tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבעוני נולדה בירושלים לד"ר לאה צבעוני ולפרופסור דן צבעוני.
במהלך שירותה הצבאי שימשה כמש"קית ת"ש בגדוד הסיור הבדואי.
את לימודי התואר ראשון בספרות עברית סיימה באוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות), ולאחר מכן המשיכה לימודי תואר שני בספרות בתוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 ייסדה את "מבעד למילים – בית לכתיבה יצירתית".
בו מנחה ומלווה כותבים ותהליכי יצירה.
מכשירה מנחי סדנאות כתיבה, במיזם משתתפים יוצרים כמו ערן צור, גלעד כהנא, טל ניצן, נעם פרתום, רון דהן.
למדה התמקדות ומדיטציה ומשלבת בסדנאות הכתיבה עולמות נוספים.
במהלך השנים היא הנחתה סדנאות כתיבה עבור ספריות, מתנ"סים, בתי אבות, בתי ספר, חברות וארגונים, מעגלי נשים.
מלבד שני ספריה, פורסמו שיריה במבחר כתבי עת כגון "המוסך" ו"מאזניים".
במשך תקופה, כתבה טור למעריב.
בנוסף, היא מפיקה את סדרת "כותבים בעקבות כותבים" – מפגשי כתיבה והשראה בעקבות יוצרים – סופרים, משוררים, מוזיקאים.
היא גם היוזמת של מיזם "סיפור של חיים" – כתיבת סיפורי חיים בהתנדבות עבור חולי פוסט טראומה.
במהלך הפרויקט ראו אור למעלה מעשרה ספרים.
צבעוני גרה באבן יהודה עם שתי בנותיה.
עורכת: נורית זרחי, הוצאת צבעונים, 2012
עורכת: מיה טבת דיין, הוצאת צבעונים, 2020 בסיוע קרן קיימת לישראל
על שפת מה, הוצאת לוקוס, 2025
יעל צבעוני מנחה סדנאות כתיבת שירה בשם "מבעד למילים" במשך השנים אספה וערכה מספר אנתולוגיות סיפורים ושירים של תלמידיה.
יעל פרנק (נולדה ב-14 באוקטובר 1982) היא אמנית ישראלית, העובדת בוידאו, מיצב, סאונד ופיסול.
פרנק בוגרת תואר ראשון באמנות מבית הספר היוקרתי קופר יוניון בניו יורק ותואר שני באמנות מבצלאל.
היא זוכת פרס קיפר של קרן וולף לשנת 2017, ופרס קשת לשנת 2019. השתתפה בתוכנית הרזידנסי של ארטפורט בשנת 2019.
פרנק היא יוצרת רב-מדיומלית שעובדת בווידאו, מיצב, סאונד, פיסול ועבודות מותאמות חלל.
היא יוצרת סביבות המאופיינות בשיבושים, טעויות מכוונות, ועיוותים בלתי פתורים.
פרנק משתמשת בכלים אלו על מנת לחשוף את הפוליטיקה של מבני כוח, מערכי ידע והיסטוריה המובילים לחוסר-ודאות וקיום עמוס סתירות.
הטלת ספק זו מערערת דעות ואמונות חזקות המאפיינות את מערכי הפצת הידע וכינונו של קאנון תרבותי, חברתי, מגדרי וכלכלי.
פרנק משתמשת באמצעים אנלוגיים הומוריסטיים כדי להאיר את הקשר שבין סמכות לאושר.
היא משתמש בפוטנציאל הפרפורמטיבי הטמון ברדי-מיידים איזוטריים, ומקצינה אותו כדי ליצור את מערכות היחסים בינן ובין הצופה.
היא מייצרת בדיחות שבורות - דימויים טקסטואליים בעלי נוכחות הומוריסטית חזקה, המעוותים עד לנקודה בה הם הופכים ללא מצחיקים.
העדר הפאנצ'ליין הופך אותן מאירוע חד פעמי ללופ הולך ומצטבר של חוסר מנוחה פוליטי ופואטי.
היצירה של פרנק נעה בין ריאליזם ציני ופוסט-אירוניות, דרכם היא מנפצת טאבואים ומעבירה ביקורת על הקיום האנושי.
קרן וולף נימקה את הענקת פרס בכמן ע"ש אנסלם קיפר לשנת 2018 ליעל פרנק: "על ביקורתה האפקטיבית ויכולתה לערער את התשתית החברתית המשרתת תכופות את הפוליטיזציה של המוות ופרקטיקת מתן התוקף לתהליכי חיברות הנתונים למנגנוני כוח ומישטור נארטיבים היסטוריים".
בשנת 2024 הוצב פסל החוצות שלה "הישנים", בפינת הרחובות שאול המלך ודרך נמיר בתל אביב, כחלק מפרויקט הצבת פסלי חוצות של עירית תל אביב .
הפסל מתייחס בצורה הומריסטית לשני האריות הנימצאים בכניסה למקדשים עתיקים ולבתי מלוכה בתרבויות המערב.
2012 - Party Poopers, גלריה לברינת', לובלין, פולין.
אוצרים: וולדמר טאטרצ'וק ומגדה לינקובסקה
2013 - היו לה מוסר של שואב אבק ונשמה של מכונת הימורים, גלריה חזי כהן.
2018 - הבעיה, סדנאות האמנים, תל אביב.
2013 - Oh Scale, החללית, פרויקט עם זוהר גוטסמן.
Frankczak, תערוכה זוגית עם מגדלנה פרנצ'ק, זכטה, ורשה, פולין.
2014 - אנדרטה לאנדרטאות, אוהבים אמנות, תל אביב
2017 - היום שבו כלום לא קרה, תערוכה זוגית עם מגדלנה פרנצ'ק, הקוביה, ירושלים.
2020 - In a Nutshell - פסל במרחב הציבורי המוצב על בנין ארטפורט.
2024 - "הישנים" - פסל במרחב הציבורי בפינת הרחובות שאול המלך ודרך נמיר בתל אביב.
2013 - היסטוריות, המרכז לאמנות דיגיטלית, חולון
2015 - רשות לעזוב, גבירול, תל אביב
2017 - נאו-אנדרטל, המרכז לאמנות דיגיטלית, חולון
2017 - אזרחים, מוזיאון פתח תקווה
2018 - תוכנית הבראה / Join or Die, מוזיאון תל אביב
2018 - נימוסי שולחן, הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב
2019 - אמא בשלי לי מיץ גנבים, ארטפורט, תל אביב
2020 - נונפיניטו, ארטפורט, תל אביב.
יעל מן (נובמבר 1936 – 27 באוגוסט 2021) הייתה אשת "המוסד", שהשתתפה במבצעים שונים בארצות ערב, המפורסם שבהם איסוף מודיעין למבצע "אביב נעורים".
איליין שטיינר (שמה של יעל מן בלידתה) נולדה ב-1936 בקנדה, ובגיל שלוש עברה עם משפחתה לניו ג'רזי, בת למשפחה יהודית – אב פיזיקאי ואם עקרת בית.
ב-1968 עלתה לישראל ממניע אידאולוגי ציוני ועבדה כמתכנתת מחשבים.
ב-1971 התגייסה ל"מוסד", בשם צופן "נילסן".
מפעיליה בנו עבורה סיפור כיסוי של תסריטאית, הכותבת סדרת טלוויזיה על חייה של הסטר לוסי סטנהופ, פעילה פוליטית וחברתית בריטית, בת המאה ה-19, שהתגוררה גם בלבנון ובסוריה.
את מלאכת הכתיבה למדה אצל שבתי טבת.
תחת סיפור כיסוי זה נשלחה ב-1973 ללבנון והתאקלמה בה.
מן שירתה ב"מוסד" במשך 15 שנים, בהן השתתפה במבצעים רבים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 סיימה את פעילותה המבצעית ב"מוסד".
סיפור הכיסוי כתסריטאית, אפשר לה לנוע בחופשי ברחבי לבנון, ובאמצעות מצלמה נסתרת, שהייתה בתיקה, צילמה את כל המקומות הרלוונטיים ללוחמי מבצע "אביב נעורים", שנערך באפריל 1973. לאחר סיום מבצע "אביב נעורים" נשארה מן בלבנון, על מנת שסיפור הכיסוי שלה לא ייחשף, ורק לאחר ימים אחדים טסה מביירות ללונדון.
מן עזבה את לונדון שבוע לאחר מכן, וכשהגיעה לישראל התקבלה אחר כבוד בביתה של ראש הממשלה, גולדה מאיר.
על מבצע "אביב נעורים" נעשה סרט דוקו-דרמה טלוויזיוני בשם "סוכנת בלב ביירות" בבימויו של דני סירקין, בכיכובם של לירון וייסמן כסוכנת יעל מן, גיל פרנק כמייק הררי ודודי גזית לוי כאהוד ברק.
מונצחת בלוח זיכרון יחד עם לוחמת המוסד סילביה רפאל בגינה ציבורית בעיר הרצליה.
מן נישאה בגיל מבוגר, למורה שלה לעברית, עמו חיה עד למותה.
נפטרה ב-27 באוגוסט 2021, בגיל 85. עם מותה ספד לה אהוד ברק: "הלכה לעולמה יעל מן.
אגדה מהלכת של אומץ, קור רוח ומקצוענות.
היא שהשלימה לנו את המודיעין למבצע 'אביב נעורים' לחיסול ראשי המחבלים בבירות.
הייתה שם בעודנו קרבים לוודא שאכן הם בדירותיהם ונשארה בשטח רק כדי לא להותיר סימנים."
יעל וולף פורטוגז היא אמנית ישראלית, יוצרת בעבודות פסיפס, רקמה, צורפות, עיצוב, גילוף בעץ וציור.
בת להורים ניצולי שואה, קלרה וישראל וולף.
אביה עבד במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה מיום היווסדו, והקים את התשתית של מעבדות המחקר, החדרים הנקיים ועוד.
כבר בהיותה בת תשע גילתה את אומנות הפסיפס והחלה לאסוף ולצרף אבנים בצבעים שונים לתמונות.
כל חייה ציירה, רקמה וארגה תוך שימוש בחומרים שמקורם בטבע הסובב אותה.
במהלך השנים רכשה ידע ויצרה גם בתחומי הגרפיקה, רקמה, צורפות, עיצוב, גילוף בעץ וציור, וכן בהיסטוריה של האמנות.
