tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את ממצאי מחקריו פרסם אדריאן בשורה של מאמרים בשנים 1914-1912. פרט להוכחת תוקף העיקרון "הכל או לא כלום" בנוגע לעצבים המוטורים הוא דיווח בהם על ניסוייו בנוגע להולכת האותות העצביות בתנאים מגוונים, כולל זמנים של רגישות מוגברת וזמנים של חוסר תגובה לאותות.
אדריאן הוכיח, למשל, שכאשר סיב שרירי מתכווץ בהשפעת פולס עצבי, אותו פולס משאיר את העצב המוטורי במצב של רגישות (אקסיטביליות) מופחתת.
על מחקר זה קיבל אדריאן, בנוסף למלגה, גם מדליית הזהב לפיזיולוגיה על שם ולסינגהם.
על אף יוקרתו של בית הספר לפיזיולוגיה בקיימברידג', תנאי העבודה במעבדה היו קשים.
בדומה למוריו ולעמיתיו לוקאס, ג'וזף בארקרופט, וולטר מורלי פלצ'ר, פרדריק.ג'.הופקינס, ארצ'יבלד ויויאן היל, ואחרים, נאלץ אדריאן לעבוד בחדרי מרתף שהוצפו לא פעם על ידי שיטפונות.
בקרבתם פעלה צנטריפוגה ישנה ומרעישה שהופעלה בגז.
כפי שסיפר אדריאן במאמר לזכרו של קיית' לוקאס, באוויר נדפו ריחות של גז, של שמן חם ושל חולדות וצפרדעים.
בקיץ 1914 אדריאן עשה, לפי בקשתו, סטאז' קליני בבית החולים אדנברוק בקיימברידג' ובבית החולים סנט ברתולומיו בלונדון.
תוך זמן שיא של שנה בלבד של עבודה קלינית, בשנת 1915 הוא סיים את לימודי הרפואה עם תואר .M.D.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד אדריאן שלוש שנים בתחום הנוירולוגיה הקלינית, קודם כמתמחה של בית החולים הלאומי למחלות עצבים בקווין סקוור בלונדון ובהמשך כרופא בבית החולים קונוט באלדרשוט.
בשני המוסדות הוא טיפל בחיילים שלקו בפגיעות נוירולוגיות וב"הפרעות עצבים" כלומר פסיכיאטריות, כגון "הלם הפגזים" (Shell shock).
בתחום הנוירולוגיה הקלינית למד בעיקר אצל פרנסיס וולש ואדולף אברהמס.
בתחום הלם הקרב נעזר אדריאן בהדרכתו של ל.ר.
בימי העבודה בבית החולים הצבאי באלדרשוט אדריאן התגורר בצ'אדלי Chudleigh יחד עם קבוצת מדענים שעבדו בתעשייה האווירית, ביניהם פרנסיס ויליאם אסטון.
בשנת 1919 חזר לקיימברידג' על מנת ללמד שם קורס על מערכת העצבים.
ובשנת 1923 התקבל לחברה המלכותית בלונדון.
בשנת 1925 התחיל במחקריו על הדחפים העצביים באברי החושים של האדם והירצה במכללת הרופאים רואוס בלונדון.
בהמשך כיהן אדריאן בשנים 1937-1929 כפרופסור בקתדרת פולרטון של הקולגיום המלכותי של הרופאים ובשנים 1951-1937 ירש את מקומו של סר ג'וזף בנקרופט כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנים 1955-1950 נבחר ליושב ראש החברה המלכותית בלונדון.
בשנים 1965-1951 היה אדריאן מנהל ("מאסטר") של הקולג' טריניטי בקיימברידג', ב-1975-1965 כיהן כקנצלר של אוניברסיטת קיימברידג' וב-1971-1957 כקנצלר של אוניברסיטת לסטר.
מחקריו על מנגנוני ההולכה העצבית
אדריאן חקר את הפולסים העצביים בשיטות אלקטרוניות והרחיב את עיקרון "הכל או לא כלום" מהשרירים לעצבים.
עד שנות ה-1920 המוקדמות כל המחקר בתחום הסיבים העצביים התרכז בעצבים המוטוריים מפני שכלי המדידה הזמינים לא קלטו את הפולסים הזעירים ביותר הנוצרים על ידי גירוי העצבים הסנסוריים.
אדריאן הוכיח כי העיקרון "הכל או לא כלום" בתגובה לדחפים עצביים חל לא רק בפעילות השרירים השלדיים אלא גם בעצבים המוטוריים, (למשל אצל הקרפדה) ובעצבים החושיים.
אולם הוא נכח לדעת שתוצאותיו הושפעו על ידי העובדה שאפילו העצב החושי הקטן ביותר מקבל פולסים מיותר מקולטן או איבר חישה (end organ) אחד.
הוא הסיק מכך שעליו לחקור את התגובות בסיב עצבי בודד.
לוקאס שיתף בזמנו את אדריאן בצורך לחקור את הזרמים החשמליים שבעצבים על ידי הגברתם בעזרת מגברי מנורות.
בינתיים בשנת 1916, בימי המלחמה, נהרג לוקאס בתאונת מטוס בעת לימודי טיס במסגרת שרותו בחיל האוויר הבריטי.ב-1919 בשובו לקיימברידג' מ המלחמה חידש אדריאן חידש את מחקריו של לוקאס המנוח.
בשנת 1921 הזמין אדריאן חוקר בשם פורבס שעזר לו להשתמש בגלוונומטר חדש שיוצר בקיימברידג' לצורך רישום אותות בעצבים הסנסוריים.
החל משנת 1925 התחיל אדריאן להשתמש במגבר מנורות שנבנה לפי הדגם של הרברט גסר האמריקאי, שיחד עם ארלנגר היה הראשון שהצליח לתעד אותות עצביים בעזרת מגבר מנורות ואוסצילוסקופ מבוסס על שפופרת קרן קתודית.
אדריאן השתמש באלקטרומטר ליפמן ביתי ומאוחר יותר באוסצילוסקופ משוכלל שהומצא על ידי עמית צעיר, בשם ברייאן מתיוס(1986-1906).
הוא הצליח באמצעות כלים אלה להגביר פי 5,000 את האותות החשמליות הנוצרות על ידי מערכת העצבים.
אדריאן וחבריו פרסמו שורה של מחקרים, שלפי מילותיו של אלן הודג'קין "אולי היו ידועים טוב יותר לולא היו ממצאיהם כל כך חד-משמעיים ונראים בימינו מובנים מאליהם".
לבד ואחר כך יחד עם סיביל קופר ואחרי שנת 1925 עם החוקר השוודי אינגווה זוטרמן (Yngve Zotterman) (1982-1898) מהמכון קרולינסקה בסטוקהולם פרסם אדריאן שלושה מחקרים פורצי דרך.
אדריאן וזוטרמן הוכיחו, מעבר לכל ספק, ש:
האות העצבית היא בלתי משתנה, שעוצמת התחושה נגרמת על ידי תדירות האותות העצביות ושאיכות התחושה נקבעת על ידי סוג הסיב העצבי שהופעל.
בעצבים ההיקפיים קיימת בדרך כלל הסתגלות למתן גירוי המופעל בהתמדה.
אברי חישה מסוימים - כמו קולטני המגע - מסתגלים מהר לגירוי מתמיד, בעוד אברי חישה אחרים - כדוגמת כישורי השריר מסתגלים לאט מאוד אם בכלל.
בעזרת השימוש במגברי מנורות - שפופרת קרן קתודית - ובאמצעות הניטור והמדידה באלקטרומטר קפילרי ע"ש ליפמן הצליח אדריאן לרשום את הפריקה החשמלית של סיבים עצביים יחידים אחרי קבלת גירוי פיזי.
אינגווה זוטרמן היה זה שלימד אותו להשתמש בשריר sterno-cutaneous של קרפדה המאפשר לבודד בו סיומת חישה בודדת.
תגלית אקראית של אדריאן משנת 1928 הוכיחה את נוכחות החשמל בנוירונים.
בשנים 1928-1927 יחד עם החוקר האמריקאי דטלף וולף ברונק (1977-1897) השתמשו באלקטרודת-מחט הקו-אקסיאלית של ברונק, ובודדו את היחידה המוטורית של שרינגטון.
הם הוכיחו שבסיב העצב המוטורי ובסיב העצב החושי קיים רק סוג אחד של אות עצבית ושכוח הכיווץ השרירי, בדומה לעוצמת התחושה, משתנה בהתאם לשינוי בתדירות האותות העצביים ולמספר הסיבים העצביים בפעולה - גיוס היחידות המוטוריות..
המסקנה השנייה ידועה גם בשם "החוק אדריאן-ברונק":
עוצמת הגירוי תלויה במישרין בתדירות האותות הנשלחים מן הנוירון הבודד וכן במספר הנוירונים הפעילים.
בשריר טריצפס ברכיאלי של האדם מצא אדריאן שבעת כיווצים קלים של השריר האותות מופיעים בתדירות נמוכה של בערך 5 הרץ, בעוד שבמאמץ גדול יותר מגיעות לתדירות של 50 הרץ או יותר.
גם בניסויים על חתולים הוא גילה שתדירויות גבוהות הן יעילות בהעלאת עוצמת הכיווץ של השריר.
בניו יורק אדריאן חקר יחד עם ברונק את התמרת הפולסים העצביים לצלילים.
ממצא מכריע שפורסם בשנת 1928 קבע כי תגובת העור תחת גירוי קבוע הייתה בהתחלה חזקה, אולם עם הזמן, פחתה בהדרגה.
האותות החושיות שהועברו דרך העצב מנקודת המגע היו בעלי עוצמה קבועה.
כשתדירות האותות פחתה עם הזמן, התחושה (במוח) פחתה בהתאם.
