tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אז, מטרת השחקנים האחרים היא להוכיח כי האשמה שגויה, זה נעשה על ידי הצגת קלף המציג את הדמות, הנשק או החדר אשר כלול בהשערה (כיוון שכך אין סיכוי שקלפים אלו נמצאים במעטפה).
הקלף מוצג אך ורק לאדם ששיער את ההשערה.
ניתן להציג רק קלף אחד, כך שגם אם יש שני שחקנים המחזיקים קלפים שיכולים לסתור את השערה, רק השחקן הראשון (על פי סבב התורות) יציג את הקלף.
אם יש שחקן עם שני קלפים, הוא יאלץ לבחור קלף אחד להציג, אם לשחקן אין קלף להציג עוברים לבא אחריו לפי מהלך התורות.
שחקן יכול בכל שלב במשחק, במהלך תורו (לפני או אחרי ההשערה) לנסות ולסיים את המשחק בהאשמה, ללא תלות במיקומו על הלוח.
ישנן גרסאות בהן הדבר מותר רק כאשר השחקן נמצא במרכז הלוח, לצד המעטפה.
השחקן שבוחר לעשות זאת רשאי לפתוח את המעטפה, ולבדוק מי היה הרוצח, עם מה והיכן הוא רצח.
אם הוא ניחש נכון, המשחק מסתיים כשהוא המנצח.
אם הניחוש שלו היה לא נכון, הוא יוצא מן המשחק והמשחק ממשיך בלעדיו אך הוא עדיין חייב להראות את קלפיו כשמתבצעת השערה.
"הרמז" הפך במהירות לאחד המשחקים המוכרים והפופולריים ביותר.
הוא נכנס לתרבות הפופ באותה צורה שנכנס אליה מונופול ומשפטים כמו "פרופסור שזיפי, עם החבל בספריה" הפכו לאימרות של ממש.
המשחק נמכר עד היום, והפופולריות שלו מוצגת בכמות התוצרים שקמו סביבו: ב-1985 יצא סרט הקומדיה "רמז מסתורי" (Clue), המבוסס על משחק הלוח.
היה זה אחד הסרטים הראשונים שהציג מספר סופים שונים.
המשחק הוליד גם מחזמר, אשר הציג סופים שונים בכל הצגה (שלושה צופים נדרשו לשלוף שלושה קלפים - אחד כל אחד, והם ייצגו מה יקרה בסוף המחזה).
המשחק הוליד גם סדרת ספרים פופולרית, סדרת טלוויזיה וכמה משחקי מחשב.
שוחררו גרסאות רבות וחידושים למשחק, בדומה למשחק המונופול.
המשחק אף הוליד גרסה מעניינת בשם Doctor Lucky, בו על המשתתפים להרוג את הדוקטור, במקום לגלות מי הרג אותו.
למשחק גם גרסה לילדים בשם "הרמז צעיר" העוסקת בתעלומת היעלמות עוגה.
הֶרְמֵז (כתוב גם ארמז ובלעז אָלוּזְיָה, allusion) הוא רמיזה באמצעות מילה או ביטוי המופיעים בתוך יצירה כלשהי אל מקורות אחרים בספרות, בקולנוע, מוזיקה, או אל אירועים היסטוריים.
כך נוצר קשר בין היצירה הרומזת ליצירה או לאירוע הנרמזים.
קשר זה מעשיר את מרקם היצירה הרומזת, מרחיב ומעמיק את משמעותה.
בשירה, שבה מועבר המסר תוך שימוש במספר מילים קטן יחסית, נושא לעיתים ההרמז חלק נכבד ממשמעות היצירה.
כך, לדוגמה, בשירה של רחל המשוררת, "זמר נוגה", היא פונה אל אהובהּ: .
כך, מחברת רחל המשוררת בינה לבין רחל מספר בראשית ומביעה תקווה כי סיפור אהבתה יסתיים בדרך דומה לזה של רחל המקראית - בהתאחדות עם האהוב.
בגרסתו המוקדמת של השיר היה ההרמז אחר - לסולוויג, אהובתו של פר גינט; רחל שינתה את השורה לדמותה של רחל, וזאת בעקבות הערה של אחותה.
אחת מיצירות הספרות הידועות ביותר בגודש ההרמזים מאוצר התרבות העולמית היא "יוליסס" מאת הסופר האירי ג'יימס ג'ויס, שיצאה לאור ב-1922. היצירה נחשבה מהפכנית לתקופתה; היא נכתבה בסגנון זרם התודעה ובישרה את המודרניזם בספרות.
הרמזים בין יצירות קולנועיות קרויים "הומאז'" (מחווה קולנועית), ובתרבות רווחים הרמזים לביטויים ידועים מפי אנשי שם, והעושה בהם שימוש מנכס לעצמו את יוקרתם.
שימוש יתר בהרמזים ("מלכוד 22"; "15 דקות התהילה") הופך אותם במרוצת הזמן לקלישאות.
גם במוזיקה ניתן למצוא שימוש של יוצרים ומלחינים בהרמז, ממוצרט (לפחות) ועד הביטלס ושלומי שבן.
דוגמה נאה להרמז מוזיקלי אצל הביטלס ניתן למצוא בשיר In My Life מהאלבום Rubber Soul.
בדקה ה-1:45 של השיר, ניתן לשמוע אינטרלוד אינסטרומנטלי בכלי מקלדת.
הן הגוון והן הסגנון המוזיקלי של האינטרלוד מהווים הרמז לסגנון המוזיקלי של הבארוק (ובייחוד זה של י.ס.
באך), אף על פי שהמוזיקה אינה מהווה ציטוט מפורש, ואף האינטרלוד עצמו אינו מנוגן בכלי-מוזיקלי מן העבר - הגוון ה'עתיק' מושג באמצעים טכנולוגיים חדישים יחסית.
בהקשר של השיר, מעלה ההרמז המוזיקלי אסוציאציות של התרפקות סנטימנטלית על העבר, של נוסטלגיה - העבר ההיסטורי מומחש באמצעות העבר המוזיקלי.
הרמז מקראי הוא שימוש בטקסט כתוב, לרוב ספרותי, במקורות לשוניים מן התנ"ך אשר לא הפכו למטבע לשון, אך היוצרים קשר אסוציאטיבי ישיר עם הטקסט המקראי.
גם התייחסות לתנ"ך ביצירת אמנות לא כתובה עשויה להיחשב הרמז.
ההרמז מוסיף רובד נוסף של משמעות לטקסט, ובעזרתו אפשר להעמיק ולהבין את המצב המתואר.
ניתן לחשוב גם על התייחסויות לעלילות, לדמויות ולרעיונות שבתנ"ך כאל אזכור מקראי, אך ערך זה לא עוסק בכך.
ניצנים ברורים לתופעה זו ניתן לראות כבר בתנ"ך עצמו, כאשר בספרים מאוחרים כותבי הספרים משתמשים בביטויים ומילים דומות וייחודיות המזכירים מאורעות קודמים יותר בתנ"ך (פעמים אף באותו ספר עצמו יש מאזכרים לסיפורים מוקדמים יותר), הרמזים אלו מוספים נופך רב ומסר סמוי שכותב הספר רוצה להעביר.
ההרמזים מהווים קרקע פורייה למדרשי חז"ל ופרשני המקרא.
דוגמה טובה לתופעה זו ניתן לראות על ידי השוואה בין סיפור לוט המארח את המלאכים בביתו בסדום (בראשית י"ט) לסיפור פילגש בגבעה (שופטים י"ט), כמו כן השוואה בין שלל הביטויים המקבילים בין סיפור עליית יוסף במצרים בספר בראשית לסיפור אסתר ומרדכי במגילת אסתר.
דוגמה להרמזים מקראיים בספרות המודרנית ניתן לראות בשיר ברית דמים, שבו משובצים הרמזים רבים לסיפורים מקראיים.
דוגמה נוספת: בנובלה "מיכאל קולהאס" מאת היינריך פון קלייסט נאמר על הדמות הראשית: .
המילה האחרונה במשפט - - היא הרמז לתיאור נח במקרא: .
ההרמז משמש כאן כדי להעלות על נס את צדיקותו הגדולה של קולהאס.
עובדת היותו צדיק בדורותיו כנח שרויה במתח נוקב עם היותו "נורא".
ההרמז מסייע אפוא בבניית המתח והניגוד בין שני הקטבים באישיותו של הגיבור הטרגי של היצירה.
ההרמזים המקראיים קיימים ופופולריים כבר שנים רבות.
הם היו נפוצים במיוחד בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד, בהם שירים רבים תובלו בפסוקים תנ"כיים כמעט ככתבם וכלשונם.
כך למשל פתח רבי יהודה הלוי את שירו "יפה נוף": המאזכר את הפסוק ; בשני המקרים מדובר על ירושלים.
מבין היוצרים העבריים המודרניים שנהגו להשתמש בהרמזים מקראיים בלטו חיים נחמן ביאליק, רחל המשוררת וש"י עגנון.
בתקופה המודרנית לעיתים השימוש בהרמז מקראי מכוון לקורא הבקיא בתנ"ך אך גם שאינו רגיש למסורת, ואינו פוחד לחלל את כבודה.
כך, למשל, כתבה חוקרת הספרות זיוה שמיר על המקאמה של חיים נחמן ביאליק אלוף בצלות ואלוף שום:
פעמים רבות ההרמז המקראי משתמש בלשון המקרא, אך הופך על ראשו את הפסוק שבו הוא משתמש.
כך רחל המשוררת בשירה "חלום בלהות" כותבת "ארור ארור אשר הרביץ חטאת לפתח לב אנוש", על פי .
הרמזים למקרא משמשים לא רק למטרות אמנותיות.
לדוגמה, אפשר לראות שימושים בפרסום, למשל לפסוקים מתהילים בפרסומות (השונות והבלתי תלויות) "זה השער, מאות אלפי צרכנים יבואו בו" ו"אבן מאסו הבונים הייתה לראש פינוק, חפפתי ויצאתי ראש".
הרמות המחורצות הן תופעה גאולוגית ייחודית הנמצאת במזרח מדינת וושינגטון בארצות הברית.
