tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנשים הבאים כיהנו בחבר השיפוט של יוון:
ריסטיאנה דאנצי - מוזיקאית, זמרת-יוצרת
דימיטריוס מסאוראס - מפיק מוזיקלי, מנהל אמנותי
ניקוס אנתוניו - מוזיקאי, מפיק מוזיקלי
יוון השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Zari" בביצוע הזמרת היוונייה מרינה סאטי.
תאגיד השידור היווני (ERT) בחר את נציגות המדינה בתחרות באופן פנימי.
יוון הוגרלה להשתתף בחצי הגמר השני של התחרות, שהתקיים ב-9 במאי 2024. לאחר מכן נודע כי שיבצו אותה כהופעה השלישית באותו הערב.
בסיום המופע הכריזו על יוון כאחת מעשר המדינות שהעפילו לשלב הגמר, שהתקיים ב-11 במאי.
לאחר התחרות נודע כי המדינה דורגה במקום החמישי בחצי הגמר עם 86 נקודות.
בערב הגמר שובצה כמדינה ה-12 בסדר ההופעות, ודורגה במקום ה-11 עם 126 נקודות.
קדם לאירוויזיון 2024 השתתפה יוון בתחרות 43 פעמים מאז הופעת הבכורה שלה ב-1974. היא זכתה רק באירוויזיון 2005 עם השיר "My Number One" בביצוע הזמרת הלנה פפאריזו.
לאחר החלת שיטת חצאי הגמר באירוויזיון 2004 הצליחה יוון להעפיל לשלב הגמר פעמים רבות.
בין 2004–2013 דורגה תשע פעמים בין עשרת המקומות הראשונים בתחרות.
רק בשנת 2016 נשבר רצף ההעפלות של המדינה לגמר על ידי להקת ארגו ושירה "Utopian Land" – המיקום הנמוך ביותר אליו הגיעה.
לאחר שנתיים כשלה הנציגה היוונייה יאנה טרזי עם שירה "Oneiro Mou" לצלוח את שלב חצי הגמר בפעם השנייה.
רצף זה נמשך עד לאירוויזיון 2023, אז ויקטור ורניקוס סיים במקום ה-13 את חצי הגמר ולא עבר לשלב הבא.
תאגיד השידור היווני, Hellenic Broadcasting Corporation (ERT), משדר מדי שנה את אירועי האירוויזיון בשטח מדינתו, ומארגן את תהליך בחירת הנציגות היוונייה לתחרות.
ERT הייתה אמונה על ענייני האירוויזיון של יוון בשנים 1974–2013. בשנת 2014 הושבת התאגיד על ידי ממשלת יוון, ואת מקומו תפס Dimosia Tileorasi (DT).
ב-2015 הוא הוחלף פעם נוספת לטלוויזיה, לרדיו ולאינטרנט היווני החדש, שמאוחר יותר שונה לשם הישן ERT.
יוון בחרה את נציגיה הן באופן פנימי והן בפורמט קדם בשם Ellinikós Telikós.
ב-15 בספטמבר 2023 אישר התאגיד את השתתפותו באירוויזיון 2024.
ב-24 באוקטובר 2023 אישר תאגיד השידור היווני כי הנציג והשיר ייבחרו באופן פנימי.
עוד באותו היום נחשף בתוכנית הטלוויזיה Studio 4 כי מרינה סאטי נבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון.
הבחירה בוצעה על ידי מנהלי ERT ולא על ידי פאנל מומחים.
ב-25 באוקטובר נפתחה תקופת הגשת השירים המועמדים לייצג את יוון בתחרות.
מועד סגירת ההרשמה ננעץ ל-1 בדצמבר.
חברת התקליטים של סאטי, מינוס EMI, חשפה זמן קצר לאחר מכן כי החלה בהכנות לכניסתה לתאגיד ולגולדן רקורדס.
לפי הדיווחים, אף ועדת מומחית לא הייתה מעורבת בבחירת השיר.
תהליך ההפקה של "Zari" ("קוביית משחק") נמשך עד ל-13 בינואר, ויצא לאור באופן רשמי ב-7 במרץ 2024 בתוכנית מיוחדת בשם Eurovision se eidon ("אירוויזיון באופק"), ששודרה ב-ERT1 והוגשה על ידי פוטיס סרגולופולוס וג'ני מליטה.
הוא הופק על ידי אמיס גרגידיס, קונסטנטין פלמנוב בשקוב, סאטי, מיכאל סטאת'קיס, ניק קודונס, אוגה, פבלו אלקנטרה וסם טיבה.
השתתפותה של יוון באירוויזיון הייתה בחסות "Eurojackpot".
החברה ארגנה מסיבת פרידה ציבורית מסאטי לפני טיסתה למאלמה ב-24 באפריל 2024 בווולה.
באפריל 2024 דיווח העיתון היווני Ta Nea כי ב-22 בפברואר נמסר לשגריר קפריסין ביוון, סטברוס אבגוסטידיס, שתאגיד השידור היווני מתכנן להעניק לקפריסין ניקוד נמוך בגמר (זאת על רקע ההאשמות ששתי המדינות נוהגות להעניק אחת לשנייה ציון גבוה).
דיווח זה פורסם לפני יציאת השיר הקפריסאי "Liar" לאור, ולכאורה, לפני שהוקם חבר השיפוט היווני לאירוויזיון.
נשיא ERT, קונסטנטינוס זולאס, הכחיש את הטענות.
במקביל יו"ר מחלקת התקשורת של תאגיד השידור הקפריסאי (CyBC) גינה את השתלשלות האירועים, טען כי מדובר בהפרה בוטה של כללי התחרות, והודיע כי איגוד השידור האירופי עודכן בנושא.
לבסוף דירג חבר השופטים היווני את השיר הקפריסאי במקום השני, והעניק לו 10 נקודות.
חבר השיפוט הקפריסאי העניק לשיר היווני 7 נקודות.
ביוון כל המשדרים שודרו ב-ERT 1, עם פרשנות מאת ת'אנאסיס אלבראס וג'רום קאלוטה.
כמו כן, הם שודרו גם בתחנת הרדיו "Second Programme", עם פרשנות מאת דימיטריס מידניס.
יוון בחרה להציג את מרינלה, נציגת המדינה לאירוויזיון 1974, ואת להקת הלנה פפאריזו, זוכת אירוויזיון 2005.
סאטי השתתפה בחזרות טכניות למופע ב-29 באפריל וב-2 במאי.
באותה מסיבת עיתונאים נכחה גם הנציגה הישראלית עדן גולן.
כשהתראיינה לכלי התקשורת במתחם, גלגלה סאטי את עיניה בזלזול ו"נרדמה" מול הנוכחים.
המקרה אירע על רקע התנגדותה להשתתפות ישראל באירוויזיון עקב מלחמת חרבות ברזל והמשבר ההומניטרי ברצועת עזה.
דוברת ראש ממשלת יוון, קארפי מריאנקי, גינתה התנהגות זו.
לקראת המופע השתתפה סאטי בשלוש החזרות הגנרליות למופע הגמר, ב-10 וב-11 במאי.
חבר השופטים היווני הורכב מאנסטסיוס רוסופולוס, פנגיוטיס ביניאריס, ג'ורג'יה פוטו, סטמטינה קוסטיאני וואסיליקי קרצוגלו.
נקודות שהוענקו על ידי יוון
יוון השתתפה באירוויזיון 2023, בליברפול שבממלכה המאוחדת.
תאגיד השידור היווני (ERT) בחר באופן פנימי את ויקטור ורניקוס לייצג את המדינה עם השיר "What They Say", אותו כתב והלחין בעצמו.
ורניקוס הוכרז כאמן ב-30 בינואר 2023, בעוד שהשיר יצא לאור ב-12 במרץ.
תהליך בחירת הנציגות היה נתון לאתגר משפטי על ידי המועמדת במקום השני מליסה מנצוקיס; עם זאת, השתתפותו של ורניקוס הורשתה בסופו של דבר להמשיך.
כדי לקדם את "What They Say" בתור השיר היווני, נוצר וידאו קליפ לשיר, וכן גרסה אקוסטית.
ורניקוס השתתף לאחר מכן במסיבת עיתונאים והתראיין לעיתונות זרה.
יוון הוגרלה להתחרות בחצי הגמר השני של האירוויזיון שהתקיים ב-11 במאי 2023. השיר "What They Say" הגיע למקום ה-13 בחצי הגמר עם 14 נקודות, ולא הצליח להעפיל לגמר התחרות.
זו הייתה הפעם השלישית שיוון לא העפילה לגמר האירוויזיון, וגם התוצאה הגרועה ביותר שלה עד לנקודה זו מבחינת מספר הנקודות שקיבלה בחצי הגמר.
קדם לאירוויזיון 2023 השתתפה יוון בתחרות 42 פעמים מאז הופעת הבכורה שלה ב-1974. היא זכתה רק באירוויזיון 2005 עם השיר "My Number One" בביצוע הזמרת הלנה פפאריזו.
בשלוש המהדורות שקדמו ל-2023, המדינה חזרה שוב להעפיל לגמר, כולל ב-2022, כאשר אמנדה טנפיורד ושירה "Die Together" הגיעו למקום השמיני עם 215 נקודות.
תאגיד השידור היווני (ERT) משדר את האירוע בתוך יוון ומארגן את תהליך הבחירה לנציגות המדינה.
ERT היה אחראי על השתתפותה של יוון בתחרות מאז הופעת הבכורה שלה ב-1974 עד 2013. בשנת 2014 הושבת התאגיד על ידי ממשלת יוון, ואת מקומו תפס Dimosia Tileorasi (DT).
ERT אישר את כוונתו להשתתף באירוויזיון 2023 ב-26 באוגוסט 2022, כאשר הוכרזו הפרטים על תהליך הבחירה הקרוב שלו לנציגותו.
ב-26 באוגוסט 2022, פתח ERT תקופת הגשה שבה אמנים ומלחינים יכלו להגיש את הצעותיהם לבדיקת תאגיד השידור עד 9 באוקטובר 2022. אמנים נדרשו להיות חתומים בחברות תקליטים והצעתם הייתה צריכה להכיל עד שלושה שירים, לציין את הקבוצה האמנותית המלווה ולכלול רעיונות או מושגים לקידום השיר ולהצגה.
עד למועד ההגשה הוגשו 106 שירים.
