tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2008 הגיעה הפריצה הגדולה שלו, כאשר החל לשחק במיני-סדרת המלחמה "דור מזוין" מבית היוצר של HBO, ובסדרה "דם אמיתי" שיצר והפיק אלן בול לרשת HBO העוסקת בדו-קיום בין ערפדים ובני אדם; בסדרה גילם לכל אורך עונותיה את אריק נורת'מן, ערפד רב-עוצמה בן 1000 שנים ולוחם שוודי ויקינגי בעברו.
ב-2009 סקושגורד השתתף בקליפ "Paparazzi" של ליידי גאגא בתור החבר שלה.
בשנת 2010, שיחק במותחן הפסיכולוגי "13" לצד ג'ייסון סטיית'האם.
בשנת 2011, הופיע בסרטו של הבמאי הדני לארס פון טרייר "מלנכוליה" לצד קירסטן דנסט שגילמה את אשתו.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן באותה שנה וזכה בשלושה פרסים בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
שיחק גם בסרט "כלבי הקש" של הבמאי הישראלי-אמריקאי רוד לוריא; והוא מהווה רימייק לסרט באותו שם משנת 1971.
בשנת 2012, שיחק בסרט המדע בדיוני "באטלשיפ" בבימויו של פיטר ברג, בהשתתפות ריהאנה וליאם ניסן.
למרות הביקורות השליליות מצד המבקרים, הסרט היה לשובר קופות בבתי הקולנוע.
בשנת 2013, הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "בעיניים של מייזי"; עיבוד מודרני לרומן באותו שם מאת הנרי ג'יימס.
שיחק גם במותחן "חיים כפולים" לצד בריט מרלינג.
בשנת 2014, שיחק בסרט "המעניק" בכיכובה של אודיה רש, המבוסס על הנובלה בעלת השם הזהה - "המעניק" - מאת הסופרת לויס לאורי.
בשנת 2015, שיחק לצד קריסטן ויג בסרט "יומנה של נערה מתבגרת", ושיחק בסרט האימה-פוסט אפוקליפטי "נסתרים" של האחים דאפר.
בשנת 2016, שיחק בסרט "זולנדר 2", שיחק בקומדיה השחורה "מלחמה על כולם", גילם את דמותו של טרזן בסרט "האגדה של טרזן" המבוסס על הספר "טרזן מלך הקופים" מאת אדגר רייס בורוז.
הסרט לא זכה להצלחה בקופות.
הוא זכה לביקורות מעורבות, כאשר הביצועים של סקושגורד זכו לשבחים.
בשנים 2017-2019 שיחק לצד ניקול קידמן וריס וית'רספון בשתי עונות של סדרת הדרמה-קומית "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי לרשת HBO, אשר מבוססת על הרומן באותו שם מאת הסופרת ליאן מוריארטי.
סקושגורד גילם את פרי רייט, בעלה המתעלל של סלסט (קידמן).
הוא תיאר את דמותו כאלימה עקב קונפליקטים פנימיים הכרוכים בחוסר הביטחון שלו לגבי הצורך באהבת אשתו.
הסדרה זכתה להערכה והצלחה בינלאומית, ועל סקושגורד נאמר במגזין הוליווד ריפורטר שהופעתו בסדרה "מצמררת לחלוטין".
על תפקידו בסדרה זכה בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב לשחקן משנה מצטיין במיני-סדרה ובפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2018, שיחק את דמותו של אנטון זלסקי במותחן "ההונאה הגדולה", לצדם של ג'סי אייזנברג וסלמה הייק, במותחן האקשן "בחשכת הליל" בהפקה של נטפליקס ובסרט המדע הבדיוני "אילם" גם הוא הפקה של נטפליקס, מאת הבמאי הבריטי דאנקן ג'ונס.
באותה שנה הופיע גם בתפקיד ראשי במיני סדרה "המתופפת הקטנה" המבוססת על ספר באותו שם מאת ג'ון לה קארה, ושודרה לראשונה ברשת BBC הבריטית ולאחר מכן בערוץ AMC האמריקאי.
בשנת 2019, השתתף בקומדיה הרומנטית "מה הסיכוי?", שם גילם את ראש ממשלת קנדה.
שיחק גם בסרט המלחמה "המחסלים", והחל לככב בסדרת הטלוויזיה של רשת Showtime "להפוך לאלוהים במרכז פלורידה", בתפקיד של טראביס סטאבס לצדה של קירסטן דנסט.
כמו כן השתתף לצדה של קירה נייטלי.
בסרט "אחרי המלחמה" המתרחש בהמבורג שלאחר המלחמה ב-1946.
בשנת 2020, הופיע סקושגורד במיני-סדרה מבית פרמאונט+; "העמדה" בתור השד רנדל פלאג; המיני-סדרה מבוססת על ספרו באותו שם של סטיבן קינג שיצא לאור בשנת 1978.
בשנת 2021, הופיע בתור הגאולוג נתן לינד בסרט "גודזילה נגד קונג", כחלק מיקום המפלצות של אולפני לג'נדרי.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולהצלחה מסחרית.
לאחר מכן באותה שנה, שיחק בסרטה הראשון של רבקה הול כבמאית "חוצָה את הקו", דרמה בשחור-לבן המבוסס על ספר באותו שם מאת הסופרת נלה לרסן.
הסרט יצא בהפצה מוגבלת ב-27 באוקטובר 2021 ולאחר מכן שוחרר בשירות הסטרימינג נטפליקס ב-10 בנובמבר.
בהמשך החל לשחק בעונה השלישית של סדרת הדרמה "יורשים" מבית HBO; בתפקיד לוקאס מטסון, מנכ"ל חברת הייטק מפורסמת.
בשנת 2022, שיחק בסרט הדרמה ההיסטורי "מלך הצפון" לצדה של ניקול קידמן, ובבימויו של רוברט אגרס, שכתב את התסריט יחד עם המשורר והסופר האיסלנדי סיון.
במאי 2025 עלתה הסדרה "בוט-רצח" באפל TV פלוס המבוססת על סדרת הספרים "יומני רובורצח".
הוא אוהד כדורגל, סקושגורד תומך בקבוצת האמרבי פוטבול, מועדון שמבוסס בסטוקהולם — עיר הולדתו.
באוקטובר 2010 תרם מספר פריטים חתומים למכירת הצדקה של המועדון, "Bajen Aid".
ביולי 2011, הוא קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת לידס בקט, שבה למד.
בשנת 2018 הצהיר שהוא פמיניסט.
סקושגורד שימש כשגריר הקבוצה האמריקאית באירוע התרמה של הארגון Walking With The Wounded, שנועד לגייס כספים עבור חיילים פצועים.
הוא השתתף במסע רגלי אל הקוטב הדרומי מול צוות בריטניה (שגריר: הנסיך הארי) וצוות קנדה/אוסטרליה (שגריר: השחקן דומיניק וסט).
כמה ימים לאחר תחילת המסע, הוחלט לבטל את מרכיב התחרות עקב תנאי שטח ומזג אוויר מסוכנים, והצוותים התאחדו והמשיכו יחד ושלושתם הגיעו בהצלחה לקוטב הדרומי ב־13 בדצמבר 2013.
סקושגורד חי בארצות הברית במשך 20 שנה: תחילה בניו יורק, ולאחר מכן בלוס אנג'לס בזמן שצילם את הסדרה דם אמיתי במשך שבע שנים, עד שעבר חזרה לניו יורק.
בשנת 2023, הוא עבר להתגורר בחזרה בסטוקהולם.
בשנים 2017-2015, סקושגורד היה בזוגיות עם הדוגמנית והסטייליסטית הבריטית אלכסה צאנג.
לסקושגורד יש בן, שנולד בשנת 2022, עם השחקנית השוודית טובה נובוטני.
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2017)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2017)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2017)2018היסטוריה שתויהג'יימס דאןפרק: "Heroines"המתופפת הקטנהגדי בקר6 פרקים2019איך להפוך לאלוהים (אנ')טראביס סטאבספרק: "The Stinker Thinker"2020–2021העמדהרנדל פלאג8 פרקים2021–2023יורשיםלוקאס מטסוןדמות חוזרת, עונה 3; דמות ראשית, עונה 4; 10 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרת דרמה (אנ') (2022)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (אנ') (2023)
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2024)2022אטלנטהעצמופרק: "Tarrare"הממלכהסוונק2 פרקיםDocumentary Now!ריינר וולץ2 פרקים2024מר וגברת סמית'ג'ון סמית' השניפרק: "First Date"מה שקורה בצלליםערפדפרק: "Come Out and Play"2025בוט-רצחרובורצחתפקיד ראשי; 10 פרקים
לוקיוס קורנליוס אלכסנדר פוליהיסטור , מכונה גם אלכסנדר איש מילטוס , היה סופר יווני בן המאה ה-1 לפנה"ס.
על פי הסודא (האנציקלופדיה הביזנטית מסביבות שנת 1000 לספירה) הוא נולד באפסוס, אולם הדבר עומד בסתירה לדברי סטפנוס מביזנטיון, שאומר כי אלכסנדר היה יליד קוטיאיום בפריגיה הקטנה ובן של אסקלפיאדס (Asclepiades).
דברי סטפנוס נתמכים על ידי האטימולוגיקום מאגנום (לקסיקון ביזנטי מהמאה ה-12), שם אלכסנדר נקרא "קוטיאוס" (Kotiaeus).
על פי הסודא, בזמן מלחמת סולה ביוון (מלחמות מיתרידטס), נעשה אלכסנדר אסיר ונמכר כעבד לקורנליוס לנטולוס, שלקח אותו לרומא והפך אותו למורה לילדיו.
לאחר מכן שחרר אותו לנטולוס לחופשי.
מתוך הסודא נראה שקיבל את השם "קורנליוס" מלנטולוס, אולם באותה מידה ייתכן וקיבל את השם מלוקיוס קורנליוס סולה, שעל פי סרוויוס שחרר את אלכסנדר והעניק לו את האזרחות הרומית.
