tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך ההיסטוריה היווה הקווקז חלק מאיראן הגדולה (ایران بزرگ).
בתחילת המאה ה-19, כבשה האימפריה הרוסית את האזור מידי השושלת הקאג'ארית.
הממלכות הקדומות של האזור כללו בין השאר את ממלכת ארמניה, ממלכת אלבניה וממלכת איבריה.
ממלכות אלה היו, מאוחר יותר, חלק מאימפריות מדי, הממלכה האחמנית, האימפריה הפרתית והאימפריה הסאסאנית.
באותו זמן הפכה הזורואסטריות לדת השלטת באזור, אולם האזור עבר שתי טרנספורמציות דתיות גדולות.
בעת המאבק בין האימפריה הפרסית לרומא ומאוחר יותר ביזנטיום פלשו האירופאים לאזור מספר פעמים, אולם לא הצליחו להחזיק בו.
עם זאת, עקב הפיכתה של ארמניה לישות נוצרית, דחקה הנצרות את הזורואסטריות.
עם הכיבוש האיסלאמי של פרס (663–656) נשלט האזור בידי הערבים והאסלאם התפשט באזור.
מאוחר יותר נכבש האזור על ידי הסלג'וקים, המונגולים (הפלישה המונגולית לגאורגיה), ממלכות מקומיות וחאנתות, כמו גם, פעם נוספת, על ידי הפרסים.
עד שנכבשה על ידי האימפריה הרוסית.
האזור אוחד ליחידה פוליטית יחידה פעמיים – במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, מ-9 באפריל 1918 – 26 במאי 1918, ותחת שלטון סובייטי כרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, מ–12 במרץ 1922 – 5 בדצמבר 1936.
אזור עבר-הקווקז, במיוחד באזור גאורגיה וארמניה של היום, הוא אחד מהאזורים שבהם גדלה גפן ויניפרה (Vitis vinifera) באופן טבעי, ומהראשונים שהשתמשו בה להפקת יין.
מומחים משערים שאזור זה הוא ערש תרבות היין, ושייצור היין החל באזור זה.
חפירות ארכאולוגיות ותיארוך פחמן-14 של חרצני גפנים מאזור זה מתוארכים לתקופה שבין 7000–5000 לפנה"ס.
עבר הדני (אהרן פלדמן; כ"ב בניסן תרנ"ט, 2 באפריל 1899 – כ"ד בניסן תשל"ב, 8 באפריל 1972) היה חלוץ, מומחה לחקלאות, חוקר תולדות היישוב, משורר, מחזאי וסופר עברי ויידי, עורך ומתרגם.
עבר הדני, הוא אהרן פלדמן, נולד בעיירה זדויז'ה ליד העיר פינסק שבאימפריה הרוסית (בימינו בבלארוס).
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1913 בתקופת העלייה השנייה, על מנת ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
מורו ללימודים עבריים בגימנסיה הרצליה, החוקר הנודע ד"ר אברהם צפרוני, השפיע עליו רבות מרוחו וידיעותיו וניבא לו עתיד של סופר.
בקיץ 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שיבושי הדואר וסגירת הבנקים, נמצא כנער צעיר, כמו רבים מחבריו, ללא קשר עם משפחתו וללא תמיכתה הכלכלית.
הוא עבר את תלאות המלחמה, הרעב, המחסור, מכת הארבה וגירוש תל אביב בקושי רב.
בשלהי המלחמה התנדב עם חבריו לגדוד העברי הארצישראלי.
אחר כך היה חלוץ ומורה בכפר גלעדי ומחניים.
בראשית שנות העשרים נסע להולנד ללמוד חקלאות.
ב-1926 חזר לארץ והחל לעבוד בייעוץ ובעריכה של ספרות חקלאית ביישוב.
לאחר הקמת המדינה עבד במשרד החקלאות.
נפטר ב-8 באפריל 1972, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
עבר הדני היה חוקר תולדות היישוב בארץ ישראל והתמחה בחקלאות המודרנית בה, במקביל היה משורר, מחזאי וסופר פורה.
רוב ספריו עסקו בהיבטים של תולדות היישוב ובמיוחד בהתיישבות החקלאית לסוגיה ולצורותיה וארגוניה.
ספרו הנודע צריף העץ שראה אור בתר"ץ 1930, ביטא רכיבים מתודעתם ואורח חייהם של אנשי "השומר" חברי קיבוץ כפר גלעדי.
עבר הדני הכיר את חברי הקיבוץ מקרוב כאשר חי ועבד כמורה ביישוב במחצית השנייה של שנות העשרים.
צריף העץ היה המבנה הראשון שהוקם בכפר גלעדי, כאשר נוסד ב-1916, ושימש כביתם של החלוצים ומשק החי שלהם.
עבר הדני מתאר בספרו את חיי היומיום הרצופים בתלאות וקשיים; את הנפשות הפועלות, התרבות והרגשות העמוקים של חברי הקיבוץ; וגם את התפתחותו החומרית האופיינית ליישובי החלוצים באותן שנים.
תחילה נוסף לצריף בנין אבן אחד, ואחר 'אל בית-האבן היחידי כבר נוספו ארבעה בתים העומדים זה מול זה ופותחים "רחוב".
אל הבתים הוציאו קודם כל מבית-האבן את הילדים ואת התינוקות - בית לתינוקות, בית לילדים ובית לגן ולבית-ספר.
ולבית הרביעי נכנסו המורים לגור ושנים-שלושה מהנשואים'.
עבר הדני טען שהמרץ לכתוב ולערוך ספרים רבים נשאב אצלו מן התכנים והרעיונות של הציונות וההתיישבות, ומדמויות מופת: מנהיגים ומפקדים, חיילים ופועלים פשוטים, שאותן הכיר מקרוב והעריץ.
כך במחקריו על ארגונים ואגודות שבהם נהג כהיסטוריון; וכך ביצירתו הספרותית שבה נהג לתאר בפרוטרוט דמויות ואתרים ללא אזכור שם או מקום.
אפשר שמי מכם יאמר: מה המעשה הזה, שאתה מספר לנו?
וכי לא אירעו מאורעות חשובים יותר לאין־ערוך, האם לא פעלו אישים חשובים הרבה יותר - פעלו, השפיעו, עשו גדולות ונצורות -, כי בחרת דווקא בשלושה פלמונים-אלמונים, אשר כמוהם כאין?
אף אני עצמי שאלתי את עצמי לא אחת לפשר החידה הזאת.
התשובה הייתה תמיד אחת: זאת ראיתי, זאת הייתי.
מבפנים האירה לי התשובה - ואדע כי מצפוני הוא.
כי כוחי הוא, שאין לי שליטה עליו.
שמעון לוחם בארבה, (מצֻיר בידי נחום גוטמן), תל אביב : הוצאת דביר, תרצ"ח
מלחמה בארבה, מעֻבד בידי אלחנן אינדלמן, מצֻיר על ידי אריה הס, ניו יורק: משרד החינוך היהודי לדור, 1971
ארֻבות גבהות: רומן, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ה
אדם קטן: רומן, תל אביב: מצפה, תרצ"ה
המפעל בערבה: ספור, תל אביב: מצפה, תרצ"א
צריף העץ: ספור מחיי השדה בארץ, ירושלים: מצפה, 1930
השלשה: רומן, תל אביב: מצפה, תרצ"ה
ברוח ובחיל: שרשרת חוליות ומעשים בקורות היישוב מגירוש ספרד <1492> עד הזמן הזה, תל אביב: הוצאת י' שרברק, תשי"ב
חדרה: תרנ"א-תשי"א 1891–1951: שישים שנות קורותיה, תל אביב: הוצאת מסדה וחברת מייסדי חדרה, תשי"א
עם במלחמתו: שלושים שנות מלחמתנו מגאליפולי עד החי"ל, תל אביב: י' שרברק, תש"ח, תש"י 1949
יד לעמוס: נכתב ליום השנה של קרב תל א-ריש, ט ניסן תש"ט / החוברת נכתבה מפי המשתתפים בקרבות, תל אביב: דפוס שהם, תש"ט
תערוכת הספר העברי תש"ט: בחסותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון: (סיכום), ירושלים: חמו"ל, תש"ט
איש ציוני: יצחק ליב גולדברג, י"ב שבט תר"ך - ט"ו אלול תרצ"ה <1935-<1860, ירושלים: הקורטוריון של קרן י"ל ורחל גולדברג, תש"ח
החיל העברי בשתי מלחמות-העולם, תל אביב: הוצאת אוצר החייל, תש"ח 1947
צור תעודה: מחזה היסטורי - ישובי, תל אביב: הוצאת מ' ניומן, תש"ה
תולדות אגודת הכורמים: ליובל הששים תרס"ו-תשכ"ו...
ולייסוד מושבות הגפן תרמ"ב, תל אביב: אגודת הכורמים הקואופרטיבית של יקבי ראשון-לציון וזכרון יעקב, תשכ"ו
משמר הירדן: מושבת-הספר שנפלה, תרמ"ד-תש"ח - 1884–1948: מפי מייסדיה, בניה ולוחמיה, תל אביב: דפוס ישראל, תשכ"ה.
אשר נשמה באפם: סיפורים, תל אביב: מסדה, תשכ"ג
ההתיישבות בגליל התחתון: חמישים שנות קורותיה, בהשתתפות חברי מערכת הספר, רמת גן: מסדה והתאחדות האכרים בגליל התחתון, 1955
אין פרייע שעה'ן: נאוועלן און דערציילונגען, אהרן פעלדמאן, ניו יורק: הוצאת צוזאמען, 1935
דורך טעג און נעכט, ניו יורק: צוזאמען, 1927
השומר, תל אביב: הוצאת אמנות, תרצ"א
פעמי הגאולה: ספר הציונות הרוסית מראשית "חיבת ציון" עד מהפכת 1917, אריה צנציפר רפאלי, מבוא: יוסף קלוזנר, תל אביב: הוצאת נ' טברסקי, תשי"ב-1951
50 שנות אגודת פרדס : 50 שנות פרדסנות עברית - תר"ס-תש"י, 1950-1900, הקדמה מאת משה סמילנסקי, על הכריכה: ספר היובל של אגודת פרדס, תל אביב: הוצאת היובל של אגודת פרדס, תש"י
אגודת פרדס בת 70: תר"ס-תש"ל, תל אביב יפו: אגודת פרדס, תש"ל
אהרן א' איזנברג: קורותיו, כתביו ותקופתו היישובית, בצירוף הקדמה מאת משה סמילנסקי, תל אביב: מסדה, תש"ז, 1946
עיר יזרעאל - עפולה: בת כ"ה תרפ"ה-תש"י/1925-1950, עפולה: המועצה המקומית, תש"י
הזנת בהמות הבית, בהשתתפות ד"ר פרוינד, תל אביב: מ' שטיגלברג, תרצ"ט
מאפרוח יומם עד למטילה, מאת י' ברקמן, תל אביב: הוצאת המשק, תש"ג
גידול תפוחי-אדמה, מאת יוסף אטינגר וא.
