tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיים אופן נוסף בו המת מטמא את השוהים בקרבתו, והוא טומאת אהל, כאשר האדם נמצא עם המת תחת אותה קורת גג.
לגבי טומאת אהל ישנה מחלוקת תנאים וראשונים, האם היא קיימת רק במת יהודי או גם במת גוי.
כן מטמא המת את מי שמסיט אותו או את מי שנושא אותו, טומאה זו נקראת טומאת משא.
טומאה הנמצאת במקום שאין לה חלל טפח להתפשט, נחשבת לטומאה רצוצה, שעל פי הלכה למשה מסיני היא מתפשטת והולכת עד הרקיע.
טומאה נוספת הנובעת מן המת היא טומאת אוהלים: אהל עראי שנמצא בו מת - נעשה בעצמו "אב הטומאה".
לעומת זאת, בית קבע שהמת נמצא בו - אינו נטמא, אלא רק אנשים וחפצים שנמצאים בו טמאים.
בעניין זה יש להבדיל בין המושג "טומאת אוהל", שפירושו שהמת מעביר טומאה לכל מי שנמצא איתו תחת אותה קורת גג לבין המושג "טומאת אוהלים", שהתייחד לדין זה שהאוהל עצמו נטמא.
על כך אומרת המשנה המפורסמת: "כל היוצא מן העץ אינו מיטמא טומאת אוהלים אלא פשתן", כלומר: כל חומר מן הצומח שעושים ממנו מבנה - דינו כבית קבע, שאינו נטמא בעצמו אלא רק מעביר את הטומאה למה שבתוכו, פרט לפשתן, שגם הוא עצמו נטמא.
לא רק גופת מת שלמה מטמאת, אלא גם חלקים מסוימים מן המת: כזית מבשרו.
אבר שלם (הכולל בשר, גיד, ועצם) גם אם אין בו כזית (למשל - אחד מפרקי האצבעות).
עצמות שמייצגות את האדם בכללו, כדוגמת: גולגולת או שידרה.
עצמות קטנות, החל מגודל שעורה ומעלה (כס"מ אחד), מטמאות טומאה קלה יותר: רק לנוגע בהם או נושא אותם, אך לא בטומאת אהל .
גם אבר שנחתך מאדם חי נחשב כאבר מן המת, ומטמא כמותו.
לאחר שבשר המת הרקיב, הוא מטמא רק בשיעור גדול של "מלא תרווד", וגם זאת רק בטומאת משא וטומאת אוהל, אבל אין הרקב מטמא במגע, מכיוון שפירורי הרקב אינם מחובר זה לזה.
אדם וכלים (פרט לכלי חרס) שנוגעים במת נקראים "טמא מת" ונעשים בעצמם "אב הטומאה", המטמא אדם וכלים, ולפיכך המת נקרא "אבי אבות הטומאה".
כינוי זה אינו מופיע בדברי חז"ל, אלא לראשונה בפירוש רש"י שיצר את המינוח הזה לבטא את הדין המוסכם.
במקרים מסוימים גם הכלי הנוגע במת נעשה "אבי אבות הטומאה", ודין זה נקרא "חרב הרי הוא כחלל".
מחלוקת נוספת, מהם הדרכים שבהן ה"חרב" מטמאת: האם רק במגע או גם במשא.
הדעה המקובלת בנושא זה היא שהכלי שנטמא מן המת מטמא כמת אפילו לאחר שנפרד מן המת, יש שטענו שעל פי מקורות חז"ל הכלי שנגע במת מטמא כמת רק בעודו צמוד למת, ואילו לאחר שפרש מן המת - הרי הוא אב הטומאה רגיל, ולא "אבי אבות הטומאה".
בהלכה, טומאת ידיים היא טומאה שגזרו חכמים במקרים מסוימים על ידיו של אדם.
מסכת ידיים בסדר טהרות עוסקת בהלכות טומאה זו ובדרכי הטהרה ממנה.
אחת מגזירות שמונה עשר דבר.
מן התורה, בלתי אפשרי שגוף מסוים יהיה טהור בחלקו וטמא בחלק אחר.
כאשר חפץ טמא נוגע בחפץ אחר הוא הופך את כולו לטמא.
במקרים מסוימים, גזרו חכמים שרק ידיו של אדם שנגע בדבר טמא יהפכו לטמאות, ולא כל גופו.
על פי תקנת חכמים, רמת הטומאה של ידיו של מי שנגע בדבר טמא הן שניות לטומאה, ולכן אם הוא יגע במאכלים של תרומה או קודש הם יטמאו ברמת טומאה מרמה נמוכה יותר - שלישי לטומאה.
אם הוא יגע במאכלי חולין הם לא יטמאו, מכיוון שחולין אינם נעשים שלישי לטומאה.
גזירת טומאת הידיים אינה קיימת בתחומי המקדש, אפילו אם יודע בוודאות שידיו טמאות.
מן התורה, אדם שנגע בראשון לטומאה הוא טהור, שכן אדם אינו נעשה שני לטומאה.
גזרת חכמים על טומאת הידיים היא שגופו נותר טהור, אך ידיו הופכות להיות שניות לטומאה.
לדעת רבי יהושע, גם מי שנגע בשני בטומאה הופכות ידיו להיות שניות לטומאה, אך חכמים חולקים עליו וסוברים שרק מי שנגע בראשון בטומאה ידיו נטמאות, והלכה כחכמים.
אולם חכמים גזרו גזירה מיוחדת בטומאת כתבי הקודש, שלמרות שכתבי הקודש הן רק שניות לטומאה, הן מטמאות את הידיים להיות שניות לטומאה.
הטעם לגזירה זאת המובאת בתלמוד היא כדי למנוע מאנשים לגעת בידיהם בכתבי הקודש, דבר שאינו מכובד.
כחלק מגזירת הטומאה על הידיים תקנו חכמים שטומאת ידיים אינה צריכה טבילה במקווה לכל גופו של האדם, וכאשר האדם שופך על ידיו מים מכלי או טובל את ידיו במקווה הן נטהרות.
על פי חז"ל, גם "סתם ידיים", כלומר ידיים שאדם לא השגיח מה עשה איתן אך אינו יודע שנטמאו בוודאות, הן שניות לטומאה.
על פי תיאור חז"ל, שלמה המלך תיקן שידיים יהיו שניות לקודש, והלל ושמאי הוסיפו שידיים יהיו שניות גם לתרומה, אך תקנתם לא התקבלה.
רק כאשר באו תלמידי שמאי והלל וגזרו שידיים תהיינה טמאות לעניין תרומה, כחלק מגזירת י"ח דבר, התקבלה הגזירה.
טעם איסור סתם ידיים הוא משום ש"ידיים עסקניות הן", ונוטות לגעת במקומות מלוכלכים מזיעה או מלכלוך, וכאשר אדם נוגע בתרומה או בקודש בידיים מלוכלכות בתרומה או קודש הוא גורם להם לגנאי והם עשויים להפוך להיות בלתי ראויים לאכילה.
גזרת הטומאה גורמת לכך שאנשים יהיו חייבים ליטול את ידיהם לפני אכילת קודש או תרומה, וממילא הידיים יתנקו.
נטילת ידיים לסעודה שאותה נוהגים גם כיום, היא תקנה מאוחרת יותר, ונוהגת בחולין.
טעם הנטילה הוא משום "סרך תרומה"; כלומר, כדי להרגיל את הכהנים שאוכלים תרומה ליטול את ידיהם.
טעם נוסף הוא כדי לאכול בידיים נקיות, ורבי אלעזר בן ערך אף מצא לכך אסמכתא מן התורה.
נטילה זו נוהגת לפני אכילת לחם.
פירות וירקות שהוטבלו באחד משבעת המשקים הוכשרו לקבל טומאה ויש גם כן ליטול ידיים לפני אכילתם.
טומאת אוכלים היא אחד ממיני הטומאה בהלכה, ושם כולל לכל דיני הטומאות הקשורים לאוכל, הן הטומאות הנגרמות על ידי האוכלים, ובעיקר לטומאות החלות על האוכלים.
לחלק מהדעות, לדון בטומאת אוכלים ומשקים היא מצוות עשה מהתורה.
לא קיימים מאכלים שהם בעלי טומאה עצמית בגלל מהותם, אלא מאכל יכול להיות טמא רק באמצעות קבלת הטומאה מדבר אחר.
לכן אין מאכלים שהם בדרגת אב הטומאה, אלא מאכל יכול להיות ראשון לטומאה או פחות מכך.
מסיבה זו גם מאכל לעולם לא יכול לטמא אדם או כלים.
טומאות קרובות שבהם יש אבות טומאה הם טומאת משקין וטומאת נבלה.
כדי שמאכל יקבל טומאה, נדרשים שני תנאים, הכשר לקבל טומאה, והיטמאות.
למשל, כל אוכל שהוכשר לקבל טומאה על ידי נגיעה באחד משבעת המשקים, ונגע בו לאחר מכן דבר טמא בדרגת "אב הטומאה" (כגון שרץ) או "אבי אבות הטומאה" (כגון מת), המאכל נטמא בעצמו, ומטמא.
אם לאחר ההכשר נגעה בו טומאה בדרגת ראשון לטומאה, האוכל נטמא בעצמו, אבל לא מטמא מאכלי חולין אחרים.
הנגיעה בטומאה איננה תנאי הכרחי, שכן ישנם סוגים נוספים של טומאות, למשל טומאת משא.
הכלל הוא שרק אוכל שלא יכול לקבל טומאה חמורה - כטומאת נבלה, צריך להיות מוכשר על ידי מים.
זרעים למשל, לעולם לא יגיעו לדרגת טומאת חמורה של "אב הטומאה", אפילו אם יגעו במת, ולכן צריכים הכשר על מנת לקבל טומאה.
אוכל אינו מטמא אדם או כלים, ואפילו אינו מטמא מאכל אחר שאינו משקה.
זאת נלמד מהפסוק: "וְכִי יֻתַּן מַיִם עַל זֶרַע וְנָפַל מִנִּבְלָתָם עָלָיו טָמֵא הוּא לָכֶם" המילה "הוא" באה ללמד, שרק האוכל עצמו טמא, אבל אינו מטמא אוכל אחר.
לפי דעות שונות בתלמוד אף על פי שאוכל אינו מטמא אוכל חולין, שונה הדין בתרומה וקדשים, שם גם אוכל מטמא אוכל ישירות.
בהמה מפרכסת מטמאת טומאת אוכלין.
בשר נבלה (בעל חיים מת), מטמא מאכלים אחרים מדין טומאת נבלה, מכאן שנבלה מטמאת שני מיני טומאות: טומאת אוכלים וטומאת נבלות שהיא טומאה חמורה יותר, ומטמאת בני אדם וכלים.
