tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המילה "חנוקיאה" רווחה בקרב יהדות ספרד בישראל ובארצות הבלקן, והמילה "חֲנֻכִּיָּה" נכנסה לעברית בסוף המאה ה-19 בירושלים על ידי חמדה בן-יהודה, אשתו של אליעזר בן-יהודה.
במקורות וברוב ספרי ההלכה, היא נקראת "מנורת חֲנֻכָּה" ובקיצור "מנורה", וכך עדיין מקובל לקרוא לה במקומות מסוימים, ובעיקר מחוץ לישראל.
מנהג הדלקת נרות בחנוכה הונהג כסמל לציון חנוכת בית המקדש שכלל גם את חידוש הדלקת הנרות במנורה (בה נעשה נס פך השמן) בידי החשמונאים במאה ה-2 לפנה"ס, לאחר שהצליחו לכבוש מחדש את בית המקדש השני מידי הכובשים היוונים.
מצווה להדליק נרות בחנוכייה ולפרסם את נס פך השמן ברבים (פרסומי ניסא) לזכר ניצחון המכבים על היוונים.
ולכן נוהגים להניח את החנוכייה בחלון הבית או בפתח הדלת, כדי שייראו מבחוץ.
בבתים מסוימים מותקנים ביתני ברזל או מתכת קטנים שניתן להניח בהם את החנוכייה כך שתיראה לעוברים ברחוב ועדיין תישמר מפני פגעים שונים.
אם הדבר לא מתאפשר, ניתן להניח את החנוכייה בתוך הבית, סמוך לדלת הכניסה, בצד שמאל של הנכנס.
זמן ההדלקה הוא מצאת הכוכבים עד שתכלה רגל מהשוק, כלומר: ההדלקה צריכה להיות בזמן שעדיין מסתובבים אנשים בחוץ.
החנוכייה בימי קדם הייתה שורת מנורות שמן עשויות מחרס או מתכת שהוצבו זו בסמוך לזו, או מנורה אחת עגולה בעלת שמונה פתחי פתילות.
בימי הביניים התפתחו חנוכיית המתכת האשכנזית וחנוכיית החרס הספרדית.
בספרד הוסיפו לחנוכייה קיר אחורי ששימש לתלייתה, בגרמניה עשו שימוש לראשונה בנברשת עומדת בעלת שמונה קנים בתוספת כן מוגבה עבור השמש, צורה זו כנראה בהשפעת מנורת בית המקדש, בתימן השתמשו בקערת אבן (עשויה מאבן מיוחדת) בעלת חריצים סביב עיגולה.
שימוש בחנוכייה העשויה מכסף כהידור מצווה נזכר במאה ה-16, בספרו של רבי משה בן מכיר, סדר היום, הרב אברהם אזולאי כתב חמש עשרה דרגות בהידור חומר החנוכייה.
כיום לרוב החנוכייה בנויה כמנורה בעלת שמונה קנים לשמונה נרות חנוכה לשמונת ימי החנוכה, ובמרכז קנה נוסף המיועד לשַמָּש.
זאת בדומה למנורת בית המקדש, אך בה היו רק שבעה קנים.
ביום הראשון מדליקים נר אחד, ובכל יום ויום מוסיפים עוד נר עד שמונה נרות ביום השמיני, כמו נס פך השמן שהספיק לשמונה ימים.
תפקיד השמש הוא להדלקת יתר הנרות וגם שאם ישתמשו לאור החנוכייה, יהיה זה לאורו של השמש, ולא לאור שאר הנרות שאסור להשתמש לאורם.
חנוכייה כשרה היא חנוכייה שהנרות שבה מרוחקים זה מזה באופן שמספיק להבחנה בין נר לנר, כך שיוכלו לספור אותם, ולכתחילה מהדרים שכל שמונת הנרות יעמדו בקו ישר, בגובה אחיד.
השמש צריך להיות נבדל מיתר הנרות באופן כלשהו, לדוגמה בגובה שונה או במרחק מסוים משאר הנרות.
בחסידות חב"ד, יש הנוהגים להשתמש בחנוכיות עם קנים אלכסוניים ולא מעוגלים בהשראת צורת מנורת המקדש.
שכן הרבי האחרון מנחם מנדל שניאורסון סובר בהתאם להבנתו את שיטת הרמב"ם שקני המנורה היו אלכסוניים ולא מעוגלים.
בישראל ובגולה נהוג בגני הילדים ליצור עם הילדים חנוכיות פשוטות לנרות שעווה דקים שבהן משתמשים הילדים במהלך החג.
חְנון (ביטויים נרדפים: גיק, חננה, חנאג' ובעבר גם: יורם, שרגא, לפלף או זיגי) הוא שם תואר סטריאוטיפי, המתייחס בדרך כלל לבני אדם הניחנים באינטליגנציה גבוהה מהממוצע, ושתחומי העניין שלהם (לרוב מחשבים, מדעים, מתמטיקה, מדע בדיוני, פנטזיה, גאדג'טים ועוד) אינם מנת חלקם של רוב בני החברה הסובבת אותם.
החנון הטיפוסי נתפס כבעל מבנה גוף לא אתלטי ומראה חיצוני בלתי מושך.
לרוב הוא סובל מבעיות רפואיות כגון קוצר ראייה או רוחק ראייה, אקנה, הפרעות עיכול, הפרעות דיבור, הפרעות נשימה והפרעות יציבה.
החנון לרוב נכשל ביחסי אנוש (לרבות בקשרים רומנטיים), והוא ניחן בתכונות כמו ביישנות, פחדנות, שלומיאליות, פדנטיות וחולשה פיזית - המבדילים אותו מהחברה.
במובן זה, "חנון" הוא כינוי גנאי לכל דבר ועניין.
עם זאת, חנונים רבים מתגאים בהיותם כאלה, כאות לכישרון הטבוע בהם לכאורה, חרף בדידותם.
בנוסף, אדם המסרב לבצע מעשה שיש בו סיכון, כגון ביצוע עבירה על החוק או השתתפות בספורט אתגרי, אף הוא עשוי להיות מתויג כחנון, כאמצעי של לחץ חברתי.
החנון עלול ליפול קורבן למעשי בריונות, אך מנגד להתגאות בעליונותו המוסרית על החברה הסובבת אותו.
אף שהמונח מתייחס בדרך כלל לגברים ולילדים, המקבילה הנשית (חנונית או חננה) קיימת אף היא בסלנג העברי.
כמו מקביליהן הזכרים, חנוניות נוטות לשקוד ולהצטיין בלימודיהן, לסבול מבדידות חברתית יחסית, וכן לקיים אורח חיים שמרני יותר.
ישנן נשים העוסקות במקצועות "גבריים" באופן מסורתי, בתחומים כגון מדע, טכנולוגיה ומתמטיקה, המגדירות עצמן "חנוניות" כאות להישגן המרשים, או כדרך לציין את בדידותן החברתית.
החנונית נחשבת לפחות "נשית" ומזכירה בכך את החנון הנחשב לפחות "גברי".
גם חנוניות בדומה לחנונים ממעטות בקשרים חברתיים עם המין שני, ואם הקשר קיים הוא בדרך כלל מתבטא בקשר של חנון וחנונית - זכר ונקבה, המנדים עצמם באופן בולט משאר החברה הממוצעת.
התופעה מוזכרת בין השאר בסרט "יש לה ביצים", ובספר "להיות שונה" מאת גלילה רון פדר עמית.
לחנון הסטריאוטיפי, כפי שהוא מופיע באמצעי התקשורת, מאפיינים אחדים:
ברוב הקריקטורות, תוכניות הטלוויזיה ומופעי הבידור, החנון מתואר כאיש צעיר (לרוב בגילאי תיכון או שנות ה-20), חסר חן, ביישן ומופנם, בעל מראה לא אסתטי.
משקפיים: משקפיים גדולים ועבי עדשות, המסתירים את עיניו.
איננו מבין את החשיבות של שימוש במשקפי ראיה אסתטיים או עדשות מגע.
בז להשפעה של רושם חיצוני על החברה הסובבת.
לבוש: בלתי אופנתי: מכנסיים גבוהים (לעיתים עם שלייקס), או מכנסיים קצרים, חולצה משובצת עם צווארון מעומלן (לעיתים גם עניבת פרפר) וכיס המכיל מגוון עפרונות וכלי כתיבה (לעיתים הוא לובש מעליה אפודת סוודר), החנון נועל סנדלים תנ"כיים עם גרביים או נעלי עור שחורות, נמוכות ומבריקות כשגרביו הארוכים מתוחים כלפי מעלה.
לעיתים החנון לבוש גם בחלוק מעבדה, רמז לעיסוקיו המדעיים במעבדת הפיזיקה, הכימיה או הביולוגיה של המוסד שבו הוא לומד ובה הוא מבלה את רוב שעות היום.
תסרוקת: שיער פרוע מאוד או מסורק למשעי.
מראה פיזי: לרוב החנון מתואר כרזה ביותר, דחליל חלשלוש וכחוש, או כשמן ביותר.
בדרך כלל צבע עורו בהיר ומחוסר שיזוף, שיניו מוצהבות ופניו לוקות באקנה.
בנוסף: החנון גמלוני - גיבן, לעיתים בעל התקן ליישור שיניים, מגושם וגרוע בספורט ובמשחקי כדור.
היגיינה אישית: לעיתים הוא מתואר כמצחין וחסר הרגלי היגיינה בסיסיים, ולעיתים כקפדן ומצוחצח.
בימינו, סטריאוטיפ זה רחוק מהמציאות.
לבוש החנונים הישראלים הוא לעיתים מרושל, אך אינו שונה מהותית מלבוש רגיל.
החנון, כאמור, הוא בעל טעם רע בכל הקשור ללבוש ולאופנה, בעיקר משום שנושאים אלה אינם מעניינים אותו, וגם משום שהוא ממעט באינטראקציות חברתיות.
סדר העדיפויות של החנון הטיפוסי (בישראל) אינו כולל טיפוח מראה חיצוני המתאים לנורמה, אך יש יוצאים מן הכלל.
תחומי העניין הטיפוסיים של החנון הם מחשבים, מתמטיקה, פנטזיה, מדע בדיוני, שחמט, כמו גם קריאת אנציקלופדיות וספרי עיון לשם הנאה.
תחומי עניין אלה אינם פופולריים בקרב החברה המיינסטרימית, ומציירים את החנון בעיניה כאדם מוזר.
