tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחזה "האורסטיאה" של אייסכילוס (458), האראופאגוס הוא מקום משפטו של אורסטס על רציחתם של אמו, קליטמנסטרה, ושל המאהב שלה, אייגיסתוס.
כמו כן, על שמה נקרא חיבור אראופגיטיקה של ג'ון מילטון בעד חופש הדיבור.
מקור השם אינו ידוע, ביוונית המילה pagos פירושה "חתיכה גדולה של אבן".
אראו היה יכול לבוא מן השם ארס או משמן של האריניות, שכן על מורדות ההר נבנה מקדש לאריניות, שם תפסו רוצחים מחסה כדי לא לעמוד בפני התוצאות של מעשיהם.
בתקופות שלפני יוון הקלאסית (לפני המאה ה-5 לפנה"ס) האראופגוס היה מועצת-החכמים של העיר, בדומה לסנאט הרומי.
כמו בסנאט, חברות באראופאגוס הוגבלה רק לאלו שהחזיקו משרה ציבורית בכירה.
ב-462 לפנה"ס, אפיאלטס העביר רפורמות שנטלו מהאראופגוס כמעט את כל תפקידיו לטובת ההליאיה (בית המשפט העליון של אתונה), והשאיר לו רק את תפקודו כבית-דין לענייני רצח.
בהתפתחות לא שגרתית, האראופגוס קיבל תפקיד חדש במאה ה-4 לפנה"ס, שבמסגרתו חקר שחיתות, למרות שסמכות ההרשעה נשארה בידי האספה המנהלתית של אתונה, האקלסיה.
האראופגוס, כמו שאר המוסדות המנהליים, המשיכו לתפקד גם בתקופת רומא.
היה זה במקום הזה, שבו פאולוס העביר את נאומו המפורסם, שנקרא "אריוס פגוס" (על שם המקום), שבו דיבר בשמו של אל לא-ידוע שכבר נעבד שם.
המונח "אראופגוס" מתייחס גם לגוף המשפטי האריסטוקרטי, שניתנה לו סמכות על ידי סולון.
הגוף שימש כבית-משפט גבוה ביוון.
אראזם לורבק (בסלובנית: Erazem Lorbek; נולד ב-21 בפברואר 1984 בליובליאנה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
גובהו של לורבק הוא 2.10 מטר.
אראזם הוא אחיו הבכור של הכדורסלן דומיין לורבק.
אראזם לורבק החל לשחק במחלקת הנוער של אולימפיה ליובליאנה בהיותו בן 15. לאחר שלוש שנים בסלובניה עבר ללמוד באוניברסיטת המדינה של מישיגן שבארצות הברית, ושיחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שכונתה "הספרטנים".
בעונת הרוקי שלו בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 6.4 נקודות ו-3.3 ריבאונדים למשחק.
אף על פי כן, הוא בחר לחזור לאירופה לאחר שנה אחת בלבד באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
לאחר זמן קצר, לורבק חתם בקבוצת פורטיטודו בולוניה מליגת העל האיטלקית.
הוא שיחק בבולוניה במשך שלוש עונות, בהן זכה עם הקבוצה באליפות הליגה ובסופר קאפ האיטלקי, וכמו כן היה שותף להישג השיא של הקבוצה מחוץ לאיטליה: העפלה לגמר היורוליג, בו לבסוף פורטיטודו הובסה על ידי מכבי תל אביב.
בשנת 2005 נרשם לורבק לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-46 הכללי על ידי האינדיאנה פייסרס, אך לא השיג חוזה בקבוצה, ועקב כך המשיך לשחק בבולוניה עונה נוספת.
ב-2006 הוא לורבק עבר לקבוצת אוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית, אך לא זכה לדקות משחק רבות.
בינואר 2007 הוא הושאל לבנטון טרוויזו, אך ההשאלה בוטלה על ידי התאחדות הכדורסל האיטלקית עקב הפרה של תקנון הליגה.
מספר ימים לאחר מכן הוא עבר ללוטומטיקה רומא.
לורבק השתלב היטב ברומא, והפך לשחקן מפתח של הקבוצה ואף לאחד משחקני הקו הקדמי הטובים באירופה.
צסק"א מוסקבה חשקה בשירותיו והחתימה אותו לשלוש עונות בשנת 2008, בעקבות יכולתו של לורבק כנגדה בשלב ה"טופ 16" של היורוליג.
בעונתו היחידה בצסק"א הוא העפיל עמה לגמר היורוליג ונבחר לחמישיית העונה השנייה של המפעל.
באוגוסט 2009 חתם לורבק בברצלונה מליגת העל הספרדית לשלוש עונות.
בקיץ 2012 חתם לורבק לשנתיים נוספות בקבוצה.
בקיץ 2014 לורבק עזב את ברצלונה בעקבות פציעה כרונית בברך, ומאז הוא שחקן חופשי.
הוא חתם בקיץ 2016 בלימוז', אך נכשל בבדיקות הרפואיות.
לורבק חבר בנבחרת הלאומית של סלובניה מאז שנת 2005. עם הנבחרת הוא השתתף באליפות אירופה של 2005 ושל 2007.
המסה יצאה לאור ב-23 בנובמבר 1644, בשיאה של מלחמת האזרחים האנגלית.
מקור השם "אראופגיטיקה" הוא בנאום של איסוקרטס, נואם אתונאי בן המאה ה-5 לפנה"ס.
אראופגוס היא גבעה באתונה, מקום בו התכנסו בתי משפט אמיתיים ומיתולוגיים, והיה שמה של המועצה שאת כוחה קיווה איסוקרטס לקומם מחדש.
כמו איסוקרטס לא הייתה למילטון כל כוונה לשאת את נאומו בעל פה.
במקום זאת הוא חילק אותו בצורת פמפלט, כשהוא מתריס בכך כנגד הצנזורה על פרסומים שנגדה יצא חוצץ.
מילטון, אף על פי שתמך בפרלמנט האנגלי, יצא חוצץ בחריפות נגד חוק הרישוי של 1643, כשהוא מציין כי צנזורה כזו מעולם לא היוותה חלק מהחברות הקלאסיות של יוון ורומי.
המסה משופעת בציטטות מתוך התנ"ך, הברית החדשה והכתבים הקלאסיים, בהן עשה מילטון שימוש לחזק את טיעוניו.
עבור מילטון הנושא היה אישי, שכן הוא סבל בעצמו מצנזורה במאמציו להדפיס כמה מסות שהגנו על הזכות לגירושים (עמדה רדיקלית באותה תקופה שהצנזורים לא היו מוכנים לאשר את פרסומה).
עם זאת, מילטון לא היה ליברטריאני לחלוטין ב"אראופגיטיקה", וטען כי המצב הקודם פעל בצורה המיטבית.
על פי החוק האנגלי הקודם, בכל הספרים הייתה חובה לציין את שם המדפיס (ועדיף גם את שם המחבר).
תחת שיטה זו, טען מילטון, אם היה מודפס חומר הכולל השמצה או חילול השם, עדיין ניתן היה להשמיד ספרים אלו בדיעבד.
יש הסבורים כי כדאי לקרוא את "אראופגיטיקה" במקביל לגן העדן האבוד; העמדה של שני הטקסטים, זה בצד זה, עשויה לפתוח צוהר מעניין לנטיותיו התאולוגיות הבלתי קונבנציונליות של מילטון.
אידיאל החירות עומד ביסוד השקפתו של מילטון: חירות דתית, חירות ביתית, חירות אזרחית.
ביצירותיו השיריות לא ביטא אלא מעט מהשקפתו על חירות, שעיקר ביטוייה נמצא במסותיו בפרוזה.
ההצדקה של מילטון לחופש הביטוי היא רצון האל.
הוא שוטח את כל טיעוניו על בסיס תאולוגי עמוק.
אבל אמונותיו התאולוגיות המוצקות של מילטון אינן פוגעות במטרה האמיתית של אראופגיטיקה, או בהתקדמות הטבעית הנובעת מהבנתה: לאפשר את חופש הביטוי בצורה הכתובה.
הוא תומך בדרך לקדם את האמת של אלוהים (האמת שאנו מחפשים אחריה).
זוהי, כפי שהוא מתאר זאת, אמת שלא נדעה, אך שנלך ונתקרב אליה בהדרגה על ידי חילופי המחשבות של מלומדים ואנשי מעשה לציבור הרחב.
במהלך הדורות האראופגיטיקה יצאה לאור במהדורות רבות.
חשובה במיוחד המהדורה של 1738, בעריכת המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון, גדול המשוררים האנגלים של אותה תקופה, שאף חיבר שיר דידקטי ארוך על החירות.
תומסון צירף למהדורה הקדמה, ובסופה, בזיקה לאראופגיטיקה, הציע לכל אוהבי הדת, המידות הטובות, המדע, והאנושות, לחשוב מדי יום על השאלות הבאות (להלן תמציתן):
מה החלק היקר ביותר שלנו המאפשר דת, מידות טובות, ואושר שכלי?
מה הזכות האצילית ביותר שלאדם?
האין זה השימוש החופשי והמלא בהבנתו על מנת לקדם מידות טובות וידע?
לפיכך, מה אמור להיות עיקר תכלית הממשלה לעודד ולקדם?
האין זה ידע, מידות טובות, ודת?
האפשר לקדם ידע, מידות טובות, ודת, אם האמצעים היחידים לקדמם נלקחים?
מה הם האמצעים לקדמם בלתי-אם חירות הכתיבה וההוצאה לאור, מבלי שיצנזרו אותם או יבוזו להם?
"שהרי ספרים אינם חפצים מתים לגמרי, ויש בהם מכוח החיים שפעולתו כפעולתה של הנשמה שמחלציה יצאו.
ויתרה מזו, אצורות בהם, כמו בקנקן חתום, העוצמה והתמצית הטהורות ביותר של האינטלקט החי אשר הוליד אותם."
"הריגת אדם כמוה כמעט כהריגת ספר טוב.
ההורג אדם הורג יצור בעל תבונה, צלם אלוהים.
אבל המשמיד ספר טוב הורג את התבונה עצמה, הורג את צלם אלוהים, אפשר לומר, בעודו בתוך העין."
"וגם אם תשוחררנה כל רוחות הלימוד להשתולל על פני האדמה, כל עוד האמת נמצאת בשדה הקרב, עוול הוא לפקפק בכוחה באמצעות צנזורה ואיסורים.
