tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפוסומה המודרני עשוי להגיע חלק, או עם הדפסי מניפות, עלי שלכת, פרחי סאקורה, עצים או צורות גאומטריות.
בדומה לשוג'י, נעים הפוסומה על מסילות עץ ברצפה ובתקרה.
המסילה העליונה נקראת קמואי (鴨居) והתחתונה - שיקיאי (敷居).
פוסומה, שוג'י וטטאמי מהווים את מרכיביו העיקריים של הוואשיצו - חדר בסגנון יפני מסורתי.
פוסומים זנבות-טבעת (שם מדעי: Pseudocheiridae) היא משפחה של יונקי כיס מסדרת הקנגוראים החיים באוסטרליה ובגינאה החדשה.
הפוסומים מגיעים לאורך 20–48 סנטימטרים ולמשקל 200 גרם עד 2 קילוגרם.
יש להם פרווה עבה בצבע אפור עד חום ושחור והם בעלי עיניים גדולות ואוזניים קטנות למעט אצל כמה מינים יוצאי דופן.
הם בעלי זנב ארוך ומתפתל.
הפוסומים הם יצורים ליליים שוכני עצים החיים באוסטרליה ובגינאה החדשה ביערות גשם.
הם ניזונים מפרחים, פירות ועלים של צמחים שונים אך מגוונים בטרמיטים.
סוג: פוסום זנב-טבעת (Pseudocheirus) - בו 2 מינים
סוג: פוסום זנב-טבעת דק (Pseudochirulus) - בו 8 מינים
סוג: פוסום זנב-טבעת מדומה (Pseudochirops) - בו 5 מינים
פוסומים מנוצי-זנב (שם מדעי: Acrobatidae) היא משפחה של יונקי כיס מסדרת הקנגוראים בתוכה 2 מינים.
אורכם של יצורים קטנים אלה 6–12 ס"מ ומשקלם 5–50 גרם בממוצע.
הם בעלי פרווה אפורה עד חומה ואוזניים וכפות ידיים ורדרדות.
זנבם הארוך בעל תבנית בהירה עליה ומזכירה מראה של נוצה, מה שנתן להם את שמם.
הפוסומים הם יצורים ליליים שוכני עצים החיים באוסטרליה ובגינאה החדשה ביערות לחים.
הם רגישים למזג אוויר חם ולעיתים יירדמו (אך לא ייכנסו לתרדמת קיץ) למשך של עד כשבועיים.
הם אוכלי כל הניזונים מצוף פרחים, פירות ומחרקים כמו עשים וטרמיטים.
פוסומים ננסיים (שם מדעי: Burramyidae) היא משפחה של יונקי כיס החיים באוסטרליה ומין אחד חי בגינאה החדשה ובאינדונזיה.
הפוסומים הננסיים הם הקטנים שבבני הסדרה והקטן שבהם הוא פוסום ננסי זוטי (Cercartetus lepidus).
הם בעלי פרווה עבה אפורה עד חומה ועיניים גדולות המותאמות לראייה בחשיכה.
הם בעלי זנב ארוך ולשון ארוכה.
הפוסומים חיים ביערות גשם באוסטרליה וכמה מינים חיים גם בהרים מושלגים בדרום אוסטרליה.
הם פעילי לילה הניזונים בעיקר מחרקים שונים וכן מצוף, פירות, אבקה ומוהל צמחים.
חלק מהמינים נמצאים בסכנת הכחדה חמורה.
סוג: פוסום ננסי (Cercartetus) - בו 4 מינים
פוסום מפוספס מצוי (שם מדעי: Dactylopsila trivirgata) הוא מין של כיסאי ממשפחת הכיסנאיים החי ביערות צפון אוסטרליה ובגינאה החדשה.
הוא קרוב משפחה רחוק של כיסנאי דואה.
הוא בעל פרווה שחורה ועליה פסים לבנים לאורך הראש ובין הגפיים ובין שני הפסים ישנו פס שחור לאורך הראש.
במראהו הפוסום מזכיר סנאי שחור בעל זנב שעיר ועבה וללא פסים.
הפוסום בעל ידיים חזקות איתם הוא יכול לנבור בקליפות עצים ולחלץ מהם טרף קטן.
הוא חי ביערות גשם בין ענפי העצים ויוצא לצוד בלילה.
טרפו העיקרי מורכב מזחלים וחיפושיות עצים הנוברות בעצים.
הפוסום יכול לשבור את הענף ולחלץ את הזחלים ממנה.
הוא ניזון גם מעלים, פירות ולעיתים גם מחולייתנים קטנים.
הפוסום מוצא את טרפו באמצעות חוש ריחו המפותח.
פוסום ננסי הררי (שם מדעי: Burramys parvus) הוא מין יונק כיס מהמשפחה פוסומים ננסיים והוא המין היחידי בסוגו.
הוא שרוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע ומצוי רק בכמה אזורי בדרום-מזרח אוסטרליה.
אורכו של הפוסום 14 ס"מ ואורך זנבו 11 ס"מ.
הוא בעל פרווה אפורה ומעט בהירה והוא בעל עיניים חומות גדולות, אף קצר ואוזניים וכפות ידיים ורודות.
במראהו הפוסום הננסי מזכיר עכבר שמנמן אוסטרלי.
הוא חי בהרים הדרומיים של דרום ויקטוריה, בסמוך להר קושצ'ושקו בכמה שמורות בתחום 2,300 מ' בלבד.
הפוסום ניזון מעשי Agrotis infusa (ממשפחת התנשמיתיים) וגם מפירות, צוף, אגוזים וזרעים.
הוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב פגיעה בבתי הגידול ההרריים, הפצת חתולים ושועלים טורפים, מחלות שונות ועקב איום על העשים מהם הוא ניזון.
פוסומים (שם מדעי: Phalangeroidea) היא קבוצה לא-טקסונומית בתת-סדרת דמויי-קוסקוס שכוללת יונקי כיס החיים באוסטרליה ובגינאה החדשה.
חלקם גם הפכו למינים פולשים בניו זילנד ובסין.
הפוסומים משויכים לאחת מהמשפחות הבאות בתת-סדרת דמויי הקוסקוס: פוסומים זנבות-טבעת, פוסומים ננסיים, פוסומים מנוצי-זנב, פוסומי דבש וקוסקוסיים; עם זאת, אחדים מהסוגים במשפחות הללו אינם שייכים לקבוצה.
הפוסומים מגוונים בגודלם מהמין פוסום זנב-טבעת נחושתי שגודלו כחתול ועד למין פוסום ננסי זוטי שקטן מן העכבר.
הם בעלי פרווה צמרירית או חלקה וזנב ארוך שמשמש אותם לטיפוס ואחיזה.
אלו יצורים שוכני עצים ברובם והם יורדים לקרקע לעיתים רחוקות.
הם ניזונים מצוף, פירות, עלים ובעלי חיים קטנים.
סוג ומין יחיד: פוסום דבש (Tarsipes rostratus)
פוסום מפוספס (שם מדעי: Dactylopsila) הוא סוג של יונקי כיס החיים ביערות צפון אוסטרליה וגינאה החדשה ושייכים למשפחת הכיסנאיים.
הסוג פוסום ארך-אצבע שויך בעבר לסוג זה עד שהוקצה עבורו טקסון מונוטיפי; בטקסונומיות רבות הוא עדיין מוכר כמין בסוג.
אלו יצורים שוכני עצים הפעילים בעיקר בלילות.
הם בעלי פרווה כהה או מפוספסת בשחור ומזכירים במראם סנאים בעלי כיס.
הם בעלי זנב ארוך ושעיר ועיניים גדולות.
יצורים אלה ניזונים מחרקים שוכני עצים כמו חיפושיות וזחלים של חרקים שונים.
הם מוציאים אותם החוצה בעזרת טופרי אצבעותיהם הגדולות.
בנוסף הם ניזונים גם מעלים, פירות ולעיתים גם מחולייתנים קטנים.
את מזונם הם מוצאים באמצעות חוש ריחם המפותח.
פוסום זנב-קשקש (שם מדעי: Wyulda squamicaudata) הוא מין פוסום דמוי חולדה במשפחת הקוסקוסיים שאנדמי לצפון-מערב יבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו.
מעט מאוד ידוע על מין זה, בשל אורח חייו הלילי, אופיו הביישני והחמקמק ובית גידולו המחוספס והנידח.
הפוסום הקשקשי הוא אחד מתוך שלושת הפוסומים היחידים שחיים בחלק הצפון-מערבי של אוסטרליה.
פוסום זה הוצג בפני החברה המלכותית של מערב אוסטרליה בשנת 1918 על ידי הצפר האנגלי וילפרד באקהאוס אלכסנדר, שהועסק באותה עת במוזיאון אוסטרליה המערבית, והתיאור המדעי שלו פורסם בכתב העת של החברה באותה השנה.
התיאור המדעי לווה בציור מאת החרט והצייר ג'ורג' פיט מוריסון (מופיע בראש הערך), יחד עם שתי תמונות של גולגולת הדגימה שעליה התבסס התיאור.
ההולוטיפ נאסף באזור קימברלי בתחנת עמק ויולט, והועבר לסר וולטר קינגסמיל ששלח אותה לגן הזואולוגי של פרת'.
וילפרד אלכסנדר הקצה לפוסום זה סוג חדש הקרוי Wyulda, שמקורו בשם עממי של ילידים אבוריג'ינים ליד נהר ליונס עבור פוסום המברשת הצפוני; שמות מקומיים נוספים עבור המין הם יילנגל וילאנגורה.
השם המדעי הספציפי למין (squamicaudata) כמו גם השם הרשמי שהוצע על ידי אלכסנדר (אופוסום זנב-קשקש) מציינים שניהם את התכונה הייחודית של פוסום זה שאינה נמצאת אצל אף מין אחר ממשפחת הקוסקוסים; מכיוון שמדובר בכיסאי אוסטרלי ולא אמריקני, החלק הראשון של השם הרשמי הוחלף לפלנגר ובהמשך לפוסום.
יחסית לבני משפחת הקוסקוסיים, הפוסום הקשקשי נחשב ליונק קטן-בינוני; במראו החיצוני, הוא נראה כצורת ביניים בין האופוסום לבין החולדה.