על פי הסודא הוא היה מדקדק, תלמידו של קראטס ממאלוס, ונשרף למוות במהלך שרפה שכילתה את ביתו שבעיר הרומאית לאורנטום שבלאטיום, בחוף המערבי של איטליה.
כאשר שמעה אשתו, הלן, על מה שקרה, היא תלתה את עצמה.
אחד מתלמידיו של אלכסנדר היה הסופר הרומי גאיוס יוליוס היגינוס , שמונה על ידי אוגוסטוס להיות הממונה על הספרייה הפאלאטינית.
אלכסנדר קיבל את כינויו "פוליהיסטור" משום שהיה סופר פורה ביותר, אבל מכל יצירתו לא שרד ולו ספר אחד; כל ששרד הם קטעים המצוטטים אצל סופרים אחרים ורשימת יצירותיו הרבות.
חיבורו הגדול והחשוב ביותר הוא בן 42 ספרים.
נראה כי חיבור זה הכיל תיאורים היסטוריים וגאוגרפיים של כמעט כל ארצות העולם העתיק.
כל אחד מהספרים עסק בארץ נפרדת והיה בעל שם תואם, כגון "פריגיאקה", "קאריקה", "ליקיאקה" וכדומה.
אולם פוליהיסטור עסק בכמה מהארצות גם בחיבורים נוספים, המוזכרים בקטעים רבים אצל סטפנוס ופליניוס הזקן.
דיווחו על אשור ובבל כולל קטעים מצוטטים בעיקר מברוסוס וגם מ"הכרוניקות של אפולודורוס" ומ"הספר השלישי של הסיבילות".
חיבור נפרד על המוזיקאים הפריגיים נזכר אצל פסאודו-פלוטרכוס ויש סבירות גבוהה מאוד שאלכסנדר פוליהיסטור הוא גם מחבר הספר על ההיסטוריה של שושלות הפילוסופים היווניים, שנראה כי היה הבסיס לעבודתו של דיוגנס לארטיוס "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", שכמה סופרים ייחסו אותו, ככל הנראה בטעות, לאלכסנדר ליכנוס.
חיבור על הסמלים של הפיתגוראים נזכר אצל קלמנס מאלכסנדריה (Stromata, I, 131) וקירילוס האלכסנדרוני (adv.
כמה קטעים מתוך החיבור על ההיסטוריה של רומא נשמרו אצל סרוויוס.
רשימה מלאה של כל השמות של החיבורים הידועים מאת אלכסנדר פוליהיסטור נמצאת בספרו של גרארדוס ווסיוס משנת 1624 "ההיסטוריונים היוונים" (Vossius, De Historicis Graecis, p.
חיבורים נוספים שכתב: החיבור על רומא (בן 5 ספרים), "אגיפטיאקה" (על מצרים, בן לפחות 3 ספרים), על ביתיניה, על הים השחור, על איליריה, "אינדיקה" והיסטוריה של הכלדיים.
בין שאר כתביו, חיבר פוליהיסטור גם את הספר על אודות היהודים (Περὶ Ἰουδαίων), בו אסף קטעים מתוך חיבורים שונים על היהודים.
לדעת מנחם שטרן הכתיבה על יהודים ויהודה מעידה על העניין הרב שהיה לעולם הרומאי בארץ ישראל ובתושביה לאחר כיבושה בידי פומפיוס בשנת 63 לפסה"נ.
מן החיבור "על היהודים" נותרו קטעים אחדים בספרו של אוסביוס.
מקטעים אלה עולה שאלכסנדר שאב את הידע שלו על יהודים ממספר רב של סופרים יהודים-הלניסטים (שרבים ידועים רק באמצעותו) וגם מכמה סופרים לא יהודים.
הוא מצטט אותם לפי סדר כרונולוגי - הסדר בו ערוכים הסיפורים במקרא.
בין הסופרים היהודים שסיפקו לו חומר היו דמטריוס הכרונוגרף, אופולמוס, ארתפנוס, קלאודמוס מלכוס, אריסטיאס, המשורר האפי פילון ויחזקאל הדרמטורג.
בין הסופרים הפגניים: טימוכארס ואפולוניוס מולון.
במשפטי הקישור של אלכסנדר המופיעים אצל אוסביוס יש כמה התייחסויות ל"ספר הקדוש" או "הספרים הקדושים".
את אלה יש להסביר בתלותו המילולית של אלכסנדר במקורותיו היהודים.
גם יוסף בן מתתיהו מצטט אותו ומביא ממנו קטע מתוך חיבורו של קלאודמוס.
מתקבל הדעת שהקטע לקוח מהחיבור על היהודים אך אין זה ודאי.
מלבד ציטוט זה לא ברור באיזה מידה הוא מסתמך עליו.
פרגמנט אחד שמקורו בספרו "על אודות רומא" (Περὶ Ῥώμης) מצוי בסודא ובו נאמר על אלכסנדר פוליהיסטור:
ברור למדי ש"מוֹסוֹ" היא משה, אך לא ברור מדוע ייחס את המעשים לאישה ומדוע קבע את מקום ההתרחשות ברומא.
למרות שהמסורת היהודית לגבי משה הייתה ידועה היטב לאלכסנדר, הוא לא ראה פגם בהתייחסות לגרסה הסותרת אותה ואולי אפילו מלגלגת על העם היהודי.
אלכסנדר פוליהיסטור הוא הסופר הפגני הראשון שהחליף את המונח "יהודי" עם "עברי".
הוא משתמש במונח "עברי" גם במשפטי הקישור שלו המופיעים אצל אוסביוס.
מונח זה ככל הנראה השתרש אצלו מתוך המקורות היהודיים בהם השתמש, כמו למשל המשורר-מחזאי יחזקאל.
פרגמנט נוסף מצוי אצל סטפנוס מביזנטיון: .
ייתכן וקטע זה לקוח מחיבורו על היהודים, או מאחד מחלקי חיבורו על ההיסטוריה הכלדיית.
אטימולוגיה דמיונית זו מניחה שיש אמת בסיפורו של קטסיאס על שלטונה של המלכה סמירמיס על המזרח ויסודה ערים רבות באסיה.
סמירמיס יסדה את יהודה ואדום באותה צורה כמו זו שהאל אוסיריס יסד את מקדוניה - באמצעות בנו "מוקדון" .
ייתכן ולהתייחסות לסמירמיס יש קשר למסורת המוצא הבבלי-אשורי של היהודים, המשתקפת בספרות היוונית והלטינית.
השם "יהודה" מופיע לפני "אדום" כפועל יוצא משליטתה של יהודה על אדום בתקופה ההלניסטית, במיוחד לאחר כיבוש אדום על ידי יוחנן הורקנוס, אולם זה מנוגד למסורת המקראית לפיה עשו ("אבי אדום") היה הבכור מבין התאומים.
ההסבר האפונימי תואם את השימוש הרווח בו בעת העתיקה.
כפי שנרמז בבירור מהתוכן שלהם, שני הקטעים (בסודא ואצל סטפנוס) אינם תלויים במקורות יהודים.
אלכסנדר ואסילביץ' פולוקארוב הוא כדורגלן עבר אוקראיני, אשר שיחק בתפקיד הבלם.
את תחילת דרכו בכדורגל המקצועני החל פולוקארוב בקבוצת זאריה וורושילובגרד.
ב-1980 עבר לטורפדו מוסקבה בה שיחק 319 משחקים וכבש 21 שערים.
במהלך תקופתו בטורפדו מוסקבה זכה פולוקארוב בגביע הסובייטי ב-1986. ב-1991 עבר פולוקארוב למכבי תל אביב, איתה זכה באליפות אחת (1991/1992), גביע המדינה אחד (1993/1994) ופעם אחת בגביע הטוטו (1992/1993).
לאחר שעזב את מכבי תל אביב, שיחק פולוקארוב עונה אחת במכבי הרצליה, עונה אחת בהפועל ירושלים ועונה אחת במכבי עירוני אשדוד (עמה העפיל לליגת העל).
לאחר מכן חזר לטורפדו מוסקבה ופרש ממשחק פעיל לאחר 17 משחקים במדי הקבוצה.
לאחר שפרש מונה פולוקארוב לעוזר מאמן של קבוצת פ.צ.
בשנת 2010 מונה פולוקארוב זמנית למאמן הקבוצה.
החל משנת 2011 מעוסק כמאמן ילדים במועדון טורפדו מוסקבה.
הקולונל אלכסנדר ניקולאייביץ' פוטייב היה קצין שירות הביון הרוסי לשעבר שנמלט לארצות הברית בעקבות פרשת ריגול.
נולד לניקולאי פאבלוביץ' פוטייב, גיבור ברית המועצות, לוחם במלחמת העולם השנייה שמת ב-1972. פוטייב עבד בקג"ב וב-1979 נשלח במהלך מלחמת אפגניסטן כחלק מכוח משימה של ספצנאז "זניט" וכעבור שנתיים צורף לכוח "קסקאד 2" בקאבול.
הוענקו לו עיטורים על השתתפויותיו בקרבות באפגניסטן.
הוא שירת במינהל הראשי הראשון (ביון חוץ) של הקג"ב ואחר כך שירת בסו"ר - סוכנות הביון הרוסית.
ב-2003 הותקף בדירתו במוסקבה על ידי אלמונים, הפשע לא פוענח ולא נמצאו האשמים.
אך הועלו השערות כי שירותי הביון האמריקניים ניסו לפגוע בו בשל תפקידו הרגיש; הוא עבד כסגן מנהל המחלקה האמריקנית במינהל S (מבצעי איסוף מודיעין) של סו"ר.
הוא נמלט מרוסיה לארצות הברית, ביוני 2009, זמן לא רב לפני ביקורו של נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בוושינגטון.
רעייתו ובתו מרגריטה פוטייבה כבר התגוררו באמריקה בעת שהגיע אליה וקליטתו שם הייתה מהירה.
כשנה לפני מעצרם של המרגלים הרוסיים בארצות הברית, ב-2010, הוצעה לו העלאה בדרגה אך הוא סירב.
מעט לפני מעצרם של המרגלים, בנו של פוטייב, שעבד בסוכנות הפדרלית למלחמה בסמים, נסע לארצות הברית.
