tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השאם אבן אל-כלבי (ابن الكلبي) כותב בספרו "ספר האלילים" (كتاب الأصنام) על יעוק: .
יעוק אכן נזכר כאל בכתבי מלכי חמיר קודם לזמן שבו אימצו את הרחמנות המזוהה עם האמונה המונותאיסטית היהודית, אף שהיה זה מאתיים שנה קודם לזמנו של ד'ו נואס.
נראה שגם לצד אימוצו של האל המונתאיסטי המשיכו שרידים של האמונה ביעוק להשתמר, לפחות בכינויי המקומות המקודשים.
במקורות אחרים מזוהה האמונה ביעוק עם שבט בנו חמדאן שבתימן בכללותו.
אלוהות זו זוהתה עם הסוס, והייתה עשויה עופרת ונחושת.
שמו נגזר מהפועל הערבי "عاق", שמשמעותו מניעה, מה שמרמז על היותו אל "מוגבל", או אל ישן שראוי להימנע מפולחנו.
יעוש או יעיש הוא דמות מקראית, בנו של עשו ואהליבמה.
ליעוש היו שני אחים: יעלם וקרח, ושני אחים למחצה: רעואל ואליפז
בחרסי שומרון נמצא השם יעש, שהוא ככל הנראה יעוש או יעיש ויש הסוברים שזהו גם שמו של אחד משליטי כוש הדרומית, מה שכיום הוא דרום ארץ ישראל, הנקרא יעוס.
יש חוקרים הסוברים שהשם יעוש מגיע מהאל הערבי יע'ות' והם מסתמכים על תרגום השבעים וכתבים אחרים.
ככל הנראה, גם השם יעוש וגם השם יועש מגיעים שניהם מהפועל עוש או עיש, הלקוח כנראה מהפועל הערבי ע'את' שפירושו עזר.
לפי סברה זאת, פירוש השם יעיש הוא שם המביע תקווה שהאל יעזור לילד.
יעילות אורית מוגדרת כיחס בין שטף האור הכולל המופק ממקור אור, לבין ההספק המושקע בייצור האור.
היעילות נמדדת ביחידות לומן\וואט, וככל שערכה גבוה יותר, כך מקור האור יעיל יותר.
יעילות אורית שונה מנצילות, שהיא היחס בין האנרגיה הכוללת המופקת בתהליך לבין האנרגיה שמושקעת בו, ונמדדת באחוזים.
היעילות האורית של בעירה, מקור האור המלאכותי הראשון, היא נמוכה מאוד.
נורת להט היא בעלת נצילות גבוהה יותר מבעירה, אך עדיין נמוכה מאוד.
קיימים כיום סוגי נורות בעלות יעילות אורית גבוהה בהרבה, כגון: נורה פלואורסצנטית, נורה פלואורסצנטית קומפקטית, לד ועוד.
יעד סופי 5 הוא סרט אימה-מתח אמריקאי משנת 2011 בבימויו של סטיבן קוול ובכיכובם של ניקולס דאגווסטו, אמה בל, מיילס פישר, וטוני טוד.
הסרט הוא החמישי בסדרת הסרטים "יעד סופי" וממשיך את הקונספט המוכר שבו קבוצת אנשים מנסה לברוח ממותם לאחר שמישהו מהם חזה את האסון המתקרב.
בסרט זה, הקבוצה מנסה להימלט ממסלולו של המוות לאחר קריסת גשר תלוי.
למרות שיעד סופי 4 הוכרז כסרט הסופי בזיכיון, ההצלחה בקופות הובילה לפיתוח של יעד סופי 5, שהחל ב-2010. הצילומים התרחשו בוונקובר, כמו בשלושת הסרטים הראשונים.
זהו גם הסרט השני בזיכיון שצולם כסרט תלת-ממד .
הסרט יצא לאקרנים ב-12 באוגוסט 2011 וב-DVD ב-27 בדצמבר 2011 על ידי אולפני האחים וורנר ו- ניו ליין סינמה.
הוא זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים אך זכה להצלחה בקופות עם הכנסות בגובה של 157 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 40 מיליון דולר ובכך הפך לסרט השני הכי מרוויח בזיכיון.
פרק שישי בסדרה, "יעד סופי: קשר דם", אמור לצאת ב-2025.
הסרט מתחיל כאשר סם לוטון (ניקולס דאגווסטו) מקבל חזיון שבו הוא רואה את קריסת גשר תלוי שבו נמצאת קבוצת חברים ועמיתים לעבודה.
הוא מצליח להזהיר ולהציל חלק מהם, אך כפי שקורה בסרטים הקודמים בסדרה, המוות מתחיל לרדוף אחרי הניצולים לפי סדר החזיון המקורי.
הם מנסים למצוא דרך להימלט מהגורל הצפוי להם, תוך כדי הבנת החוקים החדשים של המוות.
ניקולס דאגווסטו בתפקיד סם לוטון - הדמות הראשית שחווה את החזיון ומנסה להציל את חבריו.
אמה בל בתפקיד מולי הארפר - חברתו של סם שמנסה לשרוד יחד איתו.
מיילס פישר בתפקיד פיטר פרידקין - עמית לעבודה של סם שגם מנסה להתחמק מהמוות.
טוני טוד בתפקיד ויליאם בלודוורת' - קברן מסתורי שיודע יותר מדי על תהליך המוות.
הסרט "יעד סופי 5" זכה לביקורות חיוביות יותר מקודמיו בסדרה, כאשר רבים מהמבקרים שיבחו את השימוש היצירתי באפקטים מיוחדים ובסצנות המוות המורכבות.
הסרט הצליח לרענן את הקונספט של הסדרה תוך כדי שמירה על האווירה האימתנית של הסרטים הקודמים.
הסרט קיבל ציון של 62% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על כ-109 ביקורות, וציון של 50 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד חיוביות.
יעחמס השני, הידוע גם בשמו אמאסיס ה-II (יוונית עתיקה: "Ἄμασις, פיניקית: 𐤇𐤌𐤎 - "חמס"), היה פרעה (שלט 570 - 526 לפנה"ס) של השושלת העשרים ושש של מצרים, יורשו של אפריס (פרעה חָפְרַע מהמקרא) בסאיס.
הוא היה השליט הגדול האחרון של מצרים לפני הכיבוש הפרסי.
רוב המידע עליו נגזר מהרודוטוס (2.161 והלאה) וניתן לאמת אותו בצורה לא מושלמת רק על ידי עדויות ממונומנטים.
לפי ההיסטוריון היווני, מוצאו היה מפשוטי העם.
מקום הולדתו היה סיוף ב-סאיס.
במקור הוא היה קצין בצבא המצרי, שהשתתף במערכה הכללית של פרעה פסמתיך השני בשנת 592 לפני הספירה בנוביה.
מרד שפרץ בקרב חיילים מצרים ילידים נתן לו את ההזדמנות לתפוס את כס המלכות.
כוחות אלה, שחזרו הביתה ממשלחת צבאית כושלת לקירנה שבלוב שהסתיימה באסון, חשדו שנבגדו על מנת שהמלך השולט, אפריס, יוכל לשלוט בצורה אבסולוטית מלאה באמצעות שכירי החרב היוונים שלו.
מצרים רבים הזדהו איתם באופן מלא.
הגנרל אמאסיס, שנשלח לפגוש אותם ולדכא את המרד, הוכרז על ידם כמלך.
אפריס נאלץ לסמוך לחלוטין על שכירי החרב שלו והובס.
הוא ברח אל הבבלים אולם נלכד ונהרג בעת שפלש חזרה למולדתו בשנת 567 לפנה"ס בסיוע צבא בבל.
קיימת כתובת המאשרת את המאבק בין המצרים הילידים ובין החיילים הזרים, שמוכיחה שאפריס נהרג ונקבר בכבוד בשנה השלישית לאמאסיס (סביבות 567 לפנה"ס).
לאחר מכן נשא אמאסיס לאישה את צ'דבניטירבון השנייה (Chedebnitjerbone II), אחת מבנותיו של אפריס, כדי לתת לגיטימציה למלכותו.
קיים מידע מועט על מוצאו המשפחתי של אמאסיס: שם אמו הייתה תשרניסת (Tashereniset), כפי שמוצג על גבי פרוטומה שלה, שנמצאת כיום במוזיאון הבריטי.
גוש אבן ממהלט אל-קוברה קובע גם ששם סבתו מצד אמו - אמה של תשרניסת - היה תז'נמותג' (Tjenmutetj).
באופן יחסי קיים מידע על אנשי החצר שלו:
ראש משמר השער, אחמוס-סה-נית (Ahmose-sa-Neith), שמו מופיע על אנדרטאות רבות, כולל על הסרקופג שלו.
באנדרטאות מהשושלת ה-30, קיימת התייחסות אליו.
ככל הנראה הייתה לו משמעות מיוחדת בתקופתו.
הפקיד העליון לאבטחת הגבולות, והיברה (Wahibre), הידוע בתוארו, 'מנהיג הזרים הדרומיים' ו'ראש הדלתות של הזרים'.
תחת אמאסיס החלה הקריירה של הרופא, אודז'הורסנת (Udjahorresnet), שהיה בעל חשיבות מיוחדת עבור הפרסים.
הווזירים הידועים היחידים הם: פסמתק מרינית (Psamtek Meryneit), פשהרינתאיהת (Pasherientaihet ) ופדיניט ((Padineith
הרודוטוס מתאר כיצד נוצר עימות בין צבאות פרס ואמאסיס השני.
לפי הרודוטוס, אמאסיס התבקש על ידי כנבוזי השני או כורש הגדול לספק לו רופא עיניים מצרי.
נראה שאמאסיס נענה אולם הוא שלח רופא מצרי לפרס, לכורש בכפייה, ולהשאיר את משפחתו מאחור במצרים.
בניסיון לנקום על כך, הרופא התקרב מאוד כנבוזי והציע לו לבקש מאמאסיס בת לנישואים, כדי לבסס את קשריו עם המצרים.
כנבוזי נענה וביקש את בתו של אמאסיס לנישואין.
בתו זו של אפריס הייתה לא אחרת מאשר נייטטיס, שהייתה, על פי הדיווח של הרודוטוס, "גבוהה ויפה".
נייטטיס בגדה באופן טבעי באמאסיס ולאחר שהתקבלה על ידי המלך הפרסי, הסגירה את התחבולה של אמאסיס ואת מקורותיה האמתיים.
זה הכעיס את כנבוזי והוא נשבע לנקום על כך.
