tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נכשלה בניסיונה לעלות לסיבוב השני, שאליו הגיעו יאיר (יאיא) פינק, יו"ר המטה לשעבר של שלי יחימוביץ' וערן חרמוני, מקורבם של יצחק הרצוג ועמיר פרץ שזכה לבסוף בתפקיד.
בשנת 2020 ייסדה את מיזם "החסידה", להתאמת שותפים להורות משותפת.
במרץ 2022 הודיעה שתתמוך בעופר עיני לראשות ההסתדרות ותתמודד על ראשות נעמת מטעמם סיעת כולנו-סלע בראשותו.
בבחירות הפסידה בירן ליו"ר נעמת המכהנת, חגית פאר.
לאחר שנבחרה לכנסת התשע עשרה החלה לכהן כחברה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת וכן בתור ממלאת מקום בוועדת הכספים של הכנסת.
כמו כן הקימה את השדולה למען העסקה ישירה, השדולה לפנסיה הוגנת, שדולת ים המלח וכן את השדולה לקידום תנועות הנוער והחינוך הבלתי-פורמלי בישראל.
בירן נחשבת לידידת הקהילה הגאה ואף נאמה במצעד הגאווה בבאר שבע ב-27 ביוני 2013. כמו כן, בירן פועלת לקידום חקיקה פמיניסטית, וכן השתתפה בקמפיינים אינטרנטיים להגברת המודעות בנושא.
עם סיום מושב החורף של הכנסת בשנת 2013, דורגה בירן במקום השמיני מבין 120 חברי הכנסת במדד החברתי של המשמר החברתי.
לאחר הבחירות המקדימות לכנסת העשרים של מפלגת העבודה, הוצבה בירן במקום ה-19 של רשימת המחנה הציוני, ונבחרה מטעמה לכנסת העשרים.
בינואר 2018 הטילה ועדת האתיקה של הכנסת על בירן עונש של הרחקה לשבוע מישיבות המליאה והוועדות, לאחר שקראה לחה"כ אורן חזן "סרסור".
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-13 ברשימת העבודה ולא נכנסה לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הוצבה במקום ה-12 ברשימת העבודה-גשר.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-109 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
היא אחות של שי בירן שכיהן כראש אגף כלכלה בהסתדרות.
ביולי 2019 ילדה את בתה הראשונה.
במאי 2023 נולד בנה השני.
מיכל פאולינה אופנהיים לנדאו (נולדה ב-14 בפברואר 1982) היא זמרת, אמנית קול, מלחינה ואמנית מיצג ישראלית.
אופנהיים נולדה וגדלה בתל אביב.
בגיל שבע הצטרפה למקהלת "בת קול" בקונסרבטוריון שטריקר.
במסגרת הפעילות במקהלה, השתתפה בהפקות של האופרה הישראלית החדשה, בפסטיבל הזמריה, בהפקות טלוויזיוניות ובפסטיבלים בינלאומיים.
שנתיים אחר כך, החלה בלימודי נגינה בצ'לו, שנמשכו מספר שנים.
בגיל שש עשרה החלה ללמוד במגמת הג'אז בתיכון עירוני א'.
במקביל ללימודים, כתבה מוזיקה להצגותיו של חברה לכיתה, במאי התיאטרון העצמאי אריאל אפרים אשבל, בהן השתתפה גם כשחקנית.
באותן שנים, התוודעה למוזיקה ניסיונית ולסצנת הג'אז התל אביבית.
הייתה פעילה במסגרת המועדון התל אביבי "הגדה השמאלית".
היא הקימה ביחד עם טל הפטר ויונתן אבישי שלישייה של שני פסנתרים וקול ושרה עם הרכב האוונגרד "תל אביב ארט אנסמבל".
הופיעה גם עם המוזיקאי הרולד רובין.
בגיל עשרים הקימה יחד עם מאיה דוניץ (אותה הכירה במועדון "הגדה השמאלית") את ההרכב הווקאלי-ניסיוני "מקהלת גבעול", שביצע רפרטואר קנוני לצד יצירות מקוריות.
עם משתתפי "גבעול" נמנו קרני פוסטל, אורי בראונר כנרות, רביד כחלני, נועם ענבר, דוניץ, ריף כהן וחברי להקת בום פם.
"גבעול" פעלה בשנים 2003–2008, הופיעה ברחבי ישראל והשתתפה בפסטיבלים.
"גבעול" שיתפה פעולה עם האמנים הישראלים ברי סחרוף, רמי פורטיס, ארקדי דוכין ואריאל אשבל ועם אמנים בינלאומיים כמו אלוין קוראן ודייוויס מוס .
לאורך השנים הפגישה בעבודותיה מגוון סגנונות אמנותיים ומוזיקליים, מאינדי פופ ועד לאוונגרד.
במרבית היצירות ממלא קולה רחב המנעד תפקיד מרכזי, הן בשירה והן ככלי מוזיקלי.
עבודותיה הוצגו בפסטיבלים ובתיאטראות שונים, ביניהם; "Hardcortex" בתיאטרון החאן ירושלים (2006), "בעזרת נשים", (פסטיבל אינטימאדנס 2007), "Hush little piano", בגלריה לאומנות חיפה (2008), אירועי 'אוהבים אמנות' (2012) מוסררה מיקס (2014), מוזיאון תל אביב (2015), "ניגונית" פסטיבל הצילום הבינלאומי ביפו (2016).
ב-2008 הייתה שותפה ליצירת אלבום הילדים "הרחק הרחק בארץ כוש", בו גם שרה.
מחבר המילים הוא אהוד אבישי ומלחין המנגינה הוא יונתן אבישי בנו.
באלבום שרו גם ישראל גוריון, יונתן אבישי, עידו מוסרי ורונה קינן.
שותפה ליצירותיהם הבימתיות-מוזיקליות של יונתן לוי ונועם ענבר, ביניהן "רפול והים" (הזירה הבין תחומית 2014), "הבור והבסיס" (עונת התרבות 2015) ו"קנטטת הג'יבריש" (מוזיאון תל אביב 2017) "עצום" (קיץ 2018).
החל מ-2015 אופנהיים עובדת עם הכוריאוגרפית מאי זרחי על פרקטיס המשלב עבודת קול וגוף, תנועה ומוזיקה.
עבודה זו היא שיתוף הפעולה השני של זרחי ואופנהיים.
בעבודה המשותפת שלהן מתקיימת חקירה, של חומריות הקול לחומריות של התנועה.
ב־the VOICES הן מאגדות אנסמבל נשי של רקדניות וזמרות וביחד הן מבקשות לבדוק את המרחב בין מדיום המחול למדיום המוזיקה.
עבודתן הראשונה אותה הציגו בפסטיבל צוללן הייתה "כן" (מוזיאון תל אביב 2015).
יצירתן השנייה 'the VOICES' הוצגה בתאטרון מחול ענבל 2017.
שיבחו את היצירה רות אשל ואבי פיטשון בעיתון הארץ.
סבא רבא שלה מצד אמה, יעקב אוסובסקי, היה כלכלן ברוסיה ובר-פלוגתא של סטלין שישב בכלא בסיביר.
אביה, אברהם אופנהיים, עלה לישראל מפולין ב-1930 והיה אמן יודאיקה שעיצב וייצא את תשמישי הקדושה שייצר במפעלו לאירופה וארצות הברית.
אמה, מרים אופנהיים לבית הד-הולנדר, ילידת ירושלים, הייתה מורה לחינוך מוזיקלי לגיל הרך וזמרת במקהלת רינת.
למיכל אח הגדול ממנה בארבע שנים, יונתן.
נשואה לאמן דניאל לנדאו, אם לשלושה ילדים ומתגוררת בתל אביב.
אופנהיים מלמדת שיעורי פיתוח קול באוניברסיטת תל אביב במחלקת משחק ובאקדמיה למוסיקה ומחול.
הרבה מעבודותיה מבוססות על "הדרך לגילוי הקול"- שיטה שפותחה בגרמניה בשנות העשרים של המאה העשרים בידי הזמרת השוודית ולבורג ורבק סוורדסטרום בתמיכתו של מייסד האנתרופוסופיה רודולף שטיינר,
לצד חקירה קולית עצמאית של אופנהיים.
פיתחה ומפתחת סדנא בשם "קול חלל" אשר העבירה בין השאר באקדמיה למחול ירושלים, המדרשה לאמנות בית ברל, ובמרכז ללימוד כוריאוגרפיה כלים.
מעבירה הדרכות קוליות להפקות תיאטרון ומחול, בין השאר "בשורות טובות ומשיבות נפש" מאת נעמי יואלי, תיאטרון עלילה מקומית, "אנאל ואגינה" מאת ענת דניאלי
, "Common emotions", יסמין גודר, פסטיבל צוללן, "Lungs" שחר בנימיני.
2018 "the VOICES" מאת מאי זרחי ומיכל אופנהיים, המרכז לאמנות עכשווית: CCA.
2018 "ערש_שירי ערש למבוגרים" מופע מאת מיכל אופנהיים – פסטיבל ארנבת מרץ, בת ים.
2017 "the VOICES" מאת מאי זרחי ומיכל אופנהיים, תאטרון מחול ענבל, פסטיבל צוללן.
2017 "פה" מאת מאי זרחי ומיכל אופנהיים – פסטיבל ריקודי חדר.
2017 "קנטטת הג'יבריש" מאת נועם ענבר, יונתן לוי וניר שאולוף - מוזיאון תל אביב.
2017 "ערש_שירי ערש למבוגרים" - "סאונד צ'ארטר", פסטיבל ישראל.
הקלות הבלתי נסבלת של הקיום, אולם התיבה.
2016 "ניגונית" – עבודת סאונד מאת מיכל אופנהיים בתוך מקלט נייד, במסגרת פסטיבל הצילום הבינלאומי ביפו (אוצר: אלדד רפאלי).
2015 "כן" מאת מאי זרחי בשיתוף מיכל אופנהיים – מוזיאון תל אביב, פסטיבל צוללן.
2015 "מעגל הסירנות" - ערב שירי א-קפלה, בשיתוף פיי שפירו ותומר דמסקי.
