tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבוגר הקדיש חלקים ניכרים מחייו למסעות הרצאות ברחבי העולם, ואופיינית היא בחירתו למות בז'נבה, שבה שהה כתלמיד תיכון.
יצירתו של בורחס מושפעת מכל התרבויות שפגש, והיא מתעלה מעל הבדלי גזע ולאומיות.
בורחס הוא אוניברסליסט, ועבודתו קיבלה השראה ממקורות רבים ומגוונים – מסאגות איסלנדיות ואנגלו-סקסיות, ועד למקורות עתיקים מן המזרח הקרוב והמזרח הרחוק.
גישה זו התנגשה עם הלאומנות שעודד משטרו של חואן פרון.
התנגשות זו (אשר עלתה לבורחס במשרתו, ובשנים של מאבק פוליטי) הפכה את בורחס לביקורתי ביחס לממשלות, עד כדי כך שבהקדמה לספרו "אטלס" הוא מגדיר עצמו כאנרכיסט.
השפעות רב לאומיות על יצירתו של בורחס
ארגנטינה של בורחס הנה, למרות מקורה כמושבה ספרדית, ארץ רב לאומית, והבירה, בואנוס איירס, עיר קוסמופוליטית.
זה היה נכון עוד יותר במהלך ילדותו של בורחס מאשר כיום.
בזמן הכרזת העצמאות של ארגנטינה, ב-1816, הייתה האוכלוסייה ברובה קריאולית, כלומר שבארגנטינה יש אנשים ממוצא ספרדי, שבדמם מעורב מעט ממוצא אחר.
הזהות הלאומית הארגנטינית הייתה מפוצלת, ובמהלך העשורים שלאחר הכרזת העצמאות עברה תהליך של האחדה.
בתקופה זו באו גלי הגירה גדולים מארצות רבות באירופה, המזרח התיכון, ואף מסין, כאשר גלי ההגירה הגדולים ביותר הגיעו מספרד ומאיטליה.
השוני בין התרבויות החיות בצוותא הוא נושא טיפוסי ביצירתו של בורחס, השואבת מן המסורת הספרותית והלמדנית של הנצרות, הבודהיזם האסלאם והיהדות, תוך עיסוק בדמויות דתיות, בכופרים, ובמיסטיקנים.
גם אם עסק בנושאים בין-לאומיים ורב תרבותיים, התייחס בורחס ביצירתו לפולקלור ולהיסטוריה של ארגנטינה, ולבעיות בנות אותו הזמן בתרבות ובהיסטוריה הארגנטינאית.
ספר שיריו הראשון נקרא, בהתאם, "התשוקה לבואנוס איירס" (1923).
בורחס עסק בנושאים ארגנטינאים כהיסטוריה של הטנגו, כתובות על עגלות סוסים, פולקלור ארגנטינאי.
עניינו של בורחס בתרבות הארגנטינית נובע, אולי, בחלקו מן הגנאלוגיה שלו.
סבתו של בורחס מצד אביו הייתה אנגלייה אשר נישאה לקריאולי פרנסיסקו בורחס, אדם בעל קריירה צבאית ותפקיד מפתח במלחמות האזרחים בארגנטינה ובאורוגוואי.
בורחס היה גאה בייחוס זה, וסיפורים רבים שכתב מתרחשים בשנות מלחמות אזרחים אלו.
אבי סבתו מצד אימו היה אף הוא איש צבא, ולו הקדיש בורחס את הפואמה "דף לזכרו של הקולונל סוארז, המנצח בקרב חונין".
הוא התנגד לרעיונות של אמריקו קסטרו ביחס לנחיתות של השפה הספרדית באזור ארגנטינה-אורוגוואי לעומת זאת המדוברת בספרד.
על אף שבורחס נתפש כאוניברסליסט, יש הרואים בכתביו שיקוף לא מודע של העדפות תרבותיות, במיוחד בדרך של השמטה.
השפעותיו של בורחס אירופאיות ואמריקאיות, ומעט מאוד השפעות אסיאתיות.
על אף למדנותו המרובה במקורות נוצרים, מוסלמיים, יהודיים ואף בודהיסטים, אין כמעט אזכור להינדואיזם בכתביו.
כן אין כמעט התייחסות לתרבות האפריקנית, או התרבות המקומית האינדיאנית, או אף לאפריקנים או אינדיאנים כדמויות ביצירתו.
במאמרו "חוסר יכולתנו" משקף בורחס אף רגשות הומופוביים.
בורחס נחשב למבשרה של הפריחה הגדולה בספרות אמריקה הלטינית באמצע המאה העשרים, ולפורץ דרך לקבלה בין-לאומית של עבודתם של יוצרים כגבריאל גארסיה מארקס, חוליו קורטאסר ומריו ורגס יוסה.
הדו"ח של ד"ר ברודי, סיפורים, תרגמו צבי וולובסקי, חיים פלג, ספרית פועלים, תשל"ו 1976.
גן השבילים המתפצלים, תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, הקיבוץ המאוחד.
ספר הישויות הדמיוניות, איורים – יוני בן-שלום, תרגם יורם ברונובסקי, שוקן, תשמ"א 1981.
ספר החול, תרגם יוסף שריג, כתר, 1982.
מבוכי הזמן, "חקירות נוספות", ו"היוצר", תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, כתר, 1986.
דברי ימי תועבת העולם, תרגמה והוסיפה אחרית דבר רנה ליטוין, עם עובד, סדרת פרוזה אחרת, תשמ"ח 1988.
בדיונות, תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשנ"ח 1998.
האלף, תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2000.
שבעה לילות, תרגום מספרדית והערות: אורי פרויס, תרגום שירה: טל ניצן, עריכת תרגום: טל גולדפיין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, אדום כהה, 2007.
מלאכת השיר, תמליל, עריכה והערות: קאלין-אנדריי מיכאילסקו, תרגום: פביאנה חפץ ויורם נסלבסקי, בבל, 2007.
שאין יודעים דבר – כתבים על אמונה, תרגום מספרדית: אורי בן־דוד, הוצאת כרמל, 2014. סיפור, שירים, מסות ופרגמנטים.
חוֹרוּמי (בגאורגית: ხორუმი) הוא ריקוד מלחמה מסורתי, שמקורו במחוז אג'ריה שבדרום-מערב גאורגיה.
הריקוד במקורו בוצע על ידי מספר קטן של גברים (עד 10).
במרוצת השנים הורחב ובגרסת החורומי העכשווית יכולים לרקוד כשלושים עד ארבעים רקדנים (גברים).
אף על פי שמספר המשתתפים השתנה, צורת הריקוד נותרה כפי שהייתה.
הריקוד מתאר את חיי הלוחם הגאורגי של המאות שקדמו.
הריקוד מתחיל בפרלוד בו מספר רקדנים (בלבוש לוחמים) המחפשים אחר האויב כדי לתקוף אותו.
לאחר מכן הם מזמינים את האויב לשדה הקרב.
הריקוד כולל בתוכו חיפוש, מלחמה וחגיגת ניצחון על אויב, ומתאר אומץ-לב והלל לרוח הקרב של החיילים הגאורגים.
לאור ההיסטוריה של גאורגיה, ריקוד החורומי נועד להזכיר כי על מנת לאפשר שלום יש להיות נכונים להילחם.
חורחה אקוניה (בספרדית: Jorge Acuña; נולד ב-31 ביולי 1978 באובייה, צ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני, המשחק, נכון לעונת 2007-2008, כקשר באוניברסידד דה צ'ילה ובנבחרת צ'ילה.
אקוניה החל את דרכו המקצועית בקבוצת אוניון אפסניולה הצ'יליאנית בשנת 1999 ולאחר עונה זו עבר לקבוצת אוניברסידד קאתוליקה, אחד המועדונים הגדולים בצ'ילה, בו הוא שיחק שלוש שנים.
בשנת 2002 אקוניה חתם בקבוצה ההולנדית פיינורד, אחת משלוש הקבוצות החזקות בהולנד ביחד עם אייאקס אמסטרדם ופ.ס.וו.
אקוניה חזר לאחר שתי עונות בהולנד לקבוצת אוניברסידד קתוליקה וכן חזר להולנד לשחק במדי קבוצת רוסנדאל.
לאקוניה היו מספר הצעות בתחילת שנת 2006 מקבוצות וויגאן אתלטיק ובלקברן רוברס האנגליות וכן מקבוצת לאציו האיטלקית אך לבסוף הוא חתם בקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה הצ'יליאנית.
ב-26 ביוני 2007 חתם אקוניה במדי קבוצת מכבי נתניה הישראלית אך סירב להגיע לשחק במדי הקבוצה ונשאר באוניברסידד דה צ'ילה.
ד"ר חורחה גרסיה גרנדוס (בספרדית: Jorge Garcia Granados; 21 באפריל 1900 – 3 במאי 1961) היה דיפלומט גואטמלי, אשר כיהן שגריר ארצו באו"ם וחבר ועדת אונסקופ – המשלחת המיוחדת לארץ ישראל שהחליטה על תוכנית החלוקה.
גרנדוס הגדיר את עצמו כמהפכן ולוחם חופש בנשמתו.
הוא היה מעורב בהתקוממויות ומרידות בארצו, ובעקבות כך אף נכלא והוגלה מארצו.
את חוויותיו מהביקור בארץ ישראל תיאר בספרו "כך נולדה מדינת ישראל".
בדיוני הוועדה הביע גרנדוס את התפעלותו מהמפעל הציוני ומניסיונותיו החברתיים וההתיישבותיים.
בזמן ההצבעה על התוכנית ב-כ"ט בנובמבר 1947 ארגן גרנדוס, לבקשתו של נציג המשלחת הציונית אבא אבן, בסיועו של שגריר אורוגוואי, אנריקה רודריגס פברגט, את שאר שגרירי אמריקה הלטינית לגוש משמעותי של קולות בעד התוכנית, שבלעדיו לא הייתה עוברת.
לאחר הצהרת העצמאות של ישראל ב-1948 היה גרנדוס השגריר הראשון באו"ם שהודיע על הכרת מדינתו במדינת ישראל, ולאחר מכן ב-1956 מונה לשגרירה הראשון של גואטמלה בארץ.
נכדתו, קארלה גרסיה-גרנדוס, היא מנכ"לית "אהמסה ישראל וערבה מיינס", המפעילה מכרות נחושת בפארק תמנע.
