tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מושל סיני הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20, מייג'ור קלוד ג'רוויס (Claude Scudamore Jarvis) התבסס גם על שם ההר שפירושו בערבית: "מותר" ובהקשר של הקרבת קורבנות "קדוש וחוקי".
העיתונאי שמחה יעקובוביץ' טען בסרט "פענוח יציאת מצרים" כי ג'בל חשם א-טריף, המכונה גם "הר השם", הוא הר סיני המקראי.
החוקר יוסף אידלברג טען בספרו "במברה" כי הר הגעש אמי קוסי הנמצא בצפון צ'אד, הוא הר סיני המקראי.
לפי התיאוריה שלו, בני ישראל יצאו ממצרים לכיוון מערב, והלכו (בשנים הראשונות) במדבר סהרה דהיום.
הסופר אביגדור שחן המשיך והרחיב על עבודתו של יוסף בספרו זה סיני.
בנוסף, שחר גפני סיפר בקצרה על התיאוריה אצל יובל מלחי בפודקאסט קטעים בהיסטוריה ובהרחבה בספרו 'יציאת מצרים התיאוריה האבודה'.
הר סטנלי הוא ההר הגבוה ביותר ברכס רוונזורי (הרי הירח), המצוי על הגבול בין אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והוא השלישי בגובהו באפריקה, אחרי הקילימנג'רו (5,895 מטר) והר קניה (5,199 מטר).
הר סטנלי מורכב משתי פסגות תאומות ומכמה פסגות נמוכות יותר:
הר סדום הוא הר בצפון־מזרח הנגב, בין חופו של ים המלח למישור עמיעז.
אורכו של ההר כאחד־עשר קילומטרים ורוחבו המרבי מגיע לשני קילומטרים.
הר סדום הוא דיאפיר (מחדר) מלח, תופעה גאולוגית של חדירת מלח שהיה קבור בעומק אל תוך סלעים קשים וכבדים יותר שהיו מעליו.
עליית מחדר המלח הוא תוצאה של שני גורמים: לחץ סלעי הכיסוי, וכוח הציפה של המלח הנובע מהצפיפות הנמוכה שלו ביחס לסלעי הסביבה.
הדיאפיר מתרומם כבר מאות אלפי שנים, אך ההר נחשף ככל הנראה בסוף תקופת קיומה של ימת הלשון - לפני כ-14,000 שנה.
קצב התרוממות הר סדום כיום (על פי מדידות גיאודטיות ועיבוד נתוני מכ"ם לוויני), הוא בין 5 ל-9 מ"מ בשנה.
על הר סדום צומחים צמחים מועטים מאוד בשל מיעוט המשקעים, החום הרב, הניקוז המהיר מאוד של המים והמליחות הרבה של הקרקע.
בין המינים המועטים הצומחים על הר סדום בולטים מיני המלחית.
על גבי ההר מספר שבילי הליכה ומיצפורים וניתן להגיע לפסגתו ברכב.
הר סדום בנוי משכבות סלעי מלח השייכים לתצורת סדום.
מלח תצורת סדום שקע בקרקעית לגונת סדום במהלך תקופת הפליוקן (לפני כ-3-5 מיליון שנה).
לגונת סדום נוצרה כתוצאה מחדירת מי הים התיכון לבקע ים המלח, ככל הנראה דרך עמק יזרעאל.
חדירת הים הביאה להיווצרות לשון ים ארוכה וצרה שהשתרעה מאזור הכנרת ועד דרומית לאזור ברכות האידוי של ים המלח.
חיבור של גוף מים הקיים באזור אקלים מדברי אל הים הפתוח, אפשר זרימה מוגבלת אך קבועה של מי ים לתוך הלגונה, כפיצוי על אובדן המים באידוי.
עלייה בריכוז המלחים המומסים במים הביאה בשלב מסוים להשקעה של סלעי התאדות שונים, בעיקר מלח בישול (הליט, NaCl) וגבס, שהצטברו בשכבות בעובי של כ-2,000 מטר על קרקעית הלגונה.
יחד עם שכבות המלח והגבס שקעו גם שכבות דקיקות של סלעי משקע קלסטים, פצלים ודולומיט.
כלל שכבות אלה יצרו את תצורת סדום.
צבירת חתך כה עבה של סלעי התאדות מתוך הלגונה מחייב תהליך של השתפלות טקטונית (שקיעה) של קרקעית האגן, שאם לא כן עשויים המלחים השונים למלא את נפח האגן, עד לסתימתו.
לפני כ-3-3.4 מיליוני שנים נותק הקשר בין לגונת סדום לים הפתוח וגוף המים הפך מלגונה לאגם.
באגם זה הורבדו סלעי משקע רבים מתצורת עמורה ומתצורת הלשון, אשר כיסו את שכבות המלח של תצורת סדום.
עליית מחדר המלח של הר סדום
סלע המלח (הליט) שונה מסלעים אחרים בכך שהוא מסוגל לשנות צורה תחת לחץ.
לחץ מתמשך ומסיבי על שכבות המלח יכול להביא "לזרימת" השכבות לצדדים.
בנוסף, צפיפותו הנמוכה ביחס לצפיפות סלעי הסביבה גורמת למלח לנוע ביתר קלות בסביבתו הצפופה ממנו.
סדקים בסלעים הצפופים יכולים להביא לעליית המלח לאורך הסדקים.
שכבות המלח (תצורת סדום), המצויות במרכז האגן, מכוסות בכ-5 קילומטרים של סלעי משקע שונים (בעיקר תצורות עמורה והלשון).
לפני כ-2.5 מיליוני שנים, החל המלח לזרום ממרכז האגן לצדדים בקצב של מילימטרים אחדים בשנה, בשל לחץ עמוד השכבות שמעליו.
כעבור מאות אלפי שנים הגיעו שכבות המלח לאזור של שברים וסדקים בשוליים המערביים של אגן ים המלח.
כאן עלו שכבות המלח דרך קווי השבר, תוך הטיית שכבות המלח ממצבן האופקי המקורי למצב האנכי הנוכחי.
בדרכן למעלה הטו שכבות המלח את שכבות תצורת עמורה ותצורת הלשון שהיו מעליהן.
כך בעצם נוצר דיאפיר (מחדר) הר סדום, אשר ליבו עשוי משכבות אנכיות של מלח שהטו תוך כדי עלייתן את שכבות הסלע שהיו מעליהן.
כיום נחשפות שכבות תצורה עמורה כשהן ניצבות אנכית לאורך שוליו המזרחיים של הר סדום.
(הטיית השכבות נראית באזור מערת ארובותיים).
גיל שכבות תצורת עמורה באזור מערת ארובותיים, נע בין 740 ל-140 אלף שנים טרם זמננו.
ממצא זה מעיד כי שלפחות בחלק מאותה תקופה הר סדום בצבץ כאי מעל לפני המים.
"הגבעה הלבנה" או "גבעת הכפתור" (נ.ג.
194-) שבהר סדום מורכבת מסלעי תצורת הלשון.
הר סדום נחשף סופית להשפעת הכוחות החיצוניים (בפרט לגשמים וזרמי מים) מלפני 14,000 שנים ועד ימנו.
כאן החל תהליך הדומה לתהליך הקרסטי שבסלעי גיר, אך באופן מואץ יותר בשל טבעו של המלח.
המים היורדים עם הגשמים הדלים באזור המסו שכבות של מלח ויצרו ערוצי נחלים קטנים, מערות מפותלות ובמקומות מסוימים נוצרו ארובות ופירים עמוקים.
סלעי החיפוי מייצגים את השאריות הבלתי מסיסות של ראש מחדר המלח שיצר את הר סדום.
שכבות המלח של תצורת סדום הכילו ביניהן שכבות דקיקות של חרסית, גבס, פצלים וחול דק (5% מנפח שכבות המלח).
תוך כדי עליית המחדר הומסו שכבות המלח על ידי מי התהום או על ידי מי האגם המתוקים יחסית (שהדיאפיר חדר אל תוכן), והותירו אחריהן שארית בלתי מסיסה שהצטברה ובנתה את סלעי החיפוי.
עובי סלעי החיפוי המצפים את שכבות המלח האנכיות מגיע לכ-40 מטר.
משטח ההמסה המפריד בין המלח לשרידים הבלתי מסיסים שמעליו מכונה "ראי המלח".
במסגרת מחקרי המרכז לחקר מערות התגלו בהר סדום כמאה וחמישים מערות מלח.
מדובר בריכוז מערות המלח הגדול ביותר בעולם.
מערותיו של הר סדום ידועות ביופיין המיוחד, ביניהן מוכרות ומטוילות - מערת ארובותיים, מערת הקולונל, מערת סדום, מערת מלח"ם ומערת השועל.
מערת מלח"ם היא מערת המלח הארוכה ביותר בעולם, ואורכה 10 ק"מ.
בתוך המערות ישנם נטיפי וזקיפי מלח יפהפיים, חריצים ונקיקים ישרים, צרים וארוכים, מאובני דגים, אצות, צבים ונחשים, וגושי מלח ענקיים, שקופים כזכוכית.
כיום סגורות למטיילים רוב מערותיו של ההר בשל חשש ממפולות והתמוטטויות.
מעמדו בתחום הזיכיון של מפעלי ים המלח
הר סדום כולו נמצא בתחום הזיכיון של מפעלי ים המלח.
בהר מרבצי מינרלים אשר קיימת היתכנות לכרות מהם אשלג.
עד כה, אפשרות זו טרם יושמה, לנוכח העדר כדאיות כלכלית.
לנוכח הערך הסביבתי הייחודי של המקום, ממליץ 'הצוות לקביעת פעולות הממשלה הנדרשות לקראת תום תקופת זיכיון ים המלח' שלא לכלול את הזכויות להפקת מינרלים מהר סדום ברישיון ההפקה העתידי.
ככל שבעתיד תתקיים כדאיות כלכלית בהפקת המשאב, ניתן יהיה לבחון קידום הפקת משאבים באתר בהתאם לדינים הכלליים ובהם דיני התכנון והבניה.
