tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הסתבר שהשוק לגרסאות במאי הוא משמעותי, החלו האולפנים עצמם לקדם גרסאות במאי למגוון של סרטים, אפילו כאלו בהם הגרסה שאישר הבמאי אינה שונה מהגרסה הסופית.
אלו הורכבו לרוב מהוספת סצנות שהושמטו בעריכה, ולעיתים הוסיפו כחצי שעה לסרט שאורכו בין שעה וחצי לשעתיים, דבר שפגם בקצבו של הסרט ובהגיונה הפנימי של העלילה.
גרסאות במאי מסחריות מסוג זה נחשבות כנחותות לעומת המוצר המסחרי שהוקרן בבתי הקולנוע, ולעיתים אוהבי הקולנוע מרגישים מרומים.
מסיבות אלו יש במאים המצהירים כי הגרסה הנוספת המופצת ב־DVD או בווידאו, אינה "גרסת במאי" של ממש, אלא עריכה מחדש של הסרט, לצרכים אמנותיים או מסחריים.
תפיסה דומה לזו של "גרסת הבמאי" היא של "מהדורה מיוחדת" או "עריכה מורחבת".
עריכות מסוג זה אינן מתיימרות להיות "גרסת במאי" היסטורית, אלא מדגישות כי הן נועדו לתת לצופה ראייה מעט שונה של יצירה מוכרת ואהובה.
דוגמה טובה היא סרטי טרילוגיית "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון.
ג'קסון מצהיר כי הסרטים בגרסה שהוקרנה בבתי הקולנוע תואמים את ראייתו הבמאית, אך הוציא "מהדורה מיוחדת" על מנת לאפשר למעריצי הסדרה לראות את כל הסצנות שצולמו עבור התסריט, ולפתח עוד נושאים מעולמו של ג'.ר.ר.
גרסות אלו כללו מוזיקה נוספת ואפקטים מיוחדים נוספים.
ישנם סרטים שהמהדורה המיוחדת שלהם נועדה לעדכן בהם את האפקטים המיוחדים, שנראה כי התיישנו, ולהתאימם לתקופה חדשה.
כך, למשל המהדורה המיוחדת לסרטי מלחמת הכוכבים של ג'ורג' לוקאס ואי.
לעיתים המהדורה המיוחדת מופצת כנגד רצונו של הבמאי, ובניגוד לדעתו.
כך המהדורה המיוחדת של סרטו של דייוויד לינץ' חולית משנת 1984, שהורחב במיוחד לטלוויזיה, או סרטו של רידלי סקוט גלדיאטור שיצא במהדורת DVD מורחבת.
על שום כך קיים גם המונח "אלן סמית'י", כלומר, שם אולפנים בדוי לבמאי שאינו מעוניין כי שמו יתווסף לעריכה זו של סרטו.
לעיתים המהדורה המיוחדת כוללת הרבה יותר מסצנות נוספות, אפקטים מיוחדים או שינויים מינוריים בעלילה.
כך, למשל, בשנת 2006 יצאה מהדורה מיוחדת של הסרט סופרמן 2. צילומי הסרט החלו בהדרכת הבמאי ריצ'רד דונר, שהוחלף בשלב מתקדם בידי הבמאי ריצ'רד לסטר.
המהדורה המיוחדת החליפה רבות מהסצנות שצילם לסטר בסצנות שצולמו על ידי דונר, וכן הוספו סצנות חדשות, על מנת להפוך את הסרט דומה לחזונו של דונר ככל האפשר.
הגרסה שהתקבלה נקראת "סופרמן 2: הגרסה של ריצ'רד דונר" והיא שונה באופן מהותי מהגרסה שהוקרנה בבתי הקולנוע.
גרסת הבמאי בסוגי מדיה אחרים
כאשר הפכו "גרסאות במאי" מקובלות ופופולריות בקולנוע, התקבל המונח במקביל גם בסוגי מדיה אחרים:
במשחקי וידאו "גרסת הבמאי" היא מעין גרסה מורחבת של משחק שהופץ קודם לכן, הכוללת אפשרויות נוספות ואופני משחק שונים.
לעיתים הדבר נובע מכך שבמעבר מהשוק במזרח אסיה, שם נוצרים חלק מהמשחקים, לשוק בארצות הברית או להפך, מתווספים למשחק מרכיבים נוספים, ולאחר מכן אלו משווקים בחזרה בשוק המקורי כ"גרסת במאי".
בפרסומות טלוויזיה - רוב הפרסומות המצולמות כוללות "גרסת במאי" הארוכה לרוב מהמוצר המשודר.
רוב הגרסאות הללו אינן משודרות.
במקרה של במאי פרסומות שהצליח לאחר מכן בתחומים אחרים, ייתכן שפרסומות אלו יתווספו ל-DVD של סרטיו, כתוספת נפרדת.
כך, לדוגמה אירע עם מישל גונדרי, שהחל את דרכו כבמאי פרסומות.
בווידאו קליפ התופעה מוכרת, אך אינה מאוד נפוצה, כך למשל "גרסת הבמאי" לשיר "Listen" של ביונסה שבוים על ידי דיאן מרטל, שנכללה לאחר מכן באלבום וידאו שהוציאה ביונסה.
הסיבה לקיום "גרסת הבמאי" בנפרד מהגרסה המשודרת היא לרוב תוכן מיני שעלול לפסול את הקליפ מלהופיע בערוצי הטלוויזיה, אך אין מניעה להפיצו באופן פרטי.
גרעין של הומומורפיזם בין מבנים אלגבריים הוא אוסף האיברים שההומומורפיזם מעביר אל האיבר הנייטרלי (לדוגמה: איבר האפס של מרחב וקטורי, איבר האפס של חוג, האיבר הנייטרלי של חבורה).
הגרעין הוא תת-מבנה של המבנה שממנו מוגדר ההומומורפיזם, וחלות עליו גרסאות שונות של משפט האיזומורפיזם הראשון, על-פי סוג המבנה שבו מדובר.
נהוג לסמן את הגרעין של העתקה ב- או (לעיתים משמיטים את הסוגריים ורושמים ).
אם הומומורפיזם של מרחבים וקטוריים, הגרעין שלו הוא תת-מרחב של , שממדו .
אם הומומורפיזם של חבורות, הגרעין הוא תת-חבורה נורמלית, וחבורת המנה איזומורפית לתמונה .
אם הומומורפיזם של חוגים, הגרעין הוא אידיאל דו-צדדי, וחוג המנה איזומורפי לתמונה .
אם הומומורפיזם של מודולים מעל חוג R, הגרעין הוא תת-מודול של , ומודול המנה איזומורפי לתמונה .
ניתן להגדיר גרעין גם עבור קבוצה מנוקדת (pointed set).
אם פונקציה בין קבוצות עם נקודות אז .
ההכללה המשותפת למקרים אלה נתונה בתורת הקטגוריות על ידי מושג הגרעין הקטגורי.
בנוירואנטומיה, גרעין (TA: Nucleus; ברבים: Nuclei) הוא צביר תאי עצב במערכת העצבים המרכזית.
גרעינים מכילים ריכוז של גופי תאים, ולכן מזוהים בחתך אנטומי כחומר אפור.
בניגוד למונח "גרעין", אשר מציין מבנה הממוקם במוח או בחוט השדרה, לצביר של תאי עצב במערכת העצבים ההיקפית מתייחסים לרוב באמצעות המונח גנגליון.
מונח זה משמש עבור מגוון רחב של מבנים, החל מריכוזים קטנים של תאי עצב ועד לגרעינים גדולים בעלי מבנה פנימי מורכב.
רבים מהמבנים והאזורים המוכרים במוח (למשל: התלמוס וההיפותלמוס) הם למעשה אוסף של גרעינים רבים המחוברים ביניהם.
דוגמאות לגרעינים: גרעיני הבסיס, גרעין הברך הצידי, גרעיני שיווי המשקל.
במוח האדם ישנן מספר מערכות של גרעינים.
גרעיני הבסיס - קשורים לפעולת המערכת המוטורית ומשתתפים בוויסות תנועה.
היפוקמפוס - חלק מהמערכת הלימבית המעורב בתהליכי זיכרון.
אמיגדלה - חלק מהמערכת הלימבית המעורב בוויסות הפעולה של המערכת ההורמונלית ושל מערכת העצבים האוטונומית.
האמיגדלה קשורה גם לרגשות פחד ולתגובת הילחם או ברח.
גַרְסִיָה לוֹפֶּס דֶה קַרְדֶנַס (בספרדית: García López de Cárdenas; המאה ה-16) היה קונקיסטאדור ספרדי שהיה האירופאי הראשון שגילה את הגרנד קניון.
קרדנס נולד למשפחת אצילים בעיירה ירנה (Llerena) בפרובינציה בדחוס, כיום בקהילה אוטונומית אקסטרמדורה שבדרום מערב ספרד.
הוריו היו אלונסו דה קרדנס (Alonso de Cárdenas) ואלווירה דה פיגרואה (Elvira de Figueroa).
לא ידוע כמעט דבר על חייו בטרם הגיע אל מלכות המשנה של ספרד החדשה (כיום מקסיקו).
קרדנס קיבל היתר לנסוע לאמריקה במאי 1535, כשהיעד המתוכנן היה פרו.
ייתכן שהיה באותה ספינה שבה הפליגו למקסיקו אנטוניו דה מנדוסה, המשנה למלך הראשון של ספרד החדשה ופרנסיסקו וסקס דה קורונדו שעתיד היה לנהל את המשלחת שבמסגרתה גילה קרדנס את הגרנד קניון, אבל הוא לא המשיך איתם אלא שהה שנה בקובה ובסנטה מרתה (כיום בקולומביה) לפני שהגיע לספרד החדשה.
בספרד החדשה הורה המשנה למלך לארגן לקרדנס משרה רשמית "משום שהוא שירת אותנו בספרד, איטליה ובמקומות נוספים".
קרדנס שירת שלוש שנים באואחאקה שבדרום מקסיקו של ימינו כשהוא פותר מחלוקות בין ספרדים לאינדיאנים, ואז ב-1538 הוא מונה למוציא לפועל הראשי (Alguacil Mayor) של בית המשפט העליון של מקסיקו (Real Audiencia de México).
שנה אחר-כך יצאה מקוליאקאן (כיום בירת מדינת סינלואה במקסיקו) משלחת שבראשה עמד הכומר מרקוס דה ניסה למסע צפונה לאזור שבו שוכנת כיום מדינת אריזונה בארצות הברית.
