tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההרס היה עצום: הגרסאות אודות מספר ההרוגים היו: 5778, 5800, 6000, 6234. אינדונזים צלמו את הר הגעש מראפי כשנראה כמו שבקע נפער בצדו, וזרם צהוב של לבה נראה בבקע.
אתרי תירות מפורסמים בעיר ובסביבתה נזוקו קשות.
שלטונות העיר התלוננו על מחסור בתרופות, העזרה, בין בכוחות, בין בכסף, הגיעה מהממלכה המאוחדת, ארצות הברית, אוסטרליה, הולנד, סין העממית, יפן, וארגון יוניצף של האו"ם.
העיר יוגיאקרטה ממוקמת במרכזו של האי ג'אווה בחלקו הדרומי כ-25 ק"מ מחופו הדרומי של האי.
המרחק בין יוגיאקרטה לשתי הערים הגדולות של האי ג'אווה ג'קרטה וסורבאיה הוא 425 ק"מ ו-200 ק"מ בהתאמה.
שטחה של העיר יוגיאקרטה הוא 32.5 קמ"ר, והיא מקיפה את רובע הקראטון בו ממוקם ארמונו של הסולטאן.
ליבת העיר המודרנית היא מצפון לקראטון, שבמרכזה מבנים מהתקופה הקולוניאלית ההולנדית והאזור המסחרי ג'לאן (רחוב) מליובורו, המאופיין בשורות של דוכנים וקניונים סמוכים, המשמש מוקד הקניות העיקרי לתיירים בעיר.
צפונית מזרחית אליו נמצא ג'לאן סולו, שהוא אזור הקניות בו מבקרים יותר התושבים המקומיים.
השוק המקומי הגדול ברינגהרג'ו והמבצר ההולנדי המשוחזר ורדהבורג ממוקמים בחלק הדרום מזרחי של ג'לאן מליובורו.
מסביב לקראטון נמצאת שכונת מגורים מאוכלסת בצפיפות היושבת על אדמות שהיו בעבר נחלתו הבלעדית של הסולטאן.
וניתן להבחין בחומות ישנות הפזורות בשכונה כעדות לכך יחד עם הגן המלכותי טמנסארי שנבנה בשנת 1758 כגן נוי הכולל בריכות רחצה, ולא זכה לשימוש רב לפני שנהרס, אולם ב-2004 החלו מאמצי שיקום והאתר מהווה כיום מוקד תיירות פופולרי.
מה שהפך את האזור שמדרום אליו לאזור בו מרוכזות תשתיות לתיירות.
בצפון העיר ניתן למצוא את אוניברסיטת גדג'ה מדה, שמהווה מקור משיכה לסטודנטים רבים מכל רחבי המדינה.
בסמוך לעיר יוגיאקרטה נמצא הר מראפי, כאשר פאתי העיר הצפוניים מטפסים עד המורדות הדרומיים של ההר בנפת סלמן.
הר מראפי (מילולית "הר האש"), הוא הר געש פעיל הממוקם בגבול שבין המחוזות מרכז ג'אווה ליוגיאקרטה.
זהו הר הגעש הפעיל ביותר באינדונזיה והוא מתפרץ באופן קבוע מאז 1548, כאשר ההתפרצות האחרונה התרחשה בינואר 2021.
האקלים ביוגיאקרטה הוא אקלים מונסון טרופי, באוגוסט החודש היבש ביותר יורדים מתחת ל-60 מ"מ גשם, ובינואר החודש הרטוב ביותר יורדים 350 מ"מ גשם.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס.
החודש החם ביותר הוא אפריל עם טמפרטורה ממוצעת של 27 מעלות צלזיוס.
העיר יוגיאקרטה היא חלק מהמחוז המיוחד יוגיאקרטה אשר מחזיק במעמד של מחוז באינדונזיה.
בשנת 2015 החזיקה העיר יוגיאקרטה בצפיפות האוכלוסייה הגבוהה ביותר במחוז יוגיאקרטה רבתי, עם למעלה מ-12,000 תושבים לקמ"ר, נפות סלמן ובנטול החזיקו במקום השני והשלישי עם צפיפות אוכלוסייה של 2,000 ו-1,900 תושבים לקמ"ר בהתאמה.
בתוך מחוז יוגיאקרטה רבתי שוכנת העיר יוגיאקרטה הנקראת "קוטה יוגיאקרטה".
המחוז המיוחד של יוגיאקרטה כולל ארבע נפות ועיר אחת:
קולון פרוגו; שבירתו היא ווטס
סלמן; שבירתו היא קוטה סלמן
בנטול; שבירתו היא קוטה בנטול
גונונג קידול; שבירתו היא וונוסארי
יוגיאקרטה מחולקת ל-14 רבעים (Kemantren), המפורטים להלן עם אוכלוסיותיהם נכון למפקד 2010:
שםשם בשפת מקורתושביםמנטריג'רוןMantrijeron31,267קראטוןKraton17,471מרגאנגסאןMergangsan29,292אומבולהארג'וUmbulharjo76,743קוטגדהKotagede31,152גונדוקוסומאןGondokusuman45,293דנאורג'אןDanurejan18,342פאקואלאמןPakualaman9,316גונדומאנאןGondomanan13,029נגמפילאןNgampilan16,320ווירוברג'ןWirobrajan24,840גדונג טנגןGedong Tengen17,185ג'טיסJetis23,454טגלרג'וTegalrejo34,923
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 373,589 תושבים.
המטרופולין שלה, המכונה קרטאמנטול, המורכבת מיוגיאקרטה, סלמאן ובנטול, מנתה באותה עת כ-2.485 מיליון תושבים.
מדד הפיתוח האנושי (HDI) שלה עומד על 0.837, אחד הגבוהים באינדונזיה כולה מה שהופך אותה לעיר יחסית מפותחת.
רובה הגדול של אוכלוסיית יוגיאקרטה הם ג'אוונים.
עם זאת, כעיר עם מספר רב של בתי ספר ואוניברסיטאות ויוקר מחיה נמוך יחסית בהשוואה לערים אינדונזיות אחרות, יוגיאקרטה מושכת אליה מספר משמעותי של סטודנטים מכל רחבי אינדונזיה.
כתוצאה מכך, יש הרבה קבוצות אתניות אינדונזיות אחרות שחיות ביוגיאקרטה, בעיקר מאזורים מזרחיים של אינדונזיה, בנוסף למספר קהילות זרות המורכבת בעיקר מסטודנטים ותיירים זרים.
מבחינת דת החלוקה היא כדלהלן: מוסלמים (82.32%) נוצרים קתולים ופרוטסטנטים (10.66% קתולים ו-6.54% פרוטסטנטים), ואחריהם שיעורים קטנים של בודהיסטים (0.34%), הינדואיסטים (0.13%) וקונפוציאנים (0.01%), כמו רוב המוסלמים בג'אווה המסורת הג'אוונית ביוגיאקרטה נשמרת באופן חזק למדי.
על פי סוכנות השפה, ניב הג'וגג'ה-סולו של הג'אוונית היא השפה האזורית המדוברת על ידי רוב האוכלוסייה בעיר יוגיאקרטה.
אולם השפה הרשמית של סוכנויות ממשלתיות בעיר יוגיאקרטה היא אינדונזית.
בשנת 2017 התוצר המקומי הגולמי האזורי (GRDP) של העיר יוגיאקרטה במחיר הנוכחי היה 31.31 טריליון רופיה.
מגזר השירותים שיחק תפקיד חשוב בכלכלה.
הוא כלל את הקטגוריות של הסחר הסיטונאי והקמעונאי, תיקון מכוניות ואופנועים, הובלה ואחסנה, שרותי אירוח והסעדה, קטגוריות של מידע ותקשורת, קטגוריות של שירותים פיננסיים וביטוחים, נדל"ן, שירותים תאגידיים, מינהל ממשלתי, ביטחון וביטוח לאומי, שירותי חינוך, שירותי בריאות ופעילויות חברתיות וכן קטגוריית שירותים אחרים.
תרומת מגזר השירותים ל-GRDP הייתה 78.28%.
בשנת 2017 הצמיחה הכלכלית של העיר יוגיאקרטה הגיעה ל-5.24%, גדולה יותר בהשוואה לשנת 2016, שהגידול בה הגיע ל-5.11%.
ביוגיאקרתה יש כור גרעיני, הקרוי על שם ראדן איו אג'נג כארתיני המופעל על ידי BATAN, ראשי תבות של: BADAN TENAGA ATOM NASIONAL, "גוף הכח האטומי הלאומי".
יוגיאקרטה היא ביתם של שלל מבני מורשת, ציוני דרך ומונומנטים חשובים.
בגלל קרבתה למקדשי בורובודור ופראמבאנאן, נוכחותה של תרבות הקראטון הג'אוונית בארמון יוגיאקרטה, וקוטגדה בירת סולטנות מטאראם ההיסטורית הממוקמת גם כן בתוך העיר, משמשת יוגיאקרטה בסיס לענף תיירותי גדול.
מקדש בורובודור, האתר הארכאולוגי הבודהיסטי הגדול בעולם, ממוקם כ-40 ק"מ צפונית מזרחית לעיר.
מקדש פראמבאנאן, המקדש ההינדואיסטי הגדול באינדונזיה ממוקם כ-18 ק"מ מזרחית לעיר.
קוטגדה, בירת סולטנות מטאראם ההיסטורית הממוקמת בתוך העיר.
ארמון טמאן סארי, ארמון מים של הסולטן שממוקם בעיר ושופץ.
רחוב מליובורו, אזור קניות וקולינריה פופולרי בתוך העיר, עם מדרחוב להולכי רגל.
קראטון יוגיאקרטה, ארמון מושבו של הסולטן המכהן מיוגיאקרטה הממוקם בעיר, הוא מרכז התרבות הג'אוונית, והוא מכיל מוזיאון המציג חפצי מלוכה.
אנדרטת טוגו ג'וגג'א, נקודת ציון חשובה ביוגיאקרטה.
אנדרטה האחד במארס, הממוקמת בג'לאן מליובורו הוקמה להנצחת המתקפה הכללית ב־1 במרץ 1949 במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית.
מסורות ומקומות שוק בולטים ביוגיאקרטה כוללים:
שוק הבטיק המפורסם ביותר שנמצא בשוק ברינגהארג'ו.