הסיבה להיווצרותן הייתה תעלומה והיוותה נושא לעימות שנמשך עשרות שנים.
השם Channeled Scablands שניתן לאזור זה על ידי הגאולוג ג' הרלן ברץ (J Harlen Bretz) מתאר היטב את פני השטח ה"פצועים" של רמה המחורצת בקניונים תלולים.
ברץ גם היה הראשון להסביר את היווצרותן של הרמות המחורצות.
מדינת וושינגטון שוכנת בצפון-מערב ארצות הברית, לחוף האוקיינוס השקט.
אזור זה הוא חלק מטבעת האש ומתקיימת בו פעילות גאולוגית נרחבת.
במערב נמצא חלקו הצפוני של רכס קסקייד שנוצר כתוצאה מפעילות טקטונית.
ברכס זה מתקיימת עד היום פעילות סייסמולוגית וגעשית, בעיקר בהרי געש ריינייר וסנט הלנס.
במזרח נמצאת רמת קולומביה – רמה געשית שנוצרה במהלך המיוקן והפליוקן מזרמי לבה על שכבה של גרניט וקוורציט.סלעי הבזלת של הרמה כוסו בשכבת לס עמוקה (100 מ'), שהגיעה מהרי הקסקייד באמצעות קרחונים.
הרמות המחורצות נמצאות ברמת קולומביה, והקניונים החורצים אותה חותכים מבעד לשכבות הלס והבזלת.
ברמות המחורצות קיימים מספר מאפיינים נדירים, שהיוו רמזים להיווצרותן:
קניונים בחתך U – עמקי נהרות נבנים בדרך-כלל בחתך V, כלומר חתך רחב בראשם ההולך ונהיה צר יותר בתחתיתו עקב התחתרות הנהר.
בורות עמוקים – בקרקעית נהר נמצאות אמבטות, שקעים עגולים ורדודים הנוצרים ממערבולות רוחב באמצע האפיק.
הבורות בקניוני הרמות המחורצות רחבים ועמוקים אף מאלה שבאפיקי נהרות גדולים.
בולדרים – סלעים ענקיים שמוצאם אינו מקומי נמצאים גם על קרקעית הקניונים וגם במקומות לא צפויים כשפות הצוקים התוחמים אותם.
המפלים היבשים – מפלים הנחשבים לגדולים בעולם, גדולים פי 10 מאלה של מפלי ניאגרה.
מפלים אלה יוצרים "מזלג" המפצל את נהר גרנד קולי (Grand Coulee) לשניים.
סימני אדוות ענק – נמצאו ממזרח לרמות המחורצות.
אדוות אלה – שאורכן עשרות מטרים וגובהן כ-10 מטרים, גדולות בהרבה מאדוות הנוצרות על קרקעית נהר גדול – מצביעות על זרימה עזה במיוחד לכיוון הרמות המחורצות.
חריצים מקבילים – שפשוף הסלעים וחריצתם, מראה אופייני לאזור שקרחון גדול נע בו בעבר.
בשנת 1922 החל ג' הרלן ברץ לחקור את הרמות המחורצות ואת סביבתן – מחקר שנמשך עשורים רבים, ושנה אחר-כך החל לפרסם מאמרים הטוענים שהן נוצרו כ-15,000 שנה קודם לכן כתוצאה משיטפון קטסטרופי שנוצר משחרור פתאומי של מים.
ברץ שיער שכמות עצומה של מים – כ-2,000 קילומטרים מעוקבים – הציפה בבת-אחת את הרמה, חרצה את הקניונים והותירה בפני השטח את הסימנים הלא-רגילים שראה.
הוא שיער שהמים הגיעו מאזור ספוקיין במזרח מדינת וושינגטון, וקרא לאירוע "השיטפונות של ספוקיין" (Spokane floods).
כיום מכונה האירוע שיטפונות מיזולה (Missoula Floods) או גם שיטפונות ברץ על שמו.
ב-12 בינואר 1927 הוזמן ברץ להציג את טיעוניו בכנס של האגודה האמריקאית לגאולוגיה (Geological Society of America – GSA).
בקרב הגאולוגים שהשתתפו בכנס זה קמה התנגדות עזה להשערתו, אם כי רבים מהם לא ביקרו מעולם בשטח.
הסיבה העיקרית להתנגדות הייתה אמונה בעקרון האחידות – הגורס כי אירועים גאולוגיים מתרחשים בתהליכים אחידים ואיטיים, וראו בהשערתו של ברץ תוצר של קטסטרופיזם – זרם הגורס כי עיצוב הנוף נעשה על ידי אירועים קטסטרופליים, חד-פעמיים, אלימים ומהירים.
עמיתיו של ברץ ביטלו את גרסתו, במיוחד בשל היעדר הסבר למקורם של המים.
באותו כנס נכח גם הגאולוג ג'וזף פארדיי (Joseph T.
בתום הדיון טען פארדיי כי הוא יודע מאין הגיעו המים, אך לא הרחיב.
רק בשנת 1940 הציע פארדיי הסבר מלא למקור המים, באמצעות עדויות רבות שאסף ופרסם ב-1942. פארדיי המשיך את מחקריו במשך שלושה עשורים, תוך איסוף ראיות וניתוחן, ותיאר את התהליכים שהובילו ליצירת הרמות המחורצות.
בתקופת הפליסטוקן התרחשו כמה תקופות קרח שכיסו אזורים נרחבים בצפון ובדרום כדור הארץ בשכבה עבה של קרח.
משטח קנדה הגיעו קרחונים גדולים לצפונה של ארצות הברית, שאחד מהם סכר את נהר קלארק פורק (Clark Fork).
הקרחון היה עצום במידותיו: אורכו כ-37 ק"מ וגובהו כ-1,600 מ', והסכר אגר את מי הנהר ויצר את האגם הקרחוני של מיזולה (Lake Missoula) במערב מונטנה, כ-400 ק"מ מזרחית לרמות המחורצות.
מי הנהר המשיכו לזרום ויצרו לחץ רב על הקרחון שמנע מהם לזרום הלאה.
בשלב זה מתרחשת בקרחון סדרה של תהליכים הגורמת לבקיעתו:
מי האגם מגיעים למצב של קירור יתר - מצב בו אינם קופאים גם בטמפרטורה נמוכה מטמפרטורת הקיפאון.
לחץ מי האגם על הקרחון יוצרת בו סדקים קטנים.
מי האגם נדחקים לסדקים, המתרחבים בשל החום הנוצר מחיכוך המים בקרחון.
הסדקים הולכים וגדלים ומבנה הסכר הקרחוני מתערער.
הסכר מתמוטט והאגם מתרוקן ממימיו, תוך סחיפת שברי הקרחון.
המים והקרחון ממשיכים לזרום במהירות ובעוצמה, וזרימה זו מותירה אחריה סימנים:
האגם מתרוקן בקצב של 10 מיליון מ"ק לשנייה.
במסלול זרימת המים מערבה נוצרות אדוות ענק, כתוצאה ממהירות זרימה של 100 קמ"ש לערך.
נוצרים המפלים היבשים – מפלים רחבים וגבוהים.
זרימת המים ושברי הקרחון יוצרת קניונים תלולים בחתך U.
הקרחון מתחיל להישבר ושבריו משירים בדרכם גושי סלע ענקיים שהיו כלואים בהם.
מים הפוגעים בסלעים יוצרים מערבולות רוחב של בועות גז ונוצרת זרימה מהירה של בועות העוקפת את הסלע.
המערבולות משליכות את הבועות אל קרקעית הקניון, שם מתפוצצות הבועות וחופרות בורות רחבים ועמוקים, תוך שהן מפוצצות את שכבת הסלע.
המים המשיכו לזרום לדרום-מערב דרך אורגון אל האוקיינוס השקט, שם הותירו משקעים נרחבים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 כבר היה ברור שאי-אפשר להתעלם מן התאוריה של ברץ.
גאולוגים – שקודם-לכן התנגדו לרעיונותיו – החליטו לסקור את השטח בעצמם וערכו סדרה של סיורים במקום.
הגאולוג ג'יימס גילולי (James Gilluly), אחד ממבקריו החריפים של ברץ, העיר לאחר ביקורו הראשון ברמות המחורצות: "איך יכול היה מישהו לטעות כל-כך".
בשנת 1965 פורסם סיכום של סיור גאולוגי שקבע כי מסקנותיו של ברץ היו נכונות.
התאוריה של ברץ התקבלה כהסבר הרשמי להיווצרות הרמות המחורצות.
בשנת 1979 הוענקה לברץ – בן 96 באותה עת – מדליית "פנרוז" של האגודה האמריקאית לגאולוגיה, העיטור הגבוה ביותר בתחום המחקר הגאולוגי.
לאחר קבלת המדליה אמר ברץ לבנו: "כל אויביי כבר מתים, לכן לא נותר לי מי לשמוח לאידו".
ברץ הלך לעולמו בשנת 1981.
מחקרים הנערכים באזור הרמות המחורצות מעלים את הסברה כי אירועים כמו השיטפון הקטסטרופי שתיאר ברץ התרחשו לא רק פעם אחת, אלא חזרו על עצמם במשך תקופה ארוכה.
הרקע לסברה זו הוא מציאת שכבות של אפר געשי מהתפרצויות געשיות בהרי הגעש של רכס הקסקייד שנמצאו בין שכבות משקעים שנוצרו על ידי שיטפונות.
סברה זו מעוררת התנגדות, בטענה שמקור האפר הגעשי בהתפרצויות תת-ימיות או תת-קרחוניות.
הרמוניקת זכוכית (קרוי גם:ארמוניקה או הידרוקריסטלופון) היא כלי נגינה המבוסס על סדרה של קערות זכוכית בגדלים משתנים המפיקים צליל בחיכוך.
על הכלי מנגנים באצבעות רטובות (בדרך כלל במים מזוקקים או נקיים במיוחד).
טכניקת ההפקה של הצליל מהכלי דומה לטכניקת הפקת צליל על ידי שיפשוף אצבע רטובה על שפת כוס זכוכית.
השימוש בשיטה זו להפקת צליל מקריסטל הייתה נפוצה מתקופת ימי הביניים והיא מוזכרת בכתבי גלילאו גליליי.
