tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסלעית האירופית עושה את אחד המסעות הארוכים ביותר מכל הציפורים הקטנות, חוצה אוקיינוס, קרח ומדבר.
היא נודדת מאפריקה שמדרום לסהרה באביב על פני שטח עצום של חצי הכדור הצפוני הכולל את צפון ומרכז אסיה, אירופה, גרינלנד, אלסקה וחלקים מקנדה.
בסתיו כלל האוכלוסייה חוזרת לאפריקה, שם חיו אבותיהם.
ניתן לטעון שחלק מהציפורים המתרבות בצפון אסיה יכלו לקחת מסלול קצר יותר ולחורף בדרום אסיה; עם זאת, נטייתם המועברת להגירה מחזירה אותם לאפריקה, ומשלימה את אחת הנדידות הארוכות ביותר מבחינת גודל גוף בממלכת החיות.
ציפורים מתת-המין הגדול והבהיר של גרינלנד, leucorhoa, עושות את אחד מהמעברים הטרנס-אוקייניים הארוכים ביותר של כל ציפורי השיר.
באביב רובם נודדים לאורך נתיב (בשימוש נפוץ על ידי חופמאים ועופות מים) מאפריקה דרך יבשת אירופה, האיים הבריטיים ואיסלנד לגרינלנד.
עם זאת, תצפיות הסתיו מאוניות מצביעות על כך שכמה ציפורים חוצות את צפון האוקיינוס האטלנטי ישירות מקנדה וגרינלנד לדרום מערב אירופה, מרחק של עד 2500 ק"מ.
ציפורים המקננות במזרח קנדה נודדות מהאי באפין ומניופאונדלנד דרך גרינלנד, אירלנד ופורטוגל אל האיים האזוריים, וחוצות 3500 ק"מ של צפון האוקיינוס האטלנטי) לפני המעוף הלאה לאפריקה.
אוכלוסיות אחרות ממערב קנדה ואלסקה נודדות מעל חלק גדול מאירואסיה לאפריקה.
מכשירי מעקב מיניאטוריים הראו לאחרונה שלסלעית האירופית יש את אחת ממסעות הנדידה הארוכים ביותר הידועים - 30,000 ק"מ, מאפריקה שמדרום לסהרה לשטחי הגידול הארקטיים שלהם."הציפורים של אלסקה נסעו כמעט 15,000 ק"מ לכל כיוון - חצו את סיביר ואת המדבר הערבי, ועברו, בממוצע, 290 ק"מ ביום.
"זוהי הנדידה הארוכה ביותר שתועדה עבור ציפור שיר ככל הידוע לנו", אמר ד"ר שמלג'והן.
סלעיות אירופיות מתרבות לראשונה כשהן בנות שנה.
הקן נבנה כולו על ידי הנקבה בעוד הזכר יושב בקרבת מקום, שר ולעיתים מבצע מעופי ראווה.
הקן ממוקם בחלל כגון מאורת ארנבת, חריץ בין סלעים או אף בחפץ מעשה ידי אדם כגון קיר או צינור.
לקן יש בדרך כלל בסיס של חומר צמחי לא מסודר.
גוף הקן בנוי מעשבים עדינים יותר, עלים, אזוב וחזזיות.
הנקבה מטילה ביצים במרווחי זמן יומיומיים.
התטולה מכילה 4–7 ביצים חלקות אך לא מבריקות שגודלן בסביבות ה-21.0 על 15.8 מ"מ עם משקל ממוצע של 2.83 גרם.
צבען של הביצים כחול מאוד בהיר ולעיתים יש כמה סימנים חומים-אדומים בקצה הגדול יותר.
כמעט כל הדגירה מתבצעת על ידי הנקבה אשר מתחילה אותה לאחר הטלת הביצה האחרונה או הלפני אחרונה.
הביצים בוקעות לאחר כ-13 ימים.
הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים.
הם פורחים לאחר 15 יום ונעשים עצמאיים מהוריהם כשהם בני 28 עד 32 ימים.
בדרך כלל מתבצע רק מחזור קינון יחיד מדי שנה, אבל כאשר מחזור ביצים אובד, הנקבה תטיל לעיתים מחזור שני.
אוכלוסיית המין האירופית נאמדה על ידי הארגון BirdLife International בשנת 2018 לכ-10,600,000–31,500,000 פרטים בוגרים.
נוסף לכך תחום התפוצה הנרחב של המין, המוערך ב-2.3 מיליון קמ"ר, ולכן הוא מוערך על-ידי ה-IUCN במצב שימור "ללא חשש".
במאות ה-18 וה-19 נחשבו הסלעיות למעדן באנגליה, שנקראו "האורטולן האנגלי" ורועים מסאסקס השלימו את הכנסתם על ידי מכירת הציפורים שלכדו.
סַלְעִית לִבְנַת-כָּנָף (שם מדעי: Oenanthe lugens) היא ציפור שיר מסוג סלעית, אחת מ-14 מיני סלעיות המצויות בצפון אפריקה והמזרח התיכון.
זהו מין בקבוצה שסווגה בעבר כבני משפחת הקיכליים Turdidae, אך כיום נחשבת לחלק ממשפחת החטפיתיים.
בישראל סלעית לבנת-כנף יציבה שכיחה בחלקים גדולים של הנגב, מדבר יהודה ומדבר שומרון.
הסלעית לבנת-הכנף תוארה לראשונה על ידי מרטין ליכטנשטיין ב-1823. שם המין, Oenanthe, הוא גם שמו של סוג צמחים בעל שם זהה.
השם נגזר מ-"ainos" "יין" ביוונית ו"-anthos" "פרח".
ריח דמוי יין של הפרחים.
במקרה של הסלעית, ההתייחסות היא לחזרת הציפורים ליוון באביב בזמן פריחת הגפנים.
שם המין הספציפי lugens פירושו "מתאבל".
זהו גם שמה העממי באנגלית (Mourning Wheatear – סלעית מתאבלת, בשל שירתה המלנכולית).
פאנוב (Wheatears of Palearctic, 2005) דן בטקסונומיה העדכנית של זן העל של המין.
הסלעית לבנת-הכנף מפוצלת מהסלעית החבשית (Oenanthe lugubris), שהיא המין המצוי מדרום לסהרה.
warriae) נחשבו בעבר לתת-מין של סלעית לבנת-כנף, אך פוצלו כמינים נפרדים על ידי ה-IOC בשנת 2021. האוכלוסיות המצריות של O.
lugens נחקרו במאמר שפורסם בשנת 2020 בכתב העת Sandgrouse .
נמצא כי ציפורים אלו נבדלות מ-O.
halophila ומאופיינות בפחות דימורפיזם מיני, ובעלות פס כנף לבן בולט, ולכן קרובות יותר לתת-מין הטיפוסי.
כיום, לאחר הפיצולים, נותרו שני תת-מינים מוכרים:
lugens (ליכנטשטיין, 1823) – תת-המין הטיפוסי ממזרח מצרים וצפון-מזרח סודן, לערב הסעודית, ירדן, וסוריה.
המין מצוי בעיקר במדבריות, לרוב בסביבה המכילה מערות למחסה, מדרונות סלעיים, עמקים, דרדרות, צוקים, נקיקים, גאיות, ואדיות יבשים שוממים, רכסים ומישורים שטוחים.
היא פוקדת רק מדי פעם כפרים, שפלות, שדות בור ושדות מעובדים.
היא נמצאת באזורים מדבריים למחצה בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, ותועדה במדינות הבאות: אלג'יריה, בחריין, קפריסין, מצרים, איראן, עיראק, ישראל, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מרוקו, עומאן, פקיסטן, קטר, ערב הסעודית, סוריה, תוניסיה, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות ותימן.
סלעית לבנת-כנף ניזונה בין השאר מנמלים, חיפושיות, חגבים, פרפרים וחרקים אחרים, עליהם היא עטה מעמדת תצפית בולטת על זיז סלע, שיח, עמוד חשמל וכדומה.
הזוגות חיים בטריטוריה משך מרבית חודשי השנה.
תוך כדי הציד היא מרבה לעופף למרחקים קצרים ומסלע לסלע, כשמדי פעם הנחיתה מלווה בהכרזה טריטוריאלית על ידי קידה עמוקה, הקפצת הזנב למעלה ומתיחת הכנפיים כלפי מטה.
גודלן של הטריטוריות עצום ויכול להגיע עד 200 דונם, והסלעיות נוהגות לחיות בהן בזוגות קבועים ולהגן עליהן כל השנה.
לקראת האביב מתגברת הפעילות הטריטוריאלית והזכרים מתחילים לשיר מעמדות תצפית בולטות בתחומי הנחלה.
בני הזוג מרבים לתקוף בעונה זו סלעיות ממינים שונים, שחורי-זנב וציפורים אחרות.
עונת הקינון נמשכת בין מרץ ליוני בטריטוריות קבועות המרוחקות זו מזו מרחק רב.
הקן נבנה בכוך סלע, בחריץ מתחת לאבן או במחילה בקרקע, לעיתים גם בין אבנים בטרסה או בחורבה נטושה.
המבוא לקן מרופד באבנים קטנות.
הקן, בצורת סלסילה שטוחה ודלילה, עשוי מזרדים ושורשים ומרופד בעשבים, שיער, צמר ונוצות.
בתטולה 4–5 ביצים ירוקות תכלכלות ועליהן כתמים ונקודות חומות, עליהן דוגרת הנקבה בלבד במשך תקופה של 14 ימים.
שני ההורים משתתפים בגידול הגוזלים, אותם הם מאכילים בחרקים שונים הנאספים בעיקר על הקרקע.
הגוזלים נוטשים את הקן בהיותם בני כשבועיים, כשהם עדיין אינם מעופפים היטב.
הנקבה ממשיכה להאכיל את אותם גם מחוץ לקן, לעיתים גם עד 50 יום לאחר בקיעתם.
היא אחת הסלעיות הבולטות והשכיחות ביותר בארץ, יציבה בתפוצה נרחבת, מהרי אילת והנגב הדרומי, דרך הר הנגב ועד לאזור מעלה אפרים ונחל תרצה במזרח השומרון.
היא חובבת אזורים טרשיים עם שיחים פזורים.
