tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנור לבנים או תנור בנוי הוא תנור בו תא האפייה נוצר בתהליך של בניה, בדרך כלל מלבנים אך גם חומרים חסיני אש אחרים כאבן, בטון ואף מבוץ.
זהו תנור מסורתי שממשיך לשמש גם בעידן המודרני.
בעבר תנורי לבנים שימשו לאפיית מגוון רחב מאוד של מוצרי מזון, אך כיום עיקר השימוש בהם הוא לאפיית לחמים ופיצות, ותנורים אלה הם סימן ההיכר של פיצריות.
התכונה החשובה של תנור הלבנים היא יכולת אגירת חום גבוהה ביותר של תא האפייה, דבר שמבטיח פיזור חום אחיד בחלל התא וחוסר השפעה של הכנסה והוצאת מאפים על חום התא.
תכונה זו מאפשרת לתנורי לבנים לאפות בטמפרטורה נמוכה יחסית לתנורים אחרים.
החימום נעשה ישירות בתוך תא האפיה - בעבר על ידי בעירת מוצקים כעץ ופחם, ובתנורים מודרניים באמצעות גז בישול וגופי חימום, אם כי בשימוש ביתי כיום יש הממשיכים להשתמש בחומרי בעירה מסורתיים.
טאבון הוא תנור בו תא האפייה עשוי חרס וצורתו חרוט קטום.
תחתית התנור לפעמים עשויה אבן או חלוקי נחל.
זהו אחד מסוגי התנורים העתיקים ביותר שידוע עליהם.
החימום פנימי בתא האפייה על ידי מגוון רחב של חומרי בעירה.
מלבד בתחום המזון, תנורי אפייה משמשים במספר תחומים נוספים:
קדרות - לשריפת כלי חרס.
חימום של מוצרים בתעשייה, למשל לצורך צביעה או ייבוש.
תנורי האפייה המוקדמים ביותר מתוארכים לכ-30,000 שנים לפני זמננו (בעולם הישן) או ל-10,000 לפני זמננו (בעולם החדש).
התנורים המוקדמים התאפיינו בשימוש בסלעים או באדמה כמוליכי החום ומבודדיו.
במצרים נמצאו עדויות מתקופת נקאדה II לשימוש בתנורים לצורכי קדרות, ובפקיסטן נמצאו עדויות לקיומם של תנורים ביתיים בקרב תושבי עמק האינדוס, החל משלהי האלף ה-4 לפנה"ס.
המסורת היהודית מעניקה לתנור מקום מרכזי בחיי המשפחה.
הפעלת התנור העסיקה את כל בני הבית - תפקיד הבנים במשפחה היה קישוש עצים, האב היה האחראי על הדלקת האש, והנשים לשו ואפו.
אזכורים לתפקיד הנשים כאופות נמצאים כבר במקרא.
תנועת שח"ר (ראשי התיבות של שלום, חינוך ורווחה), היא תנועה שהוקמה ביוני 2002 על ידי יוסי ביילין במטרה לאחד את תנועות השמאל תחת הנהגתו.
ביילין הקים את התנועה לאחר שהתאכזב ממדיניות העבודה בה היה חבר, ובמיוחד מחברותה בממשלת האחדות הלאומית בראשות אריאל שרון.
למרות הקמת התנועה לא פרש ביילין מהעבודה ואף התמודד בפריימריס לקביעת רשימתה לבחירות לכנסת ה-16 בדצמבר 2002, ואולם כשל להשיג מקום ריאלי.
עקב כך פרש מהמפלגה עם יעל דיין, שכשלה אף היא בפריימריס והצטרפה לשח"ר.
ימים ספורים לאחר מכן הודיעו השניים על ריצה משותפת עם מרצ והבחירה הדמוקרטית, ושוריינו להם המקומות ה-11 וה-12 ברשימה המאוחדת.
המיקום הנמוך לו זכו נבע מכך שהשניים הצטרפו לאחר שכבר נקבעה רשימת מרצ לכנסת.
ביילין ודיין לא נבחרו לבסוף לכנסת לאחר שהרשימה המשותפת זכתה בשישה מנדטים בלבד, כישלון שבעקבותיו הודיע יו"ר מרצ יוסי שריד על התפטרותו.
לאחר הבחירות התאחדו המפלגות מרצ ושח"ר והקימו את תנועת יחד, וב-17 במרץ 2004 נבחר ביילין לעמוד בראשה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 גברה במפלגה המאוחדת אי הנחת מהשם החדש, שלא זכה להכרה מספקת בציבור, ועלו דרישות לחזור ולשנותו ל"מרצ".
היו"ר ביילין התנגד לכך, וכפשרה הוחלט לשנות את שם המפלגה ל"מרצ-יחד".
תנור רם הוא סוג של כבשן מטלורגי אשר נועד להתכת עפרות לצורך ייצור מתכות תעשייתיות.
בדרך כלל מייצרים בתנור רם ברזל גולמי, אולם עושים בו שימוש אף לייצור נחושת ועופרת.
התוצר הסופי הוא מתכת מותכת בתחתית התנור וסיגים הצפים מעליה ואלה מנוקזים משם מספר פעמים ביממה.
הגזים המוזרמים אל תוך התנור ואלה הנוצרים בתגובה הכימית נפלטים מראש התנור.
הזרם היורד כלפי מטה, של עפרה וחומר תלחים, אשר מולו עולה זרם גזי שרפה לוהט ועשיר בפחמן חד-חמצני מהווה מנגנון זרימה נגדית ובו מתרחשת התגובה הכימית.
קיימים כבשנים אחרים אשר בהם, בניגוד לתנור רם, זרימת האוויר אל תוך הכבשן נעשית באופן טבעי, בעת שהגזים החמים יוצרים מפתח הארובה.
אף שקיימים כבשנים נוספים הפועלים על עקרון דומה לזה של תנור רם, המונח תנור רם שמור בדרך כלל למתקנים המשמשים להתכת עפרת ברזל לצורך הפקת ברזל גולמי, שהוא המרכיב העיקרי בייצור ברזל יצוק ופלדה.
תנורים רמים קיימים בסין החל מן המאה הראשונה לספירה לערך ובמערב החל משיא ימי הביניים.
בשוודיה, שווייץ וגרמניה נתגלו תנורים רמים מהמאות ה-13 עד ה-15.
התפשטות התנורים הרמים המודרניים המוקדמים באירופה התחילה בדרום בלגיה באזור ולוניה ומשם לאזורים אחרים באירופה.
תנור רם ראשון באנגליה הוקם ב-1491. הדלק שבו השתמשו בתנורים אלה היה בדרך כלל פחם.
החל מתחילת המאה ה-18 החל שימוש בקוק כדלק לתנורים רמים, דבר שהגביר את יעילות התנור.
את השימוש בקוק כדלק לתנור רם החל אברהם דרבי, במחוז שרופשייר באנגליה.
היתרון הראשוני בשימוש בקוק היה עלותו הנמוכה יחסית לשימוש בפחם עץ, כיוון שניתן היה לייצרו עם כוח אדם מצומצם יותר והתייתר הצורך לשנע עץ למרחקים גדולים.
משקלו הסגולי של קוק אף גבוה מזה של פחם עץ, דבר המאפשר שימוש בכבשן גדול יותר עבור אותה כמות דלק.
חסרונו העיקרי של הקוק הוא בתכולת מזהמים גבוהה מזו של פחם עץ, הבולט שבהם גופרית.
בתחילת השימוש בקוק, הברזל הגולמי שימש בעיקר לייצור ברזל יצוק.
אולם ככל שגדל פער המחיר בין ברזל גולמי שיוצר בעזרת קוק לבין ברזל גולמי שיוצר עם פחם עץ, גבר השימוש בתוצרת תנורים רמים המונעים בקוק אף בתעשיית הפלדה.
החל מתחילת המאה ה-19 החל חימום מקדים של הגזים שהוחדרו לתנור, דבר שהביא להעלאה נוספת ביעילותו.
הזרמת אוויר מחומם אל תוך התנור הרם הייתה אחת ההתפתחויות הטכנולוגיות החשובות בתקופת המהפכה התעשייתית.
פטנט על הזרמת אוויר חם לתוך תנור רם נרשם באנגליה בשנת 1828 על ידי ג'יימס בימונט נילסון מסקוטלנד.
בתוך שנים ספורות התפתחות טכנולוגית זו הביאה לירידה של שליש בכמות הקוק הדרוש בתהליך ייצור ברזל גולמי ובירידה של שני שלישים כמות פחם העץ הדרוש למטרה זו.
החום שנוצר בתהליך הייצור שימש לחימום האוויר שהוחדר לתנור.
סביב תנור רם מודרני קיימת שורה של מתקנים אשר מטרתם להגביר את יעילותו של התנור, בהם שטח אחסון עפרה שבו נפרקות האוניות, או הדוברות המביאות את העפרה מאתר הכרייה.
העפרה מועברת אל קרבת התנור הרם בגשרים עליהם מסוע, או בקרונות משפכיים.
העפרה נשקלת בטרם מועברת אל ראש התנור הרם במסוע, או במעלית.
קיימות שיטות שונות להכנסת עפרת הברזל אל תוך התנור הרם.
פתח כניסת החומר בחלק מן התנורים הרמים בנוי בשיטת "פעמון כפול".
בשלב ראשון מוכנסת העפרה לחלל עליון, שצורתו פעמון קטן ביחס לחלל העיקרי של התנור.
בשלב שני, כאשר ראש ה"פעמון" הקטן אטום, נפתח פתחו התחתון והעפרה מתווספת לחומר המעובד בחלל העיקרי של התנור.
מטרת עיצוב זה היא למנוע ככל שניתן בריחת גזים חמים מן החלל העיקרי בתנור.
בעשורים האחרונים קיים עיצוב "חסר פעמון" ובו קיימות קרוניות נפרדות המכילות את העפרה והדלק והחומר נשפך דרך שסתומים לחלל התנור.
השסתומים מאפשרים שליטה מדויקת יותר על כמות החומר המתווסף לתהליך ההתכה, ביחס להכנסת החומר דרך סרט נע, ובכך ניתן להגביר את יעילות התנור.
בחלק מדגמי התנורים האלה החומר מוזרם מן השסתום אל תעלה נעה המאפשרת פיזור מדויק של שכבת העפרה בתנור.
תנור רם הוא מבנה גבוה, אשר חללו מצופה בלבנים עמידות לאש ולטמפרטורות גבוהות.
