tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1470, שירת בצי הוונציאני במסגרת המלחמה, במסגרת המצור על נגרופונטה (היום כלקיס) על סיפון הספינה אגאוס.
הם יושבים על הרצפה ומגישים להם קערות נחושת עם אורז מבושל או מעורב של בשר ודגן מבושלים ביחד; אולם למלך מגישים על שולחן נפרד בהדר רב, מגוון רב של מנות מסוגי בשר שונים.
בעת סעודותיו, לעיתים קרובות מגישים למלך יין, בעוד מוזיקאים שרים ומנגנים בחלילים שירים ומנגינות לפי הזמנתו.
המלך הוא בעל שיעור קומה, עם פנים צנומות וארשת נעימה, עם תווי פנים טטריים משהו, והוא נראה בן כשבעים.
הספר יצא 4 מהדורות נוספות במאה ה16 (תחת השם itinerario del Magnifico et Clarissima Messer Ambrogio Contarini), הדו"ח תורגם ללטינית וצרפתית במאה ה17 ותורגם לאנגלית ב-1873.
אמבראר (Embraer, ראשי תיבות של Empresa Brasileira de Aeronáutica S.A) הוא קונצרן אווירונאוטיקה ברזילאי.
ממשלת ברזיל, כבר בתקופתו של הנשיא ז'טוליו ורגאס בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20, ביקשה לפתח תעשיית מטוסים מקומית.
עם זאת, רק בשנת 1969, לאחר עלייתה לשלטון של החונטה הצבאית בהפיכת 1964, הוקמה אמבראר כתאגיד בבעלות ממשלתית.
נשיאה הראשון של החברה, אוזיירס סילבה, מונה על ידי הממשלה, והחברה ייצרה בתחילה רק מטוס נוסעים קטן עם מנוע טורבופרופ, ה-Embraer EMB 110 Bandeirante.
ממשלת ברזיל תרמה לצמיחה המוקדמת של החברה על ידי מתן חוזי ייצור למטוסים.
החברה מכרה אך ורק לשוק המקומי עד 1975. במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, עסקה בעיקר בייצור מטוסים צבאיים, בעיקר מטוסי אימון, כולל ה-Embraer AT-26 Xavante ואמבראר EMB 312 טוקנו.
בשנת 1974 החלה החברה לייצר מטוסים קלים של חברת פייפר איירקראפט ברישיון.
תחילה הרכיבה ערכות שייצרו במפעל פייפר בארצות הברית כדי לשווק את המטוסים בברזיל ובאמריקה הלטינית.
עד שנת 1978, רוב החלקים והרכיבים ייצורו עבר באופן מקומי בברזיל.
בשנת 1985 החל ייצור המטוס Embraer EMB 120 Brasilia, מטוס ראשון בסדרה של מטוסי נוסעים לטיסות קצרות מצליחים במיוחד, שנבנה לייצוא לשוק הבינלאומי.
חברות התעופה האזוריות בארצות הברית התלהבו מהאיכות ומהמחיר הנמוך של המטוס, והוא זכה להזמנות ל-133 מטוסים עם השקתו.
המטוס הכניס את חברת אמבראר בהצלחה לתחום מטוסי הנוסעים הסילוניים.
בשנת 1992, החל תהליך ההפרטה של החברה, על פי המדיניות הכלכלית הליברלית של נשיא ברזיל איתמר פרנקו.
החברה נמכרה למשקיעים פרטיים ב-7 בדצמבר 1994, מהלך שעזר לה להימנע מסכנה של פשיטת רגל.
ממשלת ברזיל שמרה על האינטרס שלה בחברה באמצעות החזקת מניית זהב.
אמבראר המשיכה לזכות בחוזים ממשלתיים לאורך השנים גם לאחר ההפרטה.
השלב הבא בהתפתחות החברה היה השקת המטוסים מסדרת E-Jets, מטוסי נוסעים סילוניים בעלי גוף צר, דו מנועיים, לטווח טיסה בינוני, הכוללים עד 122 מושבים.
מטוסים אלה הוצגו לראשונה בסלון האווירי בפריז ב-1999, ויצורם החל בשנת 2002. פיתוח, ייצור, שיווק וקליטת המטוס אצל הלקוחות נחל הצלחה רבה.
בסוף 1999 ארבע חברות תעשייה אווירית צרפתיות רכושו במשותף נתח של 10% בחברה.
ביניהם דאסו תעופה וקבוצת תאלס.
בשנת 2000 ביצע הנפקה ראשונה לציבור ומניות החלו להיסחר בבורסת סאו פאולו (Bovespa), וגם בבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE).
בשנת 2011, הקימה אמבראר מיזם משותף עם חברת אלביט מערכות מישראל, ורכשה נתח של 25% בחברת הבת של אלביט בברזיל.
החברה מייצרת מטוסי נוסעים, מטוסי מנהלים, מטוסי אימונים ומטוסי קרב.
בנוסף, מייצרת אמבראר מטוסי שליטה ובקרה והתראה מוקדמת, מטוסים לחישה מרחוק, מטוסים לצורכי חקלאות, וכלי טיס המיועדים להטסתם של אח"מים וראשי מדינות.
החברה מספקת גם שירותים נלווים בתחומי האווירונאוטיקה.
בשנים 1999–2001 הייתה אמבראר היצואנית המובילה של ברזיל.
אמבראר מדורגת שלישית בין יצרניות כלי טיס בעולם (יחד עם בומברדייה ואחרי בואינג ואיירבוס) בשעורי אספקה שנתית של מטוסי נוסעים.
אף כוח העבודה שלה הוא השלישי בגודלו בתעשיות האווירונאוטיות בעולם (אחרי בואינג ואיירבוס).
יחד עם בומברדייה, שולטת אמבראר בשוק מטוסי הנוסעים לטווח בינוני.
כמו כן, היא ספקית מטוסי המנהלים הגדולה בעולם.
בין מוצריה של אחת מחברות הבת של אמבראר בברזיל, "נאיווה תעשיות אווירונאוטיות" (Indústria Aeronáutica Neiva), נמנה גם מטוס ריסוס חד-מנועי מסוג "EMB 202A Ipanema", המתודלק באמצעות ביו-דלק אתנול, הראשון מסוגו בעולם.
זהו מטוס הריסוס הנמכר ביותר ללקוחות מהמגזר החקלאי הגדול בברזיל, עם נתח שוק של 80%.
מטה החברה ממוקם בסאו ז'וזה דוס קמפוס (São José dos Campos), מדינת סאו פאולו.
שם נמצאים גם מתקני הייצור הראשיים ומרכזי ההנדסה, התכנון והעיצוב.
בגאוויאו פיישוטו (Gavião Peixoto), אף בתחומי מדינת סאו פאולו, מפעילה אמבראר מפעל ייצור נוסף ומתקן ניסויי טיסה.
מתקן זה כולל מסלול המראות ונחיתות שאורכו 5,000 מטרים, שלישי באורכו בעולם.
אמבראר מפעילה אתרי תחזוקה ושיווק בארצות הברית.
בנוסף, לחברה שלוחות גם בצרפת, בפורטוגל, בסינגפור ובסין (בבייג'ינג ובחרבין שבצפון סין).
אמברוטייפ היא שיטה לצילום דימוי פוזיטיבי על גבי לוח זכוכית, שטופל בתהליך הקולודיון (מכונה גם לוח רטוב).
השיטה הומצאה ב-1854 בידי ג'יימס אמברוז קוטינג (James Ambrose Cutting 1814-1867) והייתה נפוצה בעיקר בארצות הברית.
קוטינג השתמש בהמצאת הקולודיון של פרידריך סקוט ארצ'ר מ-1851, אך בשונה מארצ'ר, השתמש קוטינג בתהליך כדי ליצור דימוי פוזיטיבי ישיר.
מקור השם מהמילה "ambrotos" ביוונית, שפירושה "בלתי מתכלה".
באנגליה השיטה כונתה גם "קולודיון פוזיטיבי" (collodion positive).
האמברוטיפ נוצר על ידי צילום בשיטת הקולודיון של נגטיב בהיר מאוד (חשוף בחשיפת חסר) על גבי לוח זכוכית, והנחתו הפוך בתוך קופסה עם בד שחור (לרוב קטיפה).
כשצופים בנגטיב הזכוכית על רקע כהה, הדימוי נראה פוזיטיבי (כלומר, הגוונים נראים מציאותיים - הבהיר נראה בהיר והכהה נראה כהה - ולא הפוכים כמו בנגטיב).
בנגטיב רגיל, האזורים הכהים שבאמולסיה הם האזורים הבהירים שבאובייקט המצולם.
האזורים הכהים באובייקט המצולם נותרים כמעט שקופים בנגטיב.
ואולם, כאשר מביטים בנגטיב הזכוכית על רקע כהה, האמולסיה מחזירה אור, ואילו האזורים השקופים נותרים שקופים, כך שרואים דרכם את הרקע הכהה.
כך הופך הדימוי הנגטיבי לפוזיטיבי.
בצילומי האמברוטייפ השתמשו לרוב בצילומי דיוקנאות.
הפקה מהירה יותר, היות שלא נדרש שלב ההדפסה.
עלות נמוכה יותר בחומרים ובזמן.
תצלומי אמברוטייפ זולים יחסית לדגרוטיפים, שהיו פופולריים מאוד במשך שנים ובכל זאת דומים להם מאוד.
התצלומים היו נוחים יותר לצפייה מן הדגרוטיפ (מבריקים פחות, ניתן לראותם בכל זווית).
את האמברוטייפ אי אפשר לשכפל בהדפסה נוספת.
מרווח הטונים של התמונה היה דל יותר מהדפס נייר, היא לקתה במיוחד בהיעדר פרטים באזורים הכהים.
משמעותה המעשית של התפשטות שיטת האמברוטייפ היה קירוב של הצילום לפשוטי העם.
אנשים שעד אותה עת לא יכלו להרשות לעצמם לרכוש דאגרוטיפ, יכלו כעת לרכוש תצלומי דיוקן של עצמם, שנראו טובים כמעט באותה מידה.
הצלם המילטון סמית המציא פטנט להחלפת בסיס הזכוכית במתכת שנצבעה בשחור.
תצלומים מסוג זה נודעו בשם טינטייפ או פרוטייפ - כלומר תצלומי פח או ברזל.