זלינגר, תל אביב: המשק, תש"ד
מלחמת האירים לעצמאותם, מאת אפרים שברצמאן, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ז, תשט"ז 1955
(עם א' עמיר, א' קם, י' לווה [ועוד]), חקלאות והתיישבות בישראל: בעשור למדינה, ירושלים: משרד החקלאות, הסוכנות היהודית - המחלקה להתיישבות, תשי"ח
בנימינה - פנינת השומרון: הכפר ע"ש הנדיב הידוע תרפ"ב-תשי"ג 1922–1953, בנימינה: המועצה המקומית, תשי"ד
מאה שנות שמירה בישראל, ערוך על-פי מקורות וכתבי שומרים, תל אביב: י' צ'צ'יק, 1954
ולס ; תרגום מאנגלית על ידי ש.
קרופניק [=קרוא], עריכת הסגנון בידי אשר ברש, תל אביב: מצפה, תרצ"ב-תרצ"ד
עבר והווה הוא טריפטיכון העשוי שלושה ציורי שמן מעשה ידי הצייר הבריטי הוויקטוריאני אוגוסטוס אג משנת 1858.
היצירה הוצגה לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1858 ללא כותרת, אולם לצדה הוצג ציטוט מתוך יומן דמיוני, כחלק מהיצירה ובו נאמר:
הטריפטיכון מהווה למעשה משל לתוצאות ההרסניות של ניאוף אישה על משפחתה.
האמן לא קובע אם יש להאשים את האישה או לרחם עליה, ומשאיר החלטה זו לצופה.
הרקע ההיסטורי ליצירה הוא חוק סיבות הגירושין משנת 1857 (Matrimonial Causes Act 1857) אשר העביר את ההחלטה בנושא גירושין מבתי המשפט הדתיים באנגליה לבתי המשפט האזרחיים, והגדיל את מספר מקרי הגירושין.
היצירה הושפעה מהציור מעשה ידי ויליאם הולמן האנט משנת 1853 - "המצפון המתעורר".
לא ידוע כיום מתי קיבלה היצירה את שמה הנוכחי - "עבר והווה".
השם ככל הנראה לא ניתן לה על ידי האמן, והוא מוזכר לראשונה בקטלוג יצירותיו של אג לאחר מותו בשנת 1863.
בעת שהוצגה היצירה לראשונה, הוצג הציור הראשון בלוח הזמנים "הגילוי בחדר ההסבה" (שזמנו בעבר) באמצע, כאשר משני צדדיו שני הציורים בזמן הווה.
הציור האמצעי הוצג כשהוא גבוה יותר משני הציורים האחרים, בניסיון ליצור מעין "פלשבק".
עבר והווה 3 - יאוש 1 - מזל רע 2 - תפילה4 באוגוסט: כרגע שמעתי ש"ב--" נפטר לפני יותר משבועיים.
בנותיו המסכנות איבדו כעת את שני הוריהן.
שמעתי כי היא נראתה ביום שישי שעבר בסמוך לסטרנד, ככל הנראה
בלא מקום לישון באותו לילה.
ג'ון רסקין תיאר את היצירה ב-8 במאי 1858 באופן הבא:
התמונות כולן נתרמו לגלריית טייט על ידי סר אלק ולידי מרטין, לזכר ביתם נורה.
המיספור אינו מייצג את סדר הצגת התמונות (שכן תמונה מספר 1 מוצגת במרכז הטריפטיך) אלא מציגה את התפתחות העלילה.
היצירה הראשונה מתארת חדר הסבה ויקטוריאני של בני מעמד הביניים.
ברקע ניתן לראות קמין ומעליו מראה מוזהבת.
אם המשפחה שוכבת על השטיח הירוק לפני בעלה, כמתעלפת.
לאישה צמידים בצורת נחש מוזהב, הדומים בצורתם לאזיקים.
האב יושב על הכיסא שבידו מכתב המספר על ניאופה של אשתו.
בית קלפים שהן בנו על גבי רומן מאת אונורה דה בלזק מתמוטט לרצפה.
על השולחן חצי תפוח בו נעוץ סכין.
על הרצפה מחצית התפוח השנייה.
משני צידי הקמין שתי תמונות - גירוש אדם וחוה מגן עדן (הנושא את הכותרת "הנפילה") ותמונות אונייה טרופה (הנושא את הכותרת "נטישה").
במראה שברקע התמונה ניתן לראות את דלת הבית הפתוחה, דרכה תעזוב האישה את הבית.
מזוודה ארוזה ומטריה בשמאל התמונה מציינים את עזיבתה הקרובה של האישה.
עבר והווה, מס' 2 (תפילה)
תמונה זו מציגה אירוע שקרה מספר שנים לאחר עזיבת האם.
בחדר שינה חשוך מתפללות שתי בנותיו לאחר מות האב.
אחת הבנות ישובה על הכיסא בלבוש אבלות שחור, והשנייה לובשת כתונת לילה כורעת על ברכיה לרגלי אחותה.
מבעד לחלון ניתן לראות ירח ועננים.
עבר והווה, מס' 3 (יאוש)
תמונה זו מציגה אירוע המתרחש באותו הזמן בו מתרחשת הסצנה המוצגת בתמונה השנייה.
ניתן לראות את הירח מוסתר על ידי אותו ענן.
האם שגורשה בשל ניאופה שוכבת מתחת לקשתות אדלפי על גדת נהר התמזה.
האישה מחזיקה בידה סחבות, מהן מציצה רגל של פעוט או פעוטה - ייתכן הילד או הילדה שנולדו כתוצאה מהניאוף.
לא ברור אם האישה והילד ישנים או מתים.
על הקשתות מוצגות כרזות של שתי הצגות תיאטרון - "קורבנות" מאת טום טיילון ו"המרפא לאהבה" מאת טום פרי - שניהם מחזות העוסקים בנישואים כושלים.
עַבְרֹאשׁ ירוק (שם מדעי: Bucephala clangula) הוא מין של ברווז בגודל בינוני מהסוג עבראש, ומתת-משפחת ברווזי הים.
העבראש מאופיין בדו-צורתיות זוויגית, וקיבל את שמו בגלל ראשו הירוק של הזכר, שהוא חלק מה"תלבושת" של הזכר בעונת החיזור.
לעומת הזכרים הצבעוניים, ראשן של הנקבות חום.
העבראשים הירוקים מתרבים באזורי הטייגה.
הם נמצאים בעיקר ביערות ואגמים צפוניים בקנדה, ארצות הברית, סקנדינביה ורוסיה.
הם נודדים, בעיקר בחורף, אל מקורות מים, בין השאר חופים.
העבראש הירוק מקנן בחורים של עצים גדולים, אך למד להשתמש גם בתיבות קינון, מה שמקל על שיקום האוכלוסייה המעטה שלו בסקוטלנד.
בהודו הוא רשום כעוף מזדמן.
בישראל מזדמן נדיר ביותר בחורף.
עבירת ההחזקה היא עבירה העוסקת באיסור החזקה של חפץ מסוים, כאשר ההחזקה דורשת זיקה לנכס ושליטה בו.
עבירת ההחזקה משמעותה איסור ההחזקה בחפץ כלשהו, כאשר לא נדרשת פעולה פיזית של אותו אדם בחפץ, אלא רק זיקה מיוחדת לחפץ ושליטה בדבר.
עבירת ההחזקה מתקיימת גם אם אותו אדם לא עשה שימוש באותו החפץ.
דוגמה לעבירת ההחזקה היא סעיף 7(א) לפקודת הסמים המסוכנים, החוק אוסר על כל אחד מאיתנו להחזיק ברשותו סם מסוכן.
לפי מבחן השליטה האפקטיבית- ההחזקה יכולה להיות בידי יחיד, אך גם בידי מספר אנשים.
במידה ורוצים להפליל את כולם בעבירת ההחזקה יש להוכיח שלכל אחד בנפרד הייתה יכולת להחליט מה יקרה לדבר האסור בהחזקה.
ניתן לראות כ"מחזיק" גם מי שמשתייך לחבורה, ומסכים שתהיה לכל בני החבורה החזקה ממשית בחפץ.
עבר יומו בטל קרבנו ובצורתו השימושית יותר עבר זמנו בטל קרבנו, הוא פתגם עברי שמשמעו: אין טעם בעשיית הדבר לאחר שעבר הזמן המתאים לעשייתו.
במקור: "עבר יומו בטל קרבנו" (ברכות כו א)
הדין לפיו "עבר יומו בטל קורבנו" מקורו בדרשת הספרא: .
מכח דרשה זו נפסק במשנה () שקרבנות ציבור אין חייבים באחריותם, אם מסיבה כלשהי לא הקריבו את אחד מקרבנות היום, אי אפשר ולפיכך אין חובה להקריבן בתורת "תשלומין" כעבור זמן.
זאת בשונה מקרבנות יחיד, שאם לא הביאם היום עליו להביאם כשיוכל לעשות זאת.
במסכת ברכות נידונה האפשרות שלא יהיה ניתן להתפלל תפילת תשלומים במקרה ששכחו להתפלל תפילת מנחה, שמא בדומה לקרבנות נאמר גם בתפילות הכלל שאם עבר יומו בטל קרבנו.
להלכה נדחתה אפשרות זו ואפשר להשלים את התפילה בתפילת ערבית כפולה.
לגבי קריאת פרשת השבוע פסק הרמ"א שאם לא קראו את הפרשה הראויה בשבת, אין אומרים בזה "עבר זמנו בטל קרבנו" וצריכים לקרוא בשבוע הבא גם את פרשת השבוע שעבר.
לגבי הבדלה נפסק כי מי שלא הבדיל עד יום רביעי, עבר זמנו ובטל קרבנו ואינו יכול עוד להבדיל עד למוצאי השבת הבאה.