החלל מתוכנן אף להכיל את התפשטות החומר המוכנס לתוכו במהלך התחממותו וירידתו ההדרגתית לתחתית התנור, תוך כדי התכתו.
לפי התנור בשיא גובהו מוכנסים קוק, אבן גיר המשמשת תלחים ועפרת ברזל, בסדר מסוים ומדויק המאפשר שליטה על זרימת הגז ועל התגובות הכימיות המתרחשות בתנור.
בחלקו הצר של התנור קיימים פתחי פליטה לגזים החמים העשירים בפחמן חד-חמצני, בעוד שבראש התנור קיימים שסתומי לחץ המונעים עלייה פתאומית ומסוכנת של לחץ הגז בתנור.
מפתחי הפליטה עוברים הגזים דרך במסנני אבק המרכזים את האבק שבגז לתוך קרונות רכבת, להובלתם לאתר טמינה.
בחציו התחתון של התנור נכנסים אל חלל התנור צינורות גזים לוהטים המסתיימים בזרבוביות בתנור.
כמו כן קיים פתח לניקוז הסיגים מעל פני הברזל הנוזלי.
פתח הניקוז למתכת הנוזלית נקדח לדופן התנור במקום שבו קיים "פקק" חרס חסין אש ומשם היא נוזלת תוך כדי הסרה של סיגים הצפים על הנוזל.
עם סיום ניקוז הנוזל, נפקק הפתח פעם נוספת בחרס.
מן הזרבוביות המסתיימות בחלקו התחתון של התנור זורמים אל חללו גזים לוהטים ומכאן גם שמו של התנור באנגלית (blast furnace).
גזים אלה מגבירים את יעילות התהליך.
טמפרטורת הגזים המוזרמים אל התנור נעה בין 900 ל-1300 מעלות צלזיוס וזאת בהתאם לעיצוב התנור ומצבו.
הטמפרטורות בתוך התנור עשויות להגיע ל-2000 עד 2300 מעלות.
בתהליכים מסוימים מחדירים לחלל התנור אף שמן, זפת, גז טבעי, אבקת פחם וחמצן, כדי ליצור אנרגיה נוספת בתהליך הייצור.
במאה ה-21 קיימת מגמה של בניית תנורים רמים בעלי קיבולת גדולה והולכת, כתוצאה מכך תנורים רמים מעטים יותר, מאלה שפעלו במחצית המאה ה-20, מפיקים יותר ברזל גולמי מבעבר.
נכון לשנת 2016 קיימים בעולם 21 תנורים רמים בעלי נפח פנימי מעל 5,000 מטר מעוקב.
התנור הרם הגדול ביותר בעולם נמצא בגואנגג'יאנג, קוריאה הדרומית.
התנור החל לפעול בשנת 2016, לאחר שיפוץ והרחבת תנור רם משנת 1987, נפחו הפנימי 6,000 מטר מעוקב והוא צפוי לייצר 5.6 מיליון טון ברזל גולמי בשנה.
תנור רם הגדול באירופה הוא בבעלות חברת תיסנקרופ ופועל בדיסבורג, גרמניה.
תנורים רמים עובדים על העיקרון של חיזור בו פחמן חד-חמצני, שהוא מחזר חזק יותר לחמצן בעפרת הברזל מאשר היסוד ברזל, מותיר את הברזל בצורתו היסודית.
תנורים רמים נבדלים מכבשנים אחרים בכך שבתנור רם גזי הפליטה באים במגע ישיר עם העפרה והברזל, כך שפחמן חד-חמצני מפעפע בעפרה וגורם לתחמוצת הברזל לברזל טהור בתערובת עם פחמן.
תנור רם פועל בתהליך זרימה נגדית בניגוד לכבשנים אחרים.
הבדל בולט נוסף בין תנור רם לכבשנים אחרים להפקת מתכת, הוא שתנור רם פועל כתהליך מתמשך ורציף לתקופות ארוכות של זמן, כיוון שהפעלתם וכיבויים אורך זמן רב, בעוד שכבשנים אחרים פועלים באופן מחזורי, בכל מחזור הם מעבדים כמות נתונה של עפרה.
פחמן חד-חמצני גורם גם להפחתת שיעור הצורן בברזל הגולמי.
הצורן מגיב לסידן חמצני (שהוא תוצאה של אבן גיר שרופה) ויוצר סיג הצף על פני הברזל הגולמי המותך.
המגע הישיר של גזי הפליטה עם הברזל גורם לזיהום הברזל בגופרית, אם היא קיימת בחומר הדלק.
באופן היסטורי, כדי לייצר ברזל באיכות גבוהה ללא זיהום בגופרית, נעשה שימוש בפחם עץ.
הטור היורד של עפרת ברזל, תלחים, קוק וחומרים מגיבים נוספים, חייב להיות אוורירי דיו כדי לאפשר לגז הלוהט לעבור דרכו כלפי מעלה.
לצורך כך נעשה שימוש בקוק בחתיכות גדולות, היוצרות חללים בחומר, ונמנע ככל הניתן השימוש בחומר בעל חלקיקים קטנים.
הקוק חייב להיות גם מוצק דיו כדי שלא ימעך מן המשקל המונח עליו.
הקוק חייב גם להיות בעל תכולה נמוכה של גופרית, זרחן ואפר.
לצורך כך, קוק לשימוש בתנורים רמים מיוצר מפחם מטלורגי, שהוא פחם נדיר יחסית ומחירו גבוה.
התגובה הכימית העיקרית להפקת ברזל מותך היא:
ניתן לחלק תגובה זו למספר שלבים, בשלב ראשון הגזים הלוהטים המוזרמים אל התנור הרם יוצרים תגובה עם הפחמן הנמצא בקוק אשר תוצאתה היא פחמן חד-חמצני וחום:
פחמן חד-חמצני לוהט הוא גורם מחזר לעפרת הברזל ומגיב עם תחמוצת ברזל כדי ליצור ברזל מותך ופחמן דו-חמצני.
בהתאם לטמפרטורה בחלקי התנור השונים (האזור החם ביותר הוא בתחתית התנור) הברזל מחוזר במספר שלבים.
בראש התנור, הטמפרטורה נעה בדרך כלל בין 200 ל-700 מעלות צלזיוס בעוד שבתחתיתו היא עשויה להגיע ל-2300 מעלות.
החל מטמפרטורה של 850 מעלות תחמוצת הברזל מחוזרת באופן חלקי לתחמוצת:
כאשר הטמפרטורה עולה ל-1100 מעלות לערך, במורד התנור, הברזל מחוזר עוד בתגובה:
פחמן דו-חמצני, פחמן חד-חמצני שלא הגיב וחנקן הנמצא באוויר החם עולה במעלה התנור תוך כדי ירידת חומר גלם מראש התנור אל אזור התגובה הכימית.
ככל שהחומר יורד יותר, הגזים הזורמים בכיוון הנגדי מחממים את החומר והופכים את אבן הגיר לסיד ופחמן דו-חמצני:
הסיד שנוצר מגיב עם תחמוצות מזהמות שונות הקיימות בברזל (הבולטת שבהן היא צורן) ויוצר סיג פאיאליטי שהוא בעיקרו סידן סילקטי (calcium silicate), CaSiO3:
ככל שתחמוצת הברזל נעה כלפי תחתית התנור, החל מן האזור שבו הטמפרטורות מגיעות עולות מעל 1300 מעלות, מתחילה התגובה הבאה:
הפחמן הדו-חמצני שנוצר עובר חיזור אף הוא על ידי דלק הקוק:
אותו שיווי משקל כימי, תלוי טמפרטורה, באטמוספירת הגז בתנור נקראת תגובת בודארד:
ברזל גולמי המיוצר בתנור רם מכיל שיעור גבוה יחסית של פחמן, בדרך כלל בין 4-5%, דבר הגורם לו להיות פריך ובעל שימוש מסחרי מיידי מוגבל.
בחלק מן הברזל הגולמי נעשה שימוש לייצור ברזל יצוק.
רוב הברזל הגולמי מתוצרת תנורים רמים עובר עיבוד נוסף להפחתת תכולת הפחמן ומשמש לייצור פלדה בדרגות איכות שונות.
אף שיעילות התנורים הרמים משתפרת כל העת, התהליך הכימי המתרחש בתוך התנור נשאר קבוע.
על פי המכון האמריקאי לברזל ופלדה: "תנורים רמים ישרדו גם באלף הבא כיוון שבתנורים גדולים ויעילים ניתן לייצר מתכת לוהטת במחירים תחרותיים לשיטות ייצור ברזל אחרות." " אחד החסרונות הבולטים של תנורים רמים הוא פליטת פחמן דו-חמצני בתהליך הפקת ברזל מתוך תחמוצת ברזל בעזרת פחמן.
נכון לשנת 2016 לא נמצא תחליף יעיל מבחינה כלכלית לשימוש בפחמן ותעשיית הפלדה היא אחד התורמים הבולטים של פליטת פחמן דו-חמצני לאטמוספירה.
עם אתגר זה של פליטת גזי חממה מתמודדת תוכנית אירופית הנקראת ULCOS, אשר מטרתה ייצור פלדה עם פליטות פחמן דו-חמצני נמוכות.
קיימות הצעות למספר תהליכי ייצור חליפיים לברזל, במטרה להפחית את פליטת פחמן דו-חמצני במהלך הייצור במחצית.
צמר סלעים הוא סיב מינרלי המשמש כמוצר בידוד וכמצע הידרופוני בחקלאות.
בתהליך ייצור צמר סלעים מזינים תנור רם בסלע דיאבז (diabase) המכיל ריכוזים נמוכים מאוד של תחמוצות ברזל.
את הסיג שנוצר טווים כדי ליצור צמר סלעים.
כמויות קטנות מאוד של מתכת נוצרת כתוצר לוואי בלתי רצוי של תהליך הייצור ואלה מטופלות כפסולת.
תנזים הוא הפלג הצבאי של תנועת פת"ח הפלסטינית.
הארגון ביצע מספר פיגועים נגד ישראלים, ובכלל זאת פיגועי התאבדות.
אחד ממנהיגי הארגון הוא מרואן ברגותי, שנעצר על ידי כוחות צה"ל במבצע חומת מגן במרץ 2002.
התנזים הוקם ב-1995 על ידי יאסר ערפאת, שרצה להשתמש בתנזים כמעין "צבא פלסטיני".
התנזים היה הארגון הצבאי של הפת"ח והוא והפת"ח היו כגוף אחד.