לטומאת נבלות דינים אחרים בתכלית.
אין לה את דיני "שומר", ועוד חילוקים נוספים.
באוכל יש שלושה חלקים: האוכל עצמו, חלק הנספח לאוכל כשומר כמו קליפות של פרי, עור של בעל חיים, וחלק הנספח לאוכל כ"יד" שכן הוא משמש כידית לאוכל, שאוחזים את האוכל בלפיתתו, כמו עור של בהמה.
המאכלים המקבלים טומאה הם כל סוגי המזון, ובתנאי שהורטבו אי פעם (לאחר שנקטפו מהעץ או לאחר השחיטה) הרטבה מכוונת ולא אקראית, ובהסכמת בעליו של המזון.
לאחר ההכשר, גם אם הנוזל שהרטיב את המזון כבר התייבש - האוכל יקבל טומאה מכל גורם מטמא שיגע בו.
המשמעות המעשית של הלכה זו היא, שאם ידוע על מוצר מזון מסוים שלא מקובל להרטיב אותו, כמו פירות יבשים, ניתן לקנותו מהשוק ללא כל חשש שמא נטמא.
דין זה נלמד מפסוק מפורש בתורה: .
חוּלִין - אוכל רגיל, שאין בו כל קדושה.
קודש, בשר הקרבנות, שנאכל על ידי הכהנים בבית המקדש או על ידי הבעלים בירושלים (בכל קרבן כעניינו).
קיימים שלושה הבדלים עיקריים בין דרגות הקדושה של המזון:
ההבדל המרכזי בין חולין לבין כל שאר הסוגים הוא, שאת החולין מותר לאכול בטומאה, ואילו את שאר מיני המזון חובה לאכול בטהרה (לשם כך יש להקפיד גם על טהרתו של האדם האוכל וגם על טהרת המזון עצמו).
היו אנשים שהקפידו לאכול גם את החולין בטהרה, במידת האפשר (בלשון חז"ל: "אוכל חולין בטהרה").
גם מי שנוהג כך, רשאי לשמור את המזון שנטמא לימים שבהם האדם עצמו טמא, ואין טעם לאכול חולין בטהרה שכן הם ייטמאו במהלך האכילה.
הבדל נוסף בין סוגי המזון לגבי האופן בו הם נטמאים: ככל שהאוכל קדוש יותר - כך הוא "רגיש" יותר לטומאה, ונטמא ביתר קלות.
מבין הדרגות השונות של טומאה , החולין והמעשר השני עשויים להיטמא רק מ"ראשון לטומאה", וכך יהיו הם "שני לטומאה".
התרומה עשויה להיטמא גם מ"שני לטומאה", ותיחשב כ"שלישי".
הקודש נטמא גם מ"שלישי לטומאה", וייחשב כ"כרביעי".
הבדל שלישי נוגע לשאלה מהי רמת הטהרה הנדרשת מן האדם האוכל את המזון.
החולין נאכלים גם על ידי טמא, כאמור.
מי שהיה טמא, וטבל במקווה - נטהר, אבל עדיין קיימת בו טומאה מסוימת עד סוף היום (אדם זה נקרא טבול יום).
בסוף היום - יהיה מותר לו גם לאכול תרומה.
ברם, לגבי כמה מן הטמאים (זב, זבה, יולדת ומצורע) קבעה התורה שעליהם להביא קרבן להשלמת טהרתם.
דין "שומר", הוא שכל דבר הנספח לאוכל כשומר, ומהווה שמירה על האוכל מאיזה סיבה שהוא, נחשב לחלק מהאוכל, לשני דינים: האחד, שאם נגע בשומר דבר טמא נטמא גם האוכל, והשני בכך שהוא מצטרף לשיעור האוכל; כלומר, שיעור האוכל כדי שיהיה טמא, הוא כזית.
אם האוכל עצמו אינו בגודל של זית, רק בצירוף קליפתו, הוא ראוי לקבל טומאה.
דין "יד", הוא שכל דבר שמשמש כידית לאחוז את האוכל, ואוחזים בו את האוכל בכל צורה שהיא, נחשב על ידי תשמישו זה כטפל לאוכל וכחלק ממנו.
היד משמש לשתי פעולות בהלכות טומאה: להוציא טומאה - כלומר, אם נגע אדם בעור של אוכל טמא הוא נטמא, ולהביא טומאה - אם העור נגע בדבר טמא, נטמאה כל חתיכת המאכל.
מקור דין זה הוא מהמילים בפסוק לח, "טמא הוא לכם".
הגמרא במסכת חולין דורשת את המילים "לכם" - לכל צרכיכם, כלומר לא רק האוכל עצמו טמא, אלא כל חלק הנטפל אליו ומשמש לצורך המאכל, והוא העור המשמש כיד.
האוכל ושותה מאכלים טמאים - מכיוון שאוכל ומשקה אינם נעשים "אב הטומאה", מן התורה אין הם מטמאים אדם.
טומאת כלים היא טומאה החלה לפי התורה על כלים ועל בגדים.
ישנה הבחנה בדיני הטומאה בין כלים העשויים מחומרי גלם שונים, כגון טומאת כלי מתכת, טומאת כלי עץ וטומאת כלי חרס.
כמו כן, ישנה הבחנה בין כלים העשויים לשימושים שונים, כגון טומאת משכב ומושב שהיא חמורה יותר משימושים אחרים.
רוב הכלים נטהרים על ידי טבילה, המתקיימת בימינו במקווה כלים ייעודי.
על מנת לטהר כלים שנטמאו בטומאת מת יש להזות עליהם מי אפר פרה אדומה בנוסף.
מסכת כלים, המופיעה בסדר טהרות, עוסקת בהגדרת סוגי הכלים, טומאתם ודרכי טהרתם.
מן התורה, כלים ובגדים אינם יכולים לקבל טומאה מצד עצמם (למעט בגד המנוגע), אלא רק להיטמא ממקור טומאה אחר שהוא לפחות בדרגת אב הטומאה, כגון מת, נבלה או זב.
לפיכך, בדרך כלל דרגת טומאתם של כלים טמאים תהיה ראשון לטומאה ובמקרים מסוימים היא תהיה אב הטומאה.
עם זאת, במסגרת גזירות שמונה עשר דבר גזרו חז"ל כי כל משקין שנטמאו, ואף מדרבנן, מטמאים כלים להיות שני לטומאה.
שבעה סוגי כלים המפורטים בתורה יכולים לקבל טומאה, וסוג שמיני נוסף מדברי חכמים:
חפצים הקבועים בקרקע (כמו דלתות, ברזים, רהיטי עץ גדולים וכו') אינם מקבלים טומאה.
שאר מיני הכלים, כגון כלים העשויים מאבן, אינם מקבלים טומאה כלל.
קיימים הבדלים מסוימים בין החומרים הנ"ל בהלכות קבלת הטומאה: כל החומרים הללו מקבלים טומאה רק אם הם כלי קיבול (שניתן לתת בתוכם נוזלים, למשל, ולא ישפכו), פרט למתכת, שמקבלת טומאה גם אם היא כלי שטוח ("פשוטי כלי מתכת").
סיבה אפשרית לדבר: היתרון המרכזי של המתכת הוא בחוזק שלה, ולכן היא משמשת ככלי עבודה, ולאו דווקא ככלי קיבול.
לפי דעה מסוימת, לכלי מתכת יש חומרא נוספת, המבדילה אותם משאר הכלים, בכך שכאשר הם נטמאים ממת או מאדם שנטמא במת, אין טומאתם בדרגה פחותה יותר.
לדוגמה: מת, נחשב ל"אבי אבות הטומאה" בעוד שאדם שנטמא ממנו על ידי נגיעה או נשיאתו נחשב כ"אב הטומאה", כלים שנגעו במת יחשבו באותה דרגה כמו המת עצמו - "אבי אבות הטומאה".
מסיבה זו, סתם "כלים" בהלכות טומאה וטהרה הכוונה לכלי מתכת, שלהם חומרא מיוחדת.
יש אומרים שדין זה קיים גם בשאר סוגי הכלים, פרט לכלי חרס.
כלי מתכת נחשב לכלי רק אם משמש לצורך כל שהוא, כמובן.
לפי חידושו של רבי יוחנן גם כלי הנועד להשמיע קול נחשב לכלי.
בתלמוד מובא כי כלי העשוי לנוי ולתכשיט נקרא גם הוא כלי אך רק לנוי אדם, ולא לנוי בהמה.
חכמים גזרו שכל כלי המתכת, גם אם ניתכו ועשו מהם כלי שוב, יחזרו לטומאתם הישנה.
המקור הראשוני לתקנה זו נמסר על ידי רב יהודה בשם רבו רב:
בתלמוד הובאו שתי דעות הלכתיות בגדר התקנה, ופרשנויות שונות לסיבת התקנה בהתאם לגדריה:
דעה אחת אומרת כי תקנה זו היא רק כאשר הטומאה הראשונה היא טומאת מת.
לפי גישה זו הטעם הוא כדי שלא תתבטל תקנת מי חטאת שהיא הזאת מי פרה אדומה על כלים, שהרי על ידי תקנה קלה זו אין צורך לטרוח להשיג מי חטאת.
דעה שנייה אומרת כי תקנה זו תוקנה בנוגע לכל הטומאות.
לפי זה לא ניתן לומר שהתקנה היא בגלל מי חטאת (שמטהרים רק מטומאת מת), ולפי זה פירש אביי כי הטעם הוא שחכמים חששו שמא בעל הכלי יקוב בו נקב קטן שאינו מטהר אותו ויחשוב שהכלי כבר נטהר מטומאתו.
לפי פרשנותו של רבא טעם התקנה הוא שמא כאשר יראה הרואה שהכלי נטמא ומשתמשים בו באותו יום עצמו - לאחר שניתך ותוקן מחדש - שטבילה מועילה לטהרת הכלי בו ביום, דבר שאינו נכון (אלא רק לאחר הערבת השמש).
חקירה למדנית מופיעה באחרונים, האם כאשר הכלים נשברו פקעה מהם הטומאה ונעשו טהורין אלא שזו חוזרת כאשר נעשו מהם כלים חדשים, או שמא התקנה הייתה שהתוצאה תישאר גם כאשר הכלים נשברו למרות שאינם כלים והטומאה אינה חלה למעשה כי אינה נוגעת לשום דבר.
יש שכתבו שהתקנה היא שהטומאה תחזור ותחול למרות שנפקעה בשעה שנשברה, כראיה הביאו את המשנה האומרת שכאשר שלומציון המלכה חזרה ותיקנה את כליה תיקנו חז"ל שיחזרו לטומאתם הראשונה, ולמרות שבשעה שהכלים נשברו היה זה לפני התקנה ואז בוודאי לא חלה טומאה על כלים שנשברו.