מבנה גופו דק וגלילי, וראשו חרוטי וצר עם חרטום מחודד במיוחד.
האוזניים שלו קטנות ועגלגלות, עיניו גדולות ושחורות ואפו עגלגל ואדמדם.
התכונה הבולטת ביותר של פוסום זה היא זנבו המוזר והייחודי שאינו מצוי אצל אף קוסקוס אחר זולתו: הזנב חסר שיער ומכוסה בקשקשים עבים ומחוספסים שאינם חופפים זה לזה.
לעומת הפוסום המברשתני, זנבו של הפוסום הקשקשי בעל יכולת לפיתה איתנה והוא עושה בו שימוש אינטנסיבי יותר במהלך הטיפוס.
לפוסום יש כריות הצמדה גדולות בתחתית הכפות וטפרים גדולים וחזקים שמסייעים בטיפוס הן על ענפים והן על סלעים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הקשקשי 30–41 סנטימטרים, אורך זנבו 29 סנטימטרים ומשקלו 2-1.3 קילוגרם.
הפרווה של הפוסום הקשקשי קצרה, עבה וחלקה, להוציא את בסיס הזנב שמוקף בפרווה גסה.
צבעו של הפוסום בחלק העליון נע בין אפור כהה לאפור בהיר, חום בהיר או אפרפר חיוור, והוא נוטה להתכהות באזור הגב עד לשחרחר.
בחלק התחתון שלו (המפשעה, הבטן, החזה והגרון) ובמותניים, הצבע משתנה ללבן בוהק עד קרם-שמנת, ולרוב יש גם סינר לבן בוהק סביב הצוואר והסנטר.
לפוסומים רבים יש לאורך הגב פס דקיק בצבע שחור דהוי.
ראשו של הפוסום הקשקשי בצבע זהה לגוף, עם חריץ שחור דקיק על המצח וכתם חום דהוי סביב החוטם; מתחת לעיניים, יש לו כתמים לבנים בולטים בצורת סהר.
הכפות ופנים האוזניים חסרי שיער ובצבע ורוד או כתמתם.
הזנב הקירח עשוי להיות שחור/אפור ברובו וכתמתם/ורדרד בקצהו או כתמתם/ורדרד כולו.
למרות הזנב הייחודי, הפוסום הקשקשי דומה במבט שטחי לשני הפוסומים האחרים החיים בצפון אוסטרליה ובעלי פרווה אפרפרה-חומה: פוסום הסלע ופוסום זנב-מברשת צפוני.
הפוסום הסלעי נבדל ממנו במצחו התלול בלועו המחודד יותר ובכך שיש לו כתמים לבנים גם בבסיס האוזניים ופרווה המכסה מחצית מן הזנב.
פוסום המברשת הצפוני נבדל מהפוסום הקשקשי בפניו השועליות ובזנבו השעיר והשחור.
שני המינים הללו גדולים ממנו משמעותית.
פוסום זנב הקשקש אנדמי לאוסטרליה.
התפוצה שלו מוגבלת לצפון-מערב קימברלי באוסטרליה המערבית במקביל לקו החוף: מחוף קלומבורו עד חצי האי יאמפי עם צפיפות גבוהה יחסית באזור הרכס הארטזיאני.
הדגימה המקורית שעליה התבסס התיאור המדעי נאספה בעמק ויולט ליד ורמון במזרח קימברלי, ורק בשנת 2010 אומת קיומה של אוכלוסייה מזרחית לאחר שנתגלו מספר פוסומים ברכס קוקבורן, בתחנת אל קווסטרו ובאמה ג'ורג'.
לא ברור האם האוכלוסייה המזרחית מבודדת לחלוטין מהאוכלוסייה הצפון-מערבית, מאחר שנעשו מעט מאוד סקרים באזורים שביניהם.
בית הגידול של הפוסום הקשקשי כולל חורש ים-תיכוני, יער אקליפטוס פתוח, יער סקלרופילי סגור ושוליים של יער גשם טרופי, עם פסיפס של סלעים, אבני חול ונקיקים המשמשים לו כמקלט טבעי מטורפים ושריפות.
הפוסום מעדיף יערות נמוכים ופתוחים עם סבכי גפנים צפופים שבהם המזון שופע יותר.
התפוצה של הפוסום נמצאת סמוך לגובה הים בחופים עד רום 300 מטר בפנים היבשת ומוגבלת בהתאם לבית הגידול הזמין.
אורח החיים של הפוסום הקשקשי בשילוב עם בית גידולו המחוספס והנידח הובילו לכך שידוע מעט מאוד על האקולוגיה של המין.
באופן כללי, מדובר ביונק פעיל לילה שמבלה את שעות היום בשינה במקלט סלעי (נקיק או סדק) וחי רוב הזמן בגפו.
הפוסום ביישן וחשאי, ולאחר שעזב את המקלט הסלעי בתורו אחר מזון, הוא משתדל לנוע במשך הלילה על העצים כדי להיות פחות חשוף לטורפים קרקעיים.
הפוסום הקשקשי מפגין זריזות רבה בעת הטיפוס, ונעזר ביכולת הלפיתה החזקה שלו כדי לאחוז בענף בעוד ידיו הקדמיות חופשיות לחיתוך עלים.
הוא מיומן גם בתנועה על החופה, ומסוגל לקפוץ בין הענפים עד למרחק מטר.
הפוסום חי בשטח ביתי קבוע שחופף ברובו לפוסום מהזוויג השני ועשוי גם לחפוף לפרטים אחרים מאותו הזוויג.
התקשורת בין הפוסומים אינה ידועה; ככל הנראה, היא מתבצעת באמצעות חותמי ריח או ציוצים.
הטורפים של המין אינם ידועים, אך כוללים ככל הנראה חתולים, עופות דורסים ונחשים גדולים.
הפוסום הקשקשי נחשב לאוכל פירות במידה מסוימת, שכן הפירות מהווים עד שלושה רבעים מתזונתו.
הרבע הנוסף מורכב מפריטי מזון מגוונים: עלים, זרעים, שורשים, פרחים ובמידה מצומצמת גם אגוזים וחרקים.
פריטי מזון בולטים הם: האקליפטוס על מיניו המגוונים, קסנתוסטמון אקליפטוסי (Xanthostemon eucalyptoides), קסנתוסטמון צפוני (Xanthostemon pradoxus), תפוח קקדו (Planchonia careya) ושיח טרכימנה (Trachymene).
הפוסום תר אחר מזונו הן על החופה והן על האדמה, ובעת הצורך יגמע מרחק ניכר בתורו אחר עצי פרי.
ייתכן שהמין מונוגמי באופן חלקי ומתרבה בעיקר עם הפרט מהזוויג השני החופף איתו בשטח.
הפוסומית ממליטה צאצא אחד בלבד בכל שנה, לרוב בין מרץ לאוגוסט בעונה היבשה האוסטרלית.
הגור מבלה בכיס מספר חודשים ולאחר מכן ממשיך להתלוות לאימו.
לא ברור האם רק הנקבה נושאת בטיפול הצאצא או גם הזכר.
הגור נגמל לאחר שמונה חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנתיים (לנקבה) או 18 חודשים (לזכר).
מכיוון שפרטים מעטים נחקרו בשבי, אין מידע מהימן אודות תוחלת החיים של המין.
בטבע היא נעה בין 4 ל-6 שנים ובשבי ייתכן שהיא מטפסת עד ל-12 שנים.
פוסום זנב הקשקש מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שתחום התפוסה המשוער שלו בסביבות 2,000 קילומטרים רבועים בלבד וצפויה ירידה במספרי המין (אם כי לא ברמה מספיקה כדי להעפיל למצב הפגיע).
האיומים העיקריים על הפוסום הם שריפות בר גדולות תכופות שנגרמות ממשטרי אש לא הולמים וטריפה על ידי חתולים שגורמת לצמצום אוכלוסיות מבודדות.
הפארקים הלאומיים שבהם המין מצוי מנוהלים על ידי המחלקה לגנים וחיות הבר, שטחים מוגנים על אדמות האבריג'ינים מנוהלים על ידי התאגיד האבוריג'יני ויונאמבה והתאגיד האבוריג'יני דמבינגארי, ושמורת הרכס הארטזי מנוהלת על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות.
בחלק גדול מהאזורים המוגנים, יש תוכניות לניטור ומניעת שריפות.
אוניברסיטת טסמניה והארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות מבצעים במשותף בטבע מחקרים על הפוסום על מנת ללמוד את ההשפעות של שריפות וחתולים על האקולוגיה וההישרדות של הפוסום בטבע.
אומדן האוכלוסייה העולמי של פוסום זנב הקשקש הוא 10,000-5,000 פרטים.
פוסום זנב-טבעת (שם מדעי: Pseudocheirus) הוא סוג של פוסום בינוני במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 2 מינים החיים באוסטרליה.
הסוג הוקם בשנת 1837 על ידי הזואולוג האירי ויליאם אוגילבי, ובעבר נכללו בו פוסום הסלע, פוסום למורי, דאון ענק, פוסום זנב-טבעת דק ופוסום זנב-טבעת מדומה עד שהוקצו עבורם סוגים נפרדים.
משמעות השם המדעי של הסוג היא "יונק בעל יד חמישית" בהתייחס לשימוש הרב שהפוסום עושה בזנבו הגמיש במהלך הטיפוס על עצים.
לפוסום הטבעת מבנה גוף עגלגל וגוצי, ראש קטן ומעוגל עם חוטם חרוטי ואף גדול וריבועי.
אוזניו השעירות גדולות ורחבות ביחס לסוגים אחרים, ועיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה.
בכפות היד והרגל יש בהונות מנוגדות לשאר האצבעות (ביד שתיים וברגל אחת), והן מאפשרות לפוסום ללפות את הענף משני צדדיו; לפוסום הטבעת תכונות נוספות המסייעות לו בטיפוס על עצים: כריות הצמדה בכפות, טפרים חדים וזנב ארוך ומתפתל שבקצהו טבעת לפיתה.
אורך הראש והגוף של המינים בסוג נע בין 29 ל-40 סנטימטרים, אורך זנבם: 41-29 סנטימטרים ומשקלם 1.3-0.7 קילוגרם.
