tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראיון שהעניק לאחר עזיבתו את ה-NBA ביקר חריפות את הליגה, מאמנו ואת מיעוט ההזדמנויות שקיבל.
את עונת 2007/2008 פתח מצייאוסקאס בכושר מצוין ונכון ל-30 בנובמבר 2007 הוא הוביל את היורוליג בנק' למשחק ונק' מדד הצטיינות.
מצייאוסקאס החל לשחק בנבחרת הלאומית של ליטא בשנת 2002 ובמהרה הפך לשחקן חמישייה ולשותפו לקו האחורי של שארונאס יאסיקביצ'יוס, והשניים הובילו את נבחרת ליטא למדליית הזהב באליפות אירופה 2003 ולהשתתפות באולימפיאדת אתונה (2004) ואליפות העולם בכדורסל 2006.
ארווה באזן (מצרפתית: Hervé Bazin; 7 באפריל 1911 - 17 בפברואר 1996) היה סופר צרפתי.
ז'אן-פייר ארווה באזן (Jean-Pierre Hervé-Bazin) נולד למשפחה קתולית בורגנית בעיר אנז'ה שבחבל פיי דה לה לואר בצרפת.
הוא בילה את ימי ילדותו בסביבה הכפרית של חבל ארץ זה.
הוא מרד באמו השתלטנית, השתמט מבית הספר הקתולי וברח מביתו מספר פעמים - מה שבא על ביטויו ברומן הראשון שלו "צפע בידי".
בהיותו בן עשרים שנה הגיע לפריז והחל ללמוד ספרות בסורבון.
ארווה באזן החל את דרכו הספרותית כמשורר.
הוא כתב שירה במשך חמש עשרה שנה אך ללא הצלחה מרובה.
ב-1946 ערך כתב עת לשירה, וב- 1948 פרסם לקט שירים בשם "בעקבותיה של איריס".
על פי עצתו של פול ואלרי חדל מלכתוב שירה ופנה לכתיבת פרוזה.
הרומן הראשון שלו "צפע בידי" (1948) זכה להצלחה מרובה.
הוא המשיך לכתוב במשך כל ימי חייו ופרסם למעלה מעשרים רומנים.
הרומן האחרון שלו "היום התשיעי" הופיע ב- 1994.
ב- 1950 השתתף יחד עם מחברים אחרים ובהם ז'אק אודיברטי, מוריס דרואון ואנדרה מורואה בכתב העת לספרות "לה נף".
ב-1960 נבחר לאקדמיית גונקור וב- 1973 שימש כנשיא אקדמיה זו.
הוא השתייך לתנועת השלום שהייתה קשורה עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בין היתר, הביע את הזדהותו עם יוליוס ואתל רוזנברג שהוצאו להורג בארצות הברית באשמת ריגול למען ברית המועצות.
ב- 1980 קיבל את פרס לנין לספרות.
ארווה באזן מת באנז'ה ב-1996. ב-2004, בגלל תסבוכת משפטית, קיבלו ששת ילדיו מנישואיו הראשונים לידיהם את כתב ידו ואת מכתביו; אך אוניברסיטת אנז'ה והספרייה הציבורית של עיר זו הצליחו לבסוף לקבל לידיהן 22 כתבי יד ו-9,000 מכתבים, אשר הועמדו לרשותם של אנשי מחקר כפי שכתב בצוואתו.
ארווה באזן נודע בעיקר בשל הרומנים שלו הנושאים אופי אוטוביוגרפי למחצה והעוסקים בבעיותיהן של משפחות מסוכסכות.
רומנים אלה נכתבו בהשראת התנסותו הקשה בימי ילדותו ונעוריו.
ברומן "צפע בידי" הוא מתאר את יחסה העוין של אמו כלפיו וכלפי ילדיה האחרים.
רומן זה, שזכה להצלחה מרובה בצרפת של אחרי מלחמת העולם השנייה, יחד עם הרומן "מותו של הסוס הקטן" (1950) ועם הרומן "קריאת התנשמת" (1972) מהווים טרילוגיה שבה מופיעות אותן דמויות.
מדובר באם אכזרית המחפשת דרכים כדי להעניש את ילדיה ומתעללת בהם.
גם ברומנים אחרים באזן עוסק בבעיות משפחתיות.
למרות שהסתכסך עם הוריו, הוא נשאר נאמן לחבל מולדתו המהווה את הרקע לרבים מן הרומנים שלו.
הוא כתב גם סיפורים קצרים ומסות ובהן "אני מאמין" (1977).
ארווה קאז'ה הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קאז'ה החל לשחק כדורגל בקבוצת פ.צ.
ASSE זליק 2002, ובקיץ 2004, כשהיה בן 15, זוהה על ידי סקאוט של הקבוצה הבלגית אנדרלכט והצטרף למחלקת הנוער של המועדון.
לאחר עונת עזב את אנדרלכט והצטרף לקבוצה בלגית אחרת, שרלרואה.
בינואר 2011 הגיע קאז'ה לישראל, ועבר בהשאלה לבית"ר ירושלים.
הוא לא קיבל דקות משחק רבות, וחזר בסיום אותה עונה שרלרואה.
בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ארווין "ארב" צ'ארלס גריסון היה גיטריסט ג'אז אמריקאי.
בגיל 9, גריסון למד בעצמו לנגן ביוקולילי.
מגיל 12 ניגן בגיטרה באירועי ריקודים וגם באירועים מקומיים בעיר הולדתו טולדו (אוהיו).
הוא הוביל את הרכבו בנגינה במלון באולבני אשר בניו יורק ב-1941. באותה תקופה הוא יצר טריו יחד עם דון סיט, אשר ניגן בחופים המזרחיים והמערביים בארצות הברית עד 1948. אחרי 1946 הטריו נקרא "הטריו של ויויאן גרי" על שם אשתו שניגנה על הקונטרה-בס.
כחלק של תזמורת בניהול של ארל ספנסר, הוא נינן לצד ברני קסל.
גריסון הקליט בחברת ההקלטות דייל רקורדס יחד עם צ'ארלי פארקר ודיזי גילספי.
יחד עם זאת הוא היה פעיל בסצנת הבי בופ המוקדמת אשר בניו יורק בשנות ה-40. מבקר הג'אז לאונרד פד'ר ראיין את גריסון באופן נרחב על הנגינה שלו יחד עם צ'ארלי פארקר.
בשנות ה-50 גריסון חזר לטולדו (אוהיו) וניגן באופן מקומי.
הוא נפטר בשנת 1960 בטביעה בעקבות התקף אפילפסיה.
ארוויד יאנסונס (בלטבית: Arvīds Jansons 10 באוקטובר 1914 - 21 בנובמבר 1984) היה מנצח לטבי, אביו של המנצח מאריס יאנסונס.
יאנסונס למד נגינה בכינור משנת 1929 עד 1935 בקונסרבטוריון של עיר הולדתו לייפאיה, ואחר המשיך בלימודי הלחנה וניצוח אצל לאו בלך בקונסרבטוריון של ריגה (1940 - 1944), במקביל לעבודתו ככנר בבית האופרה של ריגה.
ב-1944 התמנה למנצח האופרה של ריגה ואחר למנצח תזמורת הרדיו של לטביה (1947 - 1952).
ב-1952 התמנה למנצח מחליף ולמנצח סיור של הפילהרמונית של לנינגרד לצד יבגני מראווינסקי וקורט זנדרלינג.
יאנסונס היה מנצח אורח ראשי של תזמורת האלה משנת 1965. הוא התמוטט ומת בשעת ניצוח על קונצרט עם תזמורת האלה.
הוא קבור בבית הקברות וולקובו בסנקט פטרבורג.
פרנץ ליסט: פואמה סימפונית "טאסו", הפילהרמונית של לנינגרד
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי: סוויטה מס' 1 והסימפוניה השלישית של צ'ייקובסקי, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה
מנואל דה פאיה: "האהבה הקסומה" עם אירינה ארקינפובה
הילדינג רוזנברג: קונצ'רטו לכינור מס' 2, לאון שפירר, סטוקהולם
דמיטרי שוסטקוביץ': הסימפוניה החמישית, צ'ייקובסקי: היפהפייה הנרדמת (1971)
גוסטב מאהלר: הסימפוניה החמישית (1984, ביצוע אחרון, ארכיון צליל של הספרייה הבריטית
ארווי (בספרדית: Erreway, היו ידועים בישראל גם בשם "המורדים") היא להקת פופ ארגנטינאית.
הלהקה הייתה חלק מהתוכנית המורדים.
בעקבות התוכנית יצאו ללהקה ארבעה אלבומים.
חברי הלהקה הם: בנחמין רוחאס, קמילה בורדונבה, לואיסנה לופילטו ופליפה קולומבו.
חברי הלהקה הכירו בסדרת הילדים "קטנטנות" ולאחר מכן השתתפו בתפקידים הראשיים בסדרה "המורדים".
בשנת 2002 חתמה הלהקה עם חברת התקליטים "סוני מיוזיק" והוציאה את אלבום הבכורה שלה "סימנים".
באותה שנה, הם הופיעו בתיאטרון הגראן רקס, ובשנת 2003 הופיעו שוב בתיאטרון הגראן רקס.
באפריל 2003 הגיעו המורדים להופעה בישראל.
שנה לאחר מכן הגיעו שוב להופיע בה.
ביולי 2004 בעקבות התוכנית, יצא לבתי הקולנוע הסרט "המורדים: המסע אל החלום" (בספרדית erreway: 4 caminos), ובעקבות הסרט יצא ללהקה דיסק בשם "Memoria".
הלהקה התפרקה באותה שנה אבל הסדרה המשיכה להציג את עצמה בעוד כמה ארצות.
מעריציה של הסדרה המורדים בספרד כבר ידעו על הפירוק אך לא ויתרו, וב־2005 הם הצליחו להביא אליהם שניים מחברי הלהקה קמילה בורדונבה ופליפה קולומבו, אשר עזבו את ספרד לאחר ביקור ארוך עם הבטחה – שארווי תחזור להופעות.
והם קיימו, ובספטמבר 2006 הגיעו בנחמין רוחאס, קמילה בורדונבה ופליפה קולומבו לספרד וכמו כן עוררו גם שם היסטרית מעריצים רבה.
