tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין שני פלגי החסידות מתנהלת מחלוקת עזה, והיא גברה לאחר פטירת האדמו"ר האב בשנת ה'תשס"ו (2006).
החסידים התומכים באח הצעיר ("זאלונים") טוענים כי מעשי האב בחייו וכן צוואתו אינם מותירים מקום לספק בדבר זהות היורש.
לעומתם, הפלג התומך ברב אהרן (מכונים "אהרונים") טוען כי האדמו"ר הקודם חלה במחלת אלצהיימר ולמעשה נשלט על ידי בני ביתו ומשמשיו, ובייחוד הגבאי רב-העוצמה משה פרידמן, וכי בצוואה קודמת משנת ה'תשנ"ו (1996) מינה האב את בנו, הרב אהרן, ליורש.
באפריל 2020 דיברו האחים לראשונה בטלפון מזה 20 שנה.
באוגוסט 2007 ביקר הרב טייטלבוים בישראל.
בביקורו השתתף בהנחת אבן הפינה לשני בנייני מגורים שיועדו לחסידיו במתחם קולנוע אדיסון לשעבר בירושלים.
בהמשך הוא נפגש בקריית צאנז בנתניה עם האדמו"ר רבי צבי אלימלך הלברשטאם מצאנז, ובהמשך עם אחיו מארצות הברית, רבי שמואל דוד, זאת לאחר נתק של שנים בין חסידות צאנז לחסידות סאטמר.
בחודש שבט ה'תשע"ב, בעת ביקורו בישראל לרגל שמחה משפחתית, נפגש עם גיסו רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלז, לאחר שלושים ושלוש שנות נתק בין החסידויות.
המפגש כונה "היסטורי", וגם הוא נעשה בניגוד לדעת אחיו.
הוא מתנגד לפעילות הפלג הירושלמי, שאחיו הוא פטרונם.
בין היתר אמר שהם ציונים ממש כמו יריביהם ושהם מתפרעים בהפקרות.
אחרי הצהרת טראמפ לגבי הכרה בירושלים כבירת מדינת ישראל, הודיע כי איננו מכיר בכך.
הרב טייטלבוים תיקן תקנות בתחום הוצאות החתונה, ובפרט שאין להוציא על כל הליך הנישואין למעלה מ-30,000 דולר ושאין להוציא יותר מ-2,500 דולר עבור שטריימל לחתן.
חסידיו הוציאו עשרות חיבורים המבוססים על דרשותיו ושיחותיו, בהם:
זיכרון תרועה, על ראש השנה
שובה ישראל, על שבת שובה ויום הכיפורים
צלא דמהימנותא, על חג הסוכות
שערי אהרן, על ד' פרשיות וחג הפורים
זבח פסח, על חג הפסח, ב' חלקים
שערי ישועה, על שביעי של פסח
שערי תורה, על חג השבועות
מילי דאבות, על פרקי אבות, ב' חלקים
שערי שמחה, על ענייני נישואין
לב אחד, על חורבן הטכנולוגיה
גואל ישראל, על המלחמה בציונות
לב אהרן, הגדה של פסח
לב אהרן, מסכת פסחים, ב' חלקים
לב אהרן, על פרקי אבות, ב' חלקים
לב אהרן, בדרך דרוש, ה' חלקים
לב אהרן, בדרך אגדה, על התורה ה' חלקים
לב אהרן, חנוכה ב' חלקים - אגדה ופלפול
זמירות לשבת קודש, לב אהרן
הרב מנחם מנדל טייטלבוים ("ר' מנדל'ה"), רב קהילת חסידי אביו בויליאמסבורג וראש "ישיבה לצעירים ד'סאטמאר".
נשוי לברכה-סימא, בת דודו רבי דוב בעריש מייזליש.
שרה מרים, נשואה לרב ברוך טייטלבוים, רב בתי הכנסיות "ויואל משה - ברך משה" בקריית יואל, בן הרב נחום אפרים, אב בית דין וואלאווא.
הינדא, נשואה לרב שמעון זאב מייזליש, רב בית הכנסת "ישמח משה" בשכונת ברך משה בקריית יואל, בן רבי זלמן לייב, אב בית דין סיגייט.
הרב חיים צבי, רב בית הכנסת סיגוט בוויליאמסבורג.
חנה, נשואה לרב דוד דוב דושינסקיא, רב בית הכנסת אוהל פייגא בקריית יואל, בן הרב יוסף צבי האדמו"ר מדושינסקיא.
הרב יואל, רב בית הכנסת "בית ברוך" בקריית יואל, נשוי לרבקה בלומא, בת הרב לייביש אייכנשטיין, רב קהילת ברטש במונסי.
מרגלית, נשואה ליוסף רוקח, בן רבי יואל, רב בית הכנסת "אוהל משה", בן רבי מאיר, האדמו"ר מקוזלוב.
ידלין נולד בתל אביב, בן לציפורה (לבית פולק) וחיים ידלין, שעלו מבסרביה בתחילת העלייה השלישית.
גדל בבן שמן ורחובות ולמד בבית הספר היסודי "גאולה" ובבית הספר הריאלי בחיפה.
היה פעיל בתנועת הצופים ושימש כרכז ארצי של התנועה.
ידלין אהב מילדותו את הטבע, מה שהשפיע עליו לדבריו להפוך לחקלאי בקיבוץ.
הוא הצטרף תחילה לגרעין של קיבוץ בארי ואף השתתף בעלייה של הקיבוץ לנקודת הקבע שלו בנגב, במסגרת עליית 11 הנקודות בנגב ב-1946. על רקע המחלוקת בקיבוץ המאוחד עבר לקיבוץ חצרים בנגב בו היה חבר עד לפטירתו.
בשנים 1950–1952 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות.
למד באוניברסיטה העברית היסטוריה כללית, כלכלה וסוציולוגיה.
היה ממקימי מכללת בית ברל, לימד שם סוציולוגיה והיה מנהלה-בפועל בשנים 1955–1957.
ידלין הוצב במקום ה־48 ברשימת מפא"י לכנסת הרביעית.
בחירות אלו זכתה מפא"י ב־47 מנדטים וידלין נכנס לכנסת חצי שנה לאחר הבחירות לאחר שאהרן בקר התפטר מהכנסת.
באותה כנסת היה חבר ועדת החינוך וועדת הכלכלה.
באוקטובר 1960 נבחר להנהלת בית ברל.
לאחר הבחירות לכנסת החמישית שהיו בסימן ירידה בכוחה של מפא"י כתב ידלין מאמר שהזהיר מפני סכנת עליית הפאשיזם בישראל, בו הוא קרא למעבר לבחירות אזוריות ופעולה משותפת של תנועות הפועלים.
ידלין ראה במשרד החינוך משרד שמשפיע השפעה חשובה על דמות החברה והמדינה, המעצב את דמותו של הדור הצעיר.
על כן הוא אמר: "תנועת העבודה הרוצה לגדל דור צעיר לאור הערכים החברתיים שלה, אינה יכולה לוותר על מערכת החינוך", ושלל את האפשרות שמשרד החינוך יימסר לשר מגח"ל.
הוא גם התנגד למינוי סגן שר מטעם מפד"ל במשרד החינוך.
לקראת סוף כהונתה של הכנסת החמישית במאי 1964 נכנס שוב לכנסת.
באותה תקופה הוא היה מועמד להיות מזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים, אולם לבקשת שר החינוך זלמן ארן, הוא נתמנה לסגן שר החינוך.
הוא המשיך לכהן בכנסת ובתפקיד סגן שר החינוך בכל ימי כהונתו של זלמן ארן וחלק מכהונתו של יגאל אלון כשר חינוך.
ב־21 ביוני 1972 נבחר פה אחד למזכ"ל מפלגת העבודה והתפטר מתפקיד סגן שר החינוך.
הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 1974. שימש גם כיו"ר הוועדה הציבורית לענייני תנועות נוער בישראל.
ידלין המשיך לכהן בכנסת עד שנת 1979 ובממשלת ישראל השבע עשרה שהרכיב יצחק רבין היה לשר החינוך.
על אף הבעיות הכלכליות של ישראל באותה עת, לא נפגע בתקופתו משרד החינוך מבחינה כספית והועמדו לרשותו תקציבים נדיבים.
כשר חינוך הנחיל יום לימודים ארוך בבתי ספר בעיירות פיתוח ואזורי מצוקה, כולל מפעל הזנה ממלכתי ללא תשלום, ותוכנן להחיל את יום הלימודים הארוך בכל הארץ, דבר שלא התממש אחריו.
לדבריו, "שנה אחרי מלחמת יום הכיפורים גיבשתי תקציב חינוך דיפרנציאלי שבו הוסטו משאבים רבים לעיירות הפיתוח.
השארתי אחרי מערכת עם מפעל הזנה ממלכתי, תמכנו בתנועות הנוער וייסדנו יום לימודים ארוך.
ממשלת בגין שלחה את הילדים הביתה ב־12:00, קיצצה, ולמעשה חיסלה את הכל".
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ב־1977, שימש כיו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, עד לפרישתו מהכנסת בתחילת 1979. כבר באמצע 1978 לחצו בקיבוץ חצרים על ידלין לשוב לעבודה מלאה בקיבוץ, לאור הזמן הרב בו היה בפעילות ציבורית מחוץ לקיבוץ.
על אף התעסקותו הרבה בענייני חינוך, עסק ידלין גם בנושאי ביטחון, עליהם הרצה בפורומים מפלגתיים וציבוריים וכתב מאמרים בעיתונות.
הוא גם היה חבר בוועדת החוץ והביטחון בכנסת השביעית ובכנסת השמינית.
במהלך כהונת הכנסת השישית היה גם חבר בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת.
לאחר פרישתו מהכנסת שימש ידלין בתפקידים ציבוריים רבים, בהם מזכיר התק"ם (1985–1989), יו"ר תנועת העבודה הציונית העולמית (1992–2002), יו"ר מוסד ביאליק, יו"ר יד טבנקין, יו"ר בית יציב, סגן יושב-ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע ויו"ר הנאמנים של קרן ראש הממשלה לסופרים.
ביום העצמאות 2008 שימש כיושב-ראש חבר השופטים של חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת ובבחירות לכנסת ה-19 במקום ה-118, ברשימת המפלגה לקראת בחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב כמועמד אחרון במקום ה-71.
