tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הישיבה ממוקמת בנטור וכוללת פנימייה במשך השבוע.
כיום לומדים בישיבה כ־200 תלמידים מכלל הארץ.
ראש הישיבה הוא הרב אלחנן לוי.
בישיבה לומדים שיעורי קודש בשעות הבוקר, והמשך היום מתמקד בעיקר בלימודי חול.
המגמות הקיימות בישיבה הן אלקטרוניקה, הנדסת תוכנה, פיתוח מוצר, ופרסום וניו-מדיה.
כל אחת בהיקף של 10 יחידות לימוד.
בנוסף ניתן להרחיב פיזיקה ברמה של 5 יח"ל.
ישימונית מצויה (שם מדעי: Stenodactylus sthenodactylus) היא שממית קטנה, שאורכה עד 10 ס"מ.
בקיץ היא פעילה בלילה, ובחורף היא פעילה לעיתים אף באמצע היום.
הישימונית המצויה חיה בשטחי מזרח התיכון וצפון אפריקה.
בישראל נפוצה הישימונית בנגב, במדבר יהודה, בכיכר ים המלח ובבקעת הירדן.
היא מופיעה גם באדמות החוליות של מישור החוף, עד מפרץ חיפה.
הישימונית המצויה היא שוכנת קרקע.
בחוליות היא מתחפרת במשך היום, ובמדבר היא נחבאת מתחת לאבנים.
בתחילת חודש מאי הנקבה מטילה ביצים בחול או מתחת לאבן.
הצעירים בוקעים מהביצים שהם באורך 5 סנטימטרים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 62-63, 278
ישימונית דו-גונית (שם מדעי: Volutaria crupinoides) הוא צמח עשבוני ממשפחת המורכבים.
תפרחתו מזכירה את זו של דרדר כחול אך בשונה ממנה פרחי ההיקף הם בצורה המזכירה צינור וצבעם כחול-סגול, ופרחי המרכז צהובים.
בארץ ישראל, אין פרח עם צבעים הדומים לישימונית הדו גונית.
ישימונית צומחת במדבר ואינה נפוצה יתר על המידה בישראל.
הפריחה היא בחודשים מרץ עד מאי.
בעבר סווגה הישימונית הדו-גונית תחת הסוג אמברבואה, ואז נקראה אמברבואה דו-גונית (שמה המדעי אז היה Amberboa crupinoides).
עם זאת, תחת המיונים העדכניים היא נמצאת בסוג ישימונית.
נהר ישילאירמאק (בטורקית: Yeşilırmak - "הנהר הירוק") הוא הנהר הרביעי באורכו בטורקיה ואורכו 520 ק"מ.
הנהר נובע 80 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר סיוואס, על מורדותיו הצפון-מערביים של הר קסדה (Kösedağ) בהרי הפונטוס, שגובהו 2,812 מטר.
הישילאירמאק זורם מערבה דרך טוקט, וסמוך מדרום לאמסיה הוא מבצע תפנית חדה לכיוון צפון-מזרח ונשפך לים השחור בדלתה שהוא יוצר במרכזו של מישור צ'רשמבה (Çarşamba Ovası), כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לסמסון.
את הנהר סוכרים מספר סכרים המשמשים לייצור חשמל ולאגירת מים.
דלתת הנהר ואזור סכר ידיקיר פופולריים בקרב חובבי צפרות.
ב-26 ביוני 1243 התחולל קרב קסדה בין סולטנות רום לבין המונגולים סמוך למקורות הנהר, ובמהלכו הביסו המונגולים את רום.
ישיבת תפארת צבי היא ישיבה בירושלים.
היא נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כישיבה הקטנה הראשונה של היישוב החדש בירושלים.
הישיבה הייתה הראשונה בירושלים שפעלה במתכונת ישיבות ליטא והשתייכה לאסכולת סלובודקה.
לאחר מספר שנים, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נפתחה ישיבה חדשה תחת אותו השם.
היא פועלת במתכונת של ישיבה גבוהה חרדית המיועדת בעיקר לבוגרי ישיבות תיכוניות מהזרם הדתי לאומי ומהזרם החרדי.
הישיבה הוקמה בשנת תרפ"ח, ונקראת על שם הרב נתן צבי פינקל "הסבא מסלבודקה".
מסוף שנות ה-30 החלה לשמש כישיבה קטנה שתכליתה להכין בחורים צעירים לישיבת חברון בירושלים.
ראש הישיבה הראשון היה הרב ראובן טרופ (בנו של הרב נפתלי טרופ, שלאחר מכן התמנה לראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב).
בהמשך התמנו לראשי ישיבה הרב שלמה צימבליסט (בנו של הרב יהושע צימבליסט), הרב מיכל דוד שלפוברסקי והרב יחזקאל פרצוביץ (חותנו של ראש הישיבה הרב אפרים צוקרברג).
בסוף שנת תשמ"א נסגרה הישיבה.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל
הרב אשר אליעזר כהנא שפירא, דיין בית הדין הגדול לערעורים
הרב חיים קמיל, ראש ישיבת אופקים
הרב ישעיהו גולדשמידט אב"ד תל אביב
הרב צבי רוטברג, ראש ישיבת בית מאיר
הרב שמואל יעקב בורנשטיין, ראש ישיבת קריית מלך בבני ברק
הרב שלמה כץ, ראש ישיבת חברון
הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה
הרב אליהו ברוך פינקל, מראשי ישיבת מיר
הרב רפאל שמואלביץ, מראשי ישיבת מיר
הרב ברוך רקובסקי, ראש ישיבת זיכרון אליעזר ונשיא מוסדות בלומנטל.
הרב אליהו טופיק, ראש ישיבת באר יהודה ונשיא מכון להוצאת ספרים 'תורת אמת'
בשנת תשמ"ט נפתחה ישיבה חדשה תחת השם "תפארת צבי" בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים על ידי הרב אפרים צוקרברג (שהיה אחד הר"מים בישיבת תפארת צבי הראשונה), בוגר ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ישיבת סלבודקה וישיבת מיר בירושלים.
הרב צוקרברג כיהן כראש הישיבה עד לפטירתו בשנת ה'תשע"ו.
בגלגולה החדש מיועדת הישיבה לבוגרי ישיבות תיכוניות.
תלמידי השנה הראשונה לומדים בחברותות עם אברכים, חלקם בוגרי הישיבה שהפכו לאברכים מישיבת מיר.
ראש הישיבה הוא הרב אברהם קרמר שליט"א.
הרב אשר אריאלי, ממגידי השיעורים המרכזיים בישיבת מיר, מוסר בישיבה שיעורי עיון בגמרא פעמיים בשבוע (שלישי ושישי).
הר"מים הם הרב רפאל רוט, הרב אסף רחבי, הרב יאיר גרינבוים והרב יואל צבי גליק - ר"מ בסדר שני.
כולם חתנים ותלמידים של הרב צוקרברג.
המשגיח בישיבה הרב גדי סלומון שליט"א.
בעבר העבירו שיעורים בישיבה הרב מרדכי נויגרשל והרב אביגדר נבנצל.
עד שנת תשס"ט שכנה הישיבה בשכונת סנהדריה המורחבת.
כיום היא שוכנת בפאתי שכונת בית ישראל ולומדים בה כ-60 בחורים.
ישיבת תקוע היא ישיבת הסדר ברוח חסידית.
הישיבה פועלת בתקוע מאז הקמתה בשנת תשנ"ט (1999).
ראש הישיבה הוא הרב מיכל פאלק.
נשיאה היה הרב עדין אבן ישראל.
הישיבה קמה בשנת 1999 (ה'תשנ"ט), לאחר שנסגרה ישיבת שפע, ולאחר ניסיונות להקים ישיבה גבוהה בראשות הרב שטיינזלץ בבת עין ובירושלים, שלא האריכו ימים.
מקימיה היו הרב חיים כפרי, הרב אריאל הולנד והרב מנחם פרומן, ובעזרת תלמידי מחזור י"א של ישיבת מקור חיים.
הרב כפרי שימש כראש הישיבה עד לשנת תשע"ג, ולאחר מכן מונה הרב מיכְל פאלק לתפקיד.
דרכה של הישיבה גובשה בידי הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ, שהעביר בה שיעורים והתוועדויות וכן קיים פגישות אישיות עם התלמידים.
ניכרת בישיבה השפעה חזקה של תנועת החסידות בכלל, ושל הגות חסידות חב"ד, ברסלב, ופשיסחא-קוצק.
בלימוד העיון קיימת תוכנית הדרגתית, שבה מתמקדים תחילה בהבנת הגמרא או המשנה עצמה ללא מפרשים, ולאחר מכן דקדוק ברש"י.
ראשונים נוספים נלמדים בהדרגה בכיתות הגבוהות.
השיעור הכללי אינו מועבר כהרצאה על בימת בית המדרש אלא סביב שולחן ובתורנות בין כל הר"מים, ובתקופת הקיץ אף בידי הבחורים עצמם.
בלימוד משולבים לימודי הלכה, כולל ספרות השו"ת, וכן התייחסות לרקע ההיסטורי.
בישיבה כולל דיינות וכולל רבנות.
כן מתקיימת תוכנית ללימוד מעשי של שחיטה והלכותיה.
שיעור שבועי בתלמוד והלכה מועבר בידי הרב שבתי רפפורט.
קיימת בישיבה תוכנית של לימוד מסכת מהתלמוד הירושלמי (בדרך כלל המקבילה למסכת הבבלית הנלמדת) על הסדר, בעזרת כלים מסורתיים ומחקריים.
הישיבה מעודדת כתיבה של תשובות הלכתיות, מאמרים אקדמיים וכתיבה ספרותית.
כתב העת "טורמיסין" משמש למטרה זו ורואה אור כפעם בחודש.
לצדו קיימים מספר כתבי עת נוספים לסיכום 'זמן' (סמסטר) או שנת לימודים.
בישיבה מועברים שיעורי תנ"ך בידי הרב אביה הכהן; שיעורים ב"משנה תורה להרמב"ם" ביד הרב דוד פיאלקוף; שיעורי חסידות וזוהר.
קיימת "חבורת גריסה" שבמסגרתה לומדים תלמוד בהיקף של שלושה דפים ביום.
בעבר הייתה קיימת תוכנית של לימודי תוספתא בהנחייתו של הרב דוד פיאלקוף.
רוחה של תנועת החסידות באה בישיבה לידי ביטוי בעיסוק רב יחסית בתפילה ובכוונה בתפילה, בלימוד ספרי חסידות וב"חבורות התבוננות".
