tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, ביולי אותה שנה אירעה הפיכה צבאית בעיראק, פייסל השני הוצא להורג בתלייה, והאיחוד התמוטט.
מאז שולטים ההאשמים רק בממלכת ירדן.
דגל המרד הערבי המתנוסס מעל עקבה היה בעבר התורן הגבוה ביותר בעולם ללא תמיכה.
נכון לשנת 2022 הוא השביעי בעולם בגובהו מהתרנים נטולי התמיכה והשמיני מבין כל התרנים .
גובהו 132 מטר והוא נושא את דגל המרד הערבי שאורכו 60 מטר ורוחבו 30 מטר.
התורן והדגל נצפים מישראל, מצרים וערב הסעודית.
תורן דומה בגובה של 127 מטר נישא גם בבירה עמאן.
דגל המשמר הגדול או הדגל זרוע הכוכבים (Star Spangled Banner Flag) היה דגל קרב גדול אשר הונף מעל מבצר פורט מקהנרי בפתחו של נמל בולטימור בעת הקרב שהתחולל שם במסגרת מלחמת 1812 בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת.
מראהו של הדגל שהונף מעל לחומות המבצר היווה השראה לעורך הדין והמשורר האמריקני פרנסיס סקוט קי לכתיבת השיר "הגנת פורט מקהנרי" עד שברבות הימים שונה שמו לשם "הדגל זרוע הכוכבים".
בשנת 1931 אומץ הבית הראשון מתוך השיר כהמנון הלאומי של ארצות הברית.
הדגל נתפר משילוב של כותנה וצמר אנגלי צבוע ועוצב בצורת 15 פסים אדומים-לבנים אופקיים ומלבן כחול בקנטון ובתוכו 15 כוכבים לבנים.
שני הפסים והכוכבים הנוספים נוספו בעקבות צירופן של ורמונט וקנטקי לאיחוד.
15 הכוכבים סודרו בחמש שורות אשר כל אחת מהן כללה שלושה כוכבים .
במסגרת הכנתה של בולטימור לקראת מתקפת הבריטים הוכן פורט מקהנרי כבסיס להגנתו של הנמל.
במסגרת ההכנות הללו, ביקש מיג'ור ג'ורג' ארמיסטד, מפקד המבצר אישור להנפת דגל אמריקאי גדול ממדים מעל חומת המבצר.
ב-12 בספטמבר 1812 תקפו כוחות בריטים אשר כללו כ-5,000 חיילים ו-19 ספינות את בולטימור.
בבוקרו של ה-14 בספטמבר 1812, לאחר כ-25 שעות של הפגזה מתמדת, נסוגו הכוחות הבריטים לאחר שלא הצליחו להבקיע את חומות המבצר ותוך כדי כך לפלוש לנמל בולטימור ואל תוך העיר.
דגל המשמר הגדול נותר למשמרת בידי רב-סרן ארמיסטד (לימים סגן-אלוף) ובמשך השנים חולקו מתוך הדגל חלקים קטנים כמתנות ומזכרות בידי בני המשפחה.
בשנת 1912 נתרם הדגל למכון סמית'סוניאן והוא מוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית אשר שוכן בוושינגטון הבירה.
התחרות היא כלל ארצית ומקיפה כ-93 ערים, מועצות מקומיות ומועצות אזוריות, שהתמודדו בבתים נפרדים בהתאם לסיווגם.
על מנת להתמודד על דגל היופי, על העיר / מושב / מועצה לזכות בשלוש השנים הקודמות להרשמה ב-5 כוכבים בתחרות.
התחרות מתקיימת בכל שנה מאז 1993.
+הזוכות בתחרותשנהערים גדולותערים בינוניותערים קטנותמועצות אזוריותמועצות מקומיותמושביםכפרי נוער1996ביתר עילית2013חולוןחדרהמעלה אדומיםלהביםאביחיל2015אשדודבת יםגבעת שמואלגזרשוהםסגולה2018נתניה2019ביתר עיליתאפרת2020אשקלוןאילתנשרשדות דןלהביםאביגדורעיינות2021אשדודעכויבנהטלזסטון
דגל העיר ניו יורק הוא דגל הנושא פסים אנכיים של הצבעים כחול, לבן וכתום, ומוטען במרכזו של הפס האמצעי בחותם העירוני של ניו יורק בצבע כחול.
מקור צבעי הדגל הוא דגל הנסיך - דגלה של הרפובליקה ההולנדית, אשר היה בשימוש בשנת 1625, שבה הוקמה העיר ניו אמסטרדם (לימים ניו יורק) על האי מנהטן.
חותם העיר מכיל את הרכיבים הסמליים הבאים:
עיטם לבן-ראש - סמלה של ארצות הברית
יליד אמריקאי - מסמל את תושביו המקוריים של האזור
ימאי - מסמל את המתיישבים הקולוניאליים של האזור
בונה - מסמל את חברת הודו המערבית ההולנדית, החברה הראשונה בניו אמסטרדם.
בונה הוא גם בעל החיים הרשמי של מדינת ניו יורק
טחנת רוח - מסמלת את ההיסטוריה ההולנדית של העיר ואת התעשייה של טחינת קמח שהתקיימה בה
חביות קמח - לסימול תעשיית הקמח
עיצובו הנוכחי של הדגל נקבע ב-30 בדצמבר 1977. אז הוכנסה בו השנה 1625 (במקום 1664, השנה שבה השתלטה אנגליה על העיר) והוכלל בו הפסוק הלטיני "Sigillum Civitatis Novi Eboraci" ("חותם העיר ניו יורק") (תוספת זו היא אופציונלית, כלומר שניתן להשתמש בדגל גם בלעדיה).
לעיתים רחוקות מונף הדגל ללא סמל החותם במרכזו.
לראש עיריית ניו יורק דגל משלו, המבוסס על דגל העיר בתוספת קשת של חמישה כוכבים מחומשים כחולים מעל החותם.
אלו מסמלים את חמשת רובעי העיר.
הדגל מונף דרך קבע על גבי בית העירייה של ניו יורק ועל גבי הבניינים האחרים שלה.
הוא מונף לעיתים קרובות גם על גבי מבני ציבור, בפארקים ואף בעסקים פרטיים ובבתי מגורים בעיר.
דגל המדינה האסלאמית או בשמו הקודם "דאעש" (ראשי תיבות בערבית של "א-דולה אל-אסלאמיה פי אלעיראק וא-שאם" - "המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה") הוא הדגל של ארגון הטרור האסלאמי סוני הקורא לג'יהאד, שהשתלט על שטחים נרחבים בעיראק ובסוריה והכריז על הקמת ח'ליפות אסלאמית.
דגל דומה, אם כי ביחס גובה/רוחב אחר ובעיצוב קצת שונה לכתב, משמש גם כמה זרועות של אל-קאעידה, ביניהן ארגון "א-שבאב" הסומלי, אל-קאעידה בחצי האי ערב ואל-קאעידה במגרב האסלאמי.
הדגל הוא בצבע שחור ובכיתוב ערבי בצבע לבן מופיע בו הפתיח של השהאדה (העדות) - הכרזת האמונה האסלאמית: לַא אִלַהַ אִלַּא אַללָּה (لَا إِلٰهَ إِلَّا الله - "אין אלוה אלא אללה").
החלק השני של השהאדה מופיע בתוך עיגול לא מדויק בעל רקע לבן ובסדר מילים הפוך, כך שיש לקוראו מהסוף להתחלה: אללה רסול מוחמד (الله رَسُولُ مُحَمَّدٌ - "אללה שליח מוחמד").
סדר זה נועד להדגיש את עליונות האל.
הדגל והמוטיבים השונים שבו מצביעים על האידאולוגיה הסלפית-והבית הקיצונית של הארגון אשר מבקש לחזור לאסלאם הראשוני כפי שהוא מפרש אותו.
כך למשל, לצבע השחור שבדגל, שאומץ על ידי תנועות ג'יהאד סלפי נוספות כגון אל-קאעידה וג'בהת א-נוצרה, יש מקורות החוזרים לראשית האסלאם, אז, לפי מסורות אסלאמיות, השתמש מוחמד בדגל השחור במהלך מלחמותיו.
הצבע השחור מסמל גם אמונות משיחיות המבוססות על חדית' לפיו דגלו של המהדי, המשיח, יהיה שחור, ובכך מעניק נופך משיחי לארגון.
גם הגופן שבו כתובה השהאדה, בכתב יד פשוט, מצביע על חזרה לשורשים אסלאמיים, בשונה למשל מהכתב הקליגרפי שבו כתובה השהאדה בדגל ערב הסעודית או בדגל חמאס.
לעיגול בתחתית הדגל רקע לבן כאמור.
עיגול זה מזוהה כ"חותם הנביא", אשר לתפיסת חברי הארגון שימש את מוחמד לצורך חתימה על מכתביו במהלך ימיו הראשונים של האסלאם.
במהלך המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י) שהתקיים בין השנים 1920–1948 שהוכר רשמית על ידי חבר הלאומים ב-29 בספטמבר 1922, היה דגל הממלכה המאוחדת לדגל הרשמי של המנדט הבריטי, אולם היו גם מספר דגלים מקומיים למחלקות ממשלת המנדט ולפקידי הממשל.
הדגל היחיד הספציפי שלא הוגבל לשימוש רשמי ממשלתי היה דגל ימי של פלשתינה (אדום עם דגל הממלכה המאוחדת בפינה ומעגל לבן בצידו ובתוכו כתוב פלשתינה) שהונף על ידי האניות הרשומות בשטח המנדט בין השנים 1927 עד 1948. דגל זה היה בשימוש מוגבל מאוד ולא אומץ על ידי היהודים או הערבים.
הוא התבסס על הנס האדום (שיועד לשימוש אזרחי) במקום הנס הכחול (ששימש כבסיס לדגלי כמעט כל השטחים האחרים באפריקה ובאסיה שהיו תחת שלטון בריטי) מכיוון שהוא נועד לשימוש רק בים על ידי אניות לא-ממשלתיות.
הערבים בארץ ישראל הדפיסו לעצמם דגלים עצמאיים, לרוב בווריאציות של דגל המרד הערבי.
בשנת 1929 נערך דיון בדבר הדגל הפלסטיני והעיתון "פלסטין" פרסם בעמוד השער הצעה לדגל והמנון פלסטיני.
