tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-22 באפריל נכנס לרשימת סוכנים זרים.
המשפט באשמות בגידה, הפצת מידע שקרי על צבא רוסיה וחברות בארגון בלתי רצוי הסתיים ב-17 באפריל 2023. בית המשפט גזר על קארה-מורזה 25 שנות מאסר בפועל.
בשנים 1997–2000 היה כתב בעיתון "נובאיה איזבסטיה" והיה פרשן בעיתון קומרסנט בשנים 2000–2004. בשנת 2002 מונה לעורכו הראשי של עיתון העסקים "Russian Investment Review".
בשנת 2004 עבר לטלוויזיה והיה לכתב בוושינגטון של ערוץ RTVi בשנים 2004–2012. בסתיו 2012 ערוץ RTVi שהיה בבעלות ולדימיר גוסינסקי נמכר לאיש העסקים רוסלן סוקולוב וקארה-מורזה פוטר.
קארה-מורזה היה בין הדמויות המרכזיות בסרט תעודי "הנוגדן".
ב-26 במאי 2015 קארה-מורזה אושפז במצב קריטי בבית החולים במוסקבה ודווח כי נמצאו עקבות חומר רעיל בגופו.
בדצמבר 2015 הוא הגיש תלונה לוועדת החקירות של רוסיה בטענה על ניסיון להתנקש בחייו.
ב-2 בפברואר 2017 אושפז שוב במצב קריטי בבית החולים במוסקבה ונכנס לתרדמת.
נטען כי שוב נמצאו עקבות חומר רעיל בגופו.
קארה-מורזה נשוי ולו שלושה ילדים.
קארה-מורזה הוא בנו של ולדימיר קארה-מורזה (האב), נינו של הפילוסוף אלכסיי קארה-מורזה, צאצאו של המדען סרגיי קארה-מורזה.
סבו היה המשפטן סרגיי קארה-מורזה שחי בשנים 1876–1956. קארה-מורזה הוא צאצאו של המהפכן הלטבי וולדמאר ביסנייקס (1884–1938) והדיפלומט ושגריר לטביה בבריטניה, גאורג ביסנייקס (1885–1941).
ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה בנו של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה והטוען לראשות בית רומנוב.
ולדימיר נולד ב-30 באוגוסט 1917 בפינלנד, לשם ברחה משפחתו לאחר המהפכה הרוסית, לקיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה - בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - בתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
בני המשפחה התגוררו בפינלנד בתנאים קשים עד לשנת 1920, ולאחר מכן עברה המשפחה לקובורג שבגרמניה.
ב-8 באוגוסט 1922 הכריז אביו קיריל על היותו עוצר הכתר הרוסי, וב-31 באוגוסט 1924 הכתיר את עצמו כקיסר האימפריה הרוסית, וולדימיר קיבל את התואר "צארביץ'".
בשנת 1930 עברו בני המשפחה לסן-בריאק-סור-מר בצרפת, שם הקים אביו את חצרו.
בשנות ה-30 למד ולדימיר באוניברסיטת לונדון, ועבד בחווה בלינקולנשייר.
לאחר מכן חזר ולדימיר לצרפת, וקנה חווה בברטאן.
ראש המשפחה ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1938 מת אביו קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וולדימיר נהיה ראש בית רומנוב.
באותה שנה עלתה הצעה שוולדימיר יהיה העוצר של אוקראינה, אולם הוא סירב ואמר שאין בכוונתו לפרק את האימפריה.
אולם בשנת 1942 הועברו ולדימיר ופמלייתו למחנה הריכוז קומפיין, לאחר שסירב להנפיק כרוז הקורא למהגרים הרוסים לתמוך במלחמת גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות.
בהמשך דודתו של ולדימיר - ביאטריס, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, השיגה לו אשרה ספרדית, והוא עבר להתגורר איתה בסנלוקאר דה ברמידה.
ב-13 באוגוסט 1948 התחתן ולדימיר עם לאונידה גאורגייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של גאורגי בגרטיון, נסיך מוחראני.
אולם חוקיות הנישואים הוטלה בספק, משום שחוקי הירושה קובעים שמי שנולד מנישואים של חבר בית המלוכה עם מי שאינו חבר בבית מלוכה כלשהו (נישואים מורגנטיים) - אינו יכול לרשת את הכתר.
לדעת המתנגדים, נישואי ולדימיר עם לאונידה אינם עומדים בכללים, מכיוון שהיא לא הייתה נסיכה, אלא רק מצאצאי משפחת המלוכה של גאורגיה, שכבר אינה בשלטון מאז המאה ה-16.
בשנת 1952 קרא ולדימיר למעצמות המערב להילחם נגד ברית המועצות, וב-13 בדצמבר 1953 נולדה בתו היחידה מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
ב-23 בדצמבר 1969 הכריז ולדימיר כי בתו היא יורשתו החוקית.
לכך היו התנגדויות רבות בעיקר מהצד הגברי של המשפחה, ושאלת יורש העצר נשארת פתוחה.
המתמודד העיקרי מול מריה היה ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, אך כאמור המחלוקת עודנה עומדת.
מריה טוענת לזכותה החוקית לכתר, והיא דורשת מכל בני משפחת האצולה לכבד זאת.
בנובמבר 1991 ביקר ולדימיר ברוסיה, ואף הוזמן לבקר בסנקט פטרבורג על ידי ראש העיר אנטולי סובצ'ק.
ב-21 באפריל 1992 מת ולדימיר במיאמי מהתקף לב, בעת מפגש של בנקאים ומשקיעים דוברי ספרדית.
גופתו של ולדימיר הוחזרה לרוסיה, שם נקברה בטקס ממלכתי בקתדרלת פטרופבלובסקיה, מבצר פטרופבלובסקיה, סנקט פטרבורג.
היה שחיין יהודי מאוקראינה שייצג את ברית המועצות.
אלוף ברית המועצות, שיאן אירופה במשחה ל-400 מטר חופשי, זוכה מדליות כסף (שליחים 4x200 מטר חופשי) וארד (400 מטר חופשי) במשחקים האולימפיים (מונטריאול 1976).
רסקטוב נולד בזפוריז'יה אוקראינה לאמא יהודייה תמרה ויקטורובנה פדייבה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה רסקטוב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם אנדריי בוגדנוב, סרגיי קופליאקוב ואנדריי קרילוב בשיא אירופה חדש של 7:27.97 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:23.22 דקות ולפני בריטניה (7:32.11 דקות).
הוא שחה ראשון וקבע שיא אישי חדש של 1:52.69 דקות.
בשלב המוקדמות הוא שחה שלישי וקבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:52.10 דקות.
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 3:55.76 דקות, אחרי בריאן גודל שקבע שיא עולם חדש של 3:51.93 דקות וטים שו (3:52.54 דקות), שניהם מארצות הברית.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי ושיא אירופה חדש של 3:57.56 דקות.
השיא האולימפי החזיק מעמד כ-15 דקות ונשבר על ידי טים שו ואחר כך נשבר על ידי בריאן גודל.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג, שוודיה באוגוסט 1977 זכה רסקטוב במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:28.21 דקות) לפני מערב גרמניה (7:33.28 דקות) ומזרח גרמניה (7:36.94 דקות).
נוסף לכך, הוא הגיע רק לשלב חצי הגמר במשחה ל-400 מטר חופשי.
בשנות ה-80 עבר רסקטוב להתגורר בקישינב, מולדובה ושם עבד כמאמן שחייה.
הוא היה נשוי ואב לבת שעברה להתגורר בווינה, אוסטריה.
בדצמבר 2013 לקה באירוע מוחי חמור, ונפטר ב-11 בינואר 2014. אחיו אנדריי רסקטוב אף הוא שחיין מצטיין, מתגורר כיום בבאר שבע ומאמן שחייה בלהבים.
ולדימיר יָקובלֶביץ' שָאינסקי היה מלחין רוסי יהודי פופולרי.
שאינסקי נולד למשפחה יהודית בקייב שבאוקראינה, ברית המועצות, שם למד לנגן בכינור בבית ספר למוזיקה.
לימודיו נקטעו בשנת 1941 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, במהלכה משפחתו פונתה לטשקנט שבאוזבקיסטן; שאר המשפחה הנרחבת שנותרה בקייב נספתה בבאבי יאר.
בטשקנט למד בקונסרבטוריון, ולאחר מכן התגייס לצבא האדום.
עם תום המלחמה סיים את הכשרתו ככנר בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1950 ניגן שאינסקי בתזמורת של לאוניד אוטיוסוב, וכן עבד כמורה למוזיקה ומנהל מוזיקלי של להקות מחול.
בהמשך למד קומפוזיציה בקונסרבטוריון בבאקו.
יצירתו המוזיקלית הראשונה הייתה קטע לרביעיית מיתרים, אותה כתב ב-1963 במהלך לימודיו בקונסרבטוריון באקו.
בשנת 1965 כתב סימפוניה לתזמורת.
בשנת 1965 עבר למוסקבה ולמד בכיתת אמן של גארא גאראייב.
במהלך הקריירה שלו כמלחין, שאינסקי כתב מספר רב של שירי ילדים.
בין השאר הוא הלחין שירי משוררים, בהם מיכאיל טאניץ' ויוסף קרלר.
הוא כתב שירים רבים לסדרות של סרטים מצוירים, סרטי ילדים ומחזות זמר.
התפרסם בשירים שכתב לסדרות האנימציה "צ'בורשקה" ו"38 תוכים".
בין שיריו הידועים נמנים "חייל הולך בעיר", "הפינה הקטנה של רוסיה" ו"כלב הולך לאיבוד".
שיריו בוצעו על ידי זמרים וזמרות רבות, בהם ולנטינה טולקונובה ואמיל גורובץ.
אחד השירים שהלחין לסדרה "צ'בורשקה" היה לשיר יום ההולדת ברוסיה.
שאינסקי הירבה להופיע בטלוויזיה, נסע לסיבובי הופעות תכופים ברוסיה והתקבל בתשואות.
שאינסקי חיבר גם שירים רבים בשפת היידיש, המנוגנים כיום בלהקות כליזמר.
