tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 בפברואר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–4 על הראקלס אלמלו במסגרת המחזור ה-23 בליגת העל ההולנדית לעונת 2024/2025. ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 0–3 לגלאטסראיי במסגרת שלב הליגה לעונת 2025/2026.
בונידא נולד בבלגיה למשפחה ממוצא מרוקאי.
ריבאלדו ויטור בורבה פריירה (בפורטוגזית: Rivaldo Vitor Borba Ferreira; נולד ב-19 באפריל 1972) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי והחלוץ.
לזכותו של ריבאלדו 74 הופעות ו-34 שערים במדי נבחרת ברזיל.
ריבאלדו הוא מבין שחקני יחידי הסגולה שזכו במונדיאל (2002), ליגת האלופות (2002/03) וכדור הזהב (1999).
ריבאלדו נחשב לאחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים.
בילדותו גדל ריבאלדו בעוני בפאבלה של העיר רסיפה.
בעקבות תזונה לקויה ואף רעב, כפי שסיפר בראיונות עבר, הוא איבד חלק משיניו וסבל מברך עקולה.
ריבאלדו התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 16 בשנת 1989 במועדון סנטה קרוז.
לאחר שהרשים בקבוצה זו הוא הצטרף לקבוצה מליגת העל הברזילאית, מוז'י מירים, ב-1991.
ריבאלדו חתם בשנת 1993 על חוזה עם קורינתיאנס.
באותה שנה ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת ברזיל, בה הבקיע את שער הניצחון 0-1 על מקסיקו במשחק ידידות.
ריבאלדו חתם על חוזה בקבוצת פלמיירס בשנת 1994, וזכה עימה באליפות ברזיל בעונה זו.
הוא זכה עם הקבוצה גם באליפות מחוז סאו פאולו בשנת 1996. הוא עבר לספרד בשנת 1996 והצטרף לשורותיה של דפורטיבו לה קורוניה, ולאחר מכן לברצלונה בשנת 1997.
לאחר שזכה עם ברצלונה בשתי אליפויות ספרד בעונות 1997/1998 ו-1998/1999, זכה ריבאלדו בפרסי כדורגלן השנה בעולם וכדור הזהב לשנת 1999. אחד ממשחקיו הבולטים של ריבאלדו בברצלונה נערך במחזור האחרון של עונת 2000/2001 מול ולנסיה.
ריבאלדו הבקיע שלושער והוליך את ברצלונה לניצחון 3:2 במשחק, שקבע שברצלונה תקדים את ולנסיה ותסיים את העונה במקום הרביעי שהקנה כרטיס לליגת האלופות בעונה שלאחר מכן.
השער השלישי, שהבקיע ריבאלדו במספרת בדקה ה-89 והיה לשער הניצחון במשחק, נחשב לאחד משערי המספרת הגדולים אי-פעם.
ביוני 2002 החליטה הנהלת ברצלונה לשחרר את ריבאלדו מחוזהו שנה לפני סיומו.
ריבאלדו חתם על חוזה לשלוש שנים עם הקבוצה האיטלקית מילאן.
לאחר עונה אחת בלבד, בה לא הרבה לשחק, עזב את מילאן.
אחרי הופעה קצרה בקבוצה הברזילאית קרוזיירו (11 משחקים בהם הבקיע 2 שערים), הוא חתם על חוזה בקבוצה היוונית אולימפיאקוס לעונת .
הוא זכה עם אולימפיאקוס בשלוש אליפויות, ועבר ליריבה העירונית א.א.ק.
בקיץ 2008 החליט ריבאלדו לעזוב את א.א.ק אתונה ולעבור לבוניודקור האוזבקית.
לאחר בוניודקור החליט ריבאלדו, בגיל 38, לפרוש ממשחק פעיל, אולם לאחר זמן מה חזר בו מפרישתו, חתם בקבוצת מוז'י מירים הברזילאית, והושאל מיד לסאו פאולו לעונה אחת.
לאחר עונה חתם ריבאלדו בקבוסכורפ, מהליגה האנגולית הראשונה.
בינואר 2013 עזב ריבאלדו את הקבוצה האנגולית, וחתם בקבוצת סאו קאטאנו מברזיל.
בסוף 2013 עזב את סאו קאטאנו וחתם שוב במוז'י מירים.
בפברואר 2014 שיחקו ריבאלדו ובנו ריבאלדיניו יחד לראשונה במשחק רשמי במדי מוז'י מירים.
ב-15 במרץ 2014 הודיע ריבאלדו על פרישה מכדורגל, אך כעבור 15 חודשים, ביוני 2015, החליט לחזור לשחק כדי לסייע למוז'י מירים להינצל מירידת ליגה.
הוא הספיק לשחק שוב לצד בנו, ושניהם אף כבשו שער באותו משחק, לפני שפרש סופית מכדורגל בגיל 43, באוגוסט 2015.
ריבאלדו שיחק 74 משחקים בנבחרת ברזיל והיה שחקן חשוב בנבחרת ששיחקה במונדיאל 2002. זאת, על אף שקיבל קנס גדול מפיפ"א בגלל התנהגותו במשחק נגד נבחרת טורקיה בשלב הבתים המוקדם, בו התקוטט עם שחקן טורקי.
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1999
פרס דון בלון לזר המצטיין בליגה הספרדית: 1999
רבי יצחק בר ששת בֶּרְפֶת (הנקרא גם "פרפט"; ה'פ"ו-ה'קס"ח, 1408-1326), הידוע בכינויו הרִיבָ"שׁ (ולעיתים ריצב"ש), היה מגדולי הפוסקים והדיינים בתקופת הראשונים ומחכמי ספרד הבולטים במאה הארבע-עשרה.
תלמידם של הר"ן, רבי חסדאי קרשקש הראשון ורבי פרץ הכהן.
הריב"ש נודע בעיקר בזכות קובץ תשובותיו ההלכתיות המקיף, אשר זכה להכרה נרחבת והשפעה רבה על הפסיקה ההלכתית, ותשובותיו שימשו מקור יסוד לפסיקות רבות בשולחן ערוך.
הריב"ש נולד בעיר ברצלונה (או, לפי גרסה אחרת, בוולנסיה) שבספרד בשנת ה'פ"ו (1326 לספה"נ).
בברצלונה למד תורה מפי ר' פרץ הכהן וכן מר' חסדאי קרשקש.
רבו המובהק היה הר"ן, שנחשב בתקופתו לגדול הדור.
עוד בחיי רבותיו יצא שמו של הריב"ש כאחד מחכמי הדור, ונשלחו אליו שאלות אף מקהילות רחוקות.
אולם, באותה תקופה הוא סירב לקבל על עצמו משרת רבנות, והעדיף לעסוק במסחר.
בתקופת שהייתו בברצלונה העלילו עליו ועל רבותיו – הר"ן, ר' חסדאי ונכבדים נוספים בקהילה – עלילת שווא.
הם נאסרו למשך חמישה חדשים, שבסופם השתחררו לאחר שנמצאו חפים מפשע.
לאחר זמן מה בסביבות שנת ה'ק"מ נעתר הריב"ש לקבל על עצמו את עול הרבנות בעיר סרגוסה.
בעודו בסרגוסה נפטר עליו בנו והוא בן שמונה שנים בלבד.
שם גם שמע על מותם של אחיו הצעיר ושל אמו שהיו בברצלונה.
לאחר ארבע שנים, בהן שימש כרב בסרגוסה, החליט לעזוב את העיר בעקבות מחלוקות ומדנים שהתעוררו בקהילה.
הוא עבר לעיר קלעת איוב (קלטיוד), על אף הפצרותיהם של אנשי קהילת סרגוסה שיישאר בעירם.
לאחר תקופה קצרה העתיק את מושבו לוולנסיה, שם כיהן ברבנות.
בשנת ה'קנ"א (1391 לספה"נ), בעקבות הפרעות ביהודי ספרד, נאלץ הריב"ש לברוח לאלג'יר והיה לרב בקהילה היהודית במקום.
במספר מקורות מתקופת הרדיפות נכתב שרבה של ולנסיה התנצר בעת הפרעות, ובמסמך אחד מפורש ששם הרב היה יצחק ברפת ושמו שונה לג'אומי די ולנסיה.
על סמך מקורות אלו טען החוקר שהריב"ש הוטבל לנצרות בכפייה (אולם לאחר שברח לצפון אפריקה נשכחה פרשה זו לגמרי עד לגילויה על ידי היסטוריונים במאה ה-20), אך יש החולקים על כך.
יש לציין, שעל פי הרבה פוסקים, וריב"ש בכללם, הטבלה לנצרות הנה עבירה שהדין הוא שצריך למסור עצמו למיתה ובלבד שלא יעשנה, עם זאת בתשובות הריב"ש ניכר יחס סלחני לאלו שהוטבלו לנצרות בעל כורחם, והוא קובע, למשל, שהם כשרים לעדות.
על פי החוקרים הנ"ל, יש לראות יחס זה כנובע מההיסטוריה האישית של ריב"ש.
גם באלג'יר לא הניחו לריב"ש.
אחד מפליטי ספרד שרצה להשתרר על הקהילה המקומית חתר תחת הריב"ש וניסה לגרשו מן העיר.
אנשי הקהילה, שרצו לנדותו, נעצרו על ידי הריב"ש, שמחל על כבודו.
אותו אדם הגדיל לעשות, עד שפעם אחת, כשבאה ספינה ובה ארבעים וחמישה יהודים פליטי מיורקה, הפציר בשר המקומי שלא יניחם לרדת.
בשמעו דבר זה, נידה הריב"ש את האיש.
על מנת להגן על הריב"ש מפני אותו אדם, השיג אחד מנכבדי הקהילה כתב דיינות מאת המלך, המאשר לריב"ש לדון ולהנהיג את קהילתו.
הרשב"ץ, ששהה אף הוא באלג'יר באותה תקופה וחלק כבוד רב לריב"ש, התנגד לכתב הדיינות שניתן לו מאת המלך.
כיון שכך, סילק עצמו ריב"ש מן הרבנות, ויותר לא הורה.
עם זאת, רק לאחר מותו הסכים לקבל על עצמו הרשב"ץ את משרת הרבנות.
יש רבים המציינים את פטירתו ביום ב' אלול.
קברו, שנעקר ממקומו בעקבות הרחבת העיר, סמוך כעת לקברו של הרשב"ץ, שנעקר אף הוא.
באתר נבנה ציון גדול לשניהם.
מכל כתביו, נותרו בידנו רק תשובותיו של הריב"ש.
