tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסופר והמשורר הבריטי מרווין פיק מת ב-1968 ואובחן לאחר מותו כמקרה סביר של דמנציה עם גופיפי לואי במחקר משנת 2003 שפורסם ב-JAMA Neurology .
בהתבסס על סימנים בעבודתו ובמכתביו של הידרדרות מתקדמת, ירידה קוגניטיבית תנודתית, הידרדרות בתפקוד חזותי-מרחבי, ירידה בטווח הקשב והזיות ראייה ואשליות, ייתכן שהוא המקרה המוקדם ביותר הידוע בו נמצא כי דמנציה עם גופיפי לואי היה ההסבר הסביר לסיבת המוות.
בזמן התאבדותו ב-11 באוגוסט 2014, רובין ויליאמס, השחקן והקומיקאי האמריקאי, היה מאובחן כחולה במחלת פרקינסון.
לדברי אלמנתו, ויליאמס חווה דיכאון, חרדה ופרנויה גוברת.
אלמנתו אמרה שבנתיחה שלו נמצאה מחלת גופיפי לואי מפושטת, בעוד שהנתיחה השתמשה במונח דמנציה מפוזרת בגופיפי לואי .
דניס דיקסון, דובר האגודה לדמנציה של גופיפי לואי, הבהיר את ההבחנה בכך שדימנציה של גופיפי לואי נקראת בדרך כלל מחלת גופיפי לואי מפוזרים ומתייחסת לתהליך המחלה הבסיסי.
לדברי דיקסון, "גופיפי לואי מוגבלים בדרך כלל בהפצה, אך בדמנציה עם גופיפי לואי, גופי לואי מפוזרים באופן נרחב בכל המוח, כפי שהיה במקרה של רובין ויליאמס".
הזיהוי של סמנים ביולוגיים פרודרומליים עבור דמנציה עם גופיפי לואי יאפשר להתחיל טיפולים מוקדם יותר, לשפר את היכולת לבחור נבדקים, למדוד יעילות בניסויים קליניים, ולעזור למשפחות ולרופאים לתכנן התערבויות מוקדמות ומודעות להשפעות שליליות אפשריות כתוצאה שימוש בתרופות אנטי פסיכוטיות.
הקריטריונים הוחלטו בשנת 2020 כדי לעזור לחוקרים לזהות טוב יותר דמנציה עם גופיפי לואי בשלב הטרום-דמנציה.
הוצעו שלוש תסמונות של דמנציה עם גופיפי לואי: 1) פגיעה קוגניטיבית קלה.
2) דמנציה עם גופיפי לואי בהופעת דליריום; ו-3) דמנציה עם גופיפי לואי עם התחלה פסיכיאטרית.
שלוש התסמונות המוקדמות עשויות לחפוף.
נכון לשנת 2020, עדיין קשה להבחין בין דמנציה עם גופיפי לואי להופעת דליריום ופסיכיאטרית ללא סמנים ביולוגיים טובים יותר.
אף על פי כן, הפרעות פסיכיאטריות חמורות המתחילות מאוחר והזיות בלתי מוסברות יכולות להוות אינדיקציה לשקול דמנציה עם גופיפי לואי.
דממת המוות הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2007 שבוים על ידי ג'יימס ואן ונכתב על ידי לי וונל.
בסרט מגלם ראיין קוואנטן את דמותו של ג'יימי אשן, אלמן צעיר החוזר אל עיירת נעוריו במטרה למצוא הסברים למותה של אשתו.
בסרט גם מככבים אמבר ולטה, דוני וולברג ובוב גנטון.
הסרט הועלה לאקרנים ב-16 במרץ 2007 על ידי אולפני יוניברסל והוקדש לזכר המפיק גרג הופמן המנוח.
ג'יימי אשן ואשתו ליסה מקבלים חבילה אנונימית ובתוכה בובת פיתום בשם "בילי".
בזמן שג'יימי יוצא להביא ארוחת ערב, דמות מסתורית תוקפת את ליסה ההריונית, גורמת לה לצרוח ולהפיל את העובר.
ג'יימי חוזר הביתה ומוצא את גופתה של ליסה ומגלה שלשונה נכרתה.
ג'יימי נחקר באשמת רצח אשתו על ידי הבלש ג'ים ליפטון, אך משוחרר מחוסר ראיות.
ג'יימי מגלה בתוך החבילה שאיתה הגיע בילי פתק ועליו כתוב "מרי שו", אישה שהתגוררה בעבר בעיירה בשם רייבנס פייר בה ג'יימי גדל והייתה פיתום.
ג'יימי חוזר לעיירה הנטושה רייבנס פייר ופוגש באביו המנוכר אדוארד, שכעת מרותק לכיסא גלגלים לאחר שחווה שבץ ואת אשתו הצעירה אלה.
ג'יימי שואל אותם על מרי שו, אך אלו אומרים לו שמדובר באגדה אורבנית ולא יותר.
ג'יימי מארגן את הלוויה של ליסה בעזרת הקברן העירוני הנרי ווקר.
אשתו הסנילית של הנרי, מאריון מזהירה את ג'יימי מרוחה של מרי שו ומפצירה בו לקבור את הבובה בילי.
ג'יימי קובר את הבובה, אבל מופתע כאשר הבלש ליפטון מוציא את הבובה מהקבר ומתעמת איתו על כך, בטענה שמעשיו חשודים.
הנרי מספר לג'יימי שמרי שו בעבר הייתה פיתום שנהגה להופיע בעיר ובאחת מהופעותיה היא הושפלה על ידי ילד בשם מייקל, שטען שהוא רואה את שפתיה זזות.
כמה שבועות לאחר מכן, מייקל נעדר ומשפחתו מאשימה את מרי שו ומבצעת בה לינץ', הורגת אותה.
משאלתה האחרונה של מרי הייתה שיהפכו את גופתה לבובה ולהיקבר ביחד עם 101 הבובות שלה, אליהם התייחסה כילדיה.
הילד הנרי מבחין בגופתה של שו מתרוממת באוויר ובאה לתקוף אותו, אך הוא ניצל הודות לעובדה שלא צרח, מכייון שמרי הורגת רק את מי שצורח למולה.
ג'יימי מגלה שמייקל, שנרצח על ידי מרי שו הוא קרוב משפחה רחוק שלו.
כחלק מהלינץ' שבוצע במרי שו, לשונה נכרתה על ידי משפחת אשן הזועמת בזמן שהם גרמו לה לצרוח מפחד.
מאז אותו היום, היא נוקמת בכל צאצאי משפחת אשן ובתושבי רייבנס פייר בכך שהיא גורמת להם לצרוח וכורתת את לשונם.
מרי שו הורגת את הנרי והבלש ליפטון מגלה שכל הבובות של מרי הוצאו מקברה.
הוא מעדכן את ג'יימי במתרחש ובדרכו לעצור אותו, אך ג'יימי מקבל שיחה "מהנרי" (מרי שו) המפציר בו ללכת לתיאטרון הישן בעיר כדי להוכיח את חפותו.
בתיאטרון ההרוס, ג'יימי וליפטון מגלים את כל 100 הבובות של מרי שו יושבים בארונות תצוגה גדולים ביחד עם גופתו של מייקל, אותה מרי הפכה למריונטה.
מרי מספרת לג'יימי שהיא הרגה את ליסה כיוון שליסה הייתה בהיריון (ללא ידיעת ג'יימי) ולכן משימתה היא לחסל את כל מי שקשור למשפחת אשן בקשר דם.
ג'יימי וליפטון שורפים את התיאטרון ואיתו את כל 100 הבובות של מרי שו, אך בבריחתם משם, ליפטון צורח ונהרג על ידי רוחה של מרי.
בחזרה בביתו של אביו, מרי תוקפת את ג'יימי, אך ג'יימי ניצל לאחר שהוא זורק את הבובה בילי לאח בוער.
ג'יימי מגלה לאימתו שאביו היה בעצם מת כל הזמן וגופתו הפכה לבובה הנשלטת על ידי אלה, אשתו.
אלה, שהיא "הבובה המושלמת" שמרי שו יצרה לפני מותה, מופיעה מול ג'יימי וג'יימי המיואש צורח.
הסרט מסתיים שקולו של ג'יימי נשמע מקריא סיפור ילדים אודות מרי שו, ברקע ניתן לראות אלבום תמונות ובו קורבנותיה של מרי (ג'יימי, ליסה, ליפטון, הנרי ואדוארד) מוצגים כשהם הפכו לבובות, ולבסוף אלה.
מרי סוגרת את אלבום התמונות, בכך נקמתה הושלמה.
ראיין קוואנטן - ג'יימי אשן, צעיר שחוזר לעיר הולדתו כדי להבין מה הרג את אשתו.
אמבר ולטה - אלה, אשתו הצעירה של אדוארד ואמו החורגת של ג'יימי.
דוני וולברג - הבלש ג'ים ליפטון, שחושד שג'יימי רצח את ליסה ועוקב אחריו לרייבנס פייר.
בוב גנטון - אדוארד אשן, אביו המנוכר של ג'יימי.
מייקל פיירמן - הנרי ווקר, הקברן העירוני.
(השחקן קיר גילכריסט מגלם את הנרי הצעיר).
ג'ואן הני - מריון ווקר, אשתו הסנילית של הנרי.
לורה רייגן - ליסה, אשתו ההריונית של ג'יימי.
ג'ודית רוברטס - מרי שו.
פיתום שנרצחה באכזריות על ידי חברי משפחת אשן.
רוחה של מרי היא דמות האנטגוניסט בסרט.
סטיבן טיילור - מייקל אשן, ילד חצוף שהשפיל את מרי במהלך אחת ההופעות שלה.
קרוב משפחה רחוק של ג'יימי.
דמיטרי צ'פווטסקי - ריצ'רד ווקר, אביו של הנרי והקברן העירוני בזמנו.
אן רייטל - קולה של בילי הבובה.
פרד טאטסקיור - קולו של בובת הליצן.
ג'וליאן ריצ'ינג - בוז (מופיע בסצנה שהוסרה בעריכה).
צילומי הסרט התרחשו בטורונטו שבקנדה.
שלל סצנות שהוסרו מהגרסה הסופית של הסרט צורפו לתקליטור ה-DVD בהפצה ביתית.
הבלש ליפטון משוחח עם שוטרים נוספים בתחנה לפני שהוא מתחקר את ג'יימי.
ההופעה של מרי שו בתיאטרון היא ארוכה יותר.
