tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חקלאות זו היא חדשנית ומיוחדת הן מעצם ראשוניותה והן מעצם העובדה כי הנבטים היו נוודים.
הירונימוס מקארדיה, קצין בצבא היווני בתקופת הנבטים, כתב כי לנבטים מנהג שלא לזרוע, לא לטעת עץ ולא לבנות בית וכי העובר על מנהג זה אחת דתו למות.
בנוסף מנהג להם שלא לשתות יין.
לעומת זאת אנו מוצאים בממלכת הנבטים עדות לחקלאות נבטית ענפה ויציבה.
יש לעמוד על המשמעות התרבותית של שינוי אורח חיים זה.
האימפריה הרומית נלחמה במונופול של הממלכה הנבטית על מסחר הבשמים והחלישה את כוחה הכלכלי, בנוסף לכך, שבטים ערביים אחרים נלחמו בנבטים ויחד הם כמעט מוטטו את הממלכה לחלוטין.
בתגובה להיחלשות הכלכלה הנבטית החל המלך הנבטי חרתת הרביעי ולאחריו גם המלך הנבטי רבאל השני להשתמש בידע ובהיכרותם של הנבטים את המדבר ולהפוך לממלכה המתבססת על כלכלה חקלאית.
בעקבות מהפכה זו זכו מלכים אלו לתוארי כבוד וברכה מעמם מה שמלמד על קבלתה החיובית של מהפכה זו.
תחילת החקלאות הנבטית בתקופה הנבטית-המוקדמת, בערך בשנת 300 לפנה"ס.
בשלב הראשון עסקו הנבטים רק מעט בחקלאות ומלאכה זו הייתה טפלה לגידול הצאן.
כשהתערערה תרבותם כנוודים עקב ירידת קרנם הכלכלית של מסחר המור והלבונה עברה הממלכה הנבטית להסתמכות כלכלית המתבססת על חקלאות.
מהפך זה קרה לאורך התקופה הנבטית המאוחרת.
חקלאותם של הנבטים שימשה בסיס לחקלאות במרחב הנגב כשבתקופה הביזנטית ובתקופה המוסלמית הקדומה השתמשו באותן טכניקות נבטיות ואף באותם מתקנים חקלאיים.
למעשה אף הבדואים כיום משתמשים באותו בסיס חקלאי נבטי.
אין אנו יודעים במדויק מה גידלו הנבטים במפעלם החקלאי כיוון שרק המבנים החקלאים שרדו.
התעודות הכתובות היחידות אודות הגידולים החקלאים בתקופה זו בנגב היא מן הפפירוסים של ניצנה.
בפפירוסים אלו מוזכרים גידולי שעורה וחיטה וכן, ארקוס, מין מסוים של קטניה.
גידול השעורה סביר ביותר היות שהשעורה בעלת עמידות גבוהה בתנאי האקלים של הנגב וכן מהווה מזון טוב לגמלים אשר היוו אמצעי מרכזי וכמעט יחידי להעברת סחורות הבשמים.
מתוך הפפירוסים קיימת היתכנות שגודלו אף ירקות אך בכל מקרה לא לצורכי מסחר אלא רק לשימוש ביתי.
בנוסף לגידולים החד שנתיים עולה מן הפפירוסים כי הנבטים גידלו גם עצי פרי רב שנתיים.
ככל הנראה הנבטים גידלו עצי זית ותאנה.
מעבר לגידולי עצים אלו אשר קיימותם תלויה באמינות הפפירוסים קיימת סבירות גבוהה יותר עד כדי ודאות כי הנבטים גידלו גפן לתעשיית היין ולתעשיית מיץ ענבים מורתח הנקרא 'דבש ענבים'.
אנו מוצאים במרחבי הנגב שרידי מתקנים חקלאיים רבים אשר שימשו להפקת היין אשר מגבירים את הסבירות לגידולו על ידי הנבטים.
הנבטים פיתחו והשתמשו במספר מתקנים חקלאיים שונים להקמת מפעל החקלאות שלהם.
אפשר לחלק סוגי מתקנים אלו לארבע קבוצות:
מתקנים חקלאיים שנועדו להתמודד עם משטר המים האופייני לנגב
משטר המים בנגב מאופיין בכמות משקעים דלילה יחסית ובשיטפונות בזק.
קיימים מספר מתקנים חקלאיים נבטים שבנו להתמודדות עם משטר זה.
תעלות חפורות אשר אספו מי נגר מן המדרונות ותיעלו אותם להשקיית חלקות חקלאיות.
סכרים אשר סכרו מים בעת שיטפונות ואיפשרו שימוש ארוך טווח במים אלו.
סכרי הטיה אשר הטו מי שיטפונות מן הערוצים להשקיית החלקות.
טרסות אשר שימרו לחות מוגברת בקרקע ומנעו איוד מהיר של המים.
בורות מים ובארות אשר חפרו הנבטים ושימשו לעיתים גם להשקיית חלקות חקלאיות.
מתקנים חקלאים שנועדו להכשרת תוואי הקרקע ושמירת התפוקה החקלאית
אדמת הנגב איננה מתאימה באופי התוואי שלה לחלק מהגידולים החקלאים ועל כן בנו הנבטים מתקנים חקלאיים להכשרתה לגידולים אלו.
'תולילאת אל ענב', או בשמם השני 'רוג'ום אל כורם', הם השמות הערביים לתילי אבנים באזור שבטה אשר שמם מרמז כי שימשו לגידול גפנים.
תילים אלו שימשו להדליית הגפנים ועליהם השתרגו שריגיהן.
בנוסף לכך תילים אלו הגבירו את התעבות הטל ושיפרו את משטר המים לו זכו הגפנים.
טרסות נבנו גם על מנת לאצור אדמת סחף אשר נסחפה בשיטפונות על גבי המדרונות הטרשיים ובכך הכשירו שטחים חדשים לכדי חלקות חקלאיות פוריות.
בנוסף, הטרסות החלישו את עוצמת השיטפונות על ידי קיטוע המדרון ואצירת קרקע ובכך מנעו את סחיפת הקרקע האצורה על ידן בשיטפונות.
גדרות אבן לתחימת גבולות החווה החקלאית הנבטית הקדומה ואולי אף להגנה מפני הזקתם של בעלי חיים או אנשים.
מתקני מגורים למטרת מגורים בקרבת החלקות
הנבטים בנו גם בתים הנקראים במחקר 'בתי חווה' בצמוד לחלקות החקלאיות אותן עיבדו.
בנוסף בנו מגדלים לשמירה ומבנים הדומים לשומרות אשר ככל הנראה תפקדו ככאלה או כממגורות.
מתקני הפקה מן התוצר הגולמי לכדי המוצר הנסחר
הנבטים בנו מספר גתות, חלקן אף ציבוריות, להפקת יין או 'דבש ענבים' מן הענבים אותם גידלו בכרמיהם.
בנוסף נמצאו שרידים של כלי בית בד אשר שימשו להפקת שמן מן הזיתים.
חקלאות מים של דגי אלתית היא חקלאות מים של מספר דגי מאכל המשתייכים למשפחת הסלמוניים.
כחמישית מצריכת הדגים בישראל מגיעה ממנה: לפי נתוני משרד החקלאות, 21% מצריכת הדגים בישראל היא של דגי סלמון, שמעל 98% מהם מיובאים לישראל מתעשיות החקלאות הימית.
סלמוניים הם, לצד קרפיוניים ואמנוניים, שלוש משפחות הדגים העיקריות בהן נעשה שימוש בחקלאות מים ברחבי העולם.
בשנת 2018 הוערך שווי חקלאות הסלמוניים העולמית ב-15.4 מיליארד דולר; הייצור גדל פי עשרה במהלך 25 השנים שבין 1982 ל-2007. בשנת 2012 היצרניות המובילות של דגי אלתית ממשקים היו נורווגיה (היצרנית הגדולה בעולם, עם כשליש מהשוק), צ'ילה, סקוטלנד וקנדה.
הענף הפך לריכוזי מאוד, ובנורווגיה 3 חברות-ענק שולטות ברוב השוק, לאחר שקנו את רישיונות הייצור של יצרנים קטנים יותר, ותנאי הכניסה לשוק הפכו קשים (רישיון ייצור שבעבר ניתן חינם על ידי הממשלה, עולה כיום כ-10 מיליון דולר).
חקלאות מים של דגי אלתית כוללת הדגרה ופיטום של דגי אלתית במתקנים מבוקרים למטרות מסחריות, ולחלופין רק הדגרת ביצים לשם שחרור הדגיגים בטבע לשם תגבור אוכלוסיית הבר המידלדלת.
בראשית ימיה, נחשבה חקלאות דגי האלתית כאלטרנטיבה בת-קיימא לדיג המתרחב של דגי האלתית, בכך שהבטיחה לספק את הביקוש הגואה לדגי אלתית בלי לפגוע באוכלוסיות הבר שלהם.
חלקה עדיין מפרסם כך את עצמו ואת מוצריו.
אולם כלובי התעשייה, שהוקמו מסיבות היסטוריות בנתיבי הנדידה של אלתית הבר, הפכו עם השנים לאחד האיומים המרכזיים על אוכלוסיות הבר של דגי האלתית.
תעשיית משקי האלתית נוטה להאשים את התחרות המסחרית עם דייגי "אלתית בר" כמקור הביקורת הסביבתית המופנית כלפיה.
אולם הניגוד בין שני הענפים הוא לכל הפחות, חלקי: גם דגי אלתית שנמכרים כ"דגי פרא", מגיעים לעיתים קרובות ממדגרות תעשייתיות אל הים.
כבר בסוף המאה ה-19 פעלו באירופה ובצפון אמריקה מדגרות אלתית שניסו לפצות על הדיג המתגבר בעזרת הרבייה מלאכותית של דגים ושחרורם לים.
בסוף שנות ה-50 הושקו מדגרות מסוג זה על ידי ארצות הברית, קנדה, יפן וברית המועצות.
מתקנים עיקריים: מדגרות וכלובים ימיים
לרוב מתחלקת חקלאות המים של דגי האלתית לשני שלבים ומתקני ייצור עיקריים (לפחות), בין היתר בשל מחזור החיים הייחודי של דגי האלתית, הבוקעים וחיים בתחילת חייהם בנהרות מים מתוקים, ורק כעבור שנה ויותר מגיעים לאוקיינוס המלוח.