הפרווה של פוסומי הטבעת צפופה ושעירה, וצבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין אפור-כסוף וכתום לערמון-שחרחר.
הצד התחתון לבנבן בדרך כלל, האוזניים בהירות והגפיים חומות או כתומות.
מספר אזורים בגוף חשופים וורודים: קצה הזנב, האצבעות, פנים האוזניים והאף.
פוסומי הטבעת הם יונקים ליליים; במהלך היום הם ישנים בקן שבנו מעלים, שרכים וקליפות, ולפעמים גם בשקעים וחללי עצים.
הם מבלים את מרבית חייהם על העצים ויורדים לאדמה בתדירות נמוכה למדי.
בניגוד לבני הסוג פוסום זנב-טבעת דק או פוסום זנב-טבעת מדומה שחיים בגפם, בני סוג זה חברתיים יותר וחיים בקבוצה שמורכבת משתי נקבות וצאצאיהן.
תזונתם העיקרית היא מעלים, אך הם אוכלים לעיתים קרובות גם פרחים, ניצנים, פירות וצוף.
לנקבות יש כיס מפותח שבתוכו ארבע פטמות, לעומת נקבות הסוגים פוסום טבעת דק ופוסום טבעת מדומה שלהן רק שתי פטמות.
הפוסומית ממליטה פעם או פעמיים בשנה, ובכל המלטה גודל השגר נע בין צאצא אחד לשלושה.
הגורים מבלים את החודשים הראשונים לחייהם בכיס ולאחר מכן רוכבים על גבה של האם.
הם נגמלים בגיל 6–7 חודשים ומגיעים לבגרות בסביבות שנה.
המינים בסוג אנדמיים ליבשת אוסטרליה ומאכלסים אזורים נפרדים לחלוטין משני צידי היבשת.
בית הגידול שלהם מורכב מיערות אקליפטוס, חורש ים-תיכוני יער גשם טרופי ואף בתה סבוכה, אך בדרך כלל נמנעים מבתי גידול יבשים מדי.
המינים בסוג הסתגלו גם לחיים בסביבה עירונית; בניגוד לפוסום זנב-מברשת מצוי, המינים הללו נרתעים יחסית מן האדם, ואינם נחשבים למטרד סביבתי כמו האחרון.
ההימצאות שלהם בקרבת מגורי אדם, גורמת לכך שרבים מהם נטרפים על ידי חתולי בית או נדרסים בעת חציית כבישים.
פוסום זנב-טבעת מצוי (Pseudocheirus peregrinus) - המין הנפוץ.
מצוי לאורך קו החוף המזרחי של יבשת אוסטרליה.
פוסום זנב-טבעת מערבי ( Pseudocheirus occidentalis) - המין הנדיר והגדול.
אנדמי לדרום-מערב אוסטרליה ונחשב בעבר כתת-מין של הראשון.
פוסום זנב-טבעת מערבי (שם מדעי: Pseudocheirus occidentalis; מכונה באבוריג'ינית נג'וויר) הוא מין פוסום בינוני ונדיר בסוג פוסום זנב-טבעת שאנדמי לדרום-מערב אוסטרליה מפרת' עד אולבני.
זהו יונק בגודל חתול עם פרווה כהה וזנב שלבן בקצהו והוא חי ביערות אקליפטוס, חורשים ובכיסי סבך.
הפוסום המערבי פעיל בשעות הלילה על החופה הגבוהה של העצים, וניזון מעלים, פרחים ופירות.
מאז ההתיישבות האירופאית במערב אוסטרליה, אוכלוסיית הפוסום המערבי התכווצה ביותר מ-95% בגלל אובדן בית גידול לחקלאות, שריפות לא מבוקרות וטריפה על ידי השועל האדום שהובא ליבשת על ידי האדם, ומצבו הידרדר לסכנת הכחדה.
מעוזים של המין נותרו כיום בעיקר בקרבת אזורים עירוניים בקו החוף.
פוסום הטבעת המערבי תואר מדעית בשנת 1888 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, שבחן דגימות כיסאים במוזיאון הבריטי להיסטוריה של הטבע.
תומאס סיווג אותו כמין עצמאי בשם המדעי Pseudocheirus occidentalis שמשמעותו "יונק בעל יד כוזבת החי במערב", אשר נועד לציין את השימוש הנרחב שהפוסום עושה בזנבו ואת עובדת היותו פוסום הטבעת היחיד שחי במערב היבשת.
פוסום הטבעת המערבי שייך לסוג פוסום זנב-טבעת לצד קרובו המצוי, והוא מסווג במשפחת הפוסומים הטבעתיים שבסדרת הקנגוראים.
כינויים אבוריג'ינים נפוצים למין זה בשפת הננוגאר של ילידי דרום-מערב אוסטרליה הם: ננג'וויר, נגור, וודר, וומפ, ונגולאנגיט.
הכינויים הללו נאספו בסקר אתנוגרפי שכלל ראיונות עם זקני האבוריג'ינים באזור מפרץ המלך ג'ורג', וחלק מהם צוינו כבר בסביבות 1800 על ידי האספן ג'ון גילברט ששהה במושבת נהר הברבורים לצורך איסוף דגימות כיסאים עבור הזואולוג הבריטי ג'ון גולד.
השם הרשמי של המין מתייחס לטווח התפוצה שלו.
לפוסום הטבעת המערבי מבנה גוף גמיש וגוצי, ראש קטן, ופנים עגולות ונפוחות.
חוטמו מחודד וזקוף, אפו מעוגל וסביבו זיפים שחורים דקיקים.
עיניו גדולות וחומות ואוזניו קצרות, רחבות ועגולות.
בדומה למינים אחרים במשפחה, לפוסום הטבעת המערבי מספר התאמות לטיפוס על עצים: זנבו הארוך והדקיק בעל טבעת לפיתה בקצהו שמתפקדת כיד חמישית, יש לו בהונות מנוגדות, טפרים מעוקלים וחזקים, ורפידות בולטות בתחתית הכפות שמאפשרות לו להיצמד לעצמים.
אורך ראשו וגופו של פוסום הטבעת המערבי 30–40 סנטימטרים, אורך זנבו 30–41 סנטימטרים ומשקלו 1.3-0.7 קילוגרם.
הפרווה של הפוסום המערבי קצרה, צפופה וצמרירית.
צבעה הכללי נע בין שחום לחום-קפה או חום-מארוני (חום-סגול) והגב נוטה להשחיר.
הגפיים בצבע אוכרה, הכפות שחרחרות והמותניים חוליות.
הצד התחתון הכולל את החזה, הגרון, הבטן והמפשעה, נע בין קרם שמנת ללבן בוהק.
ראשו של הפוסום בולט במצחו השחור ובפניו המפויחות, בעוד שלחייו חומות וסנטרו לבנבן.
סביב אוזניו הזהובות יש כתמי פרווה לבנים.
פנים האוזניים והאף חשופים וורודים.
הזנב גם הוא בולט בצבעיו המנוגדים: חציו הראשון שחור פחם, וחציו השני בצבע לבן בוהק, שמנת או ורוד.
המראה החדגוני והכהה של הפוסום המערבי מסייע להבדיל בנקל בינו לבין קרובו הפוסום המצוי בעל הפרווה האפרורית-כתומה.
במקרים רבים, פרוותו של הפוסום המערבי עשויה להיות שחורה כולה להוציא את הגחון וקצה הזנב הלבנים.
פוסום הטבעת המערבי אנדמי לדרום מערב אוסטרליה המערבית.
הטווח ההיסטורי שלו השתרע על מרבית חגורת החיטה, מג'רלדטון בצפון-מערב עד לקצה הדרומי של מישור נולרבור בדרום-מזרח (200 ק"מ מהגבול עם אוסטרליה הדרומית), ובפנים היבשת עד לפינגלי.
ההתיישבות האירופאית באזור בראשית המאה ה-19 הובילה להתכווצות מהירה בטווח, ועד שנת 1980 הפוסום איבד 80% מהטווח ההיסטורי ושרד בעיקר לאורך רצועת החוף הדרומית והמערבית - מפרת' בצפון-מערב עד לפארק הלאומי וויסיניקופ במפרץ ברמר בדרום-מזרח בנוסף לכיס משמעותי בפנים היבשת באזור וורן העילית מזרחית לעיר מנג'ימופ .
התכווצות נוספת בטווח התרחשה לאחר מכן כתוצאה מהתרחבות אורבנית ומגוון איומים אחרים.
התפוצה הנוכחית מפוצלת במיוחד עם מספר כיסים עיקריים ברצועת החוף הדרומית והמערבית: מישור חוף הברבור ליד הערים בנברי ומנדורה (72 ק"מ דרומית לפרת'), אזור הכֵּפים ליד בסלטון (כף ליווין עד כף נטורליסט), סביבות העיר אלבני ומפרץ ברמר ושרידים בוורן העילית.
בית הגידול של פוסום הטבעת המערבי שוכן באקלים ים-תיכוני ומורכב מיערות של מיני הדסיים דוגמת יערות קארי ויערות ג'ארח לצד חורש ים-תיכוני.
הפלורה המועדפת עליו כוללת מנטה בוכה, מארי, מספר מיני אקליפטוס (אקליפטוס אולבני, אקליפטוס טוארט, אקליפטוס וואנדו, אקליפטוס קארי, אקליפטוס ג'ארח), כיסי מאלה (אקליפטוסים נמוכים וסבוכים), בתה צפופה בסמיכות לדיונות חול בחופים ובעבר גם ביערות של קזוארינה ואלוקזוארינה ואזורים צחיחים למחצה בפנים היבשת.
בדומה לקרובו המצוי, גם הפוסום המערבי הסתגל יחסית לחיים בסביבה אורבנית.
צפיפות הפוסומים מושפעת מסוג הצמחייה, גודל וצפיפות החופה, נוכחות כיסי סבך שלא חוו שרפה, הפרעה אנושית נמוכה ודלילות של טורפים פולשים.
הפוסום המערבי הוא יונק פעיל לילה שמבלה את שעות היום בשינה ויוצא לתור אחר מזון לאחר רדת החשיכה, אך עדיין עשוי להגיח מדי פעם גם בשעות היום.
