tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, שירו "והחיים" הולחן על ידי ערן צור והוקלט לאלבומו "חותך בחתך הזהב" בשנת 2006.
בשנת 2006, בגיל 67, עלה סובול לראשונה על הבמה כשחקן במחזהו של אנטון צ'כוב.
בשנת 2007 כתב את התסריט לסרט "אסקימוסים בגליל".
באותה שנה גם כתב עבור אלכס אנסקי את הצגת היחיד שלו "אני לא דרייפוס", שהועלתה גם בבולגריה.
בשנת 2023 שיחק בסרט "טור פרידה" בבימויו של רוני ניניו, לצד דרור קרן וג'יטה מונטה.
ֿבשנת 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, כתב סובול שני מחזות חדשים: "אשמים בלי אשמה" ו"פשע ורשע".
הראשון עוסק בטייס/ת שמבקש/ת להישפט בעקבות משימות שביצע/ה; השני עוסק בצעירים שנחטפו ממסיבת הנובה.
המחזות הוצעו לתיאטראות רפרטואריים אך נדחו, ו"פשע ורשע" מתוכנן לעלות ב"המרץ2" – מרכז תרבות עצמאי בתל אביב, ולא באחד התיאטראות הוותיקים יותר.
הוא נשוי למעצבת הבמה עדנה סובול.
בנו הוא הזמר יהלי סובול, ובתו נטע סובול הייתה שחקנית והיא מרצה לפילוסופיה.
סובול כתב מאמרים פובליציסטים רבים בעיתונות, בעיקר בנושאים חברתיים וכנגד השליטה הישראלית בשטחים.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו "ויסקי זה בסדר" וב-2006 יצא ספרו "כאן ועכשיו - עמיר פרץ והמצב הישראלי", בו ניתח סובול את המצב החברתי הקשה בישראל דרך סיפורם של אנשי מעמד הפועלים בימינו ודרך סיפורו של עמיר פרץ, בו הביע תמיכה.
הספר יצא לאחר מסע במפעלים ובערי הפריפריה ובו מותווה עמיר פרץ כתקווה הגדולה של השמאל הישראלי.
בשנת 2008 הצטרף להנהגה הרעיונית של מפלגת אור.
בשנת 2010 נמנה עם החותמים על עצומת השחקנים ויוצרי התיאטרון שטענו כי יסרבו להופיע בעיר אריאל "כמו גם בכל התנחלות אחרת".
ביוני 2018 אמר שאם היה ילד פלסטיני ברצועת עזה גם הוא היה משלח עפיפוני תבערה על ישראל.
סובול הוצב במקומות סמליים ברשימת מפלגת מרצ לכנסת, בבחירות לכנסת ה-19 במקום 107, ובבחירות לכנסת ה-20 במקום ה-111. הוא חבר במועצה הציבורית של יש דין.
יהושע סובול זכה בפרסים רבים ותעודות הוקרה בישראל ובעולם
2023 - תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
2022 - אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
2022 - אות הוקרה על יצירתו מהמרכז האקדמי לחינוך וחברה באורנים.
2022 - פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
2014 - פרס שרת התרבות והספורט ליצירה בתחום הציונות על המחזה "כפר".
2009 - פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים בטקס שהתקיים במאי 2010.
2008 - תואר ד"ר כבוד לפילוסופיה, ממכון ויצמן למדע.
2003 - פרס רוזנבלום של עיריית תל אביב-יפו לאמנויות הבמה, על מכלול יצירה.
2001 - הרומן "שתיקה" של סובול נבחר לרשימה הסופית לפרס ספיר לספר השנה.
1986 - פרס עיסאם סירטאווי על המחזה "פלשתינאית".
1984 - פרס כינור דוד למחזאי השנה על המחזה "גטו".
1983 - פרס אהרן מסקין למחזה הטוב ביותר של השנה "נפש יהודי".
1982 - פרס כינור דוד למחזאי השנה על המחזה "נפש יהודי".
1980 - פרס כינור דוד למחזאי השנה על המחזה "אחרון הפועלים".
1979 - פרס כינור דוד למחזאי השנה על המחזה "הביתה הביתה".
1976 - פרס דוד פינסקי למחזה "ליל העשרים".
1976 - פרס כינור דוד למחזאי השנה על המחזה "ליל העשרים".
2013 – פרס עיריית וינה למצוינות על תרומה לתרבות.
1999 – פרס ג'פרסון למחזה הטוב ביותר על המחזה "גטו", (שיקגו, ארצות הברית).
1996 – פרס יושיקו יואסה למחזה הזר הטוב ביותר, על המחזה "גטו" (יפן).
1996 – פרס יומיורי שימבון גראנד-פרייז למחזה הטוב ביותר, על המחזה "גטו" (יפן).
1995 – העיתון היפני העניק את פרס מאייניצ'י לאמנויות למחזה הטוב ביותר, על "גטו".
1990 – המחזה "גטו" נבחר לרשימה הסופית של פרס לורנס אוליבייה למחזה השנה, (לונדון, בריטניה).
1989 – פרס המבקרים למחזה הטוב של השנה, לונדון, בריטניה (על המחזה "גטו").
1989 – פרס איבנינג סטנדרד למחזה הטוב של השנה, לונדון, בריטניה (על המחזה "גטו").
1987 – המחזה "גטו" נבחר לרשימה הסופית של פרס מולייר למחזה השנה (פריז, צרפת).
1985 – פרס המבקרים הגרמנים במגזין תיאטר הויטה בגרמניה (Theater Heute) למחזה הזר הטוב ביותר, על המחזה "גטו" (ברלין, גרמניה).
מחזותיו של סובול עוסקים בשלושה נושאים עיקריים:
ביקורת חברתית: המחזה "קריזה" (1976) עוסק בקיפוח המזרחי, בעוני ובאנשי ישראל השנייה; "סינדרום ירושלים" (1987) עוסק בפונדמנטליזם הדתי דרך אנלוגיה בין ההווה הישראלי לסוף ימי בית שני; "גיבור מעמד הפועלים" (2006) מבוסס על מקרה אמיתי בו שבתו נהגי אוטובוס בבאר-שבע לאחר שהחברה שהעסיקה אותם הופרטה.
אירועים שהתרחשו בהיסטוריה של העם: שלושה מחזות בטרילוגית השואה: המחזה "גטו" (1983) מבוסס על קבוצת התיאטרון שפעלה בגטו וילנה ובדילמות של אנשי היודנראט שם, שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם "אדם" ו"במרתף"; "ליל העשרים" ו"כפר" עוסקים בראשית ההתיישבות בארץ.
נגיעות אקטואליות: "עד ראייה" (2003) עוסק בנושא הסרבנות בצבא, דרך סיפור חייו של פרנץ יגרשטטר, אוסטרי שסירב לשרת בצבא הוורמכט; "זמן אמת" (2005), עוסק בפקודה בלתי חוקית בעליל.
"החיים הקסומים" (2007, עלה בווינה), עוסק בקבוצת מדענים שהתכנסו על מנת לנסות על עצמם תכשיר שיעילותו מוטלת בספק ונועד להאריך חיים בהנדסה גנטית.
"ליל העשרים", הוצאת במעגל, תל אביב 1978, הוצאת אור-עם 1990
"נפש יהודי - הלילה האחרון של אוטו ויינינגר", הוצאת אור-עם, תל אביב 1982
"הפלשתינאית", הוצאת אור-עם תל אביב 1985
"עד ראייה" (בהשראת פרשת פרנץ יגרשטטר) הוצאת אור-עם תל אביב 2004
"גיבור מעמד הפועלים", הוצאת אור-עם תל אביב 2006
"אני לא דרייפוס", (מונודרמה), הוצאת אור-עם תל אביב 2008
"שעתו האחרונה של קול" (מונודרמה), הוצאת אור-עם תל אביב 2008
"דבש: הלילה השלישי", הוצאת אור-עם תל אביב 2008
"קולות בלילה" (Libera Me), הוצאת אור-עם תל אביב 2009
"הביתה הביתה", הוצאת אור-עם תל אביב 2010
"בעל למופת", הוצאת אור-עם תל אביב 2011 (בהשראת An Ideal Husband מאת אוסקר ויילד)
"איש המאה", הוצאת אור-עם תל אביב 2018
"שתיקה", (רומן) הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2000
"ויסקי זה בסדר" (סיפור), הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2005 בעריכת מנחם פרי
"כאן ועכשיו: עמיר פרץ והמצב הישראלי" (מונוגרפיה), הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, ספרי חמד, 2006
"חופשת שחרור", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
יהושע פרַאוֶור (כ"ה בחשוון תרע"ח, נובמבר 1917 – ו' באייר ה'תש"ן, 30 באפריל 1990) היה היסטוריון ישראלי חשוב, מגדולי חוקרי ממלכת ירושלים והצלבנים בארץ ישראל.
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1960. חתן פרס ישראל במדעי הרוח לשנת תשכ"ט, 1969. עסק גם בתרגומם של ספרי-מסעות של נוצרים בארץ ישראל, ואף שימש כעורך ראשי של האנציקלופדיה העברית לתקופה מסוימת.
פראוור נולד בבנדין שבפולין בתרע"ח, עלה לירושלים ב-1936 ולמד באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה כללית ולתולדות עם ישראל.
את עבודת המאסטר כתב על השלכות השלטון הצלבני על היישוב היהודי בארץ ישראל.
קיבל דוקטורט בשנת 1947, נושא הדיסרטציה היה "התיישבות הצלבנים והחיים בממלכת ירושלים הצלבנית".
באותה שנה הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
שימש כמרצה בחוג להיסטוריה מאז 1944, בשנת 1956 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-1958 התמנה לפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים.
ב-1961 התמנה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
שנה לאחר מכן הלך לעולמו, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
פראוור היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ממקימי אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של יד בן צבי, היה מראשי מכון ירושלים לחקר ישראל.
החל משנת תשכ"ט שימש כעורך הראשי של האנציקלופדיה העברית.
ערך גם את ספר היישוב.