אחרי הסכמי אוסלו, הפך התנזים לכלי דרכו ביטאו עצמם מתנגדים מיליטנטים בתוך הפת"ח למהלכים שיזמה ההנהגה של ה"שבים מתוניס" וככלי דרכו הפת"ח ויסת התנגדות להסכמי אוסלו, תוך ניסיון לצמצום התמיכה בארגונים אופוזיציוניים לפת"ח, כמו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בפועל, הארגון פעל גם נגד גורמים מתונים בתוך הרשות הפלסטינית ואש"ף, ובמיוחד ייצג באופן סמלי את תושבי השטחים מול השחיתות לכאורה של ההנהגה ששבה מגלותה בתוניס.
במהלך קרבות הרחוב של תחילת האינתיפאדה השנייה הפך התנזים לגוף בולט.
פעיליו היו בולטים גם במהלך מהומות מנהרת הכותל (ספטמבר 1996) ובמהלך "מהומות יום הנכבה" במאי 2000. למרות השתייכות חלק מן החברים למגזר הפלסטיני-נוצרי, ממסמכים שנתפסו במהלך מבצע חומת מגן עולה כי הארגון נהג להתנכל לתושבי בית לחם הנוצרים.
כ-50 מפעילי הארגון התבצרו במהלך האינתיפאדה השנייה בכנסיית המולד שבבית לחם למשך 38 יום, כשהם מחזיקים 200 בני ערובה פלסטינים.
אף על פי שמו, ה"תנזים" מאורגן בצורה רופפת למדי, ומנהיגים בשטח אינם מתייעצים בדרך כלל עם הנהגה מרכזית.
הארגון מחולק לתאים אזוריים, כאשר יחידת הבסיס היא כפר או שכונה.
תאים חזקים במיוחד קיימים באוניברסיטאות: אוניברסיטת א-נג'אח בשכם, אוניברסיטת ביר זית ברמאללה ואוניברסיטת בית לחם.
לתנזים קשרים עם ארגון חזבאללה, אשר מסייע לו מבחינה לוגיסטית (למשל, מתן אמצעי לחימה וחומרי נפץ; כמו גם הדרכות).
הארגון, עם זאת, השתמש גם בנשק ש"זלג" אליו מהרש"פ.
חלק מן החברים בארגון פעילים גם בגדודי חללי אל אקצה ואין למעשה "יריבות" בין שני הגופים, אלא חפיפה מסוימת.
מספר הפעילים בתנזים מוערך בכ-10,000. הארגון גייס גם נשים בתור מחבלות מתאבדות ושילח גם קטינים למשימות התאבדות.
מבחינה אידאולוגית, התנזים מושך צעירים המתנגדים להסכמי אוסלו ורבים באוכלוסייה הפלסטינית רואים אותו כגוף "עממי", אשר מושך פעילים "מלמטה".
הוא רואה עצמו כיורש של ניצי הפת"ח, ארגון שפורק במצוות ישראל ב-1996. חבריו נוטים להיות צעירים יותר מחברי פלגים אחרים בפת"ח, כולל כאלה אשר התבגרו בתקופה שאחרי אוסלו.
17 בינואר 2001 - רצח אופיר רחום: מחבלי תנזים חטפו ורצחו ביריות את אופיר רחום, נער ישראלי, לאחר שפותה דרך רשת האינטרנט בידי מחבלת ערבייה-ישראלית.
26 במרץ 2001 - רצח שלהבת פס: צלף רצח תינוקת ששכבה בעגלת התינוק שלה בחברון.
12 ביוני 2001 - רצח גאורגיוס ציבוקצקיס , נזיר יווני-אורתודוקסי שכיהן כאב מנזר סנט ג'ורג' שבמדבר יהודה.
9 באוגוסט 2001 - פיגוע ירי לעבר רכב נוסע בגלבוע, ממנו נהרגה נערה מקיבוץ מירב ונפצעו שלוש נוסעות נוספות.
27 בינואר 2002 - הפיגוע ברחוב יפו: מחבלת מתאבדת התפוצצה ברחוב יפו בירושלים.
בפיגוע נרצח אזרח ונפצעו למעלה מ-100.
10 בנובמבר 2002 - הפיגוע במצר: מחבל חדר לקיבוץ מצר ורצח ביריות חמישה אנשים, ביניהם אם ושני ילדיה הקטנים.
חוסין עביאת, פעיל התנזים בבית לחם, נהרג ברכבו מירי טילים ממסוקי אפאצ'י ב-9 בנובמבר 2000. באירוע נהרגו גם שתי עוברות אורח.
ראאד כרמי, בכיר בתנזים מטולכרם, נהרג באמצעות מטען נפץ ב-14 בינואר 2002.
תַּנּוּר הוא מכשיר המשמש לחימום, כשבדרך כלל התנורים מתחלקים לאלה המשמשים לחימום של אקלים מקומי, אלה המשמשים בבישול והכנת מזון, ואלה המשמשים בתעשייה.
לרוב, התנורים יוצרים את החום דרך בעירה, או באמצעות גוף חימום חשמלי ההופך אנרגיה חשמלית לחום.
תנור חשמלי בסיסי, כאמור משתמש רק בגופי חימום.
מפזר חום, תנור חשמלי המשתמש במאוורר כדי להאיץ את פיזור האוויר החם.
משאבת חום, או מזגן שגם מחמם, הפועל בצורה דומה.
רדיאטור, התקן המעביר חום באמצעות נוזל מחומם.
מקרן חום קרמי, המשתמש בחומר קרמי כדי למקסם את הקרנת החום של גוף החימום החשמלי.
תנור גז, המחמם באמצעות שריפת גז.
קמין (אח), המחמם באמצעות שריפת עצים, נפט, פחם או סולר.
תנור אפייה, מכשיר המשמש לאפיית מזון.
כיריים, לוח עם מבערים המשמש לבישול.
תנור מיקרוגל, מכשיר המשתמש בגלי מיקרו לחימום מזון.
תנור מקלה, מכשיר המשמש לקליית לחם ולחימום מזון.
תנור אדים, חימום ובישול מזון בעזרת אדים חמים.
כבשן, תנור המיועד לשרפה בטמפרטורה גבוהה.
תנור רם, תנור המשתמש בטמפרטורה גבוהה להפקת יצקת מעפרות ברזל.
ב, לאחר חורבן בית המקדש ובזמן תיאור המצב הרע של בני ישראל, מצוינת המילה תנור במשמעות דומה לשלנו: "עוֹרֵנוּ כְּתַנּוּר נִכְמָרוּ מִפְּנֵי זַלְעֲפוֹת רָעָב"
תנור מַקלֶה (טוסטר אובן, toaster-oven.
על-פי האקדמיה ללשון העברית: תנורון) הוא מכשיר חשמלי ביתי המשמש הן לקליית לחם, הן לחימום מזון (בעיקר במקרים בהם תנור מיקרוגל אינו מאפשר זאת) והן למשימות צלייה קלות.
תנור מקלה הוא תנור חשמלי קטן בעל דלת ורשת או מגש פנימיים.
גופי החימום בתנור ממוקמים בחלקו העליון ובחלקו התחתון, במרחק מה מן הרשת.
קליית לחם מתבצעת על ידי הנחתו על הרשת והפעלת התנור.
חסרונותיו של תנור המקלה הן מרחק גופי החימום מרשת הקלייה, דבר המגדיל משמעותית את זמן הקלייה, והיותו של תהליך הקלייה ידני בניגוד למקלה אוטומטי.
היתרונות של תנור המקלה הם באפשרויות הקלייה הרחבות שלו, הכוללות תוספות על הקלי, כגבינה, ובכך שהוא ממלא כמעט את כל הפונקציות של תנור אפייה גדול, אם כי בקנה מידה קטן.
תנור (לטינית: Fornax) היא קבוצת כוכבים עמומה ביותר בשמי הדרום, שהוגדרה רק במאה ה-18 על ידי האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי.
הקבוצה סמוכה לקוטב הדרומי של גלקסיית שביל החלב שהוא אזור דליל בכוכבים ואין בה כלל כוכבים בהירים.
במקור הקבוצה נקראה "תנור כימיקלים" (Fornax Chemica בלטינית) שייצג תנור המשמש כימאים לייצור תרכובות שונות, אך מאוחר יותר השם קוצר.
בשטח הקבוצה יש מספר גלקסיות עמומות מכדי לצפות בהן בטלסקופ חובבים וכן צביר גלקסיות הכולל כ-100 גלקסיות שונות במרחק של כ-60 מיליון שנות אור.
בשנת 2024 התגלתה גלקסיה JADES-GS-z14-0 שנחשבת לעצם העתיק ביותר שהתגלה נכון לשנת 2025.
α בתנור הוא הכוכב היחידי בקבוצה שבהירות נראיתו היא מדרגה מתחת ל-4. זהו כוכב זוגי במרחק של כ-45 שנות אור, המורכב מכוכב צהוב עם בהירות מדרגה 3.8 ובן זוג קרוב עם דרגת בהירות 6 הניתן להבחנה בטלסקופ בינוני.
תְּנוּת אָמוֹן היה פרעה ומלך מצרים ממוצא נובי בין השנים 664 לפנה"ס - 656 לפנה"ס.
הוא היה בנו של שבכה ואחרון מלכי השושלת העשרים וחמש של מצרים.
הניצחון של האשורים בשנת 669 לפנה"ס על צבאו של תהרקה, אילץ את הנובים לסגת בחזרה אל גבולות ממלכתם מדרום לאשד הראשון של נהר הנילוס.
עם נסיגת הנובים, מינו האשורים את נכו הראשון בתור שליט בובה מטעמם ונסוגו צפונה לעבר ארץ ישראל.
להזדמנות הזאת בדיוק חיכה תנות אמון וברגע שעזבו אחרוני חייליו של אשורבניפל את אדמת מצרים, הורה לצבאו לשוט במעלה הנילוס ולהשתלט מחדש על ערי מצרים.
תנות אמון השתלט על העיר תבאי וקבע שם את בירתו החדשה.
לאחר מכן פנו הנובים צפונה לעבר העיר מוף (בירת ממלכת נוביה-מצרים בתקופת שלטון אבותיו), וכבש אותה.
נכו הראשון עצמו נהרג באותה המערכה.
כששמע אשורבניפל על המתרחש שיגר מיד את צבאו חזרה לעבר מצרים והצליח להביס את תנות אמון בסדרה של מערכות באזור הדלתה של הנילוס ומיד פנה דרומה ליתר הערים שהיו בשליטת הנובים במעלה הנילוס.
