tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחבל הנילוס העליון הגדול שלוש מדינות: מדינת הנילוס העליון, ג'ונגליי, ומדינת האיחוד.
דרום סודאן היא אחת המדינות העניות ביותר באפריקה ובעולם.
51% מהאוכלוסייה חיים מתחת לקו העוני (פחות מדולר ליום לפי הגדרת האו"ם) ו-18% חיים בתנאי רעב.
7.4% מהאוכלוסייה חיים בתנאי תברואה נאותים, 68.7% ממשקי הבית בעלי גישה למים המוגדרים לשתייה ורק 1% מהאוכלוסייה מחוברת לחשמל.
כ-360 קילומטרים מהכבישים במדינה סלולים באספלט.
צינור הנפט הראשי של סודאן משמש להובלת נפט שמייוצא מ"שדה יוניטי" במחוז מדינת האיחוד אל בתי הזיקוק בעיר פורט סודאן השוכנת לחופי הים האדום.
אורכו של הצינור נאמד בכ-1,600 ק"מ.
שדה יוניטי הוא אחד ממקורות הסכסוך בין הצפון לדרום וטרם נקבע גובה התשלום של דרום סודאן לסודאן על העברת הנפט שעובר דרכה לייצוא.
באזור דרום סודאן יש פוטנציאל גדול להכנסות ממחצבים ומאנרגיה הידרואלקטרית.
כלכלת המדינה, כמו מדינות מתפתחות אחרות, תלויה רבות בחקלאות.
המטבע הרשמי במדינה הוא לירה דרום סודאנית.
דרום סודאן משתרעת על שטח כולל של 644,329 קילומטר מרובע (מקום 18 ביבשת אפריקה) והיא מדינה ללא מוצא לים.
המדינה גובלת באתיופיה ממזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, ברפובליקה של מרכז אפריקה במערב, ובסודאן בצפון.
גבולה עם סודאן טרם נקבע סופית באזור אביי, ובדרום קורדופן.
כמו כן אזור משולש הגבולות עם אתיופיה וקניה – משולש אילֶמי, נתון גם הוא במחלוקת.
הרי הימטונג נמצאים בדרום מזרח דרום סודאן, במחוז אקווטוריה המזרחית, ומשתרעים עד אוגנדה.
הר קיניאטי הוא ההר הגבוה ביותר בדרום סודאן והוא הפסגה הגבוהה בהרי הימטונג.
הר אבורסיין נמצא במערב המדינה, במחוז מערב בחר אל-ע'זאל, על הגבול עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
דרום סודאן מאופיינת בעיקר בביומה טרופית, ביצות וערבות.
הנילוס הלבן חוצה את המדינה ועובר בעיר הבירה, ג'ובה.
הנילוס הלבן מאבד חצי מכמות המים שזורמים בו באזור ביצת סוד באופן קבוע עקב התאיידות, דיות ושתייה של בעלי חיים.
אוכלוסיית המדינה נאמדת ב-11 מיליון נפש (נכון ל-2013).
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2008, אוכלוסיית המדינה מנתה כ-8.2 מיליון תושבים.
ממוצע נפשות למשפחה בדרום סודאן הוא 6. 51% מאוכלוסיית המדינה מתחת לגיל 18. תוחלת החיים הממוצעת היא 42.
תמותת הנשים היולדות נאמדת בשיעור של כ-2% מסך כל הלידות (הנתון הגבוה בעולם).
30% מהיולדות הן נשים צעירות בגילאי 15–19.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בדרום סודאן היא הדינקה, שממוצע הגובה של אנשיה בבגרות הוא מהגבהים הגבוהים ביותר בעולם.
הקבוצות האתניות הבאות בגודל אוכלוסייתן הן הנואר, הבארי והשילוק.
לעומת סודאן המוסלמית, הדת השלטת בדרום סודאן היא הנצרות, לצד אמונות פגניות.
רוב הנוצרים משתייכים לכנסיות הקתולית או האנגליקנית, בהשפעת מיסיונרים מערביים שחדרו לדרום סודאן החל מאמצע המאה ה-19. מיעוטם משתייכים לכנסיות האתיופית או הקופטית או לכנסיות מערביות קטנות יותר.
בדרום סודאן מדוברות שפות רבות ודיאלקטים רבים.
השפה הרשמית בחבל כבר מ-1928 היא אנגלית, קיים גם שימוש בדיאלקט סודאני של השפה הערבית.
שיעור האוריינות בדרום סודאן עומד על כרבע מהאוכלוסייה.
דרום טירול היא נפה אוטונומית בצפון איטליה, המוכרת גם בשם אלטו אדיג'ה.
יחד עם נפת טרנטו מרכיבה דרום טירול את האזור האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה.
רוב אוכלוסיית הנפה דוברת גרמנית.
בערך כרבע מהתושבים דוברים איטלקית, ומיעוט מהם דוברים לדינית כשפת אם.
לדרום טירול מוענקת מידה משמעותית של שלטון עצמי, שבמסגרתו כוח חקיקתי בלעדי, ומשטר כלכלי המאפשר לנפה להחזיק בכ-90% מכל המיסים שנגבים בנפה.
יחד עם מדינת טירול האוסטרית ונפת טרנטו, אשר שטחיהם חופפים כמעט לחלוטין לשטחי האזור ההיסטורי של טירול, היא מיוצגת באיחוד האירופי בשם האזור האירופאי טירול-דרום טירול-טרנטינו.
דרום סודאן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
דרום סודאן זכתה לעצמאות מסודאן ב-9 ביולי 2011, ועד לאולימפיאדת לונדון (2012), האולימפיאדה הראשונה שנערכה לאחר מכן, טרם הקימה ועד אולימפי לאומי.
משכך, לא הייתה חברה בוועד האולימפי הבינלאומי, ולא התאפשר לה ליטול חלק במשחקים.
עם זאת, באולימפיאדת לונדון השתתף ספורטאי דרום סודאני אחד, רץ המרתון גואור מריאל.
מריאל השיג את הקריטריון האולימפי להשתתפות במשחקים, אך בהיעדרה של משלחת דרום סודאנית, בתחילה לא הותר לו להשתתף בהם.
בסופו של דבר, כשבוע לפני פתיחת המשחקים, החליטה מועצת המנהלים של הוועד האולימפי הבינלאומי להתיר למריאל להשתתף במשחקים, כמשתתף עצמאי, תחת הדגל האולימפי.
מריאל סיים את המירוץ במקום ה-47.
בשנת 2015 הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד האולימפי הלאומי של דרום סודאן, מה שאפשר את השתתפותה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
במשחקים אלה השתתפו שלושה אתלטים מדרום סודאן, בהם מריאל, אך הם לא רשמו הישגים משמעותיים.
דרום יהודה הייתה קואופרטיב להובלה שנוסד בשנת 1931. הקואופרטיב התקיים 20 שנים עד שנת 1951 כאשר קיומו העצמאי פסק עם הצטרפותו לחברת אגד.
הקואופרטיב הוקם במטרה לספק קשר תחבורתי בין יישובי ומושבות הדרום למרכז הארץ- תל אביב.
סמל הלוגו שלו מורכב מפרח בעל חמישה עלי כותרת (כנראה מסמל את חמשת הארגונים הקטנים שייסדו את הארגון).
הפרח מוצב בתוך הגה שסביבו מצויר משולש שווה-צלעות כאשר בחלקו העליון של המשולש נראות שלוש אותיות: א ט ק.
הקמת הקואופרטיב התבצעה על ידי צרוף מספר חברות קטנות.
חברות אלה כללו את: חברת "יהודה" שהוקמה בשנת 1926 בראשון לציון על ידי יהודה ציגלרויט (שבשמו נקראה החברה) ובה היו 20 חברים ו- 13 מוניות, חברת "הנגב" עם 6 חברים ו-6 משאיות, וחברת "הדרום" שהוקמה בשנת 1929 וכללה 26 חברים ו-13 מכוניות.
בשנת 1935 הצטרפו לדרום יהודה חברת "מטען" עם 10 משאיות, חברת אוטובוסים "המזרח", חברת מוניות "הנץ" והתאחדות נהגי רחובות "הנ"ר".
בשנת 1936 הצטרפה חברת "נגיב" עם 6 אוטובוסים, ולבד מכל אלה התמזגו באותה תקופה לתוך דרום יהודה (או נרכשו על ידיה) גם איגודים וקווים פרטיים נוספים, כגון "בצרון-גן יבנה", "באר טוביה", וכן הקו הפרטי שפעל בשכונת גרין (לימים חלק מחולון).
אילוצים אלה הביאו רבים מהעוסקים בתחום למסקנה שהדרך הטובה ביותר להתגבר על הקשיים הללו תהיה דרך של שיתוף פעולה ואיחוד אינטרסים.
האוטובוסים הראשונים היו רכבים שיוצרו בשנות העשרים ויכלו להוביל כ- 10 נוסעים, ואף היו מסורבלים ובעייתיים מבחינת ההנעה והחלפת מהלכים (היו מופעלים בעזרת ידית התנעה "מנואלה" בלע"ז).
רק במהלך שנות השלושים החלו נרכשות מכוניות עם תיבות הילוכים.
בתקופת המרד הערבי הגדול, התנכלות האוכלוסייה הערבית לאוטובוסים הביאה להתקנת רשתות על החלונות להגנת השמשות מאבנים ולהוספת ליווי של נוטרים לקווי הנסיעה.
הנהגים אומנו במדי נוטרים להשתמש בנשק להגנה עצמית.
בשנות מלחמת העולם השנייה הובילו משאיות החברה חיילים ופליטים פולנים מגבולות איראן וסוריה עד מצרים.
הובילו נשק ותחמושת מחיפה לעבר הירדן ועיראק והובילו דלק מעיראק לארץ.
הובילו צינורות להנחת צינור הנפט כירכוכ-חיפה והמשכו עד ללבנון.
על גגות האוטובוסים הוצבו להגנה צוותים עם מקלעי ויקרס.
המוניות שרתו את הפיקוד הצבאי של בעלות הברית בארץ ובארצות השכנות.
שנות המנדט האחרונות לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1946 נעשו מאמצים להגדיל את הקווים לישובי הדרום.
