tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בעקבות התקוממות הילידים האמריקאים להתיישבות האדם הלבן בשטחם נאסר על מהגרים אירופאיים להתיישב באזור, דבר שעורר התנגדות חריפה בקרב המתיישבים, והיווה את אחת הסיבות לפריצת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם השלמת מבצע אילינוי, הכריז ג'ורג' רוג'רס קלארק כי כל שטח "צפון-מערב הישן" נכבש על ידו ושייך לארצות הברית, כחלק ממדינת וירג'יניה.
בשנת 1784 העבירה מדינת וירג'ינה את השטח לידי הממשל הפדרלי.
השטח כלל באותה עת חלק עצום משטחה של ארצות הברית העתידית, אך שטח זה באותה עת היה מיושב בצורה דלילה מאוד על ידי מתיישבים לבנים וכלל לא מפותח, למעט מספר ערים ספורות.
בכל השטח כולו התגוררו כ-45,000 ילידים וכ-5,000 סוחרים, רובם אנגלים או צרפתיים.
אף על פי שאנגליה באופן רשמי העבירה את השטח לידי ארצות הברית בחוזה פריז (1783), נוכחות אנגלית המשיכה להתקיים באזור עד לסיומה של מלחמת 1812.
לאחר הכרזת הקמתה של אוהיו והצטרפותה לארצות הברית, חדלה להתקיים הטריטוריה ויתר השטחים שנותרו ממנה הפכו לטריטוריית אינדיאנה.
בתחילה הטריטוריה הייתה תחת ממשל צבאי, שהמפקד הבכיר ביותר בתחומי הטריטוריה הוא גם מושלה.
עם הקמתה של מערכת המשפט האמריקנית, הועברה הסמכות המשפטית לידי בית המשפט העליון שמינה בתורו שופטים בתחומי הטריטוריה.
כאשר נוצרה אוכלוסייה גדולה דיה, הוקם מחוז ובו בית משפט.
המחוז הראשון היה מחוז וושינגטון (כיום באוהיו), ובית המשפט הוקם בעיר מריאטה בשנת 1788.
המושל הראשון של הטריטוריה היה ארתור סט.
קלייר שכיהן בתפקיד מהקמתה ב-1787 עד 1802. הנשיא תומאס ג'פרסון הדיח את סט.
קלייר ומינה במקומו את ווילינג בירד, שכיהן בתפקיד על לפירוק הטריטוריה והקמתה של אוהיו ומינוי מושלה הראשון, ב-3 במרץ 1803.
קלייר חילק את הטריטוריה למחוזות שונים, לפי התפתחות האוכלוסייה באזור:
מחוז וושינגטון - כולל כל שטחה של אוהיו כיום, דרומית לנהר קיוגה.
המחוז שמר על תחומיו עד לשנת 1796.
מחוז המילטון - נוצר ב-2 בינואר 1790. שטח המחוז השתרע על כל האדמה שבין שני נהרות מיאמי - הקטן והגדול.
מאוחר יותר התרחב המחוז אף יותר וכלל אף את חצי האי התחתון של מישיגן.
קלייר - נוצר ב-27 באפריל 1790 כלל את כל השטח הדרומי לנהר אילינוי.
המחוז איבד חלק גדול משטחו עם יצירת מחוז רנדולף בשנת 1795.
מחוז נוקס - נוצר ב-20 ביוני של אותה שנה, כלל את כל השטחים שבין מחוז סט.
קלייר ומחוז המילטון עד לגבול הקנדי.
מחוז רנדולף - נוצר ב-5 באוקטובר 1795. כלל את חציו הדרומי של מחוז סט.
מחוז ויין - נוצר ב-15 באוגוסט 1796. כלל חלקים ממחוז המילטון, ושטחים בלתי מאורגנים אחרים, כולל שטחה העתידי של שיקגו.
מחוז אדמס - נוצר ב-10 ביולי 1797, כלל את דרום-מרכז אוהיו של היום.
מחוז ג'פרסון - נוצר ב-29 ביולי של אותה שנה.
כלל חלקים ממחוז וושינגטון ועוד שטחים נוספים.
מחוז רוס - נוצר ב-20 באוגוסט 1798 וכלל חלקים ממחוזות נוקס, המילטון ווושינגטון.
קלייר הפכו לאוהיו ב-4 ביולי 1800 ושאר המחוזות, יחד עם שאר השטחים הבלתי מאורגנים הפכו לטריטוריית אינדיאנה.
הטריומווירט השני הוא שם הברית הרשמית של שלושת המצביאים הרומיים אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר), מרקוס אנטוניוס ומרקוס אמיליוס לפידוס.
ברית פוליטית זו נולדה ב-27 בנובמבר 43 לפנה"ס במסגרת חוק טיטיה .
חוק זה העניק לשלושת חברי הטריומווירט סמכויות בלתי מוגבלות ואת היכולת לשלוט ברפובליקה הרומית ללא מצרים.
הטריומווירט כיהן במשך שלוש כהונות בנות 5 שנים, ובוטל סופית רק בשנת 38 לפנה"ס.
כינון הטריומווירט השני, פירוקו והמלחמות שבאו כתוצאה ממנו, סללו את הדרך להפיכתה של רומא מרפובליקה לרומא הקיסרית.
לאחר רצח גאיוס יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס בידי תומכי הרפובליקה מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ציפו הם כי השלטון יעבור לידי הסנאט וכי העם והצבא הרומי יעמדו לצידם.
למגינת לבם, התפתחו המאורעות בכיוון אחר.
לפידוס, מפקד חיל הפרשים הרומי (magister equitum) ולמעשׂה האיש השני בדרגתו לצד יוליוס קיסר הדיקטטור, ולצדו מצביאים אחרים, החליטו לקרוא תגר על ברוטוס, קסיוס וחבריהם.
תומכיו של יוליוס קיסר ניהלו ויכוח על מי הוא הראוי ביותר לרשת את מקומו.
מבין המועמדים הבולטים לתפקיד היו אוקטביאנוס הצעיר, אשר לו בצוואתו יוליוס קיסר הוריש את רכושו ואנטוניוס, הקצין הנאמן והקרוב ביותר של קיסר.
באוקטובר 43 לפנה"ס החליטו שלושת המצביאים הצבאיים הללו על איחוד פוליטי במקום המשך בלחימה ביניהם.
מטרת ההסכם ביניהם הייתה לתפוס את השלטון ביחד כחברי טריומווירט, בדומה לתקדים של חברי הטריומווירט הראשון.
להבדיל מהטריומווירט הראשון, אשר היה הסכם פרטי (וחשאי, בתחילה) בין שלושה בכירים בפוליטיקה הרומית, עוצב הטריומווירט השני מלכתחילה כמשׂרה שלטונית.
ההסכם הראשוני על ברית זו נחתם בבולוניה ועל פיו, שלושתם יופקדו על הסדר החדש של רומא ויחלקו אדמות לחיילי רומא המשוחררים בשמונה עשרה ערים ברחבי איטליה.
הטריאומווירט השני הוקם בצורה חוקית תחת החוק Triumviri Rei Publicae Constituendae Consulari Potestate (או בקיצור III VIR R.P.C) שאיפשר לחבריו סמכות פוליטית (אימפריום) שהאפילה על זו של שאר הפוליטיקאים המכהנים ברומא, כשההגבלה היחידה שהוטלה עליהם הייתה מגבלת זמן - כהונה בת 5 שנים.
כאמור, בניגוד לטריומווירט הראשון, הטריומווירט השני היה מוסד רשמי וחוקי אשר עיגן את מעמדו במדינה הרומית וקיבל סמכויות מלאות באמצעות החוק.
בכך הוא הוכר באופן רשמי כגוף השולט במדינה.
האימפריום של חברי הטריומווירט היה בכיר מזה של שאר המגיסטרטים ואף בכיר מזה של הקונסולים.
בריכוז סמכויות זה אשר עוגן בחקיקה רומית, הטריומווירט נהפך בפועל לדיקטטורה של שלושה אנשים, בזמן שהוא משמר על חזות רפובליקנית לכל דבר.
בשנת 44 אנטוניוס אף העביר את חוק אנטוניה (Lex Antonia) שביטל את התפקיד הדיקטטורי והוציא אותו מחוץ לחוקה הרפובליקנית, כדי לחזק חזות עין זו.
ראשית הדרך לסדר החדש של המדינה תחת חברי הטריומווירט, בדומה לימיו של לוקיוס קורנליוס סולה, הייתה רצופה באלימות.
בכוונת חברי הטריומווירט הייתה להשיג כמה מטרות כדי לבסס ולייצב את שלטונם:
לבסס את שלטונם תוך כדי שימוש בדימוי הרפובליקני.
לאסוף כסף למימון המלחמה המתוכננת כנגד רוצחי יוליוס קיסר.
לצורך מימוש תוכניות אלו, בדומה לסולה, החליט הטריומווירט השני על חיבור והוצאה לפועל של הפרוסקריפציות - "הרשימות השחורות", שפרושן היה שכל מי ששמו נכלל בהן, דינו היה מוות כאויב הרפובליקה הרומית ורכושו הוחרם לטובת המדינה.
אלו אשר נכללו ברשימות השחורות נהרגו בבתיהם, ברחובות בפורום וליד המקדשים.
הקורבן הבולט ביותר של רשימות אלו היה מרקוס טוליוס קיקרו, אויב ותיק של אנטוניוס.
אנטוניוס נתן לנקמתו פן אישי מאוד: הוא הורה לכרות את ידיו וראשו של קיקרו ולתלותם בכניסה לפורום.
בכך הם היוו איום ישיר על הסדר החדש של חברי הטריומווירט והיה צורך דחוף לחסלם.
בשנת 42 יצאו אוקטביאנוס ואנטוניוס ללוחמה נגד ברוטוס וקאסיוס.
במערכה אחת נלחם אוקטווינוס נגד ברוטוס והפסיד.
אוקטווינוס נאלץ לנוס על נפשו.
במקביל, במערכה השנייה אנטניוס ניצח את קאסיוס, בשל מיומנותו הצבאית ובזכות נאמנות חייליו לרוחו של יוליוס קיסר.
קאסיוס לא ידע על הניצחון של ברוטוס ולאחר ההפסד לאנטוניוס הוא נטל את חייו.
לאחר ניצחונו ברוטוס לא הצליח לשמור על נאמנות חייליו, מאחר שהם היו מושפעים מהתעמולה שנוהלה בידי נוקמי מותו של יוליוס קיסר.