הר סולימאן (בקירגיזית: Сулаймантоо; באוזבקית: Sulaymon tog) הוא הר המתנשא בליבה של העיר אוש שבעמק פרגנה במערב קירגיזסטן.
ההר ידוע גם בכינויים "כס סולימאן", "סלע סולימאן" או "כתר סולימאן", על שמו של הנביא סולימאן, הוא המלך שלמה, שלפי המסורת קבור בו.
לפי מסורת נוספת הנביא מוחמד התפלל במקום.
בשנת 2009 הוכרז הר סולימאן כאתר מורשת עולמית.
סולימאן הוא הר סלעי וצחיח שצורתו בבסיסו היא כשל מעוין.
אורכו של ההר ממזרח למערב הוא קילומטר וחצי, ורוחבו מצפון לדרום הוא 800 מטרים.
ההר בן חמש הפסגות מתנשא לגובה של 1,175 מטר מעל פני הים, והוא צופה על העיר שמסביבו מגובה של כ-250 מטר.
כביש סלול מטפס אל חלקו המרכזי של ההר.
על ההר, ובמיוחד בצידו המזרחי, התגלו 101 ריכוזים של פטרוגליפים, המתארים בעלי חיים, בני אדם, דרקונים, צורות גאומטריות וגרמי שמים כמו השמש והירח.
יצירות אלה של אמנות סלע מתוארכות לתחילת היישוב במקום בתקופת הברונזה האמצעית.
בהיותו הר בודד, סימן הר סולימאן את מיקומה של העיר אוש בליבו של עמק פרגנה, והיה מעין מגדלור יבשתי לבאים אליה בדרך המשי.
ההר היה למקום עלייה לרגל כבר לפני 1500 שנים, דהיינו זמן רב לפני הגעת האסלאם לאזור, והפולחן הנוהג במקום מערב יסודות מוסלמים עם יסודות קדם-מוסלמים.
על ההר קמו שבעה-עשר מקומות פולחן הנמצאים עדיין בשימוש והמחוברים זה לזה בשבילים, ומקומות נוספים רבים שננטשו.
מכיוונים מסוימים מזכיר ההר אישה הרה כורעת, וייתכן שדימוי זה הוליד את המסורת כי נשים שלא הצליחו ללדת, יזכו בילד אם יפקדו את המקום.
עוד גורסת המסורת כי נשים הרות ילדו ילד בריא אם יבקרו בו.
נוסף על סגולות אלה, יוחסה להר הקדוש היכולת לרפא כאבי ראש וכאבי גב ולהעניק אריכות ימים.
האתר הידוע ביותר על ההר הוא "מסגד תח'ת-א סולימאן" ("כס שלמה") או "בית באבור", שראשיתו בשנת 1497, כאשר באבור, מלך פרגנה ולימים מייסד האימפריה המוגולית, הקים לעצמו בקתה ומסגד פרטי על פסגתו המזרחית של ההר (מסומן על ידי הדגל על הפסגה הימנית שבתמונה בתבנית).
עם השנים השתלבו המסורות אודות סולימאן ובאבור.
המבנה חרב ברעידת אדמה בשנת 1853 אך נבנה מחדש.
למרגלותיו המזרחיות של ההר שוכנים בית קברות מוסלמי, מוזיאון לתולדות דרך המשי, המאוזוליאום של אסף בן ברכיה (יועץ למלך שלמה, לפי המסורת המוסלמית) ומסגד רבאט עבדוללה ח'אן.
הר סָאנְצִ'ינְג (סינית: 三清山; פין-יין: Sānqīng Shān; תעתיק סָאנְצִ'ינְג שאן – מילולית "הר שלושת הטהורים") הוא הר בצפון מזרח מחוז ג'יאנגשי שבמזרח סין, שפסגתו הגבוהה ביותר היא "פסגת יוּגִ'ינְג" (玉京峰) שגובהה 1,816.9 מטרים.
ההר הבנוי גרניט עבר בליה וסחיפה שעיצבו צורות נוף מיוחדות של צריחים נישאים, עמודים וגושי סלע המעוצבים כדמויות של בעלי חיים.
מדרונות ההר, השוכן באזור מרובה משקעים, מכוסים ביערות המכילים מגוון ביולוגי גדול של צמחים ובעלי חיים, חלקם נדירים מאוד.
ההר קדוש לדת הטאואיזם; ב-2008 הכריז ארגון אונסק"ו על ההר כאתר מורשת עולמית; ובנוסף הפארק מוגדר בסין כ"אזור תיירות בדרגה גבוהה" (AAAAA), "אתר מורשת טבעית לאומית" ו"פארק גאולוגי לאומי".
"סאנצ'ינג" (三清) פירושו "שלושת הטהורים".
מקור השם בביטוי סיני "三峰峻拔、如三清列坐其巅" – "שלוש פסגות תלולות, כמו שלושת הטהורים בקצה ההר".
שלושת הטהורים הם השילוש הקדוש, שלושת האלים החשובים ביותר בדת הטאואיסטית.
שלוש הפסגות של הר סאנצ'ינג: יוּגִ'ינְג, יוּשְׁווֵי ויוּחְווָה, שבהן יוג'ינג היא הגבוהה ביותר, הן הקשר בין שלושת הטהורים באמונה הטאואיסטית לשם ההר.
המסיב של הר סאנצ'ינג מתרומם לגובה של כ-1,800 מטרים בנפת יושאן (玉山), בצפון מזרח הנציבות העירונית שאנגז'או (上饒) בצפון מזרח מחוז ג'יאנגשי שבמזרח סין על הגבול עם מחוז ג'ג'יאנג, כ-78 קילומטרים מערבית לעיר שאנגז'או.
ההר משתרע מצפון מערב לדרום מזרח על שטח שאורכו 12.2 קילומטרים מצפון לדרום ו-6.23 קילומטרים ממזרח למערב, סה"כ כ-71 קמ"ר, אבל שטח הפארק הלאומי גדול הרבה.
ההר הוא חלקו המערבי של רכס חְווָאיְיוּ (怀玉).
ההר מבותר מאוד כתוצאה מהתרוממות מהירה של גוש גרניט נטוי, וזרימת מים רבה (עקב כמויות גשם שנתיות גדולות), על פני סלע האם הגרניטי המחורץ מאוד.
בשטח ההר יש עמקים גדולים ונקיקים עמוקים.
ההר תלול במורדות המזרחיים, הדרומיים והמערביים ושיפועו מתון כלפי צפון.
בסיס ההר נמצא בגובה 200 מטרים מעל פני הים והוא הולך ומתרומם עד לגובה של 1,816.9 מטרים בפסגת יוּגִ'ינְג, הפסגה החמישית בגובהה במחוז ג'יאנגשי.
המרחק האופקי בין המקום הנמוך ביותר למקום הגבוה ביותר הוא כ-5 קילומטרים.
הר סאנצ'ינג שוכן באגן הנהר יאנגצה ומשמש מקור לנהר שין הנשפך לאגם פו-יאנג, וממנו ליאנגצה, ויובלים שמקורם בהר נשפכים לנהר להאן שגם הוא נשפך לאגם פויאנג.
מקור המים בהר הם הגשמים המרובים המחלחלים בסדקים הרבים שבסלעי הגרניט.
הר סאנצ'ינג שוכן כ-340 קילומטרים מערבית לים סין המזרחי ולכן מושפע מאקלים ימי.
האקלים בשטח ההר סובטרופי מונסוני, אם כי יש הבדלים באקלים באזורים שונים כתלות בגובה.
ארבע עונות השנה מובחנות היטב: אביב קר וגשום, קיץ חם וגשום סתיו יבש וחורף קר ולח, שבו ראשי ההרים עשויים להיות מכוסים בשלג.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.9°C; הטמפרטורה המקסימלית (ביולי ובאוגוסט) היא 33°C, והטמפרטורה המינימלית (בינואר) היא 16°C-.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,857 מ"מ, והלחות השנתית היחסית היא 82%.
ערפל עוטף את ההר כמעט 200 ימים בשנה.
כ-80% משטח ההר מכוסים ביערות.
הצמחייה בהר סאנצ'ינג מגוונת ואופיינית לצמחייה הררית של יערות עצים רחבי עלים ירוקי עד של האזור הסובטרופי במזרח סין.
יש בשטח הפארק 2,373 מינים ותת-מינים של צמחים עילאיים, המשתייכים ל-984 סוגים ב-253 משפחות.
מעל ל-300 מינים השייכים ל-19 סוגים הם אנדמיים לסין.
19 מינים נדירים המצויים ברשימה האדומה של ה-IUCN צומחים בפארק הלאומי סאנצ'ינגשאן.
יש בהר תשע חגורות צמחייה מובחנות:
יער עצים רחבי עלים ירוקי עד – משתרע על שטח של 113 קמ"ר בגבהים שבין 300 ל-1,000 מטרים (בחלק הנמוך עד הבינוני של ההר).
יער מחטניים של אקלים חמים עד ממוזג - משתרע על שטח של 42 קמ"ר בגבהים שבין 200 ל-800 מטרים (בחלק הנמוך עד הבינוני של ההר).
יער מעורב של עצים רחבי עלים ירוקי עד ומחטניים של אקלים חמים עד ממוזג - משתרע על שטח של 31 קמ"ר בגבהים שבין 200 ל-1,000 מטרים (בחלק הבינוני עד הגבוה של ההר) במפגש בין שני סוגי חגורות הצמחייה הקודמות.
יער חזרן - משתרע על שטח של 2 קמ"ר בגבהים שבין 200 ל-1,700 מטרים (בהתאם למין).
המינים: Phyllostachys heterocycla (בגבהים שבין 200 ל-500 מטרים), Indocalamus latifolius (בגבהים שבין 900 ל-1,100 מטרים), ו-Yushania hirticaulis (בחלקו העליון של ההר בגבהים שבין 1,200 ל-1,700 מטרים).
יער מחטניים של אקלים ממוזג - משתרע על שטח של 3.6 קמ"ר בחלקו העליון של ההר בגבהים שבין 1,000 ל-1,700 מטרים (בהתאם למין).
המין הנפוץ ביותר הוא אורן מהמין Pinus taiwanensis, כמו כן יש חורשות של האורן הנדיר Pinus gaussenii בגבהים שבין 1,300 ל-1,500 מטרים בעמקים בדרום ההר.