נערכות בישיבה התוועדויות בתאריכים מיוחדים, כגון ימי פטירת של דמויות, המיועדות גם לבוגרים ולאחרים.
בעבר הן נערכו על ידי הרב שטיינזלץ.
מתקיימות גם התוועדויות בהיקף קטן יותר.
"תורה אור/ ליקוטי תורה המבואר" - לאחר פטירתו של הרב עדין אבן ישראל החלו תלמידים מהישיבה להוציא מדי שבוע חוברת ובה שיעורים שלו על מאמרים של רבי שניאור זלמן מלאדי (מתוך הספרים תורה אור ולקוטי תורה) על פרשת השבוע.
החוברות מופצות באינטרנט וכעלוני פרשת שבוע במספר בתי כנסת.
"שפע רב" - עלון חודשי מתורתו ועל תורתו של הרב עדין אבן ישראל, ובו שיחות מאמרים וכתבים שונים של הרב.
העלון נערך על ידי תלמידי ורבני הישיבה ומופץ במספר בתי כנסת וישיבות, ובאופן אינטרנטי.
"שלהבת" - מיזם ללימוד תורה בינלאומי שהקימו תלמידי ובוגרי הישיבה.
המיזם משדך חברותות ללימוד בין ישראלים ליהודים-אמריקאים בקהילות שונות, ומספק להם מסגרת וחומר לימוד.
ערוץ פודקאסטים, בו עולים שיעורים מהישיבה והקלטות מהארכיון של הרב שטיינזלץ.
"תיובתא" - עלון לנוער דתי שהחל לצאת בתשס"ה.
העלון קרא להתחדשות דתית ועסק גם בנושאים הנחשבים ל"טאבו" בקרב הציבור הדתי, דבר שעורר עליו ביקורת.
מסיבות כלכליות הפסיק העלון לצאת לאור לאחר כשנתיים.
בשנת תשע"ב החל לצאת עלון דומה בשם "פומפה - משאבה לרעיונות בקשר ליהדות שלנו" שהפסיק גם הוא לצאת.
"בית בלב" - בשנת תשס"ח (2007) פתחו שניים מתלמידי הישיבה "בית בלב" במטולה, הנתמך על ידי עמותת "שפע" שבראשות הרב שטיינזלץ.
בית זה נועד להוות "בית פתוח ליהדות ורוח".
תוכנית השליחות - בשנת תשס"ו הוקמה תוכנית שבמסגרתה נשלחים תלמידים מהישיבה לשנה בקהילות יהודיות בארצות הברית.
השליחים מלמדים בבתי ספר ועוסקים בתחומים נוספים.
עד כה נשלחו בני הישיבה לניו ג'רזי, וושינגטון די.סי, דטרויט ופיניקס.
בישיבה החלה לפעול בתשע"ב תוכנית לדוברי אנגלית בוגרי מוסדות חב"ד בחו"ל (דרום אפריקה, רוסיה, ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה) המתקשים להשתלב במוסדות חב"ד.
אלפא לשמן, שפע רב - כתבי עת ובם מאמרים של בחורי הישיבה.
אור פני מלך - קובץ מאמרים של הרב אבן ישראל - שטיינזלץ לחודש אלול וחגי תשרי.
חיי שנה - שיחות של הרב אבן ישראל - שטיינזלץ על מעגל השנה.
חיי עולם - שיחות של הרב אבן ישראל - שטיינזלץ על פרשת השבוע.
משנה תורה המבואר - ביאור שטיינזלץ על משנה תורה לרמב"ם, בשיתוף פעולה עם מכון שטיינזלץ.
עד בלי די - התוועדויות של הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ.
ישיבת תפארת ציון (מכונה גם: נצח), היא ישיבה קטנה ליטאית בבני ברק.
הישיבה נוסדה בחשוון תרצ"ו (1935) על ידי הרב יעקב שניידמן, בוגר ישיבת בית יוסף שנרתם להקמת הישיבה בהוראת החזון איש.
עם הקמת הישיבה למדו בה שבעה בחורים.
בסוף אותו חורף מנתה כשלושים תלמידים.
בין תלמידיה הראשונים: אחייני החזון איש, הרב חיים גריינימן, הרב שמריהו גריינימן, הרב נסים קרליץ והרב חיים קניבסקי.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה בבית הכנסת הגדול בבני ברק.
ב-1940 הוקם בניין הישיבה, בתמיכתם של יעקב הלפרין וחזקיהו יוסף קרלנשטיין, תעשיין חרדי תושב בני ברק וממקורבי החזון איש.
בשנת תרצ"ח עלה לארץ ישראל הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, שהיה אב"ד העיירה ז'אבינקה בליטא.
הרב שניידמן נשאר מנהל הישיבה, ופינה לרב גרשונוביץ את תפקיד ראש הישיבה.
בשנותיה הראשונות של הישיבה נהגו להגיע אליה רבנים נודעים, ובהם החזון אי"ש והרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפעלר"), על מנת לבחון את תלמידי הישיבה.
בתחילת דרכה מסרו בה שיעורים הרב ירוחם אשר ורהפטיג והרב מיכל יהודה ליפקוביץ, חתנו של הרב גרשונוביץ.
בשנות החמישים הצטרפו לצוות הר"מים הרב שמריהו יוסף קרליץ גיסו הרב זלמן רוטברג, והרב דב צבי רוטשטיין.
המשגיח היה הרב אברהם הורוביץ.
בשנותיה הראשונות של הישיבה כיהן הרב שמואל גריינימן כנשיא הכבוד שלה.
אחריו כיהן בתפקיד במשך שנים רבי אלעזר מנחם מן שך, והוא נהג להגיע בכל סוף "זמן חורף" למסור שיחה בהיכל הישיבה לרגל חלוקת פרסים לתלמידים המצטיינים.
אחריו תואר נשיא הישיבה היה שייך לרב חיים קניבסקי, אביו של ראש הישיבה הנוכחי.
בשנות השישים נחלקה הישיבה לשתי ישיבות - אשכנזית וספרדית.
לראשות הישיבה האשכנזית מונה הרב שרגא פייבל שטיינברג, מתלמידיו של החזון איש.
לצדו שימשו ר"מים הרב משה צביון הרב אליעזר דינר והרב ישי מנדל.
בתחילת שנות השמונים נסגרה הישיבה.
באותה תקופה פרשה קבוצת ר"מים מישיבת רוז'ין החסידית, בראשות הרב מרדכי עמרם יעקובזון, ופתחה ישיבה קטנה בשם "נצח ישראל".
הישיבה החדשה השתכנה במבנה של "תפארת ציון".
הרב יעקב שניידמן ניהל את הישיבה מיום הקמתה ועד פטירתו בשנת 1995. לאחר פטירתו, ועם הסדרת מאבק השליטה על הישיבה, מונה נכדו הרב שלמה קניבסקי לעמוד בראשות הישיבה, שמנתה אז כמה עשרות תלמידים בלבד.
תחת ראשותו שבה הישיבה להשתמש גם בשם "תפארת ציון" ומונו אנשי צוות חדשים.
עם השנים עלה מספר התלמידים לכ-200.
מנהל הישיבה במשך שנים הוא הרב אהרן הוניגסברג נכדו של המייסד הרב שניידמן.
הישיבה שוכנת במבנה ישן ברחוב ירושלים בבני ברק.
במבנה קיים גם בית כנסת שבו התפלל גם הרב שריה דבליצקי.
בשנת תש"ס (2000) פתח הרב שלמה קניבסקי ישיבה גדולה - "ישיבת קריית מלך", השוכנת בסמיכות ל"תפארת ציון".
ב-2025 פורסם, כי על השטח בו שוכנת הישיבה מקודמת תכנית של בניית פרוייקט מגורים בן 60 דירות, בשיתוף עיריית בני ברק.
הרב חיים קניבסקי - כיהן נשיא הישיבה
הרב נסים קרליץ - ראש כולל חזון איש
הרב חיים גריינימן - רב קהילה בבני ברק
הרב מאיר צבי ברגמן - ראש ישיבת רשב"י
הרב חיים סרנא - ראש ישיבת חברון-גאולה
הרב אברהם גולדמן - האדמו"ר מזוויהל
הרב שלמה משה עמאר - הרב הראשי הספרדי לישראל
הרב שלום דובער ליפשיץ - יו"ר יד לאחים
חיים גרינבוים - סופר ועיתונאי
רבי ישכר דוב (בער) בארון מרדושיץ מכונה גם הסבא קדישא מרדושיץ (ה'תקכ"ה-י"ח בסיוון ה'תר"ג) היה אדמו"ר חסידי, אבי שושלת רדושיץ ורב ברדושיץ ובפשדבורז.
נולד בשנת ה'תקכ"ה לרבי יצחק, שהיה משב"ק אצל המגיד ממעזריטש.
כאשר הגיע רבי יצחק לפרקו, הפציר בו המגיד ממעזריטש שישא לאישה את מרים, המשרתת המכוערת והחולנית שלו.
בתמורה למעשה זה הבטיח המגיד לרבי יצחק שיוולד לו בן שיאיר את העולם.
בצעירותו התגורר רבי ישכר דב בחמלניק שם שירת את רבי אליעזר ליפא וויסבלום שהתגורר שם.
באותה תקופה עוד לא התפרסם שמו, והוא חי בעוני.
למד אצל רבי אלימלך מליז'נסקרבי משה לייב מסאסוב, החוזה מלובלין, המגיד מקוזניץ, רבי מנחם מנדל מרימנוב, היהודי הקדוש מפשיסחא ורבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
היה ידוע בדורו כבעל מופת גדול ורבים נהרו לפתחו.
אחד מצאצאיו הוציא את הספר 'נפלאות הסבא קדישא', בו יש עדויות על רפוי חולים למעלה מדרך הטבע, ועל תחיה של מתים.
הסבא קדישא נפטר ביום שישי ערב שבת פרשת שלח, י"ח בסיוון ה'תר"ג.
רבי ישראל יצחק - מילא את מקומו באדמו"רות.
רבי ברוך, אשר נישא לאסתר - בתו של הרב דוב בעריש הרציגר
רבי אליעזר מניישטט, נכדו של החוזה מלובלין.
נפטר מעט זמן אחרי פטירת רבי ישכר בער מרוב עוגמת נפש.
רבי ישכר בער רוזנבוים (כ"ב באלול תרס"ד, 1904 – כ"ח בטבת תשמ"א, 4 בינואר 1981) היה האדמו"ר מסטרוז'ניץ באירופה ובארצות הברית.
