tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, לפי מפקד האוכלוסין, נכון לשנת 2010, 89.45% מכלל האוכלוסייה הם לבנים (87.8% לבנים שאינן היספנים) 6.3% אינדיאנים וילידים מאלסקה, 2.9% היספנים ולטיניים, 0.6% אסיאתיים, 0.4% שחורים–אפרו־אמריקאים.
קבוצות אירופאיות הגדולות ביותר במדינה המהוות קצת יותר מ-2% מאוכלוסיית מונטנה הם גרמנים, אירים, אנגלים, נורווגים, צרפתים ואיטלקים, עם זאת, מונטנה היא אחת המדינות עם אחוזי לידה מקומיים (אמריקאים) מהגבוהות בארצות הברית.
נכון לשנת 2000, 94.8% מהאוכלוסייה מגיל חמש ומעלה דוברים אנגלית בבית כשפת אם, לאחר מכן השפה הנפוצה היא ספרדית.
47% מתושבי מונטנה הם נוצרים פרוטסטנטים, 23% קתוליים, 20% ללא השתייכות דתית, 1% בודהיסטים, 0.5% יהודים, 0.5% מוסלמים ו-0.5% הינדים.
על פי סקר חברת גאלופ, מונטנה מדורגת כמדינה הכי פחות "שמנה" מכל מדינות ארצות הברית עם 19.6%.
בשנת 1893 נפתחה בעיר מיזולה אוניברסיטת מונטנה והיא נחשבת לאחת מן האוניברסיטאות הציבוריות הטובות בארצות הברית.
סמלי מדינת מונטנה דגל סמל מוטו כינוי דגל מונטנהFlag of Montana סמל מונטנהSeal of Montana "זהב וכסף""Oro y plata" (ספרדית) "מדינת האוצר""Treasure State" עץ פרח ציפור בעל חיים אורן זפתPonderosa Pine לואיסיהBitterroot סטורנלה נגלקטהWestern meadowlark דוב גריזליGrizzly bear
מוֹנְטֵנְגְרוֹ (מאיטלקית: Montenegro, ; במונטנגרית: Црна Гора או Crna Gora, מבוטא "צְרְנָה גוֹרָה", ; באופן מילולי: "הר שחור") היא רפובליקה פדרלית במערב הבלקן שבדרום מזרח אירופה, הגובלת בקרואטיה במערב, בבוסניה והרצגובינה בצפון-מערב, בסרביה בצפון-מזרח, בקוסובו במזרח, באלבניה בדרום ובים האדריאטי בדרום-מערב.
מונטנגרו הייתה מדינה עצמאית בשנים 1878–1918 תחת שלטונו של ניקולה הראשון.
אחר כך הצטרפה מונטנגרו ליוגוסלביה, ולאחר שזו התפרקה בתחילת שנות התשעים, נשארה מונטנגרו רק עם סרביה באיחוד הפדרלי, סרביה ומונטנגרו.
בשנת 2006 פרשה מונטנגרו מהאיחוד עם סרביה, והכריזה שוב על עצמאותה.
בשנת 2017 הצטרפה מונטנגרו לברית נאט"ו.
פירוש שם המדינה הוא "הר שחור".
בשפת המקום נקרא Црна Гора או Crna Gora (מבוטא "צְרְנַא גוֹרָה").
השם מתייחס להר לובצ'ן (Lovćen/Ловћен).
סוחרים איטלקים-ונציאניים תרגמו את שם המדינה לשפה האיטלקית – Montenegro, ומאיטלקית השם הזה התפשט לשפות רבות, כולל עברית.
בשפות נוספות מתורגם השם מילולית כ"הר שחור", למשל Черногория (צֶ'רְנוֹגוֹרִיָה) ברוסית, أَلْجَبَل ٱلْأَسْوَد (אַל-גַ'בַּל אַל-אַסְוַד) בערבית, Karadağ בטורקית, Mali i Zi באלבנית, Μαυροβούνιο (מַבְרוֹבוּנִיוֹ) ביוונית ו-黑山 (heishan) בסינית.
בעת העתיקה שטח מונטנגרו היה בשליטת האימפריה הרומית ולאחר מכן בשליטת האימפריה הביזנטית.
במאה העשירית התגבש במקום שלטון עצמי של העמים השונים שיישבו את האזור – סלאבים, אילירים, רומאים וטורקים אווארים (עם קדום) תחת השם דוקליה (Duklja בסרבית מודרנית, Doclea בלטינית).
החל מהמאה ה-13 האזור קיבל את השם נסיכות זטה.
השליטים הצליחו לשמור על עצמאות האזור מפני פלישות של צבא האימפריה העות'מאנית וכן מפני השתלטות של סרביה השכנה.
במאה ה-15 הכנסייה האורתודוקסית המקומית הפכה לגורם משמעותי בשלטון ועד אמצע המאה ה-19 במונטנגרו היה שלטון בעל אופי תאוקרטי.
בשנת 1851 השליט הדתי דנילו השני עזב את תפקידו ככומר, התחתן והכריז על עצמו כנסיך ובכך הסתיימה התקופה התאוקרטית של מונטנגרו.
בשנת 1876 עמד ניקולה הראשון נסיך מונטנגרו בראש הכוחות שמרדו בשלטון האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1878 בעקבות קונגרס ברלין אושרה העצמאות של מונטנגרו ובעשורים הראשונים לעצמאותה נהנתה מונטנגרו משגשוג ויציבות.
מערכת החינוך והעיתונות התרחבו במידה רבה והצבא נהנה מתמיכה וסיוע של רוסיה הצארית.
למרות היות מונטנגרו מדינה קטנה של כרבע מיליון אנשים, היא זכתה לכבוד גדול באירופה לאחר שצבאה ניצח את הצבא העות'מאני.
במרץ–אפריל 1909, בתמורה להכרה בסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, קיבלה מונטנגרו את הזכות לבנות אוניות מלחמה ושליטה מלאה בערי החוף בר ואולצין.
ב-1912, כחלק מהליגה הבלקנית, מונטנגרו יצאה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית וכבשה שטחים נרחבים באזור מקדוניה ואת שקודרה באלבניה, אך בלחץ המעצמות נאלצה לסגת משקודרה.
במלחמת העולם הראשונה שהחלה ב-1914 נכבשה בידי אוסטרו-הונגריה ולאחר המלחמה הצטרפה לסרביה ולימים הפכה לחלק מיוגוסלביה.
עם כיבושה של ממלכת יוגוסלביה בזמן מלחמת העולם השנייה, נפלה מונטנגרו לידי איטליה הפאשיסטית.
בתמיכת איטליה, ב-12 ביולי 1941 הוכרזה "מדינה עצמאית" על ידי סקולה דרלייביץ' שבפועל הייתה מדינת בובות איטלקית.
באזור התחוללה מלחמת אזרחים ורוב אוכלוסיית מונטנגרו תמכה בפרטיזנים שהתנגדו לכיבוש האיטלקי.
במונטנגרו מתקיימת זהות ייחודית אך לה גם שפה, דת והיסטוריה משותפות עם סרביה.
האיחוד בין הרפובליקות שהרכיבו את יוגוסלביה התקיים לאורך מרבית המאה ה-20 ואולם הוא סבל לעיתים מבעיות על רקע אתני ככל שהמיעוטים השונים דרשו יצוג וכוח.
בשנת 1992 פרשו ארבע מתוך שש הרפובליקות שהרכיבו את יוגוסלביה, ורק סרביה ומונטנגרו המשיכו לקיים מבנה של רפובליקה פדרלית.
במשאל עם שנערך באותה שנה הצביעו רוב המונטנגרים בעד המשך קיומה של יוגוסלביה כפדרציה.
ב-2003 יוגוסלביה פורקה רשמית והוקם איחוד רופף בשם סרביה ומונטנגרו לתקופת המעבר עד ששתי הרפובליקות האחרונות של יוגוסלביה יחליטו האם להישאר במבנה של האיחוד או להיפרד.
ב-21 במאי 2006 נערך משאל עם שני בנוגע להחלטה האם להתנתק מסרביה ולהכריז על עצמאות.
שיעור ההשתתפות במשאל העם היה גבוה: 86 אחוז.
רוב המיעוטים וחלק נכבד מהבוחרים ממוצא סרבי תמכו בהשגת עצמאות.
במשאל העם הושג רוב של כ-55.4% בעד ההפרדות, ובכך נסללה הדרך להתפרקות הסופית של שש הרפובליקות שהיוו בעבר את יוגוסלביה.
ב־3 ביוני 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה ועל היפרדותה מסרביה, שקיבלה את תוצאות משאל העם באכזבה אך לא התנגדה למהלך.
ב-28 ביוני 2006 התקבלה כחברה ה-192 של ארגון האומות המאוחדות.
אז גם הוקם צבא מונטנגרו.
חוקת מונטנגרו נקבעה ב-2007. המשטר במדינה הוא רפובליקה פרלמנטרית.
ראש המדינה הוא נשיא, הנבחר לתקופת כהונה של חמש שנים בבחירות כלליות.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש ממשלה, הזקוק לאמון הפרלמנט כדי למלא את תפקידו, ונבחר לתקופה של ארבע שנים.
הרשות המחוקקת כוללת פרלמנט (Skupština) בן בית אחד, שחבריו נבחרים לתקופה של ארבע שנים בבחירות כלליות, בשיטה יחסית-ארצית (כלומר, המדינה כולה מהווה מחוז בחירה יחיד, בדומה לשיטה הנהוגה בישראל).
מספר חברי הפרלמנט נקבע לפי מספר הבוחרים, ביחס של אחד ל-6,000. הפרלמנט הנוכחי, שנבחר ביוני 2023, מונה 81 חברים.
למעלה מעשר מפלגות זוכות לייצוג בפרלמנט, ומכיוון שאף מפלגה אינה מחזיקה ברוב מוחלט, נדרשת הרכבת קואליציה כדי להשיג את תמיכת הפרלמנט בממשלה.
