tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביפן, המיקרוביולוג מאסנובו פוקואוקה שחקר את הקשר בין הקרקע ופתולוגיה של צמחים, החל להטיל ספק בגישת החקלאות המודרנית.
הוא עזב את משרתו כחוקר בתחילת שנות ה-40 וחזר לחוות משפחתו, שם הקדיש כ-30 שנים לפיתוח שיטת גידול לדגנים.
שיטה זו דוגלת במינימום התערבות של החקלאי בתהליך הגדילה של הצמח, שיטה זו מוכרת כיום, כשיטת פוקואוקה.
התקדמות הטכנולוגיות במשך המלחמה זירזה המצאות חדשות בתחום החקלאות, בעיקר בכל הקשור במכניקה, כולל מערכות השקיה, דישון וקטילת מזיקים.
מוצרים כימיקליים אשר הופקו והיו בשימוש רב במהלך המלחמה היוו בסיס לשימושים חקלאיים.
לדוגמה, אמוניום ניטראט, שהיה מרכיב בייצור תחמושת בעת המלחמה, כעת היה מקור לחנקן.
בתקופה זו התחיל ייצור קוטל המזיקים הידוע די די טי (DDT), שהשימוש בו נעשה כנגד חרקים נשאי מחלות, על ידי ריסוס אזורים נרחבים מאוד.
במקביל, פיתוחים מכניים של כלי העבודה אפשרו לחקלאי היחיד לעבד חלקות אדמה גדולות יותר.
שטחי העיבוד גדלו והחווה קיבלה את הצורה שאנו מכירים כיום.
כספים רבים הושקעו על ידי יזמים פרטיים אמריקאיים למימון מחקרים שתרמו לפיתוח זנים חדשים לגידול, לפיתוח חומרים כימיים להגברת שליטת החקלאי על הגידולים ולפיתוח מערכות השקיה ענקיות ובניית כלי עבודה חקלאיים משוכללים בכל רחבי העולם.
במשך שנות ה-50 היו מדענים שהתעניינו בחקלאות בת קיימא, אך המגמות העיקריות הוא בפיתוחים הטכנולוגיים ובפיתוחים הביוכימיים.
רודייל הפיץ את מושגי החקלאות האורגנית ושיטות העיבוד, בייחוד בתחום הגינון הביתי.
בשנת 1962, הוציאה רחל קרסון (מדענית חשובה שהייתה ידועה באהדתה לנושאי שימור הטבע) לאור את ספרה האביב הדומם ובו תיעדה את ההשפעות השליליות של ה-DDT על קוטלי מזיקים טבעיים, ועל איכות הסביבה.
הספר שהפך לרב מכר, היווה גורם משפיע ביותר להפסקת השימוש על ידי השלטונות האמריקאיים ב-DDT בשנת 1972. עד היום, היא נחשבת בין החלוצות החשובות של תנועות לאיכות ושימור הסביבה בכל העולם.
בשנות ה-70, תנועות כלל-עולמיות למען הסביבה הביאו את החקלאות האורגנית למוקד התעניינות הציבור.
כך גדלה ההבחנה בין גידולים קונבנציונליים וגידולים אורגניים, תוך מיצוב החוות האורגניות בפרסומות כגון "Know Your Farmer, Know Your Food".
בשנת 1975 פרסם פוקוקאה את ספרו One Straw Revolution שהיה רב השפעה בחקלאות בכל רחבי העולם.
גישתו לגידולי דגנים בחלקות קטנות תוך שמירה קפדנית על המערכת האקולוגית של החווה עם התערבות מינימלית של החקלאי עצמו.
בשנות ה-80, ארגוני צרכנות בכל העולם החלו ללחוץ על גופי ממשל להשתתת נהלים ותקנים למוצרים אורגניים.
תקנים אלו הלכו והתפתחו במשך שנות ה-90, בו הלכו וגדלו החוות החקלאיות העוסקות בגידולים אורגניים תוך גידול של 20% בכל שנה, בהתאם לגידול בדרישת הלקוחות.
ציבור לקוחות אלו מזוהה עם שמירה על איכות ובטיחות המוצרים, תוך הסתייגות מנזקי החקלאות הקונבנציונלית על הסביבה.
מגמת הגידול בשוק האורגני נמשכת עד היום.
אם במאה ה-20 הושם הדגש בתחום חקר החקלאות הכימית ולאו דווקא על התחום האורגני, מוסת דגש זה כעת לחקר בתחום הביוטכנולוגיה כגון הנדסה גנטית.
הגופים הממלכתיים הממנים מחקרים עדיין מעדיפים את המחקרים בתחום החקלאות הקונבנציונלית.
לדוגמה, בבריטניה מתוך 27 מחקרים, 26 היו על גידולים קונבנציונליים לעומת מחקר אחד על חקלאות אורגנית.
תאגידי המגדלים משפיעים אף על שוק המוצרים האורגניים.
אם בתחילתה חקלאות זו התבססה על חוות גידול קטנות ועצמאיות ששיווקו ישירות ללקוחותיהן באמצעות ירקניות קטנות או בתי טבע, הרי שכעת, כאשר הגידול העצום בביקוש למוצרים טבעיים, מעודדים תאגידי חקלאות להשתתף בגידול ושיווק מוצרים אלו.
עם העלייה בנפח ובמגוון של המוצרים האורגניים, יכולת הקיום של החוות הקטנות עלולה להתערער, ומשמעות הייחוד של שיטות העיבוד החקלאות האורגנית הופך למטושטש עם מוצרים אורגניים ואישורי תקנים אורגניים.
חקלאות ביו-דינאמית היא שיטה פסאודו-מדעית לגידול ירקות, פירות, גידולי שדה וגן ויצירת יין, המבוססת על האנתרופוסופיה, ובה דגש על עקרונות מיסטיים ורוחניים, כגון אסטרולוגיה.
חקלאות ביו-דינאמית היא אחת מן הגישות הוותיקות לחקלאות אורגנית, ובדומה אליה החקלאות הביו-דינאמית שמה דגש על פיתוח פריון האדמה, שיתוף פעולה עם תהליכים טבעיים (כמו אויבים טבעיים), שילוב בעלי חיים, ומגוון ביולוגי רחב.
מעבר לכלים האורגנים המוכחים, החקלאות הביו-דינאמית עושה שימוש בלוח שנה אסטרולוגי בתכנון הזריעה, השתילה, הגיזום והקטיף של היבול החקלאי.
בנוסף הגישה משתמשת בתכשירים ביו-דינאמים והומאופתיים כדשן וכמטייבי קרקע ובטקסים מיסטיים שמטרתם למשוך "כוחות קוסמיים" למשק.
מחקר אחד שהתקיים משך 40 שנים, של DOK Trail הראה ששימוש בשיטות הייחודיות לשיטה זו, כגון זריעה לפי לוח שנה אסטרולוגי ושימוש במטייבי קרקע הומאופתיים לצד פרקטיקות גינון אורגני קונבנציונליות, לא הוביל לשום אפקט מדיד בהשוואה לחוות אורגניות שעשו שימוש בכלים אורגניים מוכחים בלבד.
החקלאות הביודינאמית נעזרת במגוון שיטות מחקר לא קונבנציונליות
היא נחשבת ללא-מדויקת מבחינה מדעית עקב ראיות לחוסר יעילותה ועקב התבססותה על עקרונות מיסטיים, שאינם עולים בקנה אחד עם המדע המודרני.
חוקרי דתות רואים בה צורה של כישוף מודרני.
הביטוי חקלאות ביו-דינאמית נוצר בשנת 1924 כאשר רודולף שטיינר פתח קורס לחקלאות ביו-דינאמית בכפר קוברוויץ (היום נקרא קוברזיצה ), בעקבות טענתם של חקלאים שמקיימת ירידה באיכות הזרעים ובערכם התזונתי של תוצרים חקלאיים כמו גם עליה במחלות בחיות משק.
הקורס נחשב הדוגמה הראשונה לחקלאות אורגנית.
בקורס הוא גם מסר טכניקות מעולם תורת הנסתר שמטרתם למשוך כוחות קוסמיים למשק.
שטיינר רואה במשק אורגניזם חי אחד, ומניח את קיומם של "כוחות קוסמיים" בלתי נראים שאותם ניתן למשוך לאדמה באמצעות טקסים שונים.
חוקרי מדע הדתות שניתחו את תורתו טוענים שניתן להבין ממנה שהמשק הוא ישות מיסטית אחת וה"פּרֵפֶּרָטים" (מאנגלית: preperations) השונים אותם רשם הם מעיין כישוף שחל על המשק כולו כגוף אחד שיש לו "כוח חיים" משותף אותו יש לטפח באמצעות שיטותיהם.
בנוסף החקלאות הביו-דינאמית טוענת שמתקיימת היחלשות באיכות הזרעים המופקים כיום ובערכם התזונתי של התוצרים החקלאיים בעולם כיום, ולכן היא מקדישה את פעילותה לשינוי תהליך היחלשות זה.
בגלל טענה זו, חקלאים ביו-דינאמים לרוב לא קונים זרעים, אלא שומרים זרעים לעונות הבאות.
החקלאות הביו-דינאמית עושה שימוש נרחב בכלים אורגנים קונבנציונליים, כמו שימוש מקיף בקומפוסט, הימנעות מחומרי הדברה ודשנים סינתטיים, שתילת מינים שמשפרים אחד את איכות השני זה לצד זה וכו'.
לצד כלים אלה, החקלאות הביו דינאמית משתמשת גם בכלים מיסטיים אותם נתן רודולף שטיינר בהרצאותיו, ביניהם זריעה, שתילה וקציר לפי לוח שנה אסטרולוגי ולפי מצב הירח, ושימוש בתשעת הפרפרטים אותם רשם שטיינר.
תשעת הפרפרטים תוארו על ידי שטיינר בהרצאותיו המקוריות, ומטרתם לפי שטיינר היא למשוך כוחות חיים קוסמיים למשק.
חסידי שיטתו לרוב טוענים כי אלו תרופות הומאופתיות לאדמה, ומבקריו מתארים אותם ככישוף.
במבחנים מדעיים לא נרשם שום אפקט כתוצאה משימוש בפרפרטים אלו, מעבר לחומר האורגני אותו הם מוסיפים לאדמה, בדומה לשימוש בקומפוסט.