תיאבק נא האמת מול הכזב — מי שמע שהאמת יצאה וידה על התחתונה בהתמודדות חופשית ופתוחה?"
"אינני יכול להלל את המידה הטובה הנמלטת ומסתגרת בדל"ת אמותיה, חסרת ניסיון ולא־מאומנת, זו שלעולם אינה מגיחה ממבצרה ומישירה מבט אל האויב, כי אם משתמטת מן המרוץ שבו יש לרוץ — גם בחום ובאבק — כדי לזכות באותו זֵר בן־אלמוות."
"האמת אכן באה פעם אחת אל העולם עם אדונהּ האלוהי, מושלמת בצורתה ותאווה לעיניים: אבל כשעלה השמימה, ומשתלמידיו אחריו באו למנוחתם האחרונה, מיד צץ ועלה עַם מרושע של רמאים.
הללו — בדומה למה שמספרים על הטִיפוֹן המצרי וחֶבֶר הקושרים שלו, ועל מה שעוללו לאוזיריס הטוב — לקחו את האמת בטהרת בתוליותה, ביתרו את גופה היפהפה לאלף חתיכות, ופיזרו אותן לארבע רוחות השמים.
ומאז ואילך, חבריה מוכי־היגון של האמת, כשהעזו להופיע, בדומה לאיזיס שחיפשה בקפדנות אחר גופו המרוסק של אוזיריס, סרקו את הארץ כולה ואספו איבר אחרי איבר, ככל שהצליחו למצוא.
עדיין לא מצאנו את כולם, רבותיי חברי שני הבתים, ולא נצליח עד ביאתו השנייה של אדונֶיה."
"הבו לי את החירות לדעת, לדבר ולהתדיין על פי צו מצפוני, לפני כל חירות אחרת."
אראל נחום מרגלית (נולד ב-1 בינואר 1961) הוא יזם ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה; יושב הראש המייסד של קרן הון הסיכון JVP ושל ארגון "יוזמה לאומית" להקמה בישראל של שבעה אזורי צמיחה כלכליים, מבוססי יתרון יחסי אזורי; הקים את הארגון החברתי "בקהילה".
מרגלית נולד ב-1961 בקיבוץ נען.
הוא בנם הבכור של איציק, קצין קבע בחיל השריון וממקימי החברה למתנ"סים, ומיקי, מורה ומחנכת.
שורשיה של משפחתו הם מראשית המאה ה-19 בירושלים – סבתו, אם אמו מיקי, מרים (1909–1936), היא בתם של סולטאנה ושמואל טאג'יר, ממייסדי תל אביב, ונישאה לאברהם איכר, ממייסדי ההגנה.
סבא רבא של אמו היה ישעיה בכר שמואל.
אחיו של מרגלית הוא הנוירוכירורג פרופ' נבו מרגלית.
כשהיה בן 8, יצא עם משפחתו לשליחות של שנתיים בדטרויט שבארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית.
ב-1971 המשפחה חזרה לישראל, אולם עברה להתגורר בכרמיאל, עקב מינויו של האב למנהל המתנ"ס המקומי.
בהיותו בגיל 14 עברה המשפחה להתגורר בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים, בה למד בבית הספר התיכון רנה קסין.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם ומפקד בפלנ"ט גולני.
הוא לחם במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר שחרורו משירות צבאי, למד מרגלית פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו ניהל את המפעל של משפחתו, לייצור ושיווק PVC והשתלב בתוכנית למנהלים בכירים (Executive MBA) באוניברסיטה העברית.
סיים לימודי תואר שני ושלישי בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
את עבודת הדוקטורט שלו "המנהיג כיזם בתהליך ההיסטורי" השלים ב-2007.
בעת לימודיו בקולומביה, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, וכתגובה לפעילות האנטי ישראלית בקמפוסים האמריקאים, הקים יחד עם דוקטורנטים ישראלים באוניברסיטה, בהם יוסי דהאן ויוסי בכר, קבוצת דיאלוג לדו-שיח בין סטודנטים ישראלים לסטודנטים ערביים, בשמונה קמפוסים מובילים ברחבי ארצות הברית.
עם שובו לישראל בגיל 29 מונה מרגלית על ידי ראש עיריית ירושלים, טדי קולק לאחראי על פיתוח עסקי והובלת התחום הטכנולוגי ברשות לפיתוח ירושלים שנוהלה באותה תקופה על ידי עוזיאל וכסלר.
כחלק מהתוכנית פעל מרגלית בארצות הברית ובאירופה, בתוכנית שהצליחה להביא לעיר כ-70 חברות טכנולוגיה שהחלו את פעילותן בהר חוצבים ובגן הטכנולוגי מלחה, ואשר הצמיחו את תעשיית ההיי טק בעיר.
בתקופה זו היה גם מעורב בהקמה של ארבע החממות הטכנולוגיות הראשונות בישראל, ביחד עם האוניברסיטה העברית, שהיו ממוקדות בתוכנה, תקשורת ובתחומים נוספים בהיי טק.
ב-1993, לאחר שאהוד אולמרט נבחר לראשות עיריית ירושלים, עזב מרגלית את הרשות לפיתוח ירושלים והקים, באמצעות הלוואה ותוכנית יוזמה, את קרן הון הסיכון JVP
בנוסף למטה בירושלים, לקרן משרדים בניו יורק ובפריז, והיא מנהלת למעלה מ-900 מיליון דולר, המושקעים בלמעלה מ-30 חברות הזנק ישראליות ובינלאומיות, מתוך קרוב למאה שהשקיעה בהן.
בשנות האלפיים, מתמקדת הקרן בהשקעות בתחומי המדיה, תקשורת, אינטרנט, תוכנה ואבטחת מידע.
מאז היווסדה, הקרן ערכה 26 אקזיטים, בין הבולטים שבהם מכירת חברת כרומטיס ללוסנט, תמורת מניות לוסנט בשווי של כ-4.8 מיליארד דולר (אף שמניית "לוסנט" איבדה למעלה מ-90% מערכה במפולת שלאחר הבועה).
הנפקת חברת הבינה העסקית QlikTech ב-2010 בנסדא"ק ומימוש בשווי של כ-2 מיליארד דולר, מכירת חברת XtremIO ל-EMC ב-2012 בכ-450 מיליון דולר, והנפקת חברת אבטחת המידע סייברארק ב-2014 בשווי הגבוה ממיליארד דולר.
בשנת 2005 בחר עיתון העסקים פורבס במרגלית כאחד מ-50 אנשי ההון סיכון הטובים בעולם, ברשימת "בעלי מגע הזהב" ("מידאס"), ובכך היה למשקיע הלא-אמריקני הבכיר ברשימה.
בשנת 2015 מגזין פורבס העריך את הונו האישי ב-220 מיליון שקל.
ב-2007 העביר מרגלית את משרדי קבוצת JVP מהגן הטכנולוגי מלחה לבית המדפיס הממשלתי (שהוקם בתקופת המנדט הבריטי), בסמוך למתחם תחנת הרכבת הישנה, לאחר שבוצע בו שיפוץ ושחזור מקיף במימון הקרן.
במתחם, הנקרא "רובע המדיה", מועסקים בעשור השני של המאה ה-21 כ-250 מהנדסים, אמנים ויזמים חברתיים, בחברות הנתמכות, בקרן JVP ובחממה הטכנולוגית.
רובע המדיה כולל גם את המרכז לאמנויות הבמה "המעבדה" (נסגר בשנת 2011 ובמקומו פועל כיום "זאפה ירושלים"), אשר הוקם ב-2003 על ידי מרגלית בהאנגר ששופץ כדי למשוך ולהשאיר אנשי תרבות ויצירה להמשיך ולפעול בעיר בתקופת האינתיפאדה השנייה.
ב-2012 הקימה הקרן גם חממה טכנולוגית בבאר שבע, כחלק ממהלך להפיכתה ל"עיר הסייבר" של ישראל.
ב-2002 הקים מרגלית ביחד עם אשתו דבי, את העמותה החברתית "בקהילה", לקידום שוויון הזדמנויות בחינוך הציבורי בירושלים.
העמותה שמה לה למטרה לצמצם את הפערים החברתיים בין ילדים ובני נוער בירושלים, דרך שיפור הישגי התלמידים בתחומי מתמטיקה, אנגלית ואחרים, תוך דגש על קידום צמיחתם האישית והחברתית.
בעמותה מועסקים כ-50 עובדים והיא מפעילה תוכניות לימודיות בשיתוף צוות של מתנדבים בשנת שירות, המלווים למעלה מ-3,000 תלמידים ב-15 בתי ספר בשכונות חלשות בירושלים: הקטמונים, נווה יעקב, גילה, תלפיות בית צפאפא פסגת זאב, ארמון הנציב, קריית מנחם והר חומה.
התוכנית פועלת בשיתוף עם משרד החינוך ועיריית ירושלים.
בבסיס המודל עומדת המטרה לאתר את היתרון היחסי של כל אזור ואזור ולמקד את כלל השחקנים הכלכליים סביב אותו נושא.
מרגלית היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במערכת הבחירות ב-2006 התייצב לצידו של עמיר פרץ, יו"ר מפלגת העבודה דאז, ואמר כי "תמיד הצבעתי עבודה".
באותה שנה הכריז השר איתן כבל, על מינויו של מרגלית לתפקיד יו"ר רשות השידור, אך בהמשך ביטל מרגלית את מועמדותו עקב טענות לניגוד אינטרסים עם פרויקט הסטודיו לאנימציה.
בינואר 2011, לאחר שיו"ר מפלגת העבודה אהוד ברק וח"כים נוספים הודיעו על פרישתם מהמפלגה והקמת סיעת העצמאות, ייסד מרגלית יחד עם אנשי היי טק וציבור את תנועת "עבודה עכשיו", שפתחה במסע ציבורי הקורא להתפקד למפלגה – במטרה לחדש את מוסדותיה, לעדכן את רעיונותיה ולצרף אישים מרכזיים שישתלבו בהנהגתה.
מרגלית ופעיליו נרתמו למחאה החברתית בקיץ 2011, במסגרת מסע "תנו לחיות בארץ הזאת" וארגן פאנלים משותפים עם יושבי מחאת האוהלים בת"א ובירושלים שעסקו בדיור בר השגה ובתמריצים למעמד הביניים.
