tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטח הבריכה הקיימת הוא 9,900 מ"ר ועומקה כשני מטר.
בשל הקרבה האזורית לרובע העסקים ברחוב טברסקאיה, האזור פופולרי בקרב מבקרים.
ניתן להגיע לאזור דרך תחנות המטרו של מוסקבה (כמו תחנות מאיקובסקאיה ופושקינסקאיה).
האזור נקרא על שמו של יישוב מהמאה השבע עשרה של הפטריארך (слобода Патриаршая Козья) הממוקם על ביצת עזים (Козье болото).
ביצה זו הייתה מחוברת בעבר על ידי נחל לנהר פרסנאיה ממערב; עד שנת 1739, כאשר נערכה המפה הטופוגרפית הראשונה, נעלם הנחל והביצה הופרדה מפרסנאיה.
אנשים ראו את הביצה כאזור חריג; ככל הנראה הדבר גרם לפתגם "Фома поспешил, да людей насмешил - увяз на Патриарших" ("פומה מיהר, אבל הצחיק אנשים - הוא תקוע ב'פטריארך'.'").
הבריכה רכשה את צורתה הנוכחית ונוקתה בשנים 1830–1831, חלק מתוכנית לבנייה מחדש של מוסקבה לאחר השריפה של שנת 1812. הבניינים סביב הבריכה היו מעץ; בניית האבן התקדמה באטיות בחלק השני של המאה התשע עשרה.
בחורף, אגודת ההתעמלות הרוסית הפעילה משטח החלקה על הבריכה הקפואה.
בשלהי המאה, תושבי הסטודנטים באוניברסיטה התגוררו בבניינים להשכרה שהיו זולים ושכנו סביב הבריכה.
במהלך דצמבר 1905 נשלט האזור על ידי מיליציית הסטודנטים השמאלנית והפך לאזור מלחמה.
השכונה שיכנה גם את בית החולים הראשון לילדים במוסקבה (בית החולים פילאטוב, שאחר כך עבר לטבעת הגנים הסמוכה).
לאחר המהפכה הדירות המרווחות בבניינים שכבשו סוחרים עשירים הוסבו לדירות משותפות עם מטבחים משותפים.
מיכאיל בולגקוב ואשתו ילנה שילובסקאיה התגוררו באזור זה בשנות השלושים.
משנות השלושים המאוחרות עד לשנות החמישים של המאה העשרים, נהרסו הבניינים הנמוכים.
שני הבניינים החשובים ביותר מהתקופה הסובייטית שנבנו היו "בית האריות", בית מפואר למרשלים של הצבא האדום (1945, תוכנן על ידי בית המלאכה זולטנובסקי) ודירות המגורים למהנדסי התעופה בשנת 1935, קומה צהובה סגנון פוסט-קונסטרוקטיבי של ולדימיר ולדימירוב (הבניין, שתוכנן על ידי פנטלימון גולוסוב הושלם בחלקו.
בית הסירות על האגם נבנה מעץ בשנת 1946. רק בשנות השמונים הוא נבנה מחדש באבן.
בשנים 2000–2002 נבנו דירות הפטריארך השנויות במחלוקת (תכנון של סרגיי טקצ'נקו); בניין זה בן 13 הקומות, עטור מודל בקנה מידה של 1/50 של מגדל טאטלין, הידוע גם כביתה של הזמרת אלה פוגצ'ובה.
החל משנת 2016 השכונה עברה ג'נטריפיקציה.
הדירות המשותפות נקנו והדירות הוסבו למגורי יוקרה.
חנויות, מסעדות וברים אופנתיים מגישים להמונים והאזור הפך לכל כך פופולרי עד שתושבי השכונה היוקרתית רטנו על אובדן השקט.
הבריכה היא אחת התפאורות המרכזיות של הרומן של מיכאיל בולגקוב האמן ומרגריטה.
אנדרטאות לבולגקוב ולאיוואן קרילוב הוקמו בסמוך לבריכה.
הרומן מתחיל בתאונת חשמלית ליד הבריכה.
אף כי מעולם לא היו שירותי חשמלית רגילים או פסי חשמלית קבועים סביב הבריכה, במשך תקופה קצרה בשנת 1930, היה מסלול שירות זמני בשעות הלילה.
אגמאת היא עיר בדרומה של מרוקו, כ-30 ק"מ מהעיר מרקש, ששימשה מרכז סחר חשוב בימי הביניים וכבירה האידריסית של אזור הסוס.
בשנות האלפיים, היא נחשבת כמקום בעל חשיבות היסטורית ומצויים בה מספר אתרים ארכאולוגיים.
לאחר מותו של אידריס השני בשנת 828 חולקה הממלכה האידריסית בין בניו, ואגמאת הייתה לבירתו של אזור סוס, תחת שלטונו של הנסיך עבדאללה.
כאשר פלשו לוחמי אלמורביטון ממדבר סהרה תחת עבדאללה בן יאסין, הוגנה אגמאת על ידי לקאט, מנהיג השבט הברברי מג'ראווה.
לאחר הפסדו ומותו של לקאט בקרב, נישאה אלמנתו, זיינב אן-נפזאוויית, למנהיג אלמורביטון אבו בכר, והכניסה לרשותו הון רב.
לאחר ההפיכה של יוסוף בן תאשפין נגד בן דודו אבו בכר (1071), התחתן יוסוף עם זיינב.
בסביבות 1068/1069 האוכלוסייה גדלה באופן בולט ואבו בכר החליט להקים בירה חדשה.
הוא החל לבנות את העיר מרקש בסביבות שנת 1070, וזו בישרה את שקיעתה האיטית של אגמאת.
האלמורביטון השתמשו באגמאת כמקלט לגולים, ביניהם היה מוחמד אל-מעתמיד, המלך לשעבר של האימפריה טאיפה של סביליה וקורדובה ומשורר ידוע.
קברו הוא עדיין משמש כיעד עלייה לרגל.
עבדאללה אבן בולוגין, מלך גרנדה לשעבר, הוגלה אף הוא לאגמאת, ובמהלך תקופת גלותו הוא כתב את זיכרונותיו.
בשנת 1126, 1127 ו-1130 הפכה אגמאת לזירת קרבות בין הצבא האלמורביטי תחת הנהגת עלי בן יוסף, וצבא אל-מוואחידון תחת פיקודו של אבו עבדאללה בן תומראת.
ביום האמצעי של החודש המוסלמי "מוחרם" 541 (ב-27 ביוני 1146), לאחר מספר שנים שבהן אירעה בריחה כללית של כוחות אלמורביטון, נכנס מנהיג אל-מוואחידון עבד אל-מואמין לאגמאת ללא כל קטטה.
מקור משנת 1860 מוסר כי התגוררו בעיר 5,500 תושבים, כולל כאלף יהודים.
אבו עובייד אל-בכרי כתב במאה ה-11, ערב תבוסת כוחות אלמורביטון, על אגמאת כעיר משגשגת, בה נשחטו 100 בקר ו-1000 כבשים עבור מכירה ביום ראשון - אז "יום השוק".
התושבים היו בוחרים בעצמם את המנהיג שלהם באופן קפדני.
אגמאת נחלקה לשניים: המרכז המסחרי והפוליטי, שהיה ידוע בשם "אגמת אוריקה", ומקום המצוי במרחק של כ-13 ק"מ משם נקרא בשם "אגמת אילן", שהיה סגור לזרים.
התקיימה תנועה עמוסה לנמל "חואז" בחוף האטלנטי - מסע של שלושה ימים מערבית לאגמאת.
ב-18 בנובמבר 1950 קיימה קבוצה של לאומנים מרוקאים ממפלגת איסתקלאל הפגנה נגד הכיבוש הצרפתי של מרוקו בקבר אל-מועתאמיד, האירוע הסתיים באלימות משטרתית ונחשב כאירוע מכונן בדרך לעצמאותה של מרוקו.
לפי מפקד משנת 2014 מתגוררים באגמאת 25,220 איש.
חורבות המורכבות מחלקים מחומת העיר.
חלקי בתים, שוק ומספר תעלות השקיה.
קברו של אל-מועתמיד, מצוין במאוזוליאום מודרני שנבנה בשנת 1970, בראשו כיפה קטנה בסגנון האדריכלי של אלמורביטון.
אגמאת הייתה מיושבת ביהודים בתקופת הגאונים, ותעודות מהגניזה הקהירית מלמדות על חיי יהדות פוריים ומשגשגים.
במאה ה-12 חי במרוקו רבי זכריה בן יהודה אגמאתי שהיה בן המקום וכתב פירוש לחיבורו של הרי"ף, הכולל ליקוט נרחב ממפרשי תקופתו.
לפי גרסה מורחבת של הקינה אהה ירד עלי ספרד שנמצאו בגניזה הקהירית, מחברה, האבן עזרא, קונן על חורבנה של אגמאת במאה ה-12, כתוצאה מפרעות אל-מוואחידון.
כאמור, מקור משנת 1860 מוסר כי התגוררו בעיר כאלף יהודים.
אגם תמסח , המכונה גם אגם התנינים, הוא אגם בשולי דלתת הנילוס במצרים.
המים זורמים לאגם דרך מפרץ סואץ וזורמים הלאה ממנו דרך תעלת סואץ אל הים התיכון.
אגם תמסח נמצא בתוך שקע יחסי בין ים סוף והים התיכון, בשולי הדלתא של הנילוס.
האגם נכלל כחלק מהאגמים המרים במצרים, שיושבים על נקודות עמוקות יותר בשקעים ויוצרות אגמים רדודים.
שטח הפנים של אגם תמסח משתרע על פני 14 קילומטר מרובע, שטח זהה בערך לזה של העיר כפר סבא.
רובו הגדול של האגם הוא ביצתי ורדוד, ועומקו המרבי לא עולה על מטר וחצי.
יש הטוענים כי בתקופות מסוימות שינויים גאוגרפים הפכו את האגם לחלק הצפוני של מפרץ סואץ.
החוקר הנרי מורטון סטנלי דיווח כי בשנת 1862 זרימה עזה של מים מים סוף יצרה נתיב חדש של מים שעבר דרך האגם, והפכה אותו לחלק ממפרץ סואץ.
ב־4 במרץ 1863 קמה העיר אסמאעיליה, על שמו של המשנה למלך אסמאעיל פאשא, על גדתו הצפונית של אגם תמסח, מה שאפשר לעיר גישה לים סוף.