להלן קטע מעלון קיבוץ יד מרדכי מספר 14 מיום 15 במרץ 1946:
"בשבת ביקרו בנקודה מזכיר מועצת עריית תל אביב מר נדיבי עם מנהל חברת "דרום יהודה" בקשר לתביעה על פתיחת קו "דרום יהודה" אל יישובי הדרום.
הם בקשו פרטים על הצורך בקשר אוטובוסים של קוו עברי למשק.
נעשים כעת מאמצים להשיג רישיון לקו עברי בדרום, אך החברה הערבית הלאומית עושה הכול למניעת פתיחת קו נוסף".
חברת האוטובוסים הערבית הלאומית תפעלה מספר קווי אוטובוס כאשר מרכזה היה בעיר יפו.
קוו אחד יצא מיפו דרומה עד עזה, קוו נוסף התקיים בין יפו לירושלים ועוד.
בעקבות מהלכים אלה הורחבו הקווים לפי הטבלה הבאה:
תחנת יציאה מעבר דרך תחנה סופית שם הנהג רחובות גדרה, ניצנים, יד מרדכי גבר עם חנוך אילן רחובות גדרה, נגבה דורות אפרים חצור רחובות גדרה, קדמה גת צבי מאיר רחובות גדרה, קבוצת שילר כפר מנחם משה רכטמן
ב-12 במרץ 1947 נחתה אוניית המעפילים שבתאי לוז'ינסקי בחוף ניצנים.
שלושים אוטובוסים של החברה נשלחו לאזור כדי לקלוט את המעפילים ולפזר אותם ביישובי הדרום.
שבעה אוטובוסים על נהגיהם נאסרו על ידי הצבא הבריטי במג'דל והשאר הצליחו לחמוק.
מפקד הצבא הבריטי בארץ הטיל על החברה קנסות ועונשים לשבוע ימים ששיתקו כליל את התחבורה היהודית בדרום.
העונש הוטל בפועל כעבור יומיים, ב-14 במרץ.
באותו זמן כבר הפעילה החברה 94 אוטובוסים וכללה 190 חברים והסיעה כ- 15,000 נוסעים מדי יום.
באפריל 1947 נשלחו בהוראת המוסדות שני אוטובוסים מסוג סופר וייט לפרוץ דרך ונתיב לסדום.
המבצע הצליח ומאז נשמר קשר יבשתי עם המפעל שבסדום.
בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות כבר הפעיל הקופרטיב 20 קווים שונים שיצאו מהמרכז שלו ברחובות לצפון ולדרום.
במהלך מלחמת העצמאות גויסו 50 נהגים עם האוטובוסים שלהם.
טבלת חלוקת תעסוקת האוטובוסים בתקופת מלחמת העצמאות לפי החדשים
פגיעות בנפש: 1 נהג נהרג, 12 נהגים נפצעו.
פגיעות ברכוש:נפגעו בהפצצה מוסך ת"א, מוסך רחובות.
לאחר מלחמת העצמאות החלה התאוששות של הקואופרטיב.
פרט לקווים שהורחבו בין מושבות הדרום לתל אביב, ובינם לבין עצמן, החל ביסוס קווים חדשים ליישובי הנגב וכן נפתח קו לאילת.
הקואופרטיב חדל להתקיים כגוף עצמאי בשנת 1951 בעקבות החלטתו של שר התחבורה דאז דוד רמז לאחד את כל ארגוני התחבורה השונים ברחבי הארץ לארגון אחד, הוא קואופרטיב אש"ד, ששינה את שמו בהמשך לאגד.
האות ד בשם אשד מייצגת את דרום יהודה, זו האות הראשונה שמופיעה בשמו המקורי: דרום יהודה.
מבחינה ארגונית נכללו בחברה כמה אגפים: אגף אוטובוסים שנעו בקווים קבועים, אגף מוניות ואגף תובלה עם משאיות.
ארגון כוח האדם היה מבוסס על אספה כללית שבחרה ועד הנהלה.
מתוך ועד זה נבחרו שלושה חברי מזכירות.
ועד ההנהלה בחר 7 ועדות משנה: ועד קבלת חברים, ועד הפקידים, הנהלת המוסך.
הגזבר, ועד המדים וועדה לשיכון.
האספה הכללית בחרה גם את ועד השופטים, ועד הפיקוח וועדת התרבות.
לחברה היו שני מוסכים: ברחובות ובתל אביב.
כמו כן היו לה כמה תחנות הסעה בינוניות בתל אביב בשדרות רוטשילד, בחולון, ראשון לציון, רחובות וגדרה.
עד סוף שנות השלושים הוחלפו רוב האוטובוסים הישנים והקטנים באוטובוסים חדישים יותר מתוצרת מאק, סופר וייט פורד ועוד.
מטה מחלקת המוניות של החברה היה ברחובות.
המחלקה פעלה בכל רחבי הארץ וכן בארצות השכנות.
מחלקת המטען התבססה על 10 משאיות: משאית של חברת "הנגב", שתי משאיות של חברת "הדרום", משאית של חברת זרובינסקי ושתי משאיות של חברת "הרל"פ".
המשאיות עסקו בהובלת מטענים עבור האזרחים ועבור הצבא הבריטי.
תחנת היציאה המרכזית של החברה הייתה ברחובות.
מתחנה זו יצאו כל הקווים לצפון (בעיקר תל אביב) וליישובי הדרום והנגב.
דרום טרנסדנוביה (בהונגרית: Dél-Dunántúl) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בחלקו הדרום מערבי של המדינה.
הוא כולל בתוכו את המחוזות באראניה, שומוג' וטולנה.
מרכז החבל נמצא בעיר פץ'.
דרום יורקשייר הוא מחוז שייר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת.
המחוז ממוקם באזור יורקשייר והאמבר, ובירתו היא שפילד.
כמחוז השוכן בצד המזרחי של הרי הפניין, הוא גובל ממערב בדרבישייר, מצפון-מערב במערב יורקשייר, מצפון בצפון יורקשייר, מצפון-מזרח במזרח יורקשייר, ממזרח בלינקולנשייר ומדרום-מזרח בנוטינגהאמשייר.
בעיר רוטרהאם שבתחומי המחוז התרחשה שערוריית ניצול מיני של ילדות שנמשכה עשרות שנים עד שהתפוצצה.
מרבית האוכלוסייה מתגוררת במטרופולין של בירת המחוז שפילד, אשר מהווה המטרופולין העשירית בגודלה בבריטניה.
הזרמים הדתיים הדומיננטיים באזור הם הבפטיזם, מתודיזם והספיריטואליזם.
למרות שהמחוז עצמו הוקם בשנת 1974, ההיסטוריה של האזור היא בת מאות ואלפי שנים.
בצפון המחוז נמצאו עדויות ארכאולוגיות מן התקופה המזוליתית (כ-10,000 שנה לפני זמננו).
בנוסף על כך, נמצאו בדרום יורקשייר חפצים גם מסוף התקופה הפלאוליתית (לפני כ-12,800 שנים).
האזור עצמו היה גבולה של האימפריה הרומית בבריטניה.
סביבת דרום יורקשייר התפתחה מאוד בזכות תעשיית הפלדה והכרייה, אשר התפתחו בצפון המחוז ובמערבו.
דרום יורקשייר נוצר בשל חקיקת חוק השלטון המקומי (1972), ששינה את החלוקה האדמיניסטרטיבית של מחוז יורקשייר.
עד שנת 1986 פעלה במחוז מועצה מחוזית, אך זו התבטלה בסופו של דבר, ביחד עם מרבית מן המועצות המחוזיות באנגליה.
לכן המחוז נשאר טקסי בעיקרו.
דרום סודאן לא השתתפה עד כה המשחקים האולימפיים לנוער.
באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) השתתפה אתלטית יחידה מדרום סודאן בענף האתלטיקה בריצת 400 מטר.
אולם מאחר שהוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בוועד האולימפי הלאומי של דרום סודאן רק בשנת 2015 היא השתתפה כמשתתפת עצמאית תחת הדגל האולימפי.
דרום פסיפיק הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1958 המבוסס על המחזמר "דרום פסיפיק" של ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין משנת 1949.
המחזמר מספר את סיפור אהבתה של אחות בצבא ארצות הברית לבעל חווה צרפתי על אי בדרום האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה, שנאבקת לקבל את ילדיו המעורבים גזעית.
עלילת משנה עוסקת ברומן בין קצין אמריקאי לצעירה אסייתית, הבוחן בחשש את ההשלכות החברתיות בנישואין לאהובת לבו.
הוא הוצג לראשונה בברודוויי באפריל 1949 במשך יותר מחמש שנים עם 1,925 הופעות, ועלה עד היום מספר פעמים נוספות.
הוא מבוסס על הספר "סיפורים מדרום פסיפיק" של הסופר ג'יימס מיצ'נר שזכה על כך בפרס פוליצר ב-1948.
רוג'רס והמרשטיין האמינו שהם יכולים לכתוב מחזמר המבוסס על עבודתו של מיצ'נר שיהיה גם מסחרי וגם שיעביר מסר חזק כנגד גזענות.
עבור העיבוד למחזמר, הם זכו בפרס פוליצר לדרמה ב-1950 ובעשרה פרסי טוני.
הבמאי הוא ג'ושוע לוגאן ובתפקידים הראשיים, רוסאנו בראצי, מיצי גיינור חואניטה הול וריי וולסטון.
קולות הזמרה מדובבים על ידי זמרים אחרים פרט למיצי גיינור וריי וולסטון.
הסרט זכה להצלחה גדולה ובשנת 2001 הפיקה ABC סרט טלוויזיה בשם זה עם גלן קלוז בתפקיד הראשי.
העלילה היא על סיפור אהבה בין שני זוגות שנתקל בקשיים בגלל דעות גזעניות כלפי אנשים בעלי מוצא או צבע עור שונה.
באחד השירים נאמר כי געזנות אינה מולדת אלא נלמדת.
שיר זה זכה לביקורות קשות ובכמה מקומות בארצות הברית הוא הושמט.
הסרט צולם באי קאואיי בהוואי.
הסרט זכה בפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר (פרד היינס).
מיצי גיינור הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר קומדיה/מוזיקלי והסרט היה מועמד פרס גלובוס הזהב.
לוטננט ג'ו קייבל (ג'ון קר), הוא נחת צעיר שנוחת באי המוחזק בידי האמריקאים בדרום האוקיינוס השקט.