תוך הרחבה של מחקרים אלה אל חקר גרימת הכאב על ידי גירויים של מערכת העצבים, אדריאן גילה ממצאים חדשים לגבי קליטת אותות כאלה במוח, מיקום האזורים התחושתיים בקליפת המוח אצל בעלי חיים שונים.
הוא מצא שאזורים במוח המשפיעים על איבר חישה ספציפי הם שונים מבעל חיים אחד למשנהו.
אצל חזירים המשתמשים בחוטמם לחקור את הסביבה, כמעט כל האזור של קליפת המוח הקשור לחוש המגע מחובר לסיומות של הסיבים העצביים המובילים אל החוטם.
לעומת זאת, אצל בני אדם אזור רחב מאוד מתחבר לסיומות הסיבים המובילים אל הידיים.
מחקרים אלה הובילו אל רעיון המיפוי החושי הקרוי הומונקולוס המאפיין את המערכת הסומטו-חושית.
בשנת 1929 פרופ' האנס ברגר מיינה פרסם תגלית חשובה שמצא במחקריו מהשנים 1926-1924:הוא גילה שאם מניחים אלקטרודות על ראשו של אדם מודע, ניתן לרשום גלים חשמליים בקצב של כ-10 בשנייה.
גלים אלה, שנקראו מקצב אלפא או "גלי אלפא על שם ברגר" קיימים לעיתים קרובות בעת עצימת העיניים אך נעלמים עם פקיחתן.
התרשים של גלי המוח קיבל את השם "אלקטרואנצפלוגרם" (EEG).
בקיימברידג' הבחין אדריאן במוח פוטנציאלים מקצביים אוטונומיים ואיטיים למפתיע, עוד לפני שקרא את מאמרו של ברגר.
בשנת 1934 יחד עם המומחה שלו באלקטרוניקה, ברייאן מתיוס, חקר גם אדריאן את הגלים האלה והרחיב במידה רבה את יישומם לחקר מחלות כמו אפילפסיה.
הוא הראה שהמקצב מופיע בעיקר אצל הנבדק הלא קשוב.
אם לנבדק עיניים פקוחות והוא מסתכל על מסך אחיד או הן מכוסות במשקפיים מטשטשות, הקצב יורד רק לאט.
הוא מצא שהגלים נוצרים באזור רחב של האונות העורפיות והקודקודיות של קליפת המוח.
אדריאן מצא שכאשר הנבדק הסתכל על מסך מואר על ידי אור מהדהד, למשל בתדירות של 18 הדהודים בשנייה, מקצב גלי המוח משתווה לקצב התהודות.
בזכות אדריאן ומתיוס, שאישרו את ממצאיו של ברגר והוכיחו ששינויי הפוטנציאל נגרמים על ידי הפעילות החשמלית של המוח, תרומתו של החוקר הגרמני הוכרה בסופו של דבר בכל העולם.
כמו כן אדריאן גילה ב-1935 שלמוחון יש גלים עצמוניים בעלי תדירות גבוהה מאוד - 150–200 בשנייה.
בימי מלחמת העולם השנייה, ערך אדריאן מחקרים חשובים על הקולטנים שבמערכת הווסטיבולרית, על המוחון, ועל קליפת המוח המוטורית והסנסורית.
יחד עם ג'וזפה מורוצי חקר את הקורטקס המוטורי ואת המסלולים הפירמידליים.
בשנים 1939-1937 אדריאן ערך מחקרים חשובים על חוש הריח.
חקר במיוחד את תרומת הקולטנים הספציפיים בגרוי היחידות המיטרליות שבאיבר הריח.
הוא טען שניתן למיין את הריחות לפי מפות גירוי בזמן ובמרחב ולפי השתתפותם של קולטנים ספציפיים.
בשנת 1958 דליפת מים בחדרו העליון בבית גרמה להצפה והרסה את מעבדתו.
הוא המשיך להרצות ולפרסם בנושאים של נוירופיזיולוגיה, חינוך ומדיניות מדעיים, ותולדות המדע עד ליום מותו.
אדריאן שימש כחבר בוועדות של ארגון הבריאות העולמי והיה חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
אדגר אדריאן התחתן ב-14 ביוני 1923 עם הסטר אגנס פינזנט (1966-1899), שהייתה ידועה בפעילותה בתחום בריאות הנפש וכ"שופטת שלום".
אחרי מות אשתו עבר להתגורר ב rt במכללת טריניטי.
אדריאן עסק בחייו גם במספר תחביבים כמו רכיבה על אופניים מהירים, סייף, שיט, טיפוסי הרים, וציור.
בשנת 1975 בריאותו התחילה להידרדר.
את השבועיים האחרונים בחייו בשנת 1977 בילה בבית האבות אוולין בקיימברידג', בו
נפטר בגיל 88. הובא לקבורה בקפלה של מכללת טריניטי.
1938 חבר כבוד באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים
1942 מסדר ההצטיינות של הממלכה המאוחדת
1946 מדליית קופלי של החברה המלכותית
1947 חבר זר של האקדמיה דיי לינצ'אי
1953 מדליית הזהב על שם אלברט (בימינו "הצלב ג'ורג'") לאמנויות, מלאכות ומסחר
1955 קיבל תואר האצולה "ברון אדריאן" ברוזנות קיימברידג' והיה לחבר בבית הלורדים
1955 מדליית הזהב על שם הארבן של המכון המלכותי לבריאות ציבורית
1956 אות לגיון הכבוד של צרפת
1958 המדליה להישגים מצוינים של איגוד הרופאים הבריטי
1963 מדליית ג'פקוט של החברה המלכותית לרפואה
אדגר וינסנט, הוויקונט הראשון ד'אברנון היה מדינאי ודיפלומט בריטי, שגריר ארצו לגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר (אז נודע כלורד ד'אברנון) ומראשי וראשוני המצדדים במדיניות פייסנית (Appeasement) כלפי גרמניה בציבוריות ובמדיניות הבריטית.
בנוסף, היה איש חברה ואספן אמנות.
נולד בסינפולד שבוסט סאסקס, אנגליה, אביו היה הברונט ה-11 מסטוק ד'אברנון, במחוז סארי.
התחנך באיטון קולג' ולאחר מכן שירת חמש שנים במסגרת משמר קולדסטרים לפני שנכנס לשירות הדיפלומטי.
בין השנים 1883 ו-1889 שירת כיועץ כלכלי לממשלת מצרים.
ב-1889 היה למנהל בנק עותומן, אותו סחף להרפתקאת השקעות במניות של מכרות בדרום אמריקה שנסחרו בבורסות אירופה.
הבנק רכש מניות של חברות המכרות ובמקביל נתן אשראי נוח לאלפי תושבי קונסטנטינופול על מנת להשקיע במניות אלה, שערכן תפח והלך כתוצאה מהמסחר הער.
ב-1895 התפוצצה הבועה, רוששה רבים מהמשקיעים וכמעט מוטטה את הבנק.
ד'אברנון, מכל מקום, הצליח לגרוף רווח נאה.
באוגוסט 1896 השתלטה על בניין הנהלת הבנק, שרוב עובדיו היו אירופאים, קבוצת טרוריסטים ארמנים ואיימה לפוצצו, במטרה להעלות את מודעות העולם לבעיותיהם.
המצור הסתיים כעבור 14 שעות, כאשר שגרירי המעצמות האירופאיות ומנהל הבנק הלורד ד'אברנון מבטיחים להעלות את "השאלה הארמנית" בפני ממשלותיהם.
ההשתלטות על הבניין גבתה את חייהם של עשרה עובדי בנק אמריקאים וטורקים.
כ-6,000 ארמנים נטבחו בהמשך ברחובות בהפגנות שדוכאו על ידי משטרת קונסטנטינופול.
ב-1899 נבחר וינסנט, תומך נלהב בארתור ג'יימס בלפור, לחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית הוא נותר חבר פרלמנט עד 1906. ב-1914 התקבל לבית הלורדים בהמלצת ראש ממשלת בריטניה, הרברט הנרי אסקווית'.
ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, היה חבר המשלחת הבריטית-צרפתית לסיוע לפולין בראשות מקסים וייגאן שהשתתפה בקרב ורשה.
לאחר מכן כתב את חוויותיו בספר The Eighteenth Decisive Battle of the World: Warsaw, 1920, שראה אור ב-1931. ב-1920 התמנה לחבר המועצה המלכותית.
בין 1920 ל-1926 שירת כשגריר בריטניה לגרמניה.
מתוך אמון רב בעם ובהנהגה הגרמנית, נטה להאמין כי הגרמנים ישמרו באדיקות על הסכמות חוזה ורסאי וכי ייקח לגרמנים עוד זמן רב לפני שיהיו מעוניינים בכלל לשחזר את יכולתם הצבאית.
עקב כך יצא נגד התוקפנות הצרפתית כלפי אי-תשלום הפיצויים על ידי גרמניה ונגד שיתוף פעולה של בריטניה עם תוקפנות צרפתית זו.
על חששות בריטיים וצרפתיים מהתחמשות מסוכנת של גרמניה הגיב שאלו "חששות דמיוניים".
ב-1925 היה מאדריכלי הסכמי לוקרנו, שסייעו לייצוב מערב אירופה.
שר החוץ של בריטניה באותה עת, אוסטן צ'מברלין (אחיו-למחצה של נוויל צ'מברלין, ראש ממשלת בריטניה בתקופת טרום מלחמת העולם השנייה), זכה בזכות הסכמים אלו בפרס נובל לשלום.
מטרה נוספת של ד'אברנון הייתה לפעול נגד קשריה של גרמניה עם ברית המועצות וחיזוק זיקתה לבריטניה כבעלת ברית.
וינסנט ורעייתו, הלן (1866–1954), עמה התחתן ב-1890, שהיו אנשי חברה נוצצים ומרכזיים בלונדון, הפכו לציר מרכזי בתחום החברה והאירוח גם בברלין.
