tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין מועדונים אלה היה "מועדון הסבתות היהודיות" אשר נוסד בשנת 1890. מרבית חברות המועדון היו גם חברות בקהילה הרפורמית, אך המפגשים של נשים אלה היו בעיקר סביב אירועים חברתיים ותרבותיים.
במסגרת כל מפגש, החברות נהגו לאסוף תרומות.
ארגון נשים נוסף, שעל פי עיתון מקומי, נחשב לארגון יוקרתי במיוחד היה "מועדון אחר הצהרים של יום שלישי" .
מועדון זה הגביל את מספר החברות לשתים עשרה.
גם הן נהגו לארגן מפגשים חברתיים בהם על חברה לתרום סכום כסף מוסכם מראש לבית היתומים היהודי בעיר.
מועדוני הנשים היהודיות וארגוני הנשים שהשתייכו לקהילה היהודית פעלו למען גיוס כספים ופילנתרופיה.
הפעילות החלוצית של עמותות אלה הן שאיפשרו התפתחות של ארגון נשים יהודי מתוחכם ב-1890.
השפעת פעילות הנשים היהודיות על מעמדן החברתי
לפעילות נשות אטלנטה בחברות הצדקה של הנשים העבריות, הייתה השפעה רבה גם על מעמדה ותפקידה של האישה ביהדות ובכלל בחברה האמריקאית.
האישה האידיאלית בתנ"ך מתוארת כ"אשת חיל", אישה שמקדישה את כל הכוחות שלה, הן הפיזיים והן הנפשיים לטובת משפחתה.
אשת חיל מוגדרת כאישה המקריבה את עצמה, ויוצרת את זהותה דרך עזרה ומתן שרות לאחר.
כאישה לבעל ואם, עליה להיות חרוצה, לגלות אמפתיה לבעלה וילדיה ולפעול כדי לעזור להם ולסובבים אותה.
ההקרבה המתמדת של האישה לבעלה ולמשפחתה מאפשרת לבעלה ולילדיה להצליח.
ההצלחה והשגשוג של הבעל והילדים הוא התגמול האישי של האישה.
על פי המסורת היהודית, התפקיד היחיד שיש לאישה הוא, לתמוך באחר ולהיות אישיות המעוררת השראה.
האישה היא מאן סוכנות שפועלת "מאחורי הקלעים", פעילותה למען האחר מעצימה את הסובבים אותה.
תפקיד האישה ביהדות, שחלקו מיתוס וחלקו מציאות החל עם הזמן, להשתנות, ולתת ביטוי שונה בהקשר האמריקאי.
בזמן שבמסורת היהודית היה מצופה מנשים לפעול למען משפחתן ולמען עזרה לזולת וצדקה, פעילות נשים התנדבותית למען צדקה בארצות הברית הפכה לתנועה משמעותית.
בתחילת המאה ה-19, לנשים יהודיות בארצות הברית, ממוצא גרמני, ממעמד הביניים, היה מספיק זמן פנוי כדי לפעול בהתנדבות, כקבוצה, למען עזרה בקהילה.
באותה העת, החלו לקום חבורות צדקה של נשים יהודיות ומועדוני נשים ברחבי ארצות הברית.
כנשים הפועלות למען משפחתן ופעולות בהתנדבות למען עזרה לזולת בקהילה, וחברות במועדוני נשים, נשים יהודיות, ממשו את תפקידן המסורתי כ"אשת חיל".
חברות בארגוני ומועדוני נשים זימנה פגישות חברתיות והווי נשי.
העשייה הוולונטרית של הנשים אפשרה לנשים ליצור זהות משל עצמן, מודעות עצמית ובו בעת, לרכוש ניסיון ומיומנות בניהול ארגון ומנהיגות.
כל זאת, מבלי לפגוע ולערער את מקומה ותפקידה המסורתי של האישה ביהדות.
נשים יהודיות שהחלו את פעילותן הוולונטרית הענפה, למען הקהילה הפכו ל"סוכנות" הקהילה, ובכך למעשה, נשים אלה פרצו את גבולות הבית והחלו להגדיר מחדש את תפקידן הן כנשים יהודיות והן כנשים בחברה האמריקאית.
רישומים מפורטים על ארגוני ומועדוני הנשים האלה לא שרדו, ולכן לא ניתן לציין במדויק באיזו שנה הפסיקו לפעול.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה National Council of Jewish Women
בשנת 1893 נוסדה המועצה הלאומית לנשים יהודיות בשיקגו.
זו פעם ראשונה בהיסטוריה שנוצר ארגון יהודי, נשי ארצי.
ייסוד ארגון זה הביא לכך שנוסדו "סניפים" של הארגון ברחבי ארצות הברית וביניהם אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה (NCJW) נוסד בשנת 1895 על ידי שש נשים יהודיות ממוצא גרמני.
זה הוא הארגון הנשי הארצי הראשון בהיסטוריה שהוקם בעיר.
להקמת הארגון הייתה משמעות רבה על פעילות הנשים החברות בארגון, שלא פעלה רק לטובת רווחת הקהילה היהודית אלה גם לטובת כלל האוכלוסייה בעיר ולטובת קידום מטרות לאומיות.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה קיבלה את ההנחיות לפעילות מהארגון הארצי.
החברות בארגון זה נחשב יוקרתי יותר בקרב הנשים בדרום, ביחס לחברות בארגון הצדקה של הנשים העבריות באטלנטה.
פעילות הארגון מראשית דרכו בשנת 1895 הייתה בסיס להתפתחותו של ארגון נשי יהודי מתוחכם.
מתחילת פעילותה היה למועצה הלאומית של נשים יהודיות מבנה ארגוני מובהק, חברות הנהלה, פקידות וחברות ארגון שהיו אחראיות על ניהול ישיבות, ארגון והוצאה לפועל של תוכניות והכנת דוחות שוטפים על פעילות הארגון.
הניסיון שחברות הארגון צברו בניהול והוצאה לפועל של תוכניות היו בסיס שאפשר לנשים לצבור כוח פוליטי ומעורבות גדולה יותר בקהילה.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות ארגנה לחברות קבוצות למידה, בהן למדו נשים על היסטוריה, פוליטיקה, כלכלה ועבודה סוציאלית.
קבוצות הלמידה הללו היו כלי בלתי פורמלי שבאמצעותו נשים צברו ידע והשכלה.
מה שייחד את המועצה הלאומית של נשים יהודיות מיתר ארגוני הנשים באטלנטה, בצורה המשמעותית ביותר, היה בכך שבשנת 1896 הארגון הצטרף לפדרציה של מועדוני הנשים בג'ורג'יה – G.F.O.W.C והוכר רשמית כמועדון נשי של המדינה.
הצטרפות הארגון לפדרציה של מעדני הנשים בג'ורג'יה אפשר לחברות המועצה הלאומית של נשים יהודיות להיות חשופות לקבוצות ומועדונים נשים מגוונים בעיר ולעבודה בשיתוף פעולה.
אף על פי שהמועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה פעלה על פי ההנחיות של הארגון הארצי, תחילת פעילותו בעיר עדיין הופנתה כלפי הקהילה היהודית המקומית ולמעשה היו ארגון נוסף שפעל בקהילה העברית לצדקה.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה גם פעלה בשיתוף פעולה עם חברות הצדקה של הנשים העבריות באטלנטה.
עיקר פעילותן בתחילה היה גיוס כספים למטרות צדקה ועזרה למהגרים החדשים בעיר.
בהמשך פעלו גם כדי לעזור לכלל האוכלוסייה בעיר.
הארגון סייע לאוכלוסייה המבוגרת בעיר, קידם תוכניות חינוך וגייס כספים כדי לעזור ליהודים במצוקה בעולם.
חברות הארגון אימצו מחלקה בבית חולים לחיילים בעיר.
הן דאגו לבקר את החיילים, לתפור להם בגדים, ולקנות לחיילים מגזינים וסיגריות.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות התנדבה גם כדי לעזור לקורבנות של שיטפונות להם דאגו לאוכל וביגוד.
חברות הארגון התנדבו בבתי ילדים עם מוגבלויות וסייעו בפעילות של הצלב האדום.
בשנות העשרים היו חברות בארגון שפעלו ותמכו בתנועה של הסופרג'יסטיות שנלחמה למען כך שנשים יקבלו זכות בחירה.
עד שנת 1930 הנשים היהודיות באטלנטה החלו לקחת חלק בתפקידים ציבוריים ופוליטיים.
המעורבות של נשים יהודיות בחיים הציבוריים הביאה עמה לא מעט ביקורת בקרב חברים בקהילה היהודית.
היו קולות שטענו שנשים אלה נוטשות את ביתם, וכתוצאה מכך משפחתן בסכנה.
בין המתנגדים לפעילות הציבורית של נשים יהודיות היה מנהיג בית הכנסת, הרב דוד מרקס, שהפציר בנשים לחזור לביתם ומשפחתם.
למרות קולות הביקורות, מנהיגות יהודיות שהיו חברות במועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה ובארגוני נשים יהודיות, הפצירו שדווקא פעילות נשים במישור הציבורי והקהילתי אינה שמה בסכנה את הבית והמשפחה אלה נהפכו, משפרת ומעודדת את מחויבות הנשים גם כלפי ביתן ומשפחתן.
הן טענו שעל האם היהודיה המודרנית לדאוג גם לרווחת משפחתה וגם לקהילה, ושאם הן לא ידאגו ויפעלו למען הקהילה לא יהיה מי שיעשה זאת.
פעילות הנשים היהודיות במועצה הלאומית לנשים באטלנטה מראשיתה בשנת 1895 ועד 1930 הביאה לשינויים דרמטיים במעמד החברתי של נשים באותה העת.
הייחוד שבארגוני הנשים היהודיות באטלנטה היה לא רק בכך שדאגו לאינטרסים של חברי הקהילה היהודית, אלה גם בכך שייצגו קבוצת מיעוט של מהגרים אשר נאבקה להתקבל הן בקרב חברת הנשים הלא היהודיות והן בקרב החברה האמריקאית בכללותה.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה פועלת גם כיום.
הארגון פועל ללא מטרות רווח.
המועצה פועלות על בסיס התנדבותי.
באמצעות תוכניות מחקר, חינך והסברה הארגון שואף לשיפור איכות החיים ושמירה על זכויות של נשים, ילדים ומשפחות.