2014 "הבור והבסיס", דואט מאת יונתן לוי - עונת התרבות.
2014 "רפול והים" מאת נועם ענבר ויונתן לוי - הזירה הבין תחומית.
2013 "מזמור" עבודת מחול מאת תמר בורר – אולם התיבה.
2012 "Yoga State of Mind" – מיצג מאת מיכל אופנהיים, "רעיון בעין", גלריה-תיאטרון החנות, תל אביב.
2012 "מועדון הסרט האילם" – התיבה, תל אביב.
2012 "יום גן העצמאות" - פסטיבל אוהבים אמנות עושים אמנות, תל אביב.
2009 אנסמבל רפלקס – פסטיבל אולטרסאונד, תמונע.
2008 "Hush Little Piano" – מיצב סאונד מאת מיכל אופנהיים, התערוכה זמן הצופה, גלריה לאמנות חיפה (אוצרת: רותי דירקטור).
2008 מקהלת גבעול בבית העמודים מארחת את דייוויד מוס (ניו יורק).
2008 "One Dimensional Man", מאת דניאל לנדאו, הלחנה: דני מאיר ומיכל אופנהיים, בימוי: דניאל לנדאו.
2008 "בעזרת נשים" – עבודת פרפורמנס מאת מיכל אופנהיים בהשתתפות יוני סילבר, פסטיבל אינטימאדנס.
2007 מקהלת גבעול בפסטיבל הפרות סדר עם אלווין קוראן (ארצות הברית איטליה).
2007 "Spiral" – מיצג סאונד מאת מיכל אופנהיים, מוזיאון העיצוב חולון (אוצרת: גלית סמל).
2007 "גבורת הסוס", כוריאוגרפיה: שלי פלמון, הלחנה מיכל אופנהיים – פסטיבל הרמת מסך, תל אביב.
2007 "קרברב" בימוי: אריאל אפרים אשבל – תיאטרון תמונע.
2006 "Hardcortex" – מופע אינטראקטיבי מאת מיכל אופנהיים, תיאטרון החאן, ירושלים והמרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2006 פרויקט אייזלר, קומוקלאסי – לבונטין 7.
2006 "זימרת צינורות" – מיצג סאונד מאת מיכל אופנהיים - התערוכה יד רוחצת יד, בצלאל, ירושלים (אוצרת: אלונה רודה); וליין המוזיקה הפזורה, המעבדה לאמנות דיגיטלית, חולון (אוצר: אילן וולקוב).
2004 "התעמלות קרקע", בימוי: אריאל אפרים אשבל – תיאטרון תמונע.
2004 אנסמבל קוברה – תמונע, תל אביב; החאן, ירושלים.
2003 "גרעינים" – זוכת הפרס הראשון בפסטיבל עכו.
2003-2002 "מאיה ומיכל" – פסטיבל אולטרסאונד תמונע, הגדה השמאלית, לבונטין 7.
2002-2000 חברת הרכב המוזיקה הניסיונית-עכשווית, TeL Aviv Art Ensemble.
2000 "הדיבוק - בין שני עולמות" – פסטיבל עכו.
בימוי: אריאל אפרים אשבל, הלחנה: מיכל אופנהיים.
מיכל בן-נפתלי (נולדה ב-1963) היא סופרת, מסאית, מתרגמת ועורכת ישראלית, זוכת פרס ספיר לשנת 2016.
מיכל בן-נפתלי נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה ולתואר שני בחוג להיסטוריה, שניהם באוניברסיטה העברית.
התזה שלה לתואר השני, "הגשרים בין אתמול ומחר: ההרמנויטיקה של בחטין וגדמר מעמדת פוקו" (1990), נכתבה בהדרכת פרופ' גבריאל מוצקין.
בשנים 1992–1995 עשתה דוקטורט בפילוסופיה צרפתית בת-זמננו באוניברסיטת אוקספורד בנושא "משחק הדמעות: ליוטאר, דרידה, לוינס והגות 'בעקבות אושוויץ'" (1995) בהדרכתם של אלן מונטיפיורי ורוברט סמית.
התגוררה בפריז בשנים 1999–2004. שימשה כמרצה לאורך השנים בקמרה אובסקורה, עלמא, האוניברסיטה העברית, המדרשה לאמנויות.
מלמדת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
היא חברה במכון תל אביב לפסיכואנליזה בת-זמננו.
בין השנים 2006–2014 ערכה את סדרת הספרים "הצרפתים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרה להגות צרפתית בת-זמננו.
היא פרסמה מאמרים רבים, תרגמה, בין היתר, מכתבי ז'אק דרידה, מוריס בלאנשו וז'וליה קריסטבה, חיברה מבואות ואחריות דבר לספרים מתורגמים, קטלוגים ומסות על אמנות על מיכל היימן, מיכל נאמן, טל שוחט, גדעון גכטמן, איה בן רון, בן בז'רנו ואחרים.
בשנת 2014 ערכה סדרה חדשה בהוצאת רסלינג בשם "בדיעבד", סדרה לאסתטיקה עברית.
המסה "על הצער" פרי עטה היא זוכת פרס המסה הטובה של עיתון "הארץ" (2008).
בן נפתלי היא זוכת פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת תשע"ז.
ספרה "המורה" זיכה אותה בפרס ספיר לשנת 2016.
ב-2019 הוענק לה תואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת ופרס ויצו האיטלקי על ספרה "המורה".
בן-נפתלי הייתה נשואה לפילוסוף הישראלי יוסף ברקוביץ.
לאחר גירושיה בן-נפתלי יצאה מהארון.
מתגוררת לסירוגין בתל אביב ועם בת זוגה דנה אמיר בחיפה.
כרוניקה של פרידה : על אהבתה הנכזבת של הדקונסטרוקציה (רסלינג)
ספרה הראשון של בן-נפתלי הוא גם הספר הראשון שראה אור בהוצאת רסלינג.
זהו ניסיון לדבר על/את הדקונסטרוקציה, משנתו של ז'אק דרידה, במונחים אמוציונליים.
הספר כתוב בסוגות שונות – בדיון, מסה, התכתבות, ממואר ומאמר אקדמי, ועוסק במוטיבים מכריעים בדקונסטרוקציה: ידידות, אהבה ומלנכוליה.
התזה המרכזית בספר, לפיה הדקונסטרוקציה היא מעשה ידידות מלנכולית, מופעלת, בין היתר, דרך עיון בממוארים שכתב דרידה על פול דה מאן ודרך כתיבה-מחדש של מגילת רות.
תיאור הבליעה המלנכולית האופיינית לדקונסטרוקציה מבקש לקרב בין הדקונסטרוקציה להפרעות אכילה, אנורקסיה ובולימיה.
בן-נפתלי מתייחסת בספר למשיכה הומו-ארוטית, ומבקשת לראות דרך הפריזמה הזאת את היחסים בין רות ונעמי, את סרטו של פרד זינמן "ג'וליה" (1977) ואת ספרו האקספרימנטלי של דרידה, "הגלויה".
הביקור של חנה ארנדט (הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר)
בבסיס ספרה השני של בן-נפתלי סדרה של מפגשים מדומיינים בין הפילוסופית היהודייה-גרמנייה חנה ארנדט לבין ארבע דמויות: שטפן צווייג, דליה רביקוביץ, מיכל בת שאול המלך ותלמידה אלמונית.
הספר מבקש לבחון את תהליך הזיקה האינטלקטואלית להוגה דרך רעיון ה"ביקור" (visitation), בבחינת מעשה עיבור נסי שבו התלמיד או התלמידה הרים ברעיונות של ההוגה, מסגלים את לשונה על לשונם ולבסוף גם מבקשים להתפלמס איתה ואף לגרום לה לחשוב אחרת.
כל אחד מפרקי הספר מבוסס על שלב אחר ביצירתה של חנה ארנדט, החל מעבודת הדיסרטציה שלה על "רחל פרנהאגן", המשך ב"המצב האנושי" ו"יסודות הטוטליטריות" וכלה בספרה "חיי הרוח".
בלב הספר עומדת מסה רחבה המציעה קריאה אסתטית-נרטולוגית בספרה של ארנדט אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע, קריאה המתחקה מקרוב אחר לשונו של הדו"ח, האופן שבו ארנדט בוחנת מקרוב את שפתם של אייכמן, התובע, השופטים והעדים, בהתאמה, כבסיס לדיון בסוגיית הבאנליות של הרוע.
המסה מבקשת לראות בדו"ח ביטוי לעבודת האבל של ארנדט עצמה על שפת האם שאיבדה.
השיחות המדומיינות בספר עוסקות בסוגיות כגון שירה ופוליטיקה, אפשרותה ואי-אפשרותה של כתיבה מגויסת, אחריות אינטלקטואלית ולבסוף – מיהו או מיהי, למעשה, המחברת האמיתית של ספר קהלת.
ספר, ילדות : נובלה (רסלינג)
הנובלה מסופרת מנקודת מבטה של בתו הצעירה של לוט.
בן-נפתלי מנסה לתאר דרך משפחתו של לוט את 'הלוט' האינהרנטי לכל המשפחות.
זהו מעין מדרש-שמות אלגורי על לוט ועל מו-אב, המבקש לעסוק בד בבד בהיסטוריה אינטימית של משפחה, בסטייה ובגילוי עריות, מחד גיסא, ובסוגיות תאולוגיות, מאידך גיסא, החל ב'לוט' שבאברהם, ההכרחי כדי שאברהם יחליט להיענות לצו האלוהי ולהעלות את בנו לעולה, וכלה באלוהים, הלוט והאב הגדול, מו-אב, העומד ביסוד האינטריגה כולה.
על הפרישות : ארבע מסות (רסלינג)
המסה הראשונה, "על הפרישות", המכוננת את היסוד הארס-פואטי של החיבור כולו, בודקת מזוויות שונות את רעיון הפרישות: דה-סוציאליזציה, פרישה מן החברתי, פרישתה של אשה מן הפונקציות המגדריות המיוחסות לה, פרישה שמקורה באב ופרישה שמקורה באם.
