tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות זאת פרץ סכסוך בין אברהם ברנט לברונו לנדסברג בעלי "סנו".
בסוף 2005 ביקשה "סנו" לרכוש גם את חברת "פנדה מפעלי נייר", אך השותפים במפעל "שניב" ביקשו מבית המשפט צו-מניעה נגד המהלך, בטענה שהוא עומד בניגוד להסכם ביניהם.
באותה עת גם פרש המנכ"ל ומייסד החברה יזהר שיף, ומכר את מניותיו.
לאחר פירוק השותפות עם "סנו" הפך מפעל "שניב" מיצרן של חומרי גלם ליצרן של מוצרי נייר מוגמרים והגדיל את היקף הפעילות שלו.
במהלך 2014 הצליח "שניב" להגדיל את הרווח הנקי באופן ניכר, בעיקר הודות לחיבור המפעל לתשתית ההולכה הארצית של גז טבעי, באמצע 2013, שסייע לה להוריד את עלויות הייצור.
את הגז למפעל מספק מאגר הגז תמר.
בנוסף חנכה ב-2015 מתקן לייצור חשמל, בהספק של כ-5 מגה-ואט, העובד בשיטת הקוגנרציה, הפקה משולבת של חשמל וחום, שהחשמל משמש לפעילות השוטפת של המפעל, בעוד שהקיטור משמש לייבוש הנייר המיוצר.
בדצמבר 2017, השלימה החברה מיזוג עם חברת "סאסאטק" וחברת הבת שלה, "סאסא קוסמטיקס", העוסקת בייצור מוצרי ניקיון.
המיזוג הפך את שניב לאחת מיצרניות מוצרי הצריכה המתכלים הגדולות בישראל, עם פעילות, לייצור מוצרי ניקיון ומוצרי טיפוח אישי בנוסף למוצרי נייר.
"סאסאטק" נוסדה בשנת 1982 על ידי קיבוץ סאסא ועוסקת בייצור ושיווק מוצרי ניקיון לבית, מוצרי ניקיון תחזוקה לשוק הרכב והתחבורה (שמנים, תרסיסים, משחות וכו'); ובנוסף חברה הבת, "סאסא קוסמטיקס", מתמחה בתחום מוצרי קוסמטיקה וטיפוח אישי.
בפברואר 2021, רכשה שניב 51% מהמניות של חברת "אופל אריזות", העוסקת בייצור וייבוא של תבניות ורדידי אלומניום, מוצרי ניילון ואריזה.
בסדרה כיכבו ראיין ריינולדס, ריצ'רד רוקולו וטריילור האוורד בתפקידים הראשיים.
עלילת הסדרה מתרחשת בבוסטון ומתמקדת בשלושה חברים מהקולג' בשנות העשרים לחייהם - פיטר "פיט" דנוויל, מייקל "ברג" ברגן, ושרון קרטר.
בתחילת הסדרה פיט וברג לומדים לתואר שני באוניברסיטת טאפטס ובמקביל עובדים בפיצרייה מקומית.
הידידה הקרובה שלהם שרון עובדת במחלקת יחסי הציבור של חברת "Immaculate Chemicals".
הפורמט של הסדרה בעונה הראשונה השתנה במידה ניכרת בהמשך.
בעונה הראשונה ג'ניפר ווסטפלד שיחקה בתפקיד מליסה, חברתו של פיט, ודייוויד אוגדן סטיירס שיחק בתפקיד הזקן ההזוי מר באואר אשר נוהג לפקוד את הפיצריה לעיתים רבות.
בעונה השנייה של הסדרה שתי הדמויות הללו לא נכללו יותר בקאסט, ובמקום זאת התמקדות הייתה באינטראקציה בין פיט לברג ומערכת היחסים שלהם עם שרון, אשר מתגוררת בדירה מעליהם.
ברג מחליט בסופו של דבר ללמוד בבית ספר לרפואה ולהיות רופא, בעוד שפיט נושר משיעורי האדריכלות על מנת להפוך ליועץ עבודה.
בעונה השנייה ניית'ן פיליון הצטרף לצוות השחקנים הקבוע כאשר הוא החל לגלם את דמותו של ג'וני דונלי אשר מתחיל לצאת עם שרון, וסוזן קראייר אשר גילמה את דמותה של אשלי ווקר, אשר לומדת רפואה יחד עם ברג.
בתחילת העונה השלישית, עלילת הסדרה הפסיקה להתרחש בפיצרייה (ובעקבות כך שונה גם השם של הסדרה), וברג החל את תקופת ההתמחות שלו.
פיט הפך במהלך העונה השלישית לסגן הנשיא של חברת קוסמטיקה, ולאחר מכן לכבאי .
ג'וני ושרון התחתנו בעונה השלישית.
כמו כן במהלך העונה השלישית ברג יצא עם השכנה האקסצנטרית איירין (מגולמת על ידי ג'יליאן באך), ופיט יצא עם הכבאית מרטי (מגולמת על ידי טיפאני ת'יסן).
ראיין ריינולדס בתפקיד מייקל יוג'ין לסלי "ברג" ברגן - בתחילת הסדרה הוא מתקשה להחליט מה הוא רוצה לעשות בחיים.
בסופו של דבר הוא מחליט להיות רופא.
טריילור האוורד בתפקיד שרון קרטר - בתחילת הסדרה היא עובדת במחלקת יחסי הציבור של חברת "Immaculate Chemicals".
מערכות היחסים שלה ובסופו של דבר נישואיה לג'וני מהווים חלק מרכזי בעלילת הסדרה.
ריצ'רד רוקולו בתור פיטר "פיט" דנוויל - הרציני שבחבורה.
נוטה להיות נוירוטי ולהיות חרד ממה שעלול לקרות בחייו המקצועיים והרומנטיים.
בעוד שבהתחלה הוא חלם להיות אדריכל בהמשך הוא מחליט להיות כבאי.
יש לו רומן קצר מאוד עם שרון.
לקראת סוף התוכנית הוא במערכת יחסים רומנטית עם חברתו לשעבר של ברג, אשלי.
ג'ניפר וסטפלדט בתפקיד מליסה (1998) - מושא האהבה של פיט במהלך העונה הראשונה.
יוליוס קארי בתפקיד ביל (1998) - מופיע רק בעונה הראשונה.
דייוויד אוגדן סטיירס בתפקיד מר באואר (1998) - מופיע רק בעונה הראשונה.
מר באואר הוא זקן הזוי שנוהג לפקוד את הפיצריה לעיתים רבות.
נייתן פיליון בתפקיד ג'וני דונלי (1999–2001) - מצטרף לסדרה בעונה השנייה בתור טכנאי של מכשירי ג'וקבוקס אשר מתאהב בשרון.
הוא ושרון מתחילים לצאת במהלך העונה שנייה, והם מתחתנים בהמשך בסוף העונה השלישית.
מאוחר יותר ג'וני מחליט להפוך לכבאי בניגוד לרצונה של שרון.
סוזן קראייר בתפקיד אשלי ווקר (1999–2001) - מצטרפת לסדרה בעונה השנייה.
היא מכירה את ברג בבית הספר לרפואה.
בתחילה, היא דוחה את ברג משום שהיא במערכת יחסים עם ג'סטין (ג'ון קראייר), אך לבסוף היא מחליטה ללצאת עם ברג אך הוא לא מעוניין בכך.
בסוף העונה הרביעית היא מתחילה מערכת יחסים מינית עם פיט ונכנסת להריון ממנו בסוף הסדרה.
ג'יליאן באך בתפקיד איירין (1999–2001) - מצטרפת לסדרה באמצע העונה השנייה בתור הסטוקרית של פיט.
בהמשך יש לה מערכת יחסים מינית עם ברג, על אף שהיא בפועל עדיין אובססיבית לגבי פיט.
לקראת אמצע העונה הרביעית היא וברג מתחילים לצאת אבל נפרדים לבסוף משום שברג התאהב בקייטי קונור.
בעקבות כך איירין מתחילה מערכת יחסים עם הדוור.
ברג ואיירין חוזרים לבסוף להיות ביחד.
ב-28 ביוני 2016 יצא לשווקים מארז עם כל עונות הסדרה בתקליטורי DVD.
המארז כולל 11 תקליטורים אשר מכילים את כל 81 פרקי הסדרה, וכמו גם פרק סיום חלופי.
שניהם חברים במועדון הזה הוא ציור שמן מאת הצייר האמריקאי ג'ורג' בלווז, שנוצר באוקטובר 1909. הציור הוא השלישי והגדול מבין יצירותיו המוקדמות של בלווז בנושא קרבות איגרוף, ונחשב לאחת היצירות האקספרסיביות והדינמיות ביותר של תקופה זו ביצירתו.
בשנת 1900 חוקק במדינת ניו יורק חוק לואיס , אשר אסר על קיום קרבות איגרוף פומביים.
כדי לעקוף את האיסור, התקיימו קרבות פרטיים ב-"אתלטיק קלאב", שם המתמודדים הוצגו לקהל כחברים במועדון – ומכאן שם הציור.
הנושא של איגרוף, וההיבט הבין-גזעי שבו מתוארת תבוסה קרובה של מתאגרף לבן בידי יריב שחור, הפכו את היצירה לפרובוקטיבית במיוחד בתקופת חוקי ג'ים קרואו.
הציור מציג שני מתאגרפים על במה מוגבהת, מוקפים בקהל גברים צפוף, כאשר התאורה החריפה מבליטה את הדמויות לעומת רקע שחור.
התנוחה של המתאגרף מימין מזכירה את פסל "הגלדיאטור מבורגזה" מהאמנות הרומית.
הדמות השחורה שולטת בזירה: גופו מתוח קדימה, בעוד הלבן מועד לאחור, פניו וצלעותיו פצועים.
הקהל מגיב בעוצמה לרגע ההכרעה, עם דמויות מצוירות בקריקטוריות שמבליטות את אווירת הפרעות והאכזריות בזירה.
בלווז התכוון ביצירה לרמוז להישגו המתוקשר של ג'ק ג'ונסון, המתאגרף האפרו-אמריקאי שזכה באליפות העולם במשקל כבד בשנת 1908. עלייתו של ג'ונסון עוררה סערה בקרב החברה הלבנה בארצות הברית, והניצחונות הבין-גזעיים עוררו קריאות לאסור קרבות כאלו.
בלווז, בעזות מצח אמנותית, מציג סצנה בה הלבן עתיד להפסיד, ובכך מפר את הסדר החברתי והגזעני של תקופתו.
שניהם חברים במועדון הזה הוצג לראשונה בפני הציבור בתערוכה השנתית ה-105 של האקדמיה לאמנויות בפנסילבניה בשנת 1910, לצד ציורו הקודם של בלווז "מתאגרף אורח אצל שארקי".