כשהכומר חזר הוא דיווח שראה עיר עשירה ביותר, עיר מוזהבת המכונה סיבולה (Cíbola).
על פי תיאוריו העיר ניצבה על גבעה רמה, ונראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי).
הספרדים קשרו את סיפורו של דה ניסה לאגדה על שבע ערי הזהב.
אנטוניו דה מנדוסה, המשנה למלך, החליט למנות את פרנסיסקו וסקס דה קורונדו שהיה אז מושל ממלכת נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה השוכנת בצפון מערב מקסיקו) וידידו של דה מנדוסה לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה.
לופס דה קרדנס נצטווה להצטרף למשלחת כקפטן במחלקת פרשים.
קרדנס הביא למשלחת 12 פרשים, משרתים רבים, נהג פרדות ועבדים שחורים.
המשלחת יצאה מנואבה גליסיה בדרכה צפונה ב-23 בפברואר 1540. כמה ימים אחר-כך נהרג לופה דה סמאנייגו (Lope de Samaniego), שהיה סגנו של קורונדו בתפקיד "maestre de campo" (מילולית "אדון השדה", דרגה שהמציא קרל החמישי מלך ספרד) כאשר ניסה לארגן אספקה בקרב האינדיאנים.
עקב כך מינה קורונדו את קרדנס לתפקיד "maestre de campo" במקומו בהסכמת דה מנדוסה.
קרדנס ככל הנראה לא שש לתפקיד, אבל מילא אותו למעלה משנה עד ששבר או נקע את זרועו במאי 1541, כשהמשלחת הייתה בדרום המישורים הגדולים בדרכה אל קיוויריה.
חיל החלוץ של משלחת קורונדו הגיע לסיבולה ב-7 ביולי 1540 ואכזבתם הייתה רבה.
לא היה כל קשר בינה לבין "העיר המוזהבת" שתיאר דה ניסה.
"העיר" הייתה בעצם כפר גדול של בקתות בנויות ללא כל סדר (פואבלו) של בני עם הזוני.
הזוני קראו למקום האוויקו, כיום חורבות האוויקו (Hawikuh Ruins ) במדינת ניו מקסיקו של ימינו על הגבול עם אריזונה.
חברי המשלחת הגיעו למקום כשהם כמעט גוועים ברעב ודרשו מתושבי המקום להרשות להם להיכנס.
התושבים סירבו וקורונדו החליט לכבוש את הכפר.
האינדיאנים ניסו להתנגד באמצעות השלכת אבנים מחומות הכפר על הספרדים למטה ומיקדו את התקפתם בקורונדו שלבש שריון מפואר.
קורונדו הושלך מסוסו ונפצע וקרדנס ואַרְנַנְדוֹ דֶה אלווארדו (Hernando de Alvarado), מפקד נוסף במשלחת חילצו אותו משדה הקרב.
ואז חזר קרדנס לפקד על הקרב, הקרוי בכרונולוגיה הספרדית "כיבוש סיבולה", שהסתיים תוך שעה בכיבוש הכפר.
באמצע יולי 1540 שלח קורונדו משלחת בפיקודו של הסרן פֶּדְרוֹ דֶה טוֹבַאר (Pedro de Tovar).
המשלחת נעה בכיוון צפון מערב לעבר כפרי עם ההופי, אותם כינו הספרדים "טוסאיאן" (Tusayan).
בתום מסע בן 70 קילומטרים הגיע דה טובאר לפואבלו אַוַוטַפִּי בצפון מזרח אריזונה של ימינו.
שבו למד על קיומו של נהר גדול הזורם במערב (נהר הקולורדו).
בטרם יצאה משלחת קורונדו לדרך הועמסה מרבית האספקה של המשלחת על שתי ספינות בפיקודו של אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן (Hernando de Alarcon) ששטו צפונה לאורך חופה המערבי של מקסיקו, ובפועל הלכו והתרחקו מהמשלחת.
באוגוסט הם הגיעו לשפך נהר הקולורדו, ובכך היו לאירופאים הראשונים שגילו את הנהר.
אלרקון העמיס אספקה על סירות והפליג במעלה הקולורדו עד ככל הנראה שפך הנהר חילה לקולורדו.
כשהמסע הפך להיות מסוכן ולאחר שהשטחים אליהם הגיע הפכו שוממים יותר ויותר הוא חזר על עקבותיו, ובסופו של דבר שב לספרד החדשה מבלי לחבור לכוח היבשתי.
מכיוון שלא שמע מאלרקון שלח קורונדו את קרדנס בראש 13 איש לצפון מערב במטרה למצוא את הנהר הגדול עליו שמע דה טובאר ודרכו לנסות להגיע אל אלרקון.
הוא נצטווה לחזור תוך 80 יום.
משלחת קרדנס יצאה לדרכה בספטמבר 1540, חזרה לאזור ההופי דרך המדבר הצבוע.
קרדנס רכש אספקה בכפרי ההופי וגייס מדריכי דרך.
המשלחת חצתה את רמת קולורדו והגיעה לגדה הדרומית של הגרנד קניון תוך עשרים יום, האירופאים הראשונים שחזו בתופעת טבע מדהימה זו.
בתחילה לא הבינו הספרדים שהם צופים על הנהר מגובה של 1,500 מטרים, ומגובה זה נראה להם הנהר כפלג קטנטן, אבל המדריכים האינדיאניים הבטיחו להם שמדובר בנהר גדול.
מבלי שהיה מודע לכך הגיע קַרְדֶנַס לנהר הקולורדו בערך שאותו זמן שבו הגיע אלרקון לנקודה הצפונית ביותר של מסעו לאורך הנהר.
לא ידוע לאיזו נקודה לאורך השפה הדרומית של הקניון הגיעה משלחת קרדנס, קרוב לוודאי שמדובר באתר המכונה כיום "נקודת נאבאחו" (Navajo Point), אבל אולי היה זה בנקודה המכונה "תצפית המדבר" (Desert View).
קרדנס ואנשיו יכלו להביט לעמק למטה וראו שדות מרובעים ועשן ממדורות.
כך שבתקופה זו הייתה תחתית הקניון מיושבת.
במשך שלושה ימים חיפשו חברי המשלחת לשווא דרך לרדת לנהר.
שלושה אנשים התנדבו לרדת בכל מקרה, אבל לאחר כמה שעות של ירידה כשהמורד נעשה תלול מדי והמים אזלו הם נאלצו לשוב, אבל הם דיווחו שהאינדיאנים צודקים ואכן מדובר בנהר גדול.
קרדנס קרא לנהר "נהר טיסון" (Tizon).
הזמן והמים אזלו והמשלחת נאלצה לחזור לסיבולה וקרדנס דיווח שלא היו מסוגל לנצל את נהר הקולורדו על מנת להתחבר לספינות האספקה של אלרקון.
יחלפו עוד כ-200 שנים עד שאירופאים אחרים יראו את הגרנד קניון.
על פי הצעה של מנהיג אינדיאני אותו כינו הספרדים ביגוֹטֶס שלח קורונדו מזרחה משלחת בראש אַרְנַנְדוֹ דֶה אלווארדו אל עמק הריו גראנדה לאזור בו שוכנת כיום העיירה ברנאליאו (Bernalillo) סמוך לאלבקרקי בניו מקסיקו.
הספרדים גילו במקום מקבץ של 12 פואבלו שבהם ישבו אינדיאנים בני הטיווה (Tiwa).
לכבודם כינו הספרדים את המקום "טיוואי" (Tiguex).
היה זה המקום המשגשג ביותר שבו פגשו הספרדים במסעם באזור שכיום הוא דרום-מערב ארצות הברית, ולכן שלח אלווארדו שליח לקורונדו והציע שהמשלחת תעבור את החורף של שנת 1540 שם.
קורונדו קיבל את ההצעה וקרדנס נשלח למצוא מקום מתאים.
כאתר נבחר אחד הפואבלו הגדולים של טיוואי, שהספרדים כינו קופור (Coofor), ככל הנראה שיבוש של השם גבופור (בשפת טיווה "תירס קלוי").
קרדנס דרש מתושבי הפואבלו לפנות אותו.
הספרדים טענו אחר-כך שהתושבים התפנו מרצונם, אבל חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום המשוער בשנות ה-30 של המאה ה-20 חשפו ממצאים על קרב שהתנהל במקום.
בסופו של דבר שהה צבאו של קורונדו בקופור בחורפים של 1541-1540 ו-1542-1541. חברי משלחתו סחרו בחרוזים ובתכשיטים זולים עם בני הפואבלו של טיוואי תמורת מזון וביגוד לתקופת החורף.
כשהאספקה החלה להידלדל התנגדו תושבי הפואבלו לחלופין נוספים.
בתגובה הורה קורונדו לאנשיו לקחת בכוח כל מה שהם צריכים.
בחורף של 1541-1540, היה לפחות מקרה אונס אחד של אישה אינדיאנית ובעלי החיים של המשלחת אכלו את מרבית קלחי התירס שנותרו לאחר האסיף שבהם השתמש בני הפואבלו בעבר לבישול ולחימום בחורף.
בדצמבר 1540 הגיבו בני הטיווה על מסכת התעללויות בהורגם בין 40 ל-60 מהסוסים והפרדות של המשלחת שרעו בחופשיות.
בתגובה הכריז קורונדו על מלחמה של "אש ודם", שכונתה מלחמת טיוואי.
הוא שלח את קרדנס יחד עם כוח גדול של ספרדים ובני ברית אינדיאנים על מנת לכבוש פואבלו של בני טיווה שהספרדים כינו בשם ארנל (Arenal).
כל המגינים של ארנל נטבחו כולל כ-30 שהספרדים שרפו על המוקד.
בני הטיווה נטשו את כפרי הפואבלו סמוך לנהר והתבצרו במצודה על הר שולחן שהספרדים כינו בשם מוהו (Moho).
ייתכן שהייתה מצודה נוספת, אבל הדיווחים הספרדיים בנושא אינם חד-משמעיים.
קורונדו לא היה מסוגל לכבוש את המצודה בכוח ולכן הטיל מצור על מוהו (ועל המצודה השנייה אם הייתה קיימת) במשך כ-80 יום, בין ינואר למרץ 1541. לבסוף אזלו המים למגיני מוהו והם ניסו להימלט בחשכת הלילה.