הוא נתקל בקבוצת חיילים שמתגודדים סביב אישה כבדת גוף ממוצא פולינזית המכונה "בלאדי מרי" ושרים לכבודה שיר ("Bloody Mary is the girl I love").
מרי מנהלת "קשרי מסחר" עם החיילים שבראשם לותר ביליס (ריי וולסטון).
היא מסתכלת על הלוטננט הצעיר והנאה, מראה לו את האי הקרוב באלי-האי ושרה לפניו על האי הקסום ("Bali Ha'i").
באי משרתות גם חיילות/אחיות ובראש נלי פורבוש (מיצי גיינור) מליטל רוק, קנזס.
כשלותר וחבריו רואים אותן רצות בחוף הם שרים "אין דבר כמו בחורה" (There Is Nothing Like a Dame).
על האי גר אמיל דה בק (רוסאנו בראצי), אלמן צרפתי מבוגר בעל מטע גדול שמגדל לבדו בן ובת קטנים.
בינו לבין נלי מתפתח קשר.
היא מגיעה בערב אחד לביתו והוא שר לה "ערב אחד קסום" ("Some Enchanted Evening").
אמיל מספר לה כי הוא הרג מישהו בצרפת כהגנה עצמית ונאלץ לברוח עד שמצא את עצמו באי הזה וכי יש לו שני ילדים מאשתו הפולינזית שמתה.
זה מרתיע את נלי והיא רוצה לשטוף את אמיל מראשה ושרה – "I'm Gonna Wash That Man Right Outa My Hair".
לאחר פגישות נוספות היא מתחילה להתאהב בו ושרה – "I'm in Love with a Wonderful Guy".
ג'ו נפגש עם המפקד קפטן בראקט (ראס בראון) ואומר לו כי המשימה שהוטלה עליו היא להגיע לאי סמוך בשם מריה לואיז ולתצפת משם על תנועות הצי היפני.
לשם כך הוא זקוק לאדם שמכיר את המקום וזה אמיל דה בק.
ברקט קורא לדה בק אבל הוא מסרב למשימה המסוכנת בגלל ילדיו.
ג'ו רוצה לחזור ליחידתו אבל בראקט מציע לו יומיים חופש וג'ו מנצל זאת ומגיע בסירה לבאלי-האי עם לותר שם הם מתקבלים בתשואות ובריקודים על ידי הילידים הפולינזים.
מרי מכירה לו את בתה ליאט (פרנס נויאן) והם מתאהבים.
החיבור בין שניהם מוצא חן בעיני מרי והיא שרה להם "שיחה עליזה" ("Happy Talk").
כאשר מרי מציעה לג'ו להתחתן עם ליאט, הוא דוחה את זה בגלל חששות של "מה יגידו בבית".
נלי ולותר הם מרכז ההופעה לפני החיילים בחג ההודיה שם שרה להם את "Honey Bun" עם לותר בבגדי אישה.
ג'ו, אכול רגשות אשמה, נפגש עם אמיל העצוב לפני צאתם לפעולה ושר את השיר "אתה אמור להתחנך בזהירות" ("You've Got to Be Carefully Taught") העוסק בחינוך נגד גזענות כי כל בני האדם שווים.
לבסוף אמיל וג'ו יוצאים למשימה במטוס אליו מתגנב לותר.
היפנים יורים עליו ונפער בו חור.
כאשר הם מגלים את לותר הם מכריחים אותו לצנוח לים וזורקים לעברו סירת גומי.
היפנים פותחים עליו באש והאמריקאים מחלצים אותו.
הפעילות הזו מאפשרת לג'ו ואמיל להגיע לאי ומשם הם משדרים ידיעות על תנועות הצי היפני.
היפנים מפציצים אותם וג'ו נהרג.
נלי הנסערת מבקרת בביתו של אמיל, נפגשת עם הילדים והם שירם בצרפתית "אמור לי" ("Dites-moi"), באמצע השירה מופיע אמיל והם מתחבקים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותרוסאנו בראציאמיל דה בקבעל מטעיםמיצי גיינורנלי פורבושאחותג'ון קרלוטננט ג'ו קייבלקצין אמריקאיחואניטה הולבלאדי מריסוחרת פולינזיתפרנס נויאןליאטבתה של בלאדי מריריי וולסטוןלותר ביליסחיילראס בראוןקפטן בראקטמפקד היחידה
נפת דרום מדבדקובו היא נפה במחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
הנפה קיבלה את שמה מכפר עתיק ליד מוסקבה, שבשנת 1960 הפך לחלק מהעיר.
דרום קאלימנטן (באינדונזית: Kalimantan Selatan) הוא אחד ממחוזות אינדונזיה, הממוקם בדרום האי בורנאו.
המחוז מכיל כשתי ערים ו-11 נפות שונות.
המחוז הוקם באוקטובר 1950. כשנה לאחר עצמאות אינדונזיה מהולנד.
בירת המחוז החל מה-15 בפברואר 2022 היא העיר בנג'רבארו, והעיר הגדולה והמרכזית ביותר היא בנג'רמאסין, המונה כ-685 אלף תושבים נכון ל-2024, ומשמשת כמרכז הכלכלי של הפרובינציה, ואחד מהמרכזים החשובים באי בורנאו כולו.
האירופאים הגיעו לאזור בתחילת המאה ה-16. במקביל הגיע האסלאם לאי ומרבית מתושביו התאסלמו.
ההולנדים בנו בתחילה עמדת סחר באזור, אך גורשו על ידי הבריטים במהלך מלחמות נפוליאון.
לאחר סיום המלחמותה, הבריטים החזירו את האזור להולנדים.
לאחר קרב איי הודו המזרחיים בשנת 1942 האי נכבש על ידי האימפריה היפנית.
ב-17 בספטמבר 1945 נכנעו השלטונות היפניים המקומיים לצבא האוסטרלי.
ב-1 ביולי 1946 החזירה אוסטרליה את השליטה לממשלה הקולוניאלית ההולנדית.
הייצוא של דרום קאלימנטן הוא השביעי בגודלו מבין מחוזותיה של אינדונזיה.
מקור התעסוקה הגדול ביותר הוא החקלאות סבה עובדים כ-38.2% מהתושבים.
דרום טרנדלג () היה מחוז המורכב מהחלק הדרומי של מחוז טרנדלג של ימינו בנורווגיה.
הוא גבל במחוז צפון טרנדלג הישן וכן במחוזות מרה ורומסדל, אופלנד והדמרק.
ממערב נמצא הים הנורווגי, וממזרח בשוודיה.
המחוז הופרד לחלק הצפוני והדרומי על ידי טרונדהיימס פיורד.
מעט יותר מ-200,000 מאוכלוסיית המחוז (או כ־55%) גרים בעיר טרונדהיים ופרבריה.
הניב הנורווגי של האזור הוא טרונדרסק.
האזור חולק לשני מחוזות מינהליים בשנת 1804. בשנת 2016 הצביעו שתי המועצות במחוז להתמזג למחוז יחיד ב-1 בינואר 2018.
השם דרום טרנדלג נוצר בשנת 1919.
הסמל היה מתקופת ימינו (1983) – אך היה לו שורשים ישנים: זה היה חותם של גוט אייברסון, הארכיבישוף של טרונדהיים בין השנים 1475–1510.
טרונדהיים היא העיר הגדולה והמרכז הניהולי של המחוז.
טרונדהיימס פיורד הרחב והארוך נמצא במרכז המחוז הזה, אם כי אזורי החוף משתרעים צפונה מעט יותר.
רכסי ההרים דוברפל וטרולהיימן נמצאים בדרום, ואילו חצי האי פוזן נמצא צפונית לפיורד.
ההר הגבוה ביותר הוא סטורסקרימן בגובה 1,985 מטר (6,512 רגל), שנמצא בגבול המחוז בין מרה ורומסדל, אופלנד וטרנדלג.
הנהר הארוך ביותר שלו הוא אורקלה העובר דרך טרנדלג והדמרק.
כמה מנהרות הסלמון הטובים ביותר באירופה ממוקמים במחוז, הגדולה והמפורסמת ביותר היא גאולה ואורקלווה.
הפארק הלאומי דוברפאל – סוננדלספיאלה, הפארק הלאומי פורולוגה, הפארק הלאומי סקרוואן ורולטלדן והפארק הלאומי פמונדסמרקה ממוקמים, או בחלקם, במחוז.
רורוס, בחלק הדרום-מזרחי של המחוז, היא עיירת כרייה שמורה היטב על מישור הררי, והיא אתר מורשת עולמית של אונסקו.
אנשים חיו באזור זה אלפי שנים.
השפלה הפורה הגובלת טרונדהיימס פיורד הייתה ככל הנראה מרכז הכוח החשוב ביותר בעידן הוויקינגים.
אורטינגט היה אולם כינוס שנמצא לצד נהר הניד בטרונדהיים ששימש מקום ההכתרה למלכי הוויקינגים כמו הרלד פייר-יאיר (865 עד 933 לספירה) ובנו הוקון הראשון.
נידרוס (שמה הקודם של טרונדהיים) שימש כבירת נורווגיה בתקופת הוויקינגים עד ראשית המאה ה-13.
טרונדהיים הייתה מקום מושבו של הארכיבישוף במשך כמה מאות שנים, ויעד עלייה לרגל חשוב לאחר מותו של סנט אולב בשנת 1030.
המחוז מחובר למחוזות האחרים על ידי כביש 6 האירופי (E6) שעובר בטרונדהיים ומחבר את אוסלו בדרום ועובר צפונה לאורך החוף ומסתיים ממש מזרחית לקירקנס בפינמרק.
תוואי אירופה E39 מקשר בין דרום טרנדלג למור אוד רומסל.
במחוז ישנם שני שדות תעופה: שדה התעופה רורוס ושדה התעופה אורלנד.
שדה התעופה של טרונדהיים, ורנס, נמצא למעשה בסטירדל שבנורד-טרנדלג.
יש רכבות מקומיות המחברות בין כמה עיריות; ישנן גם רכבות המחברות את טרונדהיים לאוסלו, בודו, רורוס וסטיינקר בנורווגיה, וכן סטורלין בשוודיה.
במהלך חודשי הקיץ עוצרות ספינות שייט גדולות יותר בטרונדהיים.
מזג האוויר נקבע מאוד לפי כיוון הרוח; רוח דרומית ומזרחית מביאים מזג אוויר שטוף שמש, ואילו מערבית מביאה משקעים עם מזג אוויר מתון בחורף ומזג אוויר גשום קריר בקיץ.