המבקרים שיבחו את עוצמת התיאור ואת האנרגיה האמנותית, אם כי חלקם העירו על חזרתיות בנושא הקרבות.
בהמשך, הוצג גם בתערוכת האמנים העצמאיים בניו יורק.
תחילה קרא בלווז ליצירה בשם גזעני וישיר, אך שינה אותו לשם זה, תרגום אירוני שמוצג כאן כ"שניהם חברים במועדון הזה".
השם מרמז על כך שבתקופה של הפרדה גזעית חריפה, הזירה הייתה אחד המקומות הבודדים שבהם יכלו שחור ולבן "לשחק לפי אותם כללים" - אך המציאות החברתית נותרה נגועה בגזענות עמוקה.
הכותרת גם משקפת את האלימות המשותפת הן של המתאגרפים והן של הצופים.
בלווז עיצב את הקומפוזיציה בצורת משולש, כפי שעשה בציורי האיגרוף הקודמים שלו, והושפע באפיון הדמויות מהיצירה "חזון הצליינים של סן איסידרו" מאת פרנסיסקו דה גויה.
הניגוד בין הדמויות המרכזיות לבין הקהל המעוות שמסביב מעצים את הביקורת החברתית המובלעת ביצירה.
שניהם חברים במועדון הזה נחשב לאחד מהביטויים האמיצים ביותר של בלווז בנוגע למציאות החברתית של זמנו.
הוא מגלם את עקרונות האסתטיקה של רוברט הנרי, מורהו של בלווז, אשר קרא להציג את הצדדים החזקים והקשים של החיים המודרניים.
גם כיום, הציור נחשב ביטוי עז לעימות בין מציאות חברתית, אמנות וביקורת פוליטית.
שנים-עשר השליחים הם תלמידיו של ישו שנשלחו לאחר מותו להפיץ את תורתו ברחבי העולם.
כל השליחים, למעט יוחנן בן זבדי, לא מתו מוות טבעי.
ההתייחסות אליהם כשליחים מתוארת בבשורה על-פי לוקס כך:
כמו כן קיימים אזכורים לעובדת היותם שליחים בבשורה על-פי מרקוס ובבשורה על-פי מתי.
על פי הבשורות, 12 השליחים הם אלו שנכחו בסעודה האחרונה בה ישו אמר לתלמידיו לאכול מהלחם שמסמל את בשרו שנבצע עבורם, ולשתות את היין המסמל את הברית החדשה בדמו, וזאת ביקש לעשות לזכרו.
פטרוס הקדוש, במקור שמעון בר-יונה, שכונה גם כֵּיפָא ("סלע", ומכאן שמו היווני פטרוס).
היה יד ימינו של ישו, ולפי המסורת נשלח להטיף ברומא, שבה נצלב במהופך בשנת 64 לערך.
במסורת הקתולית נחשב לאפיפיור הראשון.
אנדראס הקדוש, אחיו של פטרוס ודייג אף הוא.
נשלח להטיף באסיה הקטנה ולאורך חופי הים השחור, ולפי המסורת היה הבישוף הראשון של ביזנטיון.
נקרא גם "הקרוי ראשון", כי הוא היה תלמידו הראשון של ישו (יחד עם שמעון אחיו).
נחשב לפטרון הקדוש של סקוטלנד ושל רוסיה.
לפי מסורות מאוחרות הטיף בספרד.
הוצא להורג בפקודת אגריפס הראשון בשנת 44. עצמותיו הובאו לעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה שבספרד.
נחשב לפטרון הקדוש של ספרד.
הטיף לנצרות בסוריה, ביוון, בפריגיה ועוד.
נצלב בשנת 80 בעיר היוונית הייראפוליס.
ברתולומאוס הקדוש, מקור השם בארמית "בר-תלמא" – בן של תלמי, נודע כמי שהביא את הנצרות לארמניה; נקרא גם נתנאל.
הוצא להורג בארמניה בעקבות אמונתו – עורו הופשט מגופו, והוא נצלב במהופך.
מתי לוי (מתאוס), בנו של חלפי (אלפאוס) ומוכס בכפר נחום.
לפי המסורת כתב את הבשורה על-פי מתי, אך הדבר נשלל בקרב חוקרים מודרניים.
תומאס הקדוש, או בשמו היווני יהודה דידימוס.
משמעות השם דידימוס היא תאומים בדומה לשם תומא או תאמא (מלשון תאומים בארמית); הטיף בסוריה ואף בהודו.
יעקב בן-חלפַי, הקרוי גם "יעקב הקטן".
יש החושבים כי הוא יעקב אחיו של ישו, אך כיום רוב החוקרים לא מאמינים בכך.
תדאוס הקדוש (תדאוס), היה אחד מבניו של יוסף ואחיו של ישו, הקרוי גם יהודה בן יעקב.
יהודה איש קריות, שנודע בנצרות כמי שהסגיר את ישו.
יהודה איש קריות זוכה מהאשמה בשנת 2006 על ידי הוותיקן.
לפי המסופר בספר מעשי השליחים, לאחר בגידתו של יהודה איש קריות וצליבתו של ישו, בחרו השליחים שליח חדש תחת יהודה – את השליח מתיאס (Matthias; אין לבלבלו עם מתי לוי המוזכר לעיל).
פאולוס הקדוש הוא שליח נוסף של ישו, וזאת משום שלפי הברית החדשה הוא קיבל את הבשורה ישירות מישו (כפי שמתואר ב"מעשי השליחים"), ואכן פטרוס ויוחנן קיבלו את היותו "שליח לגויים".
כן הוא מחשיב כשליחים את עוזריו השונים – סילא, ברנבא, אנדרוניקוס ויוניה.
יעקב, אחי ישו (המכונה גם "יעקב הצדיק") לא נחשב לשליח לפי ספרי הבשורות, אך פאולוס מתייחס אליו כאל "שליח" ב"אל הגלטים", א', 19. יעקב אחי ישו מילא תפקיד חשוב בהנהגת הנוצרים ביהודה בשנותיה הראשונות של הכת, והכנסייה היוונית-אורתודוקסית מחשיבה אותו כאחד מ"שבעים השליחים".
מרים המגדלית נחשבת למובילה ולקרובה ביותר מבין תלמידיו של ישו.
היא מוכנה כ"שליחת השליחים" , שכן היא נכחה בנקודות החשובות ביותר בסיפור הנוצרי – הצליבה, הקבורה והתחיה של ישו, אשר התגלה אליה ראשונה.
בבשורה על פי לוקס נכתב עליה, "ישוע אהב אותה יותר מאשר כל התלמידים".
כמו כן, בבשורה האפוקריפית (שלא נכללה בקאנון) "הבשורה על פי פיליפוס" היא מתוארת כ"חברתו" (ביוונית Koinonos) של ישו, משמע מלווה קרובה, כמו גם "ישוע אהב אותה יותר מאשר כל התלמידים ונהג לנשקה...", כשנשיקה היא סימבוליקה להעברת ידע קדוש וייחודי.
י"ז בתמוז - נפרצו חומות ירושלים בתקופת בית שני על ידי הרומאים ונתבטל קורבן התמיד
ט' באב - חורבן בית המקדש השני
ט' באב - חורבן ביתר וסיום מרד בר כוכבא
ג'תת"י - רבן גמליאל הזקן
ג'תתכ"ט - רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, רבן שמעון בן גמליאל הזקן
ג'תתל"ג - רבן יוחנן בן זכאי
ג'תת"פ או ג'תתצ"ז - ר' עקיבא
ג'תתקל"ה – רב, מראשוני האמוראים (תאריך משוער).
ג'תתקכ"ה – שמואל, מראשוני האמוראים (תאריך משוער).
ג'תתקמ"א – רבי חייא, מאחרוני התנאים (תאריך משוער).
ג'תתקנ"ה או ג'תתקס"א – רב יהודה, אמוראי ומייסדה של ישיבת פומבדיתא וראש הישיבה (תאריך משוער).
ג'תתקע"ז – רב הונא, אמוראי וראש ישיבת סורא (תאריך משוער).
ג'תתקע"ח – רב חסדא, אמוראי וראש ישיבת סורא (תאריך משוער).
ג'תתקכ"ג – רבי שמעון בר יוחאי, תנא ותלמידו של רבי עקיבא (תאריך משוער).
ט"ו בכסלו ג'תתקע"ט – רבי יהודה הנשיא, חותם המשנה.
ד'ל"ז - החריב פפוס בן פולמוס את בית המדרש של שמואל ונהרג באותו הזמן רבי חנינא.
ד"א ע"ג - גזרו הפרסים גזירת שמד על היהודים ובואותה שנה ביטל קוסטנטינו את הצלמים והאמונות.
ד'נ"ז - רב הונא, ראש ישיבת סורא
ד'ס' - רב יהודה ורבי יוחנן
אירועים שקרו בשנים אלו על פי המסורת היהודית
על פי המסורת היהודית, הלוח העברי מתחיל להימנות מבריאת העולם.
לכן, העולם נברא בסוף אדר שנת א' (לדעת רבי יהושע) או בסוף אלול שנת א' (לדעת רבי אליעזר שהיא הרווחת).
כ"ה באלול: בריאת העולם - היום הראשון.
כ"ו באלול: בריאת הרקיע - היום השני.
כ"ז באלול: בריאת הצומח - היום השלישי.
כ"ח באלול: בריאת השמש, הירח והכוכבים - היום הרביעי.
כ"ט באלול: בריאת הדגים והעופות - היום החמישי.
א' בתשרי: היום השישי - בריאת בעלי החיים היבשתיים, בריאת אדם וחוה, חטא עץ הדעת והולדת קין ותאומתו.
ב' בתשרי: השבת הראשונה, הנקראת גם שבת בראשית.
ג' בתשרי: במוצאי השבת הראשונה, נבראה האש.
א' בתשרי שנת ב' - אדם וחווה.
ט"ו בתשרי שנת ב - הבל ותאומותיו.
- הבל נרצח בידי קין.
השנים הללו מהוות את המאה השלוש עשרה מבריאת העולם, והמאה השלישית קודם המבול, שאירע בשנת א'תרנ"ו למניין הלוח העברי.
הדמויות המקראיות שחיות בשנים הללו הם ירד, מתושלח, למך ונח.
י"ז בחשוון א'תרנ"ו - התחלת המבול, לשיטת רבי אליעזר.
כ"ז בחשוון א'תרנ"ז - הארץ יבשה לגמרי אחרי המבול, לשיטת רבי אליעזר.
י"ז באייר א'תרנ"ו - התחלת המבול, לשיטת רבי יהושע.
כ"ז באייר א'תרנ"ז - הארץ יבשה לגמרי אחרי המבול, לשיטת רבי יהושע.