השניים היו חובבי ואספני אמנות וידידיהם של אמנים.
בין היתר ג'ון סינגר סרג'נט ואוגוסט ג'ון, שציירו דיוקנים של שניהם.
ב-1887 קיבל וינסנט את עיטור מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ב-1914 היה לברון סטוק ד'אברנון, ב-1917 עלה לדרגת "אביר הצלב הגדול" במסדר.
ב-1926 היה לאביר מסדר האמבט וקיבל תואר ויקונט.
עם מות אחיו ללא צאצאים ב-1936 ירש את תואר ברונט ד'אברנון.
עם מותו ללא צאצאים לא נותר המשך לתאריו.
ב-1993 קיבל יהודי מנוחין את תואר ברונט ד'אברנון, שנותר "פנוי" ללא יורש.
אדגר אלברט גסט היה משורר ושדרן רדיו אמריקאי ממוצא אנגלי, שזכה לפופולריות במחצית הראשונה של המאה ה-20 ונתפס כ"משורר העם".
נולד בברמינגהאם, אנגליה לאדווין וג'וליה וויין גסט.
היגר לארצות הברית עם משפחתו בגיל 10. המשפחה התגוררה בדטרויט, מישיגן.
בגיל 12 החל לעזור בפרנסת המשפחה לאחר שעות הלימודים בבית הספר, ועבד ב-"Detroit Free Press" בעבודות זוטרות ובהמשך ככתב משטרה.
אביו מת בהיותו בן 17, אז נשר מבית הספר והמשיך לעבוד בעיתון במשרה מלאה.
גסט פרסם את השיר הראשון שלו ב-11 בדצמבר 1898. ב-1904 החל לפרסם בעיתונו טור שבועי בשם "Chaff".
בהמשך פרסם טור יומי של שירה בשם "Breakfast Table Chat" שהופץ במסגרת כ-300 עיתונים ברחבי ארצות הברית.
גסט הפך בהדרגה למשורר פופולרי בארצות הברית.
הוא כתב כ-11,000 שירים לאורך חייו.
חלקם יצאו במסגרת כ-20 ספרי שירה שפרסם.
הוא נחשב היחיד שקיבל את התואר הרשמי "משורר החצר" (Poet laureate) של מישיגן.
בעקבות הפופולריות שלו קיבל גם תוכנית רדיו שבועית משלו, אותה הגיש בשנים 1931–1942. ב-1951 הגיש תוכנית טלוויזיה משלו ברשת NBC, "A Guest in Your Home".
אדגר אייזק זליגמן היה סייף יהודי-בריטי, בעל 2 מדליות כסף אולימפיות בדקר.
נוסף לכך, הוא היה אמן וצייר.
זליגמן נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית להורים יהודים מהגרים מגרמניה.
הוא לחם במלחמת הבורים במסגרת גדוד פרשים מתנדבים בדרגת רב-טוראי.
אחיו, הרברט, שימש כבריגדיר גנרל.
זליגמן היה צייר מוכשר והוא הציג את עבודותיו באקדמיה המלכותית לאמנויות ובחברה לאמנות בלונדון.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה זליגמן במדליית כסף בתחרות בדקר קבוצתי.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה זליגמן במדליית כסף בתחרות בדקר קבוצתי, אחרי צרפת ולפני בלגיה, לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות עם קבוצתו נגד דנמרק.
בשורות הנבחרות הזוכות במדליות סייפו שלושה סייפים יהודים: בנבחרת צרפת ז'אן שטרן ואלכסנדר ליפמן ובנבחרת בלגיה פאול אנספך.
בתחרות בדקר אישי הוא הפסיד בקרב הראשון.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה זליגמן במדליית כסף בתחרות בדקר קבוצתי.
בתחרות בדקר אישי הוא סיים במקום שישי כללי לאחר שניצח שני קרבות בשלב הגמר מתוך 7 קרבות ובמקום שישי בתחרות ברומח אישי לאחר שניצח שלושה קרבות בשלב הגמר מתוך 7 קרבות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) סיים זליגמן במקום חמישי בתחרות קבוצתית בדקר ובמקום שביעי בתחרות קבוצתית ברומח.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים זליגמן במקום שמיני.
בשלושת הסיבובים הראשונים בתחרות האישית ברומח הוא ניצח ב-12 קרבות מתוך 13. בסיבוב הגמר הוא החליק בקרב השני ומתח את שריריו ונאלץ לפרוש.
בשלב רבע הגמר הוא ניצח את רוג'ה דוקרט מצרפת שזכה לבסוף במדליית הזהב.
אדגר מיגל יה (בפורטוגזית: Edgar Miguel lé, נולד ב-1 במאי 1994 בביסאו שבגינאה ביסאו) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק כבלם או כמגן ימני.
יה נולד בביסאו, בירת גינאה ביסאו והיגר בצעירותו לפורטוגל, שם שיחק תחילה במערכת הנוער של הקבוצה הקטנה אוירס.
ב-2008, כשהיה בן 14, הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון והוא שיחק שם במשך 4 שנים.
בקיץ 2012, יחד עם חברו לקבוצה אגושטיניו קה, הצטרף לברצלונה אתלטיק הספרדית, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה באותה תקופה בליגה השנייה.
במהלך תקופתו בברצלונה סבל ממספר רב של פציעות שמנעו ממנו לשחק בתדירות גבוהה.
את הופעת הבכורה במדי ברצלונה ב' ערך יה ב-8 בדצמבר 2012, בתיקו 1-1 עם אלצ'ה.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה ערך 19 הופעות בלבד בליגה השנייה.
ב-3 בדצמבר 2014 ערך את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במקומו של ג'רמי מתייה במשחק גביע המלך הספרדי מול וסקה.
בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע ולכן התואר נרשם גם לזכותו.
במהלך עונה זו, עונת 2014/2015, ערך יה 29 הופעות ליגה במדי ברצלונה ב', שהתקשתה מאוד וירדה לליגה השלישית בסוף העונה.
ב-27 באוגוסט 2015 עזב את ברצלונה ב' וחתם על חוזה לשלוש שנים בוויאריאל ב', קבוצת המילואים של ויאריאל שמשחקת בליגה השלישית.
ב-2012 החל יה לשחק במדי נבחרת פורטוגל עד גיל 19 והוא זומן לסגלה לאליפות אירופה עד גיל 19, אך הוא נעדר מהטורניר בשל פציעה.
בטורניר סיימה נבחרתו במקום השלישי בביתה ובזכות כך העפילה לאליפות העולם לנוער 2013, שנערך בטורקיה.
יה השתתף עם הנבחרת בטורניר, שיחק בשלושה משחקים והבקיע שער בשמינית הגמר, בו הפסידה פורטוגל 3-2 ל והודחה מהטורניר.
ב-2014 החל לשחק בנבחרת פורטוגל הצעירה.
ב-10 בנובמבר 2017 ערך את הופעתו היחידה בנבחרת פורטוגל, בניצחון 3-0 על נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות.
בשנת 2023 עבר לייצג את גינאה ביסאו, וב-14 ביוני 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו, בניצחון 1-0 על נבחרת סאו טומה ופרינסיפה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
נכלל בסגל נבחרת גינאה ביסאו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אדגר צ'אגווה לונגו היה פוליטיקאי זמבי, שכיהן מ-25 בינואר 2015 ועד 24 באוגוסט 2021 כנשיא זמביה השישי.
מוצאו היה בקבוצה האתנית נסנגה.
הוא היה עורך דין וקצין בהכשרתו.
אדגר לונגו נולד בשנת 1956 בנדולה שבמחוז קופרבלט (בשטח זמביה של ימינו, אז במושבה רודזיה הצפונית) וגדל בפרבר צ'ימוומווה של העיר קיטווה.
אחרי לימודי תיכון במוקובה, סיים אדגר לונגו בשנת 1981 תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת זמביה.
בנוסף עשה קריירה צבאית וסיים לימודים ואימונים במכללה הצבאית MILTEZ (Military Establishment of Zambia) בקאבווה.
עבד בתחום עריכת הדין במשרד המשפטים, בתעשיית הנחושת ZCCC (Zambia Consolidated Copper Mines) ובבנק ברקליס בזמביה.
בשנת 1983 זכה בהסמכה כעורך דין מהמכון לחינוך משפטי מתקדם של זמביה ZIALE.
עבד בהמשך במשרד עורכי הדין אנדרה מאסייה ושות'.
הוא הצטיין בכמה פרשות משפטיות מפורסמות כולל תביעת הפיצויים של 30 משפחות של קורבנות תאונת המטוס של חברת גבון אייר משנת 1993.
אחרי שהיה פעיל במפלגה המאוחדת למען פיתוח לאומי UPND, בשנת 2001 הצטרף לחזית הפטריוטית, PF, מפלגה חדשה בראשות מייקל סאטה.
בשנת 2011 הצליח (אחרי כישלון בבחירות הקודמות) להיבחר לפרלמנט מטעם המחוז צ'וואמה.
בעקבות ניצחונו של סאטה בבחירות לנשיאות בשנת 2011 כיהן לונגו כשר הפנים ונקט באמצעי דיכוי כלפי הומוסקסואלים בארצו.
בשנים 2013–2015 כיהן כשר המשפטים וכשר ההגנה.
אחרי מות הנשיא מייקל סאטה באוקטובר 2014 ותקופת הנשיאות הזמנית של סגן הנשיא ד"ר גאי סקוט, ניסה האחרון להחליש את מעמדו של לונגו ולהדיח אותו מתפקיד מנהיג המפלגה PF.
בין היתר נבדקו שמועות לפיהן הוריו של לונגו לא היו ילידי זמביה (צפון רודזיה) אלא ילידי ניאסלנד, מלאווי של ימינו, שמועות שהופרכו.
