tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבע של ליבות שינוי הצורה הם : שחור וירוק.
ג'ון אייס: בחור שעבד עם ג'רדי, לפעמים מאחד כוחות עם סטורם, בפיצוץ תמצית המונסונו, הוא נהפך למונסונו פראי ומשופר בפקודתו של ד"ר אימאנואל קליפס אך חזר להיות בן אדם מאוחר יותר, בעונה השנייה.
ג'רדי סונו: אביו של צ'ייס, הוא זה שהמציא את המונסונו.
נחשב לאבוד בתחילת העונה הראשונה
יולניה: (ספיר דרמון) אימו המתה של צ'ייס, בחלומות של צ'ייס הוא רואה אותה ואת אבא שלו.
מאסטר איי: המאסטר של בייאל, בעל כוחות רפואה.
דון מאסטר: גנב זריז בעל מסכה שנשכר על ידי מאסטר איי כדי להציל את צ'ייס מפני איש הספר.
מונס מג הוא תותח ביניימי מסוג בומברד, המוצב כיום בטירת אדינבורו, סקוטלנד.
למוצאו של התותח נקשרו אגדות רבות, אך ככל הנראה הוא נוצר בהוראתו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה בשנת 1449, ונשלח כמתנה 8 שנים מאוחר יותר לג'יימס השני, מלך סקוטלנד יחד עם ארטילריה נוספת.
התותח נבנה ונוסה לראשונה במונס, שברוזנות אנו (כיום בדרום בלגיה), ביוני 1449, ומכאן שמו.
משקלו עומד על 6.6 טונות ואורכו 4.06 מטרים.
אורך הקנה 2.8 מטרים וקוטרו 510 מ"מ.
משקל כדורי התותח מגיע עד ל-175 ק"ג, והוא מסוגל לירות עד 8–10 פעמים ביום, בלא להיסדק מהחום.
מ-1540 התותח לא שימש יותר כנשק, אלא רק למטרות טקסיות.
ממיקומו בראש טירת אדינבורו, כדורי התותח יכולים להגיע עד למרחק של 3.2 קילומטר.
בעת נישואי מרי, מלכת הסקוטים ירו מטחי כבוד בתותח זה.
ב-1680, בעת הגעתו של ג'יימס השני, מלך אנגליה (אז דוכס אלבני ויורק) הוכן התותח, על ידי תותחנים בריטיים למטח כבוד לכבוד הדוכס.
אולם עקב טעינת התותח בכמות גדולה מידי של אבקת שרפה, התותח נסדק.
סקוטים רבים מאמינים כי דבר זה נעשה בכוונה, מתוך קנאה בריטית, בגודלו של התותח - בה בשעה שלאנגליה לא היה אף תותח בסדר גודל שכזה.
העובדה כי התותח לא ירה, הייתה בעיני רבים סימן למזל רע למלך העתידי.
שמו של התותח "מג", ייתכן ורומז לשמה של מרגרט מדנמרק, מלכת סקוטלנד, אך כינוי זה לתותח לא היה נפוץ בזמן השימוש בתותח.
הפעם האחרונה שתותח זה ירה הייתה בחגיגות השנה החדשה של 2010.
מונס פטר אלברט סלמרלוב (בשוודית: Måns Petter Albert Zelmerlöw; נולד ב-13 ביוני 1986 בסקונה שבשוודיה) הוא זמר, מלחין ומנחה טלוויזיה שוודי.
הוא התפרסם לאחר השתתפותו בעונה השנייה של תוכנית המציאות "איידול", המקבילה השוודית ל"אמריקן איידול", שבה סיים במקום החמישי.
בשנת 2006 השתתף בגרסה השוודית ל"רוקדים עם כוכבים", שבה הגיע למקום הראשון.
סלמרלוב הנחה את תוכנית המוזיקה "Allsång på Skansen" בין השנים 2011–2013.
הוא השתתף בתחרות המלודיפסטיבלן בשנים 2007 ו-2009, וכן בשנת 2015, בה זכה עם השיר "Heroes", ונבחר לייצג את שוודיה באירוויזיון 2015, שם הגיע למקום הראשון.
סלמרלוב נולד בעיר לונד לבירגיטה, קלינאית תקשורת ופרופסור להפרעות תקשורת באוניברסיטת לונד, ולסוון-אולוף, רופא מנתח.
הוא למד מוזיקה בתיכון, והיה חלק ממקהלת בית-הספר.
הוא נהנה לשחק פוטבול, טניס וגולף.
בין השנים 2008–2011 ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם הזמרת והדוגמנית מארי סמהולט, חברה לשעבר בלהקה A-Teens.
ב-26 בדצמבר 2004 שרדו סלמרלוב ומשפחתו את רעידת האדמה והצונמי באוקיינוס ההודי בזמן שהותם בחופשה באותה העת בתאילנד.
ב-25 במאי 2018 נולד בן לסלמרלוב ולבת זוגו, השחקנית הבריטית קיארה ג'נסון.
סלמרלוב החל את דרכו כזמר כאשר השתתף בתוכנית המציאות "איידול" בשנת 2005, בה התמודד במשך 8 שבועות, אולם סיים לבסוף במקום החמישי, כאשר למקום הראשון הגיעה אגנס קרלסון.
במהלך התוכנית הוא ביצע שירים של זמרים מוכרים, ביניהם אנריקה איגלסיאס, רובי ויליאמס, טום ג'ונס, U2, רוקסט, וסטלייף והובסטנק.
בשנת 2002 השתתף במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", שבו גילם את אחד מהאחים, בתיאטרון "Slagthuset" שבמאלמה.
בשנת 2006 השתתף בגרסה השוודית למחזמר גריז בו שיחק בתפקיד הראשי של דני זוקו.
בעקבות השתתפותו במחזמר, חתם זלמרלו על חוזה עם חברתה הקלטות M&L Records, שהיא חלק מחברת ההקלטות וורנר מיוזיק גרופ, איתה הפיק אלבום סולו.
כמו כן, השתתף במחזמר "Footloose", בו הוא שיחק את הדמות של טומי.
בשנת 2013 קיבל את התפקיד הראשי לחידוש של המחזמר השוודי "Spök", שם שיחק לצד לואה פולקמן, סוזי אריקסון ולנה פיליפסון.
ב-5 באוקטובר 2007 הנחה זלמרלו את התוכנית "לילה מלודיפסטיבלן", תחרות זמר שבוחרת את הנציגות השוודית לאירוויזיון הילדים.
בין השנים 2011 - 2013 נבחר להנחות את תחרות הזמר "Allsång på Skansen" המשודרת מדי שנה החל משנת 1935, כאשר הוא מחליף את אנדרס לונדין בהנחיה, ואותו החליפה הזמרת ספטמבר.
ב-10 בנובמבר 2009 נחשף כי סלמרלוב ינחה את תחרות המלודיפסטיבלן 2010 לצידם של דולף לונדגרן וכריסטין מלצר.
ב-2017 שיחק תפקיד אורח בפרק של סדרת המתח "Jordskott".
הוא דיבב את לם בדיבוב השוודי של הסרט "פלאנט 51", את פלין בסרט "פלונטר", ואת בראנץ' בסרט "טרולים".
הוא גם לקח חלק בדיבוב הסדרות "בובספוג מכנסמרובע" ו"ויקטוריוס".
בנובמבר 2006 נחשף כי סלמרלוב ישתתף בתחרות המלודיפסטיבלן 2007. בתוכנית הוא השתתף עם השיר "Cara Mia" איתו הגיע לבסוף למקום ה-3 בתחרות.
ב-18 בנובמבר 2008 נחשף כי סלמרלוב ישתתף שוב בתחרות המלודיפסטיבלן, הפעם עם השיר "Hope & Glory".
השיר סיים במקום ה-4, על-אף שקיבל את רוב קולות השופטים.
בשנת 2013 השתתף במלודיפסטיבלן כפזמונאי.
השיר "Hello Goodbye" שכתב, בוצע על ידי אריק סגרסטדט ותונה דאמלי.
השיר הגיע לשלב גלגל ההצלה בתוכנית.
בשנת 2015 השתתף בפעם השלישית בתחרות המלודיפטיבלן עם השיר "Heroes".
הוא זכה בתחרות עם 288 נקודות ובכך נבחר לייצג את שוודיה באירוויזיון 2015 שנערך בווינה שבאוסטריה.
כמו כן באותה התחרות, סלמרלוב היה פזמונאי של אחד מהשירים שהתמודדו מולו.
השיר "Det rår vi inte för" בוצע על ידי הזמר בהרנג מירי והגיע לשלב גלגל ההצלה.
סלמרלוב זכה במקום הראשון במלודיפסטיבלן בשנת 2015 עם השיר Heroes, וייצג את שוודיה באירוויזיון של אותה שנה.
השיר זכה במקום הראשון בחצי הגמר השני, ובגמר, שהתקיים בווינה שבאוסטריה, וזכה במקום הראשון עם 365 נקודות, מה שהפך אותו לשיר הזוכה בעל הניקוד הגבוה השביעי מבין כלל שירי האירוויזיון.
ניצחון זה הוא הניצחון השישי של שוודיה בתחרות.
במאי 2016 הנחה סלמרלוב את תחרות האירוויזיון שהתקיימה בסטוקהולם, לצידה של פטרה מדה.
באירוויזיון 2017 הופיע מונס בקטע מוקלט כאשר הוא מאמן את המנחים של אותה שנה ונותן להם טיפים לקראת הנחייתם.
(לאחר מכן ראו אותו בחדר הבקרה כחלק מעורכי האירוויזיון).
באירוויזיון 2019 הופיע בחלק האמנותי של הערב, לצידן של ורקה סרדוצ'קה, גלי עטרי, קונצ'יטה וורסט, ואלני פוריירה.
בשנת 2024 פורסם שישתתף במלודיפסטבלן 2025 וינסה להביא זכייה שמינית לשוודיה עם השיר "Revolution", אך סיים במקום השני ולא נבחר לייצג את שוודיה באירוויזיון.
- יצא ב-24 במרץ 2007 והגיע למעמד פלטינה.
"Cara Mia" - יצא ב-5 במרץ 2007 והגיע למעמד פלטינה4X.
"Heroes" - יצא ב-28 בפברואר 2015 והגיע למעמד פלטינה.
מונסטה X היא להקת בנים דרום-קוריאנית שהוקמה על ידי חברת התקליטים סטארשיפ אנטרטיינמנט.