הפרפרטים של שטיינר ממוספרים בין 500 ל-508, כאשר את הפרפרטים ניתן לחלק לשתי קטגוריות.
שני הפרפרטים הראשונים נוגעים להכנת הקרקע והשאר להכנת דשן.
הפרפרטים אותם שטיינר רשם הם:
פרפרט 500: קרן של פרה אותה ממלאים בהומוס וקוברים בעומק של 40-60 ס"מ בסתיו.
במהלך החורף מאפשרים לה להתפרק ובאביב ניתן להשתמש באדמה.
פרפרט 501: קרן של פרה אותה ממלאים באבקת קוורץ וקוברים באביב.
את האבקה מוציאים בסתיו, ומרססים אותה בלחץ נמוך על הגידולים כתכשיר למניעת פטריות.
פרפרט 502: שלפוחית שתן של אייל אציל אותה ממלאים בפרחי אכילאה ומשאירים בשמש במהלך הקיץ.
בחורף קוברים באדמה עד האביב.
פרפרט 503: המעי הדק של בקר ממולא בפרחי בבונג ונקבר בקרקע עשירה בהומוס בסתיו, ומוצא באביב.
פרפרט 504: סרפד צורב שהגיע לפריחה שנקבר באדמה למשך שנה עטוף בכבול מכל הצדדים.
פרפרט 505: גולגולת של חיה מבויתת ממולאת בקליפת עץ אלון טחונה.
את הגולגולת עוטפים בכבול וקוברים בסמוך לנקודת ניקוז מי גשמים.
פרפרט 506: מתלה המעי של פרה אותו ממלאים בפרחי שינן רפואי אותו קוברים באדמה בחורף ואוספים באביב.
פרפרט 507: מיצוי במים של פרחי ולריאן רפואי.
חקר ביצועים היא גישה מדעית (שיטתית, אמפירית ושניתן לשחזר אותה) שעוסקת בחקר הביצועים של מערכות שפועלות בסביבה כלשהי.
הגישה מתבססת, בין היתר, על חוקי המתמטיקה, הפיזיקה ומדעי ההתנהגות.
על מנת לבנות מודל הקרוב ביותר למציאות, שמסקנותיו הכמותיות יסייעו למקבלי החלטות (צבאיים או עסקיים) להבין טוב יותר את ההשלכות, טרם ביצוע שינויים.
ברוב המקרים, המודל ימצא את הדרך האופטימלית לניצול המשאבים תחת אילוצים.
אך, בשאר המקרים, כאשר ישנן מספר מטרות ופתרונות, המודל יציג על בסיס כמותי את ההשלכות הצפויות בבחירה של כל מטרה או פתרון.
ויסייע למתכנן לבחור את ההחלטה הטובה ביותר.
"מודל מוצלח" הוא מודל שהצליח לעזור למתכנן או למקבל ההחלטות להבחין בהשפעה של אותה ההחלטה.
מודל מתמטי: במודל זה ההנחה שכל המשתנים הרלוונטיים ניתנים לכימות.
פונקציה מתמטית משמשת לתיאור התנהגות המערכת.
הפתרון מבוצע על ידי מניפולציה מתמטית על הפונקציה.
מודל היוריסטי: כאשר המודל המתמטי מסובך מכדי למצוא פתרון מדויק או אופטימלי ניתן להשתמש במודל היוריסטי שמתבסס על חוק אמפירי או אינטואיטיבי ומאפשר למצוא פתרון "טוב".
העיקרון הוא לחפש פתרון יותר טוב מהנוכחי עד שלא ניתן לשפר את הפתרון הנוכחי.
סימולציה: בסימולציה מבוצע ניסיון לחקות התנהגות מערכת לאורך זמן על ידי הגדרת מאורעות שמתרחשים בציר הזמן ודגימת ביצועי המערכת במאורעות אלו.
סימולציה היא כמו ניסוי ולכן חשופה לטעויות שיכולות לקרות בכל ניסוי.
חסרונה העיקרי של הסימולציה שאינה מספקת פתרון כללי.
לפני שהתבסס כחזית מדעית עצמאית, ניתן למצוא את שורשי חקר הביצועים בגישות של ניהול מדעי וייעול תעשייתי בראשית המאה ה־20. עבודותיהם של פרדריק וינסלו טיילור, פרנק גילברת ואחרים כללו עקרונות של מדידה, תכנון וייעול תהליכים — יסודות שהונחו לבניית כלים מתמטיים ואנליטיים שנכנסו לשימוש מאוחר יותר.
מלחמת העולם השנייה: לידת התחום
במהלך מלחמת העולם השנייה, ממשלת בריטניה הקימה צוותי מדענים כדי לייעל את השימוש במשאבים צבאיים, כגון מכ"ם, מערכות נ"מ ושימוש במפציצים.
הצוותים פעלו תחת מחלקת "מבצעים/מחקר" (Operations/Research) — שמכאן נגזר שם התחום כאשר בהמשך הלוכסן התבטל.
אחת הדמויות המרכזיות בהקמת התחום הייתה הפיזיקאי והסטטיסטיקאי הבריטי פטריק בלקט (Patrick Blackett), לימים חתן פרס נובל, אשר שימש כיועץ מדעי לפיקוד נגד-האוויר ולצי הבריטי והקים את קבוצת "Blackett Circus" – צוות חקר ביצועים מוביל שניתח את תפקוד הטילים, מכ"מים ושיירות האספקה.
ממשלת בריטניה זיהתה את הצורך בניתוח מדעי של בעיות צבאיות עקב הלחץ העצום על משאבי המדינה בזמן הקרב על בריטניה והצורך במקסום האפקטיביות של כל החלטה מבצעית.
החוקרים ניתחו נתונים סטטיסטיים ובנו מודלים פשוטים אך יעילים כדי לקבוע, לדוגמה, את הפיזור האופטימלי של מכ"מים להגנה מפני מטוסים גרמניים, את מספר כלי השיט שיש להקצות לשיירות, ואת פרופיל הטיסה האפקטיבי ביותר למפציצים.
אחת הדוגמאות הבולטות להצלחת הגישה הייתה בתחום הגנת השיירות הימיות: בעזרת ניתוח סטטיסטי, החוקרים הראו שניתן לשפר משמעותית את ההגנה על שיירות אספקה באמצעות שינוי בהרכב הכוחות ובהצבת המלווים — דבר שהוביל לירידה ניכרת באבידות.
דוגמה נוספת הייתה בתחום השימוש במפציצים: ניתוח נתונים חשף כי חימוש המטוסים בפחות מקלעים הגביר את שרידותם, משום שמשקלם פינה מקום לדלק נוסף שאיפשר טיסות גבוהות ומהירות יותר.
בהמשך, אומצה גישה זו גם על ידי ארצות הברית, כולל יישומים בתחום מיקוש ימי, טיסות לילה, תחזוקה לוגיסטית ותכנון שיירות.
לאחר המלחמה: מוסדות ויישום אזרחי
הצלחת התחום בשדה הקרב הובילה להרחבתו לארגונים עסקיים, תחבורה, תעשייה וממשל.
בשנות ה־50 הוקמו אגודות מקצועיות וכתבי עת בתחום, בהם Operations Research ו־Management Science.
בשנת 1947, פרסם ג'ורג' דנציג את שיטת הסימפלקס, אשר הפכה לאחת מאבני היסוד של התחום.
תרומות תאורטיות: תורת המשחקים ותורת ההחלטות
במקביל להתפתחויות היישומיות, התחום זכה לבסיס תאורטי רחב.
חוקרים כמו ג'ון פון נוימן ואוסקר מורגנשטרן הניחו את יסודות תורת המשחקים (1944), אשר סיפקה כלים לניתוח אסטרטגי של תחרות ושיתוף פעולה.
קנת' ארו פיתח את משפט אי־השלמות של ארו, וחוקרים נוספים כמו לויד שפלי, ג'ון נאש והרברט סיימון תרמו להבנת קבלת החלטות במערכות מרובות סוכנים, אי ודאות ורציונליות מוגבלת.
שנות ה־60 וה־70: מערכות, תקצוב ומדיניות
בשנים אלו התרחב התחום אל תכנון מערכתי ומדיניות ציבורית.
חוקרים במכון RAND, ובראשם צ'ארלס היץ', פיתחו גישות לתכנון תקציב מערכתי כמו PPBS (Planning, Programming and Budgeting System).
הגישה ביקשה לנתח את מטרותיה של מערכת באופן שיטתי, ולא רק את רכיביה.
גישות אלו השפיעו גם על תכנון מדיניות בממשל האמריקאי, לדוגמה בדו"ח "Goals for Americans" (1960) של ועדת היעדים הלאומיים של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
שנות ה־80 וה־90: מחשוב ואלגוריתמים מתקדמים
התחזקות כוח המחשוב הביאה ליישום מודלים מורכבים יותר, כולל סימולציה, אופטימיזציה לא ליניארית, ואלגוריתמים מטה־יוריסטיים כמו אלגוריתמים גנטיים, אופטימיזציית נמלים וחיפוש טבורי.
חקר ביצועים השתלב בתחומים כמו לוגיסטיקה, ניהול שרשרת אספקה, מערכות בריאות, תחבורה ציבורית ועוד.
המאה ה־21: חקר ביצועים ודאטה
במאה ה־21, התחום משתלב לעיתים קרובות עם מדעי הנתונים, למידת מכונה ובינה מלאכותית.
כלים של חקר ביצועים מסייעים כיום לא רק בקבלת החלטות אופטימלית, אלא גם בהתמודדות עם אתיקה אלגוריתמית, שקיפות, הסבריות והטיות מובנות.
התחום ממשיך להיות חיוני במערכות מורכבות כמו רפואה מותאמת אישית, תחבורה חכמה, כלכלה חישובית ועוד.
המושג תורגם לעברית על ידי עוזי עילם.
שם זה אינו תרגום ישיר של השם המקובל (Operations Research, חקר מבצעים) או של השם שהיה מקובל בבריטניה (Operational Research, מחקר מבצעי).
האיגוד הישראלי לחקר ביצועים (איל"ב) נקרא בלעז ORSIS, ובראשו עומד, נכון ל-2023, פרופסור גד רבינוביץ מהמחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
קורסי חקר ביצועים מהוים חלק ממסלול הלימודים לתארים בהנדסת תעשייה וניהול ומנהל עסקים.
