tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר נכתב במקור כשיר טבע המתאר דורות של משפחה – נערה המתבגרת ונהפכת לסבתא, ונכדתה – שהיו יורדות לגיא לקטוף כלניות, אך הוא הפך לשיר מחאה נגד המנדט הבריטי עקב הכינוי "כלניות" שהודבק לחיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית שהוצבו בארץ ישראל.
היו אלה צנחנים שנלחמו באומץ ובהצלחה נגד חיילי הצבא הנאצי ועכשיו הגיעו להילחם, או לפחות לשמור, מפני לוחמי המחתרות היהודיות.
הכינוי כלניות דבק בהם בגלל הכומתות האדומות שחבשו.
כמו כל הצנחנים הבריטים, גם הם חבשו כומתות צנחנים אדומות.
בשל צבע הכומתות שלהם, נהגו ילדי היישוב לכנות אותם בכינוי הלעגני "כלניות".
בשטר בסך לירה אחת בסדרה הראשונה של שטרות הלירה הישראלית שהנפיק בנק ישראל בסוף שנת 1955 (סדרת נופי הארץ) ואשר עוצבה על ידי אמני יצרנית השטרות הבריטית דה לה רו, בצד הפנים הודפס נוף הגליל העליון, ועל פני סימן המים (סמל מדינת ישראל) הודפס צרור כלניות.
ב-1959 הונפק בול בעיצובו של צבי נרקיס ועליו ציור של כלנית.
ציור של כלנית מופיע על תג היחידה של עוצבת הגליל.
פגז טנק רב-תכליתי 120 מ"מ שנמצא בשירות צה"ל נקרא "כלנית" ונחשב לפגז המתקדם בסוגו בעולם.
סמל העיר כרמיאל כולל אף הוא ציור של כלנית.
בגבעת הכלניות שמול חוות שקמים בנגב הצפון-מערבי, הידועה בפריחת הכלניות שבה בחורף, קבורים אריאל שרון ורעייתו.
ב-13 בינואר 2014 נקבר שרון בהלוויה צבאית בגבעת הכלניות תחת אבטחה גדולה.
מבצע ארגון הלוויה וסידורי הביטחון כונה "מבצע כלניות".
במהלך מלחמת חרבות ברזל נוצר המיצב "כלניות לפני הגשם" להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר.
המיצב נוצר ביוזמה ארצית שבה הוכנו כלניות מחומרים שונים בהשראת פסטיבל "דרום אדום".
הכלנית (שם מדעי: Anemone) או שושנת המלך, היא סוג פרח ממשפחת הנוריתיים בו כ-120 מינים הנפוצים בכל העולם למעט אוסטרליה ואנטארקטיקה.
שמו העברי של הפרח ניתן על ידי החוקר היהודי עמנואל לעף בספרו "צמחי היהודים".
מיני הכלנית הם גאופיטים רב-שנתיים.
בעולם הם נפוצים בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר בחצי הכדור הצפוני והדרומי.
בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי מין יחיד – כלנית מצויה (Anemone coronaria) – צמח מוגן אשר נפוץ מצפון הארץ עד הר הנגב.
הכלנית פורחת מסוף דצמבר ועד סוף מרץ.
ניתן לזהותה על פי טבעת פנימית לבנה בעלי הכותרת שלה (בכלניות מבוגרות בלבד).
בדרך כלל בעלת חמישה-שישה עלי כותרת.
פרח הכלנית ידוע בשלל צבעיו.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל קראו לחיילי הדיוויזיה המוטסת השישית של הצבא הבריטי "כלניות" על שם כומתותיהם האדומות.
בגן הבוטני בירושלים מצויים כמה מינים של כלניות מאירופה לצד הכלנית המצויה: כלנית אלפינית (Anemone alpina), כלנית נעימה (Anemone blanda) ובת-כלנית (Anemone pulsatilla).
מינים נוספים שקנו להם מקום בגינון הישראלי: כלנית יפנית (Anemone hupehensis), כלנית היערות (Anemone sylvestris), Anemone pavonina שגדלה בדרום אירופה, ודומה לכלנית המצויה וכלנית מספרד (Anemone palmata).
המינים האלו נפוצים כצמחי תרבות באזור ההר הגבוה של ישראל.
"כלניות" הוא הכינוי שניתן על ידי אנשי היישוב לחיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית, שהוצבה בארץ ישראל בספטמבר 1945.
"כלניות" הוא שיר ישראלי ידוע, פרי עטם של נתן אלתרמן ומשה וילנסקי.
וידוע במיוחד בביצועה של הזמרת שושנה דמארי ששרה אותו כמעט בכל הופעותיה והפך מזוהה עמה.
"ימי הכלניות" הוא ספרו של העיתונאי וההיסטוריון תום שגב על ימי המנדט הבריטי.
כלקידיקי הוא חצי אי בצפון יוון המשתרע על שטח של 2,918 קמ"ר מזרחית לסלוניקי השוכנת בחלקה בתחומו.
מבחינה מנהלית שייך רובו של חצי האי ליחידה האזורית כלקידיקי של מחוז מרכז מקדוניה, ואילו חלקו הדרום מזרחי שייך למדינה האוטונומית הנזירית של הר אתוס, ששטחה 335.63 קמ"ר.
אריסטו נולד בכלקידיקי בשנת 384 לפנה"ס.
כלקידיקי נפרד ממקדוניה במצר יבשה שבו שני אגמים קטנים, והוא בולט אל תוך חלקו הצפון־מערבי של הים האגאי.
בצידו המזרחי גובל חצי האי במפרץ סטרימונאס (Στρυμονικός κόλπος) ובצידו המערבי במפרץ התרמאי (Θερμαϊκός Κόλπος).
לכלקידיקי צורה אופיינית הנראית כאגרוף המהווה את חלקו המרכזי ואשר לו שלושה חצאי איים משניים הנראים כאצבעות השלוחות לכיוון דרום־מזרח אל תוך הים האגאי.
שלושת חצאי האיים המשניים הם אתוס (Άθως) במזרח, סיתוניה (Σιθωνία) בתווך וקסנדרה (Κασσάνδρα) במערב.
אחרים השוו את צורתו לקילשונו של פוסידון או לכף רגל.
בין סיתוניה לקסנדרה שוכן המפרץ הטורוני (Τορωναίος Κόλπος; או מפרץ קסנדרה), ואילו בין סיתוניה לחצי האי אתוס – מפרץ סינגיטיקוֹס (Σιγγιτικός κόλπος; או מפרץ אַיוֹן אורוס, דהיינו מפרץ ההר הקדוש).
חלקו המרכזי של חצי האי הוא הררי ומישור נרחב יחסית משתרע בצידו המערבי ומשמש לחקלאות.
במרכזו של אזור זה מתנשא הר חולומונטס לגובה של 1,165 מטר, והוא ההר השני בגובהו בחצי האי כולו.
חצי האי אתוס הוא הזרוע המזרחית מבין השלוש ומהווה ברובו מדינה נזירית אוטונומית.
הר אתוס עצמו מתנשא לגובה של 2,033 מטר בקצהו הדרומי של חצי האי והוא ההר הגבוה בכלקידיקי.
מורדותיו של ההר יורדים בתלילות אל הים האגאי משלושת כיווניו.
בצידו הצפוני משתפל ההר באופן הדרגתי יחסית לאורכו של חצי האי אתוס.
בקצהו הדרומי של חצי האי שני כפים – כף פינס המערבי וכף טימיו פרודרוס המזרחי, והים סביבם עלול להיות מסוכן לשיט.
חלקו הצפון־מערבי של חצי האי שמשתרע על שטח של כ־55 ק"מ אינו חלק מהמדינה הנזירית אלא מהיחידה האזורית של כלקידיקי.
חצי האי סיתוניה גובהי עד הררי, חופיו תלולים ופסגתו בהר דגרודליס (או איתמוס) מגיעה לגובה של 800 מטר.
קסנדרה הוא השטוח מבין שלושת חצאי האיים המשניים, וגבעי רק בחלקו הדרומי.
גבעות אלה מגיעות לגבהים של כ־400 מטר בלבד.
אוכלוסייתה של יחידת המשנה בלבד מנתה 109,587 נפשות בשנת 2005 ובהר אתוס התגוררו אותה עת פחות מ־2,500 איש.
מבחינה גאוגרפית שוכנים גם חלקים ממחוז המשנה של סלוניקי בתחומי חצי האי כלקידיקי, כולל חלק מהעיר סלוניקי עצמה, וברי שאם לוקחים עובדה זו בחשבון אוכלוסיית כלקידיקי גדולה בהרבה.
כלנית או בשמה הרשמי 120mm APAM-MP-T, M329 Cartridge (APAM-MP-T - ראשי תיבות של Anti-Personnel Anti-Material Multi-Purpose Tracer) היא כדור טנק רב-תכליתי מתוצרת תעש שנועד לספק מענה למגוון האיומים בשדה הקרב המודרני.
הכלנית נמצאת בשימוש בטנקים עם תותחים בקוטר 120 מ"מ כמו מרכבה סימן 3 ומרכבה סימן 4. גרסה נוספת של הפגז המכונה "רקפת", מותאמת לתותחי טנקים בקוטר 105 מ"מ כדוגמת מרכבה סימן 2 ופותחה לפני ה"כלנית".
מאחר שה"כלנית" משמשת כתחמושת טנקים הרי שהיא מגיעה בתצורת כדור, כלומר בתצורה שבה פגז ה"כלנית" אחוד עם תרמיל מתכלה המכיל גרגרים של חומר נפץ הודף.
ייצור הפגז על ידי תעש החל בשנת 2005, את המרעומים שלו מייצרת חברת "רשף טכנולוגיות" מקבוצת ארית תעשיות.
על פיתוחו זכו מפתחי פגז ה"כלנית" ב-2011 בפרס ביטחון ישראל.
הכלנית נועדה לשמש הן כפגז נ"א (נגד אדם) והן כפגז נפיץ, וזאת על מנת לחסוך בפגזים ובשטח אחסון בטנק.
הפגז מכיל 6 מטעני נפץ בצורת דסקיות, וניתן לירות ב-3 מצבי ירי, שאותם ניתן לכוונן באמצעות מנגנון הנמצא על קצה הראש הקרבי, בדומה לפלאשט.
נפיץ: כל 6 הדסקיות מתפוצצות עם הפגיעה במטרה.