החל משנות התשעים, תחום המחשבים והתכנות מהווה תחום עניין אצל חנונים רבים, המתמסרים לעניין מגיל צעיר ומאמצים את התחום כמקור הכנסה מרכזי בחייהם הבוגרים, אך כיום הוא כבר מקובל ברוב חלקי האוכלוסייה.
מדעים: מתמטיקה - פיזיקה - כימיה - מדעי המחשב - אלקטרוניקה - הנדסה - ביולוגיה
תחביבים: קריאת ספרים - מדעים - תכנות - אינטרנט - האקינג - משחקי מחשב ובפרט משחקי רשת - מחקר - שחמט - פנטזיה - מדע בדיוני - משחקי תפקידים ובפרט מבוכים ודרקונים - איסוף כל מיני דברים (כגון חרקים, בולים, אמצעי תשלום, פקקי בקבוקים וכדומה) -נגינה(פסנתר, גיטרה וכדומה)
קריאת ספרים: אנציקלופדיות - ספרי עיון - ספרי לימוד (של אוניברסיטה) - ספרי פנטזיה ומדע בדיוני - קומיקס - ספרי תכנות - מדריכים של מכשירי חשמל, אלקטרוניקה ותוכנות מחשב (Manuals) - בקצרה, כל דבר כתוב
סרטי פולחן וסדרות קאלט: מלחמת הכוכבים - מסע בין כוכבים - מפגשים מהסוג השלישי - בלייד ראנר - בבילון 5 - סטארגייט - באפי ציידת הערפדים - סרטים מצוירים
חלק חשוב בהגדרת החנון הוא היותו חכם מעל הממוצע, בעל אינטליגנציה גבוהה, לעיתים גאון, שנהנה לעסוק בתחומי עניין אינטלקטואליים המצריכים חשיבה ודמיון.
אף על פי שהחנון המודרני מבלה כיום שעות רבות מול המחשב, רוב החנונים הם "תולעי ספרים" המסוגלים לגמוע כמויות אדירות של טקסט.
הם קוראים כמעט כל דבר הבא ליד, החל מספרי לימוד אקדמיים (כגון ספרי האוניברסיטה הפתוחה), ספרות טכנית, ספרי עיון, אנציקלופדיות, עבור בספרות יפה (כגון ספרי הרפתקאות קלאסיים), ספרי פנטזיה ומדע בדיוני וכלה בספרי קומיקס.
לחנון הטכנולוגי ("geek") ישנה נטייה טבעית לטכנולוגיה.
הוא אוהב להתעסק בדברים טכניים גם באופן מעשי - להרכיב ולפרק מכשירי חשמל ומכשירים מכניים למיניהם.
פעמים רבות הוא משתתף בחוגים בנושאי טכנולוגיה: אלקטרוניקה, טיסנאות ואף שיגור רקטות מקרטון (תחביב ששימש כנושא לפארודיות רבות על חנונים).
לעיתים הוא גם מנצל את כישרונו הטכני על מנת לשפר את ביצועי המכשירים בהם הוא משתמש, במיוחד מחשבים .
אלו מהחנונים המוכשרים באופן טבעי בתחומים טכניים, משמשים הלכה למעשה כאנשי התמיכה הטכנית של סביבתם הקרובה.
החנונים הם בדרך כלל תלמידים מצטיינים, אם עקב שקידה ואם עקב כישרונם.
לעיתים קרובות הם אלה שמתקנים את המורה, ומשמשים כמקור סמכות ועזרה לשאר תלמידי הכיתה בתחום הלימודי.
רבים מקנאים בהם על הצלחה זו ועל כך שהם מקבלים ציונים מקסימליים ללא מאמץ, ואפשר שזו אחת מהסיבות לכך שהם אינם אהודים בחברה הסובבת אותם, הנוטה לנדותם.
סטריאוטיפ שפעמים רבות מתקשר לחנוניות הוא "חביב המורה" - תלמיד המועדף על המורה בגלל ציוניו הטובים והתנהגותו הממושמעת.
"חביבי המורה" לרוב מנודים על ידי שאר הכיתה, אם בגלל קנאה או בגלל כעס ("הלשנת עלי למורה").
חנונים המצטיינים בנושאי מתמטיקה ומדעים מדויקים בדרך כלל אינם מסתפקים בלימודיהם בבתי הספר, אלא מחפשים דרכים נוספות להעשיר את הידע שלהם.
חלקם עושים זאת באמצעות לימודים אקדמיים כבר בגיל תיכון, למשל באוניברסיטה הפתוחה.
כאשר החנון מתבגר ומזדקן, הסטריאוטיפ המאפיין אותו הוא סטריאוטיפ "הפרופסור המפוזר".
מי שמזוהה במידה רבה עם סטריאוטיפ זה והתכונות המאפיינות אותו (הופעה מרושלת אך לבוש רשמי, תספורת פרועה, מקטרת, בילוי שעות בכתיבת משוואות מסובכות על הלוח, גאונות ודמיון מוזרים) הוא הפיזיקאי אלברט איינשטיין, שהפך לסמל כלל-עולמי לחוכמה ומדע, בעקבות הישגי תורות היחסות שפיתח.
יש לציין שדימוי זה אינו תואם במדויק עובדות ביוגרפיות, שכן אלברט איינשטיין נחשב לגבר נאה למדי בעלומיו, והמראה המפוזר שלו הוא תוצאה של מספר מוגבל של צילומים בערוב ימיו, שלא תאמו את אורח חייו הכללי.
על פי רוב, בני האדם ה"רגילים" מוצאים את החנונים חכמים אך מוזרים מבחינה חברתית.
סטריאוטיפית, בבית הספר התיכון, בני הנוער ה"מקובלים" יותר (לרבות המקובלות), שמים את החנונים ללעג ובזים להם.
החנון מצידו מתקשה לתקשר עמם, בשל תחומי העניין השונים שלו.
בקיצוניותה דומה ההתנהגות החנונית להפרעה הקרויה תסמונת אספרגר.
בשל נידוים מעדיפים רבים מהחנונים להתגבש בקבוצות ייחודיות, על בסיס עניין משותף, כדי להפריד עצמם מהמסגרת הכללית.
קיימים גם חנונים מעטים, הנוטים להתבודד.
חבורות קטנות של חנונים נפוצות בעיקר במוסדות חינוכיים שונים, החל מבתי ספר יסודיים ותיכונים, ועד למוסדות אקדמיים.
בעוד שבעבר החנונים שהו בעיקר בספריות ובמעבדות, הרי שהחל משנות התשעים הפך האינטרנט ל"מקום משכנם" העיקרי, ודרכו מתקשרים רבים מהם זה עם זה ועם החברה הסובבת כולה.
חנונים בני המאה ה-21 קשורים קשר הדוק לאינטרנט ולמחשבים, בין אם לצורכי תכנות, האקינג, משחק וחברה או קריאת מאמרים מדעיים ועיון וכתיבה בוויקיפדיה.
אתרי אינטרנט רבים מוקדשים לדמות החנון, ועוסקים בנושאים המעניינים חנונים.
לדוגמה, אתר האינטרנט הפופולרי מגדיר עצמו כ"חדשות עבור חנונים".
כסוג של התגוננות, החלו אנשים המזוהים עם הכינוי להשתמש בו ככינוי שבח, תוך דירוג מידת ה"חנוניות" של עצמם - שונים הם תופעה נפוצה ברשת.
החנונים אוהבים מאוד ראשי תיבות ושימוש בסימנים מיוחדים.
דוגמה טובה לכך הוא - קוד המזהה את החנון לפי תחומי העניין שלו.
קודים כאלה הם חלק מהתקשורת של החנונים בינם לבין עצמם, שבאמצעותם יכולים החנונים לתקשר בקלות.
העובדה שהקודים מובנים רק ליודעי ח"ן, מעצימה את תחושת העליונות של המשתמשים בהם בעיני עצמם.
המקור האטימולוגי לתואר חנון (על-פי "מילון הסלנג המקיף" מאת רוביק רוזנטל) הוא מהשפה הערבית מרוקאית: חנונה שמשמעותה "נזלת", מקומות אחרים מייחסים לביטוי: "זב חוטם".
ייתכן גם שקליטת המילה וחלק ממשמעויותיה קשורים בדמיונה למילה "מחונן", אף שרוזנטל פוסל אפשרות זו.
ישנם ביטויים נרדפים רבים למונח "חנון", אף שישנם הבדלים דקים ביניהם.
עשרים וארבע – כינוי ישן שיצא משימוש.
מדובר לרוב בחנון יבש, מקובע וחסר חוש הומור.
מרובע – כינוי ישן שכמעט ויצא משימוש.
עקומה – כינוי לחנונית ממין נקבה, המדגיש את המראה הלא אסתטי שלה.
בדיחה ישראלית מפורסמת מתארת את הטכניון כמקום הגאומטרי בו כל המרובעים פוגשים את כל העקומות.
יורם (ולעיתים שרגא) – מקורו של הכינוי "יורם" ככל הנראה במחזה "ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר, שהתפרסם בארץ בשנות השישים.
גיבור המחזה יורם הוא חנון המנסה להפוך לצבר "גזעי", אך אינו יכול להתעלות על גלותיותו, דבר שמוטח בפניו שוב ושוב על ידי חברי הקיבוץ.
המונח יצא משימוש החל משנות התשעים.
ככלל מדובר בווריאציה קלה יותר של החנון, הדומה ל"מרובע".
לפלף – מילה שהייתה בשימוש בפי ז'וז'ו חלסטרה (צביקה הדר), כוכב תוכנית הסטנד-אפ הקומדי סטור.
הלפלף האשכנזי עוטה ה"עיגולדים" (משקפיים עגולים), והוצג כאנטיתזה של "הפטיש" המזרחי הגברי.
השיר "תנו ללפלף יד" מתוך התוכנית היה פופולרי בזמנו.
כיום, הכינוי כמעט ואינו בשימוש.
חרשן – החרשן (מלשון "לחרוש", כלומר: לשקוד היטב על חומר הלימוד במטרה להצטיין) הוא סוג של חנון, המקדיש חלק ניכר מזמנו ללימודים.
החרשן איננו בהכרח חכם ואיננו בהכרח מנודה חברתית; זהו רק היבט אחד באופיו של החנון.