קובץ תשובותיו מונה 517 תשובות (תקי"ז סימנים).
ר' יוסף קארו, בשו"ת אבקת רוכל (סימן ע"ג), מעיד שרבו, ר' יעקב בירב, היה מעדיף את תשובותיו של הריב"ש על פני פוסקים אחרים.
ר' יוסף קארו אף מרבה להביאו בספרו בית יוסף.
מובאות שונות מייחסות לו פירוש על התורה, אבל ייתכן מאוד שמדובר בפירוש ר' יוסף בכור שור או בדרשות ר' יהושע אבן שועיב.
נשתמרו גם מובאות מחידושיו לכמה ממסכתות הש"ס, בעיקר למסכת בבא מציעא בה הרבה השיטה מקובצת להביא מחידושי הריב"ש בכינוי 'הריצב"ש'.
כמו כן, כתב הריב"ש שירה, פיוטים וקינות הנמצאים בידנו.
שלש קינות כתב על קהילתו היהודית החרבה בברצלונה.
בשלושתם מיחל הוא להחלפת הגלות הזמנית בבר-צלון בישיבת קבע בהר-ציון.
את קינתו "יגדל מספד וקינים" הוא מסיים עם ראשי תיבות שמו יצחק, המעורבים עם שם עירו וקהילתו היהודית הנחרבת, ברצלונה:
כך גם בקינתו "לשוד עירי גדול כים שברי" שם העיר חוזר בכל בית, לדוגמה:
גם בקינת "ארץ חפץ נדחיך" על געגועיו לציון החריבה, הוא משלב את הדימויים שהביא בקינות האחרות ובהן אותיות שמו יצחק, ברצלונה וציון כמו "ברוש" "צל".
בשיר זה רומז לתקווה על פריצה מתוך ברצלון אל ציון: (אולי אחרי שעזב אותה לאלג'יר)
יחסו של ריב"ש לקבלה היה מורכב: מחד, היה הוא מתלמידי תלמידיו של הרמב"ן, מגדולי העוסקים בתורה זו.
מאידך, לא ראה בעין יפה תופעות קבליות שונות בדורו אשר גבלו, לדעתו, בעבודה זרה.
בתשובה המפורסמת שלו בנושא זה (שו"ת ריב"ש סימן קנ"ז) כתב נגד עיסוק בקבלה מצד אלו שלא קיבלו את הדברים מפי רבם.
ריב"ש מתייחס למנהג המקובלים בני דורו לכוון בתפילה בכל פעם ל"ספירה" אחרת מעשר הספירות האלוהיות, ומביא על כך את דברי רבו, ר' פרץ הכהן:
בהקשר זה ציטט דברים חריפים מפי אחד הרבנים בני דורו, שהשווה בין עשר הספירות בקבלה לבין "השילוש הקדוש" של הנצרות:
ריב"ש מספר כי דעתו של הר"ן, רבו, לא הייתה נוחה מעיסוקו של רבו, הרמב"ן, בקבלה:
את תשובתו זו חותם ריב"ש במילים:
אם כן, ריב"ש לא דחה לגמרי את חכמת הקבלה, בפרט לאורו של חכם נערץ כרמב"ן שהיה מנושאי דגלה, אך המעיט בה ככל הניתן.
הוא קבע שראשית, אין לעסוק בחכמה זו ללא קבלה ישירה מפי רב, ושנית - "עדיין אולי".
כלומר, גם לאחר שמיעה מפי רב, לא ברור שיש לעסוק בכך.
רֵיאַקְציה היא שם כולל לאידאולוגיות פוליטיות שמעוניינות להחזיר את החברה האנושית לתקופות קדומות יותר.
יש להבדיל בין ריאקציונרים לשמרנים: בזמן שהשמרן מעוניין להגן על המצב הקיים מפני שינויים, הריאקציונר מעוניין לשנות את המצב הקיים ולהחליפו במצב שהיה קיים קודם לכן.
השם ריאקציה ניתן לראשונה למתנגדיה של הנאורות.
אנשים אלה קמו כתגובת נגד (ריאקציה) לחסידי הנאורות שהניחו שהתבונה האנושית יכולה לקדם את האנושות.
הריאקציונרים טענו לעומתם, שהתערבות אנושית במהלכה התקין של ההיסטוריה תביא לאסון.
במקום זאת, יש להסתפק בשינויים מדורגים תוך הסתמכות על תבונתם הנצחית של כתבי קודש והחוכמה המצטברת של פילוסופים ואנשי דת קדומים.
כוחות ריאקציה התנגדו בחריפות למהפכות ולתמורות שחלו באותה עת ובייחוד לגדולה שבהן, המהפכה הצרפתית.
הם הגנו על המשטר המלוכני והפאודלי ובניגוד למהפכני תנועת ההשכלה, דגלו בנאמנות למלך ולאצולה.
בתקופות המודרניות מרבים להשתמש במונח ככינוי גנאי.
קומוניסטים נוהגים לכנות כ"ריאקציונרים" אנשים שמתנגדים לניתוח המרקסיסטי של החברה – ובייחוד לאוּמנים, אנשי דת ושמרנים.
המונח רווח במיוחד ביחס לפשיסטים, וקומוניסטים משתמשים עד היום בכינוי זה לתיאור משטר וישי בצרפת, משטר פרנקו בספרד, ומשטרו של אוגוסטו פינושה בצ'ילה.
בישראל, פעילים קומוניסטים – יהודים וערבים – משתמשים במונח ככינוי גנאי נגד לאומנות בקרב יהודים, נגד תנועת ההתנחלות (ולעיתים התנועה הציונית בכללותה), ונגד מוסדות הרבנות ובתי הדין הדתיים.
כמו כן, פעילים קומוניסטים בישראל משתמשים במונח "הריאקציה הערבית" ככינוי גנאי נגד הזרמים הלאומיים, הלאומניים והדתיים בקרב החברה הערבית בישראל (ובייחוד נגד היריבים העיקריים של הקומוניסטים ברחוב הערבי: התנועה האיסלאמית ובל"ד), וכן נגד המשטרים בחלק ניכר מהמדינות הערביות.
ריאקטור הוא כלי בו מתבצעת תגובה כימית.
בריאקטור מנתי אין כניסה ויציאה של מגיבים או תוצרים במהלך הראקציה.
הריאקטור משמש בדרך כלל לתגובות בפאזה נוזלית.
בריאקטור מנתי אידיאלי הריכוזים משתנים עם הזמן אולם הריכוז בכל נקודה בריאקטור בזמן מסוים זהה (בחישה אידיאלית).
נוסף לכך גם הטמפרטורה בריאקטור בזמן מסוים זהה בכל נקודה בריאקטור ומשתנה עם הזמן בהתאם לאופי הריאקציה (אקסותרמי – עולה, אנדותרמי יורדת).
בריאקטור רציף ישנה כניסה ויציאה של מגיבים/תוצרים מתוך ואל הריאקטור במהלך התגובה.
ריאקטור CSTR נפוץ בתעשייה ומשמש בעיקר לתגובות בפאזה נוזלית.
בעבודה בריאקטור CSTR אידיאלי הריכוזים אינם משתנים כפונקציה של הזמן ו/או המקום.
הזנת המגיבים מתבצעת במקביל להוצאת התוצרים, כאשר ריכוז המגיב בריאקטור אחיד ושווה לריכוזו ביציאה.
עם כניסת המגיב לריאקטור ריכוזו יורד מיד לריכוז היציאה.
הטמפרטורה יכולה להשתנות עם הזמן אם הריאקטור מבודד או להישאר איזותרמי עם חימום קירור (שוב בהתאם לריאקציה).
ב-CSTR אידיאלי גם הטמפרטורה במכל אחידה ושווה לזו של החומר ביציאה מהריאקטור.
ריאקטור PFR משמש למגוון סוגי תגובות – תגובות בפאזה גזית אחידה, תגובות בפאזה נוזלית אחידה ותגובות גז-נוזל או גז-מוצק-נוזל.
ריאקטור PFR הוא ריאקטור רציף, אך להבדיל מריאקטור CSTR בריאקטור PFR ישנו שינוי רציף של ריכוזי מגיבים ותוצרים לאורך הריאקטור ולא נפילה מיידית לריכוז יציאה.
הריכוז בריאקטור משתנה כתלות במיקום אך לא עם הזמן (במצב עמיד).
ריאקטור צינורי בוכנתי (PFR) בו הזרימה בוכנתית, טורבולנטית ומהירה יחסית.
ריאקטור צינורי למינרי (LFR) בו הזרימה למינרית ובאופן יחסי איטית.
ריאקטור צינורי ממולא (Packed Bed).
חלק מסוים מנפח הריאקטור ממולא בחלקיקי קטליזטור מוצק, אשר הראקציה מתבצעת על פניו.
הזרימה בריאקטור מתבצעת בחללים הפנויים בין חלקיקי הקטליזטור, ולכן טורבולנטית.
אופן זרימה זה מגביר את הבחישה הרדיאלית, ומקנה לריאקטור זה אופי דומה לשל PFR.
ריאת ברזל היא מכונת הנשמה שהייתה בשימוש בעיקר במהלך המאה ה-20.
ריאת הברזל בנויה ממכל מתכת גלילי גדול שלתוכו הוכנס החולה או הנכה בתנוחת שכיבה כאשר ראשו בולט מחוץ לגליל וסביב צווארו של החולה מוצמד מכסה גמיש אשר אוטם את החלל שבתוך הגליל ומאפשר יצירת לחץ אוויר פנימי בתוך הגליל שונה מהלחץ האטמוספירי.
אל הגליל מחוברת משאבת אוויר אשר יוצרת לחץ אוויר משתנה מחזורי שהוא גבוה ונמוך מהלחץ האטמוספירי לסירוגין.
בפרק הזמן שבו לחץ האוויר בתוך הגליל גבוה מהלחץ האטמוספירי הוא גורם לדחיקת חלל ריאות החולה וגורם ליציאת אוויר דרך קנה הנשימה אל מחוץ לגוף.
יציאת אוויר זו אשר מרוקנת את הריאות היא למעשה תנועת נשיפה בלתי רצונית שאינה באמצעות כוח שרירי החזה או הסרעפת.
לעומת זאת בפרק הזמן שבו לחץ האוויר בתוך הגליל נמוך, מוחדר אוויר אל הריאות וממלא אותן כך שנוצרת תנועת שאיפה בלתי רצונית של אוויר.
ריאת הברזל סייעה בטיפול בנפגעי פוליו קשים.