חקלאות תעשייתית היא חקלאות המיישמת טכנולוגיות מתקדמות להגדלת תפוקת הייצור, שהחלה לצמוח באופן הדרגתי החל מאמצע המאה ה-19, והתפתחה באופן משמעותי במאה ה-20. כיום מהווה החקלאות התעשייתית את רובה המכריע של חקלאות החי בעולם המערבי, והולכת ומתפשטת במהרה גם בשאר העולם.
כמה מהמאפיינים הבולטים של תיעוש החקלאות הם:
תוצרת בכמויות גדולות בהרבה מתוצרת .
היקף רחב: תיעוש המשקים הביא להגדלה ניכרת בכמות בעלי־החיים המגודלים בכל משק, אשר עשוים להגיע לכמה מאות בכל רגע נתון.
במשקים מסוימים, כגון לולי ביצים, לולי תרנגולות לבשר, ובריכות לגידול דגים, המספר עשוי להגיע אף עשרות אלפים.
שליטה מוחלטת בסביבה: משקים מתועשים יוצרים סביבות מלאכותיות לגידול בעלי־החיים, בהם יש לחקלאים שליטה על כל תנאי הגידול.
למעט עדרים המגודלים לבשר, היוצאים למרעה למשך חלק מחייהם, רוב בעלי-החיים בחקלאות התעשייתית חיים כל חייהם בסביבה מעשי ידי אדם, בניתוק מוחלט מהטבע.
השליטה בתנאי הסביבה מתאפיינת גם בהפעלה של מניפולציות סביבתיות, כגון שינוי בתנאי התאורה במטרה לעורר באופן מלאכותי תהליכים הורמונליים טבעיים בגוף בעלי־החיים.
חלוקת שלבי העבודה: בניגוד לחקלאות המסורתית, שבה לא הייתה הפרדה בין שלבי הגידול בעלי־החיים, בחקלאות המתועשת חל תהליך של התמחות, ושלבי גידול שונים, כגון הרבייה, ההדגרה (בעופות), הגידול עד לבגרות, הפיטום והשחיטה, מתבצעים באופן מופרד, לעיתים במשקים שונים, המתמחים כל אחד בתחומו.
ברירה מלאכותית: חקלאות מתועשת מתבססת על שימוש בזנים שעברו ברירה מלאכותית מרחיקת־לכת, במטרה לחזק בהם תכונות גנטיות שונות הרצויות לחקלאים, כגון גדילה מהירה, ובפרט של חלקי גוף בעלי ערך כלכלי גבוה יותר לתעשיית הבשר, תפוקה מוגדלת של ביצים או של חלב, והתאמה לתנאי סביבה שונים.
חברות טיפוח מתמחות ביצירת גזעי בעלי־חיים המותאמים גנטית לצרכים שונים.
כך, למשל, גזעי תרנגולות שונים משמשים בתעשיית הבשר ובתעשיית הביצים, כשכל גזע פותח עם התכונות הרצויות לתעשייה המתאימה.
שיטות החקלאות התעשייתית נתונות לביקורת רבה מצד ארגוני זכויות בעלי חיים ורווחת בעלי חיים.
לטענת ארגונים אלה, שיטות חקלאות אלו גורמות סבל לבעלי חיים, בעלי החיים מוחזקים בתנאים אשר נוגדים את טבעם ולא הולמים את צורכיהם.
בנוסף, ביקורת נשמעת על כך שבשל המספר העצום של הפרטים הקיים בכל משק, לא ניתן לטפל באופן פרטני בבעיותיה האינדיבידואליות של כל חיה וחיה.
טענות נוספות המופנות כנגד החקלאות התעשייתית הן לנזקים בריאותיים וסביבתיים.
קיימת טענה נגד שימוש רב שנעשה באנטיביוטיקה (בעיקר בתעשיית העופות), המסייע להתפתחותם של חיידקים עמידים יותר כנגדה ובעצם מוריד את יעילותה.
עוד טענה רווחת מתמקדת בבזבוז משאבים טבעיים ונזקים אקולוגיים הנגרמים על ידי חקלאות זו.
בין היתר הביקורת היא על בזבוז מים, בזבוז אנרגיה, כריתת יערות גשם לשטחי מרעה, גידול מזון רב להאבסת בעלי חיים והעלאת אפקט החממה.
ביקורת זו התבטאה גם בדו"חות בינלאומיים, בהם נטען כי החקלאות התעשייתית היא אחד הגורמים העיקריים למשבר האקלים.
החקלאות היוותה את הבסיס של כלכלת יוון העתיקה.
כ-80% מהתושבים של יוון העתיקה התפרנסו מהחקלאות.
למעט אזור ערי החוף של אנטוליה, פני השטח ותנאי האקלים של יוון העתיקה הם די אחידים.
ההרים מהווים 80% מהשטחים באזור היבשה (ובאיים אף 90%).
משמעות הדבר ששטח מועט ביותר יכול להיות מעובד ולאפשר גידולים חקלאיים.
אדמות השטחים החקלאיים אינן פוריות, ומדובר בעיקר באדמות טרשיות הקשות לעיבוד.
העמקים נדירים, ואף הם צחיחים יחסית והאדמה לא פורייה.
האקלים הים תיכוני מאופיין בשתי עונות – קיץ יבש וחם (אפריל – ספטמבר), וחורף הכולל סופות רעמים המובאות על ידי רוחות מערביות, ומדי פעם קרה בלילות.
ההרים הגבוהים מושלגים בעונת החורף.
האזורים אטיקה, קיקלאדס, דרום הפלפונזוס וכרתים צחיחים יחסית לשאר חלקי יוון.
בתקופות הקדומות יותר ביוון העתיקה, כפי שניתן לראות בכתבים מאותה עת, ובהם האודיסיאה, החקלאות היוונית (כמו גם מטבח יוון העתיקה) הייתה מבוססת על גידול דגן: שעורה (קריטיי- κριθαί) – שהיוותה 90% מהגידולים, דורום (פיירוס - πύρος) וחיטה (סיטוס- σῖτος), שהייתה הפחות נפוצה מבין גידולי הדגן, בשל הקושי לגדלה.
תוך זמן קצר גדל הביקוש על ההיצע, בשל המחסור באדמות חקלאיות.
בעוד שאדמות יוון לא התאימו כלל ועיקר לגידול דגנים, הקרקע התאימה לגידול עצי זית, מהם יוצר שמן זית.
עצי זית גודלו מראשיתה של ההיסטוריה היוונית, ונטיעת עצי הזיתים נחשבה כהשקעה לטווח ארוך, שכן יש להמתין 20 שנה בין נטיעת העץ לקטיפת הפירות.
גידול נוסף שהתאים לאדמה של יוון היה גידול גפנים – הדורשים יותר טיפול מאשר עצי הזית.
בקרבת הבתים והחוות גידלו בגינות קטנות ירקות (כרוב הגינה, בצל הגינה, שום, שעועית, אפונה) וכן עצי פרי (תאנה, שקדיה, רימון) ועשבי מרפא (מרווה, מנטה, טימין, אורגנו) וכן גידלו שומשום ופרג.
בעולם העתיק גידול בעלי החיים היה סימן לעושר.
כך לדוגמה, ביצירותיו של הומרוס נמדד העושר כתלות במספר ראשי הבקר שהיה לאדם.
בשל תנאי השטח, גידול הבקר היה מצומצם ביותר (התרבות המיקנית גידלה בקר, אולם גידולים אלה פחתו במהלך השנים).
בעלי החיים העיקרי שגודלו על ידי היוונים היו עזים וכבשים - המספקים בשר, חלב ואף צמר, וכן קל יותר לגדלם מאשר בקר.
היוונים גידלו גם חזירים, ובעלי כנף (תרנגולות ואווזים).
שוורים היו נדירים ושמשו כבהמות עבודה ולקורבנות אך כמעט ולא למאכל.
חמורים ואתונות גודלו כבהמות משא.
הסוסים גודלו רק במישורים של תסליה וארגוליס.
חיות אלה עלו כסף רב והוחזקו רק על ידי המעמדות הגבוהים והאריסטוקרטיה.
בקומדיה היוונית "העננים" של אריסטופאנס, הלועגת לאצולה האתונאית פידיפידס, בנו של הגיבור, מכור למרוצי סוסים ומבזבז את כל כספו של אביו, סטרפדיאדס.
במרבית החוות הקטנות גידלו מספר בעלי חיים – בעיקר תרנגולות ועיזים.
העיזים רעו בקרבת החווה, והתרנגולות אכלו את השיירים של המטבח.
חוות גידול בקר היו נדירות, אך היו כמה מהן.
התגלו כתובות המזכירות חוות אלה ובהן כתובת המזכירה את חוותו של אובולוס מאלאטיה שבפוקיס שבבעלותו הייתה חווה ובה 220 ראשי בקר ו-1,000 עיזים.
רועים העבירו את עדרי הצאן מההרים שם רעו בקיץ, לעמקים החמים יותר, בחורף.
מיסים מיוחדים הוטלו על הרועים לצורך העברת הצאן בשטחי הערים.
בעץ נעשה שימוש בעיקר לצרכים ביתיים – הן הבתים והן העגלות היו עשויות חומר זה (רב מבנים ציבוריים נבנו באבן).
ההרים ביוון היו בעבר מיוערים, אולם יערות אלה נכרתו על מנת לשמש לבנייה ולייצור פחם וכן השטחים המיוערים נאכלו על ידי העזים.
תוך זמן קצר נאלצו היוונים לייבא עצים על מנת לבנות את הספינות שלהם (הטרירמים).
גידול דבורים אפשר ייצור דבש – מקור הסוכרוז היחיד הידוע ליוונים.
בדבש נעשה שימוש הן ליצור תמד והן לצרכים רפואיים.
ספרו של הסיודוס "מעשים וימים" מהמאה השמינית לפנה"ס וספרו של קסנופון "אואקונומיקוס" ("על הכלכלה") מהמאה הרביעית לפנה"ס מהווים מקורות המידע העיקריים לשיטות החקלאות של יוון העתיקה.
מסיק הזיתים נערך בן סוף הסתיו לתחילת החורף.
המסיק נעשה באופן ידני או באמצעות מקלות בהם הכו בעצים.
הזיתים הונחו בסלי קש למשך מספר שבועות לתסיסה, ולאחר מכן נסחטו.