הוצעו דגלים שונים ומגוונים, והם התבססו בעיקר על דגל המרד הערבי, לצד שימוש בצלבונים עם סהרונים וצבע כתום.
במהלך המרד הערבי הגדול בין השנים 1936–1939 צולמה קבוצה עם דגל הדומה לדגל הפלסטיני הנוכחי, אך עם סהר וצלב וכן כתובת בערבית.
השימוש בדגלים ציוניים או עבריים היה נפוץ ביישוב היהודי, מכיוון שגופים של תושבים יהודיים בארץ ישראל הוקמו עוד טרם הקמת מדינת ישראל, דגלים אלה היו בשימוש על ידי מוסדות שונים כמו הסוכנות היהודית וההסתדרות.
אולם היישוב היווה רק אחת מהקהילות האתניות במדינה, והוא זכה להתנגדות עזה מצד הערבים בארץ ישראל.
לפיכך, דגלים עבריים מעולם לא הוכרו על ידי הרשויות הבריטיות, שטענו לאורך כל שנות המנדט לחוסר משוא פנים בין היהודים והערבים, וכי הדגל הרשמי היחיד הוא דגל הממלכה המאוחדת.
עם זאת, המילון הצרפתי Le Petit Larousse Illustré מכיל קטע דגלים עולמי שמראה כי בין השנים 1924–1939 היה דגל פלשתינה מגן דוד צהוב על רקע כחול לבן.
לא ברור על סמך מה בחר המילון בדגל זה כמייצג את המנדט הבריטי, בעוד שמה שיהפוך אחרי 1948 לדגל ישראל היה שונה לחלוטין.
ב-1934 פרסם המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק תצלום של דגל דומה לזה שבמילון הצרפתי שהונף על ידי ספינת הקיטור "עמנואל" - הספינה היחידה בבעלות חברת המשלוחים חופיה שהייתה חברה ציונית.
בכיתוב נכתב כי "עמנואל", המניפה את דגל פלשתינה, עוגנת בסאות'המפטון, אנגליה.
ספינת סחר זו הייתה הראשונה שהניפה דגל מעין זה.
באופן טרגי, חודשים ספורים לאחר פרסום הידיעה בנשיונל ג'יאוגרפיק טבעה הספינה בים הצפוני ובכך הקיץ הקץ על חברת חופיה.
בהמשך, מפעלי ספנות ישראלים, בהם חברת צים, לא השתמשו בדגל כזה.
דגל העורב (בנורדית עתיקה: hrafnsmerki [ˈhrɑvnsˌmerke]; באנגלית תיכונה: Hravenlandeye) היה דגל, ככל הנראה טוטמי בטבעו, שהונף על ידי צ'יפים ויקינגים ושליטים סקנדינבים שונים במאות ה-9, ה-10 וה-11 לספירה .
תיאורים מתקופת הזמן מתארים אותו כדגל מלחמה עם סימן של עורב עליו , אם כי לא ידוע על תיאור או תיאור חזותי מלא של דגל העורב מאותה תקופה.
חוקרים (מי?) משערים שדגל העורב היה סמל לאודין, שלעיתים קרובות הוצג מלווה בשני עורבים בשם הוגין ומונין.
ייתכן שכוונתו הייתה להטיל פחד באויביו באמצעות זימון כוחו של אודין.
כפי שמציין אחד החוקרים לגבי מפגשים בין האנגלו-סקסונים הנוצרים לפולשים הסקנדינבים הפגאניים:
"סביר להניח שהאנגלו-סקסונים חשבו שהדגלים היו ספוגים בכוחות הרשע של האלילים הפגאניים, שכן האנגלו-סקסונים היו מודעים לחשיבותם של אודין ועורביו במיתולוגיה הנורדית."
דגל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הנוכחי אומץ ב־20 בפברואר 2006. החוקה החדשה, שאושרה בדצמבר 2005 ונכנסה לתוקף בפברואר 2006, הכריזה רשמית על חזרה לדגל דומה לזה אשר היה בשימוש בשנים 1963–1971, עם שינוי קל מכחול כהה לתכלת, אשר מסמל שלום.
הפס האדום באמצע הדגל מסמל את "דם הקדושים המעונים של המדינה", הצהוב את העושר של המדינה, והכוכב מסמל על "עתיד זוהר עבור המדינה".
הדגל הקודם האחרון אומץ בשנת 1997. הוא דומה לדגל אשר היה בשימוש מ-1960 עד 1963. במקור, הכוכבים בצד שמאל ייצגו את ששת אזורים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אך מאז נוספו עוד ארבעה אזורים עצמאים ועיר עצמאית אחת (קינשאסה, הבירה).
אותו עיצוב היה בשימוש בדגל של מדינת קונגו החופשית לאחר שהטריטוריה הוכרה רשמית כרכוש פרטי של המלך לאופולד השני בוועידת ברלין.
לאחר קבלת עצמאות מבלגיה ב-30 ביוני 1960, אותו עיצוב בסיס נשאר אך ששת הכוכבים נוספו על-מנת לסמל את ששת האזורים של המדינה באותה העת.
עיצוב זה היה בשימוש רק שלוש שנים, משנת 1960 עד שנת 1963.
הדגל של הרפובליקה השנייה של קונגו (שמה של הטריטוריה בתחילת שלטונו של מובוטו ססה סקו), נהיה הדגל הרשמי לאחר שמובוטו ייסד את הדיקטטורה שלו.
דגל זה נמצא בשימוש משנת 1963 עד שנת 1971 והורכב מאותו כוכב זהוב אשר הוקטן ונמצא בפינת ההנפה של הדגל עם פס בצבע צהוב ואדום חוצה אלכסונית את הדגל.
דגל זה שונה שוב לאחר שמובוטו החליט לשנות את שמה של המדינה לזאיר ב-1971. דגלה של זאיר (הירוק למטה) נוצר כחלק מניסיונו של מובוטו להחזיר את המדינה למדינה מאפיינים אפריקאים ונותר בשימוש עד נפילת שלטונו ב-1997.
דגל הפיליפינים מורכב משמש בעלת שמונה קרניים ושלושה כוכבים, שניהם בצבע זהב, על משולש שווה-צלעות בצבע לבן בצד התורן.
יחס הממדים של הדגל הוא 2:1.
הדגל הומשג לראשונה על ידי אמיליו אגינלדו.
הדגל הראשון נתפר בהונג קונג על ידי מרסלה דה אגונסילו, ביתה לורנצה, וג'וזפינה הרבוסה דה נטיבידד, אחייניתו של חוזה ריזל (על פי מקורות אחרים, שם האחיינית היה דלפינה הרבוסה דה נטיבידד).
לפי הצהרת העצמאות של הפיליפינים ב-12 ביוני 1898, המשולש הלבן הוא הסמל של הקטיפונן, שעל ידי ברית דמים עוררו השראה בעם הפיליפיני לקום למהפכה.
שלושת הכוכבים מייצגים את שלוש קבוצות האיים של המדינה: לוזון, ויסאייאס ומינדנאו, למרות שבהצהרת העצמאות במקור סימל אחד הכוכבים את האי פאנאי, במקום ויסאייאס.
שתי האפשרויות מייצגות את אותו מסר: האיחוד של עמים ותרבויות לכדי אומה אחת.
שמונה הקרניים של השמש מסמלות את שמונה הפרובינציות הראשונות: מנילה, קביטה, בולקן, פמפנגה, נואבה אסיג'ה, בטאן, לגונה ובטנגס, שהתמרדו נגד השלטון הספרדי.
למרות שרבים רואים היום במנילה עיר, הוספת מנילה לקבוצה לעיל הייתה נכונה בשנת 1898, שכן אז מנילה ופרבריה נוהלו כפרובינציה נפרדת.
פרובינציה זו ידועה בשם "אזור בירת המדינה".
משמעות הצבעים היא כדלהלן: המשולש הלבן מייצג שוויון ואחווה; הכחול מסמל שלום, אמת וצדק; והאדום מסמל פטריוטיות וגבורה.
עם זאת, בהצהרת העצמאות נכתב כי ההשראה לצבעי הדגל היא מדגל ארצות הברית, כביטוי להכרת התודה של הפיליפינים לסיוע האמריקאי נגד הספרדים.
הגוון המדויק של הצבע הכחול המשמש בדגל היה במרכז ויכוח במשך כמעט תשעים שנה.
משנת 1920 ועד שנת 1985 הגוון היה "כחול צי", עד שהנשיא פרדיננד מרקוס הורה לשנותו ל"כחול שמים", בעצת חוגים היסטוריים, כדי שיהיה כמו הגוון המשמש את דגל קובה, שנתפשה כבעלת ברית נגד ספרד.
בשל מחסור בחומרי גלם ובסטנדרט אחיד בזמן המלחמה הפיליפינית-אמריקאית, תומכי שני הגוונים יכולים להציג עדויות מתועדות שתומכות וסותרות את שתי הגישות.
במסמכים מהפכניים רשמיים כתוב בבירור שהגוון המקורי של כחול שהיה בשימוש היה "אזול אוסקורה", שפירושו בערך "כחול ערפילי", אולם הקביעה באיזה צבע מדובר בדיוק תישאר חומר לוויכוחים עוד שנים רבות.
היסטוריונים נוטים להסכים ש"אזול אסקורה" הוא גוון כהה יותר מ"כחול שמיים", אך בהיר יותר מ"כחול צי".
כדי לשים קץ לוויכוח, קובע חוק הרפובליקה מס.
8491 כעת כי הגוון בו יש להשתמש הוא "כחול מלכותי".
הדגל הפיליפיני מיוחד בכך שהוא גם יכול לסמל מצב מלחמה.
כשהדגל מונף הפוך, כך שהצבע האדום נמצא למעלה (או בצד שמאל, אם הדגל מוצג באופן אנכי), המשמעות היא שמדינת הפיליפינים נמצאת במצב מלחמה.
הדגל הוצג הפוך לראשונה ב-4 בפברואר 1899, בתחילת מלחמת ארצות הברית-הפיליפינים.