נכון ל־2015, עדיין עשרה אנשים בעולם משתמשים בריאת ברזל, שבעה מהם בארצות הברית.
בגיל 78, במרץ 2024, נפטר מקורונה פול אלכסנדר, שהחזיק בשיא גינס כאדם שחי הכי הרבה שנים בתוך ריאות ברזל.
ככלל ריאת הברזל הוחלפה במערכות הנשמה מלאכותית מכנית אשר משתמשות במשאבת אוויר לדחיסת אוויר לתוך ריאות המטופל באופן קצוב.
כתחליף לריאת ברזל פותחו מספר שיטות אחרות להנשמת חולים.
אחת השיטות היא השתלת קוצב סרעפת .
קוצבי סרעפת הם עזרי טכנולוגיה מסייעת מושתלים, שעוצבו בהשראת קוצבי הלב ומטרתם היא לאפשר לאדם לנשום באופן סדיר, כמו ריאת הברזל, תוך צמצום ניכר במגבלות החולה ושיפור באיכות חייו.
ברחבי העולם בוצעו עד כה בפרוצדורה זו מאות ניתוחים, מתוכם מקרים ספורים בישראל.
בין השאר בוצע הניתוח בשחקן כריסטופר ריב, שסבל משיתוק עקב פגיעה בחוט השדרה.
ריב ההיכל בהמבורג (גרמנית: Hamburger Tempelstreit) הוא הכינוי שניתן לשני עימותים שנערכו סביב ההיכל בהמבורג, בית-הכנסת הרפורמי הראשון, שהקמתו עוררה התנגדות עזה מצד האורתודוקסים.
בשלהי המאה ה-18, עם תחילת עידן האמנציפציה, החלו לעלות בקרב חוגי המשכילים בגרמניה תהיות בנוגע לעתידה של הדת היהודית.
רובם, בהשראת מנהיגיהם משה מנדלסון ונפתלי הרץ וייזל, סברו כי אין סתירה בין תכניה לערכי עידן הנאורות, אם כי הטיפו לזניחת מנהגים מיושנים ואמונות תפלות.
אך היו גם רדיקלים יותר: דוד פרידלנדר ותומכיו בברלין, כמו אהרן האלה-וולפסון, סברו כי השתלבות מלאה בחברה הנוצרית מחייבת את טיהור היהדות מכל היסודות המדיניים והשבטיים שלה.
פרידלנדר עצמו נטה לדאיזם טהור והיה מעוניין פחות בתיקון הדת ויותר בניתוק מלא ממנה, אך ניסה לקדם שינוי כזה כבר במאמר ב-1799.
ב-1806, שנים אחדות לאחר שהשכלת ברלין דעכה, החל לצאת בקאסל כתב-העת הפרוגרסיבי 'שולמית' בעריכת דוד בן משה פרנקל.
עוד בשנה הראשונה התפרסם מאמר בו ניתן פירוש לאמונה במשיח שהתאים לימי האמנציפציה: הכותב האלמוני קבע כי "אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שעבוד מלכויות בלבד" משמעו כי שוויון הזכויות שניתן ליהודים הוא בגדר הגשמת החזון.
טורים ברוח דומה הוסיפו לצאת בשנים הבאות.
ב-1808 הפך 'שולמית' לביטאונה למעשה של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, שקמה זה לא מכבר.
ראשי הקונסיסטוריה, ישראל יעקבסון והרב מנחם מנדל שטיינהארט, היו מודרניסטים מובהקים אך הצורך להתחשב בדעת הקהל הכתיב להם קו זהיר.
יעקבסון לא היה הוגה דתי והיה מעוניין בעיקר בהתאמת בית-הכנסת לטעם האסתטי של העידן החדש, על ידי קיצור תפילות והוספת קטעים בגרמנית כמו גם ליווי מוזיקלי ואווירה רשמית יותר.
הוא הקים מוסד ראשון ממין זה בעיר זֶזֶן, ב-17 ביולי 1810.
אחת הסיבות להתנגדות הדתיים השמרנים ליוזמות הקונסיסטוריה הייתה חששם מכך שמאחוריהן עומד קו דומה לזה שהובע במאמרים ב'שולמית'.
עם זאת, חוקרים שסקרו את השינויים שנערכו בווסטפאליה לא מצאו בהם עקביות אידאולוגית.
פרידלנדר והאלה-וולפסון מונו שניהם ליועצים בקונסיסטוריה אך השפעתם הייתה מועטה, והם ביקרו את תיקוניה כבלתי-שיטתיים ונעדרי תוכן של ממש.
ב-1812 פרסם פרידלנדר בעילום שם קונטרס בו קרא לביטול כל אזכור למשיח.
כעבור שנה ענה לו אברהם מוהר מברסלאו, פעיל אחר להשתלבות היהודים בחברה, במנשר תחת השם 'ירובעל'.
מוהר דחה את תביעתו, בין היתר בנימוק כי הצעד יעורר התנגדות עזה.
הוא הציע במקום זאת להדגיש את ההיבטים הכלל-אנושיים של אמונה זו תוך טשטוש היסודות הפרטיקולריים.
פרופ' ברוך מבורך הצביע על כך שמוהר הגה את מה שיהפוך לאחד מעיקריה של התנועה הרפורמית המניצה: שימור המשיחיות אך ניתוקה מהציפייה לבניין המקדש וקיבוץ גלויות והפיכתה ל
ב-1815 נסגרה הקונסיסטוריה ויעקבסון עבר לברלין, שם חבר לשניים מראשי הקהל המקומיים, יעקב הרץ בֶּר וראובן שמואל גומפרץ.
הם התאחדו בשאיפה להקים בית-תפילה דוגמת זסן, עם סדרים מחודשים: תפילה מקוצרת שתכלול קטעים בגרמנית וליווי במוזיקה.
גם אברהם מוהר תמך בהם.
אחד מבאי חוגם היה ד"ר ישראל (אדוארד) קליי, חניכו של וולפסון.
בשבועות תקע"ה (14 ביוני 1815) נפתח מניין פרטי ראשון בביתו של יעקבסון, שהיה צר מלהכיל את המוני הבאים, ותוך זמן קצר ארגן בֶּר אחד נוסף במשכנו.
הם התקינו עוגב – כלי שנוי במחלוקת בגלל זיהויו העמוק עם הנהוג בכנסיות – צירפו מקהלה וערכו את התפילות בהברה ספרדית.
זו נחשבה אסתטית יותר בתקופה בה העריצה שכבת העלית המתגרמנת של יהודי פרוסיה את מורשת תור הזהב בספרד כמודל לחיקוי (עיסוק בפילוסופיה ובדקדוק, לימודי חול והשתלבות בחברה היו הפרוגרמה של ההשכלה), וההגייה האשכנזית זוהתה עם היידיש של יהודי פולין, שהוקעו כפרימיטיבים.
גם הפעם, לא הייתה מגמה אידאולוגית של ממש בסידור התפילה המתוקן, אך הנוכחים מיעטו להתאבל על בית המקדש.
וייל ניצל חוק שהתיר תפילה רק בבית-הכנסת הרשמי ופנה לשלטונות.
אלה סגרו את שני המניינים מיד, ב-9 בדצמבר 1815. בֶּר פנה לכמה רבנים באיטליה ולכאלו שנודעו כליברלים במרכז אירופה, כדי שיעניקו לו גיבוי הלכתי.
הוא החליט לוותר על יוזמה עצמאית, ותחת זאת לשנות את הנהוג בבית-הכנסת הראשי.
השאיפה לחקות את יהדות איטליה, שהייתה מעורה היטב בתרבות סביבתה, נכחה בקרב החוגים הפרוגרסיביים בגרמניה עוד קודם.
לצד ההערכה הכללית ליהדות ספרד, היא זכתה ליוקרה עת יצאו כמה מרבני ארץ זו להגנת נפתלי הרץ וייזל ב-1782, כשהותקף על ידי הרבנים השמרנים בקיסרות הרומית הקדושה.
האווירה הרצינית ששררה בבתי-הכנסת שם, רמתם האסתטית והמסורת המוזיקלית הארוכה שלהם עוד מימי שלמה מן האדומים עשו אותם למקור טוב להתבסס עליו עבור בֶּר ויעקבסון.
התשובות מאיטליה כללו הסכמות לכך שניתן לנגן בתפילה וכי בערים רבות ישנן מספר קהילות הנוהגות באופן שונה זו מזו, מה שאפשר היה לפרש כהצדקה להקמת מניינים נפרדים מבלי לעבור על 'לא תתגודדו'.
ב-1817 נסגר ביה"כ בברלין לרגל שיפוצים, ובֶּר פתח מחדש את המניין בביתו מתוך כוונה להפוך אותו ליחיד בעיר.
בינתיים יצא קליי לעיר המבורג, שם הקים ב-1817 בית-ספר מודרני לילדי היהודים.
הוא נשא עמו את הרעיונות לתפילה מודרנית מברלין.
באותה עת לא כיהן רב בעיר, והנהגת הקהל הייתה בידי ראש בית-הדין הישיש ר' ברוך בן מאיר עוזרש.
רבים מהצעירים והאמידים יותר, בעיקר נשים שאך מעטות מהן ידעו די עברית כדי להבין את התפילה בבית-הכנסת הישן, קיבלו בחפץ את טיעוניו של קליי כי יש לכונן בית-תפילה חדש ברוח דומה לזו של וסטפאליה וברלין.
ב-17 בדצמבר 1817 קמה אגודה שנועדה לפעול לשם כך.
לקליי הצטרפו שניים מבני העיר שנודעו כבקיאים במקורות, יצחק פרנקל ומאיר ישראל ברסלאו, כמו גם הדרשן שלמה זלמן הלוי (גוטהולד) סלומון, שהיה פעיל עוד ב'שולמית'.
ב-1818 גבר המתח בברלין סביב נסיונותיו של בֶּר.
בפברואר או במרץ שיגר וייל מכתבים למהר"ם בנט בניקלשבורג ולדיין רבי בצלאל רנשבורג בפראג, בבקשה לפנות לרבני איטליה כדי שיחזרו בהם.
הוא כתב גם לרבי עקיבא איגר בפוזן בנידון, וזה יצר קשר עם חתנו, החת"ם סופר.
כפי שציין משה סמט, הנימה של ההתכתבות בין שני האחרונים מעידה כי "ההתרגשות עדיין לא הייתה רבה, והתעניינותם הייתה תאורטית בעיקרה." אליעזר ליברמן, לשעבר דיין בהונגריה שהשתקע בבירה והיה מקורב לבֶּר, פרסם להגנתו את קובץ התשובות 'נגה הצדק' בקיץ אותה שנה.