פוטייב שנפגש עם אנשי ה-FBI חשף בפניהם את רשת הריגול הרוסית המתנהלת כבר שני עשורים באמריקה.
מחשש לתגובת נגד של הביון הרוסי, לשכת החקירות הפדרלית החליטה לעצור את המרגלים.
מבין האנשים שנחשפו ברשת היה חואן לזארו (מיכאיל ואסנקוב בשמו האמיתי).
בעת שהותו בארצות הברית נטען כי הגנרל פוטייב עסק בהלבנת הון של כספי אנשי עסקים ופקידים רוסיים.
ב-16 במאי 2011, הואשם בבגידה במולדת ועריקה, ובית הדין הצבאי המחוזי של מוסקבה החל באיסוף נתונים אודותיו.
ב-27 ביוני 2011, בית הדין הצבאי המחוזי של מוסקבה פסק כי פוטייב אשם בבגידה במולדת.
נגזרו עליו 25 שנות מאסר בהיעדרו ונושלו ממנו דרגותיו.
כאמור, אשמתו של פוטייב היא כי ימים מספר לפני ביקורו של דמיטרי מדבדב בוושינגטון ביוני 2010, הקולונל אלכסנדר פוטייב, סגן ראש המחלקה האמריקנית של מינהל S של הסו"ר הממונה לתפעול סוכנים זרים, נמלט לארצות הברית והסגיר לידי האמריקנים קבוצת מרגלים רוסיים שעבדו נגד ארצות הברית, ביניהם גם אנה צ'פמן.
ב-7 ביולי 2016 מת פוטייב בארצות הברית.
אלכסנדר סנדרוביץ' הוא שחקן ישראלי.
סנדרוביץ' נולד באוקראינה הסובייטית, ברית המועצות דאז.
משפחת אביו חיה באוז'הורוד, בגבול ברית המועצות וצ'כוסלובקיה.
אביו ניגן בקלרינט ובסקסופון בתזמורת של התיאטרון העירוני.
ב-1968, בהיות אביו בן עשרים, עבר יחד עם המנצח של תזמורת אוז'הורוד לתזמורת התיאטרון של צ'רניגוב.
בצ'רניגוב, בה חיה משפחת אמו של אלכסנדר, נפגשו הוריו ונולד אלכסנדר.
אמו שרה ורקדה בלהקת חובבים ובמקצועה תפרה בגדים במתפרה.
מכיוון שכמוזיקאי היה אביו בסיבובי הופעות ברחבי ברית המועצות הרחק ממשפחתו, זנח אביו את המוזיקה והפך לצלם.
לאלכסנדר אחות קטנה ממנו בשש שנים.
הוא למד בתיכון בשנים 1977–1987, הלך פעמים בודדות לחוג דרמה ולא גילה שום עניין בתיאטרון.
ב-1988 הוא התקבל למסלול הנדסת מכונות ב"מכון הפוליטכני" בעירו.
במכון הפוליטכני היה תיאטרון סטודנטים, שם החל אלכסנדר לשחק ומייד נשבה בחיידק המשחק.
הוא למד הנדסת מכונות במשך שנתיים וחצי, מבלי שסיים את לימודיו, מכיוון שעלה לישראל ביחד עם משפחתו ב-1991. בישראל למד במסלול למשחק בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (1996-1992).
בכיתתו למדו השחקנים אמיתי קדר, רותי בורנשטיין, ערן שראל ולילך כספי.
בין מוריו באוניברסיטה היו יבגני אריה, נולה צ'לטון, עדנה שביט ויורם בוקר.
במסגרת לימודיו נסע עם הצגות האוניברסיטה להופעות בעולם וזכה בפרס השחקן המצטיין על ביצוע תפקיד קספר במחזה "קספר" מאת פטר הנדקה במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לבתי ספר למשחק בברנו, צ'כיה, 1995. שיחק בהצגה "קברט-עגנון" בבימויה של עדנה שביט שהוצגה בפסטיבל עכו 1996, הצגה שהועלתה לאחר מכן במסגרת הפרינג'.
הצטרף לתיאטרון גשר במסגרת "גשר 2", פרויקט הצעירים של גשר.
על תפקידו בתיאטרון – סגנרל, משרתו האישי של דון ז'ואן ב"דון ז'ואן" זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח לשנת 1998/99.
אחד מתפקידיו הבולטים בגשר היה בהצגה "שוורץ וחיות אחרות", בה גילם את דמותו של עורב בשם שוורץ, שחושב את עצמו ליהודי זקן ורדוף אנטישמים.
במסגרת התפקיד סנדרוביץ' חובר לכבלים שבעזרתם עף ותוך כדי תעופה שר וניגן על כינור.
היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2008 בקטגוריית שחקן המשנה על תפקידו כמלווליו בהצגה "הלילה השנים עשר".
בקולנוע שיחק אלכסנדר סנדרוביץ' בתפקיד ראשי בסרט "חצוצרה בואדי" בבימוי לינה וסלבה צפלין (2002).
הוא גילם את דמותו של אלכס, עולה חדש מרוסיה ששוכר חדר בעליית גג בחיפה, מעל משפחה ערבית ומתפתח רומן בינו לבין בת המשפחה.
על תפקידו בסרט זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבלים בז'נבה ופורט לודרדייל, 2002.
בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "שאול", סנדרוביץ' גילם את דמותו של גרגורי, עולה חדש, רופא במקצועו, שהוא ממורמר על שלא הצליח למצוא עבודה כרופא ונאלץ לעבוד כעוזרו של שאול (דב'לה גליקמן) בחנות פרחים.
בסדרת הטלוויזיה "פולישוק" היה בתפקיד יפים שרצקי, חשב המשרד לקידום חברתי.
בסדרת טלוויזיה לקהל הרוסי "בין השורות" (2009) סדרה שמתארת את הנעשה במערכת עיתון רוסי בישראל, סנדרוביץ' גילם את דמותו של גאורגי, עיתונאי לענייני בריאות בעיתון רוסי, היפוכונדר שתמיד חולה.
בסדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" (2010) שיחק בתפקיד דנטה, המדען הראשי הרשע של "זורקום", החברה שילדיו של אלימלך זורקין הקימו.
ליאנדר האוסמן, הבמאי הגרמני שביים את ההצגה "מזימה ואהבה" בה השתתף סנדרוביץ' בתיאטרון גשר ב-1999, הזמין אותו לשחק בסרט הגרמני Hotel-Lux (2011) אותו הוא ביים.
זהו סרט שאינו קשור לישראל וסנדרוביץ' שיחק בתפקיד מרכזי של ניקולאי יז'וב, ראש הנ.ק.וו.ד בתקופת הטיהורים הגדולים, בשנים 1936–1938.
בדרמה הקומית לטלוויזיה "לנין באוקטובר" (2010), שיחק את גרישה, בחור שחולם לפתוח מסעדה.
הוא מקבל כסף בירושה מדודו שהיה קומוניסט מושבע, שמתנה את מתן הכסף בכך שהמסעדה תפעל לפי ערכים קומוניסטיים, ופסלו של לנין יוצב במרכז המסעדה.
על תפקידו בסרט זכה בצל"ש בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011.
ב-2021 שיחק בסרט "הבית ברחוב פין בתור לקוח בבית בושת.
סנדרוביץ' נשוי, אב לשני ילדים ומתגורר ברמת גן.
אלכסנדר מקקארל (סאנדי) פאץ' היה קצין בצבא ארצות הברית שנודע בזכות שירותו במלחמת העולם השנייה הן במערכה באוקיינוס השקט, בקרב גוודלקנל, והן במערכה באירופה המערבית בשנים 1944–1945 כמפקד הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית.
פאץ' נולד בבסיס צבא ארצות הברית "פורט הואצ'וקה" באריזונה עליו פיקד אביו.
הוא רצה ללכת בעקבות אביו, ולהתחיל בקריירה צבאית, והתקבל לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בווסט פוינט, בשנת 1909. שלא כאביו, לא הצטרף לחיל הפרשים, שכן הבין שזמנו של החיל חלף.
ב-1913 היה לקצין בחיל הרגלים.
במלחמת העולם הראשונה שירת פאץ' בתחילה כמדריך בבית הספר למקלענים בארצות הברית, ולאחר מכן נשלח אל החזית.
הוא משך את תשומת לבו של הגנרל ג'ורג' מרשל שהיה אז מאנשי מטהו של מפקד חיל המשלוח האמריקאי, הגנרל ג'ון פרשינג.
בתקופה שבין המלחמות המשיך פאץ' בשירות בצבא הקבע, ולאחר שמרשל מונה לראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, נשלח פאץ' לבסיס פורט בראג בצפון קרוליינה לפקח שם על אימון החיילים בתקופת ההתעצמות שקדמה לכניסת ארצות הברית למלחמה.
פאץ' קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל במרץ 1942. באותה שנה נשלח לזירת האוקיינוס השקט על מנת לארגן את הגנת קלדוניה החדשה שהוחזקה בידי אנשי צבא צרפת החופשית בפיקודו של ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה.
באותה השעה הייתה צפויה מתקפה יפנית על קלדוניה החדשה בדרך אל אוסטרליה.
פאץ' נטל את הפיקוד על יחידות שונות ומפוזרות של תושבי האיים ואנשי צרפת החופשית, והביא עמו סיוע בכוח אדם, באספקה ובחימוש.
עם זאת, יחסיו עם ד'ארז'נלייה עלו על שרטון, והשניים הסתכסכו ביניהם על נושא הפיקוד על הכוחות באי.
רק לאחר התערבותו של הגנרל שארל דה גול יושרו ההדורים, אך לאחר אי ההצלחה של היפנים בקרב ים האלמוגים חלפה סכנת הפלישה המיידית, ושירותיו של פאץ' נדרשו במקום אחר.
הכוחות שנאספו בחופזה באזור קלדוניה החדשה עוצבו בידי פאץ' לדיוויזיה שכונתה "דיוויזיית אמריקל" (Americal Division) (הלחם של המילים "אמריקה" ו"קלדוניה"), ומספרה הרשמי היה דיוויזיית חיל הרגלים ה-23 של צבא ארצות הברית.