דגל הרפובליקה של קונגו אומץ לראשונה ב-18 באוגוסט 1958. הוא נזנח בשנת 1970, אך אומץ מחדש ב-10 ביוני 1991. הצבעים הם הצבעים הכלל-אפריקאיים המסורתיים, ומקורם בדגל אתיופיה.
דגל הרפובליקה הסינית, המוכר גם כדגל טאיוואן, הוא דגל לאומי ששימש את הרפובליקה הסינית בסין היבשתית ואת הרפובליקה הסינית בטאיוואן.
הרפובליקה הסינית הוקמה בשנת 1912 לאחר נפילת שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי, שהחלה בהתקוממות ווצ'אנג.
הדגל הראשון שהונף על ידי הרפובליקה היה דגל בן חמש קווי צבע אדום-צהוב-כחול-לבן-שחור.
ב-1925 הקימה מפלגת הקוומינטנג, שהוקמה ב-1912 בהנהגתו של סון יאט-סן, ממשלה מתחרה בגואנגג'ואו.
הממשלה חדשה הניפה דגל אדום בו נקבע בפינה השמאלית סמל המפלגה - שמש לבנה על רקע כחול.
הדגל בוסס על דגל המפלגה, בו נמצא הכוכב ומסגרתו במרכז הדגל.
ב-1928 איחד צ'יאנג קאי שק, מנהיג הקוומינטנג, את הרפובליקה הסינית במערכה שזכתה לשם המשלחת הצפונית, ודגל הקוומינטנג הפך לדגל הרפובליקה הסינית.
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, ממשלת בובות של האימפריה היפנית בצפון-מזרח סין במהלך מלחמת העולם השנייה, השתמשה בדגל הרפובליקה הסינית שעליו מתווסף משולש עליון עליו כתובות המילים המנדריניות 和平反共建國 - שלום, אנטי-קומוניסטיות ובנייה לאומית.
לאחר תבוסת הקוומינטנג במלחמת אזרחים ב-1949, ברחו חברי מפלגת קוומינטנג ותומכיהם לטאיוואן והקימו בו מחדש את הרפובליקה הסינית, והדגל הפך לדגלה הרשמי.
החל מ-1984, מתחרי הרפובליקה הסינית במשחקים האולימפיים משתמשים בדגל מיוחד, בו מופיעים סמל הרפובליקה הסינית והדגל האולימפי בתוך מחומש מעוגל אדום-כחול.
בדרך כלל קוראים לדגל בסינית שמים כחולים, שמש לבנה, וארץ אדומה כולה (青天，白日，满地红 בפין-יין: qīng tīan, bái rì, măn dì hóng).
שלושת הצבעים בדגל הרפובליקה הסינית (אדום, כוחל ולבן) ממיצגים את שלושת העקרונות של העם, האידיאולגיה הרשמית של הקוומינטנג.
הצבע האדום גם שימש כצבע לאומי של בני ההאן.
הנפת והורדת הדגל מלווים בשירת המנון הדגל הלאומי.
דגל הרפובליקה הדומיניקנית הוא הדגל של המדינה, הדגל הלאומי משמיט את הסימן האמצעי.
הדגל מורכב מצלב לבן ממורכז שקצותיו מגיעים לקצה הדגל, והוא מחלק את הדגל לארבעה מלבנים.
המלבנים העליונים הם בצבע כחול (צד התורן) ואדום, בעוד התחתונים הם בצבע אדום (צד התורן) וכחול.
במרכז הצלב מופיע סמל קטן ובו מגן הנתמך על ידי ענף זית (משמאל) וענף דקל (מימין).
מעל המגן ישנו סרט כחול ועליו המוטו הלאומי: "דיוס, פאטריה, ליברטאד" (אלוהים, מולדת, חופש).
מתחת למגן ישנו סרט אדום ועליו כתוב "רפובליקה דומיניקנה".
דגל הרפובליקה המרכז-אפריקאית אומץ ב-1 בדצמבר 1958. הוא עוצב על ידי ברת'למיי בוגנדה (Barthélemy Boganda), הנשיא הראשון של אוטונומיית אאובנגואי צ'רי (Oubangoui-Chari), שהאמין ש"צרפת ואפריקה חייבות לצעוד יחד".
לכן, הוא שילב את האדום, לבן וכחול של הטריקולור הצרפתי עם הצבעים הכלל-אפריקאיים אדום, ירוק וצהוב.
האדום מסמל את הדם של אנשי האומה, שנשפך כדי להגיע לעצמאות, והדם שהם מוכנים לשפוך כדי להגן על האומה.
הכחול מסמל את השמיים ואת החופש.
דגל הרפובליקה העממית של סין, הידוע גם בתור "הדגל האדום בעל חמשת הכוכבים" (בסינית: 五星红旗), הוא הדגל הלאומי של הרפובליקה העממית של סין.
הדגל המודרני הסיני הראשון אומץ בתקופת שושלת מינג, שאומץ ב-1867 כדגל משולש, והוחלף ב-1889 בדגל מרובע.
הדגל, שכונה 'דגל הדרקון הצהוב', כלל דרקון כחול על רקע צהוב, ועיגול אדום בפינתו השמאלית העליונה.
בשנת 1912 הופלה שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי, והוקמה הרפובליקה הסינית.
ב-1927 התפלגה המפלגה הקומוניסטית של סין מהקוומינטנג, ואימצה דגל רשמי ראשון, אשר שימש כדגל הסובייט של שאנגחאי ופוג'יין.
ב-1931 הקים מאו דזה-דונג את הרפובליקה הסובייטית הסינית, שאימצה דגל אדום שעליו סמל קומוניסטי.
ב-1949, הביסה המפלגה הקומוניסטית של סין את הקוומינטנג במלחמת האזרחים, והקימה את הרפובליקה העממית של סין.
המדינה החדשה אימצה כדגל לאומי את הדגל האדום, עליו הוטבעו ארבעה כוכבים.
דגל הרפובליקה העממית של סין עוצב על ידי צ'נג ליאנסונג, כלכלן סיני במקצועו ומעצב גרפי חובב.
הדגל נבחר מתוך כ-3,000 עיצובים שונים אשר הוגשו לראשי המפלגה הקומוניסטית במסגרת תחרות עיצוב דגלים לרפובליקה החדשה בחודש יולי 1949. מאו דזה-דונג הניף את הדגל בהצגתו הפומבית הראשונה בכיכר טיין-אן-מן שבבייג'ינג.
עיצוב הדגל כולל חלק מהסמלים המובהקים של הקומוניזם: צבעו אדום, והאובייקטים שעליו מופיעים בצהוב בוהק.
הכוכב הגדול שבדגל מסמל את שלטון המפלגה הקומוניסטית של סין.
לארבעת הכוכבים הקטנים אשר מקיפים את הכוכב הגדול מעולם לא ניתן הסבר רשמי.
אחת ההצעות לפשרם של הכוכבים טוענת כי הם מייצגים את כלל אנשי הרפובליקה.
דעה אחרת גורסת כי הם מייצגים את ארבעת המעמדות העיקריים בסין: מעמד הפועלים, מעמד האיכרים, מעמד הבורגנים הזעירים והקפיטליסטים הפטריוטיים.
לפי דעה רווחת נוספת הכוכב הגדול מסמל את הסינים בני ההאן בעוד ארבעת הכוכבים הקטנים מסמלים את ארבעת המיעוטים אשר הוכרו בתחילת המאה ה-20 בסין: הטיבטים, המנצ'ורים, המונגולים והאויגורים.
אולם כיום מוכרים בסין 55 מיעוטים שונים אשר לכולם מעמד שווה במדינה.
העיצוב המוצע לדגל עבר מספר שינויים לפני שהגיע לגרסתו הסופית ב-27 בספטמבר 1949. הגרסה המקורית הכילה את סמל הפטיש והמגל הקומוניסטי על גבי הכוכב הגדול.
גרסה נוספת כללה מספר פסים צהובים אופקיים אשר סימלו את גזע ההאן לפי הצעה אחת ואת הנהר הצהוב לפי אחרת.
עיצובים אלו נזנחו כדי לקבל דגל פשוט יותר.
הדגל מכיל את הריכוז השני הגבוה ביותר של הצבע האדום (אחרי דגל מרוקו) – 97.6% ממנו צבועים באדום.
דגל הרם הוא הדגל הרשמי של אי התעלה הרם.
הדגל הוא דגל לבן ועליו צלב ג'ורג' הקדוש בצבע אדום.
בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל) מתואר סמל הרן - דגל כחול שעליו קו אלכסוני צהוב היורד מהקצה העליון של ניצב הדגל, למרכזו.
משני צידי הקו האלכסוני מתוארים דולפינים, ועל האלכסון שלושה נזירים - לזכר המנזר שהוקם באי במאה השישית.
הדגל עוצב על ידי הוקסלולוג הבריטי ויליאם קראמפטון, ואומץ בשנת 1953.
דגל השבויים והנעדרים הוא דגל אמריקני אשר מציין את דאגתם של אזרחי ארצות הברית לגורל שבויי ונעדרי המלחמה.
הדגל נוצר על ידי "ליגת המשפחות הלאומית", ארגון של משפחות חיילים נעדרים ושבויים, והוא מוכר רשמית על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
דגל השבויים והנעדרים הוא הדגל היחיד שהונף מעל הבית הלבן פרט לדגל ארצות הברית ודגל הגאווה והדגל היחיד המוצג בתוך מבנה הרוטונדה של בניין הקפיטול.
דגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית (בהולנדית: Vlag van de Zuid-Afrikaansche Republiek) עוצב בשנת 1857 ואומץ רשמית ב-18 בפברואר 1858. דגל אחר, "הדגל האזרחי" (Burgers Vlag), שימש את הרפובליקה בשנים 1874 ו-1875, כמו גם כוחות המורדים במרידת מאריץ.
הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים אדום, לבן וכחול, בתוספת פס אנכי ירוק בסמוך לתורן, ועל כן כינויו היה "דגל ארבעה צבעים".
הצבעים האופקיים זהים בצורתם ובצבעיהם לדגל הולנד.
צבעי הדגל ההולנדי מייצגים את הקשר הלאומי, התרבותי וההיסטורי בין הרפובליקה הדרום-אפריקאית לבין מדינת האם שלה בעיני מייסדיה - ממלכת הולנד.