ב-27 באפריל 2011 הכריז מרגלית כי בכוונתו להתמודד על ראשות מפלגת העבודה בבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה.
ב-7 בספטמבר הודיע על פרישתו מהמירוץ ותמיכתו במועמדותו של יצחק הרצוג.
מרגלית התמודד בבחירות המקדימות שערכה המפלגה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ושובץ במקום העשירי ברשימה.
החל לכהן כחבר הכנסת בינואר 2013. ב-18 באפריל 2017 הכריז על התמודדותו על ראשות מפלגת העבודה בבחירות שיתקיימו ביולי 2017.
בכנסת ה-20 היה מרגלית חבר בוועדת הכספים ובכנסת ה-19 היה חבר גם בוועדת המדע והטכנולוגיה.
נושא מרכזי עליו הוא מדבר הוא פיתוח שבעה אזורי צמיחה כלכלית חדשים מחוץ לגוש דן, בדגש על שילוב כלכלה ויזמות הייטק.
ב-19 באפריל 2016, במסגרת הכנה להתמודדותו על ראשות מפלגת העבודה, הפיץ מרגלית סרטון בוטה כנגד הליכוד והימין הקיצוני.
מטרת הסרטון הייתה לקרוא לציבור להתפקד למפלגת העבודה.
בינואר 2017 החליטה הכנסת להצמיד למרגלית מאבטח לאור איומים על חייו.
באפריל הפיק סרטון בו הוא קורא שלא להתבייש להיקרא "שמאלני".
באותו חודש נפגש ברמאללה עם ג'יבריל רג'וב והתעמת עם השר לביטחון פנים גלעד ארדן.
בתאריך 18 באפריל 2017 הודיע מרגלית על התמודדותו על הנהגת מפלגת העבודה בפריימריז.
בבחירות לראשות המפלגה, ב-4 ביולי 2017, הגיע מרגלית למקום הרביעי עם 16% מהקולות.
לקראת הסיבוב השני הודיע כי הוא תומך בעמיר פרץ אותו האשים בסיבוב הראשון בגיוס מתפקדים באמצעות "מפקד ארגזים".
באוקטובר 2017 התפטר מרגלית מחברותו בכנסת וחזר לשמש כיו"ר קרן JVP וכיו"ר ארגון "יוזמה לאומית".
מרגלית נשוי לדבי, אמנית במקצועה, לזוג שלוש בנות.
מתגורר בשכונת עין כרם בירושלים.
אראל הלוי (נולדה ב-13 בינואר 1991) היא שחיינית פאראלימפית ישראלית.
הלוי נולדה כתינוקת בריאה ונהנתה מילדות רגילה.
בגיל 11 חלתה אראל בדלקת קשה ולאחר שלושה ימים בהם הייתה מחוסרת הכרה, התעוררה בבית החולים והתברר כי נשארה עם פגיעה קשה בחוט השדרה.
הפגיעה הותירה אותה עם שיתוק בפלג הגוף התחתון.
אראל אושפזה כשנה במחלקת שיקום הילדים בבית החולים תל השומר ובעקבות טיפולי פיזיותרפיה והידרותרפיה אינטנסיביים, הצליחה לקום מכיסא הגלגלים ולחזור לסביבתה הטבעית בקרב משפחתה וחבריה תוך שהיא מתניידת בעזרת הקביים.
אחרי סיום לימודיה בתיכון ויצו נהלל, שירתה בצה"ל כמתנדבת בחיל הים, בשייטת 13.
בגיל 13 החלה הלוי לשחות במרכז איל"ן שבקרית חיים ולהתאמן פעמיים ביום - אימונים במים ובחדר כושר.
היא מאופיינת בסגנון החתירה הייחודי שלה ונחשבת שחיינית למרחקים ארוכים.
תוך זמן קצר הצטרפה לאימוני נבחרת השחייה בהדרכתו של המאמן יעקב ביננסון.
בסוף שנת 2003, נבחרה ל'תגלית השנה' בשחיית נכים בישראל.
במסגרת חגיגות ה-60 למדינה, הוכרזה כ'ספורטאית העתיד' בקטגוריית שחייה פאראלימפית.
בשנת 2009 נבחרה כשחיינית מצטיינת בספורט הפאראלימפי.
הלוי ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) ובמשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
לפני אולימפיאדת ריו היא התאמנה בהדרכתו של נח רם בבית הלוחם תל אביב.
במאי 2021 באליפות אירופה בפורטוגל עשתה את הישג השיא שלה בקריירה והוכתרה כסגנית אלופת אירופה למקצה 400 מ' חופשי.
הלוי ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) בהדרכתו של יעקב ביננסון, ממועדון איל"ן חיפה.
הלוי נולדה ביישוב הקהילתי אלון הגליל שבעמק יזרעאל ולה שני אחים הצעירים ממנה.
היא בעלת תואר ראשון במדעי המח באוניברסיטת בר-אילן.
אראטו קזאקו-מרקוליס, במקור - מרקולי.
היא פוליטיקאית קפריסאית אשר כיהנה כשרת החוץ של קפריסין מה-5 באוגוסט 2011 עד ה-27 בפברואר 2013.
מרקוליס נולדה בלימסול בשנת 1949. היא למדה משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת אתונה, וסיימה לימודיה ב-1972 וב-1974 (בהתאמה).
בהמשך קבלה מרקוליס תואר דוקטורט בסוציולוגיה ובמדעי המדינה מאוניברסיטת הלסינקי ב-1979. מרקוליס נשואה לג'ורג' ולהם בן.
במהלך הקריירה הדיפלומטית שלה (בין 1980 ל-2007) היא כיהנה כשגרירה בשוודיה, בהסמכה במקביל לפינלנד, נורווגיה, דנמרק, איסלנד, אסטוניה, לטביה וליטא, כשגרירה בארצות הברית, עם הסמכה במקביל לקנדה, גיאנה, ג'מייקה וברזיל וכשגרירה בלבנון ובירדן.
בתקופת כהונתו של נשיא קפריסין ה-5, טסוס פפדופולוס, כיהנה כשרת החוץ מיולי 2007 עד מרץ 2008. הפכה לשרת התקשורת והעבודה ב-2 במרץ 2010 וכהונתה נמשכה עד אוגוסט 2011 כשהיא מונתה בשנית לתפקיד שר החוץ.
ב-28 בפברואר 2013 הוחלפה על ידי שר החוץ הנוכחי, יואניס קסולידס, בתחילת כהונתו של הנשיא דימיטריס כריסטופיאס.
אראוקריה רמה (שם מדעי: Araucaria heterophylla) הוא עץ מחטני ממשפחת האראוקריים שמקורו באי נורפוק, לו הוא אנדמי.
לעיתים הוא מזוהה כאורן, אך זהו זיהוי שגוי.
בישראל גרסה מתורבתת שלו נפוצה כצמח נוי.
העץ יכול להגיע לגובה 60 מטרים כשהוא זקוף, והוא עמיד בפני רוחות חזקות.
אצטרובלים נקביים (בעלי זרעים) גדלים בחלק העליון של עצים בני 15 שנה ויותר.
אצטרובלים זכריים (בעלי אבקה) גדלים על עצים מגיל 40 שנה.
האצטרובל הנקבי הוא בצורת כדור פחוס באורך 10–12 ס"מ ובקוטר דומה וזמן גדילתו כ-18 חודשים.
לאחר מכן הוא מתפורר וזרעיו האכילים מתפזרים.
אראוס הראשון היה אחד מהנמרצים והבולטים שבמלכי ספרטה.
אראוס היה בנו של אקרוטאטוס הראשון, בנו של קלאומנס השני מהשושלת האגידית.
אקרוטאטוס נהרג עוד לפני קלאומנס.
וקלאומנס עצמו מת בשנת 309 לפנה"ס.
היורש המועדף היה קלאונימוס דודו של אראוס ובנו השני של קלאומנס.
אולם הגרוסיה בחר באראוס, בתמיכת מצרים שקיוותה שתוכל לנצל את אראוס לצורך מלחמתה במוקדון.
לאחר מותו של דמטריוס פוליורקטס פרצה במוקדון מלחמה בין בנו אנטיגונוס גונאטס, לבין הנסיך המצרי תלמי קראונוס.
ספרטה ראתה בכך שעה נוחה להשיב לעצמה את עוצמתה המדינית שאבדה לה לפני שנים רבות בקרב לאוקטרה.
אראוס הכריז על הקמת ליגה פלופונסית אנטי מוקדונית חדשה.
מעט ערים הצטרפו אל הליגה, אולם ערים רבות התמרדו נגד הכובש המוקדוני.
אראוס ניסה לכבוש את קורינתוס, אולם זו הייתה נתונה תחת שלטון נאמני אנטיגונוס.
לכן פנה מערבה וניסה להגיע אל פאטראי ומשם לחצות את המצר הקורינתי צפונה.
אולם לאחר מכן החליט לתקוף את אטוליה, הוא הוכה קשות, ובשנה הבאה כאשר ניסה לגייס שוב את בעלי בריתו למלחמה סירבו הללו.
"כי חשבו שהוא ביקש לעצמו שליטה ולא חירות ליוון."
בשנת 273 לפנה"ס היה שקוע פירוס מלך אפירוס במלחמה נגד מוקדון.
אולם הוא החליט שיהיה קל יותר להביס את המוקדונים אם ישחרר את יוון מעולם.
קלאונימוס לא השלים אם כך שלא בחרו אותו למלך, ופנה אל פירוס בבקשת עזרה.
הוא הצליח להתחבב על פירוס, שהסכים לסייע לו לקבל את הכס בספרטה.
פירוס פלש ליוון בראש צבא גדול, בתחילה קיבלו אותו הערים בשמחה ובחשש כי חשבו שבא לשחרר אותן אולם חששו מפניו.
אולם בהדרגה התברר יעדו האמיתי, ספרטה.
אותו זמן אראוס היה בכרתים וסייע שם לעיר גורטין נגד קנוסוס.
תוכנית זו נתקלה בהתנגדות שכן לא ייתכן שהנשים יחיו בעוד ספרטה תיפול.
הנשים והגברים יחד עמלו לחפור תעלה נגד פילי הקרב של פירוס.
במשך יומיים הצליחו התושבים לעמוד נגדו, ולאחר מכן שלח אנטיגונוס גיס שכירים שלו תחת פיקודו של אמינאס איש פוקיס לעזרת העיר.
מצבו של פירוס היה בכי רע.