אמאסיס מת לפני שכנבוזי הגיע אליו, אך יורשו ובנו, פסמתיך השלישי, הובס על ידי הפרסים.
הרודוטוס גם מתאר כיצד, ממש כמו קודמו, אמאסיס הסתמך על שכירי חרב ואנשי מועצה יוונים.
דמות אחת כזו הייתה פאנס מהליקרנסוס (Phanes of Halicarnassus), שלימים יעזוב את אמאסיס, מסיבות לא ידועות להרודוטוס אך הוא חשד שהיו ביות אישיות בין שתי הדמויות.
אמאסיס שלח את אחד הסריסים שלו ללכוד את פאנס, אך הסריס נוצח על ידי חבר מועצה חכם ופאנס נמלט לפרס, נפגש עם כנבוזי ויעץ לו כיצד לפלוש למצרים.
מצרים אבדה לבסוף לפרסים במהלך בשנת 525 לפני הספירה.
יעחמס הביא את מצרים קשרים קרובים יותר מאי פעם עם יוון.
הרודוטוס מספר שתחת הממשל הזהיר שלו, מצרים הגיעה לרמה חדשה של עושר; יעחמס עיטר את מקדשי מצרים התחתונה במיוחד במקדשים מונוליטיים מפוארים ובאנדרטות אחרות (פעילותו כאן מוכחת בשרידים קיימים).
לדוגמה, מקדש שנבנה על ידו נחפר בתל נבשה.
יעחמס הקצה ליוונים את המושבה המסחרית נאוקרטיס על הזרוע הקנופית של הנילוס, וכאשר מקדש דלפי נשרף, הוא תרם 1,000 בעלי מקצוע מוכשרים לבנייתו מחדש.
הוא התחתן עם נסיכה יוונית בשם לדיסה בתו של המלך באתוס השלישי וכרת בריתות עם פוליקראטס מסמוס וקרויסוס מלידיה.
מונטיין מצטט את הסיפור מאת הרודוטוס שבו לאדיס ריפאה את אמאסיס מאין אונות על ידי תפילה לוונוס/אפרודיטה.
תחת יעחמס, הכלכלה המבוססת חקלאות של מצרים הגיעה לשיא.
הרודוטוס, שביקר במצרים פחות ממאה שנה לאחר מותו של יעחמס השני, כותב :
ממלכתו כללה ככל הנראה רק את מצרים, עד לקטרקט הראשון, אך לכך הוסיף את קפריסין, והשפעתו הייתה רבה בקירנה שבלוב.
567 לפנה"ס), יעחמס הצליח להביס פלישה של הבבלים ובראשם נבוכדנצר השני.
מעתה ואילך, הבבלים חוו קשיים מספיקים לשלוט באימפריה שלהם, עד שהם נאלצו לנטוש את ההתקפות העתידיות נגד יעחמס.
עם זאת, הוא התמודד מאוחר יותר עם אויב עוד יותר אדיר עם עלייתה של פרס תחת כורש שעלה לכס המלכות בשנת 559 לפני הספירה.
בשנותיו האחרונות היה עסוק באיום של המתקפה הפרסית הממשמשת ובאה על מצרים.
במיומנות אסטרטגית רבה, כורש השמיד את לידיה בשנת 546 לפנה"ס ולבסוף הביס את הבבלים בשנת 538 לפנה"ס, מה שהותיר את יעחמס ללא בעלי ברית גדולים מהמזרח הקרוב כדי להתמודד עם העוצמה הצבאית הגוברת של פרס.
יעחמס הגיב בטיפוח קשרים הדוקים יותר עם מדינות יוון כדי להתמודד עם הפלישה הפרסית העתידית למצרים אך מת בשנת 526 לפני הספירה זמן קצר לפני שהפרסים תקפו.
המתקפה הסופית במקום נפלה על בנו, פסמתיך השלישי, אותו ניצחו הפרסים בשנת 525 לפני הספירה לאחר שמלך שישה חודשים בלבד.
יעחמס השני מת בשנת 526 לפני הספירה.
הוא נקבר בנקרופוליס המלכותי של סאיס, ובעוד קברו לא התגלה מחדש, הרודוטוס מתאר זאת עבורנו:
הרודוטוס מספר גם על חילול המומיה של אמאסיס כאשר המלך הפרסי כנבוזי השני כבש את מצרים ובכך סיים את השושלת ה-26 (סאית):
מהמאה החמישית לפנה"ס, קיימות עדויות לסיפורים שהסתובבו על יעחמס, במקורות מצריים (כולל פפירוס דמוטי מהמאה השלישית לפנה"ס), הרודוטוס, הלניקוס ו-Convivium Septem Sapientium של פלוטארכוס.
בסיפורים האלה יעחמס הוצג כפרעה לא קונבנציונלי, שמתנהג בדרכים שאינן מתאימות למלך אך ניחן בחוכמה מעשית ובערמומיות, נוכל על כס המלכות או סוג של שלמה מצרי קומי".
יעד סופי: קשר דם הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי בבימויו של זאק ליפובסקי ואדם שטיין, ותסריט מאת גיא בוסיק ולורי אוונס טיילור.
הסרט הוא השישי בסדרת סרטי "יעד סופי".
הסרט, בהפצת אולפני האחים וורנר, עלה לאקרנים בארצות הברית ב-16 במאי 2025 ויום קודם לכן בישראל.
בשנת 1968, בעיר קלוברדייל שבמדינת ניו יורק, צופה אייריס קמפבל בקריסתו הקרבה של מגדל "סקיי וויו" – מסעדת יוקרה בראש גורד שחקים – כאשר היא חווה חזיון מוקדם בעוד היא שוהה במקום יחד עם ארוסה, פול.
לאחר שהבינה כי האסון יוביל למותם של כל הנוכחים, היא מזהירה אותם ומונעת את האסון.
בכך, אייריס משבשת את "התכנית" של המוות.
בעקבות כך, המוות מתחיל לרדוף אחר שורדי המקרה, בסדר שבו היו עתידים למות – כולל צאצאיהם.
לאחר מותו של פול, מתעדת אייריס את דפוסי הפעולה של המוות ומתבודדת במטרה למנוע את מות בני משפחתה.
בהווה, נכדתה, סטפני רייס, סטודנטית צעירה, סובלת מסיוטים חוזרים על החזיון של אייריס.
כשהיא מבינה כי הסיוטים קשורים לסבתה, היא שבה לבית משפחתה, שם פוגשים אותה אביה, מרטי, ואחיה הצעיר, צ'ארלי.
סטפני מבקרת גם את דודה האוורד, דודתה ברנדה וילדיהם אריק, ג'וליה ובובי.
כשסטפני שואלת את האוורד על אייריס, הוא מסביר לה שאייריס גידלה אותו ואת אמה המנוכרת, דרליין, בסביבה מגוננת ומבודדת, מה שגרם לרשויות לקחת מהם את הילדים.
בעקבות הטראומה, דרליין ניתקה קשר עם משפחתה.
בעזרת ברנדה, מוצאת סטפאני מכתבים מאייריס, המובילים אותה לבקתה מבודדת בה חיה אייריס הגוססת מסרטן.
אייריס מספרת לסטפאני כיצד מנעה את האסון במגדל, כיצד המוות רדף אחר השורדים, ומוסרת לה את יומנה המתעד את הדפוסים שגילתה.
סטפאני, שמתקשה להאמין, מנסה לעזוב – אך אייריס יוצאת אחריה ומוכיחה את טענותיה בכך שהיא מקריבה את חייה וננעצת על ידי שבשבת מתכת שנעקרה על ידי הרוח.
במהלך הלווייתה של אייריס, חוזרת דרליין, אך סטפאני חשה כלפיה ניכור על שנעדרה רוב חייה.
בקריאת היומן מוצאת סטפאני התייחסות לאדם בשם "ג'יי.
בי." שמצא דרך לשרוד את המוות.
זמן קצר לאחר מכן, נהרג האוורד בתאונת מדשאה.
סטפאני מנסה להסביר למשפחתה שהמוות רודף אחריהם לפי סדר גילאים – החל מענף משפחתו של האוורד, ואחר כך אחר צאצאיה של דרליין – אך נתקלת בספקנות.
בהמשך, אריק כמעט נהרג בשריפה בחנות הקעקועים שלו, אך ניצל בזכות בגדיו העבים.
סטפני וצ'ארלי נפגשים עמו כדי להגן עליו, אך לפתע ג'וליה נמחצת למוות על ידי משאית זבל.
ברנדה מגלה שאריק נולד ממערכת יחסים מחוץ לנישואין, ולכן הוא לא חלק מהשושלת של אייריס – והמכה הבאה הגיעה אל ג'וליה.
המשפחה יוצאת לבקר את "ג'יי.
בי.", שמתגלה כוויליאם בלודוורת', ניצול נוסף מהמגדל, שהופיע בסרטים קודמים בזיכיון.
הוא מגלה כי ישנן שתי דרכים להביס את המוות: להרוג מישהו אחר (ובכך לשבש את התור), או למות קלינית ולשוב לחיים, כפי שעשתה בעבר קימברלי קורמן.
בלודוורת' עוזב בידיעה שהסרטן שלו יכניע אותו בקרוב, ומאחל למשפחה הצלחה.
אריק משכנע את בובי לנסות את האפשרות השנייה, ונותן לו אגוזים שיגרמו לתגובה אנפילקטית.
התוכנית משתבשת כאשר מכונת MRI מגנטית מושכת את פירסינגי המתכת של אריק, מוחצת אותו עם כיסא גלגלים, ואילו קפיץ מקפיץ ממכונת חטיפים ננעץ בראשו של בובי.
סטפני, צ'ארלי ודרליין בורחים לבקתתה של אייריס בניסיון להימלט מהמוות.
אך במהלך הנסיעה, חגורת הבטיחות של סטפני נתקעת.
פיצוץ בבקתה משגר את רכבם למים, שם סטפני טובעת.
דרליין מצילה את צ'ארלי לפני שנהרגת על ידי עמוד תאורה, וצ'ארלי מצליח להחיות את סטפני.
שבוע לאחר מכן, אביה של בת זוגו לנשף של צ'ארלי מגלה כי סטפני לא הייתה מתה קלינית בזמן שהוחייתה.
לפתע, רכבת משא עמוסת עצים מתדרדרת בשכונה בעקבות שרשרת אירועים קטלנית – וקורת עץ ענקית קורסת והורגת את סטפני וצ'ארלי.