מסחטת הבורג (המכונה "מסחטה יוונית" על ידי פיליני האב) הייתה למעשה המצאה רומאית מהמאה השנייה לפנה"ס.
השמן נשמר כדי טרקוטה לשימוש במהלך השנה.
החקלאים גידלו בשיטה של תחלופה דו שנתית – כל שנה הוחלפו הגידולים החקלאיים בשל הפוריות הנמוכה של האדמה.
האדמה לא דושנה בזבל של בקר, בשל מספר ראשי הבקר הנמוך ביוון.
בשל היובש בקיץ, היה הכרח להשקות את הגידולים.
הקציר נערך בקיץ, ונעשה באמצעות מגל.
גרעיני החיטה הופרדו מהגבעולים ומהמוץ באמצעות בעלי חיים שדשו אותה, והטחינה נעשתה ביד על ידי שפחות.
עיקר העבודה החקלאית בוצעה בסתיו, בה נאספו עצי בערה לעונת החורף (וכן עלים יבשים על מנת להקל על הדלקת האש).
בשל הקרה שהייתה נפוצה בהרים, החרישה הייתה צריכה להתבצע במספר שלבים – ראשית היו צריכים לחרוש במעדרים (מחרשות עץ וברזל היו נדירות) על מנת לשבור את הקרח שהצטבר על הקרקע.
בסתיו נקטפו הענבים, שנדרכו ברגליים לצורך הכנת יין.
היין נשמר בכדים גדולים ובהם תסס.
במשך ארבע מאות השנים שחלפו בין הסיודוס לקסנופון לא אירעו שיפורים בשיטות החקלאיות – הכלים נותרו באיכות נמוכה, ולא הומצאו המצאות המקילות על עבודות החקלאות.
רק בתקופת רומא העתיקה המציאו את טחנת המים שאפשרה שימוש בכוח הידראולי להקל על עבודות החקלאות.
למעט באזור אתונה, חלוקת האדמות לא הייתה דבר מוסדר.
החל מהמאה השמינית לפנה"ס גברו החיכוכים בין בעלי הקרקעות הגדולים, שבבעלותם היו מרבית השטחים, לצמיתים, שהתקשו יותר ויותר להתפרנס.
הקיטון בתמותת התינוקות הביא לגידול באוכלוסייה ולמחסור באדמות חקלאיות.
החלוקה של האדמות בין היורשים הביאה לשטחים חקלאיים קטנים יותר ויותר.
משבר זה שהגיעו לשיאו במאה ה-5 לפנה"ס, נפתר על ידי סולון בשנת 594 לפנה"ס.
סולון אסר על עבדות בשל חובות, ונקט באמצעים נוספים לעזור לאיכרים שלא הצליחו להתפרנס על ידי יצירת עבודות ציבוריות – ליטורגיה (λειτουργία) שמומנו על ידי בעלי האמצעים, והביאו לקיטון בבעלות על שטחים ענקיים ובסוף בתקופה זו השטחים החקלאיים היו בגודל של כ-5 הקטרים (50,000 מ"ר).
בספרטה, בעקבות הרפורמות של ליקורגוס שהביאו לחלוקה מחדש של הבעלות בשטח, כל אזרח קיבל שטח של 10 – 18 הקטרים (100,000 – 180,000 מ"ר).
החל מהמאה הרביעית לפנה"ס שבו השטחים החקלאיים להיות בבעלות מספר בעלי אדמות גדולים, אריסטו מציין בספרו "פוליטיקה" כי "האדמות עברו לידיים של המעטים.
אולם אחוזות אלה לא הגיעו לסדר הגדול של הלטיפונדיות – האחוזות הגדולות של רומא העתיקה.
בתקופה הקלאסית, אלכיבדס, הידוע בעושרו, החזיק בבעלותו רק 280,000 מ"ר של שטח (על פי אפלטון, "אלכבידס").
שטחים נרחבים מבין השטחים הראויים לעיבוד ביוון העתיקה היו שטחים ציבוריים או שטחים קדושים.
המלומדים משערים כי בתקופה הקלאסית 10% מהשטחים הראויים לעיבוד נפלו בקטגוריה זו.
חקלאות שלחין היא צורת גידול חקלאית המבוססת על השקיית הגידולים החקלאיים על ידי שליחת המים לערוגותיהם.
בחקלאות שלחין מסורתית יוצרים בריכות אגירה ומסלולי הובלה של המים לערוגות.
חקלאות השלחין המודרנית משתמשת בשיטות השקיה נוספות כגון המטרה והשקיה בטפטוף.
ירקות ופירות, ובישראל גם כותנה, אשר דורשים כמויות גדולות של מים, גדלים בחקלאות השלחין.
מקור השם הוא מהמשנה שאומרת "משקין בית השלחין במועד ובשביעית" על מנת להשמיע שלמרות הטרחה המרובה מותר להשקות את השלחין בחול המועד ובשמיטה.
הגמרא מסבירה ששלחין זה לשון צחיחות, ומוכיחה זאת מהתרגום על הפסוק "ואתה עייף ויגע"- "ואת משלהי ולאי" ובאמת הרמב"ם גורס "בית השלהין".
כיום, מחדשי העברית קיבלו את הסבר תוספות והרמב"ם ולא את פירוש רש"י שפירש שמדובר על שדה שבצלע ההר, ולכן אין תעלה או נחל בקרבתה.
חקלאי הוא אדם העוסק בחקלאות – מגדל בעלי חיים או צמחים מתורבתים כמקור למזון, לביגוד ולמוצרים אחרים.
חקלאי יכול להיות בעל קרקע חקלאית או לעבוד כפועל על אדמות שנמצאים בבעלותם של אחרים, אך לרוב המונח מתייחס לבעל משק, בעוד העובדים בחווה/משק חקלאית מכונים בדרך כלל פועל חקלאי.
תחום החקלאות התפתח במהלך התקופה הנאוליתית, והמעבר לחקלאות היה אחד מהמאפיינים המגדירים של אותה התקופה.
המעבר מחברה של ציידים-לקטים לחברה חקלאית נעשה כאשר האדם החל לעבד את הקרקע כדי לגדל את מזונו.
החקלאות עיצבה את התפתחות התרבות האנושית והובילה לשיפור ברווחתו ובריאותו של האדם.
בתקופת הברונזה בשומר היו חקלאים רבים (כ-7,000 עד 6,000 שנה לפני זמננו).
החקלאים במצרים העתיקה השתמשו במי הנילוס על מנת להשקות את יבוליהם.
הנוהג של גידול בעלי חיים למטרות חקלאיות קיים במשך אלפי שנים.
עזים וכבשים בויתו לפני כ-10,000 שנה באסיה.
החזירים בויתו לפני כ-9,000 שנה במזרח התיכון ובסין.
העדות המוקדמת ביותר לביות סוסים היא מלפני כ-6,000 שנה.
אדם העובד בחקלאות בחברה לא מתועשת, ובייחוד אנשים שעסקו בחקלאות בתקופת ימי הביניים תחת משטרים פיאודליים, מכונה "איכר".
בחברות החקלאיות שלפני המהפכה התעשייתית היוו האיכרים את מרבית האוכלוסייה.
בעוד שבשנות ה-30 של המאה ה-20 היה חקלאי ממוצע בארצות הברית מסוגל לייצר מספיק מזון כדי להאכיל רק שלושה צרכנים אחרים, כיום מייצר חקלאי ממוצע מספיק מזון כדי להאכיל מעל למאה אנשים.
חקלאי המסתמך רק על מי גשמים להשקיית גידוליו עוסק בחקלאות בעל, זאת להבדיל מחקלאות שלחין בה נעשה שימוש באגירה והזרמה של מים אל השדה.
לצורך עבודת האדמה משתמש החקלאי בכלים שונים, כאשר כל כלי מותאם למטרה שלה הוא מיועד.
בחברות מודרניות החקלאיים החליפו את הכלים מסורתיים במיכון מתקדם יותר.
הכנת האדמה – האת משמשת לחפירה והעברת אדמה.
המעדר משמש לעידור וחפירה של הקרקע.
מחרשה משמשת לחרישת הקרקע ברמה עמוקה, הקלטרת לרמה בינונית והמשדדה לפני השטח.
המערג משמש לסימון הקרקע לפני הזריעה.
איסוף היבול – קציר של שיבולים נעשה על ידי מגל או חרמש.
מגרפה יכולה לשמש לאיסוף עלים ושיבולים מהקרקע.
קלשון משמש להרמה וזריקה של חומרים.
ישנם מספר סיכונים מקצועיים לאנשים העוסקים בחקלאות – חקלאים עובדים ביומיום עם מכונות כבדות ובעלי חיים גדולים אשר יכולות במקרים מסוימים לגרום למוות או לפגיעה חמורה.
החשיפה הממושכת לקרני השמש גורמת לנזקים הדרגתיים לעור של חקלאים אשר נמצאים מדי יום במשך שעות ממושכת בשמש.
חקלאות בעל (מוכרת גם בכינוי פלחה) היא צורת גידול חקלאית המבוססת על השקייתם של הגידולים החקלאיים במשקעים טבעיים בלבד, באופן ישיר, ללא אגירתם או הזרמתם לחלקות.
"גידול הבעל" הנפוץ בישראל הוא גידול החיטה.
שמה של צורת גידול זו נגזר, כנראה, משמו של בעל, אל הגשמים, הסערות, הברקים והרעמים הכנעני.
החקלאים הקדמונים האמינו שהגשמים, ומכאן השדות, תלויים בהיענות האל בעל לתפילותיהם.
הגמרא במסכת מועד קטן מסבירה שהשורש "בעל" מורה על יציבות, ומוכיחה זאת מהתרגום של הפסוק "כי יבעל בחור בתולה"- "ארי כמה דמיתותב עולם עם בתולתא" (כי כמו שמתיישב עלם עם בתולה).
רפובליקת חקסיה היא רפובליקה בפדרציה הרוסית השוכנת בדרום מרכז המחוז הפדרלי הסיבירי.
הרפובליקה הוקמה ב-20 באוקטובר 1930 כמחוז אוטונומי, הוכרזה כרפובליקה בשנת 1991 (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית החקסית) וכרפובליקת חקסיה ב-1992.
