tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דאג להניח תפילין וללמד תורה ליהודים אחרים שגלו לשם.
בין פעולותיו הרבות דאג לקבורת ישראל לרב מפולין שנפטר שם.
כשהגיע לסוף עשר השנים - נשפט שוב לעשר שנים גלות נוספות, כעונש על כל ענייני הדת בהם התעסק על אף היותו בגלות...
ושוב במשך עשר שנים עברו עליו צרות, סכנות מוות, ישיבה בין גנבים פושעים ורוצחים, צינוק, מכות ועבודת פרך.
"לפי חשבוני", אמר פעם ר' לייזר, "ביליתי בצינוק קרוב לאלף וחמש מאות שבתות וחגים".
נשא לאשה את רעייתו בברית המועצות את רייזל-שושנה ננס (נפטרה ב-26 במאי 1988, י' בסיוון ה'תשמ"ח) ועלה עם רעייתו לירושלים בשנת 1965 ה'תשכ"ו, לזוג לא היו ילדים.
נפטר ב-22 במרץ 1997, י"ג באדר ב' ה'תשנ"ז, הלוייתו רבת משתתפים התקיימה ביום הפורים (למחרת פטירתו), נטמן בהר הזיתים.
הונצח בספריית היכל מנחם ברחוב ישעיהו 22 שכונת גאולה-כרם אברהם בירושלים בקומה ראשונה קומת הקרקע.
בה ייסד את ספריית חב"ד ומכון היכל מנחם בירושלים וניהל את כולל חב"ד בישראל, עם הרב שלמה יוסף זוין.
במעמד שנערך על ידי העירייה, נכחו אישי ציבור, רבנים ותושבים רבים מהסביבה, שבאו והזכירו את איש מסירות הנפש.
על מצבת ר' אליעזר ננס נכתב:
הרב אליעזר פאפו השני (נפטר ו' באייר תרנ"ח, 1898) היה רב בסרייבו ובירושלים במאה ה-19.
נולד בסרייבו, בנו של שם טוב פאפו.
ייתכן שהוא צאצא של הרב אליעזר פאפו, שאותו הוא מרבה לצטט בספריו.
היה מרבני סרייבו ולימד בה תורה.
בין תלמידיו היה הרב אברהם רומנו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא חיבר מספר ספרים, מהם בעברית ומהם בלאדינו.
בהקדמה לספריו הוא כותב שחיבר את הספרים ל"תיקון נפשו".
נפטר בירושלים בשנת 1898. בהקדמה לספריו הוא כותב שלא היו לו בנים זכרים, ועל כך הצטער כל ימיו.
כחמש עשרה שנה לאחר מותו, עלה לירושלים תלמידו הרב אברהם רומנו.
הרב אלעזר נפתלי סרלואיס (בהולנדית: Lodewijk Hartog Sarlouis; ב' באדר ה'תרמ"ד, 28 בפברואר 1884 – חשוון ה'תש"ג, 26 באוקטובר 1942) היה רבה האחרון של הקהילה היהודית באמסטרדם לפני השואה.
סרלואיס נולד באמסטרדם, בן להרטוג (נפתלי) סרלואיס ולאסתר לבית דה פריס.
למד בנעוריו בבית המדרש לרבנים באמסטרדם שהוקם על ידי הרב ד"ר יוסף צבי דינר, ולאחר מכן באוניברסיטת אמסטרדם.
לאחר שהשלים את לימודיו לימד בבית הספר היהודי הדתי במדינה, מוסד שהוקם על מנת להוות אלטרנטיבה למוסדות החינוך הממשלתיים אז.
בשנת תרע"ב מונה לדיין, ובשנת 1936 מונה כרב הקהילה לאחר שקודמו, הרב אברהם שמשון אונדרוויזר, נהרג בתאונת דרכים.
משנת 1933 ואילך, כאשר הורע מצב היהודים בגרמניה, ברחו יהודים רבים מגרמניה, וחלק ניכר מהם הגיעו להולנד.
ממשלת הולנד סירבה לנעול את שעריה בפני הפליטים, אך הקצתה להם מחנות פליטים נפרדים, למען לא יפגעו בהיצע מקומות העבודה.
הקהילה, בראשותו של הרב סרלואיס, לקחה על עצמה חלק גדול בסיפוק צורכיהם, בעיקר הרוחניים, של הפליטים.
כיהן כנשיא בית הספר התיכוני.
ניהל את מועדון "בית ישראל" - מועדון שנועד לשמור על יהדותם של צעירי המקום וצעירותיו, בו חיזק רבים מהם וקירבם לדת.
על אף היותו חבר באגודת ישראל, היה בקשרי ידידות עם כל נציגי היהודים בעיר, לרבות אנשי המזרחי.
עימות ציבורי יחיד היה בינו לבין אנשי המזרחי, כאשר אנשי המזרחי היו מגיעים לבתי הכנסת של הקהילה והיו מעוניינים לעלות לתורה בהברה ספרדית, כמנהגם; הרב התנגד לכך בחריפות, והדיון יצר מחלוקת בקהילה.
בשנת 1940 פלשו הגרמנים להולנד.
ב-13 בפברואר 1941 מינו הנאצים את היודסה ראט - מועצת היהודים שהורכבה מבכירי הקהילה היהודית, ביניהם הרב סרלואיס.
השלטונות הנאציים דרשו מהרב לחתום על מכתב הקורא ליהודים שלא לברוח מהמדינה, אך הוא סירב לשתף פעולה עם תוכניותיהם.
באוקטובר 1942 ריכזו הגרמנים את כל היהודים ובתוכם את הרב בתיאטרון המקומי - הולנדסה סכאובורך.
גם בימיו האחרונים בתיאטרון חיזק את קהילתו ועודדם.
משם נלקח, יחד עם כל היהודים, לאושוויץ.
לפי עדות, נצפה עובד במפעל שהוקם במחנה.
לפי הודעת הצלב האדום, סרלואיס מת ב-26 באוקטובר 1942.
הרב סלואיס היה נשוי ללאה לבית אשר, והיו להם בת ושלושה בנים.
הבן הקטן יוסף, יליד 1918, נפטר בגיל שנה וחצי.
הבן הבכור הרטוג (הארי), יליד 1913, היה רופא, נישא לאליזבת הייזמן, שניהם נספו עם ילדם.
הבת, לואיזה, ילידת 1914, נישאה ליצחק פולק, ונספתה באושוויץ.
בעלה יצחק שרד, חזר להולנד והקים משפחה מחדש.
הבן אברהם (בראם), יליד 1916, היה היחיד מבני המשפחה ששרד את השואה, בתלאות רבות ולאחר נדודים בין מחנות.
הוא שב להולנד בתום המלחמה, וב-1951 עלה לישראל.
הוא הצטרף למשרד החוץ, ולימים כיהן כשגריר ישראל במספר מדינות באמריקה הלטינית.
על שמו של הרב סרלואיס גשר באזור הרובע היהודי הישן של אמסטרדם, בסמוך לבית הכנסת הפורטוגזי.
אליעזר פוירמן (1919 – 16 בנובמבר 2011) היה דרמטולוג, פרופסור לדרמטולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקת עור ומחלות מין בבית החולים בילינסון.
פוירמן יסד בארץ את התחום "דלקת עור ממגע" והיה מהחוקרים הראשונים בתחום.
פוירמן נולד בשנת 1919 לעדה ומרק, בווינה, אוסטריה.
החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת לבוב, אז חלק מפולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבר לסמרקנד, שבאוזבקיסטן והמשיך שם את לימודי הרפואה.
בהמשך שב ללבוב, שהפכה חלק מברית המועצות וסיים שם את לימודיו.
לאחר תום המלחמה שב לפולין, במסגרת הרפטריאציה, ובין השנים 1945–1949 התמחה פוירמן בוורשה, בקליניקה הדרמטולוגית האוניברסיטאית, בניהולו של הפרופ' יבלונסקה.
בשנת 1957 עלו בני הזוג פוירמן למדינת ישראל והתיישבו בבאר שבע, בשיכון עממי ג'.
פוירמן היה רופא העור הראשון בבאר שבע
בין השנים 1958–1969 עבד פוירמן כרופא עור בכיר בבית החולים בילינסון במחלקה בניהולו של הפרופ' יצחק קצנלנבוגן.
בין השנים 1969–1985 ניהל פוירמן את המחלקה לעור ומחלות מין בבית החולים בילינסון
משנת 1985 כיהן פוירמן כיועץ למרפאות עור בקופח כללית, בערים: תל אביב, חיפה, ירושלים
בשנת 1969 התמנה פוירמן לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 התמנה פוירמן לפרופסור מן המנין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
פוירמן כיהן כראש החוג לרפואת עור בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב
משנת 1985, לאחר שפרש לגמלאות מונה פוירמן כיועץ למרפאות עור בקופח כללית, בערים תל אביב, חיפה, ירושלים
עם פרישתו של פוירמן לגמלאות, מונתה למנהלת המחלקה תלמידתו הפרופ' מרים זנדבנק.
פוירמן כיהן כנשיא האיגוד הישראלי למחלות עור.
מתלמידיו: פרופ' אריה אינגבר, פרופ' מיכאל דוד.
פוירמן נפטר בנובמבר 2011 ונטמן בבית עלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
רעייתו של פוירמן, ונדה פוירמן הייתה רופאת שיניים
בנו, פטר, הוא רופא עיניים.
אליעזר מרכוס (12 בפברואר 1933 - 26 ביוני 2010) היה ד"ר לספרות, סופר מורה ומחנך, כיהן כיושב ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך, בין השנים 1989–1993
מרכוס נולד בירושלים לחנה ואליהו, בילדותו היה חבר בשבט מודיעין בתנועת הצופים, עד שמשפחתו עברה לתל אביב, ומרכוס סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה".
בשנת 1951 שובץ בכפר בלום ולימד ב-אל-ח'אלצה (קריית שמונה בראשיתה).
בשל מחסור בכוח אדם במערכת החינוך במעברה שובץ מרכוס כמורה לכיתות ז'-ח' במעברה.
