tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־27 בדצמבר, במסגרת הלחימה ברצועת עזה, יצא צה"ל למבצע עוז וניר בח'וזאעה כנגד מחבלי חמאס בעיירה ממנה יצאו המחבלים והאזרחים לטבח בניר עוז.
ב־23 באוקטובר, ביום ה־17 למלחמה, שוחררו מן השבי ברצועת עזה נורית קופר בת ה־80 ויוכבד ליפשיץ בת ה־85, תושבות ניר עוז.
בעליהן, עמירם קופר ועודד ליפשיץ, נותרו בשבי יחד עם עוד כ־240 חטופים.
ב־24 בנובמבר 2023 שוחררו חלק מהחטופים מקיבוץ ניר עוז במסגרת עסקת שחרור החטופים הראשונה.
(גופתו של אביה, אליהו מרגלית, הושבה בעסקת שחרור החטופים באוקטובר 2025).
עסקת שחרור החטופים ינואר 2025
ב-30 בינואר 2025, שוחררו ארבל יהוד וגדי מוזס, במסגרת עסקת שחרור החטופים.
ב-1 בפברואר 2025, שוחררו ירדן ביבס ועופר קלדרון במסגרת עסקת שחרור החטופים.
ב-15 בפברואר 2025, שוחררו יאיר הורן, סשה טרופנוב ושגיא דקל חן, במסגרת עסקת שחרור החטופים.
ב-20 בפברואר נמסרו לישראל גופותיהם של ארבעה (למראית עין) חטופים שמתו בשבי.
3 מהן זוהו כחטופים מניר עוז: עודד ליפשיץ שנרצח בשבי הג'יהאד האסלאמי, והאחים אריאל וכפיר ביבס שנרצחו בשבי חמאס בנובמבר 2023, אולם הרביעית, שנטען על ידי חמאס שהיא של שירי ביבס, לא נמצאה תואמת לה או לכל חטוף או חטופה אחרים, מה שלטענת ישראל מהווה הפרה של ההסכם.
גופתה של שירי ביבס הוחזרה ב-22 בפברואר.
לאחר זיהוי הגופות בידי המכון לרפואה משפטית, הודיע דובר צה"ל כי גורמי המקצוע קבעו ששלושתם נרצחו בידיים החשופות של המחבלים, שניסו לאחר מכן לטשטש זאת, ולא נהרגו בהפצצה כטענת חמאס.
בלילה שבין 26–27 בפברואר 2025, במסגרת אותה עסקה, הוחזרו גופותיהם של איציק אלגרט ואוהד יהלומי, למרות אות החיים שהתקבל ממנו בינואר 2024. השניים נרצחו בשבי.
עסקת שחרור החטופים אוקטובר 2025
ב-13 באוקטובר, במסגרת הסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025) חזרו לישראל 4 חטופים מניר עוז: איתן הורן, דוד קוניו, אריאל קוניו ומתן צנגאוקר.
ב-17 באוקטובר, הוחזרה לישראל גופת החטוף אליהו מרגלית.
ב-18 באוקטובר, הוחזרה לישראל גופת החטוף רונן אנגל.
ב-21 באוקטובר, הוחזרה לישראל גופות החטופים אריה זלמנוביץ' ותמיר אדר.
ב-30 באוקטובר הוחזרה לישראל גופתו של עמירם קופר – החטוף האחרון מהקיבוץ.
ב-24 ביולי 2024 חולצו מח'אן יונס גופותיהם של מיה גורן ורביד כץ שנחטפו מניר עוז.
ב-20 באוגוסט 2024 חולצו מח'אן יונס גופותיהם של אלכסנדר דנציג, אברהם מונדר, יורם מצגר וחיים פרי שנחטפו מניר עוז ונרצחו בשבי.
ב-5 ביוני 2025 במסגרת מבצע צבאי, הושבו גופותיהם של בני הזוג גדי חגי וג'ודי ויינשטיין.
יומיים לאחר מכן, ב-7 ביוני חולצה גופתו של נטפונג פינטה, אזרח תאילנד, אשר נחטף מניר עוז.
ב-11 ביוני 2025 חולצו גופתיהם של יאיא (יאיר) יעקב ושל אביב אצילי אשר נרצחו ונחטפו ב-7 באוקטובר 2023 וגופותיהם הוחזקו בעזה.
באוקטובר 2024 פורסמו עיקרי תחקיר של אוגדת עזה, בו הממצא העיקרי הוא כי סדר הכוחות הקבוע בעוטף עזה לא היה מספיק ב-7 באוקטובר 2023, כ-600 עד 650 חיילים בגזרה, במקום 1,500.
בנובמבר 2024 מונה אלוף ערן ניב לאחראי על ביצוע תחקיר הטבח בקיבוץ ניר עוז.
במרץ 2025 הציג הצבא את התחקיר בפני חברי ניר עוז, שחשף כי הלוחמים הגיעו לקיבוץ רק אחרי שהמחבלים עזבו את ניר עוז.
התחקיר מתאר את טבח ניר עוז בפירוט רב, וכן את הטבח במשתתפי מסיבת פסיידאק.
התחקיר מנסה לענות על שלוש שאלות מרכזיות: כיצד הגיעו כל כך הרבה מחבלים לקיבוץ לניר עוז, למה כוחות צה"ל בגזרה לא הצליחו לבלום את האויב, ומדוע לא הגיעו כוחות אפקטיביים בזמן.
התחקיר הציג מסמכים של חמאס מהם ניתן ללמוד על צירי החדירה שתוכננו לפני ה-7 באוקטובר.
רובם נקבעו על גבי כבישים בישראל שאפשרו תנועה מהירה, ואפשרו למחבלים לחדור לקיבוץ באמצעות טנדרים, אופנועים, אופניים וברגל.
רוב המחבלים הגיעו מח'וזאעה, המוגדרת כמעוז חמאס.
על פי התחקיר, בשעות הצוהריים הצטרפו למחבלי חמאס 200–400 מחבלים נוספים, שאינם נמנים בכוח מאורגן, מתוך תחושה המשלבת "אקסטזה דתית" ו"נקמה ביהודים".
רק מאוחר יותר הגיעו מסוקי קרב של צה"ל ופתחו עליהם באש.
צוות התחקיר קבע כי מדובר בכשל מערכתי מרמת המטכ"ל ועד השטח, ולא בכשל טקטי.
עוד נטען בתחקיר, כי היה מצופה מפיקוד הדרום לגבש תמונת מצב אמיתית ולא לצפות לדיווחים.
כמו כן צוין כי טבח ניר עוז התאפשר עקב השילוב של היעדר התרעות והיעדר כוח צבאי.
הרמטכ"ל היוצא, הרצי הלוי, שנכח בהצגת התחקיר, אמר לחברי הקיבוץ כי "הכישלון של צה"ל בניר עוז היה הכישלון הגדול ביותר בתולדות הצבא".
הטבח בכפר עזה בוצע על ידי ארגון הטרור חמאס ומחבלים פלסטינים מארגוני טרור נוספים, בבוקר יום שבת, 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, בקיבוץ כפר עזה הסמוך לגדר הגבול בצפון רצועת עזה, כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
בטבח נרצחו 62 מחברי הקיבוץ, נהרגו 18 לוחמי צה"ל ושב"כ ונחטפו 19 מתושבי הקיבוץ, בהם משפחות שלמות, נשים וילדים.
במהלך הטבח, המחבלים בזזו והציתו את בתי הקיבוץ ואת התושבים.
בנוסף, חלק מהאלימות המינית במהלך טבח שבעה באוקטובר אירעה בכפר עזה.
קיבוץ כפר עזה נמצא סמוך לגבול ישראל ורצועת עזה, על כביש 232, פחות או יותר מקביל לעיר עזה.
הקיבוץ מרוחק מן הגבול בין 2 ל-3 קילומטרים, ונמצא כ-10 קילומטרים מצפון מזרח לנתיבות.
ביישוב חיו ב-7 באוקטובר 2023 כ-950 איש ואשה, מהם היו ביישוב בבוקר 7 באוקטובר כ-800 בני אדם.
היישוב היה מוקף בגדר, ובה שבעה שערים: שלושה לכיוון מערב, אל רצועת עזה, שניים לכיוון מזרח ושניים בדרום.
הגדר הייתה גדר "חכמה", כלומר גדר הנותנת התראה על נגיעה בה או חיתוך שלה, אך לא הייתה בגדר הגנה מעבר לכך.
בקיבוץ הייתה כיתת כוננות ובה 15 חברים, מתוכם היו 14 בקיבוץ בבוקר שמחת תורה.
נשקיהם של חברי כיתת הכוננות היו מאופסנים בנשקייה, שמקומה היה ידוע, כולל למחבלים.
לא היו לחברי כיתת הכוננות מכשירי קשר, כי אלו טרם סופקו על ידי צה"ל.
הגזרה שבה נמצא הקיבוץ הייתה באותה שבת תחת אחריות גדוד 13 של חטיבת גולני וטנקים של גדוד 77, מחטיבה 7. על הקיבוץ עצמו הייתה אחראית פלוגה ב' של הגדוד, בפיקוד רס"ן .
בשל החג צומצם סדר הכוחות בגזרה, ובעת המתקפה היו באזור כחצי מן החיילים בלבד.
מצפון לקיבוץ, במוצב נזמית הסמוך לאנדרטת חץ שחור, כ-3 ק"מ מצפון מזרח לקיבוץ, היו טנק ונמ"ר בסך הכל היו בגזרה באותו יום ארבעה טנקים.
את כפר עזה תקפו כ-250 מחבלי נוח'בה.
כ-80 עד 100 מתוכם, 3 מחלקות, היו מגדוד דרג' תופאח; שתי מחלקות, 40 עד 65 מחבלים, היו מפלוגת נאצר רדואן, בגדוד אל פורקן; ו-80 נוספים ללא שיוך ארגוני.
מטרת המחבלים, כפי שעלה מחקירת המחבלים שנפלו בשבי, הייתה לבצע רצח וחטיפה; מספרם היה גדול, יחסית לגודל הקיבוץ, וייתכן שהתכוונו להמשיך לקיבוץ סעד וליישובים סמוכים, וזאת בשל מפות שנמצאו אצל המחבלים שכללו מפות של קיבוץ סעד ושל הצירים לשדרות וליישובים נוספים.
בניגוד למקומות אחרים, לא הצטרפו אל המחבלים בוזזים.
המחבלים הגיעו לקיבוץ במגוון דרכים - מצנחי רחיפה, אופנועים, מכוניות פרטיות וטנדרים.
חלקם הגיעו ברגל - כאמור, הקיבוץ נמצא במרחק של כשני קילומטרים בלבד מהגדר.
ברשות המחבלים נמצאו רובי סער, מקלעים, מטולי RPG-7, תחמושת רבה וכן מטעני חבלה.