אורך הרפובליקה מצפון לדרום - 460 ק"מ, ממערב למזרח (בחלק הרחב ביותר) - 200 ק"מ, והיא גובלת במזרח ובדרום מזרח עם החבל המנהלי קרסנויארסק, בדרום עם רפובליקת טובה, בדרום מערב עם הרפובליקה אלטאי, ובמערב עם מחוז קמרובו.
שטח הרפובליקה של חקסיה הוא 61,900 קמ"ר.
המרחק מהבירה אבאקן למוסקבה הוא 4218 ק"מ.
בשטח הרפובליקה עוברים נהרות גדולים - יניסיי ואבאקן.
נכון לינואר 2024 התגוררו ברפובליקה 528,175 תושבים.
באזור הייתה קיימת מדינה עצמאית עד לכיבושה ושילובה בתחומי האימפריה המונגולית במהלך המאה ה-13. בהמשך היא הייתה חלק של מדינות מונגוליות שונות ששלטו על האזור.
הרוסים החלו להתיישב באזור במהלך המאה ה-17. השטח סופח לרוסיה בשנת 1727 לאחר שיחות וחתימת ברית קייחטה עם האימפריה הסינית.
בתקופת האימפריה הרוסית האזור היה חלק של גוברניה עם מרכזה בקרסנויארסק.
בתקפות ברית המועצות האזור היה "מחוז אוטונומי" של יחידה מנהלית שמרכזה בקרסנויארסק.
בשנת 1991 מעמדה שודרג והיא נכללה בפדרציה רוסית כרפובליקת חקסיה.
הרשות המחוקקת היא "הסובייט העליון של רפובליקת חקסיה" שכולל 50 חברים.
בבחירות שנערכו בשנת 2023 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-34 מושבים.
חוקת הרפובליקה התקבלה בשנת 1996. מאז היו כמה תיקונים.
בראש הרפובליקה עומד ראש הרפובליקה-יושב ראש הממשלה (עד לשנת 2011 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים.
ראש הרפובליקה נבחר בבחירות כלליות.
בשנת 2018 לתפקיד נבחר ולנטין קונובאלוב.
בשנת 2023 הוא נבחר לכהונה השנייה.
מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת חמש ערים בעלי מעמד מיוחד ושמונה ראיונים.
כ-71% מאוכלוסיית הרפובליקה מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - אבאקן מתגוררים כ-164 אלף תושבים.
בהתאם לנתונים של מפקד אוכלוסין בשנת 2021 הרוסים מהווים כ-66.5% מאוכלוסיית הרפובליקה, חקסים כ-10.3% בלבד.
חקסים חלק של קבוצת עמים טורקים.
החל מהמאה ה-19 רובם שייכים לנצרות אורתודוקסית.
במתוקפת מלחמת העולם השנייה לאזור הוגלו גרמנים רבים שהגיו לכ-2.2% מאוכלוסיית אזור.
כיום רובם עזבו וגרמנים מהווים כ-0.5% מאוכלוסיית הרפובליקה.
בשטח הרפובליקה נמצאו מרבצים של ברזל, מוליבדן, פחם וזהב.
על נהר יניסיי הוקמה תחנת כוח הידרואלקטרית סאיאנו-שושנסקאיה הגדולה ברוסיה - בהספק של 6400 מגה-ואט.
לידה הוקמו מפעלי תעשיית מתכת ובמיוחד מפעלים לייצור אלומיניום הדורשים אנרגיה רבה.
אמצעי תחבורה העיקרי באזור הוא מסילת ברזל.
בעזרתה מועברים כ-99% מהסחורות ו-79% מהנוסעים.
דרך הרפובליקה עובר כביש ארצי R-257 "יניסיי" קרסנויארסק-אבאקאן-מונגוליה.
בעיר אבאקן פועל נמל תעופה בעל מעמד בין-לאומי.
בשנת 2023 עברו דרכו 371 אלף נוסעים.
חקלאות ופיתוח הייתה מפלגת מיעוטים שהיוותה, כמו כלל המפלגות הערביות בשנות המדינה הראשונות, מפלגת לוויין של מפא"י.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת השנייה, ופארס חמדאן נבחר לנציגה היחיד בכנסת.
בכנסת השלישית והרביעית שמרה המפלגה על כוחה.
לאורך שנות כהונתה בכנסת הייתה המפלגה חברה בקואליציה, אך ללא ייצוג בממשלה.
לקראת הבחירות לכנסת החמישית ב-1961 לא התמודדה המפלגה בעקבות פילוגיה ופיצוליה, ולאחר מכן לא שבה עוד אל המפה הפוליטית.
חקר הירח החל מאות שנים לפני הספירה ונמשך עד היום.
המצאת הטלסקופ הייתה הקפיצה הראשונה בחקר הירח.
גלילאו גליליי מוכר בדרך כלל כאדם הראשון שהשתמש בטלסקופ לביצוע תצפיות אסטרונומיות, עם הטלסקופ הראשון שבנה בעצמו בשנת 1609. בתצפיותיו הראשונות גילה גלילאו כי פני השטח של הירח אינם חלקים כפי שסברו עד אז אלא מכוסים בהרים ומכתשים.
הגשושית לונה 2, ששוגרה על ידי ברית המועצות, התנגשה בירח ב־14 בספטמבר 1959 ובכך הפכה לעצם המלאכותי הראשון שהגיע אל הירח (ואל כל גרם שמיים אחר).
ב־1969, תוכנית אפולו של נאס"א הנחיתה את האדם הראשון על הירח.
ב־6 הנחיתות שבוצעו במהלך התוכנית הציבו 12 אנשים את רגליהם על הירח, והוצבו כלים מדעיים ונאספו סלעים ודוגמאות קרקע שלימדו את האנושות רבות אודות הירח בפרט ואודות מערכת השמש בכלל.
האסטרונומים הבבליים שחיו באזור מסופוטמיה באלף הראשון לפני הספירה גילו מחזור בן 18 שנה של ליקויי ירח.
באותו זמן ידעו כי 19 שנות שמש שוות לכ־235 חודשי ירח.
במאה השנייה לפני הספירה סלאוקוס מסלוקיה העלה את התאוריה (שהתבררה כנכונה) כי הגאות והשפל נגרמו על ידי הירח (סלאוקוס חשב כי האינטראקציה נגרמת על ידי אטמוספירת כדור הארץ אך למעשה התופעה היא כתוצאה מכוח המשיכה של הירח).
לפי סטראבון (1-1-0009), סלאוקוס היה הראשון שהעלה תאוריה את תאוריית הגאות והשפל, וכי גובה הגאות והשפל תלוי במצב הירח ביחס לשמש.
באמצע האלף הראשון לפני הספירה, אסטרונומים הודיים תיארו את מסלולי הירח ב־Aitareya Brahmana.
בשנת 449 לספירה, האסטרונום ההודי אריאבהטה הזכיר ב־Āryabhaṭīya שלו כי בהירות הירח נובעת מהשתקפות אור השמש.
אחד מראשוני אנשי המערב שניסה למצוא הסבר מדעי לירח הוא הפילוסוף היווני אנכסגורס (428–500 לפני הספירה), שטען כי השמש והירח הם אבנים כדוריים ענקיים, וכי הירח מחזיר את אור השמש.
תורתו האתאיסטית לגבי השמיים הייתה אחת הסיבות לכליאתו ולגרושו.
בתיאור היקום של אריסטו (384–322 לפנה"ס), הירח מהווה את הגבול בין היסודות (אדמה, מים, אוויר ואש) לבין השמיים העליונים.
בפילוסופיה של אריסטו, השמיים, שמתחילים מהירח, היו ממלכת השלמות, והשטח שתחת הירח הוא ממלכת השחיתות, וכל דמיון בין אזורים אלו נשלל בנוקשות.
אריסטו בעצמו הציע כי יכול להיות שהירח הזדהם מממלכת השחיתות.
בספרו הקצר "On the Face in the Moon's Orb", פלוטרכוס (46–120 לספירה) הציג דעות שונות בקשר למערכת היחסים בין כדור הארץ לירח.
הוא הציע כי בירח יש גומחות אליהם אור השמש לא הגיע וכי הכתמים על הירח אינם אלא צללים של נחלים או תהומות עמוקים.
הוא העלה גם את האפשרות כי הירח מיושב.
בימי קדם הוצע כבר כי הירח הוא ראי מושלם וכי הסימנים על פניו היו השתקפות של תוואי כדור הארץ אך הסבר זה נדחה בקלות כי פני הירח לא השתנו עם תנועתו מעל כדור הארץ.
ההסבר שהפך למקובל בסופו של דבר הוא כי ישנן וריאציות של "צפיפות" בירח שגרמו לירח להופיע כפי הופעתו.
שלמות הירח, ומכך שלמות השמיים, נשמרה בצורה זו.
אריסטרכוס מסאמוס (230–310 לפנה"ס) הלך צעד קדימה ומדד את המרחק בין כדור הארץ לירח והגיע לתוצאה כי המרחק הוא פי 20 מרדיוס כדור הארץ (המרחק הוא למעשה פי 60 מרדיוס כדור הארץ.
רדיוס כדור הארץ היה ידוע בערך מאז ארטוסתנס).
בתקופת המדינות הלוחמות של סין, האסטרונום שי שן (המאה ה־4 לפנה"ס) נתן הוראות לחיזוי ליקויי שמש וירח בהתחשב במיקומם היחסי של שניהם.
על אף שהסינים בתקופת שושלת האן (202 לפנה"ס–202 לספירה) האמינו כי הירח היא אנרגיה השווה לצ'י, תאוריית "השפעת הקרינה" שלהם זיהתה נכונה כי אור הירח הוא השתקפות של אור השמש.
תאוריה זו נתמכה על ידי הזרם המרכזי של הוגי הדעות כמו למשל ג'ינג פאנג (37–78 לפנה"ס) וג'אנג הנג (78–139 לספירה), אבל נדחתה על ידי הפילוסוף בעל ההשפעה וואנג צ'ונג (27–97 לספירה).
חבש אל־חסיב אל־מארווזי, אסטרונום פרסי, ערך מספר תצפיות במצפה הכוכבים אל־סאמיסיה בבגדאד בין 825 ל־835 לספירה.
בשנת 1021, הפיזיקאי הערבי איבן אל־היית'ם הסביר את תופעת אשליית הירח (אשליה כי הירח נראה גדול יותר כאשר הוא באופק וקטן יותר כשהוא באמצע השמיים) בספרו Book of Optics, שהיא כי קביעת מרחק של עצם תלויה בכך שיש רצף קבוע של גופים המתערבים בין הצופה לעצם.