בשנת 2021 התאחדו חברי הלהקה והוציאו את האלבום הרביעי בשם "Vuelvo".
בספטמבר 2024, תכננו קולמבו ורוחאס להופיע בישראל אז המופע בוטל עקב המצב הביטחוני.
בסוף שנת 2024, הודיעו חברי הלהקה (ללא לואיסנה) כי הם מתאחדים ויוצאים לסיבוב הופעות בשם "שוב ביחד".
הלהקה הופיעה בפרו, אורוגאווי, יוון, רומניה, ספרד ואיטליה.
ארבעת חברי ארווי בנחמין רוחאס, לואיסנה לופילטו, קמילה בורדונבה ופליפה קולומבו השתתפו בשנת 2004 לפרסומת במקדונלס בישראל.
בפרסומת חברי הלהקה מדברים כמה מילים בעברית.
הפרסומת הראשונה מבוססת על ארבעת חברי הסדרה שבאו לאכול ארוחה זוגית במקדונלד'ס אך הכל משתבש שקמילה מזמינה כמו לואיסנה, ולואיסנה בתגובה אומרת שהיא הולכת לאכול במקדונלד'ס ישראל.
הפרסומת השנייה מבוססת על הגרלת המכוניות (הצבעים: אדום ירוק וצהוב) של מקדונלד'ס.
פרסומות אלו שודרו בשנת 2004.
בשנת 2004–2005 לואיסנה לופילטו ופליפה קולומבו הצטלמו למספר פרסומות של מותג השמפו "כיף" אשר שודרו בישראל.
ארווין הופנאגל הוא פילוסוף ופדגוג גרמני, שנודע בתרומותיו לחקר ההרמנויטיקה, הגותו של קאנט והפדגוגיה הפילוסופית.
הושפע מרעיונותיו של ההוגה הנאו-קאנטיאני ריכרד הניגסוולד.
הוא פרופסור אמריטוס למדעי פדגוגיה באוניברסיטת "יוהנס גוטנברג" במיינץ.
ארווין הופנאגל למד בעזרת מלגה בשנים 1967-1961 פילוסופיה, פדגוגיה ושפות רומאניות באוניברסיטאות זארבריקן ובון.
אחרי שבשנת 1967 סיים תואר שני MA לימד בשנים 1972-1968 בגימנסיה ביישוב בצדורף (זיג).
בשנת 1971 עשה עבודת דוקטורט בהדרכת גרד וולאנד וולפגנג רצל.
בשנים 1982-1972 עבד כמדריך חוקר במכון למדעי החינוך באוניברסיטת בון.
החל משנת 1978 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטת בון.
לימד בהמשך באוניברסיטאות מיינץ ואאכן (1983-1980) והחל משנת 1984 התמנה לפרופסור למדעי החינוך באוניברסיטת "יוהנס גוטנברג" במיינץ.
היה פרופסור אורח אוניברסיטת זאגרב, בקורסים בזאדאר ובדוברובניק.
בפרישתו בשנת 2005 היה לפרופסור אמריטוס במיינץ.
Augustin 2000) (תורגם גם לקרואטית, לרומנית ולקוריאנית)
1982 (תאוריות פדגוגיות במאה ה-20)
ארווין (סטאנקו) זלצברגר (בבוסנית: Ervin-Stanko Salcberger; 31 במאי 1912, פאלה, בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 באוגוסט 1995, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל-מאיור בצבא העממי היוגוסלבי.
זלצברגר נולד בפאלה ואת השכלתו רכש בסרייבו.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הצטרף ארווין זלצברגר לכוחות הפרטיזנים של טיטו וזכה לכינוי "סטאנקו".
הוא פיקד על יחידת פרטיזנים בבוסניה ובהמשך, מונה לראש מטה אוגדת הפרטיזנים ה-17. שני אחיו אלכסנדר ואלפרד ואחותו בבה הצטרפו אף הם לכוחות הפרטיזנים ומצאו את מותם.
לאחר המלחמה המשיך ארווין זלצברג לשרת בצבא יוגוסלביה.
הוא סיים את האקדמיה הצבאית היוגוסלבית בבלגרד ומונה למפקד בית הספר לארטילריה של הצבא.
בהמשך פיקד על מערך הארטילריה בצבא יוגוסלביה והיה ראש המטה של אחת מאוגדות הצבא.
הוא השתחרר מהצבא בדרגת גנרל-מאיור.
ארווין זלצברגר הלך לעולמו ב-1995 בבלגרד ונקבר בשדרה המרכזית של בית העלמין היהודי שבעיר.
רעייתו של ארווין זלצברגר לאה (לייקה) זלצברגר לבית אָבִינוּן (1913–2006) הייתה אף היא פרטיזנית ולחמה באוגדת הפרטיזנית ה-7 של באניה.
גנרל-אוברסט ארווין ינקה היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה, על קורפוסים, ועל ארמייה במלחמת העולם השנייה.
ינקה נולד ב-22 באפריל 1890 בפררן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ההנוברי ה-10. במלחמת העולם הראשונה לחם עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-19, וב-27 בינואר 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
בהמשך שימש כקצין מטה בדיוויזיה, ובסוף המלחמה שירת בדיוויזיית המילואים ה-26. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נשאר ינקה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1934 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-31, ובשנת 1937 השתתף כחלק מכוח מיוחד שהיה נוכח בהפצצת גרניקה על ידי לגיון קונדור הגרמני.
בשנת 1938 מונה ינקה לאפסנאי הראשי של הארמייה השמינית, והשתתף עימה בסיפוח אוסטריה וחבל הסודטים, ובנובמבר 1938 מונה לראש מטה מפקדת הפיקוח על הביצורים.
עם פרוץ המלחמה היה ינקה מפקד אגף האפסנאות של הארמייה השמינית, והשתתף עימה במערכה בפולין.
באוקטובר 1939 מונה ינקה למפקד אגף האפסנאות של חזית המזרח, ובנובמבר הועלה לדרגת גנרל מיור.
במאי 1940 מונה ינקה למפקד אגף האפסנאות של הארמייה התשיעית, ובקיץ 1940 מונה למפקד אגף האפסנאות של אזור פריז.
לאחר מכן מונה למפקד אגף האפסנאות של חזית המערב, וב-1 בנובמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 בפברואר 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-389, ולחם עימה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוסים ה-8 וה-11 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית.
על תפקודו בקרבות קיבל ינקה ב-9 באוקטובר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בנובמבר 1942 מונה ינקה למפקד הקורפוס ה-4, שהיה חלק מהארמייה השישית, במקום ויקטור פון שבדלר שפרש בעקבות פציעה, ולחם עמו בקרב סטלינגרד, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל ההנדסה.
ב-2 בינואר 1943 קיבל ינקה את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-17 בינואר 1943 נפצע ינקה והוטס אל מחוץ לכיס סטלינגרד, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס מקס פפר.
ב-1 באפריל 1943 מונה ינקה למפקד הקורפוס ה-82 בהחזית המערבית, וב-25 ביוני 1943 מונה למפקד הארמייה ה-17 בגשר קובאן, ובלם את המתקפות הסובייטיות, אולם לבסוף נאלץ באוקטובר לסגת לעבר חצי האי קרים.
ב-30 בינואר 1944 הועלה ינקה לדרגת גנרל-אוברסט, אך באפריל הודח מתפקידו עקב הנסיגה מחצי האי קרים, והועמד למשפט בבית דין צבאי בראשות היינץ גודריאן, שזיכה אותו בשקט.
לאחר מכן לא קיבל ינקה עוד תפקיד פיקודי עד סוף המלחמה.
ב-12 ביוני 1945 נפל ינקה בשבי הסובייטי, ובשנת 1947 נידון למוות, אולם גזר דינו הומר למאסר עולם.
ינקה שוחרר מהשבי רק באוקטובר 1955, לאחר ביקור קונראד אדנאואר במוסקבה.
לאחר שחרורו התגורר ינקה בקלן עד למותו ב-3 ביולי 1960.
ארוויד קרלסון (בשוודית: Per Arvid Emil Carlsson; 25 בינואר 1923 – 29 ביוני 2018) היה מדען שוודי שנודע בעיקר בזכות גילוי יכולת ההולכה העצבית של הדופמין, והשפעתה על מחלת פרקינסון.
זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, יחד עם פול גרינגרד ואריק קנדל, על עבודתם ומחקריהם בנושא הדופמין.
כמו כן זכה קרלסון בפרסים נוספים כגון פרס וולף, פרס יפן, פרס אנטוניו פלטרינלי (Antonio Feltrinelli Prize) ועוד רבים נוספים.
ארוויד קרלסון נולד באופסלה, שוודיה בשנת 1923. הוא גדל במשפחה משכילה מהמעמד הבינוני שעודדה השכלה אקדמית - אביו, גוטפריד קרלסון, כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת לונד שבשוודיה ואמו הייתה בעלת תואר מוסמך באומנות.
הוא גדל עם שני אחים ואחות, אשר למדו גם הם תחומים שונים באוניברסיטה.
קרלסון הצטיין בבית הספר בו למד, והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת לונד בשנת 1941. בשנת 1944, השנה השלישית ללימודיו והשנה הראשונה להתמחותו הקלינית, קרלסון השתתף בבדיקת מצבם של אסירים ששהו במחנות ריכוז נאציים.
האסירים שוחררו למען מטרה זו על ידי פולקה ברנדוט – בן למשפחת המלוכה השוודית, אשר הציל את חייהם בפעולה זו.
לימודיו של קרלסון נקטעו כאשר גויס לצבא השוודי במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1951, קיבל קרלסון תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת לונד ומונה בה לפרופסור, ובשנת 1959 מונה גם לפרופסור באוניברסיטת גטבורג שבשוודיה.
קרלסון נפטר בגטבורג ב-29 ביוני 2018, בגיל 95.
במהלך מחקריו, גילה ארוויד קרלסון כי הדופמין אינו רק - כפי שחשבו אז - חומר המוצא של הורמון הקרוי נורפירפרין (norepinephrine), אלא גם מוליך עצבי (נוירוטרנסמיטור) הקשור בפעילויות רבות המתבצעות במוח, בעיקר באזורים הקשורים בתנועה.
