tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצירת פלורליזם אתי - ריבוי דפוסים אתיים עשוי לסייע לחוקר להתמודד עם הקשיים האובייקטיביים והסובייקטיביים המתעוררים בכל מחקר מחדש.
החוקר יוכל לבחור פתרון אתי הולם מתוך המבחר.
החוקר יוכל להיעזר בקודים האתיים שגובשו על ידי גופים שונים לשאלונים מקוונים.
שאלת זהותו של מחבר כתבי ויליאם שייקספיר היא טענה הקיימת בקרב מיעוט קטן מחוקרי עבודתו של שייקספיר, המערערים על התפישה המקובלת באקדמיה ובכלל, המזהה את מחבר כתבי שייקספיר עם ויליאם שייקספיר איש סטרטפורד על האייבון.
האנטי-סטרטפורדיאנים מאמינים שלמרות שהיצירות יוחסו לשייקספיר איש סטרטפורד, הם נכתבו על ידי אנשים אחרים, שרצו או נאלצו להסתיר את זהותם האמיתית.
הסיבות שהאנטי-סטרטפורדינים נותנים להסתרת זהות המחבר האמיתי מתחלפות: חלק טוענים שהייתה זו אישה, חלק שהמחבר נרדף על ידי השלטונות, או שהיה ממעמד חברתי גבוה שלא אפשר לו להזדהות כמחבר הכתבים, כיוון שעיסוק בתיאטרון באותה תקופה נחשב עניין נחות שאינו מתאים לבני אצולה.
חלק מהאנטי-סטרטפורדיאנים טוענים שיש קבוצה של אנשים שחיברה את כתבי שייקספיר.
במהלך השנים הוצעו כ־87 מועמדים כמחברים "האמיתיים" של כתבי שייקספיר.
טענה מרכזית נוספת של האנטי-סטרטפורדיאנים היא שלשייקספיר איש סטרפורד לא היו הכישורים לחבר את היצירות האלו, שמפגינות ידע בלתי רגיל בהיסטוריה ובמדעים, וכן שפה גבוהה ועשירה במיוחד.
לכן לשיטתם לא ייתכן ששייקספיר אי סטרטפורד, שחקן תיאטרון מהמעמד הנמוך, שהפסיק ללמוד בגיל 14, חיבר לבדו את היצירות.
התאוריה האנטי-סטרפורדיאנית זכתה בפופולריות רבה בקרב הציבור, וכן תמכו בה כמה אנשי רוח כמו זיגמונד פרויד, מארק טוויין ו-וולט ויטמן.
למרות זאת, בקרב חוקרי שייקספיר באקדמיה, שורר כרגע קונצנזוס על כך שאין לתאוריות האנטי-סטרטפורדיאנית תימוכין בראיות הקיימות.
זהותו של כותב המחזות הידועים כ"כתבי שייקספיר" נחשבת לידועה, אך כבר בתקופתו של ויליאם שייקספיר עלו טענות שהוא לא המחבר של המחזות שהתפרסמו בשמו, כדוגמת גינויו של בן התקופה, המחזאי רוברט גרין, שכינהו "עורב זה מקרוב בא, המתהדר בנוצות לא לו".
בעת החדשה מספר מומחים, בדעת מיעוט, טענו כי מעולם לא היה אדם בשם ויליאם שייקספיר.
באנגליה האליזבתנית לא היה כתיב תקני אחיד.
מסמכים רשמיים המתייחסים לוויליאם שקספיר איש סטרטפורד, כולם כותבים את חלקו הראשון של השם בארבע אותיות: Shak, Shag או Shax (Shakspere וכו').
לעומת זאת כל ההתייחסויות למחזאי הן בהברה ראשונה ארוכה: Shake - "שייק".
מידת המשמעות שניתן לייחס לעובדה זו, לאור העובדה שמדובר באנגליה האליזבתנית, נתונה במחלוקת.
בערך זה ההתייחסויות למחזאי הן בתור "שייקספיר" בעוד שלאיש מסטרטפורד הן "שקספיר".
ויליאם שקספיר נולד ב-1564 בסטרטפורד על האייבון ליצרן של כפפות ממעמד נמוך.
הוא עבר ללונדון ועבד כמחזאי ושחקן.
הצטרף לחבורת השחקנים "אנשי הלורד צ'מברלין", ששינתה את שמה מאוחר יותר ל"אנשי המלך".
בבעלות הקבוצה היה התיאטרון "גלוב".
נראה כי בחלוף הזמן שקספיר התעשר, קנה בית גדול ופרש ב-1613. הוא נפטר שלוש שנים מאוחר יותר.
בימי חייו שמו התנוסס על ארבעה-עשר מחמישה-עשר פרסומים של מחזותיו.
ב-1623, שבע שנים אחר שמת, התפרסמה "מהדורת הפוליו הראשונה" (The First Folio) שהתיימרה להציג את אוסף כל עבודותיו.
על כריכתה הופיעה התמונה הידועה היחידה של שקספיר הנמצאת ברשותינו כיום, דיוקן דרושאוט.
נותרו בידינו 36 מחזות שלו (ידוע ששניים נוספים אבדו), 6 פואמות, ו-154 סונטות.
ישנן ראיות התומכות בנקודת המבט המקובלת:
שקספיר מסטרטפורד הוריש מתנות ל"אנשי המלך" בצוואה שלו, אם כי אלו שורות שנוספו בין שורות קודמות.
עובדה זו מחזקת את ההשערה שהיה קשר של ממש בין שקספיר מסטרטפורד ללהקת שחקנים, בהתאם לנקודת המבט המקובלת.
ב"מהדורת הפוליו הראשונה" ובאחד מהפרסומים הקודמים יש ייחוס ל"ברבור מאבון" ול"אנדרטה שלו בסטרטפורד".
מקובל להניח שהכוונה לאנדרטה שקיימת עד היום בכנסיית השילוש הקדוש בסטרטפורד.
קיימים אזכורים של האנדרטה בכנסייה משנת 1630 ואילך.
אזכור זה יוצר קשר ישיר בין המחזות שפורסמו ב"מהדורת הפוליו הראשונה" לבין שקספיר איש סטרטפורד.
מקורות שאלת זהותו של כותב המחזות
הבעיה המרכזית היא הידענות המדהימה של שייקספיר כותב המחזות.
הוא השתמש באוצר מילים עשיר להפליא (למעלה מ-25,000, להשוואה אוצר המלים בתנ"ך הוא 6,000), הפגין ידע במשפטים ובמדעים - כולל תגליות של תקופתו ממש, מה שדורש קשר ממשי עם מדעני התקופה, קשר שאינו סביר לשחקן תיאטרון מהמעמד הנמוך, וידע בשפות, לוחמה, בזיירות, מדינאות, היסטוריה, פילוסופיה, וספורט-של-אצילים כדוגמת טניס וציד.
יחסית לתקופתו מדובר באדם משכיל באופן יוצא מגדר הרגיל, ומשכילים כמוהו בעת ההיא הותירו עדויות רבות לקיומם.
אולם, על פי העדויות הקיימות נראה כי ויליאם שקספיר איש סטרטפורד למד, אם בכלל, עד גיל 14 בלבד.
גם אין שום עדות על היותו למדן עצמאי.
להשוואה - משורר נודע אחר מתקופתו, בן ג'ונסון, שהיה מפשוטי העם והשלים לבד את חינוכו, הותיר אחריו עשרות עדויות ללמדנותו: ספרים שרכש, מכתבים בהם התלבט והתווכח עם אחרים על משמעות עובדה זו או אחרת וכדומה.
בניגוד לכך כתב היד הידוע היחיד ששרד משקספיר איש סטרטפורד הוא החתימה על צוואתו.
צוואתו של שקספיר איש סטרטפורד היא מסמך מפורט של בורגני מצליח, ובה פירוט של רכוש רב, אך אין בה זכר לשום פרט תרבותי כגון ספרים, יצירה שלו שלא פורסמה עדיין והוא מעמיד למשפחתו וכו'.
אין גם שום אזכור למניות ב"אנשי המלך" שבהן הוא היה אמור להחזיק, על פי הדעה המקובלת.
קיימות עדויות למות שייקספיר כותב המחזות שנים לפני מותו של ויליאם שקספיר איש סטרטפורד: השטף השופע של יצירות פחת פתאום לקילוח דקיק ב-1604. טוענים גם שהיצירות המאוחרות יותר מכילות עדויות לכך שנכתבו טרם 1604. אוסף סונטות מכיל את ההקדשה ל"משורר שלנו, בן האלמוות" - הקדשה שאפיינית למי שכבר מת.
מסמך משפטי מעיד ששייקספיר כותב המחזות, שהיה בעל מניות בתיאטרון הגלוב, מת לפני 1616 - שנת מותו של ויליאם שקספיר איש סטרטפורד.
נטען שהחתימות של ויליאם שקספיר איש סטרטפורד שיש ברשותנו מעידות על אדם שמתקשה מאוד בכתיבה.
בנוסף אשתו ובתו היו אנאלפאבתיות, מאפיין שאינו מצופה ממשפחתו של גאון כתיבה.
שום מסמך, שום מכתב, שום דף לא שרד בכתב של ויליאם שקספיר איש סטרטפורד.
קיים ויכוח עז באשר למשמעות שיש לידע הפנימי, כביכול, שהיה למחזאי בחיי האצולה.
כבר במחזותיו הראשונים שייקספיר תיאר חיי אצולה בפירוט.
אם אכן הכותב היה ויליאם שקספיר מסטרטפורד, בן לפשוטי עם, יש להניח שהידע על חיי מעמד שאליו נקלע במאוחר יופיע, אם בכלל, בהדרגה.
כטיעון נגד מציגים את בן ג'ונסון, שגם הוא היה ממעמד נמוך וכתב גם הוא בפירוט על בני האצולה שבקרבם חי בזכות מלגות שקיבל.
אך ג'ונסון קיבל חסות רשמית (מהנסיך הנרי) רק אחרי 12 שנה של עבודה, בעוד שלשייקספיר כותב המחזות מוכרזת חסות (של רוזן סאות'המפטון) כבר ביצירתו הראשונה שהופיעה בדפוס.
בסונט 76 יש פסקה שניתן להבינה כווידוי של ממש:
הצעות לזהות האמיתית של כותב המחזות
לא פחות מ-80 דמויות היסטוריות הוזכרו בזמן כזה או אחר כמועמדים להיות המחבר האמיתי של הקנון השייקספירי, רק מיעוט מטענות אלו זכו להתייחסות משמעותית בקרב חוקרי הספרות.
