tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה לתרומת איברים DCD בעקבות הזרקה קטלנית עומדת בפני האתגר של איסוף איברים לפני שהם הופכים לבלתי שמישים עקב היפוקסיה.
גם האיגוד הרפואי האמריקאי וגם האיגוד האמריקאי להרדמה מונעים מחבריהם להשתתף בהוצאות להורג, אם כי יכולותיהם להטיל סנקציות על כך מוגבלות.
על מנת להימנע ממעורבותו של הרופא המשתיל במותו של האסיר, יש לקבוע כי סיבת המוות היא מהזרקה קטלנית, ולא מהוצאת איברי המטופל.
המשמעות היא שאחרי הזריקה הקטלנית, הרופא המפקח ממתין 10–15 דקות כדי לבדוק סימנים לפעילות לב לפני שהוא קובע את מותם.
במהלך הזמן הזה היפוקסיה של האיברים הופכת לבעיה רצינית.
לעומת זאת, הסרת האיברים מוקדם יותר מסתכנת בהפיכת הוצאת איברי האסיר לסיבת המוות במקום הזריקה הקטלנית.
בנוסף, המתקנים המפקחים על הוצאות להורג אינם מצוידים לטפל בניתוח הסרת האיברים.
שדרוג מתקנים שלו כדי שיהיו מסוגלים להתמודד עם ניתוחים כאלה יהיה יקר מאוד.
בכך נותרות שתי אפשרויות נוספות, שינוי מיקום ההוצאה להורג לבית חולים, או העברת אסירים לבית חולים לאחר הוצאתם להורג.
האפשרות הראשונה תהיה מאתגרם מפני שבתי חולים לא מעוניינים לפקח על הוצאות להורג, והאפשרות השנייה מסתכנת בהיפוקסיה נוספת של האיברים במהלך הובלת האסירים.
חלק מהשיקולים לתרומת איברים מנידונים למוות דומים לשיקולים לגבי אוכלוסיית הכלא הכללית.
כפייה עקיפה ולחץ נפשי עלולים לפגוע ביכולתו של נידון למוות לקבל החלטה מושכלת מלאה.
הפיכתו לתורם איברים עשויה להשפיע על תהליך הערעור, שבו האהדה או הסיכוי שאדם אחר ירוויח ממותו של הנידון למוות עשויים לבוא בחשבון.
בנוסף קיים חשש שהאפשרות של תרומת איברים עלולה להשפיע על חבר המושבעים שעלולים לשקול את האפשרות שמישהו יוכל לחיות על חשבון הנאשם בעת הכרעת הדין.
לפיכך, השאלה האם לשלול או לאפשר לנידונים למוות לתרום את איבריהם מגינה על זכויותיהם, או שוללת אותן, נשארה שנויה במחלוקת.
תרומת התרגום לעיצוב השפה העברית החדשה התבטאה באיתור מחסרים לשוניים, בהפצת חידושי הלשון ובניסיון מתמיד לשיפור סגנון הכתיבה, במטרה להשתחרר מהמליצות של השפה המקראית המסורבלת.
בתקופות מכריעות בהיסטוריה, סייע התרגום לחיזוק שפות, לבניית מאגר ספרות לאומית, ולבניית הזהות הלאומית.
השפה העברית מהווה דוגמה ייחודית להפיכת שפה עתיקה, ששימשה רק לצורכי קודש לשפה החדשה ובה אנחנו משתמשים היום.
התרגום לעברית הזין את הספרות היהודית בהתהוותה, הרחיב את אוצר המילים ובנה את משאבי השפה.
תנועת ההשכלה פעלה לתחייה ולהתחדשות תרבותית ורוחנית באמצעות יצירת ספרות עברית ועיתונות עברית, על ידי תרגום וכתיבת יצירות מקוריות, והייתה אחראית ליצירת שפה עברית ספרותית חדשה לצורכי חולין.
וכך כתב המתרגם יעקב גורדון בשנת 1894 על התועלת שבחשיפה לספרות החילונית:
מפעל התרגום נדרש להתמודד לא רק עם בניית שפה חדשה אלא גם עם בניית קהל היעד, שכן באותה תקופה הקורא היהודי יכול היה לקרוא את היצירה באחת משפות המקור בהן היה בקיא – רוסית, פולנית, גרמנית, או צרפתית.
המיעוט שידע עברית בתחילת המאה ה-20, בארץ או באירופה, שליטתו בה הייתה מוגבלת מאוד, והוא התקשה להבין את השפה המשכילית, המסורבלת והמליצית בה נעשו התרגומים.
על פי נתונים שפרסם פרופסור רוברטו בקי בשנת 1914, עם סיומה של "מלחמת השפות" בניצחונה של השפה העברית, הייתה העברית "שפה יחידה או ראשונה" בארץ רק לגבי 40% מכלל התושבים היהודים (ולגבי 25% מהמבוגרים מעל גיל 15), וגם לגביהם הייתה היא רק "אחת השפות ששלטו בה".
יש לזכור, כי בימים ההם רק בתי ספר ספורים לימדו בעברית וכמעט ולא היו ספרי לימוד בעברית, וכל מורה היה צריך לחבּר את שעורי הבית לתלמידיו ולהמציא את המונחים העבריים למקצועות שלימד.
תרומתו של הספר המתורגם ליהודי נאור בתקופה זאת הייתה שנויה במחלוקת והיוותה נושא לדיונים רבים.
לדעתו של אברהם אורי בן צבי קובנר (קאוונער), על הספרות העברית להביא תועלת לקוראיה ולקרבם אל העולם המודרני, דבר שיושג רק על ידי תרגום מדע פופולרי ויצירות ספרותיות הנוגעות בנפש הקורא ומכוונות אותו לנאורות.
באותה הרוח טען פרץ סמולנסקי כנגד תרגום ספרות אגדה:
לאור הקשיים הרבים איתם התמודדו המתרגמים לעברית בבואם להוציא לאור את תרגומיהם ולנסות להגיע לקהל קוראים רחב ככל האפשר, התגייסה לעזרתם העיתונות העברית הסדירה ("המגיד", "המליץ", "הצפירה", "הכרמל") אשר פרסמה ביקורות, שהיו למעשה המלצות עמוסות שבחים שנועדו לקדם את מכירת הספרים המתורגמים.
חשוב לומר גם שהעיתונות השתתפה במאמץ התרגום על ידי פרסום כתבות שתורגמו מעיתונות זרה.
חלקו של התרגום בתחיית השפה העברית
תרגום מוגדר כהעברת מסר המנוסח בשפה מסוימת, שפת המקור, למסר המנוסח בשפה אחרת, שפת היעד, תוך שמירה על כל האיכויות והמשמעויות של המסר המקורי וזאת מתוך כוונה לאפשר למי שאינו בקיא בשפת המקור, אלא רק בשפת היעד, להבין את המסר.
באופן חריג ויוצא מן הכלל, נדרשו המתרגמים לעברית בסוף המאה ה-19 לתרגם טקסטים במגוון תחומים רחב ביותר, מתוך שפות מבוססות ומפותחות, לשפה בתהליכי בנייה, עבור קהל יעד בהתהוות שלא היה בקיא בשפה הזאת.
אפשר לומר שמתרגמים אלה נדרשו ליצור את שפת היעד תוך כדי תרגום.
המתרגמים לעברית בתקופת ההשכלה ואף אחריה נתקלו בקשיים מהותיים, שכן על פי הנורמות שנקבעו באותה עת, חובה הייתה להשתמש בלשון תנ"ך "צחה" בלבד, ללא פנייה למקורות עבריים מאוחרים יותר כגון המשנה, התלמוד וספרות ימי הביניים.
לרוב, סגנונן של היצירות שתורגמו לא תאם כלל את השפה המליצית של התנ"ך שכן בשפה זאת לא נכללו מונחים בתחומים כגון מדעי הטבע, ההנדסה והטכנולוגיה.
יתרה מזאת לא היו לשפה זאת משלבים לשוניים כנהוג בשפות המקור, כגון "שפה גבוהה", "שפה תקנית", "שפה נמוכה", דיבור יום-יומי, סלנג העולם התחתון, סלנג צבאי ועוד, שהיו נחוצים לצורך תרגום אמין של הספרות היפה.
התרגום הציב לפני המתרגמים את אתגר מציאת, ואף המצאת, מילים וביטויים לתיאור תופעות חברתיות ומדעיות.
המתרגמים נקטו בשיטות שונות להשלמת החסר, כאשר הרווחות ביניהן היו מתן משמעות חדשה למילים עתיקות, ושימוש במילים לועזיות, מרביתן מיידיש.
שיטות נוספות היו הוספת הסבר למונח בגוף הטקסט והוספת מילון בסוף הספר כפי שעשה אברהם פרנק בתרגומו לספר ילדי המערות של א.
זונלייטנר בשנת 1918. לא אחת המתרגם נאלץ לדלג על קטעים או פרקים מסוימים בגלל הקושי בתרגומם.
התרגומים היוו תמריץ ליצירת חידושי לשון, שימשו מעבדה לשונית בה אפשר היה לבדוק את קבילותם של אותם חידושים ובמה מעליה אפשר היה להפיצם לציבור הרחב.
נחום סוקולוב, שתרגם מספר ספרים, והיה אחד המחדשים הגדולים של מילים וביטויים בעברית במאמריו ובפיליטוניו, כתב:
בתקופה זאת תורגם מגוון רחב של יצירות ספרותיות: ספרות ילדים, ספרות מדע פופולרי ( מדע בדיוני), הרפתקאות, רומנים, מחזות ועוד.
בן מלך: ספור לנערי בני ישראל / מאת משה שמואל שפערלינג העתקה חפשית משפת אשכנז על פי פראנץ האפמן, ווארשא: דפוס י' לעבענזהאן, תרל"ו (1875)
ספרה של הריאט ביצ'ר "בקתת הדוד תום" תורגם לעברית בשנת 1896 על ידי אברהם זינגר בשם "אהל תם, או, החיים בין עבדי עולם: ספור / העתיק אברהם זינגער", אשר פורסם בוורשה בהוצאת א' גינז.
ספר ההרפתקאות רובינזון קרוזו של דניאל דפו תורגם לעברית על ידי בשנת 1861 תחת השם "כּוּר עׂני, ספר יפה ונחמד בתבנית ראבינזאן ...