פעילות הארגון מתבסס על גיוס ותרומות של כספים.
בין התוכניות שהארגון מפעיל: תוכנית לקידום אוריינות שבמסגרתה מורים מגיעים לבתי ספר, באזור אטלנטה, על בסיס התנדבותי כדי לעזור בהקניית הקריאה והכתיבה, מכירה של בגדי מעצבים ואביזרים לנשים במחירים מסובסדים.
ההכנסות מהמכירה ממנות חלק מפעילות הארגון.
בגדים שלא נמכרו נתרמים למקלטים לנשים וילדים.
כמו כן הארגון הארצי פועל למען גיוס כספים לטובת ארגונים במדינת ישראל התומכים בנשים, ילדים ומשפחות בסיכון ולמען תוכניות המעודדות אוריינות בישראל.
ה-NCJW תומך גם בתוכנית ללימודי תואר ראשון במגדר באוניברסיטת תל אביב.
ארגון תיל או ארגון חפץ חיים, הוא פרדיגמה ארגונית חדשנית אשר מייצרת מבנה, פרקטיקות ניהול ותרבות ארגונית ייחודיים.
בדומה להולוקרטיה וסוציוקרטיה, ארגון תיל שייך למודלים ארגוניים חדשים המדגישים הגשמה עצמית וצמיחה של עובדים.
לארגון תיל שלושה עקרונות מרכזיים: ניהול עצמי, תפיסה הוליסטית של שלמות אישית ומטרה התפתחותית.
במקום מבנים ההיררכיים ארגון וניהול עצמי מאופיינים במבנים מבוזרים המורכבים מצוותים קטנים שאחראים על התנהלותם הפנימית ודרכי התקשורת שלהם עם צוותים אחרים בארגון.
האנשים פועלים אל מול מטרת הארגון המתפתחת ולא כתגובות להחלטות או פקודות שמגיעות מדמות ניהולית.
ארגונים אלו שואפים ליכולת הסתגלות גבוהה נוכח שינויים תכופים, ובמקביל להתאמות שנעשות בארגון על מנת שיוכלו לשרת את מטרת הארגון באופן מיטבי.
המושג ארגון תיל התפתח בספרו של פרדריק לאלו להמציא ארגונים ומתייחס לשלב חדש בהתפתחות של התודעה האנושית ושל ארגונים בהתאם.
מקורה של פרדיגמת ארגוני תיל בתאוריות התפתחותיות המניחות כי חברות אנושיות, כמו אינדיבידואלים, אינן מתפתחות באופן ליניארי כי אם בשלבים התפתחותיים בהם מתרחשת גדילה, עליה של רמות המודעות ואיתה המורכבות.
לאלו השתמש בצבעים על מנת לאפיין את שלבי האבולוציה של התפתחות חברות אנושיות.
לכל שלב התפתחותי, הגדיר לאלו את התרבות הארגונית התואמת, כאשר כל שלב התפתחותי מותאם לשלב בתקופה מסוימת בהיסטוריה האנושית.
כמו כן, כל שלב מייצג אוריינטציה קוגניטיבית, פסיכולוגית ומוסרית מסוימת.
כמו בהתפתחות התודעתית, בה כל מעבר משלב אחד לשלב אחר כולל ומתעלה על השלבים המוקדמים גם בהתפתחות ארגונית כל שלב חדש כולל ומתעלה על הקודם.
מקור השם של ארגון תיל הוא הצבע המייצג את השלב החמישי והגבוה בהתפתחות הארגון – צבע כחול-ירוק הנקרא באנגלית תיל.
משמעותו הסמנטית של ארגון תיל הוא ארגון חפץ חיים, המתנהל ללא מבניים היררכיים מסורתיים ובאמצעות פרקטיקות ניהול חדשניות.
הפרדיגמה של ארגוני תיל מבחינה בין רמות המודעות הבאות:
על-פי הפרדיגמה, מעבר בין רמות מודעות מתרחש כאשר אנו מסוגלים להגיע לנקודת מבט גבוהה שממנה אנו רואים את העולם בפרספקטיבה רחבה יותר.
רמת המודעות המוגדרת תיל היא המעבר האבולוציוני המתרחש כאשר אנו לומדים לבחון את האגו שלנו מנקודת מבט חיצונית, המאפשרת לנו להבחין כיצד הפחדים, השאיפות והתשוקות שלנו מנהלות את חיינו.
מתוך התפתחות רמת מודעות זו, אדם לא מנוהל על ידי פחדיו ותוך כדי כך, מפנה מקום להקשיב לחלקים אחרים, עמוקים יותר של עצמו בדרך לשלמות אישית.
כך ניתן ללמוד להקטין את הצורך בשליטה באנשים ובאירועים, להאמין שאם משהו לא צפוי קורה, או נעשות טעויות, דברים יסתדרו, וגם כאשר הם לא מסתדרים, זו הזדמנות ללמוד ולצמוח.
Buurtzorg, חברה הולנדית לשירותים סיעודיים בקהילה, היא דוגמה לארגון הפועל במבנה ושיטות ניהול של ארגון תיל.
האחיות והאחים עובדי החברה מתפקדים בצוותים כאשר כל צוות קובע את המטרות, המשימות, שיתופי הפעולה וכיצד להשתלב עם הקהילות המקומיות.
הם מפקחים על הביצועים שלהם ונוקטים פעולות מתקנות אם מתעוררת בעיה והפרודוקטיביות יורדת.
בחברה אין ראשי צוותים; משימות ניהול מפוזרות על פני העובדים, שכולם אחים ואחיות במקצועם.
חמשת העקרונות והמאפיינים של ארגוני תיל
העקרונות של ארגוני תיל מאופיינים בשיתוף פעולה בין אנשים בארגון.
ארגוני תיל מצאו את הדרך לפעול ביעילות באמצעות מערכת יחסים בין החברים בארגון בלי צורך בהיררכיה או בקונצנזוס.
ארגונים בעלי עקרונות מסורתיים בנויים על ההנחה שלא ניתן לסמוך לחלוטין על העובדים כי יפעלו לטובת הארגון ללא פיקוח.
בניגוד לכך, ארגוני תיל בנויים מתשתית המבוססת על אמון הדדי: כלל העובדים נתפסים כאנשים אמינים השואפים לעשות עבודה טובה.
כתוצאה מכך, ארגוני תיל נעזרים במעט כללים, מערכות שליטה ובקרה מה שמאפשר את צמיחת הארגון.
ארגוני תיל פיתחו שיטות שמזמינות את העובדים "לדרוש" את השלמות הפנימית ולהביא את עצמם לידי ביטוי בעבודה באופן מלא.
בארגונים מסורתיים הרציונליות שולטת בעוד שאמוציונליות, אינטואיציות וצדדים רוחניים של עצמנו, לרוב, אינם מקובלים.
ארגוני תיל מאמינים כי כאשר האנשים בארגון מביאים לידי ביטוי את עצמם בשלמות הם עוזרים זה לזה לחשוף את הכישרונות, לגלות את ייעודם האמיתי ובכך תורמים לארגון.
ארגוני תיל נתפסים כישות עצמאית ובעלי כיוון משל עצמם.
במקום לנסות לחזות את העתיד ולשלוט בו, העובדים בארגוני תיל מוזמנים "להקשיב" ולהבין מה הארגון רוצה להיות ומה המטרה שהארגון עצמו רוצה לשרת.
בארגוני תיל, העובדים לומדים למתן את השימוש באגו ואת הופעת הפחדים.
תהליך זה מפנה מקום לחקור שאלות עמוקות יותר של משמעות ומטרה, הן באופן אישי והן באופן קולקטיבי.
הארגון קובע מטרות שהן באמת משמעותיות עבורו, המשקפות את הסיבה העמוקה לקיומו.
ארגוני תיל כמערכת מורכבת - מסתגלת
ארגוני תיל מתפתחים כמערכת מורכבת- מסתגלת, בעלת מטרה מובחנת מהמטרות של הפרטים המרכיבים אותם.
טיב היחסים בין הפרטים בארגון גורם ל"התנהגות מתהווה" - התנהגות השווה יותר מסכום התנהגויות הפרטים המרכיבים אותו, מתוך התפיסה כי השלם גדול מסכום חלקיו.
העובדים בארגון בלמידה מתמדת, לומדים מהעבר ומהסביבה ומסתגלים בהתאם כדי להבטיח את שרידות הארגון.
כחלק מהרעיון של מערכת מסתגלת, ההחלטות מתקבלות על ידי שימוש במנגנון פשוט של ייעוץ או של פתרון קונפליקטים, לפי התאמה לסיטואציה הספציפית.
התוצאה של כל אלו היא התנהגות ארגונית צומחת.
לארגוני תיל מטאפורה של מערכת חיה.
בעוד שארגונים מסוגים אחרים משתמשים במטפורה של משפחות, ארגוני תיל מתייחסים לעצמם כאורגניזמים חיים או מערכות חיות.
ארגונים אלו חיים עם חכמה אבולוציונית ומנהלים מערכות סביבתיות.
ארגוני תיל מתפתחים ושואפים לעבר שלמות, מורכבות ותודעה גבוהות יותר כמו אורגניזמים חיים אחרים.
העקרונות והמאפיינים של ארגוני תיל באים לידי ביטוי באמצעות פרקטיקות יומיומיות המתבססות על העקרונות של ניהול עצמי ושל שלמות אישית.
המבנה המסורתי וההיררכי של מנהל עובד מוחלפים בתלות ומחויבות בין עמיתים.
כתוצאה מכך ארגוני תיל מאופיינים בזריזות ואנרגיה גבוהה של העובדים.
ארגוני תיל אינם שטוחים ולרוב יהיו בנויים על פי שלושה דפוסים מרכזיים בהתאם לתעשייה ולסביבה בהם פועלים.
הארגון מתנהל לפי צוותים אוטונומיים, הבנויים על רשתות של תלות הדדית המורכבים מ10–20 אנשים שאינם מנוהלים על ידי מישהו חיצוני.
בהרבה ארגונים מתקיים תהליך ליניארי בין קבלת החלטה היררכית ועד לקונצנזוס.
קבלת החלטות בארגוני תיל היא באמצעות "תהליך ייעוץ" בין העובדים בו כל עובד יכול לקבל החלטה.
אולם, על מקבל ההחלטה קודם להתייעץ עם כלל הגורמים המושפעים מההחלטה ועם אנשים בארגון בעלי מומחיות בנושא.
