tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספרם המדויק של קורבנות של הטבח ברומבולה אינו ידוע בוודאות.
על פי ההערכות השמרניות ביותר, בין 30 בנובמבר ל-8 בדצמבר 1941, נרצחו כ-25,000 גברים, נשים וילדים.
מספר זה כולל כ-23 אלף יהודים לטבים שנרצחו ביער רומבולה, כ-1,000 איש שנרצחו בגטו ריגה או בדרך לרומבולה, וכן כ-1,000 יהודים גרמנים שהגיעו מברלין.
מקור אחר המבוסס על דוחות הגרמנים דיווח על 27,800 אנשים שנרצחו באותו זמן.
בדצמבר 1941, פחות משבוע לאחר פעולת ההשמדה בגטו הנטוש, המשיכו הנאצים לשלוח את יהודי גרמניה לגירוש במזרח.
מרביתם, בגלל השינוי בתוכניתו של הימלר, שהו בגטו ריגה עד שנתיים, לפני שהגיע תורם להירצח.
במהלך החודשים הבאים התיישבו בגטו ריגה בין 16,000 ל-20,000 יהודים, אשר גורשו משטחי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה.
הם התיישבו במה שנקרא "הגטו הגדול" או "הגרמני" - בניגוד ל"גטו הקטן" של היהודים הלטבים.
שני הגטאות נחשבו על ידי הגרמנים כיחידות מנהליות נפרדות לחלוטין.
הן היהודים הלטביים והן הגרמנים סבלו מרעב, תנאים סניטריים מחפירים, עבודה מתישה ואכזריות של השומרים.
היהודים הגרמנים שהגיעו במשלוחים לגטו ריגה הבינו שלפני הגעתם חיו בבתים בהם שוכנו יהודים שעזבו בחיפזון.
מזון קפוא או מבושל נשאר על השולחנות, עגלות תינוקות, בקבוקים של חלב קפוא ואף כתמי דם נצפו בבתים ובשלג.
מאוחר יותר נודע להם משמועות, כי לפני הגיעם נרצחו 30,000 יהודים לטבים שהתגוררו בגטו.
נמצאו גם מספר גופות של היהודים הלטבים במרתפים ובעליות הגג.
החל בקיץ 1943, הגרמנים צימצמו בהדרגה את שטח הגטו, גירשו את תושביו למחנה קייזרוואלד או שרצחו אותם ביער ליד ריגה.
החיסול הסופי של הגטו התקיים בדצמבר 1943. האסירים שבאו לאחר מכן מגטאות לייפאיה ודאוגבפילס גורשו לקייזרוואלד.
עם התקדמות הצבא האדום, הגרמנים רצחו את מרבית האסירים ואלה שנותרו הועברו למחנה הריכוז שטוטהוף ביוני 1944.
רודולף לנגה, מפקד האיינזצקומנדו 2 בלטביה, הוזמן לוועידת ואנזה כדי לתת את נקודת מבטו על הפתרון הסופי המוצע לשאלה היהודית.
הנאצים לא מצאו שירי היא שיטה אפשרית לרצח של מיליוני אנשים, בפרט בעקבות דיווחים כי אפילו חיילי אס-אס לא הרגישו נוח לירות על יהודים גרמנים מתבוללים, בניגוד ל"אוסטיודן" ("יהודי המזרח").
דיווחיו של לנגה ושל מפקדים אחרים נתנו גושפנקה לשיטת ההמתה בגז.
לאור התבוסה בחזית המזרחית, החלו הגרמנים לטשטש את עקבות הרצח של היהודים הלטביים (פעולות דומות ננקטו גם במחנות נוספים במסגרת מבצע 1005).
בסוף מרץ 1944 באו לריגה תת-יחידות זונדרקומנדו 1005, בפיקודו של אס אס האופטשטורמפירר וולטר הלפסגוט.
בשל ההיקף העצום של המשימות תוגברה היחידה במפקדים של האס דה ושל משטרת הביטחון בריגה.
באותו זמן, צוות מחנה קייזרוואלד הודיע לאסירים שהם מחפשים עובדים לעבודה ב"קומנדו החדש" תוך הבטחת מזון ועבודה טובה יותר.
הגרמנים הצליחו לגייס בדרך זו 40 – 50 יהודים שלא היו מודעים לאופי העבודה אליה גויסו.
הם לנו במאורת יער מאולתרת ונאלצו לחפור קברים ולשרוף גופות נרקבות על ערימות עץ.
ריח הגופות השרופות נישא למרחוק.
העבודה נמשכה עד הימים הראשונים של יוני 1944, ולאחר מכן נרצחו כל העובדים היהודים וגופותיהם נשרפו ברומבולה.
טבח רומבולה, יחד עם רבים אחרים, היווה את בסיסו של משפט האיינזצגרופן שלאחר מלחמת העולם השנייה, שבו מספר מפקדי האיינזצגרופן נמצאו אשמים בפשעים נגד האנושות.
כמה מהאחראים הראשיים לטבח רומבולה הובאו לדין.
ויקטורס אראייס הצליח לחמוק במשך זמן רב ממשפט במערב גרמניה, אך לבסוף נידון למאסר עולם בשנת 1979. הינריך לוזה ופרידריך זנקה הועמדו לדין בבתי משפט במערב גרמניה ונידונו לתקופות מאסר.
הרברטס צוקורס ברח לדרום אמריקה, שם הוא חוסל על ידי סוכני המוסד.
אדוארד שטראוך הורשע במשפט האיינזצגרופן ונידון למוות, אך הוא מת בכלא לפני כן, בספטמבר 1955. פרידריך יקלן נתלה בפומבי בריגה ב-3 בפברואר 1946 לאחר משפט בפני השלטונות הסובייטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנצחת השואה כמעט ולא הייתה קיימת בתחומי הרפובליקה הסובייטית של המדינות הבלטיות, שנמשכה עד לשנת 1991. עם זאת, אתר רומבולה בלט בכך שהוא היה כמעט היחיד על שטחה של ברית המועצות לשעבר, שהקהילה היהודית המקומית הצליחה להקים אנדרטה בתחומו.
זה קרה לראשונה בשנת 1962, ביוזמתו של היישוב היהודי של ריגה.
פעילים של הקהילה היהודית ניגשו תחילה לאתר ומיינו את העצמות, בעזרתו של אחד מחברי הקבוצה שהיה רופא, ל-3 קבוצות לפי מין וגיל (גברים, נשים וילדים), ניקו אותן והכינו אותן לקבורה נאותה.
בתחילה הוצב לוח עץ, שהורד במהירות על ידי השלטונות הסובייטיים.
הדבר נעשה בטענה שהוא מנציח רק קורבנות יהודים (אף על פי שרק יהודים נרצחו שם).
הקהילה היהודית לא ויתרה, והרשויות אפשרו להקים אנדרטה אחרת, אבל התעקשו על נוסח כללי יותר, שיעלה בקנה אחד עם מדיניות התעמולה הסובייטית השמה דגש על קורבנות הפשיזם.
בהחלטת פשרה עם השלטונות, הונחה במקום בשנת 1964 אבן שעליה נכתב, כי במקום קבורים אזרחי ברית המועצות, קורבנות הפאשיזם.
מעל הכיתוב חקוק סמלה של ברית המועצות, הפטיש והמגל.
עם השנים האנדרטה הוזנחה ומספר פעמים אף הושחתה על ידי מקומיים.
רק לאחר קריסת ברית המועצות והקמת הרפובליקה של לטביה, נסללה הדרך להנצחת הקורבנות היהודים במקום.
אתר רומבולה הפך מוכר יותר ויותר ונערכו בו טקסי זיכרון.
בשנת 2001, בטקס האזכרה במלאת 60 שנה לטבח, אמרה נשיאת לטביה, ואירה ויקה-פרייברגה, כי "אנחנו יכולים להריח את העשן שעלה מרומבולה, שם גופות שנקברו נשרפו כדי למחוק ראיות".
בנובמבר 2002, הוקם אתר הנצחה במקום על ידי השלטונות הלטביים.
בכניסה לאתר הוצב פסל של עץ הכורע תחת עול האבנים עליו.
בתחילת הדרך פזורים כמה אבני זיכרון, אחת מהן חרוטה בשלוש שפות (עברית, לטבית ואנגלית), והיא התווספה לרגל הביקור הממלכתי הראשון של נשיא מדינת ישראל משה קצב בלטביה בשנת 2005.
לאורך השביל אל תוך היער נראים אבני בטון אפורים זהים נושאי מגן דוד, ועליהם חרוט הכיתוב "1941-1944".
בלבו של אתר הזיכרון מוצבים לוחות אבן מסודרים בצורת מגן דוד ועליהם חקוקים שמות הנרצחים.
במרכזם מומנט עשוי מחוטי פלדה ששורשיו צומחים מהאבנים שעל הקרקע ויוצרים את הצורה של מנורה, סמל יהודי נוסף.
לידם אנדרטת אבן עם הסבר כי זוהי המצבה שהוצבה בשנת 1964 ביוזמתה של הקהילה היהודית בריגה, וכי זה היה הזיכרון היהודי היחיד לקורבנות הטרור הנאצי בכל ברית המועצות.
באתר ההנצחה הראשי ולאורך הדרך עמוק אל תוך היער פזורים מספר קברי אחים מלבניים שבמרכזם צומח דשא, והם מורמים בגובה של מדרגה מעל פני הקרקע ומתוחמים בבטון.
סלע בודד ניצב על כל אחד מקברי אחים אלה.
האתר מחולק ל-7 חלקות; 3 חלקות לנשים, 3 חלקות לגברים וחלקה אחת לילדים.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש הוא כינוי לטבח שביצעו הקתולים הצרפתים בהוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתים) ב-24 באוגוסט 1572, היום המוקדש לברתולומאוס הקדוש.
הטבח היה אחד מהשיאים של מלחמת הדת בין הקתולים וההוגנוטים, שהתרחשה בצרפת בין השנים 1562–1595, מלחמה שהתחוללה בשל פרישתם של אלפים מדרכי עבודת האלוהים הקתוליות בצרפת, לאחר שנמשכו לפרוטסטנטיות של ז'אן קלווין.
הסיבות לטבח זה היו דתיות, מדיניות וחברתיות.
הוא היה גם תוצאה של היריבות בין בית גיז, שהוביל את הקתולים הצרפתים, לבין זה של מונמורנסי, שהיה מפולג בין קתולים ובין פרוטסטנטים.
