tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתי גידול אחרים הם החולות הנודדים, החולות המיוצבים למחצה והחולות המיוצבים, רכסי הכורכר, קרקעות החמרה, קרקעות גרומוסולים, ובתי גידול לחים, כגון נחלים, ביצות ובריכות.
כל אחד מבתי גידול אלה מאוכלס על ידי חברות מצחים המיוחדות לו.
המשותף למרבית בתי הגידול של מישור החוף היא מציאותן של קרקעות חוליות.
כמות המים בקרקעות אלה היא מועטת (3%–10%), והמים מחלחלים בהם לעומק רב.
גם כושר ההזנה של קרקעות אלה הוא דל, והן עניות בחנקות.
יוצאי דופן הם בתי הגידול שבהם מצויה מתחת לחול שכבה חריסית עוצרת-מים.
התנאים בבתי הגידול החוליים, ובמיוחד בחוליות, דומים מאוד לתנאים השוררים בבתי גידול מדבריים.
ואמנם, כתוצאה ממחסור במים וממיעוט החנקות בקרקע, צמחי החולות הם בעלי תכונות קסרומורפיות.
המישורים האלוביאליים במישור החוף מעובדים ברובם, והצומח הראשוני בהם הושמד כנראה בזמנים ההיסטוריים, וכיום לא נשאר מהם שריד.
הקרקע כאן היא חרסיתית, פורייה ובעלת כושר נשיאת מים רב.
לעיתים גרוע הניקוז בקרקעות אלה, ואז לקוי גם האוורור.
בשל תכולת החרסית הגבוהה תופחת הקרקע לאחר הרטבתה ומתכווצת עם התייבשותה, נוצרים בה סדקים.
בסדקים אלה נשפכת קרקע מן האופק העליון אל האופק התחתון, ולפיכך מתערבבת הקרקע והיא חסרת פרופיל ברור.
הצומח של קרקעות אלו כיום הוא צמח סגטלי (צמחי שדות וצמחי באשה) והחברה השולטת בו היא חברת ינבוט השדה וחוח עקוד.
זוהי חברה של עשבי באשה, המלווה גידולים חקלאיים, או מצויה בשטחים הנתונים למשטר של עיבוד חקלאי.
במישור החוף מינים רבים של פרוקי-רגליים ובפרט חרקים.
בקו החוף ישנם סרטנים ורכיכות, בהן חלזונות וצדפות.
בשדות שבאזור נמצאים מספר מיני חלזונות בהם דרחול השיח ושבלול השדה.
במישור החוף הדרומי אפשר להבחין בשני אזורים השונים זה מזה.
האזור שבצפונו הוא המיושב ביותר בארץ, ואילו האזור שבדרומו דליל והיישוב בו מפוזר.
תפוצת בעלי החיים קשורה קשר הדוק במידת אכלוסו של השטח.
ההתיישבות היהודית במישור החוף הדרומי שינתה את פניו לחלוטין.
ייבוש הביצות שהיו בו חיסל מקום חיות זה לחלוטין, ויחד עמו נעלמו הצמחים שאפיינו אותו ובעלי חיים רבים, בעיקר דו-חיים, שחיו בו.
פעולות האדם גרמו שינויים מרובים נוספים, שעיקרם הרס מקומות חיות רבים והצטמצמות החי בהם או אף הכחדתם.
מצד שני האדם יצר מקומות חיות חדשים (אזורי מגורים עם צמחי נוי, פרדסים ומטעים, ואף ערמות אשפה ומזבלות) שאליהם חדרו בעלי חיים אחרים, המאכלסים אותם כיום בצפיפות.
בדרום מישור החוף חיים נציגים של אזורים זואוגרפיים שונים.
החולות הנודדים הן מקום חיות מדברי מתון (גם אלו הנמצאים ליד תל אביב), ורוב החי בו הוא ממוצא מדברי.
לצד אלה מצויים שם גם נציגים ערבתיים וגם נציגים של עולם החי הטרופי, הסודנים (שמוצאם מאפריקה), והאוריינטלי (שמוצאם מאסיה), אך אלה מעטים יחסית.
רוב בעלי החיים שמוצאם מדברי חיים בחולות בדרום מישור החוף הדרומי.
כאלה הם הישימונית המצויה, הכוח האפור, נחש החולות, ושנונית החולות מן הזוחלים; וגרביל החולות, גרביל החוף, מריון החולות, והירבוע המצוי מן המכרסמים.
לכמה מבעלי החיים של החולות יש מינים ויקאריים (מחליפים) במקומות חיות אחרים, כגון גבעות הכורכר, באבוסים (עמקי אורך בין רכסי הכורכר), במישורי קרקעות הסחף ובאזורי הגבעות.
צמד אחד כזה הן שנונית החולות ושנונית השפלה.
בחולות מצויה שנונית החולות, לטאה שמקור שמה הוא אצבעות רגליה, המצוידות בקשקשים משוננים (שתפקידם להרחיב את משטח הדריכה של השנונית ולמנוע את שקיעת בחול).
במקומות החיות האחרים מחליפה אותה שנונית השפלה, הגדולה ממנה במקצת ואצבעותיה משוננות פחות משלה.
צמד אחר הוא קיפוד החולות והקיפוד המצוי.
בחולות חי קיפוד החולות, הבהיר ובעל האוזניים הארוכות, שהוא בעל חיים מדברי טיפוסי.
במקומות החיות האחרים מחליף אותו הקיפוד המצוי, שמוצאו צפוני והוא שוכן בכל אירופה.
באזורי מגורים מצויים זוחלים רבים.
שממית הבתים הוורודה מופיעה על הקירות בבתי האדם וטורפת מיני עש ליד נורות החשמל.
לא פחות ממנה בולט החרדון המצוי, השוכן על מבנים הרוסים, על קירות בתים ואף על גבעות הכורכר והגיר בכל האזור.
הזכר הכהה, העומד במקום בולט במרכז הטריטוריה שלו ומבצע קידות עמוקות שמטרתן להרתיע חרדונים אחרים מלפלוש לתחומו, הוא מחזה שכיח בנוף.
יש חוקרים הסבורים שהערבים רואים בקידות החרדון חיקוי לתנועות התפילה שלהם, ומכאן האיבה שרוחשים הערבים לחרדון.
הזוחל השלישי שהתרבה בשנים האחרונות ביישובי האדם, ובעיקר ביישוב הכפרי, הוא הצפע המצוי.
נחש זה, שהוא הגדול והמסוכן בארץ, התרבה כנראה עקב הרעלת התנים באזור.
רוב מקרי ההכשה בארץ הם הכשות של צפע.
רוב העופות בישראל מצויים באזור זה, ולא ניתן למנות את כולן.
התופעה הבולטת ביותר בנוף היא ריבוי השחפים, בעיקר שחפי האגמים, בעונת החורף.
שחפים אלה מוצאים חלק ניכר ממזונם במזבלות הגלויות הפזורות באזור.
הם בולטים מאוד במזבלת חיריה הסמוכה לנמל התעופה בן-גוריון.
שם הם מהווים סכנה מתמדת למטוסים ממריאים.
חלק גדול מזמנם מבלים השחפים במקווי מים באזור.
כגון באגם של הספארי ברמת גן ובאגני חימצון של גוש דן ליד ראשון לציון.
בלילה השחפים לנים על פני הים, באזור נמל יפו והטיילת בתל אביב.
אגני החמצון בשידפן, באגם השקמה, ובמקומות אחרים באזור (אגני רחובות ואשדוד) הם אתרי מנוחה לעופות מים רבים, הנחים בביצות האזור.
בחורף מצויים שם שחפים, ברווזים, ביצניות, חופמיים, חופיות ועוד.
באביב מקננים שם הסיקסקים והתמירונים.
לפעמים מגיעים לאגני החימצון גם עופות נדירים כמו אווזים, פלמינגו ושקנאים.
מינים רבים של ציפורים פשטו והתרבו באזור עקב היישוב המוגבר, ותפסו את מקומם של מינים שנדחקו בשל הרס מקומות החיות הטבעיים שלהם.
צוצלת ("תור העיר") היא דוגמה בולטת למינים כאלו.
היא נפוצה כיום בכל מקומות היישוב בארץ ומקננת אף במרפסות הבתים בערי האזור.
כך בולטים גם הבולבול, הצופית והשחרור שהתרבו באזור עם התרבות המטעים וגינות הנוי, המספקים להם את מזונם.
עופות אלה מרחיבים את גבולות תפוצתם וקינונם בהתמדה, וכבר הפכו בני בית אף ביישובי מערב הנגב.
מעניינת בעיקר התפשטותה של הצופית מבקעת הירדן לאזור החוף בעקבות צמחי נוי עתירי צוף, כגון טקומית הכף, דק-פרי והיביסקוס, המספקים לה שפע צוף גם בעונות של היעדר פריחה בצמחי הבר.
עופות נוספים, כגון אנפיות הבקר, זרזירים, נחליאלי לבן ועוד נוהגים ללון במושבות לינה מיוחדות, שאליהן מתכנסים לעיתים אלפי פריטים ללינה משותפת.
לעיתים מצויות מושבות הלינה בליבה ההומה של העיר, אך נראה שהרעש לא מפריע לעופות אלה.
נוסף למכרסמים שחיים באזור, מצויים באזור גם יונקים אחרים, אך בשל היישוב הצפוף ופעולות האדם נעלמו מן הנוף רוב היונקים הבינונים והגדולים.
עד לראשית שנות השישים היו התנים חלק ניכר מן הנוף, ויללותיהם נשמעו מידי לילה ביישובי האזור, אך בשנת 1963 החל משרד החקלאות להרעיל את התנים, ורובם נעלמו מן השטח, אחת המושבות הקטנות והמעניינות של תנים שנותרו באזור מצויה ליד היישוב פלמחים, ובה נערכו תצפיות ומחקרים זואולוגים רבים.
הדברת התנים גררה בעקבותיה התרבות של מזיקים, ובכללם הצפע המצוי.
הדרבן והארנבת הם שני יונקים בינוניים שהתרבו גם הם בעקבות השמדת התנים.
מן היונקים הקטנים המצויים באזור, מצויים שלושה מיני חדף, וביניהם החדף הזעיר, שהוא קטן היונקים בעולם, אורך גופו 5 ס"מ ומשקלו כ-2 גרם.