הנקודה הדרומית ביותר אליה הגיע האשורים הייתה העיר תבאי, שאף אותה הצליחו לכבוש.
כיבוש תבאי אילץ את תנות אמון לסגת בפעם נוספת אל גבולות ממלכת כוש.
תוצאות הכיבוש האשורי שמו קץ לשלטון הנובי במצרים לתמיד, אולם יחד עם זאת השפעתו של תנות אמון עדיין הורגשה במצרים העליונה עד לשנת 656 לפנה"ס, בה הצליח פסמתיך הראשון לאחד מחדש את מצרים ולהשתחרר מההשפעה הנובית בדרום.
תנות אמון המשיך לשלוט בממלכת כוש בלבד שלוש שנים נוספות, עד שנפטר בשנת 653 לפנה"ס.
הוא בחר להקבר יחד עם אבותיו בבית הקברות המלכותי באל-קורו, דרום מערבית לבירה נפאטה.
בהלכה היהודית, תנופה היא פעולה הנעשית במהלך הקרבת קרבנות מסוימים, בעיקר בהקרבת קרבנות שלמים ומנחה אחדים, כחלק מעבודת הקורבנות בבית המקדש.
הפוסקים הראשונים נחלקו האם התנופה היא מצווה נפרדת ויש לברך עליה ברכה נפרדת, או שמא יש להחשיב אותה רק כשלב בהקרבת הקרבן, ולברך רק על העיקר.
הכהן מניח את הקורבן על ידיו של מי שמחויב בקורבן והביאו, אוחז בידיו של מביא הקרבן כשהם מעל ידיו, ומניף את הקורבן לארבעה צדדים: מוליך ומביא לארבע רוחות השמים, מעלה לכיוון מעלה, ומוריד לכיוון מטה.
לפי דעת פרשנים אחרים, כמו התוספות אין לעשות כך, כיוון שידי הבעלים נחשבים לחציצה בין ידיו לקורבן, ולכן אוחז הכהן בכלי השרת מלמטה, והבעלים אוחזים בראשי הכלי מלמעלה, ומביא ראיה מגמרא מפורשת במסכת סוטה.
כאשר ההנפה מתבצעת בקורבן ולא במנחה, לעיתים מתבצעת ההנפה כאשר הקורבן חי, כמו למשל באשם מצורע, לפעמים בבשרו כמו למשל קורבן שלמים של יחיד, ולפעמים הן קודם והן אחרי השחיטה - בשלמי ציבור.
בקורבן מנחה, שמתקיימת בו גם הגשה – תהליך בו הוא מוגש אל המזבח, קודמת התנופה להגשה.
ההנפה נעשית רק בקורבן המובא על ידי יהודי, ולא בקורבן המובא על ידי גוי.
רבי חייא בר אבא בשם רבי יוחנן אמר: "מוליך ומביא למי שהרוחות שלו, מעלה ומוריד - למי שהשמים והארץ שלו", כלומר כיווני התנועה מסמלים שכל הכיוונים של העולם הם של הבורא.
רבי חמא בר חנינא מפרש: "מוליך ומביא - כדי לעצור רוחות רעות, מעלה ומביא - כדי לעצור את הטללים (גשמים) רעים", כלומר למנוע צרות מהכיוונים השונים.
רבי יוסי בר אבין הסיק מדבריו ששיירי מצווה (פרטים במצווה שאינם עיקריים), מעכבים את הפורענות, שהרי התנופה היא שיירי מצווה - שהרי הקורבן כשר גם בלעדיה, והיא עוצרת את הרוחות הרעות ואת הטללים הרעים.
רב אחא בר יעקב כשהיה מניף היה אומר "חץ בעיני השטן" , כלומר בכל אחד מפעולות ההנפה הוא כביכול יורה חץ בעיני השטן הרוצה להביא פורענות לעולם.
למרות מנהגו זו, נפסק בתלמוד, כי אין לאדם לומר כך, על ידי התגרות זו, עלול השטן להתגרות בו.
ושמת הכל על כפי אהרן ועל כפי בניו והנפת אתם תנופה לפני ה'
מנחת סוטה: התנופה נהוגה במנחת סוטה, לאחר ההתראה.
הכהן מניף יחד עם האישה את מנחתה המורכבת מעשירית האיפה קמח שעורים ללא שמן ולבונה, הכהן אוחז בידי האישה - כשעליה קורבן המנחה - ומניף את המנחה.
רק לאחר ההקרבה, הוא משקה אותה.
מנחת העומר: ביום ט"ז בניסן כהן בולל את עשירית האיפה של קמח השעורים בלוג שמן ונותן עליו קומץ לבונה, כשאר המנחות.
כהן מניף את המנחה במזרח המזבח, ומגיש אותה לקרן מערבית דרומית כשאר המנחות.
לאחר מכן הכהן קומץ את המנחה לאחר שהוקרבו קורבן מוסף וכבש העולה, אך לפני שהוקרב קורבן תמיד של בין הערביים, ומקטיר את הקומץ.
ביכורים: לפי שיטת רבי אליעזר בן יעקב, הביכורים טעונים תנופה.
קורבן שלמים: אימורי הקורבן שלמים, יחד עם החזה והשוק של הקורבן מונפים.
הנפת קורבנות שלמים ומנחה יחד
שתי הלחם: בחג השבועות, מניפים את שני הכבשים שהביאו לקורבן שלמים, יחד עם "שתי הלחם".
(שבעת הכבשים אחרים מובאים לקורבן עולה, אותם אין מניפים).
"שתי הלחם" מונחים מעל שני הכבשים, וכך מניפם.
לפי דעת תנא קמא, "שתי הלחם" מונחים על הכבשים, לפי שיטת רבי יוסי בן המשולם, הוא משכיב את הכבשים על מתניהם, מניחם על הלחם ומניף, ולפי שיטת רבי חנינא בן חכינאי הוא אוחז אותם זה לצד זה ומניף.
בכל קורבן, בו יש שני חלקים, ישנו ה"מתיר", הוא חלק הקורבן הוקרב על גבי המזבח והוא מתיר את החלק שלא מוקרב לכהנים, והעיקר, הוא החלק שהוא עיקר הקורבן, והחלק השני נחשב כטפל לעיקר.
במקרה זה, הכבשים הם חלק ה"מתיר" בקורבן העצרת, שהרי הם מוקרבים על גבי המזבח.
אך נחלקו החכמים, אם "שתי הלחם" הם עיקר הקרבן (שיטת רבי עקיבא) או הכבשים (שיטת רבי שמעון בן ננס), בנוגע להלכה אם הובא אחד מהם לקורבן ללא חבירו אם הוא כשר.
בקורבן זה, התנופה תופסת חלק נכבד בכשרות הקורבן.
הסתפקו אמוראי ארץ ישראל, האם גם התנופה של "שתי הלחם" יחד עם שני הכבשים גורמת לזיקה כזו, המחילה קשר זיקה בין שני הקרבנות, ואז נעשים "שתי הלחם" חלק מהקורבן ושוב אין הקורבן כשר ללא "שתי הלחם", או לא.
ספק נוסף, בו הסתפק רבי ירמיה, מחכמי ארץ ישראל, הוא לפי האפשרות, שתנופה אינה עושה זיקה, ו"שתי הלחם" אבדו לאחר התנופה.
לפי שיטת רבי שמעון בן ננס, שהכבשים הם גם עיקר הקורבן, מלבד היותם ה"מתיר", ברור שאם אבדו "שתי הלחם" והביאו אחרים תחתיהם, אין צורך לבצע בהם שוב תנופה, שהרי בחלקים העיקריים בקורבן זה, שהם הן ה"מתיר" והן ה"עיקר" כבר נעשית תנופה, ואם כן בוודאי חלה עדיין חובת התנופה על הקורבן.
השאלה היא רק לפי שיטת רבי עקיבא, שסבור שלמרות שהכבשים הם ה"מתיר", הרי ש"שתי הלחם" הם ה"עיקר".
השאלה היא מה ההלכה אם אבדו "שתי הלחם", האם מכיוון שה"התיר" שהם הכבשים עדיין קיימים, מועילה התנופה שנעשתה בהם גם לגבי הלחם, או שמא מכיוון שה"עיקר" אבד, בטילה ההנפה, ויש צורך לבצעה שוב.
מנחת נזיר: במנחת נזיר, מביא הנזיר במלאת ימי נזרו כבש לעולה וכבשה לחטאת, ואיל לשלמים, סל חלות מצות העשוי מסולת בלול בשמן ורקיקי מצות משוחים בשמן.
לאחר הקרבת האיל, הנזיר מתגלח, ואז הוא חוזר לבית המקדש לצורך התנופה, המתקיימת בחלק מקורבן השלמים - הזרוע לאחר בישולה, חלת מצה אחת מהסל, וכן רקיק מצה אחד מהסל.
לאחר התנופה פוקעת נזירות הנזיר, ומכאן והלאה מותר לו לשתות יין.
תנועת של"מ (כיום: באים לטוב) הייתה תנועה עממית להתנדבות, הפונה לכל האוכלוסייה הבוגרת ו/או לכל מי שפרש ממעגל העבודה ומציעה לו להשתלב במגוון תחומי עשייה התנדבותיים בקהילה.
התנועה הוקמה בתחילת שנת 2000 על ידי ד"ר שלום קליין ז"ל.
פעילויותיה השונות של התנועה נוהלו על ידי גרעין הנהלה מתנדב, הכולל מנהלי תחום ורכזי מחוזות.
סניפי תנועת של"מ בכ–100 יישובים ברחבי הארץ הופעלו בידי כ-12,000 הכוללים: רכזי מחוזות, רכזיי יישובים ומתנדבים במגוון תחומי עשייה בקהילה בה מתגוררים.
של"מ רואה בשרות לאומי למבוגר הזדמנות למימוש עצמי, מיצוי יכולות ודרך להבטיח "נחיתה רכה" ממעגל העבודה למעגל הפרישה.
הגמלאי המתנדב מהווה משאב לאומי כלכלי מהמדרגה הראשונה אשר מציע הון אנושי מקצועי, וידע וניסיון מצטברים משולבים במוטיבציה גבוהה, המהווים תרומה משמעותית לצרכים ההולכים וגדלים של החברה בה אנו חיים.
של"מ כתנועה חברתית, שמה דגש רב גם על "הדבק החברתי" לגיבוש המתנדבים, העשרתם וחיזוק גאוות היחידה במסגרת מועדונים חברתיים במתנ"סים.