ידלין הרבה להיפגש עם בני נוער, בעיקר הנוער הקיבוצי, וכן הרצה בפורומים שונים, בעיקר בנושאי חינוך, סוציאליזם ושאיפותיו לצדק ושוויון חברתי.
ב-2005 קיבל את פרס בן-גוריון
בשנת 2010 הוענק לידלין פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ידלין היה נשוי לעדה, בתו של דוד הכהן, אשר נפטרה בשנת 1998. לאהרן ועדה שלושה בנים, שאחד מהם הוא אלוף (מיל.) עמוס ידלין, שהיה ראש אמ"ן בצה"ל.
בשנת 2007 נישא אהרן בשנית - לעדינה הנדלר לינדבורג.
גיסו היה עוזי נרקיס, ובן דודו היה אשר ידלין.
נכדתו, עורכת הדין רותם ידלין, נבחרה לראשות מועצה אזורית גזר בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018.
ידלין נפטר ב-12 באוגוסט 2022 בגיל 96, ונטמן בבית העלמין בקיבוץ חצרים, שבו התגורר.
על חשיבות החינוך: "תנועת העבודה הרוצה לגדל דור צעיר לאור הערכים החברתיים שלה, אינה יכולה לוותר על מערכת החינוך" (דבר, 13 בנובמבר 1969).
מפעל ההזנה ויום לימודים ארוך: "שנה אחרי מלחמת יום הכיפורים גיבשתי תקציב חינוך דיפרנציאלי שבו הוסטו משאבים רבים לעיירות הפיתוח.
ממשלת בגין שלחה את הילדים הביתה ב–12:00, קיצצה, ולמעשה חיסלה את הכל" (הארץ, 2018).
מדינת ישראל בשנת ה-70 שלה: "מדינת ישראל בשנת ה-70 עם כל החולשות שקיימות, היא בכל זאת מדינה חזקה - כלכלית, אקדמית מדעית - ולכן יש לי נחת" (ערוץ 7, 2018).
חתירה לשלום עם הפלסטינים: "יש לנו פרטנר בצד השני.
השלום עם מצרים וירדן מחזיק מעמד, יש לנו קשר טוב עם סעודיה, וגם הרשות הפלסטינית משתפת איתנו פעולה באופן הדוק ברמה הביטחונית.
אני חושב שצריך להיות יצירתיים.
את עזה צריך להפוך לסוג של מדינה, עם כל המגבלות הביטחוניות.
מדינה שלא קשורה לפתרון ביהודה ושומרון.
אני לא פוסל שתי ישויות פלסטיניות כאלו.
הייתי מחבר את עזה לאזור שייתנו להם בסיני כדי לפזר את האוכלוסייה, דואג שייתנו להם סיוע כלכלי בינלאומי, ומחסל סופית את ההתגרות הביטחונית" (ישראל היום, 2019)
הקמת המדינה וחלוקת הארץ: "אמרתי לו [בן-גוריון, ע.ר.] שחייבים להקים מדינה בחלק של הארץ, שרובה יהיו יהודים" (שם).
לא קיבלתי את הקומוניזם, והאמנתי כבר אז בסוציאל־דמוקרטיה" (שם).
הייתה לו חוכמת העיתוי בהקמת המדינה.
הוא היה טוב מאוד, דאג למדינה, נתן גיבוי" (שם).
דברים על מורשת ברל כצנלסון: "זכות גדולה כבחור צעיר והעומד מול ארבעת הגדולים בן-גוריון, יערי, טבנקין וברל כצנלסון ..
ממנו למדתי שתנועת העבודה בונה (קונסטרוקטיבית) ולא רק רעיון (אידאה), פשרה לניצול הזדמנות למדינה יהודית על חלק מארץ ישראל, סימון ב.גוריון כמנהיג, אין מונופול על המורשת היהודית ...
ברל ראה במורשת היהודית בסיס רעיוני במובן - ואהבת לרעך כמוך וצדק צדק תרדוף ...
וגם נלחם על אחדות בכל מובן ומקום ורבות בזכותו נוצרו המוסדות המאוחדים שהובילו למדינה" (כנס "ירח 2020 לזכרו של ברל כצנלסון").
אהרן יריב (רבינוביץ'; 20 בדצמבר 1920 – 7 במאי 1994) היה אלוף בצה"ל, ראש אמ"ן, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
יריב נולד במוסקבה במשפחתו של חיים רבינוביץ, רופא יליד לטביה.
כעבור שנה עזבה משפחתו את רוסיה לברלין.
בשנת 1924 הם עברו ללטביה (שהייתה אז מדינה עצמאית).
בשנת 1935 עלה אהרן יריב עם כל המשפחה לארץ ישראל.
בארץ למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
יריב החל את שירותו הצבאי ב בשנת 1938 ובשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי, בו הגיע לדרגת סרן.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה פעיל בהצלת פליטים יהודים ועסק ברכש.
ב-1946 נבחר להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית.
בשנת 1947 חזר לשירות בהגנה כשלישו של יעקב דורי, מפקד ההגנה.
עם הקמת צה"ל (1948) מונה לסגן מפקד גדוד בחטיבת אלכסנדרוני ולאחר מכן באותה שנה למפקד גדוד 21 בחטיבת כרמלי.
בתפקידו כמג"ד (מפקד גדוד) השתתף בקרבות בצפון ובכיבוש נצרת במהלך מלחמת העצמאות.
בראשית 1950 נשלח יריב ללימודים בבית הספר לפיקוד ומטה באקול מיליטר בפריז.
הוא היה לקצין הישראלי הראשון שנשלח ללמוד שם.
יריב נשלח ללימודים שם עקב ההחלטה להטיל עליו את מלאכת הקמת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לאחר מכן שירת כראש מטה פיקוד המרכז.
בין השנים 1957–1960 שירת כנספח צה"ל בארצות הברית וקנדה.
באפריל 1960 מונה למפקד חטיבת גולני, באוגוסט 1961 מונה לעוזר ראש אגף המודיעין.
בינואר 1964 מונה לראש אמ"ן, ושירת בתפקיד עד 1972 (תקופת הכהונה הארוכה ביותר של ראש אמ"ן).
כיהן כראש האגף במלחמת ששת הימים.
באוקטובר 1972, לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, מונה ליועץ ראש הממשלה גולדה מאיר לענייני טרור.
בזמן מלחמת יום הכיפורים, בשנת 1973, גויס כעוזר מיוחד לרמטכ"ל, ולאחר מכן עמד בראש צוות המשא ומתן עם המצרים בקילומטר ה-101 לייצוב הפסקת האש.
ההסכם הוביל להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974.
לאחר פרישתו מצה"ל, הצטרף למפלגת העבודה, שהייתה חלק מרשימת המערך.
יריב כיהן כחבר הכנסת מטעם "המערך" בכנסת השמינית (בשנים 1977–1974).
הוא שימש שר התחבורה בממשלת גולדה מאיר קצרת הימים, ושר ההסברה בממשלת יצחק רבין הראשונה.
בשנת 1974 הגה, יחד עם שר הבריאות ויקטור שם טוב, את נוסחת יריב - שם טוב, שבה קראו למדינת ישראל להכיר באש"ף ולנהל משא ומתן לשלום עם הפלסטינים.
בפברואר 1975 התפטר מהממשלה לאחר שלא התקבלו רעיונותיו המדיניים.
במאי 1977, ערב הבחירות, התפטר מהכנסת והצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
מאוחר יותר שב למפלגת העבודה.
משנת 1977 ועד מותו ב-1994 עמד בראש מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1984–1986 עמד בראש ועדות שבחנו את מבנה קהילת המודיעין הישראלית.
בשנת 1988 ייסד את המועצה לשלום ולביטחון.
יריב השתייך לאגף ה"יוני" במפלגת העבודה.
בתקופת כהונתו בחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל גיבש עם ויקטור שם-טוב את נוסחת יריב - שם טוב, הקוראת לניהול משא-ומתן עם הפלסטינים, אולם היא לא התקבלה על דעת הממשלה.
יריב סבר שלאחר טבח הספורטאים במינכן לא הייתה לישראל ברירה אלא להנהיג מדיניות חיסולים כדי לעצור את הטרור הפלסטיני.
יריב היה נשוי לנחמה ואב לאסף.
אחיו היה גוטמן רבינוביץ, מנהלו לשעבר של העיתון מעריב במשך שנים רבות, אחיינו הוא פרופסור איתמר רבינוביץ, לשעבר שגריר ישראל בארצות הברית ונשיא אוניברסיטת תל אביב.
אהרן ירושלמי נולד בוולקוביסק שבפולין (כיום בתחום בלארוס) ליוסף ולאה, אח לאליעזר ירושלמי ולאביו של ליאון יוריס.
ילדותו ושנות נעוריו עברו עליו בבית יהודי חרדי.
הוא למד ב'חדר', ואחר כך בבית הספר "תחכמוני" בעיר ביאליסטוק.
ירושלמי עלה לארץ ישראל לבדו בראשית שנות ה-30.
בשנת 1934 נשא ירושלמי לאישה את יהודית שבאה ממשפחה ותיקה בישראל, המתייחסת למשפחת המדפיס ישראל ב"ק (נינתו).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, ושירת במסגרת יחידת קומנדו ביוון.
הוא נפל בשבי הגרמנים, אך הצליח להימלט.
הוא נתפס שוב, ושוב נמלט, ונעזר בחברי המחתרת היוונית.
אומץ לבו ותושייתו הוכרו על ידי הבריטים, והוא זכה בעיטור מכובד, עיטור העוז מטעם מלכת בריטניה.
עם הקמת מדינת ישראל וצה"ל זכה ירושלמי באות הלוחם בנאצים, ובעיטור לוחמי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודע לירושלמי שרוב משפחתו בפולין נשמדה בשואה.
ספריו, רומנים וסיפורים קצרים, עוסקים רובם בסיפור חייו בעת המלחמה, במחנות השבי ובמסתור ביוון.
וכן כתב גם רומן מפתח מחיי האמנים והבוהמה בתל אביב בשנות החמישים והששים.
אהבות נעורים, ירון גולן תל אביב, 1999.
בדידות, סיפורים, ירון גולן תל אביב 1994.