בזכות תמיכתו בהקמת מדינת ישראל וקשריו עימה, נקראו על שמו רחובות בירושלים, ברמת גן, ובנתניה.
בנוסח עברי: כך נולדה מדינת ישראל: הדרמה כפי שראיתיה במו עיני, תרגום יצחק עבאדי, בהוצאת אחיאסף תשי"א (1951)
חורוסטקוב (באוקראינית: Хоростків, נהגה גם חרסקוב וחורוסטקיב; בפולנית: Chorostków) היא עיירה במחוז טרנופול שבאוקראינה, במזרח חבל גליציה ההיסטורי.
עד אמצע המאה ה־18 הייתה חורוסטקוב ידועה ככפר.
בשנות ה־50 לאותה מאה העניק בעלי הכפר, הגרף סיאמיאנסקי, זכויות של עיר לחורוסטקוב וקבע בה ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
הוא הזמין מתיישבים ואף עזר בבניין בתיהם.
העיר שוכנת במרכז אזור חקלאי פורה וימי השוק והירידים משכו אליהם המונים מאיכרי הסביבה ובזכותם שגשגה העיר.
היישוב העירוני הלך והתפתח והגיע לממדים ניכרים יחסית באמצע המאה ה־19 אם כי בשנות ה־60 של המאה ה־19 פגעו בו שתי שריפות גדולות.
תושבי העיר היו אוקראינים (רותנים), פולנים ויהודים.
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בתחומי האימפריה האוסטרו הונגרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה חורוסטקוב בלב אזור קרבות.
כבר בימים הראשונים של המלחמה נכבשה העיר בידי הרוסים.
ב־1916 התחוללו קרבות עזים בסביבת העיר, וזו עברה פעמים מספר מיד ליד.
הרוסים נסוגו ממנה סופית בתחילת 1917 ובמשך כמה חודשים נכבשה העיר על ידי צבא גרמני.
מנובמבר 1918 ועד מארס 1919 הייתה חורוסטקוב תחת שלטון הרפובליקה האוקראינית המערבית.
לאחר שהוחזר בה השלטון הפולני, נכבשה ב־1920 על ידי הבולשביקים למספר חודשים.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו־הונגרית, לאחר ועידת השלום בפריז (1919) עברה גליציה המזרחית וחורוסטקוב בתוכה לשליטת פולין.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשה חורוסטקוב על ידי ברית המועצות וב-1941, במבצע ברברוסה, נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית.
לאחר סיום המלחמה העיר סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהפכה לאוקראינה עם פירוקה של ברית המועצות.
הגרף סיאמיאנסקי, שהקים את העיירה חורוסטקוב על אדמותיו כדי שתשמש מרכז מסחרי לכפרים שלו, הזמין יהודים סוחרים ובעלי מלאכה להתיישב בה.
לראשונים שבהם בנה בתים והעניק את הזיכיון לייצור יי"ש.
ליהודים הנוספים שהגיעו הוענקו זכויות למגורים, לעיסוק במסחר ובמלאכה ולניהול חייהם הפנימיים לפי דתם ומנהגיהם.
בית הכנסת ובית המדרש נבנו לפני 1785, ככל הנראה בעזרתו של הגרף סיאמיאנסקי כפי שמעיד השלט על שער הכניסה לבית הכנסת.
באותו זמן קודש בית העלמין ונוסדה החברה קדישא.
בשריפות שפקדו את העיר בשנים 1862 ו־1869 נפגעו הרבה בתים וחנויות של יהודי המקום.
שיקום העיירה התאפשר הודות לעזרתן של הקהילות השכנות ובסיוע הגרף, בעלי העיר, שתרם כסף וחומרי בניין.
ראשוני היהודים בחורוסטקוב עסקו בחכירה ובפונדקאות.
עם הזמן גדל מספר הסוחרים והרוכלים בכפרי הסביבה וכן גדל מספרם של בעלי המלאכה (מהם חייטים, שהקימו אף בית כנסת משלהם).
ענף חשוב היה הסחר בעצים שנמכרו אף לדנציג.
עיקר עיסוקם של יהודי חורוסטקוב, הן במסחר הן במלאכה, היה קשור בתוצרת חקלאית או בשירותים הניתנים לאיכרי הסביבה, כמו 16 בעלי בתי מרזח ובעלי אכסניות.
לפי נתונים של שנות ה־80 למאה ה־19 היו בקרב היהודים חמישה בעלי הון, 176 התקיימו ממסחר, 12 התפרנסו מחקלאות, ו־83 התקיימו ממלאכה על כל מקצועותיה בעיר.
עד 1914 התפרנסו רוב יהודי חורוסטקוב בכבוד, חלק ניכר מהם אף נמנו עם האמידים.
לעזרת בעלי המלאכה באה אגודת "יד חרוצים", שנוסדה במקום ב־1875. ב־1908 הקימה חברת עזרה של יהודי גרמניה בחורוסטקוב קורסים לעיבוד רשתות שיער והעסיקה 16 פועלות.
התוצרת שווקה אף לגרמניה ואוסטריה.
תנועת החסידות קנתה אחיזה איתנה בחורוסטקוב, כמו בעיירות גליציה האחרות.
החסידים בעיר נחלקו בין חסידי הרבי מהוסיאטין וחסידי הרבי מצ'ורטקוב.
עם זאת, היו גם מי שאימצו את תנועת ההשכלה היהודית ואת התנועה הציונית עוד מימיה הראשונים.
החוגים הציונים החלו בפעולתם בחורוסטקוב בסוף המאה ה־19. הוקמו האגודות "שפה ברורה", "דורשי ציון" ו"אגודת ציוני הרצל", פועלי ציון וחוג של נשים ציוניות.
ביוזמת הציונים הוקם בית ספר עברי משלים, אולם נוכח הקשיים התקציביים הייתה פעולתו מצומצמת למדי.
בעת הכיבוש הרוסי, במלחמת העולם הראשונה, נפגעה קהילת חורוסטקוב יחסית פחות משאר קהילות האזור.
לחורוסטקוב הוגלו אף כ־1,000 יהודים מהושיאטין ומערים אחרות, ואנשי המקום קיימו את הפליטים בכבוד.
בזמן הרפובליקה האוקראינית המערבית קרו מעשי שוד של רכוש יהודי שנעשו על ידי כנופיות מהסביבה, ובתקופת שלטון הבולשביקים היו החרמות רכוש שבוצעו בין השאר בידי יהודים "מהפכנים" מקומיים שהצטרפו אל הרשויות.
הירידה במספר היהודים בחורוסטקוב, שנסתמנה בסוף המאה ה־19 ונמשכה עד תקופת השואה, הייתה כרוכה בהגירה אל ערים גדולות יותר ולארצות שמעבר לים.
במועצת העירייה ב־1934 קיבלו היהודים ארבעה מנדטים (מתוך 16) ומהם 2 חרדים, ציוני אחד ובלתי מפלגתי אחד.
בין מלחמות העולם הייתה גליציה תחת שלטון הרפובליקה הפולנית.
המעבר לשלטון הפולני הזיק מאוד ליהודי גליציה, כי בעוד שהשלטון האוסטרי העניק להם שוויון זכויות כאחד מהמיעוטים הרבים שבאימפריה, השלטון הפולני לא דאג למיעוטים.
שנאת יהודים שהייתה קיימת גם קודם לכן גברה.
המגמות האנטישמיות בממשל הפולני התחזקו והפכו למדיניות גלויה של הממשלה, במטרה לדחוק את היהודים מפולין על ידי פגיעה בפרנסתם.
כתוצאה ממדיניות זו הורע מצבם הכלכלי של יהודי חורוסטקוב.
מסוחרים יהודים רבים נשללו הזכויות לסחור בסחורות מונופולין כגון מלח, טבק ויי"ש, מסחר שכולו היה בידי היהודים בתקופה האוסטרית.
כך אפוא מ־16 בתי מזיגה נותרו בידי היהודים אפוא בלבד.
המונופולין של המלח נמסר לידי הקואופרטיב הפולני.
במרוצת השנים עבר גם הסחר בתבואה לידי הקואופרטיבים הפולניים והאוקראיניים.
השוק המקומי לסחר בבקר ובסוסים הצטמצם; לפנים שווקו בשנה אלפי ראשי בקר ובמיוחד עגלי מרבק לווינה ועתה נעלם יעד זה של יצוא.
שמיטת החובות של האיכרים, עליה הכריזה ממשלת פולין ב־1937, פגעה קשה בסוחר ובחנווני היהודי.
גם גזירת השחיטה מנעה את הפרנסה מקצבים וסוחרי הבקר; ב־1938 ניתן בחורוסטקוב רישיון לשלושה איטליזים בלבד.
רבים מהסוחרים והחנוונים וכן מבעלי מלאכה איבדו את מקור פרנסתם, והאמידים שבהם הפכו לנצרכים להלוואות, ואפילו בסכומים קטנים, על מנת להתקיים.
קופת גמ"ח שהוקמה בתמיכת הג'וינט ב־1927 הילוותה לנזקקים, אלא שהלוואות אלו לא עלו על פי רוב על מאה זלוטי ובשנים האחרונות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה רבים מן הלווים לא היו מסוגלים לפרוע את חובותיהם, ובכך צמצמו את המחזור התקין של מתן ההלוואות.
על אף הקשיים הכלכליים המחמירים האוטונומיה הפנימית התחזקה.
בוועד הקהילה, היה רוב ליהודים החרדים אך לציונות נוכחות בולטת בחיי היהודים בעיר בעידודו של רב העיר בשנים 1900 עד 1930, משולם ראטה, שהיה פעיל בתנועת המזרחי.
יהודי חורוסטקוב קיימו חיי חברה ותרבות תוססים, בעיקר בקרב הצעירים ובני הנוער.
לאחר ששותקה הפעולה הציונית בימי מלחמת העולם הראשונה, היא נתחדשה ביתר שאת בראשית שנות ה־20. במקום הוקמו הסניפים של "ההתאחדות", הציונים הכלליים, המזרחי והרוויזיוניסטים.
קן השומר הצעיר (שנחשב לאחד המצטיינים במזרח גאליציה) פתח בפעילותו כבר ב־1920, והוא הוסיף להתקיים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב־1924 הוקמו סניף עזרא וכן החלוץ הצעיר; ב־1929 נפתח קן הנוער הציוני וכעבור שנה – קן בית"ר.