מלחמת טיוואי הסתיימה בטבח כשהספרדים שמעו את הנמלטים והרגו את מרבית הגברים וכמה מהנשים.
הנשים שנשארו בחיים עתידות היו לשרת בשבי את הספרדים במהלך השנה שאחר-כך.
משלחת קורונדו חזרה בסוף של דבר באמצע 1542 לספרד החדשה בידיים ריקות.
הארץ שמצפון למקסיקו התגלתה כארץ ענייה והחיפוש אחר הזהב התגלה כרדיפה אחר הרוח.
לופס דה קרדנס חזר לספרד על מנת לקבל את ירושת משפחתו לאחר שאחיו הבכור מת והתיישב במדריד.
בינתיים החלו לצוץ השמועות על מעשי האכזריות שביצעה משלחת קורונדו במסעה.
ב-7 בינואר 1546 הורה השופט חואן דה וייאלובוס (Juan de Villalobos) ממועצת איי הודו (Real y Supremo Consejo de Indias), הגוף שפיקח על הטריטוריות מעבר לים על מאסרו של קרדנס לאחר שקיבל דו"ח על האשמות בפשעי מלחמה כנגד הילידים ממקסיקו סיטי.
הטענה העיקרית הייתה על קשירת כ-30 ילידים ושריפתם על המוקד בעת כיבוש פואבלו ארנל בזמן מלחמת טיוואי.
בסופו של דבר הצליח קרדנס בעזרת עורכי דינו לשכנע את השופטים כי היה מדובר באירוע בזמן מלחמה והוא נקנס בלבד.
כיוון שקרדנס היה האירופאי הראשון שהגיע לגרנד קניון נקראים על שמו שני אתרים בגרנד קניון, גבעת קרדנס (Cardenas Butte) ונחל קרדנס (Cardenas Creek), נחל אכזב המתחיל מגבעת קרדנס.
על שם הנחל קרויה תצורה גאולוגית בשם לבת קרדנס (או גם בזלת קרדנס), חלק מחבורת אונקר.
גרסת בראונינג הוא סרט קולנוע בבימויו של מייק פיגיס ובכיכובו של אלברט פיני שיצא למסכים ב-1994. הסרט הוא עיבוד קולנועי למחזה בעל אותו שם שכתב טרנס רטיגן והוצג לראשונה ב-1948. למחזה יצאה גרסה קולנועית מוקדמת יותר, ב-1951, בבימויו של אנתוני אסקווית' ובכיכובו של מייקל רדגרייב.
אנדרו קרוקר-האריס (אלברט פיני) הוא מורה מבוגר וותיק ללטינית וליוונית בפאבליק סקול (בית ספר פרטי) באנגליה.
תלמידיו מתייחסים אל השפות אותן הוא מלמד כאל שריד לעולם ארכאי שהם מחויבים ללמוד לשם הציון, אך קרוקר-האריס רואה בהן את בסיס התרבות ואינו מוותר על קוצו של יוד.
בשל יחסו הקר והנוקשה הוא שנוא על ידי תלמידיו המכנים אותו "היטלר של הכתה החמישית" (כיתה ט') ואינו אהוד במיוחד גם בקרב המורים האחרים וההנהלה.
הנהלת בית הספר מאלצת אותו לפרוש פרישה מוקדמת, לכאורה בגלל בעיית בריאות בלבו, אשר עתידה למנוע ממנו קבלת קצבה לה היה זוכה לו המשיך ללמד עוד שנה.
אשתו היפה והצעירה ממנו, לורה (גרטה סקאקי), שונאת אותו ומנצלת כל הזדמנות לפגוע בו, בדבריה ובמעשיה.
היא בוגדת בו עם מורה אמריקאי צעיר (מת'יו מודין), אשר חש דווקא אהדה אל קרוקר-האריס.
מעט אנשים רוחשים לו הערכה: המורה החדש והצעיר, המיועד להחליפו (ג'וליאן סנדס), וטפלו - תלמיד צעיר המקבל בביתו שיעורי עזר בשפות הקלאסיות.
כשסוף שנת הלימודים מתקרב מנסה מנהל בית הספר לשכנע את קרוקר-האריס לוותר על מקומו בסדר נאומי הפרידה לטובת מורה נוסף העוזב את בית הספר - המורה הפופולרי לחינוך גופני שהוא כוכב קריקט מקומי.
טפלו, העומד לסיים את שיעוריו, קונה בעיירה הסמוכה מתנת פרידה למורה, ספר משומש ובו המחזה "אגממנון" בתרגומו של רוברט בראונינג ומוסיף הקדשה אישית.
קרוקר-האריס העצור נרגש עד דמעות ממחווה זו, אולם אשתו משפילה אותו פעם נוספת באומרה כי זו חנופה ו"שוחד" של טפלו כדי לקבל ציון גבוה שיאפשר לו להמשיך את לימודיו בשנה העוקבת.
בתגובה, מבקש קרוקר-האריס מאשתו לעזוב את ביתם.
לאחר שקרוקר-האריס נטה לוותר על זכותו, בתור המורה הוותיק, לנאום החותם את טקס סיום שנת הלימודים, הוא מתעשת ודורש לנאום אחרון.
הנאום, שנערך בפני כל תלמידי בית הספר וגם אשתו הנמצאת בקהל, הוא שיאו של הסרט.
קרוקר-האריס מוותר על הנאום הכתוב שאותו הכין ומדבר בצורה גלויה על חייו המוחמצים כמורה וכאדם ומתנצל בפני תלמידיו בעבר ובהווה.
בסיום נפגשים קרוקר-האריס ולורה אשתו בפעם האחרונה, כעין פגישת פיוס, שבסיומה דרכיהם נפרדות.
אלברט פיני - אנדרו קרוקר-האריס
גרטה סקאקי - לורה קרוקר-האריס
מת'יו מודין - פרנק האנטר (מורה לכימיה)
ג'וליאן סנדס - טום גילברט (מורה לשפות קלאסיות)
מייקל גמבון - ד"ר פרובישר (מנהל בית הספר)
בן סילברסטון - טפלו (תלמיד)
ג'ים סטרג'ס - בריאנט (תלמיד)
הסרט הופק על ידי חברת השלוחה האירופית של הסטודיו האמריקאי סרטי פרמאונט כחלק מסדרה מתוכננת של הפקות חדשות לסרטים ישנים.
בסופו של דבר רק הסרט "אנקת גבהים" (ב-1992 בכיכובם של רייף פיינס וז'ולייט בינוש) ו"גרסת בראונינג" יצאו בסדרה מתוכננת זו.
התכנון המקורי היה שרידלי סקוט יביים את הסרט, אך סקוט, שהפיק את הסרט יחד עם מימי פולק גיטלין, העביר את הבימוי למייק פיגיס.
השניים הסכימו על כך שהמחזה המקורי של רטיגן יותאם ויעודכן לתקופה מודרנית יותר.
פיגיס סיפר מאוחר יותר כי הייתה לו בעיה עם סרטים תקופתיים שכן סבר כי הקהל נוטה להתרכז בסרטים אלו באביזרים ובתלבושות.
לכן רצה לשמור על עלילת המחזה אך לשנות את הדגשים ולשים אותם על מערכת היחסים בין קרוקר-האריס ואשתו, על השינוי התרבותי הכרוך בהיעלמות המקצועות הקלאסיים ועל תופעת ההצקות והבריונות הקיימת בפנימיות האנגליות.
צילומי הסרט החלו בתחילת קיץ 1993 והסתיימו כעבור שלושה חודשים.
הסרט צולם בשני בתי ספר עצמאיים במחוז דורסט שבדרום אנגליה: Milton Abbey School ו-Sherborne School.
ג'ף אנדרו, מבקרו של ה-"Time Out", היה חיובי יותר: הוא סבר כי המיקוד והעניין העיקריים בסרט טמונים באפיונן של הדמויות.
במיוחד ציין את משחקו של אלברט פיני ותיאר את הופעתו כ"שקטה אך מרגשת בצורה מדהימה".
בתגובה לביקורות אלו, העניק הבמאי פיגיס ריאיון ל"אינדפנדנט" ובו האשים את מבקריו באי הבנת מטרותיו: "העניין שלי בבית הספר, במורה ובתלמיד היה פחות משמעותי מהעניין שלי בכישלון הנישואים.
לא התכוונתי להדגיש את דמותו כמורה קר-לב ...
הוא פשוט מפגר אחר הזמנים ואינו מובן כלל ...
לכן העברתי את נושא היחסים לחזית.".
גרסת בראונינג השתתף בתחרות הראשית לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1994. בתחרות זכה הסרט ספרות זולה בבימויו של קוונטין טרנטינו.
הסרט היה מועמד לפרס על התסריט הטוב בפרס באפט"א לקולנוע ב-1994.
גרעין התיישבות הוא קבוצת אנשים הרוצים להתיישב יחד, לתחזק קהילה או להקים ישוב.
המושג נקרא כך, על שם גרעין הפרי, שממנו צומח מאוחר יותר העץ, וגם במשמעות "החלק הפנימי והמוגן" של הפרי.
גרעיני התיישבות מזוהים לעיתים עם גישה ערכית ותנועות פוליטיות, על מנת לתמוך בדרכם ובהקמתם.
כיום גרעיני התיישבות מזוהים בעיקר עם התנחלות או התיישבות ציונית בעיקר בנגב, הגליל ורמת הגולן, אך ישנם גם גרעיני התיישבות מקיימת־סביבתנית וגרעיני התיישבות עם גישה חברתית, דתית או גם מגוונת-דת (ישובים מעורבים: דתיים-חילונים, יהודים-ערבים וכדומה).
גרעיני התיישבות הוקמו בסוף המאה ה-19 עם ההתיישבות של חובבי ציון, ומאוחר יותר עם הקמת התנועה הציונית.
רבים מגרעינים אלו ישבו תחילה ביישוב זמני, לצורכי "הכשרה"; כלומר: ללימוד חקלאות וכן להתנסות בצורת ההתיישבות שרצונם לייסד.
חלק מ"הכשרות" אלו אף היו מחוץ לארץ.
לתנועות הנוער היו "חוות הכשרה" ייעודיות עבור מטרה זו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, הצהרת בלפור והקמת המנדט הבריטי בארץ ישראל, החלו מתארגנים גרעינים רבים, בעיקר להתיישבות קיבוצית - עם משטר שיתופי, אך גם להתיישבות חקלאית כפרית במושבים ואפילו התיישבות עירונית.