אם כי קיימים בקרב ההיסטוריונים חילוקי דעות בדבר מעורבותו של בית המלוכה הצרפתי בטרגדיה זו, כיום רווחת הדעה שבין הנושאים באחריות למאורע זה היו קטרינה דה מדיצ'י ובנה המלך שארל התשיעי.
טבח זה התחולל כתוצאה משלושה מאורעות:
שלום סן ז'רמן-און-לה, שהביא לסיומה של מלחמת הדת השלישית ב-8 באוגוסט 1570.
נישואי אנרי מלך נאוורה למרגריט דה ולואה (18 באוגוסט 1572).
הניסיון לרצוח את האדמירל גאספאר דה קוליני השני (22 באוגוסט 1572).
שלום סן ז'רמן-און-לה הביא לקיצה מלחמה איומה שנמשכה שלוש שנים.
שלום זה היה שביר משום שלא היה מקובל על הקתולים הקיצוניים.
חזרת ההוגנוטים לחצר המלכות הכתה בתדהמה קתולים רבים.
אך אם המלך ובנה החליטו שלא לאפשר למלחמה לפרוץ מחדש והרשו לגאספאר דה קוליני, שהיה מנהיג ההוגנוטים, לשוב ולתפוס את מקומו במועצת המלך.
כדי לחזק את שלום סן ז'רמן, קטרינה דה מדיצ'י תכננה את נישואי בתה מרגריט דה ולואה, לאנרי מלך נווארה ההוגנוטי (אנרי הרביעי מלך צרפת לעתיד).
נישואים אלה לא היו מקובלים על הקתולים הקיצוניים ועל האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, שיחד עם פליפה השני מלך ספרד גינו את מדיניותה של אם המלך.
לרגל נישואים אלה התקבצו בפריז כ-800 אצילים הוגנוטים, שליוו את אנרי מלך נווארה.
אך פריז הייתה עיר אנטי פרוטסטנטית והפריזאים, שהיו קתולים קיצוניים, לא קיבלו אותם בקרבם.
הפרלמנט של פריז החליט להחרים את טקס הנישואים, קטרינה דה מדיצ'י לא קיבלה את אישור האפיפיור לנישואים אלה ואנשי בית גיז לא היו מוכנים לראות את אנשי בית מונמורנסי תופסים את מקומם בטקס זה.
רוב הכמרים הקתולים סירבו לערוך את טקס הנישואים.
לבסוף הצליחה קטרינה דה מדיצ'י לשכנע את הקרדינל שארל דה בורבון, שהיה דודו של החתן, לערוך את טקס נישואיו.
מושל פריז פרנסואה דה מונמורנסי, שלא יכול היה לשלוט במאורעות, נאלץ להתפטר ולעזוב את פריז ימים מספר לאחר טקס הנשואים, מה שהותיר את שדה הפעולה בידי בית גיז.
אנשי בית גיז ראו באדמירל גאספאר דה קוליני את האחראי לרצח פרנסואה הדוכס מגיז ב-1563. ב-22 באוגוסט 1572 נעשה ניסיון התנקשות בחיי האדמירל והוא נפצע בידו.
ההוגנוטים דרשו להעניש את האשמים ואחיו של דה קוליני חנה מחוץ לפריז בראש צבא של 4000 איש.
הקתולים חששו מפעולת תגמול מצד ההוגנוטים.
לאחר שהתייעצה עם יועציה האיטלקים, קטרינה דה מדיצ'י שכנעה את בנה המלך שארל התשיעי בדבר הצורך בפעולה מונעת.
הטבח אירע לאחר שב-24 באוגוסט 1572, כנראה ברגע של התמוטטות עצבים, שארל התשיעי צעק על פי עצת אמו: "ובכן, כך יהיה!
אל תשאירו אף אחד בחיים שיבוא אלי בטענות לאחר מכן" ("Eh bien soit !
באותו לילה הותקף דה קוליני ונרצח במיטתו על ידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז.
גופתו הושלכה מן החלון לעבר המון זועם שהתעלל בה.
מאורע זה סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים, ומתואר על ידי חלק מההיסטוריונים כניסיון לרצח עם שבו המשטר ניסה לחסל את כל האזרחים המחזיקים באמונה דתית מסוימת.
במשך החודשיים הבאים התפשט הטבח לערים טולוז, בורדו, ליון, בורז', רואן ואורליאן, וכן לערים רבות אחרות ברחבי צרפת.
ההערכות לגבי מספר הנרצחים אינן חד משמעיות, ונעות בין 2,000, לטענת הקתולים, לבין 70,000, לפי הערכת האציל הוגנוטי בן התקופה, הדוכס מקסימיליאן דה בטון, שכמעט והפך בעצמו לקורבן המאורע.
חוקרים מודרניים מעריכים את מספר הקורבנות ב-10,000 עד 30,000.
טבח יום ולנטיין הוא הכינוי שניתן לרציחתם של שבעה אנשים שהתרחשה ב-14 בפברואר 1929 בשיקגו, במסגרת מלחמת כנופיות בין הכנופיה ה"דרומית" - איטלקית בהנהגתו של אל קפונה, לבין הכנופיה ה"צפונית" - אירית/גרמנית בהנהגתו של ג'ורג' "באגס" מורן.
הטבח הוא כנראה האירוע האלים הידוע ביותר של המאפיה בשיקגו בשנות ה-20.
השבעה שנרצחו היו חברי הכנופיה של באגס מורן, שפותו להיכנס למלכודת ונורו על ידי אנשיו של אל קפונה שהיו לבושים כשוטרים.
בשל עיתוי הטבח ביום ולנטיין, והעובדה שהרוצחים היו לבושים כשוטרים, המקרה זכה בסיקור עיתונאי נרחב, עם כותרות סנסציוניות שלווו בתמונות של גופות ההרוגים.
הטבח היה אחד מאירועי הפשע הבולטים בשיקגו בין השנים 1926 ל-1929. ב-3 שנים אלו נרצח עוזר לתובע המחוזי בעיר, המאפיה היטתה תוצאות בחירות, וכן היו מספר מקרי רצח של חברי כנופיות על ידי כנופיות מתחרות, ביניהם "טבח יום ולנטיין".
בשיקגו לבדה נהרגו בין השנים 1920 ל-1930 כמעט 550 חברי כנופיות מפגיעות של כנופיות יריבות.
המשטרה הרגה מאות פושעים נוספים, ביניהם גם את אחד מאחיו הצעירים של אל קפונה, סלבטורה (פרנק), ב-1924.
הטבח היה תוצאה של תוכנית שנהגתה על ידי המאפיונר אל קפונה לרצוח את באגס מורן עצמו.
לאחר שעובדיו של אל קפונה עקבו אחרי פעילותם של אנשיו של מורן הסתבר להם כי תוכננה פגישה של ראשי הארגון של באגס מורן בהשתתפות מורן עצמו.
הפגישה נקבעה במוסך ברחוב צדדי, על מנת שלא לעורר את חשד המשטרה.
מבחינת אל קפונה הייתה זו הזדמנות לחסל את כל ראשי ארגונו של מורן.
ככל הנראה אל קפונה שיתף פעולה עם הכנופיה הסגולה בביצוע הטבח.
ביום הפגישה הוצבו תצפיתנים מטעמו של אל קפונה בחלון המשקיף אל המוסך.
תפקידם היה לזהות שכל ראשי הארגון של באגס מורן נכנסו לפנים המוסך, ושבכללם באגס מורן עצמו; התצפיתנים אכן זיהו כי כל ראשי ארגונו של מורן נכנסו, אך טעות בזיהוי גרמה לכך שחשבו שגם מורן נכנס.
עקב כך ניתנה ההוראה להתחיל במבצע החיסול, על אף שמורן עצמו לא היה נוכח.
המתנקשים מטעמו של אל קפונה הגיעו למקום בניידת משטרה גנובה, כשכולם מלבד שניים מתוכם לבושים כשוטרים.
השומר שניצב בחוץ מטעם אנשיו של באגס ראה את "השוטרים" באים להיכנס פנימה ונעלם מהאזור, כך שהמתנקשים נכנסו ללא הפרעה אל פנים המוסך.
אנשי ארגונו של באגס מורן לא חשדו כלל במתנקשים הלבושים כשוטרים, מכיוון שחשבו כי מדובר בפשיטה משטרתית רגילה בעקבות "חוק היובש" האמריקאי.
המתנקשים העמידו את אנשי הארגון עם פניהם אל הקיר, ואז גילו כי מורן עצמו לא נמצא אלא רק שבעה מאנשיו.
על אף שמטרת ההתנקשות מלכתחילה הייתה חיסול באגס עצמו, חשו המתנקשים כי מאוחר מדי לשנות תוכניות, ולכן התחילו לירות בגבם של אותם שבעת חברי הארגון.
לחברי הארגון של באגס לא הייתה יכולת להתגונן, כך שההתנקשות הייתה למעשה טבח.
המתנקשים יצאו מן המוסך לאחר צרורות רבים ממכונות ירייה, ועל מנת שלא לעורר חשד הם צעדו החוצה כשהם מתנהגים כאילו עצרו חשודים.
באותו הזמן הגיע באגס מורן לכיון המוסך, וכאשר ראה את ה"שוטרים" יוצאים מתוכו ואת ניידת המשטרה מיהר להימלט מהמקום, על אף שראה כי העצורים-לכאורה לא היו אנשיו.
הנרצחים היו ג'יימס קלארק, פרנק ופיט גסנברג, אדם הייר, ג'וני מיי, ריינהרט שווימר ואל ווינשק.
כל הקורבנות מתו מיד למעט פרנק גסנברג, שמת בבית החולים, לאחר שהגיעו השוטרים למקום האירוע.
כאשר נשאל על ידי המשטרה מי ירה בו, הוא ענה: "איש לא ירה בי, הם היו שוטרים, אלוהים קחו אותי לבית חולים כבר"; גם בבית החולים, כאשר נשאל שנית, המשיך לעמוד בתגובתו "איש לא ירה בי".
הסיבה לכך שלא שיתף פעולה עם חוקרי המשטרה עד למותו כעבור מספר שעות הייתה, באופן אירוני, "נאמנות בין גופי המאפיה", שלא למסור פרטים אחד על ארגונו של האחר.
אל קפונה היה באותה עת בחופשה בפלורידה, מתוך ידיעה כי יהיה עליו לספק אליבי בימים שלאחר ההתנקשות.
