tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיה עיקרית שרבצה לפתחה של בריטניה בשנים 1819–1822 הייתה הבעיה החקלאית, שכן בשנים אלה היו היבולים בשפע ועקב כך חלה ירידת מחירים והתעוררה זעקה להגביר את ההגנה על החקלאים.
כאשר לובי חקלאי חזק שהיה בפרלמנט דרש הגנה על המחירים, הסכים ליברפול להנהיג פיקוח ממשלתי באמצעות חוקי הדגן של 1815, למרות שבאופן כללי היה בעד סחר חופשי.
החוקים אסרו על ייבוא חיטה עד אשר היבולים המקומיים יגיעו לרמת מחירי מינימום מוסכמת, כאמצעי זמני להקל על המעבר מתקופת המלחמה לתקופת השלום.
הבעיה הכלכלית העיקרית שאיתה התמודד במהלך כהונתו הייתה בעיית המימון הלאומי.
הריבית על החוב הלאומי, שתפח בעיקר על ידי ההוצאות הצבאיות העצומות, יחד עם התשלום למשוחררי הצבא, בלעו חלק ניכר מהכנסות הממשלה.
סירובו של בית הנבחרים ב-1816 להמשיך את גבייתו של מס ההכנסה שהונהג בתקופת המלחמה, הותירה את הממשלה ללא כל חלופה מידית אלא להמשיך עם לקיחת הלוואות לצורך כיסוי ההוצאות השנתיות.
בסופו של דבר הקל ליברפול את החזרתו של תקן הזהב ב-1819.
באופן בלתי נמנע עלה הצורך להעלות מיסים כדי לשלם את החובות, דבר שגרם למהומות נרחבות בין השנים 1812–1822. באותה תקופה החלה קבוצה הידועה כלודיטים בפעילות מחאה שבמסגרתה הם הרסו מכונות ששימשו את תעשיית הטקסטיל במקומות שונים במדינה עקב חששם שמפעלי התעשייה החדשים יפגעו בפרנסתם.
בשנים 1811–1816 אירעו מספר מקרים כאלה שבהם חובלו מכונות ורבים מאלה שנתפסו הוצאו להורג.
הדוחות שהוגשו על ידי הוועדות הסודיות שכינס ליברפול ב-1817 הצביעו על קיומה של רשת מאורגנת של אגודות פוליטיות עוינות, במיוחד באזורי התעשייה.
ליברפול אמר לפיל שרמת העוינות בבריטניה נראית אף גרועה יותר מזו שהייתה ב-1794. בשל איום מורגש על הממשלה, בוצעה חקיקה זמנית.
חוק הביאס קורפוס הושעה בבריטניה ב-1817 ובאירלנד ב-1822. בעקבות טבח פיטרלו ב-1819 כפתה ממשלתו של ליברפול את חקיקתם של שישה חוקים מדכאים אשר הגבילו בין שאר הדברים את זכות הדיבור ואת זכות ההתאספות.
ב-1820, כתוצאה מצעדים אלה, ליברפול וכמה משריו כמעט ונרצחו.
אף על פי שהלורד ליברפול שאף לביטול של סחר העבדים במסגרת קונגרס וינה, הוא התנגד באופן כללי לרפורמות מבית, ולעיתים קרובות ביצע צעדי דיכוי כדי להבטיח את קיומו של הסטטוס קוו.
יחד עם זאת הוא תמך בביטולם של החוקים שאסרו על התאגדות מקצועית, למרות הכוח שצברו האיגודים המקצועיים בשביתות שהתקיימו החל מ-1825.
במהלך המאה ה-19, במיוחד בתקופת כהונתו של ליברפול, היה נושא שוויון הזכויות לקתולים למקור לעימותים פוליטיים בבריטניה.
ב-1805 כאשר הצהיר בפומבי לראשונה על עמדתו בעניין, טען ליברפול שמערכת היחסים המיוחדת של מלך בריטניה עם הכנסייה האנגליקנית, וסירובם של הקתולים להישבע את שבועת הנאמנות (Oath of Supremacy), הצדיקו את הדרתם של אלה מתפקידים פוליטיים.
לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו, התנגד לרעיון של שוויון זכויות לקתולים, על אף שדאג לשינויים שוליים לטובת היציבות הלאומית.
לאחר ההחלטה שהתקבלה בשנת 1812 להסיר את הנושא מעל סדר יומה של הממשלה, התקבלו בשנה שלאחר מכן חוקי ההקלה על הקתולים (Roman Catholic relief bills) ובכך הושגה תקופה של רגיעה.
ליברפול תמך בשינויים משניים כמו פתיחת האפשרות לקתולים לשרת בתפקידים בכירים בכוחות המזוינים ובבתי המשפט ובמתן זכות הבחירה לפרלמנט, אך המשיך להתנגד לכניסתם לפרלמנט עצמו.
בשנות העשרים, לחץ מהאגף הליברלי של בית הנבחרים ועלייתה של האגודה הקתולית באירלנד, הקימו לתחיה מחדש את הוויכוח בנושא.
עם קבלתו של חוק נוסף בנושא ב-1825 נראה תהליך שוויון הזכויות כנוחל הצלחה.
העברתו של החוק באפריל, שבעקבותיה הגיש רוברט פיל את התפטרותו, גרמה בסופו של דבר לליברפול להחליט להתפטר.
כאשר הגיש קנינג את ההצעה הרשמית לפיה על הקבינט לתמוך בחוק, היה ליברפול משוכנע שדרכה של ממשלתו הגיעה לסיומה.
ג'ורג' קנינג ירש את ליברפול בתפקידו כראש ממשלה.
עם זאת, תהליך שוויון הזכויות לקתולים לא הושלם עד אשר חוקק חוק נוסף בנושא ב-1829, בתקופת כהונתם של הדוכס מוולינגטון ושל רוברט פיל, בסיועה של האגודה הקתולית שנוסדה ב-1823.
אשתו הראשונה של הלורד ליברפול, לואיזה, מתה בגיל 54. זמן קצר לאחר מכן הוא נישא לליידי מרי צ'סטר, ידידה ותיקה של אשתו הראשונה.
נישואיהם ארכו שלוש שנים בלבד עד למות ליברפול.
ליברפול פרש מהפעילות הפוליטית באופן סופי ב-9 באפריל 1827, כאשר סבל מדימום מוחי וביקש מהמלך לאתר לו מחליף.
ביולי הוא סבל מאירוע מוחי נוסף וב-4 בדצמבר 1828 מת.
ללורד ליברפול לא היו ילדים ואת תואר האצולה שלו ירש אחיו למחצה הצעיר, צ'ארלס ג'נקינסון, הרוזן השלישי מליברפול.
הוא נקבר בכנסיית הווקסברי בגלוסטרשייר, לצדו של אביו ואשתו הראשונה.
על שמו נקרא רחוב ליברפול בלונדון.
רוברט לי גורמלי היה תת-אדמירל בצי ארצות הברית שפיקד על כוחות בעלות הברית בזירת דרום האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
גורמלי נולד בפורטלנד שבאורגון ב-15 באוקטובר 1883, והיה הבכור מבין שישה ילדים.
לאחר שהחל את לימודיו באוניברסיטת איידהו, עבר גורמלי ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, בירת מרילנד וסיים את לימודיו שם ביוני 1906. בשנים שלאחר מכן הוא שירת על סיפון מספר סיירות, וב-1911 התמנה להיות עוזרו האישי של מפקד צי האוקיינוס השקט.
ביוני 1913 שב גורמלי לאקדמיה הימית, הפעם בתפקיד ניהולי, וב-1916 עבר לשרת באוניית המערכה "נבדה".
גורמלי שירת בזמן מלחמת העולם הראשונה על סיפון נבדה, וב-1918 הוא קיבל דרגת קומנדר.
הוא עבר לשרת בשירות התובלה הימית של הצי, ועל שירותו בתפקיד זה קיבל את מדליית השירות המצוין שנה לאחר מכן.
ב-1920 קיבל גורמלי את הפיקוד על סירת המשמר "ניאגרה", ולאחר מכן על המשחתת "סנדס".
ב-1923 התמנה גורמלי לעוזר סגן מזכיר הצי של ארצות הברית, ולאחר שנתיים קיבל את תפקיד קצין מבצעים על אוניית המערכה "אוקלהומה".
ב-1927 התמנה גורמלי, אז בדרגת קפטן, לראש מטה הצי האמריקני, תפקיד אותו מילא במשך שמונה שנים.
ב-1935 קיבל גורמלי תפקיד ימי נוסף, כשקיבל את הפיקוד על אוניית המערכה נבדה.
ב-1938 השלים גורמלי קורס פיקוד מתקדם באקדמיה הימית, וקיבל דרגת אדמירל משנה.
לאחר מכן הוא התמנה לתפקיד מפקד אגף התכנון של הצי וסגן מפקד אגף המבצעים.
באוגוסט 1940 נשלח גורמלי ללונדון לשמש משקיף ימי מטעם נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט.
ההתקפה על פרל הארבור והשלכותיה
ב-7 בדצמבר 1941 ערך הצי הקיסרי היפני התקפת פתע על בסיס הצי האמריקני בפרל הארבור שבהוואי.
ההתקפה, והעובדה שמרבית אוניות המערכה של צי האוקיינוס השקט הושמדו בה, הביאו לשינוי בדוקטרינה האסטרטגית והטקטית.
עד ההתקפה הסתמך צי ארצות הברית על אוניות המערכה כנשק העיקרי של הלוחמה הימית, ולאחריה, לאחר שמטוסים מנושאות מטוסים הוכיחו את יעילותם, עברה תשומת לבו לכוח האווירי הימי.
בנוסף, מידע מודיעיני שיירטו מפענחי הצפנים של הצי האמריקני העיד שהיפנים מתכננים התקפה על אטול מידוויי, השוכן מערבית להוואי.
האמריקנים שאפו להגן על הטריטוריה שלהם ואף לצאת לפעולות נגד היפנים באוקיינוס השקט, והצי האמריקני הפעיל את נושאות המטוסים הבודדות שהיו ברשותו באותה עת כדי לתקוף נקודתית חילות מצב יפנים שהיו פזורים באיי האוקיינוס.