בשנת 1952 עבר מרכוס עם גרעין הנח"ל לגונן.
בשנת 1956 ניהל מרכוס בית ספר במושב מסלול במועצה אזורית מרחבים בנגב, והיה למנהל הצעיר ביותר בישראל.
בהמשך למד מרכוס חינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודיו חזר לנגב לנהל בית ספר במבועים.
ב-1964 הוזמן מרכוס לנהל את הפנימייה בעין כרם, שתיהפך לבית הספר התיכון על שם מיי בויאר.
לאחר שליחות חינוכית באנגליה נקרא מרכוס לנהל את בית הספר הניסויי בירושלים, הראשון מסוגו בארץ, פרי הגות של פרופ' משה כספי, שם העמיד את התלמיד במרכז והשקיע רבות ב"טעוני טיפוח".
בשנות השמונים של המאה ה-20 ניהל מרכוס את "בית ספר גבוה לעובדי הוראה בכירים" בירושלים.
(קרוי היום: "המרכז לפיתוח עובדי-הוראה בכירים").
מרכוס קיבל דוקטורט בנושא ספרות עממית.
מורו היה הפרופ' דב נוי.
בשנת 1989 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בין השנים 1989–1993 מונה מרכוס ליושב ראש המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך.
המזכירות הפדגוגית עוסקת בחינוך היסודי, בהכשרת מורים והשתלמותם.
מרכוס הקים רשת של בתי ספר ניסויים, ניסח אמנה לשיתוף מורים, הורים ותלמידים, יסד את "הקו הפתוח" לקובלנות הורים ותלמידים, ויזם את הקמת מועצת התלמידים הארצית.
בשנת 2001 מרכוס מונה לחבר בוועדת היגוי של משרד החינוך בנושא: "ערבות ומעורבות - כל ילדה שווה, כל ילד שווה"
עם פרישתו לימד מרכוס חינוך במכללת לוינסקי לחינוך ובמוסדות אחרים.
מרכוס טיפח את נושא החינוך לצפייה בטלוויזיה, וכיהן כיושב ראש אגודת יאנוש קורצ'אק
ב-1999 הוענק למרכוס "פרס החינוך על מפעל חיים אישי", מנשיא המדינה עזר ויצמן.
מרכוס השאיר את עמית וערן, ילדיו מאשתו הגר, ואת בת זוגו נינה.
"מן המבוע" - הוצאת עיריית חיפה, 1966
"סיפור העממי" - הוצאת מכון מופ"ת 1976
"דרכים לצפייה מעריכה בקולנוע ובטלוויזיה", יצא לאור על ידי הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1988
"חג לעם" : אנתולוגיה של סיפורי-עם לחגי ישראל
אליעזר פאפו (נולד ב-25 באפריל 1969 בסרייבו) הוא מרצה בכיר בחוג לספרות עברית, ראש מרכז גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ויו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
תחומי עיסוקו הם התרבות היהודית הספרדית, הספרות הכללית והרבנית של היהודים הספרדים, הפולקלור ושפת הלאדינו.
חתן פרס יצחק בן-צבי לשנת ה'תשע"ד.
שימש כרב בפדרציית הקהילות היהודיות בבוסניה והרצגובינה עד לשנת 2024. חיבר רומנים בלאדינו ובסרבו-קרואטית.
פאפו נולד וגדל בסרייבו, אז בתחומי הפדרציה היוגוסלבית (כיום בוסניה והרצגובינה).
למד לתואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סרייבו.
בצעירותו החל תהליך של חזרה בתשובה, ובעקבותיו נחשף לספרות הלאדינו.
בשנת 1991 עלה לישראל והחל ללמוד במדרש ספרדי ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים.
למד לתואר שני בחטיבה ללשונות היהודים במחלקה ללשון העברית ב.
את עבודת ההסמכה שלו כתב בהנחיית פרופ' דוד מ' בוניס, והיא עסקה במחזותיה של לאורה פאפו.
בשנת 2008 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על עבודת דוקטורט שכותרתה "והיתלת לבנך: פרודיות ספרדיות-יהודיות על הגדה של פסח" בהנחיית פרופ' תמר אלכסנדר.
שימש כעמית הוראה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון וכמרצה מן החוץ בה, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2009 יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, ב ובאוניברסיטה העברית.
בשנת 2010 התמנה למרצה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון, והחל משנת 2016 הוא מרצה בכיר.
משנת 2016 משמש כראש מרכז גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטה.
משנת 2018 משמש כראש הארגון המקצועי הבינלאומי, החברה לחקר יהדות ספרד ופזורתה.
בשנת 2020 מונה פאפו לנציג האקדמיה הישראלית במועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, וכיהן גם כחבר הוועד המנהל.
באותה השנה מונה לחבר חוץ של האקדמיה הספרדית המלכותית במדריד.
זכה בפרס יצחק בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת ה'תשע"ד על ספרו "והיתלת לבנך".
בין השנים 1997–2024 כיהן כרב פדרציית הקהילות היהודיות בבוסניה והרצגובינה.
בשנת 2025 התמנה ליו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
פרודיות ספרדיות יהודיות על הגדה של פסח: במחקר זה מזהה לראשונה סוגה ספרותית נפרדת של פארודיות יהודיות-ספרדיות.
ד"ר פאפו סקר ותיעד כ-40 פרודיות, וניתח אותן בהקשר החברתי והתרבותי.
הוא הראה שהסיבות שמכל הטקסטים היהודיים הייתה ההגדה של פסח הכר הפורה ביותר לפרודיות, הן משום שהיה לה תרגום נפוץ ללאדינו והן משום שהדמויות שבה מחולקות באופן ברור ל"רעים" ו"טובים".
הוא מסווג את הפארודיות לשני סוגים עיקריים: פארודיות העוסקות בפולמוסים (קומוניזם–סוציאליזם; ציונות–אנטי ציונות; גברים–נשים ועוד), ופארודיות בסכסוכים ומלחמות (מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העצמאות הישראלית, ועוד).
לכוחה של מילה לחשי ריפוי ספרדיים-יהודיים מסרייבו (יחד עם פרופ' תמר אלכסנדר) – במחקר זה, ערך יחד עם פרופ' תמר אלכסנדר ניתוח ספרותי של לחשי ריפוי מאגיים של נשים יהודיות מסרייבו, המכונים "פריקאנטיס".
הם הראו את המבנה הספרותי הקבוע שלהם, ואת ההקבלות שלהם בתרבויות הנוצרית בחצי האי האיברי ובתרבויות העות'מאניות הסובבות אותם.
כמו כן, בחנו את תפוצתה של תופעה זו בקרב המגזרים והמגדרים השונים, ואת יחס החברה היהודית הממוסדת וההנהגה הרבנית כלפיה.
"לשון אתנית בעידן הלאומיות: הספרדית-היהודית הבוסנית בעת החדשה".
משנתה הלשונית של לאורה פאפו, בוכוריטה, בהקשרה ההיסטורי והחברתי.
והיתלת לבנך: פרודיות יהודיות ספרדיות על הגדה של פסח (שני כרכים), בהוצאת מכון בן צבי, ירושלים ה'תשע"ב.
ספר זה זיכה אותו בפרס בן צבי לשנת ה'תשע"ד.
La megila de Saray (מגילת סרייבו): רומן היסטורי בלאדינו על סיפורה של יהדות סרייבו, בלווית כ–150 תמונות.
ירושלים 1999. יצא בתרגום לסרבו קרואטית בשם Sarajevska megila ב–2001 בבלגרד.
Sefardske price (סיפורי ספרד) בסרבו-קרואטית.
מעורכי "איל-פריזינטי – כתב עת לחקר יהדות ספרד" בהוצאת מרכז גאון והמחלקה לספרות עברית, אוניברסיטת בן-גוריון ו"איל קונטאקטו: מידעון מרכז משה דוד גאון".
אליעזר פינקלשטיין ("הדוד לייזר", "דער פעטער לוזער", ורשה – 20 באפריל 1916 בן שמן) היה מאנשי העלייה השנייה וחבר בארגון השומר ומראשוני חברי הארגון שהתיישבו בתל עדשים.
אליעזר נולד בוורשה לדב פינקלשטיין.
הבית היה מסורתי ואליעזר למד בחדר.
בנעוריו החל להיות פעיל בסניף פועלי ציון שבורשה ובמסגרת פעילותו סייע לפעילות הסניף במגוון תחומים.
מאחר שהשלטונות הפולנים אסרו התארגנויות כדוגמת פועלי ציון הייתה הפעילות בסניף לא חוקית ווהפעילים נרדפו.
באחד המקרים עצרו השלטונות רבים מהם ואליעזר, שלא נעצר, קיבל את אישור השלטונות להיות איש הקשר בין האסירים ומשפחותיהם.
חלק מהפעילות בסניפי פועלי ציון כללה ויכוחים אידאולוגים על דרכה של הציונות ועל העלייה ארצה.
בשיחות אלו דחף אליעזר למימוש החלום הציוני על ידי עלייה מיידית ארצה.
בתקופת פעילותו בורשה זכה אליעזר לשם "הדוד לייזר" (דער פעטער לוזער) ששיקף את היותו מבוגר משאר הפעילים הציונים וכן את האופן בו דאג, כמו אבא, לשאר הפעילים בסניף.
ב-1907 היה אליעזר מראשוני העלייה השנייה שעלה ארצה.
לאחר עלייתו החל לעבוד אצל זלמן מינקוב בפרדס מינקוב שברחובות.
עם הזמן מונה לאחראי על 2 המנועים שהניעו את משאבות המים בפרדס.
ב-6 בנובמבר 1911 חתם ועד המתיישבים של רחובות על הסכם שמירה עם ארגון השומר.
ארגון זה מינה את צבי בקר למפקד במקום ושם תחתיו 14 שומרים.
אליעזר התרשם מחברי השומר שהגיעו למושבה והחליט להצטרף לארגון.
בטקס רב רושם נשבע לארגון, רכש סוסה, קיבל נשק והחל לשמור על כרמי המושבה.