מין זה שוכן עצים באופן כללי, ויורד לאדמה בעיקר על מנת ללקט מזון או לעבור לעץ מרוחק.
הפוסום בונה לעצמו 2–7 קינים כדוריים גדולים וסבוכים מקליפות, זרדים ועלים - בדרך כלל בשקעי עצים, הצטלבויות ענפים ועל החופה הנמוכה.
הגודל והעובי יוצא הדופן של הקן נועד להגן על הפוסום מפני עופות דורסים.
בניגוד לקרובו המצוי, המין המערבי עשוי לקנן גם בגובה הקרקע ואף להשתמש במחילות של הארנבון המצוי.
בהיעדר הגנה מטורפים ושקעי עצים, הפוסום מקנן בגדמי עצים ובולי עץ חלולים ובסביבה עירונית אף על גגות ומקומות מקלט מלאכותיים אחרים.
הפוסום חי בטריטוריה שגודלה 4.5-0.1 דונם, והוא מסמן אותה באמצעות בלוטות ריח.
טריטוריות הנקבות חופפות זו לזו ולטריטוריית זכר אחד.
הפוסום יושן בקן בגפו, והאינטראקציה החברתית מרחשת בעיקר בלילה.
דומיננטיות הזוויגים תלויה במזון: כאשר יש מזון בשפע הנקבות דומיננטיות יותר ולהפך כאשר המזון מצומצם.
איכון מזון ירודה מובילה ליחס מין מוטה כלפי הזכרים, ויש עליה כללית בתמותת המין כתוצאה מטריפה בשל כושר גופני ירוד שהופך אותו לפגיע.
הטורפים העיקריים כיום של הפוסום המערבי הם חתול הבית והשועל האדום, שניהם מינים פולשים שהובאו על ידי האדם ליבשת.
הרגלו של הפוסום לרדת לאדמה על מנת לחצות אזור פתוח או כביש בדרכו לכיס עצים אחר, הוביל למקרי מוות רבים כתוצאה מדריסה.
בניסיון לבדוק כיצד ניתן להתמודד עם בעיה זאת, רשויות השימור האוסטרליות בנו גשר חבלים גבוה מעל אזור חצייה מועד בסמוך לעיר בולסטון.
הפוסומים חקרו את הגשר בעודו בבנייה, ועברו דרכו לראשונה כחודש לאחר השלמתו.
במהלך התקופה שבה נחקר השימוש שלהם בגשר, הפוסומים חצו אותו עד 9 פעמים מדי לילה (להוציא כאשר מזג האוויר או אור הירח עיכבו את תנועתם שאז הם חצו בתדירות נמוכה יותר), והשימוש בגשר אומץ גם על ידי הגורים לאחר שעזבו את אימם.
ההצלחה של גשר החבלים בתור חלופה לחציית כבישים הייתה גדולה ומהירה מהצפוי בהשוואה לתוכניות דומות עבור מיני פוסום אחרים, ורשויות השימור הגיעו למסקנה שניתן להשתמש בגשרים הללו כאמצעי להפחתת קטל הפוסומים בכבישים ופיצול אוכלוסיות.
התזונה של הפוסום המערבי כוללת עלים, עשבים, פירות ופרחים של מגוון צמחים.
העצים המועדפים עליו הם אקליפטוס ג'ראח (Eucalyptus marginata), קורימביה קלופילה (Corymbia calophylla) הקרויה גם מארי, ובפרט מנטה בוכה (Agonis flexuosa) שאיכותה גבוהה יותר כאשר היער לא חשוף לשריפות גדולות.
העלווה של המנטה מכילה ריכוז גבוה של חנקן וריכוז נמוך של טאנינים רעילים לעומת עצי האקליפטוס ולכן היא מועדפת במיוחד על הפוסום.
עלים צעירים מבוקשים יותר מעלים בוגרים, בשל תכולת ליגנין נמוכה.
שלושת מיני הצמחים הנזכרים (מנטה, ג'ארח ומארי) מהווים 95-90% מתזונת הפוסום, וכשהם אינם זמינים, הפוסום יעבור לשיטה כחלחלה, שיטה חופית, מספר מינים של הדס דבשי, קלותמנוס בקבוקי, ספירידיום, פעמונית אוסטרלית, אלביזיה משבלת, זלזלת מצויה והרדנברגיה תילתנית.
בסביבה עירונית, הפוסום נכנס לעיתים קרובות לגינות וצורך עלים של שיחי ורדים ושלל פרחים ופירות.
בנוסף למזון הצמחי, הפוסום המערבי הוא קופרופגי שניזון מצואתו; תכונה זו מאפשרת לו לעכל מחדש את חלקיקי הצמחים שלא התעכלו בפעם הראשונה, מגדילה את צריכת החומרים המזינים (כדורי הצואה המעורבים במזון צמחי עשירים בחנקן), מסייעת לעיכול הכללי במעי הגס באמצעות החיידקים בצואה ומאפשרת לפוסום לחסוך בנוזלים.
במזג אוויר קריר, הפוסום מסוגל לקבל את מרבית הלחות ממזונו, אך במזג אוויר חם הוא זקוק לשתיית מים מפעם לפעם.
עונות הרבייה וההמלטה מתרחשות בעיקר בחורף (אפריל-מאי, ספטמבר-נובמבר), ולאחר תקופת היריון קצרה של שבועיים-שלושה, הפוסומית ממליטה צאצא יחיד (לעיתים נדירות תאומים) שמבלה בכיס שלה במשך שלושה חודשים.
בתום תקופה זאת, הגור שמשקלו כ-125 גרם עוזב את הכיס ועובר לרכב על גב אימו, והוא ממשיך לינוק ממנה עד הגיעו למשקל 550 גרם בגיל 6–7 חודשים.
שני הזוויגים מגיעים לבגרות בגיל שנה ואז עוזבים את המקום שבו נולדו.
תוחלת החיים של פוסום הטבעת המערבי עד 4 שנים באזור יער ג'ראח ועד 6 שנים במישור חוף הברבור; נקבה שחיה בשבי האריכה ימים עד לגיל 9 שנים.
מתוך טווח התפוצה של פוסום הטבעת המערבי, שטח התפוסה הנוכחי הוא 500 קמ"ר בלבד, ומפוצל לאוכלוסיות קטנות שחוות ירידה מתמשכת במספרים, מאוימות על ידי מזג אוויר יבש, התפתחות עירונית, משטרי אש לא הולמים וטריפה על ידי חתולים או שועלים.
כדוגמה למצבו הרעוע של הפוסום, ניתן להביא את האוכלוסייה הגדולה ביותר של המין באזור וורן עילית, שחוותה ירידה דרסטית בשיעור של 99-95% בין 1998 ל-2009 (מ-11,000 פרטים לשפל של 100 בלבד).
שאר האוכלוסיות שנותרו באזורי החוף, חוו גם הן ירידה בשיעור של 80% בעשור הראשונה של המאה ה-21. בהנחה שכמות המשקעים בדרום-מערב אוסטרליה תמשיך להידרדר והפיתוח העירוני יתפשט הלאה לאורך החופים, אין זה מן הנמנע שאוכלוסיית הפוסום תמשיך לרדת.
הנתונים הללו, הובילו את הרשימה האדומה של IUCN לסווג את פוסום הטבעת המערבי במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR).
האיומים הנוכחיים על פוסום הטבעת המערבי רבים ומגוונים, וחלקם קשורים זה לזה.
ניתן לחלק אותם לשלוש קטגוריות עיקריות:
איומים הקשורים לשינויי אקלים: השפעות האקלים בדמות התחממות, התייבשות ובצורת משפיעים על הפוסום פיזית, תזונתית וסביבתית.
כמות המשקעים הממוצעת בדרום-מערב אוסטרליה צונחה בהדרגה משנה לשנה ומובילה לצמצום הן במזון והן בבית גידול.
הפוסום המערבי נמנה עם קומץ מינים שמושפעים במיוחד מצמצום המשקעים בשל דרישות תזונתיות וסביבתיות מיוחדות.
הפוסום גם רגיש לטמפרטורות גבוהות, וגופו מתחמם במהירות בטמפרטורה של 35 מעלות צלזיוס.
מנגנוני הקירור שלו (ליקוק הפרווה והתנשפות) לא תמיד מספיקים דים כדי לצנן את חום הגוף.
בימים חמים במיוחד, הפוסום אף עשוי לנטוש זמנית את הקינים החשופים לשמש ולרדת לאדמה המוצלת.
העלייה בטמפרטורה גם מפחיתה את לחות האדמה ומשפיעה לרעה על איכות המזון של הפוסום.
השבה של הפוסום לשמורות טבע מוגנות נכשלה ברוב המקרים בגלל מזג אוויר יבש.
איומים הקשורים למינים אחרים: השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת, הפכו לאיום הקרקעי המשמעותי ביותר על הפוסום בטבע, והשפעתם גוברת כאשר בית הגידול נפגע ומאלץ את הפוסום לנוע בחופה הנמוכה או על האדמה.
אפילו במקומות שבהם יש דילול טורפים מסיבי, לא תמיד הדילול מיטיב עם המין: כאשר יש גידול באוכלוסיות הכיסאים המקומיים ובכלל זה פוסום אוסטרלי מצוי - קרובו הגדול והאגרסיבי של פוסום הטבעת המערבי, האחרון מוצא את עצמו סובל מתחרות חריפה על מקורות מזון.
בסביבה עירונית, הפוסום סובל גם מנוכחות של כלבי בית ועורבים; בעיר בולסטון שבה התושבים מחזיקים כלבים רבים, צפיפות הכלבים לדונם גדולה פי 4 או 8 מצפיפות שועלים הממוצעת באזורים המיוערים.
עורבים מהווים איום לפוסום בעיקר באזורים עם צפיפות גבוהה.
איומים הקשורים לפגיעה במזון ובית גידול: שריפות הבר שפורצות מפעם לפעם (לעיתים קרובות בסיוע הטמפרטורות הגבוהות) ושבהן נספים פוסומים רבים, מפחיתות גם את זמינות המזון, הורסות את החופה וכיסי הסבך, וגורמים לרעב ולבילוי ממושך על האדמה שבה הוא חשוף לטריפה.