עם הירח אין גופים מתערבים ולכן משום שגודלו של עצם תלוי במרחק ממנו הוא נצפה, שבמקרה זה אינו מדויק, הירח נראה גדול יותר כאשר הוא באופק.
בגלל עבודתו של אל־היית'ם, אשליית הירח התקבלה בהדרגה כתופעה פסיכולוגית.
אל־היית'ם חקר גם אור הירח והוכיח באמצעות ניסויים כי מקור האור הוא מהשמש וסיכם בצורה נכונה כי הירח "פולט אור מאותם אזורים בפני השטח שלו, בהם אור השמש פוגע".
בימי הביניים, לפני המצאת הטלסקופ, רבים החלו להכיר בירח ככדור.
על אף שהיו שהאמינו כי הירח הוא "חלק", בשנת 1609, גלילאו גליליי צייר את אחד מאיורי הטלסקופ הראשונים של פני הירח בספרו Sidereus Nuncius וציין כי פני הירח אינם חלקים וכי יש עליהם הרים ומכתשים.
מאוחר יותר בשנת 1651, ג'ובאני בטיסטה ריקיאולי ופרנססקו מריה גרימלדי ציירו מפה של הירח ונתנו למכתשים רבים שמות הקיימים עד היום.
במפות, אזוריו החשוכים של הירח כונו "ימות" או אוקיינוסים והחלקים המוארים כונו רמות או יבשות.
חסידיו של אריסטו בימי הביניים, בעולם האיסלאמי ואחר כך באירופה הנוצרית, ניסו לתת משמעות לכתמים על הירח במונחים אריסטוטוליים.
תומאס האריוט, כמו גליליי, צייר את הירח וביצע תצפיות במשך מספר שנים אך ציוריו לא פורסמו.
המפה הראשונה של הירח נכתבה על ידי הקוסמוגרף והאסטרונום הבלגי מיכאל ואן־לאנגרן ב־1645. שנתיים לאחר מכן, ב־1647, מפה נוספת פורסמה על ידי האסטרונום הפולני יוהנס הווליוס.
באותה שנה הוציא לאור הווליוס את ספרו Selenographia, sive Lunae descriptio, החיבור הראשון שעסק כולו בירח.
המונחים שקבע הווליוס, אף על פי ששימשו את המדינות הפרוטסטנטיות עד למאה ה־18, הוחלפו על ידי המונחים שפורסמו על ידי האסטרונום הישועי ג'ובאני בטיסטה ריקיאולי ב־1651 (ימות ורמות).
בשנת 1753, האסטרונום הישועי קרואטי רודר בוסקוביק (Ruđer Bošković) גילה כי לירח אין אטמוספירה.
בשנת 1824, הפיזיקאי והאסטרונום הבוואריאני פרנץ וון גרוית'ויזן הסביר כי המכתשים על פני הירח הם תוצאה של התנגשות מטאוריטים.
האפשרות כי ישנה צמחייה על הירח וכי היא מיושבת על ידי סלנים הייתה מקובלת על אסטרונומים רציניים אפילו בעשורים הראשונים של המאה ה־19. בשנת 1835, מתיחת הירח הגדולה הוליכה אנשים שולל כי על הירח חיים יצורים אקזוטיים.
בערך באותו זמן (בין 1834 ל־1836), ויליאם ביר ויוהאן היינריך וון מדלר פרסמו את חיבורים בן 4 הכרכים Mappa Selenographica ואת הספר Der Mond ב־1837, בו הם קבעו בתקיפות כי על הירח אין גופי מים או אטמוספירה ניכרת.
בשנת 1913 בהובלת מארי אדלה בלאג פורסם קטלוג שמות של גופים על פני הירח.
המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות נתנה את השפעותיה על חקר החלל וחקר הירח וכך החל המרוץ לחלל.
המרוץ הביא למספר גילויים מדעיים וטכנולוגיים משמעותיים, כמו למשל צילום הצד הרחוק של הירח ב־1959, צד שלא נראה על ידי אדם לפני כן, והנחתת האדם הראשון על הירח בשנת 1969, אחד האירועים הגדולים ביותר במאה ה־20 ובהיסטוריה האנושית בכלל.
העצם המלאכותי הראשון שהגיע אל פני הירח הייתה הגשושית לונה 2 הסובייטית שהתנגשה בירח ב־14 בספטמבר 1959, 21:02:24 Z.
הצד הרחוק של הירח צולם לראשונה על ידי הגשושית הסובייטית לונה 3 ב־7 באוקטובר 1959. במאמץ להתחרות בהצלחות הסובייטיות, הציב נשיא ארצות הברית דאז, ג'ון פ.
קנדי מטרה לאומית - הנחתת אדם על הירח.
במושב משותף של הקונגרס ב־25 במאי 1961 הוא אמר:
למרות הכרזה זו, הסובייטים נשארו בהובלה למשך זמן נוסף.
לונה 10 הסובייטית הפכה ללוויין המלאכותי הראשון של הירח ב־1966. אחד המכשולים המרכזיים ביותר בטיסה מאוישת אל הירח היה בפיתוח מגן חום שיגן על החללית המאוישת בזמן החדירה לאטמוספירה.
האמריקאים היו הראשונים להשיג עליונות בתחום זה באמצעות ניסויים רבים שנערכו על ידי נאס"א.
ב־24 בדצמבר 1968, צוות משימת אפולו 8: פרנק בורמן, ג'יימס לוול וויליאם אנדרס היו האנשים הראשונים שנכנסו למסלול סביב הירח וראו את צידו הרחוק במו עיניהם.
ב־20 ביולי 1969 נחת רכב הנחיתה של אפולו 11 על הירח כשבתוכו האסטרונאוטים ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין.
האדם הראשון שהלך על הירח הוא ניל ארמסטרונג, מפקד המשימה.
הרובר הראשון שנחת על הירח היה לונוחוד 1 הסובייטי במסגרת תוכנית לונוחוד ב־17 בנובמבר 1970. נכון להיום, האדם האחרון שעמד על פני הירח הוא האסטרונאוט יוג'ין סרנן במהלך משימת אפולו 17. נכון ל־2016 רק 12 אנשים (בשש משימות: אפולו 11, 12, 14, 15, 16 ו-17) נחתו על הירח.
סלעי ירח הובאו אל כדור הארץ על ידי משימות לונה (לונה 16, 20, ו־24) ומשימות אפולו 11–17 (חוץ מאפולו 13 שלא נחתה על הירח).
מאמצע שנות ה־60 ועד לאמצע שנות ה־70 בוצעו 65 נחיתות על הירח (10 מתוכן ב־1970 בלבד), אבל אחרי משימת לונה 24 ב־1976 פסקו השיגורים אל הירח כליל, והם חודשו רק ב־1990. הסובייטים התרכזו בחקר נוגה ובניית תחנת חלל, והאמריקאים התרכזו בחקר מאדים, סקיילאב ותוכנית מעבורות החלל.
מחקר נוכחי שהסתיים או בוטל
ב־1990 יפן הגיעה לראשונה אל הירח עם הגשושית Hiten, ובכך הפכה למדינה השלישית (אחרי ארצות הברית וברית המועצות) להכניס חללית למסלול סביב הירח.
בספטמבר 2007 שיגרה סוכנות החלל היפנית את הגשושית סלן במטרה "להשיג מידע מדעי על מקור ואבולוציית הירח ולפתח את הטכנולוגיה לחקר עתידי של הירח", לפי האתר הרשמי של JAXA.
BMDO ונאס"א שיגרו את קלמנטין ב־1994 ואת לונר פרוספקטור ב־1998.
סוכנות החלל האירופאית שיגרה גשושית קטנה וזולה בשם סמארט־1 ב־27 בספטמבר 2003. משימתה המרכזית של הגשושית הייתה לצלם את פני הירח בתלת־מימד באמצעות קרני X ואינפרא אדום.
סמארט־1 נכנסה למסלול סביב הירח ב־15 בנובמבר 2004 והמשיכה לבצע תצפיות על הירח עד ל־3 בספטמבר 2006, אז התרסקה כמתוכנן על פני הירח כדי לחקור את האבק שהתרומם בפגיעה.
הרפובליקה העממית של סין החלה בתוכנית צ'אנג־אה כדי לחקור את הירח ולבדוק את האפשרויות לכרייה בירח, בעיקר אחר חיפוש האיזוטופ הליום 3 שישמש כמקור אנרגיה בכדור הארץ.
סוכנות החלל הסינית שיגרה את הגשושית צ'אנג־אה 1 למסלול סביב הירח ב־24 באוקטובר 2007. משימת הגשושית המשיכה מעבר למצופה וב־1 במרץ 2009 התרסקה הגשושית במכוון על הירח אחרי משימה בת 16 חודשים והפכה את סין למדינה החמישית שהגיעה אל פני הירח (אחרי ברית המועצות, ארצות הברית, האיחוד האירופי והודו).
ב־1 באוקטובר 2010 שיגרה סין את הגשושית צ'אנג־אה 2.
בדצמבר 2013 הונחת על הירח הרובר צ'אנג־אה 3 ובינואר 2019 הונחתה צ'אנג־אה 4 על הצד הרחוק של הירח.
סוכנות החלל ההודית שיגרה את הגשושית צ'אנדריאן 1 ב־22 באוקטובר 2008. הגשושית תוכננה להקיף את הירח למשך שנתיים וליצור מפה תלת־ממדית של שני צידי הירח וביצוע מיפוי כימי ומינרלוגי של פני השטח של הירח.
צ'נדריאן 1 כללה גשושית בשם MIP ששוחררה ממנה ונחתה על פני הירח ב־14 בנובמבר 2008, והפכה את הודו למדינה הרביעית שהגיעה אל פני הירח (אחרי ברית המועצות, ארצות הברית והאיחוד האירופי).
ב־18 ביוני 2009 שיגרה נאס"א את המקפת לסקר הירח (LRO) לצילום הירח ברזולוציה גבוהה ולחקירת אבק הירח באמצעות הגשושית LCROSS ששוחררה ממנה והתרסקה במכוון על הירח.