נולד בצ'רנוביץ', רומניה (כיום אוקראינה), בן שני לרבי איתמר רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה, ונקרא על שם סבו רבי ישכר בער לייפר.
נישא לחיה אסתר, בתו של דודו זקנו רבי ישכר בער מסאטמר.
בשנת תרפ"ה (1924) עבר לסטרוז'ניץ (אז ברומניה, כיום באוקראינה) והחל לכהן באדמו"רות.
בשנת ת"ש (1940) כבשו הרוסים את סטרוז'ניץ, וסגרו את בתי המדרש ותלמודי התורה, אך רבי ישכר בער המשיך ללמד תורה בסתר ואף ארגן אפיית מצות בערב פסח ת"ש.
בב' בתמוז תש"א החלו הגרמנים במתקפה על העיר ומספר ימים לאחר מכן היא נפלה לידיהם.
עוד לפני נפילת העיר הבין רבי ישכר בער את הסכנה ושלח את ילדיו אל מחוץ לעיר, ואכן בח' בתמוז התפרעו תושבי העיר והרגו כארבע מאות יהודים.
הפורעים נכנסו לביתו ופצעו אותו במצחו.
בשבת, י' בתמוז רוכזו כל יהודי העיר להוצאה להורג, אולם ברגע האחרון הגיעה טלגרמה שהורתה להשאירם בחיים.
היהודים הושארו בכיכר העיר במשך יומיים עד שהועברו למבנה צבאי שננטש על ידי הרוסים ושהו שם במשך שלשה ימים נוספים.
שנים עשר יום לאחר כיבוש העיר הוקם בה גטו שממנו נשלחו מדי יום קבוצות קטנות של יהודים לטרנסניסטריה.
רבי ישכר בער ובני משפחתו הצליחו להצטרף לטרנספר לצ'רנוביץ שם הרדיפות היו פחות קשות, אולם עקב מחלתו של בנו חיים מאיר התפצלו בני המשפחה ורבי ישכר בער והילדים נסעו לצ'רנוביץ בעוד אשתו ובנו חיים מאיר התמהמהו מלצאת מסטרוז'ניץ ורק לאחר מאמצים ובסיוע חסידי אומות העולם הוברחו לצ'רנוביץ בניידת משטרה.
עם הגיעו לצ'רנוביץ חלה רבי ישכר בער ואובחנה אצלו דלקת במעי העיוור, הוא נותח ואושפז בבית חולים.
באותו זמן שהו בני משפחתו בבית מסתור בצ'רנוביץ, אולם לאחר שבעה שבועות נתפסו והועברו לגטו, שם חיו עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה התאחד רבי ישכר בער עם הוריו ואחיו ובמשך שנה התגורר בבית אביו.
בכ"ד בניסן יצאו בני המשפחה מתחום השליטה של הצבא האדום ועברו לראדוביץ שבבוקובינה ומשם לבוקרשט שם פתח בית מדרש והנהיג עדה קטנה של פליטים.
באותו זמן שלח את בנו הבכור, אשר מרדכי ללמוד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי בארץ ישראל והוא עלה ארצה באוניית מעפילים.
לאחר שנתיים וחצי בבוקרשט עבר לפראג ושהה גם בקרלסבאד ובליבריץ, ולאחר תקופת המתנה ארוכה קיבל ויזה לארצות הברית, אליה הפליג באניה מנאפולי., בהגיעו לארצות הברית התגורר תחילה אצל גיסו, רבי שלום לייפר האדמו"ר מנדבורנה ברייטן בברונקס, ולאחר מכן עבר לוויליאמסבורג שם פתח בית מדרש, תלמוד תורה וישיבה.
בשנים תשי"ט - תש"כ (1958-1959) התיישבו בוויליאמסבורג אפרו-אמריקאים רבים ורבי ישכר בער עבר לבורו פארק שם בנה בית מדרש.
בתחילת שנת תשמ"א (1980) חלה, ובליל כ"ח בטבת נפטר.
בהלווייתו שנערכה בארצות הברית הספידוהו רבי משה טייטלבוים מסאטמר ובנו בכורו.
ארונו הוטס לארץ במטוס פרטי והלווייתו יצאה מכיכר השבת להר הזיתים.
בניו ונכדיו של הרב ישכר בער רוזנבוים הוציאו לאור כמה ספרים המכילים את דברי תורתו: 'דברי ישכר' (1999), 'דברי ישכר אמרות טהורות' (2001), ו'דברי ימי ישכר'.
בנו רבי יצחק ייסד על שמו את בית המדרש 'דברי ישכר' בביתר עלית.
בנו הבכור, רבי אשר מרדכי מקליבלנד-סטרוז'ניץ, נישא לבתו של דודו, רבי מאיר לייפר מקליבלנד (בנו של רבי ישכר בער מסאטמר).
ירש את חמיו שנפטר בשנת תש"א (1940) ונקרא אדמו"ר מקליבלנד.
בנו רבי חיים מאיר ממושולו שבברונקס (ניו יורק).
בנו רבי יצחק אייזיק מקליוולנד שכיהן כאדמו"ר בקליבלנד וברעננה, חתן רבי מאיר איזקסון מרומאן.
בנו רבי יוסף מקאליש, חתן רבי שלום מיכלוביץ' מבראד-ראדוויל.
חתנו רבי שמואל שמעלקע רובין מסוליצא.
ישימונית תמנע (שם מדעי: Stenodactylus doriae) היא שממית סוליטרית, המוגבלת לבית הגידול החולי.
אורכה עד 18 ס"מ; ניתן להבדיל בין הזוויגים על פי גודל גוף (הנקבה גדולה מהזכר) ועל פי בסיס הזנב הרחב יותר אצל הזכרים.
זהו מין פעיל לילה, שבשעות היום נמצא במחילה אותה סתם בחול בעזרת הזנב.
ככל הנראה אין לישימונית תמנע נאמנות למחילה מסוימת.
תפוצה היא בדרום מערב אסיה, איראן ומזרחה עד סיני.
תפוצה בארץ: בישראל נפוצה הישימונית בכתמי חולות שנותרו בערבה.
בישראל מין זה נמצא בסכנת הכחדה חמורה על פי רמת הסיכון האזורי.
בעונת הרבייה שבתחילת הקיץ הנקבה מטילה 2 ביצים בכל תטולה.
הנקבה מטילה עד 5 פעמים בעונה.
הצעירים בוקעים כחודשיים וחצי לאחר ההטלה ואורכם בעת הבקיעה כ-5 סנטימטרים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 67-69, 278
תפארת ירושלים הייתה הישיבה הספרדית החשובה והגדולה ביותר בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית.
בין בוגריה של הישיבה לאורך הדורות נמנו רבים מהראשונים לציון, בהם הרב חיים אברהם גאגין, הרב נסים יהודה דנון והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
יש מסורות שונות לגבי מועד היווסדה של הישיבה.
מקורות מסוימים מציינים שהישיבה בת מאות שנים, ושלאורך התקופה העות'מאנית הייתה זו המסגרת החינוכית-תורנית הגבוהה החשובה בירושלים.
מקורות אחרים מציינים שהישיבה הוקמה בשנת 1843 בסמוך לתלמוד תורה שקדם לה.
ידוע עם זאת שבמחצית השנייה של המאה ה-19 "תפארת ירושלים" שימשה בתור הישיבה הגדולה והמרכזית של היישוב הספרדי בירושלים.
בסוף המאה ה-19 הישיבה עברה תיקונים ונלמדו בה לא רק לימודי קודש אלא גם שפות זרות ולימודי חול.
פנחס גרייבסקי תיאר את הישיבה במילים: .
בישיבה למדו כ-400 תלמידים בשנת 1894, ובנוסף למדו נערים רבים בתלמוד התורה שפעל כחלק ממנה.
לאחר שנת 1898 הישיבה גדלה והגיעה לשיאה, עם כ-600 תלמידים.
המוסד נתמך מכספי ועד העדה הספרדית בירושלים וכן מכספי תרומות מקהילות יהודיות ברחבי העולם.
בשנת תר"ע 1910 נקלעה הישיבה לקשיים כלכליים לשם כך מונה כשד"ר המקובל רבי מרדכי סויסיא לערי מרוקו לגבות כספים ולקבוע קופות.
הישיבה עברה טלטלה קשה במהלך מלחמת העולם הראשונה וסבלה ממחסור חמור בהכנסות, כמו גם ממחלוקות פנימיות באשר לדרכיה העתידיות.
הראשון לציון הרב יעקב מאיר ניסה לאחר המלחמה לשקם את הישיבה, אולם ההקצבה הזעומה יחסית לתלמידים והעדפת הדור הספרדי הצעיר ללמוד במוסדות השכלה כללית ופרקטית הקשו על מאמציו.
בנוסף בשנת 1927 חלק ממבנה הישיבה קרס ברעידת האדמה שפגעה בירושלים.
לבסוף התבטלה ישיבת תפארת ירושלים ונותר ממנה רק תלמוד התורה.
ישיבת פורת יוסף הייתה היורשת שלה במובנים מסוימים, אם כי לימים היא הפגינה דפוסים שמרניים הרבה יותר ביחס למודרנה.
רבי ישכר דב בעריש הורוביץ (ו' בשבט תש"ח, 1948 - י"ט בתשרי תשס"ח, 2007) היה האדמו"ר מספינקא-בית שמואל צבי בארצות הברית.
נולד לרבי שמואל צבי הורוביץ ולאסתר רחל.
בשנת תשכ"ו נישא לבלומא שרה, בת רבי אלעזר מייזליש אב"ד אויהל.
בחיי אביו הקים, ניהל ועמד בראש מוסדות חסידות ספינקא.
לאחר פטירת אביו בשנת תשנ"ז, עזב את בית מדרשו של אביו והקים חצר חדשה.
הוציא סדרת ספרים בשם "תפארת צבי", בה מכונסים דברי תורתו של אביו על התורה, המועדים, הזמירות לשבת ועל הגדה לפסח.
חיה רויזא, אשת רבי יעקב דוד זעגעלבוים האדמו"ר מווינא.
רבי יוסף מאיר, האדמו"ר מבית שמואל צבי ספינקא.
חתן רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף.
רבקה, אשת הרב צבי הלוי פרידמן אב"ד סעליש.
רבי משה יעקב, האדמו"ר מספינקא מונסי.
חתן רבי שמואל יעקב קאהן האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק.
יקותיאל יהודה, חתן רבי יצחק אייזיק מנחם אייכנשטיין האדמו"ר מגאלנטא.
פערל, אשת הרב נפתלי הירצקא בערגער בן רבי שמואל אב"ד מישקולץ.