בלהקה שישה חברים: שונוו, מינהיוק, קיהיון, היונגוון, ג'והוני ואיי.אם.
חבר הלהקה לשעבר וונהו עזב את הלהקה באוקטובר 2019. הלהקה ערכה את הופעת הבכורה שלה ב־14 במאי 2015 עם המיני־אלבום הראשון שלה, Trespass.
2014–2015: תוכנית ההישרדות NO.MERCY והופעת הבכורה
בנובמבר 2014, ערוץ הטלוויזיה Mnet בשיתוף פעולה עם חברת התקליטים סטארשיפ אנטרטיינמנט הודיע כי הם משיקים תוכנית הישרדות חדשה בשם NO.MERCY, כדי לעזור לחברת התקליטים ליצור את קבוצת הבנים החדשה שלהם, לאחר הצלחתה של הקבוצה הראשונה שלהם.
תוכנית המציאות כללה עשרה פרקים והחלה לשדר ב-10 בדצמבר, כשהיא מציגה מתאמנים של חברת התקליטים סטארשיפ עוברים משימות שונות בכל שבוע.
המשימות ניתנו למתאמנים על ידי המנטורים שלהם הכוללים אמנים כמו: K.Will, Mad Clown, Sistar ועוד.
המשימות נועדו לביצוע באופן יחידני או בקבוצה.
הפרק האחרון שודר ב-11 בפברואר, והקבוצה האחרונה שנותרה בתוכנית הורכבה משבעה חברים.
על פי סטארשיפ: שם הלהקה "Monsta X" נושא משמעות כפולה: "מפלצות שכובשות את סצנת הקיי-פופ וכן "הכוכב שלי" (המילה Mon בצרפתית פירושה "שלי"), כאשר האות X מסמלת ישות לא ידועה.
שם מועדון המעריצים שלהם, "Monbebe", פירושו גם הוא בצרפתית "התינוק שלי".
מונסטה X ערכו את הופעת הבכורה שלהם עם יציאת המיני-אלבום הראשון שלהם Trespass ב-14 במאי 2015. המיני-אלבום כולל שבעה שירים, כאשר חברי הלהקה היו שותפים להפקה וכתיבת מילים לשירים.
מאז תוכנית המציאות NO.MERCY ועד הופעת הבכורה שלהם והופעות הקידום לשיר "Trespass", סטארשיפ צילמו סדרת תוכניות מציאות באינטרנט בשם Deokspatch בכיכובם של מתאמני התוכנית NO.MERCY.
הסדרה לאחר מכן קיבלה את השם החדש The series was later renamed DeokspatchX, אשר בה מככבים המתאמנים האחרונים של NO.MERCY, אלו שירכיבו בסופו של דבר את הקבוצה.
סטארשיפ חשפו כי באמצעות התוכנית הזו הם מצפים מחברי הקבוצה לשפר כישוריהם.
הפרקים בתוכנית כוללים משחקים ואתגרים כדי שהצופים יכירו ויתקרבו יותר לחברי הלהקה.
ב-22 ביוני, שו-ניו ווון-הו כיכבו בווידאו קליפ של השיר "Shake It" של הקולגות שלהם Sistar.
ב-6 בספטמבר סטארשיפ פרסמו את הווידאו קליפ של השיר החדש של הלהקה בשם "Rush" אשר מסמל את הקאמבאק שלהם.
וביום למחרת יצא לאור אלבום המיני השני שלהם גם הוא בשם Rush.
– שם הלידה שלו הוא סון היון-וו (בקוריאנית: 손현우, באנגלית: Son Hyun Woo) נולד ב-18 ביוני 1992. בסיאול, דרום קוריאה.
העמדות שלו בלהקה הן: מנהיג, רקדן ראשי וזמר.
בעבר הוא היה מתאמן של חברת התקליטים JYP Entertainment והוא התאמן לצידם של החברים הנוכחים של הלהקה Got7.
– שם הלידה שלו הוא לי מין-היוק (בקוריאנית: 이민혁, באנגלית: Lee Min Hyuk) נולד ב-3 בנובמבר 1993. בסיאול, דרום קוריאה.
העמדות שלו בלהקה הן: זמר
– שם הלידה שלו הוא יו קיהיון (בקוריאנית: 유기현, באנגלית: Yoo Ki Hyun) נולד ב-22 בנובמבר 1993. בקויאנג, דרום קוריאה.
העמדות שלו בלהקה הן: זמר ראשי
– שם הלידה שלו הוא צ'ה יונג-וון (בקוריאנית: 채형원, באנגלית: Chae Hyung Won) נולד ב-15 בינואר 1994. בגוואנגז'ו, דרום קוריאה.
העמדות שלו בלהקה הן: זמר ורקדן מוביל
– שם הלידה שלו הוא לי ג'ו-הון (בקוריאנית: 이주헌, באנגלית: Lee Joo Heon) נולד ב-6 באוקטובר 1994. בNamgu, דוגי, דרום קוריאה.
העמדות שלו בלהקה הן: ראפר ראשי
– שם הלידה שלו הוא לים צ'אנג-קיון (בקוריאנית: 임창균, באנגלית: Lim Chang Kyun) נולד ב-26 בינואר 1996, בגוואנגז'ו, דרום קוריאה.
בילדותו הוא גדל בישראל במשך 4 שנים ואחר כך בבוסטון במשך 3 שנים.
העמדות שלו בלהקה הן: המאקנה (הכי צעיר בלהקה) וראפר מוביל.
– שם הלידה שלו הוא לי הו-סאוק (בקוריאנית: 신호석, באנגלית: Lee Ho Seok) נולד ב-1 במרץ 1993. בגונפו, דרום קוריאה.
העמדות שלו בלהקה הן: זמר מוביל.
ב-31 באוקטובר בשנת 2019 וונהו עזב את הלהקה.
הוצאות לאור לפני הופעת הבכורה
שם השיר פרטי האלבום מיקום הכי גבוה במצעדיםמכירותבקוריאה Trespass הוצאה לאור: 14 במאי 2015
אופן: CD, digital download 5 מכירות בקוריאה: 31,246 Rush הוצאה לאור: 7 בספטמבר 2015
אופן: CD, digital download מכירות בקוריאה:
זה האוסף של הופעות של חברי הלהקה בווידאו קליפים של אמנים אחרים, וכן משחק הראוי לציון בווידאו קליפים.
שנה שם השיר משתתף/משתתפים אמן/ אמנים הערות 2015 "Shake It" שו-ניו ווון-הו Sistar לצידו של קאנג קיון-סונג מהלהקה Noel "You're Beautiful" קי-היון Yoo Seung-woo לצד ג'ונגמין מלהקת Boyfriend, והונה מלהקת GFriend
מונירה ח'אנום (בפרסית: منیره خانم; 1847- 28 באפריל 1938), הייתה אשתו של עבד אל-בהאא, מנהיג הדת הבהאית לאחר מות אביו, בהאא אללה.
כינויה של מונירה היה למעשה 'האם הקדושה'.
היא הייתה סופרת ומשוררת, ובמהלך חייה כתבה זיכרונות, מכתבים, שירים וקטעים אוטוביוגרפיים אשר התפרסמו בשנת 1924, וכך הפכו את מונירה לאחת הנשים הפרסיות הראשונות אשר כתביהן הוצאו לאור במאה ה-20.
מונירה ח'אנום נולדה כפאטמה נהארי לאחת מן המשפחות המכובדות ביותר באספהאן.
בהאא אללה היה זה שהעניק לה את השם מונירה, שמשמעותו 'מוארת' בפרסית.
אביה, מירזא מוחמד-עלי נהרי, ואמה זהארה, באו שניהם ממשפחות סוחרים עשירות.
הייתה להם קרבה דרך נישואין לסייד מוחמד באקר שפתי (אנ'), שהיה בימיו חכם העולמא החזק והמשפיע ביותר באיראן.
כמו כן, הם היו מחוברים למשפחת עולמא נכבדת נוספת, ח'אתון-אבאדי (אנ'), אשר תפקיד האימאם-ג'מעה של אספהאן עבר במשפחתם בירושה.
כך, כאשר בני משפחתה של מונירה הפכו לבאבים, ומאוחר יותר לבהאים, הם מצאו את עצמם בעמדה חריגה ומסוכנת במיוחד מאחר שהיו מקורבים ללב ליבה של העולמא החשובה ביותר של אספהאן.
עוד בילדותה מונירה הייתה מעורבת בכמה מן האירועים המרכזיים ביותר בהיסטוריה הבאבית והבהאית, מאחר שגדלה בתקופה הקריטית בה הקהילה הבאבית הפכה למעשה לבהאית.
אספהאן, העיר בה חיה, הייתה בית לאחת מן הקהילות הבהאיות החשובות ביותר באיראן, ובמובנים רבים משפחתה הייתה הציר של קהילה זו.
מונירה נולדה בזמן בו אביה ודודה, מירזא האדי, נסעו יחד לוועידת באדאשת (אנ').
מעניין לציין שבוועידה זו, שני האחים היו בין אותם האנשים שהתרעמו על כך שטהירה (אנ') החליטה להוריד את כיסוי הראש שלה בפומבי.
כאשר הוועידה הסתיימה המאמינים הותקפו בכפר ניאלה, וכתוצאה מתקיפות אלו דודה של מונירה נפטר, אך אביה הצליח לחזור חזרה לאיספהאן.
באמצעות כוח האמונה הגדול שלו, הפך אביה של מונירה למנהיג מוביל של קהילת המאמינים בעיר.
כאשר הייתה בת אחת עשרה בלבד נפטר אביה של מונירה.
לאחר מותו, מונירה גדלה אצל קרובי משפחה של אביה ואמה, וכעבור זמן קצר, משפחתה החדשה החליטה כי בתם הגיעה לגיל נישואין ועליה להתחתן.
הוחלט כי תחתן עם מירזא קזים, אחיהם הצעיר של 'מלך המרטירים' ו-'אהוב המרטירים' (אנ').
יום החתונה הגיע ואורגנה חגיגה מפוארת במיוחד, אך כאשר טקס החתונה הסתיים - תקרית מצערת הפכה את השמחה של כולם לצער עמוק.
מירזא קזים, שהיה עד כה בקו הבריאות, החל לפתע להרגיש לא טוב בכניסה למפתן ביתו.