יער מעורב מחטניים של אקלים ממוזג ועצים רחבי עלים - משתרע על שטח של 20.8 קמ"ר בחלקו העליון של ההר בגבהים שבין 1,000 ל-1,800 מטרים (בהתאם למין).
יער עצים רחבי עלים ירוקי עד ונשירים - משתרע על שטח של 2.5 קמ"ר בחלקו האמצעי עד העליון של ההר בגבהים שבין 700 ל-1,000 מטרים (בהתאם למין).
יער הסבך - משתרע על שטח של 4 קמ"ר בחלקו העליון של ההר על המדרונות התלולים בגובה של 1,000 מטרים.
שיפוע המדרון מתון יחסית ומאפשר לקרקע לקלוט ולאחסן מים.
המין העיקרי הוא מין האגמון: Scirpus wichurae.
שפע הצמחייה ומקורות המים, והטופוגרפיה המורכבת של הר טאי מאפשרת בתי גידול למגוון בעלי חיים.
במונחי הביוגאוגרפיה שייכת פאונה זו לשני אזורים: האזור האינדומלאי (המכונה גם האזור האוריינטלי), כ-70% ממיני בעלי החיים, והאזור הפלארקטי, כ-30% ממיני בעלי החיים.
מיני בעלי החיים בהר סאנצ'ינג מתחלקים ל:
בהר נמנו 1,327 מינים של חרקים השייכים ל-882 סוגים ב-127 משפחות ו-15 סדרות, כולל 112 מינים של פשפשאים, 319 מינים של פרפראים, 294 מינים של חיפושיות, 105 מינים של זבובאים ו-95 מינים של דבוראים.
419 מינים של בעלי חוליות:
דגים - 36 מינים (או תת-מינים) השייכים ל-12 משפחות חיים בפלגים שבהר.
בין המשפחות: קרפיוניים, שפמנוניים, קברנוניים ובינוניים.
דו-חיים - 23 מינים השייכים ל-7 משפחות.
בין המשפחות: סלמנדריים, חפריתיים, קרפדיים, אילניתיים, מיקרוהיליים, צפרדעיים ו-רקופוריים.
בהם מינים אנדמיים לסין דוגמת מין הטריטון Cynops orientalis, מין האילנית Hyla chinensis ומין הצפרדע Rana tigrina.
זוחלים - 49 מינים (או תת-מינים) השייכים ל-11 משפחות.
בין המשפחות: צבי בריכה, צבים רכים, חרדוניים, שממיתיים, חומטיים, לטאיים, קמטניים, זעמניים, פתניים ו-צפעיים.
בהם מינים אנדמיים לסין דוגמת הצב הראשתני, מין הזעמן Pareas chinensis, הקוברה הסינית ומין הצפע Ovophis monticola.
עופות - 226 מינים (או תת-מינים) השייכים ל-55 משפחות.
יונקים - 67 מינים (או תת-מינים) השייכים ל-22 משפחות ב-8 סדרות.
סדרת המכרסמים: עכברון הקמה, חולדות מסוגים שונים בהם שני מינים אנדמיים של חולדות חזרן (שבט Rhizomyini): Rhizomys pruinosus latouchei (תת-מין של חולדת חזרן שעירה) ו-Rhizomys sinensis (חולדת חזרן סינית) ודרבנים כדוגמת דרבן מלאי.
סדרת הארנבאים: ארנבות דוגמת Lepus sinensis (ארנבת סינית).
משפחת הפריים: סרו סיני וגוראל סיני.
משפחת האייליים: אלקרן הגדות, מונטיאק הציצית ומונטיאק שחור.
משפחת קופים בעלי זנב: מקוק רזוס ומקוק טיבטי.
משפחת הגחניים: זבד הודי ענק, זבד הודי קטן.
משפחת הסמוריים: גירית מצויה, גירית דובית וגירית סמורית סינית.
משפחת החתוליים: חתול זהוב אסייתי, נמר הודו-סין ונמר ערפילי מצוי.
משפחת הדוביים: דוב שחור אסייתי
הר סאנצ'ינג שוכן בתוך אזור התנגשות שבין שני לוחות קדומים, שכיום הם לוח יאנגצה ולוח קאתיסיה בקצה הצפון מערבי של פיסת הקרום חְווָאיְיוּ.
הוא מהווה את הצד הדרום מזרחי של אזור תפר דשינג-סוג'ואו (Suzhou-Dexing Suture Zone) החוצה את הקרום היבשתי של מזרח סין בכיוון צפון מזרח-דרום מערב ושוקע לצפון מערב.
ההתנגשות התרחשה במהלך עידן הנאופרוטרוזואיקון (לפני 850± 10מיליון שנים).
בנוסף תפר זה הושפע מהפחתה בין יבשתית במהלך המזוזואיקון (לפני 170-115 מיליון שנים).
המחדרים הגרניטים של אזור זה מיוצגים על ידי רכס חְווָאיְיוּ, שבו פסגת יוג'ינג בהר סאנצ'ינג היא הפסגה הגבוהה ביותר.
האתר שוכן מעל המדרון הדרומי של קמר ונחצה על ידי שלושה אזורי שבירה אזור שבירה פֶנְגְלִין-דְזְה-חוּ שכיוונו צפון מזרח-דרום מערב, אזור שבירה שְׂיָאוקֶן-בָּגְ'יָאוווּ שכיוונו צפון צפון מזרח-דרום דרום מערב ואזור שבירה אֶגונְגְלִינְג-שְׂיָאשִׂיקֶן שכיוונו צפון מערב-דרום מזרח על מנת ליצור את הגוש המורם בצורת משולש של הר סאנצ'ינג.
התרוממות נוספת בשלהי המזוזואיקון ותחילת הקנוזואיקון הרימה את הגוש של הר סאנצ'ינג מעל לרכס חְווָאיְיוּ.
תוך כדי פעילות ההרמה פעלו כוחות מתיחה וגזירה על המסלע ויצרו סדקים עמוקים המקבילים להעתקים הראשיים שיצרו את ההר המזכירים בצורתם מניפה.
סדקים רבים אלו הם הסיבה מדוע הסחיפה שפעלה על ההר פיסלה עמודים, מגדלים וצורות מרהיבות אחרות.
מבחינת הרכבו הר סאנצ'ינג הוא גוש מורם של גרניט קשה עשיר בסיליקה שנוצר בתחילת הקרטיקון והכולל גם סלעי גרניט ימי קדומים יותר, שרידים מהאוקיינוס של דרום סין מהפרוטרוזואיקון מלפני 900 מיליון שנים וגרניט שנוצר בהפחתה עמוקה של הלוח הפסיפי הקדום במזוזואיקון.
הר סאנצ'ינג מכיל עדויות להתפתחות גאולוגית רציפה של קרוב למיליארד שנים, החל משלהי הקמבריון בעידן הנאופרוטרוזואיקון.
בין המזופרוטרוזואיקון לתחילת הנאופרוטרוזואיקון היה האזור חלק ממערכת של קשת איים ששכנה בים דרום סין הקדום בין לוח יאנגצה ולוח קאתיסיה הקדומים.
שני הלוחות התנגשו לפני 850 מיליון שנים, התאחדו והאזור הפך חלק מיבשת העל רודיניה.
שרידים להתנגשות זו מצויים בצפון מזרח ההר באזור התפר הצמוד להר בדמות מסלע האופיוליט (מתוארך ל-901 למ"ש) וצפחות כחולות העשירות בגלאוקופן (מתוארכות ל-866 למ"ש).
בתקופה שבין 830 למ"ש ל-800 למ"ש התחולל ביקוע והלוח היבשתי של רודיניה התפרק.
כשעמק הביקוע התרחב והפך לאוקיינוס שכן האזור שבו שוכן היום ההר בשולי האוקיינוס ושקעו בו משקעים ימיים של מולאס ופלייש בעוד שהגעשיות שמקורה בתהליך הביקוע השקיעה אפר געשי ולבה.
מאוחר יותר שכן האזור בחלק בחוף ובחלקו מתחת למים.
בתת-תור קריוגן עבר כדור הארץ את התקופה הקרה ביותר בתולדותיו המכונה תקופת כדור השלג ארץ (Snowball Earth).
שרידים מתקופת קרחונים זו נמצאו באזור בדמות משקעי טיל.
בתת-התור אדיקר התייצב הקרום היבשתי והאקלים התחמם, והאזור היה מתחת לים רדוד.
בתחילת הקמבריון חווה האזור, יחד עם אזורים אחרים בעולם, אירוע אנוקסי שבו שקעו שכבות בעובי שבין 100 ל-300 מטרים של פצלים שחורים שבבסיסם נוצרו שכבות דקות של פחם, קרוב לוודאי משרידים מההכחדה ההמונית שנגרמה בשל האירוע האנוקסי.
הפצלים עשירים בונדיום, אורניום, גופרית וזרחן והם משאב כלכלי חשוב.
בתחילת שלהי הקמבריון חלה הצפה ימית ומתקופה זו יש שכבות קרבונטיות בעובי כמה מאות מטרים.
במקביל התחולל המפץ הקמבריוני, כינוי להתפוצצות צורות החיים כאשר מיני ברכיופודים וטרילוביטים הופיעו בכמויות גדולות.
באמצע תור האורדוביק התייצבה הסביבה הימית שכיסתה את אזור ההר ואפשרה שגשוג של מיני בעלי חיים שונים אירוע המכונה "האירוע הגדול של הגיוון הביולוגי של האורדוביק" (The Great Ordovician Biodiversification Event).
השגשוג של בעלי החיים ממחלקת הגרפטוליטים (Graptolithida) מתבטא בשכבות של פצלי גרפטוליטים, בעוד שהשגשוג המאוחר יותר של בעלי חיים בעלי קונכייה מתבטא בשכבות של קרבונטים.
לקראת סוף האורדוביק התגברו תנועות קרום כדור הארץ, האזור התרומם והים נעשה רדוד יותר ויותר, והחוף הפך לשפך ואחר-כך למישור של דלתה.
בין תחילת לאמצע הסילור שקעו באזור משקעים קלאסטיים דמויי פלייש.