ב-9 באוקטובר 1912 נחתם הסכם העסקה מחודש בין ועד רחובות לארגון השומר ובהמשכו החליף מנדל פורטוגלי את צבי בקר כמפקד כח השומרים במושבה ואליעזר המשיך להיות חלק מצוות השומרים.
בתקופה זו חלה הרעה ביחסים בין אנשי השומר לאיכרי המושבה ורבו התלונות על התנהלות אגרסיבית של השומרים.
אחת התלונות הועלתה על ידי האיכר סמי טולקובסקי כנגד אליעזר בטענה שהכה בשוט את אחד הפועלים הערבים.
הסכסוכים הנ"ל הביאו לכך שב-2 באוקטובר 1913 הסתיים החוזה של "השומר" עם ועד רחובות והשומרים התפזרו ברחבי הארץ.
אליעזר עבר עם עוד מספר שומרים לראשון לציון.
על אף עבודתו כשומר לא זנח אליעזר את חלומו להיות עובד אדמה.
בתשרי תרע"ד 1913 נערכה בכרכור ועידת השומר חמישית בה השתתף גם אליעזר.
בוועידה זו החליט הארגון לממש את חלומם של רבים מחברי הארגון לעבור לחקלאות ולהקים מושב שומרים.
המקום הנבחר היה תל עדשים בו כבר שההו מספר שומרים ואליעזר הצטרף לחבריו ועבר למ'ום שם עבד בחקלאות ובשמירה.
ב-1914 עבר אליעזר לשמור בחוות בן שמן וביער הרצל ובנוסף סייע בקליטת ממגורשי יפו שהגיעו לחווה.
עם התקדמות הכוחות הבריטים צפונה (במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה) נאלצו שומרי החווה (אליעזר ומרדכי יגאל) להתמודד עם ערבים שנמלטו מכפריהם ועם חיילים טורקים עריקים.
ב-17 באפריל 1916 שמע אליעזר קולות עדר הפולש לחלקת החיטה, מיהר לשם כדי לגרשו ונורה בירכו על ידי הרועה.
אליעזר, שהיה בגפו, זחל בחזרה לחווה והובל, בעגלה, לבית החולים שערי צדק בירושלים בליווי של שמעון קושניר.
קבלתו לבית החולים התעכבה מאחר שהגיע ביום שישי ועד שנתקבל ביום ראשון, נבדק וטופל כבר נתפשט בגופו זיהום ועל אף הטיפול הרפואי המסור נפטר אליעזר ב-20 באפריל והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
אליעזר לא נישא ולא היו לו ילדים.
עם השנים נשכחו מקומות הקבורה של חלק מהחלוצים שנפטרו בשנים המוקדמות של המאה ה-20 וקבריהם של האחרים נשחקו והתפוררו.
ב-1942 הקימה ההסתדרות הכללית ועדה מיוחדת, בשם "צִיוּן" (בראשות דוד בדר), לאיתור ושיקום קבריהם של אותם חלוצים שנפטרו בדמי ימיהם.
בין השאר פעלה ועדה זו בהר הזיתים והצליחה לאתר את קברו של אליעזר ולשקם אותו.
אליעזר-חיים (ארווין) מנסבך (30 ביוני 1902 – 27 במרץ 1948) היה פעיל ציוני וחבר ההגנה, ממייסדי חולון, רופא שיניים במקצועו וצלם חובב, היה רופא השיניים הארצי בהסתדרות רופאי השיניים ביישוב.
מנסבך נולד בקרלסרוהה, גרמניה, בנם של זלמה ומשה (מוריץ).
האב משה היה רופא שיניים.
הבן אליעזר (ארווין) היה חבר ומדריך בתנועת הנוער הציוני בלאו וייס, וצלם חובב מוכשר שתיעד במצלמת הרוליפלקס שלו את טיולי התנועה.
בני קבוצתו עלו לארץ ישראל ב-1923 והקימו את קיבוץ בית זרע.
מנסבך נשאר בגרמניה, החל בלימודי אמנות אך לאחר שנה עבר ללמוד רפואת שיניים בפרייבורג, בון וברלין.
בתקופת לימודיו הכיר את אשתו מרגוט, הם נישאו ב-1928, ונולדו בנותיהם דבורה ושושנה.
לאחר לימודיו עבד חמש שנים כרופא שיניים וכמנהל במרפאת השיניים במפעלי קרופ, יצרני הענק של פלדה ותחמושת באסן.
בשנותיו באסן עמד בראש ההסתדרות הציונית בעיר, ביתו שימש מרכז לפעילות ציונית ענפה ומקום מפגש לשליחים שהגיעו מארץ-ישראל.
במשרתו הניהולית במרפאת השיניים בקרופ רכש ניסיון רב בניהול שירות בריאות ציבורי.
באווירת הנאציזם הגואה בתקופה זו, מינויו של מנסבך היהודי למשרה בכירה עורר תרעומת מצד עמיתיו לעבודה, שהובילה לכרסום מתמשך בתפקידו ולהחלטתו לעזוב את גרמניה.
מנסבך עלה לארץ-ישראל במרץ 1933 לבדו בשל נסיבות בירוקרטיות.
אשתו, בנותיו וחמותו עלו לקראת סוף השנה.
בתקופתו הראשונה בארץ סייר במקומות רבים ותיעד אותם בצילומיו.
בין השאר ביקר בתל אביב, בירושלים ובכרמל, בבית לחם ובשכם.
את הצילומים מדרכו לארץ ומסיוריו בה ערך באלבום, שכותרתו: "לך לך אל הארץ אשר אראך מארצך וממולדתך ומבית אביך".
בהמשך הכין אלבומים נוספים מצילומיו, להם קרא "תתרגל" ו"אם תרצו אין זו אגדה".
המשפחה התגוררה במשך שנתיים ברחוב גרוזנברג בתל אביב.
בתקופה זו עבד מנסבך במקצועו במרפאת שיניים ברחוב מזא"ה.
ב-1935 הצטרף למתיישבי "מפעל השיכון בדרום ליד מקוה ישראל" כפי שכונה המיזם בפרסומי התקופה.
מנסבך השתתף בהגרלת 200 הבתים הראשונים ביישוב החדש, קריית עבודה, לימים שכונה בחולון.
בניית היישוב על ידי פועלים יהודים נמשכה גם תחת אש בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
מנסבך תיעד בצילומיו את עבודות הבנייה.
בתקופה זו גם הצטרף להגנה והשתתף בכוח השמירה של היישוב.
ביתו נבנה ברחוב ביאליק בעיר.
הבית כלל את מרפאת השיניים בה עבדו אליעזר ומרגוט.
מנסבך השתתף בבניית המערך הרפואי של חולון וכן כיהן כיושב ראש המחלקה הטכנית במועצת היישוב.
ב-1946 היה חבר בוועדה לעיצוב סמל העיר חולון, יחד עם אליהו לוסטיג (רונן) ועוזיאל שולדינגר (שלו).
בסמל נכלל עץ שקמה שעוצב על פי צילום שצילם מנסבך בחולות חולון.
מנסבך היה רופא השיניים הראשי של הסתדרות רופאי השיניים, במסגרתה עסק בפיתוח רפואת השיניים הסוציאלית, המתבססת על רפואה מונעת וביטוח בריאות.
בשנת 1935 נסע עם קבוצת רופאים מארץ ישראל לקונגרס עולמי של רופאי שיניים בווינה.
חקר את העששת ואת הקשר בין מחלות הפה והלסת לבריאות הכללית.
ניהל את מרפאת השיניים של קופת חולים כללית בתל אביב.
עסק גם בייעוץ וטיפול שיניים בבתי ספר בתל אביב וירושלים, ובקליטת רופאי שיניים עולים וסידורם במקומות עבודה בארץ.
מנסבך ביקר את הוריו במהלך נסיעתו ב-1935 לקונגרס בווינה.
הוריו ביקרו בארץ ב-1934 וב-1936. למרות ניסיונות שכנוע החליטו ההורים לשוב לגרמניה, האב לא רצה לנטוש את מטופליו במרפאת השיניים המשגשגת שלו.
בהמשך גורשו למחנה ריכוז בצרפת, ואחד המטופלים של האב השתלט על ביתם.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליח אליעזר לרכוש סרטיפיקט לעלייה ארצה עבור אביו באמצעות כספי פרס שקיבל עבור מחקר שעשה בתחום בריאות הלסת, והאב הגיע ארצה באונייה שמפוליון בסוף שנת 1946.
במלחמת העצמאות הקים מנסבך מרפאת שיניים ניידת עבור החיילים בדרום.
בתו דבורה התגייסה לפלמ"ח ב-1947. אביה כתב לה: .
בערב פורים תש"ח, בעת שעבד בחדר העבודה בביתו, פגע בו קליע שנורה מכיוון השכונה הערבית הסמוכה א-ריש.
הוא הוחש על ידי הרופא המקומי, ד"ר היינץ כהן, לבית החולים בילינסון, שם נפטר לאחר יממה.
בנותיו היו לחברות בקיבוצים, שושנה בכברי ודבורה בנתיב הל"ה.
ביום השלושים למותו נקראה על שמו מרפאת השיניים בתל השומר.
מרפאת "מנסבך" של שרותי בריאות כללית ברחוב בילינסון בחולון נקראה על שמו.
המוזיאון לתולדות חולון הציג בשנת 2015 את התערוכה "לך לך", המבוססת על אלבומי הצילום של מנסבך, לכבוד שנת ה-85 לחולון.
רבי אליעזר סוּפִּינוֹ (Supino) היה רב איטלקי, רב העיר פיזה, מחבר ספרי הלכה, ודמות מרכזית בפולמוס שבת החתונה.
רבי אליעזר נולד לרבי יעקב סופינו לפני שנת ה'תמ"ה, בצעירותו למד בליוורנו אצל רבי שמואל די פאס, בתקופה מחייו גר בעיר סיינה, בשנת תצ"ב התמנה לרב העיר פיסה.
בקהילת פיזה (בערך בשנת תצ"ה), לכבוד עליה לתורה לחתן הביאו חזן מיוחד.
