tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשבשנת 590 לקחו האווארים בשבי 12,000 חיילים ביזנטיים, סיקב הקיסר מאוריקיוס לשלם כופר תמורתם וכל השבויים הוצאו להורג.
האווארים לא הרפו גם בשנים הבאות - ב-592 וב-598 שוב פלשו לבלקן.
בשנים 593 ו-601 פיקד פריסקוס על שני מסעות צבאיים מוצלחים של הביזנטים נגד האווארים, הסלאבים והגפידים בחבל באנאט מצפון לדנובה.
שלושה מניצחונות הביזנטים התרחשו ביישוב עליבונאר - בעמק מורביצה, בבנאט הסרבי של ימינו
אחרי מותו של החאן באיאן הראשון הייתה הממלכה האווארית מפולגת בין מחנות שונים.
אחד האירועים המשמעותיים בתקופה היה רצח המנהיג הבולגרי אלבורי בחצר החאן האווארי, מעשה שעורר זעמם של הבולגרים.
הקיסר מאוריקיוס השאיר בגבול עם החאנות האוורית צבא גדול.
אולם הסתבר שהלוחמים שלו נותרו ללא אמצעי אספקה ואף לא שולמו להם משכורות מתאימות.
אז פרץ בתוכו מרד בהנהגת הגנרל פוקאס שהחליש שוב את כוחה של האימפריה באזור.
לבסוף פוקאס הדיח את הקיסר מאוריקיוס ועלה על כס הקיסרות במקומו.
המצב האסטרטגי אילץ את פוקאס לחזור לשלם לאווארים המס קבוע כד ביותר.
תחת הנהגתו של החאן באיאן הראשון, בסוף המאה ה-6 ובתחילת מאה ה-7, הגיעו האווארים לשיא עוצמתם.
אחרי שבשנת 600, נכנסו מספר פעמים, יחד עם הסלאבים והלומברדים לחצי האי איסטריה, בשנת 610 ניסו האווארים לפלוש גם לאיטליה.
בשנים 610–620 יחד עם כוחות סלאביים התקדמו האווארים עמוק לשטחי יוון - ערכו גיחות לאפירוס, תסליה, אכאיה ולאזורים אחרים ביבשה, אך גם אל איי הים האגאי.
ישנה השערה כי השם של המקום נאבארינו (פילוס) מקורו במילים היווניות "טון אווארינון" כלומר "של האווארים" שעוותו בפי הוונציאנים.
לפי השערה זו ייתכן כי באזור השתקעה בעבר קבוצת אנשים ממוצא אווארי.
בשנת 615–616 פלשו שוב האווארים, יחד עם בעלי ברית סלאבים, לתוך השטחים הביזנטיים בסרביה ומערב בולגריה הנוכחיות - לערים Naissus (היום ניש), Serdica (היום סופיה) ובדלמטיה לסלונה (היום סולין (על יד ספליט) ולאפידאורוס (כיום צ'רטאט, על יד דוברובניק.
הם גרשו חלק מהאוכלוסייה היוונית המקומית לכיוון האזור סירמיום.
אחרי הניצחונות המרשימים האלה של האווארים, חזרו הסלאבים לכרות ברית איתם נגד הביזנטים.
הקיסר הרקליוס הסכים להצעת החאן לבוא למשא ומתן איתו בהרקלאה בתרקיה אבל האווארים הכינו לו מלכודת וניסו לחטוף אותו.
הרקליוס הצליח להימלט בחזרה לקונסטנטינופול כשהאוורים בעקבותיו.
האווארים הגיעו אז לראשונה בשערי קונסטנטינופול אך נתקלו בחומות של תאודוסיוס השני, הסתפקו בפגיעה בכמה כנסיות ונסוגו.
בשנת 626 יחד עם בני ברית חדשים - הפרסים הסאסאנים - ויחד עם כוחות סלאביים ובולגרים, פלשו האווארים שוב לאימפריה הביזנטית וצרו על קונסטנטינופול.
האווארים הרסו את אמת המים של ואלנס וגרמו לנזקים לכמה פרברים בחלק האירופי של העיר.
קצין הטקסים של הארמון, בונוס, והפטריארך סרגיוס שנמצאו בעיר סירבו להיכנע.
בסוף יולי החאן האווארי הגיע בעצמו למקום, הפעיל מכונות מצור ובסירות סלאביות התחיל להעביר אלפי לוחמים פרסים אל הצד השני של הבוספורוס.
אולם אחרי הצלחה ראשונה של חציית המצרים, הצליח הצי הביזנטי להטביע סירות סלביות רבות עם החיילים הפרסים שבתוכן.
בנוסף, לידי הגנרל הפרסי שאהרווראז שנמצא באותה עת בסביבת קונסטנטינופול הגיע במקרה מכתב שבו פקד לו מלכו השאח חוסרוו בחשאי על אנשיו להוציאו להורג.
שאהרווראז עזב את הלחימה ונמלט למצרים, והאווארים נותרו ללא בן בריתם החשוב וגם ללא אספקה והפסיקו את המצור ב-10 באוגוסט 626.
בתולדות העם הטורקי העכשווי מציינים את התקפות האווארים על קונסטנטינופול כקרב הראשון שניהלו שבטים ממוצא טורקי על מנת לכבוש את העיר שתיקרא בעתיד איסטנבול, אם כי גם קודם לכן הייתה בשנת 559 המתקפה על העיר מצד בולגרים, קוטיגורים וסאלבים.
גאולת קונסטנטינופול מהמצור של האווארים, הפרסים והסלאבים יוחסה על ידי תושבי העיר להתערבות נפלאה של הבתולה הקדושה.
המנון דתי ביזנטי אקטיסטוס הוקדש לאירוע ההיסטורי.
במהלך המאה ה-7 ממלכת האווארים נחלשה עקב מלחמות שבטיות פנימיות בין מנהיגים שונים, בנים של באיאן ואחרים, כפי שמעידה גם הכרוניקה של פרדגאר סקולסטיקוס.
שלטונם על העמים הסלאבים התחיל גם הוא להיחלש.
בשנת 623 פרצו מרידות מוצלחות של הסלאבים נגד החאן, ביניהן המרד הקרוי "של הוונדים".
בין 623–665 מרדו סלאבים מערביים באזור צ'כיה וסלובקיה של היום באווארים, השיגו עצמאות והקימו, תחת שלטונו של סאמו, את המדינה הסלאבית הראשונה - הנסיכות של סמו.
בסביבות 630–635 הכוזרים והבולגרים בהנהגת החאן קובראט גרשו את האווארים מהשטחים שמצפון לים השחור.
קובראט נקם אז את רצח אביו אלבורי על ידי החאן האווארי.
את התקופה היותר יציבה בין השנים 630–680 מציינים כתקופת החאנט האווארי השני (הממלכה האווארית השנייה)
בסביבות 678 הבולגרים פלשו לבולגריה העכשווית מדרום לדנובה.
בתקופה המכונה לפעמים החאנות האווארית השלישית (685–795 בערך) שלטו האווארים בעיקר באגן הקרפאטים ובפאנוניה.
מתקופה זו התגלו ממצאים ארכאולוגיים חשובים כמו האוצר של 23 גביעי זהב מסניקולאול מארה (נאג'סנטמיקלוש) שמקורו נחשב לפרוטו בולגרי .
בשנת 788 ביצעו האווארים פשיטות שוד והרס לתוך האימפריה הפרנקית בבוואריה ובפריולי.
בפשיטותיהם לא חסו גם על הכנסיות.
בין השנים 791–796, עם הפסקות, ניהל קרל הגדול מלחמות נגדם, שקיבלו גם גושפנקא דתית בהיותן מכוונות נגד כופרים פגאנים.
לקראת המלחמה כינס קרל ברטיסבון כוחות רבים של פרנקים, סקסונים, פריזים, תורינגים ובווארים.
הפרנקים ובני בריתם התקיפו משלשה כיוונים: מצפון לדנובה - בפיקודו של הרוזן תאודוריך, הקיסר עצמו מדרום לדנובה, בעוד כוח שלישי בפיקודם של פיפין, מלך איטליה ובנו של קרל, יחד עם אריך, המושל של פריולי תקפו מהגבול של חבל פריולי.
הפרנקים השתמשו בדנובה כדרך תובלה ואספקה.
ב-791 צלחו האווארים להדוף התקפה של הפרנקים של קרל הגדול, זאת מכיוון שהקיסר הצטרך לעזוב ולהתפנות לדיכוי מרידות של הסקסונים ולקרבות עם הסלאבים.
האווארים נקטו נגד הפרנקים בשיטת האדמה החרוכה.
פפין הצליח לבסוף לכבוש מבצר אווארי ולשדוד אותו.
בשנת 795 מאבקים פנימיים שהתפתחו בתוך המחנה האווארי - בין החאן (או קגאן) ובין מנהיג בשם יוגורוס - היוו הזדמנות פז להתקפה חדשה ומוצלחת יותר של הפרנקים, במיוחד כאשר מנהיג אווארי אחר, ה"טוּדוּן", מושל ה"ארצות המערביות", שלח שגרירים אל הפרנקים והביע רצון להתנצר.
טודון כרת ברית עם אריך, המושל של המארקה פריוּלי ואחד מקציניו החשובים של קרל הגדול.
סיפור כיבוש הממלכה האווארית מסופר בכמה כתבים, אחד מהם, הנחשב ליותר ספרותי ואשר מיופה במעשיות רבות, נמצא ב"כרוניקה של הנזיר מההר סנט גאלן".
בכרוניקה זו תוארה מערכת הביצורים שהגנה על הממלכה האווארית בפאנוניה ושנראתה בלתי מובסת.
היא נבנתה בצורת מעגלי חומות: מהמעגל הראשון סביב לגבולות פאנוניה ועד למעגלי החומות הפנימיים ביותר - ה"טבעת" - מסביב למרכז השלטוני עם מושב החאן על ארמונו ואוצרותיו.
החאן החזיק אוצרות רבים שנאגרו שם משלל המלחמות ומהמסים שגבה מקיסרי ביזנטיון.
קרל הגדול החל את מלאכת כיבוש החומות בשנת 791 אך אחרי כמה הצלחות מזהירות נסוג בגלל מגפה שהמיתה את סוסיו.