הוא פיתח שיטה למדידת כמות הדופמין הנמצא בתאי המוח, והשתמש בה כדי לבדוק את כמויות הדופמין המצויות במוחם של חולים במחלות שונות.
גילוי הגורמים לתסמיני מחלת פרקינסון והדרכים להקלתם
בניסוי שערך, נתן קרלסון לבעלי חיים את התרופה רסרפין (Reserpine, מעין תרכובת אורגנית המדכאת את פעילותו של הדופמין).
עד היום, האל-דופא היא הבסיס התרופתי השכיח ביותר לטיפול במחלת פרקינסון.
פריצת הדרך בטיפול במחלות הסכיזופרניה והדיכאון
רצף מחקרים נוספים שערך אשר עסקו בהפרת מאזן הדופמין במוח, עלה כי מחלת הסכיזופרניה נגרמת מעודף דופמין באזורים מסוימים במוח וכי ניתן לטפל במחלה ובתופעותיה על ידי תרופות מדכאות או נוגדות דופמין.
טיפול מסוג זה היה חדשני לחלוטין ופתח את הדרך לטיפולים נוספים במחלה.
כמו כן תרם קרלסון רבות לפיתוח תרופות ממשפחת ה-SSRI המקלות על תסמיני מחלות דיכאוניות.
קרלסון התנגד להפלרת מי שתייה, כיוון שטען שתרופות צריכות להינתן לבני אדם על פי צורכיהם האישיים ועל פי בחירתם, ולא לכלל הציבור ללא הבחנה.
הוא השתתף בדיון בשוודיה, בו העלה את הנושא ואת התנגדותו, מטעמים אתיים, לחוקיות ההפלרה.
ארווין ונדנברג (בהולנדית: Erwin Vandenbergh; נולד ב-26 בינואר 1959) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת החלוץ.
ונדנברג היה מהבולטים שבחלוצי בלגיה בשנות ה-80, וזכה בין היתר בנעל הזהב האירופית בעונת , ושש פעמים, מתוכן ארבע ברציפות, בתואר מלך השערים של ליגת העל הבלגית.
כחלוץ נבחרת בלגיה, כבש ונדנברג 20 שערים ב-48 הופעות.
בין היתר נכלל בסגל הבלגי בשני טורנירי מונדיאל ובשני טורנירי אליפות אירופה.
ונדנברג, יליד העיר ראמסל, החל את דרכו בקבוצת הנוער של ראמסל מהליגות הנמוכות בבלגיה, ומשם עלה לקבוצה הראשונה של המועדון כבר בגיל 16. למרות ששיחק בקבוצה חובבנית, עורר ונדנברג את עניינן של קבוצות בכירות יותר במדינה, ובעונת , בגיל 17 בלבד, הצטרף לקבוצת לירסה מהליגה הבכירה.
בקבוצתו החדשה החל ונדנברג להתאמן באופן סדיר לראשונה בקריירה.
לאחר עונת התאקלמות במועדון, בה רשם 14 הופעות ליגה וכבש פעמיים, היה ונדנברג לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו החל מעונת .
בעונה זו כבש ונדנברג 12 שערים ב-34 הופעות, והחל ברצף של תשע עונות בהן כבש מספר דו-ספרתי של שערי ליגה.
במהלך העונות הבאות, ואף על פי שקבוצתו לא הצליחה להתברג בצמרת הטבלה, היה ונדנברג לבכיר החלוצים בליגה.
בעונת כבש החלוץ מעל לשער למשחק, וסיים את העונה עם 39 שערים ב-34 הופעות בלבד.
בעונה זו זכה לראשונה בתואר מלך השערים של הליגה הבלגית, ובנוסף היה לבכיר הכובשים באירופה כשזכה בנעל הזהב האירופית.
ונדנברג הוסיף לשחק בלירסה במשך שתי עונות נוספות, שגם בהן זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
לקראת עונת עבר ונדנברג לאנדרלכט.
העברתו של ונדנברג הוערכה בסכום של כמיליון וחצי אירו, במה שהיה אז לסכום שיא בבלגיה.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה כבש ונדנברג עשרים שערי ליגה וזכה בפעם הרביעית ברציפות בתואר מלך שערי הליגה.
במהלך אותה עונה הגיע לקבוצה המאמן פול ון הימסט, והוביל אותה לזכייה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במשחק גמר כפול מול בנפיקה ליסבון.
ונדנברג פתח בהרכב קבוצתו בצמד משחקי הגמר.
עונה אחר כך הגיעה הקבוצה בשנית לגמר גביע אופ"א, אך הפסידה את התואר לטוטנהאם הוטספור בדו-קרב פנדלים.
בעונת זכה ונדנברג לראשונה בקריירה בתואר האליפות בבלגיה, לאחר שכבש בפעם השלישית ברציפות עשרים שערי ליגה בדיוק לזכות קבוצתו.
במהלך עונת הוחלף ון הימסט במאמן ההולנדי ארי האן.
ונדנברג התקשה להתרגל לסגנון המשחק ההגנתי יותר של המאמן החדש, ולמרות שזכה פעם נוספת באליפות ובתואר מלך שערי הליגה החמישי בקריירה עם 27 שערים ב-31 הופעות באותה עונה, החליט ונדנברג לעזוב את הקבוצה בסיום העונה.
לקראת עונת הצטרף ונדנברג לקבוצה היחידה בה שיחק מחוץ לבלגיה, ליל הצרפתית, שם חבר למאמן בן ארצו, ג'ורג' היילנס, ולחברו לנבחרת פיליפ דסמט.
ונדנברג התקשה להתבלט בקבוצה ממרכז-תחתית הטבלה של הליגה הצרפתית, ובעונתו הראשונה כבש שמונה שערים בלבד, כמות נמוכה משמעותית מהממוצעים אותם הציב בבלגיה.
בעונת , עונתו השלישית בקבוצה, כבש ונדנברג 14 שערי ליגה, כמות השיא שלו בליגה הצרפתית, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השמיני, מיקום שיא עבורה בתקופתו של ונדנברג.
הוא הוסיף לשחק בקבוצה עונה אחת נוספת, ובסך הכול ארבע עונות, בהן כבש 38 שערי ליגה בלבד ב-114 הופעות.
ונדנברג חזר לליגה הבלגית לקראת עונת , כשחתם בקבוצת גנט, אותה אימן אז חברו לשעבר לאנדרלכט ולנבחרת, רנה ונדרייקן.
שיתוף הפעולה והיחסים בין השניים היטיבו עם הקבוצה, שסיימה את העונה במקום השלישי, וכן עם השחקן, שכבש 23 שערי ליגה ב-34 משחקים, וזכה בפעם השישית בקריירה בתואר מלך שערי הליגה הבלגית.
אומנם, לאחר עונה זו החלה ירידה בכושרו של ונדנברג בן ה-33. ממוצעי הכיבוש שלו פחתו משמעותית, וסיום דרכו של ונדרייקן בקבוצה ב-1993, אף הובילו אותו פעמים רבות לשבת על ספסל הקבוצה.
לקראת עונת חזר ונדנברג לשתף פעולה עם ונדרייקן, שהחתים אותו בקבוצת מולנבק בה התמנה למאמן.
לאחר עונה אחת בלבד במדי הקבוצה, פרש ונדנברג ממשחק פעיל בגיל 36.
ב-1995, זמן קצר לאחר פרישתו, היה ונדנברג למאמן קבוצת וסטרלו מליגת המשנה.
הוא נותר במועדון בתפקיד מקצועי במחלקת הנוער במשך כעשר שנים, בהן אף העלה את בנו קווין ממחלקת הנוער של המועדון לקבוצה הבוגרת.
יכולתו של ונדנברג במדי לירסה במהלך עונת , בה זכה בנעל הזהב האירופית, הובילו אותו כבר בגיל 20 לסגל נבחרת בלגיה של המאמן גי תיס.
הופעת הבכורה של ונדנברג התקיימה ב-19 בדצמבר 1979 בהאמפדן פארק בגלאזגו, במסגרת משחקה האחרון של בלגיה במוקדמות יורו 1980. ונדנברג כבש את השער הראשון במשחק, שהסתיים בניצחונה של בלגיה 1–3 על .
ונדנברג זומן על ידי תיס לטורניר יורו 1980 באיטליה, ופתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של הנבחרת בשלב הבתים, בהם סיימה בשוויון 1-1 עם וגברה 1–2 על .
ונדנברג נכנס כמחליף במשחק האחרון של נבחרתו בשלב זה, בו סיימה בשוויון 0-0 עם המארחת, שהבטיח את מקומה של בלגיה בגמר הטורניר.
ונדנברג לא שותף במשחק הגמר מול , שהסתיים בהפסדה של בלגיה בתוצאה 1–2.
ונדנברג היה חלק משמעותי מהצלחת הנבחרת לסיים בראש הבית במהלך מוקדמות מונדיאל 1982, כשכבש חמישה שערים בשבעה משחקים בהם שותף, כולל שער בניצחון הביתי 0–2 על .
בלגיה העפילה לטורניר הגמר בספרד, והמאמן תיס זימן את ונדנברג כחלוץ מוביל לסגל הנבחרת.
בלגיה פתחה את הטורניר מול אלופת העולם המכהנת , וגברה עליה 0–1 משער של ונדנברג בדקה ה-62, לאחר שעצר כדור ברחבה וכבש.
ונדנברג פתח בהרכב נבחרתו גם בשני משחקיה הנותרים בשלב הבתים, בהם גברה 0–1 על וסיימה בשוויון 1-1 עם בדרך למקום הראשון בבית.
ונדנברג פתח בהרכב גם בשני משחקיה של בלגיה בשלב הבתים השני, בהם נחלה הפסדים ל ול וסיימה את דרכה בטורניר.
במהלך מוקדמות יורו 1984 כבש ונדנברג ארבעה שערים בשישה משחקים וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר.
הוא זומן על ידי תיס לסגל הנבחרת, ושוב היה בהרכב נבחרתו בכל משחקיה בשלב הבתים, ואף כבש את שערה הראשון של נבחרתו בטורניר, בניצחון 0–2 על .