ב־10 בספטמבר 2011 שיגרה נאס"א את שתי הגשושיות GRAIL-A ו־B העתידות להגיע אל הירח ביום האחרון של 2011 וביום הראשון של 2012 ולחקור את הירח כשהן צמודות אחת לשנייה.
סוכנות החלל הגרמנית הודיעה במרץ 2007 כי היא תשגר מקפת אל הירח, LEO ב־2012 אך הפרויקט בוטל בגלל אילוצים תקציביים.
תחרות זו דורשת מהמתחרים "להנחית על הירח, במימון פרטי, רובר רובוטי המסוגל להשלים מספר משימות, כולל לנוע על פני הירח לפחות 500 מטרים ולשלוח וידאו, תמונות ומידע אל כדור הארץ".
התחרות נסגרה לפני שהיה שיגור לירח מטעם המתמודדות.
אולם, באפריל 2019, למרות תום התחרות, שיגרה חברת SpaceIL הישראלית את הגשושית בראשית שהתרסקה על הירח.
ב-22 ביולי 2019 סוכנות החלל ההודית שיגרה מקפת שתקיף את הירח, נחתת שתנחת עליו ורובר שיסייר על פניו.
המשימה נקראה צ'אנדריאן 2 (בסנסקריט: "רכב ירח").
ב-6 בספטמבר 2019 אבד הקשר עם הנחתת, וב-8 בספטמבר הודיע הארגון ההודי לחקר החלל (ISRO) על התרסקות על התרסקות הנחתת על אדמת הירח.
הנחתת נועדה למפות את כיסי המים בירח.
לאחר ביטול תוכנית קונסטליישן האמריקאית, שיועדה להחזיר את האדם אל הירח בסביבות שנת 2020, הודיעו מדינות רבות, בהן רוסיה, האיחוד האירופי (איס"א), סין, יפן והודו, על כוונתן להמשיך ולחקור את הירח על ידי משימות בלתי־מאוישות.
סוכנות החלל היפנית תכננה הנחתת אדם על הירח בסביבות שנת 2020, שתוביל להקמת בסיס ירח ב־2030. למרות התכנונים, ליפן אין כיום את סכומי הכסף הנדרשים לביצוע נחיתה מאוישת על הירח, והיא ככל הנראה תמשיך בשיגורים רובוטיים.
סוכנות החלל הרוסית הודיעה כי בכוונתה להפעיל מחדש את הפרויקט הנטוש לחקר הירח Luna-Glob.
הפרויקט יכלול מקפת ונחתת שתוכננו תחילה להיות משוגרים ב־2012. בהמשך תוכנית זו הומרה לשיגור הגשושית לונה־25 בשנת 2025, במסגרת התוכנית הרוסית לחקר הירח.
ב-2017 הודיע אילון מאסק בכנס האסטרונאוטיקה הבינלאומי על חזונו לבניית מערכת בשם BFR ובה חללית ענק שתוכל לבצע מגוון דברים, ולהטיס אסטרונאוטים לבסיס בירח.
התוכנית תתבצע על ידי חברת SpaceX שבבעלותו.
סוכנות החלל האירופית הודיעה כי בכוונתה לשגר משימות מאוישות אל הירח כחלק מתוכנית אורורה.
בספטמבר 2010 הציגה הסוכנות תוכנית "נחתת ירחית" עם יעד למשימה ראשונה אל הירח ב־2018.
ב-2019 הכריזה נאס"א על "תוכנית ארטמיס" שכוונתה להנחית שוב אסטרונאוטים על הירח עד שנת 2024, ולבסס בה מושבת מחקר ושער יציאה לחלל עמוק.
ב-2020 מנהל החלל הסיני (CNSA) הודיע כי בכוונתו לשגר לירח משימה בלתי מאוישת עד שנת 2030 ולהנחית טייקואונטים על הירח בעשור הקרוב.
ב-9 במרץ 2021 נחתם הסכם בין רוסיה וסין לבניית תחנת מחקר משותפת על הירח.
3 שנים לאחר שיגורה נכנסה היטן למסלול סביב הירח וכעבור כחודשיים התרסקה על פניו) האגורומו21 בפברואר 1991מקפתלא ידוע (הקשר עם האגורומו אבד כחודש לאחר השיגור.
האגורומו שוחררה מהיטן ב־18 במרץ 1990 אך לא ידוע אם נכנסה למסלול סביב הירח) קלמנטין25 בינואר 199419 בפברואר 1994יוני 1994מקפת הצלחה לונר פרוספקטור7 בינואר 199811 בינואר 199831 ביולי 1999מקפת הצלחה משימה (2000–2010)שיגורהגעה לירחסיוםמטרהתוצאה סמארט־127 בספטמבר 200315 בנובמבר 20043 בספטמבר 2004מקפת הצלחה (שימוש ראשון במנוע יונים להגעה אל הירח).
התרסקה במכוון על הירח לאחר השלמת משימתה.
שםשיגור (מוערך)מטרה בראשית 22025מקפת, 2 נחתות Astrobotic Technology2021נחתת, רובר צ'אנדריאן 22019מקפת, נחתת, רובר Luna-Glob2016מקפת SELENE-22017נחתת
חקלאות עירונית היא עיסוק בעיבוד, טיפוח ואספקת מזון באזורים אורבניים.
היא אינה בהכרח עיסוק בלעדי בצמחים, אלא כוללת בתוכה גם משקי חי.
העיסוק בחקלאות עירונית הוא לרוב עבור רווח כלכלי או לשם ייצור פרטי של מזון, אם כי בקהילות רבות הדגש הוא דווקא על פנאי, חברה ומנוחה.
החקלאות העירונית משלבת בין האוכלוסייה העירונית לחקלאות.
הדבר נעשה פעמים רבות על ידי השכרת שטחי קרקע קטנים יחסית בדרך כלל בשולי העיר או בשטחים אבודים במרכז העיר, בדרך כלל בתמיכה מוניציפלית או ממשלתית.
יחד עם זאת גם אדניות וגינות גג למיניהן אשר מתבצעים בהם גידולים חקלאיים נתפסים כחקלאות עירונית.
היא מאפשרת למשתתפים במה למפגשים חברתיים וקהילתיים כמו גם העצמה אישית וכמובן תוצרת חקלאית לשימוש הפרטי.
אחד היתרונות של החקלאות העירונית כפי שהיא מצטיירת בעולם הוא מזון איכותי בעלות נמוכה.
בשנים האחרונות הולכת ותופסת תאוצה טכנולוגיה חקלאית המיועדת עבור גידולים חקלאיים במבנים בעלי קומות או על גגות.
ישנם בנייני משרדים המשכירים את קומותיהם האחרונות לצורך גידולים חקלאיים המשמשים עבור הפסקת אוכל בנוסף לפינת עישון ומטבחון.
החקלאות העירונית באירופה קיימת מאות שנים.
כבר בתשובה הלכתית של הרא"ש, שנכתבה לפני כ-700 שנה באירופה, נזכרה שתילת כרם על גג בית:
במאה ה-19 נפוצו באירופה גינות מטבח.
כחלק מהמהפכה התעשייתית צומצמו שטחי גינות העזר, ואלו אשר הוקמו מחדש היו בשולי העיר.
גינות אלו היו בעיקר עבור מעמד הפועלים.
החקלאות העירונית תפסה תאוצה, והייתה בעלת משמעות רבה בעיקר במהלך שתי מלחמות העולם.
חלקות אלו תרמו רבות בהזנת האוכלוסייה.
היקפי החקלאות העירונית היום באירופה גדולים.
מאחר שהם אינם מסובסדים על ידי האיחוד האירופי או הממשלות המקומיות למעט מקרים בודדים, היא תופסת חלק גדול יותר מתרבות הפנאי והנופש ופחות באספקת תוצרי מזון.
מטרותיה - נופש, פנאי, איכות חיים.
החקלאות העירונית בארצות הברית התפתחה מלכתחילה כתוצאה ממשברים - משבר כלכלי ומלחמות עולם.
בעשורים האחרונים ישנה מגמה עולה של חקלאות עירונית.
בעיקר בשל עזיבת חלקות עירוניות לטובת הפריפריה.
המגרשים הריקים עוברים הסבה לשטחי חקלאות עירונית ומאפשרים בכך אספקת מזון בריא יותר עבור האוכלוסייה החלשה בערים.
מטרותיה - רווחה ואספקת מזון, מנוהל על ידי ארגוני רוחה לעזות לקהילות נזקקות.
החקלאות העירונית קיימת זמן רב והיינה חלק מהמסורת בין אם על גגות הבתים או בבוסתנים צמודים אל הבתים.
בשל משברים רבים הנוטים לפקוד מרחב זה כגון: קונפליקטים פוליטיים, פליטים, בצורות ועוד קרנה של החקלאות העירונית עלה.
כ-91% מהאוכלוסייה בישראל גרה בערים ורק 2% מתושביה מתפרנסים מחקלאות.
בישראל הפעילות החקלאית העירונית מועטה, אם כי ישנה התעוררות ועניין בערים רבות לפרויקטים מסוג זה.
החקלאות העירונית בישראל הופיעה לראשונה בישראל בשנות ה-30, אם כי בצורה שונה, אז היא אופיינה במשקי עזר.
חלקת אדמה אשר צמודה לבית ובה יכלו לגדל תוצרת לשימוש אישי.
שכונות אלו אשר כונו שכונות עובדים הוקמו בשל אי יכולת היישובים החקלאים לקלוט גלי עלייה גדולים.
מודל זה אשר אומץ ממדינות מערב אירופה, נחל הצלחה מועטה אם בכלל, למרות תמיכת גופים ממשלתיים.
עם התרחבות הערים שטחים אלו נקנו לצורכי נדל"ן.
כיום כאמור ישנה מגמה החוזרת אל החקלאות העירונית.
בניגוד למדינות אירופה בישראל מהלך זה זוכה להכרה מינימלית מטעם הרשויות השונות.
בניגוד ליתרונותיה של החקלאות העירונית באירופה, בה הדגש על פעילות חברתית היא חזקה, בישראל מסתמן כי אחד מיתרונותיה היא האפשרות לאנונימיות, לעבוד ללא צורך בחברות.
ייתכן וזה קשור לאופי של ישראל המכיל בתוכו הזדמנויות רבות למפגש וחברות.
לעומת זאת יש מחסור במקומות המאפשרים לפרט אפשרות לפרטיות.