בשיאה של האורוגנזה הקלדונית שהתרחשה לפני 390–490 מיליון שנים, מסוף הקמבריון ועד תחילת הדבון התרומם כל הקרום ונחשף לתקופה ארוכה של חסיפה והתיישרות.
זו הסיבה שלא מוצאים בטור הסטרטיגרפי של האזור שכבות מאמצע הסילור ועד אמצע הדבון.
בסיום האורוגנזה הקלדונית התמזגו הלוחות הקדומים של יאנגצה וקאתיסיה על מנת ליצור את היבשת הקדומה של דרום סין שהתחברה ככל הנראה ליבשת הקדומה האסייתית.
בשלהי הדבון הציפו מי ים מאוקיינוס פלאו-תטיס את יבשת דרום סין.
באזור סאנצ'ינג התבטא אירוע זה בסוף הדבון ותחילת הטריאס במשקעי טין ימיים, קרבונטים ושכבות לסירוגין של משקעים קלאסטיים יבשתיים וימיים יחד עם פחם.
הצפה זו באה לקיצה בשלהי הטריאס התיכון בעקבות האורוגנזה האינדוסיאנית (Indosinian Orogeny) שבעקבותיה התמזגה היבשת הקדומה של דרום סין עם הלוח האירואסייתי.
התקופה הימית באזור הגיעה לקיצה לפני 200 מיליון שנים, ומכאן ואילך האזור התפתח כאזור יבשתי.
בעידן המזוזואיקון היה שגשוג של צמחים ובעלי חיים, ודינוזאורים נדדו ברחבי היבשות.
זו הייתה גם התקופה של היווצרות ההרים וסלעי הגרניט של הר סאנצ'ינג של ימינו.
בטריאס היה האזור וסביבתו מתחת לקער.
בתקופות הגאולוגיות הבאות התחוללו התהליכים שהביאו בסופו של דבר את האזור למצבו כיום.
תחילה האורגנזה היאנשאנית, תוצאה של פעולות הגומלין בין הלוח האירואסייתי והלוח הפסיפי הקדום בתור היורה.
באזור השבר העמוק של צפון ג'יאנגשי חלה הפחתה תוך יבשתית שגרמה להיווצרות הגרניט, ולחצים גרמו להתרוממות רכס חְווָאיְיוּ שנחשף לחסיפה שתוצריה הושקעו באגנים השוכנים משני צדי הרכס.
בתקופת הקימוט האלפיני היה הקרום נתון לתהליכי מתיחה ותנועה רחבת היקף של גושים מהקרום, תוך יצירת תצורת אגן ורכס.
רכס חְווָאיְיוּ התרומם שוב והיה נתון לסחיפה מוגברת.
וכתוצאה ממנה הוסרו מהרכס בין 4 ל-5 קילומטרים של סלעי המשקע והגרניט נחשף לראשונה על פני השטח.
במהלך הפלאוגן והנאוגן היה האזור יציב יחסית, והסחיפה וההשקעה המשיכו בקצב איטי מאוד.
עם זאת, במהלך תקופות אלו ומתחילת ועד אמצע הרביעון המשיך הקרום להתרומם באיטיות.
בסופו של דבר הואט קצב ההתרוממות, אם כי היו הבדלים בקצב ההתרוממות והשקיעה לאורך חלק מההעתקים.
דוגמה בולטת לכך הייתה במרכז רכס חְווָאיְיוּ שבו הגוש המשולש החסום בתוך שלושה העתקים נורמליים שהתרומם בקצב מהיר יותר מהרכס.
תהליך זה של "התרוממות על גבי התרוממות" הוא שיצר את הר סאנצ'ינג ואת הפסגה הגבוהה ביותר ברכס וגם חשפה את פסגת ההר לסחיפה שהובילה ליצירת צורות האבן המרהיבות שבהר.
הפלורה והפאונה הנוכחיים של ההר החלו להתפתח בשלהי הטריאס לאחר שהאזור התרומם מעל פני הים.
בשלהי הקרטיקון נדדו דינוזאורים באגן שינג'יאנג מדרום להר.
צמחי יבשה החלו להתיישב בהר, והמינים העיקריים היו של צמחים חשופי זרע דוגמת ציקסאים, גינקגואים, אורניים וברושיים.
צמחים בעלי פרחים ויונקים התפתחו ושגשגו בפלאוקן ובאאוקן.
הרישומים ההיסטוריים המוקדמים ביותר על ההר הם מתקופת שושלת ג'ין המזרחית (התפצלה משושלת ג'ין ושלטה בשנים 420-317).
ההר היה מוקד לעלייה לרגל לטאואיסטים, ומסופר על כוהן טאואיסטי בשם גֶה חונְג (葛洪, בפין-יין: Gě Hóng 363-284) שעלה להר לפני למעלה מ-1,700 שנים על מנת להטיף ולייצר גלולה שתעניק חיי נצח.
ההר היה קדוש לטאואיזם בתקופת שושלת טאנג (שלטה 907-618), כשהטאואיזם היה בשיאו.
בהר נבנו מקדשים (מקדש סאנצ'ינג ומקדש הדרקון והטיגריס) ופגודה (פגודת הרוח והרעם).
לפני כשלוש מאות שנים הייתה הגירה של תושבים מאזור החוף לאזור הר סאנצ'ינג בניסיון להתחמק מסכנת הפיראטים.
הם התיישבו בעמקים סביב ההר, אבל השפעתם על הטבע הייתה מינימלית, האוכלוסייה הייתה קטנה ובהיותם מאמינים טאואיסטים היה הטבע יקר לליבם והם שמרו על הסביבה.
היערות העבותים שעל מדרונות ההר שימשו מקלט למורדים של מרד טאיפינג באמצע המאה ה-19 וללוחמי הגרילה של המפלגה הקומוניסטית של סין בשנות ה-30 של המאה ה-20.
ההר נשמר במצבו הקדמוני עד ימינו בשל מיעוט האוכלוסייה סביבו והגישה הקשה אליו.
בכל אזור החיץ שנקבע במסגרת אתר המורשת העולמית שסביב ההר מתגוררים כ-6,000 תושבים ואין עיירות גדולות.
במשך השנים הוכרז האזור כאזור תיירות לאומי בדרגה AAAAA (הדרגה העליונה), כאתר מורשת טבעי לאומי וכפארק גאולוגי לאומי, ובמסגרת הכרזות אלו נקבעו חוקים, כללי מדיניות ותקנות שנועדו לשמר ולהגן על סביבת ההר.
ב-1995 נבנה רכבל המוביל את המטיילים עד לתחנה בגובה 1,600 מטרים, ומשם מוביל שביל הבנוי מלוחות בטון הצמודים לפני הצוק התלול עד לפסגה.
ב-2008 הוכרז הפארק הלאומי הר סאנצ'ינג כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, וב-2012 הוא צורף לרשת הגלובלית של הפארקים הגאולוגיים (Global Geoparks Network) של אונסק"ו.
כמות התיירים הממוצעת באתר היא כ-300,000 בשנה והתכנון של הרשויות הוא להגביל עד 2020 עד כמות התיירים השנתית ל-900,000.
החוף המערבי (西海岸) – ארבעה קילומטרים של שביל הבנוי מלוחות אבן הצמוד לפני המצוק בגובה 1,600 מטרים מעל פני הים.
לעיתים ניתן לצפות בבעלי חיים כדוגמת מקוק רזוס ודב שחור.
לאורך המסלול ניתן לצפות בצורות האבן המיוחדות שקיבלו את הכינויים "מלך הקופים מעריך אוצר" (猴王献宝) ו"גואן יין (אלת הרחמים) נהנית ממוזיקה" (观音赏曲)
פסגת יוג'ינג (玉京峰) – שוכנת במרכז ההר והיא הפסגה הגבוהה ביותר בו (1,816.9 מטרים).
נשקפים ממנה שתי הפסגות הנוספות שנתנו יחד איתה את השם להר, עמקים ורכסים נוספים.
ברוב השנה היא מוקפת בים עננים וערפל.
הפארק הדרומי (南清园) – אזור בגובה 1,500 מטרים ובו ריכוז גדול של צורות אבן מעניינות.
הבולטות בהן מכונות "אלת האביב" (有司春女神), צוק בגובה 86 מטרים השוכן בגובה של 1,182 מטרים מעל פני הים ו"פיתון ענק" (巨蟒出山), צוק סלע המזכיר נחש עומד.
גובה הצוק 128 מטרים, עוביו בין שבעה לעשרה מטרים והוא שוכן בגובה 1,200 מטרים.
מקדש סאנצ'ינג (三清宮) – שוכן בגובה 1,530 מטרים.
המקדש נבנה לראשונה בתקופת הקיסר שידזונג (שלט בשנים 888-873) משושלת טאנג והורחב בתקופת הקיסר ג'ינגטאי משושלת מינג (שלט 1457-1449).
במקדש אוסף מבנים גדול הכולל מקדשים, ביתנים, כתובות באבן, שערים וגשרים ואורנים בני למעלה מ-1000 שנים.
הר סונג (סינית: 嵩山; פיניין: Sōng Shān; תעתיק סונג שאן – מילולית הר נישא) הוא הר במרכז מחוז חנאן שבמרכז סין.
להר יש חשיבות היסטורית ותרבותית כהר המרכזי מחמשת ההרים הגדולים של סין.
ההר שוכן על הגדה הדרומית של הנהר הצהוב.
פסגתו הגבוהה ביותר היא הר שָׁאושְׁה (少室) בגובה 1,512 מטרים מעל פני הים.
ב-2010 הכריז ארגון אונסק"ו על קבוצה של מבנים בשטח של 40 קמ"ר בעמק שבין שתי הפסגות העיקריות של ההר כאתר מורשת עולמית.
רכס סונגשאן שוכן בנפה העירונית דנגפנג, השייכת לנציבות העירונית ג'נגג'ואו, כ-80 קילומטרים מערבית לג'נגג'ואו בירת מחוז חנאן בקרבה ללוו-יאנג, אחת הבירות ההיסטוריות של סין.
הרכס כולל כמה הרים שגובהם מגיע עד קרוב ל-1,500 מטרים.