בעת הקריאה העלו את החתן כחלק משבעה קרואים, החזן שתק ולא אמר דבר מפני שראה שהמרא דאתרא רבי אליעזר סופינו שתק.
לאחר השבת שאל לרבי דוד (בן אברהם) מילדולה האם נהג כשורה, רדב"א ענה לו ששגו בדין, רבי דוד ביקש את עזרת גיסו רבי רפאל מילדולה ואף הוא כתב תשובה בנושא, כששמע רבי אליעזר סופינו על תשובתו חלק על דבריו בחריפות ופסק שהדין עם הציבור.
הרב מרדכי הכהן במאמרו על הפולמוס כתב כך:
רבי דוד בן רבי רפאל מילדולה אסף תשובות מרבני דורו אשר הסכימו עם פסק אביו ותכנן להדפיסם, לפני הדפסת דברי רבי דוד ושאר הרבנים, החליט רבי אליעזר לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בירושלים.
לפני שעזב את איטליה, , כך לפי רבי דוד מילדולה.
החיד"א פגשו בצעירותו בירושלים וכלשונו:
לרבי אליעזר היה בן אחד, ושתי בנות, האחת - רחל נישאה לרבי מהללאל הכהן, והשנייה נישאה לרבי יעקב פאריינטי.
רבי אליעזר נפטר בג' כסליו תק"ז, על מצבתו נכתב:
קונטריס על עניין שבת החתונה הקונטרס נשרף על ידי רבי דוד מילדולה, ולא נשאר לו שריד, שמואל גליק מצאו באקראי במסגרת המפעל הביבליוגרפי של ספרות השו"ת שבמכון שוקן, והדפיסו על ידי מוסד הרב קוק.
שני תשובות בעניין חמץ שעבר עליו הפסח לרבי יהודה בן רבי אברהם סגרי נדפסו על ידי גליק בתוך קונטריס על עניין שבת החתונה.
תשובה בשו"ת בית יהודה סימן א לרבי יהודה עייאש על איסור עליית לוי במקום אחד מהעולים, על תשובה זו כתב הרב עובדיה יוסף .
תשובה בפחד יצחק (אנציקלופדיה) (ערך קדושי עד אחד קט:-קיא.) יחד עם רבני איטליה.
תשובה אליו נדפסה בספר דבר שמואל לרבי שמואל אבוהב (סימן שכז)
היה מחלוצי העלייה השלישית, חבר "קבוצת הר כנרת" וממייסדי כפר ביל"ו, ראש העירייה הנבחר הראשון במגדל אשקלון (1951 – 1953)
וראש המועצה המקומית הממונה הראשון בדימונה (1956–1959).
היה פעיל בוועד הקהילה היהודית בעירו, והצטרף לפעילות ציונית ב"צעירי ציון" וב"קבוצת שפטיבקה" שפעלה במסגרת תנועת "החלוץ".
בפרוץ פרעות פטליורה ארגן את קבוצתו להגה על העיר מפני הפורעים.
הקבוצה עלתה לארץ ישראל ב-1920 בעקבות מאורעות תל חי, והצטרפה ל"קבוצת הר כנרת", שם היה כנראה בעל תפקיד ניהולי, ובחנוכה ה'תרפ"א היה ציר מטעמה לכנס הייסוד של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל שהתקיים בחיפה.
משם עבר לרחובות, שם היה חבר במועצת פועלי רחובות, והיה מנהל "חבורת הדרום" שהתארגנה ברחובות וייסדה את כפר ביל"ו, שם ניהל משק חקלאי.
היה חבר מפא"י והשתתף בכינוסיה.
לאחר מלחמת העצמאות ניהל את האפוטרופוס הממונה על נכסי נפקדים באזור מגדל אשקלון.
בשנת 1950, עם כינונה של עירייה במגדל אשקלון נבחר כחבר במועצת העיר.
ב־1951, לקראת הבחירות לראשות העירייה, נבחר לעמוד בראש רשימת מפא"י.
בבחירות, שהתקיימו ב-12 ביוני, הרשימה זכתה במרב הקולות, ומועצת העיר בחרה בו לעמוד בראשות העיר.
לאחר הבחירות הוגש ערעור על תוצאות הבחירות בטענה כי הן אינן חוקיות, בין השאר משום שמילרוד לא גר באשקלון אלא בכפר ביל"ו.
בית המשפט פסל את הבחירות, אך מבלי להתייחס לחוקיות מועמדותו של מילרוד.
בשל המצב שנוצר, מינה אותו שר הפנים משה שפירא לראש עיר זמני עד שיתקיימו בחירות חוזרות בעיר.
ב-20 באוגוסט התקיימו שוב בחירות, ומפא"י זכתה שוב במרב הקולות והוא נבחר שוב לתפקיד, חרף הביקורת על כך שאינו מתגורר בה, ולכן עבר להתגורר בדירה בשכונת אפרידר בעיר.
התנגד לקיומה של המועצה המקומית אשקלון, שכללה את אפרידר וסביבתה בנפרד מעיריית מגדל אשקלון, ופעל לאיחודן
עם כינונה של עירייה מאוחדת ב-1955, התמנה יחזקאל זונאבנד, שכיהן עד אז כראש מועצת אשקלון, לראש העירייה המאוחדת, ומילרוד פרש שב לכפר ביל"ו.
בשנת 1956 נשלח על ידי משרד הפנים והסוכנות היהודית למשמש כראש המועצה המקומית הממונה בדימונה, עד -1959. המשיך לנהל תחום הביטחון בעיריית דימונה עד יום מותו.
נפטר לאחר מחלה ב-7 בספטמבר 1962 נקבר בבית הקברות ברחובות.
על שמו רחובות באשקלון ובדימונה.
היה נשוי לחווה לבית סומואטיצקי, שאותה הכיר בקבוצת הר כנרת, ואב לשניים.
רבי אליעזר נחמן פואה (נפטר בב' בתמוז ה'תי"ט, 1659), היה חכם איטלקי, תלמיד הרמ"ע מפאנו.
נולד ברג'יו שבאיטליה לאביו שמואל.
את רוב תורתו למד מפי רבי מנחם עזריה מפאנו (המכונה הרמ"ע מפאנו).
הוא עסק רבות בתורת הקבלה ועמד בראש קבוצת תלמידים בשם 'חבורת עלובים'.
בנוסף שימש אב בית הדין של מחוז מודנה.
הוא עסק גם בקבלה מעשית וכתב קמיעות שונים.
בין ספריו של רבי אליעזר נחמן פואה נימנים:
גרן ארנן – על התורה.
זיכרון אבות – על מסכת אבות.
מדרש בחידוש - על הגדה של פסח, הודפס בוונציה.
דרכי התשובה - מאמרים בנושא התשובה ועוד.
רק ספרו על הגדה של פסח יצא בחייו, שאר הספרים נדפסו רק במאה ה-21, וחלקם עדיין בכתב יד.
רבי אליעזר פופקו (18 במרץ 1886 – 23 בספטמבר 1961) היה רבה הראשי של קהילת יהודי וועליזש ברוסיה, ורב קהילת עץ חיים בפילדלפיה.
אליעזר נולד בראדין, ליטא, לחיים יהושע השל ולבלומה לבית אברמוביץ.
בשנת תרס"ז נישא לפעשה חיה, בתו של רבי יעקב משה ספיר, רבה של קנא שליד וילנה ולאחר מכן של סרטוב.
הוא נסמך לרבנות בשנת 1908, וכיהן במשך עשרים וארבע שנים כרבה הראשי של קהילת יהודי וליז' שברוסיה.
במשך שנות פעילותו כרב ברוסיה, נשפט הרב פופקו פעמיים בשנות השלושים של המאה ה-20, בעקבות טענה כי הוא מפר את מדיניות הדת של ברית המועצות ונידון לשנתיים בכלא בסיביר.
בפועל הוא ריצה רק חלק מהעונש, בשל שתדלנות של רבנים מארצות הברית.
בשנת 1931, היגר הרב פופקו לארצות הברית, שם שימש כרב בקהילות בהאוורהיל, מסצ'וסטס ופרובידנס, רוד איילנד.
בהמשך בשנת 1942 מונה לרב קהילת עץ חיים בפילדלפיה.
כן שימש כנשיא כבוד וחבר בוועד המנהל של אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה.
ארבעת בניו הגדולים נשלחו ללמוד בישיבת ראדין אצל רבי ישראל מאיר הכהן (חפץ חיים).
בניו מילאו תפקידים רבניים בעולם היהודי.
הרב פופקו נפטר בעת שאושפז במרכז הרפואי אלברט איינשטיין בפילדלפיה ב-23 בספטמבר 1961.
בנו, הרב ברוך אהרן פופקו, היה רב בפיטסבורג, פנסילבניה, ונשיא המזרחי בארצות הברית, ומחברם של מאמרים, ספרים ואנתולוגיות רבות.
בנו הרב חיים יצחק פופקו, שימש רב בברוקלין וסגן נשיא אגודת הרבנים, וממנהיגי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
חתנו הוא הרב מרדכי סאוויצקי, "העילוי מלידא", שהיה רב אב"ד בוסטון, חיבר עשרים ושניים חיבורים על התלמוד.
בנו, רבי ראובן פופקו פרסם ספר בשם תורת ראובן בפילדלפיה בשנת 1940, ובו הסכמה חמה מאת רבי איסר זלמן מלצר.
בתו, ריסיה (שושנה) נפטרה ב-2009, נישאה לרב גדליה דב שוורץ
בנו, הרב אברהם אריה פופקו רב קהילה בפילדלפיה.
בנו, הרב מרדכי פופקו שימש אף הוא כרב קהילה בפילדלפיה.
בנו, הרב שלמה פופקו רב בקולומבוס שבאוהיו, בג'קסונוויל שבפלורידה ובקהילת "חובבי תורה" בקראון הייטס, ניו יורק.
אליעזר מצליח (בספרדית: Eliezer Masliah; נולד ) הוא מדען, נוירופתולוג.