בנוסף, ככל שההחלטה נחשבת גדולה ומשמעותית, רשת היועצים צריכה להיות יותר גדולה בהתאם.
בארגונים תיל לא קיים מנהל האחראי על הנושא, לכן ניהול סכסוכים מבוסס על יחסים בין עמיתים ועל ההנחה כי עובדים הם אמינים ומתחשבים, המסוגלים לקחת אחריות על ההחלטות והפעולות שלהם.
בהתאם להנחות אלו, ניתנת לעובדים הכשרה המבוססת על עקרונות בסיסים כגון: "אי אפשר לשנות אנשים אחרים, אנחנו יכולים לשנות את עצמנו בלבד", "אנחנו לוקחים בעלות על המחשבות, האמונות, המילים, והפעולות שלנו, " לא מפיצים שמועות", "לא מדברים מאחורי הגב של מישהו" ו"אנחנו מתמקדים בחוזקות מאשר בחולשות והזדמנויות מאשר בעיות".
בארגוני תיל התפקידים מוגדרים על ידי האנשים עצמם ולא על ידי הארגון, כך שכל עובד לוקח על עצמו מספר תפקידים אליהם הוא מחויב.
המשימות ה"מסורתיות" של מנהל (תכנון, פיקוח, גיוס וכדומה) מפוזרות בין צוותים שונים.
חלוקת התפקידים מתרחשת כאשר העובדים מבחינים בבעיה או בהזדמנות שמצריכה אחריות ומתנדבים לקחת על עצמם תפקיד זה.
ככל שעובדים צוברים ניסיון, הם לוקחים על עצמם תפקידים עם אחריות גדולה יותר ומעבירים את התפקידים הפשוטים יותר לעמיתים זוטרים מהם.
העובד יכול להתאים את מאפייני התפקיד בהתאם למשימה וכן בהתאם לחוזקות האישיות שלו ובכך לתעל את משימתו ותוצאותיו.
בארגוני תיל קיימת זרימת מידע חופשית.
צוותים העובדים בניהול עצמי זקוקים למידע זמין ושקוף.
הנתונים הרגישים ביותר (מידע פיננסי ותפעולי, משכורות, ביצועים אישיים וצוותים) זמינים לכל העובדים.
שיתוף מידע חופשי עוזר בקבלת החלטות אופטימליות ובניית אמון בתוך הארגון ומקטין את הסיכוי להיווצרות חדשה של ההיררכיה פורמלית.
בדרך זו, לכלל העובדים תמונה ברורה של המידע המשפיע עליהם ועל אחרים בתוך הארגון, ולא מפתחות תחושות שווא של ביטחון או חרדה.
פחדים וחששות הם הזדמנות ללמידה בדרך לשלמות אישית.
סביבת עבודה מגוננת ובטוחה היא תנאי הכרחי להנגשת החלקים המוסתרים והחבויים של הפרט.
יצירת כללי בסיס שתומכים בסביבת עבודה בריאה, פרודוקטיבית ומעודדת שיתוף פעולה.
כללים אלו מספקים חזון עבור העובדים המהווה בסיס להתנהלות על פי שרטוט ברור של פעולות רצויות ובלתי רצויות.
מקומות פיזיים בארגון להתבוננות ורפלקציה אישית
הקצאת חדר שקט במשרדים כדי לאפשר לעובדים זמן להתבוננות עצמית ומודעות קשובה (מיינדפולנס) במהלך יום העבודה.
בנוסף ישנם ארגונים המיישמים זאת על ידי רגעים קולקטיביים באמצעות מפגשים קבוצתיים כגון ליווי קבוצות, רפלקציה בדינמיקה קבוצתית וימי שתיקה.
יצירת יחסים קרובים ופתוחים בין העובדים באמצעות מפגשים בהם העובדים מספרים סיפורים אישיים על מנת לסייע לתחושות קרבה וחברות אמיתית.
תהליכי גיוס, קליטה, הדרכה, פיצויים ופיטורים בגישה נטולת פחד ובשאיפה לשלמות אישית.
לארגוני תיל יתרונות הקשורים להיבטים עסקיים וחברתיים, כאשר ארגונים המאמצים עקרונות אלו עשויים לעזור לעסק לצמוח ולשפר את הביצועים הפיננסיים.
לפי לאלו, הפרדיגמה של ארגון תיל מסייעת לשחרר אנרגיה על ידי כך שהיא מציבה מטרה חזקה וברורה, מייצרת חלוקת עבודה סדורה, מאפשרת למידה רבה יותר ומשתמשת באופן אפקטיבי בכישרונות העובדים.
פרדיגמה זו מפחיתה שימוש באנרגיה המוקדשת לשרת את האגו, נוכחות בפגישות וניטור ביצועים.
ארגוני תיל מתוארים כמערכות אקולוגיות בהן אין אחראי אחד, אך ברור כי התפקיד של המייסד או המנכ"ל שונה מתפקידם של כל שאר העובדים בארגון.
על המייסד או המנכ"ל מוטלת המשימה של יצירת סביבת תיל, החיונית לבריאות המערכת כולה ובכך קיימת הסכנה להיווצרות תלות במנהיג כריזמטי בארגונים מסוג זה ונסיגה למודל ארגוני מסורתי יותר.
לכן, המודל של ארגון תיל עלול להיות מאתגר, במיוחד עבור חברות קיימות בעלות מאפיינים מסורתיים, המנסות לאמץ אותו.
ארגז הוא מכל גדול שמשמש בדרך כלל להעברה או לאחסון של פריטים.
על פי רוב הארגז עשוי מעץ, אך ישנם ארגזים גם מפלדה, אלומיניום ופלסטיק.
ישנם ארגזים ייעודיים אשר מתוכננים עבור מוצרים ספציפיים.
לעיתים קרובות ארגזים אלו מאפשרים גם שימוש חוזר.
לדוגמה, "ארגזי בקבוקים" חלב, משקאות קלים.
מקור המילה ארגז הוא בשפה הפלישתית.
לארגז עץ מבנה בעל יכולת של תמיכה עצמית מבנה.
כדי שמכל עץ יהיה ארגז כל שש פאותיו צריכות להתחבר באופן שמחזק את העמידות של הארגז.
בלשון הדיבור המונח ארגז עץ יכול להתייחס גם לקופסה מעץ.
ארגזי חלב וארגזי בקבוקים הם סוג של אריזות לשימוש חוזר שנועדו לשלוח את הסחורה לחנויות ולהביא בחזרה את הבקבוקים הריקים ליצרן.
על פי רוב ארגזים אלו מעוצבים מפלסטיק כדי לעמוד במספר רב של משלוחים מסוג זה.
נעשה שימוש גם בארגזי פלסטיק.
ארגז לחם הוא ארון קטן המיועד לשמירת לחם.
מטרת ארגז הלחם היא לשמור על טריות הלחם כדי שלא יתייבש ולהגן עליו מפני חרקים.
ארגזי הלחם יוצרו בעבר בעיקר מעץ או בדיל.
בהמשך יוצרו ארגזי לחם עם ציפוי אמייל.
על מנת לסייע בשמירת טריות פרוסות לחם היה מי שהציע לייצר ארגז לחם עם קפיצים להחזקת פרוסות צמודות זו לזו.
ארגונאוטיקה פירושו "מסע הספינה ארגו".
היא שירה אפית יוונית מסוגת סיפור הירואי, מן התקופה ההלניסטית, אשר נכתבה בידי אפולוניוס מרודוס, בן המאה ה-3 לפנה"ס.
יצירת האורגונאוטיקה ביחד עם השירה ההומרית והֵסִיוֹדוֹס, היא אחת היצירות הבודדות ששרדו בשלמותם לאורך ההיסטוריה.
האפוס הקצר (5,835 שורות), ביחס לשירה ההומרית, תחום בתוך ארבעה ספרים.
מספרת על אודות מסע יאסון וגיבורי הפוליס ארגו, בחיפוש אחר גיזת הזהב ועל פרשת האהבה בין יאסון ומדיאה.
ליצירה הייתה השפעה רבה על המשוררים אשר באו אחריה כגון קטולוס ואובידיוס.
הסיפור המיתולוגי של ארגונאוטים מתקיים דור אחד בלבד לפני הסיפור המיתולוגי של הומרוס - היא מלחמת טרויה.
בשנת 2017 יצא הספר בהוצאת מאגנס, בתרגום לעברית של אברהם ארואטי, שכתב גם מבוא והוסיף הערות ומפתח שמות.
הספר הראשון נפתח בהודיה לאל אפולו אל ראשית מסעם של הארגונאוטים מיוון ובפנייה מובא הסבר מדוע דווקא בחרו במסע ולאן.
לאחר מכן, מופיע קטלוג הגיבורים, דהיינו הסבר על מקורותיו של כל גיבור וגיבור אשר מתלווה אל יאסון בדרכו למצוא את גיזת הזהב הנמצאת בים פונטוס (הים השחור).
הספר הראשון דן בעיקר בראשית מסעם בים וסיפוריו של הרקולס ופולימפוס המחפשים את האורגונוטים, אשר יצאו למסע בלעדיהם.
הספר הראשון מסתיים בהגעתם של הגיבורים אל אדמתם של הבבריקים.
האורגונוטים מצליחים להביס את הבבריקים וממשיכים במסעם בכיון אל יעדם בקולכיס (היא אזור גאורגיה של היום).
במהלך המסע הם עוברים בארצם של האמזונות וגם נלחמים כנגד ההרפיות, אשר כמעט מוליכות את ספינת הגיבורים להתנגש בסלעים.
לאורך מסעם בים השחור, האל אפולו מתגלה בעיניהם ומדריך אותם במסעו.
לאחר שמצליחים האורגונוטים לגשר את ציפורי האי ארס הם פוגשים את בני פריקסוס, אשר עוזרים להם להגיע אל ידעם לקוליכיס.
בספר השלישי האורוגנוטים כבר נמצאים בקוליכיס.
האלות הרה ואתנה מבקשות את עזרת של אפרודיטה, ובשל כך, אפרודיטה מורת על בנה ארוס, לירות חצי אהבה אל גופה של מדיאה.
הארגונוטים אינם מצליחים למצוא את גיזת הזהב, ולכן שב יאסון אל ספינתו.
אולם מדיאה חולמת בלילה על כלקיופה המבקשת ממנה לסייע ליאסון.