בחודשי הקיץ של 1942 תכננו בעלות הברית מתקפה באמצעות כוחות ימיים וכוחות חיל הנחתים של ארצות הברית על איי שלמה, במטרה לכבוש את האיים טולאגי וגוודלקנל, עליהם הקימו היפנים בסיסים אוויריים.
פיקוד על זירת דרום האוקיינוס השקט
בתקופה שלאחר ההתקפה על פרל הארבור ערך הצי האמריקני שינויים בקצונה הגבוהה.
אדמירל ארנסט קינג התמנה למפקד צי ארצות הברית, והוא מינה את גורמלי למפקד זירת דרום האוקיינוס השקט החדשה, בהמלצתו של אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקדו החדש של צי האוקיינוס השקט.
בחירתו של גורמלי לתפקיד זה העלתה תהיות, שכן המועמד האחר לתפקיד, אדמירל ויליאם פיי, היה מנוסה יותר בפיקוד על נושאות מטוסים וגורמלי עצמו לא פיקד על ספינה מאז 1938.
גורמלי לא הצטיין בתפקידו החדש, ותפקודו היה מאופיין בהססנות ובזהירות יתר.
התנאים ששרו לאחר המתקפה על פרל הארבור ובחירת איי שלמה ליעד התקיפה הראשון של בעלות הברית הציבו בעיות קשות בפניו, והוא התקשה להביאן לפתרון הולם.
אף המעבר הדוקטרינרי מאוניות מערכה לנושאות מטוסים, גודלה העצום של הזירה והעובדה שמרבית שטחה היה אוקיינוס פתוח, דלות המשאבים שהגיעו לזירה והמאבק המתמיד עליהם עם הזרועות האחרות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, הריחוק הגאוגרפי מארצות הברית ושיקולים פוליטיים, תרמו בסופו של דבר להדחתו של גורמלי מתפקידו על ידי נימיץ.
תפקודו של תת-אדמירל גורמלי לקה בפסימיות ובמחסור ברוח לחימה.
בשלב התכנון של קרב גוודלקנל, קיבל גורמלי הוראה לפקד באופן אישי על הכוחות בגוודלקנל ובטולאגי, אך בפועל, בזמן הנחיתות באיים החליט גורמלי להישאר במפקדתו בנומאה שבקלדוניה החדשה, מרחק 1,400 קילומטרים מגוודלקנל, וגם בהמשך לא הגיע לאי עצמו.
תפקודו של גורמלי החל להדאיג את נימיץ ואת קינג, ויכולתו לפקד על כוחות בעלות הברית באופן יעיל עמדה בספק.
כתוצאה מכך, הדיח נימיץ את גורמלי מתפקידו ב-18 באוקטובר, ומינה תחתיו את תת-אדמירל ויליאם הלסי, שהיה ידוע בנטייתו ההתקפית ובהחלטיות שלו, וכמו כן היה בעל ניסיון עשיר בפיקוד על נושאות מטוסים.
הלסי הצדיק את האמון שניתן בו והוביל את כוחות בעלות הברית לניצחון בהמשך המערכה.
לאחר הדחתו עבר גורמלי לשרת בוושינגטון די.
סי., ולאחר מספר חודשים קיבל את הפיקוד על בסיסי הצי האמריקני בהוואי.
בדצמבר 1944 הוא קיבל את הפיקוד על כוחות הצי האמריקני בגרמניה, תפקיד אותו מילא עד דצמבר 1945. לאחר מכן ישב במועצה הכללית של הצי, ובאוגוסט 1946 פרש משירות פעיל בצי.
תת-אדמירל רוברט גורמלי נפטר ב-21 ביוני 1958, ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון
רוברט ג'יימס-קולייר הוא שחקן ודוגמן אנגלי.
הוא מוכר מתפקידיו כתומאס בארו בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" וכליאם קונור באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
ג'יימס-קולייר נולד בסאלפורד שבמנצ'סטר רבתי בשם רוברט קולייר והוא שינה את שמו לרוברט ג'יימס-קולייר כדי להתאימו לכללים של איגוד השחקנים .
הוא למד בבית הספר סנט פטריק באקלס שבמנצ'סטר רבתי.
לג'יימס-קולייר יש שני תארים אקדמיים האחד במנהל עסקים מאוניברסיטת האדרספילד, והשני בשיווק מאוניברסיטת מנצ'סטר מכון למדעים וטכנולוגיה .
ללא ניסיון קודם במשחק, נבחן ג'יימס-קולייר לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "עם הרגלים על הקרקע".
כוכבי הסדרה ריקי טומלינסון ודניס ולץ' האמינו בכישרונו, והוא קיבל תפקיד של בעל הפאב רודף הנשים.
ב-2006 הופיע בסדרת הדרמה "New Street Law" ובתפקיד קטן בעונה השלישית של "לגדול בלי בושה".
ב-2006 הצטרף ג'יימס-קולייר לאופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
בראיון באותה שנה אמר ג'יימס קולייר שהוא מתכוון לחזור לסדרה בעתיד.
אולם ביוני 2008 דווח כי דמותו של ליאם נרצחה באכזריות כחלק מקו עלילה של רצח מסתורי שדמויות אחרות בסדרה נחשדות במעשה.
אחרי שעזב את "קורוניישן סטריט" לוהק ג'יימס-קולייר לסדרה "אחוזת דאונטון" לתפקיד המשרת תומאס בארו.
הוא הופיע בסדרה מהפרק הראשון ב-2010 והלאה.
עוד הופיע ג'יימס-קולייר על בגרסה הבימתית של "נערות לוח השנה" בהפקה בווסט אנד.
ג'יימס-קולייר דגמן לחברת ארגוס , והופיע בקטלוג של סתיו/חורף 2007 וכן בקטלוג אביב/קיץ 2008.
הוא זכה בפרס הגבר הסקסי של שנת 2007 ו-2008 מטעם אופרות הסבון הבריטיות .
לג'יימס קולייר ולבת זוגו לורן צ'נדירם נולד בן ב-2010.
רוברט גאי בת'רסט הוא שחקן אנגלי.
בת'רסט נולד בקולניה הבריטית "חוף הזהב", גאנה של ימינו, שם עבד אביו בתפקיד יועץ ניהולי.
ב-1959 עברה משפחתו לפרוור באליברק שבדבלין, והוא התחיל ללמוד בפנימייה אנגליקנית.
ב-1966 עברה המשפחה לאנגליה, ובת'רסט למד בבית הספר וורת' בסאסקס, שם הצטרף לתיאטרון חובבים.
בגיל 18 החל ללמוד משפטים בקולג' פמברוק באוניברסיטת קיימברידג', והצטרף לפוטלייטס, מועדון התיאטרון של האוניברסיטה.
אחרי סיום התואר פתח בת'רסט בקריירת משחק במשרה מלאה.
ב-1983 שיחק בת'רסט בהופעת בכורה בתיאטרון בתפקיד טים אולגוד במחזה "Noises Off" מאת מייקל פריין, שהוצג במשך שנה בתיאטרון סבוי.
כדי להרחיב את כישורי המשחק שלו הצטרף לתיאטרון הלאומי.
בנוסף לתפקידיו בתיאטרון החל להופיע בשנות השמונים של המאה העשרים בסדרות טלוויזיה.
הוא השתתף בפרק הפיילוט של הסדרה הקומית "הפתן השחור", בסיטקום "Chelmsford 123", "המופע של לני הנרי", ובפרק הפתיחה של הסדרה "ננס אדום".
ב-1991 לוהק לראשונה לתפקיד גדול בטלוויזיה בדמות מארק טיילור ב-"Joking Apart" של ה-BBC, סיטקום אוטוביוגרפי למחצה שכתב סטיבן מופאט.
בין 1991 ל-1995 הופקו רק 13 פרקים לסדרה, אבל התפקיד נשאר האהוב על בת'רסט בכל הקריירה שלו.
אחרי שהסדרה "Joking Apart" הסתיימה, לוהק בת'רסט לתפקיד היועץ הניהולי הנפוח דייוויד מרסדן בדרמה הקומית של ITV "רגליים קרות", שנמשכה חמש עונות בין 1998 ל-2003, ושחודשה ב-2016.
מאז 2003 גילם בת'רסט ראש ממשלה בדיוני בסיטקום של ה-BBC "אבי ראש הממשלה", שיחק בתפקיד מארק תאצ'ר בדרמה המבוססת על סיפור אמיתי, ובמותחן של ITV על אודות אדם שבתו נעדרת ב-"Stepfather".
הוא גם המשיך להופיע בתיאטרון.
ב-2003 שיחק בתפקיד ורשינין במחזה "שלוש אחיות".
ב-2006 הופיע בתפקיד אדריאן במחזה "Members Only".
בעונת 2006–2007 גילם את המצליף אליסטר במחזה "Whipping it Up", וב-2007 ו-2008 שיחק בתפקיד אלכס במחזה "Alex".
בשנת 2010 הופיע בת'רסט בסדרת הדרמה "עמודי תבל".
בסדרה "אחוזת דאונטון" גילם את האלמן סר אנתוני סטראלן שמחזר אחרי ליידי אדית'.
ב-2011 שיחק בסרט הטלוויזיה "Hattie", וב-2012 הצטרף לצוות השחקנים של הסדרה "לב פראי".
ב-2010 הופיע בת'רסט לראשונה במחזה של נואל קאוורד, "Present Laughter", והמשיך לשחקן במחזה נוסף שלו "Blithe Spirit" ב-2010 וב-2011.
בספטמבר 2016 חזר בת'רסט לגלם דייוויד מרסדן בסדרה המחודשת "רגליים קרות".
בת'רסט התחתן עם ויקטוריה ת'רפול ב-1985, אותה הכיר דרך חברים משותפים.
לבני הזוג יש ארבע בנות: מטילדה, קלמנסי, אוריאל והונור.
צ'ארלס פרק אחד 2006 פוארו Agatha Christie's Poirot גילברט אנטוויסל פרק אחד 2006 Coup!
שנה שם שם באנגלית תפקיד במאי הערות 1977 Tag!
רוברט ג'יימס וולר , היה סופר אמריקאי, ידוע בעיקר בשל ספרו "הגשרים של מחוז מדיסון", ספר מצליח שפורסם ב-1992 וגם הוסרט.