שאר הביצורים שנותרו נחרבו כעבור זמן במסע של המרקיז (או הדוכס) פריוּלי, אריך.
החאן האווארי נרצח בינתיים על ידי ה"טודון".
הלה, קרוי כנראה בשם קאיד, הכריז עצמו חאן ונכנע ללא קרב.
למרות השלטון החדש הידידותי כעת, של האווארים, בנו של קרל, פיפין, ערך פשיטה נוספת, שלא נתקלה בהתנגדות, החריב את ארמון החאן ושדד את האוצרות שנותרו אחרי ההתקפות הקודמות.
אומרים שבעזרת אוצרות אוואריים אלו (חמש-עשרה עגלות מלאות זהב) - הפכה המונרכיה הפרנקית מענייה לעשירה מופלגת.
החאן הידידותי השבוי הובא לבירת האימפריה הפרנקית אקס-לה-שאפל, שם התנצר בשם תאודורוס וזכה במתנות מכובדות.
הוא התחנן בפני הפרנקים שישאירו לו שטחים מעבר לנחל ראב על מנת שיוכל להתגונן מפני הסלאבים.
בסופו של דבר ניתן לו לחזור ולהנהיג את האווארים בן חסות (וסאל) של קיסר הפרנקים.
חאן אחר שהתנצר, בשם אברהם, נסע בתורו לאאכן לבקש עזרה נגד הסכנות הצפויות.
בשנת 800 הכוחות הבולגרים ובראשם החאן קרום שבצעירותו ייתכן ששרת תחת פיקוד אווארי, חדרו לשטחיה המזרחיים של הממלכה האווארית (אוואריה מזרחית) - אזור הקרפאטים, טרנסילבניה ומזרח פאנוניה ונתנו מכת מוות למדינה האווארית.
אחרי אברהם כיהן עוד חאן בשם הנוצרי איזאק (יצחק) ששלט בערך עד שנת 835.
היבטי תרבות חומרית ורוחנית של האווארים
האווארים הצטיינו כעם של פרשים.
היו ביניהם פרשים קלים וכבדים וכלי הנשק שלהם כללו קשתות מורכבות מכופפות לאחור, רומח פרשים וחרבות ישרות.
יש המייחסים להשפעת הפרשים האווארים (או, לחלופין, לקרובי המשפחה שלהם ההונים) גם את הפצת השימוש בארכוף או משוורת מברזל בידי רוכבי הסוסים באירופה.
האווארים השתמשו גם במכונות מצור מסוג חדש - טרבושה משיכה.
על פולחני הקבורה והמתים אצל האווארים נותרו עדויות בשטח אגן הקרפטים בצורת בורות נמוכים לקבורה שכללו חרבות, רסנים וארכופים.
כמו כן נמצאו קברים מסוג "מזרחי" שנקברו בהם סוסים, רתמות סוסים וכלים בעלי ארבע ידיות על שפתם.
קבורה במנהרות קצרות היוצאות מקצה אחד של הקברים כפי שהתגלו בעמק הטיסה במזרח הונגריה וקבורת חלקי סוסים ובעלי חיים אחרים מעידות על מסורות נוודים ממזרח אירופה של אותם הימים.
בקונבאבוני Kunbábony במקום המשוער של בירת ממלכת האווארים במרכז הונגריה, בין נהר הטיסה לדנובה, נמצא ריכוז של קברים של קבוצות לוחמים ושל חאן אווארי.
במישור ההונגרי הגדול, הפוסטה, ובטרנסדנוביה, במרכז ובמערב הונגריה נמצאו בתי קברות שבהם קברות לוחמים אווארים שנקברו בהתאם למעמדם יחד עם סוסיהם וכלי הנשק שלהם.
מבחינה אנתרופולוגית במעמד הגבוה של האווארים נמצא ששלט האלמנט המונגולואידי.
השלטון האווארי באגן הקרפטים היה די ריכוזי והצליח להטביע חותמו על האוכלוסיות הכבושות השונות.
מתחילת הפלישה האווארית בתוך מאה-מאתיים שנה הגיוון התרבותי החומרי של התרבויות השונות (סאלביות, גרמאניות, רומיות, יווניות) שהיו תחת שליטת האווארים התרופף והושגה אחידות רבה.
יוצא מן הכלל הייתה התרבות קסטהיי Keszthely המאוחרת.
התרבות האווארית הייתה מאוד שמרנית ואיצה ואימצה רק כמה מרכיבים אמנותיים וטכניים מעמים אחרים.
למשל, מהביזנטיים למדו כמה חידושים בתחום התכשיטים, הקדרות, החגורות וכו'.
תרבותם לא השתלבה מבחינה כלכלית, פוליטית או אידאולוגית בתרבות האירופית מימי הביניים.
התפוררותה הפנימית והמכות הקשות שספגה מהפרנקים והבולגרים גרמו לקריסתה.
סופה של ממלכת האווארים והשלכותיה
הכיבוש הפרנקי הביא למבצע של העברת האווארים לנצרות תחת פיקוחו של אַרן, הארכיבישוף של זלצבורג.
הוא קיבל בהקשר זה עצות מידידו אַלקוּאין לנהוג יותר בנועם מאשר במקרה של התנצרות הסקסונים.
למשל המליץ לו אלקואין לא לכפות טבילות בכוח, ולדחות את הטלת המיסים לטובת הכנסייה למועד נאות יותר.
לעם בפריולי בצפון מזרח איטליה השתתפותו בניצחון על האווארים נחשב עד ימינו אירוע מכונן בתולדותיו.
תבוסת האווארים איפשרה לקיסרי ביזנטיון לנשום לרווחה אחרי העלמות אויב ותיק.
אחרי העלמות המעצמה האווארית, הסלאבים במורביה, בצ'כיה הנוכחית, הקימו ישות עצמאית תחת הנהגת הנסיך מוימיר.
הבולגרים הרחיבו את שליטתם והגיעו עד לדנובה שבין בודפשט ובלגרד של היום.
האווארים עדיין השתמשו בשם זה שלהם בערך עד שנות ה-870 כשהתבוללו כליל בתוך העמים האחרים באזור - במיוחד בתוך ההונגרים והסלאבים.
אצל סלאבים הופיע הביטוי: "נעלם כמו האווארים..." משמע "נעלם כלא היה", כפי שהיה גורל ממלכתם.
בסוף המאה ה-10 ההונגרים כבשו את פאנוניה והקימו בה את ממלכתם.
רשימה של חאנים אווארים באירופה
זוֹדאן (בן חסות של הבולגרים )
?-814 תאודורוּס (בן חסות של הפרנקים)
אברהם (בן חסות של הבולגרים )
?-835 איזאק טודון השני (וסל של הבולגרים)
אוואש (באמהרית: አዋሽ) הוא אחד הנהרות הגדולים באתיופיה ואורכו כ-1,200 ק"מ.
הנהר נובע דרומית-מערבית לבירה אדיס אבבה וזורם תחילה מזרחה.
לאחר מכן פונה בקשת רחבה וזורם לכיוון צפון, ולבסוף הוא פונה לכיוון מזרח ונשפך לשורה של שש ימות ביניהן הוא מחבר.
הימה האחרונה היא אגם אַבְּהֶה על גבול ג'יבוטי, כ-100 ק"מ מערבית לחופי האוקיינוס ההודי.
אגן ההיקוות של הנהר סגור והוא משתרע על חלקים נרחבים ממדינות אורומיה, אמהרה, סומלי ועפר.
בני אדם חיו בעמק האוואש משחר היות המין האנושי, ובעמק הנהר המרכזי נמצאו שרידיהם של מספר הומינינים.
עמק הנהר התחתון הוא מולדתם המסורתית של העפרים, וחלקו העליון יושב במאה ה-16 על ידי האורומו.
ב-1960 הוקם סכר הידרואלקטרי על נהר האוואש, כ-75 ק"מ מאדיס אבבה וזה יצר אגם מלאכותי בשטח של 180 קמ"ר.
חלקו המרכזי של האוואש, ממזרח לאדיס אבבה, הוא הגבול הדרומי של "הפארק הלאומי אוואש" המשתרע מאז שנת 1966 על שטח של 756 קמ"ר.
חלקו התחתון הוכרז בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו שקבע:
האווארים הקווקזים הם עם היושב כיום בקווקז, במיוחד ברפובליקת דגסטן (המהווה חלק מרוסיה), שבה הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, אך גם בצ'צ'ניה, בקלמיקיה ובאזורים אחרים בפדרציה הרוסית, כמו גם באזרבייג'ן, בגאורגיה ובטורקיה.
האווארים דוברים את השפה האווארית, השייכת למשפחת השפות הצפון מזרח קווקזיות.
32% מן האווארים חיים בערים, והיתר בכפרים.
עלו טענות כי הם קשורים לאווארים הפאנוניים, לכוזרים, או לשניהם.
השפה האוורית שייכת למשפחת השפות הצפון מזרח קווקזיות, הנפוצות בדגסטן.
עד 1927 שימש האלפבית הערבי לכתיבת השפה האווארית.
בשנת 1927 נעשה ניסיון לכתוב את האווארית באלפבית לטיני, אך בסופו של דבר הוחלט כי השפה תיכתב בכתב קירילי, שבו נכתבת גם השפה הרוסית, המשמשת כשפה המשותפת לתקשורת ומנהל באזור דאגסטן.
האזכור הראשון של האווארים הקווקזים נמצא בכתבי פריסקוס (Priscus), היסטוריון ודיפלומט רומי בן המאה ה-5 שכתב בשנת 463 כי משלחת של סרגורים, אורוגים ואונגורים ביקשה מהאימפריה הביזנטית כי תכרות עמם ברית, משום שנושלו על ידי הסאבירים ב-461 בשל נדידתם של האווארים למערב.
על פי ראש המשלחת האתנוגרפית-ארכאולוגית הסובייטית, שפעלה בין 1945 ל-1948, אווארים קווקזים אלו היגרו למקומותיהם הנוכחיים מח'ווארזם, ממלכה עתיקה במרכז אסיה, המצויה כיום בשטח אוזבקיסטן שהייתה מיושבת בעמים אלארודיאנים וחוריים.