מדיאה נסערת מכך ויצאת אל עבר מקדשה של הקטה, סבת של מדיאה.
יאסון במקביל עושה גם הוא את דרכו למקדש האלה.
יאסון ומדיאה מתכננים כיצד להשיג את גיזת הזהב.
יאסון חוטף את גיזת הזהב בסיועה של מדאה, ויחד עם כל הארגונאוטים הם עוזבים במהירות את קולכיס.
איאטס שולח אחריהם את בנו אפסירטוס בראש קבוצת רודפים.
מדאה מציבה מארב לאחיה, ויאסון הורג אותו.
יאסון ומדאה נדרשים על ידי זאוס להיטהר מטומאת הרצח באי של קירקה.
דרך שיבתם של הארגונאוטים מקבילה למסלולו של אודיסאוס.
הם עוברים בדרכם סכנות ובהן הסירנות, סקילה וכריבדיס, המוכרות מהאודיסיאה, ומגיעים לארץ הפאיאקים.
מלכת האי, ארטה , עורכת את טקס הנישואים של יאסון ומדאה.
לאחר מכן נמשך המסע בים ולבסוף הם חוזרים לארצם.
המיתוס על יאסון ועל אהבת מדיאה היה מוכר בקרב יוונים, שנים רבות לפני ימיו של אפולוניוס.
עוד ביצירה ההומרית וגם אצל היסודיוס מוזכר המיתוס על יאסון ומסעו ועל אהבתה של מדיאה, האיליאדה מזכירה לנו את סיפורו של אונאוס, בנם של יאסון והפסיפילה.
(האיליאדה, שיר 7 שורות 468.) כמו כן, מסעות האורגונטים מוזכרים בהרחבה באודיסאה.
שם לא תימלט כל-ספינה מצי בני-האדם, כי תבוא:
אפס שברי אניות וגוויות בני-אנוש נטבעים.
יחדו ישאו הגלים וסערו באש האבדון.
אחת היא אניה מפליגה בימים שם עברה -
ארגו הנודעה לכל בשובה מפקד את איאטס:
היו הגלים משכילים גם אותה אל נוכח הצוקים,
ולולא שלחתה הרה בשלום, כי יקר יאסון ללבה.
בנוסף נזכרת האגדה גם אצל המשורר הסיודוס, המזכיר בתאוגוניה (טורים 1002 - 992) את מסעו של יאסון ונישואיו למדיאה.
המעשים עת בן אסון כלה, עמל והפרך,
עלילות הרבות שצוהו המלך פליאס,
מלך גדול, עז פנים, בן שחץ, עריץ וגס רוח.
בנוסף המחזאי אוריפידס הקדיש מחזה שלם על מערכת יחסיהם של מדיאה ויאסון, במחזה - "מדיאה".
תרגם מיוונית, כתב מבוא והוסיף הערות ומפתח שמות: אברהם ארואטי.
ארגונאוטיים (שם מדעי: Argonautidae) היא משפחה של רכיכות ימיות מסדרת התמנונאים החיים בים הפתוח.
בעבר היו במשפחה 5 סוגים אך רק סוג אחד שרד - ארגונאוט (Argonauta).
את שמם הם קיבלו על שם הארגונאוטים, הגיבורים של יאסון מהמיתולגיה היוונית, אשר נדדו בימים ולספינתם קראו "ארגו" (Argo).
מראה התמנון נראה כאילו הוא אוחז את קונכייתו בזרועות, מה שכיום ידוע שאינו נכון, אלא היא מחוברת אליו.
תמנונים אלה התגלו לפני זמן רב, אך רק החוקרת ז'אן וילפרו-פאוור הסיקה שהקונכיות שלהם מיוצרות בידיהם ולא נלקחות מחיות אחרות.
הקונכייה ממשת את בעליה לציפה והיא שונה ממבנה קונכיית הנאוטילוס.
כמו כן הקבוצה התפתחה לא יותר מוקדם מהאוליגוקן, בניגוד לנאוטילוסים העתיקים בהרבה.
בני המשפחה קטנים יחסית ואורכם 10–30 ס"מ אצל הנקבות דו-צורתיות זוויגית הגדולות בצורה קיצונית מהזכרים המגיעים לאורך של רק 2 ס"מ.
הזכרים יכולים להזדווג רק פעם אחת, בה הם משירים את זרוע המין שלהם, בעוד הנקבות מזדווגות פעמים רבות.
אלו תמנונים מוזרים בעלי קונכייה המזכירה קונכיית צדפות ועושה אותם דומים לנאוטילוסיים, אך למעשה הם אינם קרובים.
כמו לרוב התמנונים הם בעלי 8 זרועות, מקור חזק וקרני ועיניים גדולות.
המינים הקרובים אליו ביותר הם התמנונים Tremoctopus ו-Ocythoe tuberculata וכן הכבד שבמיני התמנונים: תמנון שבע הזרועות שיכול להגיע למשקל 75 קילוגרם.
הארגונאוטים ניזונים מיצורים קטנים כמו סרטנים, רכיכות אחרות, מדוזות וסלפיים אותם הם הורגים בנשיכתם הארסית.
הם מתגוננים מאויבים באמצעות פליטת דיו כהה והנקבות יכולות להרעיד את קונכייתם ולאיים על אויביה או להתחבא בה, אם כי היא אינה קשיחה מספיק להגנה.
למרות ההגנות התמנונים נטרפים בידי דולפינים, דגי טונה, מפרשניים, רעמתן כחלחל, צבי ים ויצורי ים שונים.
תמנונים אלה לא נחים כמעט על קרקעית הים או מפסיקים לצוף אך הזכרים ככל הנראה מתחבאים בין עלי קלפ ענקיים, מעשה שלא ידוע עליו הרבה.
מין אַרְגּוֹנָאוּטָה דּוֹגֶרֶת (Argonauta argo)
ארגונאוט (שם מדעי: Argonauta) הוא סוג רכיכות ימיות מסדרת התמנונאים החיים בים הפתוח, היחיד ששרד מהמשפחה ארגונאוטיים.
הסוג ידוע ממאובנים החל מהמיוקן והוא נקרא בידי קארולוס לינאוס ב-1758, על שם הארגונאוטים, גיבורים המיתולגיה היוונית, אשר נדדו בימים ולספינתם קראו "ארגו" (Argo).
בני הסוג קטנים יחסית ואורכם 10–30 ס"מ אצל הנקבות דו-צורתיות זוויגית הגדולות בצורה קיצונית מהזכרים המגיעים לאורך של רק 2 ס"מ.
המדינות האירופאיות העצמאיות חברות בארגונים, אֲמָנוֹת והסכמים בין־לאומיים שונים.
בערך זה מופיע פירוט שלהם.
1מדינות אלו לא משתתפות בשוק האירופאי המשותף (EEA), אך לאיחוד האירופי יש הסכמי איחוד מכס חיצוניים עם טורקיה (הסכם המכס EU-טורקיה בתוקף מאז 1995), אנדורה (מאז 1991) וסן מרינו (מאז 2002).
מונקו משתתפת באיגוד המכס של האיחוד האירופי דרך מערכת היחסים שלה עם צרפת; הנמלים שלה מנוהלים על ידי הצרפתים.
לוותיקן יש איחוד מכס עם איטליה.
2מונקו, סן מרינו ועיר הוותיקן אינן נכללות באמנת שנגן, אך נוהגות לפי האמנה בשל הגבולות הפתוחים שלהם עם צרפת ואיטליה, בהתאמה.
3שווייץ אינה חברה רשמית ב-EEA, אך יש לה הסכמים דו-צדדיים בעיקר במתכונת דומה, מה שהפוך אותה ל"חברה וירטואלית".
ארגוס מצויץ וייטנאמי (שם מדעי: Rheinardia ocellata) הוא מין של פסיון גדול דמוי טווס, החי ביערות דרום-מזרח אסיה והוא בעל זנב ארוך ביותר בצבע חום.
בעבר היה המין היחיד בסוג ארגוס מצויץ אך לאחרונה הופרד מין נוסף - ארגוס מצויץ מלאי (Rheinardia nigrescens) למין עצמאי.
הוא קרוב רחוק של המין ארגוס גדול.
הארגוסים בעונת הרבייה פורשים את כנפיהם וזנבותיהם הארוכים ופורכעים אותם וכן מנערים את ראשם אחורה.
הם משדלים את הנקבה לבוא אחריהם וייתכן שיזדווגו איתה מתחת לזנבם הארוך.
הזכרים טריטוריאליים מאוד ויתקפו כל מסיג גבול.
הזוג מקנן על ענף גבוה ושם יטיל את הביצים.
הם יישארו יחדיו עד עונת הגשמים ואז ייפרדו.
הארגוס מצוי בסכנה חמורה בטבע עקב פגיעה בבית גידולו הטבעי.
ארגון תעשיות האלקטרוניקה של איראן (בפרסית: صنایع الکترونیک ایران, בקיצור: IEI) הוא חברה בת בבעלות ממשלתית של משרד ההגנה האיראני.
זהו ארגון מגוון עם פעילות בתחום האלקטרוניקה, אופטיקה, אלקטרו-אופטיקה, ציוד רפואי, תקשורת, מחשבים ומוליכים למחצה.
הארגון הוקם כחברה ממשלתית בשנת 1972 במטרה לפתח חומרים צבאיים עבור הצבא האיראני.
IEI מרכז בתוכו מפעלי ייצור וחברות שונות באזורים שונים באיראן.
במהלך שלטונו של השאה מוחמד רזא פהלווי, החברה השתמשה במתקן הטילים בשיראז.
בעקבות המהפכה האיראנית ופרוץ מלחמת איראן–עיראק, איראן החלה לארגן מחדש את תעשיותיה כדי לבסס מוקד ייצור ומחקר מוכוון מלחמה.
הדור החדש של לווייני הסיור הלאומיים של איראן בשם Toloo תוכננו ויוצרו על ידי IEI בשנת 2010.
הארגון מספק מוצרים ושירותים הן לממשלת איראן והן לציבור והוא נחשב לקונגלומרט האלקטרוני הגדול ביותר באיראן.
הארגון מיישם את תקני ISO 9000 ומוצריו עומדים בתקנים צבאיים בינלאומיים.
כיום מחזיק הארגון 6 חברות בנות אשר אחראיות כל אחת על פעילות בתחומי ההייטק.