בנוסף לתאוריות על מועמד יחיד כזה או אחר, תאוריות שונות על "קבוצת מחברים" (תאוריות חבורה) עוררו אף הן עניין רב בקהילה האקדמית.
תאוריית חבורה נוספת תוארה בספרו של גילברט סלאטר, "שבעת השייקספירים" (1931), שבו הוא טוען כי העבודות נכתבו על ידי שבעה מחברים שונים:
אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17
ויליאם סטנלי, רוזן דרבי ה-6
רוג'ר מאנרס, רוזן ראטלנד ה-5
מרי סידני, רוזנת פמברוק, שמהדורת הפוליו הראשונה של מחזות שייקספיר הוקדשה לשני בניה: ויליאם הרברט, רוזן פמברוק ה-3 ופיליפ הרברט, רוזן מונטגומרי ולאחר מכן רוזן פמברוק ה-4.
בשנות ה-60 המוקדמות, אדוארד דה ויר, פרנסיס בייקון, רוג'ר מאנרס, ויליאם הרברט ומרי סידני הוצעו כמי שהיו חברים בקבוצה שכונתה "סינדיקט אוקספורד".
בנוסף, מחזאים כגון כריסטופר מרלו, רוברט גרין ותומאס נאש הוצעו אף הם כמשתתפים בקבוצה.
גרסאות מסוימות של תאוריית החבורה כוללות גם את ויליאם שייקספיר מסטרטפורד כמנהל הקבוצה, כמתווך בין חבריה או כפנים של הקבוצה כלפי חוץ (מציג עצמו כמחבר המחזות והשירים על מנת להגן על זהותם האמיתית של מחבריהם).
סר פרנסיס בייקון היה אציל, מדען, מדינאי ואיש חוק.
יותר מכל אדם אחר הוא ממלא אחר הדרישות מהמחזאי הגאון.
שפתו הייתה עשירה, וזכתה לשבחים רבים.
אפילו על פסקי הדין שלו, בשבתו כשופט, נאמר ש"נקראו כשירה צרופה".
סגנון כתיבתו במכתביו ובפסקי הדין שלו מזכיר את זה של המחזאי.
שייקספיר ובייקון כתבו - שניהם יחד - על כל מלכי אנגליה שמשלו בתקופה שמ-1377 עד 1603, מבלי שאחד מהם יכתוב על מלך שהשני כבר כתב אודותיו.
כשנדרש בייקון במפגיע לכתוב על הנרי ה-8, שעליו כבר היה מחזה של שייקספיר, ניסה להתחמק בתירוצים שונים, ולבסוף כתב שני עמודים בלבד.
מקורו של המחזה "הסערה" הוא בבירור (על כך יש הסכמה כללית) דו"ח שנשלח מאת מועצת וירג'יניה לחברה לפיתוח וירג'יניה.
מקובל להניח שהדו"ח התגלגל, אי-כה, לידי שקספיר.
אבל ידוע שהדו"ח נחשב כמסמך סודי שמיועד לעיני מיעוט מצומצם.
למעשה קיומו של הדו"ח נחשף לציבור רק ב-1616 - חמש שנים לאחר שהמחזה הועלה לראשונה, ושש שנים לאחר שהדו"ח נכתב.
סר פרנסיס בייקון היה חבר במועצת החברה לפיתוח וירג'יניה, ועל כן אחד משישה-עשר האנשים שקיבלו, לידיהם ממש, את הדו"ח הסודי.
מקרה מוזר - הביצוע הראשון של מחזהו של שייקספיר "קומדיה של טעויות" נעשה בפונדק גריי, בזמן פסטיבל בו אנשי אצולה שעשעו עצמם בהשתתפות במחזות חובבים.
אבל בזמן הפסטיבל "אנשי השר צמברליין" - שאמורה, כזכור, להיות להקתו של שייקספיר - רשומה כנמצאת בארמון אליזבת, במרחק 120 ק"מ מפונדק גריי, כך תועד ברישומי הלהקה.
סר פרנסיס לא רק שהיה נוכח בפסטיבל, אלא מסתבר שניהל בפועל את השחקנים במחזות שהועלו בפונדק גריי.
ההסבר המקובל הוא שחלה טעות ברישומי הלהקה.
למרות שסר פרנסיס היה תמיד זהיר וטרח לרשום קרדיטים לציטוטים הוא לא עשה כן באף אחד מהציטוטים שלו ממחזות שייקספיר.
למרות שישנן פסקאות שלמות מכתביו שהן ציטוט ממחזות שייקספיר.
במאה ה-19 התגלתה מחברת ובה רשימה ארוכה של משפטים מנוסחים, ציטטות מכתבי רומאים ויוונים ואמרות שפר מקוריות.
רבים ממשפטים אלו מופיעים, לעיתים מילה במילה, במחזות שייקספיר.
הכתב במחברת מזוהה ככתב ידו של סר פרנסיס וחתימתו מתנוססת על אחד מעמודיה.
בתקופה האליזבתנית מחזאות נחשבה לעיסוק "לא הולם" שאינו רציני דיו לאיש אצולה, ולכן הייתה לסר פרנסיס סיבה טובה להסתיר את עיסוקו זה.
אדוארד דה-ויר, רוזן אוקספורד ה-17
שלושת המחזות של שייקספיר שכוללים הקדשה, מוקדשים לשלושה אצילים שדה-ויר ניסה לשדך לבנותיו.
דה-ויר טייל באיטליה ובצרפת תקופה ארוכה.
הערים בהן שהה מוזכרות במחזות שייקספיר, ואלו שלא היה בהן, אינן מוזכרות בכתבים.
ביומנה של אן ואואזור, המאהבת של דה-ויר, ישנה פואמה שמוקדשת לה ועליה נכתב שהיא פרי עטו של דה-ויר.
אותה פואמה פורסמה, כנראה 4 שנים לאחר מכן, בנוסח מתוקן, תחת השם שייקספיר.
ישנן הקבלות רבות בין אירועים מחיי דה-ויר, ותיאוריו בפי עצמו, לאירועים בכתבי שייקספיר.
תיאורו כנכה (דה-ויר נפצע בדו-קרב ונותר נכה, ותיאר עצמו ככזה במכתביו).
התאמה של גיל – בסונט 138 – לגילו של דה-ויר, ולא לזה של שקספיר מסטרטפורד.
התרוששותו: דה ויר ירד מנכסיו עקב בזבזנותו היתרה.
ישנן הקבלות רבות בין חמו של דה-ויר, ויליאם ססיל, לורד ברלי, לפולוניוס מהמחזה המלט.
באיטליה לווה דה-ויר כספים משני אנשים: בפטיסטה ניגוראנה ופאסקינו ספינולה.
ב"אילוף הסוררת" אביה של קייט הוא אדם עשיר ששמו בפטיסטה מינולה.
כמו סר פרנסיס, גם דה-ויר היה מהאצולה, ולכן אפשר שנאלץ להסתיר את עיסוקו במחזאות.
מארלו היה מחזאי בן תקופתו של שייקספיר, שרשמית נהרג בקטטה בשנת 1593. סיפור מותו מעלה תמיהות רבות, כמו גם עדויות לפיהן חי לאחר מכן, תחת זהות שאולה, באיטליה.
מארלו נהרג, כביכול, בקטטה עם אדם שהכיר היטב.
אבל מארלו היה מסובך עד צוואר באותו זמן עם הכנסייה, וציפה לו גזר דין של מוות באשמת הפצת אתאיזם.
היומיים האחרונים של מארלו בין החיים אפופים פגישות בהולות ומסתוריות – ובעיקר יומו האחרון, שבו היה בפגישה סודית ופרטית עם שלושה מידידו.
בסיום יום זה נהרג, כביכול, בקטטה עם אחד משלושת חבריו.
השלישייה הזו, בתוספת של שופט מטעם המלכה, הם אלו שזיהו את הגופה.
דא-עקא, אותו שופט היה חבר קרוב ופטרון של מארלו, והמלכה עצמה ידעה היטב שמארלו הוא סוכן חשאי שלה, מה שמספק מניע לסיוע מלכותי בביום מותו כדי להצילו מהגרדום.
על פי השערה זו, מארלו נאלץ לברוח בזהות בדויה לאיטליה ובה בילה את שארית ימיו.
חסידי ההשערה טוענים כי היא הולמת את הסונטות של שייקספיר, שמכילות מספר התייחסויות לגעגועים לביתו, שאליו אינו יכול לשוב בשל פשעיו בעבר.
ויליאם סטנלי, רוזן דרבי ה-6, (או בקיצור "דרבי") הוצע לראשונה כמועמד בשנת 1891 על ידי ג'יימס גרינסטריט ולאחר מכן נתמך על ידי אבל לה - פרנק ואחרים.
כמו כן, הייתה לו גם להקת תיאטרון משלו, "אנשי דרבי", ששיחקה מספר פעמים בחצר המלוכה של המלכה אליזבת הראשונה ב-1600 ו-1601.
דרבי נישא לאליזבת דה ויר (בתו של אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17), שסבה מצד אימה היה ויליאם ססיל, שדמותו נחשבת, על ידי כמה מבקרי ספרות, כזו ששימשה כבסיס לדמותו של פולוניוס בהמלט.
דרבי היה בקשרי חברות עם ויליאם הרברט, רוזן פמברוק ה-3 ואחיו פיליפ הרברט, רוזן מונטגומרי ולאחר מכן רוזן פמברוק ה-4, "הזוג שאין דומה לו" שלהם הוקדש הפוליו הראשון של ויליאם שייקספיר.
שנות חייהם של מחברי המחזות המשוערים
ציר זמן זה מראה את שנות חייהם של סר פרנסיס בייקון, אדוארד דה-ויר, כריסטופר מארלו וויליאם סטנלי מול חיי שקספיר איש סטרטפורד ותקופת שלטון אליזבת הראשונה
שָׁאלוֹן-סוּר-סוֹן היא קומונה (עיר) במחוז סון ולואר (Saône-et-Loire) שבחבל בורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת.
שאלון נמצאת בדרום חבל בורגון-פראנש-קונטה שבצרפת, היא ממוקמת על נהר הסון, בעבר הייתה עיר נמל פעילה, שהפיצה בעיקר יינות מהאזור, צפונה ודרומה שהובלו על נהר הסון ועל תעלת "Canal du Centre" שנחנכה ב-1792 וקישרה בין נהרות הלואר והסון.