במאה ה-19 שיטפון מילא את ואדי טאמילת , מה שגרם לאגם לעלות על גדותיו ולמימיו לזרום הלאה אל האגמים המרים במרחק של כ-14 קילומטרים משם.
אגמייה מצויצת (שם מדעי: Fulica cristata) היא מין של עוף ביצה מהסוג אגמייה ממשפחת הרליתיים, החי במרבית אפריקה למעט מערב, מרכז וצפון אפריקה.
בנוסף לאפריקה האגמייה נפוצה גם בחצי האי האיברי.
אגמייה זו היא בעלת נוצות בצבע שחור, מצח שצבעו נע בין לבן לחום ועיניים אדומות.
אורכה של האגמייה 38 עד 45 סנטימטרים ומשקלה 500 גרם עד 1,000 גרם.
הפרט הצעיר שונה במראהו מהמבוגר והוא בעל חזה לבנבן וחסר המצח הלבן.
והוא מקבל את הנוצות השחורות בגיל 4 חודשים ואת המצח הלבן רק בגיל שנה.
הנקבה מטילה בעונת הרבייה כ-8 ביצים.
האגמייה נפוצה באזורי ביצות ואגמים באפריקה וניזונה בעיקר מחסרי חוליות כמו סרטנים קצרי בטן, חרקים, תולעים ורכיכות אך גם מדגים, ראשנים ואפילו ביצים של עופות מים אחרים.
אגם תומאס הוא אגם באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
האגם מכיל מי קרחונים נמסים.
האגם מוקף בצידו הצפון-מערבי ובצידו הצפון-מזרחי על ידי רכס רוברטסון, וקרחון קלארק.
שמו של האגם ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האגם נקרא על שם רוברט ה.
Thomas), אשר השתתף במחקרי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, לחקר את הגאומורפולוגיה הקרחונית של מדף הקרח רוס, בעונת המחקר (עונת הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1973 – 1974, וכן בעונת המחקר (עונת הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1974 – 1975.
אגם שמש הוא אגם מדברי מלוח השוכן על שפת ים סוף בחצי האי סיני, במרחק עשרות מטרים בודדים ממנו.
האגם נמצא כ-18 ק"מ דרומית לאילת, בטאבה, כיום בשליטת מצרים, כ-10 קילומטר מגבולה עם ישראל.
האגם קטן ובעל מליחות גבוהה, והוא אתר בו מתקיימות תופעות ביוכימיות מורכבות, הקשורות למחזורי אידוי וחדירת מים.
אגם השמש הפך מבודד מהים כאשר משקעים חוטיים סגרו מפרץ בין שתי קרקעות סלעיות.
המים המלוחים של מפרץ אילת המחלחלים לאגם שמש נהיים מרוכזים עוד יותר על ידי האידוי באגם.
דרך איבוד מים נוספת באגם היא מערכת סדקים שספק קיימת בקרקעית האגם.
נראה כי ו אחרים שוקעים באגם השמש עקב פעולת מחצלות כחוליות (סטרומטוליט), אשר עשויות להיות בעובי של מטר אחד.
בלילה המטר העליון של המים מאבד חום לאוויר המדבר הקר אך מבודד את השכבה התחתונה.
השכבה התחתונה המבודדת ממשיכה לצבור אנרגיה סולארית בכל יום ולצבור מלמעלה מלח כבד.
באגם מפתחים מים מחוממי שמש שהם בטמפרטורה הגבוהה ביותר מכל אגם אחר: שכבות מים מסוימות באגם יכולות להגיע עד ל-60 מעלות צלזיוס, טמפרטורות תואמות רק בחלק מהאגמים הגיאותרמיים.
בשל ההבדל הגדול בין השכבות בזמנים מסוימים, שיפוע החום יכול להגיע עד 18 מעלות צלזיוס למטר.
במילים אחרות, הבדלי החום בין נקודה באגם לנקודה הנמוכה ממנה במטר יכולים להיות 18 מעלות.
בקיץ האגם מתהפך ומתערבב היטב מבחינה תרמית ובמליחות.
אגמונט באומגרטן (בהונגרית: Baumgarten Egmont; וינה, 1859 – בודפשט, 7 באפריל 1912)היה דוקטור לרפואה (MD) רופא אף אוזן גרון, מהראשונים בהונגריה, פרופסור באוניברסיטה.
הוא היה ממקימי אגודת רופאי האוזניים והגרון ההונגרית (21 בדצמבר 1893)
אגמונט באומגרטן נולד במשפחה יהודית כבנם של אנטל באומגרטן ושל צציליה באומגרטן.
הוא למד באוניברסיטת בבודפשט ובאוניברסיטת וינה.
בווינה היה רופא בית חולים ולאחר מכן התמחה כרופא אף אוזן גרון אצל ד"ר קִיאַרִי.
משנת 1885 חזר לבודפשט והיה תחילה רופא אף אוזן גרון ראשי בבית החולים סטפניה, אחר כך בפוליקליניקה, ובמקביל פרופסור (חיצוני) באוניברסיטה.
רבים ממחקריו פורסמו בכתבי עת מקומיים וזרים.
באומגרטן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (חלקה 5A, שורה 34, קבר 4).
אשתו הייתה אירן קוהן (כהן).
A fissure bone pus (עצם פיסורה מוגלתית)
אגם שמפליין הוא אגם מים מתוקים טבעי בצפון אמריקה, המשתרע בעיקר בין מדינות ניו יורק וורמונט בארצות הברית, וחלקו הצפוני משתרע במחוז קוויבק שבקנדה.
הערים הגדולות ביותר לחופי האגם הן ברלינגטון בוורמונט ופלטסבורג בניו יורק.
בקצהו הדרומי נמצא המבצר ההיסטורי פורט טיקונדרוגה.
האגם כולל איים רבים, כאשר הגדולים ביניהם הם גרנד אייל, אייל לה מוט ונורת' הירו, השייכים כולם למחוז גרנד אייל בוורמונט.
בשל חיבוריו למערכת נתיב המים סנט לורנס דרך נהר רישלייה ולנהר ההדסון דרך תעלת שמפליין, מכונה לעיתים אגם שמפליין "האגם הגדול השישי".
קו החוף של האגם ברובו לא מפותח ומכיל מספר פארקים מדינתיים, בהם פארק נורת' הירו ופארק באטן ביי בוורמונט, ופארק קמברלנד ביי בניו יורק.
חלק ניכר מקו החוף בניו יורק נמצא בתחומי הפארק האדירונדקי.
האגם מהווה חלק משמעותי מהתרבות המקומית, ובין היתר נקשר בו הפולקלור על היצור האגדי צ'אמפ.
עמק שמפליין הוא היחידה הצפונית ביותר במערכת תצורות נוף המכונה "עמק האפלאצ'ים הגדול", המשתרעת מקוויבק שבקנדה בצפון ועד אלבמה שבארצות הברית בדרום.
העמק מהווה חלק מחטיבה פיזיוגרפית גדולה יותר – עמק נהר סנט לורנס – אשר הוא עצמו חלק מהחלוקה הפיזיוגרפית של הרי האפלאצ'ים.
אגם שמפליין הוא אחד ממספר אגמים גדולים המפוזרים בקשת מהאזור של לברדור בצפון קנדה ועד לטריטוריות הצפון-מערביות.
האגם הוא ה-13 בגודלו בארצות הברית בשטח, עם שטח של כ-, אורך של כ- ורוחב מרבי של כ-14 מילים (23 קילומטרים).
גובה פני המים משתנה עונתית ונע בין כ-95ל-100 רגל (29–30 מטרים) מעל פני הים.
האגם שוכן בעמק שמפליין בין הרי גרין שבורמונט להרי האדירונדק שבמדינת ניו יורק.
הוא מתנקז צפונה על ידי נהר רישלייה שאורכו 106 מילים (171 קילומטרים) אל נהר סנט לורנס באזור סורל-טרייסי בקוויבק, צפונית ומורדית למונטריאול.
אגן הניקוז של שמפליין אוסף מים מהצד המערבי של הרי גרין ומהצד המזרחי של הרי האדירונדק, והוא מגיע דרומה עד אגם ג'ורג' שאורכו 32 מילים (52 קילומטרים).
האגם מנקז כמעט חצי משטחה של ורמונט, וכ-250,000 תושבים מקבלים את מי השתייה שלהם מהאגם.
מקורות המים העיקריים לאגם בוורמונט כוללים את נהרות לה-פלט, למויל, מיסיסקוי, פולטני ווינוסקי, וכן את פלג לואיס ופלג אוטר.
במדינת ניו יורק האגם מוזן על ידי נהרות אוזבל, בוקט, צ'ייזי הגדול, לה שוט, אוזבל הקטן, צ'ייזי הקטן, סלמון וסאראנק, וכן על ידי פלג פוטנם.
בקוויבק האגם מוזן על ידי נהר פייק.
האגם מחובר לנהר הדסון באמצעות תעלת שמפליין.
בחורף, חלקים מהאגם קופאים ולעיתים נדירות קופא כולו ("סגירה").
בחודשי הקיץ (יולי–אוגוסט) טמפרטורת המים הממוצעת מגיעה לכ-70 פרנהייט (21 מעלות צלזיוס).
שונית צ'ייזי היא תצורת סלעי פחמתיים נרחבת מהאורדוביק, המשתרעת מטנסי ועד קוויבק וניופאונדלנד.
השוניות הקדומות ביותר מצויות באזור הדרומי של אייל לה מוט, בעוד ששוניות צעירות יותר מצויות במחצבת פיסק, והצעירות ביותר נמצאות בשדות מצפון.
האגם שימש זמן רב גבול טבעי בין עמים ילידיים, כפי שהוא משמש כיום גבול בין מדינת ניו יורק לוורמונט.
הוא נמצא בשטחי הגבול ההיסטוריים של עמי האבנקים והמווקאוקים (אומת האירוקוי).
השם הרשמי של האגם באורתוגרפיה של מועצת האומות ואבאן-אקי הוא פיטאבאגוק (Pitawbagok), או באיותים חלופיים: פטונבוק או ביטאבאגוק, שפירושם "אגם האמצע" או "אגם בין לבין".
בשפת המוהוק שמו הוא קניאטרקווארונטה (Kaniatarakwà:ronte), שפירושו "אגם תפוח" או "אגם עם תפיחה".
האגם קרוי על שם מגלה הארצות הצרפתי סמואל דה שמפליין, שנתקל בו ביולי 1609.