הרגע שג'יימי חוקר את רכושה של מרי שו בתיאטרון הוא ארוך יותר.
הבלש ליפטון נראה עולה על סירה ועוקב אחר ג'יימי לתיאטרון.
מרי, שלאחר שהרגה את קורבנותיה משיגה את לשונותיהם ומחברת אותם אל שלה ויוצרת מעין "לשון ארוכה ומפותלת" ויחד איתם גם את קולם, מלקקת את ג'יימי.
הרגע שבו ג'יימי בורח בשחיה מהתיאטרון הוא יותר ארוך.
בסוף אלטרנטיבי אלה מעלפת את ג'יימי בעזרת מכה לאחר שהוא מגלה שאביו היה בובה כל הזמן.
ג'יימי מתעורר ומרי מסבירה לו שאלה הייתה אישה אמיתית שהייתה נשואה לאדוארד האלים ובהיריון ממנו.
אדוארד הפיל את אלה מהמדרגות וגרם לה להפיל את העובר.
אלה חפרה את הקבר שבו בילי הבובה הייתה ורוחה של מרי שו השתלטה עליה.
לאחר מכן, אלה יוצרת מעין "תמונה משפחתית" בזמן שהיא לבושה בבגדיה של מרי שו ולאחר מכן מקריאה לתינוק שיר ערש לאור נרות.
התינוק לו היא מקריאה הוא בעצם ג'יימי החי והמבוהל שלשונו הוסרה (הסצנה לא עברה תהליך של הוספת אפקטים מיוחדים) ומתברר לצופה שכל הסרט היה בעצם הסיפור אותו מרי הקריאה לג'יימי.
אלה מסבירה לג'יימי שרק השקט יכול להציל אותו ממרי שו ולאחר מכן מכבה את הנר.
הבובה האייקונית מסדרת סרטי "המסור" מופיעה בהופעת קמע בתור אחת הבובות של מרי שו בתיאטרון.
הסרט יצא להפצה בארצות הברית ב-16 במרץ 2007 תחת הדירוג "R" בגלל האלימות שבו.
בארצות הברית, הסרט הרוויח 16.8 מיליון דולר כחודש לאחר שהופץ והסרט הוקרן במשך 16 ימים.
תקציב הסרט היה 20 מיליון דולר.
נכון לשנת 2009, הסרט הרוויח כ-22 מיליון דולר.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג של 21% טריות בעקבות 81 ביקורות וזכה לציון ממוצע של 4/10. על הסרט נכתב שהוא "יותר מספק מסרטי "סלאשר" אחרים, אך הדמויות שבו משעממות, דיאלוגים יבשים וסוף עם תפנית שידועה מראש".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 34/100 בהתבסס על 15 ביקורות.
הסרט הופץ בתקליטור DVD ב-26 ביוני 2007 יחד עם "גרסת הבמאי" ובהמשך גם בגרסאות HD.
הרווחים ממכירות המדיה הביתית הסתכמו בכ-17 ביליארד דולר.
הסרט הופץ בגרסת Blue Ray בבריטניה ב-25 באוקטובר 2010 ולאחר מכן בארצות הברית ב-11 באוגוסט 2015.
"דמעות וים" הוא אלבום האולפן השני של הזמר הישראלי קובי אוז.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2004, שמונה שנים לאחר הוצאת אלבום הבכורה שלו "שירים לעיר אפזוס מאת קובי אוז", חברת התקליטים הליקון.
הוא פורסם בפורמט תקליטור בלבד בקטלוג HL8236.
דמנה הייתה עיר מקראית בשבט זבולון, אשר ניתנה לבני מררי הלויים, והיא אחת מארבעים ושמונה ערי הלויים, ערים בארץ ישראל שעם ישראל נצטווה בתורה להעניק ללויים ולכהנים.
העיר דמנה מוזכרת בתנ"ך בספר יהושע כא, לה: , שם מתבהר כי היא אחת מערי הלויים.
דמנה הייתה כנראה מרכזה של בקעת בית נטופה, בקעה בגליל התחתון, ושימשה כמרכז אדמיניסטרציה באזור.
חוקרים רבים טוענים כי דמנה היא בעצם שיבוש של שם העיר "רמון" (או "רמונו", "רמונה"), ושהיא למעשה מקבילתה של דמנה בספר דברי הימים א'.
בעקבות כך הם סבורים כי זו גם הכוונה לעיר רמונו המוזכרת בתנ"ך בספר דברי הימים: .
"דמעות" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
הוא יצא לאור ביוני 1998, בהוצאת חברת התקליטים שולטן וישי בן צור, כסינגל מתוך אלבום האולפן הרביעי שלו, חייל של אהבה (1998).
את השיר כתב זאב נחמה, שהלחין והפיק אותו ביחד עם תמיר קליסקי.
השיר נחשב לאחד משירי החותם של גולן ולקלאסיקה בזמר המזרחי.
הוא דורג במקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג' במשך ארבעה שבועות.
במצעד העשור של רשת ג' שפורסם ב-26 ביוני 1999, דורג במקום השלישי.
בשנת 2009 דורג במקום השביעי במצעד שירי אייל גולן, שכלל את מיטב השירים של הזמר לפי דירוג.
בסוף שנת 1998 נבחר "דמעות" להיות "שיר השנה" של רשת ג'.
זהו שירו הראשון של גולן שהצליח לזכות בתואר זה והשיר המזרחי הראשון שעשה זאת.
השיר נכתב על ידי זאב נחמה והולחן והופק על ידי נחמה ביחד עם תמיר קליסקי.
בריאיון ל-ynet, סיפר נחמה: .
השינוי של הטקסט אירע בעקבות מותה של עינת לוי-מיארה ידידתו הטובה של נחמה, שנפטרה כתוצאה מגידול מוחי, שנתיים לאחר שהתחתנה.
בסופו של דבר, נשלחה הגרסה הסופית לאייל גולן במטרה להקליטו.
בעטיפה של התקליטור ישנה הקדשה לזכרה של לוי-מיארה.
במרוצת השנים נודע כי את "דמעות" כתב נחמה על חברתו שנפטרה ממחלת הסרטן, אך נכתב בהתחלה על אביו, יעקב שנפטר מאותה המחלה בגיל 65. השיר מהול במאפייני מוות, כדוגמת השורות: , ו.
בשנת 2010 הוציא גולן את זר כיסופים: אוסף שירי אהבה, בו נכלל "דמעות" בגרסה מחודשת מזו שיצאה בשנת 1998.
מספר עשורים לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-1.2 מיליון השמעות.
האודיו הרשמי של השיר פורסם ב-20 ביולי 2011. הוא צבר למעלה מ-2.3 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםיוני 1998תקליטורשולטן וישי בן צור
"דמעות של אושר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אגם בוחבוט.
את השיר הוציאה ב-3 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים גאגא מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
השיר "דמעות של אושר" ב-3 ביוני 2025 כסינגל עצמאי, בהפקתו המוזיקלית של נדב אהרוני.
את מילות השיר והלחן יצרו בשיתוף פעולה יאיר מדינה, צליל קליפי ואהרוני עצמו.
אהובה עוזרי קיבלה קרדיט על הכתיבה וההלחנה של "דמעות של אושר", בשל שתי שורות שלקוחות משירה "צלצולי פעמונים".
השיר מתמקד בתיאור תחושות של כאב פנימי הנמסך באופטימיות מתונה, כפי שבאה לידי ביטוי בשמו "דמעות של אושר".
השיר מתאפיין בצלילי פופ-ים תיכוני, תוך שימוש בעיבוד אלקטרוני רך.
מבחינה סגנונית ותמטית, "דמעות של אושר" משתלב ברפרטואר המאוחר של בוחבוט, אשר בשנים האחרונות פונה לקו מלודי נגיש ורגשי, תוך הישענות על עולמות התוכן של פגיעות, געגוע וחיפוש אחר נחמה.
דַּמֶּשֶׂק היא בירתה של סוריה ואחת הערים העתיקות בעולם.
העיר ממוקמת בדרום-מערב סוריה, מרחק לא רב מגבול ישראל, ירדן ולבנון.
במדינות ערב ובסוריה עצמה קוראים לבירה הסורית גם בשם "א-שאם" (ערבית: الشام), כיוון שבאופן מסורתי הייתה בירת אזור ההשפעה בילאד א-שאם.
אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-2,503,000 תושבים נכון לשנת 2022.
העיר הוקמה בסביבות שנת 2500 לפנה"ס וישנן עדויות להתיישבות אנושית באזור כבר מסביבות 6800 לפנה"ס, אך ללא עדויות להתיישבות משמעותית.
לאורך המאות שימשה דמשק עיר מסחר ומרכז פוליטי חשוב, היא הייתה לעיר הבירה של ממלכת ארם דמשק, בתקופה היוונית והרומית נחשבה העיר למרכז תרבותי חשוב ומאות שנים לאחר מכן עם התרחבות האימפריה המוסלמית, שימשה מושב השלטון של ח'ליפות בית אומיה ואחת מהערים החשובות בעולם המוסלמי.
במאה ה-20, לאחר שסוריה זכתה בעצמאות מידי המנדט הצרפתי בשנת 1946, הייתה דמשק לבירתה של הרפובליקה הערבית של סוריה.
בשנת 2012 התרחש בעיר קרב בין כוחות הביטחון הסוריים וכוחות המורדים כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך שלושה שבועות הצליחו המורדים לכבוש כמחצית משכונות העיר ולבסוף הובסו על ידי כוחות צבא גדולים.
מספר חודשים לאחר מכן הוגדרו אתרי המורשת העולמית בסוריה בהם גם העיר העתיקה בדמשק, במצב של סכנה, זאת נוכח המשך הלחימה.
בדצמבר 2024 עברה העיר לשליטתה של האופוזיציה הסורית לאחר מתקפת המורדים ונפילת משטר אל-אסד.
העיר דורגה במקום האחרון מתוך 173 הערים הגלובליות בדירוג העולמי של האקונומיסט, לפי רשימה זו היא מוגדרת כעיר הכי פחות ראויה למגורים נכון לשנת 2024.
השם דמשק מקורו בארמית "דר משק" ומשמעותו "מקום מושקה היטב" על אף שקיימת עדות בלוחות שנמצאו באבלה למקום דרום לאבלה הקרוי דמשקי, כך שייתכן שהשם הוא קדום יותר.
משמעות השם הערבי "א-שאם" הוא צפון והוא מהווה שם כללי גם לסוריה ולפעמים אף ללבנט כולו.
