tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורית חסון ולדר (נולדה ב-1962) היא אמנית ישראלית רב תחומית, אוצרת ומרצה.
יצירותיה עוסקות בסוגיות הנוגעות בביוגרפיה, זהות ומגדר.
חסון ולדר נולדה בחיפה למשפחה שמקורותיה בארצות ערב.
היא צאצאית של חיים רחמים יוסף פרנקו, רבה הספרדי של קהילת חברון ומייסד בית החולים חסד אברהם.
סבא רבא שלה, חנוך חסון, היה אב בית דין של עדת הספרדים בחברון.
דודה, חנוך חסון, היה מנהל תוכניות בטלוויזיה הישראלית וממייסדי פסטיבל הזמר והאירוויזיון.
חסון ולדר סיימה תואר ראשון בפקולטה לאמנויות המדרשה, מכללת בית ברל (1986) ותואר שני (בהצטיינות) בתוכנית הבינתחומית באמנויות, אוניברסיטת תל אביב (2011).
מאז שנת 2008 מרצה חסון ולדר בפקולטה לאמנויות המדרשה, מכללת בית ברל, ומתמחה באמנות חברתית עכשווית.
במסגרת זו יזמה פרויקטים אמנותיים בשיתוף קהילות מגוונות.
בין היתר היא יזמה והקימה מאגר שיתופי לאמנות ערבית פלסטינית.
מטרתו של הארכיון היא לחשוף ולייצר היכרות עם אמנות ותרבות פלסטינית/ערבית החל מחומרים קנוניים של אמנים מוכרים ישראלים ובינלאומיים ועד חומרים "לא רשמיים" ביוגרפיים, שנאספו מהסביבה הקרובה של הסטודנטים.
מאז שנת 2019 חסון ולדר מרצה גם בפקולטה לאמנויות בסמינר הקיבוצים.
בעברה הייתה מבקרת אמנות ב-ynet וב-Time Out תל אביב.
מאז 2016 היא יועצת אמנותית לגלריית הלובי ולפרויקטים עצמאיים והחל מ-2022 היא חברה בוועד המנהל של מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בין השנים 2013–2018 כיהנה כמנהלת והאוצרת הראשית של הסדנא לאמנות ברמת אליהו.
יצירותיה של חסון ולדר הוצגו בגלריות ומוזיאונים בישראל ובעולם ובין היתר במוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון ינקו דאדא, גלריה רוארט וגלריה רוזנפלד.
עבודותיה של חסון ולדר עוסקות בסוגיות הנוגעות בביוגרפיה, זהות ומגדר, ושאלות הנוגעות ל.
דרך בניית סיטואציות המעלות זיכרון וטראומות היא מטפלת בעברה המשפחתי הטעון.
במיצבים, בציורים וברישומים שלה היא חוקרת מגבלות חושיות של ראייה ותפיסה, כמו גם את הקשר בין המדיום והשפה לבין מצבים פסיכולוגיים ודיסוציאטיביים.
בעבודותיה נוכחים מעברים בין מצבי תודעה וזליגות בין צילום וציור.
יש גם הצלבה שהבנתי רק מאוחר יותר, כשלמדתי על פוסט-קולוניאליזם ופוליטיקת הזהויות, שהיא הצלבה בין מזרחיות וערביות ובין מיקום גאוגרפי ושכבה סוציואקונומית.
אז לא הבנתי אותה כמו היום.
ממש כמו הבאוהאוס, שמקורותיו בגרמניה אבל בחיפה קיבל תמהיל אחר".
העבודה מתכתבת עם משחקי מחשב המאפשרים לברוא משפחות ומהלכי חיים וירטואליים.
היא מספרת סיפור רצח המבוסס על מאורעות תרפ"ט, בה נרצח אבי סבה של האמנית.
ב-2009 הציגה בגלריית החדר תערוכה בשם "PF נזכרתי בדבר" שעסקה במנגנוני זיכרון.
בראיון עמה על התערוכה היא שיתפה "התערוכה היא אולי ניסיון הומוריסטי לתפוס זיכרון ולייצג אותו.
לבדוק איך מתעסקים במנגנונים של זיכרון ומראים נוף נוסטלגי בציור.
"הזיכרון הוא לא רק שלי אלא קולקטיבי.
אני עוצרת בתחנות זיכרון תרבותיות ואוספת רגעים היסטוריים".
ב-2016 הציגה תערוכת יחיד בשם ארכאולוגיה של חושך בגלריית הלובי מקום לאמנות.
בתערוכה הוצגו ציורים שעוסקים ב"מאחורי הקלעים" של פעולת הצילום.
1993 - לאכול בכפית, גלריה לימבוס, תל אביב-יפו, אוצרת: יהודית גואטה
1998 - בגד גוף, מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד, אוצרת: רעיה זומר (קטלוג)
2005 - מסובבת, בית האמנים, תל אביב-יפו, אוצרת: מלי דה קאלו
2009 - P.S – נזכרתי בדבר, גלריה החדר, תל אביב-יפו, אוצרת: גילית פישר
2017 - ארכאולוגיה של חושך, הלובי מקום לאמנות ת"א, טקסט: גלעד מלצר
2008 - הגמד יישא דברו, אוהבים אמנות עושים אמנות, תל אביב-יפו, אוצרת: מורן שוב
2010 - מנופים 2010, תערוכה במרחב הציבורי, ירושלים, אוצרות: צוות מנופים
2010 - מסע והרפתקאות באמנות ישראלית, זולו, ופנטזיות אחרות, מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב-יפו, אוצרת: טלי תמיר (קטלוג)
2013 - שוברות קירות, ספר אמניות, מטעם קואליציית ליבי במזרח
2015 - משפחה מורכבת, מרכז עינב, פרס והקרנת עבודת הווידאו: בית החולים האיטלקי
2019 - באוהאוס חברתי, מופע נעילה אירוע באוהאוס חברתי, אוצרת גליה בר אור.
עבודת וידאו בשיתוף אלי לולאי סולן רוקפור.
2021 - הלאה לכאן, תערוכה קבוצתית, גלריה דוד ילין, אוצרת נאווה בראזני
2021 - תזכיר אהבה, תערוכת מחווה לגליה יהב, גלריה רוארט
2008 - חורשה זמנית, בשיתוף מעיין שלף, גלריה קו 16, תל אביב
2013 - נשף מכבי האש, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2013 - הלנה מבחוץ ומבפנים, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2015 - חזון העצמות הרטובות:גיל יפמן, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2015 - קו גבול מגרש:שי עיד אלוני, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2015 - הרכבה: אורי לוין, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2016 - איקס, בעקבות מחאת יוצאי אתיופיה, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2016 - לא חשוב לא חשוב: אורי גרשוני, עלמא גרשוני, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2017 - טרזן על סדין, הסדנא לאמנות רמת אליהו
2018 - שירת גברים: מישל פלטניק, מיצב וידאו רב ערוצי בהשראת מוזיקה ושירה של גברים יוצאי אתיופיה, הסדנה לאמנות רמת אליהו
2005 מלגה מקרן רבינוביץ' עבור תערוכת היחיד מסובבת
2006 מלגת "אמן בקהילה" ממנהל התרבות, משרד המדע התרבות והספורט
2013 מלגה מקרן רבינוביץ' להשלמת עבודת הווידאו ארט "בית החולים האיטלקי"
מלגת מפעל הפיס עבור היצירה "חברון, בנה לך בית"
אורית עטר (נולדה ב-31 בינואר 1982) היא זמרת פייטנית ויוצרת ישראלית, סולנית התזמורות האנדלוסיות.
עטר שרה בעברית, מרוקאית, צרפתית, לאדינו וספרדית ופורטוגזית.
בשנת 2017 הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, יעלת חן, שהוא אלבום פיוטים ותפילות מתוך שירת הבקשות של יהדות מרוקו.
נכללו בו חידושים לפיוטים כמו "למולדת שובי רוני" (שזכה להצלחה ארצית ודורג במקום השלישי ב) "יעלת חן" "לאל מרום" "קול דודי" "יונה עד אנה תלכי" ו"שחר אבקשך".
הטקסטים והלחנים באלבום הם משירת הבקשות של יהדות מרוקו.
בסמוך ליציאת האלבום, עלה המופע ("יעלת חן") – עם האנסמבל האנדלוסי הפרטי שלה בארץ וברחבי העולם.
עטר נולדה בשנת 1982 בירושלים, שם גדלה והתחנכה היא גדלה במשפחה מוזיקלית מרוקאית מסורתית, הושפעה מסגנונות מוזיקליים מגוונים: פיוטים משירת הבקשות מבית סבא ואבא, מוזיקה מרוקאית עממית, מוזיקה אנדלוסית, שירי ארץ ישראל, ספרדית, פלמנקו, לאדינו, ים תיכוני, ועוד.
מילדותה השתתפה במסגרות ובתחרויות מוזיקליות מקומיות שונות; שהייתה בת 12 היא שרה בלהקת המחול הורה אפרוחים והופיעה במסגרתה בקהילות היהודיות בארצות הברית.
בהמשך, הייתה חלק מלהקת הנוער מעורב ירושלמי והופיעה איתם במחזות הזמר "ציזבמה" ו"כרטיס לשמיים".
בגיל שבע-עשרה זכתה בתחרות כתיבה, הלחנה וביצוע ("שיר ומשורר") בתיכון "רנה קסין "בו למדה באותה העת.
בשירותה הצבאי, הצטרפה ללהקה צבאית מטעם חיל החינוך והנוער, במסגרתה שיתפה פעולה עם המוזיקאי עידן רייכל שהפיק מוזיקלית את הלהקה.
בסיום שירותה הצבאי, הצטרפה לתזמורת המגרב.
בניהולו של המוזיקאי נינו ביטון.
בשנת 2003 למדה פיוטים ממסורת יהדות מרוקו ומשירת הבקשות בתחילה בהשראת הפייטן ליאור אלמליח, שאירח אותה במספר הופעות.
ובהמשך למדה לנגן על עוד ומקאמים מנגן העוד ארמונד סבח, והרחיבה את ידיעותיה בשירת הפיוט האנדלוסית, מרוקאית באופן מקצועי תוך לימוד עצמי.