בשני משחקיה הנותרים בבית נוצחה בלגיה על ידי צרפת ו וסיימה את דרכה כבר בסיום השלב הראשון.
ונדנברג זומן על ידי תיס לטורניר הבין-לאומי האחרון שלו, מונדיאל 1986 במקסיקו.
ונדנברג פתח בהרכב וכבש את שערה היחיד של נבחרתו במשחק הפתיחה של הטורניר, בו נוצחה בלגיה 1–2 על ידי המארחת.
בכך השלים ונדנברג טורניר משמעותי שלישי ברציפות בו הוא כובש, לאחר טורנירי המונדיאל והיורו שקדמו לטורניר זה.
אף על פי כן, מאז הוחלף באותו משחק בדקה ה-66, לא זכה ונדנברג לדקות משחק נוספות בטורניר, בו סיימה בלגיה במקום הרביעי.
בשנים שלאחר הטורניר, בעקבות הירידה ביכולתו של ונדנברג במדי ליל, הוא איבד את מקומו בסגל הנבחרת וזכה להופעות ספורות בלבד.
הוא לא זומן על ידי תיס למונדיאל 1990, ורק הופעות טובות במדי גנט בעונה שלאחר הטורניר, החזירו אותו למספר הופעות בסגל הנבחרת.
את שערו האחרון במדי בלגיה כבש ונדנברג ב-27 בפברואר 1991, בניצחון הביתי 0–3 על במסגרת מוקדמות יורו 1992, מהם לא הצליחה בלגיה להעפיל.
באותה שנה סיים ונדנברג את הקריירה הבין-לאומית, עם 48 הופעות בהן כבש עשרים שערים.
ארווין מארק ג 'ייקובס הוא מדען יהודי אמריקאי, מהנדס חשמל, מייסד ויו"ר לשעבר של חברת קוואלקום.
ג'ייקובס הוא נדבן ויושב-ראש חבר הנאמנים של מכון סאלק לשעבר.
בשל הפיתוחים שלו בתחום ה-CDMA, קיבל ג'ייקובס ב-1994 את המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות.
באותה השנה הוענק לו פרס יזם השנה מטעם אוניברסיטת קורנל.
ב-1995 זכה במדליית ה-IEEE אלכסנדר גרהם בל למצטיינים בתחום הטלקומוניקציה, כולל מנהיגות, תאוריה, תרגול ופיתוח מוצר.
בשנת 2009 היה לעמית באגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS).
הוא היה חתן פרס מרקוני ועמית מרקוני ב-2011. ג'ייקובס זכה בפרס בוואר על מנהיגות עסקית ב-2001.
ארווין הובר (נולד ב-26 ביולי 1946) הוא פוליטיקאי גרמני.
כיהן כנשיא המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU) בין השנים 2007 עד 2009.
ארווין הובר נולד ברייסבאך, במחוז דינגולפינג-לנדאו שבבוואריה.
הוא למד בבית הספר היסודי ברייסבאך והמקצוע הראשון שלו היה ניהול כספים בשנת 1963. לאחר שעבר כמה משרות הוא החל לעבוד במשרד האוצר של מדינת בוואריה בשנת 1970. בתקופת חייו זו הוא למד כלכלה באוניברסיטת מינכן.
בין השנים 1967 ל-1983 היה הובר יושב ראש התאחדות הצעירים.
מאז שנת 1988 היה הובר חבר במועצת CSU, ובין השנים 1993 עד 2008 הוא היה יו"ר CSU בבוואריה הנמוכה.
נשיאות מפלגת האיחוד החברתי-נוצרי של בוואריה
לצד שר הפנים גונתר בקשטיין, הובר היה היורש המבטיח ביותר של אדמונד שטויבר, ראש ממשלת בוואריה, אם שטויבר היה עובר לממשלה הפדרלית של גרמניה לאחר הבחירות הכלליות ב-2002, אולם שטויבר נרתע מן המהלך.
לאחר ההודעה על התפטרותו של שטויבר ב-2007, היה הובר בין המועמדים לנשיאות המפלגה, לצד שני מועמדים נוספים, והוא נחשב למועמד המוביל.
ב-29 בספטמבר 2007 נבחר הובר לתפקיד נשיא המפלגה ברוב של 58.19% מקולות הבוחרים.
בשל ההפסד של מפלגתו בשנת 2008 בבחירות בבוואריה, הודיע הובר על התפטרותו מנשיאות המפלגה ב-25 באוקטובר 2008.
באוקטובר 1994 מונה הובר לשר בממשלת בוואריה שבראשותו של אדמונד שטויבר.
מנובמבר 1995 עד אוקטובר 1998 הוא היה שר האוצר של בוואריה.
בדצמבר 2005 עבר הובר למחלקה לכלכלה ותחבורה בבוואריה.
בחודש פברואר 2008 הואשם הובר בהסתרת מידע אודות מצבה הכלכלה של BayernLB.
בעקבות הפרשה דרשה האופוזיציה את התפטרותו לקראת הבחירות במדינה.
עם הכישלון של טרנספיד וההכרזה על נתוני הרבעון הראשון שלה בשנת 2008 (שכללו הפסד של 2 מיליארד אירו) התחזקה הדרישה שיתפטר.
לאחר שנודע שבעקבות המשבר הכלכלי העולמי תקבל BayernLB סיוע פדרלי בסכום של 5.4 מיליארד אירו הודיע הובר על התפטרות מתפקיד שר האוצר של בוואריה.
באוקטובר 2017 החליט הובר להסיר את מועמדותו לפרלמנט של בוואריה בבחירות שיתקיימו בשנת 2018.
ארווין יונגר (28 במאי 1931 – 23 בספטמבר 2019) היה מלחין רומני-ישראלי ופרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
ארווין יונגר נולד בטימישוארה, שברומניה, ב-28 במאי 1931. בשנת 1948 סיים תיכון לאמנויות בעיר קלוז'.
בשנים 1946–1951 למד בקונסרבטוריון קלוז'.
מוריו היו: זיגסמונד טודוטה (הלחנה), גיאורגה הלמוש (פסנתר), מקס איזיקוביץ' (קונטרפונקט), פרנץ מאיור (תאוריה וסולפג'),
וילהלם דאמיאן (תזמור), גאבור יודאל (הרמוניה), אנטונין צ'ולאן (ניצוח), אישטוואן לאקאטוש (תולדות המוזיקה), יוליה סזאגו ויאנוש יאגאמאש (פולקלור).
החל ללמוד ניצוח ופסנתר במכון ההונגרי לאמנויות באקדמיה בקלוז'.
שם נתמנה לעוזר מחקר בקתדרה לתולדות המוזיקה (1950–1955), עוזר מחקר בקתדרה להלחנה (1955–1957) ואחר כך למרצה בקתדרה להרמוניה ולקונטרפונקט (1957–1969).
עסק במחקר מוזיקולוגי מדעי בסניף קלוז' של המכון לתולדות האמנויות של האקדמיה הרומנית (1955–1957).
בשנת 1969 השתתף בקורסים בבית-הספר הלאומי למוזיקה חדישה בדרמשטט.
שם למד ממלחינים כמו ג'רג' ליגטי, לוקס פוס, קרלהיינץ שטוקהאוזן ואחרים.
בשנת 1975 סיים לימודי דוקטורט במוזיקה בקלוז'.
בדצמבר 1976 עלה לישראל התיישב בחיפה ומונה למרצה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב.
לימד גם בסמינר גורדון בחיפה.
עלה לדרגת פרופסור בשנת 1980.
לימד במשך שנים רבות קורסים בהרמוניה ובקונטרפונקט לסטודנטים.
לימד גם קורס על בלה בארטוק (1996).
פרסם מאמרים בכתבי-עת ברומניה, בהונגריה ובישראל.
יצירותיו פורסמו ברומניה, בעיקר בהוצאות שונות בקלוז' או בבוקרשט ובישראל, בעיקר בהוצאת "אור-תו".
המוזיקה שלו עשירה בכרומטיות, מגוונת מבחינה נושאית ואקספרסיבית.
כתב ברוב הז'אנרים: מוזיקה לתיאטרון, אופרות, מוזיקה למקהלה, 3 סימפוניות, קונצ'רטי, יצירות נוספות לתזמורת, מוזיקה קמרית, מוזיקה לפסנתר ולעוגב, שירים לקול ולפסנתר.
אופרה "העלמה יוליה" לפי יוהאן אוגוסט סטרינדברג = (DOMNIŞOARA IULIA (1959
מוזיקה למחזה "מלחמה ושלום" לפי לב טולסטוי = (RĂZBOI ŞI PACE (1961
מוזיקה למחזה "מזימה ואהבה" לפי פרידריך שילר = (INTRIGĂ ŞI IUBIRE (1962
מוזיקה למחזה "ביקור הגברת הזקנה" לפי פרידריך דירנמאט = (VIZITA BĂTRÂNEI DOAMNE (1962
מוזיקה למחזה "רואי בלה" לפי ויקטור הוגו
מוזיקה למחזה "רומאו ויוליה" לפי ויליאם שייקספיר
6 אינבנציות בשני קולות לפסנתר
ביציניה יודאיקה : קטעי קונטרפונקט בשני קולות לפסנתר
פרלוד, כוראל וריצ'רקר על שם באך
אפופיאה הרואית = (EPOPEEA EROICĂ (1951
סימפוניה ראשונה = (SIMFONIA I (1953
סימפוניה שנייה = (SIMFONIA II-A (1954
דיברטימנטו מס' 1 לתזמורת כלי קשת ולטימפני = (DIVERTISMENTUL NR.
סימפוניה שלישית = (SIMFONIA III-A (1960
דיברטימנטו מס' 2 לתזמורת כלי קשת ולטימפני = (1968) DIVERTISMENTUL NR.
פואמה-סונטה לכינור (או צ'לו) (1956)
שלושה פרקי מקהלה למקהלה מעורבת = TREI CORURI (1956), coruri mixte
Disciplina harfei לקול בס ולפסנתר / טקסט מאת נינה קאסיאן
מחזור רינת דוד / טקסט מאת דוד שנאפ
ארווין באואר (בהונגרית :Bauer Ervin, לבוצ'ה, 19 באוקטובר 1890 – לנינגרד, 11 בינואר 1938) היה רופא וביולוג תאורטי יהודי-הונגרי.