לכן כשאנטוניוס ניצחו בשדה הקרב, ברוטוס המובס התאבד וזה היה סופם של נציגיה האחרונים של הרפובליקה הרומית.
מותם של רוצחי קיסר היה בפועל הסוף של ההתנגדות הרפובליקאית האחרונה בדרך ליסודה של רומא הקיסרית.
אחרי הקרב, הסכימו שלושת חברי הטריומווירט לחלק ביניהם תפקידים וחילקו את הרפובליקה לאזורי שליטה.
באוקטובר 40 לפנה"ס נחתם בין אוקטאווינוס לאנטוניוס הסכם על חלוקת שטחי פיקוד והשפעה.
הסכם זה נוצר על רקע הסכסוך המתמיד בין אוקטאווינוס לאנטוניוס.
כאשר אנטוניוס ניסה להיכנס לברונדיסיום, סגרו בפניו האזרחים את שעריה.
אנטוניוס מצדו האשים את אוקטווינוס בניסיון להשתלטות על האזור והתכונן למלחמה, אך החיילים של שני הצדדים ניתבו לפיוס וכך נוסד ההסכם.
בהסכם זה אנטוניוס קיבל את הפרובינקיות המזרחיות כדי להתרכז בניסיון לכבוש את האימפריה הפרתית.
אוקטביאנוס קיבל את איטליה, שם הוא התרכז בבניית בסיס כוח וחלוקת אדמות לחיילים כפי שהבטיח, מה שהקנה לו את תמיכתם.
לפידוס קיבל את הפרובינקיות המערביות בהיספניה ואפריקה.
ההסכם קיבל תוקף וחיזוק בנישואיה של אוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס, לאנטוניוס ובכך נמנעה מלחמה בין השניים.
את המערכה כנגד סקסטוס ניהל למעשה מרקוס ויפסניוס אגריפה, סגנו ויד ימינו של אוקטביאנוס, אשר מינויו לקונסול בשנת 37 לוותה בחקיקה שהאריכה את כהונת הטריאומווירט לחמש שנים נוספות.
בדומה לטריומווירט הראשון היה הטריומווירט השני בלתי יציב בעקבות התנגשויות האינטרסים והאגו של המעורבים בו.
אנטוניוס תיעב את אוקטביאנוס ולכן סוכם ביניהם כי אנטוניוס יגייס כספים במזרח ואוקטביאנוס יחזור לאיטליה לחפש אדמה לחיילים.
אכן, אוקטביאנוס לקח את קרקעותיהם של שמונה עשרה בעלי אדמות ומסר אותן לחייליו המשוחררים, בכך קונה את נאמנותם.
כאשר חש לפידוס, אשר נטה לטובת אנטוניוס, שהוא הצד החלש בהסכם, החל לחתור כנגד כל אחד מהצדדים.
כל אחד מחברי הטריומווירט חשש ששני האחרים ישלבו את כוחותיהם כנגדו והדבר גרם למתח תמידי וחשדנות בין הצדדים.
הקרע ביניהם היה עניין של זמן.
בשנת 36 לפנה"ס, לפידוס ביצע את הצעד הראשון כנגד שותפיו לברית.
הוא ניסה להשתלט על הלגיונות המנצחים של אוקטביאנוס מיד לאחר סיום הלחימה המוצלחת כנגד סקסטוס פומפיוס.
מהלך זה לא צלח, מאחר שבשלב זה היוקרה של אוקטביאנוס בקרב החיילים הייתה עצומה ואף לגיון לא הסכים לנטוש אותו לטובת לפידוס החלש.
כתוצאה, לפידוס גורש פומבית מן הטריומווירט בידי אוקטביאנוס.
אולם עקב היוקרה שהוא עדיין החזיק ומתוקף תפקידו כפונטיפקס מקסימוס (כוהן גדול), אוקטביאנוס לא יכול היה להרשות לעצמו להרוג אותו, בלי לשלם על כך מחיר פוליטי כבד.
לכן אוקטביאנוס השאיר אותו בחיים, נתן לו להמשיך לכהן בתפקידו ככוהן גדול ולבסוף נתן לו לחזור לרומא ולחיות את חיו שם כאזרח רומי פרטי.
לאחר ההדחה שלו לפידוס כבר לא היווה גורם משמעותי בפוליטיקה הרומית ומזמן זה ועד מותו בשנת 13 או 12 לפנה"ס לא שׂחק עוד תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים של רומא.
לאחר גירוש לפידוס מן התמונה הפוליטית, שני כוחות נשארו לשלוט על רומא: אוקטביאנוס ואנטוניוס.
לשניהם היה עבר רצוף בקונפליקטים וכתוצאה מכך הם תיעבו אחד את השני.
לאחר הסכם ברונדיסיום, אנטוניוס העתיק את מקום מגוריו לאלכסנדריה שבמצרים, שם הוא מיקד את עיקר מרצו וייסד בסיס כוח בפרובינקיות המזרחיות של רומא.
בנוסף הוא התחיל רומן פומבי עם מלכת מצרים, קלאופטרה השביעית, שידוך זה עמה נתן לאנטוניוס כח כלכלי ואסטרטגי חזק ואף היא ילדה לו שני ילדים.
אולם, רשמית הוא היה עדיין נשוי לאוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס, ואוקטביאנוס עצמו היה נשוי לקלודיה פולכרה, בתו המאומצת של אנטוניוס.
קשרי נישואין אלו נרקמו על מנת להקל על המתח ביניהם אך למעשה השיגו את ההשפעה ההפוכה.
בשנת 32 לפניה"ס אנטוניוס התגרש רשמית מאשתו בפומבי.
מערכת היחסים הפומבית של אנטוניוס, אשר היה אזרח רומי ונציג הרפובליקה, עם קלאופטרה, המלכה האבסולוטית של מצרים, נתקלה בביקורת קשה ברומא.
את הביקורת הזו אוקטביאנוס התחיל לעודד וללבות במטרה להסיט את רגשות הציבור לגמרי כנגד אנטוניוס.
בינתיים אנטוניוס בזבז את מרצו במלחמה בפרתים.
הוא קיווה שניצחון גדול כנגד האויב שניצח את מרקוס ליקיניוס קראסוס, יביא לו תהילה צבאית וכך הוא יוכל לטעון כי הוא יורשו האמיתי של יוליוס קיסר, אך בסופו של דבר נכשל במטרותיו, הסתבך והובס לגמרי.
בשנת 32 לפנה"ס, אוקטביאנוס הצליח להניח את ידיו, בצורה בלתי חוקית, על צוואתו של אנטוניוס וחשף אותה בפני הציבור הרומי.
בצוואתו, אנטוניוס הוריש את כל רכושו לשני ילדיו מקלאופטרה.
כמו כן הוא הורה לקבור את גופתו באלכסנדריה ולא ברומא.
גילוי מרעיש זה גרם לזעזוע עמוק בציבור הרומי ולהפיכתו הרשמית של אנטוניוס לאויב הרפובליקה, בעיני דעת הקהל.
מהלך זה איפשר לאוקטביאנוס להשיג את תמיכת הסנאט ולהכריז על מלחמה על מצרים וקלאופטרה, כשבפועל המלחמה הייתה נגד אנטוניוס.
הכרזת המלחמה נגד מצרים איפשרה לאוקטביאנוס להציג אותה בתור מלחמת מגן כנגד אויבי הרפובליקה ולא בתור מלחמת האזרחים שהיא הייתה בפועל.
אוקטביאנוס, ציווה על אגריפה לצאת ללוחמה זו מכיוון שידע שהוא איש צבא יותר טוב ממנו.
בקרב זה אנטוניוס איבד חלק נכבד מצבאו ומהצי הימי והפסיד במערכה זו, חייליו של אנטוניוס נכנעו לאוקטביאנוס והוא בתמורה הציע להם תנאים טובים והמשיך לרדוף את אויביו למצרים.
כוחותיו של אוקטביאנוס ניצחו את הכוחות המשותפים של אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, ביוון, בספטמבר 31 לפניה"ס.
הזוג ברח חזרה לאלכסנדריה, שם התבצר ולבסוף הם התאבדו, לאחר שסולק אנטוניוס מן הדרך, לא נותר מי שיכל למנוע מאוקטביאנוס להפוך לשליטה היחיד של רומא ולייסד את שלטון הפרינקיפאט.
הטריומפים של קיסר (באיטלקית: I Trionfi di Cesare) הם סדרה של תשעה ציורים גדולים, פרי יצירתו של אמן הרנסאנס אנדראה מנטניה מן השנים 1484–1492. הם צוירו עבור ארמון הדוכסים מבית גונזגה במנטובה ונמצאים החל מן המחצית הראשונה של המאה ה-16 בארמון המפטון קורט בלונדון.
ציורים אלה היו הניסיון הראשון והמוצלח ביותר להחיות את ציור הטריומפים מרומא הקדומה.
נושאי היצירות הם בעיקר הטריומפים לכבוד ניצחונו של יוליוס קיסר במלחמת גאליה.
התמונות נודעו עוד בחייו של מנטניה בתור יצירתו המושלמת ביותר והן נשארו הייצוג החזותי השלם ביותר של מצעד ניצחון רומי מאז ומעולם.
הן ציורי הרנסאנס הגדולים ביותר בממדיהם שמחוץ לאיטליה.
ה"טריומפים" נרכשו בשנת 1629 על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והם בימינו חלק מן האוסף המלכותי שבארמון המפטון קורט בלונדון רבתי.
במקורם מצוירות בסביבה השברירית של טמפרת ביצים על קנבס, התמונות עברו לאורך מאות השנים שחזורים ושיפוצים חוזרים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעה רסטורציה זהירה של כל השכבות הקיימות פרט לשביעית על מנת לגלות את העבודה המקורית.
אף על פי שבימינו הן שרדו יותר כצל למה שהיו ציוריו המקוריים של מנטניה מן המאה ה-16, עדיין בכוחם להעביר לצופה רושם עז של האפוס ההיסטורי.
כפי שהתבטא אנתוני בלאנט, שהשגיח על שיקום היצירה בתוקף תפקידו כ"מפקח של ציורי המלכה":"ה"טריומפים" הם אולי שרידים אך הם מן הסוג האציל, כאצילותם של אותם הרומאים הקדומים שמנטניה העריצם כל כך עמוקות".