תנועת של"מ הציעה מניפה רחבה של משימות התנדבות כמענה לצרכים ובעיות בחברה.
כל אחד יכול לבחור תחום עניין הקרוב ללבו ומתאים לכישוריו וניסיונו האישי, בפרויקטים כלל ארציים וכן במשימות התנדבות נקודתיות בהתאם לצורכי היישוב.
תנועת של"מ מעודדת יוזמות ורעיונות חדשים להתנדבות בקרב הקהילה.
תוכניות הליבה של תנועת של"מ
זה"ב בגן - תוכנית זהב בגן היא תוכנית ארצית להתנדבות גמלאים בגני הילדים, המופעלת על ידי תנועת של"מ - החברה למתנ"סים ועמותת אור ירוק בשיתוף משרד החינוך.
המתנדבים מגיעים לגן אחת לשבוע לפחות, ומפעילים בגן תכנים ופעילויות בנושא בטיחות בדרכים לצד יוזמות אישיות המושתתות על ניסיון חייהם.
התוכנית מהווה מפגש משמעותי בין מתנדבים בקהילה, ילדי הגן, צוות הגן, הורים וקהילה, כאשר כל הצדדים המעורבים יוצאים נשכרים.
של"מ בחינוך - תנועת של"מ שמה על סדר יומה את הסיוע לגישור על פערים לימודיים ולצמצום תופעת האלימות במערכת החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי מתוך אפשרות להיעזר במתנדבי של"מ – גמלאים בעלי ידע ניסיון ורצון לתרום מזמנם וממרצם לשיפור האקלים הבית ספרי, להעלאת הישגי התלמידים במקצועות היסוד ולהעשרה בתחומים שונים.
קהילה מטיילת - מטרת תוכנית "קהילה מטיילת" היא להקים מועדוני מטיילים במסגרת המתנ"סים ברחבי הארץ.
להפעלת התוכנית שותפים המחלקה לארץ סביבה ומורשת בחברה למתנ"סים, תנועת של"מ (שירות לאומי למבוגר) והנהלות המתנ"סים.
מטרת הפרויקט הא דרג את מועדוני המטיילים הקיימים ולהקים מועדונים חדשים, וזאת באמצעות ובסיוע מתנדבים מתנועת של"מ בסניפים השונים.
אור ירוק - הפעילות של תנועת של"מ בנושא זהירות בדרכים בשיתוף עם עמותת "אור ירוק" מתנהלת בשני מישורים – שילוב נושאי אור ירוק בפעילות מתנדבי זהב בגן, והפעלת מועדוני אור ירוק ביישובים השונים.
מועדון אור ירוק לקהילה הוא ארגון התנדבותי (לא פוליטי) של תושבים מהקהילה המקומית אשר שמו להם למטרה לפעול לקידום הבטיחות בדרכים ולמניעת נפגעים בתאונות דרכים בתחום היישוב ובקרב התושבים.
בנק הזמן - בנק הזמן הוא רשת אנושית-קהילתית שבה כל חבר קהילה יכול לתרום מזמנו ומכישוריו ויכול לקבל בתמורה שירות הדרוש לו מחבר אחר בקהילה.
זוהי תוכנית קהילתית המאפשרת תרומת זמן של חברים למען הקהילה בה הם חיים על פי עקרון השוויוניות: כל אחד יכול לתת.
הזמן של כל תורם שווה.
מומחים למען הקהילה- פרויקט חברתי המתבצע במסגרת תנועת של"מ באמצעות המתנ"סים, ובשיתוף המוסד לביטוח לאומי.
פועלים בו מתנדבים - רואי חשבון, בנקאים, יועצי מס וביטוח לאומי, עורכי דין ואנשי מקצוע מהשורה הראשונה - שברצונם וביכולתם לייעץ ולסייע לקהל הרחב הנתקל בבעיות בתחום הכלכלי.
קשר לתוכנית תעסוחיל העוזרת לחיילים במצוקה למצוא עבודה במהלך שירותם הצבאי.
תנור האפייה היה מתקן האפייה העיקרי בארץ ישראל, מתקופת הברונזה עד המאה העשרים.
צורתו של תנור אפייה השתנתה מעט לאורך השנים ושימרה את טכנולוגיית השליטה באש במשך תקופות אלו למרות ריבוי טכנולוגיות אפייה חדשות שהובאו מחוץ.
המתקן ושמו נשתמרו בארץ ישראל כמו גם מחוץ לה במשך כ-4,000 שנה.
מידע על אודות תנור האפייה באזור ניתן להפיק מן הממצא הארכאולוגי (למשל שרידי תנורים וציורי קברים מצריים) ומאוחר יותר מן הממצא הכתוב (למשל המשנה והתלמוד), אך מעטים המחקרים שנעשו בתחום זה.
המידע החסר חולש על תחומים רבים מתחום האפייה בתקופות הקדומות, מהטיפולוגיה עד בדיקות שרידנות מפנים התנורים.
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר של קמח, ששימש, בסבירות גבוהה, להכנת לחם משוטח, מתוארך לפלאולית העליון, כ-30,000 שנים טרם זמננו.
בתקופה הזו התבססה תזונתו של האדם הנווד-צייד-לקט בעיקר על בשר ציד ושומן, לדגנים היו חשיבות משנית בדיאטה זו שליוותה את האנושות מראשיתה.
תזונתו של האדם השתנתה באופן קיצוני כ-20,000 שנים מאוחר יותר.
שעורה ושני מיני חיטה (שעורת בר, חיטת אמר וחיטת אינקורן) היו מבין מיני הדגן הראשונים שתורבתו בצפון הסהר הפורה כחלק מיריית הפתיחה של תופעה שלימים תיקרא המהפכה החקלאית.
תיארוך ה"מהפכה" החקלאית הוא מ-10,000 עד 7,000 שנים טרם זמננו, תקופה הנקראת "הנאולית הקדם קראמי", ובמסגרתה, עברה החברה האנושית ממערך של קבוצות קטנות ונוודיות של ציידים-לקטים למערך של שבטים יושבי קבע או נוודיים למחצה העוסקים החקלאות.
ביות בעלי חיים שחיו, קודם לכן, חיי בר בטבע וכן תירבות מני צומח למאכל, איפשרו את התיישבותן של חברות התיישבות קבע מאחר שהצורך ללנדוד בחיפוש אחר מזון נעלם.
באותה העת, למד האדם לשלוט שליטה מלאה בתנועת העדרים והבשלת הייבולים וטיבם.
המשפחה הגרעינית איפשרה עצמה להתרחב לכדי שבט, עדרים נכלאו, שדות עובדו ומבני קבע נבנו.
אף על פי שכלי כתישה עם שרידי עמילן נתגלו באתרים שקדמו למהפכה, מתקני אפייה ראשונים התגלו במבני קבע.
ייתכן שהאפייה התקיימה עוד קודם לכן, אך נעשתה בתוך אש המוקד כאשר הבצק הפשוט נעטף בעלים.
מתקן כזה לא מותיר אחריו מבנה או כלי ואינו מאפשר להתחקות אחר תרבות אפייה זו דרך הממצא הארכאולוגי.
התנור מהווה את החוליה הסופית בתהליך עיבוד הדגן למאכל.
חוליות אחרות, המתבטאות בממצא חומרי, מן התקופות הסמוכות למהפכה החקלאית, כמו אבני שחיקה ועליים נמצאו עוד קודם לממצא המעיד על מתקן אפייה.
נוכחות מיני הצומח שתורבתו במקביל, נתגלתה באזור צפוני של הסהר הפורה, שם, ככל הנראה, תורבתו לראשונה מיני הדגן ומשם יצאה המהפכה לדרכה.
הדגן המתורבת נבדל מדגן הבר במספר תכונות שטופחו על ידי האדם כדי ליצור יבול רב במאמץ מועט.
הדגן לא נצרך בצורתו הטבעית והיה חייב לעבור עיבוד כלשהו טרם צריכתו.
לא מן הנמנע כי האדם טיפח תכונות נוספות שהקלו על עיבודו של הדגן והפיכתו לראוי למאכל, כגון אחוזי עמילן שהשפיעו על מידת דביקותו של הבצק.
ייתכן, שברירה זו היא שאחראית לתופעת האפייה במזרח התיכון שדוגלת, לאורך תקופות ארוכות, בשימוש בתנור, כאשר הבצק נדבק לקירות אנכיים כמעט של תנור ונרדה מהם לאחר זמן קצר.
התנור הוא מתקן דמוי צילינדר עשוי טיט גס ועבה, שבסיסו עגול והוא הולך ונעשה צר כלפי חלקו העליון.
את הלחם המשוטח היו מדביקים על דפנותיו הפנימיות דרך פתח בחלקו העליון.
הלחם נאפה מחום הגחלים שבערו בתוך המתקן.
חומר הבעירה הוכנס דרך פתח בבסיס המתקן ומאותו הפתח הוצא גם האפר מן הבעירה שקדמה.
גודל הפתח התחתון מלמד כי חומר הבעירה של התנור לא כלל ענפי עץ גדולים אלא בעיקר זרדים.
התנור, לעיתים, נבנה בתוך גומחה ולעיתים על פני הקרקע.
עם הזמן האפר שהוצא מתוך התנור נערם מסביבו.
מרבית מתקנים אלו הם מקובעים, אם כי נתגלו גם מתקנים ניידים, למשל בתל נגילה.
בדרך כלל, מידת ההשתמרות של השרידים הארכאולוגים של מתקנים מסוג תנור וטאבון היא ירודה ודומה ובאתר מוצאים בעיקר עיגול חומר ברצפת החדר.
ההבדל העיקרי הוא במיקומו של מוקד הבעירה.
בתנור אמור להימצא אפר בצדו הפנימי, ואילו בטאבון אמור להיוותר אפר רק מחוץ למתקן.
נראה שמרבית המתקנים שנמצאו בחפירות היו תנורים, אך בדרך כלל לא ציינו החופרים היכן נמצא האפר, ולכן אין לשלול את האפשרות שמקצתם היו מתקנים מסוג "טאבון".
התנור לא שינה את צורתו למן תקופת הברונזה הקדומה על פי עדויות מן הלבנט.
הממצאים הקדומים של מתקן אפייה מסוג "תנור" שנתגלו בארץ מרחיקים עד תקופת הברונזה התיכונה ב' בלבד.
מתוך דו"ח החפירה של תל חצור מתועדים תנורים מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל ונמצא שמתקני אפייה מסוג "תנור" ממשיכים עד התקופה הקלאסית.