קייטלין סנטה חואנה – סטפני רייס סטודנטית רדופת סיוטים על קריסת מגדל בשנת 1968. אחותו של צארלי ובתם של דרלין ומרטי
טאו בריונס – צ'ארלי רייס אחיה של סטפני ובנם של מרטי ודרלין
ריצ'רד הרמון – אריק קמפבל בן דודם של צארלי וסטפני בנם של ברנדה והראוורד
אוון פטריק ג'וינר – בובי קמפבל בן דודם של צארלי וסטפני בנם של ברנדה והראוורד
אנה לור – ג'וליה קמפבל בת דודם של צארלי וסטפני.
ריה קילסטדט – דרלין קמפבל (רייס) אמם המנוכרת של סטפני וצ'רלי ובתה של אייריס
גבריאל רוז – אייריס סבתה של סטפני הצילה אנשים בשנת 1968 מקריסת מגדל בעקבות חיזיון שהיה לה.
ברק באסינגר – אייריס הצעירה
טוני טוד – ויליאם בלודוורת'
ג'יידן אונייה – וויליאם בלודרות' הצעיר
טינפו ליי – מרטי רייס אביהם של סטפני וצ'ארלי והגרוש של דרלין
אפריל טלק – ברנדה קמפבל אשתו של הרווארד
אלכס זהרה – הרווארד קמפבל בעלה של ברנדה ובנה הבכור של אייריס
ברנה לואלין – ואל השותפה של סטפני לקולג'
איווט פרגוסון, מארק ברנדון, נטשה ברנט, טרוויס טרנר, ברנרד קאפלינג ונואה ברומלי – ניצולי קריסת מגדל בשנת 1968
בינואר 2019, דווח כי סרט חדש מסדרת סרטי "יעד סופי" נמצא בפיתוח על ידי "ניו ליין סינמה".
בתחילה, התסריטאים פטריק מלטון ומרקוס דנסטאן כתבו את התסריט המתוארת כאתחול/דמיון מחדש של סדרת הסרטים.
במרץ 2020, כנשאל אם עלילת הסרט מתרחשת באותו קאנון כמו בסרטים הקודמים, מפיק הזיכיון, קרייג פרי, ציין: .
באוקטובר 2020, אישר יוצר סדרת הסרטים ג'פרי רדיק, כי סרט שישי התחיל בתהליכי ההפקה לפני מגפת הקורונה.
באוקטובר 2021, דווח כי לורי אוונס טיילור תכתוב את תסריט הסרט.
בינואר 2022, הודיעה שירות הזרמת המדיה HBO Max כי תעלה לשידור את הסרט כסטרימינג, ובנוסף אושר שטיילור כתבה את תסריט הסרט לצד גיא בוסיק.
ביולי 2022, ציין רדיק כי עלילת הסרט תהיה שונה מסרטי "יעד סופי" האחרים.
בספטמבר 2022, דווח כי זאק ליפובסקי ואדם שטיין יביימו את הסרט.
במהלך פגישת זום עם מפיקים מאולפן הסרטים "ניו ליין סינמה", ביימו ליפובסקי ושטיין והציגו כמה קטעים הדומים לסצנות מ"יעד סופי" בתום הפגישה; חלק אמרו כי בחלק מהסצנות השניים הציגו קטעים מוקלטים ואקפטים חזותיים.
בספטמבר 2023, דיווח "Bloody Disgusting" כי טוני טוד שב לצוות השחקנים בתור ויליאם בולדוורת'.
צילומי הסרט התעתדו להתחיל בוונקובר, מ-31 ביולי עד 13 באוקטובר 2023. ב-14 ביולי, תהליכי הפקת הסרט נדחתה עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו.
ב-4 במרץ 2024, צילומי הסרט החלו בוונקובר, והסתיימו ב-13 במאי 2024.
הסרט דורג במקום השלישי ברשימת סרטי האימה הטובים ביותר לשנת 2025 של מגזין "וראייטי".
יַעֲזֹב רָשָׁע נְתִיבוֹ הוא פיוט מסוג תוכחה, הנאמר במסגרת הסליחות.
הפיוט פונה אל האדם ומזכיר לו לעזוב את עוונותיו ועיסוקו בהבלים ולחזור בתשובה, לפני שיבוא יום מותו ואז ייענש על מעשיו.
הפיוט כתוב בסגנון ובתבנית אופייניים לפיוט הספרדי, ויש המייחסים אותו, מספק, לרבי שלמה אבן גבירול.
כיום, הוא משובץ בסדר הסליחות כמנהג ליטא, ונאמר בצום גדליה לאחר הווידוי לקראת סוף סדר הסליחות.
הפיוט כתוב כפנייה של הדובר, המוכיח את השומע על מעשיו הרעים וקורא לו לחזור בתשובה, לפני שיגיע יום מותו.
הפיוט מזכיר את המוות המתקרב, את הדין שיתרחש לאחריו, ואת העונש הצפוי בגיהנם.
בתי השיר פותחים בשורה קבועה: , ובסוף כל בית אומרים את הרפרן: .
הפיוט בולט בין יתר פיוטי התוכחה הספרדיים בסגנונו, ובכך שהוא כתוב כתוכחה 'טהורה': כל כולו פנייה של הדובר אל השומע, הקוראת לו לעזוב את חטאיו ולשוב בתשובה.
זאת בניגוד למרבית פיוטי התוכחה הכוללים גם קטעים שבהם תפילה ופנייה אל ה', פנייה אל הכלל כולו או פנייה של הכותב אל עצמו.
הפיוט הוא שיר 'מעין אזורי'.
כל השורות במחרוזת חורזות זו בזו, מלבד האחרונה שחורזת -בוֹ כמו מחרוזת הפתיחה.
הפיוט כתוב במשקל הברתי-דקדוקי: כל צלע היא בת חמש תנועות, והשוואים והחטפים אינם נספרים.
זהות מחבר הפיוט אינה ידועה בבירור.
הפיוט כתוב במבנה ספרדי, ונתגלו עשרות העתקות שלו בגניזת קהיר, ועל כן מסתבר שלא נכתב באשכנז אלא בספרד או בארצות המזרח.
בכתב יד אחד מצוין שמחברו הוא 'שלמה', ודב ירדן כלל אותו במהדורתו לשירת הקודש של רבי שלמה אבן גבירול.
שולמית אליצור פקפקה בייחוס זה, והעירה כי מראשי המחרוזות עולה לכאורה האקרוסטיכון 'שהין'.
יַעְדוּן־לִיאְם () או באכדית, יַחֿדוּן־לִים (ia-aḫ-du-un-li-im) היה מלך ממלכת מרי.
לא ברור מתי החל שלטונו, אך כנראה זה קרה לפני שנת 1800 לפנה"ס ונמשך עד 1784/3 לפנה"ס.
הוא ירש את מלך מרי הקודם, יגיד־לים.
יעדון־ליאם איבד את שלטונו לשמשי־הדו הראשון מלך אשור.
יעדון־ליאְם היה בנו של מייסד שושלת השליטים האמורים של מארי יגיד-לים, אך ישנה טביעת חותם, כנראה מתקופת שלטונו של זימרי-לים המציינת כי אביו של יעדון־ליאם, היה אדם בשם חַֿדני־אַדּוּ.
הוא היה בן לאיגוד השבטים האמורים בני שמאל .
הוא העביר זמן מה בתור שבוי בידי אילה־כבכבו .
בין אילה־כבכבו לבין אביו של יעדון־ליאם הייתה ברית, אשר אותה יגיד-לים הפר והפסיד במלחמה שבאה אחריה.
הוא היה נשוי לשתי נשים, האחת הייתה בתו של מלך ימחֿד, ואילו אשתו השנייה הייתה בתו של מלך אשנונה, כנראה נרם־סין.
את הנשים החוקיות שלו הוא שיכן מחוץ לארמון והעדיף נשים אחרות.
מטביעות חותמי גליל ידועים השמות של שתי בנותיו של יעדון־ליאם: אִנִבשִנַ כהנת אדד, יַמַמַ אשת אַסקֻדֻ, ונַגִחַֿ[...], ששמה מופיע ללא מידע נוסף מלבד היותה בתו של יעדון־ליאם "מלך מרי וארץ השמאליים ".
לא ברור האם הוא עלה לכס המלכות מיד לאחר מותו של יגיד-לים, ישנה אפשרות כי בין יגיד-לים ליעדון־ליאְם שלט אדם אחר בשם אישַר-לים ששמו נזכר בשם השנה של אחת מהתעודות אשר נמצאו במארי.
ידועים לנו שמות 15 שנות שלטונו (חלק מהשנים קיבלו יותר משם אחד), אך הסדר הכרונולוגי של שנים אלו אינו ברור.
השנים הראשונות של שלטונו לא צוינו בתעודות ולפי כך קשה להגדיר את ראשית מלכותו.
הוא שלט במשותף עם אביו, יגיד-לים, כעשרים שנה, עד מותו של האחרון.
יעדון־ליאם העביר את בירתו למארי, ואילו אביו שלט על ממלכתו מעיר צופרום.
בזמן שלטונו הוא ערך רפורמה בדרכי כתיבה של תעודות מנהליות, הרפורמה הייתה בעצם אימוץ של צורות סימני יתדות, הכתיב ודרכי הניסוח שהיו נהוגים באשנונה.
על פי עדותו של מלך ניחריא העולה מתוך מכתבו אשר נשלח לזימרי-לים, בתקופתו של יעדון־ליאם נחתם הסכם בינו לבין מלכה של ניחריא דאז, אישחונה-אדו.
בכתובת מלכותית אחת נושא המלך את התואר "מלך מרי, תותול וארץ חֿנה".
האל דגן הכריז על מלכותו.
שבעת מלכי חֿנה נלחמו נגדו, והוא הביסם וסיפח את ארצם.
הוא ביצר בחומות וחפירים את מרי ותרקה.
הוא בנה עיר בשממה וקרא לה דוּר־יחֿדון־לים ("מבצר יעדון־ליאם" באכדית).
בכתובת המתארת בניית מקדש לאל שַמַש, נאמר שהאל שַמַש התייצב לצדו של יעדון־ליאם, "מלך מרי וארץ חֿנה".
עוד נאמר שם שמאז שהאל אל בנה את מרי, אף אחד ממלכיה לא הגיע לים ולהרי הארזים והאשכרוע האדירים וכרת מעציהם, אך יעדון־ליאם, "ראם המלכים" (ri-im šar-ri), הגיע לחוף הים, הגיש לים מנחה גדולה, וחייליו רחצו בים.