כלי עץ וכלי עור וכלי עצם הם כלים הנקראים "כלי שטף" - כלים שניתן לטהרם בטבילה.
בשונה מכלי מתכת שגם "פשוטיהם" - כלים שאין להם "תוך" מטמאים, הרי שפשוטי כלי עץ, עור ועצם טהורים ורק מקבליהם טמאים.
כמו כן, בשונה מכלי מתכת, לא רק כאשר הכלים נשברו הם טהורים, אלא שאם חזר ועשה מהם כלים הם נטמאים רק מכאן ולהבא ולא חוזרת עליהם טומאתם הישנה.
בכלי חרס קיימים כמה דינים מיוחדים, המבדילים אותו מכל שאר הכלים, דינים אלו קיימים גם בכלי נתר.
מדובר בחומר רך שמותך במים ועשוי לניקוי כעין בורית, העשוי מאדמה מסוימת.
הם מקבלים טומאה אם הגורם המטמא נכנס לתוכם, ואפילו לא נגע בהם כלל, אלא רק שהה בחלל שבתוך הכלי ("נטמא מאווירו").
כמו כן, כלי חרס שנטמא, מטמא כל מזון שנמצא בתוכו, גם אם לא נגע בדפנות הכלי.
האוכל שבתוך הכלי שבתוכו, נטמא גם הוא מפני שגם הוא בתוך הכלי הטמא, אך אם דפנות הכלי האמצעי עולות למעלה מכלי החרס הטמא, הוא חוצץ בפני הכלי שבתוכו, וזה לא נטמא, מפני שהכלי שבתוך האמצעי נחשב ל"תוך תוכו".
לכלל זה יש סייג יסודי האומר כי תוך כלי חרס יטמא רק אוכל או משקאות, אך לא אדם שבתוכו או כלים, ואין אומרים שבכך שהאוכל נטמא מאוויר הכלי חרס נחשב הדבר כאילו כל הכלי מלא בטומאה ממשית.
לפעמים תיתכן אפיזודה מעניינת: בתוך הכלי שבתוך הכלי חרס יהיה אוכל, ומכיוון שהכלי האמצעי לא חצץ בפניו מכיוון שדפנותיו של החיצון היו גבוהות יותר מדפנותיו, המשקה נטמא, למרות שהכלי עצמו לא נטמא, אך המשקה שנטמא יטמא את הכלי האמצעי, כך שהכלי חרס יטמא את הכלי שבתוכו בעקיפין.
לגבי נגיעה בגב כלי חרס, יש הבדל בין האופן שבו הכלי נטמא לבין האופן שבו כלי טמא מטמא דברים אחרים: אם דבר טמא נגע בגבו של כלי חרס טהור - הכלי נשאר בטהרתו.
לעומת זאת, אם מזון טהור נוגע בגבו של כלי חרס שכבר נטמא - המזון נטמא.
לדין זה שכלי חרס אינו נטמא מגבו, יש השלכה על הלכות "טומאת אהל" במת.
כשיש מת בבית - נטמא כל מה שבבית, פרט למזון הנמצא בכלי חרס אטום ("מוקף צמיד פתיל").
מכיוון שאינו נטמא מגבו - הוא חוצץ בפני הטומאה מלהיכנס לכלי.
כלי חרס לעולם איננו נעשה "אב הטומאה", גם אם נטמא ממת, וגם אם הוא משמש למשכבו או מושבו של הזב (אלו שני האופנים בהם כלים אחרים יכולים להיות אב הטומאה).
לאחר שכלי חרס נטמא - אי אפשר לטהר אותו בטבילה במקווה, ורק אם ישבר - השברים טהורים, כי כעת אינו "כלי" כלל.
שאר הכלים יכולים להיטהר על ידי טבילה במקווה.
כלי זכוכית, אף שאינם כלולים במיני הכלים שהתורה הזכירה שמקבלים טומאה, חכמים גזרו עליהם שיקבלו טומאה.
בראשונים קיימת מחלוקת בשאלה האם ניתן לטהר כלי זכוכית במקווה.
גזירה זו מתוארכת לימי יוסי בן יועזר, במאה השנייה לפנה"ס.
ככל הנראה, גזירה זו נועדה להמשיך את הקו העקרוני שקיים בתורה, לפיו כלים שימושיים מחומרים נאים מקבלים טומאה.
השערה נוספת טוענת שזכוכית ניתנת למיחזור, כלומר ניתן לקחת זכוכית שבורה ולהתיכה על מנת ליצור כלי חדש.
בכך דומים כלי זכוכית לכלי מתכת ולכן הרחיבו החכמים את נוהלי טומאת כלי מתכת גם לכלי זכוכית.
במחקר ההיסטורי רווחת הדעה, שהגזירה על כלי זכוכית נועדה למנוע את השימוש בהם, וזאת משום שהיו מיוצרים על ידי גויים בארץ, אך השערה זו תלויה בהנחה שלא ניתן לטהר כלי זכוכית במקווה.
בתלמוד מובא פירושו של ריש לקיש, שהסביר כי הסיבה לגזירה הטומאה על כלי זכוכית נעוצה בדמיונם המעשי לכלי חרס, שכן כלי זכוכית נעשים מהחול.
מסיבה זו גם אין מועלת לכלי זכוכית טהרה במקווה.
התחבטו חכמי האמוראים, לפי פירושו של ריש לקיש, מדוע אין כלי חרס מטמאים מגבם - חלקם החיצוני - בדומה לכלי זכוכית.
גישה אחת אומרת, שלכלי זכוכית יש גם דמיון מסוים לכלי מתכת בכך שניתן לחזור ולעשות מהם כלי לאחר שנשברו על ידי התכת הזכוכית, ולכן גזרו גם טומאה על גבם של הכלי זכוכית בדומה לטומאת כלי מתכת.
בנוסף, הוסבר כי "פשוטי כלי זכוכית" אינם מטמאים למרות שפשוטי כלי מתכת מטמאים, כדי להבדיל בין טומאה זו של מדרבנן לטומאה מדאורייתא, כדי שלא יבואו להתייחס לטומאה זו כאילו הייתה טומאה מהתורה וישרפו בגללה תרומה וקדשים.
גישה שנייה של רב אשי אומרת שהסיבה שכלי זכוכית מטמאים מגבם היא משום שכלי זכוכית הם שקופים ונראים תוכן כגבן, ולכן חשוב גם ה"גב" כ"תוך".
אחרונים התלבטו בשאלת טהרת כלי פלסטיק, חומר שלא היה ידוע לחז"ל.
ההתלבטות לגבי פלסטיק מול מגוון חומרים שלא הוזכרו בעבר ולכן אינם חייבי טבילה הייתה כי ניתן למחזר פלסטיק כמו זכוכית ומתכת.
גדולי הדור פסקו כי אין לטבול כלי פלסטיק.
רוב הכלים שנטמאו עוברים טהרה על ידי טבילתם במקווה, בהסתמך על הפסוק "ורחץ את בשרו במים וטהר".
חכמים שיערו שעל מנת לטהר כלים יש לטבול אותם במים שנפחם לא פחות מהנפח שנדרש לטהר אדם, ומכאן שאם יטבלו אותם במקווה, שבו אדם מיטהר, יטוהרו גם הכלים.
טומאת מקדש וקודשיו היא מצוות לא תעשה לפיה אסור לאדם טמא להיכנס למקדש או לאכול בשר קורבן.
עונשו של אדם שנכנס למקדש במזיד או אכל קדשים (=קורבנות) בהיותו טמא – כרת.
איסור זה נקרא בלשון חז"ל "טומאת מקדש וקודשיו" (קודשיו = הקורבנות).
אף שהמקדש אינו נטמא בפועל עקב כניסתו של אדם טמא לתוכו, מאחר שכך מוזכר האיסור בלשון התורה.
אדם שנכנס למקדש במזיד עונשו כרת כפי שנאמר בתורה בספר במדבר:
אדם שאכל במזיד, קודשים, בהיותו טמא, אף הוא ענוש כרת: .
העובר על האיסור בשוגג – מביא קורבן עולה ויורד.
חז"ל בתלמוד ביארו, שכמה מקורבנות ציבור שמוזכרים בתורה שחובה להקריב בתאריכים מסוימים, באים כדי לכפר על טומאות שהתרחשו במקדש.
על אף חומרת העבירה ועונשה, קיימת בתורה שורה של הקלות בדיני טומאה: חלקן הקלות המאפשרות כניסה למקדש והקרבת קורבנות גם כשיש חשש של טומאה, וחלקן הקלות בדיעבד על מי שחטא בשגגה והיה במקדש או אכל קדשים בהיותו טמא:
ואם גם העופות אינם בהישג ידו – יכול הוא להביא קורבן מנחה בלבד ("מנחת חוטא").
בדרך כלל, העושה עבירה בשגגה חייב קורבן גם אם מעולם לא ידע על עבירה זו, ורק לאחר מעשה נודע לו עליה.
לעומת זאת בטומאת המקדש אין אדם מתחייב בקורבן אלא אם ידע מתחילה שהוא טמא, ושהאוכל שלפניו הוא קורבן, ואחר כך שכח זאת ואכל, ושוב נזכר.
בכך מתבטלת האפשרות שאדם שנטמא ללא ידיעתו יביא קורבן.
קורבן שנטמא והוקרב בטומאתו – כשר בדיעבד (קרי: לאחר מעשה), אם הדבר היה בשוגג, משום שהציץ שבראש הכהן הגדול מכפר על חטא זה של הקרבת קורבן טמא.
קולא זו חריגה, והציץ איננו מכפר על שום ליקוי אחר בהקרבת הקורבנות, כגון פיגול.
כאשר רוב הציבור טמא, או רוב הכהנים, או רוב כלי המקדש – מותר לכתחילה להקריב קורבנות מסוימים בטומאה.
מדובר דווקא בקורבנות שהתורה קבעה תאריך קבוע להקרבתם, כמו קורבן תמיד ומוסף, או קורבן פסח.
דין זה נקרא טומאה דחויה בציבור.
קולא נוספת בהלכות הטומאה, שאינה קשורה למקדש בדווקא, היא דין ספק טומאה – בדרך כלל, כאשר קיים ספק האם מעשה מסוים מותר או אסור מן התורה – אסור לעשותו: (.
לעומת זאת, בטומאה הכלל הוא שאם נמצאה טומאה כלשהי במקום ציבורי, ויש ספק האם העוברים ושבים שם נטמאו ממנה מבלי משים ("ספק טומאה ברשות הרבים") – הרי הם טהורים.