סניף אחוה התארגן ב־1934; ב־1938 התקיים סניף השחר של הציונים הרדיקליים וב־1939 – קן גורדוניה.
בבחירות לקונגרס הציוני ב־1933 קיבלו הציונים הכלליים בחורוסטקוב 120 קולות, המזרחי – 6, ההתאחדות – 143 והרוויזיוניסטים – 49 קולות.
ביחס דומה נתחלקו הקולות בשאר הבחירות לקונגרסים הציוניים.
סניפי המפלגות וקני הנוער הציוניים קיימו מועדונים משלהם, ובהם ספריות וחוגים תרבותיים.
החוג הדרמטי הכללי הציג בחורוסטקוב ואף בערי הסביבה.
אחרי המלחמה חידש את פעולתו בית הספר העברי "תרבות", שבשנות ה־30 העסיק שני מורים.
באותן שנים פעל גם גן ילדים.
הקהילה רכשה ב־1930 מאת בעל האחוזה אגף של בית העם ובו תשעה חדרים, ששימשו לפעילות תנועות הנוער, לכיתות של בית הספר של "תרבות" ולספריה.
בחורוסטקוב הוקמו ופעלו לסירוגין שתי אגודות ספורט יהודיות: "הגבור" ו"הרצליה".
בעקבות הסכם ריבטרופ–מולוטוב נכנסו יחידות הצבא האדום לחורוסטקוב ב־17.9.1939 תחת השלטון הסובייטי הופסקה תוך זמן קצר כל פעילות יהודית ציבורית, אך לא היו בעיר מאסרים של יהודים.
מספר יהודים מאוהדי המשטר החדש מילאו תפקידים בכירים במִנהל העירוני.
המסחר היהודי הפרטי חוסל באופן הדרגתי ורוב בעלי המלאכה אורגנו בקואופרטיבים.
בחורוסטקוב מצאו מקלט מאות פליטים יהודים ממערב פולין; רבים מהם הוגלו בסוף יוני 1940 לפנים ברית המועצות.
עם פרוץ המלחמה בין גרמניה לברית המועצות גויסו קבוצות יהודים לצבא האדום, וביניהם רוב הרופאים היהודים בעיר.
כמאה צעירים יהודים נמלטו לברית המועצות עם הסובייטים הנסוגים.
חורוסטקוב נכבשה בידי הגרמנים ב־7 ביולי 1941, ובו ביום רצחו בה כעשרים יהודים, והחלו בביצוע מעשי התעללות פומביים ביהודים בסיוע אוקראינים מקומיים.
בהמשך החודש הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
באמצע יולי תכננו האוקראינים לפרוע פרעות ביהודי העיר, אך הדבר נמנע הודות להתערבותו של ראש העיר האוקראיני – ואסילנקו.
להתנהגותו של ואסילנקו הייתה השפעה ממתנת על יחסם של האוקראינים אל יהודי חורוסטקוב, אך בסופו של דבר ידם של החוגים הקיצוניים הייתה על העליונה והם השתתפו באופן פעיל בהשמדת קהילת חורוסטקוב.
באותם הימים הוקם היודנראט שנדרש באוגוסט לספק 160 צעירים למחנה סטופקי.
תחילה אמרו הגרמנים שהצעירים הללו יילקחו ל־14 ימים, אך למעשה לא חזרו עוד לחורוסטקוב.
בתחנת הרכבת, קודם שהוסעו למחנה הצליחו המשפחות לפדות 13 איש מן הקבוצה הנ"ל וכך יצאו למחנה 147 איש בלבד.
בחורף 1941–1942 יצאו כ־300 איש לעבודת כפייה לניקוי שלגים בדרכים המובילות לעיר.
משם לא חזרו יותר לביתם, אלא נלקחו אף הם למחנה העבודה בסטופקי.
באביב 1942 נחטפו קבוצות נוספות של יהודים למחנות העבודה בבורקי ויילקיה, קאמיונקה והלובוצק ויילקי.
גם באותו זמן נמשכו הניסיונות לפדות את כלואי המחנות תמורת כסף או להחליפם, אך לקראת קיץ 1942 נותק כל קשר עם המחנות.
כדי להקל על מצוקת הרעב של יהודי חורוסטקוב פתח היודנראט מטבח ציבורי.
בחודשי הקיץ 1942 גורשו לחורוסטקוב יהודים מיישובי הסביבה: סוחוסטאב, אורשקוב ועוד.
ב־19 באוקטובר 1942 הייתה אקציה המונית.
כאשר נודע למשטרה היהודית על האקציה המתקרבת.
עברו אנשיה מבית לבית והודיעו לבני הקהילה שכל מי שיש לו מחבוא יסתתר בו.
הגרמנים והמשטרה האוקראינית אספו כמה מאות קרבנות (המספר המדויק אינו ידוע), והם הובלו להשמדה בבלז'ץ.
בנובמבר 1942 נרצחו כ־300 איש באחוזת סיימיאנסקי שליד חורוסטקוב.
הם נקברו בקבר אחים שחפרו בעצמם לפני הירצחם.
לאחר מכן גורשו חלק משרידי הקהילה לגיטו בקופיצ'ינצה.
בחורוסטקוב נשארו עדיין כ־250 יהודים שהועסקו בסידור הרכוש היהודי ועבדו במקומות עבודה חיוניים לגרמנים.
שרידי הקהילה ניסו להסתתר במחבואים בעיר ובעיקר ביערות בסביבה, ואולם רובם נתגלו ונרצחו.
במצוד אחר היהודים המסתתרים השתתפה האוכלוסייה המקומית.
עם זאת היו מקרים שבהן משפחות אוקראיניות ופולניות נתנו מסתור ליהודים.
אחרי שחרור העיר ב־22 במרץ 1944 התקבצו בחורוסטקוב כעשרים ניצולים, אך הם היו נתונים בפחד מתמיד בגלל פעילותן של כנופיות הלאומנים האוקראינים "באנדרה" שפעלו באזור.
ב־1945 עזבו כמעט כל הניצולים את המקום ועברו לפולין, ומשם לארץ ישראל ולמדינות אחרות.
באמצע שנות ה־50 נחרש בית הקברות היהודי במקום ולא נותר זכר לקיומה של הקהילה היהודית.
חורחה גרסיה הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי.
הוא התפרסם בתפקידו כהקטור לופז בסדרת הטלוויזיה "בקר" (2003–2004) ברשת CBS, ולאחר מכן בתפקידו בתור הוגו "הארלי" רייס בסדרה "אבודים" (2004–2010) ברשת ABC, ומתפקידו בתור ג'רי אורטגה בסדרה המשטרתית "הוואי חמש-אפס" (2013–2019) ברשת CBS.
אימו, דורה מסה, היא פרופסורית ממוצא קובני, ואביו, אומברטו גרסיה, הוא רופא ממוצא צ'יליאני.
הוא גדל בעיר סן חואן קפיסטראנו, קליפורניה ולמד בבית הספר התיכון סן קלמנטה.
הוא עסק בהיאבקות בבית הספר התיכון, שם קיבל את הכינוי "רוצח עם פני תינוק".
בשנתו האחרונה תיכון, הוא נבחר על ידי הפקולטה ל"טריטון השנה", התואר הגבוה ביותר שניתן לתלמיד י"ב.
בשנת 1995 גרסיה סיים תואר ראשון בלימודי תקשורת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
הוא גם למד משחק בבית ספר לאומנויות במה בבוורלי הילס, קליפורניה.
בשנים 2004–2010 הוא התפרסם בזכות תפקידו במשך שש עונות של סדרת הטלוויזיה "אבודים" ברשת ABC בתור הוגו "הארלי" רייס.
גרסיה הוא השחקן הראשון שנבחר לשחק בסדרה.
הוא גם שיחק בסדרת הפנטזיה "עד עצם היום הזה" כ"ענק" בתפקיד אורח.
בשנת 2005 שיחק בתור פדרו בדרמה הקומית "Little Athens", לצד מייקל פניה ורייצ'ל מיינר.
גרסיה מופיע על העטיפה של האלבום המוזיקלי "Hurley" של להקת הרוק אלטרנטיבי "ויזר" שיצא ב-10 בספטמבר 2010. האלבום נקרא על שם דמותו מהסדרה "אבודים".
הוא הופיע כסולן אורח במספר הופעות של הלהקה באותה שנה.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הפשע "אלקטרז" ברשת Fox, בדמותו של ד"ר דייגו סוטו.
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת עקב אחוזי צפייה נמוכים.
בשנת 2013 הצטרף כדמות חוזרת לעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה המשטרתית "הוואי חמש-אפס" ברשת CBS, המהווה חידוש לסדרה המקורית באותו השם (ששודרה בשנים 1968-1980).
החל מהעונה החמישית עד לסיומה בעונה העשירית היה גרסיה חלק מצוות השחקנית הראשי; גרסיה גילם את ג'רי אורטגה, תאורטיקן קונספירציות שסייע ל-5-O במהלך מספר חקירות ובסופו של דבר נשכר על ידי היחידה כיועץ מיוחד.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד משני בסרט הקומדיה "שושבין להשכרה".
באותה שנה, שיחק בסרטו של פרנק קורצ'י "השישה המגוחכים" שעלה ישירות לנטפליקס בכיכובו של אדם סנדלר.
בשנת 2016 דיבב את דמותו של גרמור בסרט האנימציה "כלב מי שמנגן", ושיחק בקומדיה "לך תעבוד" בכיכובם של מיילס טלר ואנה קנדריק.
בשנת 2020 התארח בפרק מתוך העונה הרביעית של הסדרה "מקגייוור" ברשת CBS.
באותה שנה שיחק בתפקיד קטן בסרט הקומדיה של נטפליקס ; שיחק גם בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הצ'יליאני "חלומות רחוקים" של הבמאי גספר אנטיו; זהו הסרט הצ'יליאני המקורי הראשון שהועלה לשירות הסטרימינג נטפליקס.
ביוני 2019 נישא גרסיה לשחקנית רבקה בירדסל, לאחר שהשניים הכירו על הסט של "הוואי חמש-אפס".