הם היו מצוידים במכשירי קשר פשוטים, לא מוצפנים, ששימשו לקשר ביניהם ובין מפקדת חמאס ברצועה.
המחבלים לא התכוונו להתאבד: הם נשאו עמם ציוד רפואי, וטיפלו בפצועיהם תוך כדי הקרב.
דרג המפקדים של גדוד דרג' תופאח קיבל הנחיות להיערך לתקיפה כבר ביום שישי בשעה 21:00, והחלו לנוע לשטחי היערכות.
במהלך הלילה קיבלו המחבלים בדרגים הנמוכים יותר הודעות דומות, והחלו גם הם לנוע לכיוון הגדר.
המחבלים שנכנסו בגל השני קיבלו הודעה ב-6:29, בשבת בבוקר.
בבוקר 7 באוקטובר, בשעה 6:29, פתחו חמאס וארגונים פלסטיניים נוספים בירי תלול מסלול כבד על יעדים רבים, ביישובי עוטף עזה ובשאר הארץ.
בכפר עזה נחתו לפחות ארבע רקטות.
בשעה 6:42 דווח בקבוצת הווטסאפ של היישוב על נחיתת שלושה מצנחים ממונעים (המכונים "באקאיי") בתוך הקיבוץ.
על פי ההערכה היו על כל אחד מהם שני מחבלים.
צלם ynet רועי עידן, שהתגורר בקיבוץ, צילם בזמן אמת את הגעת המצנחים, שנחתו סמוך לביתו.
הוא נרצח בתוך דקות מנחיתת המחבלים, יחד עם אשתו, , עובדת שב"כ.
גופתו של רועי עידן זוהתה רק ב-18 באוקטובר.
בתם בת ה-3, אביגיל, נמלטה לבית השכנים, משפחת ברודץ'.
אבי המשפחה, אביחי, היה אחד מחברי כיתת הכוננות; הוא הכניס את אביגיל לביתו ויצא לכיוון נשקיית הקיבוץ.
בהמשך השתלטו המחבלים על בית משפחת ברודץ' וחטפו לרצועת עזה את אביגיל, את ילדי משפחת ברודץ' ואת אם המשפחה.
אביגיל נותרה בשבי עם משפחת ברודץ' עד לשחרורם ב-26 בנובמבר בעסקת שחרור החטופים הראשונה.
שניים מילדי משפחת עידן הסתתרו בביתם ולא נחטפו.
במקביל לנחיתת מצנחי הרחיפה פרצו את גדר המערכת כ-80 מחבלים.
הם הגיעו בתוך דקות לגדר הקיבוץ ופרצו אותה בעזרת דחפורים בשתי נקודות: בדרום מערב הקיבוץ, בשער שנקרא "פשפש הרחבה", ובצפון מזרח הקיבוץ, ליד החווה הסולארית.
רוב המחבלים, כ-80, חדרו מהחלק הדרומי והחלו במסע הרג בקיבוץ.
תחקיר צה"ל העלה חשד כי המחבלים שתקפו את הקיבוץ נעזרו במידע שסופק על ידי פלסטינים שעבדו במקום.
על פי ההערכה, עד השעה 8:30 נרצחו 37 תושבים.
עד השעה 8:30 כבר היו בקיבוץ יותר מ-150 מחבלים.
הזמרת שי-לי עטרי ובעלה יהב וינר, תושבי הקיבוץ, התחבאו בביתם בזמן הטבח יחד עם בתם הפעוטה בת החודש.
מחבל ניסה לפרוץ את חלון הממ"ד בו התחבאו.
שי-לי ברחה לבית השכנים בעוד יהב יצא להדוף את המחבל ונרצח.
בתחילה הוכרז כנעדר אך גופתו זוהתה ב-11 באוקטובר 2023. שי-לי התבשרה על כך בזמן ראיון לסקיי ניוז.
הצלמת והפעילה החברתית בתיה הולין, המתגוררת בקיבוץ, קיבלה טלפון מהשותף העזתי שלה לתערוכה שהציגו בפברואר 2023 בשם "בינינו", שניסה לשאוב אינפורמציה לגבי תנועת הצבא בכפר עזה.
הולין הבינה מייד שהוא שיתף פעולה עם המחבלים.
דקות ספורות לאחר תחילת המתקפה יצאו חברי כיתת הכוננות ותושבים נוספים לקראת המחבלים.
בשעה 6:49 הגיע הרבש"ץ, יחד עם סגנו, , יחד עמם הגיע גם מפקד כיתת הכוננות, , לנשקייה של הקיבוץ.
אליהם הצטרף אופיר ליבשטיין, ראש המועצה האזורית שער הנגב.
המחבלים ידעו ככל הנראה על מיקומה של הנשקייה, וארבו שם לאנשי כיתת הכוננות.
הם תפסו עמדות על מבנה מאחורי הנשקייה, ושלטו באש על הרחבה הסמוכה לה.
מאש המחבלים נהרגו שחר אביאני, טל אילון, אבי הינדי, נדב עמיקם, אורי רוסו ואופיר ליבשטיין חלק מחברי כיתת הכוננות שלא נהרגו נסוגו לבתיהם להגן על משפחתם לאחר שהבינו כי אין סיכוי לנהל קרב מול עשרות רבות של מחבלים וללא נוכחות של צה"ל בקיבוץ.
תושב נוסף בקיבוץ, תא"ל ישראל שומר, אז מפקד עוצבת המפץ, יצא מביתו חמוש בסכין.
לאחר שהשיג רובה סער, ניהל קרבות עם מחבלים במשך שעות ארוכות, ואף הנחה כוחות שונים של צה"ל שהגיעו לקיבוץ.
עדי ראייה מהקיבוץ העידו כי שהו בממ"ד כ-20 שעות רצופות, ובצאתם מביתם להתפנות ממנו ראו גופות רבות פזורות ברחבי הקיבוץ, וכן כלי רכב שרופים.
גופות רבות של מחבלים נמצאו בטנדרים שבהם הגיעו.
בחלק מהמקרים העלו המחבלים את הבתים בקיבוץ באש ותושבים נשרפו בעודם בחיים.
לחימת כוחות התגבור וכוחות צה"ל
בסביבות השעה 8:30 בבוקר הגיעו כוחות מחטיבת עוז אל כפר עזה, יחידת שלדג מפקד חטיבת צנחנים, גדודי רותם וצבר של חטיבת גבעתי וגדוד 71 של חטיבה 55 (חטיבת צנחנים במילואים) ובהמשך כוחות מחטיבת הצנחנים.
עיקר הקרבות נוהלו על ידי גדוד רותם של חטיבת גבעתי בפיקודו של סגן אלוף ענאן פארס.
בקיבוץ החלו קרבות ממושכים שארכו מעל ל-30 שעות עד טיהור הקיבוץ ממחבלים בפיקודו של מפקד חטיבת גבעתי, אל"ם לירון בטיטו.
בקרבות נהרגו לוחמים מסיירת מטכ"ל, מיחידת דובדבן, מיחידת מגלן, מגדוד צבר של גבעתי, מגדוד 202, מגדוד 890 של הצנחנים ומסיירת נח"ל.
עלה חשד למנהרת טרור פעילה מעזה לשטח הקיבוץ.
אחת הפלוגות קיבלה הוראה לכבוש את כפרית (מפעל בקיבוץ) כי היה מידע מודיעיני על מחבלים שהיו שם.
הפלוגה פרצה למפעל מכיוון הפרדס ונורתה אליהם אש.
חיל האוויר, בעזרת מסוקי קרב, פתח ציר עם פצצות תאורה.
הם כבשו את המפעל וטיהרו אותו ממחבלים.
בחילוץ האזרחים השתתפו שוטרים מיחידת הגדעונים ולוחמי שב"כ.
מתחקיר מהלך הקרב, כפי שתיארו אותו לוחמי צה"ל שהגיעו לקיבוץ, עלה כי מול כפר עזה נפרצו לפחות שלוש פרצות בגדר הגבול, ודרכן זרמו עשרות רבות של מחבלים מ"גדוד שג'אעייה" של חמאס.
הם תקפו מארבעה כיוונים ופוצצו שער בגדר הקיבוץ.
פלוגת הכשרות של סיירת נח"ל לקראת סיום מסלול, שתפסה שבת כוננות ביחידת האם בבסיס בית ליד, הוקפצה בשבת ונכנסה לכפר עזה ב-3 בצהריים, שם נלחמה 60 שעות.
לוחמי הפלוגה הרגו 7 מחבלים וחילצו משפחות ממחבלים.
בלילה השני של הלחימה, כוח של כ-20 מחבלים המצוידים ברובי סער ומטולי RPG חצה את הגבול וניסה לבצע מתקפה נוספת על הקיבוץ.
כוח קטן המורכב מ-2 מחלקות מגדוד 71 של חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים, חיסל את המחבלים בקרב יריות מטווח קצר בסמוך לגדר הקיבוץ.
אחד הלוחמים שנהרג בקרב היה סרן אור יוסף רן (בנו של אברי רן), מאיתמר בשומרון, מפקד צוות ביחידת דובדבן.
כמחווה, ביקרו תושבי קיבוץ כפר עזה אצל משפחת רן בחוות גבעות עולם והשאירו תעודת הוקרה על גבורת הבן, שנפל בהגנת הקיבוץ.
האב השכול כתב: "ראה את הגדלות של הקיבוצניקים.
אנשים שעברו אסון נורא ומוצאים כוחות נפש להיות שותפים בצער אחרים...".
כאמור, בקיבוץ היו באותו יום כ-800 איש ואשה, מביניהם נרצחו 62 תושבים ועובדים זרים.
37 מתוכם - רוב הנרצחים - נרצחו עד השעה 8:30 בבוקר.
שבעה מהנרצחים היו חברי כיתת הכוננות, רובם נהרגו בשעה הראשונה.
19 איש נחטפו, ושניים מתוכם - אלון שמריז ויותם חיים - נהרגו בשוגג מירי כוחות צה"ל ב-15 בדצמבר, לאחר שנמלטו משוביהם.
רוב החטיפות היו מהשכונות הצפוניות שסמוכות לגדר הגבול, ורובן התרחשו בין השעות 10:00 - 12:00, למעט ניסיון אחד שהיה לקראת ערב ונכשל.
18 חיילי צה"ל נהרגו בקרבות שהתחוללו בכפר עזה, בהם רס"ל , שנפטר מפצעים שנפצע בקרב יותר משנה לאחר מכן.
שישה מתושבי הקיבוץ נפלו בקרבות בהמשך המלחמה.
26% מבתי הקיבוץ ניזוקו ברמה שהוגדרה כנזק כבד, עוד 10% ברמת נזק בינוני, ו-61% ברמה קלה.
רק אחוז אחד מבתי הקיבוץ לא ניזוק כלל.