רבי אהרן דוד האדמו"ר מזבילטוב, חתן רבי יעקב שמשון טירנויער האדמו"ר מחוסט.
טויבא, אשת רבי אשר זעליג אשרי אב"ד רידז.
יואל, חתן רבי שמואל חיים יחזקאל פאנעט מדעעש.
וייס נולד בעיירה אלשו-ורצקה (ורצקי) שליד מונקאץ' שבהונגריה (באוקראינה המודרנית), בנם של רבקה מרים לבית רוזנברג ושמואל צבי בן הרב יצחק אייזיק וייס (אב"ד סבליאבה (סוואליווע) ובאחרית ימיו אב"ד במונקאץ', מחבר הספרים "בית יצחק" ו"דברי יצחק").
השתייך לחסידות ספינקה, שמייסדה והאדמו"ר הראשון שלה, רבי יוסף מאיר וייס, היה בן דוד של אביו.
היה הפעיל הציוני היחיד במשפחתו בת שלוש-עשרה הנפשות, ובזכות עלייתו לארץ, ניצל מן השואה.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא האוסטרו הונגרי.
היה פעיל לאומי לפני קום המדינה ופעיל ציבור לאחריה.
בשנת תרע"ב נדד לעיר סטניסלבוב שבגליציה ונישא לרבקה רחל בת רבי יעקב שומר, השתקע בעיר וכיהן שם כראש הקהילה.
מגיל צעיר שאף וייס לעלות לארץ ישראל, והשתייך לתנועה הציונית.
בשל התנגדות הוריו, נאלץ ללמוד עברית בחשאי, ולנדוד לסטניסלבוב.
בהגיעו לשם, היה חסר אמצעים, ובלית ברירה השתמש בבית הכנסת כמחסה לילה.
שם ביקש מהמתפללים שיעזרו לו במציאת שידוך, וכך הכיר את רבקה רחל ולאחר הסכמת אביה נישא לה.
בחלוף השנים, כיהן שם כראש הקהילה והקים מוסדות חינוך עבריים.
וייס היה חבר בהנהלת הוועד הלאומי היהודי במערב אוקראינה, חבר המועצה הארצית של המזרחי בגליציה המזרחית וראש המזרחי בסטניסלבוב.
בשנת ה'תרפ"ה (1924/5) הוזמן לפתיחת האוניברסיטה העברית ובאותה שנה קנה חלקת אדמה בארץ לחלק מיהודי סטניסלבוב.
וייס ייצג את המזרחי בקונגרסים הציוניים ה-15, ה-20 וה-22.
בשנת ה'תרצ"ד (1933/4) עלה לארץ ישראל לבד בתור תייר על מנת לטפל בנושא האדמות של יהודי סטניסלבוב, והחליט לא לעזוב את הארץ.
שהה בארץ באופן לא חוקי עד שאשתו ובנותיו יכלו לעלות באופן חוקי.
בנו ישראל, קיבל אישור עלייה בשל שיוכו לתנועת נוער ציונית.
התגורר תחילה בתל אביב, ולאחר מכן בירושלים.
בשנותיה הראשונות של המדינה, כיהן וייס כמנכ"ל משרד הדתות הראשון, ולאחר מכן כיו"ר ועדת התלונות במשרד ראש הממשלה.
כמו כן היה גזבר וחבר הנהלת מפעל התורה.
וייס חיבר ספר ליקוטי פירושים לפרשיות השבוע, שלאחר מותו הודפס על ידי משפחתו בשני חלקים (רק החלק הראשון יצא לאור בהוצאה מסחרית, בעריכת חתנו מאיר מדן).
בנוסף, הוא פרסם מאמרים תורניים.
וייס היה אב לשלושה: ישראל וייס, לאה מדן (אשתו של הבלשן העברי מאיר מדן ואמם של הרבנים ברוך ויעקב מדן) ובלה עמירם.
בסוד שיח התורה: לקט אמרים לפרשיות השבוע; הביא לדפוס: מאיר מדן, ירושלים: ר' מס, 1966. (התוכן: בראשית–שמות)
הכרך השני (ויקרא - במדבר - דברים) הודפס בכמות מצומצמת וחולק בין צאצאיו.
הרב ישכר בער לייפר (ה'תק"נ – ג' באלול ה'תר"ח, 1789-1848) היה האדמו"ר הראשון בשושלת נדבורנה.
נולד לרב יצחק מקאליש ואשתו, וסבו מצד אביו, אצלו גדל, היה הרב ארון לייב מפרמישלאן.
נשא פעמיים - בראשונה לביתו של הרב אהרן מברוצ'וב, ובנישואים שניים נישא לרחל, שהייתה בעצמה בתו של הרב אברהם לייב בלוך מנדבורנה.
הוא הראשון במשפחת אדמו"רי פרמישלאן ששם משפחתו היה "לייפר", וממנו ואילך נקראו כך כל צאצאיו, למעט צאצאי הרב מאיר מקרעטשניף.
על פי המסורת החסידית הוא כונה לייפר על שם שנהג לרוץ ולמהר לעבודת ה' (משמעות המילה "לייפר" ביידיש - "רץ").
את רוב חכמתו בתורה ובתורת הנסתר למד מרבי יצחק מראדוויל.
כמו כן נסע לרבי אורי מסטרליסק.
עם זאת ברח מן השררה, והיה עוזר למלמד דרדקי, עד שהכריחו דודו רבי מאיר מפרמישלאן, להתחיל בהנהגה, ורבים נהרו לחצרו.
תפילתו הייתה מלווה בשאגות אדירות, ובקולות עזים שנשמעו למרחוק, עד מחוץ לעיר, כדרכו של רבו מסטרליסק.
מדי יום ביומו, כשהיה מגיע לקריאת שמע היה נופל ומתעלף מרוב דבקות, וכך שוכב היה על הארץ אין-אונים זמן רב, ומששבה אליו רוחו שב היה וממשיך.
בשנת תר"ח (1848) פרצה בסביבות נדבורנה מגפת חולירה, והוא נדבק במחלה ונפטר.
על פי המסורת בחסידות, במותו כיפר על בני העיר והמגפה נעצרה.
בספר "מאמר מרדכי" של בנו רבי מרדכי, מודפסים דברי תורתו של רבי ישכר בער בחלק בשם "סתרי תורה".
רבי אהרן אריה לייב כיהן במקומו בנדבורנה.
רבי מרדכי, כיהן בהתחלה בנדבורנה ובהמשך בקיווישאד, חוסט ובושטינה.
רבי יוסף מבורשה, סירב לכהן כאדמו"ר, ומצאצאיו יצאה שושלת טמשוואר-אראד.
ישיבת תפארת ישראל היא ישיבה ליטאית בחיפה.
הישיבה החרדית הראשונה שנוסדה ביישוב החדש.
ראש הישיבה ומייסדה היה הרב דב מאיר רובמן, חניך ה"תלמוד תורה" בקלם שכיהן קודם לכן כראש ישיבת "אור תורה" בווילקומיר שבליטא, וצוות הישיבה הורכב מרבנים בוגרי הישיבות בסגנון הליטאי באירופה שעלו ארצה, חלקם שימשו בעצמם כראשי ישיבות באירופה.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תרפ"ה-1925 בחיפה ולמדו בה תלמידים בודדים{{הערה|לפי: , 4 תלמידים.
רוסטובסקי|ישיבת "תפארת ישראל" בחיפה" (למלאת ז' שנים לקיומה)|162336|בתוך: ההד, שנה ז גליון ט, ירושלים, סיון תרצ"ב עמ' ט|עמוד דיגיטלי=8}}, חמישה-שישה.}}.
בתקופה זו מלבד ישיבות היישוב הישן לא נוסדו ישיבות מחוץ לארבעת ערי הקודש.
ומחוץ לירושלים הייתה רק ישיבה אחת שנוסדה בליטא ועלתה לארץ - ישיבת כנסת ישראל בחברון.
הרב רובמן שכיהן כבר כראש ישיבה באירופה, שאף לייסד ישיבה בסגנון הליטאי ביישוב החדש, ועם הגיעו לחיפה החל בביצוע תוכניותיו.
בספטמבר 1927 הוכנסו לישיבה שני ספרי תורה בחגיגה גדולה.
עם הקמתה, נועדה הישיבה לתלמידים מסיימי בית ספר יסודי ולמדו בה במשך ארבע השנים המקבילות ללימודי תיכון.
שפת ההוראה בישיבה בתקופה הראשונה הייתה יידיש.
במשך הזמן איפשרה הנהלת הישיבה לתלמידים לעבור במסגרת הישיבה את מבחני הבגרות.
בשנים שלאחר הקמתה נדדה הישיבה בין צריפים ודירות מגורים, עד שקיבלה מוועד שכונת הדר הכרמל מגרש בגאולה, לאחר פעילות של הרב יהושע קניאל, הרמן שטרוק ואחרים מאנשי השכונה, עליו נבנה משכנה הנוכחי של הישיבה.
הבניין תוכנן בידי יהודה אברהם סלובס ונבנה בפיקוח האדריכל פרופ' יוחנן רטנר מהטכניון, ואבן הפינה הונחה ביוני 1935.
בשנת 1966 למדו בישיבה למעלה מ-100 בחורים, ובישיבה הגבוהה "תפארת הכרמל" למעלה מ-50 בחורים.
מראשית שנות ה-80, לאחר פטירתם של רבני הישיבה, חדלה הישיבה מלתפקד במתכונתה המקורית, ומוסדותיה פעילים מאז במתכונת של בית מדרש, ובו שיעורי תורה מזדמנים.
בימי החופשות מתקיימת במקום "ישיבת בין הזמנים" ובה מועברים הרצאות תורניות.
במאה ה-21 עומד בראש מוסדות הישיבה, הרב שמחה זיסל שפירא בנו של הרב רפאל שפירא ונכדו של המייסד הרב רובמן.
רבים מבוגרי הישיבה כיהנו ומכהנים במשרות רבניות ותורניות.
בשנת תשכ"א (1961) הוקמה הישיבה בהר הכרמל על ידי ראש הישיבה הרב רפאל שפירא.
ובה ישיבה גדולה וכולל אברכים.
כמשגיח כיהן הרב חיים זייצ'יק.
שנתיים לאחר מכן נוסד כחלק ממנה ישיבת ירחי כלה, המופעלת בחופשת הקיץ, עבור אנשים עובדים, ברובם בוגרי ישיבות המעוניינים באווירה ישיבתית.
בראשות הישיבה עמד מייסדה הרב דב מאיר רובמן ואחרי פטירתו, חתנו הרב רפאל שפירא.