הוא היה עורך של מספר ספרים בסדרה "ספר ירושלים".
יהושע פראוור היה מייסד חקר מסעי הצלב בישראל.
הוא יצר למעשה את חקר תקופת הצלבנים כדיסציפלינה נפרדת וחשובה באקדמיה הישראלית.
הוא התמחה בתולדות ימי הביניים וחקר בעיקר את ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, לעומת חוקרים אירופאים, שחקרו יותר את מסעי הצלב עצמם.
חלק גדול ממחקרו מוקדש לממלכת ירושלים הצלבנית.
יהושע פראוור התמקד בספריו בחיי הצלבנים בארץ ישראל, המתח הקיים במורשתם הדתית לבין ניכורם מן הארץ וכי מעולם לא הייתה אינטגרציה בין הצלבנים לבין העמים אותם כבשו.
עסק בחיי הצבא הצלבנים, באורח חייהם, בחקלאות ובכלכלה, במערכת המשפט.
פראוור ראה בבניית החברה הצלבנית בארץ את התפתחותה של חברה קולוניאלית, וסבר כי הזרות שלהם בארץ היא מן הגורמים לנפילת ממלכתם.
הוא הרבה לאמת את מחקריו הכתובים עם סיורים באתרים הצלבניים בארץ, וכך גם לימד.
עסק גם ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת הצלבנים, בעלייה לארץ ישראל במאה השלוש עשרה, התפישה המשיחית של גאולת הארץ שרווחה אצלם, חיי החברה היהודית בארץ ישראל והיישוב היהודי בארץ.
הוא התמקד בחקר היישוב היהודי בירושלים, חקר את אורח החיים בעיר עד לרמב"ן, ובחן את התפישה הדתית של העיר בעיני היהודים.
רחוב על שמו נקרא בשכונת רמות בירושלים.
פראוור היה נשוי להדסה לבית אייגס.
בנם היחיד הוא אהוד פראוור.
אחיו החורג של פראוור הוא יהושע אפרון.
ממלכת ירושלים הצלבנית 1099–1291: בלווית עשרים ושמונה ציורים, ארבע מפות ועשרים ושלושה לוחות.
מקורות לעלית העיר והתנועה הקומונלית באירופה.
ירושלים: האוניברסיטה העברית, תשי"ח 1957.
אשקלון העיר ו"רוזנות אשקלון" בתקופה הצלבנית.
ירושלים: החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1958.
התפתחות העיר האירופית בימי הביניים.
תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרכים א' ו-ב', מוסד ביאליק, תשכ"ג 1963.
התפתחות החוקה והפרלמנט האנגלי בימי הביניים.
מעמדות, קומונות וחוקת ממלכת הצלבנים.
ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ח.
היסטוריה כלכלית וחברתית של אירופה בימי הביניים.
הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ו 1975.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"א 2000.
לקסיקון היסטורי/ הוכן בידי אהרן אריאל, ערך בידי י.
כרך ו: שלטון המוסלמים והצלבנים (1291-634)/עורך הכרך יהושע פראוור.
ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי והוצאת כתר, 1981-1985.
ספר ירושלים: התקופה המוסלמית הקדומה, 1099-638/ העורך יהושע פראוור.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז.
עשרים שנה בירושלים 1987-1967/עורכים: יהושע פראוור, אורה אחימאיר.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988.
ספר ירושלים: התקופה הצלבנית והאיובית 1250-1099/ העורכים יהושע פראוור, חגי בן-שמאי.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א.
ירושלים לדורותיה/ יועץ אקדמי בכיר: יהושע פראוור.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ד-תשס"ב, 2002.
יהושע סימון (נולד במרץ 1979) הוא משורר ישראלי, במאי סרטי קולנוע ואוצר תערוכות.
בשנת 2000 היה סימון ממייסדי קבוצת בבון, חבורת קולנוענים צעירה אשר מפיקה סרטים עצמאיים.
במסגרתה, יצר מספר סרטים, ביניהם הקיצונים (2000) והמילים והדברים (2004).
הוא העורך של מגזין הקולנוע "מערבון", מעורכי כתב העת מעין לשירה וממקימי קבוצת האקדמיה החופשית.
יהושע סימון אצר בין השאר את התערוכות המשותפות "אני שכבתי עם ארי ליבסקר" (2001, היכל האמנויות של האקדמיה החופשית), "שרון" (גלריה קלישר, 2004), "אניהו" (מוזיאון הרצליה, 2005, יחד עם דליה לוין), "סרק" (קלישר, 2005, יחד עם סרג'יו אדלשטיין) והתערוכה "דורון" (גלריה מנשר 2006).
סימון הציג תערוכה אחת, "בעלי מקצוע", שהוצגה בשכונת מגוריו, והשתתף במספר תערוכות קבוצתיות, בין השאר עם דגמי לגו.
סימון שימש גם כאוצר של הביאנלה בהרצליה.
בין השנים 2012 ל-2018 שימוש מנהל ואוצר ראשי של MOBY, מערך המוזיאונים העירוני בת ים.
כמשורר הוציא את הספר "אזרחים לאומיים" (שדוריאן, 2001) ועורך יחד עם רועי צ'יקי ארד את כתב העת "מעין לשירה, ספרות, אמנות ורעיונות".
סימון כותב במוסף "פירמה" של "גלובס" ובעיתון האמנות "סטודיו", ומרצה בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
סימון הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת גולדסמית'ס בלונדון.
יהושע סוּפּרַסקי (1879, תרל"ט, ליד ביאליסטוק, רוסיה – 25 באוקטובר 1948, כ"ב בתשרי תש"ט, תל אביב) היה איש עסקים ועסקן ציבור, מראשי הציונים הכלליים ברוסיה ולאחר שעלה לארץ ישראל בשנת 1920 (תר"פ) והשתקע בתל אביב, גם בארץ ישראל.
חבר מועצת עיריית תל אביב ויו"ר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
נפטר בתל אביב בשנת 1948. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו נקראת שכונת נווה יהושע ברמת גן.
נולד בעיירה גוניונדז הנמצאת במחוז ביאליסטוק בברית המועצות (כיום פולין) לאביו אליהו שהיה סוחר ולאמו שושנה.
נשא לאישה את חנה בת מיכאל טוניק שהיה סוחר מטימקוביצי שבפלך מינסק בברית המועצות (כיום בלארוס).
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה חבר מרכז ציוני דרום רוסיה וחבר הוועד המרכזי לעזרה לפליטים בשנת תרע"ז נתמנה לחבר במועצה הכול רוסית ליד ממשלת קרנסקי, ושנה לאחר מכן בתרע"ח לחבר מרכז הקהילות היהודיות במוסקבה.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר בוועד למען גולי קפריסין.
נפטר בתל אביב בכ"ב בתשרי תש"ט (25.10.48), נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ליד קברו של מאיר דיזנגוף, הספידו אותו בהלווייתו: יוסף הפטמן ויוסף שפרינצק.
יהושע סופר מעטוף דוח (נולד ב-7 ביולי 1958, מכונה גם, אלוף אבי"ר, הנזיר האפרתי או נייג'ל האדמו"ר) הוא אמן לחימה, מוזיקאי, צייר ותסריטאי ישראלי, מחלוצי זמרי ההיפ-הופ בישראל.
יהושע סופר נולד בג'מייקה למשפחה יהודית, לדבריו בעלת שורשים תימנים.
בגיל שלוש החל ללמוד אמנויות לחימה מידי סבו.
בהיותו רך בשנים עברה כל משפחתו לארצות הברית.
בגיל 5 החל סופר להתאמן במועדונו של צ'אק נוריס בלוס אנג'לס באמנות הלחימה הקוריאנית קוק סול וון .
סופר למד גם אצל משפחת סאו (מייסדי הקוק סול וון) ומאסטר מונג סאנג באנג.
לטענתו, הוא נושא בתואר דאן 6 בקוק סול וון , דאן 3 בטאקוונדו ודאן 7 בהפקידו.
את תעודת ההוראה הרשמית לאמנויות לחימה מטעם מדינת ישראל עשה בעת שהיה בדרגת חגורה חומה בטאקוונדו.
לאחר שנולדה לו בת ב-1988 התאלמן סופר מאשתו ומקץ שנה עלה לישראל, בה פתח בקריירה מוזיקלית קצרה.
ב-1993, תחת השם נייג'ל האדמו"ר, הקליט סופר את אלבום הראגמאפין וההיפ הופ, חומוס מטמטם, בהוצאת בן מוש בהפקתו של יאיר ניצני והפקתו המוזיקלית של יוסי פיין.
האלבום, אשר הכיל תכנים משעשעים רבים, היה קליל באופיו והושמע רבות ברדיו, אולם לא זכה להצלחה כלכלית רבה.
הוא נמכר ב-500 עותקים בלבד וסופר קטע את הקריירה המוזיקלית שלו באיבה.
למרות זאת, נחשב סופר כחלוץ ההיפ הופ הישראלי והיווה מקור השראה לרבים שבאו בעקבותיו, ביניהם שב"ק ס, פישי הגדול ורביד פלוטניק.
ב-2003, במלאת עשור ליציאתו של האלבום, ארגנו שב"ק ס מופע איחוד גדול בהשתתפות אמני ההיפ הופ המובילים בישראל, בשם "כל הקופה 2003", לשם הזמינו את נייג'ל להופיע לראשונה מזה עשור ומאז פריחת סצנת ההיפ הופ הישראלי.
ב-2012 הופיע במסגרת פסטיבל הרגאיי בירושלים.
לאחר סיומה של הקריירה המוזיקלית שלו, החל סופר ללמד את אמנות הלחימה העברית "אבי"ר".
לטענתו, אבי"ר היא אמנות לחימה יהודית אשר פותחה על ידי צאצאי יעקב, שימשה את שומריו של דוד המלך והועברה מדור לדור בסתר בתוך משפחתו של סופר.
לטענתו, סבו איחד את המסורות הקרביות שקיבל מהענף המשפחתי שהיה חי בתימן באזורי חבאן ונג'רן, ענף אחר של המשפחה נשאר כמאה דורות בארץ ישראל, והענף הנוסף היה חי בכורדיסטן ובאוקראינה.