מבקר האמנות טום לובוק כינה את הסדרה "סינופסיס של אמנות הרנסאנס בשירות השלטון הממלכתי - הם נושאים תחושה עזה של תהלוכה איתנה - המרשימה את המתבונן בכמות בלתי נדלית של כוח ושלל"
הסדרה מתארת את יוליוס קיסר החוזר במרכבת הניצחון שלו ממסעותיו הצבאיים המוצלחים, בתהלוכה של חיילים רומאים, נושאי דגלים, נגנים ושלל מלחמה הכולל מגוון רב של כלי נשק, פסלים, כדי זהב, בעלי-חיים אקזוטיים ושבויים.
הציורים מנציחים שתיים ממלחמותיו הגדולות של קיסר - ניצחונו על הגאלים והכיבוש מחדש של פונטוס באסיה הקטנה.
מנטניה שאב השראה מהתאורים הכתובים של מצעדי הניצחון של יוליוס קיסר ברומא וכן מהחפצים הרומאים העתיקים שנמצאו באוסף השליט של מנטובה.
בסך הכל התמונות מכסות שטח של מעל 70 מטר מרובע.
הן צוירו בטמפרה, בעזרת חלמון ביצים ודבק המחזיק את הפיגמנט.
"הטריומפים של קיסר" צוירו תחילה בשנים 1484–1492 ונועדו לארמון הדוכסים במנטובה, לפי הזמנתו של המרקיז פדריקו הראשון לבית גונזאגה (שנפטר ב-1484), או, אולי יותר נכון, של בנו, פרנצ'סקו השני לבית גונזאגה.
הפרויקט השאפתני להחיות את אמנות ציורי הטריומפים מימי רומא הקדומה נולד בחצר של פרנצ'סקו השני גונזאגה, המרקיז הצעיר של מנטובה, שכונה על ידי המשורר ארקולה סטרוצי "קיסר החדש", משום מעשיו המלחמתיים.
אנדראה מנטניה שעבד בתור צייר החצר במנטובה עוד משנת 1460 הקדיש את עצמו בלהט לפרויקט לפחות משלהי שנת 1486. הוא גילה עניין רב כלפי התרבות הקלאסית ולהחייתו בתקופה המודרנית עוד משנות צעירותו בפדובה, עיר שבה חוגי המלומדים ההומניסטים הירבו לעסוק בחקר האפיגרפים והממצאים העתיקים האחרים ובאסיפתם.
באותה שנה, 1486, סילבסטרו קלנדרה הודיע למרקיז פרנצ'סקו שארקולה הראשון לבית אסטה, דוכס פרארה, ביקש לראות את ה"טריומפים" אותם מצייר המאסטרו מנטנייה, מה שמאפשר להבין כי הפרויקט היה כבר בעיצומו ומספיק מפורסם.
לא יודעים בדיוק לאיזה מקום בארמון הדוכס נועדו הציורים, אולי בחדר סמוך ל"קאמרה דלי ספוזי" (Camera degli Sposi - חדר הנשואים)
העבודה על הפרויקט התמשכה למשך זמן ארוך, עם כמה הפסקות, כמו הציורים (שאבדו) שנועדו לארמון במרמירולו ומסע לרומא בשנים 1488–1490. לקראת אותו מסע כנראה מספר תמונות היו כבר מוכנות, מפני שהצייר המליץ למרקיז לשמרם.
ב-1492 הציורים לא הושלמו כולם ורק ב-1501 נחשפו בפומבי, בחלקם, לרגל מופע עם קומדיות עתיקות, שבהם שישה מן ה"טירומפי" שימשו כרקע בתפאורה.
הסיום המאולץ של הפרויקט התרחש בשנת 1505, זמן קצר לפני מות האמן:מן הציור העשירי שכונה "הסנאטורים" קיים רק רישום להכנת הציור.
מקרנובה וולטוריו "De re militari".
תהליך יצירת התמונות נמשך שנים תוך עבודה מדוקדקת מאוד, שדרשה רישומים מכינים רבים.
על פי הרישומים הללו נוצרו תחריטים רבים שידעו תפוצה גדולה ופרסמו על מחזור התמונות בכל רחבי אירופה.
במנטובה, אחרי מותו של מנטניה
תיכף אחרי מותו של האמן, החליט פרנצ'סקו השני להציב את התמונות בגלריה ארוכה שבארמון סן סבסטיאנו, שבנייתו הסתיים זה עתה בשנת 1506.הציורים מוסגרו ככל הנראה בעזרת עמודונים מגולפים ומוזהבים, מהם נשמרו דגמים אחדים בארמון הדוכסים.
סדרת הציורים הפכה תוך זמן קצר לאחד האוצרות הנערצים ביותר של העיר, יעד מבוקש על ידי שגרירים ואורחים שהזדמנו במנטובה.
בשנת 1626 שבעה מביניהם הועברו לארמון הדוכס, יחד עם שתי תמונות מאת לורנצו קוסטה.
וזארי שראה אותם הגדירם כ"יצירה הטובה ביותר של מנטניה".
ה"טריומפי" עוררו השראה באמנים אחרים, כמו הנס הולביין הבן שיצר בשנים 1517–1519
העתק שלהם, שאבד מאוחר יותר, בשביל בית הרטנשטיין בלוצרן.
גם רובנס צייר "טריומפו" רומאי דומה הנשמר עד היום בגלריה הלאומית בלונדון.
פעמים חוזרות שימשו הטריומפי לתפאורה בחגיגות מפוארות רשמיות.
בשנת 1629 ה"טירומפי" יחד עם תמונות מן המפורסמות ביותר שבאוסף גונזאגה נקנו על ידי מלך אנגליה, צ'ארלס הראשון.
הוא העביר אותם ללונדון ולפחות משנת 1649 הם הוצגו בארמון המלכותי המפטון קורט, בו נמצאים עד ימינו.
אחרי מות המלך, להבדיל מציורים אחרים רבים וטובים, אוליבר קרומוול שהיה מודע לפרסום הרב של היצירות האלה, סירב למכור אותן.
אולם מצב שימורם הכללי היה ירוד, בחלקם ירוד מאוד.
אחרי 1690 הם עברו לאורך הזמן ניסיונות שיקום שנתגלו כלא אדקוואטים ומזיקים.
אחרי ההחלטה האומללה להטביען בשעוות פראפין, הן דעכו לחלוטין.
מספר אמנים, כמו לואי לאגר במאה ה-18 העזו אף לשפצם ולציירם מחדש.
ניסיונות נוספים מודרניים, של ר.
נורת' בשנים 1931–1934 לשקם את התמונות, שמו קץ לדעיכת הצבעים אך החמירו עיוותם של הצבעים המקוריים.
עבודת רסטורציה מוצלחת יותר בעזרת שיטות חדישות בוצעה בשנים 1962–1974 על ידי ג'ון ברילי תחת השגחתו של אנתוני בלאנט.
לא נגעו לעומת זאת בציור "השבויים" שכוסה לחלוטין במאה ה-17 בציורים אחרים.
אף על פי שהתמונות המשוקמות המוצגות בימינו באורנג'רי בהמפטון קורט הן כעת רק קצת יותר מהצל של עצמן, ולא ניתנות כלל לשיקום נוסף, עדיין מאפשרות לדמיין על צורתם המקורית.
משום מצבם קודם לכן, לא היה מפתיע שחוקרים קודמים של יצירות מנטניה לא העניקו להן תשומת לב רבה.
תשע התמונות של "הטריומפים" הם:
מוזיקאים ונושאי דגלים (Musici e portainsegne)
מן התמונה העשירית "הסנטורים" (Senatori) נותר רק רישום מקורי של האמן, הנשמר באוסף הגרפיקה של מוזיאון אלברטינה בווינה.
הטריטוריה של קומורו הייתה טריטוריה מעבר לים של צרפת משנת 1946 בה היא הופרדה מקולוניית מדגסקר ועד 1974 בה היא קיבלה עצמאות מצרפת.
הטריטוריה של קומורו הורכבה מ-4 איים במצר מוזמביק בארכיפלג קומורו ומשנת 1946 ועד 1958 הייתה חלק מאיחוד צרפת במסגרת הרפובליקה הצרפתית הרביעית ולאחר מכן חלק מהקהילה הצרפתית (Communauté française) במסגרת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
שלושה איים (גראנד קומור, אנג'ואן ומוהֶלי) הופכים לרפובליקה הפדרלית-אסלאמית של איי קומורו שבהמשך הופכת לאיחוד איי קומורו ואי אחד מיוט נשאר בסטטוס של טריטוריה מעבר לים של צרפת שבהמשך משתמש במחוז מעבר לים.
משנת 1914 איי קומורו הוכפפו תחת המושל הצרפתי של מדגסקר כחלק מהאימפריה הקולוניאלית של צרפת.
ב-1946 כחלק ממעבר של צרפת לרפובליקה הרביעית האימפריה הקולוניאלית הפכה לאיחוד ובמסגרתו השלטון על ארכיפלג קומורו נותק מהשלטון במדגסקר והארכיפלג קיבל סטטוס של טריטוריה צרפתית מעבר לים שבירתה בעיר דזאודזי שבאי מיוט.
ב-1958 במסגרת המעבר לרפובליקה החמישית כל שטח חסות צרפתי קבל את האפשרות להצביע המשאל עם הם להמשיך להיות חלק מצרפת או לא.
תושבי האי הצביעו במשאל עם בעד השארות תחת שלטון צרפתי.
ב-1961, שנה לאחר שמדגסקר קיבלה בעצמאות, קיבלה קומורו אוטונומיה שהורחבה ב-1968.
בעקבות זאת ב-3 ביולי 1975 קיבל הפרלמנט הצרפתי החלטה שמשאירה את מיוט בשלטון צרפתי וב-6 ביולי 1975 הכריזה קומורו על עצמאותה, ובראש המדינה החדשה עמד הנשיא אחמד עבדאללה.
צרפת הכירה בעצמאותה של קומורו בשלושת האיים גראנד קומור, אנג'ואן ומוהלי, ובעקבות תוצאות משאל העם החוזר במיוט היא לא הכירה באי מיוט כחלק מהמדינה החדשה.
השלטון החדש של קומורו לא קיבל את ההחלטה הצרפתית ועד היום תובעת את האי מיוט מצרפת לפי תוצאות משאל העם הראשון משנת 1974. החלטה 376 של מועצת הביטחון של האו"ם מה-17 באוקטובר 1975 הכירה במדינה החדשה כחברה באו"ם ברוב של 14 מול 0 מתנגדים, צרפת לא השתתפה בהצבעה.