בנובמבר 2024 הודיע דובר צה"ל שחיל האוויר בהכוונת אוגדת עזה ושב"כ, תקף וחיסל את המחבל אחמד אל-דאלו, מחבל במודיעין הצבאי של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אשר לקח חלק בטבח בכפר עזה ב-7 באוקטובר.
ביחד איתו חוסל מחבל נוסף.
באוקטובר 2025, ה-FBI עצר בלואיזיאנה את מחמוד אמין יעקוב אל-מוחטאדי, מחבל בארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין שהשתתף בטבח בכפר עזה בשבעה באוקטובר, ולאחר שנמלט מהרצועה לקהיר במרץ 2024 השיג דרכון פלסטיני מזויף, ונכנס לארצות הברית ב-12 בספטמבר 2024 באמצעות אשרת תייר.
לפי כתב האישום נגדו, אל-מוחטאדי שיקר בבקשת הוויזה שלו לגבי מעורבותו בטבח ולקשריו הקודמים עם טרור.
בעסקת החטופים שוחררו 11 חטופים מחברי הקיבוץ, בנוסף לשני אזרחי תאילנד שעבדו בקיבוץ ונחטפו משטחו.
ב-16 בדצמבר נורו בעזה למוות בשוגג בידי צה"ל שניים מחטופי הקיבוץ - יותם חיים ואלון שמריז, לאחר שהצליחו להימלט משוביהם במשך מספר ימים.
בינואר 2025 שוחררו שתי החטופות אמילי דמארי ודורון שטיינברכר שנחטפו מהקיבוץ, במסגרת עסקה לשחרור חטופים.
ב-1 בפברואר שוחרר קית' סגל שנחטף מהקיבוץ, במסגרת העסקה לשחרור חטופים.
ב-13 באוקטובר שוחררו האחים גלי וזיו ברמן אשר נחטפו מהקיבוץ, במסגרת עסקה לשחרור חטופים.
לזכר הרוגי הקרב והטבח בכפר עזה, הוקמה בשנת 2025 סמוך לקיבוץ אנדרטת כתב ושם.
ב-25 בפברואר 2025 הציג מפקד פיקוד העורף אלוף רפי מילוא לתושבי קיבוץ כפר עזה את תחקיר צה"ל על אירועי שבעה באוקטובר בקיבוץ.
הטבח בנחל עוז בוצע על ידי ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023 בקיבוץ נחל עוז הסמוך לצפון רצועת עזה, כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
בטבח נרצחו 16 מתושבי הקיבוץ, ו-8 אזרחים נחטפו לרצועת עזה.
בשעה 6:29 החל ירי רקטות רצוף על הקיבוץ.
מיד עם תחילת המתקפה נפל החשמל בקיבוץ, והרבש"צ אילן פיורנטינו סבר כי לא ניתן לפתוח את הנשקייה ולכן לא הקפיץ את כיתת הכוננות של הקיבוץ.
כוח ממוצב נחל עוז, שכלל טנק מגדוד 77 וכוח מגדוד 13, הגן על הכניסה לקיבוץ בחלקו הצפון-מערבי, ובלם את המחבלים שניסו לפלוש לקיבוץ מכיוון זה.
בשעה 7:05, תוך כדי ירי הרקטות, הגיעו כ-30–40 מחבלים לצד הדרום מזרחי של הקיבוץ, וחדרו דרך השער האחורי, לאזור השכונה החדשה.
הרבש"צ פיורנטינו וסגנו ניסן דה-קלו, היחידים מכיתת הכוננות של היישוב להם היה נשק ארוך, יצאו להגן על הקיבוץ ופתחו בירי על המחבלים.
בבוקר הקרב נכחו בקיבוץ 11 לוחמים מיחידת ימ"ס דרום והם הצטרפו ללחימה מול המחבלים.
אילן הרבש"צ נהרג תוך זמן קצר, וסגנו, דה-קלו, ניהל את הלחימה בקיבוץ, יחד עם מפקד כיתת הכוננות ברי מאירוביץ'.
כוח אחד של לוחמי הימ"ס התבצר באחד הבתים בשכונה החדשה, ומשם פגע במחבלים.
לכוח היה הרוג אחד, , מפקד צוות, וארבעה פצועים.
כוח נוסף לחם במחבלים באזור הרפתות.
הפצועים פונו לבית החולים על גבי רכב "זאב" שהיה ליחידה, והשאר המשיכו בלחימה על גבי "זאב" נוסף, יחד עם דה-קלו, סגן הרבש"צ, ומאירוביץ'.
הכוחות הצליחו לבלום את פלישת המחבלים ולהשיג שליטה בקיבוץ.
בסביבות השעה 10:00 החל הגל השני של פלישת המחבלים לקיבוץ, וכ-160 מחבלי חמאס חדרו לקיבוץ מחלקו הצפוני.
המחבלים פרצו לבתים הצפוניים, טבחו בתושבים, וחטפו שבעה תושבים לעזה.
בחלק זה של הקיבוץ לא היו כוחות לוחמים.
בין הנרצחים צלם ישראל היום יניב זוהר, אשתו יסמין, ובנותיהם קשת ותכלת.
תושב הקיבוץ מיקי, מצויד באקדח ושבע מחסניות, לחם במחבלים שניסו להיכנס לביתו במשך שעות והרג למעלה מ-10 מהם.
בכמה מקרים תיעדו מחבלי החמאס את מעשיהם בשידור חי באמצעות פייסבוק.
באחד המקרים שתועדו בשידור חי פרצו המחבלים לבית משפחת ערבה-אליעז, והחזיקו בבני המשפחה.
המחבלים הכריחו את תומר אליעז-ערבה בן ה-17 לדפוק על דלתות הבתים בשכונה ולקרוא לשכנים לצאת.
בהמשך, הצליח תומר לברוח מהמחבלים, אך נהרג ככל הנראה מאש צה"ל לאחר שזוהה כדמות חשודה.
תושב הקיבוץ שלמה רון, בן 85, התחבא בביתו עם משפחתו.
בשלב מסוים עבר לסלון, התיישב על ספה והעמיד פנים שהוא גר לבדו.
הוא נרצח אך המחבלים לא המשיכו לחפש בבית.
בכך הציל רון את אשתו, שתי בנותיו ונכדו.
כוח מיחידת מגלן, שכלל חמישה לוחמים בפיקודו של סגן מפקד היחידה רס"ן חן בוכריס, ניסה להגיע לקיבוץ.
בסביבות 12:00 בצהריים, על הכביש מצומת סעד לנחל עוז, נתקל הכוח במחבלים וניהל מולם לחימה קשה.
הכוח הצליח להרוג מספר מחבלים, אך סגן יפתח יעבץ, קצין האג"ם של היחידה, נהרג ובוכריס נפצע.
סמל אפיק רוזנטל, שהיה חובש במקצועו, החל לטפל בו, עד שנפגע בעצמו ושניהם נהרגו.
בהמשך הגיע האלוף במילואים נעם תיבון, שבנו אמיר מתגורר בקיבוץ, יחד עם כוח קטן שאסף בדרך, וחבר ללוחמי מגלן בלחימה במחבלים.
בסביבות השעה 13:30 הגיעו לקיבוץ כוחות מסיירת גבעתי ומיחידת מגלן.
הכוחות החלו בטיהור הקיבוץ, ניהלו קרב ארוך עם המחבלים במשך מעל 12 שעות, ועברו מבית לבית כדי לחלץ את התושבים שהיו נצורים בממ"דים.
במהלך טיהור הקיבוץ נהרג רן פוסלושני, תושב הקיבוץ, מאש לוחמי גבעתי, לאחר שזוהה בטעות כמחבל.
בשעות הלילה הושלם חילוץ כל התושבים והם פונו באוטובוסים למשמר הנגב.
עד שעות הלילה הצליחו כוחות הצבא להשתלט חזרה על הקיבוץ ופינוי התושבים הושלם.
בטבח נרצחו 15 איש ואישה – 13 מחברי ותושבי הקיבוץ, וביניהם 4 ילדים, ושני אזרחים זרים – האחד מתאילנד והשני מטנזניה (שגופתו נחטפה לעזה).
חמישה לוחמים נהרגו בקרב על הקיבוץ.
שמונה אזרחים נחטפו מהקיבוץ לשטח רצועת עזה, ואחד מהם נרצח בשבי.
שתי חטופות (יהודית ונטלי רענן) שוחררו ב-21 באוקטובר 2023, ושלוש חטופות נוספות (אלמה אברהם והאחיות דפנה ואלה אליקים) שוחררו ב-26 בנובמבר 2023 במסגרת הפעימה השלישית של עסקת שחרור החטופים הראשונה.
בלילה שבין 26–27 בפברואר 2025 נמסרה גופתו של צחי עידן לישראל במסגרת עסקת עסקת שחרור החטופים השנייה, לאחר שנרצח בשבי.
ב-13 באוקטובר 2025 שוחרר עמרי מירן במסגרת עסקת שחרור החטופים השלישית.
ב-5 בנובמבר 2025 הוחזרה גופתו של ג'ושוע לואיטו מולל, סטודנט מטנזניה שנרצח ב-7 באוקטובר וגופתו נחטפה לעזה.
בדצמבר 2024 הודיע דובר צה"ל כי בתקיפה של צה"ל ושב"כ בעיר עזה נהרג מג'די עקילאן, סגן מפקד גדוד שאטי של חמאס, ממפקדי הטבח בקיבוץ נחל עוז, בנוסף נהרג בתקיפה ממדוח מהנא, ששימש כבכיר במערך המנהור בחטיבת עזה של הארגון ופשט גם הוא על הקיבוץ.
בפברואר 2025 הציג צה"ל את התחקיר שנעשה על הטבח בקיבוץ נחל עוז.
הטבח ביכיני בוצע על ידי ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023 במושב יכיני הסמוך לצפון רצועת עזה, כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
בטבח נרצחו 5 מתושבי המושב וכן שוטרת מג"ב ולוחם שב"כ.
במושב יכיני היו 18 חברי כיתת כוננות חמושים כולם באקדחים, למעט הרבש"ץ שהיה מצויד ברובה סער.
בשעה 7:39 חדרה למושב חוליית מחבלים דרך שער הולכי הרגל.
תושבי המושב ששהו בקרבת מקום הצליחו להימלט.
שלושה אזרחים שהגיעו קודם לכן מפסטיבל הנובה, נתפסו והוחזקו על ידי המחבלים במיגונית.
חוליית המחבלים התפצלה - שלושה נשארו בקרבת השער וחמישה לקחו עימם אזרח והתקדמו ברחוב הראשי.
שני רכבי מג"ב שהגיעו לכניסה למושב ירו על המחבלים שברחו לתוך המושב.
בעקבות התערבות הכוחות הצליחו שתי אזרחיות להימלט מהמחבלים.