האמן האירי ריכארד פואקריך (1695-1741) היה הראשון שתועד מנגן יצירות על מערכת מאורגנת של כוסות זכוכית ("כלי" זה מכונה גם: "נבל זכוכית").
הכלי במתכונתו הנוכחית הומצא על ידי בנג'מין פרנקלין (שהיה בין השאר מושל פנסילבניה) בשנת 1761, לאחר שצפה בנגן אדמונד דלוואל מנגן על מערכת כוסות בקיימברידג' שבאנגליה בשנת 1758. בהכנת הכלי הראשון סייע אמן הזכוכית הלונדוני צ'ארלס ג'יימס, וההופעה הראשונה של הכלי נערכה בראשית שנת 1762 על ידי הנגנית מריאן דייוויס.
בגרסת הכלי של פרנקלין 37 קערות המושחלות אנכית על מוט ברזל.
את המוט מסובבים באמצעות פדל-רגל.
התווים השונים סומנו על גבי שולי הצלוחיות באמצעות צבעים שונים.
מספר ניסויים נעשו כדי לשפר את הכלי, בין השאר ניסיונות לנגן עליו באמצעות קשת או למקם את גליל הקערות בתוך קערת מים על מנת שהמנגן לא יצטרך להרטיב שוב ושוב את ידיו, אולם ניסיונות אלה כשלו.
בין המלחינים שכתבו יצירות עבור הכלי נמנים מוצרט, הנדל, בטהובן, ריכרד שטראוס ועוד כ-100 מלחינים נוספים.
מיתוס מוכר מספר, כי הקטע המוזיקלי "מחול פיית קני הסוכר" מתוך היצירה מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי נכתבה במקור עבור כלי זה והוסבה על ידי צ'ייקובסקי לפני הפרמיירה לצ'לסטה - כלי שהיה חדש באותה תקופה.
גם ביצירה קרנבל החיות נעשה שימוש בכלי זה (בקטעים 7 ו-14).
גם קטע האקווריום בקרנבל החיות של קאמי סן-סנס נכתב עבור הרמוניקת זכוכית עם תזמורת, והכלי משולב גם בקטע הסיום של היצירה.
הכלי היה פופולרי עד שנות ה-20 של המאה ה-19, אז נפוצה שמועה, כי הנגינה וההאזנה לכלי מובילים לשיגעון, משום כך פסקו מלנגן בכלי בהופעות ציבוריות.
ייתכן ושינויי האופנה המוזיקלית של התקופה הובילו לכך.
תאוריה מודרנית על ה"קללה" שפקדה את נגני הכלי גורסת כי נגנים לקו בהרעלת עופרת, מפני שרבים מהכלים היו עשויים בדולח שהכיל מתכת זו.
על כל פנים תאוריה זו לא הוכחה מדעית, בין השאר משום שהרעלת עופרת הייתה נפוצה במאות ה-18 וה-19 גם בקרב הציבור הרחב כתוצאה מחשיפה לעופרת, ששימשה לכלי בישול ותנורים.
כלים המיוצרים היום מבוססים בדרך כלל על זכוכית "סילקה" רגילה.
הנגן ברונו הופמן החל להתעניין בהרמוניקת הזכוכית ואף לנגן על נבל זכוכית (סט כוסות זכוכית) ב-1930. אמן הזכוכית והמוזיקאי גרהארד ב.
פינקנביינר (1930-1999) ייצר מחדש את הכלי על פי המודל של פרנקלין ב-1984. הניסויים ליצירת הכלי מחדש ארכו 30 שנה.
אב הטיפוס שייצר פינקנביינר הכיל קערות חלקות וקערות ששפתן מוזהבת - שייצגו את הקלידים ה"שחורים" במקלדת פסנתר.
חברת פינקנביינר בע"מ, ממולטהם, מסצ'וסטס מייצרת את הכלי בגרסתו של פרנקלין עד היום.
טום וייטס עשה שימוש בכלי בקטע האינסטרומנטלי Rainbirds מתוך אלבומו Swordfishtrombones.
יצרני הכלים והנגנים הצרפתים ברנאר ופראנסואה בשט המציאו את הקריסטל באשט בהשראת הרמוניקת הזכוכית בשנת 1952. הקריסטל באשט מבוסס על מוטות זכוכית עליהם מנגנים בשיפשוף אצבע רטובה.
הרמין (שם מדעי: Mustela erminea) הוא יונק-טורף השייך לסוג סמור, ממשפחת הסמוריים.
נפוץ בצפון אירופה, אסיה ואמריקה והובא אפילו לניו זילנד על ידי האדם (שם הוא נחשב למין פולש הגורם להיכחדות מינים), ועם זאת אינו בולט עקב פעילותו הלילית בעיקרה.
ההרמין קרוב בצורתו לסמור ולבואש, ובדומה להם בעל גוף צר ורגליים קצרות.
הוא נבדל מהם בצבע פרוותו החומה-צהובה בקיץ, ולבנה בחורף, ובכך שקצה זנבו שחור.
אורכו של ההרמין הזכר כ-25 ס"מ ואורך זנבו כ-10 ס"מ, והנקבה בדרך כלל קטנה יותר.
להרמין יש כמה תת-מינים שהם קטנים יותר, עם פרווה כהה יותר.
ההרמינים צדים בעיקר חולדות, עכברים וארנבונים ולעיתים עופות.
הם אף עלולים לתקוף חיות גדולות מהם, ככלבים או שועלים.
פרוותו החורפית הלבנה של ההרמין יקרת ערך, עד כדי כך שבמאה ה-14 הותר השימוש בה באנגליה רק לבני משפחת המלוכה.
לעיתים, ההרמין (כמו הסמור), תוקף את טרפו באמצעות "היפנוט" ב"ריקוד" מוזר, המבלבל את טרפו ואז ההרמין תוקף אותו.
הרמינה בראונשטיינר-ראיין הייתה שומרת במחנה הריכוז מיידנק בתקופת השואה, אשר נודעה באכזריותה הרבה כלפי נשים וילדים; היא נהגה להרוג את קורבנותיה בבעיטות - דבר שהעניק לה את הכינוי "הסוסה".
הודות לפעילותו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל, נחשפה בארצות הברית, הוסגרה לגרמניה והואשמה בפשעים נגד האנושות.
מקרה זה שינה את מדיניות רשויות ההגירה של ארצות הברית, והביא לתפיסתם של פושעי מלחמה נוספים שהיגרו אליה.
הרמינה בראונשטיינר נולדה בווינה למשפחה קתולית.
היא חסרה את האמצעים לממש את שאיפתה להיות אחות, ועבדה כעוזרת בית.
במשך שנתיים עבדה באנגליה עבור משק הבית של מהנדס אמריקאי.
סיפוח אוסטריה (האנשלוס) ב-1938 עשה אותה אזרחית גרמניה, והיא חזרה לווינה.
מאוחר יותר עבדה בברלין בחברת היינקל לייצור מטוסים.
באוגוסט 1939, בעצת בעל הבית שלה, שהמליץ לה להתקבל לעבודת פיקוח על אסירים בתנאי עבודה טובים יותר, החלה בראונשטיינר את הכשרתה במחנה הריכוז ראוונסבריק.
לאחר כשנתיים, עקב מחלוקת עם הממונה עליה, ביקשה העברה והוצבה במחנה מיידנק שבפולין, ששימש כמחנה ריכוז וכמחנה השמדה.
באוקטובר 1942 שירתה במפעל ההלבשה במיידנק.
בינואר 1943 היא קודמה לתפקיד עוזרת לסוהרת במחנה.
בראונשטיינר הייתה מעורבת באופן אישי בבחירת הנשים והילדים שיישלחו לתאי הגזים והצליפה לעיתים עד מוות בנשים ובילדים.
היא נהגה לבעוט בנשים על ידי רקיעה עליהם, מה שהעניק לה את הכינוי "הסוסה" ("קובילה" בפולנית).
אחת מניצולות מיידנק העידה על מעשיה בפני שמעון ויזנטל:
ב-1943 קיבלה בראונשטיינר את אות צלב הברזל דרגה שנייה עבור עבודתה.
בינואר 1944, כשהחל פינוי מיידנק, הוחזרה לראוונסבריק.
שם היא קודמה למפקחת על סוהרים במחנה המשנה, בעיר גנטהין שליד ברלין.
עדי ראייה טענו כי היא התעללה ברבים מהאסירים עם שוט מיוחד שנשאה.
במאי 1945 נמלטו בראונשטיינר ושאר שומרי המחנה מפני הצבא האדום, ולאחר מכן חזרה לווינה.
ב-1946 עצרה אותה המשטרה האוסטרית ומסרה אותה לידי שלטונות הכיבוש הבריטים.
ב-1948 הרשיע אותה בית משפט בעיר גראץ בהתעללות ועינויים באסירים בראוונסבריק, ובאפריל 1950 היא שוחררה שחרור מוקדם.
בית משפט אזרחי אוסטרי חנן אותה לאחר מכן מפני העמדה לדין פעם נוספת.
היא עבדה במלונות ומסעדות עד שפגשה בחור אמריקאי בשם ראסל ראיין ונישאה לו.
בשנת 1958 היגרו בני הזוג לקנדה ולאחר שנה התיישבו בארצות הברית.
ב-1963 הפכה לאזרחית אמריקאית, התגוררה בקווינס ושכנותיה תיארו אותה כעקרת בית שלווה וידידותית ביותר.
בעלה העיד עליה שהיא "לא מסוגלת לפגוע אפילו בזבוב".
צייד הנאצים שמעון ויזנטל החל לחפש את בראונשטיינר החל משנת 1964, לאחר ששמע במקרה את סיפורן של שתי ניצולות מיידנק מישראל שביקשו ממנו שיאתר אותה.
עוזרו דובב את קרובי משפחתה בקרינתיה, וכך הגיע לבסוף לכתובתה המדויקת בקווינס.
כיוון שנהנתה מהגנה חוקתית בארצות הברית, ויזנטל קיווה שניתן יהיה להסגירה לגרמניה או אוסטריה, אם יתברר ששיקרה על עברה ועל הרשעתה בבית המשפט בשאלון קבלת האזרחות.