המסה מנסה לבחון את צורת הכתיבה שמקורה בפרישות, ובכך מבקשת לבטא מוטיב חוזר בכתיבתה של בן-נפתלי, הכרוך בניסיון לפרוש מרעיון הכתיבה כייצוג ריאליסטי של מצב עניינים סוציו-פוליטי.
המסה השנייה, "על הצער" היא זוכת פרס המסה הטובה של עיתון הארץ (2008).
המסה עוסקת באנליזה של רעיון הצער, בהלך הרוח הכרוך בצער, וקוראת מקרוב את גילומו של הצער בשיר "תמונה" של דליה רביקוביץ.
המסה השלישית, "על הכאב", מנסה להבין את שפת הכאב החל בגוף-סימפטום וכלה בניסיון לשחזר את הביטוי הסמיוטי של הכאב בייצוג הבוגר, ניסיון שצריך להתגבר על שתי החמצות כביכול: אובדן מיידיות המבע של הכאב התינוקי ואובדן נוכחותה של העדה-אם.
המסה קוראת מקרוב שירי כאב של לאה גולדברג, דליה רביקוביץ' ותרצה אתר.
המסה החותמת, "על רצינות ומשחק" יוצאת מזיכרון של משחק ילדות של בן-נפתלי כדי להציע פרשנות על משחק הפורט-דה של נכדו של פרויד ב"מעבר לעיקרון העונג", על משחק התאוריה או הספקולציה, ועל מה שקרוי "סופמשחק" – הילד הוא המוליד את המשחק ומות הילד מבטל את האפשרות לשחק.
בספר זה, על בסיס מעין ממואר הנשען על דמותה של סבתה, שהגיעה ארצה מפולין בשנת 1934, כדי להתוודע לאחר המלחמה לכיליון כל משפחתה, מנסה בן-נפתלי לספר סיפור ללא עלילה על דיכאון: דיכאון כמצב הקשור אל נכון באין-סיפור, בהיעדר מסירה של עלילה העובדת מהורים לילדים.
הספר מתאר בצורה ספק קונקרטית ספק מופשטת את דמותה של הסבתא, את הדינמיקה המשפחתית שהיא יוצרת סביבה בכלל, ואת סוג המסירה המסוים שהיא מוסרת לנכדה – מסירה של דיכאון.
הספר מתחקה אחר חוויית הדיכאון כמעין דיאלקטיקה שלילית: תהליך שבו הרוח אינה צוברת את נכסיה אלא, אדרבא, מדלדלת והולכת.
המדוכא הוא מי שחש בכל פעם מחדש את נקודת האפס של הווייתו, מקום שהוא חסר נכסים.
"רוח" הוא גם דיוקן של דור ניצולים מסוג מסוים – כאלה שהגיעו כבר לפלשתינה קודם למלחמה ונאלצו להתמודד עם אבל ואובדן הרבה לאחר מעשה, כשהם מבקשים למצוא דרך "לחיות בלי לחיות, לטפח את אי-החיים לדרגת אמנות."
"הסטודנט - חדר עבודה" (יצירה עברית)
בספר שתי נובלות שעוסקות בהחלטה לא לעשות ילדים, ובאפשרות להעביר הלאה את הנכסים הרוחניים ובקושי הגדול של כל מי שנולד .
שגרת חייהם של עמירה ואלישע – זוג מבוגר, חשוך ילדים, הספון בשלווה מדומה – מופרעת לילה אחד, עת גדעון, סטודנט צעיר מהחוג לפילוסופיה שבו מלמד אלישע, פורץ אל עולמם ואל מרחב ביתם.
החלטות שנדמו כסופיות – אי-הבאת ילדים, הבחירה זה בזו, ההעדפה העיקשת של הספרות על פני החיים – חוזרות ונבחנות מחדש.
כאן רק שותקות: על קולה של תרצה אתר
במאמרה מתארת מיכל בן-נפתלי את הניסיון הנשי-פמיניסטי לחפש אחר קול.
בכך עוסק החלק הראשון של המאמר.
בחלקו השני, הקצר בהשוואה, היא עוסקת באמירה המגומגמת בכתיבה הנשית הבאה לידי ביטוי בעיקר במסגרת כתיבה לשם כתיבה כלומר בסיפורת ובשירה אך לא בכתיבה אקדמית.
החלק השלישי במאמרה מוקדש לקולה של תרצה אתר – לשני הרבדים של קולה – "קול הנשמע ברמה", האמירה המוצהרת שלה בכתיבתה, ו"קולה הנמחק", האמירה המובלעת בסב-טקסט.
תרצה אתר הייתה "בת של...", בתו של המשורר והפובליציסט נתן אלתרמן.
מיכל בן-נפתלי בוחרת "להשיב את קולה המזוהה, החזק" – כלומר למצוא צורות ביטוי בכתיבתה של תרצה אתר הייחודיות לה ומזוהות כביטוי חזק של אישיותה הנפרדת מאישיות האב הידוע.
כל זאת על רקע המורשת הישראלית של מיליטנטיות ושל ראשית הציונות – זאת הלשון הקיימת.
כדי שיישמע קול נשי בתוך מציאות כזאת היא אמורה או לשנות את עורה המגדרי ולכתוב ב"אני בדיוני זכרי" או להדגיש במובהק ייחודיות נשית.
כרוניקה של פרידה: על אהבתה הנכזבת של הדקונסטרוקציה, תל אביב: רסלינג, 2000.
הביקור של חנה ארנדט, עורכת מלווה לספר זה: שרון אס; ירושלים: מכון ון ליר, הקיבוץ המאוחד, תשס"ו 2006.
ספר, ילדות: נובלה; תל אביב: רסלינג, ושתי, 2006.
על הפרישות: ארבע מסות, תל אביב: רסלינג, ושתי, 2009.
רוח, עורכת הספר: דנה אולמרט; תל אביב: אחוזת בית, תשע"ב 2012.
המורה, עורך הספר: עודד וולקשטיין (כתר, 2015)
המלנכוליה של אברהם , רסלינג, 2016
לקראת אוטוביוגרפיה מינורית, (כרמל, 2019)
האנרכיסטיות, פרדס ומכון הקשרים, 2023
שיבת הספרות אל הממשות: הכנה לרוֹמַסָּה, רסלינג, 2025.
הסטודנט — חדר עבודה, יצירה עברית, ידיעות ספרים, 2025
ז'אק דרידה, נפתולי בבל; תרגום מצרפתית, מבוא וביאור: מיכל בן-נפתלי; תל אביב : רסלינג, 2002.
ז'וליה קריסטבה, סיפורי אהבה; תרגום, ביאור ואחרית דבר: מיכל בן-נפתלי ; עריכה מדעית: אריאלה אזולאי; תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 2006.
ז'אק דרידה, מחלת ארכיב : הדפסה, רושם, רישום פרוידיאניים; תרגום מצרפתית, הערות וחתימה: מיכל בן-נפתלי; תל אביב : רסלינג, 2006.
דרידה קורא שייקספיר, תרגמה והוסיפה מבוא ומסות מבארות: מיכל בן-נפתלי; יועץ מדעי: דניאל אפשטיין; עריכת לשון: רנה קלינוב; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2007.
אנדרה ברטון, נדז'ה, תרגום מצרפתית ואחרית דבר: מיכל בן-נפתלי ; עריכה וייעוץ מדעי: אביבה ברק (הומי); תל אביב : רסלינג, ושתי, 2007.
ז'אק דרידה, מתת מוות; תרגום מצרפתית: מיכל בן-נפתלי ; עריכה מדעית: אלי שיינפלד; תל אביב : רסלינג, 2008.
ז'אק דרידה, היה שלום: לעמנואל לוינס; מצרפתית: מיכל בן-נפתלי; ייעוץ מדעי: רפאל זאגורי-אורלי ; עריכת לשון: רנה קלינוב ; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2009.
מוריס בלאנשו, הספר העתיד לבוא : אסופה; תרגום ואחרית דבר: מיכל בן-נפתלי ; עריכה מדעית: עילי ראונר; עריכת לשון: רנה קלינוב; בני-ברק : הקיבוץ המאוחד, 2011.
מרינה צבטאייבה, את האח שלי, מצרפתית: מיכל בן-נפתלי, עריכה מדעית: מיכל גוברין, אחרית דבר: דנה אמיר, רסלינג, ושתי, 2012.
ז'אק דרידה, שיבולת: לפאול צלאן, הקיבוץ המאוחד, תרגמה והוסיפה אחרית דבר: מיכל בן נפתלי, 2014.
ז'וליה קריסטבה, אני עושה את דרכי, ראיון במשותף עם מירי רוזמרין, תל אביב: רסלינג, 2015.
אנני ארנו, לא קמתי מהלילה שלי, כולל אחרית דבר.
אסתר אורנר, ביוגרפיה זעירה לחלום, כולל אחרית דבר.
ז'אק דרידה, האתיקה של הזיכרון: ריאיון עם מיכל בן-נפתלי, תל אביב: רסלינג, 2017.
דידייה אריבון, שיבה לריימס, תל אביב: עם עובד, 2019.
מיכל ארבל-תור (נולדה ב-27 ביולי 1955) היא חוקרת ספרות ישראלית ומרצה לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
מיכל ארבל נולדה בשנת 1955 בירושלים, בת לחנה ארבל, פיזיקאית, וליהודה ארבל, קצין משטרה ולימים מבכירי השב"כ.
גדלה במושבה הגרמנית ולמדה בגימנסיה רחביה.
ב-10 באוקטובר 1968, בהיותה בת 13, שלשל אותה אביה דרך פתח צר לחלק סגור של מערת המכפלה, כדי ללמוד על מבנה המקום.
היא צילמה את המקום ושרטטה את מבנהו.
ממצאיה הוצגו למחרת לשר הביטחון, משה דיין.
בימים שלאחר מכן נכנסה עוד פעמיים למערה בדרך זו.
שירתה בצה"ל כפקידה, ובשנת 1975 החלה ללמוד ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה תואר ראשון בהצטיינות.
ב-1982 החלה ללמד ספרות בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
ב-1991 החלה בלימודי תואר שני, וסיימה בהצטיינות יתרה.