לאחר מכן הוא נכנס ליער הארזים והאשכרוע וכרת עצים שונים.
הוא הציב ביער מונומנט לזכרו.
הוא הכניע את ארץ חוף הים והטיל עליה מס קבוע.
לאחר מכן, באותו הלוח, מתואר מרד של כמה מלכים נגד יעדון־ליאם: לַאֻם מלך סַמַנֻ וארץ אֻברַבִיֻ, בחֿלֻ־כֻלִּ מלך תותול וארץ אַמנַנֻ, אַיַלֻ מלך אַבַתֻּ וארץ רַבֻּ.
לאלה הצטרפו חיילי שומו־יפוע מלך ימחֿד, וכולם התאספו בעיר סַמַנֻ, אך הובסו על־ידי יעדון־ליאם.
הוא החריב את העיר חַֿמַן של אנשי חֿנה ושבה את מלכם כַ־צֻרִ־חַֿלַ.
לאחר מכן מתוארת בלוח בניית מקדש האל שַמַש, שנקרא אֵגִרזַלַנכִ (בית שמחת שמים וארץ).
הלוח נגמר בברכה ליעדון־ליאם וקללה למי שיהרוס את המקדש.
במקרו-כלכלה, יעד אינפלציה הוא מדיניות מוניטרית שבה בנק מרכזי מעוניין להשיג יעד ספציפי לגובה האינפלציה לטווח הבינוני ומכריז על היעד לציבור.
ההנחה היא שהדבר הטוב ביותר שהמדיניות המוניטרית יכולה לעשות כדי לתמוך בצמיחה כלכלית ארוכת טווח של המשק הוא לשמור על יציבות מחירים, וזו מושגת על ידי שליטה באינפלציה.
הבנק המרכזי משתמש בריביות לטווח קצר כמכשיר המוניטרי העיקרי שלו.
בנק מרכזי המכוון להשגת יעד אינפלציה, יעלה או יוריד את הריבית על סמך מצבה של האינפלציה - מעל היעד או מתחת ליעד, בהתאמה.
הדעה המקובלת היא שהעלאת ריבית בדרך כלל 'מקררת' את הכלכלה ומסייעת לרסן את האינפלציה, ואילו הורדת הריבית בדרך כלל מאיצה את הכלכלה ומגבירה את האינפלציה.
שלוש המדינות הראשונות שיישמו יעד אינפלציה מלא היו ניו זילנד, קנדה ובריטניה בתחילת שנות ה-90, אם כי גרמניה אימצה אלמנטים רבים של יעד אינפלציה מוקדם יותר.
נכון לשנת 2024, יעד האינפלציה אומץ על ידי 45 מדינות ועל ידי גוש האירו במסגרת המדיניות המוניטרית שלהן.
הצעות מוקדמות של מערכות מוניטריות המכוונות לרמת המחירים או לשיעור האינפלציה, ולא לשער החליפין, הגיעו בעקבות המשבר הכללי של תקן הזהב לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אירווינג פישר הציע מערכת של "דולר מפוצה", שבה תכולת הזהב בכסף נייר תשתנה עם מחיר הסחורות במונחים של זהב, כך שרמת המחירים במונחים של כסף נייר תישאר קבועה.
הצעתו של פישר הייתה ניסיון ראשון לכוון את המחירים תוך שמירה על התפקוד האוטומטי של תקן הזהב.
בספרו על הרפורמה המוניטרית (1923), תמך ג'ון מיינרד קיינס במה שאנו מכנים כיום תוכנית יעד אינפלציה.
כשהוא מתייחס למצב של אינפלציה ודפלציה פתאומיות בכלכלה הבין-לאומית מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיינס המליץ על מדיניות של גמישות בשער החליפין, ייסוף המטבע כתגובה לאינפלציה בין-לאומית ופיחות שלו כאשר יש כוחות דפלציוניים בין-לאומיים, כך שהמחירים הפנימיים יישארו פחות או יותר יציבים.
העניין ביעד האינפלציה דעך בתקופת ברטון-וודס (1944-1971).
ב-1990, הייתה ניו זילנד חלוצה באימוץ יעד אינפלציה.
הממשלה והבנק המרכזי של ניו זילנד אימצו הסכם יעד מדיניות (PTA) במרץ 1990 שעל פיו הבנק המרכזי של ניו זילנד יחתור לטווח יעד אינפלציה של 0 עד 2 אחוזים.
קנדה הייתה המדינה השנייה שאימצה רשמית יעד אינפלציה בפברואר 1991.
בריטניה אימצה את השימוש ביעד אינפלציה באוקטובר 1992, לאחר כאשר היא יצאה ממנגנון שער החליפין האירופי.
של בנק אנגליה קיבלה ב-1998 את האחריות הבלעדית לקביעת שיעורי הריבית, כדי לעמוד ביעד האינפלציה של מדד המחירים הקמעונאיים (RPI) של הממשלה של 2.5%.
היעד השתנה ל-2% בדצמבר 2003 כאשר מדד המחירים לצרכן (CPI) החליף את מדד המחירים הקמעונאיים כמדד האינפלציה של משרד האוצר הבריטי.
אם האינפלציה עוברת את היעד ביותר מ-1%, נגיד הבנק המרכזי של אנגליה נדרש לכתוב מכתב לשר האוצר ולהסביר מדוע וכיצד הוא יתקן את המצב.
ההצלחה של יעד האינפלציה בבריטניה מיוחסת להתמקדות של הבנק בשקיפות.
הבנק המרכזי של אנגליה נחשב מוביל בייצור דרכים חדשניות להעברת מידע לציבור, במיוחד באמצעות דו"ח האינפלציה שלו, שזכה לחיקוי על ידי בנקים מרכזיים רבים אחרים.
יעד האינפלציה התפשט לכלכלות מפותחות אחרות בשנות ה-90 והגיע גם לשווקים מתעוררים החל משנות ה-2000.
למרות שה-ECB אינו מחשיב את עצמו כבנק מרכזי המכוון לאינפלציה לאחר השקת האירו בינואר 1999, מטרת הבנק המרכזי האירופי (ECB) הייתה לשמור על יציבות המחירים בגוש האירו.
באוקטובר 1998 הגדירה מועצת הנגידים של ה-ECB מצב של יציבות מחירים כאינפלציה של פחות מ-2%, והוסיפה כי יציבות המחירים "תישמר בטווח הבינוני".
מועצת הנגידים אישרה את ההגדרה הזו במאי 2003, לאחר הערכה יסודית של אסטרטגיית המדיניות המוניטרית של ה-ECB.
באותה הזדמנות, היא הבהירה כי "במרדף אחר יציבות מחירים, היא שואפת לשמור על שיעורי אינפלציה נמוכים אך קרובים ל-2% בטווח הבינוני".
מאז, היעד המספרי של 2% הפך לדבר שבשגרה בכלכלות מפותחות גדולות, כולל ארצות הברית (מאז ינואר 2012) ויפן (מאז ינואר 2013).
ב-8 ביולי 2021, ה-ECB שינה את יעד האינפלציה שלו ל-2% סימטרי בטווח הבינוני.
סימטריה ביעד האינפלציה פירושה שסטיות שליליות וחיוביות של האינפלציה מהיעד לא רצויות באותה מידה.
בשנת 2000, הכלכלן הגיע למסקנה כי "למרות שיעד האינפלציה אינו תרופת פלא ואולי אינו מתאים למדינות שווקים מתעוררים רבים, הוא יכול להיות אסטרטגיית מדיניות מוניטרית שימושית ביותר בכמה מהן".
דוגמאות בולטות מהעשורים האחרונים הם המקרים של ארמניה, צ'ילה וצ'כיה.
בשינוי היסטורי ב-25 בינואר 2012, יו"ר הפדרל ריזרב של ארצות הברית בן ברננקי קבע יעד אינפלציה של 2%, מה שהביא את הפד ליישר קו עם רבים מהבנקים המרכזיים הגדולים בעולם.
עד אז, לוועדת המדיניות של הפד, (FOMC), לא היה יעד אינפלציה מפורש, ובמקום זה היא הכריזה באופן קבוע על טווח יעד רצוי לאינפלציה (בדרך כלל בין 1.7% ל-2%) הנמדד על ידי .
לפני אימוץ היעד, נשמעה טענה כי יעד אינפלציה ייתן לפד מעט מדי גמישות לייצב את הצמיחה או את התעסוקה במקרה של זעזוע כלכלי חיצוני.
טענה נוספת הייתה כי יעד מפורש עלול להפוך את הבנקאים המרכזיים למה ש, נגיד הבנק המרכזי לשעבר של אנגליה, כינה ב-1997 בצבעוניות "נוטרים אינפלציוניים" - כלומר, בנקים מרכזיים המתרכזים ביעד האינפלציה על חשבון צמיחה יציבה, תעסוקה או שערי חליפין.
יו"ר הפדרל ריזרב לשעבר אלן גרינספן, וכמו גם חברים אחרים לשעבר ב-FOMC כמו , הסכימו בדרך כלל עם היתרונות של יעד אינפלציה, אך לא התלהבו בשל אובדן החופש הכרוך בכך מבחינתם.
ברננקי, לעומת זאת, היה תומך ידוע בהצבת היעד.
באוגוסט 2020, ה-FOMC פרסמה הצהרה מתוקנת על יעדים ארוכי טווח ואסטרטגיית מדיניות מוניטרית.
הסקירה הודיעה כי ה-FED יבקש להשיג אינפלציה "ממוצעת" של 2% לאורך זמן.
בפועל, משמעות הדבר היא שלאחר תקופות שבהן האינפלציה נמצאת בהתמדה מתחת ל-2%, סביר להניח שהמדיניות המוניטרית המתאימה תשאף להשיג אינפלציה מתונה מעל 2% למשך זמן מה.
בדרך זו, הפד מקווה לעגן טוב יותר את ציפיות האינפלציה לטווח ארוך, שלדבריו יעודדו יציבות מחירים וימתנו את שיעורי הריבית לטווח ארוך, וישפרו את יכולתה של הוועדה לקדם תעסוקה מקסימלית מול הפרעות כלכליות משמעותיות.
השערת והשערת ציפיות רציונליות מספקות את הבסיס התאורטי להבנה כיצד ומדוע יעד אינפלציה פועל ביעילות.
תחת ציפיות רציונליות, התפלגות ההסתברות הסובייקטיבית של התוצאות מתיישבת עם התפלגות ההסתברות האובייקטיבית שחזתה התאוריה הכלכלית, בהינתן אותו מערך מידע.