בשנה העוקבת ועד 2010 שיתפה פעולה עם אמנים שונים במסגרת פרויקט "ידידי השכחת".
במסגרת מופעי הפיוטים שיתפה פעולה עם אתי אנקרי, מיקה קרני, דיקלה, קובי אפללו, דוד ד'אור, יאיר דלאל, מיכה שטרית והפרויקט של רביבו.
החל מ-2010 הופיעה ברחבי הארץ במסגרת המופע "יעלת חן".
בשנת 2012 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, הפיוט "למולדת שובי רוני", מאת אשר מזרחי.
החידוש זכה להצלחה ארצית ודורג במקום השלישי במצעד העברי השבועי של רשת ג' ושהה במצעד במשך שמונה שבועות בסך הכול.
הוא זכה לחשיפה והשמעה בתוכניתו של העורך והשדרן אבנר נעים.
במלוא 26 שנים למותו של הזמר זוהר ארגוב, הקליטה את "עד מתי אלוהי" והוציאה אותו כסינגל בשנת 2013. וידאו קליפ נלווה הופץ בהמשך לכך.
ב-2013 הופיעה לראשונה כפייטנית בסדרת הופעות עם אמנים ממרוקו, סנעה מרחאטי והתזמורת האנדלוסית הישראלית הלאומית אשדוד.
בין 2014–2016 הופיעה ברחבי העולם עם תזמורות של המוזיקאי ז'ורדי סאוואל; חלק מההופעות אירעו בשאנגחאי, מאקו, איסטנבול, בלגיה, שווייץ ואיטליה.
לכבוד ראש השנה שאירע בשנת 2015, הקליטה מחדש את "עץ הרימון" מאת יעקב אורלנד.
את "יעלת חן" הוציאה כסינגל עם עטיפה נלווית.
באוגוסט 2017 הושק אלבום הבכורה שלה, יעלת חן, עם סינגל מתוכו בשם "שחר אבקשך" מאת רבי שלמה אבן גבירול.
בסך הכול, יצאו מהאלבום חמישה סינגלים.
בשנת 2018 התארחה בקונצרט של תזמורת ירושלים מזרח ומערב, בניצוחו של תום כהן וביחד עם הפייטן אמיל זריהן –כמחווה לזמר ג'ו עמר.
היא ביצעה עם התזמורת את הפיוטים "ידידי השכחת ושחי לאל".
בשנת 2019 הופיעה ברחבי הארץ במסגרת סדרת קונצרטים לזכרה של הזמרת עפרה חזה עם התזמורת האנדלוסית "אלמוגרביה" ביצעה את השירים "יד ענוגה" מאת זלמן שניאור ו"אדמה" מאת אהוד מנור.
"אם ננעלו" מאת רבי שלום שבזי.
באותה השנה נבחרה לגלם את דמותה של הזמרת לין מונטי בסרט מחווה לזמרות ערב, והוא מוקרן בתערוכה בבית התפוצות.
בינואר 2021 התארחה בערוץ החדשות הצרפתי עם הסינגל החדש שיצא לאור "מחכה", ובהמשך הקליטה עם אמה מרים עטר את "גן השקמים" לזכר הזמרת ריקה זראי.
בשנת 2021 הפיקה והשיקה את המופע "מאלג'יר באהבה" – מחווה לזמרת היהודיה אלג'ירית לין מונטי וביצעה מספר שירים בשפה הצרפתית אלג'ירית ומרוקאית.
כיום עובדת על אלבום שני מקורי שכתבה והלחינה.
אורית רוזין (נולדה ב-22 בדצמבר 1959) היא היסטוריונית חברתית, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וראש המכון לחקר הציונות.
רוזין סיימה בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל בשנת 1989 באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 סיימה את לימודי התואר השני (קורסים בלבד) ובשנת 2002 סיימה את עבודת הדוקטורט בנושא: מגוף ראשון רבים לגוף ראשון יחיד: תהליכי אינדיבידואליזציה בראשית העשור הראשון למדינה.
העבודה נכתב תחת הדרכתם של פרופסור יוסף גורני ופרופסור אברהם שפירא (פצ'י).
בין השנים 1999 ל-2011 לימדה רוזין במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה, כמו גם במחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה ובמחלקה להיסטוריה בבצלאל.
בשנת 2011 החקבלה כחברת סגל בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2016 הועלתה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2023 עלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
תחומי המחקר של פרופסור רוזין הם היסטוריה חברתית ותרבותית של החברה ישראלית בשנות החמישים והשישים (של המאה ה-20), היסטוריה של רגשות, מדיניות כלכלית, זכויות ילדים, הקשר בין האזרח למדינה, הבית הישראלי, וזכויות אדם וזהות לאומית.
עבודותיה התפרסמו בכתבי עת בין-לאומיים רבים והיא גם חברת הנהלה וחברת מערכת במספר כתבי עת מובילים.
ספרה הראשון חובת האהבה הקשה, יחיד וקולקטיב בישראל בשנות החמישים (2008) זכה בפרס יונתן שפירא מטעם האגודה ללימודי ישראל בשנת 2009. ספרה השני A Home for All Jews: Citizenship and National Identity in the New Israeli State זכה במקום השני בפרס ג'ורדן שניצר מטעם האגודה ללימודי יהדות.
ספרה השלישי Emotions of Conflict, Israel 1949-1967 זכה בפרס מכון חייקין לגאואסטרטגיה בשנת 2025, בפרס הספר הטוב מטעם האגודה האירופית ללימודי ישראל (European Association for Israel Studies) ובציון לשבח מטעם האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies).
פרופסור רוזין היא גם זוכת הפרס על שם יובל היימן על חדשנות מחקרית לשנת תשפ"א שמוענק על ידי מרכז זלמן שזר.
בשנת 2025, מונתה לראש המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן.
אורית קדר היא פרופסור חברה במחלקה למדעי המדינה ועמיתה של מרכז פדרמן לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחום המחקר המרכזי שלה הוא פוליטיקה השוואתית והיא חוקרת ישראלית מובילה בסוגיות הנוגעות לפוליטיקה אלקטורלית, ייצוג ומגדר ופוליטיקה.
ריקר לשנת 2010 מטעם האגודה האמריקאית למדעי המדינה, המוענק ל"ספר הטוב ביותר על כלכלה פוליטית שפורסם במהלך שלוש השנים הקלנדריות האחרונות".
קדר החלה את לימודיה באוניברסיטת תל אביב, שם השלימה לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובכלכלה בהצטיינות.
את לימודיה המתקדמים השלימה בארצות הברית, לימודי המוסמך באוניברסיטת בראון ואת לימודי הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שסיימה את הדוקטורט, הצטרפה קדר למחלקה למדע המדינה באוניברסיטת מישיגן, שם גם הייתה עמיתה של המכון ללימודים פוליטיים והמכון ללימודי אירופה.
מ-2006 עד 2007 היא הייתה פוסט-דוקטורנטית באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן עברה לפקולטה למדעי המדינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT.
ב-2009 הצטרפה כחוקרת ומרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2012 היא זכתה בפרס בן פורת לחוקר צעיר מצטיין באוניברסיטה העברית והצטרפה למרכז לחקר הרציונליות.
במקביל, לימדה באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטה האירופית.
ב-2017 התמנתה קדר לנשיאה של האגודה האירופית לחקר מדעי המדינה (the European Political Science Association).
באותה שנה, מאמרה של קידר "Are Voters Equal under the Proportional Representation", שפורסם בכתב העת American Journal of Political Science, זכה בפרס לורנס לונגלי לשנת 2017 מהאגודה האמריקאית למדעי המדינה על המאמר הטוב ביותר שמתפרסם בכל שנה בנושא ייצוג ומערכות בחירות.
קדר נבחרה לנשיאת האיגוד האירופי למדעי המדינה בשנים 2018–2019.
ובמהלך השנה האקדמית 3–2022, קידר מכהנת כעמיתת מחקר במכון Radcliffe Institute ללימודים מתקדמים, באוניברסיטת הרווארד.
בנוסף לפרסומים האקדמיים שלה, כתבה קידר מאמרים עבור "הארץ" ולבלוגים של LSE.
אורית שאול (נולדה ב-30 במרץ 1981) היא יוצרת עצמאית, כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
כמו כן, היא מנחה לאימפרוביזציה, תנועה אותנטית ותהליכי יצירה.
בשנת 2000 החלה את דרכה בעולם המחול, במהלך שנת שירות בה למדה ב"סיהרא" מרכז ליהדות יוצרת בירושלים.
בשנת 2001 החלה ללמוד תואר ראשון בחוג למחול ולתנועה במכללת "אורות".
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות במוסד בשנת 2005. כרקדנית, עבדה עם כוריאוגרפים עצמאיים שונים ביניהם: שרון צוקרמן וייזר, דניאל לנדא, אסתר נאור, יעל כנעני ואושרה אלקיים.
בשנת 2008 יצרה את יצירת הסולו הראשונה שלה לבמה, "בן אוני", שהוזמנה מטעם מכללת אורות לרגל אירועי העשור להקמת החוג למחול ולתנועה.
בשנים 2014–2016 למדה בתוכנית הדו-שנתית לכוריאוגרפיה במרכז "כלים", בבת ים.
בשנת 2015 החלה שאול ליצור עבודות כוריאוגרפיות עצמאיות.
סגנונה מתאפיין בדיאלוג בין אלתור לכוריאוגרפיה בנויה, עבודותיה עוסקות בקשר שבין האדם לבין הסביבה, בין הפואטי לבין היומיומי, ושואבות השראה מעקרונות הזמניות והחולף, ומהאישי והאנושי המגולמים בגוף האדם.
במהלך השנים שאול יצרה עבודות לבמה ועבודות תלויות מקום, ושיתפה פעולה עם יוצרים מתחומי המוזיקה, הצילום והרישום.