א'תרנ"ח (בלשון התנ"ך: "שנתיים אחר המבול") - ארפכשד בן שם.
א'תרנ"א - למך בן מתושלח.
י' בחשוון א'תרנ"ו (שבוע לפני המבול) - מתושלח בן חנוך.
א'תתי"ט - שרוג בן רעו, אביו של נחור (נפטר בב'מ"ט).
א'תתמ"ט - נחור בן שרוג, סבו של אברהם (נפטר בא'תתקצ"ז).
א'תתע"ח - תרח בן נחור, אביו של אברהם (נפטר בב'פ"ג).
התאריכים מעלה מחושבים על פי הכתוב בספר בראשית.
אירועים (על פי המסורת היהודית)
נולדו (על פי המסורת היהודית)
א'תתקמ"ח - אברהם בן תרח, המכונה אברהם אבינו.
א'תתקנ"ח - שרה בת הרן, המכונה שרה אימנו
נפטרו (על פי המסורת היהודית)
א'תתקצ"ו - פלג בן עבר.
א'תתקצ"ז - נחור בן שרוג.
ב'י"ח - אברהם עולה בפעם הראשונה לארץ ישראל, ברית בין הבתרים
ב'כ"ג - אברהם עולה בפעם השנייה לארץ ישראל
ב'כ"ד - מלחמת ארבעת המלכים נגד חמשת המלכים.
ב'מ"ז - אברהם עובר ברית מילה ומצטווה למול את כל בני ביתו הזכרים, מהפכת סדום ועמורה
ב'פ"ה (ויש האומרים ב'ע"ד) - עקדת יצחק
ב'פ"ח - יצחק מתחתן עם רבקה
ב'ל"ד - ישמעאל בן אברהם.
ב'מ"ח - יצחק בן אברהם, המכונה יצחק אבינו.
ב'מ"ט - שרוג בן רעו.
ב'פ"ג - תרח בן נחור.
ב'צ"ו - ארפכשד בן שם.
ב'קכ"ג - עשו מוכר את הבכורה ליעקב (במהלך השבעה על אברהם).
ב'קע"א - יצחק מברך את יעקב ועשו.
ב'קפ"ה - יעקב מגיע לבית לבן הארמי לאחר שהות של ארבע-עשרה שנה בישיבה של שם בן נח ועבר בן שלח.
נולדו (לפי המקרא והמסורת היהודית)
ב'ק"ח - יעקב (המכונה יעקב אבינו) ועשו בני יצחק
י"ד בכסלו ב'קצ"ג - ראובן בנו הבכור של יעקב
כ"ח בטבת ב'קצ"ד - שמעון בנו השני של יעקב
ט"ז בניסן ב'קצ"ה - לוי, בנו השלישי של יעקב אבינו
כ"ב בסיוון ב'קצ"ו - יהודה, בנו הרביעי של יעקב אבינו
י' באב ב'קצ"ו - יששכר בנו החמישי של יעקב אבינו
ז' בתשרי ב'קצ"ז - זבולון, בנו הששי של יעקב
ט' באלול ב'קצ"ח - דן בן יעקב אבינו (על פי 'תורה שלמה' שמות א, ו, אות נ')
ד' בשבט ב'קצ"ט - אשר, בנו העשירי של יעקב
כ"ז בתמוז ב'קצ"ט - יוסף בנו האחד עשר של יעקב
ב'קכ"ג - אברהם בן תרח, המכונה אברהם אבינו.
ב'קכ"ו - שלח בן ארפכשד.
ב'קע"א - ישמעאל בן אברהם
ב'קפ"ז - עבר בן שלח.
ב'ר"ה - יעקב עוזב את בית לבן.
ב'ר"ז - יעקב מגיע בחזרה לארץ ישראל.
ב'ר"ח – על פי אחת המסורות, נפטרה ביום זה רחל אמנו, בלידתה את בנימין.
ב'רל"ח - ירידת יעקב ובניו למצרים.
ב'ר"ח - בנימין בן יעקב
ב'רכ"ח - פרץ וזרח, בניו התאומים של יהודה מתמר כלתו.
ב'רל"ה או ב'רל"ו - קהת, בנו השני של לוי בן יעקב.
ב'רל"ח - יוכבד, אמו של משה רבנו.
ב'רנ"ה או ב'רס"א - עמרם, אביו של משה רבנו.
י"א בחשוון ב'ר"ח - על פי אחת המסורות, נפטרה רחל אמנו (בלידתה את בנימין).
ב'רכ"ח - יצחק בן אברהם, המכונה יצחק אבינו.
ב'רנ"ה - יעקב בן יצחק, המכונה יעקב אבינו.
ז' באדר ב'שס"ח - משה רבנו.
ב'ש"ט - יוסף בן יעקב אבינו.
ב'שי"ב - ז' בתשרי - זבולון, בנו הששי של יעקב אבינו.
ב'שי"ד - ט"ו בסיוון - יהודה בן יעקב.
ב'שי"ז - י"ד בכסלו - ראובן, בנו הבכור של יעקב אבינו.
- ט"ז בניסן - לוי, בנו השלישי של יעקב אבינו.
ב'שס"ח - קהת, בנו השני של לוי בן יעקב.
ב'שצ"ב - עמרם, אביו של משה רבנו.
א' בתשרי – התבטל השעבוד
א' בניסן – עם ישראל מצטווה להכין שה לצורך קרבן פסח
י' בניסן – בני ישראל לוקחים לביתם שה לצורך קרבן פסח
י"ד בניסן – הקרבת קורבן "פסח מצרים"
כ"א בניסן – קריעת ים סוף
ט"ו באייר – תחילת ירידת המן
כ"ח באייר – מלחמת עמלק במדבר סיני
א' בסיוון – בני ישראל חונים למרגלות הר סיני
ו' בסיוון – מעמד הר סיני בו קיבל עם-ישראל את התורה
ז' בסיוון – מעמד הר סיני לפי דעת רבי יוסי
ז' בסיוון – משה רבנו עולה להר סיני למשך ארבעים יום רצופים
ט"ז בתמוז – חטא העגל
י"ז בתמוז – משה שובר את לוחות הברית
י"ח בתמוז – משה עולה שוב להר סיני לבקש סליחה על חטא העגל
כ"ט באב – משה יורד מהר סיני בפעם השנייה
ל' באב – משה עולה להר סיני בפעם השלישית לקבל את הלוחות השניים
י' בתשרי – משה יורד מהר סיני עם הלוחות השניים
א' בניסן – הקמת המשכן
א'–י"ב בניסן – קורבנות הנשיאים
י"ד בניסן – הקרבת קרבן פסח דורות בפעם הראשונה
א' באייר – המיפקד הראשון של עם ישראל
י"ד באייר – קרבן פסח שני מוקרב בפעם הראשונה
כ' באייר – בני ישראל עוזבים את הר סיני ונוסעים על פי הדגלים
א' בתמוז – המרגלים נשלחים לרגל את ארץ ישראל
ט' באב – המרגלים חוזרים למחנה וממרידים את העם נגד משה.
העם נענש בארבעים שנות נדודים במדבר
א' בשבט – משה רבנו מתחיל את הדרשה אחרונה לפני פטירתו (ספר דברים).
ז' באדר – משה רבנו נפטר ויהושע בן נון הופך למנהיג של עם ישראל.
ז' בניסן – יהושע שולח מרגלים לרגל את יריחו.
י' בניסן – בני ישראל עוברים את נהר הירדן ונכנסים לארץ ישראל.
י"ד בניסן – בני ישראל עושים את קרבן הפסח בערבות יריחו, לאחר הפסקה של 38 שנה.
כ"ב בניסן – על פי המסורת, היום הראשון להקפת חומות יריחו עם יהושע בן נון
כ"ח בניסן – על פי המסורת, היום השביעי בו נפלו חומות יריחו, סמל הכניסה לארץ עם יהושע בן נון
ב'תצ"ה – יהושע גומר לכבוש את הארץ (למעט מובלעות שנשארות לא כבושות).
ב'ת"ה – יהושע בן נון.
ב'ת"ט – כלב בן יפונה.
ט"ז בתמוז – לפי המסורת – חור בנם של כלב ומרים
א' בניסן ב'תמ"ט – נדב ואביהו שני בני אהרון מתו בהקריבם אש זרה באוהל מועד
י' בניסן ב'תפ"ז – מרים הנביאה, אחותו של משה רבנו.
א' באב ב'תפ"ז – אהרן הכהן.
ז' באדר ב'תפ"ח – משה רבנו.
ב'תק"ד - יהושע בן נון גומר לחלק את ארץ ישראל לשבטים.
מתחילות לנהוג מצוות התלויות בארץ.
ב'תק"ד - מתחילים לראשונה את ספירת שנות היובל.
ב'תק"י - שנת שמיטה ראשונה.
ב'תקנ"ג - שנת היובל הראשונה.
המשך המאה - תקופת השופטים, המאה מקבילה לתקופת שפיטתם של עתניאל בן קנז ואהוד בן גרא.
כ"ו בניסן ב'תקי"ז - יהושע בן נון.
תקופת השופטים - המאה מקבילה בערך לתקופת שפיטתם של שמגר בן ענת, דבורה וברק, וגדעון.
ב'תרי"ח - דבורה הנביאה, נביאה בתקופת השופטים (נולדה בב'תקנ"ח; תאריך משוער).
תקופת השופטים - המאה מקבילה בערך לתקופת שפיטתם של אבימלך בן גדעון, תולע בן פואה, יאיר הגלעדי, יפתח הגלעדי, אבצן, אילון הזבולוני ועבדון בן הלל.
בתחילת המאה הזאת החל השימוש באלפבית פיניקי - כתב כנעני קדום שממנו התפתחו רוב האלפביתים המודרניים, כולל האלפבית היווני, הלטיני, הערבי, הקירילי, העברי ועוד.
היה בשימוש בממלכת יהודה ובישראל.
ב'תשע"ג - עלי הכהן (נפטר בי' באייר ב'תתע"א)
תחילת המאה - תקופת השופטים, המאה מקבילה בערך לתקופת שפיטתם של שמשון, עלי הכהן ושמואל הנביא.
ב'תתל"א - עלי הכהן מתמנה לשופט.
ב'תתל"ד - חנה מעלה את שמואל הנביא למשכן שילה בהיותו בן שנתיים, ומתפללת את תפילת חנה.
ב'תתע"א - נחרב משכן שילה, 369 שנה לאחר הקמתו, ארון הברית נלקח בשבי בידי הפלשתים, ועלי הכהן נפטר לשמע הבשורה.
מוקם משכן נוב, ושמואל הנביא מתמנה לשופט.