החברות הבנות והענפים שלהן הם:
תעשיות התקשורת של איראן (IEI)
מערכות מידע של איראן (ISI)
תחזוקת מסגרות ראשיות ומחשבי מיני
טיפול בפרויקטים של פתרון כולל (turn-key)
טיפול בפרויקטים בקנה מידה גדול
PCB רב שכבתי, חד ודו צדדי
עיצוב בעזרת מחשב של אלמנטים אופטיים
תכנון ממוחשב של מערכות אופטיות
עיצוב בעזרת מחשב של ציפויים רב שכבתיים
תכנון וייצור של כוונות אופטיות לאקדחים
מרכז המחקר האלקטרוני של איראן (IERC)
מעמד מייעץ למועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות (אקוסו"ק) מוענק על ידי האו"ם לארגונים לא-ממשלתיים כדי לאפשר להם להשתתף בעבודת האו"ם.
פעמיים בשנה, ועדת הארגונים הלא-ממשלתיים של האו"ם בוחנת בקשות למעמד מייעץ ומעבירה המלצות למועצה הכלכלית-חברתית, אשר מחליטה אם לאשר או לדחות את ההמלצות.
מעמד מייעץ מקנה לארגונים זכויות להיכנס למתחמי האו"ם, להשתתף בחלק מהדיונים ולהגיש מסמכים.
האו"ם מנהל מסד נתונים שדרכו אפשר לגשת לרשימה המלאה של ארגונים בעלי מעמד מייעץ מישראל ומשאר העולם.
רשימת ארגונים שהמטה שלהם ממוקם בישראל
הטבלה מעודכנת נכון לדצמבר 2023.
בהאודיסיאה של הומרוס, אַרְגוֹס (ביוונית עתיקה: Ἄργος), המכונה לעיתים גם ארגוּס, הוא כלבו הנאמן האגדי של אודיסאוס.
ארגוס גודל ככלב ציד בטרם יצא אדונו למלחמת טרויה, אך נזנח לאחר שנחשב למת.
עשרים שנה לאחר מכן, כאשר שב אודיסאוס לאיתקה, הוא מוצא את ארגוס מוטל בערמות זבל, משותק מזקנה ומהזנחה, מלא טפילים.
ברגע שארגוס רואה את אדונו, הוא מנמיך את אוזניו, מכשכש בזנבו ומזהה אותו.
אודיסאוס, המחופש לקבצן, אינו יכול לברך את כלבו מבלי לחשוף את זהותו, אך בוכה בחשאי.
כשרואה ארגוס את אדונו שב הביתה, הוא מת.
תיאור זה נחשב לאחת הסצנות הידועות ביותר באודיסיאה, וחוקרי ספרות קלאסית הרבו לדון במבנה הספרותי, במשמעות ובערך האמנותי שלה.
ארגוס הוצג כסמל לנאמנות וכמשל לירידת קרנו של אודיסאוס ומשק ביתו במסגרת העלילה.
מותו מתואר בלשון השמורה לרוב למותם האצילי של לוחמים, תוך שימוש במבנה פריפרסטי כדי להציג את העלילה מנקודת מבטו.
השם "אַרְגוֹס" נגזר משם התואר ביוונית עתיקה ἀργός שפירושו המילולי "לבן זוהר, מבריק", ובמשמעות מטאפורית "מהיר, זריז".
ביוונית ההומרית נעשה שימוש בכינוי זה כלפי כלבים מהירים.
התזוזה של המבטא מהההברה האחרונה לפניה היא מאפיין שכיח בשמות פרטיים.
רוברט ביקס מתרגם את שמו כ"זריז".
מקור השם בפרוטו-הודו-אירופית , נגזרת בדרגת אפס של השורש שפירושו "לבן, נוצץ".
מהשם הושמטה אחת משתי האותיות r עקב דיסימילציה.
השם קרוב במשמעות ללטינית ("כסף") וחיתית (ḫar-ki-iš; "לבן, זוהר"), בין היתר.
מבחינה אטימולוגית קשור השם גם לארגו (), הספינה שבה הפליגו יאסון והארגונאוטים בחיפוש אחר גיזת הזהב, שם המבטא את מהירותה.
בנוסף, "ארגוס" הוא גם שמו של השומר בעל מאה העיניים במיתולוגיה היוונית, ארגוס פאנופטס (; "ארגוס הרואה־כל"), שלפי מסורת אחת היה במקורו כלב שמירה.
במהלך האודיסיאה שב אודיסאוס לאיתקה לאחר עשר שנות לחימה במלחמת טרויה.
המסע לשוב לביתו נמשך כעשר שנים נוספות, במהלכן סברו בני משפחתו וחבריו כי מת, ומחזרים רבים ביקשו לשאת את אשתו פנלופה.
עם שובו, אלת החכמה אתנה מחפשת אותו כקבצן זקן והוא מגלה את זהותו האמיתית לבנו, טלאמאכוס.
השניים מחליטים כי עליהם להמית את המחזרים.
בדרכם לארמון עם עבדו הרועה אומאיוס, שלא ידע את זהותו, מתעורר ארגוס למשמע קול אדונו.
מתברר כי אודיסאוס גידל אותו ככלב ציד, וכי לפני המלחמה שימש לציד איילים, עזי בר וארנבות.
לאחר שיצא אדונו לטרויה, נזנח הכלב, וכשאודיסאוס עובר, הוא מוטל בערמות זבל ומלא קרציות.
ברגע שארגוס מזהה את אדונו, הוא מנמיך את אוזניו ומכשכש בזנבו, אך גופו החלש מונע ממנו לקום.
הוא שואל את אומאיוס על הכלב, מתפעם מצורתו היפה ותוהה אם היה פעם גדול כפי שהוא נראה.
אומאיוס משיב שארגוס היה אכן כלבו של אודיסאוס וכלב ציד מעולה, אך לאחר שנחשב אדונו למת, איש לא טיפל בו, והוא מקלל את משרתי הבית על רשלנותם.
כאשר השניים נכנסים לארמון, שם יושבים המחזרים, ארגוס מת.
אַרְגָּמָן () הוא צבע בגוון סגול אדמדם.
בימי קדם נתקשר וייצג צבע הארגמן מלכות, בעיקר עקב יוקר וקושי הפקתו.
בתקופה העתיקה הכינו את הצבע מנוזל הגוף של חלזונות מסוג ארגמונים, ששכנו לחופי הים התיכון.
בתנ"ך ארגמן הוא אריג מצמר הצבוע בצבע הארגמן.
הארגמן מוצג מספר פעמים כגון (שמות, כה, ד) "וּתְכֵלֶת וְאַרְגָּמָן וְתוֹלַעַת שָׁנִי, וְשֵׁשׁ וְעִזִּים." בעברית בת ימינו משמש השם ארגמן גם כשם נוסף לצבע האדום העמוק או הכהה.
מקור שם הצבע עצמו אינו ברור כל צרכו, אולם כבר בתעודות כתובות אכדית שנתגלו באוגרית ישנה התייחסות לשני מושגים: argamanu ו-takiltu.
מונחים אלו מופיעים לראשונה בכתובות שתוארכו לתקופת מלכותו של מלך אשור, תגלת-פלאסר השלישי.
בכתובות קדומות יותר, מצוין צבע הארגמן (כאשר הכוונה, ככל הנראה, לארגמן אדום) בלוגוגרם ZA.GIN.SA5
שם הצבע בשפת אוגרית הוא "פחמ" (phm) ומשמעותו, ככל הנראה, צמר צבוע בצבע אדום.
משמעות המילה "ארגמן" באוגריתית היא, ככל הנראה, מס או מנחה ומופיעה בהקשר זה בחוזה שופילוליומה וניקמאדו שנתגלה בין תעודות הארכיון.
(arkamma(n, הנזכרת בתעודות כתובות חיתית ואכדית מן הממלכה החיתית.
את הצבע הפיקו מנוזל הגוף של חלזונות מסוג ארגמונים.
הכנענים הפיקו את הארגמן משני חלזונות: מארגמונית אדומת-פה (Thais Haemastoma) ומארגמון חד-קוצים שבהם הצבען העיקרי הוא דיברומואינדיגוטין, מולקולה של אינדיגו בתוספת שני אטומי ברום.
צבע הארגמן נזכר במגוון הקשרים בארכיון אוגרית, בייחוד כסמל שררה ומעמד בחילופי סחורות בין שליטי ממלכת אוגרית לבין האימפריה החיתית סביב המאה ה-14 לפני הספירה.
לדברי קרמון, מכתבי אל-עמארנה משמשים אף הם מקור חשוב להבנת חשיבותו הגוברת של צבע הארגמן כסמל מעמד; כך, לדוגמה, מוזכר לדבריה מלך מיתני העושה שימוש בצמר ארגמן לרגל אירוע חשוב.
צבע הארגמן ובדים הצבועים בצבע זה נזכרים גם בתעודות אשוריות המתוארכות לאלף הראשון לפני הספירה ומעידים לדברי קרמון על חשיבות גוברת של בדים צבועי ארגמן כמנחה עם עליית האימפריה האשורית.
האזכור הראשון לצבע זה בטקסטים אשוריים.
מופיע בתעודות משלוח מס שקיבל המלך האשורי תוכולתי-נינורתה השני מידי שליטי ממלכות ארמיות בעמקי נהרות הפרת והחבור.
לדברי קרמון, הפרסים הם שמיסדו את צבע הארגמן כסמל ממלכתי רשמי.
לדבריה, על אף חשיבותו הגוברת של הצבע כסמל מעמד בממלכת פרס, לא נאסר השימוש בצבע לאנשים פרטיים והמשיך לשמש הן כסמל מעמד אישי והן כסמל שלטון וסמכות דתית.
קרמון ממשיכה ומעירה כי עד סופה של ממלכת פרס נחשב צבע הארגמן כסמל לסמכותם של שליטי הממלכה האחמנית.
בהתייחסה לתולדות השימוש בארגמן בתקופה הקלאסית, קרמון מעירה כי אופנת לבישת בגדי ארגמן כסמל מלכות אומצה, בדומה למנהגים פרסיים אחרים, על ידי אלכסנדר הגדול, אשר העלה את חשיבותם של בגדים אלו כסמל שלטון ויוקרה עבורו ועבור מקורביו.