גם בטורקית נקראת העיר "שאם" (Şam).
מחפירות בתל רמד בשולי העיר עולה כי העיר הייתה מיושבת כבר באלף השביעי לפני הספירה, כנראה בסביבות 6,800 לפנה"ס, והיא נחשבת לאחת הערים העתיקות בעולם.
היסטוריון ערבי עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר שיער שהעיר נוסדה באלף ה-4 לפני הספירה.
למרות זאת העיר לא נודעה בחשיבותה עד להגעת הארמים, עַם שמי נוודי אשר חי באזורי סוריה ועיראק של היום.
הארמים הקימו מערכת השקיה שכללה תעלות שהשקו את הסביבה מתוך נהר הברדא; עד היום מהווה המערכת בסיס לאספקת המים לעיר העתיקה על אף ששופרה והורחבה בתקופה הרומית ובתקופה הערבית בארץ ישראל.
מלכי הארמים נלחמו פעמים רבות נגד אשור (למשל בקרב קרקר) ונגד ממלכת ישראל, ומלכם בן הדד השני מוזכר מספר פעמים במקרא.
בשנת 732 לפנה"ס הרס את העיר מלך אשור, תגלת פלאסר השלישי, והיא איבדה את עצמאותה למאות שנים.
לאחר הכיבוש האשורי נכבשה העיר על ידי הבבלים ולאחר מכן על ידי הפרסים.
בספרו קדמוניות היהודים הביא יוסף בן מתתיהו ציטוט מספרו של ההיסטוריון ניקולאוס איש דמשק, שלפיו אברהם אבינו מלך בדמשק בזמן מעברו מאור כשדים לארץ ישראל, ומכאן הביא את עבדו אליעזר.
ואכן עד לדמשק הגיע אברהם אבינו ברודפו את ארבעת המלכים.
על פי ספר מלכים, המלך אחז ראה את המזבח בדמשק ומיד ציווה לבנות מזבח זהה במקדש ירושלים טרם חזרתו לארץ.
אליהו הנביא התבקש על ידי האל להמליך את חזאל למלך על דמשק.
מכל הכתובים אלו מתברר כי דמשק הייתה עיר מקדשית שהייתה לה זיקה חזקה לנעשה בארץ ישראל.
אלכסנדר מוקדון כבש את העיר בשנת 332 לפנה"ס כחלק מכיבוש המזרח התיכון.
לאחר מותו הפכה דמשק לאזור קרב בין יורשיו של אלכסנדר, בין בית סלאוקוס לבית תלמי עם קביעת בירת הסלאוקים באנטיוכיה ירדה העיר מגדולתה ואיבדה את הבכורה לערים כמו לטקיה בצפון.
בשנת 64 לפני הספירה כבש פומפיוס מצביא רומא את העיר והפך אותה לחלק מקבוצת הערים היווניות-רומאיות באזור שנקראה דקאפוליס.
בשנת 37 העביר הקיסר קליגולה את השליטה בעיר לנבטים והעיר הייתה כפופה לבירת הנבטים פטרה.
העיר נכבשה חזרה על ידי הרומאים בשנת 106 לספירה.
בשנת 222 העיר הוכרזה כקולוניה על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס וחשיבותה עלתה לאור מיקומה על דרכי מסחר מרכזיות ממערב למזרח.
לא נותר הרבה מהתקופה הרומאית למעט המבנה של העיר ומרבית השרידים קבורים כ-5 מ' מתחת לעיר המודרנית.
בשנת 636 נכבשה העיר על ידי הח'ליפה עומר שהפך אותה לעיר בירתו ולבירה של בית אומיה אימפריה ששלטה בשטחים נרחבים מספרד ועד הודו.
בתקופה זו הייתה דמשק בשיא תפארתה, ועם העברת הבירה לחרן בצפון סוריה על ידי מרואן השני בשנת 771 ירדה דמשק מתפארתה.
בשנת 750 עברה העיר לשליטת העבאסים ששלטו מבגדאד ועם ירידת כוחם עברה העיר לשליטה של שושלות מקומיות.
צלאח א-דין קבע את דמשק כעיר בירתו, הוא בנה מחדש את המצודה של העיר ובתקופתו מתואר שהפרברים התפשטו והיו גדולים כמו העיר עצמה.
הצלבנים שניסו לכבוש את העיר נכשלו ומעולם לא הצליחו.
בתקופתם התפרסמה דמשק בפלדה שלה.
שליטת השושלת האיובית הסתיימה עם הכיבוש המונגולי של סוריה בשנת 1260. מיד לאחר נסיגתם השתלטו על האזור הממלוכים ודמשק הפכה לבירה האזורית של הממלוכים ששלטו גם ממצרים.
הנוסע המוסלמי אבן בטוטה ביקר בעיר ב-1326 ותיאר אותה בכתביו ככלבו ענק של סחורות.
אוכלוסיית העיר הגיעה לכדי כ-100,000 תושבים, היא הייתה לצומת מסחר חשוב ביותר בין מצרים, איראן, אסיה הקטנה והארצות לחוף הים השחור.
העיר עוררה רושם רב על המבקרים בה ואבן בטוטה כתב עליה "דמשק עולה ביופייה על כל הערים בתבל".
הוא מתאר את המסגד האומיי הגדול שבנה וליד הראשון כ"מסגד הגדול בעולם, מושלם מבחינה אדריכלית ובולט ביופיו".
אבן בטוטה מספר כי המסגד נבנה בעזרת 12,000 פועלים, בעלי מלאכה, ששלח הקיסר הנוצרי בקונסטנטינופול לח'ליף וליד.
המסגד בנוי על בסיס כנסייה נוצרית קדומה, שחלקה נראה במסגד.
אבן בטוטה מתאר את המשא ומתן שהתקיים על מנת לאפשר את קיומה של הכנסייה הנוצרית בתוככי המסגד המוסלמי.
בשנת 1400 כבש המצביא המונגולי טימור לנג את דמשק שוב, הרס אותה והגלה רבים מתושביה לבירתו סמרקנד.
רבים מהתושבים שלא הוגלו נרצחו וראשיהם נערמו בערימה בצפון-מזרח החומות.
עד היום ישנה כיכר הקרויה בורג' א-רואוס שמשמעותו מגדל הראשים.
לאחר הכיבוש המונגולי הקצר, העיר נבנתה מחדש והמשיכה לשמש כעיר ממלוכית עד שנת 1516.
בשנת 1516 מחשש לברית בין הממלוכים לבין הפרסים החלו העות'מאנים במסע כיבוש בממלכה הממלוכית.
ב-21 בספטמבר ברח המושל הממלוכי מהעיר וב-2 באוקטובר הוכרז שמו של הסולטאן סלים הראשון במהלך התפילה במסגד האומיי.
יום לאחר מכן נכנס הסולטאן לעיר ונותר בה למשך שלושה חודשים.
עם כניסת העות'מאנים לדמשק, החלה בניית בית תפילה ואנדרטה במקום קבורתו של איש הדת הסופי אבן ערבי באזור א-סאלחיה (الصالحية) שמחוץ לחומות העיר, המבנה העות'מאני הראשון שהוקם בעיר כאות להחלפת השלטון וסמל לאימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שלטו בדמשק במשך 400 שנים, למעט תקופה קצרה בין השנים 1832–1840 בה שלט בדמשק אבראהים פאשא ממצרים.
בגלל מיקומה של דמשק על אחת משתי הדרכים המרכזיות למכה שהיו חשובות לעלייה לרגל המוסלמית, החג', זכתה העיר לתשומת לב יותר מגודלה האמיתי.
במשך רוב התקופה חלב הייתה העיר הגדולה ומרכז המסחר.
ב-1 באוקטובר 1918 כוחות המרד הערבי בראשות נורי א-סעיד נכנסו לדמשק.
באותו יום כוחות אוסטרליים מהרגימנט הרביעי והעשירי נכנסו לעיר וקיבלו את כניעתו של המושל הטורקי אמיר סעיד (שמונה כמושל יום קודם לאחר נסיגתו של מפקד הכוחות העות'מאניים).
ממשל צבאי בראשות שוקרי פאשה הוכרז ופייצל הראשון מונה למלך סוריה.
ב-8 במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאות ועל הקמתה של הממלכה הערבית של סוריה, מונרכיה חוקתית תחת הנהגתו של פייצל הראשון.
בתקופה קצרה זו שימש האשם אל-אתאסי כראש ממשלה.
אלא שימיה של מונרכיה זו היו ספורים; בהוציאם אל הפועל את הסכם סייקס–פיקו ואת מנדט חבר הלאומים (ר' גם ועידת סן רמו), פלשו כוחות צרפתיים לסוריה.
בשנת 1920 חצו כוחות צרפתים את הרי מול הלבנון ולאחר שניצחו את הכוחות הסוריים הקטנים בקרב מייסלון הפכו את דמשק למרכז השלטוני של שלטונם בסוריה.
בשנת 1925 כאשר המרד הסורי הגדול מהחוראן התפשט לדמשק, דיכאו אותו הצרפתים ביד קשה, תוך כדי שהם מפציצים את העיר.
האזור של העיר העתיקה בין שוק חמדיה לבין שוק מדחת פאשה נשרף עד היסוד ועד היום ידוע בשם "אל-חריקה" (השריפה).
העיר העתיקה הוקפה גדרות תיל וכבישים חדשים נבנו כדי להקל על התנועה הצבאית.
בשנת 1945 התקיפו הצרפתים את דמשק פעם נוספת אך בפעם זו התערבו האנגלים והצרפתים הסכימו לסגת דבר שהוביל בסופו של דבר לעצמאות סוריה בשנת 1946. דמשק נותרה בירת סוריה.
בליל 11 ביולי 1948 תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי את דמשק.
ב־17 ביולי 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו:
במלחמת יום הכיפורים הופצץ המטכ"ל הסורי על ידי מטוסי F-4 פנטום ישראליים כתגמול על שיגור טילי קרקע-קרקע סוריים, ואש ארטילרית ישראלית פגעה במבואותיה.
העיר העתיקה של דמשק הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1979. אף על פי כן, אין בדמשק מבנים היסטוריים רבים, האתרים ההיסטוריים המרכזיים הם המסגד האומיי (המסגד הגדול), והמצודה מהתקופה הצלבנית.
העיר נבחרה לשמש כבירת התרבות הערבית בשנת 2008.
