tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת שנות השמונים החל להופיע בתשדירי שירות של משרד התחבורה, בין היתר על חציית מעבר חצייה ברמזור, ונסיעה באופניים ברחבי העיר.
קלצ'קין חיבר גם מספר פזמונים ידועים.
שני פזמונים שכתב בזמן מלחמת העצמאות: "האמיני יום יבוא" (לפי מנגינה של מנשה בהרב) ו"בערבות הנגב" (ללחן של פיוטר מאמאיצ'וק), הפכו מסמלי מלחמה זו כשהתפרסמו בביצועה של יפה ירקוני.
פזמון "שובב" ידוע שלו הוא "בפתח-תקווה הייתי", שבנוי בצורה של בתים במתכונת של חמשיר.
בסוף ימיו פרסם קלצ'קין יוגורט, ובחרו בו בגלל החיוניות שהקרין גם בגיל מבוגר, וזה בין היתר הודות לפעילותו הגופנית אותה עשה על שפת הים, גם בעיצומו של החורף התל אביבי, עד יומו האחרון.
בשנת 1956 זכה בפרס "הבימה" לאמנות התיאטרון ע"ש נחום צמח.
בשנת 1977 הוכתר כיקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת תשל"ט (1979) זכה בפרס ישראל לתיאטרון.
קלצ'קין נפטר ב-1987, בגיל 79. נקבר בבית העלמין בקרית שאול בתל אביב.
לאחר מותו ייסדה אשתו, הדסה, את הפרס ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין.
בעיר באר שבע נקרא רחוב על שמו.
בתל אביב יש רחוב על שמו ליד הפקולטה לרפואה.
רפאל (רפי) רוזין (9 בדצמבר 1936 – 14 באפריל 1985) היה רופא ישראלי, מומחה ברפואה שיקומית, ראש האגף השיקומי של בית החולים תל השומר ופרופסור בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
רוזין נולד בירושלים למינה ושמואל רוזין.
סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1962, והתמחה ברפואה שיקומית.
בפרוץ מלחמת ששת-הימים הוחלט במשרד הביטחון להקים בישראל מחלקה לנפגעי חוט השידרה, ובהמלצתו של סר לודוויג גוטמן מאנגליה, אחד מגדולי הרפואה השיקומית בעולם, מונה רוזין לעמוד בראשה, למרות גילו הצעיר.
בשנת 1971 נסע רוזין לשנת השתלמות במרכזים שיקומיים בחו"ל, ובשנת 1973 הקים את המחלקה לנפגעי חוט-השידרה בבית החולים תל השומר.
לאורך תקופת שירותו של רוזין במחלקה, טיפל אגף השיקום בפצועי צה"ל, נפגעי פעולות תגמול ותקריות גבול וכן בפצועי מלחמת שלום הגליל.
ב-1976 התמנה רוזין לראש האגף השיקומי של בית החולים שיבא בתל השומר.
בניית מבנה הקבע של מרכז השיקום הסתיימה רק שלוש שנים לאחר מכן.
רוזין היה פעיל בכל שלבי התכנון וההקמה של מרכז השיקום בתל השומר.
בין השנים 1985-1978 כיהן כראש החוג לרפואה שיקומית וראש החוג לריפוי בעיסוק.
הוא מונה לפרופסור מן המניין לאחר ביצוע מחקרים אקדמיים רבים בנושא השיקום.
תוך כדי עבודתו בבית החולים היה פרופ' רוזין מעורב בפעילות שיקומית ארצית נרחבת, שכללה בין השאר השתתפות פעילה בוועדות שונות מטעם משרד הבריאות, משרד העבודה והרווחה, משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי.
בנוסף לכך היה מעורב בייעוץ שיקום הנכים בקיבוצים.
הוא פעל בכנסת למען חקיקת תיקון לחוק למען נגישות מבני ציבור לנכים (התקבל ב-4 במאי 1982).
יזם רעיונות שונים כדי לקדם את רווחת הנכים ואת דרכי שיקומם.
כך למשל יזם הכנסת טכנולוגיות מחשוב חדישות לטובת הנכים בראשית עידן המחשב, תכנון אביזרים ומיכון המותאמים לצרכים המיוחדים של המטופלים, גיבוש גישות סוציאליות ליברליות בשיתוף גופים ומוסדות כגון משרד הביטחון והביטוח הלאומי, והבאת קופים שאולפו במיוחד כדי לסעוד את המטופלים.
הוא יזם וקידם את ארגון הגג של הנכים, והיה בין מקימי המרכז למידע וייעוץ לאביזרים, בינוי ותחבורה לנכים, מילבת.
כמו כן היה המנהל הרפואי של מרכז רקנטי לטיפול בנפגעי ראש, ויו"ר האגודה הישראלית לשיקום.
יזם והקים את החוג לפיזיותרפיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שבראשו עמד בשנות חייו האחרונות, והיה חבר במועצה המדעית של האוניברסיטה (בית הספר למקצועות הבריאות ע"ש שטייר).
כמו כן פעל למען מעמד אקדמי למקצועות הריפוי בעיסוק והפיזיותרפיה, ויזם את הקמת בית-הספר לפיזיותרפיה במרכז הרפואי שיבא בתל-השומר.
רוזין ייחס חשיבות רבה לספורט הנכים בישראל ובמסגרות הבינלאומיות, וייצג את ישראל בוועדה הרפואית של המשחקים הפאראלימפיים.
בשנת 1997 הוקמה קרן מחקר ע"ש פרופ רוזין עבור מחקרים בתחומי הרפואה השיקומית קול קורא בחסות אוניברסיטת תל אביב, מענק המחקר מוענק בטקס מיוחד במסגרת "הכנס השנתי של האיגוד הישראלי לרפואה פיזיקלית ושיקום".
פרופ' רוזין כונה בפי מטופליו "האבא של הנכים", וזאת בשל ניסיונו לשלב יכולת רפואית עם הבנה לצרכיו הנפשיים של המטופל.
אחד מתלמידיו שהמשיך את דרכו במרכז הרפואי "שיבא" היה אברהם (אבי) עורי
רפאל רוזין היה נשוי לארנונה רוזין, ונולדו להם שני בנים, גדעון ואורי.
נפטר בגיל 48 לאחר מאבק ארוך במחלת גושה קשה ממנה סבל כל חייו.
נקבר בבית-הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
רפאל שמיץ (נולד ב-17 בדצמבר 1980 בבלומנאו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלטיקו מטרופוליטנו.
בשנים 2001-2008 היה לו חוזה עם ליל הצרפתית.
חלק מהתקופה הוא שיחק בהשאלה בקבוצות אחרות.
בשנת 2005 סיים עם הקבוצה במקום השני בליגה.
ביוני 2008 חתם שמיץ חוזה ל-3 שנים בקבוצת ולנסיאן הצרפתית.
בשנת 2012 הוא חזר לברזיל וחתם באתלטיקו פרנאאנסה.
במאי 2013 הוא עזב את הכדורגל המקצועי.
בשנת 2018 הוא חזר לתקפוה קצר במטרה לעזור לקבוצה מעיר הולדותו לעלות לליגה גבוהה יותר באליפות מקומית.
הרב רפאל אליהו יצחק הלוי קצנלנבוגן (יכול להיות גם: קאצענעלינבויגען; ה' באדר א' ה'תרנ"ד; 11 בפברואר 1894 – כ"ג בניסן ה'תשל"ב; 7 באפריל 1972) היה רב, עסקן, עיתונאי, הוגה דעות, מרבני היישוב הישן ותנועת פועלי אגודת ישראל.
אליהו יצחק קצנלנבוגן נולד בירושלים בשנת תרנ"ד (1894) לאברהם משה, מתלמידי ר' חיים מבריסק שעלה ארצה שלוש שנים קודם לכן (נפטר בשנת תרפ"ד), ורבקה צביה לבית קריוויאנסקי.
כשחלה בילדותו נוסף לו השם "רפאל", ומאז דבק בו שם זה.
למד בישיבת תורת חיים ומילדותו נחשב כעילוי; מגיל 7 היה רגיל לשנן 40 דפי גמרא ביום.
בהמשך למד בישיבת אהל משה.
היה מתלמידי הרב יצחק ירוחם דיסקין ומקורב לרב יוסף חיים זוננפלד.
התפרנס עשרות שנים מעבודתו בניהול בית היתומים דיסקין.
בתחילת שנות העשרים, עם משה בלוי, משה פרוש והרב מנחם מרדכי פרנקל, נמנה קצנלנבוגן על מייסדי סניף אגודת ישראל בירושלים והיה ממוביליו לאורך שנים.
בשנת תרפ"ג, בטרם מלאו לו 30, נסע עם חותנו הרב מרדכי לייב רובין שעמד בראש משלחת אגודת ישראל מירושלים, ועם משה בלוי, הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ ויוסף לוי חגיז, אל הכנסייה הראשונה של אגודת ישראל בווינה.
בכנסייה נפגש עם ה"חפץ חיים" והרב חיים עוזר גרודיזנסקי.
בשנת תרפ"ב ייסד קצנלנבוגן את עיתון אגודת ישראל בירושלים "קול ישראל", שבועון שהיה מזוהה עם פלג "ועד העיר האשכנזי" (שהיה לימים העדה החרדית) שלא קיבל את מרות מוסדות העיר העיקריים של הוועד הכללי.
העיתון בעריכתו ניהל פולמוסים מתוקשרים לבירור דרכה של היהדות החרדית בארץ ישראל, בין השאר מול ביטאונה של הרבנות הראשית "קול יעקב".
יש לציין כי ידיעות רבות שפורסמו בעיתון אודות יריביו הוכחשו ואף הופרכו בשעתם וגם לאחר שנים.
לאחר ארבע שנים החליף את קצנלנבוגן בעריכה עמרם בלוי.
קצנלנבוגן חתום כרבה של שכונת "כנסת ישראל" על כתב המינוי לרב יוסף חיים זוננפלד לרבנות העדה.
השתתף יחד עם הרב משה בלוי בפגישות עם הנציב העליון, והוועד הלאומי.
היה בין מספידיו של ד"ר יעקב ישראל דה-האן בהלווייתו.
בשלהי 1942, לאחר שהגיעו ידיעות ראשוניות על ממדי השואה, יזם האדמו"ר מגור בשיתוף הרבנות הראשית וכנסת ישראל עצרת צום ותפילה בבית הכנסת החורבה.