צפון מערב-מערב מביא את מזג האוויר הגרוע ביותר עם שלג בחורף (לרוב גשם או גשם בחוף).
המשקעים השנתיים הממוצעים משתנים מ-2,000 מ"מ באזורים מסוימים בפוסן, ל-850 מ"מ בטרונדהיים ו-500 מ"מ בלבד באופדל.
באזורים הפנימיים בגבהים גבוהים במקצת יש חורפים קרים עם כיסוי שלג אמין, בעוד שבאזורי החוף יש אקלים ימי עם חורפים מתונים וסוערים יותר.
בסולה בעיריית פרויה יש ממוצע של 1.5 מעלות צלזיוס בחודש הקר ביותר.
ברורוס, בגובה של 628 מ' (2,000 רגל), הממוצע של ינואר הוא 11.2 מעלות צלזיוס (12 מעלות צלזיוס; טמפרטורות הקיץ אינן שונות כל כך הרבה; השפלה המוגנת מעט בפנים הארץ תהיה בקיץ החם ביותר.
אזור דרום לוס אנג'לס , אשר היה ידוע בעבר כאזור דרום-מרכז לוס אנג'לס הוא אזור בדרום מחוז לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה שבארצות הברית.
חלק גדול מאזור זה נמצא בתחומי העיר לוס אנג'לס, אך מדרום לאזור הדאונטאון של לוס אנג'לס.
בשנת 2003 מועצת העיר של לוס אנג'לס שינתה את שמו של אזור זה באופן רשמי ל"דרום לוס אנג'לס".
אזור דרום לוס אנג'לס מורכב מאזורים שונים הכוללים שכונות, מחוזות ועיירות קטנות כמו הות'ורן, וואטס, ובולדווין הילס/קרנשו.
אזור דרום לוס אנג'לס נחשב לאזור העני של העיר לוס אנג'לס והוא נודע לשמצה בשל הכנופיות שבו.
אנשים בולטים מאזור דרום לוס אנג'לס
ג'ון סינגלטון (דרום לוס אנג'לס)
פורסט ויטאקר (דרום לוס אנג'לס)
דאב סי (דרום לוס אנג'לס)
מפת אזור דרום לוס אנג'לס
דרום לונדון הוא החלק הדרומי של העיר לונדון אשר בממלכה המאוחדת.
אזור דרום לונדון איננו מוגדר באופן פורמלי ולכן לעיתים הוא מוגדר באופן שונה למגוון מטרות שונות.
המשותף לכל ההגדרות הללו הוא הכללת כל המחוזות הממוקמים דרומית לנהר התמזה.
אזור דרום לונדון מורכב ברובו מהרבעים בקסלי, ברומלי, קרוידון, הרובע המלכותי של גריניץ', הרובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה, למבת', לואישהאם, מרטון, ריצ'מונד שעל התמזה, סאת'ק, וונדסוורת', וסאטון.
דרום נורווגיה (בנורווגית: Sørlandet או Agder) הוא השם הבלתי רשמי של אזור גאוגרפי נרחב לאורך רצועת החוף של מצר סקאגרק הנמצא בחלקה הדרומי ביותר של נורווגיה.
האזור מורכב משני המחוזות לשעבר מערב-אגדר ואוסט-אגדר, שכיום מרכיבים את מחוז אגדר.
אזור דרום נורווגיה הוא אחד מחמשת האזורים הגאוגרפיים העיקריים (לנדסדלר) של נורווגיה.
השטח הכולל המשולב של ווסט-אגדר ואוסט-אגדר הוא 16,493 קמ"ר.
אזור דרום נורווגיה הוא האזור בו האקלים בנורווגיה הוא החם ביותר.
עיריות החוף של אזור דרום נורווגיה, ממערב למזרח, הן:
דרום צרפת היא אזור גאוגרפי הכולל את מחוזות צרפת הגובלים באוקיינוס האטלנטי מדרום למארה פואטבן, בספרד, הים התיכון ואיטליה.
האזור כולל את דרום נוּבֵל-אקיטן במערב, אוקסיטניה במרכז, את החלקים הדרומיים של אוברן-רון-אלפ בצפון-מזרח, פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור בדרום-מזרח, וכן את האי קורסיקה בדרום-מזרח.
דרום צרפת נחשבת בדרך כלל לחלק מדרום אירופה בשל קשריה עם הים התיכון.
השם הצרפתי העממי לאזור, לה מידי, נגזר ממילה מורכבת בצרפתית עתיקה המורכבת מ-mi ("אמצע") ו-di ("יום"), ומשמעותו המילולית היא "צהריים".
לפיכך, המונח דומה במקורו ובמשמעותו למצוג'ורנו, המציין את דרום איטליה, ולמילה ברומנית , המשמשת כמילה נרדפת לדרום.
האזור תואם במידה רבה לאוקסיטניה שבדרום אירופה, האזור ההיסטורי והתרבותי שבו אוקסיטנית, להבדיל מ של צפון צרפת, הייתה השפה השלטת.
עם זאת, למרות היותם חלק מאוקסיטניה, המחוזות אוברן ולימוזן אינם נחשבים בדרך כלל לחלק מדרום צרפת.
הערים הגדולות בדרום צרפת הן מרסיי, טולוז, בורדו, ניס ומונפלייה.
גם הרי הפירנאים והאלפים הצרפתיים נמצאים באזור זה, בחלקיו הדרום-מערבי והמזרחי בהתאמה.
קורסיקה, הממוקמת מדרום לצרפת המטרופוליטנית וצפונית לסרדיניה, איטליה, עשויה להיכלל אף היא.
ציוני דרך תיירותיים בולטים כוללים את פון דו גאר מתקופת האימפריה הרומית; את קניון ורדון, שבאלפים של פרובאנס עילית; את תעלת מידי המחברת את טולוז עם הים התיכון; ואת האזורים הטבעיים של לארזאק, הרי לוברון וקאמארג.
הריביירה הצרפתית ממוקמת ברביע הדרום-מזרחי של דרום צרפת.
כמה עיירות בדרום צרפת ידועות בארכיטקטורה ובסביבתן, כגון רוסיון, מנרב, קורד-סור-סייל, גורד, רוקמדור, רן-לה-שאטו, לה בו-דה-פרובאנס, לורמרן, גאסן, סן-פול-דה-ואנס, ל'איל-סור-לה-סורג, סייאן, קריון-לה-בראב וסן-רמי-דה-פרובאנס.
לדרום צרפת מטבח השונה מזה של צפון צרפת וממדינות ים תיכוניות אחרות.
ההבדל העיקרי משאר חלקי צרפת טמון בשימוש בשמן זית במקום חמאה.
החקלאות המקומית מספקת זיתים לצריכה ולבישול, ברווזים ואווזים להכנת פואה גרא, שעועית הריקו המשמשת בקסולה, כבשים שחלבן מייצר גבינת רוקפור, עגבניות ומלונים.
לצד המזון העשיר, האזור מספק גם יינות עזי טעם, מבורדו, קהור, מדירן ולנגדוק, המלווים בברנדי מארמניאק.
דרומאוזאוריים (שם מדעי: Dromaeosauridae) היא משפחה של דינוזאורים מקבוצת הקלורוזאורים.
משפחת הדרומאוזאוריים היא מן הקרובות ביותר לארכאופטריקס ולעופות.
סימני מעטה נוצות נמצאו במאובני ולוצירפטור, מיקרורפטור, צ'אנגיורפטור וסינאורניתוזאור.
בעקבות זאת סברה המקובלת בין הפלאוטנולוגים היא שכל בני המשפחה, גם אלו שעדיין לא נמצאו אצלם עדות לנוצות, היו עטויים בנוצות.
כיום משייכים את חלק מהסוגים למשפחה עצמאית - יוננלנגיים שהתקיימה בקרטיקון העליון.
דרומס עקוד (שם מדעי: Dromas ardeola) הוא מין יחיד בסוגו ובמשפחת הדרומסיים (Dromadidae), משפחת עופות בסדרת חופמאים.
הדרומס הוא חופמאי גדול: 40-37 ס"מ וייחודי במראהו.
כסות הנוצות לבנה מלבד הגב ואברות היד (בכנף) השחורות, סוככות התת-זנב אפורות.
הדרומס מזכיר במראהו סיפן עקוד, אולם מקורו השחור בצורת פגיון.
דרומס נראה מרחוק כ"שחף ארוך רגליים".
הראש גדול יחסית לגוף, העין גדולה וכהה.
אצל הזוויגים קיימת חד-צורתיות זוויגית.
אצל הצעירים במופע הראשון, הראש והכנף חומים, מתחלפים לאפור ואז מלבינים בגיל 15 חודשים.
אתרי הרבייה בחופי צפון-מערב האוקיינוס ההודי, המפרץ הפרסי והים האדום.
שוכן אף בקניה, טנזניה, מדגסקר, מערב הודו וצפון סרי לנקה.
מזדמן לישראל לעיתים נדירות, בעיקר בחודשי הקיץ.
מקום חיות: חופים חוליים, לגונות איים וריפי אלמוגים.
ידועים כ-9 אתרי קינון ורבייה בכל העולם.
ביניהם, כ-1500 זוגות באיראן, 300 זוגות באמירויות, 85 זוגות בעומאן, 110 בערב הסעודית, ומספר לא ידוע בסומליה.
היקף הנדידה לא ברור, בגלל חוסר ודאות לגבי אתרי הרבייה.
את החורפים מעבירים מרבית הפריטים במפרץ הפרסי, בים האדום בדרום חצי האי ערב ובחופי סומליה.
אולם פריטים רבים חורפים בחופי מזרח אפריקה באזור טנזניה ומדגסקר.
נתיב נדידה שלישי פונה להודו, לתאילנד ולמלזיה.
זיהום המים על ידי נפט מהווה סיכון עצום למין זה.
הזיהום פוגע במקום החיות, במקור התזונה ולעיתים במין עצמו.
גם איסוף הביצים מאתרי הרבייה, על ידי האדם היה גורם להדלדלות המין עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר החלו לפעול תוכניות שימור למין זה.
לדרומס שיטת מנוחה ייחודית: הוא מקפל את ברכיו אחורנית וכך רגלו הארוכה צמודה לקרקע ומוכנה לניתור מהיר בשעת סכנה.