הוא היה גם צלם ומוזיקאי.
וולר קיבל תואר בוגר אוניברסיטה (BA) ב-1962 ותואר מוסמך אוניברסיטה (MA) ב-1964 מאוניברסיטת צפון איווה (University of Northern Iowa) שנקראה באותה עת בשם המכללה להוראה של מדינת איווה (Iowa State Teachers College).
הוא קיבל ב-1968 תואר דוקטור במינהל עסקים מאוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון.
ב-1968 הוא חזר לאוניברסיטת צפון איווה והחל ללמד בה מנהל עסקים וכלכלה.
ב-1977 הוא קיבל את התואר פרופסור.
ב-1980 הפך לדקאן המכללה לעסקים, הוא פרש מתפקידו זה ב-1986. בשנת 2000 נמסר שהוא תרם סכום משמעותי מעל 1 מיליון דולר לאוניברסיטת אינדיאנה.
כמה מהספרים שכתב הופיעו ברשימת הספרים רבי המכר של העיתון "הניו יורק טיימס", כולל ספרו מ-1992 "הגשרים של מחוז מדיסון", שאותו כתב במשך שבועיים, ועמד ב-1993 בראש רשימת רבי המכר.
הספר יצא לאור בעברית ב-1993 והפך לסרט בשם זהה ב-1995. גם ספרו "Puerto Vallarta Squeeze" שפורסם ב-1995 הפך לסרט.
וולר התגרש ב-1997 לאחר 35 שנות נישואים.
הוא נפטר ב-10 במרץ 2017, בגיל 77 בביתו בפרדריקסברג בטקסס (Fredericksburg, Texas) לאחר שסבל ממיאלומה נפוצה.
רוברט ליין גיבס הוא איש תקשורת ועוזר פוליטי אמריקאי.
שימש כדובר הבית הלבן תחת נשיא ארצות הברית ברק אובמה, בשנים 2009–2011, לאחר שקודם שימש כדובר מסע הבחירות שלו.
באותה התקופה ייעץ לברק אובמה בעת מסע הבחירות שלו לסנאט האמריקאי, ובילה איתו יותר מכל יועץ אחר.
משם המשיך גם לקמפיין לנשיאות של אובמה.
משנת 2013 עובד בערוץ הטלוויזיה MSNBC.
מאז שנת 2015 משמש גיבס כסגן נשיא ניהולי ומנהל התקשורת ויחסי הציבור של חברת מקדונלד'ס.
הוא נשוי למקרי קתרין גיבס ולהם בן אחד.
ברק הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת מערב מישיגן ותואר שני בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת מרכז פלורידה.
שירת בצוללות הטילים הבליסטים "פון שטויבן", ו"מרילנד" ובצוללת התקיפה "ברמרטון".
מנובמבר 2002 עד אוגוסט 2005 פיקד על צוללת התקיפה "המפטון", בתקופת שירותו הוצבה הצוללת במשימות בים התיכון וכן השתתפה בפעילות מתחת לקוטב הצפוני.
על שירותו זכה מטעם הצי בפרס ע"ש ג'ק דרבי למנהיגות ובפרס למנהיגות ע"ש ג'יימס סטוקדייל.
בהמשך שירותו פיקד על פלגת פיתוח הצוללות 12.
תפקיד מטה שלו כללו בין היתר מדריך וראש מחלקת הנדסת אלקטרוניקה בבית הספר להנעה גרעינית של הצי, חבר בצוות הערכה בשייטת הצוללות של הצי האטלנטי, סגן ראש מחלקת תכנון בפיקוד הכוחות השלובים, ראש מחלקת הנעה גרעינית בצוללות וקצין אג"ם בפיקוד כוחות הצי.
כקצין בדרגות האדמירל, שימש סגן מפקד הצי השישי של ארצות הברית, קצין אג"ם של כוחות הצי באירופה ובאפריקה, מפקד קבוצת הצוללות השמינית וראש תחום תוכניות ומדיניות כוח אדם במטה הצי.
במאי 2016 מונה לראש אגף כוח האדם במטה הצי.
ביוני 2019 קודם לדרגת אדמירל ומונה לסגן ראש המבצעים הימיים הוא כיהן עד לשנת 2020 כאשר ויליאם לסצ'ר החליף אותו.
ביולי 2020 מונה למפקד כוחות הצי באירופה ובאפריקה.
הוא כיהן בתפקיד עד יוני 2022 כאשר במקומו מונה סטיוארט מונץ'.
רוברט ברקמן היה צייר יהודי-אמריקאי, שהתפרסם בעיקר מציורים דיוקנות.
רוברט ברקמן נולד בסביבות אודסה באימפריה רוסית.
בשנת 1908 משפחתו עברה לארצות הברית.
הוא למד באקדמיה לעיצוב בשנים 1919–1921. בשנת 1931 הוא התחיל קריירה ארוכת שנים של מורה לציור במוסדות שונות בניו יורק וקונטיקט.
בין תלמידיו היו ציירים אמריקאים רבים לרבות יצחק הולץ.
רוברט ברקמן צייר דיוקנות של ג'ון ד.
רוקפלר, הבן, צ'ארלס לינדברג, ג'ון פוסטר דאלס וידוענים אמריקאים נוספים.
בשנת 1958 הוענקה לו מדליית זהב של בק.
ציורים שלו כלולים באוסף של מוזיאונים שונים בארצות הברית לרבות מוזיאון ברוקלין ומוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית.
רוברט ברנרד אנדרסון היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי.
מפברואר 1953 ועד מרץ 1954 הוא כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית ובין השנים 1957–1961 כמזכיר האוצר של ארצות הברית, בשני התפקידים בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור, שהוא היה אחד מאנשי אמונו הקרובים.
שנתיים לפני מותו ממחלת הסרטן נשלל רישיון עריכת הדין שלו בשל פעולות בנקאיות בלתי חוקיות והעלמת מס.
רוברט אנדרסון נולד בברלסון, טקסס לרוברט לי אנדרסון ולאליזבת הסקיו "ליזי" אנדרסון.
קודם לתחילת לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין, הוא שימש כמורה בבית ספר תיכון, ואת לימודיו באוניברסיטה הוא סיים ב-1932. לאחר מכן הוא היה מעורב בפעילות פוליטית, ממשלתית, משפטית ועסקית בטקסס.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה התמנה אנדרסון כעוזר התובע הכללי של טקסס ובתפקיד זה הוא שימש בין השנים 1933–1934. לאחר מכן הוא היה לנציב המס של המדינה.
בשנים 1939–1940 החל אנדרסון בפעילות עסקית במגזר הפרטי.
יחד עם שני שותפים הוא רכש את תחנת הרדיו KTBC שבאוסטין מידי חברת השידור של טקסס.
בשל אי יכולתם לקבל אישור מרשות התקשורת הפדרלית להגביר את עוצמת השידור של התחנה, הם מכרו אותה בתחילת 1943 לליידי בירד ג'ונסון, שהייתה רעייתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולימים סנאטור ונשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון.
במרץ 1953 מינה הנשיא החדש דווייט אייזנהאור את אנדרסון כמזכיר הצי בממשלו.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא שם קץ לשרידים האחרונים של ההפרדה הגזעית בצי וקידם את התפתחותו הטכנולוגית והמקצועית של הצי שהייתה דרושה לאסטרטגיית ההגנה הגמישה.
במאי 1954 סיים אנדרסון את כהונתו כמזכיר הצי כדי להתמנות כסגן מזכיר ההגנה.
ב-1955 הוענקה לו מדליית החירות.
בין השנים 1957–1961 הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
הנשיא אייזנהאור התרשם עמוקות מיכולותיו של אנדרסון, בהאמינו שהוא יהיה מסוגל גם לכהן כנשיא בעצמו.
כאשר התמודד אייזנהאור בבחירות לנשיאות של 1956 הוא נקב בשמו של אנדרסון כאחת מההעדפות הראשונות שלו כשותף למירוץ אם סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון היה מקבל את הצעתו של אייזנהאור לוותר על סגנות הנשיא ולהתמנות כמזכיר ההגנה.
בכל אופן, ניקסון העדיף להתמודד שוב על סגנות הנשיא.
עם התקרב מערכת הבחירות של 1960 הכיר אייזנהאור בכך שניקסון ככל הנראה יזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית, אך בשיחות פרטיות הוא לחץ על אנדרסון להתמודד בבחירות המקדימות מול ניקסון, אך אנדרסון דחה את ההצעה.
כאשר ניצח ניקסון בבחירות המקדימות הציע אייזנהאור שהוא יבחר באנדרסון כשותפו למירוץ, אך ניקסון בחר תחת זאת בהנרי קבוט לודג' הבן.
אייזנהאור אמר שאנדרסון "הוא איש מוכשר כפי שאני מכירו והוא יהיה נשיא נהדר".
ב-1959, כמזכיר האוצר, תמך אנדרסון בהקמו של האיגוד הבינלאומי לפיתוח לאחר ששוכנע לעשות כן על ידי הסנאטור ההדמוקרטי מאוקלהומה מייק מונרוני.
לאחר סיום כהונתו בממשל הפדרלי, שב אנדרסון לפעילות עסקית בהשקעות ובבנקאות.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא מילא מספר שליחויות דיפלומטיות בשמו של הנשיא לינדון ג'ונסון, כולל נסיעות רבות לקהיר לצורך היוועדות עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967.
אנדרסון החזיק בבעלותו קבוצה עסקית שנקראה על שמו, במסגרתה הוא ניהל אינטרסים עסקיים במספר מיזמים בינלאומיים.
הוא היה דירקטור בחברת הנדל"ן ההונג קונגית Hong Kong Resort Company.
בשותפות עם מייסד חברת KHR, אדוארד וונג וינג צ'ונג, הוא השקיע בהקמת קזינו.
סיום הקריירה של אנדרסון עמד בסימן של בריאות לקויה ושל מעשי שחיתות.
מספר פעמים הוא התאשפז עקב אלכוהוליזם.
הוא הפעיל באופן בלתי חוקי בנק שבסיסו היה באנגווילה והפעיל סניף של הבנק בניו יורק בניגוד לחוק.