שוק התכשיטים המציג עבודות כסף ותכשיטי פילגרי משובחים, עם מרכז הייצור הראשי בקוטגדה.
הפקת מסכות אינדונזית, בכפר בובונג, בוונוסארי.
הופעות של מחול ג'אווני מסורתי, במיוחד הראמאיאנה מוצג בריקוד שנקרא וויאנג וונג שניתן לצפות בו בפראמבאנאן ופורוויסאטה, ריקודי חצר ג'אווניים נוספים מבוצעים גם בארמון המלוכה.
וויאנג קוליט, בובות עור ג'אווניות מסורתיות המשמשות לתיאטרון צלליות.
תיאטרון בובות עכשווי, למשל תיאטרון הבובות פייפרמון.
מוזיקת גמלאן, כולל מוזיקת "גמלאן יוגיאקרטה" מקומית שפותחה בחצרות המלוכה, מנוגנת בארמון השלטאן.
פסטיבלים ג'אוונים מסורתיים, כמו סקאטן (Sekaten), או גרבג (Grebeg).
קבוצת הכדורגל PSIM יוגיאקרטה, משחקת כיום בליגה האינדונזית השנייה, וממוקמת ביוגיאקרטה.
יוגיאקרטה היא ביתן של אוניברסיטאות רבות שהבולטת שבהן היא אוניברסיטת גדג'ה מדה , האוניברסיטה הגדולה ביותר באינדונזיה ואחת הבולטות בה.
רשימת האוניברסיטאות ביוגיאקרטה היא ארוכה והיא כוללת את האוניברסיטאות הציבוריות:
המכללה למדעי הבריאות אחמד יאני יוגיאקרטה
יוגיאקרטה מונגשת על ידי שדה התעופה הבינלאומי יוגיאקרטה שממוקם כ-7 ק"מ ממרכז העיר ומחבר את העיר עם ערים מרכזיות אחרות באינדונזיה, כמו ג'קרטה וסורבאיה שבג'אווה, דנפסאר שבאי באלי, קוטה לומבוק שבאי לומבוק, מקאסאר שבסולאווסי, באליקפאפאן, בנג'ארמסין ופונטיאנק שבקלימנטן ופקאנבארו ופלמבאנג שבסומטרה.
כמו כן יש ממנו גם טיסות בינלאומיות לקואלה לומפור שבמלזיה, ולסינגפור.
מבחינת תחבורה ציבורית לעיר ישנה מערכת מורכבת של אוטובוסים עירוניים ציבוריים, והיא מהווה נקודת יציאה מרכזית לאוטובוסים בין עירוניים לערים אחרות בג'אווה ובבאלי, כשבתוך העיר ניתן להתנייד גם באמצעות מוניות, אופנועי מוניות וריקשות.
הריקשות הלא ממונעות עשויות מאופנים של הנהג המחוברים אל מושב זוגי.
הריקשות הממונעות נקראות BEMO, BAJAJ, ודומות במשהו ל"תוק תוק" התאילנדי.
החל משנת 1872 החלה לפעול בעיר רכבת.
העיר ממוקמת על אחד משני קווי הרכבת העיקריים העוברים ברחבי ג'אווה בין ג'קרטה במערב לסורבאיה במזרח.
ליוגיאקרטה שתי תחנות רכבת, תחנת יוגיאקרטה המשרתת רכבות ברמת מחלקת עסקים ומנהלים, ותחנת למפויאנגן המשרתת רכבות ברמת מחלקת תיירים, שתי התחנות ממוקמות במרכז העיר.
רכבת הנוסעים כוללת את פרמבנאן אקספרס (Prameks), הנוסעת מתחנת למפויאנגן ומגיעה לתחנת סולו בלפן בעיר סורקרטה, ולתחנת קוטארוג'ו בקוטארוג'ו.
רכבות נוסעים נוספות נוסעות מתחנת מדיאון ג'איה ללמפויאנגן, ו-ג'וגולוסמר הנוסעת מתחנת סמרנג פונקול ללמפויאנגן.
כחלק מתהליך הפיתוח של יוגיאקרטה מפותחת תוכנית בנייה לשלב השני של הרכבת המהירה שתגיע מבאנדונג ליוגיאקרטה וסולו, על פי התוכנית הבנייה צריכה להתחיל עד 2020, ולהסתיים עד שנת 2024.
מאז תחילת 2008 מפעילה העיר מערכת אוטובוסים מהירה שנקראת טרנס ג'וגג'ה, הידועה גם בכינוי "TJ".
טרנס ג'וגג'ה פועל על פי המודל של מערכת טרנס-ג'קרטה בבירה, אך בניגוד לטרנס-ג'קרטה, ביוגיאקרטה אין נתיבים מיוחדים לאוטובוסים של טרנס ג'וגג'ה, והם נאלצים לנסוע בנתיבים הרגילים.
ישנם כיום שישה קווי טרנס ג'וגג'ה שחלקם חופפים.
והם מכסים את הנתיבים שמטרמינל ג'ומבור בצפון עד מסוף האוטובוסים גוואנגן בדרום.
במזרח מגיעים קווי טרנס ג'וגג'ה עד מסוף האוטובוסים בפראמבאנאן דרך נמל התעופה של יוגיאקרטה.
אופנועים הם ללא ספק התחבורה האישית הנפוצה ביותר, אך מספר גדל והולך של תושבים קונים מכוניות.
ליוגיאקרטה יש גם כביש מהיר הידוע בכינויו כביש הטבעת, ומחלפים רבים הכוללים את מחלף ג'אנגי, מחלף למפויאנגן, ומחלף שנבנה לאחרונה בחלקו הצפוני של כביש הטבעת.
בית החולים ד"ר סרדויטו (בבעלות המדינה, בית החולים הגדול ביותר ביוגיאקרטה)
יוד קָרֶת קא חזינא הכא הוא ניב ארמי-תלמודי, שפירושו הוא, שההסבר המובא מאריך שלא לצורך.
יש הסוברים ש"יוד קרת" הוא שם חכם.
מקור הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, במסכת קידושין, בסוגיה העוסקת בדיני הענקה:
רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא מפרש בספרו ערכי תנאים ואמוראים שהוא שמע הפשט שהכוונה להאמורא רבי יוסי דמן יוקרות, וכן הרב אהרן הימן מביא שעל פי פירוש הערוך "יוד קרת" הוא שם חכם.
אמנם הרב ראובן מרגליות חלק על הגדרה זו, ולדבריו זהו שם מקום.
פירוש זה מקשר את הכינוי "יוד קרת" לעירו של רבי יוסי דמן יוקרת.
הראשונים נחלקו בפירושו המילולי של המשפט.
רש"י פירש שמשפט זה הוא משל: .
לפי רש"י, רב יוסף מדמה את דין נתינת המענק לעבד עברי עצמו, לאות יו"ד שהיא האות הקטנה באותיות האלפבית, משום שדין זה אינו צריך התייחסות בברייתא בפני עצמה, ובכל זאת קיבל בברייתא זו התייחסות משמעותית ונעשה כעיר גדולה.
לעומתו, הסביר הרב יהושע בועז בחיבורו מסורת הש"ס בשם אחד הגאונים, כי כוונת רב יוסף היא לעיר ששמה "יוד קרת"", שנוסף לה הכינוי "קרת" (עיר בארמית) שלא לצורך, בדומה לדין המובא בברייתא.
הרב רפאל מאמו בספרו שבו ואחלמה מסביר את הביטוי באופן נוסף, על פי העובדה שרב יוסף, אשר אמר את הביטוי, היה עוור, ולכן לא היה יכול לקרוא בתורה, מחמת האיסור דברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בעל פה, אלא היה לומד את התרגום.
הוא אומר, שבכל פעם בה למד רב יוסף בפסוק שמילותיו זהות לתרגומו (למשל פסוק שיש בו שמות אישים ומקומות), היה שמח על שזכה לקרוא את הפסוק ככתבו.
לכן, כשלמד רב יוסף את הפסוק מספר איוב, (), היה מתעצב כיוון שתרגום המילים "עלי קרת" הוא "על קרתא", ואם איוב לא היה מוסיף את האות יו"ד למילה "עלי", מילות הפסוק והתרגום היו שווים.
ולפי זה אומר הרב רפאל מאמו, שכוונת רב יוסף הייתה לדמות את הברייתא שהאריכה ללא צורך, לאיוב שהוסיף את האות יו"ד לפני המילה "קרת" ללא צורך, וגרם לכך שהפסוק והתרגום אינם שווים.
לפי שלשה פירושים אלו, כוונתו של רב יוסף היא לומר שהברייתא האריכה ללא צורך.
לעומת זאת, הריטב"א מביא בשם הראב"ד פירוש נוסף, האומר שדבריו של רב יוסף מוסבים על אדם ששמו היה "יו"ד קרת", שהיה אדם בעל אופי קשה ולא היה חס אפילו על בניו ובנותיו, וכמו שאדם זה היה אדם בעל אופי קשה, גם קושיה זו קשה ואין עליה תירוץ.
הביטוי משמש בספרות התורנית כתמיהה על אריכות מיותרת של שאלה או חיבור.
למשל, רבי יעקב שאול בספרו מגן שאול, משתמש בביטוי על מנת לבטא את תמיהתו על הארכת הרמב"ם שלא לצורך:
דוגמה נוספת ניתן למצוא בשו"ת מהרש"ך:
יוגלוסה באזינגה (שם מדעי: Euglossa bazinga) היא מין של דבורים מהסוג יוגלוסה.
דבורת הבאזינגה היא אחת מכ-130 מינים (נכון לכתיבת שורות אלו) שזוהו מהסוג (שבשבט דבורי הסחלב), והיא זוהתה באמצע-צפון מאטו גרוסו, ברזיל.
כמו שאר שבט דבורי הסחלב, ליוגלוסה באזינגה מעין חדק ארוך בו היא נעזרת בשתיית צוף הצמחים הטרופיים, אשר מאפשר לה לצרוך את הנקטר של צמחים טרופיים עמוקים, אך באיטיות (פי 5 לאט יותר מדבורת דבש).
הבאזינגה היא הדבורה הקטנה ביותר בסוג יוגלוסה המשתייכת לתת הסוג Glossura, אך היא גם בעלת החדק הגדול ביותר ביחס לממדי הגוף שלה.