מפלגת השלטון המרכזית היא "המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים במונטנגרו" (Demokratska Partija Socijalista Crne Gore), שירשה, מבחינה ארגונית, את הסניף המונטנגרי של ליגת הקומוניסטים היוגוסלבית, מפלגת השלטון ביוגוסלביה מ-1945 ועד פירוקה.
שאלת היחסים עם אירופה מחד גיסא, ועם סרביה מאידך גיסא, היא אחת המרכזיות בפוליטיקה המונטנגרית.
הקואליציה נכון לשנת 2016, שבראשה עומד ראש הממשלה מילו ג'וקאנוביץ', דוגלת בחיזוק הקשר עם האיחוד האירופי ובהצטרפות עתידית אליו.
רוב המפלגות המרכזיות, הן בקואליציה והן באופוזיציה, מגדירות עצמן כמפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
במאי 2017 התקבלה רשמית בקשתה של מונטנגרו להצטרף לארגון האמנה הצפון-אטלנטית, נאט"ו, כשברקע התנגדותה של ממשלת רוסיה וניסיון הפיכה כושל שניסתה לבצע במדינה באוקטובר 2016, וכאשר רוב המדינות החברות בנאט"ו אשררו את הצטרפותה.
ביוני 2017 הפכה לחברה רשמית בנאט"ו.
באוגוסט 2020 נערכו בחירות לפרלמנט וניכרה מגמת התחזקות של מפלגות האופוזיציה הפרו-סרביות בבחירות לפרלמנט כאשר לרשימת האופוזיציה "למען עתיד מונטנגרו" הפכה למפלגה השנייה בגודלה.
במרץ 2022 ממשלה הטרוגנית זו נפלה על רקע המאבקים בין המחנה הפרו-אירופי והמחנה הפרו סרבי הנתמך על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
הורכבה ממשלת מיעוט חדשה עם מצע פרו-אירופי בראשות דריטן אבאזוביץ', פוליטיקאי בן למשפחה אלבנית ומוסלמית.
כלכלת מונטנגרו היא כלכלה מבוססת שירותים, הנמצאת במעבר מכלכלה מתוכננת שבה חולשת הממשלה על הפעילות הכלכלית, לכלכלת שוק.
לאחר שסבלה בשנות התשעים מן ההשלכות הכלכליות של פירוק יוגוסלביה, חוותה מונטנגרו צמיחה כלכלית מהירה בשנות עצמאותה הראשונות, ונהנתה מהשקעות זרות בהיקף נרחב יחסית לגודלה.
ענפי השירותים מעסיקים 68% מן העובדים (נכון לשנת 2008).
בתעשייה מועסקים כ-30% מן העובדים; הענפים העיקריים הם עיבוד פלדה ואלומיניום.
החקלאות, שעליה התבססה כלכלת מונטנגרו עד אמצע המאה ה-20, מהווה חלק זניח מכלכלת מונטנגרו במאה העשרים ואחת.
קיימים פערים משמעותיים ברמת הפיתוח בין אזורים שונים במדינה.
האירו מהווה הילך חוקי במדינה, אף שהמדינה אינה חלק מגוש האירו.
המדיניות הכלכלית חותרת לצמצום התלות במשק הסרבי ולהידוק הקשרים עם מדינות אירופה, מתוך שאיפה להצטרף בעתיד לאיחוד האירופי ולגוש האירו.
ענף התיירות מהווה מקור הכנסה חשוב ובשנים האחרונות ישנו ניסיון לפתח את ענף התיירות במדינה.
המדינה גובלת בקרואטיה במערב, בבוסניה והרצגובינה בצפון-מערב, בסרביה בצפון-מזרח, בקוסובו במזרח, באלבניה בדרום.
באזור הדרום-מערבי של המדינה יש קו חוף לאורך הים האדריאטי באורך 293 קילומטר.
קו החוף נמתח מקצה הגבול היבשתי הצפוני עם קרואטיה ועד קצה הגבול היבשתי הדרומי עם אלבניה.
מונטנגרו ידועה בעיקר בנופיה ההרריים, מאחר שרוב שטחה מכוסה בהרים החל בהרים לאורך הגבולות עם אלבניה וקוסובו, דרך הרי קרסט של החלק המערבי של חבל הבלקן אשר גובהם נע בין 1,000 מטר עד 2,000 מטר מעל פני הים.
האזור הנמוך ביותר נמצא בעמק נהר זטה אשר מגיע ל-500 מטר מעל פני הים, והאזור הגבוה ביותר הוא פסגת בובוטוב של הרי דורמיטור המגיעה ל-2,522 מטר מעל פני הים.
הרי מונטנגרו היו ההרים המושלגים ביותר מבין הרי הבלקן לאורך תקופת הקרח האחרונה.
בקרבת גבול עם בוסניה נמצא רכס ביילה גורה המגיע לגובה של כ-1,822 מ'.
ממוצע הילודה לאישה הוא 1.7.
מבחינה אתנית, רוב התושבים מגדירים עצמם מונטנגרים (43% במפקד של 2003) או סרבים (32%).
שתי הקבוצות משתייכות למשפחת העמים הסלאביים הדרומיים, וקרובות מאוד זו לזו מבחינה לשונית, תרבותית והיסטורית.
ההגדרה העצמית של הנשאלים משקפת את זהותם ונתונה לבחירתם.
כ-8% מהתושבים במפקד של 2003 הגדירו עצמם כבוסנים, ועוד כ-4% כ"מוסלמים אתניים" (הגדרה שהייתה קיימת בתקופת קיומה של יוגוסלביה, והתייחסה לרוב למוסלמים ממוצא סלאבי).
מיעוטים נוספים הם האלבנים (כ-5%, בעיקר בדרום-מזרח המדינה), הקרואטים (כאחוז אחד) והצוענים.
רוב התושבים מדברים בדיאלקט דרומי של סרבו-קרואטית.
חוקת 2007 מכירה במונטנגרית כשפה רשמית לצד סרבית, קרואטית, בוסנית ואלבנית, אף שבמציאות שפות אלה (פרט לאלבנית) מובנות הדדית והן דיאלקטים של אותה שפה.
הממסד עושה מאמצים לקבוע תקן מחייב לשפה המונטנגרית, שיהיה שונה במקצת מן התקן הסרבי.
כ-72% מן התושבים הם נוצרים אורתודוקסים.
רובם הגדול משתייך לכנסייה הסרבית האורתודוקסית, פרט לכמה רבבות המשתייכים לכנסייה מונטנגרית נפרדת.
כ-3.4 אחוזים מן התושבים הם נוצרים קתולים.
המיעוט הדתי הגדול ביותר הוא המוסלמים הסונים, המונים כ-19 אחוזים מן האוכלוסייה.
מבחינה אתנית, רוב המוסלמים הם סלאבים (בוסנים או מונטנגרים) ומיעוטם – כ-5% מכלל האוכלוסייה – אלבנים.
בשנת 2011 (תשע"א) הוקמו מוסדות הקהילה היהודית של מונטנגרו ביוזמת הרב יואל קפלן, הרב הראשי לאלבניה שפועל להחייאת החיים היהודים במדינות הבלקן.
בביקורה של משלחת הארגון מרכז רבני אירופה עליה נמנה גם הרב הראשי לישראל יונה מצגר, הביעו ראשי השלטון תמיכה בהקמת מוסדות הקהילה היהודית.
לנשיא הקהילה מונה יאשה (יעקב) אלפנדרי.
ראש הממשלה איגור לוקשיץ' חתם על ההסכם המסדיר את מעמד היהודים במונטנגרו כמיעוט מוכר ושווה זכויות.
על ההסכם מצדה של הקהילה חתם נשיא הקהילה מר יאשה (יעקב) אלפנדרי.
בשנת 2017 ביוזמת הקהילה ומרכז רבני אירופה החל לשמש הרב אריה איידלקופ שליח חב"ד והקים בית חב"ד המעניק שירותים לקהילה ולמטיילים יהודים.
בחשוון תש"ף (2019) מונה הרב איידלקופ לרבה של המדינה בהשתתפות נשיא המדינה מילו ג'וקאנוביץ', השר יצחק וקנין, הרב אליעזר שמחה וייס וראשי הקהילה היהודית המקומית.
כמו כן פתח הרב איידלקופ את גוף הכשרות היחיד הקיים במדינה ביחד עם קייטרינג המספק אוכל כשר לקהילה היהודית ולמטיילים הרבים.
מונטניה (ברומנית: Muntenia) הוא חבל ארץ בדרום רומניה.
ממערב למונטניה נמצא חבל אולטניה, חבל בעל היסטוריה משותפת רבת שנים עם מונטניה.
יש הקוראים לטריטוריה של מונטניה יחד עם אולטניה בשם מונטניה.
במהלך ההיסטוריה, לפני איחוד הנסיכויות שיצר את רומניה המודרנית, מונטניה, יחד עם אולטניה, היוו נסיכות רומנית שכונתה על ידי הרומנים צארה רומנאסקה או נסיכות מונטניה, ומחוץ לרומניה הוכרה בשם ולאכיה.
תושבי מונטניה הראשונים היו הגטים והדאקים שאכלסו את שטח זה מאז ימי קדם.
במשך עשרות שנים זה היה שדה הקרב של מלחמות רבות בין דאצ'ינים שנשלטו על ידי בורביסטה לרומאים שנשלטו על ידי טריאן.
מונטניה גובלת בדרום עם בולגריה, בצפון עם חבל טרנסילבניה, במערב עם חבל אולטניה, בדרום-מזרח עם חבל דוברוג'ה ובצפון-מזרח עם חבל מולדובה.
חבל מונטניה מכיל את יחידות הניהול האדמיניסטרטיביות הבאות:
מחוז ארג'ש שבירתו העיר פיטשט.
מחוז בראילה שבירתו העיר בראילה.
מחוז בוזאו שבירתו העיר בוזאו.
מחוז קלראש שבירתו העיר קלראש.
מחוז דמבוביצה שבירתו העיר טרגובישטה.
מחוז ג'יורג'יו שבירתו העיר ג'יורג'יו.
מחוז יאלומיצה שבירתו העיר סלובוזיה.
מחוז אילפוב שבירתו העיר בופטאה.