אחת מהן ומפקד כוח מג"ב, נפגעו בחילופי הירי.
מפקד מיחידת מגלן ששהה במושב, הצטרף למפקד וללוחמת מג"ב והשלושה נכנסו למושב דרך שער חקלאי בחיפוש אחר המחבלים.
המחבלים ירו לעברם ושני המפקדים נפצעו.
הכוחות שלחמו במרחב הם שניים מחברי כיתת הכוננות של יכיני, אזרחים ותושבים ששהו במושב, ארבעה תושבי מושב ניר משה, יחידת האבטחה העירונית "אופק" נתיבות, צוות אמבולנס 54 "איחוד הצלה", רבש"ץ איבים, כוחות מג"ב, משטרה, כוח סיירת מטכ"ל, 2 קצינים מחטיבת גבעתי, קצין חטיבה 460, קצין מיחידת מגלן.
בסרטון שצולם ממצלמת אבטחה בשער המושב נראים המחבלים, מצוידים ברובי סער, פורקים מטנדר ופושטים על המושב.
זמן קצר לאחר מכן נראה אחד מהם יורה לעבר שתי נשים, שקודם נמלטו ממסיבת הנובה, כשתפסו מחסה מאחורי רכב בשער הכניסה למושב.
אחד הנרצחים הוא יהונתן חג'בי, שאביו ניר חג'בי, מפקד גדוד בחטיבת דניאל, הגיע לפקד על גדוד המילואים שלו עוד טרם הלווייתו, באומרו: "אמצא את הזמן להתאבל על הבן שלי – עכשיו צריך להילחם".
במהלך הקרבות, סגן מפקד החטיבה וחובש החפ"ק ניסו להגיע תחת אש ליהונתן ולפנות אותו אך מותו נקבע בטרם הצליחו להגיע אליו.
המחבלים המשיכו לכיוון קיבוץ גבים והתמקמו במארב במרכז כביש 34 בין גבים ליכיני.
13 אזרחים נרצחו במושב יכיני ובכביש 34 הסמוך: ארבעה במושב ותשעה בכביש.
ארבעה לוחמים נהרגו בקרבות - שניים בשטח היישוב ושניים בכביש הסמוך.
שמונת המחבלים שתקפו את המושב חוסלו תוך שלוש שעות על ידי כוחות ימ"מ, משטרה ומג"ב ואזרחים.
ב-11 ביוני 2025 הוצג תחקיר צה"ל על הטבח ביכיני.
צוות התחקור קבע כי צה"ל נכשל בהגנה על מרחב יכיני.
הטבח בכיסופים בוצע על ידי ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה ה'תשפ"ד, בקיבוץ כיסופים הסמוך למרכז רצועת עזה, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל.
בטבח נרצחו 13 מתושבי הקיבוץ ושישה עובדים זרים, מתוכם אדם אחד נחטף לעזה.
כוחות צה"ל ולוחמי כיתת הכוננות לחמו נגד המחבלים בקרב גבורה הירואי ובמהלך הקרב נהרגו תשעה לוחמים.
ב-7 באוקטובר 2023 נכנסו עשרות מחבלים פלסטינים המשתייכים לזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס לקיבוץ כיסופים.
הם ערכו טבח בקיבוץ ורצחו 13 מחבריו, וכן רצחו שישה עובדים תאילנדים.
אחד מחברי הקיבוץ, שלמה מנצור נחטף לרצועת עזה, ובהמשך התגלה שנרצח, ולמבני הקיבוץ נגרם הרס כבד.
במוצאי שבת הקיבוץ פונה לבית מלון בים המלח.
במהלך הטבח גררו המחבלים את ג'ינה סמיאטיץ', קשישה בת 90, מהממ"ד אל סלון ביתה וירו בראשה, ואת קרוב משפחתה ושכנה עופר רון, קשיש בן 70. המחבלים חדרו גם לבית משפחת זק, וקראו להם לצאת החוצה.
המשפחה לא יצאה מהממ"ד והם שרפו את הבית.
כל בני המשפחה נרצחו בשרפה.
במקרה אחר, מנוחה חולתי אישה בת 76 נרצחה וביתה הועלה באש על ידי מחבלי חמאס.
יומיים לאחר הטבח, ביקש ראובן הייניק מאשקלון, מנהל רפת הקיבוץ, אישור מהצבא להיכנס לרפת הקיבוץ על מנת להאכיל את הפרות שלא קיבלו מזון ומים במשך כ-60 שעות.
בעודו במכון החליבה, מחבל שהסתתר במקום רצח אותו.
פלוגה ב של גדוד 51 בגולני, המונה שני קצינים ו-20 לוחמים בפיקוד סגן משנה מתן ברוט, הגיעה לקיבוץ בשעה 6:45 לפני הגעת המחבלים לקיבוץ, הפלוגה נלחמה בגבורה במשך שעות ארוכות, ובנחיתות מספרית כדי להציל את התושבים ולטהר את הקיבוץ ממחבלים.
הפלוגה שקודם לכן ניהלה קרב עם מחבלים סמוך לגדר, הצליחה בזכות רוח הלוחמים ומקצועיותם להרוג עשרות מחבלים ולהדוף את ההתקפה הראשונית של מאות מחבלי הנוח'בה, בשעה 13:00 הגיע כוח מגדוד 450 ומצנחנים 101 בפיקוד המג"ד רן כנען.
הכוח מנה 2 כיתות שנעו לכיוון המוצב והפאתים הצפוניים בקיבוץ, הכח נתקל בעשרות מחבלים שפתחו באש מחומת המוצב וניהלו קרבות קשים.
כיתה ג (צוות פרץ), בפיקודו של מפקד הכיתה , נלחמה בגבורה על הבתים.
עומרי הוביל את חייליו ויצרו קרב בלימה קשה, ודחקו את המחבלים מקו הבתים ומנעו פלישה של עשרות מחבלים לתוך הקיבוץ.
בקרב הגבורה נפל המפקד עומרי ושלושה מחייליו: , ו.
הכח החזיק את קו הבלימה עד השעה 20:30.
בהמשך הצטרף לקרב צוות מיחידת אגוז שמנה תשעה לוחמים, בראשות מפקד הפלגה ומפקד היחידה סא"ל משה פסל, שנפצע קשה במהלך הלחימה בקיבוץ.
בקיבוץ לחמו מספר חברי כיתת כוננות, בנפרד ולא בצורה מאורגנת, כל אחד באזורו, בעיקר שניים מהם, שי וסער.
הכוח של גולני לחם בכניסה לקיבוץ ובאזור הרפת, עד שנוצר קשר עם אחד מחברי כיתת הכוננות שהוביל אותם פנימה, לקרבות הטיהור.
בשעות הצהריים המאוחרות החלו הלוחמים לחלץ את תושבי הקיבוץ שהיו נצורים בבתיהם.
בקרב נהרגו שמונה לוחמים מהפלוגה.
בשעה 15:30 הגיע כוח מפלוגה ב' השייך ליחידת אגוז ומנה שני צוותים אשר התפצלו, כך שכוח אחד הולך למוצב, וכוח אחר לקיבוץ.
במשך שעות לוחמי אגוז חיסלו מחבלים, וחילצו כמה מתושבי הקיבוץ - עד שנפגעו בעצמם.
במהלך הלחימה מפקד היחידה סא"ל משה פסל ועוד ארבעה מלוחמי הכוח נפגעו.
בקרב זה נהרג הלוחם רס"ל .
מפקד היחידה הוחלף על ידי קודמו בתפקיד סא"ל אפרים תהילה, הכוח בפיקודו נכנס בתיאום עם גדוד 51 להתקפה על המוצב.
הכוח לחם עד לכיבוש המוצב וחילץ את הנצורים במבנה החמ"ל.
בשעות הצהריים המוקדמות הגיעה למקום פלוגה מגדוד 9 של השריון בפיקודו של המג"ד נתנאל ביטון.
הכוח שהגיע למקום ללא טנקים, חילץ את רבש"ץ היישוב רוני ספדג' ומשפחתו מביתו, הכוח הצטרף לקרבות בקיבוץ ולטיהור הקיבוץ ממחבלים.
גם גדוד 450 השתתף בלחימה.
סגן הרבש"ץ והרבש"ץ לשעבר לחמו לצד החיילים.
הלחימה בשטח הקיבוץ נמשכה במהלך הלילה.
לחימה באחד הבתים הסתיימה בפגיעה אנושה בכוח צה"ל.
בבוקר 8 באוקטובר ירו המחבלים לתוך הממ"ד.
אב המשפחה שהסתתרה במקום נורה.
לאחר מכן, האם הוציאה את הבנות דרך החלון ויצאה גם היא.
היא הזעיקה חיילי צה"ל שהלכו להילחם בבית.
ב-8 באוקטובר החל כוח של יחידת אגוז לטהר מבנים בקיבוץ.
במהלך הפעולה, בה נתקל הכוח בשלושה מחבלים והרג אותם, נפצע קצין ביחידה וחולץ אדם מבוגר מממ"ד בביתו.
ב-9 באוקטובר זיהה כוח של גדוד 9 מחבל שרץ לכיוון רפת הקיבוץ, שם נוהל קרב שנגמר בפציעת שלושה לוחמים מגדוד 9 ומותו של אחד מהרפתנים בקיבוץ.
בנוסף פעל כוח של יחידת אגוז מול שני מחבלים סמוך לחדר אוכל של הקיבוץ, במהלכו נהרג לוחם ונפצעו שישה לוחמים.
את הכוח של גדוד 9 החליף כוח של גדוד 8111 מחטיבה 5. הכוח הרג מחבל שהתחבא באחד הבתים ובמהלך הקרב נפצעו שלושה לוחמים.
ב-1 בינואר 2024 הודיע צה"ל כי חיסל את עאדל מסמח, מפקד פלוגת הנוח'בה של דיר אל-בלח, שפיקד בשטח על כוחות מחבלי הנוח'בה שפשטו לכיסופים במהלך 7 באוקטובר, ושלח כוחות חמאס ליישובים נוספים בעוטף ובהם בארי ונירים.
חברי הקיבוץ החליטו לעבור לגור במגורים זמניים ביישוב עומר עד שתתאפשר החזרה לביתם בקיבוץ.
ב-17 בפברואר 2024 הונחה אבן הפינה לרפת כיסופים שנהרסה בקרב ב-10 באוקטובר נגד מחבלי חמאס.
ב-11 בפברואר 2025 הודיע צה"ל לקיבוץ כי שלמה מנצור, אשר נחטף במהלך המתקפה, נרצח עוד באותו היום, וגופתו חטופה בידי החמאס.
בלילה שבין 26–27 בפברואר נמסרה גופתו לישראל במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה.