הוא פנה לעיתון הניו יורק טיימס, שפרסם עליה כתבה נרחבת ותרם בכך לחשיפתה.
הפרסום עורר הדים ואף נערכו הפגנות מול ביתה של בראונשטיינר בדרישה להעמידה לדין.
ב-1968, לאחר ארבע שנים של עיכובים משפטיים, ביקשו רשויות ארצות הברית לשלול את אזרחותה.
התביעה בדיסלדורף שבגרמניה החלה לחקור את התנהגותה בזמן המלחמה, ובשנת 1973 ממשלת גרמניה ביקשה את הסגרתה לידיה.
באוגוסט 1973 הפכה בראונשטיינר לאדם הראשון שהוסגר מארצות הברית לגרמניה על פשעי הנאצים.
ב-1975 היא עמדה לדין במערב גרמניה במסגרת משפט מיידנק השלישי, יחד עם עוד עשרה גברים וחמש נשים מסגל מחנה מיידנק.
אחת העדות סיפרה במשפט שהיא "תפסה את הילדים בשיערם וזרקה אותם על משאיות בדרכם לתאי הגזים".
אחרים דיברו על מכות אכזריות.
לאחר עיכוב של מספר שנים, בית המשפט הרשיע אותה בשלושה סעיפים: רצח של 80 אנשים, סיוע לרצח של 102 ילדים ושיתוף פעולה ברצח של 1,000 איש.
ביוני 1981 הוטל עליה עונש של מאסר עולם, החמור ביותר מכל נאשמי אותו משפט.
מחלת הסוכרת, כולל קטיעת רגל, הביאה לשחרורה מהכלא בשנת 1996. היא מתה ב-1999, בגיל 79.
לאחר הפרסום סביב הסגרתה של בראונשטיינר, ממשלת ארצות הברית הקימה ב-1979 מחלקה לחקירות מיוחדות בתוך משרד המשפטים, שתפקידה לחפש פושעי מלחמה, לשלול את אזרחותם או לגרשם.
המחלקה הביאה לתפיסתם של נאצים ופושעי מלחמה נוספים שהיגרו לארצות הברית.
הרמיוני נוריס היא שחקנית אנגלייה.
ידועה מתפקידה בסדרת הדרמה-קומית "רגליים קרות" עליה הייתה מועמדת לפרס הקומדיה הבריטית (British Comedy Awards).
היא ידועה עוד מתפקידה כרוז מאיירס בדרמת הריגול של ה-BBC, "ספוקס".
נוריס נולדה ב-12 בפברואר 1967 בלונדון.
היא הבת השנייה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח.
הוריה, מייקל והלן נוריס, התגרשו כשהייתה בת ארבע.
אז עברה לגור אצל סבתהּ בדרבישייר יחד עם אמהּ ואחיה.
אחרי שנים אחדות המשפחה חזרה להתגורר בלונדון.
היא קבלה מלגת לימודים לבית ספר לבלט (Elmhurst Ballet School) בסארי.
בתקופת לימודיה הצטרפה לחוג דרמה, והשתתפה בו עד גיל 17 בנוסף לשיעורי הריקוד שלה.
אחר כך במשך שנתיים עבדה בעבודות פקידותיות.
בגיל 19 נרשמה ל"אקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" (LAMDA).
היא הופיעה בתפקיד נינה במחזה "השחף".
אחרי סיום לימודיה בקולג' גרה עם עוד ארבעה שחקנים בבריקסטון.
באותה עת התמודדה עם מותו הפתאומי של אביה.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה ב-1989 במחזה "חלום ליל קיץ" אשר הקנה לה חברות באיגוד השחקנים הבריטי.
בטלוויזיה הופיעה לראשונה ב-1991 בסדרה "The Men's Room" בו גילמה את בתו של פרופ' מארק קרלטון (ביל ניי).
תפקידים נוספים בראשית הקריירה שלה בטלוויזיה היו בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, במיני סדרה "קלאריסה", ובפרק בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey".
עוד הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "בין השורות" ו"חדר מיון".
כשנשארה חסרת עבודה התפרנסה מעבודה בסופרמרקט וכמוכרת במרכז מסחרי.
כשהייתה מובטלת שקלה לעזוב את המשחק וללמוד משפטים במטרה לעסוק בעריכת דין.
אך היא לוהקה לסדרה "רגליים קרות" בתפקיד קארן מרסדן, אישה מהמעמד הבינוני המרגישה לכודה בסגנון החיים שלה.
היא הופיעה בכל אחד מפרקי הסדרה וב-2001 הייתה מועמדת ל"פרס הקומדיה הבריטית" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
במקביל להשתתפותה בסדרה "רגליים קרות" כיכבה בדרמה Berkley Square של ה-BBC לצידו של כריסטופר אקלסטון, ובסרט הטלוויזיה "Falling Apart" בתפקיד אישה הנמצאת במערכת יחסים אלימה.
ב-2002 שיחקה יחד עם רובסון גרין בסדרה "מחשבות רצחניות" (Wire in the Blood) כבלשית במשטרה, והופיעה בסדרה עד 2005 אז החליפה אותה השחקנית סימון להביב.
היא שיחקה בסרטים "לאקי ג'ים" עיבוד לספרו של קינגסלי אמיס וב-" Born Romantic" של דייוויד קיין.
בסוף 2005 לוהקה נוריס לתפקיד רוז מאיירס בסדרת הריגול "ספוקס", והשתתפה בה בשנת 2006. ב-2007 הופיעה בשמונה מתוך עשרה פרקים, אחר כך יצאה לחופשת לידה.
ב-2008 חזרה להופיע בסדרה והמשיכה להופיע בה גם ב-2009. על תפקידה זה זכתה ב-2008 ב-Crime Thriller Awards (פרס מותחן הפשע) של רשת ITV3 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
היא הייתה מועמד לפרס גם שנה אחר כך.
בשנים 2007 עד 2009 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "קינגדום".
היא גילמה את אחותו למחצה של פיטר קינגדום (סטיבן פריי) עורך דין בעיירה קטנה.
ב-2010 שיחקה ב-"Bouquet of Barbed Wire", עיבוד מחדש לסדרת דרמה מ-1976, יחד עם טרוור איב.
עוד ב-2010 שיחקה בדרמת מדע בדיוני "Outcasts".
נוריס השתתפה במספר פרסומות טלוויזיה עבור חברות שונות.
ב-2002 החלה נוריס במערכת יחסים עם סיימון וילר התסריטאי של "מחשבות רצחניות".
בני הזוג התחתנו בדצמבר 2002. בנם הראשון וילף נולד ביוני 2004 ובתם הירו נולדה באוגוסט 2007.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2001 Born Romantic קרולאן 2003 החשוד Quicksand שרה 2005 שקרים נפרדים Separate Lies פרסיליה 2025 בשביל החיים (אנ') The Salt Path פולי
סרט טלוויזיה מיס מארפל: הסוס הירקרק Agatha Christie's The Pale Horse הרמינה רדקליף סרט טלוויזיה 1998 The Bill לואיס גולדינג בפרק "Friends in High Places" Berkeley Square ויקטוריה סט.
הֶרמֶטיציזם (או הרמטיקה) או המסורת ההרמטית המערבית היא מערכת של אמונות פילוסופיות ודתיות הקרויה על שמו של הרמס טריסמגיסטוס, דמות מיתולוגית אשר לה מיוחסים הטקסטים הראשונים של תורה זו, המכונים קורפוס הרמטיקום.
אמונות אלה השפיעו רבות על המיסטיקה המערבית, ויוחסה להן חשיבות רבה בתקופת הרנסאנס ובתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
ישנם מספר תחומים להם ההרמטיקה נוגעת במיוחד, בהם כישוף, אלכימיה, אסטרולוגיה ואף על עיסוק בקבלה כתחום-דעת השייך לתחומים הללו.
ההרמטיציזם הופיע לראשונה בשלהי העת העתיקה במקביל לגנוסיס, לנאופלטוניזם ולנצרות המוקדמת.
"הוא התאפיין בהתנגדות לדומיננטיות גם של הרציונליות הטהורה וגם לאמונה הדוגמטית".
אוסף החיבורים הידוע כיום בשם הכללי קורפוס הרמטיקום (Corpus Hermeticum) היה חלק מתחייה של הגות אינטלקטואלית פגאנית שהתרחשה בסביבות המאה השנייה לספירה.
ביטויים אחרים לתנועה תרבותית זו ניתן לזהות בפילוסופיה הנאואפלטונית, באורקלים הכשדיים, בספרות האורפאית המאוחרת ובספרות הפיתגוראית, וכן בחלק גדול מהספרות הגנוסטית.
הטקסטים ההרמטיים שהשתמרו ביוונית עוסקים באחדותו ובטובו של אלוהים, קוראים לטיהור הנשמה ומגנים מנהגים דתיים פוליתאיסטיים כמו עבודה לצלמים.
הצורה הספרותית הבולטת בטקסטים הללו הוא דיאלוג שבו מדריך הרמס טריסמגיסטוס את התלמיד הנבוך בנקודה מסוימת של חכמה נסתרת.
רבים מהטקסטים היווניים שלא השתמרו וכמה חיבורים ששרדו בתרגום ללטינית כוללים דיונים באלכימיה עטופים במטפורות פילוסופיות.
החיבור אסקלפיוס, שאבד ביוונית אבל השתמר בלטינית, בחלקו, כלל נבואה עקובה מדם על סוף השלטון הרומי במצרים ותחיית העוצמה המצרית הפגאנית.
אחרי כמה מאות שנים, שבהן לא היה מקובל, חזר ההרמטיציזם למערב ב-1460, כאשר הנזיר לאונרדו דָה פיסטויה (Leonardo da Pistoia) הביא את הקורפוס הרמטיקום לפיסטויה כדי שפיצ'ינו יתרגם אותו.
לאונרדו דה פיסטויה היה שם בדוי של לאונרדו אלברטי דה קנדיה (Leonardo Alberti de Candia), אציל בן משפחת אלברטי, מן השליחים הרבים ששלח שליט פירנצה קוזימו דה מדיצ'י לסרוק מנזרים בחיפוש אחר כתבים עתיקים אבודים.