מעט משיריו, בהם "החיוך" ו"הקרון הכחול", תורגמו לעברית.
הוא זכה בפרסים רבים, בהם פרס ברית המועצות (1981) ופרס "אמן העם" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1986).
בשנת 2000, לאחר שנים רבות בהן התגורר במוסקבה, שאינסקי עלה לישראל, בעקבות בנו ובני משפחה נוספים, והתגורר באשדוד.
לכבוד יום הולדתו ה-75 הפיקה עיריית אשדוד אירוע לציון הקמתו של "תיאטרון מוזיקה" על שמו.
העיתונות בשפה הרוסית דיווחה על האירוע, וראש הממשלה דאז, אריאל שרון, בירך את המלחין במברק.
ב-2007 היגר לסן דייגו, ארצות הברית.
שאינסקי היה נשוי שלוש פעמים, ונולדו לו שלושה ילדים (שני בנים ובת).
היה חבר במפלגת "רוסיה המאוחדת".
בשנותיו האחרונות לקה שאינסקי בבריאותו ועבר מספר ניתוחים.
ולדימיר שאינסקי נפטר מסרטן שלפוחית השתן ב-25 בדצמבר 2017, בגיל 92, בבית חולים בסן דייגו.
ולדימיר וסילייביץ' קובליונוק (בבלארוסית: Уладзімір Васільевіч Кавалёнак; ) הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא בלארוסי שטס לחלל בשלוש משימות כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
ולדימיר קובליונוק נולד בכפר במחוז מינסק, אז חלק של בלארוס הסובייטית.
בשנת 1959 הוא סיים לימודי בית הספר, והתקבל לבית הספר לטייס.
לאחר סיום הקורס הוא שירת בחיל האוויר הסובייטי ביחידות תובלה שונות.
בשנת 1967 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים, והחל בהכנות לטיסת חלל.
בשנת 1977 ביצע קובליונוק טיסה בחללית סויוז 25 ולצד ואלרי ריומין.
הם היו צריכים לעגן בתחנת החלל סאליוט 6, אך בשל בעיות טכניות לא הצליחו וחזרו לכדור הארץ.
בשנת 1978 נערכה הטיסה השנייה של קובליונוק בחללית סויוז 29. לאחר עגינה בתחנת החלל סאליוט 6 הצוות החל בביצוע משימות שונות.
בין היתר הם ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כשעתיים ולאחר 139 ימים בחלל, חזרו לכדור הארץ על חללית סויוז 31.
בשנת 1981 נערכה הטיסה השלישית של קובליונוק בחללית סויוז T-4. לאחר עגינה בתחנת החלל סאליוט 6, משלחת מס' 5 החלה בביצוע משימות שונות.
לאחר 74 ימים בחלל, הם חזרו לכדור הארץ על חללית סויוז 31.
בשנת 1984 ולדימיר קובליונוק קודם לתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
החל מפברואר 1986 הוא היה סגן מפקד ארמיית טילים ה-37 של ברית המועצות.
בשנת 1988 הוא התחיל לעבוד באקדמיה צבאית של המטה הכללי הרוסי.
לאחר התפרקות ברית המועצות, ולדימיר קובליונוק עבר לבלארוס ובמשך מספר שנים היה חבר פרלמנט.
בשנת 1992 הוא חזר לרוסיה ובשנת 1993 קודם לדרגת גנדל פולקובניק.
בשנת 2002 הוא יצא לגמלאות.
משלחת מס' 2 לתחנת החלל סאליוט 6
המשלחת הגיעה לתחנת החלל בחללית סויוז 29. העגינה בוצעה ב-16 ביוני לתא העגינה האחורי.
הצוות החל בתאליך מעבר התחנה למשטר מאויש.
ב-28 ביוני בתחנת החלל עגנה חללית סויוז 30 (פיוטר קלימוק היה מפקד צוות החללית).
בצוות היה מירוסלב הרמשבסקי, פולני ראשון בחלל.
הם עזבו תחנת החלל לאחר שבוע.
ב-6 ביולי לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 2. בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה כולל תנור לגידול גבישים.
ב-19 ביולי הסתיים תהליך של תדלוק מדחפי תחנת החלל.
ב-29 ביולי קובליונוק ואיוואנצ'נקוב ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה כשעתיים.
הם ביצעו פעולות תחזוקה נדרשות.
ב-4 באוגוסט חללית מטען פרוגרס 2 התנתקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-10 באוגוסט לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 3. בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
ב-23 באוגוסט חללית מטען פרוגרס 3 התנתקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-26 באוגוסט בתחנת החלל עגנה חללית סויוז 31 (ואלרי ביקובסקי היה מפקד צוות החללית).
בצוות היה זיגמונד יאן, איש מזרח גרמני ראשון בחלל.
ב-2 בספטמבר ביקובסקי ויאן נכנסו לחללית סויוז 28 ועזבו תחנת החלל.
חללית "סויוז 31" נותרה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום.
ב-7 בספטמבר חללית "סויוז 31, התנתקה מתא עגינה אחורי ותוך זמן קצר התחברה לתא עגינה קדמי.
ב-6 באוקטובר לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 4. בחללית מטען היו 1,300 ק"ג של אספקה.
ב-26 באוקטובר חללית מטען פרוגרס 4 התנתקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-2 בנובמבר קובליונוק ואיוואנצ'נקוב נכנסו לחללית "סויוז 31" וחזרו לכדור הארץ לאחר שהייה של 139 יממות בחלל.
ולדימיר רמק (בצ'כית: Vladimír Remek; ) הוא קוסמונאוט צ'כי שטס לחלל במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
הוא היה האדם הראשון ששהה בחלל, ולא היה אזרח ברית המועצות או ארצות הברית.
ולדימיר רמק נולד בצ'סקה בודייוביצה, אביו היה גנרל בחיל האוויר הצ'כוסלובקי.
ולדימיר רמק סיים בית הספר, ולאחר קורס טייס התקבל לחיל האוויר.
בשנת 1976 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאטים הסובייטית והחל הכנות לטיסה.
הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 28 לצד אלכסיי גוברב.
לאחר סיום הטיסה, הוא חזר לצ'כוסלובקיה ושירת במספר תפקידים בצבא.
בשנת 1990 הוא חזר לרוסיה ועבד במפעלים בבעלות משותפת רוסית-צ'כית.
בשנים 2002 -2004 עבד בשגרירות הצ'כית במוסקבה.
בשנים 2004–2013 היה חבר בפרלמנט האירופי כנציג של המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה.
בשנת 2013 הוא מונה לשגריר צ'כיה ברוסיה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2018.
ולדימיר אלכסנדרוביץ' קולוקולצב הוא מדינאי רוסי.
מכהן בתפקיד שר הפנים של רוסיה משנת 2012 והוא למעשה המפקד הכללי של משטרת הפדרציה הרוסית.
קודם לכן, בשנים 2009–2012 פיקד על משטרת מוסקבה.
בשנת 1979 גויס קולוקולצב לשירות חובה בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
הוא הוצב לשרת במשמר הגבול הסובייטי.
לאחר סיום שירות החובה התגייס למשטרה.
בשנת 1982 הוצב לשרת ביחידה מיוחדת לאבטחת דיפלומטים במוסקבה.
ב-1984 מונה למפקד מחלקה בגדוד סיור משטרתי במחוז גגארין במוסקבה ובמקביל למד במכללה המדינית הגבוהה של משרד הפנים הסובייטי עד 1989.
הוא שירת ביחידת הבילוש לחקירות פליליות של מחוז קונצבו במוסקבה ומונה למשנה למפקד תחנת המשטרה מספר 20 בעיר וקודם למפקד תחנת המשטרה מספר 8.
ב-1992 נקרא למחלקת החקירות הפליליות של מוסקבה ושירת כבלש בכיר ביחידה 2 של החטיבה המרכזית במוסקבה.
ב-1997 זומן לבניין משרד הפנים של רוסיה ועבד כמפקד היחידה אזורית הרביעית במחלקה למלחמה בפשע המאורגן ובתוך שנתיים קודם לתפקיד הלשכה לאיתור מבצעי.
ב-2001 מונה למפקד יחידה 3 במשרד הפנים והיה למשנה לראש הלשכה לאיתור מבצעי.
ב-2007 מונה למפקד משטרת מחוז אורלוב במוסקבה ובאפריל 2009 היה למשנה לראש מחלקת החקירות הפליליות של מוסקבה, המהווה לגוף הפועל בתור הבולשת המוסקבאית.
ב-7 בספטמבר 2009 מונה צו נשיא רוסיה למפקד משטרת מוסקבה וב-2010 קודם בדרגה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-2011 מונה לקדנציה נוספת בראשות משטרת מוסקבה.
הוא עזב את תפקיד בשנת 2012 ובמקומו מונה אנטולי יאקונין.
ב-21 במאי 2012 מינה אותו דמיטרי מדבדב לשר הפנים בקבינט שלו.
הוא החליף בתפקיד את ראשיד נורגאלייב והמשיך את הרפורמה במשטרה הרוסית שהתחיל בה קודמו.
במאי 2018 מונה מחדש לתפקיד שר הפנים, במסגרת ממשלת מדבדב השנייה.
ולדימיר קומארין, הידוע גם כולדימיר ברסוקוב, המכונה גם "קום", הוא איש עסקים רוסי, לשעבר סגן נשיא חברת הנפט הפטרבורגית (PTK) בין 1998 ל-1999 ובוס ארגון הפשע אחוות טמבוב של סנקט פטרבורג.
קומארין נולד בטמבוב, לאחר שירות צבאי חובה הגיע ללנינגרד ללמוד.
בשנות השמונים ריצה את עונשו הראשון בגין החזקת נשק וזיוף מסמכים.
לאחר מכן פגש את ואלרי לדובסקיך, אף הוא מטמבוב ויחד הם הקימו את ארגון הפשע טמבוב.
החבורה הזמינה בתחילה רק אנשים מאזור טמבוב (ומכאן שמה - טמבוב).