עבודת המוסמך שלה היא "הטקסט החידתי: קריאה בשישה סיפורים של פראנץ קאפקא וש"י עגנון".
ב-1999 קיבלה תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "סוף המעשה: אל אופני הסיום ביצירותיו של ש"י עגנון".
בשנת 2000 לימדה באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה ולאחר מכן לימדה במשך 5 שנים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
החל משנת 2007 ערכה את סדרת ספרי המתח "חשד" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
נישאה לרוני תור ולהם שני ילדים.
כתוב על עורו של הכלב: על תפיסת היצירה אצל ש"י עגנון, הוצאת כתר ומרכז הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006.
תם ונשלם?: על דרכי הסיום בסיפורת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
גידי נבו, מיכל ארבל, מיכאל גלוזמן (עורכים), עתות של שינוי : ספרויות יהודיות בתקופה המודרנית : קובץ מאמרים לכבודו של דן מירון, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2008.
מיכאל גלוזמן, מיכל ארבל, אורי כהן (עורכים), אות: כתב עת לספרות ולתאוריה (החל מ-2010).
"גבריות ונוסטלגיה: קריאה ב'הוא הלך בשדות' למשה שמיר על רקע בני דורו", מדעי היהדות 39, תשנ"ט, עמ' 53–66.
"'מנזר השתקנים': עלייתו של הג'ובניק וערעורה של הזהות הגברית הלוחמת", מחקרי ירושלים בספרות עברית כ, תשס"ו, עמ' 285–307.
"מנדלי מוכר ספרים: בעיית הרומן ובעיית סיומו" - ביקורת ופרשנות 43 ("על הסף: לימינליות בספרות ובתרבות"), 2010, עמ' 63–100.
"החזנית העצובה מרים דבורה וחזנים אחרים בסיפורי עגנון: 'החזנים', 'לפי הצער השכר'" – עי"ן גימ"ל, כתב עת לחקר יצירת עגנון 2, 2012, עמ' 108–130 (האתר פתוח לקריאה).
"לכתוב חילוניות" בתוך: תהליכי חילון בתרבות היהודית, עורכים אבריאל בר-לבב, רון מרגולין ושמואל פיינר, האוניברסיטה הפתוחה, 2013, כרך א' עמ' 347–520.
הרוצחים: "ביער ובעיר" ו"האדונית והרוכל" לש"י עגנון, אות: כתב עת לספרות ולתאוריה 3, 2013, 153-119 (פתוח לקריאה באתר מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית - אוניברסיטת תל אביב).
מיכל ברזיס (נולדה בשנת 1977) היא במאית ותסריטאית ישראלית.
ברזיס העבירה את שנות ילדותה בין ירושלים, פריז ובוסטון.
לאחר סיום לימודיה בתיכון פלך בירושלים התגייסה לחיל המודיעין.
לאחר סיום שירותה הצבאי החלה את לימודיה לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית, אותו סיימה בהצטיינות.
בשנת 2008 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם פגשה את בעלה ושותפה המקצועי, עודד בן נון.
יחד הם עבדו על סרטי הגמר "עונג שבת" ו"הנשים של יום שלישי", המבוסס על סיפורו הקצר של הרוקי מורקמי.
לאחר סיום לימודיה בהצטיינות המשיכה את עבודתה עם בן נון, ויחד הם ביימו את הסרט הקצר "גן עדן אבוד", אשר השתתף בלמעלה מ-100 פסטיבלים בינלאומיים, וזכה ב-20 פרסים, ביניהם בפרס הראשון בפסטיבל קוסטנדורף בהנהלת הבמאי אמיר קוסטוריצה, ואף זכה להיכלל ב-long list (רשימת הסרטים הזכאים) לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר.
השניים חברו לאחר מכן לקולנוען תום שובל וכתבו יחד איתו את הסרט הקצר "איה".
הסרט יצר תקדים בשנת 2012 כאשר היה לסרט הקצר הראשון שמוקרן ומופץ באופן מסחרי בבתי הקולנוע לצד סרטים באורך מלא.
הסרט זכה באותה שנה בפרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2025 ביימה יחד עם הבמאי עודד בן־נון את הסרט שפה זרה.
מיכל אפשטיין חמו (נולדה ב-5 במרץ 1981) היא כדורסלנית עבר ישראלית.
שיחקה בליגת העל בכדורסל נשים ובנבחרת ישראל בכדורסל נשים.
אפשטיין נולדה וגדלה ברחובות, בתם של איירין ורוג'ר.
היא החלה לשחק כדורסל במסגרת נבחרת הקאדטים של ישראל, אליה הצטרפה לאליפות אירופה ב-1996, שם למדה לראשונה את חוקי המשחק.
היא עברה ללמוד בתיכון קריית שרת חולון וזכתה עם נבחרת בית הספר באליפות ליגת העל לתיכונים ובאליפות העולם לתיכונים (ISF) ב-1999 שהתקיימה בישראל.
בגיל 16 הצטרפה לסגל הקבוצה הבוגרת של אליצור חולון.
היא זכתה עמה בגביע המדינה והגיעה לגמר הפלייאוף.
לאחר שירותה הצבאי נסעה לארצות הברית והחלה לשחק בליגת המכללות של ה-NCAA.
תחילה שיחקה במדי קבוצת אוניברסיטת פרובידנס.
היא הייתה הקלעית המובילה של הקבוצה בעונתה השנייה עם 14.3 נקודות למשחק והובילה את הקבוצה גם באסיסטים עם ממוצע של 2.6 למשחק.
לאחר שתי עונות עברה לשחק באוניברסיטת בוסטון.
בשל חוקי ה-NCAA לגבי מעבר בין קבוצות, נאלצה להחמיץ את כל עונת 2003/04. בעונת 2004/05 שותפה במשך דקות מועטות בלבד במשחקיה הראשונים של הקבוצה, ובדצמבר 2004 הודיעה על עזיבתה.
בתקופתה בבוסטון סבלה עם חברותיה לקבוצה מהתנכלויות של המאמנת קלי גרינברג.
הפרשה נחשפה ב-2014 לאחר תלונות שהוגשו נגד גרינברג מצד ארבע שחקניות הקבוצה, שאליהן הצטרפו גם אפשטיין ושחקנית עבר נוספת בקבוצה.
בשובה לישראל הצטרפה באמצע העונה למכבי אשדוד וסייעה לה להישאר בליגה הראשונה.
אפשטיין שיחקה בנבחרות ישראל הצעירות ובנבחרת ישראל לבוגרות, כולל באליפות אירופה בכדורסל ב-2003, ב-2007, ב-2009 וב-2011. במאי 2005 חתמה בהפועל תל אביב וזכתה עימה באליפות הליגה.
היא פתחה את העונה כשחקנית מובילה בקבוצה, אך נאלצה לעבור ניתוח להסרת התוספתן ונעדרה ממשחקים רבים.
ב-2006 עברה לאליצור רמלה, ובמהלך העונה חזרה למכבי אשדוד.
ב-2008 הצטרפה למכבי רמת חן.
היא זכתה איתה בגביע המדינה, ובעונתה השנייה ברמת חן מונתה לקפטנית הקבוצה.
ב-2012 הייתה ממובילות מאבק הכדורסלניות הישראליות באיגוד הכדורסל בשל ההחלטה להעלות את מספר השחקניות זרות שיכולות לשחק בו-זמנית על המגרש לארבע.
המאבק כלל את השבתת הליגה.
היא שוחררה מרמת חן, שבה לאליצור רמלה, זכתה עימה באליפות ליגת העל ובגביע המדינה.
בנוסף שימשה עוזרת מאמן באליצור רמלה במשך עונה אחת, הדריכה בבית הספר לכדורסל בנות הפועל ראשון לציון והייתה פרשנית כדורסל בערוץ הספורט.
בשנת 2014 הודיעה אפשטיין בפוסט בפייסבוק על החלטתה לפרוש מתחום הכדורסל, כדי לפתוח עסק עצמאי לייעוץ, פיתוח וליווי עסקים בתחום הקולינרי.
ב-2015 נבחרה להשתתף בעונה החמישית של תוכנית המציאות מאסטר שף של שידורי קשת וסיימה במקום הרביעי.
ב-2024 חזרה אפשטיין להתמודד פעם נוספת במסגרת עונת האולסטארס של התוכנית, ששודרה בקשת 12, וזכתה במקום הראשון.
ב-2017 פתחה אפשטיין את בית הקפה "EATS" בבית חנה בתל אביב, וכעבור שנתיים נפתח סניף שני של בית הקפה ברחוב שינקין בתל אביב.
ב-2025 פתחה את מסעדת "שמירז" המתמחה בבייגלים בסגנון ניו-יורקי, בפינת הרחובות ז'בוטינסקי ובן יהודה בתל אביב, במקום בו פעל הסניף הראשון של רשת ארוחות הבוקר "בנדיקט".
מתגוררת עם בת זוגה אדווה אפשטיין חמו בתל אביב.
השתיים מגדלות במשותף את בנה של מיכל מזוגיות קודמת, וכן בן ובת נוספים.
בנות הזוג הן גם שותפות עסקיות בבית הקפה EATS.
מיכל בן-שחר (נולדה ב-1971) היא מדענית ישראלית, ראש היחידה ללימודים בין תחומיים ,פרופסור מן המניין לחקר המוח וראש המעבדה לנוירוביולוגיה של שפה במרכז לחקר המוח ע"ש גונדה באוניברסיטת בר-אילן.
מיכל בן-שחר נולדה בקיבוץ יפעת.
היא בוגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, ובעלת תואר מוסמך בהצטיינות בפסיכולוגיה קוגניטיבית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 הוענק לה דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב על עבודתה בתחום דימות תפקודי של תהליכי עיבוד משפטים מורכבים, בהנחיית פרופ' יוסף גרודזינסקי.
מחקר הפוסט דוקטורט שלה נערך במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת סטנפורד, במעבדתו של פרופ' בריאן וונדל .
המחקר אפיין את ההתפתחות של מערכות מוחיות כאשר ילדים לומדים לקרוא.