ההתקוממות שהחלה בסוריה פסחה תחילה על העיר דמשק (כמו גם חלב).
אך המתח בבירה עלה והממשלה החלה לבצר את הבירה, נוכחות כוחות הביטחון גדלה ובנייני הממשלה מוגנו ושקי חול נפרסו סביבם.
במרץ 2012 נערכה הפגנה גדולה בכיכר אל-מיידאן לאחר שגם במהלך הלילה אירעו הפגנות בכמה מוקדים בדמשק.
במשך כשלושה שבועות בין 15 ביולי ל-6 באוגוסט 2012, תקפו כוחות המורדים הסורים והצבא הסורי החופשי את מרכזי השלטון וכוחות הביטחון בעיר דמשק.
בקרב שזכה לכינוי 'הקרב על דמשק', הצליחו המורדים לכבוש ולהחזיק בכמחצית משכונות העיר כמו גם לפגוע במספר בכירי השלטון הסורי בשורה של פיגועים, בתגובה לכך הכניסו כוחות הביטחון כלים משוריינים, טנקים, מסוקים וכוחות לוחמים רבים כדי לבלום את אחיזת המורדים בעיר.
בתחילת אוגוסט 2012, נסוגו כוחות המורדים לפרוורי העיר והלחימה נמשכה מחוץ לעיר בסדרת התקפות של כוחות הביטחון הסורים החל מאמצע אוגוסט.
בשנת 2013, לאור המשך הלחימה, הוכרזה העיר העתיקה בדמשק יחד עם כל אתרי המורשת העולמית בסוריה, כנתונה בסיכון.
דמשק נמצאת כ-80 ק"מ מהים התיכון מאחורי הרי מול הלבנון על רמה שגובהה כ-680 מ' מעל פני הים.
העיר העתיקה בנויה בגדה הדרומית של נהר ברדא או כפי שכונה בתנ"ך אבנה (אמנה) העיר הנוכחית מתפרשת על שתי גדות הנהר.
העיר ממוקמת בדרום סוריה לא רחוק מהגבול הלבנוני וגם מזה הישראלי.
למיקום הגאוגרפי המצוין של דמשק היה תפקיד חשוב בהתפתחותה והפיכתה לעיר חשובה כפי שהיא מוכרת לנו היום.
עד המאה ה-19 התנהלה העיר דמשק בין חומות העיר העתיקה, ואילו האזור שמסביבה היה ברובו חקלאי עם פרדסים ושדות רבים לאורך המעיינות, הנחלים והנהרות של העמק.
סביב העיר התפתחו לאורך השנים מספר כפרים שנבנו לאורך הדרכים העיקריות המובילות לעיר.
רבים ממתיישבים אלו היו פליטים מוסלמים מתקופת הכיבושים הצלבניים כמו גם פליטים כורדים שהגיעו לאזור העיר, אלו קיבלו את השם 'אל-מוהאגִ'רין' (המהגרים) ו'אל-אַכְּרָאד' (הכורדים).
הכינוי לאזור ההתיישבות של פליטים אלו השתמר בשם השכונה 'מוהאג'רין' מצפון-מערב לעיר העתיקה.
לקראת סוף המאה ה-19, החלו השלטונות העות'מאניים בבנייה ממערב לעיר העתיקה, באזור שזכה לכינוי אל-מרג'ה (المرجة; 'המרעה'), שם הוקמו מספר מבני ציבור ובתי דירות, אזור זה נקרא 'כיכר אל-מרג'ה' (או בשמה המאוחר יותר 'כיכר השוהדא'; ההרוגים הקדושים).
בהמשך התפתחה העיר לכיוון צפון-מערב לאזור 'א-סאלחיה' (الصالحية) ומרכז העיר עבר בהדרגה גם הוא לאזור זה, כאשר במהלך תחילת המאה ה-20 החלה העיר בתנופת בניין והתפתחות לכל הכיוונים אך בעיקר האזור בין העיר העתיקה להר קאסיון.
העיר מחולקת ל-15 רשויות מקומיות ('בַּלַדִ֫יַּה'), אלו מחולקות ל-95 שכונות.
במרחק כ-20 קילומטרים מדרום-מזרח לעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי דמשק המשמש נמל התעופה הבין-לאומי העיקרי של סוריה, מספר חברות תעופה ממספר מדינות בעולם מקיימות טיסות לנמל התעופה.
הכבישים והרחובות ברחבי העיר לרוב אינם רחבים במיוחד, בעיקר באזורים הוותיקים יותר של העיר, כך שבמרכז העיר נוטות להיות בעיות תנועה ופקקי תנועה רבים.
מדרום תחומה העיר בכביש מהיר אשר מתחבר במספר מחלפים עם כבישים ראשיים ומהירים המתחברים לערים המרכזיות ברחבי סוריה.
בתקופת השלטון העות'מאני בסוריה, הקימו העות'מאנים את מסילת הרכבת החיג'אזית אשר חיברה את דמשק למדינה.
קו הרכבת החדש נחנך בשנת 1908 ומספר שנים לאחר מכן נחנכה תחנת הרכבת החיג'אזית של דמשק אשר שימשה לתחילת הקו.
תחנה זו הוקמה במרכז דמשק באזור כיכר מרג'ה ונותרה פעילה רק עד 1920. מבנה התחנה משמש מסוף תחבורה ציבורית ותחנת רכבת אשר משמשת קו פנימי המגיע לתחנת הרכבת הראשית של דמשק בחלקה הדרומי של העיר.
בגלל המיקום המצוין של דמשק היא נחשבה ונחשבת עד היום לעיר מסחר מרכזית, דבר שתרם רבות להתפתחותה.
בעת העתיקה היא נחשבה למקום מפגש בין המזרח למערב.
אחת המלאכות הדמשקאיות הידועות ביותר היא האריגה, שבה מתמחים הדמשקאים.
תוצרת סורית מפורסמת נוספת היא הממתקים המזרחיים המסורתיים אשר נמכרים בכל רחבי העיר.
העיר העתיקה של דמשק היא המרכז ההיסטורי של העיר המודרנית.
היא מוקפת חומה וכוללת מצודה בפינה הצפון-מערבית.
סביב חומות העיר ישנם מספר מגדלים וסך הכול שבעה שערים, שהעתיק ביותר (שער שַרְקִי) נבנה בתקופה הרומית.
שטחה של העיר הוא בסביבות 1.28 קמ"ר, אורכה ממזרח למערב הוא כ-1,200 מטרים, ובקו צפון-דרום היא מגיעה לכדי כ-750 מטרים.
במרכז העיר העתיקה, ממזרח למערב עובר 'הרחוב הישר' (ציר דקומנוס מקסימוס) החוצה את העיר, מה שמאפיין ערים רבות בעלות השפעת בנייה רומית.
רחוב זה מחבר את השער המזרחי (שער שַרקי) לשער המערבי (שלא קיים עוד) ולמעשה חילק באופן היסטורי את העיר לשני רבעים מדרום לו (הרובע היהודי ורובע שאגור אל-ג'וואני) וארבעה רבעים מצפון (הרובע הנוצרי, רובע חדד, רובע אומיה ורובע אל-חַרִ֫יקַה).
המצודה מצויה בפינה הצפון-מערבית של חומות העיר העתיקה, היא מורכבת מ-12 מגדלים וחומה בין המגדלים.
היא מתפרסת על שטח של כ-250 מטרים על כ-150 מטרים ומכילה שלושה שערים לאורך חומותיה, כאשר שער הכניסה הראשי היה השער הצפוני שניצב בצמוד לנהר ברדא וכיום הרוס ברובו.
עד לשנת 1986 שימשה המצודה את השלטונות הסורים כמחנה צבאי, מרכז פיקוד ובית כלא.
למרות הפסקת השימוש במצודה באופן צבאי פעיל, היא לא פתוחה עדיין לציבור ונמצאת בתהליך שיקום וחפירות ארכאולוגיות.
בין השנים 2000 ו-2006 נערכו חפירות ועבודות שיקום נרחבות בשיתוף עם צוותים צרפתיים, החל משנת 2007 החלו עבודות שיקום נוספות בשיתוף עם צוותים מאיטליה.
כיום לאור חוסר היציבות וקרבות מלחמת האזרחים שהחלה ב-2011, לא ברור מצב עבודות השיקום והחפירה במצודה.
כמו שאר העיר העתיקה, מוגדרת המצודה חלק מאתר מורשת עולמית (הוגדרה בשנת 1979) ולאור הלחימה הנמשכת, הוגדרה בשנת 2013 המצודה כמו שאר אתרי המורשת ברחבי סוריה כנתונים במצב סכנה.
מתאר חומות העיר כמו גם העיר עצמה, הוא ככל הנראה נצר לתקופה הרומית.
החומות כפי שהן נראות כיום שופצו ושודרגו לאורך השנים, אך צורתם הכללית נבנתה במאה ה-13. חומות העיר דמשק מוזכרות בתקופה מוקדמת יותר בסביבות המאה ה-9 לפנה"ס בספר ירמיהו, בתקופת ממלכת ארם דמשק תחת המלך בן הדד:
המסגד הגדול של דמשק, או המסגד האומיי, נחשב לאחד המסגדים הגדולים והחשובים בעולם המוסלמי.
בנייתו הושלמה בשנת 715 מספר שנים אחרי הכיבוש המוסלמי של דמשק.
הוא הוקם בחלק הצפון-מערבי של העיר (כיום העיר העתיקה) בין מצודת דמשק לרחוב הישר ושימש המרכז הדתי של ח'ליפות בית אומיה שבירתה הייתה דמשק.
כאשר נבנה הוא נחשב לאחד המבנים הגדולים בעולם.
הוא נבנה בהשראת סגנון הבנייה הביזנטי על ידי כ-200 אמנים ביזנטים.
הוא בנוי בצורת מלבן בגודל 157 על 100 מטרים, כאשר במרכזו חצר רחבה ובפאותיו שלושה מינארטים; 'מינארט הכלה' בדופן הצפונית, 'מינארט ישו' בפינה הדרום-מזרחית ו'מינארט קיטבאי' בפינה הדרום-מערבית.
שוק אל-חמידיה: השוק המפורסם ביותר בדמשק, תחילתו ברחוב א-נַּסר בעיר העתיקה של דמשק והוא משתרע על כ-3 ק"מ מזרחה לכיוון המסגד האומיי.