אף על פי שהאתר עליו שוכנת העיר היה בירתם של האיידואים ("קבילו" או קבילינום" אצל סטרבון) וממצאים מתרבות לה טן (La Tène) התגלו על קרקעית הנהר במקום, האזכור הראשון של "קווילונום" (Cavillonum) מצוי בספר "מלחמת גאליה" המתאר את מלחמת גאליה של יוליוס קיסר.
העיר הרומית שימשה כנמל על הנהר וכצומת דרכים של ויה אגריפה עם דרכים צדדיות.
ב-354 לספירה הקיסר הרומי, קונסטנטיוס השני, אסף ב"קאבילונה" את הצבא הרומי ה-7 לפני פלישתו ומלחמתו בשני מלכים אלמאנים.
אולם, חוסר אספקה הביא למרד של הצבא הרומי, שפויס רק לאחר הזרמת כסף על ידי הסנטור הרומי אוסביוס .
בשלהי העת העתיקה הצטמצם שטח העיר וגודל השטח שהיה מוקף חומה היה כ-150 דונם.
הקדוש הנוצרי מרקלוס הקדוש, בצרפתית "סן מרסל" (Saint Marcel) עונה והומת במקום בשנת 179 לספירה.
גונתרם, מלך בורגונדיה, שקבע ב"קבילו" (Cabillo) את בירתו בשאלון-סור-סון ומת בה, עודד את פולחנו במחצית השנייה של המאה ה-6. הבישופות של שאלון-סור-סון, שהייתה חלק מהבישופות של ליון, נוסדה באותה תקופה.
בין המאה ה-5 למאה ה-13 התקיימו בשאלון 12 ועידות של הכנסייה הנוצרית.
הראשונה התקיימה ב-470. בוועידה בשנים 647–649 כפו הבישופים אואן (אודנוס), מדארדוס ואליגיוס על גאליה את החלטות ועידת ניקיאה השנייה.
הוועידה בשאלון ב-813 חייבה את הבישופים להקים בתי ספר לכמרים, אסרה על טבילה חוזרת של החוזרים בתשובה וכפה על כל הנזירים את תקנון בנדיקטוס.
ועידה נוספת משנת 886 ניסתה לשווא לתווך בין הנסיכים הקרולינגים המסוכסכים.
האחרונה בוועידות שאלון התנהלה בשנת 1073.
בשנת 732 הוחרבה העיירה על ידי הפולשים המוסלמים (ה"סרצנים"), אך נבנתה מחדש כעבור חמישים שנה על ידי קארל הגדול.
ב-834 הוצתה על ידי לותאר הראשון.
ב-937 הותקפה על ידי ההונגרים (מדיארים) ושוב ב-1168 על ידי המלך לואי השביעי שכעס על הרוזן גיום.
בשנים 938–1237 השתייכה העיירה לרוזני שאלון.
בשנת 1237 העביר הרוזן ז'אן הזקן או החכם (1190–1267) את הרוזנויות שאלון ואוקסון לאיג הרביעי, דוכס בורגונדיה, בתמורה לאחוזות סאלן, ברקון, ויאפאן ואורנאן.
שאלון השתייכה לדוכסות בורגונדיה בשנים 1237–1477. באמצע המאה ה-12 היא זכתה לצ'רטר כמועצה.
בשנת 1273 התקיים בשאלון טורניר בין מלך אנגליה, אדוארד הראשון לרוזן של שאלון.
הוא נשאר בזיכרון הקולקטיבי בשם "המלחמה הקטנה בשאלון".
בשנת 1478 נכבשה העיירה, אחרי מצור, על ידי המלך הצרפתי לואי האחד עשר שהחזיר אותה לכתר צרפת.
שאלון ידועה בעיקר כעיר שבה הומצאה שיטת הצילום.
ניספור נייפס, מחלוצי הצילום, היה אזרח העיר.
ישנו בית ספר על שמו בעיר וגם מוזיאון שנושא את שמו.
המוזיאון, שממוקם ברחוב Quai des Messageries, מכיל ארכיון של למעלה משני מיליון צילומים ותצוגה של אביזרי צילום מראשית ההיסטוריה של הצילום.
אזרח מפורסם אחר של העיר, דומיניק ויוואן-דנון (Dominique Vivant Denon) (1747–1825), היה מעורב ביצירתו של הלובר: בהסבתו של ארמון הלובר, למוזיאון אחרי המהפכה הצרפתית.
על שמו, יש בעיר מוזיאון, מוזיאון ויוואן-דנון , מוזיאון ארכאולוגי, שבו נמצאים גם כלי חרס עם כיתוב בעברית, המעידים על קיום קהילה יהודית עתיקה באזור.
שאלת חכם הוא מושג בהלכה האומר שבשאלות המתעוררות אצל אדם בהן אין לו יכולת להכריע בעצמו, יש לפנות לפוסק.
אף לאחר שנתחברו ספרי הלכה רבים, עדיין לעיתים מתעורר צורך לפנות למורה הוראה על מנת לקבל תשובה לשאלה.
בדרך כלל הסיבה לכך היא כאשר המציאות אינה ברורה דיה, או כאשר הנושא הוא סבוך או מורכב, ובספרי ההלכה אין מענה ברור למקרה זה.
רבים מהשאלות בהן נעשה שימוש ב'מורה הוראה' הוא בנושאי הלכות נדה, ובעיקר לצורך זיהוי כתמים, דבר הדורש ידע ומסורת, כך שלעיתים קרובות קשה לשואל לדעת את הדין ללא פנייה לרב הבקיא בדינים אלו.
כמו כן פנייה לרב נפוצה בנושאים בהם לאדם מהשורה אין ידע מספק כגון בענייני איסור והיתר, וכדומה.
כמו כן נפוץ השימוש בשאלת חכם בשאלת כשרותם של ארבעת המינים, בעיקר והדבר דורש ידע נוסף מלבד הידע ההלכתי.
כיום נפוץ לראות רבנים ומורי הוראה שנוכחים במכירות שונות של ארבעת המינים, על מנת להקל על ציבור הקונים.
בדרך כלל השאלה העומדת על הפרק אינה הכשרות של ארבעת המינים אלא רמת הידורם.
במקרה שהרב יפסוק שהאתרוג או הלולב אינו ברמת כשרות מהודרת שבגינה הוא נקנה, המוכר מתחייב להחליפו בחדש או לחלופין לבטל את הרכישה ולהחזיר את הכסף.
מלבד בענייני כתמים או ארבעת המינים, ברבות מהשאלות אין צורך טכני להגיע לרב, וכיום ישנם בתי הוראה רבים המאפשרים מענה הלכתי בטלפון וכדומה, לעיתים אף ישנם בתי הוראה בהם המענה הוא 24 שעות ביממה.
ישנם אף אתרי אינטרנט המאפשרים שליחת שאלות הלכתיות.
לעיתים הפנייה לרב נעשית לוודא האם המקרה מוגדר כ'שעת הדחק' כגון במקרה של הפסד גדול או צורך אחר נחוץ, במקרים אלו למרות הדין המופיע בהלכה, ישנה אפשרות להקל כאשר מצטרפות סיבות נוספות.
על זהותו של החכם המשיב, אין בהלכה הגדרה כלשהי על ההכשרה הנצרכת על מנת שיוכל לענות על שאלות, ובאופן עקרוני כל אדם יכול לענות על השאלה, והדבר תלוי בשואל האם אם סומך על שיקול דעתו ועל הסמכתו.
בתקופת חז"ל היה צורך ברשות מיוחדת על מנת להיחשב כדיין ולדון דיני נפשות ודיני קנסות ולקדש חודשים ועוד דינים שצריך בהם דיין מוסמך.
בסוף תקופת הראשונים התחילו לכנות את נטילת הרשות הזאת סמיכה, והיו אף שחידשו אז שמי שאינו סמוך אינו רשאי להתעסק עם גיטין וחליצה.
בספרי מוני המצוות מנו כחלק מתרי"ג המצוות את המצווה "לשמוע דברי חכמים".
מצווה זו נזכרה בתורה בפרשת שכאשר ישנו ספק בדין, יש לפנות אל הכהנים והשופטים שבדור, ויש לנהוג ככל שיורו.
התורה מצווה להישמע לפסיקת ההלכה של אותה סמכות, ואף מתריעה בעונש מיתה על מי שיערער על פסיקת הלכה זו:בראשונים נחלקו אל איזה סמכות התכוונה התורה בציווי זה.
ישנן שלוש שיטות עקריות בראשונים:
לדעת הראב"ד, המצווה כוללת חייב לציית אפליו לרב המקומי, ה"מרא דאתרא".
שאלת השפה ביוון היה מאבק שסבב אודות השאלה האם שפתה הרשמית של האומה היוונית תהיה השפה המדוברת, היא יוונית עממית (דימוטיקי) או יוונית ספרותית (קאתארבוסה), שפה כתובה ארכאית הקרובה יותר ליוונית עתיקה.
במהלך עליית הלאומיות היוונית במאות ה-19 וה-20 הנושא עורר מחלוקת רבה.
בשנת 1976 הוכרזה הדימוטיקי, השפה המדוברת, כשפה הרשמית של יוון.
ביוון של תחילת המאה ה-20 היה מצב לשוני ייחודי המכונה דיגלוסיה, בו הפער בין השפה הכתובה לשפה המדוברת גדול מאוד (בדומה במקצת להבדל בין לערבית ספרותית), עד כדי כך שדוברי השפה נאלצים ללמוד את השפה הכתובה כאילו הייתה שפה זרה.
שפת הדיבור היומיומית ביוון הייתה הדימוטיקי, שהיא בעצם סדרה של ניבים יווניים שהתפתחו במהלך הדורות באי, תוך השפעה של שפות נוספות של עמים אשר כבשו את יוון או היו עמה בקשרים.
בין השאר הדימוטיקי הושפעה מאיטלקית, סרבית וטורקית.
לדוגמה המילה דלת בדימוטיקי היא "פורטה" (מאיטלקית) ועצלן הוא טמבליס (מערבית).
מנגד, השפה הכתובה שנקראה קאתארבוסה, הייתה שפה חצי-מלאכותית הנמצאת באמצע הסקאלה בין היוונית העתיקה למדוברת.
הקאתארבוסה נהגתה על ידי אינטלקטואלים בתחילת המאה ה-19, ושלטה בה בעיקר האליטה האינטלקטואלית.
אינטלקטואלים אלה היו מעוניינים בחזרה לשפה היוונית "הטהורה" של יוון הקלאסית כחלק מהתחיה הלאומיות היוונית והרצון להישען על עבר יווני מפואר.
כמו כן הדיאלקטים השונים והרבים של היוונית אשר דוברו באזורים השונים של יוון הקשו על מציאת שפה סטנדרטית לתקשורת.