האיכות של אקליפטוס ג'ראח או מנטה הבוכה שמשמשים כמזון עיקרי לפוסום, נפגעת פעמים רבות בשל נחילי חרקים.
חללי עצים ומקומות קינון פוטנציאליים אחרים של הפוסום נפגעים גם הם מדי פעם מכריתות עצים או מהתנחלות של נחילי דבורי דבש ולהקות תוכים.
חלקים גדולים משרידי בית הגידול של הפוסום נמצאים על קרקע פרטית, והם מפונים או מתכווצים לטובת פיתוח עירוני בעיקר ברצועת החוף סביב הערים אולבני, בוסלטון ואוגוסט; כריתה של עצים מאלצת את הפוסום לנוע לעיתים קרובות על האדמה שבה הוא פגיע במיוחד לטורפים קרקעיים.
סלילת כבישים ודרכים בתוך בית הגידול גורמת לעליה בשכיחות מוות מדריסה כתוצאה מחצייה קרקעית.
פטריית ההדס (Uredo rangelii) תועדה לראשונה ביבשת אוסטרליה בשנת 2010, ומאז התפשטה ברחבי קווינסלנד, ניו סאות' ויילס, ויקטוריה, הטריטוריה הצפונית וטסמניה עם כישלון מוחלט במיגורה.
ההגעה הצפויה שלה לאוסטרליה המערבית, תפגע בפלורה המקומית ותהפוך לאיום משמעותי נוסף על הפוסום שניזון בעיקר ממינים ממשפחת ההדסיים.
התוכנית לשיקומו של הפוסום הוקמה בשנת 2014 וכוללת כ-30 פעולות המבוצעות על ידי רשויות השימור האוסטרליות.
עם זאת, על פי הרשימה האדומה של IUCN עדיין יש מספר פעולות לא ממומשות מספיק שחיוניות להצלת המין: ניטור ופיקוח מקיף בשמורות ומחוצה להן, שימוש מסיבי בפתיונות נגד חתולים ושועלים, מחקר מקיף על השפעת שינויי האקלים וצמצום המשקעים על איכות התזונה והקמת אוכלוסייה שבויה לצורך הישרדות המין.
פוסום הטבעת המערבי נמצא באזורים מוגנים רבים, אך לא כולם מגינים עליו ממכלול האיומים הנזכרים.
השבות לטבע לפארקים לאומיים נעשו מספר פעמים אולם נכשלו ברוב המקרים בגלל מזג האוויר או מינים פולשים.
חריג בהקשר זה הוא מקלט חיות הבר קרקמיה על רכס דרלינג ליד פרת', שבו יש אוכלוסייה של 50 פוסומים שמוגנת מפני מינים פולשים באמצעות גדר וחיה לצד כיסאים מאוימים אחרים דוגמת בטונג זנב-מברשת, וולבי טמר, נומבט, קואקה ובנדיקוט חום דרומי.
המקלט מנוהל על ידי הארגון לשימור חיות הבר האוסטרליות.
לכידה או החזקה של הפוסום אינה חוקית.
האוכלוסייה העולמית של פוסום הטבעת המערבי נאמדת בכ-3,400 פרטים לשנת 2015. ההתפלגות לפי אזורים היא כדלהלן:
כ-2,000 פרטים בחלק הדרומי של מישור חוף הברבור.
500 באזור הכֵּפִים (כף לוין עד כף נטורליסט).
פוסום זנב-טבעת מצוי או פוסום זנב-טבעת מזרחי (שם מדעי: Pseudocheirus peregrinus) הוא מין פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת שחי במזרח אוסטרליה, והוא אחד ממיני הפוסום הנפוצים ביותר ביבשת.
מין זה חי בבתי גידול מיוערים מגוונים, אך הסתגל גם לחיים בסביבה עירונית.
הוא פעיל בשעות החשיכה, חי בקבוצות משפחתיות קטנות, וניזון מעלים של אקליפטוס ובאופן חריג גם מצואתו בדומה לארנבים.
מצב שימורו נחשב ליציב, והוא מאוים על ידי שריפות בר וטריפה על ידי חתולים.
פוסום הטבעת המצוי שייך לסוג פוסום זנב-טבעת במשפחת הפוסומים הטבעתיים, והוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1785 על ידי חוקר הטבע ההולנדי פיטר בודרט (Pieter Boddaert).
פירוש שמו המדעי הוא "יד כוזבת זרה", בהתייחס לשימוש הרב שהפוסום עושה בזנבו במהלך הטיפוס.
בעבר, הסוג פוסום זנב-טבעת כלל את כל המינים במשפחה, וגם לאחר הקצאת סוגים נפרדים למינים עם תכונות פיזיות ייחודיות (הדאון הענק למשל), עדיין נותרו בסוג המינים של פוסום זנב-טבעת דק ופוסום זנב-טבעת מדומה שהועברו לסוג נפרד רק בתחילת המאה ה-20.
לאחר הקצאת הסוגים, פוסום הטבעת המצוי נחשב למשך זמן רב כטקסון מונוטיפי, עד שאחד מתת-המינים שלו שחי באזור גאוגרפי נפרד קיבל מעמד של מין עצמאי הקרוי פוסום זנב-טבעת מערבי.
מעמדו של מין זה עדיין נתון במחלוקת.
נכון לשנת 2015, לפוסום הטבעת המצוי 4 תת-מינים מוכרים:
P.p.pereginus - צפון ומזרח קווינסלנד.
P.p.pulcher - דרום-מזרח קווינסלנד עד מרכז ניו סאות' ויילס.
P.p.cookii - דרום ניו סאות' ויילס, ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית.
P.p.convolutor - טסמניה ומצר בס.
פוסום הטבעת המצוי בגודל קטן-בינוני בהשוואה לשאר בני המשפחה; הוא גדול ממרבית המינים בסוג פוסום טבעת דק, אך קטן ממיני פוסום הטבעת המדומה, מפוסום הסלע או מהפוסום הלמורי.
מבנה גופו עגלגל, גמיש וגוצי, ראשו קטן וחרוטי וחוטמו מחודד וזקוף במקצת.
אוזניו עגולות, רחבות וקצרות יחסית, אך עדיין ארוכות ביחס לסוגים מסוימים במשפחה.
עיניו האדומות גדולות במיוחד ומותאמות לראיית לילה, לחייו נפוחות, וסביב אפו העגול זיפים ארוכים.
זנבו של הפוסום שרירי, דק וארוך, ובקצהו טבעת לפיתה המתפקדת כיד חמישית ואופיינית לבני משפחה זאת; כשהזנב אינו בשימוש, הוא מכורבל סביב עצמו.
לפוסום טפרים מעוקלים וחדים וכריות הדבקה בכפות שמאפשרות לטפס בזריזות על צמרות העצים.
בכף היד והרגל יש לו בהונות מנוגדות שתפקידן לשפר את האחיזה בענפים, ואחת האצבעות ברגליו סינדקטילית ובעלת שני טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.
אורך ראשו וגופו של פוסום הטבעת המצוי: 35-30 סנטימטרים; אורך זנבו: 36-29 סנטימטרים ומשקלו: 1.1-0.5 קילוגרם.
הפרווה של פוסום הטבעת המצוי צפופה, קצרה וזיפית.
צבעה עשוי להשתנות מאזור לאזור, ונע בין חום-אפרפר לאפור כהה, אפור-כחלחל או כסוף בחלק העליון, בעוד שהגפיים, חלק מהמותניים ובסיס הזנב בצבע חום בהיר, אדמדם או אפילו כתום-תפוז.
הצד התחתון הכולל את הגחון, החזה, המפשעה ורוב המותניים, בצבע לבן בוהק או קרם-שמנת, וסביב הצוואר יש לעיתים קרובות סינר לבן רחב שמגיע עד לצידי הגולגולת.
הזנב בצבע חום-שוקולד כהה עד שחרחר, ושלישו התחתון בצבע לבן בוהק או ורוד ומשמש כסימן היכר של המין.
ראשו של הפוסום בצבע חום-אפרפר או כתמתם, ולעיתים קרובות, הצללים השחרחרים שעל הפנים מתרחבים לעבר שאר הראש.
החרטום בהיר בדרך כלל, וסביב העיניים יש טבעות אדמדמות וסימונים לבנים קלים.
הלחיים והסנטר לבנים, והאוזניים החומות מוקפות לרוב בבסיסן בכתמי פרווה בהירים בצבע לבן בוהק או שמנת.
בגופו של פוסום הטבעת המצוי מספר חלקי גוף חשופים בצבע ורוד בהיר או סגלגל: האף, החוטם, פנים האוזניים וכפות היד והרגל.
פוסום הטבעת המצוי אנדמי לאוסטרליה; טווח התפוצה שלו נרחב למדי ומשתרע מחצי האי כף יורק בקווינסלנד, לאורך מזרח ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית וויקטוריה וכלה בדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית.
הוא מצוי גם באי טסמניה, באי מריה, במספר איים במצר בס (אי המלך, האי פלינדרס והאי כף-בארן) ובאי פרייזר, והובא על ידי האדם לאי הקנגורו.
התפוצה הגאוגרפית היא לאורך הרי החיץ הגדול.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 אוכלוסיית הפוסום חוותה ירידה משמעותית במספרים, אולם מאז היא התאוששה.
בית הגידול של הפוסום המצוי מגוון, וכולל יערות גשם ממוזגים וטרופיים בשפלות ובהרים, יערות אקליפטוס צפופים, יערות סקלרופילים, בתה צפופה באזורי החוף ומטעים, והוא אף הסתגל לחיים בסביבה עירונית.
למרות זאת, פוסום הטבעת המצוי אינו נחשב למטרד כמו הפוסום האוסטרלי המצוי, הנזקים שלו לגינות מינימליים והוא אינו מקנן בבתים.
הגיוון בבית הגידול של המין נובע מיכולתו לאכול מגוון מיני צמחים, אך הוא נוטה להימנע מבתי גידול יבשים.