בלשון עברית צחה וקלה ....
להעיר את לב הקורא למוסר השכל".
ציטוט דברי בן סירא "זהב באש יבחן, ובן אדם בכור עוני" מהם נגזר שם הספר, וההקדמה מדגישים את ערכו החינוכי של הספר.
תרגומו של אליעזר בו יהודה לספרו של ז'ול ורן "סביב הארץ בשמונים יום" התפרסם בהוצאת ירושלים בשנת 1891
ספרו של הסופר הצרפתי אז'ן סי "מסתרי פריז" תורגם לעברית בשנת 1857 בידי קלמן שולמן.
המתרגם נתקל בקושי מיוחד בתרגום ספר זה בשל העובדה כי גיבורי העלילה המתרחשת בשכונות העוני של פריז דיברו בעגת העולם התחתון.
הספר בשם "מסתרי פריז / ...
חברה בלשון צרפת ביד ...
ביד קלמן שולמאן" פורסם בהוצאה לאור וילנא-ראם בשנת 1857.
מאיר הלוי לעטעריס (מקס לטריס) פרסם בשנת 1865 בווינה בדפוס שלוסברג & בנדינר את תרגומו לספרו של גתה "פאוסט" תחת השם " בן אבויה: שיר על משובת חיי אלישע בן אבויה אשר הלך בנפלאות ממנו בחקרי לבו ויתמכר לשאול ולשטן המשחית / מאת מאיר הלוי לעטעריס.
תרגומו של יצחק אדוארד סלקינסון ל"אותלו" של שקספיר יצא לאור בשנת 1874 בווינה, בדפוס שפיטצער עט האלטוצווארטה בשם " איתיאל: הכושי מוינעציא / על פי שעקספיר אשר העתיק משפת בריטניא י.ע.ס.
עם פתח דבר של פרץ בן משה סמאלענסקין.
בשנת 1878 פרסם סלקינסון את תרגומו לרומיאו ויוליה של שקספיר תחת השם "רם ויעל: על פי שעקספער / אשר העתיק משפת בריטאניה יע"ס.
תופעה נפוצה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה תרגום חוזר של ספרים ששפתם "התיישנה" במטרה לכלול בו את חידושי הלשון להציע לקורא העברי גרסה משופרת של השפה הכתובה.
המאמצים שתחילתם בתקופת ההשכלה באירופה בסוף המאה ה-19 נמשכו ביתר שאת בארץ ישראל.
היישוב היהודי בארץ ישראל עסק ללא הרף בתרגום המציאות היום-יומית של יהודים שעלו מכל קצות תבל, מהשפות השגורות בפיהם לשפה עברית חילונית וחדשה ומודרנית.
וכך הצ'וֹלנט, הסכינא והתְבִּית הפכו לחמין והעברית הפכה אט-אט לשפת התקשורת בתוך מגדל הבבל החדש שנוצר.
רבות מן המילים שהוצעו על ידי האקדמיה ללשון העברית ועל ידי מחדשי הלשון לא התקבלו ולא שרדו את מבחן הזמן והשימוש, ורבות מן המילים שהוצעו על ידי "הרחוב" הוכשרו בדיעבד על ידי האקדמיה ללשון.
בין המילים שלא התקבלו ונשכחו, נזכיר את "אפסנתין" - שושנה שעירית, או "הדד, תנוט" - הידוע כיום בשם נקר.
לעומת זאת מילים כמו יתוש, יונת יער, לענה, נדבך, נדמה שהיו מקובלות בשפה מאז ומעולם.
תוך מאה שנה הפערים שהיו קיימים בין העברית המתחדשת לבין השפות האחרות נסגרו, ואין כיום טקסט בשפה כלשהי או בתחום כלשהו שלא ניתן לתרגמו לעברית המודרנית ברמה הגבוהה ביותר תוך העברה מלאה של משמעותו וסגנונו של טקסט המקור.
להמחשת ההתקדמות, להלן שני קטעים קצרים משני תרגומים שבוצעו במרחק של מאה שנה לספרו של ז'ול ורן, מחלוצי סופרי המדע הפופולרי, "20,000 מיל מתחת לפני הים", שיצא לאור בצרפת בשנת 1869.
תרגומו של ישראל זאב שפרלינג משנת 1876:
ותרגומה של עידית זרטל משנת 1977 לאותו קטע אשר משחזר בצורה מדויקת את סגנון טקסט המקור ומוסר את מלוא המידע בשפה עדכנית ורהוטה:
תרומות קטר לאוניברסיטאות בארצות הברית היא תהליך המתרחש מזה שני עשורים של מעורבות פיננסית מוגברת במגוון נרחב של מוסדות ההשכלה הגבוהה, באמצעות הענקת תרומות כספיות משמעותיות, המסתכמות במיליארדי דולרים.
על פי מחקרים, הדבר מקנה לקטר כוח והשפעה ישירים על מוסדות החינוך בארצות הברית, ובאופן עקיף גם על היבטים שונים של חיי החברה והפוליטיקה המקומית.
בנוסף, דו"חות בנושא אנטישמיות בארצות הברית טוענים כי מעורבות פיננסית זאת העצימה את האנטישמיות במוסדות ההשכלה הגבוהה בארצות הברית.
השיח סביב התרומות כולל גם טענות שהן פוגמות באתיקה האקדמית ותורמות להידרדרות הנורמות הדמוקרטיות והליברליות סביב חופש הביטוי והחופש האקדמי בקמפוסים במדינה.
בשנת 2022, דו"ח של מכון המחקר הלאומי NCRI ייחד את קטר בתור התורם הזר המשמעותי ביותר לאוניברסיטאות אמריקאיות.
המחקר גילה כי מ-2001 עד 2021, קטר תרמה תרומות בסך של 4.7 מיליארד דולר לאוניברסיטאות בארצות הברית.
הדו"ח העלה כי קיים קשר פוטנציאלי בין אוניברסיטאות המקבלות תמיכה כספית ממקורות מזרח תיכוניים לבין העמדות שהן נוקטות בנושאים מסוימים כדי להתיישר עם ההעדפות או הרגישויות של מדינות אלה.
הוא הציע שאוניברסיטאות, בחתירתן למשוך ולתחזק מימון מהמזרח התיכון, עשויות לאמץ עמדות שלדעתן ימצאו חן בעיני המדינות הללו.
לחלופין, הדו"ח העלה את האפשרות שאוניברסיטאות אדישות לאופי המאפיין את התורמים הגדולים שלהן ועשויות גם להפגין אדישות לנושא ההולך וגדל של אנטישמיות בקמפוס, העדר חופש הביטוי והחופש האקדמי.
הדו"ח של NCRI חקר את אסטרטגיית יחסי הציבור של קטר בנוגע למימון אוניברסיטאות.
מנתוני משרד החינוך עולה כי הכספים שקטר תורמת חורגת בביטוי "תרומה" מפני שניתנת בכפוף לחוזה בלתי פורמלי, דבר המעיד על התחייבות גם מטעם האוניברסיטאות.
הדו"ח מוצא כי בנוסף למעורבותה של קטר באוניברסיטאות, היא השקיעה מיליוני דולרים בקמפיינים של יחסי ציבור והשקיעה בלוביסטים וחברות יחסי ציבור בארצות הברית.
כפי שדווח על ידי עיתון ה-Daily Caller News, התרומה המשמעותית עוררה חששות בנוגע להשפעה הפוטנציאלית על 'עצמאותם האקדמית' של מוסדות אלה.
על פי מחקר שפורסם בארגון החוקרים הלאומי -NAS התרומות הקטריות ניתנות בצורה מתוכננת והאוניברסיטאות שמקבלות את התרומות נבחרות באופן שיטתי.
לעיתים קרובות יש לאוניברסיטאות אלו שלוחות בקטר עצמה.
המחלקה לחינוך של אוניברסיטת נורת'ווסטרן (NU-Q) דיווחה כי קיבלה יותר מ-600 מיליון דולר מקטר לאחר שהקימה שלוחה במדינה ב-2007. נורת'ווסטרן היא אחת משש האוניברסיטאות האמריקאיות שהקימו שלוחות של האוניברסיטה בקטר, כאשר כל אחת מהאוניברסיטאות מתמחה בתחום שונה.
בתוך כך הקימו שלוחות בקטר, אוניברסיטת קורנל המתמקדת בחינוך רפואי, אוניברסיטת ג'ורג'טאון המתמחה בממשל ופוליטיקה, ואוניברסיטת נורת'ווסטרן העוסקת בעיקר בלימודי תקשורת.
מעבר לתמיכה הכספית, על פי מדיניות מועצת קטר למחקר, פיתוח וחדשנות (QRDI) שלוחות של אוניברסיטאות המוקמות בקטר מאפשרות לאוניברסיטה גישה לקרנות מחקר קטריות (QNRF) המופעלות על ידי הממשלה.
אוניברסיטת נורת'ווסטרן מוצגת בדו"ח כדוגמה לאופן בו פועל מימון השלוחות של האוניברסיטאות האמריקאיות בקטר ומהווה דוגמה לאופן המימון ממקורות זרים עבור אוניברסיטאות אמריקאיות.
מספר דוחות עקבו אחר התפתחות היחסים בין אוניברסיטת נורת'ווסטרן וקטר, וזיהו מימון של ממשלת קטר שהחל בתרומות לאוניברסיטה, המשיך בתמיכה ומימון של מלגות אמריקאיות והגיע עד למימון תוכניות מחקר ומימון בתי חולים.
על פי מאמר שפורסם בשנת 2014, כספים לא מתועדים ממקורות כמו תעשיית הטבק, נפט וגז וחברות תרופות זוהו כתורמים לאוניברסיטאות בארצות הברית.
המאמר מדגיש באופן ספציפי קרנות קטריות, המתאמצות לעצב נרטיבים פוליטיים וחברתיים במערב.
מאמר שפורסם על ידי העיתונות של אוניברסיטת אוקספורד ציין כי התפתחות היחסים עם אוניברסיטאות בארצות הברית הוצגה כצורה של "עוצמה רכה".
פגיעה בנורמות הדמוקרטיות והליברליות בארצות הברית
השפעת המימון הקטרי הובילה לטענות על פגיעה בעצמאות האקדמית של המוסדות הממומנים.
