tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2016, שיעורי המוות מאופיואידים בניו המפשייר, ווירג'יניה המערבית, היה גבוה במיוחד: 30 מתים על כל מאה אלף איש בניו המפשייר, ו-40 מתים על כל מאה אלף איש בווירג'יניה המערבית.
בתחילת שנות ה-2000, לאחר חקירה מאומצת של משרד המשפטים במדינת וירג'יניה המערבית, הוגש כתב אישום נגד פרדו ומעורבים נוספים בגין הטעיה מכוונת של הציבור בשימוש בתרופה.
עם זאת, בשנת 2006 התיק נסגר בפשרה בה חברת פרדו שילמה 600 מיליון דולרים, סכום קטן ביחס לרווחים העצומים שהפיקה מן התרופה.
שלושת מנהלי החברה הבכירים לא נענשו כלל, מלבד תשלום קנסות אישיים בסכומים מצטברים של מעל 30 מיליון דולרים.
החברה המשיכה בשיווק של אוקסיקונטין שנים לאחר מכן.
בשנים 2006–2015, מוערך כי חברות התרופות הוציאו יותר מ-900 מיליון דולרים על שתדלנות פוליטית על מנת לקדם מטרות פוליטיות שונות.
4%–6% מקרב אלו העושים שימוש יתר באופיואידים, פונים לעבר שימוש בהירואין.
80% מן המכורים להרואין בארצות הברית, החלו להשתמש בהרואין עקב השימוש באופיואידים.
הסיבה לכך שרבים עוברים מאופיואידים להרואין, היא שהרואין מהווה חלופה זולה וזמינה יותר למשתמשים רבים מאשר אופיואידים.
בתחילה אנשים מתמכרים לתרופות שהם מקבלים במרשם רופא ולאחר שאינם מסוגלים להשיג תרופות אלה הם עוברים לקבל הרואין או סמים אחרים ברחוב.
נשים מצויות בסיכון גבוה יותר למנת יתר של הרואין מאשר גברים.
השימוש בהרואין גובר עם השנים: הערכות הן ש-374,000 אמריקאים השתמשו בהרואין בשנים 2002–2005. ב-2014 לעומת זאת, הערכות הן שלמעלה מחצי מיליון אמריקאים היו מכורים להרואין.
ב-2016, קרוב למיליון אמריקאים דיווחו על שימוש בהרואין.
אוקסיקודון הוא האופיואיד הנפוץ ביותר לשימוש פסיכואקטיבי בארצות הברית.
נכון לשנת 2018, העריכו במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית כי 11 מיליון אמריקאים בשנה עושים שימוש לא-רפואי באוקסיקודון.
אוקסיקודון הוצג לראשונה בשוק האמריקאי במאי 1939. בשנת 1995 אושרה לשימוש והושקה בארצות הברית התרופה אוקסיקונטין, המיוחדת בכך שהיא משתמשת בשחרור מושהה של אוקסיקודון, על ידי חברת פרדו שבבעלות משפחת סאקלר.
נטעןכי במידה רבה, האוקסיקונטין הוא המחולל של משבר האופיואידים בארצות הברית.
חברת פרדו מימנה מחקרים ורופאים שטענו כי ניתן להשתמש בתרופה ללא חשש מהתמכרות במגוון רחב של מחלות.
עם זאת, במהרה גילו המשתמשים כי ניתן לרסק את הטבליות המיועדות לשחרור מושהה, ואז לשאוף ואף להזריק את החומר לצורך קבלת תחושה הדומה למורפין.
למעשה, אפילו במחקרים פרטיים שערכה פרדו בעצמה, נמצא כי ניתן להפיק ללא קושי אוקסיקודון מן הטבליות של אוקסיקונטין.
אותו פמולארו אגב, נשכר לעבודה על ידי חברת פרדו מעט לאחר מכן.
בשנת 2007, שילמה פרדו 600 מיליון דולרים בקנסות, לאחר שנתבעה בגין פרסומן של טענות שגויות לגבי הסיכונים הכרוכים באוקסיקונטין.
ב-2010, שינתה פרדו את הנוסחה של אוקסיקונטין, כך שיהיה קשה במיוחד להפיק אוקסיקודון מן הטבליות של אוקסיקונטין.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) אישר שינוי של הסיווג של התרופה, כעמידה יותר בפני התמכרות מן הגרסה הקודמת, אשר אפשרה 'לפרוץ' בקלות את מנגנון השחרור המושהה (ה-'Contin') של אוקסיקודון.
לאחר מכן, ירד השימוש באוקסיקונטין.
ביוני 2017, דרש ה-FDA מיצרני התרופה Opana ER (אוקסימורפון, Oxymorphone; ) להפסיק לשווק אותה, היות שהסיכונים והנזקים הנובעים מתכונותיה הממכרות, עולים על התועלת הרפואית שיש בתרופה.
הידרוקודון (Hydrocodone) היא התרופה האופיואידית השנייה בשכיחותה מבין התרופות האופיואידיות אשר ניתנו במרשם כמשככי כאבים, ואחת מן התרופות היותר ממכרות.
בשנת 2011, הגיעו 97,000 מטופלים לחדרי מיון עקב שימוש יתר או שימוש לא רפואי בתרופה.
בשנת 2012, מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישר שינוי של הסיווג של התרופה, כעמידה בפני התמכרות, והכיר בפוטנציאל הממכר של התרופה.
הידרוקון משווקת תחת מותגים שונים, כגון נורקו (Norco) לורתאב (Lortab) וויקודין (Vicodin).
הידרוקודון משולבת לעיתים גם בתרופות שאינן אופיואידיות, אפילו בסירופ נגד שיעול.
ישנם נתונים סטטיסטיים לפיהם הידרוקודון מדורגת 4 בדירוג התרופות בהן נעשה שימוש-יתר בארצות הברית, ואחראית ליותר מ-40% ממקרי החירום הרפואיים אשר נגרמו על רקע אופיואידים.
הידרוקודון הייתה תרופת המרשם האופיואידית הנפוצה ביותר בשנים 2007–2015, ו-98% מכל ההידרוקודון בו נעשה שימוש בכל העולם, נצרך בארצות הברית.
פנטניל הוא משכך כאבים מסוג אופיואיד סינתטי, החזק פי 50–100 יותר ממורפין, ופי 30–50 חזק יותר מהרואין.
גם כמות קטנה בשיעור של 2 מ"ג של פנטניל יכולה לגרום למוות.
למעשה, הפנטניל כל כך חזק, שבארצות הברית נרשמו מקרים בהם שוטרים או פרמדיקים הגיעו לזירת אירוע לטפל באדם שצרך מנת יתר של פנטניל, והגיעו למצב של מנת יתר בעצמם, כתוצאה מכך שנגעו או שאפו כמות מזערית של פנטניל בטעות.
כתוצאה מכך, המנהל לאכיפת הסמים בארצות הברית, הוציא הנחיה לפיה שוטרים לא יבצעו בדיקה לזיהוי חומר הסם במקום הזירה כאשר יש חשש כי מדובר בפנטניל, אלא לאסוף דגימות אטומות ולשלוח לבדיקה במעבדה.
בשנת 2016, עלה מספר מקרי המוות כתוצאה מפנטניל בארצות הברית בשיעור של 540% (ביחס ל-2015).
עליה זו של מקרי מוות כתוצאה מפנטניל ב-2016, היוותה כמעט את כל העלייה שנרשמה אותה שנה כתוצאה ממנת יתר בארצות הברית.
פנטניל מהול בהרואין היווה בעיה חמורה במספר ערים גדולות בארצות הברית, לרבות פילדלפיה, דטרויט ושיקגו.
אלו הצורכים פנטניל מהול בהרואין מצויים בסכנה מוגברת למנת יתר, היות שהם צורכים סם חזק יותר מכפי שהתכוונו.
הסם היווה גורם לעלייה במקרי המוות בקרב משתמשי הרואין ומשככי כאבים במרשם, וכן הפך שכיח יותר ויותר.
הזמר פרינס הוא מקרה המוות הידוע ביותר כתוצאה משימוש בפנטניל.
לפי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, ההערכה היא שמקרי המוות הקשורים באופיאטים מצויים בהערכת חסר, בין היתר היות שמקרי מוות הקשורים בשימוש של אופיואידים סינתטיים כמשככי כאבים אינם נמנים בספירה זו.
לפי המרכז לבקרת מחלות, חלק ניכר מן העלייה הדרמטית במספר מקרי המוות הקשורים באופיואידים בארצות הברית, קשור בייצור לא חוקי של פנטניל.
מקרים של מנת יתר כתוצאה מפנטניל, תרמו רבות לנזקים הרבים שנגרמו במשבר האופיואידים בארצות הברית.
בניו המפשייר, שני שלישים ממקרי המוות כתוצאה מסמים היו עקב שימוש בפנטניל, ומרביתם לא היו מודעים לכך שהם צרכו פנטניל.
ב-2017, התרחשה הצטברות של מקרי מוות רבים כתוצאה מפנטניל, כאשר משתמשים רבים רכשו פנטניל מסוחרי סמים מתוך מחשבה כי מדובר בזנקס.
ב-2012, חברת תרופות בשם אינסיס (Insys Therapeutics; אנ' ) יצרה תרופה מבוססת פנטנטיל בשם סאבסיס לטיפול בכאבים מתפרצים של חולי סרטן.
עם זאת, חברת אינסיס שיחדה רופאים שיירשמו את התרופה לחולים רבים כטיפול כמשכך כאבים, גם לא על רקע סרטני כלל.
החברה אף הונתה חברות ביטוח בשם הרופאים, תוך שנציגי החברה התחזו לעובדים במרפאות מטעם הרופאים, והטעו את חברות הביטוח לגבי המצב הרפואי האמיתי של המטופלים, על מנת לגרום לחברות הביטוח לאשר את המימון של השימוש בתרופה.
לאחר חשיפת התרמית, החברה הגישה בקשה לפשיטת רגל, ומייסד החברה, ג'ון קאפור, בנוסף למנהלים בכירים נוספים בחברה, קיבלו עונשי מאסר.
קאפור הוא המנהל הבכיר ביותר בתעשיית התרופות שהורשע וקיבל עונש מאסר בפועל בגין חלקו במשבר האופיואידים.