על פי ההיסטוריון אומלג'אן פריצק, פלישה אווארית זו הסתיימה בייצובה של שושלת אווארית שליטה בסאריר, מדינה נוצרית ברמה הדאגסטנית, במקום שבו חיים כיום האווארים הקווקזים.
במהלך מלחמות הכוזרים נגד הח'ליפות במאה ה-7, לחמו האווארים לצד הכוזרים.
סורקאט מוזכר ככגן של האווארים בערך ב-729, ויורשו אנדוניק-נוסטל בזמנו של אבו מוסלימה, ולאחריהם דוגרי-נוסטל.
סאריר סבלה מירידה לאחר שהערבים גברו במלחמה, אך הצליחה לחדש את השפעתה במרחב במהלך המאה ה-9, לאור ירידת הכוזרים, וניהלה מדיניות ידידותית כלפי המדינות הנוצריות באזור, גאורגיה ואלאניה.
בתחילת המאה ה-12 התפרקה ממלכת סאריר, ועל מקומה באה הח'אנות של אוואריסטן, ישות פוליטית מוסלמית.
השריד היחיד לארכיטקטורה של סאריר הוא כנסייה בת המאה ה-10 המצויה בכפר דאטונה.
הפלישות המונגוליות לא השפיעו על הטריטוריה האווארית, והברית עם המונגולים הפולשים אפשרה לח'אנים האווארים להגדיל את כוחם ושגשוגם.
המאה ה-15 הביאה את דעיכת המונגולים ועליית ממלכת השמקאלים (תואר המקביל לח'אן) הקומיקים בטארקי (קרוב למחצ'קלה כיום) ממלכה עמה לא יכלו האווארים להתמודד עד למאה ה-18, כאשר הצליחו האווארים לעצור את המנהיג הפרסי נאדיר שאה באנדאלאל.
לאחר ניצחון זה, אומה ח'אן, מנהיג האווארים (שלט בין 1774 ל-1801), הצליח לקבל מס עובד מרוב מדינות הקווקז לרבות שירוואן (ממלכה קדומה הנמצאת באזרבייג'ן של היום) וגאורגיה.
שנתיים לאחר מותו של אומה ח'אן, הח'אנות הכפיפה עצמה מרצונה לסמכות רוסיה.
אך השלטון הרוסי לא היה לרוחם של האווארים.
האווארים מצאו כי הם משלמים מיסים גבוהים, כי אדמותיהם מוחרמות לטובת המלכות, וכי על אדמותיהם נבנות מצודות שאליהן אין להם גישה.
על אף כניעתו של שאמיל עוד ב-1859 נמשכו מלחמות הקווקז עד 1864, בה הוכנעה כליל הח'אנות של האווארים, והוקם המחוז האווארי באימפריה הרוסית.
חלק מן האווארים סירבו לשתף פעולה עם הרוסים והיגרו לטורקיה, שם חיים צאצאיהם עד היום.
על אף שהאוכלוסייה הייתה קורבן למלחמות רבות ולהגירה, שמרו האווארים על מעמדם כקבוצה האתנית הגדולה בדאגסטן גם במהלך התקופה הסובייטית.
האווארים עברו תהליכי עיור, ורבים מהם עזבו את כפריהם ההרריים אל הערים, ואל המישורים הפוריים הקרובים יותר לחוף הים הכספי.
לאחר התפרקות ברית המועצות קיבלה דאגסטן מעמד של רפובליקה אוטונומית, שהיא סובייקט פדרלי של הפדרציה הרוסית.
ברפובליקה זו מהווים האווארים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
עם קבלת חוקת דאגסטן, בשנת 1994, ניתן השלטון בדאגסטן בידי "מועצת מדינה" בת 14 חברים, המייצגת את הקבוצות האתניות השונות.
בתחילה עמד בראש המועצה הדרגיני מגומדלי מגומדוב, כאשר כיושב ראש הפרלמנט שימש האווארי אילהם "מוחו" אלייב.
בשנת 2003 שונתה החוקה, וסמכויות המועצה ניתנו לנשיא, שנבחר על ידי הפרלמנט הדגסטני בהמלצת נשיא הפדרציה הרוסית, אך נשיא זה אמור היה להיבחר רק עם סיום כהונת מועצת המדינה.
בשנת 2006 סיימה המועצה את תפקידה, ומגומדוב פרש מן הפוליטיקה.
בהמלצת ולדימיר פוטין נבחר אילהם אלייב האווארי לנשיאה הראשון של דאגסטן.
פרט למנהיגים האווארים מן העבר כשאמיל ומן ההווה כמוחו אלייב, ידועים אישים אווארים בתחומים שונים:
המשוררים האווארים גזמת צדאסה ובנו רסול גמזטוב (1923–2003) ידועים גם מחוץ לגבולות דאגסטן.
בעידן הסובייטי שימש גמזטוב גם כנציג צפון הקווקז בסובייט העליון.
אלי אנצוחסקי היה חבר הפרלמנט באזרבייג'ן.
אנצוחסקי טוען להיותו מנהיג האווארים האזרבייג'נים.
הצייר חליל-בק מוסיאסול - יצירותיו הוצגו במוזיאון המטרופוליטן לאומנות בניו יורק.
בן דודו קאמיל אלייב ידוע ביצירת שטיחים מעוטרים.
ספורטאים אווארים הצטיינו האיגרוף ובהיאבקות.
בשנת 1959 זכה לראשונה האווארי אלי אלייב באליפות העולם בהיאבקות בסגנון חופשי שנערכה בטהראן.
אלייב, יליד 1937, היה לאחד הספורטאים הבולטים בברית המועצות והשתתף בשלוש אולימפיאדות (רומא, טוקיו ומקסיקו), וכן זכה בחמש אליפויות עולם.
מגומד מגומדוב נודע בתחום האגרוף התאילנדי, וזכה בתואר אלוף העולם באגרוף תאילנדי במשקל כבד.
ספורטאי אווארי ידוע הוא אלוף העולם לשעבר בהיאבקות במשקל כבד סולטאן איברגימוב.
כוכב ה-MMA חביב נורמגומדוב גם הוא אווארי מדגאסטן.
אווה: שם זמני הוא סרט סטודנטים ישראלי קצר משנת 2010 בבימויו של דור פדלון ובכיכובם של אוולין קצ'ולין ודרור דהן.
אווה (אוולין קצ'ולין), שחקנית שאפתנית בתחילת דרכה, משחקת בסצנה אלימה.
רק במהלך הנסיעה הביתה במונית היא מבינה כי עלילת הסיפור של הסרט בו השתתפה עדיין מטרידה אותה.
היא חוזרת לדירתה ומנסה להמשיך בחייה, אך ללא הועיל.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאוולין קצ'וליןאווהשחקניתדרור דהןשחקן
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסאן סבסטיאן.
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל טרייבקה בניו יורק.
אווד היא מדינה היסטורית והיום מחוז במדינת אוטר פרדש בצפון הודו.
אווד נוסדה בתור מחוז של האימפריה המוגולית בשנת 1722 אשר בראשו עומד נוואב.
ב-1856 העבירה חברת הודו המזרחית הבריטית את כוחותיה לפאתי העיר לאקנאו שהייתה בירת אווד.
השליט הראשון מטעמה היה סר הנרי מונטגומרי לורנס.
פעולתו הראשונה של לורנס הייתה לכלוא את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) ואת תומכיו בכלא-ארמון בקלקוטה.
סיפוח זה של מדינת אוואד ובראשה לאקנאו, והאבטלה בקרב חיילי הנסיכות, היו אחד מגורמי התסיסה שהביאו שנה מאוחר לכן למרד ההודי הגדול של 1857.
תחת השלטון הבריטי, אזור אווד נחשב לחלק מ-'המחוזות המאוחדים של אגרה ואווד' וכך נשאר עד לעצמאותה של הודו בשנת 1947.
אווד השתמר לאורך ההיסטוריה בתור אזור תרבותי וחברתי ייחודי, אשר בין השפות מדוברת בו גם השפה אוודית, הייחודית לאזור זה.
אווד נחשבת גם למרכז תרבות הגנגה-ג'מוני טהזיב, תרבות המשלבת את הדתות ההודיות ביניהם ההינדואיזם יחד עם האסלאם.
אווגניוס ווּלגאריס (או בולגריס, ביוונית Εὐγένιος Βούλγαρις או Βούλγαρη; 10 באוגוסט 1716 – 12 ביוני 1806) היה מחנך בולגרי יווני-אורתודוקסי ידוע, והבישוף של חרסון.
הוגה דעות בולט של תנועת ההשכלה היוונית, שהיה גם שותף בדיון איזו שפה תאמץ המדינה היוונית, האם את העגה העכשווית (כלומר זו שהייתה מדוברת בתקופתו) או את השפה היוונית הקלאסית (העתיקה).
כתב רבות על תאולוגיה, פילוסופיה ומדעים, הפיץ חשיבה מערב-אירופאית בכל העולם הנוצרי היווני והמזרחי, והיה תורם מוביל להשכלה היוונית המודרנית.
וולגריס נולד בשם אלפתריוס וולגאריוס למשפחה בולגרית שגרה באי קורפו, שנשלט באותה תקופה על ידי הרפובליקה של ונציה.
הוא למד בקורפו והמשיך את לימודיו בבית הספר ביואנינה שבמערב יוון.
בשנת 1737 או 1738 הוא הפך לנזיר וכומר, ואימץ לעצמו את השם אווגניוס.
ואחר כך נסע לאוניברסיטת פדובה ללמוד תאולוגיה, פילוסופיה, שפות אירופיות ומדעי טבע.
משנת 1742 כיהן וולגאריס כמנהל בית ספר יוקרתי ביואנינה.
משנת 1753 עד 1759 ניהל את אקדמיית אתוניאס (Αθωνιάς Εκκλησιαστική Ακαδημία) בהר אתוס, והתנגד לקתולים ולכנסייה הקתולית המזרחית.
למרות שנחשב לאחד מהמורים הדגולים, להיטותו להעביר רעיונות חדשים של עידן הנאורות המערב-אירופאי גרמה לתגובה שלילית בקרב חלק מהמנהיגים הנוצרים-אורתודוקסים בהר אתוס, שראו אותו כרדיקלי מדי.