מרביתם נבנו בחומר וצופו בחרס מבחוץ.
שיטת אפייה זו הייתה המסורתית והאופיינית לאזור זה של העולם, ונותרה דומיננטית גם לאחר כניסת טכנולוגיות אפייה חדשות.
לדוגמה, תנור אפייה דו-קומתי, מתקן קדם–תעשייתי הנקרא ב עַרְצַה או וגַֿדִיה ולפעמים גם פורן.
זהו מתקן בעל שני תאים זה על גבי זה, בתחתון בוערת אש והעליון הוא תא האפייה.
מתקן מסוג זוהה בשכבה מתקופת הברזל בתל דיר עלא שבעבר הירדן, האתר שזוהה עם סכות המקראית.
ביחס לאפשרויות המחקר בתחום האפייה, למצרים היתרון.
זאת מכיוון שלא רק שנתגלו בתחומה שרידי תנורים וכן ייצוג אמנותי רחב, אלא אף נתגלו בה כיכרות לחם שהובאו כמנחות למת, כצידה לדרכו, ונשתמרו באקלים היבש של מצרים במשך כ-5,000 שנה.
העדויות הארכאולוגיות שקיימות מלפני הממלכה החדשה (1550–1070 לפנה"ס) אמנם מצומצמות ביותר, אך עם זאת, ניתן ללמוד מתוך ציורי קברים כי בממלכה הקדומה (3100–2250 לפנה"ס) אפו לחם בתבניות רחבות וגסות לעומת הממלכה התיכונה (2000–1750 לפנה"ס), שבתקופתה אפו לחם בתבניות ארוכות וגליליות.
עוד ניתן ללמוד כי בממלכה התיכונה, כיכרות לחם שצורתם ניתנה להם ביד נאפו במוקדים פתוחים או במחבת לוהטת.
דוגמה לאפייה כזו ניתן לראות בקברים השייכים לאמנמחת ואמנחותפ השלישי בבני חסן, אתר קבורה מפואר על גדת הנילוס המרוחק כ-23 ק"מ דרומית לאל מינייה.
לעומת זאת, בממלכה החדשה, ציורי קיר (קבר קן אמון) מתארים תנור בעל צורה צילינדרית, שהולך ונהיה צר כלפי חלקו העליון, ובו פעור פתח, דרכו האופה מדביק את הלחם השטוח לדפנות התנור.
בתחתית התנור פתח, בסמוך לרצפתו, דרכו היו מפנים את האפר של המדורה הדועכת ומכניסים חומר בעירה חדש.
בציור הקיר מקברו של רעמסס השלישי (מן המאה ה-12 לפנה"ס) ניתן לראות את פעילותה של המאפייה המלכותית הכוללת אפיית לחמים ומאפים מסוגים שונים שלא נבדלים זה מזה רק בצורתם אלא גם בצורת אפייתם.
בפינה העליונה הימנית וכן בפינה התחתונה השמאלית של ציור הקיר ניתן לראות את האופה הממונה על התנור.
הציור מעביר לנו לא רק את צורתו החיצונית של התנור אלא אף את גודלו ביחס לממדי אדם ואת צורת פעולתו.
האופה בחלקו העליון של הציור מדביק את הבצק העגול הערוך לצידו שורות שורות לדפנותיו הפנימיות של המתקן, ואילו האופה בחלקו התחתון של הציור רודה את הפת האפויה ומעביר אותה למגש הנישא על כתפו של אדם.
בשני התיאורים האופים נאלצים לרכון פנימה אל עבר התנור כדי להדביק או לרדות את המאפה.
דבר נוסף שמיוצג בציור זה הוא הפתח התחתון של המתקן, דרכו פינו את האפר והזינו אותו בחומר בעירה חדש.
שרידי תנורים מן התקופה המקראית נמצאו בתלים ברחבי ארץ ישראל, לדוגמה תנור מתקופת הברונזה התיכונה ב' בחמדיה ותנורים מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל בחצור.
דוגמה טובה לתנור מתקופת הברונזה המאוחרת עד המאה ה-8 לפנה"ס נמצאה בתל רחוב, שבו השתמר התנור בשלמות בזכות האופן שבו הקירות קרסו מסביבו.
מתקן זה איפשר לאמת את השערות החוקרים בנוגע לצורתו ומידותיו של התנור וכן לערוך בדיקות שרידנות מחלקיו הפנימיים.
בסיסו של התנור היה בקוטר 56 ס"מ, ושפתו בקוטר 30 ס"מ, וגובהו מן הבסיס עד השפה מנה 56 ס"מ גם כן.
עובי הדופן 4 ס"מ וצורתו קונית ההולכת ונהיית צרה מהבסיס אל השפה.
חלקו העליון פתוח וישנו פתח נוסף בבסיסו.
פתח זה קטן מכדי שניתן יהיה להכניס דרכו ענפי עץ כחומר הסקה, ואכן בבדיקה שנעשתה באפר שנמצא בחלקו הפנימי של התנור נמצאו שרידי זרדים בעיקר.
חלקו החיצוני של התנור צופה בשברי חרסים, שחלקם ניתנים לרפאות.
מתחתם, בדופן החיצונית העשויה טין, ניתן להבחין בסימני "סירוק" שהותירו ידי האמן.
מסביב לתנור השתמרה שכבה עבה של אפר, המחזקת את הסברה שהפתח התחתון שימש לגריפת החומר השרוף טרם הכנסת חומר בעירה חדש.
חומר שרוף זה הצטבר מסביב לתנור.
בתקופה מאוחרת יותר ישנם יישובים שבהם התנורים רוכזו בנקודה אחת מסוימת ושימשו את כל תושבי העיר, כך שהעשן יינשא על ידי הרוח הרחק מן היישוב.
כך היה בירושלים בתחילת תקופת בית שני, כאשר התנורים היו מרוכזים סמוך לאחד ממגדלי העיר, מגדל התנורים.
המושג "תנור" מופיע במקרא מספר פעמים, כאשר כמה מהן בהקשר ברור של אפייה:
בעת הנוכחות הרומית בארץ ישראל יש המשכיות למסורת האפייה המקומית, למשל במצדה.
התנורים במצדה שמוקמו בתוך חומת הסוגרים, היו תוסף של המורדים.
תנור אחד השתמר כמעט במלואו וניתן לראות את פתחו העליון והצידי וכן להעריך את מידותיו: קוטר תחתון חיצוני - כ-85 ס"מ, קוטר תחתון פנימי - 60 ס"מ, קוטר עליון פנימי - כ-35 ס"מ, גובה כ-65 ס"מ.
ככל הנראה, תנור כזה התקיים בבית כל משפחה.
דוגמה נוספת היא העיר הרומית פומפיי, שנחרבה בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה.
בפומפיי נמצאו מאובנים של כיכרות לחם ואף מתקני האפייה עצמם.
השוני בין שתי הערים בתחום האפייה ניכר, על אף היותן חלק מן האימפריה והתרבות הרומית.
עיקר האפייה בפומפיי שבדרום איטליה נעשה במתקן אפייה הנקרא "פורני" או "פורנוס", מתקן שבו הלחם נאפה על גבי קרש שהונח מעל לגחלים ואותו ניתן למצוא ברבבותיו בעיר שקפאה בזמן.
לעומת זאת, במצדה, ניתן למצוא מתקן מסוג "תנור" כמעט בכל תא בחומת הסוגרים שהוסב לחדר מחיה בידי המורדים.
חלק מן החופרים מסבירים את ריבוי מתקני האפייה והבישול במצדה בכך שלבעל הבית היו נשים רבות, ובמקרה אחר נחשפו שלושה תנורים צמודים והוצע שאולי הייתה במקום מאפייה מסחרית.
בח'רבת בית–זניתה נחשפו שלושה תנורים, אחד מהתקופה הרומית ושניים מהתקופה הצלבנית.
בתנור הרומי באתר זה נמצא סיר בישול כמעט שלם, וממצא זה מעלה את השאלה אם תנורים שימשו גם לבישול ולא רק לאפייה.
ייתכן שסיר הבישול בתנור בח'רבת בית–זניתה מצא עצמו בבטן התופת לאחר שהתנור התפרק ולאחר מכן שימש כאח פתוח.
בסוסיתא נחשפה קבוצה של תנורים, ארבעה מהם בתוך בניין אחד, והחמישי לידו.
הם גדולים במיוחד: הקוטר החיצוני של הגדול מביניהם הוא 1.80 מטרים, אך נראה שאף על פי כן הם אכן תנורים, ושפעלה במקום מאפייה מסחרית.
לא נקבע זמן בניית המתקנים אך הם עדיין שימשו בתקופה האֻמַיית.
בספרות המשנאית ותלמודית מופיעים ארבעה סוגי מתקני אפייה: תנור, כופח, רעפים ויורות ערביות.
ישנו מונח חמישי המופיע בתלמוד בלבד והוא פורני/פורנא.
מתקני האפייה בארץ מתחלקים לארבעה טיפוסים עיקריים הנובעים ממיקום הבצק לעומת מקור החום: אפייה שבה הבצק והאש יחד, אפייה בתוך אש פתוחה ולידה, אפייה מעל האש ואפייה מתחת לאש.
מעניין לציין שמוזכרת גם שיטת העבודה באחד מסוגי התנורים, שהבצק נדבק לקיר התנור, עד לאפייתו :
עד העידן התעשייתי עיקר האפייה התבסס על תא משותף שבו היו הבצק והאש.
היתרון בשיטה זו הוא שהאפייה נעשית גם על ידי חימום קירות התא וגם על
שני המתקנים השכיחים ביותר, התנור במזרח והפורני במערב, פעלו על פי עיקרון זה.
"תנור" או קליבנוס - בתנור, כאמור, הודבק הבצק לדופן הפנימית של תא האפייה.
התנור היה מתקן האפייה העיקרי במזרח: ממסופוטמיה עד מצרים, מהעת העתיקה ועד העת החדשה.
התנור הוא דוגמה להמשכיות תרבותית בצורה, בדרך ההפעלה ובמינוח.
העדות הארכאולוגית ובעיקר העדות הספרותית מראות שמתקן דומה היה קיים גם ביוון וגם באיטליה.
ביוונית ובלטינית הוא נקרא קליבנוס אולם לעומת התנור במזרח, שהיה בדרך כלל מתקן קבוע, המתקנים באירופה היו בדרך כלל ניידים וקטנים.
פורני/פורן/פורנוס - מתקן זה פעל בצורה דומה, אך בו גם האש וגם הבצק הונחו על תחתית המתקן זה ליד זה.