באפריל 2025 הודיע דובר צה"ל כי בתקיפה של צה"ל ושב"כ נהרג סעיד אמין סעיד אבו חסנין מחבל נוח'בה בגדוד דיר אל-בלח בחמאס אשר פשט ופיקד על הפשיטה לכיסופים בטבח 7 באוקטובר.
במאי 2025 פרסם הצבא את ממצאי התחקיר שערך, שכלל בין היתר את הכשלים שהובילו לכך שהקיבוץ טוהר רק לאחר 5 ימים.
הטבח במשתתפי מסיבת פסיידאק אירע כחלק מטבח שבעה באוקטובר, ובו נרצחו 17 ממשתתפי מסיבת פסיידאק שהתקיימה סמוך לקיבוץ נירים.
מפיק המסיבה הוא תום עטר בחור צעיר שמקיים מסיבות של חברים כבר 7 שנים.
מסיבת פסיידאק יועדה לקהילת חובבי מוזיקת טראנס, שנהגו לארגן אחת לכמה זמן מסיבה בטבע, בכל פעם באתר אחר.
הפקת הפסיידאק התחילה ממסיבה קטנה בצפון הודו בשנת 2018. תומאס (המפיק ויוזם המסיבות) חזר לארץ מטיולו והחל לתכנן את ההפקה הבאה שלו.
באותה התקופה החל תומאס להתעסק בהגברה וסאונד.
תומאס רכש מערכת הגברה קטנה ואיתה הוא הפיק מסיבות טראנס אחת למספר חודשים.
קונספט האירועים היה של מסיבות חברים אינטימיות בהן ישנה היכרות מוקדמת בקרב הקהל, כאשר מרביתו הורכב על ידי חברי המפיק אותם הכיר בטיולו בהודו, לאחר שדבר קיום המסיבות הופץ מפה לאוזן התרחב מעגל החברים.
מסיבת פסיידאק באוקטובר 2023 הייתה מסיבה קטנה, שהתקיימה מזרחית לקיבוץ נירים.
לפי ההערכות השתתפו בה כ-100 איש.
זו הייתה מסיבה פרטית לא מאושרת שהתארגנה בוואטסאפ והרשויות ומשטרת ישראל לא ידעו עליה.
על פי עדויות של משתתפי המסיבה, מצנח רחיפה ממונע של חמאס היה בקרבת מקום המסיבה, אך לא תקף אותם.
לאחר מכן מחבלים פלסטינים חדרו באופן רגלי וממונע מרצועת עזה לעבר עוטף עזה.
עם התגברות הירי, חלק ממשתתפי המסיבה החליטו לברוח, בעוד אחרים נשארו להתחבא, עד שחולצו על ידי צה"ל.
חלק מן הנמלטים נתקלו במחבלים, ונרצחו בזמן מנוסתם בכבישים, במיגוניות שבהן תפסו מחסה, או בקרבת היישובים הסמוכים.
במהלך המתקפה נרצחו 16 ממשתתפי המסיבה.
הטבח בכביש 232 (מכונה גם: כביש הדמים) התרחש במסגרת טבח שבעה באוקטובר, במהלכו מאות מחבלי כוח נוח'בה של הזרוע הצבאית של חמאס טבחו בעשרות רבות של אזרחים וחיילים שנעו על כביש 232, לאחר שהשתלטו על הכניסות לכביש.
החדירה כללה גם השתלטות על כביש 232, אחד מצירי התנועה המרכזיים בעוטף עזה, המחבר בין היישובים רעים, סעד, עלומים ונתיבות.
הציר, המשמש עורק תחבורה אזרחי וצבאי כאחד, הפך באותו יום לזירת לחימה קשה ורצח המוני של אזרחים שנמלטו מאזור מסיבת הנובה ומהיישובים הסמוכים.
מחבלים חמושים, חלקם לבושים במדי צבא ורכובים על אופנועים או רכבי טנדר, ירו לעבר כלי רכב אזרחיים, אמבולנסים וחיילים שהגיעו לסייע.
בשלב הראשון התגובה הישראלית הייתה מבוזרת: לוחמים, קצינים ושוטרים, חלקם מחוץ לשירות פעיל, עשו את דרכם באופן עצמאי אל אזור הלחימה.
הלוחמים הראשונים נאלצו להילחם לבדם מול מחבלים רבים, תוך חילוץ אזרחים, איסוף פצועים, והדיפת התקפות מגובות בירי RPG ומקלעים.
חלק גדול מהנרצחים בכביש 232 נרצחו בעת הימלטם מהטבח שאירע במסיבת נובה ליד רעים, שם מחבלי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני פשטו על המסיבה, רצחו 364 אזרחים ופצעו מאות אחרים.
מלבדם, 44 ממשתתפי המסיבה נחטפו על ידי המחבלים לרצועת עזה.
במהלך מתקפת הפתע בבוקר שמחת תורה, התמקמו מאות מחבלים של חמאס וארגוני טרור נוספים מרצועת עזה לאורך כביש 232 ותפסו את הצמתים שלאורך הכביש, כדי לטבוח בכל הנוסעים ולמנוע או להקשות על כוחות הצבא וההצלה מלהגיע.
עשרות אזרחים שנעו בכביש נורו במכוניותיהם.
על פי עדות דובר זק"א, "סרקנו את כביש 232...
וכל 10–15 מטר היה רכב בצד, הפוך או שרוף.
בכל רכב כזה היו נרצחים ששכבו לאחר שרצחו אותם וגם וידאו הריגה...
היו רכבים שהמחבלים זרקו לתוכם רימונים אחרי שרצחו את הנוסעים.
ראינו שם גופות שרופות וכלי רכב שעדיין היו רותחים לאחר שבערו.
מצאנו נרצחים שהיו בתעלות בצידי הכביש שברחו וירו בהם".
גם נעם דוד, שהגיע מכיוון אשקלון לחלץ נפגעים, העיד כי "לאורך כל הציר היו רכבים שעלו באש או שהיו מנופצים מירי".
לאחר מספר שעות מאז תחילת מתקפת הפתע סגרה משטרת ישראל את הכניסות לכביש על מנת למנוע מישראלים להיכנס לכביש.
לפי עדויות נוספות של לוחמים, בהם קצין מחטיבת גבעתי שירד בלבוש אזרחי לכביש 232, החלו הקרבות הראשונים כבר בשעה 07:00 בבוקר באזור צומת סעד ועלומים.
לאורך הציר נראו עשרות כלי רכב אזרחיים פגועים, פצועים ממסיבת הנובה שנמלטו צפונה, וגופות של נוסעים שנורו בעת שניסו לברוח מהמקום.
המחבלים ירו לעבר כל תנועה על הכביש, השתמשו באופנועים ובטנדרים כדי לנוע בין הרכבים, ובמקרים אחדים פתחו באש לעבר אמבולנסים שהגיעו לפנות נפגעים.
הלוחמים הראשונים שהגיעו למקום, חלקם שוטרי יס"מ וכיתות כוננות מקומיות, ניהלו לחימה תחת אש כבדה כשהם מצוידים באקדחים בלבד.
בצומת עלומים אירעו חילופי אש ישירים עם מחבלים, שבמהלכם נהרגו ונפצעו לוחמים.
העדויות מתארות מצבים של בלבול בזהות – מחבלים בלבוש אזרחי שנעו לצד אזרחים, והיעדר תקשורת בין הכוחות השונים.
בשעות שלאחר מכן נרשמו ירי נ"ט לעבר כלי רכב צבאיים, ובמקרים מסוימים – בהם נצפו מחבלים רבים על הציר – דווח על ירי RPG לעבר רכבים שעמדו או נסעו בכביש.
חלק מהלוחמים שנפצעו נאלצו להסתתר בשדות הסמוכים לכביש ולטפל בעצמם תחת אש במשך שעות, עד להגעת כוחות חילוץ של צה"ל.
עדויות מציינות כי גם לאחר סיום הלחימה הראשונית נותרו מחבלים באזור, וחלקם נעו בלבוש אזרחי עם נשק גלוי.
באחד המקרים, רון בנימין, שבבוקר ה-7 באוקטובר יצא עם חבריו לרכיבת בוקר מוקדמת על כביש 232. כשהגיע סמוך לקיבוץ מפלסים, הוא נרצח על ידי מחבלי חמאס ונחטף לרצועת עזה.
במשך שבועות ארוכים משפחתו של רון לא ידעה מה עלה בגורלו, בהמשך דווח להם כי הוא נחטף, ורק במאי 2024, כשאותרה גופתו בג'באליה, לצד גופתה של שני לוק וחטופים נוספים, הוברר כי הוא נרצח עוד ב-7 באוקטובר.
על פי תחקיר של הניו יורק טיימס, לעיתים מעשי הטבח שבוצעו לאורך כביש 232 כללו גם אונס ותקיפה מינית של הקורבנות או גופותיהם.
הקרבות והטבח בכביש נמשכו שעות ארוכות.
לפי הערכות שונות, בין עשרות למאות אזרחים נרצחו בציר זה לבדו.
עדויות לוחמים ומחלצים מתארות שיירות של רכבים בוערים, גופות פזורות במרחקים קצרים, ופצועים שטופלו תחת אש.
רק בשעות הצהריים הצליחו כוחות צה"ל להשתלט על קטעים נרחבים מהכביש.
הכביש נשאר סגור כשבועיים לאחר המתקפה מחשש שמחבלים עדיין מתחבאים בקרבתו ועלולים לפגוע בנוסעים בו.
לאחר שבועיים התאפשרה תנועה בכביש דרך מחסומים שהציב צה"ל בכניסות אליו.
תוכנות נווט הפנו נוסעים לדרכים חלופיות עד תחילת ינואר 2024.
במיגונית ליד רעים, ליד עלומים וליד בארי, על כביש 232, הסתתרו עשרות מבין באי פסטיבל נובה.
מחבלי הנוח'בה הגיעו למיגוניות ורצחו את רוב השוהים בהן, ביניהם ענר שפירא שהדף 8 רימונים שהושלכו לעבר המיגונית ליד רעים, עד שנהרג לאחר שהחמאס ירה טיל RPG.
הירש גולדברג-פולין נחטף יחד עם אזרחים נוספים לעזה מהמיגונית.
שלושת המיגוניות קיבלו את השם "מיגוניות המוות".
ב-23 באוקטובר 2024 נהרג בפעילות משותפת של חיל האוויר ושב"כ מוחמד אבו עטיוי, מחבל נוח'בה שפיקד על הטבח במיגוניות.
מול אנדרטת חץ שחור, וקיבוץ מפלסים בצד השני, ישנו עיקול בכביש 232. המחבלים ניצלו את האטת המכוניות בעיקול ורצחו בו כ-50 ישראלים, תוך שהם מבצעים וידוא הריגה.
באחד המקרים עדת ראייה העידה כי אחת הנרצחות עברה אונס טרם הרצחה.