מה שמצביע על כך שסוכנים רציונליים יוצרים ציפיות על סמך התוצאות הסבירות ביותר הנגזרות ממידע זמין.
עם זאת, יישום של ציפיות רציונליות בפועל עומד בפני אתגרים משמעותיים.
הגדרה מלאה של מודלים מקרו-כלכליים רלוונטיים נותרה אתגר קשה, והנחה של ידע מלא ומושלם של מערכות מקרו-כלכליות היא תרחיש אידיאלי ולא מציאות.
אפילו עם טכניקות אקונומטריות מתקדמות ובחירת משתנים קפדנית, מפרט מושלם אינו ניתן להשגה.
הדיוק של הערכות כלכליות תלוי באופן קריטי הן בכמות והן באיכות המידע הזמין למודלים.
מחקרים עדכניים מדגישים את תפקידו של מידע מוגבל בקבלת החלטות של הבנק המרכזי.
בנקים מרכזיים הפועלים תחת מגבלות מידע חייבים לאזן בזהירות את יעדי המדיניות שלהם בעת יישום כללי המדיניות המוניטרית.
זה מחזק את הרעיון שמידע מושלם אינו הנחה ריאלית במדיניות מוניטרית.
בהתבסס על המגבלות הללו, הוצעה גרסה מתונה יותר של השערת הציפיות הרציונליות, כאשר היכרות מלאה עם פרמטרים תאורטיים אינה נחוצה לפיתוח מודל.
סוכן עם גישה לנתונים מקיפים ואיכותיים מספיק המצויד בשיטות מתקדמות, יכול לפתח מודל מעין-רלוונטי של מערכות מקרו-כלכליות ספציפיות.
על ידי עיבוד כמויות גדולות יותר של מידע, סוכנים כאלה יכולים להפחית את הטיית ההערכה לאורך זמן.
כאשר סוכן זה הוא מוסד מפתח כמו בנק מרכזי, סוכנים כלכליים אחרים נוטים לאמץ את המודל ולהתאים את הציפיות שלהם בהתאם.
תהליך זה מאפשר לציפיות האישיות להיות בלתי מוטות ככל האפשר, אם כי במסגרת המסתמכת במידה רבה על הדרכה מוסדית.
זו המסגרת שעומדת בבסיס תפקודם של משטרי יעד אינפלציה.
הפדרל ריזרב ובנקים מרכזיים אחרים נוקטים בדרך כלל בגישה צופה פני עתיד כאשר הם מכוונים לאינפלציה, תוך התמקדות באינפלציה העתידית הצפויה ולא ברמות הנוכחיות.
מחקר מראה כי מדיניות מוניטרית אפקטיבית חייבת לכלול תחזיות של אינפלציה עתידית, תוך הימנעות מבעיות מעגליות המתעוררות כאשר המדיניות תלויה מדי בציפיות המגזר הפרטי.
מחקר נוסף מצא כי מיקוד ציפיות האינפלציה בפונקציית תגובת מדיניות סטנדרטית אחרת מסוג מאפיין טוב יותר את פעולות המדיניות המוניטרית במודלים מקרו-כלכליים.
בעוד שרוב המדינות המכוונות לאינפלציה קובעות את רצועת היעד שלהן על 2 נקודות אחוז, רוחב הרצועות משתנה בין מדינות ויעדי האינפלציה מעדכנים לעיתים קרובות את רצועות היעד שלהם.
לדוגמה, אוסטרליה קבעה רצועת יעד אינפלציה בין 2% ל-3%, בעוד שלדרום אפריקה יש רצועת יעד של 3 נקודות אחוז בין 3% ל-6%.
נתונים ממסד הנתונים של יעד האינפלציה של ז'אנג חושפים כי הגבולות התחתונים של רצועות יעד האינפלציה הם בעלי ערך ממוצע של 2.3% ונעים בין 0 ל-9%, בעוד שלגבולות העליונים יש ממוצע של 4.7% והם נעים בין 2% ל-11%.
מבחינה היסטורית, בנקים מרכזיים שמרו על האינפלציה בטווחי היעד שלהם במשך 44% מהזמן בשנה נתונה.
הרקורד של מדינות המכוונות לאינפלציה בשמירה על האינפלציה בתוך רצועות היעד של הבנקים המרכזיים שונה באופן מהותי והשווקים הפיננסיים מבדילים בין יעדי האינפלציה לפי התנהגויות.
לרקורד של יעד אינפלציה יש השפעות מגוונות ומתמשכות על מחירי הנכסים כגון תשואות מניות, תשואות אג"ח ושערי חליפין.
כתוצאה מכך, מדינות מיקוד אינפלציה אמינות נהנות מהעברת מדיניות מוניטרית משופרת.
יש ראיות אמפיריות לכך שיעד האינפלציה עושה את מה שתומכי המדיניות המוניטרית טוענים, כלומר הופך את התוצאות של המדיניות המוניטרית לשקופות יותר.
מחקר משנת 2021 ב-American Political Science Review מצא כי בנקים מרכזיים עצמאיים עם מדיניות נוקשה של יעד אינפלציה מייצרים תוצאות גרועות יותר במשברים בנקאיים, מאשר בנקים מרכזיים עצמאיים שהמדיניות שלהם אינה נוקשה בנוגע לאינפלציה.
יעד האינפלציה מאפשר למדיניות המוניטרית "להתמקד בשיקולים מקומיים ולהגיב לזעזועים בכלכלה המקומית", דבר שאינו אפשרי במערכת שער חליפין קבוע.
כמו כן, כתוצאה משליטה טובה יותר באינפלציה ויציבות הצמיחה הכלכלית, משקיעים עשויים לקחת בחשבון ביתר קלות שינויי ריבית אפשריים בהחלטות ההשקעה שלהם.
ציפיות אינפלציה המעוגנות טוב יותר "מאפשרות לרשויות המוניטריות להוריד את הריבית באופן אנטי-מחזורי".
שקיפות היא יתרון מרכזי נוסף.
בנקים מרכזיים במדינות מפותחות שיישמו בהצלחה את יעד האינפלציה נוטים "לשמור על ערוצי תקשורת קבועים עם הציבור".
לדוגמה, בנק אנגליה היה חלוץ בפרסום "דו"ח האינפלציה" ב-1993, המתאר את "השקפות הבנק לגבי ביצועי האינפלציה והמדיניות המוניטרית בעבר ובעתיד".
יעד אינפלציה מפורש מגדיל את האחריותיות של הבנק המרכזי, ולכן פחות סביר שהבנק המרכזי ייפול קורבן למלכודת חוסר העקביות בזמן.
אחריות זו משמעותית במיוחד מכיוון שגם מדינות עם מוסדות חלשים יכולות לבנות תמיכה ציבורית בבנק מרכזי עצמאי.
מחויבות מוסדית יכולה גם לבודד את הבנק מלחץ פוליטי לנקוט מדיניות מוניטרית מרחיבה מדי.
תומכי מותחים ביקורת על הנטייה של יעד האינפלציה להזניח את זעזועי התוצר על ידי התמקדות אך ורק ברמת המחירים.
תומכי טוענים כי בארצות הברית, המנדט של הפדרל ריזרב הוא לייצב הן את התפוקה והן את רמת המחירים, וכתוצאה מכך יעד הכנסה נומינלי יתאים יותר למנדט של הפד.
במאמר דעה מ-2012 נטען כי יעד האינפלציה "כנראה חלף בספטמבר 2008", בהתייחסות למשבר הכלכלי של 2008. נטען גם כי "הבנקים המרכזיים שהסתמכו על [יעד האינפלציה] לא הקדישו מספיק תשומת לב לבועות מחירי הנכסים", ונמתחה ביקורת על יעד האינפלציה גם על "תגובות לא הולמות לזעזועי היצע וזעזועים בתנאי הסחר".
כמה כלכלנים טוענים שמוסדות טובים יותר מגדילים את הסיכויים של מדינה למקד בהצלחה את האינפלציה.
עם זאת, ג'ון וויליאמס, בכיר בפדרל ריזרב, סיכם כי "כאשר נמדדת התנהגות האינפלציה מאז המשבר, יעד האינפלציה עמד בהבטחתו".
במאמר שנכתב מאז מגפת הקורונה, המבקרים הצביעו על כך שליעד האינפלציה של בנק קנדה היו השלכות לא מכוונות, כאשר שיעורי ריבית נמוכים ב-12 השנים האחרונות תדלקו את עליית מחירי הבתים על ידי עידוד הלוואות, ונוצרה תרומה לאי שוויון בעושר על ידי תמיכה בערכי הון גבוהים יותר.
היעד המספרי הטיפוסי של 2% נתון לדיון מאז תקופת האינפלציה המהירה בעקבות ההרחבה המוניטרית במהלך מגפת הקורונה.
הציע לפדרל ריזרב להעלות את יעד האינפלציה שלו לשיעור אינפלציה (יציב) של 3%, באומרו "אין שום דבר מדעי ב-2%".
עם הזמן, ההשפעה המורכבת של עליות מחירים שנתיות קטנות תפחית משמעותית את כוח הקנייה של המטבע.
לדוגמה, עמידה מוצלחת ביעד של +2% בכל שנה במשך 40 שנה תגרום למחיר של סל מוצרים של 100 דולר לעלות ל-220.80 דולר.
אינפלציה מצטברת יכולה להשפיע על תפיסת האינפלציה.
מחקר מצא כי אינפלציה גבוהה יותר קשורה וגורמת לתמ"ג ריאלי נמוך יותר לנפש.
ניתן למזער את החסרונות של יעדי אינפלציה חיוביים ושליליים על ידי בחירת יעד של אינפלציה אפסית בממוצע.
כמה כלכלנים טוענים כי אינפלציה נוטה יותר מאשר דפלציה לגרום להתכווצות כלכלית, ולפיכך יש לכוון ליעד אינפלציה שלילי.
בניגוד ליעד האינפלציה הרגיל, הציע למקד את האינפלציה לטווח הארוך באמצעות .
בהצעתו, מדד התנאים המוניטריים הוא ממוצע משוקלל של שער הריבית ושער החליפין.
במסגרת "שיקול הדעת המוגבל", יעד אינפלציה משלב שתי מדיניות מוניטרית סותרות - גישה מבוססת כללים וגישה של שיקול דעת - כאשר ניתן יעד מספרי מדויק לאינפלציה בטווח הבינוני ומענה לזעזועים כלכליים בטווח הקצר.