תולעת ספרים – חנון המאופיין בכך שהוא מבלה שעות רבות בקריאת ספרים ובבליסת כמויות עצומות של טקסט וידע.
גניחט/לאטח/נחנח/ניחנח – סוג של חנון נשי, חלש ושברירי, המסרב לבצע פעילות גופנית.
ציטוט מהחמישייה הקאמרית: "מי שלח כזה לאטח לגולני?"
ילד טוב ירושלים – זהו סוג של חנון המאופיין בהיותו שמרן, ישר, תמים ועושה את מה שאומרים לו, מבלי לקחת שום סיכון או לעבור על כללי החוק והמוסר.
על כיפות לילדים שהיו עשויים מארבעה משולשים, היה מקובל לרקום את המילים "ילד טוב" ו"ירושלים", ושני סמלים יהודיים הקשורים בדרך כלל עם העיר (חומות ומגן דוד או מנורת שבעת הקנים).
ירחמיאל – מאותגר חברתית, מבודד ודחוי.
זר לכל עדכניות ואופנתיות, לעולם אינו שזוף, ההפך הגמור מרוקיסט.
מקור הכינוי במאמר של בנימין תמוז ב "הארץ" משנות החמישים.
יוצמח (או יוצמך, ובקיצור - יוץ) – אחד שלעולם לא ירגיש שייך.
מקור הכינוי בתוספת "ויצמח פורקניה ויקריב משיחיה" שנוהגים החסידים ובני עדות המזרח להוסיף ל"קדיש", כפי שהוא נהגה בהגייה אשכנזית משובשת, ומשמעותו נובעת מהסטריאוטיפ של החסיד המוזר שמנהגיו משונים.
גיק – באנגלית ישנם שני מונחים עיקריים ל"חנון": nerd ו־geek.
המונחים nerd ו־geek אינם זהים לחלוטין ויש ויכוח על המשמעות של כל אחד מהם.
בחוף המזרחי של ארצות הברית ובחוף המערבי מקבלים ביטוים אלו משמעויות הפוכות.
אחד מהם הוא בעל נטייה למדעים, טכנולוגיה ועולמות דמיוניים, והשני לוקה בהתאמתו לחברה.
בישראל אומץ המושג "גיק" לצורך תיאורו העצמי של אדם בעל נטייה טכנולוגית, משום שהמילה חנון, כמו גם יתר המילים הנרדפות הקיימות בעברית, טעונה משמעויות שליליות.
המילים העבריות מהוות בדרך כלל כינויי גנאי, אך המילה "גיק", לעומתן, מהווה מקור לגאווה בקרב אלו המזדהים כגיקים.
הגיק עשוי לגלות התעניינות במגוון תחומים, לאו דווקא במחשבים, ובדרך כלל ישאף להפוך את תחום התעניינותו למקצוע.
שני מונחים רלוונטיים נוספים הם: freak, המתייחס בדרך כלל לכל חריג חברתי, ו־dweeb, המציין חנון מוזר ופתטי.
תיאורים דרמטיים של חנונים "טובים" מתייחסים בדרך כלל לאנשים טובי לב וביישנים, שאף שאינם מבקשים להרע לאיש, הם סובלים תחת זרועם של ביריונים טיפשים המציקים להם.
דמות החנון היא לעיתים קרובות חיונית לצורך קידום העלילה, כיוון שהיא מעניקה לדמות הראשית מידע או כישורים חדשים.
חנונים בתפקידי משנה מתוארים כגאונים טכנולוגיים או מדעיים, היוצרים או מתקנים מכשירים חיוניים לצורך השגת המטרה.
בנוסף, קסמה האישי של הדמות הראשית מועצם כאשר החנון מוצג בצילה.
החנון הטוב עשוי להסתיר תחת חזותו התמימה את העובדה כי הוא למעשה גיבור על.
כך למשל, העיתונאי החנון קלארק קנט אינו אלא סופרמן האגדי, ואילו פיטר פארקר, סטודנט ביישן לביולוגיה מולקולרית, הוא ספיידרמן.
החנון המרושע, לעומת זאת, מתואר כאדם מריר ורע מזג נוכח נידויו החברתי, המבקש לנקום בעולם.
הוא בדרך כלל משמש כמדען מטורף, המשתמש באינטליגנציה הרבה שלו על מנת להסב נזק.
בסדרות טלוויזיה רבות, ובמיוחד באלה העוסקות בהווי התיכון, מופיעה דמותו של החנון, בדרך כלל זה הזכר.
בתחילה מופיעה הדמות באופן סטריאוטיפי - גאון, אך תמים, בעל הופעה מרושלת, שהגיבורים הפופולריים של הסדרה מנצלים לצרכיהם.
בהמשך, ישנה התפתחות ביחסים בין כוכבי הסדרה לדמות אחד החנונים, ומערכת היחסים ביניהם עוברת מניצול לידידות ואף חברות.
בחלק מהמקרים, דמותו של החנון היא זו שגונבת את ההצגה מהגיבור הנורמלי של הסדרה (מכיוון שהיא יותר מעניינת, יותר "צבעונית" ולפיכך גורמת להזדהות רגשית כ"אנדרדוג"), ונהפכת לכוכב האמיתי של הסדרה.
דוגמה טובה לכך הוא סטיב ארקל, החנון השלומיאל מ"אריזה משפחתית", שמחזר ללא לאות אחרי לורה וינסלו, מלכת הכיתה.
במקרים אחרים, החנון מוצג כזחל, ההופך לפרפר, מפתח טעם אישי וכישורים אנושיים והופך למקובל.
לדוגמה: בקומדיה האמריקנית "עולם אחר", החנון דווין ויין, שאוהב מתמטיקה, מצליח לכבוש את לבה של האריסטוקרטית המטופחת ויטלי גילברט.
סדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" היא חידוש בתחום הצגתו של החנון.
הסדרה מתארת את קורות חייהם של קבוצת חנונים, חלקם בעלי תסמונת אספרגר, וכולם בעלי השכלה אקדמית גבוהה (כגון דוקטור לפיזיקה).
לראשונה, עלילת הסדרה סובבת סביב עולמם של החנונים ואילו אנשים רגילים (כדוגמת פני) הם אלו שכמעט אינם מופיעים בסדרה.
חנוך פּיבֵן (נולד ב-21 באוגוסט 1963) הוא אמן ומאייר ישראלי.
פיבן נולד באורוגוואי ועלה עם משפחתו לישראל בגיל 11. בילדותו התגורר ברמת גן וסיים את לימודיו בתיכון בליך.
לאחר שלא התקבל לאקדמיה לאמנות בצלאל, עבר לארצות הברית והתגורר בניו יורק במשך תשע שנים.
בתקופה זו סיים לימודי עיצוב גרפי ואיור ב-"School of Visual Arts" ואחר-כך החל לעבוד כמעצב גרפי במשרד עיצוב.
בזמן לימודיו פיתח את שיטת איור הדיוקנאות הייחודית לו ואיוריו החלו להתפרסם במגזינים שונים כדוגמת טיים, ניוזוויק, רולינג סטון והניו יורק טיימס.
עבודותיו נתקבלו בהערכה רבה והוא זכה במדליית זהב מטעם איגוד המאיירים האמריקניים.
פיבן מרכיב את דמויותו על ידי יצירת קולאז' ממגוון חומרים וחפצים המוכרים מחיי היומיום.
הקריקטורה שהוא יוצר משתמשת במרכיביה כנושאי משמעות, המתווים יחד את המסר שברצונו להעביר ביחס לדמות הציבורית.
בשנת 1996 החל לעבוד בעיתון "הארץ".
הוא פרסם טור ובו דיוקנאות קולאז' של אישי ציבור וידוענים, ולצדם פרטים ביוגרפיים אודותיהם.
עבודותיו היקנו לו גם בישראל מעמד של אמן ייחודי בעל אמירה יוצאת דופן ומקורית על המציאות החברתית והפוליטית בישראל.
בנוסף לעבודתו בעיתונות כתב ואייר ספרי ילדים, יצר את תוכניות הטלוויזיה "חפצים מתלוצצים" לערוץ הופ!
(2008) ואת "סדנה" לטלוויזיה החינוכית (2011) ופיתח את אפליקצית Faces iMake, Right Brain Creativity.
במקביל לעבודתו האמנותית מרבה פיבן להרצות על יצירתיות ולערוך סדנאות יצירה ותקשורת דרך אמנות לקהלים מגוונים.
בסדנאות מתנסים המשתתפים ביצירת קולאז'ים באמצעות חפצים יומיומיים.
פיבן, עבודות 1999-1990 (1999), שבו מונצחות הדמויות שהופיעו בעיתון "הארץ".
הכלב שלי מריח כמו גרב מסריח (2008).
ממה עשויים ראשי ממשלה, מבן-גוריון ועד היום, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018.
איך שורדים מבול, ועוד עצות שמושיות מהתנ"ך, הוצאת שוקן, 2024, עם שירה הכט-קולר.
Re- FORM אל הצורה מחדש ,תערוכה במוזיאון הרצליה, 2025.
חנוך טמיר רוזן (נולד ב-8 בדצמבר 1959) הוא שחקן, פנטומימאי, מפיק ובמאי ישראלי.
רוזן נולד בלונדון ועלה בינקותו לארץ.
הוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר הדתי מעלה.
אביו, יוסף רוזן, היה שדרן רדיו ומתורגמן סימולטני, שבין השאר תרגם את משפט אייכמן.
אימו מרים, בתו של הרב יעקב חנוך סנקביץ', כתבה ספרי לימוד עברית לאולפנים, ואף ספר שירי ילדים בשיתוף עם חנוך ("הפרצופים של השירים").
לרוזן עוד שלוש אחיות ואח אחד.
רוזן למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ושירת בצבא כחבר בלהקת פיקוד הדרום.
מורו הראשון לפנטומימה היה עמוס ארבל, ואחריו למד אצל קלוד שגרן (רעייתו הראשונה של ג'וליאן שגרן), בוריס סבידנסקי, יורם בוקר, ואלה מרסו, שהייתה אשתו של מרסל מרסו.
בנוסף למד פנטומימה עם אטיין דקרו, שהיה המורה של מרסל מרסו.
רוזן שיחק את דמותו של "פנטו", עליה זכה ב"פרס כינור דוד".
בשנת 1988 עיבד יחד עם אורי פסטר את המחזמר "פיטר פן", בכיכובם של חני נחמיאס וששון גבאי.