לקראת סוף המאה ה-18 החלו בקרב האליטה האינטלקטואלית היוונית דיונים לגבי איזו אחת משתי השפות היווניות, השפה הארכאית (יוונית עתיקה) או היוונית המדוברת, תהיה השפה הרשמית.
בתחילת המאה ה-19 בעקבות מלחמת העצמאות היוונית והקמת יוון העצמאית נהייתה השאלה בעלת חשיבות מעשית לגבי השפה הרשמית של המדינה.
אדמנטיוס קוראיס אשר תמך בשפה המדוברת, ניסה ליצור סינתזה בין המדוברת לבין היוונית הארכאית, שבה השתמשו אנשי הכנסייה היוונית והאינטלקטואלים.
הוא הוציא מהשפה המדוברת אלמנטים שהיו לדעתו "וולגרים" מידי, וכך המציא את הקאתארבוסה.
הקאתארבוסה הוכרזה השפה הרשמית של יוון מכיוון שהשפה המדוברת נחשבה לנחותה וכזאת שאינה יכולה להתאים לניהול מדינה מודרנית וכן הדיאלקטים הרבים בה הקשו על תקשורת בין החלקים השונים במדינה.
קבוצה בשם פנרים, אשר היו שמרנים ואינטלקטואלים תמכו בשפת הקאתארבוסה והתנגדו נחרצות לשפת ההמונים.
פנגיוטיס סוטסוס, אשר כתב בשפה ארכאית והיה מראשי הרומנטיציזם היווני וממחדשי המשחקים האולימפיים בעת החדשה, תמך בגישת הפנרים ובשנת 1853 אף הציע לבטל את הקאתארבוסה ולהחזיר את היוונית העתיקה.
עם תחילת המאה ה-20 נהייתה שאלת השפה ביוון לעניין ציבורי, כאשר שני המחנות השונים מטיחים האשמות וגינויים זה בזה.
מערכת החינוך נפגעה מאימוץ הקאתארבוסה מכוון שהתקשו להתבטא בשפה זו שלא הייתה שפת אימם ונאלצו להקדיש זמן רב ללימוד השפה ולא ללימוד הנושאים השונים.
משנות העשרים החל זיהוי בין עמדות פוליטיות שמרניות לבין התמיכה בקאתארבוסה ובין עמדות ליברליות והשפה המדוברת.
בשנת 1911 אומצה חוקה חדשה ביוון ובה אושש כי שפת המדינה תהיה קאתארבוסה.
בתחילת המאה ה-20 החל בית ספר לבנות בעיר וולוס במרכז יוון לעבור ללמד בשפה המדוברת בהשראת המחנך אלכסוס דלמונזוס תוך כדי שיפור משמעותי בתוצאות המבחנים ושביעות רצון התלמידים.
אולם פעילות זאת עוררה תרעומת רבה ובשנת 1914 הוא הובא למשפט עקב פעילותו ובית הספר נסגר.
רפורמות שונות במערכת החינוך נעשו במהלך השנים, שבהן ניסו ללמד בשפה המדוברת, אולם ניסיונות אלה נבלמו במהרה על ידי גורמים שמרניים.
הכת הצבאית ששלטה ביוון משנת 1967 עד לשנת 1974 אסרה על הוראת הדימוטיקי וניסתה מאוד לקדם את הקאתארבוסה.
הם קידמו את השימוש בכך שבה הודפסו מסמכי הממשלה, וכן נעשה שימוש באוניברסיטאות ואף התיכונים עברו לשימוש בשפה זאת.
לאחר נפילת שלטון הקצינים בשנת 1976 הוחלט רשמית על ביטול הקאתארבוסה ומעבר לשפה המדוברת.
עם זאת, השפה המדוברת כיום ביוון אינה הדימוטיקי הטהורה אלא דימוטיקי אשר הושפעה מהקאתארבוסה אשר נקראת על ידי חוקרים "יוונית מודרנית סטנדרטית" (SMG - standard modern greek).
שאלון פּרוּסט הוא סדרה של 30 שאלות אישיות, שהתפרסם בשם זה בשל התשובות שנתן לשאלון הסופר הצרפתי הנודע מרסל פרוסט.
פרוסט גילה את השאלון בסוף המאה התשע עשרה, בעודו נער.
השאלון הופיע בספר וידויים בשפה האנגלית משנת 1860 בשם "אלבום לרישום מחשבות, רגשות", שהיה שייך לחברתו אנטואנט, בתו של הנשיא לעתיד פליקס פור.
מרסל הצעיר התבקש למלא את השאלון בשני אירועים חברתיים בחייו: הראשון במסיבת יום ההולדת של אנטואנט כשהיה בן 13, ופעם נוספת כשהיה בן 20, אז סיפק תשובות מעט שונות.
באנגליה של אותה תקופה נפוצו משחקי מסיבה מסוג זה, שנועדו לחשוף טעמים ושאיפות אישיות.
כתב היד המקורי של תשובותיו משנת 1890 שהתגלה בשנת 1924, נמכר במכירה פומבית שנערכה במאי 2003 עבור 102,000 אירו.
מנחה הטלוויזיה ברנרד פיבו נהג להציג את השאלון בפני אורחיו בתוכניתו "אפוסטרוף".
בהשראת פיבו, אימץ את השאלון מנחה התוכנית "סטודיו למשחק" ג'יימס ליפטון, והוא נוהג להציג לאורחיו גרסה מותאמת של השאלון.
ליפטון מתייחס לפעמים בטעות לשאלון כהמצאה של מרסל פרוסט.
בעקבות ליפטון נוהג גם עמנואל הלפרין להציג כמה מהשאלות הבולטות בשאלון, בתוכניתו "סדנה למשחק" המשודרת בערוץ 8. שאלון דומה מופיע באופן קבוע בעמוד האחורי של המגזין וניטי פייר, והוא הפך לסימן ההיכר של המגזין.
באוקטובר 2009 השיק המגזין גרסה אינטראקטיבית של השאלון, שעורך השוואה בין התשובות שנתנו ידוענים שונים.
המנחה הרוסי ולדימיר פוזנר נוהג גם כן להציג את השאלון לאורחיו בתוכנית הראיונות שלו.
פרוסט לא אימץ את השאלון המקורי באנגלית באופן מדויק.
בנוסף לתרגום השאלון לצרפתית, הוא הפריד בין השאלות, התעלם מכמה מהן והוסיף אחרות.
להלן השאלות והתשובות שנתן בשנת 1890 והוא בן עשרים:
החלום שלי לגבי אושר אני מפחד שהוא לא מספיק נפלא, אינני מעז לדבר עליו, אני חושש להרוס אותו בכך שאדבר עליו מהי אומללות עבורך?
מה יכול היה להיות האסון הגדול ביותר שלי?
לא להכיר את אמי או את סבתי אלמלא היית אתה, מה היית רוצה להיות?
מה הייתי רוצה להיות אני עצמי, כפי שהאנשים שאני מעריץ רוצים שאהיה היכן היית רוצה לגור?
המדינה שעלי לרצות לגור בה במדינה שבה הדברים שאני רוצה שיקרו יתגשמו כבמטה קסם, ושהרכות בה תהיה תמיד הדדית מהו הצבע והפרח החביב עליך הצבע החביב עלי היופי אינו נמצא בצבעים, אלא בהרמוניה שלהם ---- הפרח שאני אוהב שלו\שלה, ולאחר מכן את כל הסוגים.
---- הציפור החביבה עלי הסנוניתיים סופרי הפרוזה החביבים עליך סופרי הפרוזה החביבים עלי נכון לעכשיו, אנטול פראנס ופייר לוטי המשוררים החביבים עליך.
המשוררים החביבים עלי שארל בודלייר and אלפרד דה ויניי הגיבורים החביבים עליך בסיפורת הגיבורים החביבים עלי בסיפורת המלט הגיבורה החביבה עליך בסיפורת הגיבורה האהובה עלי בסיפורת ברניקי.
הציירים והמלחינים החביבים עליך המלחין האהוב עלי בטהובן, ואגנר, שומאן.
---- הציירים החביבים עלי לאונרדו דה וינצ'י, רמברנדט.
הגיבור שלך בחיים האמיתיים הגיבור שלי בחיים האמיתיים מר דארלו, מר בוטרוקס.
הגיבורה החביבה עליך בחיים האמיתיים ---- ---- אלו הן הדמויות ההיסטוריות שאתה הכי לא אוהב ---- ---- הגיבורה שלך בהיסטוריה הגיבורה שלי בהיסטוריה קלאופטרה.
הרפורמה שאני הכי מעריץ הרפורמה שאני הכי מעריץ ---- הכישרון הטבעי שהייתי רוצה להיות מחונן בה מתנת הטבע שהייתי רוצה שיהיה לי כוח הרצון, ופיתוי.
שאלה היא ביטוי לשוני המשמש לבקשת מידע.
המידע המבוקש עשוי להינתן בדרך של תשובה.
השאלות התפתחו למגוון יישומים מעבר לבקשה מפורשת של מידע ממקור כלשהו.
למשל, שאלה רטורית משמשת להבהרת טיעון, ואין ציפייה שיענו עליה.
שאלות הן השלבים הראשוניים של מחקר ראשוני.
בשיטה מדעית על פי רוב השאלה יוצרת את הבסיס לחקירה, וניתן לראות בה שלב מעבר בין תצפית להשערת השערות.
תלמידים בכל הגילאים משתמשים בשאלות במסגרת למידת תחומי דעת.
היכולת של לומדים ליצור שאלה הניתנת לבדיקה חיונית ללמידת חקר.
השיטה הסוקרטית של העלאת שאלות בנוגע לתגובות התלמיד יכולה לשמש את המורה כדי להוביל אותו לעבר האמת ללא הוראה ישירה ומסייע לתלמיד להגיע למסקנות לוגיות.
שימוש נפוץ ומקובל לשאלות במערכת החינוך הוא במסגרת הערכת הידע של התלמיד באמצעות מבחן.
השאלות הפילוסופיות מכוונות יותר כלפי רעיונות מאשר מידע עובדתי.
אלו הן שאלות שלא ניתן לקבל עליהן מענה מלא ממקור כלשהו.
הפילוסופיה עוסקת בשאלות שעולות כאשר אנשים מהרהרים בחייהם ובעולם סביבם.
חלק מהשאלות הפילוסופיות הן פרקטיות ונובעות מתוך חיי המעשה.
למשל: "האם יש הצדקה להמתת חסד?", "האם למדינה יש זכות להגביל צפייה והפצת פורנוגרפיה או להגביל פרסומים של סיגריות?" ועוד.