כך נטען על ידי חוקרים וכלי תקשורת שציינו שכמה מהמוסדות האקדמיים היוקרתיים בארצות הברית היו שקופות לגבי המימון מקטר, מה שהעלה את החשש לגבי ההשפעה הפוטנציאלית של האומה שהוגדרה כ"אולטרה-שמרנית" על מוסדות אקדמיים יוקרתיים.
השפעתה של קטר משתרעת על ארגונים בינלאומיים, חברות פרסום, כוללAudience Partners Worldwide, וחברת יחסי הציבור והלובינג BlueFront Strategies, המעלות שאלות לגבי עומק ורוחב ההשפעה של קטר על היבטים שונים של מוסדות אקדמיים ומחקר.
מקורות באוניברסיטאות טוענים ששיתוף הפעולה בין קטר לאוניברסיטה יוצר מעורבות ישירה והפעלת צנזורה מטעם קטר, וכן מאפשר הפצה של דעות החורגות מהאידיאלים האמריקאיים.
קטר מפעילה פיקוח בירוקרטי משמעותי על פעולות האוניברסיטאות דרך גופים שונים ביניהם ארגונים לאומיים ומשפיעים כמו מכון הסרטים בדוחא, קרן המחקר הלאומית של קטר ורשת התקשורת אל ג'זירה.
תחקיר ה-NCRI מסיקה שמוסדות חינוך שמקבלים מימון בלתי-חוקי, סובלים ב-85 אחוזים יותר מאוניברסיטאות אחרות ממאמצים או קמפיינים מאורגנים שמטרתם להטיל סנקציות על חוקרים אקדמיים.
קמפיינים אלה כוללים אמצעים שונים, כגון בדיקה על פעילותם של חוקרים, ניסיונות לבטל את עבודתם, הצעות להורדתם מתפקידם, או אפילו השעיה או הפסקת העסקתם.
The Lawfare Project חקר גם את מעורבותה של קטר במערכת החינוך האמריקנית באמצעות קרן קטר הבינלאומית (QFI), והביע דאגה כלפי לימוד תוכן בנושא מזרח התיכון באופן מוטה אשר מדגישות היבטים חיוביים של האסלאם תוך הזנחת דיונים מאוזנים על דתות אחרות, במיוחד יהדות.
סקר נוסף של הפרויקט מצביע על כך שכאשר ארצות הברית נחשפת לפרטים של המימון הזר של מוסדות ההשכלה הגבוהות, הם מביעים דאגה מהשפעתה של קטר בעיצוב התוכן בכיתה ובדיונים בקמפוס.
דו"חות בנושא האנטישמיות בארצות הברית חשפו כי בין השנים 2015 ל-2020, מוסדות שקיבלו מימון מתורמים מזרח-תיכוניים חוו בממוצע 300 אחוז יותר תקריות אנטישמיות בהשוואה לאלו שלא.
במהלך אותה תקופה, למוסדות שקיבלו כספים לא ידועים מתורמים קטרים היו, בממוצע, 250 אחוז יותר תקריות אנטישמיות מאלה שלא.
כ-200 מכללות ואוניברסיטאות אמריקאיות הסתירו מידע על כ-13 מיליארד דולר בתרומות לא מדווחות ממדינות זרות, רבים מהם מקטר עצמה.
עוד הגיעו למסקנה שמוסדות חינוך שמקבלים מימון שלא נחשף בפומבי, נוטים יותר ב-85% לחוות קמפיינים מאורגנים שמטרתם להטיל סנקציות על חוקרים אקדמיים בעזרת חקירות על פעילותם של חוקרים, ניסיונות לבטל את עבודתם, הצעות להורדתם מתפקידם, ואפילו השעיה או הפסקת העסקתם.
סקר לאומי שנערך ל-1748 סטודנטים מצא שהכסף הלא מתועד חזה תפיסה מוגברת של אנטישמיות בקמפוס.
מחקר אחר מצא קשר חיובי בין תקריות אנטישמיות בקמפוס לתקריות אנטישמיות במדינה על בסיס שימוש גבוה יותר בהאשטאג #Israeliapartheid בטוויטר ובאירועים אנטישמיים במוסדות חינוך שקיבלו מימון לא מתועד מאשר במוסדות שלא קיבלו.
בדיקה של המכון לחקר אנטישמיות ומדיניות גלובלית ב-2020 (ISGAP), חשפה קשר ברור בין היקף התרומות שמקורן מקטר ומדינות אחרות במפרץ הפרסי לבין הופעתה של קבוצות פרו-פלסטיניות המכונות Students for Justice in Palestine (SJP) בקמפוסים של האוניברסיטה.
באוניברסיטאות מסוימות, קבוצות SJP ארגנו עצרות ואירועים שהדגישו את הזעם נגד ישראל כבר מ-8 באוקטובר, עוד לפני תחילת התמרון הקרקעי של ישראל בתוך עזה, מה שנטען כי מעיד על תכנון והכנה מראש לסיטואציה.
בנוסף, מאז הטבח ב-7 באוקטובר התקשורת ומספר מקורות נוספים ציינו שמוסדות אקדמיים יוקרתיים רבים בארצות הברית ערכו אירועים פרו-פלסטיניים בקמפוס.
המאמר הציע שהתוצאה הזו תוכננה מראש על ידי המעורבות של קטר בשנים האחרונות וחיכתה לרגע הנכון להתפרץ.
תרופה ללא מרשם (בקיצור: תל"ם; באנגלית: Over-the-counter drug; בקיצור: OTC) היא תרופה הנמכרת ישירות לצרכן ללא דרישה להצגת מרשם מאיש מקצוע בתחום הבריאות, בניגוד לתרופת מרשם, אשר ניתן לספק רק לצרכן בעל מרשם תקף.
במדינות רבות, תרופות ללא מרשם נבחרות ומאושרות על ידי גוף מאסדר כדי להבטיח שהן מכילות מרכיבים בטוחים ויעילים בשימוש ללא צורך בטיפול של רופא.
בדרך כלל החומר הפעיל של התרופה (API) הוא המרכיב שנמצא תחת אסדרה, ומצריך אישור לשיווק ולא מוצר המדף הסופי.
על ידי הסדרת המרכיב הפעיל, במקום נוסחאות ספציפיות של תרופות, ממשלות מאפשרות ליצרנים את החופש לגבש מרכיבים, או שילובים של מרכיבים, לתערובות קנייניות של מוצרי מדף.
תרופות ללא מרשם, אפשר לקנות ישירות בבית מרקחת או חנויות נוחות מבלי כל צורך במרשם מרופא.
לעומת זאת, תרופות מרשם דורשות מרשם מרופא או איש מקצוע אחר בתחום הבריאות, והן צריכות לשמש רק את האדם שקיבל את המרשם.
תרופות מסוימות עשויות להיות מסווגות על פי חוק ללא מרשם (כלומר, אין צורך במרשם כדי לרכוש אותן), אך ניתן לקבל אותן רק מרוקח, לאחר הערכה של צורכי המטופל או מתן הדרכה למטופל.
התקנות המפרטות את המקומות שבהן מותר למכור תרופות ללא מרשם, מי מורשה לנפקן והאם נדרש מרשם משתנות במידה ניכרת ממדינה למדינה.
לעיתים תרופות הדורשות מרשם מרופא, מסווגות מחדש על ידי הרשויות כתרופות ללא מרשם, לעיתים במינון נמוך יותר.
הזמינות של תרופות ללא מרשם, בעיקר בארצות הברית, גורמת לנטילת תרופות באופן שגוי, או לנטילת תרופות לא מתאימות.
בארצות הברית, מתים מדי שנה לפי ההערכות כ-120 אלף בני אדם כתוצאה משימוש שגוי בתרופות; בישראל, נכון ל-2004, מתים מדי שנה כ-2,400 כתוצאה משימוש שגוי.
סכנה מוספת היא שימוש יתר בתרופות.
בעיקר תרופות אנטיביוטיות שהפכו זמינות בקלות ברחבי העולם (בעיקר הודות לייצור ההמוני של תחליפים גנריים בסין ובהודו), וגרמו לכך שהן מאבדות את היכולת להילחם בחיידקים שמפתחים עמידות להן.
בישראל לא ניתן לקבל אנטיביוטיקה ללא מרשם אך במדינה מתפתחות הדבר נפוץ.
תרופות ללא מרשם, דוגמת אספירין, שווקו בישראל עוד מתקופת המנדט הבריטי, חלקם אף מייצור מקומי.
אולם הותר למכור אותן רק בבתי מרקחת, ביועץ עם רוקח.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו חברות תרופות וחברות ליבוא מוצרי צריכה לשווק ולפרסם באופן נרחב יותר תרופות ללא מרשם, חלקם מותגים בינלאומיים ידועים דוגמת "סטרפסילס" ו"צנטרום".
גם חברות תרופות ישראליות החלו למתג את התרופות ללא מרשם שלהן, כך לדוגמה חברת מעבדות רפא החלה לייצר תרופה לכאבי גרון, תחת המותג "קלגרון", שאותו שיווקה במסעות פרסום.
פרסום של תרופות ללא מרשם הותר בישראל, אך אסור על פי חוק לפרסם תרופות מרשם.
בשנת 1990 החלו מספר גורמים לפעול לשינוי הכללים בישראל למכירת תרופות ללא מרשם.
הוקמה איגוד, ביוזמה של חברות התרופות והסתדרות הרוקחים בישראל ("תל"מ - איגוד יצרני ומשווקי תרופות ללא מרשם בישראל"), שהחל לפעול להגדיל את מספר התרופות בישראל שניתן להם אישור לשיווק ללא מרשם.
במקביל רשת סופר-פארם הפעילה לחצים להסיר את כל המגבלות על פתיחה וניהול של בתי מרקחת בישראל (מגבלות שהקשו עליה לפתוח סניפים חדשים).
בעקבות כך מינה שר הבריאות אהוד אולמרט ועדת בדיקה שהמליצה להסיר מספר מגבלות על בתי מרקחת, בין היתר להסיר את המגבלות על מכירת תרופת ללא מרשם, לתת אישור למכור תרופות ללא מרשם בכל חנות, ולהסיר את המגבלה שחייבה בעל בית מרקחת להיות רוקח מוסמך.
הסתדרות הרוקחים בישראל פתחה במאבק נגד השינויים, עקב חשש מפגיעה בבתי המרקחת הפרטיים העצמאיים.