הוא בזז את שדותיה של ספרטה, ומשם פנה לארגוס בתקווה להשתלט עליה.
הספרטנים והמוקדונים הטרידו אותו לאורך כל הדרך, ובהמשך אף הרגו את בנו פטולומיאוס.
אראוס היה המלך הספרטני הראשון שהפגין סממני שלטון הלניסטיים, כגון פאר חיצוני ובזבוז.
אמו חילוניס הוכתרה כמלכה, מה שלא היה מקובל עד אז בספרטה.
הוא טבע מטבעות כסף מהמודל של אלכסנדר הגדול, וציין עליהן את שמו בלבד בלי שם עמיתו למלוכה.
הוא יזם מערכת ענפה של קשרי חוץ, המלך תלמי השני הקדיש לו פסל שהוצב בדלפי.
בכתובת שעל הפסל נכתב: "המלך תלמי בן המלך תלמי, מכבד בפסל זה את אראוס בן אקרוטאטוס מלך הלקדמונים על שום הגותו טובות עליו ועל כלל ההלנים." תחת הנהגתו של אראוס הפכה ספרטה שוב למעצמה יוונית.
בשנת 267 לפנה"ס פתח יווני בן העיר אתונה בשם כרמונידיס, במסע תעמולה נגד מוקדון.
תעמולה זו נתמכה בידי תלמי מלך מצרים ואחותו ארסינואי הראשונה והובילה לברית בין אתונה ספרטה ומצרים נגד מוקדון.
הקואליציה הכריזה מלחמה על מוקדון שזכתה לשם "המלחמה הכרמונידית".
נראה שחלקו של אראוס בארגון הקואליציה היה רב, שכן מאזור מרכז יוון שם פעלה אתונה לא הצטרפה כמעט שום עיר לברית.
בעוד שמאזור הפלופונס שם פעל אראוס הצטרפו ערים רבות.
אולם המצרים לא הצליחו להנחית כוחות בחופי אטיקה ואראוס לא הצליח לפרוץ דרך קורינתוס.
הוא נהרג בשנת 265 לפנה"ס.
לאחר מותו הלכה ונחלשה העזרה שקיבלו האתונאים והמצרים מהפלופונס והמרד הלך ודעך.
בנו אקרוטאטוס השני מלך אחריו.
בספר מקבים א מצויה איגרת שנשלחה מידי "אראוס מלך ספרטה" אל חוניו הכהן הגדול.
בספר מצויה גם האיגרת שהחזירו היהודים לאראוס שנים רבות לאחר מכן:
גם בספרו של יוסף בן מתתיהו קדמוניות היהודים מובאת האיגרת.
אם כי חוקרים מודרניים מפקפקים בקיום תקשורת כזו.
חוניו הנזכר הוא ככל הנראה חוניו הראשון, מכיוון שהוא היחיד שתקופת שלטונו חופפת פחות או יותר את תקופת מלכותו של אראוס.
גם אראוס הנזכר הוא ככל הנראה אראוס הראשון, משום שלא ידוע על כהן גדול בשם חוניו שפעל בתקופת אראוס השני שהיה מלך שולי ולא חשוב.
אראוס השני, היה מלך ספרטה באופן רשמי למשך 8 שנים.
הוא היה בנו של אקרוטאטוס השני, אביו נהרג במלחמה נגד אריסטודמוס ממגלופוליס בשנת 262 לפנה"ס עוד לפני שנולד.
על כן כאשר נולד מונה לאונידס השני בן קלאונימוס לעוצר, והוא זה שניהל את ענייני העיר בפועל.
אראוס מת בגיל 8 ממחלה (שנת 254 לפנה"ס), ולאונידס ירש את הכתר באופן רשמי.
מחוז אראוקניה (בספרדית: Región de La Araucanía; נהגה: [aɾawkaˈni.a]) הוא אחד מ-16 מחוזות צ'ילה.
והוא גובל במחוז ביוביו בצפון, בפרובינציית נאוקן הארגנטינאית במזרח, במחוז לוס ריוס בדרום, וכמרבית מחוזות צ'ילה באוקיינוס השקט במערב.
המחוז הוא מולדתם של בני המפוצ'ה, הוא מעולם לא נכבש על ידי הספרדים, והוא סופח לצ'ילה רק בסוף המאה ה-19. מבחינה מנהלית מחולק מחוז אראוקניה לשתי פרובינציות: מאייקו וקאוטין שכוללות בתוכן 32 קומונות, שהבולטות שבהן הן טמוקו שמשמשת גם כבירת המחוז ופאדרה לאס קאסאס שהיא גם חלק מהמטרופולין גראן טמוקו.
כיום, אראוקניה הוא המחוז בעל שיעור האוכלוסייה הילידית הגבוה ביותר בצ'ילה, כ-25%.
ובמפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 התגוררו באראוקניה 957,224 תושבים.
מחוז אראוקניה הוא מולדתם של בני המפוצ'ה, שהצליחו להדוף שתי אימפריות גדולות שהשתלטו על נתחים נכבדים מדרום אמריקה: אינקה והאימפריה הספרדית.
הניסיונות הספרדים הראשונים לכבוש את האזור החלו בקרב רינוגוואלן ב-1536 ונמשכו כ-350 שנה, גם על ידי ממשיכיהם הצ'יליאנים, במה שנודע כמלחמת האראוקו.
ב-1861 החלה צ'ילה בכיבוש אראוקניה, והיא השלימה אותו ב-1883. עד אז, שימש נהר ביוביו כגבול הדרומי של הקפיטניה חנרל של צ'ילה ושל צ'ילה העצמאית.
בשנים הראשונות שלאחר כיבוש אראוקניה, נותרו באזור כוחות צבא גדולים, וכמה מהערים במחוז נוסדו מתוך בסיסי צבא.
ממשלת צ'ילה שאפה לעודד את ההתיישבות באזור, כדי להבטיח את אחיזתה בו, והעניקה קרקעות למתיישבים אירופיים.
רוב המתיישבים החדשים הגיעו מגרמניה, אוסטריה ושווייץ, אך גם מאזורים אחרים כחבל הבסקים ואף מארגנטינה הסמוכה.
לאחר סיום הדיקטטורה הצבאית בהנהגת אוגוסטו פינושה ב-1989, והשבת המשטר הדמוקרטי החלה באראוקניה התעוררות של המפוצ'ה, וארגונים מקומיים החלו לדרוש אוטונומיה ואת השבת קרקעותיהם.
עם האגמים הגדולים במחוז נמנים אגם ויאריקה (173 קמ"ר), אגם קלאפקן (121 קמ"ר), אגם בודי (56 קמ"ר), אגם קוליקו (56 קמ"ר), אגם קבורגואה (53 קמ"ר).
אגם גאייטואה הוא מוצאו של נהר ביוביו, הנהר השני באורכו בצ'ילה (380 ק"מ) שזורם ברובו במחוז ביוביו.
בתחומי המחוז חמישה פארקים לאומיים: ויאריקה (בחלקו במחוז לוס ריוס), קונגיו, ורקווה, נאוולבוטה וטולוואקה.
מחוז ארקואניה הוא המחוז בעל שיעור האוכלוסייה הילידית הגבוה ביותר בצ'ילה - כ-25% מתושביו הם בני המפוצ'ה.
כ-25% נוספים הם ממוצא אירופי וכ-50% הם מסטיסים.
בנוסף למהגרים מהמדינות דוברות הגרמנית בסוף המאה ה-19, הגיעו למחוז במהלך המאה ה-20 מהגרים גם ממדינות נוספות.
בטמוקו יש קהילות סיניות וסוריות, בקפיטאן פסטנה קהילה איטלקית, לוויאריקה הגיעו קבוצות אפריקאנרים שנמלטו מדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים, וברחבי המחוז ניתן למצוא מהגרים גם מאוסטרליה, טורקיה, יפן, לבנון, צפון אמריקה וקוריאה.
בסוף המאה ה-20 חוותה טמוקו את הזינוק הגדול ביותר באוכלוסייתה מבין כל ערי צ'ילה.
מאז, התייצבה אוכלוסייתה על כ-262 אלף תושבים.
המחוז מחולק לשתי פרובינציות שמחולקות ל-32 קומונות:
פרובינציית מאייקו היא הפרובינציה הצפונית.
פרובינציית קאוטין היא הפרובינציה הדרומית.
בירת המחוז, טמוקו, היא גם בירתה של פרובינציית קאוטין.
פרובינציהבירהמספרשםשם בשפת מקורתושביםקאוטיןטמוקו1קראוואהCarahue24,5332צ'ולצ'ולCholchol11,6113קונקוCunco17,5264קורארוואהCurarrehue7,4895פראירהFreire24,6066גלאוורינוGalvarino11,9967גורבאהGorbea14,4148לאוטרוLautaro38,0139לונקוצ'הLoncoche23,61210מליפאוקוMelipeuco6,13811נואבה אימפריאלNueva Imperial32,51012פאדרה לאס קאסאסPadre Las Casas76,12613פרקואנקוPerquenco6,90514פיטרופקואןPitrufquén24,83715פוקוןPucón28,52316פוארטו סאבדרהPuerto Saavedra12,45017טמוקוTemuco282,41518תאודורו שמידטTeodoro Schmidt15,04519טולטןToltén9,72220וילקוןVilcún28,15121ויאריקהVillarrica55,478מאייקואנגול22אנגולAngol53,26223קואיפואיCollipulli24,59824קוראקאוטיןCuracautín17,41325ארקייהErcilla7,73326לונקימאיLonquimay10,25127לוס סאוססLos Sauces7,26528לומאקוLumaco9,54829פורןPurén11,77930רניאקוRenaico10,25031טראיגואןTraiguén18,84332ויקטוריהVictoria34,182
אראוקניה הוא המחוז בעל שיעור התוצר המקומי הגולמי הנמוך בצ'ילה.
עד אמצע המאה ה-20, היה המחוז מרכז לגידול חיטה וכונה "האסם של צ'ילה".
עם זאת, החל מאמצע המאה איבדה האדמה מפוריותה, בשל הימנעותם של החקלאים ממחזור זרעים ובשל בירוא יערות.
גם כיום לחקלאות מקום חשוב במחוז, אך היא מגוונת יותר, וכוללת גם גידול שיבולת-שועל, ענבים ופרחים, בפרט תורמוסים.
מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 החל להתפתח האזור שסביב אגם ויאריקה, הכולל את הערים ויאריקה ופוקון, כאחד המרכזים התיירותיים החשובים בצ'ילה.
אראטוס מסיקיון היה מדינאי יווני בן העיר סיקיון.
הדיח את רודן העיר ניקוקאלס, ולאחר מכן יזם את צירופה של סיקיון לליגה האכאית.
נבחר כסטרטגוס הליגה מספר פעמים, והוביל אותה במהלך מספר משברים שפקדו אותה.
אראטוס נולד בסִיקִיוֹן, מדינה בצפון חצי האי הפֶּלוֹפּוֹנֶסִי.
אביו קליניאס שימש כשופט בעיר, והיה אחד המנהיגים שלה לאחר הדחתו של הטיראן אבנטידאס.
אולם בשנת 264 לפנה"ס כשהיה אראטוס בן שבע שנים, הנהיג אבנטידאס מרד בסיקיון, קליניאס נרצח, ואבנטידאס ניסה לרצוח גם את אראטוס הילד.
אולם הוא הצליח לחמוק מידי הרודפים, וקיבל מקלט בבית אחותו של אבנטידאס שריחמה עליו.
אחות אבנטידאס הצליחה להבריח אותו לארגוס אל ידידים של אביו.
פלוטרכוס מציין שהמאורע נטע בליבו של אראטוס שנאה לטיראנים ורודנים.
כשבגר אראטוס, הפך למנהיגם של כל המתנגדים לשלטון הטיראנים בסיקיון.
הללו העריצו אותו בגלל אביו ובגלל אומץ ליבו ופיקחותו.
הטיראן החדש של העיר ניקוקאלס חשש ממנו, ושלח לארגוס מרגלים לעקוב אחריו.
אראטוס החל לתכנן הפיכה נגד ניקוקאלס.
בעזרת פליט מהעיר, הוא גילה שהחומות נמוכות יחסית וניתן לטפס עליהן בעזרת סולמות.
לפיכך הוא החליט ללכוד את העיר בפשיטה מהירה אחת, ולא להסתבך בסכסוך ממושך.
לטענת פלוטרכוס, אראטוס ביקש עזרה ממצרים ומוקדון, אולם נענה בשלילה.
חלק מהחוקרים המודרניים לעומת זאת, סבורים שהוא קיבל עזרה כלשהי ממוקדון.
הוא ידע שעוקבים אחריו, על כן לא רצה להיעלם מהעיר ולעורר חשד.
במאי 251 לפנה"ס, הוא שלח קבוצה גדולה של תומכיו עם משרתיהם, שהצליחו להתגנב אל העיר בלי שהבחינו בהם.
עוד באותו הלילה הוא ערך משתה גדול, ודאג שהסוכנים של ניקוקאלס שעוקבים אחריו יבחינו בכך ולא יחשדו.
כבר למחרת הוא הגיע בעצמו אל סיקיון עם עוד תומכים.
העניין כולו הסתיים ללא שפיכות דמים מרובה, אם כי ביתו של ניקוקאלס הוצת, אולם הוא נמלט דרך מעבר תת-קרקעי.
האנשים שהוגלו מהעיר בתקופת שלטונו הורשו לחזור, ואראטוס הפך למנהיג הזמני של העיר.
החזרת הגולים עוררה בעיה, שכן הללו דרשו חזרה את רכושם, מה שיצר מחלוקות בינם לבין אלו שזכו ברכוש בינתיים.
כדי לפתור את הבעיה היה על אראטוס לגייס סכום כסף גדול שלא היה בנמצא.
מלך מצרים תלמי השני שלח לו 25 טלנטים זהב, מתוך רצון להשיג בעל ברית חדש במאבקו נגד אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון.
אראטוס קיבל את הכסף, אולם הדבר יצר אצלו בעיה, שכן פירוש הדבר היה שהוא מתייצב לצד המצרים במאבקם נגד המוקדונים, והוא חשש מתגובה מוקדונית אלימה.
כדי להציל את עירו ממלחמה כזו דאג אראטוס לצרף את סיקיון לליגה האכאית שהייתה גם היא אויבת של מוקדון.
אראטוס שרת בחיל הפרשים של הליגה.
הוא היה אהוב על מפקדיו כיוון שהיה צייתן והוגן.
בשנת 245 לפנה"ס הוא הפך לסטרטגוס הליגה, וכבר בחודשים הראשונים של כהונתו, יצא למסע מלחמה נגד הליגה האיטולית – האויבת המרה ביותר של האכאים באותם זמנים.
האיטולים ניסו לשלב בכוח את ערי הליגה הבויאוטית בליגה שלהם, הבויאוטים סירבו ואף כרתו ברית עם האכאים.
האיטולים בתגובה יצאו למסע מלחמה נגדם, והבויאוטים ביקשו את עזרת האכאים.
אראטוס יצא איפה לבויאוטיה בראש צבא שמנה 10,000 איש.
הכוחות האכאיים תקפו את לוקריס (שהצטרפה זמן קצר לפני כן לליגה האיטולית), כדי לאגף את האיטולים ולהכריח אותם לסגת.
אולם הדבר לא הועיל, הבויואטים הובסו בקרב שנערך בכירונאה, ונאלצו לקבל את התנאים האיטוליים.
קורינתוס, נשלטה בידי אלכסנדר בן קרטרוס, אחיינו של אנטיגונוס מלך מוקדון, לאחר שאלכסנדר מרד באנטיגונוס.
אולם אותה שנה (245), מת אלכסנדר (ייתכן שהורעל), ואנטיגונוס הציע לאלמנתו ניקאה להינשא לבנו דמטריוס.
ניקאה קיבלה את ההצעה, והנישואים חיזקו את מעמדה ואת מעמד אנטיגונוס כאחד, אך גם הפריעו מאוד לליגה האכאית, שכבר גיבשה דעה שכדי להפוך למעצמה המובילה ביוון יש להוציא את מוקדון מהזירה.
במועצת הליגה ראו באראטוס את האדם הנכון כדי לכבוש את קורינתוס, על כן החלו לפעול לכך שייבחר כסטרטגוס שנה נוספת, הוא אכן נבחר בשנת 243 לפנה"ס, אם כי ההכנות למבצע צבאי נגד קורינתוס החלו ביוזמתו כבר קודם.
אראטוס החל במבצע בראשית הקיץ של אותה שנה, בעזרת בוגדים מבפנים, הוא הצליח להכניס 400 לוחמים לתוך העיר, והללו לכדו בסערה את מצודת האקרוקורינתוס החולשת על כל העיר.
חיל המצב המוקדוני לחם באומץ, אולם נכנע כבר למחרת בבוקר.
הקרב כולו נגמר בלי שפיכות דמים מרובה.
אראטוס ריכז את אזרחי קורינתוס בתיאטרון של העיר, הוא הציג את עצמו כמשחרר העיר מעולם של המוקדונים, והחזיר להם את מפתחות העיר.
לאחר מכן הוא נשא נאום בו הטיף לתושבים להצטרף לליגה האכאית.
בעקבות נפילת קורינתוס, הצטרפה אל הליגה גם מגארה, ובעקבותיה אפידאורוס וטרויזן.
ההצלחות האכאיות עוררו את חששם של המוקדונים והאיטולים כאחד, והללו כרתו ברית ביניהם במטרה לבלום את ההתפשטות האכאית.
אראטוס ותומכיו פירשו את הברית כניסיון להרוס את הליגה האכאית לחלוטין, משום כך כרת אראטוס ברית עם אגיס הרביעי מלך ספרטה.
באביב של שנת 241 לפנה"ס, קיבל אראטוס ידיעה שהאיטולים מתכננים לפלוש לשטחי הליגה האכאית.
ועל כן ביקש עזרה מאגיס, שנענה מיד והגיע בראש צבא אל מגארה.
אולם במהרה גילה אראטוס שאין מדובר בכוח פלישה איטולי-מוקדוני, כי אם בכוח פשיטה איטולי קטן בלבד, לפיכך הוא דחה את עזרתו של אגיס.
הייתה לכך סיבה נוספת, הצבא של אגיס היה מורכב ברובו מאזרחים שזכו חזרה בזכויותיהם בעקבות רפורמות שאגיס ערך בספרטה, ואראטוס השמרן חשש מהשפעות שליליות שהללו עלולים להפיץ בליגה.
אגיס חזר איפה לספרטה, מה שאפשר לאיטולים לחדור אל הפלופונסוס ולבזוז את פיליני (Pellene), אולם אראטוס הצליח לגרש אותם משם.
אראטוס כרת בסופו של דבר ברית צבאית עם האיטולים בשנת 239 לפנה"ס.
פרטי ההסכם לא השתמרו, אולם נראה ששתי הליגות חילקו ביניהן את יוון לאזורי השפעה והתחייבו לסייע זו לזו.
אראטוס תכנן לכבוש את אתונה, שבה שהה חיל מצב מוקדוני חזק.
הוא ערך סדרת פשיטות על פיראוס, אולם ללא הצלחה רבה.
שנה לאחר מכן בתיאום עם האיטולים, פתח אראטוס בסדרת מתקפות נגד המוקדונים בפלופונסוס.
אמנם ההצלחות לא היו רבות, אולם מלך מוקדון החדש דמטריוס השני לא הצליח להושיע את בני בריתו בפלופונוסוס שהותקפו בידי צבאן של שתי הליגות, מה שגילה לעין כל את חולשתה של מוקדון.
בעקבות ההצלחה, אראטוס נבחר כסטרטגוס הליגה ברציפות עד שנת 235 לפנה"ס.
הוא תכנן לצרף את ארגוס לליגה, אולם ארגוס נשלטה אותה תקופה בידי טיראן בשם אריסטומאכוס (Aristomachos) שסירב להצעותיו.
אראטוס ניסה לארגן את רציחתו של אריסטומאכוס, אולם נכשל בכך.
בעוד הוא מתכנן תוכנית חדשה, נרצח אריסטומאכוס בידי יריב בשם אריסטיפוס (Aristippus), שהפך לטיראן החדש.
אראטוס ניצל את המהומה והשתלט על קלאונאי הסמוכה לארגוס.
אריסטיפוס לא השלים עם הדבר, ותכנן לכבוש את קלאונאי בהתקפת פתע.
אראטוס קיבל מידע על כך, והציב לו מארב בתוך העיר.