כנגד מספר חברות תרופות מרכזיות המייצרות תרופות אופיואידיות, הוגשו תביעות ייצוגיות בהיקפים גדולים, ונוהלו הליכים משפטיים שונים.
חברת פרדו פארמה הגיעה להסדר עם מספר מדינות וקהילות בארצות הברית על חלקה בגרימת משבר האופיואידים בסכום של 8.3 מיליארד דולרים.
המשפחה מאחורי חברת פרדו, משפחת סאקלר, הואשמה ציבורית אישית באחריות למשבר .
עם זאת, החברה הגישה בקשה לפשיטת רגל בעקבות התביעות הרבות.
חברת טבע הישראלית נתבעה גם היא, בין היתר בשל רכישתה של אקטוויס, ששיווקה גם היא תרופות אופיואידיות.
לאחר פרסום הדוחות הרבעוניים לרבעון הראשון לשנת 2022 מנכל החברה קאר שולץ הודיע כי הוא צופה הסדר פשרה מלא עם כלל המדינות בארצות הברית עד לסוף שנת 2022. עוד ציין המנכל בשיחתו עם המשקיעים כי הוא צופה את עלות ההסדר לחברה בשיעור כולל של כ-15 עד 17 מיליארד דולר.
כנגד חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון נפסק בבית משפט כי עליה לשלם של 572 מיליון דולר באוקלהומה.
הסכום הופחת לאחר מכן ל-465 מיליון דולר, ובנובמבר 2021 הפך בית המשפט העליון של אוקלהומה את פסק הדין וקבע שחוקי המטרד לציבור במדינה אינם כוללים מטרד מצד חברות יצור, הפצה, שיווק או מכירה.
בהליך אחר, ג'ונסון אנד ג'ונסון, טבע וחברות נוספות נתבעו בתובענה ייצוגית ענקית שהוגשה על ידי מספר מדינות ומחוזות בהם לא הושגה פשרה, בסכום של חמישים מיליארד דולרים.
ביולי 2021 נקבע בהסדר פשרה שחברת ג'ונסון אנד ג'ונסון ושלוש חברות הפצה ישלמו קנס בסך 26 מיליארד דולר.
חברת אינסיס ששיווקה פנטניל מסוכן על ידי הונאת ביטוח ושוחד לרופאים על מנת שירשמו את התרופה, פשטה רגל ומנהליה נכנסו לכלא.
חברת הייעוץ מקינזי ושות' ייעצה לפרדו פארמה.
בפברואר 2021 הסכימה מקינזי לשלם 573 מיליון דולר כדי ליישב אישומים נגדה על רקע סיועה לפרדו ללבות את מגפת ההתמכרות לאופיואידים בארצות הברית.
מקינזי הגיעה להסכם עם יועצים משפטיים של 47 מדינות וטריטוריות בתוך ארצות הברית, לאחר שתביעות נגדה חשפו מסמכים רבים שהוכיחו כי ייעצה לפרדו כיצד לשווק את האוקסיקונטין, וסייעה לה לבלום מאמצים של סוכני אכיפה להפחית את השימוש באופיואידים.
הסדר ליישוב התביעות נגד פרדו פארמה ומשפחת סאקלר
בנובמבר 2025 נתן בית המשפט לפשיטות רגל במחוז הדרומי של ניו יורק אישור סופי לתוכנית הסדר רחבת היקף, שנועדה ליישב את כלל התביעות נגד פרדו פארמה ומשפחת סאקלר.
ההסדר, המייצג את הפשרה הגדולה ביותר שהושגה אי פעם עם חברת תרופות בודדת, כולל את התנאים הבאים:
משפחת סאקלר תחדל להיות הבעלים של פרדו פארמה ותשלם כ-7 מיליארד דולר לתובעים במהלך 15 השנים הבאות.
פרדו פארמה תתרום באופן מיידי 900 מיליון דולר.
חברת פרדו פארמה תפורק ותוקם מחדש כחברה לתועלת הציבור בשם קנואה פארמה (Knoa Pharma).
חברת קנואה פארמה תייצר כמויות מוגבלות של אופיואידים ותרופות לביטול מהיר של השפעת מנת יתר מאופיואידים.
הרווחים של קנואה פארמה יועברו לתוכניות ייעודיות לתיקון הנזק שנגרם כתוצאה ממשבר האופיואידים.
כ-150,000 קורבנות של משבר האופיואידים יקבלו פיצויים בהיקף כולל של כ-865 מיליון דולר.
הסכום ברוטו לתובע בודד צפוי לנוע בין 7,000 ל-16,000 דולר.
חברת פרדו פארמה ומשפחת סאקלר צפויות לשלם 175 מיליון דולר נוספים לשבטים ילידיים.
שווי ההסדר נאמד בכ-7.4 מיליארד דולר, עם פוטנציאל לגדול בכחצי מיליארד דולר נוספים, בהתאם למכירת עסקי התרופות הבינלאומיים של משפחת סאקלר.
לפי מחקר משנת 2011, העלות הכלכלית של שימוש באופיואידים בעלי מרשם שלא לצורך רפואי עלתה 53 מיליארד דולר בשנת 2006 לבדה.
מתוך סכום זה 42 מיליארד (79%) נבע מאובדן בפריון העבודה, 8.2 מיליארד (15%) על עלויות למערכת המשפט והאכיפה, 2.2$ מיליארד (4%) לעלויות לטיפול במכורי ו-994 מיליון דולר לסיבוכים רפואיים (2%).
עם זאת מדובר בהערכת חסר, היות המחקר לא כלל נזקים שנגרמו עקב פגיעה באיכות החיים או אובדן החיים למכורים ולמשפחותיהם.
מחקר של המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) מצא כי נזקי משבר האפיאודים גרמו לנזקים כלכלים בגובה של 1.2 טריליון דולר בשנת 2017 לבדה.
רוב הנזק הכלכלי נבע מפגיעה באיכות החיים עקב הפרעות לתפקוד בגלל האופיואידים או אובדן חיים עקב מנות יתר של אופיואידים.
בשנת 2022 פרסמה הוועדה הכלכלית המשותפת של הקונגרס האמריקני (JEC) ניתוח על בסיס שיטות המחקר של - CDC, לפיו בשנת 2020 מגפת האופיואידים עלתה לארצות הברית סכום של כמעט 1.5 טריליון דולר, עלייה של 37% בעלות לעומת-2017.
משבר בני הערובה בטקסס אירע בין 15 בינואר ל-16 בינואר 2022 כאשר גבר חמוש ברובה השתלט על בית כנסת של קהילה יהודית רפורמית (קהילת בית ישראל) בעיר קוליוויל בטקסס והחזיק בארבעה מתפללים, ביניהם רב הקהילה צ'ארלי סיטרון וואקר כבני ערובה.
החוטף דרש לשחרר מהכלא את עאפיה סידיקי, מחבלת איסלאמית ממוצא פקיסטני שנידונה ל-86 שנות מאסר בניסיון לרצוח חייל אמריקני.
תשע שעות מאוחר יותר, שוחרר אחד מבני הערובה, וכעבור 12 שעות פרץ צוות מיחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI לבית הכנסת, שחרר את שאר בני הערובה והרג את החוטף.
ב-FBI אמרו כי החוטף התמקד בנושא שאינו קשור ישירות לקהילה היהודית, וכי אין אינדיקציה לכך שהוא קשור לרשת טרור רחבה יותר.
קהילת בית ישראל הוקמה רשמית ב-1999 עם 25 משפחות חברים ושייכות לאיחוד הקהילות העבריות האמריקאיות, כיום האיחוד של היהדות הרפורמית.
בית הספר הדתי בקולוויל נפתח עם 75 ילדים רשומים וכיום הקהילה מונה למעלה מ-60 משפחות ויותר ממאה ילדים.
בערב פסח בשנת 2019, התרחש אירוע ירי על רקע אנטישמי בבית הכנסת של חב"ד בעיירה פאווי שבפרברי סן דייגו שבקליפורניה.
באירוע נרצחה לורי גילברט קיי בת ה-60. עוד שלושה בני אדם נפצעו באירוע, ביניהם רב בכיר בקהילת חב"ד שבעיר, ישראל גולדשטיין שנורה בידיו.
על פי דיווחים שיצאו מבית החולים נפצעה גם ילדה כבת 8 שנפצעה מרסיס.
ב-15 בינואר 2022 בשעה 10:41 במהלך תפילת השבת, פרץ גבר חמוש ברובה לבית הכנסת של היהודית רפורמית (קהילת בית ישראל) בעיר קוליוויל בטקסס.
בגלל התפשטות נגיף האומיקרון הועברה רוב הפעילות של הקהילה לזום ובתפילת שבת בבוקר לא נכחו הרבה אנשים.
באותו בוקר הגיעו רק 4 אנשים למבנה (הרב צ'ארלי סיטרון וואקר,ג'ף כהן, שיין וודוורד ולארי שוורץ).
במהלך האירוע הוא הסכים לשחרר את אחד מבני הערובה, אחד מהמבוגרים יותר.
בשידור חי בדף הפייסבוק של בית הכנסת הרפורמי הוא נשמע מדבר בטלפון עם נציגי המשטרה ומאיים עליהם שלא ייכנסו למקום.
"אם מישהו ינסה להיכנס לבניין הזה, אני אומר לכם, כולם ימותו".
השידור החי מבית הכנסת בטקסס נקטע מעט לפני השעה 14:00.
כוחות גדולים של המשטרה יחד עם יחידות מיוחדות ללוחמה בטרור ולחילוץ בני ערובה וכן סוכנים של ה-FBI הוזעקו למקום וניהלו את המשא ומתן.
השטח הסמוך לבית הכנסת פונה והתושבים בסביבה הקרובה התבקשו שלא להגיע לאזור.
במהלך המגעים בין ה-FBI לחוטף, רשת CNN דיווחה כי החוטף שוחח עם הרבה אנג'לה בוכדל מניו-יורק, וסיפר לה על מי שלטענתו היא אחותו, היושבת במאסר פדרלי, ולטענתו הופללה.
המחבלת, עאפיה סידיקי, היא מחבלת איסלאמית ממוצא פקיסטני המוחזקת במאסר בבית כלא פדרלי בטקסס לא רחוק מבית הכנסת בו התרחשה החטיפה, לאחר שהשתתפה בפיגוע נגד חיילים אמריקנים, נעצרה על ידי הצבא האמריקאי באפגניסטן ונגזרו עליה 86 שנות מאסר.