הרב יוסף צבי דושינסקי החרים את העצרת ואף קבע עצרת מקבילה בתאריך סמוך, החלטה שיוחסה להתנגדות קיצונים מבין אנשי העדה החרדית שדגלו בהתבדלות וסירבו לשיתוף פעולה עם גופים ציונים וחילונים.
החלטה זו גררה ביקורת ציבורית רבה, ועימות חריף בתוך תנועת אגודת ישראל, שאנשי העדה החרדית והרב דושינסקי היו חברים בה בתקופה זו.
הרב רפאל קצנלנבוגן, שהשתתף בעצרת התפילה, כאב את הפלגנות גם לנוכח השעה הקשה והשמועות המחרידות מאירופה ואת ביזוי כבודו של האדמו"ר מגור שכיהן כנשיא אגודת ישראל, ופרסם מכתב תגובה לעיתון "הצופה" שבו גינה את הפלגנות וההחרמה, וכינה את העדה החרדית "פורשת מכלל ישראל".
מכתב זה גרר אחריו את הכותרת הראשית: "רפאל קצנלנבוגן הוציא עצמו מכלל העדה החרדית" בביטאון "קול ישראל" של העדה, וביטויים אודותיו בסגנון "אשר החציף פנים גלוי כלפי רבותינו שליט"א לחלל שם שמים ולבזות כבוד התורה [...] מעכשיו מוסר שמו מהעדה והוא מובדל ממנה".
ביחס לעבודתו המוקדמת של הרב קצנלנבוגן באגודת ישראל בשנות העשרים והשלושים, ופרישתו לאחר מכן, כתב מנחם פרוש:
בשנים אלו היה קצנלנבוגן פעיל מאוד בהקמת הסמינר החרדי לבנות "בית יעקב" החדש, ובשבתות היה מוסר שיחות חיזוק בפני בנות הסמינר.
השיעורים בסמינר נאמרו בשפה העברית, ועובדה זו גררה נגדו הפגנות מצד קיצוני העדה החרדית.
כן היה מעורב בייסוד המכון להכשרת מורות של "בית יעקב".
בשנת ה'תשי"ד מונה כחבר ועדה רבנית אשר תעניק חוות דעת הלכתית לתנועת פועלי אגודת ישראל (פא"י), לצד הרבנים אשר זאב ורנר, ידידיה פרנקל וקלמן כהנא.
אחר פטירת הרב מאיר קרליץ, אחיו של החזון איש, כיהן כסמכות הרבנית של התנועה.
פרסם מאמרים בעיתון התנועה "שערים".
כתלמידו של הרב יצחק ירוחם דיסקין, וכמנהל "בית היתומים דיסקין", נפלה לידיו ירושת המהרי"ל דיסקין, ובתוכה כתבי תורתו ותורת אביו הרב בנימין דיסקין.
קצנלנבוגן נפטר בכ"ג בניסן תשל"ב.
אחר מותו הנציחה עיריית ירושלים את זכרו בקריאת רחוב על שמו בשכונת הר נוף.
על שמו "מדרש רבי רפאל".
קצנלנבוגן לא הרבה בכתיבה, אולם נשתמרו פתקים רבים בהם רשם בראשי פרקים נאומים, וכן חידושים שעלו במוחו בעת שהשתתף כנסים.
חלק מכתבים אלו, ועוד התכתבויות בינו לבין גדולי ישראל אשר אתם עמד בקשר, נאספו בספר "באר רֹאי" שיצא לאור לאחר פטירתו (ה'תשל"ב).
כמו כן יצא לאור בשנת ה'תשנ"ז ספר "באר ראי: החינוך המקורי במשך הדורות" המכיל כתבים ומאמרים שנפרסמו ביומון "שערים", ועוד ספרים.
אחיו הגדולים של הרב רפאל קצנלנבוגן: הרב אהרן קצנלבוגן, ראש ישיבת תורה ויראה ומראשי נטורי קרתא, והרב יעקב ירוחם קצנלבוגן, איש חינוך מחוגי אגודת ישראל.
בהיותו כבן 17 נישא קצנלנבוגן לברכה חיה צביה, בתו של הרב מרדכי לייב רובין שהיה ראב"ד העדה החרדית.
להם שבע בנות ושני בנים: יעקב גרשון, והרב משה חיים קצנלנבוגן ששימש מנהל מוסד הרב קוק.
אחת מבנותיו נישאה לרב פסח קוקיס, שהיה רבה של בת ים.
רפאל רייס (11 באוגוסט 1914 – 20 בנובמבר 1944) היה אחד מצנחני היישוב שצנחו במהלך מלחמת העולם השנייה באירופה הכבושה בידי הנאצים בניסיון להציל יהודים מהשמדה.
הוא נתפס בידי הגרמנים במהלך שליחותו בסלובקיה והוצא להורג.
רפאל (רפי) רייס נולד למרים (הלנה) ואברהם רייס בבודפשט שבהונגריה.
אביו היה מנהל חווה חקלאית.
כאשר היה בן חמש עברה משפחתו להתגורר בעיר נובה זאמקי שבצ'כוסלובקיה.
כשנה לאחר מכן נפטר אביו.
רייס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בנובה זאמקי וב-1932 החל ללמוד לימודי רפואה באוניברסיטה בברטיסלאבה.
שם הצטרף לאגודת סטודנטים ציונית ובהמשך לארגון מכבי הצעיר.
הוא היה מפעילי התנועה הציונית בצ'כוסלובקיה והשתתף בהפעלת מחנות הכנה של עליית הנוער.
רייס העפיל לארץ ישראל באוקטובר 1939 בספינה הילדה, נעצר ושהה במשך חצי שנה במחנה המעצר בעתלית.
לאחר שחרורו משם יצא להכשרה במוסד החקלאי עיינות, ואחר כך הצטרף לקבוצת "חוליות", אשר התיישבה בעמק החולה והקימה את היישוב שהיה בהמשך לקיבוץ שדה נחמיה.
בסוף שנת 1943 הוצע לרייס להצטרף לקבוצת המתנדבים מבני היישוב שהתעתדו לצנוח באירופה הכבושה בידי הנאצים, במטרה לארגן יהודים שם להגנה עצמית כנגד פעולות הרצח של הנאצים ועוזריהם.
הוא עבר אימונים של ארגון ההגנה, קורס צניחה בריטי בשדה התעופה ברמת דוד, ואימונים נוספים שהתקיימו במצרים.
בקיץ 1944 צנח רייס בשטח שבשליטת הפרטיזנים של טיטו ביוגוסלביה הכבושה בידי הנאצים, במטרה לעבור משם להונגריה.
לאחר שמספר צנחנים שחדרו להונגריה (חנה סנש, יואל פלגי ופרץ גולדשטיין) נתפסו שם, החליטו הבריטים שרייס וצנחן נוסף – חיים חרמש – יחדרו להונגריה דרך סלובקיה.
ב-15 בספטמבר 1944 צנח רייס יחד עם צנחנים אחרים בסלובקיה הכבושה בידי הנאצים.
הם נעו בהרים כ-10 ימים עד שהגיעו לעיר באנסקה ביסטריצה (Banská Bystrica), כ-120 קילומטר מצפון לבודפשט.
עיר זו הייתה המרכז הצבאי והמנהלי של המרד הסלובקי הלאומי שפרץ ב-1944. התרכזו בה גם כ-5,000 יהודים שנמלטו מן השטחים שהיו כבושים בידי הגרמנים.
הצנחנים – רייס, חביבה רייק, צבי בן יעקב, אבא ברדיצ'ב וחיים חרמש – הגיעו לעיר בעיצומם של הקרבות והפרטיזנים היהודים שם היו פזורים ביחידות שונות.
התוכנית להקים יחידה יהודית לוחמת בפיקודם של הצנחנים לא נשאה פרי, והצנחנים נאלצו להסתפק בפעולות למילוי מחסורם של הפליטים היהודים.
באוקטובר 1944 הכריעו הגרמנים בהתקפה מרוכזת של שבע דיוויזיות את התנגדות המורדים הסלובקים, וב-27 לחודש כבשו את באנסקה ביסטריצה.
לפני נפילת העיר בידי הגרמנים נסוגו רייס וחבריו הצנחנים להרי טאטרה עם קבוצת יהודים – כ-40 איש – ובהם מנהיגי הקהילה המקומית וחברי תנועות הנוער.
הם הקימו מחנה סמוך לכפר בוקוביץ והחלו להתבצר בו.
ביום הששי לשהותם במחנה פרצה אליו יחידה של דיוויזיית הואפן אס אס האוקראינית "גליציה", שפעלה באזור נגד המורדים הסלובקים.
רבים מיושבי המחנה נהרגו והיתר נאסרו.
רייס נפצע בהתקפה ונפל בשבי, ועמו רייק ובן-יעקב.
למרות המדים הבריטיים שלבשו הצנחנים לא נהגו בהם הגרמנים כבשבויי מלחמה.
הם הובלו לכלא בבאנסקה ביסטריצה, שהיה מלא במורדים שנתפסו.
ב-20 בנובמבר 1944 הוציאו הגרמנים ועוזריהם להורג ביריות קבוצה של אסירים ובתוכם את רפאל רייס וחביבה רייק.
הדבר היה בכפר קרמניצ'קה (Kremnicka), דרומית לבאנסקה-ביסטריצה.
הם נקברו בקבר אחים בכפר.
צבי בן-יעקב נרצח מאוחר יותר על ידי הגרמנים במחנה הריכוז מאוטהאוזן ומקום קבורתו לא נודע.
רפאל רייס היה בן 30 במותו.
הוא הניח אשה, נעמי, ובת, עדנה.
זמן קצר לפני מותו כתב רייס לאשתו מכתב, אשר הצליח להבריח מן המעצר, ובו כתב בין השאר:
לאחר תום המלחמה נפתח קבר האחים בו נקברו רייס, רייך ויתר הקרבנות.
גופות שני הצנחנים זוהו באמצעות דיסקיות הזיהוי שנשאו, ונקברו בחלקה צבאית בריטית בעיר פראג.
בשנת 1952 הובאו גופותיהם של רייס ושל חביבה רייך לישראל ונטמנו יחד זה לצד זה בחלקת יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה שבבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
ארגון ההגנה נתן לספינת מעפילים קטנה את השם "רפי" על שמו של רפאל רייס.