כאשר מחפש מזון, ניכר בתנועה החופמאית המוכרת: ריצה-עצירה-ליקוט.
ניתן לצפות בו בקרבת חופמאים אחרים, שחפיים או פלמינגואים.
המעוף חזק, משק הכנפיים איטי יחסית, הרגליים בולטות מעבר לזנב בשעת תעופה.
לעיתים מזכיר קריאתה של שחפית בנגלית: ודה-וק.
לעיתים נבחני ומונוטוני: קה-האו, לפעמים מסתלסל: קוו-קי-קי.
באתרי הרבייה והחריפה מוגדרים כעופות רעשניים.
סרטנים עוטי שריון מהווים את עיקר מזונו.
בנוסף הוא ניזון מסרטנאים שונים, מרכיכות, מתולעים ימיות וחסרי חוליות אחרים.
צורך את מזונו בלהקות המתקבצות במים הרדודים.
פעיל בשעות בין הערביים ובלילה.
אורב לטרפו בסרקו באיטיות את המים, וכאשר מבחין בטרף, נועץ בו את מקורו הפתוח ואז מרסקו.
מקורו שבצורת פגיון, מותאם ביעילות לצריכת מזון זה.
מקנן בחודשים אפריל-יולי, במושבות גדולות מאוד (עד 1500 זוגות לערך!), בונה קן עשוי חול בצורת היכל.
את תחתית ה"היכל" מרפד בתערובת נוצות אדמה וחול.
הגומחות צמודות זו לזו ויוצרות מבנה המזכיר חלת דבש.
הנקבה מטילה לרוב ביצה אחת, ולעיתים שתיים.
הגוזל חסר ישע בימים הראשונים לבקיעתו, תופעה שאינה נפוצה אצל חופמאים.
הוא נשאר מוגן בתוך הקן ומקבל את מזונו משני הוריו.
גם לאחר שלומד לעוף, ממשיך להישאר זמן ממושך תחת השגחת הוריו.
דרום תימן הייתה רפובליקה עממית ששכנה בדרום חצי האי ערב, בין ים סוף והסולטנות של מסקט ועומאן.
היא התקיימה משנת 1967 ועד 1990, כשאז התאחדה עם צפון תימן והוקמה הרפובליקה של תימן.
בין השנים 1967–1970 היא נקראה רפובליקת תימן העממית ובין 1970–1990 – רפובליקת תימן הדמוקרטית העממית.
שטחה של דרום תימן היה 332,970 קמ"ר, והיא גבלה בצפון תימן, בסעודיה ובסולטנות של מסקט ועמאן.
הגבול המסומן היחיד היה עם צפון תימן.
בסוף קיומה מנתה אוכלוסייתה כ-1,300,000 איש, העיר העיקרית בה הייתה עדן, ועיר הבירה הייתה מדינת אל שעב ("עיר העם"), הסמוכה לעדן.
את רוב הכנסותיה קיבלה דרום תימן מנמל עדן ומבתי הזיקוק.
דרום תימן הורכבה מהמושבה לשעבר עדן, ושטחי החסות הבריטיים, המערבי והמזרחי של עדן, דהיינו "פרוטקטורט עדן" (כולל אלה שלא הצטרפו ב-1962 לפדרציה של דרום ערב ), וגם האיים פרים, קאמראן וסוקוטרה, השוכנים מול חופיה של עדן.
שטח החסות המזרחי של עדן היה רובו מדבריות והרים צחיחים.
בשנת 1799 השתלטה בריטניה לזמן קצר על האי פרים שבמצר באב אל מנדב, על מנת למנוע מנפוליאון לעבור דרך המצרים.
עדן עברה לידי נשיאות בומביי עד לשנת 1932. בשנת 1932 עברה השליטה על עדן לידי המושל הכללי של הודו.
תחת חוק ממשלת הודו, 1935 פוצלו מהודו השטחים הלא־הודיים ועדן הפכה ב־1937 למושבת כתר בריטית, ושטח העורף של עדן קיבל את השם "שטחי החסות המערבי והמזרחי של עדן", מהם הורכבה דרום תימן.
בראשית שנות ה-50 הציע משרד המושבות לכונן בשטח החסות המערבי של עדן פדרציה, שתהיה לאחר מכן חברה בחבר העמים הבריטי.
ההצעה נתקלה בהתנגדות מצד המנהיגים השבטיים, שהתייחסו באי רצון להתערבותה של בריטניה.
לאחר מלחמת סיני (1956–1957) הציעו הבריטים שוב לכונן פדרציה, שתיהפך לאחר מכן למדינה ערבית עצמאית שתהיה קשורה עם בריטניה רק על ידי חוזה.
הסולטאנים קיבלו את הצעת בריטניה.
בשנת 1959 כוננו 6 סולטאנויות את "הפדרציה של האמירויות הערביות של הדרום", ומספר סולטנויות ואמירויות נוספות הצטרפו אליה.
בשנת 1963 שונה שמה ל"פדרציה של דרום ערב" (Federation of South Arabia).
ארבע ישויות מדיניות נוספות סירבו להצטרף לפדרציה זו וכוננו את "מדינת החסות של דרום ערב" (Protectorate of South Arabia) שהייתה מורכבת מסולטנות כווייטי של שיהר ומוכאלה, הסולטנות כתירי של סיון (בחצרמוות), הסולטנות מהרי בקישן וסוקוטרה עם וסולטנות ואחידי ביר עלי.
לפדרציה של דרום ערב מונה "נציב עליון" במקום מושל.
הלאומנים דרשו התקדמות מהירה יותר לקראת עצמאות מוחלטת.
ב-1951 החל לפעול ארגון המורדים הליגה הדרום ערבית (ASL), וב-1963 החלה מצרים לתמוך בארגון חדש ומיליטנטי יותר "החזית הלאומית לשחרור" (NLF).
ב-14 באוקטובר החל המאבק המזוין שהפך ל"משבר עדן".
פעולות המורדים התעצמו בין 1964 ל-1967, על אף שכבר בשנת 1964 הבטיחה בריטניה להעניק לשטח החסות עצמאות, לפנות את דרום ערב ולמסור את השלטון לפדרציה.
השיחות התנהלו מול ה-NLP בז'נבה, והוחלט כיהעצמאות תוענק לדרום ערב ב-29 בנובמבר 1967 בחצות.
המדינה החדשה נקראה "הרפובליקה העממית של דרום תימן", וקחטאן אל שעבי היה לנשיאה, מפקד הצבא שלה וראש הממשלה הראשון שלה.
עם הקמתה של דרום תימן, היא התקבלה כחברה באו"ם (בעקבות החלטה 243 של מועצת הביטחון של האו"ם) ובליגה הערבית.
המצב בדרום תימן התערער במשך השנה הראשונה לעצמאותה.
היו לה מעט משאבים כלכליים משלה.
הסיוע הבריטי שהובטח להם היה דל, והופסק לאחר זמן קצר בשל סכסוכים בלתי פוסקים.
הנכס הכלכלי היחיד שלה, נמל עדן, הועמד בסכנה על ידי סגירת תעלת סואץ על ידי מצרים בעקבות מלחמת ששת הימים.
באותו הזמן נאבקו בינם לבין עצמם סיעות מתונות ושמאלניות-קיצוניות בתוך הנל"פ על השלטון, דבר שגרם לאי יציבות ולשתי מרידות-נפל במהלך 1968. ביוני, 1969 הדיחה הפיכה את הנשיא קחטאן אל-שעבי וממשלתו, והחליפה אותם במועצת נשיאות וממשלה שמאלנית קיצונית יותר בראשות מוחמד עלי חיית'ם וסאלם רביע.
במשך השנים הראשונות הללו נעשה ניסיון לחסל את המערכת השבטית המסורתית על ידי ביטול הסולטאנויות הקודמות וחלוקה מחדש של דרום תימן ל-6 מחוזות חדשים.
הסולטאנים ומנהיגי סא"ל ו"פלוסי" נרצחו, נכלאו או נדונו למוות ורכושם הוחרם.
נוסף על חטאי העבר שלהם, הם הואשמו במזימות קשר ובניסיון של מרד נגד המדינה, בעצה אחת עם ערב הסעודית ו"האימפריאליסטים".
היחסים בין דרום תימן לצפון תימן היו מתוחים.
היחסים של דרום תימן עם ערב הסעודית היו עוינים, וערב הסעודית לא הכירה בדרום תימן, ומהר מאוד החל סכסוך גבולות.
היחסים עם מצרים היו קורקטיים אך באופן מסויג.
כשדרום תימן ביקשה סיוע, נתנה לה מצרים עזרה מועטה בלבד.
אך סיוע כלכלי ובעיקר צבאי ניתן על ידי ברית המועצות, אליה הלכה והתקרבה דרום תימן.
כמו כן, התפתחה מערכת יחסים הדוקה בין דרום תימן לסין, שגם היא העניקה סיוע לדרום תימן.
ב־1969 הכריזה דרום תימן על ניתוק היחסים בינה לבין ארצות הברית.
דרום תימן, בממשלה השמאלנית, הכירה בגרמניה המזרחית, כדי לבטא את נטיותיה השמאלניות.
דרום תימן נקטה ביחס אנטי-ישראלי מובהק ואיימה לסגור את מצרי באב אל-מנדב לכלי שיט ישראליים.
בשנת 1990, לאחר סיום המלחמה הקרה, התבצע איחוד בין שתי המדינות ("דרום תימן" ו"תימן") למדינה אחת הנקראת "הרפובליקה של תימן".
ב־1994 פרץ עימות בין הדרום לצפון כאשר תנועה בדלנית לעצמאות הדרום התמרדה אך דוכאה במהירות בידי הצפון.
בשנת 2007, הוקמה התנועה הדרומית, הידועה גם בשם אל-חיראכ אל-ג'נובי.
התנועה הדרומית הוקמה בשנת 2007, בתקופת כהונתו של הנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח, והיא קראה ופעלה לפיצול של דרום תימן מצפון תימן.
פלג של התנועה הדרומית, הקים את מועצת המעבר הדרומית בשנת 2017, במהלך מלחמת האזרחים בתימן והשתלט על שטחים נרחבים בדרום המדינה.
דְרוֹמוֹן היה דגם אוניית המלחמה הסטנדרטי בציי המלחמה הביזנטיים מהמאה ה-6 ועד סוף המאה העשירית לספירה לערך.