בתגובה, עורכת דינה של המחבלת, מרווה אלביילי אמרה כי אין לה כל קשר לאירוע וכי האסירה "לא מעוניינת בשום אקט אלים שיבוצע בשמה".
תשע שעות מאוחר יותר, אחד מבני הערובה שוחרר, וכעבור 12 שעות צוות מיחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI פרץ לבית הכנסת ושחרר את שאר בני הערובה.
חברת הקונגרס האמריקאית, בת' ואן דוין, אישרה לכתבים ב-"Fort Worth Star-Telegram" כי התוקף מת.
החוטף, אכרם, בריטי איסלאמי בן 44 ממוצא פקיסטני.
הגיע לארצות הברית באופן חוקי בדצמבר 2021, והתגורר בבלקבורן, בלנקשייר 18.
את האקדח קנה בבוקרו של אירוע החטיפה.
במסגרת חקירת האירוע, נעצרו שני בניו של המחבל בבריטניה בחשד שהיו בקשר איתו במהלך האירוע.
מהקהילה המוסלמית בבלקבורן נמסרה הודעה בשם משפחת אכרם לפיה הוא לוקה בבעיות נפשיות.
שרת החוץ הבריטית ליז טראס גינתה את התקרית, וכינתה אותה מעשה טרור אנטישמי.
הוושינגטון פוסט דיווח כי התקרית זעזעה קהילות יהודיות בארצות הברית וברחבי העולם.
תומכי אל-קאעידה בולטים תיארו את חטיפת בני הערובה כ"מעורר השראה" וכאזהרה לאויביהם.
הליגה נגד השמצה פרסמה דו"ח המתעד תיאוריות קונספירציה בקשר למשבר, כולל טענות לפיהן התקרית הייתה מבצע דגל כוזב של ממשלת ארצות הברית.
תומכי תנועת הקונספירציה הפוליטית של הימין הרדיקלי בארצה"ב כינו את בני הערובה "שחקני משבר , QAnon".
האיגרת גרמה למשבר בפינלנד: הפעלת הסעיפים הצבאיים של האמנה הייתה מבטלת את מדיניות הנייטרליות של פינלנד בעניינים בין-לאומיים לאחר המלחמה והייתה פוגעת קשות ביחסיה של פינלנד עם המערב.
אחת המטרות המרכזיות של מדיניות החוץ הפינית הייתה לחזק את אמינות הנייטרליות של פינלנד בעיני המעצמות המערביות, שהיו ספקניות לגבי יכולתה של המדינה לעמוד בפני השפעת ברית המועצות.
בזמן שליחת האיגרת, הנשיא אורהו קקונן היה בחופשה בהוואי, אחרי ביקור מוצלח בארצות הברית ובקנדה.
ההתייעצויות המוצעות איימו על הישגי העשור הקודם, שבמהלכו פינלנד השיגה חברות באו"ם והסובייטים פינו את בסיס פורקלה הסמוך להלסינקי, שהוחכר להם בשנת 1944 לחמישים שנה.
במקרה הגרוע ביותר, האיגרת נתפסה כצעד ראשון אפשרי לקראת כינון נוכחות צבאית סובייטית בפינלנד, ואף יותר מכך, היה מביא באופן מעשי לסיום עצמאות פינלנד.
הנשיא קקונן טיפל בנושא על ידי ארגון פגישה אישית עם ניקיטה חרושצ'וב בנובוסיבירסק.
אחרי הפגישה, ברית המועצות הסכימה "לדחות" את ההתייעצויות ללא הגבלת זמן, והטילה על הפינים את האחריות למעקב אחר מצב הביטחון בצפון אירופה.
הפרשנות הפינית להסכם הייתה שהסובייטים השאירו בכך את עניין ייזום ההתייעצויות הצבאיות לשיקול דעתה של פינלנד, והמשבר התפוגג.
ההשקפה הרווחת כיום היא שברית המועצות הונעה בעיקר על ידי הרצון להבטיח את בחירתו מחדש של קקונן ב-1962. קקונן, שנהנה מאמון ההנהגה הסובייטית, התמודד לבחירה מחדש בפעם הראשונה, ויריבו העיקרי, אולבי הונקה, נחשב כבעל סיכוי טוב לנצח בתמיכת קואליציה של שש מפלגות, כולל שתי מפלגות גדולות, הסוציאל-דמוקרטים והקואליציה הלאומית.
המידה שבה קקונן עצמו היה מעורב בתכנון האירוע הייתה שנויה במחלוקת, אך מקובל לחשוב שהוא ציפה להתערבות סובייטית בבחירות לנשיאות, וידוע שקקונן תכנן לפזר את הפרלמנט הפיני, ולאלץ את מתנגדיו להתמודד יחד בבחירות לנשיאות וזה נגד זה בבחירות לפרלמנט בו זמנית.
כתוצאה מהמשבר, הונקה הסיר את מועמדותו בנובמבר 1961, ובינואר 1962 נבחר קקונן מחדש ברוב מוחץ של 199 מתוך 300 קולות חבר האלקטורים.
במהלך כהונתו השנייה, הסוציאל-דמוקרטים התפייסו עם מפלגתו של קקונן, מה שהוביל לעידן חדש בפוליטיקה הפנימית הפינית שנשלט על ידי מה שנקרא ברית "האדמה האדומה".
בשנת 1961, יצא הנשיא הפיני אורהו קקונן לביקור ממלכתי בארצות הברית וקנדה, שבמהלכו, ב-16–17 באוקטובר, נפגש עם הנשיא קנדי ומזכיר המדינה ראסק.
ארצות הברית אישרה את הכרתה במדיניות הנייטרליות של פינלנד.
זמן קצר לאחר מכן, ב-30 באוקטובר, ברית המועצות העבירה לפינלנד את האיגרת שהביעה דאגה מהתחמשות גרמניה המערבית והציעה התייעצויות בנושא הגנה משותפת.
קקונן, ששהה באותה עת בהוואי, עודכן לגבי ההודעה אך המשיך בביקורו כמתוכנן.
ההודעה גרמה למשבר בפינלנד, שחששה מפגיעה במדיניות הנייטרליות שלה וביחסיה עם המערב.
קקונן, עם שובו לפינלנד ב-3 בנובמבר, נשא נאום ב-5 בנובמבר בו הדגיש את מדיניות הנייטרליות של פינלנד והביע את דעתו שאין צורך בהתייעצויות עם ברית המועצות.
שר החוץ קרג'ליינן ניהל משא ומתן עם ברית המועצות בניסיון לפתור את המשבר.
הוא הציע, ב-11 בנובמבר, שהקדמת הבחירות לפרלמנט הפיני תהווה הוכחה למדיניות החוץ העקבית של פינלנד.
הנשיא קקונן פיזר את הפרלמנט ב-14 בנובמבר והורה על בחירות מוקדמות.
במקביל, ברית המועצות הבהירה ב-15 בנובמבר שהקדמת הבחירות אינה מספקת וכי עדיין יש צורך במשא ומתן דחוף.
קקונן נפגש עם חרושצ'וב בנובוסיבירסק ב-24 בנובמבר כדי לדון במשבר.
הוא הדגיש את מדיניות הנייטרליות של פינלנד והציע שברית המועצות תימנע מהתייעצויות כדי למנוע הסלמה במתיחות.
חרושצ'וב הביע אמון במדיניות פינלנד והציע לדחות את ההתייעצויות עד שיתעורר צורך דחוף בכך.
לבסוף, קקונן חזר לפינלנד ב-26 בנובמבר והודיע ברדיו ובטלוויזיה שברית המועצות ויתרה על הדרישה להתייעצויות.
הוא הדגיש את חשיבות שמירת האמון של ברית המועצות במדיניות פינלנד.
משבר בריאות הוא מצב חירום או מערכת בריאות מורכבת המשפיעה על הציבור באזור גאוגרפי אחד או יותר, החל מקהילה מקומית ועד לכיסוי של כדור הארץ כולו.
משברי בריאות משפיעים בדרך כלל באופן משמעותי על בריאות הקהילה, גורמים לאובדן חיים ופוגעים בכלכלה.
הם עשויים לנבוע ממחלות, תהליכים תעשייתיים או מדיניות לקויה.
חומרתו של משבר בריאות נמדדת לעיתים קרובות על פי מספר האנשים שנפגעו, היקפו הגאוגרפי, או על פי המחלה או התמותה הנובעים מהתהליך הפתוגני שממנו הוא נובע.
משבר בריאותי נוטה לכלול שלושה מרכיבי ליבה השזורים זה בזה: בעיה בריאותית בעלת היקף ציבורי (כגון מגפה, חשיפה לחומרים מסוכנים או התפרצות תחלואה רחבת היקף), תיאום לקוי בין גופי בריאות וממשל, והעדר תקשורת אפקטיבית לציבור בנוגע לסיכונים.
הכשל בתיאום ובתקשורת עשוי להוביל לאובדן אמון, לפאניקה ציבורית, ולהחמרה של המצב הרפואי והחברתי.
ניתן לסווג משברים בריאותיים למספר סוגים עיקריים:
משברים סביבתיים – כגון זיהום אוויר חמור, חשיפה לחומרים מסוכנים, או שינויי אקלים הפוגעים ישירות בבריאות הציבור.
משברים הקשורים למזון – לרבות התפרצות מחלות ממקור תזונתי (כמו חיידקים פתוגניים במוצרי מזון), זיהום שרשרת האספקה או מחסור חמור במזון.
משברים רעילים – חשיפה נרחבת לרעלים, כימיקלים תעשייתיים, מתכות כבדות או קרינה, עקב תקלה תעשייתית, אסון טבע או רשלנות רגולטורית.
מערכת בריאות המגיבה לצורכי האוכלוסייה נדרשת לחדד את הכלים על מנת להבטיח הכנה נאותה לפני התפרצות המשבר.
שקיפות של המוסדות הציבוריים והפרטיים.
התפיסה של משבר עלולה לחמוק משליטתם של מומחים או מוסדות בריאות, ולהיקבע על ידי בעלי עניין המספקים פתרונות או מגבירים את החששות.
הדבר דורש איזון מורכב בין הצורך לנסח תשובות ברורות לבין פחדים שאינם מבוססים.