הפס הירוק מסמל את עולם הטבע העשיר של יבשת אפריקה, המקום בו ביקשו המתיישבים האפריקאנרים להקים את מולדתם.
כחמש שנים לאחר הקמת הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הוחלט על הצורך בקביעת דגל רשמי.
עקב זאת, ב-6 בינואר 1857 התכנסו נציגים בעיר פוצ'פסטרום, והחליטו על עיצוב מוסכם.
ב-18 בפברואר 1858, הובא דגל ארבעה צבעים לאישורה של מועצת העם, הגוף המחוקק העליון של הרפובליקה, וזה קיבל את אישורה.
עקב כך הדגל נכנס לתוקף.
הדגל היה בשימוש רשמי 16 שנים, עד לאוקטובר 1874. באותה השנה, החליט נשיא הרפובליקה דאז, תומאס פרנסיס בורחס, להביא למועצת העם הצעה לדגל חלופי.
ההצעה, "הדגל האזרחי" (Burgers Vlag), התבססה על דגלם של ראשוני האפריקאנרים שנדדו בטרק הגדול, כארבעים שנה קודם לכן.
היא כללה רקע כחול עם צלב אנדראס אדום בעל מסגרת לבנה.
למרות מטענו ההיסטורי וההרואי של הדגל החדש, הוא היה לא פופולרי, וב-10 במאי 1875, מועצת העם חזרה בה מהחלטתה הקודמת, והחזירה את דגל ארבעת הצבעים למעמדו כדגל הרפובליקה.
הדגל היה בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז הרפובליקה הדרום-אפריקאית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים.
לאחר ניצחון הבריטים על הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הם הקימו על חורבותיה את מושבת טרנסוואל, אשר התקיימה עד שנת 1910. למושבה זו בחרו הבריטים נס אדום כללי, האופייני לדגלי מושבותיהם, כאשר אין בדגל שום ייצוג לדגל ההיסטורי של המקום - דגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
בשנת 1910 אוחדו שטחי הרפובליקה עם שאר המושבות הבריטיות באזור, ועל בסיסן הוקם איחוד דרום אפריקה.
בשנת 1928 אימצה המדינה החדשה דגל חדש, אשר כלל ייצוג בולט לדגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
במרכז הדגל החדש עמד דגם מוקטן של דגל הרפובליקה, כאשר ברקע הדגל נמתחים בין השאר פס כחול ופס לבן, אשר ניתן לזהותם עם הפסים המופיעים בדגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
לאחר נפילת האפרטהייד והקמת דרום אפריקה החדשה, יש אשר זיהו את ייצוג האדום, הלבן והכחול בדגלה החדש כנקודות השראה מדגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית, וכניסיון לתת בדגל ביטוי לנוכחות ההולנדית בתולדותיה של דרום אפריקה.
לצד ייצוג רשמי, במאה השנים האחרונות זכה לא פעם דגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית לשימוש לא פורמלי, בדרך כלל כסמלה של הלאומיות האפריקאנרית.
כך היה למשל במסגרת מרידת מאריץ בשנים 1914 ו-1915, אז המורדים האפריקאנרים בטרנסוואל הכריזו עליו כעל דגל מדינתם החדשה.
בשנים מאוחרות שימש הדגל גם כן למטרות דומות, בעיקר תנועות לאומניות פאשיסטיות אפריקאנריות שהתנגדו לביטול האפרטהייד, ארגונים כדוגמת חזית ההתנגדות האפריקאנרית.
דגל הצי הגרמני הוא דגלה הצבאי הימי של גרמניה.
עיצובו הנוכחי של הדגל הוא עיצוב טריקולור שחור-אדום-זהב (כצבעי דגל גרמניה), בעל זנב סנונית ומושחת במגן הפדרלי (גרסה מוקטנת של סמל גרמניה).
הדגל הוכר לראשונה בשנת 1956 בצו של הממשלה הפדרלית והוכנס לשימוש בצי הגרמני.
דגל הצי הגרמני, כדגל המדיני הגרמני, עושה שימוש במגן הפדרלי שכן הבונדסוור (הכוחות המזוינים הגרמניים) מהווים רשות פדרלית, והשימוש במגן הפדרלי על ידי ישות שאינה פדרלית אסור.
ראשיתו של דגל לאומי ימי לגרמניה היה בימי האספה הלאומית של פרנקפורט (1848), טריקולור בצבעי שחור-אדום-זהב ובקנטון שובץ הסמל הגרמני - עיט דו ראשי שחור על רקע זהב.
דגל זה היה בשימוש הרייכספלוטה בין השנים 1848 - 1852.
עם הקמתה של הקונפדרציה הצפון-גרמנית בשנת 1866, עוצב דגל המלחמה של הרייך בעבור צי הקונפדרציה הצפון-גרמנית וממשיכו, הצי הקיסרי הגרמני.
דגל זה, אשר צבעיו היו בצבעיה של פרוסיה (שחור ולבן) עוצב בצורת דגל צלב נורדי שחור על רקע לבן.
במרכז הצלב שובץ העיט הפרוסי השחור ובקנטון הדגל דגל האימפריה הגרמנית (טריקולור שחור-לבן-אדום) מושחת בצלב הברזל.
הדגל שימש כדגלה הלאומי הימי של גרמניה עד תבוסתה במלחמת העולם הראשונה (1918) ופיזורו של הצי הגרמני במסגרת חוזה ורסאי.
כדגלה הימי של רפובליקת ויימאר הניף הצי דגל טריקולור בצבעי הדגל הקיסרי הישן מושחת בצלב הברזל ובקנטון שובץ דגל הרפובליקה - טריקולור שחור-אדום-זהב.
דגל זה היווה פשרה בין השמרנים אשר רצו בשימורם של הצבעים הקיסריים, לבין הרפובליקנים אשר רצו בדגל החדש.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, הושמט הדגל מהקנטון ונותר טריקולור שחור-לבן-אדום כדגל המלחמה של הרייך.
דגל זה נשאר בתפקידו עד שנת 1935 אז נזנח הטריקולור השחור-לבן-אדום ואיתו הדגל המושחת.
הדגל החדש עוצב ככל הנראה בידיו של אדולף היטלר, מנהיגה של גרמניה הנאצית, עיצובו דמה לעיצוב דגל המלחמה של האימפריה - דגל צלב נורדי שחור על דגל אדום ממוסגר בלבן.
במרכזו של הצלב שובץ צלב קרס שחור ובקנטון צלב ברזל קטן.
דגל זה נותר בשימוש עד תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה וביטולם של הסמלים הנאצים במסגרת הדה-נאציפיקציה של גרמניה.
פיצולה של גרמניה לשתי מדינות המזרחית והמערבית יצר למעשה שני צבאות לאומיים.
דגלו של הפולקסמרינה (צי גרמניה המזרחית) היה דגל אדום, במרכזו הופיעו שלושה פסים אופקיים בצבעי הדגל הלאומי וסמל צבא גרמניה המזרחית.
דגלו של הבונדסמרינה (צי גרמניה המערבית) היה טריקולור בצבעי הדגל הגרמני, מושחת במגן הפדרלי ובעל זנב סנונית.
דגל זה משמש כיום את הצי הגרמני.
במרכז כל ריבוע כחול מוטען כוכב לבן.
הצורך בדגל ייחודי לניו זילנד התעורר לראשונה ב-1830, כאשר ספינת הסוחר "סר ג'ורג' מוראי" אשר נבנתה בהוקיאנגה נתפסה על ידי רשויות המכס בנמל סידני ובין נוסעיה היו גם שני ראשי שבטים מאורים רמי דרג.
הספינה הפליגה ללא כל דגל - הפרה של תקנות השיט הבריטיות - וזאת כיוון שספינות אשר נבנו בניו זילנד לא היו רשאיות להניף את דגל הממלכה המאוחדת עקב מעמדה הקולוניאלי של ניו זילנד.
מעצרה של הספינה עורר זעם בקרב האוכלוסייה המאורית אך ללא כל דגל אשר יונף עליה, הספינה הוסיפה להיות תחת מעצר.
בנוסף, הצורך בדגל התעורר לא רק בגלל תפיסתן של ספינות ניו זילנדיות בסידני, אלא גם כסמל לעצמאות אשר הוכרזה על ידי ראשי השבטים המאורים.
ראשי השבטים דחו שתי הצעות אשר הציגו את דגל הממלכה המאוחדת בקנטון לטובת דגל צלב ג'ורג' הקדוש או נס לבן.
ברבות הימים נטבע שמו של הדגל כדגל השבטים המאוחדים של ניו זילנד.
דגל השלום הוא בד לבן ועליו שלושה עיגולים אדומים אשר כמעט נושקים זה בזה ויוצרים משולש הפונה כלפי מעלה.
הדגל נוצר בעקבות כתיבתה של האמנה הבינלאומית להגנה על מוסדות אמנות, מדע, תרבות, ועל האנדרטאות היסטוריות (15 באפריל 1935 הבית הלבן, וושינגטון).
עיצוב הדגל הוצע על ידי ניקולאי רויריך לאמנה הבינלאומית בדבר הגנת רכוש התרבות ומסביר את דעתו כך:
"יש לה (לתרבות) עתיקות גדולה והיא נמצאת בכל העולם, ולכן היא אינה יכולה להיות מוגבלת לכת, דת או מסורת, שכן היא מייצגת את התפתחות התודעה בכל שלביה".
הסמל מורכב משלושה עיגולים אדומים בולטים, על רקע לבן, מחוברים כסמל של הנצחיות והאחדות.
הסמל "דגל השלום" הוא ממוצא הנפוץ והוותיק ביותר בין סמליה של האנושות.
הסמל עבר מאות ואלפי שנים, ארכאולוגים מצאו אותו על חפצי קודש, על פסלים ואיקונות מתקופות שונות כמעט בכל ארצות העולם ובשל כך נבחר להיות על הדגל.
הדוגמה המוקדמת ביותר מופיעה על קמיעות של תקופת האבן: שלוש נקודות עם או ללא כיתור.
רוריך פגש דוגמאות רבות בחלקים שונים של העולם וידע כי הסמל מייצג הבנה עמוקה ומורכבת של טבע המשולש של היקום.
רוריך תיאר את המעגל כמייצג את נצח הזמן, המכסה את העבר, ההווה והעתיד.