שירתה בצה"ל כצפני"ת בחיל הקשר.
בשנת 1998 נסעה להשתלם במרכז ללימודי פסיפס ברוונה שבאיטליה, שם למדה את הטכניקה של אומנות הפסיפס.
הייתה חברה בארגון הבינלאומי לאמנות המוזאיקה המודרנית, הציגה והשתתפה בכנסים באיטליה, בסקוטלנד, בברזיל, בארצות הברית, בבריטניה ועוד.
הייתה בין הראשונים בארץ ליצור פסיפס מודרני, בר קיימא ומחובר לסביבה בהשראת האדריכל גאודי, תוך שילוב תכנים של יודאיקה, מסורת יהודית וישראלית ובשילוב חברתי.
מרבית עבודות הפסיפס בוצעו בשיתוף הקהילה, תוך התייחסות למקורותיה ובשיתוף תלמידים ממוסדות חינוך ובעלי צרכים מיוחדים, תוך הענקת כלים של חינוך אמנותי, יצירה סביבתית ועבודה משותפת.
ביצירות הפסיפס מוחה יעל על הזמניות והבזבזנות בחברה העכשווית ומשמרת את העבר לטובת העתיד.
ליעל פורטוגז שלושה ילדים, נשואה לאבי פורטוגז משנת 1971. מתגוררת בנס ציונה.
במהלך השנים עברה יעל פורטוגז בין תחומים שונים של אמנות פלסטית, כגון שילוב יצירה בטקסטיל וציור בצבעי שמן.
ביצירותיה נראית בבירור זיקתה לטבע, לחומר הגולמי וליצירה בת קיימא.
בציוריה יש טבע מתפרץ, בצבעים ומרקמים המביעים תמונות שהיא חווה בסביבתה.
הטבע בעונות השנה השונות, וצבעי הפריחה, נוכחים בכל יצירותיה.
ביצירות הטקסטיל והצורפות שלה משתמשת יעל בחומרים גולמיים ומשלבת טכניקות של רקמה, סריגה, צביעה בצבעים טבעיים, הדפסה בוטנית עם חומרים אקולוגים ושזירת חרוזים וקישוטים, שכולם טבעיים.
גם ביצירות אלו משלבת האמנית את האני מאמין החברתי שלה – על ידי שימוש בטכניקות מסורתיות מכל העולם ושילוב עבודות יד של נשים יוצרות מכל קשת החברה.
יוצרת תמונה מצירוף חומרים, עובדת באבן טבעית שבורה עם פטיש ואזמל, או בכל חומר אחר: שברי כלים, פסולת בניין, קרמיקה שבורה, חלוקי נחל, צדפים ועוד.
בשנת 2005 חלתה במחלת שרירים (מיאסטניה גרביס), ובעקבותיה חזרה לעסוק בציור, אמנות בעץ וטקסטיל.
למדה ציור אצל האמן סטפן אלכסנדר והאמן שלום שכוי, למדה לתואר ראשון בשנת 1987 באוניברסיטה העברית בירושלים, אמנות והיסטוריה יהודית, אך לא השלימה אותו.
בשנת 1998 למדה יצירת פסיפס בטכניקה עתיקה ברוונה, איטליה.
בשנת 2001 למדה בפילדלפיה אמנות רחוב בפסיפס מחומרים ממוחזרים אצל האמן ישעיהו זגר.
תערוכת יחיד של ציורי שמן בגלריה פרטית ברחובות - 1976
תערוכה קבוצתית של עבודות פסיפס בבנייני האומה - 1998
תערוכת יחיד במוזיאון בית התנ"ך ע"ש דוד בן-גוריון בתל אביב - 2000
תערוכת יחיד וסדנה לסטודנטים בחוג לאמנות באוניברסיטת בר-אילן - 2000
2000-1999 - הרובע היהודי בעיר העתיקה, ירושלים.
2000-1999 - נס ציונה: גבעת הצבר; חטיבת ביניים מנחם בגין; בית הספר הדר; הקאנטרי קלאב; בית הספר תיכון על שם דוד בן-גוריון.
2004-2000 - רמלה: חטיבת ביניים נווה יהונתן; בית הספר הרין; בית הספר אופק; בית הספר שרת; מתנ"ס ערבים-יהודים; בית הספר רעות.
במימון איגוד ערים לאיכות הסביבה.
2003 - קיבוץ גרופית: פרויקט עם קבוצת הנוער "אדום" בני נוער מעליית אתיופיה.
2003 - גן מקראי כפר יונה: פרויקט של המחלקה לשיפור חזות מבני חינוך במשרד החינוך.
2005-2004 - יבנה: פסיפס שבעת המינים ברחוב הסנהדרין; פסיפס צומת דרכים לאורך ההיסטוריה על קיר הספרייה העירונית; פסיפס שישה סדרי משנה בגן הסנהדרין; קיר המתנ"ס.
פרויקט משותף איגוד ערים לאיכות הסביבה ועיריית יבנה.
2004 - ראשון לציון: בניין היקב, בשיתוף תלמידי בתי הספר בעיר; רחוב זד"ל: משחקי ילדים משנות החמישים, משולב בשירי חיים נחמן ביאליק וזיכרונות ותיקים.
2004 - כפר הנוער ותיכון בני עקיבא - תו"מ חרב לאת עמק חפר.
2002-2004 - רחובות: בית הספר תיכון דה שליט, במימון איגוד ערים לאיכות הסביבה; מתנ"ס אושיות, תרומת נער בר מצווה מארצות הברית; מתנ"ס קריית משה, תרומת הקהילה האמריקאית לבני הנוער מהעלייה האתיופית.
2004 - כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.
2004 - מועצה מקומית מרחבים; בית ספר מבועים, במימון תוכנית קרב למעורבות בחינוך.
2004 - נווה הרצוג, פנימיית נוער דתי רשת החינוך בני עקיבא.
2004 - כפר הנוער עיינות, המועצה האזורית גן רווה.
2005 - לוד: בית הספר גני יער; בית הספר גני אביב; בית הספר אורט.
2005 - חולון: מרכז נופש וספורט.
עבודותיה הוצגו גם בגלריה בית הבד ברובע היהודי בירושלים ובגלריה "קירות מדברים" בראשון לציון.
יעל צין (נולדה ב-14 באוגוסט 1994) היא עיתונאית ואשת תקשורת חרדית ישראלית, מגישה לצד בעלה תוכנית זוגית ברדיו גלי ישראל 94fm בשם "מתחילים שבוע טוב" ובאתר כיכר השבת ובעכשיו 14.
צין נולדה למשפחה חרדית שעלתה לישראל מיוהנסבורג.
למדה בסמינר "בית בינה" בירושלים.
השלימה לימודי י"ג וי"ד ב"מכללת אופקים" בתחום מדעי ההוראה ותקשורת חזותית.
בין השנים 2014–2019 עבדה כמורה בתלמוד תורה ברשת "בני יוסף", במסגרת תוכנית אמירים ללמידה מחוננת.
בשנים 2021-2020 הגישה את תוכנית הראיונות והפנאי "חמישי בשבת", לצד אוריין יסכה שבת ב"ערוץ הידברות" (ערוץ 97).
בפברואר 2022 החלה להגיש את תוכנית הראיונות "הכל פתוח" בערוץ האינטרנט "TV NET".
בשנת 2020 הגישה את תוכנית הרשת "הנבחרת בכיכר" באתר כיכר השבת.
ב-2021 הגישה את התוכנית "שבוע טוב עם יקי ויעל" בערוץ 20, לצד יקי רייסנר.
לעיתים משמשת פרשנית אורחת לענייני חרדים בערוץ 12 ובכאן 11. בנוסף, היא מגישה פודקאסט בשם "נשימה" של פרויקט "צמאה" לצד ברכה שילת.
ב-2022 השתתפה בעונה השישית של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי".
במהלך מתקפת הפתע של חמאס על ישראל, הפיצה מידע כוזב לפיו "מרגלים מבפנים" שיתפו פעולה עם חמאס וסייעו להצלחת המתקפה.
יום לאחר מכן הפיצה תמונה של אהוד ברק בשדה התעופה באופן שיצר מצג שווא כאילו הוא עוזב את הארץ בעקבות המתקפה, אף שלא עזב את הארץ.
בעקבות הפצת המידע השקרי ספגה צין ביקורת נרחבת מעיתונאים, פוליטיקאים ואחרים.
צין מחקה את הציוץ, אך הוא כבר הופץ ברשתות החברתיות כתעמולה של ארגון הטרור חמאס, בין השאר בחשבון הטלגרם שלו, כעדות לכאורה לכך שברק נטש את ישראל.
צין נשואה ליצחק, בן לעולי גרמניה, אברך כולל וזמר, ולהם בת בכורה וארבעה בנים.
"יעל מתחבאת" הוא ספר ילדים מוכר שנכתב על ידי שולמית לפיד, ואויר בידי כלת פרס נחום גוטמן לאיור – גיל-לי אלון קוריאל.
הספר יצא לאור לראשונה ב-2021 בהוצאת הספרים כתר הוצאה לאור.
הספר עשיר בפרטים ובתיאורים, וזאת כדי לאפשר לקוראים להיכנס לתוך הסיפור ולהרגיש פעילים במתרחש בו.
הספר מתמקד בילדה בשם יעל, המשחקת מחבואים עם עצמה.
יעל כה שקועה במחבואים עד שלא שמה לב שילדים נוספים מעוניינים להצטרף למשחק.
האירוניה המתקיימת בסיפור היא שיעל, הנוכחת, מנסה להסתתר ולהתחבא, ואילו המחפשים, אלה שלא רואים אותה, אינם נראים בספר ולא מסופר בדיוק מי הם.
הספר מפתח אצל הילד חשיבה קוגניטיבית וזאת על ידי שילוב טכניקות פסיכולוגיות שונות:
חזרות – בסיפור קיימות חזרות על משפטים, כגון: "יעלי!
תפקיד החזרות בסיפור הוא לפתח אצל ילדים את מיומנות הלמידה – לתת להם פרט מידע שחוזר על עצמו כך שהילדים יצפו לו בפעמים הבאות.
בנוסף, החזרות מפתחות אצל הילדים יכולת זיכרון ועוזרות להם לזכור פרטים החוזרים על עצמם.