הרב שבתי נחומוביץ (נפטר ה'תשל"א) תלמיד נובהרדוק, שניהל קודם לכן באירופה את הישיבה הנובהרדוקאית בשוק העברי (יברסקי בזאר) בקיוב, ואת ישיבות נובהרדוק בזולטניש, צ'רקאסי ושדליץ.
הרב אליהו שלמה ליס (נפטר ניסן תשכ"ג), גיסו של הרב רובמן שכיהן לצדו כראש ישיבה;
הרב מאיר אריה סגל (נפטר תשמ"ג), מחבר "אמרי שפר" שכיהן קודם לכן באירופה כראש ישיבת נובהרדוק באוסטרוב מזובייצקה;
הרב יצחק דוד אתרוג, הרב תנחום דונין.
כבוחנים בישיבה שמשו הרב אתרוג והרב ברוך מרקוס.
ישייניצה רושיילנה (בפולנית: Jasienica Rosielna; ביידיש: יאשניצע) הוא כפר במחוז בז'וזוב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הכפר נזכר לראשונה בשנת 1442, ובשנת 1727 הוענקו לו זכויות עיר.
זכויות אלה ניטלו מהיישוב בראשית המאה ה-20.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 479 יהודים, כרבע מתושביו, והתקיימו בו סניף של מפלגת הציונים הכלליים וקן של תנועת הנוער עקיבא.
בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה הוקם בכפר גטו, בו רוכזו כ-1,500 מיהודי היישוב והסביבה, אליהם צורפו בהמשך כמה מאות יהודים נוספים.
ב-12 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שביישוב אקציה, בה שולחו כ-200 צעירים למחנה פלאשוב וכל יתר היהודים נרצחו בשטח בית העלמין היהודי בכפר.
רבי ישכר דב (בער) מזלוטשוב היה מצדיקי תנועת החסידות בדורה השלישי.
מחבר הספרים מבשר צדק ובת עיני.
בנו של רבי אריה לייבוש, צאצא של רבי נפתלי כ"ץ ה"סמיכת חכמים".
נישא לבתו של רבי צבי הירש פרץ מלוברטוב.
היה חברם של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי ישראל יונה לנדא מקמפנא.
בהשפעתם נסע למגיד ממזריטש ולרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
כיהן ברבנות זלוטשוב והקים בה ישיבה.
עמד בקשרי הלכה עם רבי חיים רפפורט מלבוב, רבי אלכסנדר סנדר מרגליות מסטאנוב ורבי צבי הירש מברוד.
בשנת תקנ"ד (1794) עלה לארץ ישראל, והגיע אליה בשנת תקנ"ה.
התיישב בצפת ונפטר באותה שנה.
בין תלמידיו היה רבי חיים מצ'רנוביץ'.
בנו רבי יהודה לייב התגורר בדובנה.
חתנו היו רבי חיים אורי ליביש ביליג רבה של גוליגור (אלמנתו נישאה בשנית לרבי אברהם חיים מזלוטשוב), רבי גרשון מרגליות אב"ד סקאליט שעלה עם חמיו לארץ ישראל ורבי פסח הכהן מו"צ בזסלב.
בת עיני - חידושים על ארבע מסכתות בתלמוד ועל השולחן ערוך ותשובות בהלכה.
ישמונית רביבים (שם מדעי: Stenodactylus petrii) היא שממית קטנה המצויה באזור חולות הנגב המערבי קרוב לסיני.
ישימונית רביבים שייכת למחלקת הזוחלים ולסדרת הקשקשאים.
זמן הרבייה של שממית זו נמצא בין החודשים מאי ליוני וזמן הטלת הביצים הוא חודש וחצי עד חודשיים, לרוב מטילות הנקבות שתי ביצים.
גודלה של השממית בינוני עד 12 ס"מ.
אורך זנבה קטן מאורך ראשה, צבעה צהבהב וצורת ראשה דומה למשולש.
שורש זנבה רחב וקצהו דק.
ישימונית רביבים נפוצה בצפון אפריקה, ממרוקו עד מצרים, מאלי, ניג'ר וחצי האי סיני.
בישראל ניתן למוצאה רק בחולות הנגב המערבי.
מקום-מחייה אופייני: דיונות ושטחי חולות.
מחילותיה הרדודות של ישימונית רביבים חפורות בחול המכוסה בקרום קרקע רופף.
בשטחים חסרי קרומים לחלוטין אין הן יכולות לחפור מחילות.
ישימונית רביבים פעילה בלילה, ניזונה מחרקים.
הנקבה מטילה שתי ביצים בעונת הרבייה באביב.
מצב השימור של המין בעולם אינו ידוע אך בישראל נמצאת ישימונית רביבים בסכנת הכחדה.
הפעולות הנדרשות לשימור המין הן:
הגנה על מקום החיוּת החולי מפני התפשטות שטחים חקלאיים, כרייה, והקמת מאגרי מים.
סיום תהליכי ההכרזה של שמורות הטבע חולות עגור ושונרה.
אכיפת האיסור על נסיעת כלי רכב מחוץ לדרכים בחולות.
הגעה להבנות עם צה"ל בנוגע לצמצום נסיעה מחוץ לדרכים בשטחי האש של הצבא.
הגברת הפיקוח והאכיפה נגד איסוף.
יש לעכב השבת יענים אל אזורי החולות בנגב המערבי לפני בירור השפעתם העתידית הצפויה על קרומי הקרקע ועל אוכלוסיות השממיות.
מחקר בסיסי על אורח חיי מין זה בטבע, כדי לאפיין את גורמי ההפרעה ופעולות השימור הנדרשות.
ישימונית (שם מדעי: Stenodactylus) הוא סוג של לטאות קטנות ממשפחת השממיתיים החיים במדבריות בצפון אפריקה והמזרח התיכון.
הישמוניות הן לטאות זריזות הפעילות בשעות הלילה.
הם צדות חרקים קטנים וביום נחות בין הסלעים.
לשונם הארוכה והדביקה עוזרת לנקות את עיניהם הרגישות לאור.
בישראל ישנם 3 מיני ישימוניות.
רבי ישכר בער לייפער (ה'תר"י - כ"ב באלול ה'תרס"ו) היה רב ואדמו"ר מנדבורנה בסאטמר.
נולד בשנת תר"י לרבי מרדכי לייפר מנדבורנה ולחיה, נקרא על שם סבו רבי ישכר בער מנדבורנה.
נשא לאישה את טויבא רחל בת רבי אליעזר ברנדווין, לאחר שהתאלמן נשא לאישה את דבורה בת רבי יהושע השיל אייכנשטיין מחודרוב, לאחר נישואיו התגורר בבוכניה.
עם פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ה (1894) עבר לסעליש, ובשנת ה'תר"ס עבר לסאטמר.
בסוף שנת ה'תרס"ה (1905) בא להתגורר בעיר רבי יואל טייטלבוים שפתח בית מדרשו לידו, עובדה שגרמה למתיחות בין חסידיו לבין חסידי רבי ישכר בער, נפטר בכ"ב באלול ה'תרס"ו (12 בספטמבר 1906) ונקבר בבית הקברות בעיר.
דברי תורתו נדפסו בספר 'ליקוטי ישכר'.
רבי מאיר מקליבלנד, חתן הרב אלטר זאב מסטריזוב.
גיטל, אשת רבי שלמה ברגמן בנו של הרב אברהם צבי רבה של יאסין, ובזיווג שני אשת רבי יצחק לייפר בן דודה רבי יוסף מנירדהאז.
רבי איתמר מבישטנא חתן הרב ישראל חיים פרידמן רבה של ראחוב ומחבר הספר ליקוטי מהרי"ח.
רבי אהרן משה מגרוסוורדין, חתן רבי שמואל זאנוויל כהנא מדרגמערעשט.
רבי דוד מנדבורנה באניה חתן הרב אהרן יחיאל רפפורט מנדבורנה.
רבי שלום מברייטין חתן הרב דוב בער תאומים אב"ד פשעווארסק.
יענטע, אשת רבי יצחק יחזקאל הוכמן האדמו"ר מקשאנוב.
רחל, אשת רבי ישכר בער מסטאניסלאב, בן הרב חיים מסטאניסלאב.
לאה, אשת רבי פינחס רבינוביץ' מקאלמאיי
חיה אסתר, אשת רבי ישכר בער רוזנבוים מסטרוז'ניץ בן רבי איתמר מנדבורנה.
פייגא, אשת רבי מאיר מסאטמר (בן רבי אליעזר זאב רוזנבוים מקרעטשניף)
רבי ישכר בעריש גְרוֹיבַּרְט (בכתיב יידי: גרויבארט, או: גראהבארט; מאי 1847, ה'תר"ז – כ"ה בחשוון ה'תרע"ד, 12 בדצמבר 1913) היה רבה של בנדין, מחבר שו"ת "דברי יששכר" ופוסק הלכה מפורסם בפולין.
עסק גם בפעילות ציבורית, והיה מהרבנים הבולטים מפולין שהשתתפו בוועידת פטרבורג.
נולד בשרנסק שבמזוביה (פולין הקונגרסאית, כיום פולין), לבנימין ודבורה רעכיל (נכדת הרב חיים זעליג טננבוים משרנסק, מצאצאי רבי יחיאל מיכל מנמירוב, מתלמידי החוזה מלובלין), בצעירותו היה עילוי מפורסם בסביבתו, והיה לתלמידו של רב העיירה רבי ישראל יהושע מקוטנא.
נשא אשה מפלוצק, ובה התגורר לאחר נישואיו.
כבר מגיל צעיר לימד תלמידים בפלוצק (בהם היה נחום סוקולוב, שהקדיש מאמר לזכרו בעיתונו הצפירה לאחר פטירתו).
בתקופה זו התפרנס מחנות מכולת שניהלה אשתו.
לאחר שהתרושש פנה למקצוע הרבנות ומונה לרבה של רצ'ונז' בשנת תרל"ח.
בשנת תרמ"א עבר לכהן ברבנות בפרושניץ, ולאחר מכן בשנת תרמ"ו בשדליץ, לאחר פטירתו של רב העיר הקודם רבי ברוך מרדכי ליבשיץ.
בשנת 1893 נבחר לרבנות בבנדין.
בבנדין הייתה קהילה יהודית גדולה ומבוססת, והיא הייתה הקהילה היהודית המרכזית בזגלמביה.
סמוך לתחילת כהונתו ברבנות בבנדין נקלע לעימות עם ראשי הקהילה, מכיוון שבמשך כשנתיים (עד ליולי 1895) לא שילמו לו את משכורתו השנתית בסך 1,500 רובל.