בתוספתא נאמר שקולא זו נקבעה בהשראת הדין הקודם, שהטומאה דחויה בציבור.
אמנם אין זהות בין ההלכות: כשרוב הציבור טמא הקורבן אכן נטמא, ובכל זאת מותר להקריב אותו, ואילו ההלכה שספק ברשות הרבים טהור מובנה שאנו מניחים שהאדם או החפץ לא נטמאו כלל.
מכל מקום, יש להלכות אלה יסוד משותף, והוא ההקלה על הציבור בשמירת חיי הטהרה.
לעניין זה, גם ספק בטומאה שהתרחש בעזרה נחשב כ"ספק ברשות הרבים", והוא טהור.
גם במקום פרטי, אם בשעת התרחשות הספק לא היה במקום אדם בר דעת, שיכול היה לשים לב מה בדיוק קרה – מוכרע הספק לקולא.
באופנים אלה הושג איזון בין הרצון לשמור על טהרת המקדש והקורבנות מחד, לבין היכולת של הציבור לעמוד בכללים אלו מאידך.
שטח היישוב היהודי בשיאה של תקופת הבית השני היה בין עכו בצפון לאשקלון בדרום.
שטח זה מטמא את היוצאים מן הארץ בטומאת מת, כאילו נכנסו לבית קברות אם כי בפרטי הדברים יש הקלות מסוימות בארץ העמים (חוץ לארץ ע"פ הגבולות הנ"ל), בהשוואה לבית קברות.
גזירה זו נגזרה במאה ה-2 לפנה"ס על ידי יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים.
הם גזרו טומאה על אדמת ארץ העמים (הנקראת גם "טומאת גושה") רק בתורת ספק, אבל על אוויר ארץ העמים לא נגזרה טומאה (הנקראת גם "טומאת אווירה").
שמונים שנה לפני חורבן בית שני, הוסיפו הסנהדרין וגזרו גם על אוויר ארץ העמים.
לאחר מכן גלתה הסנהדרין לאושא, ושם החמירו וגזרו על אדמת ארץ העמים (גושה) טומאת וודאי, ולפי גזירה זו קדשים (בשר קרבנות ותרומות) שנגעו בעפר ארץ העמים יש לשורפם, מה שלא היה לפני כן, מכיוון שעל ספק טומאה לא שורפים קודשים.
סיבת הדבר, שחז"ל סברו שקיים סיכון שהגויים לא קברו בצורה מסודרת ולפיכך יש חשש להימצאות קברים בכל מקום.
מטעם זה הקלו חכמים במקומות שבהם אין חשש לקבורה, כמו בשפת הים.
בתוספות מציינים מטרה נוספת שעמדה ברקע הגזירה - מניעת הירידה מהארץ.
על תוקפה של טומאה זו מלמדת העובדה המסופרת במשנה: , מפני שטומאת חוץ לארץ ביטלה את נזירותה.
גם הכהנים מנועים מלצאת לחוץ לארץ בגלל טומאה זו, אלא אם כן יצאו למטרות מיוחדות, כגון לשאת אישה או ללמוד תורה מרב מיוחד המתאים לו.
התנאים נחלקו בדיני טומאה זו, האם אוהל המיטלטל נחשב לאוהל.
הדיון הוא באדם הנכנס לחוץ לארץ ב"אוהל זרוק" (אינו קבוע במקומו) שאינו נוגע בקרקע (דוגמה אקטואלית - מטוס), כך שהוא לא נוגע בעפר חוץ לארץ שגזרו עליו טומאה, והאוהל מפסיק בינו לבין אוויר ארץ העמים.
לפי רבי יוסי ברבי יהודה האוהל חוצץ בינו לבין ארץ העמים, ולפי רבי יהודה הנשיא אין אוהל כזה, שמיטלטל ממקום למקום, נחשב לאוהל המפסיק.
בספר יהושע אומרים בני ישראל (הגרים ממערב לנהר הירדן) ל-2.5 השבטים בעבר הירדן המזרחי:
נראה שעבר הירדן המזרחי נחשב מבחינה מסוימת כמחוץ לארץ ישראל, וגם נקראת "טְמֵאָה", בדומה לגזירת טומאת ארץ העמים.
כמו כן, הנביא עמוס קורא לארצות הגלות "אדמה טמאה":
מחמת טומאת ארץ העמים אסור היה לכהן לצאת לארץ העמים וכן לגור בארץ העמים, שכן לכהן יש איסור להיטמא למת.
עם זאת, לצורך מצווה חשובה התירו לו את היציאה.
בימינו נחלקו האחרונים האם איסור זה נוהג: בשו"ע מובא איסור זה ללא חולק.
אמנם במפרשי השו"ע רבים הסוברים שאיסור זה אינו נוהג כיום, מחמת שאין אוכלים היום טהרות וגם בארץ ישראל אין חזקת טהרה, ויש קברים רבים פזורים בהרבה מקומות.
טומאת משא היא מושג ביהדות המתאר טומאה הנוצרת על ידי הרמת חפץ הטמא (משא) או הזזתו (היסט), גם אם לא נגע בו.
הרמב"ם מגדיר טומאה זו כמטמאת מחמת כובד המשא המונח על האדם, והוא היוצר את קשר הטומאה שביניהם.
דרך זו להעברת הטומאה קיימת רק באבות הטומאות החמורים, כמו מת, נבלת חיה ובהמה, ואבות הטומאות שטומאתם יוצאת מגופם, אבל לא בנבלת שרץ ובבעל קרי.
כמו כן, כלים ומאכלים שהזיזו טומאה (למשל, על ידי הנחתם בכף מאזניים כשהטומאה בכף השנייה) אינם נטמאים במשא.
במסכת חולין אומר רבי עקיבא, כי טומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה.
דין זה נלמד מהפסוקים הבאים:
מכיוון שיחד עם טומאת משא (פסוק מ'), כתובה גם טומאת מגע (פסוק ל"ט), יש להסיק מכאן שטומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה.
רבי עקיבא ורבי ישמעאל נחלקו בעור של בהמה, שיש עליו שני חצאי זיתים של בשר, שההלכה היא שנגיעה בעור אינה נחשבת לנגיעה, מכיוון שדין "שומר לטומאה" הגורם לעור להחשב כחלק מהבשר, הוא רק כאשר הוא שומר כזית שלם, ולא כאשר הוא שומר על שני חצאים.
לפי רבי עקיבא, נשיאה של עור כזה אינו מטמא, ולפי רבי ישמעאל משא של עור כזה מטמא.
חכמי הגמרא ובכללם רבה בר רב הונא הסתפקו בטעם המחלוקת.
ניתן לומר, שרבי ישמעאל סבור שמכיוון שהטומאה באה לידי נגיעה בנגיעה בחתיכת הבשר עצמה (מצידה הגלוי), היא "באה לכלל מגע", ואילו רבי עקיבא סבור שדווקא חתיכת בשר שגלויה מכל צדדיה וניתנת לנגיעה, נחשבת ל"באה לכל מגע".
ניתן לומר גם, שרבי ישמעאל חלוק על רבי עקיבא לגמרי.
כאשר רב אויא סבא שאל שאלה זו את רבה בר רב הונא, אחרי יום בו דרש בהלכות הרגל לפני העם והיה עייף ותשוש, הוא לא ענה לו, והעביר נושא על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו.
לאחר מכן הסביר לבנו רבא, כי הוא דחה את רב אויא לא מפני ששאלתו לא הייתה כראוי, אלא מפני שהייתה שאלה קשה, ולא יכול היה לענות עליה בעודו תשוש כל כך.
דין זה שטומאת משא היא רק בטומאה שניתן לנגוע בה, אין זה דווקא בטומאה המטמאת על ידי נגיעתה, שכן גם רקב של בהמה, שאינו מטמא בנגיעה, מטמא במשא.
בהלכה היהודית, טומאת מגע היא טומאה המתרחשת על ידי נגיעה פיזית של הדבר הנטמא בדבר המטמא.
זוהי הדרך הפשוטה ביותר להיטמא, הקיימת ברוב ככל אבות הטומאות ובכל מיני הנטמאים.
מלבד נבלת עוף טהור, המטמאת באכילה בלבד, וחטאות המטמאות את העוסק בהוצאתן מהמקדש או בשריפתן, ואדם שנוגע בהן בלי קשר להוצאה ולשריפה - אינו נטמא.
מגע הוא רק מגע במקום גלוי בדבר המטמא עם מקום גלוי בדבר הנטמא.
אבל טומאת בית הסתרים, בגוף האדם - כמו למשל מקום ביאה, אינו מטמא, (אם כי התורה גזרה שביאה מטמאת למרות שאין בה טומאת מגע).
חלוק על הדברים הוא רבי מאיר הסבור שגם טומאת בית הסתרים מטמאת.
מחלוקת ידועה בין רבי יוסי לחכמים בנושא זה, היא בחתיכת בגד שנתלשה מתוך בגד אחר הטמא בטומאת מדרס (שטמא דרך עליה), שלמרות שטומאת מדרס אינה חלה על החתיכה, חלה עליה טומאת מגע, מכיוון שהיא נגעה בחתיכת המדרס בעת שהייתה מחוברת אליו.
גם טומאה רצוצה נחשבת כחלק מטומאת מגע, כך שכל טומאה שקבורה במקום שאין טפח מעליה, בוקעת ועולה עד הרקיע, והעובר מעליה נטמא כאילו נגע בטומאה עצמה.
בהלכות טומאה וטהרה, זב הוא איש שיצאה הפרשה מסוימת מאיבר המין שלו.
כדי להיטהר, עליו להמתין עד שיעברו שבעה ימים רצופים ללא הפרשה זו ("שבעה נקיים"), ואז עליו לטבול במעיין ולהקריב קורבן.
השם זב משמש גם כשם כללי למטמאי משכב ומושב שהם זב, זבה, נידה ויולדת.
לזיבה, יש דמיון מסוים לנוזל זרע, אבל היא שונה מעט בצבע ובמרקם הפנימי שבין חלקיה, כך שבעוד הזרע הוא כלובן (הכינוי של חז"ל לחלבון הביצה) של ביצה רגילה, הזיבה היא כלובן של ביצה מוזרת, כלומר: ביצה שלא הופרתה ולא גדל בה אפרוח.
דימוי נוסף שנאמר בגמרא הוא שהזוב דומה למי בצק של שעורים.
מבואר בראשונים, שמדובר בהפרשה מוגלתית, כתוצאה ממחלה מידבקת בדומה למחלה הקרויה בימינו "זיבה".