מחוז פרחובה שבירתו העיר פלוישט.
מחוז טלאורמאן שבירתו העיר אלכסנדריה.
חלק ממחוז אולט שבירתו העיר סלטינה.
גבולות מונטניה הם גבולות טבעיים, במזרח האולט, בדרום ובדרום מזרח הדנובה ובצפון רכס הרי הקרפטים.
את חבל מונטניה חוצים הנחלים ארג'ש עם יובליו העיקריים: ולסאן Vâlsan, ראו דואמני Râu Doamnei, סאבאר Sabar, דמבוביצה Dâmboviţa ונאז'לוב Neajlov ויאלומיצה עם יובלה, פרחובה Prahova.
שני הנחלים מובילים את מימיהם אל הדנובה.
מרבית שטחה של מונטניה הוא חלק מהמישור הרומני, ערבה המכונה קמפיה רומנה Câmpia Română המחולקת על ידי הנחלים.
החלק הגדול ביותר, המושקה על ידי יאלומיצה, הוא הברגאן Bărăgan.
האקלים של מונטניה הוא ממוזג-יבשתי כמו ברומניה כולה, אך הטמפרטורה משתנה בהתאם לעונה והגובה.
כאן הממוצע השנתי של הטמפרטורה הוא 10-11 מעלות צלזיוס, כאשר הקיצים חמים מאוד וחורף יותר מתון.
באזור ההר הטמפרטורות נמוכות בהרבה והשלג קיים במשך חודשים רבים של השנה.
מונטמורילוניט הוא מינרל חרסית, משמע, מינרל פילוסיליקטי - (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות), רך מאוד המתגבש בגבישים מיקרוסקופיים ויוצר חרסית.
המינרל קרוי על שם המקום בו זוהה לראשונה, מונטמוריליון שבצרפת.
המונטמורילוניט השייך לתת-משפחת מינרלי החרסית הקרויה קבוצת הסמקטיט.
המונטמורילוניט בנוי משלוש שכבות היוצרות לוחית.
המונטמורילוניט הוא המרכיב העיקרי בבנטוניט, תוצר בליה של אפר געשי.
תכולת המים במונטמורילוניט משתנה ונפח המינרל גדל באופן משמעותי ככל שהוא סופח יותר מים.
המונטמורילוניט בנוי מנתרן, סידן, אלומיניום, מגנזיום, סיליקט והידרוקסיד, ונוסחתו הכימית היא
לעיתים קרובות יהוו אשלגן, ברזל וקטיונים נוספים תחליפים מקובלים לקטיונים בנוסחה כשהיחס המדויק בין הקטיונים תלוי במינרל המקורי שממנו נוצר המונטמורילוניט.
במונטמורילוניט נעשה שימוש בתעשיית הקידוחים כרכיב העיקרי בבנטוניט שהוא המרכיב העיקרי בבוץ קידוח, בכך שהוא מגביר את הצמיגות של הבוץ ועוזר בקירורו של ראש המקדח ובסילוק שאריות הקידוח בעת שהוא נשאב בחזרה.
כמו כן משתמשים בו כתוסף לקרקע על מנת לשמר את המים בקרקעות של אזורים מוכי בצורת, בבניית סכרי אדמה ולמניעת דליפות נוזלים.
המונטמורילוניט הוא מרכיב בחול המשמש לתבניות יציקה וכסופג לחות.
בדומה לחרסיות אחרות המונטמורילוניט מתנפח כשמוסיפים לו מים.
עם זאת חלק מסוגי המונטמורילוניט מתרחבים הרבה יותר מסוגי החרסיות האחרים בשל החדירה של המים לשכבת הביניים בין הלוחיות והיצמדותם ללוחיות.
גודל ההתרחבות תלוי בעיקר בסוג הקטיון בר־ההחלפה במינרל.
נוכחות נתרן כקטיון העיקרי יכולה לגרום לחרסית להתנפח כמה פעמים מגודלה המקורי.
משום כך נעשה שימוש במונטמורילוניט נתרני כתחליף לחומר נפץ לשם ריסוק סלעים במחצבות אבן במטרה להקטין את כמות הפסולת או להריסת מבני בטון במקומות בהם לא ניתן להשתמש בחומרי נפץ.
במונטמורילוניט נעשה שימוש בתעשיית הקוסמטיקה ונטען כי יש לו יכולות ריפוי.
ואכן נמצא שימוש בחרסית למטרות רפואיות ביותר מ-200 תרבויות שונות כולל המצרים הקדמונים האיסיים והאמרגושיינים (עם שקדם לאצטקים), כמו גם עממים אחרים במקסיקו, דרום אמריקה וצפון אמריקה.
המונטמורילוניט משמש גם כתוסף למזון בעלי חיים כחומר מונע התגבשות.
המחקר הנוכחי מראה כי למונטמורילוניט או לבנטוניט יש יכולת להיקשר למיקוטוקסנים (רעלנים שמפרישות פטריות מסוימות) במערכת העיכול של בעלי החיים.
המונטמורילוניט זוהה לראשונה ב-1847 באזור מונטמורילון במחוז ויין שבצרפת, אך תפוצתו נרחבת וניתן למוצאו במקומות רבים בעולם, לעיתים תחת שמות אחרים.
בנוסף לתגלית שעל שמה קרוי המינרל ידוע על מקרים נוספים בהם זוהה.
ב-1830 גילה את המינרל צייד הפרוות הצרפתי-קנדי אמיל פאסקל בויומינג שבארצות הברית על פסגת הרי ביגהורן בגובה 2,600 מטרים.
ב-1890 זוהה הבנטוניט, מינרל שרובו מונמורילוניט.
בשם בנטוניט קרא גאולוג אמריקני למינרל שנמצא בשכבה הגאולוגית המכונה "תצורת פורט בנטון" שקיבלה את שמה בשל המבצר (כיום עיירה) "פורט בנטון" במזרח ויומינג.
מונטניזם היא כת אשר פרשה מהנצרות במאה ה-2. כת זו קרויה על שם מחולל ונביא התנועה מונטנוס מפריגיה.
מונטנוס שמוצאו באסיה הקטנה, היה כנראה כהן במקדש פגאני מקומי לפני התנצרותו.
הוא החל את פעילותו בשנת 156 או 172, ובמהלך טקס התנצרותו חווה חוויה מיסטית והכריז על עצמו כ"פרקליט".
מאמיני המונטניזם האמינו כי רוח הקודש - "הפרקליט", היא "רוח האמת" הנזכרת בבשורה על-פי יוחנן, אותה הבטיח ישו לשלוח אחרי מותו.
רוח הקודש הזו מתגלה בנבואותיו של מונטנוס ושל שתי נביאות שניבאו עמו, פריסקילה ומכסימיליה.
נבואות אלו נאספו על ידי מאמיניהם ואוסף זה נחשב לקדוש, ורק קטעים אחדים ממנו נשתמרו בכתביהם של מתנגדי המונטניזם.
בדומה לתנועות נוצריות רבות אחרות, ציפו מאמיני המונטניזם לבוא אחרית הימים וכן שירושלים של מעלה תרד מהשמיים, לפי אמונתם, על יד פפוזה שבפריגיה.
המונטניזם הטיף לתיקון המידות, להחמרת הצומות ולאיסור נישואין בשנית.
כמו כן דרש המונטניזם שכל נוצרי יקבל על עצמו סבל ומיתה כאשר נרדפו הנוצרים.
המונטניזם תבע את תיקון סדרי הכנסייה, תקף את מוסדות הכנסייה המקובלים וערער על סמכות הבישופים.
מרכז התנועה היה בפפוזה ומשם התפשטה לכיוון מערב והגיע עד רומא, צפון אפריקה וצרפת.
אחד ממאמיני המונטניזם בצפון אפריקה הוא הסופר הנוצרי טרטוליאנוס, אשר כתביו משמשים עדות חשובה למונטניזם.
הכנסייה הרשמית והאפיפיור יצאו כנגד המונטניזם ובשנת 177 נערך כינוס מיוחד שהכריז על החרמת הכת.
המונטניזם התקיים כ-200 שנה וייתכן כי עד המאה ה-4 נשארו קבוצות קטנות של מונטניסטים.
מונטֶלוּקאסט (Montelukast) היא תרופה נגד אסתמה כרונית ואלרגיה עונתית מסוג Leukotriene Receptor Antagonist, אשר נמנית עם קבוצת תרופות מניעתיות, לא-סטרואידליות ואנטי-דלקתיות.
מונטלוקאסט פועלת כאנטגוניסט באמצעות מניעת שחרור קולטני לאוקטוריאנים D4 ציסטנילים שמכווצים וחוסמים את הסימפונות בריאה (תעלות הברונכיטיס).
קולטנים אלו מהווים מתווכים פוטנטיים של הדלקת האסתמטית, אשר פעולתם אינה נחסמת על ידי סטרואידים.
עקב חסימת שחרור הקולטנים נמנע הלחץ בדרכי הנשימה, ועימו הדלקת על סימניה.
מאחר שמדובר בתרופת מנע, היא אינה אפקטיבית בעת התקף אסתמטי, ועל-כן אינה מחליפה תרופות כגון ונטולין.
התרופה מיוצרת על ידי חברת התרופות האמריקאית מרק, חברת התרופות ההודית צ'יפלה (Cipla) וחברת תרימה הישראלית, ומשווקת בטבליות או גרנולות.
תופעות הלוואי נדירות יחסית, וכוללות הפרעות עיכול ותסמינים דמויי שפעת.
יחד עם זאת, למונטלוקאסט ישנן גם תופעות לוואי אפשריות בתחום בריאות הנפש (שינויי התנהגות ומצב רוח משמעותיים, לרבות מחשבות אובדניות והתנהגות אובדנית).
עובדה זו הודגשה לאחרונה (מרץ 2020) על ידי ה-FDA במטרה מוצהרת להגדיל את המודעות להיבט הזה אצל מטופלים ורופאים כאחד.
מונטיצ'לו , הממוקמת סמוך לשרלוטסוויל שבוירג'יניה, הייתה אחוזתו של תומאס ג'פרסון, המחבר העיקרי של הצהרת העצמאות של ארצות הברית והנשיא השלישי של ארצות הברית.