חלק מיעדי האינפלציה מקשרים זאת ליציבות כלכלית רבה יותר.
יעל ארד (נולדה ב-1 במאי 1967 בתל אביב) היא יושבת ראש הוועד האולימפי בישראל.
בעברה, ג'ודאית אולימפית, והספורטאית הראשונה בתולדות ישראל במשחקים האולימפיים שהשיגה מדליה אולימפית, כאשר זכתה במדליית הכסף באולימפיאדת ברצלונה (1992).
בין תאריה הבולטים: סגנית אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), סגנית אלופת העולם (המילטון 1993), אלופת אירופה (אתונה 1993) ואלופת ישראל.
עם פרישתה, פיתחה ארד קריירה בעולם העסקי והיא אשת עסקים ומנכ"לית במקצועה.
מתמחה ביזמות, פיתוח עסקי ואסטרטגיה שיווקית.
היא מנהלת בישראל את הזכויות המסחריות של התאגיד ViacomCBS.
ארד יועצת לחברות בסקטורים שונים, ומרצה על מצוינות בספורט, בחיים ובעסקים.
ארד היא בתם של אריה ארד, שהיה עיתונאי בעיתון "דבר", בגלי צה"ל ובקול ישראל ושל נורית ארד שהייתה עיתונאית בידיעות אחרונות בתחום הצרכנות, והקימה וניהלה את המדור "טיפול מהיר".
לארד ארבעה אחים: מיכל, יובל, איל ודרור.
ארד החלה להתאמן בגיל שמונה במועדון הג'ודו מכבי תל אביב, והחלה את דרכה תחת הדרכת המאמן מוני אייזיק.
בגיל תשע וחצי השתתפה לראשונה באליפות מכבי הארצית וזכתה במקום השני במשקל עד 28 ק"ג.
בגיל עשר וחצי הפכה לראשונה לאלופת ישראל עד גיל 14 עד 31 ק"ג.
בגיל 15 גם זכתה באליפות לבוגרות במשקל של עד 52 ק"ג.
בגיל שבע עשרה השתתפה לראשונה באליפות העולם לבוגרות בהולנד בה דורגה במקום השביעי.
בגיל עשרים עברה ארד ניתוח בכתף כתוצאה מקרע ברצועות של עצם הבריח והושבתה למשך כ-9 חודשים.
לאחר מכן הגיעה למקום שלישי באליפות אנגליה הפתוחה, וכן זכתה במדליית כסף באליפות גרמניה הפתוחה.
כמו כן השתתפה באליפות הסטודנטיות העולמית בטביליסי, כאשר לטענתה נוכחות המשלחת הישראלית הגבירה את הרצון לעלייה בקרב הנוער היהודי המקומי.
בגיל עשרים ושתיים מינתה את דני לאופולד למאמנה, ויחד עמו פרצה לצמרת העולמית.
באליפות אירופה בג'ודו שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1989, זכתה ארד במדליית ארד בקטגוריה של עד 60 ק"ג.
בשנת 1991, זכתה במדליות ארד באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה, אחרי שירדה לקטגוריה של עד 57 ק"ג ובשנת 1992, במדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי, במשקל 61 ק"ג.
שלושה חודשים וחצי לפני אולימפיאדת ברצלונה, ב-11 במרץ 1992, נותחה ארד בברכה הימנית, בשל קרע משמעותי במניסקוס, ונאלצה להתמודד עם תהליך החלמה מזורז על מנת להתאושש עד המשחקים האולימפיים.
ביוני, כבר השתתפה באליפות אירופה בווינה וזכתה במקום החמישי.
ארד השתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992) בתחרות הג'ודו עד 61 ק"ג שהתקיימה ב-30 ביולי.
היא הגיעה עד לגמר כשהיא מנצחת בחצי הגמר את אייקוף הגרמניה, אלופת העולם הבלתי מנוצחת עד אז.
בגמר הפסידה לצרפתייה קתרין פלורי בהחלטת שופטים לאחר קרב צמוד שהסתיים ללא ניקוד.
זכייתה במדליית הכסף הייתה הזכייה הראשונה אי פעם של ספורטאי ישראלי במדליה אולימפית.
הישגה הביא לסיומה של תקופה ארוכה בת 40 שנים בה לא זכתה ישראל במדליה אולימפית, מאז הופעת הבכורה של ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952).
מיד לאחר הגמר האולימפי, במסיבת עיתונאים בהשתתפות מאות עיתונאים מרחבי העולם, הקדישה ארד את המדליה האולימפית הראשונה לישראל לזכרם של י"א חללי מינכן - ספורטאים ומאמנים שנרצחו בדם קר 20 שנה קודם לכן באולימפיאדת מינכן בשנת 1972 בפיגוע טרור שבוצע על ידי ארגון ספטמבר השחור.
אלופת אירופה וסגנית אלופת העולם
בשנת 1993 ארד הוכתרה לאלופת אירופה שנערכה באתונה, יוון, ביום הולדתה ה-26, כאשר היא מנצחת בגמר התחרות עד 61 ק"ג את גלה ונדהקאווי הבלגית.
ובאותה שנה זכתה גם במדליית כסף באליפות העולם שנערכה בהמילטון קנדה לאחר שהפסידה לונדהקאווי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה ארד במקום חמישי, לאחר 4 ניצחונות כשהיא מפסידה בקרב על מדליית הארד למתחרה קוריאנית.
את האולימפיאדה כולה צלחה כשהיא נאבקת במחלת הנשיקה שהקשתה עליה לתפקד ובעקבותיה פרשה מספורט תחרותי בגיל 29.
לאחר פרישתה מתחרויות עסקה ארד זמן מה באימון ג'ודו והובילה את אורית בראון להשתתפות במשחקים האולימפיים בסידני בשנת 2000. בזמנו שימשה גם כאחת מהמנחות של "ספורטי.וי" של הטלוויזיה החינוכית.
ארד בוגרת תואר ראשון במנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה.
בין השנים 2001–2010 כיהנה כמנכ"לית חברת P.M.I המשווקת מוצרי איסוף לילדים (ביניהם סופרגול).
בשנת 2011 התמנתה ליו"ר חברת ההזנק "מוגובי", שהפעילה אתר אינטרנט לילדים והקימה את ה"מוגו פארק" במתחם אושילנד שהיה מתחם משחקים אינטראקטיבי לילדים.
נכון ל-2016, ארד היא בעלים של חברת "4 סאקסס", המנהלת את הפעילות המסחרית של ערוצי ניקלודיאון בישראל, שמוערכת בעשרות מיליוני שקלים בשנה.
בשנת 2018 יצא לאור ספרה האוטוביוגרפי "ראשונה", בהוצאת "ידיעות ספרים".
ארד פעלה בהתנדבות כחברת הנהלת הוועד האולימפי ויו"ר הוועדה המקצועית.
בנובמבר 2021 נבחרה ליו"ר הוועד האולימפי בישראל, והיא האישה הראשונה והמדליסטית הראשונה בתפקיד זה.
באוקטובר 2023 נבחרה ארד לחברת הוועד האולימפי הבין-לאומי (IOC), באספה הכללית ה-141 של ה-IOC שנערכה במומבאי שבהודו.
בפברואר 2022 ליוותה ארד את המשלחת הישראלית למשחקי החורף האולימפיים בבייג'ינג.
ביולי 2024 ליוותה את המשלחת הישראלית לאולימפיאדת פריז.
ארד הייתה נשואה לליאור כהנא, בנו של מאמן הכדורסל רני כהנא, והיא אם לבן ולבת.
ארד זכתה במהלך הקריירה הספורטיבית שלה ב-24 מדליות בטורנירים דרג A, מתוכן 7 מדליות זהב, 8 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד.
בשנת 2004 נבחרה ארד להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, לצד ספורטאים ישראלים נוספים.
בשנת 2018 קבלה ארד את תואר "ספורטאית ה-70" מטעם משרד התרבות והספורט.
בשנת 2022 קבלה ארד תואר דוקטור לשם כבוד ונכללה בין שמונה נשים משפיעות במגוון תחומים מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר הַקֵּינִי היא דמות מקראית, המוזכרת ב כמי שהרגה את סיסרא כאשר נלחם בדבורה הנביאה וברק בן אבינעם.
יעל הייתה אשת חבר משבט הקיני, שהיו צאצאי חובב בן רעואל חותן משה, ונחשבו מאז כשבט מקורב לעם ישראל.
אך יש הסוברים כי אין הכוונה שהיא הייתה אשתו של איש בשם חבר, אלא שהייתה שייכת לשבט בשם "חבר הקיני".
הקיני וישראל במקרא: מיתרו ועד יעל - יחסי גומלין
חקר היחסים בין הקיני לישראל בתקופת המקרא, מתגלה מערכת יחסים מורכבת ורבת-פנים, המשתרעת על פני תקופות ואזורים גאוגרפיים מגוונים בנרטיב המקראי.
ניתוח היסטורי-גאוגרפי מקיף חושף את רבדיה למערכת יחסים זו, המתפרסת על פני היבטים דתיים, פוליטיים, חברתיים וכלכליים.
ליחסים אלה הייתה השפעה על ההיסטוריה המקראית של שני העמים.
הקיני, למרות היותם שבט קטן יחסית, מילאו תפקיד מפתח בעיצוב אירועים מרכזיים בהיסטוריה הישראלית, ובה בעת הקשר עם ישראל השפיע על התפתחותם ומיקומם הגאוגרפי של הקיני.
נאור(תשל"ג) מציג ניתוח מעמיק זה, תוך שימוש בגישה היסטורית-גאוגרפית מקיפה.
עבודתו של נאור מספקת תובנות חשובות להבנת מערכת היחסים המורכבת בין הקיני לישראל ותרומתה להתפתחות ההיסטוריה המקראית.
בהתייחסו לשאלת מוצאם של הקיני, נאור מצביע על סתירה מהותית בין סיפור המבול והופעתם המאוחרת של הקיני בנרטיב המקראי.
הקשר בין משה לקיני, דרך חותנו יתרו, מהווה נקודת מפנה יחסי שני העמים.
התפצלות שבט הקיני, כאשר חבר הקיני נפרד מהרוב שהתיישב בנגב עבר צפונה.
נאור מנתח את המיקום הגאוגרפי של חבר הקיני ומציע זיהוי חדש לקדש הנזכר בסיפור: "וְחֶבֶר הַקֵּינִי נִפְרָד מִקַּיִן, מִבְּנֵי חֹבָב חֹתֵן מֹשֶׁה, וַיֵּט אָהֳלוֹ עַד אֵלוֹן צענים אשר בקדש" (שופטים, ד', יא)
קיים קשר בין הקיני לבית הרכבים, ומציג אותם כשומרי מסורת המדבר.
