tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולי פיל (דיבוב: שני כהן) – חיה שאיילת מציירת, ולא בטוחה מה היא מציירת.
יחד עם "לא גמור" מייעצת עצות לאיילת, שתמיד מסתבכת בצרות בגללן.
לא גמור (דיבוב: ליאור כלפון) – איש בעל אוזן אחת בלבד שאיילת מציירת.
יחד עם "אולי פיל" מייעץ עצות לאיילת שתמיד מסתבכת בצרות בגלל העצות.
אולריך "אולי" מאורר הוא פוליטיקאי שווייצרי, שכיהן כנשיא שווייץ בשנים 2013 ו-2019. כיהן גם כראש מחלקת הכספים במועצת הברית (הממשלה) של שווייץ.
מאורר נולד לאיכר עני בקנטון ציריך.
הוא הוסמך כרואה חשבון, היה מנהל אגודת החקלאים של קנטון ציריך, נשיא אגודת מגדלי הירקות בשווייץ ונשיא אגודת המיכון החקלאי של שווייץ.
שירת בצבא שווייץ והגיע לתפקיד של מפקד גדוד רגלים רכוב על אופניים בדרגת רב-סרן.
מאורר היה לחבר במפלגת העם השווייצרית.
בשנת 1978 החל לעבוד בממשל מחוז הינוויל (Hinwil) שבקנטון ציריך.
ב-1983 נבחר לכהן במועצת הקנטון ואף היה יושב הראש שלה.
ב-1991 הפסיד בבחירות חוזרות למועצת הקנטון, אך נבחר לחבר האספה הפדרלית של שווייץ, שבה כיהן עד 2008.
ב-1996 נבחר מאורר לנשיא מפלגת העם וכיהן בתפקיד עד לאחר הבחירות הפדרליות ב-2007. בכהונתו זו נקט ברטוריקה אגרסיבית שחרגה מקוד ההתנהגות הפוליטי שהיה מקובל בשווייץ עד אז.
עם זאת זכה בהמשך להערכה בזכות התנהלותו כחבר מועצת הברית של שווייץ.
במהלך כהונתו הוכפל מספר הבוחרים שתמכו במפלגה והיא הייתה למפלגה הגדולה במדינה (אם כי רוב הקרדיט על כך ניתן לאיש החזק במפלגה, כריסטוף בלוכר (Christoph Blocher)).
ב-2008 נכשל בניסיונו להיבחר למועצת המדינות, הבית העליון של האספה הפדרלית השווייצרית.
בדצמבר 2008 נבחר מאורר על ידי האספה הפדרלית לכהן כחבר מועצת הברית במקומו של סמואל שמיד (Samuel Schmid).
הוא החל בכהונתו בראשית 2009 כראש המחלקה לביטחון, הגנה אזרחית וספורט.
בשלהי 2015 נבחר שנית לכהן במועצה הפדרלית.
ב-2016 עבר לכהן כראש מחלקת הכספים.
במסגרתו השתתף ב-2017 בפסגת ה-G-20 שנערכה בהמבורג שבגרמניה - השתתפות ראשונה בפסגה של חבר הממשלה הפדרלית של שווייץ.
בשנת 2012 כיהן מאורר כסגנה של נשיאת שווייץ אוולינה וידמר-שלומפף, ובמהלך 2013 היה נשיא המדינה.
ב-2018 כיהן שנית כסגן הנשיא בשנת נשיאותו של אלן ברסה, וב-2019 כיהן בכהונה שנייה כנשיא.
בסוף שנת 2022 סיים את כהונתו במועצה הפדרלית של שווייץ.
במקומו מונתה כראש מחלקת הכספים קארין קלר-סוטר.
מאורר מתגורר בהינוויל שבקנטון ציריך.
הוא נשוי ואב לשישה ילדים.
אוליב היא רשת מלונות ישראלית, בבעלותו של איש העסקים עמית פורת.
פורת הוא בן למשפחה העוסקת בחקלאות ולאם אשר הקימה את וילת האירוח הראשונה בישראל.
הוא הקים לאחר שחרורו מצה"ל חברת סטארט-אפ בתחום התוכנה והמלונאות.
לאחר מכירת החברה בשנת 2009, הקים פורת בשנת 2010 את רשת "אוליב", שהחלה דרכה כרשת ניהול אירוח כפרי, עם ניהול של מתחמי תיירות כפרית בגליל.
בשנת 2016 הקים פורת את המותג Olive in the city, במסגרתו מפעילה רשת מלונות אוליב מלונות שונים גם במרכזי ערים בישראל.
מאז 2016 התפתחה הרשת לניהול וחכירה של מלונות נוספים וכיום ברשותה בתי מלון ומתחמי נופש הפרוסים ברחבי ישראל.
מלונות הרשת מחולקים על פי קטגוריות בחירה שונות תחת המותג "החופש לבחור", כאשר האורחים יכולים לבחור בין סוגי חופשה שונים.
ב-2023 עברה החברה עיכוב הליכים.
פריסת מלונות הרשת וחלוקה לקטגוריות
כפר הנופש Olive על הכנרת – חוף גולן
כפר הנופש Olive דולפין וילג' - שבי ציון
מלון TLV 88 תל אביב
מלון Beer Garden תל אביב
אוליב סנט-קלייר באדן-פאוול, ליידי באדן-פאוול, (Olave St Clair Baden-Powell, Lady Baden-Powell) GBE (נולדה בשם סומס (Soames ב־22 בפברואר 1889 - 25 ביוני 1977) הייתה המדריכה הראשית הראשונה של בריטניה ואשתו של רוברט באדן-פאוול, מייסד תנועת הצופים, ארגון הצופים העולמי ואגודת המדריכות והצופות העולמית.
היא הייתה אלמנה לאחר מותו של בעלה, שהיה מבוגר ממנה ב-32 שנים, במשך מעל 35 שנה.
ליידי באדן-פאוול הפכה למדריכה הראשית של צופות בריטניה בשנת 1918. מאוחר יותר באותה השנה, בוועידת הנציבים של סוונוויק באוקטובר, הוצג לה אות דג הכסף (שהיה עשוי זהב), אחד משניים בלבד שנעשו אי פעם.
היא נבחרה למדריכה הראשית העולמית בשנת 1930. כמו כן תרמה תרומה משמעותית להתפתחותן של תנועות הצופים והצופות בעולם, ביקרה ב-111 מדינות במהלך חייה, והשתתפה באירועי ג'מבורי בינלאומיים ובמאות אירועים לאומיים של תנועת הצופים והצופות.
בשנת 1932, היא קיבלה מהמלך ג'ורג' החמישי את הצלב הגדול (Dame Grand Cross) של מסדר האימפריה הבריטית.
אוליב סואמס נולדה בצ'סטרפילד, אנגליה, והייתה הילדה השלישית והבת הצעירה ביותר של האמן ובעל מבשלת הבירה הרולד סואמס (13 באוגוסט 1855 - 25 בדצמבר 1918), של גריי ריג, ליליפוט, דורסט (צאצאי משפחת סואמס מפארק שפילד) ואשתו קתרין מרי, בתו של ג'ורג' היל.
היא התחנכה על ידי הוריה ועל ידי מספר אומנות בבית.
היא התגוררה בשבעה-עשר בתים ב-23 השנים הראשונות לחייה.
אוליב הפכה להוטה לספורט תחת כיפת השמיים כולל טניס, שחייה, כדורגל, החלקה על הקרח, קיאקים, וגם ניגנה בכינור.
בינואר 1912 פגשה אוליב את גיבור מלחמת הבורים השנייה ומייסד הצופים, רוברט באדן-פאוול, על אונייה באוקיינוס (RMSP Arcadian) בדרך לניו-יורק דרך הקריביים כדי להתחיל סיור הרצאות.
היא הייתה בת 23, הוא היה בן 55, והם חלקו את אותו יום ההולדת.
הם התארסו בספטמבר באותה שנה, וגרמו לסנסציה תקשורתית.
הם התחתנו ב־30 באוקטובר 1912 בטקס פרטי מאוד, בכנסיית סנט פיטר, פארקסטון, כנסיית הקהילה שלה.
מלבד אנשי הכמורה, האנשים היחידים שנמצאו במקום היו אחיו ואחותו של אביה ורוברט קקביץ', חבר קרוב של אביה, אמה ואחיה, גיסה וחברה קרובה שלה.
הצופים והצופות של אנגליה תרמו כל אחד פני כדי לקנות לבאדן-פאוול מתנה לחתונה: מכונית (לא הרולס-רויס שנקרא "Jam-Roll" שניתנה להם בשנת 1929).
אביה של אוליב עזר כלכלית ברכישת פאקס היל ליד בנטלי, המפשייר, כבית משפחתי בו התגוררה עם בעלה מ-29 בינואר 1919 עד 25 באוקטובר 1938.
לבאדן-פאוול היו שלושה ילדים - בן ושתי בנות (שקיבלו את התואר Honourable בשנת 1929; הבן לאחר מכן ירש את אביו בתואר הלורד השני באדן-פאוול עם מות אביו בשנת 1941):
ארתור רוברט פיטר באדן-פאוול, לימים הברון השני באדן-פאוול (30 באוקטובר 1913 - 9 בדצמבר 1962), שהתחתן עם קארין בורדמן (1913–1993), ונולדו להם שני בנים ובת; במותו של פיטר, הבן הגדול רוברט ירש אותו בתפקיד הברון השלישי באדן-פאוול; הבן הצעיר, מייקל באדן-פאוול, והבת גרים באוסטרליה;
בטי סנט קלייר באדן-פאוול, CBE (16 באפריל 1917 - 24 באפריל 2004), שכמו אמה, פגשה את בעלה לעתיד באונייה, גבר מבוגר (בעשור) שחלק את יום הולדתה.
נולדו להם בת ושלושה בנים.
בטי קליי הייתה בולטת גם בתנועת הצופות בצפון רודזיה עד שפרשה לאנגליה בשנת 1964, אז התנדבה בתנועת המדריכות של אנגליה עד מותה.
בנוסף, כשאחותה של אוליב, אוריול דוידסון, נפטרה בשנת 1919, אוליב אימצה את שלוש אחייניותיה, כריסטיאן (1912–1975), קלייר (1913–1980), ואיבון, (1918–2000), למשפחתה וגידלה אותם כילדיה שלה.