בהיותה עדיין לא מספיק חזקה כדי לפעול באופן עצמאי, התמזגה הכנופיה עם הארגון הפלילי הגדולה וליקו לוקי (מווליקי לוקי, אזור פסקוב) ועסקה בעיקר בגביית דמי חסות מסחריים.
בשנת 1989 הורשעו חברי כנופיה מרובים של קומארין בגין השתתפות בקרב יריות עם כנופיה עבריינית אחרת, מאלישב.
פסק הדין היה די קל, כביכול משום שהתובע המחוזי הוכה קשות על ידי האלמונים במהלך החקירה.
לאחר שסיים משפט קצר, החבורה של קומארין השתלטה במהירות על תחום גביית דמי החסות בכל רחבי רוסיה הצפון-מערבית - לנינגרד, פסקוב, נובגורוד, קרליה - כשהיא מאתגרת את ענייני העסקים של 'הכנופיה המארחת' לשעבר, וליקו לוקי.
התכתשות עקובה מדם עם כנופיית וליקו-לוקי גרמה לקומארין ליפול לתרדמת בת חודש.
זרועו הימנית הייתה חייבת לעבור קטיעה בכתף וכדורים פילחו את בטנו, חזהו וריאותיו.
עד היום יש לו עדיין שברי קליעים בלבו.
במהלך אמצע שנות 1990 ניסה קומארין להכשיר את הרווחים הפליליים של כנופייתו באמצעות מגעיו הנרחבים עם העירייה בראשות אנטולי סובצ'אק (1991-1996), כאשר ולדימיר פוטין שימש כעוזרו.
קומארין היה משקיע עיקרי בחברת הזיקוק Kirishinefteorgsintez (רוסית: Киришинефтеоргсинтез) והיה חבר בדירקטוריון חברת הנפט הפטרבורגית (PTK) ובכך הפכך קומארין לספק הבנזין היחידה בעיר.
מאז סוף שנות ה-90 נהרגו כמה מבכירי ארגונו של קומארין כמו גם יריביו ופורסמה שורת חקירות בענייניו הפליליים בעבר.
ביוני 2003 הזכיר המגזין "דר שפיגל" כי על פי המשרד הגרמני לענייני פלילים, חברת SPAG הגרמנית הייתה חשודה במעורבות בתוכנית להלבנת הון של קומארין, שהיה בעלים משותף של המיזם המשותף של SPAG עם ממשלת סנקט פטרבורג כאשר פוטין, אז פקיד העירייה, היה יועץ למשרד זה במהלך שבע שנים.
באפריל 2004 המשטרה הגרמנית חקרה את קומארין אך לא הוגשו כתבי אישום.
הוצע כי הסיבה לכך הייתה יחסיו הטובים של קומארין עם הפוליטיקאים הרוסים מיכאיל גלושצ'נקו ואלכסנדר פילאטוב.
על פי החשד, לאחר שסירב לפרוש מעסקה לטובת פוליטיקאי קרוב לוולדימיר פוטין, קומארין נעצר בפשיטה של המשטרה הרוסית על ידי 300 קציני כוחות מיוחדים משטרתיים ב-24 באוגוסט 2007. התובע הכללי יורי צ'ייקה האשים אותו בשוד ומעורבות בהקמת ארגון פשע.
הוא הואשם גם בניסיון הרצח של איש העסקים סרגיי ואסילייב, יריב בעסקי הנפט.
בשנת 2006 ריססו שני גברים עם רובים אוטומטיים את מכוניתו של וסילייב בירי, פצעו אותו והרגו את אחד משומרי ראשו.
קומארין ביקש לנקות את דמותו באמצעות תרומות לעמותות צדקה ולכנסייה הרוסית האורתודוקסית בה היה חסיד אדוק, כמו גם להבטיח את שחרורם של שני ילדיו החטופים של סרגיי בורודולין, איש העסקים הרוסי.
במהלך תקופה זו, עשרות ידוענים ופוליטיקאים השתתפו במסיבת יום הולדתו ה-50 בשנת 2006. קומארין התראיין אצלי אנדריי קונסטנטינוב, מחבר הספר פטרבורג העבריינית.
מאז 2004 שימש קומארין-ברסוקוב כעוזרו של חבר הפרלמנט העירוני בסנקט פטרבורג, אלכסנדר נבזורוב, עיתונאי רוסי ידוע, שטען כי קומארין "אדם נקי לחלוטין" והזמין את קומרין לגלם את המלך לואי ה-14 בסרטו.
עם זאת, במהלך שנות 1990, נבזורוב סיקר פשיטות מרובות על כנופייתו של קומארין בתוכניות טלוויזיה בפריים-טיים שהפכו את הכנופיה למוכרת לשמצה בקרב הציבור.
לאחר חקירת 2007–2009 נידון קומארין ל-14 שנות מאסר בתוספת קנס בגין גביית דמי חסות, הונאה, הלבנת הון וניסיון רצח.
הוא ערער על פסק הדין בבית הדין האירופי לזכויות אדם ובשנת 2011 הופחת עונשו בשנתיים וחצי.
בשנת 2012 מתחילה חקירה ארוכה נוספת על ענייניו של קומארין, שהואשם בהריגתה של גלינה סטארובוייטובה.
העד העיקרי נגד קומארין היה מיכאיל גלושצ'נקו, שבתורו נידון בשנת 2015 ל-17 שנות מאסר על הזמנת רצח סטארובוייטובה.
במרץ 2019 הוא נידון על ידי בית המשפט בסנקט פטרבורג ל-24 שנות מאסר בגין יצירת כנופיית הפשע טמבוב.
אולג אלכסנדרוביץ' פרודיוס (באוקראינית: Олег Олександрович Прудіус; נולד ב-27 באפריל 1979) הידוע יותר בשם הבמה שלו, ולדימיר קוזלוב הוא מתאבק עבר, שחקן, אמן לחימה ומפיק סרטים אוקראיני.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו היה פעם אחת אלוף הזוגות של ה-WWE ביחד עם סנטינו מארלה.
הוא התאמן בהיאבקות, רוגבי, פוטבול, סמבו, קיקבוקס, ג'ודו, ג'ו ג'וטסו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי ואמנויות לחימה משולבות.
לפני שהופיע ב-WWE, קוזלוב היה פעם אחת האלוף במשקל כבד של OVW.
בנוסף לכך, הוא המתאבק האוקראיני הראשון אשר התאבק בארגון ה-WWE.
כמו כן, פרודיוס עובד כשחקן המוכר בעיקר בשל תפקיד מזערי בסרט השעה ה-25 של ספייק לי ובתפקיד בעונה השנייה של הסדרה הסמויה.
פרודיוס זכה במספר תחרויות כגון אליפות הסמבו במשקל כבד של ארצות הברית בשנת 2005 ואליפות ההיאבקות הבינלאומית במשקל כבד של USKBA.
ב-17 בינואר 2006, ארגון ה-WWE הודיע על החתמתו של פרודיוס לחוזה פיתוח.
בתום מעמד החתימה, הוא נלשח לארגון הפיתוח Deep South Wrestling (DSW).
ב-7 באפריל, הוא הופיע לראשונה בארגון תחת שמו האמיתי בקרב נגד בובי ווקר.
ב-5 במאי, פרודיוס ערך את קרב הבכורה שלו שלא שודר בטלוויזיה, כשגבר על רוב קונוויי במופע שהתקיים בסן חוזה, קליפורניה.
לילה לאחר מכן, במופע שהתקיים בסקרמנטו, קליפורניה, מאט סטרייקר התגרה בפרודיוס כשקרא לו "מהגר מלוכלך".
כתוצאה מכך, פרודיוס תקף את סטרייקר.
ב-18 בדצמבר בפרק של תוכנית הדגל Raw, פרודיוס ערך את הופעת הבכורה שלו ב-WWE תחת שם הבמה ולדימיר קוזלוב.
במשך מספר שבועות, הוא רואיין על ידי הארגון, כשטען שהוא יותר טוב מכל המתאבקים באותה התקופה.
לעומת זאת, הוא נעדר מהופעות ברוסטר הראשי, בעוד שהתאבק במחלקות הפיתוח.
ב-28 ביולי 2007, קוזלוב זכה באליפות במשקל כבד של OVW לאחר שניצח את פול ברצ'יל.
לעומת זאת, הוא העניק את התואר למייקל וושינגטון קרואל הודות להסדר שהם הגיעו אליו קודם לכן.
ב-4 באפריל 2008 בפרק של התוכנית סמאקדאון, קוזלוב ערך את קרב הבכורה הרשמית שלו ב-WWE כנבל.
בקרב זה, הוא גבר על מאט בנטלי.
במשך השבועות הבאים, קוזלוב ניצח בקלות מספר יריבים מקומיים ויריבים בעלי חשיבות נמוכה בתוכנית על מנת לחזק את מעמדו כמו קולין דילייני, פונאקי, ננזיו, ג'ימי וואנג יאנג, ג'יימי נובל, דומינו, סטיבי ריצ'רדס.
לאחר שניצח מתאבקים אלה, הוא דרש שתהיה לו תחרות שוויונית יותר ולא חד צדדית.
ב-12 בספטמבר בפרק של התוכנית סמאקדאון, הוא החל לפעול על פי דרישה זו, כאשר הוא תקף את ג'ף הארדי.
במשך השבועות שבאו לאחר מכן, הוא המשיך לתקוף את הארדי ואת אלוף ה-WWE באותה התקופה, טריפל H, מה שהוביל לבסוף לפיוד משולש סביב אליפות ה-WWE.
ב-7 בנובמבר בפרק של התוכנית סמאקדאון, קוזלוב קיבל קרב אליפות נגד טריפל H באירוע סדרת ההישרדות לאחר שהוא ניצח את אנדרטיייקר בפסילה בשל התערבות מצד ג'ף הארדי.
במקור, הקרב היה אמור להיות קרב משולש עם הארדי, אך האחרון הוסר מקרב זה עקב פציעה עלילתית.
פציעה זו הובילה להוספתו של אדג' לקרב, כשבסופו של דבר הוא זה שניצח בקרב המשולש בסדרת ההישרדות וכתוצאה מכך זכה בתואר.