הרכס משתרע לאורך של כ-64 קילומטרים ממזרח למערב על שטח של כ-450 קמ"ר, והוא נחלק לשניים, החלק המזרחי של הר טָאיְשְׁה (太室) והחלק המערבי של הר שָׁאושְׁה (少室).
בכל חלק יש 36 פסגות.
המדרונות מטפסים בתלילות מהעמקים ומיוערים בצפיפות.
גובה הרכס נע בין 350 מטרים מעל פני הים ועד ל-1491.7 מטרים בפסגת ג'וּ'נְגִ'י (峻极), הפסגה הגבוהה ביותר של הר טָאיְשְׁה או עד ל-1,512 מטרים בפסגת הר שָׁאושְׁה.
בארכאיקון היה האזור מתחת לפני הים.
שלושה אירועים בוני הרים התחוללו במהלך עידן הפרוטרוזואיקון בהר, והם קרויים על שם אתרים בהרים.
אורוגנזת סונְגְיָאנְג לפני 2.5 מיליארד שנים, אורוגנזת ג'ונְגְיְוֵּ'ה לפני 1.85 מיליארד שנים ואורוגנזת שאולין לפני 543 מיליון שנים.
הצורה הסופית של ההר נקבעה בעקבות הפעילות הטקטונית המכונה תנועת יֵנְשָׁאן (Yanshan Movement), בין היורה לקרטיקון שקבעה את צורתם של רכסי הרים רבים בסין.
השכבות הגאולוגיות מתקופות גאולוגיות נרחבות בהר סונג והמאובנים הרבים מאפשרים מחקר גאולוגי ופלאונטולגי עשיר ולכן נבחר הר סונג ב-2004 כפארק גאולוגי (Geopark) של אונסק"ו, חלק מהרשת הגלובלית של פארקים גאולוגיים.
הר סונג נחשב הר קדוש בסין כבר בזמנים קדומים שבהם האמינו שמקור כוחו של השליט בשמים.
על פי הקלאסיקה של ההרים והימים "טאישה ושאושה שניהם קברים, ומנחות לשמים ולירקן מובאים אליהם".
הסינים הקדומים האמינו שהר סונג הוא האב הקדמון של עשרת אלפי הרים וכי האלים בני האלמוות (仙 - xian שיאן) שוכנים על פסגות ההר.
עקב כך נהגו השליטים להקריב קרבן על פסגת ההר במטרה ליצור קשר עם האלים, ולהתפלל לשגשוג מדינתם.
על פי המיתוסים נהג הקיסר הצהוב המיתולוגי "לפגוש את האלים" לעיתים קרובות על הר סונג, וכך נהגו גם הקיסרים המיתולוגיים האחרים: יאו, יו ושון.
השליט האנושי הראשון שיש לגביו תיעוד היסטורי כי העלה קורבן בהר היה המלך וו משושלת ג'ואו, שעשה זאת לכבוד ניצחונו על שושלת שאנג.
מתקופת קיסר זה ועד סופה של תקופת שושלת צ'ינג, שושלת הקיסרים האחרונה בסין, קיים תיעוד על 68 קיסרי סין שביקרו בהר או העלו קורבן על ההר.
הסיבה לכך שההר הפך להר קדוש נעוצה בהיות האזור שסביב ההר ערש הציוויליזציה הסינית.
נתגלו עדויות רבות ליישובי קבע סביב ההר המתוארכות לתקופה הפלאוליתית, לדוגמה באתר מערת גְ'ה-גִ'י (Zhiji) שבה נתגלו שימוש באש ושרידים פלאוליתיים רבים.
בתקופה הנאוליתית התקיימו באזור התרבויות המתקדמות ביותר בפרהיסטוריה של סין: תרבות פֵּילִיגָאנְג (裴李崗; פין-יין Péilǐgāng) המתוארכת בין 7,000 ל-5000 לפנה"ס ותרבות דָאחֶצוּן (大河村).
חשיבות האזור כערש התרבות הסינית קיבלה משנה תוקף משנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר נתגלו בו אתרים מתרבות לונגשאן: האתר הארכאולוגי וָאנְגְצֶ'נְגְגָאנְג (王城岗, פין-יין: Wangchenggang) בדנגפנג והאתר שִׂיגָ'אי בסמוך לעיר שִׂינְמִי (新密 פין-יין Xīnmì) הסמוכה.
מתרבות זו התפתחו המדינות הראשונות והשושלות הראשונות בסין: שיה, שאנג וג'ואו.
כמה מערי הבירה של שושלות אלו הוקמו סביב ההר, כולל יָאנְגְצֶ'נְג (שמה הקודם של דנגפנג) ווָאנְגְצֶ'נְגְגָאנְג, שהייתה אחת משתי ערי הבירה של שושלת שיה.
התקופה שבה פעלו שושלות אלו עיצבה את האומה הסינית, תהליך היסטורי שהתרחש למרגלות הר סונג.
הר סונג הפך למרכז התרבות הסינית ובמקביל ל"מרכז הארץ" (中国, בפין-יין Zhongguo) בתודעה הסינית, כיום כינויה של סין כולה.
מסופר על הדוכס ג'וֹאוּגונְג משושלת ג'ואו שחיפש את מרכז הארץ באמצעות שעון שמש בטקסים שנערכו ביָאנְגְצֶ'נְג (כיום דנגפנג) בירתה המזרחית של השושלת.
גם הקמת מצפה הכוכבים בסמוך לדנגפנג בתקופת שושלת טאנג, זמן רב אחר-כך, נובעת מהאמונה כי האזור הוא מרכז העולם.
לאחר שהבודהיזם חדר לסין בתקופת שושלת האן נבנו מקדשים בודהיסטים רבים סביב ההר, כולל מקדש סונְגְיְוֵּ'ה, מנזר שאולין ומקדש חְווֵיְשָׁאן.
מנזר שאולין היה גם המקור שממנו התפשט הזן בודהיזם בסין.
לאזור היה גם תפקיד חשוב בהתפתחות הטאואיזם.
בתקופת שושלת וי הצפונית פיתח הנזיר הטאואיסטי הנודע קוֹאוּ צְ'ייֵנְגְ'ה תוך כדי התבודדות את הכת המכונה בֵּייטְייֵנְשְׁה דָאו.
ההר הוא אחד ההרים הקדושים ביותר לטאואיזם בסין, וכולל מקדשים טאואיסטיים חשובים דוגמת מקדש ג'ונְגְיְוֵּ'ה, אחד המקדשים הטאואיסטיים הקדומים בסין, ויחד עם זאת יש גם נוכחות בודהיסטית ניכרת בהר.
בהר שוכן מנזר שאולין, הנחשב מקום הולדת הזן בודהיזם, ואוסף הפגודות של המנזר הוא הנרחב ביותר בסין.
אקדמית סונְגְיָאנְג שבסמוך היא אחת מארבע האקדמיות החשובות ביותר בסין העתיקה.
על ההר ובסביבתו יש שפע של מנזרים טאואיסטיים ובייחוד בודהיסטיים.
מבנים דתיים נוספים הם פגודת סונְגְיְוֵּ'ה מהמאה השישית, כמו גם הפגודות מתקופת שושלת טאנג (שלטה 907-618) במקדש פָאוָאנְג.
שמונה אתרים של מבנים דתיים ואזרחיים השוכנים בעמק שבין הר טָאיְשְׁה (太室) הר שָׁאושְׁה המשתרעים על שטח 40 קמ"ר בסמוך לדנג פנג הוכרזו אתר מורשת עולמית ב-2010.
הר סטורם הוא הר באזור הרי הרוקי של אלברטה (הרי הרוקי הקנדיים שבשטח פרובינציית אלברטה שבקנדה).
ההר ממוקם ברכס מיסטי, לצד הכביש המהיר 40 של אלברטה, דרומית מערבית למעבר הייווד.
ההר ממוקם בין הר ארת'וזה להר מיסט, בקצהו הדרומי של רכס מיסטי.
שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'ורג' מרסר דוסון בשנת 1884, על שם ענני סערה הוא ראה על הפסגה.
דוסון קרא להר נוסף בשם "הר סטורם" - הר שנמצא כ-100 ק"מ דרומית להר זה, על קו פרשת המים של אמריקה, בגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית, ובין הפארק הלאומי באנף לבין הפארק הלאומי קוטניי.
שתי פסגות סמוכות באופן יחסי החולקות אותו שם, הוא דבר נדיר, בייחוד לאור העובדה ששני השמות הזהים ניתנו על ידי אותו אדם.
הר סטורם הוא הר הממוקם על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
ההר בהרי הרוקי הקנדיים ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה; גובהו של ההר 3,100 מטרים, והוא חלק מרכס בול.
שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'ורג' מרסר דוסון בשנת 1884.
דוסון קרא להר נוסף בהרי הרוקי הקנדיים בשם הר סטורם - הר הנמצא כ-100 ק"מ צפונית להר זה, באזור הפארק הפרובינציאלי קאנאנאסקיס; דבר יוצא דופן שלשני הרים באותו אזור, נתן אותו אדם שם זהה.
הר סטורם הוא הר באי פוקלנד המערבי שבאיי פוקלנד.
גובהו של ההר 521 מטרים מעל פני הים, והוא ההר התשיעי בגובהו באיי פוקלנד.
ההר ממוקם על חצי אי הבולט לתוך דרום האוקיינוס האטלנטי הדרומי, בין מפרץ ביירון ומפרץ המלך ג'ורג'.
בשל מיקומו החשוף לרוחות האוקיינוס, ההר מוכה סערות רבות, ומכאן שמו.
הר סמיית' הוא הר בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר הוא חלק מרכס וינסטון צ'רצ'יל שבהרי הרוקי הקנדיים.
ההר ממוקם 2 קילומטרים דרומית מערבית לפסגת גונג, ו-1 קילומטרים מצפון להר נלסון.
גובהו של ההר 3,260 מטרים מעל פני הים - והוא ההר ה-87 בגובהו באלברטה.
ההר נקרא על שם פרנסיס סידני סמיית', מטפס ההרים שטיפס על הרי ההימלאיה, האלפים והרי הרוקי הקנדיים.