היא נפוצה יותר באזורים פחות צחיחים של תחום תפוצתה, באזורי ספר המדבר, דוגמת הבתה הטרשית של ספר מדבר יהודה, ובמיוחד במדבר שומרון ובמרחב שבין ואדי קלט למעלה אפרים.
פרטים רבים משוטטים מחוץ לעונת הקינון לטווחים קצרים, בעיקר כדי ליהנות ממזג אוויר נוח יותר בעונת החורף.
בעונה זו עולים מספרי הסלעיות האלה בבקעת הערבה ובנגב הצפוני, ככל הנראה כתוצאה מנדידה מקומית של פרטים המקננים בהר הנגב.
בסקר ציפורים שנערך בחרמון באביב 2021 נמצאו סלעיות לבנות-כנף בהכנות לקינון.
זו הייתה הפעם הראשונה בה נצפה המין בחרמון, ובנוסף ככל הנראה זו התצפית ראשונה בארץ של תת-המין האיראני O.
משערים כי הפרטים שנצפו שייכים לאוכלוסייה קטנה של תת-מין זה המצויה בסוריה, אם כי לצורך אישוש הזיהוי נדרשת דגימת DNA.
היא בולטת בניצויה המנוגד בצבעי שחור-לבן.
הזכר והנקבה דומים, הם בעלי כיפה, עורף, חזה ובטן לבנים, המנוגדים לשאר חלקי הראש והצוואר השחורים המתחברים לגב השחור.
הזנב לבן ובקצהו פס שחור עם פלישה של הצבע השחור במרכז הזנב, היוצר דגם T הפוך האופייני לסלעיות.
הכנפיים נראות שחורות לגמרי בעמידה, אך בזמן תעופה נחשפים בסיסים לבנים לאברות התעופה היוצרים "דגל" לבן בולט לאורך הכנף.
דגל זה הוא שהקנה לה את שמה העברי.
היא מקיימת דו-צורתיות זוויגית קלושה בלבד, כאשר לנקבות ניצוי מעט יותר דהוי.
ניצוי הפרחונים נבדל מלבוש הבוגר.
ראשם וגבם בצבע אפור-חום בהיר, והם חסרים את הניגודיות שבין הגרון הכהה לכיפה ולחזה הבהירים.
כאשר הכנף פרושה נראה מעט לבן ביחס לתת-מין הטיפוסי, וגם כאשר הכנף סגורה נראה מעט מאוד לבן בקצות סוככות היד ובסיס אברות הכנף.
שפת הזנב השחורה נרחבת יותר במקרה של persica, והיא מזכירה דגם זנב של סלעית ערבות.
לתת-שת של persica צבע כתום עז, בעוד שאצל הטיפוסי הצבע עדין יותר.
שירתה נעימה לאוזן, מגוונת, נמוכה ומסתלסלת, ובעלת צבע מעט מלנכולי.
למין טווח תפוצה נרחב, מגמות אוכלוסייה יציבות, ומשערים כי האוכלוסייה גדולה (אם כי לא נערכו אומדנים מדויקים), ובשל כך מסווגת הסלעית במצב שימור "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
סַלְעִית עֲרָבוֹת (שם מדעי: Oenanthe isabellina) היא ציפור שיר בסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר על ידי מרבית הטקסונומים במשפחת החטפיתיים.
זהו מין נודד, בית הגידול שלו הוא ערבות ונוף כפרי פתוח.
היא מתרבה בדרום רוסיה ובמרכז אסיה עד צפון פקיסטן וחורפת באפריקה ובצפון מערב הודו.
היא מזדמנת נדירה מאוד במערב אירופה.
בישראל קיימות מספר אוכלוסיות: כחולפת היא מצויה בסתיו ובאביב בכל חלקי הארץ, בעיקר בחודשים אוגוסט וספטמבר, ומרץ - תחילת אפריל.
בנוסף, היא דוגרת לא שכיחה בעיקר ברמות הנגב המערבי והמרכזי, וגם בבקעת הירדן וברמת הגולן, וחורפת במספרים קטנים, בעיקר בנגב, אך גם בערבה ובבקעת הירדן.
עד לסוף שנות השמונים היא הייתה שכיחה יותר וקיננה גם בצפון הנגב, רמת מדבר יהודה, בקעת הירדן ורמת הגולן.
בשנים אלה הוערכה האוכלוסייה כמה מאות זוגות לפחות (Shirihai 1996).
שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" והמילה anthos (ανθός), "פרח".
זה מתייחס לחזרתה של הסלעית האירופית ליוון באביב בדיוק בזמן פריחת הגפנים.
שם המין הספציפי isabellinus בא מהמילה הלטינית ל"צהוב-אפור", והוא ככל הנראה בהתייחסות לאיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, שלפי הדיווחים הבטיחה לא להחליף תחתונים עד שספרד תשוחרר מהמורים.
מהשם המדעי נגזר גם שמה העממי באנגלית, Isabelline wheatear.
המילה "wheatear" אינה נגזרת מ"חיטה" או כל מובן של "אוזן", אלא היא השחתה לשונית מהמאה ה-16 של "לבן" ו"עכוז", ומתייחסת לשת הלבן הבולט שנמצא ברוב המינים.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים נפרדים.
המין אינו מקיים דו-צורתיות זוויגית, כלומר הזכר והנקבה דומים במראם.
החלקים העליונים בצבע חום חולי בהיר.
דגם הזנב בצורת T שחור הפוך על רקע לבן האופייני לסלעיות, כשהקצה השחור רחב.
יש לה פס - גבה לבן וסוככות האוזן חומות חיוורות.
מתחת למקור ובגרון הצבע נהיה חיוור יותר.
החזה חולי או צהבהב והבטן בגוון שמנת בהיר.
התת-שת לבנבן ווהתת-כנף והשחי לבנים עם בסיסים כהים.
נוצות הכנפיים בצבע חום-שחור, עם קצוות ושוליים בגוון קרמי.
המקור והרגליים שחורות והקשתיות חומות.
בצבעיה היא מזכירה נקבת סלעית אירופית, אך היא גדולה יותר, זקופה יותר ועם צבע צהוב יותר, ויש לה יותר שחור בקצה הזנב.
השחי וסוככות הכנף לבנים, ואילו אצל האירופית הם מוכתמים באפור.
הגבה לבנה אך קצרה יותר, וקדמת העין שחורה או חומה כהה.
המקור ארוך יותר, וסוככות האוזניים חיוורות יותר.
המינים דומים מאוד במראם ועלולים לבלבל.
חילוף הנוצות מתרחש פעמיים בשנה, יש חילוף שלם בסוף הקיץ וחילוף חלקי של נוצות הגוף באמצע החורף.
הקריאות הן ציוץ, ולפעמים מושמעת שריקה חזקה.
השירה מתוארת לפעמים כדמוית-עפרוני ומורכבת משריקות חליליות הנקטעות על ידי קטעי קרקור צורמים וכוללת חיקויי קולות של ציפורים אחרות, ומושרת בתעופה ומהקרקע.
סלעית ערבות היא מין נודד עם טווח רבייה פליארקטי מזרחי, המשתרע מדרום רוסיה, אזור הים הכספי, מדבר קיזילקום ומונגוליה ועד אפגניסטן, איראן, עיראק, ערב הסעודית, סוריה, ירדן וישראל.
היא חורפת באפריקה ובצפון מערב הודו.
היא משדמנת בקיץ ליוון, קפריסין, אלג'יריה ותוניסיה.
בעונת הקינון נמצאת הסלעית בשטחים פתוחים, שטחי אדמה עקרים, אזורים צחיחים, ערבות, רמות גבוהות ובמורדות התחתונים של גבעות.
בשטחי החורף שלה היא תופסת בתי גידול דומים באזורים צחיחים למחצה, ארץ פתוחה עם שיחים דלילים וגבולות של אזורים מעובדים, ומחבבת במיוחד אדמות חוליות.
סלעית ערבות היא ציפור פעילה וחסרת מנוח, הנעה על פני הקרקע בקפיצות ארוכות, מתעופפת באוויר ומתיישבת על נקודות תצפית כמו שיחים קטנים.
היציבה שלה זקופה למדי והיא פעלתנית ומקפצת, מרימה ומורידה את זנבה.
לפעמים היא מרפרפת באוויר כדי לתפוס טרף, אבל בעיקר מחפשת מזון לאורך הקרקע, מנקרת באדמה במקורה.
תזונתה כוללת נמלים, חגבים, עשים, זבובים, קרדיות, עכבישים וזחלי חרקים, ולעיתים היא אוכלת גם זרעים.
הן ציפורים בודדות בטריטוריות החורף שלהן ובמהלך הנדידה הן עשויות להתחבר עם מיני סלעיות אחרות.
הן מקימות טריטוריות בהגיען לאזורי הקינון.
הזכר מחזר אחר הנקבה על-ידי הורדה ופריסת כנפיו תוך כדי שירה, זינוק למרחקים קצרים באוויר, או טיסה לגובה של למעלה מחמישה עשר מטרים, ריחוף וביצוע פעלולים אוויריים, תוך שירה רציפה, עד הנחיתה שוב ליד הנקבה.
הקן הוא כוס רדודה ומגושמת של דשא יבש, שורשים ושיער, המרופד בשיער, צמר ונוצות.
הוא נמצא בדרך כלל מתחת לקרקע, בדרך כלל במחילות ריקות של מכרסמים או יונקים קטנים כגון פיקה, מרמיטה או חולד, ולעיתים רחוקות יותר במחילה של שרקרק, או שהזוג אף עשוי לחפור מחילה חדשה.
לעיתים הוא יהיה גם בחור או נקיק טבעי.
התטולה מכילה ארבע עד שבע ביצים כחולות חיוורות, בדרך כלל ללא דוגמה אך לפעמים עם פיזור של כתמים אדמדמים.
שני ההורים מאכילים את האפרוחים בזחלים קטנים וחרקים אחרים.
לאחר עזיבת הקן, ההורים ממשיכים להאכיל את הגוזלים במשך כשבועיים אך לאחר מכן ההורים מגרשים אותם אל מחוץ לשטח.