ב'תתפ"א - עם ישראל מבקשים משמואל מלך.
ב'תתפ"ב - שאול מולך על ישראל.
ב'תתפ"ד - דוד מולך על יהודה בחברון, ואיש בושת מולך על ישראל.
ב'תתפ"ה - המשכן מועבר מנוב לגבעון לאחר 14 שנה.
ב'תתצ"א - דוד מתקבל למלך על כל ישראל, ומעלה את ארון הברית לירושלים.
י' באייר ב'תתע"א - איכבוד, בן פנחס בן עלי הכהן.
י' באייר ב'תתע"א - עלי הכהן ושני בניו, חפני ופינחס.
כ"ח/כ"ט באייר ב'תתפ"ד - שמואל הנביא.
אב ב'תתפ"ד - שאול ויהונתן בנו.
ו' בסיוון ב'תתקכ"ד - שלמה מולך על ישראל.
ב' באייר ב'תתקכ"ח - בית המקדש הראשון מתחיל להבנות על ידי שלמה המלך
ח' בתשרי - ב'תתקל"ו - היום הראשון של חנוכת בית המקדש הראשון
ב'תתקס"ד - מתפצלת ממלכת ישראל המאוחדת לשתי ממלכות: ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
בראש ממלכת יהודה עומד רחבעם ובראש ממלכת ישראל ירבעם בן נבט.
ב'תתקפ"א - אביה בן רחבעם מולך על יהודה
ב'תתקפ"ג - אסא מולך על יהודה
ב'תתקפ"ה - נדב בן ירבעם מולך על ישראל
ב'תתקפ"ו - בעשא הורג את נדב ומולך תחתיו על ישראל
ו' בסיוון ב'תתקכ"ד - דוד המלך
ג'ט - אלה בן בעשא מולך על ממלכת ישראל
ג'י - זמרי מולך על ממלכת ישראל לשבעה ימים
ג'י - תבני ועמרי מולכים יחד על ממלכת ישראל
ג'י"ד - עמרי נשאר למלוך לבד
ג'כ"א - אחאב מולך על ממלכת ישראל
ג'כ"ד - יהושפט מולך על ממלכת יהודה
ג'מ"ב - אחזיה בן אחאב מולך על ממלכת ישראל
ג'מ"ג - יורם בן אחאב מולך על ממלכת ישראל
ג'מ"ז - יהורם בן יהושפט מולך על ממלכת יהודה
ג'נ"ה - יהוא מולך על ממלכת ישראל
ג'נ"ה - אחזיה בן יהורם מולך על ממלכת יהודה
ג'נ"ו - עתליה מולכת על ממלכת יהודה
ג'ס"א - יהואש בן אחזיה מולך על ממלכת יהודה
ג'פ"ג - יהואחז מולך על ממלכת ישראל
ג'צ"ח - יואש מולך על ממלכת ישראל
ג'ק"א - אמציה מולך על ממלכת יהודה
ג'קי"ד - ירבעם השני מולך על ממלכת ישראל
ג'קט"ו - עוזיהו מולך על ממלכת יהודה
ג'קנ"ג - זכריהו בן ירבעם מולך על ממלכת ישראל לשישה חודשים
ג'קנ"ג - שלום בן יבש מולך על ממלכת ישראל
ג'קנ"ד - מנחם בן גדי מולך על ממלכת ישראל
ג'קס"ד - פקחיה מולך על ממלכת ישראל
ג'קס"ו - ישעיהו הנביא מתחיל להתנבא
ג'קס"ז - פקח בן רמליהו מולך על ממלכת ישראל
ג'קס"ז - יותם בן עוזיהו מולך על ממלכת יהודה
ג'קפ"ג - אחז מולך על ממלכת יהודה
ג'קפ"ז - הושע בן אלה מולך על ממלכת ישראל
ג'קצ"ט - חזקיהו מולך על ממלכת יהודה
ג'ר"ה - חורבן ממלכת ישראל וגלות עשרת השבטים
ג'רכ"ח - מנשה מולך על ממלכת יהודה
ג'רפ"ג - אמון מולך על ממלכת יהודה
ג'רפ"ה - יאשיהו מולך על ממלכת יהודה
ג'רצ"ח - ירמיהו הנביא מתחיל להתנבא
ג'שט"ז - יהואחז בן יאשיהו מולך על ממלכת יהודה לשלושה חודשים
ג'שט"ז - יהויקים מולך על ממלכת יהודה
ג'שי"ט - נבוכדנצר מולך על בבל
ג'ש"כ - נבוכדנצר כובש את מלכות יהויקים.
ג'שכ"ג - יהויקים מורד בנבוכדנצר.
ג'שכ"ז - נבוכדנצר הורג את יהויקים וממליך את יהויכין על ממלכת יהודה לשלושה חודשים
ג'שכ"ז - גלות החרש והמסגר
ג'שכ"ז - צדקיהו מולך על ממלכת יהודה
ה' באלול ג'של"ד – נבואת יחזקאל בה הוא מנבא בחזון אל ירושלים
ט' בתמוז ג'של"ח - לפי המסורת, נפרצו חומות ירושלים על ידי הבבלים
ז' באב ג'של"ח - החל ההרס של בית המקדש הראשון על ידי הבבלים (לפי המקרא והמסורת היהודית)
ט' באב ג'של"ח - נחרב בית המקדש הראשון על ידי נבוכדנאצר מלך בבל (לפי המקרא והמסורת היהודית)
י' באב ג'של"ח - סיום חורבן בית ראשון (על פי המקרא והמסורת היהודית)
ג'שפ"ח - הריגת בלשצר ונפילת אימפריית בבל, בידי דריוש והפרסים
ג'שצ"א - הכרזת כורש ועליית זרובבל בן שאלתיאל
ג'שצ"ג - אחשוורוש מולך על האימפריה הפרסית
א' בתשרי ג'של"ט - גדליהו בן אחיקם, מנהיג היהודים לאחר חורבן בית המקדש הראשון (נרצח)
כ"ה באדר ג'שס"ד - נבוכדנצר מלך בבל
י"ג בניסן ג'ת"ה – המן האגגי מטיל פור להשמדת היהודים
י"ד בניסן ג'ת"ה – היהודים צמים שלושה ימים ושלושה לילות
י"ז בניסן ג'ת"ה – המן ועשרת בניו נתלים על העץ
י"ג–י"ד באדר ג'ת"ו – נס פורים, נקהלו היהודים בערי מדינות אחשוורוש והרגו את שונאיהם.
ג'ת"ט – חידוש בניית בית המקדש השני על ידי שבי הגולה, בעקבות מתן הרשות על ידי דריווש מלך פרס
ג' באדר ג'תי"ג – סיום בניית בית המקדש השני.
י"ב בניסן ג'תי"ד – עליית עזרא מבבל לירושלים
א' באב ג'תי"ד – עזרא הסופר מגיע לירושלים
א' בטבת–א' בניסן ג'תט"ו – גירוש הנשים הנוכריות
כ"ט באלול ג'תקפ"ה (3 בספטמבר 175 לפנה"ס) – אנטיוכוס הרביעי עולה לשלטון.
כ"ה בכסלו ג'תקצ"ז – יהודה המכבי והחשמונאים משחררים את בית המקדש.
ג'תקצ"ו (165 לפנה"ס) – מתתיהו החשמונאי, אבי השושלת של ממלכת החשמונאים ומי שהחל את מרד החשמונאים
ג'ת"ר י"ג באדר - (ארבע שנים לאחר שחרור ירושלים) ניצחון של יהודה המכבי על צבאו בן 30,000 החיילים של ניקנור, שבעקבותיו נקבע יום ניקנור
ג'ת"ר - יהודה המכבי נהרג בקרב אלעשה עם בכחידס והוחלף על ידי אחיו יונתן
ג'תר"ך כ"ג באייר – שמעון התרסי כובש את מצודת החקרא הסמוכה לבית המקדש, וקובע את היום ליום טוב.
ג'תרע"א - ישו נולד בבית לחם - על פי מסורת סדר הדורות.
שנים-עשר השליחים הוא כינוי לאוסף של סטאקים מאבן גיר, דמויי סלע אנכי בגובה עשרות מטרים, הממוקמים בים לחופו של הפארק הלאומי פורט קמפבל, סמוך לדרך האוקיינוס הגדולה, במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
שם האתר נקבע ב-1950, על שם שנים-עשר השליחים הנוצרים, תלמידיו של ישו.
עם זאת, במהלך השנים התבלו חלק מעמודי הסלע וקרסו לים, בעקבות סחיפת הגלים בבסיסם, וכיום נותרו מהם רק שישה.
סחיפת אבן הגיר של הסלעים על ידי הגלים מוערכת בכשני סנטימטרים לשנה.
קרבתם של הסטאקים זה לזה הפכה את המקום לאחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באוסטרליה, וכיום מבקרים בו כשבעה מיליון תיירים מדי שנה.
בתחילת שנות ה-2000 נבנה במקום מרכז מבקרים ונחצבה גישה נוחה לנקודות תצפית על הסטאקים.
ד'קי"ט - הלל נשיאה מעביר את הלוח העברי לקביעוּת על פי חשבון, במקום קידוש החודש על פי ראיית הלבנה.
ד'קי"ח - הלל נשיאה, דור עשירי להלל הזקן
השנים הללו מהוות את המאה השביעית לבריאת העולם.
בשנים אלו חיו: אדם, שת, אנוש, קינן, מהללאל, ירד, חנוך ומתושלח.
הדמות המקראית היחידה שנזכר תאריך פטירתה במקרא שכבר מתה הוא הבל.
שנים עשר כיסאות הוא ספר סאטירי על החיים בברית המועצות בשנות ה-20 של המאה ה-20, שנכתב על ידי אילף ופטרוב ופורסם בשנת 1928.
הרעיון לעלילת הספר היה של ולנטין קטייב (אח של יבגני פטרוב) שהציע לחבריו לכתוב טיוטה, מתוך כוונה שהוא ילטש אותה.
לאחר סיכום עקרוני קטייב נסע לעיירת הנופש בטום (כיום בטומי) על שפת הים השחור.
כאשר חזר לאחר מספר חודשים אילף ופטרוב הראו לו את מה שכתבו.
קטייב ראה שהם הרחיבו את הרעיון שלו ולמעשה אין צורך בשיפורים משמעותיים.
בהתאם לכך הסיכום שונה וקטייב ביקש שספר יוקדש לו ומהתמלוגים הוא יקבל מתנה יקרת ערך.
עד היום בהוצאות הספר על הדף הראשון כתוב "מוקדש לוולנטין קטייב".
הספר פורסם בירחון ספרותי וכלל 37 פרקים.
המהדורה השנייה כללה 40 פרקים וזה הנוסח שמתפרסם עד היום.