בשלב הראשון, דגי האלתית בוקעים מהביצים וגדלים ב"מדגרות" עד למשקל של כ-100 גרם, בתוך מכלי מים מתוקים ביבשה.
המדגרות חייבות ליצור זרימה תמידית של מים כדי שביצי ודגיגי האלתית יתפתחו באופן תקין.
מדגרות חדישות ממחזרות את המים, אך יש שעושות שימוש נרחב בשאיבה והזרמה של מים מהסביבה הימית ואליה.
מדגרות מסוג זה, כמו רוב המדגרות לייצור "סלמוני בר" באלסקה, משתמשות במעל 100 טון מים כדי "לייצר" ק"ג אחד של דגיגי אלתית.
בשלב השני, כעבור שנה עד שנה וחצי, מועברים דגי האלתית למתקני הפיטום: כלובים צפים או מכלאות-רשת שצפים בים בקרבת החוף, ומעוגנים למפרצים או פיורדים מוגנים.
במשקים הימיים האלה מפוטמים הדגים לרוב למשך שנה עד שנתיים, אז מובילים אותם למתקן העיבוד והורגים אותם.
הכלובים הימיים עשויים לרוב רשת, עם מסגרת מפלדה או פלסטיק.
כלוב ים גדול יכול להכיל עד 90,000 דגי אלתית.
לרוב ממוקמים הכלובים זה לצד זה ב"חווה ימית", עם רציף צף ושבילי גישה לאורך גבולות הרשת.
צפיפות מומלצת לפיטום אלתית אטלנטית בכלובים ימיים פותחים היא בין 8 ל-18 ק"ג למ"ק.
אך ניכר כי בפועל הצפיפויות הנהוגות בכלובים המסחריים גבוהות יותר.
בנורווגיה הממשלה אוכפת בשנים האחרונות איסור על ציפוף דגי אלתית בכלובים ימיים פתוחים ליותר מ-25 ק"ג למ"ק.
זאת, בניגוד למערכות יבשתיות סגורות - ויקרות יותר - שבהן מותר לצופף את דגי האלתית עד 60 ק"ג למ"ק.
בניגוד למערכות סגורות או מחזוריות, כלובי הרשת הפתוחים מפחיתים אמנם את עלויות הייצור, אך לא מונעים הזרמת פסולת, טפילים ומחלות למי החוף הסובבים את הכלובים (נזקים שמחריפים ככל שהצפיפות עולה).
בשלב השלישי, במקומות בהם הוא נהוג, מעבירים דגי אלתית שהגיעו למשקל ק"ג אחד לכלובים ימיים גדולים יותר בהם יפוטמו תקופה נוספת עד למשקל של כ-3 ק"ג בממוצע.
בישראל פועלת חווה אחת לגידול דגים ממשפחת הסלמוניים - טרוטה (פורל) בקיבוץ דן, אך היא מייצרת רק 0.3% מהדגים הנצרכים בישראל (כ-500 טון בשנה).
שיטת הגידול בשלב השני - הפיטום - שונה מהנהוג בחקלאות דגי האלתית באירופה, ממנה מיובאים כמעט כל דגי האלתית לצרכנים בישראל: החווה שואבת את מי נחל דן סמוך למקורות נביעתם, משתמשת בהם - ומחזירה אותם לאפיק הנחל לאחר סינון, ואין מעבר מים חופשי בין מתקני הפיטום והסביבה הטבעית.
דגי אלתית הם טורפים, ובתעשייה הם מוזנים בכופתיות של מזון מעובד המכיל קמח דגים ושמן דגים לצד חיטה, סויה וקמח נוצות.
בהיותם קרניבורים, דגי האלתית לא מעכלים היטב פחמימות מצמחים ומשתמשים בשומנים במקום בפחמימות כמקור אנרגיה ראשוני.
נעשים ניסיונות רבים בהזנת דגי אלתית בחלבונים מצמחים, חרקים ואצות, ופותחו משטרי תזונה המאפשרים לפטמם ללא רכיבי דגים כלל.
עם זאת, הם עדיין נחשבים בלתי משתלמים מבחינה מסחרית.
כדי "לייצר" 1 ק"ג דג אלתית בחקלאות ימית נחוץ להאכילו בלפחות 2–5 ק"ג דגי בר.
נכון לשנת 2008, 50-80% מתפוקת שמן הדגים העולמי משמשת לפיטום דגי אלתית בכלובים.
דגי אלתית בכלובים מוזנים גם בקרטנואידים אסטקסנטין וקנתקסנטין, כדי שצבע בשרם ידמה לזה המוכר מדגי הבר, ורוד-כתום, שמקבלים את צבעם מתזונתם הטבעית (סרטנים, שמקבלים את צבעם מאכילת אצות אדומות).
אבל במכלאות הרשת הצפופות והמוגנות-מטורפים של התעשייה, יכולים טפילים להתרבות באין מפריע.
תעשיית האלתית השקיעה במאבק בטפילים בעשור שבין 2007 ל-2016 סכומי עתק, של כ-305 מיליון יורו בשנה בממוצע.
בשנת 2015 ירד ברחבי העולם ייצור הסלמון בכ-9%, בעיקר בשל התפרצויות חריפות של כיני־ים בסקוטלנד ובנורווגיה.
בעשור האחרון זינק השימוש שעושה חקלאות דגי האלתית בדגים "נקאים" ממספר מינים על מנת לרסן את התרבות הטפילים בכלובים.
המגמה הואצה בשל העלייה בנזקי הטפילים מחד, ובשל הפחתת יעילות חומרי ההדברה מנגד.
מאז 2008 גדלים הביקוש וההיצע של "נקאים" עבור תעשיית הסלמון בכלובים בצורה תלולה.
ב-2015 הגיע הביקוש לדגי נקאי בתעשייה הנורווגית לבדה ל-26 מיליון פרטים בשנה.
ב-2020 צפויה תעשיית האלתית העולמית לצרוך 50 מיליון דגים כ"נקאים".
המחיר של דגי הנקאי גם הוא הולך ועולה בעקבות הביקוש: דג לאמפפיש יחיד נמכר בממוצע בכ-2 יורו, ודג נקאי שפתוני - בכ-2.5 יורו לדג.
התעשייה מציגה את המגמה כהדברה ביולוגית ידידותית לסביבה ובעלת פוטנציאל לשיפור רווחת דגי האלתית בכלובים.
אולם ציד ו"ייצור" דגי הנקאי והכנסת מיני דגים נוספים לכלובים הצפופים של התעשייה מעוררת שורה של בעיות לחקלאים, לסביבה ולדגים.
בראשית המגמה, בשנות ה-1990', השתמשו משקי האלתית בדגי נקאי מובהקים (שניזונים בלעדית מ"ניקוי" טפילים ועור מת מיצורים אחרים) ממשפחת השפתוניים.
אולם דגים אלה הם דגים טרופיים, ובקווי הרוחב הגבוהים בהם חי ומגודל הסלמון - הם מתו או חדלו לתפקד בחורף.
גם הזמן הרב שנדרש להם להגיע לבגרות היווה מחסום לשימוש מסחרי המוני בהם.
הביקוש לדגים כ"נקאים" בחקלאות האלתית החל לזנק עם תחילת השימוש במין אחר: הדג הצפון-אטלנטי לאמפפיש (Lumpfish (Cyclopterus lumpus ממשפחת הדביקוניים.
בעוד שבשנת 2010 צרכה חקלאות האלתית העולמית אלפים בודדים של דגי לאמפפיש - ב-2016 כבר זינק הביקוש אליהם למעל 30 מיליון.
כיום ממליצה התעשייה לכלוא דג לאמפפיש אחד על כל 25 דגי אלתית בכלובים, לריסון הטפילים.
אספקת דגי הנקאי (מכל המינים) עדיין נסמכת על חטיפת דגי בר מהטבע: כל "דגי הנקאי" בתעשייה מקורם בטבע או שהם צאצאים להורים שנחטפו מהטבע.
דגי נקאי חיוניים לקיומם של בעלי חיים רבים עמם הם חיים בסימביוזה, ומחקרים הראו שהרחקתם מביאה לצמצום חד במגוון הביולוגי.
דגי לאמפפיש נמצאו כמין המצוי בפגיעות גבוהה.
צניחה משמעותית באוכלוסיות המין הזה בקנדה ובאיסלנד בעשורים האחרונים מעוררת חשש שהמין כבר סובל מדיג-יתר.תעשיית הלוואי של "דגי הנקאי" יצרה שורה ארוכה של בעיות חדשות, ובראשן העברה של מחוללי מחלות בין מיני הדגים.
זיהוי המחלות נמצא עוד בראשית דרכו, והן מטופלות בעיקר באמצעות אנטיביוטיקה.
פטריות מכמה מינים נוטות במיוחד לתקוף דגי לאמפפיש בשבי (כ-45% מהתמותה במדגרות המין בסקוטלנד) ומגבירות את התמריץ לשימוש לא חוקי בפורמלין.
גם דגי האלתית החלו להדביק את הנקאים משתי המשפחות במחלות זימים הגורמות לתמותה המונית של דגי הנקאי בבריטניה ונורווגיה, ומאז 2012 - כבר במדגרות אליהן התפשטה.
הטיפול הנהוג, בעזרת מי חמצן, גורם לדגים לסבול מפגיעות מוגברת למחלות אחרות, ולסבל ניכר.
הנקאים נוטים לסבול מאותן בעיות כמו דגי האלתית (צפיפות, זיהום, מחסור בחמצן, וכו') אבל גם מגורמי מצוקה ייחודיים; למשל, רעב.
דגי לאמפפיש לא יכולים להתקיים על טפילים ועור מת בלבד, והם נאלצים להתחרות עם דגי האלתית (החזקים מהם) על הגישה לכופתיות המזון.
כשליש מדגי הלאמפפיש מתים מרעב בשבועות הראשונים לאחר הכנסתם לכלובי האלתית.
בנוסף, אף על פי שבטבע נפוצות סיטואציות בהן דגים רודפים אחרי נקאי שנשך את המוקוס שלהם (שכבת ריר המגנה על גופם) - מעולם לא נצפה בטבע דג הורג נקאי.
בכלובי הסלמון הורגים הסלמונים לעיתים את דגי הנקאי הכלואים עמם.
מנגד, גם "נקאים" בכלובים גורמים נזקים חמורים לדגי האלתית שלא נצפו כמותם בטבע, כולל נזקים לעיניים ופציעות שהובילו לדימום עד מוות.