הבית עוצב על ידי ג'פרסון עצמו והוא נמצא בראש פסגה בגובה 260 מטרים, אחת מפסגות רכס ההרים הדרום-מערבי, המקביל להרי בלו רידג'.
משמעות המילה מונטיצ'לו באיטלקית היא "הר קטן"
דמות החזית המערבית של האחוזה מופיעה על הצד האחורי של מטבע ה-5 סנט האמריקני.
בין השנים 1928–1966 מונטיצ'לו הופיעה גם על השטר של שני דולרים.
מונטיצ'לו ואוניברסיטת וירג'יניה, שהוקמה גם כן על ידי ג'פרסון, הוכרזו כאתר מורשת עולמית ב-1987.
הקמת מונטיצ'לו החלה ב-1768 וג'פרסון עבר לביתן הדרומי באחוזה ב-1770. העיצוב המקורי התבסס על הסגנון הקלאסי של האדריכלות הפלדיאנית.
כשג'פרסון עזב את מונטיצ'לו ב-1784 למסע ממושך באירופה העיצוב המקורי של הבית כמעט הושלם, למעט האכסדרות ועיצובי העץ הקישוטיים בפנים.
כשג'פרסון שב ממסעו הוא החליט לשלב בבית עיצובים של בניינים פלדיאנים והריסות בניינים עתיקים שהוא ראה באירופה.
העבודות הנוספות על פי תוכניות העיצוב החדשות החלו ב-1796. בניית מונטיצ'לו הושלמה ב-1809 עם בניית הכיפה.
ג'פרסון נפטר ב-4 ביולי 1826 והאחוזה עברה בירושה לביתו הבכורה מרת'ה ג'פרסון רנדולף.
קשיים כלכליים גרמו למרת'ה למכור את האחוזה ב-1831 לג'יימס בארקלי, הרוקח המקומי.
בארקלי מכר את האחוזה ב-1834 לאוריה לוי, היהודי-אמריקני הראשון ששירת קריירה מלאה כקצין בחיל הים האמריקני ושהגיע לדרגת קומודור (הדרגה הגבוהה ביותר בצי באותם ימים).
נראה כי לוי רכש את הבית גם בשל הערכתו הרבה לג'פרסון.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית האחוזה נתפסה על ידי צבא הקונפדרציה ונמכרה.
לאחר המלחמה, יורשיו של אוריה לוי (שנפטר ב-1862) הצליחו לקבל את האחוזה בחזרה.
בין יורשיו של אוריה לוי פרץ סכסוך על הזכויות על האחוזה, ובמהלך התקופה בה התנהלו הדיונים בבתי המשפט בניו יורק ווירג'יניה האחוזה סבלה מהזנחה.
ב-1879 הסתיים הסכסוך המשפטי בין יורשיו של אוריה לוי, כאשר אחיינו ג'פרסון מונרו לוי, עורך דין ניו יורקי בולט וחבר הקונגרס האמריקני, רכש את הזכויות לאחוזה משאר היורשים.
בדומה לדודו, ג'פרסון לוי דאג לתקן ולשקם את מונטיצ'לו לאחר התקופה בה האחוזה לא נשמרה בצורה ראויה.
ארגון פרטי שלא למטרות רווח בשם קרן תומאס ג'פרסון רכש את הבית מג'פרסון לוי ב-1923. הבית שופץ ושוחזר על ידי אדריכלים, ביניהם פיסק קמבל ומילטון גריג.
מונטיצ'לו מופעל כיום כמוזיאון וכמוסד חינוכי.
המבקרים במקום יכולים לבחון את החדרים בקומה הראשונה ובמרתף אך הכניסה לקומה השנייה והשלישית אינה מותרת לציבור המבקרים.
מונטיצ'לו הוא הבית הפרטי היחיד בארצות הברית שהוכר כאתר מורשת עולמית.
בין השנים 1989–1992 קבוצה של אדריכלים המתמחים בסקירת בתים היסטוריים יצרו אוסף של איורים מדויקים של הבית.
איורים אלו שמורים בספריית הקונגרס האמריקני.
רוב הקישוטים הפנימיים של מונטיצ'לו משקפים רעיונות ודעתו של ג'פרסון עצמו.
הכניסה הראשית המקורית הייתה דרך האכסדרה שבחזית המזרחית.
בתקרת האכסדרה משולבים ציפוי מתכת עם שבשבת המראה את כיוון הרוח.
שעון גדול ניצב מול הקיר המזרחי ויש בו רק מחוג של שעות, כיוון שג'פרסון חשב שהשעון מספיק מדויק עבור עובדי החוץ של הבית.
השעון מראה את השעה המוצגת על "השעון הגדול" (עוצב על ידי ג'פרסון עצמו) שבהיכל הכניסה.
בהיכל הכניסה נמצאים שחזורים של חפצים שנאספו על ידי ויליאם קלארק ומריווד'ר לואיס במסעם המפורסם.
אריג הרצפה צבוע ב"צבע ירוק דשא אמיתי" לפי המלצתו של האמן גילברט סטיוארט, על מנת להזמין את האנשים שעומדים מחוץ לבית לתוכו לפי "החיבור באדריכלות" של ג'פרסון.
האגף הדרומי כולל את חדריו הפרטיים של ג'פרסון.
הספרייה כוללת ספרים רבים מאוסף הספרים השלישי של ג'פרסון.
ספרייתו הראשונה אבדה בשריפה במטעיו, ואת אוסף ספריו השני הוא תרם (או מכר) לספריית הקונגרס כדי להחליף את הספרים שנשרפו על ידי הבריטים ב-1814 במסגרת מלחמת 1812. למרות הדימוי של אחוזה היסטורית וגדולה, הבית אינו גדול מבתים גדולים ממוצעים שנבנו באותה העת.
ג'פרסון סבר כי שימוש בריהוט רב הוא בזבוז של שטח, ולכן השולחן בחדר האוכל הוצב רק בשעת הסעודה.
המיטות נבנו בתוך גומחות שעוצבו בתוך קירות עבים, שהכילו גם מקום לאחסון.
מיטתו של ג'פרסון פונה לשני כיוונים: הארון (חדר העבודה) וחדר השינה שלו (חדר ההלבשה).
האגף הצפוני כולל את חדר האוכל שבו יש מגש אוכל מסתובב המונח באמצע השולחן המשתלב עם הקמין, שולחנות האוכל הניידים, דלת עם מדפים ושני חדרי שינה לאורחים.
המבנה הראשי הורחב על ידי ביתנים קטנים בצפון ובדרום.
שורה של בניינים ייעודיים (מחלבה, בתי רחצה, מחסנים, מנסרה וכדומה) ומגורי העבדים הידועים בשם שורת מאלברי שכנו בחלק הדרומי של האחוזה.
מבין המבנים המקוריים שרדו קוטג' האריגה, הארובה הגבוהה של המנסרה, והיסודות של בניינים אחרים.
באחת מבקתות במולברי רואו שכנה סאלי המינגס השפחה האפרו-אמריקנית שהייתה פלגשו ואם למספר מילדיו של ג'פרסון.
מאוחר יותר היא עברה לחדר בדרום הבית, שנמצא בצמוד לבית.
במדרון מתחת למולברי רואו היה גן ירקות גדול.
הבית נמצא במרכז נחלה בגודל של 20 קמ"ר.
בתקופת ג'פרסון הבית והמטעים סביבו תוחזקו על ידי כ-150 עבדים.
ב-2004 חבר הנאמנים של האחוזה רכש נכס מקרקעין שנמצא בהר המשקיף על מונטיצ'לו בסכום של 15 מיליון דולרים, כדי למנוע את בנייתם המהירה של בתים נוספים באזור.
בתוך השטח ההררי נמצא בית כפרי שהיה שייך לג'פרסון ובמאה ה-20 חולק למספר דירות שהושכרו, בין היתר לסטודנטים רבים מאוניברסיטת וירג'יניה הסמוכה.
חבר הנאמנים החליט על סגירת האתרים על ההר הצופה על מונטיצ'לו למעט בחודשים בין מאי לאוקטובר.
בחודשים אלו העלייה להר מותרת, אך כרוכה בתשלום.
מונטנגרו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת בייג'ינג (2008), כשנתיים לאחר שהכריזה על עצמאותה.
עד אז, השתתפו הספורטאים המונטנגרים במשחקים כחלק מהמשלחת היוגוסלבית (ובאולימפיאדת אתונה (2004), כחלק ממשלחת סרביה ומונטנגרו).
לאורך השנים, זכו ספורטאים מונטנגרים כחלק מנבחרות יוגוסלביה בכדורסל, כדורמים, כדורגל, כדורעף וכדוריד, אך לא בענפי ספורט אישיים.
המשלחת המונטנגרית לבייג'ינג כללה 31 ספורטאים.
להישג הגבוה ביותר הגיעה נבחרת הכדורמים, שהפסידה לנבחרת סרביה 6-4 במשחק טעון על מדליית הארד וסיימה במקום הרביעי.
ארבע שנים קודם לכן היוו שתי הנבחרות נבחרת אחת, נבחרת סרביה ומונטנגרו, שזכתה במדליית הכסף.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה נבחרת הנשים בכדוריד במדליה האולימפית הראשונה לזכותה של מונטנגרו.
הנבחרת זכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת ספרד 26-27 והפסידה במשחק הגמר לנבחרת נורווגיה 26-23. נבחרת הגברים בכדורמים שוב פגשה את נבחרת סרביה במשחק על מדליית הארד, ושוב הפסידה (12-11) וסיימה במקום הרביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה נבחרת הכדורמים המונטנגרית במקום הרביעי בפעם השלישית ברציפות, הפעם אחרי הפסד לקרואטיה 12-8 בחצי הגמר, והפסד לאיטליה 12-10 במשחק על המקום השלישי.
בשנת 2010 השתתפה מונטנגרו לראשונה באולימפיאדת חורף, אולימפיאדת ונקובר.
היא יוצגה בידי ספורטאי אחד, גולש הסקי האלפיני בויאן קוסיץ'.
