tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על תקופה זו כתב בשנת 1929 רומן מפתח שהיה גם רומן ביכורים שלו: "חולות כחולים".
זהו רומן גנוז, שראה אור רק לאחר מותו.
באחרית דבר לרומן שכתבה פרופ' זיוה שמיר היא מנסה לקשר בין הדמויות שברומן לדמויות מציאותיות של סופרים וציירים בתל אביב הקטנה.
הרומן נחשב לרומן התל אביבי הראשון, והוא מתאר את לבטיהם של חבורת צעירים אידיאליסטים מבני העלייה השלישית.
במאמרו "מטרופולין זעירה", פרופ' אבנר הולצמן הדגיש את הדיוקן המוזר והבלתי צפוי של העיר תל אביב המצוי בספר.
לוין היה מקורב לחיים נחמן ביאליק, לאברהם שלונסקי ולנתן אלתרמן.
כמותם, ניסה לחדש את פניה של הספרות העברית, וערך ניסויים בכתיבה סוריאליסטית בספרים כגון "הרקדנית המעופפת" או "שלושה מלאכים מושלגים".
כן כתב את הספרים "טחנת מים באביב" ו-"מאה לילות ביפו העתיקה", וספר שירה בשם "פתיחה ללילה".
עיקר פרסומו כמתרגם נודע של מיטב יצירות הספרות הקלאסית מצרפתית לעברית.
ידוע תרגומו ל"טיסת לילה" של אנטואן דה סנט-אכזופרי, ל"בית טיבו", הסאגה המשפחתית רחבת היריעה של רוז'ה מרטן די גאר, וכן ל"הקמיע" של אונורה דה בלזאק, שהופיע בשנת 1964 בהוצאת עם עובד.
מאנגלית הוא הראשון שתרגם לעברית את "למי צלצלו הפעמונים" של ארנסט המינגוויי.
כן תרגם את יצירותיו של ז'ורז' אמאדו, ובהן הספר "ים המוות".
גם הספר וגם המתרגם זכו לפרסום מחודש בישראל, בשנות ה-80, כשהשדרן אלי ישראלי הקריא את הספר, מדי שבוע בתוכנית הרדיו שלו "ציפורי לילה ברזילאיות".
מנשה לוין זכה פעמיים בפרס טשרניחובסקי לתרגום, בשנים 1951 ו-1956.
לוין נפטר בשנת 1981 בתל אביב.
נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
מאה לילות ביפו העתיקה: רומן, תל אביב: יחדיו, תרצ"ח.
שלושה מלאכים מושלגים: סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983.
שמשון ודלילה: טרגדיה מהזמן החדש בשבע תמונות, תל אביב: אל"ף, תשמ"ו-1985.
חולות כחולים (ערכה והביאה לדפוס: שולה שלהב), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997.
הרקדנית המעופפת: מבחר סיפורים 1928-1981 (ערך והוסיף מסה על סיפורי לוין: דן מירון), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ס-2000.
פתיחה ללילה (ערך והוסיף פתח דבר דן מירון), תל אביב: קשב לשירה, תשס"ג-2003.
מנשה נוי (נולד ב-7 באוגוסט 1959) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
נוי נולד כמנשה נאווי בתל אביב, בה גדל והתחנך.
שירת בצה"ל בחטיבת גולני כקצין קרבי ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
בין היתר, השתתף בקרב על ביירות.
בשנת 1991 הופיע בסדרת האימה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ששודרה בערוץ הראשון, שיחק בפרק "העוזרת".
בשנת 1993 לאחר שסיים את לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב, נחשף לראשונה בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "החמישייה הקאמרית", שם שיחק במשך ארבע עונות לצד שי אביבי, דב נבון, רמי הויברגר וקרן מור.
בשנת 1995 השתתף בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'" לצד משה איבגי ואורי גבריאל ובסרט "שחקנים".
בשנת 1996 בסרטם של ארי פולמן ואורי סיון "קלרה הקדושה" וב"כלבים לא נובחים בירוק" לצד שחקני "החמישייה הקאמרית".
בשנת 1997 כתב ושיחק בסרט "ביפ" לצד קרן מור ודפנה רכטר, וביים וכתב סרט טלוויזיה בשם "פתיחה 1812".
בשנת 1999 השתתף בסרט הטלוויזיה "שבעה ימים באלול" לצד ענת עצמון.
בשנת 2000 ב"בסמה מוצ'ו" לצד מוני מושונוב.
באותה השנה גם שיחק בסדרת הדרמה "הבורגנים" ששודרה בערוץ 2. בסדרה שחק לצד משתתפי "החמישייה" את דמותו של "אשר" בעונה הראשונה וכן בעונה השלישית.
בנוסף באותה השנה גם כיכב בסרטו של ארי פולמן "מייד אין יזראל", ובסרט "איש החשמל" בתפקיד פנחס רוטנברג (על משחקו בשני הסרטים היה מועמד לפרס אופיר).
בשנת 2002 יצר והשתתף בסדרת הטלוויזיה הקומית "שאול דוידי אומנות בעם".
באותה שנה השתתף בסרטו זוכה פסטיבל קאן הצרפתי של אליה סולימאן "התערבות אלוהית".
ב-2003 שיחק בסרט של דובר קוסאשווילי "מתנה משמיים", לצד יובל סגל ומוני מושונוב.
באותה השנה גם כיכב בסרט "חלומו של הנרי".
ב-2004 שיחק לצד מילי אביטל ואסי כהן בסרט "אהבה קולומביאנית", ודיבב את דמות הרמטכ"ל בסדרת האנימציה "מ.ק 22".
באותה שנה שחק בסרט "שנת אפס" לצד דן תורן, קרן מור ושרה אדלר.
ב-2005 השתתף בסדרה ההומוריסטית "הרצועה".
ב-2006 בסדרת הדרמה "פרשת השבוע", שם דמותו כ"שאול נאווי" נבחרה על ידי עיתון ידיעות אחרונות לאחת הדמויות המצוינות בטלוויזיה הישראלית.
ביולי 2006 שיחק בהצגה "דרך גגרין", בתיאטרון הפרינג' (בית ציוני אמריקה).
באותה השנה גם גילם דמות קומית בשם "פאפאדיזי" - רועה עזים יווני, אשר זכה לפופולריות באתר יוטיוב, דמות שנוצרה על ידי התסריטאי והבמאי אורי ששון.
נוי הופיע בסדרה האינטרנטית וקיבל שותפות בזכויות.
על בסיס הסדרה באינטרנט, פותחה סדרת טלוויזיה קומית בערוץ yes stars ישראלי.
נוי היה מועמד עבורה לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ב-2009 הופיע בסרט "הזמן שנותר" בתפקיד של נהג מונית, והופיע גם בסדרה "טקסי דרייבר" ששודרה ב-yes.
בשנים 2009–2015 שיחק בסדרה "פולישוק" בתפקיד "בולי בובס".
בשנת 2010 שיחק בסרט האימה הישראלי הראשון "כלבת", לצד עופר שכטר, אניה בוקשטיין ורן דנקר.
בשנת 2012 הופיע, לצד אשתו, קרן מור, בהצגה "המאהב" בתיאטרון הקאמרי.
כמו כן שיחק במספר הצגות בתיאטרון חיפה.
נוי היה הפרזנטור של מוצרי מחלבת טרה (אם כי בפרסומות שלה הופיע עוד קודם לכן).
בשנת 2013 הופיע בסדרה "המגפה" בערוץ HOT3 לצד שמרית לוסטיג, כאחת מהדמויות הראשיות.
כמו כן השתתף בסרט "מפריח היונים" בבימויו של נסים דיין (על פי ספרו של אלי עמיר), שיצא ב-2014 ובסרט "סוכריות".
בשנים 2016–2018 השתתף במחזה "נפילים" מאת יונתן לוי ובועז לביא, שעלה בפסטיבל ישראל ובהמשך הוצג בתיאטרון הקאמרי וב"תיאטרון הבית" ביפו.
הוא שיחק במספר תפקידים: קריין חדשות, סג"ם במלחמת לבנון הראשונה, ואביו ומאמנו של הג'ודוקא ג'קי שאולוף.
בשנת 2018 השתתף בסרט הקצר "קילומטר 147" מאת בעז פרנקל, בו כיכב לצידם של רותם קינן וששי מטו.
הסרט הופץ לקולנוע כחלק מאסופה של שלושה סרטים קצרים בשם "3 סיפורי ערבה".
בהמשך אותה שנה, שיחק בתפקיד הראשי בסרט "אישה עובדת" בבימויה של מיכל אביעד, לצד לירון בן-שלוש ואושרי כהן, ובסרט ביכוריו של הבמאי נמרוד אלדר, "היום שאחרי לכתי", לצד זוהר מידן.
בשנת 2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה "שב"ס" ששודרה בכאן 11, גילם את דמותם של יחיעם פוטרוך, ושאול גורביץ'.
בשנת 2020 גילם את ראש המוסד בסדרת הריגול "טהרן", וכמו כן שיחק את מזכיר המושב יגאל גבאי בסדרה "הנחלה" בקשת 12.
בשנת 2022 שיחק בסרט הקומי "חומוס FULL טריילר" לצד אשתו, קרן מור.
בשנת 2024 שיחק בסרטו הישראלי-צרפתי של עמוס גיתאי "עדיין לא מאוחר".
בשנת 2025 שיחק בסרטו של גיתאי "גולם בפומפיי".
נוי נשוי לשחקנית קרן מור ולהם בת ובן.
נוי מגדיר עצמו כיהודי מאמין.
בעת המחאה החברתית בישראל ב-2011 הביע נוי תמיכה במוחים, ועמד, לצד אשתו השחקנית קרן מור ושאר חברי "החמישייה הקאמרית", בחזית של אמנים שגילו הזדהות פומבית ופעילה עם רוח המחאה.
באוקטובר 2014, בריאיון שנערך עמו עבור מקומון ונחשף ב"גלובס", יצא נוי נגד התנהלות ראש הממשלה בנימין נתניהו, וכמו כן מתח ביקורת על הפגיעה בחפים מפשע במבצע צוק איתן, באומרו, בין היתר, כי ברצונו להיות "חסיד אומות העולם של הפלסטינים".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, תמך במפלגת "ארץ חדשה" של אלדד יניב ורני בלייר והשתתף בסרטוני "השיטה" שהוציאה המפלגה כחלק מתעמולת הבחירות.