בשנת 2008 הצטרפה לסגל האקדמי הבכיר של אוניברסיטת בר-אילן כחברת החוג לבלשנות וספרות אנגלית וחברה במרכז לחקר המוח ע"ש גונדה.
בשנים 2015 - 2016 הייתה פרופסורית אורחת במרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2018 נבחרה לכהן כראש הוועדה המדעית של כנס האגודה הבינלאומית לנוירוביולוגיה של שפה וכחברת הוועד המדעי של אגודה זו.
בשנים 2018 - 2022 כיהנה כראש התכנית למדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן.
מאז 2022 היא פרופסור מן המניין במרכז הרב-תחומי לחקר המוח ע"ש גונדה באוניברסיטת בר-אילן.
מאז אוקטובר 2023, היא עומדת כראש היחידה ללימודים בין תחומיים בבר-אילן.
ביחידה מגוון תוכניות לימודים בין תחומיות: התוכנית למדעי המוח (תואר ראשון ותארים מתקדמים), התוכנית ללימודי מגדר, התוכנית לניהול ויישוב סכסוכים ומשא ומתן, התוכנית ללימודי פרשנות ותרבות, והתוכנית למדע, טכנולוגיה וחברה.
פרופ' בן-שחר היא חוקרת בעל שם עולמי בנוירוביולוגיה של שפה.
מחקריה עוסקים בבסיס המוחי של עיבוד שפה אנושית, ובפרט בתפקיד של קישוריות מוחית בתהליכים של עיבוד שפה, כתובה ומדוברת.
ב-2018 נבחרה לכהן כראש הוועדה המדעית של כנס האגודה הבינלאומית לנוירוביולוגיה של שפה וכחברת הוועד המדעי של אגודה זו.
מחקריה בנושא הבסיס המוחי של גמגום זכו למימון מטעם הקרן הישראלית למדע ובפרס הרקטור לחדשנות מדעית.
כמו כן זכתה במימון מטעם הקרן הבינלאומית ישראל-ארצות הברית ומטעם האיחוד האירופי (מענק מארי-קירי למדענים חוזרים), והייתה חברה במרכז המצוינות למדעי הקוגניציה במימון הקרן הישראלית למדע.
מחקריה הם בעלי אופי בין-תחומי מובהק, ומשלבים בין כלים מתקדמים לדימות מוחי לבין מדדים קוגניטיביים ופסיכובלשניים, על מנת לבחון שאלות מדעיות בנוגע לאופיים של תהליכים לשוניים אנושיים, כגון פירוק מילה לרכיביה (מורפמות) או מיפוי מילה מדוברת לצורתה הכתובה.
מחקריה של פרופ' בן-שחר עוסקים במנגנונים המוחיים המעורבים בעיבוד שפה, באמצעות שיטות דימות מוח למדידת קישוריות מוחית (diffusion MRI), בשילוב עם מדדים התנהגותיים של שפה, קריאה וכתיבה.
למשל, מחקריה מראים הבדלים בקישוריות מוחית אצל אנשים בוגרים בעלי גמגום התפתחותי, ומצביעים על הבדלים מוחיים בקישוריות במערכת השפה בילדים שנולדו פגים.
בן-שחר הייתה מראשוני החוקרים בישראל שאימצו שיטות של הדמיה מוחית תפקודית (functional MRI) כדי לחקור כיצד המוח מעבד מאפיינים מורכבים של שפה, כגון תחביר.
בסדרת מחקרים ביחד עם עמיתים, הראתה כיצד תהליך לימוד קריאה מתבסס על שינויים בקשרים במוח עם התפתחות בילדות, מחקרים אלו זכו לתהודה ופרסים.
מחקרים נוספים ממעבדתה חושפים את המסלולים המוחיים המעורבים בפירוק מילה לרכיביה (עיבוד מורפולוגי) ובאיות מילים.
מיכל בר-אשר סיגל (נולדה ב-1979) היא פרופסור מן המניין במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחוקרת תלמוד ישראלית.
היא בוגרת ה"אקדמיה הצעירה" במסגרת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומעורכי כתב העת אוקימתא.
מינואר 2024 מכהנת כסגנית נשיא אוניברסיטת בן-גוריון.
בר-אשר סיגל קיבלה תואר ראשון ותואר שני מן המחלקה לתלמוד שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן, עשתה תואר שני נוסף ודוקטורט במדעי הדתות באוניברסיטת ייל.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה השוואה בין התלמוד הבבלי לבין טקסטים של ספרות מונסטית בת התקופה.
בר-אשר סיגל זכתה במלגת אלון ונבחרה לאקדמיה הצעירה הישראלית.
בשנת 2018 נבחרה לשמש בוועד המנהל של האקדמיה הצעירה.
היא נשואה לפרופ' אליצור בר-אשר סיגל, חוקר לשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים והיא כלתו של פרופ' משה בר-אשר.
בר-אשר סיגל היא בתה של אנט סיגל רופאה פתולוגית, פרופסור חבר בדימוס לרפואה באוניברסיטת תל אביב, אחותו של גיל סיגל ונכדתה של סוזן דניאל-נטף.
בסוף 2023 מונתה לסגנית נשיא אוניברסיטת בן-גוריון.
עבודתה המחקרית של בר-אשר סיגל מתמקדת במחקר פילולוגי של טקסטים חז"ליים וכן במחקר היחסים שבין יהודים לנוצרים במהלך שלהי העת העתיקה (המאה ה-1 עד המאה ה-7 לספירה) בהתבסס על ספרות חז"ל (ובעיקר התלמוד הבבלי) ובהתבסס על ספרות נזירית נוצרית בת אותה התקופה.
הספר יצא בהוצאת קיימברידג' וזכה בפרס לאוטנשלגר מטעם אוניברסיטת היידלברג.
הספר בחן מקבילות ספרותיות בין ספרות הנזירים הנוצרית לתלמוד הבבלי וטען לקשרים ישירים בין השניים.
הספר עוסק בהשוואה שבין טקסטים מן התלמוד הבבלי לבין מקבילות בספרות הנזירית ובעיקר ביחס לחיבור "" (Apophthegmata Patrum).
הוא עוסק בהשוואה שבין אבות הכנסייה לתלמוד הבבלי ומשתמש בסיפורי מינים כשיקוף לשיח בין דתי.
בשנת 2021 היא זכתה למענק מחקר בסך 2.2 מיליון שקלים כדי לקדם מחקר בין־תחומי במסגרת הפרויקט "פומב"י - אופק חדש למחקר בין־תחומי".
שותפיה לזכייה הם פרופ' יוסי יובל, ראש בית-ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' בינה קליסקי - פיזיקאית מאוניברסיטת בר־אילן.
מאז ינואר 2024, בר אשר היא סגנית נשיא אוניברסיטת בן-גוריון לעניינים בינלאומיים.
תפקידיה כסגנית נשיא הוא לסייע לאוניברסיטה להרחיב ולהעמיק את אופייה הבינלאומי, ולהיות חלק מרשת הידע והלמידה הגלובלית המתפתחת.
תוכניות אקדמיות באנגלית זמינות מטווח קצר דרך תוכניות סמסטר/שנה ועד לתארים מלאים לתואר שני ודוקטורט ותפקידי בתר-דוקטורט.
בנוסף, היא אחראית לקדם סגל מדעי ומנהלי אקדמי וחילופי סטודנטים.
היא אחראית לכל הנושאים הקשורים לבינאום באוניברסיטה, כולל פלטפורמה נגישה עם מגוון שירותים לסטודנטים בינלאומיים.
מיכל אקרמן פרקש (נולדה ב-30 במאי 1970) היא מחזאית, תסריטאית, במאית ומפיקה ישראלית.
אקרמן פרקש נולדה בתל אביב.
את הכשרתה האקדמאית החלה באוניברסיטת תל אביב שם למדה בימוי.
בהמשך סיימה בהצטיינות את התואר הראשון במכללה למנהל.
כחלק מהכשרתה המקצועית השתלמה בקורסים ובסדנאות רבות בהם: משחק מול מצלמה של רותי דייכס, משחק עם יורם לוינשטיין, כתיבה דרמטית בבית הספר לכתיבה בניהולו של יובל המון, כתיבה עם גורן אגמון, כתיבת סיפור עם רוברט מקי, דרמטורגיה עם אבישי מילשטיין, תסריטאות עם שבי גביזון וכן בכיתות אמן עם במאים מובילים.
אקרמן פרקש מתארת את עצמה בראיונות כמי שההטרדה המינית שעברה הובילה אותה לעבד את החוויה לעולם היצירה ולתסריט הקולנועי שכתבה לסרט "סדקים".
בשנת 2013 העלה תיאטרון גבעתיים עיבוד שלה למחזה "בדמי ימיה", על פי הסיפור של ש"י עגנון, בבימוי של יוסי אלמוג.
באותה שנה עלה עיבוד שלה לספר "התחלה של משהו יפה", שכתבה ליזי דורון, בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
בשנת 2015 כתבה את המחזמר "גולדי חזיות" בכיכובה של חני נחמיאס, שזכה במקום הראשון בתחרות חג המחזמר 2015.
בשנת 2016 הועלה המחזה המקורי פרי עטה, "לכודים", בתיאטרון הקאמרי, בהשתתפות מרינה שויף, נטלי עטיה ודן תורג'מן,, בבימויו של ניר ארז וכן עיבוד מוזיקלי ל"סיפור פשוט", על פי סיפורו של ש"י עגנון בכיכובו של ערן צור.
בשנת 2019 עלה במרכז סוזן דלל המופע "לא נגענו", אותו כתבה והפיקה.
בשנת 2017 עלה למסך הסרט שכתבה אקרמן פרקש, "סדקים", בכיכובם של צופית גרנט, שמואל וילוז'ני ושלומי קוריאט.
מצד אחד יש שראו ובו סרט הסברה נגד הטרדה מינית, ומהצד השני עורר התנגדות מסוימת בשל ההתמקדות שלו בקושי שעוברת משפחתו של המטריד.
