tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנצי"ב מוולוז'ין – מותר כתיבה לצורך היחיד, אך לא לשם לימוד ופרסום ברבים.
היתר זה נזכר כבר ברמב"ם ונקרא בתלמוד בשם מגילת סתרים, מפני שנכתב בסתר ונועד לקריאה פרטית.
חז"ל ראו שבמהלך הדורות נתקשו אנשים לדבוק בתלמוד תורה ולקיים את מצוותיה דבר שמעמיד בסכנה את שלמותה ודיוקה של התורה שבעל פה.
מפני זה פסקו חכמים שהצורך לפקח על שמירתה של תורה דוחה את איסור כתיבתה, ודרשו זאת מלשון הכתוב:
חז"ל דרשו את המילים במובן של "עת לפעול למען ה', כיוון שהפרו העם את התורה".
כדי להקל על לימוד התורה וקיומה, הותר ללמד את התורה שבעל-פה מתוך הכתב:
דברים שבירים הוא אוסף סיפורים קצרים ושירים מאת הסופר האנגלי ניל גיימן.
האוסף יצא לאור בשנת 2006, ותורגם לעברית בשנת 2008. מרבית הסיפורים והשירים שנכללים באוסף הופיעו בעבר באנתולוגיות ואוספים אחרים.
הספר זכה בפרס לוקוס לאוסף הטוב ביותר בשנת 2007, ו"איך לדבר עם בנות במסיבות" זכה בסיפור הקצר הטוב ביותר והועמד לפרס הוגו.
דברים הגורמים לשכחה היא רשימה של פעולות שעל פי התלמוד והפוסקים עלולות לגרום לשכחה של דברי תורה.
האוכל ממה שאכל עכבר או חתול.
אכילת לב של בהמה, מהר"ם מרוטנבורג נהג שלא לאכול גם לב עוף, וכך כתבו גם האריז"ל, והמגן אברהם.
רגילות בזיתים, מספר סייגים נאמרו לעניין זה, א.
העניין הוא רגילות ולא אכילה אקראית, לפי הרב קניבסקי פירוש רגילות הוא אחת לחודש, אך רבי יצחק גויטע כתב שרגילות הוא דווקא כל יום, הרב אהרן שלמה מהריל כתב שדווקא בכל סעודה, וכך כתב גם הרב יוסף משאש, ב.
היעב"ץ סבר שמדובר דווקא בזיתים שאינם כבושים, אך המאירי כתב מפורש שמדובר גם בזיתים מלוחים, ג.
עוד כתב היעב"ץ שמדובר בקביעת סעודה על זיתים, ד.
הרב יוסף חיים זוננפלד פסק שאם אוכל עם שמן זית אינו משכח, מפני ששמן זית מועיל לזיכרון ומשלימים זה את זה, בספר שמירת הנפש חלק עליו מפני שייתכן שאדם שהוא בעל זיכרון רק יוזק, ה.
רבי אברהם פלאג'י סבר שמדובר בזיתים שחורים, ו.
לפי האריז"ל אם בעת האכילה מכוונים שם "אל אלהים מצפץ" לא רק שלא משכח אלא גם מוסיף לזיכרון.
שתיית מי רחצה, היעב"ץ כתב שמדובר דווקא ברחיצת כל הגוף וברחיצת הידיים אין בעיה, הרב חיים קניבסקי כתב שאם בוטלו ברוב אין לחוש ועל כך מותר לשתות ממקווה של ארבעים סאה, בריכות, ונהרות.
בשם החזון איש נאמר שאם שופכים מעט מהמים מותר לשתות מהשאר.
רחיצת הרגליים אחת על השנייה.
הנחת המלבושים מתחת הראש בעת השינה, הרב חיים קניבסקי כתב שבנימנום אין לחשוש, כמו כן אין לחשוש בהשמת הבגדים ליד או מעל הראש, יש שכתבו שמועיל הפסק, הרב יוסף חיים זוננפלד כתב שאף כאן מדובר באדם הרגיל בכך, רבים תמהו על דבריו שכן לא מוזכר בגמרא כלל "הרגיל".
מעבר בין שני גמלים לפי רבי יוסף חיים זוננפלד מדובר דווקא כששניהם עומדים ולא כשעוברים, בספר שמירת הנפש הביא שבשעת הדחק ניתן לאחוז מקל ולעבור או לאחוז בפאת הראש.
מעבר של גבר בין שתי נשים והפוך לפי רבי יוסף חיים זוננפלד מדובר דווקא כששניהם עומדים ולא כשעוברים, בספר שמירת הנפש הביא שבשעת הדחק ניתן לאחוז מקל ולעבור ואם אין לו יכול לאחוז בפאת הראש.
הרב חיים קניבסקי כתב בשם החזון איש שבילדה קטנה אין בעיה, אך אביו הרב יעקב ישראל קניבסקי הקפיד בזה, בספרו "בן איש חי" כתב רבי יוסף חיים מבגדאד ששיעור מעבר הוא ארבע אמות.
בשו"ת רבבות אפרים כתב שבאשתו, נראה שאין בעיה.
מעבר תחת גשר שלא עברו בו מים ארבעים יום
אכילת לחם לא אפוי כל צורכו
אכילת בשר מכלי המיועד להוצאת הפסולת של המאכל
שתיית מים מנחל העובר בבית קברות, לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך אם המים עוברים בצינור אין בעיה.
הסתכלות בפני מת, בגמרא מובא שהמנהג לראות את פני המת, ולכן כתב הרב קניבסקי שהעניין זה התבוננות.
האומר שמועה זה נאה ושמועה זה אינה נאה.
החלפת נעל ימין בשמאל, בספר מאסף לכל המחנות כתב שאם עושה כן באופן קבוע אין חשש.
תפירת הבגדים תוך כדי לבישה, המחזור ויטרי כתב שישים קיסם בפיו וינצל.
אכילת או שתיית חלב בהמה טמאה, הרב חיים קניבסקי שיער שכוונתו שבתור ילד יונק מגויה וכדברי הרמ"א.
גזיזת ציפורניים לפי הסדר, בשם החזון איש הובא שיש לחוש לכך רק ביד ולא ברגל.
השארת ספר פתוח בעת הלימוד, לפי הש"ך מגיע שד ששמו שומר דפין הגורם לשכחה, הרבה פוסקים כתבו שכל האיסור הוא רק בזמן ארוך ולא בזמן קצר, אך יש פוסקים שכתבו שאף לזמן קצר אסור.
לבישת שני בגדים יחד, בספר שולחן הטהור כתב שגם בהסרה את הבגדים יש להיזהר, אולם בהגהות ארחות חיים כתב שאין קפידה בזה, בנעליים דעת ערוך השולחן שלא נקרא מלבוש ואין לחוש לזה, וכך סבר הרב יוסף שלום אלישיב, יש שכתבו להחמיר אף בזה.
הסתכלות בפני אדם כועס או בפני נידה.
שתיית מים מרובה, הקהילות יעקב לא הקפיד על זה.
הסתכלות על נבילת בהמה או גוי
בחז"ל ובספרות הראשונים והאחרונים נמנו גם דברים המסייעים לזיכרון:
פוסקים רבים פסקו והביאו את הדברים להלכה, אך יש שנימקו את הדברים בצורה אחרת.
בעל החוות יאיר כתב לעניין מה שאמרו שאי נטילת ידיים גורמת 'לצאת מהדעת': .
האחרונים נחלקו האם ישנו איסור לעשות אחת מפעולות אלו שגורמות לשכחה:
החזון איש, ההתעוררות תשובה, היפה ללב ואחרים סברו שבעשיית פעולות אלו עוברים על איסור .
הטהרת המים, הרב עובדיה יוסף, והרב מנשה קליין סברו שאין בזה איסור משום שזוהי גרמא, ולא מעשה בפועל.
דברים בלחש הוא אלבום הבכורה של כנסיית השכל, שיצא בשנת 1993 על ידי חברת התקליטים נענע דיסק.
השיר החותם את האלבום, "רעפים", הופיע עוד קודם באלבום האוסף "אוסף נענע מספר 2", שיצא בשנת 1991.
בין השירים הבולטים באלבום: "אני מאמין", "השיר מהגן", "דברים בלחש".
יורם חזן - שירה, גיטרה אקוסטית, סקסופון
רן אלמליח - בס, גיטרה אקוסטית
מייק גולן - קלידים, תכנות ודגימות
אבי בללי - גיטרה אקוסטית, דגימות וקולות, הפקה מוזיקלית
דני מקוב - העלאות תופים
דברים שאמרנו הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1973 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה השמינית באלבומו השמיני של הצמד, ישראל שלי חוגגת.
"דברים שאמרנו" נכתב והולחן על ידי גלעד בן שך ונתן כהן, והופק על ידי אילן מוכיח.
ב-5 במרץ 1973 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-16. הוא המשיך לצעוד בדירוג שישה שבועות רצופים עד שב-9 באפריל התמקם במקום החמישי, ורשם את המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-28 במאי, לאחר עשרה שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג השבועי.
דברים מוזרים: הצל הראשון הוא מחזה מאת קייט טרפרי, המבוסס על סיפור מקורי מאת האחים דאפר, ג'ק ת'ורן וטרפרי עצמה, ומשמש פריקוול לאירועי סדרת הטלוויזיה "דברים מוזרים".
ההפקה בוימה על ידי סטיבן דלדרי וג'סטין מרטין, ופתחה בהצגות הרצה ב-17 בנובמבר 2023.
הצגת הבכורה התקיימה ב-14 בדצמבר 2023 בתיאטרון פיניקס שבלונדון, כחלק מהוסט אנד.
ב-22 באפריל 2025 עלה המחזה גם בתיאטראות ברודוויי, על בימת תיאטרון מרקיז בניו יורק.
בשנת 1943 מבצעים בארצות הברית ניסויים סודיים על אוניית הצי "USS Eldridge", בתקווה ליצור שדה כוח שיהפוך את הספינה לבלתי-נראית ובלתי-ניתנת לאיכון בידי הנאצים.
במקום זאת, האונייה מועברת לממד X, שם רוב אנשי הצוות נהרגים בידי יצורים הומנואידיים מוזרים.
פרק ראשון: הנערה משום מקום
בשנת 1959 משפחת קריל – ויקטור, אשתו וירג'יניה, וילדיהם הנרי ואליס – עוברת לבית חדש בהוקינס, אינדיאנה.
הנרי סובל ממצוקה נפשית, מבודד חברתית ובעל יכולות פסיכוקינטיות יוצאות דופן.