מונטיצ'ליט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
נוסחת המבנה הכימי של מונטיצ'ליט טהור היא CaMgSiO4. המונטיצ'ליט יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם המינרל קירששטייניט העשיר בברזל (CaFeSiO4), אף הוא חבר בקבוצת האוליבין.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין, המונטיצ'ליט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כפי שמוצג באיור 1. היונים של המגנזיום מצויים באתר M1 והיונים של הסידן באתר M2. תא היחידה גדול יותר מתא היחידה של האוליבין נטול הסידן, הפורסטריט, והפרמטרים שלו הם: Åa=4.815, b=11.155Å, c=6.438Å.
המונטיצ'ליט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה.
אך גם כגבישים מפותחים שצורתם מנסרות דקות עד 5 ס"מ.
הקשיות של המינרל בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.05.
מקדם השבירה של המונטיצ'ליט נע בין 1.63 ל-1.68. צבעם של גבישי המונטיצ'ליט הוא בדרך כלל לבן, אפור ירקרק עד אפור.
פיסה דקה מנוסרת של מונטיצ'ליט היא חסרת צבע.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1831 בהר סומה (Monte Somma) במחוז קמפניה, שבאיטליה.
המינרל קרוי על שם תאודורו מונטיצ'לי (Teodoro Monticelli; 1845-1759), מינרלוג איטלקי הידוע בשל מחקריו על הגאולוגיה והוולקנולוגיה של הר הווזוב, ובשל אוסף המינרלים הגדול שהיה במוזיאון שהקים על שמו בנאפולי.
הדגימה המקורית שנתנה את השם למינרל מצויה באוניברסיטת נאפולי.
המונטיצ'ליט נוצר בהתמרה של דולומיט צורני, בהתמרת מגע בין אבני גיר לגברו עשיר באוליבין, בסלעי סקארן בהתמרת מגע בין גרניט לדולומיט, ובסלע היסוד קרבונאטיט שהוא תוצר של מאגמה ענייה בסיליקה ועשירה בפחמן דו-חמצני.
במקרים נדירים בסלעי היסוד פרידוטיט ונפליניט.
בישראל ניתן למצוא מונטיצ'ליט בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה.
מונטנגרית הוא השם שניתן במונטנגרו לניב העיקרי (השטוקאווי) של השפה הסרבו-קרואטית.
תת-ניב זה נבדל רק במידה מועטה ביותר מן הניב השטוקאווי המדובר בסרביה (או במקומות אחרים).
השם "מונטנגרית" משמש רק על מנת ליצור בידול מ"סרבית", מטעמים פוליטיים.
22% מתושבי מונטנגרו הצהירו במפקד אוכלוסין מ-2003 על מונטנגרית כשפתם העיקרית.
לאחר שהפכה מונטנגרו למדינה עצמאית ב-2006, נעשו מאמצים לקדם את המאפיינים הייחודיים לדיאלקט המקומי ולבדלו מהסרבית.
השפה הוכרזה כשפתה הרשמית של מונטנגרו (לצד סרבית, קרואטית ובוסנית, שכולן דומות מאוד ומובנות הדדית, ואף מבוססות על אותו ניב של השפה הסרבו-קרואטית, וכן אלבנית), והחלו ביצירת תקן לשוני רשמי.
מונטנה (בבולגרית: Монтана) היא עיר בצפון-מערב בולגריה, בירת מחוז מונטנה, השוכנת כ-45 קילומטרים דרומית לנהר הדנובה, 40 קילומטרים מצפון מערב לעיר וראצה ו-30 קילומטרים מזרחית מגבול סרביה.
ב-26 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ונכלל בשטחי פרובינציית מואסיה.
ב-160 הקימו הרומים במקום מצודה ומרכז מסחרי תחת השם קסטרה אד מונטנזיום ועם חלוקת האימפריה, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית המזרחית.
החל מהמאה ה-5, החלו להתיישב באזור שבטים סלאבים ובימי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, נודע היישוב בשם קוטלוביצה.
האזור נכבש בשלהי המאה ה-14, על ידי צבא האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של הסולטאן באיזיט הראשון, והעיר הוחרבה וננטשה.
לקראת סוף המאה ה-15 התירו שוב העות'מאנים להתיישב במקום והיישוב נודע בשם קוּטְלוׁפְצָ'ה, שהוא נגזרת של השם הסלאבי.
במונטנה נולדו, הכדורגלן סטיליאן פטרוב, ושיאנית העולם לשעבר בקפיצה לגובה יורדאנה בלגואבה.
נכון לשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 47,130 נפש במגמת הגירה שלילית.
92.6% מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי ו 6.4% הם צוענים.
94% מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים.
50% מהתוצר המקומי הגולמי מגיעים ממסחר ושירותים, כאשר קיימים בנוסף, מספר מפעלים לייצור מוצרי חשמל ועיבוד מזון.
בשטחים החקלאיים שמסביב לעיר ונמצאים בשטח הרשות המקומית, קיימות מספר חוות לגידול בקר למזון.
אחוזי האבטלה במונטנה גבוהים לעומת הממוצע בכלל בולגריה וקיימת בשל כך, הגירה שלילית מהעיר ובכלל זה הגירת עבודה למדינות מערב אירופה.
העיר מצויה על צומת בה מצטלבים שני עורקי תחבורה ראשיים, הכבישים המהירים בין וראצה לוידין ובין סופיה ללום.
בסמיכות לעיר עובר גם עורק התחבורה נתיב מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מזרח אירופה ליוון.
העיר ממוקמת לגדות נהר אוגוסטה, שהוא אחד מיובליו של נהר הדנובה.
בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 2oc ובחודש יולי, 25oc.
תיעוד ראשוני ליהודים בעיר, מצוי מתקופת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877), בהקשר רדיפות אנטישמיות אשר היו נחלתן של קהילות רבות בבולגריה לאחר תום השלטון העות'מאני.
סביר להניח כי פליטים יהודים הגיעו למונטנה מווידין.
השלטון הבולגרי החדש תחת אלכסנדר בטנברג, נקט באמצעים כדי למנוע את המשך רדיפות היהודים.
יהודי העיר היו סוחרים ובעלי מלאכה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מנתה הקהילה בעיר כ-200 נפשות, רובם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947 – 1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובמונטנה נמנו 32 יהודים.
מחוז (אובלסט) מונטנה (בבולגרית: Област Монтана) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה ושוכן בצפון מערב המדינה.
המחוז משתרע על כ 3.2% משטח המדינה ועיר הבירה שלו היא מונטנה.
במאה ה-1, היה האזור חלק מפרובינציית מואסיה, של האימפריה הרומית המערבית ועם פיצולה עבר לחזקת האימפריה הרומית המזרחית, תוך שהוא מחליף ידיים, כתוצאה מפלישת ההונים, ובהמשך הגירה מאסיבית של שבטים סלבים ופרוטו-בולגארים, אשר ייסדו את האימפריה הבולגרית הראשונה.
ב-108, לאחר קריסת האימפריה הראשונה, נשלט האזור שוב על ידי הביזנטים, עד להקמת האימפריה הבולגרית השנייה בסוף המאה ה-12 וידע קרבות לא מעטים במסגרת המאבק להגמוניה אזורית בין הבולגרים לדספוטט סרביה.
בסוף המאה ה-14 נכבש שטח המחוז על ידי צבא האימפריה העות'מאנית ונותר בחזקתם עד ל-1878. עם תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
השטח עבר לשליטת נסיכות בולגריה שהפכה בהמשך, למדינת הלאום בולגריה.
שטח המחוז מהווה 3.2% משטחה של בולגריה, בצפונו הוא נתחם בנהר הדנובה וגובל ברומניה, במערבו הוא גובל בסרביה ובדרומו מצויים המורדות הצפוניים של הרי הבלקן.
האקלים הוא אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, להוציא רצועה צרה לאורך הדנובה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.1oc.
בשטח המחוז מספר מפעלים לעיבוד שבבי, ייצור מזון וטקסטיל.
מגזר השירותים הוא המוביל מבחינת תוצר מקומי גולמי.
במחוז מונטנה עוברים שני עורקי תחבורה של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
עורק מספר 7 העובר לאורך הדנובה ועורק מספר 4, המחבר את מזרח אירופה לסלוניקי שביוון.
העיר לום היא עיר נמל חשובה לאורך נהר הדנובה ומהווה שער כניסה ויציאת סחורות מרחבי אירופה.
תעבורת המסחר דרך הנמל בלום מהווה כ-40% מתעבורת הסחורות בבולגריה, המתבצעת דרך נהר הדנובה.
תנאי המחוז נוחים גם לחקלאות ובאזורים שונים מגדלים חיטה, תירס, חמניות, גפנים, פירות וכן ישנן חוות לגידול צאן ובקר לתעשיית המזון.
באזור הכפרי ישנם מעיינות מרפא, המושכים אליהם תיירים, גם מחוץ למדינה.
אוכלוסיית המחוז, מהווה כ-2.3% מכלל אוכלוסיית בולגריה ונמצאת במגמת ירידה כמותית וממוצע גיל בעלייה.
מבחינה אתנית, 84.6% מהאוכלוסייה הם בולגרים ו 12.5%, הם צוענים.
92.3% מקרב תושבי המחוז הם נוצרים אורתודוקסים.
מונטנגרו נטלה חלק באירוויזיון כמדינה עצמאית 13 פעמים ונעדרה מהתחרות 6 פעמים ב-2010, 2011, 2020, 2021, 2023, 2024. מונטנגרו מעולם לא ניצחה בתחרות ומעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מעשר המדינות המובילות בגמר התחרות.
עד הצטרפותה כמדינה עצמאית היא נטלה חלק בתחרות תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בין 1961-1991, תחת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ב-1992 ותחת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו בין 2004-2006.
לאחר התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-1992, מונטנגרו הייתה מיוצגת ב-1992 תחת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
לאחר התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ב-2003 והיעדרות בין 1993-2003, מונטנגרו הייתה מיוצגת תחת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו בתחרויות בין השנים 2004-2006.