הוא נאלץ לנטוש את בית הספר בתחילת 1759 ועבר לנהל את אקדמיית הפטריארך בקונסטנטינופול (Μεγάλη του Γένους Σχολή) ו ב-1761 הוא החליט לזנוח את הקריירה החינוכית שלו ולהיענות להזמנתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה.
ב-1763 נסע לברלין וללייפציג בהזמנתה של הצארית יקטרינה, ושם לימד וכתב את הטקסטים החשובים שלו.
הוא תרגם והורה מיצירותיהם של ג'ון לוק, וולטר, וכריסטיאן וולף, והוסיף לתרגומים מבואות ארוכים בהם פרש את משנתו בדבר הצורך בהשכלה ונאורות; למשל, בתרגומו לוולטר הוסיף הקדמה בה הטיף לסובלנות דתית.
בשנת 1771 הגיע לסנקט פטרבורג, ובין 1772 ל-1774 עבד כספרן בבית המשפט ותרגם ליוונית את הקודקס המשפטי הצרפתי.
בשנת 1775 הוסמך כארכיבישוף, והפך לבישוף הראשון של איפרכיה (דיוקסיה) חדשה שנוצרה במיוחד עבורו, האיפרכיה של סלביאנסק וחרסון כולל אדמות נובורוסיה ואזוב שהועברו זמן קצר קודם לכן מהאימפריה העות'מאנית לרוסיה כחלק מהסכם קוצ'וק קאינרג'ה.
הקיסרית הזמינה רוסים ואוקראינים להתיישב באזור, וכן הזמינה יוונים אורתודוקסים.
הממשלה הקיסרית חשבה שיהיה מתאים למנות בישוף דובר יוונית לעמוד בראש האיפרכיה החדשה.
מושב הבישוף היה מחוץ לגבולות האיפרכיה, במנזר בפולטבה.
ב-1779 החליט לפרוש מתפקידו והמשיך לגור באותו המנזר בפולטבה עד שב-1787 הורשה לעבור לסנקט פטרבורג.
משנת 1801 ועד לפטירתו ב-1806 הבישוף בדימוס חי במנזר אלכסנדר נבסקי.
אוֹוַנְדוֹ היא עיר במרכז הרפובליקה של קונגו, המשמשת בירת מחוז קובט.
באוואנדו כ-20,000 תושבים והיא ממוקמת על הגדה הדרומית של נהר מאמבילי (Mambili).
העיר נמצאת 425 ק"מ מצפון לבירה ברזוויל.
אוואנס פורדייס קרלסון היה גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית, והוא נודע בעיקר בשל פועלו כמפקד גדוד הפושטים השני במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשל האופן שבו פיקד על גדודו זכה קרלסון פעמיים בעיטור צלב הצי (זאת בנוסף לעיטור צלב הצי נוסף בו זכה ב-1930).
קרלסון נולד וגדל בעיר סידני שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1910 הצטרף לצבא ארצות הברית ושוחרר בשנת 1916 בדרגת סמל ראשון.
באותה שנה שב לשירות ולקח חלק בלחימה במקסיקו כנגד פנצ'ו וייה ואנשיו.
במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית צרפת, הוסמך כקצין בתותחנים ונפצע.
הוא שוחרר בשנת 1921. בשנת 1922 התגייס מחדש לחיל הנחתים כטוראי.
כעבור זמן קצר הוסמך לקצונה ושירת כקצין חי"ר בחיל במגוון תפקידי פיקוד ומטה.
בשנים 1927–1929 שירת בכוח הנחתים בשאנגחאי.
בשנת 1930 נשלח למרכז אמריקה כמפקד יחידת נחתים בניקרגואה ולקח חלק בלחימה כנגד כוחותיו של אוגוסטו ססאר סנדינו.
במהלך תקופת שירותו שם הוביל קרלסון כוח שמנה 12 נחתים לפשיטה על כוח בן 100 שודדים שתקף את המוצב שבו החזיק.
בשל כך עוטר קרלסון בעיטור צלב הצי.
בהמשך פיקד קרלסון על אנשיו בפעולות חילוץ והצלה לנפגעי רעידת האדמה שהתרחשה במנגואה בשנת 1931.
בשנת 1933 פיקד על יחידת הנחתים שאיבטחה את נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט בביתו שבוורם ספרינגס, ג'ורג'יה, וכונה "הבית הלבן הקטן".
בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד ומטה בחיל ובהם כמפקד פלוגה ברגימנט הנחתים ה-4 בסין.
בשנת 1937 נשלח לסין כמשקיף מטעם חיל הנחתים בשורות הקומוניסטים במלחמת סין–יפן השנייה.
במסגרת זו פגש במאו דזה-דונג, דנג שיאופינג וג'ואו אנלאי.
קרלסון התרשם מאוד משיטות הלחימה של לוחמי הגרילה ששימשו את הקומוניסטים הסינים.
עם שובו משליחות זו טען בפני מפקדי החיל כי האיום הנשקף מיפן חמור במיוחד, אולם מפקדיו לא שעו לאזהרותיו.
בשל כך התפטר מן השירות כדי שיוכל לפעול להגברת המודעות הציבורית לאיום היפני.
לאחר המתקפה על פרל הארבור שב לשירות בדרגת מייג'ור.
בעקבות החלטת ארצות הברית להצטרף למלחמת העולם השנייה, הוחלט בחיל הנחתים ליישם את המלצותיו ולהקים גדודי פשיטה על-פי הדגם של הקומנדו הבריטי.
ב-19 בפברואר 1942 הוקם גדוד פשיטה הראשון, בפיקודו של לוטננט קולונל מריט "מייק האדום" אדסון, ושלושה ימים לאחר מכן הוקם השני בפיקודו של קרלסון, אשר הועלה לדרגת לוטננט-קולונל גם כן.
לוחמי הגדודים נבחרו מבין הנחתים אשר היו מוכנים להתנדב ליחידה החדשה.
לוחמי הגדודים אומנו בסיור, חבלה, קומנדו ולוחמה זעירה.
קרלסון הנהיג שוויון בין הקצינים לחוגרים, וקבלת החלטות הייתה נתונה להתייעצות קבוצתית.
דגש מיוחד ניתן ללוחמת ג'ונגל ולביצוע פשיטות מן הים באמצעות סירות גומי.
בין ה-17 ל-18 באוגוסט של אותה שנה ביצע הגדוד השני, בפיקוד קרלסון וסגנו, ג'יימס רוזוולט, בנו של נשיא ארצות הברית, את הפשיטה על מקין, שהיוותה את הניצחון הקרקעי האמריקני הראשון במלחמה.
בעבור הפשיטה עוטר קרלסון בשנית בצלב הצי.
במערכה בגוודלקנל הוביל קרלסון את גדוד הפושטים לסיור ממושך בעומק הקווים היפנים, במהלכו הרגו הפושטים כ-500 חיילי אויב, ועוטר בשלישית בצלב הצי.
בהמשך שירת קרלסון כקצין מטה ושב לארצות הברית כדי לשמש כיועץ צבאי בסרט הקולנוע גאנג-הו, אודות הפשיטה על האי מקין ובה גילם את דמותו השחקן רנדולף סקוט.
לאחר מכן לחם בקרב טאראווה ובקרב על סאיפאן.
במהלך קרב זה נפצע קשה בעת שניסה לחלץ
נחת פצוע תחת אש, ועוטר בשנית בעיטור לב הארגמן.
בשל פציעה זו פרש מן השירות בשנת 1946 בדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1947 נפטר קרלסון כתוצאה ממחלת לב.
אוואריסטו פליצ'ה דאל'אבאקו (באיטלקית: Evaristo Felice dall'Abaco, 12 ביולי 1675 ורונה - 12 ביולי 1742, מינכן) היה כנר, צ'לן ומלחין איטלקי, נציג של המוזיקה הבארוקית.
דאל'אבאקו נולד בשנת 1675 בוורונה, אז ברפובליקה של ונציה כבנו של הטוען המשפטי (causidico) דמיאנו דאל'אבאקו ושל אשתו, קלורינדה.
אין פרטים רבים על שנות לימודיו בתחום המוזיקה.
ייתכן כי השתלם בנגינה בכינור ובצ'לו אצל ג'וזפה טורלי, כנר ומלחין, בן מפורסם של העיר ורונה.
ייתכן שהחל משנת 1685 עבר ללמוד במודנה, שם התחיל מאוחר יותר את הקריירה האמנותית.
על פעילותו במודנה במהלך השנים 1701-1696 נמצא תיעוד בארכיון העיר.
הוא ניגן ככנר, לפעמים לצידו של תומאזו אנטוניו ויטאלי.
במופעי תיאטרון ואופרה, באירועים באקדמיה, טקסים כנסייתיים, מסיבות ונשפים.
בשנת 1704 הוא הצטרף כ-Kammermusiker .
הוא התוודע באותם הימים לאופרות ולאורטוריות של מלחינים מן האסכולה הונציאנית המאוחרת, כמו אנטוניו ג'אנטיני, קרלו פלוויצ'ינו, אנטוניו לוטי ומרק'אנטוניו זיאני.
במודנה הכיר דאל'אבאקו גם את הסגנון המוזיקלי הצרפתי מכיוון שעל המוזיקה בנשפים ובחגיגות החצר היה אחראי הצרפתי אמברוויל.
אחרי 19 בספטמבר 1701 אין יותר תיעוד על נוכחותו של דאל'אבאקו במודנה.
ב-1704 ניתן למצוא אותו במינכן בחצר של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה (1726-1679).כנראה בעידודו של פייטרו טורי, שהיה לו מעמד חשוב בתזמורת החצר ומאוחר יותר היה ליועץ ומנהל המוזיקה הקאמרית של החצר הבווארית, התמנה דאל'אבאקו כצ'לן בתזמורת הקאמרית של הנסיך.
אולם בגלל מלחמת הירושה הספרדית שהה הנסיך מקס אמנואל רק לעיתים רחוקות במינכן.
תקופה נשאר דאל'אבאקו ללא עבודה וקיבל את משכורתו באיחור.
בסופו של דבר, בינואר 1705 השתחרר ממשרתו במינכן לפי בקשתו.