זהו גם השם הגֶּנֶרִי בו השתמשו הביזנטים לציון ספינות הקרב שלהם, בלא התייחסות לסוג זה או אחר.
פירוש השם "דרומון" ביוונית הוא: "רָץ".
הדרומונים הראשונים היו ספינות משוט חד-טוריות, חמושות באיל ניגוח ובחיילי צי; במרוצת הדורות הפכו לדו-טוריות, את איל הניגוח החליף מקור־חרטום (beak), מעין גשרון השתלטות בחרטום, והן שמו את מבטחן בלוחמת סיפונים ובירי כלי קלע ו"אש יוונית" ולא עוד בניגוח אוניות האויב.
דרומיכטס (ביוונית עתיקה: Δρομιχαίτης) היה מנהיג הגטים בסביבות שנת 300 לפני הספירה.
ליסימכוס, דיאדוך מקדוני שהמליך עצמו בתראקיה, תבע לעצמו שליטה על מחוזות הגטים, ובמיוחד בתחום השייך היום לדוברוג'ה.
צבא ליסימכוס ניהל מספר קרבות עם בין צבא ליסימכוס ובין הגטים, בהנהגת דרומיכטס.
באחד הקרבות נשבה אגתוקלס, בנו של ליסימכוס.
דרומיכטס נהג בו יפה, שחרר אותו ושלח אותו לאביו, בתקווה לשפר את היחסים איתו.
שמונה שנים מאוחר יותר, בשנת 292 לפני הספירה, עבר ליסימכוס עם צבאו המקדוני, שמנה כ-100,000 חיילים, את הדנובה צפונה, כדי לכבוש את מחוזות הגטים.
ליסימכוס לא הצטייד בכמות מספקת של מזונות, מתוך הנחה שהצבא ימצא את מזונותיו אצל האויב.
ההנחה הייתה שגויה והצבא המקדוני, שהתקדם לתוך ארץ הגטים, סבל רעב וצמא במידה כזאת שחיילים התחילו למות מצמא.
הגטים צרו על המקדונים וצבאו של ליסימכוס נכנע.
הגטים תבעו להביא את ליסימכוס לדין ולהורגו, אך דרומיכטס גרס כי אם יעשו כן יעלו לשלטון במקדוניה מלכים אחרים, העלולים להיות מסוכנים יותר מבחינת הגטים.
לעומת זאת, אם ינהגו יפה בליסימכוס, יסכים האחרון, שיהיה חייב לגטים הכרת תודה, להשיב את המצודות שתפס מידיהם ולשמור על יחסים טובים.
דיודורוס סיקולוס מספר כי דרומיכטס איתר את ליסימכוס בין חייליו באמצעות בני פמלייתו שהיו סביבו ואחר כך ערך משתה, בו הוגש למקדונים אוכל הראוי למשתה מלכים, בצלחות כסף ועל שטיחים מפוארים, בעוד הגטים סועדים בצלחות עץ, יישובים על קש.
לאחר הסעודה שאל דרומיכטס את ליסימכוס כיצד עדיף לסעוד, כמו המקדונים או כמו הגטים?
כאשר ליסימכוס העדיף את דרך המקדונים, הקשה דרומיכטס ושאל "אם כך, מה היה לכם לבוא אל ארצנו הדלה, בה אנו חיים כחיות וכברברים ובה שום צבא לא יוכל לשרוד, במקום לדבוק בעושר שניתן לכם?" ליסימכוס הודה כי שגה, הבטיח להשיב את המצודות ולפי פאוסניאס אף השיא לדרוכימטס את אחת מבנותיו.
דרומא הוא שמו של חבל ארץ היסטורי, הכולל את רכס ההרים והגבעות מדרום לחברון מהמאה ה-2 עד המאה ה–9 – התקופה בין סיום מלחמת בר כוכבא ועד לתום התקופה הביזנטית.
השם דרומא מיוחס לאזור דרום הרי חברון בדברי חז"ל וגם על ידי אב-הכנסייה, ההיסטוריון בן המאה ה-4, אוסביוס מקיסריה, המזכיר מושג זה באונומסטיקון שחיבר: .
האזור משתרע בשיפוליו הדרומיים של דרום הר חברון.
בצפון – הקו המחבר בין בית גוברין במערב ועד חברון במזרח.
בדרום – בקעת באר שבע.
במערב – גבול שפלת יהודה עם מישור החוף הדרומי.
שרידי ההתיישבות היהודית שנמצאו באזור הם רבים – מקוואות טהרה, מערות קבורה, גלוסקמאות, ובתי כנסת.
אוסביוס מקיסריה מזכיר באונומסטיקון את האזור בכינוי דרומא.
עיון בדברי חז"ל מתקופת המשנה והתלמוד מראה שאזור זה נקרא "דרומא" או "דרומה".
הכתיב היווני, אצל אוסביוס, מבהיר כי האות ד' נוקדה בקמץ, וזהו בעצם תרגום ארמי ל'הדרום', במקורות רבים משמש הציון הגאוגרפי "הדרום" את יהודה כולה כפי שכינוה חכמי הגליל.
עם זאת, ישנם מקורות המכוונים לדרום הר חברון בלבד.
בתחילת איגרת שנשלחה על ידי רבן גמליאל והזקנים נאמר:
מקובל לזהות את הדרום העליון באזור הר יהודה – אזור דרום הר חברון, ואת הדרום התחתון כאזור שפלת יהודה בהשוואה דומה לגליל העליון ולגליל התחתון.
במאה ה-9 הסתיים הפרק היהודי באזור: כל הקהילות הגדולות של תקופת המשנה והתלמוד נעלמו, ואת מקומם של בתי-הכנסת תפסו מסגדים ועמם אוכלוסייה חדשה – המוסלמים.
ייתכן שיהודי הדרום ברחו מפני הכובשים האסלאמים בשל ערעור הביטחון המתמשך בספר המדבר, וייתכן כי התאסלמו באופן מלא או חלקי.
בסקר שערך שמריה גוטמן באזור נמצאו כ-70 אתרים מיושבים באזור בתקופה הרומית והביזנטית.
אוסביוס מקיסריה מזכיר באונומסטיקון את הרכב האתני של ארבעה עשר מקומות, מהם תשעה בדרומא.
שבעה כפרים יהודיים: כרמל, יוטה, ענים התחתונה, אשתמוע, רימון, תלה ועין גדי, ושני כפרים נוצרים: יתיר וענים העליונה.
כרמל – כרמל מוזכר באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה בשלושה הקשרים:
אשתמוע – היום הכפר הערבי א-סמוע – .
ענים – היום חורבת ענים, ביער יתיר – .
ענב – אוסביוס מציין שהמקום מיושב.
יוטה – היום כפר ערבי בשם יטא – .
תלה – היום ליד תלם או להב – .
מעון – שרידיה, הכוללים בית כנסת, נמצאים בשיפוליו הדרומיים של תל, היום דרומית להתנחלות מעון – .
בית הכנסת העתיק בעין גדי – היום בשמורת עין גדי שבמדבר יהודה – שסביבו התרכז .
רימון – היום, ליד קיבוץ להב – .
לדעת אברהם נגב, סוסיא היא כרמל, והשם סוסיא הוא שם מאוחר, שניתן למקום על ידי הפלאחים המקומיים על-שם צמח השוש הגדל באזור.
לדעתו, סוסיא היא "כרמל היהודית, שיהודים הגיעו אליה מכרמל האחרת, ששמה השתמר בכפר הערבי חירבת אל-כירמיל.
תהליך זה התרחש לאחר מרד בר-כוכבא, כאשר חיל מצב רומי התיישב בכרמל, כפי שהוזכר אצל אוסביוס.
זאב ספראי טען כי השם קדום, ואף מופיע בספרו של יוסף בן מתתיהו "מלחמת היהודים עם הרומאים", שם מסופר שהאדומים נחלצו לעזרת הקנאים בירושלים, כאשר בראש האדומים עמדו "יוחנן ויעקב בני סוסה".
יובל ברוך הציע כי השם סוסיא משמר את השם סוסה, שהיה בית אחוזה או כפר אדומי במימי הבית השני.
תפוצת מקוואות הטהרה באזור היא רחבה:
בסוסיא נמצאו כ-30 מקוואות, הן בבתים פרטיים הן במבני הציבור.
בחרבת מעון, בראש התל ובסמוך לבית הכנסת, נמצא מקווה טהרה גדול ממדים.
ביטה, ב"רוג'ום א-דיר" בצפון העיירה, נמצא מקווה בתוך מיצד שנסקר על ידי מ' כוכבי.
תפוצה רחבה יותר היא תפוצת הגלוסקמאות שנמצאו במערות קבורה.
מערות קבורה וגלוסקמאות הם מקור חשוב להכרת התרבות היהודית מסוף תקופת בית שני.
באזור דרום הר חברון נמצאו גלוסקמאות מטיפוס מיוחד שכונו על ידי החוקרים "גלוסקמאות דמויות סרקופג", בשל דמיונן הרב של מכסי הגלוסקמות למכסי הסרקופגים הרומיים.
בתרבות ההלניסטית עוצבו מכסי הסרקופגים בצורת גג גמלוני של מקדש.
ובתקופה הרומית המאוחרת הפכו האקרוטריות של גג המקדש למעין בליטות אבן גדולות בארבע פינות המכסה.
הגלוסקמאות דמויות הסרקופג הן חיקוי פשוט של המקור.
את מכסי הגלוסקמאות האלו מאפיינת שדרה מרכזית דו שיפועית לאורך המכסה, ובארבע פינותיו ישנן בליטות אבן המזכירות את האקרוטריות.
הגלוסקמאות, לרוב מגושמות, עשויות מאבן גיר קשה.
עיבודן גס ולרוב ניכרים סימני סיתות.
עיטורים וכתובות נדירים ביותר ואם כבר מופיע עיטור זהו דגם גאומטרי פשוט בסגנון ורדה.
גלוסקמאות מטיפוס זה התגלו ביישובים בעלי אוכלוסייה יהודית בתקופה הרומית המאוחרת, הביזנטית.
ואלו המקומות שבהן התגלו הגלוסקמאות:
יטה – מערת קבורה ו־6 גלוסקמאות שהוצאו מתוכה.