אלפים רבים של טינטייפים צולמו החל משנת 1856. טינטייפים / אמברוטייפים נצבעו לעיתים קרובות ביד.
אמבראר E-Jets (Embraer E-Jets) היא סדרת מטוסי נוסעים סילוניים מתוצרת אמבראר, צרי-גוף, בעלי שני מנועים, לטווח בינוני, המיוצרים בברזיל.
סדרה זו הוכרזה לראשונה בסלון האווירי בפריז בשנת 1999, וייצורה החל בשנת 2002. מאז זכתה סדרת E-Jets להצלחה מסחרית ונכון ל-31 בדצמבר 2009 נמכרו ונמסרו 605 מטוסים מסדרה זו, וקיימות 862 הזמנות נוספות.
על פי תחזיות היצרן, עד לשנת 2016 ימכרו עוד 1,112 מטוסים מסדרה זו.
אלה כלי טיס חדישים מאוד יחסית לכלי טיס דומים בגודל ובטווח טיסה הקיימים היום בשוק, והם חסכוניים בדלק ומצוידים במערכות אוויוניקה מבוססות טוס-על-חוט.
ארקיע היא החברה היחידה בארץ שמפעילה, נכון לשנת 2018, מטוסים מהסדרה (שלושה מטוסים מדגם E-195 ושלושה מטוסים מדגם E-190), המשמשים אותה לטיסות לאירופה ולאילת.
סדרת E-Jet של אמבראר מורכבת משני סוגי מטוסי נוסעים מסחריים ומגרסה אחת של מטוס מנהלים.
הדגמים E-170 ו-E-175 מרכיבים את סוג מטוסי הנוסעים הבסיסי, ואילו דגמי E-190 ו-E-195 הם מטוסים ארוכי גוף, שלהם מנועים שונים, כנפיים ארוכות יותר ושינויים במבנה כן הנחיתה.
דגמי 170 ו-175 זהים בכ-95% מן הפרטים בהם, כך גם הזהות בין דגמי 190 ו-195. בין שני הסוגים קיימת זהות של כ-89%, כך קיימת זהות בחתך גוף המטוס ובאוויוניקה.
אף שכינויים של המטוסים בסדרה זו הוא בקידומת "E", באופן טכני הם שייכים לסדרת מטוסי הסילון האזוריים (Embraer Regional Jets, ר"ת ERJ).
בשלב מוקדם בעת פרסומה של הסדרה ויתרה חברת אמבראר על הקידומת ERJ לסדרה זו.
מטוסי ה-190 ו-195 דומים ביכולות הנשיאה שלהם לגרסאות הראשונות של מטוסי DC-9 ובואינג 737, אשר נחשבו תמיד למטוסי קווים ראשיים של חברות תעופה.
במטוסי הנוסעים שלה פיתחה אמבראר עיצוב חדשני של "בועה כפולה" המאפשר לנוסע עמידה זקופה בתא הנוסעים.
במטוסים שורות של ארבעה מושבים לרוחב המטוס.
הלקוחות הראשונים של הסדרה היו חברות תעופה צרפתיות אזוריות שהזמינו עשרה מטוסים וחמש אופציות נוספות מדגם E-170, וחברת התעופה השווייצרית קרוסאייר שהזמינה 30 מטוסים מדגם E-170 ו-30 מטוסים מדגם E-190. ההזמנה הגדולה ביותר למטוסי הסדרה באה מחברת ג'ט בלו איירווייז שהזמינה 100 מטוסי E-190 ואופציה ל-100 מטוסים נוספים.
ב-6 בנובמבר 2008 קבע מטוס E-190 של חברת ג'ט בלו איירווייז שיא מרחק לדגם זה, כאשר טס ללא חניות ביניים מאנקורג' באלסקה לבאפלו ניו יורק, מרחק של 4,989 ק"מ.
המטוס היה בדרכו לניו יורק, ריק מנוסעים, לאחר סיום חכירה בת חודשיים למועמדת לסגנות נשיאות ארצות הברית, שרה פיילין.
גרסאות E-170/175 הן הקטנות יותר בסדרת E-Jets, ומתחרות על נתח השוק של דגמי בומברדיה CRJ700 מתוצרת בומברדיה איירוספייס הקנדית.
מטוסים אלה אף מתחרים במידת מה במטוסי הטורבו-פרופ מדגם דאש 8. חברת אמבראר אף שואפת להחליף במטוסים אלה את נתח השוק שבו פעלו מטוסי BAe 146 ופוקר 70. מטוסי 170/175 מונעים בזוג מנועי GE CF34-8E בעלי דחף של 61.39 קילו-ניוטון האחד.
מטוסי E-170 היו הראשונים שיוצרו בסדרה זו.
אבטיפוס ראשון הושלם ב-29 באוקטובר 2001, וטס לראשונה ב-19 בפברואר 2002. הוא הוצג לציבור בחודש מאי 2002. דגם E-175 הושלם לראשונה ביוני 2003. הלקוח הראשון שקיבל מטוס E-170 היה לוט פוליש איירליינס בחודש מרץ 2004.
מטוסי E-190/195 הן גרסאות מוארכות גוף ביחס למטוסי E-170/175 אשר הותאמו להם כנפיים גדולות יותר, מנועים חזקים יותר (GE CF34-10E) בעלי כוח דחף של 82.30 קילו-ניוטון האחד.
מטוסים אלה מתחרים על נתח השוק של מטוסי בומברדיה CRJ1000. כיוון שבמטוסים אלה למעלה מ-100 מושבים הם מהווים תחרות אף למטוסי קו ראשי קצר של חברות תעופה, בהם מטוסי בואינג 717-200, בואינג 737-500/600, איירבוס A318, ואיירבוס A220.
מטוס E-190 טס לראשונה במרץ 2004, ודגם E-195 המריא לראשונה בדצמבר 2004. החברה הראשונה לקבל מטוס E-190 הייתה ג'ט בלו איירווייז ואילו החברה הראשונה שהטיסה מטוס E-195 הייתה חברת Flybe הבריטית.
בזכות גודלם, מטוסים אלה יפעלו כמטוסי קו ראשי בחברות תעופה רבות, למרות שייעודם המקורי היה לקווים אזוריים.
כך למשל אייר קנדה מפעילה 45 מטוסי E-190 ובכל אחד מהם 9 מושבים במחלקת עסקים ו-84 מושבים במחלקת תיירים, בקווים הראשיים של החברה.
ב-2 במאי 2006 הכריזה אמבראר כי בכוונתה ליצור גרסת מטוס מנהלים לדגם E-190. מבנהו יהיה זהה לזה של E-190, אולם טווח הטיסה שלו יוגדל ל-7,778 ק"מ, והוא יכיל 19 מושבים מפוארים.
חיל האוויר הארגנטינאי הזמין מטוס אחד מדגם זה.
ב-7 בינואר 2009 אישרה רשות התעופה הפדרלית האמריקאית את המטוס לשימוש.
שני המטוסים הראשונים מגרסה זו נמסרו בחודש דצמבר 2009.
ב-29 בנובמבר 2013 התרסקה טיסה 470 של LAM מוזמביק איירליינס, שהייתה בדרכה ממוזמביק לאנגולה.
כל 27 הנוסעים ו-6 אנשי הצוות נהרגו.
ממצאי החקירה מצביעים על כך המטוס רוסק בכוונה על ידי הטייס, אך איגוד מפעילי האוויר של מוזמביק חולק על מסקנה זו.
ב-26 באפריל 2015 פגעה ציפור באחד ממנועיו של מטוס ארקיע מדגם E-190 לאחר המראה משדה דב.
המטוס נחת בנתב"ג בשלום ללא נפגעים.
ב-31 ביולי 2018 התרסקה לאחר ההמראה טיסה 2431 של אארומקסיקו קונקט שבוצעה באמבראר ERJ-190AR, במספר זנב XA-GAL שהמריאה מדורנגו למקסיקו סיטי, על המטוס היו 99 נוסעים ו-4 אנשי צוות.
85 מהם נפצעו ברמות שונות אך איש לא נהרג.
ב-25 בדצמבר 2024 התרסקה טיסה 8243 של אזרבייג'ן איירליינס שבוצעה באמבראר 190AR במספר זנב 4K-AZ65 שהמריאה מבאקו לגרוזני.
אמברוזיה או אמברוסיה היא קינוח פופולרי במטבח האמריקאי.
הקינוח כולל סלט פירות המכיל קצפת או שמנת מתוקה, ולעיתים שמנת חמוצה או יוגורט.
הסלט נקרא על שם מאכל ה"אמברוזיה" - מאכל האלים על פי המיתולוגיה היוונית.
הפירות בהן נעשה לרוב שימוש בהכנת סלט הפירות הם: אננס, מנדרינה, וקוקוס, וכן נהוג להוסיף לסלט מרשמלו.
לעיתים הסלט מכיל גם בננות, תותים ואגוזי פקאן מרוסקים.
הסלט מוגש לאחר קירור במשך מספר שעות במקרר.
מקורו של הקינוח בשלהי המאה ה-19 בארצות הברית.
השימוש בקוקוס בבישול הפך פופולרי בארצות הברית בראשית המאה ה-20 אולם כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 המוצר (קוקוס יבש) היה נפוץ, ולכן סלט פירות זה לא קדם לשנים אלה.
סלט האמברוזיה הופיע בספר הבישול "Buckeye Cookery" משנת 1877 (ממיניאפוליס), וכן בספר הבישול "מזון בלתי מבושל" (Uncooked Foods) מאת יוג'ין כריסטיאן, משנת 1904 ובספר הבישול "ספר הבישול הכלכלי" (Economical Cook Book) מאת שרה פול, משנת 1905.
ספר הבישול "מתכונים דרומיים ישנים" (Old Southern Recipes) מאת מרי פרטלו משנת 1930 מדגיש כי יש להשתמש בכמויות שוות של קוקוס מגורד ופרוסות תפוזים, וכי אסור להשתמש בקוקוס משומר.
מתכון לסלט זה אף מופיע ב"ספר הבישול היהודי" מאת פלורנס קרייסלר גרינבאום, משנת 1931.
שמו של המאכל מופיע לראשונה בספר הבישול "בישול לצד האש" (Fireside Cook Book) מאת ג'יימס בירד משנת 1949.
אמבראר ERJ 145 היא סדרת מטוסי נוסעים אזוריים, מתוצרת יצרנית המטוסים הברזילאית אמבראר.