ספינה זו הופעלה בהובלת מעפילים יחד עם הספינות הגדולות יותר חביבה רייק והנרייטה סולד.
על שמו נקראו רחובות בפתח תקווה ובתל אביב.
בקיבוץ שדה נחמיה הוקם לזכרו "גן רפי".
רבי רפאל שפירא (ה'תקצ"ז, 1837 – כ"ג באדר ב' ה'תרפ"א, 2 באפריל 1921), היה ראש ישיבת וולוז'ין ורבה של העיר.
נולד בחודש אדר תקצ"ז (1837), בעיר סמורגון, לרב אריה לייב שפירא, רבה של קובנה, הידוע בשם ר' ליבלי קובנר.
בשנת תרי"ב (1852), בגיל חמש-עשרה, נבחר על ידי ר' נפתלי צבי יהודה ברלין, הנצי"ב, כחתן לבתו שרה רשא.
בשנת תר"ל (1870) נתמנה למשרת משנה לראש הישיבה בישיבת וולוז'ין, לצד חמיו הנצי"ב, והחל בהגדת שיעורים בישיבה שלוש פעמים בשבוע.
בשנת תרמ"א (1881) ויתר על משרתו לטובת חתנו רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק ויצא לכהן ברבנות בקהילת נובואלכסנדרובסק שבליטא.
בשנת תרמ"ו (1886) עבר לכהן ברבנות קהילת בוברויסק שברוסיה הלבנה כיום בלארוס.
בשנת תרנ"ט (1899), עם פתיחתה מחדש של ישיבת וולוז'ין בהשתדלותם של נאמני הישיבה בווילנא ובמינסק ובהסכמת פרנסי וולוז'ין, הוזמן ר' רפאל לכהן כרב וראש ישיבת וולוז'ין.
בדומה לכל ראשי ישיבת וולוז'ין טבע ר' רפאל סיומת מיוחדת לצד חתימתו: "העובד עבודת התורה בוואלאזין".
בשנת תרע"ה (1915), סמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפזרה הישיבה ור' רפאל עקר למינסק, בה נפטר בכ"ג באדר ב' תרפ"א (1921).
רבי רפאל שפירא הוא אבי שיטה לימודית ייחודית הידועה בשם "לשיטתיה", שילוב של חריפות בקיאותית ועמקות.
שיטה זו מבקשת למצוא היקש בין הלכות שונות ודעות שונות של תנא, אמורא או פרשן תלמודי, ולהוכיח כי כל ההלכות והדעות האלו יש להן יסוד משותף וקרבה פנימית זו עם זו.
מתוך גילוי המאפיין האחיד למקורות שונים של אותו מחבר, ניתן ליישב סתירות שהתגלעו בין מקורות אלו.
כבר בצעירותו, נטל רבי רפאל שפירא חלק בעבודתו של חותנו, ביאור העמק שאלה על שאילתות דרב אחאי גאון, כפי שכותב הנצי"ב אודותיו:
מחידושיו הרבים נותר ספרו תורת רפאל וכמה יסודות למדניים המפורסמים בשמו.
בכתיבת חידושיו ומכתביו נמנע ר' רפאל מלהשתמש בעט ברזל אלא בנוצה של עוף, משום חשש הלכתי של איסור 'לא תניף עליהם ברזל'.
את היקף כתביו וגורלם מתארים בניו בעיצומה של השואה:
תורת רפאל, חידושים בהלכה וביאורים בדברי התלמוד והפוסקים, ב' חלקים, לחלק אורח חיים, וחלק ג' אסופת תשובות וליקוטים, ירושלים תש"ג.
מאשתו הראשונה שרא רשא (בתו של הנצי"ב מוולוז'ין):
ליפשא, אשת הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק
מאשתו השנייה דרייזל (אף היא בתו של הנצי"ב מוולוז'ין):
הרב יעקב שפירא, ממלא מקום אביו בראשות ישיבת וולוז'ין וראש הישיבה האחרון בוולוז'ין.
שני בניו, יצחק משה וזלמן יוסף, עסקו בסידור ועריכת כתבי ר' רפאל.
הרב אריה שפירא, רב בביאליסטוק, ואביו של הרב משה שמואל שפירא ראש ישיבת באר יעקב.
הרב ישראל איסר שפירא, רב בלאפיטש וראש ישיבת שערי תורה ביפו.
בתו מירל, אשת הרב ישראל ריף, רבה של זאגר חדש בליטא.
בניהם הרב נפתלי צבי יהודה ריף (רבה של קמדן בניו ג'רזי שבארצות הברית) והרב יצחק זונדל ריף (ראב"ד זאגר המאוחדת)
שני בנים נפטרו בצעירותם: לוי, נפטר בוולוז'ין, ט' בניסן תרס"ד; ומנחם זונדל, נפטר בירושלים בד' בחשוון תרס"ח ונקבר בהר הזיתים.
הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב הראשי לישראל.
הרב צבי יהודה אדלשטיין, רבה הראשי של שומיאץ ושל רמת השרון.
הרב יעקב קנטרוביץ, רבה של אוזדה ומרבני אמריקה.
הרב יצחק רובינשטיין, ראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
הרב אריה לוין, רב האסירים.
הרב נפתלי צבי יהודה ריף (נכדו).
הרב מאיר חיים דולינקו, רבה של מוטלה.
הרב יהודה ליב אבידע (זלוטניק), סופר וחוקר.
יצחק ריבקינד, חוקר פולקלור, היסטוריון וביבליוגרף.
פרופ' פנחס חורגין, מייסד ונשיא אוניברסיטת בר-אילן.
רפאל קייטאנו דה אראוז'ו (בפורטוגזית: Raffael Caetano de Araújo; נולד ב-28 במרץ 1985), המוכר כרפאל, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בין השנים 1997–2001 שיחק רפאל כדורגל אולמות.
במקביל שיחק גם בקבוצת ויטוריה באהיה.
החל משנת 2001 התמקד רפאל בכדורגל בלבד והצטרף לאתלטיקו יובנטוס, בה הספיק לשחק גם בקבוצה הבוגרת.
לקראת סיום תקופת נעוריו העתיק רפאל את מגוריו לשווייץ והצטרף לפ.צ.
צ'יאסו, אז בליגה השווייצרית השנייה.
עם תום חוזהו הדו-שנתי עבר לפ.צ.
בעונתו הראשונה שיחק רפאל אך ורק במשחקי הבית של הקבוצה מאחר שלוסיאן פאברה, מאמן הקבוצה, נקט בטקטיקה הגנתית במשחקי החוץ בה לא נמצא לקשר ההתקפי מקום בהרכב.
בסיבוב השני של עונת עבר רפאל להרטה ברלין הגרמנית והתאחד עם פאברה, שמונה למאמן הקבוצה.
משחקו הראשון בבונדסליגה נערך ב-2 בפברואר 2008, בהפסד 3-0 לאיינטרכט פרנקפורט.
במחזור הבא הבקיע רפאל את שערו הראשון בבונדסליגה, בניצחון 1-3 על שטוטגרט.
עם ירידת הקבוצה לבונדסליגה השנייה בעונת , ולמרות דיווחים על עזיבה, נשאר רפאל בקבוצה.
בעונת התאחד רפאל עם אחיו הצעיר רוני, שחתם בהרטה ברלין.
ביולי 2012 עבר לדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
בינואר 2013 חזר לגרמניה והושאל לשאלקה 04. ב-20 ביוני 2013 חתם בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה, ובעונתו הראשונה במועדון כבש 15 שערי ליגה.
ב-25 ביוני 2020 עזב את רפאל את מנשנגלדבך לאחר 7 עונות.
רפאל קִירְכְהַיים היה חוקר יהדות יהודי גרמני.
מוכר בין היתר בשל מחקריו וחיבוריו על השומרונים.
נולד בפרנקפורט בשנת 1804. שימש זמן מה שוחט בקהילה האורתודוקסית של הרב שמשון רפאל הירש בעיר פרנקפורט, שבה התגורר כל חייו; לאחר שאברהם גייגר היה לרב בפרנקפורט, הפך קירכהיים לרפורמי קיצוני, וכתוצאה מכך נאלץ להתפטר ממשרתו כשוחט, אך נכנס כשותף בפירמה בנקאית והצליח בעסקיו.
קירכהיים ההדיר כתבי יד עבריים, כמו פירוש לספר דברי הימים של אחד מתלמידי רבי סעדיה גאון.
כמו כן הוא הוציא לאור מהדורה של "שבע מסכתות קטנות" מתוך התלמוד הירושלמי.
בנוסף, עסק רבות בשומרונים ובכתביהם, תרגם לעברית חלק מחיבוריהם, ואף חיבר ספר על אודותיהם בשם "כרמי שומרון".
הוא אף הוציא לאור מהדורה מחודשת לחיבור "שם הגדולים" לחיד"א בתוספת הערות וסקירת תולדות המחבר.
רפאל קירכהיים, כרמי שומרון: פתיחה למסכת כותים, כוללת קורות ואמונות וספרי הכותים, הוצאת איזאק קויפמאן, פרנקפורט תרי"א 1851; (דפוס צילום: הוצאת קדם, ירושלים תש"ל [1969/70]).
(116 עמודים) (גרסה מקוונת באתר Hebrewbooks)
שבע מסכתות קטנות ירושלמיות, (מכתב יד), הוצאת איזאק קויפמאן, פרנקפורט תשי"א 1851. (50 עמודים) (גרסה מקוונת באתר Hebrewbooks)
ספר הרקמה, חיבר בערבית: יונה מרון אבן גנאח, בתרגומו של יהודה אבן תיבון, (מכתב יד), פרנקפורט תרי"ו (1856).
(דפוס צילום: ברוקלין, ניו יורק, אחים גאלדענבערג, תשס"ג).
(יחד עם חיים פולק ואהרן פולד), שם הגדולים, (3 כרכים), (כרך א בגוגל ספרים), קראטאשין, תר"ג 1843.
פירוש על דברי הימים: מיוחס לאחד מתלמידי סעדיה הגאון (אולי ליראם המגדיאלי), (מכתב יד) פרנקפורט דמיין תרל"ד 1874; (דפוס צילום: ירושלים תשכ"ו).