זה כלל שניים מהמענים האיטלקיים, משם-טוב סאמון איש ליבורנו ויעקב חי רקנטי מוורונה.
אלה התירו שימוש בעוגב, בתנאי שלא יופעל על ידי יהודי בשבת, בטענה שאין מדובר בחוקות הגויים; כמו יתר המשיבים הסתמכו על דברי המהרי"ק לגבי כך שאיסור זה חל רק על מה שאין לו טעם חיובי.
הם המליצו לעשות זאת בשינוי בכל מקרה.
כמו כן היו שם מכתבים מהרבנים ההונגרים משה קוניץ ואהרן חורין.
קוניץ התיר בקצרה הגייה ספרדית וכלי שיר.
חורין כתב תשובה מקיפה יותר.
בניגוד לרבים מבני דורו שנשאו במשרת רבנות, הוא הפגין בגלוי את הזדהותו עם ההשכלה והמגמות המתחדשות; ב-1803 הביע רעיונות פילוסופיים שהושפעו בבירור ממנדלסון בספרו "עמק שווה", גונה כאפיקורוס על ידי בנט ונאלץ לגנוז את החיבור.
במכתבו לליברמן, התיר בפירוט שימוש בלעז בתפילה, מוזיקה (כולל עוגב), הקמת מניינים נפרדים בהקשר ל'לא תתגודדו', ואת ביטול התפילה בלחש.
ליברמן השמיט את התאריכים מהתשובות האיטלקיות, והוסיף פרק נרחב משלו.
שם, תוך עירוב תפישות משכיליות עם דברי פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס כמו יהודה אריה ממודנה, תקף את השמרנים והאשים אותם בנוקשות, רדיפת כבוד והתעלמות מהאדישות לדת הפושה בקרב הצעירים: בין היתר, הצדיק את ההמעטה בחשיבות השיבה לציון, בטיעון כי גם תפילה יתרה על כך היא בגדר של דחיקת הקץ.
החיבור, עם המאמר המתריס של ליברמן, היה אתגר משמעותי לסמכות הממסד הרבני: תוך התבססות על מקורות, הוא תקף אותם והעלה טענות מהותיות על הנוהג הדתי ואופי ההנהגה.
כשהתפרסם המנשר התעוררה מהומה, בעיקר בגלל התשובה המקיפה של חורין, שהתקבלה על רבים בברלין.
בראש השנה תקע"ט (1-2 אוקטובר 1818) התחוללו תגרות בבית-הכנסת המרכזי בין שני הצדדים.
עקב התנגדות הקהילה והשלטונות הפרוסיים, שחששו שכל שינוי שיהפוך את היהדות למושכת יותר יפחית את תנועת המתנצרים, הוצרו צעדיהם של בֶּר ויעקבסון.
המניין נסגר סופית ב-1823. בברלין הייתה השפעת השו"ת מועטה; הסערה הגדולה סביבו הייתה עתידה להתחולל בהמבורג.
ב-18 באוקטובר 1818, יום השנה לקרב לייפציג וא' דחול המועד סוכות, נפתח בית-הכנסת של קליי ותומכיו בהמבורג, "קהל בית חדש" (הידוע יותר בשמו הגרמני: Neuer Israelitischer Tempel).
כמו בברלין, היו מקהלה, עוגב, תפילות בגרמנית ועוד.
זמן מה לאחר מכן הושק ספר התפילה המתוקן "סדר העבודה: לשבתות השנה ומועדי ה'", שחיברו פרנקל וברסלאו.
זו הפעם, לא היה מדובר עוד בשינויים אקלקטיים.
אף כי הותירו קטעים רבים המתייחסים לתפישת הגאולה המסורתית –לפי ניתוחו של שמעון ברנפלד, נותרו על כנם פרקים שניתן היה לפרש באופן מטאפורי – הכותבים המעיטו בשיטתיות בחלקים המתייחסים לכמיהה לשיבה לציון כדי לחדש את הקרבנות בהנהגת המשיח.
המחברים והחוגים שתמכו בהם, כמו ליברמן וחורין, אחזו בהשקפה דומה במידה רבה לזו של המשכילים המוקדמים; הם האמינו באמיתות מוחלטות ונצחיות, חתרו לבסס את מעשיהם על תקדימים וסברו כי הם מכוונים לדעתם האמיתית של כותבי המקורות.
הם חסרו תפישה של התפתחות היסטורית של הדת, שתאפיין את מייסדי היהדות הרפורמית כעבור עשרים שנה.
אך הסידור הביע באופן עקבי את העיקרון המוקדם ביותר של זו, משיחיות אוניברסלית.
הוא היה, לפי מיכאל מאיר, הליטורגיה הרפורמית הראשונה.
התגובה שעורר הייתה בהתאם: הרבנים לא ראו את ההיכל החדש כעוד סטייה, אלא כיציאה מחוץ ליהדות.
מנסחי הסידור לא ניסו רק להפחית את הדגש על התפישה המשיחית המסורתית כדי ליישב אותה עם נאמנות למולדת, אמצעי שהאורתודוקסים עצמם עמדו לנקוט בו במהלך המחלוקת וגם לאחריה, אלא זנחו אותה:
הבד"ץ התנגד להיכל מכל וכל, וז' טובי העיר היו מפולגים.
שני הצדדים פנו לסנאט העירוני, אך הוא מיאן להתערב בשאלה.
"אור נוגה" ו"נוגה הצדק" שהתפרסמו זמן קצר קודם לכן, אמנם נתחברו עבור ברלין – כך, לדוגמה, התיר חורין בתשובתו לשאת את רוב התפילה בכל לשון, למעט שמונה עשרה וחלקים אחרים בהם דרש לשמר את העברית – אבל יכלו לשמש להגנת רוב ההנהגות החדשות בהמבורג.
כך אכן תפשה אותם דעת הקהל, למרות שמבחינת מתנגדיו היה הסידור רדיקלי הרבה יותר מכל שינוי שנערך על ידי בר ויעקבסון.
בית הדין נדרש לסתור את הכתוב בהם, ופנה לסיוע מבחוץ.
בחורף 1818 הריצו שלושת חבריו אגרות לרחבי אירופה, ופנו ישירות גם לאיטליה.
ב-4 בדצמבר 1818 כתב ר' ברוך עוזרש לחת"ם סופר בבקשה לתמוך בו נגד סיעת ההיכל אב"ד פרשבורג הצטרף להתארגנות ותוך זמן קצר החל להוביל אותה.
כמו כן, כבר בינואר 1819 השיבו קהילות איטליה לפניות מהמבורג בגינוי חריף למחדשים.
כותבי ההיתרים מ-1816, כולל אלה שלא נתפרסמו ב"נוגה הצדק", משכו אותם בנימוק שמכתביהם ניתנו כתשובות בעלמא ואילו המסתמכים עליהם מרדו כנגד רבני מקומותיהם.
, העירה לואיס דובין, היו עוד גורמים שהמריצו את בעלי ההלכה משני צדי האלפים.
ליברמן סבב ברחבי הקיסרות האוסטרית בסוף 1818 והפיץ את דעותיו, והועלה רעיון לבנות בית-כנסת דומה לזה של המבורג בבירה וינה ולמנות את אהרן חורין לעמוד בראשו.
בחודשים שלאחר מכן החלה להתגבש יוזמה מצד הרץ הומברג, פרץ בר ומשכילים רדיקליים אחרים באימפריה, שעתרו אל החצר ההבסבורגית בהצעה לחוקק חוק לפיו על היהודים לאמר את תפילותיהם בשפת המדינה בלבד.
כל זה הגביר את תחושת הדחיפות וחיזק את הצורך להפגין עמדה נוקשה ובלתי-מתפשרת גם מצד האיטלקים המתונים, שחלקו עתה את תחושת האיום של עמיתיהם מצפון.
רבי אברהם אליעזר הלוי מטריאסט ערך מסע בחצי האי במרץ ובאפריל, מעירו ועד רגוזה, ואסף מכתבים נגד ההיכל.
פסק בית דינו שנשלח להמבורג היה חריף יותר מהכרעת הבד"ץ המקומי.
בעוד שזה האחרון אסר על נגינה בתפילה רק בשבת ויום טוב, מנע זאת הלוי באופן גורף.
על אותו הרקע, התכתבו ביניהם רבני מרכז אירופה.
צעד מעשי שהחת"ס נקט בו מיד הייתה בקשה לרב משה מינץ לדרוש מחורין לחזור בו.
הלה נכנע ללחץ ושיגר מכתב חרטה: הוא הצדיק את היתריו אך כתב כי הוא מושך אותם, שכן לא ידע על השמטת התפילות לגאולה וחשש כי הוא מעניק לכך לגיטימציה.
סופר הסיר את ההצטדקות, צעד שחורין מחה עליו לאחר כמה חודשים, ודאג לפרסם את האיגרת בהבלטה.
התגובה האורתודוקסית להיכל הוכתבה על ידי שני קווי מדיניות: על אף שהסוגיה המשיחית היוותה שיקול מכריע בחומרה שייחסו לו, נושא זה היה רגיש ועשוי היה להתפרש כסותר את הנאמנות למלכות המקומית.
כל דברי הגינוי בהיבט זה כללו גם הסתייגויות נרחבות בדבר כך שהאמונה בבניית המקדש בעתיד אינה סותרת כלל את הציות והכבוד לממלכות בהן יושבים היהודים עתה, ורבים הקפידו לציין כי "קהל בית חדש" והחוגים מתוכם צמח היו בעלי נטיות ליברליות, האשמה חמורה בעידן הרסטורציה.
כמו כן, המבורג לא הייתה הנושא היחיד שעמד לפתחם, והיה צורך לטפל במגמת ערעור הסמכות ככלל.
הגישה השלטת שהובלה על ידי החת"ס הייתה סירוב עקרוני לדון בפרטים, כל שכן על מהות האמונות, ועמידה על שימור הקיים בשלמותו תוך האשמת המחדשים ברצון לסטות מהדת.
פסקי הדין שיצאו נגד ההיכל לא כוונו דווקא נגד חריגות מסוימות שנערכו בו, אלא נועדו לשלול ממנו ומכל ניסיון אחר בכיוון זה לגיטימיות באמצעות ביצור הנוהג המקובל.
החותמים הרבו להתבסס על טיעונים כמו "מנהג ישראל - דין הוא" ודומים לו.