עם הקמת המדינה, הוקמו גרעיני נח"ל במסגרת צבא ההגנה לישראל, ומאז שנת 1961, אלו פעלו לפי תוכניות התיישבות במימון ובתכנון של קרן קיימת לישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים התרחבה באופן משמעותי ההתיישבות מעבר לגבולות הזמניים של הסכמי הפסקת האש מתש"ח (1948), התיישבות, שכּוּנתה "התנחלות", בסיני, רצועת עזה, רמת הגולן, בקעת הירדן, מדבר יהודה, ובהרי יהודה ושומרון.
רבים מהתיישבויות אלו החלו כגרעינים של תנועת גוש אמונים, אך גם (בעיקר בבקעת הירדן, בגולן ובסיני) של תנועות לא דתיות ואף לא ימניות כמו השומר הצעיר.
עם 'המהפך' בשנת 1977, ועליית הליכוד ומנחם בגין ואריאל שרון לשלטון, החלה מדיניות של בניית יישובים קהילתיים ועירוניים; בגליל - (תוכנית "המצפים" ו"ייהוד הגליל" של שרון), בגולן (קצרין וחד-נס לדוגמה) ובעיקר ביהודה ושומרון (שכונת גילה, מעלה אדומים, מצפה יריחו, בית אריה, אריאל, שוהם ועוד יישובים רבים, קטנים וגדולים).
חלק מהיישובים, ואף שכונות עירוניות, אוכלסו בגרעינים התיישבותיים, שנוצרו לשם ההתיישבות במקום, או כפתרון לצרכיהם ויעדיהם.
תחת ממשלת יצחק רבין והשר לאיכות הסביבה יוסי שריד, הוחלט משיקולי מניעת פגיעה בסביבה הטבעית, שלא לפתח יישובים חדשים, אלא להרחיב יישובים קיימים בלבד, והחלטה זו נקבעה גם במסגרת תוכנית המתאר הארצית.
בעקבות זאת הוקמו "גרעינים עירוניים" להתיישבות עם גישה ערכית, בתוך ערים, ומתוך רצון להשפיע על הסביבה העירונית.
התנגדות להתנחלויות הייתה קיימת מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ולמעשה עוד מימי מבצע סיני כאשר נעשה ניסיון ראשון להתיישב בסיני.
לאור המהפכה הסביבתנית והתביעה להקטנת היקף ההתיישבות בכלל, ארגוני סביבה גדולים החלו מתנגדים להתיישבות בכלל, ולגרעיני ההתיישבות בפרט.
בנוסף לכך, הבדלי השקפה מדינית משפיעים אף הם על ההתנגדות לגרעיני התיישבות, אשר כאמור נוטים לאמץ גישה ערכית או מדינית.
מגוון גרעיני התיישבות קיימים בימינו.
חלקם להתיישבות ביהודה ושומרון, או במקומות בהן יש אוכלוסייה מעורבת ערבית ויהודית, אך ישנה תנועה ניכרת של הקמת גרעינים, חלקם אף ממוסדים, להתיישבות עירונית, בדרך כלל עם גישה ערכית פתוחה (ליברלית) וכן להתיישבות מקיימת (בסגנון כדיתה, נורית ורותם).
ארגון התיישבותי גדול הוא עמותת איילים ליישוב כפרי סטודנטים, והוא בעל 11 גרעינים.
גרעיני נח"ל כבר אינם נועדים להקמת יישובים חדשים, ורבים מגרעיני הנח"ל אינם מיישבים כלל, גם לא ביישובים קיימים.
גרעיני התנחלות ראשונים היו עוד בבני עקיבא בתקופת המנדט הבריטי ב"עליה לביריה".
סיפור תולדות זה עמד ביסודם של גרעיני ההתיישבות הראשונים של גוש אמונים.
גרעינים אלו יישבו תחילה יישובים קטנים ולאחר הפגנות וויכוחים עם השלטונות, וביניהם עפרה ואלון מורה, וכן היו גרעיני התיישבות ב'ערי הקודש': בעיר העתיקה בירושלים, בחברון, בית לחם, וסמוך לשכם.
לאחר מיסוד ההתיישבות תחת שרביטו של שר השיכון אריאל שרון, קמו גרעיני התיישבות גם לשכונות בערים החדשות שנבנו, והוקם ארגון אמנה מיסודה של גוש אמונים, לטיפול כלכלי ותכנוני של התיישבות זו, ולסיוע לגרעיני ההתיישבות שלה.
לאחר הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון הפנתה אמנה את עיקר פעילותה ליצירת גרעינים ופיתוח יישובים במסגרת הרחבות המושבים, ומשעה שגם אלו נעצרו עקב עתירת תנועת הקשת המזרחית עברו לגייס גרעיני התיישבות לנגב ולגליל, וכן להתיישבות עירונית, בערים בהן אוכלוסייה ערבית ניכרת, גם במרכז הארץ (כמו מעלות-תרשיחא, לוד, עכו ויפו).
רבים מגרעיני ההתיישבות קמו סביב ישיבות ההסדר כהתארגנות של תלמידיה, או התארגנות להקמת ישיבה.
גרעיני התיישבות נודעים או מרכזיים
גרעין 'רודגס' של הקיבוץ הדתי (הכשרה בפתח תקווה ורחובות, ולבסוף התיישבות בקבוצת יבנה)
גרעין 'עין גנים' ושומריה של השומר הצעיר מקימי קיבוץ עין שמר
גרעין 'אפיקים' של הבונים - דרור מקימי קיבוץ צרעה
הגרעינים בגטו וילנה וגטו ורשה
גרעין 'בית ישראל' של הקיבוץ העירוני
גרעין "אלון מורה" אשר פרץ את הדרך להתיישבות בשומרון
גרסיה השני נולד בשנת 1042 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס.
ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני, מלך קסטיליה ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי, מלך לאון ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
גרסיה הוסיף לתאריו את התואר "מלך פורטוגל", והיה הראשון שנשא בתואר הזה.
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני ברית עם אלפונסו השישי, מלך לאון, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה.
אחותו אוּרַאקַה נתנה לחלק הארי של הצבא הלאוני למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה.
לאחר הירצחו של סנצ'ו השני ניסה גרסיה לחזור ולשלוט על ממלכת גליסיה, אולם אחיו אלפונסו השישי, מלך לאון כלא אותו במנזר בלוס באריוס דה לונה, עד למותו ב-22 במרץ 1090.
גרסיה דה אורטה (בפורטוגזית: Garcia de Orta; (1568 – 1501) היה רופא יהודי-פורטוגזי, חלוץ הרפואה הטרופית, וחוקר טבע, שעיקר פעולתו הייתה בשנים 1534–1568 במושבה הפורטוגזית גואה שלחופה המערבי של הודו.
אורטה נולד בשנת 1501 בקסטלו דה וידה סמוך לגבול עם ספרד.
הוא היה בנם של יהודים שגורשו מספרד במסגרת גירוש ספרד בשנת 1492 ועברו לפורטוגל, פרנאו (יצחק) דה אורטה סוחר מהעיר ואלנסיה דה אלקאנטרה ו-לאונור גומז מאלבקרקי.
כחלוף שנים אחדות, ב-1497, בעקבות צו המלך, וכדי למנוע גרוש נוסף, נאלצו להמיר את דתם לנצרות הקתולית.
כאנוסים הם חיו תחת חשש מתמיד כמי שמקיים את דתו המקורית בסתר, חשש שהתממש בעתיד.
בגואה התחתן עם בת דודתו, בריאנדה דה סוליס ממשפחה מומרת ידועה ולהם נולדו 2 בנות.
לגרסיה דה אורטה היו 3 אחיות: ויאולטה, קתרינה ואיזבל ואח למחצה מצד אביו בשם: זורז' דה אורטה.
החוקר היהודי משה בנשבת אמזלג, זיהה שבחתימתו דה אורטה "הסתיר" את השם "אברם" (אברהם), בעצם שמו העברי ע"פ הנחתו של אמזלג.
בימי ילדותו התגוררה המשפחה בסמוך למשפחת האצולה של דום פרננאו דה סוזה (Dom Fernão de Sousa).
המשפחות היו מיודדות, ובחסות משפחת סוזה נשלח אורטה לספרד כדי ללמוד רפואה באוניברסיטאות של סלמנקה ואלקלה דה אנרס (1525-1515).
בשנת 1530 הוא קיבל מישרה זמנית כמרצה בפילוסופיה של הטבע באוניברסיטת ליסבון, וגם מונה לרופא בחצרו של המלך ז'ואאו השלישי.
בשנת 1534 עזב אורטה את פורטוגל והפליג לגואה שבהודו אליה הגיע כעבור כחצי שנה.
אורטה לא חזר יותר לפורטוגל.
כנראה חששו מפני האינקוויזיציה, כנוצרי חדש, היה אחד הגורמים לכך.
במסעו לגואה הצטרף לידידו משכבר הימים, חברו לספסל הלימודים בספרד, וכעת פטרונו מרטים אפונסו דה סוזה שהתמנה למושל של המושבה הפורטוגזית בהודו.
הוא הצטרף כרופא למסעותיו של סוזה לאורך חלקה המערבי של הודו וציילון.
לבסוף בנה לעצמו בית וגן צמחים בגואה.
בשנת 1558 הגיע לגואה היועץ הספרדי דימאש בושקה (Dimas Bosque) שהתלווה למושל החדש.
היה זה ככל הנראה בושקה ששכנע את אורטה להעלות על הכתב את ידיעותיו הרבות שאסף במשך השנים על צמחי המרפא והסמים של הודו.
ב-10 באפריל 1563 הודפס והתפרסם בגואה ספרו של אורטה שיחות על אודות צמחי המרפא, הסמים וחומרי רפואה של הודו וגם על מספר פירות המצויים שם, שבו נידונים מספר עניינים הנוגעים לרפואה, לניסיון מעשי ולעניינים אחרים שראוי לדעת אותם ().
היה זה הספר השלישי אי-פעם שהודפס וראה אור בהודו, והספר המדעי הראשון (קדמו לו שני ספרי פרשנות דתית שהודפסו ב-1557 ו-1561).