דבורת הבאזינגה זוהתה באמצע-צפון מאטו גרוסו, ברזיל.
זוהי אחת מהדוגמאות המועטות של סוג זה בהן הוא נמצא בסראדו, מערכת אקולוגית של סוואנה.
כיום, דבורת הבאזינגה מסתכנת באיבוד בית הגידול שלה.
בעבר, זוהתה בטעות הבאזינגה כדבורה אחרת, יוגלוסה איגניטה (Euglossa ignita Smith, 1874) על ידי אנדרה נמסיו, ביולוג ברזילאי מטעם האוניברסיטה הפדרלית של אוברלנדיה.
מאוחר יותר, בדצמבר 2012 רפאל ר.
פרריו מטעם האוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראייס פרסם מאמר יחד עם אנדרה נמסיו בו זוהתה הדבורה כדבורה אחרת, וקרא לה 'יוגלוסה באזינגה', לכבוד הביטוי השגור של הדמות ד"ר שלדון קופר, אחת הדמויות הראשיות בסדרה 'המפץ הגדול'.
נמסיו אמר על בחירת השם: "מילת הקומיקס האהובה על שלדון קופר 'באזינגה' אשר משומשת על-ידו כאשר הוא מוליך שולל מישהו נבחרה כדי לייצג את הדמות.
יוגלוסה באזינגה הוליכה אותנו שולל בשל הדמיון שלה ליוגלוסה איגניטה, ולכן השתמשנו ב'באזינגה'."
באופן אירוני, שלדון קופר אלרגי לדבורים.
ידוויגה שפט (בפולנית: Jadwiga Szaft; 4 באוקטובר 1913, כפר Krzynowloga Wielka אשר במחוז וורשה בקרבת העיירה פשאסניש בפולין – 5 בספטמבר 2007) לבית סוכודולסקה (suchodolska) הייתה חסידת אומות עולם, עלתה לישראל בשנת 1957, נפטרה בישראל ונקברה בכפר הרי"ף.
ידוויגה שפט ובני משפחתה, אביה, אדם סוכודולסקי ואימה, סטניסלבה סוכודולסקה, היו אחראים על הצלתו של מיכאל שפט (Michael Szaft), סטודנט יהודי למשפטים אשר עזב את לימודיו עם פרוץ המלחמה ונאלץ להתגורר בגטו ורשה עד לבריחתו לאחר שלקח חלק במרד גטו ורשה.
בשנת 1943 נשמעה דפיקה על דלת ביתם של משפחת סוכודולסקי.
אדם סוכודולסקי, אבי המשפחה, פתח את הדלת וראה צל אדם, גופו נפוח מרעב.
האיש נפל על ברכיו והתחנן לרחמים, ציין כי ברח מגטו ורשה ואמר "אנא עזור לי להישאר בחיים".
אדם וביתו ידוויגה בחנו את פניו והבחינו כי זה לא אחר מאשר מיכאל שפט אשר התגורר עם משפחתו בכפר לפני שנים רבות.
הוריה של ידוויגה, אדם וסטניסלבה, החליטו להסתיר את מיכאל, חפרו בור בתוך לול התרנגולות הנמצא בשטח ביתם וכיסו אותו במספוא של בעלי חיים.
ידוויגה ואחיה סטניסלב האכילו את מיכאל באופן קבוע, ידוויגה הייתה נכנסת אל לול התרנגולות על מנת להאכיל את התרנגולות ומשם אל הבור בו הסתתר מיכאל, האוכל הועבר דרך סדק צר שהיה בכיסוי הבור.
בחורף, חדר גשם לבור, אולם למרות הקושי מיכאל שרד.
מיכאל חי בבור כמעט שנתיים עד לשחרור הכפר ב-15 בינואר 1945, לאחר השחרור נשאר עם ידוויגה ומשפחתה.
לאחר השחרור התפשטה שמועה בכפר כי יהודי חזר לחיות בכפר.
באחד הימים, התפרצה לבית קבוצת פורעים ודרשה למסור לידם את מיכאל.
סטניסלב הצעיר עיכב אותם מספיק זמן אשר אפשר למיכאל לקפוץ מהמיטה ולברוח דרך הדלת האחורית, מאוחר יותר מיכאל חזר לבית.
בחלוף השנים פיתחו מיכאל וידוויגה ידידות, השניים נישאו ועלו לישראל בשנת 1957. לשניים נולדו 2 בנים.
ידוויגה כתבה בזכרונותיה "אני באה ממשפחה קתולית אדוקה ורצינו לקיים את המצווה - ואהבת לרעך כמוך".
ב-15 ביולי 1975 הוכרו ידוויגה, אחיה סטניסלב והוריה כחסידי אומות עולם על ידי "יד ושם".
ידוויגה כתבה במכתב לראש הממשלה, גולדה מאיר, על המצווה אותה קיימה ועל כך שהיא גאה לשמש כאדם צדיק וכי בשל כך זכתה למקום בעולם הבא.
יוגי דב היא דמות מונפשת של דב אנתרופומורפי שנוצרה במקור על ידי ויליאם האנה וג'וזף ברברה במסגרת חברת ההפקות שלהם האנה-ברברה הפקות.
לאורך השנים הדמות כיכבה במספר רב של חוברות קומיקס, תוכניות טלוויזיה מונפשות וסרטים מונפשים.
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "יוגי דב", אשר שודרה במקור בישראל בשנות ה-90, יוני חן דיבב את קולו של יוגי דב.
יוגי דב הוא דוב אנתרופומורפי חביב ואופטימי אשר אוהב לדבר.
יוגי נוהג להתגאות כל העת בכך שהוא אינטליגנטי יותר מהדוב הממוצע.
הוא מנסה כל העת לגנוב סלי פיקניק ממבקרים שונים בפארק ג'ליסטון.
לעיתים רבות הוא מסתמך על שנינותו והצד היצירתי שבו על מנת להצליח בכך.
חברו הטוב בו-בו דב הוא זהיר יותר והוא מנסה כל העת להרחיק את יוגי מצרות.
שומר היערות בפארק ג'ליסטון ריינג'ר סמית' מנסה כל העת לסכל את ניסיונותיו של יוגי לגנוב אוכל מהמבקרים בפארק.
הופעת הבכורה של הדמות הייתה בשנת 1958 כדמות משנה בסדרה המונפשת "האקלברי האונד", ובעקבות הפופולריות ההולכת וגוברת של הדמות בשנת 1961 יוגי קיבל סדרת ספין-אוף משלו.
בשל הפופולריות הרבה לה זכתה הדמות לאורך השנים היא הפכה לאחת מדמויות הדגל של חברת האנה-ברברה.
שם הדמות (יוגי בר) מיוחס לעיתים רבות לשחקן הבייסבול המצטיין בתקופה בה עלתה הסדרה, יוגי ברה.
בעקבות הפופולריות של הדמות ברה הגיש תביעה נגד חברת האנה-ברברה בטענה שהם השתמשו בשם ללא רשות.
לבסוף ברה ביטל את התביעה.
היוצרים הכחישו שהדמות מבוססת על השחקן, אך מקובל ששם הדמות מבוססת על השחקן לפחות באופן חלקי.
הופעות נוספות בטלוויזיה לאורך השנים:
Yogi's Ark Lark – תוכנית ספיישל בת שעה ששודרה במקור בשנת 1972,
Laff-A-Lympics – סדרה ששודרה במקור ברשת ABC בשנת 1977.
Wake, Rattle, and Roll – סדרה ששודרה במקור בשנת 1990.
Yogi the Easter Bear – סדרה ששודרה לראשונה בשנת 1994.
Arabian Nights – סדרה ששודר לראשונה בערוץ TBS בשנת 1994.
Yogi's First Christmas – סרט טלוויזיה אשר שודרה במקור בשנת 1980.
הבריחה הגדולה של יוגי – סרט טלוויזיה ששודר במקור בשנת 1987.
יוגי דב וטיסת הקסמים – סרט טלוויזיה ששודר במקור בשנת 1987.
הטוב, הרע, והאקלברי האונד – סרט טלוויזיה ששודר במקור בשנת 1988.
יוגי ופלישת דובי החלל – סרט טלוויזיה ששודר במקור בשנת 1988.
יוגי הדוב – סרט לייב אקשן עם הנפשה ממוחשבת אשר יצא במקור לאקרנים בדצמבר 2010. בסרט מככבים דן אקרויד בתפקיד יוגי, ג'סטין טימברלייק בתפקיד בובו ואנה פריס בתפקיד כתבת שטח שהגיעה לפארק ג'ליסטון לצלם סרט תיעודי.
1987 – Yogi Bear (למחשב האישי)
יודיאה קפטה הוא טרופאיון שהוטבע על סדרת מטבעות הנצחה שטבעו הרומאים לאחר ניצחונם על היהודים במרד הגדול.
בסדרה זו נכללים גם מטבעות מסוג IVDEA DEVICTA - יהודה המנוצחת, ווריאציות נוספות של המטבע עם משמעויות דומות.
היקף ההטבעה והמרכיבים העיצוביים של המטבעות מלמדים על החשיבות שייחסו הרומאים להכנעת יהודה.
הראשון בסדרה זו הוטבע בשנת 69, טרם כיבושה הסופי של ירושלים, בימי ויטליוס.
כאשר עלה אספסיאנוס לשלטון ברומא בשנת 70, לאחר כיבוש ירושלים וטרם נפילת מצדה, הרודיון ומִכְוָר, התגברה הטבעתן של מטבעות "יהודה השבויה", תוך שימוש במטבעה הראשית ברומא ובמטבעות העזר הנוספות ברחבי האימפריה, כגון בלוגדונום.
מטבעות יהודה השבויה נטבעו בזהב, כסף וברונזה סה"כ מוכרים כשמונים דגמים של מטבעות בסדרה זו.
מטבעות הזהב נטבעו במטבעה הראשית ברומא, בעוד מטבעות הכסף נטבעו במטבעות העזר בערים הראשיות ומטבעות הברונזה נטבעו בערי הפרובינציות השונות מספרד וגאליה ועד ארץ ישראל.
אל שתי דמויות אלו הוספו ברוב שלל המטבעות דימוי הדקל, שמסמל את יהודה, בהיותו שכיח בנופה.