תשובה אחת שלא נכללה בקובץ השו"תים נגד בית-הכנסת הגיעה מהרב אפרים זלמן מרגליות מברודי שבגליציה.
מרגליות, הרחק במזרח, לא היה מוטרד מאיום דומה לזה שהניע את עמיתיו.
הוא עסק בנוהגי ההיכל באופן תאורטי מאוד, וסופר השאיר את מכתבו אצלו.
באגרותיו נגד עדת קליי דגל הרב מפרשבורג בכך שההבדלים בינו למתקנים הם עקרוניים, ולא נובעים מאיסור מסוים.
דווקא כדי להדגיש זאת, ציין כי כמה ממעשיהם לא היו בעייתיים במיוחד: אחת השאלות שהטרידה את המתנגדים הייתה על בסיס מה לאסור את הניגון בעוגב.
החת"ס תכנן להשתית את האיסור על עצם החידוש שבכך, אך לבסוף אימץ את טיעונו של בנט כי מדובר בחוקות הגויים, קביעה ששימשה מכאן והלאה בשאלת העוגב.
הם ניצבו בפני עוד בעיה: כותבי "נוגה הצדק" התבססו על תקדים העוגב בבית הכנסת מייזל בפראג, ששימש בסוף המאה ה-17. כדי לסתור את הטענה, הצביעו המשיבים על כך שהכלי ההוא התקלקל אך המתפללים בחרו שלא לתקנו, וכי מייזל היה היחיד מבין שמונה בתי-הכנסת בעיר שהצטייד בעוגב.
באייר תקע"ט (אפריל-מאי 1819) התפרסמו בהמבורג ארבעים תשובות מעשרים ושניים רבנים ובתי-דין נגד ההיכל שנאספו בקובץ "אלה דברי הברית." המכתבים הגיעו מכל מרכז אירופה, מווינצנהיים שבאלזס במערב ועד ליסה במזרח, מאמסטרדם בצפון ועד ליבורנו בדרום.
החיבור נפתח בפסק הדין של הבד"ץ המקומי שאסר לשנות חלקים בתפילה, לאמרה בלשון אחרת או לנגן בבית-הכנסת בשבת וביום טוב, גם על ידי גוי.
יתר המכתבים תקפו היבטים שונים של החידושים.
הכותבים גינו את המארגנים כרשעים וככופרים, וקראו למתפללים לחזור בתשובה.
"אלה דברי הברית" לא היה הפרסום היחיד נגד ההיכל.
יציאתו הביאה לגל של כתבים בעד ונגד.
בניגוד לקו האורתודוקסי הרשמי, יכלו סופרים פרטיים להעלות את נושא המשיח באופן בוטה וישיר הרבה יותר.
הרב אברהם לוונשטאם מאמדן הסמוכה העלה סוגיה זו באופן בלעדי בקונטרס "קץ הימים", שנדפס ב-1820, ותיאר את המתפללים בסידור לא רק ככאלה שיצאו מכלל ישראל, אלא ירדו לרמה של עובדי אלילים שאינם מאמינים בגאולה.
בתגובה ל"אלה דברי" יצא מאיר ישראל ברסלאו לקבץ את כל הפסיקות שיכל למצוא כדי להצדיק את חידושי ההיכל, כמו תפילה בלשון נכרי.
הוא ערך מכתם סאטירי בשם "חרב נוקמת נקם ברית", שנוסח בסגנון דומה מאוד לזה של קובץ התשובות, והציג את מחבריו באור נלעג.
הספר תיאר את הרעש והמהומה בבית-הכנסת הישן בניגוד לחדש, בו שררו סדר ויופי, והצעירים נמשכו אליו.
כנגד "חרב נוקמת" נדפס "להט החרב המתהפכת" של הרב לייב רייניץ ממוראביה.
לא רק אורתודוקסים מובהקים קמו נגד ההיכל וליברמן: נחמן ברלין מליסה, משכיל מתון, חיבר את הקונטרסים "כדור קטן" ו"עת לעשות" נגדם.
שלום הכהן, עורכו האחרון של 'המאסף', הצטרף גם הוא לשמרנים.
שד"ל הצעיר כתב את "על הערים הנדחות", פארודיה על המתחדשים, שכונתה בדיעבד "הסאטירה הראשונה נגד התנועה הרפורמית."
לקואליציית הרבנים שקמה כדי לחבר את "דברי הברית" הייתה השפעה רבה בחזיתות האחרות.
פעולותיה, בהשראת החת"ס ואחרים, נחשבות לפעם הראשונה בה הופיעה היהדות האורתודוקסית ככח מאורגן.
חורין התאושש, וב-1820 הוציא לאור בווינה את "דבר בעתו", בו הגן על ההיתרים שהעניק וביקר את בנט כרודף שררה.
הקונטרס נועד לשכנע את שלטונות הקיסרות בצדקת דרכו של ליברמן, שעוד שהה בבירה במטרה להקים שם בית-כנסת לפי דוגמת המבורג, בראשות הרב מאראד.
בתחילת 1821 הגישו דייני טריאסט ופראג, כמו גם בנט בניקלשבורג, מחאה קולנית ופנו ישירות לקיסר.
באפריל התקבלה דעתם; החצר דחתה את יוזמת הומברג ובֶּר וסירבה לבקשותיו של ליברמן.
הוא וחורין שבו שניהם למקומות מגוריהם.
במהלך עשרים השנה הבאות הוסיף חורין לנהל יחסים מתוחים עם החת"ס, שאילץ אותו להוציא הודעות חרטה פומביות מדי פעם בפעם.
ליברמן נעלם, ולפי שמועות המיר את דתו לנצרות.
'אלה דברי הברית' השפיע על שוחרי התיקונים בקהילת וינה.
בבית-הכנסת החדש שנבנה בה לבסוף ב-1826 נערכו, כדברי סמט, "שינויים קלים בלבד".
יצחק נח מנהיימר, הדרשן החדש, שימר את אחדות הקהל בבירה ונמנע מהתנגדות הרבנים, באמצעות החלטה שלא לאמץ את דוגמת המבורג; נוסח וינה שעיצב היה דומה מאוד למה שהנהיגה הקונסיסטוריה בווסטפאליה בימיה הראשונים.
מתינותו של מנהיימר נענתה במינויו של הרב אלעזר הלוי איש הורוויץ לכהן לצדו, בהמלצת החת"ס.
הורוויץ התפלל בבית-הכנסת החדש.{{הערה|מיכאל סילבר, שורשי הפילוג ביהדות הונגריה", עבודה לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית, 1988, עמ' 46-48; Robert S.
תגובת-הנגד החריפה הצליחה לבלום את המגמה שהופיעה בהמבורג.
ההיכל נותר בגדר תופעה מבודדת, ולמעט מניין קטן שהופעל מטעמו ביריד הסחר בלייפציג – דרכו יצא שמעו למרחקים – לא פשטה הדוגמה שהציב.
בתי-כנסת אחרים בגרמניה וביתר אירופה אמנם אימצו חלק מהשינויים שהוביל, אך הגבילו אותם לצד הפורמלי; סידור התפילה ושאלות הדת העקרוניות שמאחוריו, ואפילו העוגב, לא התקבלו במקומות אחרים.
ריב ההיכל סימן גם שינוי מגמה מצד הפרוגרסיבים בגרמניה.
ההערצה ליהודי איטליה פינתה את מקומה לאכזבה מרה.
השאיפה של רבים לחקותם הוחלפה בחתירה לדרך עצמאית.
סערת המאמרים מכאן ומכאן לא סיימה את הסכסוך בין יהודי המבורג.
"קהל בית חדש" הוסיף לפעול, תוך שהוא מושך רבים.
פרנסי הקהילה החליטו לבסוף על פתרון אחר, שהוצע על ידי אליעזר ריסר (חתנו של הרב רפאל הכהן כ"ץ ואביו של גבריאל ריסר) כבר ימים ספורים לאחר חנוכת ההיכל.
הם פיטרו את הראב"ד הקשיש ושכרו לו מחליף קבוע.
היה זה חכם יצחק ברנייס – ראשי הקהל סירבו להעניק לו את התואר "רב" או את סמכויות קודמיו – רב שמרן אך בוגר אוניברסיטה, שנכנס לתפקידו ב-30 באוקטובר 1821. ברנייס אימץ חלק ניכר מסדרי הפורשים.
הוא לבש מדים הדומים לכומר נוצרי ואת דרשותיו, בהן התמקד בענייני מוסר ולא בפלפול מהסוג הישן, נשא בגרמנית תקנית תחת יידיש.
הוא ערך תפילות בסגנון מכובד, אסר להתנועע בתפילה בפראות, לצרוח, לתקן בקול את בעל הקורא ועוד; הנהגתו השיבה לקהילה הישנה את מרבית המתפללים.
אף כי ההיכל נותר פועל, העימות סביבו הסתיים.
החוזה של הרב החדש אסר עליו להתערב בעניין.
בחורף 1840 ביקשה עדת ההיכל לעבור לבניין חדש, גדול יותר, וב-1841 פורסם סידור תפילה נוסף, שהיה אמור להתקבל בכל גרמניה.
הספר היה מקיף יותר, והכיל את ברכות לכל ימי השנה ולא רק לשבתות ולמועדים.
המחברים כיוונו לקבל חלק מהביקורת שהוטחה ב-1818, ומבחינות מסוימות היה הנוסח מסורתי יותר.
במקביל, המגמה האידאולוגית שמאחוריו הייתה צלולה בהרבה, ונערכו שינויים גם בעניינים כמו תחיית המתים.
לנוכח התפתחות זו הפר ברנייס את חוזהו ופרסם ב-16 באוקטובר 1841 גילוי דעת חריף שאסר על שימוש בנוסח החדש.
הוא אף ניסה להשפיע על הרשויות שלא לאפשר את המעבר.
למרות תמיכה מהרב יעקב אטלינגר, מרבית רבני הקהילות בגרמניה נטו עתה לרפורמה, ותוך זמן קצר התפרסמו תשובות נגד עמדתו.
אף זכריה פרנקל, שהתנגד לסידור, ביקר את אב"ד המבורג בטענה שניסיונו לאסרו משולל יסוד, שכן הוא מכיל את כל תפילות החובה.
אברהם גייגר הצעיר פרסם מספר גילויי דעת בעניין.
הן הוא והן פרנקל גינו את ברנייס על כך שניסה לאסור את החיבור באמצעות טיעונים הלכתיים, כשהיה ברור שאין לו שום יסוד לכך והדיון האמיתי היה על העמדות התאולוגיות שהתפילה משקפת.