בשעת ההתנקשות הזמינו אותו חוקרי המשטרה המקומית לחקירה בניסיון, שהיה רגיל באותה עת, למצוא סיבות לעצרו, ואל קפונה עצמו שמח על כך שבשעת המעשה ישהה בקרב חוקרי משטרה כאליבי מובהק.
בימים שלאחר הרצח המשטרה אמנם חשדה בארגונו של קפונה, אך לא הצליחה להוכיח כי הוא או מישהו מארגונו היה קשור לטבח.
התמונות המזעזעות של הרוגי הטבח פורסמו למחרת היום בעיתונים.
הציבור נחרד לשמע קלות הפשיעה ברחובות ארצות הברית, והמשטרה הודיעה כי מעתה תילחם בפשע המאורגן ככל שביכולתה וכי תתפוס את מבצעי הטבח.
למעשה, למשטרה לא היה כל קצה חוט, והרצח לא פוענח.
רק לאחר שש שנים נתפס על חשד בשוד מזוין אחד התצפיתנים מטעם אל קפונה, שהודה מרצונו על מעורבותו ועל חלקו של אל קפונה ב"טבח יום וולנטיין".
על אף הודאתו המשטרה החליטה שלא להעלות את הנושא לכותרות, על מנת שלא לחשוף את חוסר יכולתה לפענח את מקרה הטבח.
באגס מורן קיבל את הידיעה דרך עיתוני יום המחרת.
הוא חטף הלם והתמוטטות עצבים קשה, ואף אשפז עצמו במוסד טיפולי לתקופה קצרה.
אל קפונה הואשם על ידי ראשי ארגוני המאפיה האחרים כי הפר כל כלל התנהגותי שקיבלו על עצמם ראשי המאפיה.
לאחר תקופה, התכנסו כל ראשי המאפיה לחתום על הסכם על פיו ישנה הפסקת אש בין הארגונים.
כל מבצעי הטבח חוסלו על ידי שכירי חרב של באגס מורן.
טבח חמה נערך בסוריה ב-2 בפברואר 1982, כאשר צבא סוריה ו"פלוגות ההגנה", בהוראת נשיא סוריה חאפז אל-אסד ובפיקוד אחיו הצעיר רפעת אל-אסד, תקף את העיר חמה וטבח אלפי אזרחים סורים סונים, במטרה למנוע ניסיון הפיכה נגד השלטון הדיקטטורי במדינה.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל העריך כי מספר ההרוגים בטבח נע בין 10,000 ל-25,000 בני אדם, אך הארגון הסורי לזכויות אדם העריך כי בטבח נהרגו כ-40,000 איש.
בתחילת שנות השמונים הייתה סוריה מעורבת עמוקות במלחמת האזרחים בלבנון שהחלה ב-1976. בעיות צצו גם מכיוונה של טורקיה, שהניעה את כוחותיה לגבול עם סוריה כדי להתמודד עם המרידה הכורדית באזור.
הממשלה הטורקית האשימה את סוריה בתמיכה ואימון של מורדי "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" (PKK) בטורקיה גופא.
תנועת האחים המוסלמים בסוריה ניצלה את הכאוס שהשתרר והחלה להתמרד נגד שלטונו של חאפז אל-אסד.
האחים המוסלמים ביצעו פעולות גרילה וטרור במספר ערים, תוך שהם תוקפים קצינים, גורמים ממשלתיים ותשתיות.
האלימות נגד המשטר כללה את הריגתם של 83 צוערים של הצבא הסורי בבית ספר לארטילריה בחלב ביוני 1979, ושלושה פיגועי מכונית תופת בדמשק בין אוגוסט לנובמבר 1980, שבהם נהרגו מאות אנשים.
ביולי 1980, העונש על השתייכות לתנועת האחים המוסלמים נקבע למוות, עם אישורו של חוק מס' 49. במהלך תחילת 1980, ביצעו האחים המוסלמים מספר פיגועי תופת נגד בנייני הממשלה וחבריה.
כחלק מכך, בוצע ניסיון התנקשות בנשיא אסד ב-26 ביוני 1980, במהלך קבלת פנים רשמית לנשיא מאלי.
לאחר שיריות מקלע החטיאו את הנשיא אסד, הוא רץ כדי לבעוט ברימון יד שהושלך לעברו, בעוד שומר ראשו הקריב את עצמו כדי לחנוק את פיצוץ הרימון השני.
אסד נפגע באופן קל בלבד.
תגובתו של אסד הייתה מהירה ובמהלך 48 השעות לאחר ניסיון ההתנקשות, 625 אסירים אסלאמיסטים נרצחו בהוצאות המוניות להורג על ידי אחיו של אסד, רפעת אל-אסד, בבית הכלא בתדמור.
הקריאות לנקמה גברו בקרב האחים המוסלמים, ופיגועי התופת התגברו.
שיא האירועים היה במרידה כוללת של העיר הסונית–שמרנית חמה, בפברואר 1982. הנשיא אסד הפקיד את האחריות לדיכוי העיר על אחיו, רפעת.
מטרת התקיפה מצד המשטר, הייתה להפסיק את הפעילות המרדנית של האחים המוסלמים.
לפני ההתקפה קרא המשטר לתושבי העיר להיכנע, והזהיר כי מי שיישאר בעיר ייחשב למורד.
רפעת אל-אסד החדיר לעיר כ-1,500 חיילים מפלוגות ההגנה שלו לבניינים שונים בעיר, ובמקביל, חנו 1,500 חיילי קומנדו מהכוח המיוחד של הקולונל עלי חיידר ליד סכר סמוך לעיר ובנו שם מנחת מסוקים.
סביב העיר חנו יחידות מודיעין וטנקים של כוחות החטיבה המשוריינת העצמאית ה-47 תחת פיקודו של הקולונל העלווי נדים עבאס.
ב-2 בפברואר, יום שלישי, בשעה 01:00 בלילה החל "טיהור" העיר.
הצבא הסורי החל בהפגזה מסיבית של העיר בת ה-350,000 תושבים (הרביעית בגודלה בסוריה).
רוברט פיסק תיאר בספרו "Pity the Nation" כיצד אזרחים ברחו מהעיר בעוד טנקים וכוחות חי"ר התקדמו לעבר העיר במטרה להטיל עליה מצור.
500 לוחמים מהכוח של רפעת וכוח של המודיעין הצבאי הסורי (המוח'אבראת) החלו להקיף את שכונת בארודי שנמצאת על הגדה המערבית של נחל אורונטס, שבסמטאותיה התגוררו המתנגדים הקיצוניים ביותר של המשטר.
אלא שהאחים המוסלמים ידעו, ככל הנראה, שצפויה מתקפה והציבו שומרים על הגגות.
הם תקפו את החיילים, שהסתבכו בסמטאות .
קבוצה אחרת הקימה מחסום על הגשר המוביל לגדה המזרחית של הנהר, כדי למנוע הזעקת תגבורת לצבא.
החיילים הותקפו גם בשכונות אחרות ועם שחר הם נסוגו.
הרמקולים של המסגדים הכריזו שהעיר "משוחררת" והאחים המוסלמים דרשו ג'יהאד נגד אסד ומפלגת הבעת'.
בבוקר הוזעקו אלפי חיילים נוספים והחטיבה ה-47 נכנסה אל העיר.
מאוחר יותר בבוקר, קרא מפקד האחים המוסלמים, השייח' אדיב אל-כילאני, לאנשיו לצאת ממחבואם לקרב לסילוק המשטר "הכופר" של אסד.
לאור היום התנהל קרב פנים אל פנים.
האחים המוסלמים, בסיוע צעירים חילונים, תקפו את עמדותיהם של גדודיו של רפעת אסד והקימו מחסומים בעצמם.
מהרמקולים של המסגדים נשמעה כל הזמן הקריאה "קומו וסלקו את הכופרים מחמה".
קבוצות של האחים המוסלמים עברו ברחובות, בזזו את תחנות המשטרה ומחסני הנשק ואז פרצו לבתי מנהיגי מפלגת הבעת' בעיר.
הצבא הזעיק תגבורת נוספת: טנקים כדי לפרוץ לעיר ומסוקים כדי להנחית חיילים.
הצבא בודד את התאים של האחים המוסלמים על ידי ניתוק קשרי הטלפון והטלגרף בין חמה וסביבתה, ואבטחת הכבישים המובילים אליה.
בבוקר 3 בפברואר ניסו הטנקים לחדור לסמטאות שבידי האחים המוסלמים.
אולם אלה הצליחו לנטרל את מכונות הירי המותקנות על הצריחים בעזרת רימונים ובקבוקי מולוטוב.
באותו ערב, הזעיק רפעת את החטיבה המשוריינת ה-21, בפיקוד פואד איסמאעיל, כאשר חייליה שהיו תושבי חמה הוצאו מן הכוח לפני כניסתו אל העיר.
הכוח נכנס דרך רחוב סעיד אבן אל-עאס.
בבוקר ה-4 בפברואר פרצו כ-20 טנקים והחלו לירות על המחסומים ועל הבתים שמסביב.
המסגד הגדול במרכז השכונה התמוטט וכעבור מספר שעות כבר קרסו גם רוב הבניינים שליד המחסומים.
יחידות הצבא שמסביב לעיר החלו להפגיז בירי ארטילרי את השכונות שהיו מעוזי האחים המוסלמים: בארודי, כילאני, הדרא וחמידיה.
ב-17 בפברואר נהרג מפקד האחים המוסלמים, השייח' כילאני, מרסיס של פגז.
במשך השבועות הבאים נהרגו מאות אנשים.
חיל ההנדסה הסורי פוצץ בשיטתיות בניינים על דייריהם.
העיר העתיקה, ובה השוק והמסגדים, נהרסה כליל.
תושבים שנשארו בעיר הובאו לחקירות בעינויים.
לדברי אהוד יערי, חקירות אלו היו בפיקוחו של הקולונל מוחמד נאסיף, מעוזריו של רפעת אסד.
רפעת הביא לעיר בולדוזרים והרס לגמרי בניינים שנפגעו קשה, וזאת כדי לגרום לתושבי השכונות של האחים המוסלמים לעבור למקום אחר.
אסירים שנכלאו בשל התנגדות למשטר, הובאו ממעצרם ונטבחו.
הם נקברו בקברים מוכנים מראש, שכוסו ללא ציון קבורתם.