כאשר אריסטיפוס נכנס לעיר, אראטוס פתח בהתקפה והניס את צבאו משם אריסטיפוס עצמו נהרג.
אולם למרות זאת אראטוס לא ניצל את ניצחונו כדי לכבוש את ארגוס עצמה, צעד שגרר ביקורת נגדו מאוחר יותר.
נפילת קלאונאי זירזה את לידידאס, (Lydiadas) טיראן מגלופוליס, להצטרף גם כן לליגה האכאית, ובעקבותיו הצטרפו מספר ערים נוספות בארקאדיה.
בשנת 233 לפנה"ס לידידאס נבחר לסטרטגוס הליגה, ובפזיזות הכריז מלחמה על ספרטה.
אראטוס נשלח בראש כוח נגד הספרטנים, אולם הללו ביקשו עזרה ממלך מוקדון, ששלח את מצביאו ביתיס אל הפלופונוסוס.
ביתיס הביס את אראטוס ליד פילאקיה, ואף נפוצה שמועה שאראטוס עצמו מת.
אותה שנה הסכים דמטריוס לפנות את חיל המצב שלו מאתונה תמורת 150 טלנטים, אתונה לא יכלה לשלם את הסכום בעצמה, וביקשה עזרה מערים ידידותיות.
אראטוס הגיע בעצמו לעיר עם עשרים טלנטים, ככל הנראה במטרה להתחיל משא ומתן על צירופה של אתונה לליגה האכאית.
בשנת 229 לפנה"ס, הצליח אראטוס לשכנע את אריסטומאכוס, אחיו של אריסטיפוס (שתפס את השלטון בארגוס לאחר מות אחיו), לצרף את ארגוס לליגה האכאית בתמורה לכך שייבחר כסטרטגוס בשנה הבאה.
בעקבותיו הלכו גם הערים הרמיונה ופילאוס.
אולם דווקא ההתפשטות העצומה של הליגה, גרמה לכך שערים כמו אליס ומסניה נבהלו, החלו יותר ויותר להתקרב לאויב הליגה קלאומנס השלישי מלכה החדש של ספרטה.
בליגה האיטולית חששו עד כדי כך מפני האכאים, עד שהתירו לקלאומנס לספח את הערים טיגיאה, מנטיניאה, ואורכונומוס, שהיו בברית עמם, העיקר להפוך אותו לכוח שקול נגד אראטוס.
קלאומנס אף בנה את מקדש אתנאיון באזור מגלופוליס שהאכאים תבעו לעצמם.
לאחר מכן כבש קלאומנס גם את קאפיאי, וכך יצר למעשה טריז בתוך שטחי הליגה האכאית.
אראטוס ניסה להשתלט חזרה על הערים אולם ללא הצלחה.
על כן בסוף החורף, או תחילת האביב של שנת 228 לפנה"ס, בתמיכתו הנלהבת של אראטוס, התקבלה במועצת האכאים ההצעה להכריז מלחמה על ספרטה.
בקיץ של אותה שנה כבשו הספרטנים את מתידריון בגבול מגאלופוליס.
מאוחר יותר באותה שנה הופיע אריסטומאכוס (שנבחר לסטרטגוס כפי שהובטח לו, אולם בפועל היה אראטוס המפקד) עם 20,000 לוחמים בפאלאנטיון ממערב לטיגיאה.
לקלאומנס היו אותו זמן 500 איש בלבד, אולם קלאומנס הצליח להימלט מאריסטומאכוס ולחזור לספרטה.
קלאומנס ביצע הפיכה בספרטה, והפך למעשה לשליט יחיד.
הוא ביצע בה רפורמות מרחיקות לכת, שהגדילו את צבאו.
המאבק התפתח למלחמה שכונתה "המלחמה הקלאומנית", על שם קלאומנס.
בשנת 226 לפנה"ס השלים קלאומנס את הרפורמות שלו, ויצא מהעיר בראש צבא.
במהלך היעדרותו הצליח אראטוס לכבוש את מנטיניאה ולאסיון, והפעיל לחץ כבד על אליס.
אולם כסטרטגוס של השנה הבאה נבחר היפרבטס שהיה מוכשר הרבה פחות.
הוא חנה ליד הקטומבאיון הסמוכה לדימי, כדי לחסום את דרכו של קלאומנס, אולם בסתיו התרחש קרב דימי במהלכו נחל קלאומנס ניצחון גדול על היפרבטס.
לאסיון נכבשה והוחזרה לאליס בעלת בריתה של ספרטה.
בלית אליס (יוון)|אליסאראטוס מיהר לפתוח במשא ומתן עם מלך מוקדון החדש אנטיגונוס השלישי.
מלך מצרים תלמי השלישי – אויבה המושבע של מוקדון זעם על כך, והפסיק את התמיכה הכלכלית שהיה מעניק עד אז לאראטוס, והעניק אותה לקלאומנס.
במקביל ניסה אראטוס לסיים את המלחמה בדרכי שלום.
התנאים העיקריים שקלאומנס הציב היו מינויו ל"הגמון" של הפלופונסוס, ואת השליטה בקורינתוס.
אולם במהרה התברר שכל אחד מהצדדים ראה את ההסכם בצורה אחרת, האכאים ראו בתואר הגמון תואר מכובד אך חסר השפעה, בעוד קלאומנס ראה בו תואר המסמל שליטה למעשה.
הצדדים היו אמורים להיפגש ולדון בהסכמים בעיר לירנה ליד ארגוס, אולם שטף דם פתאומי מנע מקלאומנס להגיע, מה שאפשר לאראטוס לסיים את השיחות עם מלך מוקדון, ולדחות את הצעותיו של קלאומנס.
בשנת 225 לפנה"ס 21,300 לוחמים מוקדונים חדרו לפלופונסוס.
אראטוס נפגש בעצמו עם אנטיגונוס, בתחילה הוא חשש מהמפגש בשל הסכסוך רב השנים בין הליגה האכאית שתחת הנהגתו ובין מוקדון, אולם אנטיגונוס העריץ את אראטוס כך שהם הסתדרו ואף הפכו לידידים.
בשנת 222 לפנה"ס צבאו של אנטיגונוס נפגש עם צבאו של קלאומנס לקרב מכריע, הצבא הספרטני הגיע לכל היותר לגודל של שני שלישים מהצבא המוקדוני.
הקרב כונה קרב סלאסיה, והסתיים בתבוסה ספרטנית מוחצת, קלאומנס נמלט לספרטה ויחד עם כמה מידידיו הפליג לאלכסנדריה שבמצרים.
אנטיגונוס כבש את ספרטה ללא מצור ונהג בתושביה ברוחב לב.
חודש מוסד האפוראט נציב מוקדוני הושאר בספרטה וכל הרפורמות הקלאומניות בוטלו.
לאחר המלחמה נחתם הסכם שלום בין מוקדון, האכאים, וערים יווניות רבות נוספות.
ההסכם קבע שאם אחת מהן תותקף כל האחרות יחויבו לסייע לה.
ההסכם כונה ה"סימאכיה" ("ברית"), והוא הפריע מאוד לליגה האיטולית, שסמכה תמיד על העובדה שמוקדון תצמצם את השפעת האכאים והאכאים יצמצמו את השפעת מוקדון.
אולם בשנת 221 לפנה"ס מת אנטיגונוס, ואחיינו פיליפוס החמישי בן ה-17 הוכתר כמלך מוקדון.
האיטולים סברו שכאשר מולך על מוקדון מלך צעיר וחסר ניסיון, יוכלו לנצל זאת כדי להשתלט על שטחים חדשים בפלופונוסוס.
אלא שלרוע מזלם בהדרגה הם החלו מאבדים לאבד את בעלי בריתם הפלופונוסיים.
העיר מסניה החלה להתקרב אל האכאים, הדבר החריד את האיטולים, משום שהצטרפות של מסניה אל הליגה האכאית, פירושה שאליס וספרטה בלבד נותרות מחוץ לתחום שלטונם של האכאים בפלופונסוס.
על כן היו האיטולים נחושים למנוע זאת בכל מחיר.
הסיעה הלוחמנית באספה האיטולית, שבראשה עמדו דורימאכוס וסקופאס, הטיפה ללא הרף למסע מלחמה נגד מסניה.
היה זה לכאורה הזמן המושלם למסע מלחמה כזה, מסניה גילתה תוקפנות כלפי שליחים איטוליים, מה שלא ייתן לאכאים תירוץ להתערב.
לספרטנים היה סכסוך ישן עם המסינים כך שגם הם לא התערבו.
ואליס הייתה מקורבת מדי אליהם ולא היה סיכון שתבגוד.
מלך מוקדון היה לפי סברת האיטולים נער חסר ניסיון ולא יתערב.
כיבוש מסניה ייתן לאיטולים תהילה וכבוד, ויחזק את מעמדם ביוון כולה.
בסופו של דבר באביב של שנת 220 לפנה"ס גייס סקופאס את כל צבא הליגה ברִיוֹן (Ρίων, Rhion) שבמפרץ הקורינתי, והחל להעביר אותו אל הפלופונסוס.
התוכנית הייתה לעבור דרך פַּטְרָאי פאראי וטריטאיה, עד לאליס, ומשם לפיגאליאה, עיר שהייתה חברה בליגה האיטולית ושכנה בסמוך למסיניה.
שלוש הערים הראשונות היו בשליטת האכאים, אולם סקופאס הבטיח שאין בכוונתו לפגוע ברכוש ובנפש.
הבטחה שאותה לא קיים, וחייליו כן בזזו ושדדו באזורים אלו.
אולם במסניה כבר היו מוכנים להתקפה האיטולית, ולמעט ביזה לא היה באפשרות סקופאס לעשות דבר.
המסנים שיגרו שליחים אל האכאים, שקיימו אותו זמן את האספה השנתית שלהם.
לתלונות נגד האיטולים הצטרפו, בעידודו החשאי של אראטוס, גם אנשי פטראי ופאראי שהתלוננו על הביזה בארצם.
אותו זמן שימש כסטרטגוס הליגה האכאית טימוקסנוס, שנחשב למתון שרצה לשמור על יחסים טובים עם האיטולים.
טימוקסנוס הפסיד בבחירות שנערכו זמן קצר לפני כן לטובת אראטוס האנטי-איטולי, אולם באופן רשמי עדיין החזיק טימוקסנוס בתפקיד ולא שש להכריז מלחמה.