הסדרה כוללת את הדגמים: ERJ 135 המכיל 37 נוסעים, ERJ 140 המכיל 44 נוסעים, ERJ 145 המכיל 50 נוסעים, מטוס המנהלים לגסי 600, והמטוס הצבאי R-99.
כל מטוסי הסדרה מונעים על ידי מנועי מניפה, המתחרים העיקרים למטוס הם סדרת מטוסי ה-CRJ של בומברדיה איירוספייס.
בישראל מופעלים שני מטוסים מדגם ERJ 145 על ידי חברת עיט תעופה.
אמבראר הכריזה על כוונתה לייצר מטוס שיחליף את מטוס הטורבו-פרופ שלה ה-EMB 120, בסלון האווירי בפארנבורו שנערך בשנת 1989. התוכנית שהוצגה כללה: כנף ישרה עם כנפונים, שני מנועי סילון צמודים לאחוריו, טווח מוגדל של 2,500 קילומטרים, ו-75% חלקים זהים ל-EMB 120.
לאחר בדיקות שערכו מהנדסי אמבראר במנהרת רוח בשנת 1990, הוחלט לשנות את עיצוב המטוס באופן משמעותי מה-EMB 120. העיצוב המחודש כלל כנף בזווית של 22.3 מעלות, ומנועים קבועים לתחתית הכנף.
עיצוב זה היה יעיל יותר מבחינה אווירודינמית, אולם מיקום המנועים מתחת לכנפיים גרמו למטוס להיות גבוה בהרבה מהתכנון המקורי.
עיצוב המטוס נמשך עד סוף שנת 1991. למרות השינויים הרבים שעבר המטוס לפני שהושלם, נשמרו מקצת השפעות של ה-EMB 120, כתצורת הישיבה 2-1 בשורה.
ERJ 140 מבוסס על ERJ 145 עם 96% חלקים משותפים, טייסים שעברו הכשרה על דגם אחד, יכולים להטיס דגם אחר ללא צורך בהכשרה נוספת.
השינויים המשמעותיים: מרכב קצר יותר, וכוונון מנוע שונה.
עלות הפיתוח המשוערת של ה-140 ERJ נאמדה על 45 מיליון דולרים, בעת השקת המטוס, מחירו של המטוס היה 15.2 מיליון דולר.
ERJ 135 שנכנס לשירות בשנת 1999, מבוסס גם הוא על ה-ERJ 145 ולו 95% חלקי משותפים.
מטוס זה קצר ב-3.6 מטרים מהדגם המקורי.
ה-ERJ 140 תוכנן עם פחות כיסאות כדי לענות על צורכיהם של חברות תעופה אמריקאיות, החתומות על הסכמים עם איגוד הטייסים המגבילים את מספר המטוסים בהם יש יותר מ-45 כיסאות.
בשנת 2003 הקימו אמבראר ויצרנית המטוסים הסינית חרבין איירקראפט, חברה משותפת בשם חרבין-אמבראר.
החברה מייצרת ברישיון, מטוסי ERJ 145 עבור השוק המקומי.
טיסת הבכורה של המטוס התקיימה ב-11 באוגוסט 1995, והוא נכנס לשירות בדצמבר 1996. המטוס הוצג בסלון האווירי בפריז ב-1997 והעיתונות המקצועית יצאה בביקורות נלהבות.
החברה הראשונה שהפעילה את המטוס הייתה אקספרס ג'ט, אז החטיבה האזורית של קונטיננטל איירליינס.
כיום מפעילה אקספרס ג'ט כ-270 מטוסים, והיא המפעילה הגדולה ביותר של מטוסי הסדרה.
המפעילה השנייה בגודלה היא אמריקן איגל איירליינס, המחזיקה בצי המטוסים שלה כ-206 מטוסים.
ה-ERJ 140 טס לראשונה ב-27 ביוני 2000, ונכנס לשירות מסחרי ביולי 2001. אמריקן איגל איירליינס, חברת הבת של אמריקן איירליינס מפעילה את מרבית המטוסים מדגם זה.
גרסה זו משווקת כ-ERJ 140, אולם במסמכים הפנימיים של החברה וברישום רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, נקרא המטוס EMB 135KL.
ERJ 135ER - הדגם הבסיסי של ה-135, ומשמש טיסות לטווח מורחב.
מטוס זה הוא גרסה מוקטנת של ה-ERJ 145, ומכיל 37 מושבים.
ERJ 135LR - טווח ארוך במיוחד, בעל קיבולת דלק מוגדלת ומנועים משודרגים.
ERJ 140LR - טווח ארוך במיוחד, בעל קיבולת דלק מוגדלת ומנועים משודרגים.
ERJ 145EU - דגם המיועד לשוק האירופי.
בדגם זה קיבולת הדלק זהה, אך משקל ההמראה המרבי הוגדל.
ERJ 145ER - מטוס לטווח מורחב, והדגם הבסיסי של ה-145.
ERJ 145EP - דגם בעל קיבולת דלק ומשקל המראה מרבי מוגדלים.
ERJ 145LR - טווח ארוך במיוחד, בעל קיבולת דלק מוגדלת ומנועים משודרגים.
ERJ 145LU - קיבולת דלק זהה ל-145LR, אך משקל ההמראה המרבי גדול יותר.
ERJ 145MK - קיבולת דלק ומשקל ההמראה המרבי זהים ל-ERJ 145STD, אך משקלו הריק, קטן יותר.
ERJ 145XR - דגם לטווח ארוך מאוד.
במטוס זה נכללו שיפורים אווירודינמיים רבים, הוגדל משקל ההמראה המרבי, הוגדלה מהירות המטוס, ונוספו מנועים חזקים יותר.
Legacy 600 - מטוס מנהלים המבוסס על ה-135 ERJ.
חרבין אמבראר ERJ 145 - מיזם משותף של אמבראר וחרבין איירקראפט לייצור מטוסי ERJ 145 בסין ברישיון.
כלל מטוסי הסדרה מונעים במנועי רולס-רויס AE 3007. השוני בין המנועים הוא בעיקר ב-FADEC; רמת המחשוב של המנוע.
הדגמים לטווחים מורחבים (ER) מצוידים במנועים חזקים יותר מדגם 3007A1.
המטוסים לטווחים הארוכים במיוחד (LR) מצוידים במנועי 3007A1 משופרים, הכוללים דחף גבוה יותר, ומאופיינים ביצועים משופרים בטמפרטורות גבוהות.
הדגם לטווח הארוך מאוד (XR) מצויד במנועי AE 3007A1E, המאופיינים בצריכת דלק נמוכה, וביצועים משופרים ברמות חום וגובה קיצוניים.
נכון ל-2013, המפעילה היחידה של דגם זה היא אקספרס ג'ט.
למרות השוני בין הדגמים, יכול טייס שהוסמך להטיס אחד מהדגמים, להטיס את כל מטוסי הסדרה.
אמבראר פנום 100 הוא מטוס מנהלים סילוני קל מאוד פרי פיתוחה של יצרנית המטוסים הברזילאית, אמבראר.
מטוס פנום 100 מתוכנן לשאת 4–6 נוסעים וטווח הטיסה שלו הוא 2,182 קילומטרים.
באפריל 2005 חברת אמבראר החלה ליזום את פיתוחו של מטוס קל מאוד.
בנובמבר של אותה שנה הוכרז כי שמו הוא פנום 100 והוצג דגם בקנה מידה של הייצור הסופי.
טיסת הבכורה התקיימה ב-26 ביולי 2007 בסאו ז'וזה דוס קמפוס שבברזיל.
ב-9 בדצמבר 2008, זכה בפרס רשות התעופה האזרחית הלאומית הברזילאית.
ב-8 בדצמבר 2014 התנגש מטוס פנום 100 מספר N100EQ בבית בפרברי מרילנד.
בתאונה נהרגו שלושת האנשים ששהו במטוס ועוד שלושה בני אדם ששהו בבית.
אמברוז גווינט בירס היה עיתונאי, סופר, ממשיל משלים וסאטיריקן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בתור מחבר הסיפור הקצר "התרחשות בגשר נחל הינשוף" (An Occurrence at Owl Creek Bridge) ושל הלקסיקון הסאטירי "מילון השטן".
ביקורתיותו הזועמת, סיסמתו "שום דבר אינו חשוב" ("Nothing matters") ויחסו הציני כלפי טבע האדם הקנו לו את הכינוי "בירס המריר" ("Bitter Bierce").
למרות המוניטין שלו כמבקר עוקצני, בירס עודד סופרים צעירים, בהם ג'ורג סטרלינג וויליאם מורו .
היה לו סגנון כתיבה ייחודי, במיוחד בסיפורים.
סגנונו כלל התחלות "באמצע הדברים" (In medias res), דימויים אפלים, תיאורי זמן מעורפלים, תיאורים קצרים, אירועים בלתי־אפשריים ועיסוק רב בנושאי מלחמה.
ב־1913 בירס נסע למקסיקו כדי ללמוד מקרוב על המהפכה המקסיקנית.
הוא לא שב מהנסיעה הזאת, ונסיבות מותו לא נודעו.
בירס נולד בבקתה בהורס קייב קריק במחוז מייגס שבאוהיו ב־24 ביוני 1842 למרקוס אורליוס בירס (1799–1876) ולורה שרווד בירס.
אמו הייתה צאצא של ויליאם ברדפורד, שהיה מושל מושבת פלימות' במאה ה־17. הוא היה העשירי מבין 13 הילדים במשפחה, והשמות של כולם התחילו באות A: אביגיל, אמליה, אן, אדיסון, אורליוס, אוגוסטוס, אלמדה, אנדרו, אלברט – ואמברוז.
הוריו היו עניים, אך משכילים, והם הקנו לו חיבה עמוקה לקריאה וכתיבה.
הוא גדל במחוז קוסצ'וסקו באינדיאנה ולמד בבית ספר תיכון בבירת המחוז, וורסו.
הוא עזב את הבית בגיל 15 והלך לעבוד בתור עוזר בבית דפוס ("printer's devil") של עיתון קטן באוהיו.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית בירס התגייס לרגימנט חיל הרגלים ה־9 של אינדיאנה של צבא האיחוד.
הוא השתתף במבצעים במערב וירג'יניה ב־1861, נכח בקרב פיליפי ונסקר בעיתוני התקופה כשהציל תחת אש חבר פצוע בקרב ריץ' מאונטיין.