איפה את?" מהווה מוטיב מרכזי בסיפור, ותפקידו לציין עד כמה שובבה יעל וכמה היא אוהבת להתחבא – לשחק בעולם משלה, דבר אשר הרבה ילדים יצליחו להתחבר אליו.
חריזה – המלל בספר מורכב מחרוזים רבים המסייעים לילדים לזכור את תוכנו.
יצירתיות – הספר מתאר את דמותה של יעל על ידי הענקת פרטים מרומזים על הדמות, כמו: "יש לה עיניים בצבע שמיים, פֶּה שנראה כמו תות" אשר נותנים לקוראים שדה רחב של דמיון כדי לשוות לנגד עיניהם את דמותה של יעל לפי פרטים קטנים.
חשיבה בלשית – לפי "עקבות" שיעל משאירה מאחוריה, הילדים מנסים לפתור את תעלומת היעלמותה של יעל.
יעל נדב-זליקוביץ' (10 ביולי 1929 - 15 בינואר 2009), הייתה חוקרת קבלה ושבתאות, תלמידתו של גרשם שלום.
בעבודתה הייתה חוקרת פורצת דרך בתחום שלא היה מקובל עבור נשים בשנות החמישים של המאה העשרים.
נשיא המדינה זלמן שזר כינה אותה "תלמידת חכם, הבקיאה בתורת הקבלה האמיתית והשבתאית".
פעילותה האקדמית של נדב נעצרה בעקבות תאונת דרכים קשה שעברה (בשנת 1960) בזמן שהייתה דוקטורנטית באוניברסיטה העברית בירושלים.
יעל זליקוביץ' נולדה בתל אביב בשנת 1929 בארץ ישראל, בת יחידה להוריה, עדה ויצחק זליקוביץ', שניהם ילידי רומניה.
דודה מצד אביה הוא הצייר ראובן רובין.
בגיל חמש עברה משפחתה לבני ברק.
בתיכון למדה בגימנסיה העברית "הרצליה" וסיימה את לימודיה שם בשנת 1947. באותה שנה החלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למדה תואר ראשון בספרות עברית ויהדות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייסה לצה"ל ושירתה כקשרית בחטיבת אלכסנדרוני.
עם תום המלחמה המשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1951 כתבה עבודת מחקר (תזה) לתואר מוסמך "שימושי לשון בספר היכלות רבתי" בהנחייתו של פרופ' גרשם שלום.
הייתה זו העבודה האקדמית הראשונה שעסקה בלשון הייחודית של אוסף החיבורים המיסטיים המכונה ספרות ההיכלות והמרכבה.
החל משנת 1954 עבדה כעוזרת מחקר של פרופ' שלום, והחלה לכתוב בהנחייתו עבודת דוקטור שעיקרה היה הכנת מהדורה מדעית של ספר "משכן העדות" של ר' משה די ליאון, כתב יד קבלי מהמאה ה-13.
בשנת 1957 פרסמה מאמר שעסק באיגרת שפורסמה בספר "מגיד מישרים לרבי יהודה קארו" (ווילנא תרל"ח, דף ו ע"א).
המאמר פורסם ב"תרביץ", כתב העת המחקרי של המכון למדעי היהדות.
באותה שנה גם זכתה בפרס על הפרק הראשון של עבודת הדוקטור שלה שכותרתו "האסכאטולוגיה של ר' משה די ליאון בספר משכן העדות".
עבודה זו פורסמה בשנת 1959 כמאמר בספר "אוצר יהודי ספרד לחקר תולדות יהודי ספרד ותרבותם (כרך ב')".
אסכטולוגיה היא תפישת קץ הימים והגאולה, ו"משכן העדות" הוא חיבורו העברי החשוב של בעל ספר הזוהר, ר' משה די ליאון.
בשנת 1959 ראה אור מאמר נוסף שכתבה נדב שהיה ביקורת שלה על "משנת הזוהר", חיבורו החדש של תלמידו הבכיר של פרופ' שלום, ישעיה תשבי.
המאמר פורסם בכתב העת של בית הספרים הלאומי, "קריית ספר".
בשנת 1960 יצא הספר "ספונות", ספר לחקר קהילות במזרח, הכולל מאמרים של גרשם שלום ואחרים.
הספר כלל גם את מאמרה של נדב, "רבי שלמה אאיליון וקונטרסו בקבלה שבתאית", מאמר שבו חקרה את דמותו של ר' שלמה אאיליון, מי שהיה רבה של הקהילה הספרדית בלונדון ובאמסטרדם בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. במחקרה הגיעה נדב למסקנה שעיקר עיסוקו של ר' אאיליון היה במשיח.
בשנת 1951 נישאה להיסטוריון ד"ר מרדכי מרקל נדב (1920-2011) שעבד בספרייה הלאומית ובין השנים 1968-1986 ניהל בה את מחלקת כתבי היד והארכיונים.
אם לשני בנים יהונתן נדב, מו"ל (נולד בשנת 1953), ונעם נדב, מאייר (נולד בשנת 1957).
ב-1960 בדרכה למסיבה שנערכה בבית פרופ' גרשם שלום עברה תאונת דרכים קשה שגרמה לה לפרוש מהחיים האקדמיים.
יעל נדב, "אגרת המקובל ר' יצחק מר חיים על תורת הצחצחות", תרביץ, כרך כו (תשי"ז), ע' 440-458
יעל נדב, "האסכאטולוגיה של ר' משה די ליאון בספר משכן העדות", בתוך אוצר יהודי ספרד לחקר תולדות יהודי ספרד ותרבותם ב (תשי"ט), ע' 69-76
יעל נדב, "ישעיה תשבי משנת הזוהר: (כרך א)", בתוך מאמרי ביקורת על ספר משנת הזוהר לישעיה תשבי, קרית ספר, כרך לד (תשי"ט) ע' 147-150
יעל נדב, "רבי שלמה אאיליון וקונטרסו בקבלה שבתאית", ספונות ג-ד (תש"ך), עמ' ש"ג ואילך
יעל קדשאי היא רוכבת במרוצי שטח ישראלית המתחרה במרוצי ראלי רייד.
הישראלית הראשונה שהתחרתה בראלי דקר.
אביה הוא אביב קדשאי, נהג מרוצים שהיה הישראלי הראשון שהתחרה בראלי דקר, מרוץ בו השתתף מספר פעמים.
היא החלה לרכב על אופנועים עוד לפני שמלאו לה שלוש שנים.
בגיל 15 סיימה את מרוץ האנדורו הראשון.
בעונת 2009/2010 זכתה בקטגוריית הנשים באליפות ישראל באנדורו.
את שירותה הצבאי עשתה כלוחמת ביחידת עוקץ.
בשנת 2020 חזרה להתחרות, הפעם בקטגוריית הראלי רייד.
שנה לאחר מכן סיימה ראשונה באליפות ישראל בקטגוריית הנשים (מקום שלישי בקטגוריה בדירוג הכללי) והשתתפה בראלי יוון, מרוץ הראלי הבינלאומי הראשון.
בסיום הראלי, שנמשך 7 ימים, דורגה במקום שני בקטגוריית M2 ומקום שני בדירוג הנשים הכולל.
שנה לאחר מכן סיימה ראשונה בקטגוריית הנשים ודורגה במקום ה-15 מתוך 270 רוכבים בדירוג הכללי.
בשנת 2023 התחרתה בבאחה ירדן ולאחר מכן יצאה למחנה אימונים בדיונות של דובאי.
בחודש מאי השתתפה בראלי מרוקו, מרוץ שנמשך 8 ימים ומתפרש על פני 2,685 ק"מ תחרותיים.
קדשאי סיימה ראשונה מבין הנשים ודורגה במקום ה-11 בדירוג הכולל.
ההישג הקנה לה מקום בראלי דקאר, שהתקיים בינואר 2024 בערב הסעודית.
בסיום הסטטיג' השביעי של המרוץ דורגה קדשאי המקום ה-60 בקרב רוכבי האופנועים (מקום 43 בקטגוריית ה-Rally2).
בור אליו נכנסה עם הגלגל הקדמי הוביל להתהפכות קשה, שהובילה לפינויה במסוק לבית חולים ופרישה מהמרוץ.
יעל פרל בקר (נולדה ב-13 במאי 1952) היא שחקנית תיאטרון "הבימה", ומדבבת ישראלית.
פרל נולדה בפולין ועלתה לארץ בשנת 1957 במסגרת עליית גומולקה בגיל חמש.
אביה היה פקיד ממשלתי, אמה הייתה מרצה למשפטים ולהיסטוריה ועבדה גם בחברת ביטוח, ואחותה הייתה מורה לפסנתר.
פרל היא בוגרת החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיה התקבלה כשחקנית בתיאטרון הבימה.
היא למדה גם מחול הודי במשך שלוש שנים גם בארץ וגם בהודו.
בשנת 1977 שיחקה בהצגה "חזרה בתשובה", שכתב יהושע סובול שהוצגה בתיאטרון "צוותא".
בשנת 1981 שיחקה את חנה בהצגה "התשה" שכתב בני הדר שהוצגה בתיאטרון העירוני חיפה.
באותה השנה הצטלמה לשער ראשי עם גידי גוב בעיתון "מעריב לנוער".
פרל היא כלת פרס פינקל לשנת 1990, על תפקידה דורין בהצגה "טרטיף".
פרל היא מטפלת בכירה ומנחת קורסי אורח חיים ותזונה על פי גישת האיור ודה במכללת רידמן.
היא נשואה לשחקן ולבמאי משה בקר בנם של השחקנים ישראל בקר ופנינה פרח ולהם שני בנים.
אחד משני בניה הוא השף דניאל בקר.
+שנהפרויקטדמות1981הקש בעץעמליה עורב1995היפהפייה הנרדמתהפיה מריוותרריצ'ארד וסוד הספרים האבודיםקלייר טיילר1997הרקולסהרה1998פוקהונטס 2: מסע לעולם חדשהמלכה אןמולאןקולות רקע2000טיגר: הסרטקנגה2001הקיסר נפל על הראשצ'יצ'ה2002הארי פוטר וחדר הסודותפופי פומפרי
יוליה (יעל) פוליאביץ' (נולדה ב-1982, קירגיזסטן) היא פילנתרופית, יזמית ושותפה לייסוד "קרן יעל" (Yael Foundation), ארגון צדקה התומך בנגישות לחינוך עבור ילדים יהודים ברחבי העולם.