עונת הקינון מתרחשת מאמצע אפריל עד אמצע יולי בישראל, אפריל-מאי בירדן, מרץ-יוני בארמניה ובלוצ'יסטן ולפעמים כבר מאמצע פברואר בטורקמניסטן אך בדרך כלל סוף מרץ עד יולי בדרום רוסיה ומסוף אפריל עד אמצע יולי במונגוליה.
נראה כי יש שני מחזורי קינון בחלקים הדרומיים של התפוצה.
לסלעית ערבות יש תפוצה נרחבת, המוערכת בכ-11.7 מיליון קמ"ר, ואוכלוסייה גדולה עם הערכה כוללת של 26 מיליון עד 378 מיליון פרטים.
נראה שהאוכלוסייה יציבה, ועל-כן ה-IUCN סיווג את המין הזה ברשימה האדומה ברמת סיכון "ללא חשש".
סלעית הערבות מוגדרת כמין ש"עתידו בסכנה" (VU) בשל גודלה הקטן של אוכלוסייתה בארץ (פחות מ-1,000 פרטים בוגרים), וכן בשל קצב הירידה במספר הזוגות המקננים, המוערך ביותר מ-10% במשך שלושה דורות (12.3 שנה).
במהדורת 2002 של הספר האדום הוגדרה סלעית הערבות כמין שאינו בסיכון (LC).
השינוי במעמד המין משקף החמרה במצב האוכלוסייה ונסיגה שלה מחלקים גדולים של תחום תפוצתה הקודם, בעיקר בחבל הערבתי (דוגמת בקעת הירדן ודרום הגולן).
סַלְעִית קַיִץ (שם מדעי: Oenanthe melanoleuca) היא ציפור שיר בסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר במשפחת החטפיתיים.
בישראל היא חולפת שכיחה, ומקייצת ומקננת בחבל הים-תיכוני בצפון הארץ ובמרכזה.
בעבר היא הייתה נפוצה יותר, אך מאז תחילת שנות האלפיים נרשמת מגמת ירידה מהירה באוכלוסייתה והיא הפכה למקננת נדירה למדי.
היא נחשבה בעבר (ועדיין נחשבת על ידי חלק מהרשימות) למין יחיד ביחד עם סלעית הקיץ המערבית Oenanthe hispanica.
שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" ו-anthos (ανθός), "פרח".
שם המין הספציפי melanoleuca גם הוא מיוונית, מורכב מהמילים melas (μελανος) - שחור ו-(λευκος) leukos - לבן.
המין מקייץ במזרח הים התיכון, דרום-מזרח אירופה עד הים הכספי ואיראן ונודד לשטחי החריפה בסודאן.
היא מאכלסת שטחי בתה וגריגה טרשיים, פעמים רבות בקירות מצוקיים, גבעות כורכר, בשולי מחצבות ובאזורים שעוברים פיתוח וחשיפת קרקע.
סלעית קיץ מקננת באזורי אקלים חמים בשטחים סלעיים, שיחיים, ולעיתים קרובות תלולים (מדרונות ולמרגלות גבעות) סביב חורש פתוח של ברוש, ערער, או אלון, בין עצי זית, אלה, מטעי קקטוסים, ובשדות בור, כרמים, ערבות יבשות וגבעות גיר מכוסות שיחים.
הקן בצורת כוס שטוחה למדי של גבעולים, טחב וסיבים, ומרופד בשיער או בפלומה ומוצב על הקרקע מתחת לאבן, מחסה סלעי, או ציצת דשא, בדרדרות, מחילה, חור בחורבה או גדת ואדי.
בתטולה בדרך כלל ארבע עד חמש ביצים.
מזונה העיקרי חרקים שונים הנלכדים בעיקר מעל פני הקרקע החשופה או המכוסה בצמחייה דלילה.
לרוב הלכידה מתבצעת לאחר צפייה ממקום גבוה ונחיתה על הטרף.
משקלה הקל מאפשר לה לעמוד גם על צמחייה דקה שלא כשאר הציפורים.
לעיתים צדה את טרפה תוך מעוף קצר בין ענפי עצים.
זוהי סלעית אלגנטית ורזה יחסית, בעלת זנב בולט דק וארוך.
הזכר בלבוש קיץ בעל מצח, כיפה וגב לבנים, לעיתים עם גוון צהבהב, והכנפיים שחורות.
החלקים התחתונים בצבע לבן עם גוון חום.
הגב, סוככות הזנב העליונות ורוב הזנב לבנים.
מסכה שחורה משתרעת מסוככות האוזניים ועד למקור.
יש מופעים בהם הגרון שחור, ואחרים בהם הוא לבן.
בסתיו ובחורף הראש והגב מקבלים צבע חום-צהבהב, וכך גם החלקים התחתונים (כולל הגרון אצל פרטים שאינם שחורי גרון), אך הגוון החום משתנה בעוצמתו.
פרט לזוג המרכזי, נוצות הזנב הרבה יותר לבנות מאשר בסלעית אירופית, והלבן על החלק הפנימי משתרע לעיתים קרובות עד לקצה.
לנקבה צבעים אפורים-חומים יותר, אך היא גם בעלת הגב התחתון הלבן האופייני, והשינויים בין העונות אצלה פחות בולטים.
ניתן להבחין בין זכרים של סלעית קיץ מזרחית לאלו של סלעית קיץ מערבית על-ידי החלקים העליונים הלבנים, גוון פחות חום מהמערבית, מה שמקנה לה מראה שחור-לבן מובהק יותר, כמו גם בכך שיש לו שחור של המסכה מגיע בדיוק מעל בסיס המקור.
לפרטים שחורי גרון ממין זה יש כמות גדולה יותר של שחור בגרון ובפנים מאשר בציפורים המערביות, והשחור בדרך כלל מסתיים בצורה פתאומית יותר או בקו ישר יותר.
נקבות ממין זה נבדלות ממקבילותיהן המערביות בהיותן בסך הכל בעלות צבע קר ועמום יותר.
סלעית הקיץ מוגדרת בישראל כמין "בסכנת הכחדה" (EN) בשל הירידה המתמשכת בגודל אוכלוסייתה.
קצב הירידה מוערך כגבוה מ־20% בשני דורות (8.2 שנה).
במהדורת 2002 של הספר האדום הוגדרה סלעית הקיץ כמין שאינו בסיכון (LC).
השינוי במעמד המין משקף החמרה דרמטית במצב האוכלוסייה, המתבטאת בצמצום תחום התפוצה ומספר הפרטים.
הירידה בשכיחות המין הובחנה החל מתחילת שנות ה-2000. סלעית הקיץ נעלמה לחלוטין כמקננת משטחים נרחבים בהם הייתה בעבר שכיחה, דוגמת הגליל המערבי, הכרמל, שפלת יהודה, הרי יהודה ומערב השומרון.
סַלְעִית חֹרֶף (שם מדעי: Oenanthe finschii) היא ציפור שיר בסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר לרוב במשפחת החטפיתיים.
בישראל היא חורפת מצויה למדי בבתי גידול מתאימים בחרמון, בגולן, בגליל המזרחי, בהרי יהודה ושומרון, בבתות הנגב הצפוני, ובאזור ניצנה.
נדירה יותר בשאר חלקי הארץ.
דוגרת נדירה ביותר בחרמון הגבוה, כנראה לא באופן קבוע.
בסקר ציפורים מקננות בחרמון שנערך בקיץ 2013, נמצא זוג אחד בלבד מאכיל גוזלים בקן בנקיק סלע מעל מ'גדל שמס, בגובה 1300 מ'.
שם המין הספציפי, כמו גם השם העממי באנגלית, מנציחים את האתנוגרף, חוקר הטבע והחוקר הקולוניאלי הגרמני פרידריך הרמן אוטו פינש (8 באוגוסט 1839 - 31 בינואר 1917, בראונשווייג).
finschii (אוטס, 1890) – תת-המין הנומינלי.
מקייץ ומקנן מדרום טורקיה דרומה עד לצפון ישראל, ומזרחה עד למערב איראן; חורף בקפריסין ומצרים.
barnesi (תאודור פון הויגלין, 1869) – מקייץ ומקנן ממזרח טורקיה עד מזרח ומרכז איראן, דרום קזחסטן, ומערב פקיסטן ואפגניסטן; חורף בדרום-מערב אסיה.
מין זה מקנן באזורים תלולים וסלעיים, ובמיוחד בקניוני אבן גיר ובנקיקים, במורדות גבעות והרים נמוכים באזורים סמי-מדבריים בעלי צמחייה דלילה, מדרונות יבשים מחורצים וזרועי סלעים, דרדרות, וואדיות ריקים בסמוך לשדות יבשים.
בחורף היא מעדיפה אזורי מישורים פתוחים יותר.
היא נודדת או נודדת חלקית, ובדרום טווח הקינון שלה היא יציבה יותר או מבצעת תנועות עונתיות אנכיות למרחקים קצרים.
היא ניזונה מחסרי חוליות, במיוחד נמלים וחיפושיות, אך גם אוכלת זרעים וחומרים צמחיים אחרים.
עונת הקינון מתחילה מאפריל במערב התפוצה שלה עד יולי בארמניה, וממאי עד יוני בקווקז ובמרכז אסיה, ולפי הדיווחים כבר באמצע פברואר בדרום מרכז אסיה ומאי בפקיסטן.
הקן בצורת כוס רדודה ומורכב מזרדים וגבעולים של צמחים, מרופד בעשב ובשיער, וממוקם בשקע אדמה רדוד בין סלעים או מתחת לערימת אבנים.
התטולה מורכבת מארבע עד שש ביצים.
זוהי סלעית בינונית באורך 15–16 ס"מ ובמשקל 22–25 גרם, בעלת דו-צורתיות זוויגית בולטת.
בקיץ לזכר צבעי שחור-לבן נקי, כמעט ללא גוונים אפורים או חומים.
הכיפה הלבנה, מרכז הגב והבטן מנוגדים לפנים השחורים, הגרון והכנפיים.
הזנב והשת לבנים, עם דגם T שחורה הפוך אופייני הדומה לזה של סלעית קיץ, אך עם פס קצה רחב אחיד.
הנקבה חומה-אפורה מלמעלה, שהופך ללבן מלוכלך למטה, לעיתים עם גרון שחרחר המזכיר את זה של הזכר.