ה"נקאים" גם מגלים תוקפנות רבה גם זה כלפי זה בכלובים, עד כדי קניבליזם, והם עצמם סובלים מעומס טפילים קיצוני שמונע מהם לעיתים קרובות לתפקד כ"נקאים".
רוב דגיגי הנקאים מתים במדגרות, וגם מבין אלה שמגיעים לכלובי האלתית, מעטים מאוד, אם בכלל, שורדים לאורך מחזור פיטום שלם.
הטיפול הידני בהם (למשל להזרקת חיסונים) גורם להם רמות סטרס גבוהות וממושכות במיוחד, שמגבירות את פגיעותם למחלות, שלאחר מכן מועברות גם לדגי האלתית.
תעשיית כלובי האלתית מעוררת דאגה רבה בשל השפעותיה על הסביבה הימית ובפרט על 8 מיני אלתית הבר, הנחשבים למינים בעלי חשיבות רבה למערכת האקולוגית (מעצים ועד לווייתנים ודובים).
בשנת 2019 שוב נרשם שיא שלילי במספר דגי האלתית שהגיעו לחופי קנדה הפסיפית.
ההשפעות על חיות הבר שתלויות בהן ניכרו במהרה ופורסמו בכלי תקשורת רבים ברחבי העולם.
לפרסום רב במיוחד זוכים דובי הגריזלי המורעבים ולווייתני אורקה, שני מינים שתלויים באכילת אלתית בעונת הקיץ.
לפי המרכז לחקר הלווייתנים בארצות הברית, ב-20 השנים האחרונות הצליחו רק שליש מגורי האורקה לשרוד - ובשלוש השנים האחרונות - אף לא אחד.
הנתונים זכו להמחשה שעוררה תשומת לב עולמית כשביולי-אוגוסט 2018 תועדה לווייתנית אורקה נושאת את הגור המת שלה על גבה במשך 17 ימים.
אולם, גם תעשיית דיג האלתית אינה נבדלת בהכרח מבחינת השפעותיה הסביבתיות באופן חותך מהחקלאות הימית, משום שגם היא מסתמכת מזה זמן רב על הדגרה מלאכותית של דגיגי סלמון ואכלוסם במקווי מים טבעיים.
גם פעילויות אלה מעוררות דאגה בשל השינויים הגנטיים הבלתי מכוונים שנגרמים לאוכלוסיות אלתית הבר (אחידות גנטית, כישורי הישרדות פחותים) כתוצאה מכך.
ואלה ההשפעות הסביבתיות המדאיגות ביותר של חקלאות דגי האלתית:
הטפילים המתרבים בכלובי התעשייה לא נותרים רק בהם.
מכיוון שהכלובים שקועים במי הים ומסתמכים על תחלופה תמידית שלהם - חוות כלובי אלתית צפופות נוטות להפוך למפיצות של טפילים (למשל, באמצעות דגים נמלטים) ובמיוחד של סרטנים טפיליים זעירים (L.
salmonis נישאות עם המים או על גבי דגים נמלטים אל מחוץ לכלובים ומדביקות גם את אלתית הבר (ודגים נוספים, כגון זהבונים).
בשפכי נהרות בהם קיימים כלובי אלתית נתפסים דגי בר שעל גופם מאות טפילים שמקורם בכלובי הדגים, ותמותות המוניות כתוצאה מכך הפכו לתופעה שכיחה.
העברת הטפילים זוהתה כבר במאמרים מדעיים משנות ה-90' וה-2000'.
סלמונים בוגרים מצליחים לעיתים קרובות לשרוד את המתקפה, אבל שיעורי השרידה בקרב דגיגי סלמון צעירים הם נמוכים מאוד.
כלובי האלתית יוצרים תנאים אידיאליים להתרבות מחוללי מחלות ולהפצתם.
תעשיית כלובי האלתית מבוססת ברובה על הזרמת שפכיה לסביבה הימית הטבעית: הכלובים שקועים במים, שנכנסים ויוצאים מהם תמידית, ושוטפים מהם שלל מרכיבים ביולוגיים וכימיים.
חווה קטנה, עם 200 אלף דגים, מייצרת הפרשות כמו עיר של 65 אלף איש.
ב-2018 דווח כי חווה אחת מייצרת הפרשות כמו כל ערי החוף המערבי של סקוטלנד.
כמו פיטום חיות משק יבשתיות ביבולים צמחיים, גם פיטום דגי אלתית בדגי בר (ש-90% מהם שייכים למינים הנצרכים גם על ידי בני אדם ישירות) הוא תהליך בזבזני במשאבים (ר' "הזנה" לעיל).
כיום, סלמון מכלובים לא מהווה אלטרנטיבה לדיג של דגי בר, משום שייצורו כרוך דווקא בדיג רב יותר מאשר דגי ים.
הביקורת על בזבזנות התהליך מוחרפת על רקע העובדה ש-75% מאזורי הדגה המנוטרים בעולם קרובים לניצול-יתר או עברו אותו.
ריכוז הדגים העצום בכלובי האלתית, מושך חיות בר שניזונות מדגים: יונקים ימיים כמו כלבי ים, אריות ים (בעיקר בקנדה ובצ'ילה), דולפינים ואפילו לווייתנים - וכן עופות מים טורפים.
העלות הגבוהה של ביצור הרמטי של כלובי האלתית מפני יונקים ימיים רעבים - גורם לרוב משקי האלתית (להוציא אלה בארצות הברית) להרחיק טורפים בדרכים קטלניות לעיתים, ובראשן ירי.
לפי התעשייה, ירי משמש רק "כמוצא אחרון".
משקי אלתית בסקוטלנד בלבד הרגו לפי דיווחיהם 1,500 כלבי ים בין 2011 ל-2016. כשליש מהם התגלו כנקבות הרות.
מחקר ותיעודים סמויים העלו שההרג מתבצע לא פעם ברשלנות הגורמת סבל רב.
ממשלת ארצות הברית לא מתירה הרג של כלבי ים במשקי האלתית הימיים בוושינגטון ובמיין - בניגוד להרג חיות הבר הנהוג במשקי אלתית בסקוטלנד, קנדה, איי פארו, צ'ילה, ניו זילנד ואוסטרליה.
השוק האמריקאי המייבא דגי סלמון במאות מיליוני דולרים בשנה עלול להיחסם מתחילת 2022 בפני משקים שהורגים יונקים ימיים, כשהוראות רלוונטיות בחוק הגנת היונקים הימיים של ארצות הברית בנוגע לייבוא מוצרי דגים ודגים, ייכנסו לתוקף לאחר 5 שנות "הסתגלות".
דגי אלתית מומלצים כמקור חלבון עדיף על פני סוגי בשר אחרים על ידי מרבית גופי התזונה בעולם.
אולם רבות מההמלצות מסתמכות על הערכים התזונתיים המקוריים של דגי הבר, ללא התייחסות להבדל בינם לבין דגי האלתית מחקלאות מים - שכיום נמכרים בהיקף רחב פי 85. וההבדלים ביניהם הם משמעותיים.
100 גרם אלתית אטלנטית מהים מכילים כ-6 גרם שומן, בהשוואה ל-13 גרם שומן באלתית אטלנטית מחקלאות מים.
האחרונים גם מכיל יותר מפי 3 שומן רווי מאשר דגי אלתית מהים.
מחקר מ-2017 הראה כי ישנם גם הבדלים משמעותיים בפרופיל חומצות השומן שבבשר אלתית מכלובים לעומת אלתית בר.
כחיה קרניבורית, דגים נוטים לצבור מזהמים סביבתיים עקב תופעת ההצטברות הביולוגית.
הבעיה חריפה יותר בדגים שומניים מאחר שמרבית המזהמים בעלי זמן מחצית חיים ארוך, הם ליפופילים, ונוטים להצטבר ברקמות שומן.
חומרים אלו נמצאו בכמויות משמעותיות בדגי אלתית מחקלאות מים, ומעריכים שהם תורמים מרכזיים לחשיפת הצרכנים לחומרים כגון דיוקסינים וחומרים דמויי דיוקסינים מהמזון (בעיקר PBDE - חומרים מעכבי בעירה).
אחד המאמרים המצוטטים בנושא, מ-2004, שבדק ריכוז מזהמים של 700 דגי אלתית מכלובים ומהטבע (במשקל כולל של כשני טון), העריך שרמת צריכה בטוחה לדגים שנדגמו מסקוטלנד וגרמניה היא מנת סלמון אחת לחודשיים לצרכן.
תעשיית חקלאות האלתית טוענת כי רמות הזיהום פחתו מאז, והמאמר המצוטט ביותר להוכחת הטענה, מטעם המכון הלאומי הנורווגי לתזונה ומזון מהים, קובע כי לאחר השינויים שנעשו, בטוח לצרוך 1.3 ק"ג של סלמון מדי שבוע.
עם זאת במאמר עצמו מציינים שלא חלה במהלך 13 שנות המעקב, ירידה בריכוז ה-PCBs, חומר שנמצא בקבוצת המסרטנים הוודאיים לפי ה-IARC, וקשור גם במחלות אחרות עקב הפוטנציאל שלו כמשבש אנדוקריני.
ביקורת שפורסמה על המאמר, מצאה שלפי הרף העליון של הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית, ניתן לצרוך בבטחה (לפי נתוני המחקר) רק מנה אחת גדולה של סלמון (227 גרם) מדי חודשיים.
עוד נטען כי המחקר לא מתייחס למזהמים החדשים יותר (כגון PBDE) שדגי אלתית ממשקים מהווים מקור משמעותי שלהם.
מחקר מ-2019 מבקש אף הוא להרגיע, וקובע שצריכת סלמון ממשקים כרוכה ב"סיכון נמוך" לבריאות הצרכנים.
עם זאת, גם מחקר זה מצא שאריות אנטיביוטיקה בכרבע מהדגימות; קוטל פטריות שנאסר לשימוש בשנות ה-1960' (Hexachlorobenzene) - בכ-80% מהדגימות; שני סוגי קוטלי חרקים שנאסרו לשימוש בשנים האחרונות (אורגנוכלורינים) - בכ-40% מהדגימות; ומעכב בעירה (PBDE-99) - בכ-30% מהדגימות.
ג'רום רוזין מאוניברסיטת ברגן בנורווגיה, טוען ש"חייבים להימנע לחלוטין מחשיפה למזהמים האלה", המצויים לפי בדיקותיו בכמויות ניכרות בדגי אלתית ממשקים, והופכים אותם ל"מזון הרעיל ביותר שנמכר בסופרמרקטים שלנו".