בעבר היו הנמלים של ברלינגטון, פורט הנרי ופלטסבורג מרכזים חשובים למסחר ולפעילות צבאית.
אמריקה הקולוניאלית ומלחמת העצמאות האמריקאית
בתקופת צרפת החדשה, ניתנו לאורך האגם קונצסיות למתיישבים צרפתים, ונבנו מבצרים להגנת נתיבי המים.
בתקופה הקולוניאלית שימש האגם מעבר מים בין עמקי נהרות סנט לורנס והדסון, שהיה עדיף על דרכי העפר הבוציות.
נקודת הצפון של האגם, סנט-ז'אן-סור-רישלייה שבקוויבק, נמצאת במרחק ממונטריאול, והקצה הדרומי, ווייטהול (סקנסבורו), כ- מצפון לגלנס פולס ו- מצפון לאולבני.
מבצרים נבנו בפורט טיקונדרוגה ובקרון פוינט, וקרבות חשובים התחוללו שם בשנת 1758 ובשנת 1775. במהלך המהפכה האמריקאית, ב-1776, התרחש מרוץ בניית ספינות בין הבריטים והאמריקאים, אשר הסתיים בקרב ימי משמעותי בקרב ולקור איילנד.
אף שהאמריקאים ספגו תבוסה טקטית, הצליחו לעכב את הפלישה הבריטית עד החורף ולאפשר התארגנות מחודשת שסייעה בהצלחתם בקמפיין סראטוגה.
בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית תפסו הכוחות הבריטיים את עמק שמפליין.
במהרה הבינו מנהיגי המורדים את חשיבות השליטה באגם שמפליין.
בתחילת המלחמה ניסו המיליציות הקולוניאליות לגרש את הבריטים מבוסטון, אך הדבר לא התאפשר ללא תותחים כבדים.
במבצרים הבריטיים בטיקונדרוגה ובקרון פוינט, השוכנים לחופי האגם, היה מלאי תותחים רב והם אוישו בדלילות.
לפיכך, תכננו המיליציות הקולוניאליות להשתלט על המבצרים ולהביא את התותחים חזרה לבוסטון.
שליטה במבצרים הללו העניקה לאמריקנים לא רק תותחים, אלא גם שליטה בנתיב מים אסטרטגי: אגם שמפליין שימש כנתיב פלישה ישיר אל קנדה הבריטית.
שליטה בריטית באגם הייתה מאפשרת בידודם של מושבות ניו אינגלנד ופיצול הצבא הקונטיננטלי.
במאי 1775, שלושה שבועות לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד, נערכה פעולת ההתקפה הראשונה של הצבא הקונטיננטלי.
אית'ן אלן, מלווה ב-200 מבחורי גרין מאונטן, קיבל הוראה להשתלט על פורט טיקונדרוגה.
בנדיקט ארנולד חלק עמו את הפיקוד, ובתחילת מאי השתלטו השניים על פורט טיקונדרוגה, קרון פוינט, ועל המושבה הלויאליסטית סקנסבורו (כיום ווייטהול).
בעקבות כך שלטו האמריקנים בנתיב המים של אגם שמפליין.
הצבא הקונטיננטלי הבין את היתרון האסטרטגי שבשליטה על האגם, המוביל ישירות ללב קוויבק.
לאחר כיבוש טיקונדרוגה וקרון פוינט, תכננו האמריקנים מתקפה על קנדה הבריטית.
המצור האמריקאי על קוויבק נערך בחורף 1775–1776 בשני כיוונים.
בריגדיר גנרל ריצ'רד מונטגומרי התקדם במעלה עמק שמפליין, ובנדיקט ארנולד התקדם דרך יערות מיין.
למרות השליטה בנתיב ישיר, המצור נכשל.
האמריקנים קיוו לתמיכה מקומית בקוויבק, שלא התגשמה, והם סבלו ממחסור באספקה, ממזג אוויר חורפי קשה, וממגפת אבעבועות שחורות שהכתה גם בכוחות התגבורת.
לבסוף, במאי 1776, עם הגעת שיירת תגבורת בריטית בת 10,000 חיילים, נסוגו האמריקנים חזרה לעמק שמפליין.
הן הבריטים והן האמריקנים החלו בבניית צי ימי לאורך האגם בקיץ 1776. עד אוקטובר היו לאמריקנים 16 ספינות מלחמה, בפיקוד בנדיקט ארנולד.
מנגד, הצי הבריטי היה מאויש בקציני הצי המלכותי וחיילים מקצועיים.
ב-11 באוקטובר 1776 נפגשו הציים בקרבת ולקור איילנד.
ארנולד בחר את המקום להגנה טבעית.
לאחר יום קרב קשה, החליטו האמריקנים להימלט בחשכה בסירות משוטים, בעודם מותירים אחריהם את ספינת הדגל רויאל סאבאג השרופה.
למחרת רדפו הבריטים אחרי האמריקנים, וב-13 באוקטובר השיגו אותם ליד הר ספליט רוק.
עם אפס תקווה לניצחון ימי, רוקנו האמריקנים את ספינותיהם והבריחו את כוחותיהם אל היבשה, בחזרה לפורט טיקונדרוגה ומאונט אינדפנדנס.
בואו של החורף עצר את הבריטים, והם נסוגו לקנדה, בעוד האמריקנים צמצמו את כוחם בעמק מ-13,000 ל-2,500 חיילים בלבד.
מסע המלחמה של הגנרל בורגוין
בתחילת 1777 הוביל הגנרל הבריטי ג'ון בורגוין 8,000 חיילים מקנדה דרומה לאורך האגם.
מטרתו הייתה לפצל את מושבות ניו אינגלנד ולחליש את הצבא הקונטיננטלי.
לאחר שהשתלט על פורט טיקונדרוגה ביולי 1777, התקדם בורגוין דרומה אך נבלם בקרב השני על פרימנ'ס פארם ב-7 באוקטובר.
כעבור עשרה ימים נכנע בורגוין בסרטוגה.
ניצחון זה היה מהותי בגיוס תמיכת צרפת לטובת האמריקנים.
תוצאות הקרבות והתקופה שלאחר מכן
למרות כישלון מסע המלחמה הבריטי, נותרה השליטה הבריטית באגם עד סוף מלחמת העצמאות.
האגם שימש את הבריטים לפשיטות ואספקה עד 1783. לאחר סיום המלחמה, נסוגו הבריטים לעבר סנט ג'ון, אם כי חלק מהמאחזים סביב האגם פונו רק בעקבות אמנת ג'יי ב-1796.
לאחר סיום המלחמה, החלה תנופת התיישבות בעמק שמפליין.
מהגרים רבים ממסצ'וסטס וממדינות ניו אינגלנד אחרות, כמו סלמון דאטון שהתיישב בקאבנדיש ב-1782, הקימו יישובים.
דאטון שימש כמודד וכפקיד עירוני, והקים בית אופייני לכפרי ניו אינגלנד באמצע המאה ה-19.
דמות בולטת נוספת היא הזקיה בארנס, לשעבר גנרל במיליציה הקולוניאלית, שהתיישב בשרלוט בשנת 1787. בארנס בנה פונדק מסורתי בסגנון ג'ורג'יאני ואחרים, כגון קפטן בנג'מין הרינגטון, הקימו עסקי זיקוק ופעילות מסחרית סביב האגם.
במהלך מלחמת 1812 נפגשו הכוחות הבריטיים והאמריקניים בקרב אגם שמפליין, הידוע גם כקרב פלטסבורג, שנערך ב-11 בספטמבר 1814. הקרב סיים את ניסיון הפלישה הבריטי האחרון למדינות הצפון במהלך המלחמה.
הניצחון האמריקני מנע מהבריטים דרישות לשליטה בלעדית על האגמים הגדולים או תביעות טריטוריאליות כלפי מדינות ניו אינגלנד, רגע לפני חתימת אמנת גנט.
שלוש ספינות מלחמה של חיל הים האמריקני נקראו על שם הקרב:
לאחר המלחמה החל הצבא האמריקני בבניית "פורט בלנדר" בקצה הצפוני של אגם שמפליין, במטרה להגן מפני פלישה מקנדה הבריטית.
בשל טעות במדידות, נמצא כי המבצר נבנה 3/4 מילים מצפון לגבול, ולכן ננטש.
התושבים המקומיים פירקו את חומרי הבנייה לשימוש אישי.
אמנת וובסטר-אשבורטון (1842) תיקנה את הגבול, והשטח עבר רשמית לידי ארצות הברית.
ב-1844 החלה בניית פורט מונטגומרי המאסיבי, שחלקים ממנו עומדים עד היום.
בתחילת המאה ה-19 חיברה תעלת שמפליין את האגם לנהר ההדסון, ובכך אפשרה מסחר ימי ישיר בין ניו יורק למונטריאול ולחופי קנדה האטלנטית.
בטקס נכחו נשיא ארצות הברית ויליאם האוורד טאפט ונציגים מצרפת, קנדה ובריטניה.
בשנת 1929 חנכו מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט ומושל ורמונט ג'ון אי.
ויקס את הגשר הראשון שחיבר בין קרון פוינט לצ'ימני פוינט.
גשר זה הוחלף ב-2011 לאחר שקרס בשל ליקויי בטיחות.
ב-19 בפברואר 1932 דווח כי האגם היה פתוח לשיט בחורף – תופעה נדירה באותה תקופה.
ב-6 במרץ 1998 חתם הנשיא ביל קלינטון על חוק שהעניק לאגם שמפליין מעמד זמני כ"אגם גדול" (Great Lake), כדי להרחיב את הגישה למענקי מחקר פדרליים.
לאחר מחאה ציבורית הוסרה ההכרה בתוך פחות מחודש.
"צ'אמפ" – מפלצת אגם שמפליין
ב-1609 תיאר סמואל דה שמפליין מפלצת באורך של כ-5 רגל, בעלת קשקשים כסופים עבים ושיניים חדות.
המפלצת לכאורה קיבלה מאז מקום של כבוד בפולקלור האזורי.
שמות קבוצות ספורט מקומיות, כמו Vermont Lake Monsters, מנציחות את צ'אמפ.
חוקרים סבורים כי ייתכן והדיווחים מיוחסים לגזעי עץ צפים, דגים גדולים כמו סטוריון, או נחילי ציפורים.
בשנת 2022 דווח על סרט עלילתי בשם "לוסי ומפלצת האגם", המבוסס על הסיפור.