במחזמר הופיע רוזן בדמותו של פיטר פן.
בין השנים 1981–1987 רוזן לימד פנטומימה בבית הספר למשחק בית צבי.
חנוך רוזן החל את הופעותיו הראשונות בפני קהל בגיל 17 בלבד, בתיאטרון פרגוד הירושלמי.
בהופעה זו השתמש רוזן בטכניקה של הפנטומימה הקלאסית, פניו צבועות לבן, והקטעים היו בדממה מוחלטת.
עם גיוסו לצה"ל, ומפגשו של רוזן עם קהל של חיילים צמאי בידור, הוסיף רוזן לקטעים מוזיקה ואפקטים, ושכלל את המימד התקשורתי-בידורי במופעי הפנטומימה שלו.
עם שחרורו מצה"ל, יצא בתוכנית פנטומימה ראשונה, אשר כללה כבר פסקול מוזיקלי מתוחכם.
רוזן היה מהראשונים שידע לשלב פנטומימה קלאסית עם עכשוויות תוך שימוש וירטואוזי במוזיקה ואפקטים.
תוך כדי הופעות היחיד הללו הרבה רוזן להופיע בטלוויזיה הישראלית, והפך תוך זמן קצר להיות מוכר בכל בית בישראל.
השם חנוך רוזן הפך למילה נרדפת לפנטומימאי בישראל.
מופע היחיד השני של חנוך רוזן היה "חנוך רוזן – פנטומימה".
אחריו באו "אל תתפוס אותי במילה", "דיבורים זה לא הקול", "בידור ללא מילים", ו"שומר על זכות השתיקה".
במופעים הבאים שילב רוזן אמצעים ויזואליים מתקדמים, והיה מהראשונים ששילב מסך וידאו על הבמה.
הוא נכנס ויצא מתוך המסך ויצר אשליות ויזואליות חדשניות ומקוריות.
בתוכניותיו הבאות שילב רוזן אפקטים בימתיים ייחודיים כגון מעוף, אביזרי ענק, ועוד.
בהופעות אלו פיתח רוזן ושיכלל את נושא שיתוף הקהל במופעי פנטומימה, תוך שבירת המחיצות בין הבמה לקהל ויצירת קטעים קומיים בשיתוף הקהל.
לקראת פסטיבל ישראל 2009 יצא רוזן במופע יחיד חדש – "מדבר בעד עצמו".
המופע החדש משלב באופן ייחודי את הפנטומימה הקלאסית עם אפקטים בימתיים כמו מסך ענק בו משולבים בין השאר קטעי פנטומימה של רוזן עצמו.
המופע זכה בפרס התיאטרון הישראלי כמופע הבידור של שנת 2009. החל משנת 2009 מופיע רוזן בארץ ובעולם עם מופע היחיד "speechless".
רוזן הופיע עם תוכניותיו בכל רחבי העולם, זכה לביקורות מהללות, והוגדר על ידי העיתונות העולמית כ"נסיך הפנטומימה – היורש של מרסל מרסו".
רוזן הופיע בפסטיבלים רבים, ביניהם פסטיבל אדינבורו המפורסם, פסטיבל מילאנו, פסטיבל התיאטרון בקולומביה, פסטיבל הפנטומימה בלונדון, ועוד.
הוא הופיע במשך חצי שנה בניו יורק ב-Off Broadway.
רוזן הופיע במדינות רבות וביניהן: אנגליה, צרפת, גרמניה, יוון, איטליה, שווייץ, אוסטריה, ורוסיה ומדינות רבות נוספות.
רוזן כתב וביים את "סיפורו של זרע" בתיאטרון בית צבי ובתיאטרון בית ליסין.
בשנת 1996 כתב (יחד עם אפרים סידון) וביים את המחזמר ספר הג'ונגל, אחד ממחזות הזמר המצליחים ביותר בישראל, אשר זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 1996. בשנת 1998 יצר וביים את סרט הילדים "סופר בוי" בכיכובו של תום אבני.
החל משנת 1997 ועד לשנת 2025, משמש רוזן כבמאי מופעי פסטיגל (מלבד הפסטיגלים בשנים 1998, 2002 ו-2003), ואף הופיע בחלקם כשחקן אורח.
בשנים 2024 ו-2025 רוזן ביים את הפסטיגל ביחד עם רועי שגב.
בשנת 2001 ביים בתיאטרון באר שבע את המחזה "משרתן של שתי אדונות, שם זמני", שכתב אפרים סידון, בכיכובה של חני נחמיאס.
בשנת 2003 ביים את המחזמר "ספיד וגלגלי הקסם", בכיכובם של אמיר פיי גוטמן, עומר ברנע ואפרת בוימולד.
בשנת 2004 ביים את "טרזן וג'יין" בכיבובם של יעל בר-זוהר ויהודה לוי.
ב-2006 עסק בבימוי המופע של ריטה.
ב-2007 ביים את תוכנית הטלוויזיה "הדבר הגדול הבא" וביים גם את טקס בחירת מלכת היופי של ישראל.
החל משנת 2002 מביים רוזן את המופע הבין-לאומי "WOW".
כל שנה וחצי מתחלפת התוכנית ועולה מופע חדש.
רוזן ביים 11 תוכניות שונות של המופע WOW המוצג בתיאטרון "ישרוטל" באילת.
בשנת 2024 מביים רוזן את התוכנית WOW BELLISSIMO.
בשנת 2024, חזר רוזן לביים את העלייה המחודשת של המחזמר "ספר הג'ונגל" המקורי משנת 1996.
רוזן נשוי בשנית לרוחה שני, אם לשני ילדים מנישואים קודמים.
בתו היא השחקנית דריה רוזן.
מתגורר בשכונת כוכב הצפון בתל אביב.
רוזן מבקר ילדים חולי סרטן בבתי חולים, באופן קבוע, במסגרת התנדבותו בעמותת חיים.
חנוך רינות (1 במרץ 1911 – פברואר 1995) היה איש חינוך ישראלי, כיהן כמנהל הכללי של עליית הנוער וכמנכ"ל משרד החינוך בשנות ה-60 של המאה ה-20.
רינות נולד כחנוך רינהולד בפולין.
בגיל שלוש עבר עם משפחתו לווינה ובגיל חמש עשרה לברלין.
בשנת 1932 היה בין שבעת החותמים על פרוטוקול ייסוד תנועת "עזרה לנוער יהודי" של רחה פריאר.
בפברואר 1934 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ עין חרוד כמדריך של קבוצה של כשישים נערים ונערות בני 15-16, שהייתה הקבוצה הראשונה של עליית הנוער בניהולה של הנרייטה סאלד.
בהמשך היה מפקח בעליית הנוער והמנהל החינוכי של עליית הנוער.
בשנת 1947 הוא הקים וניהל כפר נוער של עליית הנוער במחנות המעפילים בקפריסין.
בשנת 1953 הוציא לאור ספר בשם "נוער בונה ביתו" על עבודתו בעליית הנוער.
באוקטובר 1960 התמנה למנכ"ל משרד החינוך על ידי אבא אבן.
בתקופת כהונתו, לאור יחסיו הקרובים עם צרפת והיותו יו"ר האגודה לידידות ישראל-צרפת, הגביר את לימודי הצרפתית בבתיה"ס בישראל.
במהלך כהונתו גם החלו שידורי הטלוויזיה החינוכית בישראל.
בשנת 1962 הצטרף למועצה הארצית למען התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לפי גרסה אחת, בפברואר 1964 עמד מאחורי ההחלטה שלא לאפשר ללהקת הביטלס להופיע בישראל באומרו ש"לבושם ותסרוקתם, שירם דיבורם ותנועותיהם מבליטים זרות ומוזרות.
היגררות זו של המוני בני נוער אחרי אליליהם מוכיחה כי קיים חלל בנפש הצעיר ושיממון ביומו ובערכיו".
אולם לסיפור זה יש הרבה גרסאות, וברשימת האחראים להחלטה הנ"ל לפי גרסאות אלה נמנים זלמן ארן, ועדת הכספים, האמרגן גיורא גודיק ועוד.
יוסי שריד ייחס בעבר סיפור זה לאביו, יעקב שריד.
בינואר 1967, לאור חילוקי דעות בינו לבין השר זלמן ארן בעיקר על רקע רצונו של השר להאיץ את קצב מיזוג הגלויות, התפטר מתפקידו.
לאחר ההתפטרות שהה בשליחות חינוכית בארצות הברית לעמוד מקרוב על מצב החינוך היהודי בארץ זו.
באוגוסט 1967 נתמנה ליועץ לענייני חינוך, הכשרת שליחים ומחקר ליושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית.
בתפקידו זה הוא ניהל מחקר של ראיונות עם מתנדבים שהגיעו לישראל לסייע לה בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1968 הוא כיהן כחבר מליאת רשות השידור.
חנוכת בית היא טקס או מסיבה חגיגית, בזמן הכניסה למגורים בבית חדש.
מנהג החניכה רווח בתרבויות רבות, להבעת שמחה על המאורע, להציג את הבית החדש לידידים, ולעיתים גם לנתינת מתנות.
ביהדות נהוג, בנוסף לסעודה, לציין את המאורע באמירת דברי תורה וקטעים שונים מהמקורות.
אם הנער יגדל על פי טבעו הפנימי, גם בזקנתו לא יסור מן הדרך.
כך בחנוכת הבית, מוציאים את הדירה מן הכוח (בית ללא דיירים) אל הפועל (בית שמתגוררים בו).
בספר דברים הוזכרה חניכת בית במסגרת הפטורים מן המלחמה:
חניכה זו איננה טקס חגיגי, אלא תחילת המגורים בבית היא חניכתו.
יש הסוברים שתחילת האכילה בבית היא חנוכתו, ושזה המקור לטקס.
חנוכת בית כטקס מוזכרת במקרא לגבי בית המקדש.
בעת הקמת המשכן חגגו את חנוכתו, ובבניית בתי המקדש הראשון והשני נחגג אירוע חנוכת המקדש.
גם בתקופת מרד החשמונאים ולאחר שיפוץ בית המקדש על ידי הורדוס נערכו טקסים דומים.
על החגיגות שערך שלמה המלך לאחר סיום בניית הבית הראשון מסופר כי נערכו בהשתתפות "כל איש ישראל", והן כללו שמחה ואמירת הלל, כמו ביום התקדש חג והקרבת קורבנות "אשר לא יספרו ולא ימנו מרוב".