דגם הזנב דומה לזה של הזכר.
הקריאה שלה היא "ציט" שורק, והשירה היא שילוב של תווים ברורים עם שריקות ופצפוצים.
למין טווח נרחב, מגמות אוכלוסייה יציבות, ואוכלוסייה גדולה, ובשל כך היא מסווגת ברמת סיכון של "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
אירופה מהווה כ-20% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית היא 1,020,000–3,120,000 פרטים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
סלעית חורף מוגדרת בארץ כמין ש"עתידו בסכנה" (VU) בשל גודלה המזערי של האוכלוסייה המקננת, המוערכת בפחות מ-50 פרטים בוגרים, בשילוב התאמה אזורית לכך שהאוכלוסייה המקננת בחרמון היא אוכלוסיית שוליים בקצה גבול התפוצה העולמית של המין.
סַלְעִית פָּרְסִית (שם מדעי: Oenanthe chrysopygia), היא ציפור שיר המתרבה באזורים הרריים בדרום-מערב ובמרכז אסיה.
היא שייכת לסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר במשפחת החטפיתיים.
הסלעית הפרסית נחשבה בעבר תת-מין של סלעית כורדית (O.
xanthoprymna) אך כיום היא נחשבת לרוב כמין נפרד.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר עם תצפיות בשני פרטים בלבד: הראשונה באפריל 1990 בניצנה, והשניה במרץ 2018 בהר עמשא, כאשר אותו פרט שב להר עמשא בנובמבר 2018 לעוד חורף.
המין תואר בשנת 1863 על ידי הזואולוג האיטלקי פיליפו דה פיליפי שקרא לו Dromolaea chrysopgyia.
מאוחר יותר התייחסו אליו כתת-מין של סלעית כורדית (O.
xanthoprymna) לאחר שנמצאו ציפורים עם מראה ביניים בין השניים (" O.
cummingi "), מה שמרמז על כך שהן יכולות לקיים רביית כלאיים.
עם זאת, ציפורים היברידיות אלו עשויות למעשה להיות סלעיות כורדיות עם ניצוי של חורף ראשון.
אחד השמות העממים שלה באנגלית הוא "סלעית חלודת-זנב" (Red-tailed wheatear או Rusty-tailed wheatear), אין לבלבל זאת עם המין הקרוי בעברית סלעית חלודת-זנב (o.
סלעיות פרסיות בחלק המזרחי של התפוצה חיוורות מעט יותר ולעיתים נחשבות כתת-מין נפרד, O.
kingi, אך לרוב מסווג מין זה כמונוטיפי.
שם המין הספציפי chrysopygia מגיע גם הוא מיוונית מהמילים khrusos- זהב או זהוב ו-puge - עכוז.
טווח תפוצת הקיץ שלה משתרע מצפון-מזרח טורקיה, ארמניה ואזרבייג'ן מזרחה דרך איראן ועד אפגניסטן, דרום טג'יקיסטן ומערב פקיסטן.
היא נודדת דרומה לחורף בחצי האי ערב, אריתריאה, חלקיה הדרומיים של עיראק ואיראן, פקיסטן וצפון-מערב הודו.
היא מזדמנת בישראל, אתיופיה, ג'יבוטי ונפאל.
היא מקננת באזורים הרריים בגבהים של 1,200–4,000 מטר מעל פני הים.
היא מקננת על קרקע תלולה, עקרה וסלעית עם מעט צמחייה.
היא חורפת ברמות נמוכות יותר עד גובה פני הים על ערבות יבשות, מדרונות של גבעות סלעיות, בתות ואזורים מדבריים למחצה.
צפיפות הקינונים נעה בין 10–20 זוגות לקמ"ר על גבעות סלעיות ועד ל-20–70 זוגות לקמ"ר בטרסות נהרות ובדפנות הגיאיות הגדולים בדרום טג'יקיסטן.
עונת הקינון נמשכת מסוף מרץ או תחילת באפריל ועד יוני, ומתקיימים שני מחוזרי קינון בעונה.
הקן בצורת כוס רדודה הבנויה בצורה רופפת מדשא יבש וסיבי צמחים גסים יותר, ומרופד בסיבים עדינים יותר שהופשטו מגבעולי הצמח ולעיתים מונח על בסיס עבה של שפוכת אבנים.
הוא ממוקם בתוך מחילה בסלעים, בין אבנים או בקיר של מבנה, ומדי פעם במחילת שרקרקים.
התטולה מכילה 4–6 ביצים בגוון כחלחל-לבן בהיר, לעיתים עם ניקוד חום-אדמדם, והדגירה עליהן נמשכת 13 ימים.
הניצוי אפרורי למדי, בעיקר אפור-חום מלמעלה שמתשתנה לגוון אפרפר-לבן מלמטה.
יש לה פס-עין חיוור וחלש, שמץ של גוון אדום בסוככות האוזניים, וסוככות כנפיים בצבע לבן כסוף.
השת והבסיס של נוצות הזנב החיצוניות בצבע אדמדם עד כתום עז, בעוד שאר הזנב שחור ויוצר דגם אופייני בצורת T.
כמעט שלא מתקיימת דו-צורתיות זוויגית, אך לזכר יש מעט יותר צבע שחור בין העין למקור.
נקבת סלעית כורדית יכולה להיות דומה מאוד אך בדרך כלל יש לה בסיסים לבנים לנוצות הזנב החיצוניות.
זכרים בוגרים וחלק מהנקבות של הכורדית שונים בהרבה עם פנים וגרון שחורים וחלק עליון אפור יותר.
השירה היא שריקה פשוטה החוזרת על עצמה.
הקריאות הן מגוון של שריקות, נקישות, וקולות צורמים.
בדרך כלל היא מחפשת מזון על אדמה חשופה, וניזונה בעיקר מחרקים כמו נמלים, חיפושיות וזחלים, ואף תלקט לעיתים מזון צמחי.
היא נוהגת לחפור במקורה אחר זחלי חיפושיות, ותקפוץ לחטוף טרף מנקודת תצפית חשופה על סלע או אבן.
מגמת השינוי באוכלוסייה העולמית מוערכת כיציבה ותפוצתו נרחבת.
עם זאת, המין מוגדר כנדיר ברמה עולמית, עם תפוצה מקומית שכיחה יותר באזורים ספציפיים בפקיסטן, אפגניסטן ועומאן.
סַלְעִית כּוּרְדִּית (נקראה בעבר גם סַלְעִית חֲלֻדַּת-שֵׁת) (שם מדעי: Oenanthe xanthoprymna) היא ציפור השייכת לסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר במשפחת החטפיתיים.
chrysopygia) נחשבה בעבר לתת-מין של סלעית זו, אך כיום היא נחשבת לרוב למין נפרד.
ייתכן כי השניים מקיימים אוכלוסיית ביניים באיראן (" O.
cummingi") אך ייתכן גם שהפרטים שנצפו, שהם בעלי צבע שונה למדי, הם למעשה צעירים בחורף ראשון עם ניצוי מעבר.
בישראל היא חולפת וחורפת נדירה אך קבועה למדי, במיוחד לאורך הבקע הסורי-אפריקאי במקומות כמו הגלבוע, ומדבר יהודה, אך היא נצפית גם באזורים נוספים.
שם המין הספציפי xanthoprymna מגיע גם הוא מיוונית מהמילים xanthos - צהוב ו-prumna - שת.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת-מינים נפרדים.
טווח תפוצת הקיץ של הסלעית הכורדית מכסה את המזרח התיכון, דרום-מזרח טורקיה, צפון עיראק, מערב איראן, חלקים מברית המועצות לשעבר ודרום-מזרח אסיה.
היא נודדת דרומה בחורף לדרום איראן, חצי האי ערב, מצרים, סודאן, אריתריאה וצפון-מזרח סומליה ומדי פעם לצפון-מערב הודו.
לא ברור אם כל האוכלוסיות נודדות או שרק חלק מהאוכלוסייה יורד לגבהים נמוכים יותר לקראת החורף.
במזרח טורקיה, קינים עם צעירים תועדו באמצע יוני ובתחילת אוגוסט.
בעונת הקינון נמצאות הסלעיות האלה על מדרונות הרים סלעיים יבשים ובקרקעית עמקים, בהם מפוזרים שיחים ועשבים ננסיים (כמו כלך), סלעים חשופים, בולדרים או עצים נמוכים.
בשטחי החורף באפריקה הן נמצאות במישור החוף ובגבעות סלעיות, בעיקר בבתי גידול צחיחים כמו צוקים, גאיות, סוואנות שיטים, בתות עשבוניות ומדבריות סלעיים.
הקן נבנה בין סלעים, בנקיק, בקרטון או מתחת לסלע.
הוא בצורת אגן המרופד בצמר, שיער ועשבים מתים.
בתטולה 4–5 ביצים בצבע לבנבן-כחלחל ומנוקדות בכמה כתמים חומים-ערמוניים.
זוהי סלעית בינונית באורך 14–15 ס"מ.
החלק העליון של הראש והעורף של הזכר בצבע אפור חיוור, המופרד בפס-עין לבן מהפנים והגרון השחורים.
הגב אפור-חום והחלק התחתון לבן או חום.
הכנפיים בצבע שחור מפוחם ללא פס לבן, ולנוצות התעופה שוליים חומים.
הצדדים והשת בצבע כתום בולט והזנב לבן בבסיס עם פס כהה בקצהו.
המין מקיים דו-צורתיות זוויגית, כשלנקבה יש ניצוי דומה אך עם צבעים עמומים יותר, והפנים והגרון הכהים מוחלפים באפור.
השת והזנב הכתומים בולטים במיוחד בחורף כאשר הזכר במעוף.
השירה דומה לזו של הסלעית האירופית (Oenanthe oenanthe) והיא פטפוט די חורק.
התזונה של הסלעית הכורדית כוללת נמלים, חיפושיות, טרמיטים, זחלים ועוד מגוון רחב של חרקים, ומדי פעם גם לטאות קטנות, זרעים ופירות.
היא מסווגת ברמת סיכון של "ללא חשש" ברשימה האדומה של המינים המאוימים של IUCN בשל טווח התפוצה הנרחב שלה.