לאונרדו חיפש כתבי יד הרמטיים עתיקים גם סביב קונסטנטינופול, פֶּרָה וגלאטה.
כדי לערוך את החקירות שלו קיבל הגנה מהמושל הביזנטי בתקופה של שלטון משותף, ביזנטי ואיטלקי (לפני כיבוש קונסטנטינופול על ידי הטורקים).
פלוטרכוס מזכיר את הרמס טריסמגיסטוס, ובכך מתארך אותו למאה הראשונה לספירת הנוצרים.
גם טרטוליאנוס, יאמבליכוס ופורפיריוס מכירים את הכתבים ההרמטיים.
ב-1614 ניתח איזק קזובון פילולוג שווייצרי את הסגנון הבלשני בטקסטים ההרמטיים והגיע למסקנה שהכתבים ההרמטיים המיוחסים להרמס טריסמגיסטוס לא היו יצירתו של כהן מצרי קדום וכי אפשר לתארך אותם למאות השנייה והשלישית לספירת הנוצרים.
במאה ה-19 תארך אותם פלינדרס פיטרי בין 200 ל-500 לספירת הנוצרים.
ב- 1945 נמצאו ליד נגע חמאדי כתבים הרמטיים הכתובים כשיחות בין הרמס ואסקלפיוס וטקסט על אסכולות המסתורין ההרמטי "על בעל השמינייה והתשיעייה" (On the Ogdoad and Ennead) שנכתב בקופטית.
טוביאס צ'רטון (Tobias Churton), פרופסור לאזוטריות מערבית באוניברסיטת אקסטר קובע ש"המסורת ההרמטית הייתה מתונה וגמישה והציעה דת פילוסופית סובלנית, דת של שכל הנמצא בכל מקום, תפיסה מטוהרת של אלוהים, הקוסמוס והאני ועידוד חיובי למחפש הרוחני".
באחרונה העריך הבישוף הלותרני ג'יימס הייסר את כתביהם של מרסיליו פיצ'ינו ופיקו דלה מירנדולה כניסיון לרפורמציה הרמטית.
הרמטיציסטים מסכימים שיש 42 ספרים השייכים להרמס טריסמגיסטוס, למרות שיש הרבה יותר כתבים המיוחסים לו.
אבל רוב הספרים האלה הושמדו עם חורבנה של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
יש שלוש יצירות עיקריות שהן הטקסטים הידועים ביותר על הדת ההרמטית:
הקורפוס הרמטיקום הוא גוף היצירה הידוע ביותר.
שבעה-עשר ספרים אלה בנויים כדיאלוג בין הרמס ואנשים אחרים.
בספר הראשון יש דיון בין פוימנדרס (הידוע גם כ-Nous ואלוהים) .
זאת הפעם הראשונה בה נמצא הרמס בקשר עם אלוהים.
פוימנדרס מלמד להרמס את סודות היקום.
הספרים הבאים הם ההוראה של הרמס לאחרים כמו אסקלפיוס ובנו טאט.
לוח הברקת של הרמס טריסמגיסטוס היא יצירה קטנה שטובעת את הביטוי הידוע בתורת הנסתר "כמו שלמעלה, כך למטה".
הטקסט האמיתי של מימרה זו הוא: זה שהוא למטה תואם את זה שלמעלה וזה שהוא למעלה תואם לזה שלמטה כדי להשלים את נס הדבר האחד.
הלוח מתייחס, גם, לשלושת החלקים של חוכמת כל היקום.
הרמס טוען שידיעתו את שלושת החלקים היא הסיבה לכך שקיבל את השם טריסמגיסטוס (גדול פי שלושה).
על פי הסיפור הלוח הזה נמצא על ידי אלכסנדר הגדול בחברון, כנראה בקבר של הרמס.
הדרשה המושלמת, ידועה גם כאסקלפיוס, הנאום המושלם, או, ההוראה המושלמת.
היא נכתבה במאה השנייה או השלישית והיא יצירה הרמטית הדומה לקורפוס הרמטיקום.
יש עוד יצירות שאינן חשובות כמו השלוש שהוזכרו אבל יש להן מקום חשוב בנאו-הרמטיציזם ובמחקר שלו.
: ספר שפורסם ב-1908 באופן אנונימי על ידי שלושה אנשים שכינו את עצמם "שלושת החברים שהוכנסו בסוד" (Three Initiates).
רבים מהעקרונות ההרמטיים מוסברים בספר הזה.
חקירה מרומזת על פילוסופיה הרמטית ואלכימיה שנכתבה על ידי מרי אן אטווד.
היצירה התפרסמה לראשונה באופן אנונימי ב־1850. הפסיקו להפיץ את הספר בהוראת המחברת אבל הוא נדפס, מאוחר יותר, מחדש על ידי החברה הוותיקה שלה איזבלה דה שטייגר (Isabelle de Steiger).
איזבלה דה שטייגר הייתה חברה במסדר השחר המוזהב הספר שימש כבסיס למחקר הרמטיציזם לחברי המסדר.
תוצאת מחקרים אלו הייתה כמה ספרים שפורסמו על ידי חברי השחר המוזהב.
ארתור אדוארד וייט היה חבר ואחרי כן ראש השחר המוזהב.
הוא כתב את החיבור מוזיאון הרמטי (Hermetic Museum) ומוגדל (Enlarged) וכן ערך את החיבור חיבורים הרמטיים ואלכימיים של פרצלסוס (Hermetic and Alchemical Writings of Paracelsus).
ארתור אדוארד וייט ראה עצמו כהרמטיציסט ועשה להכנסת המילה הרמטי לשם הרשמי של השחר המוזהב.
אדוארד וייט ערך סופית את קלפי הטארוט הקרוי על שמו, והוא מושתת על סמלים הרמטיים ואלכימיים.
ויליאם ווין ווסטקוט (William Wynn Westcott) היה מהאבות המייסדים של השחר המוזהב.
הוא ערך סדרה של ספרים על הרמטיציזם שנקראה אוסף הרמטיקה (Collectanea Hermetica) שפורסמה על ידי Theosophical Publishing Society.
"נישואיו הכימיים של כריסטיאן רוזנקרויץ", המייסד האגדי של "מסדר צלב הוורד".
מחברים נוצרים רבים, ביניהם לקטנטיוס , אוגוסטינוס, ג'ורדנו ברונו, מרסיליו פיצ'ינו, תומאסו קמפנלה ופיקו דלה מירנדולה התייחסו להרמס טריסמגיסטוס כנביא פגאני חכם שצפה את בואה של הנצרות.
הם האמינו בתאולוגיה ראשונית דוקטרינה לפיה קיימת תאולוגיה אחת, אמיתית שמתפשטת בכל הדתות ושניתנה על ידי אלוהים לאדם בתקופה העתיקה.
כדי להוכיח את אמיתותה של prisca theologia ניכסו הנוצרים לעצמם את התורות ההרמטיות למטרותיהם.
על פי תיאור זה של אבות הכנסייה היה הרמס טריסמגיסטוס בן זמנו של משה רבנו או האדם השליש במספר ששמו הרמס, כלומר, חנוך, נח והמלך הכהן המצרי הידוע לנו כהרמס טריסמגיסטוס או הגדול פי שלושה – כהן, פילוסוף ומלך הגדול ביותר.
הנימוק לכינוי טריסמגיטוס, 'הגדול פי שלושה', עולה גם מהכתוב בלוח הברקת של הרמס טריסמגיסטוס, בו נאמר כי הוא יודע את שלושת חלקי החוכמה של היקום כולו.
שלושת חלקי החוכמה הם אלכימיה, אסטרולוגיה ותאורגיה.
החיבור פימנדר, שעל פיו עיצב מרסיליו פיצ'ינו את דעותיו, אומר ש"הם קוראים לו טריסמגיסטוס משום שהוא היה הפילוסוף הגדול ביותר והכהן הגדול ביותר והמלך הגדול ביותר
שלושת חלקי החוכמה של כל היקום אלכימיה – הפעלת השמש: היא לא רק שינוי עופרת לזהב.
"זהו מחקר בהרכב הרוחני או בחיי החומר ובקיום החומרי על ידי יישום של מסתורין הלידה, המוות והתחייה".
השלבים השונים בזיקוק ובהתססה הכימית הם אספקטים של מסתורין זה.
כאשר משתמשים בהם מאיצים את התהליכים הטבעיים כדי להביא את הגוף הטבעי לשלמות.
שלמות זו היא הגשמת ה-Magnum Opus (היצירה הגדולה).
את סמלי האלכימיה פרש ק.ג.
יונג כסמלי תהליכי הנפש ועל בסיס זה פיתח את תורת הנפש שלו, כשהתהליך האלכימי מתאר את תהליך הטרנספורמציה והאינדיבידואציה של הנפש.
אסטרולוגיה – הפעלת הירח: הרמס טוען שזרתוסטרה גילה חלק זה של חוכמת כל היקום ולימד אותה לבני האדם.
על פי החשיבה ההרמטית מתקבל על הדעת שיש לתנועות כוכבי הלכת משמעות מעבר לחוקי הפיזיקה ויש להם, למעשה, ערך מטאפורי כסמלים בשכלו של האחד, או אלוהים.
לאסטרולוגיה יש השפעות על כדור הארץ אבל אין היא מכתיבה את הפעולות שלנו.
החוכמה נרכשת כאשר אנחנו יודעים מה הן השפעות אלה ואיך לטפל בהן.
תאורגיה – הפעלת הכוכבים: יש שני סוגים של מאגיה על פי ג'ובני פיקו דלה מירנדולה המנוגדים זה לזה.
הראשון הוא γοητεια – גוֹאֶטיָה – מגיה שחורה הנסמכת על ברית עם שדים.
השני הוא תאורגיה, מגיה אלוהית הנסמכת על ברית עם מלאכים, אלים.
ניתן לתרגם תאורגיה כ"מדע או אמנות של המעשים האלוהיים" והיא הפן המעשי של אמנות האלכימיה ההרמטית.
ייתר על כן, אלכימיה היא ה"מפתח" לתאורגיה.