לצורך כתיבת האמנה תיאר ניקולאי רוריך את דגל השלום כמייצג את מכלול התרבות ושלושה תחומיה - אמנות, דת ומדע, המהווים שלושה רובדי תרבות המקיפים ביותר של האנושות.
הסכמה בינלאומית והבנה הדדית בלתי אפשריים ללא תרבות.
תרבות הכרחית לאנושות כדי שתוכל להבין את הכיוונים שנדרשת לדהור כלפיהם למען ההתפתחות.
לכן, דגל השלום מתאים לכל המושגים הנעלים שיובילו את העמים לרעיון התרבות.
על פי ההסכם הבינלאומי של רוריך להגנה על מוסדות אמנות, מדע, תרבות והאנדרטאות היסטוריות, הסמל יופיע במוסדות אלו, בנוסף המוסדות ייכללו כייחודיים ברשימה הבינלאומית של הממשלה במדינה.
רוריך, כתב כי מוסדות, אספנים ועוד, החתומים תחת האמנה, יחשפו דגל ייחודי שייתן להם את הזכות לחסות ולכבוד מן המדינות הלוחמות.
שימוש בדגל השלום לפני מלחמת העולם השנייה
לצורך קידום אמנת רוריך, לפני מלחמת העולם השנייה בשנות ה-30 של מאה ה-20, הוקמו ארגונים חברתיים שונים במדינות רבות בעולם, אשר לקחו את דגל השלום כסמל היסוד שהם.
הארגונים השתמשו בסמל זה בפרסומים ומאמרים למען שימור והגנה על אוצרות התרבות והניפו אותו במהלך אירועי תרבות שארגנו.
עם דגל השלום מעליהם התקיימו כנסים בינלאומיים, מפגשים, אסיפות ומגוון רחב של פעילויות תרבות שונות.
עשיה זאת הגיעה לשיאה עם חתימה על אמנת רוריך ב-15 באפריל 1935.
לאחר חתימה על האמנה קמו ארגונים רבים נוספים באמריקה ובאירופה אשר גם השתמשו בדגל השלום כסמל עיקרי בפעילותם.
ישנם ארגונים שאותם ייסד רוריך אישית, ודגל השלום שימש בהם כסמל הלוגו.
אלו היו קודם כל "מוזיאון רוריך", "מרכז בינלאומי לאמנויות" ו "האגודה של רוריך", כולם בניו יורק.
לפני מלחמת העולם השנייה, ועדה ציבורית הצרפתית של האמנה בפריז שלחה לשגרוירויות של מספר מדינות אירופאיות הצעות לאמץ את אמנת רוריך.
שימוש בדגל השלום לאחר מלחמת העולם השנייה
למרות חומרת השנים שלאחר המלחמה, התנועה לא נעלמה.
הוועדות של אמנת רוריך ודגל השלום פעלו באיטליה, בלגיה, שווייץ, צרפת, אנגליה, פורטוגל, ארגנטינה, ברזיל, קולומביה, אורוגוואי, בוליביה וקובה, שרבות מהן נוצרו לאחר המלחמה.
בדצמבר 1945 חידשה ועדת האמנה של דגל השלום את עבודתה בניו יורק וב-1949 נפתח מוזיאון חדש של ניקולאי רוריך, גם בניו יורק, ביוזמתם של העובדים האמריקאים של משפחת רוריך, שבחרו את סמל דגל השלום עם החתימה "PAX" בתור הלוגו.
בשנים 1948–1949 הוקמה בבלגיה "הוועדה האיטלקית של ברית רוריך", על ידי האוריינטליסט אנריקו ג'ררדו קארפאני.
בספטמבר 1948, גם ממשלת הודו החופשית הייתה בעד האמנה.
בסוף שנות 40 בוועד ההודי של אמנת רוריך היו 18 דמויות בולטות של המדינה בתחום התרבות.
כיום, דגל ועדות השלום וארגוני רוריך ממשיכים לעבוד במדינות רבות בעולם.
הארגונים הפעילים ביותר הם באמריקה הלטינית, מקסיקו ומזרח אירופה, כולל רוסיה.
ב-19 ביולי 2006 אימץ הסיימאס של הרפובליקה הליטאית החלטה על החגיגה השנתית של יום התרבות ב-15 באפריל (יום חתימתו של הסכם רוריך).
ביום זה, מוסדות תרבות ומוסדות המדינה מעלים את דגל השלום, מעבירים אירועים מיוחדים ומקיימים מפגשים חגיגיים.
מאז 5 ביולי 2006, הסימן של דגל השלום נמצא על סמלו ודגלו של מחוז וולוסובסקי .
בשנת 2010 הוקמה במוסקבה התנועה הבינלאומית להקמת "יום התרבות העולמי תחת דגל השלום", המפגש התקיים בין אנשי ציבור מ-13 מדינות ו-34 ארגוני מדע ואומנות.
ב-26 בדצמבר 2012, הצטרפה הרפובליקה הארגנטינאית לחגיגת יום השלום הבינלאומי, וקבעה באופן חוקי את דגל השלום כדגל הרשמי של החג.
ב-21 בספטמבר של כל שנה, דגל השלום עולה מעל מוסדות המדינה של הרפובליקה.
באו"ם קיים ארגון לא-ממשלתי "ועדת שלום בינלאומית" (מקסיקו), אשר יזם את העלאת דגל השלום על מוסדות התרבות והחינוך של מקסיקו ושל מדינות אחרות.
דגל השלום הוא הסמל העיקרי של "ערי השלום".
ברוסיה, דגל השלום הפך נפוץ מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. דגל השלום נמצא בשימוש נרחב ביוזמות תרבותיות, על ידי ארגוני תרבות וארגונים הקשורים למורשת משפחת רוריך.
ב-28 בדצמבר 2015 ועד 31 בינואר 2016, התקיימה תערוכה בשם "התפילה למען השלום והתרבות" - לרגל 80 שנה לאמנת רוריך בהיכל התרבות, נתניה.
התערוכה הוכנה על ידי עמותת אתיקת החיים בישראל בשיתוף פעולה עם מוזיאון-המכון של משפחת רוריך בסנט פטרסבורג.
בתערוכה הוצגו שחזורים של ציוריו של ניקולאי רוריך המציגים את סמל השלום.
התערוכה הכירה את הקהל עם פעילויות הוועדה של אמנת רוריך, עם דגל השלום, וכן אירועים קשורים ברחבי העולם.
רוריך נשאל על המשמעות של סמל על דגל השלום, והוא מצוטט לרוב את הפרשנויות: עבר - הווה - עתיד במעגל של נצח, ואמנות - דת - ומדע - במעגל התרבות.
ב-26 באפריל 2017, בנתניה התקיים יום התרבות הראשון בישראל תחת הסיסמה "תרבות היא ליבו של העם".
האירוע כלל תערוכות של ציורים ופסלי עץ, עמדות הסברה, הרצאות, טקס הענקת פרסים בהשתתפות ראש העיר מרים פיירברג, ועוד.
בסוף האירוע התקיים מופע של מוזיקה קלאסית.
ב-16 באפריל 2018 התקיים בנתניה אירוע של יום התרבות בפעם השנייה.
מגוון התערוכות, ההרצאות וההופעות במסגרת האירוע התרחב.
ב-23 ביולי 1979 סגנית הנשיא של מוזיאון ניקולאי רוריך בניו יורק, קטרין קמפבל, הציגה את באנר התנועה לשלום להגנת אנדרטאות לערכים תרבותיים של העיר נובוסיבירסק.
באותו יום הועבר הדגל למטפסים לפסגת אורוסוואט.
בחודש ינואר 1994 הוקם דגל השלום במבואה של האספה הפדרלית של רוסיה והיה שם עד 22 בדצמבר 2004.
בשנת 1997 התממש פרויקט חלל בינלאומי למען חינוך והמדע על שם דגל השלום.
מטרתו הייתה לקרוא לשיתוף פעולה תחת דגל התרבות, בשם שימור החיים והיופי על כדור הארץ.
צוותים בינלאומיים רבים עבדו עם "דגל השלום" שנמסר לתחנת החלל.
אחד ממשתתפי הפרויקט, הקוסמונאוט פאבל וינוגרדוב, אמר הוא עם צוותו הניפו את הדגל מעל פני כדור הארץ כדי להדיח לצמיתות את המלחמה ושנאה משטח כדור הארץ וקרא להקמת שיתוף פעולה רוחני, מדעי ואמנותי חדש בקרב כל בני האדם.
ב-5 בינואר 1999 הוצג דגל השלום לנשיא הרפובליקה של קזחסטן.
דגל השלום הועלה על ידי מטפסי הרים לפסגות רבות.
ביניהם: אלברוס, בלוחה, חאן טנגרי ואוורסט (הימלאיה).
ב-1988 הוקם לראשונה דגל השלום בקוטב הצפוני של כדור הארץ.
ב-1996 הוקם לראשונה דגל השלום בקוטב הדרומי של כדור הארץ.
באוקטובר 2004 בהודו במהלך חגיגות המוקדשות ליום הולדתו ה-100 של סביאטוסלב רוריך, בנו של ניקולאי רוריך, הוצג בפרלמנט ההודי דגל השלום שהיה מונף בתחנת החלל.
עם קבלת ההדגל, אמר יו"ר הפרלמנט ס.
צ'אטרג'י, כי הדגל ישמר בספריית הפרלמנט של הודו כאוצר היקר ביותר.
ביולי 2014 בתיווך של הוועד הבינלאומי של דגל השלום (ארגון לא ממשלתי באו"ם), דגל השלום הוענק למחוז אלטאי שברוסיה וגם לעיר ארסנייב.
ב-15 באפריל 2015 הוענק דגל השלום לעיר גרניקה (ארץ הבסקים, ספרד).
דגל הרפובליקה של ונציה היה דגלה וסמלה של הרפובליקה של ונציה, עד לפירוקה בשנת 1797 בידי נפוליאון.
המרכיב העיקרי בדגל הוא דימוי האריה המכונף, סמלו של מרקוס המבשר, הפטרון המגן של ונציה.
האריה של מרקוס הקדוש מחזיק בכפו ספר שעליו חרותות המלים PAX TIBI MARCE EVANGELISTA MEVS ("שלום לך מרקוס, נושא הבשורה שלי").