לאחר התפרקותו של האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ב-2006 מונטנגרו וסרביה הצטרפו לשורות התחרות כמדינות עצמאיות.
מונטנגרו נעדרה מארבע תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
היעדרותה הראשונה של מונטנגרו התרחשה לאחר שרשות השידור המונטנגרית הודיעה בנובמבר 2009, כי מונטנגרו לא תיטול חלק בתחרות ב-2010 בשל קשיים כלכליים של הרשות המונטנגרית.
בדצמבר 2010, מספר חודשים לאחר קיומה של התחרות ב-2010, רשות השידור המונטנגרית הודיעה כי מונטנגרו לא תשוב לתחרות בדיסלדורף בשל קשיים כלכליים של רשות השידור המונטנגרית וכן מחסור בחסויות מסחריות.
אולם, רשות השידור המונטנגרית הודיעה כי ישנן תוכניות לשוב לתחרות ב-2012 ומונטנגרו אכן שבה לתחרות באותה שנה.
אף על פי שאישרה בהתחלה את השתתפותם בתחרות 2020, ב-8 בנובמבר 2019 הודיע רשות השידור המונטנגרית, RTCG, על פרישתם בגלל בעיות כלכליות, שלא היה ניתן לטפל בהם בזמן כדי להבטיח את ההשתתפות.
באוקטובר 2020, הודיעה רשות השידור המונטנגרית כי לא תשוב לתחרות ב-2021.
ב-12 באוקטובר 2021 RTCG הודיעה שמונטנגרו תחזור להשתתף באירוויזיון 2022.
ב-13 באוקטובר 2022 הודיעה רשות השידור המונטנגרית, RTCG, על פרישה מאירוויזיון 2023. בגלל בעיות כלכליות.
ב-7 באוגוסט 2024 RTCG הודיעה שמונטנגרו תחזור להשתתף באירוויזיון 2025.
השירים שייצגו את מונטנגרו באירוויזיון
מונטיצ'לו (באנגלית Monticello) היא בירת מחוז פיאט שבמדינת אילינוי שבארצות הברית.
העיר מונה 5,138 איש נכון למרשם התושבים של שנת 2000. העיר מוכרת בזכות פארק אלרטון הסמוך לה הנמצא בבעלות אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנת 1822 הגיע לאזור ג'ורג' הווארת' כדי לכהן כגורם המקשר בין ממשל ארצות הברית לבין השבטים הילידים.
פיאט קנה את הבקתה של הווראת' ועבר להתגורר בה.
מתיישבים נוספים שהגיעו למקום התיישבו בקרבת הבקתה.
בשנת 1837 החליטו תושבי המקום לייסד את היישוב כעיירה.
אברהם מרקיז, ויליאם ברנס, ג'יימס מקריינולדס וג'יימס פיאט הצעיר הקימו חברה והשקיעו כספים משותפים כדי לקנות אדמה מפיאט האב.
מקריינולדס הציע לקרוא למקום מונטיצ'לו על שם מקום מוצאו של תומאס ג'פרסון.
מונטיצ'לו הוקמה באופן רשמי ב-1 ביולי 1837 וחגיגות ההקמה נערכו ב-4 ביולי.
הבניין הראשון בעיירה החדשה היה ביתו של מר קאס ששימש גם כחנות מכולת.
הבניין השני היה בקתת עץ שנבנתה על ידי ג'ון טנברוק.
בשנת 1839 בנה ניקולאס דה-בור את "המבצר הישן" (The Old Fort) שהוסב מאוחר יותר למלון.
ב- 27 בינואר 1841, הוכרזה הקמה של מחוז חדש - מחוז פיאט על שם ג'יימס פיאט האב.
כעיר היחידה במחוז, הפכה מונטיצ'לו להיות בירת המחוז.
המחוז החל את פעילותו ב- 5 באפריל של אותה שנה מהמבצר הישן.
בשנת 1843 נבנה בית משפט הראשון על אדמה שנתרמה על ידי ויליאם ה.
מונטנגרו שנפגעה באורח קשה במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה לצד מדינות ההסכמה.
בטרם המלחמה כמו גם במהלכה, ואף לאחריה, סרביה ומונטנגרו היו בעלות ברית קרובות מאוד.
ולכן, עם הפלישה הראשונה של צבא האימפריה האוסטרו הונגרית לשטחי סרביה, מונטנגרו הכריזה מיד מלחמה נגד מעצמות המרכז.
האימפריה האוסטרו הונגרית שלחה כוח נפרד למונטנגרו כדי שיפלשו לשטחה וימנעו מצבאותיהם של סרביה ומונטנגרו להיפגש ולשתף פעולה.
כוח הצבא של מונטנגרו הדף את ההתקפה בהצלחה וממרומי הר לובצ'ן המבוצר צבא מונטנגרו הפגיז את העיר קוטור (היום חלק משטח מונטנגרו) שהייתה אז בשליטת האויב.
ב-10 באוגוסט 1914 מונטנגרו תקפה בהצלחה את הביצורים האוסטריים אך לא ניצלה בהמשך את היתרון שהושג בזכות מתקפה זו.
צבא מונטנגרו השתתף במתקפות מנע נגד צבא האויב בשטח בוסניה שיזמה סרבייה אך מתקפות אלה נהדפו בקלות על ידי מעצמות המרכז.
בפלישה השנייה של האימפריה האוסטרו הונגרית לשטחי סרביה מונטנגרו הדפה בהצלחה את המתקפות וצבאה השתתף בניסיון לשחרור סרייבו שלא הצליח לבסוף.
במהלך הפלישה השלישית הצבא המונטנגרי נכנע כנגד כוח גדול מאוד והאימפריה האוסטרו הונגרית יחד עם האימפריה הגרמנית הצליחו בכיבוש סרביה.
הפלישה למונטנגרו התרחשה בינואר 1916 והיא הסתיימה בניצחון של מעצמות המרכז.
החל מה-15 בינואר ועד לאוקטובר 1918, בסמוך לסוף המלחמה, מונטנגרו נשארה תחת כיבוש אוסטרו-הונגרי.
המלך, ניקולא, נמלט לאיטליה ומשם לצרפת.
שם, בעיר בורדו, התיישבה ממשלת מונטנגרו הגולה.
ממשלת סרביה הגולה עברה לאי קורפו שבשליטת יוון.
בתום המלחמה מדינות ההסכמה שחררו את סרביה ומונטנגרו.
אספה לאומית בעיר פודגוריצה, לימים בירת מונטנגרו, תפסה את מקומה של הממשלה הגולה.
עוד לפני קום האספה, עדיין תחת כיבוש אוסטרו-הונגרי, נחתמה הצהרת קורפו ב-20 ביולי 1917 באי היווני קורפו, שמטרתה הייתה איחוד סרביה ומונטנגרו והקמת ממלכת יוגוסלביה.
ב-26 בנובמבר 1918 החל תהליך האיחוד בין המדינות.
אף על פי שהמלך ניקולה פעל בשטחה של בעלת ברית של מונטנגרו במלחמה, ניקולס הואשם בניסיון כינון שלום נפרד עם האויב.
האספה מצאה אותו אשם, הורידה אותו מתפקיד המלך ואסרה על חזרתו לשטחי המדינה.
האספה הכריזה על איחוד עם ממלכת סרביה ב-1 בדצמבר 1918. רבים מתושבי המדינה לא הסכימו עם החלטות האספה ומאוחר יותר באותו חודש התרחשה התקוממות חג המולד.
זמן קצר אחרי חתימת ההסכמים הממלכה שאוחדה הפכה לחלק מהמדינה החדשה, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
מונטנגרו איירליינס הייתה חברת התעופה הלאומית של מונטנגרו.
בסיסה היה ממוקם בנמל התעופה פודגוריצה (עם בסיס אחזקה שני בנמל התעופה Tivat), והיא הפעילה טיסות סדירות ושכר ליעדים באירופה - 21 יעדים ב-9 מדינות כולל דנמרק, צרפת, גרמניה, איטליה, רוסיה, אוסטריה, סלובניה, סרביה, שווייץ ובריטניה.
חברת התעופה נוסדה ב-24 באוקטובר 1994 על ידי ממשלת מונטנגרו (אז חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה).
האיסור הזמני שהוטל על החברה לטוס למדינות האיחוד האירופי, במסגרת האמברגו הבינלאומי על סרביה, הוסר באוקטובר 1999, והיא החלה בטיסות לפרנקפורט.
באותה שנה הגדילה את יעדיה לציריך, ליובליאנה, סקופיה, איסטנבול, ובודפשט.
באפריל 2000 הצטרפה החברה לארגון חברות התעופה יאט"א, ביוני אותה שנה קבלה את מטוס הפוקר 100 הראשון שלה, עד שנת 2003 רכשה החברה עוד ארבעה מטוסים מדגם זה.
בשנת 2004 הטיסה מונטנגרו איירליינס את הנוסע המיליון שלה, באותה השנה טסו בחברה כ-370,000 נוסעים.
לאחר פירוק סרביה ומונטנגרו בשנת 2006, הפסיקה החברה להפעיל טיסות מסרביה למדינות אחרות (למעט למונטנגרו).
בין המדינות החדשות לא היה חופש תנועה אווירי, וכך איבדה את אחד הקווים הרווחיים שלה ניש-ציריך.
בניסיון לעקוף את האיסור, הקימה מונטנגרו איירליינס חברת תעופה נפרדת רשומה בסרביה בשם מאסטר איירוויז (Master Airways), אולם החברה החדשה לא קבלה רישיון הפעלה מממשלת סרביה.
ביולי 2007 חכרה מחברת הליסינג GECAS שני מטוסי אמבראר E-195, וב-2008 החלה בטיסות למילאנו מלפנסה וללונדון גטוויק.
בספטמבר 2008 הזמינה מאמבראר מטוס E-195 נוסף, אם אופציה לרכישת מטוס נוסף מדגם זה.
בשנת 2009 הודיעה ממשלת מונטנגרו על הפרטת החברה.
באפריל אותה השנה פורסם כי אל על מתעניינת ברכישת 30% ממניות מונטנגרו איירליינס, תוכנית זו לא יצאה לפועל.