בפברואר 1862 הוא מונה לסגן ראשון ושירת עם גנרל ויליאם בבקוק הייזן בתפקיד מהנדס טופוגרפיה, ומיפה שדות קרב פוטנציאליים.
בירס נלחם בקרב שילה באפריל 1862, חוויה קשה שהייתה מקור למספר סיפורים קצרים ולספר הזיכרונות "מה ראיתי בשילה".
ביוני 1864 הוא ספג פגיעת ראש בקרב קנסו מאונטיין ובילה את שאר הקיץ בחופשה וחזר לשירות בספטמבר.
הוא שוחרר מהצבא בינואר 1865.
הוא חזר לצבא באמצע 1866 כחלק מהמבצע שהוביל גנרל הייזן לעריכת ביקורות המאחזים במישורים הגדולים.
המבצע התחיל באומהה שבנברסקה והמשתתפים התקדמו בסוסים וכרכרות עד שהגיעו בסוף השנה לסן פרנסיסקו בחוף המערבי.
שני הבנים שלו מתו לפניו: דיי התאבד בגלל אהבה נכזבת ולי מת מדלקת ריאות שנגרמה מאלכוהוליזם.
בירס נפרד מאשתו ב־1888 אחרי שגילה מכתבים שמאהב שלח לה; הם התגרשו ב־1904, והיא מתה שנה לאחר מכן.
הוא סבל כל חייו מאסתמה ומסיבוכים של הפציעות שלו.
בסן פרנסיסקו בירס קיבל דרגת ייצוג רב־סרן לפני שפרש מהשירות הצבאי.
הוא נשאר לגור בעיר למשך שנים רבות והתפרסם בתור כותב ועורך במספר עיתונים מקומיים.
בירס גר ועבד באנגליה מ־1872 עד 1875 וכתב עבור כתב העת הקומי Fun.
ספרו הראשון "שמחת השד" (The Fiend's Delight), אוסף של מאמרים, פורסם ב־1873 על ידי ג'ון קמדן הוטן דג תחת שם העט "דוֹד גרַייל" (Dod Grile).
כשחזר לארצות הברית, הוא שוב התיישב בסן פרנסיסקו.
מ־1879 עד 1880 הוא נסע לרוקרוויל ולדדווד בדקוטה כדי לנסות לעבוד בתור מנהל בחברת כרייה ניו יורקית; כשהחברה נכשלה, הוא חזר שוב לסן פרנסיסקו ולעבודתו כעיתונאי.
מ־1 בינואר 1881 עד 11 בספטמבר 1885 הוא ערך את כתב העת The Wasp וכתב בו טור בשם "קשקושים" ("Prattle").
הוא גם היה אחד מבעלי הטור הראשונים שעבדו בעיתון San Francisco Examiner של ויליאם רנדולף הרסט.
הוא המשיך לעבוד בתאגיד עיתוני הרסט עד 1906.
חברות מסילות הברזל יוניון פסיפיק וסנטרל פסיפיק קיבלו מממשלת ארצות הברית הלוואות למימון בניית מסילת הברזל הטרנסקונטיננטלית הראשונה.
קוליס הנטינגטון, שהיה מנהל בסנטרל פסיפיק, שכנע חבר קונגרס להעביר חוק שיפטור את החברות מהחזרת ההלוואות, שגובהן היה 130 מיליון דולר.
בינואר 1896 הרסט שלח את בירס לוושינגטון כדי לחבל בניסיון הזה.
ביסוד המזימה הייתה הסודיות: האנשים שעבדו עם חברות מסילות הברזל קיוו להעביר את החוק בקונגרס ללא שימוע או תשומת לב ציבורית.
כשהנטינגטון פגש את בירס על מדרגות הקפיטול וביקש ממנו לומר כמה הוא רוצה על השתקת הפרשה, בירס ענה: "המחיר שלי הוא מאה שלושים מיליון דולר, ואם אני לא בעיר כשאתה מוכן להחזיר אותו, אנא העבר אותו לידידי ראש מחלקת האוצר של ארצות הברית".
סיקור הנושא בידי בירס וכתבותיו הנוקבות גרמו לזעם ציבורי ולביטול החוק.
בשל נטייתו לביקורת חברתית נוקבת הקריירה העיתונאית הארוכה של בירס הייתה ספוגה במחלוקות, שאף יצרו קשיים למעסיקו הרסט.
אחד האירועים הבולטים ביותר מסוג הזה התרחש בעקבות רצח הנשיא ויליאם מקינלי.
מתנגדי הרסט קישרו את הרצח לשיר שבירס כתב על רצח מושל קנטקי ויליאם גבל בשנת 1900.
בירס ביטא בשירו את מצב הרוח הלאומי בעקבות רצח המושל, אבל כשמקינלי נורה ב-1901, היה אפשר לפרש את השיר כאילו הוא חוזה את הרצח: "אי־אפשר למצוא את הכדור שפילח את חזו של גבל בכל המערב, מכיוון שהוא ממהר לכאן (לוושינגטון) כדי להניח את מקינלי בארון".
עיתונים מתחרים וגם מזכיר המדינה דאז אליהוא רוט האשימו את הרסט בקריאה לרצח מקינלי.
הסערה קברה את הניסיון של הרסט להתמודד לנשיאות ואף גרמה להוצאתו מהמועדון הבוהמי היוקרתי, אבל הוא השאיר את בירס בתפקידו.
הוא כתב באופן ריאליסטי על הזוועות שחווה במלחמת האזרחים בסיפורים כגון "התרחשות בגשר נחל הינשוף" (An Occurence at Owl Creek Bridge), "החלון החסום" (The Boarded Window), "נרצח ברסקה" (Killed at Resaca) ו"צ'יקמוגה" (Chickamauga).
בנוסף לסיפורי מלחמה וסיפורי רוחות רפאים, הוא פרסם מספר ספרי שירה.
ספרו "משלים פנטסטיים" (Fantastic Fables) צפו את סגנון הגרוטסקה, שנהיה נפוץ יותר בספרות האמריקאית במאה ה־20.
אחת היצירות הידועות ביותר של בירס היא "מילון השטן" (Devil's Dictionary), שהתחיל בתור טור עיתונאי, ופורסם בשנת 1906 כספר שלם תחת הכותרת "ספר המילים של הציניקן" (The Cynic's Word Book).
למשל, הערך leonine, שמתייחס לשורה בשיר עם חריזה פנימית, הודגם באמצעות שיר פרודי מאת "בלה פילר סילקוקס" (רמז למשוררת אלה וילר וילקוקס) שבו החריזה הפנימית אפשרית רק אם המילים היווניות מבוטאות באופן שגוי:
דוגמאות אחרות לערכים במילון היו:
שמרן: מדינאי שמאוהב ברעות הנוכחיות, בניגוד לליברל שרוצה להחליף אותן באחרות.
עורך דין: מומחה לעקיפת החוק.
נישואין: משק בית שבו יש בעל בית, משרתת ושני עבדים, עם שני אנשים בסך הכול.
אוסף של כל כתבי בירס יצא ב־1909, וכל הכרך השביעי הוקדש למילון הסאטירי, שכותרתו שונתה על ידי בירס עצמו ל"מילון השטן".
באוקטובר 1913 כשהיה בן 71, יצא בירס מוושינגטון לסיור בשדות הקרב המוּכרים לו של מלחמת האזרחים.
בדצמבר הוא עבר בלואיזיאנה ובטקסס ומשם הגיע דרך אל פאסו למקסיקו, שהייתה בעיצומה של מהפכה.
בסיודאד חוארס הוא הצטרף לצבא של פנצ'ו וייה בתור משקיף ובתפקיד הזה נכח בקרב טיירה בלנקה.
ידוע שבירס נסע עם הצבא של וייה לצ'יוואווה.
התקשורת האחרונה איתו הייתה מכתב לידידתו העיתונאית בלאנש פרטינגטון ב־26 בדצמבר 1913. בסיום המכתב הוא כתב "באשר אליי, אני עוזב מחר ליעד בלתי־ידוע".
לא ידוע דבר על מה שקרה לבירס לאחר תאריך זה.
החוקר ג'ו ניקל טען שהמכתב הזה לא באמת נשלח, ומה שנחשב למכתב היה רק טיוטה שהייתה מופקדת אצל המלווה של בירס קארי כריסטיאנסן.
מסורת בעל־פה בעיירה סיירה מוחאדה בצפון מקסיקו מספרת שבירס הוצא להורג על ידי כיתת יורים בבית הקברות של העיירה, אולם ג'ון ניקל דוחה את הטענה הזאת.
הסיפור "התרחשות בגשר נחל הינשוף" עובד לשלושה סרטים – ב־1929, ב־1962 (בצרפת) וב־2005 בערוץ CBS.
הסופר המקסיקני קרלוס פואנטס כתב הספר "גרינגו זקן" (Gringo viejo), בהשראת סיפור היעלמותו של בירס.
הספר עובד גם לסרט שיצא ב־1989 בכיכובו של גרגורי פק.
היעלמותו משמשת גם רקע לסרט האימה "מצאת החמה עד צאת הנשמה 3", ולסרטים אחרים.
הביוגרף ריצ'רד או'קונר כתב על בירס ש"מלחמה בנתה את בירס כאדם וכסופר...
הוא היה מסוגל להעביר את הגופות המדממות משדה הקרב אל נייר".
העורך קליפטון פדימן כתב עליו "בירס מעולם לא היה סופר גדול.
הוא נגוע בוולגריות ובדמיון זול.
אולם סגנונו ישמר אותו; והטוהר של שנאת האדם שלו יעזור להשאיר אותו בחיים."
הסופר קורט וונגוט אמר ש"התרחשות בגשר נחל הינשוף" היא "הסיפור האמריקני הגדול ביותר, יצירה של גאון אמריקאי מושלם".
בישראל הופיע בשנת 2020 "המילון האסור" מאת גילעד חיטמן השואב השראה ממילון השטן של בירס.
אמברואז פרה היה כירורג צרפתי, מהרופאים הבולטים בעידן הרנסאנס.
שמו של פרה הלך לפניו בכל רחבי אירופה, לא רק בזכות היותו רופא מצוין אלא גם בזכות יחסו ההומני למטופליו.
נחשב לאבי הרפואה הכירורגית המודרנית ומגדולי המנתחים.
את הכשרתו הרפואית באנטומיה ובכירורגיה רכש בבית החולים הידוע הול דיה, שם שימש כשוליה.