כיהן בתפקיד מנהל החטיבה למדעי המוח ב בין השנים 2016 עד 2024.
בספטמבר 2024, נחשף חשד לזיוף, מניפולציה של תמונות, ב-132 מאמרי מחקרים של מצליח, והועלו חששות לגבי נכונות הנתונים במחקריו, שהשפיעו על טיפולי אלצהיימר ופרקינסון, פטנטים פרמצבטיים וניסויים קליניים.
מצליח למד רפואה ב וסיים בשנת 1982. לאחר הכשרת בתר-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD) הוא קיבל מינוי לפרופסור במסלול קביעות במחלקה למדעי המוח וכן בפתולוגיה, באוניברסיטה זו.
במקביל הוא ניהל את המרכז הנוירופתולוגי של "המרכז לחקר מחלת האלצהיימר של שירלי-מרקוס".
בשנת 2016 מונה מצליח לתפקיד ראש חטיבת מדעי המוח של המכון הלאומי להזדקנות, בארצות הברית.
מצליח פרסם יותר מ-800 מאמרי מחקר, שחלק גדול מהם נמצא כעת בבדיקה, בחשד שהם מכילים תמונות שעברו מניפולציות, כדי לתמוך במסקנות מסוימות, השונות מהנתונים האמיתיים.
בספטמבר 2024, פרסם ה-NIH שמצליח אינו משמש עוד בתפקיד מנהל החטיבה למדעי המוח.
בספטמבר 2024, פורסמו ממצאי תחקיר של כתב העת Science בו נחשף ש ב-132 מאמרים אקדמיים שפרסם מצליח בספרות המקצועית, נערכה מניפולציה של תמונות, שהובאו כדי לתמוך, כביכול, בתוצאות מחקריו.
תיק מסמכים בן 286 עמודים שנערך על ידי אנליסטים משפטיים ומדעני מוח, הצביע על מקרים חוזרים ונשנים של מניפולציה בצילומי תספיג חלבון, שכללה שימוש חוזר בצילומים ועריכה דיגיטלית, לאורך עשרות שנות עבודתו.
האשמות אלו כללו מחקרים מכריעים הקשורים לאלצהיימר ולמחלת פרקינסון, במיוחד סביב חלבון אלפא-סינוקלאין.
התיק נשלח ל במאי 2023 והמכון הלאומי להזדקנות התבקש לחקור מיד את החשדות להתנהגות מחקרית פסולה.
ב-26 בספטמבר 2024, הודיע ה-NIH כי בעקבות חקירה, המכון מצא ממצאים של "ד"ר אליעזר מצליח ביצע התנהגות מחקרית בלתי תקינה, עקב זיוף או בדייה הקשורים לשימוש חוזר ולתיאור מטעה של תמונות שנועדו לייצג תוצאות ניסוי שונות, בשני מחקרים...".
החשדות כוללת מאמרים שהשפיעו על ניסויים קליניים והחלטות השקעת משאבים בתעשיית התרופות.
238 פטנטים פעילים מצטטים מאמרים של מצליח המכילים לכאורה, תמונות ונתונים שאינם אמיתיים.
הממצאים השפיעו על תעשיית התרופות לטיפול בפרקינסון.
ובמיוחד על התרופה הניסיונית Prasinezumab.
מחקר שלב II שדווח באוגוסט 2022 לא מצא השפעה סטטיסטית מובהקת של התרופה לעומת פלצבו על מדדים של התקדמות מחלת פרקינסון.
מספר מאמרים שעמדו בבסיס הפיתוח של Prasinezumab סומנו ככאלו שנערכו בהם מניפולציות.
על פי מנוע חיפוש הפטנטים של גוגל, מצליח רשום כממציא של 28 פטנטים, הקשורים לתרופות.
מצליח לא הגיב בפומבי על ממצאים אלה.
החל מנובמבר 2024 הוא אינו רשום כחלק מהצוות של המכון הלאומי להזדקנות באתר האינטרנט שלהם.
אליעזר מאיינדה דוסו (בספרדית: Eliezer Mayenda Dossou; נולד ב-8 במאי 2005 בסרגוסה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סנדרלנד מהפרמייר ליג.
מאיינדה גדל במחלקות הנוער של דפורטיבו אברו, ברויה FC, CS ברטיני וסושו.
ב-18 בדצמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סושו, בהפסד לנאנט במסגרת הסיבוב החמישי של הגביע הצרפתי לעונת .
בגיל 16 שנים, שבעה חודשים ועשרה ימים, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר שעורך הופעת בכורה רשמית במדי סושו.
בחודש ינואר 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-2 בפברואר חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, והיה לשחקן הצעיר ביותר שעושה זאת במועדון.
ב-1 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת המשנה הצרפתית, בתיקו 0-0 נגד פריז במסגרת המחזור הראשון לעונת .
ב-25 בפברואר 2023 הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 5-1 על אנסי במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
בסך הכל ערך 15 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-28 ביולי 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בסנדרלנד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-11 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על ברמינגהאם סיטי במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת 2023/2024.
ב-1 בפברואר 2024 הושאל עד להיברניאן מליגת העל הסקוטית עד לתום עונת .
הוא ערך שתי הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
הוא ערך 37 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שמונה שערים, והוסיף שלוש הופעות ושני שערים בפליי-אוף ההעפלה לפרמייר ליג, בסיומו העפילה סנדרלנד לפרמייר ליג.
ב-16 באוגוסט 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון 3-0 על וסטהאם יונייטד במסגרת המחזור הראשון לעונת 2025/2026, ובמשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג.
אליעזר קפלן (27 בינואר 1891 – 13 ביולי 1952) היה שר האוצר הראשון של ישראל ושר המסחר והתעשייה.
מחותמי מגילת העצמאות וחבר הכנסת.
היה פעיל ציוני, חבר מועצת העיר תל אביב (1925–1933), חבר הנהלת הסוכנות היהודית ומנהל מחלקת הכספים שלה (1933–1948).
קפלן נולד במינסק שבבלארוס (אז בפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), אחד מעשרת ילדיהם של פרומה ומאיר בן מיכאל קפלן, בעל בית מסחר סיטונאי גדול לחוטי אריגה.
למד ב"חדר", בגימנסיה רוסית בלוביץ' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין) ובבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה (MHTS).
סיים לימודיו כמהנדס בניין ב-1917. נשא לרעיה את ד"ר דבורה לבית קפלן (בת דודו אברהם קפלן), רופאה, שעבדה שנים רבות כרופאת ילדים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1920, בתקופת העלייה השלישית, ומיד נשלח לשנתיים לגרמניה להקים את הסניף המקומי של התאחדות הפועל הצעיר, ובהמשך, לשמש כמזכירו.
כשחזר לארץ ישראל בשנת 1923 כיהן כחבר הנהלה במשרד לעבודות ציבוריות ובנין וכמנהל המחלקה הטכנית של עיריית תל אביב.
בקיץ 1925 השתתף ב שנערך בעיר וינה שבאוסטריה ונבחר לנשיאות הקונגרס כנציג הפועל הצעיר.
נמנה עם ראשי ההסתדרות והיה מזכיר הוועד הפועל בשנים 1929–1933. כמו כן כיהן כחבר מועצת העיר תל אביב בין השנים 1925–1933. בשנים 1933–1948 היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית ומנהל מחלקת הכספים בה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, כגזבר הסוכנות, עסק בהכנת הבסיס הכלכלי למדינה שבדרך ובגיבוש תוכנית לעלייית מיליון איש.
עם קבלת תוכנית החלוקה ופרוץ מלחמת העצמאות עסק בגיוס התקציבים הדרוש ליישוב.
לפי תיאורו של זאב שרף, היה קפלן אחד מארבעת המצביעים במנהלת העם נגד הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948, אם כי יש היסטוריונים החולקים על זאת וטוענים שהייתה הסכמה כללית על הכרזת המדינה וההצבעה הייתה על נושא אחר.
נמנה עם חותמי מגילת העצמאות.
לאחר קום המדינה התמנה לשר האוצר.
בתקופת כהונתו השיג את ההלוואות הראשונות ממקורות בחו"ל, שהצילו את המשק הישראלי מהתמוטטות, סיוע אמריקאי לישראל והלוואה מהבנק העולמי.
בתחילת 1952 הגה והוביל את המדיניות הכלכלית החדשה.
במקביל לכהונתו כשר האוצר, כיהן קפלן בשנים 1949–1950 גם כשר המסחר והתעשייה.
כשבועיים לפני מותו התפטר ממשרתו בעקבות מצבו הבריאותי והתמנה לסגן ראש הממשלה ולשר בלי תיק.
קפלן, שסבל ממחלת לב, קיבל התקף לב בבוקר 11 ביולי 1952 על סיפון האונייה "נגבה", כשהיה בדרכו לחופשה בשווייץ.
הוא הובהל לטיפול רפואי בג'נובה שבאיטליה, שם נקבע מותו ב-13 ביולי 1952 לפנות בוקר.
הוא היה הראשון להיקבר בחלקת גדולי האומה שבהר הרצל, עוד בטרם נקבעו הקריטריונים לקבורה בחלקה.
בעקבות כך, קפלן הוא המנהיג היחיד (לבד מטדי קולק ורעייתו) הקבור בחלקה למרות שלא מילא את תפקיד ראש ממשלת ישראל, נשיא מדינת ישראל או יושב ראש הכנסת (או בן/בת זוגו/ה).
באוגוסט 1952 הוחלט לקרוא את היישוב בית אליעזר ליד חדרה על שמו (היישוב הפך לשכונה של חדרה אחר כך).
בנוסף קרויים על שמו בית החולים קפלן ברחובות, שכונת קריית אליעזר בחיפה, שכונת קריית אליעזר בנתניה, שכונת קפלן בכפר סבא ורחובות רבים בערי ישראל, בהם רחוב קפלן (ומחלף קפלן שלצידו) בתל אביב שנקרא על שמו מאז 1961, ורחוב קפלן בירושלים שבו שוכנת הכנסת ומוסדות שלטון נוספים.