הר נוסף באותו שם נקרא גם הוא על שמו של סמיית'.
הראשונים שטפסו על ההר היו גיל רוברטס (Gil Roberts), צ'אק וילטס (Chuck Wilts) ואלן ויטלס (Ellen Wilts) בשנת 1951.
הר סמיית' הוא הר באי ויטי לוו שבפיג'י.
גובהו של ההר 354 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 25 קילומטרים מערבית לסובה, בירת פיג'י.
הר סטרייבינג או הר סטריבינג הוא הר ברכס אוון, בדרום רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,200 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 1,100 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם 6 קילומטרים דרומי מזרחית להר קראדוק; אוכף קארנארה מקשר בין ההר להר קראדוק.
ההר מתנשא מעל קרחון זלצמן שמצפון מזרח לו; קרחון ברוק, שמדרום מערב לו; וקרחון סברינגהאוס שממערב לו.
ההר נקרא על שמו של נגד בכיר (מקביל לרס"ר) הנרי סטרייבינג (Henry Strybing) מחייל הנחתים של ארצות הברית, שהיה נווט בטיסות סיור במטוסי R4D שנערכו בין השנים 1958–1957.
הר סמיית' הוא הר בצפון הרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 2,750 מטרים מעל פני הים (ההר ה-861 בגובהו בקולומביה הבריטית).
ההר מתנשא לגובה של 625 מטרים מעל סביבתו.
רוחבו של ההר 7.1 קילומטרים.
ההר ממוקם 4.5 קילומטרים צפונית מערבית להר וולש; 4 קילומטרים צפונית מזרחת לרכס בארדסיי; 7 קילומטרים מזרחית להר לויד ג'ורג'; 2.5 קילומטרים דרומית מזרחית לקרחון לויד ג'ורג', ודרומית לרכס מוסקווא.
ההר נקרא על שם פרנסיס סידני סמיית', מטפס ההרים שטיפס על הרי ההימלאיה, האלפים והרי הרוקי הקנדיים; הר נוסף באותו שם נקרא גם הוא על שמו של סמיית'.
הר סיפל הוא הר געש רדום מסוג חרוט מגן, המצוי בחלק הצפון מערבי של האי סיפל, המצוי למול חוף באקוטיס (מדף הקרח גץ מפריד בין חוף באקוטיס לבין האי סיפל), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא לגובה לגובה של 3,110 מטרים מעל פני הים.
הר סיפל הוא ההר השלישי בהתנשאותו באנטארקטיקה; וההר ה-78 בהתנשאותו בעולם.
ככל הנראה ההר התפרץ לאחרונה בתקופת ההולוקן .
להר פסגת קלדרה (שאורכה 5 קילומטרים ורוחבה 4 קילומטרים), ומורדות ההר הן חרוט געשי.
לרגלי ההר מושבה גדולה של פינגווינים מסוג אדלי.
ההר נקרא על שמו של פול א.
סיפל (Paul Siple), חוקר אנטארקטיקה וגאוגרף אמריקאי, שהשתתף בשש משלחות חקר לאנטארקטיקה, ובהן שתי משלחות בירד (בשנים 1930–1928 ו- 1935–1933).
סיפל פיקד על בסיס אמריקה הקטנה של השירות האנטארקטי האמריקאי, והיה הנווט בכל טיסות החקר העיקריות של הבסיס - כולל הטיסה בה התגלה הר סיפל.
אין תיעוד על טיפוס על ההר, והוא אחד ההרים הגבוהים בעולם שטרם טיפסו עליהם.
הר סארנגור הוא הר מכוסה קרח ברובו, בהרי סולוואי, שעל האי בראבנט בארכיפלג פאלמר, שנמצא למול חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
להר מדרונות תלולים מאוד בצלעותיו הפונים לכיוון דרום מערב וצפון מערב; בשל תלילותם של המדרונות, הן אינם מכוסים קרח.
ההר מתנשא מעל קרחון רש שמדרום לו, קרחון זלאטיה שמצפון לו, ואוכף אלוזור שממזרח-צפון-מזרח לו.
שלוחה של ההר שיוצאת לכיוון מערב, ומגיעה עד חוף האי, נקראת כתף סיידל (Sidell Spur).
ההר נמצא 4.4 קילומטרים דרומית מזרחית לנקודת פלמינג, 2.77 קילומטרים דרומית לפסגת ולס, 6.32 קילומטרים מערבית להר אימהוטפ, 4.7 קילומטרים צפונית מזרחית להר אקיאר, ו-5.26 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחת לנקודת דוונה.
ההר מופה על ידי סקר בריטי בשנת 1980 ושוב בשנת 2008.
ההר נקרא על שמו של הכפר סארנגור (Сърнегор) שבדרום בולגריה.
הר סוקק או הר סוצ'ק הוא הר בחלק הצפון-מערבי של הרי טולה, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר הארדי לבין רכס פיקוק.
ההר ממוקם 13 קילומטרים ממזרח-דרום-מזרח להר ריסר-לארסן.
ההר נקרא על שמו של דוקטור זדנק סוצ'ק (Zdeněk Souček), קצין רפואה בתחנת וילקס בשנת 1960; ובשנת 1962.
הר סטורר הוא פסגה בהרי טולה, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 415 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 7 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית להר הארווי; ההר ממוקם 19 קילומטרים דרומית - מזרחית להר ריסר-לארסן.
ההר נראה לראשונה מהאי אובזרווישן באוקטובר 1956, על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בראשותו של פ.
ההר נקרא על שמו של ויליאם סטורר (William Storer), מפעיל רדיו בתחנת מוסון בשנת 1954.
הר סוזה הוא הר נישא בהרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,190 מטרים מעל פני הים.
ההר מהווה את הדופן המזרחית (הגדה המזרחית) של קרחון רניק, בין שפך יובל אלט של קרחון רניק, ושפך קרחון קארייר אל קרחון רניק.
ההר נקרא על שמו של אזיקיאל ר.
Soza), איש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שהיה מהנדס טופוגרפי, וחבר משלחת טופו צפון (Topo North) וטופו דרום (Topo South) (בין השנים 1961–1962), וחבר משלחת טופו מזרח (Topo East) וטופו מערב (Topo West) בין השנים 1962–1963.
משלחות אלה עשו שימוש במסוקים של צבא ארצות הברית על מנת לחקור את ההרים הטראנס-אנטארקטיים, בין כף האלט לבין קרחון בירדמור (משלחות צפון ודרום), ובהמשך הרחיבו את אזור המיפוי מכף האלט לגבעות וילסון (משלחת טופו מערב), ובין קרחון בירדמור להרי הורליק (משלחת טופו מזרח).
סוזה עמד בראש משלחת המיפוי של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית למיפוי הרי פנסקולה, בעונת המחקר 1965–1966.
הר סיקל הוא הר גבוה בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם לגדתו הדרומית של קרחון קלארק; 22 קילומטרים ממזרח לכף ברטו.
גובהו של ההר 1,250 מטרים מעל פני הים.
שמו של ההר ניתן לו על ידי החוקר האמריקאי פין רון, בעת ששהה בתחנת איסט של השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
משלחתו של פין הגיעה אל ההר בינואר 1941.
רון קרא להר בשם זה בשל צורתו, המזכירה צורת מגל.
הר סטיבנסון הוא הר בחלקו המרכזי של רכס דאגלס, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,987 מטרים מעל פני הים, והוא הגבוה בהרי רכס דאגלס, והנקודה הגבוהה ביותר באי אלכסנדר.
ההר השני בגובהו הוא הר אגברט (שגובהו 2,895 מטרים מעל פני הים), הממוקם 15 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מהר סטיבנסון.
ההר הוא ההר ה-317 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא לגובה של 2,987 מטרים מעל סביבתו; והוא ההר ה-97 בעולם בהתנשאותו.
ההר ממוקם בראשם של קרחון טוינבי, וקרחון סדג'וויק; ההר ממוקם 8 קילומטרים ממערב למפרץ ג'ורג' השישי.
חלק זה של רכס דאנגלס נסקר בשנת 1936 על ידי סטיבנסון (Stephenson), פלמינג (Fleming), וברטרם (Bertram) אנשי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון ריימיל.
הרכס מופה כולה בהתבסס על תצלומי האוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנת 1947.
ההר נסקר ומופה בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948, הסקר הסתמך על הסקרים על הקרקע ועל תצלומי האוויר של משלחת רון.
שמו של ההר ניתן לו על ידי אנשי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
ההר (וכן נונאטאק סטיבנסון) נקרא על שמו של אלפרד סטיבנסון (Alfred Stephenson), שהיה מנהיג משלחת החקר מטעם המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את אזור מפרץ ג'ורג' השישי בשנת 1936.
מעולם לא טיפסו לפסגת ההר.
הר סווארטלי הוא פסגה בהרי אלגייני, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים ממזרח להר דרלינג.
גובהו של הר סווארטלי 998 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,124 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר התגלה מהאוויר בטיסות שיצאו מבסיס וסט (West Base), של השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בין השנים 1939–1941.
ההר נקרא על שמו של פרופסור סטנלי סווארטלי (Stanley Swartley), ממכללת אלגייני, שבעיר מידוויל, במדינת פנסילבניה, שבארצות הברית.
הר סומגאיה הוא הר בקטע הצפוני של מינדנאו בפיליפינים.
ההר נמצא בשטח השיפוט של עיריית קלווריה.
הוא ניצב בגובה של כ.
ההר הוא חלק ממרכז מינדנאו קורדילרה המשתרע מקמיגוין בצפון לסרנגאני בדרום.
ההר התפרסם במהלך התרסקות טיסה 387 על ההר בשנת 1998, אחת מאירועי התעופה הקטלניים ביותר בפיליפינים.
הר סיקאפו הוא הר בקורדילרה סנטרל (רכס קורדילרה) במחוז אילוקוס נורטה , באי לוזון, בצפון הפיליפינים.
זו הנקודה הגבוהה ביותר במחוז אילוקוס נורטה.
ההר ממוקם מדרום להר קילאנג, דרומית מזרחית לעיר לאואג וממזרח לנהר פאדסאן.