מנשה מאירוביץ (תר"ך, 1860 – י"ב בתמוז תש"ט, 9 ביולי 1949) היה מאנשי ביל"ו, אגרונום, סופר ומראשי ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה ואחריה.
בגיל עשר הוא עבר לאודסה, שם למד בחדר מתוקן שייסד משה לייב לילינבלום.
בגיל 19 סיים את בית הספר הריאלי והתקבל למכון לחקלאות ולייעור בעיר פולאווי, אשר ליד לובלין.
בגיל 22 הוסמך כאגרונום והיה לאחד משלושת האגרונומים היהודים היחידים בכל רוסיה (שניים אחרים: אברהם זוסמן ויעקב רוסטובסקי).
בגיל 25 הגיש עבודה בנושא מושבות הכרמים בארץ ישראל ("עצה ותושיה: או הצעה על דבר מטע כרמים וגדול גפנים בארץ ישראל").
בנובמבר 1882 יצא לקונסטנטינופול והיה פעיל במשרד הפוליטי של ביל"ו שהשתדל להשיג את הסכמת הממשלה העות'מאנית להתיישבות חקלאית יהודית בארץ ישראל.
משנוכח שאין תקווה לכך החליט לעלות ארצה ובראשית ינואר 1883 הגיע ליפו, שם חיכו לו חבריו לארגון ביל"ו שהביאוהו לראשון לציון.
מאירוביץ החל להתעסק בגידול עופות ובמחלבה.
הוא התנגד בחריפות לשיטת האפוטרופסות של הברון רוטשילד ולשלטון הפקידות, אך בעת המרד נגד הפקיד יהושע אוסוביצקי סירב להצטרף למורדים בגלל ראייה מפוכחת של המצב.
הוא נוכח לדעת שבלעדי הברון לא היה בנמצא מי שיספק למתיישבים הציונים תמיכה כלכלית נאותה וכי כיסם של "חובבי ציון" ריק והם מסוגלים רק לומר מליצות רמות על תחיית העם.
מאירוביץ התריע בפני חבריו כי "אין לשפוך את הילד עם האמבט" ובמושבה הביטו בו המורדים כעל "ירא ורך-לבב", אבל הוא עמד על דעתו.
בשנים 1903–1904 עמד בראש הוועד הפועל של חובבי ציון ביפו.
ב-1906 היה ממייסדי אגודת הכורמים.
בשנת 1913 היה בין מייסדי התאחדות המושבות ביהודה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בא-כוח המושבות בנציגות היישוב בפני השלטונות הטורקיים.
באותן השנים פעל במלחמה בארבה.
עם נפילת רשת ניל"י נערך חיפוש ביקב ובוועד המושבה ומאירוביץ הובל קשור לרמלה והיה מועמד לגירוש.
התערבותו של אברהם (אלברט) ענתבי אצל ג'אמל פחה הביאה לשחרורו.
מאירוביץ פרסם ספרים ומאמרים רבים.
בשנים 1893–1896 ערך את העיתון החקלאי הראשון בארץ ישראל האיכר.
על מאמריו היה חותם בשם – "מזקני היישוב".
במכתבו לפינסקר משנת 1885, נראה היה כי הגיע למסקנה כי ניתן להקים מושבות חקלאיות מבוססות כרמים וגפן לבעלי אמצעים מצומצמים, ואת התחשיב הראשוני להקמת מושבה כזו צירף למכתבו זה.
ביסוד ההצעה עמדה תפיסה של מושבה חקלאית תעשייתית שתיושב על ידי אנשים דלי יכולת.
מכל אלו ראה מאירוביץ כי הקמת מושבות כרמים "תשמש בסיס כלכלי ליישוב מעמד שלם – המעמד הבינוני היהודי, ולהבטיח את התושבים מבחינה כלכלית למן ראשית התיישבותם".
על בסיס תוכניתו של מאירוביץ החלו מתגבשות אגודות להתיישבות שהיו צמאות לתוכנית כלכלית התיישבותית מסודרת אשר תביא אותם להקמת מושבות מצליחות.
הן קיבלו את הדגם הכלכלי שלו ללא עוררין ואף ניסו "להוזיל עלויות" על ידי בחירת אנשים בעלי אמצעים דלים אף יותר משתכנן מאירוביץ כדי להקטין את גובה התשלומים ולהפחית את עלות ההתיישבות.
למעשה, אם מאירוביץ חישב 1,200 רובל להקמת יישוב למשך חמש שנים הרי שהאגודות הפחיתו את העלות ל-582 רובל.
בשנים 1911–1912 כתב טור בעיתון "פלסטין", שעסק בבעיות הפלאחים בארץ ישראל.
על טוריו חתם בשם העט "אבו איברהים".
בשנת 1920 נבחר מטעם רשימת התאחדות האיכרים לאספת הנבחרים ולוועד הלאומי.
כיהן גם באספת הנבחרים השנייה, מטעם "רשימת המרכז החקלאי ראשון לציון".
מאירוביץ האריך חיים והיה הבילויי היחידי שזכה לראות בהקמת מדינת ישראל, ומכאן כינויו אחרון הבילויים.
אחרי קום המדינה שינה את שמו ל"הביל"ויי".
בכ"ה באלול תרמ"ג (1883) נשא את פאני בת זאב אברמוביץ (ממייסדי ראשון לציון) לאשה.
לשניים נולדו בן ושתי בנות.
פאני נפטרה בכ"א בתשרי תרנ"ד (1893).
בר"ח ניסן תרנ"ה (1894) נשא את מרים, אחותה, לאשה.
לשניים נולדו שבעה בנים ושתי בנות.
מנשה מאירוביץ נפטר בראשון לציון ונטמן בבית העלמין הישן בעירו.
בנו בר-כוכבא מאירוביץ היה מנהל המחלקה הימית של הסוכנות היהודית מ-1936, ולימים המנהל הראשון של אגף הספנות והנמלים במשרד התחבורה.
בתו, לאה, היא אימו של עמיהוד ארבל.
מושב תלמי מנשה נקרא על שמו.
למקור שמה של השכונה יש שתי גרסאות (על פי זאב וילנאי): האחת ששמה נגזר מהמילה הערבית "נשה" שמשמעותו בניין.
הגרסה השנייה היא ששמה מתקשר למקום טיולים, מפני שהאתר עליו נבנתה שימש לפני כן כאתר טיולים ונופש לתושבי יפו.
ראשית ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות יפו הייתה ברחבי מנשייה - חצר שמרלינג, מתחם אמזלאג ובתוכו בית אהרן שלוש הראשון, מחוץ ליפו העתיקה, בית החולים שער ציון, לימים שכונת יפה נוף החרדית במערב מנשייה.
משנות התשעים של המאה התשע-עשרה ועד שלהי שנות העשרים של המאה העשרים נתפס המרחב הפיזי העירוני שבצפון יפו - רובע מנשייה, בקרב דוברי העברית, כנווה שלום יפו.
מנשייה הוקמה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 בצפון מערב יפו כאחיותיה עג'מי וג'בליה בדרום העיר ושכונת אלנוזהא במזרחה כתוצאה מהתפשטות יפו מחוץ לחומותיה הנהרסות והמתפוררות.
מיקומה של השכונה על שפת הים, באזור שנמצא ממערב לשכונת שבזי ומדרום לשכונת כרם התימנים שהוקמו כעשר שנים אחריה.
מסגד השכונה, חסן בק, נבנה מחומרי בנייה שהוחרמו מתל אביב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1891 בנה השלטון העות'מאני בשכונה את תחנת הרכבת יפו שחיברה, בין השאר, בין יפו לירושלים והייתה נקודת הקצה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
בשנת 1898 הוקמה על החוף במערב הרובע השכונה החרדית יפה נוף ובבית יעקב פסקל, הקונסול האוסטרו-הונגרי, נחנך משכנו החדש של בית החולים היהודי היחיד באזור, שער ציון.
בתקופת המנדט הבריטי התרחשו לעיתים תקריות בשכונה בין יהודים לערבים.
פרעות תרפ"א החלו ב-1 במאי 1921 בהתנפלות על עוברים ושבים יהודים וביזת חנויות יהודים בשוק מנשייה.
משנות התשעים של המאה התשע-עשרה ועד שלהי שנות העשרים של המאה העשרים נתפס המרחב העירוני שבצפון יפו, בקרב דוברי העברית, כמורכב משני אזורים נבדלים – פרוור דרומי שנקרא "נווה שלום" ואזור עוני צפוני שכונה "חארת אלתנכּ" ("שכונת הפחים" בערבית).
הערבים הכירו את שני החלקים, הצפוני והדרומי כמנשייה.
יהודים וערבים התגוררו זה לצד זה בשני האזורים.
ושכונות רבות נחצו על ידי גבול זה.
ולמרות זאת, מסוף שנות ה-20 לפי אור אלכסנדרוביץ' חל מהפך עמוק בדימוי הציבורי היהודי של המרחב המשותף נווה שלום/מנשייה שלא לווה בשינויים פיזיים או דמוגרפיים מהותיים.
לטענתו, במקום הבחנות מרחביות המבוססות על הבדלים ברשת הרחובות, ובמעמדות חברתיים כלכליים, התקבלה בתודעה של היישוב חלוקה "לאומית" של המרחב, בין רקמה עירונית מודרנית ויהודית בתחומה של תל אביב (בגבולות הסרטוט הבריטי) לבין רקמה עירונית ערבית שנקראה בשם "מנשייה".
חלוקה זאת גרמה לטענתו לשכונה להיראות כ"שכונת סְפר" יהודית מרגע הקמתה.
זמן קצר לאחר אישור תוכנית החלוקה של האו"ם ב–29 בנובמבר 1947, לפיה "מנשייה ואבו כביר הוצאו מתחום המובלעת (של יפו שנועדה להיות ערבית) ונותרו בשטח המדינה היהודית" התרוקן האזור ממרבית תושביו הערבים והיהודים והפך לזירת מלחמת התשה יומיומית.
מגגות הבתים בשכונה, לרבות מצריח מסגד חסן בק, צלפו הערבים בעוברים ושבים ברחובות תל אביב וגרמו לאבדות רבות בנפש.
לאור האיומים הרבים על תושביה היהודים של תל אביב החליט ארגון האצ"ל לכבוש את השכונה.