במהלך השנים 1915 ו-1916, כשמלחמת העולם הראשונה בעיצומה, סייעה אוליב ישירות במאמץ המלחמתי בצרפת.
רוברט ראה את התועלת של בקתות הקיץ של ימק"א עבור החיילים ושכנע את חברת מרקרס לשלם עבור בקתה כזו בוואל-דה-לייברס, קאלה.
הבקתה אוישה על ידי מבוגרים הקשורים לצופים.
אוליב הייתה חלק מצוות של חמישה גברים ושלוש נשים שאיישו את הבקתה בהתחלה.
היא שכנעה את אמה לדאוג לילדים בזמן שהיא לא נמצאת.
אוליב עזבה לצרפת ב־7 באוקטובר 1915, כשבנה השני היה בן חמישה חודשים.
עבודתה הקבועה בבקתת מרקרס כללה הגשת קקאו וסיגריות ופיטפוט עם הנכנסים.
היא גם נזכרה באוטוביוגרפיה שלה שניגנה בכינורה ושרה בקונצרט חג המולד.
אוליב אימצה גם מספר בעלי חיים תועים בתקופתה בוואל-דה-לייברס.
במהלך תקופה זו ארגן רוברט את הצופים כדי לתת חסות לבקתת פנאי נוספת.
אוליב ושניים אחרים הקימו את הבקתה באטפלס אחרי חג המולד של 1915. בסוף ינואר נשלחה אוליב הביתה בגלל מחלה, ושלושת החודשים של בצרפת הסתיימו.
אוליב ורוברט עברו לגור ב-Ewhurst Place, מחוץ לרוברטסברידג' בסאסקס באפריל 1913. ביוני אותה השנה נחנך שבט הצופים הראשון של העיירה.
אוליב הייתה ראש השבט המקומי, בסיוע עוזרת הבית של המשפחה והגנן.
אוליב ליוותה את רוברט ברבים מסיורי הצופים שלו לאירועים שונים.
היא גם הקלידה בשבילו מכתבים.
בשנת 1915 קנו הזוג מכונית קטנה, ואחרי שרוברט לימד אותה לנהוג, אוליב הסיעה אותו לעיתים קרובות.
אף שהקשר המפורסם ביותר שלה היה עם הצופות הבנות, ההצעה הראשונה של אוליב לעזור להן בשנת 1914 נדחתה.
תנועת הבנות המדריכות החלה לאחר לחץ מצד נערות שרצו להיות צופות.
התנועה הוקמה על ידי רוברט באדן-פאוול ואחותו אגנס באדן-פאוול.
לאחר ארגון מחדש של הבנות המדריכות בשנת 1915, אוליב שוב הציעה לעזור, הפעם בהצלחה, והיא החלה לארגן את התנועה בסאסקס.
היא הפכה לראש מחוז סאסקס במארס 1916. באוקטובר 1916 נערכה הוועידה הראשונה לנציבות המחוז וכולם ביקשו פה אחד כי אוליב תיכנס לתפקיד המדריכה הראשית - היא בדיוק הייתה בהריון עם ילדה השלישי.
זמן קצר לפני כן היא ארגנה מספר רב של נשים באזורים אחרים בבריטניה לתפקידים בהדרכה.
בשנת 1918 נבחרה אוליב לתפקיד המדריכה הראשית, תואר שהיא העדיפה הרבה יותר על "הנציבה הראשית".
בשנת 1932, העניק לה המלך ג'ורג' החמישי את ה-Dame Grand Cross של המסדר המצוין ביותר של האימפריה הבריטית (GBE), כהוקרה על עבודתה בהתנדבות.
פינלנד העניקה לה את אות מסדר השושנה הלבנה של פינלנד, ופרו העניקה לה את אות מסדר השמש.
בשנת 1957 הוענק לה גם אות זאב הארד ה-14, האות היחיד של הארגון העולמי של תנועת הצופים, שמוענק על ידי ועדת הצופים העולמית על שירות יוצא מן הכלל לצופים העולמיים, והאות הגבוה ביותר של ארגון הצופים של יפן, אות פסיון הזהב .
באוקטובר 1938 עברה אוליב למלון אאוספאן, ניירי, קניה, בסמוך לבן-דודה השלישי, ג'ק סואמס, עם בעלה, שם נפטר, ב־8 בינואר 1941. הלורד ארול היה במסע הלוויה, רגע לפני הירצחו ב־24 בינואר 1941.
לאחר מות בעלה קיבלה אוליב אלפי מכתבי תנחומים.
עזרו לה להשיב לכולם על ידי ברטה היינס, אשתו של דייוויד היינס, שהיה עסוק בלחימה בצבא האיטלקי שפלש לאתיופיה וסומליה.
לעיתים קרובות, אוליב צפתה בביתה התינוקת של ברטה, פני, בזמן שברטה הקלידה מכתבי תשובה.
בשנת 1942 היא עודדה סירות התקפה לחזור לבריטניה, וכיוון שלא היה לה בית לחזור אליו, הוקצתה לה דירת חסד בארמון המפטון קורט, בה התגוררה בשנים 1943 עד 1976. ביתה שלה, פקס היל, ניתן לידי הצבא הקנדי.
במהלך מלחמת העולם השנייה סיירה בבריטניה.
היא הייתה בביקור כאשר טיל V2 פגע בדירתה בהמפטון קורט בשנת 1944. ברגע שהספיקה אחרי ה-D-Day, היא נסעה לצרפת, סיירה ברחבי אירופה כשהמלחמה הסתיימה כדי לעזור להחיות את תנועת הצופים והצופות.
אוליב הובילה את תנועת המדריכות ברחבי העולם במשך ארבעים שנה, נסעה בכל רחבי העולם וסייעה בהקמת ועידוד תנועות המדריכות במדינות אחרות, והביאה את מספר החברים בתנועה ליותר משישה וחצי מיליון ברחבי העולם.
אוליב נכחה בוושינגטון הבירה בשנת 1962 לרגל חגיגות 50 שנה להקמתן של הצופות הבנות האמריקאיות.
לאחר שסבלה מהתקף לב באוסטרליה בשנת 1961, נאסר עליה סוף סוף לנסוע על ידי הרופא שלה בגיל 80 בשנת 1970, כאשר אובחנה כחולה סוכרת ממנה מתה בסופו של דבר.
בשנת 1968 תנועת הצופים בארצות הברית (BSA) העניקה לאוליב כרטיס אשראי כדי לממן את עלויות הנסיעות שלה.
כשהפסיקה לנסוע, צופי ארצות הברית ביקשו ממנה להשתמש בכרטיס ל'שמירה על קשר".
זה כלל תשלום עבור למעלה מ-2000 כרטיסי חג המולד ששלחה לאנשים הידועים לה באופן אישי.
אוליב נפטרה ב־25 ביוני 1977 בבית בירטלי, ברמלי ב-Surrey, בריטניה.
אפרה נלקח לקניה לקבורה באותו קבר בו נמצאו שרידי בעלה.
מרכז אוליב למדריכות הוקם בצפון לונדון לזכרה של אוליב.
הוא כולל את משרדי התנועה העולמית ואת Pax Lodge, הוא אחד מחמשת המרכזים העולמיים של WAGGGS .
צופים וצופות מציינים את 22 בפברואר כ-יום המחשבה העולמי או יום באדן פאוול, ימי הולדתם המשותפים של רוברט ואוליב באדן-פאוול, ביום זה יש לזכור ולחגוג את עבודתם של הצופים בעולם.
באותו יום בשנת 2011, נחשפה לוחית כחולה בסמוך לאתר הבית בצ'סטרפילד בו התגוררה, על ידי מועצת מחוז דרבישייר בעקבות סקר אינטרנטי בו קיבלה 18,026 קולות מתוך 25,080 (72%).
קרן הגמלאות של אוליב באדן-פאוול הוקמה בשנת 1979 מתרומות מרצון לזכור של אוליב.
מטרת המלגות שמוענקות מדי שנה היא לאפשר לבנות בתנועת המדריכות של בריטניה להמשיך את האינטרסים והתחביבים שלה ולהגשים את חלומותיה.
בילדותו, למדה אוליב לנגן בכינור; לכינור הראשון שלה היא קראה דיאנה.
זה היה עותק של סטראדיוואריוס.
הכינור נתרם לתערוכת פריז ושנים רבות אחר כך עבר לאגודת המדריכות.
הכינור עדיין זמין להשאלה למדריכות שלומדות ברצינות לנגן בכינור לפני שהן רוכשות כלי משלהן.
באוסטרליה הוקמה תנועה חברתית על בסיס הרעיון "כשאתה קונה גלידה, קנה גם אחד למדריכה הראשית", ו"קרן הגלידה" הזו מגייסת סכום משמעותי מדי שנה, שנשלח לאוליב למען מטרות שונות; מטרה אחת כזו הייתה לספק דלתות לבנייני התנועה החדשים.
אוליב מודי-קוק הייתה אמנית בריטית, הידועה בעיקר בזכות הציורים שיצרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מודי-קוק שימשה כנהגת אמבולנס בצרפת ובאיטליה במהלך המלחמה וחוויות אלה באו לידי ביטוי ביצירותיה.
מודי-קוק נולדה במערב לונדון, הצעירה מבין שתי בנותיו של הנרי קוק, סוחר שטיחים, וביאטריס מודי.
היא למדה אמנות בבית הספר לאמנות בסנט ג'ון ובמכללת גולדסמית'.
היא עבדה גם בוונציה תקופה קצרה.
בינואר 1916 מודי-קוק ואחותה הבכורה פיליס, שלמדה ארכאולוגיה, נסעו לצרפת כאחיות מתנדבות ביחידת הסיעוד והעזרה ראשונה.
בזמן שנסעה באמבולנסים של היחידה, בצרפת בין השנים 1916–1918, החלה מודי-קוק לשרטט ולצייר את הסצנות שראתה סביבה.
היא תיעדה את חבריה נהגי האמבולנס והן את הצוות הרפואי שהיה בהם.
ציורי המים וציורי הגיר שלה התמקדו לעיתים קרובות בחיילים פצועים שפונו, והלוגיסטיקה של הפינוי ברכבות אמבולנס.
כמו בחזית המערבית, מודי-קוק שימשה גם כנהגת אמבולנס באיטליה במהלך המלחמה.
מודי-קוק שלטה בצרפתית, איטלקית וגרמנית ולכן עבדה לעיתים כמתורגמנת עבור הצלב האדום.