אחיו היה המשורר ובמאי הקולנוע בלה באלאז', ואחותו הייתה הילדה באואר.
באואר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון באואר ואֶאוּגֵנִיָה (ג'ני) לוי.
הוא למד בעיר סגד, בבודפשט ואחר כך בגטינגן.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1914 ועבד בקליניקת ואגנר יורגג בווינה משנת 1916. בשנת 1918, חזר להונגריה וב 1919, הצטרף ל-KMP (המפלגה הקומוניסטית ההונגרית שהייתה המפלגה הקומוניסטית הלניניסטית הראשונה בהונגריה).
בעת הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית קיבל על עצמו תפקיד פוליטי.
הוא היגר לאחר נפילת הרפובליקה; תחילה עבר לווינה, אחר כך לגטינגן ולבסוף לפראג, שם עבד כעוזר באוניברסיטה.
בשנת 1924 עבד תקופה קצרה במכון לחקר הסרטן בברלין.
הוא היגר לברית המועצות בשנת 1925 ומשנת 1933 התגורר בלנינגרד.
בשנת 1935 פרסם את ספרו ביולוגיה תאורטית, בו תיאר את התכונות התרמודינמיות של מערכות החי.
מאמריו השפיעו רבות על התפתחות המדע הסובייטי.
באואר ואשתו השנייה נעצרו על ידי ה-נ.ק.ו.ד.
במסגרת הטיהורים הגדולים ב־4 באוגוסט 1937 ונורו למוות ב-11 בינואר 1938.
אשתו הראשונה, המשוררת מרגיט קאפקה, נפטרה בשנת 1918 יחד עם בנה הבכור בן ה-12 מנישואיה הקודמים בשפעת הספרדית.
אשתו השנייה שטפניה סילארד הייתה בתם של בלה אישטוואן סילארד וארנסטין ברגר, והייתה מתמטיקאית.
הוא נשא אותה לאישה ב־25 במאי 1919 בבודפשט.
שני בניו מנישואיו השניים הם מיכאיל באואר (1924–) וקרל באואר (1934–).
ארווה לה טלייה הוא סופר ובלשן צרפתי.
חבר בקבוצת הספרות הבינלאומית אוליפו, והיושב ראש הרביעי שלה.
זוכה פרס גונקור לשנת 2020 עבור ספרו "אנומליה".
הוא החל את דרכו כעיתונאי מדעי, והצטרף לאוליפו בשנת 1992.
בשנת 1998 הוא זכה לתשומת לב משמעותית עם פרסום ספרו Les amnésiques n'ont rien vécu d'inoubliable בצרפת, אוסף של אלף משפטים קצרים מאוד המתחילים ב"אני חושב ש".
הרומן המורכב שלו Le voleur de nostalgie נכתב כמחווה לסופר האיטלקי איטלו קלווינו.
בשנת 2002 החל לפרסם ב"לה מונד" על בסיס יומי כרוניקה סאטירית קצרה בשם "נייר זכוכית".
הוא ייסד, יחד עם פרדריק פאז'ס ואחרים, את "אגודת החברים של ז'אן-בטיסט בוטול" כדי לקדם את הפילוסוף הפיקטיבי הזה ואת בית הספר שלו ל"בוטוליזם".
בשנת 2006 פרסם מסה בשם "האסתטיקה של אוליפו", המציגה נקודת מבט אישית מאוד על ספרות תחת אילוצים, מזווית לשונית.
ספרו "אנומליה" זיכה אותו בפרס גונקור לשנת 2020 ותורגם ל-45 שפות.
לה טליה הוא החבר הראשון באוליפו שזכה בפרס זה.
קפלת הסיקסטין, תורגם על ידי איאן מונק, הוצאת ארכיון דלקי, 2011
אלף פנינים (לאלף אגורות), תורגם על ידי איאן מונק, הוצאת ארכיון דלקי, 2011
מספיק על אהבה, תורגם על ידי אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת, 2011
התערבותו של אדם טוב, בתרגומה של אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת
Electrico W, תורגם על ידי אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת
כל המשפחות המאושרות, תורגמה על ידי אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת
"אגדות נוזלים", תורגם על ידי קול סוונסן, מהדורות הריבוע השחור.
אנומליה, תרגמה רמה איילון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022.
קומפליום אוליפו, הוצאת אטלס, 1998
מסעות חורף, הוצאת אטלס, 2000.
ברטראן ז'רום ופרנסואז טרסאר, גלימאר 2007
קריאות מאת רומן גארי, עורך.
צ'יין, עם פיליפ די פולקו, Textuel Éditions
La Magie nakafé, "קהל צעיר", עם עמנואל ברויאר, 2002
Le Roi-Caillou, "קהל צעיר", עם עמנואל ברויאר, 2003
לה לוסטר, עם עמנואל ברויאר, 2006
בטכניקולור, עם רמי שֶני, 2006
מאדאם קולבר, קומדיה, עם רמי שֶני, 2007
הקרב על גרגוביה, קומדיה, עם רמי שֶניי, 2008
אמנזיאקים לא חוו שום דבר בלתי נשכח, עם אטיין קוקרו ואיזבל קניא, שעובד בשנת 2011 על ידי פרדריק שרבף
La Chapelle Sextine, קומדיה, עיבוד ,,בימוי ומשחק במופע יחיד של ז'אן בזייה, 2015
אני ופרנסואה מיטראן, קומדיה, עם השחקן אוליבייה ברושה, עיבוד ובימוי של בנז'מן גיאר, 2016
ארוחת הערב שלי עם ווינסטון, קומדיה, בימוי ומשחק במופע יחיד של ז'יל כהן, 2019
עם המלחין פרנסואה ריבק, Le Regard de Lyncée, אופרת פופ-רוק, 2001
עם פרנסואה ריבק, Qui est fou, אופרת פופ-רוק, 2003
עם המלחין ברונו ז'ינר, פיון לוקח סיור ב-D9, אופרה קאמרית לפי הנובלה "התנועה הלבנה", 2012.
חוצה את פריז, 15 דקות, עם ז'אן-בטיסט דקאוול, 2008.
ארווין אלסטר היה צייר ומורה, מייסד שותף של חברת האמנים והמעצבים "Świt".
הוא צייר בצבעי שמן, בצבעי מים ובדיו, נושאים שונים.
הוא צייר סצנות ז'אנריות, עירום, דיוקנאות, טבע דומם ונופים.
לסזאן הייתה השפעה רבה על עיצוב גישתו האמנותית.
בשנים 1907–1912 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב בהשגחתם של וויצ'ך וייס, יוזף אוניז'יסקי, יוליאן פלאט ויוזף פאנקייביץ'.
הוא סיים את לימודי הציור, והוענקה לו מדליית כסף ושתי מדליות ארד, ומלגות לאיטליה וצרפת.
במשך שנה (1912 - 1913) שיפר את כישוריו בפריז באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר.
לאחר שחזר לקרקוב בשנת 1913, החל את הקריירה האמנותית שלו, והתחיל ללמוד במקביל.
מאז הוא שילב את שתי האהבות הללו זו עם זו, ויצר ולימד למעלה מ-60 שנה.
האמן בילה את תקופת מלחמת העולם הראשונה בביסטרה ליד ביילסקו, שם היה בהשגחתו האמנותית של יוליאן פלאט, שהתגורר בסמוך.
הוא לימד ציור ורישום בבית הספר הממלכתי לאמנות דקורטיבית (משנת 1922) ובבית הספר הממלכתי לבנייה.
הוא היה פעיל גם בסביבה האמנותית המקומית, ויצר בשנת 1921 את חברת האמנים והמעצבים "Świt", איתה הציג עד 1927.
תערוכות חבר האמנים והמעצבים סוויט התאפיינו ברמה אמנותית גבוהה וגייסו את אנשי אמנות צעירים.
בשנות העשרים השתתף גם בתערוכות של הפורמיסטים ו"אגודת שטוקה" בקרקוב.
משנת 1928 הוא היה קשור לפוזנן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ייסד את מבני האיגוד המקצועי של אמנים ומעצבים פולנים בפוזנן, הוא המשיך גם בעבודה פדגוגית באוניברסיטאות בפוזנן.
כפרופסור בבית הספר הגבוה לאמנויות וכראש המחלקה לרישום בפקולטה להנדסה אזרחית בבית הספר להנדסה.
בתקופת הריאליזם הסוציאליסטי התמקד האמן בעבודה דידקטית.
בשנת 1954 עבר לגדנסק, שם הפך למרצה במחלקה לציור, פיסול ורישום בפקולטה לארכיטקטורה של אוניברסיטת טכנולוגיה בגדנסק.
בשנת 1957 הוענק לו צלב האבירים של מסדר פולוניה רסטיטוטה.
הוא פרש רשמית כפרופסור חבר בשנת 1960, אך המשיך לעבוד באוניברסיטה ושמר שם סטודיו לציור.
לרגל יום הולדת 80 ו-65 שנה ליצירתיות אמנותית, בשנת 1967 הוענק לו פרס שר התרבות והאמנות.
הוא נפטר בגדנסק ב־16 באפריל 1977.
ארווין אלסטר צייר בשמן, בצבעי מים ובדיו, תוך שהוא מטפל בנושאים שונים.
למושגיו האסתטיים של סזאן הייתה השפעה רבה על עיצוב גישתו האמנותית.
עם השנים התפתחה האמנות שלו ושינתה את פניה, במיוחד בשנים הראשונות של עבודתו.
הצלחותיו האמנותיות הגדולות ביותר היו בשנות העשרים של המאה העשרים.
הוא חיפש את הרעיון היצירתי שלו, תוך שימוש בהישגים של דמות מתונה של קוביזם.
הוא נודע כיוצר קומפוזיציות שמן אקספרסיביות ודינמיות בעלות צורות גאומטריות פשוטות וצבעים רוויים.
על מפעל חיים הוענקה לו מדליית כסף בתערוכת האמנות של התערוכה הלאומית האוניברסלית בפוזנן בשנת 1929. באותה תקופה הציג ציורים עם כותרות כמו: נשים, עובדות מפעל, סוחר, עיר, בגן, דיוקן אם, חלון, עץ תפוח פורח.