חילוק בין זב בעל שתי ראיות לזב בעל שלוש ראיות
חומרת טומאתו תלויה במספר הפעמים ובהפרש הזמן ביניהם: אם ראה פעם אחת – לדעת בית שמאי הרי הוא בספק זב, ואם יראה ראייה נוספת יטמא למפרע.
לדעת בית הלל, וודאי שאינו זב, אף אם יראה ראייה נוספת, אלא דינו כבעל קרי בלבד, ואיננו אב הטומאה, אף אם יראה אחר כך ראייה נוספת.
אם ראה שתי ראיות, תוך יום אחד או תוך יומיים רצופים – דינו כזב לכל דבר, פרט לכך שהוא פטור מקרבן להשלמת טהרתו.
אם ראה שלוש פעמים, במשך יום או יומיים או במשך שלושה ימים רצופים – הרי הוא חייב גם בקרבן.
נחלקו בית שמאי ובית הלל האם כשראה שלוש ראיות במשך שלושה ימים אך בהפסק של יום אחד באמצע, האם חייב קרבן, לדעת בית שמאי, הרי הוא כזב בעל שלוש ראיות שחייב קרבן ולדעת בית הלל הרי הוא כזב בעל שתי ראיות, ופטור מקרבן.
להלכה קיימא לן בשתי המחלוקות כבית הלל.
תליית הזיבה בשבעת הדברים ובאונס
כלל זה קיים רק לגבי ראיה שנייה.
ראיה ראשונה, גם אם הייתה באונס, מצטרפת לספירת שתי ראיות לטמא כזב, ואף היא עצמה מטמאה כבעל קרי, ככל ראייה ראשונה אלא שאינה מצטרפת לקרבן אם היו שתי ראיות אחריה.
לגבי ראייה שלישית, קיימת מחלוקת במשנה, לדעת רבי אליעזר היא אינה מחייבת בקרבן אם הייתה באונס.
ולדעת חכמים ראייה שלישית מחייבת בקרבן אף אם הייתה באונס.
גם רבי אליעזר וגם חכמים מודים שראייה באונס סותרת את מניינו של הזב לשבעה נקיים.
תלייה נוספת, נפסק במשנה כי , דין זה נאמר בראיה הראשונה בלבד.
אך לאחר שכבר "נזקק לזיבה", והוא כבר חלה במחלת הזיבה, אין תולים את הזיבה בקרי אלא במחלת הזיבה, דין זה הוא דווקא לגבי יהודי אבל גר כתוב במשנה: .
בראשונים מובאות מספר הסברים אפשריים לכלל זה:
לאחר יציאת נוזל זרע מגוף האדם, יוצא גם זרע גרוע שאינו יוצא יחד עם הזרע עצמו, ולכן ייתכן שהנוזל שיצא אינו זיבה אלא המשך של נוזל הזרע שיצא באותה יממה – הסבר הרמב"ם.
לפי הסברם של הר"ש משאנץ ופירוש רש"י לנזיר, וכן הסביר הלחם משנה בדעת הרמב"ם.
ולכן אם הראיה השנייה היא של גר, שראייתו הראשונה הייתה בעודו גוי, מכיוון שהראיה הראשונה אינה מטמאה בטומאת זיבה, נחשבת הראיה השנייה שלו כראיה ראשונה.
בכל מקרה, מכיוון שגזירת הכתוב היא שטומאת קרי גורמת לקולא – שניתן לתלות בה את הזיבה שביום או מעת לעת שאחריה, מובן שדין זה קיים רק ביהודי שבו נאמרו פסוקים אלו ולא בגוי, ומכאן השוני בין יהודי לגוי.
רבי יוסי מחמיר ומתיר לתלות את הזיבה בזרע רק באותו יום עצמו אך ההלכה לא נפסקת כמותו.
חידוש מיוחד קבעה התורה בעניינו של הזב, שעליו לטבול במעיין דווקא, ולא די במקווה.
ובזה התייחד זב שאפילו זבה אינה טעונה טבילה במעיין ואילו זב טעון טבילה במי מעיין.
למחרת יום טבילתו, עליו להביא קרבן להשלמת טהרתו: זוג עופות, אחד לקורבן חטאת והשני לקורבן עולה, בדומה לקרבן הזבה.
עד הבאת הקורבנות הוא מנוע מלהיכנס לבית המקדש ומלאכול קורבנות, כמו כל "מחוסר כיפורים".
התורה קבעה על הזב והדומים לו (נידה, זבה, יולדת) סדרת חומרות מיוחדות.
טומאת יולדת בהלכה היהודית היא טומאה החלה על אישה לאחר הלידה.
דינה של היולדת הוא כנידה: טומאתה מוגדרת כאב הטומאה, ומטמאת בנגיעתה אנשים, כלים, מאכלים ומשקאות, ומטמאת במשכב ומושב.
כמו כן, היא ובעלה אסורים בקיום יחסי אישות כבימי הנידה.
מהתורה, אישה שילדה זכר נטמאת לשבעה ימים, לאחר שטובלת כל דם שתראה לאחר מכן בתוך שלושים ושלושה ימים יהיה דם טהור ולא יאסור אותה על בעלה.
ביולדת נקבה היא נטמאת למשך שבועיים ולאחר שטובלת, כל דם שתראה בתוך שישים ושישה ימים יהיה טהור.
באותן שלשים ושלשה ימי טהרה לזכר ושישים ושישה לנקבה, האשה עדיין נחשבת לטמאה לענייני המקדש וקודשיו.
הלכות אלו כתובות בפרשת תזריע:
הרמב"ם, רבי משה מקוצי, וספר החינוך כללו את טומאת היולדת במניין תרי"ג מצוות.
הרמב"ן לעומתם סבור שלא נכון למנות את טומאת היולדת כאחת מהמצוות, כמו שאר דיני טומאה וטהרה, .
ככלל, הטומאה ביהדות קשורה למוות ולאובדן.
לדעת הרב אליעזר מלמד היולדת טמאה משום שבלידה יש צער מהצטמצמות השאיפות והחלומות לעולם המעשה, צער הדומה לאובדן חיים.
בספר היובלים (ג', 14-8), מובא שהטעם לכך שאישה טמאה בלידת נקבה שבוע יותר מבלידת זכר, משום שחוה נוצרה מאדם שבוע אחרי בריאתו.
הסבר זה מובא גם במדרש תדשא.
השלב הקובע את טומאת הלידה הוא רגע יציאת רוב ראש התינוק, ובתלמוד הבבלי הוגדר שהכוונה ליציאת המצח (פדחתו).
נחלקו התנאים האם 'אי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם'.
בתלמוד הבבלי קיימת סתירה לגבי פסיקתו של האמורא רבא בנושא: במסכת כריתות פסק רבא שיש פתיחת הקבר בלא דם.
ואילו במסכת נידה מסופר שרבא דרש שאין פתיחת הקבר בלא דם.
המחלוקת נמשכה גם בין הראשונים: לדעת הרמב"ן, הרא"ש ועוד, אין פתיחת הקבר בלא דם, ואילו לדעת הרמב"ם יש פתיחת הקבר בלא דם.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שאין פתיחת הקבר בלא דם.
מחלוקת נוספת ישנה, האם יציאת הפקק הרירי מטמאת.
ומנגד, יש סוברים שעל פי הידע המדעי ברור שמיקומו של הפקק הרירי הוא בצוואר הרחם, ולכן אין ביציאתו פתיחה של הרחם, וגם אם יש בו דם - מקורו בצוואר הרחם ולא ברחם ולכן הוא אינו מטמא.
יש סוברים שדם שמופיע לאחר סטריפינג אינו מטמא, משום שהוא דם מכה.
ודם שמופיע לאחר בדיקת פתיחה אם ברור למיילדת שמקורו בחיכוך צוואר הרחם טהור מאותה הסיבה.
בלידה בניתוח קיסרי הנקרא בתלמוד 'יוצא דופן', אין האישה נטמאת בטומאת לידה.
אמנם אם יצא דם מהנרתיק, הוא מטמא אותה על פי הדין הרגיל של נידה וזבה, ולכן למעשה כיום עליה לספור שבעה נקיים כדי להיטהר.
בלידה רגילה (שאינה לידה בזוב) מדין התורה, יכולה היולדת להיטהר על ידי טבילה - בזכר בלילה שלאחר שבוע ובלידת נקבה, בלילה שלאחר שבועיים מהלידה, והיא יכולה להיטהר מטומאת הלידה אף אם עדיין יש דימום פעיל, וכמו כן כל דם שתראה לאחר הטבילה יחשב לדם טוהר שלא יטמא אותה לבעלה.
אם ילדה בזוב, כלומר ילדה כאשר הייתה טמאה טומאת זיבה, תוכל להיטהר לבעלה רק כאשר תשלים שני תהליכי ההיטהרות - ספירת שבעה נקיים לטומאת זיבה והשלמת ימי טומאת לידה.
כיום - בעקבות חומרת רבי זירא - נחשבות כל היולדות ליולדות בזוב מפני שמתייחסים לכל דם שיוצא מגוף האישה כדם זיבה, וממילא כדי להשלים את תהליך ההיטהרות לבעלה לאחר הלידה, צריכה האישה להמתין עד תום הדימום ולאחריו תוכל להתחיל לספור שבעה נקיים ולטבול.
לרוב מדובר בדימום שאורך כארבעה עד שישה שבועות לאחר הלידה.
תקופה ארוכה זו מעוררת לעיתים קשיים בקרב בני זוג השומרים על הלכות טהרת המשפחה.
לאחר תקופת הטומאה הראשונית מתחילה תקופה הנקראת "ימי טוהר", שנמשכת שלושים ושלושה ימים בלידת בן (מהיום השמיני ללידתה, עד היום הארבעים) וששים ושישה ימים בלידת בת (מהיום החמישה עשר ועד היום השמונים).
בתאומים בן ובת, הטומאה נמשכת שבועיים לפי הבת ואילו ימי הטוהר נמשכים עד ארבעים ימים מהלידה, לפי הבן.
במשך תקופה זו היולדת אינה "אב הטומאה", אלא יש לה טומאה קלה בדרגת "שני לטומאה" כמו טבול יום: היא לא מטמאת אדם וכלים שבהם היא נוגעת, וגם לא אוכל ומשקה שאין בו קדושה ("חולין"), אלא היא מטמאת רק תרומה וקדשים שהיא נוגעת בהם.
לכן היא נקראת בלשון חז"ל: "טבולת יום ארוך".
מתקופת הגאונים החלה להתפשט חומרת דמי טוהר, לפיה ראיית דם בימי הטוהר מטמאה את האישה לבעלה, אך עדיין רבים נהגו לטהר דמי טוהר כדין התורה.