בשנת 1919 שמה של מודי-קוק הגיעה לידיעת ועדת המשנה לעבודות נשים במוזיאון המלחמה המלכותי, שרכשה מספר ציורים לאוסף החדש שלהם.
רכישה זו כללה את התמונה המפורסמת ביותר שלה, "באמבולנס: מדליקה סיגריה לחולה".
בשנת 1920 הזמין אותה הצלב האדום הבריטי לחזור לצרפת כדי לתעד את פעילותן של יחידותיו שעדיין סיפקו שם טיפול וסיעוד.
ציוריה מביקור זה כוללים דוגמאות לנזקי מלחמה, לנופים המופצצים של שדות הקרב לשעבר ולנשים המטפלות בקברים בבית קברות.
מודי-קוק עבדה בעיקר בצבעי מים.
מודי-קוק חזרה לניולין בקורנוול והמשיכה לעבוד כאמנית וקיימה תערוכה מעבודותיה בשנת 1921 באגודת האדריכלות של אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1920 ואילך נסעה מודי-קוק ברחבי אירופה ואפריקה, בעיקר לדרום אפריקה, שם קיימה תערוכה מעבודותיה בשנת 1923.
היא חזרה לאנגליה לתקופה קצרה לפני שנסעה לצרפת בשנת 1925, שם שמה קץ לחייה.
תערוכת עבודותיה נערכה בשנה שלאחר מכן וכעבור כמה שנים אחותה פיליס תרמה עוד מיצירותיה למוזיאון המלחמה הקיסרי.
אולי נדבר הוא סינגל של הזמר נדב גדג', שיצא לאור ב-26 בדצמבר 2017. השיר נכתב על ידי קיי בן סלמון ולידור בן דוד, הולחן על ידי סלומון וגדג' ועובד על ידי ינון יהל.
השיר הוא הסינגל הראשון שהוציא גדג' לאחר אלבום הבכורה הבינלאומי שלו, Nadav Guedj, וכן שירו הראשון בשפה העברית.
על השיר אמר גדג': "בשנה האחרונה במסגרת הלהקה הצבאית אני שר בעברית בכל מקום בארץ, זה עשה לי חשק להתחיל לכתוב ולהוציא חומרים בעברית.
אני מאוד שמח על השיר הזה.
כבר הרבה זמן שאני עובד על חומרים בעברית ושמח מאוד מהתוצאה".
לשיר הופק וידאו קליפ רשמי, אשר פורסם בערוץ היוטיוב של גדג' בסמוך לצאת הסינגל.
הקליפ בוים על ידי אלעד וייסמן, בדומה לקליפ של השיר "Golden Boy", איתו ייצג גדג' את ישראל באירוויזיון 2015. בקליפ נראה גדג' מסתובב ברחבי מקומות שונים סביב בית מלון, תוך שהוא שר את השיר.
דודי פטימר ממעריב אונליין נתן לשיר ביקורת חיובית: "קולו מלא הגרוב והנשמה מתמזג היטב עם הלחן ומלא בחינניות מעט נאיבית, ביישנית וצעירה שתורמת היטב לתדמית ה'מאמי' הלאומי של ישראל.
בשורה התחתונה, גדג' מוכיח כי הוא לא זמר של אלבום אחד או זמר שאחרי תוכנית ריאליטי ואירוויזיון נעלם כלא היה.
הוא פה בכדי להישאר ולפרוח".
בצאתו זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד ההשמעות בתחנות הרדיו של חברת מדיה פורסט, ולראשון במצעד הרשמי של גלגלצ.
גם במצעדי הפזמונים השנתיים זכה השיר להצלחה, תוך שהגיע למקומות התשיעיים במצעד ההשמעות ברדיו השנתי של מדיה פורסט והמצעד השנתי של גלגלצ בהתאמה, לחמישי במצעד השנתי של כאן גימל, ולשביעי במצעד ההשמעות ברדיו של אקו"ם.
השיר היה לשיר השלישי המושמע ביותר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי לשנת 2018. נכון לספטמבר 2020, עומד השיר על כשני מיליון וחצי השמעות בפלטפורמה, ובפלטפורמת שיתוף הווידאו יוטיוב, הוא עומד על כ-26 מיליון צפיות.
אוליבר "אולי" ג'ורג' ארתור ווטקינס הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ באסטון וילה ובנבחרת אנגליה.
ווטקינס שיחק באקדמיית הנוער של מועדון הכדורגל אקסטר סיטי.
ב-2014, בגיל 18, הושאל לקבוצת הבוגרים של ווסטון סופר מר נשיונל ליג דרום.
הוא כבש 10 שערים ב־24 הופעות.
בדצמבר 2015 הוא חזר לקבוצת האם שלו, רשם את הבכורה שלו באקסטר סיטי בפוטבול ליג השנייה.
הוא סיים את העונה עם עשרה כיבושים ב-22 הופעות.
בעונה הבאה כבש 16 פעמים ורשם 13 בישולים ב-52 הופעות.
הוא נבחר לשחקן הצעיר של העונה במסגרת פרסי ליגות המשנה האנגליות.
ביולי 2017 חתם לחוזה בן ארבע עונות במועדון ברנטפורד מפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הוא כבש עשרה שערים בעונתו הראשונה בקבוצה.
בעונת 2019/2020 כבש 26 שערים בליגה ב-49 הופעות (כולל פלייאוף) ונבחר לשחקן העונה.
לקראת עונת 2020/2021 בפרמייר ליג עבר לאסטון וילה תמורת סכום של 28 מיליון פאונד.
במחזור השלישי של העונה גברה אסטון וילה על האלופה ליברפול 2–7, כשווטקינס כובש שלושער.
בסך הכל כבש 14 שערים באותה העונה בפרמייר ליג.
ב-25 במרץ 2021 ערך ווטקינס הופעת בכורה בנבחרת אנגליה מול סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022 וכבש את השער החמישי בניצחון 5–0. נכלל בסגל נבחרת אגליה ליורו 2024. ובחצי הגמר נגד הולנד נכנס כמחליף במקום הארי קיין בדקה ה-80 וכבש את שער הניצחון שהעלה את נבחרתו לגמר היורו.
בעונת המשחקים של 2015/2016 חזר ווטקינס מהשאלה בכדי להתחיל להשתלב בקבוצה הבוגרת של אקסטר סיטי.
הוא כבש 10 שערים ב־22 הופעות בעונת הבכורה שלו.
עונת פריצה זו הפכה אותו לאחד השחקנים הצעירים והמבטיחים בליגה השנייה של אנגליה.
עונה לאחר מכן (2016/2017) זכה בתואר "שחקן צעיר של השנה בליגות הפוטבול" מטעם ה־EFL לאחר שכבש 16 שערים ובישל 13 שערים.
הוא כבש את השלושער הראשון בקריירה בניצחון 4–1 על ניופורט קאונטי ב־31 בדצמבר 2016. בינואר 2017 זכה בתואר שחקן החודש בליגה השנייה.
באפריל 2017 הוענק לו פרס "שחקן צעיר של השנה בליגות הפוטבול" מטעם ה־EFL.
ביולי 2017 חתם ווטקינס על חוזה לארבע שנים בקבוצת ברנטפורד מהצ'מפיונשיפ, תמורת כ־1.8 מיליון פאונד.
כבש את שערו הראשון עבור ברנטפורד בניצחון 3–1 על וימבלדון בגביע הליגה.
בספטמבר 2019 זו הייתה הפעם הראשונה בקריירה שלו שהוא כובש שלושער בליגה בכירה כשהוא כבש בניצחון 3-1 על בארנסלי במסגרת הליגה השנייה, שלושת השערים היו בנגיחות.
לאחר מכן הוא הפך באותה עת למלך השערים של הליגה עם 7 כאלה.
בעונת 2019 הוא כבש 26 שערים ב־50 הופעות בכל המסגרות מה שהקנה לו את תואר מלך השערים של הצ'מפיונשיפ ושחקן העונה בליגה.
הוא הוביל את ברנטפורד לגמר הפלייאוף עלייה לליגה הבכירה שם הפסידו לפולהאם.
בעקבות עונת השיא, עבר לפרמייר ליג כהחתמה היקרה בתולדות המועדון עבור סכום שיא של 28 מיליון פאונד לקבוצת אסטון וילה.
השערים בקבוצה לא איחרו לבוא וב-4 באוקטובר כבש שלושער שני בקריירה בניצחון 7-2 על האלופה המכהנת ליברפול.
את העונה סיים עם 14 שערי ליגה והפך לשחקן מפתח בהתקפת הקבוצה.
במרץ 2021 קיבל את הזימון לנבחרת שלושת האריות (נבחרת אנגליה) וכבש בהופעת הבכורה שלו בדקה ה־83 בניצחון 5-0 על סן מרינו.
באפריל 2024 הבקיע את שער הניצחון מול ארסנל ובכך הוביל את אסטון וילה לצמרת הטבלה בפעם הראשונה.
במאי 2024 זכה בתואר מלך הבישולים של הפריימר ליג כשסיים את אותה עונה עם 13 בישולים בנוסף כבש 19 שערים.
במאי 2025 הפך למלך השערים והכובש המוביל של אסטון וילה בכל הזמנים בליגה עם 75 שערים ב־18 הופעות ליגה.
זהו ממוצע של שער בכל 2.45 משחקים.
אולי ווטקינס נמצא בזוגיות ארוכת שנים עם אלי אלדרסון (Ellie Alderson), מעצבת פנים ילידת ברקשייר.
השניים החלו לצאת בשנת 2018 ונישאו בטקס אזרחי ב-2025. הם הורים לשניים.
אוליב פורסר הייתה אחת הנשים הראשונות שנכנסו לטריניטי קולג' בדבלין והייתה האישה הראשונה שקיבלה שם תואר אקדמי.
אוליב קונסטנס פורסר נולדה ב-15 ביולי 1886 לאלפרד ואלן פורסר.
פורסר הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים.
היו לה שתי אחיות ואח.
אביה היה מפקח ראשי של בתי ספר הלאומיים.
בתוך כמה שנים מלידתה עברה המשפחה לרתמינאס בדבלין שם גדלה.
דודתה הייתה האמנית האירית שרה פורסר ודודה היה לואי קלוד פורסר בעוד שתי אחיותיה הגדולות, אלינור ולואיזה הפכו למורות ואילו אחיה ג'ון, בשנת 1911, היה סטודנט לתואר שני ועוזר לפרופסור להנדסה באוניברסיטת בירמינגהם.