קוזלוב המשיך להיות בתמונת האליפות, כאשר הוא השתתף באתגר "נצח את השעון" נגד אלוף ECW, מאט הארדי, על מנת לקבל קרב נוסף על אליפות ה-WWE; ניסיון זה לא צלח מבחינתו.
הקרב ביניהם הוביל לקיום קרב נוסף, הפעם באירוע ארמגדון, שבו קוזלוב ניצח את הארדי בקרב שאינו היה על התואר.
ניצחון זה סימל את ניצחון הבכורה של קוזלוב באירוע שלם וצפה.
באירוע הרויאל ראמבל, שנערך ב-25 בינואר 2009, קוזלוב התחרה בקרב הרויאל ראמבל המסורתי, כשנכנס כמספר השישי, הספיק להדיח את קאלי הגדול, קרליטו ומונטל וונטביוס פורטר, אך הודח על ידי טריפל H.
לאחר מכן, הוא העפיל לקרב תא ההדחות אשר התקיים באירוע אין דרך החוצה.
בקרב זה, הוא הוצמד לראשונה והודח מהקרב על ידי אנדרטייקר.
עם זאת, הוא עדיין נשאר בלתי מוצמד בתחרות יחידנית.
רצף הניצחונות של קוזלוב הגיע לסיומו ב-2 במרץ 2009 בפרק של התוכנית Raw, לאחר שהפסיד לשון מייקלס; קרב זה קבע מי יתחרה נגד אנדרטייקר ברסלמניה 25. הפסדו הראשון בתוכנית סמאקדאון הגיע אחד עשר ימים לאחר מכן מידי אנדרטייקר.
ב-13 באפריל 2009, קוזלוב הועבר למותג ECW כחלק מהדראפט ה-WWE לשנת 2009, כאשר הוא היה הבחירה היחידה של הלילה.
זמן קצר לאחר קיום הדראפט, דמותו קיבלה זווית חדשה שבה היא שמה דגש על כישורי הצבא שלו מרוסיה.
ב-30 ביוני בפרק של התוכנית ECW, הוא חבר לויליאם ריגל בניצחונם על כריסטיאן וטומי דרימר.
הפסדו הראשון בתחרות יחידנית הגיע ב-9 ביולי בפרק של התוכנית ECW, ובו הוא הפסיד לכריסטיאן בקרב אשר קבע את זהות הטוען לכתר לאליפות ECW של טומי דרימר באירוע לילה של אלופים.
ב-21 ביולי, קוזלוב היה מעורב בעלילה עם איזיקיאל ג'קסון, שבה שבוע אחר שבוע, האחד ניצח בקלות יריבים מקומיים בקרבות יחידים, כשלאחר הקרבות האחר הגיע וביצע על אותו היריב את מהלך הסיום שלו כמעשה שבה להתעלות על האחד שניצח את המקומי.
ב-18 באוגוסט בפרק של התוכנית ECW, ג'קסון היה אמור להצטוות לשורות אלוף ECW באותה התקופה, כריסטיאן, לקרב זוגות נגד קוזלוב והטוען לכתר, ויליאם ריגל.
לעומת זאת, ג'קסון בגד בכריסטיאן, וכתוצאה מכך הוא הצטרף לברית עם ריגל וקוזלוב.
קוזלוב וג'קסון באו לעזרת ריגל בפיוד שלו עם כריסטיאן סביב אליפות ה-ECW, אך כל זה עדיין לא עזר לאחרון לשים ידו על התואר ולזכות בו.
ב-15 בדצמבר בפרק של התוכנית ECW, קוזלוב הגיע ביחד עם ריגל כדי להתמודד מול ג'קסון בקרב באטל רויאל.
במהלך הקרב, ריגל בגד בקוזלוב, כשגרם להדחתו.
לאחר מכן, קוזלוב ניסה לתקוף את ריגל, אך ג'קסון הגיע ותקף בעצמו את קוזלוב מאחור ביחד עם ריגל.
בגידה זו גרמה לפירוק הברית המשולשת.
כשהמותג ECW הגיע לקיצו, קוזלוב, ביחד עם מתאבקי ECW אחרים, הפכו לעצמאיים.
בעקבות זאת, הוא הופיע במותג Raw ב-8 במרץ 2010 במהלך קרב גונטלט עם ג'ון סינה, כשהתחרה מול מתאבקים כמו מר מקמהן, בטיסטה, מארק הנרי, דרו מקינטייר וג'ק סוואגר.
ב-3 במאי בפרק של התוכנית Raw, הוא חבר פעם נוספת לשותפו לשעבר, ויליאם ריגל, לקרב על אליפות הזוגות של ה-WWE נגד שושלת הארט.
בקרב זה, קוזלוב וריגל נחלו הפסד לאחר שריגל נכנע למהלך השארפשוטר של דייוויד הארט סמית'.
שבוע לאחר מכן בפרק של התוכנית Raw, הוא הופיע בקטע מאחורי הקלעים עם סנטינו מארלה, ויליאם ריגל ופלייבור פלייב, ובו מארלה ביקש ממנו לחבור אליו לקרב זוגות.
לעומת זאת, קוזלוב סירב לכך, כשטען שמארלה תמיד מפסיד.
ב-31 במאי בפרק של התוכנית Raw, קוזלוב הפך לדמות טובה בפעם הראשונה בקריירה, כשהוא עזר לסנטינו מארלה ואיב טורס להשיג ניצחון.
שבוע לאחר מכן בפרק של התוכנית Raw, הוא ומארלה הוכרחו להשתתף בתחרות ריקודים, שבה קוזלוב זכה.
ב-14 ביוני בפרק של התוכנית Raw, קוזלוב שימש כשופט המיוחד לקרב היחידים בין ריגל למארלה, שבו מארלה ניצח לאחר שקוזלוב ביצע ספירה מהירה לשלוש במכוון.
שבועיים לאחר מכן בפרק של התוכנית Raw, הוא התמודד מול מארלה בקרב שבו ההתניה הייתה שבמידה שקוזלוב יפסיד, הוא יהפוך לשותף של מארלה.
הוא ניצח בקרב, אף על פי שריגל התערב במהלך הקרב, כשקוזלוב עצר את ריגל עם מכת בעיטה אל החזה שלו ולאחר מכן הוא סחב את מארלה אל מאחורי הקלעים.
שבוע לאחר מכן, קוזלוב הצטוות למארלה ויחדיו הם גברו על ויליאם ריגל וקאלי הגדול.
במשך השבועות הבאים, השניים המשיכו ברצף הניצחונות שלהם, כשרשמו ניצחונות על צמדים בתוכניות Raw ו-Superstars.
באירוע לילה של אלופים, קוזלוב ומארלה השתתפו בקרב זוגות מרובה משתתפים, כשעל כף המאזניים הונחו חגורות אליפות הזוגות של ה-WWE.
מנגד, הם לא צלחו במשימתם, כשמי שזכו באליפות הזוגות היו קודי רודס ודרו מקינטייר.
ב-15 בנובמבר בפרק של התוכנית Raw, הצמד גבר על האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) וכתוצאה מכך הפכו לטוענים לכתר לאליפות הזוגות של ה-WWE.
השניים אתגרו את הית' סלייטר וג'סטין גבריאל מקבוצת הנקסוס לקרב על חגורות האליפות באירוע סדרת ההישרדות, אך גם בניסיון זה הם כשלו.
ב-6 בדצמבר בפרק של התוכנית Raw, השניים הצליחו לזכות לבסוף בחגורות האליפות לאחר שניצחו בקרב זוגות הדחות מרובע את אלופי הזוגות, סלייטר וגבריאל, מארק הנרי ויושי טאטסו, והאוסוס.
באירוע TLC: Tables, Ladders and Chairs, קוזלוב ומארלה ניצחו את סלייטר וגבריאל כתוצאה מפסילה ובכך הם שמרו אצלם את התואר.
השניים איבדו את התואר בחזרה לסלייטר וגבריאל באירוע תא ההדחות, שנערך ב-20 בפברואר 2011. קוזלוב היה אמור להתחרות בקרב ארבעה נגד ארבעה ברסלמניה 27. אולם, הוא נפצע במהלך סוף השבוע של רסלמניה, כשהוא הותקף על ידי קבוצת The Corre, וכתוצאה מכך קופי קינגסטון מילא את מקומו באירוע.
ב-8 במרץ, קוזלוב הפך למאמן של קונור או'בריאן בעונה החמישית של התוכנית NXT שנקראה בשם NXT Redemption.
ב-22 במרץ בתוכנית, קוזלוב ואו'בריאן ניצחו את JTG והטירון שלו, ג'ייקוב נובאק, בתחרות ריקודים.
לאחר מכן, קוזלוב החל ללמד את או'בריאן את טכניקת הסמבו כריקוד.
לעומת זאת, או'בריאן הודח מהתחרות ב-28 ביוני, כשהיה המודח הרביעי.
קוזלוב המשיך ופתח בפיוד עם JTG בתוכנית NXT, כשניצח אותו בשלושה מקרים שונים.
הקרב האחרון של קוזלוב בארגון היה ב-5 באוגוסט בפרק של התוכנית סמאקדאון, שבו הוא הפסיד למארק הנרי.
לאחר הקרב, הנרי שבר את רגלו השמאלית של קוזלוב (כחלק מהעלילה), עד ששיימוס הגיע ונחלץ לעזרתו.
באותו היום, ארגון ה-WWE הודיע שקוזלוב שוחרר מהחוזה שלו.
ב-30 באוגוסט 2011, דווח שפרודיוס יערוך את הקרב הראשון שלו לאחר תקופתו ב-WWE, כשיופיע עבור ארגון ההיאבקות היפני Inoki Genome Federation (IGF) ב-3 בספטמבר תחת שם במה חדש, אלכסנדר קוזלוב.
בתאריך זה הוא הפסיד לאריק האמר תוך פחות משלוש דקות.
ב-2 בדצמבר, קוזלוב גבר על מונטנאה סילבה.