אולם אראטוס ותומכיו הצליחו לבסוף לגרום לכך, והתקבלה במועצה ההחלטה "לעזור למסנים".
טיקסומנוס עדיין קיווה להחזיק את השלום זמן רב ככל האפשר, אולם אראטוס הקדים את כהונתו בחודשיים, והחל בגיוס כללי.
את הכוחות המגויסים ריכז במגלופוליס.
המסנים הגישו בקשה רשמית להצטרף לסימאכיה המוקדונית-אכאית, אולם אראטוס השיב להם שאין בסמכות האכאים לעשות זאת ללא אישורו של מלך מוקדון.
אולם כן הסכים לסייע להם אם יעבירו בני ערובה מבני עירם אל ספרטה שתשמור אותם עבור הליגה.
אראטוס הודיע לאיטולים שעליהם לפנות את שטחי מסניה במהירות האפשרית בלי לפגוע בשטחים אכאיים.
האיטולים נדהמו, והודיעו שתוך יומיים יפנו את האזור.
הם לא רצו להסתכן במלחמה, ועל כן שלחו הודעה אל בירתם שהם זקוקים לצי כדי לחזור חזרה לאליס.
אריסטון, הסטרטגוס האיטולי, שלח במהירות צי כזה, אולם אראטוס לא בטח באיטולים, ועם 3,000 רגליים ו-300 פרשים עקב אחריהם ממרחק בטוח.
האיטולים חששו שאראטוס מתכנן למעשה לתקוף אותם בהפתעה, וניסו ללא הרף לחמוק מהמעקב שלו.
בסופו של דבר התנגש כוח איטולי תחת פיקודו של דורימאכוס, בכוח של אראטוס באזור קאפיאי.
האכאים נחלו תבוסה, ונמלטו למגלופוליס.
דורימאכוס, שיכור ניצחון בזז את סיקיון עיר מולדתו של אראטוס, ולאחר מכן נסוג דרך מצר קורינתוס חזרה לאיטוליה.
כשחזר אראטוס עם שאריות צבאו לאכאיה, הוטחה כנגדו ביקורת כבדה, ונטען שפיזר את צבאו בפזיזות מתוך אמונה עיוורת שסקופאס ודורימאכוס כבר עזבו את הפלופונסוס.
אראטוס הדף את גלי הביקורת, ומתוקף תפקידו, הצליח להעביר באספה הכרזה לזמן את נציגי מוקדון, אפירוס, אקארנאניה, פוקיס, ובויאוטיה, ולבקשם לצרף את המסנים לסימאכיה.
פיליפוס מלך מוקדון הצעיר הגיע לקורינתוס, ומתוקף תפקידו כמנהיג הסימאכיה, דרש משאר הנציגים להיפגש עמו שם.
ההתכנסות התעכבה, משום שפיליפוס נאלץ לפנות לטיגיאה כדי להפסיק מלחמת אזרחים שפרצה בספרטה.
אולם כשהתכנסה לבסוף האספה בקורינתוס, הציגו האכאים סדרה של פגיעות איטוליות ברכוש ובנפש של ערים חברות הברית.
חלק מהתביעות היו ישנות מאוד, אולם פיליפוס ידע שאם הוא אינו רוצה שהברית שבנה דודו תתפורר הוא חייב להיענות לדרישתם ולהכריז מלחמה על האיטולים.
בקורינתוס הכינו האכאים מסמך רב סעיפים, המפרט את יעדי המלחמה, שהוצגה כמלחמת קודש, לשחרור העיר הקדושה דלפי שנשלטה בידי האיטולים.
על כן הוכרזה קבלתה של מסניה לברית, והוכרזה מלחמה על האיטולים.
המאבק התפתח למלחמה שכונתה "מלחמת בעלות הברית", שנמשכה שלוש שנים.
לאחר סדרת ניצחונות שהשיגו המוקדונים, הסכימו האיטולים לחתום על "שלום נאופקטוס", שסיים את המלחמה.
אולם לאכזבתו של אראטוס ההסכם הועיל יותר למוקדונים ופחות לאכאים.
אראטוס לא הסתדר עם פיליפוס, בין היתר משום שפיליפוס ניהל רומן עם אשתו של אראטוס.
פיליפוס ביצע טבח בתושבי מסניה, מה שהכעיס מאוד את אראטוס והקרע ביניהם החריף.
מלך מוקדון החליט שהגיע הזמן להיפטר ממנו, הוא שלח את אחד ממצביאיו טאוריון שמו, והלה מהל רעל בתוך יינו של אראטוס.
אראטוס החל להיות חולה, הוא חשד באשם האמיתי במצבו, אולם לא אמר דבר לאיש.
עם זאת כאשר אחד מידידיו הביע פליאה על מצבו אראטוס השיב "כזה הוא השכר של ידידות מלכותית".
הוא מת על פי ההשערות במהלך שנת 213 לפנה"ס.
לאחר מותו התעוררה מחלוקת באשר למקום קבורתו, האכאים רצו לקוברו באיגיון, מקום מושבה של אספת האכאים.
אולם בני סיקיון דרשו לקוברו בסיקיון עיר הולדתו.
העניין הובא למשפט האורקל מדלפי שקבעה שאראטוס ייקבר בסיקיון.
קבורתו נעשתה בטקס רב רושם בהשתתפות כל אנשי העיר.
ידוע על אחד מבניו שנקרא גם כן אראטוס, וכונה אראטוס הצעיר.
גם נכדו נקרא בשם זה.
הן הבן והן הנכד שימשו כסטרטגים של הליגה.
פלוטרכוס טוען שבזמנו צאצאיו האחרונים של אראטוס חיו בפיליני.
אראכ () היא בירת מחוז מַרְכַּזי במערב איראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו באראכ 520,944 בני אדם.
העיר מכונה גם "הבירה התעשייתית של איראן".
העיר נוסדה בתקופת השושלת הקאג'ארית ונקראה בתחילה "הסולטן עבאד".
בסוף המאה ה-19 החלה להתרחב בשטח ובאוכלוסייה באופן משמעותי.
תחת שלטונו של רזא שאה פהלווי הוקמו בעיר מפעלים מודרניים ייצור שמן וצמר, עיבוד סלק וסוכר.
השאה שינה את שמה של העיר לאראכ.
העיר הפכה גם לתחנה חשובה בקו הרכבת שהושלם בשנת 1938.
בשנת 1972 הוקמו בעיר שני מפעלים גדול בבעלות מדינה - מפעל אלומיניום ומפעל להנדסה כבדה.
מפעל האלומיניום נבנה תחת שיתוף פעולה אזורי כפרויקט פיתוח של ברית בגדאד, ומפעל ההנדסה נבנה בייעוץ של מומחים סובייטים, בתמורה למכירת גז לברית המועצות.
ב-2002 נחשף כי סמוך לאראק נבנה מפעל לייצור מים כבדים.
כמו כן בנתה איראן באתר כור גרעיני - IR-40. ב-2016, בהתאם להסכם הגרעין, הסירה איראן את ליבת הכור ויצקה לתוכו בטון.
ב-2019, אחרי פרישת ארצות הברית מההסכם, חשף עלי אכבר סאלחי, שכיהן אז כראש הסוכנות האיראנית לאנרגיה אטומית, כי לאיראן היו צינורות ליבה נוספים, אותה היא תוכל לדבריו להרכיב בכור במקום הליבה שמולאה בבטון, וכך להשמישו "במהירות".
ב-2025, הותקף כחלק ממבצע עם כלביא.
מלבד פרסים, כוללת אוכלוסיית העיר מיעוטים גדולים של לורים וארמנים, אם כי חלקם מהגרים לעיר טהראן.
העיר מוקפת בהרים מדרום, ממערב וממזרח, והגובה הממוצע שלה הוא 1,718 מטר מעל פני הים, והיא מרוחקת כ-240 קילומטרים דרום-מערבית לעיר הבירה טהראן, במרחק כמעט זהה צפון-מערבית לעיר אספהאן וכ-125 ק"מ דרום-מערבית לעיר קום.
מזג האוויר של העיר הוא חם ויבש בקיץ, סוער וקריר בסתיו, קר ומושלג בחורף ונעים באביב.
הטמפרטורה המקסימלית עשויה לעלות עד 35 מעלות צלזיוס בקיץ ובחורף עשוי לרדת עד מתחת למינוס 25 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים הממוצעת היא כ-350 מ"מ בשנה.
אראוקה (בספרדית: Arauca) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא במזרח קולומביה והוא גובל בוונצואלה בצפון ובמזרח, במחוזות ויצ'דה וקסנרה בדרום ובמחוז בויאקה במערב.
בירת המחוז היא העיר אראוקה.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל במחוז בויאקה.
לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לפרובינציית קסנרה שכללה את שטחי מחוז אראוקה העתידי ועוד מספר מחוזות מודרניים.
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והפרובינציה נכללה במדינת בויאקה.
ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז בויאקה.
לאחר מספר הפגנות וניסיונות מרידה של המקומיים בדרישה להתפצל ממחוז בויאקה, ב-1911 פוצלה מהמחוז הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) אראוקה, שהייתה קטנה יותר מאשר המחוז המודרני.
חלק מהתושבים לא הסתפקו בכך וב-1917 מקומיים הצליחו להשתלט על הבירה אראוקה וניסו להקים מדינת עצמאית בשם "רפובליקת אראוקה" אך השלטון הקולומביאני הצליח להשתלט מחדש על האזור תוך זמן קצר.
ב-1923 הקומיסריה הורחבה וכללה את כל שטחי המחוז העתידי.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20 האזור היה אחד המוקדים של מלחמת לה ויולנסיה , מלחמת אזרחים שהתרחשה באזורי הספר של קולומביה.
ב-1955 שונה מעמד הקומיסריה למעמד דומה של אינטנדנסיה.
ב-4 ביולי 1991 שודרג מעמד האינטנדסיה למחוז.
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על הפקת נפט, כשבמחוז נמצא שדה הנפט קניו לימון , אחד הגדולים בקולומביה.
מלבד הנפט יש במחוז גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול קקאו, מניהוט, אורז, תירס, דורה, סויה ושומשום.
אראוקריה (שם מדעי: Araucaria) הוא סוג של עצים מחטניים ירוקי עד ממשפחת האראוקריים.
עצים מסוג זה חיים רק באמריקה הדרומית (במדינות צ'ילה, ארגנטינה וברזיל) ובכמה אזורים במזרח אוסטרליה, קלדוניה החדשה, האי נורפוק וגינאה החדשה.