היא מוסיפה כי בעקבות צעד זה קיבל הארגמן מעמד מרכזי בתרבות ההלניסטית כסמל לסמכות ועושר בחצרות המלכות, הפקידות הרשמית ואנשים פרטיים.
קרמון מעירה כי הפופולריות של צבע הארגמן בעולם ההלניסטי הגיעה לשיאה במאה הרביעית לפני הספירה.
על אף הפופולריות העצומה של הארגמן בממלכות הדיאדוכים, הגיע הארגמן לשיא הפופולריות שלו ברפובליקה הרומית סביב המאה השלישית לפני הספירה.
לקראת סוף הרפובליקה מתפתחת תגובת נגד לאומית מוסרית כנגד צבע הארגמן זאת כתולדה של הלהיטות הציבורית המופרזת לצבע זה, ביוזמתה נחקקים מספר חוקים המיועדים להגביל את לבוש בגדי ארגמן על ידי נשים.
חרף תנועה זו ממשיך השימוש בבגדי ארגמן כסמל מעמד וסמכות ברפובליקה הרומית.
לטענת קרמון, השינוי המשמעותי הראשון ביחס ללבוש בגדי ארגמן מתעורר עקב עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון כדיקטטור, אז מתחילה התנגדות רפובליקנית לשימוש בבגדי ארגמן כסמל שלטונו של הדיקטטור באופן המזכיר את סמלי השלטון של המלכים ההלניסטיים.
בתקופה זו נחקקו חוקים אשר יועדו להגביל את השימוש בבגדי ארגמן, אולם לדברי קרמון היו מוגבלים ביותר ודנו בעיקר בהגבלת השימוש בבדים צבועים בארגמן הצורי- היקר והמשובח מבין בדי הארגמן המוכרים מתקופת שלהי הרפובליקה וראשית הקיסרות.
בהתייחסו לחשיבות הצבע ברומא הקיסרית ולמונופול הקיסרי על ארגמן צורי, מספר סווטוניוס על מקרה שאירע בימי נירון.
לדבריו, לאחר שאסר על ממכר הארגמן הצורי המבוקש, שצבעו כצבע האחלמה (אמטיסט), שלח נירון שליח מטעמו ביום שוק במטרה למכור כמה ליטראות מן הצבע האסור.
חנויותיהם של אותם סוחרים אשר רכשו צבע מידי השליח נסגרו.
סווטוניוס ממשיך ומתאר מקרה נוסף, בו גברת לבושה בבגד הצבוע בצבע האסור ברסיטל שערך נירון נגררה החוצה ולא רק שהופשטה מבגדיה אלא גם נושלה מכל רכושה (סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, ספר שישי, פרק 32).
בסכמו את חשיבות בדים צבועים ארגמן בתרבות הקלאסית, ג'נסן מעיר כי היוונים קנו והתיקו מלבוש פיניקי עשוי צמר צבוע שכונה כיתון בידי תושבי גבל.
הוא ממשיך ומתאר את חשיבותו של עיטור ארגמן במגוון דגמי הטוגה ברומא הקיסרית ומשמעותם החברתית.
הוא מביא כדוגמה את הטוגה פיקטה (toga picta) - האדרת הצבועה בארגמן, אשר נודעה כמלבוש בלעדי של הקיסרים הרומאיים החל מימי הקיסר אוגוסטוס.
ג'נסן ממשיך ומציין חוקים מחמירים המגבילים את לבישת בגדים צבועים ארגמן, המצויים בקודקס החוק הרומאי שנתגלה בביירות ומתוארך לתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס.
קרמון אף היא מזכירה את חשיבותם של בדים צבועים ארגמן ברפובליקה הרומית וברומא הקיסרית, אולם בניגוד לג'נסן אינה טוענת כי האיסור על לבישת ארגמן היה יעיל או גורף.
לטענתה, הניסיון ליצור מונופול קיסרי הוביל לתוצאה הפוכה מהרצוי, עם הופעתם של מגוון חיקויים זולים של צבע הארגמן אשר הפכו בדים צבועים בצבע זה לנגישים עבור המעמדות הבינוניים ואף עבור המעמדות הנמוכים באימפריה הרומית.
קרמון ממשיכה ומסבירה כי במאה השנייה לספירה הגיע השימוש בצבע הארגמן כסמל חברתי לשיאו.
לדבריה, חרף העובדה כי חיקויים וגרסאות זולות של הצבע היו נגישים בשוק החופשי באימפריה הרומית, החל מן המאה השנייה לספירה ובייחוד החל מהמאות 3–4 לספירה (בתקופת שלטונם של הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס), הפכו צבע הארגמן המשובח (הצורי) ובייחוד בדי משי צבועים בצבע זה לנחלתם הבלעדית של הקיסרים הרומיים.
קרמון מוסיפה כי בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס, חלה עלייה ניכרת במעמדו של צבע הארגמן, אז נהפך לסמל הקיסרות, "ארגמן קיסרי", בשימוש בלעדי של משפחת הקיסר מהולדתם ועד מותם.
ב-20 בינואר 2021 פורסם כי שרידי אריג, גדיל וסיבי צמר, הצבועים בצבע ארגמן המתוארכים לסביבות שנת 1,000 לפנה"ס, נתגלו באתר "גבעת העבדים" בתמנע, בערימות של פסולת תעשייתית של הפקת נחושת.
המחקר שאומת באמצעות בדיקות מעבדה ותיארוך פחמן 14, נערך בהובלתם של ד"ר נעמה סוקניק מרשות העתיקות ופרופ' ארז בן-יוסף מהחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם פרופ' זהר עמר, ד"ר דוד אילוז, ד"ר אלכסנדר ורוואק מאוניברסיטת בר-אילן וד"ר אורית שמיר מרשות העתיקות.
לצבע הארגמן חשיבות רבה במקורות היהודיים ובראשם המקרא והתלמוד.
לדברי קרמון, המילה "ארגמן" (המופיעה גם בנוסחים "אַרְגְּוָנָא" ו"אַרְגְּוָן") מצוינת במקרא 39 פעמים.
צבע ארגמן (דהיינו, בדים צבועים ארגמן) נזכר לדבריה בייחוד ברשימות מוצרי יוקרה ולרוב יחד עם מוצר יוקרתי נוסף, כגון צבע התכלת.
כך, לדוגמה, נזכרים התכלת והארגמן בפסוקים הנוגעים לתיאור המשכן, ובייחוד כחלק מרביעיית מוצרי יוקרה ("תכלת וארגמן ותולעת שני ושש", "שש וארגמן", "בגד ארגמן"), קרמון מוסיפה ומעירה כי הארגמן והתכלת נזכרים לרוב כצמד ולא בנפרד וכי מהמקרא עולה כי לצבע התכלת הייתה חשיבות גדולה מזו של צבע הארגמן בסולם הקדושה.
לדבריה, חשיבות זו באה לידי ביטוי בתפקיד מרכזי של צבע התכלת בתחום הדת - מעילו של הכוהן הגדול היה עשוי מתכלת בלבד וצבע זה חיוני לקיום מצוות שזירת פתיל התכלת בציציות, אותה מעביר משה לבני ישראל למען יזכרו את מצוותיו.
זאת ועוד, לדברי קרמון הארגמן מוזכר במקרא כמקור להערכה אישית ועושר וכן כסמל שלטון בקרב מלכי ישראל.
בהתבססו על אנציקלופדיה יודאיקה, קורן מעיר כי במסגרת חקר המקרא מקובל לתארך את יציאת מצרים, אחריה נזכר לראשונה במקרא צבע הארגמן, למאה ה-13 לפני הספירה.
לדבריו, בתקופה זו כבר התקיימה תעשייה ענפה לייצור צבע הארגמן ברחבי אגן הים התיכון.
חשיבותו של צבע הארגמן ותפקידם המרכזי של הפיניקים בהפצתו נזכרים אף הם במקרא.
כך, לדוגמה, מסופר בספר דברי הימים ב' () כי בעת תכנון בית המקדש שלח המלך שלמה שליחים אל מלך צור, חירם, בבקשה לשאול מידיו פועלים מיומנים בייצור ארגמן, תכלת וצבע השני.
מלבד אזכורים לייצור צבעי הארגמן והתכלת במקרא, זכו צבעים אלה למספר אזכורים בספרות חז"ל, בייחוד בקשר למצוות התכלת.
בתלמוד הבבלי נזכר צבע התכלת בהקשר של קדושה: "היה רבי מאיר אומר: מה נשתנה תכלת מכל מיני צבעונין מפני שהתכלת דומה לים וים דומה לרקיע ורקיע דומה לכיסא הכבוד".
לפי ספר הזוהר, ארגמן הם ראשי תיבות של חמשת המלאכים אוריאל, רפאל, גבריאל, מיכאל ונוריאל.
לדברי קרמון, ניתן להבחין בתלמוד ובמשנה בהתפתחות לא מבוטלת בכל הנוגע לכמות המונחים המציינים צבעים והפירוט הטכני לעומת מקורות קדומים יותר.
קרמון מוסיפה ומציינת כי למילה "ארגמן" משמעות כפולה בספרות חז"ל, הן כצבע והן כבד צבוע; חוסר הבהירות בנוגע למשמעות המילה הוביל, לדבריה, לעמימות בנוגע לגוון עצמו: במגילת המקדש נעשה ניסיון להרחיב את ההגדרה המצומצמת המופיעה במקרא על ידי הדגשת גוון מסוים (אדום) מבין גוני הארגמן.
בדומה למונח ארגמן, גם המושג "תכלת" בא לייצג צמר הצבוע בגוון מסוים, ככל הנראה תוך התייחסות למנעד גוונים רחב.
על גילוי הארגמן מספרת האגדה הצורית כי לפני עידן ועידנים הייתה בת הים טירוס צועדת על שפת הים עם הרקולס אהוב ליבה.
לפתע פיצח כלבה של טירוס קונכייה קטנה בשיניו, וכהרף עין נצטבע פיו בצבע אדום לוהט.
אז אמרה טירוס להרקולס כי אם לא יכין לה שמלה צבועה בצבע זה היא לא תוסיף לראות את פניו.
אסף הרקולס קונכיות רבות והכין לטירוס את בגד המלכות הארגמני, שהיה גם לצבען של גלימות המלכים במשך דורות רבים.
אַרְגָּמָן הוא התנחלות ומושב עובדים בבקעת הירדן לצד כביש 90, כ-4.5 ק"מ מצפון לגשר אדם.