הוא לא הצליח לעמוד על רגליו לבד ונזקק לעזרה.
לאחר מספר חודשים בהם היה חולה מאוד, נמצא מירזא קזים מת בביתו.
בעקבות אירוע טראגי זה, מונירה הסיטה את מחשבותיה מן העולם הגשמי והקדישה את ימיה לתפילה ולמדיטציה.
בנוסף, הצהירה על כך שאינה מתכוונת להתחתן שוב לעולם:
המסע לעכו ונישואיה עם עבד אל-בהאא
בשנת 1871, בהאא אללה הביע את התעניינותו במונירה וייחל לכך שתהפוך לאשתו של בנו, עבד אל-בהאא.
על כן, ביקש בהאא אללה משיח' סלמאן להגיע אל אספהאן כדי לקחת את מונירה ולהביאה לעכו.
שיח' סלמאן ביקש מדודה של מונירה, 'מלך המרטירים', רשות לקחת אותה אתו, וציין כי בדרכם לעכו יעברו דרך מכה יחד עם עולי הרגל שמגיעים להתפלל סביב הכעבה.
מנקודה זו ואילך, מונירה הפכה למקורבת אף עוד יותר למעגל האירועים המרכזי של ההיסטוריה הבהאית.
מסעה של מונריה החל עם עלייתה לרגל לביתו של הבאב בשיראז, שם פגשה את אשתו של הבאב, ח'דיג'ה בגום (אנ'), אשר השאירה עליה רושם עז.
בזיכרונותיה מונירה מתארת את ח'דיג'ה כדמות קדושה, אשר הקריבה את כל כולה לדת, אך עם זאת, לא הייתה משוכנעת לחלוטין באמיתות ה'מטרה הגדולה' (the great Cause).
התחנה הבאה במסעה הייתה בושהר.
בזיכרונותיה מונירה מתארת את ההתרגשות הגדולה שאחזה בה כאשר הגיעו לבושהר, מאחר שזו הייתה הפעם הראשונה בה ראתה את האוקיינוס.
היא מתארת כיצד עלתה מיד על גג הבניין, ובפעם הראשונה חזתה במרחביו האינסופיים של הים.
התחנה השלישית הייתה מכה, שם מונירה ושיח' סלמאן לקחו חלק בטקס העלייה לרגל, החאג', שבמהלכו פגשו מאמינים רבים.
חלק מן המאמינים אשר היו בדרכם חזרה מישראל, הזהירו את מונירה ואת שיח' סלמאן' כי לא מומלץ להגיע לעכו בימים אלו, מאחר שהרשויות המקומיות לא נותנות לאף מאמין בהאי להיכנס לעיר.
מונירה מתארת כיצד החדשות הללו העציבו אותה מאוד, ומנגד כיצד שיח' סלמאן דאג לשמור על מורל גבוה, דבר אשר העניק לה תחושת ביטחון ורוגע, אף על פי שידעה כי גורלה, כמו גורלם של שאר המאמינים הבהאיים, יהיה להישלח לכלא.
בשנת 1872 הגיעה מונירה לעכו, וחיה בביתו של מירזא מוסה (אנ') במשך כל תקופת האירוסין שלה לעבד אל-בהאא.
בחלקים מזיכרונותיה, היא מתארת כיצד התאהבה במהירות בעבד אל-בהאא הצעיר.
כעבור חמישה חודשים של אירוסין הזוג הצעיר התחתן, ובמעמד החתונה בהאא אללה העניק לפטמה את השם מונירה שמשמעותו 'מוארת' בפרסית.
הזוג הצעיר נישא ב-8 במרץ 1873, בביתו של אבוד (אנ').
מונירה הייתה בת עשרים וחמש, ועבד אל-בהאא היה בן עשרים ושמונה.
היו להם תשעה ילדים, אך רק ארבעה מהם (ארבע בנותיהם) שרדו והגיעו לגיל בגרות.
מונירה ועבד אל-בהאא גרו בביתו של אבוד כאסירים פוליטיים.
באופן טכני הם לא היו אסירים של האימפריה העות'מאנית, אך בכל זאת מונירה נישאה לדמות אשר סיכנה את ביטחונה.
היא הפכה לקרובה מאוד לאימו של עבד אל-בהאא ניאב (אנ'), ולאחותו בהיה ח'אנום, אשר הפכה לחברתה הקרובה ביותר של מונירה.
השהות בעכו הייתה לא קלה עבור מונירה.
היא הייתה עדה לפעולותיהם של אויביו של בעלה, כמו גם למוות של חמישה מתוך תשעת ילדיה.
המוות של ילדה האהוב, חוסיין, גרם לה לצער רב מאוד, ולכן על מנת לנחם אותה, כתב לה בהאא אללה מספר תפילות אשר תוכל לקרוא אותן בזמן התאבלותה.
מותו של חוסיין הגיע בזמנים לא קלים; שנה קודם לכן ניאב מתה מנפילה, ובשנת 1888 אחיו של בהאא אללה, מירזא מוסא, נפטר גם הוא.
בשנת 1892 בהאא אללה נפטר, ומותו גרם סבל רב לעבד אל-בהאא ומשפחתו.
מלבד הפרידה הקשה מבהאא אללה, הרבה מאוד קרובי משפחה היפנו את גבם אל עבד אל-בהאא ומונירה.
בשנת 1898, עולי הרגל הראשונים מהמערב הגיעו לעכו על מנת לבקר את עבד אל-בהאא.
מונירה נפגשה איתם גם כן, ובילתה את רוב זמנה עם עולות הרגל.
עולי הרגל הביאו שמחה גדולה לחיי המשפחה, במיוחד אחרי השנים הקשות שעברו.
השנים הבאות הביאו איתן זרם של עולי רגל הן מן המערב והן מן מהמזרח, אשר מונירה ובהיה ח'אנום דאגו להם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המשפחה הפכה למנותקת מהקהילה הבהאית העולמית, במיוחד כאשר ג'מאל פאשה הפך לאויבו המושבע של עבד אל-בהאא.
למעשה, כל אויביו של עבד אל-בהאא התאחדו עם ג'מאל פאשה, והמצב הסלים עד כדי כך שאפילו הסולטאן עבדול חמיד עצמו ביקש לגרש אותו אל המדבריות שבצפון אפריקה, שם קיווה כי ימות.
מונירה סבלה רבות, הן רגשית והן פיזית מהחדשות הללו, ועבד אל-בהאא שלח אותה אל מחוץ לעכו על מנת שתוכל להירגע ולקחת הפסקה מהלחץ שסבב אותה.
בשנת 1918, עם בריחתו של ג'מאל פאשה לגרמניה, בעקבות כישלונו בקרב מגידו, זכו לבסוף מונירה ועבד אל-בהאא לשקט וביטחון.
בשנת 1921, עבד אל-בהאא נפטר באופן לא צפוי.
מונירה הייתה הרוסה בעקבות מותו, שכן הם היו נשואים קרוב לחמישים שנים.
היא הטביעה את יגונה דרך מכתבים ושירים רבים שכתבה.
מונירה הייתה מלאת תשוקה ומחויבות בכל הנוגע להקמת מוסדות חינוך עבור בנות, וכבר בשנת 1911 הקימה את בית הספר לבנות 'טרביאת' שבטהראן.
לאחר מותו של עבד אל-בהאא היא המשיכה במחויבותה לחינוך נשים, הקימה בתי ספר נוספים ואף עודדה את הקהילה הבהאית באיראן לשלב נשים בפעילות הבהאית השוטפת.
מונירה ח'אנום נפטרה בשנת 1938, בגיל 91. היא קבורה סמוך למבנה המוזוליאום של הבאב השוכן בגנים הבהאיים בחיפה.
מונירה התחנכה כבאבית מסורה ובהמשך כבהאית תחת השגחתם של הוריה.
אף על פי שלא היה זה נהוג להעניק חינוך לבנות, גם לא לבנות ממעמד גבוה, אביה דאג והשקיע בחינוכה של מונירה.
היא ידעה שלוש שפות על בורין; פרסית, ערבית וטורקית, והפכה לכותבת ומשוררת מוכרת עוד בתקופתה.
על שירתה נאמר שהיא יפה ואינטימית, כאשר את רוב כתביה כתבה במשך שנות נישואיה.
לצד שירתה, מונירה כתבה הרבה מאוד זכרונות ומכתבים.
ניתן לחלק את זיכרונותיה לשתי תקופות עיקריות: זיכרונות של ראשית חייה הכוללים אנקדוטות מאביה, מדודה ומח'דיג'ה בגום, וזיכרונות שכתבה לאחר מותו של עבד אל-בהאא.
תקופת כתיבתה הראשונה הסתיימה בשנת 1872, עם נישואיה לעבד אל-בהאא.
לאחר מותו של עבד-אל בהאא חזרה מונירה לכתוב.
תקופה זו של כתיבתה מבטאת בעיקר את הקינה על ההיפרדות מאהובה.
לצד קינה זו, קיימים מספר מכתבים וזכרונות בעלי אופי יותר פרקטי הנוגעים לחינוך הילדות, ועל מקומן ותפקידן של הנשים במסורת הדתית.
חלק מן הקוראים עלולים לראות את הסגנון בו היא מבטאת את היגון וההתאבלות שלה כעוצמתי מדי ואולי אף מופרז, אך למעשה הסגנון אותו מפגינה מונירה מבטא את סגנון הכתיבה הקאג'ארי המאוחר, אשר התאפיין בקיצוניות ודרמטיזציה.
מונסורו היא קומונה במערב צרפת בעמק הלואר במחוז מן ולואר שבצרפת.
מונסורו נמצאת כ-250 ק"מ מדרום מערב לפריז, על גדות הלואר.
אוכלוסייתה, נכון ל-2015, היא 447 תושבים.
עמק הלואר שבין סילי-סיר-לואר (Sully-sur-Loire) במזרח לבין שאלון-סיר-לואר (Chalonnes-sur-Loire) במערב, ובפרט מונסורו וטירת מונסורו, הוכלל בשנת 2000 ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
מונית לטוברוק הוא סרט צרפתי משנת 1961 בבימויו של דניס דה לה פאטליאר, עם מוזיקה מאת ז'ורז' גרווארנץ.
הסיפור מתרחש במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה במדבר צפון אפריקה בקרב אל-עלמיין.
במהלך המלחמה אנשי קומנדו צרפתים משתפים פעולה עם קצין גרמני נאצי כדי לשרוד במדבר.