לאחר מכן הפך לכירורג צבאי, תפקיד אותו מילא בהצלחה מרובה במשך 15 השנים הבאות.
הצלחותיו הרפואיות הקנו לו מוניטין גם מחוץ לצבא, ובהמשך התמנה למשרת הכירורג המלכותי בחצרו של המלך אנרי השני.
הוא התמיד במשרה זו גם בחצר יורשיו המלכים
פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי.
במסגרת התנסויותיו בצבא פיתח שיטות טיפול חדשניות.
כך למשל, באותה תקופה, הטיפול המקובל בפציעות ירי היה צריבתם בשמן רותח, וזאת מתוך אמונה כי האזור הפצוע מורעל.
באחת הפעמים שבהם טיפל בחייל, אזל השמן הרותח ופרה החליט לנסות תחליף.
הוא יצר תערובת של חלמון ביצה, שמן ורדים וטרפנטין, משח אותה על הפצע ואז חבש אותו.
להפתעתו, פרה גילה כי הטיפול האלטרנטיבי הוביל להחלמה מהירה יותר מזה שהוכיח הטיפול הקונבנציונלי.
את מסקנותיו פרסם ב-1545, אולם אלו התקבלו בתחילה בבוז על ידי הקהילה הרפואית משום שנכתבו בשפה הצרפתית ולא בלטינית,
כפי שהיה מקובל באותה תקופה.
מצד שני הייתה זו הפעם הראשונה שספרות מקצועית בתחום הרפואה נכתבה בשפה הנגישה לקהל הרחב, והודות לכך זכה פרה למוניטין גם מחוץ לחוג המדעי.
אמברוז מנדבולו דלמיני (5 במרץ 1968 - 13 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי סווזי, מנהל עסקים וראש הממשלה העשירי של אסוואטיני.
לפני מינויו שימש כמנכ"ל חברת סווזי MTN.
סבו הגדול, הנסיך מלונג, היה דודו של המלך סובהוזה השני.
הוא בנו של הצ'יף מנדבולו.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סווזילנד, וקיבל תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת המפטון.
הוא עבד בבנקים שונים (כולל בנק Standard) והגיע לתפקידי ניהול.
הוא התמנה למנכ"ל Nedbank (2003–2010) וחברת התקשורת MTN Swaziland (2010–2018), חלק מקבוצת MTN הדרום אפריקאית.
ב-27 באוקטובר 2018 הודיע המלך מסוואטי השלישי בכינוס של בית המלוכה בלובמבה כי דלמיני יהיה ראש הממשלה הבא של המדינה, ויחליף את נבא סיבוסיסו דלמיני שנפטר בחודש שלפני כן, לאחר בחירות 2018. לדלמיני לא היה ניסיון קודם בפוליטיקה.
הוא היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
אמברג היא עיר במדינת בוואריה, גרמניה.
העיר ממוקמת באובר-פפאלץ , בערך באמצע הדרך בין רגנסבורג וביירוית.
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 1034, באותה תקופה בשם אמנברג.
העיר הפכה למרכז סחר חשוב בימי הביניים המייצאת בעיקר עפרת ברזל ומוצרי ברזל.
בשנת 1269, יחד עם במברג, הייתה העיר כפופה לשושלת בית ויטלסבאך ששלטה בבוואריה.
בשנת 1329 האזור אימץ את השם פלטינה עילית.
העיר כבר לא היה חלק מהדוכסות של בוואריה מבחינה פוליטית, אם כי במונחים גאוגרפיים היא נחשבה לבווארית והאזור היה חלק מהמעגל הבווארי בארגון החוגים הקיסריים.
במאה ה-16 פנו שליטי הפלטינה העליונה לפרוטסטנטיות.
בשנת 1628 הפכה אמברג לחלק מציבור בוחרי בוואריה.
ב-24 באוגוסט 1796, במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, העיר וסביבותיה היו אזור של קרב גדול ובו 35,000 צרפתים, בפיקודו של ז'אן בפטיסט ג'ורדן, אשר נלחמו עם 40,000 אוסטרים בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
הצרפתים ספגו הפסדים משמעותיים יותר בניצחון האוסטרי הזה.
אמברג הייתה הבירה האזורית של הפלטינה העליונה עד 1810 עת הכוח הועבר לעיר הגדולה יותר, רגנסבורג.
יהודים התיישבו באמברג לפני 1294, אז ניתן היה למצוא את התיעוד הראשון.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1298, מתו שלושה עשר מיהודי העיר במהלך פרעות רינדפלייש.
אף על פי כן, בשנת 1347 קיבלו שש משפחות אישור להתיישב באמברג, ועשרים שנה לאחר מכן, בשנת 1367, נפתחה בה ישיבה, אף על פי שהקהילה היהודית גורשה מאמברג בשנת 1403. עם הגירוש, בית הכנסת המקומי סופח לכנסייה הסמוכה.
12 יהודים נותרו בעיר בשנת 1942. הניצולים המעטים מהשואה, חזרו לעיר לאחר 1945, ומחנה פליטים בשם אמברג - שנמצא בסמוך לעיר - אוכלסו בעיקר פליטים וניצולים יהודים.
כתוצאה מעללית יהודים מברית המועצות לעיר, גדלה אוכלוסיית העיר עד לשנת 2003 לכ-275 איש.
לעיר קבוצת כדורגל בשם פ.צ.
ארתור אמברוז מקאבוי היה אמן אנגלי.
עבודותיו המוקדמות הן נופים ודיוקנאות, בסגנון שהושפע מג'יימס מקניל ויסלר.
בהמשך הוא זכה להצלחה כצייר דיוקנאות, בעיקר של נשים ולעיתים קרובות בצבעי מים.
מקאבוי נולד והוטבל בקרודוול, וילטשייר, בשנת 1877, בנם של צ'ארלס אמברוז מקאבוי, מהנדס סקוטי, ואשתו מרי ג'יין.
בעידודו של ויסלר, שהבחין בכישרונו בשלב מוקדם, נרשם אמברוז לבית הספר סלייד לאמנות בלונדון כשהיה בן חמש עשרה.
בסלייד הוא היה חלק מהקבוצה של אוגוסטוס ג'ון וויליאם אורפן.
למקאבוי היה מוניטין של מיומנות טכנית משובחת בצבעי שמן, שנלמדו מהתמחותו אצל ויסלר.
בהמשך עבד עם ולטר סיקרט בדייפ.
בזמן ששהה בסלייד למד עם הציירת גוון ג'ון, איתה ניהל רומן.
משנת 1900 הציג במועדון האמנות החדשה באנגלית (NEAC), והיה חבר בו בשנת 1902. באותה שנה התחתן עם הציירת מרי אדוארדס (1870–1941).
בשנת 1907 ערך תערוכת יחיד בגלריה קרפקס.
בשנת 1911 היה מייסד-חבר של החברה הלאומית לפורטרטים, ובשנת 1913 הוא היה חבר באגודה הבינלאומית.
אבל אחרי שנת 1915 הוא ביסס מוניטין כצייר דיוקנאות של החברה הגבוהה, שלעיתים קרובות צבע בצבעי מים בסגנון מהיר וגס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה צורף מקאבוי לצי המלכותי בשנים 1916–1918 וצייר מלחים וחיילים, ציורים הנמצאים במוזיאון המלחמה האימפריאלי, ובמוזיאון הימי הלאומי.
בשנת 1920 ביקר מקאבוי בניו יורק והציג שם בגלריות דיוואן.
בשנת 1924 נעשה חבר באקדמיה המלכותית ובחברה המלכותית לציירי דיוקנים, ובחברה המלכותית לצבעי מים בשנת 1926. הוא גם הציג בגלריות נוספות בלונדון.
מקוויוי נפטר בפימליקו, לונדון, ב־4 בינואר 1927.
בשנת 1928 הוא היה מיוצג בתערוכת חברי האקדמיה המלכותית.
בשנת 1933 הוא הונצח יחד עם אורפן וצ'ארלס ריקטס בתערוכה במנצ'סטר.
תערוכה רטרוספקטיבית גדולה התקיימה בגלריה פיליפ מולד בקניון פאל עד ינואר 2019.
אמברגו נשק הוא איסור או הגבלה על מכירת כלי נשק או טכנולוגיה דו-שימושית למדינה כלשהי.
אמברגו נשק על מדינה כלשהי עשוי לשרת מטרה אחת או יותר, למשל:
גינוי פעולות שנעשו על ידי המדינה
שמירה על נייטרליות בסכסוך מתמשך,
ניסיון לכפות תהליך שלום על צדדים הנמצאים בעימות,
הגבלת יכולת התקיפה של המדינה,
החלשת ההגנה הצבאית של המדינה, לקראת סכסוך צבאי.
מדינות עליהן הוטל אמברגו נשק
אמברגו נשק מוטל בדרך כלל על ידי האומות המאוחדות, האיחוד האירופי או הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, בתמיכה של ארצות הברית.
ברוב המקרים מוטלות גם סנקציות כלכליות וחרם דיפלומטי.
להלן מספר דוגמאות בולטות של מקרים בהם הוטל אמברגו נשק על מדינה.
בשנת 1992, בתגובה למלחמת נגורנו קרבאך בין אזרבייג'ן לארמניה, ביקש הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה למנוע מכירת נשק לצדדים בסכסוך.
לרוב הבקשה כובדה, אם כי היו מספר מקרים בהם מדינות אירופאיות סיפקו נשק לאזרבייג'ן או לארמניה.
ממשלת ארצות הברית הטילה אמברגו נשק על אינדונזיה בשנת 1999 עקב רצח העם במזרח טימור.
ארצות הברית הטילה אמברגו נשק וסנקציות כלכליות על איראן בעקבות המהפכה האיראנית בשנת 1979, אך למעשה המשיכה למכור נשק למשטר האייתולות באיראן בעסקה סיבובית בתיווך ישראלי שנקראה פרשת איראן-קונטראס.
האמברגו נאכף רק לאחר חשיפת הפרשה, בשנת 1986.
בשנת 1995 הרחיבה ארצות הברית את הסנקציות והן הוטלו גם על חברות שמכרו לאיראן נשק וציוד.
במרץ 2007, בהחלטה 1747 של מועצת הביטחון של האו"ם, הוחמרו הסנקציות שהוטלו על איראן עקב תוכנית הגרעין האיראנית.