הלחימה הגיעה לשיאה בכיבוש מנשייה בידי האצ"ל בסוף אפריל 1948 כשבמקביל להתקפה משודרת תעמולה מטעם האצ"ל ברדיו המקומי, בערבית, המבטיחה לאוכלוסייה האזרחית גורל דומה לזה של תושבי דיר יאסין אם לא תעזוב את השכונה.
בלחץ הבריטים הועברה מנשייה מידי האצ"ל לידי כוחות "ההגנה" שהשלימו במבצע חמץ את כיבוש יפו בסוף אפריל 1948. יפו נכנעה ב-13 במאי 1948 24 שעות לפני הכרזת מדינת ישראל.
בשבועות הראשונים לאחר סיום המערכה נותרה השכונה ריקה מתושבים, כשחלק קטן מהמבנים והתשתיות הרוס כתוצאה ממתקפת האצ"ל, שבציר הפריצה שלו לכיוון הים עבר מבית לבית תוך קדיחה של פרצות בקירות הבתים, ומבנים רבים אחרים מוזנחים.
השכונה לא הופגזה לא מהאוויר ולא מהיבשה.
בחלוף שבועות מעטים מסיום הלחימה במרחב תל אביב ויפו במאי 1948 נכנסו עולים חדשים למבנים הנטושים, והיא הפכה לשכונת עוני צפופה.
פעולת ההריסה, שהיא שהסבה לשכונה את הנזק העיקרי ולא הלחימה, התפרסה על פני חצי שנה לפחות עד ינואר 1949 ופסקה לאחר שהממשלה סירבה להשתתף במימונה.
לאחר איחוד תל אביב ויפו
תל אביב ויפו אוחדו ב-1949. בשנות ה-50 וה-60 התלבטו המתכננים באשר לגורל השכונה: היו שהציעו לדלל את בתיה ולשקם את הנותרים, והיו שהציעו להורסה לגמרי.
ידם של המצדדים בהריסה גברה, ולבסוף החליטה עיריית תל אביב-יפו בשנת 1963 לפנות ולהרוס את השכונה, כמו גם את שכונת נווה צדק הסמוכה (שנחשבה גם היא באותה תקופה לשכונת עוני מוזנחת).
במקום השכונה הוחלט להקים את מרכז העסקים הראשי החדש של העיר.
מרכז זה אמור היה לקשר בין יפו לתל אביב, ולהתחבר למרכז העסקים הישן באזור אחוזת בית (תוכנן להמשיך את שדרות רוטשילד עד לחוף).
בכל האזור תוכננה בניית מגדלי משרדים גבוהים וכבישים רחבים בשאיפה ליצור מרכז עירוני הדומה למטרופולינים אמריקאיים.
כדי להקים את הפרויקט נוסדה חברה עירונית ממשלתית אחוזות החוף.
על אף המאמצים הראשונים לפיתוח המע"ר קמו באזור רק קומץ בניינים.
הקמת בית הטקסטיל שבו שישה מגדלי משרדים הניצבים על פלטפורמה משותפת, החלה בשנות ה-70 והסתיימה בשנות ה-90. מאוחר יותר הוקמו מצפון לבית הטקסטיל שני מלונות - ב-1979 הוקם מלון דן פנורמה וב-1999 הוקם מלון דייוויד אינטרקונטיננטל.
אולם מבנים אלה נותרו כמעט לבדם באזור, ומע"ר תל אביב נשאר בפועל סביב צפון רחוב הרצל ובשנות ה-70 התרחב גם לאזורים המזרחיים יותר של העיר.
לקראת סוף שנות השישים הושלם פינוי תושבי מנשייה, והוחל בהריסת בתי השכונה.
הקבלנים שהרסו את בתי השכונה לא פינו את פסולת הבנייה, אלא דחפו אותה למקום הקרוב האפשרי - לתוך הים.
במהרה הצטברו על החוף כמויות עצומות של פסולת בניין, שהעירייה נדרשה לפנות.
אולם, עד מהרה התברר כי עלות פינוי הפסולת גבוהה מאוד וכי משתלם יותר לכסות אותה בעפר.
העירייה החליטה על הקמת גן הכולל עצים ומדשאות על גבי פסולת הבניין ועל פיסת הים שיובשה על ידי הריסות השכונה שפונו כולן אל האתר.
התוצאה הייתה פארק צ'ארלס קלור המשמש עד היום לאירועים שונים ולרווחת הציבור.
מנגד, איבדו תושבי תל אביב רצועת חוף ארוכה שיכלה לשמש כחופי רחצה.
רק בחלקו הדרומי של הפארק קיימת רצועת חוף צרה וקצרה.
ממנשייה נותרו שלושה מבנים: מסגד חסן בק, הבניין בו ממוקם מוזיאון האצ"ל בתש"ח (בית גידי) בפארק צ'ארלס קלור ובית מוזנח ברחוב המרד 77 שניצל עקב הפיכתו לאתר הנצחה לאצ"ל.
שכונת מנשייה הונצחה לפני שנהרסה במספר סרטים ישראליים, בהם "קזבלן", "לופו", "ניני" ו"מלכת הכביש".
מבנים רבים בתחנת הרכבת יפו וסביבתה, בצידה הדרומי של השכונה, שרדו מאחר שעם הקמת צה"ל, הפך מתחם התחנה לבסיס צבאי.
הבסיס ננטש בשנות ה-80 והמבנים בו הוזנחו.
בחלק הדרומי של המתחם הוקם מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל.
בתחילת שנות האלפיים פנה ראש העירייה, רון חולדאי, לצה"ל בבקשה שיעביר את המתחם לרשות עיריית תל אביב, לצורך שיקום ופיתוח האזור.
ביוני 2002 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תל אביב, תוכנית עקרונית חדשה למתחם מנשיה ואזור תחנת הרכבת, הכוללת שטחים לטובת בנייה למגורים, שימור מבנים היסטוריים ופיתוח לתיירות.
בנובמבר 2005 החלה עיריית תל אביב, באמצעות החברה העירונית עזרה ובצרון, בשיקום מתחם תחנת הרכבת יפו, ובמסגרתו הוסב המתחם (כ-20 דונם) למוקד תרבות, בילוי ופנאי, באמצעות זכיין.
בשנים הראשונות לאחר השקתו זכה "מתחם התחנה" להצלחה רבה, אולם בהמשך הייתה ירידה בפופולריות שלו, עסקים רבים נסגרו והתפוסה ירדה.
באוגוסט 2020, המתחם חזר לרשות עיריית תל אביב, ומאז הוא מנוהל על ידי חברת אתרים העירונית.
בספטמבר 2019, אושרה סופית עסקה עם בעלי הדולפינריום, במסגרתה קיבלה קרקע סמוך למסגד חסן בק, תמורת פינוי הדולפינריום.
במקום נבנה מגדל מגורים ובית מלון.
ביוני 2021, אושרה להפקדה תוכנית בנייה חדשה למנשייה ומתחם התחנה.
התוכנית כוללת בנייה של 640 יחידות דיור, 670 חדרי מלון ושטחים מסחריים, רובם בשטח מגרש החנייה בחזית מתחם התחנה ובשטח מוזיאון צה"ל שנסגר ב-2019.
מנשה יצחקי (1940 – 7 בספטמבר 2022) היה ראש המועצה המקומית אור יהודה וחבר מרכז מפ"ם.
יצחקי נולד בשנת 1940 בעיר מנדלי () שבעיראק לאפרים ונג'יה, בן בכור מבין שישה אחים.
אביו היה ראש הקהילה היהודית והבריח יהודים לאיראן ומשם לארץ ישראל.
בהמשך אביו נתפס על ידי השלטונות ואף הובא לבית משפט.
השופט זיכה אותו, אך ציווה עליו לעזוב את מנדלי.
המשפחה מכרה את ביתה והשתקעה בבגדאד.
בשנת 1951 עלו לארץ ישראל ושוכנו במעברת סקייה א', שלימים הפכה לעיר אור יהודה.
בגיל 24 נבחר למועצת הפועלים של אור יהודה והתחיל בפעילות ציבורית.
יצחקי השתייך למפלגתו של ראש המועצה המקומית אור יהודה, יחזקאל קזז - המערך, אך פרש ממנה והקים רשימה עצמאית בשם "נאמני הציבור".
בבחירות למועצה בשנת 1969 זכתה רשימתו למנדט אחד והוא הצטרף לקואליציה העירונית ומונה לסגן ראש המועצה.
הבחירות למועצה המקומית ב-31 בדצמבר 1973 נפסלו על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב בעקבות תלונות על אי-סדרים, ובחירות חוזרות נערכו ב-2 ביולי 1974. בבחירות החוזרות ניצחה סיעתו את "המערך", שבגלגוליו השונים שלט שנים באור יהודה (מרדכי בן-פורת ויחזקאל קזז), ויצחקי הפך לראש מועצת אור יהודה.
בכהונתו התמקד בשני נושאים עיקריים: חינוך ודיור, שהתבטא בין היתר מהעברת אנשים המתגוררים בצריפים לבתי קבע ומציאת פתרונות דיור לצעירים.
שותפיו למפלגה החדשה היו העיתונאי שפי גבאי ויוסף סבח.
בשנת 1978 הפסיד בבחירות על ראשות המועצה ליצחק בוכובזה אך המשיך לכהן במועצה.
בשנת 1980 עתר לבג"ץ נגד מינוי נציגי המועצה במועצה הדתית.
לקראת הבחירות בשנת 2003 מונה לממלא מקומו של יוסף סבח בוועדת הבחירות העירונית מטעם רשימת נאמני הציבור.
הרב מנשה קליין (כינה עצמו: מנשה הקטן; א' בניסן תרפ"ג, 9 באפריל 1923 – כ"ט באלול תשע"א, 28 בספטמבר 2011) היה רב חרדי בארצות הברית, רבה של "קהילת אונגוואר" וראש ישיבת בית שערים בברוקלין, ולאחר מכן בישראל.
מפורסם בשל סדרת ספרי השו"ת שלו, מִשְנֶה הלכות.
נולד לרבי אליעזר זאב, ששימש כרב באירליאבה בחבל אונגוואר שבאוקראינה.
למד אצל אביו ואצל רבי יוסף אלימלך כהנא באונגוואר.