על הפסוק: "מִזְמוֹר שִׁיר חֲנֻכַּת הַבַּיִת לְדָוִד" הדעות חלוקות, האם מדובר בחנוכת בית המקדש או בחנוכת ביתו הפרטי של דוד המלך.
המנהג לקיים "יומא טבא" ("יום טוב" בארמית) בעת סיום בניית בית חדש מוזכר בדרך אגב גם בשאילתות דרב אחאי.
למנהג זה יש מספר טעמים רעיוניים:
הודיה לה', כמו על כל דבר שהאדם מקבל.
כדי שהתחלת המגורים במקום, תהיה על ידי תורה ועשיית מצוות.
סעודת שמחה לגמרה של מצווה כמו שעשה שלמה בסיום המקדש, שכן כל בנית בית בארץ ישראל הוא בנין של מצוות ישוב הארץ
יש הרואים בחנוכת הבית טקס מיסטי לגירוש שדים ומזיקים מהבית.
לכך יש השלכה מעשית, איסור לישון בבית לפני חנוכתו.
פוסקי ההלכה דנים בעקבות טעם המנהג, על מעמדה ההלכתי של חגיגה זו, האם היא נחשבת כסעודת מצווה.
הטעם העיקרי הוא עריכת סעודה לרגל סיום המצווה של בניית הבית בארץ ישראל דווקא, שיש בה מצוות יישוב ארץ ישראל.
טעמים נוספים שהוזכרו הם התחלת המגורים בבית מתוך מצווה ודברי תורה, וכן קיום סעודת הודיה לה' על הזכות לגור במקום, גם בחו"ל.
במהלך הזמן, התפתחו בחלק מהעדות מנהגים שונים בחנוכת הבית.
מנהגי "חנוכת הבית" מבוססים בחלקם על תורת הנסתר, והם כוללים בדרך כלל גם את המרכיבים הבאים:
ברכת שהחיינו על הבית החדש.
סעודה שבה נאמרים דברי תורה ומזמורים המתאימים לאירוע.
החגיגה נהוגה יותר בקרב עדות המזרח.
הנוסח המקובל בעדות המזרח חובר על ידי החיד"א בספרו תורת השלמים, וכולל קטעי משנה וגמרא, הלכות מספר משנה תורה בנושא בניין המקדש, וכן תפילות ופיוטים להצלחה ולברכה.
כמו כן נהוג לקרוא קטעים הקשורים לעניין מספר הזוהר.
מקובל לחלק את קטעי הקריאה בין המסובים, וכולם קוראים בצוותא, כל אחד את חלקו, ולבסוף בעל הבית מתפלל תפילה על הבית ויושביו.
בעדות אשכנז יש שינויים בין החוגים, וחלקם אינם מקיימים את טקס חנוכת הבית כלל.
גם בחוגים הנוהגים לקיים את הטקס, אין סדר לימוד מפורסם וקבוע, ונהוג לשלב בו דברי תורה הקשורים לבניית בית.
בני זוג שקנו בית, אם הם שותפים בו, שניהם צריכים לברך 'הטוב והמטיב'.
מי ששוכר בית או מי שקיבל רשות לגור בבית מספר שנים, כיוון שהבית אינו שלו, אינו מברך עליו.
יש מקהילות הספרדים שאין מברכים על בית חדש, ונוהגים כמו שכתב הבן איש חי: "ונהגו שילבוש בעל הבית בגד חדש בתוך אותה סעודה ויברך עליו שהחיינו ויכוין על הבית".
יש אומרים שהמנהג הספרדי שלא לברך היה מחוץ לארץ ישראל שאין מצווה לבנות בתים, אבל בארץ ישראל, שבה יש לפי ההלכה היהודית מצווה לבנות בתים, יש לברך שהחיינו
חשיבות חנוכת הבית בארץ ישראל
בתלמוד הירושלמי נכתב שיש מצווה לאדם לבנות או לקנות בית בארץ ישראל משום יישוב ארץ ישראל.
בשו"ת באר שבע נפסק שסעודת חנוכת הבית בארץ ישראל היא מצווה.
וכשם שעושים שמחה ומשתה ויום טוב בסיום לימוד תורה או השלמת קיום מצווה, כך יש לעשות סעודה על המצווה לבנות בית בארץ ישראל ולגור בו.
ביד אפרים (או"ח תקס"ח) כתב שמצווה לעשות סעודה בחנוכת הבית בארץ ישראל כדרך שעשו שמחה גדולה בחנוכת המקדש, שכן שניהם הם בניינים של מצווה.
בספר השורשים כתב הרד"ק (ערך חנך) שזה גם הפירוש בתורה "ולא חנכו".
בשו"ת דבר אליהו כתב שאם לא עשה סעודת חנוכת הבית מיד בהיכנסו לדירה, יכול לעשות כל השנה הראשונה.
הבונה בית בארץ ישראל יש לו מצווה במשך שנה שלמה להיות שמח בקנינו ולהודות לה' על שזכה לבנות בית בארץ ישראל כדי לקיים את מצוות השמחה התורה פוטרת את החייל משירות צבאי במשך השנה הראשונה.
פטור זה אינו תקף למלחמת מצווה.
סעודת חנוכת הבית היא חלק ממצוות השמחה שהיא מן התורה.
חנוך קלעי (סטרליץ; כ' באדר ב' תר"ע, 31 במרץ 1910 – י"ח בניסן תשל"ט, 14 באפריל 1979) היה חבר מפקדת אצ"ל ולח"י, ומומחה ללשון העברית.
קלעי נולד בליטא לפסיה ויוסף סטרליץ.
ב-1924 עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו.
לאחר מאורעות תרפ"ט הצטרף ל"הגנה".
לאחר האירוע בשביעי של פסח תרצ"ג (1933) בו הותקפו חברי בית"ר שקיימו צעדה ברחובות תל אביב הצטרף לאברהם תהומי וחבריו שפרשו מההגנה והקימו את האצ"ל שנתיים קודם לכן.
בשנים אלו עמד קלעי בראש סניפי האצ"ל בכפר סבא ובהרצליה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נמנה עם 'האקטיביסטים' שתבעו את הפסקת מדיניות ההבלגה וביצוע פעולות תגמול נגד הערבים.
ב-1937 התמנה למפקד מחוז חיפה של האצ"ל במסגרת המפקדה החדשה שהוקמה בראשותו של משה רוזנברג בעקבות הפילוג בתנועה וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה.
בהמשך מונה למפקד מחוז ירושלים ולסגנו של דוד רזיאל שהחליף את רוזנברג בראשות הארגון.
באותן שנים שימש קלעי גם שדרן בתחנת הרדיו המחתרתית של הארגון, "קול ציון הלוחמת", וכתב חומרי הסברה.
במאי 1939, לאחר מאסרו של דוד רזיאל, התמנה קלעי לעמוד בראש מפקדת האצ"ל.
ב-24 במאי אישר זאב ז'בוטינסקי את מינויו.
בישיבת המפקדה הראשונה בראשותו הוחלט לפעול בשתי חזיתות: המשך פעולות התגובה כנגד הערבים, ופתיחה בפעולות נגד מוסדות השלטון הבריטי בעקבות פרסום הספר הלבן.
במסגרת מדיניות זו נעשו פעולות חבלה כנגד תשתיות, פגיעה בבניין הדואר ובתחנת השידור הממשלתית בירושלים, והתנקשות בקצין בריטי שהואשם בהתנכלות לעצירי האצ"ל.
ב-31 באוגוסט 1939, חודשים ספורים לאחר מינויו כראש המפקדה, עצרו הבריטים את קלעי יחד עם חברי מפקדה נוספים בעת שהיו בישיבת מפקדה בתל אביב.
יחד איתו נעצרו: אברהם שטרן, חיים לובינסקי, אהרן חייכמאן ויעקב לבשטיין.
העצורים הועברו לתחנת המשטרה ביפו ומשם הועברו לירושלים ואחר כך למחנה המעצר בצריפין, שם פגשו את דוד רזיאל.
באוקטובר 1939 שוחרר רזיאל וב-18 ביוני 1940 שוחררו שאר האסירים.
לאחר שחרורו הצטרף קלעי לתומכיו של אברהם שטרן שפרש מהאצ"ל והקים ביולי 1940 את "לוחמי חרות ישראל" (לח"י).
קלעי היה חבר במפקדה של הארגון החדש ואף כתב את עיקרי התנועה החדשה שנערכו אחר כך על ידי אברהם שטרן.
בסוף 1941 עזב קלעי את לח"י יחד עם חבר מפקדה נוסף, בנימין זרעוני, מבלי שחזרו לארגון האצ"ל.
הסיבה לפרישה הייתה התנגדותם למהלכיו של אברהם שטרן ביחס להסכם עם האיטלקים והגרמנים.
בינואר 1942 פרסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי לח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם.
על פי סיכום מוקדם השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר.
ב-19 באוקטובר 1944 הוגלה קלעי למחנה המעצר באפריקה יחד עם 250 עצירים נוספים, וחזר לישראל רק ב-12 ביולי 1948.
לאחר הקמת המדינה שימש קלעי מרצה ללשון באוניברסיטה העברית, עורך ומתרגם, חבר באקדמיה ללשון עברית, חבר מליאת רשות השידור ואחראי על לשון ברשות השידור.
בין תרגומיו הספר זורבה היווני.
קלעי נטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
ב-1999 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת מלחה.
שלושת אחיו של קלעי היו גם הם חברי אצ"ל ובית"ר.
מרדכי סטרליץ היה ממפקדי האצ"ל בארץ ישראל ובחו"ל וכיהן כמקשר בין האצ"ל לבית"ר, מיכאל סטרליץ היה מפקד באצ"ל.
מנחם סטרליץ (קלעי) היה חבר הסניף בכפר סבא, עסק בניסויים בכלי נשק וחומרי חבלה.
ב-17 ביולי 1936, בגיל 22, נהרג מהתפוצצות רימון בידו בעת אחד מניסוייו.
אחותו שרה נישאה לעיתונאי והעורך איש הציונות הרוויזיוניסטית אלחנן קרמר.
בנו הוא המתמטיקאי גיל קלעי.
רבי חנוך צבי הכהן לוין (ז' בכסלו תרל"א 1870 - ו' באדר א' תרצ"ה, פברואר 1935) היה רבה של בנדין וממנהיגי יהדות פולין קודם מלחמת העולם השנייה.