מונסגור היא קומונה במחוז ארייז' בחבל אוקסיטניה הצרפתי.
היישוב ידוע בעיקר בהיותו קרוב לשרידי מבצר מונסגור.
קיימות עדויות על נוכחות אנשים באזור עוד מתקופה של האדם הניאנדרטלי מלפני כ-80 אלף שנים.
השם הנוכחי מקורו בביטוי לטיני mons securus ובמקום נמצאו ממצאים מתקפוה הרומית.
במהלך ימי הביניים האזור היה בשליטת טולוז ואחר כך עבר לשליטת דוכסות פוא.
בשנים 1243–1244 הוא היה במרכז אזור קתרים.
בסופו של דבר המבצר כותר על ידי כוחות של כ-10 אלף חיילים ולאחר מצור ממושך נפל.
כ-200 קתרים נשרפו בעודם בחיים.
קיימות עדויות שמספר ימים לפני נפילת המבצר חלק מקתרים הצליחו לברוח מהמקום.
בשנת 1906 פורסמה השערה שבידם היה הגביע הקדוש.
שרידי המבצר שניתן לראות כיום, הם שרידים ביצורים שנבנו במהלך המאה ה-17.
בכפר ממוקם מוזיאון המוקדש להיסטוריה של תנועת הקתרים ונשמרות בו גם ממצאים ישנים אחרים לרבות ספר "ארבור מרביליס" שמאז פרסומה נשמרו רק שני עותקים (השני נמצא בדיסלדורף).
מונכיים המכונים גם כלבי ים דרומיים (שם מדעי: Monachinae ) היא תת-משפחה של כלבי ים שהתפתחו בתחילת המיוקן ואולי אף מהאוליגוקן.
הם נבדלים מבני תת-המשפחה פוקיים בגודלם ובמבנה הציפורניים והכרומוזומים שלהם.
בתת-משפחה זו ישנם 3 שבטים: כלבי ים לובודונים, כלבי ים נזיריים ופילי ים.
מינים אלה שוכנים ברובם לאורך חצי הכדור הדרומי או בחופים טרופיים, אף שחלק מהמינים (כמו פיל ים צפוני או כלב ים נזירי מצוי) מגיעים צפונה יותר לחופים ממוזגים ובעבר אף היו מינים שחיו לאורך צפון האוקיינוס האטלנטי שלחופי אירופה ואמריקה הצפונית.
תת-המשפחה כוללת את הגדול שבטורפים הימיים וסדרת הטורפים בכלל - פיל ים דרומי המגיע לאורך 7.5 מטרים ולמשקל של 4 טונות.
היא כוללת גם את המין כלב ים נזירי קריבי, שהוא הטורף הימי הראשון שנכחד בעת החדשה.
סוג ומין יחיד כלב ים נזירי מצוי
סוג כלב ים נזירי - בו 2 מינים: כלב ים נזירי הוואי והמין הנכחד כלב ים נזירי קריבי.
סוג פיל ים (Mirounga) - בו 2 מינים.
סוג ומין יחיד לובודון הסרטנים (Lobodon carcinophaga)
סוג ומין יחיד כלב ים נמרי (Hydrurga leptonyx)
סוג ומין יחיד כלב ים רוס (Ommatophoca rossii)
"מונסון" הוא שיר משנת 2001 שכתב מיכה שטרית והלחינו ברי סחרוף וחיים לרוז.
את השיר ביצע סחרוף והוא נכלל באלבומו החמישי "האחר".
השיר נחשב ללהיט היחיד שיצא מהאלבום והוא אחד מהשירים הבולטים של סחרוף.
"מונסון" היה לשיר היחיד מהאלבום שיצא כסינגל.
אף שהשיר נקרא "מונסון", המילה אינה מוזכרת בו כלל.
הלחן של "מונסון" נכתב על ידי סחרוף וחיים לרוז, על בסיס דגימה מיצירה בשם "Naghm Fe Hayati" של פריד אל-אטרש.
דורון קורן סקר את השיר וכתב:
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי נתן לשיר דירוג של 5 כוכבים וכתב:
דורון קורן כתב על השיר:
השיר זכה לביצוע של אמנים שונים, בהם ארקדי דוכין ואור טרגן.
בנוסף, ברי סחרוף ביצע את השיר גם עם אמנים כדוגמת יהודה פוליקר, משינה, מוש בן ארי, מיכה שטרית, שי צברי ודודו טסה.
מונסו-לה-מין היא קומונה בחבל בורגון-פראנש-קונטה, צרפת.
העיר נמצאת באזור בו התגלה פחם במהלך המאה ה-16. בעקבות גילוי הפחם הוקמו באזור מכרות ובסביבתם התפתחו כפרים.
להוצאת פחם מהאזור נבנתה תעלת מים שקשרה את האזור עם מספר נהרות.
העיירה הוקמה באופן רשמי בשנת 1856 על בסיס מספר כפרים.
בהקמתה היא כללה 1300 תושבים.
בשנת 1857 ראש העיר קידם הקמת בית חולים, כנסייה בניין דואר ובשנת 1876 הסתיימה בניית בניין העירייה.
מספר תושבים גדל בהתמדה והגיע לרמה של כ-30 אלף.
אמנם לאחר מלחמת העולם הראשונה היקף כריית פחם באזור החל לרדת.
בשנת 1965 המכרות סיפקו כ-2.5 מיליון טון אך כבר בשנת 1985 המכרות יצרו פחות ממיליון טון פחם.
המכרות החלו להיסגר ובשנת 1992 נסגר המכרה האחרון.
בהתאם לכך מספר תושבי היישוב פחת וכיום מתגוררים ביישוב כ-17 אלף תושבים בלבד.
רמת אבטלה בעיירה היא כ-21% ועסקים רבים נסגרו.
בשנות ה-60 בעיר הייתה קבוצת כדורסל נשים שזכתה פעמיים באליפות צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה אנדרה פרודון פעל בעיר להצלת היהודים וקיבל הכרה על פעילות תוך הענקת תואר חסיד אומות העולם.
העיירה הייתה מרכז חשוב של רזיסטנס ובשנת 1946 ליישוב הוענקה מדליית הרזיסטנס.
מונירה אל-קאדירי היא אמנית בינלאומית ממוצא כוויתי, אשר מתגוררת כיום בגרמניה.
עבודתה כוללת מיצגי וידאו, פסלים, מיצבים אמנותיים, ומיצגים שונים.
בעלת דוקטורט באמנות מאוניברסיטת טוקיו לאמנות.
הציגה במגוון גדול של תערוכות יחיד באירופה ובמדינות ערב, ובמספר תערוכות משותפות בין השאר במוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק ובמוזיאון פלאס דה טוקיו בפריז.
בשנת 2017 הציגה תערוכת יחיד בגלריית Gasworks בלונדון.
פסליה הוצגו ב- EXPO 2020 בדובאי.
לקראת מונדיאל 2022 הציבה קטר מגוון פסלים ברחבי האי, ביניהן פסליה של אל-קאדירי.
בנוסף מוצגות עבודותיה של אל-קאדירי ברחבי דוחה.
אל-קאדירי הציגה את עבודותיה בביאנלה של ונציה 2022.
בעבודותיה היא עוסקת במדינות המתבססות על נפט, בהגדרות מגדר ובמורשת השחיתות בעולם.
אל קאדירי נולדה ב־1983, בדקר, סנגל להורים ממוצא כוויתי.
אמה ת'וראיה אל-באקסאמי, אמנית כווייתית ואביה מוחמד אל-קאדירי דיפלומט כוויתי, שהיה בשליחות בסנגל באותה עת.
אחותה היא פאטימה אל-קאדירי, מוזיקאית ואמנית.
לדבריה היא גדלה באווירה של אמנות ופתיחות.
בשנת 1985 הוריה חזרו לכווית, שם חוותה את הפלישה העיראקית לכווית ב-1990–1991, שהותירה טראומה על משפחתה.
בין השאר אביה נעצר וישב בכלא בבצרה במשך חודשיים, אמה הייתה פעילה בתנועת ההתנגדות לכיבוש העיראקי.
בשנת 1999, בגיל 16, עברה אל-קאדירי, בעקבות משיכתה לאנימה יפנית, ליפן לבדה, באמצעות מלגת לימודים, שם חיה ולמדה במשך עשור.
בשנת 2010 היא קיבלה דוקטורט באמנות מאוניברסיטת טוקיו לאמנות, עבור פרויקט שנקרא "האסתטיקה של העצב במזרח התיכון".
בגיל 27, לדבריה כאשר הבינה שלעולם לא תהיה חלק מיפן, וכי במקומות מסוימים היחס לנשים ביפן גרוע אף מאשר בעולם הערבי, היא החליטה לשוב לכווית.
בשנת 2013 הקימה אל-קאדירי את ה- GCC, קולקטיב אמנות של המפרץ הפרסי.
בין מקימי הקולקטיב היו אחותה, פאטימה אל-קאדירי ועוד אמנים נוספים.
בשנת 2016 היא עברה לגור באמסטרדם, עבודותיה הציגו במגוון תערוכות במוזיאונים שונים באירופה, ובמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק כמו גם במרכז לאמנות ג'אמיל בדובאי.
בשנת 2022 הופיעו עבודות הפיסול התלת־ממדיות שלה בביאנלה ה-59 בוונציה.
הפסלים בצבעים כרומומנטליים עזים, הודפסו במדפסת תלת מימד והוצגו בתערוכה המרכזית.
סבה של אל-קאדירי היה זמר על ספינה לשליית פנינים, אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של כווית לפני שהפכה למעצמת נפט.
בעבודתה מנסה אל-קאדירי לעסוק במוטיבים הללו של עולם הולך ונעלם.
במספר עבודות מקשרת אל-קאדירי בין הפנינים לבין הנפט, כיוון שלשניהם יש את אותם גוונים מיוחדים.
כווית היא כיום מעצמת נפט ובעבודותיה מתייחסת אל-קאדירי למשבר האקלים ולסכנה לסביבה.
אחד המוטיבים העיקריים באמנותה של אל-קאדירי הוא זהות מגדרית.
במספר עבודות ניתן למצוא את אל-קאדירי לובשת בגדי גברים, לדוגמה בעבודתה "אבו עטיה- אב הכאב" היא מתחפשת לזמר העיראקי יאס חודור.