הוא גם עשה את הקומפוזיציות: חתול בחלון, פלוריסט, בלוניסט, קרוסלה, קונצרט, טבע דומם וציורי אדריכלות רבים בטכניקת צבעי מים.
מסוף שנות העשרים, ציוריו של אלסטר התאפיינו בפלטה צבעים משופרת, המתאימה למגמת הקולוריזם שהתעוררה בפולין באותה תקופה.
במהלך שהותו בצרפת בשנת 1925, הוא עשה כמה עשרות נופי צבעי מים עם מוטיבים אדריכליים, והראה בהם מבנים פשוטים וגאומטריים מאוד.
נופים צרפתיים הפכו לנקודת המוצא לציורים הבאים, שהיו אנדרטאות של אדריכלות פולנית, נוף פרברי, תצפיות על ערים וסמטאותיהם.
מאוחר יותר, לאחר שהגיע לגדנסק, העיר העתיקה בגדנסק הפכה למוטיב שכיח של ציורים.
לאחר המלחמה הוא חזר גם לציור שמן ויצר קומפוזיציות חדשות.
למרות העובדה שבמשך שנים רבות הציג את עבודותיו בגלריות המפורסמות ביותר באותה תקופה בפולין ומחוצה לה, ועבודותיו נדונו על ידי מבקרים מעצבי דעה, תערוכת היחיד הראשונה של יצירתו התקיימה רק בשנת 2010 בגדנסק.
הוא נקבר בבית העלמין בסרברז'יסקו בגדנסק.
ארווין ואן דה לוי (בהולנדית: Erwin van de Looi; נולד ב-25 בפברואר 1972) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי.
ארווין ואן דה לוי נולד בהויסן שבהולנד ושיחק במחלקות הנוער של ויטסה ארנהם.
בשנת 1992 בהיותו בהשאלה הוא שיחק לראשונה במשחק בוגרים עבוד קבוצה דן בוס.
בהמשך הוא שולב בהרכב של ויטסה ארנהם ושיחק בה 133 משחקים לרבות 10 משחקים במסגרת בין-לאומית.
הוא הוזמן לנבחרת הולנד בכדורגל אך לא היה שותף באף משחק.
לקראת עונת 1997/98 הוא עבר לנאק ברדה.
בעקבות הפציעות הוא היה שותף למשחקים לא רבים ובמהלך נועת 1999/2000 עבר לקבוצת "שטוטגרט קיקרס" מבונדסליגה השנייה.
הוא לא הצליח לשחזר את הישגיו ובסוף עונה חזר לחרונינגן.
בשנת 2002, בעקבות פציעות ארווין ואן דה לוי החליט לפרוש מהמשחק בגיל 30.
בשנת 2008 ארווין ואן דה לוי נקלט בהרונינגן כמאמן נוער, קודם לעוזר מאמן בקבוצה בוגרת ובשנת 2013 מונה למאמן ראשי של הקבוצה הבוגרת.
בעונת 2014/15 המועדון זכה לראשונה בגביע ההולנדי ובעקבות כך היה שותף במשחקים של עונת 2015/2016 בליגה האירופית.
בינואר 2016 הוא עזב את הקבוצה ובמאי 2016 מונה למאמן של וילם II.
בשנת 2018 בלחץ אוהדי הקבוצה ארווין ואן דה לוי החליט לעזוב את הקבוצה ועוזרו רייניר רובמונד החליף אותו.
במאי 2018 הוא מונה למאמן של נבחרת הולנד בכדורגל עד גיל 21 והגיע איתה למקום הרביעי באליפות אירופה במרץ 2021.
ארווין ג'רטיאן (במקור גרינבאום, בהונגרית: Gyertyán Ervin; בודפשט, 22 בנובמבר 1925 – בודפשט, 14 ביוני 2011) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מבקר אמנות, אסתטיקה קולנועית, היסטוריון ספרות.
ארווין גרינבאום נולד כבנם של גאבור גרינבאום ושל רוז'ה שטרן-שפרונץ.
הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1943 בתקופת השואה.
בין 1949 לבין 1950 עבד למען העיתון "היום ההונגרי".
מ-1975 עד 1976 היה סגן העורך הראשי של הוצאת הספרים גונדולט.
בין 1976 לבין 1979 היה חוקר בכיר במכון ההונגרי ללימודי קולנוע.
מ-1977 עד 1981 היה סגן נשיא האגודה הבינלאומית למבקרי קולנוע ומ-1981 עד 1885 היה נשיא האגודה.
בין 1979 לבין 1984, הוא היה ראש מחלקת הקולנוע של הטלוויזיה ההונגרית.
בין השנים 1984–1986 היה ראש המחלקה המדעית במכון ללימודי קולנוע.
בין השנים 1953–1998 אשתו הייתה קטלין מזאי.
מסדר הצטיינות העבודה דרגת זהב (1985)
מדליית זיכרון פאל דמני (2010)
+עץ משפחת ארווין ג'רטיאן ארווין
גאבור גרינבאום סבתא רבתא מצד אבא:
רוזליה הוכשטיין סבתא מצד אבא:
בודפשט, 12 באוקטובר 1951) סבא רבא מצד אמא:
נתן שטרן סבתא רבתא מצד אמא:
מריה שנהאוזר סבתא מצד אמא:
אברהם פליישמן סבתא רבתא מצד אמא:
ארווין אצל (בהונגרית:Acél Ervin, 3 ביוני 1935 - 24 באוגוסט 2006) היה מנצח יהודי רומני והונגרי.
אצל ניהל את התזמורת הפילהרמונית של אוראדיה ברומניה ואת התזמורת הפילהרמונית של סגד בהונגריה.
הוא הצטיין גם בפעילות פדגוגית כמורה לניצוח, בין השאר באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
ארווין אצל נולד בשנת 1935 בעיר טימישוארה בחבל באנאט ברומניה כבנם של מור אצל, רופא שיניים, ומילינה לבית הרניק, טכנאית שיניים.
הוא למד בבית הספר התיכון למוזיקה בעיר הולדתו, שבו למד פסנתר אצל לילי האוואש, ואחר כך בשנים 1957-1953 באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) של בוקרשט אצל ויקטור יוסצ'אנו (תאוריה, סולפג') פאול קונסטנטינסקו (הרמוניה), סילביה קפצנה (פסנתר), אדריאנה סקלאריה וג'ורג'ה בריאזול (תולדות המוזיקה), קונסטנטין סילבסטרי (ניצוח תזמורתי) ויון ויקול (ניצוח מקהלות).
בהמשך למד בשנים 1958–1960 בקונברסטוריון של קלוז' אצל אנטונין צ'ולן ואנטון רונאי (ניצוח) ואיזולדה ארדיי (תולדות המוזיקה).
אצל התחיל את הקריירה ב-4 באוקטובר 1960 כמנצח של התזמורת הפילהרמונית בבוטושאן, שם פעל שלוש שנים ב 1963-1960. בהמשך בשנים 1965–1992 היה המנצח והמנהל האמנותי של הפילהרמונית של אוראדיה.
בשנים 1963-1960 לימד פסנתר בבוטושאן.
התמחה בהילוורסום בהולנד אצל ז'אן פורנה בשנים 1981–1983 כיהן כמנהל אמנותי של בית האופרה באיסטנבול.
בשנת 1989 בימי הקיץ יזם כיתות אמן לאמנות הניצוח באתר הקיט באילה פליקס ועם תלמידיו נמנו אנדראה רידרלי (איטליה), פול מרפי (אנגליה), גיום בולה ופרדריק רבמנג'ארה (צרפת), כריסטיאן ניאגו ופאול כריסטיאן סטאיקו (רומניה).
אחרי שנת 1992 עבד כמנצח של הפילהרמונית של סגד בהונגריה.
אצל ערך סיורי הופעות ביוגוסלביה, ברית המועצות, איטליה, גרמניה, אוסטריה ומאוחר יותר בקוריאה הדרומית, יפן וטיוואן., בפסטיבל ג'ורנלה מוזיקלה בוויצ'נצה.
ניצח אצל, בין השאר, על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, על הפילהרמונית של וושינגטון, התזמורת הסימפונית קולומבוס בארצות הברית, ועל פילהרמוניקה הונגריקה וכו'.
תחת שרביטו נינגו ושרו אמנים כמו מריו דל מונקו, איגור אויסטרך, קטיה ריצ'רלי, מוניק האס, מגדה טליאפרו, אגנס בלצה, רוברט סוטנס, רוזה פיין, ריזרד בקסט, דמיטרי אלכסייב, סבסטיאן בנדה, טקייהירו היראי וכו'.
אצל נמשך במיוחד על ידי הרפרטואר הבארוקי ועל ידי המוזיקה הקלאסית הווינאית, וניגן בין היתר יצירות של המלחינים האוסטרים שפעלו בעיר אוראדיה (נאג'וואראד) - מיכאל היידן וקרל דיטרס פון דיטרסדורף.
מאוחר יותר הוא התמחה במויזקה של בלה ברטוק וזולטאן קודאי
אחרי 1996 לימד אמנות הניצוח באוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה של ווינה יחד עם לאופולד האגר.
ב-1999 חזר אצל לנצח כמנהל אמנותי של הפילהרמונית של אוראדיה ולימד בימי הקיץ יחד עם אלנה קאזלה בכיתות אמן במסגרת ה-Wiener Musikseminar.
קזלה שימשה לו לעוזרת הוראה בשנים 1996–2006.
ארווין אצל נפטר בווינה בשנת 2006 אחרי מחלת ראות קשה.
הוא הובא לקבורה בכפר קסגסרדאהיי (Kőszegszerdahely) בהונגריה, שבו התגורר בשנותיו האחרונות.
ארווין אצל היה נשוי לאדריכלית ארז'בט אצל והיו להם בן אחד, אנדראש.