הבנק רשם הפסדים של 4.4 מיליון דולר וכמה מהמשקיעים איבדו את חסכונותיהם באמצע שנות ה-80, כולל מפיקת התקליטים אתל גבריאל.
הבנק גם ביצע הלבנת הון בסכומים גדולים עבור סוחרי סמים.
ב-1987 הודה אנדרסון באשמה על הפרה פלילית של חוקי הבנקאות ובהשתמטות ממס ונדון למאסר.
רוברט אנדרסון נפטר ב-14 באוגוסט 1989 מסרטן הוושט בעקבות ניתוח שעבר בניו יורק.
הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבקליברן, טקסס.
רוברט ג'ון ווקר היה עורך דין, כלכלן ופוליטיקאי אמריקאי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית הוא כיהן כסנאטור מטעם מיסיסיפי בשנים 1835–1845, כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנים 1845–1849 בתקופת נשיאותו של ג'יימס פולק וב-1845 הוא שימש לזמן קצר כמושל טריטוריית קנזס.
כסנאטור תמך ווקר נמרצות בסיפוחה של טקסס.
כמזכיר האוצר הוא היה אחראי על מימון ההוצאות של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמסגרת זו הוא היה מעורב בשערוריית בנקים.
הוא יזם חוק שהפחית את שיעור המיסים לרמה מהנמוכות בהיסטוריה.
ב-1857 מונה ווקר על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן כמושל קנזס, אך התפטר זמן קצר לאחר מכן בשל התנגדותו לתמיכתה הממשל בחוקת לקומפטון שהתירה את העבדות בטריטוריה.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, תמך ווקר באיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית והמשיך לעסוק בעריכת דין בוושיגטון.
רוברט ווקר נולד בנורת'מברלנד, פנסילבניה.
אביו, ג'ונתן ווקר, לחם במהפכה האמריקאית והיה שופט בפנסילבניה.
אמו הייתה לוקרישיה "לוסי" דנקן ווקר.
רוברט ווקר ואחיו דנקן גדלו בבלפונטה, פנסילבניה בשנים 1806–1814, שם כיהן אביהם כשופט מחוזי.
האב מונה ב-1818 כשופט הראשון של בית המשפט של המחוז המערבי של פנסילבניה, לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא ג'יימס מונרו והסנאט אישר את מינויו, וכיהן בתפקיד עד למותו ב-1824. רוברט ווקר התחנך בתחילה באקדמיית בלפונטה.
ב-1819 הוא סיים כמצטיין בכיתתו את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה, שם הוא היה חבר בחבורה הספרותית "חברת אוהבי הלמידה" (Philomathean Society).
ווקר נשא לאישה את מרי בלצ'ינדן בצ'י ויחד נולדו להם חמישה ילדים.
ב-1821 התקבל ווקר ללשכת עורכי הדין של פיטסבורג והוא עסק בעריכת דין בעיר משנת 1822 ועד 1826, כאשר הוא עבר לנאצ'ז, מיסיסיפי, שם נפטר אביו ב-1824 בביתו של אחיו של רוברט, דנקן.
רוברט ווקר הצטרף לאחיו במשרד עורכי דין מצליח.
הוא גם נכנס לעסקי ספקולציה עם דודו בכותנה, קרקעות ועבדים.
בכל אופן, ב-1834 עבר אחיו דנקן (לשעבר חבר בית המחוקקים של מיסיסיפי), לטקסס מסיבות בריאותיות, שם הוא היה מעורב בעסקי קרקעות ובפעילותה של תנועת העצמאות של טקסס.
על פעילותו במסגרת המהפכה הטקסנית ב-1835, נאסר דנקן ווקר במקסיקו ולאחר שחרורו נסע לקובה, שם הוא נפטר בדצמבר אותה שנה, וכתוצאה מכך ירש ממנו אחיו רוברט רכוש בטקסס.
רוברט ווקר החל להתבלט מבחינה פוליטית במהלך "משבר הביטול" , אף על פי שהוא טען שזכות הממשלה הפדרלית לכפות את רצונה על מדינות מורדות וזכה לשבחים מהנשיא לשעבר ג'יימס מדיסון.
ב-1836 היה ווקר למועמד לסנאט מטעם מיסיסיפי וניצח בבחירות את הסנאטור המכהן ג'ורג' פוינדקסטר, שמתח ביקורת על ווקר על חלקו בתיווך עסקת קרקעות במיסיסיפי שנרכשו משבטי הצ'וקטאו ב-1831. ווקר כיהן בסנאט בשנים 1835–1845. הוא שיכנע את חברי בית המחוקקים של מיסיסיפי לאמץ החלטה לגנות את שאיפות הביטול והפרישה כמעשי בגידה.
הוא גם פעל למען בחירתו של ג'יימס פולק בבחירות לנשיאות של 1844, בין השאר בשל התנגדותו של הנשיא מרטין ואן ביורן לסיפוח.
ווקר גם תמך בהענקת קרקעות ציבוריות במדינות החדשות ובהחפתת מיסים.
הוא התנגד לחלוקת ייתרות הכספים של הממשל הפדרלי מתוך חשש שמהלך כזה ישמש תירוץ להעלאת מיסים.
מעל הכל הוא התנגד לרעיון של מערכת אוצר עצמאית.
הוא התנגד גם לרעיון של הבנק הלאומי של ארצות הברית ולביטול פשרת מיזורי מ-1820.
כסנאטור מטעם מיסיסיפי וכבעל עבדים בעצמו, הגן ווקר על מוסד העבדות בלהט, בה בשעה שהוא התנגד לסחר העבדים האפריקאים ודגל בשחרור הדרגתי של העבדים ותמך במאמצים של תנועת החזרה לאפריקה.
הוא הביע את דעותיו בנוגע לתועלת הכלכלית שבכך וטען שהעבדים לא יוכלו להשתלב כראוי בחברה ללא פיקוח של אדוניהם.
בכל אופן, ב-1838 שחרר ווקר כמה מעבדיו.
ווקר גם טען שיש לספח לארצות הברית את טקסס העצמאית כדי למנוע את נפילתה בידי בריטניה, שהייתה עלולה לעשות בה שימוש להפצת חתרנות בכל רחבי הדרום.
הוא הזהיר את אנשי הצפון שאם בריטניה תצליחה לחתור תחת מוסד העבדות, ינדדו העבדים המשוחררים לצפון, שם "משכנות העוני, בתי הכלא, בתי המחסה לחירשים, אילמים, עיוורים ומטורפים, יתמלאו בצפיפות".
בהמלצתו של סגן הנשיא ג'ורג' דאלאס, מינה הנשיא הנבחר ג'יימס פולק את ווקר כמזכיר האוצר של ארצות הברית ועמיתיו בסנאט אישרו את המינוי.
בתפקיד זה כיהן ווקר במשך כל תקופת נשיאותו של פולק בשנים 1845–1849 והיה אחד המשפיעים ביותר מבין חברי הקבינט של פולק.
ווקר היה מעורב בדוח חשוב של מחלקת האוצר שהוגש בדצמבר 1845 ותקף את מערכת הגנת המחירים לתעשיינים אך עדיין תמך בהטלת מכסים.
מערכת המכסים של ווקר לשנת 1846 התבססה על העקרונות של הדוח והייתה בעיקר פרי עבודתו של ווקר.
הוא גם ניסח את הצעת החוק משנת 1849 להקמת מחלקת הפנים של ארצות הברית.
ווקר גם תמך במערכת אוצר עצמאית והקים מערכת מחסנים לטיפול ביבוא בעל השפעה ארוכת טווח.
כמזכיר האוצר היה ווקר האחראי על מימון הוצאות מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, אך עיסוקו בכך לא היה מלא.
במהלך מלחמה זו סבל אוצר ארצות הברית ממחסור בכספים.
סכום עצום של שישה מיליון דולר נמשך ממחלקת הכספים של הצבא.
חקירה העלתה שכ-1.1 מיליון דולר מתוך סכום זה הופקדו בבנק "קורקורן וריגס", שהשקיע אותו בשוק המניות.
הנשיא פולק, שהתנגד לכל פעילות בנקאית, כתב ביומנו שזה היה הרגע המטריד ביותר בתקופת נשיאותו.
העימות שלו עם ווקר הניב רק תשובות סתמיות ומעורפלות.
פולק הורה על עריכת חקירה, אך ווקר עדיין לא היה מסוגל לספק לו את התשובות שלהן הוא נזקק.
בסופו של דבר אמר ווקר לפולק ש-600,000 הדולרים שנשארו בידי הבנק הועברו לידי הצבא ופולק איבד את העניין בפרשה.
עוד לפני שהחקירה הופסקה לא הוכח שום מעשה נוכלות.
עם זאת, עוד לפני מינויו של ווקר כמזכיר האוצר, הזהיר אנדרו ג'קסון את ווקר "שווקר לא היה אדם שניתן לבטוח בו בנוגע לכספי האומה".
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר ב-1849, חידש ווקר את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון.
יחד עם אדווין סטנטון הוא ייצג את העיר פיטסבורג בהתדיינות מול חברת הגשר התלוי וילינג בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
עסקיו כללו עסקי קרקעות ומכרות.
בתחילה התנגד ווקר לפשרת 1850, אך בסופו של דבר שוכנע בעקבות טיעוניו של הסנאטור מאילינוי סטיבן דאגלס.
במאי 1857 הוא מונה כמושל טריטוריית קנזס על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן, אך בדצמבר אותה שנה הוא התפטר בשל התנגדותו לחוקת לקומפטון.
במכתב ההתפטרות שהוא הגיש למזכיר המדינה לואיס קאס, הוא דיבר על הונאת בחירות ברורה ועל לחץ פוליטי פסול מצד הממשל.
עם זאת, הוא לא ניתק באופן מידי את קשריו עם מפלגתו ותמך ב"חוק האנגלי" בין השאר בשל השפעתו של ווקר, הצביעו מספיק חברי המפלגה הדמוקרטית שהתנגדו לחוקת לקומפטון עבור חוק זה.