תוכנית לשיקום אגם שמפליין אושרה לראשונה באוקטובר 1996 על ידי מושלי ניו יורק וורמונט ומנהלי הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (EPA).
המקורות עיקריים לזרחן: חקלאות (כ-70%) ועיור (כ-46%).
איסור על זרחן במדיחי כלים בוורמונט משנת 2010.
השקעת כ-18 מיליון דולר (ועוד 6.5 מיליון נוספים) בפרויקטי שיקום.
למרות האתגרים, האגם נחשב בטוח לשחייה, דיג ושיט.
הוא בית גידול ליותר מ-80 מיני דגים ו-300 מיני עופות.
מאז 2001, שבעה גופים עיקריים עוסקים בניטור בריאות האגם, בהם The Nature Conservancy והConservation Law Foundation.
בשנת 2010 הוערכה אוכלוסיית הקורמורנים באגם בכ-14,000–16,000 פרטים, והיא סווגה כמין מזיק בשל צריכת הדגה הרבה.
לדברי נציב הדיג וחיות הבר, האוכלוסייה האידיאלית באגם צריכה לעמוד על כ-3,300 פרטים, כלומר כ-3 קילומטר רבוע.
קורמורנים נעלמו מאגמי הצפון עקב שימוש נרחב בחומר ההדברה DDT בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, שפגע בקשיחות ביציהם וצמצם את שיעורי הרבייה.
גם שחף טבעתי מקור נחשב למין מטרד, ורשויות הטבע פועלות לצמצום אוכלוסייתו ולעידוד חזרת מיני עופות אחרים שנפגעו בעבר מהשימוש ב-DDT, כגון לבנית קטנה, אנפית לילה שחורת כיפה ואנפה כחולה גדולה.
בשנת 1989 הכריז אונסק"ו על האזור סביב אגם שמפליין כשמורת ביוספירה – שמורת הביוספירה שמפליין-אדירונדק.
חצי האי אולבורג' (Alburgh Peninsula) משתרע דרומה מחופי קוויבק אל תוך ורמונט, ונקודת Province Point הסמוכה הם מובלעות ייחודיות המחוברות לשאר מדינת ורמונט דרך קנדה בלבד, תופעה דומה לאלסקה, פוינט רוברטס וזווית צפון-מערב במינסוטה.
למרות זאת, שלושה גשרים מחברים את חצי האי אולבורג ישירות אל ארצות הברית:
מאז נובמבר 2011, גשר שמפליין החדש מחבר את צ'ימני פוינט בורמונט עם קרון פוינט בניו יורק, והחליף את הגשר הישן שנסגר בשל סכנת קריסה.
כביש US-2 מחבר את ראוזס פוינט (ניו יורק) עם אלבורג' וממשיך דרומה לכיוון ברלינגטון.
כביש ניו יורק 22 עובר בדרום האגם באזור סאות' ביי ומחבר בין ווייטהול לדרזדן.
מצ'רלוט, ורמונט, לאסקס, ניו יורק (בקיץ בלבד, כאשר האגם אינו קפוא)
מגרנד אייל, ורמונט, לראש קמברלנד, פלסטבורג, ניו יורק (שירות שובר קרח כל השנה)
בנוסף, פועלת מעבורת היסטורית המחברת את פורט טיקונדרוגה בניו יורק עם שוראהאם בורמונט.
ארבעה מעברי רכבת משמעותיים נחצו באגם:
מסילת רכבת צפה מחברת Larabees Point ל-Ticonderoga (ננטשה ב-1918).
מסלול האי Island Line, כיום שביל פנאי לאופניים ומטיילים בקולצ'סטר (ורמונט), עם שרידי סוללות שיש וגרניט.
גשר רכבת בין אלבורג' לראוזס פוינט (מרבית העמודים עדיין קיימים אך נטושים).
גשר רכבת פעיל בין סוואנטון לאלבורג', המשמש את New England Central Railroad.
מאז 1823 מחובר אגם שמפליין לתעלת אירי דרך תעלת שמפליין, ומאז 1843 גם לנהר סן לורן באמצעות תעלת שמבלי בקנדה.
בכך מהווה האגם חלק מנתיב האגמים אל הנעולים.
בתחילת המאה ה-20 נידונה הצעה להקים את תעלת שמפליין למסחר ימי מלא בין ניו יורק סיטי למונטריאול, אך היא לא יצאה לפועל.
בנוסף, האגם הוא חלק משביל הקאנו של היער הצפוני – מסלול קאנו באורך כ-740 מיילים, מאולד פורג' בניו יורק ועד פורט קנט במיין.
אגמון עם טולצ'ינסקי הוא משרד עורכי דין ישראלי עם 4 סניפים – ירושלים, תל אביב, באר שבע וסידני, אוסטרליה.
המשרד נוסד בשנת 1985 על ידי ד"ר מישאל חשין, לימים שופט בית המשפט העליון ועו"ד צבי אגמון.
נכון לשנת 2025, במשרד מועסקים 312 עובדים, כולל 201 עורכי דין, מתוכם 83 שותפים ו-40 מתמחים.
המשרד מתמחה במגוון תחומי המשפט האזרחי-מסחרי, וביניהם
ליטיגציה, ניירות ערך ושוק ההון, תכנון ובנייה, נדל"ן, אנרגיה, הגבלים עסקיים, מימון ובנקאות, תובענות ייצוגיות, משפט מנהלי, מיזוגים ורכישות, משק החשמל ואנרגיה מתחדשת, משפט מסחרי, גישורים ובוררויות, היי-טק טכנולוגיה והון סיכון, בריאות וביוטכנולוגיה, רגולציה ותוכניות אכיפה, חדלות פירעון, איכות הסביבה, דיני עבודה, תשתיות ופרויקטים, בינה מלאכותית, דיני פרטיות וסייבר.
משרד אגמון ושות' הוקם לפני כ-40 שנה.
עו"ד אגמון עמד בראש המשרד מיום שד"ר חשין מונה לכהן כשופט בית המשפט העליון.
משרד אגמון עם טולצ'ינסקי הינו תוצר של שני מיזוגים משמעותיים לאורך השנים.
בשנת 2012, התמזג משרד אגמון ושות' עם משרד רוזנברג, הכהן, גודארד, אפרת ושות'.
המשרד אשר הוקם בשנת 2000 על ידי עורכי הדין אורי רוזנברג, דן הכהן ועדי אפרת, התמחה בדיני תאגידים, שוק ההון, מימון, ניירות ערך ואנרגיה.
בשנת 2020, אגמון עם טולצ'ינסקי פתח משרד רביעי בסידני, אוסטרליה.
בשנת 2023 התמזג משרד אגמון רוזנברג הכהן ושות' עם המשרד הוותיק טולצ'ינסקי מרציאנו כהן לויצקי ושות'.
משרד טולצ'ינסקי מרציאנו כהן לויצקי ושות' הוקם בשנת 1995 והוא התמחה בייצוג בעסקאות מסחריות מורכבות ורחבות היקף של תאגידים מובילים בישראל ובעולם בתחומי ההיי-טק והביוטק, לרבות מיזוגים ורכישות, בנוסף לנדל"ן ודיני עבודה.
משרד עורכי הדין אגמון עם טולצ'ינסקי מדורג החל משנת 2004 על ידי המדריך Chambers and Partners, כאחד מהמובילים בסקטור המשפטי בישראל.
נכון לשנת 2025, המדריך מציין את המשרד ב-12 תחומים בולטים, לצד 18 עורכי דין בכירים אשר נבחרו על ידו.
בשנים 2020–2021, המשרד דורג במקום ה-10, על ידי BDI, ובשנים 2023–2025, המשרד דורג במקום ה-11, בין משרדי עורכי הדין המובילים בישראל של Duns100.
נכון לשנת 2024, המשרד מדורג במדריך הבין-לאומי היוקרתי Legal 500, ב-14 תחומים שונים, לצד ציון של 29 עורכי דין מובילים מהמשרד הזוכים לציון לשבח.
בנוסף, המשרד דורג ב-7 קטגוריות על ידי הדירוג הבין-לאומי IFLR 1000, לצד 14 עורכי דין נבחרים.
בשנת 2018 ובשנת 2025, זכה המשרד בתואר "משרד השנה בישראל" מטעם מדריך הדירוג הבין-לאומי היוקרתי IFLR1000. בשנת 2020 זכה המשרד באות הגיוון בעסקים ע"ש דב לאוטמן, על בסיס הובלת פרויקט גיוון תעסוקתי מערכתי.
בשנת 2021 וכן בשנת 2023 הוכרז המשרד כמשרד השנה בישראל בקידום נשים במשפט על ידי מדריך הדירוג הבין-לאומי IFLR1000. בשנת 2022 וכן בשנת 2024 הוכרז המשרד בין המשרדים המובילים בישראל בפעילות פרו בונו ותרומה לקהילה על ידי מדריך הדירוג דן אנד ברדסטריט.
אגן הים התיכון (נודע גם בשמותיו המאזכרים את טריטוריות הריבונות הקיימים על היבשה והאיים, סביבו ובתוכו: מדינות הים־התיכון או ארצות הים התיכון) הוא האזור הגאוגרפי שמסביב לים התיכון.
אגן הים התיכון הוא אזור טרנס-יבשתי, הטומן בחובו – את הים התיכון, את האיים שבתוכו, ואת האזורים הסמוכים לחוף בשלוש יבשות – דרום אירופה, דרום-מערב אסיה וצפון אפריקה.
את אגן הים התיכון ניתן לאפיין לפי מאפיינים פיזיים-גאוגרפיים או פוליטיים, אך בעיקר לפי קריטריונים אקלימיים ותרבותיים.
מקובל לראות בתחום תפוצתו הטבעי והפוטנציאלי של הזית כלל אצבע לתיחומו של אגן הים התיכון.
הגדרה זו זהה איפוא לתחומו של האקלים הים התיכוני באירופה, בדרום-מערב אסיה ובצפון אפריקה.
אלא שהגדרה זו איננה מושלמת, וישנם אזורים בעלי אקלים ים תיכוני שעץ הזית איננו גדל בהם, או שהם רחוקים מהים התיכון מכדי להיכלל באגנו, כדוגמת אזורים סביב הים השחור או הרי זגרוס באיראן.
המדינות שחלק משטחן כלול באגן הים התיכון נקראות ארצות הים התיכון.