יצירותיה הועלו בארץ בפסטיבלים שונים כגון: פסטיבל עכו, פסטיבל ריקודי חדר, פסטיבל ארנבת מרץ, פסטיבל בין שמים לארץ, פסטיבל בין יפו לאגריפס, פסטיבל שייח' אברק, פסטיבל קולות האדמה, וכן באופן עצמאי בפלטפורמות מופע שונות, גלריות ומרחבי חוץ ציבוריים.
בשנת 2016 הייתה מנהלת חזרות ומלווה אמנותית של הכוריאוגרפית אליס דור-כהן ביצירה "הניצוץ של ליאור".
בשנת 2018 שאול הוזמנה לשהות אמן בשדרות האדמה, ובשנת 2023 לשהות אמן נוספת בגלריית אטליה שמי.
בשנת 2023 היא הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים.
לצד עשייתה הכוריאוגרפית, שאול פועלת כיזמת תרבות ומנהלת אמנותית בתחומי המחול העכשווי.
מיזמיה מציעים אלטרנטיבה עצמאית, מעשית ומחשבתית בשדה המחול, לטובת הקהילה המקומית בצפון הארץ ולטובת קהילת יוצרי המחול העצמאיים בישראל.
מאז 2017 הייתה חברה בצוות ההקמה, ההפקה והאוצרות של "איים בגשם", אירוע שיוצר במה לאמנים ויצירה מקומית בכליל.
בשנת 2018 הקימה את פרויקט "ספֵירה - גוף יוצר מרחב", במה ליוצרים וליצירה כוריאוגרפית עכשווית בגליל המערבי.
הפרויקט מארח שהות אמן, סדנאות אמן, הופעות סטודיו ושיח.
בשנת 2020 ייסדה את "שיח גוף", בית ללימודי גוף, תנועה ויצירה בעמק יזרעאל.
משנת 2005 שאול מנחה קבוצות אימפרוביזציה, תהליכי יצירה ותנועה אותנטית במסגרות שונות ובאופן עצמאי.
כמו כן, היא משמשת כמלווה אמנותית ליוצרים צעירים בתחילת דרכים.
חלק משיריה ראו אור בכתב העת "משיב רוח".
wildculture - עשבים שותים - עבודת סולו שעוסקת בחיבור בין הגוף האנושי והטבע דרך מפגש ראשוני של חומר וגוף.
העבודה משלבת עקרונות מהפרמקלצ'ר ככלי כוריאוגרפי.
העבודה עלתה בבכורה בפסטיבל "ארנבת מרץ" (2015), ולאחר מכן הוצגה בפסטיבל "בין שמים לארץ" (2015), בגלריית אטליה שמי (2022), בגלריה השיתופית בכברי (2022) ובגלריית המקרר בתל אביב (2022).
נוף פנימי Inscape - עבודה ל-4 רקדניות, שנוגעת בשאלות על קיומנו כאדם וכחברה, וכן עוסקת במעשה הכוריאוגרפי עצמו.
עניינה תנועת הנוודות כנוגעת ברווח שבין ריק לבין ממשות ובין משמעות לבין סתמיות.
העבודה עלתה בבכורה בפסטיבל "בין שמים וארץ" (2016), והוצגה בפסטיבל יוני בכלים (2016), ובפסטיבל "קולות האדמה" (2018).
I AM THAT - עבודת סולו לרקדנית ומוזיקאי.
היצירה חוקרת כיצד אינסטרומנטיים תנועתיים ומוזיקליים מביעים את הפלאי שבחולף והפואטי שביומיומי בהשראת כתיבתו של המשורר ישראל אלירז.
העבודה עלתה בבכורה בפסטיבל "ריקודי חדר" (2016) בניהולו האומנותי של עמוס חץ, והשתתפה בפסטיבל "שייח אברק" (2017).
מקאם مقام - דואט העוסק בשאלת המרחב ובתהליך היווצרותו לסביבה נושאת תרבות ומארג חברתי דינמי, הנע בין כוח לחירות.
העבודה עלתה בבכורה בפסטיבל "בין יפו לאגריפס" בירושלים (2017), וכן הוזמנה ל"פסטיבל עכו לתיאטרון אחר" (2018).
היא הציגה גם בפסטיבל "שייח אברק" (2018).
להיות במגע To be in touch - עבודה ל-4 רקדנים, אמנית רישום ומוזיקאי, הבודקת את הקשר בין תנועה לדימוי חזותי הנוצר בזמן אמת, ובין תרגול התנועה האותנטית לביטוי הפרפורמטיבי.
העבודה עלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "שייח אברק" (2019) בטחנת הקמח בשער העמקים.
טבע הדברים - עבודה לרקדנית ולנגן צ'לו.
העבודה מבקשת להציג מבט אחר על פיסת נוף מקומית, דרך מערכת היחסים הנרקמת בין גוף אנושי לבין המרחב הפתוח.
העבודה עלתה בבכורה במסגרת סדרת המחול "ספירה" בכליל (2020) והוזמנה לגלריית אטליה שמי בכברי (2022).
חולף ובא - עבודה לשתי רקדניות ומוזיקאי הבודקת את תרגול התנועה האותנטית כמהלך פרפורמטיבי.
העבודה מבקשת ליצור סביבה מופעית הנושאת את האישי ובוחנת את הרווח והתפר שבין הוויה לייצוג ובין אינטואיטיבי למודע.
מוזיקה מקורית: שגב הורביץ ומיכל ללוש.
העבודה עלתה בבכורה במסגרת סדרת המחול "ספירה" (2023), והוזמנה להופיע בערב מחול, מוזיקה ווידאו "אחת, שתיים, שלוש" באוצרותה של יעל כנעני, וכן הוזמנה מטעם הליקון להופיע באירועי שירה ואמנות בגלריית "ימה" בנהריה (2023) וכן במוזיאון ווילפרד בקיבוץ הזורע (2023) ובסדרת המחול point of view בקיבוץ מורן (2023) .
2001-2005 - B.ED תואר ראשון בחוג למחול ותנועה במכללת אורות
2007-2009 - בוגרת לימודי הסמכה ביוגה אינטגרטיבית עם ציפי נגב
2014-2016 - התכנית הדו שנתית לכוריאוגרפיה ב"מרכז כלים"
2017-2022 - בוגרת לימודי הסמכה בתנועה אותנטית
אורית שטיין רייזנר (נולדה בשנת 1967) היא רופאה ישראלית, מומחית בפסיכיאטריה ובמנהל רפואי, מנהלת בית החולים השיקומי רעות תל אביב.
שטיין רייזנר נולדה בתל אביב.
בתקופת לימודיה בתיכון ייצגה את ישראל בבית ספר בינלאומי (UWC) בניו מקסיקו, ארצות הברית (1985-1983).
שירתה בצה"ל ביחידה 8200 חיל המודיעין.
בשנת 1994 השלימה לימודי רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 השלימה התמחות בפסיכיאטריה בבית החולים שיבא תל השומר.
בשנת 2002 שימשה כמורה מן החוץ בחוג לחינוך רפואי של הפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, אוניברסיטת תל אביב,
בוגרת מחזור ב' של "תוכנית ענבר" – מיזם משותף של משרד הבריאות וארגון "מעוז" לגיבוש עתודה ניהולית בכירה במערכת הבריאות.
במקביל השלימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב (2018) והתמחות על במנהל רפואי.
בוגרת התוכנית ללימודי אוצרות ומוזיאולוגיה במכללה האקדמית תל אביב-יפו (2021).
בשנת 2004 מונתה לסגנית הפסיכיאטר המחוזי במשרד הבריאות, מחוז מרכז, ושימשה בתפקיד זה עד שנת 2008.
בשנים 2006–2013 שימשה כמנהלת מחלקת מיון במרכז רפואי לבריאות הנפש "לב השרון".
בשנת 2013 מונתה לפסיכיאטרית מחוזית ומנהלת תחום בריאות הנפש המחוזית של מכבי שירותי בריאות במחוז ירושלים-שפלה, ובשנת 2015 לפסיכיאטרית ארצית ומנהלת מחלקת בריאות הנפש במכבי שירותי בריאות.
במסגרת תפקידה זה הובילה את ההכנה לרפורמה בבריאות הנפש והטמעתה במכבי.
בינואר 2020 מונתה לסגנית מנהל ומנהלת רפואית בבית החולים השיקומי רעות תל אביב.
בנובמבר 2020 מונתה למנהלת בית החולים השיקומי רעות תל אביב.
החל משנת 2020 היא חברת דירקטוריון ויו"ר הוועדה המקצועית של עמותת אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש.
מתנדבת בעמותת 'הופכות את היוצרות', המסייעת לנשים להיחלץ ממעגל הזנות.
מנטורית בתוכנית WoMed, אשר נועדה לקדם רופאות מצטיינות בתחילת דרכן המקצועית באמצעות מודל חניכה אישית.
חברת דירקטוריון אובונטו - חיים משמעותיים בקהילה לכולם, חברה לתועלת הציבור שמטרתה להוביל ולתמוך בפרויקטים קהילתיים עבור אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, לקדם סובלנות לאוכלוסיות אלה ולשלבן בעשייה בקהילה.
שטיין רייזנר נשואה ואם לשלושה, מתגוררת בגני עם.
ד"ר אבישי רייזנר, ד"ר אורית שטיין-רייזנר, ד"ר אילת דסה,
אורית מרק אטינגר (נולדה ב-9 בספטמבר 1999) היא אשת תקשורת, סופרת, יזמית חברתית, מרצה בינלאומית, פעילת הסברה ישראלית, מייסדת ומנכ"לית עמותת אור מיכאל.
כחלק מפעילות ההסברה ברחבי העולם, משתפת אטינגר בסיפור חייה בהם היא מתמודדת עם אובדנם של רבים מיקיריה: בפיגוע בשנת 2016 נרצח אביה מיכאל, אמה נפצעה אנוש ושני אחיה פדיה ותהילה נפצעו בינוני וקל.
בשנת 2019, אחיה שלומי נהרג בתאונת אופנוע במהלך שירותו בתפקיד מסווג במוסד.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, נהרג בן דודה אלחנן קלמנזון שצוותו (צוות אלחנן) זכה בפרס ישראל לגבורה אזרחית לאחר מותו.