+שנהסרטתפקידהערות1997Raven's Ridgeמונטי1999Tomorrow by Midnightג'יי2000King of the Open Micsמיט'לוג2003Tales from the Crapperריקון2005The Good Humor ManראשמורLittle Athensפדרו2006להאיר את השכונהוואלאס2007Sweetzerסרחיו2011Maktubקרלוס2013iSteveסטיב ווזניאק2014זומבי קידס (אנ')ריק2015שושבין להשכרהלארץהשישה המגוחכיםהארם2016לך תעבוד פרננדוכלב מי שמנגןגרמורדיבוב2017The Healerהאב מאלוי2020בחור במטוסחלומות רחוקיםמימו גרידו2021All the World Is Sleepingניק2022משפחת מונסטרפלופTBAWhen We Were Piratesג'יי.טיMick Skylark: Mini Golf Prodigyרוג'רRunning Out of Timeפול אלכסנדר
תפקיד ראשי (עונות 10-5); 130 פרקים2016בוג'ק הורסמןעצמודיבוב; פרק: "The BoJack Horseman Show"2017Tim and Eric's Bedtime Storiesבריאןפרק: "The Duke"2020מקגייוורג'רי אורטגהפרק: "SOS + Hazmat + Ultrasound + Frequency + Malihini"2022הזמר במסכהקיקלופעונה 7, הודח לאחר הופעתו השלישית.2023–2025בוקי (אנ')הקטור15 פרקים
חורחה גרבאחוסה צ'פארו ג'וניור (בספרדית: Jorge Garbajosa Chaparro Jr; נולד ב-19 בדצמבר 1977 בטורחון דה ארדוס שבמדריד, ספרד) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הפורוורד.
גרבאחוסה, הידוע גם בכינויו גארבו, שיחק במספר קבוצות ברחבי אירופה, בטורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA ובמדי נבחרת ספרד.
את הקריירה החל גרבאחוסה בקבוצת טאו ויטוריה, בה שיחק עד עונת 1999/00, ואיתה זכה בגביע המלך בעונת 1998/99. לאחר מכן שיחק גרבאחוסה 4 עונות בבנטון טרוויזו (בין היתר תחת המאמן מייק ד'אנטוני) וזכה שם בשתי אליפויות הליגה האיטלקית, שני גביעים ושני תוארי הסופרקאפ האיטלקי.
את עונת 2002/03 (אותה סיימה בנטון כסגנית אלופת אירופה) סיים עם 13.8 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-2.85 חטיפות (הכי הרבה ביורוליג) למשחק.
גרבאחוסה נבחר לחמישיית העונה של היורוליג, ולשחקן השנה לשנת 2003 על ידי אתר היורוליג.
לאחר בנטון עבר גרבאחוסה לאוניקאחה מאלגה, וזכה איתה בדאבל בעונת 2005/06. הוא נבחר ל-MVP של גמר הגביע הספרדי ב-2005, של סדרת הגמר של הליגה הספרדית ב-2006 ולחמישייה השנייה של עונת 2005/06 ביורוליג.
סך הכול ב-11 עונותיו ב-3 המועדונים האירופיים השיג גרבאחוסה ממוצעים של 10.4 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-1.4 חטיפות ב-362 משחקי ליגה, ו-13.0 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-1.8 חטיפות ב-105 משחקי יורוליג.
בקיץ 2006 חתם גרבאחוסה ל-3 שנים בקבוצת טורונטו ראפטורס מה-NBA תמורת יותר מ-12 מיליון דולר, שם לבש את החולצה מספר 15, שהייתה שייכת קודם לכן לכוכב הקבוצה וינס קרטר שעזב.
גרבאחוסה, שהצטיין בחציה הראשון של העונה, נפצע במרץ של אותה עונה והחמיץ את סיומה.
למרות זאת הוא נבחר לחמישיית הרוקיז ב-NBA בסיום העונה, לצד חברו לקבוצה אנדראה ברניאני.
לאחר ניתוח שעבר שב גרבאחוסה לפעילות, אך לאחר תקופה קצרה נזקק לניתוח נוסף שהשבית אותו לתקופה ממושכת.
ביוני 2008 קנתה טורונטו את השנה האחרונה בחוזהו של גרבאחוסה על מנת שתוכל לשחררו.
לאחר ששוחרר מטורונטו חתם גרבאחוסה על חוזה לשנתיים בשורות חימקי מוסקבה הרוסית תמורת 18 מיליון דולר.
גרבאחוסה השתתף עם נבחרתו באולימפיאדות ב-2000 וב-2004. הוא זכה במדליית ארד ביורובאסקט 2001 ובמדליית כסף ביורובאסקט 2003.
בגמר מונדובאסקט 2006 נגד נבחרת יוון קלע גרבאחוסה 20 נקודות ולקח 10 ריבאונדים.
בנוסף לזכייה עם נבחרתו בתואר, נבחר גרבאחוסה לחמישיית הטורניר לצד חברו לנבחרת פאו גאסול.
הוא זכה גם בתואר מר אירופה לשנת 2006 מטעם שבועון הספורט האיטלקי "סופרבאסקט" והפסיד עם נבחרתו בגמר יורובאסקט 2007 לנבחרת רוסיה.
חורחה לואיס בורוצ'גה (בספרדית: Jorge Luis Burruchaga; נולד ב-9 באוקטובר 1962) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.
ידוע כמי שהשתתף עם נבחרת ארגנטינה בשני משחקי גמר של גביע העולם.
בורוצ'גה החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארסנאל סארנדי, וב-1979 החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
ב-1982 הוא עבר לקבוצת אינדפנדיינטה, וסייע לה לזכות באליפות ליגת העל הארגנטינאית ב-1983. כעבור שנה הוא זכה עם הקבוצה בגביע ליברטדורס וסיים כמלך השערים של הטורניר עם שישה שערים.
באותה שנה הוא זכה עמה גם בגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון על ליברפול.
ב-1985 עבר בורוצ'גה לקבוצה הצרפתית נאנט, ושיחק במדיה במשך שבע שנים.
ב-1992 הוא עבר לשחק בקבוצת ולנסיאן.
ב-1994 הוא הושעה על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית למשך שנתיים ממשחק במדינה, מאחר שהיה מעורב עם קבוצתו, ולנסיין, בהטיית תוצאת משחק בינה לבין אולימפיק מרסיי.
בורוצ'גה עזב את הקבוצה וחזר לאינדפנדיינטה, בה סיים את הקריירה שלו ב-1998.
במדי נבחרת ארגנטינה שיחק בורוצ'גה שבע שנים, במהלכן הופיע ב-59 משחקים וכבש 13 שערים.
הוא היה שותף לזכיית הנבחרת בטורניר מונדיאל 1986, לאחר שכבש את השער המכריע בניצחון 2-3 בגמר על נבחרת גרמניה המערבית, וכן בישל שער לחוסה לואיס בראון.
במהלך כל הטורניר הוא כבש שני שערים.
כעבור ארבע שנים, במונדיאל 1990, הוא השתתף בכל משחקי הנבחרת שהעפילה בפעם השנייה ברציפות לגמר מול גרמניה המערבית, אך הפעם הפסיד עמה בתוצאה 1-0.
ב-2002 החל בורוצ'גה לעבוד כמאמנה של קבוצת נעוריו, ארסנל סרנדי, שהעפילה לליגה הארגנטינאית הבכירה.
במשך שנותיו כמאמן הצליח למנוע מהקבוצה להדרדר למאבקי הירידה מהליגה.
ב-2005 הוא חתם כמאמן באסטודיאנטס לה פלאטה, וב-2006 עבר לאמן את אינדפנדיינטה, אותה עזב באפריל 2007. ב-2008 הוא מונה למאמן באנפילד, ובמאי 2009 חזר לאמן את ארסנל סרנדי.
הוא התפטר מהמועדון באפריל 2010.
חורחה לורנסו גררו (Jorge Lorenzo Guerrero; נולד ב-4 במאי 1987, פלמה דה מיורקה, ספרד) הוא רוכב מרוצים ספרדי שהתחרה בסדרת ה-MotoGP, והאלוף בשנים 2010, 2012 ו-2015 בקבוצת ימאהה.
לורנסו החל להתחרות במרוצי גרנד פרי בקטגוריית 125 סמ"ק ביום הולדתו ה-15 בדיוק ואף נאלץ להפסיד את מקצה האימון הראשון של גרנד פרי ספרד ב-2002 עקב מגבלת הגיל.
הוא רכב על אופנוע מתוצרת דרבי במשך שלוש עונות.
בעונת 2003 השיג את ניצחונו הראשון וב-2004 סיים את העונה במקום הרביעי עם שלושה ניצחונות.
בעונת 2005 עבר לורנסו להתחרות בקטגוריית 250 סמ"ק על גבי אופנוע הונדה.
הוא סיים את העונה במקום החמישי אף על פי שלא ניצח בשום מרוץ.
רוב הניצחונות בעונה זו הושגו על ידי האלוף דני פדרוסה וקייסי סטונר, שעברו לקטגוריה הבכירה בעונת 2006. לורנסו עבר לרכוב בעונה זו עבור קבוצת אפריליה וזכה באליפות העולם הראשונה שלו.
הוא שלט בעונה זו וסיים בהפרש נקודות ניכר ממתחריו, תוך שהוא ניצח בשמונה מרוצים וזכה עשר פעמים במקצה הדירוג בעמדה הטובה ביותר.
גם בעונת 2007 נמשכה שליטתו של לורנסו והוא ניצח בתשעה מרוצים שאת כולם החל מעמדת הדירוג הטובה ביותר.
ביולי 2007 חתם לורנסו על חוזה עם קבוצת ימאהה והפך לאחד משני הרוכבים הרשמיים של הקבוצה לעונת 2008, ביחד עם ולנטינו רוסי.
בשלושת המרוצים הראשונים של העונה הוא דורג במקום הראשון במקצה הדירוג.
הוא סיים פעמיים על הפודיום ובמרוץ השלישי בפורטוגל ניצח בפעם הראשונה בקטגוריה הבכירה.
זה היה ניצחונו היחידי בעונה, לאחר שבמהלך העונה נפצע מספר פעמים וסיים אותה במקום הרביעי.
ב-2009 לורנסו שוב החל את העונה בהצלחה רבה, עם שני ניצחונות בארבעת המרוצים הראשונים אך פרישות ותאונות באמצע העונה הובילו לפיגור במרוץ לתואר האליפות אחר ולנטינו רוסי.