המגמות באוכלוסייה מוערכות כיציבות, על-אף שהאוכלוסייה העולמית מוערכת כקטנה יחסית.
מעריכים כי באירופה גודל האוכלוסייה המקננת הוא 600–2,000 זוגות, מה שמשתווה ל-1,200–4,000 פרטים בוגרים.
אירופה מהווה כ-10% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית היא 12,000–40,000 פרטים בוגרים.
סַלְעִית קַפְרִיסָאִית (שם מדעי: Oenanthe cypriaca) היא ציפור מהסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מקובל להגדירו כחלק משפחת החטפיתיים.
בישראל היא חולפת נדירה למדי אך קבועה, בנדידת הסתיו, בעיקר מסוף אוקטובר עד תחילת נובמבר; ובאביב, במרץ.
אתרים מומלצים לצפייה הם חופי הים התיכון, בעיקר חוף תל ברוך, ואזור אילת.
בעבר התייחסו אליה כאל תת-מין של סלעית שיחים, אך Sluys and Van den Berg (1982) טענו כי היא ראויה למעמד מין מלא, על בסיס הבדלים בביומטריה ובמיוחד בשירה, והיעדר דו צורתיות זוויגית בניצויים של הקפריסאית.
שם המין הספציפי cypriaca מלטינית ומשמעותו - קפריסאי.
מין אוכל חרקים נודד זה מקנן רק בקפריסין, והיא חורפת בדרום סודאן ובאתיופיה.
היא אף תועדה כמזדמנת בהליגולנד, גרמניה.
הסלעית הקפריסאית מאכלסת מגוון רחב של בתי גידול, הכוללים קרחות יערות אורנים הרריים, גבעות והרים עם אדמה פתוחה ועצים מפוזרים, קרקע סלעית שבורה, שפלה פתוחה טבעית ומעובדת, חורש ומטעים, גנים, אזורי תעשייה ופרברים ומתחמי בתים.
השירה מושמעת מנקודות הגבוהות יחסית לסלעיות, בדרך כלל בגובה של 5 עד 10 מטרים מעל פני הקרקע.
היא מקננת לעיתים קרובות ביערות, בניגוד לסלעיות אחרות (Oliver 1990 הציע כי היא תופסת את הנישה האקולוגית הנתפסת במקומות אחרים במערב האזור הפלארקטי על ידי חכלילית עצים).
זהו המין האווירי ביותר בקרב הסלעיות במערב האזור הפלארקטי, היא משתמשת לעיתים קרובות בטקטיקות ציד כמו לכידה אווירית וגם מארב-הסתערות.
עבודות מחקר אחרונות מצביעות על הבחנה אקולוגית בין סלעית קפריסאית לסלעיות אירופיות נודדות וסלעיות קיץ.
ביחס לבנות סוגה סלעית קפריסאית משתמשת יותר באוויר ותופסת יותר בתי גידול מיוערים, אך זקוקה עדיין למרחב מינימלי של אדמה פתוחה או חשופה, ולמינימום של צמחיית שיחים או עצים גבוהה (Randler et al.
עונת הקינון נמשכת מאפריל עד יולי.
הקן בצורת כוס רופפת ומגושמת של עשבים ושורשים, ומוצב נמוך בתוך חור בגדת אדמה, חומת אבן או בוץ, מרפסת, שולי הדרך, עץ, מאחורי קליפה רופפת של אקליפטוס או מתחת לאבן.
לעיתים הוא ניצב גם במערה או באתר מלאכותי, כגון צינור מתכת, קופסת שימורים ריקה, עציץ, מדפים או ארגז קן.
התטולה מורכבת מארבע עד חמש ביצים.
יש עונות נדידה בהן היא בקושי נראית בארץ, בעוד שבאחרות מופיע גל קטן.
מדי כמה שנים מתקיים בישראל אירוע התפרצות נדידה, ואז נרשמות תצפיות של כמויות יוצאות דופן, כמו במרץ 2012 - אז נראו פרטים רבים באזור אילת ודרום הערבה ובסוף אוקטובר 2015 - אז נספרו למעלה מ-80 פרטים (מספר שיא היסטורי בתולדות הצפרות בישראל) לאורך חופי הים התיכון.
זוהי סלעית קטנה יחסית באורך 14–15 ס"מ ומשקל של כ-20 גרם.
היא בעלת גב ולרוב גם כיפה כהים.
כנפיה קצרות וראשה גדול ומעוגל עם מקור עדין.
העל-שת לבן אבל מצומצם יותר ביחס לסלעית שיחים, אליה היא דומה מאוד, אך לרוב הקפריסאית כהה ממנה ובעלת גוונים חמים יותר.
בנוסף, יש לה מעט יותר שחור על הזנב, הגב ועל הראש.
הזוויגים דומים במראה, עובדה שתועדה לראשונה על ידי כריסטנסן (1974).
מחקר משנת 2010 מצא שסלעית קפריסאית שונה מסלעית שיחים בארבעה עשר תווים מורפומטריים חיצוניים.
השירה ייחודית, ושונה מאוד מזו של סלעית שיחים, ונשמעת כשל חרקים.
היא מורכבת מסדרה של פרצי זמזום גבוהים.
התזונה מורכבת כמעט כולה מחרקים, במיוחד חיפושיות, נמלים וחגבים, אך היא תלקט גם גרגרי יער והיא אף תועדה צדה לטאה.
מגמת השינוי באוכלוסייה העולמית של המין מוערכת כיציבה, ועל-אף שתפוצתו נחשבת יחסית מוגבלת האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) סיווג את רמת הסיכון של המין כ"ללא חשש".
גודל האוכלוסייה באמצע שנות ה-90 נאמד ב-3,000–7,000 זוגות, אך בשנות ה-2000 ההערכה תוקנה באופן דרמטי ל-90,000–180,000 זוגות, כשהמספרים נחשבים ליציבים.
סַלְעִית שִׂיחִים (שם מדעי: Oenanthe pleschanka) היא מין של ציפור מהסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מקובל להגדירו כחלק ממשפחת החטפיתיים.
סלעית זו מקייצת מהדרום-מזרח הקיצוני של אירופה עד לסין, ונמצאה חורפת בהודו ובצפון-מזרח אפריקה.
הכיפה הלבנה מנוקדת בחום ומנוגדת לפנים ולגרון השחורים ולעל-שת הלבן.
הנקבה חומה יותר, והראש בגוון חולי.
הנקבות כהות יותר מהנקבות של הסלעית האירופית, והן נראות קטנות יותר ומראות פחות לבן בעל-שת.
נוצות הזנב לבנות עם סימנים שחורים אופייניים, היוצרים דגם "T" שחור הפוך המזכיר את זנבה של סלעית קיץ.
ציפור זו מקננת באזורים פתוחים, סלעיים, בצמחייה דלילה, מטילה ארבע עד שש ביצים בחור, מתחת לאבן או בנקיק סלע.
סלעית שיחים אוכלת בעיקר חרקים אך תלקט גם זרעים.
בישראל היא חולפת נדירה אך קבועה, בנדידת הסתיו, בעיקר בסוף אוקטובר-תחילת נובמבר, ובאביב, במרץ.
מומלץ לצפות בה בעיקר באזור אילת.
מדי כמה שנים מתקיים בישראל אירוע התפרצות בנדידה, ואז נרשמות תצפיות של כמויות יוצאות דופן, כמו במרץ 2012, אז נצפו כמויות גדולות יחסית של סלעיות שיחים וסלעיות קפריסאיות.
המופע לבן-גרון נדיר ביותר בישראל ונצפה רק פעמים ספורות.
שם המין הספציפי pleschanka הוא השם הרוסי של סלעית שיחים ומתייחס לכיפתה הלבנה (plesch הוא כתם קרחת על הראש).
השם האנגלי לסלעית "wheatear" אינו נגזר מ"חיטה" או "אוזן", אלא הוא השחתה לשונית מהמאה ה-16 של "לבן" ו"עכוז", ומתייחס לשת הלבן הבולט שנמצא ברוב המינים.
בבולגריה תועדו בני-כלאיים שלה עם סלעית אירופית באזורי חפיפת התפוצה של המינים.
הכיפה, העורף והצוואר של הזכר הבוגר בצבע חום בהיר בכמות משתנה, לנוצות יש קצוות חיוורים ובסיסים לבנים.
הגב וסוככות השכמה שחורים עם קצוות צהבהבים לנוצות.
החלק האחורי, השת וסוככות הזנב העליונות בצבע לבנבן.
זוג נוצות הזנב המרכזיות שחור עם בסיסים לבנים אבל שאר הנוצות בזנב לבנות עם קצוות שחורים, כשלזוג החיצוני יש יותר צבע שחור מלשאר.
ישנו קו צר בצבע חום המשתרע מבסיס המקור ועד מעל העין; וקדמת העין, סוככות האוזניים, הסנטר, הגרון והחזה העליון שחורים ומתחברים לגב ולשכמות השחורות, בשונה מאצל סלעית קיץ.
שאר החזה בצבע צהבהב או לבן, הבטן לבנבנה וסוככות הכנפיים והשחי שחורות עם קצוות לבנים.
נוצות הכנפיים שחורות עם קצוות צהבהבים.
היא מבצעת חילוף נוצות בסוף הקיץ ועד השנה שלאחר מכן, קצוות הנוצות נשחקים והכיפה והעורף לבנים והגב, השכמה והכנפיים שחורות.
המקור והרגליים שחורים והעיניים חומות כהות.
אורכה הממוצע עומד על כ-14.6 מ"מ.
הנקבה הבוגרת דומה לזכר אך הגב וסוככות השכמה חומים עם קצוות צהובים ולא שחורים, נוצות הזנב חומות ולבנות ונוצות הכנפיים חומות עם קצוות צהובים.
שוב, השחיקה מתקיימת בקצות הנוצות והציפור הופכת לחום ולבן בצורה אחידה יותר עם חלקים תחתונים בצבע שמנת.
הצעיר דומה לנקבה אך לנוצות של החלק העליון החום יש מרכזים חיוורים ליד הקצות המעניקים לציפור מראה מנומר.
בדומה לסלעית קיץ, קיים אצל סלעית שיחים ווריאנט לבן-גרון הקרוי ויטאטה ("Vittata").