אף על פי שווקר היה סנאטור לשעבר של מיסיסיפי, הוא תמך באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בנו הבכור, דנקן סטיבן ווקר, הוצב בתחילת המלחמה כקצין בדרגת קפטן בכוח המתנדבים של צבא האיחוד והתקדם בסולם הדרגות עד שהגיע לדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל שהוענקה לו על גבורתו ועל מעשיו הראויים לשבח במהלך המלחמה.
בתחילת המלחמה הוא שירת כשליש במטהו של הגנרל נתניאל בנקס, בהמשך במטהו של בריגדיר גנרל ויליאם אמורי ולבסוף במטהו של מייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק.
ווקר האב הפליג ב-1863 לאירופה כסוכן פיננסי של ארצות הברית, שם הוא טיפח את אמונם של האירופאים במשאבים הפיננסיים של ארצות הברית.
הוא דאג למתן הלוואה בסכום של 250 מיליון דולר תמורת איגרות חוב.
עם שובו מאירופה בנובמבר 1864 חידש ווקר את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון וכן המשיך לפרסם מאמרים בנושאים פיננסיים עד למותו.
הן במהלך מלחמת האזרחים והן אחריה הוא כתב מאמרים לעיתון Continental Monthly, ולזמן קצר הוא גם ערך אותו יחד עם ג'יימס ר.
רוברט ג'ון ווקר נפטר בוושינגטון די.
ב-11 בנובמבר 1869. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבוושינגטון.
בתחילה נקרא על שמו מחוז בטקסס, אך בשל תמיכתו במלחמת האזרחים באיחוד, החליטה המועצה המחוקקת של טקסס שהמחוז יקרא על שם סמואל המילטון ווקר, איש הטקסס ריינג'רס, שבינו לבין רוברט ווקר לא היו שום קשרי משפחה.
על שמו של ווקר נקראה גם ספינת מחקר של סוכנות סקר החופים של ארצות הברית (כיום חלק ממנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי), שהייתה בשירות בשנים 1848–1860.
רוברט גוּלד שוֹ היה קצין אמריקאי בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
שו נולד למשפחה מתנגדת עבדות בבוסטון, וקיבל את הפיקוד על הגדוד השחור הראשון, הגדוד ה-54 של מסצ'וסטס.
שו לחם על היחס השוויוני שהובטח לחייליו, ועודד את חייליו לסרב לשכרם עד שיהיה שווה לשכרם של הכוחות הלבנים.
שו הוביל את הגדוד בקרב השני בפורט ווגנר ביולי 1863 ליד צ'ארלסטון שבדרום קרוליינה.
שו נורה ונהרג בזמן שהוביל את אנשיו אל המבצר שבשליטת הקונפדרציה.
הגדוד אמנם הובס על ידי ירי מההגנה ונאלץ לסגת, אולם הנהגתו של שו והגדוד הפכו לאגדיים.
לחימתם נתנה השראה למאות אלפי אפריקאים אמריקאים להתגייס לצבא האיחוד, ועזרו לזרז את ניצחון הצפון.
שו נולד בדארטמות', מסצ'וסטס, לפרנסיס ג'ורג ושרה בלייק שו, פילנתרופים ואנשי רוח.
למשפחת שו הייתה ירושה גדולה שהשאיר סבו הסוחר של שו ושמו רוברט גולד שו (1775–1853).
לשו היו ארבע אחיות: אנה, ג'וזפין (אפי), סוזנה ואלן (נלי).
כששו היה בן חמש עברה המשפחה לאחוזה גדולה במערב רוקסברי, הסמוכה לחוות ברוק, בה ביקר יחד עם אביו.
בשנות העשרה הוא נסע ולמד כמה שנים באירופה.
בשנת 1847 עברה המשפחה לסטטן איילנד, ניו יורק, והתיישבה בקרב קהילת מתנגדי עבדות ואילו שו למדה בחטיבה השנייה של מכללת סנט ג'ון.
לימודים אלו היו בהוראת דודו ג'וזף קולידג' שו, שהוסמך ככומר קתולי ב-1847. הוא המיר את דתו לקתוליות במהלך טיול ברומא, בו התיידד עם כמה מחברי תנועת אוקספורד, שהחלה בכנסייה האנגליקנית.
רוברט החל את לימודיו בתיכון בסנט ג'ון בשנת 1850, באותה שנה בה החל ג'וזף שו ללמוד שם בשביל להיכנס למסדר הישועים.
בשנת 1851, בעוד שו היה עדיין בסנט ג'ון, נפטר דודו משחפת.
בן 13, שו התקשה להסתגל לסביבתו וכתב כמה אגרות נואשות הביתה לאמו.
באחד ממכתביו הוא טען כי הוא כל כך מתגעגע לבית עד שלעיתים קרובות הוא בכה מול חבריו לכיתה.
בהיותו בסנט ג'ון, למד לטינית, יוונית, צרפתית וספרדית, והתאמן בנגינה בכינור.
שו עזב את סנט ג'ון בסוף 1851 לפני סיום לימודיו, כאשר משפחת שו יצאה לטיול ארוך באירופה.
שו נכנס לפנימייה בניוצ'טל, שווייץ, שם שהה שנתיים.
לאחר מכן העביר אותו אביו לבית ספר עם משמעת פחות קפדנית בהנובר, גרמניה, בתקווה שזה יתאים יותר למזגו חסר המנוחה.
בהיותו בהנובר, נהנה שו מהמידה הגדולה יותר של חופש אישי בבית הספר החדש שלו.
בזמן ששו למד באירופה, הרייט ביכר סטו, ידידה של הוריו בתנועת הביטול, פרסמה את הרומן שלה בקתת הדוד טום (1852).
שו קרא את הספר מספר פעמים והתרגש מגישתו העלילתית ואנטי-עבדות.
בערך באותה תקופה כתב שו כי הפטריוטיות שלו התחזקה לאחר שנתקל בכמה מקרים של אנטי-אמריקניזם בקרב כמה אירופאים.
הוא הביע עניין בפני הוריו להשתתף בווסט פוינט או להצטרף לחיל הים.
מכיוון ששו התקשה לאורך זמן בקבלת פקודות ובציית לאנשי סמכות, הוריו לא ראו ברצינות את השאיפה הזו.
שו חזר לארצות הברית בשנת 1856. משנת 1856 ועד 1859 למד באוניברסיטת הרווארד, והצטרף למועדון הפורצ'ליאן, ולמועדון הפודינג האסטי, אך הוא נסוג לפני שסיים את לימודיו.
למרות זאת, שו מוזכר במחזור 1860.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, שו התנדב לשרת במיליציה השביעית של ניו יורק.
ב-19 באפריל 1861 צעד טוראי שואו במורד ברודוויי במנהטן כאשר יחידתו נסעה דרומה לאייש את הגנת הבירה וושינגטון.
קריאתו הראשונית של לינקולן ביקשה מהמתנדבים להתחייב למשך 90 יום, ולאחר שלושה חודשים הגדוד החדש של שו פוזר.
בעקבות זאת הצטרף שו לגדוד שהוקם לאחרונה ממדינת מולדתו, גדוד חיל הרגלים השני של מסצ'וסטס.
ב־28 במאי 1861 מונה שו כסגן משנה בפלוגה ח' של הגדוד.
במהלך השנה וחצי שלאחר מכן הוא נלחם עם חיילי מסצ'וסטס בקרב הראשון בווינצ'סטר, קרב הר הארזים ובקרב אנטיאטם.
שו שימש גם כקצין קו בשטח וגם כקצין מטה בגנרל ג'ורג 'ה' גורדון.
פצוע פעמיים, בסתיו 1862 הועלה לדרגת קפטן (סרן).
מאז תחילת המלחמה, עודדו אנשי ביטול העבדות כמו מושל מסצ'וסטס, ג'ון א.
אנדרו, את גיוסם של אפרו-אמריקאים לחיילים כדי להילחם בקונפדרציה.
הצעה זו התנגדה באופן נרחב.
גברים רבים האמינו כי חיילים אפרו-אמריקאים חסרים משמעת, יהיו קשים לאימונים ויישברו וירוצו בקרב.
הגישה הכללית בצפון הייתה כי חיילים אפרו-אמריקאים יתגלו כמבוכה ומפריעה ליחידות הצבא הסדירות.
אנדרו נסע לוושינגטון הבירה בתחילת ינואר 1863 כדי להיפגש עם שר המלחמה אדווין סטנטון ולחזור על טיעונו לשימוש בכוחות אפרו-אמריקאים בצבא האיחוד.
סטנטון זכה לצדו; ב־26 בינואר 1863 סטנטון הוציא הוראה לאנדרו להקים גדודים מתנדבים נוספים כדי להילחם למען האיחוד, והוסיף שהמתגייסים החדשים "עשויים לכלול אנשים ממוצא אפריקאי, המאורגנים בחיל מיוחד." אנדרו מיד החל לעשות זאת, וחיל הרגלים המתנדב ה-54של מסצ'וסטס החל להיווצר.
אנדרו כתב לאנשים רבים הבולטים בתנועת הביטול, כולל מוריס הלוול מפילדלפיה ופרנסיס שו מבוסטון.
כדי לפקד על היחידה, אנדרו כבר חשב על בנו של שו.
אנדרו כתב לפרנסיס שו על הצורך למצוא מנהיג שיקבל את אחריות הפיקוד "מתוך תחושה מלאה של חשיבותו, עם נחישות רצינית להצלחתו." במכתבו של אנדרו נכללה ועדה לרוברט שו לתפוס את הפיקוד על הגדוד החדש.
כשנשא את הנציבות נסע פרנסיס שו לווירג'יניה כדי לדבר עם בנו.
רוברט שו היסס לתפקיד, מכיוון שלא האמין שהרשויות ישלחו את היחידה לחזית, והוא לא רצה לעזוב את חבריו החיילים.
לבסוף הוא הסכים לקחת את הפיקוד.
ב־6 בפברואר הוא טלגרף לאביו עם החלטתו.
הוא היה בן 25. הפקודה באה עם קולונל, את בקנה דרגה עם המיקום של מפקד הגדוד.
אנדרו התקשה למצוא מספיק מתנדבים אפרו-אמריקאים במסצ'וסטס כדי להקים את הגדוד.