משמש כנגד מטרות רכות (ג'יפים, נגמ"שים וכו').
נגד אדם: הדסקיות מתפזרות מעל המטרה, מתפוצצות באוויר ומפזרות מסדרון רסס של כ-200 מטרים על חי"ר מחופר.
פעולה זו מבטלת את חסרונו הבולט של הפלאשט – העובדה שחיציו נורים בצורה אופקית ומאפשרים הסתתרות על-מנת להימנע מפגיעה.
רסיק אוויר: לפגיעה בתוך מבנה, בחי"ר חשוף או מסוקים.
הדסקיות מועפות קדימה מעבר לטווח שנקבע ויוצרות רסס קדימה.
בניגוד לפגז הרקפת שבו היה צריך להזין ידנית לפגז את מצב הפעולה, פגז הכלנית מקבל את סוג המטרה באופן אוטומטי ממערכת בקרת האש (בק"ש) ולפיה קובע את מצב הפעולה שלו.
ב-2011 זכו צוות של משרד הביטחון/מנת"ק, התעשייה הצבאית, רשף טכנולוגיות, ומפקדת זרוע היבשה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח הפגז והיישום המבצעי.
בנימוקי הזכייה נאמר כי "המערכת מקנה לכוחות השריון יכולות מבצעיות חדשות ומביאה לידי ביטוי יכולות טכנולוגיות והנדסיות מתקדמות וכבר נעשה בה שימוש מבצעי.
פגז הכלנית מהווה את חוד החנית של תחום חימוש הטנקים בעולם כולו, ויכול לשמש גם נגד אויב המסתתר בתוך בונקר או מבנה, רכבים משוריינים קלים ומסוקים וזאת על ידי שימוש משתנה במטען הנמצא בפגז.
מבחינת לוחמי השריון מדובר בלחיצת כפתור אחת.
פיתוח הכלנית מסייע להתאים את ייעודו של הטנק בשדה הקרב המודרני מכלי נשק מסורתי המיועד ללחימה נגד טנקים למערכת נשק עיקרית בקרבות היבשה וללוחמה בשטח בנוי".
הפגזים שימשו לצד ה"חלולן" הישן שנורה בכמויות הרבה יותר גדולות, והם היו יעילים ממנו.
בשל מחירה היקר של ה"כלנית", כ-30,000 ש"ח לפגז, החליט חיל השריון להצטייד גם בפגז חצב 120 מ"מ, שמהווה שנמוך של הכלנית, אך עולה כמחצית ממחיר הכלנית.
פגז הכלנית נכנס לשימוש במהלך שנת 2010 בחיל השריון הישראלי בטנקי המרכבה סימן 3 וסימן 4 המצוידים בתותח תע"ש 120 מ"מ.
צבא ארצות הברית בוחן את הפגז תחת השם XM329.
כָּלֵף (געז: "ካሌፍ", גם "כלב") היה מצביא יהודי-אתיופי שחי במאה ה-16.
בין אוקטובר 1579 למרץ 1580 הנהיג יחד עם אחיו רדאית מערכה צבאית כנגד צבאו של הקיסר סרצה דנגל.
כלף עמד בראש הגדוד שהיה אחראי על שרפת השדות כדי שהללו יהיו למכשול לצבא האתיופי .
מאוחר יותר גדודו של כלף ניצל את העבודה כי להם יתרון גובה ואלו השתמשו וגוללו סלעים על האתיופים , בתגובה לכך האתיופים השתמשו בתותחים שאחד מפגזיו פגע באישה.
בעקבות ההפגזות, נכתב בכרוניקה המלכותית שכלף השתגע במערכה הזו גם כלף עצמו נהרג.
כלקותקה היה מבנה שניצב בעבר על האקרופוליס באתונה.
קיומו ושמו ידועים בעיקר מכתובות שהתגלו במקום, המציינות שבמקום אוחסנו כלי ברונזה (מיוונית: כלקוס פירושו נחושת), שהובאו ככל הנראה כמנחות, כגון כלי נשק, צלמיות וכלי קיבול.
מזהים את מקומו של הבניין צמוד לחומה הדרומית של האקרופוליס, בין מקדש ארטמיס בראורוניה במערב ובין הפרתנון במזרח.
באתר יש שרידי בנייה מעטים ויש המזהים בהם את הבניין, אך אין בכך כל ביטחון.
הבניין נבנה ככל הנראה במאה החמישית לפנה"ס.
במאה הרביעית הוסף בחזיתו סטיו עמודים.
בהיסטוריה של המתמטיקה, כלליות האלגברה היא ביטוי שטבע אוגוסטן לואי קושי כדי לתאר שיטת הסקה בעייתית שנעשה בה שימוש נרחב במאה ה-18 בידי מתמטיקאים כמו לאונרד אוילר וז'וזף לגראנז'.
עקרון כלליות האלגברה הניח, בצורה גסה, שהכללים והחוקים האלגבריים אשר מחזיקים עבור קבוצה מסוימת של ביטויים ניתנים להרחבה לקבוצה רחבה יותר של אובייקטים, אפילו אם תקפות הכללים אינה מובנת מאליו יותר (ולעיתים אף אינה נכונה).
כתוצאה, המתמטיקאים של המאה ה-18 האמינו שהם יוכלו לגזור תוצאות רבות משמעות באמצעות יישום הכללים הרגילים של האלגברה והחשבון האינפיניסטימלי אשר תקפים לביטויים סופיים גם כאשר משתמשים בהם כדי לעשות מניפולציות בביטויים אינסופיים.
בעבודות כמו ה-Cours d'Analyse, קושי דחה את השימוש בשיטות נוסח "כלליות האלגברה" וחיפש בסיס ריגורוזי יותר לאנליזה מתמטית.
דוגמה לשיטה הזו, היא הדרך בה אוילר הוכיח את השוויון הבא:
בשלב הזה אגף שמאל שווה לחצי, ולכן על ידי העברת אגפים מתקבל:
כעת, על ידי אינטגרציה של הטור איבר-איבר, נקבל את השוויון המבוקש.
במונחים מודרניים, בהתאם לגישתו של קושי, ההוכחה שגויה.
לאחר ההצבה r=1, הטור האינסופי שהתקבל באגף ימין אינו מתכנס ובפרט אין משמעות לאינטגרל שלו.
למרות זאת, התוצאה המתקבלת נכונה, וניתן להוכיח אותה גם בצורה ריגורוזית.
דוגמה נוספת לאותה גישה היא ההוכחה של אוילר כי טור ההופכיים של המספרים הראשוניים מתבדר וכן פתרונו של אוילר לבעיית בזל.
כללים פיסקליים הם מגבלות חוקיות אשר מדינות מציבות לעצמן על מנת לשלוט בחוב הציבורי, בגירעון התקציבי ובהוצאה התקציבית, כחלק מניהול המדיניות הפיסקלית של הממשלה.
מטרתם העיקרית של הכללים, לפי תומכיהם, היא לייצר שקיפות ויציבות בקבלת ההחלטות.
יש ארבעה סוגים של כללים פיסקליים: כללי חוב ציבורי, כללי איזון תקציבי (גירעון תקציבי), כללי תקרת הוצאה ציבורית וכללי הגבלת הכנסה.
רוב המדינות המפותחות משתמשות בכלל פיסקלי אחד לפחות, ורובן משתמשות בכמה כללים במקביל.
הניסיון מלמד כי מדינות מפותחות רבות מתקשות לעמוד בכללים הפיסקליים שקבעו לעצמן.
בקרב כלכלנים וקובעי מדיניות קיים ויכוח על נחיצות הכללים הפיסקליים ועל יעילותם.
כללים אלו קובעים יעד או תקרה לגירעון התקציבי השנתי במטרה לשלוט בגודלו וביחס חוב-תוצר.
יתרונות אפשריים: צמצום הגירעונות והחוב המצטבר, שיפור האמינות, ירידה בריבית שמשלמת המדינה על חובותיה וסיוע לממשלה לעמוד בפני לחצים ודרישות תקציביות.
חסרונות אפשריים: כיוון שהגירעון נקבע ביחס להכנסות הצפויות ניתן לשנות ביודעין את צפי ההכנסות על מנת "לשחק" ביעד הגירעון.
בנוסף, כללי גירעון הם פרו-מחזוריים, כלומר עשויים להאיץ את השפעת מחזור העסקים (תנודות תקופתיות של גאות ומיתון בפעילות הכלכלית).
לדוגמה, כאשר יש מיתון במשק והכנסות המדינה יורדות (בעקבות ירידה מהכנסות ממסים), כדי לא להגדיל את הגירעון מעבר ליעד, אפשר לקצץ בהוצאות המדינה או להעלות את שיעורי המס.
מדיניות זו עלולה להחריף את המיתון.
במטרה לקזז את ההשפעה הפרו-מחזורית מדינות רבות קובעות יעד של גירעון מנוכה-מחזור.
חיסרון נוסף הוא כי כללי גירעון מקשים לחוקק חוקים המשתלמים לטווח ארוך, אשר מגדילים את הגירעון בטווח הקצר.
כללים מסוג זה נהוגים במרבית המדינות המפותחות.
כלל חוב ציבורי קובע יעד או תקרה לשיעור החוב הציבורי המצטבר מהתוצר (יחס חוב-תוצר).
כלל זה עוזר להבטיח התכנסות לרמה מסוימת של חוב ומגביל את האפשרות ליצור גירעונות תקציביים גדולים מדי.
היתרונות והחסרונות של כללים אלו דומים לאלו של כללי האיזון התקציבי.
כללים אשר מגבילים את ההוצאה הציבורית או את הגידול בהוצאה הציבורית, בדרך כלל ביחס להוצאה של השנה הקודמת וללא קשר להכנסה.
יתרונות אפשריים: מסייע לממשלה לעמוד בפני לחצים פוליטיים להגדלת ההוצאות.
מביא לצמצום ההוצאה הציבורית ולהקטנת משקל ההוצאה הציבורית בתוצר, כלומר לפחות "מעורבות ממשלתית בכלכלה" ולצורך בקיצוצים חוזרים בתקציב.
לרוב זה כלל קשיח ובלתי גמיש לשינויים במציאות הכלכלית-חברתית.
בשנות גאות כלכלית כלל כזה עשוי למנוע מהציבור ליהנות מהגידול בהכנסות המדינה.
מגבלה קשיחה על ההוצאות הציבוריות אשר מצמצמת את היכולת של נבחרי הציבור לקבוע ולשנות סדרי עדיפויות ארוכי טווח.