כמה שבועות לאחר מכן, נהרג אחיה הקטן פדיה בעת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2008 נרצח בן דודה יונדב הירשפלד בפיגוע בישיבת מרכז הרב.
אורית נולדה ביישוב עתניאל, בת שישית מתוך עשרה למיכאל (מיכי) מרק, מנהל החברה לפיתוח הר חברון ומנהל ישיבת עתניאל ולאמה חוי, מנהלת חשבונות.
בתיכון למדה באולפנת אבן שמואל ולאחר מכן עשתה שירות לאומי בעמותת "משפחה אחת", עמותה התומכת בנפגעי טרור ופעולות איבה.
במסגרת השירות הלאומי ניהלה את יחסי הציבור של הארגון.
ב-2019 עשתה קורס דיפלומטיה ציבורית והסברה ישראלית במרכז הבינלאומי לדיפלומטיה ציבורית והסברה ישראלית בתל אביב.
בשנת 2022, סיימה תואר ראשון בתקשורת ופוליטיקה במכללת הדסה.
אורית היא מייסדת ומנכ"לית עמותת אור מיכאל, ארגון הנצחה לזכר אביה שנרצח, הפועל לעידוד בני נוער לעשייה חברתית עבור החברה בישראל.
העמותה מפעילה אלפי בני נוער מכל רחבי הארץ, ופעילה בעשרים וחמישה בתי חולים.
במסגרת פעילותה, זכתה העמותה בתעודות הוקרה מראשי בתי חולים ברחבי הארץ.
בשנת 2020 הוציאה סינגל בכורה בשם "רחוק מהעולם", בהפקת יהונתן אבידני ובייעוץ אומנותי של סתיו בגר.
בשנת 2023 הוציאה את ספרה הראשון, "קרן אור שבורה", שמספר את סיפור חייה עד אותה עת, בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2024 הוציאה יחד עם בעלה את ספר הילדים "ילד האור", שמתווך לילדים את סיפורו של אחיה, פדיה במלחמת חרבות ברזל, בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2025 הוציאה שיר בשם "רגע תודה" שנכתב על ידה, הולחן על ידי עילי בוטנר, והופק על ידי גלעד שמואלי.
אורית היא אחיינית של הרב בנימין קלמנזון, ובן דוד של אביה הוא ראש המוסד לשעבר יוסי כהן, היא נשואה לדניאל אטינגר ואם לילד, הם התגוררו בעתניאל.
ב-2024 עברו לעיר גבעת שמואל.
אורית טשומה (נולדה ב-9 בנובמבר 1989) היא מוזיקאית, ראפרית ואמנית ספוקן וורד ישראלית.
טשומה נולדה בישראל להורים ילידי אתיופיה וגדלה בנצרת עילית ולאחר מכן ברחובות.
בתקופת נעוריה למדה בפנימיית "קבוצת אלון" בקיבוץ מעברות.
היא החלה לכתוב מוזיקה בגיל 12.
אחרי שירותה הצבאי ולאחר מספר נסיעות לארצות הברית, החלה לעבוד כרכזת נוער במתנ"ס של שכונת קריית משה ברחובות ונרשמה ללימודי מוזיקה במכללת BPM במסלול "זמר יוצר".
בשנת 2018 עלה ליוטיוב קטע ספוקן וורד שלה בשם "סליחה אמא אתיופיה", שטשומה כתבה בשיעור כתיבת שירים במכללת BPM וזכה לפרסום.
בקטע זה, טשומה מבקשת סליחה מהארץ שממנה הגיעו הוריה ומהזהות שלה.
בשנת 2019 הוציאה אלבום בשם "השפע בדלות" ובו מספר שירי מחאה.
בשנת 2020 השתתפה בפרויקט "צו השעה" בשיר "לא גומר ת'חודש" עם ג'ימבו ג'יי.
בשנת 2021 זכתה במלגת "אמנות חיונית" מטעם הקרן החדשה לישראל, במהלך משבר הקורונה.
בשנת 2022 השתתפה לראשונה בפסטיבל אינדינגב.
בשנת 2023 הוציאה אלבום רשת במסגרת "אקווריום: הופעות במפעל הפיס".
עוד בשנה זו השתתפה באלבום "אה וואו" של ג'ימבו ג'יי בשיר "במקום בו אני גר".
בשנת 2024, השתתפה באלבומו של איציק פצצתי "אלבום עירוני" בשיר "העיר כל כך שלווה".
אורית שר (נולדה ב-16 ביולי 1974) היא שחקנית, תסריטאית, במאית, מורה למשחק ומאמנת שחקנים ישראלית.
שר נולדה בתל מונד במושב חרות בשם אורית בוכניק.
אביה של שר הוא חקלאי ואמה היא ציירת.
שר היא הצעירה מבין שלושה ילדים.
שר שירתה בצבא כחובשת קרבית ולאחר מכן למדה משחק בניסן נתיב, ועשתה תואר במשפטים בבינתחומי וגם למדה לתואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
ב-1999 שיחקה בתפקיד ראשי לצידו של ניצן גלעדי בסרט "שבת" בו גילמה את שירה.
ב-2001 שיחקה וביימה לצידו של דובר קוסאשווילי את הסרט "חתונה מאוחרת".
באותה השנה גם הייתה אחראית על ניהול ההפקה של הסרט "הבלדה על ארי ודרצ'י".
ב-2002 שיחקה בסרט "חוכמת הבייגלה" גילמה את ראות.
ב-2003 שיחקה, ביימה, הדריכה שחקנים, וכתבה את המילים של השיר של הסרט "מתנה משמיים" גילמה את ציאלה.
באותה השנה גם שיחקה בסרטו של אבי כהן "באמצע הסרט" גילמה את נתי.
בנוסף באותה השנה גם הופיעה בסרט "להיות כוכב" בתפקיד סימונה.
ב-2004 השתתפה בעונה השלישית של סדרת הנוער "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בערוץ הילדים גילמה את חגית אמא של אוס (רוני נדלר).
ב-2006 גילמה את זוהר בסרט "קולולוש".
ב-2007 הדריכה ולמידה משחק את השחקנית שוש עטרי לסדרה "הכל דבש" ששודרה בערוץ 2.
ב-2008 גילמה את רותי בסרט "שבעה".
ב-2017 ביימה את תוכנית הטלוויזיה "קארפול קריוקי" ששודרה בכאן 11.
ב-2022 כתבה וביימה את הסרט האמריקאי "Escobank".
בתיאטרון שיחקה בהצגות "לא כולל שינה" ו"שירה" בתיאטרון באר שבע, ובהצגה "אהבת איתמר" בתיאטרון אורנה פורת.
הפיקה הצגת תיאטרון למען המלחמה באיידס בתיאטרון נגה.
שר נשואה לשחקן זהר ליבה ולהם ארבעה ילדים והם מתגוררים במדריד שבספרד.
אורית לב-שגב (נולדה ב־2 במרץ 1972) היא מנכ"לית המוזיאון משכן לאמנות עין חרוד מתחילת 2021 הייתה סמנכ"לית מוזיאון ארצות המקרא ירושלים ובהמשך מנהלת המרכז הלאומי לעתיקות ישראל בקריה הלאומית לארכאולוגיה של א"י ברשות העתיקות.
אורית נולדה בתל אביב להוריה רבקה ועוזיאל לב, למדה בתיכון אליאנס וסיימה בהצטיינות את תיכון עירוני ד' במגמה הומנית.
בשנת 1988, בהיותה בת 16 זכתה אורית בתואר "סגנית נערת השנה" של מעריב לנוער.
שירתה שנתיים בלשכת ראש אט"ל - האלוף אילן בירן, ומיד לאחר השחרור למדה משפטים באונ' תל אביב.
כעורכת דין צעירה היא התמחתה בלשכה המשפטית של משרד הביטחון ובבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופטת אסתר קובו.
המשיכה לתואר שני במשפטים ותואר שני בתולדות האמנות והייתה מעורבת בפעילות כלכלית - משפטית במשרדי ממשלה ובחברות פרטיות.
בהמשך הקריירה התמקדה בפעילות מוזיאלית בדגש על פיתוח תכנים ותוכניות לקידומם של מוסדות תרבות.
לב-שגב נשואה לרועי שגב, יזם טכנולוגי ממקימי זניט סולר , והם הורים לשלוש בנות.
Ph.D דוקטורט במשפטים, במרכז צבי מיתר ללימודי משפט מתקדמים בפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן, אוניברסיטת תל אביב 2025. נושא הדוקטורט: "שדה המוזיאונים הישראלי והאינטרס הציבורי", בהנחיית הפרופ' מנחם מאוטנר והפרופ' נטע זיו.
את התואר השני, MA בתולדות האמנות עם התמחות באוצרות, מסלול מחקרי, נושא התזה: התקבלותו של משה קסטל לשדה האמנות הישראלי.
אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב השלימה בשנת 2014. זאת בנוסף לתואר שני במשפטים LL.M, התמחות במשפט כלכלי-מנהלי.
1996 - תואר ראשון במשפטים LL.B, אוניברסיטת תל אביב
בראשית שנת 2021 מונתה לב-שגב למנכ"לית המשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון מוכר לאמנות וליודאיקה.
בחודש פברואר 2025 הוארכה כהונתה לקדנציה נוספת, בהחלטה של הוועד המנהל בראשות רמון ברוידא.
בשנים 2017 - 2018, הייתה מנהלת המרכז הלאומי לעתיקות ישראל בקריה הלאומית לארכאולוגיה של א"י, רשות העתיקות.
במהלך התקופה הכינה את הפרוגרמה המפורטת להקמתו של המרכז, מיזם שלא יצא בינתיים אל הפועל.
במשך שמונה שנים, 2009 - 2017, כיהנה כסמנכ"לית מוזיאון ארצות המקרא ירושלים.
בכהונתה תחת המנכ"לית אמנדה וויס, גדל המוזיאון באופן משמעותי, מעשרות אלפי מבקרים בשנה למאות.
קודם לכן הייתה כשנה מנכ"לית מרכז שרובר לתרבות, מיסודה של קרן גבריאל שרובר.
בשנים 2007 - 2009, ריכזה לב-שגב את הוועדה לענייני הון אנושי וחינוך במשרד ראש הממשלה.