צפיפות האוכלוסייה של הפוסום המצוי משתנה מאוד ונעה בין 4 ל-34 פרטים לדונם, כשהצפיפות הגבוהה ביותר מתרחשת ביערות אקליפטוס עם שכבה צפופה של שיחים.
בבתי גידול סבוכים כאלה, הפוסומים נוטים להישאר בחופה הנמוכה (5-2 מטר מהקרקע), אך בבתי גידול פתוחים הם מרחיבים את אזור הפעילות שלהם עד לאמצע העץ במטרה להיות מוגנים מטורפים.
פוסום הטבעת המצוי הוא יונק פעיל לילה שחי מרבית הזמן על העצים.
הוא מסתייע רבות בזנבו כיד חמישית בתנועה על ענפים ויורד לאדמה לעיתים רחוקות (בעיקר כדי לעבור לעץ מרוחק).
הפוסום בונה לעצמו עד חמישה קינים כדוריים מקליפות עצים, זרדים ושרכים, בדרך כלל בתוך סבך עלים נמוך או בהצטלבות גזעים.
גודלו של כל קן 25–30 סנטימטרים ויש לו חור כניסה בצד אחד בקוטר 8–10 סנטימטרים.
הפוסום מבלה את שעות היום בשינה בתוך קינו המוגן, ויוצא לפעילות עם רדת החשיכה.
בדרך כלל, שיחור המזון מתרחש במחצית הראשונה של הלילה ולפני עלות השחר, כששאר הזמן מוקדש לטיפוח ולאינטראקציות חברתיות.
הפוסומים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות צורמים וחותמי ריח.
בניגוד למינים רבים במשפחתו, פוסום הטבעת המצוי הוא יונק חברתי שחי לרוב בקבוצות קטנות המורכבות מזכר, 3-2 נקבות בוגרות, צאציהן הצעירים וצאצאיהן המתבגרים מעונת ההמלטות הקודמת.
הקבוצות המשפחתיות הללו חיות בטריטוריה קבועה שמסומנת בעיקר על ידי הזכר, והן בונות מספר קינים סביב אזור המחיה המשותף.
הקבוצה נקשרת לטריטוריה ומגרשת ממנה פולשים, ובניסוי שבו נלקחה קבוצה כזו למקום אחר היא לא התרבתה במשך שנתיים לאחר מכן.
המבנה המשפחתי המלוכד תורם להישרדות הגורים לאחר שהם הופכים לעצמאיים.
הטורפים העיקריים של פוסום הטבעת המצוי הם ינשוף חזק, כוח התחרה ופיתון השטיחים, ועליהם נוספו כלבים, חתולים ושועלים אדומים שהובאו ליבשת על ידי האדם.
פוסום הטבעת המצוי ניזון ממגוון רחב של צמחים ממשפחת ההדסיים (בייחוד מיני האקליפטוס), כולל העלווה, הפרחים, הניצנים והפירות.
אוכלוסיות מסוימות ניזונות גם מברוש האורן, משיטה, משרף עצים ומצוף.
הפוסום מסוגל לסלק את הרעלנים מהפנולים והטאנינים שנמצאים בעלי האקליפטוס, והדבר מקל עליו למצוא את מזונו ומאפשר לו לחיות בבתי גידול מגוונים.
קצב חילוף החומרים הנמוך של המין, מפצה על תכולת האנרגיה הנמוכה שמתקבלת מעלי האקליפטוס.
הפוסום נוטה לאכול את העלווה הצעירה של הצמחים בשל היותה עשירה בחנקן לעומת עלווה בוגרת, אך מאידך החלבון המתקבל מהם נמוך יותר בגלל כמויות גבוהות של טאנינים.
דפוסי הרבייה של הפוסום מושפעים מזמינות מקורות המזון; נמצא, שעונת ההמלטות חופפת במקרים רבים לפריחה של עץ התה, ובכך מתאפשר לגורים לעזוב את הכיס בתקופה שבה יש שפע במזון צמחי רך.
בזמן האכילה, הטוחנות החדות של הפוסום פורשות את העלים וחותכות אותם לפיסות זעירות.
המעי של הפוסום מפריד בין החלקיקים הדקים לבין הגסים, כשהאחרונים נשארים במעי העיוור עד 70 שעות לכל היותר שבהן הם מתעכלים חלקית על דפנות התאים והציטופלזמה.
פוסום הטבעת המצוי נבדל מאוכלי אקליפטוס דוגמת הקואלה או הדאון הענק בהיותו קופרופג שניזון גם מצואתו.
מאחר שעלי האקליפטוס קשים לעיכול וערכם התזונתי נמוך, הפוסום מפצה על כך באמצעות עיכול מחודש של המזון שאליו התווספו חומרים מזינים נוספים לאחר שהייתם במערכת העיכול; הפוסום מייצר שני סוגי צואה: קשה שמופרשת בשעות הפעילות ואינה נאכלת, ורכה שמופרשת במהלך שעות המנוחה ונאכלת מיידית.
כתוצאה מכך, הפוסום מסוגל למקסם את החלבונים ממזונו הצמחי.
תכונה זאת אופיינית בעיקר למשפחות בסדרת הארנבאים (ארנביים ופיקות).
הפוסום המצוי מתרבה בין אפריל לדצמבר (תלוי באזור) והפוסומית ממליטה עד פעמיים בשנה: עונת ההמלטות הראשונה מתרחשת ממאי עד יולי ועונת ההמלטות השנייה בין אוקטובר לנובמבר.
לאחר תקופת היריון קצרה שנמשכת 14–26 ימים, הפוסומית ממליטה בין צאצא אחד לשישה כשהממוצע הוא תאומים; מכיוון שרק 2 פטמות פעילות מתוך ארבע הפטמות שבכיס, שני הצאצאים הראשונים שמצליחים להגיע לכיס ולמצוא אותם שורדים ואילו השאר מתים בדרך כלל.
הגורים שוהים בכיס בחודשים הראשונים לחייהם.
בשל חלב האם הדליל שמכיל רמות שומן נמוכות, התפתחות הגורים איטית יחסית לפוסומים אחרים: רק בגיל 90–106 יום הם פוקחים את עיניהם לראשונה ומסוגלים להשמיע קולות ברורים.
בגיל ארבעה חודשים הגורים עוזבים את הכיס ומטפסים על גב האם, אך ממשיכים לינוק ממנה עד הגיעם לגיל 6–7 חודשים.
הרכב החלב משתנה בהתאם לגיל הגורים: מהרגע שהם מתחילים להתנסות במזון מוצק, ריכוז הפחמימות בחלב יורד וריכוז החלבונים והליפידים עולה.
זמן הטיפול הארוך של האם בגורים, מאפשר להם ללמוד ממנה כיצד ללקט מזון, לטפס ולהתחמק מסכנות.
הזכר עשוי להשתתף בגידול הצאצאים, ונצפו מקרים שבהם הוא נשא גורים על גבו או נשאר לשמור עליהם בקן כשהנקבה יצאה לחפש מזון.
הגורים מגיעים לבגרות עד עונת הרבייה הראשונה לאחר לידם (בסביבות גיל שנה).
תוחלת החיים של פוסום הטבעת המצוי: בטבע עד 6 שנים, בשבי עד 8 שנים.
עם זאת, רבים מהפוסומים אינם שורדים מעל 3 שנים, ומחצית מהצאצאים לא ישרדו את השנה הראשונה לחייהם.
הסיבה לתוחלת החיים הקצרה נובעת מטורפיו הרבים של המין; באזורים רבים באוסטרליה, הפוסום חי בפרברים עירוניים וניצוד או נפצע לעיתים קרובות על ידי חתולים.
בדרך כלל, פוסום שננשך על ידי חתול לא ישרוד, מבלי קשר לחומרת הנשיכה.
פוסום הטבעת המצוי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, התרחשותו במספר רב של אזורים מוגנים, העדר איומים משמעותיים, וגם כי לא צפויה ירידה במספריו בעתיד הקרוב.
באזורים מסוימים עלולה להיות מדי פעם ירידה מקומית במספרי הפוסום כתוצאה ממשטרי אש לא הולמים, שריפות בר, צמצום בית גידול לחקלאות וטריפה על ידי חתולים, כלבים ושועלים.
ההימצאות של הפוסום בסביבה עירונית, מובילה לעלייה בשכיחות של מוות מדריסה.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה של המין, וקביעת מעמדו המדויק של פוסום הטבעת המערבי.
פוסום זנב-טבעת מדומה (שם מדעי: Pseudochirops) הוא סוג של פוסום בינוני-גדול במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 5 מינים החיים בגינאה החדשה ובאוסטרליה.
בעבר המינים הללו שויכו לסוג פוסום זנב-טבעת עד שהוקם עבורם סוג עצמאי בשנת 1915 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie).
לבני סוג זה מבנה גוף עגלגל וגוצי, עם צורה מגושמת וכבדה ביחס לבני הסוג פוסום זנב-טבעת דק.
הראש קצר ומעוגל, החוטם חרוטי וסביבו זיפים ארוכים.
האוזניים רחבות, ושעירות והגפיים עבות יחסית.
תכונות פיזיות נוספות המבדילות את סוג זה מהסוגים האחרים הם זנב עבה וקצר יחסית, אישונים אנכיים וטוחנות גדולות וחזקות שדומות לאלו של הקואלה ומותאמות ללעיסת עלים.
למינים בסוג יש טפרים חזקים וכריות הצמדה בכפות הרגליים המסייעים להם בטיפוס, ובקצה זנבם טבעת לפיתה שמשמשת כרגל חמישית ואופיינית למשפחה.
אורכם של המינים בסוג נע בין 29 ל-41 סנטימטרים וטווח משקלם 2.2-0.6 קילוגרם.
הפרווה של המינים בסוג קצרה, רכה ועבה במיוחד.
צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין ירוק-זית לזהוב, נחושת או חום, כשהצד התחתון יהיה בהיר יותר.
לחלק מהמינים יש פסי גב כהים וכתמים בהירים על הלוע.
המינים בסוג מצויים באוקיאניה; מרבית המינים (4) אנדמיים לגינאה החדשה ומין אחד אנדמי לאזור הטרופי בצפון-מזרח אוסטרליה.