חלק ממדינות אלה, אף אם הן שוכנות לחופי הים התיכון ממש, כמו טורקיה או צרפת, נכללות באגן הים התיכון רק בחלק קטן משטחן.
מדינות אחרות כמו פורטוגל או ירדן נכללות בארצות הים התיכון מבחינה אקלימית ותרבותית אף שאינן שוכנות לחופיו.
אגן הים התיכון משתרע על שטח של כ-1.35 מיליון קמ"ר יבשתיים וכ-2.5 מיליון קמ"ר ימיים.
כנקודתו הצפונית ביותר נחשבים מורדות הרי האלפים בוונציה, נקודתו המערבית ביותר קאבו דה רוקה ליד ליסבון.
במזרח מסמנים את גבולותיו בפאתי המדבר הסורי ובדרום פאתי מדבר סהרה, אף שגבולו הדרומי של אגן הים התיכון שרירותי למדי, משום ששם, בנקודות מסוימות, משיק האקלים המדברי לאקלים שבחופי הים התיכון, כמו בפורט סעיד.
אגן הים התיכון נחלק לאזורים באירופה, באפריקה ובאסיה.
באירופה הוא כולל חלקים מפורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה, סלובניה, קרואטיה, בוסניה-הרצגובינה, מונטנגרו, אלבניה, יוון וטורקיה האירופית, וכן את המדינות הקטנות אנדורה, מונקו, סן מרינו, קריית הוותיקן ומלטה.
חלקו האסיאתי כולל את טורקיה האסיאתית, את סוריה, לבנון, ישראל, ירדן וקפריסין.
באפריקה משתייכים לאגן הים התיכון חלקים ממצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו.
את אגן הים התיכון מאפיין האקלים הים תיכוני, אחד מסוגי האקלים הסוב-טרופיים.
(מקומות מסוימים כל כך יבשים שהם כבר מוגדרים כצחיחים למחצה).
אקלים זה הוא הנדיר ביותר בעולם מבחינת תפוצתו – רק בין 1.7 ל-3 אחוזים מפני הקרקע בעולם הם בעלי אקלים זה.
באגן הים התיכון כ-50 עד 60 אחוזים מתפוצתו של האקלים הים התיכוני.
מחוץ לו מאפיין האקלים הים התיכוני רק אזורים קטנים של מערב קליפורניה, של מרכז צ'ילה, של דרום אפריקה ושל דרום ודרום-מערב אוסטרליה.
האקלים הים תיכוני באגן הים התיכון נובע מהשפעתם של שני גורמים שנמצאים בסמוך לו: במהלך הקיץ משפיעה הרמה של האיים האזוריים על מזג האוויר בכך שהיא מתרחבת על פני כמעט כל אגן הים התיכון.
התוצאה היא קיץ שטוף שמש ובעל רוחות חלשות – בצורה פשטנית ניתן לומר שאקלים המדבר חוצה בקיץ את קווי הרוחב של הסוס לכיוון צפון.
בחורף מתרחש תהליך הפוך: הרמה נסוגה דרומה ומותירה את אגן הים התיכון בתחום השפעתן של רוחות המערב.
התוצאה היא שרשרת אופיינית של ציקלונים חורפיים שנעים דרומה מעל לצפון אירופה בהשפעת הרמות האקלימיות בסיביר ובסקנדינביה ומגיעים לאגן הים התיכון.
שם הם נטענים שוב ושוב באדי מים מן הים התיכון, ומורידים משקעים עד למזרח התיכון.
את האקלים הים תיכוני מאפיינים שתי עונות מתונות יחסית: חורפים מתונים ועשירים במשקעים וקייצים חמים ושחונים.
תחום תפוצתו של עץ הזית מתלכד עם האיזותרמה של חמש מעלות צלזיוס בינואר.
באזורים הגבוהים יותר שורר בדרך כלל מזג אוויר קריר יותר.
קיימים הבדלים נוספים בתוך האקלים הים תיכוני בין אזורים צפוניים ודרומיים, מערביים ומזרחיים.
במערב אגן הים התיכון יורדת כמות גבוהה יותר של משקעים.
הדבר נכון במיוחד למורדותיהם המערביים של רכסי ההרים היבשתיים, שעליהם יכולים הציקלונים החורפיים להוריד את המשקעים שהם נושאים מן הים.
כך למשל עוברת כמות המשקעים בחוף הליגורי (בג'נובה) ובצפון פורטוגל את קו 1000 המילימטר, וברומא, באלג'יר ובגיברלטר יורדות גם כן כמויות נאות של משקעים.
חלקו המזרחי של אגן הים התיכון מושפע יותר מהאקלים המדברי – כמויות משקעים של יותר מ-500 מילימטר נמדדות רק במורדות המערביים של ההרים (בלבנט, במונטנגרו ובמערב יוון), בעוד שהמורדות המזרחיים יבשים בהרבה.
חלקו הצפוני של אגן הים התיכון הוא באופן כללי קריר ולח יותר מחלקו הדרומי.
פרק הזמן השחון בקיץ מתארך ככל שמרחיקים דרומה ומזרחה.
לדוגמה, בעוד שבאביניון יש בממוצע רק 45 ימים שחונים בשנה, הרי שבירושלים יש 200 ימים שחונים בשנה.
את האקלים הים תיכוני מאפיינת שונות גבוהה בכמות המשקעים ובטמפרטורות.
במיוחד במזרחו של אגן הים התיכון, יכול החורף לעיתים להימשך לתוך חודש מרץ ולהיות מלווה בשלג.
מנגד, ייתכנו פרקי זמן ארוכים של טמפרטורות מעל 40 ועצירות גשמים ממושכות.
הגשמים החורפיים יכולים להיות עזים ביותר, כך שביום אחד יכולה לרדת כמות משקעים של כמה חודשים ממוצעים.
כתוצאה מכך ייתכנו הצפות ושחיקה מוגברת של הקרקע, המזיקות לחקלאות.
גם רצף של כמה שנות בצורת מאפיין את האקלים הים תיכוני ויכול להזיק לחקלאות.
בדרומו ומזרחו של הים התיכון גובל האקלים הים תיכוני באקלים של ערבה ובאקלים מדברי.
אקלים הערבה אופייני לאזורים בהם כמות המשקעים נמוכה מ-300 מילימטר בשנה ומצוי באזורים נרחבים של החוף המצרי והלובי, אך גם באזורים מסוימים בספרד.
ברצועת עזה למשל יורדים רק כ-130 מילימטר גשם בשנה.
בקצהו הדרומי של הים התיכון מגיע המדבר ממש עד החוף.
בצפונו של הים האדריאתי האקלים מתון יותר.
במישור נהר הפו, בוונציה ובחוף הסלובני אין תקופה שחונה מובחנת והטמפרטורות מתונות.
גבולו הצפוני של האקלים הים תיכוני הוא בעמק נהר הרון, שם יש מאפיינים של אקלים זה אף בקו הרוחב 45.
לאגן הים התיכון כמה רוחות ייחודיות:
מיסטרל, רוח יבשה מכיוון צפון בעמק הרון
חמסין, רוח יבשה וחמה מן המדבר בחוף הלבנט
שירוקו, רוח חמה מכיוון דרום-מערב או דרום המנשבת מכיוון הסהרה מעל הים התיכון ונטענת שם בלחות
בורה, רוח חורף קרה מאוד ולעיתים קרובות סוערת מאוד בדלמטיה
מלטמי, רוח קיץ צפונית בים האגאי
אגן הים התיכון מצוי באזור מפגש של כמה לוחות טקטוניים: בדרום הלוח האפריקאי הנע צפונה לעבר הלוח האירו-אסיאתי, בצפון-מזרח ניצב ביניהם כטריז לוח אנטוליה הקטן ובמזרח – לוח ערב, שחלקו המערבי, הלוח הלבנטיני, מהווה את גבולו הדרום-מזרחי של האגן.
האגן עוצב באמצעות התנגשות הלוחות, שנבעה מתנועת הלוח האפריקאי-ערבי צפונה לעומת לוח אירואסיה.
תנועה זו סגרה את ים טתיס – אוקיינוס קדום שהפריד בעבר בין אירואסיה ליבשת-העל גונדוונה.
בה בעת – לפני כ-170 מיליון שנה, במהלך היורה – התפתח אגן נאו-טתיס, בטרם סגירת האוקיינוס בצדו המזרחי.
התנגשות הלוחות הרימה מערכת רכסי הרים נרחבת הנמשכת מהרי הפירנאים והרי האטלס ועד להרי זגרוס (Zagros Mountains) באיראן.
אורוגנזה זו נודעה בשם הקימוט האלפיני – קימוט שיצר את האלפים והתרחש בעיקר במהלך האוליגוקן (לפני 34–23 מיליון שנה) והמיוקן (לפני 23–5.3 מיליון שנה).
האגן התרחב במהלך התנגשויות אלה ונוצרו בו קימוטים ואזורי הפחתה.
לפני כ-6 מיליון שנה, בסוף המיוקן, נסגר נאו-טתיס במערבו במצר גיברלטר בשל התרוממות חצי האי האיברי מקרקעית הים עקב תנועתו של הלוח האפריקאי צפונה כלפי אירופה, תנועה שתחמה את הים התיכון.
תנועה זו גרמה למחזור אירועים הנקרא האירוע המסיני, ובו חלה נסיגת ים והצפה מחודשת 69 פעמים.
אגן הים התיכון פעיל מאוד מבחינה טקטונית, והשלכות של פעילות זו ניכרות בפעילות סייסמית וגעשית.
התנגשות הלוחות ניכרת גם בגאומורפולוגיה: מרבית האגן וגבולותיו נכללים באזור הקימוט האלפיני, שרכסי ההרים הגבוהים שלו הנמשכים אל תוך היבשות, תוחמים חלקים גדולים מחופיו.
קימוט זה יצר את המפה המוכרת של הים התיכון בקרבו את חצי האי הבלקני ואת חצי האי האפניני לאירופה, התקרבות שיצרה את רכסי הרי הבלקן והרי האלפים בהתאמה.
גם גבול הלוחות במערב האגן היה פעיל מאוד בעבר: בשלישון התרחשה סדרה של אירועי שבירה וקימוט שניתקה את חצי האי האיברי מאפריקה וחיברה אותו לאירופה תוך בניית רכס הרי הפירנאים, והאיים קורסיקה וסרדיניה התנתקו מאירופה והתקרבו לאיטליה תוך סיבוב של 90 מעלות נגד סיבוב השעון.