דיוויזיה זו נשלחה אל הקרב בפעם הראשונה בקרב גוודלקנל באוקטובר 1942 והחליפה את דיוויזיית הנחתים הראשונה שספגה אבדות כבדות מאז שנחתה באי באוגוסט 1942. פאץ' עצמו החליף את הגנרל אלכסנדר ונדגריפט כמפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, כוחות שמנו אז כ-50,000 לוחמים.
פאץ' הוביל באופן אישי את המתקפה על העמדה החשובה בהר אוסטן ומול עמדות נוספות בהרים המבוצרים בהם החזיקו היפנים.
בדצמבר מונה פאץ' למפקד הקורפוס ה-14, ותחת מנהיגותו, בפברואר 1943 הסתיים הקרב בניצחון בעלות הברית, והיפנים נסוגו מגוודלקנל.
מרשל, שהתרשם ממנהיגותו של פאץ' בגוודלקנל, שלח אותו לחזית האירופית.
בתחילה כיהן פאץ' כמפקד הקורפוס ה-4 באיטליה, ולאחר מכן מונה למפקד הארמייה השביעית במקום הגנרל מארק קלארק.
תחת פיקודו נחתה הארמייה באזור הריביירה הצרפתית בדרום צרפת במסגרת מבצע דרגון ב-18 באוגוסט 1944. ב-18 באוגוסט קיבל פאץ' דרגת לוטננט גנרל.
הוא הוביל את הארמייה צפונה דרך עמק הרון, וב-9 בספטמבר 1944 נפגשו כוחותיו ליד העיר דיז'ון עם כוחותיו של הגנרל ג'ורג' פטון מהארמייה השלישית שנחתו בחופי נורמנדי ופילסו את דרכם מזרחה.
פאץ' סבל מטרגדיה אישית כאשר בנו, קפטן אלכסנדר פאץ' נהרג בקרב ב-22 באוקטובר 1944.
פאץ' המשיך לפקד על הארמייה השביעית עד לסוף המלחמה באירופה במאי 1945, נכנס עמה לאדמת גרמניה ולאורך עמק הריין והוביל את המתקפה על קו זיגפריד ולאחר מכן נע לאזור דרום גרמניה.
כוחותיו של פאץ' שחררו את מחנה הריכוז דכאו והוא סייר במקום.
כוחותיו היו אלו ששבו את הנאצים הבכירים אלברט קסלרינג והרמן גרינג.
פאץ' נפגש עם גרינג ושוחח עמו.
באוגוסט 1945 הוחזר פאץ' לארצות הברית על מנת לפקד שם על הארמייה הרביעית.
עם הגיעו לסן אנטוניו לקה בדלקת ריאות פתאומית וחריפה.
הוא מת ב-21 בנובמבר 1945 ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-56. גופתו נטמנה בבית הקברות וסט פוינט.
מחנה הצבא האמריקני בשטוטגרט נקרא על שמו בשנת 1952. המחנה הוא מפקדת פיקוד אירופה של ארצות הברית.
בשנת 1954 הועלה לאחר מותו לדרגת גנרל מלא.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' פדייב היה סופר סובייטי, יושב ראש אגודת הסופרים בשנים 1939–1956.
אלכסנדר פדייב נולד בכפר במחוז טבר.
בשנת 1908 משפחתו עברה לאזור מזרח הרחוק של האימפריה הרוסית.
בשנת 1912 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למסחר בוולדיבוסטוק.
לאחר פרוץ מהפכת אוקטובר, אלכסנדר פדייב הצטרף לשורות הבולשביקים.
הוא לחם בשורות הפרטיזנים נגד כוחות אנטי-קומוניסטיים ונגד הפולשים היפנים.
בשנת 1921 פדייב עבר למוסקבה ולמד הנדסה.
הוא השתתף בישיבות הכנס ה-10 של המפלגה ובדיכוי מרד קרונשטאדט במהלכו נפצע.
את היצירותיו הראשונות הוא פרסם בשנת 1922. בשנת 1926 פדייב התפרסם עם הוצאה לאור של הרומן שלו "התבוסה" (Разгром) על האירועים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתחילת שנות ה-30 הוא התחיל בפעילות ציבורית בארגוני הסופרים והיה בין ראשי הארגון.
בשנת 1939 פדייב התמנה ליושב ראש ארגון הסופרים הסובייטים.
לאור פעילות ציבורית ענפה לא היה לו זמן וכוח נפשי להמשך פעילות ספרותית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כתב צבאי ויצאה לסיורים לחזית.
לאחר סיום המלחמה הוא התחיל בכתיבת רומן חדש על ארגון המשמרת הצעירה שהיה פעיל ואזור דונצק בתקופת הכיבוש הנאצי.
פדייב נסע לעיר קרסנודון, אסף את החומר ונפגש עם העדים.
כבר בשנת 1946 הוא פרסם את הספר.
בשנת 1948 על בסיס הספר צולם סרט של הבמאי סרגיי גרסימוב.
אומנם הרומן קיבל התייחסות צוננת מיוסיף סטלין שטען שבספר אין התייחסות להובלת הארגון על ידי חברי המפלגה.
לאור כך פדייב כתב את הגרסה השנייה של הספר בה הוכנסו גיבורים חברי המפלגה.
גרסה זו הייתה ספר לימוד בשיעורי הספרות בבתי הספר של ברית המועצות במשך עשרות שנים.
אומנם, הסרט לא היה ניתן לשיפוץ ולכן קיימת אי-התאמה בין גרסת הספר לבין הסרט.
בהיותו יושב ראש אגודת הסופרים, לפדייב היה חלק פעיל בכל האירועים שהיו בתקופתו בהקשר לדיכוי הסופרים.
בשנת 1946 לאחר פרסום מאמר מפלגתי נגד מספר סופרים ידועים, פדייב היה אחראי ליישום מדיניות והוצאת מיכאיל זושצ'נקו, אנה אחמטובה ואנדרי פלטונוב משורות הארגון.
בשנת 1949 הוא היה בין כותבי המאמר נגד מבקרי ספרות ותיאטרון ממוצא יהודי שסימן תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות.
יחד עם זאת קיימות עדויות שהוא היה עוזר לסופרים שנפגעו מרדיפות הממשל.
ככל הנראה על רקע זה ולחץ פסיכולוגי הוא התחיל לסבול מבעיות רפואיות, אמרו אף שנהפך לאלכוהוליסט.
פדייב התחיל לסבול עוד יותר בתקופת ניקיטה חרושצ'וב.
בוועידת המפלגה שנערכה בשנת 1956, מיכאיל שולוחוב גינה בחריפות פעילות של פדייב בראש ארגון הסופרים.
היו גם כאלו שציינו שפדייב עצמו היה סיבה לדיכוי הסופרים.
משנת 1939 הוא היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה, אך לאחר הוועידה של שנת 1956 חברותו בוועד הופסקה.
לחברו יורי לבדינסקי הוא אמר "המצפון מעיק.
קשה להיות עם דם על הידיים".
פדייב התאבד בירייה מאקדחו האישי ב-13 במאי 1956. כשבוע לפני זה הוא כתב מספר מכתבים לחבריו הקרובים ונפרד מהם.
הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על פעילותו הציבורית והספרותית הוענקו לו: 2 עיטורי לנין (1939, 1951), עיטור הדגל האדום ופרס סטלין (1946)
אשתו הראשונה הייתה סופרת ואלריה גרסימובה.
הזוג התגרש בשנת 1932. בשנת 1936 פדייב התחתן עם שחקנית תיאטרון אנגלינה סטפנובה.
בנוסף לכך, לפדייב הייתה בת למשוררת מרגריטה אליגר שנולדה בשנת 1943.
אלכסנדר פון לינסינגן היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמיות בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
פון לינסינגן נולד בהילדסהיים שהשתייכה לממלכת הנובר ב-10 בפברואר 1850 במשפחת אצולה, אביו וילהלם פרידריך קלאוס פון לינסינגן היה פקיד בכיר בממשל, אמו מריה קרולינה דורותיאה הייתה מבית פון ברלפש, וסבו היה גנרל פרשים בצבא הנובר.
ב-1868 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה צרפת.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-27 (דיוויזיית וירטמברג ה-2), ובשנת 1909 מונה למפקד הקורפוס ה-2.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון לינסינגן מפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו ובקרב על המארן.
ב-8 בינואר 1915 הועבר פון לינסינגן לחזית המזרחית והקורפוס ה-2 שבפיקודו הפך לארמיית הדרום, עימה השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב.
על הצלחתו בקרב סטריי שבו לקח בשבי 60,000 שבויים, קיבל פון לינסינגן ב-14 במאי את העיטור פור לה מריט, וב-3 ביולי קיבל על הצלחתו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-8 ביולי 1915 במהלך כיבוש פולין הרוסית הפכה ארמיית הדרום לארמיית הבוג, ובמקביל פיקד פון לינסינגן החל מה-9 בספטמבר גם על קבוצת הארמיות לינסינגן.
ב-24 ביולי 1916 פיקד פון לינסינגן על כוחותיו בקרב קובל, שבו נבלמה מתקפת ברוסילוב.
בתחילת 1918 פיקד פון לינסינגן על כיבוש אוקראינה בידי מעצמות המרכז.
לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק וסיום המלחמה עם הרוסים, מונה פון לינסינגן למושל ברלין.
במהלך מהפכת נובמבר אסר על חייליו להשתמש בנשק כנגד המפגינים, וב-17 בנובמבר 1918 פרש לביתו.
פון לינסינגן נפטר בהנובר ב-5 ביוני 1935 והוא בן 85 שנים.
צלב הברזל דרגה שנייה (1870)
אלכסנדר פרייהר פון קרובטין היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
קרובטין נולד ב-12 בספטמבר 1849 בעיר אולומואוץ שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום נמצאת העיר בתחומי צ'כיה.