כמו כן נפוצו שמועות שהוכחשו על ידו, על מצב בריאותו - על היותו חולה סוכרת ומכור לאלכוהול.
בסופו של דבר הצליח לונגו לשמור על מעמדו כמנהיג המפלגה וניצח בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-24 בינואר 2015 מול יריבו מ-UPND, מגדל הבקר והמיליונר הקאינדה היצ'ילמה, עם 48.33% מהקולות מול 46.67%.
נכנס לתפקיד הנשיא ב-9 בפברואר 2015. בטקס השבעתו נכחו ראשי מדינה רבים.
אינונגה ווינה נבחרה על ידו לסגנית נשיא, האישה הראשונה שכיהנה בזמביה בתפקיד זה.
אדגר לונגו הגיע לשלטון בתקופה של משבר כלכלי קשה של ארצו, שנפגעה בגלל הבצורת המתמשכת בתפוקת החשמל המבוססת במידה רבה על תחנות כוח הידרואלקטריות (למשל סכר קריבה) וירידה במחירי הנחושת בגלל הירידה בביקוש בסין.
חלק גדול מתושבי המדינה חיים בעוני ומרוויחים בסביבות דולר ביום.
באוקטובר 2015 הצהיר הנשיא לונגו על יום לאומי לתפילה למען מניעת נזקים נוספים לכלכלת המדינה.
בבחירות לנשיאות בשנת 2021 הוא הפסיד ליריבו הוותיק האקאינדה היצ'ילמה.
אדגר לונגו נפטר ב-5 ביוני 2025. הותיר אחריו אישה, אסתר, שישה ילדים ושמונה נכדים.
בתו, טסילה לונגו, נבחרה לפרלמנט מטעם צ'אוואמה.
אדגר דין "אד" מיטשל היה אסטרונאוט, טייס ניסוי, מהנדס אווירונאוטיקה ועב"מולוג אמריקאי.
היה האדם השישי ללכת על הירח, כאשר שימש כטייס רכב הנחיתה הירחי במהלך אפולו 14.
נולד ב-17 בספטמבר 1930 בטקסס שבארצות הברית.
בצעירותו, משפחתו עברה לניו מקסיקו, שם היה חלק מתנועת הצופים.
ב-1945 השתתף בתנועת הנוער מסדר דה-מוליי.
סיים תואר ראשון בניהול תעשייתי באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1952. בוגר תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, 1961. דוקטור במדעים באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, 1964.
מיטשל התגייס לצי האמריקאי ב־1952. שנה מאוחר יותר, סיים קורס קצינים.
ב־1954 סיים את בית הספר לטיסה והוצב בטייסת הסיור ה־29 באוקינאווה.
בין השנים 1957 ל־1958 הטיס מטוסי A3 בטייסת התקיפה הכבדה 2 שהוצבה על נושאות המטוסים USS BON HOMME RICHARD ו־USS TICONGEROGA.
עד 1959 היה טייס בפרויקט מחקר בטייסת הפיתוח האווירי 5. בין 1964 ל־1965 היה ראש מחלקת ניהול הפרויקט של משרד השדה של הצי של המעבדה המאוישת הלוויינית.
(תוכנית של חיל האוויר האמריקאי בשנות ה-60 של המאה ה-20, לטיסות מאוישות צבאיות על בסיס תוכנית ג'מיני).
התאמן כטייס ניסוי תחת הנחייתו של צ'אק ייגר.
כמו כן שימש מיטשל כמדריך בניווט והנחיה ומתמטיקה עבור המועמדים לאסטרונאוטים.
מיטשל נבחן להיות אסטרונאוט כחלק מקבוצה 5, באפריל 1966. הוא שימש כאסטרונאוט גיבוי לאפולו 9 וכטייס גיבוי של רכב הנחיתה הירחי באפולו 10. כאשר נקלעה משימת אפולו 13 למצוקה, פעל מיטשל בסימולטור של נאס"א על מנת למצוא פתרון להחזרת האסטרונאוטים בבטחה לכדור הארץ.
על פועלו עוטר יחד עם חברי צוות אפולו 13 במדליית החירות הנשיאותית.
ב-31 בינואר 1971, מיטשל, שהיה כבר קפטן בצי האמריקאי, המריא בטיסה לירח במשימת אפולו 14. מיטשל היה טייס רכב הנחיתה הירחי, והפך לאדם השישי שהלך על הירח.
טיסת אפולו 14 נמשכה 9 ימים, דקה ו-58 שניות, במהלכה מיטשל ואלן שפרד שהו על הירח יום אחד, 9 שעות, 30 דקות ו-29 שניות.
במהלך המשימה, מיטשל ושפרד נחתו סמוך למכתש פרה מאורו, ביצעו מגוון ניסויים וחזרו עם כ-45 ק"ג של דגימות ואבני ירח.
מיטשל ושפרד ביצוע שתי פעילויות חוץ רכביות על הירח, הראשונה נמשכה 4 שעות, 47 דקות, 50 שניות, והשנייה 4 שעות, 34 דקות, 41 שניות.
סך הכול שהו השניים 9 שעות, 22 דקות ו-31 שניות מחוץ לרכב הנחיתה הירחי ועל פני הירח, ושהו הכי הרבה על פני הירח עד לאותו זמן.
לאחר אפולו 14 הוצב כטייס גיבוי של רכב הנחית הירחי של אפולו 16. ב-1972 פרש מיטשל מהצי האמריקאי ומנאס"א.
מיטשל הושפע מטיסתו לירח והאמין כי חווה חוויה מיוחדת במינה.
במהלך הטיסה חזרה הוא ביצע ניסוי תודעתי תפישה על-חושית כאשר הוא התרכז בקלפים מתוך תקווה שארבעה מחבריו על כדור הארץ יוכלו לקלוט את מחשבותיו ולהבין מה הוא רואה.
במשך שנתיים הוא לא גילח את הזקן שהתחיל לגדל על הירח וניסה להבין את החוויה שהרגיש במהלך החזרה לכדור הארץ, כפי שכתב בספרו "The way of the explorer".
בשנת 1973, מיטשל הקים את המכון למדעים נואטיים, מוסד מחקרי לפאראפסיכולוגיה וחקר התודעה האנושית.
בשנת 1985 היה אחד ממקימי האגודה לחוקרי החלל (הכוללת את כל מי שביצע לפחות הקפה אחת סביב כדור הארץ, טייסי חלל ותיירי חלל).
מיטשל היה עב"מולוג והאמין כי יש חיים מחוץ לכדור הארץ.
ב-2009 הכריז כי הממשלה מסתירה עדויות לנחיתת חייזרים על פני כדור הארץ.
מיטשל היה נשוי והתגרש פעמיים.
היו לו שלושה ילדים ביולוגיים ושלושה ילדים חורגים.
הוא נפטר בגיל 85 בווסט פאלם ביץ', פלורידה, בפברואר 2016.
מיטשל כתב מספר מאמרים וספרים.
1970 - מדליית החירות הנשיאותית
1971 - ד"ר לשם כבוד בהנדסה של אוניברסיטת קרנגי מלון
1971 - ד"ר לשם כבוד במדעים של אוניברסיטת מדינת ניו מקסיקו
1979 - ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת אקרון באוהיו
1996 - ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת אמברי רידל (Embry-Riddle University)
1997 - היכל התהילה של האסטרונאוטים בארצות הברית
2008 - היכל התהילה של מסדר דה-מוליי
היכל התהילה הבינלאומי של חקר החלל, במוזיאון חקר החלל בניו מקסיקו
מדליית השירות המצוין של הצי
אדגר טייסן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
טייסן נולד ב-14 בפברואר 1890 באאכן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס טייסן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-70 (לורן ה-4).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת טייסן ברגימנט הארטילריה של המשמר ה-5, שהשתייך לדיוויזיית המשמר ה-3, ואף נפצע במהלך הקרבות.
לאחר מכן שירת בדיוויזיה ה-207 ובקורפוס ה-9, ואף הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל טייסן את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר טייסן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1928 הועלה טייסן לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-2. ב-1 ביוני 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במאי 1936 מונה לראש ענף אב"ך בוורמאכט.
ב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-262.
עם פרוץ המלחמה היה טייסן מפקד הדיוויזיה ה-262, ופיקד עליה בחזית המערבית כעתודת הארמייה השביעית.
ב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם טייסן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם טייסן עם הדיוויזיה במסגרת הארמייה ה-17 כחלק מהקורפוסים ה-4, ה-44 לסירוגין.
לאחר מכן לחם כחלק מוה-51 במסגרת הארמייה השישית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם כחלק מה-35 במסגרת הארמייה השנייה.
בפברואר הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-35 תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, וב-19 ביולי 1942 מונה טייסן למפקד הקורפוס ה-35. ב-15 בספטמבר 1942 מונה טייסן למפקד קורפוס המילואים ה-61, וב-1 באוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
טייסן פעל עם הקורפוס שבפיקודו באזור וילנה, עד לפירוקו ב-21 בפברואר 1944. ב-4 באפריל 1944 מונה טייסן למפקד כוח משימה בקבוצת ארמיות G, ופיקד עליו עד ה-26 באוגוסט 1944. לאחר מכן הועבר טייסן לעתודת המילואים, וב-23 באפריל 1945 נפל בשבי האמריקני.
בהיותו בשבי החל טייסן ללמוד לימודי תאולוגיה, והמשיך בהם אף לאחר שחרורו מהשבי בשנת 1947. בשנת 1952 הוסמך טייסן לכמורה, ונהיה כומר בעיר מנשנגלדבך, שם התגורר עד מותו ב-20 ביוני 1968.