המטרה הסופית של מה שעתיד להיות מאוחד עם מקבילים גבוהים יותר המוביל להשגת ההכרה האלוהית.
כפי שנאמר לעיל בדת ההרמטית מתייחסים לאל הראשי, או העיקרון כ'אלוהים', 'הכול' או 'האחד'.
ה'מוחלט' הוא המוקד המרכזי של ההרמטיציזם ולכן קשה להקצות לו עמדה בין הדתות התאיסטיות המסורתיות המונותאיסטיות או על פני הספקטרום המונותאיסטי והפוליתאיסטי.
הרמטיציזם מתעלה, גם על מונותאיזם וגם על פוליתאיזם וכן על דאיזם ופנתאיזם בתוך מערכת האמונות שלו שמלמדת שיש אל טרנסצנדנטי, 'הכול' או ה'אחד' שבו אנחנו וכל היקום נוטלים חלק.
באלכימיה משתמשים, לעיתים קרובות, בארבעת היסודות הקלסיים אדמה, מים, אוויר ואש ומזכירים אותם כמה וכמה פעמים בקורפוס הרמטיקום.
מילים אלה נפוצות בתורת הנסתר ובחוגים מאגיים והן מגיעות מהטקסטים ההרמטיים.
המושג הובע לראשונה בלוח הברקת.
בהתאם לרמות המציאות השונות: פיזית, רגשית ושכלית מתייחס המשפט לכך שמה שקורה ברמה אחת קורה בכל רמה אחרת.
משתמשים בו במיוחד בהקשר לדמיון בין המיקרוקוסמוס למקרוקוסמוס.
המיקרוקוסמוס הוא עצמיותו של האדם והמקרוקוסמוס הוא היקום.
המקרוקוסמוס הוא כמו המיקרוקוסמוס ולהפך.
בתוך כל אחד טמון השני ועל ידי הבנת האחד (בדרך כלל המיקרוקוסמוס) ניתן להבין את האחר.
הרמס מסביר בספר התשיעי של קורפוס הרמטיקום ש'הכול' מוליד גם את הטוב וגם את הרע.
הדבר תלוי מהיכן הוא מקבל את העוצמה, מאלוהים או מהשדים.
אלוהים מביא איתו טוב ואילו השדים – רע.
בין הדברים שמביאים השדים נמנים: ניאוף, רצח, אלימות כלפי האב, חילול הקודש, כפירה, חניקה, התאבדות על ידי קפיצה מצוק ופעולות דומות הנעשות על ידי שדים.
יש בהרמטיציזם תודעה של מוסר.
אבל משתמשים במילה טוב בצורה מאוד קפדנית והיא מוגבלת בשימוש ל'טוב העליון', אלוהים.
רק אלוהים (במשמעות של הטוב העליון) חופשי לגמרי מרוע.
בני אדם לא יכולים לקבל ההזדמנות להיות טובים משום שיש להם גוף שיש לו טבע פיזי והם לא בורים בקשר ל'טוב העליון'.
בין הדברים הנחשבים כחטאים במיוחד נמצאת ההתמקדות בחיים החומריים שנאמר אליה שהיא הדבר היחיד שחוטא כנגד אלוהים:
כפי שתהלוכות העוברות ברחוב אין יכולות להשיג שום דבר בעצמן, אבל מפריעות לאחרים, כך בני אדם שרק הולכים ביקום, מובלים על ידי תענוגות הגוף.
אדם מודאג כשאין לו "ילדים".
זהו תיאור סמלי ואין כוונתו לילדים ביולוגיים, כי אם יצירות.
לפני טענה זו מוסבר שאלוהים הוא "האב" משום שהוא יצר את כל הדברים.
בין אם אדם הוא אבא או אמא הוא חייב ליצור, לעשות משהו חיובי בחייו, כמו שהטוב העליון הוא "כוח מוליד".
הקללה שלא יהיו "ילדים" היא להיות כלוא בתוך הגוף, לא זכר (פעיל) ולא נקבה (מהורהר) כשהאדם נמצא בסוג של עקרות, כלומר הוא לא יכול לבצע שום דבר.
הסיפור הקוסמוגוני מסופר בספר הראשון של הקורפוס הרמטיקום.
אלוהים מספר אותו להרמס טריסמגיסטוס, אחרי שקיעה בהרהורים.
הוא מתחיל כשאלוהים, בפעולה של רצון בורא את החומר הראשוני שעתיד להיות הקוסמוס.
מן החומר הראשוני מפריד אלוהים את היסודות: אש, אוויר, מים ואדמה.
אחרי כן סידר אלוהים את היסודות בשבעת הרקיעים (הגלגלים של כוכב חמה, נוגה, מאדים, צדק, השמש והירח) הסובבים במעגלים ושלוטים בגורל.
ואז הדבר מתפרץ מהיסודות המתגשמים שגרם להם להיות לא נבונים.
'נוּס' גרם למושלים להסתובב ומהחומר שלהם פרצו החוצה יצורים ללא כושר דיבור.
הארץ הופרדה, אז, מן המים והחיות נולדו מן הארץ.
אז ברא אלוהים את האדם, זכר ונקבה בדמותו ובצלמו ומסר אותו למה שברא.
האדם התבונן בבריאה של אחיו, 'נוּס' הנחות יותר, בדקדקנות וקיבל את המרות ממנו ומאביו על כל הבריאה.
האדם התרומם, אז, מעל כל נתיבי הגלגלים כדי לראות טוב יותר את הבריאה ואז הראה את צורת 'הכול' ל'טבע'.
ה'טבע' התאהב בו והאדם שראה צורה דומה לעצמו בהשתקפות במים התאהב ב'טבע' והשתוקק לגור בו.
מייד נעשה האדם אחד עם ה'טבע' ונעשה עבד למגבלותיו כמו מגדר ושינה.
האדם איבד את כושר הדיבור (כשאיבד את ה'מילה') ונעשה זוגי, בהיותו בן תמותה בגופו ובן אלמוות בנשמתו.
יש לו סמכות על הכל אבל הוא נתין לגורלו.
כשההרמטיציזם לא נתמך יותר על ידי הכנסייה הנוצרית הוא ירד למחתרת ונוצרו כמה אגודות סתרים הרמטיות.
המסורת האזוטרית המערבית הייתה, עתה, רוויה בהרמטיציזם.
עבודתם של מחברים כמו פיקו דלה מירנדולה שניסו לשלב בין קבלה יהודית ומיסטיקה נוצרית הכניסו את ההרמטיציזם להקשר שהובן יותר על ידי אירופאים בתקופת הרנסאנס.
בימי הביניים המאוחרים וברנסאנס המוקדם נוסדו כמה מסדרים ראשוניים שעסקו באוקולטיזם.
הייתה התעוררות של מאגיה הרמטית במערב אירופה במאה ה-19. עסקו בה אנשים וקבוצות כמו השחר המוזהב, Aurum Solis, Ragon, אליסטר קראולי, קנת מקנזי (Kenneth M.
Mackenzie), אליפז לוי (שגם השפיע על עיצוב קלפי הטארוט), ויליאם בטלר ייטס.
קיימות היום אגודות הרמטיות רבות, או כאלו שהושפעו מהרמטיציזם.
רובן יצאו מהשחר המוזהב, מסדר צלב הוורד או הבונים החופשיים.
הרמטיה אילוסנס (שם מדעי: Hermetia illucens), באנגלית גם "זבוב החייל השחור", הוא זבוב בעל תפוצה עולמית שמוצאו ביבשת אמריקה.
רימת הזבוב אוכלת שאריות, והיא מצויה לרוב בחומרים אורגניים נרקבים שאינם מוטמנים, כמו פגרים או ערימות קומפוסט.
בישראל הזבוב הוא מין פולש, כנראה מתחילת שנות ה-2000, והוא נפוץ בכל חלקי הארץ.
הזבוב הוא בעל גלגול מלא.
ניתן להשתמש ברימת הזבוב לצמצום מכוון של אוכלוסיית זבוב הבית, להפחתת פסולת אורגנית (בכללה גם צואה) וכמזון לבעלי חיים.
רימת הזבוב מכילה כמויות גדולות של סידן וחלבון ומשמשת מזון מעולה לדגי נוי, זוחלים ועופות כגון תרנגולות.
נקבת הזבוב מטילה את ביציה בחריצים וסדקים הממוקמים מעל למצבור פסולת אורגנית או פגרים.
כעבור ארבעה ימים בוקעות הרימות ונושרות אל ערימת הפסולת.
הרימה ניזונה במרץ מכל חומר אורגני שהחל בו תהליך ריקבון.
במהרה לובשת הרימה צורת האקורדיון האופיינית לה וצבעה משתנה מלבן בהיר לאפור כהה.
משתכהה, תנטוש הרימה את ערימת הפסולת ותמצא מחבוא מוגן להתגלם בו.
כעבור מספר ימים נוספים יבקעו הזבובים הבוגרים.
בניגוד גמור לרימה, לזבוב הבוגר אין אברי פה והוא אינו ניזון.
את ימיהם כבוגרים מבלים הזבובים בהזדווגות והטלת ביצים ומסיימים את חייהם כעבור חמישה עד שמונה ימים.
בשל כך ובשל העובדה שזבוב החייל השחור אינו נמשך לחומר אורגני טרי, הם אינם מהווים מטרד לאדם כזבוב הבית.
יתרונות גידול זבוב החייל השחור
אוכלוסייה מבוססת של רימות זבוב החייל השחור, תתמודד במהירות עם כל סוג של חומר אורגני, בכללו שום, בצל, קליפות הדרים, בשר וצואה, למעט תאית.
בשל התרבותו המהירה זבוב החייל השחור מדיר ממקום מושבו זבובים אחרים ובכך גורם להפחתה משמעותית בכמות זבובי הבית באזורו.
זבוב החייל השחור אינו נמשך למקומות מגורים ואינו מהווה מטרד לבני אדם.
זבוב החייל השחור אינו בא במגע עם חומר אורגני, טרי או רקוב, ולכן לא מעביר מחלות.
רימת הזבוב מכילה כמות גדולה של שומן וסידן ולכן משמשת להאכלת חיות מחמד, כדגי נוי, זוחלים עופות ודו-חיים.