הוא למד באקדמיה צבאית לתותחנים, ובשנת 1869 נכנס לצבא בדרגת לויטננט.
הוא בילה עוד מספר שנים בלימוד התפקיד של הארטילריה, והתפרסם כמומחה בתחום.
בשנת 1873 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ומ-182 עד 1877 שימש כמדריך באקדמיה הצבאית הטכנית.
בשנת 1895 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1896 מונה לחבר במטכ"ל.
בשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובשנת 1910 לדרגת פלדצוגמייסטר.
קרובטין היה מיודד מאוד עם הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף, ובמהלך משבר יולי בשנת 1914 היה מבעלי הברית הבולטים של הצנדורף שדרשו להכריז מלחמה על סרביה באופן מיידי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קרובטין היה אחראי על רתימת הכלכלות של אוסטריה והונגריה לטובת המלחמה, ולדאוג לאספקה סדירה של מזון וכן של תחמושת וציוד.
קרובטין מילא את תפקידו בנאמנות, והצליח לשלש את מספר פגזי הארטילריה שהיו זמינים בכל דיוויזיה.
בפברואר 1916 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, שהיא דרגה הגבוהה מגנרל אולם נמוכה מפילדמרשל.
קרובטין היה אחראי על התמודדות עם המשבר שנגרם עם כניסתה של רומניה למלחמה, מה ששלל מאוסטרו-הונגריה משאבים חיוניים כמו נפט.
במהלך כינוס של מועצת הכתר ב-9 בספטמבר 1916 קרובטין העלה הצעה אשר נועדה להעניק לצבא סמכויות בלתי-מוגבלות לתפוס מזון ולהעניש את אלו שיסתירו אותו.
ההצעה נדחתה על הסף עקב וטו שהטילו עליה קנצלר אוסטריה קרל פון שטירגק וראש ממשלת הונגריה אישטוון טיסה.
עם פיטוריו של הצנדורף במרץ 1917 (רודולף שטגר-שטיינר פון שטיינשטטן מונה במקומו), נותר קרובטין ללא ידידים במועצת הכתר.
באפריל 1917 הוא קיבל פיקוד על הארמייה העשירית ופיקד עליה בצורה מעולה במהלך קרב קפורטו באוקטובר של אותה שנה.
ב-5 בנובמבר הוא הועלה לדרגת פילדמרשל.
הארמייה שלו נכללה במסגרת קבוצת ארמיות דרום טירול, והשתתפה בקרב הנהר פיאווה.
ב-26 באוקטובר 1918 בעיצומו של קרב ויטוריו ונטו מסר מפקד הקבוצה יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה לקרובטין את הפיקוד על הקבוצה כולה, והוא המשיך לפקד עליה עד סוף המלחמה במקביל לפיקודו על הארמייה העשירית.
מיד לאחר סיום המלחמה יצא קרובטין לפנסיה, ואת שארית חייו חי בווינה.
הוא החזיק בתואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכני של וינה.
גנרל אלכסנדר פון הרטמן (בגרמנית Alexander von Hartmann; 11 בדצמבר 1890 – 26 בינואר 1943), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך קרב סטלינגרד.
פון הרטמן נולד ב-11 בדצמבר 1890 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה פרוסית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-94 (תורינגיה ה-5 - הדוכס הגדול של סקסוניה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה נפצע פון הרטמן באורח קשה, ולקראת סופה הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון הרטמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1931 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1933 מונה לקצין קישור עבור הצי בהמבורג.
בשנת 1934 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-37, ובשנת 1937 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-37.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון הרטמן עם הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-6, וב-28 במרץ 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-71. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה עמה בקרב אומן ובקרב קייב.
במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית והשתתפה עמה בקרב סטלינגרד, וב-8 באוקטובר 1942 קיבל פון הרטמן על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
כשהחלו הכוחות הגרמנים בסטלינגרד לקרוס, אמר פון הרטמן כי לא יתאבד אך ימות בקרב, ואכן ב-26 בינואר 1943 נהרג פון הרטמן מפגיעת צלף, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' סרברוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7 ותחנת החלל מיר.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד הנדסה במכון לפיזיקה טכנית במוסקבה וסיים אותו בשנת 1967. לאור הצטיינותו בלימודים הוא המשיך לעבוד באחד המעבדות של המכון, ובשנת 1970 השלים את הדוקטורט בתחום פיזיקה של נוזלים וגזים.
בין ההישיגם המדעים שלו 20 פרסומים ו-4 המצאות.
בשנת 1976 הוא התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1978 התקבל סרברוב ליחידת הקוסמונאוטים, והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנים 1982–1993 שוגר לחלל ארבע פעמיים (בסויוז T-7 וסויוז T-8 לתחנת החלל סאליוט 7 ובסויוז TM-8 וסויוז TM-17 לתחנת החלל מיר).
במהלך הטיסות הוא ביצע 10 יציאות לפעילות חוץ רכבית.
בשנת 1982 נערכה הטיסה הראשונה בחללית סויוז T-7 (לאוניד פופוב היה מפקד צוות).
החללית התחברה לזמן קצר לתחנת החלל "סאליוט 7".
החלה פעילות משותפת ביחד עם משלחת מס' 1 שכבר פעלה בתחנת החלל.
הצוות חזר לכדור הארץ בחללית סויוז T-5.
בשנת 1983 סרברוב טס בפעם השנייה בחללית סויוז T-8 (ולדימיר טיטוב היה מפקד צוות).
החללית הייתה צריכה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 7. בגלל בפגיע האנטנה העגינה לא הצלחיה והם חזרו לכדור הארץ.
בשנת 1989 הוא טס לחלל בחללית סויוז TM-8 (אלכסנדר ויקטורנקו) היה מפקד צוות.
החללית ביצע עגינה בתחנת החלל מיר ובכך החלה פעילות של משלחת מס' 5. במהלך פעילות המשלחת ביצע מספר פעמים פעילות חוץ רכבית, קלטה מודול חדש של תחנת החלל והשלימה תוכנית ניסויים.
היא חזרה לכדור הארץ בתחילת 1990.
בשנת 1993 הוא טס לחלל בחללית סויוז TM-17 (וסילי ציבלייב) היה מפקד צוות.
החללית ביצע עגינה בתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 13 בפיקוד גנאדי מנאקוב.
לאחר ביצוע חפיפה משלחת מס' 14 בפיקוד ציבלייב החלה את פעילותה.
במהלך פעילות המשלחת ביצע מספר פעמים פעילות חוץ רכבית והשלימה תוכנית ניסויים.
היא חזרה לכדור הארץ בתחילת 1994.
בשנת 1995 עזב את השרות.
הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים ונפטר בשנת 2013.
אסטרואיד 365375 Serebrov נקרא על שמו
אלכסנדר אלברטו דה רושה דה סרפה פינטו (Alexandre de Serpa Pinto; 20 באפריל 1846 - 28 בדצמבר 1900) היה פורטוגזי מגלה ארצות, סייר בדרום אפריקה ובמנהל קולוניאלי.
סרפה פינטו נולד בקווינטה דאס פולדראס ( טנדייס ) סינפאס - כפר על הנהר דאורו.
הוא הצטרף לבית ספר תיכון צבאי בליסבון, בגיל 10. שם הוא הפך למג"ד הראשון כסטודנט בשנת 1864, כאשר הצטרף לצבא הפורטוגזי ונשלח למוזמביק.
בשנת 1869 השתתף בדיכוי שבטים במרד שהיה באזור הזמבזי התחתון.
בשנת 1869, יצא פינטו שוב למזרח אפריקה להמשך החקירה של נהר הזמבזי.
שמונה שנים לאחר מכן הוא הוביל משלחת מבנגואלה באנגולה לתוך אגני נהרות הקונגו והזמבזי.
העיירה מונגו נקראה על שמו עד שנת 1975.
בשנת 1877 הוא וסגנו קאפלו וסגן אייבנס, שניהם הגיעו מהצי הפורטוגזי, נשלחו לחקור את פנים דרום אפריקה.
כל השלושה היו בעלי ניסיון אפריקאי ונראה שהם גם בגיל המתאים למשימה הקשה.
הם עזבו את בנגואלה בנובמבר.
אך מיד לאחר עזיבתם נפרדו: קאפלו וואייבנס פנו צפונה ואילו סרפה פינטו המשיך מזרחה, ולאחר מכן פנה בהדרגה דרומה.
הוא חצה את נהר קואנדו (קוואנדו) ביוני 1878 ובאוגוסט הגיע לאלוליi, בירת הזמבזי.
שם הוא קיבל סיוע מהמיסיונר פרנסואה קולרד, שאפשר לו להמשיך במסעו לאורך הזמבזי למפלי ויקטוריה.
אחר כך פנה דרומה והגיע לפרטוריה בצפון דרום אפריקה ב-12 בפברואר 1879. שני שותפיו יצאו בסוף בדונדו, על נהר קואנזה בצפון אנגולה.
סרפה פינטו היה החוקר הרביעי שחצה את אפריקה ממערב למזרח, והראשון שתיעד מסלול מדויק למדי.
בשנת 1881 החברה הגאוגרפית המלכותית העניקה לו את מדליית המייסדים "על מסעו ברחבי אפריקה ...
שבמהלכו חקר 500 מיילים של ארץ חדשה".
בשנת 1881 פרסם פינטו סרפה שני כרכים על מסעותיו שתורגמו על ידי אלפרד אלווס ופורסם באנגלית בשם "איך עברתי את אפריקה".
באותה שנה פורסמו גם התרגומים לצרפתית ולגרמנית.
ב־1879 טענה הממשלה הפורטוגזית באופן רשמי לריבונות על השטח שמדרום וממזרח לנהר הרוו (אשר יוצר בהווה את הגבול הדרום-מזרחי של מלאווי), ובשנת 1882 כבשו את החלק התחתון של עמק נהר שירה עד רוו.
לאחר מכן ניסו הפורטוגזים לשאת ולתת על הסכמתם של הבריטים, לתביעותיהם הטריטוריאליות, אלא שכינוס ועידת ברלין (1884) סיים את הדיונים האלה.