בצד ימין של המטבע, כנהוג, הוטבע דיוקנו של הקיסר אספסיאנוס ואחר של שליטים נוספים, והכיתוב "יודיאה קאפטה" – "יהודה השבויה".
טיפוס נפוץ אחר כלל בצידו האחד את דיוקן הקיסר (לרוב אספסיאנוס) ותאריו.
בצידו השני של המטבע הופיעה ויקטוריה, אלת הניצחון, כשהיא חורטת על מגן את המילים "יהודה השבויה" בלטינית.
בחלקו התחתון של המטבע במטבעות העשויים ברונזה (סגסוגת של נחושת) מופיעות האותיות בלטינית S.C, המייצגות את האמרה Senatus Consulto, "בצו הסנאט", וזאת על מנת להבטיח את ערכם, בניגוד למטבעות זהב וכסף אשר ערכם היה ידוע וקבוע בשל החומר ממנו היו עשויים ועליהם היה אחראי הקיסר.
מרכיבים ממטבע "יהודה השבויה" הוטבעו גם במטבע מזויפת נודעת בספרות המחקר בשם יהודה הימית.
המטבע שנוצרה במאה ה-19 עוצבה כקדומה וכביכול כמציינת את ניצחון הצי הרומי בקרב ימי ליד העיר יפו בשנת 67 והכילה את הכיתוב IVDAEA NAVALIS (יהודה הימית) או VICTORIA NAVALIS (הניצחון הימי).
על שם המטבע קרוי הרחוב "יהודה הימית" ביפו.
הביטוי "יהודה השבויה" בעברית וברומית נכח בספרות העברית והיהודית לדורותיה כחלק מהזיכרון הקיבוצי האוניברסלי והלאומי.
בהגות הציונית ובאמנות שהושפעה ממנה, נתפס הביטוי כבעל משמעות, ועל כן נוצרו בה דימויים אמנותיים שאיזכרו את "יהודה השבויה" והיפכו אותה ל"יהודה המשוחררת"; כך למשל באריחי קרמיקה שנוצרו במיוחד עבור בית ביאליק בתל אביב כאשר נבנה במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 או בפסלו של אברהם מלניקוב "יהודה המתעורר" (1925).
לאחר הקמת המדינה, הונפקו מספר מדליות שמרכיבים בהן נלקחו ממטבעות "יהודה השבויה".
בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל, הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות את המדליה הממלכתית הראשונה - מדליית עשור לחרות ישראל, שבצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי (השגוי) "תל"א".
מצדה האחר של המדליה מופיע העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר.
את המדליה עיצב אוטה וליש על-פי הצעה של ליאו קדמן.
המדליה נוצקה בזהב בעשרת אלפים עותקים, אולם הביקוש לה עלה על מספר העותקים המוצע, ולפיכך הוחלט להנפיק גרסה נוספת שלה.
הגרסה השנייה שונה במידה ניכרת מן העיצוב הראשון.
מעצבי הגרסה השנייה היו גרד רוטשילד וזאב ליפמן מ"סטודיו רולי".
הם בחרו גרסה אחרת של המטבע הרומי הקדום מבין הגרסאות המוכרות, ושינו במקצת את הכתובת שמסביבו.
בגרסתם מופיעה הכתובת "יהודה השבויה" עם התאריך העברי "ג'תת"ל" באותיות עבריות.
בחלק מההנפקות מופיעה גם הכתובת "Judea Captive 70 C.E" באנגלית.
מצדה האחר של המדליה בגרסת "סטודיו רולי" מופיע עץ תמר, מעברו האחד אישה מניפה תינוק ומעברו האחר גבר כורע ושותל עץ.
האיור אינו כולל כתובות, אולם מסביב לו מופיעה הכתובת "ישראל המשוחררת" עם התאריך העברי "תש"ח" והכתובת "Israel liberated 1948" באנגלית, או בהנפקה אחרת: "Israel liberata" בלטינית ו"עשור לחרות ישראל תשי"ח".
הפסל אברהם מלניקוב יצר בהשראת "יהודה השבויה" את הפסל "יהודה המתעורר", הניצב כיום בפארק הלאומי, ברמת גן.
יודנבורג היא עיירה במדינת שטיריה שבאוסטריה על גדות נהר מורה ובירת מחוז מורטל.
בעבר הייתה בירת מחוז יודנבורג.
אוכלוסייתה מונה 9,261 תושבים נכון ל-2013. סמלה של העיר הוא כובע היהודים ששימש כאות קלון להבדלת יהודים מכלל האוכלוסייה הלא-יהודית.
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1074 כ"עיר השוק היהודית".
שם העיר, "טירת היהודים", ניתן לה על שם הסוחרים היהודים, שהיוו נדבך חשוב בחיי המסחר בעיר.
בשנת 1277 העיר קיבלה זכויות לחכירת מס.
במשך המאות ה-13 וה-14 העיר הפכה לעיר מסחר חשובה.
בכתובים מצוינת העובדה שמסוף המאה ה-13 עסקו היהודים בעיקר בהלוואת כספים.
תחום נוסף בו עסק היהודים באופן בלעדי (שהיה אסור על הנוצרים) היה המסחר בצמח הולריאנה האלפינית
לאחר מספר פוגרומים במאות ה-14 וה-15 גורשו היהודים מן העיר ומשטיריה בכלל בשנת 1496 וישיבתם בה נאסרה.
בתחילת המאה ה-20 העיר הייתה אחד המרכזים האוסטרים של תעשיית הפלדה וישב בה חיל מצב של הצבא האוסטרו-הונגרי.
בתקופת הכיבוש הנאצי הוקם בסמוך לעיר תת-מחנה של מחנה מאוטהאוזן.
עם תום מלחמת העולם השנייה הוסב המחנה למחנה עקורים לפליטים יהודיים בו ישבו תחילה קוזקים מברית המועצות ולאחר מכן פליטים יהודים.
שירת יודל או יִדְלוּל היא צורה של זמרה שמערבת הארכה של צליל, במהלכו מתבצע מעבר מהיר בין צלילי חזה לצלילי ראש ופלסט, באופן שנשמע כאילו הצליל מתחלף תכופות מהיותו גבוה לנמוך ובחזרה.
טכניקת הקול הזו נמצאת בשימוש בתרבויות רבות ברחבי העולם.
אחת הידועות שבהן היא של הרועים בהרי האלפים, ובפרט בשווייץ.
על פי המילון האנגלי של אוקספורד, מקור המילה yodel הוא במילה הגרמנית-בווארית jodeln, שפירושה "להגות את ההברה "יוֹ" (jo)".
היודל המוכר בעולם המערבי התפתח כנראה בשווייץ ובאלפים האוסטרים כשיטה לתקשורת בין פסגות ההרים, ובשלב מאוחר יותר הפך לחלק מהמוזיקה המסורתית של האזור.
בעולם המערבי מופיעה טכניקת היודל גם בסגנון הקאנטרי שהתפתח בארצות הברית.
עם זאת, היודל מופיע גם במוזיקה הקלאסית באיראן ובאזרבייג'ן שם הזמרים משתמשים לעיתים קרובות ב"טָהרִיר", טכניקת יודל שנעה בין טונים 'שכנים'.
במוזיקה המסורתית בגאורגיה היודל לבש את צורת ה"קְרִימַצ'וּלִי" ובמרכז אפריקה הזמרים משתמשים ביודל לשכלול שירתם הפוליפונית.
כיום יודל הוא סוג של שירה ייצוגית.
הקולות האנושיים נתפסים כבעלי לפחות שני רגיסטרים קוליים ברורים ומובחנים.
הרגיסטרים האלו נקראים צלילי "ראש" ו"חזה", שהם תוצאת ההבדל באופן שבו מיוצר הצליל.
רוב האנשים יכולים לשיר את הטווח של הצלילים הנמוכים יחסית בקולות החזה שלהם, ואת הטווח של הצלילים היחסית גבוהים שלהם, בקולות הראש, כאשר בדרך כלל יש בין טווחים אלו פער, במיוחד בקרב זמרים לא מיומנים, ללא ניסיון.
זמרים מקצועיים, השולטים היטב בקולם, מגיעים למצב בו הטווחים הללו נמצאים בחפיפה, מה שמאפשר להם לעבור בקלות בין הטווחים ובכל אחד מהם להפיק קולות 'איכותיים'.
שירת היודל היא יישום ייחודי של הטכניקה הזו אשר בה הזמר עובר בין הרגיסטרים האלו מספר פעמים בשניות, בווליום גבוה.
המעבר המהיר בין הרגיסטרים האלו, במקום בו הקול "נשבר" לכאורה, מפיק קול מאוד ייחודי.
בדוגמה המוכרת מתוך הסרט "צלילי המוסיקה", "Yodl - Ay - EEE – Ooooo", ה-EEE מוּשָׁר בקולות הראש, כאשר כל השאר מוּשָׁרִים בקולות החזה.
יודיק (יודיקייה) טיימנס-סימונס (בהולנדית: Judik Themans-Simons; 20 באוגוסט 1904 – 20 במרץ 1943) הייתה מתעמלת אולימפית יהודייה-הולנדית, אלופה אולימפית (אמסטרדם 1928) בהתעמלות קבוצתית לנשים.
סימונס נולדה בהאג ב-1903. היא הייתה חברה בנבחרת ההולנדית להתעמלות נשים, שזכתה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אמסטרדם, במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה ובמדליית ארד נבחרת בריטניה.
הנבחרת כללה 5 נשים יהודיות (סטלה בליץ-אחסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, אנה דרזדן-פולק ואלקה דה לוי) ואף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי.
טיימנס-סימונס זכתה במדליית הזהב ביחד עם קבוצתה.
לאחר סיום קריירת ההתעמלות, נישאה לברנרד טיימנס.
השניים עבדו כ"אב ואם" בבית היתומים היהודי המרכזי באוטרכט.
טיימנס-סימונס גורשה עם בעלה ושני ילדיה, ועם ילדי בית היתומים, למחנה סוביבור, שם נספו כולם.
מבין חמש החברות היהודיות בנבחרת התעמלות הנשים של הולנד, נספו שתי מתעמלות נוספות (קלוט-נורדהיים ודרזדן-פולק), וכן המאמן קלירקופר בסוביבור.
יודית שחר (נולדה ב-17 במאי 1959) היא משוררת ישראלית, המכונה גם "משוררת הפועלים".