בשוק נמכרות סחורות מכל הסוגים, בדגש על סחורה מתוצרת מקומית, וכן ישנן גלידריות המייצרות גלידה דמשקאית אשר ידועה בעולם הערבי.
השוק מסתעף לשווקים רבים נוספים, רבים מהם שווקים המיועדים לתחום מסוים.
שוק מדחת באשא: השוק השני המפורסם ביותר בדמשק, שוק שרובו מקורה ונמכרות בו בעיקר סחורות בד ואריגים.
שוק אל-בזוריה: שוק מפורסם נוסף בעיר העתיקה של דמשק, שוק זה מתמחה בעיקר בבשמים וצמחי מרפא, אך יש בו גם תבלינים וממתקים.
על אליעזר עבד אברהם המופיע בפרשת לך לך מסופר שהיה דמשקאי.
בתנ"ך מסופר שדוד המלך כבש את דמשק וסיפח אותה לממלכתו, לאחר מכן בזמן שדמשק הייתה בירת הממלכה הארמית, התקיימו איתה קשרים שידעו תמורות.
החל מתקופת בית המקדש השני במאה ה-1 לספירה התחיל להתפתח יישוב יהודי בעיר.
בתקופת המרד הגדול כנגד האימפריה הרומית, נהרגו כ-10,000 מיהודי דמשק אך עם זאת המשיכה להתקיים קהילה יהודית בעיר.
בעיר התפתח גם מרכז יהודי קראי חשוב שהתקיים עד המאה ה-19. בשנת 1840 התחוללה עלילת דם (עלילת דמשק) כנגד היהודים בעיר, ובעקבותיה החלה הגירת היהודים ממנה ומסוריה בכלל.
מאז ירד בהתמדה מספר היהודים בדמשק.
מגמת ההגירה היהודית מסוריה רק התחזקה עם פרעות תרפ"ט-1929, והקמת מדינת ישראל.
ב-2019 פרסם ה-Times of Israel שבסוריה לא נותרו יהודים.
הכתבה גרמה לעיתונאית והצלמת הסורית ראניה קאטאף לערוך מחקר שכלל ראיונות עם 12 יהודים שהיא מצאה בדמשק.
עם התמשכות מלחמת האזרחים בסוריה, מספר רב ממבניה של הקהילה היהודית בעיר נפגעו.
בשנת 2013 פעל איש העסקים הישראלי-אמריקאי מוטי כהנא לשימור בית הכנסת אליהו הנביא בג'ובר, אשר נפגע חלקית במהלך הקרבות בעיר.
כהנא פעל בשיתוף פעולה עם גורמים באופוזיציה הסורית, על מנת למנוע את הריסתו של בית הכנסת במסגרת הקרבות.
בסופו של דבר פעולותיו של כהנא לא עזרו ובית הכנסת נחרב במהלך הקרבות.
הרובע היהודי של דמשק נמצא בפינה הדרום-מזרחית של העיר העתיקה של דמשק.
בעבר הייתה בדמשק קהילה שומרונית גדולה, אך היא התחסלה במאה ה-17 ובית הכנסת השומרוני עבר לרשותם של היהודים בעיר.
העלייה הגדולה מהעיר של יהודים כונתה עליית האלף, שבה עלו יותר מאלף יהודים, רובם ילדים, לארץ ישראל (אז תחת שלטון בריטי).
המוזיאון הלאומי של דמשק המציג ממצאים ארכאולוגים מרחבי סוריה מתקופות שונות.
רשימת הערים התאומות של דמשק:
דָּן הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי, השייך למועצה אזורית הגליל העליון וממוקם בצפון אצבע הגליל.
בתחילה נקרא הקיבוץ "אוסישקין ב'", כשמו של הוגה המבצע "מצודות אוסישקין", שבמסגרתו עלה היישוב על הקרקע.
אולם חברי הקיבוץ ביקשו להיקרא בשמה של העיר המקראית החשובה דן, הנזכרת בספר בראשית ובספר שופטים, שלמרגלות שרידיה בתל דן יושב הקיבוץ.
העיר דן נחשבה לקצה גבולה הצפוני של ארץ ישראל, ועל כן היא מונצחת בצירוף "מִדָּן וְעַד בְּאֵר שֶׁבַע" – ביטוי שמשמעותו כל הארץ כולה.
השם דן שרד בביטוי גם בצורתו המעודכנת: "מדן ועד אילת".
הקיבוץ נוסד כאחד מיישובי חומה ומגדל ומצודות אוסישקין ב-4 במאי 1939. המקימים היו קבוצת עולים מטרנסילבניה, רומניה וחברי תנועת השומר הצעיר, שהגיעו לכפר סבא בשנים 1931–1932, והקימו קיבוץ ארעי ב-1933 בגבעת השומר, ליד כפר סבא.
ב-1939 נתנו מוסדות היישוב את אישורם לעלייה לקרקע, והקיבוץ נוסד באורח של קבע בקרבת צומת הגבולות ישראל - סוריה - לבנון.
הקיבוץ השתייך לתנועה המיישבת "הקיבוץ הארצי".
מיקומו באזור הגבול גרם להיותו מקום קליטה ראשוני לעולים שהגיעו בדרך בלתי חוקית מסוריה ולבנון לפני קום המדינה, ולסיבה שבעטיה ספג הקיבוץ הפגזות והתנכלויות לאורך השנים שלאחר הקמת המדינה.
במלחמת העצמאות כשלו הסורים בניסיונם לכבוש את קיבוץ דן שלוש פעמים (בינואר, מאי ויוני 1948).
בשנות החמישים והשישים הותקף הקיבוץ בצליפות והפגזות.
בששה ביוני 1967 ב-מלחמת ששת הימים, היום השני למלחמת ששת הימים, תקף טור שריון סורי בן שלושה טנקים מלווה ביחידות חיל רגלים את דן.
על הקיבוץ הגנו חברי הקיבוץ, אשר הצליחו להדוף את המתקפה הסורית, זאת בעקבות טעות של המודיעין הצה"לי, שבשלו מוקמו יחידות צה"ל במקום הלא נכון.
לאחר המלחמה היו אירועים של ירי קטיושות על הקיבוץ, עד מבצע שלום הגליל, אך המצב הביטחוני השתפר משמעותית, יחסית לתקופה שלפני מלחמת ששת הימים, ואיפשר תנופת פיתוח כלכלי ואנושי.
משנות הששים ועד סוף שנות השמונים, הקיבוץ גידל שדות כותנה, אשר זו הייתה הגידול העיקרי בגידולי שדה שלו, וגם הרווחי ביותר.
הפסיקו לגדל כותנה משלוש סיבות: מחסור במים ושנות בצורת, עלייה במחירי המים, ומחירי הכותנה בעולם ירדו בעקבות גידול מאסיבי של כותנה בסין.
על כן, כבר לא היה כלכלי לגדל כותנה.
במקום זאת, הקיבוץ עבר לגידולים אחרים וחדשים באזור, אשר נעשו יותר רווחיים וצרכו פחות מים.
קיבוץ דן שותף במיזם נעל"ה (נוער עולה לפני ההורים), וקולט קבוצות של חיילים בודדים מרחבי העולם במסגרת גרעין צבר.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל פונה הקיבוץ.
כלכלת קיבוץ דן נשענת על מספר מפעלים חקלאיים, טכנולוגיים ותיירותיים:
בקיבוץ דן מגודלים דגי פורל בחוות "פורל הדן", אחת החוות המתקדמות בעולם בתחומה, דגי חידקן לייצור קוויאר (תחת המותג "קרט קוויאר"), ודגים אחרים בבריכות דגים.
כמו כן, הקיבוץ מחזיק גם מכוורת להאבקה ולייצור דבש, מטעי אבוקדו והדרים, וגידולי שדה: חיטה, שיבולת שועל, תירס, עגבנייה, אבטיח, גזר, בצל, בוטנים, וחמניות.
בקיבוץ מספר מפעלים טכנולוגיים: מפעל נען-דן ג'יין, לייצור ופיתוח מוצרי השקיה (בעבר "דן ממטירים", כיום בבעלות של התאגיד ההודי "ג'יין"), ומפעל דן-פל, המתמחה באדריכלות אור - ייצור לוחות מעבירי אור לענף הבנייה ומערכות מבוקרות באמצעות מחשב לצורך בקרת כמות אור השמש.
בבעלותו של הקיבוץ גם מפעל דנ-טק, המייצר תעלות וצנרת פלסטיק להעברת חוטי חשמל (המפעל עבר לאזור התעשייה הצפוני של קריית שמונה).
בקיבוץ פועל מוזיאון בית אוסישקין, מוזיאון לחי, צומח, היסטוריה וגאולוגיה של אזור הגליל העליון, הגולן והחרמון.
בין בוגרי הקיבוץ נמנים בין היתר תת-אלוף בדימוס ובעל עיטור המופת רפי נוי, העיתונאית ואשת התקשורת יעל דן, חברת הכנסת לשעבר ענבר בזק והבדרן ארז שלם.
דמקה הוא משחק לוח לשני שחקנים שמשחקים בדרך כלל על לוח בעל 64 משבצות (8X8), המשמש גם את משחק השחמט.
לכל שחקן יש 12 אבני משחק בגרסת 64 משבצות, או 20 אבני משחק בגרסת 100 משבצות.
לכל שחקן צבע משלו (שחור או לבן).
למרות שהחוקים אינם מסובכים וילדים החל מגילאי גן יכולים לשחק בו, הוא דורש תחכום, שימוש רב בטקטיקה וידע תאורטי רב (במיוחד בגרסה הבין לאומית).
המשחק עוזר לפתח חשיבה לוגית מופשטת, וילדים צעירים יכולים להגיע לבניית שרשראות לוגיות ארוכות מאוד.
המשחק מהווה כלי חינוכי יעיל ותורם ליכולות הניתוח והחשיבה של השחקנים.
בדומה למשחק השחמט ישנן אליפויות דמקה, ספרי תאוריה שנכתבו למשחק וגם חידות (תחבולות) בנושא על המשחק.
קיימת גם גרסה ללוח בעל 100 משבצות (10X10), שנקראת "דמקה בין לאומית".
משערים שמקור הדמקה הוא במשחקים דומים שהתפתחו כבר בעת העתיקה באור (עיראק של ימינו) ובמצרים העתיקה, וזאת לפי ממצאים ארכאולוגיים שגילו בחפירות באור ובקברים מצריים.
משם הוא התפשט למקומות נוספים ועם הכיבוש של מצרים בידי הרומאים הוא הגיע גם לאירופה.