על בסיס הספר צולמו מספר סרטים וסדרות טלוויזיה על ידי לאוניד גאידאי, מארק זכרוב ומל ברוקס.
השנה היא 1927. איפוליט וורוביאנינוב הוא פקיד, בן למשפחת אצולה שירדה מנכסיה בעקבות המהפכה הרוסית (1917).
על ערש דווי מגלה לו החותנת שלו, כי הסתירה תכשיטים יקרי ערך בתוך הריפוד של אחד מבין 12 כיסאות זהים שהיו לה בבית.
וורוביאנינוב יוצא לחפש את האוצר.
בדרך הוא פוגש בנוכל אוסטפ בנדר, אשר מאלץ אותו להיות שותפו.
אוסטפ מעיד על עצמו שהוא "מכיר כ-400 שיטות חוקיות יחסית להוצאת כספים מאנשים תמימים".
בדרכם הם צריכים להתחרות באב פיודור, כומר, אשר יודע גם הוא על האוצר בזכות וידויה של החותנת.
החיפושים מובילים את השלושה לפינות שונות בברית המועצות כולל מוסקבה, צפון קווקז, ועיירות על נהר הוולגה.
11 הכיסאות הראשונים שהם מוצאים אינם מכילים את האוצר.
כאשר מאותר הכיסא האחרון, מתברר שהתכשיטים כבר התגלו קודם, במקרה, ובזכותם נבנה מרכז קהילתי מפואר.
הספר עובד לקולנוע ולטלוויזיה מספר פעמים:
העיבוד הקולנועי הראשון היה סרט פולני-צ'כוסלובקי משנת 1933 שעלילתו התרחשה בוורשה ובערים אחרות.
את אוסטפ בנדר גילם אדולף דימשה.
שלוש שנים לאחר מכן יצאה גרסה דוברת אנגלית.
בברית המועצות הספר עובד לסרט באותו שם(כתוביות בעברית) בבימויו של לאוניד גאידאי והוקרן בשנת 1971. סרט נוסף יצא לאקרנים בשנת 1976 ובוים על ידי מארק זכארוב.
בשנת 2005 הופקה מיני סדרה בשיתוף פעולה אוקראיני-רוסי בשם "שנים עשר כיסאות".
בשנת 2021 החלה הפקה קולנועית מחודשת ברוסיה בכיכובם של דמיטרי נזארוב ודמיטרי נאגייב.
צילומי הסרט נערכו בעיר פרם בחסות אולפני מוספילם.
את הסרט מביים פיוטר זלנוב.
שנים עשר ענבי המזל (בספרדית: Las doce uvas de la suerte) הוא שמו של מנהג ספרדי לערב השנה החדשה, 31 בדצמבר, על פיו אוכלים ענב אחד לאחר כל צלצול פעמון של שעון המבשר על תחילתה של השנה החדשה.
לפי המסורת מביא מעשה זה לשנה של שגשוג.
בחלק מן המקומות מאמינים גם שמנהג זה דוחה רוע ומבריח מכשפות.
ראשיתו של המנהג היא לכל הפחות בשנת 1895, אך הוא התקבע בשנת 1909. בסוף אותה שנה עודדו אותו מגדלי ענבים מאליקנטה, אשר ביקשו להביא למכירה מוגברת של ענבים מבציר טוב במיוחד.
המנהג מקושר גם למגדל הפעמונים בכיכר פוארטה דל סול במדריד, שצליליו מסמנים בספרד את בוא השנה החדשה.
המנהג אומץ גם במקסיקו, בארצות אחרות באמריקה הלטינית, בקאריביים, בפיליפינים (שהיו בעבר תחת שלטון ספרדי) ובקהילות היספניות בארצות הברית.
"שנים עשר יְרָחִים" (בשמו המקורי: "שיר החודשים"), הידוע במילותיו הראשונות: "בתשרי נתן הדקל" (או בתשרי נתן הדקל פרי שחום נחמד), הוא פזמון עברי שנכתב והולחן על ידי נעמי שמר.
השיר נכתב בשלהי שנות ה-50 והתפרסם ב-1960. הוא נכלל בהמשך בספר שיריה הראשון, "כל השירים" (1967).
זהו אחד משירי הילדים הפופולריים ביותר של שמר.
הוא נלמד בגני הילדים ובבתי הספר היסודיים בישראל עד היום, ובאמצעותו לומדים הילדים את שמות חודשי השנה בלוח העברי.
השיר גם מזוהה עם ראש השנה ומושר בו.
לשיר כ-80 ביצועים רשומים, והוא מוסיף לזכות לגרסאות כיסוי.
בין מבצעיו הידועים: יפה ירקוני, גיתית שובל, רינת גבאי, מיכל הקטנה, עפרה חזה, שולה חן וכן שמר עצמה.
השיר כיכב בתוכניות טלוויזיה רבות לילדים, כגון "רחוב סומסום", "מיכל הקטנה והמפלצות", "שלוש ארבע חמש וחצי" ו"קשת וענן".
בארכיון נעמי שמר שבמחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית שמור מכתב שכתבה המשוררת לאמהּ, רבקה ספיר, על שלושה שירים חדשים שכתבה, ובהם "שנים עשר ירחים", שבמכתב נקרא "שיר החודשים".
שמר ביקשה במכתב מאמה את עזרתה בבחירת מרכיבים שיוכלו לאפיין שניים מחודשי השנה:
ועל "שיר החֳדשים" כתבתי לך?
אני צריכה בו את עזרתך.
אינני מצליחה להיזכר מה בדיוק קורה בתמוז ואב [...] אין כוונתי לחגים, אלא לאלמנטים של טבע, עבודות-משק, נוף או הווי.
נחוץ לי, כמובן רק פרט פעוט ואופייני.
אנא כתבי לי ואחר כך אשלח לך הכל כדי שלא יהיו שגיאות...
תמוז ואב הם החודשים היחידים בשיר שמובאים ביחד, ושלא מתוארת בהם התרחשות אלא היעדרה ("בתמוז ואב שמחנו / אחר קציר").
השיר מורכב משישה בתים בעלי שורות קצרות עם חריזה מסורגת סופית.
השיר מתאר את גלגל השנה על פי החודשים בלוח השנה העברי, תוך אזכור מאפיין בולט של כל אחד מהחודשים.
המאפיינים לקוחים הן מעולם מזג האוויר (יורה, ברד, חמה) והן מתחום החקלאות (דקל, פרדסים, חרמשים, קציר).
המשוררת, שרצתה להדגיש את מחזוריותה של השנה, בנתה את השיר בצורה מעגלית, כך שניתן לשיר אותו באופן רקורסיבי, כפי שניתן לראות בבית האחרון שלו:
בספרה של סמדר שיר "עוד שירי רחוב" (ספרית מעריב, 1986) מופיע שיר רחוב המבוסס על שירה של שמר.
למשורר רן יגיל שיר בשם "קונטרה ל'בתשרי נתן הדקל' (שיר של נעמי שמר)", אשר התפרסם בכתב העת "עכשיו" (גיליון 55, 1989) ופותח במילים: "למשל ינואר / חדשים לא מזדקנים".
לפני ראש השנה התשפ"ב הועלה לרשת סרטון בטכנולוגיית "deep fake" המדמה את הזמר אלביס פרסלי מבצע גרסה מתורגמת לשיר, כדי לאחל שנה טובה לאזרחי ישראל.
הסרטון הופק על ידי ישי רזיאל, חברת ההפקה B.Y Group, הבמאי זוהר רבינוביץ' והמעצב רועי קהלני.
(בעיבוד מרטין מוסקוביץ'), תזמורת הבידור של קול ישראל בניצוחו של לסלו רוט, תל אביב, באתר הספרייה הלאומית
בביצועה של חדוה עמרני בליווי להקה כלית בניצוחו של שמעון כהן, תל אביב, 16 בנובמבר 1965, אוסף קול ישראל, באתר הספרייה הלאומית
שְׁנִיצֶל (מגרמנית: Schnitzel "פרוסה קטנה"; בעברית: כְּתִיתָה) הוא מאכל מהמטבח האוסטרי העשוי מבשר מטוגן או אפוי שמצפים אותו בפירורי לחם או קמח הדבוקים אליו בביצה ולעיתים משטחים אותו בעזרת פטיש שניצלים.
השניצל על גרסותיו השונות (עגל, כבש, עוף, בקר, הודו, איל, חזיר) הפך למנה נפוצה במדינות רבות בעולם המערבי.
במספר מדינות הוא נפוץ בשם "קוטולטה".
לפי המסורת, המנה הובאה לממלכת אוסטרו-הונגריה מאיטליה על ידי הפילדמרשל רדצקי בשנת 1857. בשנת 1900 נטבע המונח שניצל וינאי על שם העיר האוסטרית, וינה.
מנה קלאסית של שניצל וינאי, או וינרשניצל (Wienerschnitzel) תהיה עשויה מבשר עגל, עטוף בפירורי לחם, מטוגן בחמאה או שומן חזיר, ומוגש בדרך כלל עם צ'יפס או מחית תפוחי אדמה ולעיתים עם רסק תפוחים חמוצים.
הגרסה הישראלית לשניצל עשויה בדרך כלל מחזה עוף או הודו, ומהווה מאכל פופולרי.
השניצל הגיע לישראל דרך יהודי אשכנז, ונחשב לחלק מהמטבח היהודי.
בדוכני מזון מהיר נמכר גם שניצל בבגט או בפיתה, לרוב בליווי ירקות, צ'יפס וקטשופ.
בשנות התשעים חברות כגון "הוד לבן" (תחת המותג "סופר סנדביץ'") ו"זוגלובק" מכרו גרסה לחימום במיקרוגל של שניצל בתוך לחמניית המבורגר.
בישראל הושאל השם "שניצל" גם למאכלים נוספים המטוגנים בציפוי פירורי לחם, כמו שניצל דג ושניצל תירס.
בגרסה הארגנטינאית של המאכל הוא מכונה מילנסה (Milanesa), ומבוסס על בשר בקר העשוי דק ומועט בשומן, אשר נאפה בתנור או מטוגן.
גרסה נוספת בציפוי רוטב עגבניות וגבינת מוצרלה נקראת מילנסה נפוליטנה (Milanesa Napolitana).
גרסה שווייצרית של שניצל היא קורדון בלו (Cordon-bleu, בצרפתית "סרט כחול") - בין שני נתחי בשר נתון מילוי שינקן וגבינה, והבשר מצופה בציפוי השניצל ומטוגן.
לשניצל יש גם מספר גרסאות צמחוניות וטבעוניות.
גרסה תעשייתית נפוצה היא שניצל תירס – בלילה המכילה גרגרי תירס, מצופה בפירורי לחם ומטוגנת.