שבעת השירים הוערכו לאחר מכן על ידי ועדה ציבורית וועדה אמנותית.
ב-19 בינואר 2023, קבע ERT את הרשימה הקצרה של שלושה שירים אחרונים מתוך השבעה, שהייתה תוצאת ההצבעה בוועדה הציבורית, ואחריה הערכה בהתאמה על ידי הוועדה האמנותית.
שלושת השירים האחרונים הוכרזו באמצעות תוכנית ב-ERT1, "Proian se eidon tin mesimvrian" .
שילוב הקולות מהוועדה הציבורית (50.6%) והוועדה האמנותית (49.4%) בחר את השיר היווני.
זו הייתה הפעם הראשונה ש-ERT בחר בפורמט שבו השיר נבחר על ידי שני פאנלים.
הזמר היווני-דני בן ה-16 ויקטור ורניקוס הוכרז כנציג יוון למהדורת 2023 באמצעות מהדורת החדשות של ERT1 ב-30 בינואר 2023. הוא המתמודד הצעיר ביותר שנבחר לייצג את המדינה.
שירו, "What They Say", יצא לאור ב-12 במרץ 2023 באמצעות Panik Records לצד הקליפ שלו.
+אמנים ושירים בסיבוב השני אמן שיר ועדה אמנותית ועדה ציבורית סך הכל מקוםאנטוניה קאורי ומריה מראגקו "" 720 341 1,061 3מליסה מנצוקיס "Liar" 440 693 1,133 2 ויקטור ורניקוס "What They Say" 740 509 1,249 1
לאחר ההכרזה על ורניקוס כנציג היווני, מחתה מנצוקיס בפומבי על תוצאות התהליך, ואיימה בתביעה משפטית.
מנצוקיס והצוות המשפטי שלה ציינו שני חששות לגבי התוצאות.
לפני ההצבעה של הוועדה האמנותית, דווח כי קאורי ומרגקו (שסיימו במקום השלישי בסיבוב השני) הסירו את מועמדותן, והותירו רק שני מועמדים כאופציות.
למרות זאת, כל שלושת השירים זכו בנקודות על ידי הוועדה.
שנית, הם טענו כי גם אם כל שלושת השירים היו נחשבים, ערכי הנקודות שהוענקו אינם מסתכמים בכמות הנקודות הזמינה, ולו היו עושים זאת, מנצוקיס הייתה זוכה.
עורך דינה של מנצוקיס, כריסטוס זוטיאדיס, הגיב במהלך ראיון בתוכנית "Breakfast @ Star" של ערוץ Star כי הם אינם מרוצים מתגובתו של ERT, וביקש לפרסם את הצבעות הוועדה המפורטות לכל חבר בכל שלב של ההצבעה לצורך שקיפות.
צו מניעה זמני לעצור את השתתפות יוון באירוויזיון נדחה על ידי בתי המשפט ביוון ב-6 במרץ, תוך ציון פרק הזמן הקצר שבין אז ועד למועד האחרון של ה-EBU להגשת הנציגות ב-13 במרץ.
תביעתה של מנצוקיס להכרזה כזוכה ולפיצויים הייתה צפויה להידון באמצע מאי לאחר התחרות.
הטיעונים בתביעה הסתיימו ב-4 ביולי, כאשר השופט היה צפוי לקבל החלטה בתוך שישה עד שבעה חודשים מתאריך זה.
השיר של מנצוקיס, "Liar", בסופו של דבר ייצג את קפריסין באירוויזיון 2024, בביצוע סיליה קפסיס.
יוון שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר השני שהתקיים ב-11 במאי 2023.
יוון שובצה כהופעה השמינית, אחרי ולפני .
ביוון, כל התוכניות שודרו ב-ERT1 עם פרשנות מאת מריה קוזאקו וג'ני מליטה.
שידור רדיו ב-Deftero Programa כלל את הפרשנות של קוזאקו ומליטה, כאשר דימיטריס מידניס סיקר את הפסקות הפרסומות עם ראיונות והיסטוריית התחרות.
ב-11 במאי עלה ויקטור ורניקוס על בימת חצי הגמר השני של האירוויזיון וביצע את שירו "What They Say".
בתום הערב יוון לא הוכרזה כאחת מעשר המדינות שהעפילו לגמר, ולכן כשלה בניסיונה להעפיל לשלב הגמר.
מאוחר יותר התברר כי יוון סיימה במקום ה-13 בחצי הגמר עם 14 נקודות.
חבר השופטים היווני הורכב מכריסטוס ג'אקומפולוס, פוטיוס ג'יאנוטסוס, ניקולאוס ניקולקופולוס, קלאודיה מטולה ואוונטיה תאוטוקאטו.
יוֹהַנֶס שְׁלַאף היה מחזאי, סופר ומתרגם גרמני, ונציג חשוב של הנטורליזם.
כמתרגם, הוא היה משמעותי בחשיפת העולם דובר הגרמנית ליצירותיהם של וולט ויטמן, אמיל ורהארן ואמיל זולא, והוא ידוע כמייסד "פולחן ויטמן" בגרמניה.
הישגיו הספרותיים טמונים בעיקר בחידושי הדיאלוג הבימתי של "נטורליזם סדרתי" ובגיבוש ובהגדרה של ה.
הוא גם תרם לצמיחתו של "התיאטרון האינטימי".
חלק משיריו הולחנו על ידי המלחינים אלבן ברג וארנולד שנברג.
לעיתים הוא מצוטט בטעות כמי שטבע את המונח "הרייך השלישי" בהקשר לנאציזם, בגלל רומן שכתב בשנת 1906 באותו שם.
השימוש הנאצי במונח מגיע מספר משנת 1923 בשם "" מאת .
שלאף היה בנו של פקיד מסחרי ב, עיר בסקסוניה-אנהלט שבמרכז גרמניה של ימינו.
מכיוון שמשפחתו חיה בתנאי צפיפות, הוא התגורר באופן זמני אצל סבו.
סבתו, אישה משכילה, תמכה בו בתשוקתו לאמנות וספרות כבר בגיל צעיר.
במתווה אוטוביוגרפי משנת 1902, שלאף טען כי כתב שירים ומחזות לתיאטרון בובות בגיל 12, וסיפורים קצרים בתקופת נעוריו.
הוא גם גילה כישרון לציור.
בשנת 1875, אביו של שלאף קיבל עבודה בעסק בנייה במגדבורג הסמוכה, שבאותה תקופה הייתה עיר תעשייתית מתפתחת.
שלאף חזר למשפחתו, שם אביו אכף משטר קפדני, ושלאף חש יותר פחד מחיבה.
מ-1875 עד 1884, שלאף למד בבית הספר שליד הקתדרלה במגדבורג, והצטרף למועדון סטודנטים, "ברית החיים", בשנת 1882. במסגרת מועדון זה נחשף לכתבים עדכניים בתחומי הפילוסופיה, המדע והספרות.
בשנת 1884 הוא סיים את לימודיו ונסע ללמוד בהאלה, העיר הגדולה ביותר בסקסוניה-אנהלט.
תוכנית הלימודים שלו כללה תאולוגיה, גרמנית, לימודים קלאסיים ופילוסופיה, אך הוא היה עסוק יותר ביצירת קשרים עם סטודנטים אחרים מאשר בלימודיו.
פרסומיו המוקדמים ביותר מתוארכים לתקופתו בהאלה.
הוא עבר ללמוד בברלין בשנת 1885 ובשנת 1886 הצטרף לקבוצה הספרותית "Durch" (דרך) של סופרים נטורליסטים צעירים, כולל גרהרט האופטמן, ו.
לאורך כל לימודיו חש קרוע בין הלימודים לבין הדחף להקדיש את עצמו לחלוטין לכתיבה.
בתקופה זו פיתח שלאף ידידות עם ארנו הולץ, ובסביבות 1887 הסכים להצעה של הולץ לחלוק בית קיץ פנוי של חבר מ ולעבוד משם על כתיבתו.
אז הפסיק את לימודיו הפורמליים.
תחילת העבודה עם ארנו הולץ
שלאף והולץ הציגו את יצירתם המשותפת הראשונה, האנתולוגיה "מסלולים חדשים" (Neue Bahnen), בשנת 1892. בה הופיע לראשונה המונח "נטורליזם סדרתי" (Konsequenter Naturalismus).
האנתולוגיה כללה שלושה חלקים, כל אחד עם הקדמה משלו.
החלק האמצעי פורסם בשנת 1889 תחת שם העט ביארנה ב.
הוא הכיל את הסיפור הקצר "פאפא המלט".
החלק השלישי של האנתולוגיה, הדרמה "משפחת זליקה" (Die Familie Selicke), פורסם בשנת 1890.
בנטורליזם סדרתי, נתקלים בתיאור רגע אחר רגע של אירועים ללא נרטיב כולל או קול חיצוני.
סגנון זה נקרא גם "סגנון השנייה" (Sekundenstil).
ב"פאפא המלט", הסיפור מסופר כמעט כולו באמצעות דיאלוג, שחלק גדול ממנו כתוב בניב.
כמעט אין התערבות של המספר.
הדיאלוג מכיל סתירות, אי-דיוקים דקדוקיים, ניב ורכיבים נוספים של אווירה "ריאליסטית".
היצירות בסיפור מתמקדות במשפחות הרוסות, אלכוהוליזם, מצוקה כלכלית ומחלות.
שמירת אחדות המקום והזמן בנרטיב מעניקה ליצירות אווירה מדכאת.
"משפחת זליקה" (Die Familie Selicke) זכתה להצלחה מועטה בתחילה כאשר הועלתה לראשונה על הבמה באפריל 1890. עם זאת, היו למחזה גם תומכים.
הולץ ושלאף חשו ניכור גובר ביניהם לאורך שנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר מתחים מוקדמים סביב רעיונות אמנותיים הוחמרו על ידי ויכוח ציבורי בנוגע לתרומותיהם ולמעלותיהם היחסיות של שני הכותבים.
המחלוקת הגיעה לשיאה בין השנים 1905 ל-1906. כיום, יוקרתו של שלאף מחווירה בהשוואה לזו של הולץ – מצב נוח בהתחשב בתמיכתו של שלאף בנאצים בשנות ה-30 (הולץ נפטר ב-1928 לפני עליית הנאצים לשלטון).
בשנת 1893, שלאף סבל מהתמוטטות עצבים ואושפז בשאריטה, בית חולים בברלין.