אנדרו הבטיח למתגייסים שהם יקבלו את השכר הסטנדרטי של 13 דולר בחודש, וכי אם הם ילקחו בשבי, ממשלת ארצות הברית תתעקש להתייחס אליהם כמו לכל שבוי אחר שלהם.
בוסטון סיפקה מספיק מגויסים להקמת פלוגת "C" של הגדוד.
שארית הגדוד הוקמה עם מתגייסים שחורים מכל רחבי הצפון.
מעטים מהם היו עבדים לשעבר מהדרום, ורובם נולדו אנשים חופשיים.
שני בניו של מנהיג הביטול האפרו-אמריקני הבולט פרדריק דוגלס התנדבו לשרת ב-54.
קפטן שו הגיע לבוסטון ב־15 בפברואר 1863 ומיד נכנס לתפקידו.
הוא היה משמעתי וקפדני, נחוש להכשיר את הגברים לסטנדרטים גבוהים.
ב־25 במרץ 1863 כתב שו לאביו על הגדוד הצעיר שלו:
שו הועלה למייג'ור ב־31 במרץ 1863, וכעבור שבועיים, ב־17 באפריל, הועמד קולונל מלא.
ב-30 באפריל שלט הגדוד 950 רכיבי חרב של חרב אנפילד וחרבות עבור קצינים שאינם ממונים.
עד 11 במאי הגיעו לבוסטון יותר חיילים ממה שנדרש לאייש את הגדוד.
מסצ'וסטס ה-55 החלה בסבב המתגייסים הבא.
ב־28 במאי הוביל שו את אנשי ה-54 ברחובות בוסטון אל הרציפים, שם עלה הגדוד על ספינת קיטור והפליג דרומה.
הגדוד היה אמור לשמש בקמפיין של האיחוד נגד צ'ארלסטון, דרום קרוליינה, נמל גדול.
ה-54 הגיע לפורט רויאל איילנד ב-4 ביוני והושם בפיקודו הכללי של האלוף דייוויד האנטר.
בתחילה נעשה שימוש בגדוד בכדי לספק עבודת כפיים ברציפי הטעינה, אך אלוף-משנה שו הגיש בקשה לפעולה.
ארבעה ימים לאחר מכן עלה הגדוד שלו לתחבורה ונשלח להילטון הד, דרום קרוליינה.
משם הם עברו דרומה לאי סנט סימונס, ג'ורג'יה, ששימש בסיס הפעולה שלהם.
ב־11 ביוני 1863 נשלח ה-54 עם מתנדבי דרום קרוליינה השנייה (שהיו גם הם ממוצא אפרו-אמריקאי) לפשיטה נגד העיירה דריאן, ג'ורג'יה.
הפיקוד הכללי על הכוח היה אצל הקצין הבכיר, אלוף-משנה ג'יימס מונטגומרי מדרום קרוליינה השנייה.
כשהגיע לעיירה, מונטגומרי הציב את חייליו לבזוז אותה.
שו זעם על התנהגות זו מצד כוחות האיחוד.
הוא הורה לחייליו להגביל את תפיסתם לאותם פריטים שיועילו למחנה, והתחייב למשימה רק פלוגה אחת.
לאחר שהעיירה התרוקנה מכל חפצי הערך ובעלי החיים, אמר מונטגומרי לשו, "אני אשרוף את העיר הזאת." לשו נראה כי שריפת העיר אינה משרתת שום מטרה צבאית, והוא ידע שהיא תיצור מצוקה גדולה לתושביה.
במכתב למשפחתו הוא נזכר, "אמרתי לו שאני לא רוצה לקחת את האחריות על זה, והוא היה שמח רק לקחת את כל זה על כתפיו." בעיר מונטגומרי נשרפה עד היסוד.
אחרי שובו של הגדוד למחנה, שו כתב X חיל עוזר השלישות כללי סא"ל צ'ארלס ג Halpine, המבקשים לברר מה נדרש ממנו.
הוא שאל אם מונטגומרי פועל בהוראת הגנרל האנטר, וקבע בחלקו "אני מוכן לחלוטין לשרוף כל מקום שמתנגד, או נותן סיבה כלשהי להליך כזה; אבל נראה לי ברברי להפוך נשים וילדים לנסח בכך דרך, ואם אני רק מסייע לקולונל מונטגומרי במפעל פרטי משלו, זה מאוד לא נעים לי.
" לא ברור אם שו קיבל אי פעם תשובה מהלפין, אך מונטגומרי אכן ביצעה מדיניות שנתמכה על ידי האנטר.
הקרב השני על פורט וגנר ומותו
קולונל שו והגדוד ה-54 הובלו בפיקודו של הגנרל קווינסי אדמס גילמור ונשלחו לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה כדי להשתתף בניסיון השני לקחת את צ'ארלסטון.
לשם כך הם יצטרכו לכבוש את פורט וגנר, שהגן על הגישה הדרומית לנמל, שם הוצב חיל מצב משמעותי של הקונפדרציה.
המבצר היה חמוש היטב במבחר נשקים כבדים.
כוחם הכללי של המגנים הוערך כקשה לחדירה על ידי פיקוד האיחוד.
מאמץ האיחוד נתמך על ידי שתי חטיבות אחרות, אך הגישה הייתה צרה ורק גדוד אחד יכול היה לתקוף בכל פעם.
בזמן שהייתו שם, שו הכיר את המחנכת והמשוררת האפרו-אמריקנית שרלוט פורטן גרימקה שהגיעה להתנדב כאחות.
כמו כן, במהלך המלחמה פורטן הייתה המורה השחורה הראשונה להצטרף למשלחת לאיי דרום קרוליינה, שם הצבא הצפוני איפשר הקמת בתי ספר למען עבדים משוחררים.
בקרב ב־18 ביולי 1863, ה-54 התקרב למבצר בשעות אחר הצהריים המאוחרות ואז המתין מחוץ לטווח לתקיפה לילית.
לאחר הפצצה כבדה מהים, ה-54 נטען קדימה לקחת את סוללות הקונפדרציה.
שו הוביל את אנשיו לקרב, וצעק "קדימה, חמישים וארבע, קדימה!" ה-54 חצה את החפיר וקידם את הגבעה הבוצית של הקיר החיצוני.
עם הפסקת ההפצצה הימית חילון חיל הקונפדרציה שלם ברובו השאיר את הוכחות הפצצה וחידש את עמדותיהם על הקירות.
לנוכח אש כבדה היסס 54. שו הרכיב את המעקה והאיץ את אנשיו קדימה, אך נורה דרך החזה שלוש פעמים.
בעדות של הסמל נושא דגל היחידה, מותו התרחש בתחילת הקרב, והוא נפל בחלקו החיצוני של המבצר, בן 25 בלבד במותו.
הלחימה נמשכה עד השעה 22:00 כשכוחות האיחוד נסוגו לאחר שסבלו מהפסדים כבדים.
בין ההרוגים היו גנרל ג'ורג' קרוקט חזק, פצוע אנושות; קולונל הלדימנד ס' פוטנאם נורה ונהרג מיד; קולונל ג'ון לימן צ'טפילד, פצוע אנושות.
הגדוד ה-54 של שו ספג את ההפסדים הכבדים ביותר.
שני בניו של פרדריק דאגלס, לואיס וצ'ארלס דאגלס, היו עם הגדוד ה-54 בזמן ההתקפה.
לואיס נפצע זמן קצר לאחר שו נפל, ונסוג עם השאר כשנסוג הכוח.
לאחר הקרב החזיר גנרל הקונפדרציה ג'ונסון האגוֹד (לעתיד מושל קרוליינה הדרומית) את גופותיהם של קציני האיחוד האחרים שמתו, אך השאיר את שו במקום בו היה, לקבורה בקבר אחים עם החיילים השחורים.
האגוד אמר למנתח האיחוד שנלכד כי "אילו הוא [שו] היה בפיקוד על חיילים לבנים..." הוא היה מחזיר את גופתו של שו, כמקובל לקצינים, במקום לקבור אותה עם החיילים השחורים שנפלו.
למרות שהמחווה נועדה כעלבון על ידי האגוד, חבריו של שו והמשפחה האמינו שזה כבוד עבורו להיקבר עם חייליו.
נעשו מאמצים לשחזר את גופתו של שו (שהופשטה ונשדדה לפני הקבורה).
אביו הכריז בפומבי שהוא גאה לדעת שבנו נקבר עם חייליו, כיאה לתפקידו כלוחם וצלבני לאמנציפציה.
במכתב למנתח הגדודי, לינקולן סטון, כתב פרנק שו:לא היינו מורידים את גופתו מהמקום בו היא מוקפת בחייליו האמיצים והמסורים....
איננו יכולים לדמיין מקום קדוש יותר מזה בו הוא שוכן, בקרב חסידיו האמיצים והמסורים, ולא לאחל לו חברה טובה יותר.
- איזה שומרי ראש יש לו!לאחר המלחמה, צבא האיחוד התבדל והטמין מחדש את כל השרידים - כולל, ככל הנראה, אלה של אל"ם.
שו - בבית העלמין הלאומי בופור בבופור, דרום קרוליינה.
מצבותיהם סומנו כ"לא ידועות ".
חרבו של שו נגנבה מהמקום הראשון, אך נמצאה בשנת 1865 והוחזרה להוריו.
זו נעלמה לאחר שהועבר בתוך המשפחה.
ביוני 2017 התגלה בעליית גג משפחתית של מרי מינטורן ווד והאח רוברט שו ווד, צאצאי אחותה של שו סוזנה.
הם תרמו את זה לחברה ההיסטורית של מסצ'וסטס.
שו פגש את אנה קנלנד האגרטי בניו יורק במסיבת אופרה שהעניקה אחותו סוזנה בשנת 1861 לפני תחילת המלחמה.
השניים התארסו לאחר חג המולד בשנת 1862. למרות חששות מצד שתי קבוצות ההורים בגלל המלחמה, הם נישאו ב-2 במאי 1863, פחות מחודש לפני שעבר גדודו של שו.
הטקס היה בעיר ניו יורק.
הזוג בילה ירח דבש קצר בביתו של האגרטיס בפורט פורט, בנוקס, מסצ'וסטס.