רשת סופר-פארם הצליחה להסיר כמה מגבלות על של הכללים לפתיחה וניהול של בתי מרקחת, אך הכללים למכירת תרופות ללא מרשם לא שונו באותה עת.
ביוני 2000 הוסר הפיקוח על מחירי התרופות שאינן מחייבות מרשם רופא, לאחר שבדיקה שערכו משרדי הבריאות והאוצר שהעריכה כי מחירי התרופות צפויים לרדת כתוצאה מהסרת הפיקוח.
אולם, עם הסרת הפיקוח דווקא עלו מחירן של חלק מהתרופות בעשרות אחוזים.
כעבור שנה הוחלט על החזרת הפיקוח על מחירי התרופות.
הרפורמה בשיווק תרופות ללא מרשם
בשנת 2001, יזם משרד האוצר שינוי שהתיר מכירת תרופות שאינן חייבות במרשם רופא מחוץ לבתי המרקחת, והיא אושרה על ידי הממשלה, במסגרת אישור הצעת התקציב וחוק ההסדרים לשנת התקציב 2002. עם זאת הוועדה לבחינת האסדרה בתרופות ללא מרשם שהקים משרד הבריאות, המליצה להימנע ממכירת תרופות ללא מרשם מחוץ לבתי המרקחת.
הוועדה שהוקמה במאי 1999 בראשות הלל הלקין המליצה לדחות את בחינת הסוגיה בכמה שנים עד להשלמת תקנות וכללים מקיפים בנושא.
יישום היוזמה נמשך מספר שנים במהלכן נוסחו תקנות לשיווקם, בין השאר: שהתרופות יימכרו באריזות מיוחדות, קביעת רשמית התרופות המותרת לשיווק, קביעת רשימת המקומות שבהם ניתן למכור תרופות בלא מרשם (לדוגמה חנויות ספרים ותקליטים נוספו לרשימה ביוני 2004).
עם השקת היוזמה הודיעה חברת פז כי תערך במהירות למכירת תרופות ללא מרשם בתחנות הדלק שלה, באמצעות רשת חנויות הנוחות Yellow שבבעלותה.
בנוסף הודיעה רשת סופר-פארם כי תשיק סדרת תרופות ללא מרשם תחת המותג הפרטי של הרשת, "LIFE".
באוגוסט 2004, אישרה ועדת הכלכלה תקנות שאפשרו לתחנות דלק, מרכולים, קיוסקים ומקומות נוספים למכור תרופות בלא מרשם החל מתחילת פברואר 2005.
התקנות כללו תחילה רשימה של כמאה חומרים פעילים, שהותרו למכירה ללא רוקח.
בפועל היה מדובר ביותר מ-200 תרופות ותכשירים רפואיים המכילים חומרים אלה.
בין השאר: אקמול, אקמולי ודקסמול לטיפול בחום וכאבים, לכסניות סטרפסילס וקלגרון לכאבי גרון, משחות לטיפול בפטריות, בטחורים ובכאבי שרירים.
תחילה כ-75% מהתרופות ללא מרשם היו כלולות בסל הבריאות, אך החל מהלך להוצאתן אל מחוץ לסל הבריאות כך שמחירן לא יהיה מסובסד (עם כי בחלק מהמקרים ניתן היה להשיג באותה עת בבתי המרקחת מספר תרופות ללא מרשם במחיר זול יותר ממחיר המינימום של הסל).
הרפורמה בשיווק תרופות ללא מרשם נכנסה לתוקף ב-10 במאי 2005, אך תחילה מרבית התרופות נמכרו בסניפי רשתות הפארם בשירות עצמי מהמדף, ומיעוטן נמכר בחנויות הנוחות של תחנות הדלק.
בנוסף התברר כי מחיריהן על המדף גבוהים בעשרות אחוזים ממחירן בבתי המרקחת.
אחר כך מספר רשתות שיווק גם החלו למכור תרופות ללא מרשם, אך ב-2009 הפסיקה רשת שופרסל למכור תרופות בטענה כי האסדרה של משרד הבריאות קשוחה מדי והופכת את מכירת התרופות ללא-כדאית.
ארבע שנים לאחר תחילת הרפורמה תרופות ללא מרשם המשיכו להימכר בעיקר מאחורי דלפק הרוקח.
בינואר 2011 התפרסם מחקר שערכו חוקרים ממנהל הטכנולוגיות במשרד הבריאות, מכון גרטנר ואוניברסיטת תל אביב לפיו נכשלה הרפורמה למכירת תרופות ללא מרשם, מחירן נשאר גבוהה ו-75% מרכישות התרופות ללא מרשם נעשו עדיין בבתי מרקחת בפיקוח רוקחים.
במאי 2019, חשף תחקיר של העיתון הכלכלי TheMarker כי תרופות ללא מרשם נמכרות בישראל ברווח ובטווח מחירים עצום, ובפערי מחיר שמגיעים גם ל-100% בין חנויות, בתי מרקחת ורשתות שונות.
אף על פי שהמחירים נמצאים בפיקוח ממשלתי, לקופות החולים ולרשתות הפארם כוח קנייה עצום המאפשר להם לקבל הנחות גדולות מהספקים, אך הן לא מעבירות את ההנחות במחיר לחולים.
תרועת הברבור הוא סרט דרמה מונפש אמריקאי משנת 2001 שהופק על ידי Nest Family Entertainment ו-RichCrest Animation Studios.
הסרט בוים על ידי ריצ'רד ריץ' וטרי ל.
נוס, והוא הופץ על ידי סרטי טריסטאר.
הסרט מבוסס על ספר הילדים הפופולרי "החצוצרה של לואי" מאת אלוין ברוקס וייט.
הסרט מספר את סיפורו של ברבור חצוצרן צעיר שנולד אילם ומתחרה על תשומת הלב של ברבורית יפהפייה.
הוא מתגבר על זה על ידי לימוד נגינה בחצוצרה.
די בראדלי בייקר בתור לואי
קרול ברנט בתור גברת המרבוטהם
סם גיפלדי בתור סם ביבר
קת' סוסי בתור סרינה (סיגנט) / פרמדיק / קריין חדשות
פמלה סגל אדלון בתור איי.ג'יי סקינר
סטיב וינוביץ' בתור מוריס / רוג'ר
גארי אנתוני וויליאמס בתור סוויטס
דוד ירמיהו בתור סנאי / הוק
ג'ק אנג'ל בתור שופט האווזים
בשנת 2001, הסרט היה מועמד על ידי אגודת הליהוק של אמריקה לליהוק הקול הטוב ביותר בסרט הנפשה, אך הפסיד את הפרס לסרט "הקיסר נפל על הראש" של דיסני.
עם זאת, סרט הנפשה עצמאי יוכל לזכות במועמדות כזו.
זה היה הסרט האחרון המבוסס על ספר מאת אלוין ברוקס וייט עד לסרט "חוות הקסמים" משנת 2006.
ספר תרומת הדשן הוא ספר הלכה מקיף בסגנון שאלות ותשובות, שכתב רבי ישראל איסרלן.
שמו של הספר מהדהד את שמה של מצוות תרומת הדשן, ונובע מכך שיש בו 354 (בגימטריה 'דש"ן') "סימנים", כלומר תשובות הלכתיות.
תלמידו של המחבר ציין כי מספר התשובות מכוון למספר הימים בשנת הלבנה.
למעשה, הספר מכיל 355 סימנים: מודפסים בו 354 סימנים ברצף, ואחריהם נמצא עוד סימן אחד תחת הכותרת "תשובה מספר תרומת הדשן שנשמטה מן הדפוסים".
תשובה נוספת זו מצוטטת בספר לקט יושר בשם ספר תרומת הדשן, ומובאת בכתבי היד של הספר, מה שמוכיח שהיא חלק מהקודקס והוכנסה במקור על ידי המחבר עצמו.
יש שהציעו הסבר לייתור התשובה ומצביעים על כפילות בסימנים רנ"ה־רנ"ו, החוזרים על עצמם כמעט מילה במילה.
להערכתם, סימנים אלו נכפלו בטעות, ולכן יש לספור אותם כסימן אחד.
לפי דעה זו, המחבר הוסיף את התשובה שבסוף ספרו כדי להשלים את מניין הסימנים ל־354.
ספר הלכה אחר של המחבר, המכונה "תרומת הדשן חלק שני", הוא הספר פסקים וכתבים או כתבי מהרא"י, המכיל רס"ז (267) סימנים.
קובץ הלכות זה נערך על ידי אחד מתלמידי המחבר, לאחר פטירתו, ומבוסס על פסקים ששמע ממנו או מתלמידיו בשמו.
רובו של הספר מכיל תשובות שהשיב המחבר לשואלים, בניגוד לחלק הראשון, שרוב הפסקים בו לא נכתבו כנראה בתשובה לשואל מסוים.
חלק קטן יותר מהקובץ הוא פסקים (ולא תשובות).
יש סברה כי בעת העריכה עמד לפני העורך הספר לקט יושר, שכן שישים וארבעה סימנים מסימני "פסקים וכתבים" נמצאים גם בספר זה.
על אף האמור, במבוא למהדורת ליפשיץ טוען העורך כי לא כל התשובות שיש להן מקבילות ב"לקט יושר" אמנם נלקחו משם, וכי לגבי חלקן אפשר אף להוכיח זאת.
הקובץ הודפס לראשונה בשנת רע"ט, בכרך אחד עם ההוצאה הראשונה של תרומת הדשן ובדף שער נפרד.
בפעם השנייה הודפס בשנת ש"ו, במקביל להדפסת תרומת הדשן אך בכרך נפרד ממנו.
מאז והלאה נדפס "פסקים וכתבים" יחד עם כל המהדורות של תרומת הדשן.
ההנחה המקובלת באחרונים היא שחלק זה מאוחר יותר לחלק הראשון, הפרי מגדים בהקדמה ליורה דעה כתב "יראה לי שהפסקים וכתבים הם באחרונה משו"ת" וכן בפתיחה לאורח חיים "ביורה דעה צידדנו בתרומת הדשן אי כתבים באחרונה חיבר, [אולם] עיין בית יוסף אורח חיים [סי'] רס"ג תרומת הדשן עיקר יותר מכתביו".
כבר בחיי המחבר נודע כי הוא כותב ספר בשם תרומת הדשן, ובאגרות שנכתבו בחייו כונה "הרב המובהק אשר תרומותיו תרומות".