הוא שהה מספר פעמים בבית החולים עד שנת 1897 ותיאר מאוחר יותר את מחלתו כהפרעת עצבים ודיכאון.
הולץ ניצל חוויות אלו כדי להכפיש את חברו לשעבר וכתב על הפרנויה שלו.
ברומנים של שלאף שפורסמו לאחר שנת 1900, ניתן למצוא ייצוגים של התנהגויות סכיזופרניות ופסיכוטיות.
הוא גם החל לחקור את תורת הנסתר והקוסמולוגיה.
שלאף פרסם את המחזה העצמאי הראשון שלו, "מייסטר אלצה" (Meister Oelze), בשנת 1892, והצגת הבכורה שלו בברלין הייתה ב-2 בפברואר 1894. המחזה זכה להצלחה רחבה.
הוא מציג רבים מהמאפיינים שנמצאו ב"מסלולים חדשים", אך גם התמקדות בתהליכים פסיכולוגיים פנימיים.
הוא הפיק מספר מחזות נוספים לאורך שנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר המחזה האחרון שפרסם, "וייגנד" (Weigand), הופיע בשנת 1906. בין השנים 1900 ל-1914 כתב שלאף עשרה רומנים.
יצירותיו מראות השפעות של וולט ויטמן וארנסט הקל, וכן עקבות של דקדנס של מפנה המאה העשרים.
בשנת 1904, שלאף עבר לוויימאר.
תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה הייתה מכה קשה לגאווה הלאומית, אך היא לא שינתה באופן משמעותי את הרעיונות שפיתח שלאף.
כמו סופרים אחרים בתקופה זו, הוא הקדיש את עצמו לעבודתו הספרותית – והתמסר לספקולציות פילוסופיות וקוסמולוגיות.
במהלך המלחמה הוא פיתח רעיונות המקשרים מלחמה לברירה אבולוציונית, וכן רעיונות פטריוטיים של הגמוניה תרבותית גרמנית.
בתקופה זו התפתחה סתירה בין חוסר ההצלחה היחסי של כתביו האחרונים לבין גידול ההכרה הציבורית בו.
במיוחד במהלך ימי הולדת, שלאף נחגג בטקסים ציבוריים, הונצח בקריאת רחובות על שמו, בייסוד "אגודת ידידי יוהנס שלאף" ובהקמת מוזיאון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, שלאף הודה בתמיכה בנאציזם.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הנטורליזם של שלאף התרחב להיבטים גזעיים, אך המושג המעורפל של גזע גרמאני יכול היה לחול כמעט על כל אומה אירופית.
לאחר המלחמה, תפיסותיו של שלאף לגבי אבולוציה ביולוגית התרחבו לעליונות העם הגרמני.
לאחר עליית הנאצים לשלטון במאי 1933, שלאף נבחר ל "המטוהרת".
באוקטובר אותה שנה, שלאף היה בין 88 הסופרים שחתמו על "".
הוא יישר קו עם הנאציזם עד מותו.
שלאף חזר לקוורפורט בשנת 1937. כתביו המאוחרים התמקדו במודל הגאוצנטרי ובספקולציות קוסמולוגיות וברובם לא התפרסמו.
הוא המשיך לקבל פרסים רבים בגיל מבוגר, במיוחד על יצירותיו המוקדמות כסופר נטורליסט.
הוא נפטר בגיל 78, ונציגים בכירים ממשלת הנציונל-סוציאליסטית השתתפו בהלווייתו.
מסמכיו שמורים בספרייה הממלכתית של דורטמונד.
יוונית ( – אֵלִינִיקַה) היא שפה הודו־אירופאית, שמוצאה באזור יוון של ימינו.
היוונית דוּבּרה בתחילה גם לאורך חופי אסיה הקטנה (למעשה דיאלקטים יווניים שרדו באסיה הקטנה עד למאה ה־20) וחלקים מאיטליה ומצרפת.
בעת העתיקה ניתן היה להבחין בין מספר דיאלקטים יווניים, והבולטים בהם היו האיוני, הדורי, האיולי, הארקדו־קיפרי, ניב צפון־מערבי והניב האטי, שהוא למעשה ניב איוני עם תערובת של יסודות דוריים.
בניב האטי נכתבה רוב הספרות הקלאסית היוונית והוא גם משמש בסיס לשפה היוונית המודרנית.
השפה היוונית קיימת בכתב למעלה מ־3,000 שנה.
הדעות חלוקות בדבר מקורות הלשון היוונית, ויש תאוריות שונות בנושא.
אחת מהן טוענת שהיוונית נוצרה עם הגירת דוברי פרוטו־יוונית (יוונית קדומה מאוד) אל יוון, שהתרחשה בין השנים 3200 לפני הספירה ו־1900 לפני הספירה.
תאוריה אחרת טוענת שהיוונית התפתחה ביוון עצמה מתוך שפה הודו־אירופאית קדומה.
יוונית אַטִית היא הניב היווני של אתונה; חלק ניכר מהספרות היוונית שהגיעה לידינו כתובה ביוונית אטית.
בתקופה ההלניסטית השפה היוונית התפשטה לאזורים רבים בעולם, בהם לא דיברו קודם לכן יוונית, וכך הלכה והתפשטה שפה יוונית בעלת אלמנטים משותפים, ואילו הניבים השונים של היוונית הקלאסית דעכו.
השפה החדשה נקראה יוונית קוֹינֶה (κοινη ביוונית מודרנית מבוטא "קיני"), היינו יוונית "משותפת", שהיא בבסיסה יוונית אטית בתוספת מעט איונית ובה נכתבו לימים תרגום השבעים והברית החדשה.
לאלכסנדר הגדול נודע תפקיד מהותי בשילוב הניבים היווניים.
הניב המשותף הקל על התקשורת בתקופה ההלניסטית, ומשנלמד על ידי בני המדינות שכבש, הפכה היוונית לשפה עולמית לזמן מה.
היוונית המשותפת הזו שימשה לינגואה פרנקה של האימפריה הרומית במשך שנים רבות.
לימים, עם פיצול האימפריה הרומית, הפכה היוונית לשפה הרשמית של האימפריה הרומית המזרחית, לימים האימפריה הביזנטית (יוונית זו נקראה "יוונית ביזנטית"), ומקץ מאות שנים נוספות התגלגלה ליוונית מודרנית של ימינו.
מערכת ההגה של הלשון היוונית העתיקה מבחינה בין 12 תנועות (חלקן נכתבות כדיגרף, דהיינו צירוף של צמד אותיות), מהן 5 קצרות ו־7 ארוכות.
בנוסף קיימים 10 צירופים שונים של דיפתונגים.
בתחום מערכת העיצורים ראוי להזכיר כי היוונית מכירה בנישוף כתכונת מבדילה בחלק ממערכת עיצוריה.
היוונית העתיקה הבחינה בין שלושה סוגים שונים של הטעמה, אשר יכולים היו להופיע על אחת משלוש ההברות האחרונות של המילה.
המורפולוגיה של הלשון היוונית העתיקה, בדומה לשפות הודו־אירופאיות אחרות, מתאפיינת בנטייתה – לדוגמה, לשמות עצם יש חמש יחסות, שלושה מינים (זכר, נקבה, סתמי), ושלושה מספרים (יחיד, זוגי, רבים), ואילו לפעלים יש חמישה מודוסים, שלושה (פעיל, סביל, מדיום), מין אחיד, שלושה גופים ושלושה מספרים.
הכתב היווני המוקדם ביותר שידוע כיום הוא כתב קווי ב' (Linear B), שהוא כתב הברות.
בכתב זה נכתב ניב מיקֵנִי קדום.
לוחות חרס ועליהם כתבים בקווי ב' נחשפו בתחילת המאה העשרים, אך פוענחו רק בשנת 1953 (על ידי מייקל ונטריס).
לאחר חורבן התרבות המיקנית, נעלם הכתב למשך כחמש־מאות שנים.
משחר התקופה הקלאסית, היוונית נכתבה באלפבית היווני, שמקורו בכתב הפניקי.
כתב זה הגיע ליוון בערך בתקופת הומרוס.
הטקסטים היחידים אשר שרדו מהתקופה המיקנית הם רשימות מצאי של מחסנים.
היוונים אימצו את האותיות הפיניקיות בסדר העברי הידוע כיום, אולם שינו את ערכן של חלק מהאותיות, והוסיפו סימנים לייצוג צלילים יווניים.
למידע נוסף ראו: אלפבית יווני.
היוונית המודרנית היא שפה חיה, ומלומדים מסוימים הטעימו מאוד את הדמיון בינה לבין היוונית העתיקה בת אלפי השנים.
המידה בה יכול דובר יוונית מודרנית להבין יוונית עתיקה איננה ברורה דיה.
טוענים שדובר יוונית מודרנית "משכיל דיו" מסוגל לקרוא יוונית עתיקה, אך לא ברור כמה חשיפה לדקדוק ואוצר מילים שהתיישן דרושה להשגת יכולת כזו.
עד למאה ה־19 יוון הייתה מחולקת למדינות קטנטנות שלרובן הייתה עיר אחת בלבד.
אמנם יכול היה יווני מאזור אחד להבין את שפת חברו מאזור אחר, אך הניב בין שתי ערים, אפילו סמוכות, עשוי היה להיות שונה.
בשנת 1821 נוסדה המדינה היוונית והוחלט על מיסודן של שתי שפות שתהיינה רשמיות: השפה העממית (δημοτική, "דימוטיקי"), שעיקרה הם ניבי הפלופונס, והשפה המיטהרת (καθαρεύουσα, "קאתארבוסה") בה ניתנה עדיפות לצורות העתיקות.
בין השנים 1834 ו־1976 ניסו לכפות "שפה טהורה" ביוון – מעין ניסיון לבטל מאות שנים של התפתחות לשונית טבעית – כצורה הרשמית היחידה של הלשון היוונית.
לאחר שנת 1976 התקבלה לשון העם על ידי ממשלת יוון כצורה הרשמית והמעשית של השפה.
מילים וביטויים רבים נותרו בעינם לאורך מאות השנים, ואף חלחלו לשפות אחרות, כולל לטינית, גרמנית, צרפתית, אנגלית, ועברית.