הוא סיים את העונה במקום השני עם ארבעה ניצחונות, שמונה פודיומים נוספים וחמישה מקומות ראשונים במקצה הדירוג.
המאבק הצמוד בין לורנסו ורוסי הוביל להתקררות היחסים ביניהם ולחרושת שמועות בקשר לעזיבתו של לורנסו לקבוצה מתחרה לקראת העונה הבאה.
לורנסו נשאר בקבוצת ימאהה גם בעונת 2010 והצליח לזכות באליפות ה-MotoGP הראשונה שלו.
אף על פי שנפצע לפני העונה, הוא החל את העונה עם שני ניצחונות בשלושה מרוצים.
פציעתו של רוסי במרוץ הרביעי באיטליה סימנה את לורנסו כמועמד הראשי לאליפות.
חמישה ניצחונות בששת המרוצים הבאים סייעו ללורנסו לפתוח פער גדול בטבלת הנקודות ולהפוך לאלוף עוד בטרם נערכו שלושת מרוצי סיום העונה.
במרוצים אלו הוא ניצח פעמיים נוספות וסיים את העונה עם תשעה ניצחונות ופער של 138 נקודות מהמקום השני של פדרוסה.
את עונת 2011 החל לורנסו עם מקום שני במרוץ בקטר.
הוא המשיך בניצחון במרוץ בחרז, אך נזקק לשישה מרוצים נוספים כדי לזכות שוב בניצחון במסלול מוג'לו באיטליה.
הוא אמנם סיים מרוצים רבים במקום השני, אך פעמים רבות היה זה בפער גדול אחרי המנצח קייסי סטונר שזכה בסופו של דבר באליפות.
לקראת סוף העונה השיג לורנסו ניצחון נוסף בסן מרינו, אך את העונה הוא נאלץ לסיים שלושה מרוצים לפני סוף העונה, עקב תאונה במקצה חימום שבה נגדם קצה אצבעו.
הוא סיים את העונה במקום השני.
את עונת 2012 פתח לורנסו בארבעה ניצחונות מתוך שישה מרוצים והפך למועמד המוביל לזכייה באליפות.
הוא בלט ביציבותו בהשוואה לשני מתחריו פדרוסה וסטונר, וסיים תמיד במקום הראשון או השני.
במרוץ ההולנדי באסן הוא פרש מוקדם עקב התנגשות של רוכב אחר בו, אך ניצחונות נוספים באיטליה ובסן מרינו הותירו אותו בראש הדירוג.
לקראת סוף העונה הוא נתקל ביכולת גבוהה של פדרוסה שניצח בשלושה מרוצים רצופים, אך במרוץ באוסטרליה הוא הוכתר לאלוף עולם כשפדרוסה נאלץ לפרוש עקב החלקה.
את עונת 2013 החל לורנסו בניצחון, אך ההמשך כלל סיום המקום השביעי ופציעה שפגעה בביצועיו באמצע העונה.
הוא שבר את עצם הבריח במקצה אימון ביום שישי וטס באותו יום לניתוח בספרד.
הוא הספיק לחזור ולהשתתף במרוץ ביום ראשון.
לאחר כמה מרוצים חזר לורנסו לכושר מלא, אך יריבו החדש מארק מארקס שהייתה זו עונתו הראשונה בקטגוריה הצליח לפתוח פער נקודות גדול בטבלת הדירוג.
לורנסו ניצח חמישה ממרוצי סיום העונה ובסך הכל ניצח שמונה פעמים, פעמיים יותר ממרקס, אך גם בסיום העונה הוא נותר שני בדירוג בפער של ארבע נקודות.
עונת 2014 נפתחה בקצב צבירת נקודות איטי יחסית - במחצית העונה צבר רק 97 נקודות, פער של 128 נקודות אחרי מארקס שהוביל את האליפות.
את הניצחון הראשון בעונה רשם במירוץ אראגון שנערך במסלול רטוב ובמירוץ הבא שנערך ביפן הוסיף ניצחון שני.
במירוץ סיום העונה, שהתקיים בוולנסיה, החליק במהלך ניסיון עקיפה בסיבוב ה-20 של המירוץ ונאלץ לפרוש.
הפרישה אפשרה לרוסי לסיים את העונה במקום השני, בעוד לורנסו מסיים שלישי עם 263 נקודות.
בשלושת מרוצי הפתיחה של עונת 2015 לא הצליח להגיע לפודיום ודורג רק במקום הרביעי.
רצף של ארבעה ניצחונות הוביל אותו למקום השני בפער של נקודה בלבד מרוסי.
הניצחון החמישי בעונה הגיע בצ'כיה, ניצחון שהקנה ללורנסו את המקום הראשון עם מספר נקודות זהה לרוסי.
מקום רביעי במירוץ סילברסטון והתרסקות במיזאנו הגדילו שוב את הפער משותפו לקבוצה, פער שצומצם ל-14 נקודות עם השגת ניצחון שישי בעונה באראגון.
הניצחון במירוץ הבטיח לימאהה את הזכייה באליפות היצרנים, לראשונה מאז שנת 2010. הפער גדל ל-18 נקודות אחרי המרוץ ביפן וצומצם ל-7 נקודות אחרי המרוצים באוסטרליה ובמלזיה.
עימות בין מארקס ורוסי במהלך המירוץ במלזיה הוביל להענשתו של האחרון שזינק למירוץ האחרון בעונה מהמקום האחרון.
לורנסו זינק מהפול פוזישן ושמר על ההובלה לאורך כל המרוץ, בעוד רוסי מסיים רק במקום הרביעי, דבר שהקנה ללורנסו את הזכייה באליפות השלישית.
בשנת 2016 חתם לורנזו חוזה עם קבוצת דוקאטי הרשמית יחד עם הרוכב אנדריאה דוביציוזו לשנים 2017-2018. לורנזו התקשה לשחזר את הצלחותיו בשנת 2017 וטען כי עדיין אינו מרגיש בנוח על האופנוע ולא מצליח לשמור על הכוח למשך כל המרוץ.
עם זאת לקח 3 פודיומים במהלך העונה וסיים במקום השביעי בטבלת האליפות.
בשנת 2018 ממשיך לורנזו לרכב על הדוקאטי, ובמוג'לו איטליה ניצח בפעם הראשונה על גבי הדוקאטי.
אחרי המרוץ טען כי הוא שמח שדוקאטי בחרו לבסוף להישמע לעצותיו ולתת לו את חופש הפעולה לו הוא זקוק כרוכב, ובין השאר למרוץ זה זינק לורנזו עם מכל דלק שעוצב במיוחד לנוחיותו.
בניצחון זה נכנס לורנזו למועדון היוקרתי של ששת הרוכבים שניצחו מרוץ ב-2 קבוצות שונות.
אחרי הניצחון חתם לורנזו עם קבוצת הונדה רפסול חוזה לשנתיים הבאות 2019-2020 במקום דני פדרוסה, שעתידו לוט בערפל בשנים הבאות.
בקטלוניה ספרד זינק חורחה מהמקום הראשון והוביל את המרוץ מההקפה השנייה ועד לדגל השחמט שאז נקבע הפער בינו ובין המקום השני על 4 שניות.
הפעם האחרונה שלורנזו ניצח מרוץ בק טו בק (זינוק מהמקום הראשון וסיום במקום הראשון) היה בלה מאן צרפת בשנת 2016.
ד"ר חורחה באז'ה איבנייס (בספרדית: Jorge Luis Batlle Ibáñez; 25 באוקטובר 1927 – 24 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי אורוגוואי, חבר מפלגת קולורדו , שכיהן כנשיא אורוגוואי בשנים 2000–2005 עד שהוחלף על ידי טאבארה ואסקס.
באז'ה היה בנו של לואיס באז'ה בארס , נשיא אורוגוואי בשנים 1947–1951, והיה הנשיא הרביעי ממשפחת באז'ה.
בין השנים 1943–1976 היה עיתונאי ומנהל תחנת הרדיו Ariel, ובשנים 1948–1973 היה עורך ועיתונאי בעיתון Acción.
ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור במשפט ומדעי החברה על ידי אוניברסיטת הרפובליקה של אורוגוואי.
בתחילת כהונתו הצהיר איבנייס על רצונו להפוך את הסמים לחוקיים במטרה להילחם בסחר הלא חוקי ובהלבנת כספים, אולם רעיון זה ספג ביקורת ממשלות אחרות ומהעיתונות.
במהלך כהונתו התמודדה אורוגוואי עם התפרצות של מחלת הפה והטלפיים, אשר פגעה בייצוא הבשר לשווקים הבינלאומיים.
לפני סוף כהונתו זכתה אורוגוואי מחדש במעמד של מדינה נקייה ממחלת הפה והטלפיים.
על מנת לסגור את הגולל על טראומת שתים-עשרה שנות הדיקטטורה הצבאית ששלטה באורוגוואי בשנים 1973–1985 מינה באז'ה "ועדה למען השלום" (בספרדית: Comisión para la Paz) לחקר נסיבות היעלמותם של אזרחים אורוגוואיים בידי המשטר, אולם שלא על מנת לנקוט בהליכים משפטיים כלפי האחראיים.
הוועדה לא זכתה להצלחה רבה, אולם היא סייעה לנשיא הבא, טאבארה ואסקס, לקדם את הסוגיה בשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים, ובשנת 2005 נחשפו גופותיהם של קומוניסטים שנחטפו, עונו ונרצחו בידי המשטר הצבאי.
חוֹרְחֶה אבנר דְרֶקְסְלֶר פראדה (בספרדית: Jorge Abner Drexler Prada; נולד ב-21 בספטמבר 1964 במונטווידאו) הוא זמר ומלחין אורוגוואיני ממוצא יהודי.
מלבד היותו מוזיקאי, הוא גם רופא המתמחה ברפואת אף אוזן גרון.
חורחה נולד בעיר מונטוידאו שבאורוגוואי לאב יהודי-גרמני שמשפחתו ברחה עמו מהשואה אל דרום אמריקה, ולאם נוצרייה ממוצא היספני וצרפתי.
חורחה עצמו למד בבית ספר פרטי יהודי באורוגוואי בשם "Ariel Hebreo Uruguayo".