שאלות פילוסופיות אחרות הן תאורטיות יותר, אף על פי שלעיתים קרובות הן נובעות ממחשבה אודות נושאים פרקטיים.
שאלון-אן-שמפאן היא עיר בצפון מזרח צרפת, היא בירת מחוז מארן שבחבל גראנד אסט.
שאלון-אן-שמפאן שימשה כבירתו של חבל שמפאן-ארדן עד הרפורמה המנהלית של שנת 2015, למרות היותה כרבע מגודלה של העיר הסמוכה ריימס.
בעבר נקראה העיר שאלון-סור-מארן ובשנת 1998 שונה שמה רשמית לשאלון-אן-שמפאן.
משערים כי באזור שאלון התרחשו בעבר מספר קרבות, כולל קרב שאלון בשנת 274 לספירה בין הקיסר הרומי אורליאנוס לבין קיסר האימפריה הגאלית טטריקיוס הראשון
בשנת 451 התרחש הקרב במישורים הקטאלונים בין ברית של צבא רומי בפיקודו של פלביוס אאטיוס, וצבא ויזיגותי בפיקודו של תאודוריד הראשון, כנגד השבטים ההונים בפיקודו של מלכם אטילה.
במערב העיר נמצאת תחנת הרכבת של שאלון-אן-שמפאן המופעלת על ידי חברת הרכבות הצרפתית TGV ומגיע עד לפריז.
יעדים אחרים של הרכבת הם ריימס, סן-דיזייה, נאנסי, ורדן ובר-לה-דוק.
שאלון ממוקמת בצומת של שני צירים מרכזיים:
הכביש המהיר A4, המחבר בין פריז לשטרסבורג ומוביל לריימס ומץ.
הכביש המהיר A26, היוצא מליל אל ליון וממשיך לטרואה ודיז'ון.
ניקולא אפר (1749-1841) - קונדיטור, ידוע כממציא צנצנות אטומות לאוויר לשימור מזון.
שאלון-אן-שמפאן היא עיר תאומה של:
שאלי שרופה באש היא קינה שחיבר מהר"ם מרוטנבורג על שריפת התלמוד בפריז, ונאמרת בשני מנהגי אשכנז בתשעה באב כחלק מהקינות לתשעה באב.
הוא נכתב בסגנון ה"ציונים" (פיוטים המחקים את סגנון הקינה ציון הלא תשאלי), ולכן הוא נאמר לקראת סוף הקינות יחד עם שאר הפיוטים מסגנון זה.
במשפט פריז נאלצו חכמי היהדות בצרפת באותו הדור, ובראשם רבי יחיאל מפריז ורבי משה מקוצי, להתעמת עם חכמים נוצרים, בעקבות השתדלותו של תלמידו לשעבר של רבי יחיאל מפריז, המשומד ניקולס דונין.
הוויכוח נסב סביב השאלה האם התלמוד מצווה על שנאת גויים ונוצרים.
התוצאה המתבקשת מה"הפסד" של היהודים בוויכוח הייתה שריפת התלמוד.
ספרי התלמוד הובאו אל כיכר העירייה של פריז בעשרים עגלות (ויש מקורות המזכירים 24 עגלות), ונשרפו שם.
אירוע זה השאיר רושם קשה על בני התקופה.
המהר"ם מרוטנבורג, שהיה תלמידו של רבי יחיאל מפריז, כתב על מאורע זה את הקינה שאלי שרופה באש.
ניתן למצוא בשורות רבות מהקינה רמיזות למאורע.
במיוחד מכוונות לכך המילים בקינה: .
יהודי אשכנז נוהגים לומר קינה זאת בבוקר תשעה באב.
הקינה נשענת מבחינה ספרותית על הקינה ציון הלא תשאלי של רבי יהודה הלוי.
שאלה של שפיות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1987 בבימוי של מרטין ריט עם ברברה סטרייסנד וריצ'רד דרייפוס בתפקידים הראשיים.
סטרייסנד גם הפיקה את הסרט וכתבה את המוזיקה.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה של תום טופור שהועלה בברודוויי ב-1979. טופור השתתף גם בכתיבת התסריט.
המחזה והסרט עוסקים בבעיה של קביעת שפיות וכן בבעיית התעללות מינית.
חל מהעלילה מופיע בצורת פלשבק.
ברברה סטרייסנד הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
ריצ'רד דרייפוס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
זו הייתה הופעתם האחרונה בקולנוע של קרל מלדן ורוברט ובר.
קלאודיה דרייפר (ברברה סטרייסנד) היא זונת צמרת הנאשמה ברצח הלקוח שלה אלן גרין (לזלי נילסן).
למעשה היא הרגה אותו מתוך הגנה עצמית לאחר שתקף אותה אבל השאלה המשפטית היא האם להכריזה כבלתי שפוייה ולהחזיקה בבית חולים לחולי נפש במשך 17 שנים או להכריז עליה כשפוייה וזכאית למשפט רגיל והוגן.
הוריה רוז קירק (מורין סטייפלטון) ואביה החורג ארתור קירק (קרל מלדן) מעוניינים שתוכרז כבלתי שפוייה כי זה ימנע משפט פומבי ומבייש.
גם רופא בית הסוהר הפסיכיאטר ד"ר הרברט מוריסון (אלי וולך) משוכנע כי לאור התנהגותה בבית הסוהר היא בלתי שפוייה.
לאחר שקלאודיה תוקפת את הסנגור שלה ופוצעת אותו, ממנה בית המשפט את אהרון לוינסקי (ריצ'רד דרייפוס) מהסניגוריה הציבורית, לסניגור בעל כורחו.
התובע הוא עורך הדין מקמילן (רוברט ובר).
לוינסקי מתחיל לתחקר את קלאודיה ונתקל בהתחלה בהתנגדות קשה וחוסר שיתוף פעולה אבל עם הזמן היא מתחילה להתרכך ולוינסקי מתחיל להבין את קורות חייה של קלאודיה שהביאו אותה למצב זה.
בבית המשפט נחקרים ד"ר מוריסון והזוג קירק.
אמה מספרת שקלאודיה גדלה יפה בבית מהמעמד הבינוני-גבוה אך מגיל שש החל להופיע שינוי בהתנהגותה והיא אינה מבינה למה.
קלאודיה עזבה את הבית בגיל צעיר, התחתנה ולאחר שנתיים התגרשה והפכה לזונה.
נקודת המפנה היא כאשר לוינסקי חוקר את האב החורג ומתברר שעד גיל 13 הוא נהג לרחוץ אותה באמבטיה.
השופט סטנלי מרדוק (ג'יימס ויטמור) קובע לבסוף שקלאודיה שפויה ומסוגלת לעמוד לדין.
קלאודיה משתחררת על תנאי, עומדת לדין ויוצאת זכאית.
שאלות ותשובות בין טָאנְג טָאיְדְזונְג ללִי וֵייגונְג (בסינית מסורתית: 唐太宗李衛公問對, בסינית מפושטת: 唐太宗李卫公问对, בפין-יין: Táng Tàizōng Lǐ Wèi Gōng Wèn Duì, טָאנְג טָאיְדְזונְג לִי וֵיי גונְג וֶן דְווֵי) הוא דיאלוג בין הקיסר טאידזונג (599-649 לספירה) משושלת טאנג ללִי גִ'ינְג (571-649 לספירה), מצביא בולט של שושלת טאנג.
היצירה עוסקת בענייני אסטרטגיה צבאית, ונחשבת לאחת משבע הקלאסיקות הצבאיות של סין.
התכנים של היצירה שונים משמעותית מאלו של שש הקלאסיקות הצבאיות האחרות.
הצבאות שהיו בנמצא בתקופת שושלת טאנג התבססו על חיל רגלים, רובי קשת ופרשים.
מרכבות יצאו כבר מזמן משימוש צבאי, וכלי נשק נוצרו אך ורק מברזל ופלדה.
מספר גדול של יחידות מקומיות מלוכדות סיפקו דרגה גבוהה של גמישות לשימוש בהיקפים גדולים.
נוספו יחידות מקצועיות מתוך כוחות מגויסים ממושמעים ומצוידים היטב.
כלי נשק ותתי סוגים של יחידות עברו התמקצעות חזקה.
וכמו כן הייתה הכרה רחבה בערך הצבאי של מהירות וניידות, והעדפה של איגוף ותמרונים עקיפים אחרים על פני התעמתות חזיתית.
המציאות החברתית והטכנולוגית בתקופה בה נכתבה היצירה הייתה מאוד שונה מזו של שאר שש הקלאסיקות הצבאיות.
ובניגוד אליהן, "שאלות ותשובות" גם אינה טוענת לאסטרטגיות משלה, אלא מציגה עצמה כסקר של יצירות קודמות ומוכרות יותר, ודנה בתאוריות שלהן ובסתירות שלהן על פי ניסיונו הצבאי של הכותב עצמו.
מאחר שלִי גִ'ינְג היה גנרל מצליח ברמה ההיסטורית, הטקטיקות והאסטרטגיות ב"שאלות ותשובות" הן כפי הנראה תוצר תאורטי של פעולות שבועו ונוסו בקרבות קריטיים להקמת שושלת טאנג.
זאת בהנחה שאכן מדובר בתוצר שכולו או אפילו חלקו מבוסס על הגותו של לִי גִ'ינְג.
אין עדות היסטורית חד משמעית לגבי יוצר "שאלות ותשובות", אולם העדויות הקיימות סותרות ברובן את המסורת המייחסת את היצירה ללִי גִ'ינְג.
בהסתמך על הרישומים המתעדים את היצירה ברשימות הביבליוגרפיות הקדומות ביותר ששרדו, רוב ההיסטוריונים בימינו רואים ב"שאלות ותשובות" יצירה מסוף תקופת שושלת טאנג (618-907 לספירה) או תחילת שושלת סונג (960-1297 לספירה).
שלא כמו קלאסיקות צבאיות אחרות, מעולם לא נמצאו תגליות ארכאולוגיות שישפכו אור על "שאלות ותשובות", כך שאת תאריך הכתיבה ניתן אך ורק להסיק מרישומים היסטוריים רלוונטיים ששרדו לימינו.
אין כיום הסכמה בנוגע לתיארוך היצירה.
רוב המידע הזמין מכוון את זמן היצירה לסביבות שושלת סונג הצפונית (960–1127 לספירה).
רשימות ספרים משושלות טאנג וסונג מעילות התייחסויות לשבע יצירות נוספות שמיוחסות ללִי גִ'ינְג, אך ללא שום התייחסות ל"שאלות ותשובות".