הוצע בעבר כי מדובר בתת-מין או אוכלוסיית ביניים בינה לבין מין קרוב (כמו סלעית קיץ מערבית), אך מחקרים תומכים בכך שאין לבצע פיצול במין.
הקריאות הן "צאק צאק" קשוח.
השירה נמוכה ומוזיקלית ומבוצעת על-ידי הזכר בתחילת הקיץ ושוב באוגוסט.
היא מורכבת מסדרה משתנה, חיקוי של תווים, לפעמים דמויי עפרוני ולפעמים שורקים, הנשפכים בזרם מתמשך.
היא מבוצעת מיציבה על סלע או מקום גבוה אחר, או באוויר במהלך מעוף.
מוצאה של סלעית השיחים בדרום-מזרח אירופה ובמערב אסיה.
טווח הקינון משתרע מרומניה ובולגריה עד סיביר, הרי אלטאי ומונגוליה ודרומה לקווקז, טורקמניסטן, איראן ואפגניסטן.
הקינון מתקיים בגבהים של עד 2,000 מטר באלטאי ועד 3,000 מטר בטיין שאן.
היא נודדת לצפון-מזרח אפריקה, ועוברת בדרך בדרום-מערב אסיה.
בעונת הקינון היא נמצאת בשטח פתוח וסלעי, ערבות עם צמחייה מועטה, מדרונות אבנים וארץ הררית.
בשטחי החריפה שלה היא נמצאת במקומות דומים עם סלע, אדמות בור ומישורים עם שיחים קוצניים.
לפעמים היא מבקרת במדשאות ובגנים.
היא הזדמנה לאיטליה, הלגולנד, צרפת והאיים הבריטיים, ודרומה עד זימבבואה.
זוהי סלעית ביישנית למדי, אך היא בולטת כאשר מבחינים בה.
היא אינה מין קבוצתי וציפורים בודדות או זוגות מצויים באזורים כפריים וסלעיים.
היא אוהבת להתיישב על שיח או סלע, ערנית ומסתכלת מסביב ומטלטלת את זנבה למעלה ולמטה.
כאשר היא מבחינה בפריט טרף, היא צונחת לקרקע לזמן קצר כדי להרים אותו לפני שהיא חוזרת לעמדה שלה.
תזונתה מורכבת מחסרי חוליות קטנים כמו נמלים, חגבים, חיפושיות, זבובים ועשים והזחלים שלהם, עכבישים ואקריות, ואף מלקטת מדי פעם זרעים.
עונת הקינון היא מתחילת מאי באוקראינה, ממאי עד יוני באפגניסטן ועד אוגוסט בצפון פקיסטן.
הקן בצורת גביע שטוח ורפוי העשוי מגבעולים ושורשים צמחיים גסים, ומרופד בגבעולים עדינים, כמה נוצות פלומתיות, או שיער בעלי-חיים וצמר, ובדרך כלל בעל בסיס ו/או במת כניסה של זרדים קטנים.
הוא ממוקם בתוך חלל קטן מתחת לאבן, או בקיר של סלע, גדות נהר או בניין.
ארבע עד שש ביצים כחולות-ירקרקות עם כתמים בצבע חלודה בקצה הרחב יותר מוטלות מתחילת מאי ואילך.
גודלן הממוצע 19.3 על 15.1 מ"מ, ולרוב מתבצע מחזור קינון אחד בעונה.
לסלעית שיחים יש תפוצה נרחבת במזרח אירופה ובמערב אסיה והיא נפוצה בטווח זה.
מכיוון שאירופה מהווה כ-10% מטווח התפוצה העולמית, הערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית עומדת על 475,000–2,150,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
מאמינים שהאוכלוסייה יציבה ללא איומים מיוחדים ולכן הציפור מסווגת ברמת "ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
סַלְעִית הַבַּזָּלוֹת (שם מדעי: Oenanthe warriae) היא ציפור ממדבריות הבזלת שבירדן ובסוריה.
זהו מין שידוע עליו מעט מאוד, והיא תוארה כמין עצמאי רק ב-2021.
בישראל היא חורפת נדירה ביותר, כשעיקר התצפיות בה הן מדרום הערבה.
בחורפים של 2016/17 ו-2019/20 נרשמו מספר תצפיות ב-6 ו-7 פרטים בהתאמה, כולן בדרום הארץ.
הגדרתה ותיאורה של סלעית הבזלות הביאו להבנה כי שתי תצפיות עבר בסלעיות נדירות, של סלעית שחורה (O.
leucura) בדצמבר 1982 וסלעית הודית (O.
picata, נקראת גם סלעית מזרחית) בפברואר 1986, שתיהן מאילת, היו זיהויים שגויים של סלעית בזלות, והן הוסרו מרשימת ציפורי הארץ במאמר שהתפרסם ב-2012.
halophila) נחשבו בעבר לתת-מינים של סלעית לבנת-כנף (בשל מידע חסר סווגה הבזלות בתחילה כמופע מלניסטי בלבד על-ידי חלק מהרשימות), אך פוצלו כמינים מובחנים על ידי איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (IOU) בשנת 2021.
שם המין הספציפי warriae ניתן לה על-ידי האורניתולוג הישראלי הדורם שיריחי, שחקר את סלעית הבזלות והעניק לה את שמה לכבודה של Effie Warr, אוצרת אוסף הציפורים במוזיאון להיסטוריה של הטבע בטרינג שבאנגליה, שבשנותיו הראשונות כחוקר מקצועי במוזיאון עזרה לו רבות.
דוגרת במדבריות בזלת בצפון-מזרח ירדן ודרום סוריה, ונראה שנודדת דרומה בחורף לדרום ירדן ואולי אף למצרים.
באפריל 2011 נצפו וצולמו זוג בחיזור בטורקיה.
זוהי סלעית גדולה יחסית, באורך 15–16.5 ס"מ, ובעלת ראש גדול ומעוגל.
בצבעי שחור מט ולא מבריק (בשונה מסלעית שחורת-בטן), עם מעט גוון חום.
בעמידה בולטים קצוות בהירים לסוככות היד.
בתעופה ניכר דגם הכנף מזכיר סלעית לבנת-כנף, עם בסיסים בגוון אפרפר בהיר לאברות היד הפנימיות ואברות האמה, ובנוסף בולט גם פס הזנב העבה לרוחב הזנב כולו.
סוככות התת-הזנב שלה לבנות לגמרי, בשונה מסלעית לבנת-כנף.
לעיתים מופיעות מעט נוצות לבנות במצח, שמשערים כי מקורן בגנים "פגומים" כמו לבקנות או לאוציזם, הנפוצים יותר באוכלוסיות קטנות ומבודדות המתרבות בתוך עצמן.
זוהי סלעית נדירה ביותר ונדרש מחקר נוסף על המין, אך מעריכים כי היא נתונה בסכנת הכחדה חמורה, ואחת ההערכות היא שנותרו כמאה פרטים בלבד.
סַלְעִית שְׁחוֹרָה (שם מדעי: Oenanthe leucura) היא מין של ציפור שיר שייכת לסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר במשפחת החטפיתיים.
בישראל תועדה תצפית שגויה שלה בדצמבר 1982 באילת, אך בעקבות הגדרתה ותיאורה של סלעית הבזלות, הגיעו להבנה כי מדובר היה בזיהוי שגוי של בזלות, והיא הוסרה מרשימת ציפורי הארץ במאמר שהתפרסם ב-2012.
שם המין הספציפי leucura מגיע מיוונית עתיקה, מהמילים leukos - לבן; ו-oura - זנב.
leucura (יוהאן פרידריך גמלין, 1890) – תת-המין הטיפוסי.
יציב בפורטוגול, ספרד, ודרום צרפת.
riggenbachi (תאודור פון הויגלין, 1869) – יציב בצפון-מערב אפריקה.
זהו מין יציב לרוב, המקנן על צוקים ומדרונות סלעיים, מגובה פני הים ועד לרום של 3,000 מטר (לרוב עד 2,000), בצפון-מערב אפריקה ואיבריה.
סלעית זו חובבת נופים צחיחים ותלולים עם קירות סלע, סלעים מפוזרים, אדמה חשופה ושיחים דלילים, תוך הימנעות משטחים שטוחים.
היא מאכלסת גיאיות, נקיקים, ואדיות תלולי צדדים, גבעות, מחשופים, צוקי-ים, יישובים עתיקים בראש גבעות, חורבות ובתים נטושים עתיקים, באזורים מיוערים, סמי-מיוערים, וסמי-מדבריים, ואזורים חשופים.
עונת הקינון נמשכת מינואר עד יוני בצפון-מערב אפריקה.
בספרד בניית הקן מתחילה באמצע פברואר ובפירנאים מאמצע אפריל.
הקן בצורת גביע מגושם של עשב ושורשים, המרופד בשיער ונוצות וממוקם מתחת לסלע או ציצת עשב, או בתוך חור בסלע, בגדת הוואדי או בקיר.
זוהי סלעית גדולה ועגלגלה, באורך 16–18 ס"מ, בעלת ראש גדול יחסית ומקור כבד.
הזכר הבוגר שחור כולו מלבד השת והזנב הלבנים.
הנקבה דומה, אבל חומה כהה ולא שחורה.
היא דומה לסלעית שחורת-בטן, O.
leucopyga, המתרבה גם היא בחלק האפריקאי של תחום תפוצה של הסלעית השחורה, אך לשחורה השמנמנה יותר יש דגם "T" הפוך ושחור על זנבה הלבן, ואילו לשחורת-בטן יש רק מרכז שחור בזנבה.
לסלעית שחורה לעולם לא תהיה כיפה לבנה, אולם גם לפרטים צעירים של שחורת-בטן חסרה תכונה זו.
מזונה של סלעית זו הוא בעיקר חרקים, לטאות קטנות ומעט מקור צמחי.
השירה שלה מורכבת מציוצים צרודים, מעט נמוכים יותר משל סלעיות אחרות בתפוצה, ודומה לזו של הקיכלי.
למין זה יש טווח תפוצה גדול, ועל אף שהאוכלוסייה נמצאת במגמת ירידה באירופה מסווג מין זה במצב שימור "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
מוערך כי גודל האוכלוסייה באירופה ירד ב-30–49% תוך 12.3 שנים (שלושה דורות).