בעבר פעל גם כחזן בבית כנסת, והיה פעיל בתנועת הנוער הציונית "חזית הנוער" (Jazit Hanoar).
כמו רבים מבני משפחתו, כמו גם הוריו, הוא פנה בצעירותו ללימודי רפואה, ולאחר שקיבל דיפלומה הוא החל לעבוד כרופא מומחה לרפואת אף אוזן גרון.
בשנים האחרונות הוא נטש בהדרגה את עיסוקו במקצוע הזה, עד שלבסוף זנח אותו כליל לטובת הקריירה המוזיקלית שלו.
ב-1995 הוזמן דרקסלר למדריד על ידי המשורר הספרדי הנודע חואקין סבינה (Sabina), שהציג אותו בפני זמרים ספרדים בולטים וחשובים.
דרקסלר נסע לספרד ב-1996 על מנת להקליט את האלבום "Vaivén" יחד עם מוזיקאים ספרדים.
האלבום כלל בתוכו כמה שירים ישנים שפרסם מוקדם יותר, יחד עם שירים חדשים.
אף על פי שבמשך רוב השנה הוא חי בספרד, שלושת האלבומים האחרונים שלו הוקלטו חלקית באורוגוואי בשיתוף פעולה עם מוזיקאים אורוגוואים.
חואן קמפודוניקו וקרלוס קאסקוברטה, חברי להקת הרוק "El Peyote Asesino" לשעבר, הפיקו את כל האלבומים של דרקסלר החל מ-"Frontera".
המוזיקה של דרקסלר היא שילוב של מוזיקה אורוגוואית מסורתית (קאנדומבה, מורגה, מילונגה, טנגו), בוסה נובה, ג'אז, פופ ומוזיקה אלקטרונית.
גם למילים יש תפקיד מרכזי בשירים שלו - מלבד אהבה, הוא נוהג לכתוב גם על זהות, מוצא ודת (למשל השיר שכתב "Moro Judio", המדבר על היותו יהודי החי בין נוצרים).
ב-2004 זכה לשבחים רבים לאחר שהפך לאורוגוואי הראשון שזכה בפרס האוסקר.
הוא זכה עבור הלחנת השיר "Al Otro Lado del Río" ("בצד השני של הנהר") מהסרט "דרום אמריקה באופנוע" (בספרדית: Diarios de motocicleta - "יומני האופנוע").
בשנת 2024, השיר "Derrumbe" זכה בפרס שיר השנה בטקס פרס גראמי הלטיני.
לחורחה יש שני ילדים: הראשון נולד מאשתו לשעבר, הזמרת אנה לאאן, והשני נולד בתחילת 2009 לבת זוגו הנוכחית של דרקסלר: לאונור ווטלינג, שחקנית וסולנית להקת "Marlango".
Eco² (כולל 3 רצועות בונוס וDVD)(2005)
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי הלטיני2024הקלטת השנה"Derrumbe"שיר השנהשיר הזמר-יוצר הטוב ביותר2025הקלטת השנה"Desastres Fabulosos" (עם Conociendo Rusia)שיר הפופ/רוק הטוב ביותר
חורחה גורביץ' (נולד ב-3 בנובמבר 1957) הוא במאי, תסריטאי, צלם, מפיק ומורה לקולנוע ישראלי.
חורחה גורביץ' נולד וגדל בארגנטינה לבנימין ואלסה גורביץ'.
סביו וסבתותיו מצד אביו ואמו הגיעו לארגנטינה מפולין ומרוסיה בשנות העשרים של המאה העשרים.
האב בנימין למד בבית ספר לאמנויות, אך נאלץ להפסיק את לימודיו עקב מות אביו, סבו של חורחה, כדי לפרנס את משפחתו.
גורביץ' גדל בבית עם מסורת יהודית, חגג בר מצווה וכך טופחה זהותו היהודית.
בהיותו בן עשר, בשנת 1968, ערך עם הוריו ואחיו טיול בן שלושה חודשים באירופה, ארצות הברית וישראל.
בפריז צפה עם הוריו בהצגת האופרה "פאוסט" מאת גונו, שהשאירה עליו רושם עז.
בישראל חש את התרוממות הרוח ואווירת האופוריה שרווחה אחרי מלחמת ששת הימים, וצילם את רשמי ביקורו במצלמת סופר-8. הטיול בישראל הותיר בו חותם עמוק מבחינה משפחתית ויהודית.
בסרטו התיעודי "בשנה הבאה ב..ארגנטינה" (2005) מספר גורביץ' על ילדותו.
הוא מעיד שלא קרא אף ספר עד גיל עשרים, ובמקום זאת שיחק כדורגל ברחוב למעלה מארבע שעות ביום.
ייתכן שנוהג זה הציל את חייו, כי בשל כך לא היה מעורב כמו חבריו במחתרת שקמה נגד המשטר הצבאי בארגנטינה, מחתרת שרבים מחבריה "הועלמו" בידי סוכני המשטר.
בשלב מאוחר יותר גילה את עולם הקולנוע.
שאיפתו ללמוד קולנוע באופן מסודר לא התממשה, מכיוון שבשנות השבעים, כל החוגים לקולנוע באוניברסיטאות היו סגורים בהוראת המשטר.
במקום זאת למד באופן פרטי אצל סימון פלדמן, במאי וסופר, ובהמשך שמר איתו על קשר.
גורביץ' עלה לישראל בשנת 1978, ולמד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1983-1979).
בין המורים שהשפיעו עליו היו הסופר יעקב שבתאי, והפרופסורים יהודה ג'אד נאמן, מיכל פרידמן ורם לוי.
בשנה השנייה ללימודיו התחיל לצלם סרטי סטודנטים, ובסך-הכול צילם כשלושים סרטי סטודנטים בהתנדבות, וביניהם: "סרט לילה" (1986), בבימויו של גור הלר, ו"סולו לטובה", מאת אריק קפלון.
על סרטיו הקצרים הרבים שצילם גורביץ' הוא זכה בעשרות פרסים.
ב-1983 צולם בישראל סרט הקולנוע האירופאי "אנה קיי", בבימויו של קוסטה גברס.
את הסרט צילם הצלם הארגנטינאי הידוע ריקרדו ארונוביץ' (בין עבודותיו החשובות: "הנשף" ו"המשפחה" של אטורה סקולה, ו"פרובידנס" של אלן רנה).
סימון פלדמן, (מורה הקולנוע הראשון של גורביץ' מארגנטינה) נכח על הסט, בעקבות היכרותו המוקדמת עם הבמאי - פלדמן היה זה שנתן לארונוביץ' את ההזדמנות הראשונה, עוד בשנות החמישים, לצלם סרט בארגנטינה.
פלדמן ערך הכרות בין גורביץ' לארונוביץ', וזה הפך להיות המנטור של גורביץ'.
מאז מקיימים שני צלמי הקולנוע קשר הדוק, הן קשר חברי וגם קשר של שיתוף פעולה מקצועי.
סרט הקולנוע הארוך (פיצ'ר) הראשון שצילם גורביץ' היה "שוברים" של אבי נשר מ-1985. באותה שנה שודרה בטלוויזיה הישראלית הסדרה "התזמורת" בת עשרת הפרקים של ג'וליאן שגרן.
גורביץ' צילם את הפרק האחרון בסדרה.
לאחר מכן נבחר לצלם את הסרט "חימו מלך ירושלים", של עמוס גוטמן (1987).
ב-1991 ביים גורביץ' את סרטו הראשון, "נפרדנו כך", לפי תסריט שכתבה אשתו דאז.
סרטו השני, עטור הפרסים, "המקלחת" (1997), מספר על בן (מוני מושונוב) שסועד את אביו הקשיש (יוסי ידין).
מאז ביים גורביץ' למעלה מעשרה סרטים קצרים, עלילתיים ותיעודיים, וכן דרמות טלוויזיה.
ב-1998 הקים ביחד עם יוסף שילוח חברת הפקה בשם "לה סטרדה" (בהשראת הסרט "לה סטרדה" של הבמאי פדריקו פליני, אחד הסרטים האהובים על גורביץ'), וביחד יצרו את הסרט התיעודי "רגעי חסד".
שניהם ביימו והפיקו, שילוח כתב את התסריט וגורביץ' היה הצלם.
הם עבדו ביחד על פרויקט לסרט נוסף בשם "גולד והמסתנן", המבוסס על מקרה אמיתי שהתרחש בקיץ 1951. שילוח כתב את הגרסה הראשונה של התסריט, אך קרן הקולנוע לא אישרה אותו.
בימיו האחרונים של שילוח הם המשיכו לעבוד על הסרט עם התסריטאי חגי ליפשיץ ועורך התסריט גור הלר, והספיקו לסיים גרסה חדשה לפני מותו של שילוח.
על ערש הדווי של שילוח הבטיח לו גורביץ' לממש את חלומו ולהפיק את הסרט.
גורביץ' כתב את תסריטו הראשון "סעיד" ביחד עם סלים דאו, אולם הסרט טרם הופק מפאת עלותה הגבוהה של ההפקה של הפרויקט, המתאר (סאגה ענקית שמתרחשת במדבר לפני כמאתיים שנה).
בנוסף לסרט "המקלחת", הוא ביים עוד שני סרטים לפי תסריטים של דני הורוביץ ("כפות רגליה" ו"השרשרת של פסיה").
הוא עבד עם המוזיקאי עודד זהבי שהלחין את הפסקול לחמישה מסרטיו, ועם המוזיקאי רפי קדישזון, שהלחין את הפסקול לשני סרטים אחרים.
גורביץ' מספר שלמד את יסודות העבודה עם שחקנים, בעת עבודתו המשותפת עם משה איבגי וסלים דאו, שאת כל אחד מהם צילם בשלושה סרטים.
ב-2011 יצא לבתי הקולנוע "בדרך אל החתולים", סרט הקולנוע הראשון באורך מלא בבימויו של גורביץ', בכיכובם של ריטה זהר ומוני מושונוב.
בפרמיירה העולמית של הסרט בפסטיבל ירושלים, ביולי 2009, פגש גורביץ' את בת-זוגו הנוכחית, ג'ני קלינקובשטיין.
ב-2013 החלו לעבד את סיפור אהבתם לסרט עלילתי באורך מלא, בשם הזמני "לידות".
ב-2012 שודר בערוץ הראשון סרטו התיעודי של גורביץ' "פשוט יהודי".