זה היה עבורה מעבר מהשוק הפרטי (ניהול השקעות ורגולציה בחברות ביטוח) אל המרחב הציבורי, אותו הכירה מעבודתה כיועצת משפטית בלשכה המשפטית של משרד האוצר בשנים 1997 - 2003. תחומי הייעוץ המשפטי שלה באותה עת היו בנושאי חינוך, השכלה גבוהה, מדע תרבות וספורט, איכות הסביבה, ביטוח ומכרזים.
בנוסף לעבודתה מכהנת לב-שגב במגוון גופים ציבוריים בהתנדבות.
היא חברה בוועד המנהל של פורום מוסדות התרבות הארצי (משנת 2023), חברה בוועדה המשפטית הקבועה של מועצת המוזיאונים העולמית, LEAC שהיא חלק מארגון ICOM (משנת 2020).
בין השנים 2008 - 2022 הייתה חברה במגוון ועדים של מוסדות ציבור באזור ירושלים, בניהם פורום מנהלי מוסדות התרבות הירושלמיים, הוועד המנהל של המכללה להוראה "דוד ילין" ועמותת "המוזיקון", קונסרבטוריון מבשרת ציון.
לב שגב שימשה כדירקטורית במועצה להסדר ההימורים בספורט (הטוטו) מטעם משרד האוצר (1998 - 2001), בענבל, חברת הביטוח הממשלתית מטעם משרד האוצר (1999 - 2002) וכחברה בחברה בוועדות כספים והשקעות בענבל בשנים 2008 - 2010.
אורית לב־שגב "הזווית המוזיאלית של פסק־דין מק'ישו" בצלאל כתב עת לתרבות חזותית וחומרית 5 (2019)
אורית פלג (נולדה ב-1983) היא ביופיזיקאית ומדענית מחשב ישראלית-אמריקאית, פרופסור חבר במחלקה למדעי המחשב ובמכון לקדמת המחקר הביולוגי באוניברסיטת קולורדו בולדר, פרופסור חיצונית במכון סנטה פה.
מומחית לחקר אותות בתקשורת ביולוגית.
אורית פלג נולדה וגדלה בישראל.
שירתה בצה"ל בתפקיד טכנולוגי בחיל האוויר.
ב-2003–2007 למדה לתואר ראשון בפיזיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
לקראת סיום לימודי התואר הראשון כבר החלה בלימודי תואר שני בפיזיקה, בהנחיית פרופ' יצחק רבין.
עבודת המחקר שלה עסקה בג'לים פולימריים והיא השלימה את לימודיה בהצטיינות יתרה.
ב-2008 יצאה לשווייץ ללימודי תואר שלישי במדעי החומרים, במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH).
עבודת הדוקטורט שלה, שהונחתה על ידי רבין יחד עם פרופ' מרטין קרוגר ופרופ' ויולה פוגל, נשאה את הכותרת "מודלים פשוטים של אינטראקציות תחרותיות במערכות ביופיזיקליות".
עם סיום הדוקטורט ב-2012 עברה לארצות הברית וביצעה שתי השתלמויות בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד: האחת במחלקה לכימיה וביולוגיה כימית והשנייה בבית הספר פולסון להנדסה ומדע יישומי.
ב-2018 הצטרפה פלג לסגל המחלקה למדעי המחשב והמכון לקדמת המחקר הביולוגי באוניברסיטת קולורדו בולדר, בדרגת פרופסור עוזר (מקביל למרצה בכיר).
בנוסף, היא חברת סגל נלווה במחלקות לפיזיקה, מתמטיקה שימושית, אקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית.
ב-2023 מונתה לפרופסור חבר והחל מ-2024 היא מחזיקת הקתדרה ע"ש מרווין ה' קרות'רס.
במקביל, ב-2019 הצטרפה כסגל חיצוני למכון סנטה פה.
ב-2021 הייתה חוקרת אורחת בלשכת המחקר והחדשנות של אוניברסיטת קולורדו בולדר וב-2024 שהתה כחוקרת אורחת בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
מחקרה של פלג מתמקד בהבנת אותות בתקשורת ביולוגית, כיצד הם מיוצרים ומתפרשים.
בעוד שערוץ התקשורת יכול להתבסס על כימיה, שמע או אור, מתברר שכל היצורים החיים מצליחים לקודד מידע ביולוגי בממדים גבוהים לכדי אותות שמתקיימים בממדים נמוכים יותר.
פלג משתמשת בנחילי חרקים בתור מערכת מודל על מנת לזהות כיצד אורגניזמים רותמים את הדינמיקה של תקשורת ביולוגית, מבצעים אינטגרציה מרחבית וזמנית של האותות הללו ומעבירים את האותות לחבריהם.
במסגרת זו, פלג חוקרת גחליליות, אשר מתקשרות על פני מרחקים ארוכים באמצעות אותות של אור.
היא וקבוצתה חשפו כי גחליליות מסנכרנות את דפוסי ההבהוב שלהן ושישנה צפיפות קריטית אשר נחיל הגחלילות חייב להגיע אליה בטרם הגחליליות מסתנכרנות זו עם זו בהצלחה.
בנוסף, היא חוקרת דבורים, אשר מסוגלות להגביר אותות כדי לקדם מידע מבוסס-פרומונים על אודות מיקומה של מלכת הדבורים.
היא וקבוצתה הדגימו כי דבורים משתפות פעולה בצבירים כדי להגיב לכוחות מכניים כאשר הנחיל עובר זעזוע.
וכמו כן כדי לייצר משבי אוויר באזורים דחוסים של הכוורת.
כמו כן, היא פיתחה תיאוריות כלליות לעיצוב אותות, העוסקות באופן שבו אורגניזמים מעבדים אותות ומגיבים אליהם בהקשר קולקטיבי.
ההרצאה המדעית הצעירה בכנס גורדון בנושא פיזיקה הסתברותית בביולוגיה (2015)
השתתפות בסדנת Rising Stars in Physics במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (2016)
חברת הוועד המנהל של החברה האמריקאית לפיזיקה (2019)
חוקרת נבחרת של נשיונל גאוגרפיק (2021)
פרס המדען הצעיר של האגודה למערכות מורכבות (2021)
אחד מ-10 המאמרים הטובים ביותר בכנס ALIFE (2022)
שגרירת טימרהאוס (Timmerhaus) מטעם אוניברסיטת קולורדו בתוכנית המלגות של נשיא האוניברסיטה (2022)
עמיתת קוטרל (Cottrell) מטעם תאגיד המחקר לקידום המדע (2022)
מענק קריירה של הקרן הלאומית למדע (2022)
עמיתת סלואן (Sloan) בפיזיקה (2023)
אשת אשכולות של קרן שמידט (2024)
עמיתת קאוולי (Kavli) מטעם האקדמיה הלאומית למדעים (2025)
עמיתת סייאלוג (Scialog) מטעם תאגיד המחקר לקידום המדע (2025)
אורית סוליציאנו (נולדה ב-1964) היא מנהלת ישראלית, מרצה ופעילה חברתית פמיניסטית למאבק נגד אלימות נגד נשים, למען קידום זכויות נשים, לקידום שוויון מגדרי ולהעלאת מודעות מגדרית.
משנת 2013 מכהנת כמנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, הארגון החברתי המוביל בישראל המוקדש למאבק באלימות מינית.
אביה פרופ' דב-ברנרד סוליציאנו היה ממקימי המחלקה לאימונולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אמה, עדה סוליציאנו, ניצולת שואה, הייתה ביולוגית באוניברסיטה העברית.
היא בוגרת התיכון ליד האוניברסיטה ובעלת תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה (בהצטיינות, 1989), תואר שני בתקשורת (בהצטיינות, 1993), ותואר שני נוסף בניהול מלכ"רים (בהצטיינות, 2007).
עבודת התזה שלה לתואר מוסמך התמקדה בנושא המאבק בסחר בנשים בישראל.
את כל התארים קיבלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1988-1989 למדה סינית באוניברסיטת שי פאן שבטאיפי, טאיוואן.
כמו כן היא בוגרת קורס נשים בדירקטוריונים, קורס למנהלי מלכ"רים, וקורס ניהול מתקדם למנהלי מלכ"רים.
אורית סוליציאנו מכהנת כמנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע משנת 2013. בשנים 2000 – 2013 הייתה דוברת וראש מערך התקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1992-2000 הייתה דוברת שדולת הנשים בישראל.
סוליציאנו מרבה להופיע בתקשורת, בכנסת, בכנסים ואירועים ציבוריים העוסקים באלימות מינית ובמאבק כנגדה.
כמו כן הובילה את פיתוח הקוד הוולונטרי למניעת הטרדה מינית במקומות עבודה, בשיתוף מכון התקנים הישראלי, ויזמה תהליכי זיהוי ומניעה של הטרדה מינית במקומות עבודה; באקדמיה, בתחום הספורט, במערכת הבריאות ועוד.
סוליציאנו היא פרשנית מבוקשת בתקשורת הארצית והעולמית, מרצה בפני פורומים שונים, מייצגת באופן שוטף את סוגיית האלימות המינית בפורומים מקצועיים, במפגשים עם גורמי ממשל ובכנסת.
כמו כן הוזמנה על ידי משרד החוץ הישראלי להציג את התוכניות החדשניות של איגוד מרכזי הסיוע למיגור הטרדות מיניות במקום העבודה בכנס מיוחד של האומות המאוחדות.
בשנת 2023 סוליציאנו נבחרה לתוכנית המנהיגות היוקרתית האמריקאית ELLUMINATE.
אלימות מינית בטבח 7 באוקטובר
סוליציאנו יזמה את הדו"ח ראשון שהתפרסם בעולם בנושא פשעי המין שבצעו מחבלי החמאס כשיטת לוחמה.
הדו"ח, שכותרתו "זעקה אילמת", סוקר בעולם בהרחבה והוצג על ידה בפורומים בינלאומיים כולל באיחוד האירופי, בפורומים בארצות הברית, אוסטריה, אנגליה, גרמניה ועוד.