בילדותו היה ידידו של הסופר אלי ויזל, המזכירו באוטוביוגרפיה שלו, "כל הנחלים הולכים אל הים".
כמו ויזל, הוא היה תלמיד של מר שושני.
במהלך השואה רצה רבו למנותו לממלא מקומו באונגוואר.
אחרי המלחמה הגיע לארצות הברית.
בתשי"ד נישא לחוה יהודית, בתו של רבי יחיאל גרטנר מלענטשנע.
בזיווג שני נישא לבתו של הרב דוד שלמה פרנקל, מחבר ספר "באר דוד".
בתחילת ימיו בארצות הברית עזר לאדמו"ר מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, להקים את מוסדותיו "שארית הפליטה", והוא ניהלם בשנים הראשונות.
לימים פתח בית כנסת בבורו פארק בשם 'אונגוואר'.
מאז כונה "הרב מאונגוואר", ובהמשך "האדמו"ר מאונגוואר".
באמצע שנות ה-80, יזם את הקמת קריית אונגוואר ברמות אלון.
הוא תכנן לעלות לישראל עם סיום בנייתה, אך התעכב בארצות הברית ועלה רק בשנת תשס"ט.
לאחר עלייתו לישראל נסע פעם בשנה לקהילתו בארצות הברית.
בשנת תשס"ד, פתח בנו הרב דוד שלמה ישיבה קטנה בקריית אונגוואר.
הרב קליין התכתב רבות עם הרב יעקב ישראל קניבסקי.
התפרסם בשל אלפי תשובותיו שיצאו בעשרים ואחד כרכים.
הוא נודע כפוסק נוקשה ושמרן שייחס חשיבות עצומה למנהגי הונגריה, להם ביקש לתת תוקף הלכתי גם כשזה נעדר מהמקורות המקובלים.
יצא בחריפות נגד המנסים לשנות מנהג הכלה לגלח ראשה וכיוצא בזה.
הפני מנחם ביקש ממנו שיוסיף בהזמנה לחופה משפחתית את הכיתוב 'ורעייתו'.
נפטר בכ"ט באלול תשע"א, ערב ראש השנה תשע"ב, ונטמן בבית העלמין העתיק בצפת.
מלבד בנו הבכור כל ילדיו הם מאשתו השנייה.
אליעזר זאב, ראומטולוג בארצות הברית
הרב דוד שלמה, אדמו"ר בירושלים, ראש ישיבת אונגוואר ברמות,אשתו השנייה בתו של רבי יצחק מאיר הגר מסאווראן.
הרב עמרם, בחיי אביו היה רב קהילת אונגוואר בארצות הברית ולאחר פטירתו התמנה לאדמו"ר בארצות הברית.
חתן רבי ישראל צבי יאיר דנציגר, האדמו"ר מאלכסנדר.
הרב משה, חתן רבי יעקב סופר (רב חסידי ערלוי בביתר עילית), מחבר ביאור על כרתי ופלתי ועוד.
חתנו הרב יהודה אריה לייב אלתר, בנו של הפני מנחם, נפטר בשנת תשמ"ח - רב שכונת רוממה בירושלים וראש הכולל של חסידות גור בעיר.
חתנו הרב יעקב יצחק בידרמן בנו של רבי אלתר ונכדו של רבי משה מרדכי, האדמו"ר מלעלוב בורו פארק.
חתנו הרב צבי הגר, רב קהילת עטרת צבי בגולדרס גרין.
חתנו הרב יהושע וינברג, משגיח בישיבת בית אברהם.
שו"ת משנה הלכות, 19 חלקים ועוד עשרה חלקים של אינדקס ותמצות
מגיד משנה על התורה, 5 חלקים
מצות המלך – (תרי"ג מצוות), 2 חלקים וכן על סדר לימוד יומי
מל ולא פרע, על מילה
אום אני חומה, על עירובין
קהילות ישראל, חילופי מכתבים עם הסטייפלער
פני משנה, חילופי מכתבים עם מחותנו הפני מנחם מגור
איגרת התשובה לרבינו יונה עם ביאור פתשגן הכתב
ספר הקנינים, על מ"ח קנייני תורה
מכון משנה הלכות, תשע"א) תיאור אוטוביוגרפי, שאלות ותשובות וקינות על השואה
הלכות גדולות עם פירוש משנה הלכות: , ;
אורחות חיים להרא"ש עם פירוש דרך ישרה
ברכת המשנה עם קיצור נחלת שבעה, על שבע ברכות
הגדה של פסח עם פירוש מגיד משנה
הגדה של פסח ערבי פסחים
קונטרס שערי המשנה ושער האמונה
סדר ברכת החמה בקונטרס משנת החמה
קונטרס צלא דמהימנותא על חג הסוכות, לרגל 15 שנה לפטירת חתנו
פרסם מאמרים רבים בקבצים שיצאו על ידי ישיבת בית שערים, שערי הלכות (30 חוברות), משנת הישיבה (2 חוברות), משנת השבת ומשנת התורה.
חידושי משנה על הש"ס, 4 חלקים
בית רחל, ענייני שידוכין, נישואין ושלום בית
מנשה רז (נולד ב-28 באוגוסט 1946) הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, עורך, קריין, מגיש ומנחה טלוויזיה ורדיו.
עורך ומנחה התוכנית "מסיבת עיתונאים" בערוץ 1.
רז נולד בגדרה ומתגורר כיום בהרצליה.
אביו, אריה רז, שרת כאל"ם בצה"ל.
רז התגייס לעתודה האקדמית הצבאית ובמהלך הלימודים באוניברסיטה השתתף בקורס קריינים בקול ישראל.
הוא עזב את העתודה והתגייס לשירות בגלי צה"ל ככתב צבאי, עורך ומגיש תוכניות.
עם שחרורו מצה"ל הוא השלים את הלימודים בחוג למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית והצטרף לקול ישראל.
במסגרת עבודתו בקול ישראל הגיש רז מגוון תוכניות, בהן מהדורות חדשות, תוכניות מוזיקה קלה ופופ, מצעד הפזמונים העברי והיה המגיש והמנחה הראשון של התוכנית "שירים ושערים".
בסוף שנת 1972 הצטרף רז לטלוויזיה הישראלית ככתב חדשות ובמאי סרטים דוקומנטריים.
הוא זכה בפרס כינור דוד לסרט הדוקומנטרי הטוב של השנה (1979) על סדרת סרטים דוקומנטאריים שביים על מצב בתי הסוהר בישראל.
בעקבות שידור הסדרה בטלוויזיה, הוקמה ועדת קנת לבדיקת מצב בתי הכלא בישראל.
רז שימש בתפקידים שונים במסגרת הערוץ הראשון, בהם עורך ומנחה מבט לחדשות, כתב במגוון רחב של תחומים כמו: פוליטי, צבאי ועוד, עורך ומגיש התוכניות "משחק השבת" ו"מסיבת עיתונאים".
במסגרת שירות המילואים בצה"ל היה רז אחראי על התיעוד המבצעי של חיל-האוויר, ונטל חלק בתיעוד מבצעים ופעולות שונות של חיל-האוויר.
במשך חמש שנים כיהן רז כמרצה מן החוץ בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן הוא שימש כמרצה מן החוץ במכללת תל-חי, במכללת ספיר, במכללה למנהל ובקורס יחסי ציבור באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1999 פרש רז מרשות השידור ושימש כאחראי על מערך התקשורת והדוברות של מפלגת המרכז לקראת הבחירות לכנסת.
לאחר הבחירות מונה רז כמנכ"ל קרן גבריאל שרובר ולאחר מכן שימש כמנהל התקשורת של חברת IMAGESAT – חברה בת של התעשייה האווירית לישראל.
בשנת 2003 שב לעשייה העיתונאית כמנחה וכתב בחברת החדשות של ערוץ 10. ב-2011 הכריז רז על כוונתו לרוץ לכנסת מטעם מפלגת קדימה.
בשנת 2014, לאחר מבצע צוק איתן עבר להתגורר בקיבוץ נחל עוז במשך שנה.
רז היה חבר במספר ועדות ומועצות מנהלים בהם ועדה מיוחדת להסברה של ההסתדרות הרפואית בישראל, הנהלת המועצה לשלום ולביטחון, דירקטוריון מת"ב.
בתו מאיה רז נשואה לשחקן מארק איווניר.
בין סרטיו הבולטים של רז:
"גשמי קיץ" – יחד עם רם לנדס על ההתנתקות מזווית הראייה של הפיקוד בצה"ל;
"האחת" – טייסת 201 במלחמת יום הכיפורים;
תיעוד שיגור לוויין הצילום ארוס A1;
"ההעפלה אחרי שואת היהודים באירופה – הפל"ים";
"פרידה מסיני" – פינוי בסיסי חיל-האוויר ופינוי בסיסי צה"ל מסיני.
ביקור משלחת קציני צה"ל באתרי השואה בפולין – בשיתוף דובר צה"ל.
מאה שערים של נטורי קרתא.
בקולו שידר את יציאת כוחות צה"ל מלבנון אל רצועת הביטחון, בסיום הסרט "שתי אצבעות מצידון", בהפקת דובר צה"ל.
מנשה (מנשק'ה) הראל (5 במאי 1917 – 23 בפברואר 2014) היה פרופסור לגאוגרפיה וחתן פרס ישראל לחקר ידע ארץ ישראל.
נולד כמנשה בבאיוף בסמרקנד שבאוזבקיסטן, אליה הגיע סבו מאפגניסטן בשנת 1865. סבו האחר, בנימין אברהמוף, כיהן כנשיא הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1921 עלה עם הוריו, שנמלטו מהמשטר הקומוניסטי לארץ ישראל במסע שארך שמונה חודשים, דרך אפגניסטן והודו ומשם בהפלגה לנמל יפו.
משפחתו הקימה את ביתה בשכונת בית ישראל שבירושלים.
למד בתלמוד תורה ובגימנסיה העברית רחביה.
משנת 1933 היה חבר תנועת המחנות העולים וב-1937 היה ממקימי קיבוץ מעוז חיים שעלה על הקרקע כיישוב חומה ומגדל, היה שומר שדות וקורפורל נוטרים של הקיבוץ.