עדי ראייה העידו כי אשה נוספת נאנסה בידי המחבלים במקום אחר בכביש.
לאורך כביש 232 הוקמו מספר אנדרטאות המנציחות את הנרצחים על הציר, בעיקר הנרצחים במיגוניות הפרוסות לאורך הכביש.
ליד תקומה ישנו מיצג קיר המכוניות שרובן נלקחו משולי כביש 232.
הטבח בממלוכים הוא ציור היסטורי משנת 1819 מאת הצייר הצרפתי הוראס ורנה.
היצירה מציגה את הטבח שביצע מוחמד עלי בממלוכים במצודת קהיר בשנת 1811, ומשקפת רגע מסכם בתהליך עלייתו לשלטון כח'דיו הראשון של מצרים.
ורנה, שהיה מוכר באותה תקופה בעיקר בזכות ציוריו מ, יצר כאן דוגמה מוקדמת להתעניינותו במרחב המזרחי.
מוחמד עלי מוצג בציור כשהוא יושב בשלווה ומעשן נרגילה בזמן שהאלימות נפרשת מולו.
היצירה עשויה לשאת גם רמז עקיף ל שליווה את שיקום המלוכה בצרפת לאחר קרב ווטרלו.
הציור הוצג בסלון של אלף שמונה מאות תשע עשרה בפריז, ובימינו נמצא באוסף שבעיר אמיין.
ורנה יצר גרסאות נוספות לסצנה, ובשנת אלף שמונה מאות חמישים ואחת הוצגה תחרת שטיח על פי היצירה בתערוכה הגדולה בארמון הבדולח.
הציור מציג את מוחמד עלי יושב בראש מדרגות מצודת קהיר, מחזיק בידו מחרוזת תפילה ובידו השנייה נרגילה, ומתבונן באדישות בטבח המתחולל למרגלותיו.
חייליו ניצבים מאחורי מחיצה גבוהה ויורים כלפי הממלוכים הנמלטים, בעוד דמויות נוספות מביעות אימה או מפנות מבטן כדי להימנע מן המראה.
היעדר תיאור ישיר של דם וגופות מחליף שימוש באלמנטים כגון צבע אדום וביטויי פחד של דמויות הרקע.
הציור נבנה כך שהצופה יקלוט את האלימות בעקיפין דרך תיווך הדמויות, מה שמחריף את תחושת האימה ומדגיש את אופיו הדספוטי של השליט.
הציור מציג דימוי של שליט מזרחי דספוטי, המשקיף בשלווה על האלימות שיזם ומנהל מרחוק.
ההשוואה המרכזית בטקסט היא ליצירתו של אז'ן דלקרואה, "מות סארדאנאפאלוס", שבה מופיע שליט המשליט חורבן סביבו, אך בניגוד לדלקרואה ורנה אינו מציג את מות השליט אלא את המשך שלטונו.
בטקסט נדונה גם השוואה בין גרסאותיו של ורנה לאותו נושא: בציור המאוחר שבמוזיאון פיקרדי נשען מוחמד עלי על אריה המסמל את ה"פראיות" הפנימית שלו, צבע אדום מחליף תיאור מפורש של אלימות, ודמות עבד מסתירה את פניה כדי שלא לצפות בזוועה ומעמדה מסמן את מקומו של הצופה.
מוטיבים אלו מדגישים את האלימות כבלתי נראית ישירות אך נוכחת בעוצמה.
הטבח בנמל התעופה לוד הוא פיגוע שבוצע ב-30 במאי 1972 בידי שלושה מחבלים יפניים (קוזו אוקמוטו, צויושי אוקודיירה ויאסויוקי יאסודה) באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד שבישראל (כיום נתב"ג), ובו נרצחו 24 אנשים ונפצעו 71.
המחבלים היו חברי ארגון קומוניסטי קיצוני, "הצבא האדום היפני", שפעל בהשראתן ובתמיכתן של קוריאה הצפונית וסין.
הם ביצעו את המתקפה בשליחות של ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - מבצעים חיצוניים (ארגון טרור שהוקם על ידי ודיע חדאד לאחר שסולק מעמדות הכוח בחזית העממית לשחרור פלסטין), לאחר שאומנו על-ידו בלבנון.
המחבלים היפנים, שהחזיקו בדרכונים מזויפים ויצאו מרומא, איטליה ירדו בנמל התעופה לוד ממטוס אייר פראנס שהגיע מפריז, צרפת המתינו באולם הנוסעים למזוודותיהם, וכאשר הגיעו שלפו מהן רובי AK-47 ורימוני יד והחלו פוגעים ללא הבחנה בנוסעים, בסבלים ובפקידי המכס שמילאו אותה שעה את האולם.
הוא נשפט ביוני 1972 למאסר עולם, אך שוחרר ללבנון בשנת 1985, במסגרת עסקת ג'יבריל, שבה שוחררו שלושה שבויי צה"ל תמורת 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים.
לאחר הטבח הוכרזו סידורי ביטחון קפדניים, גם שדות תעופה אחרים בעולם מיהרו להדק את מערך האבטחה.
ממשלת יפן התנצלה רשמית בפני ישראל על מעורבותם של אזרחיה בפיגוע, ואף שילמה לנפגעים פיצויים של למעלה ממיליון דולר.
בין קורבנות הטבח היה גם פרופ' אהרן קציר, מבכירי המדענים בישראל ואחיו של אפרים קציר שנבחר בשנת 1973 לנשיאות המדינה.
שמונה מבין 24 ההרוגים היו אזרחים ישראלים, ועוד 16 היו צליינים שהגיעו מפוארטו ריקו.
בפוארטו ריקו מציינים את זכר הנרצחים בכל שנה ב-30 במאי.
יום זיכרון זה עוגן בחקיקה בשנת 2006 תחת השם "יום הזיכרון לטבח בנמל התעופה לוד".
בשנת 2010 הגישו קרובי קורבנות הטבח וארגון שורת הדין תביעה נגד ממשלת קוריאה הצפונית, שהשתתפה באימון המחבלים.
התביעה הוגשה בפוארטו ריקו, לבית משפט פדרלי של ממשלת ארצות הברית.
בית המשפט קיבל את טענות התביעה, וקבע כי על קוריאה הצפונית לשלם פיצויים בסך 378 מיליון דולרים למשפחות ההרוגים.
אנדרטה לזכר הנרצחים הוקמה בטרמינל 1 של שדה התעופה.
בין הנפצעים היה טייס יצחק יחזקאל.
הטבח ב"פוסה ארדיאטינה" (באיטלקית: Eccidio delle Fosse Ardeatine) בוצע ברומא, איטליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-23 במרץ 1944 נהרגו 33 חיילי ורמאכט על ידי פרטיזנים איטלקים שהניחו פצצה סמוך למקום בו היו רגילים לצעוד חיילים גרמנים ברחוב רזלה (via Rasella).
בתגובה, ביום המחרת (24 במרץ) הוצאו להורג באותו מקום 335 אזרחים, נוצרים ויהודים.
בתום הטבח באזרחים, פוצצו חיילי האס אס סלעים מעל מנהרות המחצבות, וההרוגים נקברו מתחת למפולות.
בשנת 1953 הובאו הנרצחים לקבורה במקום הריגתם.
בפוסה ארדיאטינה הוקם אתר זיכרון להנצחת השואה באיטליה.
על פי דיווח לא מאושר, היטלר ציווה כי תוך 24 שעות יומתו עשרה אזרחים על כל חייל שנהרג.
המפקד הגרמני של רומא, הרברט קפלר, שניהל למעשה את משטרת רומא, הכין רשימה של 320 איטלקים, שיוצאו להורג, מתוך האסירים שהיו בכלא רג'ינה קואלי ברומא, חלקם היו חשודים בפעילות נגד הגרמנים או הפשיסטים וחלקם בשל היותם יהודים.
לאחר שאחד החיילים הגרמנים מת מפצעיו, הוא הוסיף על דעת עצמו עוד עשרה אזרחים לרשימת המועמדים למיתה.
מספר האנשים שהוצאו להורג בפוסה ארדיאטינה הגיע ל-335 אזרחים.
חלקם השתייכו לתנועת "הדגל האדום" (Bandiera Rossa), תנועת התנגדות קומוניסטית צבאית, אך היו גם מתנועות ההתנגדות האחרות.
אס בפיקודם של אריך פריבקה וקרל הס את המועמדים להריגה לפוסה ארדיאטינה בקבוצות של חמישה.
רבים הצטוו לכרוע ברך כנגד אלה שהוצאו להורג לפניהם.
במהלך ההוצאה להורג התגלה כי חמישה אנשים מיותרים, אך גם הם נורו.
יש השערות אחדות הקשורות ברצח האזרחים, ולעיתים הן מסולפות.
המפורסמת שבהם היא שמבצעי הפיגוע נגד הגרמנים, לא נטלו אחריות על המעשה כיוון שידעו מראש על הנקמה הצפויה מצד הגרמנים: עשרה אזרחים יומתו תמורת כל חייל גרמני שייפגע.
בפועל, מדיניות זו ננקטה באיטליה בפעם הראשונה ולא ניתן היה להעריכה מראש.
הפרטיזנים לא חששו לתגובה כה חריפה מצד הגרמנים, שכן, פעולות דומות אם כי בקנה מידה קטן יותר, בוצעו במשך כל תקופת הכיבוש הגרמני.
למרות הדעה הרווחת שרוב הנרצחים היו יהודים, מספר היהודים היה 75 מתוך 335. המטרה של הגרמנים הייתה למלא את המכסה שנקבעה ולא הייתה חשובה להם הדת של הקרבן.
לא כל הנרצחים היו חברים במחתרות נגד הגרמנים.
חלק מהקורבנות היו אסירים מבית הסוהר.
אחרים היו אזרחים מרחוב רוסלה, שנמצאו בביתם, בעת שהתרחש הפיצוץ.
המפקד הגרמני של רומא, הרברט קפלר, האחראי לטבח, נתפס בתום מלחמת העולם על ידי כוחות הכיבוש הבריטיים.
בשנת 1947 הוא הועבר לשלטונות האיטלקים, הועמד למשפט ויצא חייב בדין ונידון למאסר עולם.
בשנת 1977 יצא לאשפוז בבית חולים ברומא ומשם ברח לארגנטינה.
ההשלכות המדיניות והתרבותיות של הטבח במחצבות ארדיאטינה בפרט ומהפעילות של הפשיזם באיטליה מהדהדות עד היום.
האתר הנוכחי מנוהל על ידי הצבא האיטלקי.
מעל הקברים גג בטון כדוגמת אוהל יזכור ביד ושם.
באתר נערכות האזכרות לקורבנות, והן מנוהלות על ידי כומר ורב.
ליד אתר בית הקברות יש כניסה למנהרות של המחצבות.