בזכות פועלה להשמיע את קולן של נפגעות האלימות המינית זכתה בפרס רפפורט בשנת 2024 ובאות החלוצים ב-2025 מטעם האיגוד הספרדי העולמי.
בשנת 2004 יזמה סוליציאנו יחד עם קבוצת נשים את הקמת רשימת הנשים הראשונה "הן" שרצה לבחירות במועצה המקומית הר אדר, והצליחה לשלב 2 חברות מועצה מטעמה.
פעילותה ההתנדבותית כללה חברות בוועד המנהל ב"קול האישה", ארגון ירושלמי ללא מטרות רווח שנוסד במטרה להתמודד עם אי-השוויון החברתי והכלכלי של הנשים ולהעצימן בחברה הישראלית.
במהלך השנים התנדבה סוליציאנו גם במוקד הסיוע לעובדים זרים, במרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית ע"ש לינדה פלדמן בירושלים, ובפרויקט נועם השייך למקלט לנשים מוכות בירושלים.
כבת לניצול שואה, היא מתנדבת בזיכרון בסלון ובעמותת "בגוף ראשון", ארגון של בני הדור השני והשלישי לזיכרון השואה המספרים בהתנדבות בגוף ראשון את סיפורם של שורדי שואה, חסידי אומות העולם ויהודים שהצילו יהודים.
2018 - פרס ויצו ירושלים לאישה פורצת דרך
2023 - פרס רפפורט לנשים מחוללות שינוי בעקבות 7 באוקטובר.
הפרס הוענק לה כהכרה על מאמציה פורצי הדרך בתיעוד ובקידום המאבק באלימות מינית שבוצעה על ידי מחבלי חמאס במהלך הטבח ב-7 באוקטובר.
2025 - פרס החלוצים מטעם האיגוד הספרדי העולמי בשיתוף עם גופים ציבוריים וממלכתיים.
תחת הנהגתה קיבל איגוד מרכזי הסיוע בשנת 2018 את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ואת פרס השרה לשוויון חברתי.
אורית סוליציאנו מרבה לכתוב ולהתראיין בנושאים הקשורים לאלימות מינית ואלימות נגד נשים.
ראיון עם אורית סוליציאנו ב-CNN בנושא ההתעללות המינית של אנשי החמאס בטבח ה-7 באוקטובר, 22 בפברואר 2024.
אורית סוליציאנו מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה, אמנון בארי-סוליציאנו, מנכ"ל יוזמות אברהם, ושלושת ילדיהם.
היא גיסתו של פרופ' רענן סוליציאנו קינן, מומחה למדיניות ציבורית מהחוג למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
אורך הוא גודל פיזיקלי המתאר ממד של אובייקט.
השימוש במונח זה נפוץ בתחומים רבים בהם: מתמטיקה, פיזיקה, אדריכלות, כימיה וכמו כן בתחומים יום יומיים, כגון נהיגה.
בפיזיקה ובהנדסה אורך משמש לעיתים כמילה נרדפת למרחק.
האורכים מיוצגים בשלושת הממדים על פני שלושה צירים, שלרוב מסומנים כציר X, כציר Y וכציר Z.
כאשר אומרים שיש למלבן אורך ורוחב.
אורך הוא הצלע הארוכה יותר, והרוחב הוא הצלע הקצרה יותר מבין השניים.
יישנם סוגים שונים של מערכות יחידות אורך, למשל:
שיטת מטר: סנטימטר – דצימטר – מטר – קילומטר.
שימושית יותר בתחום הפיזיקה שכן ההמרות בין הגדלים פשוטות מבחינה מתמטית: 1 דצימטר = 10 סנטימטר, 1 מטר = 10 דצימטר, 1 ס"מ = 10 מ"מ
השיטה האנגלית: אינץ' – רגל – יארד – מייל.
שיטה זו מתבססת על גדלים יום יומיים: אינץ' אורכו כגודלה של זרת, רגל (פוט) אורכה כאורך רגל של אדם וכן הלאה.
השיטה האסטרונומית: מיועדת למדידת אורכים עצומים והיחידות בהתאם – יחידה אסטרונומית – שנת אור – פרסק ועוד.
בתקופת התנ"ך נהגו למדוד אורך ביחידת מידה בשם "אמה" ואורכה כאורך אמה ממוצעת של אדם.
כמו כן היו היחידות טפח וזרת.
ניתן לראות כי בתקופה זו הסתמכו על אמות מידות אנושיות, למרות שכבר בעולם העתיק נמצאו עדויות לסרגלים (במידות עתיקות), אשר מהווים אמת מידה תקנית.
אורכסטרה או "המקום לריקודים" היא האלמנט העתיק ביותר של התיאטרון היווני.
האורכסטרה היא אחד משלושת המבנים של התיאטרון (השניים האחרים הם סקני ופרוסקניון).
לפני שנוצרה צורת הטרגדיה בתיאטרון, הופיעו המקהלות היווניות הקדומות בשירה ובריקודים על מגרש חלק או מרוצף, שבמרכזו עמד מזבח לאל דיוניסוס (שהיה בעצם האורכסטרה).
במרוצת הזמן, כאשר הוטל על המקהלה להציג עלילה, היו נאלצים לוותר על האורכסטרה בצורת עיגול, ולעצבה בצורת חצי גורן עגולה כדי לאפשר לכל הצופים לראותה.
כשהחלו להרחיב את העלילה בדרמות העתיקות והוסיפו למקהלה שחקנים, היו השחקנים מופיעים על האורכסטרה יחד עם המקהלה.
האורכסטרה נמצאה, בדרך כלל, לרגלי גבעה, שהצופים היו יושבים על שיפועה, בתחילה על הרצפה, אך במרוצת הזמן על ספסלים המוצבים אלה מעל אלה.
לאולם הצופים היה צורת מגזר של עיגול, שהיה גדול מחצי גורן עגולה.
באורכסטרות שבאתונה ההצגות היו נערכות על השטח שבתחום הקודש של דיוניסוס לרגלי הסלע הדרומי של האקרופוליס.
ספסלי עץ, שהיו שם בתחילה, הוחלפו במרוצת הזמן בספסלי אבן.
בניית תיאטרון האבן האתונאי של דיוניסוס החלה בשנת 425 לפנה"ס והסתיימה בין השנים 338 לפנה"ס-326 לפנה"ס.
בתיאטרון הזה באתונה, תפס אולם הצופים יותר ממחצית האורכסטרה, ורוחבו עלה על קוטרה של האורכסטרה (24 מטרים).
אוּרָל (מרוסית: Урал; בקזחית: Жайық, זַ'איֶק; בבשקירית: Яйыҡ, יַאיֶק) הוא נהר ארוך הזורם ברוסיה וקזחסטן.
מוצאו בדרום הרי אורל ומסתיים בים הכספי.
אורכו כ-2,428 ק"מ, והוא הנהר השלישי בארכו באירופה, לאחר נהרות הוולגה והדנובה.
משמש מקור דיג ועורק תחבורתי חשוב.
עם הערים החשובות שעל הנהר נמנות מגניטוגורסק, אורסק ואורנבורג.
הנהר אורל נחשב לגבול בין אסיה ואירופה.
הנהר ידוע עוד מימי יוון העתיקה והוזכר ביצירות של תלמי.
אורך פלאנק הוא האורך הפיזיקלי הקצר ביותר הניתן למדידה, כ- מטר.
זוהי יחידת אורך טבעית הנובעת מקבועים פיזיקליים כמו מהירות האור, קבוע ניוטון וקבוע פלאנק.
עקרון אי הוודאות קובע שאורך פלאנק הוא הרדיוס המינימלי של חור שחור.
למדידת אורך קצר מאורך פלאנק אין משמעות, משום שאין אפשרות לבצע מדידה פנימה לאופק האירועים של חור שחור.
אורך פלאנק מהווה את אחת היחידות הבסיסיות במערכת יחידות פלאנק.
ערכו של אורך פלאנק הוא:
אורך זה קטן בכעשרים סדרי גודל מקוטרו של פרוטון, ואין כיום דרך מעשית למדוד אותו.
פיתוח הנוסחה של אורך פלאנק
בהתאם לעקרון אי הוודאות, מסת פלאנק נותנת את סדר הגודל למסה המינימלית של חור שחור (וראו את פיתוח הנוסחה למסה מינימלית של חור שחור):
אורך פלאנק הוא רדיוס שוורצשילד של חור שחור בעל מסה מינימלית:
אורך פלאנק שווה לאורך גל קומפטון של גוף שמסתו שווה למסת פלאנק חלקי :
אורלאן (נולדה ב-30 במאי 1947), היא אמנית, הוגה-חלוצה בתחום האמנות העכשווית, ופרופסורית צרפתייה שפעילותה עוסקת בתחום המגדר.
היא חיה ועובדת בלוס-אנג'לס, ניו-יורק ופריז.
היא פועלת במסגרת מדיומים אמנותיים שונים, אך עיקר יצירתה היא במדיום אמנות-המופע הבא לידי ביטוי במיצגים שבמסגרתם היא מבצעת פעולות שונות, מתחפשת, ואף מנתחת את פניה לפי דמויות שונות.
גם בתחום האמנות הדוממת מרבית מיצירותיה ממחישות רעיונות במשחקי-זהות, כגון תצלומים שלה בתחפושות או תצלומי הדמיה ממוחשבת של פניה כדמויות שונות.
היא מפורסמת בעיקר בשל סדרת הניתוחים הקוסמטיים שביצעה בפניה לפי יצירות מפורסמות של דמויות נשיות, המהווים יצירת אמנות-מופעית אחת בעלת מסר כנגד תכתיבי הטבעי והמולד, ובהקשר מוסף ופרטני יותר, בעלת מסר כנגד הגדרת זהות נשית במובן של תפיסת היופי הנשי כפי שהיא מוכתבת על ידי גברים.
סדרת ניתוחים זו היא יצירתה המרחיקה לכת ביותר, ונחשבת בכלל ליצירה המרחיקה לכת ביותר שנעשתה בהמחשת רעיון של הצבת אתגר לזהות עצמית.