פורסר הייתה אחת הנשים הראשונות שהתקבלו לטריניטי קולג' בדבלין ונכנסה לתקופת סמסטר סתיו בשנת 1904. תוך שנתיים מרגע ביטול האיסור על קבלת הנשים, היא הפכה לראשונה שהפכה לבעלת תואר באוניברסיטה ב־11 יוני 1906. היא למדה לימודים קלאסיים.
בזמן שהשיגה זאת, נשים עדיין לא הורשו להישאר במכללה אחרי השעה 18 בערב, לחצות את כיכר החזית ללא מלווה או לאכול עם הסטודנטים או הצוות.
פורסר הייתה חברה בחברה האליזבתנית שהוקמה על ידי סטודנטית עמיתה מריון ג'ונסטון.
שנתיים לאחר שסיימה את התואר בדבלין, הפכה פורסר למרצה זמנית באוניברסיטה והחליפה את אדוארד דאודן.
בשנת 1921 דוח Crewe (על לימודי הקלאסיקות במערכת החינוך של בריטניה) מינה אותה כדיקן הסטודנטיות כשהיא מדווחת על חינוך נשים ונערות.
פורסר עבדה עם דודה לואי פורסר על חפירת שאנגאנה.
בשלב מסוים לאחר 1911 המשיכה פורסר לדוקטורט.
אולי ומון היא סדרת טלוויזיה צרפתית-אמריקאית-קנדית מונפשת לילדים, שפותחה על ידי דיאן קרדנסור, רוברט ורגס ודייוויד מישל בהתבסס על סדרת ספרים בעלת אותו שם.
הסדרה שודרה לראשונה ב-Sprout בארצות הברית ב-27 במאי 2017, והיא הועברה כשהערוץ הפך ל-Universal Kids חודשים אחר כך.
הסדרה עדיין משודרת בשידורים חוזרים ב-Universal Kids והיא זמינה גם נטפליקס.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בשנת 2017 בערוץ החינוכית.
אולי - חתול כתום שיטתי שאוהב לתכנן.
מון - חתולת שמנת אימפולסיבית שאוהבת להרפתקאות.
סטנלי - חלזון כחול וסגול, ובן זוגם של אולי ומון.
את הדיבוב העברי ביים שלום ויינשטיין.
אולי הלילה הוא שיר מאת הזמר הישראלי משה פרץ.
את השיר כתב, הלחין ועיבד פרץ.
השיר נכלל באלבומו השישי של פרץ, "כל המילים השמחות" והוא גם הסינגל הראשון מתוכו.
הוא הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-13 בספטמבר 2012, זכה להצלחה וצעד כ-11 שבועות, עד 27 בדצמבר של אותה השנה.
בשיאו הגיע למקום החמישי במצעד, ובמצעד השנתי תשע"ג דורג במקום ה־17.
השיר יצא לאור ב-5 בספטמבר 2012. ביום צאתו ביצע פרץ את השיר לראשונה במהלך גמר כוכב נולד 10 יחד עם שלישיית הגמר - אור טרגן, איטן גרינברג ואניטה גסין.
השיר תואר כ"שיר רוק עם אלמנטים אלקטרוניים וביט של דאנס".
לפי מדיה פורסט, השיר היה המושמע ביותר בתחנות הרדיו הישראליות לשנת תשע"ג.
ועל פי אקו"ם השיר הוא השלישי המושמע ביותר לשנה זו, לאחר "עוד" של נתן גושן ו"לייק וואנקה" של קרן פלס.
הווידאו קליפ יצא בצמוד לצאת השיר ובוים על ידי יריב פיין וגיא כושי-זאביק דרור.
הקליפ כולל תכנים פרסומיים של מותג הספורט הגרמני, אדידס.
הווידאו הוא בשחור-לבן ומציג את פרץ רץ ברחבי העיר תל אביב בלילה.
נכון לשנת 2022 צבר הקליפ מעל ל-2.8 מיליון צפיות ביוטיוב.
אולי הלך לאיבוד היא מיני-סדרת דרמה אמריקאית, שנוצרה על ידי שאנון טינדל ומבוססת על ספר הילדים "המסע של אולי" שנכתב על ידי ויליאם ג'ויס ויצא לאור בשנת 2016.
המיני-סדרה עלתה לשירות "נטפליקס" ב-24 באוגוסט 2022.
עלילת המיני-סדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של אולי, ארנב צעצוע שנאבד, במהלך חיפושיו אחר בילי, בעליו וחברו הטוב ביותר.
מרי ג'יי בלייג' – רוזי
טים בלייק נלסון – זוזו
צילומי המיני-סדרה החלו ב-1 בפברואר 2021, בוונקובר, קנדה.
על פי אתר "Production Weekly", הצילומים הסתיימו במרץ 2021.
המיני-סדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-24 באוגוסט 2022.
אוליב בילר אמנית ומאיירת קנדית.
פרסמה איורים תחת שם נעוריה, אוליב אלן, ושמה לאחר הנישואים, אוליב אלן בילר.
בילר למדה בתחילה עיצוב, איור ואומנויות ומלאכות שונות בבית הספר לארכיטקטורה ואמנות שימושית באוניברסיטה קולג' בליברפול, החל מאוקטובר 1898. שם לימד אותה רוברט אנינג בל, והונחה במיוחד על ידי הרברט מקנייר.
בשנת 1900, לאחר תקופה קצרה בבית הספר לאמנות, לונדון, היא למדה בבית הספר סלייד לאמנות, לונדון.
היא למדה בעיקר אצל הנרי טונקס, ועשתה רישום סאטירי שלו.
משנת 1901, בתור אוליב אלן, היא הייתה מאיירת של מגזינים, ספרי ילדים ואיורים לוחות שנה לחג המולד.
חלק מהכותרים תורגמו לגרמנית ונהנו מתפוצה רחבה.
האיורים שלה תואמים לאלו של מאיירים בריטים אחרים הקשורים לתנועת האמנויות והאומנות, כמו וולטר קריין; מאיירי הספרים עתירי הדמיון, כגון ארתור רקהם ואוברי בירדסלי; והרגישויות הקומיות של נשים מאיירות כמו מייבל דיארמר.
בילר הציגה בגלריה לאמנות ונקובר ובמקומות אחרים בקנדה.
קורפוס ניכר מעבודותיה נתרם על ידי ג'יל סימס, בתו של האמנית, לאוניברסיטת קולומביה הבריטית.
ב-1912 היא היגרה לקנדה ונישאה לג'ון בילר (חבר ותיק) בססקצ'ואן.
עבודתה המסחרית פסקה למעשה בשלב זה, אך היא המשיכה לתעד את חייה וסביבתה במכתבים ובספרי סקיצות.
לאחר מותו של בעלה במלחמת העולם הראשונה, בילר התיישבה עם שני ילדיה באי ג'יימס בשנת 1919. בשנת 1927 עברה לוויקטוריה, שם הייתה חברה פעילה באגודת האמנויות והאומנות של האי שנוסדה על ידי ג'וזפין קרייז.
היא עברה לוונקובר ב-1934, למדה ציור שמן אצל ג'וק מקדונלד, פרדריק וארלי ורישום חיים אצל טונשק אוסטינוב בקולג' הבריטי לאמנות של קולומביה.
בית הספר לאמנות הוקם בשנת 1933 על ידי אמנים ממורמרים מבית הספר לאמנויות דקורטיביות ואמנויות שימושיות בוונקובר, מבשר בית הספר לאמנות של ונקובר, הידוע כאוניברסיטת אמילי קאר לאמנות ועיצוב.
עבודתה המאוחרת של בילר מורכבת בעיקר מנופים וסצנות ז'אנר בסגנון אקספרסיוניסטי, הדומה לאמילי קאר בת זמנה.
דוגמאות נוספות לציורים ולרישומים שלה נמצאות בגלריה לאמנות של ויקטוריה רבתי, באוניברסיטת קולג' בלונדון ובאוספים פרטיים בקנדה ובבריטניה.
"אולי עוד פעם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה בשנת 1984 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה העשירית וכשיר הנושא של אלבום האולפן ה-17 של הזמרת, אולי עוד פעם.
"אולי עוד פעם" נכתב והולחן על ידי שמרית אור והנרי בראטר, שגם הפיק אותו.
זהו השיר הראשון של אילנית שהופק עבורו וידאו קליפ רשמי.
הוא צולם בוואדי א-זרקא שבשומרון במסגרת התכנית "שביל באמצע שביל בצד" של הטלוויזיה החינוכית.
"אולי עוד פעם" זכה להצלחה גבוהה במצעד של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום השני.
כמו כן, גם במצעד השבועי של גלי צה"ל דורג במקום השביעי.
"אולי עוד פעם" הוא אלבום האולפן ה-17 של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 1984 לאור חברת התקליטים הד ארצי בקטלוג BAN-15012. האלבום הניב מספר להיטים, שדורגו בעשרת השירים הפותחים במצעדי הפזמונים של רשת ג' ושל גלי צה"ל.
בין אלו נמנים "תצלום ישן", "שיר על נחלים", "אולי עוד פעם", "בואו בואו" ו"אם ובנה".
אולי חתונה הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2023 שכתב וביים מייקל ג'ייקובס, על בסיס מחזהו "רמאים", בכיכובם של דיאן קיטון, ריצ'רד גיר, סוזן סרנדון, אמה רוברטס, לוק ברייסי וויליאם ה.
זהו סרטו הראשון של ג'ייקובס כבמאי.
הסרט עוסק ביחסיהם של שלושה זוגות, שחייהם מצטלבים אלה באלה.
הסרט סווג כקומדיה רומנטית, אך מבקר הקולנוע פבלו אוטין חולק על כך: "לאורך הסרט כולם ממורמרים ובדיכאון, וזה לא בדיוק מה שאנחנו מצפים מסרט כזה.
הזוגות חיים בתסכול, בכעס או בהעמדת פנים ולמרות כמה רגעים מצחיקים זהו למעשה סרט על בדידות ותחושת פספוס בחיים."
העלילה פותחת בסם וגרייס, שכל אחד מהם הגיע לבדו לצפייה בסרט באולם קולנוע.
גרייס מבחינה שסם אומלל, ועוברת לשבת לידו כדי לנחמו.
השניים משוחחים, ולאחר מכן מתלבטים לגבי קיום יחסי מין במוטל זול.