אם כי לא נמצאו ציטוטים מהספר בכתבי בני דורו של המחבר, מה שמעיד על כך שהספר לא זכה לתפוצה נרחבת והתפרסם בעיקר אחרי מות מחברו.
הספר מצוטט אצל גדולי האחרונים ובהם; מהר"ם מפדואה, מהרש"ל, רמ"א, הרא"ם, מהר"ם אלשקר, הרד"ך, מהר"י בירב, רדב"ז, מהרלב"ח, הבית יוסף, מהר"י בן לב, המבי"ט ומהרשד"ם.
גדולי הפוסקים החשיבו את ספר תרומת הדשן ונתנו לו מעמד של "ראשון", כך למשל כתב המהרשד"ם; "מעיד אני עלי שמים וארץ כי דברי בעל תרומת הדשן היו נחשבים בעיני מורי הרב הגדול כמהרר"י טאיטצק זצ"ל כדברי הרא"ש ז"ל...
שידוע ומפורסם חכמת תורתו והוא דִבּר ומי ישיבנו".
עדות נוספת להערכה הגדולה לה זכה הספר בקרב הפוסקים מובאת על ידי רבי יעקב די בוטון שכתב "בכל מקום שדבר המלך הוא הראש בעל תרומת הדשן ודתו מגיע אית לן לעולם לפסוק כדבריו באשר חכמתו הנפלאה נודעת וכבר מהר"י טאיטצק היה שוקל דבריו כתשובת הרשב"א".
המהרש"ל כתב על מחבר הספר "מדבריו אל תסור כי היה גדול ומופלג בימיו וראה מעשה וקבל הלכה, וידע לתוכן מאופני מנהיגי שלו לומדי אשכנז ואוסטרייך שהיו חסידים ובעלי מעשה".
גם רבי משה לימא, מחבר הספר "חלקת מחוקק" כתב כי "ידוע כי בעל תרומת הדשן היה גדול שבאחרונים ומימיו אנו שותים".
הדעה הרווחת באחרונים היא שהספר לא מורכב מתשובות שנשאלו על ידי שואלים שונים וקובצו לספר, אלא המחבר עצמו כתב את השאלות והתשובות, כך כתבו הש"ך, שו"ת שער אפרים, הט"ז, תבואות שור, נחלת שבעה, שו"ת צמח צדק ופוסקים נוספים.
הנחה זו אינה מבוססת על מסורת, אלא זוהי מסקנה מהתבוננות במאפייני השאלות בספר ובהבדלים בינו לבין ספרי שו"ת אחרים.
אף שישנם ראיות לכאן ולכאן, ידוע שדרכו של רבי ישראל איסרלן הייתה "להמציא" מקרים הלכתיים שונים ולדון בהם, כמו שכותב בשאלה ששלח למהרי"ל שמסיים את השאלה "ובאמנה ובאמתות זולת ללמוד תורה באתי, ולא על שום מעשה בעולם".
ישנם אחרונים שהביאו תשובות מהספר כציטוט תשובה לשאלה שמחבר הספר נשאל עליה, כך לדוגמה כתב הבית יוסף "כתוב בתרומת הדשן שנשאל", וכן מובא גם בספר האגור, במהרש"ל, ברדב"ז, במהרש"ך, ועוד פוסקים רבים.
הרב משה מנחם פרידמן מסיק כי הספר מורכב משאלות שהומצאו לצד שאלות על "מעשים שהיו", ובעיקרו של דבר הספר מורכב ברובו משאלות שהומצאו, עם זאת לא נמנע המחבר להכניס לחיבורו גם תשובות לשאלות אמיתיות שנשלחו לו על ידי שואלים שונים.
להנחה שספר תרומת הדשן מורכב מתשובות לשאלות היפותטיות יש מספר השלכות הלכתיות;
ולדעתם, במקרה של סתירה בין תשובה בתרומת הדשן לבין תשובה אחרת של המחבר יש לפסוק כמו הדין שכתוב בתרומת הדשן.
השלכה הלכתית נוספת יש גם בהתייחסות לפרטי השאלות, האם כל פרט ופרט שמוזכר בשאלה יש לו השלכה הלכתית לפסק או שהפרטים נכתבו רק משום ש"כך היה מעשה" ובאמת גם בשינוי הפרטים לא ישתנה הדין.
יש מהאחרונים שקיבלו את ההנחה שהמחבר המציא את השאלות, ומשום כך התייחסו לכל פרט בשאלה כפרט מכריע שיש לו משמעות הלכתית שמשפיעה על תוצאת הפסק.
כתב יד בית המדרש לרבנים בניו יורק, כתב יד שלם של כל הספר, נכתב ככל הנראה במאה ה־15 לספירה.ב.
כתב יד בית המדרש לרבנים בניו יורק, כתב היד מצורף משתי העתקות שונות, חלקו הראשון מכיל 299 סימנים, ונמכר בשנת 1511, שאר הספר הועתק ככל הנראה על ידי הקונה מהמהדורה המודפסת.ג.
כתב יד הספרייה הלאומית, דפי הקובץ מכילים סימן מים המתוארך לשנים 1503-1508.ד.
כתב יד ספריית בית הספר לרפואה בלורציאנה, כתב היד חסר ומכיל רק חלק מהתשובות.
ידוע על עוד כמה כתבי יד, ובהם אחד המוזכר בהקדמת הרב יעקב פריימן ללקט יושר הנמצא בידי גיסו רבי אהרן פריימן, כתב יד זה אבד בשואה ולא ידוע היכן הוא.
כמו כן ישנם עוד מספר כתבי יד הנמצאים באוספים פרטיים.
הספר נדפס לראשונה בדפוס בומברג, ונציה, רע"ט (1519), בהוצאה זו הודפס גם נספח בשם "פסקים וכתבים" שהפך לחלק מהספר ומודפס מאז בצמוד לחלק השו"ת.
עורך הדפוס היה רבי חיא מאיר בן דוד, שערך גם את התלמוד בבלי בהוצאת בומברג, השלמת הספר הייתה ביום שישי י"א באייר רע"ט.ב.
דפוס יושטיניאן, ונציה, ש"ו (1546), מהדורה זו מתבססת על המהדורה הראשונה וזהה לה כמעט לחלוטין, העורך היה רבי משולם בן רבי שמעיה קויפמאן והספר הושלם בה' בשבט ש"ו.ג.
פיורדא תקל"ח (1778), בדפוס רבי איציק בן רבי לייב בוכבינדר.
במהדורה זו נדפסו הסכמותיהם של רבי יחזקאל סגל לנדא, רבי שלמה דב בעריש רבה של גלונא, רבי מאיר ברבי ורבי ידידיה טיאה וייל.
עורך הדפוס היה רבי יששכר דב אופנהיים מפרנקפורט דמיין.ד.
סודילקוב תקצ"ה (1835), בדפוס דוד מדפיס, שהיה אחד משלושה בתי דפוס באותה עת בסדילקאב, מהדורה זו הודפסה בזמן כהונתו של הצנזור לוי בורובסקי שהשמיט מהספר כמה סימנים העוסקים ביחסי יהודים נוצרים ובעניינים שנתפסו כפגיעה בנצרות ובסמכות השלטון.ה.
וורשא תרמ"ב (1882), בדפוס רבי נתן שריפטגיסער, הובא לבית הדפוס על ידי רבי אהרן וואלדען (מחבר הספר שם הגדולים החדש), מהדורה זו היא הבסיס לכל מהדורות הצילום שיצאו לאור ואף נוסח ספר תרומת הדשן בפרויקט השו"ת הוא ממהדורה זו.ו.
ירושלים תשנ"א (1991), הספר סודר מחדש בצירוף תשובות נוספות, מבוא, ציוני מקורות ועוד.
יצא לאור על ידי הרב שמואל אביטן, בסוף הספר הודפסו מפתחות מפורטים.ז.
ירושלים תשע"ז (2017), מהדורת ליפשיץ, בהוצאת מכון חכמת שלמה על שם רבי שלמה קלוגר, נערך על ידי הרב משה מנחם פרידמן.
במהדורה זו נוספו גליונות (=הערות שנכתבו בשולי גליונות הספר) מהרבנים שמואל טאיטצק, מאיר פוזנר ויוסף רוזין.
תרועת אשכבה ) היא תרועה, הנתקעת בחצוצרה מסוג ביוגל בדרך כלל.
היא משמשת להכרזה על "כיבוי אורות" בסיומו של יום פעילות צבאית בצבאות המערביים ובמיוחד בצבא האמריקאי, ובנוסף מושמעת התקיעה בטקסים ממלכתיים לזכר נופלים ובמהלך לוויות צבאיות המתקיימות על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בכוחות המזוינים של ארצות הברית מקובלת תרועת אשכבה המכונה Taps.
קיימות גרסאות נוספות המנוגנות בהקשרים אחרים.
התרועה מבוצעת לעיתים קרובות גם בטקסים ובמחנות של תנועות הצופים, וארגונים דומים.
לעיתים היא מכונה "שיר הערש של באטרפילד" (Butterfield's Lullaby), או לפי השורה הראשונה במילות השיר הנלוות: "Day is done" ("היום חלף").
משך הנגינה עשוי להשתנות במידה מסוימת בהתאם להקשר.
בישראל, מוכרת תרועה שנעשה בה שימוש בטקסים בימי הזיכרון לחללי צה"ל ובטקסי יום השואה.
התרועה היא, תרועת אבל, הנקראת "התרועה להורדת דגל הלאום לחצי התורן".
לא נהוגה בישראל תרועת אשכבה בלוויות צבאיות.
מקור השם "Taps" (טאפס) קשור למקור שממנו נגזר גם המונח "Tattoo".
מונח צבאי אירופי המתאר תרועת ערב לסיום הפעילות הצבאית היומית.
המילה "Taps" מקורה בביטוי ההולנדי taptoe, שפירושו "לסגור את ברזי הבירה (ולשלוח את החיילים חזרה למחנה)".
הסבר חלופי גורס כי השם היה בשימוש עוד לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, והתייחס לשלוש נקישות תוף איטיות שנשמעו לאחר תרועת ה-Tattoo או האות ל"כיבוי אורות".
אות זה כונה על ידי החיילים "Drum Taps", "The Taps" או בפשטות "Taps" במסגרת הסלנג הצבאי.