יוונית עתיקה (Ἑλληνική) היא כינוי ליוונית בשלב ההתפתחות ההיסטורי שלה החל במאה ה-9 לפנה"ס עד למאה ה-6. תקופה זו מקבילה לשלוש התקופות של יוון העתיקה – הארכאית, הקלאסית וההלניסטית.
ליוונית העתיקה קדמה היוונית המיקנית.
בזמן התקופה ההלניסטית היוונית העתיקה הייתה ידועה כקוֹינֶה, אשר לימים, עם פיצול האימפריה הרומית, הפכה לשפה הרשמית של האימפריה הרומית המזרחית, לימים האימפריה הביזנטית.
יוונית זו כבר נקראה "יוונית ביזנטית", ומקץ מאות שנים נוספות התגלגלה ליוונית המודרנית של ימינו.
היוונית העתיקה הייתה שפתם של הומרוס ושל ההיסטוריונים, המחזאים והפילוסופים של תור הזהב של אתונה.
דרך הלטינית, שורשים רבים בשפה היוונית העתיקה התגלגלו לשמותיהם המדעיים של מינים רבים.
השפה היוונית קיימת בכתב למעלה מ-3,000 שנה.
אחת מהן טוענת שהיוונית נוצרה עם הגירת דוברי פרוטו-יוונית (יוונית קדומה מאוד) אל יוון, שהתרחשה בין השנים 3200 לפני הספירה ו-1900 לפני הספירה.
על פי תאוריה אחרת, היוונית התפתחה ביוון עצמה מתוך שפה הודו-אירופית קדומה.
ליוונית העתיקה היו מספר ניבים, המחולקים לארבע קבוצות: יוונית איונית, ארקדו־קיפרית, יוונית איולית ויוונית מערבית.
הניב הידוע ביותר הוא היוונית האַטִית, הניב של אתונה.
חלק ניכר מהספרות היוונית הידועה כיום כתובה בניב זה.
בתקופה ההלניסטית, השפה היוונית התפשטה לאזורים רבים בעולם, בהם לא דיברו קודם לכן יוונית, וכך הלכה והתפשטה שפה יוונית בעלת אלמנטים משותפים, ואילו הניבים השונים של היוונית הקלאסית דעכו.
השפה החדשה נקראה יוונית קוֹינֶה (κοινη), היינו יוונית "משותפת", שהיא בבסיסה יוונית אטית בתוספת מעט איונית ובה נכתבו לימים תרגום השבעים והברית החדשה.
מערכת ההגה של הלשון היוונית העתיקה מבחינה בין 12 תנועות (חלקן נכתבות כדיגרף, דהיינו צירוף של צמד אותיות), מהן 5 קצרות ו-7 ארוכות.
בנוסף קיימים 10 צירופים שונים של דיפתונג.
המורפולוגיה של הלשון היוונית העתיקה, בדומה לשפות הודו-אירופיות עתיקות אחרות, מאופיינת בנטייתה הרבה: לשמות (שמות עצם, שמות תואר, וכינויים) יש חמש יחסות, שלושה מינים (זכר, נקבה, סתמי), ושלושה מספרים (יחיד, זוגי, רבים), בעוד שלפעלים יש ארבע דרכים (מודוסים), שלושה אופנים (פעיל, סביל, מדיום), שלושה גופים, ושלושה מספרים.
יוז'נו-סחלינסק היא עיר ברוסיה באי סחלין, אשר באוקיינוס השקט.
העיר נמצאת בחלק הדרום-מזרחי של האי על נהר סוסויה.
העיר נוסדה בשנת 1882 ככפר מהגרים מאזור אירקוצק ומחנה פושעים בשם ולדימירובקה.
ב-1890 ביקר בעיר הסופר הרוסי אנטון צ'כוב ותיאר אותה בספרו "המסע לסחלין".
בשנת 1945 הוחזרה לרוסיה, וצורפה למחוז חברובסקי, רוב המהגרים היפניים אולצו לשוב למולדתם.
ב-4 ביולי 1946 שונה שמה ליוז'נו-סחלינסק והעיר הפכה גם למרכז חבל סחלין.
יוונית הומרית היא צורה של השפה היוונית העתיקה, שבה השתמש הומרוס באיליאדה ובאודיסאה.
זוהי גרסה עתיקה ליוונית יונית, עם תוספות מניבים יוונים אחרים, כגון היוונית האיולית.
בתקופה מאוחרת יותר, צורה זו של היוונית שימשה בסיס ליוונית אֶפִּית, השפה של השירה האפית, שהתאפיינה בהקסמטר דקטילי של משוררים כמו הסיודוס.
שלא כמו צורות מאוחרות יותר של היוונית, היוונית ההומרית לא כללה שימוש של תווית יידוע (ה' הידיעה) אמיתית.
חיבורים ביוונית אֶפִּית מקורם בשנים שבין התקופה היוונית ועד המאה ה-3 לספירה.
יוונית קוֹינֵה (ἡ κοινὴ διάλεκτος) היא שפה יוונית עתיקה שדוברה בתקופה ההלניסטית ואחריה (בערך 300 לפנה"ס – 300 לספירה).
שפת הקוינה נקראת גם יוונית אלכסנדרית, יוונית הלניסטית, יוונית נפוצה או שפת הברית החדשה.
שפה זו חשובה לא רק להיסטוריה היוונית בתור הניב היווני הנפוץ הראשון והאם של היוונית המודרנית, אלא גם ניכרת בהשפעתה על העולם המערבי כלינגואה פרנקה של מדינות הים התיכון בעת העתיקה.
הקוינה הייתה גם שפת המקור של הברית החדשה ושל לימוד והפצת הנצרות.
נוסף לכל, יוונית קוינה הייתה לשפה שנייה בלתי-רשמית באימפריה הרומית.
היגוי המילה "קוינה" עבר כמה שלבים.
בתחילה נאמר קוֹיְנֵה או קוׂיְנִי, מאוחר יותר (אחרי המאה 10) נאמר קיני (kyni) וביוונית חדשה אומרים "קִינִי".
במחקר עדיין נהוג לכנות את שם השפה הזאת על פי הגיית המלה הזו (שפירושה "משותפת") ביוונית הקלאסית, כלומר קוֹיְנֵה, במלרע, כאשר ההברה האחרונה מוטעמת.
הקוינה החלה לקבל צורה של ניב נפוץ בצבאות אלכסנדר הגדול.
בזמן שמדינות יווניות מאוחדות תחת הנהגת המקדונים, כבשו ויישבו את העולם, שפתם החדשה דוברה ממצרים ועד הודו.
למרות שהקוינה התעצבה בסוף התקופה הקלאסית, נקודת ההתחלה הסמלית של התקופה השנייה של השפה היוונית (התקופה הפוסט-קלאסית) מסומנת במותו של אלכסנדר מוקדון והתחלת התקופה ההלניסטית ב-323 לפנה"ס.
התקופה הפוסט-קלאסית של השפה היוונית הייתה במהלך התקופה ההלניסטית והרומית עד לתחילת ימי הביניים, אז החל סופה של היוונית הפוסט-קלאסית והמעבר ליוונית של ימי הביניים - יוונית מדיבלית, עם ייסודה של העיר קונסטנטינופוליס על ידי קונסטנטינוס בשנת 330.
המילה קוינה , שפירושה ביוונית הוא "משותפת", היא מונח שיושם בעבר על ידי משכילים במהלך ההיסטוריה היוונית, על מספר צורות של השפה היוונית.
במספר אקדמיות הניחו שמדובר בשפה הפרוטו יוונית, בעוד שאחרים התייחסו לכל צורה של השפה היוונית שהשתלבה בשפה הספרותית.
בזמן שהקוינה נעשתה בהדרגה שפה ספרותית, מספר אנשים חילקו אותה לשתי צורות: היוונית ההלניסטית, בתור הצורה הספרותית הפוסט-קלאסית; והקוינה, בתור השפה המדוברת.
אחרים בוחרים לייחס את הקוינה כניב אלכסנדרי (הניב של העיר אלכסנדריה).
השורשים הלשוניים של היוונית הנפוצה אינם ברורים מאז התקופה העתיקה.
במהלך התקופה ההלניסטית, רוב המשכילים חשבו על קוינה כתוצאה של ערבוב ארבעת הניבים היווניים העתיקים.
נקודת מבט זו נתמכה בתחילת המאה ה-19 על ידי הבלשן האוסטרי פ.
קְרֶסְטְשְמֶר בספרו Die Entstehung der Koine ("מקור הקוינה", 1901), בזמן שהמשכיל הגרמני ווילאמוֹוִיץ והבלשן הצרפתי אנטוני מֶיְיֶה, התבססו על האלמנטים האטים של הקוינה, והחשיבו את הקוינה כצורה מופשטת של יוונית יונית.
התשובה האחרונה לשאלת שורשי הקוינה שמקובלת כיום על ידי אקדמאים, ניתנה על ידי הבלשן היווני, ג.
האצידאקיס, שהוכיח ש"הגרעין היציב" של הקוינה היא יוונית אטית.
כלומר, שפת הקוינה היא שילוב של ארבעת הניבים, כאשר האטית היא היציבה והחזקה מביניהם.
רמת הבליטות של שלושת הניבים האחרים, השתנתה לפי האזור ביוון ובאסיה הקטנה שבה דוברה - לדוגמה, היוונית היוֹנית בלטה יותר בשפת הקוינה שדוברה בחוף המערבי של אסיה הקטנה, שם דוברה היוֹנית לפני עליית הקוינה.
לימוד כל המקורות משש המאות שבהן הייתה הקוינה שפה חשובה, חושף שינויים לשוניים מיוונית עתיקה בפונולוגיה (תורת ההגה), מורפולוגיה (תורת הצורות), תחביר, אוצר מילים ואלמנטים אחרים של שפה מדוברת.
בין השינויים הלשוניים שהתרחשו בשפת הקוינה, היוונית קיבלה דמיון רב לצורות המדיבלית והמודרנית, כך שניתן למצוא כמעט את כל המרכיבים של יוונית מודרנית בטקסטים שנכתבו בקוינה.
מכיוון שרוב השינויים בין יוונית עתיקה ליוונית מודרנית התרחשו ביוונית הקוינה, שפה זו ניתנת להבנה על ידי רוב דוברי היוונית המודרנית כיום.
יוונית אַיולית הוא מונח בלשני המשמש לתאר מספר ניבים יווניים עתיקים, שדוברו בעיקר בבויאוטיה, תסאליה, באי לסבוס ובמושבות יווניות אחרות.