עם השנים המנהג הלך והתפשט, הרמב"ם כתב שדין זה תלוי במנהג שאינו מחייב את יהודי אשכנז וצרפת שלא נהגו להחמיר בזה, ואילו הרמב"ן החזיק בדעה שמנהג זה מחייב בכל ישראל מתוקף חומרת ר' זירא ואין מקום לטהר דמי טוהר כלל.
בסוף תקופת הראשונים כבר התפשט המנהג להחמיר בכל ישראל.
בתום ימי הטוהר - ביום הארבעים ואחד ללידת בן או שמונים ואחד ללידת בת, על היולדת להביא קורבן לבית המקדש:
עד הבאת הקורבנות היא מנועה מלהיכנס לבית המקדש ומלאכול מבשר קורבנות, ככל "מחוסר כיפורים".
לאחר חורבן בית המקדש והפסקת הקרבת קורבנות, נהגו שבעלה של היולדת עולה לתורה במקום הקרבת הקרבן - ביום הארבעים ואחד ללידת בן, וביום השמונים ואחד ללידת בת.
עליה זו היא קודמת ל'חיובים' אחרים, מלבד חתן ביום חופתו, ובשבת חתן, ונער ביום שנעשה 'בר מצווה'.
בהלכות טומאה, אוהל הוא מבנה או כיסוי שתחתיו נמצא מת, דינו הוא שמטמא את כל האנשים והכלים הנמצאים תחת אותו כיסוי.
כמו כן, נטמא גם האוהל עצמו המאהיל על המת, וכן אדם או כלי שהאהילו על המת.
האדם או הכלי שנטמאו בטומאת אוהל נחשבים "טמאי מת" שדרגתם אב הטומאה.
בטומאת מת באוהל ישנם מספר חלקים המטמאים:
מת שלם גם אם אין במת שיעור כזית, כגון נפל שזה עתה נוצר.
כזית בשר או נצל מן המת.
אבר שלם מן המת או מן החי שיש בו בשר גידים ועצמות.
רובע הקב עצמות, גם אם אין עליהן בשר.
רוב מספר העצמות של שלד אדם, או רוב בניין הגוף (מבחינת המבנה).
עצמות חוט השדרה או הגולגולת, גם אם אין איתם רוב מניין או רוב בניין.
הטומאה באוהל מתרחשת בשלושה אופנים אפשריים:
האהלה על הטומאה: אדם או חפץ נמצא מעל המת או חלקי המת המטמאים.
הטומאה מאהילה: המת או חלקי המת נמצאים מעל האדם או החפץ הנטמא.
הימצאות תחת קורת גג אחת: האדם או החפץ והדבר המטמא נמצאים יחד תחת אותו אוהל.
טומאת אוהל ייחודית לטומאת מת.
אבות טומאה אחרים אינם מטמאים באופן זה, למעט טומאה דומה הקיימת בטומאת מצורע, שכאשר הוא נכנס לבית, הכלים שבו נטמאים.
הגמרא במסכת חולין דנה בשאלה המהותית: האם טומאת אוהל וטומאת מגע הן שתי טומאות נפרדות, או שמא טומאת אוהל היא בעצמה סוג של נגיעה.
לשאלה זו יש נפקות הלכתית, למשל, האם ניתן לצרף חצי כזית שנטמא במגע עם חצי כזית שנטמא באוהל כדי להגיע לשיעור טומאה שלם.
אביי: סבור שאלו שתי טומאות נפרדות, אך הוא מודה שהאהלה על המת ממרחק קטן נחשבת כנגיעה.
רבא: מחלק בין שני מצבים בטומאת אוהל:
כאשר אדם מאהיל על טומאה או שהטומאה מאהילה עליו – דין הטומאה הוא כמגע.
כאשר אדם נמצא באוהל יחד עם הטומאה – זוהי טומאת אוהל רגילה, ולא מגע.
רבי זירא: חולק על שניהם וסובר שכל צורות האהלה נחשבות לטומאת אוהל ולא למגע.
המקרה היחיד הדומה למגע הוא בטומאה רצוצה – טומאה הנמצאת תחת אוהל במרחק של פחות מטפח, שעל פי הלכה למשה מסיני היא "בוקעת ועולה" עד לרקיע.
במקרה כזה, נגיעה באוהל שמעל הטומאה נחשבת כנגיעה בטומאה עצמה.
הראשונים נחלקו בפסיקת ההלכה: הרא"ש והגר"א פסקו כרבא.
לעומתם, הר"ש, הראב"ד והרמב"ם פסקו כרבי זירא.
החזון איש מעיר שלכאורה היה ראוי לפסוק כרבא, כבכל מחלוקותיו עם אביי, אך מסיק מדברי הרמב"ם שפסק כרבי זירא, שגם רבי זירא מודה לאביי שהאהלה ממרחק קטן נחשבת כמגע.
לטומאת אוהל יש חומרה מיוחדת, שכן האוהל יכול לצרף שני חצאי שיעור של טומאה (כמו שני חצאי כזית בשר) לכדי שיעור שלם המטמא.
הצירוף מתקיים גם כאשר חצי מהשיעור נמצא בקשר פיזי עם האדם, והחצי השני נמצא איתו תחת אותו אוהל.
לדוגמה, אדם שנוגע בחצי כזית ומאהיל על חצי כזית אחר – מצטרפים שני החצאים והוא נטמא.
עם זאת, ישנה דעה לפיה נגיעה פיזית בחצי כזית אינה מצטרפת להימצאות תחת אוהל עם חצי כזית אחר.
קיימת מחלוקת תנאים וראשונים בשאלה אם מת גוי מטמא באוהל:
לדעת רבי שמעון בן יוחאי, גוי אינו מטמא באוהל, אלא רק במגע ובמשא.
חכמים חולקים וסוברים שגם מת גוי מטמא באוהל.
להלכה, הרמב"ם פסק כרשב"י, ואילו התוספות פסקו כחכמים.
יש להבדיל בין המושג "טומאת אוהל" (הטומאה המועברת על ידי האוהל) לבין "טומאת אוהלים" (הטומאה של האוהל עצמו).
אוהל עראי שנמצא בו מת – נעשה בעצמו "אב הטומאה".
בית קבע שנמצא בו מת – אינו נטמא בעצמו, אלא רק מעביר את הטומאה לאנשים ולחפצים שבתוכו.
בהקשר זה, קובעת המשנה: "כל היוצא מן העץ אינו מיטמא טומאת אוהלים אלא פשתן".
כלומר, מבנה מחומר צמחי אינו נטמא, פרט למבנה העשוי פשתן, שדינו כאוהל עראי והוא נטמא בעצמו.
אוהל הסמוך לאוהל שבו נמצא המת אינו נטמא, אלא אם כן יש חיבור ביניהם בגודל טפח.
לצורך מניעת מעבר הטומאה היו פוקקים את כל חלונות הבית לפני פטירתו של המת.
כמו כן אוהל הנמצא מעל אוהל המת אינו טמא, שכן האוהל שתחתיו כבר מאהיל על המת וחוסם את הטומאה, אלא אם כן האוהל התחתון אינו בגובה טפח, שאז הטומאה נחשבת טומאה רצוצה.
בחידושי רבינו חיים הלוי, מציג שתי אפשרויות, לכך אין טומאה עוברת בין אוהל אחד לשני, אם מפני שהטומאה נמצאת במקום נפרד, ואם כן אין האהלה משותפת בין הטומאה לטהרות, או מכיוון שהאוהל חוצץ בפני הטומאה.
כלי הבלוע בתוך אדם או בעל חיים חי אינו נטמא בטומאת אוהל, גם אם האדם או בעל החיים נמצאים בתוך אוהל עם מת.
האמורא רבי זירא הסתפק בדינה של בהמה מפרכסת (בגסיסתה) שבתוכה בלוע כלי.
מצד אחד, היא עדיין אינה נחשבת מתה (ואינה מטמאת טומאת נבילות), ולכן הכלי שבתוכה עדיין "בלוע".
מצד שני, היא כבר נחשבת "אוכל", ודבר הבלוע בתוך אוכל אינו נחשב כבלוע.
רב ששת פסק שבמקרה זה הכלי אינו נחשב בלוע.
רש"י מסביר שהשאלה מתעוררת במקרים ספציפיים (כמו כלי של יהודי בבהמה טמאה).
להלכה, אביי פסק שיש להחמיר משני הצדדים: הבהמה אינה מצילה על מה שבתוכה מטומאת אוהל, אך היא עדיין נחשבת "חיה" לעניין איסורים אחרים.
טומאת אוהל רלוונטית גם בימינו, בעיקר לכהנים, שנאסר עליהם להיטמא למת.
טומאת קבר: אדם הנכנס למבנה (אוהל) המכסה קבר נטמא, משום שהמת טמון באדמה ונחשב כאילו אין חלל של טפח מעליו.
זוהי דוגמה לטומאה רצוצה, שטומאתה עולה מעלה עד לרקיע ומטמאת את כל מה שמעליה.
באוהל הרבי מליובאוויטש, שטח הקברים אינו מקורה בתקרה.
פתרון זה מאפשר גם לכהנים להיכנס למתחם התפילה הסמוך מבלי שייטמאו בטומאת אוהל, אך אינו מציל מטומאת מגע או קרבה לארבע אמות של הקבר.
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת משקים הוא שם לאחת ממיני הטומאה, ומשמש למעשה ככינוי כפול: הן לטומאה החלה על המשקים והן לטומאה הנגרמת כתוצאה מנגיעה במשקים טמאים.
לעומת זאת, הטומאה החלה על אוכלים כתוצאה מכך שהם נרטבו על ידי משקים נקראת בשם הכשר לקבל טומאה.
ה"משקים" הרגילים בהלכה, הם שבעה סוגי משקים: יין, דבש, שמן, חלב, טל, דם, ומים (מקובל הסימן בראשי תיבות: י"ד שח"ט ד"ם).
לפי הרמב"ם רק שבעת המשקים האלו מקבלים טומאה, ושאר המשקים כלל אינם נטמאים, ואילו לפי הראב"ד גם משקים אחרים נטמאים.
גם במשקים קיימת ההבחנה בין דרגות הקדושה השונות.
למשל, משקה של קודש הוא, השמן בקרבנו של המצורע.
משקה של תרומה יכול להיות תרומה גדולה שהופרשה מיין.
בנוסף, ישנם משקים מסוימים שהם בדרגת אב הטומאה.
למשל מי חטאת, מים עם אפר של פרה אדומה, מטמאים את הכהן המזה אותם, מה שאומר שהם בדרגת אב הטומאה.
בנוסף, הפרשות הגוף של טמאים מסוימים, כמו זב, מצורע או נידה, הם טמאים בדרגת אב הטומאה.