מקומה הייחודי של יעל אשת חבר הקיני בסיפור המקראי.
אברמסקי(1975) מציע שתפקידו של משה בספר שופטים, במיוחד בהקשר של הקיני.
הוא למעשה בסיפור המתאר את התיישבותם של שבטי יהודה ושמעון, שבו מוזכרת גם השתלבותם של הקיני באזור יהודה (שופטים א:טז).
האזכור המפורש של "צאצאי הקיני, חותנו של משה" בפסוק זה אינו מקרי.
הוא טוען כי אזכור זה מציג את משה בתפקיד של המנהיג קדום ומשמעותי, שקרובי משפחתו - דרך חותנו הקיני - בחרו להתיישב בנחלת יהודה.
פרשנות זו מדגישה את הקשר ההדוק בין משה, הקיני ושבט יהודה, ומרמזת על השפעתו המתמשכת של משה על תהליכי ההתיישבות וההתנחלות, גם לאחר מותו.
על פי המסופר בתנ"ך ועל פי מסורת חז"ל ופרשניהם, בתקופת השופטים ישב שבט הקיני בצפון ארץ ישראל, באזור הקרבות שבין ישראל ובין יבין מלך חצור, באתר בשם אלון בצעננים.
בין יבין מלך חצור ובין שבט הקיני שרר שלום.
כאשר ניגף צבאו של סיסרא מפני דבורה וברק, סיסרא נמלט עד למאהל שבו שכנה יעל.
היא יצאה לקראתו ופיתתה אותו לבל יחשוש להיכנס לאוהלה, דבריה המובאים בפסוקי נבואתה של דבורה היו: .
יעל קיבלה את סיסרא בסבר פנים יפות, והציעה לו חלב על אף שביקש רק מים וכיסתה אותו בשמיכה, כמתואר בפסוק: .
בתלמוד נראה כי החלב שהשקתה יעל את סיסרא היה חלב אם.
ואמנם במדרש נאמר שיעל השקתה את סיסרא חלב מדדיה.
לדעת הרד"ק, החלב נועד לשכרות ולהרדמתו של סיסרא, כדי להקל מאוחר יותר את הריגתו.
לפי חז"ל, התקיימו יחסי מין בין יעל לבין סיסרא, בתלמוד דרשו את שבעת הפעלים המתארים את התנהגותו של סיסרא לאחר שנכנס אל אוהל יעל כהתנהגות מינית:
יש הטוענים שהאמור בגמרא ש הכוונה לרבי עקיבא, שכאשר סיסרא בא על יעל היא הרתה, ומצאצאי אותו ילד נולד רבי עקיבא.
למרות פרשנויות אלו, במדרש רבה מובאת דעתו של ריש לקיש שדרש מהמילה שמיכה "שלא נגע בה אותו רשע".
על פי אחת הדעות במדרש, בעקבות אירוחו באוהל והריגתו של סיסרא, גרש חבר הקיני את יעל אשתו.
כאשר נרדם סיסרא, נעצה יעל יתד ברקתו והרגה אותו; הפסוקים מתארים את אופן ההריגה באמצעות הכאה בפטיש על יתד, פרקטיקה ידועה היטב לשוכני אוהלים:
מותו של סיסרא היה התגשמות נבואתה, לפני אירועי המלחמה, של דבורה על פיה ברק בן אבינועם לא ייהנה מתהילת הניצחון על סיסרא, אלא אישה תזכה בה; כך היו דבריה:
כאשר הגיע ברק אל אזור מאהל שבט הקיני מצאה אותו יעל והובילה אותו אל גופת מצביא האויב: .
מן המקרא לא הובהר מה היה משקלו של מעשה יעל בהכרעת תוצאת הקרב לטובת עם ישראל.
מצד אחד לפי התיאור הסיפורי המלחמה כבר הוכרעה לגמרי ואפשר לראות בו מעשה נקמה גרידא, אך מצד שני להריגת המצביא החשוב והדומיננטי היו השלכות עתידיות לגבי בניין כוח צבאי חדש של המלך יבין וארגונו והמשך העימותים עם ישראל.
העובדה שהתנ"ך מחבר בין הריגתו של סיסרא לבין הכנעתו של יבין.
דבורה בשירתה עושה חיבור בין הריגת סיסרא לבין השקטת הארץ לארבעים שנה, והחיבור מלמד כי סיסרא היה איש מפתח בצבאו של יבין, ולאחר חיסולו לא נמצא לו מחליף הולם, וכך ירד כוחו של יבין מלך כנען.
לעומת התיאור המינורי של מעשה יעל בפרק ד', הרי שבשירת דבורה נאמר שיר הלל ברור ומובהק ליעל.
ולמעשה, המקום המוקדש לה בשירה גדול בהרבה מהמקום שמוקדש לברק המצביא.
מן הפסוקים עולה כי במעשיה של יעל השלמה למצביאותה של דבורה בקרב.
ובעוד דבורה היא מצביאת הקרב, הרי שיעל היא הלוחמת המובחרת, המצליחה לחסל את המצביא הראשי של האויב במבצע מסוכן והתנדבותי; וזאת על רקע ההשתמטות הגדולה של רבים משבטי ישראל.
ומכל זאת עולה מקומן המהותי המרכזי של נשים בקרב.
הלוחמים בשבטי ישראל שהיו מחויבים לצאת לקרב השתמטו ממילוי חובה זו, ובמקומם יעל שהייתה משבט הקיני, שלא הייתה לה שום מחויבות בסכסוך בין ברק ליבין, התנדבה וסיכנה את עצמה ואת גורלה ולכן זכתה ששמה יונצח באופן כזה.
חכמי התלמוד ראו כדבר לגיטימי ואף מבורך שימוש במיניות אישה על מנת להביא הצלה לעם ישראל ואמרו בהקשר של יעל ותמר: .
כמו כן, למדו מהכפילות ומהברכה המודגשת והלבבית שבפסוק: כי יעל התברכה אפילו יותר מהנשים שבאוהל (כלומר שלא יצאו ממנו ולא הזמינו אליו גברים זרים) האימהות: שרה ורבקה אשר חיו בצניעות והיו "יושבות אוהל".
לדעתו של האמורא רב הונא במדרש רות רבה, דבורה ויעל הן ששפטו את ישראל באותו הדור, ונמצא שאותו הדור נשפט בידי נשים בלבד.
זאת לעומת דעות אחרות של אמוראים המובעות שם במדרש: "'ויהי בימי שפוט השופטים' (שופטים א, א) אוי לדור ששפטו את שופטיהם, אוי לדור ששופטיהם צריכין להשפט, שנא' 'וגם אל שופטיהם לא שמעו' (שם ב, יז).
רב אמר, דבורה וברק היו.
ר' יהושע בן לוי אמ', שמגר ואהוד היו.
רב הונא אמר, דבורה ויעל היו.
ר' אחא, דבורה וברק ויעל היו.
'שפוט' אחד, 'השופטים' שנים, הרי שלשה".
דמותה של יעל מתוארת בשני פרקים שונים בספרים: פרק ד', המספק תיאור פרוזאי היסטורי, ופרק ה', המכיל את "שירת דבורה" המתארת את אותם אירועים סגנון שירי.
חוקרי מקרא עסקו בהשוואה בין שני התיאורים הללו, נגה (1988), ערכה ניתוח מקיף של הדמיון והשוני בין שני הפרקים.
מחקרה מדגיש את תפקידה המרכזי של יעל בשני התיאורים, תוך בחינת שונות בייצוג דמותה ומעשיה בין הפרוזה לשירה.
הדמיון בין שני התיאורים מספר היבטים:
השבטים הלוחמים: בשני הפרקים מוזכרים זבולון ונפתלי.
מקום הקרב: שני התיאורים מזכירים את נחל קישון.
אירוח יעל: שני הפרקים מתארים את אירוח סיסרא על ידי יעל.
למרות הדמיון, נגה (תשמ"ח) מציינת גם הבדלים משמעותיים בין שני התיאורים:
השבטים המשתתפים: השירה מזכירה שבטים נוספים כמו אפרים, בנימין ויששכר (שופטים ה', יד-טו).
קויפמן(1954) טוען כי שני המקורות (פרקים ד' ו-ה') מתארים את אותו אירוע היסטורי, אך מנקודות מבט שונות.
גישה זו מדגישה את האחדות הבסיסית של הנרטיב המקראי, תוך כדי הכרה בגיוון הספרותי שבו.
נוגה(1988) מציעה גישה פרשנית ייחודית.
היא מנסחת את עמדתה באופן הבא:
"נראה לי שעלינו לקבל את הכתובים שהם בספר שופטים: פרק ד' — תיאור מערכה, פרק ה' — מזמור הודיה על הניצחון".
בפרשנות זו, נגה מדגיש את האפשרויות בסוג הכתיבה בין שני הפרקים, תוך שהיא מציעה לראות כיחידות ספרותיות משלימות ולא כתיאורים מתחרים.
לפי גישתה, פרק ד' אנו סיפור היסטורי של הקרב, בעוד פרק ה' מתפקד כביטוי תפילתי של הודיה על הניצחון.
גישה זו מאפשרת הבנה מורכבת יותר של המבנה הספרותי בספר.
גישות אלו משקפות את המורכבות בפרשנות הטקסט המקראי ואת הדיון המתמשך בקרב חוקרי המקרא בנוגע ליחס בין מקורות שונים המתארים אירועים דומים..
כמו דמויות מקראיות אחרות דמותה של יעל ומעשיה היו לאחד מהדימויים שצוירו ופוסלו במשך הדורות, מאז העת העתיקה.
בתרבות היהודית הפכה יעל לגיבורת תרבות ודגם חיקוי.
בתרבות העברית החדשה השם יעל נעשה נפוץ בשל ערכי הגבורה שדמותה מסמלת, ופרשת המלחמה עם יבין מלך חצור.
בתרבות העברית, במיוחד החדשה מאז שלהי המאה ה-19, בעקבות עליית ערכי הלאומיות ורעיון הצבאיות אצל יהודית, ולצדו רעיונות דמוקרטיים ובכללם שוויון זכויות לנשים, דמותה של יעל הפכה לדגם לחיקוי.
השם יעל הוא פופולרי אצל יהודים, והוא השם החמישי הנפוץ ביותר לבנות בישראל לשנת 2015.