אדגר מנוצ'ריאן (בארמנית: Էդգար Մանուչարյան; נולד ב-19 בינואר 1987) הוא כדורגלן ארמני עבר ששיחק בעמדת הקשר.
מנוצ'ריאן התחיל הקריירה שלו בפיוניק ירוואן.
עונת הייתה עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת בה רשם 10 הופעות, בעונתו השלישית הבקיע 21 שערים ב-22 משחקי ליגה.
את העונה סיים כמלך השערים של ליגת העל הארמנית ובנוסף נבחר לכדורגלן השנה בארמניה.
בדצמבר מנוצ'ריאן הצטרף לאימוניה של אייאקס אמסטרדם מליגת העל ההולנדית.
ב-14 בדצמבר שבר את עצמות המטטרסל ברגלו הימנית במהלך משחק ידידות נגד ברצלונה.
ביולי מנוצ'ריאן חתם רשמית בקבוצה ששילמה עליו 100 אלף דולר.
ב-18 בספטמבר 2005 מנוצ'ריאן ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 4-2 נגד א.ז.
בסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע ההולנדי.
ב-2 בנובמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו באייאקס בניצחון 0-3 נגד אוסטריה וינה במסגרת שלב הבתים של גביע אופ"א.
ב-16 במרץ 2007 האריך את חוזהו בקבוצה עד קיץ .
ב-6 באוגוסט 2009 מנוצ'ריאן הושאל להארלם עד לסיום העונה.
יום לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד פיינדאם.
ב-26 בספטמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד דן בוס.
ב-25 בינואר 2010 הארלם הפסיקה את פעילותה עקב חובות כלכליים ומנוצ'ריאן חזר לאייאקס.
ב-3 בפברואר 2010 הושאל ל-אפלדורן.
ב-19 בפברואר 2010 הבקיע שלושער בניצחון נגד אקסלסיור.
ביולי מנוצ'ריאן חזר בהשאלה לפיוניק לשנה אחת.
את הופעת הבכורה המחודשת שלו בקבוצה בהפסד 4-1 נגד פרטיזן בלגרד.
בקיץ סיים את חוזהו באייאקס ועורר עניין בקרפטי לבוב מליגת העל האוקראינית, אך בסופו של דבר חתם לשלוש שנים בפיוניק.
באוגוסט הושאל לאורל מליגת העל הרוסית עד לסיום העונה.
ב-17 ביולי 2012 חתם לשנתיים באורל.
ב-25 ביולי 2018 חתם באלאשקרט ירוואן.
ב-6 ביוני 2019 מנוצ'ריאן חזר לקדנציה שלישית בפיוניק ירוואן.
ב-4 במרץ 2020 חזר לאלאשקרט ירוואן.
ב-4 ביוני 2005 מנוצ'ריאן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת ארמניה בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ב-29 במאי 2016 מנוצ'ריאן הבקיע את השער השני בניצחון 1-7 של ארמניה נגד שנחשב לניצחון הגבוה בתולדותיה.
לזכותו של מנוצ'ריאן, 9 שערים בנבחרת והוא מדורג רביעי בכובשי השערים שלה בכל הזמנים ביחד עם יורה מובסיסיאן ומרקוס פיזאלי.
ליגת העל הארמנית: , ,
מלך שערי ליגת העל הארמנית: (21 שערים)
אדגר הילסנראט היה סופר יהודי-גרמני ניצול השואה.
הילסנראט נולד בלייפציג שבגרמניה ב-1926. ב-1938, לאחר ליל הבדולח, ברחה אמו עם שני ילדיה מרדיפות הנאצים לעיירה סירט בבוקובינה, שם נהנו לזמן מה מהפוגה מהרדיפות.
בגיל בו היה אמור להתחיל את לימודיו במוסד להשכלה גבוהה, נכלאו הוא ואימו בגטו צ'רנוביץ.
הוא החל לכתוב על השואה לאחר סיומה, כאשר עבר לגור בפריז.
עלה לישראל, אך לא השתלב בחברה הישראלית וחזר לאירופה ומשם לניו יורק ולבסוף שב לגרמניה וקבע את מושבו בברלין.
על פי דגמר לורנץ, ממרכז שמעון ויזנטל:
"לילה", מתאר את החיים וההישרדות בגטו באוקראינה.
"הנאצי והספר", פורסם בשנת 1971 בארצות הברית, מתואר קצין אס-אס אשר לאחר המלחמה אימץ זהות יהודית בדויה ונמלט לישראל
אדגר ספייר (7 בספטמבר 1862 – 16 בפברואר 1932) היה בנקאי ונדבן יהודי בריטי יליד ארצות הברית.
בשנת 1892 היה לנתין בריטי.
שימש יושב ראש חברת האחים ספייר, אשר הייתה הסניף הבריטי חברת המימון הבינלאומית בבעלות משפחת שפייר, שותפה לסניף האמריקאי והגרמני של החברה.
ספייר היה יושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון (גלגולה הראשון של הרכבת התחתית של לונדון) החל משנת 1906 ועד 1915, תקופה בה החברה פתחה שלושה קווי הרכבת התחתית, חשמלה קו רביעי ונטלה את הפעלת שניים נוספים.
ספייר תמך בפעילויות מוזיקליות ובאמנויות והיה ידידם של מספר מלחינים מובילים בתקופתו, כולל אדוארד אלגר, ריכרד שטראוס וקלוד דביסי.
הוא היה יו"ר החברה למוזיקה קלאסית במשך עשר שנים, ומימן במידה רבה את הפרומס בשנים 1902 עד 1914. בין הפעילויות הלא-מוזיקליות בהן תמך הוא שימש גזבר הכבוד של קרן למימון משלחתו של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה.
על פעילותו הפילנתרופית הוענק לו תואר ברון בשנת 1906 ו ובשנת 1909 הפך לחבר המועצה המלכותית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא הפך מטרה להתקפות בעיתונות בטענה כי הוא נוטה לטובת גרמניה.
בשנת 1915 ספייר הציע את התפטרותו מן המועצה המלכותית וביקש לוותר על תואר האצולה, אולם ראש הממשלה דחה את ההצעה.
הוא התפטר מתפקידו בהנהלת חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון ועקר לארצות הברית.
בשנת 1921 חקרה הממשלה הבריטית טענות לפיהן ספייר סחר עם האויב בתקופת המלחמה, והשתתף בפעילויות אחרות בעת המלחמה שאינן עולות בקנה אחד עם מעמדו כאזרח בריטי.
ספייר הכחיש את ההאשמות, אולם אזרחותו הבריטית נשללה והוא הוצא מבין חברי המועצה המלכותית.
ספייר נולד ב-7 בספטמבר 1862 בניו יורק.
הוא היה בנם השני של מהגרים יהודים מפרנקפורט בגרמניה, גוסטב ספייר וסופיה (לבית רובינו).
אביו היה בנקאי בינלאומי עם עסקים בפרנקפורט, ניו-יורק ולונדון.
ב-10 בפברואר 1902 נישא ספייר לכנרית האמריקאית לאונורה פון סטוק, בהמבורג, לאחר שנפגשו בקונצרט בו הופיעה.
לזוג נולדו שלוש בנות: פמלה, לאונורה, וויויאן.
בשנת 1884 ספייר הפך שותף בכל עסקי אביו.
הוא ניהל את משרד החברה בפרנקפורט.
בשנת 1887 הוא החל לנהל את המשרד האחים ספייר בלונדון.
אחיו הבכור, ג'יימס, ניהל את עסקי המשפחה בניו יורק.
עסקי המשפחה התמחו במסחר בין אירופה לארצות הברית ומימון של סלילת מסילות ברזל.
ב-29 בפברואר 1892 ספייר קיבל אזרחות בריטית.
בזכות מעורבות האחים ספייר במימון סלילת מסילות ברזל נוצר בשנת 1900 קשר עם הבנקאי האמריקאי צ'ארלס ירקס.
ירקס הוביל את הפיתוח מערכת התחבורה העירונית של שיקגו והגיע ללונדון כדי למצוא הזדמנויות עסקיות במערכת הרכבות התחתיות של לונדון.
הוא חבר לספייר כדי להוביל תאגיד של משקיעים בינלאומיים בבניית שלושה קווים של הרכבת התחתית בלונדון וחשמול של קו רביעי.
ירקס שימש יושב הראש הראשון של יושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון אשר הוקמה בשנת 1902 במימון של 5 מיליון ליש"ט, רוב הסכום נאסף ממכירת מניות למשקיעים מחוץ לבריטניה.
מהנפקות מניות נוספות גויס עד לשנת 1903 סך של 18 מיליון ליש"ט.
הון זה שימש לפרויקטים שונים אשר היו קשורים לפיתוח הרכבת התחתית בלונדון.
לאחר שירקס נפטר בשנת 1905, תפס ספייר את מקומו כיושב ראש החברה.
בשנת 1907 נפתחו שלושת הקווים החדשים והושלמה עבודת החשמול.
על אף ההצלחה ההנדסית של החברה בביצוע העבודות בתוך זמן קצר, החברה הייתה במצוקה כלכלית קשה.
ההערכות ראשוניות באשר למספר הנוסעים הוכחו כאופטימיות מן המציאות והכנסות החברה לא כיסו את עלויות התפעול.
לאחר שספייר התגייס לעזרת החברה, הוא פעל במשך מספר שנים, יחד עם מנכ"ל החברה אלברט סטנלי, כדי להשיבה לאיתנות כלכלית.
מטרה זו הושגה עם רכישת חברת האומניבוס הכללית של לונדון בשנת 1912, אשר מרווחיה יכול לאזן את הפסדי הרכבת התחתית.
בנובמבר 1912 פעל ספייר לביסוסה הנוסף של החברה כאשר רכש שליטה בשתי חברות רכבת תחתית נוספות בלונדון: חברת הרכבת של העיר ודרום לונדון וחברת הרכבת של מרכז לונדון.