יודית שחר נולדה בגבול שכונת התקווה בסמוך לגשר ההגנה בתל אביב.
אביה, אליעזר, היה דוור ואימה, שרה, עקרת בית, שניהם ממוצא טורקי.
היא הרביעית מבין ארבע אחיות.
כפי שתיארה לא פעם בראיונות איתה, מהמריבות התכופות בין הוריה, בית מהגרים קשי יום, היא נהגה להימלט לוואדי איילון הסמוך, בגיל שבע בעודה משחקת בענף בחול שוררה לעצמה שני שירים שהמציאה וידעה שכשתגדל תהיה משוררת.
החלה לכתוב שירה בגיל 7, בגיל 14 זכתה בתחרות שירה של בתי הספר בת"א שכונתה "פרס ביאליק".
בגיל 17 עזבה שחר את ביתה ושרתה בנח"ל כחיילת בודדה.
לאחר שירותה הצבאי התחתנה, ילדה שני ילדים והתגרשה.
שחר היא בוגרת בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עשתה הסבה לחינוך מיוחד בסמינר הקיבוצים ועובדת כמורה לחינוך מיוחד בכיתות 'אתגר'.
היא הייתה בין מקימי 'מסכים', תיכון הזדמנות אחרונה באור יהודה.
על פעילותה כמורה ומחנכת הכירה בה עיריית אור יהודה כמורה מצטיינת.
בנוסף היא מנחה קבוצות נוער ומבוגרים.
בשנות הארבעים לחייה ובעקבות גירושיה חוותה שחר שורת התמודדויות כלכליות כאם חד הורית.
בשנת 2003, לאחר הכשרתה כמורה לחינוך מיוחד ובעקבות הקיצוצים במערכת החינוך היא נאלצה להתפרנס ממגוון עבודות כמו שירות לקוחות ומורה שעתית.
קשייה דחפו אותה ליצור ולפרסם שירה פוליטית וחברתית בכתבי עת ספרותיים רבים, בהם הליקון, מטעם, מעין, קשת החדשה ועמדה, וכן באנתולוגיות, בהן 'אדומה' ו'עקלקלות'.
שיריה התפרסמו גם במוספי הספרות של העיתונים היומיים החשובים.
היא הייתה חברה בתנועת "גרילה תרבות" מראשיתה.והשתתפה במאבקים חברתיים פוליטיים.
היא ארגנה ויזמה הפגנות שירה כמו 'רעב', ו'שירת הפליטות', נגד הצעת החוק להתיר גירוש ילדים של מהגרי עבודה ופליטים ונגד כליאתם במתקן משטרת ההגירה בחולון.
היא דוגלת בכך שאת השירה "יש להוריד ממגדל השן שעליו היא נצבת".
שחר מרבה לכתוב על האנשים השקופים, על מזכירות, מנקות, עובדים זרים ומעניקה מבט נוקב על חוויות שוליים.
בראיון לרגל צאת ספרה הראשון הכריז רינו צרור "משוררת פועלים נולדה." היא פרסמה שירה חברתית כשעורכים ספרותיים בישראל טענו ש"אין דבר כזה שירה חברתית".
יודית שחר זכתה בפרס טבע לשירה בשנת 2009 בנימוקי הזכייה כתב פרופ' נסים קלדרון
"השירה הישראלית לימדה את עצמה - לא בקלות ולא במהירות - לדבר על המלחמה הארורה שבין היהודים לערבים.
אבל היא עדיין לא לימדה את עצמה לדבר על העוני, על "הקפיטליזם החזירי", על מי שחוזר הביתה מיום עבודה משמים עם שכר משפיל...
[שחר] מדברת בלשון שירה מורכבת על חיים שהורסים כל מורכבות, בלשון שירה עדינה על חיים שהורסים כל עידון....
[שחר] משוררת של מצפון חברתי, שיש לה מה להגיד ויש לה מה לחדש".
בנימוקי השופטים נאמר "השירים שבספר אינם רמזי שירה ואינם גישושי שירה.
הם נכתבו מתוך צורך עמוק כמו שירה של אמת והם מטלטלים את השפה העברית...
ליודית שחר יש מה להגיד ויש מה לחדש."
יודית שחר זכתה בפרס דוד לויתן (2011) מטעם עיריית חולון בנימוקי השופטים נכתב: "שירתה של יודית שחר היא שירה רבת עוצמה המטלטלת את לב קוראיה בכנותה חסרת הפשרות...
שירתה אינה יכולה להשאיר את הקורא באדישותו.
לפעמים היא בוטה ולפעמים מרומזת, לפעמים היא פשט ולפעמים סמל, אך תמיד היא אמיתית ומקורית וטביעת אצבעותיה של המחברת ניכרת בה על כל צעד ושעל".
יודית שחר זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2016. בנימוקי השופטים נאמר: "שיריה של יודית שחר עוסקים בנושאים פוליטיים וחברתיים אולם הם תמיד יוצאים ומובעים דרך הפילטר של סיפור החיים האישי שלה כאשה, כאם וכאדם עובד.
היכולת שלה לפרוס מחדש יחסי מוען נמען ולשנות את שדה הכוח של האדון באמצעות הדיבור הפואטי, בין אם הוא ממוקם בהווה של הפועלת ובין אם הוא נע לעבר ילדותה או מתמקם בחיי האהבה והזהות הנשית, מעמידים מלון שירי מדויק לחיי עבודה ואהבה, שמטיב להבליט ניכור מצוקה וסבל חיפוש מתמיד ותעייה."
בספרייה הלאומית יש מערך שיעור על השיר 'זו אני מדברת', ושיריה נלמדו ונלמדים בתוכניות הלימודים של משרד החינוך בחטיבות הביניים ולבגרות.
שיריה נבחרו לעטר קירות כמו השיר 'לחם' על בניין הקונסרבטוריום בפ"ת, או 'חדר משלי', על קיר הכניסה באונ' באר שבע.
שיריה תורגמו לאנגלית, לספרדית, לאיטלקית ולערבית ופורסמו בכתבי עת רבים.
'זו אני מדברת' זכה בארצות הברית בפרס NEA, National Endowment for the Arts מטעם ממשלת ארצות הברית.
ספר השירים הראשון של שחר, "זו אני מדברת", ראה אור בהוצאת בבל בתחילת 2009. הספר עוסק בנושאים פוליטיים וחברתיים דרך סיפורה האישי של המחברת.
הספר מקדים את גל המחאה הגדול ב 2011. השירים עוסקים בילדותה של המחברת ובחיי האהבה שלה כבוגרת, הוא עוסק במאבקים חברתיים ועוסק בדינמיקה של שוק העבודה ויחסי המעמדות.
הספר יצא בסיוע מפעל קסת לספרות ביכורים, ובעקבותיו זכתה שחר בפרס טבע לשירה לשנת 2009.
הספר זכה בפרס עיריית חולון ומשפחת לויתן ל"שירת ביכורים" בקיץ 2011, בשיתוף אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל.
ספרה השני של יודית שחר, "לכל רחוב משוגעת משלו", יצא לאור בהוצאת קשב לשירה בשנת 2013 ובו 53 עמודים.
הספר עוסק במצוקות האדם הקטן בעידן הניכור הפוסט מודרני.
הספר נע בין חיי האנשים השקופים לבין חייה האישיים של שחר, יחסיה המורכבים עם אביה, ויש בו ביקורת פמיניסטית וחברתית.
בספר היא ממשיכה לגשר בעקביות בין האישי לבין הנוף החברתי הרחב.
ספרה השלישי של יודית שחר, "אשליה קדושה", יצא לאור בהוצאת אפיק בשנת 2021 ובו 97 עמודים.
הוא זכה בתמיכת מפעל הפיס.
הנימוקים לפרס: "ספר שירה אקטואלי על אודות ה'מצב'.
השירים חושפים את חוויותיהם של האנשים השקופים בחברה.
שחר כותבת מעמדה חשופה ומשתפת בחייה האישיים כאמא לשניים, כמורה לנוער בסיכון, וכאישה המתמודדת עם מחלת הסרטן." בספר שבה שחר לילדותה, אל הצריף שבו חיו פעם הוריה ואחיותיה ואל צלקות הילדות שעיצבו אותה.
שחר חלתה פעמיים בסרטן, מחלתה הובילה לפרישתה מעבודת החינוך.
יודישער פערלאג ("יִידִישֶר פֶרלָאג", מגרמנית: Jüdischer Verlag, "ההוצאה היהודית") היא הוצאת ספרים יהודית שנוסדה בברלין בשנת 1902.
מייסדי ההוצאה היו חברי הפרקציה הדמוקרטית: מרטין בובר, חיים ויצמן, אפרים משה ליליין, ברתולד פייבל ודייוויס טריטש.
ההוצאה נוסדה חודשים אחדים לאחר שמרטין בובר הכריז על הקמתהּ בקונגרס הציוני החמישי, כחלק מן המאבק למען גיבוש תרבות לאומית חילונית ולמען קידום מקום האמנות בתהליך התחייה הלאומית היהודית.
מטרת ההוצאה הייתה לתרום להפצת האמנות היהודית, ולשם כך ביקש בובר את תמיכתהּ הכלכלית של ההסתדרות הציונית.
בהוצאה יצאו לאור יצירות שנכתבו בגרמנית (פרוזה וספרי עיון) ותרגומים לגרמנית של ספרות ביידיש ובעברית.
לאחר זמן החלה ההוצאה להדפיס גם ספרים בעברית.
תרגום מלא של התלמוד הבבלי לגרמנית, בידי לזרוס גולדשמידט.
ספרו של שמעון דובנוב "דברי ימי עם עולם" (בעשרה כרכים), שנכתב במקור ברוסית, אך פורסם לראשונה בתרגומו לגרמנית.
יצירות מאת אחד העם, חיים נחמן ביאליק, בנימין זאב הרצל, מקס נורדאו, ארתור רופין וש"י עגנון (שגם עבד בהוצאה בצעירותו).
בשנת 1931 יצאה לאור, בהוצאת שוקן, המהדורה הראשונה של כל סיפוריו של ש"י עגנון, בארבעה כרכים.
ד"ר זיגמונד קצנלסון, מנהלה של "יודישער פערלאג" עצר את הפצתה של המהדורה, בנימוק שזכויות היוצרים על חלק מהסיפורים הן בידי "יודישער פערלאג".