בסופו של דבר הם קונים דלי של עוף מטוגן, לוקחים אותו לחדר של המוטל, אבל מבלים את הערב בהליכה ובשיחה.
הווארד ומוניקה מופיעים לראשונה במיטה בחדר מלון.
הווארד מציין שהם מתראים כך כבר ארבעה חודשים, כאשר הוא נשוי לאחרת.
בסצנה זו לא מוזכר עדין שגם מוניקה נשואה.
מוניקה מבקשת לקיים יחסי מין, אך הוא אינו מעוניין ועוזב את החדר.
הזוג השלישי - מישל ואלן.
מישל רוצה להנשא לאלן ומתכוונת לתפוס את הזר שתזרוק הכלה, באמונה, שהדבר יבטיח את נישואיה.
אלן חושש מהנישואים, והוא מקדים את מישל ותופס את הזר.
היא דורשת ממנו להחליט תוך 24 שעות האם יינשא לה, ואילו הוא אומר, שהוא מעדיף את המצב הנוכחי, שבו הם רק זוג חברים.
לאחר שעזב את מוניקה הווארד נכנס לבית קפה ושם והוא צופה בזוג צעיר מתנשק.
הצפייה גורמת לו להתגעגע לנעוריו.
ביציאה היא מתעמתת עם פקידת המלון הצעירה, ומציינת כמה מהר אנשים מזדקנים.
הווארד חוזר לביתו, ומוצא את אשתו גרייס בסלון.
לאחר ניסיון מביך לשיחה, בתם נכנסת לבית.
מסתבר שזוהי מישל, חברתו של אלן.
מישל מספרת להוריה על האולטימטום שנתנה לאלן, ואמה תומכת בה.
במקביל, אנו צופים באלן, המספר על האולטימטום שקיבל ממישל להוריו, סם ומוניקה - המאהבת של הווארד.
סם סבור שראוי לאלן להתחתן, ואילו מוניקה אינה תומכת בכך.
למחרת בבוקר, גרייס, שהיא אישה דתית, צופה בדרשה של כומר בטלוויזיה ומדברת אל הטלוויזיה על בגידה והודאה באשמה.
מאחוריה, ובלי ידיעתה, גם הווארד מאזין, ובהמשך יוצא מבלי שתרגיש בנוכחותו.
שני זוגות ההורים ממשיכים לדבר עם ילדיהם במקביל על עניין הנישואים.
הווארד וגרייס ,הוריה של מישל, מדברים על החשיבות של טבעת הנישואים, המסמלת מחויבות.
האירוניה היא, ששניהם מסתירים בגידה ואשמה ואף אחד מהם אינו עונד את הטבעת שלו.
הם משכנעים את מישל להזמין את אלן והוריו לארוחת ערב.
סם נענה להזמנה למרות התנגדותה של מוניקה.
כאשר אלן והוריו מגיעים לביתם של סם ומוניקה, הכל חשים מבוכה, קיצוני למרות שהפרשיות הכפולות לא התגלו.
מוניקה הולכת עם הווארד להביא את המשקאות, ולוחצת עליו להמשיך להתראות איתה.
גרייס יוצאת החוצה במסווה של הצגת הבית לסם והוא מנסה לשכנע אותה שיש ביניהם קשר חזק, ושעליהם להמשיך במערכת יחסים, אך גרייס רוצה למצוא אושר בנישואיה עם הווארד.
מישל ואלן ממשיכים לדבר על היתרונות והחסרונות של הנישואים, והשיחה מסתיימת בכך שמישל מגיעה למסקנה שאלן מבסס את גישתו השלילית לנישואים על מערכת היחסים הכושלת של הוריו.
מול כל ארבעת ההורים, מישל מבקשת מאלן לסמוך בהווה המאושר שלהם ולא לחשוש שהנישואים עלולים להיגמר רע.
היא יוצאת מהחדר, והוא יוצא בעקבותיה בעידודם של שני האבות.
מוניקה מתוודה על הרומן שלה עם הווארד.
גם גרייס וסם מודים בפגישה שלהם בלילה הקודם.
הווארד מבקש מגרייס לסלוח לו על בגידתו.
גרייס יוצאת החוצה נסערת, בעוד סם והווארד מחליפים מידע על הבגידות שלהם.
הווארד מספר שהקשר שלו עם מוניקה היה גופני בלבד ואילו סם מספר שהקשר שלו עם גרייס היה נפשי בלבד.
הם מתחילים להילחם באגרופים, אבל עד מהרה זה הופך לחיבוק.
הווארד חושב שגם אשתו וגם סם הם אנשים טובים ממנו.
מוניקה יוצאת אל גרייס ואומרה לה שהיא חושבת שהווארד לא הרחיק לכת, ושאפשר עדיין להציל את נישואיהם.
שני הגברים מצטרפים אל נשותיהם בחצר.
הווארד אומר לגרייס שזו הייתה הפעם האחרונה והיחידה שהוא בגד בה, ומוניקה מאשרת.
גרייס פגועה מכך שבמקום לשוחח איתה על קשייו, הוא חיפש נחמה בזרועותיה של אחרת.
כשהיא עוזבת בדמעות, סם מעודד את הווארד ללכת אחריה.
סם ומוניקה מתחילים לשוחח ברגע שהם לבדם.
הוא אומר שתמיד הרגיש שהיא יותר מעניינת ממנו, שהיא כוח בלתי ניתן לעצירה, והוא נשאר בגלל בנם.
בעקבות פגישתו עם גרייס, הוא מבין שהוא יכול לאהוב שוב.
לאחר מכן אנו רואים את סם ומוניקה במה שנראה כמו פרידה וסיום מערכת היחסים שלהם, בזמן שהווארד וגרייס מצאו מחדש את התשוקה שלהם זה לזה.
שחקנ/יתדמותריצ'רד גיר הווארד, בעלה של גרייס ואביה של מישלדיאן קיטון גרייס, אשתו של הווארד ואמה של מישלויליאם ה.
מייסי סם, בעלה של מוניקה ואביו של אלןסוזן סרנדון מוניקה, אשתו של סם ואמו של אלןאמה רוברטס מישל, בתם של הווארד וגרייס ובת זוגו של אלןלוק ברייסי אלן, בנם של סם ומוניקה ובן זוגה של מישל
אולי יבוא סנאי הוא ספר ילדים מאת הסופרת, העיתונאית, המתרגמת ואשת הטלוויזיה אבירמה גולן.
הספר יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת כנרת זמורה ביתן, בשיתוף עם המאיירת רעיה קרס.
עלילת הסיפור עוסקת בילדה ששמה אלה, שרוצה מאוד לפגוש סנאי, ובכל יום היא שמה בתיק שלה מאכלים טעימים בשבילה ובשבילו, אבל בדרך תמיד מחכים לה בעלי חיים אחרים, והם כולם רעבים!
אלה לוקחת ביסקוויטים, תות, מים בבקבוק ואגוז, כי אולי יבוא הסנאי.
הקוראים יעקבו לאורכו אחר סדרה של חיות שיופיעו בטיוליה של הילדה אלה, חיה אחת בכל יום, לפני שיבוא הסנאי.
עלילת "אולי יבוא סנאי" הורכבה אל תוך המחזור השבועי המוכר.
שבעה ימים שנפתחים ביום ראשון בפארק ומסתיימים בשישי־ שבת של מנוחה בבית.
"ביום ראשון הולכים לטיול בפארק.
הספר היה מועמד לפרס "הפנקס ליצירה מצטיינת" בקטגוריית ספרות ילדים.
הביקורות מדגישות את היחסים בין הילדה ובין החיות אשר מראים שלבים התפתחותיים ראשוניים.
החיות, המשתתפות בדיאלוגים קצרצרים, לא מתעניינות במיוחד באלה, אלא במזון.
הילדה, לעומת החיות, מרוכזת גם היא במאכלים שהביאה, אבל דרכם היא מביעה אמפתיה ודאגה.
ישנן התפתחויות נוספות המשולבות בספר.
המספרת מאפיינת את העכבר והארנבת.
היא מתארת את אוזניה ואת אפה הוורוד הרועד, לאחר מכן מתארת את זנבו הארוך של העכבר.
הברבור שאלה פוגשת ביום שלישי, מציין בקולו את עובדת היותו בעל כנפיים; ביום חמישי החתול מציג קפיצת מדרגה מילולית : "אמרו לי שאת מחפשת סנאי", הוא פנה מיוזמתו.
לאחר מכן המשיך ואמר "אני לא סנאי, אני חתלתול.
בחוכמה רבה, גולן מוותרת על הסברים וקישורים שאנו מרבים לראות בספרי ילדים ובעקבות כך, מצמצמת את טקסט הספר.
ודאי בגלל היחסים בין האיור והטקסט.
בנוסף ישנן גם ביקורות לשוניות על הספר- ישנם כמה מקרים של קפדנות יתרה, שכוללת היטפלות לפרטים קטנים וחסרי חשיבות.
היא אמנם מקובלת, וכביכול מתבקשת בספרי ילדים, אך מי יעז לאשר שגיאה לשונית בספר הנבחן על ידי ההורים?
ישנם מקרים שבהם הקפדנות היתרה פוגעת במטרת הסיפור.
דוגמה ראשונה שחוזרת על עצמה כמעט בכל עמוד היא ההחלטה המכוונת שלא ליידע את שם העצם "סנאי".
הכוונה מובנת וברורה, שרק בסוף הסיפור, לאחר שאלה פגשה את הסנאי הוא יופיע כחבר מוכר בצורתו המיודעת.
הבעיה היא שהביטוי הלא מיודע לסנאי - עם חיריק ב-ל ושווא הוא טרדני.
"האיורים של המאייר מתאימים היטב לרוח הסיפור, בעיקר באופן שבו היא מציגה את המפגשים של הילדה והחיות.
המאיירת נעזרת בחזרה של הצורות הפשוטות ביותר, למשל, כדי להדגיש את הדמיון בין עיניה של אלה לקצה אפו של העכבר ולפרחים העולים מהקרקע." אצל גולן הדגש על הדמיון מועצם.
זה קורה בין היתר באמצעות האיורים.
המפגש מתרחש כאשר אלה נמצאת בְּחַדְרָהּ ובחוץ יורד גשם והיא משוחחת עם הסנאי מבעד לחלון.