חוסר רציונליות עלול להתעורר כאשר המידע מעוות או מוסתר.
התמודדות עם משבר בריאות כרוכה בכבוד לחברה, תיאום בין ארגונים ומוסד בעל משקל מדעי עבור הציבור והתקשורת, שישמש כדובר במצבי סיכון לבריאות הציבור, כדי לזכות באמון האזרחים.
היכולת הטכנית של אנשי מקצוע בתחום הבריאות מוכחת יותר מזו של פקידי ציבור, דבר המצביע על הצורך בהשתתפות גדולה יותר של הראשונים והכשרה טובה יותר של האחרונים.
הערכת משברים קודמים או חוויות של אחרים.
משברים הם אתגרים שיש ללמוד מהם, הן מהטעויות והן מההצלחות, שכן הם משמשים לשיפור המערכות ולשיפור התגובה למשברים עתידיים.
חשוב לבצע ניתוח של תגובות קודמות, לבדוק סיכונים ופגיעויות, לערוך מחקרים וניסויים, ולבצע תרגילים להתכוננות למשברים עתידיים.
קביעת מטרות: "ראשית, להפחית את השפעת המחלות והתמותה, ושנית, למנוע שבר חברתי".
הכנה היא המפתח למשבר, שכן היא מאפשרת תגובה חזקה, מאורגנת ומבוססת מדעית.
תוכניות פעולה חייבות לכלול אנשי מקצוע שהוכשרו מראש כראוי, ופוליטיקאים חייבים להיות עקביים בפעולותיהם ולתאם את כל המשאבים הזמינים.
חיוני להשקיע במשאבי בריאות הציבור כדי להכין אמצעי מניעה ולהפחית פערים בריאותיים, שכן משברי בריאות פוגעים בדרך כלל בעיקר בעניים.
חשוב לשלב את כל מקצועות הבריאות, במיוחד טיפול ראשוני (רופאי משפחה, רוקחים וכו'), שכן לעיתים קרובות אלו הם אנשי המקצוע שנמצאים בחזית במהלך משברי בריאות.
1905: שערוריית הבשר האמריקאית בעקבות פרסום ספרו של אפטון סינקלר "הג'ונגל".
1963: מומים מולדים כתוצאה משימוש בתלידומיד
2007: צבע עופרת על צעצועים מסין
2008: שערוריית החלב הסיני (2008) והתפרצות ליסטריוזיס בקנדה (2008)
2011: רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו ** התפשטות חיידק הקולי
2012: הונאה בשתלי חזה של פולי אימפלנט פרוטז (PIP)
2024: הרעב ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל
משבר אנרגיה עולמי החל ב-2021 לאחר מגפת הקורונה, כאשר חלקים נרחבים בעולם התמודדו עם מחסור ואינפלציה במחירי הנפט, הגז והחשמל בשוקי החשמל.
המשבר נגרם ממגוון גורמים כלכליים, כולל ההתאוששות הכלכלית המהירה לאחר המגפה שגברה על היצע האנרגיה, והסלים למשבר אנרגיה עולמי נרחב לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מחירי הגז הטבעי הגיעו לשיאים חסרי תקדים, וכתוצאה מכך, גם מחירי החשמל בשווקים מסוימים.
מחירי הנפט הגיעו לרמה הגבוהה ביותר מאז 2008.
העלייה במחירי האנרגיה דחפה משפחות לעוני, אילצה מפעלים מסוימים לצמצם את התפוקה או אף לסגור, והאטה את הצמיחה הכלכלית.
ב-2022 ההערכות היו כי 11 מיליון אירופאים נוספים עלולים להידרדר לעוני עקב אינפלציית האנרגיה.
אספקת הגז באירופה פגיעה במיוחד בשל התלות ההיסטורית שלה ברוסיה, בעוד כלכלות מתפתחות רבות התמודדו עם עלויות יבוא אנרגיה גבוהות ומחסור בדלק.
התאוששות איטית של ההיצע לאחר המגפה
בשנת 2020 גרמה מגפת הקורונה לירידה חדה בביקוש לאנרגיה ולקיצוץ מקביל בהפקת הנפט.
למרות מלחמת מחירי הנפט בין רוסיה לסעודיה ב-2020, אופ"ק הגיבה באיטיות להתאוששות הביקוש תחת הנורמל החדש, מה שהוביל לחוסר איזון בין היצע לביקוש.
משבר שרשרת האספקה העולמית 2021–2023 הוסיף ללחץ על אספקת הנפט המופק.
בנוסף, כאשר אירופה חיפשה תחליפים לגז הרוסי, היא העלתה את מחירי הגז הטבעי הנוזלי (LNG) המיובא מארצות הברית, אוסטרליה וקטר, ובכך הסיטה את האספקה מלקוחות מסורתיים באסיה.
מאחר שהגז לעיתים קובע את מחיר החשמל, מחירי החשמל זינקו גם הם.
יצרניות ויבואניות LNG מיהרו לבנות תשתיות חדשות להגדלת קיבולת היצוא והיבוא, אך פרויקטים יקרים אלה דורשים שנים להשלמתם.
בדצמבר 2020, לאחר חודשים של הגבלות, סין חסמה לחלוטין את יבוא הפחם מאוסטרליה, שהייתה המקור הגדול ביותר שלה לפחם מיובא.
השפעות חריגות של האקלים על אנרגיה מתחדשת
בשנת 2021, ברזיל התמודדה עם הבצורת החמורה ביותר כמעט במאה השנים האחרונות, שאיימה על אספקת החשמל שלה.
ברזיל מסתמכת על כוח הידרואלקטרי עבור שני שלישים מאספקת החשמל שלה.
האתר Euractiv דיווח כי הנציב האירופי לפעולה למען האקלים, פרנס טימרמנס, אמר לפרלמנט האירופי כי "כחמישית" מהעלייה במחירי האנרגיה ניתן לייחס לעלייה בתמחור הפחמן בשוק הפליטות של האיחוד האירופי.
בשנת 2022, הקיץ היבש ביותר באירופה מזה 500 שנה השפיע קשות על ייצור החשמל ההידרואלקטרי ועל מערכות קירור של תחנות כוח.
על פי הניו יורק טיימס, הבצורת "הפחיתה את ייצור החשמל ההידרואלקטרי בנורווגיה, איימה על כורים גרעיניים בצרפת והגבילה את הובלת הפחם בגרמניה." בצורות שיא בסין ובקליפורניה איימו גם הן על ייצור החשמל ההידרואלקטרי.
רוסיה היא יצרנית ויצואנית מובילה של נפט וגז.
בשנת 2020 היא הייתה היצרנית השלישית בגודלה של נפט בעולם, אחרי ארצות הברית וסעודיה, כאשר 60% מייצוא הנפט שלה הגיעו לאירופה.
רוסיה היא באופן מסורתי היצרנית השנייה בגודלה של גז טבעי בעולם, אחרי ארצות הברית, ולה מאגרי הגז הגדולים בעולם והיא היצואנית הגדולה ביותר של גז.
ב-2021 היא ייצרה 762 מיליארד מטרים מעוקבים של גז טבעי, וייצאה כ-210 מיליארד מטרים מעוקבים דרך צינורות.
הצטברות הכוחות הצבאיים הרוסיים מחוץ לאוקראינה והפלישה שלאחר מכן איימו על אספקת האנרגיה מרוסיה לאירופה.
סנקציות בינלאומיות הוטלו לאחר סיפוח קרים על ידי רוסיה ב-2014, והוחמרו לאחר הפלישה לאוקראינה בפברואר 2022; הסמכת הצינור החדש נורד סטרים 2 הושעתה לאחר מכן.
רוסיה סירבה להגדיל את היצוא לאירופה לפני הפלישה, והמדינה הגיבה לסנקציות האירופיות על ידי הפחתת משלוחי הגז לגרמניה דרך צינור נורד סטרים 1, אותו עצרה לחלוטין בתחילת ספטמבר, אף על פי שהצינורות המשיכו להכיל גז טבעי.
דליפות גז בסוף ספטמבר הובילו לכך שהצינורות הפכו לבלתי פעילים.
ארצות הברית, כפי שהבטיח הנשיא לשעבר ג'ו ביידן, בסיוע נורווגיה, הציבה מטעני עומק וקרעה שלושה מתוך ארבעת צינורות נורד סטרים ב-26 בספטמבר 2022, מה שאילץ חלק גדול מאירופה לשלם פי שלושה עבור גז טבעי אמריקאי, אך לא הצליחה לספק מספיק לחימום כל הבתים שהיו זקוקים לכך בחורף.
צינורות אחרים, כמו צינור הנפט דרוז'בה, המשיכו לפעול ברובם.
באוקטובר 2022, אופ"ק+ קיצצה את ייצור הנפט בשני מיליון חביות ליום.
אופ"ק+ טענה כי היא מנסה למנוע תנודתיות במחירים, אם כי אנליסטים מסוימים סבורים כי המטרה היא להעלות את מחירי הנפט, שירדו בחודשים הקודמים.
משרד החוץ של סעודיה הצהיר כי החלטת אופ"ק+ היא "כלכלית טהורה" והתקבלה פה אחד על ידי כל חברי הקבוצה.
מחירי המזון עלו בחדות עם הסרת הסגרים של הקורונה והמשיכו לעלות לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, מה שהעמיד מיליוני אנשים בסיכון.
לפי תוכנית המזון העולמית, מספר האנשים המתמודדים עם חוסר ביטחון תזונתי חמור יותר משלשל בין 2017 ל-2021, ועשוי לעלות ב-17% נוספים ל-323 מיליון ב-2022. שתי המדינות מהוות כמעט 30% מייצוא החיטה העולמי וממלאות תפקיד מפתח באספקת הדשנים העולמית.
החסימה הרוסית של נמלי הים השחור שיבשה את יצוא המזון והסחורות האחרות מאוקראינה, בעוד המערכה הצבאית הרחבה יותר סיכנה את הקציר של 2022.
גז טבעי הוא מרכיב מפתח משמעותי בייצור דשנים.
פיתוח דשן חנקני סינתטי תמך באופן משמעותי בצמיחת האוכלוסייה העולמית — מוערך כי כמעט מחצית מאוכלוסיית העולם מוזנת על ידי שימוש בדשן חנקני סינתטי.