בשפה העברית בת זמננו נעשים בפתגם זה מספר שימושים, שמשמעותם המדויקת שונה והושאלה מן הפתגם המקורי:
דבר שנעשה לשעתו מאבד את תוקפו לאחר שלא נוצל בזמן המקורי שנקבע עבורו.
במשמעות קרובה למשמעות המקורית: החמצת הזדמנות.
שימוש מקובל במיוחד בתחום המשפטי שבו לאחר תקופה קשה מאוד להשיג ראיות קבילות וגם חוקי ההתיישנות מאיימים על סיכויי התביעה.
שימוש דומה נעשה בתזכורת לניצול זכויות ממוניות ואחרות הקצובות בזמן.
במשמעות כללית של ניצול הזמן; בשימוש זה מתייחסת המילה "קרבנו" אל הזמן עצמו.
הפתגם בהקשר זה מדרבן את השומע לנצל כל רגע בשל היותו חד-פעמי וחולף, ולאחר שיעבור זמנו שוב יתבטל קרבנו - לא יהיה ניתן לעשות בו שימוש.
שימוש נוסף בפתגם המקובל בשיח הישראלי הוא: עבר מפואר אין בו כדי להצדיק השקעה עכשווית, כי לאחר שעבר זמנו של הדבר אין לו חשיבות כלשהי.
מי שלא התייצב בשעה שנקבעה לו, איבד את תורו.
פתגם מקובל אחר בעל משמעות זהה, הוא: "משלוח מנות אחרי פורים".
עַבְרֹאשׁ (שם מדעי: Bucephala) הוא סוג של עוף ימיים ממשפחת הברווזיים.
ברווזים אלה בעלי ראש ירוק ומגודל - ומכאן שמם ("עָב רֹאשׁ").
הם חיים בחצי הכדור הצפוני בקרבה לים ולחופים ומצויים רוב זמנם במים.
הם מסוגלים לשחות, לצלול וגם לעוף בעת הצורך.
כמו רוב הברווזים הזכרים צבעוניים יותר מהנקבות.
ברווזים אלה מתרבים בלהקות גדולות ונודדים במים דרומה.
תזונתם כוללת חסרי חוליות ימיים ועשבי ים.
עבסאן אל-כבירה , נקראה בעבר גם עבסאן אל-ע'רביה (عبسان الغربية) – כלומר "עבסאן המערבית") היא עיר בשטח הרשות הפלסטינית, בדרום רצועת עזה בנפת ח'אן יונס.
לפי הערכת הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2017 חיו בעיר 26,767 תושבים.
בעיר מוכרות חמולות כמו א-שוואף, א-דע'מה, מסאביח, אבו יוסף, אבו מוסטפא, אבו טייר, אבו דקה (או דגה), אבו טבש, אבו דראז, אבו מוטלק, אבו סובחה ואבו עאמר.
החקלאות מהווה מקור עיקרי להכנסה.
קיימים גם ענפי תעשייה קטנה בתחום הלבנים, הכלים החקלאיים וייצור שמן זית.
במלחמת חרבות ברזל במבצע עוז וחרב ובמבצע מרכבות גדעון נהרסה העיר כמעט כליל.
עבסאן אל-כבירה שוכנת במרכז נווה מדבר, בגובה 77 מ' מעל פני הים, 3–4 ק"מ מזרחית-דרומית מן העיר ח'אן יונס, 20 ק"מ מדרום לעיר עזה ו-10 ק"מ ממזרח לחוף הים התיכון.
משמעות שמו של היישוב היא עלומה, והוא נקרא "אל-כבירה" (הגדולה) כדי להבדילו מהכפר השכן – עבסאן א-סע'ירה (הקטנה), הנמצא צפונית-מזרחית ממנה.
שני היישובים מכונים ביחד "העבסאנים".
במקום התקיים יישוב (עם מצודה) בתקופה הרומית והביזנטית.
הכפר הערבי נבנה מעל השרידים הקדומים.
בבתים נמצאים עמודי שיש, שברי עמודים ובסיסים, אבני בנייה עתיקות של המצודה העתיקה, שתי רצפות פסיפס.
רבים מהבתים נבנו מאבני חורבת שוק מזי (Sycamazon).
שם היישוב עבסאן מוזכר בשנת 1596 ברשימות המיסים (דפתר) כחלק מהנאחיה של עזה או הליווא עזה במסגרת סנג'ק עזה.
אז הוא מנה 28 משקי בית (כ-150 תושבים), כולם של מוסלמים, ששילמו את מיסיהם באמצעות חיטה, שעורה, ירקות, פירות, עזים, כוורות דבורים, וכו'.
בשנת 1886 עבסאן אל-כבירה תוארה ככפר קטן ומשגשג, בנוי מאבן.
נחפרו במקום ארבה רצפות שיש עתיקות.
בימי מלחמת העולם הראשונה במהלך שנת 1917 חנו בעבסאן חיילים מאוסטרליה וניו זילנד שהשתתפו במסע הצבאי הבריטי לכיבוש ארץ ישראל מידי הטורקים.
במאי 1917 הוארך צינור שהוביל מים מתחנת משאבה מאל עריש עד לעבסאן אל-כבירה לצורכי המאהלים הבריטיים במקום.
מפקד האוכלוסין בשנת 1922 (באותה תקופה עבסאן כללה את שני היישובים: אל-כבירה וא-סע'ירה או אל-ג'דידה) הצביע על אוכלוסייה בת 695 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 היו שני היישובים עבסאן עדיין מאוחדים ומנו 2,230 תושבים, כולם ערבים, עם שטח 16,084 דונם.
מתוך השטח הנ"ל 15,616 שימשו לגידול דגן ו-92 דונם למטעים וקרקע בנויה.
ב-22–23 בדצמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת מבצע חורב, פשט כוח ישראלי על עבסאן ועל משלט 86 במטרת הטעיה מכוון אל הענף המערבי של הצבא המצרי.
לכוח הישראלי היו אבדות כבדות בגלל אי יכולת לקבל תגבורות עקב תנאי מזג האוויר.
החל משנת 1948 קשרה עבסאן את גורלה בזה של "רצועת עזה" שבשנים 1948–1967 נשלטה על ידי מצרים ובשנים 1967–1994 נמצאה בשליטה המלאה של ישראל.
אחרי מלחמת העצמאות של ישראל כשבעקבות הסכם שביתת הנשק בין ישראל למצרים
הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, הסתבר כי תוואי הגבול שנקבע חצה באזור את כפרי עבסאן והפריד בין בתי הכפר ובין אדמותיו.
משום כך בפברואר 1950 לפי בקשת מצרים הגיעו המשלחות הישראלית והמצרית לכלל הסכמה על תיקון הקו כך שהכפר עבסאן יועבר בשלמותו לשליטת מצרים.
בתמורה הועבר לישראל שטח בצפון רצועת עזה.
תחת השלטון המצרי הוקמה בעבסאן אל-כבירה מועצה מקומית.
בשנות ה-1950 נכנסו מהאזור לשטח ישראל "מסתננים" פלסטינים למטרות פיגועים ושוד.
במסגרת פעולות התגמול, ב-30 באוגוסט 1955 פעל כוח משוריין ישראלי נגד פדאיון בח'אן יונס.
בפעולה זו הופגזו עמדות צבאיות גם על יד עבסאן אל-כבירה.
מאוחר יותר, ב-3 בנובמבר 1956 במסגרת מבצע קדש רצועת עזה כולל עבסאן נכבשה זמנית (עד תחילת 1957) על ידי צה"ל.
במלחמת ששת הימים ביוני 1967 נכבש היישוב יחד עם כל רצועת עזה על ידי ישראל.
הממשל הצבאי ניסה להסדיר את ענייני השלטון המקומי, והקים מועצה אזורית ובה שלושה יישובים: עבסאן אל-כבירה, עבסאן א-סע'ירה וח'וזאעה.
במרוצת הזמן התברר שהמריבות הבלתי-פוסקות בין נציגי שלושת היישובים סיבכו את עבודת המועצה, והיא פורקה לשלוש מועצות נפרדות.
באוגוסט 1974 חוברה העיירה לרשת החשמל הישראלית.
החל משנת 1994 בהתאם להסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף הפך היישוב לחלק מהרשות הלאומית הפלסטינית.
בשנת 2005 אחרי פינוי הכוחות הצבאיים של ישראל מכל שטחי רצועת עזה התנהלו במקום מאבקי כוח בין הארגונים הפלסטינים פת"ח וחמאס.
בעקבות הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006 הקים החמאס, שזכה לרוב ב, ממשלה ב.
יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן פיזר ממשלה זו ב־2007 והחמאס השתלט על רצועת עזה ועבסאן אל-כבירה בכללה בעימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
בעקבות מעורבות חמאס וארגונים פלסטינים נוספים בפיגועים נגד ישראל ובמתקפות טילים על שטח ישראל התחוללו באזור עימותים צבאיים.
במבצע עופרת יצוקה (בדצמבר 2008 – ינואר 2009) כוחות ישראלים ביצעו סריקות קרקעיות ותקיפות אוויריות ממוקדות גם באזור עבסאן אל-כביר.
בעת מבצע עמוד ענן בנובמבר 2012 ומבצע צוק איתן ביולי–אוגוסט 2014 עבר היישוב הפגזות אוויריות.
בימי המבצע עמוד ענן באזור עבסאן נתגלו מנהרות "התקפיות" שחפרו אנשי חמאס אל שטח ישראל, כולל אל הקיבוץ ממול, נירים.
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הקרב בח'אן יונס התחולל גם בכפר זה.
לפי הערכת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הרשות הפלסטינית, בשנת 2016 חיו בעיר
75% מהתושבים הם ממוצא בדואי והשאר פליטים.
בשנת 1922 מפקד אוכלוסין ביישוב מנה 605 תושבים, מתוכם 427 נשים ו-268 גברים, כולם מוסלמים.
היחס נשים-גברים היה הפעם מאוזן: 591:553.
בעיר פועלים בית החולים "האלג'יראי" ("אל-גַ'זַאאִירִי") ובית החולים הצבאי "אל-כראמה", כמו כן מרפאות של משרד הבריאות הפלסטיני, קליניקת אבו תמא, המרכז UHCC.