ב-26 במאי 2012, פרודיוס התמודד מול ג'רום לה באנר על אליפות ה-IGF, אך הוא כשל בניסיונו לזכות בתואר זה, כשנחל הפסד לאחר שלוש דקות בלבד.
ב-10 ביולי, הוא השיג קרב חוזר על התואר, אך גם בפעם זו הוא הפסיד לג'רום לה באנר.
הוא לא התאבק מאז אותו הקרב, כשהחליט להסב את תשומת ליבו לעבודה בתור שחקן ופעלולן.
אליפות סמבו במשקל כבד של ארצות הברית
איגוד הקיקבוקס של ארצות הברית
אליפות ההיאבקות הבינלאומית במשקל כבד של USKBA
PWI דירג אותו במקום ה-53 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2009
אליפות הזוגות של ה-WWE (פעם אחת) - עם סנטינו מארלה
הקרב הגרוע של השנה (2008) - נגד טריפל H ואדג' באירוע סדרת ההישרדות
גנרל הצבא ולדימיר גריגורייביץ' קולישוב הוא קצין השירותים החשאיים של רוסיה, המכהן כסגן המנהל הראשון של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה וכראש שירות משמר הגבול של רוסיה (מאז 11 באפריל 2013).
נולד ב-20 ביולי 1957, במחוז רוסטוב שבדרום רוסיה.
בשנת 1979 סיים את לימודיו במכון המהנדסים לתעופה אזרחית בקייב, עבד במפעל 412 לתעופה אזרחית ברוסטוב.
באוגוסט 1982 גויס לשירותי הביטחון והוא בוגר בית הספר הגבוה של הק.ג.ב.
בשנת 2000 התקבל לעבוד במנגנון המרכזי של שירות הביטחון הפדרלי במוסקבה.
ביולי 2003 נשלח לעמוד בראש שלוחת שירות הביטחון במחוז סרטוב.
בשנת 2004, מונה לסגן ראש המינהל למלחמה בטרור בשירות 2 של שירות הביטחון הפדרלי, לאחר מכן נשלח לנהל את שלוחת שירות הביטחון הפדרלי בצ'צ'ניה, במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה ובעת הסכסוך בצפון הקווקז.
מאוגוסט 2008 עד מרץ 2013, שימש כסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי וראש מטה הוועדה הלאומית למלחמה בטרור.
ב-11 באפריל 2013, מונה לסגן הראשון של מנהל שירות הביטחון הפדרלי וראש משמר הגבול של רוסיה, הפועל בכפיפות לשירות הביטחון.
הוא נשוי לאינגה ליאונידובנה קולישובה.
השניים גרים במוסקבה ולהם שני בנים.
ולדימיר בוריסוביץ' קורנב היה שחקן ומורה לקולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי.
קורנב נולד ב-20 ביוני 1940 בסבסטופול, במשפחתו של האדמירל בוריס ליאונידוביץ' קורנב.
הוא גר באיזמאיל עד שהמשפחה עברה לטאלין, שם התעניין בספרות ובתיאטרון.
בשנת 1957 הוא נרשם למכון GITIS.
בשנות ה-60 התפרסם כששיחק את התפקיד הראשי של איכטיאנדר בסרט "האדם האמפיבי", ונודע כסמל מין בברית המועצות.
בשנת 1961 הצטרף ללהקת תיאטרון הדרמה במוסקבה לשם הוזמן על ידי מיכאיל ינשין, שהוביל אז את התיאטרון.
עד שנת 2015 היה למנהל אמנותי של הפקולטה לאמנויות התיאטרון.
ב-2 בינואר 2021 מת בעקבות סיבוכי מחלת נגיף הקורונה.
1988 – כישרון פלילי (Криминальный талант) בתפקיד סרגיי קוריקין
1990 – דפים לא ידועים של צופי החיים
2004 – מאשה ברזינה היקרה
2008 – סודות הפיכות החצר
ולדימיר פטרוביץ' קונדרשין היה כדורסלן ומאמן כדורסל רוסי.
הוכנס להיכל התהילה של FIBA בשנת 2007 ובינואר 2021 נכנס לרשימת המועמדים להיכל התהילה של ג'יימס נייסמית'.
קונדראשין שיחק כדורסל במועדון ספרטק לנינגרד.
כשחקן הוא קיבל את תואר אמן הספורט של ברית המועצות בשנת 1952.
קונדראשין היה המאמן הראשי של ספרטק לנינגרד (שלימים נקראה ספרטק סנקט פטרבורג), בשנים 1967–1995. עם ספרטק, הוא זכה בגביע ספורט האירופי, הטורניר המשני באירופה, בשנים ו-, ובליגת הסובייטית, בשנים 1975 ו-1992.
קונדראשין אימן את נבחרת ברית המועצות, בשנים 1971 ל-1976. הוא הוביל אותם למדליית הזהב הראשונה באולימפיאדת קיץ, באולימפיאדת הקיץ 1972, כאשר חניכיו ניצחו את , במשחק הגמר השנוי במחלוקת של אולימפיאדת הקיץ 1972, בזריקה שנייה אחרונה של אלכסנדר בלוב.
אמן הספורט של ברית המועצות: 1952
אמן מכובד של ברית המועצות: 1971
עיטור הדגל האדום של העמל: 1972
אזרח כבוד של סנקט פטרבורג: 1999
חבר היכל התהילה של פיב"א: 2007
ולדימיר קונסטנטינוביץ' קונובלוב ; (5 בדצמבר 1911 - 29 בנובמבר 1967) היה אדמירל יהודי סובייטי, מפקד הצוללות של הצי הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
נולד בשם וולף בן קלמן ביישוב חקלאי-יהודי בשם "נדיאזנאיה" (מחוז זפוריז'יה, היום אוקראינה), שפירושו "התקווה".
נדיאזנאיה היה יישוב בו הצליחו היהודים בתוצרתם החקלאית יותר מכל היישובים האחרים של התושבים המקומיים.
הקרב הראשון בו הוא השתתף כילד היה בהתנגשויות הרחוב בין החקלאים היהודים לבין פורעים גויים, שרצו להתנקם בהם על הצלחתם.
שם הוא התחנך באוניברסיטה הטכנית הלאומית של דונצק.
בגיל 21 הוא החל לשרת בחיל הים הסובייטי, כצוער בבית הספר הימי הגבוה על שם פרונזה.
לאחר שסיים את הכשרתו הוא שרת בצוללת שהייתה חלק מצי הים השחור.
בשנת 1940 הוא הועבר לצי הבלטי והוא מונה לסגן מפקד צוללת מדגם L-3. שלוש שנים לאחר מכן הוא מונה למפקדה.
מתחילת הקרבות בין גרמניה הנאצית לברית המועצות עד לסוף שנת 1942 צוות הספינה של קונובלוב לקח חלק במספר פעולות בהן הם הטביעו כ-10 ספינות גרמניות.
ב-22 במרץ 1943, מפקד הצי הבלטי האדמירל ולדימיר טריבוץ העניק לקונובלוב את הדגל שספינתו קיבלה כאות הערכה על פעולותם במלחמה.
באוקטובר 1944, שטו קונובלוב וספינתו לצד הדרומי של הים הבלטי, שם הם לקחו חלק בשלוש משימות נוספות בין השנים 1944-1945.
ב 16 באפריל 1945, תפסה הצוללת של קונובלוב את ספינת התובלה הגרמנית "גויה", על הספינה היו בין היתר פליטים, פצועים וחיילים גרמנים.
לאחר שירו 2 טילי טורפדו לעבר הספינה היא טבעה תוך 7 דקות.
פחות מ-200 אנשים שרדו מתוך 7000 איש שהיו על הסיפון, מרבית ההרוגים היו אזרחים ופליטים גרמנים שפונו מאזורים אליהם פלשו הסובייטים.
הספינות שליוו את הספינה "גויה" רדפו אחר הצוללת של קונובלוב במשך שעתיים וחצי ואף פוצצו כ-5 מטענים, אך הצוללת לא נפגעה.
כאות הערכה להטבעת הספינה זכה קונובלוב בתואר גיבור ברית המועצות ב-8 ביולי 1945.
על פי המידע של הצבא הסובייטי, התוצאה הכוללת של הפעולות של קונובלוב וצוותו הסתכמה ב-21 ספינות תובלה פגועות ו-7 ספינות מלחמה פגועות.
אלו הן תוצאות מרשימות ביחס לצוות אחד שפיקד על צוללת אחת.
לאחר המלחמה המשיך קונובלוב לפקד על הצוללת עד נובמבר 1947. בשנים 1947 - 1950 למד באקדמיה הימית בלנינגרד.
בתום הלימודים מונה למדריך בכיר בבית הספר לקציני חיל הים בעיר קלינינגרד.
ב-1955–1958 פיקד על שייטת צוללות בצי הים הבלטי.
ב-7 במאי 1966 הועלה קונובלוב לדרגת קונטר-אדמירל ומונה לסגן מפקד בית הספר לקציני צוללות בלנינגרד.
ולדימיר קונובלב נפטר מאוטם שריר הלב ב-29 בנובמבר 1967.
במהלך הקריירה שלו עוטר קונובלוב (בנוסף לתואר גיבור ברית המועצות) : בשלושה עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור אושקוב, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה, עיטור הכוכב האדום ובמדליות שונות.
בשנת 2012 נקרא על שמו רחוב בסנקט פטרבורג.
ולדימיר ניקיטוביץ' שבצ'נקו (23 בדצמבר 1929 — 30 במרץ 1987) היה במאי קולנוע סובייטי-אוקראיני.
איש אמנות מוערך, קיבל לאחר מותו את פרס ברית המועצות (1988), פרס אוקראינה הסובייטית (1978) ופרס ניקה (1989).
ולדימיר שבצ'נקו נולד ב-23 בדצמבר 1929 בעיר באלטה (כיום מחוז אודסה, אוקראינה).
בשנת 1967 סיים את לימודיו במחלקת הצילום של VGIK.
לאחר התאונה בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, כבמאי ותסריטאי, במוקד האסון, הוא צילם סרט תיעודי-פובליציסטי ייחודי "צ'רנוביל.