ארגון אמנסטי הביא עדויות לכך שנעשה שימוש במכלים של גז ציאניד, שהוזרם מהם גז באמצעות צינורות שחוברו אל כניסות הבתים שנחשדו שעדיין מתגוררים בהם מורדים, והגז המית את כל יושביהם.
לאחר הטבח הרג הצבא הסורי את אנשי הדת ששרדו בחמה, וכן את רוב מנהיגי האיגודים המקצועיים שהתנגדו למשטר.
בתחילת מרץ אספו הרשויות תלמידים מכפרי הסביבה והטילו עליהם לנקות את הרחובות, לשטוף את הדם, לאסוף את הגופות ולסלק את הכלבים המשוטטים.
העיתונאי תומאס פרידמן ביקר בעיר בסוף חודש מאי והעיד כי ראה בה שלושה אזורים, כל אחד מהם בגודל של מגרש כדורגל, שהמבנים שעליהם נמחקו והשטח עצמו יושר וכוסה בבטון.
קריאות ממדינות העולם המערבי גינו את ההתקפה כהפרת זכויות אדם וטבח.
אסד, בנאום תגובה רשמי, קרא לארצות המגנות שלא לאפשר לאלו שברחו מסוריה לשהות במדינותיהן.
קריאותיו לא נענו, ומרבית חברי האחים המוסלמים ברחו לירדן, לארצות הברית, לבריטניה ולגרמניה וקיבלו מקלט כפליטים פוליטיים.
מבחינה פנימית ניתן פרסום לתקיפה כדי להרתיע את האזרחים.
אפילו הארגונים השמרנים ביותר לא הביעו את תמיכתם באחים המוסלמים, ולא הביעו סימפתיה לתושבי חמה.
הסיבות העיקריות לכך היו האמצעים האלימים שנקטו האחים המוסלמים, וסובלנותו ההתחלתית של חאפז אל-אסד להתקפות הארגון עד לניסיון ההתנקשות בו והמרידה בחמה.
הפרשן תומאס פרידמן ציין בשנת 2001, כי מאז אירוע זה לא איימו עוד גורמים אסלאמיים על המשטר הסורי.
עובדה זו הייתה נכונה עד פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה כשלושים שנה מאוחר יותר.
טבח כיוס הוא אירוע בשנת 1822 בו נטבחו עשרות אלפים מתושבי האי היווני כיוס על ידי חיילים עות'מאנים.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות היוונית ב-1821 החלו חיילים עות'מאנים לטבוח אלפי יוונים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
הטבח בכיוס הפך לאחד המאורעות הזכורים ביותר משפיכות דמים זו.
במהלך הטבח כ-42,000 מיושבי האי נתלו, הורעבו או עונו למוות, 50,000 שועבדו לעבדים, ו-23,000 הוגלו.
פחות מ-2,000 הצליחו לשרוד באי.
ביוונית, הביטוי "קטסטרופי טו ניסיו" (Καταστροφή του νησιού), שפירושו "חורבן האי", משמש לציון אירועים אלה.
האי עצמו נבזז, ומקצת הניצולים התפזרו ברחבי אירופה במה שידוע כיום בשם "גולת כיוס".
תושבי האי, אשר במשך 2,000 שנים שלטו במסחר הימי ובדיפלומטיה ברחבי הים השחור, הים האגאי והים התיכון וכן היו בעלי השפעה בקונסטנטינופול, לא הצליחו לשקם את מעמדם הרם כבעבר.
הטבח תועד ודווח היטב, והצית רגשות זעם באירופה, בין השאר בציורו של הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה "מראות טבח כיוס", המנציח את הזוועות שהתחוללו.
בזמן הטבח ניצלו תושבי אזור מסטיקוחוריה בדרום-מערב האי הודות לגידולי עצי אלת המסטיק.
מן הגידולים האלה הפיקו את שרף המסטיקא שהיה שווה במשקלו לזהב ואשר שימש את הסולטאן העות'מאני ואת נשותיו בהרמון ושימש אף בתור חומר יקר ליצוא של האימפריה העות'מאנית.
טבח כרנתינא הוא טבח שהתרחש במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ב-18 בינואר 1976.
כרנתינא הייתה שכונת עוני בביירות, הממוקמת מזרחית לנמל וחולשת על שני גשרים שחיברו בין מזרח הבירה הנוצרית לאזורים הנוצרים בהר הלבנון ובין מזרח ביירות לנמל ג'וניה, דרכו זרמה תחמושת לפלנגות.
אש"ף הקים מחנה אימונים בשכונה, בה מרבית התושבים כלל לא היו פלסטינים - מרביתם היו עובדים זרים כורדים וארמנים שעבדו בנמל.
ביולי 1975 התגוררו כ-3,000 איש בשכונה שהייתה אז חרבה, בגלל מלחמת האזרחים.
בתחילת ינואר 1976 היו הכוחות המוסלמים במתקפה נגד הנוצרים ועלה חשש שחיבור בין הכוחות בכרנתינא ובנבעה יביא לכיתור הנוצרים בביירות.
במסגרת המגמה שרווחה במלחמת האזרחים בלבנון, של השתלטות על שטחים בעלי זהות עדתית וחיסול המובלעות העדתיות האחרות באותו השטח, תקפו את השכונה מיליציות נוצריות בתמיכה סורית.
ב-4 בינואר 1976 הטילו המיליציות הנוצריות יחד עם חיילי צבא לבנון נוצריים, מצור על השכונה.
השכונה הופגזה במרגמות, אולם אנשי אש"ף סירבו לאפשר לתושביה לעזוב.
במשך שלושה ימים נמשכו הקרבות, וגבו את חייהם של רבים.
בסופו של דבר, השתלטו המיליציות הנוצריות על השכונה.
הלחימה וההרג התפשטו גם לרובע השכן מסלח', ומרבית בתי שתי השכונות שוטחו בדחפורים והועלו באש.
לטענת הפלסטינים היו חלק מהפלנגיסטים מסוממים כשהם השליכו רימונים לתוך בתי מגורים, ירו בגברים שנקרו בדרכם, אנסו נערות ושדדו תכשיטים וזהב.
בעקבות הפסקת אש פונו הכוחות הנוצרים מכרנתינא ב-1 בפברואר 1976.
החוקר ויליאם האריס, העריך כי מספר הקורבנות עמד על 1,500 פלסטינים ושיעים.
הנוצרים טוענים שמרבית ההרוגים בקרבות היו לוחמי אש"ף, שלעיתים מנעו מהאזרחים המבוהלים לעזוב את השכונה במהלך הלחימה.
רבים טוענים כי טבח זה היה המניע לטבח הפלסטיני בדאמור, שהתרחש יומיים לאחר מכן.
שני האירועים גרמו למעברם של לבנונים מוסלמים ונוצרים רבים ממקום מגוריהם בביירות לאזורים שנשלטו על ידי המיליציות העדתיות שלהם.
מגמה זו, גרמה לפילוגה של ביירות לחלק מזרחי, בו חיו הנוצרים ולחלק המערבי, בו חיו המוסלמים.
זמן מה לאחר הטבח הוקמה בכרנתינא מפקדת המיליציה הנוצרית המאחדת הכוחות הלבנוניים.
במקום ערכו לוחמי הכוחות חקירות אכזריות.
כ-2,000 עד 3,000 איש ששרדו את החקירות נורו והושלכו לבורות קבורה גדולים בפאתי כרנתינא.
בשנות ה-80 הועברו העצמות לוואדי בקרבת הכפר סכינתא, המקום כונה מאז "עמק הגולגולות".
טבח טביליסי היה טבח שבוצע על ידי חיילים סובייטים ב-9 במרץ 1956. הטבח בוצע על מנת לשבור את ההפגנות בטביליסי, בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
ב-25 בפברואר 1956 נשא ניקיטה חרושצ'וב את הנאום הסודי בו הוקיע את סטלין, שהיה יליד גאורגיה, כעריץ ברוטלי.
חלק מתושבי גאורגיה שגדלו על הערצה לסטלין והתגאו בכך שהוא היה גאורגי ששלט במדינה גדולה כמו ברית המועצות, ראו בהוקעת סטלין פגיעה בגאווה הגאורגית, במיוחד לאור יחס הכבוד שהגאורגים נוהגים כלפי המתים בכלל.
בהתקרב יום השנה השלישי למותו של סטלין התקיימה ב-4 במרץ 1956 הפגנה ספונטנית ליד אנדרטת ענק של סטלין ליד סכר נהר הקורה.
נשמעו בה נאצות כלפי "אויבי סטלין".
למחרת אורגנו על ידי צעירים מקומיים, שלא באישור השלטונות, מספר תהלוכות סטודנטים קטנות לכיוון האנדרטה של סטלין בטביליסי.
ההפגנות דמו להפגנות הרשמיות שהתקיימו מעת לעת על ידי השלטון, והשלטונות לא ניסו למנוע את קיומן.
בלטו בהשתתפות בהפגנות צעירים שסיימו את לימודיהם ונשלחו לעבוד במחוזות מרוחקים של גאורגיה אך נמנעו מלעשות זאת ונשארו מובטלים בטביליסי.
ב-6 במרץ וב-7 במרץ התרחבו ההפגנות ועל פי ההערכות השתתפו בהן כ-70,000 מפגינים.
סטודנטים ותלמידים יצאו להפגין במקום ללמוד, ולמפגינים חברה קקופוניה של צופרי כלי רכב, ששרו את הסיסמה "יחי סטלין הגדול, תחי המפלגה של לנין וסטלין, תחי גאורגיה הסובייטית", ליד בניין הממשלה בשדרות רוסתוולי שבטביליסי.
המשטרה ניסתה לרסן את ההפגנות, אך ללא הצלחה.
במספר מקרים הכו המפגינים אנשים שנחשדו כמתנגדים למפגינים.
ההפגנות בבירה טביליסי עוררו הפגנות דומות ברחבי הרפובליקה.
בכירי המפלגה ראו בחיוב את ההפגנות ואולי אף קיוו שיוכלו להשתמש בהן להשפיע על שלטונות ברית המועצות לעדן את הקו האנטי-סטליניסטי.
אולם באותו יום נתקבלה הוראה לכנס את בכירי המפלגה ולהקריא בפניהם איגרת בנושא הפשעים של סטלין, ובכירי המפלגה לא העזו שלא לבצע את ההוראה.
ב-8 במרץ התגברו המהומות, ומפגינים רבים החרימו מכוניות ומשאיות באיומים ויצאו במכוניות בתהלוכות תמיכה בסטלין.