אקרמן פרקש משלבת את פעילותה כתסריטאית ומחזאית עם פעילות חברתית, בעיקר בתחום המגדר וכן עם בני נוער ועם קהילת יהודי אתיופיה.
בשנת 2010 יזמה ופיתחה פרויקט לבני נוער שמטרתו קידום יצירות הווי יהודי לבני הנוער.
במסגרת יוזמה זו כותבת ומפיקה מופעים של יוצרים כגון, ש"י עגנון, חיים נחמן ביאליק ובשביס זינגר.
זאת, במטרה לעורר סקרנות ליוצרים הקלסיים שנשכחו עם השנים.
בשנת 2011, פיתחה ויזמה את מיזם "גבול", שמטרתו פיתוח מודעות לחוק מניעת הטרדה מינית; פעילות המיזם השתלבה בצה"ל, משטרת ישראל, הכנסת, משרד ראש הממשלה וכן בבנקים וחברות הייטק.
כחלק מפעילותה נטלה חלק בוועדה מייעצת למשרד מבקר המדינה בכול הקשור להתנהלות רשויות מקומיות בהקשר לחוק מניעת הטרדה מינית.
מיכל ברוורמן-בלומנשטיק (נולדה ב-1966) היא מנכ"לית מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח - קבוצת המחקר ופיתוח של מיקרוסופט בישראל וסמנכ"לית הטכנולוגיה של חטיבת האבטחה העולמית של מיקרוסופט.
מיכל ברוורמן נולדה וגדלה בשכונת יד אליהו בתל אביב ולמדה חמש יחידות מתמטיקה ופיזיקה, בת לצעירה, מורה בבית ספר יסודי, וליצחק, שהיה בעל מכבסה.
שירתה בצה"ל ביחידת לוחמה אלקטרונית של חיל האוויר.
במהלך שירותה הצבאי, בגיל 20, נישאה לאלן בלומנשטיק, שלמד רפואת שיניים בארצות הברית.
היא הצטרפה אליו ולמדה מדעי המחשב באוניברסיטה בניו ג'רזי, בה זכתה במלגת לימודים מלאה.
עם סיום לימודי התואר הראשון בהצטיינות יתירה (summa cum laude).
התקבלה לתוכנית הישירה לדוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שגם בה זכתה במלגת לימודים מלאה.
אחרי קבלת תואר המסטר (M.Sc) במדעי המחשב (עם התמחות בבינה מלאכותית) בהצטיינות יתירה (summa cum laude), פרשה מהאקדמיה ועברה לעבוד כמהנדסת תוכנה בחברת היי-טק בניו-יורק.
לאחר תשע שנים בארצות הברית, שבה המשפחה לישראל.
ביוני 2003 הצטרפה לחברת "סאיוטה", כסמנכ"ל מוצרים ובדצמבר אותה שנה קודמה ל-COO) Chief Operating Officer).
בינואר 2006, החברה נקנתה על ידי חברת RSA והפכה ל"RSA ישראל".
זמן קצר לאחר הרכישה, מונתה למנכ"לית RSA ישראל, והובילה את פעילות מוצרי מניעת הונאות פיננסיות (Cyber Fraud and Risk Analytics) של החברה.
בניהולה צמחה RSA ישראל מ־80 עובדים ליותר מ-300 עובדים וקו המוצרים שהובילה צמח מ-M9$ ל-M200$.
בנובמבר 2013 הצטרפה לחברת מיקרוסופט והקימה את מרכז הסייבר של החברה בישראל.
בספטמבר 2017 מונתה לסמנכ"לית הטכנולוגיה בחטיבת אבטחת ענן ו־AI של מיקרוסופט העולמית.
בפברואר 2020 מונתה לסגנית נשיא במיקרוסופט העולמית (Corporate Vice President) ולמנכ"לית מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח שבו למעלה מאלפיים עובדים, נכון לינואר 2021 (מהווה גידול של כ-25% בשנת כהונתה הראשונה).
ביוני 2020 הובילה את רכישת חברת הסטרטאפ CyberX שהצטרפה למיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח.
במאי 2022 מונתה, בנוסף לתפקידה כמנכ"לית מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח, לסמנכ"לית הטכנולוגיה של חטיבת האבטחה העולמית של מיקרוסופט.
היא חברה בוועד המנהל של עמותת "קו משווה" עידוד התעסוקה של אקדמאים ערבים-ישראלים, ונמנית עם מייסדות הסניף הישראלי של "UPWARD Women" - רשת עולמית לנשים בתפקידי ניהול בכירים.
בשנת 2020 נבחרה כאחת מ-50 הנשים המשפיעות על ידי מגזין פורבס ישראל וכאחת מ-100 המשפיעים של כלכליסט.
בשנת 2021 נבחרה כאחת מ-50 הנשים המשפיעות על ידי גלובס.
מיכל ברוורמן-בלומנשטיק נשואה לאלן בלומנשטיק, רופא שיניים לילדים ונוער, ולהם שתי בנות.
מצעירותה היא עוסקת בספורט, ובכלל זה ריצה וטריאתלון.
היא אחייניתה של מלכה ברוורמן וקרובת משפחה של אבישי ברוורמן.
מיכל בין (נולדה ב-4 באוקטובר 1994) היא כדורגלנית ישראלית, קפטן הקבוצה ומשחקת לסירוגין כבלמית וכקשרית בקבוצת מכבי אס"א תל אביב שבליגת העל.
בין החלה לשחק בגיל 8 בקבוצת הבנים של מכבי תל אביב דרום השרון בקיבוץ אייל, קבוצת כדורגל מעורבת של יהודים וערבים.
במקביל התאמנה ושיחקה עם קבוצת הבנות של ממכבי כישרונות חדרה החל מגיל 10.
בעונת 2005/2006 זכתה יחד עם הקבוצה בגביע "ג'טיקס" לילדות בישראל.
בעקבות הזכייה ייצגה הקבוצה את ישראל באליפות העולם בכדורגל לילדים וילדות במינכן, והגיעה למקום השני לאחר הפסד בגמר לברזיל.
בגיל 13 נאלצה לעזוב את מכבי תל אביב דרום השרון משום שחוקת הכדורגל בישראל לא מתירה לבנות לשחק בקבוצת בנים מעבר לגיל זה, והמשיכה לשחק במכבי כישרונות חדרה, בקבוצות הנערות.
בשנת 2012, עם סיום בית הספר התיכון, ועל אף פציעה קשה של קרע ברצועה הצולבת של ברך ימין, קיבלה בין מלגה מלאה לארבע שנים באוניברסיטת CCSU בקונטיקט, במסגרת ליגת המכללות של ארצות הברית.
בין החלה ללמוד לתואר ראשון בפסיכולוגיה, אולם כעבור מספר חודשים נקראה לחזור ארצה ולהתגייס לצה"ל, על אף שהמלגה שקיבלה מעניקה לה אוטומטית מעמד של "ספורטאי עילוי", משום שכל המכסות למעמד זה היו מלאות.
לאחר מאבק מתמשך והפעלת לחץ ציבורי, הוגדל מספר המכסות מ-12 ל-16 ובין זכתה במעמד של "ספורטאי עילוי", אולם לאחר שנה אחת בלבד חזרה בין לישראל ונאלצה לפרוש ממשחק פעיל לאור פציעה חוזרת שחייבה אותה לעבור ניתוח נוסף בברך ימין.
בשנת 2013 ויתרה על המעמד של "ספורטאי עילוי", התגייסה לצה"ל ושירתה בתור מדריכת כיפת ברזל במערך ההגנה האווירית.
לקראת עונת 2017/2018 חזרה בין לשחק כדורגל בקבוצת הפועל רעננה, בה שיחקה במשך שתי עונות, בהן כבשה 7 שערים.
בסיום עונת 2018/2019 הייתה מועמדת לכדורגלנית העונה.
בשנת 2017 השלימה גם קורס מדריכי כדורגל בית ספר למאמנים של מכון וינגייט, וכן עבדה כמאמנת כדורגל בעיריית רעננה לבנות בכיתות א-ג.
בעונת 2019/2020 עברה לשחק בקבוצת אס"א תל אביב, אולם העונה לא הגיעה לסיומה המתוכנן והופסקה לאחר 14 מחזורים בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בין משחקת בנבחרות ישראל החל משנת 2009, אז זומנה לנבחרת הנערות ואף שימשה כקפטנית שלה.
בסך הכל צברה 10 הופעות בנבחרת הנערות עד גיל 17 (בהן הבקיעה שער אחד) ועוד 8 הופעות בנבחרת הנערות עד גיל 19.
בשנת 2020 זומנה לסגל הבוגרות של נבחרת הנשים של ישראל.
את הופעת הבכורה ערכה ב-10 במרץ נגד נבחרת גיאורגיה.
מיכל בלר (נולדה ב-26 בינואר 1951) היא המנכ"לית המייסדת של הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך, מנהלת מחקר בכירה במחלקת המחקר והפיתוח של מכון המבחנים הגדול בעולם Educational Testing Service בפרינסטון, ניו ג'רזי.
ממקימי ומנהלי מרכז שה"ם (שילוב טכנולוגיות בלמידה).
כיהנה כנשיאת מכללת לוינסקי לחינוך מ-2015 ועד לאפריל 2022 אז התמנתה לנשיאת המרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט עם איחודן של מכללת לוינסקי והמכללה האקדמית בוינגייט.
בספטמבר 2023 הודיעה על פרישתה מנשיאות המכללה לאחר כהונה של שמונה שנים כנשיאת מכללה.
בלר נולדה בירושלים לדורית פדן-איזנשטרק ומאיר פדן שנפטר בהיותה בת 14. לבלר אחות ואח, עמרי פדן.
למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה אותו סיימה בשנת 1968. התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית חינוך בבסיס צה"ל בסיני, בזמן מלחמת ההתשה.
בתפקידה הבא פיקדה כקצינת ח"ן וחינוך בבי"ס לשריון עד לשחרורה בדרגת סגן בשנת 1971.