בתקופת עבודתו כראש עסקי המשפחה בלונדון ספייר הפך אדם עשיר.
הוא רכש זוג בתים שכנים ברחוב גרוסבנור ברובע מייפר בלונדון שאותם איחד לבית מפואר אחד בשנים 1910–1911. בביתו היה אוסף של חפצי אמנות מכל רחבי אירופה.
ספייר אף הזמין מאמנים עבודות אמנות, בהן ציור פורטרט של אשתו מאת ג'ון סינגר סרג'נט בשנת 1907 ופורטרט של עצמו מאת ויליאם אורפן.
ספייר אהב מוזיקה וערך קונצרטים שנערכו בביתו.
הוא היה ידידם של מלחינים נודעים, בהם אדוארד אלגר, ריכרד שטראוס וקלוד דביסי, פרסי גריינג'ר והצ'לן הוגו בקר.
ספייר רכש כינורות של סטרדיוואריוס וג'וזפה גוארנרי בהם ניגנה אשתו בהופעות פומביות ובאירועים פרטיים.
הוא שימש בין היתר יושב ראש החברה לקונצרטים קלאסיים עד לשנת 1912 ותרם מדי שנה מכספו לקיום הפרומס.
בשלהי המאה ה-19 ובעשור הראשון למאה ה-20 גברה דעת הקהל הבריטי המתנגדת לגרמניה.
ככל שהאיץ מרוץ החימוש בין ציי המלחמה הבריטי והגרמני, גבר חוסר האמון בבריטניה כלפי גרמנים ואזרחים ממוצא גרמני, חוסר אמון זה התחזק עוד יותר על רקע דיווחים עיתונאיים על הסכנה הצבאית הנשקפת מגרמניה.
לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, ב-4 באוגוסט 1914, ספייר התפטר מתפקידו בסניף פרנקפורט של הבנק המשפחתי.
לאחר הצו המלכותי מ-11 בספטמבר 1914, האוסר על אזרחים בריטים לקיים קשרים עם חברות מסחריות המקיימות עסקים עם גרמניה, ספייר התפטר אף מתפקידו בסניף האמריקאי של הבנק.
למרות זאת, החשדות באשר לקשרי המשפחה הגרמנים של ספייר הובילו למסע תקשורתי נגד.
המונים התאספו לפני ביתו בלונדון וקראו קריאות בוז כלפי מבקרים בבית.
טענות בדבר חוסר נאמנותו של ספייר ובוגדנותו הופיעו בעיתונות הבריטית, בין השאר נטען כי הוא שולח אותות לצוללות גרמניות מביתו בנורפוק.
אשתו נודתה מחוגי החברה ומאגודות שבהן הייתה חברה.
ספייר התבקש להתפטר מחבר הנאמנים של בית החולים בו היה חבר, על רקע איומים להפסיק תרומות לבית החולים.
הזוג ספייר התבקש להוציא ילדיהם מבית הספר על רקע הודעות הורים כי לא יתירו לילדיהם ללמוד יחד עם ילדי ספייר.
ספייר סירב לחתום על "מכתב נאמנות" כפי שהוצע על ידי סר ארתור פינרו לאזרחים בריטים בולטים אחרים ממוצא גרמני.
מנגד, הוא כתב מכתב ב-17 במאי 1915 לראש ממשלת בריטניה בו ביקש להגיש את התפטרותו מן המועצה המלכותית ולוותר על תואר האצולה שניתן לו, בו טען כי הוא אזרח בריטי נאמן, אולם אין הוא יכול עוד לשאת את המסע הציבורי הבלתי צודק המתנהל נגדו.
ספייר התפטר אף מתפקידו כיושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון, מחבר הנאמנים של קרן בית החולים על שם המלך אדוארד ומחבר הנאמנים של הגלריה לאמנות בווייטצ'אפל.
קיים סימן שאלה משפטי האם ספייר היה יכול להתפטר מן המועצה המלכותית, או לוותר על תואר האצולה, כיוון שלא קיים מנגנון פורמלי המאפשר לעשות זאת, אולם תגובת ראש הממשלה לפנייתו הייתה תומכת ובה הודיע כי על יסוד הכרות רבת שנים עם ערכיו של ספייר, המלך דוחה את בקשתו.
ב-26 במאי 1915 עזב ספייר עם משפחתו את בריטניה והיגר לארצות הברית.
ב-2 באוגוסט 1918 נידונה בבית הלורדים הבריטי הצעת חוק לשלילת אזרחות בריטית שהוענקה.
במהלך הדיון הועלה נושא חברותו של ספייר במועצה המלכותית.
במהלך הדיון הודיע הלורד קרזון כי משרד הפנים הבריטי בוחן את שאלת חברותו של ספייר במועצה המלכותית.
לאחר דיון זה הציע ספייר פעם נוספת לראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' את התפטרותו מן המועצה המלכותית, אולם לא זכה לתגובה על פנייתו.
לאחר שנערכה חקירה חשאית במשרד הפנים הבריטי באשר להתנהגותו של ספייר בתקופת המלחמה, אזרחותו של ספייר נשללה בצו שניתן ביום 1 בדצמבר 1921. ב-13 בדצמבר 1921 ניתן צו של המלך ג'ורג' החמישי למחוק את שמו של ספייר מבין חברי המועצה המלכותית.
אירוע דומה התרחש רק בשנת 2011, עת נמחק שמו של אליוט מורלי מבין חברי המועצה המלכותית, אף שמספר חברים התפטרו מרצונם מן המועצה בין שני אירועים אלה.
ועדת החקירה של משרד הפנים קבעה כי ספייר "בהתנהגותו ובדבריו הדגים את חוסר קשריו ונאמנותו למלך; וקיים קשרים לא חוקיים עם אזרחי מדינת אויב והיה קשור לעסקים שנוהלו באופן שסייע לאויב בשעת מלחמה." הוועדה הסיקה כי המשך אזרחותו של סר אדגר ספייר אינה עולה בקנה אחד עם טובת הציבור.
אף אשתו וילדיו אבדו את אזרחותם הבריטית.
דין וחשבון הוועדה פורסם ב-7 בינואר 1922. באותו היום פרסמו שותפיו של ספייר מכתב התומך בספייר ודוחה את ההאשמות כלפיו בדבר התכתבות עם קרובי משפחתו הגרמנים.
במכתב התמיכה נטען כי ספייר לא היה מסוגל לכל מעשה של בגידה בארצו המאומצת.
יומיים לאחר פרסום דו"ח הוועדה פרסם ספייר הודעת תגובה הדוחה את פרשנות הוועדה להתנהגותו.
בחודש ינואר 1920 נמכרו אחזקות האחים ספייר בחברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון בסכום של כמיליון ליש"ט.
חודש אחר כך העמיד ספייר את ביתו בלונדון למכירה, הבית נמכר בשנת 1923. ב-1 באפריל 1922 נסגר בנק ספייר בלונדון.
ספייר חידש את חברותו בהנהלת הבנקים המשפחתיים בארצות הברית ובגרמניה והמשיך להתגורר בניו יורק.
הוא נפטר ב-16 בפברואר 1932 בברלין, לאחר שנסע לעיר לצורך ניתוח באפו.
בשעת מותו עדיין החזיק בתואר האצולה, אף שהתואר פקע עם מותו משלא היה לו בן שירש את התואר.
מורשתו העיקרית של ספייר בעיר לונדון בתרומתו לתחבורה הציבורית בעיר ולתרבותה המוזיקלית.
שלושה קווי רכבת תחתית אשר קמו בזכות הנהגתו את חברת הרכבות החשמליות התחתיות, יחד עם ירקס.
קווים אלה פעילים עד היום ומהווים חלק מרכזי בקו נורת'רן, פיקדילי, ובייקרלו.
סדרת הקונצרטים הפרומס לא הייתה שורדת לולא מימונו הנדיב את המפעל התרבותי.
לאחר שהפסיק לממן את הפרומס תרמה למפעל חברת צ'אפל ושות', מוציאים לאור של מוזיקה.
החל משנת 1927 מנהל את הסדרה ה-BBC.
אדגר ניסז קונסטנט סאלי הוא כדורגלן קמרוני המשחק באולימפיאקוס ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית ובנבחרת קמרון בעמדת הקשר.
סאלי החל את קריירת הבוגרים שלו בעונת 2008/09 במועדון הקמרוני נגאונדרה, ששיחק בליגת המשנה הקמרונית.
סאלי אמנם ירד ליגה עם נגאונדרה, אך הציג בעונה זו יכולת טובה ונרכש בסיומה על ידי מועדון הפאר הקמרוני קוטון ספורט מליגת העל הקמרונית.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2009/10, זכה סאלי עם קוטון ספורט באליפות.
לאחר עונה נוספת במועדון, בה זכה שוב באליפות וגם בגביע הקמרוני, המשיך להציג יכולת טובה וזומן לסגל נבחרת קמרון עד גיל 20, נרכש סאלי בקיץ 2011 על ידי מונקו, שהייתה יורדת טרייה לליגת המשנה הצרפתית, תמורת סכום לא ידוע, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
סאלי ערך את הופעת הבכורה במונקו באוגוסט 2011 במשחק ליגה מול בולון שנגמר בתיקו 0-0, וכעבור שלושה שבועות הבקיע את שער הבכורה שלו מול אמיין.
בסך הכל הבקיע סאלי חמישה שערי ליגה בעונת 2011/12, וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בליגת המשנה.
בעונת 2012/13, סאלי איבד את מקומו בסגל הקבוצה הבכירה של מונקו ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
סאלי ערך הופעת ליגה אחת בלבד בקבוצה הבכירה, שהעפילה בתום העונה בחזרה לליגת העל הצרפתית.