סופר גם טוען שהוא אינו מייסד השיטה אלא רק מחדשה בעידן המודרני.
השיטה, אשר מראה דמיון רב לאמנויות הלחימה הקוריאניות בהם סופר התאמן, עושה שימוש רב בסמלים ואותיות מתורת הקבלה להצגת כל תנועה בגוף.
בבעלותו של סופר שני מרכזים המלמדים אבי"ר, בירושלים ובתל אביב.
בין חניכיו נמנים לא מעט מאמני ההיפ הופ בישראל, ביניהם פישי הגדול וחלוצי החלל.
בעונה התשיעית של ארץ נהדרת, מוצג מערכון בביצוע אלי פיניש, המציג בצורה סאטירית את שיטת האבי"ר ויהושע סופר.
רבי יהושע פלק (ולק) בן אלכסנדר הכהן כץ (מכונה לעיתים מהרו"ך; ה'שט"ו, 1555 בערך – י"ט בניסן ה'שע"ד, 29 במרץ 1614) היה מראשוני נושאי הכלים של הטור והשולחן ערוך ומגדולי האחרונים.
ידוע בעיקר בשל חיבורו על הטור דרישה ופרישה, ובשל חיבורו על שולחן ערוך חושן משפט ספר מאירת עיניים (סמ"ע).
היה תלמידם של המהרש"ל והרמ"א, והוא מביא מדבריהם בחיבוריו.
התעניין גם בתורת הקבלה, בפילוסופיה ובאסטרונומיה, וחיבר חיבורים בעניינים אלו, שלא הודפסו.
עמד בראשות ישיבה עם תלמידים רבים.
רבים מתלמידיו כיהנו לאחר מכן כראשי ישיבות, אב"ד, דיינים ומנהיגי קהילות, עד שבנו מעיד שכמעט שלא נמצאה קהילה ברחבי פולין שלא שימש בה אחד מתלמידיו.
חותנו, ישראל איידלס, היה עשיר ובנה עבורו בית, בו התגוררו הוא ותלמידיו ושם חיבר את ספריו.
ספריו העיקריים נקראו בשם הכולל "בית ישראל" לכבוד חותנו.
בשנת 1611 סידר את הגט מווינה יחד עם רבי מנוח הנדל, רבה של וינה.
בהמשך עורר גט זה מחלוקת הלכתית עזה, שהסתיימה בקבלת עמדתו של בעל הסמ"ע.
הניח אחריו שלושה בנים, אלכסנדר סנדר, יוסף יוזפא ומשה.
חיבר ספר בית ישראל על הטור והשולחן ערוך, הכולל ארבעה חלקים.
שלושה מהם על הטור: "דרישה" ו"פרישה" והגהות.
חלק הדרישה כולל פלפולים בדברי הטור, וחלק הפרישה כולל פירושים פשוטים יותר בדברי הטור.
החיבור נדפס לראשונה יחד עם הטור במהדורת לובלין בשנת ה'שצ"ה -ה'שצ"ח (1635–1638).
בהוצאה זו נדפסו רק החלקים יורה דעה ואבן העזר.
הפירוש נדפס אחר כך ברוב ההוצאות של הטורים.
החלק השלישי של החיבור הוא "הגהות דרישה ופרישה" על הטור, הכולל חידושי דינים שנערכו כהערות על ה"דרכי משה".
המדפיס במהדורת דיהרנפורט 1796-1790 כותב כי "הגהות דרישה ופרישה" על טור חושן משפט העתיק "מכתיבת ידו" של המחבר.
ונעלם ממנו שהספר בשלימותו נדפס בטורים בהוצאת פרנקפורט דמיין תע"ב-תע"ו.
החיבורים הללו נדפסו אחר כך ברוב ההוצאות הבאות של הטור.
בשער לספר לקט שמואל לנכדו של הסמ"ע, הרב שמואל פייווש, נכתב שההגהות בתוך הפרישה ודרישה "כתונת פסים" נכתבו על ידי בנו של הסמ"ע - הרב יוסף יוזפא (דפוס וויניציאה שנת תנ"ד-תנ"ה).
החלק הרביעי מסדרת "בית ישראל" הוא החיבור "ספר מאירת עינים" על שולחן ערוך חלק חושן משפט, המכונה בקיצור "סמ"ע'''".
מטרת החיבור היא לפרש את דברי השולחן ערוך והרמ"א, למצוא את המקורות להלכותיהם, ולהוסיף דינים חדשים.
רבי יהושע מסר את חיבורו להדפסה בבית הדפוס של ר' משה כ"ץ בפראג (Prague), ולפני שהמדפיסים החלו בעבודתם נפטר המחבר, ובצוואתו ביקש שיתמידו בלימוד חיבוריו וידפיסו אותם.
הספר נדפס לראשונה בפראג בשנת ה'שע"ד - ה'שע"ה (1614), ומאז חזר ונדפס ברוב המהדורות של השולחן ערוך.
בכוונתו של רבי יהושע היה לכתוב פירוש על כל ארבעת חלקי השולחן ערוך, אך הוא הספיק לכתוב רק על חלק חושן משפט.
כמו כן חיבר קונטרס על כללי תפיסה בספקות (סוגיית תקפו כהן).
כמו כן חיבר קונטרס ובו ביאר ענייני איסורים שונים שהמון העם היו רגילים להיכשל בהם, מתוקף תפקידו כמפקח בבית הדין של ועד ארבע הארצות, ובפרט איסור ריבית.
הקונטרס יצא לאור בזולצבך (Sulzbach) בשנת ה'תנ"ב (1692).
הקונטרס חזר ונדפס לאחר מכן פעמים נוספות.
חיבר גם חידושים על ארבע עשרה מסכתות מתוך התלמוד, שנשרפו בלבוב בחייו.
כמו כן חיבר ספר דרשות וספר ביאורים על רש"י על התורה, וספר גדול של שו"ת, ואלו נשרפו שנתיים אחרי פטירתו, יחד עם הגהות רבות שרשם בשולי כל הספרים שלמד בהם.
הרב יהושע העשיל מקראקא, בעל "מגיני שלמה".
הרב אברהם רפפורט, בעל "איתן האזרחי".
הרב יששכר בר איילנבורג, בעל שו"ת באר שבע.
הרב פנחס הורביץ אב"ד פולדא.
הרב לייב רופא אב"ד וינה.
הרב מאיר הכהן, אביו של הש"ך.
יהושע פרץ (נולד ב-12 בדצמבר 1938) הוא מנהיג פועלים ישראלי.
הוא היה יו"ר הוועד של עובדי התפעול בנמל אשדוד.
בעשורים שבאו לאחר פעילותו, הפך שמו לשם נרדף למאבק עובדים מיליטנטי.
יהושע פרץ נולד באסואירה (בעבר מוגדור) שבמרוקו.
עלה לישראל לבדו כילד בן 12 ב-1950, עם עלייתו לישראל התחנך בקיבוץ עין השלושה ולאחר מכן בקיבוץ מזרע.
פרץ סיפר כי בקיבוצים ספג את רוח השוויון שלאחר מכן הנחתה אותו במאבקיו להשוואת תנאי השכר של עובדי נמל אשדוד לאלו של נמל חיפה.
לאחר שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים עבד בדימונה ובסדום כנהג משאית, רתך-מסגר וכעובד בעבודות גובה.
לאחר נישואיו עבר לאשדוד והחל לעבוד במפעל "רוגוזין" ולאחר מכן כמלגזן בנמל אשדוד שאך נבנה.
בשנת 1961 היה ממקימי קבוצת הכדורגל של מכבי אשדוד ושיחק בשורותיה כבלם.
עלייתו של פרץ למעמד של מנהיג פועלי התפעול הייתה בסוף 1966 בעת שנערכה "שביתת הארבעים".
רשות הנמלים סירבה לקלוט לשורותיה כעובדים קבועים 40 פועלי סולל בונה שהועסקו בהקמת הנמל.
ההסתדרות, שהייתה הבעלים של סולל בונה, התנגדה גם היא למעבר הפועלים ואלו פתחו בשביתת רעב.
פרץ הגיע לעימותים רבים עם ההנהלה ואף הביא בעקיפין להתפטרותו של מנכ"ל רשות הנמלים, חיים לסקוב, שטען כי אינו מקבל גיבוי מהממשלה.
פרץ התפרסם במחצית השנייה של שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כמנהיגם המיליטנטי של עובדי התפעול בנמל אשדוד.
פרץ הנהיג את פועלי הנמל בשורה של סכסוכי עבודה ושביתות שעוררו את זעם הממסד הכלכלי והפוליטי ושל חלקים נרחבים בציבור בישראל באותן שנים והביאו את עובדי הנמל לשיפור משמעותי בתנאי העבודה שלהם ובשכרם.
סכסוכי העבודה, שנעשו פעמים רבות בניגוד לדעתם ולהסכמתם של ההסתדרות ומוסדותיה, העלו במובלע לסדר היום הציבורי גם את הנושא העדתי מאחר שעובדי הנמל שתויגו כמזרחיים (גם בשל הופעותיו וסגנון דיבורו של יהושע פרץ באמצעי התקשורת), קראו תיגר במאבקיהם על מוקדי הכוח המסורתיים במדינה.
ב-9 ביולי 1975 הורה פרץ על סגירת שער הכניסה לנמל אשדוד, לאחר ויכוח עם שוטר משמר הגבול שדרש ממנו להציג אישור כניסה.
ב-7 באוקטובר 1975 הוא נידון בבית משפט השלום לעונש מאסר של חודשיים וקנס של 5000 ל"י.
לאחר שנדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי ובית משפט עליון, ריצה את עונשו בראשית 1977.
ב-1973 עמד בראש רשימת הליכוד למועצת הפועלים בעירו.
ב-1977, בבחירות לכנסת התשיעית, היה פרץ מספר שתים ברשימת "חופש" בראשות שלום כהן, אך המפלגה קיבלה רק 2,498 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום ה-8 ברשימת הגמלאים.