בשנותיו האחרונות הוביל את מאבקה של קהילת בנדין נגד קהילות סוסנוביץ ודומברובה גורניצ'ה שהיו עד לאותה עת כפופות לקהילת בנדין, וניסו להשיג מעמד של קהילה עצמאית.
אחיו, הרב יהודה ליב גרויבארט מסטשוב וטורונטו, תיאר אותו כאיש אשכולות: "בקי ברוב הש"ס, בעל כושר נאום, משורר, ועסקן ציבורי".
שלט גם בשפה הרוסית - מה שהיה נדיר אצל רבנים בפולין בתקופתו.
למדנותו זכתה להערכה גם אצל רבי יוסף רוזין שנהג באי-הערכה גם כלפי למדנים מפורסמים בדורו.
בפסיקת ההלכה נטה להקל ככל האפשר, ובעת היותו רב בפרושניץ אף נקלע לפולמוס הלכתי טעון עם רבי אברהם מסוכטשוב לאחר שהתיר מצות מכונה בניגוד לדעתם של רבי יצחק מאיר אלתר מגור ורבי אברהם לנדא מטשכנוב.
בעקבות זאת ובעקבות התנגדותו של רבו רבי יהודה אריה ליב אלתר מגור, חזר בו רי"ב וביטל בחוסר רצון את אפיית מצות המכונה בעירו, על אף שעדיין סבר שמצות המכונה עדיפות על מצות יד.
בשנת 1909 היה מיוזמי כינוס רבנים לכל רבני הסביבה בפיוטרקוב שהתקיים מספר פעמים בתקופה זו, ואף נבחר פעמיים ליושב ראש הכינוס.
היה מהרבנים הבולטים בוועידת הרבנים שנערכה בפטרבורג בשנת תר"ע בה השתתף כנציג מחוז זגלמביה שבפולין.
במהלך הוועידה צידד בעד השכלה מינימלית לרבנים ברוסיה במטרה שלא להזדקק יותר למוסד הרבנות מטעם.
בימי מהפכת 1905 פעל לשחרור אסירים יהודים רבים שנעצרו עקב תמיכה במהפכנים.
בסוף ימיו חלה בסרטן בריאותיו.
ביום הושענא רבה תרע"ד הובהל לבית החולים היהודי בברסלאו, ונפטר כעבור כחודש ימים בכ"ה בחשון.
בנו, הרב יקותיאל זלמן, תלמיד ישיבת ראדין וחבר תנועת המזרחי, היה כבן 22 בלבד בעת פטירת אביו, ובבחירות שנערכו לרבנות העיר אחרי פטירתו של אביו רי"ב הוא נתמך בעיקר על ידי הציוניים.
מולו התמודד על המשרה רבי דוד בורנשטיין, בנו הבכור של רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב - אז רבה של וישוגרוד.
ר"ד בורנשטיין נתמך על ידי חסידי אביו, וכן על ידי חסידי גור שלא ראו בעין יפה את הצטרפותו של רי"ז לתנועת המזרחי.
לאחר שרי"ז גרויברט נבחר ברוב קולות לרבנות, בוטלו התוצאות בעקבות הלשנה לגנרל גוברנטור, ונערכו בחירות חוזרות, בהן הצטרף למועמדים גם רבי ישעיהו אנגלרד.
בבחירות החוזרות נבחר רי"ז גרויברט בשנית לרבנות העיר, אך סבל ממחלוקות בקהילה מצד החסידים ומתנגדי הציונות, ומתנגדיו גם הלשינו עליו שהוא מעודד צעירים להימנעות מגיוס.
כעבור כשש שנות רבנות בבנדין היגר לארצות הברית בשנת תר"פ, שם כיהן כרב בשיקגו ובקהילת "בני עמנואל" בברונקס.
בז' באדר תשכ"א, הועלה ארונו של רבי ישכר בעריש לארץ ישראל בהשתדלותה של בתו רחל גוטמן, ונטמן בהר המנוחות.
שו"ת דברי יששכר – הודפס בשנת תר"ע בפיוטרקוב
"חזקת היד" – נותר בכתב יד, ואבד ברבות השנים.
ישיבת תפארת התלמוד (שינקר) היא ישיבה קטנה חרדית ליטאית השוכנת בשכונת תל ארזה בירושלים.
הישיבה הוקמה בשנת תשמ"ג (1983) על ידי הרב ברכיהו שנקר, בנשיאותו של הרב שך.
ראש הישיבה ומייסדה הוא הרב ברכיהו שינקר.
לרב שינקר שלושה אחים המשמשים כראשי ישיבות קטנות בעיר בני ברק: הרב חיים שינקר ראש ישיבת דרכי משה, הרב צבי שינקר ראש ישיבת בית דוד והרב משולם שינקר ראש ישיבת קהילות יעקב.
הרב ישראל קליין, בוגר הישיבה
הרב שבתי פיין, בנו של הרב ראובן פיין
הרב חיים שינקר, בנו של ראש הישיבה הרב ברכיהו ובוגר הישיבה
הרב זאב קראוס ,חמיו של הרב חיים שינקר
הרב בנימין גורטלר, חתנו של יהושע פולק ובוגר הישיבה
הרב צבי צאהן, בוגר הישיבה
הרב יעקב במברגר, בנו של הרב בן ציון במברגר
הרב שלמה פאלי, בנו של הרב הירש פאלי
הרב אפרים קליין, בוגר הישיבה
הישיבה מעודדת תחרות בין תלמידים ומתאפיינת בהעמקה בלימוד מעבר להעמקה הרגילה.
בתשע"ד (2014) פרסם הרב אשר אריאלי מכתב תמיכה בישיבה, לאחר שעלו שמועות כי היא משתייכת לפלג הירושלמי.
עם זאת, הרב שטיינמן התבטא כי הוא "לא יכול לקחת אחריות על הישיבה".
בשנת תשפ"ד (2023) התקבלו 52 תלמידים לשיעור א', והישיבה מנתה כ-200 תלמידים.
רבי ישכר דב הגר (ד' בניסן ה'תרצ"ט, מרץ 1939 – י"ג בתמוז ה'תשע"ג, 21 ביוני 2013) היה אדמו"ר מסאווראן ואב בית הדין בבית הדין הרבני בירושלים ובאשקלון.
נולד בירושלים לרבי יהודה זונדל הגר, נצר לרבי משה צבי גוטרמן מסאווראן, שלאחר השואה הוכתר כאדמו"ר מסאווראן, ולפרידה גיטל בת הרב שמואל אהרן שזורי (ובר), מזכיר הרבנות הראשית.
למד בתלמוד תורה חיי עולם ועץ חיים, בישיבת תומכי תמימים לוד, ובישיבת טשעבין אצל רבו המובהק "הרב מטשעבין" דב בעריש וידנפלד.
למד בחברותא עם ראשי ישיבות בהם הרב אליעזר פלצינסקי, הרב ברוך שמעון שניאורסון והרב חיים קמיל, וכן עם הדיין הרב שלמה שמשון קרליץ.
בתחום הנסתר קיבל מאביו את תורתו של בעל הסולם, בצעירותו התקרב לצדיקים ומקובלים ירושלמים, בהם רבי אשר פריינד ואחרים, ומהם למד קבלה ודרכי עבודת ה'.
בהמשך חייו, עמד בקשרים עם המקובלים רבי מרדכי שרעבי, הבאבא סאלי ובנו באבא מאיר, אשר מהם קיבל את קבלת הרש"ש והקבלה הספרדית.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל של ישיבת מיר ואחר כך במכון הארי פישל.
נסמך לרבנות בידי הרב מטשעבין, והחל לשמש את הרב יוסף שלום אלישיב.
בשנת ה'תש"ל התמנה, בהכוונת הרב מטשעבין ובעידודם של האדמו"ר מגור והאדמו"ר מויז'ניץ, לדיין בבתי הדין הרבניים, תחילה באשדוד ולאחר מכן באשקלון ובתל אביב.
בשנת 1984 התמנה לאב בית דין באשקלון.
לבסוף התמנה לכהן כאב בית דין בירושלים.
נחשב למומחה לשמות בגיטין, ואף הסתובב וראיין זקני עולים מתפוצות ואזורים שונים על מנת לדייק בכתיבת השמות המקובלים בכל הפזורה היהודית.
במקביל, עסק בהרצבת תורה וקירוב רחוקים בשכונת נחלאות וביישובי פרוזדור ירושלים.
לאחר פטירת אביו ב-1993 הפצירו בו חסידים רבים שיקבל את האדמו"רות.
חרף סירובו להיקרא אדמו"ר, החלה להתקבץ סביב בית מדרשו בשכונת הר נוף הירושלמית קהילה שראתה בו אדמו"ר, ולבסוף דבק בו התואר "האדמו"ר מסאווראן".
בשנת 2012 הקים בית מדרש לחסידיו בביתר עילית.
בפעם השלישית שבה לקה במחלה, עבר במקביל שני התקפי לב.
אחרי התמודדות ממושכת עם המחלה, נפטר ב-21 ביוני 2013 (י"ג בסיוון ה'תשע"ג), ונקבר בהר הזיתים.
בנו הקים לזכרו את ישיבת "נחלת ישכר", תחילה בגבעת שאול וכיום בבית שמש.
גם בית המדרש בביתר עילית נקרא "קדושת ישכר" על שמו.
לאחר פטירתו יצאו לאור קבצים מתורתו:
ניצוצות מעולם האצילות - תולדות חייו, דברי תורה, סיפורים שסיפר והספדים אודותיו.
באמת ובאמונה לעבדך (2 חלקים) - חידושים בנגלה, דברי תורה וסיפורים אודותיו.
חידושי תורה ממנו ותולדות חייו נדפסו גם בספר "בית יצחק" בהוצאת אוצר הפוסקים.
היה נשוי ליוכבד בת הרב אברהם לייב קליין, מייסד ישיבת המתמידים ומשגיח בישיבת תפארת ישראל - בויאן, ולהם אחד-עשר ילדים.
בנו הבכור הרב מנחם הגר - דיין בבית הדין הרבני בירושלים, אדמו"ר מסאווראן בשכונת נווה צבי בעיר ונשיא "אוצר הפוסקים".
רבי יצחק מאיר הגר - ממלא מקומו כאדמו"ר מסאווראן בהר נוף.
לפני כן כיהן כדיין בבית הדין "הישר והטוב" באשדוד.
רבי זאב וולף, ראש ישיבת החסידות בבית שמש.
הרב פנחס דוד הגר - ממלא מקומו כאדמו"ר מסאווראן בביתר עילית.