מתחם הקבר של שייח' אבראהים – קפלה לשעבר וקבר ביזנטי עם פסיפסים שהוקדשו לאחר מכן לדמות קדושה מוסלמית.
קצה מאחד הפסיפסים עורר את תשומת לבו של החוקר אלואיס מוסיל ב-30 במרץ 1898.
המסגד עז-א-דין אל-קסאם – נהרס בעת מבצע עופרת יצוקה (2009)
קברו של ח'ליל א-רחמן ועל ידו האתר הארכאולוגי המכונה "סדרת אום עמיר" (אולי שרידים של העיר העתיקה מנואיס)
עַבְרֹאשׁ בופאלו (שם מדעי: Bucephala albeola) הוא מין של ברווז מהסוג עבראש המצוי בחופים ובימים שליד אמריקה הצפונית ומערב אירופה.
העבראש קיבל את שמו מראשו הרחב המזכיר מראה של תאו.
ברווז זה והשרשיר הם הקטנים בברווזי אמריקה.
הזכר בעל ראש ירוק וסגול והעורף הגדול וה"כיפה" בצבע לבן.
המקור אפור הכנפיים והזנב שחורים ושאר הגוף לבן.
הנקבות קטנות מהזכרים ואפורות כמעט לגמרי למעט פס לבן על הלחי וכיפה וכנפיים שחורות.
אלו ברווזים המותאמים לחיי ים ורק לעיתים נדירות מצויים על היבשה.
באמריקה הצפונית מוצאים אותם גם בבריכות ואגמים סביב הטייגה.
הוא ניזון בעיקר מחרקים מימיים או בים מסרטנים ורכיכות.
הוא ניזון מדגים קטנים, ביצי דגים וצמחייה מיימית.
בניגוד לרוב הברווזים, העבראש הוא עוף מונוגומי המקנן בעצים.
עבר־קולי (באנגלית, "Transonic") הוא ביטוי באווירונאוטיקה המתאר טיסה הקרובה למהירות הקול, העומדת על 343 מטר לשנייה (1,235 קמ"ש בגובה פני הים בתנאים אטמוספיריים), המיוחסת לאוויר בו כלי הטיס נע.
תנאי זה תלוי לא רק במהירות תנועת כלי הטיס, אלא גם בטמפרטורה של זרימת האוויר בסביבה המקומית שלו.
בצורה רשמית תחום זה מוגדר בין מספר המאך הקריטי, כאשר חלק מזרימת האוויר על כלי הטיס הוא על־קולי, ומהירות גבוהה יותר, בדרך כלל מספר מאך של הזרימה הוא 1.2, כאשר רוב זרימת האוויר היא מהירות על־קולית.
בין מהירויות אלו חלק מזרימות האוויר הן על־קוליות, אך חלק שלא ניתן להזניח אינו על־קולי.
רוב המטוסים המודרניים המונעים על ידי מנוע סילון יכולים לנוע במהירויות עבר־קוליות.
עבור מהירויות אלו ישנה עלייה בגרר עבור מספר מאך בקרבת 0.8, ובדרך כלל עלויות הדלק עקב הגרר מגבילות את מהירות הטיסה.
ישנם ניסיונות להוריד את הגרר עבור כלי טיס מהירים - המוכרים מבניהם הם השימוש בכנפיים משוכות וחוק השטח של ווייטקומב.
אי יציבות חמורה יכולה להיווצר בעקבות מהירות עבר־קולית.
גלי הלם נעים דרך האוויר במהירות הקול.
כאשר כלי טיס נע במהירות הקול, גלי ההלם הנוצרים לפניו הופכים לגל הלם גדול מאוד.
בטיסה עבר־קולית, כלי הטיס חייב לעבור דרך גל ההלם הזה, ובנוסף להתמודד עם אי־היציבות הנוצרת על ידי האוויר, הנע מעל מהירות הקול, מעל חלקים מהכנף המאטים את שאר חלקיה.
מהירויות על־קוליות יכולות להתרחש בקצה להבי המסוק ושל כלי טיס אחרים.
דבר זה גורם למאמצים לא שווים וחמורים על הלהבים, ועלול לגרום לתאונות, המגביל את גודל הלהבים בכלי טיס ובמהירויות הטיסה לפנים של מסוקים (כאשר המהירות הזו מתווספת הצד הקדמי של הלהב, וכביכול יוצרת מהירויות עבר־קוליות מקומיות).
במהירויות עבר־קוליות גלי ההתפשטות יוצרים אזורים מרוכזים של טמפרטורה ולחץ נמוכים במספר נקודות בכלי הטיס.
אם הטמפרטורה יורדת מתחת לנקודת הטל, עשויים להיווצר עננים.
עננים אלו נעים עם כלי הטיס.
זה לא הכרחי עבור כל כלי הטיס להגיע למהירות על־קולית כדי שעננים אלו ייווצרו.
בדרך כלל זנב המטוס יגיע למהירות על־קולית בזמן שאף המטוס עדיין יהיה במהירות תת־קולית.
במצב זה, "בועת" גלי התפשטות מקיפה את זנב המטוס.
כאשר המטוס ממשיך להאיץ, גלי ההתפשטות ימשיכו להתעצם ולגדול עד שיגיעו לאינסוף, שם גלי ההלם הקשתיים ייווצרו.
זהו מספר מאך השווה ל־1 וסינגולריות פראנטל-גלאוארט.
באסטרופיזיקה, כאשר ניתן להבחין בגלי הלם (עומדים או נעים), הזרימה באזור הגלים חייבת להיות עבר־קולית, מכיוון שרק זרימות על־קוליות יוצרות גלי הלם.
כל החורים השחורים הגדלים הם עבר־קוליים.
לזרימות רבות ישנן גלי הלם הקרובים מאוד לחורים השחורים.
הזרימה היוצאת מגרמים שמימיים או הדיסקות מסביב לחורים שחורים גם יכולים להיות עבר־קוליים, מכיוון שהם מתחילים ממהירות תת־קולית, ובמרחק גדול מנקודות אלו הם על־קוליים.
אל סופרנובה מתלווים זרימות על־קוליות וגלי הלם.
גלי הלם הנוצרים ברוחות השמש הם תוצאה ישירה של רוחות הנעות במהירויות עבר־קוליות מכוכבים.
הייתה הנחה כי ישנו גל הלם מסביב להליוספרה של מערכת השמש שלנו.
הנחה זו הופרכה לפי המידע של אייביאקס.
כתב העת היהודי עבר ועתיד (בהונגרית: Múlt és Jövő), ואחר כך גם הוצאה לאור ספרים; הוא אחת מהוצאות לאור של כתבי עת וספרים הונגרים הוותיק ביותר בהונגריה.
כתב העת נוסד על ידי יוסף פטאי בשנת 1911 ופעל ברציפות עד מרץ 1944, עד הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה).
בשנת 1988 חידש את הופעתו יאנוש קבאנאי, תוך ניצול האירוע ההיסטורי של חילופי המשטר בהונגריה.
למגזין נוספה הוצאה לאור של ספרים מאז 1994, שפעילותה גדלה באופן דינמי משנה לשנה.
המגזין והוצאת הספרים משלימים זה את זה באמצעות מחברים וצוות מערכת משותפים, ובחלקו קהל קוראים משותף.
כתב העת "עבר ועתיד" והוצאת הספרים עוסקים גם בהתאוששות יהדות הונגריה לאחר שינוי המשטר בשנת 1989. ההוצאה מפרסמת ספרות יהודית חדשה שמגיבה לשינויים בתקופה, לתוצאות המחקר בהיסטוריה של יהדות הונגריה ומשלבת את היצירה הרוחנית היהודית של מאה השנים האחרונות .
זה חשוב ביותר כיוון שהונגריה הייתה פעם אחד המרכזים החשובים ביותר בעולם של היהדות.
מחברים כמו ארמין ואמברי, יצחק יהודה גולדציהר, בנימין זאב בכר, לאיוש בלאו, דב ברנאט הלר, אלכסנדר שייבר, אישטוואן האן ועוד רבים אחרים ידועים בכל רחבי העולם.
לא מעט סופרים ידועים בין-לאומיים יהודים-הונגרים כמו פרנץ מולנר, ארתור קסטלר, אפרים קישון, ג'ורג' מיקש או תסריטאים או במאים הוליוודיים מפורסמים בעולם יצאו מאזור תרבותי זה במרכז אירופה.
כתב העת ממשיך את יצירתם ואת רוחם של הנרצחים בשואה, לדוגמה קארוי פאפ, כותב הפרוזה ואימרה אמוש.
המו"ל של עבר ועתיד מפרסם ספרות יהודית שנכתבה בשפות המגוונות ביותר בעולם מיצירות יהדות עדכניות בתרגומים להונגרית.
בנוסף לנושאים היהודיים הקשורים זה לזה, המו"ל מתעניין גם בסובלנות, ברב תרבותיות ובספרות עיונית.
הנושאים התמטיים של כתב העת בכל רבעון כוללים גם אנתולוגיה של ספר בכל מהדורה.
אחד מתפקידי עותקי כתב העת להתמקד ביהדות במדינות שונות בשנים האחרונות ולהתמקד בפורומים ואישים רוחניים יהודיים שם.
אחד הניסיונות המוצלחים ביותר היה פנייה לאינטלקטואלים ולסדנאות יהודיים: הישראלי, הפולני, הצרפתי, או הגרמני.
השנה 1998 למשל בנושאי המגזין והוצאת הספרים היו ציון מלאת 150 שנה למהפכת 1848 בהונגריה ולמלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849 וכן 50 שנה להקמת מדינת ישראל.
יום השנה ה-150 הוא גם הרגע בו יהודי הונגריה הפכו ליהודות הונגריה.
זהו אחד האירועים המכוננים והמכריעים בכל ההיסטוריה ההונגרית מכיוון שהאנרגיות היהודיות ששוחררו אז לפני 150 שנה דחפו את הונגריה למסילות המודרניות.
עובדה זו מכריעה לפחות כמו התחנה הסופית של צמד המסילות: שואת יהדות הונגריה.
כתב העת עבר ועתיד שהופיע מחדש (הוא מקוצר לעיתים קרובות כ-MéJ, והוסיף בפרסומיו המדעיים את האותיות: ÚF, כלומר: גליונות חדשים) פרסם את הגיליון הראשון שלו בדצמבר 1988, שהייתה אנתולוגיה.