בעמוד הבא הסנאי כבר נמצא על אדן החלון בתוך החדר, ובעמוד אחריו — אלה יושבת על האגוז, שממדיו תפחו בהתאם למידותיו של הסנאי, וכאן הוא יצור ענק.
הסנאי מתואר מערסל את הילדה ואין עוד ספק כי הסיפור ננעל במחוזות הנעימים של הדמיון.
אולי מטיילת היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים שנוצרה על ידי חברת ההנפשה Blue Zoo (שיצרה גם את הסדרה "טבע תום").
בבריטניה הסדרה שודרה בניק ג'וניור בשנת 2012. בישראל הסדרה שודרה באותה שנה בערוץ הופ!
פרקיה של הסדרה באורך 5 דקות.
אולי היא יען שאוהבת לדמיין, בכל פרק כאשר היא טטמון את ראשה באדמה ותצא להרתפקה בעולם שכולו מציורי עיפרון.
אולי (Olive): יען כתומה ורודה כחולה, הדמות המרכזית בתוכנית.
אחיה של אולי (Olive's Brother): אפרוח יענים, אחיה הקטן של אולי.
אבא של אולי (Olive's Dad): יען, אביה של אולי.
אמא של אולי (Olive's Mom): יען, אמה של אולי.
הדיבוב העברי הופק על ידי גדי לוי (משנת 2012) ותמי ברק (משנת 2014)
שם הדמותמדבב\ת באנגליתמדבב\ת בעבריתאולילורה אליסוןספיר דרמוןמספר -איתי ברנע
"אולי סוף טוב" (בקוריאנית: 어쩌면 해피엔딩) הוא מחזמר דרום-קוריאני מקורי מאת יו פארק ווויל אהרונסון, העוסק בשני רובוטים דמויי-אדם המגלים קשר רגשי עמוק בעולם עתידני.
המחזמר זכה להצלחה בינלאומית עם הפקות בסיאול, טוקיו, שאנגחאי, אטלנטה ובברודוויי, שם עלה לראשונה ב-2024 וזכה לשבחים רבים.
הרעיון למחזה נולד ב-2014, כאשר יו פארק, בהשראת שירו של דיימון אלברן "Everyday Robots", שנוגן בזמן שפארק ישב בבית קפה בברוקלין והחל לדמיין עולם שבו רובוטים עם רגשות אנושיים ננטשים על ידי בעליהם.
הרעיון הראשוני נוצר מדמות של רובוט שחי לבד, מנגן בחניון תת-קרקעי, ומקווה לפגוש מחדש את חברו היחיד, ג'יימס.
פארק שאב השראה גם מסיום מערכת יחסים אישית שעבר באותה תקופה.
הסיפור השתנה עם הזמן, כמעט הפך לפנטזיה אקשנית, אך לבסוף התכנס לסיפור רומנטי מלנכולי בין שני רובוטים.
הוא פנה לשותפו היצירתי וויל אהרונסון, והשניים פיתחו יחד את הסיפור.
פארק כתב את המחזה ואת מילות השירים, ואהרונסון כתב יחד איתו את המחזה והלחין את המוזיקה.
את הרעיון למחזמר פארק הציע לקרן Wooran, שתומכת באמנים צעירים בסיאול, והפרויקט קיבל מימון.
המחזמר פותח מראש גם באנגלית מתוך תקווה להעלאה עתידית בניו יורק - בשלב הראשון נכתב המחזה באנגלית והועבר לתרגום קוריאני, תוך עבודה משותפת על המוזיקה והטקסט.
הטיוטה הראשונה נכתבה ב-2014, ונעשו אודישנים, מופע ניסיון, ובהמשך המחזמר הוצג לראשונה בסיאול בדצמבר 2016 וזכה לשבחים רבים.
הוא זכה בפרסים רבים, כולל פרס ריצ'רד רוג'רס האמריקאי ב-2017.
ההפקה באטלנטה בשנת 2020 נולדה בעקבות פנייה של חברת Foresight Theatrical לבמאית סוזן בות', שהתלהבה מהמחזה ומהשיר "My Room".
הבמאי מייקל ארדן הצטרף דרך המפיק ג'פרי ריצ'רדס, ולאחר התלבטות התאהב בטקסט ובמוזיקה.
השירים נכתבו תחילה בקוריאנית, והגרסה האנגלית של הליריקה אינה תרגום ישיר מכיוון שהשפה הקוריאנית אינה עושה שימוש רב בחריזה, אלא מתמקדת בצלילים של תנועות ובבחירת מילים שמקדמות רגש ועלילה.
בשנת 2023 יצא לאור עיבוד של המחזמר כסרט בשם "My Favorite Love Story".
ביולי 2025, בעקבות עזיבתו את התפקיד הראשי בהפקת ברודוויי של דארן כריס, שחקן ממוצא פיליפיני, הוכרז כי את מקומו יחליף אנדרו בארת' פלדמן, שחקן לבן ויהודי, לתקופה של תשעה שבועות החל מ-2 בספטמבר.
פלדמן הוא גם בן זוגה של השחקנית הראשית במחזמר, הלן ג'יי שן.
ההחלטה גררה ביקורת מצד שחקנים ופעילים אמריקאים ממוצא אסייתי, והציתה דיון ציבורי מתמשך סביב נושא הייצוג בתיאטרון.
הצוות האמנותי של ההצגה פרסם הצהרה בה נטען כי ההחלטות התקבלו לאחר "התלבטות מעמיקה", וכי אומנם התפקידים של הרובוטים אינם מחייבים ליהוק אסייתי, אך ההפקה גאה בכך שכל התפקידים ניתנים לגילום על ידי שחקנים אסייתיים.
ארגון הפעולה של אמנים אסייתים־אמריקאים פרסם הצהרה שבה הביע אכזבה מההחלטה, וטען כי היא מפחיתה מערך הייצוג התרבותי ופוגעת בהזדמנויות לאוכלוסייה מודרת.
העלילה מתרחשת בסיאול של סוף המאה ה-21. אוליבר, רובוט עזר מדגם ישן, חי בבדידות בדירתו וממתין לשובו של בעליו.
יום אחד, שכנתו קלייר, רובוטית מדגם חדש יותר, מבקשת ממנו עזרה בטעינה.
המפגש ביניהם מוביל לקשר עמוק, ויחד הם יוצאים למסע לקוריאה הדרומית כדי למצוא את בעליו של אוליבר ולצפות בגחליליות הנדירות באי צ'ג'ו.
המסע מעורר בהם רגשות אנושיים, אך הם מתמודדים עם מגבלותיהם הטכניות והרגשיות.
המחזמר מתרחש בעתיד וכולל כ-25 לוקיישנים שונים, ומתמקד בעיקר בשתי הדמויות הראשיות.
"Why Love?" — גיל ברנטלי
"Then I Can Let You Go" — אוליבר, קלייר וגיל ברנטלי
סיאול (2016–2024): המחזמר הוצג במספר עונות חוזרות וזכה להצלחה מתמשכת.
אטלנטה (2020): הפקה באנגלית בבימויו של מייקל ארדן שהתקיימה בין ה-21 בינואר ל-16 בפברואר.
שנחאי (2021): הפקה סינית בבימויו של קים דונג-יון.
ברודוויי (2024): הפקה בבימויו של מייקל ארדן, בכיכובם של דארן כריס (אוליבר) והלן ג'יי שן (קלייר).
ההפקה זכתה לשבחים רבים ולמועמדויות לפרסי טוני.
מחליף: סטיבן הויין, כריסטופר ג'יימס טאמאיוקליירהלן ג'יי שן
מחליפה: האנה קביט, קלייר קווןגיל ברנטלידז דורון
מחליף: דניאל מיי, כריסטופר ג'יימס טאמאיוג'יימסמרקוס צ'וי
מחליף: סטיבן הויין, דניאל מיידמויות נוספותמרקוס צ'וי
"אולי צריך לתת לזה עוד זמן" הוא שיר שכתב וביצע אריק איינשטיין והלחין יצחק קלפטר.
השיר נכלל באלבומם המשותף של איינשטיין וקלפטר, "שביר", שיצא לאור בספטמבר 1983.
באוגוסט 1982, בשבוע שבו יצא אלבומו החדש, "יושב על הגדר", עבר איינשטיין תאונת דרכים קשה.
הוא ורעייתו סימה נפצעו וידידתם נהרגה.
בנוסף, כבדות הראייה שלו הלכה והחמירה.
מאז התאונה מיעט איינשטיין להופיע בציבור או להתראיין בתקשורת.
בעקבות התאונה כתב איינשטיין את "אולי צריך לתת לזה עוד זמן".
השיר מתאר בעיקרו את מצבו ותחושותיו של איינשטיין מאז התאונה.
בבית הראשון בשיר אומר הדובר שהחיים עוד לא שבו למה שהיו ושהפצעים טרם נרפאו ואף ייתכן שלעולם לא יעשו כן.
בבית השני הוא מציין שהשמש והגשמים מופיעים כהוגן, וכך גם יתר העולם.
בבית האחרון של השיר אומר הדובר כי גילה שיש אור בקצה המנהרה.
כשהגיע לפתח המנהרה ראה מלאכים שרים.
ב-24 בספטמבר 2024, לקראת יום השנה למתקפת הפתע על ישראל ותחילת מלחמת חרבות ברזל, הוציא הזמר ברי סחרוף גרסת כיסוי לשיר.
שלא כמו בגרסתו המקורית, לחן השיר מבוצע בידי תזמורת ולא בידי גיטרה חשמלית.
או֗לִיאֶנָה (באיטלקית Oliena, ובשפת המקומית סרדו, Ulìana) היא עיירה הנמצאת באי סרדיניה (Sardegna).
מספר תושבי אוליאנה היה 6,530 בשנת 2023. מספר התושבים בעיירה נמצא בירידה איטית ומתמדת מאז שנות ה-90 של המאה העשרים, בעיקר מסיבות של גידול טבעי שלילי ובמידה פחותה עקב הגירה שלילית.
אין אחידות דעים ביחס למקור שמה של אוליאנה.
מסופר, כי שמה של העיירה אוליאנה ניתן לה על ידי גולים מטרויה.
לאחר חורבנה של טרויה, הגיעו לסיציליה גולים מהעיר.
הגולים הטרויאנים הגיעו והתיישבו במקום בו נמצאת אוליאנה, ורצו לשמר את שמה של מולדתם המקורית.