בחלקו המזרחי של האגן מתרחשות רעידות אדמה רבות, יותר מאשר בחלקו המערבי.
הסיבה לכך היא קיום גבולות טקטוניים פעילים רבים יותר באגף זה של האגן: העתק צפון אנטוליה המפריד בין לוח אנטוליה הנע מערבה בקצב של עד 20 ס"מ בשנה, לבין הלוח האירואסייתי שמצפון לו.
דוגמה לתוצאות הרות האסון של פעילות העתק זה היא רעידת האדמה באיזמיט (1999) בעוצמה של 7.4 בסולם ריכטר.
העתק פעיל נוסף הוא הבקע הסורי-אפריקני, האחראי לתזוזת לוח ערב למרחק של 105 ק"מ צפונית ללוח האפריקאי.
אזור נוסף הנפגע תדיר מפעילות סייסמית הוא חצי האי הבלקני.
מפגש הלוחות העיקרי בין הלוח האפריקאי ולוח אירואסיה חוצה את הים התיכון לרוחבו ומצוין בהר געש, רבים מהם באיטליה:
אטנה – הר הגעש הפעיל והגבוה ביותר באירופה ואחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם.
וזוב – אחד מהרי הגעש האלימים ביותר על פני כדור הארץ.
ההתפרצות הידועה ביותר שלו אירעה בשנת 79, וכתוצאה ממנה נחרבו מספר ערים במפרץ נאפולי ובהן פומפיי והרקולנאום.
סטרומבולי – אחד מן האיים הליפאריים המתאפיינים בהתפרצויות תכופות.
הר הגעש מתנשא לגובה 926 מטרים ומכונה "המגדלור של הים התיכון" משום פעילותו המתמדת עם הפוגות קצרות בלבד.
פעילות געשית זו היא תוצאה של אזור הפחתה בו חודר הלוח האפריקאי אל מתחת ללוח אירואסיה, ואחת הנקודות העמוקות ביותר בו היא שקע קליפסו (Calypso Deep) שעומקו 5,267 מ' מתחת לפני הים.
התצורות העתיקות ביותר נמצאו בצפון מזרח אפריקה, בחלק מן השילד האפריקאי – שריד לאורוגנזה הכל-אפריקאית מן הנאופרוטרוזואיקון, לפני כ-900 מיליון שנה.
כמו כן, חצי האי האיברי מורכב ברובו מסלעים מותמרים מן הקרבון ואף עתיקים יותר.
שאר אגן הים התיכון מורכב ברובו מסלעי השלישון, כאשר התנגשות הלוחות העלתה את קרקעית הים לגובה של כמה קילומטרים.
אבן הגיר הדומיננטית עברה תהליכי בליה ויצרה טופוגרפיה תלולה מאוד.
סלעי האגן הנוכחי מתוארים כצעירים מאוד ומורכבים מסחף נהרות ומסלעים געשיים (בעיקר בזלת) שנוצרו בפעילות געשית ערה לאורך הגבולות שבין הלוחות.
על מדינות אגן הים התיכון נמנות המדינות הבאות:
קיימים מאפיינים ייחודיים של "תרבות ים-תיכונית" שבאה לידי ביטוי בתחומים רבים בהם מוזיקה ואוכל ולפי ד"ר ערן לרמן למדינת ישראל חלק משמעותי בעיצובה הנוכחי.
במקביל, קיימים מאפיינים ייחודיים של "הגות ים-תיכונית" אשר בולטת אצל מספר הוגים בולטים במאה ה-20, בהם טָה חוסֵין ממצריים, אלבר קאמי מאלג'יריה, אורחאן פאמוק מטורקיה וז'קלין כהנוב שנולדה בקהיר ועלתה לישראל והמשיכה ליצור בה.
לרמן מסביר את הייחודיות של "אגן הים התיכון" בהיותו "במידה רבה ההיסטוריה של ערש התרבות המערבית, ושל התהוותן של זיקות גומלין בין ציוויליזציות שהשפיעו עמוקות זו על זו".
אגן הים התיכון היה מיושב בצפיפות יחסית עוד מהתקופה הפרה-היסטורית.
בשל מבנהו הטרנס-יבשתי היה באגן הים התיכון וישנו עד היום מגוון גדול של עמים, שפות, דתות ותרבויות.
מספר האוכלוסין הכולל תלוי בבחירת הגבולות המדויקים של האזור, אבל ניתן להעריכו בכ-250 מיליון תושבים בשנת 2005.
ההרכב האתני של אגן הים התיכון הוא מגוון: בצפון אפריקה ובלוואנט, עד לגבול טורקיה, יש רוב לקבוצות אתניות ערביות, אך גם באזורים אלה יש קבוצות מיעוט בולטות.
במיוחד במרוקו ובאלג'יריה מהווים התושבים הברברים המקומיים מיעוט חשוב.
בישראל היהודים, על ארצות מוצאיהם ועדותיהם השונות, הם קבוצת הרוב.
בחלקה שנושק לים התיכון, טורקיה היא הומוגנית יחסית מבחינה אתנית.
בנוסף לטורקים חיים בה מיעוטים קטנים מאוד של יוונים וארמנים, לאחר שרובם גורשו משם בשנים שלפני הקמת טורקיה המודרנית.
הכורדים, המיעוט האתני הגדול בטורקיה, חיים לחופי הים התיכון בעיקר באזור אדנה.
מאז הקמת מדינות הלאום באירופה, יש חפיפה גבוהה בין שטחי המדינות לפיזור הקבוצות האתניות באירופה.
עם פירוק המדינה הרב-לאומית הרשמית האחרונה באירופה, יוגוסלביה, שלווה בטיהורים אתניים ובמלחמות אזרחים, יש רק בבוסניה-הרצגובינה כמה קבוצות אוכלוסין שוות משקל.
במדינות אחרות באיחוד האירופי, כדוגמת ספרד, צרפת, איטליה, סלובניה ויוון יש רק מיעוטים אתניים קטנים יחסית.
הקטלנים בספרד והקורסיקאים בצרפת מחשיבים את עצמם כקבוצות אתניות נפרדות.
במקומות רבים חיות קבוצות מיעוט של המדינות השכנות באזורי הגבול עם מדינות אלה, כך למשל באיסטריה שבה חיים איטלקים, סלובנים וקרואטים.
ביוון ישנם מיעוטים אלבנים ומקדונים שאינם זוכים להכרה רשמית מן הממסד.
במדינות אחרות ישנן קבוצות מהגרים, בעיקר של עובדים זרים מצפון אפריקה, שחיים על פי רוב באזורי ריכוז מצומצמים ובתנאים קשים.
הצוענים הם קבוצה אתנית שחיה בכל ארצות אירופה, ושיעורם באוכלוסייה נע בין 0.5% ליותר מ-5%.
אגן ירוק הוא מערכת של ביצות מלאכותיות שמטרתן לחקות את תהליכי הטיהור המתרחשים בביצות טבעיות.
אגנים ירוקים פועלים כמסננים טבעיים של זיהומים שונים בשפכים כגון חומרים אורגניים, חומרים מוצקים מרחפים ומתכות כבדות.
יכולתם של האגנים הירוקים לטיהור שפכים הוכרה במחצית השנייה של המאה ה-20 לאחר שהחלו להתפרסם המחקרים הראשונים בנושא.
כיום פועלות בעולם אלפי מערכות ירוקות לטיהור שפכים.
הטיפול בשפכים והרחקת המזהמים נעשים על ידי הזרמתם דרך השורשים של צמחים הגדלים בבריכות האגן הירוק.
צמחים אלו יכולים להתפתח בסביבת מי שפכים ומתאימים להשתרשות במצע רדוד ועשיר במים.
לעיתים משמשים בתהליך בצמחי קנה או סוף, אשר שורשיהם יוצרים תעלות במצע הגידול, דרכן חודר החמצן אל השפכים.
אולם בגלל שהקנה משתלט על צמחים אחרים שבאגן או יוצר מערכת שורשים שסותמת את המערכת, מקובל לשתול מגוון של צמחי מים לא קנה או סוף.
מצע הגידול עליו גדלים הצמחים הוא בדרך כלל תערובת של חול, חצץ ומעט קרקע מקומית המאפשרת את זרימת הנוזלים דרכה.
הצמחים מפתחים שורשים צפופים היוצרים משטח בעל שטח פנים גדול עליו מתפתחת אוכלוסיית מיקרואורגניזמים עשירה.
מיקרואורגניזמים אלו מפרקים את המזהמים האורגניים בשפכים ומשתמשים בהם כמקור לאנרגיה.
חלק מתוצרי הפירוק נקלטים על ידי הצמחים, כך נוצרים יחסי גומלין בין הצמחים למיקרואורגניזמים המאפשרים הן פירוק ביולוגי והן שגשוג של הצמחייה.
האטת הזרימה גורמת לשקיעת חומרים מוצקים מרחפים אל קרקעית האגן.
מתרחשים תהליכי סינון ונידוף של החומרים.
פירוק חומרים על ידי מיקרואורגניזמים וספיחת חלק מתוצרי הפירוק על ידי צמחים.
חלק מהמתכות הכבדות נקלטות על ידי הצמחייה וחלקן נקשר לחלקיקי המצע.
חנקן משתחרר לאטמוספירה על ידי תהליכי דניטריפיקציה, המסתייעים על ידי פעילות מיקרואורגניזמים.
תגובות כימיות בין חלקיקי זיהום שונים, בעיקר מתכות (בתהליכי חימצון – חיזור), הגורמים לשיקוע של חלק מהתוצרים כחומרים בלתי מסיסים על הקרקעית.
חשיפה לאור ולגזים אטמוספיריים גורמת לפירוק חלק מהחומרים האורגניים ולהמתת מיקרואורגניזמים פתוגניים.
קצב הטיהור תלוי בתנאים הסביבתיים: טמפרטורה ורמות גבוהות של חמצן גורמים להגברת הפעילות הביולוגית וכתוצאה מכך חלה עליה בקצב הטיהור.
רמת חומציות גבוהה פוגעת בקצב הטיהור.
כמו כן, קצב טיהור השפכים תלוי בכמותם, בקצב הזרמתם בין הבריכות ובסוג צמחי המים.
חישוב השטח הנדרש לאגנים ירוקים
שטח המערכת תלוי בגורמים רבים ובהם: כמות השפכים וריכוז המזהמים בהם, איכות הטיהור הדרושה, תנאים סביבתיים כגון טמפרטורה, כמות גשמים ורמת האידוי.