על פי החשד, שאר האוכלוסייה העולמית יציבה בהיעדר ראיות לירידה או איומים מהותיים.
באירופה מעריכים כי האוכלוסייה המקננת מונה 6,500–6,900 זוגות, מה שמשתווה ל-13,100–13,900 פרטים בוגרים.
אירופה מהווה כ-20% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית עומדת על 65,500–69,500 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
סַלְעִית מַגְרֵבּ (שם מדעי: Oenanthe halophila) היא מין של ציפור שיר בסוג סלעית, שמצויה בצפון אפריקה.
זהו מין בקבוצה שסווגה בעבר כבני משפחת הקיכליים Turdidae, אך כיום נחשבת באופן כללי יותר לחלק ממשפחת החטפיתיים Muscicapidae.
warriae) נחשבו בעבר לתת-מינים של סלעית לבנת-כנף (O.
lugens), אך פוצלו כמינים מובחנים על ידי איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (IOU) בשנת 2021. עם זאת, חלק מהרשימות עוד לא מכירות בפיצולים, ועדיין מתייחסות אליהן כאל תת-מינים של סלעית לבנת-כנף.
שם המין הספציפי Halophila נגזר מהמילים הלטיניות halos, "מלח" ו-philos, "אוהב/מחבב".
שם זה מתייחס לבית הגידול שהסלעית חיה בו, העשוי ברובו מאבני מלח ומינרלים.
השם העברי מרמז על כך שהסלעית מצויה אך ורק באזור בצפון אפריקה שמכונה מַגְרֵב.
מצויה בצפון הסהרה, בעיקר במרוקו.
יש גם אוכלוסייות קטנות יותר באלג'יריה ובתוניסיה.
בלוב היא מזדמנת נדירה ביותר (שלוש תצפיות).
הזכר בולט בניצויו המנוגד בצבעי שחור-לבן, הנקבה עם גב אפור אחיד, בטן לבנה וכנפיים אפורות כהות, לנקבה יש מופע "כהה גרון".
בתעופה ניכר דגם הכנף דומה מאוד לסלעית לבנת-כנף, ההבדל הכמעט יחיד הוא שעל-הכנף שלה בצבע אפור יותר חלק ועל-הכנף של סלעית לבנת כנף יחסית לבנבן, ובנוסף בולט גם פס הזנב השחור לרוחב הזנב כולו.
סוככות התת-הזנב שלה לבנות, בשונה מסלעית לבנת-כנף.
ה-IUCN לא מכיר בסלעית מגרב כמין עצמאי, ובשל כך מצב השימור שלה לא הוערך.
סַלְעִית הָדִּית או סַלְעִית מִזְרָחִית (שם מדעי: Oenanthe picata) היא מין של ציפור שיר במשפחת החטפיתיים.
היא נמצאת באפגניסטן, מצרים, הודו, איראןהודו, קזחסטן, לבנון, נפאל, עומאן, פקיסטן, רוסיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, איחוד האמירויות הערביות ואוזבקיסטן.
בית הגידול הטבעי שלה הוא מדבריות חמים.
בישראל נרשמה תצפית שגויה בזכר ב-4 בפברואר 1986 בבריכות המלח ליד אילת.
בעקבות הגדרתה ותיאורה של סלעית הבזלות, הגיעו להבנה כי מדובר היה בזיהוי שגוי של האחרונה, והיא הוסרה מרשימת ציפורי הארץ במאמר שהתפרסם ב-2012.
שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" ו-anthos (ανθός), "פרח"; זה מתייחס לחזרתה של הסלעית האירופית ליוון באביב בדיוק בזמן פריחת הגפנים.שם המין הספציפי picata מגיע מלטינית, מהמילה picatus, שמשמעותה "מרוח בזפת", בהתייחס לצבעי השחור-לבן שלה.
השם האנגלי לסלעית "wheatear" אינו נגזר מ"חיטה" או "אוזן", אלא הוא השחתה לשונית מהמאה ה-16 של "לבן" ו"עכוז", ומתייחס לשת הלבן הבולט המופיע ברוב המינים.
אורכה של הסלעית ההודית הוא כ-15ס"מ, ומשקלה 20–25 גרם.
היא פולימורפית ויש לה שלושה מופעים מובחנים:
מופע שחור-בטן ('opistholeuca') - הזכר הבוגר שחור לגמרי למעט השת, תחתית סוככות הזנב, בסיס וצדי הזנב שהם לבנים; אברות הזנב המרכזיות והפס בקצה הזנב שחורים.
הנקבה דומה, אך בעלת גוון שחור מפויח יותר.
מופע לבן-בטן ('picata') - הזכר הבוגר דומה למופע הקודם, אך בנוסף גם הבטן לבנה.
הנקבה דומה לזכר, אך הצבע השחור מוחלף בחום-אפרפר, והבטן יותר צהבהבה.
מופע לבן-כיפה ('capistrata') - הזכר הבוגר דומה למופע לבן-הבטן עם בטן לבנה וגרון שחור, אך בנוסף אליהם גם הכיפה והעורף לבנים.
הנקבה דומה לזכר אך הכיפה והחלקים השחורים מוחלפים בחום-אדמה, והבטן יותר צהבהבה.
הדומיננטיות הגאוגרפית של שלושת מופעי הנקבות לא בדיוק תואמת את הדומיננטיות של שלושת מופעי הזכרים, אך בשטחי החריפה יש הפרדה בהתאם.
תפוצתה של הסלעית ההודית משתרעת מצפון-מזרח ודרום-מזרח איראן, דרך טורקמניסטן מזרחה עד מערב רכס טיין שאן, הרי פמיר, וצפון ומערב פקיסטן; והיא חורפת בדרום-מערב אסיה.
היא נפוצה למדי בחורף בפקיסטן ובצפון-מערב הודו דרום-מזרחה עד דלהי, מרכז מאדהיה פרדש וצפון מהאראשטרה (חנדש).
היא מגיע לאזורי הקינון במרץ (בלוצ'יסטן) או אמצע אפריל (צ'יטרל), ונשארת עד ספטמבר.
היא נצפית בשטחי החריפה מתחילת אוגוסט (קראצ'י) עד סוף מרץ.
הסלעית ההודית היא מין החובב אזורים צחיחים וצחיחים למחצה, והיא מצויה באופן מקומי באזורים סלעיים עקרים, דיונות חול עם צמחיית שיחים, שטחי חקלאות, נקיקים, מחוץ לכפרים ומחנות נוודים.
בחורף היא נצפית במדבריות סלעיים למחצה, ומדבריות עם דיונות חול, שטחי חקלאות, נקיקים, פאתי כפרים ומחנות נוודים, מכלאות בקר ועוד; בדרך כלל מגובה פני הים כמעט עד לרום של כ-1,200 מטר, אך היא נצפית גם ברום 2,700 מטר באזורים עם שלג עמוק.
לסלעית ההודית יש טווח תפוצה גדול, ונראה שמספרי האוכלוסייה יציבים, אם כי סך גודל האוכלוסייה לא הוערך, אך נראה כי המין אינו עומד בקריטריונים להיחשב פגיע, וכיום הוא מסווג במצב שימור "ללא חשש" על ידי ה-IUCN.
סלעית איברית או סלעית קיץ מערבית (שם מדעי: Oenanthe hispanica) היא ציפור שיר בסוג סלעית, שמצויה בצפון מערב אפריקה ומערב אירופה.
זהו מין בקבוצה שסווגה בעבר כבני משפחת הקיכליים Turdidae, אך כיום נחשבת באופן כללי יותר לחלק ממשפחת החטפיתיים.
ב-1743 חוקר הטבע האנגלי ג'ורג' אדוארדס פרסם איור ותיאור של הסלעית האיברית בספרו "A Natural History of Uncommon Birds".
אדוארדס ביסס את האיורים שלו על פוחלץ של מארק קטסבי ש"נאסף" בגיברלטר.
כשב-1758 חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס עדכן את Systema Naturae למהדורה עשירית, הוא מיקם את הסלעית האיברית עם הנחליאליים בסוג Motacilla.
ליניאוס כתב תיאור קצר, טבע את השם המדעי "Motacilla hispanica" וציטט את עבודתו של אדוארדס.
שם הסוג, Oenanthe, הוא גם שמו של סוג צמחים בעל שם זהה, והוא נגזר מ-"ainos" היווני "יין" ו"-anthos" "פרח", מהריח דמוי היין של הפרחים.
במקרה של הסלעית, הכוונה היא לחזרת הציפורים ליוון באביב בזמן פריחת הגפנים.
שם המין הספציפי הוא מ-hispanicus "ספרדי" בלטינית, כיוון שהאוכלוסייה העיקרית של מין זה בספרד.
שמה באנגלית Western black eared wheater מרמז על הקרבה בין סלעית איברית וסלעית קיץ (Eastern black eared wheatear) שנחשבו אותו מין של עד 2019. (בחלק מהרשימות הן עדיין מוגדרות כשייכות לאותו מין.
לזכר בחיזור המצח והכיפה לבנים או לבנבנים, הגב העליון בצבע בז' או קרם, והכנפיים שחורות בוהקות יותר מאלו של סלעית אירופית.
הבטן והשת בצבע לבנבן או חום בהיר.
הגב, העל שת ורוב הזנב לבנים.
הגרון יכול להיות שחור או לבן (יש מופעים שונים).
בלבוש סתיו ובלבוש חורף הראש והגב העליון חומים באופן מובהק, וכך גם החלקים התחתונים (כולל הגרון אצל פרטים במופע "לבן גרון"), אך הצבע משתנה בעוצמתו.
נוצות הזנב הרבה יותר לבנות מסלעית אירופית, הלבן על הרשת הפנימית משתרע לעיתים קרובות עד לקצה.
הנקבה חומה יותר, אך בעלת הגב התחתון לבן, והשינויים ממופע קיץ לחורף שלה פחות בולטים.
ניתן להבחין בין זכר סלעית איברית לבין זכר סלעית קיץ על ידי חלקיה העליונים בעלי גוון זהוב יותר, מה שמקנה לה מראה שחור-לבן פחות מובהק מסלעית קיץ, וגם ה"מסכה" השחורה של סלעית איברית מגיעה עד בסיס המקור בעוד שלסלעית קיץ המסכה ממשיכה מעל המקור.