תומאזו אלבינוני, ז'אן-מארי לקלייר, וולפגנג אמדאוס מוצרט: קטעים לכינור ולתזמורת (ECE-02949)
יוהאן סבסטיאן באך: (ST-ECE 03251/03252)- 3 קונצ'רטי לשני צ'מבלי ותזמורת - 2 קונצ'רטי לשלושה צ'מבלי ותזמורת
מקס ברוך; פאבלו סרסטה; הנריק וייניאבסקי: קטעים לכינור ולתזמורת (ECE-02955)
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי: סרנדה לתזמורת מיתרים (ECE-02603)
גאורג פרידריך הנדל: קונצ'רטי גרוסי מס.
מיכאל היידן: 2 סימפוניות (ECE-01193)
גאורג פרידריך הנדל: (ECE-02826) - סימפוניה בסי במול מז'ור
וולפגנג אמדאוס מוצרט: (ECE-02891) - קונצ'רטי מס.2 ומס.
וולפגנג אמדאוס מוצרט: - קונצ'רטי מס.1 ומס.
עם התזמורת הפילהרמונית של אוראדיה
מיכאל היידן -OLYMPIA OCD 404 סימפוניות מס.26, 29, 42, 52 ופסטורלו בדו מז'ור אופוס 91
מיכאל היידן -OLYMPIA OCD 405 - קונצ'רטי לכינור ולתזמורת מס.33 ו-54 עם הכנרים גאורגה איליה, אקתרינה בוטאר, אלכסנדרו יוסיף טורזו
מיכאל היידן OLYMPIA OCD 406 - קונצ'רטי לכינור מס.
53 בסי במול מז'ור ומנס.
OLYMPIA OCD 420 - קרל נילסן - עדן פרטוש, ז'אק איבר - קונצ'רטי לחליל ולתזמורת - סולן:נאום בוכמן
עם התזמורת הסימפונית סגד :
OLYMPIA OCD 268 - דמיטרי קבלבסקי - סימפוניה מס.
1 בדו דיאז מז'ור אופוס 18, הסימפוניה מס.2 בדו מינור אופוס 19
ארווידאס אנוּשׁאוסקאס (בליטאית: Arvydas Anušauskas; נולד ב-29 בספטמבר 1963) הוא היסטוריון ופוליטיקאי ליטאי ממפלגת איחוד המולדת, חבר הסיימאס מאז 2008. בין בדצמבר 2020 לבין מרץ 2024 שימש כשר ההגנה הלאומית.
אנושאוסקאס נולד בווילנה ב-29 בספטמבר 1963. ב-1982 הוא נרשם לאוניברסיטת וילנה וסיים תואר שני בהיסטוריה ב-1989. ב-1983, תוך כדי לימודיו באוניברסיטה, הוא גויס לצבא האדום לשירות חובה של שנתיים.
ב-1990 הכריזה ליטא על עצמאותה, ואנושאוסקאס החל לשרת בכוחות המתנדבים של ליטא.
במקביל, המשיך את לימודיו באוניברסיטה.
ב-1995 הוא השלים דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת ויטאוטאס הגדול באותה שנה הוא קיבל דרגת לוטננט בכוחות המתנדבים.
במקביל היה עמית מחקר במכון הליטאי להיסטוריה.
בין 1996–1997 היה פרופסור חבר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת ויטאוטאס הגדול ובאוניברסיטה הפדגוגית של וילנה.
בין 1998–2007 היה ראש המרכז לחקר רצח עם והתנגדות של ליטא (GRLC).
בין 2002–2007 היה פרופסור אורח במכון ליחסים בין-לאומיים ומדע המדינה, אוניברסיטת וילנה, ופרופסור חבר בפקולטה להיסטוריה, אוניברסיטת וילנה בין השנים 2002–2008. במהלך הקריירה האקדמית שלו, אנושאוסקאס כתב למעלה מ-100 ספרים ומאמרים, וכן 14 תסריטים לסרטים דוקומנטריים.
המחקר שלו מתמקד בעיקר בשירותי הביטחון הליטאיים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ובתקופת השלטון הסובייטי בליטא.
בשנת 2007 ביוזמת ארווידאס אנושאוסקאס החלו משטרת ליטא והתובע הכללי של ליטא בחקירה נגד יצחק ארד
ב-2004 הצטרף אנושאוסקאס למפלגת איחוד המולדת, והוצב במקום נמוך ברשימת המפלגה לסיימאס.
הוא לא נבחר לסיימאס בבחירות שנערכו באותה שנה.
ב-2008 הוא נבחר לראשונה לסיימאס.
הוא מונה ליו"ר הוועדה לביטחון לאומי והגנה ושימש בתפקיד זה עד פיזור הסיימאס ב-2012. הוא נבחר לפרלמנט עוד שלוש פעמים נוספות.
ב-11 בדצמבר 2020 מונה לשר ההגנה הלאומית בממשלתה של אינגרידה שימוניטה.
ארווין גלשאי (במקור גרוס, בהונגרית: Galsay Ervin; בודפשט, 9 ביוני 1923 – בודפשט, 15 בדצמבר 1976) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בס), זוכה פרס האמן המצטיין (1974).
בשל כישרונו הוא היה מאוד מבוקש עוד מצעירותו.
הוא היה זמר אופרה שהופיע במספר עצום (33) של הצגות בכורה של אופרות מן המפורסמות שבהן.
ארווין גרוס נולד במשפחה יהודית כבנם של בנם של ינה גלשאי (גרוס) (1886–1965), סוחר ושל אירן באואר.
במהלך שנות התיכון שלו, לימד אותו לשיר המורה לשירה המפורסם גזה לאסלו.
בין 1942 לבין 1944, לא נקרא לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
כיהודי הוא גם לא יכול היה להופיע, אלא במופעי האופרה בפני קהל יהודי בלבד בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בראיון לעיתון אוי אלט - עיתון הקהילה היהודית של בודפשט סיפר כך:
"הופעתי הראשונה באומיקה – ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך הייתה ב-19 באוקטובר 1942, בתפקיד הרוזן צ'פרנו בריגולטו.
עדיין הייתי אז מתחיל בן 19. סיימתי בדיוק את לימודי הווקאלים אצל ד"ר גזה לאסלו.
פניתי לד"ר גזה ריבארי שסידר לי אודישן אצל וילמוש קומור וכך קיבלתי את התפקיד הראשון בחיי - כי באותה תקופה לא יכולתי אפילו לחשוב על הופעה במקום אחר בגלל יהדותי.
עד סוף חיי אחשוב על וילמוש קומור בהכרת תודה.
הוא קרא לי הצידה בזמן החזרה והזהיר אותי: תדאג להגייה ברורה של הטקסט, כי גם מי שיושב בשורה האחורית חייב להבין את השחקן.
אני גם חושב גם על דז'ה ארנסטר בהכרת תודה.
בשנת 1943 הוטל עלי תפקיד המלך באאידה.
את הכהן הגדול גילם דז'ה ארנסטר.
באחת החזרות הבחין ארנסטר שאני מסתכל על עצמי בייאוש.
שאל אותי "איפה לוחצת הנעל?" אמרתי לו שאני חושש מהביצוע, שכן הוא, ארנסטר, יעלה לבמה מיד אחרי ומי שישמע ממנו את אריה של הכהן הגדול לא יזכור את הזמר המתחיל ששר לפניו.
ארנסטר טפח לי על השכם ואמר: 'זה יסתדר איכשהו, אל תפחד'".
הופעתו הראשונה על הבמה בתיאטרון גולדמרק ב-1942, הייתה למעשה משהו קטן ב"ליצנים", ואחריו אכן ההופעה המשמעותית בריגולטו ובמאדאם באטרפליי.
בין 1942 ל-1944 הוא שר בסיפורי הופמן, לה טרוויאטה, נשות וינדזור העליזות, נישואי פיגארו, מלכת שבא ופאוסט.
אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1946 החתים אותה אלדאר טוט בבית האופרה של בודפשט ובמקביל הוא שר עם להקת "האופרה קומדיה" של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט עד 1948. בינתיים, המשיך את לימודיו אצל ינה רווס ואצל פרנץ סקייהידי (Ferenc Székelyhidy).
ב-1947, לפי הניסוח של התיאטרון, הוא שר את אחד התפקידים האהובים עליו, דוקטור ברטולו, בהופעה האופראית של "הספר מסביליה".
התפקיד הזה הפך אצלו מרכזי כל כך שהרבה שנים מאוחר יותר, ב-1959, כשחגג את הופעתו ה-1000 בבית האופרה, הוא חגג גם את ההופעתו ה-125 בתפקיד זה.
הוא התחתן עם הפסנתרנית היהודייה קלרה בנדיקט, שגם היא הופיעה במסגרת אומיקה.
הוא נודע בזכרונו ובכך שלמד תפקיד תוך שעות.
זה גרם לו להיות מסוגל ל"דרופ-אין" וירטואוזי.
בנוסף, הוא ניחן גם בווירטואוזיות שירה, לשיר נפלא את האריה הצבאית של ברטולו, או את הדואט הקשה של דון פסקואלה.
היה לו עוד "תפקיד": הוא היה הסטטיסטיקאי החי, המחשב של בית האופרה.
הוא שמר הכל ברשימותיו על חבריו האמנים ועל ההופעותיו.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (4א).
מספר ההצגות הכורה שלו הרשום במאגר התיאטרון: 33.הרשימה אינה כוללת את כל הופעותיו אלא רק אלא שהוצגו כהצגות בכורה:
ארווה ז'אן-מארי רוז'ר רנאר הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל צרפתי המשמש כמאמן נבחרת ערב הסעודית.
רנאר היה בעבר מאמן נבחרת זמביה, איתה זכה בגביע אפריקה לאומות 2012; הוא זכה בתחרות גם ב-2015 עם , והפך למאמן הראשון שזוכה בשני גביעי אפריקה עם נבחרות שונות.
רנאר נולד ב-30 בספטמבר 1968 באקס-לה-בן, אוברן-רון-אלפ.
הוא שיחק כמגן בקבוצות הצרפתיות קאן, סטאד דה ואלוריס ודראגיניאן בין השנים 1983 ו-1998. לאחר שפרש מכדורגל מקצועי הוא עבד כמנקה בבוקר והתאמן עם דראגיניאן בערב, ובסופו של דבר הקים חברת ניקיון משלו.