המונח נטבע על שם השבט היווני הקדום, האיולים.
ישנה סברה לפיה דוברי האיולית מייצגים את גל העלייה היווני השני (של האכאים) ממרכז אירופה (או לפי דעות אחרות, משטח אוקראינה של ימינו).
הניב האיולי עתיר ארכאיזמים בהשוואה לניבים האחרים של היוונית העתיקה, אבל גם הרבה חידושים.
שיריהם של סאפפו ואלקאיוס נכתבו באיולית.
יוונית אִיוֹנִית (או יוֹנִית) היא ניב יווני עתיק , על שם השבט היווני העתיק, האיונים.
הניב האיוני התפשט מיוון היבשתית אל האיים שבים האגאי, בזמן הפלישה הדורית, בערך במאה ה-11 לפני הספירה.
בסוף תקופת המעבר היוונית במאה השמינית לפנה"ס, מרכז החוף המערבי של אסיה הקטנה, כולל האיים כיוס וסאמוס, כונו איוניה.
הניב האיוני דובר גם באיים שבמרכז הים האגאי ובאי אֶוּבּוֹיָה, שמצפון לאתונה.
בעקבות התיישבות האיונים בשטחים נוספים, התפשט הניב במהרה לצפון הים האגאי, לאזור הים השחור, ולמערב הים התיכון.
הניב האיוני מחולק לשתי תקופות: איונית עתיקה ואיונית חדשה.
המעבר המדויק בין שתי התקופות אינו ידוע, אך משוער כי הוא התרחש בסביבות שנת 600 לפנה"ס.
יצירות הומרוס (האיליאדה, האודיסאה, וההמנונים ההומריים) והסיודוס נכתבו בניב ספרותי מלאכותי (שלא שימש ניב מדובר בשום תקופה) שמכונה במחקר יוונית אפית או הומרית, אשר ברובו מבוסס על איונית עתיקה, עם השפעה איולית.
המשורר ארכילוכוס כתב באיונית עתיקה.
המחברים הבולטים ביותר שכתבו באיונית חדשה הם הרודוטוס והיפוקרטס.
לאות Ξ ולשלוש האותיות שלא הגיעו מהאלפבית הפיניקי ומופיעות לפני Ω – Φ, Χ ו־Ψ – היו ערכים שונים במקומות שונים.
בעוד שבחלק מהניבים הקדומים שימשה האות Ο לתנועות ŏ/ō, באלפבית של איוניה, , פארוס ומלוס האות Ω נוצרה לייצוג התנועה ō (להבדיל מ־ŏ), והופעתה בסוף סדר האלפבית מצביעה על היותה המצאה מאוחרת, כנראה וריאציה נוספת של האות הפיניקית ע, מהמאה ה־7 לפנה"ס.
יוונית דורית היא קבוצת ניבים יווניים עתיקים שדוברו בדרום ובמזרח הפלופונסוס, בכרתים, רודוס, ובאיים אחרים בים האגאי.
בעבר הייתה מסורת שלפיה הדורית הגיעה לראשונה לאזורים הללו מן הצפון, על ידי פלישה דורית שהתרחשה בערך ב-1150 לפנה"ס.
נוכחותה של מדינה דורית (דוריס) ביוון, מצפון למפרץ קורינתוס, הובילה לתאוריה שמקורות הניב הדורי נמצאים בצפון-מערב יוון ואפילו בחבל הבלקן.
כל מקום שבו דוברה השפה הדורית חייב להשתייך ליוון, מכיוון שאין אף עדות ארכאולוגית או מסורת עתיקה שמראה שהיוונים נכנסו ליוון ממדינה אחרת.
למרות זאת, הגבול העתיק המדויק בין דוברי הדורית לבין דוברי המקדונית אינו ידוע.
יש מספר תאוריות שונות על סיווג ומיון היוונית הדורית.
הדעה הרווחת היא שדורית היא תת-קבוצה של היוונית המערבית.
חלק מהמומחים משתמשים במונחים יוונית צפונית או יוונית צפון-מערבית.
עם זאת, ההבחנה הגאוגרפית היא מילולית בלבד ומכונה בשם שגוי למראית עין: כל הניבים המסווגים כדורים דוברו דווקא באזורים הדרומיים של יוון .
ה"יוונית צפונית" מבוססת על ההנחה שהדורים הגיעו מהצפון ומהעובדה שהדורית קרובה ביותר לשפה היוונית הצפון-מערבית.
מועד ההפרדה בין שני הניבים אינו ידוע.
רוב תושבי צפון-יוון דיברו כנראה ניב אחד בזמן הפלישה הדורית; ללא ספק, הדורית יכלה להיבדל עוד יותר לניבים הקלאסיים שלה כשהדורים הגיעו למקומם בדרום יוון.
לכן יוונית מערבית היא השם המדויק ביותר לניבים הקלאסיים.
יוונית טסאקונית, צאצא של הניב הדורי, עדיין מדוברת על ידי תושבים בדרום החוף הארגולי של הפלופונסוס במחוז ארקאדיה, ומהווה מקור עניין רב ללשונאים.
הניבים הנכללים בקבוצת היוונית הדורית
יוונית לקונית דוברה על ידי אוכלוסיית לאקוניה בדרום הפלופונסוס, וגם על ידי מושבותיה, טאראנטו והראקליה, בדרום איטליה.
לאקוניה הייתה למעשה ספרטה העתיקה.
לאקונית נמצאה בכתבים על כדים ואבנים מהמאה ה-7 לפנה"ס.
מסמכים רבים מהעיר ספרטה שרדו, שכותביה קראו לעצמם לאקדיימונים על-שם העמק שבו הם חיו.
הומרוס קורא לו "לאקדיימון החלול".
המשורר הספרטני אלקמן מהמאה ה-7 לפנה"ס, השתמש בניב שחלק מחשיבים אותו כלאקוני בעיקרו.
יוונית ארגולית דוברה בצפון-מזרח הפלופונסוס, במקומות כמו ארגוס, מיקנאי, הרמיונה, טרויזן ואפידאורוס; הארגולית דוברה גם קרוב לאתונה, כמו למשל באי אגינה.
מכיוון שיוונית מיקנית דוברה באזור זה של יוון בתקופת הברונזה, זה ברור שהדורים כבשו את האזור, אבל לא הצליחו לכבוש את אטיקה.
במקום, הם כבשו את כרתים ורודוס.
עדות כתובה של הארגולית קיימת לפחות מהמאה ה-6 לפנה"ס.
יוונית קורינתית דוברה במצר שבין הפלופונסוס ומרכז יוון; כלומר, במצר קורינתוס.
ערים ומדינות שדיברו בניב זה היו קורינתוס, סיקיון, קלאונאי, פליוס ובמספר מושבות שלהם.
כתבים עתיקים של קורינתית נמצו בקורינתוס קיימים מתחילת המאה ה-6 לפנה"ס, ובהם כתוב באותו הכתב כמו ביוונית אטית.
קורינתוס סותרת את הדעה הקדומה שהדורים היו מיליטריסטים.
קורינתוס, שהייתה ממוקמת על נתיב מסחר בינלאומי, שיחקה תפקיד ראשי בתִרְבּוּת-מחדש של יוון, אחרי מאות שנים של קריסה והתבודדות שבאו בעקבות התמוטטות יוון המיקנית.
ניבים נוספים: יוונית מגארית ממגארה, יוונית רודית מרודוס, יוונית קואית, יוונית תרית, יוונית קירנית מקירנה ויוונית כרתית מכרתים.
ניבים צפון-מזרחיים: קבוצה זו שונה במקצת מהקבוצה הדורית.
בין אם נחשבת כחלק מיוונית דורית, או אחת משתי תתי-הקבוצות של יוונית מערבית (כשהשנייה היא יוונית דורית), ההבדל בין שתי הקבוצות הוא מילולי בלבד.
הניבים הצפון-מזרחיים שונים מהניבים הדורים בשני מאפיינים: האחד, מושא עקיף בגוף שלישי-רבים (בצפון-מזרחית יש תוספת של "οις", שנהגת כ-ois; בדורית תוספת של "σι", שנהגת כ-si).
השני, "εν" + יחסת הפעול (אקוזטיב), במקום "εις" (נהגה: eis).
הניבים הם: פוסית, דלפית, לוקרית, אלית וקוינה צפון-מזרחית.
באלפביתים היווניים של כרתים, תרה, מלוס ו אותיות אלה לא התקיימו כלל.
באלפביתים של , חלק מהאיים האגאיים היוניים, קורינתיה וארגוס שימשה Ξ ל־ks ו־Ψ ל־ps, מה שהפך בסוף לאלפבית האטי הקלאסי.
יוונית ביזנטית, יוונית מדיבלית או יוונית של ימי הביניים, הם מושגים בלשניים שמתארים את התקופה הרביעית בהיסטוריה של השפה היוונית, תקופה שנמשכה מהעברת בירת האימפריה הרומית מרומא לקונסטנטינופול ב-330, ועד נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית ב-1453.
כאשר הועברה בירת האימפריה הרומית לקונסטנטינופול במאה הרביעית, המשיכה הלטינית להיות השפה הרשמית של כל האימפריה.
עם זאת, השפה המדוברת והספרותית של האימפריה הרומית המזרחית הייתה יוונית.
יוונית הייתה גם שפת הכנסייה והחינוך, בזמן שהאוניברסיטאות יצרו שילוב של שתי השפות.
אף על פי שהדיגלוסיה היוונית-לטינית החדשה נמשכה יותר משתי מאות, העדיפו קיסרי האימפריה הביזנטית את השימוש הרשמי ביוונית על-פני הלטינית מההתחלה.
הלטינית נשמרה בכתבים ובמטבעות עד המאה ה-11.
ההפרדה של דוברי הלטינית ושל דוברי השפה המשולבת בחלק המערבי של האימפריה, האיצה את ההלניזציה של החלק המזרחי.
מאוחר יותר, כאשר שושלות מלכים יווניים ביססו את עצמם בכתר הביזנטי, שונתה השפה הרשמית ליוונית, אשר החליפה את הלטינית לגמרי.
היוונים של מזרח האימפריה שימרו את השם ה"רומי", והמדינה הביזנטית בימי הביניים המשיכה להיקרא "Ρωμανία" (רומא), גם הרבה אחרי שהעיר רומא ושאר האימפריה המערבית נכבשו על ידי הגרמאנים.