דגלו העכשווי של מחוז ונטו באיטליה עוצב בהשראתו.
דגל השמש העולה הוא דגל יפני המורכב מעיגול אדום המסמל את השמש ושש עשרה קווים אדומים הנמתחים ממנו ומסמלים את קרני השמש.
הדגל שימש במקור שליטים פיאודליים כבר בתקופת אדו.
הוא אומץ במרץ 1870 כדגל הצבא היפני הקיסרי ובאוקטובר 1889 הוא אומץ כדגל הצי הקיסרי היפני.
בימינו כולל דגל יפן את השמש ללא הקרניים.
בימינו משמש הדגל את כוחות ההגנה של יפן בגרסה של שמש אדומה עם שמונה קרניים ולא שש עשרה.
גרסה שש עשרה הקרניים והשמש משמשת את כוח ההגנה העצמית הימי של יפן.
עם זאת, הדגל שנוי במחלוקת בקוריאה, טאיוואן והרפובליקה העממית של סין, שם הוא מזוהה עם מיליטריזם ואימפריאליזם יפני ומקושר לפשעי מלחמה של האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה.
דגל יפן והסמליות של השמש העולה היו בעלי משמעות סמלית ביפן מאז תקופת אסוקה (שהייתה בשנים 538–710 לספירה).
בשיר אפי מהמאה ה-12 מסופר על סמוראים שונים שנשאו ציורים של השמש על מניפותיהם.
הדגל שימש במיוחד את הסמוראים באזור קיושו.
מלבד, הוא שימש שבטים רבים ביפן במהלך המאות ה-14, ה-15 וה-16.
דגל השמש העולה שימש באופן היסטורי על יד הצבא היפני (הן על ידי הצבא היפני הקיסרי והן על ידי הצי הקיסרי היפני) ואומץ כדגל מלחמה לראשונה במרץ 1870 והיה בשימוש עד כניעת האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה ב-1945. הוא אומץ בשנית ב-1954 ומשמש מאז את כוחות ההגנה של יפן.
באופן מסחרי נעשה שימוש בדגל השמש העולה במרצ'נדייז, מאנגה, אנימה, סרטי קולנוע, משחקי וידאו ועוד.
דגל השמש העולה מופיע על תוויות מוצרים מסחריים, כגון על פחיות של מותג בירה יפני מוכר.
הדגל נמצא גם בשימוש מיוחד בקרב הדייגים, שממייצג את תקוותם לתפיסת דגים.
כיום הוא משמש כדגל דקורטיבי על כלי שיט וכן בפסטיבלים ואירועים.
מאז יוני 1954 משמש דגל השמש העולה את כוחות ההגנה של יפן (בגרסת שמונה קרניים) ואת כוח ההגנה העצמית הימי של יפן (בגרסה המוכרת, של 16 קרניים).
מלבד זאת, הדגל משמש גם לא-יפנים, למשל, בסמלים של כמה יחידות צבאיות של ארצות הברית המוצבות בבסיסים אמריקאים ביפן וכן על ידי להקת הבלוז הרוק האמריקאית "Hot Tuna".
בעוד יפן רואה את דגל השמש העולה כחלק רגיל מההיסטוריה שלה, מקשרים אזרחים רבים בקוריאה, הרפובליקה העממית של סין, הפיליפינים, טאיוואן ומדינות נוספות באסיה את הדגל לפשעי המלחמה שהאימפריה היפנית ביצעה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה וכן למיליטריזם ואימפריאליזם יפני.
כמו כן, הדגל מושווה פעמים רבות לדגל גרמניה הנאצית, בת-בריתה הקרובה ביותר של יפן וחברתה בברית ציר המדינות.
הדגל נאסר להנפה על ידי פיפ"א, ויפן ספגה סנקציות על ידי קונפדרציית הכדורגל האסייתית לאחר שאוהדים יפנים הניפו אותו במשחק ליגת האלופות ב-2017.
ב-2021 הסירה חברת קאפקום את כל הופעותיו של דגל השמש העולה באחת מהגרסאות החדשות של "סטריט פייטר II".
החברה לא סיפקה סיבה רשמית להסרת הדגל, אך ההשערה היא שהדגל הוסר במאמץ לא לפגוע בשחקני המשחק האסייאתים.
מספר דגלים שימשו לייצוג הרפובליקה העממית של לוגנסק.
הדגל הראשון הציג עיצוב דומה לזה של הרפובליקה העממית של דונצק, ההבדלים העיקריים היו שהפס העליון היה תכלת או תכלת, צבע ששימש בדגל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בין השנים 1950–1992, במקום שחור.הוא הציג סמל שונה, והכיל את המילים "רפובליקת לוגנסק" (Луганская Республика) ברוסית.
הגוון המקורי של תכלת ששימש לפס העליון עשוי להיות בהשראת הגוון הכחול ששימש בדגל העיר לוהנסק.
השני אומץ בשלב כלשהו באוקטובר 2014, כאשר קיצור של השם המקומי של הקבוצה החליף את הטקסט הנ"ל.
ב-2 בנובמבר 2014, הרפובליקה אימצה דגל חדש שדמה לדגלים הקודמים אך חסר את סמל המדינה.
הדגל הלאומי של אמבזוניה הלא מוכרת הוא דגל המשמש את הבדלנים האמבזוניים ב.
במקור הוא עוצב ואומץ על ידי המועצה הלאומית של דרום קמרון בשנת 1999, ומאז הוא אומץ באופן אוניברסלי על ידי תנועות הבדלנים האמבזוניים.
על פי מועצת המנהלים של אמבזוניה, רכיבי הדגל מסמלים את הדברים הבאים:
כחול: דמוקרטיה, ריבוי העם ושלטון החוק, פוטנציאל לצמיחה ופיתוח, ואמונה באלוהים.
לבן: טוהר, שקיפות, אחריות בחיים ובממשל, וחוסר סובלנות כלפי בינוניות ושחיתות.
יונה: עקרונות האל, שלום ושלווה.
עלים ירוקים הנישאים על ידי היונה: הבטחה לבשורות טובות גם בנסיבות סוערות, אמת וצדק, הבטחה לשלום, שגשוג, פרודוקטיביות והצלחה.
13 כוכבים: 13 המחוזות של אמבזוניה.
צבע זהוב: ערך יקר ערך של כל 13 המחוזות, פיתוח מאוזן, שוויון והוגנות בין המחוזות.
מעוף היונה: מיקוד חזוני, עבודה קשה, חירות וחופש.
אגודת החרדים – דגל התורה היא מפלגה ליטאית-חרדית בישראל.
המפלגה הוקמה על ידי הרב אלעזר מנחם מן שך לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988, לאחר שפרש מאגודת ישראל.
החל מהבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 מתמודדת המפלגה לכנסת ברשימה משותפת עם אגודת ישראל תחת השם יהדות התורה.
בשנים שלפני הקמת המפלגה היו חיכוכים בין הרב שך ורבנים ליטאים נוספים ובין אדמו"רים וגורמים חסידיים בהנהגת אגודת ישראל.
כבר בשנות ה-50 התנגד הרב מבריסק לריצה משותפת של אגודת ישראל עם פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1973 רצה אגודת ישראל שוב עם פועלי אגודת ישראל, ובעקבות כך הורו הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי (ה"סטייפלער") שלא להצביע עבור המפלגה.
בסוף שנות ה-70 התרבו החיכוכים בין הרב שך והרב קניבסקי לאדמו"רי אגודת ישראל.
הרב שך טען שאין ייצוג שוויוני לציבור הליטאי במוסדותיה של המפלגה ושהזרם החסידי באגודת ישראל מתייחס באהדה רבה מדי לחסידות חב"ד.
בשנת 1983 התכוונו עסקנים ליטאיים, בהם אברהם רביץ, ואיקא ישראלי להריץ מפלגה עצמאית בשם תל"י לבחירות לעיריית ירושלים, שזכתה לתמיכה פסיבית ושקטה מצד הרב שך ולהתנגדות חריפה של עסקני אגודת ישראל, אך המפלגה לא הצליחה להיכנס לעירייה.
בשנת 1984, עם הקמת מפלגת ש"ס בסיועו של הרב שך, הורו השניים להצביע למפלגת ש"ס.
בבחירות באותה שנה ירדה אגודת ישראל בשני מנדטים.
לקראת הבחירות הבאות, נשקלה ריצה משותפת עם תנועת ש"ס, אך לבסוף הוחלט על פתיחת מפלגת דגל התורה על ידי הרב שך, כהמשך להקמת העיתון "יתד נאמן" בשנת 1985 (יחד עם הרב קניבסקי שנפטר חודש לאחר מכן) ובד"ץ שארית ישראל בשנת 1988.
ליוזמתו של הרב שך הצטרפו רוב הרבנים הליטאיים והציבור הקשור אליהם, ובאגודת ישראל נותרו המרכיבים החסידיים שלה, מלבד חסידות בעלזא שהצטרפה גם היא באותן בחירות אל דגל התורה וחזרה מאוחר יותר לאגודת ישראל.
עם הקמת המפלגה הוקמה גם מועצת גדולי התורה שלה.
לאחר פטירת הרב שך עברה ההנהגה לרב יוסף שלום אלישיב (שלא היה חבר רשמי במועצה) ולצדו הרב אהרן לייב שטיינמן שכיהן כנשיא המועצה וכמנהיג הרשמי שלה לאחר פטירתו של הרב אלישיב.
לאחר פטירת הרב אלישיב פרש חבר המועצה הרב שמואל אוירבך מהמפלגה והקים מפלגה נפרדת בשם בני תורה.
המפלגה לא התמודדה בבחירות לכנסת, אולם היא התמודדה בבחירות המוניציפליות תחת השם "בני תורה" ונציגיה נבחרו למועצות הערים ירושלים, בני ברק ומודיעין עילית.
במקביל, דגל התורה המשיכה להיות מונהגת על ידי הרב שטיינמן ושאר חברי מועצת גדולי התורה.
מועצת גדולי התורה של המפלגה מתכנסת לרוב לפני בחירות ארציות כדי להחליט על הרכב הרשימה לכנסת וכן במקרים בהם יש צורך בקבלת החלטות מיוחדות.