בשנת 1943 עזב את הקיבוץ כדי להדריך את סניף תל אביב של תנועת המחנות העולים, שם היה למדריך נערץ שהשפיע רבות על חניכיו, ובמיוחד על חיים (פוזה) פוזננסקי שהלכו בעקבותיו לקיבוץ ולפלמ"ח, כמו גם יצחק חופי, רחבעם זאבי ואלעד פלד.
בשירותו בפלמ"ח, בו היה חבר מתקופת היווסדו, היה מדריך קפא"פ וממציאו (מקל קצר).
הדריך בקורס הקפא"פ הראשון למפקדי הפלמ"ח בקיבוץ משמר העמק, תחת פיקודו של עקיבא עצמון.
בשנים 1943–1945 היה מסתערב בשליחות המוסד לעלייה ב' במחתרת בסוריה ועסק בהברחת עולים לארץ ישראל.
היה מפקד ההגנה בדמשק ומייסד ההגנה בחלב.
פעל תחת פיקודם של ירוחם כהן ושל עקיבא פיינשטיין.
הראל היה ממקימי "חבורת האש", חבורה שהורכבה בעיקרה מאנשי פלמ"ח שנהגו בערבים לשיר שירי רועים ושירי רעות מסביב למדורה ומכאן שמה "חבורת האש".
חבורה זו המשיכה בפעילותה גם לאחר קום המדינה, בעיקר ביום העצמאות.
עם חבריה נמנו אליהו גמליאל, עזרא כדורי ושלמה כהן (סולימאן הגדול).
בשנת 1946 נשא את חנה לאישה.
חנה הראל, אשת חינוך, הייתה מורה ומחנכת, ניהלה בית ספר בירושלים.
בהמשך, הקימה וניהלה את היחידה לחינוך מיני וחינוך לחיי משפחה במשרד החינוך.
לאחר הקמת צה"ל היה קצין בגדוד 13 של חטיבת גולני.
בשנים 1949–1952 חזר לצבא והיה מראשוני הנח"ל וממייסדיו.
היה מ"פ במחנה 80, הקים את בית הספר לסיירים במחנה "בית דראס", ופיקד על בית הספר למפקדי סיירים.
בתום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים בגאוגרפיה היסטורית ובארכאולוגיה, וסיים תארים ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים (1957, בהצטיינות).
במקביל ללימודיו החל ללמד גאוגרפיה וגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל בסמינר למדריכי עליית הנוער, בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין ובתיכון ליד האוניברסיטה (1952–1961).
בשנים 1962–1963 למד באוניברסיטת ניו יורק וסיים בהצטיינות לימודי דוקטורט, במהלכם גם לימד באוניברסיטה גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל.
בשובו לישראל שימש מרצה להוראת גאוגרפיה באוניברסיטה העברית ובטכניון (1964–1969).
בשנת 1969 הצטרף לסגל המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב (עד 1981 כמרצה ולאחר מכן כפרופסור חבר).
עם הגיעו למחלקה ייסד בה את ענף הלימוד של גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל.
בשנת 1977 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קלארק בבוסטון, משנת 1982 שימש כמרצה במכללת אריאל (לימים אוניברסיטת אריאל) ובשנת 1984 לימד בהיברו יוניון קולג' בלוס אנג'לס.
בעקבות מלחמת ששת הימים, היה בין מקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
התנועה הייתה בתחילתה על-מפלגתית ועם מייסדיה נמנו אישים מוותיקי תנועת העבודה ומוותיקי התנועה הרוויזיוניסטית, אנשי צבא משורות צה"ל לשעבר, וכן סופרים ומשוררים, ובהם, נתן אלתרמן, חיים גורי, זאב וילנאי, ישראל אלדד, אברהם יפה ומשה שמיר.
הראל פרסם את מאמריו בביטאון התנועה הדו-שבועי, "זאת הארץ".
עד לראשית המאה ה-21 פרסם הראל 13 ספרים וכ-80 מאמרים מקצועיים, מהם שתורגמו גם ליפנית ולרוסית.
במאמריו טען לזיהוי מיקומים גאוגרפיים בארץ ישראל על פי תיאורים היסטוריים מן המקרא.
ביניהם, זיהוי מסלול יציאת מצרים ומיקום הר סיני, מיקום מכרות פלשת וישראל בנחל יבוק, חשיפת שבעת מדברות יהודה, ומיקום שדות הגידול של שבעת המינים בהרי ירושלים.
כמו כן מצא הראל עדויות להיותם של בני ישראל הראשונים לטעת עצי יער בארץ ישראל ושימושם באיתות לצורכי קשר.
חקר את השפעת בני ישראל על החקלאות, המסחר והכלכלה בארץ ישראל בתקופת המקרא.
למנשה הראל שני בנים ובת הקרויים על שמות הרים בארץ ישראל: סיני, נבו ומצדה.
פרופ' מנשה הראל נפטר בכ"ג באדר א' תשע"ד (23 בפברואר 2014), ונקבר בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות.
על שמו של מנשה הראל, נקרא רחוב בירושלים, בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם - בחזית התיכון ליד האוניברסיטה.
הראל זכה לאותות יקיר ההסתדרות (1987) ויקיר ירושלים (1991) והוא חתן פרס יגאל אלון (2001) ופרס ישראל לחקר ידע ארץ ישראל (2002).
ספריו "זאת ירושלים" ו"מסעי מדבר יהודה וים המלח" זכו בפרס ירושלים לחינוך וחכמת ישראל בשנת 1972, ספרו "מסעי סיני" בפרס יד יצחק בן-צבי וספרו "הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל" בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
מסעי סיני, הוצאת עם עובד ומשרד הביטחון, 1973
ירושלים ומסעי מדבר יהודה וים המלח, הוצאת עם עובד, 1973
ירושלים של זהב, הוצאת צ'ריקובר, 2000
מסעות ומערכות בארץ ישראל בימי קדם, הוצאת ליאור שרף, 2003
הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל א ו-ב', הוצאת זמורה ביתן, 1997
קדמוניות נופי ארץ ישראל, הביוגרפיה של העם על פי הגאוגרפיה של הארץ, הוצאת זמורה ביתן, 2005
הנוף הטבע והאדם במקרא, הוצאת עם עובד, 1984.
התנחלות ישראלית בהר ובמדבר בימי קדם, כתב העת נתיב, באתר מידה
מנשייה היה כפר ערבי במישור החוף הצפוני ששכן כ-3.5 קילומטרים צפונית מזרחית לעכו העתיקה.
במהלך מלחמת העצמאות בעת הקרבות על העיר עכו וכיבושה במבצע בן עמי הכפר התרוקן מתושביו.
במפה משנת 1799 מצוין שבמקום עמדו חורבות לא-מיושבות.
הכפר מוזכר בתזכיר שהגיש הקונסול הבריטי בעכו למשה מונטיפיורי בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1839 בתזכיר זה נכתב (פאדאן היא יחידת מידה של שדה חקלאי).
בסוף המאה ה-19 תואר הכפר כבנוי מאבן ומטיט, שכן במישור והיה מוקף אדמות חקלאיות מעובדות.
את המים סיפק אקוודוקט מעכו ובכפר התגוררו כ-150 תושבים.
בנוסף בנקודת הזמן הזו הכפר הוזכר במפות ימיות בריטיות וצרפתיות כנקודת ציון להבחנה בקצה שובר הגלים של עכו מספינות במרחק, כנראה במשפט: "קצהו של שובר הגלים המערבי מסומן בדמות עץ הצפוני למשייה (שגיאה בשם)".
בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת עכו במחוז הגליל (1945).
שטח אדמותיו היה 14,886 דונם.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 460 תושבים ו-132 בתים מיושבים.
במקום ישנו מקדש בהאי, ולצדו בית קברות בהאי.
כן היו במקום מסגד ובית יתומים מוסלמי.
במהלך המרד הערבי הגדול השתתפו תושבי הכפר בפעילות כנגד השלטונות.
בתוכנית החלוקה נועד הכפר להיות חלק מן המדינה הערבית.
הכפר הוקף לראשונה על ידי יחידה יהודית חמושה ב-6 בפברואר 1948 אולם התקפה זו נהדפה.
ב-14 במאי אותה שנה נכבש הכפר במהלך מבצע בן עמי.
זמן לאחר כיבוש הכפר נהרסו בתיו.
היישובים שמרת ובוסתן הגליל הוקמו עוד באותה שנה צפונית לחורבות הכפר, על שטחיו החקלאיים.
שרידי הכפר נמצאים היום בשטח העיר עכו באזור הרחובות אחד העם, מנוף ובורלא, צפונית לתל עכו.
היישובים הנמצאים היום על אדמות הכפר: חלק משמרת חלק מבוסתן הגליל והשכונות המזרחיות של עכו (נוה אלון, נוה אביב, מוריה, בן-גוריון).
באזור, המהווה כיום חלק מעכו, נמצאים כמה שרידים מן הכפר.
באזור הכפר קיים בית קברות מוסלמי שעל פי המסורת של תושבי עכו המוסלמים קבור בו דאהר אל-עומר בקבר שאינו מסומן.
הקבר חריג מבחינת אורכו אבל לא סומן במטרה למנוע את זיהוי הקבר על ידי אויביו של דאהר.
בסמוך לבית הקברות נמצא המקדש הבהאי, ולצדו קברי משפחות בהאיות.
כן נמצא במקום בית אבו עתבי, ובו קברו של עתבי.
מסגד מנשייה עודו קיים, אך הוא אטום ואין בו מתפללים, ובשנת 2006 שימש מטרה להתנכלות ולהשחתה.
בית אבו עתבי הוא מבנה בעל כיפה על גבול מנשייה שנשאר על כנו.
אבו עתבי הוא קדוש מוסלמי הקבור בחדר בתוך המבנה.
פירוש השם הוא "אבי המפתן", והשם ניתן לו על שם עמוד שהיה בו דרומית למפתן ואשר יוחסו לו סגולות רבות.
על פי האגדה, כאשר נסוג צבא נפוליאון מעכו לאחר תבוסתו, לקח הצבא הצרפתי את העמוד איתו, אבל העמוד התעופף מידיהם וחזר אל מקומו הראשון.
ליד החדר בו נמצא הקבר היה מסגד קטן.
כיום מתגוררת במבנה משפחה מוסלמית שנכנסה למבנה בשנת 1949 לאחר קבלת אישור לכך מהווקף המוסלמי.