החדפים אוכלים חרקים ותולעים, ואף על פי שהם נראים כמו עכברים חדי אף (ומכאן שמם), הם אינם משתייכים למשפחת המכרסמים אלא לסדרת אוכלי החרקים, שעמה נמנים גם הקיפודים.
מינים רבים מסדרת העטלפים שכנו באזור.
העטלפים אוכלי החרקים נפגעו קשות בגלל הרעלת החרקים המזיקים ליבולים, אף כי הם מועילים לאדם בהשמדת חרקים אלה, ואילו עטלף הפירות המצוי, שהוא הגדול בעטלפי ישראל, משגשג באזור ומוצא את מזונו בשפע המטעים ובחצרות הבתים.
מן העצים הגדולים בחצרות הוא להוט בעיקר אחרי פירות השסק, האזדרכת והפיקוס.
בשנים האחרונות התרבו בשוליו הדרומיים של האזור ובשטחים שאינם מיושבים בצפיפות מספר יונקים מרשימים.
ביניהם בולטים עדרים קטנים של הצבי ארץ-ישראלי, בעל חיים מוגן ואסור לציד.
השועל המצוי, החי בעיקר בחולות ופעיל בלילות, והקרקל, חתול ממוצא טרופי-סודני, ובאוזניו השחורות נמצאות ציציות שיער שחורות.
אלה היקנו לו את שמו, שפירושו בטורקית "שחור אוזניים".
בני אדם ישבו במקום עוד מימי קדם, בתחילה היו אלו הפלשתים וכן עוד מספר שבטים כנעניים שישבו לחופי מישור החוף הדרומי, בעיקר באזורי יפו, אשדוד, אשקלון ועזה אך גם באזורים אחרים.
הביקוש לשטח אדמה זה נבע מהמיקום האסטרטגי לחופי הים התיכון, שהביא לפתח כלכלי ומסחרי לכל העמים שהתיישבו באזור.
כמו כן, למעט שטחי החולות האזור היה נוח לחקלאות ונחלים רבים זרמו בו, דבר שעודד התיישבות באזור.
ראשוני המתיישבים היהודים שישבו במקום עם חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל התיישבו בעיר יפו שהייתה ברובה עיר ערבית.
בסוף המאה ה-19, עם הקמת המושבות הראשונות הוקמו במקום המושבות רחובות, נס ציונה, באר טוביה, גדרה, ראשון לציון ומאוחר יותר הוקמו תל אביב (תחילה כ-אחוזת בית) וכן התפתחו במקום יישובים חקלאיים ולא חקלאיים עם הזמן כגון כפר מרמורק, נגבה, בית דגן ועוד.
לאחר הקמת המדינה, הוקמו יישובים רבים באזור זה, בעיקר באזור הערים אשקלון, אשדוד וחבל אשכול (תחילה חבל הבשור) על מנת לפתח אזורים אלו שלא יושבו כמעט בכלל עד אז.
באזור הוקמו בשנות ה-50 גם מספר מעברות ועיירות פיתוח כגון יבנה, נתיבות, שדרות ואופקים אך עולים גם שוכנו במושבים וקיבוצים שהוקמו לפני קום המדינה או לאחריה.
כיום אזור זה הוא אזור ירוק ומיושב והחקלאות במקום, חבל אשכול וגם גוש קטיף עד לשנת 2005, מספקת תוצרת רבה לשווקים בישראל ומחוצה לה.
בתחילת ההתיישבות היהודית באזור, ובעיקר בעשרות השנים האחרונות, עוברת עלו מהפכה ונופו משתנה.
תופעה זאת בולטת במיוחד באזורים העירוניים התעשייתיים לאורך החוף.
גם מפעל השפכים המרכזי לגוש דן שבחולות ראשון לציון, ואזורי התעשייה, נוסף על פיתוח רשת דרכים והפסקת זרימת סחף הנילוס (בעקבות הפעלת סכר אסואן) יוצרים שינויים בנופו הטבעי של האזור.
מישור החוף הדרומי מבחינה צבאית והיסטורית
טרם הגעת השבטים לארץ כנען ישבו במקום עמים רבים, ביניהם הפלשתים.
עם חלוקת הארץ התיישב בחלק מהשטחים בצפון המישור שבט דן, כאשר שאר השטח היה בידי הפלשתים.
דוד המלך כבש את האזור מידי הפלשתים והאזור עבר לשליטת ממלכת ישראל המאוחדת בנחלת שבט יהודה.
עם היפרדות הממלכה המאוחדת לממלכת ישראל וממלכת יהודה עבר אזור זה לשליטת ממלכת יהודה, אף על פי שנכבש בהמשך מספר פעמים על ידי ממלכת ישראל ועל ידי מצרים.
עם כיבוש הארץ על ידי ממלכת אשור נכבש גם אזור זה על ידם, אך עם עזיבת הכוחות את האזור הוא שב ונכבש על ידי ממלכת יהודה.
הערים החשובות בכל התקופות באזור זה היו יפו, אשדוד, אשקלון ועזה.
בהמשך נלחמו על כיבוש האזור גם היוונים, הפרסים והחשמונאים.
ערים אלו שימשו כמוצא חשוב לים ולכן הייתה להן חשיבות אסטרטגית.
בעת השלטון הערבי המוקדם בארץ לא טיפחו השליטים את האזור והוא הוזנח, גם בזמן שלטון הצלבנים והממלוכים.
עת נכבש האזור על ידי הממלוכים, שחששו מכניסה חוזרת של הצלבנים לחופי הארץ, הושמד נמל יפו על ידם.
למרות זאת הצליחו להגיע בדרכי היבשה צלבנים ונזירים מרחבי אירופה.
עם הגעתו של נפוליאון לאזור, הוא נכבש בקרבות קשים.
בעת תקופת השלטון העות'מאני החל האזור לשגשג במעט, ושופצו נמלי יפו ואשדוד.
עם התקדמות הבריטים לכיוון ארץ ישראל פינו העות'מאנים את היהודים ביפו ותל אביב מחשש שיעזרו לכוחות הבריטיים בכיבושיהם, אך למרות זאת נכבש לבסוף האזור על ידי בריטניה אשר סייעה לפיתוח האזור מבחינה כלכלית והתיישבותית.
במהלך המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 נסגר נמל יפו, השער החשוב ביותר בכניסה לארץ ישראל.
כתוצאה מכך הוקם נמל תל אביב שהחליף אותו.
הבריטים, בתוכנית החלוקה, הציעו כי אזור זה יעבור ברובו לשליטת היהודים וכי שטחי רצועת עזה עד אשדוד יישארו בידי הערבים.
עוד החליטו הבריטים כי אזור יפו וכן הכביש המחבר בינה לבין לוד יישארו בשליטה בינלאומית.
במלחמת העצמאות היו במקום מספר קרבות ומבצעים חשובים, והם:
מבצע כיתור – כיבוש השטח שליד המושבות מזכרת בתיה וגדרה בהם הכפרים עאקיר וקטרה.
המבצע היווה חלק ממבצע ברק.
מבצע ברק – מבצע לכיבוש האזור שבין רחובות לבאר טוביה
מבצע חסידה – מבצע להנחתת מטוס בודד נושא נשק מצ'כוסלובקיה במנחת ליד הכפר הערבי בית דראס הסמוך לבאר טוביה.
מבצע השמד – חיסול כוחות הלחימה הערביים בין יבנה לאשדוד
מבצע חמץ – כיבוש העיר יפו
מבצע פלשת – מבצע לכיבוש האזור שבין יבנה לאשדוד
מבצע דני – לכיבוש אזור לוד ורמלה
מבצע יואב – אחד המבצעים המקיפים ביותר במלחמת העצמאות ובמהלכו נכבשו אזורי אשקלון, אשדוד, ניצנים, יד מרדכי וכן הופצץ אזור עזה
מבצע אגרוף – מבצע הפצצת אזור עזה ואשקלון וכן אזור באר שבע
מבצע התחלה – מבצע בו פוצצה מסילת הרכבת בין רפיח לאל עריש
מבצע אסף – מבצע לכיבוש האזורים האחרונים שנותרו בכיבוש ערבי באזור הנגב המערבי
ערים ועיירות מרכזיות:מועצות אזוריות: אשדוד
"מישהו לרוץ איתו" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של עודד דוידוף משנת 2006. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת דויד גרוסמן.
הסרט פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006 והיה מועמד לשנים-עשר פרסי אופיר, כמעט בכל הקטגוריות המיועדות לשחקנים וליוצרים.
שחקן המשנה, צחי גראד, זכה בפרס אופיר על תפקידו בסרט.
בשנת 2007 יצא הסרט לטלוויזיה כמיני סדרה בת שני חלקים.
בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה זכתה בר בלפר בפרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה בודדת, מיני סדרה, סרט טלוויזיה וסדרת דרמה על משחקה בסרט.
בנוסף, הסרט היה מועמד בעוד שלוש קטגוריות, בהן בימוי ותסריט.
הסרט צולם ברובו בירושלים ושני אתרי הצילום העיקרים של הסרט הם מלון פאלאס, הנמצא בקצהו של רחוב אגרון, ששימש בתור "מעון האמנים של פסח", והכפר הערבי הנטוש ליפתא בכניסה לירושלים ששימש בתור המחבוא של תמר.
תמר בת ה-16 (בר בלפר) עזבה את ביתה, ואיש איננו מבין מדוע.
היא מסתובבת ברחובות ירושלים, מנגנת בגיטרה ושרה.
אך המתח ברחובות אלה עולה, בגלל פני האנשים המאיימים במבטם עליה.
חייו של אסף (יונתן בר-אור), נער ביישן וגמלוני, משתנים כאשר לקח על עצמו משימה פשוטה לכאורה, שהתגלתה כמסובכת מאוד.
יהיה עליו לאתר את הבעלים של כלב (כולם מתייחסים לכלבה כאל כלב, בגלל האגרסיביות שלה, אך תמר יודעת שזוהי כלבה נקבה) עזובה שנמצאה ברחובות ירושלים.
במהלך החיפוש, מובל אסף על ידי הכלבה (דינקה) למפגשים עם דמויות מגוונות, ולמקומות שונים, שבאמצעותם הוא נחשף לסיפורה של תמר.