עליית מחירי האנרגיה מגדילה את עלויות החקלאות, תורמת לעלייה במחירי המזון העולמיים.
תעשיות החקלאות והמזון משתמשות באנרגיה למטרות שונות.
שימוש ישיר באנרגיה כולל חשמל להשקיה אוטומטית, צריכת דלק למכונות חקלאיות ואנרגיה הנדרשת בשלבי עיבוד, אריזה, הובלה והפצה של מזון.
השימוש בחומרי הדברה ודשנים מינרליים מביא לצריכת אנרגיה עקיפה גבוהה, שכן תהליכי הייצור שלהם דורשים אנרגיה רבה.
בעוד שהחלק משתנה מאוד בין אזורים — תלוי בגורמים כמו תנאי מזג אוויר וסוגי יבולים — עלויות אנרגיה ישירות ועקיפות יכולות להוות 40% עד 50% מהעלויות המשתנות הכוללות של חקלאות במדינות מתקדמות כמו ארצות הברית.
עלויות אנרגיה ודשנים גבוהות יותר מתורגמות לכן לעלויות ייצור גבוהות יותר, ובסופו של דבר למחירי מזון גבוהים יותר.
במאי 2022, מקסימו טוררו, הכלכלן הראשי של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, הזהיר פוליטיקאים אירופאים כי מעבר מהיר מדי מייצור גז טבעי עלול להעלות את מחירי הדשנים ולגרום לרעב נוסף בעולם.
בשנת 2023, 64% מהחברות שהשתתפו בסקר השקעות הביעו דאגה ממחירי האנרגיה, בעוד 46% הביעו דאגה ממסגרות רגולטוריות וחוסר יציבות במחירים.
עסקים במרכז, דרום ומזרח אירופה דיווחו על שיעור גבוה יותר של עליית צריכת אנרגיה של 25% או יותר בהשוואה לממוצע האיחוד האירופי (77% לעומת 68%).
חיסכון באנרגיה ויעילות אנרגטית הוזכרו לעיתים קרובות כתגובות למשבר האנרגיה על ידי עסקים באירופה, אך הם היו פחות נוטים לנהל משא ומתן מחדש על חוזי האנרגיה שלהם (62% לעומת 67%).
בסך הכל, התגובה למשבר זה הייתה חזרה לפחם ולמקורות אנרגיה מזהמים אחרים, סבסוד מחירים, הקלות במסי גז, או אפילו הורדת מחירי פליטות הפחמן הדו-חמצני.
פתרונות קצרי טווח אלה מפחיתים את חשבונות החשמל אך פועלים בניגוד למה שנדרש כדי למנוע את עליית 1.5 מעלות בטמפרטורות, ומגדילים את הסבירות לאסון אקלימי.
אירופאים מיהרו להגדיל את יבוא הגז ממדינות כמו אלג'יריה, נורווגיה ואזרבייג'ן.
חברי האיחוד האירופי הציגו חובות אחסון גז והסכימו על יעדים וולונטריים לצמצום ביקוש הגז והחשמל ב-15% באמצעות שיפורי יעילות, שימוש מוגבר במקורות מתחדשים ותמיכה בשיפורי יעילות.
ממשלת בריטניה פנתה לקטר כדי לבקש עסקת גז לטווח ארוך שתבטיח אספקת גז טבעי נוזלי יציבה לבריטניה.
ראש ממשלת בריטניה לשעבר בוריס ג'ונסון ביקש סיוע משייח' תמים בן חמד אאל ת'אני, אמיר קטר, במהלך פגישה בעצרת הכללית של האו"ם בספטמבר 2021. האיחוד האירופי השעה חקירה אנטי-מונופולית נגד QatarEnergy בפברואר 2022.
באוקטובר 2021 חתמה על שלוש עסקאות אספקה לטווח ארוך עם החברה הממלכתית הסינית סינופק לאספקת גז טבעי נוזלי.
יבוא הגז הטבעי של סין מארצות הברית יוכפל.
ב-28 באוקטובר 2021, מחירי הגז הטבעי באירופה ירדו בלפחות 12% לאחר ש־גזפרום הודיעה כי תגדיל את האספקה לאירופה לאחר מילוי אתרי האחסון המקומיים ברוסיה במהלך נובמבר.
נורווגיה הגדילה את ייצור הגז, ומחירי פחם נמוכים יותר בסין סייעו גם הם להורדת מחירי הגז הטבעי.
ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, ייחס את תוכניות ה"עסקה הירוקה" של הנציבות האירופית לעלייה שוברת שיאים במחירי האנרגיה.
עקב חקיקה לא נכונה וספקולציות, מחיר קצבאות הפליטה יצא משליטה, מה שהביא לעלייה חדה בעלויות החשמל." ואמר כי הנציבות האירופית "ממשיכה להציע מדיניות מסוכנת כמו האיסור על מנועי בעירה פנימית ב-2035, או הקצאות פחמן לתחבורה ולדיור פרטי.
עקב חקיקה לא נכונה וספקולציות, מחיר הקצאות הפליטות יצא משליטה, וכתוצאה מכך עלו מחירי החשמל."
יועץ הביטחון הלאומי של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ג'ייק סאליבן, פרסם הצהרה הקוראת לאופ"ק+ להגדיל את ייצור הנפט כדי "לקזז את הקיצוצים הקודמים שהטילה אופ"ק+ במהלך המגפה עד לשנת 2022." ב-28 בספטמבר 2021, סאליבן נפגש בערב הסעודית עם יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן כדי לדון במחירי הנפט הגבוהים.
מחיר הנפט היה כ-80 דולר לחבית באוקטובר 2021, הגבוה ביותר מאז 2014. ארצות הברית סיפקה 16 מיליארד מטרים מעוקבים של LNG לאירופה בינואר 2022, ו-6 מיליארד בפברואר.
שר הנפט של איראן, ג'וואד אווג'י, אמר כי אם הסנקציות בהובלת ארצות הברית על תעשיית הנפט והגז של איראן יוסרו, לאיראן תהיה היכולת להתמודד עם משבר האנרגיה העולמי.
ממשל ביידן הופעל עליו לחץ לעסקאות נפט אפשריות עם סעודיה, ונצואלה, ואיראן שיגדילו את ייצור הנפט שלהן.
שר האנרגיה של קטר, סעד שרידה אל-כעבי, הצהיר כי "יש ביקוש עצום מכל הלקוחות שלנו, ולצערנו איננו יכולים לספק לכולם.
לדעתי, זה נובע מכך שהשוק לא השקיע מספיק בתעשיית [הגז]."
נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין אמרה כי "אירופה כיום תלויה מדי בגז ותלויה מדי ביבוא גז.
התשובה קשורה לגיוון הספקים שלנו...
ובאופן קריטי, להאצת המעבר לאנרגיה נקייה."
בסוף אוקטובר 2021, השגריר הרוסי אנדריי קלין הכחיש כי רוסיה מונעת אספקת גז מסיבות פוליטיות.
לדברי השגריר, משלוחי הגז דרך אוקראינה גדלו עד 15% לנובמבר 2021, אך לא היה ברור אם הגדלה זו תשפיע מיידית על אספקת הגז הטבעי באירופה.
יתר על כן, הגדלה כזו במשלוחי גז נמנעה על ידי חוסר מודרניזציה של צינורות הגז האוקראיניים, לפי המקור.
בפעולה הקולקטיבית הראשונה לאחר הפלישה התחייבו מדינות החברות בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה (IEA) לשחרר 62.7 מיליון חביות של מלאי נפט לשעת חירום.
ב-1 באפריל, הן הסכימו לשחרר 120 מיליון חביות נוספות ממלאי החירום, השחרור הגדול ביותר בתולדות ה-IEA, שהוקמה ב-1974. שחרור זה התבצע במקביל לשחרור חביות נוספות מהמאגר הנפט האסטרטגי של ארצות הברית.
שתי הפעולות התיאום ב-2022 היו הרביעית והחמישית בתולדות ה-IEA, כאשר פעולות קודמות ננקטו ב-1991, 2005 ו-2011. ה-IEA פרסמה גם תוכניות פעולה להפחתת השימוש בנפט עם השפעה מיידית, וכן תוכניות כיצד אירופה יכולה להפחית את תלותה בגז הרוסי וכיצד אזרחים יכולים להפחית את צריכת האנרגיה שלהם.
בין היתר, פורסמה תוכנית בת 10 נקודות להפחתת התלות של האיחוד האירופי בגז טבעי רוסי.
קנצלר גרמניה אולף שולץ הכריז על תוכניות לבניית שני מסופי גז טבעי נוזלי (LNG) חדשים.
שר הכלכלה רוברט האבק אמר כי גרמניה הגיעה לשותפות אנרגטית ארוכת טווח עם קטר, אחת היצואניות הגדולות בעולם של גז טבעי נוזלי.
האבק ציין כי גרמניה מתכננת להפסיק את יבוא הגז הטבעי מרוסיה עד אמצע 2024. במאי 2022, הציעה והנציבות האירופית אישרה חרם חלקי על יבוא נפט מרוסיה, כחלק מהתגובה הכלכלית לפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-18 במאי 2022, פרסמה הנציבות האירופית תוכניות להפסקת התלות בנפט, גז טבעי ופחם רוסיים עד 2027.
ב-13 ביולי 2022, הביע הקרמלין תקווה כי ביקורו של הנשיא ביידן בסעודיה להגברת ייצור הנפט של אופ"ק לא יעודד סנטימנטים אנטי-רוסיים שם.
רוסיה היא יצואנית הנפט והגז הגדולה ביותר אחרי סעודיה ונהנית משיתוף פעולה מוערך מאוד עם המדינה הערבית במסגרת קבוצת אופ"ק.
אך ברמות הנוכחיות, למפיקות הגדולות במפרץ יש מעט עודפים, ורוסיה מאשימה את הסנקציות הבינלאומיות במחירי האנרגיה הגבוהים ברחבי העולם.
מאז פגישת ה-G7 ביוני 2022, הופצו תוכניות לקביעת תקרת מחירים לסחורות אנרגיה רוסיות, כפי שהוצע בתחילה על ידי מזכירת האוצר של ארצות הברית ג'נט ילן ונשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין, כדי להוריד את רמות המחירים למדינות המערב ולהפחית את רווחי רוסיה.