יוליה (יעל) פוליאביץ' נולדה בשנת 1982 בקירגיזסטן.
אמה עמדה עבדה כמורה למוזיקה בבית הספר המיוחד הממלכתי למוזיקה על שם מ.
בין השנים 1999–2004 למדה באקדמיה למנהל ציבורי שתחת נשיא הרפובליקה הקירגיזית על שם ז'.
אבדראכמנוב, שם סיימה תואר בכלכלה, פיננסים ואשראי.
בשנת 2012 הכירה יוליה (יעל) פוליאביץ' את אורי פוליאביץ' ועברה מקירגיזסטן לרפובליקה של מולדובה.
היא עבדה כאשת מקצוע בתחום הפיננסים עד שנת 2021.
בשנת 2020 השלימה יוליה (יעל) תהליך גיור.
היא עברה בהצלחה את הבחינה הרבנית באוקראינה תחת פיקוחו של הרב יוסף חנוך ברודבקר מקייב, רב שגיוריו מוכרים על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בעקבות גיורה, נישאה תחת חופה לאורי פוליאביץ', יזם ופילנתרופ.
בשנת 2020, יחד עם בעלה אורי פוליאביץ', הקימה את "קרן יעל" (Yael Foundation), יוזמה פילנתרופית המוקדשת להבטחת גישה שוויונית לחינוך יהודי וכללי באיכות גבוהה לילדים יהודים ברחבי העולם.
הארגון מתמקד במתן גישה לחינוך יהודי וכללי ברמה גבוהה.
נכון לשנת 2025, הקרן פועלת ב-45 מדינות ומשרתת כ-19,500 סטודנטים ותלמידים.
קרן יעל משתפת פעולה עם בתי ספר, מחנכים ומנהיגי קהילה במטרה לשפר את הסטנדרטים החינוכיים ואת הנגישות לחינוך.
תוכניות הקרן כוללות את "מחנה יעל" (Yael Camp), "פסגת יעל הבינלאומית", "האקדמיה היהודית למצוינות" ו"פרס יעל למצוינות".
הקרן תומכת גם בחדשנות בחינוך יהודי באמצעות שיטות הוראה מודרניות וטכנולוגיה.
פוליאביץ' הדגישה לאורך פעילותה את החשיבות של שילוב חינוך לזהות יהודית יחד עם רמה אקדמית גבוהה.
יעל רום (נולדה בשם יעל פינקלשטיין, 10 באוקטובר 1932 – 24 במאי 2006) הייתה בוגרת קורס הטיס החמישי של חיל האוויר הישראלי, והטייסת הראשונה שעברה קורס טיס צבאי מלא במסגרת חיל האוויר.
היא הוסמכה לקברניטה בחיל האוויר, ושירתה כטייסת דקוטה DC-3. במהלך שירותה השתתפה רום במבצע קדש, והייתה הטייסת הראשונה שטסה בטיסה מבצעית מעבר לקווי האויב.
כמו כן, היא הטייסת הראשונה שהטיסה מטוסים בחברת תעופה אזרחית ישראלית (ארקיע).
יעל רום (לבית פינקלשטיין) נולדה ב-1932 בנווה צדק וסיימה את בית הספר התיכון ביולי 1950. בעת שהמתינה לקורס מפקדי פלוגות גדנ"ע ועבדה בחדר האוכל של בסיס הגדנ"ע בשייח מוניס, גילתה מפי שני טייסים שהדריכו בגדנ"ע אוויר כי התנדבות לקורס טיס תבטל ניתובה לקורס מפקדי הגדנ"ע.
הם הציעו לה להצטרף לקבוצת הגדנ"עים שיצאו למבדקי טיס בבסיס תל נוף.
רום עברה את המבדקים וסופחה לבית הספר לטיסה, יחד עם עוד 29 גדנ"עים שלמדו במעמד של נספחים.
רק שבעה גדנ"עים עברו את השלב המכין, שארך שלושה חודשים, והמשיכו לקורס הראשוני בו טסו במטוסי סטירמן.
לאחר טיסת הסולו, נותרו רק שלושה.
בתום שלבי הקורס הראשוניים, הוצע לשלושת הגדנ"עים להתנדב לחיל האוויר.
בסיום קורס הטיס, שבין מסיימיו דורגה רום שנייה, צורפה לקורס הסבה למטוסים דו-מנועיים, לקראת שיבוץ כטייסת במטוסי קרב-הפצצה מסוג מוסקיטו.
בתום קורס ההסבה, הוכשרה רום כמדריכת טיסה.
היא נשלחה להדריך בגדנ"ע אוויר, במסגרת התוכנית המקורית לפיה צורפו הגדנ"עים לקורס הטיס.
במשך חצי שנה ניסתה רום לעבור חזרה לחיל האוויר כטייסת תובלה ונדחתה בתירוצים שונים, עד שעברה.
בשנת 1953 הגיעה לטייסת הפילים, טייסת של מטוסי תובלה מסוג דקוטה DC-3 עליהם צברה 1,500 שעות טיסה.
לאחר השחרור משירות הקבע, המשיכה רום לטוס בשירות מילואים מלא, גם לאחר שנישאה והפכה לאם.
במבצע קדש (1956), בגיל 24, בהיותה סגן במילואים, הצניחה רום כוחות ממזרח למעבר המיתלה, במסגרת "מבצע מכבש" (29 באוקטובר 1956).
היא הייתה טייסת משנה במטוס ה"דקוטה" אשר הוביל את הרביעייה הראשונה, לצדו של יעקב אבישר.
בהצנחה זו השתתפו עוד שתי נשים: בתיה אורני - הנווטת הראשונה בחיל האוויר הישראלי ואהליה צמחוני שהייתה אלחוטנית.
מן המטוס שהטיסה צנחו רפול, קצין המודיעין שלו ומפקד הפלוגה.
48 שעות לאחר ההצנחה, חזרה כדי לחלץ פצועים.
רום שימשה כטייסת גם בהצנחה בא-טור (3 בנובמבר 1956), בה הטיסה כוח צנחנים בפיקודו של מוטה גור לפעולה מעבר לקווי אויב.
כמו כן שימשה רום גם כטייסת משנה של המטוס הראשון שנחת בשדה שארם א-שייח'.
לאחר מבצע סיני, ב-1957, החלה לעבוד כטייסת בארקיע "בתנאי שהנוסעים לא יתלוננו".
רום עבדה בחברה כשלוש שנים, שנים רבות לפני שחברות תעופה מערביות החלו להעסיק נשים כטייסות.
בשנת 1962 שוחררה משירות המילואים, חרף רצונה, לאחר שצה"ל גילה שהפכה לאם.
על מטוס הדקוטה אמרה רום: "דקוטה זה בית.
זה מקום שמרגישים בו הכי נוח והוא נשאר בתוכך גם אם החלפת כתובת.
הדקוטה תמיד שירתה אותי בנאמנות והחזרתי לה באותה מידה".
ב-1986, במלאת 30 שנה למבצע קדש, התראיינה רום לעיתון "מעריב" וסיפרה על קורותיה כטייסת במלחמה.
ראיון זה עורר פולמוס כאשר, מפקד טייסת התובלה ב-1956, יעקב אבישר, שרום שימשה כטייסת המשנה שלו, כתב מכתב תגובה ל"מעריב".
במכתב טען כי כל תפקידה של רום בטיסה היה לחזור על פקודותיו, כי בכל המלחמה לא נגעה כלל בהגאי המטוס וכי צוותה לטוס איתו כיוון שלא חפץ להחליש את צוותי המטוסים האחרים, בשל היות רמתה המבצעית ירודה, מאחר שגויסה במילואים ולא התאמנה עם הצוותים על מתווה המבצע.
יעל רום ענתה לו כי כן הטיסה את הרמטכ"ל במשך מספר דקות.
אבישר וותיקים נוספים בחיל האוויר ענו לה וטענו כי "אם היא לא הייתה אישה - כלל לא היו זוכרים אותה".
בשנותיה המאוחרות, ניהלה יעל רום את חברת אידורום, מדע וטכנולוגיה בע"מ, הייתה יושבת הראש של ועד שכונת דניה בחיפה, והייתה פעילה גם בנושא אנטנות סלולריות.
בשנות ה-70, ניהלה רום את היחידה לקידום סטודנטים בטכניון.
יחידה זו הייתה אחראית על סיוע לסטודנטים בעלי צרכים מיוחדים הנובעים ממוגבלויות או משירות מילואים ממושך, כמו גם על קידום סטודנטים משכבות סוציואקונומיות חלשות.
את שנותיה המאוחרות הקדישה רום לקידום נשים בישראל.
היא יזמה את פרויקט נעל"ה (נערות ללימודי הנדסה), אשר הפך ברשת אורט לפרויקט בשם "נערות אורט למאה ה-21".
במסגרת הפרויקט אותרו נערות בעלות יכולת במדעים בגיל חטיבת הביניים ולימודיהן בתחומים אלה תוגברו במטרה להביאן לבחור במסלול בגרות הכולל לימודי פיזיקה ומתמטיקה בהיקף של חמש יחידות לימוד.
שיטת התגבור כללה גם התמודדות עם דימוי עצמי נמוך, בין היתר דרך שינוי סטיגמות שלעיתים קיימות אצל הורים ואצל מורים בקשר ליכולת מתמטית פחותה של נשים.
מטרתה של רום לא הייתה רק עידוד נשים לכיוונים טכנולוגיים, כי אם עידוד נשים להובלה ומנהיגות באופן כללי.
רום הייתה נשואה ליוסף רום, שהיה פרופסור להנדסת אווירונאוטיקה בטכניון וחבר הכנסת מטעם הליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-12, שקלה להתמודד ברשימת הליכוד, אך מועמדות זו לא עלתה.
יעל רום נפטרה מסרטן ב-24 במאי 2006. נקברה בבית העלמין בקיבוץ נווה ים.
בשנת 2008 הוחלט בעיר פתח תקווה, שם התגוררה, להנציח את שמה על ידי קריאת רחוב על שמה.
ב-26 במאי 2008 נערך בשכונת "אם המושבות החדשה" טקס, בו הוסר הלוט מעל השלט הנושא את שם הרחוב הקרוי על שמה.
ברחוב זה נמצא מרכז מסחרי "רום" על שמה.