הבופור ועוד סיפורים, ירון גולן תל אביב, תשנ"א 1991.
הבית מאבני כורכר, ירון גולן תל אביב, 1993.
ברבה ליאונידס, פואמה, טרקלין תל אביב, 1973.
הגזע, ירון גולן תל אביב 1995.
החוש הששי, ירון גולן, תל אביב, 1990.
יום אחרי, ירון גולן, תל אביב, 2001.
כוכבים דועכים, רומן, עדית תל אביב, תשכ"א 1961.
סוף הדרך, ירון גולן, תל אביב, 1992.
הענפים, סיפור על רקע היסטורי, אל"ף, תל אביב, 1980.
שלושה שברחו, פרקי שבי ביוון ובגרמניה, עיינות, תל אביב, תשי"ז 1957.
שתי נשים וגבר, רומן מחיי הבוהמה התל אביבית בשנות החמישים והשישים, ירון גולן, תל אביב, תשנ"ח 1998.
שתי פגישות, רשפים, תל אביב, תשמ"ז 1987.
הרב אהרן כ"ץ (נולד ב-1948) הוא ר"מ וראש תוכנית לימודי הלכה בבית המדרש לגברים ("הכולל") של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן, ובעבר ראש בית המדרש, וכן רב בית הכנסת "דובב עוז" ברמת גן.
לאחר יציאתו לגמלאות של רבה הראשי של רמת גן, יעקב אריאל בשנת 2017, שימש הרב כ"ץ במשך שלוש וחצי שנים כרבה הראשי בפועל של רמת גן.
כ"ץ נולד וגדל ברמת גן ולמד בישיבת נחלים.
בילדותו היה ממייסדי סניף "בני עקיבא רמת חן" שלימים הפך לאחד הסניפים הגדולים בארץ.
לאחר מכן למד בישיבת כרם ביבנה, שם גם כיהן כר"מ כארבע שנים.
בשנת 1974, שנה אחרי הקמת המכון הגבוה לתורה ("הכולל"), הוא מונה לר"מ במכון.
בתחילת שנות ה-2000 מונה לראש בית המדרש במקומו של הרב משה רזיאל שפרש לגמלאות.
באלול ה'תשס"ח מונה הרב שבתי רפפורט לראש בית המדרש, והרב כ"ץ חזר לשמש כר"מ במכון וכראש כולל הוראת הלכה.
החל מחודש מרחשון תשע"ח מכהן הרב אהרן כ"ץ כרב המורשה מטעם הרבנות הראשית במחלקות הנישואין והכשרות של רבנות העיר רמת גן ומכהן בפועל כממלא מקום רב העיר.
הרב כ"ץ משמש שנים רבות כדיין בבית הדין לדיני ממונות ברמת גן וכאב"ד ברשת בתי הדין ארץ חמדה גזית.
הוא גם חבר בארגון הרבנים צהר.
שרת במילואים ברבנות הצבאית בתפקיד רב צבאי.
איתמר - קצין צה"ל בעל עיטור המופת ממלחמת לבנון השנייה על חלקו בקרב בינת גבייל.
הרב דניאל - דיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
הרב אהרן לוין (י"ד בחשון תר"מ, 31 באוקטובר 1879 - ו' בתמוז תש"א, 1 ביולי 1941) היה איש ציבור חרדי, מראשי אגודת ישראל וממנהיגי היהודים בפולין, רבה של סמבור ושל ריישא (Rzeszów).
נולד בפשמישל שבגליציה בעת שזו הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, לרב נתן לוין, רבהּ של ריישא.
למד בגימנסיה וכן למד תורה אצל אביו ואצל סבו מצד אמו, הרב יצחק יהודה שמלקיש, שהיה מגדולי הפוסקים בדורו.
נסמך לרבנות על ידי סבו, וכן על ידי הרב חיים אריה הורביץ אב"ד קרקוב, והרב בנימין אריה וייס, אב"ד צ'רנוביץ.
שלט ביידיש, גרמנית, פולנית ועברית.
נישא בתרס"א (1901) והיה סמוך על שולחן חותנו בוייליצ'קה.
הרב אהרן לוין היה ממנהיגי היהודים בפולין, בתרס"ד (1904) נתמנה כרבה של קהילת סמבור שבגליציה.
נחשב לנואם ולמנהיג, והשפעתו הציבורית חרגה הרבה מעבר לאגודת ישראל וקהילות החרדים שבפולין, שלהן השתייך באופן טבעי.
בתרע"ג, כשנה לפני מלחמת העולם הראשונה, הוכתר בידי קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון בתואר הכבוד של יועץ הקיסר.
בימי המלחמה ניצל מעמד זה לשם עזרה לפליטים היהודים בווינה ובגליציה, ומונה על ידי ממשלת אוסטריה לפקח על מחנות הפליטים בניקולסבורג, בברוק, בפוהרליץ ובגייאה.
בבחירות לסיים הפולני בשנת תרפ"ב (1922) הועמד הרב מסמבור בראש רשימת המועמדים של "הבלוק היהודי", שהיה חלק מברית המיעוטים שיזם יצחק גרינבוים במטרה להגדיל את ייצוג המיעוטים בכלל ואת ייצוג היהודים בפרט בבתי הפרלמנט של פולין.
נבחר כמועמד ללא צביון מפלגתי כציר הסיים, אך השתייך לקבוצת צירי הסיים אשר נמנו עם שורות אגודת ישראל.
היה נציג "הבלוק היהודי" בוועדות התרבות, הדת והחינוך של הסיים, ונודע במאבקו התקיף בעד ביטול עונש המוות והוצאתו מחוקת פולין החדשה.
בשנת תרפ"ג נבחר על ידי צירי הכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל שהתקיימה בווינה, "'נשיא המועצה המרכזית העולמית של אגודת ישראל" (כיום: הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל).
בבחירות לסיים בשנת תרפ"ז (1927) לא נבחר לכהונה נוספת, עקב הווטו אשר הטיל יצחק גרינבוים על שיתוף מועמדים מטעם אגודת ישראל במסגרת ברית המיעוטים שייסד.
בתגובה למעשה זה, העמידה אגודת ישראל בבחירות של שנת תר"צ (1930) את הרב לוין הפופולרי כמועמד במחוז הבחירה של גרינבוים בוורשה; ואכן, הרב לוין הביס בבחירות אלו את גרינבוים ונטל את מושבו בסיים.
כיהן כחבר בסיים עד לבחירות בשנת תרצ"ה (1935).
בשנת תרפ"ז, לאחר פטירת אביו, התמנה כרבה של קהילת ריישה, ואחר כך גם כחבר במועצת העיר.
מאוחר יותר צורף גם כחבר בנשיאות "אגודת הרבנים של ורשה", אשר שימשה גוף מחליף לרב הראשי של ורשה, אשר לא מונה שנים רבות בשל בעיות חוקתיות.
בבחירות לסיים שנערכו בשנת תרצ"ה לא נבחר, היות שנדרש אישורו של "חבר אלקטורים" אשר מונו על ידי הרשות המקומית להגשת מועמדות, והאישור להיות מועמד ברשימת מועמדים כלשהי לקראת בחירות אלו לא ניתן לו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח הרב לוין ללבוב, ושם נתפס על ידי הנאצים והוצא להורג ביום ו' בתמוז תש"א.
בנו, הרב ד"ר יצחק לוין, אשר שרד את השואה, כיהן כנציג "אגודת ישראל" על יד מוסדות האו"ם.
שיר שכתב הרב לוין, בתקופה הקשה של ימי השואה
אתה ה' כבודי ומרים ראשי
הופעת מהר פארן חוקים להורות
פקודים ישרים אותנו למדת ומצוות
לפניך נגלו תעלומות וכל נסתרות
רם אתה ועיניך בכל משוטטות
ראשון אתה לכל נוצר נאזר בגבורה
גדולים מעשיך, מאוד עמקו מחשבותיך
לך נאה הלל ושירה, תודה וזמרה
השמים יגידו צדקך, ישמיעו תהלתך
נאמן אתה לשלם לכל פועל
זכר כל היצור בא עדיך
חזק לבבי והמצא לי רווחה
והעלנו לציון ברנה ולירושלים בשמחה
ושבתי בבית ה' לאורך ימים
הדרש והעיון על התורה - ארבעה כרכים (ללא דברים) שכולם יצאו בבילגוריי: בראשית בתרפ"ח, שמות בתרצ"א, ויקרא בתרצ"ז, במדבר בתרצ"ט.
שו"ת אבני חפץ (בילגוריי תרצ"ד)
אהרן כהן (3 ביוני 1910 – 29 בספטמבר 1980) היה מזרחן וחבר מרכז מפ"ם, הורשע וריצה עונש מאסר באשמת מסירת מידע לסוכן זר בטרם זכה לחנינה.
כהן נולד בבסרביה ב-1910. עלה לארץ ישראל בשנת 1929, ונמנה עם מייסדי שער העמקים.
כהן שימש בתפקידים שונים בהנהגת השומר הצעיר.
כהן היה חבר בתנועות שלום, ופעל לקירוב ולשיתוף פעולה ערבי יהודי.
הוא נמנה עם האגף השמאלי במפ"ם.
כמזרחן, עסק במחקרים של העולם הערבי, ונחשב מומחה בתחומו.
בין השאר היה מזכיר "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי" שהוקמה על ידי יוצאי ברית שלום.
ביולי 1942 היה שותף בניסוח מצע התנועה, שכלל שלושה סעיפים: נקבע שהרעיון הציוני הוא אבן היסוד של הליגה ולפיכך הליגה שואפת לעלייה גדולה, המוגבלת מטבעה על פי יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ.
כמו כן נקבע שהעקרונות לכל הסדר עם הערבים הם: דו לאומיות, אי השתלטותו של עם על עם אחר והקמת פדרציה של כל מדינות האזור.
ביולי 1947 העיד בפני ועדת אונסקו"פ, ועדת חקירה בינלאומית שמונתה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל.
בעדותו דגל בפתרון המדינה האחת כמדינה דו־לאומית משותפת ליהודים וערבים.
בימי מלחמת העולם השנייה היה כהן פעיל בליגה V, ארגון שהוקם ביישוב לתמיכה בברית המועצות במלחמתה בנאצים.