בעת ההליכה במנהרה חולפים על פני תרשימים וצילומים המדגימים את מה שקרה באירוע.
בסוף המסלול מגיעים אל מקום ההוצאה להורג.
באתר הוקם מוזיאון קטן וחדרי לימוד, שנועדו להדרכת קבוצות הנוער הבאות לבקר במקום.
הטבח בפריז (1961) היה טבח שהתרחש בפריז, בירת צרפת ב-17 באוקטובר 1961, במהלך מלחמת העצמאות האלג'ירית (1954-1962).
בהוראתו של מפקד המשטרה בפריז, מוריס פאפון, תקפה המשטרה הפריזאית קהל מפגינים אלג'ירי לא חמוש ושלו בן כ-30,000 איש בערך.
הממשל הצרפתי הכיר בשנת 1998 בארבעים הרוגים באירוע זה, למרות שמספר הקורבנות מוערך בכמאתיים.
הטבח ב-17 באוקטובר 1961 נראה מכוון, כפי שטוען ההיסטוריון ז'אן-לוק אינודי (Jean-Luc Einaudi), שזכה במשפט נגד מוריס פאפון בשנת 1999 – לאחר הרשעתו של פאפון בשנת 1998 בביצוע פשעים נגד האנושות על חלקו בפשעי משטר וישי בזמן מלחמת העולם השנייה.
תיעוד רשמי ועדויות ראייה של שוטרי פריז מצביעים על כך שהטבח אכן בוצע בהוראת מפקח המשטרה פאפון.
דוחות משטרה מראים שפאפון קרא לשוטרים באחת ההזדמנויות להיות "חתרניים" בהכנעת המפגינים, והבטיח לאחרונים הגנה מפני הגשת כתבי תביעה במידה וישתפו פעולה.
מפגינים רבים נהרגו בעת שנדחפו באלימות על ידי שוטרים לנהר הסן, כמה מהם נזרקו מגשרים לאחר שהוכו עד אובדן הכרתם.
מפגינים אחרים נהרגו בחצר המפקדה של משטרת פריז, לאחר שנעצרו והובלו לשם באוטובוסים משטרתיים.
שוטרים שהשתתפו בהרג בחצר המפקדה נקטו באמצעי זהירות והסירו מספרים מזהים ממדיהם.
קצינים בכירים התעלמו מתחינותיהם של שוטרים אחרים שזועזעו בראותם את הברוטליות.
השתקת האירועים שהתרחשו במפקדת המשטרה נאכפה אחר-כך על ידי איומים בפעולות גמול מצד השוטרים שנטלו חלק בהרג.
ארבעים שנה מאוחר יותר, ב-17 באוקטובר 2001, ברטראן דלנואה, חבר במפלגה הסוציאליסטית (PS) וראש עיריית פריז, הציב לוח זיכרון לטבח על גשר סן-מישל.
לא ידוע בבירור כמה מפגינים נהרגו, אך ההערכות נעות בין 70 ל-200. בהיעדר אומדן רשמי, מנוסח הכיתוב על לוח הזיכרון לטבח כך: "לזכרם של אלג'ירים רבים שנהרגו במהלך הדיכוי העקוב מדם של הפגנה שליווה ב-17 באוקטובר 1961".
ב-18 בפברואר 2007, יום לאחר מותו של פאפון, הועלתה הצעה לשנות את שמה של תחנת המטרו בז'נווילייה (Gennevilliers) ולקרוא לה "17 באוקטובר 1961" לזכר הטבח.
הטבח בפריז ב-17 באוקטובר 1961 התרחש על רקע מלחמת העצמאות האלג'ירית (1954-1962), שהפכה ליותר ויותר אלימה עם השנים.
לאחר חזרתו של דה גול לשלטון במהלך המשבר של מאי 1958, ושינוי מדיניותו הפתאומי ביחס לעצמאות אלג'יריה, ה-OAS, ארגון טרור ימני קיצוני, השתמש בכל האמצעים כדי להתנגד לחזית לשחרור לאומי (FLN), דבר שהעביר את הלחימה למטרופולין, שם קיבלו סיוע מפעילים כגון ארגון ינסון (Jeanson network).
הדיכוי מצד הרשויות הצרפתיות, הן באלג'יריה והן בערי צרפת, היה קשה במיוחד.
על-פי ההיסטוריון ז'אן-לוק אינודי, מומחה לאירועי טבח 1961, ניתן להבין כמה מהסיבות לדיכוי האלים של הפגנת ה-17 באוקטובר לאור הרכב כוח המשטרה בצרפת, שכלל עדיין חברים לשעבר בכוח המשטרה בזמן משטר וישי בתקופת מלחמת העולם השנייה, ששיתפו פעולה עם הגסטאפו בכליאת יהודים, למשל בפשיטה בוול'ד'איב (Vel'd'hiv), ב-16 ביולי 1942.
מרבית קציני המשטרה שעוכבו לאחר שחרור פריז ב-1944 בשל צורות קיצוניות של שיתוף פעולה (כולל סיוע לבריונים של מפלגת ההמון הצרפתית, ה-Parti Populaire Français), שולבו מחדש לאחר מכן בכוח המשטרה הצרפתי.
מינוי מוריס פאפון לראשות משטרת פריז (מרץ 1958)
לפני מינויו למפקד משטרת פריז, שימש פאפון מאז 1956 כמושל מחוז קונסטנטין באלג'יריה, שם השתתף באופן פעיל בדיכוי ובעינויים של האוכלוסייה האזרחית.
ב-13 במרץ 1958, כ-7,000 שוטרים הפגינו בחצר המטה הכללי של המשטרה נגד העיכוב בקבלת "פרמיית הסיכון" שהוענקה להם בשל המלחמה, למרות שה-FLN עדיין לא החלה לפגוע בשוטרים באותו הזמן.
בעידודו של קצין המשטרה, איש הימין הקיצוני ז'אן מרי לה פן, ניסו כאלפיים מהם להיכנס לארמון בורבון, מקום מושבה של האספה הלאומית הצרפתית, תוך כדי שהם צועקים "יהודים מלוכלכים!
בהמלצת שר הפנים, מוריס בורז'ס-מונורי (Maurice Bourgès-Maunoury), מונה פאפון למחרת היום לנציב המשטרה.
כשנתיים לפני כן, בקונסטנטין, אלג'יריה, הוא מילא את תפקיד "המפקח הכללי לאדמיניסטרציה ולמשימות מיוחדות" (IGAME - Inspecteur général pour l'administration en mission extraordinaire).
"אזורים אסורים, מרכזי מעצר ('camps de regroupements'), עינויים, הוצאה להורג ללא משפט: זו מציאות המלחמה בה הוא [פאפון] היה המפקח".
על-פי אנודי, בשנים הבאות יישם פאפון שיטות אלו גם במחוז הסן ובפריז.
לאחר משבר מאי 1958 וכינונה של הרפובליקה הצרפתית החמישית החדשה בצרפת, תחת הנהגתו של שארל דה גול, שמר פאפון על מקומו.
פאפון יצר "פלוגות מחוז", כוחות משטרה שהתמחו בדיכוי, ובהם התאמנו מגויסים חדשים למשטרה.
פלוגות מחוז אלו נוצרו בעיקר עבור ותיקי מלחמת הודו–סין (1947-54) או עבור צעירים שחזרו לא מכבר משירות באלג'יריה.
ב-25 באוגוסט 1958, התקפות גֶּרִילָה רצחניות בשדרות דה ל'אופיטל שברובע השלושה-עשר של פריז הביאו למותם של שלושה שוטרים.
מפקד המשטרה בעיר, פאפון, ארגן בתגובה פשיטות מאסיביות נגד אלג'ירים בעיר ובאזורי ריכוזם בפרברי העיר.
למעלה מחמשת אלפי אלג'ירים נעצרו ורוכזו בבית-החולים לשעבר "בוז'ו" (Beaujon), באולם ההתעמלות ז'אפי (Japy) שברובע השנים-עשר ובאזור ול'ד'איב (Vel'd'hiv) – אולם התעמלות זה וכן אזור ול'ד'איב שמשו כמרכזי מעצר תחת משטרו של פיליפ פטן בזמן משטר וישי.
עיתונאית "ל'אומניטה", מדלן ריפו , לשעבר חברה במחתרת הצרפתית, כתבה בעיתונה: "ביומיים האחרונים, מחנה ריכוז גזעני נפתח בפריז.
אפילו לא הופעל כאן היגיון בבחירת אתר שלא יעלה באוב, עבור פטריוטים צרפתים שמציינים כיום את יום שחרור פריז, את האירועים שאירעו שם".
על-פי אנודי, "כבר בזמן זה, שוטרים התרברבו שיזרקו אלג'ירים לנהר הסן".
"מרכז הזיהוי בונסן" (CIV – Centre d'identification de Vincennes) נוצר בינואר 1959, תחת פיקודו של מפקד המשטרה.
לעיתים הובאו לשם עצורים אלג'ירים לשם אימות זהותם.
"כוח משטרה מסייע" (FPA – Force de police auxiliaire) נוצר ב-1959. כוח משטרתי מיוחד זה, שפעל תחת מרכז תיאום נושאי האלג'ירים שבמשטרת צרפת ( Centre de coordination des Affaires algériennes de la préfecture de police) והיה בפיקוחו של הצבא, פעל במסגרת אחריותו של ניצב המשטרה פאפון.
על הכוח, שמוקם במצודת נואסי, ברומנוויל (Fort de Noisy, Romainville), פיקד סרן רימון מונטנה, והוא הורכב בלעדית ממוסלמים אלג'ירים - שגויסו באלג'יריה או בצרפת.
הוא פעל לראשונה ברובע ה-13 של פריז, שם החרים מלונות ובתי-קפה.
ישנה שמועה לפיה נעשה שימוש בעינויים, בעיקר ברחוב הרוי מספר 9 (rue Harvey) וברחוב שאטו דה רנטייה מספר 208 (rue du Château des Rentiers).
כמו כן, התרחשו היעלמויות שונות של האנשים.
ארגון ה-FPA הרחיב את פעולתו לרובע ה-18 (רובע מהגרים בפריז), שם עוקלו שלושה בתי-מלון ברחוב דה לה גוט-ד'אור (rue de la Goutte-d'Or).
הארגון פעל, בנוסף, בפרוורים החל מקיץ 1961, בעיקר באזור הצריפונים בננטר.
קולות שונים מחו נגד פשעים אלו, אותם הכחישה המשטרה.
המגזין הנוצרי "Témoignage Chrétien" כתב: "לא ניתן להישאר אילמים כאשר בפריז שלנו אנשים משיבים לחיים שיטות של הגסטפו".
קומוניסטים וחברי ה-FLN התנגדו מרות לכוח השיטור המוסלמי – שכן זה איים לפגוע בארגון FLN בפריז – ושמועות על עינויים הופצו כדי לגרום לנסיגת הכוח.