בתיכון החדש, הוא מתקשה ליצור קשרים, אך במהרה מתפתחת בינו לבין פאטי ניוּבי, בתו של מנהל בית-הספר, מערכת יחסים קרובה.
פאטי מעודדת את הנרי להאמין שכוחותיו אינם רעים וכי הוא מסוגל לשלוט בהם ולהשתמש בהם לטובה.
הנרי יוצר עבורה מעין "חזיון" שבו היא יכולה לבטא את עצמה בשירה, כשהיא נתמכת בידי כולם סביב; השניים מפתחים קשר רומנטי ומבלים יחד מדי יום לאחר שעות הלימודים.
כאשר הנרי עולה לבדו לעליית הגג, הוא נלכד תחת השפעת נוכחות אפלה – תודעתו נמשכת אל מה שהוא מכנה "שדה הקרב".
שם הוא מתחיל להרוג בעלי חיים, בהם החתול של שכנת המשפחה, קלאודיה יואנט, פראנסר.
הוא נרדף בידי חזיונות של מפלצת הומנואידית, וחושש שמא ייאלץ להרוג את פאטי.
במקביל, מנסה ג'ויס מלדונדו יחד עם בוב ניובי, אחיה המאמץ של פאטי וג'יימס "ג'ים" הופר ג'וניור, להעלות הפקה בית-ספרית של המחזמר "אוקלהומה!", אך נתקלים בגל מסתורי של הרג בעלי-חיים.
הם יוצאים לחקירה משלהם, מבלי להבין שהאירועים קשורים ישירות להנרי.
פאטי משכנעת את הנרי להשתמש בכוחותיו כדי לאתר את אמה הביולוגית.
בזמן שהנרי נכנס ל"חלל הריק", הוא מאבד שליטה והישות האפלה מופיעה בפניו שוב.
פאטי נבהלת, ובעת שאביה נכנס ורואה את המתרחש – הוא מותקף וכמעט נהרג (על ידי הנרי, שמופעל בידי הנוכחות).
פאטי מצליחה להרגיע את הנרי כשהיא אומרת שהיא מאמינה בו ואוהבת אותו; הנרי מחזיר לה מילים אלו ובכך מצליח לעצור את ההתקף, אך לא לפני שאביה נפגע קשה ומאבד את מאור עיניו.
מר ניוּבי מאושפז, ווירג'יניה שולחת את הנרי לידי ד"ר מרטין ברנר.
מתברר כי ברנר סיפק לה סמים שתחת השפעתם גילתה לו את סודו של בנה.
כאשר מר ניוּבי מתעורר, הוא מספר לפאטי שהנרי בעצם הציל אותו מהמפלצת.
הוא מצייר עבורה את דמות הישות האפלה – מצליף המוחות.
ברנר מביא את הנרי למעבדה הלאומית של הוקינס ושם מספר לו על עברו: אביו של ברנר היה קפטן אוניית "USS Eldridge" והיחיד ששרד את הניסוי, לאחר שחזר עם פציעות קשות וסוג דם ייחודי.
הוא גילה לבנו את האמת על ערש דווי.
בעקבות זאת ייסד ברנר את "ניסוי נבדה" בניסיון לשחזר את מה שאירע לאונייה.
עם זאת, אחד המדענים ערק וגנב טכנולוגיה שהובילה לפתיחת שער בתוך מערות נבדה.
ילד קטן – הנרי – מצא את הטכנולוגיה במקרה, נגרר לממד X ונדבק בנוכחות הישות.
כעבור 12 שעות הוא חזר לביתו, אך כעת עם סוג דם ייחודי ועם שינוי עמוק באישיותו.
ברנר איתר אותו בסופו של דבר מאחר שהנרי הפיל את הטלסקופ האישי שלו במערות.
ברנר משתמש במכל חסך-חושים, והנרי מציג בפניו יצור הומנואידי דרך ה"חלל הריק".
ברנר צופה בייצור על מסך בעוד הנרי מפרכס.
לאחר מכן מנסה ברנר לאלץ את הנרי להרוג אסיר כבד-משקל, אך הנרי קורס ובמקום זאת דוקר שני שומרים.
ברנר מבין שהילד מחובר רגשית לאדם כלשהו – ובהמשך מבין שמדובר בפאטי – ומחליט למצוא אותה ולהרגה.
הנרי שב לביתו, אך חש שהוריו אינם שמחים על חזרתו.
הוא קורא את מחשבות אמו ומבין שהיא מתכננת לשלוח אותו שוב לברנר.
הנרי נכנע לגמרי להשפעת הישות האפלה: תחת שליטתה הוא הורג את וירג'יניה ואת אחותו אליס לפני שהוא ואביו מאבדים את הכרתם.
לאחר שהתעורר מבולבל כעבור שעות, הנרי הולך לבית הספר במטרה להציל את פאטי, בזמן שהפקת המחזמר עומדת להתחיל.
הוא מטפס אל רפסודות התאורה, ופוגש את פאטי, אך ברנר מופיע, ומכריז שפאטי היא חולשתו.
הישות משתלטת על הנרי והוא משליך את פאטי מהגובה.
היא שורדת, אך נותרת פצועה.
ברנר מחזיר את הנרי למעבדה, פאטי מפונה לבית החולים, וויקטור קריל מואשם ברציחות בעקבות החקירה של ג'ויס, בוב והופר, שסברו בטעות שהרציחות קשורות אליו בעקבות מותם של בעלי-החיים.
בשנת 1963 נפרדים ג'ויס וג'ים זה מזה כשהוא נשלח להילחם בווייטנאם.
שנים לאחר מכן, הנרי – מבוגר ורדום בכיסאו – נמצא שוב במעבדה בהוקינס.
באמצעות יכולותיו, הוא מגלה לשמחתו כי פאטי שרדה את נפילתה ונפגשה בלאס וגאס עם אמה הביולוגית.
ברנר מעדכן את הנרי שהעברת הדם לנבדקים האחרים הצליחה, ולפיכך משחרר אותו מכבליו.
בחדר "הקשת", הנרי מציג את עצמו בפני אחת הילדות (אילבן), כשעל הקיר מאחוריהם נראית צלליתו של וקנה.
ב-6 ביולי 2022, נמסר לראשונה על הקמתה של חברת ההפקות "Upside Down Pictures" על ידי האחים דאפר, בעקבות הצלחת "דברים מוזרים", סדרה שיצרו והפיקו עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
עוד נמסר כי תחת חברה זו יופקו מספר פרויקטים, שחלקם קשורים ליקום בו מתרחשת עלילת "דברים מוזרים"; בהם מחזה בימתי שירחיב את עולמה של הסדרה ויופק על ידי סוניה פרידמן וסטיבן דלדרי, שאף יופקד על בימוי המחזה.
ב-1 במרץ 2023, אושרה רשמית הפקתו של המחזה; עוד נמסר כי דלדרי שקד במשך כשנה על פיתוח אפקטים מיוחדים וויזואליים עבור המחזה.
בנוסף, אושר כי עלילת המחזה תניח את היסודות לתחילת אירועי הסדרה, וכן תכיל את המפתח לסיומה.
המחזה עתיד לעלות על במת תיאטרון פיניקס שבתיאטראות וסט אנד, לונדון, בשלהי שנת 2023. בנוסף, אושר כי מכירת הכרטיסים עתידה להתחיל באביב 2023.
בתחילת 2025 סרט מאחורי הקלעים על המחזה עלה לשירות הסטרימינג נטפליקס.
בפברואר 2026 נטפליקס הכריזו כי המופע המלא יעלה במלואו לרשת הסטרימינג.
דברי מתיקה הוא רומן מאת הסופר הבריטי איאן מקיואן, שיצא לאור בשנת 2012. ברומן מספרת סרינה פרום, עובדת זוטרה ב-MI5, את קורותיה, בעיקר השתתפותה במבצע "דברי מתיקה" של מקום עבודתה, שהוא תוכנית סמויה למאבק בקומוניזם באמצעות הפעלת סופרים ואינטלקטואלים בלי ידיעתם.
עלילת הרומן מתרחשת על רקע הסערה החברתית של המחצית הראשונה שלשנות ה-70 של המאה ה-20, ומבוססת במידת מה על חייו של מקיואן.
הסיפור חוקר את הקשר בין יושרה אמנותית לתעמולה ממשלתית, ומתייחס לגישות מתחרות לספרות; הגבול בין מציאות לבדיה נבחן לכל אורכו.
העלילה מתרחשת באנגליה (בעיקר בלונדון ובברייטון) של תחילת שנות ה-70, והיא מסופרת כזיכרונותיה, בגוף ראשון, של סרינה פרום.
סרינה מציגה את מסגרת הרומן כבר בפסקת הפתיחה שלו: "לפני קרוב לארבעים שנה נשלחתי למשימה סודית מטעם שירות הביטחון הבריטי.
שנה וחצי מיום גיוסי פוטרתי, לאחר שהמטתי קלון על עצמי והבאתי אסון על אהובי, אם כי גם הוא בהחלט תרם למפלתו."
סרינה היא בתו של הגמון אנגליקני, מגלה כישרון במתמטיקה ומתקבלת לאוניברסיטת קיימברידג'.
היא מקבלת תואר ראשון, אך לא בהצטיינות.
קידום מרגש מופיע כאשר לסרינה מוצע לקחת חלק בתוכנית סמויה חדשה בשם הקוד "דברי מתיקה", שבמסגרתה, כדי להתמודד עם התעמולה הקומוניסטית במהלך המלחמה הקרה, הסוכנות תציע סיוע כספי לסופרים צעירים, אקדמאים ועיתונאים בעלי נטייה אנטי-קומוניסטית, בלי שאלה ידעו שמקור הכסף הוא בסוכנות.
על סרינה, שהיא קוראת ספרות נלהבת ומהירה, מוטלת משימה לגייס את הסופר המתחיל טום היילי.
סרינה מתלהבת מסיפור קצר של היילי.
היא נוסעת לאוניברסיטת סאסקס, שם הוא עובד כמרצה, כדי להציע לו מלגה קבועה מהקרן הבדיונית "חירות בינלאומית".
עד מהרה השניים מתחילים בקשר רומנטי, אך דברים מתחילים להתפתח בהדרגה.
סרינה מגלה שפרופסור קנינג (שמתברר לה שניתק את הרומן ביניהם רק משום שידע שהוא גוסס מסרטן) מסר סודות מדינה לברית המועצות, והיא גויסה כי הסוכנות רצתה לעקוב אחר קנינג.