בשנת 1884 מונה סרפה פינטו לקונסול פורטוגזי בזנזיבר.
פינטו נקרא מחדש למסעות, כאשר הייתה משימה של חקר ומיפוי מחדש של האזור בין אגם נייאסה והחוף - מהזמבזי עד נהר רובומה והבטחת נאמנות של התושבים באזור זה.
בשנת 1885, סרפה פינטו התחייב למשלחת עם סגן אוגוסטוס קרדוזו כסגנו בפיקוד.
סרפה פינטו חלה קשה ונשאו אותו לחוף, שם התאושש.
קארדוזו, בן עשרים וחמש, המשיך בחקירה, סייר באגם נייאסה וברמות הרריות השכנות, אך נכשל להגיע להסכמי הגנה עם ראשי השבטים ממערב לאגם מלאווי.
בריטניה סירבה לקבל את הטענה הפורטוגזית כי יש להתייחס לרמות האלה כאל חלק ממושבותיה במזרח אפריקה הפורטוגזית, כיוון שהם לא היו תחת כיבוש פורטוגזי.
כדי למנוע את הכיבוש הפורטוגזי, שלחה ממשלת בריטניה את הנרי המילטון כקונסול בריטי למוזמביק ושטחי פנים הארץ, עם הוראות לדווח על היקף השלטון הפורטוגזי באזור הזמבזי והסביבה, זאת כדי להגיע להסכמים עם השליטים המקומיים כדי למנוע מהם לקבל הגנה מפורטוגל.
בשנת 1888, הממשלה הפורטוגזית הורתה לנציגיה במזרח אפריקה הפורטוגזית לנסות לעשות הסכמי הגנה עם ראשי השבטים מדרום-מזרח לאגם מלאווי וברמות הרריות ומשלחת שאורגנה בפיקודו של אנטוניו קארדוזו, יצאה בנובמבר 1888 לכיוון האגם.
מאוחר יותר, משלחת שנייה בהנהגתו של סרפה פינטו, שמונה למושל מוזמביק, עלתה אל עמק נהר שירה.
שתי המשלחות האלה חתמו מעל 20 הסכמים עם ראשי השבטים באזור מלאווי.
סרפה פינטו פגש את ג'ונסטון באוגוסט 1889 ממזרח לרוו, כשג'ונסטון יעץ לו לא לחצות את הנהר אל הרי הייר.
למרות זאת סרפה פינטו פעל בעבר בזהירות, חצה את רוהו, בספטמבר 1889. בעקבות עימותים קלים עם כוחו של סרפה פינטו, סגנו של ג'ונסטון, ג'ון ביוקנן, הכריז על חסות בריטית על הר הייר, חסות שאושרה מאוחר יותר על ידי משרד החוץ.
זמן קצר לאחר ההתנגשות עם נציגי בריטניה, חזר סרפה פינטו לפורטוגל, שם הועלה לדרגת קולונל.
סרפה פינטו נפטר בליסבון ב -28 בדצמבר 1900, בגיל 54. שרידיו הונחו בקבר המשפחתי של אנטוניו גומס דוס סנטוס ופרנסיסקו דה סוזה סנטוס מוריירה ומשפחותיהם בסמיטריו דוס פראזר בליסבון.
פינטו זכה להוקרה וכבוד על שירותיו בכמה ארצות: בפורטוגל ובברזיל, הוענקו לו תוארי אבירות, בצרפת קבל את צלב לגיון הכבוד, ובטורקיה זכה לכבוד הצלב הגדול של מסדר המדג'יידי.
הוא קיבל חברות כבוד ופרסים מאגודות מדעיות שונות, כולל חברות באגודה האסטרונומית הצרפתית למדעים באקדמיה למדעים, ו"מדליית המייסדים "של החברה הגאוגרפית המלכותית של לונדון.
ב -24 בינואר 1899 הוא זכה לכבוד על ידי המלך קרלוס הראשון (1863-1908) עם הכתרתו בתואר אצולה.
כדי לכבד אותו ולזכרו נקראו על שמו, רחובות וכיכרות בערים פורטוגזיות רבות, כגון רחוב סרפה פינטו בליסבון, באנגולה, נקראה עיר מחוז על שמו ששונה לשם מונגיו.
שמו ניתן אפילו לשתי ספינות, וכשם מסחרי למוצרים כמו סיגרים וביסקוויטים.
במהלך ההנצחה ה -125 של ייסוד "סוסיאדה דה גאוגרפיה דה ליסבון" הוצאו שתי חותמות עם דיוקן של סרפה פינטו במקום בולט, ותמונת דיוקן שלו הופיעה גם על שטר כסף מאנגולה.
בספרי ההיסטוריה של ימינו המסע שלו מתואר כאחד המרתקים ביותר בזמנים המודרניים.
במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה -19 השם אלכסנדר אלברטו דה רושה סרפה פינטו היה אגדי, לא רק בפורטוגל, אלא בכל רחבי אירופה, והוא תרם במידה ניכרת במשימותיו להעצמת כבודו ויוקרתה של מולדתו במציאות גאוגרפית ופוליטית באפריקה.
אלכסנדר ניקולייביץ' סרוב הוא זמר אסטרדה סובייטי רוסי ואוקראיני, מעבד מוזיקלי, מנצח, מוזיקאי אינסטרומנטליסט, מלחין, מפיק מוזיקלי, משורר.
אמן העם של הפדרציה הרוסית (2004).
אלכסנדר נולד ב־24 במרץ 1954 בכפר קטן קובלובקה שבמחוז ניקולייב.
אלכסנדר נכנס לעולם המוזיקה כבר בבית הספר.
מאוחר יותר, כאשר הוקסם מהמוזיקה נעשה עוד יותר פעיל, אלכסנדר החליט ללמוד באופן עצמאי לנגן בפסנתר, וסיים את לימודיו בבית הספר למוזיקה.
השכלה גבוהה קיבל אלכסנדר סרוב במכון לתרבות קרסנודר.
שם למד מקצוע מנהיג תזמורות.
סרוב החל לעבוד במומחיותו רק בסוף שנות השבעים.
במשך זמן קצר היה חבר בלהקה, שם היה גם זמר וגם אינסרומנטליסט.
סרוב התפרסם בציבור הרחב כששוחרר שיר הכוכבים הראשון שלו: "שייט" (Круиз).
היא הוצגה עם אולגה זרובינה, וזמן קצר אחר כך הפך השיר "שיחה בינלאומית" (Международный разговор), ששר עם טטיאנה אנציפרובה, לפופולרי בקרב הקהל.
במשך שנתיים, משנת 1982 עד 1984, עבד סרוב כראש להקה.
האלבום הראשון של אלכסנדר סרוב יצא בשנת 1984 וכונה "עולם האוהבים" (Мир влюбленных).
בשנת 1987 יצא האלבום השני, מדונה (Мадонна).
כל הזמן הזה, משנת 1988 עד 1993, סרוב היה במסע הופעות, ולא רק במולדתו, אלא גם במדינות אחרות (גרמניה, ארצות הברית, קנדה, ישראל).
סרוב ידועה בשיתוף הפעולה שלו עם המלחין איגור קרוטוי שכתב את רוב להיטיו.
"אני אוהב אותך עד דמעות" (Я люблю тебя до слёз) (מילים:איגור ניקולייב)
"את אוהבת אותי" (Ты меня любишь) (מילים:רימה קזקובה)
"איך להיות" (Как мне быть) (מילים:אלכסנדר קוסרב)
"לילה גנוב" (Ворованная ночь) (מילים:סרגיי בסטצ'ניי)
"מטר מטאורים" (Звездопад) (מילים:איגור ניקולייב)
"מוזיקת חתונה" (Музыка Венчальная) (מילים:רימה קזקובה)
"אני מאוהב בך כבר הרבה זמן" (Я в тебя давно влюблён) (מילים:מיכאל ריאבינין)
"בואי נגנוב אחד את השני" (Давай друг друга украдём) (מילים:ניקולאי זינובייב)
"אני לא מאמין" (Я не верю)
אלכסנדר ניקולייביץ' ספסיבצב הוא רוצח סדרתי פדופיל, סדיסט וקניבל רוסי.
מחודש פברואר 1991 ועד ספטמבר 1996, אנס, עינה, הרג ואכל נשים וילדים.
הואשם תחילה ב-19 מקרי רצח, אך מתוכם הוכחו ארבעה מקרים.
מספרם המדויק של קורבנותיו אינו ידוע, אך על פי הערכות מסוימות עשוי להגיע עד 82 בני אדם.
הפשעים בוצעו בביתו של ספסיבצב, בעיר הולדתו נובוקוזנצק, בסיועה של אמו ובנוכחותה של אחותו.
בשנת 1991 פגש ספסיבצב ילדה בשם יבגניה גוסלניקובה.
הוא התיידד עמה, אך בשלב מסוים הוא הכה אותה והיא החליטה לנתק את היחסים עמו.
ספסיבצב נעל את הילדה בדירתו ועינה אותה באכזריות במשך חודש עד למותה.
סיבת המוות הרשמית הייתה אלח דם.
כל גופה של הילדה היה מכוסה מורסות, מה שהקשה על הרופאים לקבוע את סיבת המוות האמיתית.
הרופאים המליצו כי על ספסיבצב לקבל טיפול פסיכיאטרי, ובשנת 1992, על פי החלטת בית הדין של נובוקוזנסק, הוא נשלח למרפאה הפסיכיאטרית עם אבחנה של סכיזופרניה.
לאחר 3 שנים שוחרר ספסיבצב עם סימני הפוגה מבית החולים.
לא נרשמו הערות לגבי שחרורו, ורשויות אכיפת החוק סברו שהוא נמצא במרפאה.
הקורבן הראשון שלו לאחר השחרור מבית החולים הפסיכיאטרי הייתה ילדה צעירה בשם ליודמילה.
ספסיבצב, שניסה להסתיר את עקבות הפשע, פירק את גופתה, ואמו קברה את השרידים בשממה.
על פי כתב האישום, מאפריל עד אוגוסט 1996, הרג ספסיבצב 15 אנשים נוספים בדירתו.