כחודש לפני שהתחילה משימתו זו של אסף, יצאה תמר, מוזיקאית צעירה, עם כלבתה דינקה, למסע חיפוש ברחובות ירושלים אחר אחיה שי.
שי נקלע לבעיות שונות אצל פסח (צחי גראד), בעל מעון לילדים מוזיקליים, צעירים עם בעיות בבית, או יתומים.
תמר נכנסת למעון וכך נלכדת בעלילה מסוכנת.
אסף נדהם מסיפורה של תמר, ויוצא בעקבות הנערה שמעולם לא הכיר.
הסרט מתקדם בשני צירי זמן – של אסף ושל תמר – במהלך מסעות ההתבגרות של שתי הדמויות, שבסופם יגיעו לגילוי עצמי ולאהבת אמת.
דויד גרוסמן עצמו הופיע בסרט כניצב (בהופעת קמע) בסצנה בה תמר ושי שרים את ה"תקווה" ומיד לאחר מכן בורחים.
מישהו לרוץ איתו כמקרה בוחן הד האולפן החדש 97 (2010), עמ' 87–93, משרד החינוך.
"מישהו מטפל בך?" הייתה קומדיית מצבים בריטית ששודרה בין השנים 1972 ו-1985 (שודרה בישראל החל מ-1976).
עלילת הסדרה סבבה סביב המתרחש בקומת הבגדים והלבשה תחתונה לגברים ולנשים בחנות כלבו בדיונית בשם "האחים גרייס".
כותביה העיקריים של הסדרה היו ג'רמי לויד ודייוויד קרופט, אם כי גם מייקל נוולס וג'ון צ'אפמן תרמו לכתיבתה.
רובם ככולם של פרקי הסדרה עסקו במתרחש בכלבו, ובמחלקות הבגדים והלבשה תחתונה לגברים ולנשים בפרט.
בשנת 2004 "מישהו מטפל בך?" התברגה למקום ה-20 בדירוג הקומדיות הבריטיות.
הסדרה מתאפיינת בהומור המבוסס על רמיזות מיניות, אי-הבנות, שגיאות בזיהוי וכן בהומור ויזואלי אשר בא לידי ביטוי בתלבושותיהם המגוחכות של העובדים (כחלק מהדרישות לקידום המכירות) ובובות תצוגה פגומות.
הסדרה זכורה גם בשל השימוש הרב בכפל-משמעות שנעשה בה.
רבות מהבדיחות בסדרה שמות ללעג את מערכת המעמדות האנגלית – אלו באות לידי ביטוי באינטראקציה שבין אנשי התחזוקה, מאש והרמן, לבין המוכרים בחנות, הנמנים עם מעמד גבוה יותר.
הדמויות בסדרה גילמו סטריאוטיפים רבים, דוגמת מר האמפריז הנשי שגר עם אמו, קפטן פיקוק, אחראי הקומה היהיר, וגברת סלוקומב שניסתה להיות שייכת למעמד הגבוה אך עם זאת הייתה וולגרית ועממית.
התוכנית טבעה את מטבע הלשון "" ("האם אתה פנוי?") – זו הייתה דרך פנייתו של קפטן פיקוק לעובדי החנות, אשר לרוב אכן היו פנויים מכל עיסוק.
לשמע שאלתו של פיקוק, נהג כל אחד מהם להביט לצדדיו בכבדות, ולומר "כן, אני פנוי, קפטן פיקוק".
המשפט "אני פנוי" כתשובה לשאלה, היה גם לסימן ההיכר של מר האמפריז.
זמן מה לאחר תחילת שידורה, נמתחה על הסדרה ביקורת בשל השימוש התכוף שנעשה בה בסטריאוטיפים מיניים, כגון ההתייחסויות הרבות ל-"pussy" (מילה בעלת משמעות כפולה: חתול/איבר המין הנשי) של גברת סלוקומב, או משחקו של אינמן כהומוסקסואל נשי, אשר פגע ברגשותיהם של הומוסקסואלים.
אינמן, שגילם את מר האמפריז, מציין כי זהותו המינית של האמפריז מעולם לא נחשפה בסדרה.
דייוויד קרופט, מכותבי הסדרה, ציין בראיון שנערך עמו כי האמפריז איננו הומוסקסואל אלא "ילד טוב של אמא".
זהותו המינית של האמפריז, אם כן, תמהיל של מאפיינים הומוסקסואליים והתנהגות הטרוסקסואלית ארעית, נותרה בגדר תעלומה בעבור הצופים.
מר האמפריז (ג'ון אינמן) – או בשמו המלא: מר ווילברפורס קלייבורן האמפריז, היה סגנו של המוכר הבכיר במחלקת בגדי הגברים.
היה טיפוס לחוץ ויש לו חברים מכל מיני צבעים, מינים וסוגים.
הוא עצמו דמות צבעונית, רווק ועדיין חי עם אמו הקשישה שעובדת במשרה חלקית בקולנוע סקס מקומי.
בתחילה לא הסכימו לקבלו לעבודה באחים גרייס, אבל אמו נחלצה לעזרתו, עד שמר גרייס הצעיר הסכים.
בהיותו בעל לב זהב ואוהב את הזולת, התחבב מר האמפריז על הצוות ואף השתתף באימון המקהלה השבועי.
גברת סלוקומב (מולי סאגדן) – או בשמה המלא: גברת בטי (מרי אליזבת אברגאבני) סלוקומב, המוכרת הבכירה במחלקת בגדי הנשים.
גב' סלוקומב מנסה לדבר במבטא המקובל, אך כשהיא נרגשת מבצבץ מבטאה הצפוני הפרובינציאלי ומשלב הדיבור הגבוה שלה.
גברת סלוקומב הגיעה לעבודתה בכל יום עם צבע שיער אחר.
שירתה במלחמת העולם השנייה כנהגת אמבולנס, שם גם הכירה את בעלה במהלך ההפצצות על בריטניה.
היא מספרת בהמשך שיום אחד בעלה נטש אותה מבלי לספר למה.
אין לה ילדים אך האהבה הגדולה ביותר שלה היא החתולה שלה, טידלס והכינוי שלה היה פוסי, שגרם לכולם אי נעימות בשל משמעות המילה (חתולה/ איבר מין נשי).
מרבה לבלות בשעות הפנאי עם חברתה הטובה, גברת אקסלבי, בעיקר בפאבים ואוהבת לשתות ג'ין וטוניק.
היא אישה חזקה ובוסית, נוטה לקלל רבות מלקוחותיה, בעיקר נשות אצולה מהמעמד הגבוה.
אף אחד לא חמק מלשונה החדה.
קיבלה הצעת נישואים פעם מנגן חתונות יווני שנוטש אותה, ממר האמפריז בטעות, וכן משקרת לכולם כשגם מר גרייס הצעיר, מנהל הכולבו הציע והיא סירבה לו.
בפרק אודות גילה עולה הטענה כי היא בת 50 אך בפועל היא בת 46. הטביעה מטבעות לשון כגון "זו דעתי ואני מסכימה לה פה אחד", ו"אתם חלשים כמים".
ג'רמי לויד, אחד הכותבים-עיצב את דמותה על פי כמה "גברות סלוקומב" שפגש בחייו והביטויים השגורים בפיהן, שהזכירו לו את סבתו.
מר ארנסט גריינג'ר (ארתור ברו, עונות 1–5) – היה המוכר הבכיר במחלקת בגדי הגברים.
מתוקף תפקידו הבכיר, רק לו היה מותר לענוד סרט מדידה על צווארו.
התחיל דרכו ב"אחים גרייס" כעובד במחלקת ריהוט לאמבטיה והועבר משם לביגוד כעבור 5 שנים.
בסה"כ עבד אצלם כ־40 שנים.
גריינג'ר נטה לזעוף וגם להירדם לא אחת.
מר האמפריז תמיד נהג להעיר אותו בשאלה : "Are you free?" .
השחקן ארתור ברו שגילם אותו, נפטר לפני צילומי העונה השישית.
קפטן סטיבן פיקוק ( פרנק ת'ורנטון) - מנהל הקומה הקפדן והיהיר.
עיצוב דמותו התבסס על פי דמות מנהלי הקומות ( Floorwalkers) שעבדו בבתי הכלבו הבריטיים בשנים ההן.
אלה היו יוצאי צבא, בעלי ארשת פנים סמכותית וקפדנית וכל תפקידם היה לפטרל במחלקות ולהשגיח על הנעשה בהן מקרוב.
תפקידו של פיקוק היה לדאוג למשמעת העובדים בקומה ולהפנות אליהם את הלקוחות.
על אף היותו גבר נשוי, אהב לפלרטט עם כל הנשים בקומה, בעיקר עם מזכירתו של מר רמבולד.
צרותיו עם נשים ועם אשתו הובאו מספר פעמים לאורך הסדרה.
הוא טוען שהיה קפטן בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
לאורך הסדרה עולות טענות כי שירת בעצם כטבח צבאי ונפצע במהלך השירות שם.
בפרק הפותח את העונה השביעית, במהלך ראיון עבודה, חושף מר גולדברג (השחקן אלפי בס) המרואיין, את זהותו, וטוען ששרת איתו בצבא, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
גולדברג טוען שהוא בכלל רב-טוראי והאיש אותו הוא זוכר, לעולם לא יגיע לדרגת קפטן.
פיקוק כמובן מתכחש לעיני כל הצוות, אך השניים מאשרים זאת ביניהם בארבע עיניים, כתנאי לכך שפיקוק יסכים שהוא יועסק במחלקה.
מר דיק לוקאס (טרבור באניסטר, עונות 1–7) – היה המוכר הזוטר במחלקת בגדי הגברים.
היה העובד עם הוותק הכי קטן במחלקה.
התגורר בהייגייט שבלונדון עם אמו.
נהג להתחיל עם נשים ובמיוחד עם מיס ברהמס.
כמו כן, סיפר דרך קבע בדיחות לעגניות על חשבונה של גברת סלוקומב.
הלעג שלו כלפי מדיניותה המיושנת של ההנהלה מיקם אותו בסכנת פיטורים מתמדת.