כך למשל התכנסה המועצה בנושא גיוס תלמידי ישיבות ב-2014. בשוטף, חברי הכנסת של המפלגה מעדכנים את נשיא המועצה וחבריה ומתייעצים איתם.
בשאלות ובהכרעות יומיומיות כפופים חברי הכנסת של המפלגה ונציגיה בעיריות ל"ועדת רבנים" של המפלגה, בה מכהנים הרב נתן זוכובסקי והרב יוסף אפרתי.
בירושלים קיימת ועדת רבנים מקומית של המפלגה, בה חברים הרב דוד כהן, הרב יוסף אפרתי והרב ברוך סולובייצ'יק.
בעבר כיהן בוועדת הרבנים גם הרב ברוך שמואל דויטש, עד להצטרפותו למפלגת בני תורה (מפלגה).
העיתון "יתד נאמן" הוא ביטאונה הרשמי של המפלגה ובו מובאות עמדותיה והשקפותיה.
לאורך השנים השתקפו מעל דפי העיתון גם המחלוקות הפנימיות במפלגה, ובין השאר המהפך שעברה השליטה בעיתון עם העברת ההנהגה לידיו של הרב שטיינמן.
בבחירות בשנת 1988, היחידות שבהן התמודדה דגל התורה באופן עצמאי, היא קיבלה 34,279 קולות שזיכו אותה בשני מנדטים.
אגודת ישראל זכתה בבחירות אלו בייצוג שיא של 5 מנדטים, בעיקר עקב הסיוע החריג שקיבלה באותן בחירות מתנועת חב"ד.
דגל התורה הצטרפה לקואליציה של ממשלת האחדות הלאומית, ללא תיק.
בכנסות ה-13, ה-14, ה-16 וה-17 התפצלו המפלגות במהלך כהונת הכנסת, מסיבות טכניות.
מפעם לפעם, עקב חילוקי דעות, מאיימות הרשימות לרוץ בנפרד בבחירות, אולם בסופו של דבר עד כה תמיד הושג הסכם והן רצו במשותף.
מאבק בולט נרשם לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, והוא נפתר ברגע האחרון, בהתערבותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
שני חברי הכנסת שכיהנו מטעם המפלגה מעת הקמתה היו הרב אברהם רביץ ומשה גפני.
במהלך הכנסת השבע עשרה הצטרף אליהם אורי מקלב כתוצאה מהסכם רוטציה, כשהוא מחליף את יעקב כהן מאגודת ישראל.
כעבור כחודשיים, ב-26 בינואר 2009, זמן קצר לפני הבחירות לכנסת השמונה עשרה, נפטר הרב רביץ, והוא הוחלף על ידי יהושע פולק, נציג אגודת ישראל.
בבחירות לכנסת התשע עשרה זכתה יהדות התורה להישג שיא של 7 מנדטים ולדגל התורה נוסף הרב יעקב אשר כחבר כנסת שלישי, מלבד גפני ומקלב.
בבחירות לכנסת העשרים רשימת יהדות התורה נחלשה במנדט, שבא על חשבונה של דגל התורה אשר קיבלה שני נציגים בלבד; זאת על אף עליית מספר המצביעים.
ב-24 במאי 2016 נכנס יעקב אשר לכהן כחבר כנסת שלישי מטעם דגל התורה לאחר התפטרותו מהכנסת של מאיר פרוש על פי .
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת שונו יחסי הכוחות הפנימיים בתוך יהדות התורה וכאשר זכתה הסיעה בבחירת הללו למספר שיא של מושבים - 8 - נכנס לכנסת מטעם התנועה גם יצחק פינדרוס.
הוא איבד את המושב בכנסת ה-22 אך חזר ב.
בהמשך הצטרף גם אליהו ברוכי, בעקבות החוק הנורווגי.
יו"ר המפלגה במשך 20 שנה מעת הקמתה היה הרב אברהם רביץ, ומשהוא נפטר בינואר 2009 החליפו משה גפני ששימש עד אז מזכ"ל התנועה.
כמקובל במפלגות חרדיות, המפלגה אינה מציבה נשים ברשימתה לכנסת, אך הדבר אינו מופיע רשמית בתקנון המפלגה.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-12 (1988) 2 מנדטים: אברהם רביץ, משה גפני הכנסת ה-13 (1992) במסגרת יהדות התורה 2 מנדטים (מתוך 4 לרשימה כולה): אברהם רביץ, משה גפני ב-16 ביולי 1992 פרש מהכנסת יצחק פרץ.
ב-28 ביוני 1994 פרש מהכנסת שמואל הלפרט מאגודת ישראל במסגרת הסכם רוטציה.
החליף אותו אברהם לייזרזון מאגודת ישראל.
הכנסת ה-16 (2003) במסגרת יהדות התורה 2 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): אברהם רביץ, משה גפני רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי אגודת ישראל, ראו כאן.
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדו המפלגות ברשימה משותפת.
הכנסת ה-17 (2006) במסגרת יהדות התורה 3 מנדטים (מתוך 6 לרשימה כולה): אברהם רביץ, משה גפני, אורי מקלב רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי אגודת ישראל, ראו כאן.
ב-31 ביולי 2008 פרש מהכנסת יעקב כהן נציג אגודת ישראל במסגרת הסכם רוטציה.
ב-18 בדצמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, התפלגו המפלגות אגודת ישראל ודגל התורה שהרכיבו את יהדות התורה לשתי סיעות נפרדות.
הכנסת ה-18 (2009) במסגרת יהדות התורה 2 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): משה גפני, אורי מקלב מועמד בולט ברשימה שלא נכנס לכנסת: מנחם כרמל (רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי אגודת ישראל, ראו כאן).
ב-24 ביוני 2020 הפסיק את חברותו בכנסת אורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-15 בספטמבר 2020 התחדשה חברותו בכנסת של יעקב ליצמן מאגודת ישראל במסגרת "החוק הנורווגי".
במקומו הופסקה חברותו בכנסת של אליהו ברוכי.
ב-14 באוקטובר 2020 התפטר מהכנסת אליהו חסיד מאגודת ישראל.
במקומו נכנס אליהו ברוכי.הכנסת ה-24 (2021) במסגרת יהדות התורה4 מנדטים (מתוך 7 מנדטים לרשימה כולה): משה גפני, אורי מקלב, יעקב אשר, יצחק פינדרוס.
ב-6 באפריל 2021, הפסיקו את חברותם בכנסת יעקב ליצמן ואורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי", במקומם נכנסו יעקב טסלר ואליהו ברוכי.
ב-3 ביוני 2022 התפטר מהכנסת יעקב ליצמן, במקומו נכנס יעקב טסלר.הכנסת ה-25 (2022) במסגרת יהדות התורה4 מנדטים (מתוך 7 מנדטים לרשימה כולה): משה גפני, אורי מקלב, יעקב אשר, יצחק פינדרוס, אליהו ברוכי.
ב-6 בינואר 2023, הפסיק יצחק גולדקנופף מאגודת ישראל את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי" ובמקומו נכנס יצחק פינדרוס מדגל התורה.
ב-25 בינואר 2023, הפסיק אורי מקלב את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי" ובמקומו נכנס אליהו ברוכי.
בהמשך לעמדתו של מייסד המפלגה, הרב שך, שתמך בעיקרון של שטחים תמורת שלום, דגל התורה נחשבה לאורך השנים ימנית פחות מאגודת ישראל.
אך תחת המנהיגים הרוחניים שירשו את הרב שך חלה תזוזה ימינה בעמדות המפלגה, שקיבלה ביטוי בהצהרתו של מנהיגה, הרב חיים קניבסקי, ערב הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, כי על המפלגות החרדיות להתנגד למסירת שטחים לערבים.
עם זאת, גם בתקופתו של הרב שך זכורה הכרעתו שלא ללכת עם השמאל לאחר התרגיל המסריח, במה שכונה לאחר מכן נאום השפנים והחזירים.
ביולי 2025 הודיעה המפלגה על פרישתה מהקואליציה.
בניגוד למפלגות החרדיות האחרות, בדגל התורה נמנעים מליטול תפקידי שר, והתפקיד העיקרי שהמפלגה לוקחת בקואליציות בהן היא חברה הוא יו"ר ועדת הכספים, תפקיד השמור בדרך כלל ליו"ר המפלגה, ח"כ משה גפני.
עם זאת, המפלגה נוטלת תפקידי סגן שר.
לדגל התורה אין משנה סדורה כלכלית, ועל אף היותה מזוהה כחלק ממחנה הימין - היא תומכת במקרים רבים בעמדות סוציאליות.
הדגש העיקרי של פעילותה בתחום זה הוא דאגה לתקצוב של עולם התורה והישיבות, סיוע לאברכים ולרשתות החינוך החרדיות, וגם הושטת יד לשכבות חלשות ולמעוטי יכולת.
דוגמה בולטת היא מאבקו של יו"ר המפלגה, ח"כ משה גפני, למען עובדי מפעל פרי גליל.
המפלגה פעילה בעיקר באזורים ובערים בהם יש אוכלוסייה ליטאית או קהילות גדולות של חוזרים בתשובה הקשורים למוסדות התנועה.
נציגיה משמשים כחברי מועצה בעשרות רשויות מקומיות.
נציגי המפלגה שימשו בין היתר כראשי עיריות ירושלים, בני ברק, מודיעין עילית, ביתר עילית, רכסים, קריית יערים ועוד.
ראשי ערים בולטים מטעם המפלגה היו: אורי לופוליאנסקי בירושלים, מרדכי קרליץ, יעקב אשר ואברהם רובינשטיין בבני ברק, יצחק רייך ברכסים, יעקב אשר גוטרמן במודיעין עילית ושמואל גרינברג בבית שמש.
בחלק גדול מהערים התמודדה דגל התורה ברשימה עצמאית, ללא אגודת ישראל, ובערים רבות נרשמה גם יריבות בין הצדדים, כולל התמודדות נגדית או תמיכה במועמד שונה לראשות העיר.
בנוסף המפלגה מפעילה בערים החרדיות "לשכה לפניות הציבור" המעבירה פניות של כלל האזרחים לחברי הכנסת ולנציגים העירוניים של המפלגה.
מאז הקמתה, התקיימו שלוש ועידות ארציות של המפלגה.
הוועידה מתקיימת במשך מספר ימים והיא כוללת הרצאות ודיונים.