בסופו של דבר, הפכה המילה "Ρωμαίοι" (רומאים) להיות מילה נרדפת ל-"Έλλην" (יוונים); בשם "Ρωμαίοι" (רומאים) נעשה שימוש של תואר יוקרה, שהראה את יראת הכבוד אל האימפריה הרומית העתיקה.
המרכז הלשוני והתרבותי של היוונים בזמן התקופה הביזנטית היה קונסטנטינופול.
הבירה שימשה כמרכז לשוני של ההלניזם הביזנטי, הן של השפה הספרותית והן של המדוברת.
היוונית הביזנטית לא הייתה מערכת לשונית הומוגנית, אלא מגוון של ניבים ושלבים בהתפתחות של דיגלוסיה יוונית.
הדיגלוסיה התבטאה בשונות ניכרת בין לשון הדיבור ולשון הכתיבה.
בעוד שלשון הדיבור התפתחה מיוונית קוינֶה (Koiné), הלשון המדוברת ברחבי העולם ההלניסטי, נעשתה הכתיבה בלשון גבוהה יותר, שהשתמשה במאפיינים הן של הקוינה שבו נכתבה הברית החדשה, והן של יוונית אטית שבה נכתבה הספרות היוונית הקלאסית.
אולם בהדרגה אימצה גם הלשון הכתובה מאפיינים של שפת הדיבור, ולקראת סוף המאה ה-11 החלה להופיע ספרות המאפיינת שלב התפתחות זה, והקרובה בדקדוק ובפונולוגיה שלה ליוונית מודרנית.
יוונית מודרנית (Νέα Ελληνικά או Νεοελληνική, כלומר נאו-הלנית; ידועה גם כ-Ρωμαίικα, כלומר רומאית) היא מונח לניבי השפה היוונית המדוברים כיום.
יוונית מדוברת כיום בפי 17 מיליוני אנשים, בעיקר ביוון ובקפריסין, אך גם בפי מיעוטים רבים ברחבי העולם.
בפרספקטיבה היסטורית, מייצג המונח "יוונית מודרנית" את כל סוגי היוונית שדוברו בתקופה שבין נפילת האימפריה הביזנטית (1453) ועד ימינו.
זאת, בניגוד לממצאי מחקרים שונים, הגורסים כי תקופה זו החלה כבר בשנת 1204 (נפילת קונסטנטינופול בידי הצלבנים, במסגרת מסע הצלב הרביעי).
במהלך רוב הזמן הזה, השפה התקיימה במצב של דיגלוסיה, כאשר הניבים האזוריים התקיימו זה לצד זה.
בייחוד, במהלך רוב המאות ה-19 וה-20, היא נודעה בסוגיה השונים של ניביה, כמו גם ב"קאתארבוסה" הנלמדת.
כיום, יוונית מודרנית סטנדרטית, המבוססת בעיקר על ניביה העממיים, היא השפה הרשמית ביוון ובקפריסין.
המונח "יוונית" יוצר ענף עצמאי של השפות ההודו-אירופיות.
בתוך היוונית, כל הצורות של יוונית מודרניות שקיימות עד היום (מלבד יוונית צאקונית), הן "צאצאיות" של הקוינה הנפוצה של סוף התקופה הקלאסית.
לכן, יש הגורסים כי ניתן לסווגן כ"צאצאיות" של יוונית אטית, הניב שדוּבר בתוך וליד אתונה בתקופה הקלאסית.
צאקונית, ניב מבודד שמדובר כיום בפי אוכלוסייה הולכת ופוחתת בפלופונסוס, היא צאצאית של הניב הדורי.
מספר ניבים מודרניים אחרים משמרים אלמנטים של ניבים עתיקים שונים של היוונית; עם זאת, שפת קוינה אטית מהווה את השורש הלשוני של כל הניבים היווניים המודרניים.
יוונית מודרנית מדוברת כיום על ידי 17 מיליון אנשים, בעיקר ביוון ובקפריסין.
בנוסף, ישנן אוכלוסיות דוברות-יוונית בגאורגיה, בולגריה, אוקראינה, רוסיה, מצרים, טורקיה, הרשות הפלסטינית, אלבניה, מקדוניה ודרום איטליה.
השפה מדוברת גם בארצות רבות שבהן התיישבו היוונים, ביניהן ארגנטינה, ארמניה, אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, קנדה, דנמרק, צרפת, גרמניה, הולנד, דרום אפריקה, שוודיה, נורווגיה, ארצות הברית ובריטניה.
יוונית היא השפה הרשמית של יוון, שבה היא מדוברת על ידי בערך 99.5% מהתושבים.
יוונית היא גם השפה הרשמית בקפריסין, יחד עם אנגלית וטורקית.
בשל חברותן של יוון ושל קפריסין באיחוד האירופי, יוונית היא אחת מ־20 השפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
הניבים העיקריים של יוונית מודרנית הם:
יוונית עממית (דמוטית - Δημοτική): במהלך ימי הביניים, עוד לפני המאה ה-13, השפה המקומית של ביזנטיון, בעיקר ביוון, אסיה הקטנה וקונסטנטינופול.
יוונית עממית היא כיום השפה הרשמית של הרפובליקה ההלנית (יוון) ושל קפריסין, ונקראת גם יוונית קוינה מודרנית, כלומר יוונית מודרנית נפוצה.
ליוונית דמוטית יש מספר צורות אזוריות, השונות אחת מן השנייה במעט.
הצורות מחולקות לשתי קטגוריות ראשיות: צפונית ודרומית.
דוגמאות לניבים צפוניים הם רומלית, אפירית, תסלית, מקדונית ותראקית.
הקטגוריה של הניבים הדרומיים מחולקת אף היא לשלוש קבוצות, הכוללות ניבים מ:
מגארה, אגינה, אתונה העתיקה, קימי ומאינה.
הפלופונסוס (מלבד מאינה), האיים הקיקלדים, האיים האיוניים ואפירוס הצפוני.
קאתארבוסה (Καθαρεύουσα): סוציולקט חצי-מלאכותי שנוצר במאה ה-19 בזמן הקמתה של המדינה היוונית המודרנית, כמיזוג בין יוונית עתיקה ליוונית עממית מודרנית.
הקתארבוסה הייתה השפה הרשמית של יוון עד 1976. ניב זה נכתב בכתב יווני פוליטוני.
זאת ועוד, בזמן שביוונית עממית ישנן מילים שאולות מטורקית, לטינית, איטלקית ועוד שפות אחרות, בקתארבוסה רוב מילים אלו טוהרו מן השפה.
צאקונית: מדוברת כיום רק בעשרה כפרים מסביב לעיר ספרטה במחוז לאקוניה בדרום הפלופונסוס.
צאקונית התפתחה ישירות מהניב הלאקוני (ספרטנית עתיקה), ולכן נחשב "צאצא" של הענף הדורי של השפה היוונית.
לניב זה אין ירושה משפת הקוינה, והוא שונה באופן מובהק משאר צאצאי הדורית (כמו דמוטית ופונטית).
פונטית (Ποντιακά): דוברה במקורה באזור פונטוס של אסיה הקטנה, עד שרוב דובריה הועברו ליוון, במהלך חילוף אוכלוסין גדול בין טורקיה ויוון שבא בעקבות הריסתה של העיר סמירנה.
מקורה ביוונית הלניסטית ומדיבלית, אבל הפונטית שימרה מאפיינים של יונית מאז התיישבויות עתיקות.
קפדוקית: ניב קרוב לפונטית, ובעל אותו גורל כמוה.
מקורה גם בלשונות ההלניסטיות (קוינה) והביזנטית של ימי הביניים, ודובריה התיישבו במרכז יוון במהלך חילוף האוכלוסין הגדול.
איטלקית דרומית (גריקו): מדוברת על ידי בערך 15 כפרים במחוזות קלבריה ופוליה באיטליה.
הניב הדרום-איטלקי הזה הוא הסימן האחרון ששרד של אלמנטים הלניסטים בדרום איטליה.
מקורה הישיר הוא המתיישבים הדורים שיישבו את אזור זה, והגיעו מספרטה וקורינתוס ב-700 לפנה"ס, ולכן מקורה הוא בענף הדורי של יוונית עתיקה.
ניב זה התפתח בעצמאיות משפת הקוינה, אבל הושפעה מאוד על ידי יוונית מימי הביניים, שהיא עצמה מקורה ביוונית אטית.
יוואנית: ניב של יהודים רומניוטים שלא מזמן נכחד.
השפה כבר הייתה בשקיעה למשך מאות שנים, עד שרוב דובריה נהרגו בשואה.
אחר-כך, השפה נשמרה על ידי עולים רומניוטים לישראל, שם היא הוחלפה בטבעיות לעברית.
יוונית מודרנית נכתבת בצורה האיונית המאוחרת של האלפבית היווני.
האלפבית הזה נחשב לאלפבית הראשון שבו יש ייצוג מלא לתנועות בערך שווה עם עיצורים, בניגוד לקודמו, האלפבית הפיניקי.
הכתבים העתיקים ביותר שהתגלו של האפלבית היווני, מקורם במאות ה-8 וה-9 לפנה"ס.
הוא קיבל את צורתו האחרונה באתונה ב-403 לפנה"ס, והחליף סוגים אזוריים אחרים של אלפבית, בגלל שימושו בכתיבת הניב היווני אטי הנפוץ בזמן תקופת יוון ההלניסטית.
האלפבית היווני כולל 24 אותיות, לכל אחת שתי צורות: אות גדולה ואות קטנה (מלבד האות סיגמא שלה יש גם צורה של אות סופית):
הצירוף μπ נהגה כבּי"ת דגושה בעברית.
הצירוף ντ נהגה כדל"ת בעברית.
הצירוף γι נהגה כ-Y באנגלית.
הצירוף τσ נהגה כצד"י בעברית.
הצירוף τζ נהגה כמו "דְּזְ".
הצירוף ευ נהגה כ-אֶב לפני עיצורים קוליים ו-אֶף לפני עיצורים אטומים.
הצירוף αυ נהגה כ-אַב לפני עיצורים קוליים ו-אַף לפני עיצורים אטומים.
הצירוף ου נהגה כשורוק בעברית.
בנוסף לאותיות האלפבית, ליוונית יש מספר סימנים דיאקריטיים, שרובם הוצאו משימוש רשמי ביוון ב-1982, מכיוון שלא היו נחוצים לציון ההגייה העכשווית של השפה.