בינתיים הקים הנסיך במושבו בבריסל אקדמיה חדשה למוזיקה וכעבור זמן עבר אבאקו לשם והתקבל שוב לשירות הנסיך.
בהמשך ליווה דאל'אבאקו את הנסיך הבווארי בנאמור, בכמה יישובים בחבל אנו כולל מונס (1706-1709) בצרפת - בקומפיין (1709) וכמו כן בפריז ובוורסאי (1709-1711).
בארצות השפלה - כנראה במונס - התחתן עם מארי קלמאנס בולטינק.
כבר בגלות התמנה אבאקו לקונצרטמייסטר של קפלת הנסיך מקסימיליאן השני עמנואל, במקביל עם המוזיקאי הוותיק מלכיאור דארדספין (1717-1643).
עם חזרתו של הנסיך למינכן, ב-1715 המשיך דאל'אבאקו בתפקיד קונצרטמייסטר, ואחרי מותו של דארדספין משרתו הפכה לבלעדית.
אחרי שנת 1726, תחת שלטונו של הנסיך הבוחר החדש, קרל אלברכט, גם הוא חובב מוזיקה אך בעל טעם אחר, קרנו של אבאקו בחצר ירדה.
בשנת 1737 עם מותו של פייטרו טורי, מנהל המוזיקה הקאמרית של הנסיך, לא אבאקו אלא ג.
אבאקו המשיך להלחין מוזיקה קאמרית עבור החצרות המלכותיות הצרפתית וההולנדית והצרפתית עד שנת 1740 כשפרש לגמלאות.
מנישואיו למארי קלמאנס בולטינק נולדו לו חמישה ילדים.
הבן הבכור בשם ז'וזף קלמאן אבאקו (ג'וזפה קלמנטה פרדיננדו אבאקו) (1805-1710), היה לימים למלחין וצ'לן.
דאל 'אבאקו קרא לו בשם ז'וזף קלמאן לכבוד הנסיך הבוחר של קלן, אותו הכיר בעת נדודיו עם החצר הבווארית בארצות השפלה.
המוזיקה של דאל'אבאקו חבה במיוחד להשפעתם של ויוואלדי ושל קורלי .
הוא תרם לקביעת סדר הקטעים בסונטה הפרקלאסית.
כשגלה יחד עם החצר הבווארית, הגיע דאל'אבאקו גם לצרפת וספג השפעות צרפתיות, הבאות לידי ביטוי במיוחד באופוס 4 שלו
רחוב בעיר מינכן נקרא על שמו Abacostrasse
התזמורת הסימפונית של אוניברסיטת מינכן נקראת על שמו Abaco-Orchester
הקונסרבטוריון של ורונה קיבל את שמו
1706 - 12 סונאטות קאמריות לכינור וצ'לו, עם באסו קונטינואו - אופוס 1
1715 - 12 טריו-סונאטות 6 סונאטות כנסייתיות ו 6 סונאטות קאמריות ל-3 כלים - אופוס 3
1716 - 12 סונאטות קאמריות לכינור ולצ'לו - אופוס 4
1730 - קונצ'רטו לכינור וכלים נוספים- אופוס -6
סרנדה ל-4 קולות וכלי נגינה ליום השם של הנסיך הבוחר קלמנס אוגוסט
אֵוָה-לִיסָה מַנֶּר (בפינית: Eeva-Liisa Manner; 5 בדצמבר 1921 הלסינקי, פינלנד – 7 ביולי 1995 טמפרה, פינלנד) הייתה משוררת, סופרת, מתרגמת ומבקרת ספרות וקולנוע פינית.
במשך כחמישים מתוך שנות חייה פרסמה בסך הכול שנים-עשר ספרי שירה, ארבע יצירות סיפורת וכן כמה וכמה מחזות, תסכיתים, מסות, מאמרים, ביקורות ויצירות שתרגמה מהשפות שידעה, ובכללן סיפורת, שירה ומחזות.
אחרי מות מנר שב והתפרסם חלק הארי של מכלול יצירתה בצירוף כמה וכמה יצירות מן העיזבון.
לפרסום יצירות אלה אחראית בראש ובראשונה החוקרת המובהקת ביותר של יצירת מנר, טולה הוקה שדאגה ללקט ולערוך בין השאר קובץ ובו רוב שירי המשוררת ומכלול תרגומיה, קובץ של יצירותיה בסיפורת וכן אסופות של מכתבים, מסות ומאמרי ביקורת, שרק חלק מהם התפרסם כבר בימי חייה של מנר.
אווה-ליסה מנר נתפסת בארץ הולדתה כאחת מגדולות המשוררות שכתבו בפינית במאה העשרים.
אף שנולדה בבירת פינלנד, מנר גדלה בעיר ויבורג שבקרליה (חבל היסטורי), באזור שלפני מלחמת העולם השנייה היה חלק מפינלנד וכיום שייך לרוסיה.
אם המשוררת מתה מייד לאחר הולדת בתה, ומנר גדלה והתחנכה, בלי אחים ואחיות, בבית הורי אימהּ.
סבה וסבתה היו זוג עירוני מבוגר, נוצרים אדוקים שלפני מלחמת העולם השנייה היו מועסקים שנים אחדות ברוסיה.
הן תפיסת עולמם והן אורח חייהם השפיעו לא מעט על ילדוּתה של המשוררת, ילדוּת מיוחדת במינה, שהשליכה במידת-מה על התעניינותה של מנר בשאלות אמונה בהמשך חייה.
אל אביה – העורך הספרותי, המתרגם והמחזאי לאו מנר – לא התוודעה המשוררת אלא לאחר שהתבגרה.
בבית הספר היסודי ובתיכון לא הייתה מנר תלמידה מצטיינת במיוחד, ומעולם לא עלה בידה להשיג תעודת בגרות.
במקביל להמשך לימודיה בתיכון ערב עבדה, ואף שהתקבלה ללימודים בבית ספר מקצועי לאומנויות, נאלצה לנטוש גם לימודים אלה בגלל האילוצים הרבים שנבעו מעבודתה ומלימודיה האחרים.
מחמת המלחמה שניטשה בין פינלנד לבין ברית המועצות, ובעקבות פינויה של העיר ויבורג מתושביה הפינים, חזרה מנר לגור בהלסינקי, עיר הולדתה.
בתחילת דרכה כיוצרת מילאו בכתיבתה תפקיד חשוב ביותר אותו פינוי, הזעזוע מחוויות המלחמה וההרס הנורא בעיר, שהמשוררת בילתה בה את מרב שנותיה עד פרסום ספר שיריה הראשון.
שמו הסופי של ספר הביכורים שראה אור בשנת 1944, "שחור ואדום", מצביע, בין השאר, על החלק המוקדש בו לאירועי המלחמה.
מן ההנגדה בין הספרים עולות בבירור השתלטות הזרם המודרניסטי על שירת פינלנד והסטת תשומת הלב מענייני הכלל, הלאום והחֶברה אל חיי הפרט.
במקרה של מנר ושל משוררים פינים רבים אחרים לא היה עיקר העניין של חיי הפרט בעולם היחיד דווקא, אלא בדומייה המצליחה להניב את העיסוק הפורה והמשמעותי בהגות.
מטרת אותה הגות הנתפסת כתפקידה הראשון במעלה של היוצרת, לשיטת מנר, היא מציאת הלשון ההולמת ביותר לדברים שלרוב אינם נאמרים כלל, ולפיכך היא ממילא איננה ממקדת את תשומת ליבה ואת זרקוריה בציבור הרחב.
הדיון בשירים אלה מתמקד בסביבה, בעולם ככלל, בחיות בפרט, ובמקום שהיחסים המורכבים בין האדם לבין עולם החי תופסים במחשבותיה של אישה מעמיקה, יצרית ויצירתית, המתחבטת תדיר לא רק בבעיות נפשיות ומצפוניות, אלא גם בסוגיות הקשורות בעצם מהותן לענייני מקום, זמן, אמונה ומשטר.
בתחילת שנות החמישים עזבה מנר את הלסינקי ועברה לחיות בעיירה הקטנה אוריווסי שבדרום-מערב פינלנד.
רק לאחר פרסום ספרה השלישי, "המסע הזה" (1956), יצירה מהפכנית ופורצת דרך במודרניזם הפיני, ובעקבות זכיית המשוררת במקום חשוב ומרכזי בקרב היוצרים הפינים בני זמנה, עברה מנר לגור בטמפרה.
אולם מגוריה בעיר זו לא ממש סייעו לה להשתלב חברתית – לא בקֶרב בני גילה וגם לא בקֶרב חבורת המשוררים והמשוררות שחיו, יצרו ופעלו באותה תקופה במערב פינלנד.
מתוך בחירה אישית העדיפה מנר לבלות דווקא בבדידות את רוב חייה הבוגרים, וכאדם שהקדיש את רוב זמנו לכתיבה, סיגלה לעצמה את ההרגל להתמסר לעבודה בלילות ולישון בימים.
חרף יחסי הידידות האמיצים שעלה בידה לרקום עם הסופר אוסקר פרלנד ועם אשת העסקים שרה הילדן, ועל אף התאהבותה העזה, החד-פעמית והבלתי-ממומשת במרצה ללשון ולחינוך שהייתה לה לחברה קרובה, מנר לא חייתה מעולם במסגרת של זוגיוּת.
כאדם מופנם שעיקר חיי הרוח העשירים והנסערים שלו מתנהלים עמוק בתוך נפשו, לא הרבתה בשום שלב משלבי חייה להתרועע עם הבריות, ותמיד הקפידה לשמור בקנאות על פרטיותה.
בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 גרמו לה אילוצי פרנסה לכלכל את עצמה בעיקר מתרגום ספרות, לרוב תרגומם של מחזות תיאטרון ותסכיתי רדיו.
במקביל לכך כתבה שפע ביקורות על ספרות וקולנוע בכתבי-עת ובעיתונים.
במשך כחמישים שנות פעילותה הספרותית הענפה הגיעה מנר בפינלנד לא רק לתהודה ציבורית נרחבת, אלא אף זכתה ביותר מעשרים פרסים ספרותיים יוקרתיים.
אף על פי כן, למן תחילת העשור הרביעי לחייה ואילך העדיפה לחלק את זמנה בין ארצה לבין ספרד.