המנגינה של תרועת ה־Taps האמריקאית היא וריאציה של תרועת ביוגל מוקדמת יותר שנקראה "Scott Tattoo", אשר שימשה בארצות הברית בין השנים 1835 ל-1860. התרועה אורגנה מחדש לצורתה המוכרת על ידי תת-אלוף בצבא האיחוד, דניאל באטרפילד (Daniel Butterfield), שהיה גם מעוטר מדליית הכבוד של צבא ארצות הברית.
באטרפילד שימש כמפקד הבריגדה השלישית, של הדיוויזיה הראשונה, הקורפוס החמישי של ארמיית הפוטומק בעת ששהה בהאריסונס לנדינג, וירג'יניה, ביולי 1862. הוא חיבר את התרועה כדי להחליף את ירי שלוש מטחי הרובים שנהוג היה לבצע בסיום טקסי קבורה במהלך הקרבות.
גרסתו של באטרפילד החליפה את תרועת הביוגל הצרפתית Pour Éteindre les Feux ("לכיבוי האורות") שהייתה בשימוש עד אז.
החצוצרן של באטרפילד, אוליבר וילקוקס נורטון (Oliver Wilcox Norton) ממזרח ספרינגפילד, פנסילבניה, היה הראשון שניגן את התרועה החדשה.
בתוך מספר חודשים, התרועה הפכה לנפוצה בשימוש בקרב כוחות האיחוד והקונפדרציה כאחד.
בשנת 1874 הוכרה באופן רשמי על ידי צבא ארצות הברית.
המסורת של השמעת תרועת האשכבה (הטאפס - Taps) בלוויות צבאיות החלה ביוזמתו של קפטן ג'ון סי.
Tidball), בוגר וסט פוינט מחזור 1848. בתחילת יולי 1862, בעת שהותו בהאריסונס לנדינג שבווירג'יניה, נפטר חייל בדרגת רב"ט (קורפורל) מיחידת סוללה A של רגימנט התותחנים ה-2 של צבא ארצות הברית, תחת פיקודו של טידבול.
לדבריו של טידבול, החייל היה "אדם מצוין ביותר".
טידבול ביקש לערוך לו הלוויה צבאית מלאה, אך לא קיבל אישור לירות שלושה מטחי כבוד משבעה רובים כל אחד, כנהוג, בשל אילוצים צבאיים באותה עת.
בעקבות כך, כתב טידבול מאוחר יותר: "עלה בדעתי להשמיע את "תרועת האשכבה" במקום זאת וכך עשיתי.
הרעיון אומץ על ידי אחרים, ובתוך זמן קצר הפך לנוהג רווח בצבא כולו, וכיום הוא נחשב לחלק המרשים והמרגש ביותר של הלוויה צבאית".
טידבול סיכם בגאווה: "לסוללה A שמורה הזכות על הכנסת המנהג לשירות – דבר הראוי לציון היסטורי".
החל משנת 1891 תרועת האשכבה הפכה לרכיב רשמי בלוויות צבאיות בצבא ארצות הברית.
תרועת Taps מושמעת כתרועת אשכבה בסיום לוויות צבאיות המתקיימות בטקסי זיכרון לכבוד הנופלים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ובאתרים נוספים ברחבי ארצות הברית.
התרועה מושמעת גם בטקסי זיכרון באמפיתיאטרון הזיכרון של ארלינגטון וליד קברים ברחבי בית הקברות.
בכל יום חול, מושמעת תרועת האשכבה בסיומן של כ-15 לוויות צבאיות טקסיות בבית הקברות ארלינגטון, המנוהל על ידי צבא ארצות הברית, וכן בלמעלה מ-200 בתי קברות לאומיים נוספים ברחבי המדינה המנוהלים על ידי משרד ענייני יוצאי הצבא של ארצות הברית.
בנוסף, התרועה מושמעת גם בבתי קברות צבאיים מעבר לים, המנוהלים על ידי נציבות האנדרטאות האמריקניות לקרבנות מלחמה (American Battle Monuments Commission).
תרועת האשכבה מושמעת מדי ערב בשעה 23:00 ליד קבר החייל האלמוני בארלינגטון, וכן במסגרת כ-2,500 טקסי הנחת זרים צבאיים המתקיימים שם מדי שנה.
טקסים אלה נצפים על ידי קבוצות רבות, ובהן יוצאי צבא, תלמידים ואנשי ממשל זרים.
התרועה מהווה את אות הסיום של יום הפעילות בבסיסים צבאיים ומשמשת כסימן לחיילים לזמן שקט או ל"כיבוי אורות".
בעת השמעת התרועה, נהוג שחיילים במדים מצדיעים, ואילו חיילים בלבוש אזרחי עומדים בעמידת דום.
מדובר ברגע של התבוננות והוקרה לזכרם של אלה שנפלו בעת שירותם הצבאי.
תרועות האשכבה מושמעות בכל אחד מטקסי הנחת הזרים הצבאיים המתקיימים מדי שנה בקבר החייל האלמוני בארלינגטון, לרבות בטקסים הנערכים ביום הזיכרון לחללי צבא ארצות הברית (Memorial Day).
בטקסים אלה נוכחים צופים רבים, בהם יוצאי צבא, קבוצות תלמידים ונציגים רשמיים ממדינות זרות.
התרועה מושמעת גם מדי לילה בבסיסים צבאיים שאינם פרוסים בזירות לחימה, כאות ל"כיבוי אורות".
כמו כן, התרועה נהוגה גם בקרב תנועות הצופים, לציון סיום אירועי ערב כגון מדורות לילה.
מילים לחן ומנגינה לתרועת האשכבה
המנגינה של תרועת האשכבה מורכבת כולה מצלילי אקורד משולש דו מז'ור, כלומר: דו (C), מי (E) וסול (G), כאשר הצליל סול מופיע גם באוקטבה הנמוכה וגם באוקטבה הגבוהה.
הסיבה לכך היא שכלי הביצוע המקורי של התרועה, הביוגל, מסוגל להפיק רק את הצלילים הכלולים בסדרת ההרמוניות של תדר הבסיס שלו.
ביוגל מכוון סי־במול (B♭) מסוגל להפיק את הצלילים סי־במול (B♭), רה (D) ופה (F).
תרועת האשכבה עושה שימוש בהרמוניות השלישית, הרביעית, החמישית והשישית מתוך סדרת ההרמוניות של הכלי.
תרועת האשכבה היא תרועת ביוגל, אות צבאי ולא שיר.
בהתאם לכך, אין לה מילים רשמיות נלוות.
עם זאת, למספר תרועות ביוגל היה נהוג לשייך מילים כעזר לזיכרון, אך אין מדובר במילים שנכתבו כשיר, אלא ככלי עזר לימודי.
לעיתים מיוחסת להוראס לורנצו טרים (Horace Lorenzo Trim) גרסה של טקסט שנכתב במטרה ללוות את המנגינה, אך גם טקסט זה אינו נחשב למילים רשמיות של התרועה.
היום חלף Day is done היום חלף, השמש נעלמה, ,Day is done, gone the sun מן האגם, מן ההרים, מן הרקיע; From the lake, from the hills, from the sky הכול שלֵו, נוח בשלום, הא-ל קרוב.
במהלך השנים נכתבו מספר גרסאות טקסט בלתי רשמיות ללחן של תרועת האשכבה.
בתנועת הצופים בבריטניה, נהוג לשיר את הגרסה שבה מופיעה השורה "from the sea" ("מן הים") במקום "from the lake" ("מן האגם"), כפי שמופיע בגרסאות אחרות.
קיימות מספר אגדות סביב מקור התרועה.
האגדה הרווחת ביותר מספרת על קצין חיל רגלים בצבא האיחוד, ששמו מוזכר לעיתים כקפטן רוברט אליקום (Robert Ellicombe), אשר הורה לנגן את התרועה בלוויית בנו, חייל בצבא הקונפדרציה שנהרג במהלך מערכת חצי האי במלחמת האזרחים האמריקנית.
לפי הסיפור, אליקום מצא את הלחן בכיס בגדיו של בנו והחליט להשמיעו לזכרו.
עם זאת, מדובר בסיפור אפורקריפי (שמקורו אינו מאומת), ואין כל תיעוד לקיומו של אדם בשם רוברט אליקום ששירת כקפטן בצבא הפוטומק במהלך מערכת חצי האי.
הטענה שדניאל באטרפילד (Daniel Butterfield) הוא שחיבר את התרועה נתמכת על ידי עדים מהימנים רבים, בהם גם חצוצרנו, אוליבר וילקוקס נורטון (Oliver Wilcox Norton), שהיה הראשון שניגן את הלחן.
אף על פי שיש חוקרים שממשיכים להתלבט האם מדובר בלחן מקורי או בגרסה המבוססת על מנגינה מוקדמת יותר, מרבית החוקרים מסכימים כי באטרפילד הוא האחראי לעיצוב התרועה בנוסחה המוכר.
גרסה נוספת, ויש האומרים מהימנה יותר מבחינה היסטורית – לשימוש הראשון בתרועת האשכבה בהקשר של לוויה צבאית, עוסקת בקפטן ג'ון סי.
Tidball), קצין תותחנים בצבא האיחוד.
במהלך הפוגה בלחימה, הורה טידבול להשמיע את התרועה לזכרו של חייל שנפל, במקום המחווה המסורתית של ירי שלוש מטחי כבוד, שנחשבה לפחות דיסקרטית.
Moss) מציין זאת במדריך לקצין שפרסם לראשונה בשנת 1911:
אף שהאירוע המתואר אינו עוסק בהכרח במקור התרועה, הוא נחשב לתיעוד הראשון שבו התרועה הושמעה כחלק מטקס לוויה צבאי.
עד לאותו מקרה, סימלה התרועה את סיומו של יום הפעילות של החיילים, ולא הייתה מזוהה עם משמעות של מוות, כפי שהיא נתפסת לעיתים קרובות במאה העשרים ואחת.
אגדה נוספת, פחות מוכרת, מספרת על סגן בשם ויליאם ווייד (William Waid), ששילם לבעלי פאבים כדי שיסגרו את ברזי חביות הבירה כאשר התרועה הושמעה במחנה הצבאי הסמוך.
עם זאת, לא נמצאה כל עדות לקיומו של אדם בשם זה ברשומות של צבא האיחוד או צבא הקונפדרציה.