אשתמוע – מערת קבורה ו־12 גלוסקמאות עם עיטורים שונים: שושנות גאומטריות, עלים, פסים אדומים זיגזגיים.
תלה – בית קברות בתוכו מערות בית שני (כוכים), מערה מס' 2–9 גלוסקמאות מאבן גיר מקומית.
חורבת כישור – שברי גלוסקמאות שנשדדו ממערות קבורה הסמוכות ליישוב היהודי מן התקופה הרומית-ביזנטית.
חורבת גומר – מערת קבורה בצורת ארקוסוליה ומשכבי קבורה בשיטה רווחת בדרום השפלה מאז שלהי המאה השלישית ובעיקר במאה הרביעית לספירת הנוצרים.
מעל פתח המערה נמצאה כתובת בעברית שיש בה אזהרה נגד פתיחת הקבר: "אנה אלעזר בן אבה מארי עבדת הדה קבורתה לאבה מארי בר בתה חש (י)שתה שבועה".
חורבת עיטון – מערת קבורה עם חרסים המעידים כי המערה שימשה במאות 3–4 לספירת הנוצרים.
במערה 5 כתובות חלקן בעברית חלקן בארמית.
ישנם גם ציורים שפשרם אינו ברור.
חורבת רימון – גלוסקמאות בתוך מערה, סביב בור עמידה.
כתובת על דופן גלוסקמה "יעקב בן רבי".
סוסיא – בחדר מבוא של מערת קבורה, גלוסקמאות אחדות וכן דמויות סרקופג.
כרמל – מערת קבורה שנשדדה ובה מכסי גלוסקמאות ונרות חרס.
חורבת עזיז – בחצר המבוא למערת הקבורה נמצאו שברי גלוסקמאות, על כמה מהם עיטורי ורדה ופסי צבע אדום.
חורבת ענים – בסיס גלוסקמה, בשל גודלו כנראה דמוי סרקופג.
באזור דרומא נחשפו שרידיהם של שמונה בתי כנסת: מעון, סוסיא, אשתמוע, עין גדי, יתיר, רימון וענים.
בקיץ 1986 נערך סקר בתי כנסת בשפלת יהודה על ידי צבי אילן ודוד עמית.
כהכנה, נעשה מעקב אחר הסקרים הראשונים, שנעשו על ידי ויקטור גרן והסקר הבריטי.
באזור דרום הרי יהודה, ישנה ייחודיות ארכיטקטונית לבתי כנסת, המחולקים לשני טיפוסים:
המבנה הרוחבי – בתי כנסת הבנויים בציר מזרח-מערב, והכניסה היא במזרח מן הצלע הצרה.
מבנים אלו הם בדרך כלל גדולים ומורכבים, עשירים בפריטי אבן ופריטים אומנותיים, כמו אשתמוע, רימון וסוסיא.
המבנה האורכי – בתי כנסת הבנויים בציר צפון-דרום, והכניסה היא בדרום מן הצלע הארוכה.
מבנים אלו הם בדרך כלל קטנים ופשוטים, כמו: מעון וענים.
בתי הכנסת בדרומא מאופיינים בכך שפתחיהם מצד מזרח וארון הקודש וכיוון התפילה לצפון.
כיוון התפילה בכללותו שנוי במחלוקת חכמים.
בתוספתא נאמר , המתפרש ככיוון התפילה הוא בציר מזרח-מערב, וכך שיטת רבי עקיבא, לעומת השיטה המפורשת במשנה כי יש לכוון אל מקום המקדש בירושלים.
נטען כי ייתכן ובמקור נהגו בדרומא כשיטה הקובעת כי תפילה למערב, ועל כן נבנו בתי הכנסת בציר מזרח-מערב, ולאחר מכן התקבלה השיטה הקובעת כי יש להתפלל לכיוון ירושלים וכיוון התפילה בתוך בית הכנסת שונה, כשארון הקודש מוצב בצפון.
נמצאו גם עיטורים אומנותיים האופייניים לבתי הכנסת: כמו דגם חצי סהר וכוכב ומנורות שבעת קנים החרוטים על משקופים.
דגם חצי הסהר והכוכב נראה לכאורה ממקור אסלאמי.
אך בירושלים נמצאו קנקנים שעל ידיותיהם הוטבע כוכב מחומש עם כיתוב "ירושלם".
מעון – מבנה אורך בציר דרום-צפון, אולם תפילה ללא חלוקה פנימית.
שלושה פתחים במזרח וגומחת תפילה בצפון.
סוסיא – מבנה רוחב, חצר, אכסדרה ואולם תפילה, חצר קטורה ומרוצפת לוחות אבן ומשלושת צדדיה סטווים.
מדרגות מהחצר לאכסדרה, קומה שנייה וחדר צר וארוך בדרום (אולי לצורכי לימוד).
מהאכסדרה לאולם שלושה פתחים, פסיפס צבעוני עם מוטיבים אומנותיים יהודיים: ארון, ארבעת המינים, חזית בית המקדש ומנורה, בימת תפילה וכתובות הקדשה בעברית לנדבנים.
אשתמוע – החפירה החלה בשנת 1934 בעקבות סקר שנעשה באזור מטעם האוניברסיטה העברית.
החפירה הופסקה, בשל מאורעות המרד הערבי, ונמשכה רק לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1969 הושלמה החפירה על ידי זאב ייבין.
במבנה הרוחבי נמצאו: לפניו רחבה מרוצפת אבנים גדולות ובה כתובת פסיפס גדולה.
בחזית – כמבואה שבה מתאספים המתפללים לפני התפילה אליה עולים בשלוש מדרגות.
רצפת המבואה מעוטרת בפסיפס צבעוני, ממנו שרד ציור של עץ בחמישה צבעים וכתובת הקדשה בארמית.
שלושה פתחים בקיר החזית המזרחית שנשתמר לגובה של 2 מ'.
קיר מערבי השתמר בגובה של 8 מ' (גובה יוצא דופן הנראה ברחוב הראשי של הכפר א-סמוע.
בקיר הצפוני גומחה מרכזית לארון קודש ומצדדיה 2 גומחות קטנות, בימה בולטת וספסלים מאבן מסביב לאולם בית הכנסת.
ענים – אולם תפילה, אכסדרה וחצר, 2 פתחים ממזרח ששרדו את מלוא גובהם, רצפה עשויה מלוחות אבן ומתחתם סימנים לקיומה של רצפת פסיפס – רבע משטח האולם בצפון – יוחד לבימה, לאורך הקיר המערבי ספסל ומבואה לבית הכנסת המרוצפת פסיפס עם כתובת הקדשה.
דורון שר-אבי מאוניברסיטת בר-אילן מעלה את ההשערה כי הממצאים בסוסיא העתיקה ובישובי דרומא מורים כי, בתקופה מהמאה ה-4 עד המאה ה-8 הייתה לאוכלוסייה היהודית בדרומא מנהגים שונים מאלו של יהודים בגליל.
תופעה זו באה לידי ביטוי בממצאים הבאים:
בחפירות שנערכו בסוסיא התגלו כ-35 מקוואות.
פתחי ארבעה מבתי הכנסת היו בצד מזרח.
לפי ההלכה כי "אין פותחים בתי כנסיות אלא למזרח" (תוספתא, מסכת מגילה, ).
מניעים הלכתיים היו חשובים דיים כדי לחרוג מהנוהג האדריכלי המקובל.
השימוש בגלוסקמאות ייחודיות לאזור, לקבורה גם לאחר שהצטמצם השימוש לקראת אמצע המאה ה-2
לשון הכתובות הן בסוסיא והן אשתמוע היו עברית וארמית, לעומת השימוש ביוונית בגליל.
מוטיב המנורה חוזר על עצמו ברבים מבתי הכנסת בדרומא כמו במעון העתיקה בה התגלו שברי שיש של מנורת שבעת קנים בגובה משוער של 1.30 מטר.
לדעת שר-אבי האוכלוסייה היהודית בדרומא נהגה אחרת מזו שבגליל.
היא הקפידה יותר על המסורת.
הוא מעריך כי היו לכך נימוקים אחדים:
העדרם של תלמידי חכמים בדרומא.
תופעה זו ניכרת בספרות חז"ל רוב החכמים המוזכרים בה אינם מדרום הרי חברון.
נוכחות חכמים מאפשרת "מעין דינאמיקה הלכתית" וזאת נעדרה בדרומא.
התופעה גרמה להסתגרות היישוב היהודי ויצירת "תרבות מובלעת".
מכאן התפתחות הזיקה לבית המקדש ולמנורה, ריבוי המקוואות, ההקפדה שפתח בית הכנסת יהיה במזרח, המשך השימוש בשיטת הקבורה העתיקה והשימוש בשפת הקודש.
דרומאוזאורוס (שם מדעי: Dromaeosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שהתקיים באמריקה הצפונית בקרטיקון עליון, לפני 76.5 עד 74.8 מיליון שנה בקירוב, ודמה לדינוניכוס במראהו הכללי.
אורכו של הדרומאוזאור נע בין שניים לשלושה מטרים (מתוכם 30 סנטימטרים של הראש) וגובהו מטר אחד.
את כל אחת מרגליו עיטר טופר מעוקל שהתנשא מעל הקרקע.
ראשו הצר של הדרומאוזאור התאפיין במפתח גדול שהגיע לשבעים עד שמונים מעלות.
שיניו היו דקות וקטנות אך מחודדות עד מאוד.
הדרומאוזאורים צדו בקבוצות וייתכן שניזונו גם מנבלות.
בדומה לוולוסירפטור, הדרומזאורוס כנראה היה עטוי נוצות, אם כי הראיה היחידה לכך מגולמת במאובן רפטור שנמצא בסין וכינויו 'דייב'.
הדרומאוזאורוס חי בתקופת הקרטיקון באמריקה הצפונית.
בדומה לשאר התרופודים בתקופת הקרטיקון, זנבו של הדרומאזאורוס שימש לאיזון גופו ואורכו היה כאורך הגוף ואף יותר.
הדרומאוזאורוס מופיע בפרק האחרון של סדרת ה-BBC "ללכת עם דינוזאורים", בסוף הקרטיקון.
נראים קבוצת דרומזאורוסים הצדה תסקילוזאורוסים, מנסה לגנוב ביצי טירנוזאורוס ובהמשך אורבת לטורוזאורוסים וצדה בלילה פרט צעיר ולבסוף נכחד עם הכחדת הקרטיקון (חלק מהדינוזאורים לא התקיימו לצידו).