החזית לשחרור לאומי (FLN) החליטה לחדש את הפיגועים נגד המשטרה הצרפתית בסוף אוגוסט 1961; בין סוף אוגוסט וראשית אוקטובר 1961 אחד-עשר שוטרים נהרגו ושבעה-עשר נפצעו (באזור פריז והפרוורים).
על-פי אנודי, "פיגועים אלו הביאו להתפשטות הפחד בין שוטרי פריז, אך גם הגבירו את התשוקה בנקמה ואת השנאה נגד הקהילה ככלל.
לאורך כך חודש ספטמבר דוכאה האוכלוסייה האלג'ירית בצורה חמורה.
בפועל, הדיכוי התבסס על מראה פיזי".
בפשיטות יומיות נגד אלג'ירים – שבדרך-כלל לא הבחינו בהם בין אלג'ירים לבין אוכלוסיות המהגרים השונות מאזור המגרב (מרוקאים או תוניסאים) ואף בין איטלקים וספרדים – נעצרו בני הקהילה בעבודתם או ברחובות.
אחד מאמצעי הדיכוי, כפי שפורסם בדו"ח שפרסם הכומר ז'וזף קרלן מ"המיסיון של צרפת", היה זריקת העצור לנהר הסן כשידיו כבולות, במטרה להטביעו.
על-פי אנודי, "באווירה זו, ב-2 באוקטובר, בזמן לווייתו של שוטר שנהרג בידי חברי ה-FLN, ניצב המשטרה [פאפון] הצהיר, בחצר המטה הכללי: 'על כל אחד שנלקח נחזיר עשרה!' קריאה זו [הייתה] עידוד להרוג אלג'ירים והובנה ככזו מיד.
באותו היום, בעת ביקור בתחנת המשטרה במונרוג' (Montrouge), ניצב המשטרה הכריז בפני קציני המשטרה הנוכחים: 'עליכם לפעול בחתרנות במלחמה שמציבה אותכם מול אחרים.
אתם תהיו מכוסים, אני נותן לכם את מילתי".
ב-5 באוקטובר 1961, מטה המשטרה הכריז בהצהרה לעיתונות על עוצר בפריז ובפרווריה בין השעות 20:30 בערב ועד לשעה 5:30 בבוקר, שכלל "פועלים אלג'ירים מוסלמים", "מוסלמים צרפתים" ו"מוסלמים צרפתים מאלג'יר" (פאפון השתמש בשלוש ההגדרות הללו, למרות שמאה וחמישים אלף האלג'ירים שחיו בפריז באותה תקופה נחשבו לצרפתים כהלכה, והחזיקו בתעודות זהות צרפתיות).
האיחוד הצרפתי של ה-FLN קרא בעקבות הכרזה זו לכל קהילת האלג'ירים בפריז, גברים, נשים וילדים, לצאת ב-17 באוקטובר 1961 להפגנה שלווה נגד העוצר, שנתפס כאמצעי מנהלי גזעני.
על-פי ההיסטוריון אנודי, לרשותו של פאפון עמדו 7,000 שוטרים, 1,400 חברי מסדר הביטחון הרפובליקאי (CRS) ומשטרת המהומות (gendarmes mobiles) לחסימת ההפגנה, שלא קיבלה את אישור המשטרה.
המשטרה חסמה כל כניסה לעיר הבירה, את כל תחנות המטרו והרכבת, את שערי העיר וכיוצא בזה.
פשיטות משטרה התרחשו בכל רחבי העיר; כאחד-עשר אלף איש נעצרו, והובלו באוטובוסי התחבורה הציבורית (RATP) לאזור פארק דז אקספוזיסיון (Parc des Expositions) ומתקני מעצר אחרים.
העצורים כללו לא רק אלג'ירים, אלא גם מהגרים מרוקאים, תוניסאים, ספרדים ואיטלקים, שנשלחו למתקני מעצר בתחנות המשטרה, בחצר מטה המשטרה, בפלה-דה-ספורט שבשער ורסאי וכדומה.
למרות פשיטות אלו, בין 4,000 ל-5,000 איש הצליחו להפגין הפגנה שלווה באזור הגראן-בולבאר, שבין כיכר הרפובליקה לאופרה גרנייה, ללא תקריות מיוחדות.
המפגינים, שנחסמו באזור האופרה על ידי כוחות משטרה, נסוגו לאחור.
כשהגיעו לקולנוע רקס (כיום מועדון רקס בגראן-בולבאר), המשטרה פתחה באש על הקהל והסתערה לעבר ההמון, שגרמה למספר הרוגים.
על גשר ניי (שמפריד בין העיר פריז לבין אזור הפרוורים) פלוגת משטרה וחברי FPA ירתה גם היא לעבר ההמון, וגרמה למספר הרוגים.
אלג'ירים נזרקו וטבעו בנהר הסן במספר נקודות בעיר ובפרוורים, בעיקר מגשר סן-מישל במרכז פריז, שנמצא לצד קתדרלת נוטרדאם ובסמוך למטה המשטרה באיל דה לה סיטה.
"במהלך הלילה התחולל טבח בחצר מטה המשטרה, בו נהרגו עשרות אנשים.
בפלה-דה-ספורט ובפלה דז-אקספוזיסיון, עצירים אלג'ירים, שרבים מהם כבר היו פצועים, נעשו לקורבנות שיטתיים של 'ועדת קבלת הפנים'.
במקומות אלו התרחשה אלימות ניכרת ואסירים עונו.
גברים גססו שם עד סוף השבוע.
[...] הפשיטות, האלימות וההטבעות נמשכו בימים הבאים.
במשך מספר שבועות, גופות לא מזוהות התגלו לאורך גדות הנהר.
תוצאות הטבח מסתכמות בלפחות מאתיים הרוגים".
בשנת 1961, מטה המשטרה דיווח רק על "שני אנשים שנורו למוות".
בעקבות עדותו של ההיסטוריון ז'אן-לוק אנודי במשפטו של פאפון, השר ואיש השמאל ז'אן-פייר שונמן (Jean-Pierre Chevènement) הורה על פתיחת חלקים מהארכיב המשטרתי.
בספירה שנעשתה בחלקי ארכיב אלו נמצאו הוכחות לשלושים ושניים מתים.
אנודי פרסם אז כתבה בעיתון "לה מונד", ב-20 במאי 1998, בה ערער על המספר הרשמי הזה, וביקר הן את המתודולוגיה של הדו"ח והן את הארכיבים בהם חקר.
הוא הפנה את תשומת הלב לכך שארכיבים רבים הושמדו.
מסמך שהכין פאפון לשר הפנים רוז'ר פרה וראש הממשלה שארל דה גול, לא הופיע בארכיונים.
הדיווח התעלם, כמו כן, מהטבח שנעשה בחצר מטה המשטרה, ושמו של פאפון לא הופיע בו אפילו פעם אחת.
אנודי סיכם את מאמרו (op-ed) בהכרזה: "בליל השבעה-עשר באוקטובר, 1961, טבח בוצע על ידי המשטרה על-פי הוראותיו של מוריס פאפון".
בשל המשפט הזה הגיש פאפון תביעה נגד אנודי, בפברואר 1999, בשל העלבת עובד ציבור.
באותו הזמן, הכירה המדינה בשנת 1998 בטבח והודתה ב-40 מקרי מוות.
בתגובה לבקשת פאפון, פרסם בית המשפט פסיקה מעורפלת, בה, בעודו טוען שאנודי אכן "הכפיש" את שמו של פאפון, הכיר בכך שפעל מתוך "כוונה טובה" מחד, ומאידך, שיבח את "רצינותו ואיכותו של מחקרו של אנודי"- נקודה בעלת חשיבות רבה.
ההיסטוריון ז'אן-פול ברונה (Jean-Paul Brunet) מצא עדויות מספקות להריגתם של למעלה מ-31 אלג'ירים, וטען שמספר של למעלה מחמישים קורבנות בהחלט מתקבל על הדעת.
ואולם, מסקנה זו לא התיישבה עם זו של דויד אסולין (David Assouline), לו ניתנה גישה מוגבלת למסמכים משטרתיים (שהיו אמורים להישאר חסויים עד שנת 2012) על ידי שרת התרבות קתרין טרוטמן.
גם עם הגישה המוגבלת בלבד, מצא אסולין רשימה של 70 אסירים שנהרגו, והמסמכים אישרו את טענותיו של אנודי שהשופטים שטיפלו באירועים אלו, על-פי תביעת בני משפחות הקורבנות, זיכו באופן גורף את השוטרים.
על-פי העיתון לה-מונד, שציטט את מנהל הארכיבים של פריז במאמר ב-1997, הרשימה התרחבה לתשעים הרוגים.
הטבח בספינת העבדים זוֹנְג היה רצח המוני של עבדים שחורים שאירע בשנת 1781 על ידי השלכתם לים, כשהם אזוקים בשלשלאות, מספינת העבדים "זונג" (Zong), ספינה בבעלות אנגלית שעשתה את דרכה מאפריקה לקריביים.
רב החובל של הספינה הורה להשליך לים 132 עבדים שחורים שסבלו מתת-תזונה וממחלות, שנחשבו בעיניו כ"מטען לא-כשיר".
בעלי הספינה תבעו את חברת הביטוח, עם הגעת הספינה לאנגליה, בבקשה לפיצוי כספי על אובדן ה"סחורה".
הריגתם של עבדים, הן כיחידים והן בצורה המונית, לא נחשבה כרצח, ועל פי החוק האנגלי המעשה היה חוקי לגמרי.
לכן, יכול היה רב החובל של הספינה לדווח על מעשיו בפני בית המשפט ללא סכנה של תביעה נגדו.
למרות שהפרשה לא כונתה באותם ימים "טבח", היא זכתה לגינוי, היוותה ציון דרך במאבק נגד סחר העבדים, ותרמה, בין גורמים נוספים, לביטול העבדות באנגליה בשנת 1807.
רקע: סחר העבדים במאה ה-18
עד המאה ה-19 הייתה העבדות חוקית באירופה ובאמריקה, בעיקר כלפי בני אדם ממוצא אפריקאי, ושימשה אחד מענפי המסחר הרווחיים ביותר של סוחרים אירופאים.
"ציידי עבדים" הגיעו בספינות לחופי יבשת אפריקה ונהגו לחטוף אנשים שחורי עור, לכבול אותם, ולהובילם בכפייה למכירה, בעיקר ליבשת אמריקה ולאיים הקריביים.
שיטה אחרת, נפוצה אף יותר, הייתה קניית אפריקאים ממקומיים שעסקו במלאכת הציד האנושי למען רווח כספי.
החטופים כונו "בקר שחור" והיחס אליהם היה כאל מטען.