כרוניקה של שבועות קשים", שזכתה במספר פרסים גבוהים.
ולדימיר שבצ'נקו מת ב-30 במרץ 1987 בקייב ממחלות קרינה והרעלה כימית קשה, שהתקבל כתוצאה משהותו בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
1970 — צהריים טובים, לבוב
1970 — עיר האריות העתיקה
1974 — אוקראינה מהללת גיבורים
1975 — גובהו של מקסים גורז'יי
1981 — למען שלום עלי אדמות
שבצ'נקו הוכרז כאזרח כבוד בעיר קייב ובמספר ערים במדינה יש אנדרטאות לזכרו.
אסטרואיד החגורה הראשי 6684 וולודשבצ'נקו נקרא לכבודו.
נתגלה ב-19 באוגוסט 1977 על ידי האסטרונום ניקולאי צ'רניך.
ולדימיר אנדרייביץ' קונסטנטינוב הוא פוליטיקאי רוסי ברפובליקה של קרים, וכיהן כיו"ר המועצה העליונה (מרץ 2010–מרץ 2014).
מ-7 באפריל 2014 הוא חבר במפלגת רוסיה המאוחדת.
ב-5 במרץ 2014 פסק בית המשפט בשבצ'נקו בקייב על מעצרם של הפוליטיקאים סרגיי אקסיונוב וולדימיר קונסטנטינוב.
על שירות הביטחון האוקראיני הוטל להביאם לבית המשפט.
בשנת 1973 הוא סיים את התיכון.
הוא בוגר אוניברסיטת סבסטופול , הוא בעל התמחות בהנדסת תעשייה והנדסה אזרחית.
בשנים 1979 עד 1981 שירת בשירות הצבאי בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בנוסף, הוא זכה בפרסים רבים.
בשנת 2010 נבחר ליושב ראש המועצה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של קרים, בית הנבחרים של חצי האי קרים (תפקיד שמילא עד מרץ 2014).
בשנת 2012, קונסטנטינוב גינה בחריפות את הקריאות לשילוב קרים ברוסיה.
ברם, ב-20 בפברואר 2014, במהלך ביקור במוסקבה, הוא הצהיר כי העברת קרים ב-1954 מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית הייתה טעות.
מאז מרץ 2014, היה לתומך נלהב בסיפוח הרוסי של קרים ב-2014.
יו"ר מועצת המדינה של רפובליקת קרים
באפריל 2014 הצטרף ולדימיר למפלגת רוסיה המאוחדת.
מ-17 במרץ 2014 - הוא יו"ר מועצת המדינה של הרפובליקה של קרים.
בשנת 2018, במהלך הבחירות לנשיאות רוסיה, הוא הפך ליושב ראש משותף במטה של קרים לתמיכה ציבורית בפוטין.
ב-25 באפריל 2018 הוא קרא לתושבי קרים שלא לבקר באוקראינה.
ב-7 במאי 2018 הוא הוזמן לטקס השבעתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ב-5 ביולי 2018, קונסטנטינוב תמך בפומבי ברפורמה בפנסיה, בפגישה של 61 קולות - רוב מוחץ שמיוצג על ידי מפלגת רוסיה המאוחדת - אישר את העלאת גיל הפרישה, רק סגן אחד של מועצת המדינה היה נגד.
לדברי יו"ר הפרלמנט, אנשי קרים תומכים ברפורמה המוצעת על ידי ממשלת רוסיה.
ב-14 ביוני 2019, ולדימיר קונסטנטינוב הכריז על כוונתו להשתתף בבחירות למועצת המדינה של קרים, המתוכננות ל-8 בספטמבר.
ב-29 ביולי 2019, על פי החלטת ועדת הבחירות של הרפובליקה של קרים, הוא הפך למועמד לסגן של מועצת המדינה של הרפובליקה.
ב-8 בספטמבר 2019, ביום ההצבעה, נבחר קונסטנטינוב לסגן של מועצת המדינה של קרים.
ב-20 בספטמבר 2019, קונסטנטינוב הפך שוב ליושב ראש מועצת המדינה של הרפובליקה של קרים בחמש השנים הבאות, 74 סגנים של הפרלמנט של קרים הצביעו בעד מועמדותו, סגן 1 היה נגד.
ב-2 באפריל 2014, שירות הביטחון האוקראיני הכניס את קונסטנטינוב לרשימת המבוקשים "בקשר לפעולות שמטרתן לשנות או להפיל בכוח את הסדר החוקתי של כוח המדינה" (סעיף 109 לחוק הפלילי של אוקראינה).
קונסטנטינוב גם עמד בראש אחת מחברות הבנייה הגדולות בקרים במשך תקופה ארוכה, שבסופו של דבר הייתה חייבת 7.3 מיליון, לישויות משפטיות וליחידים.
מסיבה זו כל החשבונות של החברה נעצרו על ידי השירות המנהל של אוקראינה.
ולדימיר קוקול (בסלובנית: Vladimir Kokol; נולד ב-3 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הקשר.
קוקול התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ז'לייזניצ'אר מריבור במדיה רשם 32 הופעות וכבש 4 שערים.
בסיום העונה ירדה מריבור לליגה השנייה וחתם במורה במדיה שיחק 4 עונות וזכה עמה בגביע בעונתו השנייה.
בקיץ חתם ברודאר ולנייה ובמהלך השנה חתם בסלאבן בלופו מליגת העל הקרואטית.
בקיץ חזר לסלובניה וחתם במריבור עמה זכה באליפות בעונתו היחידה במועדון.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה במורה.
בינואר חתם באולימפיה ליובליאנה במדיה שיחק שנה וחצי בסיומן חזר למורה.
בקיץ חתם בהפועל נצרת עילית מליגת העל.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד הפועל פתח תקווה.
בסיום העונה ירדה נצרת עילית לליגה הלאומית וקוקול שוחרר מהמועדון.
בהמשך הקריירה קוקול שיחק בוילדון, נ.ש.
מורה, מרגרת'ן, מארקט הארטמנסדורף, גנצ'אני, צ'ארדה ורקיצ'אן.
ב-12 באוקטובר 1994 קוקול ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בתיקו 0-0 נגד .
ב-29 במרץ 1995 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
ולדימיר קוזלובסקי היה צייר אימפרסיוניסטי רוסי.
בגיל 13 שנים, ולדימיר קוזלובסקי נכנס לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למד אצל קונסטנטין קורובין ויצחק לויתן.
התפתחותו המקצועית הושפעה במידה רבה מחבריו כמו גם ממוריו, אלכסיי סאווראסוב, וסילי פולנוב ו-וסילי פרוב.
לאחר סיום לימודיו ב-1887, ולדימיר חזר לקייב ועד מהרה התקבל על ידי החברה האימפריאלית של קייב לעידוד האמנויות (1890 - 1896).
ציוריו המוקדמים של קוזלובסקי זכו בשנים אלו בפרסים רבים בקייב ובמוסקבה, ביניהם "מנזר שקט" (1892), "בית מתוק" (1893), "צהריים" (1894) ו"יער אורנים" (1895).
בתחילת המאה ה-20 הפך קוזלובסקי לאחד האימפרסיוניסטים הרוסים, והצטרף לתנועת האמנות ההולכת וגדלה במדינה.
בציוריו חיבר ולדימיר את מסורות ציורי הנוף של מורו, וסילי פולנוב, עם סצנות ז'אנר של וסילי פרוב, המתארות בצורה חיה את החיים הפשוטים של האיכרים האוקראינים.
בשנת 1915, ולדימיר קוזלובסקי היה חבר מייסד של אגודת האמנים בקייב (1914–1919) ושימש כמזכירה של חברה זו במשך 5 שנים.
ציוריו הוצגו ברחבי האימפריה הרוסית, כולל מוסקבה, סנט פטרסבורג, קייב, אודסה, חרקוב, ז'יטומיר וערים נוספות.
כמה מיצירותיו המפורסמות ביותר, כגון "חורף", "אביב", "הדרך לז'יטומיר", "בריכה", "בנהר", "דייגים" פורסמו כגלויות.
לאחר המהפכה הרוסית של 1917, ציירים רבים נאלצו לעזוב את הארץ.
האידאולוגיה הקומוניסטית החדשה הייתה עוינת במיוחד לתנועת האמנות האימפרסיוניסטית ה"בורגנית", שנחשבה כבלתי תואמת את הערכים הקומוניסטיים.
ולדימיר קוזלובסקי נשאר בקייב והחל לעבוד כמאייר של ספרי ילדים, ושיתף פעולה עם אותן הוצאות לאור שקודם לכן פרסמו את ציוריו.
ולדימיר קוזלובסקי נפטר בשנת 1930, ונקבר בבית הקברות הישן של באיקוב בקייב.
ולדימיר קאידוש (בצ'כית: Vladimír Kajdoš; 21 בפברואר 1893 – 8 ביולי 1970) היה בריגדיר גנרל בצבא צ'כוסלובקיה, אשר שימש כראש המטה הכללי של צ'כוסלובקיה במהלך משבר הסודטים.
כמו כן, הוא שימש למשך תקופה קצרה כשר הרכבות וכן כשר הדואר והטלגרף של ממשלת צ'כוסלובקיה.
קאידוש נולד ב-21 בפברואר 1893, בעיר נמצ'יצה שבמחוז משנה קרומייריז'.
ב-1912 הוא החל ללמוד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קארל בפראג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי, והחל ללמוד בבית הספר לקצינים בברנו.
בספטמבר 1915 הוא נשלח לחזית המזרחית כמפקד כיתה.
כעבור שבועיים בלבד של לחימה, הוא נפל בשבי הרוסי.
ביולי 1916 הוא התגייס מרצונו לצבא האימפריה הרוסית, ופיקד על כיתה בחזית המקדונית.
בינואר 1917 הוא התגייס ללגיונות הצ'כוסלובקיים.
הוא שימש בתחילה כמפקד כיתה, ולאחר מכן נשלח לגייס מתנדבים צ'כוסלובקים נוספים מתוך מחנות השבויים.