סנקציות אלה הוסרו ב-16 בינואר 2016, אך האמברגו של מועצת הביטחון נמשך עד אוגוסט 2020.
בספטמבר 2020 הטילה ארצות הברית אמברגו נשק מחודש על איראן עקב תוכנית הגרעין האיראנית, וכן על ונצואלה, שסיפקה נשק לאיראן.
נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר הטיל אמברגו נשק על המשטר הצבאי בארגנטינה בשנת 1977 כתגובה להפרות זכויות אדם.
בשנת 1982 הוטלו על ארגנטינה אמברגו נשק וסנקציות כלכליות על ידי הקהילה הכלכלית האירופית, לאחר הפלישה לאיי פוקלנד.
האמברגו הסתיים בשנת 1989. בתקופה זו רכשה ארגנטינה נשק ממזרח אירופה ומישראל.
בשנת 1966, כמחאה על מלחמת וייטנאם, שוודיה הטילה אמברגו נשק על ארצות הברית, ועצרה מכירה של רובי קרל גוסטב m/45 שהיו מיועדים ליחידת אריות הים.
כתגובה האיצה ארצות הברית את פיתוח הרובה Smith & Wesson M76.
ביולי 1970, בהחלטה 282 של מועצת הביטחון של האו"ם, הוחלט להטיל אמברגו נשק על דרום אפריקה עקב משטר האפרטהייד.
לאחר החלטה זו רכשה דרום אפריקה מערכות אזרחיות, בהן מחשבים ומכ"ם לבקרת תעבורה אווירית, והן הוסבו לשימושים צבאיים.
בשנת 1975 נחתם , הסכם סודי לשיתוף פעולה צבאי.
באותה תקופה רכשה דרום אפריקה טכנולוגיה צבאית ממדינות נוספות, בהן טאיוואן, מרוקו, אינדונזיה, ארגנטינה ואיראן.
מרוקו סייעה בהעברת כלי נשק וטכנולוגיה מצרפת לדרום אפריקה.
החלטה 591 משנת 1986 הרחיבה את הסנקציות על דרום אפריקה והוסיפה להן גם טכנולוגיה דו-שימושית.
מועצת הביטחון של האו"ם הטילה אמברגו נשק על דרום סודאן לאחר פרוץ מלחמת אזרחים במדינה, בגלל "הטיהור האתני, פשעים נגד האנושות, שימוש באונס ככלי מלחמה, ופשעי מלחמה שצבא דרום סודאן מבצע באזרחיו".
בשנת 2014 מדינות אירופה הכריזו על אמברגו נשק למדינה, וארצות הברית השעתה את הסיוע הצבאי.
בדו"ח משנת 2015 קרא האו"ם גם לאסור על אספקה, מכירה או העברה של נשק, סיוע טכני, הדרכות, או אימוני כוחות למדינה.
על אף האמברגו, ישראל מכרה לצבא דרום סודאן רובי גליל.
ארצות הברית והאיחוד האירופי הפסיקו את ייצוא הנשק לסין בשנת 1989, עקב פעולות הדיכוי האלים שנקטה ממשלת סין נגד המפגינים בכיכר טיאננמן.
לאחר ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, בריטניה וארצות הברית הטילו אמברגו נשק על כלל המדינות במזרח התיכון, בהן ישראל.
בתקופה זו נרקמה עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, בה רכש צה"ל נשק מצ'כוסלובקיה, בתיווכה של ברית המועצות.
כמו כן הגיעה באותה עת לחופי ישראל הספינה "אלטלנה" כשהיא נושאת נשק, דבר שהיווה הפרה של החלטת האמברגו של מועצת הביטחון ושל תנאי ההפוגה.
מעט לפני מלחמת ששת הימים הוטל האמברגו הצרפתי על ישראל, שהביא לסיומה את תקופת שיתוף הפעולה הביטחוני בין המדינות.
צה"ל חדל להצטייד באמצעי לחימה צרפתיים ובמקומם החל רכש מארצות הברית.
האמברגו נמשך לפחות עד תקופת נשיאותו של פרנסואה מיטראן, ורק אחריו חודש ייצוא ביטחוני מצומצם, המתמקד באווירונאוטיקה וחלל.
לאחר מבצע עופרת יצוקה הודיעה בריטניה על הטלת אמברגו נשק חלקי על ישראל.
בוטלו חמישה רישיונות לייצוא ציוד ואמצעי לחימה לספינות חיל הים, ומשרד החוץ הבריטי הודיע על בחינה מחדש של כלל הייצוא הביטחוני מבריטניה לישראל.
גם לאחר מבצע צוק איתן הודיעה בריטניה על אמברגו נשק חלקי, הכולל חלפים למטוסי קרב ומטוסים ללא טייס, לטנקים ולמכ"מים צבאיים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל המדינות קנדה, בלגיה, ספרד ואיטליה ומדינות נוספות הודיעו על אמברגו נשק עקב המלחמה.
בינואר 2020 התכנסה בברלין "ועידת השלום" שדנה במלחמת האזרחים בלוב.
בוועידה הוחלט לקרוא להפסקת אש מוחלטת ומיידית, וכן להטלת אמברגו של האו"ם על העברת נשק ללוב.
גם המדינות התומכות בצדדים הלוחמים הסכימו לאמץ את האמברגו ולהפסיק את מכירות הנשק.
מיאנמר נתונה תחת אמברגו נשק מטעם האיחוד האירופי ותחת סנקציות על מכירת אמצעי לחימה מטעם ארצות הברית עקב הפרת זכויות אדם.
על אף זאת, ישראל מבצעת עסקאות נשק עם מיאנמר.
בשנת 2015, למשל, רכשה מיאנמר ספינת סופר דבורה סימן 3 מתוצרת התעשייה האווירית.
ארצות הברית הטילה מגבלות על העברת נשק לקפריסין בשנת 1987, במטרה לעודד את מאמצי הפיוס בין קפריסין לצפון קפריסין (הנשלטת על ידי טורקיה) ולמנוע מרוץ חימוש באי.
בשנת 2020 הודיעה ארצות הברית כי האמברגו יבוטל.
בנוסף למדינות לעיל, אמברגו נשק מוטל כיום על המדינות הבאות: גינאה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, זימבבואה, חוף השנהב, לבנון, סודאן, סומליה, עיראק, קוריאה הצפונית וצפון קפריסין.
בעבר הוטל אמברגו נשק על אוזבקיסטן, אריתריאה, יוגוסלביה, סוריה, סיירה לאון ורואנדה.
ארצות הברית הטילה בעבר אמברגו נשק על וייטנאם, טורקיה וקובה.
ההלכה אוסרת במפורש על מכירת נשק לגויים: "אין מוכרין להם דובין ואריות וכל דבר שיש בו נזק לרבים." כל דבר שיש בו נזק לרבים - אסור למכור.
כמו כן נאסר "לעזור למשחיתים בדרך ההשחתה", אך הותר למכור למדינה המשתמשת בנשק כדי להגן על יהודים.
אמבר פטריס ריילי , ידועה בשם אמבר ריילי או ריילי, היא זמרת-יוצרת, שחקנית ופעילה חברתית אמריקאית.
היא ידועה בשל השתתפותה בסדרת הטלוויזיה "Glee", שם שיחקה את הדמות מרסדס ג'ונס.
היא הועמדה למספר פרסים בינלאומיים, דוגמת פרס NAACP Image, פרס גילדת שחקני המסך ופרסי בחירת הנוער.
בנובמבר 2016, ריילי שיחקה במחזמר "Dreamgirls" בתיאטראות וסט אנד, בתפקיד אפי ווייט.
בעקבות תפקידה, ב-2017, היא זכתה בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
ריילי נולדה ב-15 בפברואר 1986 לאם יחידנית, בעיר לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
לריילי שתי אחיות גדולות, טויה ואשלי.
בשנת 2008, לוהקה ריילי לסדרה "Glee", שם שיחקה את דמותה של מרסדס ג'ונס.
ריילי שיחקה בכל אחת משש העונות של הסדרה פרט לעונה החמישית, שם הופיעה בפרקים בודדים.
במהלך פרק המחווה לוויטני יוסטון, ריילי ביצעה את השיר "I Will Always Love You" וזכתה לשבחים ממבקרי מוזיקה בינלאומיים.
על תפקידה בסדרה, זכתה ריילי בפרס גילדת שחקני המסך והועמדה לשלושה פרסים נוספים.
בשנת 2010, הופיעה ריילי בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV, וב-2012, שרה את המנון ארצות הברית בכנס הראשי של המפלגה הדמוקרטית.
באותה השנה היא כתבה את השיר "Leave a Light On" ללהקת הבנות "הסאטרדייז".
ב-3 באפריל 2014, הוציאה ריילי את סינגל הבכורה שלה, "Colorblind".
השיר היה אמור להיות הסינגל המוביל של מיני-אלבום הראשון שלה, RILEY, אך לבסוף לא נכלל במיני-אלבום.
בשנת 2015, ריילי הופיעה בסרט הטלוויזיה הראשון שלה.
זה היה התפקיד הקולנועי הראשון של ריילי, לאחר "Glee".
בפברואר 2016, ריילי שיחקה את דמותה של אפי וייט במחזמר "נערות החלומות".
ב-2013, ריילי ניצחה בעונה ה-17 של תוכנית המציאות האמריקאית, "רוקדים עם כוכבים".
ב-2017 היא שפטה בתחרות המוזיקה "Let It Shine" והקימה סופרגרופ עם הזמרות בוורלי נייט וקאסידי ג'ונסון.
האלבום הראשון שלהם יצא ב-17 בנובמבר 2017.
ב-4 בספטמבר 2020 הוציאה לאור את הסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום, "A Moment", וב-18 בספטמבר הוציאה לאור את הסינגל השני, "BGE".
המיני-אלבום יצא לאור ב-2 באוקטובר 2020, וכלל שש רצועות.
+שנהסרטתפקידהערות2018לא פראיירית של אף אחדקאלי2020ידועים לשמצהאלי
+שנהסדרהתפקידהערות2009 - 2015Gleeמרסדס ג'ונס תפקיד ראשי (עונות 4-1, 6)
אמברוז מקארתי פטרסון היה צייר ויוצר הדפסים.