יהושע עציון (1935 - 30 בינואר 2006) היה מוזיקאי וחוקר מקרא ישראלי.
עציון, שבמקצועו היה מוזיקאי, וכנר בתזמורת רשות השידור, הקדיש את מפעל חייו האינטלקטואלי לתיארוך אלטרנטיבי של שכבות הממצאים בחפירות ארכאולוגיות, באופן שהולם את אירועי התנ"ך על פי הטקסט הכתוב.
לטענתו, תיארוך השכבות המקובל בארכאולוגיה של ארץ ישראל גורם לטעות של מאות שנים, ובשל כך רבים הממצאים הקשורים בתנ"ך שאינם מזוהים ככאלו על ידי הארכאולוגים, בשל תיארוך שגוי של השכבות.
לו היו מחפשים בשכבות הקרקע הנכונות, או מתארכים את השכבות באופן שונה, לא הייתה, לטענתו, כל סתירה בין הממצאים הארכאולוגיים לבין לשון המקרא.
עציון הושפע רבות מרעיונותיו של עמנואל וליקובסקי.
התיארוך אליו הגיע עציון מקביל במידה רבה לתיארוך האלטרנטיבי שהציע וליקובסקי, אף כי עציון אינו מקבל בהכרח את רעיונותיו האפוקליפטיים של וליקובסקי.
ההבדל העקרוני בין שיטת עציון לבין השיטה המקובלת במחקר היא, שהארכאולוגים המסורתיים מבססים את שיטת תיארוך השכבות ברחבי המזרח הקדום על פי הכרונולוגיה המצרית.
לעומתם, עציון טוען כי יש לבסס כל מערכת כרונולוגית באופן עצמאי, ורק לאחר מכן, לנסות להתאים אותה למערכות הכרונולוגיות החופפות לה.
עציון מציע מערכת כרונולוגית של הארכאולוגיה הארצישראלית המבוסס על ממצאים ומקורות תנ"כיים, ומתאים אותה למערכות החופפות באמצעות תיקונים שונים שהציע וליקובסקי.
עציון אינו מקבל את התנ"ך כספר מן השמיים, אלא כמסמך המבטא אמת היסטורית-גאוגרפית.
הארכאולוגים מתייחסים לתנ"ך ככלי עזר מחקרי, לכל היותר, ואילו עציון מתבסס עליו ככלי עבודה ראשון במעלה.
עציון נעזר רבות בארכאולוג אברהם נגב, שאף כתב הקדמה לספרו "התנ"ך האבוד".
בין השאר מעיד נגב על עבודתו של עציון: "שלא כתמונה המתקבלת מעבודתם של הארכאולוגים המסורתיים, שבה, לכאורה, יש ניגוד בין הממצא והמקרא (החומות שנפלו לפני יהושע בן נון ביריחו וכיבוש העי, הן מן הדוגמאות הבולטות ביותר לעניין זה), מציג עציון תמונה שלמה, שאין בה חריגים".
התנ"ך האבוד (הוצאת שוקן, 1992)
השקפת עולם (הוצאת אסטרולוג, 2001)
דבר נער דבר (הוצאת גוונים, 2005)
נולד בסטולין שברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) לרפאל מרדכי אלתר (תלמיד חכם, סוחר עצים) ולאמו רבקה (לבית ויניק, בת משה לייב ויניק).
גדל בפינסק, ולמד שם בחדר.
בצעירותו ארגן אגודה ציונית לנוער בסטולין.
בשנת 1913 עלה לארץ ישראל, עבד ברחובות כפועל שכיר בחקלאות והתנדב כעסקן ציבור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים על ידי השלטונות העות'מאנים.
משם עבר לארצות הברית והיה פעיל שם בתנועת פועלי ציון.
עם הקמת הגדודים העבריים, התנדב לגדוד נהגי הפרדות, וחזר עִמם לארץ ישראל.
לאחר שחרורו מהצבא, ייסד בירושלים חנות לספרים עבריים בשם "תרבות".
לאחר מכן הצטרפו אליו, כשותפים בחנות, מרדכי ניומן ויוסף שְׂרֶבֶּרְק, והחנות התפתחה למרכז לתרבות והשכלה בירושלים, לימים הוצאת מצפה.
צ'צ'יק נודע בפעלו להגנת הרובע היהודי מכנופיות ערביות בפרעות תר"פ והוא המשיך בפעילותו הצבאית בתפקידי פיקוד ב"הגנה".
בשנת 1922 נשא לאשה את שרה (בת אברהם וחיה גורוכוב).
בנותיו: רות (אשת יעקב אורן, ממנהלי ההוצאה), תמר, רפאל (ממנהלי ועורכי ההוצאה).
בשנת 1925 ייסד צ'צ'יק יחד עם מרדכי ניומן ויוסף שרברק את הוצאת הספרים העברית "מצפה", שהייתה הוצאת-הספרים הפרטית הראשונה בארץ ישראל, וגם בשנות ה-20 וה-30 הייתה אחת משלוש ההוצאות העבריות הפרטיות בארץ ישראל.
בשנת 1933 שיתף פעולה עם הוצאת שטיבל ויצר את הוצאת "שם" (ראשי תיבות: 'שטיבל–מצפה') להוצאת ספרי ילדים; השותפות התפרקה ב-1935.
בשנת 1941 מוּזגה פעילותה של "מצפה" עם הוצאת י' שרברק תחת ניהולו של יוסף שרברק.
ב-1944 פתח צ'צ'יק את הוצאת יהושע צ'צ'יק, אשר התמקדה בהוצאת ספרי מוזיקה, תיאטרון, היסטוריה ואנציקלופדיות.
במשך שנים רבות היה יושב ראש התאחדות הוצאות הספרים בישראל.
צ'צ'יק נפטר ב-1973 ונקבר בבית העלמין הדרום.
יהושע מנחם פולק (נולד בב' באדר א' ה'תש"ח, 12 בפברואר 1948) הוא איש ציבור חרדי שכיהן כסגן ראש עיריית ירושלים וחבר הכנסת בכנסת ה-17 בשלהי כהונתה מטעם אגודת ישראל.
נולד באוראדיה רומניה למשפחה שהשתייכה לחסידות ויז'ניץ.
בשנת 1961 עלתה משפחתו לישראל.
למד בישיבת פוניבז' לצעירים ובישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
בשנת 1981 התמנה לממלא מקום ראש המועצה הדתית בירושלים וכיהן בה עד 2002. לאורך השנים השתייך פוליטית לסיעת שלומי אמונים שבתוך מפלגת אגודת ישראל.
בשנת 2003 הוצב במקום השני ברשימת יהדות התורה למועצת עיריית ירושלים.
כיהן כסגן ראש העיר תחת אורי לופוליאנסקי, כיו"ר הוועדה לתכנון ובנייה בעיר.
במקביל כיהן גם כגזבר עיריית ביתר עילית, תפקיד שבו כיהן עד שנת 2014. כמו כן היה חבר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת עד ינואר 2014, כשהוחלף בידי אברהם יוסטמן.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה שובץ במקום ה-8 ברשימת יהדות התורה לכנסת.
הרשימה קיבלה 6 מנדטים, אך בעקבות התפטרותו של יעקב כהן ביולי 2008 במסגרת הסכם רוטציה ופטירתו של אברהם רביץ ב-26 בינואר 2009, נכנס פולק לכנסת, כשבועיים לפני הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
בתקופה קצרה זו הוא היה חבר בסיעת אגודת ישראל, שנוצרה בדצמבר 2008 עם פיצול סיעת יהדות התורה למרכיביה.
במאי 2006 נפתחה חקירה פלילית נגד פולק בחשד לאי סדרים במהלך כהונתו כסגן ראש המועצה הדתית בירושלים.
בבחירות לעיריית ירושלים בשנת 2008 לא נכלל פולק ברשימת המועמדים למועצת העירייה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה והתשע עשרה הוצב פולק במקום ה-11 ברשימת יהדות התורה לכנסת.
פולק נעצר באפריל 2010 בחשד למעורבות בפרשת הולילנד.
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים בשנת 2013 פרש פולק מסיעת שלומי אמונים והצטרף למפלגת בני תורה.
לאחר הבחירות מונה ליועץ לענייני תכנון ובנייה לסגן ראש העירייה מטעם המפלגה חיים אפשטין ולסגן יושב ראש המועצה הדתית בירושלים באוקטובר 2014.
נשוי לאורה וגר בשכונת גבעת משה בירושלים.
בנו הבכור, הרב מאיר טוביה, משגיח ומנהל רוחני של ישיבת עטרת ישראל לצעירים.
בנו, אלי, מנכ"ל איחוד הצלה.
חתנו, הרב בנימין גורטלר, ר"מ בישיבת תפארת התלמוד.
בתקופת טרום המדינה היה איש המחלקה הערבית של הש"י וראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית.
בתקופת המדינה היה יועץ לענייני מיעוטים של ראש הממשלה וראש המחלקה לענייני ערבים במשרד החוץ.
נולד בתל אביב כבן הזקונים לאסתר וחייקל פלמן, ממייסדי תל אביב.
גדל בעקרון בימי מלחמת העולם הראשונה וחזר לתל אביב בסיומה.
למד בתחכמוני ואחר כך בגימנסיה נורדיה.
כמו אחיו לפניו, יצא לעבוד בגיל 16 לסייע בפרנסת הבית.
זמן קצר לאחר מכן כבר היה חבר ההגנה.
עבד במפעלי האשלג בסדום בשנים 1935–1939 כמאבטח, שם ניצל את שליטתו בערבית לתקשורת עם הפועלים הערבים.
כאיש המחלקה הערבית של הש"י, בשנת 1941, כאשר סוריה ולבנון היו תחת שלטון צרפת של וישי והבריטים התכוננו לפלישה אליהן מארץ ישראל, פיקד פלמון על קבוצה של 12 מסתערבים, ראשוני המחלקה הסורית, שנשלחו לביירות ולדמשק, לפעולות מודיעין וחבלה כהכנה לפלישה.
בהמשך שימש פלמון ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית.