חדר הקבר שמור בתוך הבית הרצפה מכוסה מחצלות ועל הקבר מונחות שמיכות מעוטרות מתנת המבקרים במקום.
לחדר נכנסים דרך החדר שהיה מסגד ואשר משמש היום לחדר שינה של דיירי הבית.
מעל לדלת הכניסה אל הקבר כתובת עתיקה, המספרת כי הוצבה בשנת 1140 להיג'רה, היא 1727–1728 לספירת הנוצרים.
מנשה רבינא (רבינוביץ'; 22 בינואר 1899 – 4 בדצמבר 1968) היה מוזיקאי, מלחין ומשורר, וחוקר ומבקר מוזיקה, ספרות עברית ומחול ביישוב ובתקופת המדינה, מחנך ומנחיל של תודעה מוזיקלית בארץ ישראל.
מנשה רבינוביץ-רבינא נולד בפריסלוב שברוסיה (כיום באוקראינה), בן לאלעזר, בעל בית חרושת לסוכריות וחזן, ולברינה.
בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לנובוגרודק, שם שימש אביו חזן ראשי בליווי מקהלה בבית כנסת.
הוא למד בחדר ואחר בחדר מתוקן, בבית ספר עממי עירוני ובקדם-גימנסיה בברנוביץ'.
במקביל, למד בישיבה ונגינה בכינור ופסנתר, וכן השתתף כמדריך במקהלת אביו.
ב-1917 החל את לימודיו בגימנסיה ובקונסרבטוריון ביקטרינוסלב ובגרודנה.
ב-1920 נסע ללייפציג, ללמוד בקונסרבטוריון פסנתר והלחנה, ובמקביל לימד עברית בבית הספר "תלמוד תורה" שליד הגימנסיה של קרליבך.
במסגרת לימודיו זכה במדליה ע"ש מנדלסון.
בשנת 1924 עלה רבינא לארץ ישראל.
בארץ התגורר שנים רבות ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
הוא הקים את "המוסד להפצת מוזיקה" ובאמצעותו הוציא לאור מספר נכבד של ספרים מפרי עטו ובצוותא עם אחרים: ספרי תווים ומונוגרפיות על מוזיקאים מפורסמים, על היצירה המוזיקלית והמלחמה; ומחקריו הראשוניים והמקיפים על ההמנון הלאומי התקוה, ועל המחול של ברוך אגדתי.
כמו כן, היה שנים רבות מבקר תרבות ומוזיקה בעיתונים "דבר", "דבר לילדים" ו"הפועל הצעיר".
בשנותיו הראשונות בארץ ניגן בתזמורת של האופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין.
הוא השפיע וניצח על מקהלות רבות: מקהלת פועלי תל אביב בשנים 1924–1935, מקהלת בית הכנסת בימים נוראים בברלין, מקהלת "עונג שבת" ב"אהל שם" בתל אביב שהקים המשורר חיים נחמן ביאליק, ומקהלת האוניברסיטה העברית בירושלים.
הכינוס הראשון של מקהלות בארץ ישראל התקיים ביוזמתו ובניצוחו בעין חרוד ובתל יוסף בשנת 1925.
בשנים 1928–1933 נסע מדי שנה לברלין לנצח על מקהלה בשירת הימים הנוראים ולהשתלם שם בניצוח אצל פרופ' זיגפריד אוקס בברלין.
שם פעל גם בחוגי המוזיקאים היהודים המזרח-אירופאים, שתיעדו, עיבדו ופרסמו את המוזיקה העממית היהודית.
כמו כן השתלם בקורסים בפדגוגיה מוזיקלית בדרזדן.
רבינא לימד מוזיקה בכמה מסגרות: תחילה בקונסרבטוריון "שולמית" ובגימנסיה הרצליה, ואחר הורה וניהל את בית ספר למוזיקה "תורת לוִוים"; כמו כן, לימד בבית ספר למוזיקה בחיפה ובתוכנית "הקונסרבטוריה העברית".
המלחין גיל אלדמע נמנה עם תלמידיו הרבים.
במקביל, עסק רבינא רבות בהנחלת הידע המוזיקלי לציבור הרחב בסדרות של הרצאות; מלווה את הסבריו המפורטים בנגינה על פסנתר, כאשר הוא מתבל את התאוריה בדוגמה מושמעת.
וכך גם ב"קונצרטים לנוער" שנערכו באולם "אהל שם", עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובאורח קבוע היה מנשה רבינא המנחה והמסביר הנערץ על המאזינים הצעירים.
בשנת 1947 זכה בפרס אנגל על תרומתו למחקר המוזיקה בארץ ישראל.
רבינא נפטר בשנת 1968 בתום מחלה קצרה, בן 70 במותו.
היה נשוי לבתיה (בת עזריאל שרָיֶיר, סוחר ועסקן מוותיקי "חיבת ציון" בקמניץ-פודולסקי), אב לדן ואיילה.
בנו דן רבינא (1933–2010) היה פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון, ואשתו, ישראלה רבינא, היא פרופסור אמריטה להנדסה במוסד זה.
שיריו המוכרים, שנלקחו כמעט לכל "מסכת" ומופע המוני במוסדות החינוך העבריים משנות השלושים ואילך, הם: "מי ימלל" ו"אנו באנו ארצה", רבינא חבר את מילותיהם אל מנגינות עממיות.
לחניו שלו המוכרים הם: "אליעזר והגזר" למילים של לוין קיפניס, "דונם פה ודונם שם" למילים של יהושע פרידמן, "השקדיה פורחת" למילים של ישראל דושמן ו"בגינה" למילים של חיים נחמן ביאליק.
12 שירים עממיים [תווים] : מעובדים לפסנתר, תל אביב: מזמור, [תש"-].
אוף עיפתי [תווים], (אתחלתא: אוף עיפתי עיפתי אחרי קול ראשון רדפתי), [תווים].
אחר הגשם [תווים], (אתחלתא: אוץ אוץ אוץ מה יפה בחוץ הגשם חם), [תווים].
מוזיקה לעם : המוסד להפצת מוזיקה בעם, תל אביב: [חמו"ל], תרצ"ו.
מנגינות תימן [תווים], תל אביב, תרצ"ח.
משירי המולדת [תווים] : אוסף ה ; שירי-ילדים, ירושלים: קרן קיימת לישראל, [תש"ד].
מתי [תווים] : לקול ולפסנתר / המלים - רחל בלובשטין; המנגינה - אברהם שבדרון ; הלווי - מנשה רבינוביץ, תל אביב : מוזיקה לעם, תרצ"ד.
נשירה [תווים] : מנגינות לגן, לבית הספר ולעם, תל אביב: הוצאת מסדה, 1932, 1936.
השיר "יה חי לי לי-הה-עמלי" ומחברו בר-נש, הוא נח שפירא [יה חי לי לי הה עמלי (אודות) עורו אחי אל תנומו לעבודתכם אנא קומו (אודות)], תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך, 1966.
שירים לילדים [תווים], תל אביב: המוסד למוזיקה בעם, תש"ד, תש"ה.
שירים לילדים, (לקול ולפסנתר); המלים מאת אנדה פינקרפלד, תל אביב: הנגון, 1932.
שירים לעם [תווים], תל אביב: המוסד למוזיקה בעם, המרכז לתרבות של הסתדרות העובדים, תש"ג (1942)-תש"ו.
שירים לעם [תווים]: בשביל זמרה בצבור, המוסד למוזיקה בעם, תל אביב [תש"-].
השירים לעם בארץ ישראל: מזרח ומערב חלוצי השירה בארץ ישראל, תל אביב: המוסד למוזיקה בעם והמרכז לתרבות, תש"ג 1942.
שירים לשבת ולמועד, למקהלות בבתי הספר בשתי קולות, אחדים בלווי פסנתר, ירושלים: [חמו"ל], (c1930).
התקווה: מקורו של ההמנון, תולדותיו ותכונותיו בהשוואה להמנונים של אומות אחרות, על סמך מחקרים, מאמרים, מכתבים ותעודות, תל אביב: תשכ"ט (c1968).
9 הסימפוניות של בטהובן: פירוש היסטורי וניתוח מוזיקלי, המוסד למוזיקה בע"מ, תש"ז 1947.
יצירותיו הסימפוניות של מנדלסון: פירוש היסטורי וניתוח מוזיקלי, תל אביב: המוסד למוזיקה בעם, תש"ח.
אברהם צבי אידלזון בן יהודה : 1938-1882, תל אביב: המכון לשעורי נגינה ותזמורת מרכזית בבתי-הספר העירוניים, תרצ"ט.
אורגנום בפי השומרונים, תל אביב: מכון למוזיקה ישראלית <מ.מ.י.>, (c1966).
ברוך אגדתי אמן הרקוד העברי, תל אביב: הדים, תרפ"ה, (יצא לאור כולל רפרודוקציות מאת אמנים שונים ושלושה מאמרים: הרקוד והרקד <לפרצופו האמנותי של ב' אגדתי> / מאת אשר ברש, אמנותו של ברוך אגדתי / מאת יצחק כץ, רקודיו של אגדתי / מאת מנשה רבינוביץ), יצא במאה אקסמפלרים מסומנים..
החייל במוזיקה העולמית והיהודית: שירים, מארשים, יצירות לתזמורת ולמקהלה ...
מתקופת התנ"ך ועד ימינו בצירוף גלופות ותוים של שירים, תל אביב: מרכז לתרבות והסברה, תשי"ד.
יואל אנגל והמוזיקה היהודית, תל אביב: המוסד למוזיקה בעם, תרצ"ז, תש"ז.
מוזיקאים מישראל: על מנדלסון, אופנבך, רובינשטין, יואכים, מהלר, תל אביב, הגה, [תש"ב].
המוזיקה במלחמה, תל אביב: המוסד למוזיקה בעם והמרכז לתרבות של הסתדרות העובדים, תש"ה.
מועדים: סדר ספרים לחגי העם, תל אביב: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל וחברת אמנות, תרצ"ח-תש"ז.
מכתבים על המוזיקה היהודית / מאת יואל אנגל, שלום עליכם, מ"מ וארשבסקי, תל אביב: הוצאת דבר, תש"ב 1941.
מלון למוזיקה לועזי עברי, (החלק העברי ערוך בידי ב' בן-יהודה), תל אביב: מזמור, תרצ"ח 1938, הוצאת יבנה תש"ך, יבנה תשס"ו 2006.