הפסגה הגבוהה ביותר של ההר היא 2,352 מטרים מעל גובה פני הים.
בשל הצוקים התלולים של ההר במקומות המתקרבים במיוחד לפסגה, הוא נחשב לקשה במיוחד לטיפוס.
סיקאפו לא נכבש במלואו על ידי מטפסי הרים עד 2009.
באוקטובר 2016, כשפרצה סופת הטייפון חיימה, ההר הפחית את עוצמתה בדרכה לעבר סין, אף שהיא נותרה טייפון בקטגוריה 1.
הר סוס הוא הר בולט וגבוה, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,127 מטרים מעל פני הים; הר סוס הוא ההר ה-2,043 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל החלק הדרומי של רכס גונדולה, בסמוך לצידו הדרומי של קרחון מקאיי.
ההר התגלה על ידי משלחת החקר האנטארקטית הבריטית (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909.
ההר נקרא על שם אדוארד סוס (Eduard Suess), שהיה גאולוג וחוקר מאובנים אוסטרי.
הר סויאט הוא הר בולט, בצידו המערבי של רכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל הגדה המזרחית של קרחון רידי צפונית למקום בו הוא מתאחד עם קרחון נורפוק.
גובהו של ההר 2,150 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,035 בגובהו באנטארקטיקה.
רכס ויסקונסין (ובו גם ההר) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
ההר נקרא על שם קומנדר דייוויד סויאט (David Soyat), מצי ארצות הברית, שהיה קצין מבצעים אווירי (air operations officer) בטייסת VX-6 בתחנת מקמקרדו, בחורף האנטארקטי 1962.
הר סייה או הר סיייה הוא הר ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר, במדינת מונטנה שבארצות הברית.
גובהו של הר סייה 3,054 מטרים מעל פני הים, והוא ההר החמישי בגובהו בשטח הפארק.
הר סייה הוא מתנשא לגובה של 947 מטרים מעל סביבתו.
הר סייה ממוקם 3.26 קילומטרים ממזרח קו פרשת המים של אמריקה, בשטח אגן ניקוז של נהר סנט מרי, הנשפך אל נהר ססקצ'ואן, אשר נשפך למפרץ ההדסון.
ההר נקרא על שם אינדיאני משבט בלאקפוט "סאי - יה" שמשמעות שמו "כלב משוגע" או "זאב משוגע".
הטיפוס הראשון המתועד לפסגת ההר בוצע על ידי נורמן קלייד (Norman Clyde), אשר הגיע לפסגה בשנת 1924.
מספר מסלולי הליכה מובלים לפסגת ההר.
מסלול הליכה פופולרי ארוך המכונה "חווית קו הרקיע" (Skyline Experience) מתחיל במלון מני גליישר, ואורכו 9 קילומטרים.
הר סטימסון הוא הר ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר, במדינת מונטנה שבארצות הברית.
גובהו של הר סטימסון 3,091 מטרים מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו בשטח הפארק.
הר סטימסון הוא ההר ה-236 בגובהו במדינת מונטנה, וההר ה-5,779 בגובהו בארצות הברית.
הר סטימסון מתנשא לגובה של 1,336 מטרים מעל סביבתו.
הר סטימסון הוא ההר ה-9 בהתנשאותו במדינת מונטנה, וה-139 בהתנשאותו בארצות הברית.
הר סטימסון ממוקם 8 קילומטרים ממערב לקו פרשת המים של אמריקה.
ההר ממוקם 19 קילומטרים דרומית מזרחית לאגם מקדונלד.
נחל פינצ'ו (Pinchot Creek) מנקז את המדרונות הדרומיים של הר סטימסון, נחל נייאק (Nyack Creek) מנקז את המדרונות האחרים של ההר.
שני הנחלים נשפכים אל נהר פלטהד.
ההר נקרא על שם הנרי סטימסון, שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית וכן כיהן פעמיים בתפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
סטימסון טייל ועשה טרקים יחד עם ג'ורג' בירד גרינל שסקר את אזור הפארק הלאומי גליישר בשנות ה-90 של המאה ה-19, ותמך במאמצים להקמת הפארק הלאומי.
הטיפוס הראשון המתועד לפסגת הר סטימסון בוצע בשנת 1951, על ידי ג'יי גורדון אדוארדס (J.
Gordon Edwards) ו-אליס אדוארדס (Alice Edwards), אולם בהגיעם לפסגה הם מצאו עדויות לכך שהיו העפלות קודם לכן לפסגת ההר.
הר סטימסון ידוע במדרונותיו התלולים, ובהתנשאותו מעל סביבותיו.
כמו כן ההר בולט גם בבידודו; ההר הוא אחת הפסגות הרחוקות ביותר מכבישי הפארק - ובשל סיבות אלה נחשב ההר להר קשה ביותר לטיפוס בארצות הברית, בכך ההר מהווה אתגר מיוחד למטפסי הרים.
הר סולסברי הוא הר ברכס פיירווד'ר, בשטח הפארק הלאומי גליישר ביי במדינת אלסקה שבארצות הברית.
ההר ממוקם 11 קילומטרים דרומית-מזרחית מהר פיירווד'ר.
מורדותיו המזרחיים של הר סולסבורי מזינים את אחד הענפים הצפוניים של קרחון ג'ונס הופקינס, הזורם ונשפך אל מפרץ גליישר בסמוך לכף פיירווד'ר.
מורדותיו המערביים של ההר הם חלק מקרקס קרחוני, יחד עם מורדות הר קווינסי אדמס והר ליטויה, הנשפך אל קרחון פיירווד'ר.
גובהו של הר סולסברי 3,709 מטרים מעל פני הים; הר סולסברי הוא ההר ה-76 בגובהו באלסקה.
הר סולסברי מתנשא לגובה של 1,210 מטרים מעל סביבתו.
הטיפוס הראשון המתועד לפסגת ההר בוצע על ידי ג'יי.
תומפסון (G Thompson), בשנת 1977.
הר סולסברי הוא הר בגבעות קארו שבהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של הר סולסברי 970 מטרים מעל פני הים.
הר סולסברי הוא ההר ה-2,213 בגובהו באנטארקטיקה.
פסגת ההר אינה מכוסה קרח.
ההר ממוקם מצידו המערבי של קרחון סקוט התחתון, בקצה הדרומי של גבעות קארו.
ההר התגלה ומופה לראשונה באופן גס על ידי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה, שנערכה בין השנים 1928 –1930.
Salisbury), אשר חקר בקרינה קוסמית בתחנת מקמורדו בשנת 1965.
הר סבייניו (בשפת הקינירואנדה : Sabyinyo) הוא הר געש כבוי בהרי וירונגה שבמזרח אפריקה.
ההר נמצא צפון מזרחית לאגם קיוו, אחד מהאגמים הגדולים של אפריקה, וממערב לאגם בוניוני שבאוגנדה.
פסגת ההר, הנמצאת 3,669 מטר מעל הים, מסמנת את הגבול בין רואנדה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
כמו כן, יש לפסגה משמעות דתית בעיני השבטים המקומיים.
ההר נמצא גם בשמורות הטבע הפארק הלאומי וירונגה, הפארק הלאומי הרי הגעש , והפארק הלאומי מגוהינגה גורילה .
מורדות ההר הם אחד מבתי הגידול של גורילת ההרים הנמצאת בסכנת הכחדה.
ההר קיבל את הכינוי המקומי "שיני הזקן", מכיוון שפסגתו נראית כמו שיניים שחוקות בניגוד לפסגות ההרים הסמוכים באותו הרכס.
הר סאסא הוא הר בגובה 854 מטרים מעל פני הים.
ההר נקרא על שמו של קיבוץ סאסא הסמוך.
ההר והאזור הסובב אותו מהווים שמורת טבע הנקראת "שמורת הר סאסא".
ההר ממוקם בגליל העליון, בקרבת כביש 899 (כביש הצפון) ומערת פער.
ההר מהווה נקודת מוצא לשלושה נחלים: נחל צוער, נחל סאסא ונחל גודרים.
אלו נשפכים אל נחל דוב"ב.
את ההר מקיפים מספר הרים: הר אדיר, הר חירם, הר צבעון, הר קלען והר גודרים.
הר סהרונים הוא רכס צר באזור הר הנגב שנמצא במזרח מכתש רמון, ההר מתנשא עד לגובה 576 מטר, הוא חלק מ"הקיר" הדרומי של מכתש רמון.
מפסגת הר סהרונים יש תצפית אל מכתש רמון, קניון נחל נקרות ורכסי ההרים שבמזרח.
הוא אתר טיולים וטיפוס מוביל באזור, עם מסלולי טיול מסוימים שמגיעים לראשית ההר ולנקודות תצפית.
השם עין סהרונים נובע מצמח סהרון הגדל באזור.
מצד סהרונים (מכונה גם חאן סהרונים, מצד מחלת, קסר אלעין או חאן שער רמון) הוא מצודה נבטית על דרך הבשמים, בלב מכתש רמון, הקרויה על שם צמח סהרון משתלשל שגדל לידו.
ההר סמוך לים המלח, בצד המזרחי של מכתש רמון, הנקודה הגבוהה ביותר של ההר היא 576 מטר, גובהו מעל פני הים הוא 1040 מטר, אורך מסלול הטיול הוא 6.5 ק"מ, חניון לילה נמצא בנחל גוונים.
חניון סהרונים המהווה את נקודת ההתחלה של המסלול, וחניון יום עין סהרונים מהווה את נקודת הסיום של המסלול.
רצפת ההר מלאת אבנים, אדמה קשה ואדמה אבקית.
"כרבולות" של זיקים, מצלעות, מצוקים עמוקים וצורות מופלאות של סלעים בחציריו הערוכים כמו צוקים, סולמות ואריחים.
באתר יש ממצאים ארכאולוגיים רבים.
על שפת המכתש מוצגות כתריסר יצירות שפוסלו במקום בשנים 1986-1988 מעשה ידי פסלים מהארץ ומחוצה לה הר סהרונים ועין סהרונים שימשו כנקודת מעבר חשובה בדרך הבשמים הנבטית.