מיס שירלי ברהמס (ונדי ריצ'רד) – המוכרת הזוטרה במחלקת בגדי הנשים.
הייתה יפה ונאה ובשל כך חיזרו אחריה רבים, בהם מר לוקאס.
גברת סלוקומב לקחה אותה תחת חסותה אך שירלי לא הייתה זקוקה להגנה, שכן ידעה תמיד כיצד להיפטר מהמחזרים המטרידים.
היא לא ראתה בעבודתה קריירה לכל החיים אך נשארה בה לאורך זמן רב.
ונדי ריצ'רד לוהקה בתחילה לתפקיד הזה כבתה של גברת סלוקומב אך המבטא הקוקני ומשלב הדיבור הנמוך שלה לעומת המבטא הצפוני והמליצי של מולי סאגדן, סיכלו את העניין והיא מיד הפכה להיות מיס ברהמס.
מר קאת'ברט רמבולד (ניקולס סמית') – הוא מנהל החנות של האחים גרייס.
במהלך המלחמה הוא שרת בחיל ההסעדה ועבר לנהל בכישלון מוחלט את החנות של האחים גרייס.
מתוך אמונה שצוות העובדים סומך עליו, הוא נוהג לאחר לפגישות צוות הנערכות מדי פעם.
סגנון הניהול המיושן ועמדותיו הנרקיסיסטיות, פוגעות לא אחת במורל העובדים וכל רעיון לשיפור שמועלה על ידם, מושלך הצידה בזלזול.
האגואיסטיות שלו מתבטאת בין היתר, בכך שהוא מסתיר בכספת משרדו חבילות ביסקוויטים נחשקים, כדי שהעובדים לא יאכלו אותם.
מר גרייס הצעיר (הארולד בנט, עונות 1–8) - היה הבעלים של הכלבו ביחד עם אחיו הבכור.
הוא נולד למשפחה של סנדלרים באיסט אנד של לונדון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבל בירושה את הכלבו מדודו, ובשנותיו המאוחרות אהב להיות על היאכטה שלו או ללכת למועדוני חשפנות.
במשך 40 שנותיו כאלמן, שלט ביד רמה בעובדיו ואף שלח את מר רמבולד במקומו לפקח על העניינים.
סביבו תמיד היו נשים יפות וסקסיות, המזכירות האישיות והאחות המטפלת בו.
בשל גילו המתקדם, ליבו החלש לקה מדי פעם בהתקף קל למראה חושפני של אחת מהן.
מר מאש (לארי מרטין, עונות 1–3) - היה עובד צוות התחזוקה של הכלבו.
תפקידו היה לטפל בכל התצוגה ולהתקין מוצגים מכניים שיוצגו לראווה בדוכני המכירות.
בשל תפקידו הזוטר, נאסר עליו להיות נוכח במחלקה במהלך שעות המכירה וגם לבוא במגע עם הקונים.
איסור זה אף פעם לא התקיים, היות שנאלצו לקרוא לו מדי פעם לסדר את התצוגה ממש לפני תחילת פעילות הכלבו.
היה ידוע בלשונו העוקצנית כלפי קפטן פיקוק וגברת סלוקומב.
מר הרמן (ארתור אינגליש, עונות 4 - 10) - היה מחליפו של מר מאש, כאיש התחזוקה, בעונות המאוחרות יותר של הסדרה.
למר הרמן היה בנוסף, עיסוק מהצד של הימורים והלוואות כספים.
גם הוא כקודמו, לא חסך את לשונו העוקצנית כלפי קפטן פיקוק וגברת סלוקומב.
מוירה פוט – מיס ת'ורפ
פני אירווינג – גברת בייקוול
ג'יימס הייתר – מר פרסיבל טיבס
אלפי בס – מר הארי גולדברג
מייק ברי – מר ברט ספונר
מילו ספרבר – מר גרוסמן
בני לי – מר קליין
קנת' וואלר – מר גרייס הבכור
קנדי דייוויס – גברת בלפרידג'
דיאנה קינג – גברת פיקוק
דורמי ורנון – מנהלת המזנון
הסדרה שודרה לראשונה בממלכה המאוחדת ב-8 בספטמבר 1972, כפיילוט לסדרה "Comedy Playhouse".
הפרק הראשון של הסדרה, שצולם בשחור-לבן, שודר מתוך רצון למלא את חלל השידורים שנוצר בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן באותה שנה.
הפרק שודר שנית, והפעם כחלק מן הסדרה ב-14 במרץ 1973. ב-1 באפריל 1985, בתום 69 פרקים, הסדרה הסתיימה.
בשנת 2016, הוכרז פרק חד פעמי של חידוש הסדרה וצולם באולפני dock10. הפרק שודר כחלק מעונת הסיטקומים Landmark של ה-BBC, חגיגה של 60 שנה לסיטקומים טלוויזיוניים.
הפרק התרחש בשנת 1988 עם הדמויות המקוריות, בגילומם של צוות שחקנים חדש.
השחקנים ג'ון צ'אליס גילם את קפטן פיקוק, ושרי יוסון ורוי ברקלאו לוהקו לתפקידי גברת סלוקומב ומר גריינג'ר בהתאמה, כאשר הקומיקאי ארתור סמית' לוהק לתפקיד מר הרמן.
את מר האמפריס גילם ג'ייסון ווטקינס, את מיס ברהמס גילמה ניקי וורדלי, ואת מר רמבולד גילם ג'סטין אדוארדס.
דמויות חדשות שהוצגו בסדרה כללו את נכדו של מר גרייס הצעיר, המכונה גם מר גרייס הצעיר, בגילומו של מת'יו הורן; מיס קרופט, שנקראה כמחווה ליוצר הסדרה דייוויד קרופט, בגילומה של ג'ורג'י פורטר; ומר קונוויי, דמות חדשה בגילומו של קיודה עווומי.
הפרק נכתב על ידי דרן ליטן.
שיר הנושא, אשר נכתב בידי דייוויד קרופט, מיוצרי הסדרה, והמלחין רוני הייזלהורסט, מושר על ידי קריינות מעלית נשית (מאחורי הקול עומדת סטפני גתרקול, משחקניות הסדרה) המכריזה על כל קומה.
ברקע נשמעים צליליהם של קופה רושמת וליווי מוזיקלי.
בשנת 1977, הסרט "מישהו מטפל בך?" יצא לאקרנים, בכיכובם של צוות השחקנים המקורי, שגילם את אותן הדמויות.
עלילת הסרט התרחשה בעיירת הנופש הבדיונית "קוסטה פלונקה" שבספרד.
הסדרה זכתה להצלחה רבה בארצות הברית (שם שודרה בערוצים PBS ובי בי סי אמריקה), וכן ברבות ממדינות חבר הלאומים הבריטי.
פרק ראשון בגרסה האמריקנית של הסדרה שודר ברשת CBS בארצות הברית בשנת 1979, אולם לא זכה להמשך.
ג'ון אינמן כיכב ב-16 פרקי הסדרה בגרסתה האוסטרלית (הנושאת את אותו שם) , כמר האמפריז.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בראשית שנות ה-80 ובסוף שנות ה-90 וגם זכתה להצלחה.
כיום היא משודרת בערוץ הקומדיות הקלאסיות (עונה שמינית ועונה עשירית).
הסדרה הניבה סדרת בת: "מישהו מטפל בך?
שם הכלבו "האחים גרייס" נלקח בהשראה מחנות בשם "האחים גריי" שבעליה היה חבר של דייוויד קרופט (אחד הכותבים).
מישוּ בּנְבֶנישׂתי (1 ביולי 1902 – 1977) היה פעיל ציוני ופוליטיקאי יהודי רומני, נשיא הוועד הפועל הציוני ברומניה, מחברי המועצה היהודית המחתרתית שפעלה מול מרכז היהודים בתקופת שואת יהודי רומניה, מנאשמי משפטי הציונים ברומניה ואסיר ציון ולבסוף דיפלומט ישראלי.
בנבנישתי נולד במשפחה של מוציאים לאור ובעלי בית דפוס יהודי ספרדים בבוקרשט.
מנעוריו הצטרף לתנועה הציונית ובשנות ה-1920 המוקדמות הפך למנהיג ארגון הנוער הציוני (חלק מהחלוץ) .
היה בהמשך חבר בקבוצה "Renașterea Noastră" (תחייתנו) שפעלה בבוקרשט והצטרפה ב-1930 למפלגה הלאומית היהודית הקטנה.
תוך כדי כך השתתף בהקמת המפלגה היהודית הרומנית PER
ופעל בה כפעיל של הנוער וכמזכיר כללי.
אחרי 1936 היה בנבנישתי חבר בשלוחה ברומניה של הקונגרס היהודי העולמי ושימש כעורך דין שלה וכמדווח על הגברת האנטישמיות המקומית.
בשנות ה-1930 המאוחרות, רומניה התקרבה לגרמניה הנאצית והנהיגה בהדרגה אפליה נגד היהודים.
בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני ביטל את כל המפלגות הפוליטיות ברומניה, לרבות המפלגה היהודית והקימה מפלגת שלטון אחת - חזית התחייה הלאומית.
הציונים הורשו להקים ארגונים לא פוליטיים, שעודדו גלי הגירה לארץ ישראל.
כשלחצי הנאצים גברו עם העלייה לשלטון של יון אנטונסקו, בנבנישתי שקל עלייה, אבל הסכים לכהן כיושב ראש הוועד הפועל הציוני ברומניה.
הוא דגל בקו מתון, לפיו הביע נאמנות לרומניה וביקש לפקח על חברי החלוץ היותר מרדניים, ולתווך בין הקהילה היהודית למשטר הדיקטטורי הצבאי.
עמדתו משכה בקורת מהפעילים הציונים הימניים, כולל אברהם לייב זיסו שלא ראה בעין יפה את מגעי ההנהגה היהודית, כולל של בנבנישתי עם מרכז היהודים הכפוף לשלטון.
משפחת בנבניסטי או בנבנישתי הספרדית נודעה בתחילת המאה ה-19 בקראיובה הודות פעילותה בתחום הדפוס וההוצאה לאור.
ידועים במיוחד היו סנדו ודוד בנבנישתי שהקימו ב-1876 בקראיובה את ההוצאה לאור "האחים בנבנישתי" (Frații Benvenisti) .