חתנו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, ה"שפת אמת" מגור.
אביו, רבי פנחס יעקב הכהן לוין היה נכדו של רבי חנוך הניך הכהן לוין, תלמידו של הרבי מקוצק ומנהיגה של חסידות גור בין השנים תרכ"ו-תר"ל (1866-1870).
אמו טעלצה הייתה בתו של רבי צבי הירש לייבל מטומשוב, שמשו המפורסם של הרבי מקוצק.
חתונת הוריו נערכה בקוצק בשנת תרי"ח (1858) על ידי הרבי עצמו למרות שכבר היה בתקופת ההסתגרות שלו.
לאחר מספר שנים בקוצק חזרו למלניץ ושם נולד בז' בכסלו תרל"א (1870) ונקרא על שם שני סביו: חנוך הניך צבי.
הוא גדל והתחנך במלניץ אליה היו מגיעים מעת לעת זקני החסידים מבית מדרשה של קוצק וגור שהיו מתארחים בביתם המרווח של אביו וסבו.
סמוך לגיל 13 התארס עם פייגה בתו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, האדמו"ר מגור ומנהיגם של אלפי חסידים בפולין באותן שנים.
החתונה נערכה בגור (גורה קלוואריה) בשנת תרמ"ט (1889) וגם לאחריה נשארו בני הזוג להתגורר בעיירה תחת השגחתו של האדמו"ר.
במשך השנים הפך רבי חנוך צבי לוין לתלמידו וחסידו של חותנו ולעוזרו בעניינים שונים הנוגעים להנהגת החסידות הגדולה.
בשנת תרס"ה (1905) נפטר רבי יהודה אריה לייב אלתר ובמקומו התמנה בנו רבי אברהם מרדכי אלתר (ה"אמרי אמת") לאדמו"ר.
תחת הנהגתו המשיכה החסידות להתרחב והפכה לאחת החסידויות הגדולות בפולין.
רבי חנוך צבי לוין נשאר בגור עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה אז עברו האדמו"ר ובני משפחתו כמו רבים מבני העיירות הקטנות לעיר ורשה.
לאחר סיום המלחמה חזר האדמו"ר לעיירה גור יחד עם אחיו רבי משה בצלאל אלתר.
שאר האחים והגיסים עברו למקומות אחרים.
רבי חנוך צבי לוין התמנה לרב העיר בנדין שהייתה אחת הערים החשובות עבור יהודי פולין.
כרב העיר עסק בצרכי הקהילה, נשא דרשות והשיב לשאלות.
כן מסר שיעורים לבחורים ואברכים צעירים.
בשבתות בזמן סעודה שלישית נהג לומר דברי תורה מתובלים באמרות חסידיות.
באותן שנים נטל חלק גם בפעילות הציבורית של יהדות פולין, היה מראשי אגודת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה שלה.
הסכמותיו ודברי תורתו נדפסו בספרים רבים ובכתבי עת של היהדות החרדית באותה תקופה.
בשנת תרפ"ד (1924) השתתף במשלחת לארץ ישראל בראשות גיסו האדמו"ר מגור ובהשתתפות בנו יצחק מאיר לוין ורבי יצחק זליג מורגנשטרן, האדמו"ר מסוקולוב, שיצאה במטרה להשכין שלום במחלוקת שפרצה בין תומכיהם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד בירושלים.
על פי התיאורים התפעל הרב מבנדין מגדולתו של הרב קוק במהלך ביקורם בארץ ישראל נפגשו עם רבנים נוספים ועם אישי ציבור וסיירו בארץ.
הרב לוין הצטרף לביקור נוסף של האדמו"ר מגור בארץ ישראל בשנת תרפ"ז (1927).
לביקור זה נלווה גם בנו, הרב פנחס יעקב לוין.
נפטר בו' באדר א' תרצ"ה (1935) לאחר מחלת לב קשה ונקבר בבנדין.
קברו והאוהל שעליו נשארו שלמים גם בתקופת השואה.
בז' בכסלו תש"מ (1980) הועלו עצמותיו לישראל ונטמנו בבית הקברות בהר הזיתים בסמיכות ל"מערת גור".
לצדו קבורים גם שני בניו, כלתו ונכדו.
נכד נוסף נקבר בתוך המערה.
לאחר פטירתו לא מונה באופן רשמי רב לעיר בנדין.
מטעם אגודת ישראל כיהן בנו, הרב מנחם מנדל לוין, ומטעם הציונים מונה הרב גרוסמן.
מצב זה שנמשך עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה הביא לחיכוכים בקרב יהודי בנדין.
בהקדמה לספר "יכהן פאר" כותבים שני בניו של רבי חנוך צבי לוין שלמעלה מ-40 ספרים נכתבו על ידו, אך רובם נאבדו בזמן השואה.
בשנים תשכ"ד-תשכ"ה הודפסו מחדש שני ספרים בשם "יכהן פאר".
הראשון על התורה, מועדים, דרשות ולקוטים שונים ובתוספת קונטרס קצר לזכר בנו יחיאל אפרים פישל שנפטר בצעירותו בשם "הבן יקיר לי אפרים" המכיל גם הוא חידושים על התורה וליקוטים בנושאים שונים.
בראש חלק זה הודפסה צוואתו של המחבר ובסופו סקירה של תולדות חייו וייחוסו מאת נכדו יהודה לייב הכהן לוין.
בשנת תשע"א יצא לאור כרך זה במהדורה מחודשת ומוגהת בצירוף מראי מקומות.
החלק השני אשר סודר לדפוס על ידי רבי חנוך צבי לוין עצמו ויצא לאור כשנה לאחר פטירתו, הודפס גם הוא מחדש בשנת תשכ"ה.
חלק זה כולל חידושים על מסכתות הש"ס מסדר קודשים, מעט חידושים על ספרי משנה תורה של הרמב"ם וכן דרשות שנשא בעירו בנדין.
בהקדמה מסביר רבי חנוך צבי לוין שבשם הספר "יכהן פאר" רמוזים שמו של חותנו ה"שפת אמת" וכן שמותם של אביו וזקניו.
לדבריו, הרבה לעסוק בסדר קודשים עוד מצעירותו כיון שהוא כהן וזאת על פי הדרכת חותנו.
לרבי חנוך צבי היו 10 בנים ובת אחת.
מלבד בן אחד, יחיאל אפרים פישל שמת בחיי אביו, ושלושה בנים אחרים שעלו לארץ ישראל, נספו ילדיו וצאצאיהם בשואה.
בנו הבכור, יצחק מאיר לוין, כיהן כיו"ר אגודת ישראל העולמית ושר בממשלת ישראל.
משה אהרן דוד ירחמיאל לוין (נישא לבת של ר' יצחק מאיר אלתר, נספה בשואה)
הרב מנחם מנדל לוין, כיהן כרב העיר בנדין לאחר פטירתו
יוכבד רבקה, נישאה לרב נפתלי אלתר, נכדו של ה"אמרי אמת"
הרב פנחס יעקב הכהן לוין, חתן דודו רבי יעקב מאיר בידרמן ובזיווג שני חתן דודו הרב שמחה בונים לוין.
מראשי אגודת ישראל ובית יעקב ועורך הירחון בית יעקב.
בנו בונים לוין, היה מנהל מכון בית יעקב למורות אחריו, עד פטירתו בנובמבר 2018. הנכד, ישראל לוין, שנכנס להנהלה עוד בחיי אביו, ממשיך לעמוד בראש המוסד.
הרב אליהו לוין, חתן דודו רבי משה בצלאל אלתר
חנוך (חני) פרבר (1952 - 27 בספטמבר 2005) היה שף, עיתונאי אוכל ומחבר ספרי בישול ישראלי.
פרבר יליד תל אביב, בוגר בצלאל במגמת עיצוב מוצר.
היה השף והבעלים של מסעדת "זליג" ברחוב אבן גבירול בתל אביב, בה גם עבדו אורנה אגמון ואלה שיין, שלימים הקימו שותפות מוצלחת - אורנה ואלה, בעלים של מסעדת גרגנטואה הצרפתית ביפו (בשותפות עם ליאון אלקלעי ויועץ קולינרי למוסדות רבים.
כתב מדורים קבועים ב"ידיעות אחרונות" וב"גלובס" והיה במשך שנים רבות עורך גסטרונומי במגזין על השולחן.
פרבר היה אחראי, יחד עם המפיקה אתי אנטה, לתוכנית האוכל "גידי גוב הולך לאכול" בהנחיית גידי גוב.
כמו כן, היה שותף יחד עם השפית מיכל קורן, ואשתו רונית, בגן האירועים "חגיגה בכפר" שבכפר הס.
הגן שהמשיך לגדול ולהתפתח בשנים האחרונות מנוהל על ידי מיכל ורונית וממשיך לקיים את אותו התפריט הים תיכוני, הייחודי והבלתי מתפשר שהותיר חנוך אחריו.
פרבר הגה את הרעיון ל"מדריך מפה לטיולי אוכל" וכתב אותו יחד עם עפרה ריזנפלד.
במשך 13 שנה לאחר שהתגלתה אצלו מחלת כליות, המשיך חנוך בעשיה ובקידום תחום האוכל והקולינריה בישראל, טייל וכתב על אוכל בכל העולם והביא את המטבח הישראלי הים תיכוני למחוזות חדשים, עם 10 ספרי בישול וטיולים שהיו לרבי מכר.
חני נפטר מדום לב בביתו שבקיסריה בספטמבר 2005 והותיר אחריו את רונית אשתו ועומרי בנו.
מדריך מפה לטיולי אוכל, הוצאת מפה, 1998
מדריך מפה לטיולי אוכל 2, הוצאת מפה, 1999
הנאות פשוטות: אוכל שקל להכין: כשר, הוצאת מפה, 2000
200 המסעדות הטובות בישראל, הוצאת ספרות עכשיו, 2000
מדריך מפה לטיולי אוכל 3, הוצאת מפה, 2002
ספר מתוק: כשר, הוצאת משכל - ידיעות אחרונות, 2002
ספר הבשר, מועצת הבשר, 2002
תוצרת הארץ: לחם, יין, גבינות, שמן זית, הוצאת ספרות עכשיו, 2002
גידי גוב הולך לאכול: מבחר המתכונים, המסעדות והאנשים מתוך התוכנית גידי גוב הולך לאכול, הוצאת ליאור שרף - הפצות, 2002
טוב על האש: מתכוני גריל לפיקניק ולבית, הוצאת חרגול, 2003
חנוך רעים (נולד ב-24 בדצמבר 1964) הוא מחזאי, במאי ושחקן ישראלי.