דגי האלתית בתעשייה סובלים מצפיפות, ממחסור בחמצן, מהטפילים, מהמחלות, מחומרי ההדברה, מהחנקת דחף הנדידה, ועוד.
דגי סלמון רבים בכלובים סובלים מעיוותים גופניים ניכרים, המיוחסים לקצב הגדילה המהיר שנכפה עליהם ולחיסונים המוזרקים להם במהירות ידנית כשהם מפרפרים.
החקלאות באימפריה היפנית הייתה מרכיב חשוב בכלכלה היפנית שלפני מלחמת העולם השנייה.
למרות שיפן הייתה מעבדת רק כ-16% משטחה לפני המלחמה, מעל כ-45% ממשקי הבית היפנים התפרנסו מחקלאות.
האדמה המעובדת היפנית מוקדשת בעיקר לאורז, למעשה יפן הייתה אחראית על כ-15% מייצור האורז העולמי בשנת 1937.
לאחר סיום שוגונות טוקוגאווה עם רסטורציית מייג'י ב-1868, החקלאות היפנית נשלטה על ידי מספר חקלאים מרכזיים.
ממשלת מייג'י ביססה את תוכנית התיעוש שלה על הכנסות ממסים מהבעלות על קרקעות פרטיות, ורפורמת מס הקרקעות שהחלה ב-1873 הגבירה את תהליך הבעלות על בעלי הדירות, כאשר האדמות של חקלאים רבים הוחרמו בגלל אי-יכולתם לשלם את המיסים החדשים.
מצב זה הוחמר על ידי המדינה הכלכלית הדפלציונית של ראש ממשלת יפן, מצוקטה מאסיושי בשנים 1881–1885, אשר העלתה קשות את מחירי האורז, והובילה לפשיטות רגל נוספות ואף להתקוממות כפרית בהיקף נרחב נגד הממשלה.
בסוף תקופת מייג'י, למעלה מ-67% מכל משפחות האיכרים גורשו לדירות מגורים, מכיוון שהדיירים נאלצו לשלם יותר ממחצית היבול שלהם על דמי שכירות, הם נאלצו לעיתים קרובות לשלוח נשים ובנות לטחנות טקסטיל או לשלוח נשים לעבוד בזנות כדי להשיג מספיק כסף על מנת שהם יוכלו לשלם מיסים.
איגוד החקלאות הקיסרי היה ארגון מרכזי לקואופרטיבים חקלאיים באימפריה היפנית.
הארגון הוקם ב-1910 וסיפק סיוע לקואופרטיבים בודדים באמצעות מכירת מוצרי חקלאות בזול.
האיגוד החקלאי הקיסרי היה בשיאו של מבנה בן שלוש שכבות של מערכת שיתופית חקלאית-לאומית-מקומית-מקומית.
לארגון זה הייתה חשיבות חיונית לאחר ששווקים ארציים אוחדו והכופפו לארגונים עליהם הממשלה אחראית, צעדים שנעשו לאחר לקיחת לקחים ממהומות האורז של 1918 והמשבר הכלכלי ההולך וגובר כבר מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
לאחר מהומות האורז של 1918, איכרים רבים היו תחת השפעת תנועות פועלים בעלות רעיונות סוציאליסטיים, קומוניסטים או אגרריים, שיצרו מחלוקות פוליטיות רציניות.
בשנות ה-30, הצמיחה של הכלכלה העירונית ומנוסת החקלאים לערים הגדולות החלישו בהדרגה את אחיזת בעלי הבית.
בשנים הבין -מלחמתיות נרשמה גם החדרה המהירה של החקלאות הממוכנת, ותוספת של דשנים טבעיים לבעלי חיים בדשן כימי ופוספטים מיובאים.
ב-1943 הוקמה ההתאחדות החקלאית המרכזית, ההתאחדות הייתה אמונה על יישום המדיניות החקלאית של הממשלה ועל אספקת מזון לשווקים המקומיים ולצבא היפני הקיסרי, הארגון פורק רק לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
חקר החי או זואולוגיה בישראל הוא חקר, צפייה, גילוי ותיעוד של בעלי החיים בארץ ישראל.
חקר זה נעשה ממניעים שחלקם מדעיים, וכן גם ממניעים תועלתניים שמטרתם להטיב עם האדם ולצמצם את המפגשים השליליים של האדם ושל בעלי החיים בארץ ישראל.
ראשון חוקרי הטבע בארץ ישראל הידוע לנו הוא פייר בלון, אשר פרסם בשנת 1553 ספר על מסעותיו בין השנים 1546 ו-1549 ביוון, אסיה הקטנה, מצרים, ערב הסעודית וארץ ישראל.
ישראל אהרוני היה זואולוג, חלוץ מדעי החי בארץ ישראל וראשון לחוקרי עולם החי בספרות העברית.
אהרוני גילה מינים של בעלי חיים חדשים למדע.
הוא היה עד למינים רבים שכיום כבר נעלמו מנוף ארצנו עקב ציד מוגבר והתרחבות האוכלוסייה.
אהרוני השתתף גם בציד הפרטים האחרונים של הדוב החום הסורי בהר החרמון ב-1917. את מסעותיו והרפתקאותיו הרבים, בארץ ובסביבתה, תיאר וסיכם בספרו: "זכרונות זואולוג עברי".
ב-1925 הוקמה "המחלקה לזואולוגיה של המכון לחקירת טבע ארץ-ישראל".
ב-2004 נוסדה העמותה לזואולוגיה בישראל שמטרותיה הן לקדם, לעודד ולהפיץ את מדע הזואולוגיה בישראל לענפיו השונים.
לצורך כך העמותה מאגדת את הזואולוגים בישראל, חובבים, מורים ואנשי אקדמיה ומארגנת כינוסים, ימי עיון וסיורים מדעיים.
גיורא אילני היה זואולוג ישראלי שנודע במחקריו על יונקי המדבר בישראל ובתרומתו לשמירת הטבע בארץ.
חיים מירום היה זואולוג ישראלי, מחברו של "צפורי ארץ ישראל", מגדיר הציפורים הראשון בישראל, וממניחי היסוד לצפרות הישראלית.
בשנת 1940 מצאו היינריך מנדלסון והיינץ שטייניץ שלושה פרטים של עגלשון שחור-גחון בשוליים המערביים של הגולן, סמוך לביצות החולה.
המין, שהוכרז רשמית כנכחד ב-1996, שב ונתגלה ב-15 בנובמבר 2011 כאשר פקח רשות הטבע והגנים, יורם מלכה, מצא נקבת עגולשון בשמורת החולה.
לאחר בדיקה מדעית אושר שמדובר בפרט של המין שנחשב לנכחד.
לאחר מכן נלכדו מספר פרטים נוספים ששוחררו חזרה לטבע.
וולטר שטייניץ היה חלוץ הזואולוגים הימיים בתחום חקר הדגה בארץ ישראל וערך מחקרים מדעיים על הפאונה הימית במזרח אגן הים התיכון.
מאז, מחקר נדידת חי ימי דרך תעלת סואץ הסתעף, העמיק, ונמשך גם במאה ה-21.
ב-1951 פורסם הספר "אנטומולוגיה כללית" של שמעון בודנהיימר ששימש שנים רבות כספר האנטומולוגי העברי המקיף ביותר.
ב-1962 נוסדה החברה האנטומולוגית בישראל שאחד ממייסדיה היה חנן ביטינסקי-זלץ.
מלבד זאת, ביטינסקי פרסם 88 מאמרים, רובם בתחום האנטומולוגיה, חקר ותיאר 168 מינים חדשים מקבוצות טקסונומיות שונות, כגון פרפראים, דבוראים, חיפושיות ואחידי כנף.
ב-2003 התגלה לראשונה המין מברישימון הערבה במהלך מחקר שנערך משני צדי הגבול בין המדינות על ידי אורי שיינס מאוניברסיטת חיפה–אורנים וצוות של חוקרים ישראלים וירדנים באזור הערבה הדרומית, צפונית לעין עברונה.
ב-2020, שתי חוקרות מהאוניברסיטה העברית שעסקו במחקר בגן הלאומי נחל אלכסנדר גילו במקרה מין חדש של דבורת בר, שלא היה מוכר עד כה, והוא כנראה ייחודי לחולות מישור החוף בישראל.
שם הדבורה הנבחר הוא "Lasioglossum dorchini" על שם חוקר הדבורים הישראלי אחיק דורצ'ין.
ב-2022, התגלה לראשונה מין חדש של עכביש הנקרא "Sahastata aravaensis" באזור הערבה על ידי אפרת גביש-רגב.
באתר גשר בנות יעקב התגלו שרידיו של פיל ישר-חט, שנטבח בידי האדם הקדמון, ככל הנראה הומו ארקטוס.
כמו כן, באתר נמצאו גם מאובני בעלי-חיים רבים, חלקם עם סימני חיתוך או הכאה מכלי-אבן, הכוללים בין השאר קרנפים, היפופוטמים, בקר קדום, יחמורים, איילים, סוסים וצבאים.
באתר הארכאולוגי מחצבת רבדים התגלה חט באורך כ-2.5 מטרים של המין הנכחד פיל ישר-חט, שמתוארך לתקופה הפלאוליתית התחתונה, כחצי מיליון שנה לפני זמננו.
ב-1962, התגלו במקרה עקבות דינוזאורים בבית זית בנות כמה עשרות מיליוני שנים, והשתייכו ככל הנראה לסטרוטיומימוס.
ב-2015, שרידי שלד מאובן של אלאסמוזאור בן 85 מיליון שנה התגלו בערבה.
ב-2021, בחפירה בנחל חווארים שבנגב נמצאו מאובנים של זוחל ימי קדום, כמעט בשלמותו.
גילו מוערך בכ-75 מיליון שנים.
שו"ת חקקי לב הוא ספר שאלות ותשובות בשני כרכים על ארבעת חלקי השולחן ערוך שחיבר רבי חיים פאלאג'י.
בשם החיבור רמוזים שמותיהם של אביו ואמו של המחבר, ושלו, בצורה הבאה: חיים קאלי קאדין יעקב, ולב על שם ספריו של סבו מצד אמו, רבי רפאל יוסף חזן: חקרי לב ומערכי לב.