הפוסומים בסוג זה חיים על רכסים הרריים גבוהים ברום 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, ובית הגידול שלהם כולל יערות גשם טרופים וממוזגים; הם נוטים לשהות רוב הזמן על העצים ויורדים לאדמה לעיתים רחוקות.
הפוסומים פעילים בעיקר בשעות הלילה, אך עשויים להגיח מדי פעם גם בשעות היום; הם לנים בקינים בחללי עצים או על הצטלבויות ענפים.
התזונה העיקרית שלהם מורכבת מעלים, אך הם ניזונים גם מפירות וממקורות צמחיים אחרים.
המינים בסוג חיים בגפם ברוב השנה, להוציא את עונת הרבייה.
הפוסומית ממליטה צאצא יחיד בדרך כלל ששוהה בכיס בחודשים הראשונים לחייו ולאחר מכן רוכב על גבה עד שהופך לעצמאי.
מרבית המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות וציד.
אורח החיים הלילי והמתבודד של המינים בשילוב עם בית הגידול הקשה לגישה, הוביל לכך שעל מינים רבים בסוג אין כמעט מידע בספרות הזואולוגית.
פוסום זנב-טבעת אלברטיס (שם מדעי: Pseudochirops albertisii) הוא מין של פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שמצוי בכיסים מבודדים בצפון ומערב גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1874 על ידי הזואולוג וקרוי על שמו של חוקר הטבע האיטלקי לואיג'י מריה אלברטיס שרכש את הדגימה הראשונה של המין.
לפוסום אלברטיס 3 תת-מינים המופרדים גאוגרפית זה מזה.
פוסום אלברטיס הוא המין הקטן ביותר בסוגו.
מבנה גופו גוצי ועגלגל וראשו צר ומחודד.
הוא מתאפיין באוזניים קטנות, בעיניים גדולות ובלוע קצר.
במראהו החיצוני הוא דומה לפוסום זנב-טבעת נזירי שחופף איתו בטווח התפוצה ונחשב בעבר לתת-מין שלו, אך הלה גדול וכבד ממנו משמעותית.
פוסום אלברטיס נבדל ממינים אחרים באוזניו הדלילות בשיער ובפרוותו הצמרירית.
זנבו הארוך והדקיק של הפוסום מכוסה בשיער דליל, ובקצהו טבעת לפיתה שמסייעת לאחיזה בענפים.
כאשר הזנב אינו בשימוש הוא מגולגל סביב עצמו.
בדומה לפוסומים אחרים, גם למין זה טפרים חדים וכריות הצמדה בתחתית הכפות.
אורך ראשו וגופו של פוסום אלברטיס 29 סנטימטרים, אורך זנבו 29–32 סנטימטרים ומשקלו 0.8-0.6 קילוגרם.
צבעו הכללי של הפוסום נע בין חום-ערמוני או מהגוני לחום-קפה או אפרורי.
הצד התחתון נע בין לבן לשמנת ולאורך הגב יש פס שחור עבה.
הזנב והכפות נוטים לחום שוקולד כהה עד שחרחר.
פוסום אלברטיס מצוי בגינאה החדשה, בעיקר בצד האינדונזי ובמידה פחותה גם בצד הפפואני.
טווח התפוצה שלו אינו רציף, אלא מתפצל בין רכסי הרים המרוחקים גאוגרפית זה מזה.
האוכלוסייה הגדולה ביותר נמצאת על רכס טמראו ורכס ארפק בחצי האי ראש ציפור (ווגלקופ), האוכלוסייה השנייה בגודלה על רכס טוריצ'ילי, ואוכלוסיות קטנות נוספות מצויות על רכס הרים קטן ליד רכס מאוקי, הרי צ'יקלופס ליד ג'איאפורה, ואולי גם בהרי פוג'ה המבודדים ובהרי ויילנד.
אוכלוסייה נוספת חיה על האי האינדונזי במפרץ סנדרוואזיה.
בית הגידול של פוסום אלברטיס כולל יערות גשם ממוזגים וטרופיים או יערות עננים על מדרונות הרריים ברום 1,900-1,000 מטר מעל פני הים, והוא אינו נמצא ביערות גשם שפלתיים.
פוסום אלברטיס הוא יונק לילי שמבלה את שעות היום במנוחה בהצטלבות ענפים או תחת גזעים ובולי עץ אך לא בעץ חלול.
הוא ניזון בעיקר מעלים, פירות וניצנים.
הרבייה מתרחשת כנראה מספר פעמים לאורך השנה, והפוסומית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה.
מעבר לכך אין מידע זמין אודות אורח חייו של הפוסום.
בחוף הצפוני הפוסום סובל גם מצד בירוא יערות לחקלאות.
פוסום אלברטיס מצוי במספר אזורים מוגנים.
נדרשים מחקרים נוספים אודות האקלוגיה והאיומים המרחפים על המין וכן סקרים ברכסי ההרים נוספים בצפון האי שבהם המין עשוי להיות נוכח.
פוסום זנב-טבעת ירוק (שם מדעי: Pseudochirops archeri) הוא מין של פוסום ססגוני בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי ליבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1888 על ידי הזואולוג הנורווגי , והוא המין היחיד בסוגו שחי באוסטרליה במקום בגינאה החדשה.
לפוסום הירוק גוף שמנמן, מגושם וכדורי בצורתו, ראש נפוח ועגלגל וחוטם גדול ומחודד.
סביב אוזניו הקצרות והעגולות יש רצועות פרווה עבות שגורמות להן להראות גדולות בהרבה מגודלן האמיתי.
העיניים האדמוניות שלו גדולות ובולטות, ולהן אישונים אנכיים בדומה לחתול שמותאמים יותר לראיית לילה.
זנבו של הפוסום חזק וגמיש בדומה לקרוביו עם טבעת לפיתה בקצהו, אך הוא נבדל מהן בהיותו קצר יחסית ועבה במיוחד בבסיסו.
נוסחת השיניים של הפוסום היא בכל צד, כך שהמספר הכולל הוא 40; לשיניו הטוחנות של הפוסום יש קצוות חדים בצורת סהר בדומה לקואלה, והן משמשות אותו לחיתוך העלים לפיסות זעירות במקום טחינה רגילה.
כפות היד והרגל רחבות, עם כריות הצמדה וטפרים חזקים וחדים שמשמשים לטיפוס; הבהונות מנוגדות לשאר האצבעות ומשפרות את האחיזה בענפים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הירוק 28–37 סנטימטרים ומשקלו 1.3-0.6 קילוגרם.
הפרווה הצפופה של הפוסום הירוק עבה ורכה עם מרקם משי, והיא בעלת גוון ירוק-סיד שנחשב לייחודי וחריג עבור יונקים והעניק למין את שמו; במציאות, צבע הפרווה נע בין אפרפר לזהוב-זית, והמראה הירקרק נובע משילוב של שיער צהוב, לבן ושחור.
הצד התחתון הכולל את המפשעה, הגחון, החזה והצוואר - בצבע שמנת עד לבן בוהק.
גבו של הפוסום בעל גוון חום-זית כהה שהופך בהדרגה לפס שחרחר ברור מהכתף עד למצח; האזור הכהה בגב תחום מצדדיו בזוג פסים כסופים או צהבהבים, וגם הם בתורם עשויים להיות תחומים בזוג פסים כהים ודהויים.
הפוסום הירוק בולט גם בכתמים הלבנים הבוהקים שנמצאים על מותניו, שוקיו, וסביב אוזניו ועיניו.
ראשו של הפוסום בצבע זהה לשאר הגוף (להוציא את הפס הכהה על המצח), ואילו החרטום והלחיים בצבע אפור-פיח שמבליט עוד יותר את הטבעות הלבנות סביב העיניים.
האף גם הוא בולט בצבעו הוורוד.
הזנב בצבע אפרפר-זית וצידו התחתון ולעיתים גם קצהו בצבע לבנבן.
הפוסום הירוק אנדמי לחצי האי כף יורק בצפון-מזרח קווינסלנד, והוא המין היחיד בסוגו שחי באוסטרליה.
טווח התפוצה משתרע לאורך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד במורדות הצפון-מזרחיים של הרי החיץ הגדול המקבילים לשונית המחסום הגדולה, מהפארק הלאומי רכס פלומה ליד טאונסוויל עד לפארק הלאומי הר וינדזור ליד דדין.
בית הגידול של הפוסום מורכב מיער גשם טרופי וקריר על מדרונות הררים ברום 300 מטר מעל פני הים ומעלה.
הפוסום מגלה העדפה לאזורים עם שפע של עצים וגפנים, ונראה לעיתים קרובות גם ביערות מקוטעים, יערות משניים ושולי היערות.
למין זה יש חפיפה עם פוסום נהר-הרברט ופוסום נהר-דיינטרי המשתייכים לסוג אחר.
הפוסום הירוק הוא יונק פעיל לילה שיוצא לפעילות לאחר רדת החשיכה.
את שעות היום הוא מבלה בשינה על חופת היער.
בניגוד לרובם המכריע של הפוסומים, הפוסום הירוק אינו ישן במקלט טבעי (קן, חלל עץ, שקע), אלא במקום חשוף יחסית כמו הצטלבות ענפים או אפילו סתם ענף מזדמן.
הסיבה לכך קשורה לגוון הירוק של הפרווה שמספק לו ההסוואה יוצאת דופן בין הענפים הירוקים ומקשה על עופות דורסים לאתר אותו.
כשהפוסום מתכונן לישון, הוא מתיישב על זנבו העבה תוחב את פניו, ידיו וקצה זנבו לבטן ומתכרבל לכדור; הרגליים האחוריות תופסות בדרך כלל בענף כדי למנוע נפילה.
הפוסום נשאר במצב זה עד רדת הלילה אלא אם כן מנוחתו הופרעה; כאשר מעירים אותו בפתאומיות, הוא נמלט במהירות מהאזור ועשוי להישאר ער למשך מספר שעות.
הפוסום שוכן עצים מובהק; הוא נוטה להישאר בגובה 13.5 מטר מאדמת היער, ויורד לאדמה לעיתים רחוקות - בעיקר על מנת לגשת לעץ מרוחק.
התנועה שלו מהירה יחסית לתנועה האיטית של קרוביו.