כשהרומן הראשון של היילי יוצא לאור, הוא זוכה להצלחה ביקורתית גדולה, אבל הנושא הדיסטופי והאנטי-קפיטליסטי שלו לא מתקבל בעין יפה על ידי הסוכנות.
סרינה, שאהבתה להיילי הולכת וגוברת, מתלבטת האם לגלות לו את עובדת היותה סוכנת של MI5 (היא מספרת: "ידעתי שכדי שהאהבה הזאת תוכל להתגשם אצטרך לספר לו על עצמי.
לכן אסור לי לספר לו.
אבל אני מוכרחה."), ונמנעת מלגלות לו, אך לבסוף הרומן שלו עם סרינה ועובדת היותה סוכנת של MI5 נחשפים על ידי העיתונות, וכל תוכנית "דברי מתיקה" מאוימת.
סרינה חוששת שעקב חשיפת סודהּ איבדה את אהבתו של היילי לנצח, עכשיו כשהוא יודע שהיא רימתה אותו.
היילי, לעומת זאת, ידע על תוכנית "דברי מתיקה" במשך זמן מה, משום שחבר לעבודה של סרינה, שהתאהב בה, גילה לו זאת כדי להפריד ביניהם.
במקום לסיים את הקשר ביניהם, היילי הופך את סיפור הקשר ביניהם לרומן, ומשאיר אותו לקריאתה של סרינה, ובמכתב המלווה מבקשת מסרינה להתחתן איתו.
הקורא מגלה כעת שהמחבר של הרומן "דברי מתיקה" הוא למעשה היילי, אף על פי שהוא נכתב בגוף ראשון מנקודת מבטה של סרינה.
הרומן "דברי מתיקה" הוא סיפור אהבה ורומן ריגול.
המומצא צריך להיות מוחשי ועקבי לא פחות מהממשי.
זה חוזה שמבוסס על אמון הדדי".
לסרינה ולחברה היילי - היא חובבת קריאת ספרות אך חסרת ביקורת, הוא סופר וחוקר ספרות מוכשר - יש יחס שונה לספרות.
סרינה מעדיפה גישה ריאליסטית, שבה החיים בספר משקפים את החיים האמיתיים.
היילי, לעומת זאת, הוא מאסכולה מודרניסטית, ונהנה מגישה ניסיונית ביצירתו.
מקיואן משחק עם ההבדלים הללו, ראשית על ידי מיקומו ברומן וטשטוש הגבול בין המחבר לדמות, ושנית על ידי כתיבת מה שנראה כסיפור בגוף ראשון, רק כדי לעוות את התפיסה הזו ממש בסוף.
מספר מבקרים ציינו כי הדמות של טום היילי חולקת תכונות רבות ופרטים ביוגרפיים עם המחבר.
כמו היילי, מקיואן למד באוניברסיטת סאסקס, ולא באחת האוניברסיטאות היוקרתיות יותר באוקסברידג'.
סיפוריו של היילי, המסוכמים בקצרה ברומן, דומים בכמה מקרים בצורה מדהימה לכמה מיצירותיו המוקדמות יותר של מקיואן.
זה מתאים במיוחד לרומן הביכורים הדיסטופי של היילי, העוקב מקרוב אחר העלילה של "שני פרגמנטים" (Two Fragments), סיפור קצר מתוך אוסף הסיפורים הקצרים של מקיואן מ-1978 "בין הסדינים" (In Between the Sheets).
רומן ביכורים זה זיכה את היילי בפרס ג'יין אוסטן הבדיוני לספרות, בדיוק כפי שספר הביכורים של מקיואן "אהבה ראשונה, טקסים אחרונים" זכה בפרס סומרסט מוהם ב-1976. כמה ממכריו של מקיואן מתקופה זו מופיעים גם הם ברומן, בהם חברו מרטין איימיס, המוציא לאור הראשון שלו , והמנטור שלו איאן המילטון.
הרומן מוקדש לחברו המנוח של מקיואן כריסטופר היצ'נס.
היצ'נס אינו מוזכר במפורש ברומן, אבל הוא כן מילא תפקיד כמארח של אירוע ספרותי מהחיים האמיתיים המופיע ברומן, בהשתתפות מקיואן ומרטין איימיס.
מקיואן היה גלוי לגבי המרכיבים האוטוביוגרפיים בספר, וכינה אותו "אוטוביוגרפיה מושתקת ומעוותת" ו"זיכרונות מושתקים, או מתהפכים, של עצמי כסופר צעיר." עם זאת, יש הבדלים משמעותיים בין המחבר לדמות.
היילי הוא גם אקדמאי וגם סופר, בעוד מקיואן היה סופר בלבד במשך כל הקריירה שלו.
גם עלילת סוכנות הביון בדיונית לחלוטין.
כפי שאומר מקיואן בעצמו, "למרבה הצער אישה יפה מעולם לא נכנסה לחדר שלי והציעה לי מלגה."
אירועי התקופה העיקריים המשמשים רקע לרומן
מקיואן רצה זמן רב לכתוב רומן על שנות ה-70, תקופה מכוננת בחייו שאליה הוא מתייחס כ"זמן חיי." לממלכה המאוחדת זו הייתה תקופה סוערת, עם שביתת כורים , משבר אנרגיה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הסלמה של הסכסוך בצפון אירלנד, מצבי חירום חוזרים ונשנים וכמה חילופי ממשל בבריטניה.
זו הייתה גם תקופת המלחמה הקרה, שבה ממשלות המערב ניסו לנצח במלחמת הרעיונות נגד אליטה אינטלקטואלית קיצונית.
מבצע "דברי מתיקה" הוא בדיוני לחלוטין, אבל הסיפור שואב השראה מהשערורייה הממשית שמשפיעה על מגזין הספרות השמרני , שב-1967 התגלה כמי שקיבל מימון סמוי מה-CIA.
מקיואן משתמש בסיפור רקע זה כדי לחקור את הקשר בין אמן לממשלה, ואת הצורך של הספרות להישאר עצמאית.
לדברי מקיואן, הבעיה לא הייתה מסע הצלב האנטי-קומוניסטי עצמו, אלא הסודיות שבה הוא התנהל.
"כל מה שבאמת נדרש הוא שכל מה שהמדינה תעשה ביחס לאמנויות מונח על השולחן שבו נוכל לראות את זה".
יונתן דה שליט ניתח את עטיפת הספר, שעיקרה תצלום מאת כריס פרייזר סמית' (Chris Frazer Smith):
"עטיפת הספר (המתבססת על העטיפה המקורית של המקור האנגלי) יש תרומה מפתיעה בחשיבותה לשרטוט דמותה של סרינה.
אנחנו רואים בצילום עד כמה היא יפה ועדינה, ויש בה משהו צעיר ותמים עד כדי כאב, ובאותו זמן יש לה נוכחות וצבעוניות ונפח.
סרינה נמצאת ברגעים של לפני הלבלוב, על סף התבגרותה האמיתית, ואנו הקוראים יודעים שעוד מעט, קצת אחרי שהספר ייגמר, תתחיל סרינה להיות דמות מעניינת באמת."
דִּבְרֵי שָׁלוֹם וֶאֱמֶת היא איגרת פומבית שפרסם נפתלי הרץ וייזל בשנת 1782 (ה'תקמ"ב).
באיגרת קרא וייזל ליהדות האימפריה הרומית הקדושה לבצע רפורמה בחינוך הילדים, לאור כתב הסובלנות שהוציא הקיסר יוזף השני תקופה קצרה קודם לכן.
האיגרת נחשבת בעיני היסטוריונים כהכרזה על התחלת עידן היסטורי חדש בתולדות היהודים, ויש שרואים בה את תחילתה של הספרות העברית החדשה.
היא הובילה לפולמוס נרחב, שהיווה "יריית פתיחה" למאבק מתמשך בין תנועת ההשכלה לבין היהדות השמרנית.
את עקבות הפולמוס ניתן לזהות גם בישראל של המאה ה-21.
החינוך היהודי המסורתי באירופה כלל לימוד קריאה, תפילה, חומש, ובעיקר – תלמוד בבלי.
מגיל צעיר, עוד לפני שהספיקו הילדים לרכוש ידיעה מבוססת בחומש, עברו ללימוד התלמוד.
מתוך ראייה בלימוד התלמוד אידיאל עליון, השתעבדה מערכת החינוך כולה ליצירת "למדנים" בעלי תלמוד, על אף שבסופו של דבר אחוז הממשיכים את לימוד התלמוד בישיבה היה קטן.
במשך הדורות הביעו רבנים ואישים שונים ביקורת על שיטת החינוך המקובלת.
המהר"ל מחה על כך שלא לומדים את המקרא ביסודיות ועל לימוד התלמוד בגיל צעיר ובשיטת הפלפול.
ביקורות דומות הביעו השל"ה, בנו בעל ווי העמודים, ה"כלי יקר", ובעל תוספת יום טוב.
כ-150 שנה לפני "דברי שלום ואמת", נדפס בלובלין ספר שהצביע על בעיות בחינוך היהודי והציע דרכים לתיקונו.
גם בחיבורו של הנוסע יצחק וצלר משנת 1749 הובעה באריכות ביקורת דומה, וב-1772 הגיש יוסף לוין מנהל בית הספר היהודי בפוטסדאם לשלטונות פרוסיה תזכיר שקרא לערוך רפורמה מקיפה בחינוך היהודי שלדבריו היה פגום והזיק לכלכלת המדינה.
בשנת 1778 הוקם בברלין בית הספר היהודי-מודרני הראשון "חינוך נערים".
הדיפלומט הפרוסי כריסטיאן וילהלם פון דוהם, שהיה פעיל למען אמנציפציה ליהודים, הצביע בשנת 1781 על הצורך להעניק לימודים כלליים לילדי היהודים על מנת לשלבם באוכלוסייה, ואף הציע לחייב אותם בכך.
ב-2 בינואר 1782 הוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את "כתב הסובלנות" ליהודים.
מטרת כתב הסובלנות הייתה להביא למודרניזציה ולשילוב של העם היהודי, ולצורך זה הוענקו ליהודים זכויות רבות ובוטלו איסורים שונים שחלו עליהם, אך גם הוטלו עליהם חיובים חדשים, בפרט בתחום החינוך.