בכספי התרומות שאספה הליגה, נרכשו שלושה אמבולנסים על ציודם, וב-17 באפריל 1943 יצאו האמבולנסים לדרכם, נהוגים על ידי נהגים עבריים.
את האמבולנסים ליוותה משלחת רשמית שכהן נמנה עם חבריה.
האמבולנסים נסעו בדרך היבשה מארץ ישראל לעבר הירדן ומשם לעיראק ואיראן, הם הגיעו לטהראן ב-28 באפריל 1943, ונמסרו לידי אנשי השגרירות הרוסית, שהעבירו אותם לידי הצבא האדום בגבולה של ברית המועצות עם איראן.
העמדה לדין באשמת מסירת ידיעות לסוכן זר
בשנת 1958 נאשם במסירת ידיעות לסוכן זר משנראה מתרועע עם נציג הסגל הדיפלומטי הסובייטי.
בשנת 1960 הועמד לדין, הורשע ונידון לחמש שנות מאסר.
בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונשו לשנתיים וחצי על ידי שניים מהשופטים, בעוד השופט השלישי בהרכב, אלפרד ויתקון, ביקש לזכותו.
נשיא המדינה חנן אותו, והוא שוחרר ב-15 ביוני 1963. בית המשפט העיר בפסיקתו על כך שהחוק הקיים אינו מבחין בין מגע עם סוכן זר לבין מסירת ידיעות לאותו סוכן, ומניח אוטומטית שמגע כזה פירושו ריגול.
על סמך פסיקה זו, נטען ב"על המשמר" שהחוק החמור היה בעוכריו.
בשנת 1967, בעקבות הפרשה, שונה החוק כך שמגע עם סוכן זר, אף אם לא נמסר מידע סודי, נחשב פשע, אלא אם הוכח שלא הייתה כוונה לפגיעה בביטחון המדינה, ועל כן, אין להניח מאליו שאהרן כהן היה יוצא זכאי גם במסגרת החוק הנוכחי.
מאסרו והרשעתו גרמו לסערה ציבורית; מתנגדי מפ"ם האשימו את המפלגה בחוסר נאמנות, בעוד אחרים האשימו את ראשי שירות הביטחון ברקימת עלילה להכפשת שם המפלגה.
לצדו של כהן עמדו הוגי דעות משורת פעילי השלום כמו מרטין בובר ועקיבא ארנסט סימון.
כנגדם נטען שטענותיהם לזכותו של כהן מערערות את הלגיטימיות של בית המשפט העליון.
לאחר שחרורו, המשיך כהן בעבודתו האקדמית, ופרסם מספר ספרים ומחקרים.
עשר שנים לאחר מותו של אהרן כהן, ב-1990, הופיע לזכרו הספר "גוף ראשון.
גוף שלישי" בספר לקט של קטעים רבים שכתב אהרון כהן שלא נכללו בספריו.
הספר כולל מעין אוטוביוגרפיה שהגיש כמסמך על פי בקשת הסנגור שיצג אותו במשפטו, וכן מכתבים ששלח מבית הכלא.
בנוסף בשנת 2017 עלה פרק על מקרה עמדה לדין, בסדרה "צייד מרגלים" בתאגיד השידור.
בשנת 2024, עלה מחזה בשם "אהרונצ'יק, המרגל משער העמקים" שמציג את הפרשה, ומבוסס על פרוטוקול החקירה האמיתי.
המחזה הוצג בתיאטרון הטחנה בשער העמקים, כאשר את אהרון כהן שיחק מנשה נוי.
כהן נשא לאישה את רבקה ונולדו להם שני ילדים, יוסי ותרצה.
נפטר בשנת 1980, ונטמן בבית העלמין שבקיבוצו שער העמקים.
אין נייעם געראנגל; פון העברעאיש, לויט א פארטראג, בוקרשט: Mantuirea Noastra, 1940. ("על בנין הארץ בימי המלחמה")
עם אמבולנסים לטהראן: רפורטז', מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים'), 1943.
לבעיות המדיניות הציונית בימינו, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1943.
השכלה וחינוך בעולם הערבי, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1944.
"בשיחה: שאלות ותשובות בענייני המדיניות הציונית ויחס שני העמים בארץ-ישראל", מרחביה: הסתדרות השומר הצעיר בארץ-ישראל – ההנהגה הראשית, 1945. (חוברת ובה "שאלות החברים ותשובות המרצה כפי שנתנו בסמינר התנועה החינוכית של השומר הצעיר בחודש אוגוסט 1945 בנושאים הקשורים ליחסי יהודים ערבים בארץ ישראל.")
"הבעיה היהודית ושאלת ארץ-ישראל", [ישראל: חמו"ל], הקד' 1945. (חוברת)
"שרשי המשבר, דרכים למוצא", ירושלים: הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי – המרכז, 1946. (חוברת)
תנועת הפועלים הערבית (מצרים, ארץ ישראל, הלבנון, סוריה, עיראק), תולדות, סיכומים, בעיות, תל אביב: הוצאה המחלקה לענייני הפועל הערבי על ידי הועה"פ של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, 1947.
"על מה נרצח פאוזי אל-חוסייני?", תל אביב: הוצאת מרכז מפלגת פועלים השומר הצעיר בארץ ישראל, 1947. (חוברת: "מתוך הרצאה מטעם השומר הצעיר בתל אביב ב-24 בדצמבר 1946".)
יִידן און אַראַבער אין ארץ ישראל; פון העברעאישן כתב יד י' ווידאקלע, 2 כרכים, פראג: הנהגה עליונה פון השומר הצעיר און וועלט פארבאנד פון השומר הצעיר פארטייען, אייראפעאישע ביורא ('קליינע ביבליאָטעק'), 1948. ("יהודים וערבים בארץ ישראל")
המזרח הערבי, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: השכלה וחנוך'), 1955. (מהדורה ב: תל אביב: ספרית פועלים – השכלה וחנוך, 1957)
העולם הערבי של ימינו: 1918–1958, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: מענית'), 1958. (מהדורה ב: מרחביה: ספרית פועלים – השכלה וחינוך, 1960)
תמורות מדיניות בעולם הערבי: 1918–1958, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: מענית'), 1959.
ישראל והעולם הערבי, מרחביה: ספרית פועלים ('כתבים'), 1964.
רומניה החדשה מפלסת דרכה: עובדות, היבטים, לקחים, תל אביב: ביבלוס, 1980.
אהרון כהן (עורך), 30 שנה לשער העמקים: תרצ"ה–תשכ"ה, 1935–1965, שער העמקים: קיבוץ השומר הצעיר שער העמקים, 1965.
שכנינו הערבים: מיקראה לבתי-ספר; ליקט, ערך והביא לדפוס אהרן כהן, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ל 1969.
אהרון כהן, גוף ראשון, גוף שלישי; עורך: יגאל וילפנד, מרחביה: הקיבוץ-הארצי השומר-הצעיר, 1990. ("מוגש לקורא במלאת עשר שנים למותו של אהרונצ'יק".)
Allen, 1970. (תרגום של: ישראל והעולם הערבי)
הרב אהרן (אדולף) ילינק (בכתיב מיושן: יעללינעק ולעיתים יעלליניק; גרמנית: Adolf Jellinek; 26 ביוני 1821 – 29 בדצמבר 1893, כ' בטבת ה'תרנ"ד), בן יצחק יהודה, היה מלומד יהודי-מוראבי, מראשי חכמת ישראל.
ערך את קובצי המדרשים והקבלה "בית המדרש" המאגדים למעלה ממאה מדרשים.
אהרן ילינק נולד בעיירה דרסלביצה שבמוראביה לאביו יצחק יהודה.
כנער למד בישיבה ובמקביל למד לבדו לימודי חול ושפות.
בשנת 1838 עבר לפראג והיה תלמידו של שלמה יהודה ליב רפפורט (שי"ר), שבהשפעתו נפתח ללימודי חכמת ישראל.
בשנת 1842 עבר ללייפציג, בה חי ופעל עד 1856. בלייפציג למד פילוסופיה ושפות שמיות באוניברסיטה ומשנת 1850 הוא נזכר בכתבים שונים בקביעות כדוקטור.
בשנותיו בלייפציג החל לדרוש בבית כנסת שהיה תחת פיקוחו של הרב המחוזי זכריה פרנקל ועד מהרה התפרסם כדרשן ונואם פופולרי וכמטיף הן בענייני דת והן בענייני השעה.
בשנת 1856 עבר לווינה והפך לרב-מטיף בבית הכנסת טמפלגאסה.
על אף שבשנת 1892 קיבל את התואר "רב ראשי" לא קרא לעצמו מעולם "רב" אלא "מטיף" (Prediger).
ב-1862 ייסד בווינה מוסד ללימודי יהדות המשלב מתודות מחקריות עם מחויבות דתית וקרא לו "בית המדרש" של ווינה.
כמה מהמלומדים שהורו בבית המדרש של ילינק הפכו לימים למורים בבית המדרש לרבנים של ווינה, ה־Israelitisch-Theologische Lehranstalt, שהוקם ב-1893.
נפטר בערב שבת, כ בטבת ה'תרנ"ד, ונקבר ביום ראשון, כ"ב בטבת, בחלקה היהודית הישנה, שבבית הקברות המרכזי בווינה.
בנו, אמיל ילינק, היה איש עסקים יהודי-אוסטרי עשיר שהשתתף במרוצי מכוניות.
על שם בתו מרצדס, נכדתו של אהרן ילינק, נקראת המכונית הגרמנית המפורסמת מרצדס.
אחת ממטרות חייו של ילינק הייתה לאחד את הקהילות היהודיות ברוח של השלמה ומתינות.
הוא התנגד הן לרפורמים והן לאורתודוקסיה הנוקשה.
לפיכך, ניסה לשלב בדרשותיו את רוח היהדות כפי שהבין אותה עם עיקרי הנאורות וגאווה דתית שהתבססה על ידע רב ויכולת רטורית.
הוא ראה ביהדות גורם מוסרי בעולם שנושא את העקרונות הנעלים של שוויון, הומניזם וחירות האדם בהם האמין.
ילינק היה ליברלי יותר מקודמו בווינה, יצחק מנהיימר.
הוא לא התנגד לשימוש בעוגב לליווי התפילות, לא קרא את הנוסח הארמי של הכתובה בטקסי קידושין ולא תבע קיום טקסי חליצה.