הסכסוך הסתיים כעבור כחמישה חודשים, לאחר שהוצאת שוקן רכשה את כל מלאי ספרי עגנון שבידי "יודישער פערלאג".
בשנת 1937 עלה קצנלסון לארץ-ישראל, הקים את "הוצאה עברית", והעביר אליה את נכסיה של היודישער פערלאג, ובעיקר את זכויות היוצרים שהיו בידי ההוצאה.
בשנת 1938 נסגרה "יודישער פערלאג" על ידי המשטר הנאצי.
בשנת 1958 נפתחה ההוצאה מחדש, וב-1990 נרכשה השליטה בה על ידי Suhrkamp Verlag.
יודיד הכסף (או כסף יודי, באנגלית: Silver iodide) הוא תרכובת של יוד ושל המתכת כסף.
חוקרים במחלקה למדעי האטמוספירה באוניברסיטה העברית בירושלים חיפשו חומרים מלאכותיים שישמשו לזריעת עננים במטרה להגביר את כמות הגשם היורדת במדינת ישראל הסובלת מחוסר מים ומתקופות בצורת על ידי פיזור חומר שירכז סביבו את טיפות המים שבעננים ועל ידי כך יגרום לירידת גשם.
במהלך המחקר נמצא כי ליודיד הכסף היכולת להקפיא את מי הענן בטמפרטורות שאינן נמוכות בהרבה מטמפרטורת הקיפאון.
במהלך סדרת ניסויים המכונה ניסויי ישראל ליצירת כמות גשמים מוגברת התברר שיודיד הכסף הוא היעיל מכולם לצורך השגת מטרה זו.
יודיד הכסף מסוגל למשוך אליו את אדי המים ולקשור ביניהם באופן היעיל ביותר ליצירת טיפות גשם.
זריעת כמות רבה מדי של יודיד הכסף גורמת שלא ירד גשם כלל.
לאחר ניסוי "ישראל 4" הופסק השימוש ביודיד הכסף לזריעת עננים לאחר שהתגלה כי תרומת פעולה זו היא תוספת של 1.8% בממוצע של מי גשמים דבר אשר אינו מצדיק את העלות הגבוהה של התהליך.
במידה וזורעים יותר מדי יודיד הכסף או שיש כמות גדולה של אירוסולים באוויר, גודל הטיפות לא יעלה על 1 מילימטר ולא ירד גשם כלל.
כאשר יש ריכוז גבוה מאוד של יודיד הכסף במים הוא עלול לגרום לארגיריה, אולם הכמות בה משתמשים בזריעת עננים היא כמות מזערית והפיזור על ידי מטוסים הוא פיזור יעיל הגורם לכך שמשתמשים בכמות קטנה של יודיד הכסף שלא מסוכנת לבריאות.
כחלק מניסוי ישראל 4 נבדק הפיזור של יודיד הכסף בגשם ולא נמצא ריכוז גבוה במי הגשם שנבדקו.
יודלובה (בפולנית: Jodłowa) הוא כפר במחוז דמביצה שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-22 ק"מ דרומית לדמביצה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
ליודלובה הוענקו זכויות עיר באמצע המאה ה-14, ובמשך השנים התקיימו במקום ירידים שנתיים ושווקים שבועיים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נטלו תושבי היישוב חלק פעיל במרד ינואר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התרחשו קרבות בין הרוסים והאוסטרים בסביבת היישוב.
יהודים התיישבו ביודלובה מסוף המאה ה-18, ומאמצע המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית, אשר זמן מה התנהלה בה חצר אדמו"רים.
בשנת 1919 ערכו הפולנים תושבי היישוב פרעות ביהודי המקום, ובשנים שלאחר מכן הוטל חרם על עסקי היהודים ביישוב.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 301 יהודים.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, ריכזו אלו את יהודיו, והריצו אותם באלימות לנהר המקומי.
שם אילצו הגרמנים את היהודים לצעוד על הנהר הקפוא, וחלקם טבעו במים.
עם שובם של היהודים לבתיהם, גילו שאלו נבזזו.
באביב 1940 בוצע שוד נוסף של רכוש יהודי היישוב בידי אנשי גסטאפו ואנשי המשטרה הפולנית.
בתקופה זו נלקחו יהודי היישוב, כמו גם פליטים יהודים שהגיעו למקום, לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה וחלקם הועברו לעיירה בז'וסטק הסמוכה.
ב- 10 ביולי 1942 רצחו שוטרים גרמנים 25 מיהודי היישוב, וב-12 באוגוסט 1942 רוכזו כ-160 היהודים שנותרו ביישוב, נשדדו, והובלו בקבוצות ליער פשצ'יצה הסמוך, שם נרצחו עירומים בבור ירי.
מקהילת יודלובה שרדו את השואה 17 איש, ובהם יהודי אחד שיצא חי מבור הירי.
יודי יובל רקנאטי (נולדה בתל אביב-יפו בשנת 1951) היא יזמת חברתית, אשת עסקים ונדבנית ישראלית.
מייסדת ויו"ר קבוצת גנדיר ועמותת נט"ל.
כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2017.
בשנת 2016 פורבס ישראל העריך את הונה ב-1.5 מיליארד שקלים.
יהודית יובל רקנאטי היא בת למשפחת רקנאטי, ממשפחות העסקים הבולטות בתולדות מדינת ישראל.
סבה, ליאון רקנאטי היה מייסד בנק דיסקונט; אביה דניאל רקנאטי היה מנכ"ל הבנק; ואמה, מטילדה רקנאטי ממשפחת קרסו, הייתה פעילה חברתית.
אחיה הוא הבנקאי ליאון רקנאטי.
למדה בגימנסיה העברית "הרצליה" והדריכה בתנועת הצופים.
שירתה בצה"ל כקצינת ח"ן וסעד.
בוגרת תואר ראשון בארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (בשנת 1976) ותואר שני בטיפול באמצעות אמנויות, מלסלי קולג', בבוסטון, שבארצות הברית.
נוסף על כך, שותפה בקרנות שחף, קרב, רש"י, אריסון ומריו סגל.
בשנת 1998 הקימה יחד עם ד"ר יוסי הדר את עמותת נט"ל, שמטרתה העיקרית היא להוות בית טיפולי רב מקצועי לנפגעי טראומה וקרוביהם על רקע הסכסוך הישראלי הערבי ואסונות בעלי אופי לאומי למען שיקום ושיפור איכות חייהם.
רקנאטי, המשמשת גם כיו"ר העמותה בהתנדבות, מעמידה את בית נט"ל לטובת העמותה, וכן תורמת לכיסוי הוצאות הנהלה וכלליות מדי שנה.
בין השנים 2001–2004 השתתפה מספר פעמים במשלחת ישראל ל-GA, העצרת הכללית של הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה.
בפעמיים אלו הייתה נציגת המשלחת של פילנתרופים ישראלים.
בשנים 2014–2015 הייתה יושבת ראש מבצע "הקש בדלת" של האגודה למלחמה בסרטן.
עם הארגונים להם תרמה נמנים: מרכז רפואי דוידוף במרכז רפואי רבין, מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, האגודה למלחמה בסרטן, המרכז הבינתחומי הרצליה, מוזיאון ישראל ובית האבות ע"ש ליאון רקנאטי.
משמשת כדירקטורית בבית גיל הזהב ע"ש דניאל ומטילדה רקנאטי.
יובל רקנאטי היא אלמנתו של ד"ר ישראל יובל, שהיה גינקולוג ואיש עסקים.
נמצאת במערכת יחסים זוגית ואם לשלוש בנות.
חברת הנהלה של האוניברסיטה העברית
חברת הנהלה של אוניברסיטת תל אביב
חברה הנהלה של מוזיאון ישראל
חברת הנהלה של קרן יה"ל
חברה מייסדת בוועד המנהל, מרכז שיתופים, הפועל לחיזוק החברה האזרחית בישראל, באמצעות פיתוח הניהול החברתי, הרחבת הפילנתרופיה הפרטית וקידום השיח הבין מגזרי
חברת ארגון JFN ויושבת הראש לשנת 2015
חברת ומשנת 2017 סגנית יו"ר של ארגון אריה יהודה ישראל, המקיים פעילות חברתית פילנתרופית של נשים בישראל לקידום ולהעצמת נשים ונערות בחברה הישראלית
חברה משנת 2010 ביוזמה "יכולים, נותנים", לקידום נתינה פרטית משמעותית בישראל
הייתה חברה בוועדה המייעצת לישראלים מטעם ה-UJC
פרס משנה בתחרות היזם החברתי (2004)
אות כבוד על פעילותה בנט"ל, המועצה הארצית לפיתוח חברתי (2004)
מגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים (2005)
אות ראש עיריית תל אביב-יפו למתנדבים מצטיינים (2005)
אות החוסן, מכללת חיפה (2012)
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת תל אביב, "על היותה מנהיגה מן השורה הראשונה בתחומי הפילנתרופיה, הסנגוריה הציבורית וההתנדבות האזרחית...
והרוח ההומניטרית הנדיבה שלה בתמיכה במגוון יוזמות תרבותיות, רפואיות וחברתיות בתחום הרווחה, שמשפרות את איכות החיים בישראל" (2013)
עמית כבוד, המרכז הבינתחומי הרצליה, בעבור פועלה בעמותת נט"ל (2014)
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2015)
אות פורום בכירי המשק, אוניברסיטת חיפה, "על עשייתה החברתית לחיזוק חוסנה ועתידה של החברה הישראלית" (2015)
פרס רפפורט לאישה מעוררת השראה, "על הקמת ארגון נט"ל ופעילותה החברתית והפילנתרופית ארוכת השנים" (2017).
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אריאל (2025).
רשימות עיתונאיות שציינו את יובל רקנאטי
ליידי גלובס בחר בה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל (2005)
דה-מרקר בחר בה כאחת מ-101 משפיעים לטובה (2010)
פורבס ישראל ציין אותה כאחת מ-100 האנשים העשירים בישראל (2016)
נוסף על כך, יובל רקנאטי צוינה כאישה כמעוררת השראה בספר "24/7 - ישראלים מעוררי השראה" מאת להמן ורפאלי, בהוצאת מטר (2018).