אף שתרועת האשכבה משמשת בעיקר בהקשרים צבאיים, קיימות גרסאות מקומיות או ייחודיות שלה, המושמעות בעיקר על ידי ארגונים כמו צופות ארצות הברית (Girl Scouts of the USA) או מוסדות חינוך צבאיים אמריקאיים.
התרועה מושמעת גם ברחבי העולם בטקסי זיכרון להנצחת חללים ונופלים.
קיימות 2 מסורות להשמעת תרועת האשכבה שנקראות Echo Taps ("גרסת הד") ו־Silver Taps ("גרסת כסף").
אלו הן מסורות טקסיות הנהוגות במוסדות חינוך צבאיים בארצות הברית, כגון אוניברסיטת נוריץ', אוניברסיטת טקסס A&M, המכון הצבאי של ניו מקסיקו, הסיטאדל ו־וירג'יניה טק.
תרועת האשכבה מושמעת בטקסים אלו כאשר חניך או בוגר שהיה צוער בזמן לימודיו במוסד נהרג בפעילות מבצעית.
טקסי Echo Taps כוללים לרוב עיבוד מיוחד של התרועה לשני חצוצרנים, המנגנים לסירוגין (אנטיפונאלית) כדי לייצג הן את שירותו הצבאי של הנופל והן את מוסד הלימוד שבו למד.
טקסי Silver Taps עשויים לכלול עיבוד דומה, או גרסה אחרת לשניים או יותר כלי נשיפה.
בתנועות הצופים, ברחבי העולם, נהוג לשיר את הבית הראשון של תרועת האשכבה, המתחיל במילים "Day is done..." ("היום חלף..."), בסיום אירועי מחנות או בסיום מדורות ערב.
במהלך מחנות לינה, נוהגים החניכים גם להשמיע את התרועה באמצעות מְחַצְצֵר השבט לאחר שכלל המשתתפים נכנסו לאוהליהם, כסימן לכך שפעילויות היום הסתיימו וכי מצופה לשמור על שקט במחנה.
בקרב צופות קנדה (Girl Guides of Canada), מקובל לשיר את הבית השלישי של תרועת האשכבה, שמתחיל במילים "Thanks and praise..." ("תודה ושבח...") כאשר טקס הסיום נערך בשעות היום.
גרסה זו מכונה לעיתים "תרועה לאור יום".
בשנות ה־60, שודרה המנגינה של תרועת האשכבה, אך בסולם סולם מז'ורי (G), בסיום שידורי תחנת הרדיו של מוזמביק LM Radio, לפני השמעת ההמנון הלאומי של פורטוגל.
לתרועת האשכבה קיימות מקבילות טקסיות במדינות שונות, המשמשות בטקסי זיכרון ולוויות צבאיות:
"Ich hatt' einen Kameraden" ("היה לי חבר לנשק") – נהוגה בגרמניה ובאוסטריה כליווי מוזיקלי בטקסי לוויה צבאיים.
"Il Silenzio" ("השקט") – גרסה איטלקית המזוהה עם טקסים צבאיים ואזרחיים לזכר הנופלים.
"Toque de oración" ("קריאת תפילה") – המקבילה בספרד ובמדינות דוברות ספרדית.
"La sonnerie aux morts" – התרועה הנהוגה בצבא צרפת.
"Last Post" – התרועה המקבילה במדינות חבר העמים הבריטי (Commonwealth of Nations), בהן בריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
"Taptoe" – התרועה ההולנדית, אשר שימשה בין היתר כהשראה לשם ולסגנון של "Taps".
בישראל מוכרת תרועת חצוצרה המשמשת בטקסים לציון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה ובטקסי יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
התרועה היא תרועת אבל שנקראת "התרועה להורדת דגל הלאום לחצי התורן".
קיימת תרועה נוספת שנקראת "תרועה להורדת הדגל וקיפולו".
תרועות אלו מקבילות באופיין לתרועות האשכבה הנהוגות בטקסים צבאיים במדינות שונות בעולם.
בלוויות צבאיות בישראל לא מושמעות תרועות אשכבה, כפי שנהוג בצבאות אחרים.
אולם הפקודה הצה"לית, פקודת מטכ"ל 38.0116, נספח ח' "לוויה צבאית" שנקבעה בשנת 1952 קובעת: שיש לבצע לקראת סיום הלוויה, לאחר סתימת הגולל והנחת הזרים, שלושה מטחי כבוד מעל קברו של הנופל.
התרועה להורדת הדגל מושמעת בעת שהדגל מורד לחצי התורן, כסמל לאבל ולכבוד לחללים.
תרועת האבל מושמעת במהלך רגעי הדומייה וההתייחדות.
התרועות מבוצעות לרוב בחצוצרה על ידי חיילים מיחידות שונות בצה"ל, דוגמת תזמורת צה"ל.
המנהג לבצע שלושה מטחי כבוד מעל קברו של חלל צה"ל הובא לישראל מצבאות מערביים, אך הותאם למסורת ולמנהגים בישראל.
תרופות אימונוסופרסיביות, הידועות גם כחומרים אימונוסופרסיביים, אימונוסופרסנטים ותרופות נוגדות דחייה, הן סוג של תרופות המעכבות או מפחיתות את עוצמת התגובה החיסונית בגוף.
רוב התרופות הללו משמשות כדי לאפשר לגוף להפחית את הסיכוי להתנגד לאיבר מושתל, כלומר כליה, לב וכבד.
הן מסווגות בעיקר לארבע קבוצות עיקריות: גלוקוקורטיקואידים, תרופות חלבון, גמא גלובולין תוך-ורידי ומעכבי פרוטאז.
כל קבוצה מסווגת עוד לתת-קבוצות.
תרופודה (שם מדעי: Theropoda) היא תת-סדרה של דינוזאורים דו-רגליים מסדרת בעלי אגן דמוי לטאה.
התרופודים היו אחת מקבוצות הדינוזאורים המגוונות ביותר שכללה טורפים (כגון טירנוזאורוס), אוכלי דגים (כגון ספינוזאורוס), צמחוניים (כגון תריזינוזאורוס), ואוכלי-כל.
כיום הדעה השלטת בקהילה המדעית היא שהעופות הם צאצאי התרופודים.
התרופוד (ואולי אף הדינוזאור) המפורסם ביותר הוא הטירנוזאורוס רקס, ששנים נחשב לטורף היבשתי הגדול ביותר.
תרופודים הופיעו בטריאס עליון, כ-230 מיליון שנה לפני זמננו.
בגלל מחסור במאובנים לא ידוע הזמן המדויק של הופעתם ומתי התפצלו בעלי אגן דמוי לטאה לתרופודים ודמויי זאורופודים (Sauropodomorpha, קבוצה הכוללת את הזאורופודים ואת אביהם הקדמונים).
מאובניהם הם מן הטריאס עליון ועד שלהי הקרטיקון.
למעשה, התרופודים לא נכחדו כליל.
העופות הם צאצאיהם של ענף מסוים בתרופודה וחיים עד היום.
עם זאת, התרופודים שאינם עופות נכחדו בהכחדת קרטיקון-שלישון כ-66 מיליון שנה לפני זמננו.
הם התאפיינו ברגליים אחוריות ארוכות וחזקות, המסתיימות בכפות רגליים דמויות רגלי ציפורים, בעלות שלוש אצבעות ומצוידות בטפרים חדים מאוד.
הזרועות של רובם דקיקות או קטנות.
היה להם זנב ארוך ושרירי שאיזן את גופם בגובה האגן.
צווארם לרוב היה מעוקל בעיקול חד וגמיש מאוד, וראשם היה מצויד בעיניים גדולות ובלסתות ארוכות, שבהן קבועות כמעט תמיד שיניים חרוטיות חדות.
אצל אחרים, בעיקר אורניתומימיים, הפה היה חסר שיניים ובמקומם היה מצויד במקור.
בעשור השני של המאה ה-21, עם התגלותם של עוד ועוד מאובנים וממצאים, נוצרה הסכמה רחבה במחקר שהתרופודים היו אבות הציפורים ואף יותר מכך, משערים שרוב התרופודים היו מכוסים לגמרי או חלקית בנוצות כלשהן.
אפילו לטירנוזאור רקס המפורסם היו קצת נוצות על גופו.
התרופודים הראו הרבה התנהגויות "ציפוריות" כגון מנוחה כשהגפיים הקדמיות משוכות לאחור והראש מונח ביניהן ודגירת ביצים.
סוג ללא מקור דמונוזאורוס (Daemonosaurus)
בני משפחת ההררזאוריים ודינוזאורים טורפים נוספים מתור הטריאס כמו האאורפטור דומים בצורתם לבני קבוצה זו אך כנראה שהיו שייכים לבעלי אגן דמוי לטאה לפני הפיצול בין התרופודים לזאורופודים הענקיים.
תרופות נוגדות דיכאון הן תרופות המשמשות לטיפול בדיכאון קליני ומצבים נוספים, כולל דיסתימיה, הפרעות חרדה, הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעות אכילה, כאב כרוני, כאב נוירופטי, ועוד.
במקרים מסוימים התרופות נועדו לסייע במצבים של דיסמנוריאה, נחירות, מיגרנה, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, שימוש בסמים והפרעות שינה.
תרופות נוגדות דיכאון עשויות לשמש כטיפול תרופתי בלעדי, או בשילוב עם תרופות נוספות, אך על פי מרשם רופא בלבד.
מאז שנות החמישים, נקודת המבט המסורתית בטיפול בדיכאון התמקדה בתפקיד המונואמינים (סרוטונין, נוראפינפרין ודופמין) כמטרה העיקרית לפיתוח התרופות.
קשיים בהבנת הסיבות הגורמות לדיכאון מקשים על פיתוח התרופות נוגדות הדיכאון.
לגבי חקר הסרוטונין למשל, דווח ב-2023 כי התחומים העיקריים במחקר המדעי אינם מספקים עדות עקבית לקיום קשר בין סרוטונין ודיכאון, ולא נמצאה תמיכה להשערה שדיכאון נגרם כתוצאה מירידה בפעילות או בריכוזי הסרוטונין.
נמצאו גם ראיות להפחתת ריכוז הסרוטונין בשימוש ארוך טווח בתרופות נוגדות דיכאון.
ישנן מספר משפחות עיקריות של תרופות נוגדות דיכאון:
SSRI – מעכבים סלקטיביים של ניצול חוזר של סרוטונין.