הוא אישר גיור בלי טבילה במקווה.
מאידך, ההיסטוריון מיכאל מאיר תיאר אותו כרחוק מהאידיאלים הרפורמיים.
ב-1846 סירב להזמנתו של אברהם גייגר להשתתף בוועידת ברסלאו, והזהיר את צבי הירש פאסל השמרן שחכך בדעתו בנידון כי "רק רדיקלים הרסניים" יתכנסו שם ושאם פאסל יגיע, הוא יהיה לבדו מבין אלה שלא יחזיקו בהלך מחשבה כזה.
ילינק היה מקורב לזכריה פרנקל והושפע ממנו רבות; בכהונתו בווינה המשיך בקו השמרני מאוד שהתווה מנהיימר, אף כי היה ליברלי יותר ממנו.
ב-1871, כשהציעו גורמים בקהילה למחוק את התפילות הקוראות לחידוש עבודת הקורבנות ולקיבוץ גלויות על ידי המשיח, התנגד לכך ילינק במתינות, בעוד הרב הממונה משה גידמן עמד בראש האופוזיציה הקיצונית ואיים להתפטר.
ילינק היה ידוע כבלתי-קפדן מבחינה דתית וכנראה לא שמר מצוות באדיקות.
בו זמנית, תקף את הרפורמים על כך שלא כיבדו את ציוויי התלמוד וראה בו חשיבות גדולה.
הוא עצמו התנגד לשימוש בתוויות זרמיות כ"רפורמי" ו"אורתודוקסי".
השמרנים בעיר, הן האורתודוקסים ממש והן גידמן, היו מצויים בחיכוך מתמיד עמו.
ב-1868 ערך חופה לאישה שגוירה על ידי גייגר ולא טבלה במקווה, שהרבנים עזריאל הילדסהיימר וגידמן סירבו להשיאה.
עמדותיו הנחרצות ותפקידו המרכזי כדרשן המפורסם ביותר במרכז אירופה הביאו אותו ללחום מספר מלחמות.
בפברואר 1848 חבר לאחיו, הסטודנט הרמן ילינק בתמיכה במהפכת אביב העמים ואף האיץ בכל היהודים הצעירים להצטרף למהפכה כציווי דתי להגן על החירות.
הרמן ילינק הוצא להורג בספטמבר אותה שנה ואהרן ילינק נאלץ למתן את דרשותיו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נלחם כנגד עליית האנטישמיות ונגד ההתקפות המרות של האנטישמים נגד התלמוד.
הוא האמין כי על היהודים לחיות כמיעוט בקרב האוכלוסייה הלא-יהודית, להכיר את תרבותה ולהיות פתוחים אליה, תוך גאווה והכרה בערכם התרבותי והמוסרי, מבלי להתבולל בקרב הרוב אך גם מבלי להתבדל ולהסתגר מפניו.
הוא היה מתנגד חריף לחיבת ציון ולציונות.
דרשותיו מקובצות במספר כרכים (בגרמנית).
ילינק היה אספן של כתבי יד עבריים, בייחוד מדרשים וספרי סוד קדומים.
בתמיכת והמרצת מורו, יום-טוב ליפמן צונץ, החל להדפיס ולהוציא מדרשים קטנים, ספרים חיצוניים ומאמרים קבליים קדומים ונדירים בקונטרסים.
עבור רוב הכתבים הייתה זו הוצאתם הראשונה בדפוס.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 אוגדו הקונטרסים לשישה קבצים (כל אחד מהם נקרא "חדר") תחת השם "בית המדרש".
תלמידו המובהק אייזיק הירש וייס, המשיך בהוצאת קובצי מדרשים בגליונות כתב עת שנקרא אף הוא "בית המדרש".
ילינק היה הראשון שחקר את הקבלה באופן מדעי.
הוא ההדיר את הספר האפוקליפטי "ספר האות" של אברהם אבולעפיה, ושלל את הייחוס המקובל במחקר עד אז של ספר הזוהר לאבולעפיה.
אחד מחידושיו החשובים במחקר הקבלה היה השוואת הטקסט של ספר הזוהר עם טקסטים של משה די לאון, מקובל בן המאה ה-13. הוא לא היה הראשון שהבחין בדמיון בין שני סוגי הטקסטים, אך היה הראשון שביסס את הדמיון באמצעות דוגמאות ותוך שימוש בבלשנות עברית וארמית.
בימינו מייחס המחקר המודרני את כתיבת ספר הזוהר לדי לאון.
בנוסף, הוציא לאור מספר ספרים קבליים קדומים ב"גנזי חכמת הקבלה" (1853) ופרסם את מחקריו בספר Beiträge zur Geschichte d.
Kabbala ("מחקרים לתולדות הקבלה" בגרמנית).
ילינק היה חוקר בתחום הפילוסופיה היהודית וההקשרים שלה הן עם מיסטיקה ותאולוגיה נוצרית (1853,Thomas von Aquino in d.jüdischen) והן ההקשרים בין הפילוסופיה היהודית למיסטיקה יהודית וקבלה (1854 ,Philosophie und Kabbala).
אחת מתרומותיו הגדולות של ילינק למחקר הייתה פרסומם של עשרת ה"קונטרסים" (בשנים 1877–1884) שנעשו תוך ליקוט דייקני תוך עריכת מחקריו וההדרת כתבי היד העתיקים, אשר כוללים שמות חיבורים ואישים.
קונטרס המפרש - ביבליוגרפיה של מפרשי התלמוד
קונטרס המזכיר - שמות אנשים ומקומות הקשורים להלכות חתימת גט
קונטרס המגיד - ביבליוגרפיה של חיבורים על ספרות האגדה
קונטרס תרי"ג - ביבליוגרפיה של ספרות המצוות
קונטרס הרמב"ם - ביבליוגרפיה של חידושים ופירושים של ספר משנה תורה לרמב"ם
קונטרס הכללים - ביבליוגרפיה של חיבורים על כללי התלמוד
קונטרס ורמייזא וקהל וינה - שמות אנשים שנספו בגזירות תתנ"ו
קונטרס המפתח - ביבליוגרפיה של מפתחות ומראי-מקומות לתלמודים
קונטרס המקונן - ביבליוגרפיה של ספרי הזכרת נשמות של קהילות יהודיות אשכנזיות בימי הביניים
קונטרס המספיד - ביבליוגרפיה של הספדים
קונטרס גזרות תתנ"ו לרבינו הראב"ן- ביבליוגרפיה
הקונטרסים האלה קובצו ויצאו לאור כספר בשם "מפתחות לספרות ישראל" (ירושלים, תשל"ב).
הרב אהרן יששכר דָוִידס (Aäron Barend Davids; ח' באלול תרנ"ה-החצי הראשון של אדר תש"ה; 28 באוגוסט 1895-החצי השני של פברואר 1945) היה רב בהולנד וממנהיגי תנועת המזרחי.
שימש כרב הראשי של מחוז פריסלנד וכיהן כרבה של רוטרדם בזמן השואה, וכן היה חבר בחבר האמנים של קרן היסוד ובהנהלת הציונות היהודית הכללית בהולנד מטעם המזרחי.
דוידס נולד באמסטרדם לאביו, ר' נחמן דוידס, סוחר יהלומים, מוהל ועסקן ציבורי שהיה ידוע בהקדשת זמן ניכר ללימוד תורה ולאמו רוזה בתו של הרב יוסף צבי דינר שכיהן כרבה הראשי של אמסטרדם.
הוא בלט בצעירותו בהתמדתו בלימוד תורה, בארגון שיעורי תנ"ך ומשנה לנוער, ובנאומיו באספות התנועות "זכרון יעקב" ומגן דוד" שבהן קרא בין השאר להורים לשלוח את ילדיהם רק לבתי ספר יהודיים.
הוא נשא לאישה את אריקה, בתו של הרב ד"ר דוד פויכטואנג, שכיהן כרבה הראשי של וינה.
סיים בתרפ"א (1921) לימודי רומית ויוונית באוניברסיטה וקיבל הסמכה לרבנות בתרפ"ג מבית המדרש לרבנים באמסטרדם.
במקביל ניהל את בית הספר היהודי בדרום אמסטרדם והיה יו"ר סניף אמסטרדם של ארגון הסטודנטים הציוניים.
באספות התגלה כאיש אשכולות ובקי בתחומי ידע מגוונים.
כשנה לאחר ההסמכה לרבנות, בא' בטבת תרפ"ה (28 בדצמבר 1924) מונה לרב הראשי של לייוורדן ומחוז פריסלנד (Friesland).
בנאום ההכתרה שלו קרא לעלות לארץ ישראל.
הוא היה פעיל בתנועת המזרחי.
לאחר כ-3 שנים התמנה כרבה של חרונינגן (Groningen) ולאחר כ-3 שנים נוספות, בח' בניסן תר"ץ (6 באפריל 1930), קיבל את המינוי לרב הראשי של רוטרדם.
ברוטרדם הקים את "המכון להשכלה יהודית" ובמסגרתו הפעיל מערכת שיעורים בכל תחומי היהדות שלימדו מורים שהדריך.
ביקר פעמים רבות בבתי בני הקהילה והשתתף בשיעורים.
כן ייסד וערך את הירחון "קהילתנו" ובנוסף הוציא לאור חוברת שנתית לחיזוק הידע ביהדות בכל הרמות.
יזם הקמת סניף של ארגון "בני ברית" לקירוב יהודים הרחוקים מהמסורת היהודית.
התעניין בפעילות תנועות נוער חילוניות, אך היה מקובל גם על חברי אגודת ישראל בהולנד.
נודע גם בדאגתו לחלשים, ובין השאר ארגן מפגשים מיוחדים למחוסרי עבודה ולחיילים, שכללו פעילות תורנית וחברתית.
גם לאחר הפצצת רוטרדם בו' באייר ת"ש (14 במאי 1940) ולאחר פלישת הנאצים להולנד באותו חודש, המשיך הרב דוידס לנהל את חיי הדת של קהילתו, ושלח מברקים לבני הקהילה לחיזוק ועידוד בתקופה הקשה.
הרב דוידס עסק רבות בפתרון בעיות הלכתיות שנוצרו בגלל המצב:הוא פרסם חוברת מיוחדת לפסח תש"א (החג החל ב-12 באפריל 1941) שבה הוראות כיצד לקיים את מצוות החג בתנאי קיצוב המזון הקשים.