מוצר זה הושק על ידי חברת טבעול בשנת 1993 והפך לשניצל המוכן הנמכר ביותר בישראל.
גרסה טבעונית לגמרי המתאימה להכנה ביתית עשויה מפרוסות דקות של סייטן, ובמקום ביצה משתמשים בה בחלב סויה להדבקת פירורי הלחם.
ישנו דיון הלכתי סביב ברכתו של השניצל, מאחר שהוא מורכב מבשר שברכתו "שהכל", ומהציפוי שברכתו "מזונות".
התומכים בברכת מזונות נסמכים על העיקרון בהלכות ברכות שלפיו יש לברך "מזונות" על כל תערובת שיש בה מזונות אף שאינה עיקר המוצר.
מנגד רוב הפוסקים סבורים שיש לברך "שהכל", ונסמכים על העיקרון ההלכתי עיקר וטפל, ולטענתם עיקר השניצל הוא הבשר שבו, ואין להתחשב בציפוי.
יש פוסקים שסוברים שזה תלוי בעובי הציפוי; בציפוי דק ברכתו "שהכל", ובציפוי עבה ברכתו "מזונות".
לדעת הרב אלישיב בציפוי עבה יש להפריד את הבשר מהציפוי ולברך את שתי הברכות.
שָׁנִית (בלועזית: סקרלטינה, Scarlatina) היא מחלה המתאפיינת באדמומיות בעור.
מקור שם המחלה הוא בצבע השני, כאות לאדמומיות העור האופיינית למחלה.
גם בשפות אחרות נגזר שם המחלה משם צבע השני.
בלטינית ובשפות אירופאיות רבות השורש המדובר הוא Scarlet, ומכאן נגזר שם המחלה בשפות אלה - למשל, Scarlet fever ("קדחת שנית") באנגלית.
חום גבוה שעלול להגיע ל-40°
אדמומיות בלחיים וחיוורון סביב השפתיים
פריחה בכל הגוף אשר מתפתחת בהדרגתיות כעבור 12–48 שעות מתחילת הופעת התסמינים הראשונים במיוחד באזור בית השחי, האוזניים ובית החזה.
המחלה מידבקת מאוד ויכולה להימשך למעלה משבוע.
סימני סיום המחלה מתבטאים בגלדים על-פני הידיים וכפות הרגליים, הנעלמים אחרי האדמומיות בעור.
בזמן המחלה נוצרים נוגדנים המונעים הדבקות חוזרת.
מלבד הטיפול בשלשולים ובהתייבשויות, הנגרמים כתוצאה מהמחלה, הטיפול במחלה עצמה הוא באמצעות פניצילין ותרופות אנטיביוטיות דומות כגון האריתרומיצין והקלינדמיצין.
את הירידה במשך המחלה ניתן לייחס לאנטיביוטיקה וכן להתפתחות זנים פחות אלימים של החיידק במרוצת הדורות.
באנגלית קיימת הבחנה בין המחלה הקדומה והקשה (Scarlet fever) ובין צורתה הנוכחית (Scarlatina).
במקרים רבים נדרש להבדיל בין מחלה זו לקדחת דמוית-שנית של המזרח הרחוק, מחלה זיהומית אשר זוהתה לראשונה בשנת 1950 ברוסיה.
כתוצאה מן הדמיון הרב בין הביטוי הקליני של שתי מחלות אלו, עלתה הסברה כי גם זו מקורה בזיהום סטרפטוקוקי.
כיום ידוע שהגורם הוא חיידק הגרם שלילי Yersinia pseudotuberculosis.
המחלה נפוצה בעיקר בקרב ילדים בני שנתיים עד 15. ההדבקה נגרמת בעיקר על ידי שאיפת אוויר שנושא את החיידקים אבל גם על ידי מגע עורי או עם עצמים המועדים להיות נושאים או מדגרות להתפתחות חיידקים.
נמצא שבגיל עשר כ-80% מכלל אוכלוסייה זו כבר נושאים את הנוגדנים למחולל המחלה.
טרם נמצא חיסון יעיל כנגד המחלה, בעיקר בגלל אי ההצלחה לפתח נסיוב שיענה על הדרישות המדעיות המקובלות של אישור תרופות.
שְׂנִיר הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי באצבע הגליל.
הקיבוץ נמצא במרחק כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
שמו של היישוב נגזר מאחד משמותיו של הר חרמון הסמוך, על פי הפסוק ().
היישוב הוקם בכ"א באלול ה'תשכ"ז (26 בספטמבר 1967) כהיאחזות נח"ל ברמת הבניאס, שהייתה אזור מפורז, ממערב לגבול הבינלאומי, מאז הסכם שביתת הנשק 1949, אך הוחזקה בפועל בידי סוריה עד מלחמת ששת הימים.
ההיאחזות הוקמה במקום שיועד למצודת אוסישקין ו', במסגרת תוכנית מצודות אוסישקין, אך לא יצאה אז אל הפועל.
ההיאחזות אוזרחה כקיבוץ בחשוון ה'תשכ"ט (1968) על ידי ארגון "השומר הצעיר".
בראשית דרכו נקרא הקיבוץ "כפר משה שרת" אולם לאחר תקופה קצרה נקבע השם שניר, כשמו של הר החרמון בשפה האמורית.
מקורות הפרנסה של הקיבוץ הם: מטע אבוקדו מהגדולים במזרח התיכון, גידולי שדה בעמק החולה, לול לבשר, בקר לבשר, תיירות צימרים וקייטרינג, מפעל סנו שהיה שייך בעבר לקיבוץ, הרחבה קהילתית שנתפשת כענף כלכלי מובהק ומקור ליציבות כלכלית על אף הצהרות חברי הקיבוץ.
בסוף שנות ה-70 היה קיבוץ שניר הראשון בקיבוץ הארצי שהחליט על מעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית.
לאחר שבתנועה סירבו לאפשר את המעבר, הודיע הקיבוץ על פרישה מתנועת הקיבוץ הארצי.
שניצל וינאי , נקרא באוסטריה בשמות "וינר שניצל" או במילה אחת "וינרשניצל", הוא שניצל דק העשוי מנתח גדול של בשר עגל מצופה בפירורי לחם.
השניצל הווינאי מהווה את אחת מן המנות המזוהות והמפורסמות ביותר של המטבח האוסטרי.
הביטוי "וינר שניצל" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-19, כאשר התיעוד הכתוב הקדום ביותר הוא מספר בישול משנת 1831.
עד לפני שנים ספורות, היה נהוג לחשוב שפלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ הביא את המתכון לשניצל הווינאי מאיטליה לווינה בשנת 1857. הבלשן היינץ דיטר פוהל הוכיח בשנת 2007 שמדובר באגדה ולא בטענה אמיתית.
פוהל אף מטיל ספק ותוהה במחקרו אם מקור השניצל הווינאי הוא מאיטליה.
לטענתו, כל המנות שנקלטו למטבח האוסטרי ממטבחים אחרים שמרו על שמן המקורי, אפילו אם קיבלו הטיה או הגייה גרמנית, דוגמת הגולאש או הפנקייק, אך המילה "שניצל" לא מופיעה בספרי בישול העוסקים במטבח האיטלקי.
לטענת פוהל, הסיפור המקורי מתייחס ככל הנראה למנה איטלקית דומה המכונה "עגל בנוסח מילאנו".
ניתן למצוא את המנה תחת השם "וינר שניצל" גם בשווייץ.
את השניצל הווינאי הקלאסי מכינים מנתח עגל בעובי של כארבעה מילימטרים, משטיחים את נתח הבשר ככל הניתן וטובלים אותו בקמח, בלילת ביצים ופירורי לחם.
יש למנוע מפירורי הלחם לחדור לנתח הבשר, שכן הם אמורים להישאר יבשים וליצור מעטפת לשניצל.
את השניצל מטגנים בכמות גדולה של שומן חזיר או חמאה מזוקקת בטמפרטורה של בין 160 ל-170 מעלות עד שהוא מקבל גוון צהוב-זהוב.
השניצל כולו חייב להיות טבול בשמן בעת הטיגון, אחרת הוא לא יתבשל באופן שווה.
בזמן הטיגון נהוג להפוך את השניצל על צדיו מספר פעמים.
הטיגון מסתיים כאשר השניצל מקבל גוון חום-בהיר או זהוב עז.
באופן מסורתי, נהוג להגיש את השניצל הווינאי עם סלט המורכב מווינגרט, מעירית או מבצל, עם סלט תפוחי אדמה או עם סלט מלפפונים.
כיום הווינרשניצל מוגש לצד אורז, צ'יפס או תפוחי אדמה מבושלים.
לרוב, המנה תוגש גם עם לימון לחיזוק הטעם של פירורי הלחם והרטבתם ומעט פטרוזיליה.
צורת הגשה נוספת היא בתוספת ריבה (בדרך כלל מפירות יער, כגון דובדבן ותות), לצד השניצל.
במחזמר "צלילי המוסיקה" משנת 1959 (שעלילתו מתרחשת בזלצבורג שבאוסטריה) מזכירים את השניצל הווינאי בשיר "My Favorite Things".
בשיר מזכירים אכילת שניצל עם אטריות, אולם דבר זה אינו נפוץ כלל וכלל באוסטריה.
טום לרר חיבר שיר בשם "ואלס השניצל הווינאי", אותו ביצע באלבומו משנת 1953.
שִׁנְעָר הוא שמו של חבל ארץ קדום המוזכר בספר בראשית ובמקרא העברי, סביבו התרחשו מספר מאורעות חשובים.
כיום, ההנחה המקובלת היא, שחבל ארץ שנער היה באזור או בקרבת העיר בבל, באזור המשוייך לשומר באותה תקופה.
השם מוזכר לראשונה בספר בראשית שם מתוארת מלכותו של נמרוד:
מציטוט זה ניתן להבין ששנער נמצאת בדרום מסופוטמיה, באזור בבל, ארך, אכד וכלנה.
בסיפור מגדל בבל מצוין שהמגדל נבנה בארץ שנער:
בפרק י"ד מוזכר אמרפל מלך שנער.
החוקרים משערים שאמרפל היה למעשה אביו של מלך בבל הגדול חמורבי, או שמדובר בחמורבי עצמו, שנודע גם בשם "עמורפי".
שנער מוזכרת גם בספר יהושע:
בספר ישעיהו, מוזכר חבל שנער בחזון עליית יהודי הגולה:
העדרה של בבל ברשימת המדינות מחזק את השערת החוקרים, כי שנער היא בבל.
שנער מוזכרת גם בספר זכריה:
ציטוט זה מתייחס, ככל הנראה לגלות בבל.
ישנה סברה לפיה מקור המילה "שנער" במילה שוּמֶר.