היא בילתה את רוב עיתותיה בספרד ברובע צ'וריאנה, פרבר של העיר מאלגה שבמחוז אנדלוסיה.
יותר מכול מאפיין את שירתה של מנר שימוש מקורי וייחודי בשפת סמלים עשירה ורבת דקויות, המצביעה על קשרים עמוקים והדוקים עם עולם הטבע, המיתולוגיה והמוזיקה.
בשירי מנר נהפכים חושי הריח והראייה, המישוש, השמיעה והטעם לחלק אינטגרלי מהלשון, מהשפה המסייעת לקוראים לחשוב, להיזכר, להבין, להפנים ולהטמיע.
כבר באמצע שנות החמישים, אולם אף יותר מכך למן תחילת שנות השישים ואילך, הפליאה שירת מנר לשלב בדרך שלא היה לה אח ורע לפניה, גרוטסקה ביחס לקיבעונות דתיים ופוליטיים עם כתיבה לירית חריפה באמירתה ומדויקת בלשונה.
ברבות מתפיסותיה החדשניות והמהפכניות של מנר ובאחדות מתובנותיה הרגישות, בראש ובראשונה בענייני אקולוגיה ותאולוגיה, הקדימה בהרבה את זמנה ביחס לתפיסותיהם חסרות המעוף של בני זמנה ולראיית עולמם המיושנת של סובביה.
הממד הנוסף ששירה זו הצליחה לגלם במרוצת השנים, בעקיפין ולפעמים גם במישרין, הוא הממד הפוליטי.
מנר בשום פנים ואופן לא הייתה אשת ימין או שמאל במובן המקובל של המילה, אף כי יצירתה בחלקה פוליטית מאוד.
בתור אדם שחי מתוך בחירה רוב ימיו בשוליים, ולכן גם נרתע מחיבוק ההמון לא פחות מאשר מהתנפלות האספסוף, ניכר בה בבירור שגילתה עניין ער בקצוות, במשיכה אליהם ובהליכה שיטתית על פי התהום.
לכן אין שום תמה שגם המרכז הפוליטי, אותו שום-כלום שמניעיו הם תכופות סתגלנות תועלתנית ועמעום גבולות ברורים, לא דיבר לליבה כלל ועיקר.
עם זאת בחלק ניכר מיצירתה הלא-מגויסת-כביכול הביעה עמדה בגנות הדורסנות ולטובת אותם חסרי ישע שזכויותיהם נרמסות תדיר ללא הנד עפעף.
במרוצת השנים הרבתה המשוררת לשוב ולשכתב לא מעט משיריה, ובאסופה המקורית שתכליתה הייתה לשטוח בפני קהל הקוראים הפיני את מכלול יצירת מנר, בחרה העורכת להביא אחדים משיריו של הספר ביותר מגרסה אחת.
חלקים נרחבים משירת מנר ואף מיצירתה בסיפורת תורגמו לשפות זרות והקנו למשוררת מקום של כבוד לא רק במולדתה, אלא גם באחדות מארצות אירופה האחרות.
על קורות חייה כתבה המשוררת והסופרת הלנה סינרוו רומן מיוחד, "בבית המשוררת" שמו, וספר זה זיכה את הכותבת בשנת 2004 בפרס פינלנדיה, הפרס היוקרתי ביותר שניתן בפינלנד לכותבי סיפורת.
יתרה מזאת, עשור אחד בלבד לאחר מותה של המשוררת הוקמה במולדתה אגודה הקרויה על שם אווה-ליסה מנר (Eeva-Liisa Manner -seura).
אגודה זאת נוהגת להעניק למשוררים מצטיינים פרס על מפעל חיים, וכמו כן היא מרבה לעודד ולטפח את שימור מורשת יצירת מנר בקרב הציבור הרחב.
עשרים שנה לאחר מות המשוררת החליטה מועצת העירייה של העיר טמפרה לקרוא ע"ש המשוררת את הכיכר שבקרבת הבית ששימש למנר מעון קבע במשך רבות משלושים שנות חייה האחרונות.
כך התחלפו עונות השנה (1964)
נוסו, דוגיות, במפרשים קלים (1971)
נערה על מזח השמיים (1951)
מוזיקת הליכה לסוסי יאור קטנים ותרגילים אחרים (1957)
צלול, אפלולי, צלול, תרגום: רמי סערי, הוצאת כרמל, 2020
(באיטלקית: !Avanti, פירוש: קדימה!) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1972 בבימויו של בילי ויילדר עם ג'ק למון וג'ולייט מילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת סמואל טיילור שהועלה בברודוויי ב-1968.
הצילומים נעשו באי איסקיה ובעיר סורנטו.
למון ומילס מופיעים בסרט בקטע עירום.
העלילה מתרחשת בעיקר בבית מלון באיסקיה ושם הסרט נובע מתהליך פתיחת הדלת.
בתחילה נוקשים בדלת וקוראים "?Permesso" (אפשר?) ונענים מהחדר ב"!Avanti" (קדימה, פתוח).
התעשיין ונדל אמברוסטר (ג'ק למון) נאלץ לטוס באופן דחוף מבלטימור לאיטליה כדי לטפל בהחזרת גופתו של אביו שנהרג בתאונת דרכים באי איסקיה.
במלון אקסלציור הוא נפגש בפמלה פיגוט (ג'ולייט מילס) שהגיעה לאותו מלון כדי לטפל בקבורת אמה שנהרגה באותה תאונה.
תוך זמן קצר מסתבר לוונדל כי אביו היה מגיע מזה עשר שנים למלון הזה בכל קיץ עם אמה של פמלה.
מנהל המלון קרלו קרלוצ'י (קלייב רביל) מבטיח לו לסדר את כל העניינים הביורוקרטים המסובכים.
משפחת טרוטה חוטפת את שתי הגופות ודורשת מוונדל 3200 דולר כפיצויים לנזק שנגרם לכרם שלהם מהתאונה והוא נאלץ לשלם.
בינתיים מתהדקים היחסים בין ונדל ופמלה והם שוחים בים בעירום כפי שעשו הוריהם.
החדרן ברונו (ג'יאנפרנקו ברא) שצילם בזמן את ההורים עירומים, מצלם אותם כעת ומבקש מוונדל שיעזור לו לקבל ויזה לארצות הברית משם גורש בגלל עברות שביצע, כי הוא רוצה לברוח מחברתו הסיציליאנית אנה שכעת בהיריון, אחרת יפרסם את התמונות.
אנה מאזינה לשיחה, נכנסת לחדר של פמלה עם אקדח, מזעיקה את ברונו, הורגת אותו ובורחת.
פמלה נאלצת לעבור לחדרו של ונדל והיחס ביניהם מתחמם.
הם מחליטים לקבור את הוריהם באיסקיה ולשלוח לבלטימור ארון קבורה עם ברונו.
אשתו של ונדל מזעיקה לעזרה את איש משרד החוץ ג'יי ג'יי בלודג'ט (אדוארד אנדרוז) שמגיע למקום בהליקופטר צבאי ומזרז את כל העניינים.
ונדל ופמלה נפרדים לא לפני שהם קובעים כי יגיעו למקום כל שנה בקיץ למשך חודש כמו שעשו הוריהם.
ונדל עולה להליקופטר עם הארון (ובתוכו ברונו).
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ק למוןוונדל אמברוסטראיש עסקיםג'ולייט מילספמלה פיגוטקלייב רבילקרלו קרלוצ'ימנהל מלוןאדוארד אנדרוזג'יי ג'יי בלודג'טאיש משרד החוץג'יאנפרנקו בראברונועובד מלון
ג'ק למון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ג'ולייט מילס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
קלייב רביל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
בילי ויילדר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ולפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע.
אל דיאמונד היו מועמדים לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
הם היו מועמדים גם לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על תסריט מעובד.
אווארית (באווארית: Авар мацІ; בתרגום חופשי: השפה של ההרים) היא שפה אשר שייכת למשפחת השפות הצפון מזרח קווקזיות, אשר נפוצות בדאגסטן ובאזרבייג'ן.
היא מדוברת על ידי אווארים קווקזים, בעיקר בדאגסטן.
ב-2010, היו כמיליון דוברי אווארית בדאגסטן ובשטחים נוספים ברוסיה.
השפה מדוברת בעיקר בחלקים המערביים והדרומיים של רפובליקת דאגסטן בקווקז הרוסי, באזורי העיר בלקן ובאזורי זקטלה שבצפון מערב אזרבייג'ן.
קיימים אווארים שחיים באזורים אחרים של רוסיה.
ישנן גם קהילות קטנות של דוברים החיים ברפובליקה הרוסית של צ'צ'ניה וקלמיקיה; בגאורגיה, קזחסטן, אוקראינה, ירדן, ומחוז המרמרה בטורקיה.
היא מדוברת על ידי כ-762,000 איש ברחבי העולם.
אונסק"ו מסווגת את השפה כשפה שעלולה להיכחד.
זוהי אחת משש השפות הרשמיות של דאגסטן, בה היא מדוברת לא רק על ידי האווארים, אלא גם משמשת כשפת התקשורת בין קבוצות אתניות שונות.
אווה-מריה לימטס (באסטונית: Eva-Maria Liimets; נולדה ב-31 במאי 1974) היא פוליטיקאית ודיפלומטית אסטונית, אשר בין היתר כיהנה כשרת החוץ של אסטוניה.
בשנת 1995 קיבלה לימטס תואר ראשון במנהל ציבורי מאוניברסיטת טרטו, ובשנת 2005 עשתה תואר במנהל עסקים בבית הספר לעסקים באסטוניה.
בשנת 1997 החלה בקריירה דיפלומטית, ובשנים 1997–1999 הועסקה במחלקת כוח אדם במשרד החוץ.
בשנים 1999–2003 עמדה בראש המחלקה הכלכלית בשגרירות אסטוניה ברומא.
בשנים 2003–2006 שבה לעבוד במשרד החוץ בטאלין, ובשנים 2006–2009 עבדה בשגרירות אסטוניה בוושינגטון די.
בשנים 2009–2014 עבדה כראש היחידה לארגונים בינלאומיים במטה משרד החוץ האסטוני בטאלין, ובשנים 2014–2017 הייתה הקונסולית הכללית של אסטוניה בניו יורק.