מריו תאודוריאן קראדה הזכיר בזיכרונותיו משנת 1938 ש"בנבנישתי הזקן היה היהודי היחיד בקראיובה שלבש עדיין קפוטה".
מישו בנבנישתי נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1902 והיה בנו של סימון בנבנישתי (1943-1870), גם הוא מוציא לאור הבעלים של הוצאת Ancora (העוגן) ומוכר ספרים.
האם הייתה ארנסטינה לבית שלאנגר.
בן אחר של הזוג, אחיו של מישו, פליקס בנבנישתי, המשיך את דרך אביו בהוצאה לאור ולאחר סגירתה, ניהל של ההוצאה לאור היהודית, "ביכורים".
סימון בנבנישתי זכה להערכת החוגים הספרותיים הרומניים בגלל תפקידו בעידודם של אנשי ספרות כמו מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו, המשורר ג'ורג'ה בקוביה, הסופר ליביו רבריאנו ואחרים.
החל משנת 1922 מימן סימון בנבנישתי את פרס בנבנישתי שהוענק בכל שנה על ידי חברת הסופרים הרומנים לטובי המשוררים המתחילים.
בנבנישתי החל את העסקנות הציונית בבית ספר התיכון, כשהקים את קדימה, ארגון התלמידים הציונים.
בתקופת לימודי המשפטים השתתף בהנהגת חשמונאה, ארגון הסטודנטים הציונים.
ב-1921, כשהוקמה המפלגה היהודית הרומנית, הנהיג במסגרתה את הקבוצה הציונית הקרויה התחיה הלאומית.
בין השנים 1922–1924 היה נשיא התאחדות הנוער הציוני ברומניה.
בשנים 1924 - 1940, עמד בראש קבוצת "התחיה הלאומית" ושהוציא לאור שבועון ציוני בשם התחיה.
ב-1936, היה לסגן יושב ראש המפלגה היהודית הרומנית, ומ-1941, יושב ראש הוועד הפועל הציוני כשסגניו היו אברהם לייב זיסו וז'אן כהן.
אף על פי שבמהלך המלחמה קיים קשרים עם מרכז היהודים לשם ארגון משלוח יתומים יהודים לארץ ישראל, נעצר בינואר 1944, כתוצאה ממסע אנטי ציוני של השגרירות הגרמנית ונשלח למחנה הריכוז טרגו ז'יו, ממנו שוחרר ב-מרץ 1944, לאחר מאמצים רבים של וילהלם פילדרמן והציר של שווייץ, דה ווק (De Weck).
ב-1946, השתתף בפריז בוועידת הקונגרס היהודי העולמי.
הוא השתתף גם בקונגרס של 1947 בקרלובי וארי וב-1948, במונטרה.
השתתפות זו הייתה בין הנושאים הראשונים עליהם נחקר כשנעצר בספטמבר 1950, במהלך מסע אנטיציוני, והוחזק 3 שנים במעצר.
הנאשם ה-13 היה הבלדר השווייצרי גיר, שבשנות המלחמה העביר את דואר התנועה הציונית מרומניה לחו"ל, ומילא תפקיד של סוכן כפול - בטרם העביר את הדואר לתעודתו מסרו לגסטפו לצילום.
זיסו, בנבנישתי וכהן נידונו למאסר עולם, והאחרים לעונשים הנעים בין 8 ל-20 שנות מאסר.
בבית הכלא סבל בנבנישתי, בין היתר, מחוסר יכולת לאכול ללא שיניים תותבות, עד שאסיר אחר תרם כסף מחסכונותיו ליצירת שיניים עבורו.
בנבנישתי וזיסו שוחררו מהכלא והגיעו לישראל ב-1956.
בנבנישתי מילא זמן מה תפקיד דיפלומטי מטעם ישראל בשווייץ ובהמשך היה נציג הוועד הפועל הציוני בפריז.
מישור אָדוּמִים הוא אזור תעשייה ממזרח למעלה אדומים, השייך אליה מבחינה מנהלית.
במרכז אזור התעשייה ניצבים שרידי מנזר אותימיוס (חאן אל-אחמר) מהמאה ה-5.
בפארק אדומים כ-1,550 דונם, מתוכם כ-1,240 דונם בבעלות מפעלים וחברות פרטיות.
הקרקעות שעליו הוקם אזור התעשייה, היו עד 1967 בבעלות ממשלת ירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים עברו לחזקת הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון.
כבר בתוכנית אלון הוצע להקים במקום יישוב, בשם "יריחו עילית", כחלק ממערך התיישבות של אזור ירושלים רבתי.
בינתיים שימש האזור כשטח אש לאימוני רגלים ושריון.
באוקטובר 1972, נתפס השטח באופן קבוע על ידי צה"ל והוקם בו "מחנה ישי", מפקדת חטיבה 401 (היום בכניסה לאזור התעשייה).
במרץ 1972 ערך יושב ראש ועדת השרים להתיישבות, חבר הכנסת ישראל גלילי, סיור באזור.
ויגאל אלון סגן ראש הממשלה הודיע שהקמת עיר במקום, על פי תוכניתו, תמומש בהקדם.
בספטמבר 1972, תבעו ראשי פורום צעירי המפד"ל, זבולון המר ויהודה בן-מאיר את הקמתה של עיר באזור מעלה אדומים.
כפי שסוכם בקווי היסוד של ממשלת ישראל החמש עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, בה הייתה שותפה המפד"ל.
הנושא עלה לדיון בממשלה אך לא התקבלה החלטה בנושא.
צה"ל פינה את תוך זמן את המתנחלים מכל האתרים.
במקביל הודיע ראש עיריית ירושלים טדי קולק, שהעירייה החלה בתכנון אזור לתעשייה כבדה במקום.
ההחלטה על הקמת אזור התעשייה
ב-24 בנובמבר 1974 החליטה ממשלת ישראל השש עשרה, בראשותו של יצחק רבין, על הקמת אזור תעשייה במקום.
כחלק מתוכנית כוללת לפיתוח ירושלים, שכללה גם הקמת אזור תעשייה בענתות (שלא הוקם לבסוף והפך למחנה ענתות של צה"ל) והקמת שיכונים במזרח ירושלים לטובת האוכלוסייה הערבית של העיר.
את האחריות לפיתוח האזור קיבלה החברה הכלכלית לירושלים, על שטח של 1,800 דונם שהוקצו לה.
בתחילת 1977 עוד לא פעל במקום אף מפעל, ולכן הוחלט להעניק הטבות ומענקים ליזמים כדי למשוך אותם ולהשקיע במקום.
ב-2 במרץ 1975 החליטה הממשלה לפנות את קבוצת "גרעין מעלה אדומים" שהתיישבה ללא אישור, סמוך לשטח המתוכנן של אזור התעשייה, בגבעה שנקראת מאז "גבעת המייסדים".
ב-21 בספטמבר 1975 אושר לקבוצה של "גרעין מעלה אדומים" להתיישב במקום כ"מחנה עובדים" אך לא כיישוב קבע.
בדצמבר 1975 הושלמה בנייתם של מספר מבנים טרומיים ביישוב, אך שנה לאחר הקמתו עוד לא הוקמו מבני קבע ליישוב והוא עדיין הוגדר "מחנה עובדים".
באוגוסט 1977 החליטה ממשלת ישראל להקים במקום יישוב עירוני.
האזור קיבל מעמד של אזור פיתוח א', המקנה הטבות מס ומענקים ממשלתיים ליזמים.
עד קיץ 1977 הוקמו חמישה מפעלים.
החברה הכלכלית לירושלים הופרטה בשנת 1987, אך היא ממשיכה להחזיק במבנים רבים במקום.
בשנת 1988, עבר האזור לאחריות עיריית מעלה אדומים, והחל מ-1993 הוא מנוהל על ידי "החברה הכלכלית לפיתוח מעלה אדומים בע"מ", הפועלת לפיתוחו, ניהולו השוטף ושיווקו לתעשייה ולעסקים.
עקב התנגדות לתוצרת שמקורה במפעלים ישראליים בשטחי יהודה והשומרון, חלק מהמפעלים באזור התעשייה העתיקו את פעילותם לתוך תחומי הקו הירוק.
בשנת 2015, הועתק מפעל סודהסטרים לאזור התעשייה עידן הנגב שליד להבים.
בעשור השני של המאה ה-21, החל להתפתח במקום מסחר קמעוני, בצד המפעלים ובתי המלאכה.
בין השאר פתחו רשתות השיווק רמי לוי שיווק השקמה ושופרסל חנויות במקום.
נכון לשנת 2020 יש בפארק אדומים כ-340 מפעלים ובתי עסק במגוון רחב של תחומים, ובפרט בתעשייה, מסחר, מכון רישוי, מוסכים, מזון, טקסטיל, חומרי בניין, אלומיניום, מתכות, נגריות, דפוס ועוד.
בשנת 2018 החלה הקמתם של שני מרכזי קניות, שאחד מהם, מתחם 'דיזיין סיטי', מוקדש לעיצוב וריהוט על פי התכנון המתחם יהיה בשטח של כ-90 אלף מ"ר, כ-250 חנויות, מרכז ירידים, מתחם מסעדות וחניון חנה וסע.
בסמוך אליו מלון בוטיק, שישמש את הבאים למתחם.
כמו כן מתוכנן בסמוך מתחם גני אירועים שיכיל 2 אולמות אירועים, 2 גני אירועים בשטח של 800 מ"ר.
מתחם 'דיזיין סיטי' נפתח באוגוסט 2021.
בספטמבר 2021 נפתח במקום פארק שעשועים מקורה בשם "מג'יק קס", המשתרע על שטח של כ-13 דונם ומכיל למעלה מ-30 מתקנים.
"מישהו פעם" הוא האלבום השביעי של הזמר עברי לידר שיצא לאור ב-3 באוגוסט 2012.
סינגל ראשון מן האלבום הוא השיר הנושא את שם האלבום, מישהו פעם, שהפך במהרה ללהיט ועמד בראש מצעד גלגלצ במשך 3 שבועות.
הקליפ הועלה לאתר הסרטונים YouTube, וצבר למעלה משלושה מיליון צפיות.