הדקדוק של היוונית המודרנית משמר מאפיינים סינתטיים חזקים מהיוונית העתיקה, כלומר שפה שבה היחסים התחביריים והמשמעות של המשפט נעשים תוך שימוש בהטיות של מילים וחיבור מורפמות.
עם זאת, השפה עברה שינויים כחלק מתהליך שעברו שפות הודו-אירופיות אחרות ממבנים יותר סינתטיים – ליותר אנליטיים.
היוונית המודרנית איבדה לחלוטין את ההדיגאמה.
אין התאחדות עם עיצורים אחרים.
נפילה יכולה להיות בסביבה מוגדרת – באותם מקומות יכול להיות פיצוי.
בניגוד לכך, ביוונית עתיקה יש כללים נוקשים מאוד על עיצורים שיכולים לבוא בסוף מילה: רק בעלי סונוריות גבוהה.
יש גם הגבלות על צרורות.
הדקדוק של היוונית המודרנית כולל מערכת של 8 זמנים:
לא מושלם (Παρατατικός) – מעין עבר מתמשך.
משמש לתאר פעולה ממושכת שנעשתה בעבר.
עבר פשוט (Αόριστος) – משמש לתיאור פעולה לא ממושכת בעבר.
עתיד עוקב (Εξακολουθητικός Μέλλοντας) – משמש לתיאור פעולה עתידית ממושכת.
מבנה המשפט בזמן זה יכלול פה θα + פועל בהווה.
עתיד קבוע (Στιγμιαίος/Συνοπτικός Μέλλοντας) – משמש לתיאור פעולה עתידית לא ממושכת.
גם כאן, מבנה משפט יכלול פה θα + פועל בהווה, אך בהטיה "מושלמת" שאינה עומדת לבדה.
הווה מושלם פשוט (Παρακείμενος) – משמש לתיאור פעולה שנעשתה בעבר ויש לה השפעה על הווה.
בזמן זה משתמשים בפועל העזר έχω ("יש לי") על הטיותיו, בהתאם לגוף, לפני שם הפועל (כמו have באנגלית).
עבר מושלם פשוט (Υπερσυντέλικος) – משמש לתיאור פעולה שנעשתה בעבר והסתיימה.
בזמן זה משתמשים בפועל העזר είχα ("היה לי") על הטיותיו, בהתאם לגוף, לפני שם הפועל (כמו had באנגלית).
עתיד מושלם (Συντελεσμένος Μέλλοντας) – משמש לתיאור פעולה שתיעשה בעתיד ותסתיים לפני זמן נתון, או לפני פעולה אחרת.
מבנה משפט בזמן זה יכלול θα + הטיית έχω + שם הפועל (מקביל ל־will have באנגלית).
לדוגמה: "אסיים את שיעורי הבית עד השעה 18:00" – ביוונית: Θα έχω τελειώσει τις ασκήσεις μου μέχρι τις 6, ובתעתיק לעברית – תָ'ה אֶכוֹ טֶלִיאוֹסִי טִיס אָסְקִיסִיס מוּ מֶכְרִי טִיס אֶקְסִי.
הוספת המילית θα לפועלי עבר יוצרת מבנה תנאי.
הוספת המילית να במקום θα יוצרת מודוס "תילוי" (subjunctive).
יוונית אַטִית היא אחד הניבים הקדומים ביוונית עתיקה.
אטית דוברה בחבל אַטיקָה, כולל בעיר אתונה.
מכל הניבים היווניים העתיקים, הניב האטי הוא הקרוב ביותר לגלגולים מאוחרים יותר של השפה היוונית, והוא אף הניב המתועד ביותר במסמכים ששרדו מן העת הקלאסית.
הניב האטי הוא הניב הנלמד ברוב הקורסים ליוונית עתיקה.
יוונית היא ענף עצמאי בשפות ההודו-אירופיות, משפחת שפות שבין השאר כוללת את האנגלית.
בזמנים היסטוריים היוונית התקיימה במספר צורות , שאחת מהן הייתה יוונית אטית.
העדות הכתובה העתיקה ביותר ביוונית, מקורה בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס, וקיימת במערכת כתיבה ארכאית, לינאר B, שמקורה ביוונים מיקנים ובשפתם.
ההבדל בין יוונית מערבית ומזרחית הופיע בתקופה המיקנית ואף לפני.
יוונית מיקנית מייצגת צורה יוונית מזרחית קדומה, שהיא הסתעפות מרכזית בה נמצאת גם האטית.
בגלל הפער הקיים בעדות כתובה בין העלמות לינאר B (בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס) לבין הכתבים הקדומים של האלפבית היווני (בסביבות המאה ה-7 וה-8 לפנה"ס), התפתחות הניבים נשארת מעורפלת.
ספרות יוונית מאוחרת יותר דיברה על שלושת הניבים המרכזיים: איולי, דורי ואיוני.
הניב האטי היה חלק מהניב האיוני.
"אטית עתיקה" היא מונח בו משתמשים לתיאור הניב שבו השתמש תוקידידס (המאה ה-4 לפנה"ס) והמחזאים של אתונה במאה ה-5 לפנה"ס; "אטית חדשה" היא מונח המתאר שפת כותבים מאוחרים.
יוונית אטית נמשכה עד המאה ה-4 לפנה"ס, אז הוחלפה בצאצא דומה אך יותר אוניברסלי - יוונית נפוצה (koiné - קוינה).
השליטה התרבותית של האימפריה האתונאית, ואחר-כך אימוץ השפה האטית על ידי מלך מקדוניה, פיליפוס השני (אבי אלכסנדר הגדול), היו המפתח לניצחון הניב האטי על שאר הניבים, ולהתפשטות הצאצא האטי (הקוינה) ברחבי אימפריית אלכסנדר מוקדון.
עליית הקוינה מסומנת באופן מוסכם בכניסתו לתפקיד של תלמי השני, ששלט מהעיר אלכסנדריה במצרים והתחיל את התקופה האלכסנדריאנית, בה שגשגו העיר אלכסנדריה ומשכיליה.
בתקופתה, היוונית האטית דוברה באטיקה, אֶוּבּוֹיַה, האיים הקיקלאדיים ובקווי החוף האגאיים הצפוניים של תראקיה.
הניב הקרוב לאטית, הניב האיוני, דובר בחופים המערביים והצפון-מערביים של אסיה הקטנה (כיום טורקיה).
לבסוף, אטית ספרותית נלמדה לעומק במקומות רחוקים מאוד מגבולות הניב האטי, בתחילה בציוויליזציות הקלאסיות של הים התיכון (האימפריה הרומית ויוון ההלניסטית), ולאחר מכן ברחבי העולם המוסלמי, באירופה, ובכל מקום אליו הגיעו האירופים.
השרידים העתיקים ביותר של ספרות יוונית, המיוחסים להומרוס ומקורם במאות ה-7 וה-8 לפנה"ס, לא נכתבו בניב האטי, אלא ב"איונית עתיקה".
תושבי אתונה ושפתם נשארו מעורפלים עד ששינויים ממשליים הובילה לעליית הדמוקרטיה, תחילת התקופה הקלאסית ועליית ההשפעה האתונאית.
עבודות ספרותיות נרחבות ראשונות בניב האטי הן המחזות של המחזאים אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אריסטופאנס ומנאנדרוס במאה ה-5 לפנה"ס.
עבודות הפילוסוף האתונאי אפלטון, גם הן מקורן במאה זו, הנחשבת למאה בלתי-רגילה מבחינה ספרותית.
המבצעים הצבאיים של צבא אתונה הובילו לעבודות תוקידידס וקסנופון.
היוונית האטית של הפילוסוף אריסטו, מקורה בתקופה שבה החל הניב להתפתח לשפת הקוינה.
אגאתרכידס בן המאה ה-2 לפנה"ס כתב ביוונית אטית.
סטודנטים הלומדים כיום יוונית עתיקה, פותחים בדרך-כלל ביוונית אטית, ורק אחר כך ממשיכים ללמידת הקוינה וכתבים נוצריים, או ללמידת יוונית הומרית.
האלפבית האטי הקלאסי מורכב מ-24 האותיות המוכרות: Α Β Γ Δ Ε Ζ Η Θ Ι Κ Λ Μ Ν Ξ Ο Π Ρ Σ Τ Υ Φ Χ Ψ Ω.
יש בו שבע תנועות: A E I O Y, ובנוסף H המשמשת כ-/e/ ארוכה, ו-Ω המשמשת כ-/o/ ארוכה.
האלפבית היווני האטי (כמו גם האלפביתים היוניים) התשמש ב־Φ לייצוג ph וב־Χ לייצוג kh, אך לא השתמש כלל (כמו בחלק מהאיים האגאיים האיוניים, אך בניגוד לאיוניה עצמה ולחלק אחר באיים האגאיים) באותיות Ξ ו־Ψ (הצירופים ks ו־ps יוצגו על ידי ΚΣ ו־ΦΣ בהתאמה).
אותיות קטנות (α β γ וכו') וציון תחתי יוטא התהװ רק דורות רבים לאחר מכן.
האות דיגמא (שכיום אינה בשימוש) יצגה את הצליל [w].
בינתיים, באיוניה לרוחב הים האגאי, החלה להיװצר גרסה איונית של האלפבית האטי.
היא הבחינה בין /o/ ארוכה וקצרה (Ω ו-Ο), והאות H (אטא) חדלה מלצײן נישוף והחלה להורות על תנועת /e/ ארוכה.
האות E צײנה מכאן ואילך /e/ קצרה בלבד.
האות דיגמא הוצאה מהאלפבית, והאותיות פסי (Ψ) וקסי (Ξ) הוכנסו לשימוש, וכך התקבלה צורת האלפבית האטי הקלאסית.
בשנת 403 לפנה"ס, הבחינה העיר אתונה בצורך בהאחדת האלפבית, ובאותה שנה אימצה רשמית את האלפבית האיוני.
באותה עת כלל האלפבית האיוני אותיות גדולות בלבד (Α Β Γ וכו').
האותיות הקטנות, היוטא התחתית, סימני ההטעמה, הנישוף והפיסוק הופיעו בכתב היווני רק בשלהי העת העתיקה, כאשר היוונית האטית לא שימשה עוד כשפה כתובה בקרב דוברים ילידיים.