הדרומאוזאורוס נראה חסר נוצות ובעל זרועות ארוכות מעט.
הדרומאוזאורוס מופיע גם ב"בראשית", החל מהעונה השנייה, כטורף גדול בהרבה מהדינוזאור האמיתי וחסר נוצות.
מספר פרטים תוקפים עובדים אך נתפסים ומורדמים.
פרט אחד חוזר להכרה ותוקף את סטיבן אך במעבר דרך סטייה הראש שלו נכרת.
עוד פרטים נראים בביבר של ליק ופרט נוסף מגיע ללונדון של ימי הביניים ומכונה ג'ק נעלי האביב עקב חיסוליו השיטתיים, הורג את בעלה של אמילי ולבסוף נורה בידי בקר.
על אף שמו, נראה שהמפיקים התכוונו שהוא דרמאוזאור כללי ולאו דווקא הסוג.
הוא מופיע גם בתוכנית "כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה", כשמספר פרטים בניו מקסיקו צדה זוניצרטופס אך נשרפת בשרפת יער.
נראה גם ב"מועדון הקרב הג'ורסי", כשלהקה אורבת לאדמונטוזאורוס וצדה אותו אך טירנוזאורוס שעובר בסביבה גונב להם אותו.
דרומאוזאורוס נראה בפרק האחרון של הסדרה "Dinosapien".
הוא נראה בסרט הקצר "דינוזאור!" ומוזכר גם בפרק "דינוזאורים חיים" של "הפלא שבחיות הפרא", אם כי נראה שהכוונה לדיינוניכוס.
הוא נראה גם בסדרת הילדים "דינו דן".
הוא מוזכר ב"פארק היורה" של מייקל קרייטון אך לא נראה בסרטים.
שלד בולט של דרומאוזאורוס מופיע במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
דרון וושינגטון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת פלקנסטרו טריאסטה.
וושינגטון שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וירג'יניה טק בין השנים 2004 ל-2008. לאורך ארבע שנותיו בליגת המכללות רשם וושינגטון ממוצעים של 11 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק.
הוא נבחר בסיבוב השני של דראפט ה-NBA (מקום 59) על ידי דטרויט פיסטונס, אך לא הוחתם על חוזה.
לאחר שלא הוחתם על חוזה, שיחק וושינגטון בעונת 2008-2009 בקבוצת הפועל חולון מליגת העל, וזכה עימה בגביע המדינה.
בעונת 2009-2010 חזר וושינגטון לקבוצת דטרויט פיסטונס.
דרון וושינגטון הוא בנם של דניס וושינגטון, לשעבר שחקנית כדורסל באוניברסיטת לואיזיאנה ושל ליונל וושינגטון, שחקן פוטבול לשעבר.
דרום קנזינגטון היא שכונה ברובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי שבעיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת, כ־3.9 ק"מ דרומית־מערבית לצ'רינג קרוס ולכיכר טרפלגר.
אין הגדרה מדויקת של השכונה, אולם מקובל לזהות את השכונה עם האזורים הנמצאים סביב תחנת הרכבת התחתית של לונדון של דרום קנזינגטון וכן את האזור שסביב דרך התערוכות.
בשכונה נמצאים המוזיאון להיסטוריה של הטבע, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, מוזיאון המדע, בית באדן-פאוול, האלברט הול, אימפריאל קולג' והקולג' המלכותי למוזיקה (אף שיש המשייכים אותה לאזור נייטסברידג').
השכונה נמצאת על הגבול שבין שכונת נייטסברידג' (הנמצאת מזרחית לה) לבין צ'לסי הנמצאת מערבית ודרומית לה.
אזור דרום קנזינגטון היה אזור חקלאי עד אמצע המאה ה-19. במקום היו ערוגות ירק ועצי פרי אשר סיפקו מזון לשוקי לונדון.
בעקבות הצלחת התערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851 בהייד פארק הסמוך, נרכש שטח של כ-352,000 מ"ר על ידי הוועדה המלכותית לתערוכה של 1851 במטרה להקים במקום מוסדות תרבות (כיום שטח זה כולל את אזור אלברטפוליס לאורכה של דרך התערוכות).
בשל הצלחת מוסדות התרבות שנבנו במקום החלו בשנות ה-60 של המאה ה-19 להקים בשכונה בתי מגורים, והשכונה התפתחה במהירות ומשכה אליה בעלי אמצעים רבים אשר בנו בפרוור את בתיהם (השכונה הייתה באותה עת מחוץ לשטחי לונדון).
שם השכונה "דרום קנזינגטון" נבחר למטרה זו - שייוך השכונה לשכונת קנזינגטון היוקרתית הצפונית לאזור (בה נמצאים ארמון קנזינגטון וגני קנזינגטון היווה צעד שיווקי שנועד למצב את השכונה כמותג ולהפרידה משכונת צ'לסי הסמוכה שהייתה שכונת פועלים.
הקמת תחנת הרכבת התחתית בשנת 1868 הפכה את איחוד הפרוור עם לונדון לוודאי.
"דרום תל אביב" הוא מונח המתייחס לאזורה הדרומי של העיר תל אביב.
הגדרת האזור אינה חד משמעית, ובדומה ל"צפון תל אביב" נתונה לפרשנויות שהשתנו עם הזמן.
ההגדרות הרשמיות של דרום תל אביב, על פי חלוקת הרבעים המוניציפלית הוא רובע 8 (דרום) רוב שכונות רובע 9 (דרום מזרח) ורובע 7 בלי יפו.
על אף שיפו נמצאת בדרומה של "תל אביב-יפו" – לא נהוג להתייחס אליה כ"דרום תל אביב".
אזורים מסוימים ושכונות מסוימות הנכללות ברבעים 5 ו-6 (מרכז תל אביב) נתפשים בציבור באופן סובייקטיבי ומוגדרים אף הן כדרום.
רחוב אלנבי לדוגמה, הנחשב על ידי תושבי מרכז תל אביב כרחוב מרכזי בליבה של העיר, נתפש מבחינות רבות, ועל ידי תושביה הצפוניים יותר של העיר, כגבולו הצפוני של דרום תל אביב.
כך גם סביבת רחוב המסגר ואזור מתחם הרכבת.
הסיבה לכך שאזורים בלתי דרומיים נכנסים תחת ההגדרה "דרום תל אביב" היא הזיהוי של דרום תל אביב עם האזורים העניים והמוזנחים יותר של העיר, אך עם תנופת השיפוצים בעשור האחרון, הגבולות הולכים ומטשטשים, ורחובות תעשייתיים כמו רחוב הארבעה הופכים לאזורי בילוי מטופחים.
מסיבה זו ובדומה ל"צפון תל אביב", המושג "דרום תל אביב" הוא מושג סוציו-אקונומי הרבה יותר מאשר הגדרה גאוגרפית.
שנים רבות נחשב אזור דרום תל אביב לאזור החלש ביותר של העיר מבחינה כלכלית, ואזורים רבים בו סובלים מהזנחה ממושכת.
בנוסף, מוקדי הפשיעה העיקריים של העיר וכן אזורי המגורים של אוכלוסיות שוליים, מהגרים מאפריקה ועובדים זרים אחרים המרוכזות בשכונות דרום העיר.
דרום רונלדסיי הוא אי בקבוצת האיים הדרומית של איי אורקני, בצפונה של סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
שטחו של האי כ-50 קמ"ר, והוא הרביעי בגודלו שבין איי אורקני (אחרי מיינלנד, הוי וסנדיי).
נכון לשנת 2001 התגוררו באי 854 תושבים.
האי נמצא דרומית לאי מיינלנד ומקושר אליו בדרך העוברת מעל מחסומי צ'רצ'יל (הדרך מקשרת את האי אל האיים בוריי, גלימס הולם ולם הולם).
כמו כן מעבורות מקשרות את היישוב בורוויק שבאי לג'ון או גרואוטס שבסקוטלנד, ומהיישוב סנט מרגרטס הואופ (St Margaret's Hope) לגרילז ביי שבסקוטלנד.
סנט מרגרט הואופ הוא היישוב השלישי בגודלו באיי אורקני, והוא נקרא על שם מרגרט, העלמה מנורווגיה, ויורשת העצר לכתר הסקוטי, אשר נפטרה באי בהיותה בת שבע.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא גבעת וורד (Ward Hill), שגובהה 118 מטרים מעל פני הים.
שם זה הוא שם נפוץ באיי אורקני לגבעה הגבוהה ביותר בכל אי (כך לדוגמה גבעת וורד שבהוי היא הנקודה הגבוהה ביותר באיים), ומשמעות השם "אזהרה" - בשל השימוש שנעשה בראשי הגבעות להדלקת אורות אזהרה.
באי התגלו שרידים רבים של התיישבות מהתקופה הנאוליתית.
הידוע שבין השרידים הוא "קבר הנשרים" שהתגלה על ידי רונלד סימיסון (Ronald Simison) בשנת 1948 בדרום מזרח האי.
באתר התגלו 16,000 עצמות אדם ו-725 עצמות של עיטם לבן-זנב (Haliaeetus albicilla).
האתר שימש לקבורת תושבי האיים במשך למעלה מ-1,000 שנה.
הארכאולוגים סבורים כי הגופות הושארו באוויר הפתוח, למאכל על ידי עופות דורסים, ורק לאחר שהבשר נאכל מן הגופה הונחו העצמות בקבר.
ממצא נוסף מהתקופה הנאוליתית הוא מבנה התל השרוף של לידל - מעגלי שהתגלה בלידל (Liddle) בשנת 1972. מבנה זה שימש לבישול מזון, ואפיין את שיטת הכנת המזון בתקופת הברונזה באורקני.
על פי עדויות משנת 1627, היו באי תשע כנסיות.
שמות הכנסיות מלמדים את ההיסטוריונים שהיישוב הנוצרי באי קדם לכיבוש האי על ידי הויקינגים.
שרידי כנסיות אלה לא נשתמרו עד ימינו.
תיאורים משלהי המאה ה-17 מציינים כי האי פורה, ומכוסה שדות דגנים, וכן כי מתגוררים בו אנשים רבים.
בשלהי המאה ה-18 חולק האי לשני מחוזות כנסייתיים: מחוז סנט פיטר'ז (St.