לפי סברה אחרת מקורה במילה המצרית העתיקה לבבל: "סנגר" או "סנרר", שמה המצרי של שומר.
במכתבי אל-עמארנה מכונה בבל בשם "סנהר" וסבורים שמקור המילה בשמו של האל סין - אל הירח - ומדובר בשילוב השם "סין" עם המילה "אור".
ישנם חוקרים הטוענים שכיום שנער נמצאת בדרום ומרכז מסופוטמיה, הנמצא בתחום ממלכת בבל, ונקרא שומר ואכד.
שנלונג (בסינית: 神龍), "דרקון שמיימי") הוא שמה של מעבורת חלל סינית ניסיונית, הנמצאת בשלב פיתוח וניסוי.
תמונה ראשונה של דגם מוקטן של כלי חללי זה פורסמה על ידי סין בדצמבר 2007, כשהוא תלוי מתחת לגחונו של מפציץ סיני מטיפוס H-6. מועד צילום התמונה אינו ידוע וייתכן כי המיזם נמצא בשלב פיתוח מתקדם יותר מאשר בחינת התצורה האווירודינמית של החללית.
מהתמונה שפורסמה עולה כי הכלי מתוכנן כמעבורת חלל לשימוש רב פעמי, וניכרים בו האזורים המכוסים באריחי בידוד להגנה מפני החום בעת הכניסה לאטמוספירה.
כמו כן ניתן לראות כי לשנלונג מנועים רקטיים בחלקו האחורי.
בשלב זה לא ידוע כיצד תשתלב מעבורת חלל סינית מאוישת בתוכנית החלל הסינית, המבוססת על חלליות חד פעמיות מסדרת שנג'ואו.
מקורות שונים בארצות הברית מייחסים למיזם שנלונג מטרות צבאיות, כולל שימוש אפשרי כ"מפציץ חלל", קונספט שנבחן בזמנו בברית המועצות ובארצות הברית.
העניין הסיני במעבורת חלל לשימוש חוזר החל כנראה בשנות ה-80 של המאה ה-20, עת הופיעו בפרסומים סיניים שונים תוכניות ושרטוטי קונספט של מעבורות חלל.
חלק מהתכנונים המוקדמים גילו דמיון רב למטוס החלל X-20 שפותח בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20 אך בוטל בטרם הגיע לכדי טיסת ניסוי לחלל.
דגמים שונים של מעבורות חלל סיניות הוצגו בתערוכות שונות בסין ומחוץ לה, ובשנת 2000 הוצג בהנובר שבגרמניה דגם של מעבורת חלל סינית השונה מתצורתו של שנלונג.
תוכנית הפיתוח של מעבורות חלל סיניות מכונה "פרויקט 921-3", כאשר פרויקט 921-1 היה שם הקוד לפיתוח החללית המאוישת שנג'ואו, ו - 921-2 הוא ציון פנימי סיני לפיתוח תחנת החלל טיאנגונג 1.
שנפ ושות' בע"מ היא חברה לייבוא ושיווק מצברים, צמיגים ואביזרים לרכב.
החברה הוקמה בשנת 1951 על ידי ד"ר עמנואל שנפ, אליעזר בסיוק, ומשה רוזנשיין (סוחר מתל אביב).
המפעל הוקם באזור התעשייה נתניה-צפון.
בתחילה יוצרו המצברים בעבודת יד, בארגזי גומי שנסגרו עם זפת.
במרוצת השנים התפתח המפעל ורכש ידע, טכנולוגיה ומכונות לייצור מצברים באיכות משופרת.
בשנת 1977 החלה שנפ לייצר מצברים בארגזי פוליפרופילן, בשיטה עם מיכון אוטומטי בחלקו.
בארגזים אלו עושים שימוש עד היום.
בשנת 1986 חתמה החברה הסכם ידע עם חברת CEAC הצרפתית (כיום EXIDE).
בשנה זו שודרג הייצור למצברים עם חוצצי מעטפה ומצברים ללא טיפול "מצברומט".
בשנת 1991 החלה שנפ לייצא מצברים לרומניה, עם השנים הרחיב המפעל את יעדי הייצוא אל ארצות נוספות באירופה.
בשנת 1995 הוסמכה החברה וקיבלה את תו תקן האיכות הישראלי והבינלאומי ISO9002. המפעל הוסמך גם לתקן ISO 9001-2000.
בשנת 2006 שנפ קיבלה את הזיכיון לשמש כיבואן הבלעדי של חברת TROJAN בישראל.
באפריל 2007 הפכה לחברה ציבורית.
מספר שנים ב החברה הייתה בשליטת קמן אחזקות.
בשנת 2012 רכשה החברה את אליאנס שיווק ישראל והחלה לייבא ולשווק צמיגים.
בשנת 2017 רכשה החברה 50% מא.ד.י מערכות והחלה לייבא ולשווק אביזרי רכב.
בסוף שנת 2018 סגרה החברה את מפעל המצברים בשל עלויות הייצור הגבוהות בהשוואה לרכש.
במפעל הותקנו מערכות טיהור אוויר מתקדמות, מערכות סינון מים ונטרול שפכים.
נעשה שילוב של מחזור בתהליך הייצור.
במערך השיווק של שנפ מתבצע איסוף המצברים הישנים המיועדים למחזור לחומרי גלם לתעשייה.
שָׁנִית גדולה (שם מדעי: Lythrum salicaria) היא צמח גדות רב-שנתי או הלופיט (helophyte) נפוץ, השופע פרחים סגולים במהלך עונת הקיץ, בין החודשים יוני לנובמבר, ומשויך למשפחת הכופריים.
זהו צמח זקוף וגבוה למדי (80 עד 200 ס"מ), הגדל בצפיפות בחגורת הצמחייה הראשונה, בסמוך למים, לאורך גדות נהרות, נחלים ותעלות ובשטחי מעיינות וביצות.
תפוצתו בישראל בגליל, עמק הירדן העליון, העמקים, השרון והשפלה.
הצמח נפוץ גם בעולם באירופה אוסטרליה וארצות הברית לשם פלש כנראה מאירופה תוך דחיקת הצמחייה המקומית.
בסוף הקיץ העלים נושרים ומתייבשים.
התפרחת מסודרת באשכולות הנראים כמו שיבולים.
הפרחים נפתחים בהדרגה מלמטה כלפי מעלה.
במין זה, וכן גם במינים אחרים של שנית אפשר להבחין בתופעה המכונה הטרוטריסטיליה שמשמעותה 3 צורות הנבדלות זו מזו באורך המאבקים ובאורך עמודי השחלה.
צ'ארלס דרווין ערך ניסויים בהאבקה של הצמח.
ממצאיו הראו שפוריות הצמח הגדולה ביותר מתקיימת כשנעשית האבקה בין עמוד העלי לבין אבקנים שגובהם שווה.
מקובל לחלק את צומח גדות המים לחגורות, בהתאם לקרבתם למים.
שנית גדולה היא אחת המרכיבים הבולטים והשכיחים של צמחי החגורה הראשונה - זו הסמוכה ביותר למים .
בבית-גידול זה השנית גדלה לעיתים ליד ערברבה שעירה, הצמחים דומים, אך הפרח שונה לגמרי ומסייע להבדיל בניהם.
שנית גדולה נפוצה ושולטת בצפיפות בגדות נהרות ונחלים זורמים, מעיינות, תעלות ניקוז וביצות.
נוסף על היותו צמח עשבוני רב-שנתי שמעוצה בבסיסו הוא נחשב להלופיט (צמח הגדל במים רדודים) שגדל בעיקר באזור האקלים הממוזג.
הביטוי "בוראלי-טרופי" מתייחס לטווח תפוצה או לתנאים אקולוגיים הנעים בין אזורים בוראליים (אזורים צפוניים, קרירים וממוזגים) לבין אזורים טרופיים (אזורים חמים ולחים סביב קו המשווה).
מונח זה משמש בדרך כלל לתיאור צמחים, בעלי חיים או מערכות אקולוגיות שיכולים להתקיים גם באזורים קרירים וממוזגים וגם באזורים חמים וטרופיים.
תחום התפוצה הטבעי של מין זה הוא אירואסיה הממוזגת, צפון-מערב אפריקה, אתיופיה ואוסטרליה עם חדירה לאמריקה ודרום אפריקה.
בישראל שנית גדולה נפוצה ברוב חלקי בחבל הים תיכוני, אך היא חודרת גם הלאה דרומה, בעיקר לאורך הבקע, בבתי גידול מתאימים.
היא נפוצה בבקעת החולה; מצויה בגולן, בבקעת כנרות, בכרמל, בעמק עכו, בעמק יזרעאל, ובשרון; נדירה בגליל העליון, במישור החוף הדרומי, בשומרון, ובשפלה; נדיר מאוד בחרמון, בגליל התחתון, בבקעת בית שאן, בגלבוע, חוף הכרמל, בהרי יהודה (ובכללם גם באזור ירושלים) ובאדום.
הפרח סגול עד ורוד, ספק אם התיאור "צבע שָׁני" הולם אותו.
להרחבה אודות השם המדעי והשם העברי שהתחדש ראו בערך ערברבה שעירה.
Purple מתאר את גוון הפרחים, הנע בין ורוד לסגול.
Loosestrife הוא מונח שמקורו ככל הנראה ביוונית, ושימש לתיאור צמחים שיוחסו להם סגולות של הפחתת מתחים וסכסוכים.
בשימוש המודרני מציין המונח בעיקר מינים ממשפחת הכופריים (Lythraceae), ובהם גם שנית גדולה.
שם ערבי: חנאא'יה, וארדה אל-חינֶה, حنائيه
שנית גדולה היא צמח עשבוני רב-שנתי עם בסיס מעוצה או הלופיט (helophyte), שבו ניצני הצמיחה של הצמח נמצאים בתחתית המים, אך יש לו גבעולים או חלקים אחרים הבולטים מעל פני המים.
הצמח שעיר-אפרורי, מעוצה בבסיסו, זקוף וגובהו 80 עד 180 ס"מ ואף יותר.
הגבעולים נגדיים, זקופים, עבים ורְבוּעִים (בעלי 4 מקצועות), בעוד שהגבעולים הצדדיים היוצאים מהם הם נגדיים, קצרים ודקים.
הפטוטרות קצרים מאוד באורך של 1 עד 2 מ"מ והלוואים חסרים.
העלים נגדיים ולעיתים מסורגים בחלק העליון של הגבעול, פשוטים, זקופים ויושבים, דמויי אזמל או מאורכים ולעיתים דמויי ביצה.
אורך עלים נע בין 2 ל-7 ס"מ, ולעיתים רחוקות מגיעים עד 10 ס"מ, ורוחבם נע בין 0.4 ל-0.8 ס"מ, ולעיתים רחוקות מגיעים עד 2 ס"מ.