בשנת 2010 פורסם כי ארקיע בוחנת את האפשרות להיכנס כשותפה בחברה.
בדצמבר 2020 הודיעה ממשלת מונטנגרו על סגירת החברה עקב ניהול כושל והפסדים במשך מספר שנים.
החברה ביצעה את טיסתה האחרונה ב-26 בדצמבר.
למונטנגרו איירליינס היה הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
צי המטוסים של החברה, נכון לזמן סגירתה (דצמבר 2020):
החברה הפעילה בעבר מספר טיסות שכר בין נמל התעופה פודגוריצה לנמל התעופה בן-גוריון.
מונטנגרו השתתפה לראשונה ב בבייג'ינג (2008), כשנתיים לאחר שהכריזה על עצמאותה.
עד אז, השתתפו הספורטאים המונטנגרים במשחקים כחלק מהמשלחת היוגוסלבית (וב, כחלק ממשלחת סרביה ומונטנגרו) במשחקי החורף לא נטלה מונטנגרו חלק מעולם.
המשלחות הפאראלימפיות אותן שלחו המונטנגרים למשחקים היו משלחות קטנות.
ב זכתה פיליפ רדוביץ' במדליה הראשונה של מונטנגרו, בטניס שולחן.
"מונטיפיורי מכירות פומביות" היא חברה מסחרית: גלריה ובית מכירות לאמנות הפועלת בתל אביב-יפו.
בית המכירות מונטיפיורי נוסד בתחילת שנת 2005 על ידי יובל בן שלוש יחד עם יורם וקשלק ויעקב גילדור.
בית המכירות עוסק במכירת אמנות ישראלית עכשווית וצעירה, לצד יצירות של אמנים מבוססים.
בית המכירות החל את פעילותו ברחוב מונטיפיורי 36, בבניין בו שכן קודם לכן המוזיאון הפרטי "זמן לאמנות".
הלוגו של בית המכירות מורכב משרטוט חזית הבית ברחוב מונטיפיורי 36.
בשנת 2011 העתיק בית המכירות את משכנו אל חלל ברחוב גורדון 36, תל אביב.
בית המכירות עורך מספר מכירות פומביות בשנה.
בנוסף, הוא מציג תערוכות מתחלפות של אמנות ישראלית.
בשנת 2010 ערך בית המכירות מונטיפיורי מכירה פומבית משותפת של אמנות ישראלית עם בית המכירות בונהאמס (Bonhams) בלונדון ובכך חשף את אמנות ישראלית לקהלים חדשים.
בית המכירות מחזיק במחירי שיא עבור כמה אמנים ישראלים, ביניהם: האמן ישראל הרשברג שעבודתו נמכרה בשנת 2007 תמורת 126500 דולר.
כמו כן, במהלך 2014 מכרה מונטיפיורי שתי עבודות של הרשברג אשר האמן התכחש תחילה ליצירתן.
לאחר משפט ארוך, נאלץ הרשברג להודות בציור העבודות אולם התנער מערכן האמנותי.
למרות כל זאת, הציורים נמכרו מעל הערכת השווי המקורית.
רפי לביא - עבודות נייר מוקדמות, אוצרים: גלית הזלקורן ויובל בן שלוש, יוני 2012
פיני סילוק - TAKE IT OFF, אוצר: דורון פולק, יולי-אוגוסט 2012
סאלח אלקרא - קווים אקראיים, אוצרים: גלית הזלקורן ויובל בן שלוש, אוקטובר 2012
שיעור ציור - מחווה לאמן מנחם מזרחי, אוצרת: נועה אברון, דצמבר 2012
שולי בורנשטיין וולף, מי שם?, אוצר: אילן ויזגן, מרץ 2013
מיכל ביבר - ציורים מבחוץ ומבפנים, אוצרים: גלית הזלקורן ויובל בן שלוש, מאי 2013
יעקב גילדור - מטרות, אוצרת: איריס לוי, אוקטובר 2013
גוסטבו ולנזואלה - בעיני המתבונן, אוצרת: נועה אברון, ינואר 2014
קרקס החיים - 4 אמנים נאיביים, אוצרת: דבורה גוטמן, פברואר 2014
גד פרנק - לעוף עם הפסלים, אוצר: חגי שגב, מרץ-אפריל 2014
נורית שני - הצבעים של הים, אוצרת: גלית הזלקורן, יוני 2014
לאחר מכן הוחלשו, ולבסוף מוגרו במהלך ריאקציית תרמידור.
המונטניארדים היו מזוהים עם השמאל הרדיקלי, ותבעו את ריכוז כל הכח הממשלתי בידי שלטון חזק וסמכותני, שינווט את המדינה ויפעל נחרצות נגד אויבי המהפכה מבית ומחוץ.
הם הנהיגו את צרפת בשלב הסוער ביותר של המהפכה, החל בהפלת המלך, עבור בשלטון הטרור, וכלה בתרמידור.
שורשי המונטניארדים נעוצים עוד בוויכוח הגדול שהסעיר את המועדון היעקוביני בשלהי 1791, כשז'אן פייר בריסו קרא לצאת למלחמה נגד הגולים האריסטוקרטים, שתכננו לחסל את המהפכה, והאימפריה הרומית הקדושה שסיפקה להם מקלט.
מקסימיליאן רובספייר ראה בעימות צבאי סכנה גדולה ודרבן את האופוזיציה לכך בתוך המועדון.
בעוד אנשי בריסו היוו את הבסיס לז'ירונדינים, הגרעין המונטניארדי החל להתגבש נגדם כבר אז.
ציר האספה המחוקקת מארי ז'וזף לקיניו טבע את המושג "ההר", ממנו נגזר שם הסיעה, בנאום ב-27 באוקטובר 1791, כשהוא מתייחס לנציגי השמאל שישבו בספסלים הגבוהים, אך זה טרם הפך לשכיח.
האגף היעקוביני שתמך ברובספייר התאפיין בסמכותנות ופופוליזם, בחתירה לממשל ריכוזי עם רשות מבצעת חזקה (הז'ירונדינים העדיפו רשות מחוקקת שתרסן את הזרוע הביצועית), בקיצוניות אידאולוגית אך במתינות זהירה בענייני חוץ.
ב-9 באוגוסט 1792 התאספה ועדה של נציגי הרבעים, בראשות ז'ורז' דנטון ממועדון הקורדליירים, הדיחה את הקומונה של פריז וארגנה למחרת הפיכה נגד המלך שהסתיימה בכך שביקש מקלט באספה ונעצר.
אירועי ה-10 באוגוסט אורגנו מחוץ למבנה השלטוני הקיים, אך השמאל היעקוביני באספה מיהר להתייצב לצד הקומונה החדשה והמוני הסנקילוטים הפריזאים שהיוו את בסיס כוחה.
באי-הוודאות ששררה במהלך הבחירות לוועידה הלאומית (קונבנט) החדשה, שהתאספה ב-20 בספטמבר, התגבשה ברית בין שני כוחות אלה.
מתוכם התמצבו שלושה מנהיגים: דנטון, רובספייר והעיתונאי הקיצוני והפופולרי ז'אן-פול מארה, שתפקדו כמעין "טריומווירט".
צירי הוועידה שהזדהו עמם ישבו בספסלים הגבוהים משמאל ליושב-הראש, ורק מאז התקבלו השמות "ההר" ו"מונטניארדים" ונעשו נפוצים.
כמו כל הכוחות הפוליטיים במהפכה הצרפתית, המונטניארדים לא היו מפלגה ממוסדת או סיעה מגובשת אלא גוש הצבעה רופף שצירים נעו אליו וממנו.
הם מנו בין 135 איש בחולשתם ועד ל-270 בשיאם, ובדרך כלל היו להם סביב המאתיים.
הם תמיד היוו מיעוט מבין כלל הצירים, 749 במספר, אך היו גוש חזק יותר מהז'ירונדינים עם 160 איש ומ"המישור", השם הכולל לצירים הלא-משויכים והעצמאיים.
עקב כך, היוו את הכח הדומיננטי בקונבנט.
רבים מהמונטניארדים שהשתייכו לרדיקלים הפריזאים היו חברים במועדונים כמו זה של הקורדליירים, וכמעט או כלל לא היו קשורים למועדון היעקוביני הגדול והמשפיע.
בהמשך הצטרפו רובם של אלו, כמו דנטון וקאמי דמולן, לדיונים בו ונוצרה חפיפה ניכרת בין היעקובינים למונטניארדים.
עם זאת היו חריגים בולטים, דוגמת לזאר קרנו ורובר לנדה, שהעדיפו את הוועידה על האווירה הפתוחה במועדון ולא היו חברים בו.
הקואליציה המונטניארדית הנהיגה את צרפת, כשאנשיה תופסים את מרב העמדות המשפיעות, במהלך המשבר הצבאי של קיץ וסתיו 1792, עד להדיפת בעלות-הברית הפולשות בקרב ואלמי.
לאחר מכן הם היו אלה שדחפו לשפוט ולהוציא להורג את לואי השישה עשר.
במשך ההליך תבעו הז'ירונדינים משאל עם אודות גורלו ובאופן כללי ביזור סמכויות מהממשל המרכזי לפרובינציה; המונטניארדים הסמכותנים נרעשו והאשימו אותם ב"פדרליזם", רצון לערער על אחדות הרפובליקה הצעירה באמצעות בידול בין הבירה למחוזות.
אף על פי שסימנו את הקצה השמאלי בתוך המבנה השלטוני הרשמי, הם לא היססו מלפעול נגד ה"נזעמים" הפופוליסטים שייצגו את עניי פריז, הגם שאימצו נקודות רבות ממדיניות הרווחה שאלה הציעו והנהיגו פיקוח מחירים נוקשה.
לאחר מכן, כשהקיטוב הפנימי והאיום החיצוני גברו באמצע 1793, צפו מנהיגיהם באי-נחת בעלייתם של ה"אֶבֵּרטיסטים", סיעת שמאל קיצונית שקראה לחסל את הז'ירונדינים וכל מי שנחשד בבגידה.