הפורני הוא מתקן האפייה הרומי העיקרי, ובארצות רבות הוא נשאר מתקן האפייה העיקרי בעידן הקדם–תעשייתי, ואף שמו הקדום, פורנוס, נשמר.
אחד ההבדלים בין התנור לפורני הוא שבתנור הודבק הבצק לדופן החמה, ואילו בפורן הוא בדרך כלל הונח על קרש עץ.
נראה שהדבקת הבצק על משטח חם היא אחד המאפיינים של אפיית לחם במזרח.
ההבדל בא לידי ביטוי גם בספרות.
במשנה ממסכת מנחות, התנור הוא המתקן הראשון ברשימה, והפורני לא נזכר כלל.
כמו כן בפרשה של רבי ופת הפורני, במסכת עבודה זרה, פת הפורני הוצגה כלא רצויה, כנראה משום שנחשבה לחם של נכרים.
אפייה ישירה בתוך האש ולידה
הלחם נאפה על רצפת המדורה ולעיתים הבצק נעטף בעלים.
שיטה זו מוכרת בארץ ישראל, מתועדת במקורות יווניים ולטיניים, והייתה נהוגה בעידן קדם-תעשייתי.
עם זאת, קשה להתייחס לפן הארכאולוגי של שיטה זו מאחר שהיא לא הותירה עדות ארכאולוגית ברורה דוגמת כלים או מתקנים בנויים.
אפייה מעל רעפים - האש בוערת על הקרקע מתחת לטס עשוית חרס או מתכת, והבצק מונח עליו.
לשיטה זו יש עדות קדם-תעשייתית, ארכאולוגית וכתובה, ומראה שזו הייתה שיטה חשובה במזרח הקדום בכל התקופות.
מתקני אפייה דו-קומתיים - מתקנים שבהם שני תאים זה על גבי זה.
מתוך השוואות אתנוגרפיות של ארץ ישראל הקדם-תעשייתית, עולה כי מתקן כזה השתמר עד העת החדשה ונקרא בפי המקומיים "ערצה" או "וג'דיה".
במתקן זה האש בוערת בתא תחתון (אך לא על הקרקע), והאפייה נעשית בתא סגור שמעל תא האש.
"יורות ערביות" וטאבון קדם-תעשייתי - מתקנים שכוסו בגחלים מכל עבריהם ו"נקברו" תחתם.
בארצות רבות באגן הים התיכון נמצאו שרידי תנורים:
בתל חמה שבסוריה נמצאו תנורים מתקופת הברונזה הקדומה והמאוחרת.
מתקופת הברונזה המאוחרת נמצאו בראס–אבן–חני שבלבנון, והובאו השוואות למתקנים קדם–תעשייתיים מכפרים בסביבה.
תנורים נמצאו גם בסרפנד שבחוף לבנון.
בתל דֵיר–עלה שבבקעת הירדן נחשפו תנורים מתקופת הברזל.
בתִלֶה–הוֹיוּק שבטורקיה נמצאו תנורים וכונו בדו"ח החפירה תנדיר (Tandir, שם המתקן בטורקית).
גם באֶנקוֹמי שבקפריסין נחשפו תנורים.
ארצות מערב הים התיכון: תנורים נחשפו למשל בקרתגו שבצפון אפריקה ובכוררס, אתר פיניקי מהמאה השמינית לפני הספירה.
תנורים נמצאו באי טסוס שביוון שגם בו יש עדות לנוכחות פיניקית.
בחפירות בשכבות מהתקופה הקלאסית באגורה של אתונה ובקורינת נמצאו תנורים ניידים.
תנורים מופיעים באיורים ובדגמים מסביב לאגן בים התיכון.
עוד במאה ה-19 ניתן היה למצוא בארץ ישראל שרידים של תעשייה של חברות קדומות קדם-תעשייתיות.
התקיימו מספר מתקני אפייה ובהם התנור והטאבון, שהיו נפרדים.
התנור לרוב היה מורכב מבור בקרקע (אף על פי שהיו תנורים בנויים מעל הקרקע).
הדלק של התנור עץ או גפת ולכן השתמר עד התקופה המודרנית בעיקר באזורים המיוערים של הגליל העליון.
הבצק הודבק לקירותיו הפנימיים של התנור.
לרוב, התנור, שימש מספר משפחות.
הטאבון, לעומת קודמו, היה מתקן האפייה השכיח ביותר במרכז ובדרום הארץ, ולמעשה בכל מקום שבו העץ, כחומר בערה, היה במחסור.
הטאבון מופיע באזור בתקופה מאוחרת יחסית, לאחר שהצמחייה באזור הידלדלה.
כמעט כל דלק הוא דלק ראוי לטאבון, מקש עד זבל.
הטאבון העשוי חומר נבנה בצורת כיפה ללא קרקעית, בקוטר של 75–80 ס"מ.
על הקרקעית שורפים את הדלק הנבחר, לאחר שהוא ניצת מן הרמץ של הקודם לו.
על גבי הדלק הונחו אבנים או חרסים ועליהם הבצק.
בחלקה העליון של הכיפה חור בקוטר 25–30 ס"מ, שמכוסה במכסה חומר המחובר לידית ארוכה.
בבסיס הטאבון פתח דרכו הסיקו אותו והכניסו והוציאו את הפיתות.
הטאבון היה משותף, לרוב, למספר משפחות, כך שהיה בשימוש במשך כל היום.
תנור אדים הוא תנור שפעולתו מבוססת על בישול האוכל באדים חמים.
השימוש בתנור אדים החל לפני כמאה שנים בסין, שם האוכל היה מבושל באדים בתוך סלי במבוק.
בתנור אדים יש מכל מובנה המלא במים, ואדי המים הם המרכיב העיקרי שמשמש בתהליך האפייה בו.
הטמפרטורה השוררת בתנור אדים היא בדרך כלל 100-38 מעלות צלזיוס.
ניתן לבשל בו מגוון רחב של מאכלים, אך בהיעדר גופי חימום הוא איננו מיועד להשחמה.
תנור שמש או תנור סולארי הוא תנור המשמש לבישול, ייבוש ואפייה של מזון המנצל אנרגיה סולארית לשם כך.
תיאור מדעי ראשוני של תנור שמש מיוחס למדען הוראס דה סוסאר (אנ') בשנת 1767. למרות שעקרון בישול עם השמש פותח באופן ניכר בשנות ה-70 של המאה ה-19, ניתן למצוא דיונים לגבי התרה לבישול בשבת באמצעות השמש כבר במשנה.
יתרונם של תנורים סולאריים הוא בכך שהם חוסכים שימוש בחשמל שנוצר ממשאבי טבע מתכלים ומזהמים (או גז בישול) וגם בכך שהם זמינים לשימוש גם במקומות שאין בהם גישה לתשתיות חשמל מסודרות.
בנוסף לכך, לרוב בישול סולארי יהיה איטי בטמפרטורות נמוכות ועל כן נחשב לרוב בריא יותר.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של תנורי שמש: תנורי פאנל, תנורי קופסה ותנורים פרבוליים.
תנור פאנל מורכבים משלושה חלקים - כלי בישול שייעודו לקלוט את הקרינה ולחמם את מזון ועל כן, לרוב, יהיה בעל צבע כהה.
פאנלים מחומר שיחזיר את הקרינה בסביבת כלי הבישול בצורה מיטבית וימקד אותה ומעטפת שקופה שמטרתה לכלוא את החום שנוצר בסביבת כלי הבישול.
יתרונו של תנור פאנל הוא קלות בנייתו וניידותו אך החיסרון שלו ביחס ליתר התנורים הוא בכך שהיעילות האנרגטית שלו נמוכה יחסית והבישול בו איטי.
תנור קופסה מבוסס על תיבה מבודדת היטב שמטרתה לשמר את החום בתוכה.
תנור כזה יהיה צבוע בשחור על מנת שיצבור כמה שיותר אנרגיה.
לעיתים, הפאה העליונה תהיה שקופה כדי שיתאפשר לראות את הנעשה בפנים.
החיסרון של תנורי הקופסה הוא כובדם היחסי, אך יתרונם מתבטא בבידוד ושימור אנרגיה בצורה טובה יותר מאשר בתנורי פאנל.
למעשה, ישנה אפשרות לשלב פאנלים בתנור קופסה ובכך להרוויח גם משטח קליטת קרינה רחב וגם בידוד איכותי.
חסרונם המובהק של שני התנורים שהוצגו לעיל ביחס לתנורי אפייה מודרניים המבוססים על חשמל או גז הוא הטמפרטורה הנמוכה יחסית אליה מגיע החום בתנור וזאת בשל פיזור האנרגיה הנקלטת במרחב גדול יחסית.
תנור פרבולי מתגבר על הבעיה בכך שבאמצעות קונסטרוקציה הכוללת משטח קמור (ודומה לצלחת עמוקה או לקערה, תלוי בווריאציה) מצליחה למקד את האנרגיה הפוגעת במשטח לנקודה קטנה יחסית שנקראת הנקודה הפוקאלית.
בנקודה זו ייתלה הסיר באמצעות מתלה ייעודי ויקלוט אל תוכו את החום הרב.
החיסרון מבניית תנור באופן זה נובע ממספר אלמנטים.
הראשון הוא הדיוק למול השמש שנצרך לטובת ניצול יעיל של האנרגיה.
גם בניית התנור וגם השימוש בו לאחר מכן דורשים דיוק רב ביחס לתנורים האחרים ובמהלך הבישול יש לשנות את המיקום והצידוד של התנור כדי להתאימם לזווית השמש בשמיים.
חיסרון נוסף בתנור נובע מהחום הממוקד שנוצר בו ומונע אפייה בו, אלא משמש בעיקר לבישול ולצלייה.
תנועת תרבות היא תנועה חברתית הפועלת בשדה התרבות, החינוך, האמנות והתעסוקה.
תנועת תרבות הוקמה ב-2005 במטרה לבסס התיישבות קבע של קהילות אמנים צעירים בפריפריה, מתוך הבנה שההתיישבות והפעולה באזורים אלה היא המשימה הציונית-החלוצית של המאה ה-21. האומנים של תנועת תרבות מאורגנים כרשת של קהילות עירוניות שיתופיות, המונות בין 20-50 אמנים בכל עיר.
כיום קיימות קהילות אומנים בעפולה, נהריה, נתניה, ראשון לציון, נוף הגליל, ירושלים, שדרות, גן יבנה, צפת, ירוחם ודימונה.