הסינגל השני שיצא לתחנות הרדיו "מזל טוב ישראל", שיר מחאה בשיתוף הזמר מוקי, התברג בעשיריה הראשונה במצעד השבועי של גלגלצ במשך מספר שבועות.
בהמשך יצא הסינגל השלישי לרדיו "תרמיל" שכבש גם הוא את מצעד ההשמעות הארצי והגיע למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים ברדיו בעיקר ברשת ג' שם הגיע למקום ה-1. ב-12 בספטמבר 2012 הגיע האלבום למעמד "אלבום זהב" ונמכר ביותר מ-20,000 עותקים.
באותו חודש הוציא לאור את הסינגל הרביעי "לרגע קטן" שזכה להשמעות רבות מאוד והגיע גבוה במצעד ההשמעות ובמצעדי הפזמונים.
בינואר 2013 יצא הסינגל החמישי והאחרון "אסתר אוכלת פחמימה".
הצלחתו הייתה קטנה ביחס לסינגלים הקודמים ולא נחל הצלחה רבה בהשמעות.
במצעדי הפזמונים השנתי נחל "מישהו פעם" הצלחה רבה ודורג גבוה בשקלול כל המצעדים- בין היתר מקום 5 במצעד השנתי של גלגלצ ומקום 17 במצעד השנתי של רשת ג'.
בשקלול כל המצעדים הגיע לעשרת הלהיטים המצליחים ביותר ע"פ המצעדים השנתיים.
מישהו שומע אותי הוא אלבום האוסף של להקת הרוק הישראלית "איפה הילד?", אשר יצא לאור בשנת 1998 כחלק מתהליך הפירוק של הלהקה שלווה בהופעת פרידה.
האלבום כולל שני תקליטורים, בראשון מביניהם יש 18 שירים מארבעת אלבומי הלהקה, ובשני יש שמונה שירים שלא פורסמו עד אז, חלקם בהופעות חיות.
1. Moonage Daydream (קאבר לשיר של דייוויד בואי)
3. היא לא יודעת לשתות
מִישׁוֹיָה פַּעֲמוֹנִית (שם מדעי: Michauxia campanuloides) הוא מין של עשב רב שנתי קצר חיים (חי שנתיים עד ארבע שנים) ממשפחת הפעמוניתיים.
פרח זה הוא נדיר למדי, הוא גדל רק בגליל, בארץ מקורות הירדן ולרגלי החרמון, לרוב בחברת לוע-ארי גדול, בין סלעים ולרגלי צוקים.
ישנם 7 מינים במזרח הים התיכון ובמזרח התיכון.
מישויה פעמונית הוא פרח לבן-צחור שקוטרו כ-8 ס"מ.
מספר אבריו של כל אחד מן הדוּרים של הפרח (עלי גביע, עלי כותרת, אבקנים, צלקות) הוא 8 ס"מ ולפעמים עד 10 ס"מ.
הפרח יפה בפריחתו, גבוה, זקוף, אך רק התפרחת שלו מסועפת ובה 15-50 פרחים.
הפרח והפריחה מתקדמים עם הזמן מן הקצה כלפי הבסיס, בשונה מפרחים אחרים.
עלי הבסיס ארוכים, גזורים ככינור, ערוכים בשושנת.
עלי הכותרת מופשלים אחורה בקשת רחבה (רק בתחתיתם הם מאוחים לצינור קצר) ומביניהם מציצים עלי גביע מחודדים.
מתוך מבנה זה משתלח קדימה חוד עבה הבנוי מן האבקנים והעלי.
האבקנים מאוחים לצינור העוטף את עמוד העלי.
האבקה נושרת על מברשת של שיער דביק המכסה את עמוד העלי מבחוץ ומשנפתח הפרח מצפה האבקה לחרקים על שערותיו של עמוד העלי, ואילו המאבקים עצמם כבר קמלו.
עמוד העלי מבשיל (והצלקות מוכנות לקלוט אבקה) מעט מאוחר יותר.
ההאבקה, ובהתאם גם מבנה הפרח, אופייניים למשפחת הפעמוניתיים: האבקנים מבשילים כבר בעוד הפרח סגור והצלקות עדיין לא בשלות ואינן מושפעות מהאבקה הנופלת עליהן.
דיסקוס מיוחד בצינור הכותרת המפריש צוף ועל ידי כך הצוף מוגן על ידי בסיסיהם המורחבים של זירי האבקנים כך שהמאביק (דבורים גדולות) צריך להחדיר את חדקו לצוף, ותוך כדי כך הוא קולט אבקה מפרח אחד ומעביר אותו אחר-כך לפרח אחר, שצלקותיו כבר בשלות.
אם הצלקות לא הואבקו במועד – הן מסתלסלות עד שהן נוגעות באבקה שעל המברשת ו"דואגות לעצמן" – ומתבצעת האבקה עצמית.
גם ההלקט נאה, בן 8 מגורות, נטוי מטה.
לאורך הגבעול יושבים עלים חובקים, הולכים וקטנים כלפי מעלה.
הגבעול שעיר מאוד, שעירות זיפנית עד דוקרנית.
הצמח נקרא על שם הבוטנאי אנדרה מישו (André Michaux) שאסף אותו לראשונה במסעותיו במזרח התיכון במאה ה-18.
מישו דולגרו (ברומנית: Mișu Dulgheru; 16 בינואר 1909 – 11 באפריל 2002) היה פעיל קומוניסטי ואיש ביטחון יהודי-רומני, קולונל בסקוריטטה, שהוביל בשנות הטרור הסטליניסטי ברומניה חקירות בעלות תהודה רבה, כמו חקירת לוקרציו פטרשקנו.
מישו דולגרו נולד ב-1909 בשם מויסה דולברגר (Moise Dulberger) בטקוץ', כבנם של הסוחרים היהודים סאקה דולברגר ואולגה (גולדה).
הוא סיים לימודי תיכון ברומניה ובית ספר תיכון מסחרי במינכן, גרמניה והחל מ-1927 עבד כפקיד בסניף בעיר גאלאץ של הבנק הבלגי Banque de Belgique pour l´Étranger..
בהמשך עבד בהנהלת חשבונות אצל דוד שלו, שהיה סוחר דגנים.
הוא שירת בצבא הרומני ביחידה של חיל הפרשים בגאלאץ.
לאחר השחרור עבר לבוקרשט, שם עבד תחילה אצל בן דוד שלו ובהמשך היה מחסנאי בבית המלאכה למשי "רויאל".
ב-1938 נשא לאישה את ליזה מרקוזון, מנהלת חשבונות ובאותה שנה איבד את מקום עבודתו בגלל החקיקה האנטישמית.
בשנים 1938 - 1939 בני הזוג התקיימו מממכר מגבות ובהמשך מבית מלאכה לקונפקציה של לבנים לגברים.
ב-1941-1940 עבדו בני הזוג בנציגות המסחרית של ברית המועצות בבוקרשט, הוא כנהג והיא כקלדנית-מזכירה.
ב-1941, לאחר פתיחת המלחמה נגד ברית המועצות, הם נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז בטרגו ז'יו.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 היה דולגרו לחלק מהבירוקרטיה הקומוניסטית וב-6 במרץ 1945, בתמיכתו של פעיל קומוניסטי, איתו התיידד במחנה הריכוז, קיבל מינוי של מפקח בשירותי המודיעין (גוף הבלשים) ושינה את שמו לשם בעל צליל רומני.
ב-1947 היה חבר בוועדת ההחזרת אזרחים רומנים למולדת (מגרמניה).
ב-1948, עם הקמת הסקוריטטה, מונה בדרגת קולונל לראש מנהלת 5 של החקירות הפליליות (אוגוסט 1948-אוקטובר 1952) והיה גם ראש לשכתו של שר הפנים, תאוהרי ג'אורג'סקו.
בשנים 1949 - 1952 דולגרו היה חבר במנהלת הארגונית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
דולגרו הוביל את חקירת לוקרציו פטרשקנו ויתר העצורים ב"מקצה פטרשקנו", השתתף בחקירות חשודי "מקצה הפיננסים הגדולים" והיה מעורב בהכנת משפטי תעלת דנובה-הים השחור.
כמו כן דולגרו ניהל את השלב הראשון של חקירת הפעילים הציונים
ב-16 באוקטובר 1952 הודח מתפקידיו ונעצר כחשוד בהיותו חבר ב"קבוצה האנטי-מפלגתית הימנית" בראשות אנה פאוקר, וסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו.
כעבור שנתיים שוחרר ממעצרו ונפסקה חקירתו, הוא לא שב לתפקידו והורד לדרגת חייל פשוט.
ב-1955 נשפט לשנתיים מאסר באשמת רשלנות.
דולגרו מצא עבודה במפעל למספריים ואולרים וב-1984 עלה לישראל, שם התגוררה אחת מבנותיו.
הוא היגר אחר כך לקנדה, שם התגוררה הבת השנייה.
באפריל 1948 נעצר ברומניה גבר בשם אלצ'יביאדה דיאמנדי (Alcibiade Diamandi) בעקבות הלשנה אנונימית ונחקר שלושה חודשים עד מותו במעצר.
47 שנים מאוחר יותר, אלמנתו ובנו הגישו בקשה להעמדתם לדין באשמת הריגה נגד הקפטן ניקולאיה זוטסקו ונגד מפקח הסקוריטטה לשעבר מישו דולגרו.
הבקשה נדחתה בגלל התיישנות, אך ערעור שהוגש על דחיית הבקשה התקבל על בסיס אי ספירת שנות השלטון הקומוניסטי במניין ההתישנות וב-2009 הוחלט לפתוח בהליכים משפטיים נגד דולגרו.
מישו דולגרו נפטר בטורונטו בקנדה ב-2002.
מישור הזמן הוא מונח המתייחס לניתוח של פונקציות מתמטיות, אותות פיזיקליים או סדרות הזמן של מידע כלכלי או סביבתי ביחס לזמן.
במישור הזמן, אות או ערך של פונקציה מיוצג על ידי המספרים ממשיים שלו, במקרה של זמן רציף, או על ידי מופעים נפרדים שונים במקרה של זמן בדיד.
אוסצילוסקופ הוא כלי נפוץ המשמש להמחיש אותות מהעולם האמיתי במישור הזמן.