לאחר פרוץ המהפכה הרומנית (1989) רומנים רבים נהרגו ואחרים נפצעו והאחריות הוטלה בתקשורת על ה"טרוריסטים".
הראשון שהטיל אחריות על מעשי האלימות על ה"טרוריסטים" היה ניקולאה צ'אושסקו, שהאשים ב"פעולות טרוריסטיות" את הסוכנויות הזרות.
מי שהיו מעורבים במאורעות התקופה ומי שחקרו את הנושאים נוטים להצביע על הזהויות הבאות של הטרוריסטים:
סוכנים זרים שהגיעו מברית המועצות או מארצות ערב או ממדינות אירופאיות אחרות.
סוכנים אלה התארגנו ופעלו לפני ובעת המהפכה במטרה לגרום לאנדרלמוסיה, מלחמת אזרחים, שתצדיק התערבות צבאית חיצונית ואפילו סיפוח חלקים של רומניה למדינות אחרות.
תומכי משטרו של צ'אושסקו, שיכלו להיות:
יחידות קומנדו שהוכנו מראש למטרה זו.
נטען שחיילים ביחידות כאלה נעצרו במהלך המהפכה והם טענו ש"מקצועם הוא מוות" או ש"מוכנים למות למען צ'אושסקו" או ש"לחמו כי שילמו להם טוב".
פעילים ערבים שקיבלו הכשרה צבאית ברומניה או שכירי חרב, שצ'אושסקו שילם להם, כדי להבטיח את ביטחונו.
לוחמים חופשיים (franc-tireur) מבודדים, שירו כדי לייצור פאניקה עד שצ'אושסקו יחזור לשלטון.
אנשי משטרה או סקוריטטה שלא היו מוכנים להצטרף למהפכה או לסגת לקסרקטינים או להיכנע.
אליהם הצטרפו קציני משטרה וסקוריטטה בדימוס, שגויסו וירו מתוך הדירות שלהם.
אנשי צבא וסקוריטטה, שפעלו לפקודת השלטונות החדשים (יון איליאסקו והגנרלים), כדי לחסל קיצוניים אנטי-קומוניסטים או כדי לייצור רושם של מאבק קשה עם אויב חזק ונסתר.
הם גם השתמשו במדמי ירי.
אזרחים ואנשי צבא חמושים שירו במטרות פיקטיביות או שגויות או שבגלל טעויות במידע התעמתו בינם ובין עצמם.
לפחות בחלק מהמקרים מדובר בפגיעה כתוצאה מזיהוי שגוי (ירי דו-צדדי).
בלילה שבין 22 - 23 בדצמבר הקריין של הטלוויזיה הרומנית הכריז שמשאיות עמוסות בטרוריסטים עומדות להסתער על שדה התעופה באוטופן וקרא להתערבות.
82 חיילים מקמפינה נשלחו לחזק את הגנת שדה תעופה, אך המשאיות בהן הגיעו התקבלו באש, שהביאה למותם של 40 חיילים צעירים ותפיסתם כ"שבויים" של יתר החיילים - הם זוהו בטעות כ"טרוריסטים" הבאים להסתער על המקום.
מקרים דומים התרחשו במקומות נוספים.
במהלך המאורעות נעצרו 1425 חשודים בטרוריזם, מתוכם 820 אנשי צבא, 520 אזרחים ו-25 אזרחים זרים.
כל העצורים שוחררו לבסוף ללא אישום.
היו חשודים שנהרגו - הם נחשדו בגלל היותם שזופים במיוחד או בעלי מבנה אתלטי או שהחזיקו בנשק, שקיבלו מהשלטונות החדשים.
על גופות אלה נכתבה המילה "טרוריסט" ובחלקן התעללו.
חרף חקירות רבות של גורמים רבים עד עתה (2017) לא נמצאה שום הוכחה לקיומם של הטרוריסטים.
הטריטוריות של ארצות הברית הן יחידות מינהליות תת-לאומיות שמפוקחות ישירות בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
שלא כמו במדינות ארצות הברית ושבטים אינדיאניים, שיש להם ריבונות לצד הממשלה הפדרלית, רק לטריטוריה אחת יש ריבונות.
השטחים מסווגים בין אם הם "משולבים" (או "מאוחדים" כלומר, חלק מארצות הברית) ובין אם יש להם ממשלה "מאורגנת" על ידי חוק אורגני שהועבר על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
נכון לשנת 2018 יש לארצות הברית שישה-עשר שטחים ב, בדרום האוקיינוס השקט, ובחלק המערבי של צפון האוקיינוס השקט.
חמישה מהם מאוכלסים בתושבי קבע ומסווגים כשטחים "בלתי משולבים".
אחד-עשר האחרים הם איים קטנים, אטולים, ושוניות ללא אוכלוסייה ילידה או קבועה.
מבין האחד-עשר המוזכרים לעיל, רק אחד מסווג כשטח "משולב".
בשלבי ההקמה של ארצות הברית הוגדרו שטחים מיושבים כמאורגנים (בעלי מוסדות ממשל, שיפוט ואכיפה) ומאוחדים עם ארצות הברית של אמריקה, לפני שהוגדרו כמדינה.
ישויות אלה יכלו להישאר במצב של טריטוריה מאורגנת מאוחדת בין עשרות שנים לשנים ספורות, בטרם חולקו או התקבלו כמדינות.
הטריאנלה של מילאנו היא תערוכה בינלאומית לאדריכלות ולעיצוב תעשייתי, הנערכת מדי שלוש שנים בעיר מילאנו שבאיטליה.
התערוכה נוסדה בשנת 1923 כביאנלה (תערוכה הנערכת מדי שנתיים) על ידי המוסד הגבוה לתעשיות אמנותיות .
היא התקיימה בתחילה בווילה המלכותית בעיר מונצה, פרבר של מילאנו.
החל ב-1933 התקיימה התערוכה בפלאצו דל ארטה במילאנו ואז הוכרה לראשונה על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות.
מאז 1933 נערכת התערוכה כטריאנלה, ובפועל חלו הפסקות ארוכות יותר בין חלק מן התערוכות.
התערוכה השביעית התקיימה ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
לאחר הפסקה של שבע שנים עקב המלחמה נערכה התערוכה במילאנו שוב ב-1947. הפסקה ארוכה נוספת בקיומה חלה בין 1996 ל-2016.
במשך השנים נע משך התערוכה בין חודשיים לשישה חודשים.
בין היוצרים אשר הציגו את עבודותיהם בתערוכה נמנו לה קורבוזיה, פרנק לויד רייט, פבלו פיקאסו, פרנק גרי ורנצו פיאנו.
הטרור: כיצד יוכל המערב לנצח הוא ספר משנת 1987 מאת בנימין נתניהו, אז שגריר ישראל באו"ם.
בספרו הציג נתניהו את משנתו המדינית בסוגיית המלחמה בטרור.
בספר מבחר מאמרים בנושא הטרור, והוא מבוסס על דיוני חברי הוועדה השנייה, שנערכה בוושינגטון ב-1984, שמטרתה הייתה לעורר את דעת הקהל על הצורך במדיניות משותפת נגד הטרור: האיום והאתגר, טרור וטוטליטריות, הטרור והעולם המוסלמי, הרשת הבינלאומית, הטרור וכלי התקשורת, היסודות המשפטיים למלחמה בטרור, המערכה מבית והמערכה הגלובאלית.
בספר מנתח נתניהו את הגילויים של הטרור.
הוא חושף את שורשיה ושיטות פעולותיה של רשת הטרור של האסלאם הפונדמנטליסטי, ומציע דרכים להדוף את גלי הטרור המופנים כלפי מדינות המערב, וביתר שאת כלפי מדינת ישראל.
לטענת מחברו, הספר מפריך את הגישה שלפיה "טרוריסט בעיניו של אדם אחד הוא לוחם חופש בעיניו של אחר".
הוא מבהיר את ההבדל היסודי בין טרור לבין כל סוג אחר של לוחמה.
בספר נשמעת ביקורת ישראלית על חוסר הפעילות של הקהילה הבינלאומית לנקוט עמדה ברורה נגד הטרור והשלכותיו ועל החוסר באמנה בינלאומית המגדירה טרור.
לטענת נתניהו, לא זו בלבד שהאמנות לא החלישו את פעילות הטרור אלא אף חיזקו והעצימו אותו.
ארגוני הטרור זכו להשגת יעדים פוליטיים ותמיכה מצידן של מדינות המספקות חסות וכלי נשק, ככתוב: "היו ממשלות, שביקשו לזכות בחסינות מצד הטרוריסטים על ידי קשירת עסקאות עמם.
אף אחד מהסדרים אלה לא החזיק מעמד.
אלה שסמכו עליהם יצאו מושפלים ומוחלשים.".
נתניהו שם דגש בספרו על חשיבותה של אמנה בינלאומית אחת, בעלת הגדרה אחת למעשי טרור, אשר תחייב את כלל המדינות לחתום עליה ותהיה בבחינת Pacta sunt servanda .
אמנה זו תחזק את רוחן של מדינות קטנות יותר לצאת באופן רשמי נגד הטרור ובאופן ממשי תתמרץ מדינות לפעול נגד הטרור.
בנוסף, הוא מציע את האפשרות להקים ארגון בין-לאומי שיפעל נגד הטרור ויהיו לו ארבעה תפקידים עיקריים:
הגנה על מתקנים ונתיבי הובלה
פעולה מדינית נגד מדינות שיוזמות ומטפחות טרור.
ברי כי ביקורת מצד אישיות פוליטית תשפיע על האופן שבו הוא יתייחס לאירועים בעתיד.
בספר מתווה נתניהו את מה שכינה שר החוץ האמריקני, ג'ורג' שולץ, "דוקטרינת נתניהו" למלחמה בטרור הבינלאומי.
הספר הוקדש "להוריי, צילה ובנציון נתניהו, שלימדונו אומץ לב מהו".
על פי שער הספר, כל התמלוגים ממכירתו ייועדו ל"מכון יונתן לחקר הטרור הבינלאומי" בוושינגטון.
הטריטוריה מדרום לנהר אוהיו, הידועה יותר בשם הטריטוריה הדרום-מערבית, הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-26 במאי 1790 עד 1 ביוני 1796, אז התקבלה לארצות הברית כמדינת טנסי.