(גרסה מקוונת באתר Hebrewbooks) (68 עמודים)
קבוצת מאמרים בשפת עברית אשר נדפסו בכתבי עתים, והם מלאכת אברהם גייגער, ברלין 1877. (172 עמודים)
רפאל שֶכטֶר (Rafael Schächter; 25 במאי 1905, בראילה, רומניה – 1945, במצעד המוות מאושוויץ) היה מלחין, פסנתרן ומנצח יהודי-צ'כוסלובקי, מראשי ארגון חיי התרבות במחנה טרזין.
שכטר נולד ב-1905 בבראילה שברומניה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נער, עבר לברנו שבצ'כוסלובקיה.
שם למד פסנתר אצל וילם קורץ (Vilém Kurz).
בהמשך עבר עם קורץ לפראג והמשיך את לימודי הנגינה אצל קארל הופמייסטר.
במקביל למד הלחנה וניצוח בקונסרבטוריון של פראג.
עם סיום לימודיו, בשנת 1934, התקבל לעבודה בתיאטרון האוונגארד דקו (Déčko).
בשנת 1937 ייסד אנסמבל משלו – "קומורני אופרה", שביצע מוזיקה קאמרית בלתי מוכרת וכן מוזיקה מתקופת הבארוק.
ב-30 בנובמבר 1941 נשלח למחנה הריכוז טרזין, כאסיר מס' 128, במשלוח H.
בטרזין הציב במרתף מגורי הגברים פסנתר, שהוברח למחנה.
הודות לרפיון מסוים בהשגחה מצד החיילים הנאצים במחנה, עלה בידו לארגן מקהלת גברים, שסייעה לשמירת המורל בקרב האסירים.
הוא הצליח גם לחמוק מבעד לשערים הנעולים של אגף הגברים אל קסרקטין הנשים, והקים גם שם מקהלה.
בהמשך התמזגו שתי המקהלות, ושכטר קיבל היתר ממנהל המחנה להופיע עם המקהלה המאוחדת.
בשיאה מנתה המקהלה כ-200 חברים, ושכטר הצליח להפיק, לא פעם מפרטיטורה יחידה, קונצרטים של אופרות מפורסמות ויצירות קלאסיות אחרות.
האופרה הראשונה שבוצעה בטרזין הייתה "הכלה המכורה" של סמֶטָנָה.
החזרות על האופרה נעשו עם פסנתר בלבד ובתפקידי מקהלה וסולנים מאולתרים, אך ההצלחה הייתה רבה.
ההופעה הראשונה התקיימה ב-25 בנובמבר 1942, ללא היתר ממנהלת פעילויות הפנאי (Freizeitgestaltung), אבל הביצוע הקונצרטנטי של האופרה עלה יפה כל כך, שמנהלת פעילויות הפנאי אישרה אותו להופעת בכורה רשמית ב-29 בנובמבר 1942 ולעוד הופעות רבות בהמשך.
שכטר נתפס לרעיון של ביצוע הרקוויאם של ורדי כמיסה, שכן דינם של הנאצים, כך האמין, ייגזר לחובה ביום הדין האחרון.
בספטמבר 1943 הורו שלטונות המחנה לשכטר להכין את הרקוויאם של ורדי לביצוע.
בעזרת פרטיטורה יחידה שינן עם הזמרים את הטקסט הלטיני, לימד אותם את תרגום המילים ולימד אותם את תפקידיהם.
בתקופת ההכנה חידשו הנאצים את משלוחי האסירים לאושוויץ ושכטר, ששורות המקהלה שלו הצטמצמו והלכו עם כל משלוח, נאלץ לגייס זמרים חדשים.
בוצע הרקוויאם בחודשים הבאים עוד 15 פעמים, על אף הצטמקותה המתמדת של המקהלה.
לבסוף, כשרק 60 זמרים נותרו במקהלה, הפסיק שכטר את ביצוע היצירה.
באוקטובר 1944 הצטווה שכטר לבצע שוב את הרקוויאם לפני נציגים של הצלב האדום הבינלאומי וחברי האס.אס.
שכטר, שלא יכול היה לעמוד בפני ההזדמנות לבצע את היצירה המסוימת הזאת לפני הנאצים, קיבץ שוב את שרידי מקהלתו לביצוע אחד אחרון.
שבועות ספורים לאחר הביצוע האחרון של רקוויאם ההתרסה, ב-16 באוקטובר 1944, הועלה שכטר, אסיר מס' [41]943, אל קרון בקר במשלוח Er, יחד עם עוד כ-1,000 אסירים אחרים, ונלקח, במסע בן שלושה ימים, אל מחנה הריכוז אושוויץ שבפולין.
גורלו הסופי אינו ידוע בבירור.
לא ידוע אם נשלח לתאי הגזים ולמשרפות או שמצא את מותו בצעדת המוות של אסירי אושוויץ בעת פינוי המחנה, זמן קצר לפני שחרורו בידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945.
בשנת 2005 יזם מאריי סידלין הפקה בשם "רקוויאם ההתרסה: ורדי בטרזין" לזכר פועלו של רפאל שכטר.
בקונצרט נכחו ניצולי טרזיינשטט אדגר קראסה, מריאנקה זדינקוב-מאי ואוה רוצק, ששרה במקהלה של שכטר.
רפאל רוזוב (כ"ט בכסלו תרנ"ג דצמבר 1892 – כ"ג בסיוון תשט"ז 2 ביוני 1956) היה פעיל ציוני, איש התנועה הרוויזיוניסטית, ממייסדי תנועת הנוער בית"ר בארץ ישראל, ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) וההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח).
רפאל רוזוב נולד בזימלנסק, במחוז וורונז', שבאימפריה הרוסית לאמו שרה מרים ולאביו אשר אנשל.
בילדותו ונעוריו קיבל חינוך מסורתי ולאומי והשכלה כללית רוסית.
הוריו, ואחיו: אסתר, רבקה וישעיהו עלו לארץ ישראל משנת 1906, והתיישבו במושבה פתח תקווה.
רפאל נותר ברוסיה כדי לסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי, והתגורר אצל אחיו הבכור ישראל בנימין רוזוב.
בשנת 1907 פגש רפאל את המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי, בביקורו אצל אחיו ישראל, בפטרבורג.
בשנת 1910 יצא רפאל רוזוב ללמוד הנדסה באוניברסיטת ליאז' שבבלגיה.
ושם נפגש עם סטודנטים יהודים, חלקם מהפכנים, קומוניסטים ופליטים מרוסיה; רובם היו מתבוללים ומתנגדים לציונות.
אחד מהם היה, לב דוידוביץ ברונשטיין, שנודע בשם ליאון טרוצקי השפעתם של הסטודנטים הללו הייתה רבה על חבריהם; ולימים, סיפר רוזוב לאייזיק רמבה, כי נראה היה "שלאחר להט-מידברותיו [של טרוצקי] אבדו כל הסיכויים להציל את נפשות הצעירים".
על כן, פנה רפאל להקים יחד עם סטודנטים נוספים, את אגודת הסטודנטים הציונים "קדימה", ספרייה ציונית, ואחר את אגודת "חרות", שהייתה גרעין "ברית הסטודנטים הלאומיים", וכן מועדון חברים ומסעדה.
במסגרת פעילותו הציונית באוניברסיטת ליאז', אירח סופרים ומנהיגים של התנועה הציונית, בהם: זאב ז'בוטינסקי, הפרדסן שמואל טולקובסקי אשר הרצה והציג צילומים של ארץ ישראל לפני הסטודנטים, באמצעות פנס קסם בשנת 1911, שמריהו לוין, שלום עליכם, שלום אש, זלמן שניאור ואחרים.
בהמשך, יצר קשר עם יושב ראש הנהלת הפדרציה הציונית בבלגיה ז'אן פישר, אשר הפגיש אותו עם פעילים ציוניים במדינה.
ובעקבות פעילותו, הוא נתבקש על ידי אוסקר פישר, מראשי קרן קימת לנהל הסברה למענה בנושא יישוב ארץ ישראל.
עלה לארץ ישראל בשנת 1914 והצטרף אל משפחתו בפתח תקווה.
במלחמת העולם הראשונה הצליח לחמוק מחובת הגיוס לצבא שהטילו השלטונות העות'מאניים על גברים נתיני האימפריה.
וסירב להשתתף בפינוי של תושבי פתח תקווה, עם התקדמות הצבא הבריטי בחזית בחזית בשלהי המלחמה.
נעצר על ידי חיילים בריטים בחשד לריגול לטובת העות'מאנים.
ונחלץ מֵאָשָׁם בסיועו המשפטי של עורך הדין סוליסטור גיסבורן.
לאחר המלחמה נסע להשלים את לימודיו בהנדסה ב"בית הספר הקולוניאלי לחקלאות" בתוניס, ושם הוסמך למהנדס חקלאי.
בשובו לארץ ישראל, הצטרף לפעילות ציבורית בפתח תקווה, בה כיהן כחבר מועצת המושבה.
כמו כן, היה חבר בוועדה למתן הלוואות לבניין בתים וליסוד משקי-עזר זעירים.
במאורעות הדמים בשנת תרפ"א 1921, פעל במסגרת "ועד ההגנה" של המושבה, וגם סייע בפעילות ההגנתית הארצית.
רפאל רוזוב ניהל תכתובת ענפה ורבה עם זאב ז'בוטינסקי על ענייני התנועה וניהולה.
בביקוריו בארץ ישראל היה בין מלוויו בכל סיוריו בארץ ושומר ראשו.
לאחר שז'בוטינסקי הקים, את תנועת הנוער בית"ר בגולה, בשנת 1923, היה רוזוב ממייסדיה בארץ ישראל, בשנת 1927. הוא כיהן שורה של תפקידים בבית"ר, לרבות סגן המפקד הראשי של בית"ר בארץ ישראל.
באב תרפ"ט 1929, צעד בראש תהלוכת בית"ר אל הכותל המערבי בירושלים.
וב מאורעות תרפ"ט 1929, השתתף בהגנת פתח תקווה ויישובי השרון.
במפנה העשורים השלישי והרביעי של המאה ה-20, הלכה והעמיקה המחלוקת ביישוב, בין תומכי ז'בוטינסקי לבין אנשי תנועת העבודה; ותומכי ז'בוטינסקי כבר לא מצאו הגנה לזכויותיהם במסגרת הסתדרות העובדים הכללית ומפלגות הפועלים, ואף נעשו ניסיונות להדיר אותם ממקומות העבודה שלהם.