משיכתה לדראג התחילה כבר בנעוריה בכווית בה נשים היו חייבות להישאר בבתיהן מסיבות של בטיחות.
היא החלה לקשר בין להיות גבר ללהיות חזק ובעל עוצמה, דבר שגרם לה לרצות להיהפך לגבר.
כבר בילדותה היא נהגה להסתפר קצר ולחבוש שפמים מזויפים.
גם עבודות הווידאו שלה משתמשות בקולות גבריים עמוקים.
לדבריה היא הטרוסקסואלית, אך משיכתה להתלבש כגבר גם כיום נובעת מהיחס לו זוכות נשים בעולם הערבי, ברחוב ובבית.
יחס של הטרדות וזלזול במרחב.
ב־2014 נישאה לריאד יאסין, אמן חזותי.
מונמות'שייר (בוולשית: Sir Fynwy, אנגלית: Monmouthshire) הוא מחוז בדרום-מזרח ויילס, בממלכה המאוחדת.
המחוז הוקם בשנת 1996 עם הסידור מחדש של מחוזות ויילס, הוא התבסס על מחוז מונמות'שייר ההיסטורי שנוסד ב-1535 ועד לשנת 1974 היה שייך באופן רשמי לאנגליה.
עיר הבירה ההיסטורית של המחוז, שעל שמה הוא קרוי, היא מונמות', אולם כיום הבירה האדמיניסטרטיבית היא אסק (Usk).
ברחבי המחוז מתגוררים 93,000 תושבים.
מחוז מונמות'שייר גובל מדרום עם תעלת בריסטול ושפך נהר הסוורן, ממזרח הוא גובל עם המחוזות האנגליים הרפורדשייר וגלוסטרשייר, מצפון הוא גובל במחוז פוויס וממערב הוא גובל עם המחוזות ת'ורפן וניופורט.
לאורך הגבול המזרחי של המחוז מתפרס עמק וואי שהוא אזור יופי טבעי יוצא דופן, בצידו המערבי נמצא קצהו של הפארק הלאומי ברקון ביקונס ובנוסף ברחבי המחוז נמצאים יישובים ואתרים רבים המושכים אליהם מבקרים ותיירים רבים לאורך השנה.
בחלקו הדרומי של המחוז עובר עורק התחבורה החשוב והכביש המהיר M4 המחבר את לונדון לערי דרום ויילס, הוא חוצה את שפך נהר הסוורן (לצד ה-M48 שמתפצל ממנו למספר קילומטרים) בגשר סוורן וגשר נסיך ויילס לפני שהוא נכנס למחוז באזור קלדיקוט.
עורקי התחבורה העיקריים הנוספים במחוז כוללים את כביש ה-A40 (ציר לונדון-דרום ויילס ההיסטורי) החוצה את המחוז במרכזו ממזרח למערב בין מונמות' לאברגווני, והכבישים A449 וה-A465 (שה-A4042 ממשיך אותו) אשר חוצים את המחוז מצפון לדרום.
מלבד עיר הבירה של המחוז אסק (Usk) עם 2,834 תושבים, ערים ועיירות נוספות המחוז כוללות את אברגווני (Abergavenny) עם 12,515 תושבים, צ'פסטו (Chepstow) עם 12,350 תושבים, קלדיקוט (Caldicot) עם 12,230 תושבים ומונמות' (Monmouth) עם 10,508 תושבים.
מלבד יישובים אלו שאר המחוז מאופיין בהתיישבויות קטנות ובעלות אופי כפרי.
מונירו רוואניפור (בפרסית: منیرو روانیپور; באנגלית: Moniro Ravanipour; נולדה ב-24 ביולי 1952 בבושהר שבאיראן) היא יוצרת וסופרת אמריקאית-איראנית אשר יצירותיה הספרותיות השאירו חותם בולט על הספרות הפרסית.
יצירותיה מאופיינות בריאליזם מאגי ובדמויות נשיות מורכבות.
רוואניפור ידועה בכתיבתה הביקורתית אשר חושפת מגוון נושאים חברתיים ופוליטיים מורכבים עליהם לא נהוג לדון באיראן רבים מסיפוריה עוסקים בכפר הנידח והקטן בדרום איראן שבו נולדה.
בשנת 2001 הועמדה רוואניפור לדין באיראן בגין לקיחת חלק בתעמולה אנטי-איראנית וחלקים מעבודותיה הוסרו ממדפי חנויות ספרים במדינה האיראנית על ידי המשטרה.
עם זאת, היא זכתה בפרסים ספרותיים רבים ביניהם הרומן הטוב ביותר בפסטיבל המפרץ הפרסי ופרס לוח הזהב באיראן.
רוואניפור נולדה בכפר ג'ופרה במחוז בושהר שבדרום איראן, על שפת המפרץ הפרסי.
למקום הולדתה הייתה השפעה משמעותית על קריירת הכתיבה שלה.
היא גדלה במשפחה שרובה עסק בכתיבת ספרים ובבית שררה אווירה פוליטית ותרבותית והשפיע מאוד על תחום הספרות והיצירה.
בצעירותה הייתה נערה כפרית, שהחליטה לשבור את המנהג הישן הנוגע לחינוך נשים.
היא עזבה את הכפר בו נולדה ועברה לעיר שיראז על מנת ללמוד באוניברסיטה.
בניגוד לרבים מבני גילה הצליחה לשפר את מעמדה החברתי כאישה והפכה לסופרת.
היא למדה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת פהלוי בשיראז ובשנת 1978, עם תחילת המהפכה האיראנית, התקבלה לתוכנית לימודים באוניברסיטת טהראן, שם למדה תואר שני בפסיכולוגיה.
רוואניפור נשואה לבאבכ תח'תי (בנו של המתאבק הידוע ע'לאם-רזא תח'תי), אותו הכירה בשנות ה-80 במסגרת השתתפותה בשיעורי כתיבה, ויש להם ילד משותף.
במהלך חיי הנישואים הפכה רוואניפור לסופרת מצליחה ומוכרת.
היא התמודדה עם אתגרים לא פשוטים שזימנה לה המהפכה האסלאמית.
רכוש המשפחה נגזל על ידי המשטר החדש, חלק מבני משפחתה נרצח ואף היו תקופות שהם היו צריכים לברוח ולא יכלו לחזור לבתיהם.
נוסף על כך נעצרה בשנת 1983 בשיראז על ידי השלטונות האיראניים כחלק מגל של מעצרים המוניים של מתנגדי משטר ושהתה בכלא זמן קצר.
בשנת 2006 היגרה עם משפחתה לארצות הברית ומאז היא מתגוררת עם בעלה ובנם בלאס וגאס במדינת נבאדה.
תהליך ההגירה היה קשה עבורה אך לדבריה היה שווה את כל הקושי.
בתחילת דרכה עסקה רוואניפור מעבר לכתיבה באמנות הבמה: ריקוד, שירה תיאטרון וקולנוע.
בתקופת לימודיה לתואר הראשון הצטרפה לקבוצת התיאטרון של האוניברסיטה והשתתפה במספר הצגות כמו: "אבוזאר ע'פרי", "המורה", "Sizwe Banzi Is Dead", "יחי המועצות" ועוד.
רוואניפור נחשבת כאחת הכותבות המוערכות ביותר באיראן שלאחר המהפכה.
היא משתמשת בסיפורת (סיפורים הקצרים וברומנים) עם גוונים אוטוביוגרפיים ככלי שבאמצעותו היא מבטאת את רגשותיה, רצונותיה ומבקרת את הפער בין המינים.
נקודת המפנה החשובה בקריירת הכתיבה שלה הייתה המעצר בשנת 1983. בעת שהייתה בכלא הבטיחה לעצמה שאם תשוחרר –תיקח את נושא כתיבה בצורה רצינית יותר, ותפעל שתפורסם ויכירו אותה וכך היה.
היא החלה את הקריירה הספרותית שלה כסופרת בשנת 1989, כאשר פרסמה אוסף סיפורים קצרים ראשון בשם "כניזו".
מאוחר יותר פרסמה את הרומן הראשון שלה "הטובע" והפכה לסופרת מובילה באיראן.
בשנות ה-90 פרסמה שני רומנים נוספים ("לב פלדה", "צוענייה ליד האש") ומספר קובצי סיפורים קצרים.
היא המתינה לקבלת אישור פרסום אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה 7 שנים ו-10 שנים המתינה לאישור פרסום הרומן השלישי שלה.
יתרה מכך, רבים מספריה אסורים לפרסום באיראן.
בשנת 1993, כשעדיין התגוררה באיראן, הקימה סדנה לכתיבה יוצרת בשם "הצוענים".
היא ממשיכה להעביר סדנאות כתיבה יוצרת באופן מקוון גם בשהותה ארצות הברית ורוב תלמידיה הם איראנים המתגוררים ברחבי העולם.
מאז שעברה לגור בארצות הברית, למדה להכיר את עצמה טוב יותר והחלה לפרוח כיוצרת וסופרת החופשיה לכתוב על כל נושא שעולה בדעתה.
כתביה של רוואניפור מגישים לקורא נקודת מבט חדשה על מעמד הנשים בחברה ועל פעילותן הספרותית בפרט.
דרך דמויות הנשים הגיבורות המופיעות ביצירותיה, שרובן עוסקות בכתיבה, משחזרת רוואניפור אירועים אמיתיים שחוותה במהלך חייה.
באמצעות הנשים הדוברות היא מעבירה את תחושותיה, רגשותיה ודעותיה האישיות על האתגרים שניצבו בפניה לאורך השנים.
ביצירותיה הבדיוניות היא מתבססת בעיקר על זיכרונות ילדותה.
רוואניפור מקדישה תשומת לב ייחודית לנשים מכפר הולדתה ג'ופרה ומציגה את התמודדותן עם אי-צדק אזרחי.
קיימת השערה שהיא דבקה בתפיסה פמיניסטית המציגה את הנשים כמורדות ולא כקורבנות.
היא נתפסת כסוכנת שינוי ומתוך כך, שואפת להביא לשיפור חייהן של הנשים בקהילה שלה בסוגיות הכוללות דיכוי נשי, מסורות נישואים לא שוויוניות, חסכים בחייהן המודרניים וכדומה.
כמו כן, יצירותיה עמוסות באלמנטים אוטוביוגרפיים האופייניים לנשים האיראניות העכשוויות המסתירות את זהותן האישית בשל מגבלות חברתיות.