המפגינים הסתובבו עם תמונות של לנין באופן ששידר נאמנות לשלטון.
העימותים עם המשטרה תכפו והלכו, והמפגינים דרשו שמזכיר המפלגה הקומוניסטית ינאם בפני ההמונים.
בנאומים בכיכר סטלין החלו להיכנס מוטיבים לאומיים גאורגיים.
הקבוצות הקיצוניות ביותר היו סטודנטים שתבעו להשיב לגאורגיה את עצמאותה.
בניסיון לשלוט בהתפתחויות, הכריזו השלטונות על עצרות זיכרון לסטלין ב-9 במרץ בכל המוסדות.
אולם הדבר לא הרגיע את ההמונים.
רבים כלל לא הגיעו למקומות העבודה ורוב החנויות בטביליסי היו סגורות.
בערב, הוקראו ליד האנדרטה של סטלין דרישות לפטר את ניקיטה חרושצ'וב ולקדם את מנהיגי המפלגה בגאורגיה, בהם ואסיל מז'וואנידזה, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה.
לפנות ערב הוצאה הודעה מטעם שלטונות ברית המועצות בה נאמר ש"אנשים בלתי הגונים" ניצלו את ימי האבל על סטלין להפריע לפעילות התקינה של העיר, ושהתושבים שהוטעו מתבקשים לשוב לשגרת יומם.
צו נוסף הודיע על משטר צבאי בעיר החל מחצות לילה והכנסת כוחות צבא לשמירה על הסדר.
הצוים הוקראו שוב ושוב ברדיו ברוסית ובגרוזינית.
במהלך הערב הצבא פתח ביריות סביב מספר בניינים, וחיילי הצבא והטנקים החלו רודפים אחרי הסטודנטים הנמלטים.
מספרם המדויק של הקורבנות אינו ידוע: לפחות 80 (ואולי אף מעל ל-150) צעירים נהרגו, מאות נפצעו ונאסרו .
במשך עשור שנים אזכור הטרגדיה של 9 במרץ היה טאבו, אולם הלקח נלמד.
במשך 20 השנים הבאות לא נרשם שום עימות, עד שדור חדש של גאורגים צעירים הופיעו בזירה.
טבח לייפאיה (Liepāja massacres) היה סדרה של הוצאות להורג המוניות, ליד העיר לייפאיה בחוף המערבי של לטביה, לאחר כיבושה על ידי הנאצים בשנת 1941.
בנוסף ליהודים, הנאצים ומשתפי הפעולה איתם הרגו גם צוענים, קומוניסטים וחולי נפש.
בין 5,000 ל-5,700 יהודים נורו, רובם בשנת 1941. הרציחות התרחשו במגוון מקומות בתוך ומחוץ לעיר, כולל בפארק במרכז העיר, באזור ליד הנמל, באצטדיון האולימפי ובחוף ליד המגדלור.
הטבח הגדול ביותר התרחש באמצע דצמבר 1941 על חוף הים.
האחראים העיקריים לפעולות ההרג היו פלוגות האיינזצגרופן וכן משטרת העזר הלטבית וכוחות מיליציה, כשהם נעזרים גם בוורמאכט ובכוחות הצי הגרמני.
מיד לאחר שלייפאיה נפלה לידי הנאצים ב-29 ביוני 1941, החל המרדף אחר היהודים.
ההערכה היא כי בסביבות 5,700 יהודים מלייפאיה והמחוז הקרוב נפלו לידיים גרמניות.
החל ירי אקראי של יהודים בעיר על ידי חיילים גרמנים.
כ-99 יהודים נהרגו בירי זה.
אחד מהמקרים התרחש כשחיילים הלכו לבית החולים בעיר, עצרו מספר רופאים וחולים יהודים וירו בהם למרות מחאות הצוות הרפואי.
ב -29 ביוני 1941, פלוגת איינזצקומנדו EK 1a נכנסו לעיר.
במהלך הלחימה, הכוחות הסובייטים חפרו תעלות הגנה בפארק ריינה במרכז לייפאיה.
ב-3 וב-4 ביולי 1941, אנשי האס דה אספו יהודים, צעדו אתם אל התעלות בפארק, ירו בהם ודחפו אותם פנימה אל התעלות.
לא ידוע כמות ההרוגים במהלך ירי זה, ההערכות נעות בין כמה עשרות ל-300. ועדת חקירה של ברית המועצות מצאה כי 1,430 בני אדם נהרגו בירי בפארק, אולם יש הטוענים כי המספר מוגזם.
ב-3 ביולי 1941 מפקד פלוגת איינזצקומנדו 2, ארהרד גרואל, נכנס לעיר עם כ-30 מאנשיו.
הם השתלטו על כלא הנשים והשתמשו בו כמתקן כליאה עבור המשטר הנאצי.
מרבית האנשים שנכלאו היו יהודים, והשאר קומוניסטים.
שמועות לפיהם היהודים היו אחראים לזוועות המשטר הקומוניסטי בלייפאיה דרבנו מיליציה לטבית לבצע את מרבית המעצרים.
הירי הראשון שבוצע היה של כ-30 יהודים וקומוניסטים שהוצאו להורג ב-7 ביולי.
הם הוגדרו על ידי הנאצים כ"בני ערובה", ונורו כנקמה כביכול על ירי שנורה לעבר הסיורים הגרמניים באזור.
כל אסיר חמישי נבחר להישלח לטבח שהתרחש על דיונות החוף ליד המגדלור.
בערך 30 אנשים נהרגו בירי.
ביום 8 ביולי 1941, על פי הוראות מראשי האייזנגרופה לגרואל כי יש לזרז את מהלכי המעצר וההשמדה, נורו 100 גברים עצורים, רובם יהודים (ישנה עדות שירו ב-200 איש).
הם הובלו לאתר מחוץ לכלא בקבוצות של 20 ואז נורו.
לפחות פעם בשבועיים התרחשו הוצאות להורג על החוף ליד המגדלור.
אנשי חוליות הביצוע הראשונות היו גרמנים, אך הם הוחלפו מאוחר יותר על ידי יחידת קומנדו של הלטבים.
גרואל הוחלף לאחר מכן בקצין האס אס וולפגנג קוגלר, ותחת פיקודו המשיכו להתבצע הרג של קבוצות קטנות של יהודים באופן כמעט יומיומי.
מפקד הצי הגרמני בלייפאיה הוציא מברק, שבו דרש להביא לעיר אנשי אס אס ומשטרת מגן לטבית עבור "יישום מהיר של הבעיה היהודית".
לצורך ביצוע הירי הובא מריגה "קומנדו ארייס", יחידה של משטרת העזר הלטבית בראשות קצין האס אס ויקטורס אראייס (Viktors Arājs).
הם הוציאו להורג בתאריכים 24–25 ביולי בסביבות 910 גברים יהודים.
הנידונים למוות נאלצו לצעוד בקבוצות קטנות עד לקצה של בור, כרעו על הקרקע ונורו לעיני עשרות צופים גרמנים מן הצי.
לאחר פעולה זו נמשך הירי של קבוצות קטנות.
באוגוסט עד דצמבר 1941, היו מספר רב של הוצאות להורג, בהם נורו למוות כ-600 יהודים, 100 קומוניסטים ו-100 צוענים.
גם הצוענים היו על כוונת ההשמדה של הכיבוש הנאצי.
בדצמבר 1941, הוציא קומיסר הרייך הינריך לוזה צו בו נאמר כי יש להתייחס אל הצוענים בדיוק כמו אל היהודים.
הצוענים היו בני השמדה גם באזור לייפאיה.
ב-5 בדצמבר 1941, המשטרה הלטבית בלייפאיה עצרה 103 גברים ונשים צוענים.
היא מסרה אותם למשטרה הגרמנית הראשית "לצורך השגחה" כלומר, לרצח.
מעשה הטבח הגדול ביותר בלייפאיה התקיים במשך שלושה ימים, מ-15 בדצמבר ועד ל-17 בדצמבר 1941.
ב-13 בדצמבר פרסמה המשטרה הנאצית צו המורה לכל יהודי העיר להישאר בבתים במשך שלושה ימים.
המשטרה הלטבית החלה לעצור את היהודים בעיר עוד באותו הלילה ולהביא אותם לכלא הנשים, שם הם נכלאו בחצר.
האנשים נצטוו לעמוד בטור גדול מול הקיר ולא לזוז.
תחת משמר גרמני ולטבי, הם הובלו בקבוצות של 20 איש לדיונות בפרבר של לייפאיה בשם סקדה, שנמצא בחוף הים מצפון לעיר, סמוך לתעלות שנחפרו במקום.
הם הצטוו לחכות לתורם להיות מוצאים להורג בשכיבה על הקרקע עם הפנים כלפי מטה.
כשהתקרבו אל הבורות, הצטוו להסיר את בגדיהם ואז נורו לתוכם.
לאחר מכן איש אס-דה בדק את הגופות בתעלה על מנת לירות במי שנותר בחיים.
הירי התבצע על ידי שלוש יחידות:
כל שוטרי ה"שוצפוליציי" (גרמנים), משטרת-העזר הלטבית של האס-דה וכן גדוד 21 של המשטרה הלטבית.
בפעולה זו נרצחו 2,731 יהודים ו-23 קומוניסטים.
בשנת 1943, עקב התקדמות הצבא האדום, ניסו הלטבים לטשטש את הטבח תוך פתיחת הקברים ושפיכת תמיסת כלור על שרידי הגופות.
כאשר הוקם גטו בלייפאיה ביוני 1942, נשארו בחיים רק כ-814 יהודים.
הגטו עצמו כלל 11 בתים על פני ארבעה רחובות.
עד סגירתו באוקטובר 1943, שימשו תושביו למגוון עבודות כפייה לרשויות הכיבוש.
במהלך תקופה זו מתו בו 102 בני אדם עקב התנאים הקשים והמחסור במזון ו-54 נוספים הוצאו להורג.
השומרים בגטו היו לטבים לובשי מדים שחורים.
ב-8 באוקטובר 1943 נסגר הגטו, והאסירים ששרדו בו הועמסו על קרונות בקר ונשלחו לגטו ריגה.
בשנת 1971 הרשיע בית משפט בגרמניה המערבית שישה אנשי אס-דה ומשטרה על ביצוע מעשי הטבח בלייפאיה.
הם נדונו לעונשים של שנתיים עד שבע שנות מאסר.