מבוגרת משו בשנתיים וחצי, "אנני" שו התאלמנה בגיל 28. היא בילתה שנים רבות לאחר המלחמה בחו"ל באירופה, וחזרה בשנים מאוחרות יותר כאשר מצבה הבריאותי נכשל.
הנכס של Haggerty נמכר לג'ורג 'ושרה מורגן, שבנו שם אחוזה גדולה.
הם גם שמרו על בית האגרטי, ואפשרו לאנה לגור שם כשחזרה מאירופה.
היא בילתה את השנתיים האחרונות בחייה בבית משפחתה לשעבר, ומתה בשנת 1907, מעולם לא נישאה בשנית.
היא קבורה בבית העלמין של כנסיית על הגבעה בנוקס.
אנדרטת רוברט גולד שו נחשפה ב־31 במאי 1897, באתר שלה על קומון בוסטון.
באנדרטה הפיסולית הגדולה של אוגוסטוס סנט-גאודנס יש אפריז של שו על סוסים, בליווי חברי הגדוד ה-54, כאשר הם צעדו דרך בוסטון כדי לצאת למלחמה.
הוא הוצג בקרדיט הסיום של הסרט גלורי (1989).
Patinated גבס של עיצוב שונה מעט עבור הזיכרון שו הוא עכשיו על מוצגים בבית הגלריה הלאומית לאמנות ב-וושינגטון הבירה, אשר גם מחזיק כמה דגמי רישומי גבס של הפסל.
אנדרטה לזכרו של שו הוקמה על ידי משפחתו בעלילה בבית העלמין מורביאן בסטטן איילנד, ניו יורק.
הנצחה שנתית מתקיימת שם ביום הולדתו.
שו אמנם לא סיים את לימודיו בהרווארד קולג ', אך שמו מופיע על לוחות הכבוד במעוף הזיכרון של האוניברסיטה.
כמו כן אוניברסיטת פורדהאם חוגגת את שו כבוגר על ידי כיבודו בהיכל הכבוד של האוניברסיטה, ובנפרד בהיכל התהילה הצבאי של אוניברסיטת פורדהאם.
אוגוסטוס סנט-גאודנס הוזמן להקים את אנדרטת רוברט גולד שו, שהוקמה על קומון בוסטון במאי 1897. הוא יצר אפריז פיסולי גדול של שו המוביל את חיילי הגדוד המסצ'וסטי ה-54, כאשר האינדיבידואליות של פניו ודמותו של כל אדם באה לידי ביטוי.
שכונת שו, וושינגטון הבירה, שהתפתחה ממאהלים של בני חורין, נקראה על שמו.
GAR פוסט מס '146, שהוקם ב-4 בדצמבר 1871, נקרא RG שו פוסט בניו בדפורד, מסצ'וסטס.
זה היה אחד כל התפקידים הראשונים של כל הצבא האפרו-אמריקני של הרפובליקה, המורכב מחברים ממסצ'וסטס ה-54. השו פוסט התפרק בשנת 1881.
בשנת 2017, החרב שנשא נשא במותו התגלתה בעליית הגג של בית משפחה בהמילטון, מסצ'וסטס.
הבעלים, האחים רוברט שו ווד ומרי מינטורן ווד, תרמו זאת לחברה ההיסטורית של מסצ'וסטס.
הוא הוצג בתצוגה ציבורית ב-18 ביולי באותה שנה, יום השנה למותו של שו.
שו כתב יותר מ-200 מכתבים למשפחתו וחבריו במהלך מלחמת האזרחים.
אלה נערכים בספריית הוגטון באוניברסיטת הרווארד.
פקסימיליות דיגיטליות של אוסף זה זמינות לציבור.
אמו ערכה מבחר מוקדם של מכתביו, ופעלה לשמר תדמית חיובית שלו כשהיד למטרת הביטול.
האוסף המלומד הראשון של המכתבים, ילד עושר כחול עיניים: מכתבי מלחמת האזרחים של קולונל רוברט גולד שו (1992), נערך על ידי ראסל דאנקן.
הספר כולל את מרבית מכתביו של שו ואת הביוגרפיה הקצרה של דאנקן על הקצין, שתוארה כטובים ביותר מאלה שהיו עד כה אודותיו.
ריד מיטשל מציין כי דאנקן "מחזיר את השו ההיסטורי" לקוראים, עם הטיה שלו כלפי האירים והאפריקאים האמריקאים, שניהם אופייניים לתקופתו.
הוא כתב לעיתים קרובות יותר על חבריו לקצונה מאשר על החיילים הלבנים או השחורים ששירתו עמו, אך הביע גאווה ב-54.
יש מאמץ מתמשך להכיר במעשי הגבורה של שו בפורט ווגנר עם מדליית הכבוד, שלא הוענקה באותה עת בגלל אפליה גזעית.
המחלקה למדע צבא באוניברסיטת פורדהאם תומכת באופן פעיל במיזם זה.
שירו של המשורר האפרו-אמריקני פול לורנס דונבר, "רוברט גולד שו", כולל את השורות: "מכיוון שאתה ומי שאיתך מתו על זכות / מתתם, ההווה מלמד, אך לשווא!"
המשורר האפרו-אמריקני, בנימין גריפית 'בראולי, כתב שיר זיכרון בשם "הגיבור שלי" בשבחו של שו.
שו, הגדוד ה-54 ואנדרטת אוגוסטוס סנט-גאודנס הם אחד מנושאי הקומפוזיציה של צ'ארלס אייבס לתזמורת, שלושה מקומות בניו אינגלנד.
משורר ניו-אינגלנד רוברט לואל התייחס הן לשו והן לאנדרטת שו בשיר "For the Union Dead", שפרסם לואל באוסף שלו באותו השם משנת 1964.
הסרט גלורי (1989), בבימויו של אדוארד זוויק, עסק בשו ובגדוד החי"ר 54 במסצ'וסטס, ובקרבותיהם.
נכתב על ידי קווין ג'אר, כיכב בו מתיו ברודריק כשו, ודנזל וושינגטון, קארי אלבס ומורגן פרימן כחיילי הגדוד.
הרומן של קולם טויבין "המאסטר" (2004), בעיקר על הסופר הנרי ג'יימס, מספר על השתתפותו של אחיו הצעיר ווילקי ג'יימס כקצין בגדוד 54.
הרב ראובן גורדיס, ובלועזית רוברט היה ממנהיגי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
גורדיס נולד בברוקלין, בנם של היימן וליזי לבית אנגל.
הוא למד במכון למורים של ישיבת רבינו יצחק אלחנן וסיים תואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק.
הדוקטורט שלו, תחת הבלשן ומבקר המקרא מקס מרגוליס בקולג'דרופסי ללימודים עבריים, עסק בקרי וכתיב בנוסח המסורה.
לנוכח השפל הגדול, נאלץ גורדיס לוותר על קריירה אקדמית והחליט להפוך לרב.
הוא הצטרף לבית המדרש לרבנים באמריקה כמרצה ב-1931, ובאותה שנה החל לכהן כרב בטמפל בית-אל שבקווינס.
הוא שירת את הקהילה עד במשך שלושים-ושבע שנים.
נסמך לרבנות בבית המדרש ב-1932. ב-1937 הצטרף כאיש סגל למחלקה לרבנות, וב-1940 מונה לפרופסור לפרשנות המקרא.
גורדיס היה מהמנהיגים הבולטים בקרב הדור הצעיר בבית המדרש לרבנים באמריקה, שביקשו לקדם את הפיכת היהדות הקונסרבטיבית לזרם בעל זהות ברורה.
עד סביבות מלחמת העולם השנייה, "קונסרבטיבי" היה מעט יותר מאשר כינוי נרדף לאגף המתון של האורתודוקסיה.
סגל בית המדרש וחברי כנסת הרבנים של בוגריו, ששירתו ב"בתי הכנסת המאוחדים של אמריקה" שהוקם כגוף קהילתי קטן ב-1913, היו בעלי גישה אקדמית למקורות היהודיים וליברלים יחסית.
אך הם נזהרו מלנקוט במדיניות פסיקה עצמאית שהייתה גוררת מתח עם הרבנים האורתודוקסים.
ב-1944 מונה גורדיס לנשיא כנסת הרבנים, והיה מהדוחפים לגבש סדר יום עצמאי, ולהעברת השליטה מן האקדמאים השמרנים והזהירים בבית המדרש לידי רבני בתי-הכנסת, שעמדו במגע ישיר עם הקהל.
הוא שירת כחבר בוועד ההלכה של התנועה במשך עשורים, עד פרישתו.
ב-1945 מונה גורדיס לראש הוועדה שהופקדה על עריכת סידור תפילה חדש לקהילות.
הסידור המקוצר, שנכללו בו לראשונה שינויים ניכרים ביחס לנוסח האורתודוקסי, זכה לפופולריות רבה.
באותה שנה הוציא מנשר אודות הפילוסופיה של הזרם, וייסד את הבטאון שלו, כתב-העת Conservative Judaism.
הוא עזב את ראשות כנסת הרבנים ב-1946. ב-1948 מונה כנציג התנועה למועצת בתי-הכנסת של אמריקה, הגוף העל-זרמי של יהדות ארצות הברית, ושירת תקופה קצרה כנשיא הארגון.
ב-1970 ישב בראש הוועדה שהופקדה על הקמתו-מחדש של ועד ההלכה הקונסרבטיבי, לאחר שרוב חבריו התפטרו עקב סירובם להסכים לכך שגרים לא יצטרכו לטבול.
בשלהי שנות ה-70 דחף לאפשר סמיכת נשים לרבנות, שהתאפשרה ב-1983. ב-1988 ישב בראש הוועדה שהפיקה את הצהרת האמונה הקונסרבטיבית היחידה שחוברה אי-פעם, "אמת ואמונה" (נכדו, הרב דניאל גורדיס, סיפר שסבו הצדיק את שמירת ההלכה והמסורת לא בטיעונים תאולוגיים, אלא בקביעה "מנהג כלל ישראל הוא").
הוא חיבר ספרים רבים על יהדות בעידן המודרני, וב-1979 היה זוכה הפרס הלאומי לספרים יהודיים עבור חיבורו Love and Sex: A Modern Jewish Perspective.
בנוסף לתפקידיו ברבנות, גורדיס הוסיף להתקדם באקדמיה, בתחום חקר המקרא.