זהו אחד מבין שבעה פרקי הסדרה התיעודית "קהילות מדליקות", שכל אחד מהם עוסק בקהילה יהודית אחרת בעולם.
הסדרה היא בהפקת משה אלפי וגיא ברוזה.
הפרק "פשוט יהודי" שגורביץ' ביים, עוסק בכוחה החדש של היהדות האורתודוקסית בארגנטינה.
ב-2019 יצא סרטו ברזיל אהובתי שמספר על מסעם של שלושה דורות של ישראלים ממוצא ברזילאי למשחקי גביע העולם בכדורגל ב-2014.
גורביץ' גרוש ואב לשלושה בנים: גבריאל, אייל ועמית.
גורביץ' הוא זוכה פרס שר החינוך והתרבות לבמאים ולתסריטאים לשנת 1998.
פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל היהודי, בלגיה 2010
פרס לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2009
"פרס חבר השופטים", הפסטיבל היהודי בוורשה, פולין 2007
"פרס חבר השופטים", הפסטיבל הבינלאומי גירונה – תחרות בסלו, ספרד 2007
פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 1997
פרס לסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאט, ת"א 1997 (המכון הישראלי לקולנוע)
פרס המבקרים (fipresci) בפסטיבל קרקוב, 1998
פרס בפסטיבל צ'ילה 1997 (כולל פרס לבמאי הטוב ביותר), ופסטיבל אורוגוואי 1998
פרס הכנסייה הקתולית בפסטיבל אוברהאוזן, גרמניה 1991
פרס מיוחד עבור בימוי, הפקה וצילום במכון הישראלי לקולנוע, 1991
פרס עדשת הזהב בצילום קולנוע לסרט "סיפורי תל אביב"
פרס עדשת הזהב בצילום קולנוע לסרט "מלאכים ברוח"
פרס עדשת הזהב בצילום קולנוע לסרט "הכלוב"
גורביץ' קיבל מעל עשרה פרסים על צילום סרטים קצרים ודרמות (1983-1992).
ברזיל אהובתי (2018), סרט קולנוע עלילתי בן 90 דקות
פשוט יהודי (2012), פרק בן 27 דקות מהסדרה התיעודית "קהילות מדליקות"
רציתי שיהיה כמו פעם (2011), דרמה לטלוויזיה בת 30 דקות
בדרך אל החתולים (2009), סרט קולנוע בן 83 דקות
הפרויקט של שירה (2007), דרמה לטלוויזיה בת 30 דקות
בשנה הבאה ב..ארגנטינה (2005), סרט תיעודי בן 62 דקות
צער גידול הורים ואני לא ילד קטן (2004), דרמות לטלוויזיה בנות 30 דקות
הבן שלי וירושה (2003), דרמות לטלוויזיה בנות 30 דקות
הזדמנות שנייה בערד (2000), סרט תיעודי בן 28 דקות
האישה באפור (1999), סדרת טלוויזיה (בימוי 3 פרקים בני 50 דקות)
כרישים משוקולד (1999), דרמה לטלוויזיה בת 30 דקות
רגעי חסד (1998), סרט תיעודי בן 54 דקות, בימוי משותף עם יוסף שילוח
מראקנסו (2012) (התסריט קיבל מענק פיתוח מקרן הקולנוע הישראלי, והשקעה משני משקיעים פרטים): סרט עלילתי באורך מלא (כתיבה משותפת עם חגי ליפשיץ)
שמחה בשמחה (2011) (קיבל מענק פיתוח מהקרן): תסריט לסרט עלילתי באורך מלא
גן עדן למהגרים (2010), לפי רעיון מקורי ושותף מלא לכתיבת התסריט לסרט עלילתי (התסריט מפותח בעבור המפיק דוד סילבר)
סעיד (2004), תסריט לסרט עלילתי באורך מלא (כתיבה משותפת עם סלים דאו)
רוסיטו (2003), תסריט לסרט עלילתי באורך מלא (כתיבה משותפת עם חורחה גולדנברג)
מקום משלנו (2011), סדרת טלוויזיה בכתיבה על פי רעיון מקורי
בחצר האחורי (2012), סדרת טלוויזיה בכתיבה ובפיתוח על פי רעיון מקורי
כצלם: (רשימת חלקית, מעל 55 סרטים)
אושר ללא גבול (1995), במאי: יגאל בורשטיין
נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993), במאי: אנריקה רוטנברג
שלג באוגוסט (1992), במאי: חגי לוי
סיפורי תל אביב (צילום משותף) (1992), במאית: נירית ירון
מלאכים ברוח (1992), במאי: גור הלר
קיץ אצל אריקה (צילום משותף) (1991), במאית: דליה הגר
חימו מלך ירושלים (1987), במאי: עמוס גוטמן
סיפורי מעשיות של רבי נחמן, (2015), במאי: צבי פישמן
בן ציון נתניהו, במאי: משה לוינסון
חיפה עירנו וזירת הרצח, במאי: עמוס גיתאי
הטלנובלה הפרטי שלי, במאי: יוחנן ולר
דר אור דור, במאי: ראשיד משראוי
יועץ מיוחד, ב-16 מ"מ, במאי: אלן רוזנטל
בין סרטיו הקצרים: סרט לילה, הכלוב, המקלט, סולו לטובה, המופע של בני זינגר, נו טה מטס, שרה, בן, מכתבים לפליציה, ארנסטו, שואה טובה, קירות עץ דקים, אולי זה הגיל, פשע אחד חינם, חורים בידיים, ועוד.
חורחה לואיס ואלדיביה טורו (בספרדית: Jorge Luis Valdivia Toro; נולד ב-19 באוקטובר 1983 מרקאי, ונצואלה) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי
ואלדיביה נולד להורים צ'יליאנים במרקאי, ונצואלה.
בגיל צעיר חזרה משפחתו לצ'ילה, והתיישבה בעיר סנטיאגו.
שם החל ואלדיביה לפתח את כישרון הכדורגל שלו, ונרשם כבר בגיל 7 לקבוצת הילדים של קולו-קולו.
ביוני 2002 הועלה ואלדיביה לקבוצת הבוגרים של המועדון, אך מיד הושאל לאוניברסידד דה קונספסיון, בעיקר בשביל לקבל דקות משחק.
בעונתו הראשונה בקונספסיון עזר למועדון להעפיל לגביע סודאמריקנה בפעם הראשונה בתולדותיו.
לאחר עונת הפתיחה המצוינת שלו במדי קונספסיון, הושאל ואלדיביה לראיו ואיקאנו, ולאחר מכן לסרבט ז'נבה השווייצרית.
לאחר 3 עונות כשחקן מושאל, חזר ואלדיביה לקולו-קולו, ועונתו הראשונה כשחקן הקבוצה הבוגרת של קולו-קולו, כבש 9 שערים ב-16 הופעות.
בעונה לאחר מכן, עונת , הפך לשחקן מפתח בהרכב הקבוצה, ותופקד כפליימייקר.
ב-5 באוגוסט 2006 חתם ואלדיביה בפלמיירס, ששילמה עבורו 3.5 מיליון דולר דמי העברה, הסכום הגבוה ביותר ששילם המועדון עד אז תמורת שחקן זר.
השחקן חתם על חוזה ל-3 עונות, בו ירוויח 400 אלף דולר לשנה.
ב-16 ביוני 2007 כבש ואלדיביה את שערו הראשון במדי פלמיירס, בניצחון קבוצתו 1–2 את ריו ברנקו.
בסיום עונתו הראשונה במועדון, עונת , נבחר ואלדיביה לנבחרת העונה בליגה הברזילאית הראשונה.
בעונת המשיך ואלדיביה להיות חלק משמעותי בהרכב פלמיירס.
בסיום העונה החלו להגיע שמועות על מעברו של ואלדיביה לקבוצות באירופה, בין היתר ורדר ברמן, הרטה ברלין ואספניול, אך למרות זאת ניהל השחקן משא ומתן עם אל-עין, מאיחוד האמירויות הערביות.
ב-15 באוגוסט 2008 עבר ואלדיביה לאל-עין, ששילמה עבורו 8 מיליון דולר.
ואלדיביה חתם על חוזה ל-4 עונות, בו ישתכר ב-10 מיליון דולר בשנה.
בתוך פחות מעונה בקבוצה, הפך ואלדיביה לשחקן המוכר ביותר בקבוצה ולסמל המסחרי שלה.
בסקר שנערך בין אוהדי אל-עין, נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בתולדות המועדון.
בעקבות זאת, נשיא המועדון, מוחמד בין זייד אל נחיין, הציע לוואלדיביה חוזה לכל החיים במועדון, אך השחקן סירב לחתום.
ב-15 בספטמבר 2009 נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בגביע המפרץ הערבי.
ב-2010 קיבל ואלדיביה את סרט הקפטן בקבוצה.
לאחר מונדיאל 2010 החל השחקן במשא ומתן לשחרורו מהקבוצה.
ב-26 ביולי 2010 הודיעה הנהלת פלמיירס על רכישתו של ואלדיביה, תמורת 16 מיליון דולר.
בעונת סייע לפלמיירס לזכות בגביע הברזילאי, ובעונת סייע לקבוצה לחזור לליגת העל הברזילאית לאחר שנת היעדרות.
ב-25 ביולי 2016 חתם באל-וואחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-23 ביוני 2017 חזר לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו קולו-קולו.
בעקבות כך שוואלדיביה נולד בוונצואלה להורים צ'יליאנים, הוא היה זכאי לשחק בשתי הנבחרות של שתי המדינות, נבחרת ונצואלה ונבחרת צ'ילה.
ב-18 בפברואר 2004 הופיע לראשונה במדי צ'ילה, במשחק נגד .
ב-16 בנובמבר 2006 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–3 ל.
ואלדיביה הפך במהרה לשחקן הרכב בצ'ילה, ואף קיבל את חולצה מספר 10. ואלדיביה זומן לסגל צ'ילה לקופה אמריקה 2007, מונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011 ומונדיאל 2014, בו כבש שער בניצחון צ'ילה 1–3 את .
בקופה אמריקה 2011 נכלל ואלדיביה בקבוצת הטורניר.
בשנת 2021 השתתף בגרסה הצ'יליאנית לתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתור המפלצת והיה למודח הראשון בתוכנית.