בתפקידו זה, למחרת הרצח בגן הוואי שאירע ב-10 באוגוסט 1947, נפגש יהושע פלמון עם מפקד ארגון הנג'אדה, מוחמד נימר אל-הווארי (לימים שופט מחוזי במדינת ישראל), בבית-קפה בחולון.
השניים הסכימו שמעשה הרצח היה התגרות שמטרתה לגרום לתנועת הנג'אדה המתונה לחבור לחוסיינים הקיצוניים.
אל הווארי יצא למסע הסברה בקרב אנשיו וקרא להם לא להתפתות למסיתים.
פלמון הודיע למפקדי ההגנה כי פגיעה באנשים שלא השתתפו ברצח תשרת את כוונת החוסיינים, וכי יש לפגוע באשמים בלבד.
במהלך מלחמת העצמאות היה פלמון אחד המארגנים של תחילת שיתוף הפעולה של הדרוזים עם צה"ל, והשתתף במפגש עם איסמעיל קבלאן שהוביל לנסיגת הגדוד הדרוזי של צבא ההצלה ועריקת חלק מאנשיו.
בתום מלחמת העצמאות השתתף בשיחות עם סוריה להשגת הסכם שביתת נשק עמה והיה אחד משלושת החותמים בשם מדינת ישראל על הסכם שביתת הנשק עם סוריה.
בראשית תקופת המדינה שימש יועץ לענייני מיעוטים של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ולאחר מכן ראש המחלקה לענייני ערבים במשרד החוץ.
פרסם מאמרים בעיתונות בענייני הסכסוך, ביניהם ביקורת ספרים שעסקו בנושא.
בתו נעמי נישאה לפיזיקאי עוזי סמילנסקי.
נפטר בשנת 1994 בגיל 79, והובא למנוחות בבית העלמין ביבנאל.
יהושע חיים (שוקה) פורת (13 בינואר 1938 – 24 בנובמבר 2019) היה פרופסור בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרבה להתבטא בנושאים פוליטיים, יצא נגד הסכמי אוסלו והשתתף בתעמולת הבחירות של הליכוד לקראת בחירות 1996.
יהושע פורת נולד וגדל בתל אביב, (1938), בנו של החלוץ ברוך פרויד מהעיר קובל בווהלין.
עשה את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון עד לדוקטורט בחוג ללימודי המזרח התיכון ובחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית.
התחיל ללמוד ב-1958, סיים דוקטורט ב-1969, נושא העבודה היה: "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918", היא נכתבה בהדרכת פרופסור גבריאל בר ויצאה כספר.
פורת זכה בפרס לנדאו ובפרס בן-צבי עבור ספרו על יונתן רטוש.
מאז סוף שנות החמישים היה פורת פעיל בארגונים: הליגה למניעת כפייה דתית, התנועה החילונית ותנועת עם חופשי, שעסקו במאבק נגד כפייה דתית.
החל מ-1978 היה חבר מועצת מפלגת שינוי ורוב הזמן גם חבר המזכירות שלה.
בתחילת שנות ה-90 היה מבכירי המפלגה.
בבחירות 1992 שובץ כנציג שינוי במקום ה-13 בסיעת מרצ, שקיבלה בהן 12 מנדטים.
כבר מ-1967 כתב שצריך להגיע לשלום עם ירדן ולא ניתן לעשות זאת עם הפלסטינים.
הוא הביע את התנגדותו להסכמי אוסלו ונהג להביע דעות ימניות בנושאים מדיניים.
ב-1996 היה מהבודדים שטענו כי ישנה תרמית בהודעת המועצה הלאומית הפלסטינית, שבמרכזה ההצהרה שהיא החליטה לשנות את הסעיפים באמנת אש"ף ששוללים את קיומה של מדינת ישראל.
פורת טען שההודעה מלאה חורים: לא כתוב מתי, כיצד ואם בכלל יבוצע בפועל שינוי זה.
הוא אמר שאם הם אכן התכוונו לשנות, נוסח ההודעה שלהם היה צריך להיות: "הצהירה על שינוי בפועל".
פורת ספג ביקורת קשה על עמדתו, שבשיאה מספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית (עמיתיו) פרסמו מודעות בעיתונים נגד העמדה שהביע.
לקראת הבחירות לכנסת שנערכו בשנת 1996, השתתף בתעמולת הבחירות של הליכוד.
כתב מאמרים פובליציסטיים רבים בנושאי מדינת ישראל והסכסוך הישראלי-ערבי בעיתונים הארץ, מעריב וידיעות אחרונות.
יהושע פורת חקר בעיקר את התופעה הלאומית במזרח התיכון.
מרד האיכרים המרונים בלבנון 1860-1858
עבודתו הגדולה הראשונה של פורת עסקה במרד האיכרים בלבנון ב-1858. התחיל כמרד על רקע סוציאלי והוא תרם לטבח בין הדרוזים למרונים.
האיכרים התקוממו כדי לשנות את חלוקת הקרקע בינם לבין אדוני הקרקע (תופעה נדירה במזרח התיכון), אבל הדבר לא הביא לתוצאות, כי אם לשחיטות בין-דתיות.
משפחת אלח'אזן המרונית היו אדוני הקרקע והמצב התדרדר כי בעלי הקרקע הדרוזים פחדו והסיתו את האיכרים הדרוזים.
הפעילות הקומוניסטית בקרב הערבים בארץ
פורת ניסה לראות איך ניסו הקומוניסטים היהודים לחדור לתוך הציבור הערבי, כמה היה קשה, אבל בסופו של דבר התפתחה בשנות הארבעים הליגה לשחרור לאומי בה היו חברים אמיל תומא, אמיל חביבי, תופיק טובי.
כולם גדלו בארגון הזה שהיה כבר מפלגה ערבית נפרדת החל משנת 1943. פורת הראה איך בשנות השלושים הם התלבטו אם להיגרר או לא לטרור הערבי.
שלח ועט בידו: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש)
פורת חשף את התפתחותו של רטוש כמשורר, אבל גם כאידאולוג ובאותו זמן גם את השורשים של התופעה הכנענית, את הנעשה בתוך התנועה, ואת המסגרת הרעיונית בה פעל.
רטוש עשה ניסיון לעצב תנועה של זהות לאומית תרבותית על בסיס טריטוריאלי ותרבותי ולא על זהות לאומית-יהודית.
לפי תפישתו, שהיא צרפתית במקורה, אומה היא "הוויית מולדת ותרבות" ולפיכך הזהות הלאומית שלנו אינה היהדות.
בעיני רטוש העם היהודי הוא עדה דתית מפוזרת שאיננה בסיס לזהות לאומית ובארץ-ישראל מתגבשת לאיטה אומה עברית.
פורת תיאר בספרו "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918" איך הפלסטינים התגבשו מתוך ניסיון למנוע התגבשות תנועה ציונית בארץ-ישראל.
הספר השני "ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929" הוא המשך של הראשון ומראה שהפלסטינים בעצמם לא הכריעו אם הם ערבים או פלסטינים.
אם הם היו צריכים את מדינות ערב אז היו פאן-ערבים ואם לא אז היו פלסטינים, לכן הספרים נקראים התנועה הערבית הפלסטינית ולא הערבית או הפלסטינית בנפרד.
הספרים הם תוצא של מחקר בארכיון הבריטי, בגנזך המדינה ובארכיונים ערביים שהאירו את הדברים באור חדש ממה שהיה ידוע קודם לכן.
לדוגמה השביתה הלאומית ב-1936 נסתיימה בסוף ספטמבר-אוקטובר של אותה שנה.
טענת החוקרים בעבר הייתה שהשביתה נפסקה כי מדינות ערב דרשו מהן, מתוך קריאת החומר הארכיוני התברר שהתנועה הלאומית הפלסטינית דרשה ממדינות ערב לפעול אצל הבריטים במטרה לגרום להפסקת השביתה וביקשו כי המדינות הערביות תקראנה להם להפסיק השביתה.
פורת תיאר את התפתחות העמדות והאידאולוגיה.
הוא ניסה להראות את נקודת החולשה, למה הם לא הצליחו.
הם שללו מלכתחילה את התנועה הציונית וזה בסיס הזהות הלאומית שלהם.
הם לא הצליחו כי היו מפולגים והמבנה המשפחתי היה בעוכריהם.
הייתה זו חברה מפוצלת שנתנה דגש קודם כל לשיוך המשפחתי הגובר על השאר.
לעומת זאת האינטרס הקיומי אצל התנועה הציונית היה חזק יותר.
הערבים הפלסטינים חשבו שניתן יהיה לסמוך על מדינות ערב ואילו היישוב העברי סמך על עצמו וגיבש את כוחו.
במבחן המעשה הפוליטי: ארץ-ישראל, אחדות ערבית ומדיניות בריטניה 1930–1945
הספר עוסק בניסיון לקדם את האחדות הערבית, דבר שנגמר בהקמת הליגה הערבית.
הודות לחומר בארכיון הבריטי הראה פורת שקידום האחדות הערבית הוא תוצאה של התחרות בין עיראק למצרים ולא של מדיניות בריטניה לעודד אחדות ערבית, כפי שנטען קודם לכן על ידי כל מי שכתב על המזרח התיכון.
הארכיונים מראים שאין תמיד הקבלה בין הפקידות הבריטית המקומית למדיניות הבריטית, ולפעמים פעלו שליחי בריטניה במזרח התיכון בניגוד למדיניות ממשלתם.
בעבר היה בן זוגה של יסכה ליבוביץ.
היה תושב שכונת בית הכרם בירושלים.
נישא לשרה פורת ולהם בן ובת.
בהמשך נפרדו והיא התחתנה עם ראובן גרונאו.
בתקופת חייו האחרונה חי עם רעייתו השנייה, פנינה.
נפטר ב-24 בנובמבר 2019 ונקבר בקיבוץ נחשון.
אספקטים חברתיים בצמיחת התנועה הערבית הפלסטינית, ירושלים: חמו"ל, 1971.
צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית: 1929-1918, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1976.
ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, תל אביב: עם עובד, תשל"ט.