חנוך רעים נולד וגדל בקיבוץ דליה.
באותה תקופה הייתה נהוגה בקיבוצים הלינה המשותפת (בה ישנים הילדים בנפרד מהוריהם).
עובדה זו השפיעה על חייו והמחזות "חלומות גנובים" (1995) ו"סיפור לילה" מתעסקים בנושא זה.
אימו, רנה רעים, הייתה מורה ומשוררת.
ספר שיריה "הפוכים במוקד אהבתי", יצא בהוצאת 'פועלים' בשנת 1972. היא נפטרה באותה שנה, כשחנוך היה בן שמונה.
גם עובדה זו חוזרת במחזותיו באופנים שונים.
בצבא שירת בנח"ל, בקיבוץ ניר עוז, ליד רצועת עזה.
במהלך ואחרי הצבא למד במשך שנתיים בחוג משחק למבוגרים של שמחה ספקטור (מי שהקים בשנות השבעים את קבוצת 'אלטרנטיבה').
לימודים אלה השפיעו על תפישת התיאטרון שלו ורבות מהצגותיו מתרחשות בחללים ריקים (או כמעט ריקים) כשהדגש ביצירותיו הוא תמיד האדם-השחקן.
בשנת 1986, מעט אחרי שחרורו הוא התחתן ונולדה בתו הראשונה, סתיו.
באותה תקופה הוא השתתף בסרט "בלוז לחופש הגדול" בתפקיד קטן.
הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו למד בשנים 1987–1990. בין מוריו היו ניסן נתיב, מיקי גורביץ', שלמה בסן וקובי אסף.
בכיתתו למדו בין השאר יואב בר-לב, ניר רון, מארק איווניר ודלית מילשטיין.
בתקופת הלימודים עבד כליצן בתיאטרון רחוב ושימש ככתב המוזיקה של העיתון דבר.
בשנה השלישית ללימודיו בניסן נתיב הוא כתב את מחזהו הראשון ("שעשועים של רקב"), הוא גם ביים את המחזה, השתתף בו כשחקן והלחין לו את המוזיקה.
בתום לימודיו בניסן נתיב שיחק בתפקיד זונה בהצגה "האבן והשושנים" מאת מיכאל גורביץ' ובבימויו.
ההצגה הועלתה במסגרת הפקות השנה השלישית בסטודיו ונקנתה על ידי .
אחר כך שיחק בהצגה "הכבש השישה עשר", פרי עטם של יהונתן גפן ומיקי גורביץ', בבימויו של גורביץ', ובהצגה "מפעל חייו" מאת שולמית לפיד, שתיהן גם כן בתיאטרון הקאמרי.
חלק משחקני "הכבש השישה עשר" היוו את הגרעין לקבוצת הצעירים של הקאמרי (בניהולו של מיכאל גורביץ') וחנוך ביניהם.
הם העלו את ההצגות "אנטיגונה ו"מעופפי רשפון".
בשנת 1993 עזב את קבוצת הצעירים (שהתפרקה כמה חודשים אחר כך) והעלה ביחד עם יואב בר-לב את הצגת הילדים "טיול לכוכב הגבינה".
יואב וחנוך כתבו וביימו את הצגה ושניהם הופיעו בה במשך 20 שנה (1993 - 2013).
אחר-כך חזר לקאמרי ושיחק ב"הסוחר מוונציה", בבימויו של עמרי ניצן.
ב-1994 עזב את הקאמרי והעלה בתיאטרונטו הצגת ילדים בשם "הקרקס של מקס".
ב-1995 כתב את המחזה "חלומות גנובים", שהוצג בפסטיבל חיפה וזכה בפרסים רבים.
מאז חנוך רעים כותב, מביים ומשחק בהצגות שלו, בעיקר הצגות ילדים, זאת למעט גיחות בודדות בהן לתיאטרון חיפה ב-1996, אז שיחק בהצגה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" מאת ברטולט ברכט, בבימויו של סיני פתר וב-2001 בתיאטרון אורנה פורת, בתפקיד איתמר בן-אב"י בהצגה "אהבת איתמר" שכתבה דבורה עומר ובימה חגית רכבי.
הוא שיתף פעולה עם יוצרים רבים אך בעיקר עם המוזיקאי אבנר קנר ומעצבת התפאורה והתלבושות טליה אוטולנגי.
ב-1994 החל ללמד ולביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, ב-1996 עבר לסניף הירושלמי של הסטודיו, בו לימד וביים עד 2001.
בשנים 1996–1997 ריכז והדריך את פרויקט אמן בקהילה, בגבעת אולגה.
משנת 1995 ועד 2002 העלה חמש הצגות בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
הוא מילא בפסטיבל גם תפקידים נוספים - חבר בוועדת השיפוט (1996), חבר בוועדה האמנותית (2003–2004) ובשנים 2005, 2006 ו-2008 היה המנהל האמנותי של הפסטיבל.
בשנים 2006–2007 ניהל את תיאטרון מראה בקריית שמונה.
אך תפקיד הניהול הרחיק אותו מהיצירה והוא בחר לעזוב את תפקידו לאחר שנה בלבד.
ב-2008 הקים ביחד עם אשתו לובה את תיאטרון טוב, תיאטרון קטן המעלה הצגות איכות לילדים.
בשנים 2008–2012 העלה חנוך רעים שלוש הצגות ילדים בתיאטרון החאן (סיפור לילה, חלומות גנובים ואישקטן ודרקון), בהן היה גם המחזאי, גם הבמאי ובמידת הצורך גם אחד השחקנים.
בשנת 2013 חזר לביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים.
חנוך רעים נשוי ללובה (משנת 2001), שחקנית, בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
היא משחקת בהצגותיו ומשמשת כיוצרת נוספת ויועצת אמנותית בכל עבודותיו.
ההצגה הטובה ביותר פסטיבל חיפה, חלומות גנובים, 1995.
ההצגה הטובה ביותר, בחירת הקהל, פסטיבל חיפה, חלומות גנובים, 1995.
המחזאי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה, חלומות גנובים, 1995.
הבמאי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה, חלומות גנובים, 1995.
הבמאי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה, פנתר במרתף, 1997.
המחזאי הטוב ביותר (יחד עם יואב בר-לב), פסטיבל חיפה, ביאליק 22, 1998.
המחזאי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה, אישקטן ודרקון, 1999.
המחזאי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה, מה עם מיקי, 2002.
פרס הבימוי, פרס הבמה לילדים ולנוער, איפה הים, 2015.
ההצגה השנה לנוער, פרס הבמה לילדים ולנוער, איפה הים, 2015.
המחזאי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה, זה פרדיננד, 2020.
הבמאי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה, זה פרדיננד, 2020.
כתיבת מחזה, פרס הבמה לילדים ולנוער, אישקטן, 2025.
הצגת השנה לנוער, פרס הבמה לילדים ולנוער, חיים וניסים, 2025.
חנוך רעים כותב בעיקר לילדים.
רוב מחזותיו הם קומדיות המתעסקות בדרך זו או אחרת בבדידותו הקיומית של האדם בכלל והילד בפרט ובנושאים כגון געגועים, יתמות, מוות ומנגד האהבה והחמלה.
מחזה אותו כתב רעים עם יואב בר-לב.
הועלה בפסטיבל עכו 1995, אחר-כך רץ בצוותא ובמועדון תיאטרון חיפה.
שני אחים, שהם תוצאה של מעשה אהבה בין אביהם לאדמת הארץ, יוצאים לחפש את אחותם האובדת.
הם עוקבים אחרי שובל הדמעות שהיא מותירה מאחוריה ופוגשים דמויות שונות המתגלות כולן כפלמ"חניקים שעברו מטמורפוזה.
המחזה מתכתב עם הזיכרונות של אביו (דן רעים) מתקופת מלחמת העולם השנייה וחוויותיו (של חנוך) מהלינה המשותפת.
המחזה מספר על ארבעה ילדים שנותרו לבד אחרי שמלחמה נוראה כילתה את כל אוכלוסיית העולם.
הם מוצאים בית מוזר המספק את כל צורכיהם הפיזיים, אבל בלילות מישהו גונב להם את החלומות.
ביחד הם יוצאים להשיב לעצמם את חלומותיהם.
מחזה הועלה ב-1995 בפסטיבל חיפה להצגות ילדים וזכה בפרס ההצגה הטובה ביותר, חביב הקהל, המחזאי המצטיין הבמאי המצטיין וכן בפרס המוזיקה הטובה ביותר (אבנר קנר).
ההצגה עלתה בשנית בתיאטרון החאן ב-2009 ובפעם השלישית בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים ב-2014. .
אגדת נער ונערה (ביאליק 22)
סיפור אהבה ראשונה בין נער לנערה המתרחש בסמוך לביתו של חיים נחמן ביאליק.
במבוכתו, ממציא הנער סיפור שלפיו בביתו של המשורר יש חדר סודי אליו נכנסים אם מתנשקים.
בתוך החדר מגלים השניים ספר הכותב בשפתו של ביאליק את סיפור אהבתם.
מחזה שכתב רעים יחד עם בר-לב והועלה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1998 בהשתתפות ערן איוניר ורותי גולדברג.
חנוך ויואב בר לב זכו בפרס המחזאים.
ההצגה הוצגה במשך שנתיים בתיאטרון אורנה פורת והועלתה שנית ב-2012 במסגרת תיאטרון טוב.
המחזה נכתב בהשראתו של סיפור ילדים שוודי מאת מרגריט הוסברג ועוסק בבדידות הקיומית האנושית של הילד.
בתחילת המחזה יושב אישקטן (כינוי לילד בשוודית) על כדור צמר גדול.
ואז מוצא האישקטן קצה חוט, שהוא גם קצה חוט העלילה שלו ומתחיל לסרוג לעצמו סיפור.
ראשית הוא סורג לעצמו כל אמא (באופן פרדוקסלי יוצר לעצמו אמא ולא האמא מולידה אותו) ובהמשך יוצא אל טירת המלך לגלות מי זה בוכה בסוף הסיפור שלו.