שיאה של הוועידה הוא הגעתם של מנהיגיה הרוחניים.
הוועידה הראשונה התקיימה כשנה לאחר הקמת המפלגה, בשנת 1990, בבנייני האומה בירושלים.
הפתיחה נערכה בהיכל יד אליהו בתל אביב, ובה נישא "נאום השפנים" של הרב שך.
הוועידה השנייה התקיימה ב-2006 בזכרון יעקב.
למושב הפתיחה הגיעו חברי מועצת גדולי התורה של המפלגה ומנהיג התנועה הרב אהרן ליב שטיינמן נשא את הנאום המרכזי.
הוועידה השלישית התקיימה ב-2016 בקיבוץ חפץ חיים.
במושב הסיום הרב שטיינמן ענה על מספר שאלות ציבוריות, הרב גרשון אדלשטיין נשא נאום והרב יצחק זילברשטיין הקריא מכתב מאת הרב חיים קניבסקי.
בוועידה זו הוכרז על פתיחת מפקד חברים ארצי שבסופו תוכיח התנועה את כוחה.
דגל וייטנאם (בווייטנאמית: cờ đỏ sao vàng, מילולית - "הדגל האדום עם הכוכב הצהוב") הוא דגלה הלאומי של הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
הדגל הוא דגל מהפכני אדום שעליו מוטבע הכוכב האדום הקומוניסטי.
דגל וייטנאם אומץ על ידי הווייט מין ב-1941, כוח גרילה שלחם בכיבוש היפני של וייטנאם במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-2 בספטמבר 1945 הכריז הוייט מין על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם, והדגל היה לדגלו.
למרות הצהרת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם, צרפת תבעה בעלות על וייטנאם במסגרת הודו-סין הצרפתית, אך הסכימו לעצמאות מסוימת במסגרת האיחוד הצרפתי.
השיחות בין צרפת לוייט מין התמוטטו בתוך זמן קצר, מה שהוביל למלחמת הודו-סין הצרפתית.
אחרי קרב דיין ביין פו ב-1954 הסכימו הצרפתים לוותר על צפון וייטנאם, ובוועידת ז'נבה חולקה וייטנאם לאורך קו הרוחב 17, וצפון וייטנאם הוכרה כמדינה עצמאית.
לאחר ההכרה במדינה, אימצה המדינה דגל רשמי בעל כוכב צר יותר ב-30 בנובמבר 1955.
במקביל, הוקמה ב-1949 הרפובליקה של וייטנאם, שהוכרה עד 1954 כריבון של כל וייטנאם.
המדינה אימצה דגל צהוב אותו חצו שלושה קווים אופקיים אדומים.
הדגל היה בשימוש עד לתבוסת הרפובליקה של וייטנאם במלחמת וייטנאם ב-1976, שהביאה לכיבוש הדרום בידי הצפון.
יחס הממדים שלו הוא 2:3 ובמרכזו כוכב צהוב בעל חמישה קודקודים, המסמל את מנהיגות המפלגה הקומוניסטית הווייטנאמית.
הצבע האדום מסמל הצלחה ומהפכה.
חמשת הקודקודים מסמלים את העובדים, האיכרים, החיילים, האינטלקטואלים והצעירים.
צבעי הדגל הם צבעים לאומיים ותיקים של וייטנאם, ששימשו גם את דגל דרום וייטנאם ואת דגל הקיסרות הווייטנאמית.
דגל חוף השנהב הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים כתום (צד המוט), לבן וירוק.
הדגל דומה לדגל אירלנד, אך האחרון ארוך יותר והצבעים מופיעים בו בסדר הפוך: הירוק הוא בצד המוט.
הדגל דומה גם לדגל איטליה שבו הצבעים ירוק (צד המוט), לבן ואדום.
עיצוב הדגל מבוסס על עיצובו של דגל צרפת; הצבע הכתום מסמל את האדמה הפורייה, הלבן מסמל את השלום והירוק מסמל את התקווה.
דגל ונצואלה אומץ ב-19 בפברואר 1954. הדגל כולל טריקולור של צהוב, כחול ואדום.
הצבע הצהוב מסמל את השפע של המדינה, העושר של האדמה, זהב, ריבונות, הרמוניה, צדק וחקלאות ולבסוף את השמש, מקור האור.
הצבע הכחול מסמל את הים הקריבי ואת החופים של ונצואלה.
הצבע האדום מסמל את הדם שנשפך בעת המאבק לעצמאות המדינה מול ספרד.
שבעת הכוכבים במרכז הדגל מסמלים את שבעת החותמים על הצהרת העצמאות של ונצואלה, שהיו נציגי הפרובינציות של קרקאס, קומונה, ברצלונה (לא העיר בספרד), ברינאס, מרגריטה, מרידה וטרוחיליו.
ב-12 במרץ 2006 נוסף עוד כוכב לדגל, על פי החלטה של הנשיא הוגו צ'אווס שטען שהכוכב השמיני הוסף על פי חזונו של סימון בוליבר ולכבודו.
הסמל בצד שמאל למעלה של הדגל נמצא בדגל המדינה, אך לא בדגל האזרחי השונה ממנו.
בנוסף, הסוס שבסמל, אשר בדגל הישן פנה לכיוון ימין, אך ראשו פנה שמאלה, דוהר כעת לכיוון שמאל בדגל המדינה החדש.
דגל זמביה אומץ ב-24 באוקטובר 1964. הוא שונה מעט בשנת 1996.
הצבע הירוק מסמל את הצמחייה השופעת של המדינה, הצבע האדום מסמל את המאבק לחופש, השחור את אנשי זמביה, והכתום את משאבי הטבע ועושר המחצבים.
בשנת 1996 הוחלף הדגל בדגל בו השדה הירוק הפך לבהיר יותר.
דגל וולטה העילית הוא טריקולור אופקי בצבעים שחור, לבן ואדום.
מקור הצבעים הוא בשלושת הנהרות הראשיים של המדינה: הוולטה השחור, הוולטה הלבן והוולטה האדום.
דגל זה אומץ לאחר שקיבלה המדינה שלטון ריבוני מצרפת בשנת 1958. הדגל דומה לדגל גרמניה הישן בו השתמשו בזמן הקיסרות, שהוחלף בשנת 1918.
הדגל הוחלף כאשר וולטה העילית הפכה לבורקינה פאסו ב-4 באוגוסט 1984.
דגל טובאלו הנוכחי אומץ בשנת 1978 לאחר שהמדינה הופרדה מגילברטס בשנת 1976. כמו מדינות חסות לשעבר רבות של הממלכה המאוחדת, דגל טובאלו מבוסס על היוניון ג'ק, שמופיע בקנטון השמאלי העליון של הדגל.
הדגל הקודם (עם הגילברטס) היה מבוסס גם הוא על היוניון ג'ק אך כלל גם סמל שנוצר על ידי ארתור גרימבל, הנציב הבריטי, בשנת 1932, בעת שטובאלו הייתה מושבה בריטית.
הכוכבים מסמלים את תשעת האיים המרכיבים את טובאלו; סידור הכוכבים הוא נכון גאוגרפית כאשר הדגל תלוי כלפי מטה (בשל המיקום האסטרונומי בשמים).
בשנת 1995 הוחלף הדגל בדגל חדש שלא היה מבוסס על הדגל הבריטי, וגם סימל את האיים על ידי כוכבים.
עם זאת, התושבים לא אהבו אותו והדגל הקודם הוחזר לשימוש בשנת 1997, עם שינויים קלים.
דגל טג'יקיסטן אומץ ב־24 בנובמבר 1992 ועם אימוצו הפכה טג'יקיסטן לרפובליקה הסובייטית האחרונה אשר אימצה דגל לאומי חדש.
דגל זה עושה שימוש באותם הצבעים אשר הוצגו בדגל הישן של הרפובליקה הסובייטית של טג'יקיסטן משנת 1953, אך בסדר שונה.
יש מספר פרשנויות המנסות להסביר את הצבעים.
יש הסבר גם בהכרזת העצמאות של המדינה אך לא אומץ אף הסבר רשמי.
הצבעים, צבעי הלאומיות הכלל־איראנית, הדומים לצבעי דגל אירן ולגלגוליו הקודמים אף מקשרים בין העם החי בטג'יקיסטן לבין העם הפרסי.
הדגל הקודם, דגל הרפובליקה הסובייטית של טג'יקיסטן אומץ ב־20 במרץ 1953. המוטיבים ששלטו בגלגולי הדגל הקודמים, לפני הגרסה שהתקבלה בשנת 1953 כללו כוכב וסהר ואת הצבעים אדום וירוק.
הדגל הוא טריקולור אופקי של אדום-לבן-ירוק ובמרכזו כתר זהב ומעליו קשת של שבעה כוכבי זהב.
נכון להיום אין הסבר רשמי במדינת טג'יקיסטן לצבעי הדגל.
אף על פי כן, יש הסבר מסורתי והיסטורי לצבעים המבוסס על כתבי האווסטה:
האדום מסמל את גבורת הקרב וההקרבה העצמית בשם האידיאלים הגבוהים.
הלבן מסמל את הרוחניות, טוהרה מוסרית ואת הקדושה.
הירוק מסמל את הטבע של המדינה והשגשוג.
ישנה פרשנות נוספת, השונה במידה מסוימת מהפרשנות המסורתית ומציגה את משמעות הצבעים באור מעט שונה:
האדום מסמל את השמש, הניצחון בכלל והניצחון בקרב בפרט.
הלבן מסמל את הטוהרה המוסרית הבלתי ניתנת לערעור של העם, את פסגות ההרים המושלגות ובכלל את הנוף המייחד את המדינה.
(93% משטח טג'יקיסטן מכוסה הרים, וכמחצית משטח זה מתנשא לגובה של יותר מ־3000 מטרים).
הירוק מסמל את החג נורוז, ראש השנה על פי לוח השנה הפרסי המסורתי וחג האביב.
הוא גם מסמל את זרעי הכותנה שנבטו ואת נדיבות הטבע.
כל זאת על פי פרשנותו של ו.
לצבעים יש משמעות נוספת על פי הכרזת העצמאות של המדינה אחרי פירוק ברית המועצות.
הצבעים מביעים את האחדות שבין שכבות העם.