באין רישומים קודמים ומשום שבהתייחסויות של מלומדים מתקופת שושלת סונג הצפונית נטען כי הם ראו טיוטות של "השאלות והתשובות" מאת מלומד צבאי בן זמנם בשם יְוֵּ'אן יִי, מאמינים חוקרים רבים כי "שאלות ותשובות" זויפה על ידי יְוֵּ'אן יִי בתחילת שושלת סונג.
ישנן מספר הוכחות הנוגדות את התאוריה שיְוֵּ'אן יִי זייף את היצירה.
קודם לאיגוד שבא הקלאסיקות הצבאיות, ביקש הקיסר שֶׁנְדְזונְג מסונג (שלט ב-1068–1085) מחקר ופירוש לספר בשם "תורתו הצבאית של לִי גִ'ינְג".
בהנחה כי יצירה זו הייתה מהדורה של "שאלות ותשובות", הרי שקיומו של הספר קודם לתאריך הזיוף המשוער של יְוֵּ'אן יִי בעשר שנים.
כמו כן יש לקחת בחשבון שישנה סבירות נמוכה כי כלל המצביאים בני התקופה והמלומדים הצבאיים הלכו שולל אחרי זיוף חדש.
יהיו היוצר ותקופת היצירה אשר יהיו, היסטוריונים צבאיים כיום מכירים בהתקדמות התאוריות המיוצגות בספר ביחס לשאר שש הקלאסיקות הצבאיות, ומכירים בכך שהיוצר נדרש להיות אסטרטג צבאי מנוסה ומתקדם.
הראיות מובילות לכך שהיצירה כפי הנראה הגיעה לצורתה הנוכחית בסביבות זמנו של הקיסר שֶׁנְדְזונְג מסונג, וייתכן שאף הוא הורה על כך.
אם מדובר בזיוף, הרי שהחוקרים לא הצליחו לקבוע עד כה את המקור או המקורות עליהם מבוססת הגרסה הנוכחית של "שאלות ותשובות".
שלום היה שחקן קומי יהודי-מצרי.
התפרסם בשנות ה-30 של המאה ה-20 בסרטים בבימויו של הבמאי היהודי-מצרי טוגו מזרחי.
היה הכוכב היהודי היחידי במצרים שגילם בסרט דמות יהודית.
נולד ב-1900 באלכסנדריה לאולגה פיפרנו וויקטור אנג'לו, משפחה יהודית ממוצא יווני.
אביו הבריח חשיש לאורך הנילוס, והשאיר את משפחתו מרוששת וליאון נאלץ לעבוד כדי לפרנס את משפחתו מגיל צעיר.
הוא למד הנדסה אזרחית דרך קורס התכתבות ללמידה מרחוק בצרפת והתחתן גם כן עם ילידת אלכסנדריה, אסתר כהן.
בתחילת שנות ה-30, שימש כפקיד בעיריית אלכסנדריה כשהבמאי טוגו מזרחי ליהק אותו לסדרת סרטים.
תחילה שיתף עימו פעולה בתסריט לסרט עלילתי על הסכנות שבשימוש בסמים, "קוקאין" (1930), כשהוא מסתמך על הניסיון במשפחתו לשם כתיבת התסריט.
בסדרת סרטים שבאו אחר כך, הוא גילם דמות שקרויה על שמו, עם כותרות כגון: "שלום הספורטאי" (1937) ו "שלום המתרגם" (1935).
הדמות האפונימית ששיחק, הייתה תמיד מרוששת לחלוטין ומנסה לגמור את החודש.
מראהו השברירי עם המבט התם השתלבו היטב בתפקיד הנאיבי שמרומה בקלות.
הדמות מקיימת בסרטים אלו ידידות אמיצה עם חברו המוסלמי עַבְדּו ושני הידידים מעדיפים את ידידותם על פני רווחתם האישית.
באמצעות תיאור ידידותם של שלום ועבדו והיחסים הקרובים המתוארים בין יהודים ומוסלמים אחרים, סרטים אלה דגלו בתרבות של דו-קיום.
אף על פי שמו המאוד עברי, הדמות בסרטיו מעולם לא התמקדה בפן הדתי של אישיותו.
אסתר כהן אנג'ל, אשתו של ליאון, שהופיעה תחת שם המסך 'עדלת' לוהקה לא פעם כמושא אהבתו של שלום.
לאון אנג'ל פרש מהקולנוע ב-1937. מאוחר יותר היגר לאוסטרליה, יחד עם משפחתו.
בשנת 1965, אנג'ל היה מעורב בהקמת האגודה הספרדית של ויקטוריה, בית הכנסת הספרדי הראשון באוסטרליה.
שאלת גשמים היא חובה הלכתית להוסיף בברכת השנים שבתפילת העמידה בימות החורף בקשה מיוחדת לירידת גשמים.
נושאה הכללי של ברכת השנים הוא בקשה מה' שייתן ברכה בתבואת השדה, ולכן בימי החורף מוסיפים בברכה זו בקשה על גשמי ברכה הנצרכים לגידול התבואה.
בכל המקומות ולכל הדעות מפסיקים לשאול גשמים בחג הפסח, כשם שפוסקים מלומר מוריד הגשם בברכת גבורות.
לעומת זאת, תחילת זמן שאלת הגשמים אינה זהה לתחילת זמן אמירת מוריד הגשם בשמיני עצרת, ויש בה הן חילוק בין מקומות שונים והן דעות שונות בהלכה.
ב מובאת מחלוקת תנאים אם מתחילים לשאול גשמים בג' בחשוון או בז' בחשוון.
הדעה הראשונה סוברת כי ממתינים עד לג' בחשוון ולא מתחילים לשאול בשמיני עצרת, משום שג' בחשוון הוא העונה בה מתחיל בפועל לרדת גשם ("רביעה ראשונה").
אמנם, לדעת רבן גמליאל ממתינים עד ז' בחשוון, כיוון שבזמן שבית המקדש היה קיים, היו עולים לרגל רבים מגיעים למקדש בחג הסוכות, ורק בסיום החג חזרו לביתם.
בשל כך, קבעו חז"ל (לדעת רבן גמליאל) להמתין עם בקשת הגשמים עד שיעברו חמישה עשר יום מתום החג, כדי שהעולים הגרים מעבר לנהר פרת יספיקו להגיע לביתם.
לעומת זאת, הזכרת הגשמים באמירת "מוריד הגשם" אינה בקשה שהגשם ירד אלא רק הזכרת כוחו של ה' בהורדת גשם, ולכך ניתן להזכירה מיד בתחילת זמן הגשמים.
לדעת חלק מן האמוראים, בזמן שאין מקדש ולא נוהגת מצוות עלייה לרגל יש לשוב לעיקר הדין ולשאול גשמים מיד לאחר החג, ולא להמתין לז' בחשוון.
וכך נאמר גם בתלמוד הירושלמי:
ואף חלק מהראשונים פסקו כך שבזמן הזה יש לשאול גשמים מיד בשמיני עצרת, אמנם למעשה המנהג כיום בארץ ישראל להתחיל לשאול גשמים בז' בחשוון.
כאמור, לדעת רבן גמליאל מתחילים לשאול רק חמישה עשר יום לאחר סיום חג הסוכות כדי שכל עולי הרגלים יספיקו לחזור לביתם.
האחרונים העירו מדוע אם כך אנו מפסיקים לבקש על הגשמים, רק ביום טוב ראשון של פסח, היה היה עלינו להפסיק את הבקשה, חמישה עשר יום קודם לחג הפסח, על מנת שעולי הרגלים שצריכים לעלות לירושלים לחג הפסח, יוכלו לעלות ללא הפרעת הגשמים.
באחרונים כתבו לבאר בכמה דרכים:
רבי יוסף שלום אלישיב כתב שלצורך עולי הרגלים ניתן לדחות את הגשמים, אבל אינו מן הראוי להפסיקם לאחר שהחלו לרדת.
רבי שלמה זלמן אוירבך כתב בפשיטות, שעולי הרגל בסוכות, אינם ערוכים ולבושים לחורף, ולכן ראוי לדחות את הבקשה עד שיגיעו לביתם, אך עולי הרגלים לפסח, שנמצאים בביתם יכולים להתארגן די הצורך גם עם ירדו גשמים, ולא ימנעו מלעלות לרגל עקב ירידתם הגשמים.
בתלמוד נקבע שבבבל יש להתחיל לשאול את הגשמים ביום ה-60 מתקופת תשרי, כיוון שאז מתחיל הצורך לגשם בבבל.
בהתאם לכך נוהגים בכל המקומות בחוץ לארץ.
הואיל ותקופת שמואל מבוססת על שנה יוליאנית, זמן השאלה אינו קבוע בלוח העברי אלא בלוח היוליאני ודומיו.
התאריך בלוח היוליאני הוא 22 בנובמבר ברוב השנים ו-23 בנובמבר לפני שנה מעוברת.
במאות ה-20 וה-21, זה חל בלוח הגרגוריאני ב-5 בדצמבר כשחודש פברואר שאחריו 28 יום, או ב-6 בדצמבר כשחודש פברואר שאחריו 29 יום, ומתחילים לפי היום ההלכתי, דהיינו בתפילת ערבית של היום שלפניו.
הרא"ש תמה על המנהג לשאול בכל המקומות לפי ההלכה שנקבעה בבבל לפי צורכי הגשם המקומיים בה.
לכאורה, על פי העיקרון שנקבע בתלמוד שכל מקום שואל גשמים על פי צרכיו, אין סיבה שכל העולם ינהג כבבבל, ובמקומות שצריכים גשם בכל השנה יש לשאול גשם כל השנה.
על אף דבריו, בשולחן ערוך נפסק שבכל מקום שאינו ארץ ישראל נגררים אחרי בבל ומתחילים לשאול גשם 60 יום אחרי תקופת תשרי.
עם זאת, אומרים שהרב חיים הלוי סולובייצ'יק חשש לדברי הרא"ש, ואמר "ותן טל ומטר לברכה" בברכת שומע תפילה במשך כל השנה.
כאמור לנוסח אשכנז וספרד בימות החורף מזכירים ותן טל ומטר בניגוד לימות החמה שאומרים ותן ברכה.
אך לנוסח עדות המזרח בימות החורף משנים את כל נוסח הברכה כדלהלן:
בנוסח איטליה, בנוסח פרובאנס ובנוסח קטלוניה, אומרים בימות הקיץ "ותן טל לברכה על (כל) פני האדמה", ובחורף מוסיפים מלת "ומטר" לפני ה"לברכה".