כמו כן, תקף את הרב מהמבורג על כך שכבר בספרו "המזרח המקראי" (Der Biblische Orient) הציג מתווה של התפתחות היסטורית בנוסחי התפילה; גייגר תהה מדוע "דווקא עתה עליה להישאר בצורתה." אך הוא מיהר לבטל את ברנייס כצד במחלוקת.
מבחינתו, כדברי הביוגרף דייוויד ג'.
פיין, הדיון התנהל בינו, מחברי הסידור ויריבו פרנקל.
את הכותבים האשים בחוסר עקביות ובפשרנות, וקבע כי למרות מחויבותם להבנה מחודשת של יסודות הדת הם שימרו חלקים רבים שהכילו אמונות מיושנות: בין היתר, טען שיש למחוק את ברכת כהנים שהרי אין מקווים עוד להשבת מעמדם במקדש, והקטעים המתייחסים לתחיית המתים צריכים להיעלם כליל.
גייגר ראה את גישת "קהל בית חדש" כולה כאנכרוניסטית, מוגבלת לשינויים מקוטעים ללא עקביות תאורטית, שהגיעה שעתה להידחק מפני תיקונים שיטתיים הנשענים על מחקר בחכמת ישראל.
גייגר התפלמס גם עם פרנקל, שמבחינתו הסידור החדש היה לא ראוי בגלל שעמד בניגוד ל"רוח העם" (Volksgeist), יסוד מרכזי בהגותו.
בנוסף להוצאת הרעיון המשיחי ושינויים עקרוניים, גינה הרב מדרזדן גם את מחיקת כל הפיוטים האשכנזיים ושימוש בלעדי בספרדיים.
עוד גורם שהתערב היה רבה של שוורין, שמואל הולדהיים, שהסתמן בשנים הבאות כרפורמי קיצוני.
בשני מנשרים, פרסם הרב הגנה על הסידור החדש.
הוא יכול היה להסתמך על ההנמקה המסורתית הברורה מאליה לאמירת חלקים רבים בגרמנית, ואת הסרת הבקשות לחידוש הקרבנות ביסס על דברי הרמב"ם ב"מורה נבוכים", כשהוא טוען שאלה דוחים את פסיקתו המפורשת ב"משנה תורה" מהיותם מאוחרים ומנומקים יותר.
הוויכוח סביב נוסח התפילה המתוקן עירב את כל האגפים ביהדות גרמניה.
גייגר עצמו כתב כי התערב בו לא לשם העניין בהמבורג, אלא בגלל שהטיעונים שהועלו בו ייצגו את היסודות העמוקים לעמדות הדתיות של המתדיינים.
פיין הצביע על כך שהפולמוס שיקף את קווי המחלוקת שיאפיינו את העשור הבא, התקופה המכריעה ביותר בהיווצרות הזרמים המודרניים ביהדות:
הפולמוס גווע כבר ב-1842, בעיקר לאחר השריפה הגדולה שכילתה את המבורג ב-5 במאי.
מפלתו של ברנייס סימנה את התחזקות המגמה שפעלה נגדו, וריב ההיכל השני סלל את הדרך לשלוש האסיפות שהנהיג גייגר בין 1844 ל-1846, שהיו שלב מרכזי בהתגבשות היהדות הרפורמית.
ריאנצי, אחרון הטריבונים היא אופרה בחמש מערכות מאת ריכרד וגנר אשר הלחין וגם כתב את הליברית.
סיפור המעשה של האופרה מבוסס על הרומן בעל השם הזהה מאת אדוארד בולוור-ליטון (Edward Bulwer-Lytton) משנת 1835.
וגנר החל בכתיבת היצירה בחודש יולי 1838 וסיים אותה בנובמבר 1840. היא הוצגה לראשונה בדרזדן ב-20 באוקטובר 1842 ונחשבת להצלחתו המקצועית הראשונה של המלחין.
העלילה מבוססת על סיפור חייו של קולה די ריינצו, פוליטיקאי איטלקי פופולרי בן המאה ה-14 אשר שימש כטריבון, וחיזק את כוחו של העם הפשוט כנגד מעמד האצולה.
שינויים בדעת הקהל ולחץ מצד הכנסייה גרמו להמון להפנות לו עורף ולפנות כנגדו, כאשר שיאם של האירועים מסתיים בשריפת הקפיטול ברומא כאשר בתוכו מתבצרים ריאנצי וחסידיו המעטים.
האופרה נפתחת בתרועת חצוצרה אשר מתבררת מאוחר יותר כתרועת הקרב של משפחת האצולה קולונה, כמנגינת התפילה של ריאנצי, ומסתיימת כמנגינת שיר לכת צבאי.
זהו הקטע המוזיקלי המפורסם ביותר של האופרה כולה.
מערכה ראשונה - מחוץ לביתו של ריאנצי
האציל אורסיני וחבריו מנסים לחטוף את אחותו של ריאנצי, איירין.
האציל סטפאנו קולונה, התומך בריאנצי, מנסה למנוע מהם מלבצע את זממם.
ריימונדו מנסה לשכנע את הצדדים לחדול מן המאבק.
ריאנצי מופיע ומכריע את הקרב.
הרומאים בני המעמד הנחות תומכים בריאנצי, המגנה את האצילים.
איירין ואדריאנו מגלים את אהבתם.
העם מציע לריאנצי את כתר המלכות.
הוא מסרב, ומוכן לשמש רק כטריבון עממי.
מערכה שנייה - אולם בתוך הקפיטול
האצילים מעלילים על מותו כביכול של ריאנצי.
באותו הזמן ריאנצי עורך קבלת פנים לקבוצת שגרירים.
אורסיני מנסה לדקור את ריאנצי, המוגן בשריון.
אדריאנו מפציר בריאנצי לחוס על האצילים, והוא נענה לבקשה.
מערכה שלישית - הפורום הרומאי
האצילים מגייסים צבא לכיבוש רומא.
בני המעמד הפשוט נזעקים, וכשריאנצי בראשם, הם מביסים את האצילים בקרב.
סטפאנו, אביו של אדריאנו, נהרג, והוא נשבע לנקום את מותו, אך ריאנצי מרגיע אותו.
מערכה רביעית - מול הכנסייה הלטרנית
תושבי רומא מתדיינים אודות משא ומתן המתנהל בין האצילים, האפיפיור וקיסר גרמניה.
אדריאנו מתחזק בכוונתו לרצוח את ריאנצי, כאשר זה מגיע למקום בלוויית אחותו איירין.
ריימונדו מודיע כי האפיפיור הטיל חרם על ריאנצי, וכי תומכיו מסתכנים בנידוי.
למרות תחינותיו של אדריאנו, מחליטה איירין להישאר עם אחיה.
מערכה חמישית - חדר בקפיטול
ריאנצי נושא תפילה להתחזק בתמיכתם של בני רומא.
הוא מנסה לשכנע את איירין להצטרף לאדריאנו למען ביטחונה, אך היא מסרבת.
אדריאנו נכנס לחדר ומזהיר את השניים כי ההמון עומד להבעיר את הקפיטול, וכי חייהם בסכנה.
ריאנצי מנסה לפנות להמון, אך נענה במטר אבנים.
ריאנצי הייתה האופרה החביבה על אדולף היטלר.
היטלר הושפע עמוקות מן המוזיקה ומתוכנה של האופרה כאשר צפה בה לראשונה בתקופת ילדותו בלינץ, בערך בין השנים 1906-1907. לימים, טען באוזני ויניפרד וגנר, כלתו של המלחין, בעודם צופים בצוותא בהופעה: "כאן הכל התחיל".
כפועל יוצא מכך הושמעה האופרה רבות באירועים השונים בתקופת התארגנותה המוקדמת של המפלגה הנאצית, ובכל הזדמנות רשמית בתקופת הרייך השלישי.
ההיסטוריון יואכים פסט טוען כי היטלר ראה בעצמו כמעין התגלגלות עכשווית של דמות הגיבור ריאנצי, אשר מייצג את העם הפשוט, נלחם למענו, ומעדיף את המוות וההרס העצמי כאשר הוא חש כי העם מפנה לו עורף.
עקב ההקשרים הפשיסטיים שנקשרו בה בהשפעת התקופה הנאצית, האופרה כמעט ולא הושמעה בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
למרות זאת, בשנים האחרונות מנסים מארגני פסטיבל וגנר בביירוית להחיות את ביצועי האופרה מחדש.
ריב הליצנים היה השם שניתן לקרב בין תורות מוזיקליות יריבות, שהתנהל בפריז בין 1752 ל-1754. המחלוקת עסקה ביתרונות היחסיים של אופרה צרפתית בהשוואה לאופרה איטלקית.
הניצוץ שהבעיר את המריבה הייתה תגובת החוגים הספרותיים בפריז לביצוע האינטרמצו הקצר "השפחה הגברת" של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי באקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז ב-1 באוגוסט 1752. את היצירה ביצעה להקה איטלקית נודדת של שחקנים קומיים, שנודעו בשם "בופוני", שפירושו "ליצנים", ומכאן השם שניתן למחלוקת.
לא הייתה זו הפעם הראשונה ש"השפחה הגברת" בוצעה בפריז, אבל בפעם הקודמת, בשנת 1746, לא עוררה תשומת לב של ממש.
הפעם, לעומת זאת, חוללה מלחמת מילים רבתי בין מגיני המסורת האופראית הצרפתית לתומכי המוזיקה האיטלקית.
במחלוקת שנמשכה ממנה השתתפו מבקרי מוזיקה כמו ז'אן-ז'אק רוסו ופרידריך מלכיור גרים, שהיללו, יחד עם סופרים אחרים שהיו קשורים באנציקלופדיה הצרפתית, את האופרה בופה האיטלקית ותקפו את סגנונות הטרגדיה הלירית הצרפתית, סגנון שיצר ז'אן-בטיסט לולי והמשיכו בו מלחינים שהיו בחיים בתקופת ריב הליצנים, בהם המלחין הצרפתי ז'אן-פיליפ ראמו.
ריבאונד (מאנגלית: Rebound) או כדור חוזר (על פי האקדמיה ללשון העברית: כַּדּוּר נִתָּר) בכדורסל היא תפיסת הכדור לאחר שזריקה הוחטאה.
לריבאונד חשיבות רבה במשחק, שכן הוא מקנה לקבוצה הזוכה בכדור הזדמנות נוספת לקלוע לסל היריבה ומונע מהיריבה הזדמנות כזו.