במאה ה־17 עברו הצרפתים ללוח של 10 על 10 משבצות.
הם הבחינו שהגדלת מספר המשבצות ב־56% מכפילה את מספר האפשרויות התחבולתיות פי מאה ויותר.
המילה דמקה מגיעה מהשפות הרומאניות בהם המילה דמאה (Dame) וכך גם שם המשחק פירושו "גברת".
בעברית זכה המשחק לכינוי "הנשיאה" (שם זה הוא כנראה חידוש של בנימין ברלוי).
מטרת המשחק היא להוריד מהלוח ("לאכול") את כל החלקים של היריב, או לחסום אותן, כלומר לא לאפשר ליריב לקיים מסע (צעד/מהלך).
שחקן שנשאר ללא חיילים ומלכות או ללא יכולת להניע אותם מוכרז כמפסיד.
אופן המשחק (דמקה בין לאומית/ברזילאית)
הלוח מונח כך שהמשבצת הימנית ביותר בשורה הקרובה לכל שחקן תהיה לבנה (כמו במשחק השחמט), האבנים מונחות על המשבצות השחורות של הלוח וההתקדמות היא רק על משבצות אלה באלכסון.
בתחילת המשחק אבני שחקן אחד מונחות בשלוש (ארבע, בגרסה הגדולה) השורות הראשונות של הלוח ואילו אבני השחקן השני מונחות באותו אופן בצד שלו.
לפי המוסכם, הצבע הכהה מבצע את המהלך הראשון, והצבע הבהיר (אדום או לבן בדרך כלל) משיב עליו.
שתי הפעולות גם יחד נחשבות כמסע אחד.
התנועה באלכסון לכיוון היריב על גבי המשבצות השחורות בלבד.
כל שחקן מניע בתורו אבן-משחק אל משבצת פנויה מכלים.
כלומר לכל אבן יש שתי אפשרויות תנועה – באלכסון ימינה או באלכסון שמאלה.
כל אחת מהמשבצות עשויה להיות חסומה על ידי היריב.
דילוג (או אכילה) מתבצע כאשר אבן משחק מונחת במשבצת סמוכה (באלכסון) לאבן היריב, ומעבר לאבן היריב יש משבצת פנויה.
דילוג מבוצע על ידי הנחת האבן במקום הפנוי שמעבר לאבן היריב והסרת אבן היריב מן הלוח.
כאשר דילוג אפשרי, חובה לבצע אותו.
חייבים לדלג גם קדימה וגם אחורה.
אם בתום הדילוג אפשרי דילוג נוסף, חובה לבצע גם אותו, כך שלא ניתן לעצור שרשרת דילוגים באמצע השרשרת.
אם ישנה יותר מאופציה אחת לדלג, חייבים לבחור באופציה מרובת הדילוגים (כמו גם באנימציה).
כשאבן משחק מגיעה לשורה האחרונה, היא הופכת להיות "מלך" (יש הקוראים לכך "מלכה").
בדרך כלל מייצגים מלך על ידי שתי אבני משחק המונחות אחת על השנייה.
מלך, בניגוד לאבן רגילה, יכול לנוע באלכסון לכל הכיוונים (כלומר גם אחורה) ללא הגבלה של מספר המשבצות בדרך, וגם מלך יכול לבצע דילוגים באלכסון לכל הכיוונים (גם אחורה).
אם תוך כדי דילוגים בשרשרת, האבן (הרגילה) מגיעה לשורה האחרונה, אך לא נעצרת שם, אלא ממשיכה בדילוג/ים - היא לא נעשית מלך.
בדומה לאבנים הרגילות, גם המלך מחויב לבצע דילוגים כאשר יש לו אפשרות.
המלך אף מחויב לבצע דילוג גם כאשר אבנו של היריב אינה על המשבצת הכי קרובה אליו (באלכסון).
לאחר הדילוג המלך חייב לעצור אחרי אותו החייל המלך מחויב לכל שרשרת האכילה האפשרית, כלומר עליו לשנות את כיוון תנועתו בהתאם לאפשרויות האכילה ולא לוותר על אף אחת מהן.
במקרים רבים בדרך זו השחקן היריב מקריב כמה מחייליו (אבני המשחק הרגילות).
המשחק יכול להסתיים בניצחון או בתיקו.
ניצחון מושג אם מתקיים אחד מהתנאים הבאים:
לשחקן היריב לא נותרו כלל כלים על הלוח (אבנים או מלכים)
לשחקן היריב אין אפשרות לבצע מהלך מאחר שכליו חסומים
קיימות 3 דרכים להשגת תיקו:
אם במשך 15 מסעות רצופים נעו מלכים בלבד על גבי הלוח (אף אבן לא התקדמה צעד), ולא השתנה מספר הכלים על גבי הלוח (לא התבצעו דילוגים) - מסתיים המשחק ללא ניצחון לאף אחד מהצדדים
כאשר הכלים על הלוח אינם מאפשרים הכרעת ניצחון (למשל שני מלכים מול מלך אחד אינם מספיקים)
בכל שלב במשחק רשאי כל אחד מהצדדים להציע תיקו, והצד השני רשאי להסכים או לסרב
דמקה אנגלית (הקרויה גם דמקה אמריקאית)
אבנים רגילות אינן יכולות לבצע דילוגים נגד כיוון התנועה
מלך יכול לזוז רק משבצת אחת לכל כיוון.
בדמקה טורקית אין אכילה לאחור ותנועת המלכה אינה מוגבלת.
בישראל קיימות גרסאות רבות לדמקת הרחוב.
למעשה, רוב גרסאות הדמקה הישראלית מבוססות על חוקים הלקוחים בחלקם מדמקה בין לאומית, חלקם מדמקה אמריקאית וחלקם מקומיים.
בחוקים המומצאים בישראל (החוקים המקומיים) אין שימוש בתחרויות והם אינם קיימים או מוכרים בשום גרסת דמקה בעולם.
חוק ה"שרופים" הקובע כי לא קיימת חובת ביצוע דילוג (אכילה), אך במחיר אי ביצוע הדילוג, "תישרף" כלומר תילקח על ידי היריב אותה האבן/מלך שלא ביצע/ה את הדילוג.
פיצול המלך לשתי אבני משחק
אבן אחרונה של שחקן רשאית לבצע מסעות גם נגד כיוון התנועה
אין הגבלה על מספר המסעות של מלכים (חוק המאפשר משחק ללא סיום)
אבנים ומלכים אינם מחויבים לסיים את שרשרת הדילוגים האפשרית, אלא באפשרותם לעצור בכל שלב
הכרעת המשחק על פי השוואת כמות הכלים בין שני היריבים
אבנים רגילות יכולות לבצע דילוג (אכילה) נגד כיוון התנועה רק בשרשרת שבה הדילוג הראשון התבצע עם כיוון התנועה
אין שמות שונים לגרסאות השונות ולא קיימת הסכמה כללית לגבי החוקים, כך שכדי להימנע ממחלוקת בין שני שחקנים, רצוי שיגיעו להסכמה לגבי כל החוקים לפני תחילת משחקם הראשון.
בנוסף לזה קיימת סוג של גרסה ישראלית של המשחק שהחוקים הבסיסים שלה הם:
המשחק מתנהל על לוח 6X6
כל פעם שחייל מגיע לקצה השני של הלוח הוא משדרג את היכולת שלו; פעם ראשונה למלכה שיכולה לזוז לכל צד פעם אחת, ובפעם השנייה למלך שיכול לזוז לכל צד עד סוף האלכסון.
גרסה של המשחק בה המנצח הוא זה שכל אבניו נאכלו או נחסמו.
דָּן הוא דמות מקראית, בנו של יעקב מבלהה שפחת רחל, וצאצאיו היוו את שבט דן.
שמו של דן מוסבר במפורש ב: .
פירוש מדרש השם הוא שפט - דן אותי האלוהים לעקרות.
בשם שמעניקה רחל לבנה משפחתה קיימת התפיסה שהעקרות היא עונש משמים.
לדן היה בן אחד, חֻשִׁים
החזקוני כותב בפירושו על התורה כי לדן היו שני בנים ואחד מהם מת ולכן לא הזכירה אותו התורה.
הפעלים דין ושפט, אשר מופיעים גם בשמו באים לידי ביטוי גם בברכת יעקב לדן.
תפקידו של דן יהיה בתחום המשפט.
דן יושיע את עם ישראל, כאחד השבטים במלחמות עם אויבים.
בחלק השני של הברכה בפסוק י"ז מופיע דן, כמי שמתנכל לאויבי ישראל העוברים בדרכים.
לדעת יוחנן מופס היכולת הצבאית של בני יעקב ודן ביניהם, קשורה בהבטחת אלוהים לאבות שמצאצאיהם יצאו מלכים.
רש"י רואה בברכה זו את התפילה, אשר תאמר בפי שמשון, ויעקב בברכה מנבא את העומד לבוא: .
לפי ספר היובלים נולד ב-ט' באלול.
לפי המסורת קברו של דן בן יעקב נמצא בנחלת שבט דן בצרעה.
בספר הישר מסופר שקברו נמצא באשתאול:
מקום המיוחס לקברו של דן נמצא בשטח יער צרעה במבנה המכונה "שייח ע'ריב".
בשנות ה-80 הוקמו במקום ללא אישור מבנים לבית כנסת וישיבה.
בשנת 2017 הרסה רשות מקרקעי ישראל את המבנים שהוקמו ליד "שייח ע'ריב" ומבנה הקבר נאטם.
החל משנות ה-2000 הוכר קבר אחר ליד הר תבור כקברו של דן בן יעקב על פי דעת הכפתור ופרח, ומעמדו של הקבר שביער צרעה התערער.
יש מעולי הרגל שציינו את אזור הבניאס כציון מקום קברו.
במסורת המוסלמית, זוהה קברו באתר "נבי דאניאל" בתחומי הכפר דאניאל לרמלה, שחרב במלחמת העצמאות.
דן-דין השופט (בספרדית: Llamada de los Gnomos) היא סדרת אנימציה ספרדית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1987. הסדרה הייתה סדרת בת של סדרת הטלוויזיה "טובטוב הגמד".
יוצרי הסדרה, הסופרים ההולנדים ויל הויגן וריאן פורטולייאט, ביססו את עלילת הסדרה על ספריהם "חייהם ופועלם של הגמדים" ("Leven en werken van de Kabouter") ו"זכרונות הגמדים" ("De oproep der kabouters").