על כן, הוקם "ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר", בניסן תר"ץ אפריל 1930. בכינוס העולמי הראשון של תנועת בית"ר בדנציג בשנת 1931, נבחר רפאל רוזוב, בהמלצת זאב ז'בוטינסקי, לקצין שלטון בית"ר.
וכך, שהה כשבע שנים בפריז בעבודתו במרכז העולמי הראשי של תנועת הנוער בית"ר.
ב-16 ביוני 1933 נרצח המנהיג הציוני חיים ארלוזורוב בחוף תל אביב.
אנשי התנועה הרוויזיוניסטית וברית הביריונים נחשדו על ידי השלטונות הבריטים כאחראיים לרצח.
רוזוב פעל לאיתור עדים שמידע שברשותם יסייע לסנגוריה של החשודים.
למעשה, רוזוב היה ממקורבי ז'בוטינסקי ומנאמניו, וזכה להוקרתו; במכתב מפריז אל אחיו הבכור ישראל, מ-28 במרץ 1934, ציין ז'בוטינסקי, כי פגש את רפאל במסיבה, ו"ראפאשה [כינוי חיבה של ברפאל] הוא בן חיל; אמש הוא היה אצלנו והתגנדר עם הגברות המאוהבות בו".
בשנת 1935, רפאל רוזוב השתתף כציר בוועידת היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) בווינה.
כמו כן, היה חבר הנהלת "קרן תל חי", וחבר ועדת הבניין של "מצודת זאב" בתל אביב.
באוגוסט 1947, הואשם רוזוב על ידי השלטונות הבריטים שהוא פעיל בתנועת הנוער בית"ר, שהוכרזה אז על ידיהם כארגון לא חוקי, ונעצר עם חבריו.
ב היה מועמד אחרון ברשימת הצה"ר..
רפאל רוזוב פרסם מאמרים רבים בעיתונות התנועה הרוויזיוניסטית; בכתב העת "מצודה", בכתב העת "המדינה" שראה אור בוורשה ובכתב העת "במחנה" של ברית החייל ואחרים.
שנות חייו האחרונות של רפאל היו שנים של בדידות וחולי.
רפאל רוזוב נפטר בתל אביב בכ"ג בסיוון תשט"ז 2 ביוני 1956 ונקבר באזור התעשייה סגולה, פתח תקווה.
רפאל שמאי הוא סופר וצייר ישראלי.
שמאי נולד בעיר בת-ים, גדל והתחנך באשדוד.
בתחילת שנות ה-90 סיים את לימודיו במכללה הטכנולוגית בבאר שבע.
את ספרו הראשון "בני האור" החל לכתוב בשנת 2000, העבודה על הספר ערכה 11 שנים.
הספר הראשון, "בני האור", יצא ב-2013 בהוצאת גוונים, הופיע ברשימת רבי המכר וזכה לביקורות מצוינות ולפרסומים בעיתונים.
ד"ר לאה מזור, ראש חוג למקרא באוניברסיטה העברית פרסמה מאמר בבלוג שלה על הספר "בני האור" בשם: תעלומת בני האור.
שאר ספריו לא יצאו לאור, אך כולם תורגמו לאנגלית וכיום נמכרים באתר אמזון.
כיום שמאי מתגורר באשדוד עם אשתו אורנה ושלושת ילדיו.
רפאל (רפי) רופין (1919 בברלין – 10 באוקטובר 2018) היה ממקימי מושב מכמורת, ימאי, סופר ושגריר ישראל בטנזניה והקונסול הכללי באדיס אבבה.
רופין הוא בנם של המנהיג הציוני ארתור רופין וחנה, בתו של מרדכי בן הלל הכהן.
נולד בברלין להוריו שהיו תושבי ארץ-ישראל והובא לארץ בינקותו.
גדל בירושלים, אביו היה ממייסדי רחביה ובנה בה את בית המשפחה.
למד בגימנסיה העברית רחביה, והמשיך ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן למד כלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, בו שירת בחיל הרגלים במסגרת החטיבה היהודית הלוחמת (הבריגדה היהודית).
בתום המלחמה הצטרף לארגון "מכמורת", ששימש כגרעין להתיישבות שיתופית ימית.
במקביל למד את מקצועות הדיג והימאות באוניברסיטאות בהולנד ואיטליה.
עם שחרורו מהצבא נמנה עם מייסדי מושב הדייגים מכמורת בעמק חפר, ושימש כחובל הראשון של ספינת הדיג "אופיר" (שנקנתה בכספי הסוכנות היהודית).
כמו כן יזם את הקמת בית הספר הימי "מבואות ים" ביישוב.
רופין הוזמן על ידי האו"ם להקים בתי ספר דומים בעולם, ולאחר מכן מונה כאחראי על מוסדות הקשורים בדיג מטעם ארגון המזון והחקלאות העולמי בכ-100 מדינות.
עם שובו ארצה עסק בפיקוח ובקידום של פרויקטים לחקלאות ימית, בעיקר במחקר ופיתוח מטעם משרד החינוך.
כמו כן יצא לשליחויות שונות מטעם ממשלת ישראל לאתיופיה, בה כיהן כקונסול (1960-1962), לדרום אפריקה ולטנזניה, שם כיהן כשגרירה הראשון של מדינת ישראל.
החל משנת 1982 שימש כיועץ בנושא החקלאות הימית במשרד האנרגיה והתשתיות.
כתב מספר ספרים בנושאים מגוונים הקשורים לארצות בהם פעל במסגרת תפקידו, ורומן היסטורי בדיוני בשם "מלחמות היהודים 2", אותו הגדיר כ"ספרו החשוב ביותר".
רומן זה מתאר את הקמתה ונפילתה של מדינת ארץ ישראל - מדינה יהודית חילונית ודמוקרטית שקמה בקפריסין ובארץ ישראל בעקבות ניצחונם של היהודים על האימפריה הרומית וחתימת הסכם שלום עמה - כל זאת לאחר כישלון המרד הגדול ביהודה.
רופין היה חבר במפלגת אור של ירון ידען.
היה נשוי, ולו ילדים ונכדים.
נפטר בשנת 2018, בגיל 99 והובא למנוחות בבית העלמין של מכמורת.
שליחות לטנגניקה – הוצאת משרד הביטחון
שליחות בהודו – הוצאת מלוא
שליחות בהודו פרקי יומן – הוצאת מלוא 1975
מלחמות היהודים 2 – הוצאת ירון גולן
אנחנו הם וארץ ישראל - 1971
הגדוד שאין שני לו / חי"ל הבריגדה – הוצאת משרד הביטחון 2000
רפאלה (בספרדית: Rafaela) היא עיר בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה.
רפאלה נמצאת במרחק 234 קילומטרים מסנטה פה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 530 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
באמצע המאה ה-19 ממשלת הקונפדרציה הארגנטינאית, ובהמשך גם ממשלת ארגנטינה, החליטו שיש לעודד הקמת מושבות חקלאיות באזור על ידי מהגרים אירופאים.
אחת ההתיישבויות האלו הייתה רפאלה, שנוסדה ב-1881 על ידי וילהלם להמן הגרמני, ויושבה בעיקר על ידי מהגרים מאזור פיימונטה באיטליה.
המושבה נקראה על שמה של רפאלה רודריגס דה אגוסקיסה, אשתו של פליקס אגוסקיסה שהיה חברו של להמן.
כעבור זמן קצר המושבה הפכה לצומת רכבות והאוכלוסייה התחילה לגדול במהירות.
ב-26 בינואר 1913 רפאלה קיבלה מעמד של עיר.
החל מתקופת מלחמת העולם הראשונה, שפרצה ב-1914, הסחר בדגנים הצטמצם בכל רחבי העולם.
רפאלה, שעד אז כלכלתה התבססה כמעט כולה על חקלאות, עברה תהליך תיעוש והפכה למרכז כלכלי אזורי.
כלכלת רפאלה מתבססת היום בעיקר על תעשיות החלב ועיבוד המתכות.
בנוסף, גם כיום הכלכלה מסתמכת במידה מסוימת על חקלאות וגידול מקנה.
רפאלה נמצאת על הכביש הלאומי מספר 34, המקשר בין צפון ארגנטינה לעיר רוסאריו.
רפאלה היא צומת רכבות מרכזי באזור.
בעיר עוברות רכבות למספר ערים מרכזיות בארגנטינה, כמו בואנוס איירס, רוסאריו וטוקומאן.
ברפאלה נמצאת קבוצת הכדורגל אתלטיקו דה רפאלה, המשחקת בליגת העל הארגנטינאית.
הקבוצה משחקת באצטדיון נואבו מונומנטל בעיר.
הרב רפאל שפירא (ה'תרפ"ג, 1923 – ט' בכסלו ה'תשנ"ח, 8 בדצמבר 1997) היה ראש ישיבה חרדי-ליטאי, ראש ישיבת תפארת ישראל ותפארת הכרמל בחיפה.
נולד בלאפיטש שבליטא לרב ישראל איסר שפירא, רבה של לאפיטש ומחבר "עין ישראל", בן זקוניו של רבי רפאל שפירא מוולוז'ין; ולטויבא זלדה בת הרב אביגדור מנקביץ מקובנה, ונכדתו של רבי צבי לויתן (ר' הירש'ל סלבודקר), שעמד בראש ישיבה בעירו.
בשנת ה'תר"צ עלו בני המשפחה לארץ ישראל, והתיישבו בתל אביב.
הוא למד בישיבת חברון בירושלים, והתכתב בצעירותו עם רבי אברהם ישעיהו קרליץ ה"חזון איש".
כמו כן היה משתתף בשיעוריו של הרב יצחק זאב סולוביצ'יק, שהיה בן דודו.
בשנת תש"ז נישא לזהבה (נפטרה אב תשס"ו) בתו של הרב חיים דוב מאיר רובמן, ראש ישיבת תפארת ישראל בחיפה, כאשר הוא ממשיך לגור בירושלים, כאברך בכולל שבראשות הרב סולוביצ'יק.
לאחר תקופה עבר לגור בחיפה והתמנה כר"מ בישיבה שבראשות חמיו, ובשנת ה'תשכ"א כאשר הלה הקים את הישיבה הגבוהה "תפארת הכרמל", הועמד כראש ישיבה בה לצדו.
הוא הנהיג בישיבה שהכהנים ישאו כפים אף בימות החול, שלא כמנהג צפת והגליל שנוהגים בו בבתי כנסת רבים בחיפה.