שכנה, פנסיונרית בשם לידיה, הזמינה את המשטרה בתחילת הקיץ כשהיא מתלוננת על ריח גופה ומוזיקה קולנית מחרישת אוזניים מדירתו של ספסיבצב.
היא דחקה לבדוק אותו, אך איש לא הגיע.
את שלושת הקורבנות האחרונים שנרצחו ב-24 בספטמבר 1996, פיתתה אמו של ספסיבצב לדירת בנה בבקשה של עזרה בפתיחת הדלת.
ספסיבצב הרג מיד את נסטיה בת ה-13, שניסתה להכות אותו כדי להציל את עצמה.
את שתי האחרות הוא החזיק במשך כחודש באזיקים, התעלל בכל דרך, עינה, אנס ואילץ אותן לחתוך את גופת חברתן ולאכול את שרידיה.
לאורך כל הזמן הזה אמו ואחותו הגיעו לעיתים קרובות לדירה וראו מה קורה, אך לא התערבו.
לאחר שהרג באכזריות את ג'ניה בת ה-13, הוא גרם לקורבן האחרון, אוליה בת ה-15, לפרק את הגופה ולאכול מרק מהבשר של חברתה.
הכלבה של ספסיבצב כרסמה את עצמות חברתה לעיניה.
הוא נתפס במקרה: במהלך ביקור מתוכנן לצורך מניעה לפני עונת החימום בחורף, ביקש צוות אינסטלטורים להיכנס לדירתו.
הוא סירב להכניס אותם, וציין את העובדה שהוא כלוא בגלל ההפרעה הנפשית שלו.
האינסטלטורים הזעיקו את שוטר המחוז שפרץ את הדלת.
באמבטיה נמצא פלג גופה העליון של ילדה ללא זרועות ורגליים, וראש וחזה כרות הוצאו מהפח.
ספסיבצב עצמו הצליח להימלט מגג הבניין, אך כעבור יומיים הוא נעצר בכניסה לבניין ביתו.
לאחר ששוחררה מהשבי, הצליחה אוליה בת ה-15, שנלקחה על ידי הרוצח כבת ערובה, למסור עדויות מפורטות נגדו לפני שנפטרה כעבור שלושה ימים בבית החולים.
בשנת 1997, נידון ספסיבצב לעשר שנות מאסר, על רצח של שלוש הבנות.
בשנת 1998, החל דיון מחודש של המקרה וספסיבצב הוכר כחולה נפש ונשלח לאשפוז בכפייה.
במאי 2024, בית הדין המחוזי בקמרובו מצא שספסיבצב היה מעורב בעוד 15 רציחות שבהן הוא הואשם מלכתחילה.
כמו כן, נמצא קורבן שנשאר בחיים, נער בן 12 באותה עת.
נכון לשנת 2024, אלכסנדר ספסיבצב ממשיך להיות מאושפז בכפייה.
אלכסנדר ולדימירוביץ' פאל הוא שחקן קולנוע רוסי.
צאצא של גרמנים רוסים שהתיישבו בהרי אורל בימי הדיכוי הסטליניסטי.
בתחילה הוא לא תכנן להיות שחקן.
הוא למד במכון GITIS בסדנה של הבמאי ליאוניד חייפץ ושיחק בהצגות תיאטרון הנוער במוסקבה ותיאטרון מאיאקובסקי.
שנה כותרת תפקיד הערות 2013 מתנשקים ליושה 2014 הכל בבת אחת דן מתנשקים 2 ליושה יולקי 1914 פיליפוב 2015 ברית הסמרטוטים פופוב הארדקור הנרי 2016 שוברת הקרח ניקולאי קוקושקין הילד הטוב סטניסלב איליץ' 2017 פשיטה פיודור ווצ'בסקי 2019 נאמנות סרגיי טוליה הרובוט טוליה סדרת טלוויזיה עמוק יותר!
רומן2021 סתם אחד אח של יוליאן סרט אמריקאי יום המתים בנסו בנסומאסר ביתחוקר
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסחלין - פרס השחקן הטוב ביותר (על תפקידו ב"ברית הסמרטוטים").
קינוטאבר - פרס השחקן הטוב ביותר (על תפקידו ב"ברית הסמרטוטים").
אלכסנדר פהלינג שחקן גרמני, הידוע בזכות משחקו בסרטו של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד" (2009) ובסדרת הטלוויזיה האמריקאית "הומלנד".
פהלינג שיחק גם בסרט הישראלי "פלאפל אטומי" בשנת 2015.
פהלינג נולד בברלין המזרחית, מזרח גרמניה.
הוא למד משחק באקדמיה לאמנויות דרמטיות ארנסט בוש בין השנים 2003 עד 2007. הוא שיחק בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבות.
הוא קיבל את פרס בקטגוריית השחקן על גילומו של סוון להנרט בסרט "לאורך הדרך באים תיירים" משנת 2006. פהלינג שיחק בכמה הפקות תיאטרון ובעבר הוא זכה בפרס מטעם האקדמיה לאמנויות בברלין על תפקידו כנסיך בהפקת התיאטרון של "שלגיה".
פהלינג ידוע בעיקר בקרב קהל דוברי האנגלית בזכות תפקידו בסרטו של קוונטין טרנטינו, משנת 2009, "ממזרים חסרי כבוד".
פהלינג גם דובב את הופעתו בגרסה הגרמנית של הסרט.
בשנת 2011 הופיע לצד אוגוסט דיל וסוזנה לותר בסרט הדרמה "Wer wenn nicht wir" בתור הטרוריסט אנדריאס באדר.
פהלינג הופיע בסדרת הטלוויזיה הומלנד, שעלתה לאוויר באוקטובר 2015. הוא שיחק את ג'ונאס הולנדר, יועץ משפטי של קרן דירינג וחבר של דמותה של קלייר דיינס, קארי מתיסון.
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "מבוך השקרים", ובסרט האמריקאי-גרמני "Posthumous" את דמותו של אריק אדלר.
בשנת 2015 שיחק את אולי בסרט הקומדיה הישראלי "פלאפל אטומי" שביים וכתב דרור שאול.
בשנת 2019 שיחק בסרט האמריקאי "חיים נסתרים" של הבמאי טרנס מאליק.
באותה שנה שיחק גם בסרט "רומן בין השורות" המבוסס על הרומן "טוב נגד רוח הצפון" מאת הסופר האוסטרי דניאל גלטאואר.
בשנת 2023 גילם את דמותו של מקס ארנסט במיני-סדרה "אל מעבר האוקיינוס" מבית נטפליקס.
בשנת 2024 שיחק בסרט "Verbrannte Erde" מאת הבמאי הטורקי-גרמני תומאס ארסלאן (אנ').
ברון אלכסנדר אנטון שטפאן פון באך היה משפטן ופוליטיקאי אוסטרי.
נודע בהנהגת המשטר הריכוזי הנאו-אבסולטיסטי ששלט ברחבי האימפריה האוסטרית בשנים 1850–1859, בראשית תקופת שלטונו של הקיסר פרנץ יוזף, אחרי דיכוי מהפכות אביב העמים.
באותה תקופה כיהן באך כשר הפנים בממשלתו של הנסיך פליקס צו שוורצנברג, והחל משנת 1852 כשר פנים וכראש ממשלה בפועל, אף על פי שאת התפקיד הרשמי של "יושב ראש ועידת השרים" מילא בשנים 1852–1859 הברון קרל פרדיננד פון בואול-שאואנשטיין.
בתחילת פעילותו הפוליטית בלט באך כליברל ששלהב את ההמונים בווינה בהפגנות נגד השלטון האבסולטיסטי והקנצלר קלמנס פון מטרניך, אבל במרוצת הזמן אימץ עמדה שמרנית ותמך ב"נאו-אבסולוטיזם".
בימי כהונתו נעשה מאמץ להנהגת גרמניזציה במנהל ובחינוך, להעמקת התערבות הכנסייה הרומית-קתולית בחיי המשפחה ובחינוך ולהעמקת שילובה של הונגריה והשטחים שהיו בחסותה, באימפריה האוסטרית.
אלכסנדר באך נולד בשנת 1813 ביישוב לוסדורף (Loosdorf) על יד שטאץ (Staatz) במחוז מלק (כיום בפאלבאך, בנפת מיסטלבאך) באוסטריה התחתונה כבן הבכור מבין שבעת הילדים של המשפטן יוהאן מיכאל באך ושל יוזפה באך.
בילדותו עבר עם המשפחה לווינה, שם עבד אביו כעורך דין.
אחיו אוטו באך היה לימים מנצח ומלחין.
אח נוסף, היינריך באך, הידוע כהיינריך מולבה, היה מלחין, והאח השלישי – אדוארד פון באך – היה פוליטיקאי.
אלכסנדר פון באך קיבל בילדותו שיעורים פרטיים, ואחרי סיום התיכון בווינה למד משפטים ומנהל ("מדעים קמראליים") באוניברסיטת וינה.
בגיל 24 סיים תואר דוקטור במשפטים ונכנס לשירות בפרקליטות הקיסרית, בה שירת במשך תשע שנים.
בצעירותו ביקר בארצות מערב ומזרח אירופה, ביקורים שהרחיבו את אופקיו.
בשובו למולדת תמך ברעיון עריכת רפורמות במונרכיה האוסטרית לפי דגם בריטי או בלגי.
הוא הפך חבר באיגוד של משפטנים (Juridisch-Politische Leseverein) שדגלו ברעיונות רפורמיסטים כאלה והתנגדו למשטר של הקצנלר מטרניך.
בדצמבר 1843, לאחר מות אביו, ירש באך את משרד עריכת הדין של אביו בווינה.
בשנת 1847 יצא עם אחיו אוגוסט למסע ארוך במזרח.
"יקיר העם" בתחילת "אביב העמים"
באביב של שנת 1848 היה באך מעורב בכתיבת עצומה שקראה לשינויים במערכת הפוליטית באימפריה, שיכללו חופש העיתונות והדיבור, רפורמות במערכת המשפט, הרחבת זכויות לקבוצות דוברות גרמנית, איטלקית ושפות סלאביות בתוך מדינה אוסטרית ריכוזית ודמוקרטית.