מעמדו של דנטון נפגע עקב האשמות בשחיתות וקרבה לגנרל דומורייה שבגד וערק לאוסטרים.
הז'ירונדינים עצמם הגיבו בתביעות לפזר את האברטיסטים ולרסן את הסנקילוטים; בדיוק באותה עת, הרוב המונטניארדי בוועידה נחלש עקב שליחת רבים מהם לפרובינציה כ"נציגים בתפקיד" הממונים על המאמץ המלחמתי.
סיעת בריסו ניצחה בכמה הצבעות.
רובספייר חשש שהקיטוב בתוך הוועידה ישתק את הממשל בעיצומו של משבר.
למרות הסתייגותו, החליט להעביר את משקלו לצד האברטיסטים ולתמוך בהפיכת ה-2 ביוני.
הוועידה טוהרה ממנהיגי הז'ירונדינים ואלה נעצרו.
ב-24 ביוני התקבלה חוקת 1793, שהבטיחה זכות בחירה כמעט אוניברסלית, מה שפופוליסטים דרשו מאז ראשית המהפכה.
היא הושעתה מיד לטובת חוקי חירום שהעניקו סמכויות חסרות-תקדים לממשל.
"הוועד לשלום הציבור" היה הגוף המבצע העיקרי.
ז'אן-פול מארה נרצח ב-13 ביולי ומותו הצית גל היסטריה.
מונטניארדים קנאים שהיו מקורבים לאברטיסטים, כמו ביו-וארן וקולו ד'ארבואה, מונו לוועד עתה כשהמפה הפוליטית נטתה שמאלה.
דנטון, שעל אף מעמדו הצונח היה גורם מרסן חשוב, פרש לכפר ב-12 באוקטובר.
אף שרובספייר ניסה לבלמו וקרא למתינות, הקרובים לאברטיסטים תפסו את הבכורה בחודשים הבאים.
40,000 איש מתו ברחבי צרפת, ולפחות עוד 100,000 הושמדו בחבל ונדה המתקומם.
הכנסייה הנוצרית נרדפה באכזריות ובמקומות רבים הונהגו פולחנים אתאיסטיים ודאיסטיים.
דנטון שב ב-19 בנובמבר, והוא ורובספייר החלו בתהליך איטי של השבת השלטון המרכזי וריסון הטרור.
רק לקראת אביב 1794 נרגעו הרוחות בפרובינציה.
אבל רובספייר החשדן, שראה מזימות בכל מקום, השתכנע שגם דנטון זומם נגד הרפובליקה.
הברית ביניהם הסתיימה כמעט מיד.
עתה היו המונטניארדים חלוקים בין הקרובים לאברטיסטים בשמאל; ה"סלחנים" (אינדולגנטים) המתונים כמו דנטון, בימין; ואנשי רובספייר, דוגמת לואי אנטואן דה סן-ז'וסט, במרכז.
"התנגשות הסיעות" (lutte des factions) החלה כבר בדצמבר.
בתחילה התנגדו קולו ד'ארבואה, ביו-וארן ודומיהם להחלשת הטרור והפילו הצעה של רובספייר להקמת ועדת חקירה ב-26 בחודש.
אבל הם מיהרו להתרחק מהאברטיסטים (שנשענו לא על המונטניארדים בקונבנט, אלא על מועדון הקורדליירים והרחוב הפריזאי האלים) כשקיצוניותם התגלתה בסדרה של קריאות להפיכה נוספת בראשית מרץ.
עתה, השמאל המונטניארדי הצטרף למרכז ולימין בפעולה משותפת.
ב-14 במרץ התאחד הוועד לשלום הציבור והורה על מעצר ראשי האברטיסטים, שהוצאו להורג במהרה.
אך על אף שווארן וד'ארבואה התנתקו מאלו, הם עוד חששו לא פחות מהאינדולגנטים של דנטון ודמולן ומכך שייחקרו על אירועי הטרור.
רובספייר היה מעוניין הן בריצוי השמאל מפחד קיטוב פוליטי והן בחיסול יריביו מימין.
ב-30 במרץ הושג רוב בוועד לחתימה על צווי מעצר נגד ה"סלחנים".
פחות מחודש לאחר עריפת יריביהם האברטיסטים מתו גם דנטון ובעלי-בריתו.
ההצרה החדה של טווח ההשקפה הלגיטימי למרכז – רובספייר ונאמניו, שהיו הכח החזק, האשימו את שני האגפים שנפרעו מהם בהיותם סוכנים זרים וסוטים אידאולוגיים – ערערה את הקואליציה המונטניארדית כמעט כמו היקף ההוצאות להורג.
אך משנותר לבדו כאיש החזק, הפחד ממנו איחד את כולם נגד רובספייר.
לאחר תקופת טרור חדשה שהחלה בשלהי מאי, הוא צבר די אויבים מכל העברים.
ב-27 ביולי התאחדו ד'ארבואה ווארן משמאל עם שרידי המתונים ועם צירים אופורטוניסטים כמו ז'וזף פושה והדיחו אותו.
הוא ושמונים מנאמניו הוצאו להורג למחרת.
אף שהדבר לא היה ברור, הפיכת ה-9 בתרמידור (התאריך בלוח השנה המהפכני של צרפת) סיימה את תחילת נפילתם של המונטניארדים.
הוועידה הלאומית מאסה בהפרזות ובטרור שהפעילו.
בתחילה הייתה הקואליציה הרופפת שפעלה נגד רובספייר מורכבת גם מאנשי שמאל שהיו קיצוניים ממנו בדרישה לאלימות, אבל משפטו של ה"נציג בתפקיד" ז'אן-בטיסט קארייר שפך אור על זוועות אירועי השנה שעברה וסיפק אמתלה לרוב השקט בקונבנט, שביקש מתינות, לפנות נגדם.
ד'ארבואה, וארן ועוד כמה נעצרו במרץ 1795 ונגזר עליהם גירוש לגיאנה הצרפתית.
מונטניארדים-לשעבר שפנו לכיוון השני, כמו פושה או פררון, היו גורם חשוב בהסטת המפה הפוליטית ימינה; הם התנערו מהמדיניות שקידמו בעבר והפכו למובילי "ריאקציית תרמידור", כפי שנודעה התקופה הבאה שעמדה בסימן של שמרנות.
הסיעה השלטת של פעם, שנפגעה קשות במחזורי ההוצאות להורג שהמיטה על עצמה, אצרה מעט כח לבלום את המהפך.
"ההר" החזק הצטמצם לקבוצת מיעוט שכונתה "הפסגה" (Crête) בקונבנט שאחרי תרמידור.
כבר ב-11 בנובמבר 1794 נסגר המועדון היעקוביני ואגודות שמאלניות נרדפו על ידי המונים זועמים שקרוביהם נרצחו בטרור.
סופה של "הפסגה" הגיע ב-20 במאי 95', בהתקוממות פרריאל.
המון זועם של סנקילוטים פריזאים התנפל על בניין הקונבנט, במהלך שהזכיר את ימי השליטה של המונטניארדים, ותבע את השבת פיקוח המחירים שהוסר על ידי התרמידוריאנים, שחרור אסירים שמאלנים וחיסול כל מי שנחשד בבגידה וסיוע לאויבי המהפכה.
אחד-עשר צירים מ"הפסגה" נפנו לסייע להמון והחלו להעביר הצעות שקיבלו את דרישותיו.
כמה היסטוריונים שיערו שהרוב בקונבנט הניח להם כדי שיפלילו את עצמם.
עם דיכויה של המרידה – שהייתה מעין היפוך קוטבי לנפילת הבסטיליה ב-1789, שהעלתה ככח חשוב את ההמון הפריזאי עליו נשענו המונטניארדים; עתה גונה כאספסוף רצחני בעיתונות, וזו הייתה פעולתו האחרונה – נעצרו האחד-עשר במהירות.
שישה מהם נידונו למוות, כשחמישה מתוכם מתאבדים בטרם גזר הדין.
היה זה קצם של המונטניארדים ככח פוליטי.
שמם אומץ על ידי הדמוקרטים הסוציאליסטים בהנהגת אלכסנדר לדרו-רולן ברפובליקה הצרפתית השנייה.
מונטנגרו משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
מונטנגרו משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
עד כה, אף ספורטאי נוער ממונטנגרו לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער ממונטנגרו היא סמלית.
המשלחת הראשונה של מונטנגרו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 22 ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שמונטנגרו שלחה עד כה.
נבחרת הנערים בכדורגל דורגה במקום הרביעי.
ספורטאי המשלחת לא הצליחו להגיע להישגים משמעותיים בענפים ג'ודו, טאקוונדו, טניס ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים.
המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה עם העפלה לגמר זריקת דיסקוס לנערות בה דורגה במקום הרביעי.
בענף הג'ודו המשלחת דורגה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 81 ק"ג נערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להשגים בענפים טאקוונדו וטניס
מונטנגרו השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף הסקי אלפיני ולא דורגה במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה שני ספורטאים שהתחרו בענף הסקי אלפיני ולא הצליחו להגיע להישגים משמעותיים.
מוֹנַטֶלֶה היא עיירה באזור המרכז שבקמרון.
מונטלה נמצאת כ-51 ק"מ מצפון לבירת המדינה ומבירת האזור יאונדה.
העיירה שוכנת על גדות נהר סאנגה .
מונטלה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N4.
בעיירה יש 3 בתי מלונות, מרכז קניות וחנות כלבו.
מונטנגרו השתתפה באירוויזיון 2019 שהתקיים במאי 2019 בתל אביב בישראל.
הלהקה המונטנגרית "D mol" נבחרה לייצג את מונטנגרו בתחרות עם השיר "Heaven", לאחר שזכתה במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי המונטנגרית, "Montevizija 2019".
לפני 2019 השתתפה מונטנגרו בתחרות עשר פעמים, כולל הופעתה הראשונה בשנת 2007. מונטנגרו הצליחה להעפיל לגמר פעמיים: בשנים 2014 ו-2015. המיקום הגבוה ביותר שהשיגה בתחרות הוא 13, בשנת 2015, עם השיר "Adio".