כללי הוצאה תקציבית נחשבים לשנויים יותר במחלוקת ונהוגים במיעוט מהמדינות המפותחות.
בתקציב המדינה של ישראל יש שני כללים פיסקליים, המעוגנים בחוק הפחתת הגירעון והגבלת ההוצאה התקציבית, התשנ"ב-1992: כלל הגירעון התקציבי וכלל תקרת ההוצאה.
כלל הגירעון התקציבי קובע יעד מרבי לשיעור הגירעון התקציבי מן התמ"ג.
החוק המקורי קבע תוואי יורד של יעדי הגירעון בכל שנה עד שנת 1995, ומשנה זו ואילך יעד של איזון תקציבי.
בפועל, יעד זה לא הושג מאז חקיקת החוק.
כדי לעמוד ביעד, על הממשלה לקצץ בהוצאותיה או להכביד את נטל המיסוי או שילוב של שני הצעדים, מה שעלול, בהינתן נקודת מוצא של מיתון, להחריף את המיתון ובכל מקרה להרחיק את המשק הישראלי מיעדו - שוק תחרותי עם מינימום של מעורבות ממשלתית בכלכלה.
לאורך השנים נערכו שינויים רבים ביעד הגירעון בישראל.
כלל ההוצאה מגביל את גידול ההוצאה הממשלתית ביחס להוצאה של השנה שעברה, וללא תלות בהכנסות.
כלל זה נחקק לראשונה בשנת 2004, ביוזמת שר האוצר בנימין נתניהו, כחלק מהתוכנית הכלכלית שהונהגה תחת כהונתו.
הכלל קבע כי הגידול בתקציב, משנה לשנה, לא יעלה על שיעור של 1% ריאלית.
בשנת 2006 עודכן שיעור זה ל-1.7% על מנת להתאימו לשיעור הגידול באוכלוסייה.
בשנת 2011 הוחלה נוסחה חדשה ומורכבת אשר נוסחה על ידי מנואל טרכטנברג, לחישוב תקרת ההוצאה: סביבת הצמיחה X מקדם הריסון = שיעור הגידול בהוצאה.
סביבת הצמיחה היא שיעור הצמיחה הממוצע בעשור האחרון (3.5% באותו זמן).
מקדם הריסון הוא תוצאה החלוקה של יעד יחס חוב-תוצר הרצוי (60% בזמנו) ביחס חוב תוצר המצוי (79.4% בסוף שנת 2009).
המשמעות של שינוי זה הייתה גידול ריאלי של כ-2.6% בהוצאה בשנים 2011–2012. נוסחה זו התבססה על ההנחה שקצב הצמיחה ארוך הטווח הוא השיעור הרצוי לגידול ההוצאה הציבורית.
אולם, מאחר שרמת החוב הציבורי גבוהה מהיעד הרצוי יש להפחית משיעור הצמיחה, באמצעות מקדם הריסון, חלק מהפער שבין החוב הקיים לחוב הרצוי באמצעות.
נוסחה זו הייתה נוקשה פחות מקודמותיה ואפשרה את הרחבת ההוצאה בשיעור גבוה יותר, אך המשותף לכל הנוסחאות הוא צמצום בטווח הארוך של ההוצאה הציבורית ביחס לתוצר.
ב-29 בדצמבר 2013 אישרה הממשלה נוסחה חדשה לחישוב תקרת ההוצאה: שיעור הגידול באוכלוסייה + מקדם הריסון = שיעור הגידול בהוצאה.
הנוסחה החדשה קובעת כי החל מתקציב המדינה לשנת 2015, סכום ההוצאה הממשלתית יעמוד על ממוצע שיעור גידול האוכלוסייה בישראל בשלוש השנים שקדמו למועד הנחת חוק התקציב, בתוספת היחס שבין 50%, יחס החוב תוצר הרצוי לישראל, לבין יחס החוב-תוצר בפועל בשנה האחרונה.
כלומר, לצורך נוסחה זו עודכן גם יחס החוב-תוצר הרצוי מ-60% ל-50%.
על פי הערכות שונות, שינוי הנוסחה ידרוש קיצוץ של 5–10 מיליארד ש"ח בהוצאות הציבוריות כבר בתקציב 2015 וקיצוצים נוספים בהמשך.
הנומרטור הוא כלי פיסקלי חדש שאכיפתו החלה ב-2017. הנומרטור מגביל צבירת התחייבויות עתידיות של הממשלה שאינן תואמות את הכללים הפיסקליים – כלל ההוצאה והגירעון.
בעוד שחוק התקציב מגביל את הממשלה בהגדלת הוצאות בשנת התקציב, הנומרטור מגביל את החלטות הממשלה המגדילות את ההתחייבויות שלה בשנים העוקבות לשנת התקציב.
לפי הכלל החדש כל חוק בעל השלכות תקציביות בעת אישורו מחויב לעמוד בתקרת ההוצאה לשלוש השנים הקרובות שעבורן אין תקציב.
אם הצעת החוק מעלה את ההוצאה מעבר לכך יש לבצע צעדי התאמה בעת אישורו על ידי קיצוץ בהוצאה אחרת.
הממשלה חייבת לפרסם פעמיים בשנה את התוכנית התקציבית התלת-שנתית שלה (הנומרטור) הכוללת מצרף מדדים ובהם סכום ההוצאה הממשלתית הצפויה, מגבלת ההוצאה המותרת והגירעון המותר.
כלל ההוצאה זכה בישראל לביקורות רבות.
בין היתר נטען שמטרתו העיקרית אינה שמירה על אחריות תקציבית כי אם צמצום מכוון של ההוצאה הציבורית.
במסמכי הדרישות שהופצו בזמן המחאה החברתית של קיץ 2011 עלתה הדרישה לביטול כלל ההוצאה, בטענה שזה מגביל את יכולתה של הממשלה ליישם מדיניות כלכלית מרחיבה בכלל ומדיניות רווחה בפרט, ומאלץ אותה לצמצום מעורבותה במשק.
עוד נטען כי שני הכללים - כלל ההוצאה ויעד הגרעון, פועלים יחדיו בתנועת מספריים לצמצום חלקה של המדינה בתוצר.
כך, על אף שהשינוי של כלל ההוצאה בשנת 2011 איפשר הגדלת מסגרת התקציב באופן יחסי לשנים קודמות, זו רוסנה בחלקה על ידי המגבלה של תקרת הגרעון ומומנה בחלקה האחר על ידי מיסוי רגרסיבי.
כלצידים (שם מדעי: Chalcidoidea) היא על-משפחה של צרעות בסדרת הדבוראים.
זו אחת מהקבוצות הגדולות בסדרה שבה כ-22,000 מינים מוכרים למדע ועוד עשרות אלפי מינים שעדיין אינם מתוארים.
ניתן למצוא נציגים של העל-משפחה במרבית חלקי העולם, אך בגלל גודלם הקטן והקושי לחקור אותם מעט ידוע על הביולוגיה שלהם.
הצרעות המשתייכות לעל-משפחת הכלצידים קטנות מאוד – אורכן לא עולה לרוב על 3 מילימטר.
המין Dicopomorpha echmepterygis, ששייך לעל-משפחת הכלצידים, הוא החרק הקטן ביותר בעולם – אורכו של זכר בוגר הוא כ- 0.11 מילימטר.
לצרעות אלו מספר מצומצם של עורקים בכנפיים, למינים רבים צבעים מטאליים ומחוש ברכי.
מרבית המינים בעל-המשפחה הם פרזיטואידים – הנקבות מטילות ביצים על גבי או בתוך פרוק-רגליים אחר; הצאצאים הבוקעים מהביצה ניזונים מהפונדקאי וגורמים למותו.
ישנו מגוון גדול של פונדקאים השייכים לשלוש-עשרה סדרות של חרקים ושתי סדרות של עכבישנים.
חלק מהמינים ספציפיים לפונדקאי ממין מסוים וחלקם יכולים להטיל במגוון פונדקאים.
הנקבות יכולות להטיל בתוך או על גבי ביצי הפונדקאי, הזחלים, הנימפות, הגולם או דרגת הבוגר של הפונדקאי.
חלק מהמינים משתקים את הפונדקאי ועוצרים את התפתחותו ואילו מינים אחרים מאפשרים לפונדקאי להמשיך בהתפתחות תוך כדי שהם ניזונים ממנו.
הבוגרים ניזונים לרוב מצוף פרחים.
בחלק מהמינים קיימת הזנה טורפנית – הנקבות הבוגרות יכולות, בנוסף להטלה על הפונדקאי, גם להיזון ממנו.
מינים מעטים אוכלי-צמחים, חלקם אוכלי-זרעים וחלקם יוצרי-עפצים.
בין המינים אוכלי הצמחים ניתן למצוא את צרעות הפיקוס, ממשפחת הצרפגיתיים (Agaonidae) המאביקות את פרחי הפיקוסים.
צרעות כלצידיות הן אחת הקבוצות החשובות ביותר בהדברה ביולוגית של חרקים מזיקים.
מאות מינים קשורים בהדברה יישומית נגד פרפרים, עשים, כנימות עלה, כנימות מגן, כנימות עש ועוד.
גם בישראל ישנו שימוש בצרעות אלו – לדוגמה: מין של צרעת האנגירוס (Anagyrus) נגד כנימות קמחיות.
כיום מחולקת על-המשפחה ל-19 משפחות שונות, חלקן פאראפילטיות, עם יותר מ-90 תת-משפחות.
השיר התפרסם במיוחד בביצועה של הזמרת שושנה דמארי, ששרה אותו כמעט בכל הופעותיה, והפך מזוהה עמה.
השיר חובר כפזמון סנטימנטלי עבור התוכנית השנייה של תיאטרון הקברט התל אביבי "לי-לה-לו" בינואר 1945, והפך ללהיט ביישוב.
בספטמבר אותה שנה הוצבה בארץ ישראל המנדטורית הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית שחייליה חבשו כומתות אדומות.
כינוי הלעג "כלניות" דבק בצנחנים הבריטים וילדים שרו להם את השיר בקרנות רחוב, לפיכך הוצא צו זמני נגד השמעתו.
משה ואלין, בעליו של תיאטרון "לי-לה-לו" שכר את נתן אלתרמן על מנת שיחבר פזמונים קלילים עבור התוכנית השנייה של התיאטרון, "ראיון בלי-לה-לו".