בשנים 2018–2021 הייתה שגרירת אסטוניה בצ'כיה, ובסלובניה, משנת 2019 גם בקרואטיה.
לימטס הייתה מועמדת עצמאית, וב-26 בינואר 2021 מונתה לשרת החוץ על ידי ראש ממשלת אסטוניה קאיה קאלאס במקום אורמס ריינסלו.
ביוני 2021 הצטרפה למפלגת המרכז.
זמן קצר לאחר כניסתה לתפקיד הכריזה על "החודש הארקטי", שהחל ב-28 בינואר 2021, על רקע רצונה של אסטוניה לקבל סטטוס של מדינה משקיפה במועצה הארקטית.
ביוני 2022 בעקבות משבר קואליציוני בממשלה האסטונית פוטרו כל שרי מפלגת המרכז, ובתוכם לימטס ; כעבור חודשיים היא החלה לעבוד כיועצת במרכז האסטוני לפיתוח בין-לאומי.
אווה הוא סרט דרמה, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-פולנית משנת 2016 בבימוי וכתיבה של חיים טבקמן, עם אבי קושניר, אפרת בן צור וגיל פרנק בתפקידים הראשיים.
יואל (אבי קושניר) הוא חקלאי יליד המקום שלאחר מלחמת העולם השנייה פגש באווה (אפרת בן צור), שורדת שואה מפולין שכל משפחתה נספתה.
כעת אווה חולת לב ויואל מטפל בה בזריקות ולשם כך מכר את המשק החקלאי שלו.
יש להם בת בשם יהודית (גאיה שליטא כץ) שיש לה בן זוג, אייל (גדי פיטרמן), שלומד רפואה.
יואל ואווה חיים בשני עולמות - צבר ארצישראלי ושורדת שואה מפולין.
יום אחד מגלה יואל במסמך כי בבעלותו דירה בשיכון עמישב הסמוך.
הוא הולך לדירה המוזנחת ומגלה לתדהמתו גבר בשם אמיל (גיל פרנק) שמשפץ אופנועים ישנים.
תוך זמן קצר הוא מגלה שאמיל הוא למעשה בעלה הראשון של אווה.
היא מודה לפניו בזאת ומגלה לו כי לפני המלחמה נישאה לאמיל.
המלחמה הפרידה ביניהם והיא חשבה שנספה אך הוא הופיע אחר המלחמה והיא שיכנה אותו בדירה הזאת ומבקרת אותו לעיתים תכופות.
כעת יואל מתחבט בדעתו מה לעשות הלאה...
שם השחקן שם הדמות הערותאבי קושניריואלאפרת בן צוראווהגיל פרנקאמילגאיה שליטא כץיהודיתבתו של יואלגדי פיטרמןאיילחבר של יהודיתאופיר ויילקובישוטר
אוואסי הוא של זן כבשים שמקורו ב.
האוואסי הוא זן המשמש למגוון שימושים רב כגון חלב, בקר וצמר.
אווה אנה פאולה היטלר , שנודעה בשמה טרום נישואיה, אווה בראון, הייתה צלמת גרמנייה ובת זוגו של אדולף היטלר במשך שנים ארוכות ואשתו ביומיים האחרונים לחייהם.
השניים נפגשו לראשונה ב-1929, כשבראון הייתה עובדת בחנות הצילום של היינריך הופמן, לימים צלם החצר של היטלר.
כשנתיים לאחר מכן החלה להיפגש עם היטלר לעיתים קרובות.
בראשית מערכת היחסים ביניהם ניסתה להתאבד פעמיים.
עד 1936 הייתה בראון חלק ממשק הבית של היטלר בברגהוף, וחיה חיים מוגנים לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
היא הפכה לדמות משמעותית במעגל החברתי הפנימי של היטלר, אך לא השתתפה באירועים ציבוריים עימו עד אמצע 1944, עת אחותה גרטל נישאה להרמן פגליין, נציג האס אס בצוותו של היטלר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר הלכה גרמניה הנאצית וקרסה, נשבעה בראון אמונים להיטלר ונסעה לברלין כדי להיות לצידו בפיהררבונקר.
בעוד חיילי הצבא האדום נלחמו בדרכם אל תוך רובע הממשלה המרכזי, ב-29 באפריל 1945, נישאה בראון להיטלר בטקס אזרחי קצר; היא הייתה בת 33 והוא בן 56. פחות מ-40 שעות לאחר מכן התאבדו השניים בסלון הבונקר: בראון בנשיכת ובליעת כמוסת ציאניד, והיטלר מירי אקדח לראשו.
רבים מהציבור הגרמני כלל לא היו מודעים לקשריהם של בראון והיטלר עד לאחר התאבדותם.
בראון יצרה רבים מהתצלומים והסרטים הצבעוניים ששרדו המציגים את היטלר.
בראון נולדה במינכן למשפחה ממעמד הביניים.
אביה, פרידריך "פריץ" בראון, היה מורה לותרני, ואימה, פרנציסקה "פאני" קרונברגר, הייתה קתולית שעבדה כתופרת לפני נישואיה.
הייתה לה אחות גדולה, אילזה, ואחות צעירה, מרגרט (גרטל).
הוריו של בראון התגרשו באפריל 1921 אך נישאו בשנית בנובמבר 1922, כנראה מסיבות כלכליות; באותה התקופה פגעה היפר-אינפלציה חריפה בכלכלת גרמניה.
בראון התחנכה במוסד חינוכי קתולי במינכן, ולאחר מכן במשך שנה אחת בבית ספר תיכון למסחר, שם השיגה ציונים ממוצעים וכישרון באתלטיקה.
בגיל 17 החלה בראון לעבוד בחנותו של היינריך הופמן, הצלם הרשמי של המפלגה הנאצית.
תחילה עבדה כעוזרת וכמוכרת בחנות, אך עד מהרה למדה כיצד להשתמש במצלמה ולפתח תמונות.
אחותה הצעירה של בראון, גרטל, עבדה גם היא אצל הופמן משנת 1932. השתיים אף שכרו דירה משותפת למשך זמן מה.
בשלב זה החלה בראון לצבוע את שיערה כדי להשיג גוון מסוים של בלונד.
באוקטובר 1929 הציגו הופמן ואשתו את בראון בפני אדולף היטלר, בסטודיו של הופמן במינכן.
היטלר היה אז בן 40 ומבוגר מבראון ב-23 שנים.
היטלר התאושש באותו הזמן ממערכת יחסיו הטראגית עם אחייניתו גלי ראובל, שהסתיימה בהתאבדותה (ויש האומרים ברציחתה) של ראובל ב-1931. יחסי השניים התהדקו לאחר מותה של ראובל.
משנת 1933 עבדה בראון כצלמת עבור הופמן.
תפקיד זה אפשר לה לנסוע - בליוויו - עם פמלייתו של היטלר כצלמת עבור המפלגה הנאצית.
בראון עבדה גם עבור בית הדפוס של הופמן, שהיה ידוע בהכנת גלויות לתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה.
בראון הייתה אישה פשוטה והציעה להיטלר כניעות וצייתנות מוחלטת.
בשנת 1936 הפכה לחלק ממשק ביתו של היטלר.
אלברט שפר, שר החימוש ואדריכל החצר, שהיה בין הידידים האישיים המועטים של היטלר תיאר בזכרונותיו כי בראון הורשתה לקחת חלק בחיי החברה באוברזלצברג, משכנו ההררי של היטלר (ברגהוף), רק בצורה מוגבלת, ואם היה מגיע אורח רם מעלה, הייתה מורחקת לחדרה, שהיה סמוך לזה של היטלר.
היטלר רחש כלפיה זלזול והיה מכנה אותה "Tschapperl", ביטוי אוסטרי, שמשמעו ילד חסר אונים.
רק בשנת 1939 הורשתה לגור במשכנו של היטלר בברלין, בחדר שינה הסמוך לחדרו.
היא הורשתה להיכנס אל הבית רק מכניסה צדדית.
היטלר לא נתן פומבי ליחסיו עם בראון מפני שביקש לשמור על תדמיתו כאדם המקדיש את כל חייו, ואף את חייו הפרטיים, לטובת המטרה.
בנוסף, הערצת גרמניות רבות כלפיו התבססה בין היתר על משיכה ארוטית חזקה, ונישואין, או בת זוג קבועה, עלולים היו לפגום במשיכה זו.
היטלר התייחס לנקודה זו במוצהר מספר פעמים, והיה מודע להשפעתו הארוטית על ההמונים.
אווה בראון הייתה אדם א-פוליטי, ומעולם לא הייתה חברה במפלגה הנאצית.
על אף קרבתה אל המנהיג, שנתנה לה פוטנציאל לכוח רב, מעולם לא התערבה בעניינים פוליטיים ולא ניסתה לנצל השפעתה לצרכים כלשהם.
המחשה דרמטית לעניין זה ניתנה כאשר בימיו האחרונים הורה היטלר להוציא להורג את גיסה של אווה, הרמן פגליין, קצין אס אס שהיה איש הקשר בין היינריך הימלר לבין היטלר שהיה נצור בבונקר.
פגליין נתפס כשהתכונן לערוק והוצא להורג בפקודת היטלר, בלי שבראון תנסה להצילו.
ב-16 בינואר 1945 עברה עם היטלר להתגורר בפיהררבונקר שמתחת ללשכת הקנצלר.
היא נשארה שם גם כאשר הצבא האדום סגר עליו מכל הכיוונים, וכל אנשי ממשלו ניסו למלט את עורם.
ב-29 באפריל 1945 נישא היטלר לבראון.
אל הבונקר הובא חבר של מועצת העירייה, והוא שהשיא את השניים.
על תעודת הנישואין החלה אווה לחתום "אווה ב..." אך מחקה את האות "ב" וחתמה "אווה היטלר".
יוזף גבלס ומרטין בורמן חתמו כעדים על תעודת הנישואין.
לאחר הנישואין, ולאחר "מסיבה" בה נכחו מזכירותיו של היטלר ונאמנים נוספים, בהם גבלס ואשתו מגדה, ולאחר שהכתיב היטלר את צוואתו למזכירתו, טראודל יונגה, ב-30 באפריל 1945 הסתגרו השניים בחדר.
היטלר ירה בראשו, ובראון בלעה גלולת רעל.