שמה הונצח גם ברחוב על שמה במזכרת בתיה.
בהרצליה קיימת כיכר תנועה המנציחה אותה, וברמת השרון הוקם ב-2017 בית ספר יסודי הנושא את שמה.
בעפולה נקרא על שמה גן ילדים ורחוב הסמוך לו.
בהוד השרון נקרא בית ספר יסודי צומח בשכונת 1200 על שמה.
תפילת יעלה ויבוא היא תוספת לברכת המזון ולתפילת העמידה שנאמרת בחגים ובראשי חודשים ובחול המועד.
תפילה זו תוקנה על ידי חז"ל ועניינה הוא בקשה שה' יזכרנו לטובה, בניין בית המקדש והשבת עבודת הקורבנות.
לדעת חוקרים מסוימים, במקורה הייתה ברכת יעלה ויבוא נוסח קדום של ברכת זכרונות.
תוספת זו נאמרת בברכת רצה שבתפילת העמידה, בערבית, שחרית ומנחה (אך לא במוסף) של ראש חודש וחול המועד, ובברכת ירושלים שבברכת המזון של ראש חודש, ימים טובים וחול המועד.
ביום טוב ובימים נוראים, התפילה נאמרת בברכת קדושת היום בתפילת העמידה במקום בברכת רצה.
מיקום התוספת בברכת רצה העוסקת בבנייתו מחדש של בית המקדש וחידוש העבודה בו, ובברכה המקבילה לה בברכת המזון - "רחם (נא) ה' אלוקינו על ישראל עמך...
ועל הבית הגדול והקדוש שנקרא שמך עליו...".
משמעות המיקום הזה היא שבהזכרת החג בתפילה ובברכת המזון מתפלל היהודי לאלוקיו שיחדש את עבודת בית המקדש, וכך יתאפשר הביטוי המקורי של החג - הקרבת הקרבנות המיוחדים לו בבית המקדש.
שכח לומר יעלה ויבוא בברכת המזון, ונזכר קודם שהתחיל את הברכה הרביעית (הטוב והמיטיב), בראש חודש יאמר שם בנוסח זה:
כשראש חודש חל בשבת אומר:
ואם שכח ביום טוב אומר:
כשחל יום טוב בשבת אומר:
אם נזכר רק לאחר שהתחיל את הברכה הרביעית, דינו הוא כך: כל סעודה שחייב לאוכלה, (סעודת ליל ראשון של פסח וסוכות, ויש אומרים אף כל שאר סעודות ימים טובים) – צריך לחזור ולברך שנית, וסעודה שאין חובה לאוכלה (סעודות ראש חודש וחול המועד) – אינו צריך לשוב ולברך.
אם שכח לומר יעלה ויבוא בתפילת העמידה:
אם נזכר לפני שסיים את ברכת רצה, אומר במקום שנזכר וממשיך על הסדר.
אם נזכר לאחר שסיים את ברכת רצה, חוזר לתחילת רצה כל עוד לא סיים את תפילת העמידה.
אם סיים את תפילת העמידה, חוזר לתחילת תפילת העמידה.
בליל ראש חודש בכל מקרה לא חוזר, מכיוון שלא היו מקדשים את החודש בלילה.
יעלה ויבוא - מלהקת הילדים יונגערליך באלבום יונגערליך 2. גרסת כיסוי לשיר בוצעה באלבום לחיים קומזיץ 4.
יעל שרוני (נולדה ב-10 באוגוסט 1975) היא שחקנית טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
שרוני נולדה, גדלה והתחנכה ביישוב סביון.
היא בתו של האלוף נתן שרוני (במקור פסלוב).
לאחר השחרור מהצבא, למדה בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
הופעתה הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 2003 בטלנובלה "משחק החיים" של חברת HOT, בה גילמה את ריקי בן-חיים, בתו החורגת של שאול ברגר (דן תורן).
באותה שנה השתתפה בסרט אימה ישראלי בשם "תזזית".
ב-2004 שיחקה בהצגות "לא כולל שינה" ו"שירה" בתיאטרון באר שבע וכן ב"ריקוד הציפורים" בצוותא.
בשנת 2005, החלה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "השיר שלנו", של חברת yes, בתפקיד האנטגוניסטית הראשית שרון סילבר.
כמו כן ב-2005 לקחה חלק בפסטיבל תיאטרון קצר השמיני ב"צוותא" עם ההצגה "בא-לגן" ובהצגה "אונור" בתיאטרון בית ליסין.
בסוף 2006 השתתפה בגרסה החדשה של "רחוב סומסום" בערוץ הופ בתור המורה לאומנות של גילי, נכדתו של גרשון.
בשנת 2007 שיחקה בדרמה הקומית "האקס המיתולוגי", ששודרה בערוץ 2. באותה שנה החלה להשתתף בסדרה הקומית "מסודרים" של הזכיינית קשת בערוץ 2, ושיחקה בסדרת הדרמה "מתי נתנשק", ובתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים" ששודרו בערוץ 10. בסוף 2007 עלתה לבימת התיאטרון עם הקומדיה "בן בהפתעה".
בשנת 2008 שיחקה בהצגות "סרט צרפתי" של תיאטרון בית ליסין וב"בקשתה האחרונה של רווקה" בפסטיבל "פותחים במה".
בנוסף בשנת 2008 שיחקה בסרט הקולנוע "נימפות בערפל" בבימויו של יורם זקס.
כמו כן שיחקה בסדרת הדרמה "סרוגים" ששודרה ב-yes stars ישראלי במשך שלוש עונות, החל מ-2008 ועד 2012, בתפקיד יפעת.
על משחקה ב"סרוגים" זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בדרמה".
בשנים 2008–2014 כיכבה במשך ארבע עונות בקומדיית המצבים "רמזור" ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. שרוני גילמה בסדרה את לילך איצקוביץ', אשתו ולאחר מכן גרושתו של איצקו (אותו מגלם ליאור כלפון).
בשנים 2011–2012 שיחקה בהצגה "המסיבה של אביגיל" בתיאטרון הספרייה ולאחר מכן בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "המיוחדת" בתפקיד ראשי לצידם של עפר שכטר, גל תורן ואסתר רדא.
באותה שנה גם השתתפה בעונה השנייה של הסדרה האמריקאית "הומלנד" בתפקיד קצינת סי.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד משנה בתור אור כהן בסדרה האמריקאית "הרודן".
בנוסף בשנים 2014–2018 שיחקה בסדרת הנוער של גיורא חמיצר "שכונה", ששודרה בניקלודיאון למנויי HOT, בתפקיד סוזי שיינפלד, אימה העשירה של אגם (ליהי קורנובסקי).
באותה שנה החלה לשחק בתוכנית המערכונים בערוץ הראשון, "היהודים באים".
התוכנית זכתה לאהדה רבה וזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "תוכנית הבידור והשעשועון הטובה ביותר".
התוכנית חזרה לעונה שנייה ב-19 בפברואר 2016, עד לעונה שישית כחלק מתאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2014 השתתפה במחזה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" בבית לסין.
במרץ 2016 השתתפה בתוכנית "תריץ אחורה" ביחד עם אלי פיניש ואביעד בנטוב.
כמו כן ב-2016 שיחקה בהצגה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" של תיאטרון בית ליסין.
משנת 2017 עד שנת 2021 שיחקה בסדרה "צפוף" בתפקיד ראשי.
ב-2018 השתתפה בסדרת הדרמה "בשבילה גיבורים עפים" בזכיינית "קשת", ובסדרה "הפסיכולוגית" בערוץ כאן 11 שם גילמה את אריאלה, אחותה של תותי (קרן מור).
בשנת 2021 השתתפה בספיישל פורים של השעשועון הטלוויזיוני "המרדף".
באותה שנה שיחקה בסדרה "פגע וברח" של נטפליקס.
בנוסף, השתתפה בתוכנית "השמרטפים" בכאן חינוכית.
בשנת 2022 השתתפה במחזה "צירים" לצד עינת הולנד.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה "בקרוב אצלי" את תמר, הפסיכולוגית של דסי.
בשנת 2025 שיחקה בסדרת הנוער "אל עצמי", המבוססת על הספר באותו השם ומשודרת בערוץ ניקלודיאון.
שרוני נשואה ואם לשלוש בנות.
באוגוסט 2025, יחד עם מאות אמנים ישראלים, חתמה על עצומה הקוראת להפסקת מלחמת חרבות ברזל, לחדול מפשעי המלחמה שצה"ל מבצע ברצועה, ושחרור 50 החטופים ברצועת עזה.
+שנהפרויקטתפקידבמאיהערות2003תזזיתסרט אימה ישראלי2008נימפות בערפליורם זקס2016פעם הייתה ילדהנירהנטלי קפלן
שנהפרויקטתפקידתיאטרוןהערות2004לא כולל שינהתיאטרון באר שבעשירהריקוד הציפוריםצוותא2005בא-לגןחלק מפסטיבל תיאטרון קצראונורתיאטרון בית ליסין2007בן בהפתעה2008סרט צרפתיתיאטרון בית ליסיןבקשתה האחרונה של רווקהחלק מפסטיבל "פותחים במה"2011–2012המסיבה של אביגילתיאטרון הספרייה ותיאטרון אנסמבל הרצליה2014–2016המקרה המוזר של הכלב בשעת לילהג'ודי בוןתיאטרון בית ליסיןמחזה2022צירים
יעל רנן (1947 – 2 באוגוסט 2020) הייתה חוקרת ספרות ומתרגמת ישראלית.
יעל רנן נולדה וגדלה בתל אביב.
היא מצאצאי הרב אדר"ת, רבן של הערים פוניבז' ומיר שעלה לארץ ישראל במאה ה-19 והיה הרב האשכנזי הראשי של ירושלים.
בנעוריה כתבה שירים, סיפורים קצרים וכתבות ב"מעריב לנוער".
את תאריה האקדמיים קיבלה מאוניברסיטת תל אביב, שם למדה לתואר ראשון בפילוסופיה ואחרי כן במסלול הישיר לתואר דוקטור בספרות כללית.
תואר דוקטור לספרות הוענק לה בשנת 1978, על עבודת דוקטורט הנושאת את השם "לשון פיגוראטיבית בפרוזה של המודרניזם", שנכתבה בהדרכתו של פרופסור מאיר שטרנברג.