רנאר החל את קריירת האימון שלו בדראגיניאן ב-1999, ועזב ב-2001. הוא שימש כעוזר מאמן בשאנגחאי קוסקו הסינית תחת המאמן הראשי קלוד לה רוי מ-2002 עד 2003, ואימן את קיימברידג' יונייטד האנגלית ב-2004, לאחר שהצטרף לראשונה למועדון עם לה רוי ששימש כמאמן.
הוא הפך למאמן המועדון הווייטנאמי סונג דה נאם דין ב-2004, ועזב אותם לאחר מספר חודשים.
הוא אימן את שרבור מ-2005 עד 2007. לאחר מכן הוא הפך לעוזר של לה רוי בנבחרת גאנה.
במאי 2008 הוא מונה למאמן נבחרת זמביה.
בגביע אפריקה לאומות 2010 הוא הוביל את זמביה לשלב רבע הגמר של הטורניר לראשונה מזה 14 שנים.
רנאר עזב את תפקידו באפריל 2010 כשנותרו רק חודשיים לסיום החוזה שלו.
יומיים לאחר מכן הוא הסכים להיות מאמן נבחרת אנגולה, אך התפטר מתפקידו באוקטובר 2010.
ב-21 בינואר 2011 חתם רנאר כמאמן המועדון האלג'יראי אלז'ר.
ב-22 באוקטובר 2011 פורסם כי רנאר חזר לקדנציה שנייה כמאמן זמביה, בחוזה לשנה.
הוא הוביל את הנבחרת לזכייה הראשונה בגביע אפריקה לאומות ב-2012. הזכייה הוקדשה ל-18 השחקנים שנספו באפריל 1993, לאחר שהמטוס שהוביל את הנבחרת התרסק במרחק של קילומטרים ספורים בלבד מהאתר בו שוחק גמר 2012 בגבון.
לאחר שזמביה הודחה בשלב הבתים של גביע אפריקה 2013, רנאר לקח אחריות על ההדחה המוקדמת.
מאוחר יותר הוא מתח ביקורת על CAF על כך שלא אפשרה לזמביה, כאלופת גביע אפריקה מ-2012, את ההזדמנות להתחרות בגביע הקונפדרציות 2013.
רנאר שוחרר מחוזהו על ידי התאחדות הכדורגל של זמביה באוקטובר 2013, וחתם במועדון הצרפתי סושו.
ב-7 באוקטובר 2013 פורסם שרנאר מונה למאמן סושו מליגת העל הצרפתית.
המועדון ירד לליגת המשנה במאי 2014, ורנאר עזב את הקבוצה מאוחר יותר באותו החודש.
רנאר מונה למאמן נבחרת חוף השנהב ביולי 2014, ואימן אותה בגביע אפריקה לאומות 2015. חוף השנהב זכתה בטורניר, ורנאר הפך למאמן הראשון שזוכה בשני גביעי אפריקה עם מדינות שונות.
רנאר הפך למאמן המועדון הצרפתי ליל במאי 2015. ב-11 בנובמבר 2015, הוא פוטר לאחר שהשיג רק 13 נקודות ב-13 משחקי ליגה.
בפברואר 2016 קושר רנאר למשרת המאמן בנבחרת מרוקו, ומאוחר יותר באותו חודש הוא מונה לתפקיד.
בנובמבר 2017 הוא העלה את מרוקו למונדיאל 2018 ברוסיה, הראשון של הנבחרת מאז 1998. מאוחר יותר באותו חודש הוא חתם על חוזה חדש, עד 2022. ביולי 2019 נבחרת מרוקו הודחה בשמינית גמר גביע אפריקה 2019 על ידי , ורנאר לקח אחריות על ההדחה המפתיעה.
הוא התפטר מתפקידו כמה ימים לאחר מכן, ב-15 ביולי 2019.
מאוחר יותר ביולי 2019 הפך רנאר למאמן נבחרת ערב הסעודית, הצרפתי הראשון שעשה זאת.
ב-10 בספטמבר 2019 הוא אימן את משחקו הרשמי הראשון מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022 באסיה.
במרץ 2022 הוביל רנאר את ערב הסעודית להעפלה למונדיאל 2022, ובתוך כך הפך למאמן יליד-החוץ עם הכי הרבה ניצחונות (18) בתולדות המדינה.
במשחק הפתיחה במונדיאל הוא הוביל את ערב הסעודית לניצחון 2–1 על בראשות ליונל מסי, אחת הפייבוריטיות לזכייה בטורניר וזו שאכן זכתה בו, במה שכונה אחת ההפתעות הגדולות בתולדות גביע העולם בכדורגל.
ב-29 במרץ 2023 מונה רנאר למאמן נבחרת צרפת בכדורגל נשים.
אחרי אולימפיאדת פריז 2024 עזב את תפקידו.
ב-26 באוקטובר 2024 מונה פעם נוספת למאמן נבחרת ערב הסעודית.
אֶרְוִין גְוִידוֹ קוֹלְבֶּנְהַיֶר היה סופר, משורר ומחזאי אוסטרי.
מאוחר יותר, כשהתבסס בגרמניה, הוא השתייך לקבוצת סופרים שכללה אנשים כמו , , , ו, שכולם תמכו בנאציזם.
הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות חמש פעמים.
קולבנהייר היה פולקסדויטשה מהחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד בבית ספר בבודפשט לפני שהמשיך את לימודיו בקרלסבאד ובווינה.
קולבנהייר למד פילוסופיה, פסיכולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת וינה וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1905. הוא הפך לפרילנסר והגיע להתמחות ברומנים היסטוריים שהתאפיינו בקיבעון שלהם עם נושאים גרמניים.
ב-1908 פרסם את "אמור דאי" (Amor Dei), רומן על חייו והגותו של הפילוסוף היהודי-הולנדי ברוך שפינוזה, שפרסם את קולבנהייר.
קולבנהייר פרסם אנתולוגיה של שיריו תחת הכותרת Der Dornbusch brennt (כלומר הסנה הבוער) בשנת 1922. בין השנים 1917 ל-1925 הוא כתב את יצירותיו המפורסמות ביותר, טרילוגיית רומנים על פאראצלסוס.
בספרים אלה חקר קולבנהייר את התפיסות של תנועת הפולקיזם שרווחו באותה תקופה על ידי הצגת הגיבור שלו כארכיטיפ של הנאבק נגד ניוון גזעי וחוסר מוסריות.
בשנת 1929 הוא פרסם את "Heroische Leidenschaften" (כלומר תשוקות הרואיות), דרמה על האסטרונום האיטלקי ג'ורדנו ברונו.
לאחר שהתיישב בקרב , התגבשו עמדותיו הימניות של קולבנהייר והוא החל להקדים רעיונות רבים של הנאציזם, בעיקר בעבודה התאורטית שלו Die Bauhütte ("צריף הבנייה", 1925), שניבאה התרחקות מהמסורת היהודית-נוצרית כמקור של הישועה הגרמנית.
יצירה זו זוהתה כאחת ההשפעות העיקריות על הספר "המיתוס של המאה העשרים" של אלפרד רוזנברג.
במילותיו של קולבנהייר עצמו הנמען של ספרו "Bauhütte" הוא "המצפון הפילוסופי...
של הגזע הלבן" שאותו רצה לעורר.
מתנגד חריף לפוליטיקה השמאלנית, הוא הצטרף ל בפרישה מ ב-1931 בשל מה שהוא ראה כתמיכתה בפעילותם של היינריך מאן ואלפרד דבלין.
הוא המשיך לכתוב תחת הנאצים, כולל לשבח את אדולף היטלר בשיר ולהגן על שרפת ספרים בגרמניה הנאצית, כמו גם לכתוב רומנים מלחמתיים פרו-נאציים כמו Karlsbader Novellen 1786 (רומנים של קרלסבאד 1786; 1935) ו-Das Gottgelobte Herz ("הלב המבורך על ידי אלוהים" 1938).
Das Gottgelobte Herz הוא רומן על הנזירה הדומיניקנית .
ואכן, כוכבו דרך תחת הנאצים משום שהספרות שלו התאימה לתפיסת עולמם.
הוא היה אחד ממספר סופרים שנוספו ל לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 על חשבון אנשים כמו פרנץ ורפל, לודוויג פולדה ויעקב וסרמן, שאף אחד מהם לא היה שותף לתפיסת העולם (weltanschauung) הנאצית.
מחזהו Gregor und Heinrich (גרגוריוס והיינריך) משנת 1934, הנוגע להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור גרגוריוס השביעי, היה דוגמה לעמדתו הפרו-נאצית כשהקדיש אותה ל"רוח הגרמנית בתהליך החייאה".
כפרס על מעמדו הרם תחת הנאצים הוא היה אחד משישה סופרים שנכללו ב'רשימה א' או 'רשימת מחונני האל', הידועה בשם רשימת המבורכים, שקיבלו פטורים משירות צבאי בשל יוקרתם.
הוא גם זכה בפרס גתה ב-1937. ב-1940 פרסם את האנתולוגיה Vox humana והפך לחבר במפלגה הנאצית.
על קולבנהייר נאסר לכתוב במשך חמש שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
ב-1948 נדון קולבנהייר לעבודת-פרך ולהחרמת רכושו ונאסר פרסום ספריו, אך ב-1950 התקבל ערעורו.
מבסיסו בגרמניה המערבית המשיך קולבנהייר לפרסם רומנים שהיו במידה רבה באותה רוח לאומנית כמו יצירותיו הקודמות.
הוא גם הפך לתורם קבוע בכתב העת של הימין הקיצוני, .
ארווין בלומנפלד היה צלם יהודי אמריקאי ממוצא גרמני.
בלומנפלד נולד בברלין ב-26 בינואר 1897, להורים יהודים אתאיסטים.
בצעירותו עבד במסחר בבגדים וכתב שירה.
בשנת 1918 נסע לאמסטרדם, שם בא במגע עם פול סיטרואן וג'ורג' גרוס.
בשנת 1933 הוא ערך פוטומונטאז' המראה את היטלר כגולגולת עם צלב קרס על מצחו ודם מטפטף מתוך עיניו ופיו.
תמונה זו שימשה מאוחר יותר באת התעמולה של בעלות הברית בשנת 1943.