ככל שכמות השפכים גדולה יותר או/ו ריכוז המזהמים ודרישת הטיהור גבוהים יותר כך יש צורך בשטחים גדולים יותר לאגנים ירוקים.
כדי לתת סדרי גודל בלבד, ניתן לומר שבתנאי הארץ הטיפול בשפכים סניטרים יחייב בין 2–3 מטרים רבועים לנפש (כתלות בנתונים הספציפיים) על מנת להביא את הקולחין לאיכות הנדרשת על פי החוק.
כך, ישוב בן 500 נפש המייצר כ – 100 מ"ק שפכים ליום, יידרש לאגן ירוק בשטח כולל שבין 1,000-1,500 מטרים רבועים.
יצירת קולחים באיכות גבוהה מאוד שניתנים לניצול חוזר בחקלאות, לצורך השקיית הגינון העירוני והזרמה בנחלים במסגרת התוכנית לשיקום הנחלים.
דבר התורם לחיסכון במים שפירים
הקמת ותפעול אגנים ירוקים זולה יחסית לשיטות טיהור אחרות – אין צורך בהשקעת אנרגיה לצורך הפעלתם – זרימת המים מתבצעת על ידי כח הגרביטציה ואין חלקים מכניים במערכת הדורשים תחזוקה.
חיסכון של הרשויות בתשלומי האגרה להם הם מחויבים בעקבות התחברות למערכת הטיפול הציבורית
במערכת מאוזנת מבחינה ביולוגית, לא נוצרת בוצה עודפת במערכת, ועל כן אין צורך להשקיע משאבים בטיפול בבוצה.
ניתן לפתח אגנים ירוקים עם צמחייה המתאימה לזיהום קונקרטי שכל מפעל מייצר.
האגנים הירוקים יוצרים סביבה עשירה בצמחייה ובבע"ח המתקיימים במקווי מים.
דורשים שטחי קרקע גדולים יותר משיטות טיפול אחרות כגון מכוני טיהור שפכים.
שיטות הזרמה בפני השטח עלולות למשוך יתושים ולגרום למטרדי ריח.
אינם מתאימים לטיהור שפכים עם ריכוזים גבוהים של מזהמים הפוגעים בצמחייה.
היעילות תלויה באיכות השפכים ובתנאי מזג האוויר.
מזג אוויר קר ויבש מוריד מיעילות הטיפול.
אחרי ההקמה, במקרים מסוימים יש צורך בזמן ממושך כדי לאפשר לצמחיית האגן הירוק לגדול במידה מספקת.
יש צורך באספקה קבועה של מים.
במצבים בהם הזרמת השפכים אינה מספקת יש צורך בהוספת מים לצורך שמירה על הצמחייה הקיימת.
למרות השימוש הנרחב בשיטת האגנים הירוקים בארצות רבות בעולם, בישראל שיטה זו עדיין בראשית דרכה.
שיטה זו מיושמת בנאות סמדר ונווה חריף, הנמצאים בנגב, למטרת טיהור השפכים הזורמים לנחל קטורה.
ניתן לראות דוגמה נוספת בקיבוץ לוטן אולם, שם המערכת נסתמה עקב צמיחה לא מבוקרת של הקנה.
שיטה זו מיושמת גם בפארק ירוחם שבצפון הנגב, מי השפכים המטוהרים משמשים להשקיית עצי הפארק המקומי.
הטמפרטורות הגבוהות יחסית ומספר רב של ימי קרינת שמש בשנה מקנים לישראל יתרון על פני מדינות אחרות ביישום שיטת האגנים הירוקים.
ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר הפעילות הביולוגית מואצת.
עם זאת, רמת המליחות הגבוהה יחסית של השפכים, שיעורי האידוי הגבוהים ומחירי הקרקעות הגבוהים באזורים מרכזיים בארץ מהווים חסרונות.
שיעורי האידוי ניתנים לצמצום על ידי שימוש במודל הזרימה התת-קרקעית וקיצור משך שהיית השפכים באגן.
ישנה חשיבות רבה להקמת אגנים ירוקים, וזאת משום שרבים מהנחלים מהווים יעד להזרמת שפכים בלתי מטופלים וכן מהסיבה שמכוני הטיהור הפועלים כיום בישראל אינם עומדים בתקנים המחמירים של מנהלות הנחלים והמשרד להגנת הסביבה להזרמה לנחלים.
למטרת שיקום הנחלים הוצגו תוכניות אב לשיקום הנחלים לכיש, אלכסנדר והירקון.
אֲגַמֶּמְנוֹן הוא דמות במיתולוגיה היוונית, מלך מיקנה, בנם של אטראוס ואיירופה, נינו של טנטלוס ואחיו הבכור של מנלאוס (לפי גרסה אחרת, אביהם של אגממנון ומנלאוס היה פליסתנס, בנו של אטראוס).
לאחר שאייגיסתוס רצח את אטראוס, אגממנון ומנלאוס ברחו אל ספרטה, וגרו שם כמה שנים.
אגממנון רצח את טנטלוס, בעלה של קליטמנסטרה בת טינדראוס מלך ספרטה, רוצץ את ראשו של בנם הקטן והכריח את קליטמנסטרה להינשא לו.
מנישואיו אל קליטמנסטרה נולדו לאגממנון הבנות אלקטרה ואיפיגניה והבן אורסטס.
אגממנון, בעזרת אחיו מנלאוס וטינדראוס חותנו, פינה את אייגיסתוס ותיאסטס מכס שלטונם ונעשה מלך מיקנה.
כשפאריס חטף את הלנה, אחותה של קליטמנסטרה ואשתו של מנלאוס, אגממנון איגד את כלל יוון מאחוריו כדי לנקום בטרויה.
אגממנון היה לוחם גדול, אבל הגאווה והעקשנות שלו גרמו לאסונות רבים לעם היווני.
כך, לדוגמה, במהלך ציד, הרג אגממנון אייל מקודש לאלת הציד ארטמיס ואמר בלעג שאפילו האלה עצמה לא הייתה יכולה להרוג אייל בצורה טובה יותר.
בתגובה סילקה ארטמיס את הרוח, כדי שלא יוכל להפליג.
אגממנון המבוהל היה מוכן להציע את בתו איפיגניה כדי לפצות את האלה.
כך, ארטמיס העלתה את איפיגניה על המזבח.
אגממנון הפליג לטרויה וצר עליה 10 שנים.
שם גם ארעה המריבה הידועה בינו ובין אכילס, בקשר לשבויה כריסאיס, בתו של אחד מכוהני אפולו.
כריסס, אביה של כריסאיס, בא לבקש את שחרורה מאת אגממנון שלקח אותה לעצמו, אך הלה סירב לשחררה ודחה אותו בדברים קשים.
כתוצאה מסירוב זה הביא האל אפולו, שזעם על מעשהו, מגפה על מחנה היוונים.
אכילס האשים את אגממנון במגפה ודרש ממנו להחזיר את השבויה.
אגממנון החזיר את כריסאיס, אך לקח לעצמו את בריסאיס, שבויה שאכילס לקח לעצמו.
אכילס, בתגובה, סירב להמשיך להשתתף במלחמה ויצא עם לוחמיו ממחנה היוונים.
אגממנון ידע שללא אכילס היוונים יפסידו במלחמה, לכן פעל לפי עצתו של נסטור והבטיח לאכילס להחזיר לו את בריסאיס, האהובה עליו כל כך, לתת לו את אחת הבנות שלו לאישה, וכמו כן שלטון על הרבה ערים עשירות ביוון, אכילס דחה את ההצעה ולא שב להילחם עד מותו של פטרוקלוס.
כחלק מביזת העיר טרויה, לקח אגממנון את קסנדרה, בתו של פריאמוס מלך טרויה ואחותו של הקטור לשפחה.
כשחזר הביתה העמידה אשתו, קליטמנסטרה, פנים שהיא מאושרת לראותו, והכינה לו אמבט חם.
בשעה שיצא אגממנון מן האמבט זרקה אשתו, שמעולם לא סלחה לו על אובדן בתם איפיגניה, פיסת בגד על ראשו, ואז, היא ומאהבה אייגיסתוס, רצחו אותו, את קסנדרה ואת התאומים שהיא ילדה לאגממנון, פלופס וטלדאמוס.
לאחר שבע שנים בנו ובתו, אלקטרה ואורסטס, נקמו את מותו והרגו את אימם ואת מאהבה אייגיסתוס.
כנצר לשושלת טנטלוס, גם אגממנון זכה לטרגדיה משלו, הראשונה מבין שלוש טרגדיות האורסטיאה.
לפי אייסכילוס, אגממנון היה מלך ארגוס ולא מיקנה, בסוף המחזה הוא נרצח על-ידי אשתו, קליטמנסטרה, בחלק השני "נושאות הנסכים", נוקם בנו אורסטס באימו, בחלק השלישי, "נוטות החסד", גורמות האריניות לאורסטס לאבד את שפיותו.
"אגממנון" הייתה ספינתו של הוריישו נלסון מ-1793 עד 1796 בעת ששירת כקומודור בצי הים התיכון של בריטניה.
בסדרת ספרי המדע הבדיוני חולית, מאת פרנק הרברט, מוזכר "אגממנון" כאביהם הקדום של בני משפחת האצולה אטריאידס (השם אטריאידס נגזר מהשם אטראוס - אביו של אגממנון).
בספרים מאוחרים של בנו בריאן הרברט מוזכר אגממנון בתור מנהיג הטיטנים בני כלאיים אדם ומכונה שמובסים על ידי המכונות החושבות.
בסרט טרויה, שיצא בשנת 2004, מופיע "אגממנון", כשאת דמותו משחק בריאן קוקס.
בסרט הוא מוצג כשליט אכזר ותאב כוח, היוצא למלחמה רק על מנת להרחיב את גבולותיו תוך שימוש בתירוץ של חטיפת הלנה.
בעונתה השנייה של הסדרה בבילון 5 קפטן ג'ון שרידן הופך למפקד על תחנת החלל לאחר שפיקד על ספינת מלחמה בשם "אגממנון".
במחזה הבכיינים מאת חנוך לוין בבית חולים בכלכותה אשר מחליט לשעשע את שלושת החולים הגוססים השוכנים בו ולהציג בפניהם את הטרגדיה היוונית "ייסורי אגממנון ומותו" מאת אייסכילוס.