עד לפרישתה בגיל 60 שמשה רנן מרצה בכירה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, שם היא לימדה לאחר מכן בהתנדבות בחוג ללימודי נשים.
גולת הכותרת של עבודתה כמתרגמת הייתה תרגום ספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, ספר עב-כרס המחזיק כ-900 עמודים.
רנן החלה לתרגמו בגיל 25, וסיימה לתרגם את הספר לאחר 12 שנות עבודה.
הספר יצא לאור בשנת 1985 והיא קיבלה עליו פרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1994.
בספרה "צחוק בחשיכה – התבוננות בספרות המודרנית" טענה, בהמשך למיכאיל בכטין ובניגוד לו, שהאפקט הקומי ביצירה נובע מהיפוך היררכיות, ולא מביטולן, כפי שהציע בכטין.
רנן הייתה פעילה באגודת "קו לעובד".
נפטרה ב-2 באוגוסט 2020 בתל אביב.
צחוק בחשיכה – התבוננות בספרות המודרנית, הוצאת אדם, תל אביב, 1986.
(ביחד עם אלי תמוז) להצחיק את אלוהים, הוצאת מודן, תל אביב, 1996.
אלות וגיבורים – מיתוסים על גבולות הכוח, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2001.
התפוח המורעל – הגיבורה באגדות אירופיות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2007.
הדמיון והמוח, הוצאת עולם חדש, תל אביב, 2014.
ז'אן-פול סארטר, הטרנסצנדנציה של האני: "גוף ונפש", מפעל השכפול, תל אביב, תשכ"ח.
סמואל בקט, סוף משחק, אדם, תל אביב, 1985.
קנת גרהם, הרוח בערבי הנחל, אדם, תל אביב, 1986.
וירג'יניה וולף, חדר משלך, משכל, תל אביב, 2004.
טרי פראצ'ט, אנשי המשמר, כנרת, אור יהודה: 2006.
ג'יימס, לא עסק לאישה, תל אביב, הוצאת עם עובד, 2022 (התרגום האחרון של רנן).
יעל שְׁטֶרְנְהֶל (נולדה ב-14 ביוני 1976) היא פרופסור חבר וראש התוכנית ללימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב.
היא בתם של פרופ' זאב שטרנהל, חתן פרס ישראל לחקר מדע המדינה, וזיוה שטרנהל, מרצה לאדריכלות ב"בצלאל" ומבקרת.
את שירותה הצבאי עשתה בשנים 1994–1996 בגלי צה"ל ככתבת לענייני משטרה בירושלים.
בין האירועים הבולטים שסיקרה ככתבת: רצח רבין, גל הפיגועים של 1996 ומהומות מנהרת הכותל.
לאחר שחרורה מצה"ל, החלה להגיש את התוכנית "בוקר טוב ישראל" ב (בשנים 1997–1999), ואז הצטרפה ל"דסק הבחירות" של הערוץ, לקראת בחירות 1999. בשנים 1999–2002, הגישה את תוכנית הראיונות "שבע וחצי".
בשלהי 2011 הגישה חלק מסדרת התוכניות "ינשופים מתחלפים" בערוץ 8.
בשנת 2001, הגישה שטרנהל את משדר הבחירות המרכזי לכנסת החמש עשרה, לצד חיים יבין, בערוץ הראשון.
בשנים 1998–2001 למדה שטרנהל לתואר ראשון בתוכנית המצטיינים של בית הספר להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2002–2008 עבדה על דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי.
נושא העבודה היה: "חוויית התנועה במרחב במלחמת האזרחים האמריקאית" והיא כתבה אותו בהדרכתו של פרופסור ג'יימס מקפרסון .
עשתה עבודת בתר-דוקטורט באוניברסיטת תל אביב במימון יד הנדיב בשנים 2008–2009. בשנת 2010 עשתה עבודת בתר-דוקטורט באוניברסיטה העברית.
באוקטובר 2011 התמנתה למרצה להיסטוריה ולימודים אמריקאיים באוניברסיטת תל אביב, על בסיס מלגת אלון.
שטרנהל מתמחה בהיסטוריה של דרום ארצות הברית במאה התשע עשרה ובהיסטוריה של חברות במלחמה.
עבודת הדוקטורט שלה עוסקת בחוויית התנועה במרחב בדרום בתקופת מלחמת האזרחים.
הדוקטורט בוחן את משמעותה של תנועת בני אדם בתהליכים המרכזיים שהתחוללו בדרום במהלך המלחמה, כגון עלית הלאומיות הדרומית, התפתחות תרבות מלחמה, והמהפכה החברתית שהביאה לשחרור ארבעה מיליון עבדים.
עבודת הדוקטורט שלה פורסמה באפריל 2012 כספר בהוצאת הספרים של אוניברסיטת הרווארד (Routes of War: The World of Movement in the Confederate South (Harvard, 2012).
שטרנהל חברה בוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
שטרנהל נשואה לפרופ' ישי רוזן-צבי ולהם שתי בנות משותפות.
מתגוררת בשכונת רמת אביב בתל אביב.
יְעֵלָה אביטל (נולדה ב-1978) היא זמרת סופרן ישראלית.
אביטל נולדה בירושלים החלה את עיסוקה בשירה בגיל שמונה, במקהלת הילדים אנקור, כחברה הצעירה ביותר במקהלה.
על אף גילה הצעיר השתתפה במסעות המקהלה לחו"ל ואף הופיעה לעיתים בשירת סולו.
לימודי סולפג' ופיתוח קול במסגרת המקהלה יצרו לאביטל תשתית איתנה לקראת קריירה של זמרת בעתיד.
במקביל לשירה במקהלה, למדה נגינה בפסנתר.
לאחר סיום לימודיה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, המשיכה לאקדמיה הגבוהה למוזיקה במיינץ שבגרמניה.
מורותיה בירושלים היו מרינה לויט ומרים מלצר.
מאז 1998 היא מופיעה ברסיטלים ובקונצרטים, בישראל ובאירופה, ברפרטואר המקיף קשת רחבה של יצירות מתקופת הבארוק עד ימינו.
במשך השנים הופיעה עם תזמורות שונות, תזמורת הבארוק ירושלים, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים ועוד.
היא חברה באנסמבל ספיריטו בארוקו, באנסמבל נובילה ובקולקטיב הבארוק הישראלי - בארוקדה.
מופיעה בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובאירופה, בהם פסטיבל אבו גוש, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, פסטיבל יורק באנגליה ואחרים.
בשנת 2003 החלה אביטל בשיתוף פעולה עם שלישיית עתר בפרויקטים מוזיקליים המציגים שירי עם ומוזיקת פולקלור בעיבודים קאמריים אומנותיים.
בין הפרויקטים: "כשאור דולק בחלונך","פנטזיה סקוטית" ו"הקברט היהודי".
הפרויקט "כשאור דולק בחלונך", הכולל עיבודים קאמריים לשירי זמר ישראליים מאת עפר שלי, הוקלט לאלבום בשם זה וזכה להשמעות רבות ברדיו ובטלוויזיה.
אביטל זכתה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל בשנים 1998 עד 2004. היא זכתה בפרס ראשון בתחרות בארוק באקדמיה למוזיקה בירושלים, ובפרס בתחרות בארוק בינלאומית בבלגיה.
אביטל השתתפה, כחלק מאנסמבל נובילה במסגרת פסטיבל לילות בארוק בוואראז'דין שבקרואטיה, הופעה שזכתה בפרס הקונצרט הטוב ביותר בפסטיבל, וכן הופיעה, בין היתר, כסולנית בוויגמור הול בלונדון תחת ניצוחו של מתיו הולס, הופעה עליה זכתה בביקורות נלהבות.
הרפרטואר של יעלה אביטל כולל קנטטות, מתאוס פסיון ומיסת חג המולד של באך, אורטוריות של הנדל, בהן משיח ושמשון, וכן יצירות מאת פרסל, יצירות משל מוצרט ועוד.
בספטמבר 2008, הופיעה בפסטיבל למוזיקה עתיקה בקרואטיה עם אנסמבל "נובילה" קונצרט שזכה בשבחי המבקרים ובפרס הקונצרט הטוב ביותר.
יעלה אביטל הוציאה תקליטור עם אנסמבל ברוקאדה ותקליטור בשם "כשאור דולק בחלונך" עם שלישיית עתר.
יעל רוזנבלום (נולדה ב-1979) היא בונת כינורות ישראלית.
בגיל 6 החלה לנגן בכינור, ובהמשך למדה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות, והמשיכה בלימודי נגינה אצל הוויולן עמוס בועזסון.
בגיל 20 נסעה ללמוד בניית כינורות בבית הספר המיוחד בקרמונה שבאיטליה, העיר שהתפרסמה בבוני הכינורות המפורסמים בעולם, בהם משפחת אמאטי, גוארנרי וסטרדיוואריוס.
במקביל ללימודי המקצוע, עבדה כשוליה ולמדה את האומנות הלכה למעשה.
עם תום תקופת ההשתלמות נשארה בקרמונה, שם היא ממשיכה לעבוד בחודשי הקיץ.
את החורף היא עושה בישראל, בבית מלאכה קטן בתל אביב.
כלי הנגינה של רוזנבלום נבנים על פי הזמנה מיוחדת, לפי דגמים של כינורות עתיקים.
בין מזמיני הכלים הנגן הראשי של תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, הנגן הראשי של תזמורת לה סקאלה במילאנו ונגני תזמורת טורינו, כמו גם איליה קונובלוב, הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מנחם ברוייאר, שהיה נגנה הראשי בעבר, והדס פבריקנט, הכנרת הראשונה של אנסמבל סולני תל אביב.
בהיותה כנרת בעצמה, יכולה יעל רוזנבלום לנסות ולהעריך את הכינורות שהיא בונה בעצמה, ללא תיווך של כנרים אחרים.
בניית כינורות הוא מקצוע גברי במובהק, ובישראל, נכון ל-2021, יש רק עוד אישה אחת העוסקת בתחום זה, אסיה רודשטיין.
רוזנבלום גורסת, שבהתחשב ברגישות הדרושה לדקויות, הקובעות את איכותו הסופית של הכלי, דווקא נשים עשויות להצליח יותר במקצוע זה.