ואלין, שרצה לשלב בתוכנית זמרת בת 22 בתחילת דרכה, שושנה דמארי, ביקש מאלתרמן שיר רומנטי-סנטימנטלי.
ואלין האמין ששיר כזה יוכל להיות "מסמר הערב".
אלתרמן התמהמה ולא השיב לוואלין.
רק לאחר הפצרות חוזרות ונשנות העביר לידיו שיר שכתב מספר שנים קודם לכן ולא פרסם, בשם "כלניות".
ואלין מיהר עם השיר למשה וילנסקי על מנת שהמלחין ילחין אותו במהירות האפשרית.
וילנסקי הלחין את השיר תוך יום וואלין העבירו לדמארי.
דמארי, על-אף שהייתה זמרת צעירה בתחילת דרכה, סירבה לשיר את השיר.
היא טענה שהשיר מוזר ומילותיו אינן אומרות לה מאומה.
גם בחזרות זכתה דמארי לתגובות צוננות.
בערב הבכורה, לאחר מחצית ראשונה קברטית והומוריסטית ולאחר ההפסקה ניצבה דמארי, בשמלה שחורה, לבדה על הבמה.
היא שרה את השיר כמעט ללא תנועה, פרט לאצבעות ידיה, מלווה בשני פסנתרנים.
לאחר סיום השיר פצח הקהל במחיאות כפיים סוערות ודמארי שבה לבמה ארבע פעמים, בסיומן שרה את השיר שנית.
השיר הפך ללהיט, העניק דחיפה לתיאטרון לי-לה-לו, קיבע את השותפות אלתרמן-וילנסקי-דמארי והפך את דמארי בן-לילה לזמרת לאומית.
השיר על פניו הוא שיר טבע ובמרכזו ניצבים פרחי הכלנית הפורחים באדום מדי שנה בארץ ישראל.
מוטיב מרכזי בשיר הוא המחזוריות, כפי שהכלניות שבות ופורחות שנה אחר שנה, כך חוזרים הדורות על עצמם.
בחלק הראשון מסופר על נערה צעירה המלקטת כלניות ועושה מהן זר על מנת לתת אותו לאמה.
בחלק השני הנערה היא כבר עלמה, היורדת אל הגיא ה"לוהט באש כלניות" עם בחיר-לבה ללקט כלניות.
בחלקו השלישי של השיר, לאחר שנים רבות, הנערה היא כבר סבתא המקבלת זר כלניות מידי נכדתה.
השיר מבטא את אמונתו העזה של אלתרמן, הקיימת ברבים משיריו שנכתבו בתקופת מלחמת העולם השנייה, שעל-אף תהפוכות הזמן וקשיי היום, המלחמות והצער, החיים היפים עולים ופורחים שוב ושוב.
כמוהם כפרחים הצומחים על אף הכל וחזקים יותר מההיסטוריה.
"כלניות" הוא הכינוי שניתן על ידי אנשי היישוב לחיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית, שהוצבה בארץ ישראל בספטמבר 1945. כצנחנים חבשו חיילי הדיוויזיה השישית כומתות אדומות, ובשל כך הדביקו להם אנשי היישוב את הכינוי "כלניות".
תום שגב קרא לספרו על ימי המנדט "ימי הכלניות".
השיר בביצועה של דמארי הוקלט לאלבום הבכורה שלה, שראה אור ב-1948. השיר נתן את שמו לאלבום שנקרא "כלניות".
ב-1982 שרה דמארי בערב הוקרה למלחין משה וילנסקי שנקרא "זר כלניות למשה וילנסקי".
שני אוספים שונים משיריה של דמארי קרויים על שם השיר: "מכלניות עד אור (1986)" ו"מכלניות עד אור (1994)", שלהבדיל מהאוסף הקודם בעל אותו השם, אוסף זה הוא משולש.
את השיר ביצעו גם הזמרות חוה אלברשטיין (תקליטון שדרים), זהבה בן (באלבום "עטור מצחך - הפסקול של המדינה") וירדנה ארזי (באלבומים "געגועים לנחל" ו"עבודה עברית 2").
השיר שולב ב-52 אלבומים שונים.
בשנת 2018 יצא השיר בביצוע בסגנון הבוסה נובה על ידי שלישיית "בּוּסה" (מיכאל פרוסט, יעל קראוס ונועה גולנדסקי).
בשנת 2020 יצא השיר בביצועה של הזמרת יובל דיין.
דיין שיחקה באותה שנה את דמותה של דמארי בסדרת הילדים והנוער "פלמ"ח".
בכימיה קוונטית, כללי סלייטר מספקים דרך מספרית להעריך את המטען הגרעיני האפקטיבי של אטום רב אלקטרונים.
באטום כזה המטען הגרעיני ממוסך באמצעות ריבוי האלקטרונים בו.
לכל אלקטרון באטום, כללי סלייטר מספקים ערך לקבוע המיסוך, המסומן ב-s, ב-S, או ב-σ.
לבסוף, המטען הגרעיני האפקטיבי נקבע להיות
כללים אלו התגלו באופן חצי אמפירי על ידי ג'ון סלייטר ופורסמו בשנת 1930.
ערכים מתוקנים לקבועי המיסוך המבוססים על חישובים של המבנה האטומי לפי שיטת הרטרי-פוק בוצעו על ידי אנריקו קלמנטי בשנות השישים.
כללים אלו פותחו על ידי ג'ון סלייטר כניסיון ליצור ביטויים אנליטיים פשוטים לחישוב אורביטל אטומי של אלקטרון באטום.
סלייטר רצה לקבוע לכל אלקטרון באטום קבוע מיסוך (s) ומספר קוונטי אפקטיבי (*n) כך שהמשוואה:
תספק קירוב מתקבל על הדעת לפונקציית גל של אלקטרון יחיד.
סלייטר הגדיר את להיות עבור n=1,2,3,4,5,6 להיות בהתאמה n*=1,2,3,3.7,4.0,4.2. זהו תיקון שרירותי שעוזר להתאים את חישובי האנרגיה האטומית לתוצאות הניסיוניות.
צורה זו קיבלה השראה מפונקציית הגל של אטום דמוי מימן, שהרכיב הרדיאלי שלה הוא:
כאשר n הוא המספר הקוונטי הראשי האמיתי, l הוא המספר הקוונטי המשני (האזימוטלי), ו-fnl הוא פולינום אוסצילטורי עם n-l-1 צמתים.
סלייטר טען, על בסיס חישובים קודמים של קלרנס זנר, שנוכחותם של צמתים רדיאליים לא הכרחית על מנת לקבל קירוב כזה.
הוא גם ציין כי בגבול האסימפטוטי (רחוק מהגרעין) הקירוב הנ"ל חופף לפונקציית הגל של אטום דמוי מימן בנוכחות מטען גרעיני של Z-s ובמצב שבו המספר הקוונטי הראשי שווה n*.
סלייטר טען בנוסף, שוב על בסיס חישוביו של זנר, שסך האנרגיה של אטום N-אלקטרוני עם פונקציית גל שנבנתה מאורביטלים בצורה זו ניתנת לקירוב טוב על ידי הנוסחה:
על ידי שימוש בקירוב זה לסך האנרגיה של אטום (או יון), סלייטר הצליח ליצור כללים שיסכימו עם התוצאות הניסיוניות.
ראשית, נסדר את האלקטרונים לפי המספר הקוונטי הראשי n בסדר עולה, ועבור מספר קוונטי ראשי זהה, לפי המספר הקוונטי המשני l, למעט העובדה שאורביטלי s,p יהיו ביחד.
כעת, לכל קבוצה כזו קיים קבוע מיסוך שונה שתלוי בכמות ובסוג האלקטרונים שבקבוצה הקודמת להם.
קבוע המיסוך לכל קבוצה מתקבל כסכום של התרומות הבאות:
תרומה של 0.35 מכל אלקטרון אחר באותה קבוצה, פרט לקבוצה [1s], שבה האלקטרון תורם רק 0.3.
אם הקבוצה היא מהסוג [s p], תהיה תרומה של 0.85 מכל אלקטרון בעל מספר קוונטי ראשי קטן ב-1 משל הקבוצה, ותרומה של 1 על כל אלקטרון בעל מספר קוונטי ראשי הקטן בלפחות 2.
אם הקבוצה היא [d] או [f], תתקבל תרומה של 1 על כל אלקטרון שקרוב יותר לאטום מהקבוצה.
זה כולל אלקטרונים עם מספר קוונטי ראשי קטן יותר, ואלקטרונים עם מספר קוונטי ראשי זהה ומספר קוונטי משני קטן יותר.
ניתן לסכם את הכללים בטבלה הבאה:
קבוצה אלקטרונים אחרים באותה קבוצה אלקטרונים בקבוצה/בקבוצות בעלות מספר קוונטי ראשי n ומספר קוונטי משני קטן מ-l אלקטרונים בקבוצות עם מספר קוונטי n-1 אלקטרונים בכל הקבוצות עם מספר קוונטי קטן מ-n-1 [1s] 0.30 - - - [ns, np] 0.35 - 0.85 1 [nd] או [nf] 0.35 1 1 1
דוגמה שסופקה במאמרו המקורי של סלייטר היא אטום הברזל, בעל מטען גרעיני 26 וקונפיגורציה אלקטרונית .
המטען האפקטיבי שמרגיש כל אלקטרון נקבע כך:
המטען הגרעיני האפקטיבי נובע מחיסור של 26 (המטען הגרעיני המקורי) בקבוע המיסוך שחושב.
כללי פג'נס (Fajans' Rules) בכימיה אי-אורגנית שניסח הכימאי קזימיר פג'נס (Kazimierz Fajans) בשנת 1923 נועדו לקבוע עד כמה קשר כימי יהיה יוני או קוולנטי כתלות במטען החשמלי ובגודל של היונים החיוביים והשליליים.
קשר יוניקשר קוולנטייון חיובי (קטיון) גדוליון חיובי קטןמטען חיובי קטןמטען חיובי גדוליון שלילי (אניון) קטןיון שלילי גדול
כך למשל ב-NaCl יון הנתרן החיובי גדול למדי והמטען החיובי קטן (1+) ולכן התרכובת תהיה יונית.
לעומת זאת באלומיניום יודי AlI3 המטען הפורמלי של האלומיניום גדול (3+) והוא קשור לאניון גדול (יודיד) ולכן לקשר אלומיניום-יוד יהיה אופי קוולנטי המתבטא, למשל, בטמפרטורות ההתכה והרתיחה הנמוכות.