העלים יושבים, לעיתים קרובות עם בסיס מעוגל או חובק את הגבעול, וקודקודם לרוב מחודד.
העלים בדרך כלל רכים ושעירים-אפרוריים, אך יכולים להיות גם מכוסים בשערות דלילות או צפופות, קירחים או עם שוליים מחוספסים למגע.
הפרחים מצטופפים לתוך תפרחות דמויות שיבולת זקופות באורך של 10 עד 30 ס"מ בקצה הגבעול בלבד.
תפרחת זו היא תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת (Cyme) היוצאת מחיק חפים גדולים.
כל פרח בתפרחת מצויד בשתי חפיות, שהן דמויות מרצע צר ולעיתים קרובות צבעוניות, ואורכן דומה לאורך צינור הפרח.
הפרחים דו-מיניים, יושבים כמעט, צבעם לילך (סגול בהיר עד ורוד), אורכם 15 עד 18 מ"מ.
הפרחים כמעט סימטריים עם נטייה לסימטריה דו-צדדית.
מצעית הפרח עשויה בצורת צינור, ובקודקודו מאוחים בסיסי עלי הגביע, בסיסי עלי הכותרת ובסיסיהם של האבקנים.
מבנה זה קרוי צינור הפרח והוא אופייני לכל משפחת הכופריים.
משפת צינור הפרח יוצאות שיני הגביע.
בין שיני הגביע העיקריות מצויות שיניים נוספות, שאינן אלא שיני הגביעון (כעין הגביעון שבמשפחת החלמיתיים).
צינור הפרח גלילי, ישר ושעיר, באורך של 0.5 עד 0.8 ס"מ (לעיתים רחוקות עד 1 ס"מ), עם 12 עורקים ו-12 שיניים; 6 השיניים החיצוניות (המהוות חלק מהגביע השני, מהגביעון) ארוכות יותר ודמויות מרצע, ו-6 השיניים הפנימיות (אונות הגביע) משולשות.
השיניים החיצוניות מסודרות לסירוגין עם האונות הפנימיות.
הביטויים "גביע שני" או "גביעון" (epicalyx) מתייחסים לעטיף חיצוני נוסף על הגביע.
הגביע בכל מיני השנית, מסתיים באונות, וכאשר מביטים בו במבט שטחי, נראה שבין כל שתי אונות יש שן נוספת.
בשנית גדולה, השיניים הנוספות ארוכות מהאונות .
הכותרת מורכבת מ-5 עלי כותרת (לעיתים 6), מפורדים, המחוברים לחלק העליון של צינור הפרח.
צבעם סגול, והם בצורת אליפסה מאורכת עד דמויי ביצה הפוכה מאורכת, באורך של 0.8 עד 1.2 ס"מ.
במרכז כל עלה כותרת עובר פס אורך כהה וצר, המתרחב כלפי בסיסו ונעלם כלפי קודקודו.
האבקנים שמספרם 12, מסודרים בשני דורים וערוכים בשתי קומות, מעורים לבסיסו או לאמצעו של צינור הפרח, חלקם או כולם בולטים מחוץ לכותרת.
הזירים סגולים והמאבקים נפתחים לאורכם.
השחלה עילית יושבת (ללא עוקץ), בת 2 מגורות; עמוד השחלה דקיק, עם צלקת כדורית בראשו.
במין זה, כמו גם במינים אחרים של שנית אפשר להבחין ב-3 טיפוסים הנבדלות זו מזו באורך עמוד השחלה ביחס לעמוד השחלה (הטרוטריסטילה).
הפרי, הכלוא בתוך צינור הפרח, הוא הלקט יבש דמוי ביצה מאורכת, בעל שתי מגורות, שנפתח בשתי קשוות ומכיל זרעים רבים.
הזרעים חסרי אנדוספרם ובעלי עובר ישר.
הזרעים מכוסים בשערות המפרישות ריר דביק, המאפשר להם להידבק לרגלי ציפורים ולנוצותיהן ולהגיע למרחקים, מה שהופך את הפצתם ליעילה במיוחד.
שנית גדולה מתחדשת בעלווה מדי אביב, בסוף מרץ, מבסיסה המעוצה או מניצני צמיחה שנמצאים מתחת למים.
הפריחה מתחילה באביב, מסוף מאי, ונמשכת עד תחילת דצמבר.
שנית גדולה חונטת את פירותיה באמצע יולי, הבשלת הפירות מתרחשת בתחילת אוקטובר, והפצתם נמשכת מסוף אוקטובר עד סוף דצמבר.
הזרעים מכוסים בשערות המפרישות ריר דביק, המאפשר להם להידבק לרגלי ציפורים ולנוצותיהן, ולהגיע למרחקים, מה שהופך את הפצתם ליעילה במיוחד.
זרעי השנית אינם יכולים לנבוט אלא אם כן הם גלויים לאור.
האבקה בצמח שנית גדולה מתבצעת על ידי דבורים שמגיעות לצוף הממוקם בתחתית צינור הפרח.
האבקה יעילה, כלומר מובילה להיווצרות צאצאים רבים ופוריים, מתרחשת רק כאשר יש התאמה בין אורך האבקנים לעמודי השחלה.
באוכלוסייה של שנית גדולה קיימים שלושה טיפוסים של פרחים, וכל פרט נושא רק טיפוס אחד של פרחים.
הטיפוסים נבדלים זה מזה באורך עמודי השחלה ביחס לאורך האבקנים (הטרוטריסטילה).
במין זה, כמו גם במינים אחרים של שנית, ניתן להבחין בשלוש צורות הנבדלות באורך האבקנים ביחס לעמוד השחלה.
בקבוצה אחת, הפרחים בעלי עמוד שחלה ארוך מכל האבקנים, כאשר האבקנים מחולקים לשניים: מחציתם באורך בינוני ומחציתם קצרים.
בקבוצה השנייה, עמוד השחלה בינוני, קצר מהאבקנים הארוכים וארוך מהקצרים.
בקבוצה השלישית, עמוד השחלה קצר מכל האבקנים.
האבקה היעילה ביותר מתרחשת כאשר הצלקת קולטת אבקה מתוך אבקנים השווים באורכם לאורך עמוד השחלה.
מנגנון זה מסייע להאבקה הדדית, אך אינו מונע לחלוטין את ההאבקה העצמית.
גרגרי האבקה באבקנים השונים אינם שווים בגודלם: לאבקנים הארוכים יש גרגרי אבקה גדולים וירוקים, בעוד שלבינוניים ולקצרים יש גרגרי אבקה קטנים יותר וצהובים.
בנוסף, הפטמות של הצלקות שונות בגודלן בשלושת עמודי השחלה.
שנית גדולה מטופחת כצמח נוי בגינות.
כצמח תרבות, שנית גדולה היא צמח אור מלא, עמיד בפני קרה, שרב, גיר ומליחות.
היא גדלה היטב בקרקעות לחות, בהר (לא גבוה מרום של 440 מ'), בעמק ובשפלה.
הריבוי מתבצע בחורף באמצעות ייחורי שורש, ובסתיו ובאביב באמצעות זרעים, וכן באביב ובקיץ באמצעות חלוקה.
שָׁנִית (שם מדעי: Lythrum) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים או שיחים קטנים, ממשפחת הכופריים.
הסוג כולל 40 מינים, מהם 9 תועדו בישראל ובסביבתה.
מבין המינים המקומיים, המוכרים והנפוצים ביותר הם שנית גדולה ושנית מתפתלת, שתיהן רב-שנתיים, בעוד שאר המינים בישראל הם חד-שנתיים.
תחום התפוצה הטבעי של הסוג משתרע מאזורים ממוזגים בחצי הכדור הצפוני ועד לאזורים סובטרופיים באמריקה.
פרחי הסוג מאופיינים בתופעה הנקראת הטרוסטיליה, ובאופן ספציפי טריסטיליה.
תופעה שבו באותה אוכלוסיית המין, בפרטים שונים, מצויים שלושה טיפוסי פרחים, הנבדלים זה מזה באורך עמודי השחלה (גובה הצלקת) ביחס לאורכם של האבקנים (גובה המאבקים).
סידור זה מונע ביעילות האבקה עצמית ומבטיח האבקה הדדית בין פרטים שונים באוכלוסייה.
הסוג שנית כולל עשבים או שיחים קטנים שגדלים בקרקעות לחות.
הגבעולים בדרך כלל רבועים (בעלי 4 מקצועות), לפחות כשהם צעירים.
העלים נגדיים, מסורגים או מסודרים בדורים, פשוטים ותמימים.
הפרחים דו-מיניים, כמעט סימטריים עם נטייה לסימטריה דו-צדדית, חיקיים, עם 2 חפיות, יחידים או ערוכים בתפרחות קטנות (מסוימות או שיבולים), בצבע סגול או ורוד.
מצעית הפרח עשויה בצורת צינור ובקודקודו מאוחים בסיסי עלי הגביע, בסיסי עלי הכותרת ובסיסיהם של האבקנים.
מבנה זה קרוי צינור הפרח והוא אופייני לכל משפחת הכופריים ולא רק זאת משפת צינור הפרח יוצאות שיני הגביע.
צינור הפרח גלילי או גלילי-פעמוני, ישר, בעל 8 עד 12 צלעות (עורקים); ובעל 8 עד 12 שיניים מתוכם 4 עד 6 שיניים חיצוניות של עלי הגביעון לסירוגין עם עוד 4 עד 6 שיניים פנימיות של עלי הגביע.
יש הקוראים לשיניים – אונות.
עלי כותרת בדרך כלל 4 עד 6, מעורים לחלק העליון של צינור הפרח.
האבקנים 2 עד 12, מסודרים בשתי דורים, בשתי קומות, מעורים בבסיסו או באמצעו של צינור הפרח.
השחלה יושבת, בת 2 מגורות.
עמוד השחלה דקיק, עם צלקת מעוגלת, דמוית כיפה.
היות שהפרחים הם הטרוסטיליים, וליתר דיוק טריסטיליים (tristyly), באוכלוסיות של המין ישנם 3 טיפוסים שונים ביחס לאורכי עמוד השחלה: באחד עמוד השחלה ארוך מכל האבקנים, בשני עמוד השחלה קצר מהאבקנים הארוכים וארוך מהקצרים, ובשלישי עמוד השחלה קצר מכל האבקנים.
לעולם אין בפרח אחד, ואף בצמח אחד, עמוד שחלה ואבקנים שקומתם שווה.
האבקה תיתכן אך ורק כאשר אבקה מאבקנים בגובה מסוים מגיעה לצלקות של עמודי שחלה בעלי גובה זהה.