כלל האומנים פועלים בתחומים שונים וגם פועלים כמדריכים, מחנכים ומורים מקצועיים, המובילים פרויקטים ענפים בתחומי חינוך, ארגון קהילתי, פיתוח כלכלי ותעסוקתי, רווחה ותרבות.
ארגון הנוער של תנועת תרבות שם לו למטרה לקדם יצירה מקורית של נוער בישראל.
היצירה האמנותית מהווה פלטפורמה דרכה מתנסים החניכים בתכנים כגון שוויון, יחסי חברות, כלכלה-חברה, שלום, גזענות ואלימות ועוד רבים.
הארגון מונה היום כ-2500 חניכים הפזורים ב-12 רשויות מקומיות ברחבי הארץ.
ניתן להצטרף לפעילות הארגון החל מכיתה ג' ולהמשיך עד כיתה י"ב.
הארגון שותף במועצת תנועות הנוער, והיה ממובילי המאבק להגדלת תקציב שנת השירות בקיץ 2015.
"בית היוצרים" הוא הסניף בו מתבצעת הפעילות המקומית של ארגון הנוער (בדומה ל"קן", "שבט" וכיוצא בזה).
בתי היוצרים הם המקום של החניכים ליצור, להיפגש ולשוחח.
מטרתם של בתי היוצרים היא לא רק לשרת את החניכים, אלא גם להפוך למוקד קהילתי להתחדשות תרבותית והתרחשות חברתית.
במהלך חגים וחופשות בתי היוצרים הופכים למוקד של מחנות אמנות מקומיים.
ב-2015 החלו לפעול גם בתי יוצרים של התנועה בחברה הערבית.
בנוסף לפעילות השוטפת ולמחנות האמנות המקומיים, לארגון הנוער מספר אירועי שיא קבועים לאורך השנה.
"מסע עליה" – קורס ההדרכה של ארגון הנוער המתרחש בחופשת הקיץ ומיועד לבוגרי כיתות ט'-יא'.
"החלוץ" – שבוע מפגש עם החברה הישראלית להכשרת המשך למדריכי ארגון הנוער ופתיחה לתהליך לקראת שנת השירות, המיועד לבוגרי כיתות י"א.
מחנות אמנות ארציים – המתרחשים בחנוכה, פסח וחופשת הקיץ בהם מתקיימים תהליכי למידה וגיבוש, יצירה והצגת תוצרים.
המחנות מיועדים לחניכי כיתות ז'-י"ב.
"ריספקט" – פסטיבל חצי-שנתי ש"עושה כבוד" לאמנות הרחוב.
במהלך החגיגה ישנן הופעות, סדנאות רחוב, דוכנים ושלל תוצרים של חניכי הארגון בתחום אמנות הרחוב.
"כפיים" – "לילה לבן" של אמנות המתרחש עם סיום שנת הלימודים, בו מציגים החניכים זה לזה את התוצרים האמנותיים עליהם עבדו לאורך השנה.
שנת השירות ב"תנועת תרבות" היא שנת השירות היחידה בישראל המשלבת הדרכת ילדים ונוער, הדרכה בתחומי אמנות שונים, פעילות בתוך בתי ספר, הפקת אירועי תרבות לנוער ולקהילה ולמידה מתמשכת של תוכני קבוצה, דמוקרטיה, ציונות ויהדות, חברה-כלכלה ויחסי צבא-חברה.
השנה מתרחשת במסגרת "גרעין" - קבוצת פעילי שנת שירות המתגוררת ומתנדבת יחדיו.
תהליך ההצטרפות לשנת השירות מתחיל ב"החלוץ" בקיץ שבין י"א לי"ב, ולאחר מכן ממשיך לאורך השנה וכולל מפגשים אזוריים שבועיים וסמינרים בסופי
שנת השירות בתנועת תרבות פתוחה לחניכי ארגון הנוער ולתלמידי י"ב מרחבי הארץ גם יחד.
החל מכיתה י"ב ועד להמשך בתנועת הבוגרים מלווה את הגרעין מדריך גרעין.
המדריך מלווה את תהליכי ההתגבשות של הקבוצה, נותן מענה למקרי פרט ומוביל את תהליכי הלמידה בגרעין.
בנוסף למדריך הגרעין, מלווה את גרעין שנת השירות רכז אזור לאורך השנה.
רכז האזור מלווה את הצוותים המשימתיים, מסייע בפיתוח ההדרכה ומהווה מענה לכל הבעיות בתחום המשימה החינוכית והאמנותית.
בבקרים, פעילי שנת השירות מגיעים לבתי הספר ברשות בה הם עובדים ועוסקים בהובלה של פעילויות חברתיות, שיעורי חינוך, חונכויות אישיות, העשרה של
שיעורים קונבנציונליים בתכני אמנות, ועוד פרקטיקות רבות.
אחר הצהריים הש"שים מדריכים קבוצות אמנות ומלווים מד"צים במסגרת בתי היוצרים השונים, ומובילים את פעילות ארגון הנוער ברשות.
בכל יום ראשון נפגשים הש"שים ל"יום גרעין" – יום של למידה, יצירה והתפתחות אישית וקבוצתית.
את יום הגרעין מוביל מדריך הגרעין.
בנוסף לכך, הבקרים של ימי שני מוקדשים לליווי משימתי על ידי רכז האזור.
לאחר סיום שנת השירות, מתגייסת שכבת שנת השירות למסלול הנח"ל כגרעינים.
ניתן להצטרף לשנת השירות בתנועת תרבות תוך המשך מיונים ליחידות אחרות בצה"ל וללא החלטה על התגייסות לנח"ל.
המסלול מורכב כיום משירות של 30 חודשים לבנות ו-38 חודשים לבנים בחלוקה הבאה:
18 חודשים – פרק צבאי ראשון, שירות צבאי רגיל ביחידות השונות .
12 חודשים - פרק משימה לאומית
8 חודשים – פעילות בט"ש בגבולות שלום (בנים בלבד)
היחידות בהן תנועת תרבות משרתת במסגרת מסלול הנח"ל כיום הן:
גדוד 50 בחטיבת הנח"ל - לבנים בעלי פרופיל 82 ומעלה.
גדוד קרקל - לבנים בעלי פרופיל 72 ולבנות מעוניינות ובעלות נתונים רפואיים מתאימים.
מורות חיילות במסלול פנימיות – לבנות אשר עברו את מיוני חיל החינוך בהצלחה.
מד"ניות (מדריכות נוער) בסיס – לבנות אשר עברו את מיוני חיל החינוך בהצלחה ובעלות נתונים רפואיים מתאימים.
מפקדי טירונים במערך מגל - לבנים ובנות אשר בעלי נתונים רפואיים מתאימים.
תפקידי מעטפת במסלול הנח"ל – לבנים ובנות אשר לא מתאימים לשירות ביחידות האחרות מסיבות שונות.
במהלך הפרק הצבאי הראשון נמצאים חברי תנועת תרבות ב"במות", הן המעגלים המשימתיים של תנועת תרבות ביחידות השונות.
מטרת הבמות היא להוות מעגל
לשיחה חברתית ומשימתית עבור חברי התנועה, בה הם משוחחים על שיפור אופני הפעולה הצבאיים שלהם.
לאחר שנה וחצי של שירות צבאי ביחידות שונות, חוזרים חברי הגרעינים להתגורר יחדיו בדירות צבאיות, ועוסקים בהדרכה במרכזי נוער ובתי ספר ברשויות מקומיות, בהתאם לצורכי התנועה, מדור נח"ל והאגף הביטחוני-חברתי.
במהלך השנה החיילים עוסקים בהכנה לצה"ל, הדרכת קבוצות נוער, פעילות בבתי ספר וקידום של פעילות קהילתית בשכונות.
פרק המשימה הלאומית הוא המשך ישיר של שנת השירות והשירות ביחידות השונות, ומטרתו לענות על צורכי השעה של החברה הישראלית ולהכין את הגרעין להמשך חיי הגשמה בוגרים בתנועה גם לאחר השחרור מהצבא.
לאחר השחרור מהצבא חברי התנועה ממשיכים להגשמה בקהילות אמנים-מחנכים הפזורות ברחבי הארץ.
כיום ישנן 9 קהילות בוגרים של תנועת תרבות בירושלים, עפולה, נתניה, ראשון לציון, נהריה, טבריה, נוף הגליל, חצור הגלילית, קריית שמונה ובת-ים והן מהוות בית ללמעלה מ-200 בוגרים.
הבוגרים של תנועת תרבות עוסקים בהתמדה בקידום של אמנות ותרבות בפריפריה, בחיזוק הסולידריות הקהילתית ובהתחדשות חיי חברה מקומיים.
כיום הבוגרים עובדים בארגון הנוער של התנועה, ב"קבוצת אהל", במשרות חינוך ותרבות שונות בקהילה ובתפקידים פנים-ארגוניים.
כיום בוגרי תנועת תרבות לומדים לאחר השחרור בבית ספר "תרבות" להכשרת אמנים-חברתיים, ולאחר מכן במדרשה לאמנות במכללת בית-ברל.
בוגרי התנועה מהווים את השלד ההדרכתי, המשימתי והארגוני של תנועת תרבות.
בית ספר "תרבות" – בית ספר על-תיכוני מקצועי להכשרת אמנים חברתיים
בית ספר תרבות לאמנים חברתיים נמצא בעפולה ומפעיל בהצלחה תוכנית להכשרה מקצועית מאז שנת 2011, מלמד אמנים, מחנכים ושוחרי תרבות כיצד להשקיע את כוחות היצירה בחידוש כל תחומי החיים הקהילתיים באזורי הפריפריה בישראל.
גילוי וקידום אמנים ומובילי תרבות מהפריפריה.
פיתוח כישורים אמנותיים, חשיבה ביקורתית ומודעות קהילתית בקרב הסטודנטים.
הבטחת הצלחה ארוכת טווח של הסטודנטים והבוגרים ע"י השמה וליווי בפעילות קהילתית ויזמות עסקית בתחום התרבות והאמנות.
אמנויות: תיאטרון, מוזיקה, מחול, קולנוע, אמנות חזותית, כתיבה, עיצוב מרחב.
קבוצת "אהל" היא חברה בע"מ אשר משווקת את מוצריה האמנותיים של בוגרי תנועת תרבות.
"אהל" שמה לה למטרה לקדם את מטרותיה של תנועת תרבות בחברה הישראלית תוך קיום בוגרי התנועה מבחינה כלכלית.