ראשונות זו מסבירה בוודאי את הכמות הגדולה של שגיאות דפוס שנפלו בו (רשימת התיקונים תופסת בו עשרים עמודים), ושתוקנו במהדורה המדעית של 1895.
באחרית חייו של אורטה הגיעה האינקוויזיציה בפורטוגל, שבעקבות לחצה הגר אורטה לגואה, לגואה ואף ייסדה שם בשנת 1569 סניף.
כשנה לאחר מותו, נרדפו בני משפחתו שעברו להתגורר בגואה גם כן, ואחותו קתרינה הועלתה על המוקד בעוון המשך קיום יהדותה.
יתר על כן, לאחר שבני משפחתו, תוך עינויים, הודו כי גם אורטה קיים את יהדותו בהסתר, פעלה האינקוויזיציה להוצאת עצמותיו מקברו, ולשריפתם בטקס אוטו דה פה.
במקביל החלה האינקוויזיציה לאסוף ולהשמיד את ספרו.
כנראה שבהודו היא הצליחה להשמיד את כל העותקים, ואלה שהגיעו לאירופה נדירים ביותר.
החיבור "שיחות על אודות צמחי מרפא וסמים של הודו"
הסוגה: הספר כתוב כדו-שיח בין המחבר, גרסיה דה אורטה, ובין רופא -ידיד, דוקטור רואנו (Ruano), בהסיבם לשולחן בביתו של דה אורטה.
פה ושם משתתפים בחטף משרתים בביתו של אורטה, ובעיקר עוזרתו אנטוניה, הנשלחים על ידו להביא מן הגינה צמח זה או אחר כדי לשוחח עליו.
פעם אחת נקרא להתייעצות רופא הודי בשם מאלופה (שיחה 54) לבסוף משתתף באופן פעיל גם היועץ הספרדי דימאש בושקה (שיחה 58).
חוקרים חלוקים בדעתם בדבר זהותו של רואנו.
האם זו דמות ספרותית בדיונית, או שמא הוא מייצג את גרסיה דה אורטה הצעיר, בראשית הקריירה המקצועית שלו, בפורטוגל.
הסוגה הספרותית של דו-שיח הייתה מקובלת בעת ההיא.
דוגמה מוקדמת יותר מן העולם היהודי הוא הספר "הכוזרי" לרבי יהודה הלוי, הכתובה במתכונת הזו.
הסוגה הזו נבחרה ככל הנראה על ידי אורטה משום שהיא אפשרה לו להביע דעה, פעמים רבות ביקורתית מאוד, על הידע הרפואי שנמסר מן המקורות היווניים ורומיים (דיוסקורידס, פליניוס הזקן, גלנוס) והערבים (אבן סינא, אבן רושד) ואחרים.
רואנו מציג פעמים רבות פיסת מידע שלמד ממקורות אלה ואורטה מבקר את הידיעה הזו, ופעמים רבות דוחה אותה מפני שאינה עומדת בפני הידע המעשי שלו.
מבנה הספר: הספר, כשמו, מורכב מחמישים ותשע שיחות (פרקים).
כל פרק מוקדש לצמח או למספר צמחים, ששמם גם ניתן בראש הפרק.
במקור סודרו השיחות לפי סדר האלפבית של שם הצמח, ומרבית הפרקים עוקבים אחר סדר זה, אבל ניכר ששולבו בין פרקים אלה שיחות שלא לפי סדר האלפבית.
יש להניח שסדר אלפביתי נועד להעניק לספר שימושיות-מה, למי שמבקש למצוא מידע על צמח מסוים.
יחד עם זאת מאחר שבכל שיחה נזכרים צמחים נוספים, ולרוב המכריע של הצמחים יש יותר משם אחד, ולעיתים שמות אחדים, השימושיות הזאת מוגבלת.
לא כל הספר עוסק בשיחות על צמחים וחומרים מן הצומח.
בשיחה אחת (מס' 21) אומרים המשתתפים בפירוש שהיא נועדה לשבור את הרצף ולהוסיף עניין לקורא, ואמנם היא עוסקת בפילים ובשנהב.
שיחה אחרת (מס' 10) מביאה פרטים על היסטוריה מקומית, ועל שמות כלי השחמט.
יש שיחות העוסקות בחומרים לא צמחיים כמו יהלומים (43), אבני חן (44), פנינים (35), ובמינרלים אחרים (18, 51) ומהם מתברר שאורטה עסק גם במסחר באבנים אלה.
במקרים אחדים מביא הספר דיאגנוזות רפואיות מפורטות.
כך מתוארת (שיחה 20) הרעלה של צמח הדטורה.
חשוב הוא תיאור הסימפטומים של מחלת הכולרה, המכונה כך בספר (שיחה 17).
קרוב לוודאי שזהו התיאור המפורט הקדום ביותר למחלה זו.
לספר המקורי, בפורטוגזית (וגם במהדורת 1895), נוספו טקסטים קצרים אחדים, שאינם מופיעים בתרגומים, ובהם: אישור המושל לפרסום; הקדשה לידיד מרטים אפונסו דה סוסה וסונטה שכתב המחבר לידידו; הקדמה מאת דימאש בושקה; אוֹדָה מאת המשורר הפורטוגזי לואיש דה קמואש לימים המשורר הלאומי של פורטוגל.
השיר הזה, שיש בו משחק מילים בַּשם אורטה (שם המחבר וגם 'גן' בפורטוגזית) השתמר רק בספר הזה.
דומה שעל יסוד זה מכנה קלוזיוס, מתרגם הספר ללטינית, את גארסיה דה אורטה בשם דוקטור גן (Dr.
זמן קצר לאחר פרסום הספר, בראשית שנת 1564, ולפני שנודע העבר היהודי של מחברו, הגיעו עותקים אחדים של הספר לאירופה.
כאן הגיע עותק לידיו של חוקר הטבע ההולנדי קרולוס קלוזיוס (, 1526-1609) שפרסם פרפרזה על הספר בלטינית (אנטוורפן 1567).
קלוזיוס שיכתב את הספר באופן דרסטי, בהסירו את מתכונת דו-השיח ואת דמותו של דר' רואנו, הוסיף את הערותיו לכל צמח וצמח, והוסיף איורים בחתוכי-עץ.
גם נושאי הפרקים השונים שונו ואורגנו מחדש.
יחד עם זאת הערותיו והתוספות שלו לספר המקורי נדפסו בגופן שונה.
הספר נראה יותר כספר בוטניקה.
היה זה העיבוד הזה לספר, שנמכר היטב, שהביא את שמו של אורטה לידיעת החוקרים.
בשנת 1578 הופיע בספרדית הספר "'מסכת על אודות הסמים והרפואות של הודו המזרחית'" פרי עטו של קריסטובאו דה קושטה .
קלמנס מרקהם, מתרגם הספר לאנגלית, הראה כי מרבית הספר הזה מבוסס, עד כדי העתקה, מספרו של דה אורטה.
לאחר עיבודים ותרגומים אלה שקע ספרו של דה אורטה בתהום הנשייה, בגלל נדירותו של הספר.
עברו כשלוש מאות שנה (1841) עד שהתגלה בליסבון עותק נוסף של הספר.
או אז עלה הצורך להוציא לאור מהדורה חדשה, בשפת המקור, גם משום נדירות הספר וגם משום השיבושים הרבים בספר המקורי.
הניסיון הראשון של הקרדינל סראיווה (Saraiva) (1872) לא הניח את דעת החוקרים.
מהדורה חדשה של הספר בשפה הפורטוגזית הוציא הרוזן דה פיקאליו (Conde de Ficalho) בשני כרכים בשנים 1891 ו- 1895, והיא המהדורה המשמשת כיום במחקר.
פיקאליו, שהיה בוטנאי, כתב גם את הספר "חייו וזמנו של גרסיה דה אורטה" (Garcia da Orta e o seu tempo).
תרגום לאנגלית של מהדורת פיקליו הופיע בשנת 1913 פרי עטו של קלמנס מרקהם.
חשובים הם המבוא המפתחות ורשימת מידות, משקלות ומטבעות שהיו נהוגים בעת ההיא ונזכרים תכופות בספר.
מאז מחצית התשע עשרה, משהוצא לאור מחדש הספר בשפת המקור, החל גרסיה דה אורטה לתפוס מקום מרכזי בתולדות הרפואה ולהיות מכונה בשם אבי הרפואה בפורטוגל, אף כי הזיקה שלו לעולם היהודי, או לעצם היותו נוצרי-חדש, לא הודגשה עד למחצית המאה העשרים, כאשר התפרסמו מחקרים המבוססים על תעודות מארכיון האינקוויזיציה הפורטוגזית.
כך הצביעה הפרופ' פונטש דה קושטה על האפיזודה שבה צויר דיוקן מדומיין (דיוקן מקורי לא שרד מן המאה ה-16) במרכזו של ציור קיר גדול בבית הספר לרפואה, שבו הוצגו אבות הרפואה הפורטוגזית.
הוא נראה במרכזו של הציור, אוחז בידו האחת ספר ובשנייה צמח.
ניתן היה לחשוב כי הוא אוחז בעותק מספר השיחות המקורי שלו, אך התבוננות קפדנית גילתה שמדובר באדפטציה של קלוזיוס, הכוללת איורים.
בשנת 1958 הוצב פסל ברונזה גדול בחזית המכון להיגיינה ורפואה טרופית בליסבון.
גם דמות זו אוחזת בספר בידה האחת ובצמח בשנייה.
בשנת 1971 הופיעה דמותו של אורטה כשהיא מעטרת שטר של 20 אשקודו פורטוגזיים.
גרסיוסה (בפורטוגזית: Graciosa) קרוי גם "האי הלבן", הוא האי הצפוני ביותר בקבוצה המרכזית של האיים האזוריים.
אי זה שצורתו צורת ביצה משתרע על פני כ-60 קילומטרים רבועים.
אורכו 10 קילומטר ורוחבו 7 קילומטר.
האי הוא אי געשי שהקלדרה שלו באורך 1.6 קילומטר, שוכנת בדרום-מזרח האי.
בניגוד לאיים האחרים שנמצאים בקבוצה המרכזית, גרסיוסה התגלתה על ידי נווטים פורטוגליים במהלך הרבע הראשון של המאה ה-15. אף על פי שאין תיעוד לתאריך גילויו ידוע שבשנת 1440 בהוראת הנסיך אנריקה הספן, יושבו באי חזירים ובקר.