עלילת הסדרה מתמקדת בגמד היער דן-דין השופט ועוזרו בינו היוצאים לעזרתם של גמדים שונים ברחבי העולם רכובים על ברבור לבן.
הם פותרים סכסוכים על ידי עריכת משפט או גישור, ונלחמים בטרולים הרעים.
הסדרה מעבירה מסר של חיים מוסריים בהרמוניה עם העולם הסובב, וזאת בדומה לרעיון המובע בסדרה "טובטוב הגמד" ובספרים עליהם מבוססת הסדרה.
בפרק ראשון של הסדרה אף מוזכר בשוגג כי דן-דין הוא אחיו של טובטוב הגמד (אך אין אזכור לזה בגרסה הלא מדובבת לעברית) .
בישראל שודרה הסדרה במקור בטלוויזיה החינוכית ב-1988. את שיר הפתיחה העברי של הסדרה, המבוסס על שיר הפתיחה של הסדרה הספרדית המקורית, ביצעו שלמה גרוניך ודפנה ארמוני.
את המילים בעברית לשיר כתבה לאה נאור.
דמעת שחרזאדה הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויו של יהודה ג'אד נאמן, שיצא לאקרנים בשנת 2006.
הסרט מתאר את מסע להקת הריקוד של הכוריאוגרפית אירינה ג'מאל לפסטיבל בעיר מוצאה של ג'מאל - קייב שבאוקראינה.
אירינה, אשר חיה בישראל ונשואה לפלסטיני בחיפה, היא מייסדת ומנהלת של להקת הריקוד "שחרזאדה" הפועלת בכפר ראמה שבגליל.
בלהקה רוקדים יחד רקדנים יהודים וערבים, אולם הביקור בקייב ובבאבי יאר מערער את היחסים בין חברי הלהקה.
ג'מאל יוצרת מחול על הגבול בין ריקוד פופולרי לריקוד מודרני.
הכוריאוגרפית מתמודדת בסרט עם הסכסוך הישראלי-ערבי ועם הזיכרון ההיסטורי של באבי יאר.
דן אבן (1912 – 25 ביוני 1975) היה אלוף בצה"ל, מפקד חטיבת אלכסנדרוני ואחר כך מפקד חזית המזרח במלחמת העצמאות.
דן אבן נולד בברסלאו שבגרמניה בשנת 1912 כדן אפשטיין, בן לקלרה ואויגן.
משפחתו הייתה בעלת מסורת צבאית של שירות בצבא וכמעט מנותקת מהיהדות.
על ילדותו סיפר שפעם אחת אביו נסע איתו לבית הכנסת ביום הכיפורים.
בגיל 16 הוא קרא ספרים של מרטין בובר שעוררו אצלו עניין בעם היהודי.
בגיל 19 למד משפטים באוניברסיטאות ברסלאו וברלין ובמקביל השתתף בקורסים צבאיים לסטודנטים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הוא סולק מהקורסים הצבאיים ובעקבות זאת ארגן קבוצה של סטודנטים יהודים שהצטרפה להכשרה של בלאו-וייס בצ'כוסלובקיה.
ביוני 1934 עלה לארץ ישראל והצטרף עם חבריו להכשרה לקיבוץ גבעת חיים ולארגון "ההגנה".
בקיבוץ הכיר את אשתו לעתיד, דורה, ילידת ליטא ממשפחה דתית, שעלתה לארץ לבדה ב-1936 (בגיל 17) וחצי במסגרת עליית הנוער.
לאחר מספר חודשים בעבודות חקלאיות נתמנה לשומר הקיבוץ.
בימי המרד הערבי הגדול התגייס למשטרת היישובים העבריים בדרגת סמל.
שימש כמפקד האזור (מא"ז) ולאחר מכן סגן מפקד הגוש של עמק חפר.
אבן התעניין בספורט שימושי, השתתף בתחרויות במגוון ענפי ספורט וסייע בהנחלת אימוני ותחרויות ספורט בגוש עמק חפר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקש להתנדב ל וסורב על ידי קיבוצו, שכן עד אז היו דיונים בין הסוכנות היהודית והשלטונות על התגייסות היישוב העברי ובינתיים הייתה הוראה שלא להתגייס.
בינואר 1940 החליט אבן להתגייס בכל זאת ובעקבות זאת סולק מההגנה בהחלטה שבוטלה לאחר מספר חדשים כאשר הוחלט על התגייסות המונית של אנשי היישוב לצבא הבריטי.
אבן מונה לקצין וצורף ליחידה ארץ-ישראלית, יהודית וערבית, שהייתה אמורה להשלח לחזית בצרפת.
אולם ברגע האחרון שונתה התוכנית, בגלל מוצאו הגרמני של אבן והעובדה שלא התאזרח בארץ ישראל, שהעלה חשש להיותו גייס חמישי, והוא נשלח לקורס מפקדי מחלקות בצבא האוסטרלי.
במשך שנה הוא שירת כמנהל משרד הרישום בצריפין כשהוא שוב ושוב מגיש בקשות, שנדחות, להעברה ליחידה קרבית.
לבסוף, באפריל 1941 צורף ליחידה שהייתה אמורה להשלח ליוון, אבל טרם הגעתה ליוון נסוג הצבא הבריטי מיוון ואבן נותר במדבר המערבי והיה ממגיני טוברוק הנצורה.
בהמשך שירת בחיל החפרים ובחיל הרגלים ושימש כמפקד פלוגה בדרגת מייג'ור.
בינואר 1945 שוחרר מהשירות בדרגת מייג'ור לאחר שחלה.
בשובו לארץ ישראל נתמנה לסגנו של יוחנן רטנר ראש אגף התכנון של "ההגנה" (לימים אלוף בצה"ל).
בנובמבר 1945 השתחרר מן השירות בהגנה ומונה למנהל הלשכה לטיפול בחיילים משוחררים בחיפה.
בפברואר 1947 הוא עבר לעבוד כמנהל מחלקת כח אדם בחברת החשמל בחיפה.
באותה תקופה התגורר עם משפחתו על הכרמל.
בקיץ 1947, בימי המאבק ולקראת ההכרעות הגורליות שעמדו בפתח, חזר לשרת במטה "ההגנה".
דוד בן-גוריון, שראה באבן את איש אמונו, רצה למנותו כרמטכ"ל "ההגנה", אך הדבר לא נסתייע.
באוקטובר 1947, בהתקרב החלטת החלוקה, סייע אבן בהקמת שלוש חטיבות של "ההגנה", מתוך שש החטיבות שהעמידה "ההגנה" לרשות צה"ל עם הכרזת העצמאות.
אחת מאותן חטיבות היא חטיבת אלכסנדרוני (חטיבה 3) שהופקדה על הגנת מרכז הארץ - חזית התיכון, שכללה את אזור חדרה, עמק חפר, השרון הצפוני והדרומי וחלק מבקעת אונו.
החטיבה הוקמה ב-1 בדצמבר 1947. תחילה שכן מטה החטיבה בגבעת חיים, אולם לאחר שהבריטים עזבו מחנה אחד ליד נתניה, הוא עבר לידי ה"ההגנה" ואבן הפך למפקדו.
משפחתו עברה להתגורר בנתניה ועם הזמן נקרא הבסיס "מחנה דורה" (על שם אשתו).
אבן ניסה לבסס את השם "מחנה 23", אולם שם זה לא השתרש.
עם הכרזת המדינה הפכה אלכסנדרוני לחטיבה בצה"ל.
בשנת 1949 הוקמה בשטח הבסיס "שכונת דורה".
באפריל - מאי 1948 פיקד אבן על מבצע חמץ לכיבוש יפו וסביבתה, בה השתתפו חטיבות ההגנה אלכסנדרוני, גבעתי וקרייתי.
אבן החליט לכבוש את המרחב הכפרי מסביב ליפו וכך לנתק את יפו מהעורף שלה ולהביא לכניעתה.
חזית המרכז הייתה קשה במיוחד; צבא ההצלה של פאוזי אל קאוקג'י והלגיון הערבי שאפו לבתר את המדינה לשניים, ולנתק בין חיפה ובין תל אביב.
המקום המתאים ביותר למימוש כוונה זו היה אזור השרון, שבו הפרידה רצועה של 15 קילומטר בלבד בין קווי האויב לחוף הים.
ברצועה זו ניצבה חטיבת אלכסנדרוני בפיקודו של אבן, על ארבעת גדודיה.
בסוף מאי הצטרף צבא עיראק לחזית המרכז, והיווה איום מתמיד לביתור המדינה באזור השרון.
בתחילת יוני 1948 הייתה חטיבת אלכסנדרוני אמורה לתקוף את טולכרם בעת שחטיבת כרמלי תקפה את ג'נין, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
החטיבה נקראה גם לסייע לכוחות אחרים בקרב על לטרון ודן אבן שלח את אחד מגדודי החטיבה לקרב הקשה והעקוב מדם.
החטיבה תחת פיקודו השתתפה במבצע יובל, מבצע מדינה, קרב קאקון, מבצע נמל, מבצע דני, מבצע בתק ומבצע שוטר.
ב-20 ביוני 1948, בעת שספינת הנשק של אצ"ל, "אלטלנה", עגנה מול כפר ויתקין, חטיבת אלכסנדרוני קיבלה פקודה לעצור את פריקת הספינה, לכתר את כפר ויתקין, ולהחרים את ציוד האוניה.
עם השלמת פקודת הכיתור שלח דן אבן אולטימטום מטעם משרד הביטחון למנחם בגין, ובו דרישה למסירת האונייה על תכולתה לרשות צה"ל.
את התשובה נדרש בגין לתת תוך 10 דקות, על מנת שאצ"ל לא יספיק בינתיים לפרוק את הנשק מהספינה ולהכינו למתקפה.
בגין לא רצה להיענות לאולטימטום הדחוק והחלו חילופי-אש, שבהם נהרגו ארבעה אנשי אצ"ל ושני חיילי צה"ל.
הקרב נפסק בעקבות מגעים בין סגנו של בגין, יעקב מרידור, לבין אבן, ביוזמת חברי כפר ויתקין.
במגעים אלה נקבעה הפסקת אש והוסכם שהנשק שעל החוף יימסר לידי צה"ל והספינה הפליגה לחוף תל אביב.
בעקבות פעילותו בפרשה זו הוצמדה שמירה מיוחדת עליו, על ביתו ועל בני משפחתו, עד שנרגעו הרוחות.