SNRI – מעכבי ניצול חוזר של סרוטונין ונוראדרנלין
NRI – מעכבי ניצול חוזר של נוראדרנלין
שינויים פתאומיים במינון נוגדי דיכאון (הפחתה דרסטית או הפסקה מלאה) עלולים ליצור חוסר איזון ברמות הסרוטונין במוח ולהוביל לתסמיני גמילה.
נוגדי דיכאון אינם ממכרים – הם אינם גורמים לכמיהה לסם ("קרייבינג") ואינם דורשים מינונים הולכים וגדלים להשגת אותה השפעה (סבילות), אך נוגדי הדיכאון משפיעים על האיזון הכימי במוח, ובכלל זה על המוליך העצבי סרוטונין.
לרוב, נטילת נוגדי דיכאון במשך כמה שבועות גורמת לרמות הסרוטונין לעלות ושינוי פתאומי במינון התרופה יכול לגרום להן לצנוח ולייצר תסמיני גמילה.
ניסויים מבוקרים בקרב בני פחות מ-25 הראו כי השימוש בתרופות נוגדות דיכאון הביא לסיכון מוגבר לחשיבה אובדנית ולהתאבדות.
ממצאים אלו הביאו להתערבות ממשלתית של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ורישום אזהרה מפני הסיכון המוגבר לאובדנות במהלך טיפול נוגד דיכאון.
לפחות עד 2023 המחקרים על השפעת צמחים היו ירודים וברמה נמוכה.
נמצאו עדויוות ליעילות מסוימת של לוונדר, כשות, פסיפלורה, ולריאן ומליסה לטיפול בסטרס, חרדה ודיכאון קלים, ויש להתייעץ בכלל ובמיוחד אם לוקחים במקביל תרופות.
תרופות אנטי-אריתמיות (anti-arrhythmic drugs) הן תרופות המשמשות לאופנים שונים של טיפול בהפרעות קצב מהירות (טכיאריתמיות) בלב.
את האמביוולנטיות המאפיינת כיום את יחסה של הרפואה לתרופות הללו אפשר להגדיר ב"חומרים רעילים ומסוכנים שעשוי להיות להם אפקט מיטיב על הפרעות קצב".
הפרעות קצב מהירות הן כל מצב העונה על שני תנאים מצטברים:
מקור הפעילות החשמלית של הלב אינו בקוצב הרגיל שלו (ה"סינוס" - sino atrial node)
מספר האותות החשמליים המפעילים את החדרים עולה על מאה לדקה
המצבים בהם מתקיימים שני התנאים הללו הם רבים ומגוונים, חלקם קשור ברוב המקרים בפתולוגיות וחלקם ברוב המקרים שפיר.
סקירה של כל אותם מצבים, המנגנונים המאפשרים אותם והמאפיינים הנבדלים של כל אחד מהם היא לחם חוקו של תת-הענף המשגשג בקרדיולוגיה המכונה "אלקטרופיזיולוגיה".
הפרעות הקצב המהירות מחולקות בדרך כלל לשתי קטגוריות:
על-חדריות (מעל לצרור ע"ש היס)
חדריות (כאלה שמקורן בחדרי הלב)
מעבר למיון ה"גאוגרפי" גרידא, יש לחלוקה זו סיבה אחרת, והיא שבחלק ניכר מן הטכיאריתמיות העל-חדריות אין מחלת לב סטרוקטוראלית, וההפרעה עשויה להיגרם על ידי שורה של גורמים חשמליים בלבד.
לעומת זאת, כשמדובר בהפרעות החדריות המצב הוא הפוך, שכן אלה נוטות להופיע בנוכחות מחלה כזו, והימצאן מעמיד את המטופל בחזקת חולה עד שלא יוכח אחרת.
הבדל נוסף, הכרוך חלקית באמור, הוא שהפרעות קצב על חדריות לעיתים רחוקות יסכנו את חיי הלוקה בהן, בעוד שהחדריות נוטות להתקשר לתמותה גבוהה.
זאת לא רק משום שבמקרים רבים הן פועל יוצא של מחלה קשה, אלא גם מאחר שהשפעתן המיידית על תפקוד הלב נוטה להיות קשה והרסנית.
להבדלים אלה בין ההפרעות יש השפעה ניכרת על החשיבה באשר לטיפול בהן, הן במישור האקוטי ובעיקר במישור המניעתי.
מיון התרופות האנטי-אריתמיות של ווהן-ויליאמס שהוצג ב-1970 הוא אחת השיטות המקובלות למיון התרופות האנטי-אריתמיות.
מאריכות את שלב התקופה הרפרקטורית המוחלטת בפוטנציאל הפעולה של התאהפרעות קצב חדריות (Ventricular arrhythmias)
מניעת התקפי פרפור עליות חוזרים (נגרם מפעילות יתר של עצב הואגוס)
מקצרות את שלב התקופה הפרקטורית המאוחרת בפוטנציאל הפעולה של התאטיפול ומניעה מיד לאחד התקף לב, אף שכיום נרתעים משימוש בתרופות אלו בגלל סיכון מוגבר לאסיסטולה:
מאריכות את שלב הדה-פולריזציה בפוטנציאל הפעולה של התאמניעת פרפור עליות חוזר
מניעת טכיאריתמיות חוזרות של מערכת הולכה חשמלית לא תקינה.IIPropranolol
Atenolol חוסמי בטאהקטנת תמותה מהתקפי לב
Dofetilide חוסמי תעלות אשלגן (K+)
מאריך את שלב 3 בפוטנציאל הפעולה של התא.
Sotalol הוא גם חוסם בטא
(sotalol:) טכיקרדיות על חדריות ופרפור עליות
(nibentan:) רפרוף עליות ופרפור עליותIVVerapamil
Diltiazem חוסם תעלות סידן Ca2+מניעת חזרה של התקפי מהירות פרוזדורית
הפחתת קצב חדרי בפציינטים עם פרפור עליותVאדנוזין
דיגוקסיןפועלים על פי מנגנונים אחרים או לא ידועים (Direct nodal inhibition).
ההשערה היא שאדנוזין לפחות גורמת להיפרפולריזיציה על ידי השארת תעלות אשלגן פתוחות.
הפרעות קצב על חדריות, במיוחד בכשל לבבי עם פרפור עליות
Class 1a - תרופה החוסמת את תעלות נתרן תלויות המתח- פאזה 0 בפוטנציאל הפעולה מואט, וכן בנוסף יש האטה בתעלות אשלגן תלויות מתח- הארכה ברה-פולריזציה.
התרופה מיועד למקרים בהם יש פרפור קצב בעליות, פרפור חדרים.
התרופה מורידה את מהירות ההולכה ומפריעה לפעילות של קוצבים אקטופיים.
התרופה גם גורמת להרפיה מלווה בירידה בלחץ הדם וכן מעודדת עליה בקצב הלב עקב פעילות אנטי-מוסקרינית.
התרופה עלולה לגרום למצב של LQT נרכש: תופעה שבה יש מרווח QT ארוך אשר גורם לברדיקרדיה ולהיווצרות של DAD.
(יצירת פוטנציאל פעולה במנגנון של triggered activity).
עקב חסימת תעלות האשלגן, נוצרת הארכה ברה-פולריזציה, אשר עלולה לגרום כשלעצמה להפרעת קצב (רפלקס טכיקרדיה)- תרופה זו ניתנת יחד עם verpamil- חוסם תעלות סידן.
Class 1b - תרופה החוסמת באופן ספציפי תעלות נתרן תלויות מתח.
היא פועלת במידה רבה על סיבי פורקינייה או בתאים אחרים בהם יש פוטנציאל פעולה ארוך, והיא מקצרת את זמן פוטנציאל הפעולה ובכך מאריכה את התקופה הרפרקטורית.
היא מיועדת לטיפול במצבי איסכמיה, לאחר acute MI, או במצבי הרעלת דיגיטליס, או היפרקלמיה.
באופן כללי- מונעת מצבי reentry מאחר שמאריכה את התקופה הרפרקטורית.
תופעות לוואי של התרופה: סחרחורות, רעד, בחילות והקאות, שלשול, ולפעמים גם לויקופניה וטרומבוציטופניה.
Class 1c - התרופה חוסמת את תעלות נתרן תלויות מתח, בעיקר בחלק העולה של פוטנציאל הפעולה- שלב 0. ניתן לראות באק"ג הרחבה של גל ה- QRS.
בנוסף התרופה מעכבת תעלות אשלגן.
לטיפול בתסמונת WPW- מחלה בה יש אקטיבציה מוקדמת של חדרים כתוצאה מקיום מסלול הולכה נוסף ללא מעבר ב- AV.
לטיפול בהפרעות קצב על-חדריות, paroxysmal atrial flutter.
תרופות אלו יכולות לגרום להפרעות קצב היות שיש הטרוגניות של פוטנציאל הפעולה.
תופעות הלוואי- הפרעות ראייה, פגיעה במערכת העיכול, בחילות וכו'.
Class 2 - חוסמי בטא פועלים במנגנון של עיכוב רצפטורים בטא אנדרנרגיים.
קולטני בטא מביאים לאחר קישורם לעליה בכוח הכיווץ, והגברת קצב ההולכה- העלאת קצב הלב.
מכאן, שתרופה אשר חוסמת את רצפטורי בטא תאריך את שלב 4 בפוטנציאל הפעולה ותאט את קצב הלב.
התרופה היא בעלת אפקט אינוטרופי שלילי: מורידה את לחץ הדם ואת תפוקת הלב.
לטיפול בהפרעות קצב, יתר לחץ דם ואנגינה פקטוריס.
לא מיועדות לטיפול בחולים הסובלים מאי ספיקת לב, מאחר שהאפקט האינוטרופי השלילי יכול לגרום לירידה נוספת בנפח הפעימה ובקצב הלב.
בנוסף, התרופה לא מומלצת בחולי אסתמה- המערכת האנדרנגית מורידה את התנגדות מערכת הנשימה ועל ידי חסימתה ייווצר אפקט של אסתמה.
התרופה מעלה רמות טריגליצרידים ומורידה את ריכוז ה- HDL.
התרופה אינה מומלצת לסוכרתיים היות שהיא חוסמת שחרור של גלוקגון ועלולה להביא להיפוגליקמיה.