ויקטורס אראייס התחמק מן הצדק במשך שנים רבות, אך בשנת 1979 הוא הורשע בבית משפט במערב גרמניה ונידון למאסר עולם (מת ב-1988).
טבח ז'ילבה (ברומנית: Masacrul de la Jilava) הוא שמו של אירוע דמים, שהתרחש ברומניה, בליל 26 בנובמבר 1940, תחת שלטון המדינה הלאומית-לגיונרית, כשקבוצת לגיונרים, מרביתם מהמשטרה הלגיונרית, רצחו בבית הסוהר הצבאי ז'ילבה 64 עצירים.
בלילה שבין 29 ל-30 בנובמבר 1938 נרצחו ברומניה, בפקודת קרול השני, מלך רומניה, 14 לגיונרים, מראשי התנועה הלגיונרית: מנהיג התנועה, קורנליו זליה קודריאנו, שלושת הניקדורים ועשרת הדצ'מווירים.
ברית המועצות חתמה עם גרמניה הנאצית על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהכיר בתביעות ברית המועצות מול מחוזות דרום רומניה.
התחזקות גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית וירידת כוחן של צרפת ובריטניה, בנות הברית המסורתיות של רומניה, הציגו את רומניה מבודדת מול הרוויזיוניסטים בעלי התביעות הטריטוריאליות כלפיה.
תכתיב וינה קרע את צפון טרנסילבניה והעביר אותו לריבונות הונגרית ואולטימטום סובייטי אילץ את הממשל והצבא הרומני לצאת מבסרביה ומחוזות נוספים עליהם השתלטה ברית המועצות.
קריעות אלה זעזעו את רומניה והביאו לחילופי שלטון המלך בשלטון הדיקטטורי של גנרל יון אנטונסקו והתנועה הלגיונרית.
לאחר הקמת המדינה הלאומית-לגיונרית, המשטר החדש, בהתאם לצו-חוק מספר 3321 הקים "ועדה מיוחדת לחקירה פלילית", שפתחה בחקירות ומעצרים לאיתור האחראים לרצח אותם לגיונרים.
הוועדה התכנסה ל-38 ישיבות, שבמהלכן נערכו 60 חקירות ונלקחו 58 עדויות.
בית הדין הצבאי אישר מעצרים על פי רשימות חשודים וכך נעצרו 33 אישים כבר בשלבים המוקדמים ובהם בעלי תפקידים לשעבר במשטר הקודם, שנחשדו בכך שהיה להם חלק ברציחות של ראשי הלגיונרים בסוף נובמבר וברציחות נוספות של לגיונרים, בסה"כ 292 רציחות.
בלילה שבין 26 ל-27 בנובמבר 1940 עסקו הלגיונרים בחשיפת גופות ראשי התנועה שנרצחו שנתיים לפני כן, נקברו ונוצקה מעל הקבר פלטת בטון גדולה.
הוריה סימה החליט שאירוע זה לא יכול לעבור מבלי שהאשמים ברציחות ישלמו על כך.
תכנון הרצח היה קל, כי שמירת העצירים הייתה בידי משמר של לגיונרים.
על בית הסוהר עצמו שמרו חיילים, אך הלגיונרים היו בתוכו וניצלו מרווח בין משמרות החיילים לביצוע הרצח.
לקראת הכניסה לתאי העצורים דאגו להוריד מראש את המנעולים ולפי סימן מוסכם נכנסו ורצחו את כל האסירים.
בחקירה שנערכה מאוחר יותר נמצא שחלק מהנרצחים, בנוסף לפצעי הירי, סבלו גם מחתכים המעידים על שימוש בגרזן.
ב-28 בנובמבר נמסרה הודעה רשמית כוזבת בה צוין שלגיונרים, שעסקו בהוצאת גופות מנהיגיהם הרצוחים, בלהט יצריהם ביצעו את הוצאתם להורג של הרוצחים.
בעקבות אירוע זה ניתנה הוראה לפירוק המשטרה הלגיונרית.
בתא מס' 1 - מיכאיל מורוזוב (Mihail Moruzov), מי שעמד בראש הסיגורנצה.
בתא מס' 2 - קולונל שטפאן גרוביץ' (Ștefan Gherovici)
בתא מס' 3 - ויקטור יאמאנדי ( Victor Iamandi), שר משפטים לשעבר.
בתא מס' 4 - גנרל גבריאל מרינסקו (Gabriel Marinescu), מפקדה לשעבר של משטרת עיר הבירה.
בתא מס' 5 - קולונל ואסילה זצ'יו (Vasile Zeciu)
בתא מס' 6 - רב-סרן אלכסנדרו פופסקו, מפקד לשעבר של הז'נדרמריה של קונסטנצה ורב-סרן אריסטידה מאקובאנו מהז'נדרמריה, שלקח חלק ברצח קוריאנו.
בתא מס' 7 - גנרל גאורגה ארג'שאנו, ראש ממשלה לשעבר וקולונל אניבל פאנאיטסקו (Anibal Panaitescu).
בתא מס' 8 - רב-סרן יוסיף דינולסקו מהז'נדרמריה, שהיה מעורב ברציחת קודריאנו.
בתא מס' 9 - גנרל יואן בנגליו, מפקדה לשעבר של הז'נדרמריה.
ביתר התאים הצטופפו בעלי דרגות ומעמד נמוכים יותר.
ביום המחרת, ב-27 בנובמבר, נמשכו רציחות האישים הבולטים, קבוצת קומדו מורכבת מלגיונרים חטפה מביתם את פרופסור ניקולאיה יורגה ואת הכלכלן פרופסור וירג'יל מדג'ארו ורצחה אותם.
טבח טלטלולקו (Tlatelolco) התרחש במקסיקו סיטי ב-2 באוקטובר 1968, ובו נטבחו מאות מפגינים וסטודנטים כחלק מהמלחמה המלוכלכת .
מיולי 1968, חודשיים אחרי מרד הסטודנטים בצרפת, קיימו סטודנטים במקסיקו הפגנות נגד השלטונות.
ב-1 באוקטובר 1968 הושגה הסכמה להרחקת כוחות הצבא מהאוניברסיטאות.
אולם ב-2 באוקטובר התקיימה הפגנה גדולה בדרישה לשחרר עצורים מהפגנות קודמות.
על פי דיווח של עיתונאים אנגלים, לאחר ששתי רקטות זרחן נורו בהפגנה, פתח הצבא באש על המפגינים.
לפני קיום האולימפיאדה במקסיקו בשנת 1968, כתוצאה מאי הסכמות פוליטיות חריפות במדינה, כעשרה ימים לפני אירוע הפתיחה, היו הפגנות ענק בכל רחבי מקסיקו כנגד שלטון הדיכוי.
הוועד האולימפי איים להשבית את האולימפיאדה או להעבירה לאתר אחר אם לא יישמר השקט ויובטח שלומם של הספורטאים והתיירים.
הממשלה המקסיקנית החליטה אפוא לדכא את ההפגנות ביד ברזל.
הסטודנטים, שססמתם הייתה "לא רוצים אולימפיאדה, רוצים מהפכה!" (), הרגיזו את השלטון במקסיקו סיטי, שבתגובה שלח את הצבא לתפוס את הקמפוס של האוניברסיטה הלאומית הגדול בעיר - UNAM.
בצהרי 2 באוקטובר 1968 יצא מצעד של סטודנטים לכיוון "כיכר שלוש התרבויות" (Plaza de las Tres Culturas) ברובע טלטלולקו בעיר, במטרה לערוך הפגנה גדולה נגד הממשלה.
התוצאה של נוכחות צבאית אדירה בכיכר וסטודנטים אידיאליסטים שאינם מוכנים לוותר, הולידה מצור על הכיכר, ולאחר מכן החל הצבא בירי חי לעבר המפגינים.
עד הלילה הסתיימה הנוכחות הצבאית שם והצבא והמפגינים שנותרו הסתלקו משם.
בנוסף להרוגים דווח על כ-1300 עצורים.
מספר ההרוגים שנוי מאוד במחלוקת עד היום.
היו דיווחים שלפיהם נהרגו בהפגנה אלפי סטודנטים, אולם מרבית הדיווחים דיווחו על מספר דומה, כ-200–300 הרוגים.
הדיווח הרשמי של הממשלה היה על ארבעה הרוגים ו-20 פצועים.
באופן רשמי מודה כיום מקסיקו שהיו כ-30 הרוגים.
אולם ישנן עדויות שנהרגו מאות אנשים.
חיילים העמיסו את הגופות על משאיות ובאתר בלתי-ידוע הן הועלו באש.
ההערכה המקובלת שהיו כ-300 הרוגים.
טבח חוג'אלי הוא טבח שהתרחש בעיירה חוג'אלי, בחבל הבדלני נגורנו קרבאך בתאריכים 25–26 בפברואר 1992. אירוע זה הוא חלק ממלחמת נגורנו קרבאך.
בטבח נהרגו לפחות 161 טורקים מסחתים אזרחי אזרבייג'ן.
זהות מבצעי הטבח איננה ברורה עד היום: הארמנים טוענים כי האזרים רצחו את המסחתים, בעוד האזרים טוענים כי הארמנים עשו זאת.
חלק מהחוקרים אף סוברים כי גדוד של הצבא האדום שישב סמוך לעיירה הוא האשם בטבח.
ביער צרעה צפונית לבית שמש קק"ל הקימו אנדרטה וגן זיכרון שמציין את הטבח.
מלחמת נגורנו קרבאך החלה בפברואר 1988 כמלחמה מקומית, בין מיליציות ארמניות לכוחות הביטחון האזריים.
התפרקותה של ברית המועצות והעצמאות שזכו לה ארמניה ואזרבייג'ן החריפו את המחלוקת על החבל, שמרבית תושביו ארמנים אך הוא נכלל בשטחה של אזרבייג'ן.
בינואר 1990 נערך טבח נגד הארמנים בבאקו בירת אזרבייג'ן.
במהלך הטבח נרצחו כ-90 בני אדם ממוצא ארמני, ונשים רבות נאנסו.
הטבח בארמנים החיים באזרבייג'ן החריף את הסכסוך הארמני-אזרי, אשר התלקח לאורכו של הגבול בין המדינות, ובנגורנו קרבאך.
בסתיו 1991 הטיל צבא אזרבייג'ן מצור על העיר הארמנית סטפנקרט, בירת נגורנו קרבאך והעיר הגדולה ביותר בחבל.