פרסומים של כתבים אטײם עתיקים בימינו עושים שימוש בכמה מן המאפיינים החדשים הללו.
יווניטיקה, הידועה גם כרומניוטית או יוונית-יהודית, הייתה ניב של הרומניוטים, קבוצה של יהודים יווניים שקיומם מתועד מאז תקופת יוון ההלניסטית.
שורש השפה הוא בקוינה (יוונית הלניסטית - Ελληνική Κοινή) ומשולבים בה אלמנטים עבריים.
היא הייתה דומה ליוונית ששימשה את התושבים הנוצריים ביוון.
הרומניוטים השתמשו בגרסה משלהם לאלפבית העברי כדי לכתוב טקסטים ביווניטיקה וביוונית.
מקור המילה "יוואנית" (כך נקראת השפה ביוונית) משתרש מהמונח התנ"כי "יוון", המקורב ל-Yavana (בסנסקריט), שנעשה בו שימוש על ידי תרבויות המזרח הקרוב.
מונחים אלו התכוונו ליוונים וליוון.
עם הזמן החל הניב הרומניוטי להיעלם, בעיקר במאה ה-19. כיום אין עוד דוברי רומניוטית שזו שפת האם שלהם, מכמה סיבות:
ההתבוללות של קהילות הרומניוטים הקטנות עם הקהילות הספרדיות הגדולות, שדיברו לאדינו.
אימוץ היוונית, הטורקית והבולגרית כחלק מהתבוללות.
הגירתם של רבים מהרומניוטים לישראל ולארצות הברית, שגרמה לנטישת היווניטיקה ואימוץ העברית והאנגלית.
האידאולוגיה הציונית, שהעדיפה שימוש בעברית כשפה אחידה לכל היהודים.
השמדת רוב דוברי הניב הרומניוטי שנותרו, במהלך השואה.
המונח יוונים פונטים, יוונים פונטיאנים, פונטיאנים או יוונים מפונטוס מתייחס ליוונים ספציפית מאזור פונטוס, המקום שבו שכנה האימפריה של טרפזונטס על חוף הים השחור במזרח טורקיה של היום, או במקרים אחרים באופן כללי ליוונים מחופי הים השחור או פונטוס.
באופן מסורתי הם דוברים יוונית פונטית.
אזור פונטוס נזכר לראשונה בהקשר של יוון העתיקה בסיפור יאסון והארגונאוטים וחיפושיהם אחרי גיזת הזהב, לפי תיאורו של אפולוניוס מרודוס, לפיו התרחש הסיפור בשנת 1200 לפנה"ס לערך.
המושבה היוונית הראשונה הוקמה בשנת 800 לפנה"ס בסינופ, לחוף הים השחור על ידי סוחרים ממילטוס.
יוונים נוספים באו בעקבותיהם והקימו מושבות נוספות לחופי הים השחור, בהן העיר המודרנית דהיום טרבזון, המוזכרת על ידי קסנופון ביצירתו "אנבסיס".
במרוצת השנים, למרות כיבושים של האזור על ידי מעצמות זרות, בהן האימפריה האחמנית וביזנטיון, תושבי המקום שמרו על צביונם ועל תרבותם היוונית-אורתודוקסית.
לאחר נפילת האימפריה של טרפזונטס בשנת 1461 עברה השליטה באזור לידי האימפריה העות'מאנית.
רדיפות וחילופי אוכלוסין בימי האימפריה העות'מאנית
כמו עמים שכנים אחרים כגון הארמנים והאשורים, הפונטים סבלו מרדיפות ורצח עם על רקע אתני-דתי מידי העות'מאנים בתחילה ומידי טורקים כמאליסטים לאחר נפילת האימפריה.
בשנת 1923 נחתם הסכם לוזאן, ועל פיו נערכו חילופי אוכלוסין בין מדינות טורקיה ויוון.
מספרם המדויק של היוונים הפונטים אינו ידוע לאשורו עקב התבוללות בפזורה היוונית לענפיה, אולם מעריכים אותו בכ-4.5 מיליון.
יוון (2–3 מיליון): מקדוניה, תרקיה, תסליה ואטיקה (אתונה).
רוסיה והמדינות הקומוניסטיות לשעבר אוקראינה, גאורגיה, קזחסטן, אוזבקיסטן וארמניה.
היוונים, (רשמית, מאז 1822: הלנים, בלשון העם: רומאים; ביוונית: Έλληνες, Ῥωμιοί) הם עם המרוכז בעיקר ביוון ובקפריסין, בנוסף לתפוצה שמרכזיה העיקריים הם באמריקה הצפונית, בבריטניה, בגרמניה ובאלבניה.
עוד מזמנים קדומים היו קהילות יווניות רבות בכל אזור הים התיכון, אך לרוב היו היוונים מרוכזים סביב הים האגאי, והיוונית היא השפה המדוברת בפי רובם מימי העת העתיקה.
כיום דתם היא בעיקר הנצרות היוונית-אורתודוקסית.
ביוון ישנם (נכון ליולי 2014) מעל ל-10 מיליון יוונים, ומעריכים שמספרם בשאר העולם הוא כ-6 מיליון.
מושבות וקהילות יווניות הוקמו לאורך ההיסטוריה לחופי הים התיכון והים השחור, אך היוונים היו מרוכזים מאז ומעולם לחופי הים האגאי והים היוֹנִי, היכן שהשפה היוונית מדוברת מתקופת הברונזה.
עד תחילת המאה ה-20, היוונים היו מפוזרים בין חצי האי היווני, החוף המערבי של אסיה הקטנה, חוף הים השחור, קפדוקיה, מצרים, חבל הבלקן וקונסטנטינופול.
רצח העם היווני-פונטי וחילופי האוכלוסין בין יוון לטורקיה כמעט הביאו לקיצה של הנוכחות היוונית בת 3,000 השנים באסיה הקטנה, וכיום בטורקיה ישנם כ-4,000 יוונים בלבד.
רוב היוונים האתניים גרים כיום בגבולות יוון וקפריסין המודרניות.
קהילות יווניות ותיקות קיימות גם בדרום איטליה, בקווקז, בדרום רוסיה ובאוקראינה, וכן בתפוצה היוונית ברחבי העולם.
היוונים נחשבים למי שתרמו תרומה אדירה לתרבות המערבית והעולמית.
הישגיהם בתחומי האמנות, המדע, התיאטרון, הספרות, הפילוסופיה, האתיקה, הפוליטיקה, המוזיקה, האדריכלות, המתמטיקה, הרפואה, הטכנולוגיה, הסחר, המטבח והספורט עיצבו במידה רבה את ההיסטוריה והתרבות האנושית עד ימינו אלה.
מקורו של השם "יוונים" בשפה העברית הוא מהתרבות האיונית.
הפרוטו-יוונים הגיעו ככל הנראה אל האזור שידוע היום בשם יוון, בקצהו הדרומי של חבל הבלקן, בסוף האלף השלישי לפנה"ס, בין שנת 2200 לשנת 1900 לפנה"ס.
היו לפחות שתי הגירות גדולות: הראשונה של האיונים ושל האכאים, שהביאו ללידתה של יוון המיקנית במאה ה-16 לפנה"ס, והשנייה, הפלישה הדורית, סביב המאה ה-11 לפנה"ס, שהביאה להחלפת הניב הארקדו־קיפרי.
ההגירה הראשונה אירעה במעבר לתקופת הברונזה המאוחרת, ואילו השנייה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת.
יוֹוֵרִי מוּסֵוֵונִי הוא פוליטיקאי אוגנדי, המכהן כנשיא אוגנדה מאז 1986.
מוסווני היה מעורב במרד שהפיל את מנהיגי אוגנדה אידי אמין ומילטון אובוטה.
מאמצע ועד סוף שנות ה-90, נחשב מוסווני על ידי המערב כחלק מדור חדש של מנהיגים אפריקאים.
במהלך נשיאותו של מוסווני, אוגנדה חוותה יציבות יחסית וצמיחה כלכלית.
דבר זה הדאיג את המקומיים והזרים.
מוסווני נולד ב-15 בספטמבר 1944 בנטונגאמו, דרום-מערב אוגנדה, למזי אמוס קאגוטה (1916–2013), רועה בקר, ואסתרי קוקונדקא נגאנזי (1918–2001), עקרת בית.
מוסווני קיבל את שמו האמצעי "קגוטה" (Kaguta) מאביו, לכבוד הגדוד השביעי של רובאי המלך האפריקנים, שכן בעת לידתו שבו רבים מהם לביתם.
אחיו של מוסווני, קאלב אקאנדוואנאו, היה ידוע באוגנדה בכינויו סלים סאלח, ואחותו ויולט קאגובירי.
מוסווני למד בבית הספר היסודי 'קיימט' ובתיכון 'מבארארה'.
בשנת 1967 החל ללמוד באוניברסיטת דאר א-סלאם בטנזניה כלכלה ומדעי המדינה, הפך למרקיסיסט והיה מעורב בפוליטיקה רדיקלית פאן-אפריקאית.
במהלך לימודיו באוניברסיטה הקים את קבוצת "חזית המהפכה האפריקאית" של הסטודנטים באוניברסיטאות והוביל משלחת סטודנטים לשטחי פרלימו במוזמביק שהייתה אז תחת השלטון הפורטוגזי.
הוא למד תחת וולטר רודני, בין היתר, מוסווני כתב תזה על תחולת רעיונותיו של פרנץ פאנון על אלימות מהפכנית פוסט-קולוניאלית באפריקה.
לאחר לימודיו באוניברסיטה, בשנת 1970, כשהיה בן 26, הצטרף לשירות המודיעין של נשיא אוגנדה, מילטון אובוטה.
לדברי מוסווני, הוא לא הצטרף לממשלה משום שאהב את אובוטה, אלא משום שרצה לראות כיצד הממשלה מתפקדת.
חזית הישועה הלאומית והדחת אידי אמין
אידי אמין, מפקד חיל האוויר האוגנדי מאז 1966, השתלט על אוגנדה ב-1971 בהפיכה צבאית.
אמין היה רודן ולאומני קיצוני, ופתח בתוכנית רצח עם לטיהור אוגנדה מקבוצות אתניות יריבות.
באוקטובר 1972, טנזניה ואוגנדה חתמו על הסכם מוגדישו, שמנע מהמורדים להשתמש באדמת טנזניה כדי לתקוף נגד אוגנדה.