"יַעֲלָה יַעֲלָה בּוֹאִי לְגַנִּי", או בקיצור "יַעֲלָה יַעֲלָה", הוא פיוט אשר נכתב במאה ה-16 על ידי הרב ישראל נג'ארה, מגדולי המשוררים והפייטנים העבריים בכל הזמנים.
הפיוט הוא שיר אהבה בין הדוד לבין הרעיה (המכונה בפיוט יעלה), ונכתב על בסיס משל אהבת הדוד והרעיה בשיר השירים, המסמלת את האהבה בין הקדוש ברוך הוא לעם ישראל.
בפיוט ישנם גם מספר הרמזים לפסוקים בשיר השירים.
כל בית בשיר נאמר על הרעיה והדוד לסירוגין.
בשני הבתים הראשונים כל אחד מן האוהבים קורא לשני לשוב אליו.
המשך הפיוט עוסק בגלות בה נמצאת הרעיה, לה מסביר הדוד כי הגלות היא לטובה, וכי היא עתידה להסתיים.
בסוף הפיוט מבקשת הרעיה מן הדוד לאוספה מן הגלות, והדוד מבטיח לשלוח את 'סגנו', המשיח.
הפיוט מצא חן וחיבה בעיני כלל עדות המזרח וכיום נוהגים במנהגי הספרדים לשיר פיוט זה גם בזמירות ליל שבת.
קהילת יהודי מרוקו נוהגת לפייט את הפיוט בשירת הבקשות של שבת פרשת בא.
נהוג לשיר את הפיוט גם באירועי שמחה שונים, למשל הולדת בת או שמחת בת מצווה.
לפיוט לחנים רבים, בהם לחנו של המוזיקאי הישראלי יליד עיראק עזרא אהרן אשר חיבר את הלחן במאה ה-20, שהוא המוכר ביותר, גם בזכות ביצועם של ברי סחרוף כסולן, דניאל זמיר ומתיסיהו.
יעל רונן (נולדה ב-16 בספטמבר 1976) היא במאית תיאטרון ומחזאית ישראלית.
מכהנת כבמאית הבית בתיאטרון שַאוּבִּיהנֶה שבברלין.
יעל רונן נולדה בירושלים לבמאי התיאטרון אילן רונן והשחקנית רחל הפלר.
אחיה, מיכאל רונן, שחקן ובמאי שהסב את עיסוקו ליזם בתחום המציאות המדומה.
בשנת 1982 עברה משפחה לרמת גן ובגיל 14 החלה יעל ללמוד במגמת התיאטרון בתיכון "תלמה ילין".
בצבא שרתה ככתבת תרבות ב"גלי צה"ל".
עם סיום שירותה הצבאי נסעה ללמוד משחק בסטודיו של אוטה האגן בניו יורק.
בשובה ארצה, החלה לעבוד כעוזרת לבמאים מיקי גורביץ', חנן שניר, בן לוין ולאביה, אילן רונן.
בשנת 2001 סיימה רונן את לימודיה במגמת בימוי ב"סמינר הקיבוצים".
לאחר סיום לימודיה ביימה שתי הצגות במגמת המשחק ב"סמינר הקיבוצים": "הנשים של פיקאסו" (2002), בהשתתפות בוגרי מגמת המשחק שאומצה על ידי אנסמבל הרצליה כחלק מהרפרטואר.
שהפכה לאחת ההצגות המדוברות ביותר באותה שנה בשל האמירה הפוליטית החריפה שלה.
בעקבות התרשמותו של מנכ"ל תיאטרון באר שבע נתן דטנר, שולבה ההצגה ברפרטואר התיאטרון.
כמו כן, היא הוצגה בתל אביב, בשיתוף תיאטרון "הבימה".
תיאטרון באר שבע החליט לאמץ את קבוצת הבוגרים של "סמינר הקיבוצים" בהנחיית רונן שביימה ב-2004 את "איזבלה".
באותה שנה, ביימה בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין את "שנה טובה לחקלאים בצפון": חמישה מחזות קצרים על הצד האפל של החיים.
ההצגה אומצה על ידי מרכז הפרינג' ב"בית ציוני אמריקה".
שלוש ההצגות היו מועמדות לפרס התיאטרון הישראלי עבור אותה שנה.
מחזאית ובמאית בתיאטרון "הקאמרי" ובתיאטרון "הבימה"
בין השנים 2005–2010 כתבה וביימה בתיאטרון "הקאמרי".
בשנת 2005 כתבה רונן את המחזה "פלונטר", בשיתוף שחקנים יהודים וערבים, העוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני בהזמנת עמרי ניצן, הבמאי והמנהל האומנותי של תיאטרון הקאמרי.
המחזה כלל תמונות קצרות ובוטות על הסכסוך, והוצג בבמות מרכזיות באירופה, ביניהן: פסטיבל לאומנויות הבמה בקייפטאון, בסיאול, תיאטרון הברביקן בלונדון, תיאטרון השאובינה בברלין ולפסטיבל הבינלאומי ב, המבורג ובדרזדן.
בשנת 2006 הוזמנה רונן על ידי רינה ירושלמי, מנהלת "אנסמבל עיתים", לכתוב ולביים את ההצגה "כישוף" כפרויקט משותף של האנסמבל עם תיאטרון "הקאמרי".
"כישוף", אשר נכתבה תוך כדי תהליך החזרות, הביאה קולאז' תיאטראלי שבמרכזו עומד עולם הכשפים, המגיה והמסתורין המהווים אמצעי לבדיקת יחסי הכוחות בין גברים לנשים.
ב-2007, תרגמה וביימה את המחזהו של טום סטופארד "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
רונן נטלה חופש ניכר בכך שקיצרה את המחזה ושילבה בו שחקן אחד נוסף.
יתר הדמויות הוקרנו על מסכי וידאו.
ההצגה הועלתה באולם "הקאמרי 3" שבו הוצבו כיסאות מסתובבים לצורכי הצגת "המלט", בבימויו של עומרי ניצן.
ב-2008 ביימה רונן בתיאטרון "הבימה" את המחזה "משוגעת", העוסק בארבע מאושפזות צעירות במחלקה סגורה.
"משוגעת" זכתה להצלחה והועלתה קרוב ל-200 הצגות.
ב-2010 היא ביימה את "מוריס שימל" מאת חנוך לוין, לציון עשור למותו.
ההצגה הוזמנה לפסטיבל F.I.N.D בתיאטרון השאובינה בברלין ולתיאטרון הלאומי בוורשה.
ב-2009 ביימה רונן את האופרה "לעוף מכאן" מאת אלה מילך-שריף, על פי ספרה של נאוה סמל, בתיאטרון "הקאמרי" בשיתוף "האופרה הישראלית" ו"הסינפונייטה הישראלית באר שבע".
ב-2010 כתבה וביימה את המחזמר "לילה לא שקט" משירי שלמה ארצי.
בשנת 2006, ביקר בישראל הולק פרייטג , הבמאי והמנהל האומנותי של השטאסשאושפיל בדרזדן.
לאחר שצפה בהצגה "פלונטר" בתיאטרון הקאמרי הזמין את רונן לכתוב ולביים מחזה מקורי משלה על פי אנטיגונה מאת סופוקלס.
ב-2007, העלתה רונן בתיאטרון בדרזדן את "אנטיגונה FREE" - עיבוד חופשי לטרגדיה היוונית, עבודת הבימוי הראשונה שלה שלא בישראל.
על אף המודרניזציה ושינוי המשמעות בעיבוד, "אנטיגונה" בעיבודה של יעל נותרה גיבורה, סמל של התנגדות, פרובוקציה לכוח בזמנים של היבריס.
עם זאת, היא אינה עמדה עוד על הכן של מצוות ואידיאלים עליונים, אלא על בסיס אופייה וזהותה הבין-תרבותית.
היא צייתה לעצמה ולא לאלים.
ההצגה הוזמנה לפסטיבל במינכן ליוצרים צעירים שעבודתם הראשונה עוררה את סקרנות קהיליית התיאטרון בגרמניה.
ב-2008, במסגרת חגיגות שישים שנה למדינת ישראל, התקיים שיתוף פעולה תרבותי בין פולין וישראל.
במסגרתו, הוזמנה רונן על ידי מנהלת תיאטרון "בין זמננו" בוורוצלב (WTW) ליצור פרויקט תיאטרוני בינלאומי משותף עם הבמאי הפולני מיכאל זאדרה - "טיקוצ'ין-בת ים".
הפרויקט עלה בבכורה עולמית בשיתוף פעולה בין התיאטרון בוורוצלב ותיאטרון "הבימה".
במסגרת הפרויקט עבד הבמאי הפולני עם שחקני "הבימה" על המחזה "טיקוצ'ין" בעברית, בשעה שיעל כתבה וביימה את המחזה "בת ים" עם שחקני תיאטרון "בין זמננו", בשפה הפולנית.
ב-2009, נבחרה "טיקוצ'ין-בת ים" לאחת מעשר ההצגות הבולטות בפולין באותה שנה, והוזמנה להשתתף בפסטיבל בוורשה שאירח את אותן עשר הצגות.
שנת 2009 סימנה את פריצת הדרך הבינלאומית המשמעותית של יעל רונן כאשר תומאס אוסטרמאייר , הבמאי והמנהל האומנותי של תיאטרון "שַאוּבִּיהנֶה" , הזמין אותה לכתוב ולביים את המחזה "דור שלישי" ("Third Generation") - קופרודוקציה בין ה"שַאוּבִּיהנֶה" בברלין ותיאטרון "הבימה" ובהשתתפות שחקנים מגרמניה, ישראל ופלסטין.
רונן חקרה את הקשר בין דור שלישי למלחמה ולאשמה בין יהודים גרמנים ופלסטינים.
הפריימירה נערכה בברלין, בשאובינה ובישראל על בימת "צוותא" תל אביב.
"דור שלישי" הוזמנה להציג על הבמות המרכזיות באירופה מעל מאה פעמים.
הביקורות היו נלהבות והכתירו את האירוע בסופרלטיבים רבים.
הירחון החשוב לתיאטרון "התיאטר הויטה", אף פרסם את המחזה בגרמנית.
בשל העובדה ששחקנים גרמנים, ישראלים, ופלסטינים הופיעו יחדיו על אותה בימה, נציגים של משרד החוץ הישראלי בארץ ובברלין לא הסכימו לתמוך בפרויקט מהחשש שההצגה תיצור משוואה בין סבלו של העם היהודי לסבלו של העם הפלסטיני.