לאחר פטירת חמיו בשנת ה'תשכ"ו עמד הוא בראש מוסדות הישיבה בחיפה.
כן עמד בראש ישיבת וולוז'ין בירושלים.
נפטר בט' בכסלו ה'תשנ"ח, 8 בדצמבר 1997 לאחר מחלה קשה, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
היה נשוי לזהבה (לבית רובמן).
הרב שמחה זיסל - ראש ישיבת תפארת ישראל, וחתנו של הרב מנחם מאיר ציוני.
בתו - אשת הרב אליהו מן, ר"מ בישיבת אור ישראל.
בתו - אשת הרב יעקב מרקוביץ ראש ישיבה בצפת ובנו של הרב צבי מרקוביץ.
גיסיו הם: הרב שאול יוסף ויינגרטן רבה של בת ים והרב צבי קפלן ראש כולל "שערי תורה" בתל אביב-יפו (בנו של הרב ישראל חיים קפלן).
הרב רפאל הלוי שמואלביץ (ט"ז בכסלו ה'תרצ"ח, 20 בנובמבר 1937 – ט' בשבט ה'תשע"ו, 18 בינואר 2016) היה מראשי ישיבת מיר ומראשי מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
נולד בעיירה מיר לחנה מרים פינקל, בתו היחידה של ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל, ולרב חיים שמואלביץ, שנעשה אף הוא לימים ראש הישיבה.
נקרא על שם סבו, הרב רפאל אלתר שמואלביץ, חתנו של הסבא מנובהרדוק וראש ישיבות סטוצ'ין וגרודנא.
הסנדק בברית המילה שלו היה רבה של מיר, דוד אמו, הרב אברהם צבי קמאי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט עם הוריו יחד עם רבים מתלמידי ישיבת מיר לווילנה ומשם עשו את דרכם ברכבת הטרנס-סיבירית, ובאמצעות אשרות כניסה ליפן שסיפק הקונסול היפני בליטא, צ'יאונה סוגיהארה, הגיעו לקובה שביפן, שם שהו כתשעה חדשים.
היפנים הגלו אותם לשאנגחאי הסינית, שהייתה תחת כיבוש יפני, והם השתכנו ב"גטו שאנגחאי".
בשנת 1946 הגיעו לארצות הברית ולאחר כחצי שנה עלו לארץ ישראל והשתקעו בירושלים.
למד בבית הספר "יבנה" ובישיבת תפארת צבי, ועוד לפני היותו בר מצווה עבר ללמוד בישיבת מיר בירושלים.
מאז, למד בקביעות בחברותא עם אביו עד לפטירת האב.
בחורף ה'תשכ"ב (1962) נשא את עדנה, בתו של הרב אברהם פרבשטין, ראש ישיבת כנסת ישראל, ושנתיים לאחר נישואיו (תשכ"ד) החל לכהן כר"מ בישיבת חברון כנסת ישראל, במקביל שימש בתקופה זו כר"מ בישיבת קול יעקב.
בהמשך הצטרף למערכת האנציקלופדיה התלמודית והיה לאחד מראשיה.
כתב ערכים מרכזיים כמו הערך "חשמל" שנדפס לראשונה בשנת ה'תשמ"ו בכרך י"ח, ואחר כך יצא במספר מהדורות כחיבור בפני עצמו.
הוא כתב וערך בצוותא עם בן דודו הרב אריה פינקל את המהדורה הראשונה של הספר "שיחות מוסר" של אביו, שיצאה לאור בחיי האב.
לאחר פטירת אביו ב-1978 החל להעביר שיעורים בישיבת מיר לצד גיסו, ראש הישיבה, הרב נחום פרצוביץ.
מאז פטירת הרב בייניש פינקל, שימש כאחד מראשי הישיבה לצד הרב נתן צבי פינקל והעביר שני שיעורים כלליים בשבוע: האחד ביידיש בהיכל בית המדרש המרכזי של הישיבה, והשני בעברית בבית המדרש על שם פרידמן.
לאחר הקמת ישיבת מיר מודיעין עילית, מסר בה שיעור כללי בעברית אחת לארבעה שבועות, וגם שם נשא בתואר "מראשי הישיבה".
מראשית העשור השני של המאה ה-21 התמודד עם טרשת אמיוטרופית צידית (ALS) והפסיק להעביר שיעורים.
חלק משיעוריו למסכתות קידושין, בבא בתרא וכתובות נדפסו בספרי "שיעורי רבי רפאל" (תשע"ה-ט) בהוצאת מכון "שיעורי רבי רפאל".
הוא פרסם מאמרים בכתבי העת התורניים ובספרי זיכרון.
בשנות ה-80 ייסד עם הרב שמעון משה דיסקין את המדור "באהלה של תורה" בכתב העת "מוריה", שנועד לפרסם חידושי תורה של בני ישיבות שיעברו ביקורת בידי מערכת המדור.
נפטר ממחלת שרירים (ALS) בליל ט' בשבט ה'תשע"ו - 18 בינואר 2016, בגיל 78. נקבר בהר המנוחות בירושלים .
לרב שמואלביץ חמישה בנים וארבע בנות:
בנו הרב יעקב שמואלביץ ממלא את מקומו בישיבת מיר
בנו הרב אליעזר, ר"מ בישיבת מקור ישראל בפריז
בנו הרב יחזקאל, ראש כולל אברכים בירושלים
בנו הרב בן ציון, ר"מ בישיבת היכל יצחק
בנו הרב נתן צבי, משיב בישיבת נתיבות חכמה
בתו שרה נישאה לרב אברהם סגל, ר"מ בישיבת מיר מודיעין עילית
בתו מלי נישאה לרב אברהם שפירא, מחבר הספר ראש אמנה
בתו אפרת נישאה לרב יוסף שלמה פינס, ר"מ בישיבת דברי אמת
בתו אטי נישאה לרב שמואל וולף, ר"מ בישיבת שערי יצחק בבית חלקיה
רפאל שוץ (נולד ב-31 באוקטובר 1957) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בוותיקן.
לפני כן כיהן כשגריר ישראל בנורווגיה ושגריר לא תושב באיסלנד וכן כשגריר ישראל בספרד ובקולומביה.
שוץ נולד בפתח תקווה שבישראל ושירת בצה"ל כתותחן נ"מ.
למד היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1983 התקבל לקורס הצוערים במשרד החוץ.
ב-1985 הוצב לתפקידו הראשון במשרד החוץ כעוזר למנכ"ל.
ב-1987 יצא לתפקיד ראשון בשגרירות ישראל בצ'ילה ושירת כמזכיר ראשון עד 1991. מ-1991 ועד 1999 טיפל בקשרי ישראל עם טורקיה, יוון וקפריסין, תחילה כעובד הדסק ומאוחר יותר כמנהל מחלקת דרום אירופה.
ב-1999 מונה כשגריר ישראל בקולומביה תפקיד אותו ביצע עד 2001. בשנים 2001 עד 2003 היה מנהל מחלקת מרכז אירופה.
ב-2003 מונה כסמנכ"ל משרד החוץ, ראש האגף לקשרי תרבות ומדע.
ב-2005 מונה כראש אגף התיאום ומנהל לשכת המנכ"ל.
בשנים 2007 עד 2011 כיהן כשגריר ישראל בספרד ושגריר לא תושב באנדורה.
ב-2011 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ, ראש אגף אירופה.
החל מ-2014 כיהן כשגריר ישראל בנורווגיה וכשגריר לא תושב באיסלנד.
ב-16 באוגוסט 2018 סיים את תפקידו כשגריר בנורווגיה.
בנובמבר 2021 הגיש את כתב האמנתו לאפיפיור פרנציסקוס וב-2025 סיים את כהונתו זו.
שוץ נשוי למיכל ומוכר כחובב כדורגל ואוהד מושבע של הפועל תל אביב.
הרב רפאל שלמה לניאדו (1876 – 1925) היה מקובל, ראש הישיבה הראשון של ישיבת פורת יוסף וישיבת "אוהל מועד", חבר אספת הנבחרים וועד העדה הספרדית בירושלים.
נולד בשנת 1876 (ה'תרל"ו) בחלב שבסוריה לרב מאיר לניאדו, נצר למשפחת לניאדו - משפחת רבנים ידועה.
בצעירותו למד והתחנך אצל הרב יוסף ידיד הלוי ואצל הרב עזרא חמווי.
נישא לזינבול בת הרב אברהם עבאדי, וייסד יחד עם אליהו יוסף שמאע והרב מאיר נחמד את חברת "צדקה ומרפא" בחלב, שייסדה בעיר בית חולים, ומטרתה הייתה לסייע לחולים ועניים.
עלה לישראל בשנת 1900 (ה'תר"ס) והשתכן בירושלים.
בתקופה זו החל לעסוק בהוראה כמורה לתלמידים בתלמוד תורה של עדת הבוכרים בירושלים, במשך שנים רבות.
לאחר ייסוד ישיבת "אוהל מועד" בירושלים בשנת 1907 (ה'תרס"ז), מונה לשמש בה כראש הישיבה, עד לשנת 1914 (ה'תרע"ד), בה פורקה הישיבה בשל מצבה הכלכלי בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו שימש כמורה לתלמוד בבית המדרש דורש ציון ובישיבת "ציון" שבירושלים.
עם פתיחת ישיבת פורת יוסף, החל לשמש בה כראש הישיבה בחודש אפריל 1923 (אייר ה'תרפ"ג), לאחר שתלמידי ורבני ישיבת "אוהל מועד" עברו אליה עמו.
בין עיסוקיו למד את תורת הקבלה אצל הרב אברהם חיים עדס, ומדי יום היה לומד בחברותא עם הרב אצלאן עדיף.
כן שימש כחבר אספת הנבחרים וחבר וועד העיר ליהודי ירושלים.
בחודש ינואר 1912 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, דוד פאפו, יוסף מרדכי הלוי, חנניה גבריאל, ויוסף שאול אלישר.
הלך לעולמו לאחר מחלה ב-9 בפברואר 1925 (ט"ו בשבט ה'תרפ"ה), ונקבר בהר הזיתים שבירושלים.
בנו עו"ד מאיר לניאדו שימש כנשיא ועד העדה הספרדית בירושלים, ובנו אברהם שימש כמזכיר ועד העדה בעיר, ולאחר מכן כמזכיר הלשכה הערבית המאוחדת של הסוכנות היהודית לא"י.