זבוב החייל השחור מנטרל חיידקים, כגון אי קולי וסלמונלה בפגרים.
לגידול זבוב החייל השחור ערך חינוכי - ניתן ללמוד מגידולו על מחזור החיים בטבע.
הרמיוני באדלי הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה זוכת פרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה הקומית "מוד" ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1959 על הופעתה בסרט "מקום בצמרת".
הרמיוני רובי יולנדה קלינטון באדלי נולדה בעיירה ברוסליי שבמחוז שרופשייר, מערב אנגליה.
באדלי הייתה אחותה הצעירה של השחקנית אנג'לה באדלי ונצר למשפחתו של הגנרל הבריטי הנרי קלינטון ממפקדי הצבא הבריטי הקולוניאלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
החלה את דרכה במשחק על במות מגיל 6.
באדלי התגלתה לראשונה בבריטניה בסוף שנות ה-40 בדרמת הפשע של האחים בולטינג "ברייטון רוק" בתפקיד איידה ארנולד לצידו של ריצ'רד אטנבורו ובקומדיה "דרכון לפימליקו".
בשנת 1951 שיחקה באדלי בפנטזיה "סקרוג'", עיבוד קולנועי בריטי ל"מזמור חג המולד" בתפקיד גברת קרצ'יט.
כמו כן היא השתתפה בדרמה הקומית "מסמכי פיקוויק", עיבוד קולנועי לרומן "רשומות מועדון הפיקוויקים" ובקומדיה "הפעמונים של סט' טיריאן".
בשנת 1959 הועמדה באדלי לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד אלספת' חברתה של אליס איסגיל (סימון סיניורה) בדרמה של ג'ק קלייטון "מקום בצמרת".
באדלי הופיעה בסרט במשך 2 דקות ו-20 שניות בלבד, התפקיד הקצר ביותר אי פעם עליו הועמדו שחקן/נית לאוסקר.
באותה השנה השתתפה באדלי גם בדרמה המוזיקלית "אקספרסו בונגו".
בשנות ה-60 זכתה להצלחה רבה בזכות הופעות בימתיות שהתבטאו במועמדות לפרס טוני על תפקידה במחזה של טנסי ויליאמס "רכבת החלב לא עוצרת פה עוד".
באותו עשור שיחקה בקומדיות הקולנועיות המצליחות "מרי פופינס" של רוברט סטיבנסון בתפקיד אלן המשרתת של משפחת בנקס, "מולי בראון הבלתי נלאית" של צ'ארלס וולטרס בתפקיד גברת גורגן ו"המיליונר השמח ביותר" בתור גברת וורת'.
ב-1960 הופיעה במותחן "קולות בערפל".
ב-1965 שיחקה בקומדיה "נישואין על שרטון" לצידם של פרנק סינטרה, דברה קר ודין מרטין.
באדלי שנודעה בעיקר לקהל היעד הבריטי נסעה בשנות ה-70 לעבוד בארצות הברית ושם זכתה להערכה רבה על הופעותיה בעונות השלישית והרביעית של הסיטקום "מוד" בתפקיד גברת נוגטוק .
תפקיד בעבורו זכתה באדלי בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה/מיני סדרה לשנת 1975. כמו כן היא שיחקה בסדרת הדרמה "בית קטן בערבה" בתפקיד אורח.
באדלי לא חזרה מאז להופיע בסרטים משמעותיים, היא דיבבה בסרטי האנימציה "חתולים בצמרת" את דמותה של מאדאם אדלייד בונפמייל ו"על קסמים ועכברים" של דון בלות' את דמותה של דודה שרו.
בשנת 1928 התחתנה באדלי עם האריסטוקרט דייוויד טננט בנו של הברון אדוארד טננט, לזוג נולדו שני ילדים דייוויד והשחקנית, משוררת פאולין טננט.
בשנת 1940 נישאה בשנית, למייג'ור ג'.ה.
וויליס והתגרשה בשנת 1946. הייתה לה מערכת-יחסים ארוכה עם השחקן לורנס הארווי, שהיה צעיר ממנה בשנים רבות.
באדלי מתה ב-19 באוגוסט 1986 ב"מרכז הרפואי סידרס סיני" שבלוס אנג'לס לאחר שעברה סדרה קשה של מקרי שבץ מוחי, בת 79 הייתה במותה.
היא נקברה ב"כנסיית סט' מרי וסט' מלור פריש" שבעיירה אמסבארי, מערב אנגליה.
תמיד גשום ביום ראשון (1947)
הפעמונים של סט' טיריאן (1954)
הרמיוני פרדיננדה גינגולד הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודיה-בריטית זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1958 על הופעתה בסרט "ז'יז'י".
גינגולד נולדה בקרלטון היל שבפדינגטון, מערב לונדון.
בתם של קייט וג'יימס גינגולד, סוחר יהודי בבורסה.
על אף שלא הייתה דתייה, גינגולד חונכה וגדלה על פי המסורת היהודית.
גינגולד החלה לשחק במופיעים בגיל בצעיר מאוד והיא נחשבה לילדת פלא עם יכולות משחק מגוונות.
היא הופיעה על במות התיאטרון הגדולות אולד ויק וסט אנד תחת הרברט בירבוהם טרי וויליאם פואל וישתפה פעולה עם שחקניות כדוגמת אדית אוונס ואלן טרי .
גינגולד הופיעה לראשונה על מסך הקולנוע בקומדיות הבריטיות "מסמכי פיקוויק" בתפקיד מיס תומפקינס ו"מסביב לעולם בשמונים יום".
בשנת 1958 זכתה גינגולד בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה הראשונה בסרט אמריקאי, הקומדיה המוזיקלית של וינסנט מינלי "ז'יז'י".
בסרט גינגולד שרה ושיחקה בתפקיד מאדאם אלווארז סבתה של ז'יז'י (לסלי קארון).
בשנה זו השתתפה גם בקומדיה "כישופי אהבה" בתור המכשפה ביאנקה דה פס.
גינגולד הופיעה בשנת 1962 בקומדיה המוזיקלית "איש המוזיקה" בתפקיד יוליילי אשתו של ראש העיר ג'ורג' שהין (פול פורד), הייתה זו הופעה מוזיקלית מוצלחת נוספת עליה הועמדה גינגולד לפרס גלובוס זהב שני לתפקיד המשנה הטוב ביותר.
ב-1964 שיחקה בקומדיה הרומנטית "הכלה העשירה ביותר בעולם" לצידו של מוריס שבלייה.
בשנת 1973 הועמדה גינגולד לפרס טוני על הופעתה במחזמר של סטיבן סונדהיים "מוזיקת לילה זעירה" בתור מאדאם ארמפלדט.
ב-1975 דיבבה בסרט "טאבי הטובה".
בשנת 1977 הופיעה בגרסה הקולנועית למחזמר באותו התפקיד לצידה של אליזבת טיילור.
על אף גילה המופלג ובעיות בריאותיות מהן סבלה התנסתה גינגולד באופרה במופע שנערך בבניין האופרה של סן פרנסיסקו.
גינגולד שהייתה גם זמרת מחוננת זכתה בשנת 1977 בפרס גראמי לאלבום הילדים הטוב ביותר, פרס אותו חלקה עם המנצח האוסטרי קרל בהם.
לגינגולד היו שני ילדים – לסלי ג'וזף ובמאי התיאטרון סטיבן ג'וזף – מבעלה הראשון, הסופר האנגלי מייקל ג'וזף, ממנו התגרשה לאחר 8 שנות נישואים.
בעלה השני היה התסריטאי והמפיק האנגלי אריק מוסקוביץ', לו הייתה נשואה במשך כ-20 שנה עד לגירושיהם.
גינגולד נפטרה ב-24 במאי 1987 בניו יורק מבעיית לב כשהיא בת 89.
מסביב לעולם בשמונים יום (1956)
כישופי אהבה (Bell, Book, Candle, בתרגום מילולי "פעמון, ספר ונר") (1958)
הכלה העשירה ביותר בעולם (1964)
הרמות המרכזיות של סרי לנקה הן אתר מורשת עולמית בסרי לנקה, הכולל את שמורת הטבע פיק ויילדרנס, הפארק הלאומי הורטון פליינס ורכס הרי נקלס.
האתר כולל יערות גשם, שגובהם מגיע עד 2,500 מטרים מעל פני הים.
האזור מכיל מגוון רחב של מיני יונקים, כמו לנגור סגול-פנים ולוריס שלוח אדום, שנמצאים בסכנת הכחדה.
האתר הוכרז על ידי ועדת המורשת העולמית ב-31 ביולי 2010, במפגשה ה-34 בברזיליה.
זהו אתר המורשת העולמית הראשון של סרי לנקה שהוכרז לאחר שמורת יער סינהראג'ה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1988. במקור הוא הוגש כאתר מורשת עולמית תרבותי וטבעי, אבל הוועדה ראתה בו רק כאתר מורשת טבעי.
יערות הגשם ההרריים בסרי לנקה שוכנים על הרים שבהם הלחות גבוהה, גובהם מעל ל-1,000 מטרים, והם נמצאים באזור ההררי המרכזי וברכס הרי נקלס.
חצי מהפרחים האנדמיים ו-51% מבעלי החוליות האנדמיים שבסרי לנקה מוגבלים לאזור אקולוגי זה.
אזור אקולוגי זה מאוכלס על ידי חמישה יונקים אנדמיים ושמונה כמעט אנדמיים.
אזור אקולוגי זה מכיל גם חמישה זנים של ציפורים אנדמיות, ועשרים כמעט אנדמיות.
האתר מכיל שלושה אזורים מוגנים:
שמורת הטבע פיק ויילדרנס - שמורת טבע שגודלה 22,380 דונמים, ונוסדה ב-25 באוקטובר 1940.
הפארק הלאומי הורטון פליינס - צמוד לגבולן המזרחי של הרמות המרכזיות של סרי לנקה.
הפארק יועד במקור להיות שמורת טבע ב-5 בדצמבר 1969, אך ב-16 במרץ 1988 שונה לפארק לאומי.