ביולי 2013 הושאל סאלי לעונה אחת ללאנס מליגת המשנה הצרפתית.
סאלי רשם עונה טובה עם לאנס, בה הבקיע חמישה שערי ליגה וסייע לקבוצה לסיים במקום השני ולהעפיל לליגת העל הצרפתית.
בתום עונת 2013/14 חזר סאלי למונקו, והושאל שוב, הפעם לאקדמיקה דה קוימברה מליגת העל הפורטוגלית.
סאלי ערך תשע הופעות ליגה ולא הבקיע שערים בעונת 2014/15 באקדמיקה, וסיים עם הקבוצה במקום ה-15 בליגה.
בתום עונת ההשאלה, שב סאלי למונקו, והושאל שוב, הפעם לסנט גאלן מליגת העל השווייצרית.
סאלי רשם עונה טובה בסנט גאלן, וסיים עמה את עונת 2015/16 במקום השביעי בליגת העל השווייצרית, כשהוא מבקיע שמונה שערי ליגה.
בקיץ 2016 פג חוזהו של סאלי במונקו, והוא עבר לנירנברג מהבונדסליגה השנייה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2016/17, סיים סאלי עם נירנברג במקום ה-12 בליגה כשהוא מבקיע שני שערים.
בעונת 2017/18 סאלי רשם הישג עם נירנברג כשהעפיל עמה לבונדסליגה, כשהקבוצה סיימה במקום השני בבונדסליגה השנייה.
בעונה זו הבקיע סאלי שער אחד ב-23 הופעות.
בעונת 2018/19 סאלי כמעט שלא שיחק, ונירנברג נשרה בתום עונה זו בחזרה לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2019, לאחר ירידת הליגה עם נירנברג, חתם סאלי בספסי ספנטו גאורגה מליגת העל הרומנית על חוזה לשנתיים.
סאלי שיחק בנבחרות הנוער של קמרון, ונבחר בשנת 2011 לשחקן הטורניר של אליפות אפריקה עד גיל 20, בה הפסידה קמרון 3-2 בגמר לנבחרת המקבילה של ניגריה.
סאלי הבקיע שני שערים בטורניר זה, אחד מהם בגמר.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קמרון הבכירה, ערך סאלי באוקטובר 2011 בתיקו 1-1 מול גינאה המשוונית.
באותה שנה זכה סאלי עם קמרון בטורניר גביע LG שנערך במרוקו.
ביוני 2014 הבקיע סאלי את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק הכנה למונדיאל 2014 מול מולדובה, שנגמר 1-0 לקמרון.
סאלי זומן לסגל הקמרוני למונדיאל 2014, בו נכנס פעמיים כמחליף בשלב הבתים, אותו קמרון סיימה עם שלושה הפסדים ואפס נקודות.
בשנת 2015 סאלי זומן לסגל הקמרוני לגביע אפריקה לאומות 2015, בו הפך לשחקן הרכב ופתח בכל שלושת המשחקים של קמרון, שהודחה גם הפעם בתום שלב הבתים.
בשנת 2017 זומן סאלי לסגל קמרון לגביע אפריקה לאומות 2017. סאלי ערך שתי הופעות בטורניר זה, שתיהן בשלב הבתים.
סאלי וקמרון זכו בטורניר זה, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על מצרים.
במוקדמות מונדיאל 2018 סאלי הבקיע שער אחד בניצחון 3-0 על ניז'ר, אך לא הצליח להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2018 עצמו.
אדגר השקעות ופיתוח בע"מ המוכרת בשם המקוצר "אדגר" היא חברה ציבורית ישראלית, שניירות הערך שלה נסחרות ב ועוסקת בהחזקת נדל"ן מניב בישראל ומחוצה לה.
אדגר נוסדה בשנת 1977 בשם "אדגר תעשיות טקסטיל".
בשנת 1994 נרכשה החברה על ידי חברת "צור שמיר אחזקות".
בשנת 2003 החלה לבנות את "מגדל אדגר" בקריית אריה בפתח תקווה, ובשנת 2006 הבנייה הסתיימה והמגדל הפך למקום משכנם הראשי של החברה, וכן גם חברות האם בבעלותם של מוקי ודורון שנידמן.
בשנת 2004 מניות החברה הונפקו בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הפכה לחברה ציבורית.
בשנת 2015 הסתיימה הבנייה של מגדל אדגר 360 בגובה 147.65 מטרים בשכונת יד אליהו מזרחית לנתיבי איילון.
באוקטובר 2015 אדגר רכשה שלושה מבני משרדים בקנדה תמורת כ-178 מיליון שקל.
עד שנת 1996 פעלה בתחום הטקסטיל
בעלת השליטה בחברה היא חברת "ישיר איי.די.איי.
אחזקות" אשר נמצאת בבעלותה המלאה של חברת "ביטוח ישיר - השקעות פיננסיות", ומחזיקה כ-44.31% ממניות החברה, השליטה בה היא בידי "צור שמיר אחזקות" של מוקי ודורון שנידמן.
אחזקות הציבור היא 26% בחברה.
אדגר פויכטינגר היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פויכטינגר נולד ב-9 בנובמבר 1894 במץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פויכטינגר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-14, עמו לחם במהלך המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פויכטינגר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-26 בדצמבר 1937 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-26, וב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה פויכטינגר למפקד רגימנט הארטילריה ה-227, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-227, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה.
ב-15 במאי 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, וב-15 ביולי 1943 הוענק לו על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בכסף.
ב-1 באוגוסט 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-15 בינואר 1944 החליף אותו אוסווין גרוליג בפיקוד על הדיוויזיה.
ב-8 במאי 1944 חזר פויכטינגר לפקד על הדיוויזיה, והכין אותה לקראת נחיתת בעלות הברית.
ב-6 ביוני 1944 הורכבה הדיוויזיה מרגימנט הפאנצר ה-22, ומרגימנט הפאנצרגרנדיר (חיל רגלים משוריין) ה-125 וה-192, לכולם רק שני גדודים במקום התקן הסטנדרטי של שלושה.
הציוד שלה הורכב בחלקו הגדול מכלי נשק מיושנים ומרכבי שלל צרפתיים.
מרבית הטנקים היו מדגם פאנצר סימן 4, אך גם מספר טנקי שלל קלים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 6 ביוני 1944 העבירה קבוצת ארמיות B את דיוויזיית הפאנצר ה-21 (שכללה 127 טנקים מדגם פאנצר סימן 4 ו-40 תותחי סער) תחת פיקוד הארמייה השביעית, כדי לבצע מתקפת-נגד על הצנחנים הבריטים מזרחה לנהר אורן.
רגימנט הפאנצר ה-22 של הדיוויזיה החל לנוע בשעה 08:00 בבוקר לעבר היעד, אך התקדמותו הייתה איטית, מכיוון שמטוסי בעלות הברית תקפו את טורי הטנקים שנעו בשטח הפתוח, לאור יום, וגרמו להם אבדות ניכרות.
בשעה 12:00 קיבל הרגימנט שינוי משימה ממפקד הקורפוס ה-84, גנרל אריך מרקס, שפקד עליו לתקוף לכיוון מערב מקאן, כדי למנוע את נפילת העיר לידי בעלות הברית, ולאחר מכן לנוע לעבר קו החוף, כדי להשמיד את ראשי הגשר של בעלות הברית.
רק פלוגה אחת של הרגימנט הושארה כדי להתמודד עם איום הצנחנים הבריטיים.
כתוצאה מכך נגרם עיכוב נוסף בפתיחת מתקפת הנגד הגרמנית.
רק בשעה 14:00 הגיע רגימנט הפאנצר ה-22 לנקודת ההיערכות מצפון לקאן, שם חבר אליו הרגימנט הנוסף של הדיוויזיה - רגימנט הפנצרגרנדיר (חיל רגלים משוריין) ה-192.
בשעה 16:30 החלה הדיוויזיה להתקדם לבסוף לעבר לביסיי (Lebisey).
למרות שהצליחו לתקוע טריז בין ראש הגשר הבריטי והקנדי, לא היו לגרמנים תגבורות כדי לנצל את ההצלחה.
בנוסף לכך, שעה קלה לאחר מכן, בשעה 21:00, החלו להגיע לחוף נורמנדי גלים של מטוסי תובלה עם יותר מ-250 דאונים שהובילו את הגל השני של הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-6, שתוכנן לנחות באזור סן-אובן.
פויכטינגר, שחשש כי הצנחנים הבריטיים ינחתו בעורפו ויגרמו לכיתור הדיוויזיה שלו, הורה לכל יחידותיו לסגת ולבסס קו הגנה סביב קאן.
הפריצה הגרמנית לקו החוף לא יצרה אמנם איום משמעותי על ראשי הגשר של בעלות הברית, אך גרמה לעצירת התקדמות הדיוויזיה הבריטית ה-3 לעבר קן, עקב החשש ממתקפות נגד גרמניות נוספות.
הפעולה של הדיוויזיה הייתה מתקפת הנגד המשמעותית היחידה של הגרמנים ביום הפלישה.
הדיוויזיה המשיכה להילחם במהלך המערכה בנורמנדי, ואף השתתפה בקרב על קן, אולם לבסוף כמעט והושמדה בקרב פאלז.
הדיוויזיה שוקמה בחזרה, אולם לא השתתפה בקרב על הבליטה.
ב-1 באוגוסט 1944 הועלה פויכטינגר לדרגת גנרל לוטננט, וב-6 באוגוסט הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-25 בינואר 1945 הוא פרש מתפקידו, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
בשנת 1946 שוחרר פויכטינגר מהשבי, ובשנת 1953 הוא החל למסור מידע לידי ברית המועצות על הכוחות האמריקניים בגרמניה המערבית, והמשיך בכך עד מותו ב-21 בינואר 1960.