קבוצת השנה בליגת העל הברזילאית:
השחקן הטוב ביותר באליפות סאו פאולו: ,
השחקן המוערך ביותר באיחוד האמירויות הערביות:
קבוצת הטורניר בקופה אמריקה: 2011
חורחה לואיס פינטו אפנדור (בספרדית: Jorge Luis Pinto Afanador; נולד ב-16 בדצמבר 1952 בסן חיל, קולומביה) הוא מאמן קולומביאני המאמן את נבחרת איחוד האמירויות הערביות בכדורגל.
פינטו אימן מספר קבוצות בקולומביה משנת 1984 ועד 1996. ב-1996 עבר לאמן את אליאנסה לימה איתה זכה באליפות פרו, 17 שנים לאחר האליפות הקודמת שלהם.
בתום העונה חזר לקולומביה ואימן את מיונאריוס.
לאחר שנה בקבוצה, שב לאמן את אליאנסה לימה וזכה איתה באליפות נוספת ב-1999. ב-2002 עבר לאמן את אלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה וזכה איתה ב-3 אליפויות במשך שתי עונות.
ב-2004 עבר לאמן את הנבחרת הלאומית של קוסטה ריקה אותה הוביל לרבע גמר קופה אמריקה 2004, מלבד טורניר קופה אמריקה, כשל המאמן ועבר ב-2006 לאמן את קוקוטה דפורטיבו איתה זכה באליפות קולומביה.
ב-2007 מונה למאמן הנבחרת הלאומית של קולומביה, מינוי שזכה לביקורת מצד תושבי קולומביה.
בתחילה לא הצליח לנצח עם קולומביה ואף הודח בשלב הבתים בקופה אמריקה 2007. אולם תחילת המוקדמות למונדיאל 2010 היה מוצלח עם 10 נקודות מתוך 16. בהמשך כשלה הנבחרת הקולומביאנית להעפיל למונדיאל 2010 כשסיימה במקום השביעי במוקדמות.
ב-2009 חזר לאמן בקוקוטה ולאחר מכן אימן את אל נסיונל מאקוודור ואת דפורטיבו טאצ'ירה מוונצואלה איתה זכה באליפות ונצואלה בשנת 2011.
ב-2011 שב לאמן את נבחרת קוסטה ריקה והעפיל איתה למונדיאל 2014 לאחר שסיים במקום השני במוקדמות המונדיאל.
במונדיאל הצליח לעלות מהמקום הראשון בבית שכלל את , ו.
בשמינית הגמר הוביל את נבחרתו לניצחון על בפנדלים.
בשנת 2014 מונה למאמן נבחרת .
חורחה אלברטו פרנסיסקו ולדאנו קסטז'אנוס (בספרדית: Jorge Alberto Francisco Valdano Castellanos; נולד ב-4 באוקטובר 1955 בלאס פרחאס), הידוע יותר כחורחה ולדאנו, הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ, ומאמן ומנהל מקצועי בעבר בקבוצת ריאל מדריד מספרד.
ולדאנו זכה עם במונדיאל 1986, ואף כבש את השער השני לזכות נבחרתו במשחק הגמר מול בניצחון 3-2.
ולדאנו החל את הקריירה בגיל 16 בקבוצת הנוער של ניואלס אולד בויס מהעיר רוסאריו, העיר הגדולה במחוז סנטה פה בארגנטינה, בו נולד.
ב-5 באוגוסט 1973, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשבשנת 1974 זכה עם הקבוצה באליפות ארגנטינה.
בנוסף לגובהו וכוחו הפיזי, ולדאנו גם התאפיין בטכניקה גבוהה, האופיינית לשחקנים דרום אמריקאים.
בשנת 1975, לקראת עונת , זיהה את כישרונו חוסה מריה סארגה, קפטן ריאל מדריד בשנות ה-50', ומאמנה של דפורטיבו אלבס מהליגה הספרדית השנייה באותה התקופה.
ולדאנו חתם בקבוצה ובילה בה 4 עונות בהן כבש 21 שערי ליגה.
לקראת עונת חתם ולדאנו לראשונה בקבוצה מליגת העל הספרדית, ריאל סרגוסה.
במשחק הבכורה שלו בליגה, ב-9 בספטמבר 1979 מול ברצלונה, הוא כבר כבש את שער הבכורה שלו, במשחק שהסתיים בשוויון 2-2. כשנה לפני תום חוזהו ניסתה ריאל מדריד לצרפו לשורותיה, אך לא הצליחה להגיע לסיכום על ההעברה עם סרגוסה.
לקראת עונת , עם תום חוזהו והפיכתו לשחקן חופשי, חתם ולדאנו, אז בן 29, בשורות ריאל מדריד.
בשלוש העונות בהן שיחק בשורותיה רשמה הקבוצה הצלחה מרובה, כשלשחקן חלק חשוב בהצלחתה.
בעונתו הראשונה במועדון, כבש החלוץ 17 שערי ליגה.
באותה עונה זכתה הקבוצה בגביע אופ"א.
גמר הטורניר שוחק אז בשיטת בית-חוץ.
ריאל פגשה את וידאוטון מהונגריה, ובמשחק הראשון בהונגריה כבש ולדאנו בניצחון הקבוצה 3-0. במשחק השני ריאל נוצחה 1-0 אך הבטיחה את הזכייה בגביע.
בעונת רשם ולדאנו את הישגו הגדול כשחקן, כשזכה עם ריאל באליפות.
באותה עונה שיתף פעולה בחוד הקבוצה עם החלוץ המקסיקני הוגו סאנצ'ס, וביחד השניים הובילו את התקפת הקבוצה, כשולדאנו כובש 16 שערי ליגה.
בנוסף, הקבוצה זכתה פעם נוספת בגביע אופ"א, כשפגשה בגמר את פ.צ.
במשחק הראשון בסנטיאגו ברנבאו במדריד, ולדאנו כבש שני שערים בניצחון קבוצתו 5-1, ולמרות הפסד 2-0 בגומלין, ריאל הניפה את הגביע בפעם השנייה ברציפות.
במהלך עונתו השלישית והאחרונה במועדון, ולמרות ששותף ב-27 משחקים בהם כבש 7 שערים, ולדאנו הפגין חולשה פיזית שבעקבותיה התגלה כי הוא סובל מהפטיטיס B.
בעקבות המחלה החליט ולדאנו לפרוש ממשחק פעיל, ואת משחקו האחרון בשורות הקבוצה ערך בחודש מרץ 1987. בסיום העונה זכתה ריאל באליפות שנייה ברציפות.
הופעותיו המוצלחות של ולדאנו בנבחרת הצעירה של ארגנטינה, עוד כשחקן ניואלס אולד בויס, זיכתה אותו בזימון לנבחרת הבוגרת של , במדיה ערך את הופעת הבכורה כבר ב-1975, בגיל 20 בלבד.
ולדאנו היה בסגל הנבחרת במונדיאל 1982, אך נפצע במשחק השני של הנבחרת, מול , והחמיץ את מרבית הטורניר.
הישג השיא של ולדאנו בנבחרת היה במונדיאל 1986, בו זכתה ארגנטינה בתואר אלופת העולם.
ולדאנו שיחק בכל 7 המשחקים של נבחרתו במונדיאל, וכבש 4 שערים, אחד פחות מכוכב הנבחרת דייגו מראדונה.
ולדאנו אף כבש את אחד משעריו במשחק הגמר, כשבדקה ה-55, במצב של 1-0 לנבחרתו, קיבל כדור מהקטור אנריקה, חדר עם הכדור לרחבה מצד שמאל וגלגל אותו לפינה הרחוקה, כדי לקבוע 2-0. ארגנטינה ניצחה במשחק בתוצאה 3-2.
בשנת 1990, כ-3 שנים לאחר פרישתו, חזר ולדאנו להתאמן על מנת לשחק עם הנבחרת במונדיאל 1990 באיטליה, ואף שיחק שני משחקים נוספים במדי הנבחרת, אך לבסוף נופה מהסגל הסופי על ידי מאמן הנבחרת דאז, קרלוס בילארדו.
בסך הכל ולדאנו שותף ב-23 משחקים במדי הנבחרת, מתוכם 9 בטורנירי המונדיאל ב-1982 ו-1986, וכבש 7 שערים, מתוכם 4 בטורניר המונדיאל ב-1986.
לאחר פרישתו, מונה ולדאנו למאמן נוער בקבוצה שבמדיה פרש, ריאל מדריד.
ב-15 באפריל 1992, שמונה מחזורים לסיום הליגה, פיטרה קבוצת טנריפה את מאמנה חורחה סולארי, ומינתה את ולדאנו למאמנה לחוזה עד לסיום העונה, ולעונה נוספת.
מטרתו הייתה להשאיר את הקבוצה בליגה הבכירה, משימה בה עמד בהצלחה.
במחזור האחרון של אותה העונה, פגשה טנריפה של ולדאנו את ריאל מדריד, במשחק בו ריאל הייתה חייבת ניצחון על מנת להבטיח את האליפות, וטנריפה הייתה זקוקה לניצחון כדי להבטיח את הישארותה בליגה.
ריאל עוד הובילה במשחק 2-0, אך טנריפה ביצעה מהפך כדי לנצח 3-2 ולהישאר בליגה, ובאליפות זכתה ברצלונה.
בעונתו השנייה בקבוצה הציגה טנריפה כדורגל טוב הרבה יותר, עם פרננדו רדונדו בשורותיה הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-5 והבטיחה את השתתפותה בגביע אופ"א.
התסריט מהמחזור האחרון בעונה שלפניה חזר בשנית, ושוב טנריפה ניצחה במחזור האחרון את ריאל מדריד, הפעם בתוצאה 2-0, ושוב מנעה מריאל זכייה באליפות, בה זכתה גם הפעם ברצלונה.
בעונתו השלישית והאחרונה בקבוצה, ולדאנו הוביל את טנריפה עד לשמינית גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי יובנטוס מאיטליה.
לקראת עונת , מונה ולדאנו למאמנה של ריאל מדריד.
ולדאנו החתים את כוכב קבוצתו הקודמת, פרננדו רדונדו, וכן את מיכאל לאודרופ ואיוואן זמורנו, והוביל את הקבוצה לאליפות מרשימה, כולל ניצחון 5-0 בקלאסיקו מול ברצלונה.