הנושאים שעליהם היא אוהבת לכתוב הם: מאבקיו של האדם, התאהבותו, מאמצי ההישרדות שלו, התנגדותו לעריצות החברה, שלטון, משפחה וטבע.
נושאים נוספים המופיעים בכתביה הם: השפעת המהפיכה האיראנית, אלימות, מהות הדיקטטורה והשפעתה על החברה האנושית, יחסים חברתיים וחינוך.
רוואניפור הושפעה בכתביה בעיקר מילדותה בכפר ג'ופרה, מכותבים איראניים כמו מחמוד דולתאבאדי, הושנג גלשירי, סעדי ומסופרים זרים כמו מקסים גורקי, פיודור דוסטויבסקי ואנטון צ'כוב.
היא רואה את עצמה כאישה שבחרה להיות סופרת בתקופה שקיימת בארצה מלחמה, אבטלה, רעב ואומללות שהיוו מרכיב מרכזי בחייה היום-יומיים.
היא תומכת בתנועות נגד הצנזורה באיראן ומבקרת את הממשלה באופן תמידי.
לראייתה, אחד מתפקידיה כסופרת הוא לשנות מחשבות ותפיסות ולהתייצב בפני הקיצונים והקנאים הנמנעים מהשינויים.
מתוך כך, היא מנסה למצוא באופן בלתי פוסק רעיונות חדשים שבאמצעותם תוכל לקרוא תיגר על השלטון באיראן.
שלטון שלדעתה, מחזיק באזרחים כבני ערובה.
מנקודת מבטה הבעיה העיקרית באיראן היא שהאזרחים מסרבים לחשוף בפני העולם את הקשיים שאיתם הם מתמודדים ובוחרים להסתתר.
כל עוד מצב זה לא ישתנה, האזרחים יישארו בתוך מעגל של טעויות שתחזורנה על עצמן שוב ושוב.
בבנושא סוגיית הנשים היא טוענת כי כתיבה והוצאה לאור של יצירות ספרותיות הם צעדים חיוניים עבור הנשים וזאת כדי להשמיע את קולן ולהוכיח את יכולותיהן שהודחקו במשך שנים רבות.
הכתיבה עשויה לעזור להן במציאת זהותן האמיתית, היא מאמינה שהנשים צריכות לחפש את האיזון בין המודרנה לבין המסורת העתיקה.
רוואניפור מתנגדת בחריפות לזווית הראייה הרווחת והמיושנת לפיה נשים אינן יכולות לתרום לספרות.
היא הצליחה לגרום לנשים איראניות להאמין בעצמן ולהעריך את תרומתה לתחום הפרסי באמצעות יצירותיה המציגות את הנשים הסופרות כגיבורות.
יצירותיה של רוואניפור שנויות במחלוקת באיראן, זאת לאור הגישה הביקורתית הקיימת בהן.
ביצירות היא תומכת בצורה גלויה בשוויון הזכויות לנשים.
בשנת 2000 הוזמנה (לצד 16 כותבים ודוברים איראנים נוספים) להרצות בוועידת ברלין על השינוי הפוליטי שהתרחש באיראן.
הכותבים האיראניים ספגו ביקורת קשה מהאוכלוסייה השמרנית במדינה, ועם חזרתם לאיראן נעצרו כל הכותבים שהשתתפו בטקס, נחקרו ואף הועמדו לדין בגין הפצת תעמולה נגד הרפובליקה האסלאמית.
היא זכתה בפרסים ספרותיים רבים, ביניהם: הרומן הטוב ביותר בפסטיבל המפרץ הפרסי, פרס פסטיבל אספהאן לספרות ופרס לוח הזהב איראן.
בשנת 2006 הוענקה לה מלגה של פרויקט סופרים בינלאומי מטעם אוניברסיטת בראון.
מאוחר יותר, באותה השנה קיבלה תושבות למשך 3 שנים בתור סופרת אורחת במכון 'Black Mountain', המזוהה עם אוניברסיטת נבאדה שנמצאת בלאס ווגאס.
כתביה זכו לשבחים, ביקורות והערכה בינלאומית והיא הוזמנה להרצות בכ-21 מדינות בהן, גרמניה, צרפת ארצות הברית.
יצירותיה תורגמו לערבית, אנגלית, סינית, צרפתית, גרמנית, כורדית, פולנית, שוודית וטורקית.
2001 – "אשת שדה התעופה של פרנקפורט"
2017 – "זיכרונותיה של אשת מרקורי"
2017 – "הלילות המשוגעים האלה"
2021 – "אני אתקשר אליך ברגע שאגיע לקייב"
1989 – "אגדות ואמונות בדרום איראן"
מונלוסון היא קומונה במרכז צרפת על נהר השר (Cher).
זוהי הקומונה הגדולה ביותר במחוז אלייה, אם כי עיר המחוז ממוקם בעיירה הקטנה יותר מולן.
העיירה נמצאת בפרובינציית בורבונה (Bourbonnais) והייתה חלק מדוכסות בורבון מימי הביניים.
מונלוסון שוכנת בצפון מערב מחוז אלייה (Allier), ליד חבלי סאנטר-עמק הלואר ואקיטן החדשה.
מונלוסון מקושרת עם אזורים ועיירות סביבה בארבעה צירי כבישים ראשיים, בכביש המהיר A71 מאורליאן לקלרמון-פראן, ובמסילת רכבת לצפון וירזו (North Vierzon) ופריז (נסיעה של 3–5 שעות).
בעבר, תעלת ברי (canal de Berry) קישרה את מונלוסון והצפון.
מונלוסון נמצאת דרומית לבורז', מפריז, מקלרמון-פראן, (3 שעות) מליון, (שעתיים) מלימוז' ו מחוף האוקיינוס האטלנטי.
מונלוסון קרובה ל"קו האורך הירוק" (Méridienne verte), פרויקט אדריכלי המסמן את קו האורך של פריז, ולציר גריניץ'.
מונלוסון קרובה למרכז הגאוגרפי של צרפת המטרופוליטנית.
האזכור הראשון של המקום הוא תחת השם מונטה לוצי (Mont de Lucius) מהמאה האחת-עשרה.
גיום, בנו של ארשמבו (Archambaud) הרביעי מבורבון, בנה את הטירה בעמדה הניתנת להגנה על גבעה סלעית קטנה בעיקול נהר השר.
העיירה הייתה חלק מדוכסות בורבון, נכבשה על ידי הנרי השני ב-1171, ועל ידי פיליפ השני, מלך צרפת ב-1181; האנגלים גורשו במאה ה-14.
במאה ה-14, לואי השני בנה מחדש את הטירה והחומות.
מונלוסון ואדמות בורבון אחרות חזרו לכתר הצרפתי ב-1529, ואנרי הרביעי שיפר את ההגנות.
מונלוסון הפכה למושב המנהלי של האזור ב-1791, ונכנסה לעידן התעשייתי הודות למציאת פחם במרחק בקומנטרי (Commentry), והודות להגעתה של תעלת ברי ב-1830 וקו רכבת ב-1864. קישורי תחבורה אלה אפשרו יבוא של עפרות ויצוא של פחם, עץ ומוצרים.
במלחמת העולם השנייה הגרמנים כבשו את מפעל הצמיגים של דנלופ (למרות שמונלוסון היה באזור החופשי) וניצלו את מעבדת המחקר לסינתזה של גומי, מכיוון שגרמניה לא יכלה לייבא גומי טבעי.
גם ייצור צמיגים למטוסי לופטוואפה עניין את הגרמנים.
מסיבה זו, בעלות הברית הפציצו את האתר ב-12–16 בספטמבר 1943, כמו גם חלק מהעיירה הסמוכה סן-ויקטור, גרמו ל-36 הרוגים ולפציעת יותר מ-250 אזרחים.
מעשה התנגדות בולט התרחש בעיר ב-6 בינואר 1943 כאשר המון אזרחים פגע בשומרים שפיקחו על גירוש גברים לגרמניה בהתאם לתוכנית שירות עבודה חובה (Service de Travail Obligatoire) בה נשלחו צרפתים לעבודה בגרמניה.
הגברים שיועדו לגירוש הצליחו להימלט אל הכפר, וחמקו מהשירות התעשייתי הכפוי ברייך.
מאז 1945, התעשייה המסורתית (תנור רם וכלי זכוכית) דעכה.
כיום יש במונלוסון תעשיות כימיות, ייצור צמיגים (דנלופ, Dunlop), ואלקטרוניקה (סאגם, Sagem), והיי טק בלה לואה (La Loue).
סוכנת מנהלת המבצעים המיוחדים ילידת ניו זילנד, ננסי וייק, האישה המעוטרת ביותר במלחמת העולם השנייה, הובילה צבא קטן של לוחמי התנגדות באזורים כפריים סביב מונלוסון.
וייק מתה ב-7 באוגוסט 2011 בגיל 98, וב-11 במרץ 2013, אפרה פוזר ביער מחוץ למונלוסון.
העיר העליונה, על הגדה הימנית של השר, מורכבת מרחובות תלולים, צרים ומפותלים, ובה שומרו מבנים מהמאות ה-15 וה-16. העיר התחתית, שחצה אותה נהר השר, היא אזור תעשייה.
כנסיית נוטרדאם מתוארכת למאה הארבע עשרה.
כנסיית סנט פייר היא בחלקה מהמאה ה-12. בית העירייה, עם ספרייה, נמצא במקום של מנזר אורסוליני ישן, ושני מנזרים נוספים משמשים כמכללה ובית חולים.
טירה שבנה מחדש לואי השני, דוכס בורבון, משקיפה על העיר.
הטירה נתפסה על ידי אנרי הרביעי במהלך מלחמות הדת בצרפת.
היום היא משמשת משכן לחיילים.
אנדרטת הדוכסים של טירת בורבון במונלוסון, מהמאה ה-13 וה-14
כנסיית סנט תרז (Sainte-Thérèse), מאה עשרים
כנסיית סן מרטין, מאה עשרים
כנסיית סנט ז'אן ד'ארק, נבנתה ב-1966
Tour des forges (או 'פונדו סיור'), מאה 12
בית שנים עשר השליחים מהמאה ה-12
תעלת ברי (Canal de Berry): מנעולים וגשר
התיאטרון העירוני גבריאל רובין (Gabrielle Robinne)
מונלוסון היא עיר תאומה של:
פרנסואז בונט (נולדה ב-1957), אצנית למרחקים ארוכים וספורטאית אולימפית
ז'יל קלוזל (נולד ב-1988), רוכב כביש גרנד פרי לאופנוע
מייקל פיצפטריק (נולד ב-1970), מוזיקאי אמריקאי, סולן "פיץ והתקפי הזעם"
ג'האן (Jahan, יליד 1957), כותב שירים
ז'אן-דניאל לאפון, בן זוגה של המושלת הכללית לשעבר של קנדה, מיקאל ז'אן.