הקוולנטיות היחסית של הקשר בין אלומיניום ליוד נובע מיכולתו של יון האלומיניום למשוך אליו אלקטרונים מהענן האלקטרוני הגדול של היוד בו האלקטרונים בקליפה החיצונית "ממוסכים" ממשיכת הגרעין.
אם נחליף את היוד בפלואור, הרי שהתרכובת אלומיניום פלואוריד AlF3 היא בעלת אופי יוני משום שענן האלקטרונים בפלואור (שהאלקטרושליליות שלו גבוהה) מרוכז יותר ומושפע פחות מהמשיכה החשמלית של הקטיון.
היכולת ליצור קיטוב וכך למשוך אלקטרונים מהאניון ולהעניק אופי קוולנטי לקשר:
עולה עם יכולתו של הקטיון למשוך אלקטרונים ובהתאם לחוק קולון למטען חלקי הרדיוס היוני Z/r (כאשר Z הוא המטען הפורמלי של הקטיון ו-r הוא הרדיוס)
יכולת האניון לתרום מטען ליצירת קשר קוולנטי היא ה"רכות" (Softness) שלו והיא עולה, כאמור, עם הרדיוס.
קונפיגורציית גז אציל: יון חיובי שלו קונפיגורציית גז אציל יהיה בעל יכולת קיטוב נמוכה יותר ולכן ייצור תרכובות שאופיין יוני יותר וקוולנטי פחות מקטיונים שאין להם קונפיגורציה כזו.
כך למשל למרות שיון הסידן +Ca2 הוא בעל רדיוס דומה ליון כספית +Hg2 ומטענם זהה הרי שיון הכספית ייצר קשרים בעלי אופי קוולנטי יותר מיון הסידן (שלו קונפיגורציה אלקטרונית כשל ארגון).
הסיבה להבדל היא יכולת המיסוך הנמוכה של אלקטרונים באורביטלות d כך שהמטען האפקטיבי שיפעיל יון הכספית על ענן האלקטרונים של האניון יהיה גדול יותר מזה שיפעיל יון הסידן
בהתאם לכללי פג'נס מקובל כי כל קשר בו המטען הפורמלי של הקטיון הוא 3+ או יותר אינו יכול להיחשב כקשר יוני טהור.
כך למשל בתחמוצת הטיטניום רוטיל TiO2 המטען הגבוה של יון הטיטניום (+4) מבטיח אופי קוולנטי לקשר למרות הפרש האלקטרושליליות הניכר בין טיטניום לחמצן, ואכן חישובים תיאורטים מראים כי המטען הממשי על יון הטיטניום הוא 1.2+ ועל החמצן 0.6- כלומר על שיתוף מטען ניכר בין החמצן לטיטניום.
כלרודון מדגסקרינסיס (שם מדעי: Chalarodon madagascariensis) היא מין של לטאה ממשפחת איגואנות מדגסקר, החיה בטבע באי מדגסקר.
לצד המין Chalarodon steinkampi שתואר ב-2015 (לאחר שנחשב לחלק ממין זה), היא היחידה מבני סוגה, קרובה לסוג איגואנת מדגסקר (Oplurus).
לטאה זו חיה רק באזורים היבשים של מערב, דרום ודרום-מזרח מדגסקר באזורי חוליות וצמחייה דלילה, לעיתים רבות בקרבת החופים וכן ביערות יבשים טרופיים.
התפוצה משתרעת בין העיר מאהאז'אנגה בצפון עד לטוליארה בדרום ועד לפיאנארנצוה במזרח.
הלטאה מגיעה לאורך 223 מילימטרים בממוצע, כשאת רוב האורך מכיל הזנב העבה.
היא קלה יחסית לזיהוי עקב הצבעים המפוארים שלה, הנפוצים הן אצל הזכרים והן אצל הנקבות.
כמו מינים דומים היא בעלת קשקשים קשים ועל הגב רצועה קוצנית.
הלטאה לא יכולה להשיר את זנבה כמו לטאות רבות.
היא מטילה ביצים אותן היא טומנת במחילה שחפרה.
מזונה של לטאה זו מורכב בעיקר מחרקים שהיא אורבת להם, לעיתים מענפים נמוכים.
בנוסף היא תאכל חלקי צמחים כמו עלים ושורשים.
היא עצמה נטרפת בעיקר בידי עופות דורסים ונחשים.
נחשים נוספים כמו זעמן אף-חזיר מדגסקרי הם הטורפים העיקריים של ביציה, אותם הם מריחים גם מבעד לאדמה.
כללי קניין, כללי אחריות וכללי אי-עבירות: היבט אחד על הקתדרלה (ידוע יותר בשמו האנגלי: Property Rules, Liability Rules and Inalienability: One View of the Cathedral) הוא מאמר בספרות המשפטית האקדמית שנכתב באפריל 1972 על ידי שני מלומדים אמריקאים, גווידו קלברזי, שופט בבית המשפט לערעורים של ארצות הברית, וא.
דאגלס מלמד, כיום פרופסור בפקולטה למשפטים בסטנפורד.
המאמר מהווה תרומה מכוננת לגישת הניתוח הכלכלי של המשפט, ומציע ניסיון שאפתני לטפל בתחומים שונים במשפט באמצעות גישה אחידה.
שמו של המאמר רומז לסדרת הציורים "קתדרלת רואן" של קלוד מונה.
רמיזה זו מבטאת את כוונתם של המחברים שניתוח המאמר הוא רק מבט אחד על נושא שניתן לשקול מנקודות מבט שונות.
הגישה שמציג המאמר מבוססת על העובדה שהאינטרסים השונים שנוצרו על ידי המשפט נהנים מסוגים שונים ומגוונים של הגנות: סוג ראשון הוא אינטרסים שנחשבים לזכויות אדם, ולכן הפגיעה בהם אינה נתונה לדיון.
סוג שני הוא אינטרסים שזוכים להגנה על ידי המשפט הפלילי, כלומר המדינה צריכה לשאת בעלות הפתיחה בהליכים משפטיים אם מובאים לידיעתה פגיעות באינטרסים אלה.
נטל ההוכחה הנדרש כדי שהמדינה תגבר במקרים כאלה גבוה יותר - נדרשת פגיעה באינטרס באופן ספציפי ובוודאות שעולה על ספק סביר.
סוג שלישי הוא אינטרסים המאפשרים לנפגע לתבוע את אכיפת המגיע לו על ידי צו מניעה.
הסוג הרביעי כולל אינטרסים שפגיעה בהם מעניקה לנפגע לא יותר מזכות לתבוע פיצויים כספיים עבור הפגיעה, כל זאת בתנאי שהנפגע יהיה מוכן לשאת בעלויות המשפט; אינטרסים כאלה מהווים את המהות של המשפט הפרטי, והוכחת הנזק במסגרת הליכים אלו לא צריכה לעמוד באותו סטנדרט של ודאות כמו במשפט הפלילי.
התזה העיקרית של המאמר מתמקדת ברעיון של "זכאות", או זכויות, אשר ניתנות להגנה על ידי כללי קניין, אחריות, או אי-עבירות.
המחברים מציינים במבוא שהמטרה העיקרית של המאמר היא לספק מסגרת מושגית שמתוכה ניתן לגשת לתחומי הנושא המשפטיים הנפרדים- קניין ונזיקין מנקודת מבט אחידה.
בהמשך, במסגרת שיצרו המחברים הם מנתחים את "בעיית הזיהום", וכן סנקציות פליליות שונות.
המאמר מתחיל בדיון במושג המכריע של "זכאויות", המוגדרות כזכויות הקבועות והמוגנות בחוק, אשר בלעדיהן הכלל השולט בעולם יהיה החזק שורד.
הדבר היסודי שעושה המשפט, לפי המחברים, הוא לקבוע איזה צד בסכסוך זכאי לגבור על חברו.
עם זאת, המחברים מציינים שכדי להימנע מעולם שבו החזק שורד חשוב לדאוג לאכיפה מוצלחת של הזכאות, לא פחות מהקביעה העקרונית מהן הזכאויות.
מכאן המאמר מבחין בין שלושה סוגים של זכאויות, או סוגי הגנות לזכאויות: 1. זכאות מוגנת על ידי כלל קנייני.
2. זכאות המוגנת על ידי כלל אחריות.
3. זכאות המוגנת על ידי כלל של אי-עבירות.
זכאות מוגנת על ידי כלל קנייני: לפי המאמר, הוויתור על זכאות כזו צריך להיות מרצון, בעסקה שבה שווי הזכאות מוסכם על הקונה והמוכר.
כשזכאות מוגנת על ידי כלל קניין, תתקבל החלטה קולקטיבית לגבי מיהו הזכאי הראשון, אך את שווי הזכאות רק הסכמה של שני הצדדים יכולה לקבוע.
זכאות מוגנת על ידי כלל אחריות: לעומת זכאות המוגנת על ידי כלל קנייני, כשזכאות מוגנת על ידי כלל אחריות - תתקבל החלטה קולקטיבית מהו שווי הזכאות, ללא צורך בעסקה מרצון.
הפוגע בזכאות ראשונית המוגנת על ידי כלל אחריות יהיה חייב לשלם לבעל הזכאות את הסכום האובייקטיבי של שווי הזכאות (אותו קובע בית המשפט גם בלי הסכמת הצדדים).
זכאות מוגנת על ידי כלל אי-עבירות: זהו הסוג האחרון והקיצוני המוגדר במאמר.
זכאות תיחשב לבלתי עבירה אם העברתה אסורה אפילו כשהיא נעשית ברצונם של המוכר והקונה.
על פי כלל זה, המדינה מתערבת בהגדרת הזכאות הראשונית, בכך שהיא אוסרת על רכישתה או מכירתה, וגם קובעת מה הפיצוי שיש לתת עבור פגיעה בזכאות.
קיבוע של זכאות שכזו נחשבת לרוב לפטרנליזם.
כדי להמשיג את שלוש הזכאויות הללו, מובאת במאמר דוגמה של בעלים של בית פרטי.
במקרה שאדם אחר מעוניין לרכוש את הבית - הבית נחשב כמוגן על ידי כלל קנייני.
במקרה בו הממשלה מפקיעה את הבית - הבית נחשב כמוגן על ידי כלל אחריות.
במקרה שבעל הבית שיכור או לא כשיר -הבית נחשב כמוגן על ידי כלל אי-עבירות.