כך יצירתה זו גם משלבת מסר פמיניסטי בתוך רעיון חיפוש הזהות, אולם מנגד עוררה סערה שהביאה לביקורת חריפה בקרב חוגים פמיניסטיים לגבי היצירה והאופן שבו היא נעשית.
בשנת 1982 ייסדה את מגזין האמנות העכשווית המְקֻוָּן (אוֹן לַיְן) הראשון בשם "סקירת גישה לאמנות" (בתרגום חופשי, בצרפתית: "Art-Accès-Revue"), כאשר העלתה תכנים בנושא האמנות העכשווית דרך מכשיר המחשב-טלוויזיה "מיניטל" ששימש בצרפת לפני האינטרנט.
אורלאן מפורסמת בעיקר בשל סדרת ניתוחים פלסטיים שביצעה מתחילת שנות התשעים ועד אמצען, והמשיכה במספר ניתוחים גם בשנות האלפיים.
אולם היא החלה לבצע מיצגים תוך שימוש בגופה כבר בשנות ה-60, ועד היום ממשיכה לפתח את הרעיונות של אותן יצירות קודמות, ולהמציא רעיונות חדשים החותרים למסרים שהיא רוצה להעביר, בהשראת קודמיהם.
בשנת 1964, כשעוד התגוררה בעיר הולדתה סיינט-אטיין, ביצעה בעיר מיצג בשם "הליכות בהילוך איטי" , כאשר הלכה בצורה האיטית ביותר שיכלה לחשוב עליה בין שני חלקים מרכזיים בעיר.
בשנים 1965–1983 ביצעה מופעים בשם "מדידות" , כאשר השתמשה בגופה כמכשיר מדידה בהמשלתו ליחידת-מידה שכינתה "גוף-אורלאן", על מנת להגדיר כמה פעמים יכול גופה להיכנס בחלל ארכיטקטוני.
בשנת 1977 ביצעה את "נשיקת האומן" , כאשר הוצב ליד מבנה ה-"ארמון הגדול" בפריז תצלום של הגוף שלה בגודל טבעי שהפך לשמש כמכונת מזל – אנשים הכניסו מטבע לתוך חריץ בתצלום, וניתן היה לראות את נפילת המטבע כלפי מטה אל המפשעה.
לאחר מכן קיבל מכניס המטבע נשיקה מאורלאן, שעמדה על משטח מוגבה מאחורי התצלום.
בשנת 1978 ביצעה את "מחקר תיעודי: הראש של מדוזה" במוזיאון לודוויג בעיר אאכן שבגרמניה, כאשר הראתה את איברי המין שלה תחת זכוכית מגדלת בזמן שהייתה במחזור.
הקו המנחה של המופע היה טקסט של פרויד אשר מתייחס לראשה של דמות המיתולוגיה היוונית "מדוזה", בכותבו: "למראה איבר המין הנשי אפילו השטן בורח".
בשנות ה-90 ביצעה את סדרת הניתוחים בפניה למסר של חיפוש זהות עצמית מתמדת ולחתירה כנגד תפיסת היופי לפי החברה.
בשנים 1964–1966 הכינה סדרת תצלומים בשם "המובחרים" (שנקראה קודם לכן על שם התצלום המרכזי בסדרה, "Orlan accouche d'elle m'aime"), כאשר בכל תצלום היא מדגמנת בעירום בתנוחה שונה בסגנון של תרגילי שיטת היוגה.
בשנים 1967–1975 הכינה סדרת יצירות בשם "טבלאות חיות" .
מאז שנת 1998 אורלאן יוצרת סדרות של תמונות בשם "הכלאה של הזהות העצמית", שבהן מבוצעות בצורה ממוחשבת הדמיות של התמזגות הפנים שלה עם פנים של דמויות שאינן מערביות בניגוד אליה, מיצירות אמנות המתמקדות במראה פנים (מסכות, פסלים וציורים).
שלוש מהסדרות שכבר הוכנו הן: "קדם-קולומביאני", "אינדיאני-אמריקני" ו-"אפריקאי".
בשנת 2001 הפיקה סדרה של כרזות סרטים בשם "תוכנית הסרטים" , עם מגוון אמנים וכותבים, כאשר הכרזות משמשות כהבעת ספק במושג הכללי של דמויות ועלילה, שמקבל משמעות נוספת בתוך המציאות החברתית של תפקידי הפרט ושל סיפורים.
בשנת 2007 יצרה התקן של אמנות-ביוגרפיה בשם "מעילו של הרלקין", כאשר לשם יצירתה שיתפה פעולה עם המעבדה לחקר חיים משותפים של יצורים וצמחים שונים באוסטרליה.
חלק מעבודתה המתמשכת כיום כולל את היצירה: "תפר/הכלאה/מִחְזוּר", שהיא סדרת תלבושות יצירתית העשויה מבגדיה של אורלאן ומתרכזת בנושא הראשון "תפר", כאשר אורלאן מפרקת את בגדיה הישנים ומרכיבה מחדש את חתיכות הבגדים בשילובים שונים ליצירת בגדים חדשים מדגיש את קווי התפר.
היצירה "גלגול הנשמות של אורלאן הקדושה"
מיתוס נפוץ סביב ציור המונה-ליזה הוא היותו דיוקן עצמי נשי של דה וינצ'י.
אמונה זו מעניינת ביותר בבחינת הפמיניזם, כדמות המטשטשת בין שני המינים ומעלה כך את מעמד המין הנשי אל עבר מעמד המין הגברי.
כך גם אומר פיליפ אוסלנדר, כי אם יוצאים מתוך הנחה זו, אז לא רק ש-"המונה-ליזה" מהווה ייצוג לתפיסת היופי הנשי בעיני דה וינצ'י, כאמן גברי, אלא אף מהווה סמל יופי שמשתמש בגבר כדי לבטא את תפיסת היופי הנשי בעיני המין הגברי.
אורלאן אומרת: "עבודתי אינה הבעת עמדה נגד ניתוחים קוסמטיים, אלא כנגד תפיסות היופי, נגד תכתיבי האידאולוגיה השלטת שמשאירה את חותמה יותר ויותר על בשר[...]נקבי".
כך מובע בסדרת ניתוחים זו גם מסר פמיניסטי, בתוך המסר של הצבת האתגר לחיפוש הזהות העצמית ביחס לחברה.
להדגשה נוספת של עמדתה הפמיניסטית במסגרת הגדרתה מחדש, הניתוחים השביעי, השמיני והתשיעי של השתלת בשר בפניה, בוצעו על ידי דוקטור מרג'ורי קריימר, שהיא מנתחת פלסטית פמיניסטית.
במקביל לניתוחים, הכינה סדרת תמונות של הדמיית מחשב, הממזגות את תווי פניה עם פני הדמויות מאותן יצירות אמנות כמעקב והכוונה להמשך סדרת הניתוחים, כאשר גם את הדמיה זו הפכה ליצירה אמנותית בפני עצמה.
הניתוח הראשון בוצע בשנת 1990, בתאריך ה-30 במאי שהוא יום הולדתה של אורלאן, להדגשת המסר של היוולדות מחדש לזהות אחרת.
שישה מהניתוחים בוצעו בצרפת ובבלגיה.
הניתוח השביעי בוצע בשנת 1993 בגלריית סנדרה Gehring בניו-יורק, והועבר משם בשידור חי דרך לוויין למקומות שונים ברחבי העולם - מרכז פומפידו בפריז שבצרפת, מרכז מקלוהן בטורונטו שבקנדה, מרכז המולטימדיה בבאנף, ושנים עשר אתרים נוספים.
כך צפו אנשים ברחבי העולם בהוצאת בשרה ובהשתלת בשר חדש בפניה, יחד עם מופע הקראת טקסטים ומיצגים שונים המתלווה אליהם.
הניתוחים השמיני והתשיעי המשיכו את שינוי פניה במהלך שנות התשעים, ומראה החיצוני עודנו משתנה.
בהקשר זה אורלאן גם הציגה את מסריה ורעיונותיה במהלך הניתוחים, כשעברה הרדמה מקומית בלבד בחלק המנותח המסוים, בכוונה של העצמת המופע על ידי הפיכת הניתוח לאירוע כמה שיותר תיאטרלי וכדרך לחיזוק הטמעת מסריה בקרב קהל הצופים.
היא מפקחת על הנעשה כבמאית וכוריאוגרפית, מופיעה, ומתקשרת עם הקהל בזמן הניתוח.
הקהל שואל אותה שאלות, באמצעות טלפון, פקס, וטלפון-ווידאו והיא משיבה בהסברים על הסיבות למופעה.
היא גם מקריאה טקסטים מדפים שהיא מחזיקה בניתוח, כשהיא וצוות המנתחים מחופשים, ויש מוזיקה ורקדנים בחלק מהמופע.
הטקסטים שהיא מקריאה מתארים את טבע האדם.
בתחילת כל ניתוח היא מקריאה טקסט של הפסיכואנליטיקאי הצרפתי ז'אק לאקאן, המדבר על העור המהווה את שכבת הגוף החיצונית, שלעולם אינה משקפת את פנימיות האדם.
היא גם מתעדת את הניתוחים בווידאו, כשהיא מציגה ומוכרת בגלריה שלה קלטות של המופע, תצלומים העוקבים אחר השינויים בגופה המתאושש מהניתוחים, ומוצגי אמנות הכוללים צנצנות עם החומרים שהוצאו מגופה, אביזרים ותחפושות מהניתוחים, כמו שמלות ערב שלבשה בחלק מהניתוחים כחלק מדימוי של אישה מגונדרת, אשר מוצגות כשהן מוכתמות בדם לאחר הניתוח.
היא גם מציגה עותקים של דפי הטקסטים שהיא מקריאה בגלריה בשלל שפות, כגון באנגלית, צרפתית, עברית וערבית.
כחלק מהמופע, כך אמרה למשל בצורה פיוטית במהלך אחד הניתוחים שלה: "אני יכולה לצפות בגוף שלי נחתך ונפתח, מבלי לסבול!
אני רואה את עצמי עד למעיים שלי; שלב-מראה חדש.
או לאחרים, לידה." כך היא גם מתארת את הצפייה במופעיה כנעשית בכוח כשדימויי המופע כמו צונחים דרך העיניים היישר למוחו של הצופה, מבלי לעבור דרך מסנני התודעה, ומכים בדיוק איפה שכואב.