הטריטוריה הדרום-מערבית הוקמה על ידי פקודת דרום-מערב מאדמות של מחוז וושינגטון שנמסרו לממשלה הפדרלית של ארצות הברית על ידי קרוליינה הצפונית.
המושל הבודד של הטריטוריה היה ויליאם בלאנט.
הקמת הטריטוריה הדרום-מערבית באה בעקבות שורה של מאמצים של תושבי קרוליינה הצפונית הטרנס-אפלצ'יים להקים ישות פוליטית נפרדת, בתחילה עם אגודת וואטאוגה, ואחר כך עם מדינת פרנקלין הכושלת.
קרוליינה הצפונית ויתרה על אדמות אלו באפריל 1790 כתשלום חובות לממשלה הפדרלית.
תושבי הטריטוריה בירכו על הוויתור, מתוך אמונה שהממשלה הפדרלית תספק הגנה טובה יותר מפני פעולות האיבה האינדיאניות.
עם זאת, הממשל הפדרלי הקדיש תשומת לב מועטה יחסית לטריטוריה, והגביר את רצונם של תושביה למדינה מלאה.
יחד עם בלאנט, מספר אנשים שמילאו תפקידים בולטים בתחילת ההיסטוריה של טנסי שירתו בממשל של הטריטוריה הדרום-מערבית.
אלה כללו את ג'ון סווייר, ג'יימס רוברטסון, גריפית' רתרפורד, ג'יימס ווינצ'סטר, ארצ'יבלד רואן, ג'ון מק'ניירי, ג'וזף מקמין ואנדרו ג'קסון.
במהלך התקופה הקולוניאלית, השטח שהפך לטריטוריה הדרום-מערבית הייתה חלק מהתביעה של קרוליינה הצפונית.
הרי בלו רידג', המתנשאים לאורך הגבול המודרני בין טנסי לקרוליינה הצפונית, מנעו מקרוליינה הצפונית לגלות כל עניין מתמשך בשטח.
בתחילה הסחר, העניין הפוליטי וההתיישבות הגיעו בעיקר מווירג'יניה וקרוליינה הדרומית, אם כי פליטים מהתקוממות הרגולטורים החלו להגיע מקרוליינה הצפונית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18.
אגודת וואטאוגה הייתה ממשלה אוטונומית למחצה שנוצרה בשנת 1772 על ידי מתיישבי גבול שחיו לאורך נהר וואטאוגה באזור שהוא היום אליזבתטון, טנסי.
המושבה הוקמה על קרקע בבעלות צ'רוקי, שבה ניהלו המתיישבים וואטאוגה ונוליצקי משא ומתן על חוזה חכירה ל-10 שנים ישירות עם האינדיאנים.
מבצר וואטאוגה הוקם על נהר וואטאוגה בשיקמור שולס כמרכז סחר של ההתיישבויות.
במרץ 1775, ספסרי קרקעות ושופט מקרוליינה הצפונית, ריצ'רד הנדרסון, נפגש עם יותר מ-1,200 צ'רוקי בשקמור שולס.
במפגש נכללו מנהיגי צ'רוקי כמו אטאקולאקולה, אוקונוסטוטה ודראגינג קאנו.
הפגישה הניבה את "הסכם השקמה", שבו רכש הנדרסון מהצ'רוקי את כל הקרקעות שנמצאות מדרום לנהר אוהיו ושוכנת בין נהר קמברלנד, הרי קמברלנד ונהר קנטקי.
אדמה זו, שהקיפה בערך 20 מיליון דונם (80,000 קמ"ר), נודעה בשם רכישת טרנסילבניה.
נמצא כי עסקת הקרקע של הנדרסון מפרה את החוק של קרוליינה הצפונית ווירג'יניה, כמו גם את ההכרזה המלכותית משנת 1763, שאסרה על רכישה פרטית של קרקעות אינדיאניות.
גם קרוליינה הצפונית וגם וירג'יניה ראו בהתנחלויות הטרנס-אפלאצ'יות בלתי חוקיות, וסירבו לספח אותן.
אף על פי כן, עם תחילתה של מלחמת העצמאות האמריקאית ב-1776, המתיישבים, שתמכו במרץ בעניין הפטריוטי, התארגנו ב"מחוז וושינגטון" והקימו ועדת הגנה לשלוט בו.
ביולי 1776, דראגינג קאנו והפלג של הצ'רוקי שהתנגדו לרכישת טרנסילבניה (שמאוחר יותר נקראה צ'יקמאוג'ס) יישרו קו עם הבריטים ופתחו בפלישה ליישובי וואטאוגה, כשהם מכוונים למבצר וואטאוגה באליזבתטאון המודרנית ואיטון'ס ליד קינגספורט המודרנית.
לאחר שהמתיישבים סיכלו את ההתקפות, קרוליינה הצפונית הסכימה לספח את ההתיישבויות כמחוז וושינגטון.
בספטמבר 1780, קבוצה גדולה של מתיישבים טרנס-אפלאצ'יים, בראשות ויליאם קמפבל, ג'ון סווייר ואייזק שלבי, התאספה בשיקמור שולס בתגובה לאיום בריטי לתקוף יישובי גבול.
הידועים כאנשי אוברמאונטיין, המתיישבים צעדו על פני ההרים לקרוליינה הדרומית, שם הם התמודדו והביסו כוח לויאליסטים בראשות פטריק פרגוסון בקרב על הר המלכים.
אנשי אוברמאונטיין ישתתפו גם בקרב על מסגרוב מיל ובקרב קאופנס.
ב-1784 ויתרה קרוליינה הצפונית על השליטה בהתיישבויות אוברמאונטיין בעקבות הצבעה חריפה.
הוויתור בוטל מאוחר יותר באותה שנה, אך לא לפני שחלק מהמתיישבים ארגנו את מדינת פרנקלין, שביקשה להקים מדינה.
ג'ון סווייר מונה למושל והאזור החל לפעול כמדינה עצמאית שאינה מוכרת על ידי הקונגרס של הקונפדרציה.
מתיישבי אוברמאונטיין רבים, בראשות ג'ון טיפטון, נשארו נאמנים לקרוליינה הצפונית, ולעיתים קרובות הסתכסכו עם הפרנקליניטים.
בעקבות תבוסתו של טיפטון על סווייר ב"קרב פרנקלין" בתחילת 1788, ירדה תנועת מדינת פרנקלין.
הפרנקליניטים הסכימו להצטרף מחדש לקרוליינה הצפונית עד תחילת 1789.
קרוליינה הצפונית אישרה את חוקת ארצות הברית ב-21 בנובמבר 1789. ב-22 בדצמבר הצביע בית המחוקקים של המדינה לוותר על יישובי אוברמאונטיין כתשלום התחייבויותיו לממשלה הפדרלית החדשה.
הקונגרס קיבל את הוויתור במהלך הישיבה הראשונה שלו ב-2 באפריל 1790, כאשר הוא העביר "חוק לקבל ויתור על התביעות של מדינת קרוליינה הצפונית למחוז מסוים בטריטוריה המערבית".
ב-26 במאי 1790, הקונגרס העביר חוק המארגן את הוויתור החדש כ"טריטוריה של ארצות הברית מדרום לנהר אוהיו", שהורכבה מטנסי המודרנית, למעט שינויי גבול מינוריים מאוחרים יותר.
עם זאת, רוב השטח החדש היה בשליטה אינדיאנית, כאשר המינהל הטריטוריאלי כיסה בתחילה שני אזורים לא קשורים — מחוז וושינגטון שממוקם כעת בצפון מזרח טנסי, ומחוז מרו סביב נאשוויל.
החוק גם מיזג את משרד המושל הטריטוריאלי עם משרד המפקח לענייני האינדיאנים עבור המחלקה הדרומית.
הטריטוריה החדשה נשלטה בעיקר על פי אותן הוראות כמו פקודת צפון-מערב, חוק משנת 1787 שנחקק ליצירת הטריטוריה הצפון-מערבית מצפון לנהר אוהיו.
עם זאת, ההוראה של פקודת צפון-מערב האוסרת עבדות לא הוחלה על הטריטוריה הדרום-מערבית.
יחד עם כללי הממשל, הפקודה התוותה צעדים שהטריטוריה יכולה לנקוט כדי התלקבל לאיחוד.
הצעד הראשון כלל ארגון של ממשלה טריטוריאלית.
השלב הבא, שיתרחש כאשר בטריטוריה יהיו לפחות 5,000 גברים בוגרים, היה ארגון בית מחוקקים טריטוריאלי, עם בית תחתון שנבחר עממי ובית עליון שימנה הנשיא.
השלב האחרון, שיתקיים כאשר השטח ימנה 60,000 תושבים לפחות, היה כתיבת חוקת מדינה ובחירה בממשלת מדינה, ואז הטריטוריה תתקבל לאיחוד.
כמה מועמדים הוצעו לתפקיד מושל הטריטוריה החדשה.
ויליאם בלאונט (1749 – 1800), ציר ועידת החוקה ומחוקק מדינה לשעבר אשר דגל במטרותיהם של מתיישבים מערביים, נתמך על ידי פוליטיקאים מרכזיים בקרוליינה הצפונית כמו יו ויליאמסון, טימותי בלאדוורת', ג'ון ב' אש ובנג'מין הוקינס.
לבלואנט, ספקולנט קרקעות אגרסיבי, היו אחזקות קרקע נרחבות בטריטוריה החדשה.
פטריק הנרי מווירג'יניה קרא לחברו, הגנרל ג'וזף מרטין, להתמנות למושל.
קבוצה קטנה של פרנקלינים לשעבר התכנסה בגרינוויל כדי לדחוף למינוי ג'ון סווייר.
ב-8 ביוני 1790, הנשיא ג'ורג' וושינגטון בחר בבלואנט כמושל החדש של השטח.
הוא גם מינה את דניאל סמית' (1748 – 1818) למזכיר הטריטוריה, ומינה שניים משלושת השופטים של הטריטוריה, ג'ון מקניירי ודייוויד קמפבל (ג'וזף אנדרסון ייבחר בסופו של דבר כשופט השלישי).
ג'ון סווייר מונה לבריגדיר גנרל של המיליציה של מחוז וושינגטון, וג'יימס רוברטסון מונה לבריגדיר גנרל של המיליציה של מחוז מרו.
בספטמבר 1790, בלאנט ביקר בוושינגטון במאונט ורנון, והושבע על ידי שופט בית המשפט העליון ג'יימס איירדל.
לאחר מכן הוא עבר לטריטוריה החדשה, שם הקים בירה זמנית ברוקי מאונט, ביתו של ויליאם קוב במחוז סאליבן.