לאחר ששרי האוצר של ה-G7 הביעו את כוונתם ליישם תקרת מחירים, דובר הקרמלין הגיב כי "חברות שמטילות תקרת מחירים לא יהיו בין מקבלי הנפט הרוסי." אנליסטים בתחום האנרגיה הביעו ספקנות לגבי היתכנות התקרה, משום שהקואליציה "אינה רחבה מספיק"; אופ"ק+ כינה את התוכנית "אבסורדית".
סביר להניח כי ארצות הברית והאיחוד האירופי ינסו ליישם את התוכנית על ידי הגבלת הגישה של רוסיה לשירותי ביטוח מערביים.
ביוני 2022, הסכימה ממשלת ארצות הברית לאפשר לחברות האיטלקית אני והספרדית רפסול לייבא נפט מונצואלה לאירופה כדי להחליף את יבוא הנפט מרוסיה.
שר האוצר הצרפתי ברונו לה מאייר אמר כי צרפת ניהלה משא ומתן עם איחוד האמירויות הערביות להחלפת חלק מייבוא הנפט הרוסי.
בנוסף, ב-15 ביוני 2022, חתמו ישראל, מצרים והאיחוד האירופי על הסכם תלת-צדדי להגברת מכירות הגז הטבעי למדינות אירופה המחפשות מקורות חלופיים כדי להפחית את תלותן באספקת אנרגיה רוסית.
ביולי 2022, חתמה הנציבות האירופית על הסכם עם אזרבייג'ן להגברת יבוא הגז הטבעי.
באוגוסט 2022, המליצו מומחי מדיניות בקרן המטבע הבין-לאומית כי ממשלות יטילו מס רווחי יתר הממוקד ברנטה כלכלית במגזר האנרגיה, למעט אנרגיה מתחדשת כדי למנוע פגיעה בהתפתחותה הנוספת.
ב-29 בספטמבר 2022, הציגה גרמניה תוכנית בסך 200 מיליארד אירו לתמיכה בתעשייה ובמשקי בית.
שר הכלכלה הגרמני רוברט האבק התלונן כי ארצות הברית ומדינות ספקיות גז "ידידותיות" אחרות מרוויחות מהמלחמה באוקראינה עם "מחירים אסטרונומיים".
הוא קרא ליותר סולידריות מצד ארצות הברית כדי לסייע לבעלות ברית הסובלות ממחסור באנרגיה באירופה.
נשיא צרפת עמנואל מקרון מתח ביקורת על ארצות הברית, נורווגיה ומדינות ספקיות גז טבעי "ידידותיות" אחרות על המחירים הגבוהים ביותר של האספקה שלהן, ואמר כי האירופאים "משלמים פי ארבעה מהמחיר שאתם מוכרים לתעשייה שלכם.
זה לא בדיוק המשמעות של ידידות." במהלך רוב העשור השני של המאה ה-21, מחיר הספוט של החשמל בגרמניה היה מתחת ל-40 אירו ל-MWh.
מחירי הספוט עלו בממוצע ליותר מ-200 אירו ב-2022.
מחירי הגז הטבעי באירופה הגיעו לשיא בספטמבר 2022, פי 25 לעומת שנתיים קודם לכן.
בעוד מחירי הגז יורדים כעת במהירות בשוק הספוט, עלות חלוקת הגז בשנה הקרובה עדיין תהיה קרובה ל-150 אירו ל-MWh, פי שבעה לערך.
לפי ה-IEA, כ-100 מיליון אנשים עם גישה לבישול נקי עשויים לחזור לבישול לא בריא, ו-75 מיליון אנשים שקיבלו לאחרונה גישה לחשמל עשויים לא להרשות לעצמם עוד לשלם עבורו.
באופן כללי, תושבים רבים כבר אינם יכולים לעמוד בהוצאות האנרגיה שלהם.
ממשלות ברחבי אירופה הגיבו לכך – לפי Bruegel, הוקצו 674 מיליארד אירו, כאשר 264 מיליארד אירו הוקצו לגרמניה בלבד, כדי להגן על עסקים וצרכנים מפני עלויות האנרגיה הגואות.
משבר האנרגיה האיראני הוא בעיה רב-גונית בתחום האנרגיה באיראן, שהוחמרה על ידי שילוב של גורמים, כולל ממשל לקוי, כשלים במדיניות חוץ ודומיננטיות של תעשיות תחת משמרות המהפכה האסלאמית (IRGC).
כל זאת למרות היותה מדינה עם עתודות נפט וגז עצומות.
נכון לנובמבר 2024, איראן מתמודדת עם משבר האנרגיה החמור ביותר שלה מזה עשרות שנים, עם הפסקות חשמל תכופות ושיבושים באספקת גז טבעי.
תשתית האנרגיה של המדינה מיושנת ובמצב של חוסר תקינות, כאשר בתי זיקוק ותחנות כוח רבים לא מספקים את הצריכה המקומית.
אספקת האנרגיה של איראן אינה אמינה, עם הפסקות חשמל ומחסורים תכופים המשפיעים על חיי היומיום, התעשיות והשירותים החיוניים.
שליטת משמרות המהפכה על תעשיות מפתח, כולל ייצור וחלוקת חשמל, פגעה בניהול יעיל ותכנון אסטרטגי.
העדיפות של המשטר לאינטרסים פוליטיים על פני ניהול יעיל ופיתוח תשתיות החריפה את המשבר.
דוגמה בולטת לכך היא השימוש הנרחב שעושים משמרות המהפכה בחשמל לכריית מטבעות קריפטוגרפיים, מה ש"משאיר את איראן בחושך".
למרות מחסור מתמשך בחשמל, איראן ממשיכה לייצא חשמל, עם עלייה של כמעט 92% בארבעת החודשים הראשונים של 2023 בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2022.
מאז פברואר 2025, איראן סובלת מהפסקות חשמל יומיות, כל אחת נמשכת 3–4 שעות.
מחסור האנרגיה אינו משפיע באופן שווה על כל שכבות האוכלוסייה.
לדוגמה, בטהרן, שכונות צפוניות חוות רק 1% מההפסקות, בעוד שבמחוזות הדרומיים העניים יותר אחוז הפסקות החשמל עמד על 32%.
מצב המשבר הכפול הוביל למחסור חמור במזון, למחאות איראניות ולשביתות עובדים בתחום התחבורה בשנת 2025.
בדצמבר 2025, המשטר האיראני הכניס מים מיובאים ממדינות שכנות בצפון ומאפגניסטן.
כמו כן המשטר האיראני הקים גם את ארגון הסוכנות לניהול אנרגיה אסטרטגי.
המנהיג העליון של איראן, עלי חמינאי, הורה לאנשים להפחית את צריכת המזון, הלחם, המים, האנרגיה והדלק.
משבר האינפלציה הדוהרת היה משבר כלכלי בישראל שהתרחש שהחל בסוף שנות השבעים והחריף בשנות השמונים של המאה ה-20. המשבר התאפיין באינפלציה מקומית גבוהה במיוחד, שבשיאה עמדה על 445% לשנה ב־1984, ובפיחות משמעותי בערך ההילך החוקי שלה, שהוחלף פעמיים במהלכו.
רמתה הגבוהה של האינפלציה באותה תקופה נבעה משילוב של גרעונות תקציביים משמעותיים, מימון הוצאות המדינה באמצעות הדפסת כסף, והיעדר משמעת פיסקלית ומוניטרית.
מצב זה פגע קשות ביציבות המשק, ערער את ערך השקל ויצר אי־ודאות בנוגע לפעילות הכלכלית במדינה.
מאפיין מרכזי של המשבר היה מנגנון ההצמדה הנרחב, שבו שכר, חסכונות, חוזים וחובות הוצמדו למדד המחירים.
מנגנון זה נועד להגן על הציבור מפני שחיקת ערך הכסף, אך בפועל תרם להנצחת האינפלציה ולהאצתה, משום שכל עליית מחירים הזינה אוטומטית עליות נוספות.
חוקרים כמו מיכאל ברונו וסטנלי פישר הדגישו כי ההצמדה הפכה את האינפלציה ל"אינרציאלית", כלומר כזו שממשיכה גם ללא זעזוע חיצוני חדש.
האינפלציה הדוהרת יצרה עיוותים חמורים במשק: השקעות התקבלו משיקולי הצמדה ולא משיקולי יעילות, החיסכון לטווח ארוך נפגע, ואמון הציבור במדיניות הכלכלית ובמטבע המקומי נשחק.
משקי בית וחברות חיפשו אפיקי הגנה על כספם, מה שהגביר ספקולציה והעמיק את חוסר היציבות, תהליך המתועד בדוחות הוועדה הממשלתית ובסקירות כלכליות של התקופה.
המשבר הגיע לנקודת מפנה עם תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, שכללה קיצוץ חד בגירעון, הקפאת מחירים ושכר, שינוי במדיניות המוניטרית וצמצום ההצמדות.
צעדים אלו בלמו בתוך זמן קצר את האינפלציה והחזירו בהדרגה את היציבות למשק, והם נחשבים עד היום לאחד המהלכים המוצלחים בהתמודדות עם אינפלציה גבוהה, כפי שמקובל בספרות הכלכלית ובהערכות בנק ישראל.
משבר הטילים בקובה, ידוע גם כמשבר אוקטובר (בספרדית: Crisis de octubre), המשבר הקריבי (רוסית: Карибский кризис), או בהלת הטילים, היה עימות בן 13 ימים (16–28 באוקטובר 1962) בין ארצות הברית לבין ברית המועצות בסוגיית הצבתם של טילים בליסטיים סובייטיים בעלי ראש נפץ גרעיני בקובה.
הנחה מקובלת היא כי מעולם לא הייתה "המלחמה הקרה" קרובה להפוך למלחמה של ממש כמו במהלך משבר זה.
כתגובה לפלישה הכושלת למפרץ החזירים (1961) ולהימצאות טילים בליסטיים אמריקניים מסוג PGM-19 Jupiter על אדמת איטליה וטורקיה, כנגד ברית המועצות, כאשר מוסקבה נמצאת בטווח פגיעה, מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, הסכים לבקשת קובה להציב טילים גרעיניים בקובה על מנת להרתיע מפני הטרדות עתידיות מצד ארצות הברית.