המצור נמשך 120 ימים, שבמהלכם הופצצה העיר במרגמות, ארטילריה, וטילי גראד, וצלפים ירו בעוברי אורח.
בשיא ההפצצות נורו על סטפנקרט כ-400 טילי גראד מדי יום.
בנוסף לכך, ביצעו האזרים מספר מעשי טבח מחרידים בכפרים שונים ברחבי החבל הבדלני.
עד ראשית 1992 לא התערב צבא ארמניה בלחימה בנגורנו קרבאך, כי היה עסוק בהגנה על גבולות ארמניה מפני פלישת אזרבייג'ן אליה.
ניצחון צבא ארמניה בלחימה והחשש כי הארמנים תושבי נגורנו קרבאך ייטבחו במקרה שיובסו, הביאו את הרפובליקה הארמנית לפלוש לחבל.
זאת על אף לחצן של ארצות הברית ורוסיה, שהתנגדו לכך.
הארמנים פנו תחילה לכיבוש חוג'אלי, עיירה אזרית שממנה הופצצה סטפנקרט ובה היה נמל התעופה היחיד בחבל.
צבא ארמניה החל להפציץ את חוג'אלי ב-22 בפברואר 1992, והורה לאזרחים לצאת ממרכז העיירה עם דגלים לבנים על מנת שלא ייפגעו במהלך הכיבוש הקרקעי.
קבוצה של טורקים מסחתים שניסתה להימלט מהעיירה תוך הנפת דגלים לבנים, נורתה למוות בירי מטווח קצר, בלילה שבין ה-25 ל-26 בפברואר 1992. למחרת נכנסו גדודים של צבא ארמניה לעיר ותיעדו את תוצאות הטבח.
העיתונאים היחידים שנכחו בחזית, ביניהם גם צלם הווידאו היחיד שתיעד את המראות, האשימו את האזרים בטבח.
אייאז מוטליבוב, נשיא אזרבייג'ן באותה העת, האשים את "החזית העממית האזרית" בביצוע הטבח, וטען בראיון שנערך עימו כחודש וחצי לאחר הטבח כי מטרת הטבח הייתה לעורר חוסר יציבות שלטונית על מנת להפילו מהשלטון.
התקשורת הפרו-אזרית שהייתה רחוקה מזירת הקרב האשימה את הארמנים; לפי משמר זכויות האדם הארמנים הם שביצעו את הטבח, ובטבח נהרגו יותר מ-200 איש.
לטענת ממשלת אזרבייג'ן נהרגו בטבח 613 אזרחים, מהם 63 ילדים.
טבח טומאן היה פשע מלחמה שהתרחש ב-16 ביולי 1950, במהלך מלחמת קוריאה, על פסגת הר בכפר טומאן שבקוריאה הדרומית.
בטבח נרצחו שלושים חיילי צבא ארצות הברית, פצועים ולא-חמושים, וכן כומר קתולי, בידי חיילי הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית במהלך קרב טג'אן.
במהלך פעילות מבצעית בנהר גאום במסגרת קרב טג'אן, קבוצת חיילי צבא ארצות הברית נותקו מאספקה-מחדש בעקבות מחסום שהוצב בידי הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית.
לאחר שניסיונותיהם לפרוץ את המחסום נכשלו, נאלצו החיילים להתפנות להרים הסמוכים כדי לטפל בפצועים.
לאחר ששלושים מהפצועים, רופא אחד וכומר צבאי אחד נותקו משאר הקבוצה, הם התגלו על ידי כוח סיור קוריאני.
הכוח פתח באש על הכומר בעודו מתפלל לשלומם של הפצועים, ומיד לאחר מכן נרצחו שאר החיילים.
טבח לורנס או פשיטת קוואנטריל הוא הכינוי שניתן לפשיטת כוח הגרילה "הפושטים של קוואנטריל" על העיר לורנס במדינת קנזס שבארצות הברית ב-21 באוגוסט 1863, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך הפשיטה הועלו באש חלק מבתי העיר ונרצחו כ-200 מתושביה.
העיר נודעה כתומכת של מדינות האיחוד ואילו הפושטים של קוואנטריל היו מתומכי מדינות הקונפדרציה.
מדינת קנזס הצעירה הצטרפה לארצות הברית ב-1861, ערב מלחמת האזרחים האמריקנית, ונמנתה עם מדינות האיחוד.
שנים רבות לפני כן כבר התקיימה על רקע זה מתיחות בינה לבין שכנתה ממזרח מיזורי, שהייתה מדינת עבדות.
בשנים אלו התרחשו תקריות בין מיליציות חמושות משתי המדינות.
תקופה זו נודעה בכינוי קנזס המדממת.
העיר לורנס שבמזרח קנזס, שכבר הותקפה פעם אחת בשנת 1856, נחשבה למטרה עבור המיליציות תומכות העבדות ממיזורי בהיותה מוקד של התנגדות לעבדות וכן שטח כינוס לחיילי צבא האיחוד ולמיליציות מקומיות (שכונו ג'ייהוקרס (Jayhawker)) אשר פשטו על חוות ומטעים במחוזות המערביים של מיזורי.
יוזם ההתקפה על לורנס היה ויליאם קוואנטריל (William Quantrill) בן ה-26, מנהיגה של קבוצת הגרילה תומכת הקונפדרציה "הפושטים של קוואנטריל" (Quantrill's Raiders).
מטרתו העיקרית (עם מטרה משנית של ביזה) הייתה לנקום בתושבי לורנס.
הרצון בנקם נבע מפשיטות של אנשי גרילה תומכי האיחוד על מקומות יישוב במערב מיזורי, ובפרט הפשיטה על העיר אוסאולה (Osceola) שבמיזורי בספטמבר 1861, שבה נבזזה והוצתה העיר ותשעה מתושביה הוצאו להורג לאחר משפט שדה.
זאת ועוד: בראשית 1863 ערכו קבוצות חמושות שבסיסן בלורנס שורה של פשיטות על מערב קנזס שכוונו למנוע מתן סיוע אזרחי לצבא הקונפדרציה, אך לוו במעשי זוועה - הצתות, ביזה ורצח של עשרות אזרחים.
שאיפת הנקם של קוואנטריל הוזנה גם על ידי מעצר נשים ונערות בנות משפחות של אנשי גרילה ממיזורי על ידי חיילי צבא האיחוד, ובמיוחד מאורע שבו התמוטט בקנזס סיטי מבנה ששימש כבית מעצר לנשים אלו.
בהתמוטטות שהתרחשה ב-13 באוגוסט 1863 נספו חמש מהעצורות, כולן בנות פחות מעשרים.
לאחר ההתמוטטות נפוצה שמועה, שככל הנראה הייתה חסרת בסיס, כי השומרים במבנה הביאו להתמוטטותו בכוונה תחילה.
ההתמוטטות אמנם אירעה לאחר שכבר הותוותה תוכנית הפשיטה על לורנס, אך הוסיפה דלק לשאיפת הנקם של הפושטים.
ההתקפה על לורנס הוצאה לפועל לאחר תכנון מדוקדק.
קוואנטריל בא בדברים עם מנהיגי קבוצות גרילה נוספות ממיזורי, רכש את אמונם וגייס אותם למשימה.
כ-300 עד 400 אנשי גרילה רוכבי סוסים - מרביתם צעירים מתחת לגיל עשרים - עשו את דרכם אל לורנס במספר טורים עצמאיים.
חלק מהרוכבים עשו את דרכם לעיר במשך 24 שעות וקשרו את עצמם לאוכפים על מנת שלא יפלו מהם אם יירדמו.
הטורים השונים התלכדו יחד ממזרח לעיר לפי תיאום מראש לקראת השעה 05:00 בבוקר יום ההתקפה.
לאחר שהציבו תצפית על גבעה בעיר ולכדו מבנה מרכזי ששימש כמפקדת הפשיטה התפזרו הרוכבים בעיר.
הם החזיקו בעיר במשך כארבע שעות, בזזו בתי עסק, הציתו מבנים והרגו בתושבים.
בסך הכל נשרפו כרבע מהמבנים בעיר ונרצחו 185 עד 200 גברים ונערים (צעיר הקורבנות היה בן 12 או 14).
מעט לפני ההתקפה עזבה את העיר קבוצת חיילים שהייתה מוצבת בה.
התוקפים השיגו הפתעה מוחלטת ולכן אנשי המיליציה שנמצאו בעיר לא הצליחו להתארגן להגנה על התושבים.
בידי הפושטים היו רשימות של מבנים לשריפה ושל קורבנות מיועדים.
בראש הרשימה הוצב הסנאטור ג'יימס ליין, מפקד הפשיטה על אוסאולה, אך הוא הצליח להימלט מפני הפושטים.
בשעה תשע בבוקר עזבו הפושטים את העיר מזרחה והתפצלו למספר טורים נפרדים כדי להכביד על ניהול מרדף אחריהם.
הם ספגו רק אבדות מעטות במהלך הפשיטה.
ההתקפה על לורנס נחשבת לאחד האירועים העקובים מדם בתולדות קנזס.
סמלה של לורנס ובו איור של עוף חול העולה מאפר השריפות בה, מנציח עד היום את המאורע.
לאחר הטבח הוציא גנרל תומאס יואינג מצבא האיחוד את הצו הכללי מס' 11 שהורה על פינוי אלפי תושבים במחוזות המערביים של מיזורי הסמוכים לגבול קנזס מבתיהם.
בעקבות הפקודה השחיתו והחריבו לחלוטין אנשי גרילה תומכי האיחוד חמישה מהמחוזות המערביים של מיזורי.
שרידי כוח הגרילה של ויליאם קוואנטריל הובסו בקנטקי על ידי חיילי צבא האיחוד במאי 1865, שבועות מעטים לאחר תום המלחמה.
קוואנטריל עצמו נפצע קשה באותו קרב ומת מפצעיו בחודש שלאחר מכן.
טבח חולא התרחש בזמן מלחמת העצמאות בין 31 באוקטובר ל-1 בנובמבר 1948 בכפר חולא בדרום לבנון.
בין 34 ל-58 מתושבי הכפר נהרגו על ידי קצינים ישראלים.
הכפר חולא נכבש על ידי חטיבת כרמלי ב-24 באוקטובר, ללא התנגדות.
הפעולה נעשתה במהלך השתלטות על רצועת הגבול עם לבנון במבצע חירם.
רוב תושבי הכפר ברחו צפונה.