באוקטובר 1918 הוא מונה למפקד פלוגה.
קאידוש השתתף בקרבות של הלגיונרים כנגד הצבא האדום, וביוני 1920 חזר לצ'כוסלובקיה, שהכריזה בינתיים על עצמאות.
צבא צ'כוסלובקי הוקם, וקאידוש התגייס אליו ועבר קורס קצינים בפראג.
בספטמבר 1923 הוא החל לשרת במטה הכללי.
ב-1924 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-9. ביוני 1930 הוא מונה למפקד גדוד.
במקביל, הוא מילא תפקידי מטה בכירים בחיל החימוש.
ב-23 בספטמבר 1938, לנוכח האיום המתגבר מצד גרמניה הנאצית, הכריז נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש על גיוס כללי.
ראש המטה הכללי לודוביק קרייצ'י קודם לתפקיד גנרליסימו והמפקד העליון של הצבא הצ'כוסלובקי.
קאידוש מונה במקומו לרמטכ"ל והיה אמור להוביל את הצבא הצ'כוסלובקי במלחמה הקרבה עם גרמניה.
כעבור 11 ימים, נפטר המשבר בעקבות ועידת מינכן.
ב-4 באוקטובר 1938, מינה אותו יאן סירובי לשר הרכבות, ושר הדואר והטלגרף בממשלתו.
בתפקידו הוא נאלץ לשקם את רשת הרכבות והדואר של צ'כוסלובקיה, ששובשו קשות בעקבות הנגיסות הטריטוריאליות של גרמניה, פולין, הונגריה וסלובקיה באדמתה של צ'כוסלובקיה.
הוא המשיך לכהן בתפקידיו הצבאיים במקביל, ואף השתמש בחיילים כדי לתקן את הרכבות ורשתות הטלגרף.
הוא סיים את תפקידו ב-1 בדצמבר 1938.
במרץ 1939 סופחה צ'כוסלובקיה לגרמניה ללא קרב, והפכה לפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה.
בתחילה, קאידוש ניסה לשתף פעולה עם הגרמנים במטרה להקים כוח שישמור על ביטחון הפרוטקטורט.
במקביל, הוא יצר קשרים עם המחתרת הצ'כית.
בדצמבר 1939 הוא הפסיק את שיתוף הפעולה שלו עם הגרמנים, וחזר ללמוד פילולוגיה בפראג.
הוא החל לעבוד על תרגום חדש של הברית החדשה לצ'כית, ובמקביל שמר על קשרים עם המחתרת.
הוא השתתף במרד מאי 1945, שבמהלכו סילקו תושבי העיר את השלטון הגרמני.
הוא התגייס לצבא הצ'כוסלובקי החדש, אולם ב-1947 עזב אותו.
הוא חי את שארית חייו בפרנשטאט פוד ראדהושטם, שם עבד בארכיון מקומי.
ולדימיר קייליס-בורוק היה סייסמולוג סובייטי-רוסי-אמריקאי ממוצא יהודי.
ולדימיר קייליס-בורוק נולד בשנת 1921 במוסקבה למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר קייליס-בורוק החל ללמוד גאופיזיקה במכון לחקר גאולוגיה במוסקבה וסיים את הלימודים בשנת 1943. בשנת 1948 הוא סיים עבודת תואר שלישי ובשנת 1953 פוסט-דוקטורט.
החל משנת 1948 קייליס-בורוק עבד במכון לפיזיקת כדור הארץ של אקדמי למדעים של ברית המועצות ועבד בו עד לשנת 1989. בשנת 1989 הוא הקים מכון לתאוריית חיזוי של רעידות אדמה וניהל אותו עד לשנת 1998.
בשנת 1998 קייליס-בורוק עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לסו היה פרופסור עד לשנת 2013.
קייליס-בורוק פיתח שיטה לחיזוי רעידות אדמה.
החל משנת 1989 בעזרת השיטה בוצע חיזוי מוצלח של 31 מקרים.
קייליס-בורוק כתב מעל ל-400 מאמרים מדעיים והדריך עשרות עבודות תואר שלישי.
בשנים 1989-1991 הוא היה נשיא של האיגוד הבין-לאומי לגאודזיה וגאופיזיקה.
בשנת 1969 קייליס-בורור התקבל להאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בשנת 1971 להאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) ובשנת 1994 לאקדמיה אירופיאה.
בשנת 1987 הוא התקבל לאקדמי למדעים של ברית המועצות.
בנוסף הוא קיבל מספר עיטורים.
ולדימיר קוקס היה מומחה לפרמקולוגיה סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
ולדימיר קוקס נולד בשנת 1934 בלנינגרד למשפחה יהודית.
לוולדימיר היה אח סמיון קוקס ואחות מינה.
לאחר התקרבות קרבות מלחמת העולם השנייה לעיר המשפחה פונתה לאזור סברדלובסק.
לאחר סיום בית ספר קוקס החל ללמוד רפואה באוניברסיטת סצ'נוב אותה סיים בשנת 1957. הוא נשלח לעבודה למגדן והיה רופא בבית חולים אזורי.
בשנת 1961 קוקס חזר למוסקבה והחל לימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1964. לאחר סיום עבודת התואר הוא החל ללמד באוניברסיטה.
בהדרגה קוקס עבר מתחום רפואה לפרמקולוגיה תוך התמחות בפרמקולוגיה קלינית.
בשנת 1970 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1974 הוא מונה לפרופסור.
בשנת 1980 קוקס היה חלק של צוות שקיבל פרס ברית המועצות.
הוא היה חבר באקדמיה למדעי הרפואה משנת 1999 וחבר בפועל באקדמיה רוסית למדעים.
קוקס כתב מספר ספרי לימוד בתחום רפואה פנימית ופרמקולוגיה.
ספרו "פרמקולוגיה קלינית" עבר 6 מהדורות.
בהדרכתו הוכנו 113 עבודות תואר שלישי ו-25 עבודות פוסט-דוקטורט.
קוקס היה חבר מערכת של כתבי עת בתחום התמחותו.
על פעילותו לקוקס הוענקו מספר פרסים ועיטורים.
קוקס נפטר במוסקבה בשנת 2024.
ולדימיר קבראיסקי היה אסטרונום וקרטוגרף סובייטי.
ולדימיר קבראיסקי נולד בשנת 1884 בכפר באזור גוברניית סימבירסק למשפחה מבוססת.
הוא סיים לימודי גימנסיה בסימבירסק והחל ללמוד באוניברסיטת חרקוב אותה סיים בשנת 1916.
בשנת 1921 קבראיסקי החל ללמד באקדמיה צבאית לקציני חיל הים בלנינגרד.
בשנת 1934 קבראיסקי סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1935 הוא קודם לדרגת פרופסור ומונה למנהל קתדרה.
במקביל בשנים 1922–1939 הוא היה מלמד במכון למהנדסי מכרות.
בשנת 1949 הוא עבר לאוניברסיטת לנינגרד והיה פרופסור עד פטירתו.
רוב העבודות של קבראייסקי היו בתחום אסטרונומיה וקרטוגרפיה.
הוא חקר תורת ההיטלים ופיתח שיטות היטל לרבות היטל קבראיסקי VII.
בנוסף לכך הוא חקר בניית מכשירים לביצוע מדידות אסטרונומיות ופיתח מכשירים למציאת מיקום אונייה שמתאימים במיוחד לתנאי נראות קשים.
בשנת 1944 קבראייסקי קודם לדגה צבאית "אדמירל-מהנדס".
הוענקו לו מספר עיטורים לרבות עיטור לנין (1945), עיטור הדגל האדום (1944, 1947) ועיטור הדגל האדום של העמל (1944).
בשנת 1952 הוענק לקבראיסקי פרס ברית המועצות.
קבראיסקי נפטר בשנת 1954 ונטמן בלנינגרד.
לזכרו נקרא רכס הרים באנטארקטיקה ואוניית מחקר של הצי הסובייטי.
ולדימיר רייבסקי הוא עיתונאי, מנחה טלוויזיה ורדיו, מפיק ויוצר סרטים דוקומנטריים רוסי.
רייבסקי נודע בזכות תוכניות וסדרות דוקומנטריות שיצר והגיש בערוצי הטלוויזיה «רוסיה-2», «מוסקבה 24» ו«רוסיה-תרבות», וכן בזכות עבודתו ברדיו «גשם כסוף».
הוא זכה פעמיים בפרס הטלוויזיה הרוסי «פרס TEFI» ובפרסי מדיה נוספים.
רייבסקי נולד ב־31 במאי 1985 בסברדלובסק (כיום יקטרינבורג), ברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות, במשפחה אינטלקטואלית.
אביו הוא פיזיקאי תאורטי, ואמו עוסקת בפדגוגיה מוזיקלית.
הוא למד בבית הספר מס' 70 ביקטרינבורג, וב־2007 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אורל הממלכתית על שם א.
כבר בשנות הלימודים החל לעבוד ככתב טלוויזיה בערוץ מקומי, ובהמשך עבר למוסקבה.
לאורך השנים עבד רייבסקי ככתב, עורך ומגיש במספר גופי תקשורת ארציים, ושילב עבודה טלוויזיונית עם פרויקטים ברדיו ובדפוס.
את הקריירה הטלוויזיונית הארצית שלו פתח רייבסקי בערוצים מדעיים ותיעודיים.
בשנים 2011–2012 הגיש את התוכנית המדעית-פופולרית «Человеческий FAQтор» בערוצים «Наука 2.0» ו«Россия-2», שבה הוסברו תופעות יומיומיות ופיתוחים טכנולוגיים בשפה נגישה לצופים.
בשנים 2013–2014 היה מחבר ומגיש תוכנית האירוח-מגזין «За обедом» בערוץ העירוני «Москва 24», שבה שוחח עם אורחים ממגזרים שונים בזמן ארוחת צהריים במקומות אהובים בעיר.
משנת 2014 ועד ראשית שנות ה־2020 הגיש רייבסקי את סדרת הסרטים הדוקומנטריים «Сделано в Москве» (ומ־2019 תחת השם «Москва Раевского») בערוץ «Москва 24».