בסיום כל אחת מההצגות התקיים דיון שהיה לעיתים לא פחות סוער ודרמטי מההצגה עצמה.
ב-2011, בעקבות ההצלחה הבינלאומית של "דור שלישי", רונן הוזמנה שוב על ידי תיאטרון "שַאוּבִּיהנֶה" לכתוב ולביים הצגה נוספת - "היום שלפני היום האחרון" ("The Day Before the Last Day").
ההצגה עסקה בהקצנה דתית ובהשלכותיה על עתיד העולם.
עלילתה מתרחשת במציאות עתידנית כאוטית אחרי המפץ הגדול שיבוא.
הצגות הבכורה נערכו בברלין ובתל אביב, במסגרת שיתוף הפעולה בין "שַאוּבִּיהנֶה" ותיאטרון "הבימה".
בשנת 2012 הוזמנה יעל על ידי אנה בדורה , מנהלת תיאטרון "שאושפילהאוס", גרץ (Schauspielhaus Graz) ותיאטרון "הפולקסתיאטר" בווינה (Volkstheater) , לאחר שצפתה בהצגה "דור שלישי", לכתוב ולביים הצגה עבור התיאטרון.
הפעם בחרה יעל לכתוב מחזה ביוגרפי המבוסס על סיפור חייו של סבה שנמלט מאוסטריה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה - "הכוח וינה" ("Hakoah Wien") שהועלה ב-"שאושפילהאוס", גרץ.
במרכזו, בחור ישראלי (גולם על ידי מיכאל רונן, אחיה של יעל) המחליט לנוסע לווינה בעקבות טראומה משירותו הצבאי.
בשיטוטיו בווינה הוא מתעמת עם רוחו של סבו.
זהו עימות בין החלוץ הציוני שמתכוון לעלות לארץ לנכדו הפוסט ציוני שמבכה את אובדן הערכים עליהם לחם סבו.
ההצגה זכתה בפרס הצגת השנה היוקרתי על שם נסטרוי (Nestroy) , המוענק מדי שנה באוסטריה להצגות דוברות גרמנית.
בעקבות ההצלחה עלתה ההצגה בווינה, כחלק מרפרטואר ה"פולקסתיאטר" והוזמנה למספר הצגות בתיאטרון הגורקי בברלין .
עוד באותה שנה, כתבה וביימה רונן את "שטח הפקר" ("No Man's Land") עבור ה"שאושפילהאוס", גרץ.
מחזאית ובמאית בית בתיאטרון מקסים גורקי (Maxim Gorki Theater) בברלין
ב-2013, בעקבות מינוי המנהלת האומנותית החדשה של תיאטרון הגורקי בברלין, שרמין לנגהוף , הוזמנה יעל רונן לביים בפתיחת העונה.
לנגהוף, אשר מינויה למנהלת אומנותית עורר הדים רבים משום שלראשונה מונתה לתפקיד בת למהגרים (טורקיה), בנתה בתיאטרון הגורקי רפרטואר חדש עם מחזאים, במאים ושחקנים שרובם דור שני או שלישי למשפחות מהגרים שהגיעו לברלין ממרכז ומזרח אירופה ומהמזרח התיכון.
הפרויקט הראשון של רונן בגורקי היה עיבוד ובימוי בבכורה עולמית לרומן רב-המכר של הסופרת הרוסייה-יהודייה הגולה, אולגה גריסנובה ), "כל הרוסיות אוהבות עצי ליבנה" (All Russians Love Birch Trees).
ב-2014 מונתה יעל למחזאית ובמאית בית של תיאטרון הגורקי.
באותה שנה כתבה וביימה את "Erotic Crisis" ("משבר אירוטי").
ב־2014 ביימה רונן את "Common Ground" ("מכנה משותף") על תוצאות המלחמה ביוגוסלביה.
כמו כן הוזמנה ההצגה לפסטיבל מולהיימר , בו זכתה בפרס הקהל ולפסטיבל הבינלאומי של תיאטרון "הקאמרי" בתל אביב.
ההפקות הבאות של רונן, אותן כתבה וביימה בתיאטרון גורקי, היו "The Kohlhaas principle" ("פְּרִנְצִיפּ קולהאוס") (2015), עיבוד למחזהו של היינריך פון קלייסט, מיכאל קולהאס ו-"The situation" ("המצב") (2015), אותה פיתחה יחד עם הרכב של שישה שחקנים.
ההצגה, שניהלה משא ומתן על המצב הפוליטי במזרח התיכון, נבחרה על ידי המבקרים בסקר השנתי של כתב העת Theatre heute למחזה השנה.
כמו כן, זכתה ההצגה להזמנה שנייה לפסטיבל Berliner Theatertreffen (2016).
עוד באותה שנה זוכה ההצגה "Lost and found" ("אבידות ומציאות") (2015) שכתבה וביימה יעל בשאושפילהאוס, גרץ, בפרס "נסטרוי" למחזה השנה באוסטריה.
בשנת 2016 הוזמנה יעל על ידי הקאמרשפיל של מינכן (Münchner Kammerspiele), בו כתבה וביימה את "Point Of No Return" ("נקודת אל חזור").
את עונת 2016/2017 פתח תיאטרון גורקי עם יצירה של יעל רונן "Denial" ("הכחשה") (2016), פרויקט שעסק בדיכוי אישי ופוליטי.
ב-2017, עם ההגירה הגדולה מסוריה בעקבות מלחמת האזרחים, הקים תיאטרון הגורקי אנסמבל גולים, "The Exil Ensemble", בהובלת שחקן ובמאי סורי גולה.
יעל רונן הייתה הבמאית הראשונה שהוזמנה לכתוב ולביים עם האנסמבל, עמו העלתה את "Winterreise\Exile" ("מסע חורף"/גלות") (2017).
ההצגה הוזמנה ל־Teatre de Laville היוקרתי בפריז.
ב-2017 זכתה רונן בפרס ITI, מטעם המרכז הגרמני של המכון הבינלאומי לתיאטרון .
בנימוקים להענקת הפרס ציין נשיא ITI:
עוד באותה שנה, זכתה יעל בפרס תיאטרון אירופה על מציאויות תיאטרליות חדשות והייתה לישראלית הראשונה שזכתה בפרס זה.
ב-2018, הוזמנה רונן שוב על ידי הקאמרשפיל של מינכן , בו כתבה וביימה את "Genesis.
A starting point" ("בראשית - נקודת התחלה").
בעונת 2019/2020 נבחרה יעל כחברת המועצה המייעצת למנהלת תיאטרון גורקי, שרמין לנגהוף.
כתבה וביימה את "Third Generation – Next Generation" ("דור שלישי - הדור הבא") ואת המחזה המוזיקלי slippery slope almost a musical" ("מדרון חלקלק") (2021), בשיתוף עם הזמר והמלחין שלומי שבן.
ההצגה הוזמנה להשתתף בפסטיבל Berliner Theatertreffen (2022)
בשנת 2020, הוזמנה יעל על ידי תיאטרון תליה (Thalia Theater) בהמבורג , לכתוב (בשיתוף המחזאי דימיטרי שאד ) ולביים את "R[e]volution.
בעונת 2020/2021 כתבה וביימה את "Death Positive - State of Emergency" ("מוות, חיובי - מצב חירום") (2020)
בעונה 2022/2023 כתבה וביימה את ההצגות "Blood Moon Blues" ("בלוז דם הירח") (2022), בשיתוף השחקנית אורית נחמיאס ואת "Operation Mindfuck" (מבצע מיינדפאק) בשיתוף המחזאי דימיטרי שאד (2022) שעסקה בתיאוריות קונספירציה.
בעונה האחרונה שלה בתיאטרון גורקי, העלתה רונן את המחזה "Planet B" ("כוכב הלכת B") (2023), אותו כתבה יחד עם התסריטאי איתי רייכר.
בתשע השנים בהן כיהנה כבמאית בית בגורקי, פיתחה יעל בפרקטיקות הבימוי שלה דרמטורגיה של גיוון תרבותי, ערבוב של טיפול עם אתנוגרפיה ויצירת צורה הומוריסטית של מחלוקת.
במקום לבצע טקסט נתון עם אנסמבל מבוסס, אסטרטגיית הבימוי של רונן הייתה להפגיש שחקנים ממדינות שונות או מקבוצות אתניות כדי ליצור צוות שחקנים.
החזרות להפקות של "דור שלישי - הדור הבא", "מכנה משותף" ו-"המצב" ובשיתוף הפעולה עם "The Exil Ensemble" ב-"מסע חורף/גלות" ועם שחקנים רומנים ב"צבא הצוענים", היו לעיתים תובעניות וכואבות עבור המשתתפים.
אך התהליך הדרמטורגי אפשר להם לעבד בעיות אישיות בחדר החזרות, לפני שיצאו עם עבודתם אל הבמה.
בשנת 2023, לאחר תשע שנים בהן כיהנה כמחזאית ובמאית הבית של תיאטרון מקסים גורקי, הוזמנה יעל לכהן כבמאית הבית בתיאטרון "שַאוּבִּיהנֶה".
במאית הבית בתיאטרון "שַאוּבִּיהנֶה" (Schaubühne) בברלין
ב-2023 העלתה רונן כבמאית הבית של "שַאוּבִּיהנֶה" את "Bucket List" ("רשימות אחרונות"), מחזה מוזיקלי שביימה וכתבה בשיתוף המוזיקאי שלומי שבן.
בשנת 2024, הוזמנה ההצגה לפסטיבל ה-Berliner Theatertreffen 2024.
זו הפעם הרביעית בעשור האחרון שהצגה של יעל רונן מוזמנת לפסטיבל היוקרתי Berliner Theatertreffen, אשר בוחר את עשר ההצגות הבולטות של השנה מתוך כלל ההצגות המועלות בגרמניה, אוסטריה ושווייצריה.
בשנת 2024 הוזמנה יעל שוב על ידי תיאטרון תליה (Thalia Theater) בהמבורג.
בו כתבה בשיתוף המחזאי רועי חן וביימה את "State of Affairs" ("מצב העניינים").
בחודש מאי זכתה רונן בפרס התרבות BERLINER BEAR על מכלול יצירותיה מטעם ה"ברלינר צייטונג" .