ב-1 בנובמבר ריכזו החיילים את הגברים שנותרו בכפר, שהיו כולם אזרחים פרט לאחד שלבש מדים.
הסמג"ד דב ירמיה נסע להתייעצות במפקדת החטיבה שישבה בכפר הנטוש אל-ח'אלצה, ולקח איתו את השבוי לובש-המדים.
כאשר חזר למחרת ושאל היכן השבויים, ענו לו חיילי החטיבה: "המ"פ והרס"פ ירו בכולם בתת-מקלע ואחר-כך פוצצו את הבית עליהם, כדי שיהיה להם קבר אחים." לפי הגרסה הישראלית נהרגו 34 לבנונים, ולפי גרסה לבנונית נהרגו 58 לבנונים.
ירמיה עצר את סגן ראשון שמואל להיס, ששימש כמפקד פלוגה.
הוא דיווח על הפשע לחטיבה ושלח קצין חדש שיפקד על הפלוגה.
להיס הועמד לדין באשמת רצח של אנשים אחדים בבית דין צבאי מיוחד בחיפה.
במשפטו טען שהפשע בוצע מחוץ לגבולות ישראל, ולכן מחוץ לתחום שיפוטו של בית הדין.
בית הדין הצבאי דחה טענה זו אבל אפשר דחייה במשפט, על מנת לאפשר עתירה לבג"ץ.
בדיון בבג"ץ טענה המדינה כי אין לבג"ץ סמכות לפרש את החוק הצבאי.
בפברואר 1949 דחה בג"ץ את הטענה של להיס ואת טענת הממשלה, ואפשר למשפט להמשיך.
להיס הואשם שב-31 באוקטובר רצח 18 אנשים, ולמחרת רצח 15 אנשים.
הוא זוכה מחמת הספק מהאשמה הראשונה, אך הורשע באשמה השנייה ונדון לשבע שנות מאסר.
להיס ערער על ההרשעה ועל העונש בפני בית הדין הצבאי העליון שבראשות האלוף איתן אבישר.
בית הדין הותיר את ההרשעה בעינה, אך הפחית את העונש לשנת מאסר אחת, שאותה ריצה במעצר פתוח במחנה פיקוד הצפון.
בג' באייר ה'תש"י (יום העצמאות) ביטל נשיא המדינה, חיים ויצמן, את העונש שהוטל על להיס.
ב-1955 קיבל להיס חנינה בדיעבד מנשיא המדינה.
באותה שנה הוסמך לעורך דין.
בשנת 1978 מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית.
בשנת 1989 קיבל את פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בעת מינויו של להיס לסוכנות היהודית, כתב דב ירמיה לאריה דולצין, יו"ר הסוכנות, על תפקידו של להיס בטבח חולא.
מכתבו של ירמיה פורסם בעיתון על המשמר (הציטוט להלן אינו זהה למקור, משום שזה תרגום לעברית מהתרגום לאנגלית של המקור):
"אני קיבלתי דו"ח לפיו לא הייתה שום התנגדות מתוך הכפר, לא הייתה פעילות עוינת באזור, ושבכפר נותרו כ-100 אנשים.
הגברים ביניהם רוכזו בבית אחד תחת שמירה.
אני הייתי שם וראיתי כ-35 אנשים (ירמיה לא זוכר את המספר המדויק כיום, למעשה היו בבית מעל 50 איש) בגילאים שבין 15–60, כולל חייל לבנוני אחד (שלא נהרג)....
כשחזרתי לכפר למחרת בבוקר עם פקודה לגרש את תושבי הכפר, גיליתי שבזמן שלא הייתי נוכח שני קצינים הרגו את כל השבויים שהיו בבית עם תת-מקלע, ואז פוצצו את הבית על גביהם כדי שישרת להם כקבר.
כששאלתי אותו למה הוא עשה זאת, הקצין השיב כי זו הייתה הנקמה שלו על רצח חברו הטוב ביותר בטבח בית הזיקוק בחיפה."
בתגובתו של דולצין למכתבו של ירמיה, הוא טען כי עברו של להיס היה ידוע לסוכנות היהודית מאז 1961. הוא גם גילה כי כאשר להיס נרשם כעורך דין בשנת 1955, הנושא נבדק על ידי המועצה המשפטית, והוחלט כי המעשה שבגינו להיס נשפט "לא נושא עמו קלון".
לאחר שלהיס מונה לתפקיד, המחלוקת בעניין מינויו דווחה לתקשורת ואף גררה דיון בכנסת.
יוסף שי-אל, מפקד אחת משלוש המחלקות בפעולה, כתב בזכרונותיו:
"התקדמנו עד לכפר ותפסתי קרוב לשישים שבויים.
ריכזתי אותם בבנין אחד והשארתי שלושה חיילים לשמור עליהם.
אני המשכתי דרכי מעבר לכפר ותפסתי משלט שממנו ניתן היה להגן על הדרך אליו.
שמעתי התפוצצויות בכפר, אבל לא היה לי פנאי לשים תשומת לב לדבר.
בשעות הערב נסוגתי עם כל היחידה אל הכפר.
פגשתי את הבחורים אשר השארתי לשמירה על השבויים, ואלה אמרו לי שמפקד הפלוגה בא בעצמו והרג אותם בשלושה בתים נפרדים.
אני הזדעזעתי וכך עשו גם מרבית החיילים שלי.
היינו אומנם אחרי פעולות בהן נפלו לנו הרבה חברים, אך הרעיון של רצח שבויים לא היה מקובל עלינו.
אותו מפקד פלוגה המשיך לפקד עלינו ועל כן רוב החיילים כתבו מכתבים אישיים, בהם ביקשו להחליף את המפקד או להעבירם לפלוגה אחרת."
להיס עצמו שינה במהלך השנים את גרסתו לגבי מה שהתרחש בטבח חולא, כדי להצדיק את מעשיו, ובריאיון איתו מ-2010 טען טענות המנוגדות לאירועים שפורטו בכתב האישום.
לדבריו התרחש כביכול קרב קשה לכיבוש הכפר, והטבח לא בוצע על ידי חטיבת כרמלי אלא על ידי חיילים מחטיבה אחרת.
טבח וונדד ני היה טבח שהתרחש ב-29 בדצמבר 1890, ליד נחל וונדד ני שבשמורת האינדיאנים לקוטה פיין רידג' אשר במדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית.
זה היה הקרב האחרון במלחמות האינדיאנים ומעשה הטבח עם מספר ההרוגים והפצועים הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית.
יום קודם לטבח הצליחה יחידה של רגימנט הפרשים השביעי בפיקודו של מייג'ור סמואל וייטסייד לאתר קבוצה של שבט הלקוטה.
החיילים ליוו את הילידים שמונה קילומטרים אל נחל וונדד ני, שם הם הקימו מאהל.
בהמשך הגיעו למקום חיילי גדוד פרשים בראשות קולונל ג'יימס פורסיית והם הקיפו את המאהל.
לגדוד הפרשים היו גם ארבעה תותחי הרים מסוג M1875.
בשעות הבוקר של ה-29 בדצמבר נכנסו כוחות הפרשים האמריקנים למאהל על מנת לקחת מחברי השבט את נשקם.
לפי גרסה אחת של האירועים, אחד מחברי השבט, אדם חירש בשם קויוטה, לא היה מוכן לוותר על הרובה שלו בטענה שהוא שילם עליו הרבה, ובמהלך המאבק עימו על הרובה נפלט מהרובה שלו כדור.
הירי הפתאומי גרם לחיילי גדוד הפרשים כולו לירות ללא הבחנה בילידים.
גדוד הפרשים השתמש בתותחי ההרים על מנת לירות עימם על האוהלים של האינדיאנים.
לוחמי הלקוטה המעטים שעדיין היה ברשותם נשק ירו חזרה על חיילי גדוד הפרשים, אך הם נורו למוות זמן קצר לאחר מכן.
חלק מאנשי שבט הלקוטה ניסו להימלט מהמקום, אך חיילי גדוד הפרשים רדפו אחריהם ורצחו אותם, על אף שלא היו חמושים.
בטבח נרצחו בין 250 ל-300 גברים, נשים וילדים משבט הלקוטה ו-51 נפצעו (4 גברים ו-47 נשים וילדים, שחלקם מתו מאוחר יותר).
כמו כן נהרגו 25 חיילים ו-39 נפצעו (שישה מהפצועים מתו מאוחר יותר).
ארצות הברית העניקה ל-20 חיילים מגדוד הפרשים את מדליית הכבוד בעקבות האירוע.
לאורך השנים נעשו על ידי חברי קונגרס מאמצים לשלול מדליות אלו, אולם ללא הצלחה.
האתר בו נערך טבח וונדד ני הוכר ב-21 בדצמבר 1965 כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) על ידי משרד הפנים האמריקני.
ב-1990 העבירו שני בתי הקונגרס האמריקני החלטה רשמית המבטאת "צער עמוק" על הטבח.
הטבח בקובנה ב-29 באוקטובר 1941, הידוע גם בשם האקציה הגדולה, היה הרצח ההמוני הגדול ביותר שבוצע ביהודי ליטא בתקופת השואה.
בהוראת קרל יגר, שטנדרטנפיהרר באס אס וקצין האס-אס הלמוט ראוקה, רצחו אובר-שטורמפיהרר יואכים האמאן (Joachim Hamann) ו-8 עד 10 אנשי צוות של איינזצקומנדו 3 מאיינזצגרופה A, 2,007 גברים יהודים, 2,920 נשים ו-4,273 ילדים ביום אחד בפורט התשיעי, בקובנה שבליטא.
הנאצים חיסלו את הגטו הקטן בקובנה ב-4 באוקטובר 1941 והרגו כמעט את כל תושביו בפורט התשיעי.
מאוחר יותר באותו חודש, ב-28 באוקטובר, ניהל ראוקה את הסלקציה בגטו קובנה.
כל תושבי הגטו אולצו להתכנס בכיכר המרכזית של הגטו.
ראוקה בחר 9,200 גברים, נשים וילדים יהודים, כשליש מאוכלוסיית הגטו.
למחרת, 29 באוקטובר, כל אלה נורו למוות בפורט התשיעי בבורות ענק שנחפרו מראש.
טבח לודוש או הטבח בלודוש היה טבח, שהתרחש בעיר לודוש שברומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה בין 5 ל-13 בספטמבר 1944. בטבח נורו למוות 15 יהודים ו-2 רומנים על ידי חיילים הונגרים.