הוא למד בבית הספר לאמנות במלבורן בניהולו של עמנואל פיליפס פוקס וטיודור סנט ג'ורג' טאקר, בבית הספר לאמנות בגלריה הלאומית במלבורן והמשיך את לימודיו בפריז באקדמיה קולארוסי ובאקדמיה ז'וליאן בהנהלת לוסיין סיימון, אנדרה להוטה ומקסים מאופרה.
בפריז הוא הפך לחבר של נלי מלבה, זמרת הסופרן המפורסמת.
אחיו של פטרסון, טום, היה נשוי לבל אחותה של מלבה.
דרך השפעתה של מלבה הוא הצליח להמשיך את לימודיו אצל ג'ון סינגר סרג'נט.
והפך לחלק מעולם האמנות בפריז והציג בתערוכות הראשונות של סלון ד'אוטום.
היו לו חמישה ציורים בסלון פריז 1905 בו הציג גם אנרי מאטיס.
הוא הגיע להוואי בשנת 1916 בעצירת ביניים מסידני לניו יורק, והחליט להישאר אצל חבר פריזאי שהתגורר בהונולולו.
במהלך 18 החודשים הבאים יצר פטרסון הדפסי עץ וציורים עם עניין מיוחד בקילאואה.
עבודתו נכללה בתערוכת אגודת האמנים ההוואית השנתית בשנת 1917. הוא עזב לקליפורניה בשנת 1918 והתיישב בסיאטל.
בתערוכת האביב השנתית של איגוד האמנות בסן פרנסיסקו (SFAA) בשנת 1918 נאמר כי הדפסי העץ שלו היו "בצבעים עדינים במיוחד." באותו קיץ הנערכה לעבודתו תערוכת יחליד בגלריות SFAA.
בסיאטל עבד פטרסון כאמן עצמאי, אולי האמן המודרני הראשון בעיר, ובסתיו הציג תערוכת יחיד בחברה לאמנות בעיר, הראשונה מבין תערוכות רבות במדינת וושינגטון.
בשנת 1919 הקים את בית הספר לציור ועיצוב באוניברסיטת וושינגטון.
פטרסון התחתן עם הציירת והסטודנטית שלו ויולה הנסן בשנת 1922, והשניים הפכו לדמויות מרכזיות בתחום האמנויות באזור צפון מערב ארצות הברית.
פטרסון לימד עד פרישתו בשנת 1947.
הוא נפטר בסיאטל בשנת 1966 והשאיר אחריו שיא מרשים של פרסים שקיבל בתערוכות ברחבי ארצות הברית, כולל: המכון לאמנות בשיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון ובירידים העולמיים בסן פרנסיסקו ובעיר ניו יורק.
הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס (סידני, אוסטרליה), מוזיאון הונולולו לאמנות, גלריית הדיוקנאות הלאומית (אוסטרליה) (קנברה), מוזיאון פילדלפיה לאמנות, המוזיאון לאמנות בסיאטל ומוזיאון האמנות טאקומה הם בין האוספים הציבוריים.
שמחזיקים יצירות מאת אמברוז מקארתי פטרסון.
אמברגו נפט ננקט ב-6 ביוני 1967, היום השני למלחמת ששת הימים, עם החלטה ערבית משותפת להרתיע מדינות כלשהן לתמוך צבאית במדינת ישראל במהלך המלחמה בין ישראל למדינות ערב.
בסופו של דבר כמה מדינות במזרח התיכון הגבילו את משלוחי הנפט שלהן למדינות המערב, חלקן נקטו בצעדים אלו רק כלפי ארצות הברית והממלכה המאוחדת ואילו אחרות החליטו להטיל איסור מוחלט על ייצוא נפט לכל מדינה שתסייע צבאית לישראל.
האמברגו לא צמצמם באופן משמעותי את כמות הנפט הזמינה בארצות הברית, מאחר שלאמריקאים הייתה באותה תקופה רזרבות נפט גדולות שיכלו למלא את מקומו של הנפט הערבי.
האמברגו הסתיים למעשה רק 3 חודשים לאחר המלחמה, ב-1 בספטמבר, במהלך כינוסה של ועידת ח'רטום.
המשתתפים היו מצרים, סוריה, כווית, לוב, ערב הסעודית, אלג'יריה, בחריין, איחוד האמירויות הערביות וקטר.
העיראקים שלחו את עותקי ההחלטה לשגרירויות איראן ואינדונזיה ואף ביקשה את תמיכתה של ונצואלה.
ההחלטות שנקבעו במהלך הוועידה השפיעו עוד בתחילת המלחמה, כיוון שמצרים טענה שארצות הברית שלחה מטוסים אמריקאיים לאזור ב-6 ביוני.
עם זאת, עיראק הייתה המדינה הראשונה שהגבילה את משלוחי הנפט שלה (כבר ב-6 ביוני) לארצות הברית ולבריטניה.
בסופו של דבר, עיראק, כווית, אלג'יריה ובחריין הגבילו משלוחי נפט לארצות הברית ולבריטניה בלבד, בעוד שסוריה עצרה את כל ייצוא הנפט שלה.
ההחלטות שהתקבלו במהלך ועידת ח'רטום התקבלו ב-1 בספטמבר, ההחלטה המרכזית אפשרה למדינות המפיקות נפט ברמה "בינונית" (כווית, ערב הסעודית ולוב) לחדש את יצוא הנפט ולהשיב את מקור ההכנסה הקריטי למדינות אלו.
בתמורה, מדינות אלה הסכימו להעניק סיוע שנתי ל"קורבנות התוקפנות הציונית", כלומר מצרים וירדן (266 מיליון דולר ו -112 מיליון דולר בהתאמה).
ב-9 בינואר 1968, בעקבות תוצאות מלחמת ששת הימים וחרם הנפט שהוכרז במהלכה, התכנסו בביירות נציגי שלוש מבין מדינות ערב השמרניות, גם הפעם אלו היו ערב הסעודית, כווית ולוב.
מדינות אלו החליטו לייסד את אועפ"ק, כדי לנצל את כוח הנפט בסכסוך הישראלי-ערבי.
אמברגו הנפט ב -1967 היה הסיבה העיקרית להקמת אועפ"ק, אשר ישמש בשנים שלאחר מכן כפורום בו ידונו מדינות ערביות על שימוש פוליטי בנפט.
בהתאם לכך, לאמברגו הבא של הארגון הייתה השפעה חזקה בהרבה: הוא גרם לפרוץ משבר האנרגיה העולמי בימי מלחמת יום הכיפורים ב-1973.
אמברוג'ו לורנצטי (באיטלקית: Ambrogio Lorenzetti) או אמברוג'ו לאורטי (Laurati) (1290 בקירוב – 9 ביוני 1348) היה צייר איטלקי בן תקופת הרנסאנס, מאסכולת סיינה.
בין עבודותיו המפורסמות הציור "אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע" בפאלאצו פובליקו בסיינה.
אחיו הבכור היה הצייר פייטרו לורנצטי.
לורנצטי הושפע מאוד הן מהאמנות הביזנטית והן מן האמנות הקלאסית, והשתמש בהן ליצירת סגנון ציור ייחודי ואינדיבידואלי.
ידוע שהוא התנסה בפרספקטיבה ובפיזיונומיה, וכן בלימוד העת העתיקה.
בנוסף, מציגה יצירתו את השפעה של דוצ'ו וסימונה מרטיני.
היצירה המוקדמת ביותר שלו היא ציור בנושא המדונה והילד, המתוארכת לשנת 1319. ידוע כי שהה בפירנצה עד 1321. הוא שב לפירנצה בשנית לאחר שבילה מספר שנים בסיינה.
אמברוזיה הוא זן של תפוח שמקורו בקולומביה הבריטית, קנדה, מתחילת שנות ה-90. העץ המקורי טיפח לראשונה על ידי משפחת מננל מעמק סימילאמין, קולומביה הבריטית, שגילתה אותו גדל במטע שלהם.
הפרי בינוני עד גדול, במשקל של כ-215 גרם, ובעל צבע אדום ומבריק לרוב, עם כתמים צהובים.
יש לו בשר מוצק בצבע שמנת עם טעם מתוק המזכיר אגס וחומציות נמוכה.
עצי האמברוזיה עמידים ועדיין לא זוהו בהם חסרונות גדולים.
תפוחים אלה פורחים באמצע העונה המאוחרת, ונמצאים בקבוצת פרחים 4.
אמברוזיה נפוצה ביותר בקולומביה הבריטית, שם היא התגלתה, והיא התפוח השלישי המיוצר ביותר במחוז.
היא מיוצרת גם באונטריו ובנובה סקוטיה, כמו גם במקומות רבים אחרים ברחבי העולם.
אמברוזיה היא זן מוגן בפטנט על ידי ארגון הקובע תקני איכות ומספק שיווק, בעוד הייצור שלה מוגבל.
השם מעולם לא היה סימן מסחרי, והפטנט פג בקנדה ובארצות הברית.
שליטה מרכזית אפשרה הגבלת וריאציות הצבע לוורוד/אדום, מכיוון שהזן ייצבע בצורה שונה באקלים חם יותר.
הפטנט פג בקנדה ב-2015, בארצות הברית ב-2017, ובצ'ילה ב-2021. היא נשארת פעילה במדינות רבות אחרות עד לשנת 2034. בעודם תחת פטנט בקנדה, השיגו בני הזוג מנל זכויות למגדלי צמחים, וכל המגדלים הורשו, ושילמו תמלוגים של 2 דולר קנדי לנטיעת עץ אמברוזיה.
בעוד שהם תחת פטנט בארצות הברית, מגדלי הצמח שילמו לפחות דולר אמריקאי אחד לנטיעת עץ או 1000 דולר לדונם, ודמי זיכיון בסך 1,000 דולר.
בעיתונאות וביחסי ציבור, אמברגו הוא בקשה או דרישה של מקור מידע, שהמידע שמסר אותו מקור לא יפורסם עד לתאריך מסוים או להתקיימות תנאי מסוים.
אמברגו מופעל לעיתים קרובות על ידי עסקים המכריזים על מוצר, על ידי כתבי עת רפואיים ועל ידי פקידי ממשל המכריזים על יוזמות מדיניות.
לתקשורת ניתן ידע מוקדם על הפרטים המוחזקים בסוד, כך שניתן יהיה להכין דיווחים שיתאימו למועד ההכרזה.