לפרטים שחורי גרון ממין זה יש פחות שחור בגרון ובפנים מסלעיות קיץ, והשחור בדרך כלל מסתיים בפחות קונטרסט.
נקבות ממין זה שונות ממקבילותיהן סלעיות הקיץ בהיותן בעלות צבע חום חזק יותר בסך הכל.
סלעית זו מקננת באזורי אקלים חמים בשטחים סלעיים, מחורצים, ושיחיים (מדרונות ולמרגלות גבעות) בסביבות חורשים פתוחים של מיני ברושים כמו Tetraclinis וערער (Juniperus) או אלונים (Quercus); מטעי קקטוסים, זיתים, ופיסטוק; ובאדמות בור, כרמים, ערבות מאקי יבשות וגבעות גיר מכוסות שיחים.
עונת הקינון מתחילה ממרץ עד יוני בצפון-מערב אפריקה, סוף אפריל בספרד ומתחילת מאי ביוון ובארמניה.
הקן בצורת כוס שטוחה למדי ומורכב מגבעולים, טחב, וסיבים; מרופד בשיער או בפלומה; וממוקם על הקרקע מתחת לסלע, סלעית או ציצת עשב, בין דרדרות אבנים, בתוך מחילה או חור בחורבה, או גדות ואדי.
התטולה מכילה בדרך כלל ארבע עד חמש ביצים.
התזונה מורכבת מחסרי חוליות, פירות יער, וזרעים.
המין נודד בחזית רחבה מעל הים התיכון והסהרה עד לאזורי החריפה בחבל הסאהל האפריקאי.
היא תועדה במדינות הבאות: קרואטיה, איטליה, צ'כיה, שוודיה, גרמניה, דנמרק, שווייץ, מונקו, צרפת, בלגיה, הולנד, בריטניה, אירלנד, ספרד, פורטוגל, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו, מאוריטניה, סנגל, מאלי וקמרון.
סלעא הוא כפר בנפת צור בדרום לבנון.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1875 וכתב כי במקום 250 מתואלים (שיעים לבנונים).
הוא ציין כי הוא מצא בכפר גת עתיקה, "מכסה של ארון קבורה עם קרנות", ארון קבורה "אשר באחד מקצותיו יש בליטה גדולה בתבנית מזבח" ובור קבורה גדול.
בסמוך לכפר, הוא ראה את שרידיו של כפר קטן שנהרס כמעט עד היסוד, בשם ח'רבת פינון.
בשנת 1881, סלעא נסקר במסגרת "סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, ותואר כ"כפר, בנוי מאבן ומחומרים טובים, ובו כ-200 [...] מתואלים".
עוד נכתב כי במקום מעיין רב שנתי, בנוי באבן.
לדברי הסוקרים, זהו אתר עתיק; הם זיהו גבעה מדורגת בטרסות, שישה סרקופגים ושתי בתי בד בקרבת הכפר.
סלעית לזר (שם נעורים חורב; נולדה ב-2 באוקטובר 1979) היא אגרונומית, מדענית ומשוררת ישראלית.
ידועה במחקריה במדעי הצמח, בפרט בפיזיולוגיה והתפתחות של פרחים ועצי פרי, ובשירתה העברית.
בשנת 2024 זכתה בפרס אורי צבי גרינברג לשירה.
לזר נולדה וגדלה במושב שרשרת שבנגב המערבי, ולמדה באולפנת בני עקיבא אמנה בכפר סבא.
היא בעלת תואר ראשון ותואר שני מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט במדעי הצמח השלימה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם חקרה תהליכים פיזיולוגיים בצמחים ועבדה בשיתוף פעולה עם מכון מקס פלאנק בפוטסדאם, גרמניה.
בהמשך ערכה פוסט־דוקטורט בתחנת גילת למחקר חקלאי על סף המדבר של מכון וולקני.
ד"ר לזר היא חוקרת בתחום הפיזיולוגיה של צמחים, ובפרט בתהליכי התפתחות, רבייה והשרשה.
עבודתה כוללת מחקר רב-תחומי בגאופיטים, עצי פרי, וצמחי נוי, וכן יישומים בריבוי קנאביס רפואי.
פרסמה מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים ובאתרי ידע חקלאיים.
לזר עובדת כמדענית בחברת אגריטק ישראלית העוסקת בטיפוח צמחי קנאביס, בייצור זרעי מכלוא ובחדשנות חקלאית יישומית.
שיריה פורסמו בכתבי עת ספרותיים ובמדורי תרבות, בהם "גלויה", "המוסך", "יקוד", "יהי", "הארץ" ו"מקור ראשון".
בשנת 2024 הוענק לה פרס אורי צבי גרינברג לשירה, כהכרה בקולה הייחודי ובשילוב בין תחומי מדע ורוח.
רקמת הניתוק – 2019, הוצאת פרדס
והעולם במסלולו הנודע – 2021, בהוצאה עצמית
שרפים עליך – 2024, בהוצאה עצמית
לזר מרצה ומשתתפת באירועי תרבות, וכן מפרסמת טורי דעה, סיפורים קצרים וביקורות ספרותיות.
היא פעילה בקידום הנגשת השכלה גבוהה בפריפריה וביוזמות חינוכיות לקידום נשים במדע ובתרבות.
לזר פועלת לשימור מסורות של יהדות ג'רבה, ומתעדת סיפורים, שירים ומנהגים משפחתיים.
פעילות זו המבטאת את שאיפתה לשמר מורשת תרבותית תוך חיבור לעולם המדעי והחינוכי, מוצאת הדים גם בשירתה.
כיהנה כחברת ועד ההנהלה והדירקטוריון החקלאי של קיבוץ סעד, וכן בצוותים קהילתיים שונים.
חברת קיבוץ סעד שבנגב המערבי.
סלפסטיק הוא ז'אנר בקומדיה המשלב שימוש בתנועות גופניות מכאיבות ומרעישות בצורה משעשעת.
דוגמאות מפורסמות לסלפסטיק הן החלקה על קליפת הבננה והטחת עוגה בפניו של אדם.
הסגנון שאוב מהקומדיה דל'ארטה אשר כללה אלימות גופנית רבה מצידו של ארלקינו, שהוא דמות נושאת מקל (סטיק).
הסגנון פותח באופן נרחב ב"תור הזהב" של הסרטים האילמים, בהם כיכבו שחקני סלפסטיק מפורסמים, כמו באסטר קיטון, צ'ארלי צ'פלין, האחים מרקס, לורל והארדי (השמן והרזה), לוסיל בול, שלושת המוקיונים ורואן אטקינסון.
סלפסטיק נפוץ מאוד גם בסרטים מצוירים, כדוגמת טום וג'רי ורוד-ראנר בהם ניתן להציג אלימות באופן מוגזם בהרבה מבמציאות.
מקור השם הוא במכשיר שנעשה בו שימוש בקומדיה דל'ארטה.
המכשיר היה עשוי משני מוטות עץ דקים, שנראו כמו מחבט, וכאשר הכו בו קלות, נשמע קול נפץ עז.
המכשיר, שנקרא bataccio באיטלקית ו-slapstick באנגלית, אפשר לשחקנים להכות זה בזה שוב ושוב, כמעט בלי לגרום נזק.
למעשה, זו הייתה צורה מוקדמת ביותר של אפקטים מיוחדים.
אף על פי שהסלפסטיק נחשב כמיושן, הוא עדיין קיים בסרטים קומיים רבים (למשל בסדרה זחל), אם כי לרוב אינו מזוהה ככזה.
סלקום (באנגלית, קיצור של "תקשורת סלולרית": Cellcom - Cellular communication) היא קבוצת תקשורת ישראלית.
החברה נוסדה בינואר 1994 על ידי דב תדמור.
ב-2011 חברת 013 נטוויז'ן נרכשה על ידי סלקום ומוזגה לתוכה.
בדצמבר 2014 נכנסה החברה לשוק הטלוויזיה תחת המותג סלקום TV והשיקה ממיר IPTV משולב, המציע את ערוצי עידן פלוס לצד שירות VOD מבוסס אינטרנט.
בהמשך עיבתה סלקום את השירות והוסיפה לו בהדרגה ערוצים שונים שמועברים בשידור חי על גבי האינטרנט.
סלקום הייתה המפעיל הסלולרי השני בישראל, לאחר שנים שבהן הייתה חברת פלאפון מונופול בתחום.
סלקום זכתה במכרז ממשלתי, שהקריטריון בו היה התחייבות למחיר נמוך לצרכן ל-5 שנים, בהציעה מעט פחות מקבוצת מתמודדים אחרת.
עד אשר סלקום זכתה במכרז, חברת פלאפון גבתה עבור דקת שיחה פי שמונה מאשר המחיר אליו התחייבה סלקום.
סלקום עלתה לאוויר ב-27 בדצמבר 1994 ותחום הכיסוי שלה היה מוגבל (מגדרה עד חדרה).
עם כניסתה, פנתה סלקום לקהלים רחבים הרבה יותר והורידה בצורה משמעותית את עלות הרכישה והשימוש בטלפונים סלולריים.
כשנפתחו חנויות סלקום לראשונה, נוצרו בהן תורים ארוכים והחברה לא יכלה לעמוד בדרישה.
לאחר שהסתיימה תקופת 5 השנים שבהן סלקום התחייבה מראש לתעריף נמוך, גם סלקום העלתה את תעריפי השימוש לרמה הגבוהה משמעותית מהעלות והנהיגה מחירים גבוהים יותר לצרכים פרטיים ומחירים נמוכים יותר למגזר העסקי.
ועדה שהקים משרד התקשורת לבחינת תעריפי קישור הגומלין בעניין השלמת שיחה ו-SMS בין ארבע החברות פלאפון, סלקום, אורנג', ומירס קבעה כי הסבסוד הצולב פגע ביעילות העסקית, והציעה להגביל את דמי הקישוריות לשיחות ולהודעות SMS ולשנות את יחידת הזמן לפיה חושבו עד אז יחידות השיחה בסלולר מ-12 שניות לשנייה אחת.