קרא לספרו על שמותם מכיוון שאביו הוא זה שהניחו ללמוד תורה באמרו אליו: ואמו, שלא ישנה בעבורו: וסבו אשר היה "נשיא אלהים בתוכינו, רב מבבל ורבי מארץ ישראל ראשון לציון, אלקפתא וריש גלותא, יוסף בסד"ר עליון..."
כתב היד של ספר זה נשלח לשאלוניקי ושם נשרף, והחבי"ף נאלץ לשחזרו ולשולחו לדפוס בשנית.
הספר מתחיל אחרי השער בדף א' ונגמר בדף קל"ב.
בדף קי"ט באים השמטות בשם "לב תמים", ומדף ק"ך עד סוף הספר בא תוכן העניינים הנקרא בשם "דברים שבלב".
בדף קצ"ג ע"ב של חקקי לב ח"ב באות: "השמטות לס' חקקי לב ח"א", הנקראות בשם "דברים הנכנסין ללב".
בחלק זה 62 תשובות השייכות לחלק חשן משפט שהשיב לשואליו בנושאים הלכות דיינים, הלוואה, הרשאה, ועוד.
ישנה פתיחה לספר ובה הסבר על חשיבות העיסוק בדיני ממונות, לדון דין אמת לאמתו, ועל שותפות הקב"ה בדין.
בספר תשובות שנשלחו לרחבי האימפריה העות'מאנית: לקושטא לרבי רפאל חיים בנימין פרץ לרבי יעקב ענתיבי מדמשק, לעיר רודוסג'יק, לסאלוניקי, לירושלים לרבי שלמה משה סוזין ובעיקר לאזמיר ופרבריה.
בדף קצ"ג ע"ג של הספר באים "דברים הנכנסין ללב", והם "השמטות לס' חקקי לב ח"א", הנקראות בשם "דברים הנכנסים ללב", וכן "תקון הלשון והשמטות לס' חקקי לב ח"ב".
אחרי "דברים הנכנסין ללב", הנגמרים בדף קצ"ז ע"א, בסוף הספר, מפתח מפורט עם תקציר של כל תשובה בשם פתיחת הלב הנגמר בסוף הספר בדף רי"ט.
כרך א' של הספר נדפס לראשונה בשנת הת"ר (1840), כרך ב' בשנת התר"ט, יצאו לאור בדפוסו של סעדי הלוי אשכנזי בשאלוניקי, ונדפסו מנדבת ידו של הגביר אליעזר הילל בכר מנוח והוגהו (והובאו לדפוס) על ידי הרב אברהם מנשה.
מהדורות צילום של הספר ייצאו בין השאר בהוצאת מפעלי ספרים ליצוא בע"מ בחלוקה מחדש לשלשה/ארבעה כרכים.
החקלאות ברומא העתיקה התפרשה למעלה מאלף שנים, והתבססה ברובה על גידול דגנים, זיתים וענבים.
חיטה הייתה המרכיב העיקרי בסל המזון של תושבי האימפריה, ובמידה פחותה גם קטניות.
שעורה הייתה נפוצה בעיקר לייצור בירה וכמזון לבעלי חיים.
יין היה מקובל כמשקה בסיסי בקרב כל שכבות האוכלוסייה, כך שגידול גפנים היה נפוץ מאוד ואף התפשט לצפון גאליה.
כדי למנוע תחרות, אסרו הרומים ב-154 לגדל גפנים מחוץ לחצי האי האפניני, אך איסור זה לא נאכף עקב הביקוש הרב ליין.
זיתים גודלו בכל ארצות הים התיכון, פרט למצרים, שם איכותו של הזית הייתה ירודה.
שמן הזית שהופק מהם שימש למאכל, למאור, לייצור סבון, תרופות ותמרוקים, וכן לסיכת הגוף בתחרויות ספורט.
הייתה אף תפוצה חקלאית רחבה של פשתה לשם ייצור בדים.
בין הירקות הנפוצים היו כרוב, קישואים, גזר, צנון, צנונית, לפת, בצל וחסה.
עצי הפרי הנפוצים היו התאנה, השקד, התפוח, המשמש, האגוז והחרוב.
חזירים היו סוג הבשר הנפוץ ביותר בקרב אוכלוסיית האימפריה.
נוסף על כך, היו סוגים נוספים של חיות שגודלו למטרות בשר, כגון תרנוגלות ואווזים.
בקר שימש לחרישה, להובלת משאות, וכן להפקת חלב, בשר ועורות.
עזים סיפקו חלב ובשר, וכבשים - בעיקר צמר.
גידול דבורים היה שכיח מאוד, כיוון שדבש היה אחד מממתיקי המזון הנפוצים באימפריה.
חמורים ופרדים גודלו לשם הובלה ורכיבה עבור פשוטי העם, ואילו סוסים גודלו לשם רכיבה בחברה האריסטוקרטית, ושימשו עבור פרשים, מרוצי סוסים וכו'.
אחד החיבורים העוסקים בנושא הוא חיבורו בן חמישה עשר הספרים של פלדיוס , שנכתב בשלהי המאה ה-4 או בראשית המאה ה-5 וקרוי בשם Opus agriculturae (עבודת החקלאות).
על פי שפתו של החיבור, ניתן להסיק כי פלדיוס היה בעל אדמות בסביבות רומא, שהתמצא בעבודה החקלאית.
בעבודתו נעזר פלדיוס בחיבוריהם של קולומלה ושל גרגיליוס מרטיאליס , שנכתבו כמה מאות שנים קודם לו.
חרף התקופה הארוכה שחלפה בין מועדי הכתיבה של פלדיוס ושל קולומלה וגרגיליוס מרטיאליס, אופן העבודה החקלאית לא השתנה רבות בשנים אלו, לרבות בתחומי שגרת העבודה והזריעה, בכלי העיבוד ובשיטותיו, ובמיני הגידולים, שהיו לרוב דגנים וקטניות.
למרות זאת, בחיבורו של פלדיוס כמעט שלא הוזכרו עבדים.
עובדה זו הובילה חלק מהחוקרים להניח כי במרוצת השנים הפכה החקלאות הרומית מכזו המבוססת על עבדים לכזו שדמתה יותר למשטר הפיאודלי.
עם זאת, חוקרים אחרים חלקו על דעתם.
אדמת ציבור – אדמה בבעלות העם או המדינה.
בתקופת הרפובליקה היה היקף אדמות הציבור גדול במיוחד, וכלל אדמות רבות שהוחרמו מאויבים שנוצחו.
עם הזמן, כתוצאה מהענקת קרקעות לחיילים משוחררים ולמתיישבים עניים ולעיתים אף מכירתן, התמעטה אדמת הציבור וצורפה בהדרגה לנכסי הקיסר.
נכסי הקיסר – שטחים שהיו בבעלותו של הקיסר.
המקורות העיקריים של נכסי הקיסר היו הנכסים שירש מאבותיו או מהקיסר הקודם, וכן רכוש שהוחרם לטובתו לאחר שבעליו הורשע בדין או כתוצאה ממלחמות פנימיות.
במאה ה-4 הוחרמו אדמות הערים והמקדשים לטובת נכסי הקיסר, אך הקיסר נהג גם להעניק קרקעות לאזרחים שונים, והחל בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס - גם לכנסייה.
נכסי הקיסר נמצאו כנראה בכל הפרובינקיות, ובאזורים מסוימים תפסו כ-15%-18% מכלל האדמות.
אדמת מקדש – קרקעות שהשתייכו למקדשי האלים.
שטחים אלו ידועים רק מהפרובינקיות המתיוונות של האימפריה.
הקיסר קונסטנטינוס החרים את אדמות המקדש וצירף אותן לנכסי הקיסר.
הקיסר יוליאנוס הכופר שבא אחריו החזיר אותן לרשות המקדשים אך יורשו החרים אותן שוב.
אדמת ערים – קרקעות שהשתייכו באופן שיתופי לערים, בטריטוריה העירונית שלהן או בטריטוריה של עיר אחרת.
הקיסר קונסטנטיוס השני הפקיע את אדמות הערים וצירפן לנכסי הקיסר.
יוליאנוס החזיר אותן לערים אך הן הוחרמו שוב, אם כי הקיסר ואלנס חקק ששליש מההכנסות שיניבו יינתן לערים.
אדמות כנסיות ומנזרים – החל ממאה ה-4 החלו קיסרים ואנשים פרטיים להעניק אדמות לכנסיות, ומאוחר יותר גם למנזרים נוצריים.
היקפן של אדמות אלה הלך וגדל עם הזמן.
כנסיות גדולות, לרבות כנסיית פטרוס הקדוש בראשות האפיפיור או הכנסייה הגדולה של קונסטנטינופוליס, צברו שטחי קרקע עצומים בפרובינקיות שונות, וכך העניקו לעומדים בראשן שליטה על אזורים נרחבים.
אדמות בבעלות פרטית – נכסיהם של אנשים פרטיים היו בסדרי גודל משתנים.
כמה מחברי הסנאט הרומי במאה ה-4 היו בעלי אדמות בהיקף רחב.
חלק מחברי המועצות העירוניות החזיקו אף הם בשטחי אדמה גדולים.
אופי החקלאות באימפריה הרומית השתנה בהתאם לסביבה האקלימית והגאוגרפית שבה התגורר החקלאי: כך, למשל, באזורים הרריים קשה היה לגדל תבואה, ומשום כך העבודה החקלאית המועדפת שם הייתה מרעה.
נוסף על כך, בכל אזור היו גידולים המיוחדים לו.
כך, למשל, במצרים, עונת הגאות של הנילוס אפשרה סחף שהפך את הקרקע פורייה יותר, ומשום כך מצרים הייתה יצואנית החיטה וצמח גומא הפפירוס הגדולה ביותר באימפריה.
גידול זיתים היה נפוץ בארצות צפון אפריקה ובחצי האי האיברי, ואילו גידול גמלים היה נהוג בערביה.
עד המאה ה-20 הייתה הסברה הנפוצה בקרב חוקרי רומא העתיקה, שהתבססה על כתבים רומיים המתוארכים לתקופת שלהי האימפריה הרומית, כי בתקופה זו החלו חקלאים עמידים ומבוססים רוכשים אדמות משכניהם בעלי המעמד הנמוך.
זאת, בתמורה להגנה שיספקו להם החקלאים המבוססים מפני שודדים.
כך האדמות החקלאיות עברו מידיהם של חקלאים זעירים, ובמקום זאת נבנו שם אחוזות גדולות.
תופעה זו הייתה נפוצה בחלקה המערבי של האימפריה, בעוד שבחבל הבלקן נותרו עדויות לחקלאים זעירים עוד ב.