הוא גייס את המוציא לאור של קרוליינה הצפונית, ג'ורג' רולסטון, כדי להקים עיתון, "נוקסוויל גאזט" (שפורסם בתחילה ברוג'רסוויל).
הוא בילה את רוב אוקטובר ונובמבר במתן מינויים לתפקידי מינהל ומיליציות ברמה נמוכה יותר.
בדצמבר הוא ערך את המסע המסוכן על פני השטח האינדיאני למחוז מרו, שם גם קבע פגישות, לפני שחזר לרוקי מאונט עד סוף השנה.
בלאונט רצה בתחילה שהבירה הטריטוריאלית הקבועה תהיה ממוקמת במפגש הנהרות קלינץ' וטנסי (בקרבת קינגסטון המודרנית), שם היו לו תביעות קרקע נרחבות, אך לא הצליח לשכנע את שבט הצ'רוקי לוותר על הבעלות על אדמות אלו.
לכן הוא בחר במבצר של ג'יימס ווייט, מוצב שנמצא במעלה הזרם לאורך טנסי.
בשנת 1791, חתנו של וייט, צ'ארלס מקלונג, הכריז על העיר החדשה, ומגרשים נמכרו באוקטובר של אותה שנה.
בלאנט קרא לעיר החדשה "נוקסוויל" על שם הממונה עליו במחלקת המלחמה, הנרי נוקס.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1790, 7 מחוזות בטריטוריה הדרום-מערבית דיווחו על ספירת האוכלוסייה הבאה:
תושבי הטריטוריה הדרום-מערבית בירכו בתחילה על השליטה הפדרלית, מתוך אמונה שהממשלה הפדרלית תספק הגנה טובה יותר מפני אינדיאנים עוינים מאשר הממשלה הרחוקה של קרוליינה הצפונית ממזרח.
עם זאת, הממשלה הפדרלית כבר הייתה ממוקדת יותר בעניינים קריטיים בטריטוריה הצפון-מערבית הישנה.
רוב הקרקעות ב"דרום מערב הישן" היו עדיין או טריטוריה אינדיאנית או שכבר נתבעו על ידי ספקולנטים או מתיישבים, ולפיכך היה מעט כסף להרוויח ממכירת קרקעות.
הנשיא וושינגטון פרסם כרוז האוסר על הפרת הסכם הופוול (שקבע גבולות אינדיאנים), ושר המלחמה נוקס האשים לעיתים קרובות מתיישבים בפלישה לא חוקית לאדמות האינדיאנים.
בלאנט נקרע בעקביות בין פיוס אנשי גבולות זועמים לפיוס הממונים עליו בממשלה הפדרלית.
בקיץ 1791, בלאנט ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון עם הצ'ירוקי באתר העתידי של נוקסוויל.
האמנה הביאה אדמות מדרום לנהר פרנץ' ברוד וממזרח לחלוקה בין הנהר הקטן לנהר טנסי הקטן (בעצם מחוזות קוק, סוויר ובלאונט המודרניים) לשליטת ארצות הברית, והבטיחה את השימוש בטריטוריה בכביש בין וושינגטון למרו.
מחוזות, כמו גם נהר טנסי.
בשנה שלאחר מכן, בלאנט ניהל משא ומתן על הסכם המבהיר את גבולות הקרקע עם שבט הצ'יקסאו, ששלט במה שהוא כיום מערב טנסי.
למרות הסכמים אלו, המשך הפלישה של מתיישבים לאדמות אינדיאניות גרמה לפעולות תגמול, שהגיעו בעיקר מאינדיאנים עוינים של צ'יקמאוגה צ'רוקי וקריק.
הספרדים, ששלטו בפלורידה לאורך חוף מפרץ מקסיקו ועדיין חלקו על גבולותיה הדרומיים של ארצות הברית, חמש עשרה שנים לאחר תום מלחמת העצמאות, עודדו וחימשו את השבטים הדרומיים.
התקפות אלו נמשכו לאורך כל השנים 1792 ו-1793, כאשר יישובי מרו נושאים את נטל הלחימה.
עמדת זיגלר ליד הנדרסונוויל המודרנית נהרסה, ומגני מרו נאלצו להתאסף כדי לסכל פלישה גדולה בעמדת ביוקנן ליד נאשוויל.
למרות חוסר הסבלנות הגובר מצד אנשי הגבול, מזכיר המלחמה נוקס סירב לאשר פלישה לשטח אינדיאני.
בספטמבר 1793, בזמן שבלאונט שהה בפילדלפיה, קבוצה גדולה של פולשים משבט צ'ירוקי גברה על עמדת קאבט ממערב לנוקסוויל, ותכננה לצעוד על נוקסוויל לפני שהכוח הפולש יתמוסס בגלל קרבות פנים בין צ'יפים.
השר הטריטוריאלי דניאל סמית', שהיה ממלא מקום המושל בהיעדרו של בלאנט, זימן את המיליציה והורה על פלישה לשטח צ'רוקי.
גנרל המיליציה סוויר הוביל את המיליציה דרומה והרס כמה כפרים בצ'יקמאוגה.
בעוד שבלאונט תמך בהחלטתו של סמית, הפלישה הכעיסה את נוקס, שסירב לתת שכר לאנשי המיליציה.
בספטמבר 1794, רוברטסון, ללא אישור מנוקס, שיגר כוח אמריקאי רכוב בפיקודו של ג'יימס אור שהרס את העיירות ניקאג'ק ומים זורמים בצ'יקמאוגה.
רוברטסון התפטר מתפקיד הבריגדיר גנרל זמן קצר לאחר מכן.
תבוסתם של שבטי הצפון בקרב פאלן טימברס באוגוסט 1794, השמדת ניקאג'ק ומים זורמים ופתרון סכסוכי הגבול בין ארצות הברית וספרד הביאו לירידה בהתקפות אינדיאנים עוינות.
בנובמבר 1794, בלאנט ניהל משא ומתן על סיום מלחמות צ'רוקי-אמריקאים ב-Tellico Blockhouse, מאחז פדרלי מדרום לנוקסוויל.
מפקד אוכלוסין בקיץ 1791 הראה שאוכלוסיית הטריטוריה מונה 35,691. היו 6,271 גברים לבנים בוגרים חופשיים, יותר מ-5,000 הדרושים לטריטוריה כדי לארגן בית מחוקקים.
בלאנט, לעומת זאת, חיכה עד 1793 כדי לקרוא לבחירות.
האספה התכנסה לראשונה ב-26 באוגוסט 1794 וקראה לנקוט בצעדים מיידיים להשגת מדינה מלאה.
האספה מינתה את ד"ר ג'יימס וייט (לא להתבלבל עם מייסד נוקסוויל) כנציג ללא הצבעה בקונגרס, מה שהפך את הטריטוריה הדרום-מערבית לאחת הטריטוריות הראשונות של ארצות הברית שעשו שימוש בסמכות זו.
מושב מיוחד של האספה ב-29 ביוני 1795, קרא לערוך מפקד אוכלוסין בחודש הבא כדי לקבוע אם אוכלוסיית הטריטוריה הגיעה לסף ה-60,000 הנדרש להקמת מדינה.
המפקד חשף אוכלוסייה של 77,262 תושבים.
לאחר המפקד, הטריטוריה עברה במהירות להקים ממשלת מדינה.
בדצמבר 1795, המחוזות בחרו צירים לוועידה החוקתית של המדינה.
ועידה זו התכנסה בנוקסוויל בינואר 1796, וניסחה חוקת מדינה חדשה.
השם "טנסי", שהיה בשימוש נפוץ מאז 1793 כאשר המזכיר סמית' פרסם את "תיאור קצר של ממשלת טנסי", נבחר כשם החדש למדינה.
פקודת צפון-מערב הייתה מעורפלת לגבי הצעדים האחרונים שיש לנקוט כדי שמדינה תתקבל במלואה לאיחוד, אז מנהיגי טנסי המשיכו לארגן ממשלת מדינה.
ג'ון סווייר נבחר למושל, העצרת הכללית הראשונה של טנסי התכנסה במרץ 1796, ובלאונט הודיע למזכיר המדינה, טימות'י פיקרינג, שהממשלה הטריטוריאלית הופסקה.
עותק של חוקת המדינה נמסר לפיקרינג על ידי המושל לעתיד ג'וזף מקמין.
בלאנט וויליאם קוק נבחרו לסנאטורים של המדינה בסנאט האמריקאי, ואנדרו ג'קסון נבחר לנציג המדינה.
מכיוון שהטריטוריה הדרום-מערבית הייתה הטריטוריה הפדרלית הראשונה שעתרה להצטרף לאיחוד, היה בלבול בקונגרס לגבי איך להמשיך.
אף על פי כן, טנסי התקבלה לאיחוד ב-1 ביוני 1796, כמדינה ה-16.
הטריטוריה הדרום-מערבית נשלטה על פי "חוק לממשלת הטריטוריה של ארצות הברית, מדרום לנהר אוהיו" (פקודת דרום-מערב), שהתקבל בקונגרס האמריקאי ב-26 במאי 1790. חוק זה שיקף למעשה את תקנות צפון-מערב המוקדמת יותר.
ההבדל העיקרי הוא בסוגיית העבדות, אשר נאסרה בתקנות צפון-מערב, אך לא בפקודת דרום-מערב.
שתי התקנות סיפקו חופש דת וקדושת החוזים, אסרו את העדפת הבן הבכור ועודדו הקמת בתי ספר וכיבוד חירותם של האינדיאנים.
הממשל בטריטוריה התבסס על מושל שמונה על ידי נשיא ארצות הברית.
הוא נעזר במזכיר, שמונה אף הוא על ידי הנשיא.
הרשות המחוקקת הייתה אספה טריטוריאלית דו-ביתית שהורכבה מבית הנבחרים (הבית התחתון) והמועצה הטריטוריאלית (הבית העליון).
חברי בית הנבחרים נבחרו בבחירות, בעוד שחברי המועצה מונו על ידי הנשיא.
הרשות השופטת כללה שלושה שופטים שמונו על ידי הנשיא.
גם בריגדיר גנרלים של המיליציה הטריטוריאלית מונו על ידי הנשיא.
קציני מינהל, משפט וצבא נמוכים יותר מונו על ידי המושל.
למושל הטריטוריה הדרום-מערבית הייתה סמכות עליונה בשטח.