ברוח עצתו של דוהם, התיר וציווה הקיסר על היהודים ה"נסבלים" שבתחומו לשלוח את בניהם ללמוד קריאה, כתיבה וחשבון בבתי הספר המודרניים של המדינה או לפתוח בתי ספר מודרניים משל עצמם שבהם ילמדו בגרמנית.
שלא כמו רבים מהיהודים שפקפקו בטוהר כוונותיו של יוזף השני וחששו ששילוב היהודים יביא להתבוללות ולהמרת דת, נפתלי הרץ וייזל – סוחר ומחבר תורני מברלין – ראה ביוזף השני מלך חסד, ובצו הסובלנות הזדמנות גדולה לשיפור מצבם החינוכי והחברתי של היהודים.
את דעתו על חשיבות לימודי חול לצד לימוד תורה, ועל הצורך לשנות את המצב הנהוג, הביע וייזל כבר מספר שנים קודם לכן, בספרו "יין לבנון" ובשירו "מהלל ריע".
בסוף 1781 פרסם גם יצחק אייכל בקניגסברג איגרת דומה בשם "שפת אמת", אך היא לא זכתה לפרסום רב.
בינואר 1782, ימים ספורים לאחר פרסום כתב הסובלנות, פרסם וייזל את האיגרת, שאותה ייעד עבור "קהל עדת ישראל הגרים בארצות ממשלת הקיסר יאזעפוס השני".
בהיעדר כתב עת יהודי, הדפיס וייזל את האיגרת כפמפלט בפני עצמו והפיץ אותה ללא תשלום.
בשמונת פרקי האיגרת הבחין וייזל בין תורת האלוקים לבין תורת האדם.
לדבריו, יהודי אירופה התעסקו אך ורק ב"תורת האלוקים" וזנחו את "תורת האדם" הכוללת נימוסים ומדעים כלליים.
הוא הציג תוכנית מפורטת לתיקון החינוך היהודי על ידי הקמת בתי ספר חדשים שבהם יעסקו גם בלימוד שפה, דקדוק ומדעים לצד לימוד תורה.
פרק א – הסבר על "תורת האדם" הכוללת: נימוסים, מוסר ומידות טובות וכן "חכמות טבעיות" כמו היסטוריה וגאוגרפיה, ו"חכמות לימודיות" כמו אריתמטיקה, גאומטריה ואסטרונומיה, בוטניקה, רפואה, אנטומיה וכימיה.
בניגוד ל"תורת האלוקים" שנמסרה ל"זרע ישראל בלבד", "תורת האדם" שייכת לכלל בני האדם ואף קודמת לה בזמן.
אדם שלומד את "תורת האלוקים" בלבד ללא נימוסים ודרך ארץ הנכללים ב"תורת האדם", הרי הוא "מבזה את תורתו ונמאס על הבריות", ועליו אמרו חז"ל: .
שהרי נבלה יש בה הנאה לגוי, אך אדם שאינו יודע נימוסים – גם אם למד תורה – "לא יהנו ממנו חכמי ישראל ולא חכמי שאר העמים".
פרק ב – על ה'היסטוריה' של "תורת האדם", שקדמה למתן תורה והייתה קיימת גם אצל חכמי ישראל הקדמונים ובעיקר בזמן מלכי ישראל ויהודה.
סיבת הצלחת ממלכה היא בגלל החכמים שבה המקיימים את הקיבוץ המדיני.
פרק ג – ביקורת על יהדות אירופה שלדברי וייזל "לא השגיחו כראוי על תורת האדם" ו"כל עסקיהם ותלמודם מנעוריהם הם בחוקי האלהים ותורותיו".
מלבד אוטודידקטים יחידים, אינם יודעים כראוי דקדוק לשון הקודש, ואת שפת המדינה שגרים בה.
לדבריו, הסיבה לכך שהעם הנבחר הגיע למצב זה היא החוקים וההגבלות שהטילו על היהודים שליטים אנטישמיים במהלך ההיסטוריה.
פרק ד – תיאור הקיסר יוזף השני כמלך חסד הרוצה בטובת העם היהודי, וקריאה לציית לצו הסובלנות.
להקים בתי ספר שבהם ילמדו קריאה וכתיבה בגרמנית, ספרי מוסר, ומדעים כלליים.
פרק ה – פרוט התועלת בידיעת שפת המדינה, נימוסים ודרך ארץ ומדעים כלליים, שלעיתים מסייעים להבנת דברי התורה, ואף מביאים לאהבת ה' וליראת שמיים.
פרק ו – קריאה לחבר ספרי מוסר בעברית ובגרמנית שאותם ילמדו בבתי הספר החדשים ועל ידם ילמדו הילדים גם דקדוק עברי וגרמני.
פרק ז – ביקורת מהללת על תרגום מנדלסון לתורה שהחל לצאת אז לאור, והצעה ללמוד ממנו בבתי הספר החדשים, על מנת שהילדים יבינו את מליצות המקרא בשפה גבוהה ולא בניב היידי השגור בפי המלמדים הפולנים.
כך ילמדו גם "לדבר צחות" ויוכלו להפוך למשוררים.
פרק ח – עצות מעשיות לתפעול בתי הספר החדשים.
בחירת המורים, חלוקת הכיתות, ספרי הלימוד וכדומה.
התאמת המקצועות הנלמדים לאופיו של הילד: .
האיגרת התפשטה במהירות בין קהילות היהודים, ובתוך חודשים ספורים תורגמה לגרמנית, לצרפתית, להולנדית ולאיטלקית.
על אף שבאיגרת לא נכתבו דברי כפירה או זלזול במסורת, היא עוררה התנגדות נרחבת של רבני אירופה.
הצעות התיקון של וייזל נדחו על הסף, הוא עצמו הוקע כרשע ואפיקורוס והאיגרת שכתב כדברי מינות.
הפולמוס חרג מנושא התיקונים בחינוך, והיה למאבק נרחב בין האליטה הרבנית הישנה לאליטה החדשה של הסופרים המשכילים.
להשערת היסטוריונים וייזל עצמו לא הבין לחלוטין את משמעות דבריו המהפכניים.
בערב ראש חודש שבט ה'תקמ"ב (15 בינואר 1782), הגיעה האיגרת לידי הרב יחזקאל לנדא רב העיר פראג, בעל "נודע ביהודה".
עוד באותו יום, בדרשתו בפני יהודי העיר גינה הרב את וייזל וכינה אותו "האפיקורס", אך שיבח את הקיסר ואת דרישות צו הסובלנות:
הרב לנדא לא הסתפק בדרשה, ושלח מכתבים לרבנים אחרים באירופה וביקש מהם לפעול נגד וייזל.
במכתב לווינה ביקש ליידע בפרשה גם את הרב מאיר ברבי מפרשבורג ואת הרב גרשון חיות מניקלשבורג.
הוא טען ש"מעולם לא קם צורר כזה בין היהודים", "ניכר שאינו מאמין בשום דת ותורה כלל" וקבע כי "ראוי להחרימו" אך הוא נמנע מכך רק בגלל האיסור החוקי להחרים ללא אישור מהשלטון.
הרב יחזקאל לנדא והרב דוד טעביל מליסא ניצלו את דרשת שבת הגדול בניסן ה'תקמ"ב, כדי להגיב לאיגרתו של וייזל.
בתור נתין האימפריה הרומית חזר והדגיש הרב לנדא בדרשתו כי את עצם דרישות כתב הסובלנות הוא "משבח מאוד" וכי גם הוא תומך בלימוד השפה הגרמנית והדקדוק.
אך הזהיר מהימשכות אחרי ספרי מינות ותקף את דברי "איש רשע מאנשי עמנו" על דבריו בגנות תלמיד חכם שאין בו דרך ארץ.
הרב מליסא, שלא היה תושב האימפריה הרומית, נשא דרשה חריפה ומפורשת יותר נגד וייזל, ובה ציטט מדברי האיגרת ותקף אותם באריכות.
הוא לא חסך בכינויי גנאי לוייזל ובין השאר קרא לו "נוכל", "נבל", "מתועב", "מסית" ו"ימח-שמו".
הוא בירך על השמועות שיהודי וילנה שרפו את האיגרת, חזר בו מההסכמה לספר "יין לבנון" שנתן לוייזל שבע שנים קודם לכן וקבע שספרי וייזל טעונים גניזה.
דרשתו של הרב מליסא הועתקה ותוך שבועות ספורים הופצה בקהילות יהודיות שונות באירופה.
בעקבות ההתנגדות, פנה וייזל לכתוב איגרת פומבית נוספת בשם "רב טוב לבית ישראל" שאותה ניסח כפנייה לתומכיו מקהילת יהודי טריאסטה.
באיגרת קבל על "אנשים אשר היה מכתב זה לזרא בעיניהם, פערו עליו פיהם ברוב הבלים ודברו עלי כעל אחד הנבלים...
איך לא יבושו לדבר עלי".
הוא טען שהרבנים לא הבינו את דבריו ו"הרעישו את כל קהילות ישראל כאילו ח"ו שרפתי את כל התורה".
לדבריו, בדרשות נגדו לא הובעו טענות ענייניות, אלא "דברי איום וגיזום" שמועילים להפחיד רק "נשים וחלושי דעת".
הוא הציג ביסוס מהמקורות לשיטתו לאיחור לימוד הגמרא ולשילוב לימודים כלליים וכן לפירוש האמרה "תלמיד חכם שאין בו דעת נבלה טובה הימנו", אך בכל זאת התנצל על השימוש בה.
הוא שיבח את שליטי אירופה האבסולוטים הנאורים, ובמיוחד את מלך פרוסיה פרידריך הגדול שהנהיג חופש ביטוי בממלכה.
על אף שידע על דרשתו של הרב לנדא, וייזל התעלם ממנה וסימן כיריביו רק שלושה רבנים פולנים שאת שמם לא חשף במכתב הפומבי.
הוא הציב בפני שלושת הרבנים אולטימטום, והטיל עליהם להציג בתוך שלושה חודשים טענות ענייניות נגד "דברי שלום ואמת", אם לא יעשו כן – תחשב שתיקתם כהודאה והסכמה לשיטתו.
לאיגרת צירף תרגום מדבריו המהפכניים של משה מנדלסון בהקדמתו לספר תשועת ישראל, שקרא לרבנים לוותר על סמכות הכפייה הדתית והחרמות.
את האיגרת השנייה סיים להדפיס בי' באייר, ובכ"ג באייר הוא שלח אותה לטריאסטה עם מכתב נוסף שמוען באופן פרטי למנהיגי הקהילה.