באוגוסט 1948 התמנה למפקד חזית המזרח עם הקמתה וקיבל דרגת אלוף עם הנהגתה.
בסוף 1948 הוא התפטר מתפקידו מטעמי בריאות ופרש מצה"ל.
בחייו האזרחיים חזר לעבוד בחברת החשמל ומילא בה תפקיד של מנהל אדמיניסטרטיבי.
ביוני 1958 הוצא אבן לפנסיה מוקדמת, לטענת יאיר קוטלר כדי לפנות מקום למינויים פוליטיים לאנשי מפא"י.
למשך מספר חודשים היה ממנהלי חברת "תשליב" שעסקה בבנייה, וביולי 1959 מונה למרכז ועדה בינמשרדית למלחמה בתאונות דרכים.
בתחילה אבן סירב לצאת לחופשה ממושכת או לפרוש, וב-1 בספטמבר 1967 בוטל תפקיד מנהל שדות התעופה והוא הועבר לתואר מפקח על שדות התעופה.
משגילה שנותר ללא סמכויות התפטר.
בתחילת 1969 הגיש אבן עתירה לבג"ץ נגד שר התחבורה בדרישה למכרז פומבי על תפקיד מנהל נמל התעופה לוד, שיאפשר לו להתמודד שוב על התפקיד, אולם עתירתו נדחתה.
דן אבן נפטר ביוני 1975 והוא בן 63 שנים, ונטמן בחלקה הצבאית של בית הקברות הישן בהרצליה.
רעייתו שימשה שנים רבות כמחנכת ומורה לאנגלית בנתניה ובהמשך בהרצליה.
על שמה נקראה באופן לא-רשמי שכונה בדרום נתניה, "שיכון דורה".)
שנות שירות, הוצאת מלוא, 1973.
דן אבי-יצחק (1936 – 11 באוקטובר 2025) היה עורך דין ישראלי שייצג נאשמים בפרשות פליליות מרכזיות בישראל.
נולד בירושלים בשם דן דויטשר.
אביו, יוסף אשר דויטשר, קבלן בניין, עלה ארצה מפולין ושינה את שם המשפחה לאבי-יצחק אחרי מותו של בנו במלחמת העצמאות.
אבי-יצחק למד בבית הספר הציוני-דתי "מעלה".
כבר בעת שירותו הצבאי החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר אותו סיים בהצטיינות.
בשנת 1958 קיבל תואר מוסמך למשפטים מהאוניברסיטה העברית.
הוא התמחה אצל פרקליט המדינה קולין גילון וכן עבד במשרדו של עורך הדין מנדל שרף.
בתום תקופה זו ייסד משרד עורכי דין עצמאי העוסק בעיקר בדיני משפחה, ובמשך השנים התרחב עיסוקו לתחומי המשפט הפלילי (בעיקר עבירות צווארון לבן) והמשפט האזרחי-מסחרי.
אבי-יצחק ניהל משרד קטן בירושלים, ללא שותפים, כאשר תחתיו שניים-שלושה עורכי דין, וסיפק שירותים משפטיים למספר לא רב של לקוחות, בהם גופים עסקיים גדולים, אנשי עסקים מובילים ופוליטיקאים.
בין לקוחותיו היו בנימין נתניהו (בפרשת הקלטת הלוהטת ובפרשת טניה שאו), עורך הדין רם כספי (בפרשת "הפגישה הלילית"), חבר הכנסת רפאל פנחסי (בעניין הסרת חסינותו) ותמי מוזס-בורוביץ' ועודד מוזס (ייצוג במאבקם על השליטה בעיתון ידיעות אחרונות).
כן ייצג אנשי ימין קיצוני.
שני הלקוחות איתם הוא היה מזוהה יותר מכל היו אריה דרעי ועופר נמרודי.
אבי-יצחק ייצג את עופר נמרודי, מו"ל מעריב, בפרשת האזנות הסתר שנחשפה בשנת 1994. נמרודי הורשע במסגרת עסקת טיעון ונגזרו עליו שמונה חודשי מאסר.
ב-1999 שוב נעצר נמרודי והואשם בהזמנת רצח של שני מתחריו (ארנון מוזס ועמוס שוקן) וכן בסעיפים נוספים.
במסגרת עסקת טיעון ב-2001 הודה נמרודי במקצת העבירות הפחות חמורות ונידון ל-25 חודשי מאסר.
עסקת הטיעון נחשבה להצלחה של אבי-יצחק, שהודיע אז שאין בכוונתו לקבל תיקים נוספים (אלא יקדיש את זמנו לסיום הטיפול בהתחייבויות מקצועיות קיימות עד פרישתו).
ב-2005, ארבע שנים לאחר מכן, פרש מעיסוקו כעורך דין.
אבי-יצחק ייצג את אריה דרעי שהואשם בקבלת שוחד ובעבירות נוספות בעת שכיהן כשר הפנים.
במסגרת תפקידו זה נודע לו על מזימה של דרעי להביא לסיום נוח של האישומים הפליליים שעמדו נגדו, מה שנודע כפרשת בר-און חברון.
אבי-יצחק ניסה לבלום את תוכניתו של דרעי, דבר שהביא אותו לשמש כעד התביעה בפרשה.
אבי-יצחק התפטר מהייצוג בתיק דרעי לאחר שזה "לכלך" עליו ועל אשתו.
דרעי הגיש נגד אבי-יצחק תלונה ללשכת עורכי הדין (ממנה חזר בו לאחר מכן) ואבי-יצחק הועמד לדין משמעתי של הלשכה, דבר שהסתיים בזיכויו של אבי-יצחק מארבעת האישומים שעמדו נגדו, בהם אי-שמירת סוד שהובא לידיעתו על ידי לקוח.
בשנים 1975–1978 היה חבר הוועדה לבחירת שופטים.
שימש גם כחבר בית הדין המשמעתי לערעורים של לשכת עורכי הדין וכחבר הוועד המרכזי של הלשכה.
כן עסק בהוראה במסגרת בית הספר למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אבי-יצחק נפטר ב-11 באוקטובר 2025. היה נשוי לסופרת נעמי טור-כספא ולהם ארבעה ילדים.
הוא היה חובב חץ וקשת.
אחיו, בנימין אבי-יצחק, היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
דמקה סינית או הלמה כוכב הוא משחק לוח המיועד לשניים עד שישה שחקנים.
המשחק הוא גרסה של המשחק הלמה שפותח בשלהי המאה ה-19, והמטרה בו היא להעביר את כלי המשחק, על פי רוב גולות או יתדות, לצד המנוגד של לוח המשחק.
למרות שמו, המשחק דמקה סינית לא הומצא בסין או באסיה כלל.
הוא אף אינו גרסה של המשחק דמקה.
המשחק הומצא בגרמניה בשנת 1892 תחת השם "שטרן-הלמה" (הלמה כוכב), כגרסה למשחק הלמה האמריקאי.
שמו הנוכחי ניתן לו בארצות הברית ב-1928, כאמצעי שיווקי של ביל וג'ק פרסמן, אך בטרם זאת נקרא דמקה הופ צ'ינג.
לוח המשחק עשוי 121 שקערוריות (גומות) המסודרות בצורת מגן דוד, כאשר המשולשים הקטנים המרכיבים את פינותיו מכילים עשר שקערוריות כל אחד.
בתחילת המשחק מציב כל שחקן עשרה כלי משחק מאותו צבע באחד מקדקדיו של הלוח.
כאשר משחקים חמישה שחקנים נהוג שהשחקן המזיז את כליו אל עבר הפינה הריקה, דבר המעניק לו יתרון, יהיה השחקן החלש ביותר.
משחק בארבעה שחקנים דומה למשחק בשישה, אלא ששתי פינות אינן בשימוש.
כאשר ישנם שלושה שחקנים, ניתן לשחק עם ערכה אחת או עם שתי ערכות לכל שחקן.
הצבת כלי המשחק במקרה של ערכה אחת לשחקן מתבצעת כך שכל שחקן נע לעבר פינה נגדית ריקה.
במקרה של שתי ערכות מוצבים כלי המשחק של כל שחקן בפינות מנוגדות.
כאשר משחקים שני שחקנים, ניתן לשחק עם ערכה אחת, עם שתיים או עם שלוש, ובהתאם להציב את כלי המשחק.
הצבה שונה של כלי המשחק דורשת טקטיקה שונה, שכן שחקן המניע את כליו לעבר פינה נגדית התפוסה בכליו של היריב נוהג אחרת משחקן המניע כליו לפינה התפוסה בכליו שלו עצמו או לפינה ריקה.
כל שחקן בתורו מזיז כלי משחק אחד, או לשקערורית סמוכה פנויה או תוך כדי דילוג מעל כלי משחק אחד אחר, אין זה משנה של איזה שחקן, אל השקערורית הפנויה הבאה אחריה.
אסור לדלג מעל שני כלי משחק צמודים, אך ניתן לבצע באותו מהלך מספר דילוגים, ובתנאי שבכל דילוג בשרשרת יונח כלי המשחק בשקערורית פנויה.
הדילוג יכול להתבצע בכל כיוון, וכלִי המשחק שמדלגים מעליו אינו מושפע מכך.
מטרת המשחק היא להעביר את כל עשרת כלי המשחק של השחקן מפינה משולשת אחת אל הפינה המשולשת הנגדית בטרם יעשה זאת שחקן אחר.
המנצח הוא הראשון שמצליח להעביר את כל כליו לפינה הנגדית.
דמרקוס אמיר קאזינס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסנטר בסלנג' בודונס בליגת העל המונגולית בכדורסל בעבר שיחק במספר קבוצות מליגת ה-NBA.
היה חבר בנבחרת ארצות הברית בכדורסל וזכה עימה בשתי מדליות זהב, בגביע העולם בספרד ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
את דרכו החל קאזינס במדי קבוצת "תיכון לפלור" שבעיר נעוריו מוביל שבאלבמה.
בשנת 2009 נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן בו קלע 14 נקודות וקטף שמונה .
בעונתו האחרונה בתיכונים רשם קאזינס ממוצעים של 24.1 נקודות, 13.2 ריבאונדים, 5.2 חטיפות ו-3.2 חסימות למשחק ונבחר לחמישיית העונה המצטיינת בתיכונים בארצות הברית על ידי המגזין Parade.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, בחר קאזינס לשחק במדיה של אוניברסיטת קנטקי אף על פי שבתחילה סיכם כי ישחק במדי אוניברסיטת אלבמה.