(אם נזכר לפני חזרת הש"ץ ימתין ויחזור על תפילתו עם החזן, אך אם נזכר לאחר מכן יחזור ביחידות)
שאלה תשובה היא תוכנית תרבות המשודרת בערוץ כאן 11 בימי שישי ומפגישה לראיון דו-שיח שני אנשים: אחד שחזר בתשובה, והשני שיוצא בשאלה, שמספרים את סיפור חייהם וטקסטים מכוננים שעיצבו ושינו בהם משהו בהקשר לפרשת השבוע.
התוכנית הראשונה עלתה לשידור ב-1 בינואר 2021 יום שישי בשעה 14:30 תחת השם "שאלה ותשובה" ומהפעם השנייה "שאלה תשובה" לאחר שתי תוכניות זה נפסק וחזר להופיע ב-18 ביוני.
בשלוש העונות הראשונות המפגש התקיים בבית ביאליק, ומהעונה הרביעית הוא מתקיים בבית בן-גוריון.
יוצרות: רונה אלקולומברי, זאביק גורדצקי, נורית יעקבס־ינון, ורד סמין שס וורד תום
במאית ועורכת ראשית: נורית יעקבס־ינון
מפיקה ראשית : ורד סמין שס
חברת הפקה: טדי יזמות והפקות
גילי שושן שחזר בתשובה משוחח עם אבי תפילינסקי שיצא בשאלה
מרלין וניג שחזרה בתשובה משוחחת עם שפרה קורנפלד שיצאה בשאלה
קלמן סמואלס שחזר בתשובה משוחח עם יוסי שפרבר שיצאה בשאלה
יעל סרלין שחזרה בתשובה משוחחת עם תמר צייטלין שיצאה בשאלה
דינה דיין שחזרה בתשובה משוחחת עם אמילי מואטי שיצאה בשאלה
יחיאל הררי שחזר בתשובה משוחח עם יוכי ברנדס שיצאה בשאלה
יוסף עוזר שחזר בתשובה משוחח עם ארי אלון שיצא בשאלה
שרון רוטר שחזרה בתשובה משוחחת עם אביגיל קובארי שיצאה בשאלה
זאב שביידל שחזר בתשובה משוחח עם אלי הירשמן שיצא בשאלה
בן לוין שחזר בתשובה משוחח עם איציק הלפרין שיצא בשאלה
נעמה מורל שחזרה בתשובה משוחחת עם היידי מוזס שיצאה בשאלה
יונתן רזאל שחזר בתשובה משוחח עם מיכאל גריילסאמר שיצא בשאלה
סוניה סודרי שחזרה בתשובה משוחחת עם מריה אסטרייכר שיצאה בשאלה
שמיל הולנד שחזר בתשובה משוחח עם ישראל אהרוני שיצא בשאלה
דניאל זמיר שחזר בתשובה משוחח עם דוד לביא שיצא בשאלה
שלמה קליש שחזר בתשובה משוחח עם משה בר סימן טוב שיצא בשאלה
אורי מלמד שחזר בתשובה משוחח עם רות אלבז שיצאה בשאלה
תומר פרסיקו שחזר בתשובה משוחח עם דוד אסף שיצא בשאלה
מסקי שיברו שחזרה בתשובה משוחחת עם בובי לקס שיצא בשאלה.
חיה שלמה שחזרה בתשובה משוחחת עם נעה ורטהיים שיצאה בשאלה.
סיוון דרשן שחזרה בתשובה משוחחת עם שירה אלק שיצאה בשאלה.
אסנת שרון שחזרה בתשובה משוחחת עם חווה קליין שיצאה בשאלה.
נחמה גולן שחזרה בתשובה משוחחת עם ליאור גריידי שיצא בשאלה.
עובדיה חממה שחזר בתשובה משוחח עם שחר שורק שיצאה בשאלה.
דורון רוזיליו שחזר בתשובה משוחח עם בתו רות רוזיליו שיצאה בשאלה.
מעיין עייש שהתגיירה משוחחת עם זהבה בנימין שיצאה בשאלה.
רפאל קליינמן שחזר בתשובה משוחח עם מוטי ברלב שיצא בשאלה.
רוני אילון שחזר בתשובה משוחח עם אבנר גבריהו שיצא בשאלה.
רן לוי שחזר בתשובה משוחח עם נדב אבקסיס שיצא בשאלה.
אביגיל מייזליק שחזרה בתשובה משוחחת עם רותי ברודו שיצאה בשאלה.
ד"ר יקיר קאופמן שחזר בתשובה משוחח עם ד"ר עמי שיינפלד שיצא בשאלה.
רוחמה וייס משוחחת עם דליה מרקס.
צגה מלקו משוחחת עם קייס אפריים לאווי.
אורלי ויטל שחזרה בתשובה משוחחת עם אסתי סומפו שיצאה בשאלה
יגאל גולדשטיין שחזר בתשובה משוחח עם יאיר הס שיצא בשאלה
שרון מזרחי שחזר בתשובה משוחח עם אלון מזרחי שיצא בשאלה
רוני מדמון שיצא בשאלה משוחח עם משה שרון שחזר בתשובה
רפאל ג'רמון שיצא בשאלה משוחח עם הרב ישראל הופריכטר שחזר בתשובה (שיחה על פרשת במדבר)
יעל בלנקי שהתגיירה משוחחת עם קרולינה צנוירט שהתגיירה (שיחה על מגילת רות)
קובי אפללו שחזר בתשובה משוחח עם ערן סויסה שיצא בשאלה
הדס פרץ שחזרה בתשובה משוחחת עם איריס יניב שיצא בשאלה
שבתי בנדט שיצא בשאלה משוחח עם ניסים אבינועם שחזר בתשובה
ליאור טל שיצא בשאלה משוחח עם אורי גרודר שחזר בתשובה
רחלי קטלר שיצאה בשאלה משוחחת עם יעל הורביץ שחזרה בתשובה
יעל יחיאלי שיצאה בשאלה משוחחת עם יפית לוי שחזרה בתשובה
הרבה תמר אלעד אפלבום שיצאה בשאלה משוחחת עם הרב שי זרחי שחזר בתשובה
ישראל חברוני שחזר בתשובה משוחח עם יאיר פרג'ון שיצא בשאלה
עמי ברעם שחזר בתשובה משוחח עם אילה דקל שיצאה בשאלה
ארתור גרין שחזר בתשובה משוחח עם לימור רובין שיצאה בשאלה
נחום פצ'ניק שיצא בשאלה משוחח עם יאיר כספי שחזר בתשובה
מהרטה ברוך-רון שיצאה בשאלה משוחחת עם הרב יוסף הדנה שחזר בתשובה
אילנית סוויסה שיצאה בשאלה משוחחת עם ינאי יעקב ליין שחזר בתשובה
ד"ר תמר רבנו משוחחת עם בן דודה פרופ' אסא כשר משוחחים על הצורך להסדיר את מוראות המלחמה
אילנה שזור שיצאה בשאלה משוחחת עם בנימין להונגדים שחזר בתשובה
דרי (נדרה) קרליבך שיצאה בשאלה משוחחת עם אהוד אריאל שחזר בתשובה
רסל דיקשטיין שיצאה בשאלה משוחחת עם אייל הירשפלד שחזר בתשובה
בניה ברבי שיצא בשאלה משוחחת עם יגל הרוש שחזר בתשובה
יסמין לוי שיצאה בשאלה משוחחת עם דוד דאור שחזר בתשובה
שרה פון שוורצה שהתגיירה משוחחת עם דורון שפר שחזר בתשובה
מירי מילשטיין שיצאה בשאלה משוחחת עם הילה ברוך שחזר בתשובה
ניר גושן שיצא בשאלה משוחח עם דותן קורתי שחזר בתשובה
רחלי ברוקס שיצאה בשאלה משוחחת עם נעמה קדוש שחזרה בתשובה
שאלת המלוכה הייתה משבר פוליטי נרחב בבלגיה בשנים 1945–1951, והגיע לשיאו במרץ–אוגוסט 1950.
ה'שאלה' הייתה האם המלך לאופולד השלישי, מלך הבלגים יכול לשוב לבלגיה ולקבל את תפקידיו הציבוריים על רקע הטענות כי מעשיו בעת מלחמת העולם השנייה היו בניגוד להוראות החוקה הבלגית.
המשבר נפתר באוגוסט 1950, כשלאופולד החליט לוותר על כסאו עבור בנו, המלך בודואן, מלך הבלגים.
המהלך יצא לפועל ביולי 1951.
בשנת 1940, בעת הקרב על בלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה, ניסה המלך לאופולד להשליט משטר סמכותני, ועם פרוץ המלחמה לקח שליטה על הצבא הבלגי.
לאופולד סירב להצטרף לממשלה הבלגית הגולה בצרפת, וב-28 במאי 1940 הודיע על כניעה לגרמנים, בניגוד לדעתו של ראש ממשלת בלגיה איבר פיירלו.
במהלך כל המלחמה הוחזק המלך לאופולד במעצר בית בארמונו, וזמן קצר לפני שבעלות הברית שחררו את בלגיה - גורש לגרמניה על ידי הנאצים.
בעת שחרור בלגיה המלך עדיין היה בשבי, ולכן מונה אחיו, הנסיך שארל, רוזן פלנדריה, לעוצר, כשהמלך הוכרז כ"אינו מסוגל לשלוט".
תושבי המדינה נחלקו בשאלה האם המלך יכול לשוב לתפקידו או לא, ובינתיים הוא נשלח לגלות בשווייץ.
בשנת 1950 עלתה לשלטון ממשלת מרכז-ימין, שערכה משאל עם שבו ניצחו אוהדי המלך בהפרש קטן.
תוצאות משאל העם גרמו למחלוקת גדולה בין תושבי פלנדריה הפלמים, שתמכו בהחזרת המלך לאופולד, לתושבי ולוניה ומחוז בריסל, שהתנגדו למהלך.
ביולי 1950 שב המלך לבלגיה.
שובו לווה בשביתה כללית בוולוניה, ובהפגנות ענק שהסלימו לאחר שנהרגו בהן ארבעה מפגינים מירי שוטרים.
ב-1 באוגוסט, על מנת למנוע הסלמה נוספת, הודיע המלך לאופולד כי הוא החליט לוותר על כסאו עבור בנו, המלך בודואן, מלך הבלגים.
הדבר יצא לפועל ביולי 1951.
שאלאמון (שלמה) שיל (בהונגרית: Schill Salamon; אובודה, 4 באוקטובר 1849 – בודפשט, 31 במאי 1918) היה מורה, היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי.