הטרגדיה מתארת את חזרתו של אגממנון לאחר עשר שנים בהן שירת בחזית במלחמת טרויה יחד עם שבוית המלחמה שהפכה גם לאהובתו, קסנדרה בת מלך טרויה.
קליטמנסטרה, אשתו של אגממנון זועמת על הנעשה ורוצחת את בעלה ומאהבתו.
כך יוצר לוין הצגה בתוך הצגה במהלכה הגוססים צופים במתרחש על ה"במה", והקהל צופה הן במחזה והן בצופים הגוססים, ובכך מקשר בין גורלות הדמויות השונות,
בסדרת הטלוויזיה אוז מופיעה דמות בשם אגממנון בוסמאליס המכונה החפרפרת, בעקבות ניסיונות הבריחה באמצעות חפירת מנהרות.
במשחק המחשב Age Of Mythology ישנה אפשרות לשחק עם אגממנון בתור אחד הלוחמים.
במשחק dress to impress, הנמצא ברובלוקס, אגממנון מהווה חלק חשוב מסיפורה של לנה, האישה שמעצבת ציפורנים במשחק, ומשתמש בה באופן דומה לזה שהשתמש בביתו איפיגניה בסיפור המקורי.
האגן (טרמינולוגיה אנטומיקה – TA:Os coxae) הוא מבנה גַרמי הממוקם בבסיס עמוד השדרה.
תוצר של שלוש עצמות שהתאחו בבוגרים, האגן מחבר בין עמוד השדרה לגפיים התחתונות בחיבורו לעצם העצה דרך מפרק העצה והכסל מצד אחד ודרך מבנה באגן המכונה "מַרְחֶשֶׁת", שהיא ה"מכתש" של המפרק הכדורי של הירך בצד הגפיים.
האגן, סימטרי במרכיביו ובמראהו, אך לא רגיל בצורתו, עשוי משלוש עצמות בכל צד.
עצמות אלו: ה"כֶּסֶל" (ilium; בריבוי: כְּסָלִים), ה"שֵׁת" (ischium) וה"חֵיק" (pubis), מתאחות במהלך הגדילה לכדי שני צדדיו של האגן, כאשר כל צד הוא מבנה גרמי שלם.
לעיתים מכונה המבנה הזה אִינומִינֵיט (innominate, מילולית: "חסַר שם").
האגן הגרמי שהוא שלד האגן מחולק לחגורת האגן ולעמוד השדרה האגני.
חגורת האגן מורכבת מעצמות: הכסל (ilium), השת (ischium) והערווה (pubis) – המאורגנות בצורת טבעת, המחברת את האגן ועמוד השדרה אל הגפיים התחתונות.
עמוד השדרה האגני כולל את עצם העצה (Sakrum) ואת עצם הזנב (coccyx).
למפרק החצי מאוחה ביניהם יש תנועתיות מוגבלת.
בזמן ההריון פעילות הורמונלית מגבירה את הגמישות.
בזמן לידה התנועתיות היא משמעותית וקריטית כי אז עצם הזנב, בזכות גמישות החיבור, נדחפת לאחור על מנת לאפשר את מעבר העובר בתוך תעלת הלידה הגרמית.
שני חצאיו של האגן מופרקים בחלקם האחורי עם עצם העצה.
מלפנים מתחברים שני החצאים דרך "מאחה עצמות החיק" (Symphysis pubica).
סך החיבורים מעניקים לאגן מבנה טבעתי רחב וחזק (בעל יכולת תנועה מעטה בדרך כלל).
חלל האגן, מוגדר כחלק קטן מהחלל המוקף באגן הגרמי, התחום על ידי שולי האגן שמעליו ורצפת האגן שתחתיו.
המעבר דרך הטבעת מחולק לשני אזורים: האגן הקטן (Pelvis minor), שהוא רוחב המעבר האמיתי בעל הקוטר המינימלי דרך האגן, והאגן הגדול (Pelvis major), מכונה גם האגן המדומה, המתפרס לרוחב חלקו העליון של האגן.
חלל האגן מוגדר לעיתים גם כחלל כולו המוקף בשלד האגן, ומחולק ל:
האגן הקטן או האמיתי lesser or true pelvis, תחת לשולי האגן.
רצפת האגן (or pelvic diaphragm), מתחת לחלל האגן.
חיץ הנקבים, מתחת לרצפת האגן.
חלל האגן המוקף בעצמות האגן, מכיל בעיקר את איברי הרבייה ואת פי הטבעת .
מבנים בולטים נוספים באגן הם כַּנפי הכסל (Ala ossis ilii) הרחבות בחלקו העליון ורכס הכסל (Crista iliaca) שבמרומיהן, בצדדיו – ה"מרחשות" (Acetabulum), שקעים עגולים המופרקים עם עצם הירך, ובחלקו התחתון – ה"ענפים של השת והחיק" (Ramus ischiopubicus) שיוצרים ביניהם חללים גדולים הקרויים ה"נקבים הסתומים" (Foramen obturatum).
אגני גברים נבדלים מאגני נשים בצורתם.
אגן נשי הוא רחב ופחוס יותר מאגן גברי.
גודלו של האגן הנשי, בצירוף התגמשות מפרקיו בזמן היריון, מאפשרים את מעבר הוולד בזמן לידה.
מיקומו המרכזי של האגן בגוף האדם וקרבתו למרכז הכובד של הגוף, הופכים אותו לאזור מפתח ליציבה ולתנועה.
קבוצות השרירים הגדולות ביותר בגוף (שרירי הבטן, הגב והירכיים ואף חלק משרירי הברך והכתף) נאחזות באגן ומאפשרות את הבסיס לכל תנועה עיקרית של הגוף.
האגן מספק הגנה לחלקי מערכות העיכול והרבייה הנמצאים בתוכו וכן למספר כלי דם ועצבים ראשיים החולפים דרכו לתוך הגפיים התחתונות.
פירוש שמה הלטיני (acetabulum) של המַרְחֶשֶׁת הוא "כלי חומץ קטן".
השם ניתן לה לפי צורתה – שקע עמוק וחצי כדורי.
המקביל למרחשת בגפה העליונה הוא החלל הגומתי של עצם האגן.
המרחשת מורכבת משלוש עצמות האגן המאוחות: כשתי חמישיות ממנה מרכיבה הכסל, שתי חמישיות נוספות מרכיבה השת והחמישית הנותרת היא חלק מעצם החיק.
שפתי המרחשת מועמקות על ידי רצועה היקפית (Labrum acetabuli) לשיפור התאמת החיבור של ראש עצם הירך.
במרכז המרחשת שקע שאינו מכוסה בסחוס מפרקי ושמו גֻּמַּץ הַמַּרְחֶשֶׁת.
בתחתית הגומץ מתחברת הרצועה של ראש הירך.
עצם הכסל (Os Ilium), העליונה שבעצמות האגן, מורכבת מגוף וכנף.
ההפרדה ביניהם ניכרת בקו הקַשתי (Linea arcuata ilii) בפן הפנימי של העצם ובגבול המרחשת בפן החיצוני.
חלקו החיצוני של גוף הכסל מרכיב חלק מהמרחשת וחלקו הפנימי הוא חלק מקיר האגן הקטן.
חלקו התחתון של הגוף מתאחה עם עצמות החיק ושת, בצורה המשכית כך שרק קו עדין מעיד על החיבור ביניהם.
כְּנף הכסל היא המבנה הרחב המתווה את גבולו הצידי של האגן הגדול.
לכנף שני פנים, החיצוני (מבנהו הכללי קמור) והפנימי (קעור), שני גבולות (קדמי וחיצוני) ורכס.
את הפן החיצוני חוצים מספר קווים הנקראים קווי העכוז (האחורי, הקדמי והתחתון) (linea glutea posterior, anterior, inferior).
קווי העכוז מפרידים בין אזורי החיבור של שרירי העכוז (הגדול, האמצעי והקטן).
בין קו העכוז התחתון למרחשת נאחז שריר הירך הישר.
החלק הקדמי של הפן הפנימי הוא שקע גדול בשם גֻּמַּץ הַכֶּסֶל (fossa iliaca), האחז של שריר הכסל (musculus iliacus).
הגבול התחתון של הגומץ (והפן הפנימי) הוא הקו הקשתי.
לחלקו האחורי של הפן הפנימי חלק קדמי מחוספס בשם הפנים האוזניתיים (facies auricularis ilii, לפי צורתם), המופרקים עם עצם העצה וחלק אחורי הידוע בשם גבששת הַכֶּסֶל (tuberositas iliaca), נקודת חיבור של חלק מהשרירים הפושטים של הגב.
מעט קדימה ולמטה מהפנים האוזניתיים נמצאת המענית שעל יד הפנים האוזניתיים (sulcus juxtaauricularis), אזור חיבור לרצועה המשויכת למפרק העצה והכסל.
רכס הכסל הוא הקצה העליון של כנף הכסל.
זהו אזור חיבור מרכזי לשרירים רבים, בהם שרירי הבטן (המלוכסנים והרוחבי), המסודק (musculi multifidi), המותניים המרובע (musculus quadratus lumborum) והגב הרחיב.
בגבול הקדמי ובאחורי מספר קוצים (spines) המכונים על פי מיקומם: קוץ הכסל הקדמי העליון, קוץ הכסל הקדמי התחתון, קוץ הכסל האחורי העליון וקוץ הכסל האחורי התחתון.
לעיתים קרובות מכונים הקוצים לפי ראשי תיבות של שמם באנגלית, לדוגמה, קוץ הכסל הקדמי העליון (anterior superior iliac spine) יקרא ASIS.
גם הקוצים והאזורים ביניהם משמשים לחיבור שרירי גב וירך וכן לרצועות שונות.
מתחת לגבול האחורי חריץ מעוגל (Incisura ischiadica major) המרכיב את נקב השת הגדול.
עצם השת (Os ischii) היא התחתונה והאחורית מעצמות האגן.
חלקו החיצוני של גוף עצם השת, מרכיב כשתי חמישיות מהמרחשת.
חלקו הפנימי הוא חלק מקיר האגן הקטן ונקודת חיבור לשריר הסותם הפנימי.
לאורך גבולו האחורי של גוף השת, שני חריצים וביניהם קוץ בשם קוץ השת.
בחלקו הפנימי של קוץ השת נאחזים חלק משרירי תחתית האגן.