מקטע שהושמט ממכתבו של וייזל ופורסם ב-1870, ניתן ללמוד על זהות "שלושת רבני פולין" שלהם הציב וייזל את האולטימטום:
הרב השלישי "הנקרא בכינויו אליה חסיד" זוהה על ידי רבים כהגאון מווילנה שהיה ידוע בכינוי זה, אך כמה חוקרים נוטים לומר שלא מסתבר ש"הגאון" השתתף בפולמוס, ומזהים אותו עם אישיות אחרת מווילנה, או מזהים את דברי וויזל כשמועת שווא שמקורה בשרפת הספר תולדות יעקב יוסף שאכן התקיימה בווילנה.
משה מנדלסון, שראה ברדיפת וייזל מעין כישלון פומבי של היהודים ב"מבחן הנאורות", פעל באופן נמרץ מאחורי הקלעים למצוא גיבוי רבני לוייזל ולמתן את תגובת המתנגדים.
במכתב מג' באייר ביקש מדוד פרידלנדר לפנות לחמיו דניאל איציג שיפעל אצל רב העיר צבי הירש לוין שלא יזכיר את העניין בדרשתו, ולא ימנע מוייזל להדפיס את אגרתו השנייה על אף לחצים שהופעלו עליו.
המכתב ככל הנראה פעל את פעולתו והרב לוין נמנע מלאסור על וייזל להדפיס את אגרתו השנייה.
באיגרת אחרת הממוענת ליוסף גאליקו מזכיר קהילת טריאסטה שצורפה למכתבו השני של וייזל, חיזק מנדלסון את דברי וייזל וכינה את המתנגדים "חסרי לב אשר לא ידעו בין ימינם לשמאלם".
בתגובה לאיגרת "רב טוב לבית ישראל", שלח "הנודע ביהודה" מכתב לרב צבי הירש לוין ובו חיזק אותו שיפעל נגד וייזל.
הוא תקף גם את הדברים שציטט וייזל מהקדמת "תשועת ישראל" של מנדלסון על ביטול סמכות החרם שהזכיר "חמס מעניין זה שנעשה מרב מפורסם שהתיר לעצמו לעשותו", וקבע שאם אכן הדברים נכתבו על ידי מנדלסון – הרי ש"הוא מין וגם מלשין".
בערב ראש חודש תמוז, נשא גם הרב פנחס הורוביץ בפרנקפורט על המיין דרשה נגד וייזל.
הדרשה כוונה גם נגד תרגום התורה של מנדלסון שיצא אז לאור, ובחלק מדבריו לא ברור אם התייחס למנדלסון או לוייזל.
הוא תקף את דברי וייזל על תלמיד חכם שאין בו דעה, וקבע ש"אין לו חלק באלוקי ישראל":
תגובת הנגד של תומכי וייזל לא אחרה לבוא.
במכתב שנשלח בב' בסיוון לקהילת יהודי ליסא, פנו שבעה מחשובי יהדות ברלין בדרישה מהרב דוד טבל לפרט טענות ענייניות נגד "דברי שלום ואמת", או לחלופין – להתנצל בפני וייזל על הדרשה החריפה שנשא נגדו ולנקות את שמו.
במכתב הודיעו שיש להם קשרים בחצרו של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי ושל הדוכס אוגוסט סולקובסקי ממחוז לשצ'ינסקי הסמוך לליסא.
הם איימו שאם הרב לא יקבל את דרישתם, לא יהססו לפנות לשלטונות פולין כדי לעצור את הפעולות נגד וייזל.
על המכתב חתומים בין השאר: דניאל איציג, בנו יצחק, גיסו אייזיק וואלף מדסאו, משה מנדלסון ודוד פרידלנדר.
איום דומה נשלח גם לרב יוסף מפוזנא.
הרב לנדא שעודכן על המכתב, שלח איגרת למנהיגי הקהילה בברלין ובה מחה כנגד "אנשים מבני קהילתכם" ש"דברו עזות נגד גדולי הדור האהובים".
הוא דרש מפרנסי ברלין ומידידו הרב לוין לגזור על שבעת האנשים "שישובו ממחשבתם הרעה" לפנות לשלטונות פולין, ויבקשו מחילה מהרב מליסא.
הרב מליסא פנה לבקש סיוע מרבנים שונים ביניהם מהרב שאול מאמסטרדם ולרב הורוביץ מפרנקפורט.
מספר שבועות לאחר מכן הצטרף למתקפה על הרב מליסא גם הסופר הנוצרי ופעיל הנאורות אוגוסט פרידריך קראנץ.
קראנץ, שפרסם כשנה קודם לכן חוברת על פרשת החרמתו של נתנאל פוזנר (סמואל מרקוס) על ידי הרב רפאל הכהן כ"ץ בהמבורג, מימש את האיום של משכילי ברלין והוציא חוברת המשך שפנתה במפורש לדוכס אוגוסט סולקובסקי ועסקה בדרשת הרב מליסא נגד וייזל.
בחוברת הגדיר את דרשת הרב "בלתי נסבלת", "מרדנית" ו"רצחנית", טען שהרב התיר את דמו של וייזל, וקרא לדוכס לפעול לרסן את הרב.
הרב מליסא הגיב לחוברת במכתב לפרנסי ברלין ובו טען כי דברי קראנץ הם "עלילות שקרים דברים אשר לא עלו על ליבי".
וייזל עצמו התנער הן ממכתב השבעה והן מחיבורו של קראנץ וטען שלא היה לו חלק בפעולות אלו.
רבה של ברלין, צבי הירש לוין, שהיה נתון מאז תחילת הפרשה ללחץ הרבנים המתנגדים ובראשם ידידו "הנודע ביהודה" לפעול נגד וייזל, ולעומת זאת ללחץ משכילי ברלין שלא לפעול, לא עמד בלחצים הסותרים שהופעלו עליו והחליט לפרוש מרבנות העיר.
הפעולות שנעשו בניגוד לדעתו ובהן האיום של חבורת המשכילים לפנות לשלטונות ומימוש האיום על ידי אוגוסט קראנץ היו הקש ששבר את גב הגמל.
הוא נסע בחשאי מהעיר למקום לא ידוע ושלח משם בי"ג באב מכתב לקהילת יהודי ברלין ובו הודיע כי לאור המאורעות לא יוכל להמשיך לכהן ברבנות העיר והוא מתכוון לעלות לארץ ישראל.
כחודש לאחר מכן שלחו מנהיגי הקהילה מכתב לרב לוין ושכנעו אותו לחזור בו.
הם הציעו לו להתעלם מ"אנשים ההולכים אחר מחשבותיהם, יעלה על ליבו כאילו אינם נאחזים בתוך קהילתנו" ו"כל האנשים המכעיסים את רצונו...
הרב אכן התרצה לשוב אל העיר אך התנה "לבל יכתבו עוד מכתבי עמל לחלל השם בפרהסיא ולבזות התורה וחכמיה"
בדרשותיו של הרב אלעזר פלקלס תלמידו של "הנודע ביהודה" ניתן לראות הקצנה הדרגתית בהתנגדותו לשינויים בחינוך.
בדרשה בשנת ה'תקמ"ד הסכים להוספת לימודי שפה וחשבון לאחר שעות לימודי הקודש הקבועות, והתנגד רק לשילוב לימוד הגרמנית בלימודי החומש באמצעות תרגום התורה.
בשנת ה'תקמ"ה אסר לחלוטין לימודים שאינם תורניים עד לגיל 40, ובשנת ה'תקנ"ב בהספדו על הרב מליסא, שיבח את מלחמתו של הרב נגד "חדשים מקרוב מבני העברים" ותקף את האומרים שישנה גם "תורת האדם" מלבד תורת ה' "והאריכו בדברים בטלים הבל הבלים".
עם זאת לא נמנע מלצטט בספריו את דברי וייזל "המהולל והנודע לרבים".
בניגוד לתגובות הביקורתיות ממזרח אירופה, ביהדות איטליה ובעיקר בקהילת יהודי טריאסטה מצא וייזל תומכים רבים בשיטתו.
אליהו מורפורגו רבה של גרדיסקה הסמוכה לטריאסטה, החליט לפעול לטובת וייזל "כאשר עשה רד"ק לזכות את הרמב"ם".
הוא שלח מכתבים לכמה מרבני הקהילות באיטליה וביקש מהם לחוות דעה על שתי האגרות של וייזל.
בתוך מספר חודשים התקבלו חמישה פסקים משבעה רבנים שתמכו, בכפוף להסתייגויות מסוימות, בשיטת החינוך שהציע וייזל.
התומכים היו: רבה של טריאסטה יצחק פורמיגיני, רבה של פירארה שמואל ידידיה נורצי, רבה של אנקונה חיים אברהם ישראל, רבה של יהדות רג'ו אמיליה ישראל בנימין באסאן, ושלושת ראשי הישיבה הכללית בוונציה: אברהם חיים קרקוביה, אברהם רפאל פאציפיקו ושמחה קאלימאני שאף חיבר שיר מיוחד לכבוד וייזל והאיגרת.
באייר ה'תקמ"ד הוציא וייזל אגרת שלישית בשם "עין משפט" ובה פרסם את חמשת הפסקים עם הערות והקדמה.
גם לאחר שהושגו חמשת הפסקים ניסה מורפורגו להשיג תמיכה נוספת בוייזל מהרב חיים יעקב דנון מקושטא ומהרב אברהם יצחק קסטיליו מליבורנו.
הרב ישמעאל הכהן ממודנה כתב גם הוא פסק מפורט על פולמוס וייזל.
לדבריו, לפני שראה את האיגרת השנייה "גמרתי בדעתי דיפה ערערו הגאונים רבני פולין על דבריו" אך משראה את האיגרת "רב טוב לבית ישראל" שבה הבהיר וייזל את דבריו "ששתי כעל כל הון" ו"ברכתי ברכת הנהנים".
על אף שהסכים עקרונית עם שיטתו של וייזל הוא קבע ש"הסדר שכתב מעלת החכם הנ"ל" אינו שווה לכל נפש ועל כן הכריע שלא לשנות משיטת החינוך הנהוגה באיטליה.
הפולמוס על החינוך היהודי העסיק גם את האליטה הנוצרית באירופה.
הפובליציסט אדולף וינקופ מארפורט דיווח לקוראיו על המאבק בין "הפולנים הקנאים" ל"גרמנים הנאורים".
הדי הפולמוס הגיעו גם לקהילות היהודיות בלונדון ובאמסטרדם.
בחודש סיוון ה'תקמ"ה פרסם וייזל איגרת רביעית בשם "רחובות".