בשנת 1450 יושב האי לראשונה בעבדים כפי הנראה (אין תיעוד רשמי מאותו הזמן).
מרכז האוכלוסייה הראשון היה בקארפקו, אזור בדרום מזרח האי אך בשל חוסר פוריותה של הקרקע וחוסר ההגנה של התושבים מהים המתיישבים עברו לפנים האי.
אחרי כמה שנים נוצר גרעין מתיישבים בחוף הצפוני ליד באררה וסנטה קרוז שם הייתה גישה למי שתייה והגנה מהים על ידי המפרצים באזור.
מכאן ההתיישבות מתחילה להתהוות לכפר – סנטה קרוז דו גרסיוסה.
הקפטן וסקו גיל דה גאמה הקים בית-מכס עבור אדמות פוריות יותר בחלקו של האי בזמן שאחיו לפי החוק דוארטו בארטוק וטו מסוגל לצרף את החלק הדרומי של האי להתיישבות סביב הכפר פראיה.
אחרי 1485 הקפיטניה של גרסיוסה אוחדה תחת שלטונו של פדרו קוריה דה צ'ונה.
הסרן השני של פורטו סנטו ואחיה לפי חוק של כריסטופר קולומבוס.
הוא לקח את משפחתו לגרסיוסה, הוא התיישב בסנטה קרוז והפך את המושב העירוני "פראיה" למרכז המנהלים.
בשנה לאחר מכן סנטה קרוז כונתה כפר ועירייה תחת הקהילות הדתיות של סנטה קרוז וסאו מטסאוס דה פאראיה.
שינוי זה גרם לזרם בהתיישבות שהגיע מהולנד ומינכן שמתיר בנייה של מבנים עירוניים (הראשון במקרה זה הוא המגדלור בסנטה קרוז בשנת 1486).
בגלל העלויות הנמוכות היה היתר להעמסות רבות בנמלים והאוכלוסייה הקטנה באי החלה לשגשג ונעשתה למטרה למתקפות פיראטים ופורעי חוק אחרים במהלך המאה ה-16 וה-17. האוכלוסייה הותקפה באופן קבוע ורכושה ומבניה נהרסו.
תחת נסיבות אלה, האי הצליח להמשיך לתמוך בחלק ניכר מהאוכלוסייה שכלל בתוכו את המתיישבים הראשונים שקשורים לאצולה (במיוחד מהאי "טרסיה").
החל מההתיישבות המוקדמת, האי שרד בזכות החקלאות ותעשיית היין.
בהתחשב בפוריות הקרקע והאקלים, המקומיים הצליחו לייצא חיטה, שעורה, יין ומשקאות חריפים מקומיים ושמרו על מסחר פעיל עם האי טרסיה, שבו נמל גדול, במרכז המסחר והממשל של הארכיפלג.
עמדתו של האי בקבוצה המרכזית וקרבתו לטרסיה הפכה אותו לא במקרה לנקודה חשובה לאורך הניווט הטרנס אטלנטי.
מספר היסטוריונים ומגלים עברו במימייה של סנטה קרוז כולל אביו של אנטוניו ויאריה, קורבן של קרב בין אוניות אשר התחולל במלחמה הולנדית פרטית בבירת האזור.
ב-1791 הכותב הצרפתי פרנסואה-רנה דב שאטובריאן ביקר באי במהלך מסע לצפון אמריקה, הוא שהה במנזר פרנציסקני ושם כתב על האי.
המשורר אלמיידה גארט שביקר באי את דודו (שופט בסנטה קרוז) ב-1814 כשהיה בן 15.
לאורך ההיסטוריה האי חווה הרבה משברים טבעיים שכתוצאה מהם היו הרבה מקרי מוות.
בקיץ 1844, במהלך גל חום שבו מתו בעלי חיים רבים והמתיישבים היו בסכנה, שלח חוזה סילבסטרה ריביירו שהיה אז האפוטרופוס הכללי של מחוז אנגרה דו אירואיז'ימו, שלח 90 חביות מים וציווה לחפור בארות גאות ותעלות מההרים.
צעדים אלו סייעו בהקלת התנאים השוררים על האי.
האי סבל גם מאירועים סייסמיים רבים, שרבים מהם גרמו להרס של מבנים ואבדות בנפש.
המקרה היה ב-13 ביוני 1730, כאשר רעידת אדמה ליד לוז גרמו לבתים רבים להינזק.
כתוצאה מהגירה כללית של התושבים לארצות הברית במהלך שנות ה-50 עד ה-70, גרסיוסה עבר ירידה דמוגרפית אשר השפיעה על היציבות החברתית – כלכלית של קהילת האי.
גרסיוסה ממוקמת בצפון מערב הלוח הטקטוני שנקרא טרסריה ריפט, הנוכחות של האי גרסיוסה על השבר מעוותת את האי לצורה מוארכת.
החוף מחוספס וסלעי אך נמוך, מלבד האזור הצפוני - סרה ברנסה, שם הצוקים מתנשאים לגובה של 200 מטר.
לאורך החופים הצפוניים, ליד סנטה קרוז דה גרסיוסה, קיימים מספר מפרצונים קטנים ששימשו כנמלים אך היום הם נטושים.
הוותיק והמסחרי מביניהם הוא נמל בברה, שכיום משמש כמרכז פנאי.
האי גרסיוסה מורכב ממחוז אחד שמנה 4,780 תושבים בשנת 2001. במחוז יש ארבע ערים וכפרים:
העיר סנטה קרוז – מקום מושבה של העירייה.
הכפר סאו מטאוס דה פראיה .
הכפר לוז בו מתגוררת קהילה שמכונה "סול" (דרומיים) - והיא ממוקמת בחוף הדרומי של האי.
תושבי גרסיוסה מתפרנסים מענף התיירות ומחקלאות הכוללת ייצור יין, גידול בקר לבשר ויצור גבינות ומוצרי חלב.
הנמל המסחרי הוקם בשנת 1980 וממנו מיוצאות הסחורות אל שאר האיים האזוריים ורחבי אירופה.
המלון הראשון שהוקם בגרסיוסה נחנך ביוני 2009, והוא חלק מסדרה של השקעות נוספות בתחום התיירות.
בחופו הצפוני של האי נמצא שדה התעופה היחיד באי.
יש קו מעבורת שיוצא מדי יום מהאי ואליו והוא מופעל על ידי חברת "אטלנטיקליין".
באנליזה מתמטית, גרעין דיריכלה , הנקרא על שם המתמטיקאי הגרמני יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, הוא שמן המשותף של קבוצת פונקציות המוגדרות באופן הבא:
כאשר n מספר שלם אי-שלילי.
פונקציות הגרעין הן מחזוריות עם מחזור .
חשיבותו של גרעין דיריכלה נובעת מהקשר שלו לטורי פורייה.
הקונבולוציה של גרעין דיריכלה ה-n עם כל פונקציה f בעלת מחזור היא קירוב פורייה ה-n של f, דהיינו:
הוא מקדם פורייה ה-k של f.
מעובדות אלו עולה כי כדי לחקור התכנסות של טורי פורייה מספיק לחקור תכונות של גרעין דיריכלה.
דיריכלה הציג את הסכומים הטריגונומטריים הללו במאמר מ-1829 שעסק בביסוס התאוריה העוסקת בהתכנסותם של טורי פורייה, ובמסגרתו הוא עשה שימוש בגרעין זה כדי להוכיח את משפט פורייה על התכנסות נקודתית של טורי פורייה.
הניסוח המודרני של משפט פורייה הוא כדלקמן:
"תהי f פונקציה רציפה למקוטעין מחזורית בעלת מחזור ותהי נקודה שבה קיימות הנגזרות החד-צדדיות של f.
אז טור פורייה של f בנקודה מתכנס ל-: ."
כאשר הם הגבולות החד-צדדיים של f מימין ומשמאל לנקודה .
נסמן ב- את קירוב פורייה מסדר n של f בנקודה ; נראה ש-:
לשם כך נבסס תחילה שתי תכונות חשובות של גרעין דיריכלה :
היא פונקציה זוגית - נובע מיידית מהזוגיות של הקוסינוסים.
- נובע מכך שרק האיבר הקבוע תורם לערך האינטגרל, שכן הממוצע של כל אחד מהקוסינוסים בגרעין דיריכלה על פני הקטע הוא אפס.
לפיכך, אם ניעזר בעובדה שהקונבולוציה של (x)f עם גרעין דיריכלה ה-n נותנת את , נוכל לרשום מחדש את הגבול אותו ניסינו לחשב כ-:
כעת, נוכיח שכל אחד מהאינטגרלים המחוברים שואף לאפס כאשר n שואף לאינסוף.
תחילה נרשום את המחובר השני (ההוכחה עבור המחובר הראשון זהה) בעזרת הצורה הסופית של גרעין דיריכלה:
על פי למת רימן-לבג, לכל פונקציה רציפה למקוטעין (g(u מקדמי פורייה שלה שואפים לאפס כאשר n שואף לאינסוף, ולכן מספיק שנוכיח כי
ברור שלכל המכנה של (g(u שונה מאפס ולכן הגבולות החד-צדדיים שלה קיימים (תחת ההנחה של המשפט ש-f סופית בכל מקום).
הנקודה "הבעייתית" היחידה היא עצמה, כלומר כאשר u שווה לאפס.
לשם חישוב הגבול של g כאשר u שואף לאפס, נסתייע בגבול הידוע ונקבל:
על פי הנחות המשפט הנגזרת החד-צדדית קיימת, ולכן הוכחנו את מה שנדרש.
בעלת חשיבות רבה היא העובדה שנורמת L1 של Dn בקטע מתבדרת לאינסוף כאשר n שואף לאינסוף.
באמצעות טיעון מדויק יותר העושה שימוש בסכומי רימן כדי להעריך את תרומת הסביבה הגדולה ביותר של אפס שבה חיובי, ושימוש באי שוויון ינסן כדי להעריך את התרומה של שאר הקטע לנורמה, ניתן להראות גם ש-:
כאשר היא הפונקציה הקדומה של sinc.
היעדרות זו של אינטגרביליות אחידה עומדת מאחורי תופעות מתמטיות רבות הקשורות להתבדרותם של טורי פורייה.
הוכחה מדויקת של התוצאה הראשונה שהוזכרה, ש-, היא:
כאשר נעזרנו בגבול ידוע כדי להניח ש-, ואילו הוא המספר ההרמוני ה-n.