הרב רפאל שלמה לניאדו הראשון היה אחיו של אב סבו מצד אביו.
חיי שלמה - חידושי תורה, הודפס בספר "מחלב הארץ", ה'תשכ"ו
עטרת שלמה - חידושים, דרושים על הש"ס, דרושים לחגים והספדים, הודפס בספר "עלה עזרא" בהוצאת מכון חי
חיבורים נוספים שלו על הש"ס, דרושים וציונים הודפסו בגליונות המאסף בעריכת הרב בן ציון קואינקה, בין השנים ה'תרנ"ו - ה'תרס"ב.
הרב רפאל שלמה לניאדו הראשון (ת"ע בערך – תקנ"ד; 1710–1793) היה דיין ורב העיר חלב שבסוריה, מגדולי הרבנים והדיינים בעיר.
נולד בחלב שבסוריה לרב שמואל לניאדו ששימש כרב העיר, בן למשפחת לניאדו - משפחת רבנים ידועה.
בצעירותו למד והתחנך אצל הרב שמואל דוויק הכהן.
בשנת ה'ת"ק (1739) או ה'תק"י (1749) החל לשמש כרב העיר חלב, וכדיין בבית הדין המקומי לצד הרב יהודה קצין והרב ישראל בן אלישע דילובין.
נודע בפסיקתו כלפי יהודים ממוצא אירופאי שעברו להתגורר בחלב וכונו "פראנקוס", המטילה עליהם חובת מס ככלל חברי הקהילה היהודית בעיר.
פסיקה זו עוררה מתיחות ומחלוקת בקרב יהודי העיר ורבניה, ששיאה הגיע לאחר שהוריש את הרבנות לבנו.
קיבל שאלות מכל הקהילות היהודיות שבסוריה ועיראק, והתכתב עם רבנים שונים מרחבי העולם בתקופה ההיא, ביניהם החיד"א.
שימש כדיין ורב העיר במשך 54 שנים, עד שהוריש את התפקיד לבנו הרב אפרים לניאדו, עוד בחייו, בשנת ה'תקמ"ז.
תלמידו המפורסם הוא הרב צדקה חוצין (הראשון).
בית דינו של שלמה - שו"ת.
רפאל קנטוני (באיטלקית: Raffaele Cantoni; 29 בפברואר 1896 – 24 ביוני 1971) היה סוציאליסט אנטי-פשיסטי יהודי, חבר במסדר הבונים החופשיים.
הצטיין בעיקר במאמציו הנועזים בהצלת היהודים.
היה פעיל בדלאסם, גם במשך הכיבוש הגרמני של איטליה.
הוא נעשה נשיא של איחוד הקהילות היהודיות באיטליה והיה פרו-ציוני ביותר.
קנטוני נולד בוונציה בשנת 1896 למד כלכלה והפך ליועץ ל'בנק הלאומי של העובדים' והיה גם נאמן להלוואות הבנק.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ולקח חלק בפרשת פיומה, (היה זה אירוע בו כח בראשות גבריאלה ד'אנונציו עם צבא 2,600 מורדים - גרנדירים של סרדיניה - צעד אל פיומה בכוונה לספח את האזור אל ממלכת איטליה.
המהלך, שלא הייתה לו תמיכה בין לאומית סוכל על ידי הממשלה האיטלקית).הוא דבק באידיאלים חברתיים, וביקר את המשטר הפאשיסטי.
ב-1930 הוא נעצר עם מתנגדי משטר אחרים והועמד לפני בית משפט מיוחד באשמת השתתפותו בפעולות אנטי-פשיסטיות.
בשנת 1933 נעשה מנהיג הוועדה לסיוע ליהודי איטליה.
פעל לעזרת מהגרים ומוסדות סעד יהודיים אחרים.
חוקי הגזע של 1938 גרמו נזק רב ליהודים באיטליה.
קנטוני היה קשור ל-ג'וינט העולמי ול קונגרס היהודי העולמי.
קנטוני היה ציוני נלהב, וסייע לייסד הכשרות לנוער איטלקי לקראת עלייה לישראל.
בתחילת שנת 1939, למרות או דווקא בגלל חוקי הגזע שאומצו על ידי המשטר הפשיסטי, נפגש קנטוני עם שגריר בריטניה ברומא, והציע תוכנית להצטרפות של מתנדבים יהודים איטליה לצבא הבריטי.
תוכניתו לא התקבלה אבל היא התממשה למעשה עם הקמת הבריגדה היהודית, בשנים האחרונות של המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה סייע קנטוני רבות ליהודים נצרכים מאיטליה ועקורים מאירופה.
בשנת 1940 נעצר שוב על ידי הפשיסטים ונכלא באורביסליה שליד מצ'רטה ומאוחר יותר הועבר לאיי טרמיטי שבים האדריאטי.
לאחר שחרורו שב והמשיך את פעילותו עם משרד DELASEM בגינואה וושימש כבלדר לחלוקת כספים לנצרכים באזור טוסקנה בשיתוף עם הכומר לטו קזיני והרב ג'ורג'ו ניסים.
ב-1943 הוא נלכד על ידי הנאצים ונשלח לאושוויץ, אך במהלך הנסיעה קפץ מהרכבת כשעברה ליד פדובה וניצל.
הוא נמלט לשווייץ, ושם החל לארגן מחדש את חייהם של יהודי איטליה, בין השאר על ידי הקמת בתי ספר יהודיים.
ב-1945 הוא המשיך את מעורבותו במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית ובארגונים היהודיים במילאנו.
הוא נטל על עצמו את תפקיד נשיא הקהילה היהודית במילאנו והיה חבר פעיל בוועדה לשחרור לאומי של צפון איטליה עד סיום המלחמה.
קנטוני היה מנהל הסניף האיטלקי של הארגון להצלת ילדים יהודים - אוז"ה.
בעודו מארגן את החיים היהודיים במילאנו, תמך נמרצות בעלייה לישראל, וגייס לשם כך כספים רבים.
ילדי סלבינו - בזמן פעילותו הוא הכיר בצורך החיוני בטיפול ביהודים יתומים, ששוחררו ממחנות ריכוז, והתגלגלו לצפון איטליה.
הוא סייע בהפיכת בית שיזופולי, פנימייה פאשיסטית לשעבר, בסלבינו (כפר בהרי האלפים האיטלקים ליד מילאנו), לבית בו, ובסביבתו, שוקמו כ-800 ילדים ניצולי שואה והוכנו להגירה לארץ ישראל.
סיוע להעפלה ולרכש - קנטוני נעשה מעורב בסיוע לפעולות המוסד לעלייה ב' באיטליה.
לקח חלק חשוב בפרשת לה ספציה כאשר בעזרתו של אנריקו לוי עצר את מכוניתו של איש הלייבור הבריטי, היהודי הרולד לסקי והביא אותו כמעט בכח לאוניות מעפילים העצורות בנמל.
הפעילות שנוהלה על ידי יהודה ארזי הסתיימה בהצלחה וזכתה לאהדה רבה באיטליה.
במרץ 1948 נרשם רפאל קנטוני כבעליה של האונייה נורה שנרכשה על ידי אפרים אילין והביאה את מרבית הנשק שנרכש בצ'כוסלובקיה לארץ.
קנטוני היה גם בעל תפקידים בהסתדרות הציונית העולמית ובקרן היסוד.
בשנים 1946–1954 היה קנטוני נשיא איגוד הקהילות היהודיות באיטליה ועבד מול הממשלה האיטלקית כדי להשיג חופש לפולחן היהודי האיטלקי ברמה שוות ערך לזו של הקתולים, בכך נחל הצלחה חלקית.
הוא היה גם נשיא ארגון הבריאות היהודי כחלק של ארגון הבריאות העולמי.
מתחילת פעילותו באיטליה עד מותו לא חסך כל מאמץ לשמור על היחסים בין יהודי הגולה לבין ישראל ואף סייע להקים יחסים דיפלומטיים בין ישראל למדינות אחרות.
קרן רפאל קנטוני לנוער יהודי בישראל הוקמה בשמו.
הקרן מציעה מענקים שנתיים לעולים צעירים מאיטליה, אשר מתכוונים להירשם לאוניברסיטאות, או למכונים אחרים ללמידה מתקדמת בישראל.
רָפאל משה קָמְחִי (במקדונית ובבולגרית: Рафаел Моше Камхи; 15 בדצמבר 1870, מונאסטיר, האימפריה העות'מאנית – 8 ביולי 1970, תל אביב, ישראל) היה מהפכן יהודי בן קהילת מונאסטיר, קצין בארגון המהפכני הפנים-מקדוני אשר השתתף במרד אילינדן נגד השלטון העות'מאני באזור מקדוניה ולמען סיפוחו של האזור לבולגריה.
רפאל קמחי נולד במונאסטיר, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית, למשה סלומון קמחי (1842–1891) בן למשפחה יהודית ספרדית.
הוא למד במלדארי (תלמוד תורה) בעירו והיה רב-לשוני.
קמחי חבר למספר תושבים ממוצא בולגרי ובהם דמיאן גרואב מייסד הארגון המהפכני הפנים-מקדוני, שנאבק נגד השלטון העות'מאני ולמען סיפוח האזור לבולגריה.
בהמשך שימש ביתו כבית מסתור לחברי הארגון.
קמחי כיהן כקצין הקישור בין בולגריה לארגון המהפכני הפנים-מקדוני ונועד באופן תדיר עם ראשי השלטון בבולגריה ובכללם הנסיך פרדיננד הראשון.
במסגרת פעילותו בארגון פעל להפיכתו לרב-לאומי וסייע לגיוס של פעילים ממוצא יווני ומקדוני, בנוסף לגרעין הפעילים הבולגרי.
קמחי החל להשתתף בפעולות מחתרתיות ובאוגוסט 1901 השתתף בחטיפת המסיונרית האמריקנית אלנה מריה סטון ובת לווייתה כאשר היו בדרכן מבנסקו לבלגואבגרד.
החטיפה הייתה למטרת כופר כדי לממן את הארגון והיא זכתה לכינוי:"Miss Stone Affair".
בפברואר 1902 לאחר משא ומתן ממושך ותשלום כופר, שוחררו החטופות סמוך לסטרומיצה.
ב-1903 השתתף קמחי באופן פעיל במרד אילינדן נגד השלטון העות'מאני.
הוא לחם בגזרות מונאסטיר, רסן, קסטוריה ובאזור אגם פרספה.