אחיו, רבי יצחק מאיר הגר, כיהן אף הוא כאדמו"ר מסאווראן.
אח נוסף, הרב בן ציון הגר, כיהן כאדמו"ר מזבלטוב.
בין גיסיו: הרב שמואל אלעזר היילפרין ראש ישיבת תורת אמת ורבה של שכונת בית ישראל, רבי אברהם שלמה בידרמן האדמו"ר מלעלוב והרב משה יוסף מילצקי, אב בית דין בירושלים.
יִשְׁמָעֵאל הוא דמות מקראית, בנם של אברהם והגר, שפחתה המצרית של שרה, ואחיו למחצה של יצחק.
ישמעאל נחשב לאבי הערבים על פי היהדות וגם על פי האסלאם.
על פי הסיפור המקראי בספר בראשית, שרה, שידעה שהיא עקרה, נתנה לאברהם את הגר.
לאחר שהגר הרתה היא זלזלה בשרה.
בעקבות זאת שרה התלוננה לאברהם שיתיר לה לעשות בשפחתה כרצונה.
שרה עינתה את הגר, והגר ברחה משרה אל המדבר.
במדבר, ליד מעיין, פגשה הגר במלאך שמסר לה נבואה על הולדתו של ישמעאל ועל אופיו:
המלאך מצווה על הגר לקרוא לבן שיוולד בשם ישמעאל ומסביר לה את משמעות שם זה ("שמע ה' אל עוני הגר").
הגר קוראת למקום "באר לחי רואי" ולאל "אל רואי".
המלאך מצווה על הגר לחזור אל שרה, והיא עושה כדבריו.
כשאברהם מתבשר על כך שהגר תלד, הוא שואל את האל שמא ישמעאל יהיה יורשו ().
האל השיב לו ששרה עוד תלד את יצחק, אך הוא מברך גם את ישמעאל ואת שנים עשר הנשיאים שיצאו ממנו ().
ישמעאל נימול בגיל 13 יחד עם כל בני ביתו של אברהם על פי הציווי של האל לאברהם.
לאחר הולדת יצחק, שרה ראתה את ישמעאל מצחק (לפי פירוש רש"י: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים) ביום המשתה לכבוד יצחק.
מעשה זה הכעיס אותה, וכדי להבטיח שיצחק יהיה יורשו היחיד של אברהם היא בקשה מאברהם לגרש את הגר וישמעאל.
אברהם לא ראה בעין יפה את בקשת שרה, אך במצוות האל שמע לדברי שרה וגרש את הגר וישמעאל.
הגר וישמעאל תעו במדבר באר שבע ונשארו ללא מים.
הגר נואשה מחייה ומחייו של ישמעאל.
היא השליכה את ישמעאל תחת שיח, וחכתה בבכי, במרחק מה, למותו.
האל שמע את בכיו של ישמעאל ופקח את עיני הגר לראות באר.
הגר וישמעאל נצלו והתיישבו במדבר פארן.
כאשר נפטר אברהם, הוא נקבר במערת המכפלה בחברון על ידי שני בניו, יצחק וישמעאל.
הגר לקחה לישמעאל אישה ממצרים.
שנים עשר בניו של ישמעאל הם נביות, קֵדָר, אדבאל, מבשם, משמע, דומה, משא, חדד, תימא, יטור, נפיש וקדמה.
בנותיו של ישמעאל הן בשמת ומחלת, נשות עשו.
על פי כמה פירושים, בשמת ומחלת הן כינוי לאותה אישה.
ישמעאל חי מאה שלושים ושבע שנים, מקום קבורתו אינו ידוע.
על פי האמונה המוסלמית הוא קבור בחורבת נבי ישמעיל שבסמוך לכפר חווארה.
ישמעאל על פי המפרשים היהודים
פרשנים רבים ניסו לפרש את המילה 'מצחק'.
חלקם קשרו את הפסוק לפסוק שאחריו, בו שרה מביעה דאגה בקשר לירושה: בעת השמחה הגדולה על הולדתו של יורש לאברהם לעג ישמעאל לשמחה והזכיר לכולם שעל פי חוקי הירושה הבכור מקבל כפליים משאר האחים.
פרשנים אחרים מייחסים לישמעאל חטאים של עבודה זרה, גילוי עריות וניסיון לשפיכות דמים (ירי חצים לעבר יצחק).
מצד שני יש השמים דגש על מעמדו הרם של ישמעאל המושווה למעמדו של יצחק: שילוחם של הגר וישמעאל אל מוות כמעט בטוח מושווה לעקידת יצחק.
הפרשנים מדגישים את השימוש במילים דומות בשני הסיפורים כגון "וישכם אברהם בבוקר" וביטויים נוספים.
גם בסיפורו של ישמעאל ההורה בטוח במותו של ילדו ולבסוף נמצאת הצלה ניסית.
דמותו של ישמעאל היא ביטוי לשפע בלי גבול ולביטחון, סמלים שהופיעו אצל העברים דווקא בהקשרים נשיים.
מוצאה של אמו הוא מצרי, וכמו הנילוס המרווה את מצרים כך המעיין והבאר שנמצאו להגר ולישמעאל במדבר.
ישמעאל בוכה - והאל שומע.
על בסיס שפע זה בנויה האמונה המצרית המתוארת בהמשך התנך: האמונה בכוחו של הטבע וביכולתו לספק את צורכי האדם.
בתרבות העברית, לעומת זאת, שפע תלוי במילוי אחר רצונו של האל ובהשתדלות רבה יותר מצד האדם.
העובדה שגם ישמעאל מקבל ברכה מצביעה על משמעותו של ישמעאל עבור האל,יש המשווים שליחתם של הגר וישמעאל אל המדבר כשווה ערך למבחן עקידת יצחק.
כמו כן ניתן לראות גישה נוצרית הפוכה, שהודגשה במיוחד בכתביו של אוגוסטינוס הקדוש.
אוגוסטינוס מדגים, על ידי סיפורי בראשית, את עקרון החטא הקדמון שלא מאפשר לכל בני האדם להתקבל על ידי האל.
על פי אוגוסטינוס, ישמעאל לא נבחר על ידי האל, נדחה מעליו ואינו שייך לממלכת השמיים בגלל השייכות החזקה שלו לעולם החומרי הפסול.
בתפילת ישראל נושע הנאמרת בחלק מהימים שאומרים בהם סליחות, מופיע הבקשה: "יושעו לעין כל, ואל ימשלו בם רשעים, כלה שעיר וחותנו ויעלו לציון מושיעים.
כי אתה רב סליחות ובעל הרחמים", כאשר הכוונה הוא לאדום המכונה שעיר, ולצאצאיו של ישמעאל שהיה חותנו של עשיו אבי אדום.
בקשות לחורבן בני ישמעאל מופיעות בתפילות ובפיוטים רבים נוספים.
בתלמוד בבלי נכתב שישמעאל חזר בתשובה בסוף ימיו, דבר שהתבטא בכך שכיבד את יצחק בקבורת אברהם אביהם.
יש שקשרו פיסקה זו לכך שכמה מחכמי התנאים נקראו בשם רבי ישמעאל.
בספר בראשית מסופר שאמו של ישמעאל, הגר המצרית, לקחה בשבילו אישה מארץ מצרים.
בספר הישר מובא ששמה היה "מריבה".
עוד מסופר בספר הישר שמפני שאשתו מריבה הייתה רעה בעיני ישמעאל ובעיני אברהם אביו, ישמעאל גירש אותה והיא חזרה למצרים.
במקומה הוא נישא לאישה בשם "מלכית" שמוצאה מארץ כנען.
לפי פרקי דרבי אליעזר לאשתו הראשונה קראו "עישה" ולפי התרגום המיוחס ליונתן "עדישה" ומוצאה מערבות מואב, ולאשתו השנייה שאותה הגר אמו לקחה לו מבית פרעה אביה קראו "פאטמה".
חוקרים הצביעו על הדמיון בין שמות שתי הנשים לשמותיהן של עאישה אשת מוחמד (או לח'דיג'ה) ופאטמה בת מוחמד, ועל כך שהסיפור שבפרקי דרבי אליעזר הושפע ממקורות ערביים.
במדרש פרקי דרבי אליעזר מסופר:
בתורה מסופר שלישמעאל היו שנים עשר בנים - נביות, קדר, אדבאל, מבשם, משמע, דומה, משא, חדד, תימא, יטור, נפיש וקדמה.
כן מסופר בתורה שעשיו נשא את בשמת שהייתה גם כן בתו של ישמעאל.
על פי ספר הישר הבנים נחלקים לשתי נשותיו של ישמעאל:
נביות, יש שמזהים אותו כשבט הערבי habaiate, ששכן בספר המדברי של ארץ ישראל, התרגום הארמי מתרגם את שמו "נבט" וכך מזהה אותו עם העם הנבטי.
בני נביות הבכור: מיעיד, יסועד, ומעיון.
בני קדר: עליון, קצם, חמד, ועלי.
בני מבשם: עבדים, עבד, מלך, ויעוש.
בני משמע: שמוע, זהרון, ועובד.
בני דומה: קצם, אלה, מחמד, ועמאד.
משא (לפי שיטת הרמב"ם השמות "משמע דומה ומשא" הם לסמל שעם ישראל ישאו את שקרי ישמעאל וכזביו בשמיעה ושתיקה, ותלו את ההערה על כך בשמות בניו: תשמע ודום ושא את זה בלי להגיב).
בני משא: מלון, מולה, עבד, ואדון.
בני חדד: אצור, מינצא, עבד, ועלך.
בני יטור: מריק, יעיש, עליו, ופוחת.
בני נפיש: עבד, חמיד, אביוסף, ומיר.
בני קדמה: כליף, תחתי, ועמיר.
פרשני המקרא לאורך השנים תירצו לשם מה מופיעים תולדות ישמעאל בתורה:
לדעת הרלב"ג והרד"ק נכתבו בשביל כבוד אברהם, כדי להודיע את האומות הרבות שיצאו ממנו, על פי הבטחת הקב"ה: "וגם את בן האמה לגוי אשימנו כי זרעך הוא".
וכן להדגיש שה' קיים את הבטחתו להגר.
הרד"ק מוסיף שהסיבה שהביאו את שמותם של בניו היא כדי שידעו ישראל את שמם, ולא יתגרו בהם וייקחו את אדמתם, מכיוון שהיא ניתנה להם מהקב"ה.
מדבר פארן: מחוילה עד שור אשר על פני מצרים בֹּאֲכָה אשור.