ייתכן והשגה זו מתאימה רק לחלק מהמקומות העוסקים בחקלאות עירונית, שכן ישנן גינות קהילתיות, הנמצאות תחת הגדרת חקלאות עירונית, אשר חלק ממטרותיהן הוא לאפשר מפגש ושיחה בין הגננים.
החקלאות העירונית נתפסת בישראל כפעילות פנאי.
אומנם אחוז מועט מתושבי ישראל מתפרנסים מחקלאות, אך הערכה ועדנה לחקלאות עדיין קיימת בקרב רבים מתושבי מדינת ישראל.
ישנם שני חסרונות בולטים בחקלאות העירונית:
השתלטות של הגננים על חלקות הקרקע על ידי בניית מבנים ארעיים.
הדבר יכול לגרום לקונפליקטים רבים בין הנהלת הגינה לגננים.
השטחים המוקצים לחקלאות העירונית בדרך כלל מגודרים ומאפשרים גישה רק לחברת הגננים אשר שילמה עבור החכרת השטח.
כתוצאה מכך נוצר מצב ששטחים ריקים בערים ההופכים לחקלאות עירונית סגורים עבור רוב הציבור, כאשר כמות השטחים הפתוחים בעיר היא מצומצמת.
החקלאות העירונית נוגעת במספר רבדים בחברה:
השפעות כלכליות - חקלאות עירונית במדינות שונות (תלוי גודל מדינה, תנאים סביבתיים וסובסידיה) מהווה הקלה כלכלית עבור הצרכן העירוני.
הוזלה במחירי הובלה כמו גם יצירת מקומות עבודה זמינים נוספים בעיר מאפשרים תוצרת חקלאית ברמה גבוה ובמחירים סבירים.
במקרים מסוימים יכול להוות מאגר ביטחון עבור קהילות חלשות הן כמקור הכנסה כלכלי בו אוכלוסיית השכונה מוצאת מקום עבודה והן מבחינת מקור תזונה.
השפעה זו נפוצה בעיקר במדינות מתפתחות או קהילות מתקשות כלכלית כמו במרחבים העירוניים בארצות הברית.
השפעות חברתיות - ישנם יתרונות רבים לחקלאות העירונית בתחום החברתי כמו שיפור מערך הקשרים החברתיים בשכונה או בקהילה, כלי שיקום שכונות קשות, או מערך חינוכי עבור ילדים ונוער.
בין היתר החקלאות העירונית מאפשרת מסגרת לשמירת מסורות חקלאיות בין אם על ידי תרבות גינות או דרך גידול המזון באותו חבל ארץ ועד לשימוש בצמחי מרפא ותבלין בין אם באוכל ובין אם לשם רפואה עממית.
השפעות סביבתיות - החקלאות העירונית מפחיתה את ניוד המזון אל מחוזות מרוחקים.
המשמעות הסביבתית היא הפחתה בכמות ה-CO2 הנפלט אל האוויר.
כמו כן, ישנו חיסכון באריזות המזון.
שילוב של שני אלמנטים אלו מקטינים את טביעת הרגל האקולוגית.
דרך נוספת להקטין את טביעת הרגל האקולוגית העירונית נתונה בסוג הצמחים ובאופן גידולם.
בנוסף חקלאות עירונית נוטה להיות ירוקה יותר בכך שהיא משתמשת בפסולת עירונית אורגנית ומייצרת זבל כמדשן במקום דישון סינתטי.
גם שימוש במים אפורים רווח.
פעמים רבות ממקמים את אזורי החקלאות בשטחים פתוחים לא מנוצלים ברחבי העיר.
המשמעות היא שאזורים אלו הופכים להיות מטופחים במקום מוקד לזריקת פסולת.
במקומות מסוימים בעולם החקלאות העירונית מהווה מסדרון אקולוגי ובשל המגוון הרב של הגידולים הוא מהווה אמצעי להגדלת המגוון הביולוגי העירוני.
השפעות בריאותיות - לחקלאות העירונית ישנן השפעות בריאותיות במספר רמות.
אוכלוסיות עניות בעולם נוטות לאכול פחות פירות וירקות, אך כאשר הן לוקחות חלק בפרויקטים של חקלאות עירונית מחקרים מראים כי צריכת הירקות והפירות עולה בכ-10%.
כאמור הערך התזונתי של פירות וירקות הגדלים בקרבת מקום הצריכה עולה שכן הוא בדרך כלל טרי יותר מאלו המיוצרים באופן מסחרי.
שימוש בחקלאות עירונית ככלי תרפי אשר תרומותיו הן בעיקר פסיכולוגיות נפשיות, אם כי גם מהווה אמצעי להורדת לחץ דם גבוה וכולסטרול.
שימוש מסוג זה בחקלאות עירונית מצוי בדרך כלל בקרב אוכלוסיות חלשות יותר הרואות בה כמקור פנאי ותרבות ופחות כמקור כלכלי.
חקלאות מדייקת היא אסטרטגית ניהול חקלאי המבוססת על תצפית, מדידה ותגובה למצב מסוים של חלקה כלשהי.
השונות בחלקה או בגידול (גידולי שדה, מטעים ועוד) המשתנים במרחב ובזמן וניתנים להתייחסות חישובית וסטטיסטית.
הלב של מערכת PA הוא מערכת תומכת החלטה (מכונה גם DSS, ראשי תיבות של Decision Support System) אשר מסוגלת לקבל החלטות ברמה של חווה שלמה (מכלול חלקות שונות השייכות לחווה אחת) ואשר מאפשרת אופטימיזציה של תמורה לעומת עלות ושימור משאבים.
השיטות הנוכחיות (בעיקר במחקר) להגדרת אזורי ממשק עבור DSS כוללות שרטוט ידני של מצולעים על מפות, סיווג על פי צילום אוויר או לוויין, זיהוי דפוסי יציבות על פי עונות השנה וכיוצא בזה.
שיטות אלו מורכבות וקשות לפיתוח.
פרקטיקת חקלאות מדייקת נעשתה אפשרית הודות להתפתחות חישה מרחוק הכוללת לוויינים (כגון: לוויני GPS ו-GNSS לוויני חקלאות) ושימוש ברחפנים.
תודות לדיוקים המתקבלים מהחישה מרחוק, מאפשר לחקלאי להעריך באופן מדויק את המיקום בשדה מאפשר יצירת מפה של שונות מרחבית של פרמטרים רבים ככל שניתן למדוד (כגון תפוקת התבואה, טופוגרפיה, מאפיינים אורגניים, לחות, רמות נתרן, חומציות, מגנזיום, אשלגן, ועוד).
בנוסף, יכולות מפות אלו לשמש באינטרפולציה לרשת עבור השוואה עם נתונים אחרים ומפות אחרות.
שינויים באופי התבואה כפונקציה של מיקום מרחבי וזמן הם נתוני הליבה של מערכת חקלאות מדייקת.
לפי סקר אימוץ טכנולוגיות של חקלאות מדייקת בישראל שנערך על ידי משרד החקלאות ומכון וולקני בשנת 2021, כ-70% מהחקלאים שהשתתפו בסקר משתמשים באלמנטים שונים של חקלאות מדייקת.
ניתן לחלק את מחזור החקלאות המדייקת ל-4 שלבים איטרטיביים:
איסוף והגדרת הבעיה/נושא עם החקלאי.
נתונים על סוג היבול, הקרקע, משקעים, היסטוריית עבר, ומבנה השטח.
שימוש: חיישני קרקע, צילומי לווין, צילומי רחפן, דגימות קרקע.
פלט: נתוני תמונות, חיישנים, מידע כללי.
עיבוד המידע: אחסון, עיבוד בתוכנות ספציפיות, מיפוי.
שימוש: מערכות גאוגרפיות-GIS, ניתוח מידע סטטיסטי, גיליונות Excel, תוכנות עיבוד מידע מרחבי.
פלט: מפות אורטופוטו, מפות (DSM (Digital Surface Model, מפות עקה/און צימוח, המלצות דישון/כמויות.
קבלת החלטות: מודלים של היבול, ידע חקלאי, התייעצות אגרונום/מדריך, DSS
שימוש: קבצים ל-GIS, דוחו"ת לחקלאי.
פלט: קובצי מרשמים למיכון חקלאי (מרססים/מדשנים/טרקטורים), דוחו"ת
ביצוע בשטח: ניהוג/ניטור GPS, השקיה, דישון, הגנת הצומח (הגנ"צ), הדברה, ניהול השדה/אזורים.
שימוש: GNSS, מיכון חקלאי, VRT, מפות יבול, סיורי שטח (scouting)
התהליכים הם מחזוריים כאשר בכל שלב בודקים את התוצרים וחוזרים לתהליך הקודם עד לטיוב הנתונים.
חקלאות מדייקת מורכבת מביצוע הפעולה הנכונה, במקום הנכון, בזמן הנכון, בצורה המתאימה ובכמות הנכונה.
וכדי לעשות זאת יש צורך ברכיבים הבאים:
החקלאות המדייקת, היא שיטת טיפול בגידול החקלאי המאפשרת מתן אופטימלי של תשומות: מים, חומרי הזנה/דישון וחומרי הדברה.
המטרה היא לייעל את תהליך הגידול החקלאי בכל שלביו ולאפשר מקסימום רווח למגדל תוך השפעה מינימלית על קיימות הסביבה.
הדרך לאפשר זאת היא על ידי בחינה מדוקדקת של כל השטח החקלאי וזיהוי השוֹנוּת (variance) שבשטח והתמקדות באזורי השונות והטיפול באזורים אלו.
רוצים לבחון את השונות העיתית בזמן (Temporal), ואת השונות המרחבית (Spatial).
תצפיות ויזואליות או תצפיות באמצעות חיישנים המאפשרים הרכשת נתונים עם קואורדינטות המאפשרות את מיקומן המושלם על החלקה.
מערכות ממוחשבות להדמיה ועיבוד נתונים (GIS, מערכות מידע גאוגרפיות).
מערכות תומכות החלטה לקבלת החלטות (DSS).
מכונות חקלאיות המסוגלות לבצע פעולות חקלאיות בצורה ספציפית בכל נקודה רצויה בחלקה, שנקראות VRT (Variable Rate Technology).
החקלאות הנבטית היא חקלאות במרחב הנגב ודרום ירדן אשר היטיבה לנצל את תנאי האזור לשם גידול חקלאי.