במהלך פגישה סודית בין חרושצ'וב ופידל קסטרו ביולי 1961, הושג הסכם בעניין, והחלה בנייה של מספר מתקני שיגור טילים.
ב-14 באוקטובר 1962, הצליח לראשונה מטוס ריגול אמריקני מסוג לוקהיד 2-U לצלם תמונות של משטח שיגור טילים גרעיניים במערב קובה, והתקבלה החלטה מצד ארצות הברית להטיל סגר ימי על האי כדי למנוע העברה של טילים סובייטיים נוספים.
המשבר הסתיים לאחר משא ומתן ארוך ומתוח, אשר בסופו גובש הסכם בין נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי לבין חרושצ'וב.
הצד הסובייטי התחייב להתפרק מנשקיו ההתקפיים בקובה בתמורה להצהרה פומבית של ארצות הברית שלעולם לא תפלוש לקובה.
בצעד חשאי נוסף, שלא נודע לציבור באותה תקופה, ארצות הברית הסכימה לפרק את מתקני שיגור הטילים שלה באיטליה ובטורקיה אשר, כאמור, היוו איום על ברית המועצות.
בינואר 1959 הצליח מורד צעיר, פידל קסטרו, להדיח את בטיסטה, ששלט בקובה מאז שנות ה-30 ודגל במדיניות פרו-אמריקנית.
בטיסטה היה רודן מושחת, אשר דרדר את כלכלת קובה והביא לפערים גדולים בין העניים והעשירים.
נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, הכיר מיד בשלטון קסטרו, אך קסטרו הקים משטר קומוניסטי והחל במגעים עם ברית המועצות.
ארצות הברית הגיבה בהטלת חרם על יבוא סוכר מקובה.
היחסים הלכו והידרדרו, עד כדי כך ששליט ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, הכריז כי אם ארצות הברית תאיים על קובה, הוא יגן בכל מחיר על האי, אפילו בנשק גרעיני.
אייזנהאואר מיהר לנתק את הקשרים הדיפלומטיים עם קובה.
מחליפו, ג'ון פיצג'רלד קנדי, החליט להגיב אף באופן חריף יותר.
ב-17 באפריל 1961 ניסו כוחות של גולים קובניים, בסיוע ה-CIA, לנחות בקובה במסגרת הפלישה למפרץ החזירים ולארגן מרד נגד קסטרו.
הפולשים התגלו על ידי הקובנים, נהדפו בקלות, והמרד נכשל כישלון חרוץ.
קובה, השוכנת במרחק של כ-240 קילומטרים בלבד מחופי פלורידה, הפכה לבסיס טילים סובייטי.
ברית המועצות איימה בכך על ארצות הברית מקרוב, כתגובה להצבת טילים אמריקאים בעלי ראשי נפץ גרעיניים באיטליה, וכמו כן בטורקיה (אפריל 1962) השוכנת כ-2,000 ק"מ ממוסקבה ובעלת גבול משותף עם ברית המועצות.
התוכנית הייתה לחדור דרך קובה למדינות דרום אמריקה, ולהפוך את המדינה לקלף מיקוח לגבי שאלת ברלין.
ב-14 באוקטובר 1962 גילו מטוסי צילום אמריקניים כי בקובה נבנים אתרי שיגור טילים מסוג R-14 ו-R-12. ב-19 באוקטובר גילו טיסות הצילום שארבעה אתרים הפכו למבצעיים.
בשידור טלוויזיה ב-22 באוקטובר הודיע הנשיא קנדי על הימצאותם של טילים גרעיניים סובייטיים בקובה, וקבע שכל התקפה מצד קובה תיחשב להתקפה מצד ברית המועצות, על כל המשתמע מכך.
הממשל האמריקני בראשות קנדי החליט לסלק את הטילים מקובה, אך חשש כי פעולה התקפית, כגון הפצצת בסיסי הטילים, עלולה להידרדר לעימות גרעיני עם ברית המועצות.
בהתייעצות עם עוזריו החליט קנדי להטיל על קובה סגר ימי, בו לקחו חלק כ-100,000 חיילים, 40,000 נחתים, 14,500 צנחנים בכוננות, 550 מטוסי קרב ויותר מ-180 ספינות.
הסובייטים הודיעו כי ספינותיהם יתעלמו מן המצור, אך למעשה גם הן נעצרו ואולצו לסגת.
ב-23 באוקטובר וב-24 באוקטובר שלח חרושצ'וב לנשיא קנדי מכתבים בהם הצביע על אופיים ההרתעתי של הטילים, וטען שפניה של ברית המועצות לשלום.
ב-26 באוקטובר הציעה ברית המועצות להוציא את טיליה מקובה, בתמורה להתחייבות של ארצות הברית שלא לפלוש לקובה ולא לתמוך בפלישה כזו.
ב-27 באוקטובר העלתה ברית המועצות דרישה נוספת: פינוי בסיסי הטילים האמריקניים מטורקיה.
המשבר החריף באותו יום כאשר מטוס צילום אמריקני מדגם יו-2 הופל מעל קובה.
באותה עת התקרבו ספינות סוחר רוסיות לאזור המצור הימי.
הנשיא קנדי, שלא רצה בעימות חם, הודיע בפומבי שהוא מקבל את התנאי הסובייטי הראשון לסילוק הטילים, ובחשאי קיבל גם את התנאי השני.
חרושצ'וב נאות לסיים את העימות.
הספינות הסובייטיות פנו לאחור, וב-28 באוקטובר הודיע חרושצ'וב כי הורה להוציא את הטילים מקובה.
בעקבות סילוק הטילים הורה הנשיא קנדי, ב-20 בנובמבר 1962, להסיר את המצור הימי מעל קובה; לאחר כמה חודשים קיים גם את התנאי השני בהסכם, והוציא את הטילים האמריקאים מטורקיה.
רק ב-2002 נודע כי הצי הסובייטי שלח ארבע צוללות מדגם פוקסטרוט למימי קובה.
משחתות הצי האמריקני הטילו פצצות עומק, אשר בעקבותיהן נאלצו שלוש מהצוללות לצוף על פני המים בין ה-26 ל-29 באוקטובר 1962. באחת הצוללות, שסימונה B-59, היה מוטען טורפדו בעל ראש נפץ גרעיני של 15 קילוטון.
עקב זיהוי הצוללות התפתח ויכוח דרמטי בצוללת, כאשר מפקד הכלי, ולנטין סביטסקי, והקומיסר הפוליטי על סיפונה, איוון סמיונוביץ' מדלניקוב, דרשו לחמש את הטורפדו ולהכינו לירי מבצעי בעוד הקצין הראשון, וסילי ארכיפוב, התנגד בנחרצות והצליח לבסוף לשכנעם להימנע מכך.
משבר הטילים בקובה היה הישג טקטי אך כישלון אסטרטגי של ברית המועצות.
אמנם המשבר גרם לארצות הברית לשנות את הסטטוס קוו בו טילים גרעיניים שלה מוצבים בטורקיה השכנה לברית המועצות, אך הוא גם הוכיח כי ארצות הברית היא עדיין מנהיגת העולם המערבי, ואינה מוותרת לסובייטים.
בכך מימשה ארצות הברית את מדיניות הבלימה ונתנה תוקף לדברי קנדי שהזהיר את הרוסים מלפגוע בארצות הברית או בכל מדינה אחרת בעולם המערבי.
המשבר חיזק את מעמדו של קנדי כנשיא ארצות הברית, והוכיח כי על אף גילו הצעיר הוא ניחן בשיקול דעת בהתמודדות עם מצבים מסובכים.
לעומת זאת היווה המשבר מכה קשה לחרושצ'וב, אשר אף שילם בכיסאו זמן לא רב לאחר מכן: ב-1964 הוא הודח משלטונו בברית המועצות.
ככל שהדבר יישמע אבסורדי, משבר הטילים תרם לתחילת ההפשרה ביחסי ארצות הברית וברית המועצות, שכן מנהיגיהן הבינו כמה קרובה עלולה להיות התלקחות גרעינית שתוצאותיה קטסטרופליות.
בעקבות המשבר החלו להיווצר קשרים כלכליים בין ברית המועצות לארצות הברית, שהתבטאו במכירת חיטה אמריקנית לברית המועצות ובהתקנת הקו החם מוסקבה-וושינגטון.
משבר הקיבוצים הוא כינוי למשבר כלכלי חריף שחוו וחווים חלק גדול מהקיבוצים בישראל.
המשבר החל בתחילת שנות השמונים והתעצם לאחר תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, שבאמצעותה נעצרה האינפלציה בישראל.
המשבר התאפיין בצבירת חובות גדולים מצד הקיבוצים ובכושר החזר נמוך.
למשבר התלוו, בחלק מהקיבוצים, גם משברים חברתיים ודמוגרפיים.
בשנים 1989 ו-1996 חתמו ממשלת ישראל, הבנקים והתנועות הקיבוציות על הסדר הקיבוצים, שני הסדרי חוב שנועדו לסייע בפתרון המשבר.
המשבר הכלכלי והדמוגרפי היה זרז עיקרי לתהליכי השינוי העוברים על חלק גדול מהקיבוצים החל משנות התשעים.
לצד הקיבוצים שנקלעו למשבר ישנה קבוצת קיבוצים לא קטנה שהמשבר פסח עליהם.
קיבוצים אלו נשארו ברובם נאמנים לדרך ולערכים המסורתיים של הקיבוץ וחלקם הגדול סייע עד 2013 בפירעון חובות הקיבוצים החלשים.
במיוחד ניתן לציין את תנועת הקיבוץ הדתי, אשר מרבית קיבוציה לא נפגעו במשבר הקיבוצים, בשל המדיניות התנועתית להימנע מרווחים שאינם פרי עמל יצרני.
משבר הקיבוצים בשנות השמונים לא היה המשבר הכלכלי הראשון של הקיבוצים.
קדמו לו משברים רבים, שבעקבותיהם באו גם הסדרי חובות רבים.
הסדר החובות הראשון בוצע בשנת 1924 והסדר החובות הבא היה בסוף שנות החמישים.
בעקבות משברי התנועה הקיבוצית, הוקם במשרד החקלאות אגף שתפקידו היה לבצע תוכנית הבראה בקיבוצים.