גופותיהם של השניים הושלכו אל תוך בור שיצר פגז בחצר לשכת הקאנצלר, שהייתה בטווח התותחים הסובייטים.
נהגו של היטלר, אריך קמפקה, שפך על הגוויות שלהם מעט בנזין, והגופות נשרפו, כשמסביבם עומדים מספר קצינים נאצים ומצדיעים במועל יד, בטרם ייכנסו בחזרה לבונקר כדי להימלט מן ההפגזות.
אחותה הבכורה, אילזה, עבדה כסייעת אצל רופא יהודי והסתייגה מן הנאצים.
מאוחר יותר נישאה ועברה לברלין.
אחותה הצעירה, מרגרטה (גרטל) עבדה כמזכירת הצלם היינריך הופמן ונישאה ב-1944 לקצין האס אס הרמן פגליין.
החתונה נערכה בהשתתפות הצמרת הנאצית.
לגרטל נולדה ב-5 במאי 1945 בת, שנקראה על שם דודתה אווה, שהתאבדה ימים ספורים לפני כן.
אווה אִילוּז (נולדה ב-30 באפריל 1961) היא סוציולוגית צרפתית-ישראלית.
נשיאת בצלאל בשנים 2013–2014, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטה העברית ומופקדת על הקתדרה לסוציולוגיה על שם רוז אייזק.
כלת פרס א.מ.ת בסוציולוגיה לשנת 2018.
אילוז נולדה בפאס שבמרוקו והיגרה עם משפחתה לצרפת בהיותה בת עשר.
היא דוברת מרוקאית, צרפתית, אנגלית ועברית, ולמדה יוונית עתיקה ולטינית במשך שנים רבות בתקופת בית הספר.
היא סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה, תקשורת וספרות בפריז, תואר שני בספרות צרפתית בפריז, ותואר בתקשורת באוניברסיטה העברית.
בשנת 1991 קיבלה דוקטורט בתקשורת ולימודי תרבות מבית הספר לתקשורת של אננברג באוניברסיטת פנסילבניה.
עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית לארי גרוס, עסקה באהבה רומנטית ותרבות ההמונים של המאה ה-20 בארצות הברית.
היא שימשה כמורה מן החוץ באוניברסיטת ניו יורק ולאחר מכן, בשנים 1991–1999, עסקה כמרצה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 הצטרפה לאוניברסיטה העברית ומונתה למרצה בכירה, ובשנת 2005 התמנתה לפרופסור מן המניין.
היא אחת המייסדים והמנהלים של התוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית.
ב-2006 הצטרפה למרכז לחקר הרציונליות.
היא עמיתת מחקר במרכז סכוליון באוניברסיטה העברית.
באוגוסט 2012 נבחרה אילוז לכהן כנשיאת בצלאל ובאוקטובר החלה את כהונתה.
בשנת 2015 פרשה מתפקידה זה.
אילוז שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטאות נורת'ווסטרן ופרינסטון, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז (EHESS) ובמכון למחקר מתקדם בברלין (2008 - 2009), בשנת 9–2018 שהתה כחוקרת אורחת במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
היא שימשה חברת מערכת של כתב העת "סוציולוגיה ישראלית", יושבת בוועד המייעץ של כתב העת Journal of Consumer Culture Sociological Theory, Society.
משתתפת בצוות העורכים של האנציקלופדיה הבינלאומית לסוציולוגיה של בלאקוול שבאוקספורד.
חברה בוועד המייעץ של פורום איינשטיין בברלין ובוועדה לבחירת הספר הטוב ביותר של האגודה הסוציולוגית האמריקנית.
בפברואר 2013 זכתה במענק מחקר בסך 250,000 יורו מקרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.
נבחרה על ידי העיתון הגרמני "די צייט" כאחת מתריסר ההוגים שיעצבו את "עולם המחר".
בשנת 2018 זכתה בעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2018 הוענק לה פרס א.מ.ת בסוציולוגיה.
בשנת 2025 קבעה ועדת פרס ישראל שיש להעניק לאילוז את פרס ישראל לסוציולוגיה, אך שר החינוך יואב קיש הודיע שלא יעניק לה את הפרס, משום שב-2021 נמנתה עם חותמים על פנייה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, שקראה שלא לסמוך על הרשויות הישראליות בחקירת האירועים ביהודה ושומרון, ולחקור זאת בעצמו.
במאמר שכתבה בעקבות שלילת הפרס מתחה ביקורת על ממשלת ישראל, ובין השאר כתבה: "אנחנו יודעים שמנהיגים הם לא ראויים כשהם מעדיפים להרתיע במקום לשכנע, כשהם מנסים להחליף עקרונות מוסר באותות כבוד, כשהם מזלזלים בעצמאות המדע, כשהם משגשגים מאיבה, משנאה, ממחלוקות, ואי סדר.
כשהם מעדיפים כוח על פני חוכמה." בנוסף אמרה "המקרה האישי שלי לא חשוב.
מה שחשוב הוא שאנחנו עדים לקריסת שלטון החוק.
משטרים אפלים תמיד מתחילים בחיסול שתי זירות: מערכת המשפט ואקדמיה.
רק מחאה מאוד משמעותית תעצור את הקריסה".
באפריל 2025 הודיעה האוניברסיטה העברית כי תעניק לאילוז פרס מפעל חיים, במקום פרס ישראל שהייתה אמורה לקבל, והפרס הוענק לה בינואר 2026.
עד לשנת 2013 כתבה אילוז 80 מאמרים ופרקים בספרים, ו-8 ספרים שתורגמו ל-15 שפות ובהן ספרדית, צרפתית, פולנית, טורקית ועוד.
המחקר שפיתחה מאז עבודת הדוקטורט שלה מתמקד בפנייה אל המימד החסר ומנסה להבין מספר אספקטים של הצטלבות רגשות ותקשורת תרבותית:
מה היה התפקיד של תקשורת ההמונים (סרטים, ספרים לעזרה עצמית, עיתוני נשים, פרסומות, טלוויזיה) בקביעה ובהגדרת אוצר המילים, המטפורות והמודלים הסיבתיים שבאמצעותם אנו תופסים, חושבים ומנהלים את חיי הרגש.
האם תקשורת ההמונים במאה ה-20 הייתה טרודה באופן בלתי פוסק בהצגת רגשות ובגיוס הצופה/הקורא דרך מנגנונים של תשלובת רגשות, האם אלו תרמו להבדל בחיי הרגש שלנו ואם כן, מהו טבעו של אותו הבדל?
באיזה אופן תרבות הרגש המיוצרת ומובנית בידי התקשורת התרבותית, קשורה לארגונים כלכליים של הקפיטליזם המאוחר?
אלו הן, באופן נרחב, השאלות הכלליות העולות מעבודתה.
משום ששאלות אלה רחבות בהיקפן, שיטות המחקר שלה לוקטו ממקורות שונים והן "נעות בטווח שמהתבוננות היסטורית ועד תצפית משתתפת, מראיונות עומק ועד ניתוח סמיוטי של טקסטים".
זאת על מנת למפות את ההצטלבות המורכבת של טכנולוגיות תרבותיות, רגשות וארגונים כלכליים.
באמצעות עבודה על התפר שבין לימודי תקשורת, הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה של הרגשות, הסוציולוגיה של הקפיטליזם והסוציולוגיה של התרבות, עבודתה בוחנת את הדרכים בהן תקשורת פופולרית, מערכות ידע, כלכלה ורגשות נפגשים ובאופן הדדי מזינים זה את זה.
האוטופיה הרומנטית: בין אהבה לצרכנות
ספרה הראשון של אילוז ראה אור לראשונה בשנת 1997 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ותורגם ויצא לאור בעברית בהוצאת זמורה ביתן ואוניברסיטת חיפה בשנת 2002. הספר זכה בפרס ציון הכבוד לתרומה בולטת מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים לשנת 2000.
בספר טוענת אילוז כי אהבה רומנטית היא אחד הנושאים המתאימים ביותר לבחינת המורכבות התאורטית ולבחינה אמפירית של נקודות ההשקה המבלבלות בין רגשות, תרבות וארגונים כלכליים, מפני שבניגוד לרגשות אחרים, האהבה הרומנטית השתנתה עם התפתחות הקפיטליזם.
בספרה אילוז חקרה היסטורית וסוציולוגית את הדרכים בהן כלכלה, ארגונים חברתיים ותרבות הקפיטליזם המאוחר פועלים באינטראקציה זה עם זה כדי ליצור דרכים חדשות לארגון מפגשים רומנטיים.
לדעתה רחוק הדבר מלהיות מנוגד לאינטרסים ואסטרטגיות כלכליות – כפי שטענו לעיתים תכופות היסטוריונים – אהבה רומנטית הייתה לווקטור צריכה של מוצרי פנאי, שיוצרו על ידי התעשייה המתרחבת של הפנאי.
הרעיון המשתנה של ה"רומנטיקה" – אווירה שהתפשטה על פני משמעויות של תחושות מיוחדות לעומת אחרות – הובנתה כאסוציאציה למשמעויות של מוצרי פנאי כגון "סעודת מותרות", "מתנה מקורית", או "טיול אקזוטי".
התסריטים הרגשיים דרכם אנשים חווים את תחושותיהם ותחושות של אחרים כרומנטיים, הם לכן בו זמנית כלכליים ותרבותיים, ורומזים כי ארגונים כלכליים ותרבותיים מזינים זה את זה באופן הדדי.
ספר זה מתכוון למלא את המרווח בספרות אודות רגשות ותרבות ההמונים בכך שהוא מראה איך ולמה צמח קוד רגשי (רומנטי), מה היה התפקיד של תרבות התקשורת בת זמננו בהבניית, מתן לגיטימציה, והפצת קוד תרבותי ורגשי חדש, ואיך ההפצה של הקוד הרומנטי החדש מיצבה עצמה באופן אשר תאם את המבנה המעמדי.
ספרה השני של אילוז יצא לאור בעברית בהוצאת אוניברסיטה משודרת בשנת 2002. בספרה חקרה אילוז את הקשר בין תרבות וקפיטליזם ואת הדרכים השונות בהן הקשר הזה הומשג בספרות הסוציולוגית.