עוד קרוי על שמו פרס קפלן, פרס ישראלי שניתן מאז 1954 על התייעלות והעלאת פריון העבודה.
את הזוכים בפרס קובעת ועדה בראשות מנהל המכון לפריון העבודה והייצור, ואת הפרס מעניק לזוכים שר העבודה.
די ווירטשאפטס-פּאָליטיק פון דער ציוניסטישער עקזעקוטיווע (דער ובאנייטער קאלאניזאציע-טעטיקייט), ירושלים, לונדון: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תרצ"ה.
חזון ומעש (העורך: יוסף שפירא), תל אביב: עם עובד - תרבות וחינוך, תשל"ג.
אליעזר קשאני (18 במרץ 1923 – 16 באפריל 1947), מעולי הגרדום, היה לוחם מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים, נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
קשאני נולד ב-א' בניסן תרפ"ג, 18 במרץ 1923 בפתח תקווה למלכה ובן-ציון.
הוא היה בן למשפחה מרובת ילדים, חמישה בנים ושלוש בנות, אשר מוצאה מפרס.
אביו היה סייד ועבד קשה לפרנסת ביתו.
בשל המצוקה הכלכלית במשפחה עזב אליעזר בגיל מוקדם את לימודיו ועבד כלוטש יהלומים.
בצעירותו היה חבר בתנועת "המכבי הצעיר".
רבים מחבריו החזיקו בשאיפות לאומיות, אך הוא עצמו לא ביטא דעות בנושא וסירב להצטרף לשורות המחתרת משום שלא הרגיש כי הוא מכיר מספיק את רעיונותיה.
אותם זמנים היו ימי הסזון, בהם בהנחיית בן-גוריון ננקטו פעולות נגד אנשי אצ"ל.
גם בסניף "מכבי" בפתח תקווה הכריזו ראשי הסניף כי חברי אצ"ל צריכים לצאת מתוכו.
קשאני קם נגדם ואמר כי זהו מעשה מלשינות.
בעקבות המעשה נחשד כחבר במחתרת וסולק עם אחרים מהסניף.
מעשה ההדחה השפיע על קשאני מאוד.
בקיץ 1944 נחשד על ידי הבריטים בהשתייכות לאצ"ל, נאסר, והובא למחנה המעצר בלטרון.
משם הוגלה לאריתריאה שבאפריקה עם עצורי המחתרות.
בהיותו באפריקה התעקש קשאני להצטרף למחתרת, על אף שסירבו לקבלו בתחילה בשל היותו במעצר.
באריתריאה עסק בספורט וניסה להשלים את החסך בלימודיו שהטריד אותו, למד עברית על בוריה ואנגלית וקרא ספרים.
הוא אף כתב אל אחיו וביקש כי ישלח לו מילונים מארץ ישראל.
בפברואר 1945 שוחרר עם עוד שבעה-עשר אחרים מן המעצר.
לאחר השחרור חזר לארץ ישראל וחיפש את דרכו אל שורות האצ"ל, אך בתחילה ללא הצלחה.
בזמן הקמת "תנועת המרי העברי" החל הצבא הבריטי לערוך חיפושים אחר נשק ביישוב, ויחד עם אנשי "ההגנה" הגיע קשאני לעזרת שפיים ורשפון.
הוא נאסר על פעולה זו ונשלח בשנית ללטרון.
לאחר שבוע בלבד התמזל מזלו ושוחרר.
לאחר שחרורו הצליח להיכנס לשורות האצ"ל.
במחתרת עסק בענייני מודיעין, נשק ופעולות צבאיות.
הוא אף התחיל הכשרת קורס מפקדים, אך לא הספיק לסיימו לפני מותו.
ב-29 בדצמבר 1946 יצא קשאני עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים, מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר, חיים גולובסקי (גלעד), ואברהם מזרחי, לפעולה כחלק מ"ליל ההלקאות", שבה היו אמורים להלקות קצינים בריטיים כנקמה על הלקאתו והשפלתו של לוחם אצ"ל.
ליד צומת הטייסים, סמוך לכפר וילהלמה, נתקלה מכוניתם של החמישה במחסום משטרתי, ממנו נפתחה עליהם אש.
הנהג, אברהם מזרחי, מת מפצעיו.
אליעזר קשאני ושלושת הלוחמים הנותרים נתפסו והועברו למחנה צבאי סמוך, שם עברו מסכת התעללות.
במשך 20 שעות רצופות הוכו מכות קשות.
לאחר חמישה ימים שבהם הושפלו והולקו, הועברו הלוחמים אל בית הסוהר בירושלים.
ב-10 בפברואר 1947 נערך משפטם הצבאי של הארבעה.
אלקחי, קשאני, דרזנר וגולובסקי לבשו מכנסי וגרבי חאקי, נעליים שחורות ומעיל אפור, לראשיהם חבשו כיפות כחולות-לבנות.
הארבעה כפרו בסמכות בית המשפט לשפוט אותם, לא השיבו לשאלות או הגיבו להאשמות ולמעשה לא לקחו חלק במהלכו.
בשלב ההגנה קשאני נשא דברים כנגד השלטון הבריטי: "קם בארץ זו דור עברי חדש, שלא יסבול השפלה, שלא ישלים עם שעבוד, שיילחם על כבודו בכל מחיר".
בשעה 19:00, לאחר דיון קצר ביניהם הודיעו השופטים כי הארבעה נמצאו אשמים בגין נשיאת נשק.
עונשם של אלקחי, קשאני ודרזנר הוא עונש מוות שיבוצע בתלייה, ואילו גולובסקי שהיה בן 17, נידון למאסר עולם בשל גילו הצעיר.
מיד לאחר השמעת פסק הדין קמו הארבעה ושרו בקול את "התקווה".
הנידונים הובלו מתא הנאשמים החוצה ולא הורשו להיפרד מבני משפחותיהם.
קשאני נלקח מזרועות אמו, וקרא אל העיתונאים: "ראו וספרו זאת לעולם!".
הוא הועבר עם חבריו, דרזנר ואלקחי, אל בית הסוהר המרכזי בירושלים שבו הצטרפו אל לוחם האצ"ל דב גרונר (אשר נידון כמותם למוות).
המפקד הצבאי העליון לארץ ישראל, גנרל אוולין יו בארקר, נקט צעד שהפתיע וזעזע את היישוב העברי.
הגנרל היה אמור לעזוב את תפקידו יומיים לאחר מכן, ולכן ביקש כי ימהרו להעביר אליו את תיק המשפט עוד למחרת קיומו על מנת שיחתום עליו ויאשרו, בניגוד לנהוג כי לפחות מספר ימים חולפים בטרם עובר התיק ממחלקת היועץ המשפטי הצבאי אל המפקד.
בכך מנע אפשרות כי מחליפו בתפקיד יגלה רחמים כלפי הנידונים.
ביישוב שררה תקווה להצלת השלושה אשר לא הואשמו בשפיכות דמים כי אם בהחזקת נשק.
בכלא ירושלים חלה קשאני, אך סירב לבקש טיפול רפואי כל עוד הוא כבול בתאו.
גם להפצרות משפחתו לבקש חנינה לא נענה.
פרקליטו, ד"ר להרפרוינד שטיפל גם בהחזרתו מאריתריאה, הפציר בו כי יחתום על בקשת חנינה.
קשאני ענה לו כי אינו מכיר בשלטון האנגלי ולכן לא יעביר את חתימתו אליהם.
בנוגע לאמו ואביו ענה כי יש לחשוב פחות על עצמנו ויותר על האומה והמולדת.
כשיצא הפרקליט אמר לו אחד הקצינים האנגלים שנכח במקום: "הנער לא יחתום לעולם.
הם החליטו לחיות כבני חורין או למות, וגם הצעיר הזה ימות.
בקשות לחנינת השלושה הועברו אל הנציב העליון מטעם מוסדות ואישים, ועיריית פתח תקווה ארגנה עצומה להצלת בניה.
אלקחי, קשאני, דרזנר וגולובסקי פנו אל העיתונות ובקשו להפסיק את גינויי ההוצאה להורג המתוכננת ואת בקשות החנינה, אותם ראו כ"מורשת הגלות", המשפילים את כבוד העם.
ב-15 באפריל הועברו ארבעת הנידונים בחשאי מכלא ירושלים אל כלא עכו.
למחרת, ביום כ"ו בניסן תש"ז, 16 באפריל 1947, החל מהשעה 4 בבוקר, הועלו הארבעה לגרדום, ללא התרעה מוקדמת, ללא וידוי, ובלי שנפרדו ממשפחותיהם.
באותם ימים פיזרו השלטונות רמיזות כי הוצאתם להורג אינה קרובה, ואף מספר שעות לפני כן נמסר לעו"ד מקס זליגמן אשר טיפל בבקשות החנינה, כי אין הכנות לקראת ביצוע גזר דינם.
בלילה לפני התלייה תוקן חוק החירום בארץ, ובוטלה כל אפשרות לערער על בתי דין צבאיים, בוטלה הקצבת המקסימום של שלוש תליות ביום אחד, ובוטל הנוהל של תליות ביום שלישי בשבוע.
הארבעה ביקשו כי רב יגיע אליהם לפני מותם, אך הם לא נענו, ולמעשה לא היה אף יהודי שידע על התלייה.
כל אחד מהנידונים עלה לגרדום כששירת "התקווה" בפיו ואליו הצטרפו חבריו הממתינים לתורם.
כששמעו אסירי הכלא האחרים מתאיהם את קול השירה העמומה, עמדו על רגליהם והצטרפו אל שירת ההמנון בקול.
את גופות הארבעה הובילה שיירה של טנקים ומכוניות משוריינות אל העיר צפת, ללא שהודיעו לחברא קדישא, ללא בני משפחה, והן הונחו עירומות למחצה במשטרת הר כנען.
בכך גם לא כובדה בקשתם האחרונה להיקבר בראש פינה, יחד עם עולה הגרדום שלמה בן-יוסף.
בשבע בבוקר הודיע הרדיו על ההוצאות להורג, ועוצר הוטל בארץ.