לפיכך קיימים סטטיסטיקות ונתונים על כדורים חוזרים, על קבוצות או שחקנים.
הריבאונד מחולק לשני סוגים: ריבאונד הגנה - מצב בו לאחר שהקבוצה התוקפת החטיאה את הכדור הקבוצה היריבה, המתגוננת, זוכה בכדור; ריבאונד התקפה - מצב בו לאחר שהקבוצה התוקפת החטיאה היא גם זו שזוכה בכדור ומקבלת הזדמנות לתקוף שנית.
תפיסת הכדור לאחר ניסיון זריקה לסל נחשבת לריבאונד, והכדור עצמו אינו חייב לפגוע בסל, בטבעת או בלוח כדי שהריבאונד ייחשב, ולכן גם תפיסת הכדור לאחר זריקת "אייר בול" נחשבת לריבאונד.
בנוסף, זכייה בכדור לאחר שזריקה נחסמה, נחשבת אף היא לריבאונד.
כדור שלא פוגע בדבר ונוחת על הקרקע, ונקלט על ידי אחד מחברי הקבוצה שזרקה לא ייחשב לריבאונד אלה כ"הצלה" (Recovery).
כדורים חוזרים מחולקים לשני סוגים, ונספרים בסטטיסטיקות בנפרד, "ריבאונד הגנה" (Defensive Rebound) כאשר הקבוצה המגנה מצליחה להשיג את השליטה על הכדור לאחר החטאה של הסל מצד הקבוצה התוקפת; מנגד ישנו "ריבאונד התקפה" (Offensive Rebound), אשר מתאר מצב בו הקבוצה התוקפת מצליחה להשיג את השליטה בכדור לאחר החטאה.
בדרך כלל, מרבית הכדורים החוזרים במשחק מגיעים לקבוצות ההגנה ומיעוטם לקבוצת ההתקפה.
הסיבה לכך היא שהקבוצה המגנה נוטה לעמוד בעמדות חילוץ טובות יותר מהקבוצה התוקפת, וקרובה יותר לסל.
ריבאונד התקפי מביא לקבוצה התוקפת להזדמנות נוספת לקלוע לסל.
הריבאונד נספר לשחקן הראשון שהשיג שליטה בכדור, או במקרה של ריבאונד התקפה גם לשחקן שהודף את הכדור לכיוון הסל בניסיון לקלוע.
קיים גם ריבאונד קבוצתי, הנספר לטובת הקבוצה ולא לאף אחד מהשחקנים, במקרים בהם לאחר החטאה הקבוצה משיגה שליטה בכדור מבלי שאף שחקן יזכה בכדור (למשל אם שחקן יריב מנסה להשתלט על הכדור אך הוא יוצא מתחומי המגרש או אם הכדור עף לאחר הזריקה אל מעבר לתחומי המגרש.
לעומת זאת אם שחקן יריב משיג שליטה בכדור החוזר ומיד מאבד אותו או יוצא מתחומי המגרש הדבר לא נחשב כריבאונד עבור הקבוצה אלא ריבאונד ואיבוד ליריבה).
גם ריבאונד כזה נרשם עבור הקבוצה, בין השאר בשל חוקי המשחק הקובעים שיש לרשום כל זריקה שלא נכנסה לסל כריבאונד.
ישנם מאפיינים רבים המקנים לשחקן יתרון בתפיסת כדורים חוזרים, העיקריים בהם הם גובה וחוזק.
מפני שהגובה הוא אלמנט חשוב, רוב הריבאונדים נקלטים על ידי שחקנים בתפקיד סנטר ופאוור פורוורד, שבדרך כלל ממוקמים בקרבת הסל.
על היעדר גובה ניתן לפצות באמצעות כוח פיזי, על ידי חסימת יריבים גבוהים המנסים להגיע אל הכדור וזכייה בו לפניהם.
שחקנים בולטים ב-NBA בתחום הכדורים החוזרים
וילט צ'מברלין - היה מלך הריבאונדים של ה-NBA ב-11 עונות שונות כבעל נתוני הריבאונד הגבוהים ביותר.
לצ'מברלין יש את שיא ה-NBA לריבאונדים בעונה הסדירה (23,934), הממוצע הגבוה ביותר לקריירה (22.9), שיא הריבאונדים לעונה אחת (2,149) ושיא ממוצע הריבאונדים במשחק לעונה אחת (27.2), שיא הריבאונדים למשחק בודד (55) ולמשחק פלייאוף (41) ושיא הריבאונדים במשחקי אולסטאר (197).
בוב פטיט - בעל הממוצע השלישי בטיבו ב-NBA למספר ריבנאונדים ממוצע למשחק בקריירה (16.2).
פטיט הוא בעל שתי תוצאות הריבאונד הטובות ביותר לשחקן במשחק אולסטאר: 26 (באולסטאר של 1958) ו-27 (באולסטאר של 1962).
נייט ת'ורמונד - הגיע לממוצע של למעלה מ-20 ריבאונדים למשחק בשתי עונות (לרבות ממוצע של 22 ריבאונדים בעונת 67–1968), ממוצע קריירה של 15.0, מחזיק את שיא ה-NBA לריבאונדים ברבע אחד (18).
כמו כן הוא אחד מהשחקנים הבודדים ב-NBA (יחד עם צ'מברלין, ביל ראסל וג'רי לוקאס) שתועד מגיע למעל מ-40 ריבאונדים במשחק יחיד.
ליגת ה-NBA החלה לתעד סטטיסטיקות של ריבאונדים בעונתה החמישית, עונת .
ריאסטן (בנורווגית: Riasten) הוא אגם בנפה הולטילן שבמחוז טרנדלג בנורווגיה.
שטחו של האגם הוא 5.14 קמ"ר והוא ממוקם סמוך לגבול המוניציפלי של הנפות טיידל וררוס, לאורך 25 קילומטרים ממזרח לכפר רנביאגדה.
האגם שוכן כ-15 קילומטרים ממערב לגבול עם שוודיה.
ריבאל פהד עדל דהאמשה הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת החלוץ בהפועל רעננה.
במקביל, דהאמשה משחק בנבחרת פלסטין.
דהאמשה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בית"ר טוברוק.
בשנת , הצטרף לקבוצת הנערים של צעירי כפר כנא, במדיה כבש 51 שערים בכל המסגרות.
שנה לאחר מכן, הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל נוף הגליל.
בגיל 18, הצטרף לבית"ר כפר כנא.
בקיץ דהאמשה חתם בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית.
בפברואר חזר לליגות הישראליות וחתם בהפועל בני זלפה מליגה א' צפון.
בינואר , דהאמשה זומן לראשונה לסגל נבחרת פלסטין.
ב-15 בינואר 2020, דהאמשה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 נגד .
דהאמשה, נכלל בסגל הנבחרת לקראת הגביע הערבי בכדורגל 2021.
ריאקט נייטיב היא ספריית תוכנה לפיתוח ממשק משתמש שנוצרה על ידי חברת פייסבוק.
היא משמשת לפיתוח יישומים עבור אנדרואיד, Android TV, iOS, macOS, tvOS, אינטרנט, Windows ו-UWP בזכות היכולת לנצל את היכולות המובנות של מערכות ההפעלה השונות תוך שימוש בספריית React.
היא משמשת גם לפיתוח יישומי מציאות מדומה ב-Oculus.
בשנת 2012 אמר מארק צוקרברג, "הטעות הגדולה ביותר שעשינו כחברה הייתה הימור רב מדי על HTML בניגוד לאפליקציות נייטיב".
השימוש ב-HTML5 לגרסת הנייד של פייסבוק הביא ליישום לא יציב שאחזר נתונים לאט.
הוא הבטיח שפייסבוק תספק בקרוב חוויית מובייל טובה יותר.
בתוך פייסבוק, ג'ורדן וולק מצא דרך לייצר רכיבי ממשק משתמש ל-iOS מתוך תהליכון JavaScript ברקע, שהפך לבסיס לשלד התוכנה React.
הם החליטו לארגן האקתון פנימי בכדי לשכלל את אב הטיפוס הזה על מנת שיוכלו לבנות אפליקציות מובייל עם טכנולוגיה זו.
לאחר חודשים של פיתוח, פייסבוק פרסמה את הגרסה הראשונה של React JavaScript Configuration בשנת 2015. במהלך שיחה טכנית, כריסטופר צ'אדו הסביר כי פייסבוק כבר משתמשת ב-React Native עבור אפליקציית הקבוצות שלהם ואפליקציית מנהל המודעות שלהם.
עקרונות העבודה של React Native כמעט זהים ל-React פרט לכך ש-React Native אינו מבצע מניפולציות על ה-DOM באמצעות ה-DOM הווירטואלי.
הוא פועל בתהליכון רקע (המפרש את JavaScript שכתבו המפתחים) ישירות במכשיר הקצה ומתקשר עם מערכת ההפעלה באמצעות סריאליזציה של נתונים דרך גשר אסינכרוני.
רכיבי React עוטפים קוד נייטיב קיים ומתקשרים עם ממשקי API נייטיביים באמצעות פרדיגמת ממשק המשתמש ההצהרתי של React ו-JavaScript.
בעוד שלעיצוב ב-React Native יש תחביר דומה ל-CSS, הוא אינו משתמש ב-HTML או CSS.
במקום זאת, משתמשים בהודעות משרשור ה-JavaScript כדי לנהל תצוגות נייטיביות.
React Native מאפשרת למפתחים לכתוב גם קוד מקור בשפות כגון Java או Kotlin עבור אנדרואיד, Objective-C או Swift עבור iOS ו-C ++/WinRT או C# עבור Windows 10, מה שהופך אותו לגמיש עוד יותר.
דוגמה לתוכנית - שלום עולם
רָיָאק - האוש חלה היא עיירה לבנונית נוצרית במחוז בקאע ליד העיר זחלה, למרגלות הרי מול לבנון, בגובה 930 מ', שנוצרה מאיחוד העיירה ריאק והכפר הסמוך האוש חלה.
רוב תושבי העיירה שייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
מתחילת המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת האזרחים ב-1975, ריאק הייתה צומת תחבורתי-רכבתי החשוב ביותר של לבנון, שבו קו ביירות-דמשק עם רוחב המסילה 1.05 מ' פגש את הקו עם רוחב מסילה התקני (1.435 מ') שיצא צפונה לבעלבכ, חומס וחלב .
היום נמצא בעיירה שדה התעופה ריאק שבשימוש חיל האוויר הלבנוני (קוד OLRA: ICAO) ובית חולים אזורי.