במבחן המעשה הפוליטי: ארץ-ישראל, אחדות ערבית ומדיניות בריטניה 1930–1945. ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ה (1985).
שלח ועט בידו: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש).
תל אביב: מחברות לספרות, תשמ"ט 1989.
יהושפט הרכבי, יהושע פורת, שמואל מורה, סכסוך ישראל-ערב בראי הספרות הערבית.
ירושלים: המכון למחקר ע"ש הרי ס' טרומן – האוניברסיטה העברית, מוסד ון ליר, 1975.
עורכי הכרך - יהושע פורת, יעקב שביט.
1981. בסדרת ההיסטוריה של ארץ ישראל (עורך הסדרה – יעקב שביט).
פול קנדי, עלייתן ונפילתן של המעצמות הגדולות: תמורות כלכליות ומאבקים צבאיים משנת 1500 עד שנת 2000. מאנגלית: יהושע פורת, תל אביב: הוצאת דביר תשנ"ב 1992.
הנרי קיסינג'ר, משבר: ניהול מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם.
תרגום – יצחק טישלר, עורך מדעי – יהושע פורת.
הרב יהושע משה אהרונסון (ה' בסיוון ה'תר"ע – י"ב בכסלו ה'תשנ"ד; יוני 1910 – נובמבר 1993) היה מרבני פולין בזמן השואה.
יומנו האישי, תשובותיו, ומאמריו מתקופת השואה ולאחריה מהווים תיעוד אותנטי ונותנים מבט ייחודי על מאורעות השואה מנקודת מבט של רב.
אחר עלייתו לישראל כיהן כרב בפתח תקווה.
נולד בערב שבועות תר"ע למשפחה מיוחסת.
למד בישיבות "תורת חיים - בריסק", "המתיבתא בוורשה", ו"בית אברהם - סוכטשוב", והיה תלמידו של רבי דוד בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב.
הוסמך לרבנות ונבחר לרב בעיירה קאנין ומאוחר יותר בפוזק ובסניקי הסמוכה לגוסטנין.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה זמן קצר בוורשה ובלודז' אך שב לעיירתו וגורש עם בני קהילתו למחנה העבודה קונין, שם עבד בעבודות כפייה שונות.
את תקופת שהותו במחנה תיעד ביומן אישי אותו כתב בעברית תוך שהוא לוקח על עצמו סיכון גדול.
ביומנו מתועדים חיי היום יום במחנה, קיום המצוות בתנאים הקשים, התנהגות הנאצים ודילמות מוסריות שהתעוררו בתנאים המיוחדים ששררו במחנה.
לאחר חיסול המחנה הועבר למספר מחנות בהם אושוויץ, בוכנוואלד וטרזיינשטט, שם שוחרר.
לאחר המלחמה הוא מונה לרב מחנות העקורים באזור האוסטרי, שם טיפל בנישואין, כשרות, בעיית העגונות, חינוך ועוד.
אחר כך שימש כרב קהילות הפליטים בגרמניה.
באותה תקופה עמד בקשרים רצופים עם הרב שלמה דוד כהנא, ושאל את פיו שאלות רבות בהלכה, בעיקר בנושא התרת עגונות.
הוא נישא בשנית למלכה רחל והקים משפחה חדשה.
בשנת 1951 עלה לישראל וכיהן כרב בפתח תקווה.
בנוסף היה אחראי על הפרשת תרומות ומעשרות הכללית של כלל יבול החיטה בארץ, והיה נחשב כבעל ידע רב בענייני מצוות התלויות בארץ.
הוא המשיך לעסוק בשימור זיכרון השואה וכתב מאמרים בנושאי אמונה נוכח השואה.
בארץ עמד בקשר עם האדמו"רים מסוכטשוב: רבי חנוך העניך בורנשטיין ובנו רבי מנחם שלמה בורנשטיין, והיה בין זקני החסידים שהכתירו את האדמו"ר הנוכחי רבי שמואל יצחק בורנשטיין.
עם הקמת עמנואל עבר להתגורר בה מספר חודשים בשנה והיה דמות משמעותית שהשפיעה על צביונו של היישוב.
נפטר בי"ב בכסלו תשנ"ד ונטמן בהר הזיתים.
כתביו ההלכתיים יצאו לאור בספרו "ישועת משה".
ספרו "עלי מרורות" יצא לאור אחר פטירתו על ידי בני משפחתו ובתוכו חיבוריו על השואה מהתקופות השונות בהם נכתבו.
בנו, הרב ישראל יהודה אהרונסון, שימש בעבר כמשגיח רוחני בישיבת חזון נחום בבני ברק, וכיום מכהן כר"מ בישיבה גדולה 'תפארת ישראל' של חסידות סדיגורה בבני ברק.
חתנו, האדמו"ר רבי אליהו עזריאל בידרמן (בן רבי שמעון נתן נטע) מלעלוב, המתגורר בבני ברק.
עלי מרורות, בני ברק תשנ"ו
יהושע פֶּרְלֶה (בפולנית: ; בכתיב יידי: פערלע; 1888, ראדום – תחילת נובמבר 1943, בירקנאו) היה מתרגם וסופר יהודי פורה ביידיש.
יהושע פרלה נולד בעיר ראדום שבפולין, בן יחיד להורים בעלי ילדים בוגרים מנישואים קודמים.
אביו היה סוחר קטן בחציר.
עד גיל 12 למד בחדר, ואחרי כן למד שנתיים שבמהלכן השלים לימודים של ארבע שנים בגימנסיה פולנית.
ב-1905, כששמע שבוורשה פועלים י"ל פרץ ושלום אש, הוא עבר לשם והיה למנהל חשבונות בבנק.
באותה תקופה החל לכתוב, בהשפעתו של נח פרילוצקי, שניהל סלון ספרותי בוורשה.
פרילוצקי גם עזר לו לפרסם את סיפורו הראשון.
תחילה כתב ברוסית ותרגם מרוסית ליידיש; ב-1908 עבר לכתיבה רק ביידיש.
יצירתו הספרותית עד מלחמת העולם השנייה
פרלה היה סופר פורה ופרסם סיפורים, רומנים, מאמרי ביקורת ומאמרים כמעט בכל כתבי העת ביידיש בפולין.
הוא פרסם במשך שנים רבות סיפורים בעיתון "מומנט" ("הרגע"); על סיפורים אלה לא חתם בשמו אלא באסטריזם (שלוש כוכביות), וזאת בשל ערכם הספרותי המועט – מה שנקרא אז "ספרות שוּנְד" ("זבלונים"; "ספרות זולה").
בתחילת דרכו הספרותית כתב בסגנונו הסנטימנטלי של שלום אש.
בתקופה זו כתב את הסיפור "שבת", אותו ניסה לפרסם בעיתון היינט אך נדחה על ידי עורכו יצקן בטענה שהוא ספרותי מדי.
את הרומן פרסם פרילוצקי במאסף שהוציא "דער יונגער גייסט" (1908).
את הרומן "מירל" (1920) ואת הפואמה בפרוזה "אין לאנד פון דער ווייסל" (בארץ הוויסלה}" (1921).
בתחילה כתב בסגנון לירי אך עם הזמן גיבש לו סגנון משלו, נטורליסטי, שבו הוא מתאר את החיים היומיומיים האפורים של הפרולטריון היהודי קשה-היום, שממנו בא.
בנוסף, היות שעבד כמנהל חשבונות בבנק, הוא תיאר דמויות שלא תוארו עד אז בספרות יידיש, של פקידים במשרדים; למשל, בסיפור "חטא" (1923) ובסיפור "תשע בבוקר" (1930).
יצירתו החשובה ביותר היא רומן החניכה האוטוביוגרפי "יידן פון א גאנץ יאר" (1936) (מילולית: "יהודים של כל השנה"; תורגם: "יהודים סתם").
יחיאל ישעיהו טרונק מעיר עליו כי "זוהי אפופיאה של העיירה, אפופיאה של דור שנעלם, שעומד כבר לגמרי באפלוליות של העבר.
עם זאת השורות שנכתבות על המוהיקנים האחרונים שלו עומדים עוד באור הבהיר הרך של ההווה".
ביצירה זו הושפע מהמגמה הפרולטרית-בונדיסטית מבית מדרשו של יצחק מאיר וייסנברג.
"יהודים סתם" היה חלק ראשון בטרילוגיה מתוכננת.
הוא עוד הספיק לפרסם את החלק השני, "די גאלדענע פאווע" ("טווס הזהב", 1937–1939).
החלק השלישי נכתב, אך אבד במלחמה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ברח פרלה עם בני משפחתו מוורשה, והגיע ללבוב.
שם נתקל בקשיים מצד השלטונות הסובייטיים משום שיצירותיו "לא היו ראויות לאמון".
כשפלשו הגרמנים לברית המועצות, שבו פרלה, בנו וכלתו לוורשה.
שם הוא היה מעורב בפעילות התרבותית המחתרתית.
הוא נטל חלק בפעילות הספרותית יחד עם יצחק שיפר, הלל זיידמן, הרב מנחם זמבה, יצחק קצנלסון ואחרים.
את התקופה בגטו הוא תיאר ביומן שנקרא "חורבן ווארשע".
הוא החל לכתוב את היומן בסוף אוגוסט 1942, כשפלוגת הגירוש הגרמנית עזבה את ורשה באופן זמני.
כשחזרה, הפסיק לכתוב, כי נאלץ להסתתר.
כתב היד מחזיק 132 עמודים, ומכיל בין היתר עדויות ראייה שלו על הגירושים ועל המתחולל בגטו.
פרלה ובנו שרדו את הגירושים הגדולים של ינואר 1943, ובמרץ 1943 הסתתרו בחלק הארי בזהות בדויה.
באפריל הם פותו לצאת מהמחבוא בטענת שווא שיקבלו סרטיפיקטים של אזרחים זרים שיאפשרו להם לצאת מן הארץ – פרשה המכונה "פרשת מלון פולסקי".
הם נשלחו לבירקנאו ושם נרצחו.