בבוקר ביקשו אנשי צפת להשתתף בקבורה אך גם עיר זו הייתה נתונה בעוצר.
בכל זאת הגיעו מאות יהודים בגשם השוטף אל בית הקברות, שם נקברו עולי הגרדום ליד קורבנות מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ט.
זעזוע גדול היה ביישוב עקב אירועי התליות, וגינויים יצאו מצד קהילות יהודיות רבות בעולם.
באמריקה אף ארגנו כמרים אמריקאיים אספות לזכרם.
חודשים אחר כך עדיין הוטלה שמירה בריטית על הקברים כדי שלא יוציאו לוחמי האצ"ל את הגופות ויעבירו אותן לראש פינה כפי שביקשו ארבעת החברים.
אליעזר קשאני היה בן 24 במותו.
כתגובה על ההוצאות להורג נעשה ניסיון של האצ"ל לחטוף אזרח בריטי ולתלותו.
הניסיון נכשל לאחר שברגע האחרון התברר שהחטוף אומנם בריטי אך ממוצא יהודי.
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל הבאות: תל אביב - יפו, באר שבע, פתח תקווה וירושלים.
בתאריך 22 בדצמבר 1982 הנפיק דואר ישראל גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של קשאני שדיוקנו מופיע עליו.
אליעזר פישמן (1 במאי 1943 – 14 במרץ 2024) היה איש עסקים ישראלי אשר שלט באשכול חברות נרחב בתחומי התקשורת, הקמעונאות והנדל"ן, בישראל ובעולם.
באוגוסט 2016 הגישה רשות המיסים בקשה להכריז על פישמן כפושט רגל בגין חוב למס הכנסה שעלה על 196 מיליון ש"ח, וזאת במטרה לממש את נכסי קבוצת פישמן ואת נכסיו האישיים לכיסוי החוב.
בעקבות זאת, בדצמבר 2016 הוציא בית המשפט צו לכינוס נכסיו, וביוני 2017 הוכרז פישמן רשמית כפושט רגל.
אליעזר פישמן נולד ברוסיה לאסתר ושמיל, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל חמש.
תחילה נקלטה המשפחה במעברה במחנה העולים בפרדס חנה, ובהמשך עברה למושב בניה.
הוא סיים לימודי חשבונאות במדרשה למנהל בתל אביב.
בשנות ה-70 הקים משרד רואי חשבון עצמאי בתל אביב.
בתחילת שנות ה-80 הקים קרנות נאמנות בשם "רונית וענת", על שם בנותיו.
נכסי הקרנות האמירו בתקופת הגאות בבורסת תל אביב אל מעבר לשווי של 1.6 מיליארד דולר.
במשבר בבורסה בשנת 1983, התמוטטו קרנות הנאמנות לאחר הנפילה בשווי נכסיהן בבורסה.
פישמן רכש תעודות השתתפות רבות מכספו הפרטי כדי לממן חלק מהמכירות שבוצעו על ידי הציבור.
לאחר הנפילה בבורסה חזר פישמן לעסקים, והחל מסוף שנות ה-80 צבר החזקות רבות, חלקן באמצעות הלוואות מקיבוצים, ואחר כך מהונו העצמי ומהבנקים.
באוגוסט 1985 הוגש נגד פישמן כתב אישום, על פיו החזיקה קרן רונית בניהולו יותר מ-10% מסך המניות של "בנק מירב" ושל חברת הביטוח "הסנה", וזאת בניגוד לחוק.
המשפט ארך חמש שנים, ובסיומו זוכה פישמן.
ערעור המדינה נדחה בשנת 1993.
בשנת 1989 השתלט פישמן על חברה כלכלית לירושלים יחד עם קבוצת משקיעים אמריקנית.
הוא רכש את החברה שנמכרה בהליך הפרטה על ידי מדינת ישראל.
בשנת 1993 רכשה החברה את מניות הממשלה בחברת "מבני תעשייה", והפכה לחברת הנדל"ן המניב הגדולה במדינה.
בשנת 2000 רכש פישמן את מניות שותפיו בחברה, והפך לבעל השליטה היחיד בה.
בשנת 1995 הרחיב פישמן את פעילותו הקמעונאית והקים את קבוצת "פישמן רשתות".
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1997, נכנס לתחום התקשורת הבינלאומית ורכש את חברת "קווי זהב" בשותפות עם חברת התקשורת "טלקום איטליה" ועם חברת "עורק".
בהמשך, פעל להגדלת החזקותיו בחברה עד להשתלטות עליה, מהלך שכלל תשלום של כ-93 מיליון דולר תמורת 52% ממניות "עורק".
ביוני 2005 השלים פישמן את ההשתלטות המלאה על "קווי זהב" באמצעות עסקה סיבובית, במסגרתה רכש את חלקה של טלקום איטליה בחברה, בתמורה למכירת החזקותיו במיזם הכבלים התת-ימיים "מד נאוטילוס".
במקביל, העמיק פישמן את אחיזתו בשוק התקשורת והעיתונות המקומי.
בשנת 1997 רכש כשליש ממניות קבוצת "ידיעות אחרונות" מידי תמי וזאב מוזס תמורת סכום של כ-800 מיליון ש"ח, ובשנת 1999, לאחר פטירת שותפו חיים בר-און, השתלט על העיתון הכלכלי "גלובס".
באותה שנה ביצע מהלך אסטרטגי בשוק הטלוויזיה הרב-ערוצית, כאשר רכש יחד עם "ידיעות אחרונות" וחברת "תבל" את השליטה בחברת הכבלים "ערוצי זהב".
קודם לכן החזיק פישמן, בשותפות עם "ידיעות אחרונות", בחברות הכבלים האזוריות "עידן" ו"טלם", אשר מוזגו כולן לתוך "ערוצי זהב".
תהליך המיזוג הושלם סופית בשנת 2006 עם יצירת חברת "HOT", ולאחריו החזיק פישמן בכ-14.6% ממניות החברה הממוזגת.
בשנת 2006 נקלע פישמן למשבר פיננסי חמור בעקבות ביצוע עסקאות ענק בכתיבת אופציות על הלירה הטורקית, מהלך שהסב לו הפסדים בהיקף של כשני מיליארד ש"ח.
כתוצאה מהסתבכות זו, נאלץ פישמן לממש נכסים וביוני 2006 מכר את חברת "קווי זהב" לאיש העסקים שאול אלוביץ' לפי שווי חברה של 140 מיליון דולר.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2008, התמודד פישמן עם סוגיה משפטית כאשר חברת "הנדימן - עשה זאת בעצמך" ומנהליה, והוא בתוכם, הורשעו בהעסקת עובדים ביום המנוחה השבועי בניגוד לחוק שעות עבודה ומנוחה, ונגזרו עליהם קנסות כבדים.
פעילותו העסקית של פישמן התאפיינה במינוף גבוה.
עם פרוץ משבר האשראי ב-2008 הוא כונה "טייקון" ונמנה עם בעלי החברות שגייסו הון רב בשוק ההון הישראלי.
במסגרת קבוצת פישמן שבשליטתו, רכש לאורך השנים עסקים רבים בארץ ובחו"ל בתחומי הקמעונאות, תקשורת ההמונים, התעשייה והנדל"ן, תוך הסתמכות נרחבת על הלוואות בנקאיות.
החזקות הקבוצה היו מגוונות, כאשר חלק מהחברות היו בבעלותה המלאה וחלקן, בהן חברות ציבוריות, בבעלות חלקית.
בביוגרפיה שפרסם אודותיו העיתונאי אריה אבנרי בשנת 2005, תואר פישמן כ"איש שהמציא את המינוף הבנקאי", ושעליו נאמר כי מנהלי הבנקים, להם שילם מאות מיליוני שקלים ריבית מדי שנה, מדי בוקר בודקים בחרדה את מצבו הבריאותי.
בשנת 2013 במקום ה-40 ברשימת עשירי ישראל של "פורבס" עם הון מוערך של 2.7 מיליארד ש"ח, אולם המציאות הפיננסית הייתה מורכבת יותר.
ההידרדרות הכלכלית של קבוצת פישמן החריפה בשנת 2014, כאשר הסנקציות הבינלאומיות שהוטלו על רוסיה פגעו בערך השקעות הקבוצה במדינה, והשפיעו לרעה על תזרים המזומנים של חברת "כלכלית ירושלים".
לאורך השנים ניהלו הבנקים הליכים שונים מול פישמן בניסיון למקסם את גביית החובות מבלי להגיע לערכאות משפטיות, אך היקף החובות הלך ותפח.
בתחילת שנת 2015 העריך העיתון "TheMarker" כי מצבו הכלכלי בכי רע, וכי חובותיו האישיים עולים על סך נכסיו בפער של יותר ממיליארד ש"ח.
בנובמבר 2015 הוערך כי חברותיו הפרטיות של פישמן חייבות כשני מיליארד ש"ח לבנק לאומי וסכום דומה לבנק הפועלים, כאשר רק לחלק מזערי מחובות אלו הועמדו בטוחות מספקות.
נקודת המפנה המשפטית אירעה בשנת 2016, עם סיומה של מחלוקת ארוכת שנים מול רשות המיסים.
בפסק דין חלוט נקבע כי על חברות הקבוצה לשלם חבות מס בסך כ-196 מיליון ש"ח.
בעקבות זאת, באוגוסט 2016, הגישה רשות המיסים בקשה להכריז על פישמן כפושט רגל ולממש את נכסי הקבוצה ואת נכסיו האישיים לכיסוי החוב.
במקביל, ביקשו מספר בנקים להצטרף להליך פשיטת הרגל, בגין חובות העולים בשיעורם הניכר על החוב לרשות המיסים.
בינואר 2017 הוגש לנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט איתן אורנשטיין, דו"ח מקיף על מצב נכסיו של פישמן וקבוצת עסקיו, הכוללת למעלה מ-120 חברות בישראל וברחבי העולם.
המנהל המיוחד שמונה לתיק הגדיר את האירוע במילים: , כאשר על פי הדו"ח, סך הוכחות החוב כנגד הקבוצה עמד על כ-4 מיליארד שקלים.