(עם מרים לוין-גרוס), סולפג' [תווים]: 209 תרגילים ללמוד קריאת תווים על יסוד שטת הטוניקה לבית הספר ולעם, תל אביב: מוזיקה לעם, 1934.
התזמורת וכליה: בנין הכלים של התזמורת הסימפונית ותולדותיהם, תל אביב: המוסד למוזיקה בעם, תשי"ג.
פאברי - עורך אחראי, א.
רשינו - ראש מערכת, א.
פרוזרפיו - עורך מוזיקלי; מערכת ישראלית: מנשה רבינא, אברהם עומר; עברית - יצחק לבנון), אנציקלופדיה אלבומית לתולדות המוזיקה, תל אביב: מסביב לעולם, [1964-].
שבל (כתב עת), אגרת לאמני ישראל, (תל אביב): המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, תשכ"ד.
מָנְשִיָית נאצר הידועה גם כעיר הזבל, היא שכונת מצוקה בפרברי קהיר בירת מצרים, המבוססת על איסוף ומיחזור האשפה של העיר.
שכונת הפחונים ממוקמת במורדות גבעת אלמקטם (جبل المقطم).
למרות שבאזור רחובות, חנויות ובתי מגורים (כמו בכל אזור אחר בקהיר), אין בה תשתיות עירוניות כמו מים זורמים, מערכת ביוב או חשמל.
חלק ניכר מן הבניינים בעיר נבנו ללא קבלת היתרים מסודרים של הרשויות.
רק לכ-10% מתושבי השכונה יש גישה למים זורמים; וכ-80% מן הבתים אינם מחוברים למערכת הביוב.
בין תושבי השכונה יש המכונים זבאלין (زبالين) - אספני אשפה - שתפקידם להביא את האשפה לשכונה מרחבי קהיר וממיינים אותה על מנת למצות ממנה את התועלת.
משפחות מסוימות "מתמחות" במיון סוג מסוים של אשפה שהם ממיינות ומוכרות.
מוצרי נייר או זכוכית שנמצאים נמכרים, ואספני המתכת מתיכים אותה לשימוש נוסף.
קבוצת הזבאלין מונה כ-60-70 אלף נפשות, המשתייכות ברובן לעדה הקופטית הנוצרית.
בשל דתם, הם מגדלים גם חזירים, אשר ניזונים מאשפה אורגנית.
בשר חזירים אלה נמכר באיטליזים של קופטים ברחבי העיר.
בשנים האחרונות, בשל החרדה הציבורית משפעת החזירים, הגביר המשטר המצרי את הפיקוח על עדרי החזירים של מנשיית נאצר.
כלכלת השכונה לא-פורמלית ומשפחות רבות מתקיימות מאיסוף האשפה למרות קיומם של שירותי איסוף אשפה ציבוריים בקהיר.
הכנסייה המונוליטית "שמעון הקדוש" שברובע יכולה להכיל עד 20000 מתפללים והיא הכנסייה הגדולה ביותר במזרח התיכון.
ב-6 בספטמבר 2008 התחולל אסון בעיר, לאחר שסלעים מגבעת אלמקטם התדרדרו אל תוך השכונה וקברו תחתיהם כמה עשרות אנשים.
כ-100 אנשים נהרגו באסון, וכמה עשרות נוספים נפצעו.
מנשה לב-רן (ליברמן) (23 בינואר 1946 – 2 ביוני 2023, י"ד בסיוון ה'תשפ"ג) היה מנהל מוזיקלי ומנצח תזמורת ישראלי.
לב-רן נולד כמנשה ליברמן בשנת 1946 בתל אביב, למשפחה דתית לאומית, ולו שתי אחיות בוגרות ממנו.
כבר בגיל 12 החל לנצח על מקהלת ביל"ו בתל אביב.
לב-רן היה נגן כינור בתזמורת הגדנ"ע ולמד ניצוח אצל המנצח איתן לוסטיג.
לאחר גיוסו לצה"ל הקים בשנת 1967 את מקהלת הרבנות הצבאית, עליה ניצח במשך כ-15 שנה.
מאז ייסודו של פסטיבל הזמר החסידי בשנת 1969, שימש לב-רן כמנצח ומנהל מוזיקלי של הפסטיבל.
בין השנים 1980–2008 ניצח על תזמורת משטרת ישראל.
לב-רן ניצח על מקהלות רבות בישראל, ובהן מקהלת בית הכנסת הגדול בתל אביב מאז 1970, מקהלת "השקמים" - (מקהלת ה"דגל") – מאז 1982, מקהלת "צלילי כפר סבא" מאז 1983, מקהלת "זמר חי", המקהלה המסורתית "זמר לציון" בראשון לציון, מקהלת מדרשית נעם בפרדס חנה וכפר סבא ומקהלת ילדי רמת גן.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ליוותה המקהלה של לב-רן, הכוללת שמונה מתוך זמרי האופרה הישראלית, את החזן משה שטרן בתפילות הימים הנוראים בסאו פאולו שבברזיל ובשיקגו שבארצות הברית.
לאורך השנים הופיע לב-רן הופיע באירועים ובטקסים רבים, והעיד על עצמו, שההופעה במלחמת ששת הימים, בה ניצח על מקהלת הרבנות הצבאית בשידור חי על הר הצופים ובנוכחות מפקדי צה"ל, הייתה עבורו אירוע מרגש.
בשנת 2003 נתבע באופן תקדימי בבית הדין הרבני בתביעת לשון הרע, בטענה שהשמיץ נגן תזמורת המשטרה שומר מצוות.
בית הדין הרבני הסכים לדון בתביעה למרות שאינה בתחום סמכותו.
2018 - תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
אפריל 2023, פרס אורי אורבך לתרבות יהודית לשנת תשפ"ג בתחום מפעל חיים.
נישא לטובה בלומנפלד ב-1976, ולהם בת שירי, עורכת דין ושלושה נכדים.
נפטר ב-2 ביוני 2023, י"ד בסיוון ה'תשפ"ג, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
זמר חסידים: לשבת, למועד ולכל עת, רמת השרון: סובר, 1971.
בקצב חסידי: מזמורים חסידיים מסורתיים ומודרניים, רמת גן: מאור, 1982.
מילר הוא פוליטיקאי מוניציפלי יהודי בארצות הברית.
בעבר ראש עיריית לייקווד שבניו ג'רזי, וכיום סגן ראש העירייה.
מילר, בוגר ישיבת "בית מדרש גבוה" בלייקווד, שירת לאחר נישואיו בחיל האוויר האמריקאי כצ'פלין (קצין דת) והגיע לדרגת מייג'ור.
הוא חבר המפלגה הרפובליקנית ונבחר לראשונה למועצת העיר בשנת 2003. ב-2010 נבחר לראשונה לכהן כסגן ראש העירייה ובשנה שלאחריה בחרה בו מועצת העיר לכהן כראש העירייה, כסגנו כיהן ראש העירייה הקודם סטיבן לנגרט.
בשנת 2012 נבחר מילר לכהן בקדנציה שנייה כראש העירייה וב-2013 החליף אותו סגנו אלברט (יצחק) אקרמן.
ב-2014 זכה שוב בכהונת ראש העירייה לקדנציה שלישית, אך ב-2015 תפס אקרמן את ראשות העירייה בשנית ומילר מכהן כסגנו.
הרב מנשה סלמאן שהרבני (4 ביוני 1881, ז' בסיוון ה'תרמ"א - 21 באוגוסט 1960, כ"ח באב ה'תש"ך) היה פרשן מקרא, מחנך ושד"ר, פייטן ומשורר, ורבן של הקהילות היהודיות באבאדאן ומחמרה שבכורדיסטן האיראנית.
נולד בבגדאד שבעיראק לרב סלמאן שהרבני.
בשל היות אביו המפרנס היחיד במשפחה מרובת הילדים, לא היה לו תקציב לשלוח את בנו ללימודים באחד ממוסדות העיר, ועד גיל 12 לא ידע קרוא וכתוב.
בגיל זה, בראש השנה של שנת ה'תרנ"ג, הצטרף כמנהג המקום (שייסד הרב צדקה חוצין (הראשון)) ל'חבורת תהילים' והתקנא בילדים שידעו לקרוא היטב, ואז החליט ללמוד תורה בבית המדרש.
אך בשל גילו ואפס ידיעותיו, מונה לשמש כעוזר למורה.
לאחר תקופה קצרה עזב את תפקידו ועבר לתלמוד תורה אחר שנאות לקבלו כתלמיד, שם השלים במהירות את לימודיו.
בשנת ה'תרנ"ו עבר ללמוד בישיבת מדרש בית זלכה, אצל הרב משה צדקה.
משנת ה'תרנ"ח בערך, הפך לבן בית אצל מנהיג יהדות עיראק, הרב יוסף חיים מבגדאד (בעל "בן איש חי"), והיה לתלמידו המובהק.
שימש אותו, למד ממנו כתיבת סת"ם, שחיטה ומילה, והיה זה שהעלה את תשובותיו על הכתב.
לאחר נישואיו נשלח על ידי הרב יוסף חיים, לעמוד בראש הישיבה שבקבר עזרא הסופר, בסמוך לעיר בצרה שבעיראק.
הקפיד על טבילה במקווה מדי יום.
נהג בענווה ובפשטות, ועסק בהשכנת שלום.
כשפרצה מחלוקת גדולה בבצרה, שאיימה לפלג את הקהילה, נסע לחכמי מדרש בית זלכה שבבגדאד שלא קיבלו את המידע הנכון, הסביר את המצב לאשורו והציע פתרונות, והם מינו אותו לתקן את המצב, וכשחזר השכין בה שלום.
לפרנסתו עסק במסחר בדים ולא קיבל שכר על לימוד תורה.
כעבור שנתיים שב לבגדאד, ולאחר תקופה החל לשמש כמורה במדרש תלמוד תורה, שניהל באותה תקופה הרב יחזקאל הלוי אלווכיל, ובמשך שנים רבות העמיד שם תלמידים.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, הוזמן לשמש כרב בערים אבאדאן, ומחמרה (השוכנת לחופי המפרץ הפרסי), שבכורדיסטן הפרסית, ואחר שהתייעץ עם רבו הלך לכהן שם כרב.
שאלות בהלכה הורצו אליו מיתר ערי פרס, והוא גם התכתב הלכתית עם רבני דורו.