בעיירה נמצאים מספר כנסיות השייכות לקהילות נוצריות שונות שנבנו בסגנונות אדריכליות מגוונות: כנסיית מאר מיכאל, כנסיית גבירתנו של עזרה תמידית, כנסייה הארמנית, כנסיית דורמיציון, כנסיית מאר רוקוז, כנסיית גאורגי הקדוש (המלכיתית היוונית-קתולית), כנסייה האנגליקנית.
מצפון לרייאק נמצא האתר הארכאולוגי מתקופה נאוליתית.
באתר, שנחפר על ידי לוריין קופלנד ופרנק סקילס, במהלך סקר ב-1965, נמצאו כלי צור שונים מהסוג Shepherd Neolithic .
בשנת 1838, אלי סמית' ציין הן את ריאק והן את האוש חלה ככפרים נוצריים באזור בעלבק.
ב-1895 נבנתה מסילת רכבת ביירות-דמשק עם רוחב המסילה 1.05 מ' שעברה דרך ריאק.
ב-1906 נבנתה מסילת רכבת ברוחב תקני ( 1.435 מ') מחאלב דרך חמה וחומס שפגשה את הקו ביירות-דמשק בריאק.
שתי מסילות הברזל נבנו והיו בבעלותן של חברות צרפתיות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נבנה על ידי צבא גרמני שדה התעופה הצבאי סמוך לעיירה.
ב-1918 הפציץ הצבא הבריטי את תחנת הרכבת בעיירה והרס אותה.
ב-7 באוגוסט 1933, שני טייסים צרפתים (מוריס רוסי ופול קודוס ), על מטוס Blériot 110, שברו את שיא העולם למרחק בקו ישר.
הם המריאו מניו יורק ונחתו בריאק לאחר שעברו מרחק של 9,104 ק"מ ללא עצירה, תוך 55 שעות.
במהלך המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה, ביולי 1941, הפציצו הבריטים את הבסיס הצרפתי ואת מחסני צבא בריאק שהיו בשליטת צבא של משטר וישי, לאחר מכאן, יחידות הדיוויזיה השישית של הצבא הבריטי שהתקדמו מדמשק, שחררו ריאק ושדה תעופה, שהיה שדה התעופה הצבאי החשוב ביותר בלבאנט, לאותה תקופה.
ב-15 בספטמבר 1941, בשדה תעופה ריאק, הוקמה טייסת הקרב הראשונה (קבוצת קרב (טייסת) אלזס) של צרפת החופשית.
בספטמבר 1942, גנרל דה גול ביקר את הטייסים בבסיס ריאק, וקבוצת הקרב מספר 3 של נורמנדי ( נורמנדי-נימן העתידית) הוקמה שם בחודש שלאחר מכן.
ב-10 באוקטובר 1943 הוקמה בשדה תעופה של ריאק טייסת קרב הארדנים 3/3 (Escadron de Chasse 3/3 Ardennes).
ב-1 ביוני 1949 הוקם בשדה תעופה של ריאק חיל האוויר הלבנוני.
משחית טנקים צרפתי M10 וולברין מהגדוד השלישי של הרגימנט ציידי הטנקים הקולוניאלי (RCCC) נקראה ריאק במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלחמת האזרחים בלבנון מ-1975 עד 1990 קטעה את כל תנועת הרכבות.
בשנת 2002 נכשל ניסיון לשחזר את הקישור בין ריאק-דמשק.
בשנת 2005 צוינה בשדה התעופה ריאק נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון, בטקס מיוחד בהשתתפות מפקדי כוחות שני הצבאות.
בכך הושלמה נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון.
שדה התעופה ריאק הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת לבנון השנייה (2006), כתוצאה מכך נגרמו מספר נזקים למסלול הנחיתה.
רומן גארי, סופר צרפתי, שירת שם כטייס ב-1942.
ז'אן טולאסנה, טייס צרפתי שנמלט ב-5 בדצמבר 1940 במטוסו מריאק ללוד והצטרף לחיל האוויר הבריטי.
ריבאווירין , הידועה גם בשם טריבאווירין, היא תרופה אנטי-ויראלית המשמשת לטיפול במחלות הנגרמות על ידי זיהומים של וירוס נשימתי (RSV) וזיהום של וירוס HCV, הפטיטיס C, כמו גם כמה מצבי חום דימומיים ויראליים.
עבור HCV, משתמשים בריבאווירין בשילוב עם תרופות אחרות, כגון סימפרביר, סופוסבוביר, פגאינטרפרון אלפא-2b או פגאינטרפרון אלפא-2a.
ניתן להשתמש בו גם עבור חום דימומי ויראלי - במיוחד עבור קדחת לסה, קדחת דימומית קרים-קונגו וזיהומים של נגיף האנטה (למעט מחלות אבולה או נגיף מרבורג).
ריבאווירין נלקח בדרך כלל בבליעה או בשאיפה.
אף על פי השימוש נרחב, הוא עמד בפני ביקורת במאה ה-21 עקב אי הוכחת יעילות בטיפול בזיהומים ויראליים עבורם נרשם בעבר.
תופעות הלוואי הנפוצות שלו כוללות עייפות, כאב ראש, בחילות, חום, כאבי שרירים ועצבנות.
תופעות לוואי חמורות כוללות פירוק תאי דם אדומים, בעיות בכבד ותגובות אלרגיות.
השימוש בו במהלך ההיריון עלול לגרום נזק לעובר המתפתח.
מומלץ להשתמש באמצעי מניעה יעילים לגברים ולנשים כאחד למשך שבעה חודשים לפחות במהלך השימוש ואחריו.
מנגנון הפעולה של ריבאווירין אינו ברור לחלוטין.
ריבאווירין נרשם כפטנט בשנת 1971 ואושר לשימוש רפואי בשנת 1986. הוא נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
ריבאווירין משמש בעיקר לטיפול בצהבת C כרונית ובקדחת דימומית נגיפית (התוויה יתומה ברוב המדינות).
יעילותו במטרות אלו הועמדה בספק לאור אזהרת המסגרת של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) נגד השימוש בו כטיפול יחיד לטיפול בצהבת C כרונית.
לכן, ניתן לרשום אותו בארצות הברית רק כתוספת לתרופה אחת או יותר.
יעילותו כנגד נגיפים שאינם HCV, כולל אלו הגורמים לקדחת דימומית נגיפית, לא הוכחה באופן חד משמעי.
הוא אינו מאושר בארצות הברית לטיפול בנגיפים שאינם HCV.
עבור זיהום כרוני ב-HCV, הצורה הפומית (כמוסה או טבליות) של ריבאווירין משמשת רק בשילוב עם פגילציה של אינטרפרון אלפא (פגילציה היא שינוי תרופה או מולקולה אחרת על ידי הצמדת שרשרת אחת או יותר של פוליאתילן גליקול (PEG).
תהליך זה מגדיל את המולקולה, מגן עליה מפני מערכת החיסון ומפירוק על ידי אנזימים, ומשפר את מסיסותה במים.
כך זמן מחצית החיים שלה בזרם הדם ממושך יותר, תדירות המינון הנדרשת נמוכה יותר והיעילות הטיפולית משופרת.).
סטטינים עשויים לשפר את יעילות השילוב הזה בטיפול בהפטיטיס C.
במידת האפשר, מתבצעת גנוטיפיזציה של הזן הנגיף הספציפי (בדיקת האלל הספציפי).
ריבאווירין משמש כתוספת להעלאת המינון בשילובים ספציפיים של גנוטיפים ותרופות אחרות.
זיהום חריף בהפטיטיס C (בתוך 6 החודשים הראשונים) לרוב אינו דורש טיפול מיידי, מכיוון שזיהומים רבים בסופו של דבר חולפים ללא טיפול.
כאשר מתקבלת ההחלטה לטפל בהפטיטיס C חריפה, ניתן להשתמש בריבאווירין כתוספת למספר שילובי תרופות.
עם זאת, תרופות אחרות עדיין עדיפות.
השורדת הראשונה בכלבת הייתה מוזרקת ריבאווירין
ריבאווירין הוא הטיפול הידוע היחיד למגוון של קדחות דימומיות ויראליות, כולל קדחת לסה, קדחת דימומית קרים-קונגו, קדחת דימומית ונצואלית וזיהום בנגיף האנטה (Hantavirus), אם כי נתונים בנוגע לזיהומים אלה מועטים, והתרופה עשויה להיות יעילה רק בשלבים מוקדמים.
המכון למחקר רפואי של צבא ארצות הברית למחלות זיהומיות (USAMRIID) ציין כי "לריבאווירין פעילות דלה במבחנה ובטיפול בחי כנגד הפילווירוסים (אבולה ומרבורג) והפלביווירוסים (דנגי, קדחת צהובה, קדחת דימומית אומסק ומחלת יער קיאסאנור)".
צורת האירוסול שימשה בעבר לטיפול במחלות הקשורות לנגיף סינציאלי נשימתי בילדים, אם כי הראיות התומכות בכך חלשות למדי.
למרות שאלות בנוגע ליעילותו, ריבאווירין נותר התרופה האנטי-ויראלית היחידה הידועה כיעילה בטיפול בקדחת לסה.
הוא שימש (בשילוב עם קטמין, מידאזולאם ואמנטדין) לטיפול בכלבת.
נתונים ניסויים מצביעים על כך שלריבאווירין עשויה להיות פעילות מועילה כנגד נגיפי כלבלבת ואבעבועות (Poxviridae).
ריבאווירין שימש גם לטיפול בנגיף הרפס סימפלקס.
מחקר קטן מצא כי טיפול בריבאווירין הפחית את חומרת התפרצויות הרפס וקידם החלמה, בהשוואה לטיפול פלצבו.
מחקר נוסף מצא כי ריבאווירין הגביר את ההשפעה האנטי-ויראלית של אציקלוביר.
נמצא עניין מסוים בשימוש האפשרי שלו כטיפול בסרטן עם גורם ייזום של תרגום אאוקריוטי מוגבר eIF4E, במיוחד לוקמיה מיאלואידית חריפה (AML), כמו גם סרטן ראש וצוואר.
ריבאווירין פגע ב-eIF4E בחולי AML במחקרי מונותרפיה ובמחקרים משולבים, והביא לתגובות קליניות אובייקטיביות, כולל נסיגה מלאה של המחלה.
עמידות לריבאווירין בחולי AML התעוררה, מה שהוביל לאובדן מיקוד eIF4E ולהישנות המחלה.