עם סיום השירות הצבאי, המשיכה בלר ללימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1974 היא סיימה לימודי B.A בפסיכולוגיה וסטטיסטיקה והמשיכה ללימודי הסמכה (M.A) ) בפסיכולוגיה אותם סיימה בשנת 1977 .
במקביל ללימודי התואר הראשון החלה בלר בעבודתה ביחידת הבחינות של האוניברסיטה העברית ועמדה בראשה בין השנים 1975–1981 .
בהמשך, נסעה לשנת שבתון לכתיבת עבודת הדוקטורט בהדרכת עמוס טברסקי מאוניברסיטת סטנפורד ויצחק שלזינגר מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1983 סיימה את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
עם שובה ארצה בשנת 1982, מונתה לתפקיד מנהלת מחלקת מנהל התלמידים באוניברסיטה וזאת למשך 4 שנים.
במסגרת תפקיד זה בנתה עם נשיא האוניברסיטה, אמנון פזי, את מודל הבונוסים של בחינות הבגרות.
במקביל לימדה כמרצה מן החוץ בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית קורסים בתחום תורת המבחנים ופסיכומטריקה.
ב-1987 נבחרה לעמוד בראש המרכז הארצי לבחינות והערכה (מאל"ו), המופקד על בחינות הכניסה לאוניברסיטאות, וכיהנה בתפקיד מנכ"לית המרכז משך כשמונה שנים.
בתקופתה נערך שינוי המתכונת הבחינה הפסיכומטרית (ממבחן הכולל חמישה תת-מבחנים: ידע כללי, צורות, מתמטיקה, אוצר מילים ואנגלית למבחן עם שלושה פרקים ראשיים: מתמטיקה, שפה עברית ושפה אנגלית).
עם סיום כהונתה כמנכ"לית מרכז ארצי לבחינות ולהערכה (מאל"ו) הצטרפה בשנת 1995 לשורות הסגל האקדמי של החוג לפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה הפתוחה ושם קודמה לדרגת פרופסור חבר.
במקביל להיותה חברת סגל הקימה וניהלה שם את מרכז שה"ם לשילוב טכנולוגיות בהוראה מרחוק.
בשנת 2001 נענתה בלר להזמנה לכהן כמנהלת מחקר בכירה במחלקת המחקר של ה-Educational Testing Service (ETS) בפרינסטון ניו ג'רזי.
בשנת 2005 חזרה לישראל ומונתה לעמוד בראש הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך (ראמ"ה), שהוקמה כחלק מיישום המלצות ועדת דוברת..
בתפקיד זה פעלה להעלאת תוקף ציוני המיצ"ב וכיולם משנה לשנה, בניית מפת ממדים להערכת מורים ומנהלים, וייצגה את ישראל בוועדות מקצועיות בינלאומיות ובוועדות המנהלות את המחקרים הבינלאומיים.
בלר כיהנה כמנכ"לית ראמ"ה משך שמונה שנים.
בשנת 2015 נבחרה בלר לכהן כנשיאת מכללת לוינסקי לחינוך, ושימשה בתפקיד זה עד יציאתה לגמלאות בספטמבר 2023. למיכל בלר יש בת אחת.
2023-2015 פרופסור חבר מכללת לוינסקי לחינוך
2001-1995 פרופסור חבר המחלקה לחינוך ופסיכולוגיה האוניברסיטה הפתוחה
1999-1983 מרצה מן החוץ המחלקה לפסיכולוגיה האוניברסיטה העברית
משרות מדען אורח מחוץ לישראל
1981-1982 המחלקה לפסיכולוגיה, אוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית
1986-1987 המחלקה לפסיכולוגיה, אוניברסיטת טורונטו, קנדה
1991-1992, Institute of Child Study אוניברסיטת טורונטו, קנדה, המכון של אונטריו למחקר חינוכי (OISE), אוניברסיטת טורונטו, קנדה
1998 המרכז ליוזמות בטכנולוגיות חינוכיות, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס – MIT, ארצות הברית
2000 Institute of Child Study אוניברסיטת טורונטו, קנדההמכון של אונטריו למחקר חינוכי (OISE), אוניברסיטת טורונטו, קנדה
2014 פרס מצוינות בניהול בדרג הבכיר – נציבות שירות המדינה
1981-1982 מלגת קרן פולברייט - מטעם הקרן החינוך של ארצות הברית-ישראל USIEF – מימון נסיעה וחלק משהות בת שנה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד להשלמת עבודת הדוקטורט
1995-1997 מענק מחקר של משרד המסחר והתעשייה (במסגרת "מגנט" ובשיתוף עם "גילת תקשורת הנדסה") – בסך כולל של כ־300 אלף דולר – בנושא: "פיתוח סביבות למידה משולבות בטכנולוגיות סינכרוניות וא-סינכרוניות"
1996-1997 מענק מחקר ממשרד המדע – בסך של כ־100 אלף דולר –בנושא: "מגישה של לימוד מן הדפוס לגישה של לימוד מקוון"
מיכל בן-מובחר (נולדה ב-17 ביולי 1966) היא קצינת צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בתפקידה האחרון בצה"ל כיהנה כראש חטיבת הסגל באגף כוח האדם.
בן-מובחר בעלת תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ומשפטים מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני בלימודי ביטחון ודיפלומטיה מאוניברסיטת תל אביב.
היא התגייסה לצה"ל בשנת 1984 למסלול קצונה ייעודי של חיל השלישות.
במהלך השנים שירתה בתפקידי שלישות שונים בפיקוד הצפון ובשנת 2009 מונתה לראש חטיבת הסגל, בתקופתה פעלה ליישום תוכנית ההתייעלות של הצבא, תוך הטמעת כלים לצורכי הערכת משרתי קבע, ובין השנים 2013 לתחילת 2016 שוחררו יותר מ-4,000 אנשי קבע כחלק מההתייעלות.
במקביל, פעלה לנסות לשמר אנשי קבע איכותיים.
בינואר 2016 סיימה את תפקידה כראש חטיבת הסגל ופרשה מצה"ל.
משנת 2019 משמשת דירקטורית בחברת דירה להשכיר, במאי 2021 מונתה לדירקטורית בחברת קשרי תעופה.
בן-מובחר נולדה ב-1966 במושב רמות נפתלי, אביה רענן נעים היה ח"כ בכנסת ה-10. בעלה, בני בן-מובחר הוא ראש המועצה האזורית מבואות חרמון, הם מתגוררים במושב שדה אליעזר ולהם שלושה ילדים.
מיכל אלברשטין (נולדה ב־9 בינואר 1969) היא פרופסור למשפטים ודיקנית הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר־אילן, מומחית ביישוב סכסוכים ומחשבה ביקורתית על המשפט.
ניהלה מרכז מחקר בנושא Judicial Conflict Resolution הנתמך במענק ERC מטעם האיחוד האירופי.
לאחר שירותה בצה"ל סיימה תואר ראשון במשפטים ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות, ותואר שני ושלישי במשפטים באוניברסיטת הרווארד.
עבודת הדוקטור, שכתבה בהנחייתו של פרופ' דאנקן קנדי, עסקה בהשפעת הפרגמטיזם האמריקני על זרמים שונים בחשיבה המשפטית ועל הקמת התנועה ליישוב סכסוכים בדרכים חלופיות (ADR).
אלברשטין היא חברת סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר־אילן משנת 2000 ופרופסור מן המניין משנת 2015. כיהנה כראשת התוכנית ניהול ויישוב סכסוכים ומשא ומתן ביחידה ללימודים בין-תחומיים באוניברסיטת בר־אילן (2011–2015), וכמנהלת האקדמית של מערך הקליניקות המשפטיות בפקולטה למשפטים (2019-2022), ובהן הקליניקה ליישוב סכסוכים שאותה הקימה בשנת 2002 והיא עומדת בראשה.
היא חברה בסנט האוניברסיטה ובוועדה המרכזת, והייתה חברה בוועדת המינויים.
בשנים 2015–2018 כיהנה כנציבה למניעת הטרדות מיניות באוניברסיטת בר־אילן, ובשנים 2018–2022 כממונה האקדמית של פרויקט "תקווה ישראלית" מטעם המועצה להשכלה גבוהה בשיתוף בית נשיא המדינה.
ב-2022 נבחרה לדקנית הפקולטה למשפטים במקום פרופ' אורן פרז.
בשנים 2016–2020 הובילה מרכז מחקר בנושא Judicial Conflict Resolution, אשר נתמך במענק ERC מטעם האיחוד האירופי.
המרכז, שהתמקד בבחינה השוואתית של תפקידי שופטים בעידן "המשפט הנמוג", זכה גם במענק הוכחת היתכנות ליישם מסקנות מדיניות ולפיתוח מערכת המלצות מבוססת למידת מכונה לקידום של יישוב סכסוכים ומניעתם.
אלברשטין הוזמנה ללמד בבתי ספר למשפטים רבים בעולם, ובהם פורדהאם וקרדוזו בניו יורק, שלוחת אוניברסיטת מונאש באיטליה, ואוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
היא התארחה גם ב־European University Institute (EUI), ביוניברסיטי קולג' דבלין (UCD), באוניברסיטת דרקסל ועוד.
אלברשטין חיברה מספר ספרים בהם:
"תורת הגישור" בהוצאת מאגנס ואוניברסיטת חיפה (2008) אשר עוסק בשורשים האינטלקטואלים של העיסוק ביישוב סכסוכים בתחום המשפט.
"צדק אלטרנטיבי" בהוצאת מודן (2015) עסק בעקרונות מארגנים משותפים לתנועות אלטרנטיביות שונות למשפט.
ספר שהיא נמנתה עם עורכיו: "בסימן טראומה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד (2016) אשר עוסק בטראומה קולקטיבית וזיכרון ובחברה הישראלית.
מענק מהקרן הלאומית למדע (ISF) על מחקר בנושא "פרימת הפורמליזם: בחינה אמפירית של רטוריקה שיפוטית בפסיקת בית המשפט העליון".
מענק ERC (2016–2021) מטעם המועצה האירופית למחקר, לבחינת תפקידים משתנים של שופטים בעידן המשפט הנמוג.
Fernard Braudel Fellow (2020) באוניברסיטה האירופית בפירנצה EUI.