חאן סהרונים היה פונדק דרכים ששימש כתחנת לילה עבור שיירות הגמלים שנעו בדרך זו, מעבירות סחורות רבות כמו מור ולבונה מהעיר פטרה לנמל עזה.
המבנה שוחזר בחלקו ועבר טיפולי שימור ארכאולוגיים.
הר סהרונים ידוע בצמחייתו הייחודית והמגוונת.
בשל גובהו ותנאי האקלים הקשים, הר סהרונים מאפשר חיים למגוון רחב של צמחים שאינם נפוצים באזור.
כמה מהם יכולים להראות אקזוטיים בגלל הצורה או הצבע שלהם.
בין הצמחים המפורסמים שניתן למצוא בהר סהרונים נמנים פרחי קטיפה, צמח הלוטוס וצמחי יער כמו תמרים וסנטה הצמחים הללו מוסיפים צבע וחיים לנוף המדברי והם חלק מהמגוון הביולוגי הייחודי של הר סהרונים.
גם בהר ובאזור מכתש רמון הצמח הבולט באזור הוא צמח הסהרון המשולשל, שקיבל את שמו בשל צורתו המשולשת הייחודית.
הר סהרונים ועין סהרונים הם מקום במכתש רמון שמציע מגוון רחב של בעלי חיים ייחודיים.
עין סהרונים, המעיין היחיד במכתש, משמש מקור מים לבעלי חיים רבים ומגוונים.
כמה מבעלי החיים שניתן למצוא באזור הם הפרא, יעלים, חמורי בר ומגוון ציפורים.
הר סטורם קינג הוא הר בגדה המערבית של נהר ההדסון, מדרום לקורנוול-און-הדסון , ניו יורק.
יחד עם רכס ברייקנק בגדה הנגדית של הנהר הוא יוצר את "שער הרוח" הצר והצפוני הציורי של רמות ההדסון.
הרכס המעוקל הייחודי שלו הוא ההיבט הבולט ביותר בנוף דרומה במורד מפרץ ניובורג , מניוברג , ביקון וגשר ניובורג-ביקון.
ניתן לראות אותו גם על ידי הנוסעים דרומה בקטעים סמוכים של כביש מדינת ניו יורק .
נוף זה היה נושא פופולרי עבור אמנים מוקדמים של אסכולת נהר ההדסון.
אף על פי שהיא נחשבת לנקודה הגבוהה ביותר באזור, כאשר פסגתה מגיעה לגובה של כ-410 מטר מעל פני הים, הפסגה המזרחית, הידועה רשמית בשם באטר היל , גבוהה יותר, עם גובה של 420 מטר.
במהלך מסעו הראשון במעלה הנהר, הנרי הדסון וצוותו קראו להר קלינקסברג, בשל צוקי הסלע המקומטים שלו ליד הנהר.
מאוחר יותר, המתיישבים ההולנדים הראשונים של האזור התייחסו להר בפשטות כ"בוטרברג" (גבעת החמאה, מכיוון שההר נראה כמו גוש חמאה; התרגום לאנגלית היה מאוחר יותר השם הנפוץ להר).
באמצע המאה ה-19, הסופר נתנאל פרקר וויליס , שהתיישב באזור, הציע את השם סטורם קינג לאמור:
הקטע של כביש 218 של מדינת ניו יורק המתפתל סביב המדרון המזרחי של ההר המשקיף על נהר ההדסון נקרא במקור כביש סטורם קינג.
שם זה משמש לעיתים קרובות לקטע בן ארבעת הנתיבים של כביש 9W של ארצות הברית ממערב, כאשר כביש 218 מכונה כביש סטורם קינג הישן.
בתביעה שהגישה הקואליציה, Scenic Hudson Preservation Conference נגד ועדת החשמל הפדרלית , פסק שופט לראשונה כי לאנשי איכות הסביבה יש זכות לערער על החלטות הרשות המבצעת בבית המשפט הפדרלי.
במהלך 1979, קון אדיסון נטשו לבסוף אפילו גרסה מצומצמת משמעותית של הפרויקט, כדי ליישב תביעה נוספת נגד מתקן הכוח שלהם באינדיאן פוינט בכך שהסכימו לווסת את פעולת תחנות הכוח שלהם בנהר ההדסון כדי למזער את מספר הדגים שהרגו, ולהעניק לקרן נהר ההדסון 12 מיליון דולר.
לאחר שריפות יער בהר במהלך הקיץ היבש של 1999, התגלתה תחמושת שלא התפוצצה שנותרה מניסויי ארטילריה מהמאה ה-19 ואימונים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית הסמוכה באזורים מסוימים הסמוכים לשבילים.
כתוצאה מכך, טיול רגלי בהר נאסר עד אוקטובר 2002, אז יכלו הרשויות להיות בטוחים שהפריטים המסוכנים הוסרו בבטחה.
האזור הכולל את הר סטורם קינג ורכס ברייקנק שוכן כאמור ברמות ההדסון של ניו יורק, אזור קשוח המאופיין במדרונות תלולים ושטח סלעי שעוצבו על ידי אירועי בניית הרים עתיקים.
האקלים הוא יבשתי לח, עם קיצים חמים, בממוצע של כ-27 מעלות צלזיוס וחורפים קרים, כולל שלג משמעותי.
המשקעים השנתיים בינוניים עד גבוהים, ותומכים ביערות מעורבים צפופים של עצים קשים ועצי מחט.
אזור זה היה מאוכלס בדלילות מבחינה היסטורית בשל הטופוגרפיה המחוספסת שלו, אך כולל יישובים קטנים ועיירות לאורך מסדרון נהר ההדסון.
האזור תומך בחקלאות מוגבלת, בעיקר בעמקים ובמדרונות התחתונים, תוך התמקדות בגידולים עמידים ופירות עצים, כאשר ייעור ותיירות אקולוגית משמשים כפעילויות כלכליות חשובות.
הנוף הטבעי ודרכי המים הקלו על שימושי פנאי, כולל טיולים רגליים, דיג ושייט.
בסך הכל, אזור רמות ההדסון סביב הרים אלה משלב נוף גאולוגי טבעי, עם אקלים ממוזג המעצב הן את המערכת האקולוגית והן את הפעילות האנושית, ומאזן בין שימור יערות לבין קהילות כפריות מפוזרות.
הר סומק הוא הר בגובה 358 מטרים מעל פני הים בכרמל.
הר סומק נמצא בכרמל הגבוה כ-2 ק"מ דרומית לדאלית אל-כרמל והר מהלל, במורדות הצפון־מערביים שלו נמצאת חורבת סומקה.
העל מורדותיו הדרום־מערביים נמצאת חורבת דרג.
את צילו הצפוני של ההר תוחם נחל חרובים ואת צילו הדרומי תוחם נחל מהר"ל אשר נשפך בסופו אל הים התיכון, למרגלותיו נמצאת גבעת שנה עליו בנוי מושב כרם מהר"ל.
מפסגת ההר ישנה תצפית נרחבת לעבר מישור חוף הכרמל ושאר רכס הכרמל ומישור החוף הדרומי, השרון, רמות מנשה ואף רכס אמיר, השומרון והגלבוע.
הר עיבל הוא שמו של גוש הררי גדול מצפון לעיר שכם שפסגתו בגובה 940 מטר מעל פני הים.
הר זה הוא הגבוה בהרי מרכז וצפון השומרון.
על ההר נמצא בסיס צה"לי, בסיס הר עיבל.
מההר יש שליטה מלאה על העיר שכם.
על פסגת ההר מתקן צבאי.
פסגת ההר היא בשליטה ישראלית מלאה אך הדרך אליו עוברת באזור בו יש לישראל רק שליטה צבאית (שטח B).
הדרך להר יוצאת מההתנחלות שבי שומרון ועוברת בשיפולי העיר שכם.
אתר מזבח הר עיבל נמצא ליד שטח שבשליטה מלאה של הרשות הפלסטינית (שטח A).
עם זאת מתקיימים בהר ובאתר הארכאולוגי ביקורים, המתואמים עם כוחות הביטחון.
בתחילת תקופת המנדט הבריטי, בשנות ה־20, עם התפתחות העיר שכם החלו עשירי העיר לבנות בתים על צלע הר עיבל, נוצרה בה שכונה חדשה וממשלת המנדט סללה כביש ממרכז שכם אל השכונה החדשה באורך 3 קילומטר.
עם זאת ההר עדיין היה מכוסה ברובו בחורש ים-תיכוני, שכלל כמות גדולה של שיחי צבר מצוי.
בתחילת המרד הערבי הגדול, בקיץ 1936, הקים הצבא הבריטי מחנה צבאי בעמק למרגלות ההר.
המחנה הותקף כמה פעמים ביריות מכנופיות שתפסו עמדות בהר.
בשנת 1938 בנתה ממשלת המנדט מבנה בית משפט בשכונה שלמרגלות ההר.
בתקופת השלטון הירדני המשיכה שכם להתפתח צפונה, לעבר הר עיבל, והשכונה במקום הפכה לאזור המגורים העיקרי של בני המעמד הבינוני והגבוה בעיר.
ב־1978 הקים חיל הקשר בהר תחנת ממסר שנועדה לחזק את הקשר בין מרחביה של פיקוד המרכז.
בשנת 1982 הציגה תנועת גוש אמונים תוכנית, שלא יצאה לפועל, להקמת התנחלות או גוש התנחלויות, שקיבל את השם "גוש תרצה", על שטח של כ-1,000 דונם במורדות הצפוניים של הר עיבל.
זאת במסגרת תוכנית גדולה יותר להקיף את העיר שכם בהתיישבות יהודית, שכללה גם הקמת עיר חדשה מדרום לשכם בשם "קריית־שכם" או "שכם עילית" (סביב היאחזות נח"ל הר ברכה).
בעקבות הסכם אוסלו ב' סלל משרד הביטחון כביש עוקף למתקן הצבאי שעל ההר.
בפברואר 1988, בתחילת האינתיפאדה הראשונה, צולמו בהר עיבל ארבעה חיילי צה"ל, על ידי צוות חדשות של רשת CBS, מתעללים קשות בשני ערבים תושבי שכם.