כל המבנים ששימשו את התוצרת החקלאית (לרבות בתי מגורים, מכלאות ואסמים) נקראו בשם כולל וילה (Villa), ומכאן שאול המושג המודרני וילה, המתאר בית רחב ידיים.
על פי מחקר ארכאולוגי, לא נמצאו וילות גדולות רבות המתוארכות לשלהי ימיה של האימפריה הרומית.
לפיכך, הסברה בה החזיקו החוקרים בעבר אינה עוד מקובלת בראשית המאה ה-21. עם זאת, מספר השרידים הארכאולוגים המתוארכים לתקופה זו הפך קטן במידה ניכרת בהשוואה לתקופות שקדמו לה.
סברה אחת היא שהחלקאות אכן נפגעה בתקופה זו ומשום כך ממדיה הצטמצמו, עקב תקיפות שודדים, עמים שפלשו לאימפריה הרומית ונטל המיסים הגבוה.
סברה אחרת היא שהחקלאים נטשו בתקופה זו את הווילות שבהן התגוררו לטובת וילות פשוטות יותר, אך בקרב החוקרים אין דעה מקובלת בנושא.
החקלאות ברשות הפלסטינית מהווה חלק עיקרי בכלכלת הרשות הפלסטינית.
ייצור וייצוא סחורות חקלאיות מהווה חלק חשוב בכלכלה.
על פי המועצה האירופית ליחסי אירופה -הפלסטינים , המגזר החקלאי מעסיק באופן לא רשמי כ-90% מהפלסטינים ובאופן רשמי כ-13.4% מהם.
כמו, שטחי החקלאות מתפרסים על פני כ־2 מיליון דונם אדמה.
כאשר כ־45% מהחקלאות מיועד לגידול זית לשמן.
לטענת בנק העולמי, עובדי ענף החקלאות הפלסטינית סובלים משימוש בקרקעות שלהם למטרות צבאיות של צבא הגנה לישראל (אשר שולט בחלקים נרחבים מיהודה ושומרון) וכן לאדמות שמשמשות למגורי מתנחלים.
לאחר מלחמת ששת הימים, מדינת ישראל עודדה את הפלסטינים לעבוד בענף החקלאות.
שר הביטחון הישראלי, משה דיין עודד באופן אקטיבי את התרחבות ענף החקלאות בכלכלה הפלסטינית, כתוצאה מעידוד זה גדל הפריון החקלאי ביהודה ושומרון ב-16% בממוצע שנתי.
עד מהרה פתחה השליטה הישראלית על יהודה ושומרון אופקי תעסוקה חדשים ומשמעותיים בפני האוכלוסייה הפלסטינית, שהחלה לעבוד במשק הישראלי, בעיקר כפועלים בעבודות פשוטות כדוגמת חקלאות, בנייה וניקיון.
התעסוקה במשק הישראלי הובילה עד מהרה לפריחה כלכלית חסרת תקדים ביהודה ושומרון, כמו גם לזניחת חלק מהחקלאות המסורתית, שרווחיותה הנמוכה לא יכלה להתחרות בשכר העבודה של המשק הישראלי.
לפריחה הכלכלית תרמה גם מדיניות הגשרים הפתוחים שאפשרה את המשך הייצוא החקלאי לירדן, כמו גם הכנסת שיטות עיבוד חקלאיות מתקדמות על ידי מדריכים מטעם משרד החקלאות הישראלי.
שינוי מדיניות בעניין החקלאות הפלסטינית הוחלט לאחר המהפך, בו עלתה לשלטון מפלגת הליכוד.
ממשלה הליכוד שהוקמה החליטה להפסיק את התמריצים שנתנה ממשלת ישראל לחקלאים לפלסטינים.
ממשלת הליכוד ראתה בחקלאות המקומית מכשול למטרתה לספח את שטחי יהודה ושומרון, כתוצאה ממדיניות זאת מלבד הפסקת התמריצים הוחלט גם על צמצום מכסות המים שניתנן לחקלאים הפלסטינים, החלטה זו אילצה רבים מהחקלאים לעזוב את אדמותיהם ולעבור לעבוד בישראל.
בנובמבר 2014 פורסם כי כרמי הזיתים ביהודה ושומרון, מהווים כ־45% משטחי החקלאות הפלסטינית וכ־85% משטחי עצי הפרי ביהודה ושומרון, כמו כן פורסם כי באותה שנה מכרו הפלסטינים כ־13 אלף טונות של זית לשמן זית (היבול הפלסטיני כולו עמד באותה שנה על כ-58 אלף טונות).
על פי נתוני מועצת שמן הזית העולמית, הכמות המופקת ברשות הפלסטינית בין השנים 2011 ו-2021 נעה בין 15 אלף ל-24 אלף טון שמן, כמות גדולה במקצת מהנתון המקביל בישראל.
על אף שמדובר בהפרה של הסכמי אוסלו, ביולי 2022 פורסם כי משרד התחבורה הפלסטיני יחד עם מושל נפת טובאס מעניקים רישיונות פעילות בחינם לחקלאים פלסטינים שיוכיחו כי השתלטו על שטחים חדשים בשטח C (שטח שעל פי הסכמי אוסלו, נחשב הן אזרחית והן ביטחונית תחת שליטה ישראלית).
החקלאות בסין היא גורם מכריע בהתפתחות האומה הסינית.
לפני כ־12,000 שנה החלה להתפתח בסין חקלאות פרימיטיבית שכללה צייד, דיג ומרעה, ועם הגידול באוכלוסייה הסינית והרחבת השטחים המעובדים הפכה החקלאות לעיסוקם העיקרי של הסינים ולמורשת תרבותית שתפסה מקום חשוב בפילוסופיה הסינית.
החקלאות הסינית התבססה בעיקר על גידולי דוחן, אורז, חיטה, קנבוס ומשי.
ב לספירה החלו הסינים לגדל תה, ובמאות ה־12 וה־13 נוספו הכותנה והסורגום.
לאחר מכן נוספו גידולים נוספים, כגון בוטנים, תירס, תפוחי אדמה וטבק, כמקורות מזון משניים.
התפתחות חקלאות ראשונית, –221 לפנה"ס
בתקופה הנאוליתית החלו בני העמים המונגלואידיים בסין להתפרנס מציד, מגידול חיות מבויתות ומחקלאות פרימיטיבית.
כתבים סיניים מסורתיים מן האלף הראשון לפני הספירה מתארים קבוצת גיבורים קדומים שהיו אבות החקלאות וסממני ציוויליזציה נוספים, אך אין עדויות ארכאולוגיות המאמתות את המסורות שבכתב.
במאה ה־7 לפני הספירה חלה התפתחות משמעותית בטכנולוגיה החקלאית בסין.
הוקמו מפעלי השקיה גדולים ומתקנים לשליטה במי הנהרות, והונהג טיוב הקרקע, מיחזור זרעים ושימוש במחרשות רתומות לבהמות.
במאה ה־5 לפני הספירה החל השימוש בברזל, ובעיקר ייצור כלי מלאכה ונשק מתכתיים, מה שאפשר פיתוח כלים חקלאיים מתקדמים יותר.
סין הקיסרית, 221 לפנה"ס – תחילת המאה ה־20
מאז ימי שושלת צ'ין הותאמה מדיניות הממשלה לעידוד חקלאות ולהצרת צעדיהם של סוחרים, שנחשבו, על פי הקונפוציאניזם וה, לטפילים שאינם יצרניים.
בימי הקיסר וו נאסר על סוחרים לנסוע בכרכרות, ללבוש משי, לרכוש קרקעות ועוד.
בתקופת האן המאוחרת תפסו כמה משפחות אצולה סיניות עמדות כוח שגברו אף על כוחה של הממשלה, ותחת לחצם איבדו החקלאים את חירותם והפכו ברובם לצמיתים או אף לעבדים.
במאה ה־11 לספירה חוקק המלך וואנג אן־שה משושלת סונג חוקים חדשים לעידוד חקלאות בהשראת תורת קונפוציוס.
הוא הלווה לאיכרים זרעים ואביזרים חקלאיים בריבית נמוכה כדי למנוע את נישולם בידי בעלי האחוזות הגדולות, וכן הטיל מסים נוספים על סוחרים.
בתקופת שושלת יואן סבלה צפון סין מפלישות וממלחמות רבות, ודרום סין סיפקה למדינה את עיקר התצרוכת החקלאית.
השלטונות ניסו לעודד את החקלאות, אך נחלו כישלון, בעיקר מכיוון שהמונגולים הזניחו את מתקני ההשקיה והפיקוח על המים, שדרשו השקעה כלכלית גדולה ורציפה.
השליטים העניקו את מיטב האדמות לבני האצולה, לחילות מצב ולמנזרים, אך קרקעות אלה הפכו בחלקן לאתרי נופש ולאדמות מרעה.
מראשית המאה ה־14 נשמרו תיעודים על רעב שפקד את המדינה לעיתים קרובות.
בראשית תקופת מינג התמקדה הממשלה בשיקום החקלאות הסינית; היא החרימה חלקות קרקע גדולות והחכירה אותן לאיכרים חסרי קרקע.
היא העניקה לאיכרים זרעים, כלי עבודה, בהמות והנחות במיסים, כדי שיחזרו ליישב את אזורי הצפון, שהיו מאוכלסים בדלילות וסבלו ממצוקה כלכלית.
מאמציה נשאו פרי ומצבה המדיני והכלכלי של צפון סין השתפר בהדרגה.
עם זאת, בתקופת מינג סבלה החקלאות הסינית מקיפאון טכנולוגי, שנמשך עד לשלהי שושלת צ'ינג.
התוצרת החקלאית הצליחה לספק את צורכי האוכלוסייה הסינית עד תחילת המאה ה־18 בזכות הגידול בתפוקה החקלאית, שנבע בעיקר מכניסת גידולים חדשים, כגון תירס, תפוחי אדמה ובוטנים, מאמריקה.
אך במאה ה־18 הגיעו הקרקעות למיצוי מלא, והחקלאות התקשתה לספק את צורכי האוכלוסייה ההולכת ומתרבה, מה שהוביל לירידה ברמת המחיה.
השפעת מאפייני החקלאות על גורמי מיקום
חלקות הקרקע הגדולות שהתפצלו לחלקות קטנות הובילו לפיזורן.
האיכר הסיני התגורר בסמוך להן, כדי שיהיו יותר נגישות לו.