באיגרת שכללה 20 פרקים ציטט באריכות את "הרב הדורש" מליסא והציג תשובות לטענותיו.
בסוף דבריו הביע את אכזבתו מכך שבתי הספר החדשים שקמו בהוראת הקיסר שימשו ללימודי חול בלבד ואילו לימודי התורה נשארו במתכונת הישנה והמשובשת לדעתו.
הוא החליט לפרוש מהעיסוק בפולמוס וסיים בנימה פסימית .
לדברי קלמן שולמן, לעת זקנתו נוכח וייזל בצדקת הרבנים שהתנגדו לו.
גם שנים לאחר מכן הדי הפולמוס לא שככו לגמרי.
ב-1788 פרסם הרץ הומברג קריאה לתיקון החינוך היהודי בגליציה בשם "אגרת אל רועי שה פזורה ישראל".
ב-1794 פורסמה בברלין הסאטירה "כתב יושר" שנכתבה על ידי שאול ברלין בימי הפולמוס כעשור לפני כן.
ברלין, בנו של הרב צבי הירש לוין, מצדיק בחיבור את וייזל בטענה שהאיגרת "דברי שלום ואמת" מכילה סודות עמוקים בקבלה ואין לפרשה כפשוטה.
בדרשתו של החתם סופר משנת ה'תקע"א עלו שוב טענות פולמוסיות נגד שיטת וייזל.
בקונטרס האנטי משכילי "קנאת ה' צבאות" שנדפס בשנת ה'תרי"ב ומיוחס לנתן מנמירוב הוצג וייזל כאחד מ"ראשי התנין" ש"התחילו לעשות בית חינוך נערים לחנכם בכפירות גמורות...
ללמדם לשונות העמים ולשון עבר ולהרבות בחכמת הדקדוק".
דברי שלום ואמת: לקהל עדת ישראל הגרים בארצות ממשלת הקיסר הגדול האוהב את בני האדם ומשמח את הבריות יאזעפוס השני יר"ה ברלין 1782.
"דברי שלום ואמת" בתוך מכתבים שונים מאת נפתלי הירץ וויזל בדפוס אנטון שמיד, וינה התקפ"ז (עותק דיגיטלי)
ספר דברי שלום ואמת: על תורת האדם ותורת החינוך לנערי בני ישראל בתוספת תולדות המחבר מאת קלמן שולמן, ורשה ה'תרמ"ו (עותק דיגיטלי).
דברי שלום ואמת: מהפכת החינוך היהודי המודרני, ההדיר והוסיף מבוא והערות: שמואל פיינר, ירושלים: מוסד ביאליק, 2025.
דברים מוזרים קורים בספרים הוא ספר ילדים משנת 1960 שנכתב ואוייר על ידי דוקטור סוס.
הספר נחשב לספר ילדים קלאסי בספרות האנגלית, והוא נודע במיוחד בשל כך השימוש המוצלח בחריזה ובהומור אבסורדי, אשר נועדו לרתק את הקוראים הצעירים ולטפח מיומנויות אוריינות בקרב ילדים צעירים.
הספר הוא אחד מספרי הילדים הנמכרים ביותר בארצות הברית אשר הפך לאורך השנים גם לספר פופולרי במיוחד במסגרות החינוך לגיל הרך במדינות דוברות אנגלית.
בשנת 1980 יצא לאור בישראל מהדורה מתורגמת לעברית של הספר בתרגומה של לאה נאור.
העלילה מתמקדת בילד וילדה, וביצורים המדהימים הרבים שיש להם כחברים וחיות מחמד.
בשנת 1994 יצא לאור הספר "אבא אחד, שני אבות, אבא חום, אבות כחולים" ששמו קיבל השראה משם הספר.
שם הפרק ה-11 בעונה השנייה של סדרת האנימציה משפחת סימפסון, אשר שודר במקור בשנת 1991, ונקרא "One Fish, Two Fish, Blowfish, Blue Fish" (דג אחד, שני דגים, דג נפוח, דג כחול), קיבל השראה משם הספר.
שם הפרק ה-39 בעונה 11 של סדרת האנימה פוקימון, אשר שודר במקור ביפן בשנת 2008, ונקרא "One Team, Two Team, Red Team, Blue Team!" (צוות אחד, שתי צוותים, צוות אדום, צוות כחול!), קיבל השראה משם הספר.
שם הפרק השלישי בעונה השישית של הסדרה הפמליה, אשר שודר במקור בשנת 2009, ונקרא "One Car, Two Car, Red Car, Blue Car" (מכונית אחת, שתי מכוניות, מכונית אדומה, מכונית כחולה), קיבל השראה משם הספר.
הספר ומחברו מוזכרים גם בפרק של הסיטקום המפץ הגדול (עונה 5, פרק 7).
דברים קטנים כאלה הוא סרט קולנוע משנת 2024 בבימויו של טים מיאלנטס, עם קיליאן מרפי, איילין וולש ואמילי ווטסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב מכר בשם זה מאת קלייר קיגן (2021).
הוא מתאר תופעה שהייתה נפוצה במנזרים הקתוליים באירלנד וכונתה מכבסות מגדלנה שבה נאלצו נשים שהרו מחוץ לנישואין או סטו מדרך המוסר, להיכנס בעל כרחן למנזרים שם הועבדו כשפחות על ידי הנזירות בעיקר במכבסות במנזרים.
העלילה מתוארת גם בפלשבקים בה גיבור הסרט נזכר בילדותו הקשה המשפיעה עליו גם בבגרותו.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין והיה מועמד לפרס פרס דוב הזהב, אמילי ווטסון זכתה בפרס דוב הכסף לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ביל פרולונג (קיליאן מרפי) הוא בעל עסק לשיווק פחמים להסקה בעיירה ניו רוס באירלנד.
הוא נשוי לאיילין (איילין וולש) ולהם חמש בנות.
הוא עובד קשה, מטעין שקי פחמים על גבו ובערב שב לביתו ושוטף ארוכות את כפיו השחורות מפחם.
ביל נזכר מדי פעם בילדותו.
אימו שרה (אגנס אוקייסי) הרתה אותו מחוץ לנישואים והיא הוחרמה על ידי משפחתה ונאלצה לעבוד כמשרתת בחוותה של מיס וילסון (מישל פיירלי) שהתייחסה אליו כבנה.
מנהל החווה היה נד (מארק מק'קנה) וביל חשד כל הזמן שהוא אביו הביולוגי.
ביל סיפק פחם גם למנזר בעיירה ופעם אחת ראה נערה נדחפת על ידי אימה לתוך המנזר.
פעם אחת הבחין במחסן המנזר בעת שפרק פחם, בנערה מפוחדת ורועדת יושבת בפינה בחשיכה.
היא אמרה לו ששמה שרה.
ביל הכניס אותה למנזר ונפגש עם הנזירה הראשית מארי (אמילי ווטסון).
במנזר הוא מבחין בנערות העובדות במכבסה.
הנזירה מארי מסבירה לו כי שרה היא נערה שובבה שהתחבאה במחסן במסגרת "משחק מחבואים" והיא תדאג שזה לא יישנה.
ביל מתקשה להאמין לה והיא שמה דמי שתיקה במעטפה לאשתו איילין.
ביל ההמום נותן את המעטפה לאשתו רק לאחר שמארי שוחחה איתה.
הוא נפגש בפאב המקומי במיס קיהו (הלן בנהאם) ונועץ בה.
היא מזהירה אותו שלא יפרסם את הדבר כי הנזירה מארי בעלת השפעה גדולה בעיירה וזה יזיק מאד לחינוך בנותיו.
הוא חוזר למחסן המנזר ומוצא שם שוב את שרה בחושך.
הוא מחליט לקחת אותה לביתו ובדרך מתבוננים בהם בשקט אנשי העיירה.
בסוף הסרט מופיעה כתובת - "מוקדש ל-56.000 נשים צעירות שנשלחו לבתי המחסה מגדלנה למטרת חזרה בתשובה ושיקום בשנים 1922–1998 ולילדים שנלקחו מהן".
שם השחקן שם הדמות הערותקיליאן מרפיביל פרלונגאיילין וולשאיילין פרלונגאמילי ווטסוןמאריהנזירה הראשיתמישל פיירלימיס וילסוןמארק מק'קנהנדזרה דבליןשרהאגנס אוקייסישרה פרלונגקלייר דאןהנזירה כרמלהלן בהאםמיס קיהולואיס קינווןביל הצעיר
דבריו של השטן (בטהיטית: Parau na te Varua ino) הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הצרפתי פול גוגן, שנוצר בשנת 1892 במהלך שהותו בטהיטי.
גוגן עזב את אירופה בשנת 1891 בחיפוש אחר חיים פשוטים, טבעיים ו"טהורים".
עם הגעתו לבירת טהיטי, פפאטה, התאכזב מההשפעות האירופיות בה, ועבר להתגורר בכפר מבודד שבו מצא שקט, השראה רוחנית ואסתטית.
תוצאה ישירה מתקופה זו היא סדרת ציורים בעלי נושאים, סמלים ושמות טהיטיים – ביניהם גם ציור זה.
הציור מתאר אישה טהיטית עירומה העומדת בתנוחה שמאזכרת פסלים קלאסיים של ונוס הפודיקה וכן פסלים גותיים של חוה מגן עדן.
תנוחה זו, יחד עם העובדה שהאישה מסתירה את ערוותה, משקפת את העדינות והאיפוק שמאפיינים את היחס המערבי למיניות נשית בסוף המאה ה-19. מאחורי הדמות הנשית מופיעה דמות במסכה כורעת – ה"רוח הרעה" (Varua ino), המזוהה עם דמות שטנית.
הרקע כולל גם דימויים המזכירים נחש – רמז לסיפור גן-העדן והחטא הקדמון.
המבט של האישה משדר פיתוי, בעוד הדמות הכורעת נראית נבוכה או מאוימת.
בכך גוגן יוצר דרמה מיתית וחזותית על חטא, אשמה ופיתוי, תוך שילוב בין סמלים נוצריים לדימויים טהיטיים מקומיים.
הציור "דבריו של השטן" נחשב פשוט יותר מבחינה טכנית מציוריו הקודמים של גוגן – דבר המעיד על השפעת הסביבה המקומית וחייו הפשוטים בטהיטי.
השימוש בדמות נשית מקומית, במרחב טרופי ובשפה חזותית "פרימיטיבית" נועד לייצר ניגוד לתרבות המערב הרציונלית והמנוכרת.