שמה השני של טרויה היה איליון (Ilion), ומכאן גם שמו של האפוס "איליאדה".
בפי הרומאים נקראה טרויה איליום (Ilium), והביזנטים כינו אותה איליון.
הפליטים מטרויה קראו לעמצם איליאנים ולמקום איליון.
השם איליון השתבש, והפך ברבות השנים לאוליאנה.
לפי גרסה אחרת, מקור השם מימי הביניים.
לפי גרסה זו, השם מופיע לראשונה במסמך משנת 1342, ובו מכונה המקום אוליאן (Olian).
מצדדי גרסת שם זו סבורים, כי מקורו בעצי הזית הגדלים באזור ובשמן הזית המופק מהם.
באיטלקית שמן הוא אוליו (olio) וחושבים, כי השם אוליאנה התפתח מהמילה "אוליו".
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות פרהיסטורית אנושית באזור, כבר בתקופה הפלאוליתית העליונה, לפני כ-14,000 שנים.
הממצאים נתגלו במערת קורבדו (Grotta Corbeddu) הנמצאת בשטח המוניציפלי של אוליאנה, במרחק של כ-5 ק"מ בקו אווירי מהעיירה.
ממצאים רבים מעידים שהתקיימו בסביבת העיירה יישובים רבים המשויכים אל התרבות הנוראגית (Nuraghe/Nuraghi), בעידן הברונזה.סביב בעיירה נמצאו עשרות יישובים ומבנים של הנוראגים.
בשנת 238 לפני הספירה הגיעו לסרדיניה הרומאים, וגרשו ממנה את קרתגים שהתגוררו במקום.
ההשתלטות הרומאית הייתה ללא שפיכות דמים, והתרחשה בין המלחמות הפוניות.
ב-177 לפנה"ס מרדו ברומאים שני שבטים מסרדיניה, ובני אחד מהשבטים המורדים היו האיליאנים.
חלק מהתושבים נלקחו לרומא, ונמכרו מאוחר יותר לעבדות.
במאה השמינית האי היה תחת שלטון ביזנטי, והוא חולק ל-4 דוכסויות.
במאה ה-9 כל דוכסות (Giudicati) הפכה לממלכה עצמאית, ואוליאנה השתייכה לממלכת גאלורה (Gallura).
ב-1258 סופחה גאלורה לממלכת קליארי, ועוד באותה המאה החלה פיזה להיות הגורם המשפיע ביותר באזור, עם נישואיו של למברטו ויסקונטי (Lamberto Visconti) להלנה דה לאקון (Elena de Lacon).
הפיזנים פיתחו את הסחר בבעלי חיים ובמוצרים המבוססים על בעלי חיים, דוגמת בשר ומוצרי חלב.
ב-1665 התיישבו במקום אנשי דת שהיו חברים במסדר הישועי, ובנו מנזר שהפך לבית ספר שהעניק השכלה לתושבים, ונבנתה גם כנסייה.
מפיזה עבר האזור להשפעה של ממלכת אראגון.
בהמשך האזור עבור בין פאודלים שונים, עד לביטול השיטה הפאודלית ב-1840. ב-1861 צורפו אוליאנה וסרדיניה לתהליך איחוד איטליה, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
אוליאנה נמצאת באי האיטלקי סרדיניה, אי גדול בים התיכון, מערבית לחופי חצי האי האיטלקי.
העיירה משתייכת לנפת נואורו, בתוך מחוז סרדיניה.
מקומה של העיירה בצד המזרחי של האי, באזור הקרוי הרי ברבג'ה (Barbagia, המכונה גם ברבג'ה עילית- Barbagia Superiore), על מורדותיו של הר קוראסי (Corrasi), הכלול ברכס הרי סוּפְּרׇמוֹנְטֶה (Supramonte).
בסמוך לאוליאנה זורם נהר צ'דרינו (Cedrino).
מרחק הנסיעה מאוליאנה לקליארי (Cagliari) בירת סרדיניה עומד על כ-190 ק"מ, אך המרחק בקו אווירי מסתכם בכ-120 ק"מ בלבד.
גם בירת הנפה נקראת נואורו, והיא קרובה כדי 10 ק"מ לאוליאנה.
המרחק לחוף הים הטירני הנמצא מזרחית לעיירה והמפריד בין איטליה לאי סרדיניה, עומד על כ-20 ק"מ בקו אווירי, והים התיכון בצד מערב מרוחק כ-70 ק"מ.
גובהה הממוצע של אוליאנה מעל פני הים הוא 380 מטר (1,247 רגל).
באוליאנה שורר אקלים ים תיכוני.
עונת הקיץ חמה, ותקופת החורף קרה, אבל אינה קרה מאוד.
התקופה החמה נמשכת מאמצע חודש יוני, ועד ספטמבר, תקופה זו מאופיינת גם באחוזי לחות גבוהים.
הטמפרטורות בעיירה נעות בדרך כלל בין 4 ל-33 מעלות צלזיוס, ולעיתים רחוקות הן יורדות אל מתחת ל-0, או עולות מעבר ל-37 מעלות.
בין נובמבר לפברואר מעונן בשיעור העולה מעט על 50%, ויולי-אוגוסט מתאפיינות בשמים נקיים למדי, עם שיעור עננות ממוצע של 11%-16%.
מהירות הרוח השנתית הממוצעת עומדת על כ-15 קמ"ש.
גם בחודשי החורף מהירות הרוח אינה מגיעה ל-20 קמ"ש בממוצע.
בשנה יש 53 ימים גשומים במקום, וכמות הגשם השנתית הממוצעת מסתכמת ב-319.5 מ"מ.
לא נמצאה סטטיסטיקה אודות כמויות שנתיות של שלג באוליאנה.
העיר ממוקמת במיקום מרכזי בסרדיניה, וסביבה יש אתרי טבע ואתרים היסטוריים.
העיר העתיקה: החלק העתיק של אוליאנה מאופיין בסמטאות קטנות, בכיכרות צרות ממדים, בבתים קטנים ופשוטים, בגרמי מדרגות חיצוניים, ובנקודות תצפית נופיות.
כנסיות: בעיר בנויות כנסיות רבות, ביניהן כנסיית הצלב הקדוש (Santa Croce) שנבנתה מהמאה ה-15 ועד המאה ה-17, כנסיית מריה הקדושה (Santa Maria), הקפלה של פרנציסקוס (Francesco) וכנסיות נוספות, עם ציורי קיר, פסלים ויצירות אומנות.
קולינריה: בעיירה מכינים סוגי פסטות בהכנה ידנית, מאכלים המבוססים על פירות הדר, יינות מקומיים, גבינות ונקניקים מקומיים, מנות מתוקות דוגמת סוואדה (Sevada), וארנצ'יאדה (Aranciada) המבוססת על תפוזים.
הרי ספרמונטה: רכס הרי סוּפְּרׇמוֹנְטֶה מציע שבילי הליכה הרריים, דוגמת הר-מוֹנְטֶה קוראסי (Corrasi), פוּנ֧טׇה סׂוס נידׂוס (Punta Sos Nidos) ואחרים.
טיפוס לפסגות ברמות קושי שונות, וביצוע פעילויות מגוונות, פיקניק, ותצפיות נוף וטבע.
אתרים נוראגיים: סביב אוליאנה קיימים אתרים של נוראגים, מערות, מבנים, קברים ואחרים.
במרחק של כ-15 ק"מ מזרחית לעיירה, על ראש הר טיסקאלי שוכנות "מערות טיסקאלי" (Tiscali), הבנויות בתוך בולען, ובהן בקתות נוראגיות.
החוקרים שגילו את המערות ייחסו אותן בטעות בתחילה לתקופה הרומאית, במקום לתקופת הנוראגים.
מערת קורבדו: (Grotta Corbeddu), מדובר באתר נוראגי ובו ארבעה חללים שונים, בהם נחפרו ממצאים הקשורים לתרבות הנוראגית, המתוארכים לשנים בין 20000 ל-12500 לפני הספירה.
המערה קרויה על שם פושע מאמצע המאה ה-19 בשם ג'ובאני קורבדו (Giovanni Corbeddu) שהמערה שימשה לו מקום מקלט.
מעיין: מעיין "סו גולגונה" (Su Golgone) הוכר ב-1998 כמונומנט טבע.
המעיין חצב ערוץ בסלע, ויצר אגמון שמימיו בצבע טורקיז-אזמרגד.
המעיין נמצא במרחק של כ-15 ק"מ מאוליאנה.
עומק מערות המעיין עדיין אינו ידוע, ב-2010 הגיעו חוקרי מערות עד לעומק של 135 מטרים.
אורגוסולו: אורגוסולו היא עיירה קטנה, כ-17 ק"מ דרומית לאוליאנה.
ייחודה של העיירה בציורי הקיר מגוונים על רבים מבתיה.
ציורי הקיר מתארים קטעים מחיי היום-יום, מאורעות עולמיים חשובים דוגמת פיגועי התאומים ב-11 בספטמבר 2001, אירועים פוליטיים ומחאות פוליטיות איטלקיות ועולמיות, ונושאים אחרים.
חגיגות ופסטיבלים דתיים: באוליאנה נערכים מספר פסטיבלים בעלי אופי דתי, ביניהם פסטיבל האב הנזיר ס.
אנטוניו אבאטה (Sant'Antonio Abate), בתאריכים 16–17 בינואר.
במהלך החגיגות מודלקות מדורות רבות באזורים שונים בעיירה.
הפסטיבל של אוליאנה הנקרא "Harrasehare Ulianesu", מתקיים בסוף חודש מרץ עד ראשית אפריל, במשך מספר ימים.
בימי הפסטיבל מתקיימים טקסי שומן חזיר, מצעדים של תלמידי בתי ספר ברחובות וכיכרות העיר, במהלכם מחולקים להם ממתקים ומשקאות, אירועי מסיכות ועוד.
בעיירה מתקיימות חגיגות גם במועדים נוספים, לכבוד קדושי נצרות אחרים.
חצרות פתוחות: אירוע של פתיחת חצרות בתים פרטיים לתצוגה ולמכירה של מאכלים ומשקאות מקומיים, להדגמה של עבודה בתחומים שונים, אומנויות, עיבוד כותנה, גילוף בעץ, דיש, יצירת קישוטי קרמיקה ובתחומים נוספים.