העדפה זו הייתה גורם מיקום שהוביל את האיכרים לעבור סמוך יותר לחלקותיהם, ולפיזור מקומות היישוב לכפרים קטנים בסדרי גודל של עשרות עד מאות משפחות.
הכפרים הקטנים היו מפוזרים אך לא מרוחקים זה מזה, בשל אותה ההעדפה לצמצם את המרחק לחלקות השונות.
בין הכפרים התקיימו יחסי מסחר בעיירות שוק שהוקמו בינותם.
העיירות היו קרובות יותר מהכפרים, ומעבר לתפקידן כמרכז מסחר מרכזי, הן היו מקום התאספות חברתי, לפנאי ולתקשורת.
ערים כאלו התמקמו סביב למכרות, כוחות חיל מצב, מקורות מים ומוסדות דת.
מאפייניהן היו גורם משיכה לשווקים סיטונאיים ולמנגנון המינהל הממשלתי.
הם בתורם הובילו להגירה רבה ולעיור שהרחיבו את העיירות לכרכים.
סין המודרנית, תחילת המאה ה־20 –
מסוף שנות הארבעים של המאה העשרים הייצור החקלאי התפתח, הושקעו בו תשומות שטח וציוד, ותפוקתו גדלה בכ־4% בשנה.
מאמצע שנות השישים התשומות התעשייתיות שהושקעו בתחום הוגברו והטמיעו שיטות חקלאיות מודרניות בהיקף נרחב יותר, ואלו שיפרו את התפוקות ברוב המדינה, אך במידה פחותה בדרום־מזרחהּ.
מרבית העלייה בתפוקה בשנות השבעים וה־80 נבעה ממערכת התמריצים הממשלתית, ומאמצע שנות השמונים השפעת התמרוץ התעשייתי עקפה את זו של המסורתי.
עם זאת, אחוז השפעת התמרוץ התעשייתי ביחס לכלל הגידול נמוך בסין מבמדינות אחרות.
משנות ה-80 של המאה ה-20 ובעקבות הרפורמה בכלכלת סין, ליברליזם כלכלי בשוק המזון הגביר את ההשקעות הציבוריות בתשתיות חקלאיות, שאפשרו לסין להתגבר על מכשולים בייצור מזון מספק לביקוש הגובר של האוכלוסייה הגדלה.
מנגד, הגידול המסורתי נתקל בקשיים חדשים עקב כוח עבודה מזדקן, ומחסור במשאבי קרקע ומים.
במטרה להמשיך ולעמוד בדרישות המזון הגוברות בהתמדה, סין פועלת להקצות קרקעות באופן הדוק וממצה יותר, ולהשקיע בתשתיות השקיה ובמיזמים נוספים.
למשל, סין מפעילה תוכנית מחקר ופיתוח בתחומי הביוטכנולוגיה, ועוסקת בהכוונת הגידול לתבואה בעלת תשואה גבוהה.
ההשקעה בתשתיות השקיה סייעה בניצול יעיל יותר של התשומות האחרות המושקעות בגידול המסורתי.
השקעה זו הובילה גם לחדשנות שמטרתה חיסכון במים בצפון־מערב המדינה.
המים מוקצים בתהליך היררכי־אזורי, ולפי קריטריונים הנוגעים לשטח ולסוג הגידול.
סין פיתחה מערכת בקרה לניטור החלוקה הזו, המאפשרת הסקת מסקנות להקצאה חסכונית יותר.
טכנולוגיות נוספות נוגעות להקטנת האידוי ולמתן השקיה בהתאמה למאפייני הגידול.
ההשקעה במחקר ובפיתוח תרמה לכ־20%–30% מהעלייה בגידול בצפון־מזרח ובדרום־מערב סין, ולכ־9% בצפון, שהעלייה בתפוקותיו מאז שנות ה־60 היא הגדולה ביותר.
חקלאות אקסטנסיבית היא שיטה חקלאית המתאפיינת בהשקעה קטנה של עבודת כפיים, מים, דשנים, מיכון והון ביחס לשטח האדמה המעובד.
שיטה חקלאית זו הפוכה לחקלאות אינטנסיבית, היא מתפרשת על פני שטחים נרחבים ומניבה יבול קטן ליחידת שטח.
חקלאות אקסטנסיבית כוללת גידול צאן ובקר באזורים בעלי פרודוקטיביות חקלאית נמוכה וגידול בקנה מידה רחב של חיטה, שעורה, שמני בישול ודגנים נוספים באזורים שבהם הקרקע דלה ועתיקה, כך שהיבול לדונם נמוך, אך השטח הרחב והזול מניב יבול גבוה ביחס להשקעה ולעבודה.
רעייה נוודית היא דוגמה קיצונית לחקלאות אקסטנסיבית, שבה הרועים מעבירים את בעלי החיים שלהם לרעות באזורים שבהם יש מזון בהתאם לעונות השנה וזמינות המזון.
גם (חקלאות כריתה ושריפה) היא חקלאות אקסטנסיבית.
חקלאות אקסטנסיבית נמצאת בחלקים של אמצע קו הרוחב של רוב היבשות, וגם באזורים מדבריים שבהם אין מים זמינים להשקיה, מפני שחקלאות אקסטנסיבית דורשת פחות גשמים ומקורות מים להשקיה מחקלאות אינטנסיבית.
המשק החקלאי מתפרש על פני שטח גדול בהשוואה למספר העובדים והכסף המושקע בו.
לחקלאות אקסטנסיבית יש מספר יתרונות על פני חקלאות אינטנסיבית:
נדרש פחות כוח אדם ליחידת שטח כדי לעבד שטחים גדולים, במיוחד מאחר שלא מבוצעים שינויים יקרים בקרקע (כמו טרסות).
ניתן להשתמש במיכון בצורה יעילה יותר על פני שטחים גדולים ושטוחים.
היעילות רבה יותר של העבודה החקלאית גורמת בדרך כלל למחירי מוצרים נמוכים יותר.
רווחת בעלי החיים טובה בדרך כלל מכיוון שבעלי חיים אינם מוחזקים בצפיפות.
דרישות נמוכות יותר של תשומות כגון דשנים.
הסביבה באזור הגידול והקרקע אינן נפגעות משימוש יתר בכימיקלים.
שימוש במכונות ובשיטות מדעיות חקלאיות מניב כמות גדולה של יבולים.
בעלי חיים שגדלו באזורים גדולים יותר מתפתחים ביעילות רבה יותר.
לחקלאות נרחבת יש כמה חסרונות:
התנובה נוטה להיות נמוכה בהרבה מאשר בחקלאות אינטנסיבית בטווח הקצר.
הצורך בשטחי קרקע נרחבים מגביל את בית הגידול של מיני בר, כפי שקורה בחקלאות אינטנסיבית.
חקלאות היא ענף מרכזי בארצות הברית, והיא יצואנית נטו של מזון, כלומר הייצוא בה רב על הייבוא.
נכון למפקד החקלאות האמריקאי ב-2017, ישנן 2.04 מיליון חוות, המשתרעות על יותר מ-3.6 מיליון קמ"ר.
החקלאות בארצות הברית ממוכנת מאוד, ובממוצע נדרש חקלאי או עובד אחד בלבד לכל קילומטר רבוע של קרקע חקלאית.
על אף שהחקלאות מתקיימת בכל מדינה בארצות הברית, היא מרוכזת במיוחד בעמק המרכזי של קליפורניה ובמישורים הגדולים – מרחב עצום של אדמה שטוחה לעיבוד אדמה במרכז ארצות הברית – באזור ממערב לאגמים הגדולים וממזרח להרי הרוקי.
חלקו המזרחי והלח יותר הוא מרכז גידול התירס ופולי הסויה, והוא מכונה חגורת התירס.
החצי המערבי היבש יותר ידוע כחגורת החיטה עקב גידולה הרב.
בעמק המרכזי של קליפורניה מגדלים פירות, ירקות ואגוזים.
היסטורית, בדרום ארצות הברית גידלו כותנה, טבק ואורז, במאה האחרונה קטנו ממדי החקלאות באזור.
פלורידה היא המובילה בגידול הדרים והיא היצרנית השנייה בגודלה בעולם של תפוזים אחרי ברזיל.
ארצות הברית הובילה פיתוחים רבים בשיפור זרעים, כגון הכלאה, וכן בהרחבת השימושים בגידולים כחלק מעבודתו של ג'ורג' וושינגטון קארבר לביו-פלסטיק וביו-דלקים.
החקלאות המודרנית בארצות הברית נעה בין חוות חובבנים, חקלאים בקנה מידה קטן ובין חוות מסחריות גדולות המכסות אלפי דונמים.
תירס, תרנגולי הודו, עגבניות, תפוחי אדמה, בוטנים וזרעי חמניות הם חלק מהגידולים העיקריים ששרדו מהמורשת החקלאית של יבשת אמריקה.
בתקופת הקולוניזציה בארצות הברית הייתה למתיישבים גישה רבה יותר לאדמות בהשוואה לאירופה.
סוג העובדים היה מגוון וכלל אנשים חופשיים, עבדים ומשרתים בחוזה, בהתאם לאזור ולאופי כוח העבודה המקומי – כמו מידת הזמינות של פועלים עניים וחסרי קרקע לעבודה בחוות משפחתיות.
שיטות חקלאיות אירופיות השפיעו רבות על נוף ניו אינגלנד.
המתיישבים הביאו בעלי חיים מאירופה, והדבר הוביל לשינויים משמעותיים באדמה ובצמחייה המקומית.
בעלי החיים נזקקו לשטחים נרחבים למרעה, ופעילות המרעה פגעה בעשבים המקומיים, שהוחלפו במינים אירופיים.
העשבים השוטים שהובאו מאירופה החלו לשגשג, מאחר שהיו עמידים יותר בפני מרעה בהשוואה לצמחים המקומיים.
השיטות שננקטו בגידול בעלי החיים השפיעו לרעה גם על היערות והשדות.
המתיישבים כרתו עצים כדי לאפשר לבעלי החיים לרעות בשטחי היער, אך לא נטעו עצים חדשים במקומם.
התוצאה הייתה קרקע חשופה ורמוסה עם נזקים ארוכי טווח.
תשישות הקרקע הפכה לבעיה חמורה בחקלאות.
השימוש בשוורים אפשר לעבד שטחי קרקע נרחבים יותר, אך במקביל החריש העמוק יצר חשיפה מוגברת של הקרקע לחמצן, שהביאה לדלדול חומרי הזנה.