יהושע מרגוֹלין (9 ביולי 1877 – 10 בספטמבר 1947) היה מחנך, חוקר טבע, סופר ומשורר עברי.
מרגולין נולד בעיירה-כפר הורוריץ, במחוז רהצ'וב שבמחוז מוהילב של רוסיה (ברוסיה הלבנה, כיום בבלארוס), ליהודה לייב ששימש כמלמד.
בצעירותו למד לימודי דת אך רכש גם השכלה כללית והתעניין בלימודי טבע.
לאחר שעבר בחינת בגרות אקסטרנית היה למורה דת בגימנסיה בקייב.
בשנת 1909 עלה לארץ ישראל והחל לחנך ילדים ביפו להכרת ואהבת הטבע, מתוך הכרה כי זהו צורך חיוני לחיזוק הנוער לשורשיו בארץ.
כדי להשלים את השכלתו בהוראה, חזר ערב מלחמת העולם הראשונה לקייב, ולמד שם בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה.
במקביל היה מורה לטבע בבית הספר של "תרבות" בעיר, שבו לימדו בשפה העברית.
בעקבות המהפכה נמסר בית הספר לפיקוח היבסקציה, וב-1920 עבר מרגולין לווילנה, שם היה מנהל בית ספר עברי.
בשנת 1923 חזר לארץ ישראל ונתקבל כמורה לטבע ב"מקוה ישראל".
מרגולין דגל בשיטה חדשה ומהפכנית דאז בלימודי הטבע: הוא גרס כי בוטניקה וזואולוגיה יש ללמוד בטבע מחוץ לכיתה למרות קיומם של ספרי לימוד בנושא.
הוא הפך למורה נודד בין בתי ספר עם תרמיל על השכם ולימוד תחת כיפת השמיים.
שאיפתו הייתה להקים מכון ביולוגי-פדגוגי בתל אביב.
בשנת 1931, בעזרתה של שושנה פרסיץ, שהייתה ראש מחלקת החינוך בעיריית תל אביב, הקצתה לו העירייה מגרש ברחוב יהודה הלוי 12. מרגולין בנה במקום את המכון הביולוגי-פדגוגי, ובו פינת חי וגן בוטני קטן, שהיה הגרעין לבנייתו של הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
מרגולין חיבר ספרים רבים בהוראת טבע, רשימות, סיפורים ושירים לילדים בנושאי טבע.
הוא היה ערירי וראה בכל הילדים הבאים להדרכתו בתור בניו.
אצל הילדים הוא היה ידוע בשם "הדוד יהושע".
למרגולין הייתה זיקה חזקה לקיבוצים ולהתיישבות העובדת, שבהם ראה את התגשמות החזון של זיקת העם לאדמתו.
הוא חלם על הקמת סמינר להכשרת מורים במדעי הטבע, המדע והאמנות.
התוכניות להקמת הסמינר החלו להתגשם ונרכש שטח להקמתו אולם מרגולין לא זכה לכך.
ביום השלושים למותו הונחה אבן הפינה לסמינר אורנים (כיום מכללת אורנים).
קברו של מרגולין נמצא בגן הבוטני של מכללת אורנים, ועל מצבתו חקוקות מילותיו: "את רעבוני וצמאוני לאדמת ישראל לא אשבור ולא ארווה עד אשר אשוב אליה ואנוח בחיקה מנוחת עולמים".
במכללת אורנים נמצא "בית המדעים על שם מרגולין" להוראת טבע ומדע, ובו חלק מאוסף הפוחלצים של מרגולין וארכיונו.
יהושע פישל שניאורסון (ידוע כפישל שניאורסון) (ד' בתמוז תרמ"ח 1888 – ערב שבועות (ה' בסיוון) ה'תשי"ח, 24 במאי 1958) היה פסיכולוג וסופר יהודי שומר מצוות.
שיטתו הפסיכולוגית מכונה "מדע האדם".
ייסד תחנות טיפול לילדים יהודים בכמה מקומות באירופה.
נולד לרב שניאור זלמן שניאורסון, שהיה הרב של הומל וסטארדוב שבאימפריה הרוסית, בנו של הרב שלום דובער שניאורסון (מרציצה), נכדו של הרב מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק) מלובביץ'.
בילדותו למד בחדר המקומי ובישיבה, ובגיל 17 הוסמך לרבנות.
לאחר מכן למד בגימנסיה בהומל וסיימה בדרגת 'מצטיין'.
למד רפואה באוניברסיטת ברלין, קיבל תואר דוקטור באקדמיה הצבאית בפטרבורג.
ב-1920 נתמנה לפרופסור באוניברסיטה המקומית בקייב, שם ייסד פקולטה לפדגוגיה רפואית, ונעשה לדקאן שלה.
ערך רבעון עברי בשם "קדימה" שהיה מוקדש לפסיכולוגיה ולפילוסופיה של הדת, ממנו יצא גיליון אחד.
פרסם את ספרו "הפסיכולוגיה האינטימית של הילד" (2 חלקים), (תחילה ברוסית ולאחר מכן בגרמנית וביידיש וחלקה בעברית), וכן את ספרו "התקופה הקטסטרופאלית והדור הגדל".
ב-1921 עבר לוורשה, שם עסק בפסיכו-היגיינה לילדים ומונה כמנהל מחלקה בתחום זה.
השתתף בעריכת הירחון הפדגוגי הפסיכולוגי "תרבות".
בשנת 1922 עבר לברלין, יסד גם שם תחנה פסיכוהיגיינית.
הוציא עם אחרים את הרבעון לסוציולוגיה ופילוסופיה של התרבות בשם "עטאס", כמו כן הוציא בגרמנית (ומאוחר יותר בעברית, ביידיש ובאנגלית) את ספרו (שהיה יסוד לשיטתו לאחר מכן, "הדרך אל האדם, יסודות "מדע-האדם הפסיכולוגי" ותורת העצבנות"), ואת הספר "דרכים חדשות בפסיכולוגיה הסוציאלית" בעברית וביידיש.
באותן השנים הוציא את הרומן ההיסטורי "חיים גראביצר" ביידיש, שתורגם לאחר מכן לעברית על ידי אברהם שלונסקי בהוצאת "שוקן".
ב-1927 עבר לארצות הברית, והמשיך לעסוק בפסיכו-היגיינה לילדים.
נתמנה למרצה לפסיכולוגיה בסמינריון למורים, והוציא רבעון ביידיש בשם "מענטש-וויססנשאפט" (חכמת אנוש).
בשנים אלו הוציא לאור שני רומנים ביידיש: "קאראהאד" (מחול) ו"די אידישע נקמה" (הנקמה היהודית).
ב-1933 חזר לוורשה, שם יסד תחנה פסיכוהיגיינית על יד אגודת הבריאות 'טאז', והוציא שם בשפת היידיש את ספריו, "פדגוגיה רפואית אינטימית", "הפסיכולוגיה של ישראל והעמים", ואת הרומן "גרענאדיר שטראסע" (תורגם אחר כך לעברית בשם "יוהאן קטנר").
ב-1937 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, שם התמנה לתפקיד ניהול פסיכולוגי וחינוכי בעיריית תל אביב.
בשנים אלה טיפל בילדים בעלי פיגור.
פעל למען שמירת השבת וצביונה הדתי של העיר.
נפטר בערב שבועות, ה' בסיוון ה'תשי"ח, 24 במאי 1958 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק, סמוך לנחלת אדמו"רי צ'רנוביל.
חיים גראביצר - סיפורו של נופל, נדפס לראשונה ביידיש, ברלין 1922–1926. תורגם לעברית בידי אברהם שלונסקי ונדפס לראשונה בתל אביב, 1940. מהדורה חדשה מוערת עם 'אחרית דבר על המחבר' מאת נתנאל לדרברג, הוצאת ידיעות אחרונות 2013
האישיות והחברתיות בתקופת הילדות, (הפסיכולוגיה הקיבוצית של הילדים ותורת החברתיות התרבותית)
הדרך אל האדם, יסודות מדע-האדם הפסיכולוגי ותורת העצבנות
כוחה של סניגוריה, סיפור המלשינות על חסידי חב"ד, מבוא מאת אהרן צייטלין, הוצאת יבנה, תשכ"ז
חזיונות היסוד בחיי הנפש של הילדים, (הריפוי של הילדים העצבניים והריפורמה של ההפסקה), הוצאת יזרעאל, 1968
נקמה יהודית, הוצאת יבנה, 1958
שמחת היצירה והעצבנות בחיי הילד, הוצאת יזרעאל
פסיכולוגיה היסטורית של השואה והתקומה, מסות ומחקרים
יוהאן קטנר, רומאן, תורגם לעברית בידי רפאל חסמן ועובד על ידי המחבר, הוצאת יזרעאל, 1976
הרופא והפילוסוף, סיפור פלאים על הרופא יונה גיטל, הוצאת יזרעאל, 1976 מהדורה חדשה מוערת עם 'אחרית דבר על הספר ועל המחבר' מאת נתנאל לדרברג, הוצאת ידיעות אחרונות 2017
פסיכולוגיה פדגוגית עברית, מחקרים בפסיכולוגיה האינטימית, הוצאת יזרעאל, 1968
קאראהוד, (תעיותיו ותהיותיו של אברהם-איטשה הפרוון), תורגם לעברית בידי שמשון מלצר, הוצאת יזרעאל, תשל"א
סיפורי התגלות חסידיים, הוצאת יזרעאל, 1976. יצא לאור מחדש בשנת 2009 על ידי 'מכון כפלים'.
יהושע נוישטיין (נולד ב-1940) הוא צייר ישראלי.
נוישטיין נולד בדנציג שבגבול גרמניה-פולין.
בגיל 11 הגיע לניו יורק.
שם למד במשך 5 שנים בישיבה חרדית.
בשנים 1957 עד 61 סיים תואר ראשון בפילוסופיה והיסטוריה בסיטי קולג' של ניו יורק.
במקביל למד במכון פראט לאמנות, ובארט סטודיו ליג, ניו יורק.
בין השנים 62 - 64 למד משפטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
בשנת 1964 נוישטיין עלה לישראל וב-1981 שב בחזרה לניו יורק, מאז הוא חי בתל אביב וניו יורק הלוך ושוב עד היום.