עץ משפחה חלקי המציג את הקשר למשפחת האבות:
ישמעאל, או בשמו הערבי אִסְמַאעִיל (إِسْمَاعِيْل), הוזכר בקוראן מספר פעמים, והוא נחשב לאחד מהנביאים:
הקוראן, בדומה לתורה, מציין שישמעאל הוא בנו של אברהם ואחיו של יצחק, וכי שניהם (ישמעאל ויצחק) נולדו לאברהם בזקנתו.
הקוראן מספר כיצד ייסד ישמעאל עם אברהם אביו את בית הכעבה:
סיפור העקדה מוזכר אף הוא בקוראן, ובשונה מהתורה, כאן לא מוזכר שם הבן שאברהם עקד.
הדעה הרווחת באסלאם היא שהיה זה ישמעאל, אך יש האומרים (בעיקר בזרם השיעי) שהיה זה יצחק (כבתורה).
מוחמד, מייסד האסלאם, טען כי הוא "צאצא של אברהם דרך בנו ישמעאל".
הטיעון של מוחמד לייחוס מישמעאל מגיע ממסורת יהודית מתקופת בית שני שזיהתה את העמים הערבים כצאצאיו של ישמעאל; מסורת זו קיבל מוחמד, ככל הנראה, מסיפוריהם של השבטים היהודיים שנדדו בחצי האי ערב.
הפרשנות המקובלת בסונה היא שהוא הבן הנלקח אל העקידה בקוראן.
המוסלמים חוגגים את חג הקורבן, כדי לציין את נכונותו של אברהם להקריב את ישמעאל.
מסופר כי בנדודיהם במדבר התיישבו ישמעאל והגר במכה, שם באר זמזם הופיעה למענם באורח ניסי.
רבי ישכר דב רוקח (נולד ח' בשבט ה'תש"ח) הוא האדמו"ר מבעלז הנוכחי משנת ה'תשכ"ו (1966) והחמישי בשושלת חסידות זו.
מאות מוסדות חינוך הוקמו תחת הנהגתו: בתי ספר לבנות, תלמודי תורה לבנים, ישיבות לצעירים, וכוללים לאברכים.
גולת הכותרת הייתה ייסוד קריית בעלז למגורים, והקמת המרכז העולמי של חסידות בעלז שנחשב כאחד מבתי הכנסת הגדולים והמפוארים בתבל.
אנשי החסידות הקימו ארגוני סיוע וחסד רבים כמו עזרה למרפא ואהבת חסד, וכן מוסדות לחוזרים בתשובה, בהם ישיבת "תורה ואמונה", ארגון "נעשה ונשמע", ארגון "צהר", ארגון "שורשים" והידברות.
הרב רוקח עורך פעמיים בכל שבת טיש לאלפי חסידיו, שבמהלכן הוא משמיע דברי חסידות, מוסר, והשקפה, וחלק מדברי תורתו יצאו לאור בסדרת הספרים "דברות קודש".
רבבות חסידיו ואוהדיו הקימו קהילות ומוסדות חינוך בערים רבות בישראל, ארצות הברית, אירופה, קנדה, ואוסטרליה.
רבים מהם מגיעים לישראל להשתתף בתפילותיו בראש השנה וחג השבועות.
הוביל מספר מהלכים פומביים בתוך היהדות החרדית: יזם מהלך של ניתוק חסידות בעלז מהעדה החרדית שעד אז היה לה מונופול על בתי הדין הפרטיים בישראל, והקים מוסדות נפרדים לחסידי בעלז בשם קהל מחזיקי הדת, הכוללים בית דין ומערכת כשרות פרטיים.
ההקמה לוותה במאבקים ציבוריים חריפים מצד העדה החרדית שהתנגדה לכך.
ב-1988 הצטרף לתנועת דגל התורה הליטאית וצורף למועצת גדולי התורה שלה, בניגוד לשאר האדמו"רים החסידיים שהיו חברים באגודת ישראל (ובראשם חותנו, שכיהן אז כנשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל).
בשנות ה-2000 שבה בעלז לאגודת ישראל, והאדמו"ר שב להיות חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
לרב רוקח גישה ייחודית בסוגיות רבות: הוא יזם את מתווה בעלז ולאחר שזה נכשל בגלל וטו מצד דגל התורה, העביר חלק ממאות מוסדות החינוך של החסידות לממ"ח למרות התנגדות גוברת של הציבור הליטאי.
הוא עודד את חסידיו להשתלב בשוק העבודה וללמוד תוארים.
עודד ללמד מוגנות מינית לילדים.
הוא נחשב כפרגמטי בגישתו למאבק נגד חוק הגיוס.
בנושאים אחרים דוגל רוקח בעמדות שמרניות: באיסור על נשים לנהוג ברכב, בעידודו להתרחק מתרבותו של העולם החילוני והדתי-לאומי.
בגין גישתו הייחודית הוא מכונה לפעמים בציבור הכללי "פורץ דרך", ואילו פלגים קנאים ביהדות החרדית מעבירים עליו ביקורת וטוענים כי גישתו "פתוחה" מדי.
נולד בתל אביב, ביום ח' בשבט ה'תש"ח (19 בינואר 1948), לרב מרדכי רוקח (רבה של העיר בילגוריי בפולין לפני השואה) ולרעייתו מרים (בתו של ר' צבי גליק).
לידתו הייתה אירוע מכונן ונתנה תקווה להמשך שושלת בעלז, הואיל והאחים הרב אהרן רוקח והרב מרדכי רוקח, נמלטו לבדם מאירופה הנאצית, ונותרו גלמודים אחרי המלחמה ללא עתיד לשושלת החסידית.
על ההתרגשות ששררה בעת לידתו, ניתן ללמוד מן הניסוח המליצי שבו מתוארת לידתו בביוגרפיה על אביו הרב מרדכי רוקח:
בהיותו בן שנתיים נפטר אביו ממחלה קצרה, והוא גדל אצל אמו מרים.
גם דודו האדמו"ר מבעלז הרב אהרן רוקח, חיבבו במיוחד והתייחס אליו בגינונים מיוחדים כמי שעתיד להיות יורשו בהנהגת החסידות.
בהיותו בן תשע נפטר דודו, האדמו"ר הרב אהרן רוקח, ללא צאצאים.
ראשי החסידות החליטו להמתין מספר שנים עד שהילד יתבגר, ואז יכתירוהו לאדמו"ר מבעלז.
בתקופה זו קיבל את הכינוי ה'ינוקא' וחינוכו הוטל על כמה מזקני החסידים.
(האחראי הראשי על חינוכו היה ר' משה טוביה גרינצוויג, אשר ברבות השנים פרש ממנו בשל מתיחות אישית ביניהם והלך להסתופף אצל בן-דודו, הרב יהושע רוקח, האדמו"ר ממכנובקא-בעלז).
למרות גילו הצעיר החלו להתייחס אליו בגינוני כבוד, בשל תפקידו המנהיגותי המצפה לו.
כך תיאר זאת נפתלי לביא שהלך לבקרו בהיותו ילד:
אמו, מרים, שהאפוטרופסות על בנה ניטלה ממנה למעשה, הזמינה את ראשי החסידים למשפט, בו ביקשה להשיב את בנה לסמכותה כדי לחנכו ברוח מודרנית יותר ולהעניק לו השכלה כללית, אך לבסוף הרימה ידיים.
ה"ינוקא" התייצב בבית המשפט מול השופט ד"ר יצחק קיסטר והעיד על כמיהתו העמוקה ללמוד בישיבה.
האם מעולם לא השלימה עם הפקעת חינוך בנה מידיה, ונהגה להתמרמר על כך לעיתים מזומנות.
בחגיגת בר המצווה, שנערכה במרכז חסידות בעלז בתל אביב, השתתפו אלפים, ובהם אדמו"רים ורבנים בולטים, כמו רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג ו"הגאון מטשיבין" רבי דב בריש ווידנפלד.
בגיל 16 התארס עם שרה, בתו של רבי משה יהושע הגר, לימים האדמו"ר מויז'ניץ.
שמחת נישואיהם שנחגגה בט"ו אדר א', שושן פורים קטן ה'תשכ"ה (17 בפברואר 1965), תוארה בעיתונות כחתונה החסידית הגדולה ביותר מאז השואה.
לפי הערכות המשטרה נטלו חלק במעמד החופה כעשרים אלף איש.
התקשורת בישראל העניקה כיסוי נרחב לחתונה ולאירועים סביבה.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק אצל אבי חותנו רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ.
מאז פטירתו של האדמו"ר רבי אהרן רוקח, חיכו החסידים שה"ינוקא" יתבגר ויוכלו להכתירוהו כאדמו"ר.
בהגיעו לגיל 18, כשנה וחצי אחרי נישואיו ותשע שנים אחרי פטירת האדמו"ר הקודם, החלה מחלוקת בין החסידים האם ראוי כבר עכשיו להכתיר את הצעיר לאדמו"ר או שיש לחכות עוד, אך בעידודם של רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג ורבי ישראל אלתר מגור, הכתירוהו במפתיע בליל י"ב בתמוז ה'תשכ"ו (30 ביוני 1966).
ההכתרה נערכה בהשתתפות חסידים רבים ובחורי הישיבה של החסידות סמוך לקבר דודו הרבי הקודם מבעלז בהר המנוחות בירושלים.
במעמד הוקרא "כתב הכתרה" ("קאנוסעס" בעגה החסידית), וזקני החסידים, ובראשם האדמו"ר הישיש רבי יצחק רובין מיברוב הגישו לו "קוויטלאך" בשל היותו צאצא לרבי נפתלי מרופשיץ שכך המנהג בבעלזא שהקוויטל הראשון מוגש לאדמו"ר על ידי צאצאיו.
בליל השבת הראשונה לכהונתו, שבת נחמו, ערך האדמו"ר את ה"טיש" הראשון בפני אלפי חסידים בהיכל בית המדרש של הישיבה ברחוב אגריפס בירושלים.
האדמו"ר מכונה בחסידות "דער רוּב" ("הרב", בניגוד לרוב החסידויות שבהן מכונה האדמו"ר "דער רבי" - "הרבי").
הסיבה לכך היא שאדמו"רי בעלז הקודמים שימשו גם כרבנים בעיירה בלז בגליציה לפני השואה, ולא רק כאדמו"רים חסידיים.
קבוצת חסידים מבוגרים שלא קיבלה את מינויו כאדמו"ר פרשה מחסידות בעלז, כונתה בחסידות "המתנגדים".
במשך השנים קיבלו חלקם את מרותו של בן-דודו, רבי יהושע רוקח ממחנובקה-בעלז.