לקראת פורים תש"ג (22 במרץ 1943) נתן פסק הלכה דומה שלפיו יש להתפלל ערבית (בערב פורים) מוקדם מהרגיל ולקרוא את המגילה בית הכנסת ללא ברכות, ובבית לשוב ולקרוא אותה לאחר צאת הכוכבים.בנוסף חיבר נוסח של גט על תנאי בעבור המגורשים למחנות כדי למנוע עגינות.
הנוסח התקבל על ידי רבנים חשובים אחרים כמו הרב אברהם שלמה לויסון והרב סרלואי, והמגורשים נתנו לנשותיהם את הגט.
הרב המשיך גם ללמד תורה והעביר שיעורים בגמרא בקהילה מאוד קטנה במחוז גאודה.
כשהיה נראה שיש פתח הצלה לרב ולמשפחתו, תמך בהצלת בני ביתו אך הוא עצמו סירב לנטוש את קהילתו.
הוא פנה ליהודי תלמיד חכם שברח מהמבורג שייקח את האחריות על חינוכו של בנו וילמדו גמרא.
בתש"ג (1943) גורש למחנה ווסטרבורק ובהמשך לברגן-בלזן.
גם במחנות אלו הקפיד על שמירת חיי הדת במידת האפשר.
ביום הכיפורים תש"ד (1943) ארגן תפילת שחרית בסתר לפי עלות השחר וכך התפללו תפילה זריזה של חצי שעה.
בליל הסדר תש"ד בתגובה ליהודים שהתאספו עמו בביתן 18 בברגן-בלזן שהיו נחושים שלא לאכול חמץ, הרב הסביר להם שחובתם לעשות מה שאפשר כדי לחיות.
וכן למחרת הרב דוידס ביקר את החולים בצריף החולים שבמחנה.
הוא ארגן לחם משנה מחתיכות מצה ולחם, אכל בעצמו וחילק גם לשאר החולים.
הרב המשיך לחיות עוד כשנה ונפטר בין ו' לי"א באדר תש"ה.
הרב רפאל אהרן יפה'ן (תש"ה, 1945 – ה' באדר ב' תשנ"ב, מרץ 1992) היה ר"מ בישיבת חברון ומהדיר תורת הראשונים.
נולד בניו יורק לרב יעקב חיים יפה'ן, ראש ישיבת בית יוסף בניו יורק ומחבר ספר "נר משפט" על מסכת סנהדרין (בנו של הרב אברהם יפה'ן, חתנו של הסבא מנובהרדוק).
בשנת תשכ"ו נישא ללאה, בתו של ראש ישיבת חברון הרב משה חברוני.
בשנות ה-70 מונה כר"מ בישיבת חברון.
במקביל עסק בההדרת תורת הראשונים.
הוציא לאור את חידושי הריטב"א על מסכתות יבמות ונדרים בהוצאת מוסד הרב קוק, וכמו כן את חידושי הרמב"ן על מסכת עירובין בהוצאת מכון התלמוד הישראלי השלם.
חידושי הריטב"א על יבמות הופיעו בשני כרכים עבים ובהם מעל ל-1,300 עמודים.
בשנות ה-80 לקה בלבו ושהה בארצות הברית לצורכי ריפוי.
נפטר בשנת תשנ"ב, בגיל 47. נפטר ב-1992 ונקבר בהר המנוחות.
לאחר פטירתו הוציאו תלמידיו את שיעוריו על מסכת יבמות בספר "שיעורי רבי אהרן".
אשתו הייתה המשוררת לאה יפה'ן.
בנו, הרב שמואל יפה'ן - ראש כולל "בית יוסף".
בנו, הרב איתן יפה'ן ר"מ בישיבת חברון
בנו הרב משה יפה'ן ראש קיבוץ בישיבת חברון, וראש חבורה בישיבת מיר.
בתו, גברת אסתר פרידמן - סגנית מנהלת בסמינר "עלי באר".
בעלה, הרב משה אהרון פרידמן -ר"מ בישיבת מיר.
חידושי הריטב"א - מסכת יבמות, הוצאת מוסד הרב קוק (2 כרכים)
חידושי הריטב"א - מסכת נדרים
חידושי הרמב"ן - מסכת עירובין
שיעורי רבי אהרן - מסכת יבמות
אהרן ליב בּיסְקוֹ (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ביסקאָ; ברוסית: Л.
ביסקו נולד ב-1859 בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית.
פרסם בעיקר מאמרים בענייני חינוך ולימוד השפה העברית, וכן ביקורת ספרות.
פרסם ביקורת, סיפורים, עיבודים וספרי לימוד, בהם בעיקר ספרים ומקראות להוראת השפה העברית.
בסוף שנת 1902 היגר מפולין ללונדון, היה אחד הפעילים הבולטים בחוג הקטן של הסופרים העבריים בלונדון וכיהן כמזכיר אגודת 'דוברי עברית', שנוסדה ברובע וייטצ'פל סמוך לבואו.
פרסם מילון עברי–יידי (לונדון תרע"ג) וכן שיחון אנגלי–עברי–יידי–פולני (ורשה תרפ"ג 1926).
ביסקו ישב בבריטניה עד שנת 1927, אז נסע לבקר ביישובי יהדות מזרח אירופה והתפרנס ממתן הרצאות בנושאי יהדות אנגליה וחינוך עברי.
על פי צ' טרלובסקי, בשנים האחרונות לחייו נדד מעיר לעיר "עלוב, בודד ועזוב", עד ששם קץ לחייו בעיירה הקטנה דולחינוב הסמוכה לווילנה.
חכמת הפרצוף; נלקט מספרי החוזה ברשמי הפנים החכם לאפאטער על ידי המעתיק הרוסי HB ובעקבות המעתיק הלכתי אני א.ל.
ביסקא, ורשה: ישראל אלאפין, תרמ"ח.
תשובות כהלכה: להדוברים על האגודות "שפה ברורה" בגאוה ובוז, ונלוו עליהן שיחות שפת עבר, ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"א 1890.
כליל השפה: ספר למוד ידיעת כל לשון עבר האצורה בכתבי הקדם...
במשך חצי שנה, ורשה: בוימריטטער, תרנ"ד 1893.
מעשה בשני חסידים: ספור לצעירים לימים, ורשה: א.
רבי יהודה בן ר' שלמה אלחריזי, תחכמוני; עם הארות ותולדות המחבר מאת אהרן ליב ביסקא, ורשה: נ.א.
מיכאל המלאך: ספור לצעירים לימים, וילנה תרנ"ד.
(עיבוד ל"במה יחיו בני האדם" ללב טולסטוי)
דער מלאך: איינע העכסט אינטערעסאַנטע געשיכטע, ז'יטומיר: צבי הירש עפשטיין, תרנ"ד 1894.
דיא בייזע שוסטערען, ז'יטומיר תרנ"ו 1896.
כור לספרה: בקורת, ורשה: דפוס א' בוימריטטער, תרנ"ז 1897.
פרקי תלמוד: כריסטומטיה תלמודית למתחילים (כֻּלה מנֻקדה) עם תרגום המלות התלמודיות ברוסית ואשכנזית (באותיות עבריות) ועם הערות מבארות את המקומות הקשים, ורשה: תושיה, תרס"א 1900.
ביבליותיקה קטנה, לונדון: התקוה, תרס"ג, 1903. (סיפורים קצרים)
מלון זרגוני-עברי: (מלא ושלם); הגה בכתב על ידי י.
(מהדורה נוספת: "מלון (מלא ושלם) יהודי עברי", ורשה: א.
תורת המוזיקה: בצירוף מאמר התחדשות הנגינה העברית, לונדון: דפוס י.
שיחון אנגלי־עברי־יהודי־פולני: ענגליש־העברעאיש־יודיש־פויליש: English-Hebreish-Yudish-Poylish, ורשה: הוצאת ת.
אהרן טוּרקֶניץ (תרל"ג, 1873 – תש"ד, 28 בפברואר 1944) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי הפועל הצעיר, חבר הוועד המרכזי שלה, ועורך עיתון "הפועל הצעיר" בדפוס בשנתו הראשונה, ומחנך עברי בגליל.
אהרן בן חנה דבורה וישראל טורקניץ נולד בשנת 1873 בעיירה פינסק שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, באזור רוסיה הלבנה–ליטא), וגדל בחצר של חסידות קרלין.
התחנך בחדרים ובתלמודי תורה, ולמד בישיבה, אך בגיל 18 הסיר מעליו כל סימן לדת.
התמסר ללימודים עצמיים בספריות פינסק, העמיק בפילוסופיה, במדעי המתמטיקה והאסטרונומיה, רכש השכלה רבה בספרות ושירה רוסית, טולסטוי ופושקין, מאפו, מיכ"ל ומנדלי מוכר ספרים העבריים.
ב-1903 למד באוניברסיטת אודסה קורסים מזורזים במקצוע שהתברר לו כדרוש בארץ ישראל - רפואת שיניים, ולאחר מכן עבד במקצועו בקובל שבווהלין.
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
גם בהגיעו ארצה המשיך להתפרנס כרופא שיניים מביתו שבנווה שלום, אך עיקר מרצו הופנה לפעילותו הציבורית.
ב-1905, זמן קצר לאחר עלייתו, היה מהגרעין המייסד של מפלגת הפועל הצעיר.
ב-1907 נוסד עיתון "הפועל הצעיר".
על רקע ידיעתו את השפה העברית על בוריה, התמנה כעורך העיתון עם הופעתו בדפוס, לצד זאב סמילנסקי: טורקניץ ערך את גיליונות א', ד', ו', ז' ו-ח'.
בגיליונות אלה גם פרסם מאמרים משלו, אך משהפסיק לערוך, לא פרסם עוד.
נהג לחתום, כמקובל בעיתון אז, בשם העט "נץ", האותיות האחרונות של שמו הפרטי ושם משפחתו.
הוא מחברו של המאמר הראשי בגיליון הראשון: "העבודה הריאלית בא"י" (גיליון 1; ללא חתימה) באותו גיליון פרסם עוד שני מאמרים: "בנין וסתירה" (בחתימת "נץ"), ו"התחלה קשה" (בחתימת "אבי-ברק").