השם בטהיטית – Parau na te Varua ino – מתורגם כ-"דבריו של השטן" (parau = מילה/אמירה, na = של, te Varua ino = הרוח הרעה/שטן).
הציור הוא חלק מקבוצת עבודות רחבה (66 במספר) שגוגן יצר בטהיטי והביא איתו לפריז, בהן שילב כתובות בטהיטית.
סביר להניח כי רוב הקהל האירופי שצפה בהן לא הבין את משמעות השמות או הרמזים התרבותיים.
לאחר סיום הציור, נמכר בשנת 1895 במכירה פומבית בפריז, ואז עבר לידיהם של מספר סוחרים ואספנים: ג'ורג'-דניאל דה מנפריד, אמברואז וולאר, הנסיך דה ואגרם (שרכש ושב והחזיר את היצירה), פול רוזנברג ואחרים.
הוא הוצג בתערוכות בולטות כמו "Manet and the Post-Impressionists" בלונדון (1910–1911), ובתערוכת ה-Armory Show בניו יורק (1913), שם נקרא Spirit of Evil.
בסופו של דבר, היצירה נרכשה על ידי בני הזוג מרי ואוורל הארימן ונמסרה בשנת 1972 כתרומה לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, שם היא נמצאת עד היום.
דברים מוזרים: סיפורים מ-1985 היא סדרת מדע בדיוני מונפשת, המהווה ספין אוף ישיר לסדרת הלייב-אקשן של "נטפליקס", "דברים מוזרים".
הסדרה הוכרזה לראשונה באפריל 2025 על ידי "נטפליקס", והופקה על ידי יוצרי הזיכיון, האחים מאט ורוס דאפר, יחד עם שון לוי ודן כהן מחברת "", הילרי לוויט מ-"Upside Down Pictures", ואריק רובלס מסטודיו "Flying Bark".
עלילת הסדרה עתידה להתרחש בין אירועי העונה השנייה לעונה השלישית של "דברים מוזרים", ולעקוב אחר הילדים – אילבן, מייק, ויל, לוקאס, דסטין ומקס – כאשר הם מתמודדים עם מפלצות חדשות מהעולם ההפוך ופותרים "תעלומה על-טבעית המטילה אימה על עיירתם".
האחים דאפר מסרו כי מטרת הסדרה היא לשמר את התחושה של סדרות ההנפשה של שבת בבוקר משנות השמונים, בתוך יקום הזיכיון.
הסדרה עתידה לעלות לשידור ב"נטפליקס" ב-23 באפריל 2026.
הסדרה חוזרת לעיירה הוקינס בחורף המושלג של שנת 1985, שם "הדמויות המקוריות נאלצות להילחם במפלצות חדשות ולפתור תעלומה על־טבעית".
השפעתו של העולם ההפוך שבה ומחלחלת אל העיירה – אתרים מוכרים כגון המעבדה הלאומית של הוקינס צצים מחדש, ומופיעות ישויות על־טבעיות חדשות, ובהן "זומבי-דלעת" שמקורם בעולם ההפוך ומפלצות דמויות-גפנים.
התיאורים הרשמיים מדגישים כי מדובר ב"סדרת אנימציה חדשה ואפית" המשלבת נוסטלגיה ואימה, ברוחה של הסדרה המקורית.
לדברי היוצר הראשי, אריק רובלס, הסדרה נפתחת ב"משהו שמתחיל לרחוש בהוקינס", והילדים מתאגדים שוב כדי לחקור את האירועים המשונים – ממש כפי שעשו בסדרה המקורית.
על פי הדיווחים מהפסטיבל הבינלאומי להנפשה באנסי ביוני 2025, שחקני הסדרה המקורית לא ישובו לדבב את דמויותיהם.
בנובמבר 2025 נחשף צוות המדבבים החדש:
ברט גיפסון – ג'ים הופר
לוקה דיאז – מייק וילר
ברוקלין דייבי נורסטד – אילבן / ג'יין הופר
בראקסטון קוויני – דסטין הנדרסון
אלישע ויליאמס – לוקאס סינקלייר
בן פלסלה – ויל באיירז
ג'ולי הואנג-ראפפורט – מקס מייפילד
בין המדבבים הנוספים בתפקידים שטרם נחשפו נמנים אודסה אזיון, ג'נין גארופלו ולו דיימונד פיליפס.
הסדרה היא הפקה משותפת של "Upside Down Pictures", חברת "" ושל אולפן ההנפשה האוסטרלי "Flying Bark Productions".
האחים מאט ורוס דאפר משמשים כמפיקים בפועל דרך חברת Upside Down, בעוד שון לוי ודן כהן מפיקים דרך "", והילרי לוויט מצטרפת אף היא כמפיקה מטעם "Upside Down".
היוצר והאנימטור אריק רובלס משמש כשואו ראנר וכמפיק בפועל.
את שם הפרויקט וצוות ההפקה אישרה נטפליקס רשמית ב-23 באפריל 2025 דרך אתר החדשות שלה, "Tudum".
לדברי האחים דאפר, הרעיון לסדרה נבט כבר בשלב מוקדם כחלק מהכוונה להרחיב את עולם הזיכיון, והם העניקו לרובלס חופש יצירתי מלא לפתח את הקונספט בעצמו.
הנפשת הסדרה בוצעה באולפני "Flying Bark" שבסידני, אוסטרליה, לאחר שנטפליקס פנתה אל האולפן במיוחד לשם כך.
הסגנון הוויזואלי מבוסס על אנימציית מחשב באיכות גבוהה עם סגנון רטרו של שנות ה-80: הדמויות מעוצבות בראש גדול ובפנים המזכירות בובות מגולפות, והצבעים עשירים, ניאוניים ובוהקים יותר מאלה שבסדרת הלייב-אקשן.
רובלס ציין כי השראתו נובעת מסדרות הנפשה קלאסיות של שנות ה-80 כגון "הי-מן ושליטי היקום", "סקובי-דו, איפה אתה?" ובמיוחד "מכסחי השדים - האמיתיים", אותה כינה "הכוכב הצפון שלי".
צוות ההפקה למד גם מסרטי וסדרות הנפשה עכשוויות מצליחות כמו "ספיידרמן: ממד העכביש" ו"ארקיין", תוך שילוב טכניקות מודרניות ברוח רטרו.
מעצב היצורים הידוע קרלוס הואנטה (שעבד על "אי.טי.
ו"פרומתאוס") שותף לעיצוב המפלצות החדשות, מה שמרמז על גוון אפל ולבקרפטי יותר מתחת למעטה המשפחתי של הסדרה.
הסדרה עתידה לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" בשנת 2026.
דבש הוא סירופ עתיר סוכר (כ-82%) המיוצר ונאגר כמקור מזון על ידי קבוצות מסוימות של דבוראים חברתיים.
הדבש מופק בדרך כלל מהפרשות סוּכָּרִיּוֹת של צמחים או בעלי חיים, כגון צוף פרחים או טל דבש, בתהליך של אידוי חלק ניכר מהמים וכן עיבוד אנזימטי.
ההגדרה הרחבה ביותר של הדבש כוללת גם את החומרים הסוכריים המיוצרים על ידי דבורי בומבוס, דבורים חסרות-עוקץ, וכן קבוצות מסוימות של צרעות ונמלים.
קיימים סוגים רבים ומגוונים של דבש, בעלי הבדלים גדולים בהרכב כימי, מרקם, צבע, ריח וטעם.
גורמים רבים משפיעים על אופיו והרכבו של הדבש, בייחוד מין החרק שהפיק אותו, ומקורות הסוכר (צוף, טל דבש או מקור אחר) מהם הופק.
סוג הצמחים שמצוף פרחיהם מופק דבש משתנה מאזור לאזור ומעונה לעונה.
יש סוגי דבש שמקורם בעיקר במין או סוג אחד של פרחים - דבש מוֹנוֹפְלוֹרי (Monofloral) או דבש זני, ויש סוגי דבש שמקורם בשילוב מספר סוגי פרחים - דבש פּוֹלִיפְלוֹרי (Polyfloral) או דבש בר.
הרכבו הכימי של הצוף תלוי במספר גורמים: סוג הצמח, תנאי מזג האוויר, סוג הקרקע והמיקום הגאוגרפי.
מסוגים שונים של צוף ייווצרו סוגים שונים של דבש.
הדבש המוכר ביותר מיוצר על ידי דבורים מהסוג דבורת-הדבש (Apis), ובייחוד המין דבורת-הדבש האירופית (A.
זהו סוג הדבש המיוצר באופן מסחרי ונצרך על ידי בני אדם בכמות הגדולה ביותר, ובמרבית אזורי העולם.
האדם גילה את הדבש עוד בתקופה הפרהיסטורית ועל כך מעידים ציורי קיר במערות ממקומות שונים בעולם.
לדבש מגוון שימושים נרחב: כמזון בפני עצמו או כמרכיב במאכלים רבים, כחומר משמר, וכן כתכשיר או מרכיב של תכשירים ברפואה ובקוסמטיקה.
דבש המופק מפרחים מסוימים כגון רודודנדרון (Rhododendron), אף שאינו מזיק לדבורה האוספת אותו, עלול להיות קטלני לאדם.
המילה דבש מופיעה בתנ"ך 54 פעמים, 21 פעמים מתוכן בביטוי המתאר את ארץ ישראל כ"ארץ זבת חלב ודבש".
מהעדר הוכחה לגידול דבורים בארץ ישראל בתקופת המקרא וכן מההקשר שבו מופיעה המילה, הסיקו חכמי התלמוד, חז"ל ובעקבותיהם המפרשים המסורתיים והפוסקים, כי המילה דבש מתארת מיץ פירות מתוק (רש"י: "כל מתיקת פרי קרוי דבש"), וליתר דיוק מיצוי תמרים, בשל ההקשר של המילה בתיאור שבעת המינים .
בדומה, בערבית של ימינו دِبْس (דִבְּס) הוא נוזל צמיג בריכוז גבוה של סוכר המופק מפירות דוגמת ענבים או חרובים.
רק במקום אחד בתנ"ך ברור שהכוונה לדבש דבורים: , ובמקום נוסף ייתכן כי מדובר בדבש דבורים: .
עם חלוף הזמן רק דבש הדבורים נותר עם השם דבש.
המילה דבש במובנה הנוכחי של המילה בעברית קיימת בצורות שונות בשפות השמיות: באכדית: דישׁפוּ, בארמית סורית: דִבְּשָׁא, ובגעז: דֶבְּס.