ניקח את מסרק דיראק, שאמנם אינו פונקציה במובן המקובל אלא סוג של "פונקציה מוכללת" המכונה גם "התפלגות", ונכפיל אותו ב-.
כך מקבלים את איבר הזהות עבור קונבולוציות עם פונקציות בעלות מחזור .
בעבור כל פונקציה f בעלת מחזור .
הצגת פורייה של פונקציית דיראק מחזורית זאת היא:
ניתנת לקבלה בקלות אם עושים שימוש בהצגה המרוכבת של טור הקוסינוסים, זאת שכן ההצגה המרוכבת היא למעשה טור הנדסי סופי עם מנה .
לפיכך, מכיוון שהסיכום של טור הנדסי סופי הוא
אז לאחר הכפלת המונה והמכנה ב-, נקבל:
גרסיה (בספרדית: Gràcia) הוא אחד מעשרת מחוזות ברצלונה שבספרד.
המחוז נקרא גם מחוז מס' 6 והוא מורכב מהשכונות וילה דה גראסיה, ולקארקה אי אלס פאניטנס, אל קול, לה סלוט, וקמפ ד'אן גראסו אי גראסיה נובה.
המחוז גובל במחוזות אישמפלה מדרום, סריה-סנט ג'רבסי ממערב והורטה-גווינרדו ממזרח.
גרסיה הייתה בעבר עירייה עצמאית במשך מאות שנים לפני שסופחה רשמית לברצלונה ב-1897.
אטרקציית התיירות הבולטת ביותר ברובע זה היא ללא ספק מתחם הגנים פארק גואל (Parc Güell) שתוכנן על ידי האדריכל הקטלאני אנטוני גאודי.
החיים התוססים בסמטאות הרבוע אשר מלאות בברים, מסעדות וחנויות הופכות את הרובע הזה לאחד האזורים האטרקטיביים ביותר בעיר.
מחוז גרסיה משתרע על פני 4.19 קמ"ר.
זהו הרובע הקטן ביותר בברצלונה, והשני בצפיפות האוכלוסין שבו.
גרסיליצרטופס (שם מדעי: Graciliceratops) הוא סוג דינוזאור בן לקבוצת הצרטופסים שהתקיים באסיה במשך הקרטיקון העליון שלפני 96 עד 89 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו משרידים מקוטעים בתצורות ביאן שירן שבמונגוליה ב-1975 בידי החוקרות הפולניות טרזה מריאנסקה (Teresa Maryańska) והלצ'קה אוסמולסקה (Halszka Osmólska) ששייכו את הממצאים למיקרוצרטוס הקרוב ובהמשך גם בוטל מספק.
החוקר פול סרנו שבדק את הממצאים סיווג את הסוג ב-2000 כשמשמעות שמו: "gracilis" - דק בלטינית ו-"keras" - קרן ביוונית, כלומר: "קרן דקה".
סוג זה כולל מין יחיד - Graciliceratops mongoliensis, הקרוי עקב הימצאו במונגוליה.
צרטופסיד זה היה קטן יחסית, בעל גולגולת באורך 20 ס"מ שהגיע לאורך של 60 ס"מ ומשקל מוערך של 2.27 עד 9.1 ק"ג.
עם זאת נראה שמדובר היה בפרט צעיר ופרטים בוגרים יכלו להגיע לאורך שני מטרים.
הוא דומה מעט לפרוטוצרטופס קל-משקל והיה בעל עטרה קטנה לאורך העורף ומבנה גפיו התאים לתנועה דו-רגלית כשהיו לו גפיים ארוכות ודקות ועצמות מסרק רחבות וקצרות דומות מעט לפרסות.
ככל הנראה היה צמחוני שהתבסס על צמחייה קרקעית כמו שרכים ומחטניים.
גרסילירפטור (שם מדעי: Graciliraptor; מלטינית: "gracilis" - חינני ו-"raptor" - גנב/שודד, כלומר: גנב חינני) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים אשר התקיים במשך הקרטיקון התחתון שלפני 126 מיליון שנה מזמננו בסין.
הסוג תואר למדע בשנת 2004 ונכלל בו מין יחיד - Graciliraptor lujiatunensis, אשר נקרא על שם הכפר Lujiatun, לצידו התגלו ממצאי המאובנים שלו.
ממצאי ההולוטיפ שלו התגלו בבייפיאו שבליאונינג ובתצורת יישיין.
הממצאים היחידים שהתגלו כללו שרידים של לסת עליונה עם כמה שיניים קטועות, שרידי גפיים קדמיות ואחוריות כמעט שלמות ועשר חוליות זנב חלקיות.
לפי הממצאים היה זה דינוזאור קטן שלא עלה על אורך של 90 ס"מ בבגרות.
על פי החוקר גרגורי ס.
פאול מהערכה מ-2010 הביע הערכה שהדינוזאור הגיע לאורך של 1 מטר ולמשקל 1.5 ק"ג בחיים והוא היה בנוי בצורה קלילה ביותר עבור תרופוד בגודל דומה שאיננו עוף והוא הכיל עצמות זנב אמצעיות מוארכות מאוד וכן עצמות רגליים תחתונות.
מבנה עצמות הזנב היה מחובר עם מעטה עצם דקה יחסית אשר הקשתה מעט את האזור האמצעי של הזנב.
במראהו היה דומה לקטנים והעתיקים שבדרומזאוריים כמו המיקרורפטור והסינאורניתוזאורוס והוא נחשב לדרומזאור העתיק ביותר שמורכב משרידים טובים ושקיבל שם מדעי (אם כי ממצאי דרומזאורים לא מזוהים אחרים כבר התגלו מהיורה התיכון ואלה מורכבים בעיקר משרידי שיניים).
לפי מספר חוקרים הוא היה קרוב יותר לטרודוניים ולבני הקבוצה אביאלאה ולא היה דרומזאור אמיתי.
גרסיף היא עיר בצפון-מזרח מרוקו, באזור תאזה–אל־חוסיימה–תאונאת, ונחשבת כחלק מפרובינציית תאזה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2014 התגוררו בעיר כ־90,880 תושבים.
גרסיף ממוקמת בצפון-מזרח מרוקו בין ערים מרכזיות באזור.
היא נמצאת כ-65 ק"מ ממערב לעיר תאזה, כ-54 ק"מ ממזרח לתאורירת וכ-135 ק"מ מדרום לאזור נאדור.
מיקומה על צירי תחבורה חשובים הופך אותה לנקודת חיבור בין אזור מזרח מרוקו לבין מרכז המדינה.
שטחי מטעי הזיתים באזור גרסיף גדלו משמעותית מאז סוף שנות התשעים והגיעו לכ-18,000 הקטאר.
הייצור השנתי של הזיתים ושמן הזית הגיע לעשרות אלפי טונות, כאשר חלק גדול מהיבול משמש לכבישה וחלקו להפקת שמן זית.
התפתחות הענף נתמכת בתוכניות חקלאיות לאומיות המעודדות הרחבת שטחי הגידול ושיפור הייצור.
לגרסיף אקלים חצי-יבשתי חם המאופיין בקיץ חם מאוד שבו הטמפרטורות עשויות לעבור את 45 מעלות צלזיוס ובחורף מתון יחסית.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על כ-222 מ"מ והעיר נהנית מכ-3,100 שעות שמש בשנה.
הענפים הפופולריים בעיר הם כדורגל וכדוריד.
קבוצת הכדורגל חסאניה גרסיף מייצגת את העיר בליגות החובבים, וקבוצת הכדוריד המקומית נחשבת לאחת הקבוצות הבולטות במרוקו בשנים האחרונות.
עלאל בן עבדאללה הוא דמות היסטורית מרוקאית שנולד באזור גרסיף.
הסטרימרית הבינלאומית פוקימאן נולדה גם היא בעיר.
גרעיני הבסיס (TA: Nuclei basales; נקראים גם הגרעינים הבזאליים או Basal ganglia) הם קבוצה של גרעינים במוח, שממוקמים בעומק המוח הגדול, מתחת לקליפת המוח בבסיס המוח הקדמי ובקצה העליון של המוח האמצעי.
גרעיני הבסיס מעורבים בפעילות של זיכרון העבודה.
הם פועלים בתיאום עם קליפת המוח הקדמית כדי לסנכרן ולבצע התנהגויות מתוכננות ורצוניות המצריכות את מערכות השליטה הלימביות, הקוגניטיביות והמוטוריות.
מרבית גרעיני הבסיס משמשים כיחידה תפקודית שפועלת במסגרת המערכת המוטורית ומסייעת לאזורים המוטוריים בקליפת המוח להוציא לפועל תנועות רצוניות של השרירים.
רוב המידע שמגיע לגרעיני הבסיס מתקבל מכל האזורים של קליפת המוח ומהחומר השחור.
גרעיני הבסיס שולחים מידע לאזור המוטורי המשלים ולתצורה הרשתית.
גרעיני הבסיס אחראיים ללמידה ויישם של תמורות מורכבות בתגובות לגירויים כמו שימוש נכון בכללי הדקדוק, בנוסף עבור אנשים רב לשוניים יש לו תפקיד בבחירת השפה המתאימה להקשר.
הסטריאטום, מעורב בתכנון ושליטה במסלולי תנועה ובתהליכים קוגניטיביים אחרים.
הוא משמש כיחידת הקלט של גרעיני הבסיס, מקבל מידע מקליפת המוח הקדם-מצחית ומעורב בהנחיית ההתנהגות לעבר הגשמת מטרות רצויות על ידי בחירה וארגון של סדר הפעולות הנדרש.
גרעין האקומבנס (NAc - Nucleus accumbens) - ממוקם בסטריאטום ומעורב במנגנוני חיזוק וקשב.
כולל חלק פנימי וחלק חיצוני.
גרעיני הבסיס נוצרים מחלקים שונים במהלך ההתפתחות העוברית של המוח.
הגרעין הזנבי, הפוטמן והגלובוס פלידוס שייכים למוח הגדול.
אלו הם הגרעינים האחראיים על התפקודים המוטוריים של גרעיני הבסיס.
מקורו של הגרעין התת-תלמי הוא במוח הביניים והחומר השחור הוא חלק מהמוח האמצעי וממוקם בגזע המוח.
גרעיני הבסיס ידועים בזכות התפקוד המוטורי שלהם.