כעבור זמן קצר עבר לשפיה ואחר כך לראש פינה, ושם שימש כמורה לצד שמחה וילקומיץ.
הם הקפידו על הוראת עברית מוקפדת ב"ניב הגלילי" לפי שיטת יצחק אפשטיין.
טורקניץ לימד בבית הספר לבנות בנווה צדק ובאופן ייחודי נהג להעביר חלק משיעוריו בגאוגרפיה, מתמטיקה או הנדסה בחצר בית הספר או במגרש סמוך, תוך שהוא ממחיש ומסביר הלכה למעשה את אופן מדידת השטח והחומר העיוני.
בתו יפה, גננת, נישאה לברוך בן-יהודה, שהיה מורה בבית הספר של אביה בראש פינה (בתם השלישית הייתה נתיבה בן-יהודה); בנו ישראל טורקניץ נישא ללולה; ובתו שולמית נישאה ב-1931 לזאב שיפמן.
טורקניץ נפטר בפברואר 1944, בגיל 70 משברון לב לאחר ששמע על שואת יהודי אירופה.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
אלמנתו גאולה נפטרה ב-1959, ונקברה לצדו.
עוד אזכֹּרה - מאת יפה טורקניץ בן יהודה, הוצ' פרטית.
הרב אהרן ישעיה שפירא (נפטר בכ"ה בסיוון תשמ"א, 1981) היה מראשי ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
נולד בפינסק לרב יעקב יצחק חסיד קרלין.
למד בישיבת מיר ולאחר מכן נסע לישיבת גרודנה ללמוד מרבי שמעון שקופ.
רבי שמעון העריכו ומסר לו את כתביו להגהה ובראשית ספרו שערי יושר כותב: ".
במספר מקומות מביא רבי שמעון מדברי תורתו.
לאחר שלוש שנים חזר לישיבת מיר.
רבי ברוך בר ליבוביץ' שלח לו שיבוא לערוך את כתביו אך ראשי ישיבת מיר לא אישרו לו לצאת שוב מהישיבה.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלט מרוסיה ובשנת תש"א היגר לארצות הברית, שם התקבל לכהן כר"מ בישיבת תורה ודעת.
בתפקיד זה (בהמשך בתואר "מראשי הישיבה") כיהן למעלה מ-40 שנה.
חלק מחידושו תורתו ושיעוריו יצאו לאור.
היה ממנהיגי חסידות קרלין-סטולין בארצות הברית, והיה מקורב לאדמו"רים מקרלין רבי יעקב חיים ורבי יוחנן.
כמו כן, העביר מסורות וניגונים מחסידות קרלין ברוסיה.
מחתניו: הרב צבי שכטר, ראש הכולל בישיבת רבי יצחק אלחנן; והרב ירוחם גיפטר, בנו של הרב מרדכי.
הרב אהרן יצחק זסלנסקי (כ"ה בשבט תרמ"ו, 31 בינואר 1886 – ט"ז בחשוון תשל"ח, 28 באוקטובר 1977) היה איש ציבור בירושלים.
עורך הירחון התורני "שערי ציון", מזכיר ברבנות הראשית ובמועצה הדתית בירושלים, עורך ומחבר ספרים פורה.
נולד בליטא, בנו של ראובן זסלנסקי.
בשנת תרס"ה (1905) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
היה ממעריצי הרב קוק, ולימים הוציא את הספר "נצוצי אורות" על תורתו והגותו.
בשנות ה-20 ערך את הירחון התורני "שערי ציון", יחד עם עמיתו הרב שלמה בלזר (בנו של הרב יצחק בלאזר).
בשנות ה-30 כיהן כמזכיר ברבנות הראשית ובמועצה הדתית בירושלים והיה חתום על תעודות ההכשר שהנפיקה הרבנות.
כמו כן שימש כמזכיר של ישיבת תורת חיים.
בשנת תש"ה פרסם את הספר "ונצדק קדש", ובו צידד בהיתר המכירה.
לימים פרסם מספר ספרים וקונטרסים נוספים בנושא השמיטה ובהם "דבר השמיטה" ו"למועד שנת השמיטה".
בראשית ימי המדינה כיהן כמנהל מדור השמיטה ברבנות הראשית.
ערך והוציא ספרים לכבודם של מנהיגי הציונות הדתית – הרב יהודה לייב מימון, הרב הרצוג והרב משה אוסטרובסקי.
בשנת 2007 הוציא מוסד הרב קוק מבחר מכתביו בספר "כתבים".
היה אב לשלושה בנים ושתי בנות.
בניו הם ראובן שילוח והפסיכיאטר ד"ר אריה זסלני.
בשנת תש"ך (1960), לאחר מות בנו ראובן, הוציא לזכרו את הספר "יחי ראובן", ובשנת תשכ"ה (1965), במלאת חמש שנים למותו, הוציא ספר נוסף לזכרו, "מי השילוח".
בשנת תש"ל (1970) הוציא ספר שו"ת וקרא לו בשם "פני אריה" לזכר בנו אריה, שמת שנתיים לפני כן.
איש התורה והמעשה - ליובלו הששים של הרב משה אוסטרובסקי חתן העסקן הרב נחמן גדליהו ברודר, תש"ו
וזאת ליהודה, תשורה לרב מימון פישמן ליובלו השבעים, תש"ו
פחד יצחק, תשורה לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ליובל הששים, תש"ט
נפש דוד, לזכר דוד צוובנר (בנו של אברהם חיים צוובנר), תש"ט
קובץ על יד, הערות וביאורים על היד החזקה, תשט"ז
אגרות הראיה"ז, שי לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ראש הרבנים לישראל בהגיעו לשיבה, תשי"ט
יחי ראובן, לעילוי נשמת בנו ראש המוסד ראובן שילוח זסלזנסקי, בו הספדים ומאמרים מרבנים ונשיאי וראשי המדינה, ירושלים תש"כ
מי השילוח, במלאת חמש שנים למות ראש המוסד ראובן שילוח בנו יקירו שנפטר בקיצור ימים ושנים, ירושלים תשכ"ה
כפי אהרן תליתאה, מאמרות, הערות, ליקוטי הלכות ואגדות, תשכ"ז
פני אריה, שו"ת בענייני הלכה, תש"ל
אהרן דוד לברן (לובלינר; 7 ביוני 1932 – 22 באוגוסט 2023) היה תת-אלוף בצה"ל, ששירת בתפקידים בכירים באגף המודיעין.
בעל עיטור המופת על חלקו במבצע ירקון.
שם משפחתו המקורי היה לובלינר.
הוא נולד בפולין ועלה לארץ עם משפחתו בגיל 3. המשפחה התגוררה בשכונת שפירא בתל אביב, ואהרן למד בבית הספר התיכון הציוני-דתי ביל"ו.
הוא היה חניך תנועת הנוער בני עקיבא ושיחק כדורסל בקבוצת מכבי רמת גן.
הוא שירת תחילה בחיל השריון, במסגרתו סיים קורס קצינים.
כאשר שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 52 (אז גדוד בחטיבה 7), הוחלט על צמצומים בחיל והוא הועבר לפקד על יחידת הסיור של חטיבת גבעתי.
מפקד החטיבה באותה עת היה חיים בר-לב, לימים רמטכ"ל.
ב-1955 התנדב לברן להשתתף במבצע ירקון שיצא לפועל ביוני 1955. על השתתפותו במבצע זכה בצל"ש הרמטכ"ל שניתן לו על ידי הרמטכ"ל אז, משה דיין.
ב-1973 הומר העיטור בעיטור המופת.
במלחמת סיני שירת כממלא מקום מפקד מרחב אילת והוטל עליו לטהר את קטע הציר מכיוון ראס אל-נקב לכיוון א-תמד.
בשנת 1957 למד באוניברסיטה מזרח תיכון, מדע המדינה ומנהל ציבורי.
באותה העת היה ממפקדיו של משמר הכנסת, שהוקם ב-1959. ב-1962 חזר לצבא ולמד בפו"מ.
בשנים 1963–1964 היה סגן מפקד יחידה 154 וב-1964 מונה לראש ענף הכוונת האיסוף במחלקת האיסוף.
תפקידו הבא היה ראש הבינה הרשתית.
לברן היה אמור להתמנות למפקד יחידה 8200 (שנקראה אז יחידה 848) ב-1969, אך בשל חילוקי דעות עם ראש מחלקת איסוף, אברהם ארנן, מונה לתפקיד חדש, עוזר ראש חטיבת המחקר למבצעים עד שנת 1974. לאחר מכן שירת כנספח צה"ל ביפן וכמדריך וסגן מפקד המכללה לביטחון לאומי.
לברן פרש משירות הקבע ב-1984.
לאחר פרישתו שימש כחוקר בכיר למרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב בשנים 1984 עד 1988. הוא מחברם של מאמרים ומחקרים רבים בתחומי צבא וביטחון, כולל מדיניות ביטחון רצויה לישראל, היסטוריה צבאית ומדינית ישראלית, אסטרטגיה צבאית, הרתעה ומודיעין ומשמש פרשן בתחום לתקשורת הישראלית והזרה.
היה חבר הפורום הביטחוני לחוסן לאומי.
בשנות ה-60, במסגרת שירותו באמ"ן, לברן גייס קצין מצרי בכיר שישמש כסוכן עבור מדינת ישראל.
עצם קיומו של אותו סוכן, הוכחש באופן רשמי עד לספטמבר 2020. כל פרט מזהה בדבר אותו סוכן, שככל הנראה כונה בפי קהילת המודיעין בשם הקוד "סלקט", או "פיקס", לא הותר לפרסום.
השנייה הייתה ידיעה שהגיעה בעיצומה של המלחמה, ב־12 באוקטובר 1973, לפיה צבא מצרים מתכנן להעביר כוחות מאסיביים במעברים בסיני (מעברים ג'ידי והמיתלה) ב-13 או ב-14 באוקטובר.
בזכות ידיעה זו, ארב צה"ל למתקפה המצרית, במקום לנסות להעביר כוחות מעבר לתעלה.
בעקבות הניצחון של צה"ל בקרב השריון ב-14 באוקטובר, השתנתה המגמה במלחמה בחזית המצרית, וצה"ל החל במבצע אבירי לב.