כמו כן סייע לארגון בתרומות כסף וציוד.
הוא אימץ את השם המחתרתי "סְקָנְדָר בֶּג" (אלכסנדר הגדול) כאות לתמיכתו בעניין המקדוני.
אחיו הצעיר מֶנְטֶש (1877–1943) הבריח ללוחמי הארגון נשק, מזון ותרופות.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה עבר קמחי לקסנתי ובהמשך, לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה והסכמי השלום המתגבשים, פעל בקרב ראשי השלטון הבולגרי למען שמירת זכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה.
לאחר חתימת חוזה ניי עבר לסלוניקי והמשיך להיות פעיל בארגונים מחתרתיים פרו-בולגריים.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוון והכריעה את צבאה תוך ימים אחדים.
לאחר הכיבוש הגרמני נעצר רפאל קמחי ביחד עם יהודי סלוניקי.
לאחר האקציה, בהתערבות בולגריה שהייתה בעלת-ברית של גרמניה, הופרד משאר העצורים.
הוא הוברח לבולגריה בהוראתו של הגנרל הבולגרי קוסטה ניקולוב (בבולגרית: Коста Николов; 1873–1944) אשר היה בצעירותו חבר בארגון המהפכני הפנים-מקדוני והכיר אישית את קמחי מפעילותו בארגון.
משפחתו ובכלל זה אחיו מנטש גורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחיינו ז'וזף ואחיינתו רוזה שרדו את השואה.
רוזה נישאה בהמשך לגנרל היהודי-יוגוסלבי בנו רוסו.
לאחר המלחמה התגורר רפאל קמחי בסופיה.
בשל הברחתו לבולגריה הוא נתפש ביוון כמשתף פעולה.
קמחי נשפט על ידי שלטונות יוון שלא בפניו ונידון למוות.
ב-1949 עלה רפאל קמחי לישראל.
הוא התגורר עם משפחת אחיינו ז'וזף בתל אביב עד לפטירתו ב-1970.
קמחי לא עזב את גבולות ישראל עד למותו וניסה ללא הצלחה לבטל את גזר הדין ולהשיב לעצמו את רכושו ביוון.
רפאל שפר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער בעיקר בנירנברג.
שפר נולד בפולין למשפחה ממוצא גרמני, שחזרה לגרמניה כשהיה בן שבע, במסגרת זכות שיבה של אנשים ממוצא גרמני שעזבו את גרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
תוך מספר חודשים למד שפר גרמנית, והחל לשחק כדורגל בקבוצת ילדים באזור מגוריו.
בגיל 12 החל לשחק בנוער של הנובר 96, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה הבוגרת.
בשנת 1998 עזב שפר את האנובר וחתם במועדון VFB ליבק ששיחק אז בליגה האזורית שהייתה השלישית בהיררכיית הליגות בגרמניה, והפך מיד לשחקן הרכב ראשון.
עם זאת, שפר לא הצליח להעפיל עם לובק אל הבונדסליגה השנייה בשלוש העונות בהן שיחק במועדון.
ביולי 2001 עבר שפר לנירנברג, שזה עתה העפילה לבונדסליגה, בתור שוער המשנה של דריוס קאמפה.
לאחר מספר הופעות חלשות של קאמפה, החליט מאמן נירנברג דאז קלאוס אאוגנטאלר להעניק לשפר את אפודת השוער הראשון במשחק ליגה מול בורוסיה מנשנגלדבך במרץ 2002. שפר הציג יכולת טובה במשחק זה, אך קאמפה חזר לעמדת השוער הראשון לאחר מכן, ונירנברג נשארה בליגה בתום אותה עונה.
בעונת 2002/03 שפר המשיך להיות שוער המשנה של קאמפה, וערך שלוש הופעות ליגה באותה עונה, בסיומה נשרה נירנברג בחזרה אל הבונדסליגה השנייה.
לקראת עונת 2003/04 סבלה נירנברג ממשבר פיננסי קשה, ומספר שחקנים עזבו את הקבוצה, שציפתה משחקנים המחזיקים מחוזים יקרים לעזוב את הקבוצה או להפחית בשכרם, כשאחד משחקנים אלה היה קאמפה.
קאמפה בחר לא לעזוב, אך איבד את מקומו בהרכב לטובת שפר, על אף מחאותיהם של האוהדים שהעדיפו את קאמפה הוותיק.
בתום עונת 2003/04, בה שבה נירנברג אל הבונדסליגה לאחר שסיימה את העונה במקום הראשון, נמכר קאמפה לבורוסיה מנשנגלדבך, ושפר המשיך להיות השוער הראשון של נירנברג.
אוהדי נירנברג רבים פקפקו בהחלטה למכור את קאמפה ולתת את המושכות לשפר, אך הוא הציג יכולת טובה מאוד ובעונת 2004/05 נשאר עם הקבוצה בליגה.
בעונת 2005/06 סיים שפר עם נירנברג במקום השמיני בבונדסליגה.
בעונת 2006/07 היה שפר שותף לאחת העונות הטובות ביותר של נירנברג מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, בה סיימו שפר והקבוצה במקום השישי בבונדסליגה, כשהקבוצה ספגה 32 שערים בלבד, ובצוותא עם שאלקה 04 סיימה את העונה עם מספר הספיגות הנמוך ביותר.
בנוסף, זכו שפר ונירנברג בתום עונה זו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2–3 בגמר על שטוטגרט, שזכתה באליפות באותה עונה.
בתום עונת 2006/07, עזב שפר את נירנברג, וחתם בשורות האלופה הטרייה שטוטגרט, במקום השוער טימו הילדברנד שנמכר לולנסיה.
שפר ערך 23 הופעות ליגה במדי שטוטגרט בעונת 2007/08, אך לא הציג את היכולת לה ציפו בשטוטגרט.
הקבוצה הרבתה לספוג שערים, וסיימה את העונה רק במקום השישי בבונדסליגה.
גם בליגת האלופות כשלו שטוטגרט ושפר, כשסיימו את שלב הבתים במקום האחרון עם שלוש נקודות בלבד מתוך 18 אפשריות, והודחו מהמפעל.
במחצית השנייה של העונה איבד שפר את המקום בהרכב לשוער המשנה סוון אולרייך.
בתום עונה אחת בשטוטגרט, עזב שפר את הקבוצה וחזר לנירנברג, והוחתם במקומו ינס להמן.
בקיץ 2008 חזר שפר לנירנברג, לאחר עונה אחת בה לא שיחק בקבוצה.
בעונה בה שפר לא שיחק בנירנברג, 2007/08, נשרה נירנברג אל הבונדסליגה השנייה, דווקא לאחר עונה בה סיימה במקום השישי וזכתה בגביע הגרמני.
בעונת החזרה שלו לקבוצה, 2008/09 העפילו שפר ונירנברג בחזרה אל הבונדסליגה.
בעונת 2009/10 שפר ונירנברג סיימו במקום ה-16 בבונדסליגה ונאלצו להתמודד בצמד משחקי הישרדות מול אאוגסבורג שסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה.
שפר שמר על שער נקי בשני המשחקים, בהם נירנברג ניצחה 0–1 ו-0–2, ונשארה בבונדסליגה.
בעונת 2010/11 רשמו שפר ונירנברג הישג נאה כשסיימו במקום השישי בבונדסליגה, ובעונות 2011/12 ו-2012/13 סיימו במקום העשירי.
בעונת 2013/14 נשרו שפר ונירנברג אל הבונדסליגה השנייה, לאחר שהתמודדו לאורך כל העונה במאבקי תחתית.
את עונת 2014/15 בבונדסליגה השנייה פתח שפר בשער נירנברג, אך איבד את מקומו לשוער המשנה פטריק רקובסקי החל מהמחזור השמיני.
שפר חזר לשערה של הקבוצה לקראת סוף העונה, אותה סיימה נירנברג במקום התשיעי.
את עונת 2015/16 פתח שפר על הספסל, כשהשוער הראשי של הקבוצה היה טורסטן קירשבאום, ובהמשך העונה שפר התחלק במשחקים עם רקובסקי.
נירנברג ושפר סיימו במקום השלישי בבונדסליגה השנייה בעונה זו, שהקנה לקבוצה התמודדות במשחקי מבחן מול איינטרכט פרנקפורט שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה.
המשחק הראשון בקומרצבנק ארנה הסתיים בתיקו 1-1 שהשאיר לנירנברג סיכוי נהדר לגומלין, אך נירנברג הפסידה 0–1 בביתה ונשארה בבונדסליגה השנייה.
שפר שיחק את מלוא הדקות בצמד משחקי המבחן.
את עונת 2016/17 פתח שפר בהרכב הראשון של נירנברג, אך איבד את מקומו לקירשבאום, וחזר לשער הקבוצה רק לקראת המחזורים האחרונים.
משחקו האחרון של שפר במדי נירנברג היה במחזור ה-33 של עונת 2016/17, אותה סיימה נירנברג במקום ה-12 בבונדסליגה השנייה.
במשחק זה הפסידה נירנברג 2–3 לפורטונה דיסלדורף בביתה, ושפר הוחלף בדקה ה-90 על מנת לקבל את תשואות הקהל.
בתום עונה זו, פרש שפר ממשחק פעיל, לאחר ששיחק בנירנברג באופן כמעט רצוף החל משנת 2001, עם הפסקה של עונה אחת בשטוטגרט.
שפר ערך ב-15 שנים 358 הופעות ליגה במדי נירנברג, מתוכן 250 בבונדסליגה הראשונה, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של נירנברג בבונדסליגה בכל הזמנים, אחרי תומאס ברונר ואנדראס קפקה.
שפר שיחק בחלק מנבחרות הנוער של גרמניה, כאשר האחרונה שבהן הייתה נבחרת גרמניה עד גיל 18. שפר מעולם לא זומן לסגל נבחרת גרמניה הבכירה.
רפאל קטן (נולד ב-27 באוקטובר 1942) הוא פרופסור לאונקולוגיה ישראלי, יקיר ירושלים.
נולד ברואן שבצרפת, הבכור מבין 12 ילדיהם של שולמית (סלמה) וד"ר משה (פול קליין) קטן.
הוריו הצליחו לברוח לשווייץ בזמן מלחמת העולם השנייה, שם שהו במחנה פליטים ליד ז'נבה עד סוף המלחמה.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949.
סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1967.