יודית ראקרס (נולדה ב-1976) היא עיתונאית ומגישת חדשות גרמנייה.
ראקרס נולדה בפאדרבורן, היא למדה לתואר בעיתונאות, תקשורת, פילולוגיה גרמנית והיסטוריה מודרנית באוניברסיטת מינסטר ובמקביל עד 2001 עבדה כמגישה ברדיו מקומי, (בתחנות Radio Hochstift ו- Antenne Münster).
בשנת 2004 עברה לטלוויזיה כמגישה של תוכנית "המבורג ג'ורנל" ב- NDR, תוכנית שהנחתה עד 2010. ב-2005 החלה להגיש את מהדורת החדשות היומית "Tagesschau".
ב-2010 מגזין הבידור "מדיה" בחר בה כאחת מ-100 עיתונאיות השנה.
ב-2011 הנחתה את תחרות האירוויזיון בגרמניה ובעקבות הנחייתה זכתה בפרס הטלוויזיה הגרמני ביחד עם שני המנחים האחרים.
באותה שנה הייתה חברה בצוות השיפוט של השעשועון הטלוויזיוני "הגרמני החכם ביותר".
בשנת 2021 הפתיעה ראקרס את הפאנל והצופים בעונה הרביעית של התוכנית "הזמר במסכה" (הגרסה הגרמנית ProSieben).
ראקרס הופיעה בתור אפרוח במשך ארבעה שבועות וחברי הפאנל לא הצליחו להגיע להסכמה.
בפרק הרביעי כאשר הסירה את המסכה, המנחה צחקה על הפאנל ואמרה: "כולכם טעיתם".
יודיתה צופמן (בסרבית: Judita Cofman - Јудита Цофман; 4 ביוני 1936 – 19 בדצמבר 2001) הייתה מתמטיקאית ופדגוגית סרבית, הונגריה ממוצא גרמני מוויבודינה, שפעלה באנגליה ובגרמניה ונודעה בעיקר בתחום חקר השיטות להוראת מתמטיקה.
היא הייתה בשנים 1990–2001 פרופסור בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת ארלנגן בגרמניה .
יודיתה צופמן נולדה ב-1936 בעיר ורשאץ שבבאנאט הסרבי, אז בממלכת יוגוסלביה כבת למשפחה ממוצא גרמני שהשתקעה באזור במאה ה-18 בימי האימפריה ההבסבורגית ואימצה בהמשך את התרבות ההונגרית.
אביה אקוש צופמן למד בגרמניה והיה מומחה בייצור בירה ויין ובאחסונם.
האם, לואיזה לבית קוזיץ' הייתה ממוצא הונגרי.
הסב מצד האם היה מורה למתמטיקה וראש העיר ורשץ.
צופמן למדה בבתי ספר יסודיים בשפה ההונגרית ובשפה הסרבית, אחר כך בתיכון בעיר הולדתה ואחר כך בשנים 1954–1958 למדה מתמטיקה באוניברסיטת נובי סאד.
בשנים 1961–1963 השתלמה ברומא אצל לוצ'יו לומברדו-רדיצ'ה.
במקביל לימדה שנתיים בתיכון בעיר זרניאנין ואחר כך עבדה באוניברסיטת נובי סאד, שם סיימה דוקטורט במתמטיקה בשנת 1963. היא הייתה הראשונה שעשתה דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת נובי סאד.
בשנים 1964–1965 השתלמה באוניברסיטת פרנקפורט במערב גרמניה.
תרומותיה העיקריות היו בחקר המישורים הפרויקטיבים הסופיים, מישורי מביוס וספרנר.
בשנות ה-1960 נסעה ללונדון, והייתה שם מרצה למשך 6 שנים באימפריאל קולג'.
עסקה במחקרים בתחום מדעי המתמטיקה ובהוראתם.
בשנים 1971–1978 לימדה באוניברסיטאות טיבינגן ומיינץ.
אחרי שנת 1978 לימדה למשך 15 שנה בתיכון פאטני בלונדון ובשנת 1985 במכללת סנט הילדה באוקספורד.
ב-1987 הייתה צופמן חלק צוות מאמני המשתתפים הבריטים באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית ה-28 שהתקיימה בקובה.
היא ארגנה מחנות קיץ למתמטיקאים צעירים.
בגרמניה היא ערכה את כתב העת למתמטיקה Hypotenuse.
בשנים 1990–2001 הייתה ראש החוג לשיטות הוראת מתמטיקה בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת ארלנגן בגרמניה.
באוגוסט 2001 פרשה מתפקידה בגרמניה ובספטמבר 2001 הוזמנה לעבוד כפרופסור במחלקה ללימודי המשך לשיטות הוראת מתמטיקה באוניברסיטת דברצן בהונגריה.
היא נפטרה בדברצן באותה שנה.
פרט לסרבית והונגרית, ידעה יודיתה צופמן מילדותה גרמנית, רוסית ואנגלית, יותר מאוחר למדה גם צרפתית ואיטלקית.
עם תלמידיה נמנה אלברכט בויטלשפאכר מגרמניה.
יודית יאנס לייסטר (בהולנדית: Judith Leyster; בערך 28 ביולי 1609 – 10 בפברואר 1660) הייתה ציירת הולנדית בתור הזהב.
היא ציירה עבודות ז'אנר, דיוקנאות וטבע דומם.
על אף שעבודותיה זכו להערכה רבה על ידי בני זמנה, לייסטר ויצירתה כמעט ונשכחו לאחר מותה.
כל היצירות שלה יוחסו לפרנס הלס או לבעלה, יאן מינס מולנייר, עד שנת 1893.
לייסטר נולדה בהארלם, ילדה השמינית של יאן וילמס לייסטר, מבשל בירה מקומי.
אין פרטים על הכשרתה כאמנית.
משערים כי לייסטר עשתה קריירה בציור כדי לעזור לפרנס את משפחתה לאחר פשיטת הרגל של אביה.
ייתכן שהיא למדה ציור מפרנס דה גרבר, שניהל בית מלאכה מכובד בהארלם בשנות העשרים של המאה ה-17. במהלך תקופה זו עברה משפחתה לפרובינציה של אוטרכט, וייתכן שהיא באה במגע עם כמה מהציירים חסידי קראבאג'ו שהיו שם.
עבודתה הראשונה שנחתמה היא משנת 1629. עד שנת 1633 הייתה חברה בגילדה סנט לוק בהארלם.
יש ויכוח האם היא הייתה האישה הראשונה שנרשמה על ידי הגילדה.
הדיוקן העצמי של לייסטר, משנת 1633, משערים שהייתה היצירה שייצגה אותה בגילדה.
עבודה זו מסמנת מעבר מהנוקשות של ייצוג דיוקנאות עצמיים של נשים לפניה, לטובת תנוחה דינאמית יותר של הדמות.
הדמות רגועה מאוד בסטנדרטים של דיוקן הולנדי, בעיקר שמשווים לכמה דיוקנאות של פרנס הלס.
אם כי נראה שלא סביר שהיא לבשה בגדים רשמיים כאלו כשהיא ציירה בצבעי שמן, במיוחד מדובר בצווארון התחרה הרחב מאוד שעוטף אותה.
בתוך שנתיים לאחר כניסתה לגילדה, לימדה לייסטר שלושה חניכים גברים.
על פי הרשומות, לייסטר תבעה את פרנס הלס על כך שהעסיק סטודנט שעזב את בית המלאכה שלה בלי לקבל קודם את רשות הגילדה.
אמו של הסטודנט שילמה ללייסטר ארבע גילדן פיצויים, רק מחצית ממה שלייסטר ביקשה.
האלס הסדיר את חלקו בתביעה בכך ששילם קנס של שלושה גילדן הולנדי במקום להחזיר את החניך.
לייסטר עצמה נקנסה על כך שלא רשמה את החניך לגילדה.
בעקבות התביעה שלה עם פרנס הלס, ציוריה של לייסטר זכו להכרה רבה יותר.
בשנת 1636 התחתנה לייסטר עם יאן מינס מולנייר, אמן פורה יותר ממנה שעבד על נושאים דומים.
בתקווה לסיכויים כלכליים טובים יותר, הם עברו לאמסטרדם שם כבר היו לו לקוחות.
הם נשארו שם במשך אחת עשרה שנים לפני שחזרו לאזור הארלם.
שם הם חלקו סטודיו בבית קטן שנמצא בפארק גריננדאל בימינו.
ללייסטר ומולנייר נולדו חמישה ילדים, שרק שניים מהם שרדו לבגרות.
מרבית יצירותיה של לייסטר מתוארכות בין 1629 ל-1635. יש מעט יצירות ידועות שציירה לאחר 1635. שני איורים בספר על צבעונים משנת 1643, דיוקן משנת 1652, וחיים דוממים משנת 1654 שהתגלה באוסף פרטי.
לייסטר אולי עבדה גם יחד עם בעלה.
היא נפטרה בשנת 1660, בת 50. היא נקברה בחווה מחוץ להארלם, ויצירות האמנות שלה לא הוצגו ולא הוכרו כשלה במשך קרוב ל 200 שנה.
העובדה שהציורים שנותרו באחוזתם יוחסו ל"אשתו של מולנייר", ולא ליודית לייסטר, אולי תרמה להערכה לא נכונה של עבודתה עם בעלה.
היא חתמה על עבודותיה במונוגרמה של ראשי התיבות שלה JL עם כוכב צמוד.
המונוגרמה הייתה קיצור של "לייסטר" היינו "כוכב עופרת" בהולנדית.
ציידים הולנדים בתקופה ההיא כינו בשם זה את כוכב הצפון.
לייסטר היה גם שם מבשלת הבירה של אביה בהארלם.
רק לעיתים נדירות היא חתמה על עבודותיה בשמה המלא.
היא התמחה בסצנות ז'אנר ודמויות דיוקן, בדרך כלל של דמות אחת עד שלוש.
הדמויות מפגינות לרוב שימחה ועליזות ומוצגות על רקע פשוט.
לייסטר הייתה חדשנית במיוחד בסצנות הז'אנר הביתיות שלה.
אלה סצנות שקטות של נשים בבית, לעיתים קרובות עם נרות או פנס.
חלק גדול מהעבודות האחרות שלה, בעיקר של מוזיקאים, דומות באופיין לתמונות זהות של בני דורה, כמו בעלה מולנייר, האחים פרנס ודירק הלס, יאן סטיין, הנדריק טר ברוחן וחריט ואן הונתורסט.