במסגרת הפרויקט הופקו למעלה ממאתיים סרטים קצרים על ההיסטוריה של מקומות, תופעות ופרויקטים תרבותיים במוסקבה – מאתרים עירוניים ועד אירועים בולטים בתולדות התרבות הרוסית.
ב־2016 שימש מחבר ומגיש הסדרה «Сокровища нации» בערוץ «Моя планета», שעסקה במוזיאונים יוצאי דופן ברחבי העולם.
בשנים 2017–2018 הגיש יחד עם ניקיטה בלוגולובצב את תוכנית המדע-בידור «Научный Stand Up» בערוץ «Россия-Культура», ושילב בה הסברים מדעיים עם אלמנטים של סטנדאפ.
בנוסף יצר והגיש רייבסקי מחזור סרטים תיעודיים על שערוריות בהיסטוריה של האמנות, ששודרו בערוץ «Культура», ועסקו בין היתר ביצירותיהם של גתה, מיילארמה ואמנים מודרניים אחרים.
בשנים 2017–2022 היה רייבסקי אחד ממגישי התוכניות «Ну да, Москва» ו«От автора» בתחנת הרדיו «Серебряный дождь», שבהן שילב נושאי היסטוריה עירונית, תרבות עכשווית ואקטואליה.
כפובליציסט פרסם רייבסקי מאמרים וראיונות במגזינים ואתרי חדשות שונים, בהם «Сноб», «Афиша», «Buro» ואחרים, לעיתים קרובות בנושאי תרבות, היסטוריה וזהות עירונית מודרנית.
בשנים 2017–2022 ניהל רייבסקי יחד עם רעייתו את "סטודיית ולדימיר רייבסקי", חברת הפקה שהתמקדה ביצירת תוכני וידאו על היסטוריה ותרבות: קדימונים למוזיאונים, סרטים תיעודיים, מדריכי אודיו ופרויקטים חינוכיים דיגיטליים.
במסגרת פרויקטים אלה עבד עם מוזיאונים וארגונים תרבותיים ברוסיה ובאירופה, והפיק סדרות על תולדות אמנות, ספרות ותרבות זיכרון.
לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022 הביע רייבסקי עמדה פומבית נגד המלחמה ועזב את רוסיה.
בדף האישי שלו כתב כי עבר להתגורר מחוץ למדינה, והמשיך לעסוק בהרצאות, בסרטים ובפרויקטים דוקומנטריים בינלאומיים.
בשנים 2023–2025 הופיע עם סטנדאפ-הרצאות היסטוריות בערים שונות באירופה ובישראל, ושיתף פעולה עם מוסדות תרבות, בהם מוזיאון טייט מודרן בלונדון במסגרת סיורי עומק על "העקבות הרוסיים" באוספים המוזיאליים.
פעמיים זוכה פרס הטלוויזיה «ТЭФИ-регион» עבור תוכניות טלוויזיה דוקומנטריות וחינוכיות (2018, 2020).
פרס «Золотой луч» בקטגוריית "מגיש טלוויזיה הטוב ביותר".
ולדיסלב אנדרס (בפולנית: Władysław Albert Anders; 11 באוגוסט 1892 - 12 במאי 1970) היה גנרל פולני במלחמת העולם השנייה, מפקד "צבא אנדרס".
ולדיסלב אנדרס נולד בשנת 1892 בכפר בלוניה, כ-60 ק"מ מצפון ללודז' לאב גרמני-בלטי ולאם פולניה.
למד בבית הספר הטכני הגבוה בריגה.
לאחר סיום הלימודים התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
עבר הכשרה לקצונה בבית הספר לקציני חיל הפרשים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כמפקד פלוגת פרשים.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר ב-7 עיטורים רוסים.
לאחר המלחמה הצטרף אנדרס לצבא פולין (שזה עתה זכתה בעצמאותהּ) ולחם כמפקד רגימנט בקרב נגד הצבא האדום במלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1919. בשנות ה־30 עלה אנדרס לדרגת גנרל.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1 בספטמבר 1939 היה אנדרס מפקד חטיבת פרשים.
הפרשים הפולניים לא היו יריב ראוי לתנופת השריון הגרמני והם נסוגו.
אנדרס נפל בשבי הסובייטים שפלשו לפולין ממזרח ונכלא בכלא לוביאנקה במוסקבה, נחקר ועונה בידי אנשי הנ.ק.ו.ד..
גורלו של אנדרס השתנה לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ב־22 ביוני 1941. הסובייטים שחררו אותו מכלאו על מנת שיקים צבא פולני שיילחם לצדם.
אנדרס נתמנה למפקד צבא זה, ששמו הרשמי היה "הקורפוס הפולני השני" אך קיבל את הכינוי "צבא אנדרס".
חיילים וקצינים פולניים ששוחררו ממאסרם במחנות הכפיה בסיביר, קזחסטן ואזורים אחרים בברית המועצות הצטרפו לצבא אנדרס.
כשסקר אנדרס לראשונה את גייסותיו, הוא מצא אנשים מזי רעב ועטויים בבלויי סחבות.
מתוך כמיליון וחצי פולנים שגורשו לברית המועצות ממזרח פולין עם תפיסתה על ידי הסובייטים בשנת 1939 נותרו בחיים מאות אלפים ספורים בלבד.
אנדרס קומם את אנשיו והפך אותם לצבא מאורגן.
פליטים פולניים בלתי לוחמים, נשים, ילדים וזקנים, נלוו לצבא אנדרס, ומזונם ניתן להם ממנות הקרב של החיילים.
משא ומתן בין סטלין, צ'רצ'יל והכוחות הפולניים, איפשר לצבא אנדרס שמנה כ־100,000 חיילים ופליטים אזרחיים לצדם, לעבור לפרס שהייתה באותה עת נתונה להשפעה בריטית.
בפרס גיבש ואימן אנדרס את צבאו.
בעלות הברית הועידו לצבא אנדרס את המשימה להילחם בחזית איטליה.
לאחר מספר חודשים בפרס יצא צבא אנדרס לכיוון המזרח התיכון בדרכו לחזית האיטלקית.
צבא אנדרס הפך להיות כוח קרבי רציני.
בשנת 1944 הגיע לאיטליה, בה זכה לניצחונו הגדול בקרב על מנזר מונטה קאסינו ב־17-18 במאי 1944. אנדרס כבש את המנזר, שהפך למבצר מוגן היטב, לאחר ששלושה ניסיונות קודמים של בעלות הברית לכבוש אותו כשלו.
בהמשך השתתף צבא אנדרס בקרבות בחוף הים האדריאטי ובטיהור עמק הנהר פו, ושחרר את הערים אנקונה ובולוניה.
אנדרס קיבל אזרחות של כבוד בשתי הערים כאות הוקרה על פועלו.
בפברואר 1945, מונה אנדרס למפקד העליון של הצבא הפולני על ידי הממשלה הפולנית הגולה, במקום הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי שהיה בשבי הגרמני.
אנדרס נאבק ביחד עם הממשלה הפולנית הגולה נגד ממשלת לובלין הפרו-סובייטית, אך ללא הועיל.
בתחילת 1946 אף נטען שאנדרס ביקש לצאת למלחמה כדי לשחרר את פולין מידי הקומוניסטים.
בספטמבר 1946 שללה הממשלה הפולנית את האזרחות הפולנית של אנדרס בגלל שסירב לחזור לפולין הקומוניסטית, עודד את חייליו שלא לשוב לפולין ולטענת הממשלה הפולנית הוא הוביל פעולות חבלה בפולין.
לאחר תום המלחמה נשאר אנדרס לכל חייו בבריטניה, למרות שמעולם לא קיבל אזרחות בריטית.
הוא התנגד לממשלת פולין הקומוניסטית, ראה עצמו כגולה פוליטי, והיה ממנהיגי הממשלה הפולנית הגולה.
ב-1954, לאחר ששבע שנות כהונת ה"נשיא" הגולה אוגוסט זלסקי תמו, הוביל קבוצה שהקימה מועצה של שלושה אשר טענה לנטילת סמכויות הנשיא.
אנדרס מת בשנת 1970. לפי בקשתו נקבר לצד לוחמיו בבית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין הפך הגנרל אנדרס להיות לגיבור לאומי במורשת הפולנית.
נגד אנדרס הועלו טענות לאנטישמיות.
לאחר המלחמה עלו טענות שהוא תמך בפרעות ביהודי פולין שנותרו בה אחרי השואה.
גנרל אנדרס קיבל 33 עיטורי מלחמה מ-10 מדינות שונות, ביניהם אות לגיון ההצטיינות של ארצות הברית.
ולדיסלב דומיניק גרבסקי (בפולנית: ; 7 ביולי 1874 – 1 במרץ 1938) היה כלכלן ומדינאי פולני, ששימש כראש ממשלת פולין וכשר האוצר.
גרבסקי היה פעיל במסגרת מפלגת הימין, המפלגה הלאומית דמוקרטית, שהקים רומן דמובסקי, ושירת בממשלות השונות שהקימה.
בין 23 ביוני ו-24 ביולי 1920 שימש גרבסקי כראש ממשלה וכשר האוצר, ובמסגרת זו נסע לוועידת ספא על מנת לנסות ולקבל את עזרת המערב במלחמה עם הבולשביקים.
לאחר מכן המשיך בשירות בממשלות פולין, שהייתה נתונה אז במשבר פרלמנטרי וחוקתי, בגינו התחלפו הממשלות אחת לכמה חודשים.
ב-19 בדצמבר 1923 מונה גרבסקי שוב לראש הממשלה ובמקביל כיהן כשר האוצר.
במשך שנתיים הצליח גרבסקי לאחד מאחוריו את תמיכת הסיים.
היו אלו שנתיים יציבות לאחר כחמש שנים של תוהו ובוהו פוליטי.
גרבסקי הציע ליוזף פילסודסקי אשר פרש מן הפוליטיקה כשנה לפני מינויו של גרבסקי, אך עדיין הטיל את צילו הכבד על הפוליטיקה הפולנית, תפקיד ביטחוני בממשלתו.