לאחר שהגדירו את מושגי הזכאות וקבעו את שלושת הכללים שבהם יתמקדו, המחברים ממשיכים לחקור את שתי השאלות הבאות: (1) באילו נסיבות יש להעניק זכאות מסוימת?
וכן, (2) באילו נסיבות יש להשתמש בכלל קנייני, אחריות או אי-עבירות לצורך הגנה על הזכאות?
בתשובתם לשאלות אלו, הרחיבו המחברים את הספרות הקיימת של הניתוח הכלכלי של המשפט, ובכך הביאו לדיון את פריצת הדרך שזכתה לכינוי "כלל 4".
ההיפותטיקה הקלאסית של הניתוח הכלכלי של המשפט עוסקת ב"מזהם" וה"תושב", כאשר הפעולות הרווחיות של המזהם, המסומן כ-P, הסיגו את גבולו של התושב, המסומן כ-R, ומנעו ממנו הנאה פסיבית מהקניין שלו.
המחברים דוגלים בגישה חדשה לבעיה, לפיה בית משפט עשוי להתיר למזהם להמשיך את פעולותיו, אלא אם כן בחר התושב לשלם למזהם פיצויים.
יחד עם הגישות המסורתיות לבעיית המזהם/תושב, דגם תוכנית הסעדים הזמינים נראה כך:
פסק הדין שיישם את כלל 4
בצירוף מקרים, בערך באותו זמן שבו קלברזי ומלמד הניחו את כלל 4 שלהם כגישה נוספת לבעיית המזהם/תושב, בית המשפט העליון במדינת אריזונה יישם למעשה את הגישה של "כלל 4".
חברה אריזונית המפתחת מקרקעין בשם "דל ווב" (Del Webb) שפיתחה קרקע עבור קהילת גמלאים, תבעה צו מניעה נגד "ספאר תעשיות" (Spur Industries), בעלים של מגרש הזנה שהיה קיים קודם לכן, אשר פעילותו גרמה למטרד לכאורה לקהילת הפורשים הפולשת (גרמה לחברה קשיים במכירת נכסים הקרובים למגרש ההזנה).
בפסק הדין, בית המשפט קבע כי פעילותה של "ספאר תעשיות" אכן יצרה מטרד, אך "דל ווב" היא זו שהגיעה למטרד והביאה איתה את הגמלאים הבלתי מודעים.
באיזון בין הגורמים השונים בתיק, לרבות העובדה שבשונה מ"ספאר תעשיות" - "דל ווב" יכלו לחזות את בעיית המטרד, והעובדה שתושבי קהילת הגמלאים נגררו למטרד ללא ידיעתם, קבע בית המשפט כי "ספאר תעשיות" ייאלץ לעבור, אך "דל ווב" ישפו את העסק על הבעיות שלהם.
אף על פי שפסק הדין "Spur Industries" לא היה תלוי במאמרם של קלברזי ומלמד, הרי שהוא הוכיח שניתן ליישם למעשה את הגישה החדשנית של "כלל 4".
יתרה מזאת, פסק הדין הראה שניתן להגיע לאיזון מוצלח בין יעילות, חלוקה ושיקולי צדק נוספים.
כלל 5: הרחבה של הקתדרלה
עם ההזדמנות להשתמש בכללים של אחריות או רכוש כדי להגן על זכאויות, הקהילה האקדמית הגיעה עד מהרה למסקנה שהמפתח להבין באיזה מהכללים צריך להשתמש נמצא בעלויות העסקה: אם עלויות העסקה נמוכות - יש להשתמש בכלל קנייני, ואם עלויות העסקה היו גבוהות - יש להשתמש בכלל אחריות.
כלת ההר (באיטלקית: Vermiglio) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2024, שנכתב, הופק ובוים על ידי מאורה דלפרו.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-81, שם זכה בפרס חבר השופטים הגדול, ונבחר לייצג את איטליה בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-97. הסרט קיבל 14 מועמדויות בטקס פרסי דויד די דונטלו ה-70, וזכה ב-7 פרסים, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1944 בכפר ורמיליו, כפר מבודד ומיוחד בהרי צפון איטליה.
פייטרו, עריק מצבא איטליה, מוצא מקלט בביתו של מורה הכפר ומתאהב בבִתו הבכורה, הדינמיקה בין הדמויות מתעצמת על רקע הנוף ההררי והתקופה הקשה של מלחמת העולם השנייה, כאשר דילמות מוסריות ומשפחתיות ניצבות במרכז העלילה.
הסיפור חושף את הקשרים המורכבים בין בני המשפחה ואת השפעת האהבה, הפחד והאומץ על חייהם.
הסרט מציג את חיי המשפחה ואת חיי תושבי הכפר.
ללא הסברים מילוליים מפורשים, הסרט מבהיר שמדובר בחברה פטריארכלית ביותר שאינה מפקפקת בעקרונות הארגון שלה.
ניתן לראות לפי המרווחים בין צאצאיה כי אם ילדיו של המורה, אדל, הייתה בהריון לעיתים קרובות במהלך מרבית השנים האחרונות.
אב המשפחה קסארה הוא פטריארך קשוח אך לא חסר אהבה, בעל קול של אדם שרגיל לציות משומעיו.
מורה משכיל וחוקר פילוסופי המנהל את בית הספר המקומי, מבנה צפוף בן חדר אחד שבו ילדי הכפר בגילאים שונים מתאספים כדי ללמוד.
קבוצת התלמידים כוללת גם את ילדיהם של אדל וקסארה.
הבנות במשפחה נאבקות באילוצים סביבתיים.
פלביה הבת הצעירה היא השאפתנית והתלמידה החכמה ביותר בבית.
נראה ברור שהיא תהיה היחידה מבין הצאצאים שתעזוב את הכפר, תלמד בפנימייה ותעשה משהו טוב יותר, או לפחות שונה, מחייה.
אחות נוספת, אדה (רייצ'ל פוטריך), היא חמורת סבר, מעט מוזרה ואפלה, נוטה לווידויים תכופים אצל הכומר והענשה עצמית שהיא מתעדת במחברתה על מעשי והרהורי חטא כולל התגנבות מאחורי דלת הארון כדי לגעת בעצמה.
רחש רכילות מלווה את הגעתו של פייטרו, חייל צעיר ונאה אך חשאי ממוצא סיציליאני שהציל במלחמה את חייו של אטיליו בנה של הדודה ססירה.
פייטרו הוא עריק, מה שהופך אותו למושא שנוי במחלוקת.
יש סצנה שבה תושבי הכפר דנים במידת הצורך להגן על אדם כזה.
וכפי שמסכם מורה הכפר "אילו רק היו כולם פחדנים, לא הייתה מלחמה".
לוסיה אינה עוסקת בפרטים אלו, היא מתאהבת בפטרו ממבט ראשון ומביעה את רגשותיה.
האהבה בין לוסיה ופייטרו והתפתחויות נוספות בעקבותיה, משפיעה על מסלול חייהם של כל בני המשפחה.
פייטרו (ג'וזפה דה דומניקו) – עריק מצבא איטליה המחפש מקלט ומשמעות.
קסארה גראזיידי (תומאסו רגנו) - מורה הכפר, אב המשפחה
לוסיה גראזיידי (מרטינה סקרינצי) – בתו הבכורה של המורה, דמות מרכזית בסיפור.
אדל גראזיידי (רוברטה רובלי) - אשתו של המורה
וירג'יניה (קרלוטה גמבה) - נערה מהכפר
זיה ססירה (אורייטה נוטארי) - הדודה ובנה אטיליו
ילדי משפחת גראזיידי וביניהם אדה (רייצ'ל פוטריך) ופלאביה (אנה ת'אלר) אחיותיה של לוסיה, דינו (פטריק גרדינר) האח הגדול ואחים צעירים נוספים
שרה סראיוקו (אנה פניסי) - אישה סיציליאנית
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2023 והסתיימו בדצמבר של אותה שנה.
הסרט צולם באתרים בכפרים ורמיליו, קרצ'יאטו וקומאסינה שבאזור טרנטינו-אלטו אדיג'ה בצפון איטליה.
מאורה דלפרו, אשר יצרה את הסרט בעקבות מותו של אביה, רצתה לשמר את המסורות בהן גדל אביה.
היא הקדישה חודשים רבים לראיונות עם תושבי האזור במטרה ליצור יצירה אותנטית ועמוקה, המשקפת את חייהם ואת האווירה הייחודית של המקום.
העריכה של לוקה מטיי היא חסכונית: תוך כדי חיתוך מאדל שעוטפת את בנה התינוק החולה בעלי כרוב לריפויו באמצעות אמונה טפלה, לתמונה של השלג היורד, אנו מבינים - עוד לפני שאנו רואים את אדל, שכבר בהריון שוב, שבינתיים, הילד מת.
חסכוניות היא מילת המפתח של הסרט הפורמליסטי המטעה הזה: כל היבט של הקולנוע, החל מהקומפוזיציות המושלמות של קריצ'מן, דרך התלבושות הבלויות והמסודרות של אנדראה קוואלטו ועד לפשטות הפסקול הספרטני המבוסס על פסנתר של מטאו פרנצ'סקיני, מדבר על האיפוק שהבמאית דלפרו מפעילה במשחק על הרגשות שלנו.
לא בגלל שהיא עצמה לא מרגישה, אלא בגלל, כמו הדמויות הסטואיות שלה, היא שומרת על עצמה בשליטה במידה כמעט אכזרית של משמעת עצמית.
הצילום הוא של מיכאיל קריצ'מן הרוסי שהרבה לעבוד בסרטיו של אנדריי זוויאגינצב, כולל ב "השיבה" ולוויתן.
הסרט אכן זכה בפרסים ומועמדויות רבות לפרסים כולל להפקה, הצילום, הליהוק והפסקול, לעריכה, לעיצוב התלבושות, עיצובי השיער והאיפור.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין חברות הפקה מובילות מאיטליה, צרפת ובלגיה, כולל Rai Cinema, Cinedora ו-Charades.
שיתוף הפעולה הבינלאומי איפשר להעניק לסרט איכות הפקה גבוהה ותשומת לב לפרטים הקטנים.
הסרט הוקרן לראשונה בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2024, שם זכה למחיאות כפיים נלהבות ולפרס חבר השופטים הגדול.