ציורי הז'אנר שלהם, בדרך כלל של טברנות וסצנות בידור אחרות, סיפקו את טעמם ואת תחומי העניין של מגזר הולך וגדל של מעמד הביניים ההולנדי.
היא ציירה מעט דיוקנאות ממשיים, והציור ההיסטורי היחיד הידוע שלה הוא "דוד עם ראש גוליית" (1633), שאינו שונה מסגנון הדיוקן האופייני שלה, עם דמות יחידה קרובה לחזית התמונה.
אף על פי שהיא הייתה ידועה במהלך חייה ומוערכת על ידי בני דורה, לייסטר ויצירתה נשכחו לאחר מותה.
היא התגלתה מחדש רק בשנת 1893, כשציור שהיה מזוהה למעלה ממאה שנה כיצירה של פרנס הלס הוכר כציור שלה.
הבלבול - או אולי ההונאה - התחילו עוד בחייה של לייסטר.
סר לוק שחאוד רכש ציור של לייסטר, The Jolly Companions, כאילו זהו ציור של פרנס הלס עוד בימי חייה.
העבודה הוצגה אצל סוחר אומנות, ורטהיימר מרחוב בונד, בלונדון, שתיאר אותה כאחד מציוריו הטובים ביותר של הלס.
סר ג'ון מילארס הסכים עם ורטהיימר לגבי האותנטיות והערך של הציור.
ורטהיימר מכר את הציור לחברה אנגלית תמורת 4,500 לירה שטרלינג.
המשרד הזה, בתורו, מכר את הציור כאילו הוא של הלס לברון שליכסטינג בפריז.
בשנת 1893 מצא הלובר את המונוגרמה של לייסטר תחת חתימתו המזויפת של הלס.
לא ברור מתי נוספה החתימה המזויפת.
כאשר התגלתה החתימה המקורית, תבע הברון שליכסטינג את המשרד האנגלי, שבתורו ניסה לבטל את הרכישה ולקבל את כספו מגלריה ורטהיימר.
התיק הוסדר בבית המשפט ב-31 במאי 1893, כאשר התובעים (המשרד האנגלי ללא שם) הסכימו לשמור את הציור בעלות של 3,500 ליש"ט + 500 ליש"ט הוצאות.
במהלך ההליכים המשפטיים לא התייחסו כלל ליצירה כגילוי בעל ערך במסגרת ההיסטוריה של האומנות.
אף אחד לא גילה התלהבות כשגילו צייר אחר שהיה מסוגל לצייר כמו פרנס הלס במיטבו.
גרסה אחרת של הציור הזה, נמכרה בבריסל בשנת 1890 ונשאה את חתימתה של לייסטר "ששונתה בגסות ל-FH שלובים".
בשנת 1893 כתב קורנליס הופסטדה דה חרוטה את המאמר הראשון על לייסטר.
הוא ייחס לה שבעה ציורים, שישה מהם חתומים במונוגרמה הייחודית שלה 'JL *'.
מאז היסטוריונים לאמנות התייחסו אליה פעמים רבות כחקיינית של הלס, אם כי גישה זו השתנתה מעט בסוף המאה ה-20.
מלבד התביעה שהוזכרה לעיל, אופי היחסים המקצועיים של לייסטר עם פרנס הלס אינו ברור.
ייתכן שהיא הייתה סטודנטית שלו או עמיתה.
ייתכן שהלס או אחיו דירק היו המורים של לייסטר, בשל הדמיון הרב בין יצירותיהם.
יודית ארנדט היא לשעבר רוכבת אופני כביש ומסלול גרמנית.
בתחום הכביש, היא אלופת העולם בכביש (ורונה 2004) ובנגד השעון (קופנהגן 2011, ואלקנבורג 2012).
היא סגנית אלופת העולם בנגד השעון (המילטון 2003, ורונה 2004, מלבורן 2010) ומדליסטית הארד באליפות העולם בכביש (וארזה 2008) ובנגד השעון (וארזה 2008, סן סבסטיאן 1997).
היא סגנית האלופה האולימפית בכביש (אתונה 2004) ובנגד השעון (לונדון 2012).
בתחום המסלול, היא אלופת העולם (פרת' 1997), סגנית אלופת העולם (ברלין 1999, מנצ'סטר 2000) ומדליסטית הארד (בורדו 1998) ברדיפה אישית.
בנוסף לכך היא סגנית אלופת העולם במקצה הנקודות (ברלין 1999, מנצ'סטר 2000) ומדליסטית הארד ברדיפה אישית באולימפיאדת אטלנטה (1996).
הישגים אלו ועוד, מחשיבים אותה לאחת מרוכבות האופניים הגרמניות הטובות אי פעם.
ארנדט נולדה בקניגס ווסטרהאוזן שבמזרח גרמניה.
היא התחילה להתחרות באופן מקצועי בשנות התשעים, וכבר ב-1995 סיימה שנייה באליפות גרמניה בנגד השעון, אחרי האנה קופפרנגל.
ארנדט התחרתה באותה עונה באליפות העולם באופני כביש שנערכה באותה שנה בדויאטמה שבקולומביה, כשהיא מסיימת במקום ה-16 במקצה נגד השעון ובמקום ה-50 במקצה הכביש.
ב-1996, שוב סיימה שנייה באליפות גרמניה בנגד השעון, אחרי אותה קופפרנגל.
היא נכללה בסגל גרמניה לאולימפיאדת אטלנטה (1996) וזכתה במדליית הארד במקצה הרדיפה האישית ל-3000 מטרים, לאחר שהגיעה אחרי מריון סלין הצרפתית שזכתה בכסף ואנטונלה בלוטי שזכתה במדליית הזהב.
1997: אלופת העולם ברדיפה אישית
ב-1997, התחרתה באליפות העולם גם בכביש וגם במסלול וזכתה בשני האירועים במדליות.
באליפות העולם במסלול זכתה במדליית זהב ברדיפה אישית, לאחר שהקדימה את נטליה קמירובה הרוסייה ואיבון מקגרגור הבריטית.
באליפות העולם בכביש, זכתה במדליית ארד בנגד השעון, לאחר שהגיעה אחרי זוכת מדליית הזהב ז'נין לונגו וזוכת מדליית הכסף זולפיה זאבירובה ב-29 שניות.
בנוסף לכך באותה עונה, סיימה שלישית באליפות גרמניה, אחרי האנה קופפרנגל וורה הולפלד.
ב-1998, ניצחה ארנדט את אליפות גרמניה, לאחר שהקדימה את ז'קלין ברבנץ ואת מנדי המפל.
במקצה נגד השעון באליפות גרמניה, סיימה שנייה.
באליפות העולם באופני כביש, ארנדט סיימה שמינית במקצה נגד השעון, 1:05 דקות אחרי לאונטין ז'יליארד-ואן מורסל.
1999: סגנית אלופת העולם בנקודות וברדיפה אישית ואלופת גרמניה בנגד השעון
ב-1999, ניצחה ארנדט את אליפות גרמניה בנגד השעון לראשונה, כשהיא מקדימה בשנייה אחת בלבד את פטרה רוסנר ואת ז'קלין ברבנץ.
במקצה הכביש באליפות גרמניה, סיימה רביעית.
לאחר מכן התחרתה בטור "הולנד ליידיז" וסיימה שנייה אחרי לאונטין ז'יליארד-ואן מורסל, כשארנדט גם ניצחה את הקטע הראשון במרוץ.
באליפות העולם במסלול שנערכה בברלין, ארנדט זכתה בשתי מדליות כסף, ברדיפה אישית ובמקצה הנקודות.
כשבשני המקצים הקדימה אותה מריון סלין הצרפתית.
באליפות העולם בכביש שנערכה בורונה, סיימה שישית במקצה נגד השעון, 50 שניות אחרי לאונטין ז'יליארד-ואן מורסל המנצחת.
2000: סגנית אלופת העולם בנקודות וברדיפה אישית
ב-2000, איבדה את תוארה כאלופת גרמניה בנגד השעון, לאחר שאיבדה את התואר להאנקה קופפרנגל.
היא נכללה בסגל גרמניה לאולימפיאדת סידני (2000) וסיימה שביעית בנגד השעון, 1:31 דקות אחרי זוכת מדליית הזהב, לאונטין ז'יליארד-ואן מורסל.
באליפות העולם בכביש, סיימה תשיעית בנגד השעון, 1:38 דקות אחרי מארי מולדן המנצחת.
באליפות העולם במסלול שנערכה במנצ'סטר, שחזרה ארנדט את ההישג שלה מ-1999, כשזכתה שוב במדליית כסף במקצה הנקודות וברדיפה אישית, כשבמקצה הנקודות הקדימה אותה מריון סלין ובמקצה הרדיפה האישית הקדימה אותה איבון מקגרגור.
2001: אלופת גרמניה בנגד השעון
ב-2001, ניצחה ארנדט את אליפות גרמניה בנגד השעון וסיימה רביעית במקצה הכביש באליפות.
היא ניצחה את המרוץ החד יומי "טור רוטרדהם".
באליפות העולם בכביש שנערכה בליסבון, היא סיימה חמישית במקצה נגד השעון, 55 שניות אחרי ז'נין לונגו המנצחת.
אך לראשונה בלטה ארנדט גם במקצה הכביש, כשסיימה רביעית, 6 שניות אחרי Rasa Polikevičiūtė.
2002: אלופת גרמניה בנגד השעון בפעם השנייה ברציפות
ב-2002, ניצחה ארנדט את שני מרוצי הקטעים בארצות הברית, Redlands Bicycle Classic ו-Women's Challenge וניצחה לראשונה את הטור דה ל'אוד.
ביוני, ניצחה שוב את אליפות גרמניה בנגד השעון, מקדימה את פטרה רוסנר ורג'ינה שליישר.
באליפות העולם בכביש, סיימה תשיעית בנגד השעון, 48 שניות אחרי זולפיה באבירובה הרוסייה שניצחה.
2003: סגנית אלופת העולם בנגד השעון
ב-2003 הצטרפה לקבוצת Equipe Nurnberger, בה רכבה עד סוף 2005. ארנדט ניצחה את אליפות גרמניה בנגד השעון בפעם השלישית.