הטורפים העיקריים של הפוסום הירוק כוללים: ינשוף נצי אדום, פיתון השטיחים ונמיית כיס נמרית.
הפוסום הירוק ניזון בעיקר מעלים, והוא מעדיף עלים בוגרים המכילים סיבים רבים ומעט חלבון (למשל: פיקוס, אליוריטס, קוגרה ובפרט עלי תאנה).
רבים מהצמחים האהובים על הפוסום צומחים בשולי היערות, וגורמים לו לשהות באזור זה זמן רב יחסית למינים אחרים.
אף על פי שהפוסום ניזון בעיקר עלים, הוא אוכל מדי פעם גם תאנים בשלות.
הפוסום הירוק מפורסם בהיותו אחד היונקים הבודדים שמסוגלים לאכול את עלי הגימפי גימפי שנחשב לאחד הצמחים הצורבים והמכאיבים בעולם; אצל בני אדם, מגע וכל שכן בליעה של עלי הגימפי גימפי מצריכים טיפול רפואי, ובמקרה חמור עלולים להוביל להלם או מוות.
בדומה לפוסום הטבעת המצוי, גם הפוסום הירוק הוא קופרופג שניזון מצואתו; בליעת הצואה מסייעת לעיכול המזון במעי הגס.
הרבייה מתרחשת בעיקר בחורף, ושיאה בחודשי יוני ויולי.
המין ככל הנראה פוליגמי שמתרבה עם כל בן זוג מזדמן.
לפוסומית שתי פטמות בכיס, אך היא ממליטה לרוב צאצא יחיד.
גודלו של הוולד כתולעת, והוא זוחל בכוחות עצמו לכיס שפתחו באזור הגחון, שם הוא נצמד לאחת הפטמות.
הגור שוהה בכיס במשך מספר חודשים, וכשהוא גודל דיו הוא עוזב את הכיס ומטפס על גבה.
צאצאי הפוסום הירוק רוכבים על גב האם לפרק זמן ארוך יותר מכל צאצאי המינים האחרים.
במהלך הזמן הזה הגור עוקב אחר תנועותיה של אימו ולומד כיצד לטפס, ללקט מזון ולנוע על החופה.
בשלב השלישי, הגור נע בכוחות עצמו, אך עדיין עוקב אחר אימו במשך מספר שבועות נוספים בטרם יהפוך לעצמאי.
תוחלת החיים של המין אינה ידועה.
אין איומים משמעותיים על המין.
פעולות שימור מומלצות על ידי IUCN כוללות ניטור תפוצה ומספרים, וביצוע מחקרים אודות השימוש בבתי הגידול.
פוסום זנב-טבעת זהוב (שם מדעי: Pseudochirops corinnae; קרוי גם פוסום זנב-טבעת עטוי-פילוסין), הוא מין של פוסום גדול בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי לקורדילרה המרכזית של גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ולו 3 תת-מינים.
הפוסום הזהוב הוא המין השלישי בגודלו בסוג לאחר פוסום זנב-טבעת נחושתי ופוסום זנב-טבעת נזירי.
מבנה גופו של הפוסום הזהוב כבד ומגושם, ראשו רחב, נפוח וחרוטי וגפיו עבות.
עיניו גדולות ואפו גדולים ואוזניו קצרות ועגלגלות.
כפות ידיו ורגליו של הפוסום גדולות ורחבות עם כריות הצמדה וטפרים ארוכים וחזקים.
בכל אחת מהכפות יש בהונות מנוגדות (אחת ברגל ושתיים ביד) שמאפשרות לו לתפוס בענף משני צדדיו.
זנבו ארוך, שעיר ועבה עם טבעת לפיתה בקצהו.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הזהוב: 34-31 סנטימטרים; אורך זנבו: 34-28 סנטימטרים ומשקלו: 1.3-0.9 קילוגרם.
הפרווה של הפוסום הזהוב צפופה ועבה, והיא בעלת מרקם פילוסין רך ומבריק שהעניק למין את אחד משמותיו הנפוצים.
הפרווה מנומרת בצבעי קפה ופשתן, וצבעה הכללי נע בין זהב-מתכתי לחום-זהוב בהיר, כהה או זיתני; בכך הוא נבדל בנקל מהמינים האחרים בסוג שמצויים בגינאה החדשה ובעלי פרווה ערמונית-נחושתית ודומה יותר לפוסום הטבעת הירוק מאוסטרליה.
לאורך הגב יש רצועה בהירה שבמרכזה פס שחור צר ועל הצלעות שברי פסים בצבע חום כהה.
המפשעה והבטן בצבע זהב חיוור או חאקי, וסביב החזה והצוואר יש סינר או כתם יהלום בצבע לבן בוהק.
הראש בצבע זהוב כיתר הגוף, והפנים והכפות אפרפרים.
סימוני הפנים כוללים פס שחור על המצח, שברי פסים בצדדי הגולגולת, לחיים וסנטר לבנבנים.
האוזניים זהובות ומוכתמות בחום ולבן.
הזנב חום-זהוב בבסיסו ומתכהה בהדרגה בקצהו.
הפוסום הזהוב מצוי לאורך רכסי ההרים של גינאה החדשה המחולק בין פפואה ואינדונזיה: החל מרכס אואן סטנלי דרך רכס ביסמרק וכלה ברכס מאוקי; אוכלוסייה מבודדת נוספת נמצאת בחצי האי הואון.
בית גידולו של הפוסום הזהוב כולל יערות גשם ממוזגים וטרופיים או יערות עננים ברום 2,900-900 מעל פני הים.
הפוסום הזהוב ישן במהלך היום בחללי עצים או הצטלבות עצים, ויוצא לתור אחר מזון לאחר רדת החשיכה.
הוא ניזון בעיקר מעלים ופירות.
הפוסומית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה.
מין זה ידוע במזגו הנוח שאינו חושש מן האדם, מה שהופך את לכידתו או הריגתו לקלה מן הרגיל.
מעבר לכך, אין מידע נוסף על הביולוגיה של הפוסום הזהוב.
הפוסום הזהוב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), ועשוי להעפיל למצב פגיע (VU) בשל ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה שקרובה לרמה של 30% במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20. למרות התפוצה הרחבה של הפוסום, מספריו מצטמצמים בחלקים מסוימים בשל רגישות גבוהה לבירוא יערות וציד.
הפוסום מצוי במספר אזורים מוגנים שהבולט שבהם הוא YUS בחצי האי הואון.
פוסום זנב-טבעת נזירי (שם מדעי: Pseudochirops coronatus; קרוי גם פוסום זנב-טבעת מתבודד), הוא מין פוסום בינוני ונדיר בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי למערב גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ונחשב בעבר כתת-מין של פוסום זנב-טבעת אלברטיס עד שהוכר כמין נפרד בשנת 1993.
הפוסום הנזירי הוא המין השני בגודלו בסוג; מבנה גופו כבד וחסון וראשו חרוטי וקטן יחסית.
אוזניו קצרות ושעירות, עיניו גדולות וחוטמו ריבועי ומוקף בזיפים ארוכים.
זנבו של הפוסום ארוך, גמיש ועבה, ובניגוד לפוסומים טבעתיים רבים הוא שעיר לכל אורכו; בקצהו טבעת לפיתה האופיינית למשפחה.
לפוסום טפרים ארוכים וחזקים וכריות הצמדה בכפות הרגליים שמסייעות לו בטיפוס על עצים.
רגליו עבות ושרירות, ובאצבעות היד והרגל בהונות מנוגדות (1 ברגל 2 ביד) שמשפרות את האחיזה בענף.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הנזירי כ-35 סנטימטרים, אורך זנבו 28–33 סנטימטרים ומשקלו עד 1.5 קילוגרם.
הפרווה של הפוסום הנזירי עבה, צפופה ושעירה במיוחד.
צבעה הכללי חום-קפה או חום-שוקולד כהה, והיא נוטה לגוון אפרורי בצדדים ולגוון קקאו במותניים.
לאורך הגב יש פס שחור עבה שמסתיים באזור המצח, והחלק האחורי של הגוף מתכהה בהדרגה עד שהופך לשחור באזור הזנב.
צידו התחתון של הפוסום בצבע לבן-שמנת או כתמתם-קרמי והגפיים והסנטר זהובים.
הראש זהה בצבעו לגוף עם כתמים אפלים סביב האוזניים, העיניים והחוטם, והאף ורוד כהה.
הפוסום הנזירי דומה חיצונית לפוסום זנב-טבעת אלברטיס שאף חופף איתו בטווח התפוצה, אך יש בין השניים מספר הבדלים: הפוסום הנזירי גדול וכבד משמעותית, פרוותו כהה וארוכה יותר, שיניו הטוחנות גדולות יותר ועצמות החוטם צרות.
הפוסום הנזירי אנדמי להרי ארפק בחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ) הנמצא במחוז פפואה המערבית שבשליטת אינדונזיה.
בית הגידול של פוסום זה מורכב מיערות גשם ממוזגים, יערות עננים ויערות טחב ברום 2,250-1,000 מטר מעל פני הים.
האקולוגיה והביולוגיה של הפוסום טרם נחקרה, ויש להניח שהיא דומה בפרטים רבים לקרוביו.
כפי שמרמז שמו, הפוסום הנזירי חי בבדידות לאורך השנה להוציא מפגש קצר עם בן זוג בעונת הרבייה.
מין פוסום אחר שאנדמי להרי ארפק הוא פוסום זנב-טבעת שלגל שמשתייך לסוג אחר, קטן משמעותית מהפוסום הנזירי ומאכלס אזורים נמוכים יותר.
הפוסום הנזירי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-7,500 קילומטרים רבועים, הוא מצוי ב-5 מקומות בלבד, בית הגידול שלו מצטמצם בהדרגה כתוצאה מבירוא יערות והפרעה אנושית, ובנוסף יש ירידה במספריו כתוצאה מציד למזון על ידי הילידים המקומיים.
הפוסום הנזירי מצוי באזור מוגן אחד.
ארגון השימור IUCN ממליץ לבצע מחקר אודות האקולוגיה, הביולוגיה והתפוצה המדויקת של המין, על מנת להעריך טוב יותר את האיומים המרחפים עליו.