היישוב מרכז יעל נקרא על שמה.
דן אלמגור כתב שיר בשם "יעל" המתאר את הסיפור המקראי בצורה מודרנית, כאשר יעל היא מגישה באוהל השק"ם ואילו סיסרא הוא "גנרל קמצן נורא" שתמיד ביקש לשתות כוס מים (אותם הגישו בחינם, לעומת משקאות קרים).
גם בשיר של אלמגור יעל מגישה לסיסרא חלב, ואילו הוא יורק את החלב "חלב ועוד עם קרום - שפכו לזבל!".
יעל מרוב כעס "בראשו תקעה לו במקבת" ועל זה "רשמו אותה בספר התנ"ך"
יעל (שם מדעי: Capra) הוא סוג במשפחת הפריים.
היעלים נפוצים בעיקר באזורים הרריים ברחבי העולם.
ליעל יכולת טיפוס טובה שמאפשרת לו לחיות על צוקים.
בתחתית הפרסה של היעל קיימת כרית גמישה המשמשת להיאחזות בסלעים, ומאפשרת עצירה פתאומית במצוקים תלולים ובפניות חדות.
זכרי היעלים תמיד כבדים יותר מהנקבות.
ליעלים הזכרים קרניים מפותחות וכבדות מעוגלות וגדולות, שהם משתמשים בהן בעיקר לצורכי חיזור וקביעת מעמד, כולל התגוששות עם זכרים אחרים.
לנקבות קרניים מעוגלות וגדולות המשמשות אותן כאמצעי הגנה מפני טורפים.
מין: יעל קווקזי מערבי (Capra caucasica)
מין: יעל האלפים (Capra ibex)
מין: יעל נובי (Capra nubiana) – בעבר נחשב לתת-מין של יעל האלפים.
מין: יעל אתיופי (Capra walie)
תת-מין: קרי קרי או יעל כרתים (Capra aegagrus cretica)
בישראל מצוי המין יעל נובי, שנפוץ בנגב, במדבר יהודה וברמת הגולן.
הסוג יעל כולל גם את מיני העיזים.
עז הבית, תת-מין בסוג זה, בויתה מעז הבר.
חקיקת החוק להגנת חיית הבר צמצמה את הפגיעה ביעלים, והוא מסמל את אחת ההצלחות הגדולות של שמירת הטבע בישראל.
עם זאת היעל נמצא בסכנת הכחדה.
עם קום המדינה היו בארץ יעלים מעטים בלבד.
מאז מספרם עלה, ולפי האומדן של רשות הטבע והגנים משנת 2019, יש בארץ בין 1,200 ל-1,500 יעלים.
סמליל "רשות שמורות הטבע" המקורי, שעוצב על ידי אליעזר ויסהוף, בשנת 1964 הורכב מיעל ושם הרשות כהמשך הקרן שלו, ולרוב הופיע בצבע שחור.
בשנת 2014, לרגל יובל ה-50 לרשות, הציגה הרשות סמליל חדש שבו הופך קרן היעל בהמשכו לקו מקווקו המסמל קשת עתיקה.
לדברי הרשות, היעל מסמל את עולם הטבע והקרן מתייחסת לעולם המורשת.
הרב יעיש גיאת (1840 – 1929) היה חכם תימני; מאחרוני המקובלים שידעו קבלה מעשית בעיר צנעא שבתימן.
נולד בצנעא שתימן לרב חיים גיאת, שעסק בצורפות, ולבת למשפחת עוזרי.
לדברי נינו, סבו של הרב גיאת הגיע מגרמניה לתימן בשל קשיי הפרנסה.
התייתם מאביו כאשר היה בגיל שש בערך, ובשל קשייה הכלכליים של המשפחה המיותמת מאב נמנע ממנו ללמוד תורה בצעירותו.
על פי המסופר, כמה שנים לאחר מכן הוא הוזמן לעלות לקריאת התורה בשבת, אך כיוון שלא ידע לקרוא - הוא התבייש מאוד, ובכה במשך כל אותה שבת.
יום לאחר מכן הוא עזב את צנעא, ופנה לכפר חמדה, אחד הכפרים הצפוניים יותר, ושם למד תורה עד שהיה למלמד תינוקות.
על פי עדות בנו, היה אומר "שהילדים יותר חריפים ממנו ו[הוא] למד מהם".
עם הזמן נעשה בקיא בהלכה ובקבלה, גם מעשית.
בהמשך הוא חזר לצנעא והתיישב בה, אך גם לאחר חזרתו לעיר הבירה היה ממשיך להסתובב בכפרי תימן.
כאשר התקרב הרב יעיש גיאת לגיל הזקנה, נחלשה ראייתו עד שנתעוור לגמרי, ונזקק למלווה לצורך הליכתו.
הרב יעיש גיאת נפטר ביום שישי, בשנת 1929. מסופר שנפטר כשעה בלבד לפני כניסת השבת, ולמרות הזמן המועט שנותר לקבורה, הצליחו אנשי החברה קדישא לעשות את הכול כראוי ולקברו לפני כניסת השבת.
נינו, הרב יעיש גיאת, השיא משואה ביום העצמאות תשפ"א.
יעל אבקסיס (נולדה ב-19 ביולי 1967) היא שחקנית, דוגמנית, במאית, יוצרת, מפיקה ומנחת טלוויזיה ישראלית.
זוכת פרס מסך הזהב ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
אבקסיס נולדה באשקלון וגדלה בבת-ים.
יש לה אח הצעיר ממנה.
אמה היא הזמרת והשחקנית ריימונד אבקסיס שעלתה ארצה לבדה ממרוקו.
אביה מוריס נהרג בתאונת דרכים כשהייתה בת עשר.
אבקסיס החלה את קריירת הדוגמנות שלה בעת שהייתה סטודנטית בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב, לאחר שחיפשה דרך להתפרנס.
היא נרשמה בסוכנות הדוגמנות "אימג'" של בטי רוקאווי, והשתתפה במספר קמפיינים.
פריצתה הגדולה לתודעה הציבורית אירעה ב-1994 כאשר הופיעה יחד עם ליאור מילר בסרטון פרסומת נודע של חברת האופנה "קסטרו" בערוץ 2, אחת הפרסומות הראשונות ששודרו בערוץ המסחרי.
בשנים 1996–1998 הובילה מסע פרסום של הבנק "הישיר הראשון" מקבוצת בנק לאומי, בנק חדש שהוקם באותה עת.
בשנים 2002–2005 שימשה כפרזנטורית של חברת האופנה "קרייזי ליין".
בשנת 2006 נבחרה לשמש כפרזנטורית של חברת הקוסמטיקה "ד"ר פישר".
בשנת 1991 השתתפה לראשונה בתפקיד משנה בסרט קולנוע, הסרט הצרפתי-ישראלי, בבימויו של אלכסנדר ארקדי, "אהבנו את לורה", לצד השחקנית הצרפתייה סופי מרסו.
בשנת 1992 השתתפה בתפקיד ראשי בסרט של איילת מנחמי ונירית ירון "סיפורי תל אביב".
בשנת 1993 השתתפה בסרט הקולנוע האמריקאי "זרים בלילה".
באותה השנה השתתפה גם כן בסרט הישראלי "הירושה" של הבמאי אמנון רובינשטיין.
ב-1993 הצטרפה אבקסיס לצוות מנחי ערוץ הילדים בו הנחתה עד 1998, ובין התוכניות שהנחתה נמנו: "הכיתה המעופפת", "כדור פורח", "שעות הקסם" ועוד.
בשנת 2000 חזרה אבקסיס לערוץ כשחקנית בסדרה לגיל הרך "עץ הפטפוזים", ב-2005 השתתפה גם בספיישל הפרידה "לעודד באהבה" בערוץ הילדים.
אבקסיס השתתפה במספר קלטות וידאו לילדים שהמוכרות בהן הן "עולם קטן" שיצאה בשנת 1994 ו"חיבוקי" שיצאה בשנת 1998, שלאחר מכן נמכרו בובות המבוססות על הדמות של קלטת זו.
בשנים 1993–1994 הנחתה אבקסיס את תוכנית המוזיקה "רוח מזרחית" ששודרה בערוץ 2.
ב-1994 היא הנחתה את הפסטיגל לצד עינת ארליך ועודד מנשה.
בשנת 1996 השתתפה במספר סרטי טלוויזיה צרפתיים.
בשנים 1998–1999 הנחתה את מגזין האופנה "פוזה" בשידורי טלעד בערוץ 2.
בשנים 1999–2004 שיחקה תפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה, זוכת פרס מסך הזהב ופרס האקדמיה לטלוויזיה, "שבתות וחגים".
עבור תפקידה בסדרה זו, זכתה אבקסיס בפרס מסך הזהב בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר" בנובמבר 2003.
בשנת 1999 שיחקה אבקסיס בסרטו של הבמאי עמוס גיתאי "קדוש".
"מורי דרך" בערוץ החיים הטובים, שיחות בנושאי רוחניות וניו אייג'.
בשנת 2003 שיחקה בסרטו של עמרי לוי "מיס אנטבה", שזכה בפרס בפסטיבל ברלין.
במקביל השתתפה בסרט "חיים זה חיים" של מיכל בת אדם, ובסרטו של עמוס גיתאי "עלילה".
בשנת 2004 הנחתה תוכנית ילדים בערוץ התכלת, והשתתפה בהפקה הבינלאומית המיוחדת "תחיה ותהיה" של המפיק מרק רוזנבאום והבמאי ראדו מיכאילאנו, שזכה במספר פרסים בפסטיבלים שונים בעולם, ביניהם פרס "חביב הקהל" בפסטיבל ברלין.
בשנת 2005 שיחקה לראשונה יחד עם אמה, ריימונד אבקסיס, כאם ובת בסרט הטלוויזיה "חתה יסבח סבח", בבימויו של דוד דרעי.
בסרט, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה, עליו זכתה גם אמה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2007 כיכבה בסרט הצרפתי "Sans moi" בתור אנה.
בשנת 2008 שיחקה אבקסיס בסרט השני במספר בטרילוגיה של האחים שלומי ורונית אלקבץ - "שבעה".
ושיחקה גם בתפקיד דנה בהצגה "קפיצה לחו"ל" בבימוי נטע מורן בתיאטרון תמונע.
באותה שנה ייסדה ביחד עם מכי חכם נאמן את "פורום נשות העסקים" של עמותת רוח נשית כדי לתמוך בפעילות למען נשים נפגעות אלימות.