באך התנגד לאיחוד אוסטריה עם המדינות הגרמניות ולעלייה בכוחם של ההונגרים, ולכך שפרנקפורט ופשט תהיינה מוקדי קבלת החלטות עבור האוסטרים.
הוא כונה "יקיר העם", וב־13 במרץ, כשהוא רוכב על סוס, נשא נאום כאחד מראשי האופוזיציה העממית.
אלכסנדר פון באך נמנה עם אלו שדרשו והשיגו מידי הקיסר פרדיננד הראשון את החלפת ההנהגה – נפילתם של הקנצלר הוותיק קלמנס פון מטרניך ושל מפקד המשטרה יוזף פון סדלניצקי ומתן חירויות דמוקרטיות.
באך נבחר מטעם לשכת עורכי הדין לוועד הקהילתי הזמני של וינה.
ב-15 במרץ 1848 חגג עם המוני העם את הישגי המהפכה.
באותו יום התקבל לראיון פרטי אצל הארכידוכסית סופיה, גיסתו של הקיסר, ולאחר מכן נעלם מזירת ההפגנות.
אף על פי שתמך בשינויים במשטר האבסולטי, לא היה מוכן להרחיק לכת עם הרעיונות המהפכניים.
הוא נודע בשינויים תכופים בהשקפותיו ובעקרונותיו.
ב-18 במרץ ערך באך את מצע הוועד הזמני של האזרחים, שבו הועלו דרישות לביטול עבודות הכפייה, לשינויים במערכת הפיננסית, בחינוך, במשפט ובחופש הדת, אולם צוין שיש להשיגם בדרך חוקית ולא בדרך מהפכנית.
כמועמד לפרלמנט מטעם רובע מריה הילפה, הוא אימץ עמדה מתונה והטיף לארגון פדרטיבי של עמי האימפריה.
באך הבטיח להישאר בעל חשיבה חופשית עד סוף חייו ונבחר לפרלמנט בפה אחד.
אחרי התפטרות ראש הממשלה קרל לודוויג פון פיקלמונט ב-25 באפריל 1848, הורכבה ממשלה בראשות פרנץ פון פילרסדורף.
באך תמך בהצעת החוקה הליברלית של פילרסדורף, שלבסוף לא התקבלה.
כניסתו לממשלה: שר המשפטים 1848–1849
אחרי נפילת ממשלת פילרסדורף ב-8 ביולי 1848 ביקש הארכידוכס יוהאן מ"וועד הסדר הציבורי" להציע את המועמדויות הפופולריות ביותר לתפקידי השרים.
בין המועמדים הועלה גם שמו של ד"ר באך.
ב-19 ביולי 1848 אישר הקיסר פרדיננד את הרכב הממשלה החדשה בראשות הברון אנטון דובלהוף-דיר.
באך התמנה בה לשר המשפטים.
עיתון וינאי בירך על מינויו והגדיר אותו כ-"!Ein Mann des Rechts – ein rechter Mann" (איש הצדק – צדיק בין האנשים).
בגלל מעורבותו במאבק בעבר כונה "שר הבריקדות".
ממשלתו הליברלית של דובלהוף-דיר הייתה משותקת, וכעבור מספר שבועות הוא התפטר.
את מקומו של דובלהוף-דיר תפס יוהאן פון וסנברג.
בינתיים פרץ בווינה מרד הפועלים והסטודנטים.
שר הצבא לאטור נרצח בלינץ' על ידי ההמונים.
ב-7 באוקטובר נמלט באך בתחפושת אל המחנה הצבאי אאורספרג.
ב-11 באוקטובר התפטרה ממשלת וסנברג.
כחודש לאחר דיכוי המרד בווינה הופיע באך בשם בדוי בפראג, וקיים שם פגישות חשאיות עם כמה נציגים צ'כים.
מייד לאחר מכן התייצב בחצר הקיסרית באולומואוץ על מנת להיפגש עם הנסיך פליקס צו שוורצנברג, שהרכיב ב-21 בנובמבר 1848 ממשלה חדשה.
באך נכנס לממשלה זאת שוב כשר המשפטים.
הוא היה היחיד ללא תואר אצולה בממשלת שוורצנברג.
מבין השרים בלט הרוזן השמרן פרנץ שרף פון שטאדיון.
אחרי שזה חלה, התמנה באך לנהל גם את תיק הפנים.
ממשלת שוורצנברג הכינה את החלפת הקיסר פרדיננד באחיינו, פרנץ יוזף ב-2 בדצמבר 1848 והביאה ב-7 במרץ 1849 לפיזור האספה החוקתית.
במרץ 1849 אימץ באך עמדה שמרנית, ותמך ביישום התכנית החוקתית הריכוזית של הנסיך שוורצנברג, מפנה שעורר תרעומת רבה בקרב האופוזיציה ההונגרית.
שר הפנים וראש הממשלה בפועל 1849–1859
ב-28 ביולי 1849 התמנה באך לשר הפנים בממשלתו של שוורצנברג.
הברון אנטון פון שמרלינג התמנה לשר המשפטים והרוזן שטאדיון חזר לממשלה כשר בלי תיק.
גם בהיותו שר הפנים שמר באך על הדימוי של אדם נאור וילברלי.
הוא סירב לקבל את עיטור לאופולד ו"התעמת" עם שוורצנברג ה"ריאקציונר".
באך השמיע באוזני האזרחים מילים מרגיעות, אולם גישתו הדו-פרצופית הוקעה על ידי מנהיגים כמו קארל הווליצ'ק בורובסקי.
באך סגר את העיתון של הווליצ'ק, "סלובאן" ("הסלאבי"), ובדצמבר 1851 גירש את הווליצ'ק ללא משפט לגלות כפויה בטירול.
נאסר גם מנהל התיאטרון הלאומי הסרבי בנובי סאד, יובאן אנדרייביץ'.
כפי שהתבטא אדולף פישהוף, משטרו של באך הסתמך על ארבעה צבאות: "צבא החיילים הזקופים, צבא הפקידים היושבים, צבא הכמרים המשתחווים ועוד צבא של נחשי חצר זוחלים".
לאלכסנדר פון באך, שהיה למעשה ראש הממשלה בפועל, הייתה השפעה רבה על מדיניות הפנים של פרנץ יוזף בשנים 1852–1859.
באך היה אחראי במידה רבה על המדיניות האוטוריטרית שהונהגה ברחבי האימפריה, מהונגריה עד אוסטריה וצ'כיה.
המנהל היה ריכוזי, נשלט מווינה.
חופש העיתונות בוטל, והופסקה פומביות המשפטים.
הממשל נקט קו של אבסולוטיזם "קלירקלי" ששיאו היה הקונקורדט מאוגוסט 1855 עם האפיפיור, שהעניק לכנסייה הרומית-קתולית שליטה על החינוך ועל חיי המשפחה.
השפה הגרמנית הונהגה כשפה הרשמית היחידה של כל הרשויות באימפריה ונכפתה כשפת הוראה בבתי הספר היסודיים והתיכונים, הוגבלה האוטונומיה המוניציפלית.
משטר ההגבלות הביא לעלייה חדה בהוצאות האימפריה.
ב-12 שנות כהונתו של באך כשר הפנים חלה עליה של 143% במיסים הישירים, ושל 120% במיסים העקיפים.
התקופה הזו נקראה תכופות בתולדות העמים באימפריה האוסטרית, "נאו-אבסולטיזם" או "תקופת השיטה של באך" (Bach System).
הבירוקרטים של המשטר כונו "ההוסרים של באך".
במקביל להתרחשויות אלו, עוד בימי ממשלת שוורצנברג, ננקטו גם צעדים חיוביים להקלת מצב האיכרים באימפריה.
הם שוחררו מעבודות הכפייה ומהמיסים כלפי בעלי האחוזות.
כמו כן בוטלו מכסים פנימיים, דבר שחיזק את החופש הכלכלי בתוך האימפריה.
באותה תקופה בוטלה במידה רבה האוטונומיה של הארצות שהרכיבו את האימפריה.
הונגריה איבדה את הפרלמנט שלה וחולקה לחמש פרובינציות צבאיות שבראשן עמדו גנרלים.
תוך כדי כך איבדה האימפריה זמנית את השליטה על טרנסילבניה ועל אזורים סלאביים שהיו בחסותה.
קרואטיה חולקה לשש פרובינציות, איבדה את הפרלמנט שלה ותפקיד הבאן יוסיפ יילצ'יץ' הפך לסמלי לחלוטין.
השלכות הרפורמות שהנהיג באך בהונגריה שנויות במחלוקת בין ההיסטוריונים.
חלקם ראו במהפכה מנוע ראשי שהוביל לתחיית הזהות הלאומית ההונגרית,{{הערה| A.
63|כיוון=שמאל}} ואלו אחרים ראו ב"שיטת באך" את הגורם המכריע לעליית הלאומיות ההונגרית.
בשנת 1854 זכה באך בתואר האצולה "ברון".
בשנים 1849–1859 כיהן גם כאחראי ("קוראטור") על האקדמיה למדעים.
ב-26 באוגוסט 1859 נאלץ פון באך להתפטר עקב כישלונה של האימפריה והשפלתה במלחמה נגד ממלכת סרדיניה ונפוליאון השלישי.
בימי משטרו קיבלה התעשייה קדימות על חשבון הצבא, וקסרקטינים רבים הפכו למפעלים.
כפיצוי על הדחתו נשלח באך לשמש בשנים 1859–1867 כשגריר אוסטריה ברומא ליד הכס הקדוש.
באך נפטר בשנת 1893 בארמון שנגארברן באונטרוואלטרסדורף, מחוז באדן, באוסטריה התחתונה.
הוא הובא לקבורה בקבר המשותף של משפחתו בבית הקברות המרכזי של וינה.
הצלב הגדול של מסדר לאופולד
הצלב הגדול של מסדר פרנץ יוזף
1854 – קיבל תואר האצולה "ברון"