למשל הרוק שלהם או השתן שלהם.
טומאת משקין, החלה על עצמם כאשר הם נוגעים בדבר טמא, היא מהתורה.
אך ידוע לנו שמשקים גם מטמאים עצמים אחרים, למשל מאכל או משקה אחר, ואפילו כלים.
במקור דין זה יש שלוש שיטות:
שיטת רבי מאיר: טומאת משקה לטמא אחרים, כלומר הטומאה החלה על חפצים אחרים כתוצאה מנגיעה במשקים טמאים, היא מדברי חכמים.
שיטת רבי יהודה היא שאף הטומאה החלה על אחרים כתוצאה מנגיעה במשקה טמא, היא מהתורה.
רבי יהודה מוסיף ואומר, כי מכיוון שבסיום הפסוק כתוב "יִטְמָא" (שמשמעו כי המשקין עצמם נטמאין), ניתן לדרשו בניקוד אחר - "יְטַמֵא", שמשמעו כי המשקין מטמאים את ה המילה הסמוכה ל"יטמא".
לאחר תקופה, חזר בו רבי יהודה, והוא הסכים שטומאת משקין לטמא כלים, היא מדרבנן.
הגמרא מוכיחה זאת מפסק בהלכות טומאת כלים אותו פסק רבי יהודה, ותוכנו, שכלים שנטמאו מחמת שרץ, טמאים הן בחלקם הפנימי והן בחלקם החיצוני, בין אם השרץ נגע בתוכו והן אם השרץ נגע בגב הכלי, אך אם הם נטמאו מחמת משקים בחלקם החיצוני, אין חלקו הפנימי נטמא.
מה החילוק טומאה מחמת שרץ או בין טומאה הבאה מחמת משקין?
מן ההכרח לומר, שהראשונה היא מהתורה והשנייה היא מדרבנן.
מכיוון שהוברר שרבי יהודה סובר שטומאת משקים לטמא כלים היא מדרבנן, לא ברור אם הוא סובר כמו רבי שמעון שיש חילוק בין כלים הנטמאים מחמת משקים (מדרבנן) לאוכלים הנטמאים מחמת משקים (מהתורה), או שמא סובר הוא כמו רבי מאיר, שאין משקים מטמאים דבר אחר מהתורה.
שיטת רבי יוסי ורבי שמעון היא ממוצעת בין שתי השיטות המנויות: טומאת משקים לטמא אחרים - תלויה במה הוא האובייקט הנטמא: מהתורה טומאת משקין יכולה לחול רק על אוכל, ולא על כלי.
להלכה פוסק הרמב"ם שמהתורה משקה טמא לא מטמא שום דבר אחר, ומגזירת חכמים משקה מטמא הן אוכל והן כלים, כדעת רבי מאיר.
לגזירה זו יש השלכה לסיווג רמת הטומאה של משקים, שכן לפי זה משקה הוא תמיד בדרגת ראשון לטומאה, לא משנה אם קיבל את הטומאה מכלי או אדם שהוא אב הטומאה, שאז הגיוני שיהיה ראשון לטומאה, או אם קיבל את הטומאה ממאכל שני לטומאה, תמיד המשקה יחזור להיות בדרגת ראשון.
ישנם משקים שהם אב הטומאה מן התורה, ועל כן אינם ראשונים לטומאה.
משקה תרומה שנטמא מדבר שני לטומאה הוא שלישי לטומאה שכן מתקנת חכמים אינו מטמא שום דבר אחר.
וכן משקה קודש שנטמא מדבר שלישי, יהיה בדרגת רביעי לטומאה.
עדות מיוחדת נמסרה מפי יוסי בן יועזר, כי "משקי בית מטבחיא - דכן", כלומר משקים של בית המקדש טהורים.
רב ושמואל נחלקו אודות תקנה זו.
לפי רב הפירוש הפשוט הוא אכן שאין משקים בבית המקדש טמאין ואין מטמאין, אך לפי שמואל דווקא את דין הטומאה לטמא משקים אחרים אין להם, אבל הם עצמם - אם נגע בהם טמא, הם נטמאים.
התנא רבי אלעזר מוכיח מעדותו של יוסי בן יועזר, כי טומאת משקין היא מתקנת חכמים, שאם לא כן כיצד ניתן לחלק בטומאת משקים בין בית המקדש לשאר מקומות.
לפי שמואל, כוונתו היא בהכרח, שטומאת משקין לטמא אחרים היא מתקנת חכמים, אף על פי שטומאת המשקים עצמן היא מהתורה.
רבי יוסי בר חנינא, מרחיב את עדותו של יוסי בן יועזר, וטוען שלא רק שאין משקי בית המקדש מטמאין מהתורה, אלא שהם גם לא מכשירין לקבל טומאה.
המשמעות העלולה לעלות מכך היא, שמי שסובר שטומאת משקים היא מהתורה, יסבור שבבית המקדש גם כן קיימת אותה טומאה.
רב פפא סייג את הדברים וקבע כי גם מי שטוען שטומאת משקים מן התורה, מודה כי בבית המקדש אין טומאת משקים חלה - שכן קיימת הלכה למשה מסיני האומרת שבבית המקדש לא קיימת טומאת משקים.
מספר קושיות נשאלו בבית מדרשם של חכמי הגמרא על שיטתו של רב פפא, האחת היא - אם עדותו של יוסי בן יועזר מבוססת על הלכה למשה מסיני, איך ר' אלעזר לומד ממנה שטומאת משקים היא מדברי חכמים, שזה אינו עיקר העדות, ומהלכה למשה מסיני אי אפשר ללמוד דינים נוספים.
בגמרא לא מופיעה תירוץ על קושיות אלו, והגמרא מסיימת את הסוגיה כ"קשיא".
למרות זאת, להלכה פוסק הרמב"ם כשיטה זו:
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת התהום היא טומאה המונחת במקום שאינו ידוע לאף אדם בעולם, ולכן היא מכשילה את האנשים העוברים מעליה, ונטמאים מבלי לדעת שנטמאו בטומאת מת וחלים עליהם דיני טומאה וטהרה.
שם המונח נלקח מכך שטומאה המונחת בתהום היא טומאה שאין אדם בעולם היודע ממנה, אבל דינים אלו תקפים בכל טומאה שככל הנראה לא ידע בה אף אדם בעולם, כמו למשל מת הטמון באדמה.
לעומת זאת, מת שנמצא במים ובכל מקום גלוי אחר, אין הנטמא בו נחשב לנטמא בטומאת התהום, מכיוון שיש להניח שאנשים ידעו על הימצאו במקום גלוי זה.
ההלכה אומרת שטומאת התהום, אם נטמא בה אדם, והקריב את קורבן הפסח שלו בשוגג כשהוא - המקריב או בעליו של הקורבן טמא, מרצה עליו הציץ שבראש הכוהן הגדול, קורבנו עולה לרצון לפני האל ואינו נחשב לפסול.
כלל זה מתייחס רק לטומאת מת בלבד, ולא לטומאת שרץ או טומאה אחרת.
הרמב"ם פוסק שהטמא בטומאת התהום מותר לכתחילה לשחוט את הפסח.
הכלל תקף בין אם הכוהן שהקריב את הקורבן הוא זה שהיה טמא, ובין אם בעליו של הקורבן היה טמא.
אם נודע לבעלים, לאחר שחיטת הקורבן, שהוא נטמא בטומאת מת שלא הכיר בה, מותר לכוהן לזרוק את דם הקורבן על המזבח, אף על פי שעוד לא זרקו את דם הקורבן.
הסיבה לכך היא, שמכיוון שהקורבן כבר נשחט בלא ידיעה שקיימת טומאה, יש להשלים את עבודת הקורבן ולזרוק את הדם על המזבח למרות שהוקרב בטומאה, וגם על כך מרצה הציץ.
בניגוד לכך, נזיר, אם עדיין לא גילח את שערותיו לפני ההקרבה, אין לו להקריב את קורבנו בטומאה, אלא נחשב הדבר ככל נזיר שנטמא, שעליו לספור מחדש שלושים יום.
בהלכה היהודית, טומאת היסֶט הוא כינוי לקבלת טומאה על ידי הזזה קלה (נדנוד) של חפץ טמא – הנגרם הן על ידי נשיאה (על אף שלא נגע בחפץ) והן על ידי נגיעה.
מקור המילה הוא ככל הנראה בארמית, כתרגום של המילה "משא", שהיא מקור טומאה זו כמוזכרת בפסוק.
התרגום ירושלמי מתרגם את הפסוק "והנשא את נבלתם" כוד יוסיט ית נבלתיהון.
המילה מופיעה רבות במשניות במסכת זבים.
המשנה אומרת כי אין עם הארץ בקיאין בטומאה זו.
הרמב"ם בפירושו למשנה מנמק כי עם הארץ סבור שההיסט לדבר טמא אינו מטמאו הואיל ולא נגע בעצם חפץ המטמא, ואינם שמים לב שהוא בעצם מין של משא המוגדרת בכתוב "והנשא את נבלתם".
כמו כן, כל חפץ טהור (שהוכשר לקבל טומאה) אשר יזיז הזב נטמא על אף שלא נגע הזב בעצם החפץ.
טומאת היסט על ידי אדם טמא, נגרמת רק כאשר אדם טמא מסיט לבדו חפץ אחר.
אם הדבר המוסט היה ניסט גם ללא כוח הזב, אין הוא טמא.
כך למשל מפרש רבי מאיר שמחה מדווינסק את המשנה התמוהה , שבפירושה התחבטו כל המפרשים.
הוא מפרש על פי הכתוב במשנה בבבא הקודמת : נמצא שמשנה זו נסובת על הספינה, שהיא, הספינה, נוטלת עריבה מלאה בגדים, והנידה יושבת בספינה.
אם משאן של הבגדים כבד, העריבה אינה מתנדנדת בספינה, אלא הנידה מנדנדת את הספינה וכל מה שבתוכה, ולכן הבגדים שבתוך העריבה טמאים בהיסט הנידה, ויהיו הבגדים ראשון לטומאה.
אבל אם משאן של הבגדים קל הרי העריבה מתנענעת על ידי הילוך הספינה אף בלא הנידה, אלא שעל ידי הנידה היא מתנדנדת בנדנוד חזק יותר מנדנוד הספינה בלי ישיבת הנידה, ואם כן אין זה היסט, שאין היסט אלא דווקא כשכל הנדנוד בא על ידי הזב.
בהלכה, טומאת מדרס היא אחת מדרכי ההיטמאות, והוא משמש גם כינוי לחפץ שנהפך - או ראוי להפוך - לאב הטומאה.
במקורות אחרים, נקראת הטומאה בשם טומאת משכב ומושב.