בשנת 1989 יצאו לאור שני גיליונות של המגזין, ומאז 1990 יצאו לאור באופן קבוע גיליונות ארבע פעמים בשנה.
מסות, מחקרים היסטוריים, סוציולוגיים ובנושאי יהדות, ספרות יפה, אמנות, דיווחים, ראיונות: אלה הם הז'אנרים העיקריים של כתב העת.
חלק קטן מחומרי הצילום והאיור כבר עלו או יועלו לאינטרנט, אך יש תוכניות ליצור ארכיון איורים שיעזור לכל מי שעובד בנושאים דומים.
מחנה המנויים הזרים (מחוץ להונגריה) הולך וגדל, כך שבסוף הגיליונות מתפרסמים תכנים וסיכום באנגלית.
זה גם תנאי לספריות האוניברסיטאות הזרות להזמין את כתב העת.
הנושאים נערכים ברובם על פי עקרונות נושאיים.
אחד מתפקידי הפרסומים להתמקד כאמור ביהודי מדינות שונות (ישראל, פולין, צרפת, גרמניה) ובשנים האחרונות גם יצירת קשר עם הפורומים והאישים הרוחניים היהודיים שם.
המדור בשם "ניטור" הוא ביבליוגרפיה מבוארת של ספרים ומאמרים בנושאים יהודיים שמתפרסמים בהונגרית – ולכן עבור אלה שעוסקים ביהדות הונגריה ידע על העיתונים, כתבי העת והפרסומים הוא בלתי נמנע.
מייסד העיתון, יוסף פטאי שנולד בהונגריה ונפטר בתל אביב בשנת 1953 היה סופר, משורר, מתרגם.
הוא למד תאולוגיה עברית בניטרה, בבית המדרש לרבנים בבודפשט ולאחר מכן בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1907 ואת תעודת ההוראה בשנת 1908. בין השנים 1908–1921 היה מורה בגימנסיה בבודפשט.
משנת 1912, היה העורך של כתב העת עבר ועתיד.
בקרב יהודי הונגריה ומחוצה לה, הוא פעל בהרחבה ברוח יהודית-ציונית שמטרתה הייתה לעורר את התודעה העצמית הלאומית היהודית.
בכתבי יד זרים חקר יצירות לא ידועות של משוררים עבריים מימי הביניים.
שעשועי עלומים (שירים עבריים, בודפשט, 1902);
זמירות בית כנסת (שירים, בודפשט, 1906);
שירי בית כנסת (בודפשט 1910);
משוררים עבריים (תרגומים ספרותיים, בודפשט 1910–1912);
שולמית, את רואה את הלהבה?
ארץ הקודש שקמה לתחייה, (1926)
מטה: בודפשט 1024 בודפשט Keleti Károly u.
נושא משנה: היסטוריה של מדינות אירופה, היסטוריה של התרבות
ישראל, יהדות, חיים ציבוריים, תרבות, ספרות יפה
תוכן העניינים שפה: אנגלית, הונגרית
עבירת ביטחון היא עבירה העוסקת באיסור פגיעה בביטחון הלאומי וביחסי החוץ של מדינת ישראל.
חוק העונשין מחלק את עבירת הביטחון למספר עבירות, ביניהן: בגידה, ריגול, מסירת מידע, מרד, פגיעה בריבון זר ידידותי וטרור.
החוק עבר בשל איומי פגיעה וטרור מצד מדינות וארגונים שונים כלפי שישראל, שמנסה להרתיעם.
עבירת ביטחון היא גם כל עבירה אשר כוללת פגיעה או סיוע לפגיעה בכוחות המזוינים של ישראל שהם צה"ל, משטרת ישראל, או כל כוח מזוין אחר שנמצא בחסות מדינת ישראל.
עבירת בגידה היא כל פעולה אשר יש בכוחה לפגוע בשלמותה של מדינת ישראל באמצעות סיוע, שירות או שכנוע של אויב המדינה לפעול כנגדה.
עבירה זו כוללת גם ערעור של תושבי ישראל באמצעות תעמולה וכלים אחרים ולא רק בפגיעה במוסדותיה או שלמותה.
עבירת פגיעה בכוחות מזוינים כוללת מרד בכוחות המזוינים בחסות ישראל או הסתה להשתמטות מהם.
שותפים לעבירה זו עונשם מאסר עולם.
עבירת ריגול היא עבירה שבמסגרתה אזרח מוסר ידיעה לאויב מתוך כוונה לפגוע בביטחונה של מדינת ישראל.
גם אם אזרח זה מבצע את מסירת הידיעה מתוך רשלנות או מתוך מגע עם סוכן חוץ, מדובר בעבירת ריגול במידה שווה.
עֲבַר נַהֲרָה או עֲבַר נַהֲרָא (בארמית; בעברית: עֵבֶר הַנָּהָר), כלומר הגדה המערבית של נהר פרת (מנקודת מבט מסופוטמית ופרסית) היה אזור בדרום-מערב אסיה, ופחווה של האימפריה הנאו-אשורית (911–605 לפנה"ס), פחווה של האימפריה הנאו-בבלית (612–539 לפנה"ס) ואחשדרפנות של האימפריה האחמנית (539–332 לפנה"ס).
האזור מכונה בפרסית עתיקה אתורה או אתוריה, ובעילמית אשור.
תרגום אונקלוס מציין את נינוה, כלח, רחובות ורסן כנמצאות בתחום השיפוט של אתורה.
האחשדרפנות מוזכרת בהרחבה גם בספרי עזרא ונחמיה, שכן היא כללה את ארץ ישראל ובתוכה פחוות יהודה (יהוד מדינתא).
המונח "עבר-נהרה" נוסד בתקופת האימפריה הנאו-אשורית (911–605 לפנה"ס) בהתייחס למחוזות הלבנטיניים שלה.
שם המקום מופיע בכתובת מהמאה ה-7 לפנה"ס של אסרחדון מלך אשור.
האזור נותר חלק בלתי נפרד מהאימפריה האשורית עד לנפילתה בשנת 612 לפנה"ס, כאשר חלק מהאזורים הצפוניים נותרו בידי שרידי הצבא והממשל האשורי עד לפחות 605 לפנה"ס, ואולי אף עד שנת 599 לפנה"ס.
מאוחר יותר נלחמו על עבר נהרה האימפריה הנאו-בבלית (612–539 לפנה"ס) ומצרים.
הבבלים ובני בריתם הביסו בסופו של דבר את המצרים (ושרידי הצבא האשורי) והשתלטו על האזור, אותו המשיכו לכנות עבר-נהרה.
האימפריה הבבלית נפלה בידי האימפריה הפרסית (539–332 לפנה"ס), והפרסים השתלטו על האזור.
הפרסים האחמנים שמרו על הארמית האימפריאלית, ועל המבנים הארגוניים האימפריאליים של קודמיהם הבבלים והאשורים.
השטח שנכבש מהבבלים (כולל עבר נהרה) ב־538 לפנה"ס אוחד, תחת הפחה גובריאס, לפחוה אחת.
הרודוטוס כתב שבתחילת ימי דריוש הראשון (558–486 לפנה"ס) אורגנו מחדש מחוזות המס האחמניים , כאשר המחוז החמישי מתאים לעבר-נהרה: הוא מתואר החל מפוסידיאון עד מצרים, מלבד "חבל הערבים" (צפון סיני, שהיה חופשי ממס), כולל פיניקיה, "סוריה הנקראת פלסטינית" וקפריסין.
עם זאת, לפי כתובות המלך עצמו (כתובת ביסותון, כתובת פרספוליס וכתובת נַקְשִׁ רוּסְטַם), בין האחשדרפנויות שנוסדו נמנות בבל, אשור, ערב ומצרים, אך לא עבר נהרה – שעוד נכללה אז בבבל; עדותו של הרודוטוס מתאימה רק למציאות בתקופה מאוחרת יותר, בימי אחשורוש הראשון.
אחשדרפנות עבר נהרה הופרדה מבבל רק בשנת 482 לפנה"ס, לאחר מרידתה של בבל באימפריה הפרסית.
צפון מסופוטמיה נותרה כאתורה (אשור הפרסית).
אחד מפחות עבר-נהרה היה תתני, המוזכר בספר עזרא בתואר "פַּחַת עֲבַר-נַהֲרָה" ומוזכר גם בתעודות בבליות בכתב יתדות.
במסגרת עבר נהרה התקיימה, בצורה מסוימת, יהוד מדינתא, ותחתיה חסו הערים הפיניקיות בתקופה הפרסית, בראשן צידון, שהיוו את עיקר הצי הפרסי והחלק המיומן ביותר בו והיו מוקד מרכזי במלחמת פרס–יוון, שהתרכזה בעיקר בהתנגשויות צידון ואתונה.
על פועלם למען הפרסים במסגרת אותה ברית קיבלו הפיניקים הטבות רבות, בראשן האפשרות להתפשט דרומה למישור החוף הדרומי (שקמונה, מגדל עבדעשתרת, דור, יפו ואשקלון), הוא "דרום פיניקיה", שהייתה למעשה שיבה לארץ שהייתה כנענית־פיניקית גם בתקופות קדומות יותר ולא התפשטות לארצות חדשות.
הסטראפיה עבר-נהרה פורקה בתקופת האימפריה הסלאוקית ההלניסטית (312–150 לפנה"ס).
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, שילבו הסלאוקים את האזור הזה ואת אשור שבמסופוטמיה העליונה בסטראפיה סוריה.
השם "סוריה" מוכר בלווית מהמאה ה־8 לפנה"ס במשמעות "אשור", אך מתקופת אחשדרפנות עבר נהרה נעשה שימוש כללי ולעיתים קרובות חסר הבחנה במונח "סוריה" ו"סורים" כדי לתאר גם את אשור עצמה וגם את עבר-נהרה/ארם/סוריה הגדולה, ואת האוכלוסיות האשורית והארמית/פיניקית/עברית־יהודית שלהן, כעדות הרודוטוס.
בין עבירות התנועה הקלות ניתן למנות: נוסע שאינו חגור, עיכוב בתנועה, גרירת רכב שלא בצורה בטוחה, נסיעה בלא הפעלת אורות כנדרש, או עבירות הולך רגל כמו חציית כביש שלא במעבר חציה או בזמן שהאור האדום דולק.