גרף במישור הזמן מראה כיצד אות משתנה עם הזמן, ואילו גרף במישור התדר מראה כמה מהאות נמצא בתוך כל תדר בטווח תדרים נתון.
השימוש במונחים הנגדיים, מישור הזמן ומישור התדר התפתח בתחום הנדסת תקשורת בארצות הברית בשנות ה-1940 המאוחרות, כשהם מופיעים יחד ללא הגדרה עד 1950. כאשר ניתוח משתמש בשנייה או כפולה שלה כיחידת מדידה, אז הוא במישור הזמן.
כאשר ניתוח משתמש ביחידות מקבילות כגון הרץ, אז הוא במישור התדר.
מישור דאנום או סלעי דנאום או רמת דאנום היא רמה או מישור הררי סלעי ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
הרמה הסלעית מצויה 7 קילומטרים צפונית מזרחית להר הייבן.
גבולות הרמה עם עמק ביברה ועמק דובריס.
גובהו של המישור 1,726 מטרים מעל פנהי הים.
שם המישור ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקאטו מהמילטון, בניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר 1979–1978, תחת מייקל סלבי.
בדומה להרים אחרים ברכס בריטניה, השם שניתן לאתר קשור להיסטוריה של בריטניה, ובייחוד לבריטניה הרומית.
דנום הוא השם ההיסטורי (מהתקופה הרומית) של אזור דונקסטר של ימינו.
מישור אדוארד השמיני הוא חצי אי בין מפרץ מגנט לבין מפרץ אדוארד השמיני שבאנטארקטיקה.
למישור צורת כיפה והוא מכוסה קרח.
המישור התגלה בשנת 1936 על ידי משלחת החקר שהפליגה על אוניית המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי.
המישור מופה על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן הנורווגית (בין השנים 1937–1936).
משלחת לארס כריטנסן קראה למישור "מישור המפרץ" (Gulfplataet).
ועדת השמות והמדליות האנטארקטית של אוסטרליה שינתה את שם המישור ל"מישור המלך אדוארד" (King Edward Plateau).
שמו הנוכחי של המפרץ "מישור אדוארד השמיני" ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בהתאמה לשמו של מפרץ אדוארד השמיני ולשמו של מדף הקרח אדוארד השמיני הסמוכים.
מישור המימונט הוא מישור גבוה, המכוסה קרח, בדרום ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו הממוצע של המישור 1,600 מטרים מעל פני הים.
בחלקו הדרומי המישור מתנשא לגובה 1,700 מטרים מעל פני הים; בחלק דרומי זה מצויות גבעת מקלאוד, גבעת ביקון, וגבעת ארמדילו.
המישור גובל במישור אייברי שמצפון לו.
המישור ממוקם באמצע הדרך בין חוף לובה וחוף פאלייר שממערב לו, לבין חוף באומן שממזרח לו.
המישור משתרע לאורך 100 קילומטרים, החל מראשי קרחון פינסטרוואלדר וקרחון דמורסט שבצפון, ועד קרחון נני שבדרום.
המישור מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1974.
הרמה קרויה על שם הפרובינקיה הרומית "המימונטוס" שהייתה בדרום מזרח בולגריה.
מישור אייברי הוא מישור מכוסה קרח, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המישור מצוי באמצע הדרך בין חוף לובט לבין חוף פוין.
אורכו של המישור 64 קילומטרים, והוא מתנשא לגובה של 2,000 מטרים מעל פני הים.
המישור גובל במישור המימונט שמדרום לו, ובמישור ברוס שמצפון לו.
לא ידוע מתי התגלה המישור או נראה לראשונה, אך על פי המשוער ראו אותו בינואר 1909 חברי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בראשות ז'אן-באטיסט שארקו ממיקומם במצר מאתה.
המישור מופתה באמצעות תצלומי אוויר ובהתבסס על פי סקרים שנערכו על הקרקע על ידי סקר שטחי החסות של איי פוקלנד, בשנים 1946–1962.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה נתנה למישור את שמו בשנת 1955.
המישור נקרא על שמו של סרן ג'ורג' אייברי (George Avery), שהיה רב החובל בספינה לייבלי (Lively), אשר, יחד עם סרן ג'ון ביסקו שהיה רב החובל בבריג טולה (Tula), חקרו אזור זה בחצי האי האנטארקטי בפברואר 1832.
מישור דספשן או מישור דיספשן הוא מישור גבוה, המכוסה קרח, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של המישור 18 קילומטרים, ורוחבו של המישור 10 קילומטרים.
המישור גובל ותחום על ידי קרחון אוויאייטור, קרחון פיילוט, והר אוברלורד.
שמו של המישור ניתן לו על ידי משלחת החקר הדרומית (the southern party) מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (the New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition), אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1966–1967.
שם זה ניתן למישור, בשל המראה המטעה שלו כאשר צפו בו ממרחק.
המישור נראה קטן יותר מאשר הוא באמת.
מסעדת מישו, או בשמה המוכר יותר "מישו מלך הקבב", הייתה מסעדת גריל רומני שפעלה כ-55 שנה ביפו.
בשנת 1960 הקימו בני הזוג יוצאי רומניה מישו ושרה פיגנבאום מעדניה ברחוב המרד ביפו, שבהמשך הפכה למסעדת גריל רומני תחת השם "מישו".
מסעדת "מישו" פעלה ברחוב המרד 5 במשך כ-25 שנים, ולאחר מכן עברה לרחוב רזיאל 7 ביפו, שם פעלה עוד 30 שנה עד לסגירתה בקיץ 2015.
במשך רוב שנות פעילותה המסעדה הייתה פתוחה בין השעות 12:00 עד 15:00 ורק 4–5 ימים בשבוע.
במסעדה עבדו בעלי המקום מישו, שהכין את כל מנות הבשר על גריל פחמים, ושרה, שהייתה אחראית על סידור השולחנות ועל ניהול חשבונות הסועדים בקופה.
תפריט המסעדה כלל בעיקר מנות בשר ובראשן מנת הקבב, שכללה שלושה מיטיטיי ("קבבים רומניים") העשויים מבשר טחון של הודו ובקר ומתובלים בשום.
מנות עיקריות נוספות כללו אומצת בקר, חזה עוף על הגריל, מוח בפירורי לחם שהוגש עם פלחי לימון, כליות, וכבד על האש.
בימים מיוחדים היו בתפריט גם חוט שידרה ומומיצה (שקדי עגל).
כל המנות הוגשו לצד צלחת כרוב כבוש, לחם לבן אחיד פרוס בפרוסות עבות, וקעריות עם שום כתוש וחרדל צהוב.
בנוסף, הוגשו במסעדה מנות ראשונות: איקרה עשויה בעבודת יד עם בצל, חומוס, סלט חצילים רומני, וכבד קצוץ.
לצד האוכל הוגשו משקאות, שכללו "שפריץ" - יין לבן המוגש עם סודה מבקבוק סיפולוקס.
בכל שנה בעלי המסעדה יצאו לחופשה שנתית וסגרו את המסעדה במשך חודש אוגוסט.
מישו פיגנבאום נולד בבקאו שבאזור מולדובה ברומניה, ב-27 במרץ 1923 ונפטר בתל אביב, ב-20 בספטמבר 2022 בגיל 99.
בסיום המלחמה בשנת 1945 נסע לווינה, למד בבית ספר הטכניקום ומשם נסע לאיטליה.
בשנת 1950 עלה לארץ ועבד בהקמת מכרות הנחושת של תמנע.
שרה (קוקה) רוזנצוויג נולדה ב-Buhaesti עיירה שהייתה בעיקרה יהודית לפני מלחמת העולם השנייה, ליד יאשי שבאזור מולדובה ברומניה, ב-28 באוקטובר 1933. ב-1945 במסגרת עליית הנוער החלה שרה את מסעה לארץ ישראל דרך בולגריה על האנייה פאן קרסנט בדצמבר 1947, לא הורשתה להיכנס לארץ ישראל וגורשה למחנות המעצר בקפריסין.
עם קום המדינה עלתה לארץ ולמדה בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" ולאחר מכן בבית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה.
עם הסמכתה התגייסה לצה"ל ושירתה כאחות בחיל הרפואה ביחידה 542. עם שחרורה מהצבא החלה לעבוד שרה בבית היולדות הקריה כמיילדת.
ב-27 במרץ 2023, ביום הולדתו ה-100 של מישו, מסעדת Porter & sons בשיתוף פעולה עם רנה פוזנר, בתם של שרה ומישו, קיימו מחווה לזכרם באמצעות שיחזור התפריט המקורי של 'מישו מלך הקבב' לתקופה של חודש ימים.
השחזור כלל יבוא של ראשי סיפונים מהונגריה, אותם חיברו לבקבוקי סודה של ליטר וחצי, ורכישת כלי נירוסטה מקוריים להגשת השום והחרדל.
בתפריט היו רוב המנות שהוגשו במקור אצל מישו, בראשן מנת הקבב המפורסמת, עם כרוב חמוץ, איקרה, חצילים וכבד קצוץ וגם מנות מהמטבח הרומני כמו: ממליגה, מרק צ'ורבה, פטריצ'אן, צויקה ופפנש.
לכבוד האירוע נערך גם סרטון המספר את סיפורו של מישו פייגנבאום.
מישהו שפעם הכרתי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2023 בבימויו של דייב פרנקו, אשר נכתב בשיתוף עם אשתו, אליסון ברי.
בסרט מככבים ברי, ג'יי אליס וקירזי קלמונס.
הסרט הופץ לראשונה בשירות הסטרימינג פריים וידאו ב-10 בפברואר 2023.
אלי היא מנהלת התוכנית של סדרת ריאליטי מצליחה, אך דועכת, בשם Dessert Island.
לאחר צילומי הפרק האחרון של העונה, מודיעים לה שהתוכנית תבוטל.
בלי חיים חברתיים מחוץ לעבודה, אלי מחליטה לקחת הפסקה ולבקר את אמה בליבנוורת', וושינגטון.
בבר בעיר הולדתה, היא נתקלת באקס שלה, שון.
הם מבלים את הלילה בשתייה ביחד, ואלי מנשקת את שון במכונית כשהם עומדים להיפרד לשלום.
שון מסרב להזמנתה של אלי למין, והיא עוזבת במבוכה.