מענק Proof of Concept (2022–2023) לפיתוח מערכת המלצות מבוססת למידת מכונה לקידום ישוב סכסוכים, מטעם ה־ERC.
בשנת 2016 זכתה מטעם הרקטור בפרס אוניברסיטת בר־אילן לחוקרים בעלי הישגים יוצאי דופן
בשנת 2017 זכתה בפרס פתאל לחקר המשפט
היא נשואה לפרופסור נדב דוידוביץ' ולהם שלושה ילדים.
מיכל בוגנים (נולדה ב-17 ביולי 1972) היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתית-ישראלית.
בוגנים ביימה, כתבה והפיקה מספר סרטים תיעודיים שהוקרנו במגוון פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, ובמקרים מסוימים בבתי קולנוע מסחריים ובטלוויזיה האירופאית.
רבים מסרטיה מנגישים לקהל בינלאומי סוגיות יהודיות\ישראליות.
למשל סרטה זוכה הפרסים "אודסה, אודסה" עוסק ביהדות ברית המועצות לאחר התפרקות ברית המועצות, וסרטה "מזרחים: נשכחי הארץ המובטחת" עוסק במעמדם של מזרחים בחברה הישראלית ומאבקם כנגד דיכוי.
בוגנים נולדה בחיפה למשפחה יהודית אורתודוקסית מודרנית עם שורשים אוקראיניים (מצד אמה) ומרוקאיים (מצד אביה).
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה בוגנים היגרה לצרפת, שם היא גדלה.
למדה מדעי המדינה ואנתרופולוגיה בסורבון, תחת ז'אן רוש.
לאחר מכן השלימה תואר בסוציולוגיה, פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום לימודיה, חזרה לפריז כדי לעבוד כעוזרת הפקה ובמאית.
בוגנים החלה ללמוד קולנוע, תחילה ב-INSAS הבלגי, ולאחר מכן ב-National Film and Television School היוקרתי באנגליה, בו היא השלימה את התואר בשנת 2000.
סרטה הקצר Dust זכה בפרס מבקרי הקולנוע הבין-לאומיים בפסטיבל הסרטים בקרקוב 2002, ו-ובפרס "הדוקומנטרי הקצר הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים בלידס 2002.
ב-2005 יצא הסרט באורך-מלא הראשון, Odessa, Odessa.
זהו סרט תיעודי המתאר את חייהם וזיכרונותיהם של זקנים יהודים-רוסים, אשר חלקם נשארו באודסה אחרי מלחמת העולם השנייה, ואילו חלקם היגרו לאשדוד וברייטון ביץ' (שכונה בברוקלין).
הסרט צולם בפילם, בחירה נדירה עבור סרטים תיעודיים.
הסרט הוצג במספר פסטיבלי קולנוע, כולל פסטיבל סאנדנס ופסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, שם הוא זכה בפרס CICAE .
סרטו העלילתי הארוך הראשון של בוגנים, La Terre outragée (Land of Oblivion) הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה ב-2011, ולאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, פסטיבל הסרטים של שיקגו ופסטיבלים נוספים.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים צרפתיים, זכה במספר פרסים, ושודר בטלוויזיה האירופאית.
ב-2021 יצא סרטה התיעודי Mizrahim: Les oubliés de la Terre Promise (מזרחים: נשכחי הארץ המובטחת) על מעמד מזרחים בחברה הישראלית.
לאחר מכן ביימה וכתבה את הסרט העלילתי Tel-Aviv/Beirut שיצא ב-2022. הסרט עוסק בסיפורם של משפחות יהודיות וערביות על רקע הסכסוך הישראלי לבנוני.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, בוגנים חתמה על מכתב של קולנועונים ישראליים שהביעה התנגדות ל"כיבוש" ול"לברוטליות ולאכזריות של המדיניות הישראלית", תוך כדי תמיכה ביוצרי קולנוע ערבים.
בסרטה העלילתי "תל אביב-ביירות", שיחקו שחקנים ישראליים לצד שחקנים לבנוניים.
+שם הסרטשנת יציאהאורךתפקידתיאורהישגים בולטיםDust200035 דק'במאית ותסריטאיתסרט תיעודי על שרידי תרבות היידיש באודסה.
פסטיבל הסרטים בקרקוב , בו הסרט זכה בפרס FIPRESCI לסרט תיעודי
פסטיבל Molodist , בו הסרט היה מועמד לסרט הסטודנטים הטוב ביותרMémoires incertaines (Dim Memories)200135 דק'במאית ותסריטאיתסרט תיעודי על החיפוש של בוגנים אחר זהותו האמיתית של קרוב משפחה מסתורי של בוגנים.
כל אחד מבני המשפחה מספר עליו סיפור אחר.
אימג'ים פואטיים של מקאו לאורך ההיסטוריה, מלווה בשיר מאת Antoine Volodine .
פסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדאם Odessa, Odessa
(אודסה, אודסה)2004102 דק'במאית ותסריטאיתסרט תיעודי על חייהם של מהגרים יהודים מאודסה ואלה שנותרו בעיר.
פסטיבל ירושלים, זכייה בפרס הצטיינות פיתוח תסריט
פסטיבל ברלין, זכייה בפרס C.I.C.A.E
פסטיבל קאן, נבחר להקרנת ACID
פסטיבל סאנדנס, מועמד לפרס הדוקומנטרי הבינלאומי הטוב ביותר
Cinema du Reel , זכייה בפרס לואי מרקורל
בנוסף, הסרט הוקרן בבתי קולנוע מסחריים באירופה.Bienvenue chez Dovid200626 דק'במאיתסרט תיעודי על חוקר ובלשן הייידיש דויד כץ .
דיוקן של מלצריות תאומות בבית קפה במספנות גדנסק.
הופק לסדרת הטלוויזיה Arte Visages d'Europe.La Terre outragée ("ארץ ישימון")2012108 דק'במאית ותסריטאיתדרמה על אסון צ'רנוביל והשלכותיו על חייהם האישיים של תושבי פריפיאט (הסמוכה לצ'רנוביל), כולל זוג ארוסים צעיר.
הסרט מתאר את יום האסון, ואת השלכותיו עשר שנים אחר כך.
פסטיבל מינכן , מועמד ל-פרס ARRI לסרט הבינלאומי הטוב ביותר
פסטיבל טוקיו , מועמד ל-Earth Grand Prix
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשיקגו , מועמד למקום 1 בתחרות לבמאים חדשים
פסטיבל הקולנוע באיסטנבול , מועמד ה-Golden Tulip לפרס הסרט הטוב ביותר
(מזרחים: נשכחי הארץ המובטחת)202193 דק'במאית ותסריטאיתסרט תיעודי המתאר את סיפורם של יהודי המזרח שהגיעו לישראל מצפון אפריקה ומהמזרח התיכון ואת מאבקם בממסד הדכאני.
הסרט נע בין סיפורה של המדינה לסיפורה האישי של בוגנים, שמראיינת את אביה שהיה מנהיג בפנתרים השחורים.
בנוסף, הסרט מכיל ראיונות עם ראובן אברג'ל, שלומי חתוכה, רועי חסן וארז ביטון.
(תל אביב - ביירות)2022116 דקותבמאית ותסריטאיתדרמה היסטורית על רקע הסכסוך הישראלי-לבנוני בשנים 1982 ו-2006. פסטיבל טוקיו
מיכל אירני (נולדה ב-1962) היא פרופסור במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית, אשר כיהנה בעבר כדקאנית הפקולטה למדעי המחשב ומתמטיקה במכון ויצמן למדע, ישראל.
חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים החל משנת 2023.
אירני סיימה לימודי דוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום לימודיה הייתה חברה Vision Technologies Laboratory במרכז המחקר סרנוף, באוניברסיטת פרינסטון.
אירני חוקרת במכון ויצמן החל משנת 1997. מחקריה מתמקדים בתחומי ראייה ממוחשבת, עיבוד תמונה ובינה מלאכותית.
היא ביצעה מחקרים על הבנת הסטטיסטיקה הפנימית של תמונות וסרטונים טבעיים, ניתוח מרחב-זמן של סרטונים ועל הסקה חזותית על ידי קומפוזיציה.
אירני פרסמה למעלה מ-100 מאמרים מקצועיים בתחומי מומחיותה אשר זכו לעשרות אלפי אזכורים.
פרס רוטשילד 2020 במתמטיקה/מדעי המחשב והנדסה
פרס הלמהולץ לשנת 2017 על המאמר "פעולות כצורות מרחב-זמן"
פרס מריה פטרו לשנת 2016 (הוענק על ידי האגודה הבינלאומית לזיהוי דפוסים) עבור תרומות יוצאות דופן לתחומי ראיית מחשב וזיהוי דפוסים
פרסי המאמר הטוב ביותר של הכנס האירופי לראיית מחשב (EECV) בשנת 2000 ו-2002
מיכל אירני נשואה לדרור ואם לשני ילדים.
אביה היה הפיזיקאי פרופ' אברהם בלאוגרונד.
מיכל ארמוני (נולדה ב-7 בדצמבר 1965) היא פרופסור ל במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע.
ארמוני פרסמה ספרי לימוד במדעי המחשב, לקחה חלק בפיתוח תוכניות לימוד וביצעה מחקרים על הוראת מדעי המחשב.
בשנים 1986 עד 1989 למדה לתואר ראשון במדעי המחשב בטכניון.
המשיכה לתואר שני (גם הוא במדעי המחשב בטכניון), אותו סיימה ב-1991.
לאחר השלמת התואר השני, ארמוני החלה לעבוד במכון המחקר של IBM בחיפה, בתור עמיתת מחקר בקבוצת הבדיקות והאימות.
ב-1993 עברה לעבוד כמתכנתת במלם מערכות, שם עבדה במשך כשנה (עד 1994).
ב-1994–1995 לימדה מדעי המחשב בכיתות י'-י"ב ביאסא - התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים.
בנוסף עבדה כמרצה במכללה האקדמית הדסה ירושלים וכמרצה זוטרה באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת תל אביב.