ההצלחה בוונציה הובילה להזמנת הסרט לפסטיבלים נוספים, בהם פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, שם התקבל באהדה רבה.
בנוסף, הסרט זכה לחשיפה בינלאומית משמעותית והוקרן במגוון פסטיבלים ברחבי העולם, כולל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
הסרט זכה לשבחי המבקרים על סגנונו הייחודי, התסריט העמוק ותוכן הסיפור המרגש.
באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון של 90% עם דירוג ממוצע של 8.1/10. ב-Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 81 מתוך 100, המעיד על "שבח אוניברסלי".
המבקרים ציינו במיוחד את הצילום, המשחק, והדרך שבה הסרט מצליח לחבר בין נושאים היסטוריים לאישיים.
ג'סיקה קיאנג ממגזין וראייטי תיארה את הסרט כ"חסכוני אך פורמלי להפליא", ושיבחה את הבימוי, העריכה, עיצוב התלבושות והמוזיקה.
לדבריה, העלילה פועלת כמו "סוד משפחתי עתידי המשחק בזמן הווה", ומשלבת רגש ואסתטיקה בצורה מושלמת.
מבקרים איטלקיים הדגישו את העומק הנרטיבי והוויזואלי של הסרט.
מטיה פסקויני מ-Ciak כתב כי כמו סרטה הקודם של דלפרו, "Maternal", הסרט עוסק בקשר בין אם לילד במסגרת נרטיבית וסגנונית מרהיבה.
פדריקו פונטיגיה מ-Cinematografo שיבח את כישרונה של דלפרו כבמאית וציין כי הסרט משלב בין ניסיון דוקומנטרי קודם לאמביציה אמנותית מרשימה.
המבקרים הדגישו את הקפדנות שבה עוצב כל פריים, ואת התחושה שהסרט מצליח להעביר חוויה היסטורית אותנטית.
כלנית שרון (נולדה ב-22 בפברואר 1989) היא שחקנית תיאטרון ופעילה חברתית ישראלית, ממקימות עמותת החזית הוורודה.
שרון נולדה בגבעת שמואל וגדלה בחולון.
אימה עלתה לישראל מברית המועצות.
למדה בתיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב, ולאחר סיום לימודיה הצטרפה לשנת שירות בתנועת הנוער העובד והלומד.
שירתה בצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, והתגוררה בקהילת הבוגרים של תנועת "הנוער העובד והלומד".
לאחר סיום שירותה הצבאי עברה לתל אביב ללמוד משחק ובימוי בסמינר הקיבוצים.
בתום לימודי המשחק נכנסה שרון לעולם התיאטרון הן כשחקנית והן כלחשנית עבור שחקניות מבוגרות, שיחקה ב"אנסמבל פנים", וניהלה הצגות בתיאטראות תמונע, צוותא והסימטה.
בספטמבר 2021, במסגרת פסטיבל עכו היא יצרה, הפיקה וביימה יחד עם יניב סגל, שותפה לחזית הוורודה, את עבודת תיאטרון הרחוב "I'm Calling The PINK Police" שבה גם השתתפה.
בנובמבר 2021 השתתפה כשחקנית יוצרת בפסטיבל "כלים שלובים" בצוותא עם ההצגה "טיפול זוגי לשני זרים" לצד אמיר שוקרי-יעקוב ובבימויו של יניב סגל.
ב-11 בנובמבר 2021 השתתפה במיצגו של יניב סגל, "תזכורות", במסגרת הצגת השוטטות תלוית המקום "אין האוס במזא"ה 9".
במהלך מגפת הקורונה ושיתוק עולם התיאטרון הצטרפה למחאת העצמאים ומחאת התרבות.
בקיץ 2020 במסגרת מחאת בלפור הקימה, ביחד עם שותפיה יניב סגל ועומר שמר את "החזית הוורודה" - תנועה של אמניות ואמנים, שנועדה לפעול לחיזוק ולהשרשה של ערכים ליברליים, דמוקרטיים ושוויוניים דרך מיצגי מחאה אומנותיים.
שרון הסבירה כי השם נבחר כי "ורוד הוא ההפך מפאשיזם ורוע ...
מסמל רגישות, רוך, אהבה, תקווה ואופטימיות – העתיד שמגיע לכל אזרחיות ואזרחי מדינת ישראל ולכל בני האדם".
הקבוצה המשיכה לפעול וליזום מופעים שקושרים בין אמנות ואקטיביזם וב-2023 נרשמה כעמותה במשרד המשפטים ושרון נבחרה לעמוד בראשה כמנכ"לית לצד יניב סגל.
ב-2022 החלה שרון לעבוד בעיריית תל אביב, ובמסגרת זו בינואר 2023 החלה לשמש כעוזרת של חברת מועצת העיר ציפי ברנד.
לאחר ששיתפה במדיה החברתית ביקורת של ברנד על ראש העיר רון חולדאי, מינויה נפסל והיא פוטרה בטענה כי "תתקשה להפריד בין העבודה העירונית לבין הפעילות הפוליטית של ברנד".
במרץ 2023 נעצרה על ידי המשטרה במהלך הפגנה של "החזית הוורודה", ובאוגוסט 2023 זומנה לחקירה בחשד להפרת סדר לאחר שהיא ופעילים נוספים אזקו את עצמם לקרונות הרכבת הקלה בתל אביב עם כניסת השבת, במחאה על השבתת הרכבת בסוף השבוע.
לאחר פרוץ מלחמת "חרבות ברזל", הובילה שרון את ההתגייסות של העמותה לסיוע האזרחי בצפון ובדרום, ובמאבק להשבת החטופות והחטופים.
מאז מאי 2024 היא מנחה את במת הנואמים ב"כיכר הדמוקרטיה" והיא אחת הנואמות הקבועות בהפגנות בכיכר.
נאום שלה מחודש מרץ 2024 הופץ בשם "דור שלם דורש עתיד ורוד - כלנית שרון" על ידי "יאללה תקווה" של רן הר נבו.
שרון הוכרזה כזוכת פרס קרן רעיה 2024. לצד פעילותה בהפגנות, וראיונות בנושא זה שהתפרסמו בעיתונות ובטלוויזיה בישראל ובחו"ל, פרסמה שרון מאמרי דעה לקידום רעיונות המחאה.
שרון נמצאת בזוגיות ומתגוררת בדרום תל אביב.
לאחר מגפת הקורונה ניהלה במשך שנה את הבר "פיקוק" בתל אביב.
כלניות לפני הגשם הוא מיזם שיתופי ארצי פרי יוזמתן של האומנית יפה סלומון מהיישוב מיתר וחברותיה שלומית חפר, ורדה הר צבי ועינבר עזרן.
מטרת המיזם היא ליצור מרבדים אדומים המדמים את מרבדי הכלניות של יישובי עוטף עזה ואזור הדרום, לזכר הנרצחים בטבח שבעה באוקטובר, אך גם כסמל לפריחה ותקומה.
במיזם זה שותפים מאות אומני קרמיקה שפתחו את הסטודיו שלהם לפני הציבור הרחב ומבוגרים וילדים שהצטרפו לסדנאות יצירה במרכזים קהילתיים, בבתי ספר ובמסגרות אחרות, דוגמת הצוות והמטופלים בבית הלוחם בחיפה.
חזון המיזם הוא להגיע ל-100,000 כלניות עבודת יד, שתשמשנה להקמת מיצגים שיוצבו בבתי עלמין, בבתי חולים, בתחנות משטרה, בתחנות מגן דוד אדום, ביישובים בעוטף עזה ובנקודות נבחרות בכל רשות מקומית שתבחר להשתתף במיזם.
עד חודש מרץ 2024 נתרמו למיזם 60,000 כלניות, מתוכן 45,000 כלניות כבר הוצבו במיצגים במאות נקודות בארץ.
בנוסף לכך התקבלו פניות מקהילות יהודיות בדרום אמריקה, ארצות הברית, בריטניה, יוון, ועוד.
הפרויקט תורגם למספר שפות וההוראות להקמת המיצגים הופצו בכל העולם דרך הרשתות החברתיות.
רוב המיצגים הם קבועים, אך קיים גם מיצג נודד, הכולל 1,400 כלניות, כמספר הנרצחים ב-7 באוקטובר 2023, וביניהן כלנית צהובה אחת לזכר החטופים, העובר כל חודש למקום אחר בארץ.
המיצג מוקם על ידי יפה סלומון למספר ימים ולאחר מכן נאסף ומועבר למקום אחר.
בחודש השני למלחמה הוקם המיצג בים המלח, לזכרו של אופיר ליבשטיין, ראש המועצה האזורית שער הנגב ואחד מיוזמי פסטיבל דרום אדום, שנרצח בכפר עזה.
בדצמבר 2023 הוקם המיצג בקיבוץ בארי, בין השאריות המפויחות של צריף חדר האוכל הישן של הקיבוץ, בו שכנו הגלריה, הקניון והמתפרה.
בחודש מאי 2024, הוקם מיצג ליד הגלעד לזכר חללי מערכות ישראל בכניסה למשכן הכנסת.
על חלק מהכלניות נרשמו שמות הנרצחים ותאריך פטירתם וסמלים שונים הקשורים למלחמה.
בינואר 2024 הוצבו בכיכר העירייה ובכיכר ספר בחיפה שני מיצגים, כאשר אחד מהם כולל גם כלניות בכחול-לבן.
מיצב נוסף הוצב בכיכר גיורא פישר שבקריית חיים.
באפריל 2024, הוקם בראשון לציון, על ידי תלמידי הגימנסיה הריאלית מקיף א', אזרחיות ואזרחים ותיקים וצוות אגף הנוער והצעירים, בסמוך לאנדרטה לזכר בני ראשון לציון שנפלו במערכות ישראל, מיצג "כלניות לפני הגשם" המורכב מ-1,468 פרחים.
ב-7 באוקטובר 2024 הוקם בחניון יער רעים, בסמוך לאנדרטת נרצחי פסטיבל הנובה, שדה רחב ידיים בו עשרות אלפי כלניות קרמיקה אדומות שהוכנו על ידי מתנדבים מכל הארץ.
במרכז השדה מוצב מגן דוד ובמרכזו כלניות שחורות.
בבניית המיצג נכללו גם כלניות שהוכנו על ידי מתנדבות מקרית ביאליק.
במלאת שנה למלחמה, ב-7 באוקטובר 2024, הוצב באוניברסיטת רייכמן מיצג בו 5,000 כלניות אדומות וכלנית אחת צהובה, שנבנה תוך שיתוף פעולה בין אומנים רבים.