לואי אלכסיס אטיין בונווה (Bonvin, 1886-1946) המושל הכללי של הודו הצרפתית בין 1938 ל-1946
מויסה רמבו (Moïse Rimbon, נולד ב-1977), לוחם אמנויות לחימה מעורבות
גבריאל רובין (1886–1980), שחקנית במה וקולנוע
פלוריאן ואשון (נולד ב-1985), רוכב אופני כביש מקצועי
ז'אן ואל ז'אן (נולד ב-1980), שחקן קולנוע למבוגרים
ברנדט ורנו (Bernadette Vergnaud, נולדה ב-1950), פוליטיקאית צרפתייה וחברת הפרלמנט האירופי.
מוניר שיבלי הוא פוליטיקאי בדואי-ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית שבלי - אום אל-גנם.
נולד לעארף וסארה וגדל בשבלי.
הבכור מבין חמישה אחים וארבע אחיות.
למד בבית ספר יסודי "שבלי" ותיכון דבוריה.
לאחר התיכון למד לתואר ראשון בהנדסה אזרחית בטכניון וסיים בשנת 1992.
לאחר מכן עבד כמהנדס ראשי במספר חברות.
בשנת 1997 הקים את חברת דאמו הנדסה אזרחית בע"מ.
בשנים 2000–2004 שימש חבר מועצה שבלי - אום אל-גנם וכיו"ר ועדת ביקורת.
בשנת 2006 התגייס לצה"ל למסלול מקוצר ביחידת הגששים באוגדת עזה.
משמש כקצין במילואים בקצין העיר בצפון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה מול מוחמד סעאידה, עבד אלסלאם אסעד, נסאר שיבלי ונעים שיבלי.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה שיבלי ל-29.46% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול נעים שיבלי שזכה ל-33.46% מהקולות.
בסיבוב זה ניצח עם 53.11% מהקולות לעומת 46.89% לנעים שיבלי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה מול ראפע סעאידה, עדנאן מוקטרן, עבד אלסלאם אסעד ונעים שיבלי.
אך הפסיד לנעים שיבלי לאחר שקיבל 27.38% לעומת 47.16% לאחרון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול עדנאן סעאידה, נעים שבלי, וחאתם שיבלי.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה ל-36.08% ועלה לסיבוב השני מול נעים שיבלי שזכה ל-31.06% מהקולות.
בסיבוב זה גבר עליו עם 51.28% מהקולות לעומת 48.72% לנעים שיבלי.
בשנת 2018 השלים לימודי תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
בספטמבר 2024 הוסמך כעורך דין.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לקדנציה נוספת מול חאתם שיבלי וסברי טליעאה, והפסיד לאחר שקיבל 28.89% מהקולות לעומת 64.96% לחאתם שיבלי.
הוא נשוי לרים ואב לארבעה.
מבצר המוֹנפוֹר הוא אתר ארכאולוגי מתקופת ימי הביניים ובו שרידי מבצר צלבני מימי ממלכת ירושלים.
המבצר בנוי על שלוחה צרה ותלולה בגדה הדרומית של ערוץ נחל כזיב בגליל העליון בסמוך לקיבוץ אילון, כ-13 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר נהריה וכ-6 קילומטרים מצפון-מערב לעיר מעלות תרשיחא.
המונפור זכה להתייחסותם של חוקרים רבים עקב מאפייניו הייחודיים.
אדריאן בועז מציין בספרו "ארכאולוגיה של המסדרים הצבאיים" כי "המונפור הוא דוגמה יוצאת דופן למבצרי שלוחה צלבניים".
יהושע פראוור מציין כי "גדול חלקו של הטבע מחלקו של האדם בחוסנו של המבצר".
המבצר עצמו נבנה בעיקר כמקלט עבור אבירי המסדר הטווטוני כנגד פגיעתם של חברי המסדרים הצבאיים הנוצריים האחרים ששלטו בעכו - הבירה של ממלכת ירושלים הצלבנית בסוף המאה ה-13, ולא כעמדה אסטרטגית כנגד אויבי ממלכת ירושלים, המוסלמים.
מבצר מונפור מבודד ומרוחק מדרכים מרכזיות, עובדה ההופכת אותו לחסר חשיבות אסטרטגית של ממש, ועל פי דברי פראוור הוא לא תוכנן להכיל חיל מצב גדול או לעמוד במצור ממושך.
המבצר החל את דרכו כחווה חקלאית טרם הפך לאחת מהדוגמאות הבולטות ביותר לבניה המבוצרת של ימי הביניים בישראל.
מבצר מונפור בגלגולו הצלבני הוקם באמצע המאה ה-12 על ידי בני משפחת דה מיי (De Milly), משפחת אצילים ממוצא צרפתי אשר קבלו לידיהם את הנחלה הגלילית שבירתה הייתה מעיליא.
במעיליא השתכנו האצילים במבצר שכונה "מבצר המלך" (Chateau du roi בצרפתית ו־Castellum Regis בלטינית) אשר נבנה בתחילת המאה ה-12 כרכושו הפרטי של מלך ממלכת ירושלים.
את מבצר מונפור בנו האצילים לבית דה מיי כחווה חקלאית מבוצרת אשר הייתה חלק ממערכת של 36 כפרים וחוות מסוג זה שנכללו בתחומי נחלתה של המשפחה.
בשנת 1179 נשא מקורבו של המלך, האציל ז'וסלין דה קורטניי לאישה את אגנס לבית דה מיי (Agnes De Milly), ובכך ירש את מעיליא וסביבותיה ובכלל זה גם את החווה אשר עתידה להפוך למבצר המונפור.
במרוצת השנים שחלפו מאז הקמתה צברה החווה חשיבות ובעקבות כך פיארו היושבים בה את המבנים אשר הרכיבו את המתחם וחיזקו את הביצורים המקיפים אותו.
בשנות השמונים של המאה ה-12 החל עידן חדש בתולדותיה של ארץ ישראל עם תחילת מסעי הכיבוש של השליט המוסלמי צלאח א-דין.
הכיבוש המוסלמי של ממלכת ירושלים החל למעשה בשנת 1185 והגיע לשיאו בשנת 1187 בקרב קרני חיטין, שם השמידו כוחותיו של המצביא המוסלמי את מרבית הצבאות הצלבנים שנכחו באותה העת בממלכה.
לאחר הניצחון בקרני חיטין נפתחה דרכו של צלאח א-דין אל עבר ירושלים אשר נפלה לידיו לבסוף באוקטובר 1187. לאחר כיבוש ירושלים החלו הצלבנים נכנעים בפני הצבאות המוסלמים וכך נפלה גם נחלת מעיליא ומבצר המונפור בתוכה לידיים מוסלמיות.
המוסלמים, בדומה לקודמיהם הצלבנים, לא יחסו חשיבות מיוחדת לחוות המונפור המבוצרת וההרוסה, בעיקר בשל מיקומה בפנים הארץ רחוק מהגבול ומדרכים ראשיות.
על תקופת השלטון המוסלמי במונפור ידוע לנו אך מעט, משום שבעליו החדשים של המבצר כמעט ולא שיפצו או שיקמו את הריסותיו לאחר שכבשו אותו.
ניצחונותיו של צלאח א-דין היו הגורם המרכזי לתחילתו של מסע הצלב השלישי אשר הובל בידי ריצ'רד הראשון מאנגליה, והסתיים בהפסד של המוסלמים וכיבוש חלק ניכר של ארץ ישראל על ידי הצלבנים.
בהסכם רמלה, שנחתם בשנת 1192, הוקמה ממלכת הצלבנים בפעם השנייה, אולם בגבולות מצומצמים מאלה בהם נתחמה בעבר, כאשר עיקר שטחה של הממלכה משתרע לאורך מישור החוף מיפו ועד לצור.
לאחר שהושבה לידי הצלבנים, חולקה נחלת מעיליא בין שלוש בנותיו של ז'וסלין דה קורטניי.
את השליטה בהריסות המונפור קיבל לידיו חתנו של דה קורטניי הרוזן אוטו פון האנברג.
חשיבותו האסטרטגית של המבצר בתקופה זו נותרה פחותה כשהייתה, אולם חשיבותו המדינית גברה ביותר וזאת בשל קרבתו הפיזית לבירתה החדשה של הממלכה - עכו.
אולם חשיבות חדשה זו לא מנעה מפון האנברג למכור את הריסות המבצר בשנת 1229 לאבירי המסדר הטווטוני.
אבירי המסדר, אשר רכשו גם את המבצר שבמעיליא, החלו משפצים את מבצר המונפור עוד לפני שהושלמה רכישתו הרשמית.
בעקבות סכסוכים פנימיים שהתגלעו בין אבירי המסדר הטווטוני לבין האבירים ההוספיטלרים והטמפלרים נאלצו הטווטונים לעזוב את עכו הבירה ליישוב משל עצמם.
בחירתם הטבעית הייתה מבצר המונפור.
פנייה רשמית של ראש המסדר, הרמן פון זלצה, לאפיפיור גרגוריוס התשיעי הביאה למסדר תרומות רבות מצד עולי רגל ואזרחים אירופאים לטובת שיפוצו של משכנם החדש.
בעזרת תרומות אלו בנו האבירים הגרמניים את המבצר המפואר ששרידיו עומדים על תילם עד לימינו.
האבירים העתיקו אל המקום את מפקדת המסדר וכן את הארכיון והאוצרות הרבים שבבעלותם.
בשלב זה חדל המקום מלתפקד כחווה חקלאית והחל משמש כמבצר לכל דבר.
האבירים הטווטונים הרחיבו את הביצורים ובנו "מגדל עוז", אשר שימש כמצודה פנימית בתוך המבצר.
מגדל עוז זה הוא החלק הנראה לעין כאשר מבקרים במקום.
בשנת 1266 הגיע לשערי המונפור הסולטאן הממלוכי ביברס.