רכס הרי נקלס - ממוקם בצפון-מזרח הרמות המרכזיות של סרי לנקה, והחי והצומח האנדמיים שלו שונים מאלו של יערות הרריים אחרים של הרכס המרכזי.
הרמטו פסקואל (בפורטוגזית: Hermeto Pascoal; ) היה מלחין, מעבד ורב-נגן (מולטי אינסטרומנטליסט) ברזילאי (ניגן על פסנתר, אקורדיון, חליל, סקסופון, חצוצרה, אופוניום, מלודיקה, גיטרה, תופים ושלל כלים נוספים).
נולד ב-Lagoa da Canoa, אלאגואס, ברזיל.
פסקואל נמנה עם המוזיקאים המוערכים במוזיקה הברזילאית.
הוא נודע כמלחין יצירתי ולא קונבנציונלי, בכישורי התזמור והאלתור שלו, ובתרומתו לאלבומים ברזילאים ובינלאומיים שונים.
פסקואל גדל ב-Lagoa da Canoa, כפר מרוחק בצפון מזרח ברזיל, ללא גישה לחשמל בעת הולדתו.
כבר מילדות צלילי הטבע ריתקו אותו, הוא נהג לייצר כלים מפריטים יום יומיים ומצא מוזיקה בכל מה שסבב אותו.
הוא למד לנגן באקורדיון מאביו בגיל 7. עקב היותו לבקן לא יכול היה לעבוד בשדות עם משפחתו ונהג להתאמן שעות בביתו, כך החל לנגן עם אחיו הגדול José Neto באירועים וחתונות.
בין השנים 1950–1961 פעל פסקואל כאקורדיוניסט, פסנתרן, חלילן וסקסופוניסט במסגרות שונות ב-Recife וריו דה ז'ניירו.
ב-1961 עבר לסאו פאולו בה הקים את ההרכב Som Quatro, בתקופה זו החל להתמקד בכלי נשיפה מעץ ובראשם החליל.
ב-1964 לקח חלק במספר הקלטות לצד מוזיקאים לא מוכרים יחסית באותה עת (Edu Lobo, Elis Regina, Cesar Camargo Mariano), שלימים היו בעלי השפעה נרחבת על התפתחות הג'אז הברזילאי שלאחר עידן הבוסה נובה (פוסט-בוסה).
ב-1965 פסקואל חבר לטריו הסמבה-ג'אז "סמברסה טריו" יחד עם Airto Moreira ו־Humberto Clayber.
הקבוצה הקליטה אלבום אחד בלבד, Em Som Maior, בו ניגן הרמטו על חליל ופסנתר והלחין את אחד הקטעים.
לאחר מכן הצטרף פסקואל לטריו נובו כפסנתרן וחלילן, שכלל את (Airto Moreira, Heraldo do Monte, Theo de Barros).
ב-1967 הקליטה הקבוצה את אלבומה היחיד תחת השם קווארטטו נובו, בו שימש הרמטו כמעבד, חלילן, פסנתרן והלחין שניים מקטעיו.
האלבום היווה נקודת זינוק בקריירה של פסקואל ונחשב לפורץ דרך בהבאת סגנון ה-baião, שנפוץ בעיקר בצפון מזרח ברזיל, לתודעה המוזיקלית הבינלאומית.
ב-1969 נסע פסקואל לארצות הברית בעקבות הזמנה של פלורה פורים :en:Flora Purim ואיירטו מוריירה להלחין ולהפיק את אלבומיהם.
בתקופה זו פגש את מיילס דייוויס והקליט לאלבום Live-Evil שלושה קטעים שכתב (Little Church, Nem Um Talvez, Selim).
דייוויס תיאר את פסקואל כאחד המוזיקאים החשובים בעולם.
כמו כן בשהותו בארצות הברית הוזמן לנגן באלבומו של אנטוניו קרלוס ז'ובים - Tide.
החל משנת 1970, משחזר לברזיל, עסק פסקואל בעיקר בקריירת סולו ובהובלת הרכבו Hermeto Pascoal e Grupo.
ב-1973 הקליט עם הקבוצה את האלבום A Música Livre de Hermeto Pascoal (מוזיקה חופשית של הרמטו פסקואל).
ב-1976 חזר לארצות הברית, שם הקליט את האלבום (Slaves Mass (1977 באולפני האחים וורנר.
האלבום הווה נקודת מפנה נוספת בקריירה הבינלאומית של פסקואל והעניק לפסקואל את הכינוי "המכשף" (o Bruxo) בעקבות החיפוש אחר מצלולים ניסיוניים ולא קונבנציונליים (כדוגמת הקלטת חזיר חי באחד מקטעי האלבום).
ב-1988 הקליט פסקואל את אלבום הסולו הראשון שלו Por Diferentes Caminhos.בין 23 ביוני 1996 ל-22 ביוני 1997 עבד פסקואל על קובץ בן 366 יצירות הקרוי Calendário do Som (קול לוח השנה) המכיל שיר עבור כל יום בשנה (כולל 29 בפברואר) על מנת שלכל אדם יהיה שיר ליום הולדתו.
יצירתו של פסקואל כוללת גם מספר יצירות תזמורתיות, ביניהן Symphony in comics, Pixitotinha Suite.
ב-2003 החל להופיע עם הזמרת אלינה מורנה :en:Alina Morena, לה נישא מאוחר יותר באותה שנה.
בשנת 1954 נישא הרמטו ל-Ilza da Silva ולה הלחין יצירות רבות עד מותה בשנת 2000, לשניים נולדו 6 ילדים.
בשנת 2003 נישא הרמטו בשנית ל-Aline Morena, עמה התגורר ב-Curitiba, Paraná בברזיל עד 2016. מאז שב הרמטו לריו דה ז'אנרו.
עולמו הסגנוני של פסקואל מחבר בין העולם ההרמוני והצורני של הג'אז לבין מלודיות וקצב ברזילאים.
ייתכן שבהשפעת הסביבה הכפרית בה גדל, פסקואל משתמש בטבע כבסיס לרבות מיצירותיו, דוגמה בולטת לכך היא היצירה Musica da Lagoa המנוגנת באגם ובמהלכה מוטבעים הכלים במים.
המוזיקה של פסקואל מתאפיינת ביצירתיות וחדשנות יוצאות דופן ולא פעם אף בחריגה ממוסכמות - שימוש במצלולים לא שגרתיים (כגון קלסטרים ודיסוננסים חריפים), שימוש בכלים לא קונבנציונליים (כדוגמת קומקומים, כוסות מים, צעצועים ואף חיות).
יצירתו ניחנת במורכבות הרמונית הנעה בין טונאליות, מודאליות, פולי-טונאליות וא-טונאליות, וכן במורכבות ריתמית - אם בהטלת מקצבים ברזילאים על גבי משקלים א-סימטריים, שימוש בפוליריתמיקה ובשינויי מפעם קיצוניים (שהפכו לסימן היכר שלו).
עיקר יצירתו של פסקואל הוא אינסטרומנטלי, כמו כן פעמים רבות פסקואל משלב בקטעיו שירה ללא מילים.
בשנת 2010 הופיע הרמטו פסקואל בפסטיבל הג'אז בים האדום
בשנת 2011 הצמד שוגר זאזא העלה סרטון פארודי המבוסס על הקטע rancho das sogras של הרמטו פסקואל - Or Paz ft.
בשנת 2016 פרסם ההרכב פנחס ובניו את השיר כן זה חסר סיכוי אני יודעת אך ביני לבין עצמי הכל מותר - מחווה להרמטו פסקואל (מילים ולחן: עופר פנחס)
הרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט (; 29 בספטמבר 1827 - 16 בפברואר 1910), הייתה בתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה.
אידה נולדה ב-29 בספטמבר 1827 בארולזן לגאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, בתם של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
ב-25 באוקטובר 1844 התחתנה הרמינה עם בן דודה אדולף, נסיך הכתר של שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 8 ילדים.
בשנת 1860 מת חמיה גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ובעלה אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1866 הצטרפה נסיכות שאומבורג-ליפה בראשות בעלה אדולף לאוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אך לאחר תבוסת האוסטרים הצטרף אדולף בשנת 1867 לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1893 מת בעלה אדולף, ובנה גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו, וב-16 בפברואר 1910 מתה הרמינה בביתה בביקבורג.
ב-25 באוקטובר 1844 התחתנה הרמינה עם בן דודה אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (; 2 בדצמבר 1797 - 14 בספטמבר 1817) הייתה בתו של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואשתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה.
הרמינה נולדה ב-2 בדצמבר 1797 בהוים לויקטור, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
הרמינה התחנכה בקפידה בעיר הוים, יחד עם שלוש אחיותיה.
זמן קצר לאחר מכן מת גם פרידריך, והנחלה התחלקה בין הרמינה שירשה את טירת שאומבורג ורוזנות הולצאפל, לבין אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג שירש את אזור הוים.
ב-30 באוגוסט 1815 התחתנה הרמינה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-14 בספטמבר 1817 ילדה הרמינה תאומים, ומתה בזמן הלידה.
ב-30 באוגוסט 1815 התחתנה הרמינה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
הארכידוכס שטפן, פלטין הונריה (1817–1867)
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ הייתה נסיכה גרמנייה מבית רויס אשר נישאה ליוהאן, נסיך שנאייך-קרולאט, ולאחר מותו לווילהלם השני, קיסר גרמניה, ארבע שנים לאחר ויתורו של וילהלם על הכס הגרמני.
הרמינה נולדה ב-17 בדצמבר 1887 בעיר גרייץ.
היא הייתה בתם החמישית של היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ושל אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה.
אביה היה השליט של נסיכות רויס-גרייץ - נסיכות קטנה בתחומי הקיסרות הגרמנית (במדינת תורינגיה המודרנית).
אמה הייתה בתו של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ונכדתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט.
אחיה הגדול הוכתר ב-1902 כהיינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ.
ב-7 בינואר 1907 נישאה הרמינה ליוהאן גאורג לודוויג אוגוסט, נסיך שנאייך-קרולאט (11 בספטמבר 1873 - 7 באפריל 1920).
הרמינה ילדה לו חמישה ילדים.