הוא התמחה בספרות החכמה, בייחוד איוב ומשלי, בשירה ורטוריקה תנ"כית, ובנוסח המסורה.
מ-1948 ועד ל-1957 היה מרצה באוניברסיטת קולומביה, וב-1953 היה היהודי הראשון שלימד בסמינר התאולוגי של האיחוד בניו יורק.
ב-1961 מונה לפרופסור למקרא בבית המדרש, וב-1974 קיבל קתדרה כפרופסור למקרא ולפילוסופיה של הדת.
במקביל, מ-1967 עד 1974 היה פרופסור ללימודי דת באוניברסיטת טמפל.
ב-1970 היה פרופסור אורח ב.
מייג'ור גנרל רוברט ווקר ג'רואו היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית שפיקד על דיוויזיית השריון ה-6 במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא זכור בשל המשפט הצבאי שלו בשנת 1951 על אי שמירה על מידע מסווג.
ג'רואו נולד ב-14 בפברואר 1895 בסיבלי, איווה לנלי (לבית ווקר) וג'ון תומאס גרוב.
אמו נפטרה כשהיה בן שנתיים וג'רואו הלך לגור אצל סבו וסבתו מצד אביו, כיוון שאביו נסע לקנדה לעבוד.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מינסוטה בשנת 1916. הוא נישא למרי לואלה מרשל, בתם של ווילמינה ה.
"ווילי" (לבית רוברטסון) וג'יי וולטר מרשל, מקליבלנד, טנסי ב-5 בנובמבר 1917, בהמילטון, טנסי.
היו להם שני בנים, רוברט מרשל ו-וולטר תומאס, שניהם בוגרי האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
נולד להם ילד נוסף שמת בלידתו בבראונסוויל, טקסס.
ג'רואו הצטרף למשמר הלאומי של מינסוטה בפברואר 1914, בזמן שלמד באוניברסיטת מינסוטה, והוסמך כקצין בנובמבר 1915. ב-5 בדצמבר 1916 הועלה לדרגת לוטננט ראשון.
באפריל 1917 הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה וג'רואו הועלה שוב בדרגה, הפעם לקפטן, בצבא הלאומי ב-5 באוגוסט 1917. ב-12 באוקטובר הוא עבר לצבא הסדיר אך שמר על דרגת הקפטן שלו.
ג'רואו לא לחם בפועל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא נשאר בצבא בתקופת בין המלחמות, ולמד הן במכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית והן במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
גראו היה מפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-6 בחזית המערבית, ולחם עמה במהלך המערכה בנורמנדי והקרב על הבליטה, ולאחר מכן השתתף עימה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
הפיקוד שלו על דיוויזיית השריון ה-6 בהסתערותה המהירה על פני חצי האי בריטני נחשב לאחת הדוגמאות הטובות ביותר לשריון בשלב ניצול ההצלחה.
לעיתים קרובות מתעלמים מההתקדמות המדהימה הזו עקב מעללים זוהרים יותר של שאר הצבא האמריקאי שכיתר את הארמייה הגרמנית השביעית באותו זמן.
ביולי 1945 מונה ג'רואו למפקד דיוויזיית השריון ה-3, ובנובמבר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-26, עליה פיקד עד לפירוקה כחודש לאחר מכן.
ג'רואו ידוע גם כמי שעמד לדין צבאי בשנת 1951 במהלך המלחמה הקרה באשמת אי שמירה על מידע מסווג.
באותה תקופה הוא היה הנספח הבכיר של צבא ארצות הברית במוסקבה, וחלקים מיומנו נפלו לידיים סובייטיות.
ג'רואו פרש לגמלאות לאחר המשפט הצבאי ולאחר מכן הפך למנהל של לשכת המסחר של פולס, וירג'יניה.
זמן לא רב לאחר בית המשפט הצבאי, בנו, וולטר תומאס ג'רואו, היה בחופשת קיץ מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט בשנת 1953, כאשר שריפה החלה בחדר השינה שלו בבית המשפחה בפולס צ'רץ', וירג'יניה.
וולטר תומאס גראו, בן 21, מת משאיפת עשן ב-12 באוגוסט 1953. ג'רואו נפטר ב-3 בנובמבר 1985 בפולס צ'רץ', וירג'יניה.
רוברט גארט היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בהדיפת כדור ברזל וזריקת דיסקוס וסגן אלוף אולימפי בקפיצה לגובה וקפיצה לרוחק (אתונה 1896) ושיאן עולם בזריקת דיסקוס.
רוברט גארט נולד ב-1875 בפרברי בלטימור, מרילנד, ארצות הברית, לתומס האריסון גארט ואליס דיקנסון לבית וויטרידג'.
רוברט היה הילד הרביעי מתוך חמישה ילדים שנולדו במשפחה אולם שני אחים נפטרו בגיל צעיר.
המשפחה הייתה מהמשפחות האמידות של מרילנד וזאת בזכות בעלותם על חברה משפחתית מצליחה בשם "רוברט גארט ובניו" שעסקה במשלוחים ופיננסים והוקמה על ידי סבא רבא של רוברט שעלה מאירלנד.
בנעוריו למד גארט באוניברסיטת פרינסטון שם הצטיין באתלטיקה ואף הוביל את נבחרת האוניברסיטה באתלטיקה.
לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית פנה גארט לעסוק בתחום הפיננסי בחברה המשפחתית "רוברט גארט ובניו" וקבע את מושבו בבלטימור.
במקביל היה גארט פעיל במועצת בלטימור והיה יושב ראש הוועדה לגנים ושיפור פני העיר.
גארט השמרן התנגד לכל פעולה שנועדה להשוואת זכויות האפרו-אמריקאים דבר שהביא, בשנות ה-40, לקריאה להדיחו מתפקידו.
גארט היה היסטוריון וארכאולוג חובב שתמך במשלחות מחקר ארכאולוגיות באירופה, מדינות הים התיכון ואפריקה והיה שותף בחלק מהמשלחות.
כמו כן היה גארט אספן חפצי אומנות ובמיוחד התמחה בכתבי יד עתיקים ופעל כנאמן אומנות ודירקטור באוניברסיטת פרינסטון ובמוזיאון בלטימור לאמנות .
ב-1942 תרם גארט את רוב אוסף כתבי היד שלו, שכלל כ-11,000 פריטים, לאוניברסיטת פרינסטון וחלק מהם לספריית הקונגרס.
באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה שנערכה באתונה, יוון זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 11.22 מטר, לפני מיליטיאדיס גוסקוס (11.03 מטר) וגראורגיוס פאפאסידריס (10.36 מטר) ובזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש של 29.15 מטר לפני פאנאגיוטיס פאראסקבופולוס (28.95 מטר) וסוטיריוס ורסיס (27.78 מטר), ארבעתם מייוון.
מדליות כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר ביחד עם ג'יימס קונולי, אחרי אלרי קלארק (1.81 מטר), שניהם חבריו לנבחרת ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.00 מטר אחרי אלרי קלארק (6.35 מטר) ולפני ג'יימס קונולי (5.84 מטר).
באולימפיאדת פריז זכה בשתי מדליות ארד, בקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 9.50 מטר אחרי ריי יורי (10.58 מטר) ואירווינג בקסטר (9.95 מטר) ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.37 מטר, אחרי ריצ'רד שלדון (14.10 מטר) וג'וסאיה מקראקן (12.85 מטר), כל הארבעה חבריו לנבחרת ארצות הברית.
באותה אולימפיאדה התחרה גארט בזריקת דיסקוס אולם פסל בכל נסיונותיו.
וכן היה חבר בנבחרת משיכת החבל של ארצות הברית שנאלצה לפרוש מאחר ששלושה מחבריה השתתפו בתחרות יידוי פטיש.
גארט נישא ב-1907 לקתרין ברקר לבית ג'ונסון (ילידת 1885).
נולדו לזוג 10 ילדים, 3 מהם נפטרו בגיל צעיר.
בנם הצעיר, ג'ון וורק גארט (יליד 1924) שירת כטייס בחיל האוויר האמריקאי ונהרג במלחמת העולם השנייה ב-1944. גארט נפטר באפריל 1961 בבלטימור ונקבר בחלקת משפחת גארט בבית הקברות ההיסטורי של בלטימור.
אשתו קתרין נפטרה מספר חודשים אחריו ונקברה לידו.
ב-1919 תרם גארט מגרש במרכז בלטימור שהפך לפארק על שמו.
ב-1984 הפיקה רשת NBC מיני סדרה בשם "האולימפיאדה הראשונה: אתונה 1896" בה שיחק האנט בלוק את גארט.
רוברט גייל הוא אונקולוג אמריקאי שזכה במספר פרסים על מחקריו ופעילותו הציבורית.
רוברט גייל נולד בניו יורק.
הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטה בבאפלו ועבר להמשך לימודים לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בה למד בשנים 1970–1973. בשנת 1976 הוא סיים שם עבודת דוקטורט שהתמקדה בחקר הסרטן.
בשנים 1973–1993 גייל עבד בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה.
בשנים 1983–1984 הוא היה פרופסור אורח במכון ויצמן למדע.
באותה תקופה הוא ביצע מחקר ביחד עם אלי כנעני שתוצאותיו היו הבסיס המדעי לפיתוח תרופה נגד סוג מסוים של סרטן שאושרה לשימוש.
בשנים 1993–1999 גייל היה חוקר בכיר במרכז מחקר השייך לחברת אסטרהזניקה.
באותה תקופה הוא היה שותף לפיתוחים של שיטות טיפול בסרטן.
בתחילת המאה ה-21 גייל חזר לניו יורק.
בהיותו בניו יורק הוא כיהן בתפקידי מחקר במספר מוסדות.
בשנת 1986 גייל התבקש על ידי שלטונות ברית המועצות לרכז טיפול בנושא נפגעי אסון צ'רנוביל.
על פעילותו שם הוא כתב ספר שעל בסיסו במשך צולם סרט טלוויזיה.
בשנת 1987 הוא נתן ייעוץ לטיפול בנפגעי תאונת גויאניה.
בשנת 1988 הוא נשלח לעזור בטיפול בנפגעי רעידת האדמה בארמניה.