בשנת 1968 עלה כח חלוץ למקום להקים היאחזות נח"ל מטעם תנועת המושבים.
בגלל החיפזון בהקמת המקום התיישבו החיילים הראשונים במקום באוהלי סיירים.
באמצע 1969 נחנכה ההיאחזות באופן רשמי על ידי חברי גרעין "אל מול אדום", למושב חצבה בערבה, ביחד עם גרעינים אחרים.
בהמשך הועבר המקום לתנועת יישובי חרות-בית"ר, ואוזרח ב-18 במאי 1971. ב-1973 הגרעין המייסד כלל קבוצת משפחות ילידי הארץ ומתנדבים מחו"ל, והוקם כמושב שיתופי.
לאור קשיי קליטה רבים לנקלטים הראשונים, הצטרפו למושב גרעיני נח"ל של ביתר ובהם גרעין "רהב" וגרעין "אופיר".
בתחילת שנת 1973 במסגרת תקופת השל"ת במסלול גרעיני הנח"ל, ועם שחרורם מצה"ל ב-1974, הפכו את היישוב לכפר שיתופי שהוא מודל של מושב עובדים והיישוב החל להתפתח.
אל חברי הגרעין שנשארו ביישוב, הצטרפו משפחות שביקשו להיקלט ביישוב כחקלאים, והקימו משקים חקלאיים שהתבססו על כרם ענבי מאכל, הדרים, לול תרנגולי הודו, ירקות ותמרים.
כיום המשק החקלאי ביישוב אמנם הצטמצם במספר החברים העוסקים בו אך גדל בהיקפי הייצור באופן משמעותי.
שטחו של המושב הוא 4,500 דונם.
בין הגידולים המובילים בו כיום - תבלינים (עשבי תיבול), תמרים, כרם ענבי מאכל, ירקות.
המשק החי כולל - לול פטמים ומשק עיזים לחלב ולצידה מחלבה ביתית ליצור גבינות עיזים.
לאחרונה נפתחה במושב מזקקה להכנת וודקה מתמרים.
כיום מונה היישוב כ-50 משפחות, הן מהחברים מייסדי המושב, והן קליטה של בנים חוזרים מבני ובנות היישוב.
היישוב ממשיך את קליטת הבנים ובנות היישוב לאחר שובם מהשרות הצבאי ופונה למשפחות צעירות לבוא ולהצטרף לקהילה המתפתחת.
ליישוב אופי מסורתי, וחיים בו תושבים דתיים לצד חילוניים בהרמוניה.
היישוב פעיל מאוד בתחום החברתי-תרבותי, ומקיים פעילויות חגים משותפות ואירועים משפחתיים בסגנון ייחודי המשותף לכולם.
שמורת חרובה – שמורת הרי טרשים השוכנת ממערב למושב, וכוללת את התלים ראס אל חרובה וראס חמצה.
גִלגל – אתר המזוהה כאזור עתיק יומין, הנוגע בעניינים פולחניים ודתיים ואשר מוזכר לכל אורך המקרא, כאזור מפתח ששם נכנסו שבטי ישראל לראשונה, בהנהגת יהושע בן נון, לכבוש את הארץ בצווי אלקי לאחר פטירת משה רבנו.
האתר הארכאולוגי אשר נחשף, נחפר ואף עובד ו'שוחזר' על ידי הפרופסור אדם זרטל, מאוניברסיטת חיפה.
ארגיריה (Argyria) היא תופעה גופנית הנגרמת מחשיפה לתרכובות כסף, לרוב על ידי אכילה, שתייה או נשימה.
מקורו של שם המחלה בשם היווני של הכסף, ארגירוס (Argyros); משם זה נובע גם סמלו של היסוד, Ag.
תופעת הלוואי החמורה ביותר של הארגיריה היא שצבע עורו של החולה הופך לכחול או לאפור-כחול.
המחלה לא נחשבת מסוכנת ועיקר השפעותיה הן קוסמטיות.
המקרים האחרונים של הארגיריה קרו בעקבות שימוש בכסף קולואידי ("מי כסף") בתור רפואה משלימה.
מתחילת המאה ה-20 ידעו רופאים שתרכובות כסף יכולות לצבוע את העור ורקמות אחרות בצבעי הכחול כחול-אפור.
ארגיריה נגרמת אצל אנשים שנשמו או אכלו תרכובות כסף למשך תקופה ארוכה (כמה חודשים עד כמה שנים).
גם בחשיפה יחידה לתרכובת כסף יכול חלק ממנה להשתקע, אבל לא ידוע על נזק אחר שנגרם כתוצאה מהחשיפה.
ייתכן ונחוצה חשיפה ממושכת לתרכובת כסף כדי לפתח ארגיריה.
לאחר שהחולה מפתח את המחלה, המצב אינו הפיך.
רוב הרופאים והמדענים סבורים ששינוי צבע העור בארגיריה הוא תופעת הלוואי הבריאותית החמורה ביותר שיכולה להיגרם מכסף (מלבד חשיפה למינונים קטלניים).
מקרים של ארגיריה הראו שכאשר השתמשו בתרכובות כסף במינונים של גרמים בתור תרופה על פני כמה חודשים חלק מהמטופלים חלו בארגיריה.
מחקרים בחולדות הראו שמינונים מסוימים של תרכובות כסף (2.6 גרם לליטר מים) עלולים להיות קטלניים.
יש מעט מאוד מידע על השפעות בריאותיות של מגע תרכובת כסף בעור.
מעולם לא נצפתה ארגיריה של כל הגוף שנגרמה בגלל מגע עם תרכובת כסף.
אבל העור עלול לשנות את צבעו במקום שבו היה מגע עם תרכובת כסף.
מחקר שבו נמרח מינון גבוה של כסף חנקתי (81 מיליגרם כסף חנקתי לליטר מים) על חזירי-ים למשך 28 יום, לא גרם להם למוות, אלא גרם להפרעות בצבירת המשקל שלהם.
לא ידוע אם יש השפעה דומה על בני אדם.
ארגינין (Arginine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
השייר של ארגינין מורכב משלוש קבוצות מתילן (CH2) ומקבוצת גואנידינו (אטום פחמן הקשור לשלוש קבוצות אמין, CNH(NH2)2) הנמצאת בקצה.
אחת מקבוצות האמין נוטה לקלוט יון מימן ולהפוך ליון בעל מטען חשמלי חיובי (+NH3); מכאן שארגינין היא אחת משלוש חומצות האמינו הבסיסיות (בסיס מוגדר כתרכובת הנוטה לקלוט יוני מימן); זוהי חומצת האמינו הבסיסית ביותר.
ב-pH נייטרלי (7) נוטה קבוצת האמין לקלוט יון מימן ולהופיע בצורת היון החיובי, בעל מטען חשמלי של 1+.
קבוצת האמין יכולה ליצור קשרי מימן עם מולקולות מים.
ארגינין היא לפיכך חומצת אמינו הידרופילית, ולמעשה - ההידרופילית ביותר.
היא מתמוססת במים טוב יותר מכל חומצת אמינו אחרת, ולפיכך שייר ארגינין נוטים להופיע באזורים החיצוניים של חלבונים, שם הם מסוגלים לבוא במגע עם המים המקיפים את החלבון בסביבה התאית.
ארגינין מוגדרת כחומצת אמינו חצי חיונית, למרות שחלק מתאי גוף האדם מסוגלים לסנתזה בעצמם.
אצל ילדים תהליך זה אינו מתרחש ועליהם לצרוך ארגינין דרך המזון.
אַרְגַז חוֹל הוא אזור תָחוּם רחב ונמוך או גומה רדודה, הממולא בחול ומיועד למשחק ילדים.
את ארגזי החול אפשר למצוא לרוב במגרשי משחקים ובגני ילדים.
מכיוון שהם זולים, וניתנים להרכבה או לבנייה בקלות יחסית למתקני משחק אחרים, בנוסף, ניתן למצוא אותם בחצרות האחוריות של בתי מגורים.
ארגזי חול מעודדים את כוח הדמיון של ילדים בעוד יש להם את האפשרות לבנות הרים קטנים או ארמונות חול, להשתמש בצעצועים דמוי משאיות, כלי ציוד מכני הנדסי, אתים ודליים במטרה להעביר את החול ממקום למקום ולחפור בורות ולקבור עצמים.
במילים אחרות, החול הוא אמצעי איתו הילדים יכולים לחקור, לבנות ולהרוס בעולמות מדומים בני שלושה ממדים במשחק מהנה ויצירתי.
ניתן למצוא ארגזי חול בגדלים וצורות מגוונות, אך רובם תחומים באמצעות קרשים, בולי עץ או מסגרות גדולות אחרות עשויות עץ, המאפשרות לילדים גישה נוחה לחול ומקום ישיבה נוח.
אף על פי כן, ניתן לרכוש גם ארגזי חול קטנים.
הללו עשויים פלסטיק בדרך כלל ולעיתים מעוצבות בצורה חיה או עצם מוכר אחר.
לחלקם יש מכסה המאפשר כיסוי של ארגז החול בעיתים של חוסר שימוש במטרה למנוע גישה של חתולים ולכלוך לארגז החול.
המכסה גם מונע מהחול להירטב על ידי הגשם, למרות שרצויה רמה מסוימת של לחות כדי להחזיק את החול ביחד ובמקומו.
ניתן להשתמש בארגזי חול מוכנים מראש עבור שימוש ביתי, במיוחד במעונות.
יתר על כן, ניתן להשתמש בחומרים אחרים במקום חול, כגון קמח שיבולת שועל אשר אינו רעיל וקל לנקותו באמצעות שואב אבק.
שימוש נוסף בארגזי חול קיים בענפי הספורט קפיצה לרוחק וקפיצה משולשת, בהם האתלטים מבצעים את קפיצתם אל תוך ארגז חול על מנת לרכך את הפגיעה בקרקע ולהימנע מפגיעה גופנית.
החול מתלכלך עם הזמן ויש צורך להחליפו בסופו של דבר.
ניתן להיפטר מהחול הישן, או לחלופין, להשתמש בו לשימושים אחרים כגון ערבוב עם בטון.
יש המשתמשים בחול בניין רגיל ויש המשתמשים בחול המיוצר במיוחד למטרה זו.
חול בניין זול בהרבה מהאחרון, אך מכיל לעיתים חומרים אחרים, כגון מלט, אשר מכתים בגדים.