המושל יכול להוציא פקודות, להציע חוקים חדשים, ליצור עיירות ומחוזות ולהעניק רישיון עורכי דין.
אף על פי שהאסיפה הטריטוריאלית החזיקה בסמכויות חקיקה, המושל החזיק בסמכות וטו על כל החוקים המוצעים.
המושל היה אחראי למינוי הקצינים המנהליים הטריטוריאליים הנמוכים יותר, כולל היועץ המשפטי לממשלה, שופטי שלום, רשמים ופקידי בתי המשפט.
הוא המליץ לנשיא על מועמדים לבריגדיר גנרלים, ומינה קציני מיליציה זוטרים יותר.
המושל שימש גם כמפקח לענייני האינדיאנים עבור הטריטוריה הדרומית, הדיפלומט הראשי של הממשל הפדרלי לשבטים הדרומיים.
כדי לכהן כמושל, אדם היה צריך להחזיק לפחות ב־1000 אקר (4000 דונם) של קרקע בטריטוריה.
ויליאם בלאונט כיהן כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית לאורך כל שנות קיומה.
מזכיר הטריטוריה הדרום-מערבית היה רשם התזכירים הרשמי של הטריטוריה.
המזכיר שימש גם כמושל בפועל אם המושל נעדר או נטול יכולת.
כדי לשמש כמזכיר, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 אקר (2,000 דונם) של קרקע בטריטוריה.
דניאל סמית' שימש כמזכיר לאורך כל קיומה של הטריטוריה.
הסמכות המחוקקת בטריטוריה הדרום-מערבית הייתה בתחילה בידי המושל, שהתייעץ עם שלושת השופטים הטריטוריאליים על חוקים חדשים.
לאחר שאוכלוסיית הגברים הלבנים בשטח הגיעה ל-5,000, הטריטוריה יכלה להקים אספה מחוקקת (הסמכות לזמן את האספה הייתה בידי המושל).
האספה הורכבה מבית עליון, המועצה הטריטוריאלית (תפקידה דומה לזה של סנאט מדינתי), ומבית תחתון, בית הנבחרים.
בעוד שהאסיפה יכולה להציע חוקים חדשים, המושל עדיין יכול להטיל וטו על כל הצעת חוק.
כדי לכהן במועצה, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 אקר (2,000 דונם) של קרקע בטריטוריה.
בית הנבחרים הטריטוריאלי כלל שלושה עשר חברים שנבחרו בבחירות ישירות.
חברים אלו בחרו יושב ראש משורותיהם.
הבית התכנס לראשונה בנוקסוויל ב-24 בפברואר 1794. חבריו היו ג'ון טיפטון (וושינגטון), ג'ורג' ראטלדג' (סאליבן), ג'וזף הארדין (גרין), ויליאם קוק (הוקינס), ג'וזף מקמין (הוקינס), אלכסנדר קלי (נוקס), ג'ון בירד (נוקס), סמואל וור (ג'פרסון), ג'ורג' דוהרטי (ג'פרסון), דייוויד וילסון (סאמנר), ד"ר ג'יימס ווייט (דייווידסון) וג'יימס פורד (מחוז טנסי).
וילסון, ממחוז סאמנר, כיהן כיושב ראש מ-1794 עד 1795. הרדין, ממחוז גרין, כיהן כיושב ראש מ-1795 עד 1796. הופקינס לייסי נבחר למזכיר.
חברי המועצה הטריטוריאלית מונו על ידי הנשיא מתוך רשימת מועמדים שהוגשה על ידי בית הנבחרים הטריטוריאלי.
במושב הראשון שלו בפברואר 1794, הגיש הבית עשרה מועמדים למועצה: ג'יימס וינצ'סטר, ויליאם פורט, סטוקלי דונלסון, ריצ'רד גמון, דייוויד ראסל, ג'ון סווייר, אדם מיק, ג'ון אדייר, גריפית' רתרפורד ופרמנאס טיילור.
מתוך רשימה זו, הנשיא וושינגטון מינה את וינצ'סטר, דונלסון, סווייר, רתרפורד וטיילור.
רתרפורד נבחר לנשיא המועצה (תפקיד דומה ליושב ראש בית המחוקקים).
פקודת הצפון-מערב אפשרה לאספה של טריטוריה לבחור נציג לקונגרס של ארצות הברית.
נציג זה יכול היה ליעץ עם חברי קונגרס על חקיקה, אך לא יכול היה להצביע.
בשנת 1794 בחרה האספה של הטריטוריה הדרום-מערבית בד"ר ג'יימס וייט כנציגה ללא הצבעה לקונגרס.
הטריטוריה הדרום-מערבית הייתה הטריטוריה האמריקאית הראשונה שהפעילה את הזכות הזו, ומאמציו של וייט בקונגרס יצרו תקדים לצירים טריטוריאליים עתידיים.
הסמכות השיפוטית העליונה של הטריטוריה כללה שלושה שופטים, שכל אחד מהם מונה על ידי הנשיא.
המושל מינה פקידי בית משפט, פרקליטים כלליים ותפקידי שיפוט זוטרים, וכן שופטי שלום.
יחד עם סמכויותיהם השיפוטיות, השופטים יכלו להתייעץ עם המושל על חקיקה חדשה, אם כי המושל החזיק בסמכות וטו סופית על כל החוק המוצע.
כדי לשמש כשופט, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 אקר (2,000 דונם) של קרקע בטריטוריה.
בלאונט מינה את פרנסיס אלכסנדר רמזי לפקיד בית המשפט העליון של מחוז וושינגטון, את אנדרו ראסל לפקיד בית המשפט לשוויון של מחוז וושינגטון, דייוויד אליסון לפקיד בית המשפט העליון של מרו ואת ג'וזף סיטגריבס לפקיד בית המשפט לשוויון של מרו.
בתי המשפט של הטריטוריה הדרום-מערבית זכו בדרך כלל להערכה רבה יותר מאשר ענפי ממשל אחרים.
אנשי הגבולות הסתמכו במשך שנים על בתי המשפט המחוזיים כדי ליישב סכסוכים, ומשמונה למושל, בלאנט הותיר את בתי המשפט המחוזיים הקיימים ברובם.
בתי המשפט הללו פעלו בדרך כלל על פי חוקי קרוליינה הצפונית הישנים בעת מתן החלטות, והסתמכו במידה רבה על "החידוש של חוקי קרוליינה הצפונית" (1791) של ג'יימס איירדל.
לצד הדיון בתיקים פליליים ואזרחיים, בתי המשפט היו אחראים על רישוי מעבורות, הסדרת בתי מרזח וייעוד טחנות ציבוריות.
בתי המשפט העניקו מדי פעם סיוע כספי לשיפורים פנימיים וסיוע לחסרי כל.
שריף המחוזות היו אחראים לגביית מיסים.
עורכי דין קיבלו רישיון מהמושל לעסוק בבתי המשפט של הטריטוריה.
אנשים בולטים בעלי רישיון בטריטוריה כללו את הנשיא לעתיד אנדרו ג'קסון, המושל לעתיד ארצ'יבלד רואן, חבר הקונגרס לעתיד ג'ון ריאה, ואחיו למחצה הצעיר של בלאנוט, המושל לעתיד וילי בלאונט.
ג'קסון שימש כתובע מחוזי של הטריטוריה.
הטריטוריה הדרום-מערבית כללה , בשטחי טנסי של ימינו, למעט כמה שינויים קלים בגבולות הנובעים מסקרים מאוחרים יותר.
מצפון לטריטוריה היה מחוז קנטקי של וירג'יניה, שהפך למדינה ה-15 בארצות הברית ב-1792. הקרקעות מדרום הטריטוריה היו באותה תקופה או שעדיין נתבעו על ידי ג'ורג'יה, או שנויות במחלוקת עם ספרד, אך לאחר מכן אוחדו לטריטוריית מיסיסיפי.
עם הקמתו ב-1790, פיקח הממשל של הטריטוריה הדרום-מערבית על שני מחוזות לא קשורים — מחוז וושינגטון בצפון מזרח, ומחוז מרו באזור שמסביב ומצפון לנאשוויל.
שאר השטח נותר בשליטה אינדיאנית, כאשר הצ'רוקי היה השבט הדומיננטי במזרח, והצ'יקסאו שלט בחלק המערבי של הטריטוריה.
שבטים חשובים אחרים כללו את הקריקס והצ'וקטאו.
מחוז וושינגטון כלל בתחילה אדמות צפונית לנהר פרנץ' ברוד ומצפון-מזרח למפגש הנהרות קלינץ' וטנסי (ליד קינגסטון המודרנית).
הסכם הולסטון משנת 1791 דחק את הגבול מדרום לפרנץ' ברוד ודרום-מזרח לחלוקה בין הנהר הקטן לנהר טנסי הקטן (במה שהוא כיום דרום מחוז בלאנט).
מחוז וושינגטון כלל במקור את מחוזות וושינגטון, סאליבן, גרין והוקינס.
נוקס וג'פרסון נוצרו על ידי המושל בלונט בשנת 1792. בשנת 1793, בלאנט ארגן את שני המחוזות החדשים הללו למחוז נפרד, שנקרא "מחוז המילטון".
מחוזות בלאנט וסווייר יתווספו למחוז חדש זה במהלך הניהול הטריטוריאלי.
מחוז מרו כלל את האדמות סביב נאשוויל ולאורך נהר קמברלנד, מצפון לגבול קנטקי המודרני.
הוא כלל שלושה מחוזות — דייוידסון, סאמנר וטנסי.
מחוזות מרו וושינגטון היו מחוברים בכביש, המכונה בדרך כלל אייברי'ס טרייס, שחצה את אדמות האינדיאנים.
אוכלוסיית הטריטוריה הדרום-מערבית בשנת 1791 הייתה 35,691. זה כלל 3,417 עבדים ו-361 אנשים חופשיים צבעוניים.
אוכלוסיית מחוז וושינגטון הייתה 28,649, בעוד שאוכלוסיית מרו הייתה 7,042. מפקד האוכלוסין של הטריטוריה משנת 1795 הראה אוכלוסייה כוללת של 77,262 תושבים, כולל 10,613 עבדים ו-973 אנשים חופשיים צבעוניים.
אוכלוסיית מחוזות וושינגטון והמילטון הייתה 65,338, ואוכלוסיית מרו הייתה 11,924.