אגף זה פיתח ב-1958 את תוכנית האשראי המרוכז, שבמסגרתה הוצמד כל קיבוץ ל"בנק מרכז".
שלושת הבנקים המרכזים היו בנק הפועלים, בנק לאומי ובנק החקלאות.
באותו הסדר חובות נמחק חלק מחובו של כל קיבוץ, וחלקו האחר של החוב נפרס מחדש, כשהבנק המרכז אחראי למתן אשראי לפיתוח הקיבוץ.
בכל אותן שנים התגבשה ההכרה בממשלת ישראל, בבנקים ובתנועות הקיבוציות, כי הממשלה ערבה, למעשה, לחובות הקיבוצים, ותדאג בדרך כזו או אחרת לפרעונם מול הבנקים.
הכרה זו התגבשה במהלך השנים שבהן שלטה הממשלה באופן מוחלט בשוק ההון, ודאגה להקצות אשראי למטרות נבחרות על-פי סדר העדיפויות שלה.
כפי שמתאר זאת אתר משרד האוצר:
"צורכי הפיתוח בשנותיה הראשונות של המדינה, שבהן גדלה האוכלוסייה בשיעורים גבוהים הובילו למעורבות גבוהה זו של הממשלה בשוק ההון.
באותן שנים היה שוק ההון קטן ובלתי מפותח, ובמשק שררה אי ודאות רבה.
הממשלה ריכזה בידיה סכומים גדולים והקצתה אותם ליעדים מועדפים על פי מדיניותה".
תפקידם של הבנקים במערכת היה טכני: הם שימשו צינור להזרמת האשראי הממשלתי בלי שיבצעו למעשה הערכת סיכוני אשראי כפי שמתבקש במערכת של שוק חופשי.
בנוסף על האשראי הישיר שקיבלו מהבנקים נהנו הקיבוצים גם מאשראי שהגיע מקרנות תנועתיות, ומארגוני הקניות הארציים והאזוריים שהקימו.
במסגרת אותו אשראי נחתמו ערבויות שכונו "ערבויות סדין", שבהן כל קיבוץ ערב לחובות הקרנות התנועתיות, ובאמצעות מנגנון זה לחובות כלל הקיבוצים.
"ערבויות סדין" אלו הקנו למערכות הפיננסיות בקיבוצים ובבנקים את ההרגשה כי ניתן יהיה להתגבר בעתיד על כל משבר.
בדיון שהתפתח בעקבות משבר הקיבוצים הועלו הסברים שונים לפריצתו.
הבנקים, באופן טבעי, וחלקים גדולים בציבור הישראלי, ראו בהתנהלות הקיבוצים את הסיבה העיקרית למשבר, בעוד שהקיבוצים נטו, באופן טבעי, להטיל חלק גדול מהאחריות על הבנקים ועל הממשלה.
הטענות העיקריות שהופנו כלפי הקיבוצים התייחס לנקודות הבאות:
השקעות ללא הצדקה כלכלית: בהשפעת האשראי הזמין, השקיעו הקיבוצים סכומים נכבדים בתעשייה ובחקלאות, לעיתים ללא הצדקה כלכלית ובלי בחינה מספקת של ההשקעה מבחינת ניהול סיכונים פיננסיים.
חוסר יעילות בהקצאת הון אנושי ופיזי: הטענה הייתה כי השקעות שבוצעו בתעשייה ובחקלאות, לא תופעלו ביעילות עקב הרצון לצמצם את השימוש בעבודה שכירה (מסיבות אידאולוגיות), או בשל היעדר נכונות מספקת מצד חברי הקיבוץ לעבוד במשרות מסוימות ובמשמרות.
נטילת הלוואות בלתי צמודות: בשנות האינפלציה הגבוהה, שהגיעה עד למעלה מ-400 אחוז בשנה, המכשיר הפיננסי המקובל לגיוס הון היה הלוואות בלתי צמודות למדד שנשאו לעיתים תשואה ריאלית חיובית עבורם.
כאשר נעצרה האינפלציה, הפכה הריבית הגבוהה על ההלוואות לנטל כבד.
הקיבוצים, ככל עסק כלכלי, לא יכלו להציג רווחים בשיעור זה (אשר כאמור היה, בשיאו, למעלה מ-400%), והדבר הוביל לתפיחת החוב בגין ההלוואות עקב הקושי בהחזרו.
עיסוק בספקולציות בשוק המניות: הקיבוצים השתתפו, דרך הקרנות התנועתיות, במסחר בבורסה לניירות ערך, וספגו הפסדים כבדים בעת מפולת מניות הבנקים ב-1983.
הטענות שהופנו כלפי הבנקים היו:
הסתמכות על הממשלה שתדאג לכיסוי החוב: למרות שידעו כי מול האשראי שניתן לקיבוצים לא היו מספיק ביטחונות וגם לא שיקולים כלכליים מתאימים מצד הקיבוצים, המשיכו הבנקים במתן האשראי על בסיס ההנחה כי כאשר ייווצר הצורך תחלץ המדינה לעזרה ותדאג לפירעון החוב.
חישוב חוב מקפח: הבנקים נהגו שלא לפי החוק באופן חישוב החוב, שתפח לממדים אדירים מאמצע שנות השמונים.
וזאת, על ידי הפעלת צורות חישוב, שקיפחו את החייבים.
לטענת הקיבוצים, הפעלת שיטות אלו במצב של ריבית ריאלית של עשרות אחוזים גרמה לניפוח החוב בצורה משמעותית ביותר.
כלפי הממשלה נטען כי תוכנית עצירת האינפלציה שהופעלה ביולי 1985 הייתה דרסטית מדי וגרמה לריבית ריאלית של מאות אחוזים, מצב שפגע במיוחד בסקטור החקלאי שבו קיימים צורכי אשראי מובנים כתוצאה מ"תהליך הייצור" החקלאי הנמשך על-פני חודשים רבים.
כמו כן חלק מההשקעות בחקלאות מניבות פירות רק אחרי שנים, למשל במטעים ובגידול בקר וצאן, וגם תעשייה מוכוונת יצוא שאותה עודדה הממשלה מצריכה אשראי ניכר.
במאי 1977 עלתה מפלגת הליכוד לשלטון, לראשונה לאחר עשרים ותשע שנות שלטון מפלגת העבודה.
ארליך הנהיג רפורמות כלכליות, שכוונו לשנות את אופיו של המשק הישראלי ולהעבירו מניהול על-פי אידאולוגיה סוציאליסטית להתנהלות בעלת מאפיינים קפיטליסטיים יותר.
למרות שעם עליית הליכוד לשלטון איבדו הקיבוצים, שהיו מזוהים עם מפלגת העבודה, את יכולתם להשפיע באופן משמעותי על קבלת ההחלטות במוקדי הכוח הפוליטיים, הם המשיכו לנהוג באופן דומה לזה שנקטו בתקופת שלטון מפלגת העבודה, כשהם סמוכים ובטוחים כי השלטון יפרוש לרגליהם רשת ביטחון במקרה הצורך, כפי שנעשה בעבר.
חלק גדול מגזברי הקיבוצים הבין שבמציאות כזאת משתלם לקבל הלוואה לא צמודה בריבית ריאלית בגובה סביר ביחס לשיעור האינפלציה ששרר במשק באותה עת, לרכוש בכספי ההלוואה טרקטור, או מכונה למפעל, ולהניח, כי בגלל המשך דהירת האינפלציה והאצתה, החזר ההלוואה יהיה בפועל בריבית ריאלית שלילית.
תופעה זו, בצירוף היכולת לגייס אשראי בקלות יחסית, הביאה להשקעות כבדות ולא תמיד נחוצות, בעיקר בתעשייה, אך גם בחקלאות.
נפילת הקרנות של התנועות הקיבוציות במשבר זה הייתה קשה והן ספגו הפסדים כבדים.
ממשלה זו השכילה לרתום את ההסתדרות ואת התעשיינים לעסקת חבילה, שזכתה לשם תוכנית הייצוב הכלכלית והופעלה ביולי 1985, כאשר היא כוללת קיצוץ של 30 אחוז בשכר העובדים, הקפאת שער החליפין של הדולר והקפאת מחירים.
להפתעת רוב הציבור, התוכנית הצליחה והאינפלציה ירדה במהירות.
משיעור של למעלה מ-400% בשיאה, צנחה האינפלציה כבר במחצית השנייה של שנת 1985 לשיעור של 100 אחוז, בשנת 1986 לקצב שנתי של 48 אחוז ובשנים שלאחר מכן לרמה של 15–20 אחוז בשנה.
אולם, הצלחה זו אמנם הצילה את הבנקים שעברו לבעלות הממשלה ב-1983, אבל נקנתה במחיר כבד למגזרי המשק שהיו בעלי חוב גדול כגון רוב המשק הקיבוצי, המושבי וההסתדרותי.
כלומר, הממשלה הצילה, מצד אחד, את המגזר שעבר לבעלותה משום שהפך חדל פירעון ב-1983, הבנקים, אך יחד עם זאת גרמה להאטה בפעילות חלק מהמגזר היצרני ולגידול בשיעור האבטלה.
עסקת החבילה הייתה אמורה לכלול מנגנונים למניעת השפעות אלו, אולם מנגנונים כאלה לא הופעלו.
עוד לפני תוכנית הייצוב היו שרויים חלק מהקיבוצים במצב כלכלי קשה ועם חובות מעיקים.
לאחר תוכנית הייצוב וירידת האינפלציה, הפכה הריבית הריאלית של ההלוואות הלא צמודות בבת אחת לריבית גבוהה של מאות אחוזים (כ-230% בממוצע על פי חישובי הכלכלנית אסתר אלכסנדר).
חובות רבים של חלק גדול מהקיבוצים הוכפלו בזמן קצר, וכדי להמשיך ולהתנהל באופן שוטף נאלצו הקיבוצים ליטול הלוואות נוספות.
הלוואות אלו רק העמיקו את חובות הקיבוצים, ודרדרו חלק גדול מהם למצב של חדלות פירעון.
בשנת 1982 עמד חוב הקיבוצים החברים בשתי התנועות הקיבוציות הגדולות, התק"ם והקיבוץ הארצי, למערכת הבנקאית על כ-2 מיליארד ש"ח (בערכי סוף שנת 1993).
ב-1989 כבר עמד אותו חוב על סכום של כ-12 מיליארד ש"ח.