מאוחר יותר באותו יום, אלי מבקרת בביתו של שון במטרה להתנצל על התקרית, ומגלה שהוא מתחתן באותו סוף שבוע ומשפחתו עורכת מסיבה.
אלי מנסה לעזוב, אבל אמו של שון, ג'וג'ו, מתעקשת שהיא תגיע לחתונה כדי לצלם אותה.
אלי נודע כי ארוסתו של שון, קאסידי, מנוכרת להוריה.
היא מרגישה חשדנית כלפיה, ומבקשת מהעוזרת שלה בתוכנית הריאליטי, קיילה, למצוא מידע על משפחתו של קאסידי.
בינתיים, פלטפורמת סטרימינג מעוניינת לחדש את Dessert Island לעונה נוספת ורוצה לראיין את אלי.
קאסידי לא מרוצה מהנוכחות של אלי במסיבות החתונה.
היא מופיעה עם להקת הפאנק רוק (Punk rock) שלה בבר, ומאוחר יותר חולקת שולחן עם אלי כדי לדבר על שון.
קאסידי אומרת לאלי שהיא תפסיק את סיבוב ההופעות עם הלהקה שלה כדי להשתקע עם שון לאחר הנישואין.
אלי שמה לב שהיא לא מרוצה מזה.
קיילה מוצאת מידע על הוריה של קאסידי, ואלי מבקשת ממנה לשלוח להם הזמנה אנונימית לחתונה.
כשאלי וקסידי מבלים יותר זמן אחד עם השני, אלי מבינה שהתרשמותה ממנה שגויה.
הם מוצאים תחומי עניין משותפים, ואפילו מסתובבים בעירום יחד במגרש גולף לאחר עישון גראס.
דעתו של שון מוסחת מהקרבה הגוברת שלהם.
ערב החתונה, קאסידי מופתעת לראות את הוריה.
אלי לא מודה שהזמינה אותם, מה שמוביל את קאסידי להאשים את שון בכך ולהודיע על ביטול החתונה.
במלון שלהם, אלי מנסה לתקן את הטעות שלה בכך שהיא גורמת לשון ולקאסידי להבין זה את זו טוב יותר.
שון מבין שהוא מדכא את הקריירה של קאסידי ומתנצל.
אלי לוקחת על עצמה את האשמה שהזמינה את הוריו של קאסידי, וקאסידי חוזרת בה מביטול החתונה.
אלי עוזבת את האירוע וחוזרת לבית אמה, שם יש להם שיחה מלב אל לב על הצורך להיות האני האמיתי.
אלי עוזבת ללוס אנג'לס, אך מבטיחה לבקר לעיתים קרובות יותר.
Dessert Island נבחר לעונה נוספת, אבל אלי מעבירה את ניהול התוכנית לקיילה.
היא בוחרת להתמקד בתחומי העניין שלה, ולקחת במקום תוכנית אחרת, העוסקת בתחום העניין האמיתי שלה, נודיזם.
היילי ג'ואל אוסמנט - ג'רמי
באוגוסט 2021, הוכרז כי אליסון ברי, ג'יי אליס וקירזי קלמונס הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט, כאשר דייב פרנקו ביים, מתסריט שכתב לצד ברי.
אולפני אמזון הפיקו והפיצו באמצעות Prime Video.
בספטמבר 2021, ג'ולי הגרטי, היילי ג'ואל אוסמנט, איימי סדריס, דני פודי, זואי צ'או, אוון ג'וניגקייט, אולגה מרדיז, איידן מאיירי וקלווין יו הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט.
פרנקו אמר שהסרט קיבל השראה מקומדיות רומנטיות של שנות ה-80 וה-90.
הצילום העיקרי החל בפורטלנד, אורגון וסביבתה בספטמבר 2021. באוגוסט 2022, ברי הצהירה שהפוסט-פרודקשן נגמר והסרט הסתיים.
הסרט הופץ בשירות הסטרימינג פריים וידאו ב-10 בפברואר 2023.
"מישהו שמח בשבילי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת והיוצרת הישראלית קרן פלס, השיר יצא לאור ב-14 במאי 2023, מתוך הפרויקט "שקופים 2".
השיר נכתב והולחן על-ידי קרן פלס והופק מוזיקלית על-ידי גלעד שמואלי.
את השיר יצרה פלס בעת שהייתה בקוסטה ריקה במהלך צילומי תוכנית הטלוויזיה "מחוברים" בה השתתפה.
חשיפתו בתוכנית הובילה לביקוש רב לשחרורו מצד מעריציה של פלס.
השיר השתחרר כחלק משקופים 2, פרויקט ההמשך של פלס לאלבומה "שקופים", בו לקחו ולוקחים חלק אמנים רבים, כדוגמת מוש בן ארי, מירי מסיקה, זאב נחמה, רוני אלטר ואלדד כהן.
עם צאתו, זכה השיר להשמעות מרובות בתחנות הרדיו הישראליות, נכנס לפלייליסט של כאן גימל, ואף הגיע בשיאו למקום ה-3 במצעד ההשמעות השבועי של מדיה פורסט.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר מורכב מצילומים מהופעתה של פלס בקיסריה, מהופעתה בהיכל התרבות וכן מרגעים שצולמו על-ידי פלס עצמה במהלך צילומי התכנית "מחוברים" בקוסטה ריקה.
נכון לאוגוסט 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-270,000 צפיות.
מישהו לסמוך עליו הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2000 בבימויו של קנת' לונרגן שגם כתב את התסריט ומשתתף בו, עם לורה ליני ומארק ראפלו בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אם יחידנית בעיירה קטנה ועל יחסיה המורכבים עם בנה, אחיה ושני גברים.
לורה ליני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וקנת' לונרגן היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר וזכה בפרס סטלייט לתריט המקורי הטוב ביותר, לפרס בפסטיבל הסרטים סאנדנס ולפרסים נוספים.
סמי (סמנתה) פרסקוט (לורה ליני) היא אם יחידנית הגרה עם בנה בן השמונה רודי, (רורי קאלקין), בעיירה קטנה בשם סטוקוויל.
היא עובדת לפרנסתה כפקידת הלוואות בבנק המקומי שכעת הגיע לשם מנהל חדש בשם בריאן אוורט (מת'יו ברודריק).
היא גרושה מרודי (ג'וש לוקאס) ורודי הצעיר אינו מכיר את אביו.
יש לה אח צעיר בשם טרי (מארק ראפלו), הוריהם נהרגו בתאונת דרכים ודרכיהם נפרדו.
טרי הסתבך בפלילים, ישב בכלא ואינו מוצא את מקומו בעולם.
לאחר ריב עם חברתו שילה (גבי הופמן), הוא זקוק לכסף ומודיע לסמי שהוא בא אליה לביקור.
טרי מספר לה על צרותיו והיא מרחמת עליו ומזמינה אותו לגור אתם ולהשגיח על רודי לאחר שהוא אומר לה שאפשר לסמוך עליו.
היא מנהלת יחסים אינטימיים עם בוב (ג'ון טני) שמציע לה נישואין אך היא מסרבת ובו זמנית היא מנהלת יחסים אינטימיים עם הבוס שלה, בריאן.
טרי מספר לה על אובדן אמונתו בדת וסמי מזמינה את הכומר רון (קנת' לונרגן) לשוחח איתו.
טרי נכשל בתפקידו, פעם אחת הוא לוקח את רודי למועדון סנוקר והשריף דריל (אדם לפברה) מגלה זאת לסמי ופעם אחת הוא לוקח את רודי לפגוש את אביו שמתנכר לו.
פגישה זו נגמרת במכות ובמעצר של טרי.
היא מבקשת מטרי לעזוב אך לפני שהוא נפרד, הם מתפייסים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלורה ליניסמי פרסקוטמארק ראפלוטרי פרסקוטמתיו ברודריקבריאןרורי קאלקיןרודיקנת' לונרגןרוןכומרג'ון טניבובג'וש לוקאסרודי פרסקוט האבאיימי ראייןגב' פרסקוטאמא של סמיגבי הופמןשילהאדם לפברהדרילשריף
מישון גריימס היא דמות בדיונית ואחת הדמויות הראשיות בסדרת הקומיקס "המתים המהלכים", כמו גם בסדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם ובסדרת הספין-אוף "המתים המהלכים: אלה שבחיים".
הדמות נוצרה על ידי הכותב רוברט קירקמן והאמן צ'ארלי אדלארד, והופיעה לראשונה בקומיקס "The Walking Dead #19" שיצא לאור בשנת 2005. בקומיקס, מישון היא אמה של אלודי הות'ורן.
בסדרת הטלוויזיה, מישון היא אשתו של ריק גריימס, אמם המאמצת של קארל וג'ודית גריימס, ואמו הביולוגית של ריק גריימס ג'וניור.
הדמות מגולמת על ידי השחקנית הזימבבואית-אמריקאית דנאי גורירה.
בזכות התפקיד הזה, גורירה הייתה מועמדת למספר פרסים, ואף זכתה ב"פרס סטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר בטלוויזיה" בשנים 2016 ו-2019.
מישון היא לוחמת קטאנה, שאיבדה את בן זוגה ואת בנה הקטן זמן קצר לאחר תחילת האפוקליפסה.
לאחר שריק גריימס והקבוצה שלו נמלטים מחוות משפחת גרין, מישון נתקלת באנדריאה ביער ומצילה אותה.
בסופו של דבר, השתיים נתקלות בבחור בשם פיליפ בלייק (בקומיקס נקרא בריאן בלייק.
מגולם על ידי השחקן האנגלי דייוויד מוריסי) ומביא אותן לעיירה שלו, "וודברי" (Woodbury).
אנדריאה מחליטה להישאר בוודברי בזמן שמישון, שמרגישה שאי אפשר לסמוך על המושל, עוזבת את וודברי ומאוחר יותר נתקלת בריק גריימס ובקבוצתו.
בקומיקס, מישון מופיעה כדמות ראשית מגיליון 19 עד גיליון 193, אשר מתרחש 25 שנים לאחר מותו של ריק.
בסדרת הטלוויזיה, מישון היא דמות ראשית מהעונה השלישית ועד העונה העשירית, ובעונה ה-11 היא מופיעה בתפקיד אורח.