שאלאמון (שלמה) שיל נולד במשפחה יהודית כבנם של יהושע לייב שיל, חכם מקרא ותלמוד ושל יוליה הירשל.
הוא למד בגיור, בבודפשט ובווינה.
לאחר שקיבל תעודת הוראה ביוונית ובלטינית, הפך למורה בבית הספר התיכון בארד, שם עבד בשנים 1874 עד 1878. בשנת 1878 הוזמן ללמד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שם לימד יוונית ולטינית בכיתות הנמוכות.
הוא פרסם מספר ספרי לימוד ומאמרים בעיתונים רבים, הסבר ופירושים לתנ"ך, כמו כן במגוון כתבי עת בהונגריה ומחוצה לה:
הוא היה העורך של ספר הזיכרון ליום הולדתו ה-80 של הרב משה לייב בלוך וכן תרגם להונגרית את אחת מיצירותיו של פילון האלכסנדרוני.
שיל נפטר בבודפשט בגיל 68 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ד"ר אימרה שיל (1888–1954) היה רופא פנימאי ורופא ראשי בבתי חולים.
שיל תרגם ועיבד מחדש בעקבות הוצאת הינטנר מהדורה 2, בודפשט, 1884.
ספר תרגול יווני לדקדוקי הינטנר וקולטיוס.
תורגם ועובד מחדש בעקבות המהדורה הרביעית, בודפשט, 1884.
עתיקות יווניות ותולדות האמנות היוונית, לכיתות 5 ו-6 של הגימנסיה (ט' ו-י') בודפשט, 1891.
תולדות הספרות היוונית בגימנסיה לכיתות השביעית.
היסטוריה של בית המדרש לרבנים בבודפשט, בודפשט, 1896.
פילון מאלכסנדרוני מדווח על המשלחת לקאיוס קליגולה.
(עורך) תפילות ישראל, זינגר וולפנר, בודפשט, 1910
מועדון הכדורסל שאלקה 04 הוא מועדון כדורסל גרמני מגלזנקירכן המשחק ב-ProA, הליגה הגרמנית השנייה.
הוא מהווה את מחלקת הכדורסל של מועדון הספורט שאלקה 04.
מחלקת הכדורסל של שאלקה 04 שיחקה בעונת 1988/89 בליגת העל הגרמנית והחל מ-2004 במשך מספר עונות ב-ProA, ליגת הכדורסל השנייה בגרמניה.
הקבוצה ירדה מרצון בעונת 2009.
לאחר עונת 2017/18 עלתה הקבוצה בחזרה לליגה השנייה, לאחר שאלכינגן ויתרה על העלייה.
שאלק וילם ברגר (באפריקאנס: Schalk Willem Burger; 6 בספטמבר 1852 - 5 בדצמבר 1918) היה מנהיג צבאי, עורך דין, פוליטיקאי ומדינאי אפריקאנר, אשר שימש בפועל כנשיא הרפובליקה הדרום אפריקאית מ-1900 עד 1902, בזמן שהנשיא פול קרוגר היה בגלות.
הוא שירת במלחמת הסקהונה ב-1876, ולאחר מכן במלחמת הבורים הראשונה, שבה שירת כפילדקורנט.
הוא נבחר למפקד הקומנדו של לידנבורג ב-1885. עם פרוץ מלחמת הבורים השנייה שירת כגנרל מפקד במספר קרבות, כולל קרב ספינקופ וקרב מודדרריבר.
הוא מתח ביקורת על חוסר יכולתו הצבאית במהלך המצור על ליידסמית' וכן כאשר כוחות הבורים נסוגו מספונקופ.
עקב כך הוא בחר לפרוש מתפקידו הצבאי ולחזור לתפקידו בממשלה.
כפוליטיקאי, הוא תואר כ"נאור וממולח" והוא היה אחד היריבים הפוליטיים של פול קרוגר.
הוא נבחר לפולקסטרד ב-1887, לימים כיהן כיושב ראש.
במרץ 1900, לאחר מותו של פיט יוברט, הוא נבחר לסגן הנשיא תחת הנשיא פול קרוגר.
בספטמבר 1900, הוא ירש את קרוגר כנשיא המדינה, לאחר שקרוגר עזב לאירופה.
במהלך הטריבונל הצבאי במאי 1901, הוא דגל בהפסקת פעולות האיבה, אך הצעתו זכתה להתנגדות נחרצת על ידי הנשיא מרטינוס תוניס סטיין ממדינת אורנג' החופשית.
לאחר תום המלחמה ביקר בורגר באירופה, כולל בהאג.
בשנת 1905, בורגר הפך לחבר מייסד במפלגת "הט פולק" והשיג מקום בלתי מעורער במועצה המחוקקת.
בורגר היה ציר של טרנסוואל לוועידה הלאומית בשנת 1908 שהובילה להקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910. לאחר הקמת האיחוד של דרום אפריקה, הפך בורגר לחבר במפלגה הדרום-אפריקאית תחת הגנרל לואי בותה.
עלה ליושב ראש סניף טרנסוואל של המפלגה הדרום אפריקאית.
ב-1911 הפך בורגר לחבר בוועד הפועל של טרנסוואל ולאחר בחירתו לסנאט ב-1913, המשיך בורגר לכהן כסנאטור עד מותו ב-5 בדצמבר 1918.
שאלנדה דילוריס יאנג היא יועצת פוליטית ופקידת ממשל אמריקאית אשר כיהנה כמנהלת משרד הניהול והתקציב ממרץ 2022 ועד ינואר 2025. היא מונתה לתפקיד בידי נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, אחרי שמונה חודשים בהם כיהנה כסגנית מנהלת המשרד וכמנהלת המשרד דה פקטו.
יאנג נולדה בזאכרי שבלואיזיאנה וגדלה בעיירה קלינטון.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון סקוטלנדוויל מגנט, השלימה יאנג באוניברסיטת לויולה בניו אורלינס לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה, ולאחר מכן קיבלה תואר שני במנהל בריאות מאוניברסיטת טוליין.
בסביבות שנת 2001 עברה יאנג לוושינגטון הבירה, שם התמנתה לעמיתת ניהול נשיאותית במכונים הלאומיים לבריאות.
במשך 14 שנה עבדה יאנג בסגל ועדת ההקצבות של בית הנבחרים של ארצות הברית.
בפברואר 2017 קודמה למנהלת סגל הוועדה, תפקיד אשר מילאה עד לשירותה בממשל ביידן ב-2021. כמנהלת סגל הוועדה הייתה יאנג מעורבת בעיצוב הצעות הקשורות לפתרון השבתת הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בשנים 2018–2019 ולתגובת הממשלה הפדרלית למגפת הקורונה בארצות הברית.
בינואר 2021 הכריז נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן על מינויה של יאנג לסגנית מנהלת משרד הניהול והתקציב.
במהלך שימוע בדבר מינויה לסגנית מנהלת משרד הניהול והתקציב, זכתה יאנג לשבחים מצד חברי המפלגה הרפובליקנית בוועדת התקציב של הסנאט, בהם לינדזי גרהאם.
השימועים על אודות מינויה לסגנית מנהלת המשרד בוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים היו פחות דו-מפלגתיים כאשר סנאטורים רפובליקנים הביעו דאגה לגבי תמיכתה בהסרת תיקון הייד מתקציב המדינה הפדרלי.
לאחר אישור מינויה כסגנית מנהלת המשרד תפקדה יאנג כמנהלת המשרד דה פקטו.
כאשר מועמדותה של נירה טנדן למנהלת משרד הניהול והתקציב נתקלה בהתנגדות, הדמוקרטים בשדולה השחורה בקונגרס החלו לקדם את מינויה של יאנג למנהלת המשרד במקומה של טנדן, אם מינויה של האחרונה ייפסל בידי הסנאט של ארצות הברית.
כאשר טנדן החליטה למשך את מועמדותה לתפקיד, השדולה השחורה וקואליציית הדמוקרטים החדשים הביעו תמיכה במועמדותה של יאנג לתפקיד.
ב-23 במרץ 2021 החלה באורח רשמי את תפקידה כסגנית מנהלת המשרד.
ב-24 בנובמבר אותה שנה הודיע ביידן כי ימנה את יאנג למנהלת המשרד, לאחר שמונה חודשים בהן כיהנה כמנהלת בפועל.
הסנאט אישר את מינויה של יאנג ב-15 במרץ 2022. יאנג סיימה את תפקידה עם סיום ממשל ביידן ב-20 בינואר 2025.
שאלתיאל קוואק (במקור "אלפרד יודוקוס קוואק", בהולנדית: Alfred Jodocus Kwak) היא סדרת אנימציה לילדים המבוססת על מחזה מאת המחזאי ההולנדי הרמן ואן וין.
52 פרקי הסדרה הופקו במקור לטלוויזיה ב-1989 במסגרת שיתוף פעולה יפני-הולנדי-גרמני.
דמויות הסדרה נוצרו בידי האנימטור האראלד סיפרמן.
בישראל שודרה הסדרה בשנים 1990–1991 בטלוויזיה החינוכית ובשידורים חוזרים במשך השנים.
את שיר הפתיחה של התוכנית בגרסתה העברית שרה אורית ירון, ואת שיר הסיום ביצעו ירון ויובל זמיר.
את המילים העבריות לשני השירים כתבה שפרירה זכאי.
זמן קצר לאחר שבקע מהביצה, איבד שאלתיאל קוואק את הוריו, אחיו ואחיותיו בתאונת דרכים.
חפי החפרפרת, חבר טוב של משפחתו, מגדל אותו.
שאלתיאל יוצא להרפתקאות רבות ומשונות עם חבריו ומפיק לקחים.
המדינה שבה מתגוררים שאלתיאל קוואק וקרוביו נקראת מַיִמוניה, המבוססת על מדינה אירופית (רוסיה, גרמניה, אוסטריה, הולנד, רומניה או צרפת).
לעומת רוב הסדרות לילדים, שבהן הדמויות אינן מזדקנות, עלילת "שאלתיאל קוואק" נפרסת על פני זמן רב, ומלווה את הדמויות מילדות ועד בגרות.
הסדרה עוקבת אחר חייו של שאלתיאל מלידתו, דרך תקופת לימודיו בבית הספר ומסעותיו הרבים ברחבי העולם, ולבסוף כל דמויות הסדרה נפגשות בביתו.
ההתפתחות הבולטת ביותר בסדרה היא של דולף: בתחילת הסדרה הוא מוצג כנער בית ספר שובב ובהמשך הופך לדיקטטור אכזר, סוחר נשק, פוליטיקאי חסר אחריות ופושע נבזה.