גם המרעה הכבד של בקר גרם לדחיסת הקרקע, בכך מנע חדירת חמצן מספקת, ופגע בחיוניות הקרקע וביכולתה לקיים צמחייה.
ההתפשטות מערבה של המתיישבים הביאה להתרחבות החוות, ובאזורים הקרים יותר העדיפו לגדל חיטה.
כך נוצרה "חזית חיטה" שהמשיכה לנוע מערבה לאורך השנים.
לאחר שהחזית החקלאית הזו עברה באזור מסוים, נעשו החוות מגוונות יותר מבחינת גידולים (קודם למעבר החזית, נפוץ גידול תירס וחזירים).
באזורים חמים יותר החלו לגדל כותנה ובקר.
בדרום הקולוניאלי, גידול טבק וכותנה היה רווח במיוחד, תוך שימוש נרחב בעבדים עד למלחמת האזרחים.
היכולת להסתמך על עבדים, יחד עם המצאת מנפטת הכותנה ב-1793, אפשרו לכלכלת הדרום להתבסס על ייצור כותנה.
עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-19, הדרום ייצר 100% מהכותנה בארצות הברית.
בצפון-מזרח, עבודת עבדים בחקלאות הייתה נהוגה עד תחילת המאה ה-19, בעוד שבמערב התיכון נאסרה העבדות בעקבות צו החירות של 1787.
החל מאמצע המאה ה-19, אימוץ רחב של חקלאות מדעית תרם לצמיחה הכלכלית של ארצות הברית.
התפתחות זו התאפשרה הודות לחוק מוריל וחוק האץ' מ-1887, שהקימו בכל מדינה אוניברסיטאות שהוקצו לקרקע במטרה ללמד ולחקור חקלאות, וכן מערך של תחנות ניסוי חקלאיות ברמה הפדרלית ורשתות להדרכת חקלאים.
פולי סויה לא גודלו בהיקף נרחב בארצות הברית עד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. עד 1942, הפכה ארצות הברית ליצרנית הסויה הגדולה בעולם, בעיקר בשל הצורך במקורות מקומיים לשומנים, שמנים ומזון במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1973, הפכה הסויה למוצר החקלאי הרווחי ביותר בארצות הברית, כשהיא עוקפת את החיטה והתירס.
תירס, אף שלא עקף את הסויה בתור גידול רווחי, נותר מצרך חשוב.
התירס משמש כבסיס לתעשיית המזון המודרנית ונמצא במגוון רחב של מוצרים בחנויות המזון, כולל במוצרים כמו ממתקים ומשקאות מוגזים המכילים סירופ תירס עתיר פרוקטוז, וגם במוצרים לא אכילים כמו חומרי הברקה.
שטחי חקלאות רבים ננטשו במהלך השפל הגדול והפכו לחלק משטחי היערות הלאומיים.
בהמשך, בשנות ה-70, מגבלות "סודבאסטר" ו"סוומבאסטר" נחקקו במסגרת תוכניות חקלאות פדרליות נועדו לבלום את הרס בתי הגידול הטבעיים שהחל בשנת 1942. בתקופה זו, חקלאים עודדו לעבד כל שטח קרקע פנוי כחלק מהמאמץ החקלאי לתמוך בכלכלת ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מכך, נגרמה פגיעה משמעותית בסביבות טבעיות.
החוקים החדשים נועדו כדי לעצור את המשך הפגיעה ולשקם את בתי הגידול שניזוקו.
חקלאים בארצות הברית נענו לאתגר ואימצו גידולים ובעלי חיים חדשים, וכן נתנו מקום חידושים טכנולוגיים.
היעילות החקלאית הגוברת הובילה לביקוש הולך וגובר לשירותים נלווים כגון שינוע, אחסון ומימון.
על אף שמספר החוות בארצות הברית ירד ב-4 מיליון בין 1948 ל-2015, התפוקה החקלאית הכוללת הוכפלה.
הפריון החקלאי בארצות הברית עלה מהמחצית השנייה של המאה ה-20 ועד לסופה, אך מאז חלה האטה בקצב הגידול.
בין השנים 1986 ל-2018 ננטשו כ-30 מיליון אקרים של קרקעות חקלאיות.
+ דירוג חקלאי נכון לשנת 2018 גידול דירוג תפוקה
חקלאות בת קיימא (או חקלאות מתחדשת) היא חקלאות המתבצעת באופן בר קיימא העונה על צורכי המזון והטקסטיל הנוכחיים של החברה, מבלי לפגוע ביכולתם של הדורות הנוכחיים או הבאים לספק את צורכיהם.
החקלאות בת הקיימא מתבססת על הבנה של פעילות המערכת האקולוגית, וניצולה באופן מיטיב ללא נזק עכשווי וארוך טווח, תוך שימוש במשאבי טבע מתחדשים.
ישנן שיטות רבות להגביר את קיימות החקלאות.
כאשר מפתחים חקלאות בתוך מערכות מזון בר-קיימא, חשוב שהיא תהיה גמישה ובשילוב פרקטיקות חקלאיות.
החקלאות יוצרת טביעת רגל אקולוגית עצומה, הממלאת תפקיד מרכזי בגורמי שינויי אקלים (תעשיית המזון אחראית לשליש מפליטת גזי החממה האנתרופוגנית בעולם, מחסור במים, , בירוא יערות ותהליכים נוספים, וגורמת בו זמנית מצד אחד לשינויים סביבתיים, אך במקביל היא מושפעת מאותן שינויים.
פיתוח מערכות חקלאות בת קיימא מסייעת לקיימות של האוכלוסייה האנושית, ממתנת את שינויי האקלים, ומאפשרת למערכות חקלאיות להאכיל אוכלוסייה גדלה בתנאי סביבה משתנים.
המטרה העיקרית של חקלאות בת קיימא היא לייצר מזון ותוצרת חקלאית באופן שיתאים לאוכלוסיית העולם הקיימת, מבלי לפגוע ביכולתם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם, תוך כדי שמירה על איכות הסביבה, על שוויון חברתי ועל הכדאיות הכלכלית.
כבר בשנת 1907, האמריקני פרנקלין ה.
קינג, דן בספרו Farmers of Forty Centuries ביתרונות של חקלאות בת קיימא והתריע ששיטות כאלה יהיו חיוניות לחקלאות בעתיד.
את הביטוי "חקלאות בת קיימא" טבע האגרונום האוסטרלי גורדון מקלימונט.
המונח הפך פופולרי בסוף שנות ה-80.
הפופולריות ההולכת וגוברת של חקלאות בת קיימא קשורה לחשש הנרחב שכושר הנשיאה של כדור הארץ, מבחינת היכולת להאכיל את האנושות, הגיע אל קצהו, ואולי אפילו חרג ממנו.
החשש לחוסר יכולת עתידית להאכיל את אוכלוסיית העולם מעורר דאגה מאז שהכלכלן האנגלי תומאס מלתוס התריע בשילהי המאה ה-18 על גידול עודף באוכלוסיית העולם (סוגיה השנויה במחלוקת), מאז סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, הנושא של אוכלוסיית העולם הגדלה במהירות נתון לדיונים בין-לאומיים.
החקלאות היוותה מאז ומעולם את התעשייה הגדולה ביותר, והיא דורשת תשומות משמעותיות של אדמה, מים וכח אדם.
בתחילת המאה ה-21, מומחים הטילו ספק ביכולתה של התעשייה לעמוד בקצב הגידול באוכלוסיית העולם, והועלו חששות לגבי חוסר ביטחון תזונתי עולמי ורעב המוני.
נוצרה הסכמה שחקלאות בת קיימא היא הדרך המציאותית ביותר כדי להאכיל בהצלחה את אוכלוסיית כדור הארץ.
שיטות חקלאות שונות חייבות לשקול עלויות עתידיות, הן לסביבה והן לקהילות שהם מאכילים.
החשש מחוסר יכולת לספק מספיק משאבים לכולם הוביל לאימוץ טכנולוגיה בתחום הקיימות להגדלת הפריון החקלאי.
התוצאה הסופית האידיאלית של התקדמות זו היא היכולת להאכיל אוכלוסיות שהולכות וגדלות ברחבי העולם.
המעבר לחקלאות בת קיימא הוא חיוני להגנה על הסביבה, קידום שוויון חברתי והבטחת כדאיות כלכלית לחקלאים.
שיטות חקלאות בת קיימא יכולות לעזור להגדיל את ייצור המזון תוך צמצום השימוש במשאבים כגון מים ואנרגיה, לשפר את הכדאיות הכלכלית של חקלאים בקנה מידה קטן ולקדם מעורבות קהילתית בחקלאות.
ככל שהאוכלוסייה העולמית גדלה והשפעות שינויי האקלים יחמירו, חקלאות בת קיימא תהפוך חשובה יותר להבטחת ביטחון תזונתי והגנה על כדור הארץ עבור הדורות הבאים.
בהרחבת חוק "מדיניות החקלאות הלאומית של ארצות הברית" משנת 1977, המונח "חקלאות בת קיימא" הוגדר כמערכת משולבת של שיטות ייצור חקלאיות המתחשבות בהשלכות לטווח הארוך, כשההגדרות למונח הן:
מספקת את צורכי המזון והסיבים האנושיים.
משפרת את איכות הסביבה ואת בסיס משאבי הטבע בו תלוי המשק החקלאי.
עושה את השימוש היעיל ביותר במשאבים בלתי מתחדשים ומשלבת, ככל האפשר, מחזורים ביולוגיים טבעיים ובקרות.
שומרת על הכדאיות הכלכלית של פעולות חקלאיות.
משפרת את איכות החיים של החקלאים והחברה כולה.
האקדמאי הבריטי ז'ול פריטי קבע מספר עקרונות מפתח הקשורים לקיימות בחקלאות:
שילוב תהליכים ביולוגיים ואקולוגיים כגון , וקיבוע חנקן בפרקטיקות חקלאיות ובייצור מזון.
שימוש בכמויות מופחתות של תשומות שאינן מתחדשות ואינן בנות קיימא, במיוחד כאלו המזיקות לסביבה.
שימוש במומחיות של חקלאים, הן כדי לעבד בפועל את האדמה, והן כדי לקדם את יכולותיהם ועצמאותם.
פתרון בעיות חקלאיות ומשאבי טבע באמצעות שיתוף פעולה עם אנשים בעלי כישורים שונים, כולל נושא ההדברה וההשקיה.