ארגז חול משמש גם כמטפורה למקום בו ניתן לשחק ללא השפעה על החיים האמיתיים.
כך תוכנות אנטי וירוס או סביבות של מכונה וירטואלית יוצרת אזור שבו ניתן להריץ יישומים בצורה שלא מאפשרת להם לגרום לנזקים משמעותיים למערכת.
ארגמנת תרומבוציטופנית חיסונית או ITP (ראשי תיבות באנגלית של Immune Thrombocytopenic Purpura, ידועה גם בתור Idiopathic Thrombocytopenic Purpura) היא מחלה אוטואימונית שבה חוסר בטסיות דם גורם לדימומים תת-עוריים.
זוהי אחת ממחלות החיסון העצמי הנפוצות ביותר.
ITP יכולה להופיע בשני טיפוסים:
אקוטית, האורכת פחות מ-6 חודשים ומופיעה כמעט בלעדית בילדים.
טיפוס זה של המחלה מופיע בעיקר במבוגרים ותוקף באופן בלתי צפוי וללא היסטוריה של זיהום קודם.
ITP מאופיינת בספירה נמוכה של טסיות דם ומשטח מח עצם נורמלי, ולפיכך הסימפטומים המלווים אותה הם: שטפי דם בגדלים שונים (ארגמנת = petechiae, purpura), דימומים וסתיים קשים ודימומים מהאף ומהחניכיים.
סימפטומים פחות שכיחים הם: דם בשתן, דימום ממערכת העיכול ודימום תוך- מוחי שהוא סימפטום נדיר.
מקור מחלה זו הוא בנוגדנים עצמיים כנגד טסיות הדם.
המטרה האנטיגנית ברוב החולים מצויה בקומפלקס הגליקופרוטאין הממברנלי IIb/IIIa האחראי לאינטראקציה בין טסיות הדם ולאגרגציה (היצמדות) שלהן בתת-היחידה IIb שלו.
טסיות הדם העטופות בנוגדני IgG עצמיים עוברות פירוק מואץ המתווך על ידי רצפטורי Fcγ – אותם מבטאים מקרופאגים ברקמה, בעיקר בטחול ובכבד.
מנגנון יצירת נוגדנים אלה אינו ידוע, ייתכן כי הם מכוונים כנגד אנטיגנים זרים ותוך כדי כך מגיבים (cross-reactivity) ונקשרים לדטרמיננטות של טסיות הדם.
פירוק טסיות הדם בתוך תאים מציגי אנטיגן גורם ליצירת נוגדנים חדשים.
עם התקדמות תהליך זה, עולה כמות הנוגדנים העצמיים עד מצב המספיק לגרימת תרומבוציטופניה.
לרוב החולים אין סימפטומים, והמספר הנמוך של הטסיות (לרוב מתחת ל-20,000 ל-μl.
נדיר שהמספר נמוך מ-5,000 ל-μl) - מתגלה בבדיקה מקרית.
הביטויים הגופניים יהיו היווצרות ספונטנית של חבלות (ארגמנת), דימום נקודתי במיוחד בגפיים, דימום מהחניכיים או הנחיריים דימום חזק בוסת.
תופעות אלו יכולות להתרחש עם ספירת הטסיות נמוכה מ-20,000 ל-μl.
ספירה נמוכה מאוד (פחות מ-10,000 ל-μl) עלולה לגרום להיווצרות ספונטנית של המטומות בפה או בריריות אחרות.
זמן הדימום מחתכים או שפשופים קלים בדרך כלל ממושך.
סיבוכים קשים ואף קטלניים עקב ספירה נמוכה מאוד (פחות מ-5,000 ל-μl) כוללים דימומים תת-עכבישיים או דימום תוך-מוחי, דימום במערכת העיכול התחתונה או דימום פנימי אחר.
חולים במחלה עם ספירה נמוכה מאוד פגיעים לדימום פנימי שנגרם על ידי טראומת בטן - למשל, כתוצאה מתאונת דרכים.
למרות המספר הנמוך של הטסיות, הן עדיין מתפקדות.
הן נדבקות לאנדותל או אחת לשנייה, כך שלא תמיד מופיע דימום ספונטני.
לכן, הטיפול לא יתחיל לפני שהדימום הפך לחמור או מאיים על החיים או שספירת הטסיות נמוכה מאוד (פחות מ-10,000 ל-μl).
אבחון המחלה מבוסס על שלילת גורמים אחרים, פרט למחלה, לספירת טסיות דם נמוכה וליתר הסימפטומים שלה.
זאת ניתן לבצע על ידי:
בדיקת ההיסטוריה הרפואית של החולה.
בדיקה פיזית (שלעיתים קרובות חושפת סימנים להפרעות המוסטטיות כדוגמת: חבורות ושטפי דם).
ספירת דם כללית (שאמורה להיות נורמלית פרט לספירת הטסיות הנמוכה).
ביצוע כל הבדיקות לעיל, כאמור אמור לשלול גורמים אחרים (שאינם ITP) לספירת טסיות הדם הנמוכה של המחלה.
בדיקת משטח מח עצם אינה הכרחית ברוב המקרים, אך יש לבצעה בחולים שגילם מעל 60, בחולים בעלי ספלנומגאליה או בכאלה שלפני כריתת טחול.
בדיקת מח עצם בחולי ITP מראה היפרפלזיה של מגה-קריוציטים, המתקיימת במטרה לפצות על החסר בטסיות דם.
מטרת הטיפול היא לשמור על ספירת טסיות דם קבועה (הגבוהה מ-20,000-30,000 טסיות במיקרוליטר דם), תוך מזעור מידת רעילות התרופות.
אופי הטיפול מבוסס בעיקר על מידת וחומרת הדימום.
הטיפול הראשוני במרבית החולים נעשה על ידי קורטיקוסטרואידים, לרוב פרדניזון על בסיס יומי.
עם זאת, לאחרונה נמצא כי טיפול קצר טווח בדקסאמתאזון במינון גבוה הוא יעיל, ומעצם היותו קצר כרוך בפחות תופעות לוואי זיהומיות.
בנוסף, קיימים חולים בעלי אריתרוציטים מסוג Rh+ (בעלי אנטיגן RhD), אשר אינם סבילים לקורטיקוסטרואידים, שהטיפול בהם יעשה על ידי אנטי- D (נוגדן נגד אנטיגן RhD).
אם ספירת הטסיות נשארת נמוכה למרות טיפול של מספר ימים בקורטיקוסטרואידים, או שקיים דימום מוגזם, יש לבצע טיפול משלים בהזרקת IgG תוך ורידית (IVIG).
ל-IVIG שני מנגנוני פעולה משוערים:
תחרות ויצירת רוויה בקשירת קולטני Fcγ
אספקת נוגדנים אנטיאידיופטיים המעכבים את יצירת הנוגדנים העצמיים
כריתת טחול משמשת כטיפול העיקרי בחולים שבהם הטיפול התרופתי לא צלח בשמירה על רמת טסיות קבועה.
קביעת העיתוי המתאים לכריתה תלויה במספר משתנים שביניהם:
תופעות הלוואי של הטיפול הראשוני
לחולים שהוחלט כי יעברו את הניתוח ניתנת מנת IVIG\ אנטי- D או כמה מנות קורטיקוסטרואידים כדי להעלות את רמת טסיות הדם לפני הניתוח.
בשנים האחרונות החל שימוש בתרופות המחקות את פעילות הטרומבופואיטין ומעודדות ייצור של טסיות.
התרופה הראשונה שאושרה על ידי הFDA היא אנפלייט, הניתנת בזריקה אחת לשבוע.
תרופות אלו מאושרות למתן לפני ואחרי כריתת טחול.
ארגן (פורטוגזית Arguim; צרפתית והולנדית Arguin) הוא אי מול חופיה של מאוריטניה הנמצא במפרץ ארגן.
אורכו של האי הוא כ-6 קילומטר ורוחבו הוא כ-2 קילומטר.
מסביב לאי נמצאות שוניות גדולות ומסוכנות.
כיום האי הוא חלק מהפארק הלאומי בנק ד'ארגן המוכרז כאתר מורשת עולמית מאז 1989.
ארגן היה מטרתן של אומות רבות שחשקו בו בשל מיקומו האסטרטגי, והשליטה על האי עברה מיד ליד פעמים רבות.
בשנת 1443 הגיע האירופאי הראשון לאי, החוקר הפורטוגזי נונו טריסטו.
ב-1445, הנסיך אנריקה הספן הקים נקודת מסחר על האי, שסחרה בגומי ערבי ובעבדים למען פורטוגל.
מ-1455, כ-800 עבדים הועברו מארגן לפורטוגל כל שנה.
ב-18 באוגוסט 1518 חתם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על צו מלכותי המאשר הובלת עבדים ישירות מאפריקה לאמריקה, ולאחר מכן יצאו ארבעה משלוחי עבדים מהאי לפוארטו ריקו.
משלוחים אלו נחשבים לראשיתו של סחר העבדים האטלנטי.
ב-1633, במהלך המלחמה נגד ספרד (שאז שלטה בפורטוגל), הולנד כבשה את האי.
הוא נשאר בשליטה הולנדית עד לשנת 1678. צרפת קיבלה את השליטה על האי בספטמבר 1678, אך האי ננטש עד לשנת 1682.
ארגן הייתה אחת הקולוניות המוקדמות של ברנדנבורג ושל פרוסיה בין 1685 ל-1721. לאחר מכן צרפת כבשה בחזרה את האי, רק כדי לאבד אותו בשנה שלאחר מכן להולנדים.
צרפת כבשה בחזרה את האי בשנת 1724. התקופה הזו של השלטון הצרפתי נמשכה כארבע שנים; ב-1728 האי נכבש בידי הצ'יפים של מאוריטניה.
האי חזר לשלטון הצרפתי בשנותיה המוקדמות של המאה ה-20, כחלק מהקולוניה הצרפתית במאוריטניה; האי עבר לבסוף לידי מאוריטניה כשזו קיבלה עצמאות בשנת 1960.
ארגירודנדרון אקטינופילום (שם מדעי: Argyrodendron actinophyllum) הוא מין של עץ בסוג ארגירודנדרון ממשפחת החלמיתיים.
העץ נפוץ באופן טבעי באוסטרליה ששם הוא ידוע בשם Black Booyong.
צבעה של ליבת העץ הוא חום-ורדרד.