עבסאן א-סע'ירה היא עיירה חקלאית בדרום רצועת עזה, בנפת ח'אן יונס, כ-2 ק"מ דרומית לח'אן יונס.
נכון ל-2017, בעיירה כ-9,290 תושבים לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
נקראת לעיתים גם בשם עבסאן א-זע'ירה או עבסאן אל-ג'דידה.
משמעות שמו של היישוב לא ידועה, אך הסיומת "א-סע'ירה" (הקטנה) נועדה להבדילו מהעיר הסמוכה – עבסאן אל-כבירה (הגדולה), הנמצאת דרומית-מערבית ממנה.
בדו"ח של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1885 נכתב שעבסאן א-סע'ירה היא אתר כפרי מיושב ובו עשרה צריפים ושרידים של בתי אבן וכרכובים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1922) מנתה אוכלוסיית עבסאן 695 תושבים, בשני היישובים (אל-כבירה וא-סע'ירה).
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1931) נספרו 1,144 תושבים ב-186 בתים.
בסקר הכפרים (1945) היו שני היישובים עבסאן עדיין מאוחדים ומנו 2,230 תושבים, כולם ערבים, בעלי שטח של 16,084 דונם.
מתוך שטח זה שימשו 15,616 דונם לגידול דגן, ו-92 דונם למטעים וקרקע בנויה.
בכתבה משנת 1972 נמסר כי בעיירה יש כ-1,500 תושבים.
העיירה נכבשה כחלק מהקרב על ח'אן יונס.
בפברואר 2024 פתח צוות הקרב של חטיבה 646 במבצע לטיהור שטח העיירה ממחבלים, ונמצא בתחום העיירה אמל"ח רב.
במהלך המבצע, הוקם ציר לפינוי האוכלוסייה מהמחסה ובו התפנו אלפים.
המחסה שימש את ארגון הטרור חמאס, שניצל ניצול ציני את האוכלוסייה האזרחית כמחסה לטרור.
עבלה מאהיו סיבאי היא פרופסור לאפידמיולוגיה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, לבנון.
פרופסור סיבאי משמשת כדיקן הפקולטה למדעי הבריאות.
בנוסף לכך, היא גם מנהלת המרכז ללימודי הזדקנות אשר הקימה בשנת 2008.
היא גם מייסדת שותפה והמנהלת הנוכחית של התוכנית אוניברסיטת AUB לגיל הזהב.
פרופסור עבלה מאהיו סיבאי נולדה בביירות שבלבנון, בילדותה אהבה מתמטיקה וחידות מתמטיות שונות.
למרות שפרופסור סיבאי הושראה ממתמטיקאים היא למדה רוקחות וסיימה את התואר הראשון שלה ב־1977. קריירת הרוקחות שלה נקטעה לאחר מספר אירועים אלימים במיוחד בלבנון ובמיוחד בביירות שגרמו לה לעזוב את המקצוע.
לאחר מכן הייתה אמא במשרה מלאה במשך עשר שנים, ואת התואר השני עשתה ב-1986. את הדוקטורט שלה עשתה סיבאי בבית הספר לרפואה טרופית בלונדון בשנת 1997. כיום עבלה מאהיו סיבאי היא פרופסורית מכובדת באוניברסיטה האמריקאית בביירות ודיקנית הפקולטה למדעי הבריאות.
עיקר עבודתה קשור בשיפור אורח החיים של אנשים מבוגרים במדינות פחות מפותחות.
בריאון שעשתה בשנת 2020, לאחר זכייתה בפרס L'Oréal-UNESCO היא אומרת שאחרי שסיימה את לימודיה בלונדון היא החליטה שמוטב לה לחזור ללבנון ולטפל בתופעת ההזדקנות בקהילה שלה בלבנון, בגלל מצבה האזרחי של לבנון לפרופסור עבלה מאהיו סיבאי היה חשוב לחזור לשם ולהתחיל את עבודתה שארץ ילדותה.
פרופסור סיבאי נשואה ויש לה ילדים.
עבודותיה של פרופסור סיבאי עוסקות באפידמיולוגיה, גרונטולוגיה, וסוציאל דמוגרפיה.
יש לה ניסיון רב בחקר הבריאות עם התמקדות במחלות לב, כלי דם ומחלות כרוניות.
לפרופסור סיבאי הישגים אקדמיים רבים והמובילים שבהם הם: פרס לוראל אנסקו ופרס שושא.
לפני היותה דיקנית הפקולטה למדעי הבריאות הייתה דיקנית זמנית לפקולטה זו עד למינויה באופן קבוע.
בנוסף לכך היא גם נשיאת המכון לחקירת הזדקנות, ומייסדת שותפה שלו.
פרופסור סיבאי היא זוכת פרס L'Oréal-UNESCO לשנת 2020, כלת פרס קרן מדינת כווית לבקרת מחלות סרטן, לב, כלי דם וסוכרת, (2019).
היא חברת מועצת המנהלים של HelpAge International בבריטניה, ומכהנת בפורום הכלכלי העולמי ובמועצת העתיד העולמית להזדקנות בריאה ואריכות ימים.
בנוסף לכך היא גם חברת מועצת המדע של WHO.
פרופסור סיבאי פרסמה למעלה ממאתיים מאמרים וכתבה למעלה ממאה פרקים בספרי מדע ומגזיני מדע שונים.
כיום, מאמריה הם המובילים בתחומם בנושא חקירת הזדקנות ובאופן ספציפי הזדקנות במדינות ערב.
פרופסור סיבאי היא מקימת התכנית ללימודים בגיל הזהב AUB אשר מציעה למעלה ממאה קורסים למאות חברים בשנה מטעם האוניברסיטה האמריקאית בביירות.
מחקרה המרכזי של פרופסור סיבאי עסק באורח החיים של אנשים מבוגרים ומחלות לא מדבקות שונות NCD כגון סרטן, מחלות לב, ומחלות כרוניות.
עקב אוכלוסיית הפליטים החריגה בלבנון היא היא התייחסה במחקריה לאתגרים של טיפול בשלבי החיים המאוחרים של מחלות לא מדבקות וטיפול ראשוני בהתנחלויות פליטים.
בנוסף לכך היא עמדה בראש שלוש סקירות המיפוי האזוריות של מדיניות ותוכניות בנושא הזדקנות במדינות ערב.
עקב תפקידה כמנהלת תוכנית AUB של לימודים אקדמיים בגיל הזהב יש לה קשר ישיר ואדוק עם בני הגיל השלישי, עליהם עשתה את רוב מחקריה.
היא מאפשרת לאנשים מבוגרים יחסית את האופציה ללמוד באוניברסיטה כמו אנשים בני עשרים ובכך מגבירה את יכולותיהם הקוגניטיביות, כפי שציינה בחלק ממאמריה.
עבודתה של פרופסור עבלה מאהיו סיבאי השפיעה ומשפיעה על הדרך בה אנו חושבים על הזדקנות בכל רחבי העולם.
כיום פרופסור עבלה מאהיו סיבאי היא אחת החוקרות המובילות בעולם בנושאי הזדקנות ומחלות לא כרוניות.
לפרופסור סיבאי פרסים רבים מעמותות וארגונים שונים ברחבי העולם.
פרס מדינת כווית לבקרת מחלות לא מדבקות בשנת 2019
עִבְּרָאנִיָּאת (בערבית عبرانيات) היא תוכנית התנדבותית שמטרתה לקדם את רמת העברית המדוברת של תלמידי בתי הספר הערביים בישראל.
המתנדבים בתוכנית, ששפת האם שלהם עברית, מקיימים מפגשים בקבוצות קטנות בבתי ספר ערבים ברחבי ישראל.
נכון לשנת 2024 תלמידים ערבים בישראל יודעים עברית משמעותית פחות מהוריהם כשהיו בגילם.
גם כשקיימת הבנה בסיסית בעברית יש לתלמידים הערבים קושי לשוחח בעברית בשל העדר הזדמנויות לתרגל את השפה.
רוב הצעירים הערבים בישראל מסיימים את לימודיהם במערכת החינוך כאשר אינם בקיאים בשפה העברית ואינם מסוגלים לנהל שיח בעברית או להתמצא בסביבה המתנהלת בעברית.
על פי דו"ח ראמ"ה משנת 2018 לשנת 2023 הייתה ירידה חדה בהישגי תלמידים ערבים בשפה העברית.
רמת הידע הנמוכה בעברית מגבילה מאוד את אפשרויותיהם ללמוד באקדמיה ולהשתלב בשוק העבודה ובחברה הישראלית בהמשך חייהם.
על פי נייר עמדה של מכון אהרון מ–2020, קיים קשר מובהק בין רמת העברית של ערבים בישראל בסיום התיכון לבין סיכוייהם להשתלב בהצלחה באקדמיה ובתעסוקה, וכן קשר לשכר העתידי שלהם.
בדו"ח מבקר המדינה 2023 צוין כי לצעירים ערבים בישראל אפשרויות תעסוקה מצומצמות וכי אחד החסמים העיקריים המגבילים את אפשרויות התעסוקה הוא חוסר שליטה בעברית ובפרט חוסר היכולת לנהל שיחה.
עוד הוזכר בדו"ח כי הדבר מוביל לאחוז גבוה של צעירים חסרי מסגרת עבודה או לימודים, וכי חוסר המעש מוביל לעליה בפשיעה.
נמצא כי שיפור רמת העברית של בוגרי מערכת החינוך הערבית יכול להיות מתורגם לתוספת של 1.27 מיליארד שקלים בשנה לתוצר הלאומי, כתוצאה משיפור בתעסוקה ובפריון.
מגמת הירידה בשליטה בעברית קשורה לכך שכיום בניגוד לעבר, ניתן לקבל את כל השירותים ביישובים הערבים בערבית.
השפה הערבית היא השפה הדומיננטית במרחב התרבותי המשפחתי, הקהילתי והיישובי של ערביי ישראל, ולרוב היא השפה הבלעדית במוסדות הערביים ולכן הצורך בעברית והחשיפה לעברית פוחתים.
לעומת זאת בעבר היה יותר מפגש עם אוכלוסייה יהודית.
בנוסף, גם בשעורי עברית אין תרגול של השפה- פחות מאחוז ממורי העברית בבתי הספר הערבים דוברי עברית כשפת אם, ומבדיקות של ראמ"ה ודיווחי מורי העברית נמצא שבשעורי העברית כמעט לא מדברים בשפה העברית (פחות מדקה בשיעור).