בדרכו הוא פוגש ביושבי הטירה, שומר, קוסם, טבח ומלך.
עם כולם הוא מחליף כובעים ותפקידים.
בכל פעם כזאת מגיע הדרקון והאישקטן נאלץ להתמודד איתו.
רעים זכה בפרס המחזאי המצטיין על "אישקטן ודרקון" בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1999. היא עלתה בתיאטרון גושן, בשנים 1999–2004 וב-2011 הועלתה מחדש בתיאטרון החאן.
הצגה על יחסים בין שני אנשים מבוגרים בודדים, בה משחקים רעים ואשתו, היא עלתה לראשונה ב-2003. הם נפגשים בגן ציבורי, הוא איש ניקיון שמפריד אשפה בעל לקות בדיבור והיא מחפשת נסיך לאהוב אותו.
הוא מציע לה לשחק משחק סימולציה שבו יתחפש בעזרת החפצים שבפח לדמויות גבריות שונות.
מאמציו מעלים חרס ובסופו של דבר דווקא פגם הדיבור מביא לפתרון.
רוני בן השמונה ואחיו בן האחת עשרה גרים בקיבוץ ולנים לינה משותפת בבית הילדים.
רוני מפחד מהחושך וחולם מדי לילה על תנין שעומד לטרוף אותו.
לילה אחד מגיע רוני אל בית הילדים של אחיו וביחד הם יוצאים למסע אל תוך החושך.
ההצגה הועלתה בתיאטרון החאן בשנת 2008 ובפעם השנייה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים בשנת 2014.
המחזה מספר על שתי ילדות: האחת דוברת ערבית והשנייה דוברת עברית, הנפגשות בתיאטרון נטוש העומד על קו תפר ומנסות לשפץ ולתקן את במתו ההרוסה.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון יפו בפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים בסוכות 2012.
טיול לכוכב הגבינה (אנגלית, גרמנית, ערבית)
שמח עד הגג (7 פרקים)
מקרנה לילדים 2 (תסריט, ומילות השירים)
רדיו גן (תסריט, מילות שיר הנושא, הפעלה, ודיבוב של הבובה שמחה)
טולי בלבולי בארץ פטפטת (בימוי שחקנים)
התיאטרון הקאמרי תל אביב 1990–1994 שחקן
שעשועים של רקב (1990) (מחזאי, במאי ושחקן)
האחים (1995) (מחזאי (בשיתוף עם יואב בר-לב), במאי)
תיאטרון אורנה פורת תל אביב 1993–2003, מחזאי, במאי ושחקן
טיול לכוכב הגבינה ((עם יואב בר-לב) מחזאי, במאי ושחקן)
חלומות גנובים (מפיק, מחזאי, במאי (שחקן))
ביאליק 22 (מפיק ומחזאי (בשיתוף עם יואב בר-לב))
אין סוף (מחזאי, במאי ושחקן)
פסטיבל תיאטרונטו 1994 מחזאי, במאי
הפקות עצמאיות 1995–2001 מחזאי, במאי ושחקן
התיאטרון העירוני חיפה 1998-1996 במאי, שחקן
עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי 1996 (שחקן, בתפקידים של בוצ'ר וגירי)
ארטי נוגע בשמיים 1998 (במאי)
תיאטרון גושן, הרצליה 1999–2004, מחזאי, במאי (שחקן)
העמותה לקידום התיאטרון, תל אביב 1999–2004 מחזאי, במאי ושחקן
חברים עד הסוף (מחזאי, במאי (שחקן))
מה עם מיקי (מחזאי, במאי (שחקן))
מסע אל הים (מחזאי, במאי (שחקן))
ילדה אחת הלכה לבדה (מחזאי, במאי (שחקן))
פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא – 2002, 2005 - מחזאי ובמאי
התיאטרון היהודי וויניפג קנדה 2004-2003
Going home (מחזאי, במאי ושחקן)
אוצר השירים (מפיק, מחזאי, במאי, שחקן)
עדות (מפיק, מחזאי, במאי, שחקן)
אגדת נער ונערה (מפיק, מחזאי, (יחד עם יואב בר-לב) במאי)
נסיך מפח (מפיק, מחזאי, במאי ושחקן)
לא סתם סיפור (מפיק, מחזאי, במאי ושחקן)
היפופוטמית על הגג (מפיק, במאי ושחקן)
סיפור לילה (מחזאי, במאי (שחקן))
חלומות גנובים (מחזאי, במאי (שחקן))
אישקטן ודרקון (מחזאי, במאי (שחקן))
תיאטרון מופע 2012 מחזאי, במאי (שחקן)
התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2012 מחזאי ובמאי
לא סתם סיפור (בערבית) (מחזאי ובמאי)
הסינפונייטה הישראלית באר שבע 2016
תיאטרון לילדים ונוער באר שבע 2016-2017
סיפור נהדר על אוצר (מחזאי, במאי)
מחשבות שאינן רוצות לישון (מחזאי, במאי)
טיול לכוכב הגבינה (מחזאי ובמאי יחד עם יואב בר-לב)
הסטודיו למשחק ניסן נתיב 1995–2001 – מורה, מחזאי, במאי
חלומות גנובים, סיפור לילה (2014)
בית ספר לביטוי בימתי - "הדרך"
פסטיבל "רדוגה", סנקט פטרבורג (2001)
התיאטרון היהודי, ויניפג קנדה (2003)
סדנת תיאטרון לתלמידי דרמה תרפיה במכללת בית ברל
תיאטרון אחר, קבוצת נוער מכפר סבא
סדנאות תיאטרון שונות לבני נוער ומבוגרים
חנוך רון (1936 – 21 באוגוסט 2024) היה מבקר מוזיקה ומורה ישראלי.
חנוך רון נולד בשנת 1936 בתל אביב, בן לציפורה ואריה רון (רוזנצוייג).
למד בבית הספר "בלפור" ובגימנסיה "גאולה" בעירו.
את הכשרתו המוזיקלית קיבל במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב, והמשיך לתואר שני בחינוך ובספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך דרכו, בשנת 1978, קיבל תואר דוקטור בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, על מחקר על הכשרים המוזיקליים אצל ילדים טעוני טיפוח בנים להורים בני עדות המזרח בישראל, שעשה בהנחיית הרצל שמואלי.
לאחר סיום לימודיו עבד רון כמורה למוזיקה בבית הספר היסודי "חביב" בראשון לציון, והעלה את איכות לימודי המוזיקה וחשיבותם בבית הספר לרמה גבוהה.
אשתו, עדנה לבית אוסטשינסקי, הייתה מבוגרי בית הספר, ובהמשך לימדה בו גם היא.
בהמשך יצא עם אשתו בשליחות ללונדון, שם לימדו יחד בבית הספר "ראש פינה" ויצרו שיטת הוראה חדשנית לעברית בעזרת אמצעים אורקוליים ודרמה.
לאחר שובו לישראל התמנה למפקח על לימודי המוזיקה במשרד החינוך.
במשך שנים שימש כמבקר מוזיקה בעיתונים "דבר" ו"ידיעות אחרונות".
כמו כן היה מרצה למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובמכללת לוינסקי לחינוך.
היה נשוי לעדנה ואב לשתי בנות.
כשרים מוסיקליים אצל ילדים טעוני טיפוח בני עדות המזרח בישראל, עבודת דוקטור, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ט 1978.
הכול ביקורת: מבחר ביקורות המוסיקה מהשנים 1971–2009, [ח.מ]: ח.
שנברג מת: האוונגרד במוסיקה – עלייתו ונפילתו, תל אביב: ח.
מוסיקה יחפה: שיחות עם מוסיקאים, תל אביב: ח.
מחיקת הזיוף: התלוש, הבינוני והמבריק במוסיקה הישראלית, תל אביב: ח.
רקויאם לבינוניות, תל אביב: ח.
הילד שומע: פרקים בתפיסה המוסיקאלית, תל אביב: ח.
קונצ'רטו לביקורת, תל אביב: ח.
מחכים לריגוש: הברק מול הכישלון באולמות הקונצרטים, תל אביב: ח.
מגהצים את המוסיקה: הקונצרטים בישראל: מבחר ביקורות, תל אביב: ח.
להדליק את המוסיקה: מנצחים, מלחינים וסולנים בחיפוש אחר הפרשנות האישית, תל אביב: ח.
הם נוגעים במוסיקה: מנצחים, סולנים, תזמורות וזמרים בראי הביקורת המוסיקאלית, תל אביב: ח.
חנוכריסמס או כריסמוכה הוא תחדיש פופ-תרבותי המתייחס למיזוג חג המולד של הנצרות וחנוכה של היהדות.
המונח הפך לפופולרי בזכות דרמת הטלוויזיה האמריקאית "The O.C.", בה דמותו של סת' כהן יוצר חג כדי להפגין את החינוך שקיבל בבית הוריו הנשואים בנישואים בין-דתיים, כאשר האב הוא יהודי והאם היא פרוטסטנטית, מצב נפוץ יחסית בקרב הקהילה היהודית בארצות הברית, בה קיימת התבוללות.
שילוב זה של שני החגים באופן בלתי פורמלי היה נפוץ עשרות שנים עוד בטרם נטבע המונח ב-"The O.C."; ביטוי מוחשי למיזוג זה הוא שיח החנוכה (Hanukkah bush) המוצב אצל חלק מהמשפחות היהודיות בצפון אמריקה למשך תקופת חג החנוכה.
ההבדל בינו לבין עץ חג המולד הוא היעדרם של קישוטים נוצריים.
הכנסת מרכיבים של חג המולד במסגרת חגיגות החנוכה היו גם סמל של משפחות יהודיות במעמד הבינוני להפיכתן לחלק מהתרבות הגרמנית, כבר במאה ה-19. כמו כן, ביטוי דומה לכריסמוקה, ויינוקה - Weihnukka הלחם של חג המולד (Weihnachten) וחנוכה (Chanukka), היה מקובל בין יהודי גרמניה כבר במחצית השנייה של המאה ה-19.
"כריסמוקה" נחגג גם כחג אירוני-אלטרנטיבי, בדומה ל-"Festivus" שצוין בסדרת הטלוויזיה "סיינפלד".
העיתון USA Today הגדיר חג זה כ"החג המלאכותי החדש שחברות משתמשות בו כדי להרוויח כסף".