בשלהי שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 נוישטיין מילא תפקיד מרכזי בקהילת האמנים הישראלית ואחד מחלוצי האמנות העכשווית.
בשנת 1968 נוישטיין יצר יחד עם ז'ראר מרקס וז'ורג'ת בליה, את העבודה הסביבתית החשובה הראשונה בארץ, מגפיים, בבית האמנים בירושלים.
ביצירה הם הציגו אלפי זוגות מגפיים ישנות בערימות אשר מילאו את חדרי הבית עם צלילי רקע של צועדים.
בשנים 1968–1969, היה ממייצגי האמנות העכשווית בתערוכות הסתיו של מוזיאון ישראל, באוצרות משה גרשוני.
בשנת -1971 יזם את העבודה המושגית "פרויקט נהר ירושלים", יחד עם ז'ראר מרקס וז'ורג'ת בליה, שכלל השמעת צלילי מים נשפכים במזרח ירושלים, באזור שלרגלי אבו תור ומנזר סנט קליר ועד נחל קדרון.
ב 1973, נוישטיין ביצע כמה פעולות מיצב כגון The box; פגרי כבישים; חבילות חציר עם קולות של מסוקים (מיצב זה נכלל בכל התערוכות הגדולות בעולם שעסקו באמנות סביבתית אשר הוצגו בלוס אנגלס, מינכן, טוקיו, ברצלונה ווינה), מיצב "מחיקות", מי גשם ונוף נע.
הנושאים הקבועים של יהושע נוישטיין הם מחיקה והחלפה, וכן ביקורת המוסדות.
בשנת 1971 השתתף בתערוכה מושג + אינפורמציה, באוצרות יונה פישר והשתתף בתערוכה 'מעבר לרישום' באוצרותה של מאירה פרי להמן ב-1972. שתיהן הוצגו במוזיאון ישראל.
ב-1977 הוזמן נוישטיין לדוקומנטה 6 בקאסל – ואף סולק מהתערוכה – עם המופע שלו "שטח חיוני", שבו תיעד כלב המסמן את הטריטוריה שלו עם שתן לאורך הגבול בין מזרח ומערב גרמניה.
ב-1995 יצר את הספרייה הערפדית בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה, באוצרות גדעון עפרת.
ב-2012 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של נוישטיין במוזיאון ישראל.
עבודותיו של נוישטיין, נמצאות בין השאר באוספים של מוזיאון המטרופוליטן, ניו-יורק; המוזיאון לאמנות מודרנית, MoMA; מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית; מוזיאון גוגנהיים, ספריית מורגן, ניו-יורק; מוזיאון ברוקלין; מוזיאון סטדליק, אמסטרדם; מוזיאון ישראל, ירושלים; ומוזיאון תל אביב לאמנות.
תערוכות יחיד בולטות נוספות: עבודות עשר שנים בנייר, אוצרת שרה ברייטברג סמל, מוזיאון תל אביב.
הספרייה העיוורת (שאריות מפרויקט הביאנלה בוונציה), רחבת בית אריאלה, אוצרת ונדי שפיר.
טבע דומם של מטוס בוער, אוצר אמנון ברזל, תל חי.
ידלינסקי, גלריה לאומית Zachenta, ורשה פולין.
יערות פולין, שדות מגנטיים, עותקי פחם, מוזיאון רוז לאמנות שאצרה ונדי שפיר וסוזן סטופס, בוסטון ארה"ב.
ערי עפר, מוזיאון הרצליה; שוליים, אוצרת מונה פיליפ, מוזיאון האמנות המלכותית ROM קנדה.
פרקים שלמים אודות עבודתו של נוישטיין בספרים הללו: Unnatural Wonders פלאים לא טבעיים מאת ארתור דאנטו, עין בעין Eye to Eye מאת רוברט פינקוס וייטן, טרה אינפירמה מאת עירית רוגוף.
מחק הרפאים של הזיכרון התרבותי, מאת ד"ר לואי קפלן.
האובייקטים של נוישטיין בודקים את הקשר בין שפה ובין צורה (אין זה יחס שאחד מתאר את השני, אלו לא נושא ונשוא).
ביצירותיו הוא חושף תהליך תוך פעולה פיזית (קיפול, קריעה וכדומה) על-פי כללים שהציב מראש כמו דקדוק שיטתי.
בשנות ה-60 - 70 נוישטיין שימש חוליית קשר בין אמנים ישראלים קונצפטואלים וסביבתיים.
ציר מרכזי עליו בנויה יצירתו של נוישטיין בעשור האחרון היא הקיום היהודי הישראלי והגלותי, תוך התמקדות בסוגיות של טריטוריאליות וניידות.
בשנת 2021 הציג בגלריית המדרשה 'תערוכה מיוחדת'.
מכון פראט לאמנות, ניו יורק
ארט סטודיו ליג, ניו יורק
1970 - פרס אראסט לציור ופיסול, ירושלים
1970 - פרס ירושלים לאמנות הציור
נוישטייין - קו, סביבה, מושג.
כתיבה ועריכה: גדעון עפרת; הוצאת לוין, 2021.
יהושע נוישטיין - חמש ערי אפר.
עריכה: וונדי שפיר; תרגום: דריה קוסובסקי, הרצליה: מוזיאון הרצליה לאמנות, 2000.
יהושע נוישטיין - הספרייה העיוורת.
אוצרת: וונדי שפיר; תרגום: מיכל ספיר, דפנה לוי.
תל אביב: ספריית שער ציון בית אריאלה, 1997.
תל אביב: מוזיאון תל אביב, 1977.
יהושע אהרון פלפל (31 ביולי 1939 – 4 בפברואר 2016) היה שופט ישראלי, כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
נולד בירושלים ליצחק ומרים פלפל.
למד בבית הספר התיכון בית הכרם בירושלים.
בוגר לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1974 התמנה לשופט בבית המשפט השלום בבאר שבע, וכיהן בתפקיד 11 שנה.
בשנת 1985 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ובשנת 1999 התמנה לסגן נשיא בית משפט זה.
בשנת 2003 התמנה כנשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
שימש בתפקידו עד לפרישתו לגמלאות, בשנת 2009.
היה נשוי לפרופ' דינה פלפל (בת הרב נסים דוד עזראן ונכדת הרב יוסף שלוש).
אב לארבעה, ביניהם פרופ' יצחק פלפל, והתגורר בעומר.
בן דודו היה אלוף ישראל טל.
כיכר בבאר שבע במרכז האזרחי במפגש הרחובות קרן היסוד והנרייטה סולד, ליד קריית הממשלה ובית המשפט המחוזי, קרויה על שמו.
יהושע פרידמן (פרידמאן; ג' באדר תרמ"ה, 18 בפברואר 1885 – י"ח באייר תרצ"ד, 3 במאי 1934) היה מלומד, מחנך עברי ועסקן תרבות יהודי ליטאי, משורר ומתרגם עברי שתרגם בעיקר מן השירה הרומית הקלאסית.
יהושע-הֶשֶל ברוך פרידמן נולד בראשית שנת 1885 בעיר וילנה, מרכז התרבות היהודית בצפון-מערב רוסיה (ליטא), נצר למשפחת רבנים.
אביו, אליעזר אליהו פרידמן, היה עיתונאי ופעיל ציוני, מראשוני חובבי ציון בווילנה.
התחנך ב"חדר" ואחר בישיבה בעיירה איוויֶה.
לאחר מכן החל ללמוד בגימנסיה בצ'נסטוחוב שבפולין הרוסית, ובמקביל המשיך בלימודי גמרא.
סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות והמשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת ורשה ואחר-כך באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
השתלם ב"קורסים למדעי המזרח" (מדעי היהדות) מיסודו של הברון גינצבורג בפטרבורג.
בתקופת לימודיו וורשה ובפטרבורג היה פעיל ב"פועלי ציון".
עבד מספר שנים בעריכת דין ואחר-כך במזכירות "הבנק למסחר" בבירה פטרבורג.
לאחר מהפכת אוקטובר (1917) עבר למוסקבה.
מוקדם יותר באותה שנה ייסד דוד פרישמן במוסקבה את הוצאת הספרים העברית הגדולה "שטיבּל", במימונו הנרחב של הנדבן אברהם יוסף שטיבל.
הוא פנה לפרידמן, שהיה בעל השכלה קלאסית, והזמין אותו לתרגם עבור ההוצאה מהיצירות הגדולות של השירה הרומית הקלאסית: ה"אַינֵאִיס" לוורגיליוס, ה"מטמורפוזות" לאובידיוס ושירת הורטיוס.
קטעים קצרים מתרגומיו לשירה הרומית – כמה מן האודות להורטיוס ומספרי ה"מטמורפוזות" – פורסמו באכסניות ספרותיות שונות, בעיקר בכתב העת הספרותי של הוצאת שטיבל, "התקופה", ובכתב העת הספרותי "מאזנים בראשית שנות ה-30.
בשנת 1922 שב פרידמן לליטא והתמנה כמנהל הגימנסיה העברית בווילקובישק (שבה הורו את כל המקצועות בעברית בהברה ספרדית, כפי שהתקבל קודם לכן ביישוב בארץ ישראל) במקום ד"ר צמח פלדשטיין, שהוזמן לנהל את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
כעבור שנתיים הוזמן פרידמן לנהל את הגימנסיה הריאלית העברית לבנות בקובנה (במקביל לפלדשטיין, שניהל את המדור לבנים של אותה גימנסיה), ובמקומו התמנה ד"ר משה ירדני.
פרידמן לימד בגימנסיה לטינית וספרות עברית.
פרידמן ניהל את הגימנסיה לבנות עד 1931, אז אוחדו כיתות הבנים והבנות של הגימנסיה תחת קורת גג אחת, ופלדשטיין היה למנהל המוסד ופרידמן לסגנו.
לאחר עלייתו של פרידמן לארץ ישראל ב-1933 החליף אותו ד"ר אברהם קיסין בתפקיד סגן המנהל.