לברן היה בוגר תואר ראשון במדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה נשוי, אב לשניים וסב לנכדים.
הרב אהרן יעקב פרוש (תרמ"ד, 1884 - ח' באייר תשי"ט, 16 במאי 1959) היה מעסקני היישוב הישן וממנהלי ישיבת עץ חיים בירושלים.
נולד בירושלים בשנת תרמ"ד, בנו של שלמה זלמן פרוש, מעסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים.
למד בתלמוד תורה עץ חיים.
אחיו, נפתלי צבי, נטל על עצמו את עול אחזקת הבית.
היה מתלמידי הרב שלמה זלמן בהר"ן וכן שמע דברי תורה אצל הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
בשנת תרס"א (1901), בהיותו בן 17, נישא לחיה גענשע, בת מאיר צבי הרשלר, סוחר אתרוגים.
לאחר נישואיו הלך בעקבות חותנו ועסק במסחר באתרוגים, ונחשב למומחה הגדול בירושלים לאתרוגים.
אולם את עיקר זמנו הקדיש ללימוד תורה.
עמד בקשר קרוב עם אחיו הרב עקיבה והתכתב עמו בדברי תורה.
כמו כן למד אצלו קבלה.
בתחילת שנות ה-20 קיבל היתר הוראה מהרב מיכל דיין.
באותה תקופה נמנה עם מייסדי העדה החרדית בירושלים, תחת השם "ועד העיר האשכנזי".
לימים שימש חבר הנהלת אגודת ישראל בירושלים.
במשך שנים רבות היה ממנהלי ישיבת עץ חיים, לצדם של הרבנים שלמה זלמן זלזניק ויחיאל מיכל טוקצינסקי.
את עיקר זמנו הקדיש ללימוד תורה ומסר שיעורי תורה לתלמידי ישיבת עץ חיים וכן בשכונת מגוריו בתי נייטין.
בשנים אלו היה מתלמידי הרב איסר זלמן מלצר.
ערך ועיבד את חידושיו של אחיו עקיבה, עם הוספות והערות רבות, והוציאם בשנת תשט"ו (1955) בספר "משנת ר' עקיבה".
לאחר פטירתו הוציאו בניו את חידושי תורתו בשני ספרים: "מתנות אהרן" ו"איפה שלמה".
בספר "איפה שלמה" הובאה חליפת מכתבים עם הרידב"ז, שמכנהו "הרב הגדול בתורה ויראה", וכן עם החפץ חיים.
בניו הם שלמה זלמן ועקיבה פרוש.
חתניו הם הרב חיים ישעיהו אקר והרב זונדל קרויזר.
נפטר בשנת 1959 ונטמן בהר המנוחות.
מתנות אהרן – על מסכתות הש"ס
איפה שלמה - ביאורי ובירורי ענייני הלכה, תשובות וחידושים בסוגיות הגמרא
נולד בעיירה גרינבארג הממוקמת בפאתי העיר קובנא לחיה שרה והרב אברהם מרדכי כהן, בנו של הרב יוסף כהן רב העיירה גרינבארג, חסיד קוידינוב שהיה מלמד בחדר של העיירה.
בילדותו למד אצל אביו ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת לומז'ה לצד הרב מרדכי שמואל קרול והרב דב מאיר רובמן.
בהיותו כבן חמש עשרה עבר ללמוד בישיבת כנסת ישראל שהייתה אז בקרמנצ'ונג ולאחר מכן עבר עמה לסלבודקה שם למד בחברותא עם הרב אפרים זאב גרבוז ויחדיו השלימו את לימוד כל מסכתות הש"ס.
נודע בקרב רבני הישיבה ותלמידיה כגדול בתורה וכונה בפיהם "העילוי רבי אהרצ'יק קובנער" (העילוי רבי אהרן מקובנה).
בשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל יחד עם בני ישיבת סלובודקה שהשתכנה בחברון.
בי"ד בסיון תרפ"ט נישא לצילה, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תשי"ד היה פעיל בייסוד בית היתומות בית לפליטות בירושלים, ואף מינה את אשתו צילה להיות 'נשיאת ועדת נשים למען בית לפליטות' ועסקה בגיוס תרומות לצורך רכישת בנין עבור בית היתומות.
בשנת תרצ"ד, לאחר פטירת חותנו, החל למסור שיעורים בישיבת חברון וכעבור זמן התמנה לאחד מראשי הישיבה.
נפטר בי"ח בסיון תשכ"א לאחר מחלה.
אהרן יוסף ירמנס (יערמאנס; 1859– 28 בדצמבר 1924) היה רופא היישוב היהודי בחברון בשלהי המאה ה-19, איש ציבור בירושלים המתחדשת, ומראשוני הרופאים בבית החולים שערי צדק בירושלים.
נולד בווילנה שבאימפריה הרוסית, בשנת 1859 למשה דוד, סוחר אריגים ששהה רוב ימות השנה בהודו ובמרחקי אסיה, ממנו התייתם בגיל 5, ולחיה רויזה לבית הלפרין.
למד בחדר, ולאחר מכן במכינת בית המדרש לרבנים בווילנה.
היה מבאי ביתו של הבנקאי יוסף ויטקינד, אשר בתו חנה נתארסה לו.
שירת שנה בצבא הרוסי, שם נחשד במגע עם קבוצת מהפכנים ובהחזקת ספרות אסורה, אך זוכה מאשמה.
למד רפואה באוניברסיטאות ברלין והאלה, ועל הרצאת הגמר לקבלת התואר דוקטור היה עליו להגן נגד פרופסור מרטין לוי ואמן השחמט עמנואל לסקר.
כשחזר לווילנה, אחרי שהוסמך לרופא בשנת 1886, נישא לארוסתו, והחליט לעלות עמה לארץ ישראל, חרף התנגדותו של אביה.
בשנת 1887 הגיע עם אשתו לאיסטנבול, שם התכונן לבחינות כדי לקבל רישיון לעסוק ברפואה בארץ ישראל.
באותה עת שהה באיסטנבול דוקטור משה וולך לאותה מטרה, ובשנת 1890 הגיעו יחד לארץ ישראל.
בבואו ארצה התיישב עם משפחתו בחברון, לאחר שקיבל כתב מינוי מאת "אגודת אחים" מאנגליה לשמש רופא ליהודי חברון.
תחילה, קיבל דירה בביתו של חכם נסים לאביא בפאתי העיר.
העניק שירותי רפואה ליהודי העיר, וכן לערביי הסביבה.
השתתף בהקמתם ופעולתם של מפעלי חסד ציבוריים.
כמו כן, הזמין מירושלים ספר תורה מהודר לבית הכנסת האשכנזי בעיר (אחרי פרעות תרפ"ט העביר בנו את הספר לשכונת תלפיות בירושלים).
בשנה שלאחר בואו ארצה, הצטרפה אליו לחברון אמו מווילנה (נזכרת ביומן מסעו של מנחם אוסישקין, שעלה עמה באותה האניה), והתגוררה עמו עד פטירתה בחברון בשנת 1903. בביתם התארחו משכילי היישוב החדש ועסקניו בבואם לחברון, והרופאים היהודיים שבארץ שהתכנסו אחת לשנה.
בשנת 1904 נסע לגרמניה ובין השאר אסף כסף לצורך תפעול בית חולים בחברון.
בשבתו בחברון קיבל ייפוי כוח מאת קרן מזכרת משה מונטיפיורי ליסוד שכונה יהודית בחברון על שם השר, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
עבר לירושלים בשנת 1905 בעקבות מעבר אשתו לעיר, עבור חינוך חמשת ילדיהם, ושימש כרופא במגוון מוסדות, ובהם ביקור חולים, עזרת נשים, מושב זקנים ובית היתומים דיסקין, והיה בין הרופאים הראשונים בבית החולים שערי צדק.
השתתף עם דוד ילין ביסוד שכונת זיכרון משה, והיה בין ראשוני הבונים בבית הכרם ובתלפיות.
ב-1914 השתתף בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת, הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים.
חתם יחד עם אפרים כהן, וילהלם גרוס, דוד ילין, יחיאל מיכל פינס, זאב יעבץ ואברהם משה לונץ על מכתב עידוד מנכבדי ירושלים לבנימין זאב הרצל לרגל צאת ספרו מדינת היהודים.
בנוסף, השתתף בכרוז עידוד להרצל לקראת ביקורו בארץ.
כמו כן, הגה רעיונות בדבר פיתוח הארץ, אוצרות ים המלח וסגולותיו הרפואיות ופיתוח התחבורה אליו.
נפטר בירושלים בשנת 1924, ונטמן בהר הזיתים, לצד רעייתו שנפטרה שבע שנים קודם לכן, כתוצאה ממגפת הקדחת שפרצה בירושלים בעת מלחמת העולם הראשונה.
חתנו היה הסופר אהרון ראובני.
אהרון (אהרן) בן משה כַּהָנְשְׁטָם (1859–1920) היה משפטן, מחנך, ממייסדי החינוך היהודי המודרני במזרח אירופה ומראשיו.
עמד בראש רשת בתי ספר העבריים הציוניים במזרח אירופה "תרבות".
כהנשטם, יליד פלוצק, למד בילדותו ובנעוריו במערכות החינוך היהודי המסורתי של אמצע המאה ה-19, ואחר כך פנה ללימוד עצמי ולהרחבת השכלתו בגימנסיה פולנית.
למד משפטים באוניברסיטת ורשה והחליט להתמסר לחינוך יהודי מודרני ברוח "ההשכלה".
ב-1895 קיבל לידיו ניהול תלמוד תורה בלודז' והפכו למוסד חינוכי מודרני, שבו היו גם לימודי מלאכה וחקלאות.
ב-1907 הצטרף לניהול "הקורסים הפדגוגיים" וב-1911 הקים וניהל, מטעם "חברת מפיצי השכלה" בגרודנו, קורסים פדגוגיים שהפכו ל"מכון להכשרת מורים בגרודנו".
כהנשטם הרצה בעיקר על חידושי הפדגוגיה במערב אירופה.
במכון הייתה גם מגמה להנחלת "החינוך העמלני בארץ ישראל".
יש המעידים שמשנתו של כהנשטם שימשה השראה לתפיסה החינוכית שהייתה ביסוד רשת של זרם העובדים בארץ ישראל.