הם משתתפים בוויסות התנועה של הגוף והם חשובים לרכישה של מיומנויות מוטוריות.
מוקד השליטה על הפעילות הרצונית של שרירי השלד הוא באזורים המוטוריים בקליפת המוח, שממוקמים בחלקה האחורי של האונה המצחית.
אזור זה יוזם תנועה, ושולח פקודות שיורדות דרך חוט השדרה לשרירים השונים.
במקביל, נשלח מידע גם לאזורים המסייעים לביצוע התנועה, בעיקר גרעיני הבסיס והמוח הקטן.
שם מתקבלות החלטות שונות לגבי התנועה כגון מהירותה, העיתוי שלה, מיקומה המדויק וכו' והמידע מוחזר אל קליפת המוח וכך שולט בזמן אמת על מאפייני התנועה ואופן ביצועה.
הפנמה של מיומנות מוטורית מאפשרת לאדם להשתמש בה על ידי הפעלה של גרעיני הבסיס ולכן אינה דורשת פעילות מרובה של קליפת המוח הקדם-מצחית.
זאת הסיבה לכך שהתנהגויות אוטומטיות מצריכות פחות משאבי קשב עם התקדמות תהליך הלמידה.
הבנת הפעילות נעוצה בהבנת הקשרים בין גרעיני הבסיס לשאר המוח ובין הגרעינים לבין עצמם.
גרעיני הבסיס מקבלים קלט מקליפת המוח, ומוציאים אליה פלט דרך התלמוס.
פלט זה הוא מעכב: ככל שגרעיני הבסיס מוציאים יותר פלט לתלמוס, כך מתקבל פחות עירור של קליפת המוח המוטורית ולפיכך תתבצע פחות תנועה של השרירים.
הקלט מקליפת המוח מגיע אל הסטריאטום (הגרעין הזנבי והפוטמן).
בשלב זה יכול המידע ללכת בשני מסלולים:
המסלול הישיר - אל הגלובוס פלידוס הפנימי, וממנו ישירות לתלמוס.
מסלול זה מוציא פחות פלט מעכב לתלמוס, ולכן הוא גורם לתנועתיות רבה יותר.
המסלול הלא ישיר - אל החלק החיצוני של הגלובוס פלידוס, משם אל הגרעין התת-תלמי, אל הגלובוס פלידוס הפנימי ולבסוף לתלמוס.
מסלול זה מוציא יותר פלט מעכב לתלמוס, ולכן הוא גורם לפחות תנועה של השרירים.
שיווי המשקל העדין בין המסלול הישיר והלא ישיר מווסת על ידי החומר השחור, שמפריש את המוליך העצבי דופמין לסטריאטום.
אופי המסלולים העצביים האלה משתקף בהפרעות מוטוריות שנובעות מניוון בגרעיני הבסיס: במחלת פרקינסון הפגיעה מפרה את האיזון לכיוון המסלול הלא-ישיר, ולכן מתקבלת תת-תנועתיות, ואילו במחלת הנטינגטון האיזון מופר לכיוון ההפוך, ולכן אחד התסמינים הוא תנועתיות-יתר.
את פעולתם של הגרעינים מסבירים על ידי תאוריית המעצור.
תאוריה זו גורסת, שבכל רגע אנו מדכאים אפשרויות תנועתיות רבות כדי להתרכז אך ורק בפעולה שבה אנו מעוניינים.
לדוגמה, בעת ישיבה אנו מדכאים את כל התנועות, אך משמרים רפלקסים תנוחתיים מסוימים.
בגרעיני הבסיס ניתן למצוא שלושה מוליכים עצביים יסודיים:
דופמין - יוצא מהחומר השחור אל הסטריאטום ומדכא את גרעיני הבסיס, וכך מעודד תנועה.
GABA - משמש כמוליך העצבי העיקרי בגרעיני הבסיס ובפלט שיוצא מהם, ואחראי לפעולה המעכבת של גרעיני הבסיס.
אצטילכולין - מצוי בין תאים בגרעיני הבסיס, מעודד את הפעילות המדכאת של גרעיני הבסיס.
למרות הכללתו בקבוצת גרעיני הבסיס ומיקומו בין הגרעין הזנבי לפוטמן, גרעין האקומבנס אינו מעורב בפיקוח על תנועה.
לגרעין האקומבנס יש תפקיד חיוני במערכת החיזוק במוח, אשר יוצרת תחושה של הנאה בתגובה לגירויים שנתפסים כחיוביים.
המסלול העצבי העיקרי במערכת זו הוא המסלול המזולימבי, אשר מתחיל בגרעינים של הטגמנטום הגחוני במוח האמצעי.
בעת הפעלה של מערכת החיזוק, תאי העצב בטגמנטום הגחוני מפרישים דופמין לתוך גרעין האקומבנס.
מערכת זו מסייעת ללמידה בכך שהיא מגדילה את ההסתברות לחזרה על ההתנהגות שבוצעה בעת הפעלתו של מסלול זה.
מסלול התגמול במוח ממלא תפקיד פעיל גם בתהליכים של התמכרות לסמים.
מחקרים חדשים מצביעים על קשר של גרעיני הבסיס גם לרגשות ולקוגניציה.
מחקרים אלה מחלקים את תפקידי גרעיני הבסיס לתפקידים מוטוריים המתרכזים בפוטמן, ולתפקידים רגשיים וקוגניטיביים שמקורם בגרעין הזנבי.
בכך ניתן להסביר את המתרחש במחלת הנטינגטון.
במחלה זו רואים ניוון של שני גרעינים אלה, יחד עם תסמינים משולבים של בעיות מוטוריות וקוגניטיביות.
פגיעה בגרעיני הבסיס בעקבות טראומה גופנית או מחלה יכולה לגרום לליקויים מוטוריים חמורים.
ישנן מספר מחלות חשובות אשר יסודן הוא בעיקר בכשל בגרעיני הבסיס:
מחלת פרקינסון - פגיעה בגרעיני הבסיס יכולה לגרום למחלת פרקינסון.
זוהי מחלה בה נפגע תפקודם של התאים מפרישי הדופמין של החומר השחור עקב הצטברות חלבון בשם אלפא-סינוקלאין.
המחלה מתבטאת ברעד במנוחה, בקשיון ובתת-תנועתיות (Bradykinesia).
בשלבים המאוחרים יכולת התנועה הרצונית מוגבלת כמעט לחלוטין, בנוסף לפגיעה משמעותית בקוגניציה.
מחלת הנטינגטון - מחלה שבה נפגעים תאים מפרישי אצטילכולין וGABA בגרעיני הבסיס, בעיקר בגרעין הזנבי ובפוטמן.
היא מתבטאת בתנועות לא רצוניות המזכירות ריקוד, באובדן זיכרון ובדמנציה (שיטיון).
המיבליזם - מחלה שבה נפגע הגרעין התת-תלמי.
לגרעין זה יש כאמור תפקיד חשוב במסלול הלא ישיר שאחראי לריסון תנועה.
המחלה מתבטאת בתנועות הנפה של היד והרגל בצד הנגדי לצד הפגיעה.
התסמינים של הפרעת קשב נובעים בין היתר מפגיעה בקשרים שבין גרעיני הבסיס לאונה המצחית.
כבר ב-1664 גילו אנטומיסטים את קיומם של מבנים תת-קליפתיים במוח.
למבנים הראשונים שהופרדו בבירור ניתן השם Corpus Striatum ("הגוף המפוספס"), מונח שכלל בין השאר את הגרעין הזנבי, הפוטמן והגלובוס פלידוס.
ניתן היה לראות שגרעינים אלו מקבלים קלט ומוציאים פלט ענף לקליפת המוח ולגזע המוח, ולכן בתחילה יוחס להם תפקיד מרכזי עד מאוד.
הסברה ששלטה בתקופה זו הייתה שגרעינים אלו מקבלים מידע תחושתי מכל החושים ויוזמים את כל התנועות.
במהלך השנים עד המאה ה-20 איבדו גרעיני הבסיס מתהילתם.
התפקידים הרבים שיוחסו להם בתחילה התגלו, אט-אט, כשייכים למרכזים אחרים במוח.
העניין בגרעיני הבסיס התעורר מחדש, לאחר שהתברר כי כאשר הם ניזוקים הדבר גורם לבעיות תנועתיות מגוונות.
תצפית זו הביאה להגדרה מחודשת של תפקידם.
תפקודם של גרעיני הבסיס לא נתפס עוד כמוטורי-תחושתי בלבד.
ניכר כי הם מעורבים במערך תפקודי מורכב יותר המאפשר את מכלול ההתנהגויות מכוונות המטרה וכולל היבטים רגשיים, מוטיבציונים וקוגניטיביים.
גרעין רבייה הוא קבוצה של מספר פרטים של יצורים מאותו המין שמגודלת בשבייה, בגני חיות או מתקנים אחרים, על מנת לשמר מין שנמצא בסכנת הכחדה כללית או באזור מסוים.
גרעין רבייה מורכב ממספר פרטים של יצורים מאותו המין בעלי שוני גנטי.
את פרטים אלה מגדלים בתנאים מיטביים, אך תחת השגחה.
בכך, מנסים להשיג התרבות מהירה ומוצלחת של פרטים מאוכלוסייה זו.
כשגרעין הרבייה מתרחב, מתבסס ומתאקלם, משחררים פרטים "שרדניים" ממנו לטבע.
במצב זה, סיכוייה של האוכלוסייה להישמר ולחיות כרגיל גדלים.
בישראל ישנם מספר גרעיני רבייה לבעלי חיים:
חי-בר יטבתה — משמש גרעין רבייה בעיקר לבעלי חיים שהיו בארץ עד המאה העשרים, ומיועדים להשבה לטבע בארץ.
עד כה שוחררו לטבע מה"חי בר" הפרא, הראם הלבן, והיען.
ראם הנבל שוחרר במדבר סהרה (הוא מעולם לא חי בישראל, אך תנאי האקלים בערבה אפשרו את ריבויו).
חי-בר כרמל — כמו מקבילו בערבה, הוא משמש גרעין רבייה לבע"ח שנכחדו בישראל לא מזמן.
ההבדל הוא בבית הגידול — בחי בר בכרמל מרבים את בעלי החיים שחיים בעיקר בחורש הים תיכוני לעומת בעלי החיים המדבריים שחיים בחי־בר ביטבתה.