מיצג "כלניות לפני הגשם" הוקם בשנת 2024 על קיר המכוניות השרופות שנבנה ליד מושב תקומה, מקום אליו פונו המכוניות השרופות מכביש 232 וממקומות נוספים בעוטף עזה לאחר מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר 2023 ובכלל זה מכוניותיהם של הנרצחים בטבח בפסטיבל נובה.
כמאנה הוא כפר בדואי בגליל, בתחומי המועצה האזורית משגב.
הכפר שוכן על הר כמון בשכנות ליישובים הקהילתיים כמון ומכמנים.
תושבי הכפר הם בני השבט הבדואי סַוָאעִד, המשרתים בצה"ל, רבים מהם בשירות קבע.
הכפר מחולק לשלוש שכונות עיקריות: כמאנה המזרחית, כמאנה המערבית וג'אלסה.
בנחל כמון שמפריד בין שכונות הכפר נמצא מעיין קטן – עין כמאנה הנובע לכל אורך השנה.
משכונות הכפר ישנן תצפיות להרי הגליל התחתון ובקעותיו, מצפון-מזרח ניתן לראות את רמת הגולן, באופק מצפון את העיר צפת ואת הרי מירון.
קרוב יותר נראים כפרי בקעת בית הכרם (בקעת אל-שאג'ור) עין אל-אסד, ראמה, סאג'ור, נחף, בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום.
הבקעה המשתרעת למרגלות הכפרים ומכוסה בעצי זית עתיקים.
בשכונה המזרחית נמצאת ח'רבת כמאנה ובה נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל, מסביבה נבנו בתי האבן הראשונים של הכפר.
בתקופת המנדט הבריטי הוקמו בתי קבע נוספים שנפרסו על שטח נרחב.
ממשלת המנדט הפקיעה חלק מקרקעות השבט לטובת שטח אש 9, ששימש גם את צה'ל לאחר הקמת מדינת ישראל.
הכפר מעולם לא הוכר רשמית על יד מדינת ישראל ובתחילת שנות ה-60 אנשי הממשל הצבאי על ערביי ישראל החליטו, לפנות את הכפר יחד עם הכפר הסמוך חוסנייה, זאת בטענה שהמבנים בכפר נבנו לא כחוק, אף על פי שחלקם נבנו עוד לפני הקמת מדינת ישראל.
במקביל החל משא ומתן על הכרה בכפר כמאנה ולפינוי של אנשי השבט שישבו בשטחה העתידי של כרמיאל.
בתחילת שנות השמונים, במסגרת תוכנית המצפים בגליל הוקמו בצמוד לכפר ממערב ומזרח היישובים מכמנים וכמון.
אל המצפים החדשים נסלל כביש צר והם חוברו למים וחשמל, אשר לא הגיעו לבתי כמאנה.
התושבים הביאו מים מהיישובים או מכרמיאל במכלים נגררים לטרקטור, והחלו להפעיל גנרטורים לאספקת חשמל.
מצב זה נמשך עד אמצע שנות ה-90.
הכפר הוכר על ידי מדינת ישראל בשנת 1995, למרות זאת לא קיבל הכפר שירותים בסיסיים דוגמת חיבור למים, חשמל ופינוי אשפה מהמועצה האזורית משגב.
אישורה של תוכניות המתאר של הכפר התעכב במשך שנים רבות, ותושבי כמאנה הואשמו בבנייה לא חוקית.
בשנת 2006, תרמה קרן צ'ארלס קלור כסף להקמת מרכז שירות רב-תכליתי לכפר, מבנה שמרכז פעילויות פנאי וחוגים, מרכז טיפול לגיל הרך, משרדים לעובדים סוציאליים ומשרד לוועד היישוב.
באפריל 2021, בוצע בכפר פעולת תג מחיר בה רוססה כתובת "די להתבוללות" וצמיגים של כ-20 כלי רכב נוקבו.
ליישוב הוכנה תוכנית מפורטת שאושרה ב-2000, אך התושבים עתרו לבג"ץ נגדה בתביעה להכליל בתחום התוכנית המפורטת שטח נוסף, שלא נכלל בתחום התכנית המפורטת.
ולבטל את החלטת מוסדות התכנון שהשאירה מחוץ ליישוב את השכונות הערבית והמזרחית, שבהן מתגוררים 1,640 תושבים.
התוכנית המפורטת התקבלה במקום תוכנית אחרת שאישרה את הכללת השכונות ביישוב, בעקבות לחצים פוליטיים שהפעילו יהודים תושבי היישוב הסמוך כמון.
בספטמבר 2001 ניתן פסק דין ובו נקבע כי יש להרחיב את תחום התוכנית המפורטת של היישוב כך שהיא תכלול גם את השטח הנוסף.
תוכנית מתאר אושרה ב-2009 אך במסגרת תוכנית זו נכללו רק שתי שכונות.
בניית התשתיות והבתים בתחום התוכנית החלה ובמקביל הוכנה תוכנית חדשה ורחבה יותר אשר אושרה ב-2015, במסגרתה נמצאות שלוש השכונות ושטח מרכזי למבני ציבור.
תשתיות הכפר מפותחות על פי התוכנית בהדרגה ונכון ל-2018 עדיין לא הושלמו.
על הר כמון עוד 3 פזורות המקבלות שירותים במסגרת כמאנה אך לא נכללות בשטח הכפר ותוכנית המתאר, ואין בהם תשתיות, ביניהן משפחת שחאדה שבתיה נמצאים בתוך תחום היישוב כמון.
מאז אישור תוכנית המתאר, בנוסף לחלוקת המגרשים ובניית בתי המגורים הוקמו ממזרח לשכונה המערבית בשטח שהיה ריק בית ספר, מבנה רב תכליתי לשימושים קהילתיים ומנהליים, מגרשי ספורט, אמפי תיאטרון, מרפאת קופ"ח כללית ומסגד.
מסגד נוסף נמצא בשכונה המזרחית.
בבית ספר היסודי "הר כמאנה" לומדים ילדי הכפר וילדים מהכפרים הבדואים השכנים חוסנייה, ראס אל-עין וערב אל נעים.
ילדי התיכון לומדים בתיכון בכפר הבדואי סלאמה ובנחף.
שיתוף עם היישובים כמון ומכמנים
כמון ומכמנים, אשר נבנו במסגרת תוכנית פריסת מצפים בגליל ההררי, הוקמו בתחילת שנות השמונים.
מבחינתם של תושבי כמאנה, היישובים נבנו בתוך המרחב המסורתי של תושבי הכפר והם משפיעים מאז באופן ישיר על אורחות חייהם.
בנוסף הוכרזה שמורת טבע שחוצצת בין שכונות הכפר במרחב נחל כמון, וגן לאומי במדרון המזרחי של ההר ונחל צלמון, דבר אשר משנה ומגביל את גם הוא את המרחב.
הכפר כמאנה והישוב כמון הם יישובים צמודים אחד לשני, כך שבתי השכונה המזרחית של כמאנה חופפים עם גדרות המגרשים המערביים ביותר של כמון.
לשלושת יישובי ההר, ובעיקר לכמון וכמאנה המזרחית, ישנו הכרח לשיתוף וניהול משותף של סוגיות שעולות כמו שימוש במתקני ספורט ופנאי ותשתיות, רעש מאירועים וחתונות בכפר, שמירה על החורש והטבע על ההר וכן מתחים שונים על רקע אירועים בפוליטיקה הארצית.
בשנים האחרונות עולה בכל קיץ סוגיית רעש מחתונות בחצרות הבתים בכמאנה המזרחית ותושבי ההר מנסים לרתום את המשטרה והמועצה האזורית להסדרת הנושא.
הועלתה הצעה להקמת מינהלת הר כמון שתהיה משותפת ליישובים ולמועצה.
כמאל פואד ג'ונבלאט היה פוליטיקאי לבנוני ממוצא דרוזי שייסד והנהיג את המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
כמאל ג'ונבלאט נולד במוכתרה שבאזור הרי השוף למשפחת ג'ונבלאט, מנהיגיה המסורתים של העדה הדרוזית בלבנון, אביו פואד ג'ונבלאט ששימש כמושל מחוז הרי השוף נרצח ב-6 באוגוסט 1921. לאחר מות האב הפכה אימו של כמאל, נזירה ג'ונבלאט, למשתתפת פעילה ומרכזית בפוליטיקה הלבנונית במשך כרבע מאה.
בשנת 1926 החל ג'ונבלאט ללמוד בבית הספר על שם האב לזרוס באינטורה ובשנת 1937 קיבל תעודת בגרות.
ג'ונבלאט המשיך ללימודים על תיכוניים בצרפת ונרשם ללימודים בסורבון.
קיבל תואר בפסיכולוגיה, חינוך וסוציולוגיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר ללבנון והמשיך בלימודיו באוניברסיטת סנט ג'וזף ובשנת 1945 סיים תואר במשפטים.
ב-1 במאי 1948 נישא למאי ארסלן, בת לאחת המשפחות הדרוזיות המשפיעות ביותר, כעבור שנה ב-7 באוגוסט נולד בנם היחיד וליד ג'ונבלאט.
בשנת 1943 נכנס ג'ונבלאט לזירה הפוליטית לאחר פטירתו של קרוב משפחתו חיכמת ג'ונבלאט.
בספטמבר 1943 נבחר בפעם הראשונה לפרלמנט הלבנוני כנציג מחוז הרי השוף.
הוא הצטרף לאופוזיציה לממשלה בראשות מפלגת הבלוק החוקתי שהונהגה על ידי נשיא לבנון בשארה אל-ח'ורי.
בשנת 1946 מונה לראשונה לשר כאחראי על משרד הכלכלה, החקלאות והרווחה.
נבחר שוב לפרלמנט בשנת 1947, אך הגיש את התפטרותו כמחאה על זיופים במהלך הבחירות ומשטרו המדכא והמושחת של הנשיא אל-ח'ורי והפך למממן הראשי של התנועה הלאומית הסוציאליסטית שהפכה לקבוצת האופוזיציה העיקרית לנשיא.
ב-17 במרץ 1949 ייסד ג'ונבלאט את המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
למרות הצהרותיו על התנגדות המפלגה לעדתיות, התמיכה במפלגה נשענה על העדה הדרוזית בכלל ועל משפחת ג'ונבלאט בפרט.