דין טומאת מדרס מופיע בספר ויקרא;
המילה מדרס הוא מלשון דריסה, כלומר כל כלי או חפץ העשוי לדריסת רגלי אדם.
דוגמאות למדרס כוללות חפצים וכלים ששימושם רב בחיי יום-יום רגילים; כסא, ספה, מזרן או שטיח.
חפץ הראוי להיטמא מדרס ניטמא כשאדם או חפץ בדרגת אב הטומאה מניח רוב משקל גופו על המדרס באחת מחמש דרכים;
טומאה זו נוצרת, על ידי אחד מהטמאים הבאים:
זב: גבר שיצאה מאיבר מינו הפרשה הנקראת "זיבה", עליו להמתין עד שיעברו שבעה ימים רצופים ללא הפרשה זו ("שבעה נקיים"), ואז עליו לטבול במעיין (ולא במקווה) ולהביא קורבן להשלמת טהרתו.
"טומאת מדרס" - חפץ שהזב ישב, שכב, נשען או רכב עליו נעשה "אב הטומאה" כמותו.
"מעיינות" - נוזלי הגוף של הזב (רוק, זרע, זוב, שתן) מטמאים כ"אב הטומאה".
"היסט" - אדם או כלי שהזב והדומים לו הזיזו אותו, גם אם לא נגע בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה".
נידה וזבה - אישה במהלך הווסת החודשית נקראת "נידה", והיא "אב הטומאה" למשך שבעה ימים (כולל ימי הווסת עצמם), ובסופם עליה לטבול במקווה.
אישה שמדממת שלושה ימים רצופים שלא בזמן ווסתה, נקראת "זבה".
החומרות שקיימות בזב (מדרס, מעיינות והיסט) קיימים גם בנידה ובזבה, אלא שבהן ה"מעיינות" המטמאים כוללים את דם הווסת במקום הזרע, ונוספת חומרה נוספת - גבר המקיים יחסי מין עם נידה או זבה נקרא "בועל נידה", ונעשה "אב הטומאה" כמותן.
אם כי, טומאתו קלה יותר, בכך שבעוד שהנידה עצמה עושה את משכבה ומושב לאב הטומאה, עושה בועל הנידה את משכבו ומושבו לולד הטומאה בלבד.
קיים הבדל בין טומאת זב לזבה: בעוד שדם זב ורוקו מטמאים רק כאשר הם לחים, הרי שדם נידה זבה ויולדת מטמאים בין לחים ובין יבשים.
טומאת יולדת - אישה במשך השבוע שלאחר לידת בן, או שבועיים לאחר לידת בת, ובמהלך ימים אלו דינה כנידה לכל דבר ועניין.
בכוח המדרס לטמא בן אדם או חפץ טהור על ידי עשייתם למדרס אחד משבעה דברים הללו;
אם המדרס אינו משמש עוד כמדרס, למשל עור שששימש כשטיח על הרצפה, והוחלט להופכו לוילון או גובלן על ידי מעשה, אין הוא מטמא יותר בטומאת מדרס.
אם כי, המדרס עצמו ימשיך להיות טמא בטומאת מגע מדרס, מאחר שהמדרס היה טמא בעבר בטומאת מדרס, נמצא שכל חוט נגע בחוט השני שהיה טמא בטומאת מדרס, ולכם גם כעת שהמדרס אינו טמא עוד בטומאת מדרס, חלה עליו עדיין טומאת מגע מדרס.
התוספתא דנה במקרה של מדרס שחובר לקרקע על ידי מסמרים, ודנוהו כמוכשר להיטמא טומאת מדרס.
אולם, רבי דוד פארדו בפירושו 'חסדי דוד', מחליף גרסת התוספתא ומטהר שטיח שהוקבע במסמרים לקרקע מטעם שהוא בטל לגבי הקרקע, ונחשב כקרקע שאינה מקבלת טומאה.
בהלכות טומאה וטהרה, אדם יכול להיטמא, ואף לטמא אחרים לאחר שנטמא.
אדם יכול ליטמא רק מאבי אבות הטומאה כגון מת - ולהיעשות על ידי כך אב הטומאה, או מאב הטומאה ולהיעשות ראשון לטומאה.
אך ראשון לטומאה אינו יכול לטמא אדם לעשותו שני לטומאה.
בשונה מכלי, (ולדעת חלק מהראשונים בשונה מכלי מתכת), אדם אינו יכול להיחשב בדרגת אבי אבות הטומאה בחייו, אלא רק במיתתו, שאז הוא בהכרח אבי אבות.
אדם יכול להגיע לטומאת אב הטומאה בכמה אופנים:
טמא מת - להיטמא במת (על ידי טומאת מגע, טומאת משא, טומאת אוהל או נגיעה ונשיאה של כלי או כלי מתכת שנטמאו ממת),
טומאת זב - אם יצאה הימנו זיבה ונהיה זב,
נגעי אדם - אם לקה בנגע צרעת ונהיה מצורע,
נידה או זבה - אישה שראתה דם ווסת, בזמן ווסתה (נידה) או שלא בזמן ווסתה (זבה),
טומאת יולדת - אישה שילדה בן או בת טמאה טומאת אב הטומאה,
בועל נידה - אדם שקיים יחסי אישות עם אישה בזמן שהיא נידה, הוא נעשה טמא בטומאת אב הטומאה כדין הנידה.
אדם יכול להיות ראשון לטומאה באופנים הבאים:
טמא שרץ - אדם שנגע באחד משמונת השרצים או בשנגע בנבילה,
בעל קרי או טומאת שכבת זרע - אדם שיצא ממנה שכבת זרע או אדם שנגע בשכבת זרע.
כיום, בזמן שבית המקדש אינו קיים, אין הטומאה נוגעת לחייו הפרטיים של כל אדם, שכן אין שום צורך להיכנס להר הבית ולמקומות מקודשים.
אמנם על הכוהנים קיים גם כיום איסור להיטמא למתים, כאמור בפרשת אמור "אמור אל הכוהנים בני אהרון...
והאופן היחיד בו מותר לכוהן לגרום לעצמו טומאה, הוא לצורך טיפול בצורכי קבורת שבעת קרוביו בדרגה ראשונה, שהם אב ואם, אח ואחות (שאינה נשואה), בן ובת או לצורך מת מצווה.
בהלכות טומאה וטהרה, גולל ודופק הם שני חפצים הקשורים לקבורת מת, והם מטמאים אדם בטומאת אב הטומאה, מסיבה זו הם נחשבים לאבי אבות הטומאה.
לפי רבי עקיבא, המילים "וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע עַל פְּנֵי הַשָּׂדֶה" מיותרות לכאורה, שהרי התורה פירטה בפסוק את כל מיני הטומאות הקשורות לטומאת מת: קבר, טומאת הנגרמת על ידי נגיעה במת או באחד מאבריו, וטומאת כלי מתכת הנלמדת מ"חרב".
המילים "על פני השדה" מלמדים כי קיימת טומאה נוספת הקשורה לטומאת מת, והיא טומאת גולל ודופק.
רבי ישמעאל, חלוק על רבי עקיבא, ולפיו הפסוק בא ללמד הלכה אחרת שקשורה לטומאת מת, למעט עובר מת, שאינו מטמא כל עוד שהוא במעי אמו, מכיוון שכתוב "על פני השדה" שמשמע שמדובר בטומאה גלויה ולא בטומאה כזו שאיננה גלויה.
טומאת גולל ודופק, לדבריו, אינה פסוק מפורש, אלא הלכה למשה מסיני.
הראשונים נחלקו מהו גולל ומהו ודופק.
לפי רש"י גולל הוא כיסוי הארון של המת, ודופק הוא דף של עץ שמניחים בצד הארון.
כך סוברים גם בעלי התוספות במסכת ברכות שמוסיפים שרק הצד החיצון של הדופק - במקרה זה הארון - מטמא, אך בשם רבינו תם שם מסיקים התוספות שלא כפירוש זה, אלא שהגולל הוא המצבה וכן כתבו בעלי התוספות במסכת שבת: .
התוספות מביאים מספר ראיות לדבריהם, האחת - כי הלשון גולל נופל באבן כאמור: "וגללו את האבן".
ראיה נוספת, מהלשון "על פני השדה" שמשמע שמדובר בדבר גלוי כמו מצבה, ולא בדבר שמונח בתוך הקבר - ארון המת.
דופק, לשיטת התוספות, הן שתי אבנים שנותנים אחת לראשו ואחת לרגליו לסימן.
בנוסף נחלקו הראשונים, מה דינם של גולל ודופק לאחר שסיימו את תפקידם, ואינם משמשים למת.
לפי רש"י גם במקרה זה הם טמאים וכן דעת הרשב"א, שמסביר זאת בכך שהפסוק כולל טומאה זו וטומאת חרב שנגעה במת בבת אחת, וכמו שחרב מטמאת אדם גם לאחר שנגעה במת, כך גם גולל ודופק.
רבי מאיר שפירא מעיר כי טעם זה הוא דווקא לפי רבי עקיבא, אבל לפי רבי ישמעאל שנלמד מהלכה למשה מסיני, ייתכן שהגולל ודופק אינו מטמא לאחר שהפסיק לשמש בתפקידו.
אבל דעת הרמב"ם היא שלאחר שפירש הגולל והדופק מתפקידו, אין הוא מטמא עוד.
בטומאת כלים, דיניהם של כלי חרס שונים ומובדלים מדיני שאר הכלים.
דינים ייחודיים אלו חלים גם על כלי נתר – כלים העשויים מאדמה מסוימת, שהיא חומר רך הניתן להתכה במים ושימש בעבר לניקוי (מעין סבון).
קבלת טומאה מאוויר הכלי: כלי חרס מקבל טומאה אם הגורם המטמא נכנס אל תוך חלל הכלי, גם אם לא נגע בו כלל (דבר הנקרא "נטמא מאווירו").
העברת טומאה דרך האוויר: באופן דומה, כלי חרס טמא מטמא כל מזון שנמצא בתוכו, גם אם המזון אינו נוגע בדפנות הכלי.
הגבלה: כלל זה תקף רק לגבי אוכל או משקאות.
אדם או כלים הנמצאים בתוך כלי חרס טמא – אינם נטמאים מאוויר הכלי.
הסיבה לכך היא שאין רואים את חלל הכלי כאילו הוא מלא בטומאה ממשית, אלא זוהי גזירת הכתוב הנוגעת למזון בלבד.
כאשר בתוך כלי החרס הטמא מונח כלי אחר, האוכל שבתוך הכלי הפנימי נטמא גם הוא, כיוון שהוא נמצא בחלל הכלי החיצון הטמא.