הטרותרמיה (מיוונית ἕτερος heteros – "אחר" ו-θέρμη thermē – "חום") הוא כינוי לתרמורגולציה (ויסות חום) של בעלי חיים המשתנה בין ויסות עצמי של טמפרטורת גופם, הומיאותרמיה, לבין מתן אפשרות לסביבה הסובבת להשפיע עליו פויקילותרמיה.
במילים אחרות, הם מציגים מאפיינים של שתי האסטרטגיות לוויסות חום הגוף.
בעלי חיים הטרו-תרמיים הם אלה שיכולים לעבור בין אסטרטגיות פויקילותרמיות להומיאותרמיות.
שינויים אלו באסטרטגיות הוויסות מתרחשים על בסיס יומי או על בסיס שנתי.
בדרך כלל המשמעות היא שינוי בקצב חילוף החומרים.
שניתן להבחין בכך בקרב יונקים וציפורים קטנות (למשל עטלפים ויונקי דבש), בשונה מהויסות בקרב בעלי חיים בעלי דם קר.
אצל מיני עטלפים רבים, טמפרטורת הגוף וקצב חילוף החומרים עולים רק במהלך פעילות.
בזמן מנוחה, בעלי חיים אלו מפחיתים את חילוף החומרים שלהם בצורה דרסטית, מה שגורם לכך שחום גופם יורד לטמפרטורה קרובה לזו של הסביבה הסובבת.
זה הופך אותם להומיאותרמיים כשהם פעילים, ולפויקילותרמיים בזמן מנוחה.
תופעה זו נחקרה באינטנסיביות באוגר הדג'ונגרי.
במהלך עונת התרדמה, לבעל חיים זה חילוף חומרים מופחת מאוד בכל יום במהלך שלב המנוחה, בעוד הוא חוזר לחילוף חומרים אנדותרמי במהלך השלב הפעיל שלו, מה שמוביל לטמפרטורת גוף אותרמית רגילה (בסביבות 38מעלות צלזיוס).
יונקים גדולים יותר (כגון סנאים קרקעיים) ועטלפים מראים ירידה משמעותית בפעילות ובטמפרטורה למשך תקופה ארוכה בעת תרדמת חורף (עד מספר שבועות).
טמפרטורת הגוף יורדת עד למעלת צלזיוס אחת מעל טמפרטורת הסביבה וחילוף החומרים עשוי לרדת לכ-1% מקצב חילוף החומרים האנדותרמי הרגיל.
אפילו בתרדמת חורף עמוקה שכזו, תקופות ההאטה הארוכות מופגות לעיתים על ידי פרקי חילוף חומרים אנדותרמיים, הנקראים עוררות (בדרך כלל נמשכים בין 4-20 שעות).
עוררויות מטבוליות אלו גורמות לטמפרטורת הגוף לחזור לרמות האותרמיות 35-37 מעלות צלזיוס.
רוב האנרגיה המושקעת בתרדמת החורף מושקעת בעוררות (70-80%), אך תפקידן נותר בלתי פתור.
תבניות שינה רדודות ללא עוררות תוארו ביונקים גדולים (כמו הדוב השחור), או בנסיבות סביבתיות מיוחדות.
הטרותרמיה אזורית מתארת אורגניזמים המסוגלים לשמור על "אזורי" טמפרטורה שונים באזורים שונים בגוף.
זה מתרחש בדרך כלל בגפיים, ומתאפשר באמצעות עקרון הזרימה בכוונים מנוגדים להעברת חום (counter current), כמו רשת פלאים המצוי בטונה ובציפורים מסוימות.
מחליפים אלו משווים את הטמפרטורה בין דם עורקי חם שיוצא לגפיים לבין דם ורידי קר החוזר, ובכך מפחיתים את אבדן החום.
פינגווינים וציפורים ארקטיות רבות משתמשים במחליפים אלה כדי לשמור על רגליהם בטמפרטורה קרובה לזו של הקרח שמסביב.
זה מונע מהציפורים להיתקע על משטח קרח.
בעלי חיים אחרים, כמו צב ים גלדי, משתמשים במחלפי החום כדי לאסוף, ולשמור על חום שנוצר על ידי סנפיריהם השריריים.
ישנם אפילו חרקים אשר מחזיקים במנגנון זה.
הדוגמה המוכרת ביותר היא דבורי בומבוס, המפגינות חילופי חום נגד זרם בנקודת ההתכווצות בין המזוזומה ("בית החזה") למטזומה ("בטן"); החום נשמר בבית החזה ואבד מהבטן.
באמצעות מנגנון דומה מאוד, הטמפרטורה הפנימית של בית החזה של דבורת הדבש יכולה לעלות על 45 מעלות צלזיוס בזמן טיסה.
הטרור האדום היה קמפיין של דיכוי פוליטי והוצאות להורג ברוסיה הסובייטית, שבוצע על ידי הבולשביקים, בעיקר דרך הצ'קה, המשטרה החשאית הבולשביקית.
הוא החל רשמית בתחילת ספטמבר 1918 ונמשך עד 1922.
הטרור האדום הוכרז בתגובה ל, רצח מנהיג הצ'קה בפטרוגרד מויסיי אוריצקי ועיתונאי המהפכה .
הוא עוצב בהשראת שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית והקומונה של פריז.
הטרור האדום שאף לחסל כל מחאה פוליטית, אופוזיציה או איום אחר על כוחם של הבולשביקים.
באופן כללי, הטרור האדום מתייחס לדיכוי פוליטי בולשביקי שהתרחש לאורך מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1922).
מנהיג הבולשביקים לאון טרוצקי הצדיק את הדיכוי כתגובה הכרחית ל שלכאורה החל ב-1917.
כאשר המהפכה עלתה לשלטון ב-1917, ביטל את עונש המוות, שכבר בוטל לפני כן במהפכת פברואר ולאחר מכן הוחזר על ידי ממשלת המעבר הרוסית.
לא הוצא אף גזר דין מוות בשלושת החודשים הראשונים לממשלת לנין, שכללה קואליציה עם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, שלמרות שהיו מעורבים במעשי טרור בעידן הצארי, התנגדו נחרצות לעונש מוות.
עם זאת, ככל שגבר הלחץ מצד התנועה הלבנה ומהתערבות בין-לאומית, השתנתה הגישה.
הטרור הבולשביקי החל עוד לפני ההכרזה הרשמית על קמפיין הטרור האדום ב-5 בספטמבר 1918. בשלב זה, הטרור בוצע בעיקר על ידי מלחים, חיילים והמשמר האדום.
שיטותיהם כללו החרמות, קנסות, הוצאות להורג ולקיחת בני ערובה.
ב-14 בינואר 1918, מלחים בולשביקים מצי הים השחור הרגו כ-300 קורבנות ביבפטוריה על ידי שבירת גפיהם והשלכתם מאוניית הקיטור רומניה.
המטרות בתקופה הזו היו בעיקר קצינים, חניכים ובורגנים.
באמצע ינואר באודסה, מלחים הרגו קצינים וחניכי קצונה על ידי השלכתם מ.
לפי גרסה אחת, קולונל נצלה חי במנוע של קטר.
מקרה נוסף התרחש זמן קצר לאחר כיבוש רוסטוב על ידי הבולשביקים בנובמבר 1917, כאשר העובדים בטאגאנרוג תקפו חמישים חניכי קצונה, שנכנעו מתוך הבנה שחייהם יינצלו.
הם נלקחו למפעל מתכת ונזרקו בזה אחר זה לתנור.
גם דמויות בולטות לא היו חסינות, כך למשל הגנרל שנכנע ונרצח.
בדצמבר 1917 הוטל על פליקס דזרז'ינסקי התפקיד לחשוף איומים אנטי-מהפכניים על ממשלת ברית המועצות בתפקידו כמנהל הצ'קה.
ב-21 בפברואר 1918, עונש המוות הוחזר רשמית, ככלי מהפכני יוצא דופן, עם הצו המפורסם בסעיף 8 נכתב כך: "סוכני אויב, שודדים, בריונים, מסיתים אנטי-מהפכניים ומרגלים גרמנים יירו במקום".
החל מאפריל 1918, האנרכיסטים הרוסים היו בין הקורבנות.
אנרכיסטים ביקרו בחריפות את ריכוז הכוח הפוליטי של הבולשביקים, הם ביקרו את הקמת הסובנארקום, הרשות המבצעת של המשטר הסובייטי, את הלאמת הקרקע, את הכפפת ועדות המפעלים לרשת האיגודים המקצועיים הנשלטת על ידי המדינה, ויצירת הצ'קה.
מאוחר יותר, אנרכיסטים התנגדו באופן נרחב ל ולחוזה ברסט-ליטובסק כבגידה באינטרנציונליזם המהפכני ובאידיאל חסר המדינה.
אנרכיסטים חסידי מיכאיל באקונין אף תמכו במאבק נגד הדיקטטורה.
מנגד, הבולשביקים קישרו מקרים של רטוריקה אלימה אנטי-בולשביקית ופשעים כמו שוד, הפקעה ורצח שבוצעו על ידי פושעים אנרכיסטים לכאורה עם כל האנרכיסטים, ולכן ראו באנרכיסטים כאיום.
בהמשך, הסובנארקום החליט לחסל את הפעילות הפלילית הקשורה לאנרכיסטים, לנטרל ולפרק את כל הארגונים האנרכיסטיים.
במוסקבה ובפטרוגרד הצליחה הצ'קה במידה רבה לפרק את כל הארגונים האנרכיסטיים.
ב-12 באפריל 1918, הצ'קה פשטה על 26 מרכזים אנרכיסטיים במוסקבה, כולל במטה הפדרציה של קבוצות האנרכיזם במוסקבה.
כמעט בכל המקרים נכנעו האנרכיסטים ללא קרב, אך בשני מקומות הם התנגדו וכתוצאה מכך נהרגו תריסר אנשי צ'קה, 40 אנרכיסטים נהרגו או נפצעו, וכ-500 נוספים נכלאו.
בשנת 1922, אלכסנדר ברקמן ואמה גולדמן תיארו את הפשיטה כך:מבין כל האלמנטים המהפכניים ברוסיה, אלו האנרכיסטים שסובלים כיום מהרדיפה האכזרית והשיטתית ביותר.
הדיכוי שלהם על ידי הבולשביקים החל כבר ב-1918, כאשר – בחודש אפריל של אותה שנה – תקפה הממשלה הקומוניסטית, ללא אזהרה, את מועדון האנרכיסטים של מוסקבה ובאמצעות מקלעים וארטילריה "חיסלה" את כל הארגון.