דבש התמרים מכונה כיום סילאן, סוג נוסף של סירופ, מיץ תמרים מרוכז שמופק על ידי בישול התמרים וסחיטתם.
ההרכב הכימי של הדבש נחקר בצורה נרחבת ונמצאו בו מעל ל-180 מרכיבים כימיים.
חלקם משותפים לכל סוגי הדבש וחלקם ייחודים לדבש מסוג מסוים.
הנתונים בטבלה להלן מייצגים ערכים ממוצעים ונלקחו מתוך נתוני USDA.
ההרכב הכימי של הדבש מרכיב אחוזפרוקטוז (סוכר פירות)38.5גלוקוז (סוכר ענבים)31.0מים17.1מלטוז (סוכר לֶתֶת)7.2סוכרוז (סוכר לבן)1.5טרי־סוכרים ופחמימות נוספות 14.2מינרלים, ויטמינים2 ואנזימים30.5
ריכוז המינרלים והוויטמינים בדבש נמוך ביותר, לכן דבש אינו יכול לשמש כמקור לוויטמינים ומינרלים לאדם.
הדבש אומנם מכיל חומרים נוגדי חימצון כדוגמת פינוקמברין (pinocembrin), פינובנקסין (pinobanksin), כריסין (chrysin) וגלגין (galagin), אך ניסויים קליניים הראו כי בניגוד לטענה נפוצה אין לחומרים נוגדי חימצון השפעה במניעת מחלות לב וסרטן.
אִינְוֶרְטָז (Invertase) – האנזים החשוב ביותר: מפרק את הדו־סוכרים (למשל סוכרוז) והטרי־סוכרים לחד־סוכרים (גלוקוז ופרוקטוז).
דִיאַסְטָז (Diastase), קרוי גם עֲמִילָז (Amylase) – מפרק את העמילן לסוכרים.
גלוקוז אוקסידאז (Glucose oxidase) – מפרק את הגלוקוז לגלוקונולקטון ומי חמצן.
קטלז (Catalase) – מפרק מי חמצן למים וחמצן.
פוספוטז חומצי (Acid phosphatase) – מסיר זרחות אנאורגניות.
מקורם של שלושת האנזימים הראשונים בבלוטות קדמת הפה של הדבורה, שני האנזימים האחרונים (קטלז ופוספוטז חומצי) מקורם בצוף הפרחים ולכן לא מצויים בכל סוגי הדבש.
גוון: משתנה בין סוגי הדבש השונים.
נהוג למדוד את גון הדבש על פי סולם פּפוּנד (Pfund scale), ועל פיו הערך לגוון הבהיר ביותר (שקוף כמים) קטן מ-8 מ"מ והערך הכהה ביותר (ענבר כהה) גדול מ-114 מ"מ.
טעם וריח – הטעם והריח של הדבש נקבעים לפי התרכובות הארומטיות שבצוף הפרחים כדוגמת: איזופרפנול, אתנול, פורמלדהיד וכו'.
ככלל, ככל שהדבש כהה יותר כך טעמו עז יותר ולכן מחירו נמוך יותר.
אחוז החומצות האורגניות בדבש: 0.57% (הטווח 0.17-1.17) בעיקר חומצה גלוקונית.
מתיקות: מידת המתיקות של הדבש תלויה ביחס בין כמות הגלוקוז, שמתיקותו נמוכה יחסית, לכמות הפרוקטוז, שמתיקותו גבוהה יותר.
באופן כללי, מתיקות הדבש בדרך כלל דומה לזו של סוכר לבן.
התגבשות - דבש הוא תמיסה רוויה מאוד של סוכר והגלוקוז שבדבש נוטה להתגבש.
תהליך ההתגבשות המהיר ביותר קורה ב-14 °C.
ניתן להחזיר את הדבש למצב נוזלי על ידי חימום, אך החימום פוגע בכמה מהרכיבים.
צבע הדבש לאחר חימום בהיר יותר מהצבע המקורי.
צמיגות – צמיגות הדבש תלויה בסוג הדבש, בריכוז המים בדבש ובטמפרטורה.
הגדלת ריכוז המים בדבש ב-1% שוות ערך מבחינת הצמיגות לעליית הטמפרטורה ב-3.5 °C.
אורך חיים – כל עוד ריכוז המים בדבש נמוך מ-18%, הדבש יכול להישמר לתקופה ארוכה מאוד.
ריכוז מים גבוה יותר מאפשר לשמרים שבדבש תהליך תסיסה הגורם לקלקול הדבש.
עמידות לאורך זמן - בשל היכולת האנטיספטית שלו יש לדבש יכולת להישמר מאות עד אלפי שנים.
פעילות אנטי בקטריאלית – מגוון סיבות גורמות לתכונות האנטי בקטריאליות של הדבש: pH נמוך (סביבה חומצית), הימצאות מי חמצן בדבש, תכולת חלבונים נמוכה, צמיגות המגבילה את כמות החמצן המומס המעודד פעילות בקטריאלית, וחומרים שונים המצויים בדבש: ליזוזים, חומצה פנולית, פינוקמברין ועוד.
חימום הדבש עלול לפגוע בתכונה זו.
ידוע כי הדבש קדם לאדם, משום שנתגלו מאובנים של דבורת הדבש אשר מתוארכים לתקופה של לפני 100 מיליון שנה.
ישנן עדויות שעוד בתקופה הנאוליתית השתמש האדם בדבש ומוצריו.
הדבש התגלה בנפרד על ידי תרבויות שלא היה ביניהן כל קשר, כגון השומרים מצד אחד ותושבי אמריקה הקדומים מצד שני.
שרידי הדבש העתיקים ביותר הידועים נמצאו בגאורגיה במהלך בניית צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן: ארכאולוגים מצאו שרידי דבש על פני השטח הפנימיים של כלי חרס שנחשפו בקבר עתיק, שגילו נע בין 4,700 ל-5,500 שנים.
בתחריט קיר מלפני כ-15,000 שנה בזימבבואה נראה אדם המשתמש בעשן לשם "שוד" דבש מתוך נחיל פרא.
בציור קיר המתוארך לאלף ה-7 לפנה"ס המצוי ב"מערות העכביש" (cuevas de la araña) שליד ולנסיה בספרד (חלק מאתר המורשת העולמית אמנות הסלע באגן הים התיכון באיבריה), נראית דמות נשית רודה דבש כשהיא מוקפת בדבורים.
העדות הכתובה הראשונה לשימוש בדבש במצרים העתיקה היא מכתובת מהאלף השלישי לפנה"ס במקדש השמש שבאבו סיר.
נציב שוּח ממאר, שַמַש־רֵיש־אצר, מספר שהנהיג גידול דבורים לשם רדיית דבש ודונג.
בקברי פרעונים נמצאו תחריטי קיר של אנשים רודים דבש.
כך למשל בקברו של פַּא־בּוּ־סָא (660–625 לפנה"ס), המצוי בתבאי (נוא אמון), ניתן לראות תחריט של אדם רודה דבש מכוורות חרוטיות, הדומות לכוורות שבהן משתמשים שבטים באפריקה עד היום.
בציורים, בתחריטי קיר שונים ועל האובליסקים נמצאו ציורי דבורים, כוורות ורדיית דבש.
ציורים אלה מעידים על הידע שהיה למצרים הקדמונים בנושא הדבורים והדבש.
הדבש שימש כתוסף מתוק לרוב המזונות, והיה המרכיב הפופולרי ביותר בתרופות שרקחו המצרים - הוא מוזכר כ-500 פעם ב-900 התרופות שמתכונן מצוי בידינו כיום.
ניתן לראות את החשיבות של הדבש בתרבות המצרית בכך שהיה לו קשר משמעותי ללידה (אכילת דבש סיפקה לגבר ולאישה אנרגיה ופוריות הנדרשות על מנת להרות ילד), ולמוות (הדבש היה רכיב חשוב בייצור נוזל החניטה).
המצרים העריכו את הדבש כל־כך עד שהעלו אותו באופן קבוע כמנחה לאלוהיהם, נהגו להאכיל בו חיות קדושות (על פי הדת המצרית), או שנתנו אותו כמתנה לפקידים רמי־דרג.
הדבש שימש אצל המצרים הקדמוניים כאמצעי תשלום; כך, למשל, נמצא בספר החשבונות של סתי הראשון (1314–1292 לפנה"ס) כי 110 כדי דבש הם שווי ערך לחמור או לשור.
במאה ה-19 מצאו ארכאולוגים שחפרו במצרים כד גדול של דבש.
הם פתחו אותו וטעמו ממנו; טעם הדבש היה מושלם אף שהיה בן אלפי שנים.
מאז נמצאו כדי דבש ליד כמה מקברי הפרעונים.
הצבת הדבש ליד החנוט נועדה לתחיית המתים, על מנת שכאשר יקום המת לתחייה, יעמוד לרשותו המאכל הטבעי המשובח ביותר.
הדבש העתיק ביותר המצוי בידנו מוצג כיום במוזיאון החקלאי בדוקי שבמצרים בתוך שני כדי דבש שמקורם בממלכה החדשה (בערך 1400 לפנה"ס).
כתובות בכתב היתדות מזכירות את הדבורה ואת הדבש.
אצל עמי מסופוטמיה נהוג היה לשפוך דבש על מפתן הבתים ועל אבני הנצחה, וכן לשפוך יין ודבש על בריחים של מבנים מקודשים.
בלוחות חרס מבבל מופיעים מתכונים למרקחות רפואיות המכילות דבש.
כתבי הקודש ההודיים, הוודות, מזכירים את הדבורה והדבש.
גם בשפות הודו-אירופיות נקרא הדבש בשם דומה.
ביוונית, למשל, קרוי הדבש Methu, ובשפה האנגלו-סקסונית Medu.
שמה של הדבורה בסנסקריט נגזר מהדבש: Madhu-va (זבוב הדבש) או Madhu-pa (שותה הדבש).
הירח קרוי בסנסקריט "נותן הדבש" (Madhu-kara), בשל האמונה כי מקורו של הדבש בירח.
האלים החשובים בדת ההינדואיזם נקשרו לדבורים ולדבש; כך למשל, האל וישנו מיוצג כדבורה כחולה יושבת בתוך פרח לוטוס, והאל שיווה מתואר כמשולש שעליו יושבת דבורה.
דבורת הדבש והפוטנציאל הגלום במוצריה היו ידועים היטב ביוון העתיקה.