לאחר משא ומתן ממושך, גובש הסדר ראשוני בין המנהל המיוחד לבין פישמן ומשפחתו, אך זה בוטל לאחר שבנק הפועלים ונושים נוספים הצביעו נגדו באספת הנושים.
בעקבות דחיית ההסדר, הוכרז פישמן רשמית כפושט רגל, ונקבע כי שאלת חבותם של בני משפחתו תישאר פתוחה לדיונים משפטיים.
לבסוף, בהסדר שקיבל תוקף של פסק דין בבית המשפט המחוזי, נקבע כי משפחת פישמן תשלם לבנקים סכום של כ-140 מיליון ש"ח בפריסה לחמש שנים.
פישמן היה נשוי לטובה ולהם בן ושתי בנות.
נפטר ב-14 במרץ 2024 והובא לקבורה בבית הקברות בסביון.
אליעזר קררי (1895–1974) היה מחנך ציוני, מנהל הגימנסיה העברית בלבוב, מייסד הגימנסיה הריאלית בראשון לציון ומנהלה במשך שלושים שנה.
נולד לקלונימוס (קלמן) ולבלהה פורמן ב-1895 בעיר לבוב שבחבל גליציה.
בצעירותו למד בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה (וטרינריה).
קררי גדל במשפחה דתית, הכיר ושלט במקצועות היהדות והיה פעיל מאוד בחוגים הציונים בגליציה.
כבוגר אוניברסיטה עבר פורמן קורס של קצינים משכילים, בסופו הוצב במלחמת העולם הראשונה בחטיבה אוסטרית שהייתה מסופחת לגיס גרמני.
מחלקתו מנתה ששים חיילים מלאומים שונים.
במהלך הקרבות נפצע קררי בירכו מרסיס של פגז תותח.
על תפקודו במלחמה הוענקו לו שלוש מדליות, שתיים מהן צל"שים.
הצל"ש הראשון ניתן על שביית שמונה חיילים רוסים.
הצל"ש השני, שהשפיע על המערכה באזור שבו הוא נלחם, זיכה אותו במלגה כספית חודשית לכל ימי חייו, מלגה עליה ויתר מאוחר יותר.
ב-1919, לאחר המלחמה, הוזמן קררי לביאליסטוק כדי להקים שם גימנסיה עברית.
הוא עמד בראש הגימנסיה עד הכיבוש הסובייטי ב-1920. מביאליסטוק שב קררי ללבוב, שם לימד בבתי ספר תיכוניים, בסמינר למורים עבריים ואחר כך היה למנהל הגימנסיה העברית בלבוב.
בין היתר כיהן גם כנשיא האגודה הציונית של לבוב, "צעירי יהודה", שנוסדה עוד בשנת תרע"ג (1913).
כציוני נלהב רצה פורמן, עוד בהיותו בפולין, לעברת את שם משפחתו.
תחילה בחר בשם "עגלון", תרגום מקורב של השם פורמן, שפירושו "אדם נוסע".
לאחר שעלה ארצה שינה את שמו בשנית ל"קררי", הנגזר מהמילה התלמודית "קרר", שפירושה בתלמוד הוא "אדם הנוהג בקרון".
ב-1923 הגיע קררי לארץ ישראל כתייר, כדי להכיר את הארץ בטרם יעלה אליה.
בניגוד לרוב הנוער הציוני בגליציה, היה קררי מבוסס מבחינה כלכלית ויכול היה להרשות לעצמו את הביקור בארץ.
ב-1925 עלה לארץ ישראל יחד עם אנשי קבוצת שילר, שהוא נמנה עם מייסדיה.
אשתו לעתיד, פניה לבית וולושין, הצטרפה לגרעין הקבוצה בחו"ל והם התחתנו בארץ כשהקבוצה הייתה עדיין בתקופת ה"הכשרה" שלה בקיבוץ קריית ענבים.
בקבוצת שילר עסק קררי בחקלאות, והיה אחראי להקמת רפת.
הוא רכש את הפרות בחו"ל והביאן לארץ.
במאורעות 1929 פונתה קבוצת שילר לרחובות, למעט מספר גברים, בהם קררי, שנותרו להגן על המקום.
קררי ומשפחתו חיו בקבוצת שילר כשבע שנים, עד שעזבו מסיבות משפחתיות לראשון לציון.
כאמור לעיל, קררי היה זכאי למלגה בשל הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה, והמלגה הגיעה אליו גם בארץ ישראל.
לאחר ליל הבדולח (9 - 10 בנובמבר 1938) הודיע קררי לשלטונות בגרמניה כי הוא מוותר על המלגה, כמחאה.
בראשון לציון עסק קררי תחילה בחקלאות, אך ביקש לשוב להוראה ולהקים תיכון.
ב-1932 הוזמן לכהן כמורה לביולוגיה וכמחנך ראשי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
ב-1939 יסד ב-ראשון לציון את הגימנסיה הריאלית והיה מנהלה במשך שלושים שנה, עד 1969. הבעלות על הגימנסיה נרשמה על שם "ועד הורים להפצת השכלה" שחבריו היו מהורי התלמידים ונבחרו מדי שנה בשנה מחדש, בהכוונה של קררי, כל עוד בניהם למדו בגימנסיה.
הניהול הארגוני, הפדגוגי והפיננסי היו בטיפולו ובאחריותו של קררי.
הוא נהג לבחור את מורי המוסד בקפידה, קבע בגימנסיה שיטות לימוד מתקדמות, והנהיג בה מגמות לימוד שונות, מעבר למקובל באותו זמן, לרבות מעבדות לאלקטרוניקה וכימיה.
קררי הנהיג בגימנסיה תלבושת אחידה לתלמידים, נוהג חריג באותה עת, ונודע בקרב תלמידיו בשיטות ענישה מקוריות, בהן שינון פסוקים מהתנ"ך.
במהלך כהונתו עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ראשון לציון.
כהוקרה לפעילותו החינוכית של קררי החליטה עירית ראשון לציון לקרוא את הגימנסיה הריאלית על שמו עוד בחייו, ועוד בהיותו מנהלה.
בצד הגימנסיה הקים קררי סניף מקומי של ארגון "בית המקרא", שבו עסקו בלימוד ומחקר של התנ"ך.
במסגרת זאת צורף קררי לחוג התנ"ך שקיים דוד בן-גוריון בביתו בירושלים.
קררי נפטר בראשון לציון בכ' בתמוז תשל"ד, 10 ביולי 1974.
אליעזר רובינשטיין (5 במאי 1926 – 29 ביולי 1989) היה פרופסור לבלשנות באוניברסיטת תל אביב.
אליעזר רובינשטיין נולד בליטא ב־1926, ובגיל שבע עלה לארץ ישראל עם הוריו.
למד בישיבה ואחר כך בגימנסיה אהל שם ברמת גן.
למד לימודי תעודת הוראה במכללת לוינסקי לחינוך.
החל ללמד בבנימינה, לחם במלחמת העצמאות ואחריה לימד בבית הספר יהלום שברמת גן, שם הורה עשר שנים.
ב־1958 החל ללמוד בחוג החדש ללשון עברית של אוניברסיטת תל אביב, ששכנה באותם ימים באבו כביר.
ב־1962 סיים את התואר הראשון.
ב־1965 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1968 קיבל תואר דוקטור.
הדיסרטציה, "המשפט השמני בעברית של ימינו", ראתה אור בשנת תשכ"ט כספר, שנהפך לנכס צאן ברזל להכרת התחביר בעברית המודרנית.
לימד באוניברסיטת תל אביב מ־1968. ב־1985 היה לפרופסור מן המניין.
אליעזר רובינשטיין היה הראשון שניתח סמנטית ותחבירית בעזרת טכניקות עבודה מודרניות את שפת המקרא.
הוא הצביע על התמורות שחלו בה וגלגולה לעברית בת ימינו.
מאמריו בנושא הם מסד לבלשנות המקראית.
את רעיונותיו העלה על הכתב במאמרים רבים בכתבי עת שונים ובספרו משנת 1980: "העברית שלנו והעברית הקדומה".
החל משנת 1971, עם צאת ספרו "הצירוף הפועלי", עסק רובינשטיין בהבניית תחביר פורמלי לתבניות השכיחות של המשפטים הפועליים בעברית הכתובה בת ימינו.
הוא עשה זאת תוך שהוא נסמך על תיאוריות שהיו חדשניות לזמנן - תאוריית הבלשנות הגנרטיבית-טרנספורמטיבית של נעם חומסקי ותאוריית היחסות הסמנטיות של פילמור.
ברוח תיאוריות אלו גיבש רובינשטיין מחקר שידע לשלב בין סמנטיקה לתחביר.
בקורפוס ששימש בסיס למחקריו תפסה העברית של העת החדשה שהתהוותה בישראל את מקומה לצד רבדים עתיקים של השפה, בעיקר לשון המקרא.
בעבודותיו הוא חשף דקויות סמנטיות במשמעויות של פעלים וכן התנהגויות תחביריות בהקשר סמנטי.
רובינשטיין תרם תרומה בעלת ערך בתחום משמעות הפועל באמצעות הבחנה בשלוש רמות של משמעות של כל פועל בהתאם להקשר הופעתו: בסיסית, ספציפית ונספחת.
אהרן דותן, אברהם טל (עורכים), מחקרים בלשון העברית: ספר זיכרון לאליעזר רובינשטיין, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הקתדרה לתולדות הלשון העברית ע"ש יעקב ושושנה שריבר, הוצאת רמות, תשנ"ה.
המשפט השמני – עיונים בתחביר ימינו, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, תשכ"ט.
הצירוף הפועלי – עיונים בתחביר ימינו, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, תשל"א.
העברית שלנו והעברית הקדומה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1980.
מיין היימלאנד ליטע (ליטא מכורתי מאת אברהם קריב), הוצאת מנורה, תל אביב, 1962, מעברית ליידיש.
אליעזר (אלי) קולס (נולד ב-29 באוגוסט 1944) הוא איש ציבור ועורך דין ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת העשירית וה-11.