כשהחלה המלחמה להשפיע על המצב הכלכלי בעיראק, הורע מצבם הכלכלי של מוסדות הלימוד בבגדאד, שנתמכו בעיקר על ידי תרומות, והוא נשלח כשד"ר מטעם מדרש תלמוד תורה לאסוף כסף בקרב יוצאי בגדאד שבערי הודו.
משם המשיך לסינגפור, הונג קונג ושאנגחאי שבסין.
בכספים שאסף כילכל את המוסדות בעיראק.
בשנת ה'תש"ט עזב את תפקידו כרב בפרס, עלה לישראל והתיישב ברמת גן.
לאחר תקופה חזר שוב לפרס כדי להעלות את בני ביתו ארצה.
ובשנת ה'תש"י עלה שוב לישראל עם משפחתו ובני קהילתו, והתיישב ברמת גן.
יחד עמו העלה צורת מנורה, גילוף עץ, עבודת יד עליה עמל 30 שנה, וסיימה בניסן ה'תרפ"ז.
הוא תלה אותה בבית הכנסת 'ישרים' שם התפלל, להנצחתו.
הרב שהרבני עסק רבות בכתיבה, וחיבר למעלה מ-40 חיבורים.
חיבוריו הושפעו מפרשן המקרא המלבי"ם, והוא אימץ את דרכו וסגנונו בביאור מילים והכנסתן לפשט הפסוקים.
בכושר הניתוח שלו, הוא מצביע על מה נשענו דרשות חז"ל בפסוקי התנ"ך, ומיישב לפיהן את השאלות שעולות במקרא ובמאמרי חז"ל.
בעלייתו ארצה מפרס, הביא עמו חלק מכתביו, וסמך על בני משפחתו שיעלו את שאר כתביו הנותרים, אך הם לא עשו כן והכתבים אבדו בפרס.
כפתור ופרח - על התנ"ך.
פרדס רימונים - על התנ"ך.
אגדה מקובצת - פירוש להגדה של פסח.
נכתב על ידו בשנת ה'תש"ז, נמסר על ידי בנו סלמאן לעריכה והדפסה על ידי מכון ניר דוד, רמת גן, ה'תשמ"ה (באתר אוצר החכמה).
רק שניים מספרי הפיוטים שחיבר יצאו לאור, והם כוללים יחד 880 פיוטים ושירים, מלבד אלה שחיבר לכבוד ידידיו ותלמידיו - בכל מאורע משפחתי או כללי נהג לחבר שיר, ולכבוד יום העצמאות חיבר מספר שירים.
שירות ותשבחות - פיוטים ושירים.
שירה לאל - פיוטים ושירים, בגדאד ה'תרפ"ח.
הרב יעקב מוצפי, מראשוני תלמידיו וידידו הקרוב (הרב שהרבני חיבר לכבודו שיר).
הרב יהושע משה, רבה של גבעתיים.
מנשה קטלר היה איש ציבור, איש כמורה ואיש מדע אמריקאי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס ולוחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
נולד בקונטיקט, למד משפטים באוניברסיטת ייל.
משנת 1771 ועד 1793 שימש ככומר בכנסייה פרוטסטנטית-קהילתית בהמילטון (מסצ'וסטס).
בשנת 1776 התגייס לגדוד מגיני בוסטון של הצבא הקונטיננטלי בעת מלחמת העצמאות של ארצות הברית ושירת בדרגת קפטן.
ב-1778 יצא עם הגנרל ג'ון סאליבן לקרב על רוד איילנד.
קטלר תמך בהרחבת ההתיישבות בטריטוריה הצפון-מערבית.
בקיץ שנת 1784 הנהיג יחד ג'רמי בלקנפ (Jeremy Belknap; ) משלחת בוטנית-גאולוגית להר וושינגטון, במסגרת סקר מחקרי של ניו אינגלנד.
קטלר ועמיתיו מימי השירות הצבאי רכשו כ-6,000 דונם בתחומי הטריטוריה וקטלר עסק בין היתר בספסרות קרקעות, כאשר מכר קרקעות בזול לחברי קונגרס על מנת שיתמכו בחקיקה לטובת הטריטוריה החדשה.
בין השנים 1801 ל-1805 כיהן כציר המפלגה הפדרליסטית לבית המחוקקים.
בנוסף לעיסוקיו כאיש ציבור, עסק קטלר במדע.
הוא קידם את המחקר הבוטני כאשר זיהה כ-350 זני צומח חדשים בעיקר בניו אינגלנד ופיתח מספר המצאות בתחומי המטאורולוגיה והאסטרונומיה.
כן תמך בייסוד אוניברסיטה בטריטוריה החדשה, לימים אוניברסיטת אוהיו.
ב-1781 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מנשה שמעונוב (נולד ב-3 באפריל 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם ושימש כקפטן מכבי תל אביב.
שמעונוב גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב, לצד אחיו התאום אפרים, וערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בהפסד 1-0 להפועל תל אביב בדרבי בפברואר 1982. שער הבכורה שלו נכבש במשחקו השלישי בקבוצה הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה.
גם אחיו, אפרים, שיחק בשורות הצהובים ולכן כונו "האחים שמעונוב".
בעונת 1986/1987 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון במשחק הגמר על מכבי חיפה בבעיטות הכרעה.
עונה לאחר מכן, מונה שמעונוב לקפטן הקבוצה וזכה להניף גביע שני ברציפות עם הקבוצה לאחר ניצחון 1-2 על הפועל תל אביב במשחק הגמר.
שמעונוב זכה להיות שותף לעונת האליפות ב-1992, ששברה בצורת של 13 שנה, עם 17 הופעות כולל הניצחון 3–2 במשחק האליפות מול בני יהודה.
לאחר עשור במכבי תל אביב עבר שמעונוב להפועל אשדוד ובשנת 1993 פרש ממשחק פעיל.
משחק הבכורה של שמעונוב היה מול נבחרת סקוטלנד באצטדיון רמת גן.
לזכותו 19 הופעות במדים הלאומיים של ישראל.
מֶנְשָלָך או מֶנְטְשָלָך (ביידיש: מֶענטשָעלָעך - מילולית: "אנשים קטנים"; בעברית: אישונים) - מתקן הממוקם מחוץ למבנים אשר משמש להחזקת תריסים במצב "פתוח" ולמנוע את סגירתם בשל עוצמת רוח.
המנשלך הם מתקני מתכת הצמודים לקירות מבנים שמשמשים להחזקת תריסי העץ של חלונות המבנה.
המנשלך מוצבים משני צידי החלון, במקביל לאדן החלון, שתפקידם היה לשמור על התריסים פתוחים גם כאשר נושבת רוח חזקה, ולמנוע את טריקתם.
בישראל ניתן לראות מנשלך במבנים היסטוריים משוחזרים.
המתקן בנוי כך, שכאשר הוא ניצב מעלה (מחזיק את התריס פתוח) הוא נראה כחלקו העליון של גוף גבר - מהמותניים ומעלה, כאשר ראש הדמות מחזיקה את התריס.
כאשר הוא פונה מטה, ומאפשר סגירת התריס - הוא נראה כדמות אישה.
מניסן מנשה זָלְקַה (נולד ב-1 ביולי 1990) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי והבלם בהפועל חדרה בה הוא גם משמש כקפטן.
זלקה נחשב לאחד השחקנים הגדולים של הפועל חדרה ולסמל המועדון.
זלקה נולד באדיס אבבה שבאתיופיה, ועלה לישראל כשהיה בן שנה.
הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל חדרה.
בעונתו האחרונה בנערים, כשהקבוצה שיחקה בליגה א' מפרץ, הבקיע זלקה 17 שערים.
בשתי עונות (ועוד משחק אחד ששיחק כחייל), כשקבוצתו שיחקה בליגה ארצית צפון לנוער, הבקיע זלקה 15 שערים בכל המסגרות.
בגיל 18 התגייס זלקה לצה"ל לשירות קרבי בסיירת צנחנים, והפסיק לשחק כדורגל במסגרת קבוצתית באופן כמעט מוחלט למשך כ-3 שנים.
בעונת 2012/2013 התחיל זלקה את קריירת הבוגרים שלו, במדי קבוצת נעוריו, הפועל חדרה.
בעונה זו שיחקה הקבוצה בליגה א' צפון.
בעונה הבאה עבר זלקה אחרי משחק ליגה אחד במדי חדרה לקבוצת מ.ס.
גבעת אולגה, היריבה העירונית, עקב סכסוך משפטי עם הנהלת הקבוצה.
בדרבי בין הקבוצות באותה עונה כבש זלקה את שער הניצחון.
בעונת 2014/2015 שיחק זלקה במדי שלוש קבוצות שונות: הוא פתח אותה במדי מכבי דלית אל כרמל, חזר לגבעת אולגה לתקופה של כחודש וסיים את העונה בקבוצת מכבי צור שלום, כולן מליגה א' צפון.
את עונת 2015/2016 פתח במדי הפועל חדרה, אליה חזר לקדנציה שנייה, אחרי שהקבוצה אוחדה עם מ.ס.
גבעת אולגה, ושינתה את שמה ל"הפועל חדרה גבעת אולגה".
בעונה זו פתח זלקה ב-16 משחקים וכבש שני שערים.
הקבוצה סיימה את הליגה הסדירה במקום השני, ולא הצליחה לעלות ליגה - אחרי שניצחה בשני משחקי פלייאוף ההעפלה הראשונים לליגה הלאומית, אך הפסידה בגמר המחוזות למועדון ספורט כפר קאסם.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום הראשון, מה שזיכה אותה בעליית ליגה אוטומטית, ללא צורך בפלייאוף, אחרי תקופה של כ-40 שנים מחוץ לשתי הליגות הגבוהות.
בעונה זו המשיך זלקה להיות בורג מרכזי בקבוצה, כשהוא פותח ב-20 משחקים וכובש שער אחד.
בעונת שיחק זלקה 33 משחקים במדי קבוצתו וכבש שער אחד, כאשר הקבוצה משלימה עליית ליגה שנייה ברציפות ומעפילה לליגת העל.
בעונה זו החל לשמש כקפטן הקבוצה.
בסיום העונה האריך זלקה את חוזהו בקבוצה גם לעונת , בה שיחקה הקבוצה בליגת העל.