לאחר הניתוח השלישי הכינה תצלום בשם "כלתו של פרנקנשטיין" – שבו היא מצולמת במראה של שיער גבוה ומתולתל בצבעי שחור-לבן, כמראה הדמות כלת-פרנקנשטיין.
אורלאן החלה לחשוב על הרעיון להעברת מסרים לגבי האישה בחברה מהדמות שיצרה במיצג "נשיקת האומן" ("Le baiser de l'artiste") שביצעה בשנת 1977, בהשראת טקסט בשם "להתמודד עם חברה של אימהות וסוחרים".
השורה הראשונה בטקסט אומרת: "בתחתית הצלב היכן ששתי נשים, מריה הקדושה ומריה מגדלנה." אורלאן אומרת כי שתי אלו מייצגות באופן בלתי נמנע שני סיווגים לגבי נשים שקשה להתעלם מהם: "האם" ו-"הפרוצה".
כך גם ב-"נשיקת האומן" היו שני פנים: אחד היה "אורלאן הקדושה" - תמונה שלה לבושה כמרים, אם ישו שהודבקה על משטח עץ ושימשה כמכונה להכנסת כסף.
השני - אורלאן עצמה ישבה מאחוריה.
ניתן היה לקנות בחמישה פרנק (המטבע הצרפתי) נר שמדליקים בכנסייה ובאותו סכום ניתן היה לקבל נשיקה צרפתית מאורלאן.
הרעיון היה לשחק על אותה אמביוולנטיות של דמות האישה והתשוקה של גברים ונשים גם יחד כלפי אותן דעות רווחות בחברה עוד מתקופת התנ"ך להגדרת האישה.
כאשר היצירה הותקנה בארון תצוגה ביריד האמנות העכשווית הבינלאומי בפריז, היא נתפסה בעיני אורלאן גם כהתקנה וגם כהופעה.
בשנת 1978 חלתה בעת שהייתה בהיריון, בזמן שהייתה בכנס ציבורי שבו הייתה אמורה להרצות.
בזמן שפונתה לבית-החולים, ביקשה שצוות צילום ילווה ויתעד את ניתוח החירום שעליה לעבור להיריון חוץ-רחמי.
היא ביקשה הרדמה מקומית בלבד כדי שתוכל לצפות בניתוחה.
בניסיון להדביק את קצב המיידיות והדחיפות באותם רגעים, ביקשה מיד בסוף הניתוח ששליחי האמבולנס יעבירו את הקלטת לכנס למילוי הרווח שנוצר בתוכנית הכנס עקב היעדרותה.
כך קהל הכנס צפה לאחר-מכן באורלאן הצופה ב"עצמי הנשי שלה", כשהיא רואה את העובר מוצא מתוך מערכת הרבייה שלה.
כך נוצר למעשה מיצג הניתוח הראשון שלה, שהביא אותה לרעיון העברת מסריה לגבי זהות בכלל ולגבי דימויי האישה בפרט, באמצעות מופעי ניתוחים קוסמטיים.
אורלאן עצמה גם התייחסה באופן כללי לכל עבודותיה הקודמות כהשראה למופע הניתוחים, באמרה: "זו הייתה התפתחות הגיונית של עבודותיי הקודמות, אך בצורה הרבה יותר קיצונית."
שילוב דיסציפלינות בעבודותיה כחיזוק להעברת מסריה ולהטבעת חותמה האמנותי
התחום ההומני של האמנות נתפס כפילוסופי וכרגשי וכך גם מזוהה כהיפוכו של התחום הריאלי המדעי המבוסס על מחקר מתמטי או על איסוף נתונים.
כך, בבחינת מכלול יצירותיה, ישנו שילוב רב בין מגוון תחומים אמנותיים ומדעיים, בייחוד בסדרת הניתוחים הייחודית המשלבת מגוון רב של תחומים משני הקטבים.
שילוב זה מעצים את מסרי יצירותיה, כמו גם שהוא מעצים את כוחה של אורלאן כאמנית וכחוקרת עם התפרשותה על פני תחומים רבים ושונים תוך שילובם מכל טווחי קשת הדיסציפלינות.
טניה אוגסבורג טוענת כי השימוש של אורלאן בטכנולוגיה במופע הניתוחים כטכניקה של הגדרת העצמי, נוטה להיות חזיתית וממצה, כאשר אורלאן מראה את הסתמכותה הרבה על הטכנולוגיה מתוך הבנה כי זו אינה רק שיטה של שיקוף העצמי, אלא של שיקוף העצמי כחלק בלתי נפרד ממה שמכונה עידן המידע.
כך גם היא מראה על חיזוק העברת מסריה של אורלאן בעצם השילוב בין השדות אמנות, סוציולוגיה-מגדר וטכנולוגיה.
כך אורלאן משלבת במרבית מיצירותיה בין מופעיה התיאטרליים לבין מחקרים אנתרופולוגיים יחד עם השימוש בפיתוחים הטכנולוגיים של הדמיות מחשב, בייחוד ביצירות שבהן היא משלבת את תווי פניה עם תווי פנים של דמויות אחרות כגון נשים מתרבויות שבטיות באפריקה ובמרכז אמריקה או עם נשים בתרבות המערבית מהתקופה הקלאסית.
היא משלבת בין תחום האמנות ותחום הביולוגיה בסדרת "מחקר תיעודי: הראש של מדוזה" שבה היא מציגה את איברי מינה כשהיא במחזור כעוד ביטוי לתפיסת האישה בחברה, ובעבודתה "מעילו של הרלקין", שבה התבססה על חקר חיים משותפים של יצורים וצמחים שונים באוסטרליה.
היא משלבת בין אמנות לבין מתמטיקה עם איסוף נתונים פיזיים ביצירתה "מדידות", בכך שהשתמשה בגופה כמכשיר מדידה לחישוב מספר הפעמים שגופה נכנס בחלל ארכיטקטוני, וביצירה "הליכות בהילוך איטי" שניסתה להזיז את גופה בצורה האיטית ביותר בדרך שבחרה לנוע בה.
מעבר ליצירותיה, גם ככותבת וכחוקרת הייתה האדם הראשון להעלות מאמרים העוסקים באמנות עכשווית באמצעות הפיתוח הטכנולוגי ה-"מיניטל", הרשת הממוחשבת להעברת תכנים בצרפת לפני האינטרנט.
פעולות אלו, בהקשר לחדשנות טכנולוגית וביולוגית, משקפות את אמירתה לגבי האמנות שלה: "הופעה שפונה אל העתיד, בשימוש באמצעים הטכנולוגיים החדישים ביותר.
אחת האימרות האהובות עליי היא 'זכור את העתיד'".
סדרת מופעי הניתוחים משלבת בין מספר התחומים הרב ביותר ומשלבת בצורה ההדוקה ביותר בין תחום האמנות והמדע מבין יצירותיה: שדות הפסיכולוגיה, הפילוסופיה, האמנות הדוממת, הסוציולוגיה, המגדר, האמנות התיאטרלית, האנתרופולוגיה, הרפואה והטכנולוגיה.
תחום הפסיכולוגיה ותחום הפילוסופיה מהווים את הרקע לסדרת הניתוחים במטרתה לאתגר את זהותה העצמית ובהקראת הטקסטים הפסיכואנליטים והפילוסופיים כהמחשה מילולית לחיפוש הזהות במהלך הניתוח.
תחום הסוציולוגיה יחד עם תחום המגדר מבטא את עיקר בחירתה בחמש דמויות אלו בשל מה שהן מייצגות כנשים וביחס לחברה שבה הן מתקיימות.
תחום האמנות התיאטרלית והאנתרופולוגיה משתלבים בתחום הרפואה והטכנולוגיה, כאשר תחילת כל ניתוח באמצעות הכלים הרפואיים לעשיית ניתוחים קוסמטיים מלווה במעבר של אורלאן לדמות אחרת בעצם שינוי מראה פניה וכשהיא מחופשת ומקריאה טקסטים (כאשר הניתוח נעשה בהרדמה מקומית וכך גם מגביר את שליטתה על הנעשה בניתוח עצמו).
הקשר לאנתרופולוגיה כחקר התרבות מתבטא בעצם העצמת שלב המעבר בטקסיות הניתוח למעבר מדמות אחת לאחרת, בהתאם לטקסים פולחניים שבטיים שבהם מופיעים פרטים שונים באותה חברה כשהם רוקדים או מציגים לפני השבט פעולה טקסית כלשהי כדי לקבל הגדרה חדשה בחברה, כמו ילדים בשבט שמבצעים הליך טקסי מסוים כדי להפוך לבוגרים.
בקרב חוגי הפמיניזם טוענים שאורלאן מעצימה את תופעת הניתוחים הקוסמטיים בעצם כך שהיא עושה אותם.
כינו אותה "אנטי-פמיניסטית" עקב מטרתה ליצור לעצמה זהות חדשה ועקב האמצעים שבהם היא נוקטת בכלל כדי להשיג את מטרותיה.
נאמר כי במקום לדחות את תופעת הניתוחים הקוסמטיים, היא מאמצת אותה; במקום לדחות את צורת החשיבה הגברית, היא משתלבת בתוכה; במקום להגדיר את זהותה, היא מבקשת להיות בעלת זהות שכמו נודדת, שעוברת שינויים גנטיים, מועתקת, שונה ממנה עצמה.
בעשיית הניתוחים היא שוללת גם את התרבות המסורתית המתנהלת בהתאם לגברים מנהיגים קדומים, אך יחד עם זאת גם את שלמותה של התפיסה הפמיניסטית המעודדת את האישה להתגאות בזהותה האישית המולדת, בכך שאורלאן יוצרת לעצמה זהות חדשה לעתיד.
כפי שאורלאן אומרת, "היצירה שלי היא מאבק כנגד המוּלָד, ההחלטי, המתוכנת, טבע, גֶּנִים, ואלוהים!" בנוסף, מספר מבקרים מתארים אותה כמשוגעת ומעירים ששתלי "המונה-ליזה" שבמצחה נראים כמו קרניים של שטן.