החשיפה המעטה לעברית קשורה גם לכך שצריכת התקשורת הן הממוסדת והן ברשתות החברתיות יכולה להיות בערבית או באנגלית, זאת בניגוד לעשורים קודמים בהם ערוצי התקשורת הנגישים לערביי ישראל היו בעברית בלבד.
כך גדל דור בו יהודים לא מבינים ערבית וערבים לא מבינים עברית.
הנתק בין אזרחי ישראל היהודים ושאינם יהודים גדל ונמנעת היכרות ביניהם דבר שיכול להעצים קיטוב, פחד ושנאה.
תוכנית עבראניאת קמה במטרה לשפר את השליטה של תלמידים ערבים בשפה העברית מתוך כוונה שהדבר יעזור בהשתלבותם והתקדמותם העתידית.
משמעות המילה "עבראניאת" בערבית היא עברית מדוברת.
במיזם מושם דגש על עידוד הניסיון להבעה בעברית ועל חיזוק הביטחון ביכולת לדבר בעברית.
במסגרת המיזם נפגשים מדי שבוע מתנדבים ששפת האם שלהם עברית, עם תלמידים ערבים כדי לאפשר אימון והתנסות בשיח בעברית.
שיח זה בא כהשלמה ללימודי העברית הפורמליים הניתנים במסגרת בית הספר בדרך כלל על ידי מורים ששפת אימם ערבית.
נמצא כי כאשר השפה העברית נלמדת על ידי דובר השפה כשפת אם, הדבר מעלה את ציוני התלמידים באופן ניכר.
בנוסף, בשיעורי העברית בבתי הספר מלמדים בעיקר קריאה וכתיבה בעברית, אוצר מילים ודקדוק, אבל לתלמידים יש מעט מאוד הזדמנויות לתרגל דיבור וניהול שיחה בעברית ולכן רמת הדיבור שלהם נמוכה.
אחת ההמלצות בנייר המדיניות לשנת 2023 שנכתב על ידי דוקטור תחאוכו ודוקטור קלישר, היא ההמלצה להגביר חשיפה ומפגש עם דוברי עברית שפת אם ובכללם שילוב מתנדבים דוברי עברית בתוכנית הלימודים השוטפת.
בבסיס התוכנית עבראניאת עומדת התפיסה שחשיפה לשפה היא דרך טבעית וטובה ללמוד אותה, ושלעניין זה כל חשיפה תורמת.
כלומר שמיעת השפה, ניהול שיחה, קריאה, צפייה בתוכן בשפה כמו למשל סרטונים וסדרות, כולם תורמים לשיפור היכולת השפתית של התלמיד.
רווח משני חשוב שמושג דרך התכנית קשור להכרות האישית בין התלמידים למתנדבים ולקירוב לבבות.
ההיכרות האישית מפחיתה סטיגמה, רתיעה והכללות המתחזקות במציאות בה אין הכרות אישית בין יהודים וערבים.
המפגשים המתקיימים במסגרת התוכנית מאפשרים ליהודים ללמוד על החברה הערבית, ולנוער הערבי לבטוח יותר ביהודים.
במסגרת התוכנית מגיעים מתנדבים דוברי עברית כשפת אם לבתי הספר פעם בשבוע ומשוחחים עם התלמידים שיחה חופשית בעברית על נושאים שונים, כדי שיתרגלו דיבור בעברית.
הפגישות הן עם קבוצה קבועה של תלמידים כדי ליצור אצלם אמון ואיתו ביטחון והעזה לדבר.
התוכנית פועלת בעיקר בחטיבות ביניים ובתיכונים.
לתלמידים המשתתפים בקבוצות ידע בסיסי בעברית ומוטיבציה ללמידה.
כדי שהתלמידים יוכלו להיחשף לעברית במהלך השבוע ולא רק במפגש השבועי, הוקמו בנוסף למפגשים, אתר בשם "עבראניאת" ודף אינסטגרם בשם זה.
באתר מופיעים מגוון רחב של תכנים בעברית, כגון משחקים, סדרות, שירים ועוד.
המתנדבים מעודדים את התלמידים לצפות בזמנם החופשי בתכנים המתאימים לרמת העברית שלהם ומעניינים אותם.
התכנים זמינים לצפייה ללא תשלום.
בנוסף, מעודדים את התלמידים לעקוב אחרי דף האינסטגרם של התוכנית בו מתפרסמים כמעט מדי יום סרטונים קצרים המלמדים מילים, מתקנים שגיאות נפוצות, ונותנים טיפים בעברית.
נכון לספטמבר 2025 יש לדף 57.7 אלף עוקבים.
התוכנית "עבראניאת" פותחה בשנת הלימודים 2021/22 בחטיבת ביניים אבן סינא בכפר קאסם.
בהשתתפות המנהל וצוות הוראת העברית של בית הספר נבחנו פרמטרים כמו גודל קבוצה, זום לעומת פנים אל פנים, תכנים ונושאי שיחה וגובשה המתכונת הנוכחית של התוכנית.
התוכנית נוסדה על ידי סיגל נעים ואודי פלס.
מובילי המיזם, הפועלים רובם בהתנדבות, הם צפריר איתן סיגל נעים ואודי פלס בצוות הניהול, תמי ששון וורד ריפין שאחראיות על הליווי הפדגוגי, לובנה ריפי שאחראית על בניית האתר ועל תכנים ופוסטים ודוניה דהר שאחראית על דף האינסטגרם.
עִבְרִית היא שפה שמית, ממשפחת השפות האפרו-אסייתיות, הידועה כשפתם של היהודים ושל השומרונים.
היא שייכת למשפחת השפות הכנעניות והשפה הכנענית היחידה המדוברת כיום.
העברית הוחייתה כשפה מדוברת ב, והיא השפה היחידה בעולם שעברה תהליך מוצלח של תחייה לשונית.
העברית היא שפתה הרשמית של מדינת ישראל.
הדיאלקט של העברית המדובר בישראל הוא עברית מודרנית.
שם השפה עברית פירושו "לשונו של עֵבֶר", ונגזר מהשם של הדמות המקראית עֵבֶר, אביהם הקדמון של עמים רבים, בהם עם ישראל.
לפי המסורת היהודית, עבר סירב לקחת חלק בבניית מגדל בבל, ועל כן הוא וצאצאיו לא נענשו על בניית המגדל, ושפתם לא נתבלבלה.
על-פי מיתוס זה, עבר שימר את השפה האוניברסלית המקורית – העברית.
המושג "עברי" נזכר שלושים וארבע פעמים בתנ"ך ככינוי לבני ישראל, אולם לא כשפה.
במקרא, שמה של שפתם של העברים מכונה "יהודית", וגם בשם "שפת כנען".
ייתכן שהשם 'יהודית' היה רק שם הניב שדובר בממלכת יהודה או באזור ירושלים, להבדיל מהניב של ממלכת הצפון, ממלכת ישראל (אם כי גם לפי תאוריה זו, מדובר בסך הכול בשני ניבים שונים של אותה שפה, ולא בשתי שפות שונות).
המקור הקדום ביותר המזכיר את המונח עברית כשם השפה, הוא מקור יווני מן המאה ה-2 לפנה"ס.
המקור הוא נכדו של בן סירא שכותב בהקדמה לתרגום החיבור של סבו ליוונית שבוצע על ידיו כי:
בלשון חז"ל שדוברה החל מהמאה הראשונה לספירה, הכינוי המקובל לשפה המקראית ולשפה המדוברת היה "לשון הקודש", והמונח "עברית" שימש לציון הכתב העברי הקדום, וכן לציון שפתם של בני עבר הנהר, אך יש גם שימושים במונח "עברית" המתייחסים ללשון המקרא.
הניב התנ"כי מכונה "לשון המקרא", כדי להבדילו מלשון חז"ל המכונה גם "לשון חכמים", שהיא בעצם ניב מאוחר של עברית.
בברית החדשה משמש המונח "עברית" כשם לשפה הארמית שדוברה על ידי ה"עבריים" (תושבי עבר הנהר) בארץ ישראל, אולם בספרות חז"ל משמש מונח זה רק לעברית (המשנאית).
העברית היא שפה המשתייכת לקבוצת הלשונות השמיות הצפון-מערביות, ומהווה את הניב בו דיברו תושבי ארץ ישראל החל מן האלף ה-2 לפנה"ס בלב האזור המכונה במקרא בשם ארץ כנען.
כנען או הלבנט כולל היום את שטחיהן של לבנון, סוריה, ארץ ישראל וירדן.
השפה הפיניקית אשר הייתה מדוברת באזור לבנון של ימינו היא "שפה אחות" לשפה העברית.
בעברית נכתבו רוב ספרי התנ"ך, כל המשנה, רוב הספרים החיצוניים ורוב המגילות הגנוזות.
המקרא נכתב בעברית מקראית, ואילו המשנה נכתבה בניב הקרוי לשון חז"ל.
בתקופה מסוימת בסוף המאה ה-2 לספירה או קצת מאוחר יותר (החוקרים חלוקים בשאלה זו) פסקו רוב היהודים מלהשתמש בעברית כבשפת דיבור.
מאות שנים בלבד לאחר חתימת המשנה, כאשר חדלו היהודים להשתמש בעברית, כבר נכתבו התלמודים בארמית.
עם זאת, ישנן עדויות שאף במאה ה-8 לספירה הייתה שפת הדיבור בטבריה, שם פעלו בעלי המסורה, עברית.
גם כשהשפה העברית לא הייתה שפת דיבור, עדיין שימשה לאורך הדורות, במה שמכונה תקופת הביניים של העברית, כשפת הכתב העיקרית של היהודים, בעיקר בעניינים הלכתיים: כתיבת פרוטוקולים של בתי דין, קובצי הלכות, פרשנות לכתבי קודש ועוד.
גם כתיבת מכתבים וחוזים בין גברים יהודים נעשתה לעיתים קרובות בעברית.
ספרות דתית לנשים בקהילות אשכנזיות נכתבה ביידיש (למשל "צאינה וראינה"), בקהילות הספרדיות בלאדינו, ובארצות ערב, בערבית יהודית המקומית, כיוון שהנשים, בניגוד לגברים, לא למדו עברית.