מסורת החצרות הפתוחות (Cortes Apertas) החלה באוליאנה בשנת 1996, ומאז היא ממשיכה ברצף, והפכה לנחלתן של עשרות עיירות נוספות בנפת נואורו בסרדיניה, כל ישוב מקיים את האירוע בתאריך שונה.
שירה: בעיירה מקובלת שירת קבוצות א-קפלה, בדרך כלל של ארבעה זמרים הנקראת .
סוג זה של שירה נפוץ גם במקומות אחרים בסרדיניה, וזכה להכרה של אונסק"ו בשנת 2008 כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
ספרות: הסופרת זוכת פרס נובל לספרות גרציה דלאדה, מתארת בספרה , במקור האיטלקי "Canne al Vento" (הספר טרם יצא לאור בעברית, באנגלית שמו "Reeds in the wind", וניתן לתרגם את הכותר לעברית כ"קנים ברוח"), את אוליאנה בתיאור ציורי מאוד.
הסופרת מדמה את העיירה למחצבה של שיש הבוערת בשמש, אשר משבי רוח מרעננים אותה מידיי פעם, והעצים השונים מנגנים בעליהם ברוח הנושבת, ומלווים בשירת ציפורים.
רקמה: אומנות נפוצה באוליאנה היא רקמה.
הרקמה משמשת לקישוט של בגדים מסורתיים, כיסויי ראש, מפות ומפיות, וילונות וכיוצא בהם.
הרקמה של אוליאנה צבעונית ומרבה לתאר פרחים.
סדנאות ציורי קיר: בעיירה מתקיימות סדנאות לבני נוער בגילאי 17-13, במסגרת פרויקט המיועד ללמד את בני הנוער את נושא ציורי הקיר, לערב אותם בתהליכים ציבוריים, וגם לייפות את העיר, כפי שנעשה גם ביישוב הסמוך אורגוסולו.
אוליאנה ורכס ההרים שסביבה שימשו כאתר להסרטת סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
העיירה שימשה כאחד מאתרי ההסרטה של סרט הדרמה האיטלקי "בתי שלי" (Figlia Mia) שיצא לאקרנים בשנת 2018. הבמאי ג'ון יוסטון השתמש בהר מונטה קוראסי כרקע לסצנת עקידת יצחק, בסרטו משנת 1966 "התנ"ך".
גם הסרט "הבנדיטים של אורגוסולו" משנת 1958, של הבמאי ויטוריו דה סטה, שזכה בפרס על הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה, הוסרט בהרי ברבג'ה שבאזור אוליאנה.
העיירה הופיעה בסדרת הטלוויזיה התיעודית "סרדיניה".
תיירות תופסת נתח גדל והולך בכלכלת אוליאנה, אך העיירה עדיין מתבססת בעיקר על ענפי כלכלה מסורתיים, ענפי חקלאות שונים, דוגמת טיפוח מטעי זיתים וייצור שמן זית.
העיירה ידועה בזיתים השחורים הגדלים סביבה.
ענף חקלאי אחר הוא גידול גפנים וייצור יין.
בעיירה מפיקים סוגי יין אחדים.
הסופר והטייס האיטלקי גבריאל ד'אנונציו כתב "מה?
אפילו לא שמעת על נפנטה (Nepente), היין הידוע של אוליאנה?".
יין אחר המיוצר בעיירה ובאזור, הוא קונאונו די סרדיניה (Cannonau di Sardegna), סוג של יין גרנאש רוזה מקומי, שקיבל תו הגנה אזורי DOC.
ענפי כלכלה מקומית נוספים הם מסחר, ומלאכות יד אומנותיות, דוגמת ייצור תכשיטים, ורקמה לסוגיה.
כבישים: הכבישים הסובבים את אוליאנה הם כביש ארצי SS129 וכבישים אזוריים SP18, SP22, SP46.
אוטובוסים: קו אוטובוס 520 מקשר את אוליאנה עם העיר הקרובה נואורו, משם ניתן להמשיך לערים הגדולות יותר בסרדיניה, קליארי, אלגרו ולמקומות נוספים.
רכבת: אין מסילת רכבת באוליאנה או בקרבתה המיידית.
תחנת הרכבת הקרובה נמצאת במאקומר (Macomer) במרחק של כ-62 ק"מ, ומשם ניתן להגיע לקליארי (Cagliari) בדרום, לאולביה (Olbia) או לסאסארי (Sassari) בצפון סרדיניה.
תעופה: נמלי התעופה הקרובים לאוליאנה, מהם ניתן לטוס לנמלי תעופה באיטליה, או ליעדים באירופה הם נמל התעופה אולביה-קוסטה סמרלדה (OLB) במרחק של כ-45 ק"מ, נמל התעופה אלגרו (AHO) במרחק של כ-102 ק"מ, ונמל התעופה הגדול ביותר בסיציליה, נמל התעופה קליארי-אלמס (CAG), במרחק של כ-117 ק"מ.
שיט/הפלגה: ניתן להגיע בשיט מחצי האיטלקי לנמל המעבורות באולביה, המרוחק כ-102 ק"מ מאוליאנה, ומהנמל להמשיך לאוליאנה בתחבורה יבשתית, או בדרך דומה בכיוון ההפוך.
אולי מארי ג'יימס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית.
ג'יימס נולד ב־27 ביולי 1871 בעיר מריון שבקנטקי.
כנער שימש כעוזר באספה הכללית של קנטקי.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1891 והחל לעסוק במקצוע באותה שנה.
בשנת 1902 התמודד ג'יימס על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של קנטקי — החלק המערבי הרחוק של המדינה — וזכה.
הוא נבחר מחדש עוד ארבע פעמים, וכיהן שם מ־4 במרץ 1903 עד 3 במרץ 1913.הוא היה יו"ר הוועידות הלאומיות הדמוקרטיות של 1912 ו־1916.
ב־1912 החליט ג'יימס לוותר על מושבו בבית הנבחרים ולהתמודד על מושב בסנאט.
הוא נבחר בידי בית המחוקקים של קנטקי ב־9 וב־16 בינואר 1912 והושבע ב־4 במרץ 1913. בסנאט כיהן כיו"ר ועדת הפטנטים.
יכולות הוויכוח שלו היו כה בולטות עד שהיו שחששו ממנו בסנאט.
ג'יימס נפטר במהלך כהונתו בבית חולים בבולטימור שבמרילנד, ב־28 באוגוסט 1918, בגיל 47.
אוליאנה סמיונובה (בלטבית: Uļjana Semjonova; 9 במרץ 1952 – 8 בינואר 2026) הייתה כדורסלנית סובייטית ממוצא לטבי.
סמיונובה זכתה פעמיים במדליית זהב במשחקים האולימפיים (מונטריאול 1976 ומוסקבה 1980), שלוש פעמים באליפות עולם (1971, 1975 ו-1983) ו-10 פעמים ברציפות באליפות אירופה.
היא נבחרה להיכל התהילה של הכדורסל.
אוליאנה סמיונובה נולדה למשפחה של אדוקי האמונה הישנה שהתגוררו בחלק המזרחי של לטביה הסובייטית.
בגלל קרבתם לזרסאי היא נולדה בבית החולים של העיר.
בגיל 13 היא התנשאה לגובה של 190 סנטימטרים והופנתה לבידקה רפואית.
ממצאי הבדיקה לא הראו דבר חריג למעט גובהה.
סמיונובה עברה לריגה והחלה להתאמן בכדורסל.
בגיל 15 היא התחילה לשחק בקבוצת הבוגרים של ט.ט.ט ריגה בתפקיד סנטר.
בגיל 16 היא שיחקה לראשונה בשורות נבחרת ברית המועצות בכדורסל נשים.
בשנת 1968 היא זכתה עם קבוצתה ט.ט.ט ריגה באליפות ברית המעוצות.
היא זכתה בתואר זה 15 פעמים.
באליפות העולם בכדורסל נשים 1971 סמיונובה זכתה עם נבחרתה באליפות.
בשנת 1976 כדורסל נשים נכלל במשחקים האולימפיים וסמיונובה זכתה בתואר.
את התואר השני היא קיבלה באולימפיאדת מוסקבה (1980).
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 בעקבות השינויים הפוליטיים בברית המעוצות סמיונובה קיבלה אישור לשחק מחוץ לגבולות ברית המועצות.
היא שיחקה בספרד ובצרפת עד לשנת 1989.
לאחר סיום קריירה כדורסלנית סמיונובה פעלה במסגרת הוועד האולימפי של לטביה ובמסגרות נוספות.
לסמיונובה הוענקו עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור הידידות בין העמים ועיטור גבוה לטבי.
בתחילת המאה ה-21 בריאותה התדרדרה.
סמיונובה עברה מספר ניתוחים קשים ובסוף ימיה יכלה להתנייד רק בעזרת כסא גלגלים.
"אולי תִּיפָּתַח הדלת" הוא סינגל ישראלי שיצא לאור ב-7 באוקטובר 2024 כחלק מפרויקט ההנצחה "שבעה שירים באוקטובר" של גלגלצ וגלי צה"ל.
השיר נכתב והולחן על ידי התצפיתנית דניאלה גלבוע, יחד עם חברותיה ליחידה בבסיס נחל עוז שנפלו בטבח ב-7 באוקטובר 2023: סמ"ר ים גלס, סמל אביב חג'ג'.
הגרסה הרשמית של השיר בוצעה על ידי הזמרת עדן בן זקן.
השיר נולד בבסיס נחל עוז במהלך חודשי השירות המשותפים של כותבותיו, לפני פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
דניאלה גלבוע, מוזיקאית ויוצרת, כתבה את המילים והלחן כחלק מהווי החיים ביחידה, יחד עם חברותיה הקרובות ים גלס ואביב חג'ג'.
הטקסט מתמקד בחיפוש אחר תקווה ובציפייה לרגע שבו "תיפתח הדלת" למציאות טובה יותר.
במהלך מתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר, נרצחו ים גלס ואביב חג'ג' בחמ"ל ובבסיס.
דניאלה גלבוע נחטפה לעזה על ידי מחבלי חמאס.
לאחר שחרורה מהשבי, הפך השיר ליצירה המנציחה את חברותיה ואת הקשר המיוחד שנרקם ביניהן דרך המוזיקה.
במלאת שנה לאירועי 7 באוקטובר, יזמו גלגלצ וגלי צה"ל את המיזם "שבעה שירים באוקטובר", שמטרתו להעניק חיים ליצירות שנכתבו על ידי נופלים או חטופים.