ביברס הטיל מצור על המבצר, אולם האבירים הטווטונים הגנו על אחוזתם ואילצו את התוקפים הממלוכים לסגת כלעומת שבאו.
חמש שנים מאוחר יותר, לאחר שכבש את רוב מעוזי הצלבנים בגליל, שב ביברס אל המונפור, הפעם בליווי מספר גדודי הנדסה מצבאותיו.
המצור שהוטל על המבצר נמשך שבעה ימים, במהלכם מוטטו חפריו של הסולטאן את החומה הדרומית החיצונית של המבצר ואיפשרו לכוחות הממלוכים לשעוט לקרבו.
האבירים הטווטונים התבצרו במעלה מגדל העוז וניהלו משם את הלחימה בפולשים הממלוכים.
אולם קרבות ההגנה במקום ארכו זמן קצר בלבד, ולאחר דין ודברים בין מנהיגי המסדר לביברס התיר להם האחרון לעזוב את המבצר כשכל רכושם עימם ולשוב לעכו.
מפקדו האחרון של המבצר היה יוהאן פון זאקסן.
הארכיון הטווטוני הועבר בשלמותו לעכו וכעבור מספר שנים, עם קץ הממלכה הצלבנית בארץ ישראל, הועברו בשנית לחבל טירול שבאוסטריה, שם הם מהווים מקור חשוב ביותר לחקר ההיסטוריה הצלבנית בארץ ישראל עד לימינו.
לאחר כניעת הטווטונים בפני ביברס, פקד הסולטאן הממלוכי על הרס המבצר, וזאת כדי למנוע מהצלבנים לשוב וליישב אותו.
חלקו הגדול של המבצר נהרס כליל, ורק מגדל העוז המבוצר היטב הכניע את המחריבים הממלוכים ונשאר שלם במידה רבה.
לאחר החורבן המשיכו חורבות המבצר לעמוד בשיממונן מסוף המאה ה-13 ועד לימינו, למעט תקופת שיפוץ קצרה שהונהגה במקום בתקופת שלטונו של דאהר אל עומר, המושל הבדואי של הגליל תחת סולטאני האימפריה העות'מאנית.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות באתר נערכו בשנת 1926 על ידי משלחת מטעם מוזיאון המטרופוליטן של ניו יורק.
בחפירות אלו נמצאו כלי נשק, חלקי שריון, פסלים ושברי זכוכיות מחלונות הויטראז' של הכנסייה הטבטונית.
הארכאולוגים חשפו במקום את שרידיו של מגדל העוז, כמו גם שרידי מבנים מהתקופה הצלבנית אשר נמצאים למרגלות המבצר ככל הנראה שימשו אזור למגורים של הפועלים אשר עיבדו את אדמות המבצר בתקופת היותו חווה חקלאית.
מספר חוקרים מזהים את מבצר המונפור כמקום ישובו של היישוב "קצטרא דגליל" מתקופת התלמוד.
השם, שפרושו "מצודת הגליל", היה שם נפוץ בתקופת התלמוד, ונועד לציין יישובים נוכריים אשר התפתחו סביב למצודות רומיות ואשר עיינו לרוב את האוכלוסייה היהודית של אותה התקופה.
עם ביצור המקום לראשונה במאה ה-12 קיבל המקום את השם מצודת המלך החדשה וזאת כדי להבדילה מ"מצודת המלך" אשר ניצבה במעיליא הסמוכה.
מאחר שבעת ביצור המונפור לראשונה חדלה מצודת המלך להיות רכוש של מלכי ממלכת ירושלים השתרש במאה ה-12 השם Castellum novum ("המצודה החדשה") כשמו של המבצר החדש.
שמו הנוכחי של המבצר, מונפור, מופיע לראשונה בתעודה משנת 1229, השנה בה נמכר לאבירי המסדר הטבטוני.
המסמך המזכיר את המונפור כמבצר נוצרי הוא חוזה ההסכמה שנחתם בין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין הסולטאן המצרי אל כאמל.
מקור השם מונפור הוא מהשפה הצרפתית (Montfort) ופירושו "ההר החזק".
שם זה ניתן ככל הנראה על ידי שליטיו הצרפתים של המבצר טרם מכירתו לאבירים הגרמנים.
עם העברת הבעלות על המבצר לידיים גרמניות שונה שמו בהתאמה ל"שטרקנברג" (Starkenberg), שם המהווה תרגום מילולי לגרמנית של השם מונפור.
לאחר הכיבוש הממלוכי ננטש המבצר ונשכח מהתודעה.
בתקופת השלטון העות'מאני נודע המבצר בשמו הערבי - "קלעת קוריין" (ﻗﻠﻌﺔ ﺍلقرين) שפירושו מבצר הקרן הקטנה.
שמו הערבי של המבצר הוענק גם לנחל כזיב הזורם תחתיו ואשר ידוע בערבית כואדי קוריין.
בניגוד למבצרים אחרים שנבנו על ידי המסדרים הצבאיים, ניכר כי המסדר הטבטוני חסר את המשאבים הכספיים הדרושים.
עבודת עיבוד האבן ברוב חלקי המבצר היא גסה במיוחד, ועבודות הרחבת המבצר נעשו תוך כדי היזקקות למבנה אותו רכש המסדר - שלא היה יותר מחווה מבוצרת.
זאת ועוד- השלוחה עצמה נמצאת בנחיתות טופוגרפית מול הרכסים המקיפים אותה, וכתוצאה מכך המבצר נמצא בסכנה של אש ארטילרית על כל שטחו.
כל העובדות מרפות הידיים אלו לא הועילו לצבא הממלוכי כאשר בא לכבוש את המבצר בשנת 1266 ונהדף לאחר מצור קצר וסוער.
גם המצור בשנת 1271, שבסופו נכבש המונפור, היה אלים ומורכב ורק לאחר לחימה עזה במשך שבוע מוטטו חפרים ממלוכים את החומה הדרומית.
לאחר קרבות קשים על מגדל העוז, שנמשכו שבוע נוסף, נכנעו מגיני המבצר.
המצוקה הכספית או החיפזון שבבניית המבצר ניכרים גם בהכשרת השטח.
אנשי המסדר לא יישרו את פסגת השלוחה עליה עומד המבצר ונאלצו להתמודד עם בסיס צר, שרוחבו אינו עולה על 30 מטר בחלקיו הרחבים.
מאמץ רב הושקע בניתוק השלוחה מצד מזרח על ידי חציבת חפיר עמוק והמדרונות חוזקו על ידי חיפויים באבן.
מסביב למבצר נבנתה חומה חיצונית, שלא ברור אם הקיפה את הרכס ומה היה תפקידה בהגנת המונפור.
מגדל העוז נבנה מאבנים גדולות ומעוטר בחלונות מוארכים שימש למגורי שליט המבצר בעיתות שלום, אך חשיבותו בעת מלחמה הייתה מוגבלת בגלל ממדיו הקטנים, שמנעו אפשרות מחיל המצב להתגונן באופן יעיל.
מפלס אחד מתחתיו הוקם החלק המנהלתי של המבצר.
בחלק זה שכנו סדנאות המלאכה ליצור הנשק, מטבח, חדר סעודה גדול, גת לדריכת ענבים ואולם קטן.
מצפון לחלק זה נבנתה כנסייה, שרק חלקה הדרומי שרד עד ימינו.
מהכנסייה נבנו מדרגות אשר ירדו אל אולם האבירים-- ה"רפקטוריום".
גגו של אולם זה נתמך על ידי שתי שורות של אומנות מתומנות.
שתיים מאומנות אלו, הניצבות במקום, מעידות על הפאר הרב בו נבנה אולם זה.
רצפת הרפקטוריום שימשה כגג המרתפים של המבצר, בהם נשמרו סחורות ומזון כמו גם, כך משוער, אוצרות המסדר הטבטוני אשר שוכנו במקום.
בתקופת הצלבנים חלש המבצר על שטח נרחב, שמקורו עוד בימים בהם היה המבצר חווה חקלאית מבוצרת.
את אדמות החווה, אשר השתרעו ממיקומו הנוכחי של המבצר ועד למורדות נחל כזיב, הקיפו מספר חומות אשר הגדירו את שטחה של החווה.
לאחר הפיכתה של החווה למבצר הכספות של המסדר הטווטוני, ננטשו השטחים הנרחבים אשר הקיפו את המבצר המרכזי, ועיקר החיים במבצר התרכז אל תוך החלק המבוצר אותו אנו מכירים.
חלק זה נבנה בצורת מבנה ארוך וצר, הבנוי מאגפים מדורגים אשר נבנו לאורך הקרן הטבעית עליה ממוקם המבצר.
בדרומו של המבצר, מעל החפיר המלאכותי אשר נכרה על ידי האבירים כדי למנוע התקרבות של כלים הנדסיים למיטוט החומות, ניצב מגדל העוז של המבצר.
חלק זה היווה מעין "מבצר בתוך מבצר" ושימש למגורי שליט המבצר בעיתות שלום.
בעת מלחמה שימש חלק זה כמצודה פנימית, מעין מפלט אחרון למגיני המבצר אם נפרצו חומותיו.
במפלס רצפת המרתפים נבנה מגדל רם, אשר ניצב על קיר תומך ושהשקיף בעבר על מורדות השלוחה הצפוניים.
את שרידי המבצר הקיפה בזמנו חומת אבן, אשר יחד עם החפיר שנכרה בדרומו של המבצר שימשה כקו הגנה ראשון בפני תוקפים אפשריים.
שרידים מחומה זו נמצאים בהיקף החיצוני של המבצר, ובעיקר במורדות הצפוניים שלו.
במורד השלוחה, על גדותיו של נחל כזיב, נמצא מבנה בעל שלוש קומות ובתוכו מספר אולמות, אשר השתמר היטב.
מבנה זה שימש כטחנת קמח ובית הארחה, או לפי סברה אחרת כבית חולים עם הפיכתו של המקום למפקדת המסדר הטבטוני בארץ ישראל שימש את האבירים יושבי המבצר.
במשך שנים רבות התקיימה אגדה לפיה המבנה מקושר למרתפי המבצר במעבר סודי, אולם אין לאגדה זו שום ביסוס.
בסמוך למבנה הוקם סכר שאגר את מי נחל כזיב.
מהבריכה אשר נוצרה מעל הסכר נלקחו המים להשקית אדמות החווה ותושביה.
מים אלו גם שימשו להפעלת טחנת הקמח.