חיבורים יהודיים בעלי אופי חילוני או לא-הלכתי נכתבו בשפות יהודיות או בשפות זרות, לדוגמה: הרמב"ם כתב את ספרו "משנה תורה" בעברית, על אף שספרו הפילוסופי המפורסם "מורה נבוכים", שיועד למשכילי זמנו, נכתב בערבית יהודית.
עם זאת, "מורה נבוכים", כמו ספרים אחרים בנושאים חילוניים, תורגמו לעברית כשהיה בהם עניין לקהילות יהודיות דוברות שפות אחרות.
אחת המשפחות היהודיות המפורסמות שעסקו בתרגום מערבית-יהודית לעברית בימי הביניים היא משפחת אִבְּן תִּיבּוֹן.
מפעלי התרגום לעברית של ספרות מדעית ופילוסופית בימי הביניים נתקלו בקושי מהותי, שכן עדיין לא היו מינוחים עבריים מקבילים למושגים מקצועיים רבים.
אבן תיבון ומתרגמים נוספים נאלצו לחדש שורה ארוכה של מילים בשפה, וחלק ניכר מן המונחים הללו שרד ומשמש את דוברי השפה העברית עד היום.
עד המאה ה-19, ראשית ימי התנועה הציונית, מעמדה של העברית בקרב היהודים היה דומה למעמדה של השפה הלטינית בקרב הנוצרים במערב אירופה והיא שימשה בעיקר כשפת כתב ולמטרות דתיות, אבל גם למטרות שונות ומגוונות, כגון פילוסופיה, ספרות, מדע ורפואה.
עובדה זו הגנה על העברית מתהליכי הרס שאירעו לשפות עתיקות אחרות.
מסוף המאה ה-18, עם צמיחת תנועת ההשכלה היהודית בגרמניה ובמזרח אירופה, נכנסה השפה העברית לתנופה מודרנית.
לאורך כל המאה ה-19 הלך השימוש החילוני בה וגבר.
בד בבד עם תנועת התחייה הלאומית החלה גם פעילות להפיכת העברית ללשון הדיבור של היישוב העברי בארץ ישראל.
אליעזר בן-יהודה, המכונה "מחיה השפה העברית" היה בין הלוחמים למען הפיכת השפה העברית לשפה מדוברת ולשפתו הלאומית של היישוב העברי בארץ.
על פי עדותו, בזמן עלייתו לארץ ישראל, הקהילות היהודיות השונות בירושלים דיברו בתוכן בלשונותיהן, אולם כאשר בני קהילות שונות היו צריכים לדבר זה עם זה, נאלצו לדבר "בלשון הקודש", ובשיחות-חולין אלו גם האשכנזים השתמשו בהברה הספרדית.
במקביל התפתחה עברית מדוברת גם במרכזים אחדים של יהודים במזרח אירופה.
המעבר לדיבור בעברית ביישוב העברי בארץ היה מהיר יחסית.
עם כינון שלטון המנדט הבריטי בארץ נקבעה העברית כשפה רשמית שלישית, לצד הערבית והאנגלית.
ערב הקמת מדינת ישראל הייתה העברית כבר לשפה העיקרית של היישוב העברי, ושפת הלימוד במרכזי החינוך שלו.
כיום יש כ-9 מיליון דוברי עברית ישראלית, רובם המכריע גרים בישראל.
כ-5,300,000 (נכון לשנת 2009) הם דוברים ילידיים (כלומר, שעברית היא שפת-אמם) והשאר משתמשים בעברית כשפה שנייה.
עברית היא השפה הרשמית והעיקרית של מדינת ישראל, אם כי בנוסף לה יש מעמד מיוחד גם לשפה הערבית, וכן נעשה שימוש נרחב באנגלית, ברוסית ובשפות נוספות.
בעקבות המסורת האירופית, שמקורה בהקמת האקדמיה הצרפתית, קיים גם בישראל גוף רשמי המכתיב תקנים של השפה: האקדמיה ללשון העברית.
מוסד זה פועל מכוח חוק, אף על פי שהשפעתו בפועל מוגבלת.
עיסוקו בעיקר בקביעת מונחים חדשים, כללי כתיב וכללי תחביר, המחייבים להלכה את מוסדות המדינה ואת מערכת החינוך הממלכתית.
בפועל, חלק גדול מהחלטותיו אינו מתקיים.
התפתחות המילונאות השימושית בישראל בשנות ה-90 יצרה מספר מילונים ומאגרי מידע המתעדים את הלשון העברית בפועל, ומשמשים אסמכתות חלופיות לכללי האקדמיה ללשון העברית.
לקראת תחילת תהליך החייאת השפה העברית, בעת שהיא שימשה רק כשפה שנייה בפי יהודים ושומרונים, היו לשפה שני ניבים – יהודי ושומרוני, כשהניב השומרוני היה על סף כליה גם כשפה שנייה, יחד עם העדה השומרונית עצמה.
לניב היהודי היו שלוש דרכי הגייה עיקריות: אשכנזית, ספרדית ותימנית (יש המציינים גם הגייה עיראקית).
עם החייאת השפה, בן-יהודה הכריז על ההגייה הספרדית כהגייה התקנית של העברית.
אולם בפועל מחיי השפה דבקו בהגייה שהיא מעין פשרה בין הספרדית לאשכנזית וזו נשתרשה בעם.
בשל התחייה המאוחרת של השפה העברית, אין כמעט ניבים אזוריים עבריים.
למעשה, השפה הנשמעת בפי דוברים ילידיים זהה כמעט בכל חלקי ישראל (עברית ישראלית).
אפשר להבחין בשוני בין הניבים המדוברים בפי עדות יהודיות שונות (אתנולקטים).
אולם, שוני זה מתבטא בעיקר בפונולוגיה, ולא בתחביר או במורפולוגיה.
עיקרי שוני זה הם בהשפעה ספרדית-תימנית על ההגייה המקובלת.
שוני מסוים בתחביר ובמורפולוגיה קיים בין ניבים מעמדיים של השפה (סוציולקטים), אולם שוני זה אינו גדול יחסית.
ישנו שוני בולט בין עברית ישראלית מודרנית ללשון הקודש הליטורגית המסורתית.
ההגיה היא המאפיין הבולט השונה מן ההגייה הישראלית המקובלת, אבל קיים שוני משמעותי גם באוצר המילים, הניסוח, התחביר, הדקדוק, הניקוד והפיסוק.
בחוגים חרדיים מסוימים קיימת הקפדה יתרה לשמר את הלשון הרבנית, גם לצורכי חול, והתנגדות חריפה לעברית המודרנית.
מספר הדוברים הלא-ילידיים משתווה פחות-או-יותר למספר הדוברים הילידיים, והיא אף משמשת לתקשורת בין קבוצות בתוך ישראל שאינן דוברות עברית (למשל, דיונים בכנסת, בבתי המשפט הישראליים וכיוצא בזה מתנהלים בעברית, גם כשכל המתדיינים שייכים לקבוצות שאינן דוברות עברית).
כיוון שכך, העברית המודרנית חשופה להשפעה אינטנסיבית של שפות אחרות, כגון ערבית, רוסית, אנגלית ועוד, דבר המשנה אותה בהתמדה, ואף יוצר הבדלים בין קבוצות, אשר עשויים להתפתח לניבים של ממש.
ביהודה ושומרון (וברצועת עזה בעת שנשלטה בידי ישראל) העברית היא שפת המינהל, בצד הערבית, המדוברת בקרב רוב האוכלוסייה המקומית.
בניגוד לערביי ישראל, הלומדים עברית במערכת החינוך מגיל צעיר, ומנהלים את חייהם בשתי השפות במידה כמעט שווה, רוב דוברי הערבית ביהודה ובשומרון שולטים בעברית רק במידה חלקית או שאינם שולטים בה כלל.
עם זאת, השפעת העברית על הערבית שבפיהם ניכרת מאוד, בעיקר עקב השימוש הרב במילים שאולות מן העברית.
עם התגברות ההגירה של פועלים זרים לישראל נוצר "פידג'ין עברי", המשמש לתקשורת בין הפועלים לדוברי העברית הישראליים.
הגיית העברית עברה שינויים רבים במהלך אלפי שנות קיומה, ובכל תפוצה, הגו אותה היהודים באופן אחר.
במאה ה-19 שאפו מחדשי השפה העברית לאמץ את ההגייה הספרדית, בייחוד זו שהייתה נהוגה בקהילה הספרדית של ירושלים; זאת משום היוקרה שממנה נהנתה הקהילה הספרדית של ירושלים בעבר, ומשום שהגייתה הייתה קרובה למדי להגייה שמשתקפת בניקוד הטברני של המקרא.
+פונמות עיצוריות בעברית הישראלית סדקי לועי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיn1 m סותם ʔ ɡ k d t b p מחוכך *d͡ʒ *t͡ʃ t͡s חוכך h
עיצורים שקיימים רק בהגיית עדות המזרח
1 כאשר האות נו"ן באה לפני עיצורים וילוניים [k g], רוב הישראלים הוגים אותה כעיצור וילוני, אפי [ŋ], עקב הידמות פונטית בבסיס החיתוך המקלה בהגייה.
כלומר, [ŋ] היא אלופון של [n] ולא פונמה בפני עצמה.
2 הגיית האות עי"ן כעיצור לועי, חוכך, קולי [ʕ] נדירה מאוד.
רוב הישראלים מחליפים אותה לעיצור סדקי, סותם, אטום [ʔ].
3 רוב הישראלים הוגים את האות חי"ת כעיצור ענבלי, חוכך, אטום [χ], כאשר בהגייה הספרדית והתימנית היא עיצור לועי, חוכך, אטום [ħ].
4 רוב הישראלים הוגים את האות רי"ש כעיצור ענבלי, חוכך, קולי [ʁ] או כעיצור ענבלי, רוטט [ʀ], כאשר בהגייה הספרדית והתימנית היא עיצור מכתשי, מקיש [ɾ].
פונולוגיה משוערת של העברית הקלאסית
בעברית הקלאסית יש כ-30 פונמות (מתוכן 23 פונמות עיצוריות), רובן מסומנות בכתיבה מנוקדת.
כל אות מייצגת פונמה עיצורית אחת נפרדת , להוציא את השימוש של אותיות הו"י כאמות קריאה.
סמ"ך, שי"ן שמאלית ושי"ן ימנית הן פונמות נפרדות.
כל-אחת מאותיות בג"ד כפ"ת מייצגות פונמה אחת (דגש קל אינו פונמי).