בתאוריה, אמברגו מפחית את חוסר הדיוק בדיווח על חדשות, באמצעות הפחתת התמריץ לעיתונאים לכתיבה חפוזה ולא מדויקת, בתקווה לנצח בתחרות על פרסום הראשוני.
ההבנה היא שאם האמברגו יופר בדיווח לפני הזמן, המקור יגמול על ידי הגבלת גישה למידע נוסף של אותו עיתונאי או עיתון, מה שייתן להם חיסרון ארוך טווח ביחס לפעולה שיתופית יותר.
האמברגו בדרך כלל מוסדר מראש כהסכם ג'נטלמני.
עם זאת, לפעמים יחצנים ישלחו לחדרי חדשות הודעה לעיתונות עם אמברגו שלא ניתנה לו הסכמה מראש, בתקווה שהם יכבדו את בקשת האמברגו.
הביטוי "לפרסום מיידי" שנמצא לעיתים קרובות בראש ההודעות לעיתונות מצביע על כך שהמידע בהן הוא ללא אמברגו.
אמצעי תקשורת מפרים לפעמים אמברגו ומדווחים על מידע לפני שהאמברגו יפוג, בטעות (עקב תקשורת שגויה בחדר החדשות) או בכוונה (כדי להשיג יתרון על פני המתחרים).
הפירת אמברגו נחשבת בדרך כלל כהפרת אמונים חמורה ויכולה לגרום לכך שהמקור ימנע מכלי החדשות הפוגעים לקבל מידע מוקדם למשך תקופה ארוכה.
אמצעי התקשורת בישראל נוהגים לכבד דרישת אמברגו שנמסרה להם.
סעיף 12 לתקנון האתיקה המקצועית של העיתונות הקובע "עיתונאים לא יפרסמו מידע שנמסר להם בתנאי שלא יפורסם" מתפרש גם כחובה לציית לאמברגו.
סוגיית האמברגו נדונה בהרחבה בהחלטות של בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בישראל בשנת 2012, שעסקו בתלונה של בנק ישראל נגד העיתון "כלכליסט", לאחר שזה פרסם מידע שנמסר לו מבנק ישראל לפני המועד שקבע הבנק לפרסום המידע.
בדיון ראשון בתלונה נקבע שהעיתון הפר את תקנות האתיקה.
אמברוג'יו פלגאלי (; 15 בפברואר 1940 – 25 במרץ 2024) היה כדורגלן איטלקי ששיחק במילאן ואטאלנטה בעמדת המגן או כקשר.
פלאגלי שיחק במשך 10 עונות (235 משחקים, 5 שערים) בסרייה א' במילאן, אטאלנטה ורומא, ורשם כמעט 400 הופעות בליגות המקצועניות האיטלקיות.
פלגאלי היה גם חבר בנבחרת איטליה באולימפיאדת הקיץ 1960, אך הוא לא שיחק באף משחק.
אליפות בסרייה א' עם מילאן עונת 1961/1962
מאז 7 באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל מספר מדינות כמו איטליה, ספרד, קנדה, הולנד, הממלכה המאוחדת, גרמניה ובלגיה וכן חברות פרטיות הפסיקו או צמצמו את מכירת הנשק שלהן לישראל, בתגובה לביקורת שלהן על התנהלות מדינת ישראל במהלך הלחימה ברצועת עזה.
עם זאת, יצואניות הנשק הגדולות ביותר לישראל (כ-95%, לפי הערכות), כגון ארצות הברית ממשיכות לספק נשק לישראל דה יורה, אך משתמשות בעמדתן להשפיע על פעולותיה של ישראל ברצועה.
אמברגו הנשק במדינות רבות נעשה כתוצאה מבקשותיהם של קבוצות פוליטיות, מפגינים ופולטיקאים מערביים, שמוחים על אובדן החיים האזרחי הגדול, לטענתם, בצד הפלסטיני במהלך המלחמה.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל, שבמהלכה צה"ל כבש והחריב חלקים נרחבים מרצועת עזה, והביא לעשרות אלפי הרוגים פלסטינים ומאות אלפים שנעקרו מבתיהם, תוך שארגוני הטרור שברצועת עזה ממשיכים להחזיק בחטופים, חלקם חיים וחלקם מתים.
ישראל היא יצואנית גדולה של נשק, אבל צבא ההגנה לישראל מסתמך במידה רבה על כלי טיס, פצצות מונחות וטילים מיובאים כדי לחמש את חיל האוויר שלה.
ארצות הברית וגרמניה הן ספקיות הנשק הגדולות ביותר לישראל, שמספקות יחד כ-95% מהנשק המיובא; במהלך המלחמה הן לא עצרו את משלוחי הנשק באופן מוצהר, אך הן עיכבו משלוחים שונים, לעיתים בשל דרישות שונות מישראל, כמו הגברת הסיוע ההומניטרי, או שימוש זהיר יותר בנשק שלהן.
הלחץ המדיני על ישראל, שמתבטא – בין היתר – באמברגו נשק, הוא כתוצאה מביקורת עולמית חריפה נגד מדיניותה של ישראל במהלך הלחימה ברצועת עזה.
מדינות רבות, גופים בינלאומיים, עמותות ועוד האשימו את ישראל במשבר ההומניטרי ברצועת עזה ואף ברצח עם, מה שהוביל לתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם, בה הורה בית הדין הבין-לאומי, בסעד זמני, להגביר את הסיוע ההומניטרי ולעשות כל שנדרש כדי להימנע מהפרת אמנת רצח העם.
הלחץ הבין-לאומי על ישראל גבר בעקבות הריגת 7 עובדי המטבח המרכזי העולמי, כתוצאה מזיהוי שגוי.
אמברגו נשק מצד מדינות שונות
אוסטרליה אמרה שהיא לא סיפקה נשק לישראל מאז תחילת המלחמה.
באוקטובר 2024, אוסטרליה אמרה שהיא תבחן את כל 66 רישיונות הנשק שהיא אישרה לפני המלחמה.
בינואר 2024, שר החוץ של איטליה אמר כי המדינה לא סיפקה נשק לישראל מאז תחילת המלחמה.
במהלך המלחמה היקף אספקת הנשק האמריקאי לישראל קטן, ובמאי–יולי 2024, על רקע תחילת קרב רפיח, השהה ממשל ביידן משלוחי נשק, אך לאחר מכן שחרר אותם.
הדבר גרר ביקורת פומבית של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, על המדיניות.
באוקטובר 2024, כחודש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ובשל הביקורת הפנימית האמריקאית על ממשל ביידן, דווח כי הוא איים באמברגו נשק דה פקטו על ישראל אם המשבר ההומניטרי ברצועה לא יפתר.
בפברואר 2024 ובעקבות פסיקת בית הדין הבין-לאומי, הרשויות המקומיות בוולוניה, בלגיה דיווחו על השהיית רישיונות לייצוא נשק לישראל.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, סיפקה גרמניה לישראל נשק בשווי 326 מיליון יורו, עלייה של פי 10 בהשוואה ל-2022. במהלך 2024 האספקה קטנה באופן משמעותי לכ-14.5 מיליון יורו, מהם רק מעט ששימש לנשק התקפי.
רשת המחקר הישראלית "שומרים" בישראל אישרה ירידה זו.
על פי דיווחים, הבקשות הישראליות מגרמניה נותרות ללא מענה במשך חודשים רבים.
דובר משרד הכלכלה הגרמני ודוברו של קנצלר גרמניה, אולף שולץ, הכחישו כל אמברגו נשק מצד גרמניה.
בדנמרק, ארגוני זכויות אדם ופרו-פלסטיניים הגישו עתירות להפסיק את יצוא הנשק לישראל, שמתמקד בחלקי חילוף ומערכות למטוסי F-35, אך הממשלה הדנית מתנגדת לכך וטוענת כי בתי המשפט אינם מוסמכים לקבוע אם יצוא הנשק הוא חוקי.
ב-2024 הפסיקה הולנד ליצא נשק לישראל בגלל החשש שהנשק יגרום להפרות של כללי המשפט הבין-לאומי.
בפברואר 2024, בית משפט הולנדי הטיל איסור על ממשלת הולנד ליצא לישראל חלקים למטוס הקרב F-35.
כמה חודשים לאחר תחילת המלחמה, ב-4 ביולי 2024, עלתה מפלגת הלייבור של בריטניה לשלטון והחליפה את המפלגה השמרנית.
מפלגת הלייבור התחייבה לשנות את עמדתה של המדינה לגבי המלחמה, אך לא התחייבה דה יורה להפסיק את משלוחי הנשק.
שר החוץ הנכנס של המדינה, דייוויד לאמי, הדגיש את הצורך של ישראל להיות מסוגלת לרכוש נשק הגנתי וציין כי לא יזום אמברגו נשק.
לפי סקר שנערך ביולי 2024, כ-58% מהבריטים תומכים בהפסקת מכירת הנשק לישראל במהלך המלחמה.
בתחילת ספטמבר 2024 הודיעה בריטניה כי היא תשהה 30 מתוך 350 רישיונות ייצוא הנשק שלה עם ישראל בגלל החשש שהנשק יגרום להפרות של כללי המשפט הבין-לאומי.
סיבה נוספת לנטייתה של בריטניה לעצור את אספקת הנשק לישראל היא שישראל מנעה במהלך המלחמה מאנשי הצלב האדום וארגוני זכויות אדם לבקר במחנה שדה תימן, בו מוחזקים עצורים פלסטיניים בהם מחבלים ומחבלי נוח'בה שלקחו חלק בטבח שבעה באוקטובר.
יפן השעתה את מכירת הנשק לישראל בעקבות המלחמה.
חברת "Itochu Corporation" היפנית הודיעה בפברואר 2024 כי השותפות בינה לבין אלביט מערכות הסתיימה.
על פי דיווחים, צרפת עצרה את כל רישיונות אספקת הנשק לישראל מאז תחילת המלחמה.
ביוני 2024 נאסרה כניסת חברות ישראליות לתערוכת נשק בצרפת, איסור שבוטל על ידי בית משפט צרפתי בהיותו מפלה.
ב-18 בספטמבר תמכה צרפת בקריאה בעצרת הכללית של האו"ם להטלת אמברגו נשק על ישראל.
ב-5 באוקטובר 2024, ועל רקע התחלת התמרון הקרקעי בלבנון, הנשיא עמנואל מקרון קרא בראיון בתחנת הרדיו "פרנאס אינטר" להפסיק את משלוחי הנשק לישראל.