חלקם הופצו ברחבי העולם כצמחי נוי, לרבות בישראל.
המין הנפוץ בגינות נוי בישראל הוא אראוקריה רמה (Araucaria heterophylla) ולו זרועות אופקיות.
לעצים אלה מראה פרהיסטורי, גזע חזק ודמין לברושים.
הם יכולים להגיע לגובה שבין 5 ל-80 מטרים.
ענפיהם רחבים ומופנים לכיוונים שונים, כולל כלפי מטה.
העלים לעיתים צרים ודמויי-קשקשים של זוחלים או מחטיים ולעיתים רחבים יותר ושטוחים.
עצים אלה ברובם בעלי זוויגים נפרדים (כלומר עצים זכריים ועצים נקביים) אף על פי שכמה מינים יכולים להיעשות דו-מיניים.
בעצים הנפרדים הנקבות בעלות אצטרובלים יותר גבוהים, עד גובה 25 ס"מ ומכילים מעל 200 זרעים.
עצים אלה עתיקים מאוד והם מאובנים חיים מראשית עידן המזוזואיקון ובעבר נמצאו גם בחצי הכדור הצפוני עד סוף הקרטיקון.
כיום עצים אלה מצויים בעיקר ביערות קלדוניה החדשה, בה היה בידוד ממושך.
כיום לאחר שהחלו לכרות את המתכות שבאדמה סביבם כמה מינים נמצאים בסכנת הכחדה.
אראוקריה האסטי (Araucaria haastii) - נכחד
אראטה איסוזקי (ביפנית: 磯崎 新; 23 ביולי 1931 – 29 בדצמבר 2022) היה מבכירי האדריכלים ביפן, זכה בפרס פריצקר לשנת 2019.
איסוזקי נולד בעיר אויטה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כשבבגרותו נפגעה עירו במהלך הפגזות קשות במלחמת העולם השנייה.
מראות ההרס והחורבן השפיעו עליו, והוא בחר לפנות ללימודי אדריכלות, אותם השלים ב-1954 באוניברסיטת טוקיו.
במקביל ללימודי תואר מתקדם, החל לעבוד במשרדו של גדול אדריכלי יפן באותה עת קנזו טנגה.
בצוות בו עבד במשרד עבד גם האדריכל הישראלי ישראל גודוביץ, עמו שמר על קשר לאורך חייו.
ב-2012 אף הוזמן, בהמשך לאותו קשר, להציע תוכנית רעיונית לפיתוח "הגוש הגדול" ברובע 1 בצפון-מערב תל אביב-יפו, אך התוכנית לא מומשה.
בשנת 1963 פתח איסוזקי משרד אדריכלים עצמאי, וזכה תחילה בעבודות ציבוריות משמעותיות בעיר הולדתו.
עבודות אלה התאפיינו בעיסוק צורני וגושני, תוך שימוש בחומר הבנייה האופנתי ביותר שהיה באותה עת – בטון חשוף.
בהמשך, החליף איסוזקי את חומרי הבנייה בהם עשה שימוש, אך המשיך לחקור ולפתח את שפת התכנון האישית שלו והיה לאחד ממבשרי הסגנון הפוסט-מודרני.
הישגיו הגדולים בתחום בשנות ה-60 וה-70 הובילו אותו להצלחה בינלאומית החל משנות ה-80. מאותה עת קיבל איסוזקי הזמנות עבודה גם מחוץ ליפן ועבודותיו נבנו בכל העולם המערבי, במדינות אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה.
בתחילת המילניום החל לתכנן גם במדינות המפרץ העשירות.
1986 מדליית הזהב של ארגון האדריכלים המלכותי בבריטניה
2019, בגיל 87, זכה בהוקרה הגבוהה ביותר בתחום – פרס פריצקר.
ספרייה עירונית (כיום מרכז אמנות ותרבות), אויטה, יפן, 1966
ספרייה עירונית, פוקואוקה, יפן, 1974
מוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס, קליפורניה, 1986
מרכז כנסים, פוקואוקה, יפן, 1990
אולם התעמלות אולימפי, ברצלונה, ספרד, 1990
אולם קונצרטים, סלוניקי, יוון, 2000
מגדלי "שער איסוזקי (Isozaki Atea), בילבאו, ספרד, 2009
מגדל אליאנץ, מילאנו, איטליה, 2015
אראוקריה המבולדטנסיס (שם מדעי: Araucaria humboldtensis) הוא עץ מחטני ממשפחת האראוקריים שמקורו בקלדוניה החדשה, לה הוא אנדמי.
העץ הוא אחד הקטנים במשפחתו, וגובהו הוא בין 6 ל-15 מטרים.
צמרתו היא שטוחה ובצורת כתר.
העץ צומח בטבע בשלושה מקומות בלבד באי גרנד טר שבקלדוניה, על הרים בגובה שבין 750 ל-1,500 מטרים.
העץ נמצא בסכנת הכחדה קשה בשל אובדן בתי הגידול שלו ובשל מספר הולך וגדל של שרפות המכלות את בתי גידולו.
אראוקריה לוקסוריאנס (שם מדעי: Araucaria luxurians) הוא עץ מחטני ממשפחת האראוקריים שמקורו בקלדוניה החדשה, לה הוא אנדמי.
העץ גדל בכמה תת-אוכלוסיות קטנות, בעיקר בקרקעות אולטרה-מאפיות, ביערות לחים, בצוקים ובמדרונות.
גובהו של העץ יכול להגיע ל-40 מטרים, וקוטרו ל-70 סנטימטרים.
קליפתו של העץ מפרישה שרף אדום.
אצטרובלים נקביים (בעלי זרעים) גדלים בחלקם העליון של העצים.
האצטרובל הנקבי הוא בצורת כדור פחוס באורך 10–15 ס"מ ובקוטר דומה.
העץ משמש כצמח נוי פופולרי בקלדוניה החדשה, והוא משמש רבות כעץ חג המולד עקב עלוותו השופעת.
עם זאת, כמעט לא ניתן למצוא אותו בגנים בוטנים מחוץ לקלדוניה החדשה בשל חוקי הייצוא המחמירים שלה.
אראל היא קרן פנסיה רוסית לא ממשלתית.
קרן הפנסיה "אראל" הוקמה ב-25 בספטמבר 1995. מאז שנת 2002, ברפובליקה של סאחה (יקוטיה), פועלת התוכנית הנשיאותית להתפתחות חברתית וכלכלית של הכפר, שאחד הסעיפים שבהם הוא הפרשה לפנסיה לא ממשלתית לתושבים כפריים.
במסגרת תוכנית זו פותח ויושם מנגנון להקצאת קצבאות שאינן ממשלתיות עבור עובדים יקוטיים כפריים.
לשם כך קבעה ממשלת יקוטיה את קרן הפנסיה "אראל", רשת מורשית וייצוגית למתן שירותי ביטוח פנסיוני לתושבי הרפובליקה.
במרץ 2004 נבדקה ואושרה ניסיונה של יקוטיה בפתרון סוגיית הפנסיה של תושבי הכפר בישיבת הוועדה למדיניות אגררית ומזון של מועצת הפדרציה של רוסיה.
כחילופי ניסיון, בשנים 2004–2005 נערכו ביאקוצק ישיבות, ועידות מדעיות ומעשיות ודיונים בנושא בעיות ההפרשה לפנסיה.
נציגי המחוזות של הפדרציה הרוסית הדגישו את חשיבות הניסיון הרפובליקני בשימוש במנגנוני פנסיה נוספים לתושבי הכפר, שראויים להפצה ויישום בשאר אזורי רוסיה.
הצורך ביישום מעשי של הניסיון היקוטי עלה בשנת 2004 מצד הנהגת מחוז אוטונומי אגיני בוריאטי.
נחתם הסכם בין הנהלת המחוז לבין "אראל" בדבר שיתוף פעולה בתחום ההפרשה לפנסיה שאינה ממשלתית לתושבים כפריים.
תוכנית המימון תוכננה במשך מספר שנים עם תקציב של 13 מיליון רובל.
בהתבסס על מכרז פתוח שערכה הנהלת המחוז, "אראל" נבחרה ליישם את התוכנית.
לשם כך נחתמו תוכניות פנסיה פרטיות עם עיריות האזור האוטונומי אגיני, המשמשות כמפקידים לטובת עובדים כפריים.
בנוסף להשתתפות בתוכניות פנסיה רפובליקניות, "אראל" מציעה ללקוחותיה מגוון שירותים מלא לביטוח פנסיוני חובה, תוכניות פנסיה של חברות ותוכניות פנסיה פרטיות.
במסגרת הסכם העברות, קרן הפנסיה של הפדרציה הרוסית העניקה ל"אראל" את האפשרות לקבל פניות מאזרחים על העברת החלק הממומן של הפנסיה מקרן הפנסיה הממשלתית ל"אראל" ובקשות להשתתפות בתוכנית המימון המשותפת לפנסיה.
אראיה (בפורטוגזית: Areia) היא עיר במדינת פאראיבה, בברזיל.
העיר מצויה במרחק 130 ק"מ מבירת המדינה, העיר ז'ואאו פסואה ומספר תושביה, נכון לשנת 2021, הוא כ-23 אלף.
מצפון לעיירה נמצאת עיירה ארארה.
העיר נמצאת באזור אקלים צחיח למחצה עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של כ-22 מעלות (הטמפרטורה המרבית היא כ-33 מעלות והמזערית כ-8 מעלות).
בשנת 1648 נערכו באזור חיפושים של מחצבים אך ללא הצלחה.
בהמשך החלה התיישבות באזור הנהר.
בשנת 1846 היישוב קיבל מעמד של עיר.
במהלך המאה ה-19 החלו להתפתח אזור גידולי קני סוכר ועיירה גדלה.
באראיה נמצא מוזאיון של הצייר הברזילאי פדרו אמריקו, יליד המקום.
אראיק ולדימירי הרוטיוניאן (בארמנית: Արայիկ Վլադիմիրի Հարությունյան; באזרית: Amcığəmən Arayik; נולד ב-14 בדצמבר 1973) הוא נשיא נגורנו קרבאך לשעבר.
בעברו שימש הארטיוניאן כראש הממשלה של הרפובליקה.
הוא היה ראש הממשלה האחרון במדינה לפני שבוטל התפקיד בשנת 2017.