אדגר ארנדט היה גנרל בצבא גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ארנדט נולד ב-1 ביולי 1892 בליסה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית לאלברט והנרייטה ארנדט.
ב-20 בספטמבר 1911 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-4 (פרידריך הגדול - מזרח פרוסיה ה-3).
לאחר המלחמה נשאר ארנדט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1923 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-31 בינואר 1932 הוא פרש מהשירות הצבאי והצטרף לכוחות הלאנדווהר.
ב-1 בדצמבר 1933 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 הוא הוחזר לשירות פעיל כמפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-25. ב-1 באוקטובר 1937 הוא שימש כמנהל הכשרות בקוטבוס, וב-1 באוגוסט 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-337.
ארנדט פיקד על רגימנט הרגלים ה-337, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-208, במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת, וב-1 בינואר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
לאחר המערכה במערב הוא נשאר עם יחידתו כחיל כיבוש באזור קאלה, צרפת, וב-10 במרץ 1942 פרש מתפקידו בשל מחלה קשה.
ב-30 בנובמבר 1942 הוא מונה לקצין מטה בארמייה הראשונה, וב-9 במאי 1943 מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-158. ב-1 ביוני אותה שנה הוא פרש מתפקידו, וב-30 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-708 בבורדו.
לאחר הפלישה לנורמנדי הועברה הדיוויזיה לעבר נורמנדי, אולם היא ספגה אבדות כבדות, וב-24 באוגוסט הושמדה הדיוויזיה סמוך ללה מאן וארנדט נהרג במהלך הקרב.
אדגר פליקס פייר ז'אקובס , הנודע בשם העט אדגר פ.
Jacobs), היה קומיקסאי וצייר בלגי, שנחשב לאחד מהאבות המייסדים של הקומיקס הבלגי, בעיקר בזכות סדרת הקומיקס שלו בלייק ומורטימר ושיתוף הפעולה הפורה שלו עם הרז'ה.
ז'אקובס נולד בבריסל, בלגיה ב-30 במרץ 1904. בצעירותו התעניין באמנות ובמוזיקה ועבד בעבודות מזדמנות באופרה.
בשנת 1919 סיים את לימודיו, ופנה לקריירה מוזיקלית כזמר בריטון באופרה.
בשנת 1929 זכה במדליה השנתית של ממשלת בלגיה על שירה קלאסית.
הוא המשיך לעסוק בשירה באופרות בבריסל ובליל בשילוב עבודות איור קטנות, עד שבשנת 1940 נטש לחלוטין את תחום המוזיקה ופנה לעסוק בציור.
הוא החל בציור איורים מסחריים, ואף אייר במגזין הקומיקס לילדים Bravo.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר הקומיקס פלאש גורדון נאסר לפרסום בבלגיה על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים, התבקש ז'אקובס לצייר לקומיקס סוף חלופי.
במקביל, הוא הפך לעוזרו וידידו הקרוב של הקומיקסאי הבלגי הרז'ה, ועזר לו באיור הקומיקס הסיגרים של פרעה.
לאחר מכן סייע לו בצביעת הכוכב המסתורי, ובסידור וצביעה מחדש של הספרים טינטין בקונגו, טינטין באמריקה, שרביטו של אוטוקר והלוטוס הכחול.
בהמשך גם השתתף בציור הספרים שבעת כדורי הבדולח ואסירי השמש.
הרז'ה אזכר אותו בקריצות שונות לאורך הסדרה; כך למשל, בספר הסיגרים של פרעה מצויר ז'אקובס כאגיפטולוג חנוט בקבר פרעה, בשם "E.P.
בנוסף מופיע ז'אקובס יחד עם הרז'ה בסצנת הסיום של הספר כרישי הים האדום.
בשנת 1946 החל ז'אקובס לפרסם את סדרת הקומיקס שלו, בלייק ומורטימר, במגזין טינטין.
הסיפור הראשון שהתפרסם היה "סודו של דג החרב".
בשנת 1947 ביקש ז'אקובס מהרז'ה לקבל קרדיט על חלקו ביצירת טינטין, אך הרז'ה סירב.
מאז היחסים ביניהם התקררו, אך הסדרה של ז'אקובס המשיכה להתפרסם במגזין.
בשנים הבאות המשיך לפרסם את פרקי הסדרה, שזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1973 זכה ז'אקובס בפרס פרי סן־מישל ליצירת המדע הבדיוני הטובה ביותר, עבור החלק הראשון של ספרו "שלושת הנוסחאות של פרופסור סאטו".
ב-20 בפברואר 1987 מת ז'אקובס, בגיל 83. לפני מותו כתב תרחיש לחלק השני של "שלושת הנוסחאות של פרופסור סאטו", אך לא הספיק לסיים אותו.
בוב דה מור השלים את האלבום, שהתפרסם שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1990.
אדגר באדיה גוארדיולה (בספרדית: Édgar Badía Guardiola; נולד ב-12 בפברואר 1992) הוא כדורגלן ספרדי-קטלוני המשחק בעמדת השוער בקבוצת קולטורל לאונסה.
באדיה נולד בברצלונה וגדל במחלקת הנוער של אספניול.
כשבגר, הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגות הנמוכות.
ב-11 בינואר 2012 שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת, כשפתח בהרכב בניצחון 4–2 על קורדובה בגביע המלך הספרדי.
למרות זאת, הוא לא הצליח להשתלב שוב בקבוצה הבוגרת, וביולי 2013 עבר לגרנדה.
גם בגרנדה הוא שיחק בקבוצת המילואים בלבד, כשהוא משמש גיבוי לסטולה דימיטרייבסקי, ובינואר 2014 עבר לראוס דפורטיו, גם היא מהליגה הספרדית השלישית.
בראוס הפך באדיה לשחקן הרכב קבוע בכל העונות הבאות, ובתום עונת 2015/2016 אף עלה איתה לליגה השנייה.
ב-28 בדצמבר 2018, לאחר ששכרו לא שולם במשך תקופה בשל בעיות כלכליות של המועדון, עזב את הקבוצה.
ב-5 בינואר 2019 חתם באלצ'ה, גם היא מהליגה השנייה, ובתום עונת 2019/2020 העפיל איתה ללה ליגה.
בתחילת עונת 2021/2022 נדחק לספסל הקבוצה, בשל הגעתו של קיקו קאסייה מלידס יונייטד.
ב-7 בינואר 2024 הושאל אל ריאל סרגוסה עד לסיום העונה, בסיומה חזר לאלצ'ה, באדיה פתח בהרכב במחזור הראשון של עונת 2024/25, אך לאחר מכן שוחרר מהקבוצה.
באדיה כיכב בנבחרות הצעירות של ספרד, אך לא זומן לנבחרת הבוגרת.
אדגר דאקה היה פלאונטולוג, גאולוג ופילוסוף של הטבע גרמני.
נודע כמחדשה של תאוריה תאולוגית של אבולוציה.
אך רבים מרעיונותיו שהושפעו מחשיבה דתית נוצרית ומטפיזית, נדחו בקהילה המדעית.
נולד ב-8 ביולי 1878 בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה.
בנם של אויגן (5 באפריל 1848 - 30 במרץ 1922) ומרתה (18 בספטמבר 1851 - 15 בדצמבר 1887) בתו של התאולוג הרמן ויקטור אנדריאה ואחייניתו של הגאולוג אכילס אנדריאה .
ב-1897 הגיע למינכן ללמוד פלאונטולוגיה וגאולוגיה היסטורית, הוא השלים את לימודי הדוקטורט שלו ב-1903 אצל אלפרד פון ציטל , מונה לפרופסור לפלאונטולוגיה באוניברסיטת מינכן ובתפקידו זה קיבל את האחריות לניהול האוסף הפלאונטולוגי של מדינת בוואריה .
נהוג לחלק את חייו המדעיים של דאקה לשתי תקופות.
בראשונה, עד 1924, התמקד בעבודה מדעית גרידא, ומאז ועד אחרית ימיו פנה גם לשאלות מטאפיזיות ודתיות-פילוסופיות.
ב-1912 התמנה כחבר באגודה הפלאונטולוגית עם היווסדה.
דאקה נפטר בסולן הסמוכה למינכן ב-14 בספטמבר 1945.
אדגר דאוד וייטקומב היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-43 בשנים 1969–1973. תקופת כהונתו כמושל החלה בקרע במפלגה הרפובליקנית באינדיאנה, כאשר הרפובליקנים העירוניים עלו במספרם על אלו הכפריים, מצב שהוביל לשינוי בסדרי העדיפויות של מנהיגות המפלגה.
וייטקומב מצא את עצמו בחילוקי דעות מול יושב ראש בית הנבחרים אוטיס בוון בנוגע למספר צעדים ועל השליטה במנהיגות המפלגה.
לאחר תום כהונתו כמושל, התמודד וייטקומב ב-1976 על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הובס בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי ראש עיריית אינדיאנפוליס ריצ'רד לוגאר.
וייטקומב שב לעסוק בעריכת דין ועבר לעיר סיימור שבאינדיאנה.
ב-1985 הוא פרש, התגרש מאשתו לאחר 33 שנות נישואים, והחל לעסוק בשיט מפרשיות.
הוא הפליג סביב הים התיכון, חצה ב-1990 את האוקיינוס האטלנטי, ולמעשה הקיף את כדור הארץ ב-1995, אף על פי שלא עלה בידו לשוב לאותה נקודת יציאה בשל עליית ספינתו על שרטון במפרץ סואץ.
לאחר יומיים של ניסיונות לחלץ את הספינה, הוא החליט לנטוש אותה.
הוא שב לאינדיאנה ועבר ב-2000 לבקתת עץ מבודדת על גדת נהר אוהיו בתחומי היער הלאומי הוסייר, ליד רום, אינדיאנה.