tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנגנוני השכפול נבדלים בין חיידקים ווירוסים שונים כאשר הפרימאז מתחבר קוולנטית להליקאז בנגיפים כמו חיידק T7. בנגיפים כמו נגיף הרפס סימפלקס (HSV-1), פרימאז יכול ליצור קומפלקסים עם ההליקאז.
באותם נגיפים קומפלקס הפרימאזה-הליקאז משמש כדי לפתוח את ה-dsDNA (גדילי כפול) ומסנתז את הכגיל המתעכב באמצעות פריימרים של RNA.
רוב הפריימרים המסונתזים על ידי פרימאז הם באורך של שניים עד שלושה נוקלאוטידים.
ישנם שני סוגים עיקריים של פרימאזות: DnaG שנמצא ברוב החיידקים, ו-AEP קיצור של Archaeo-Eukaryote Primase מייצג משפחת על של פרימאזות שנמצאות במחלקות של ארכאיות ואיקריוטות.
בעוד שפרימאזות חיידקיות (מסוג DnaG) מורכבות מיחידת חלבון אחת (מונומר) ומסנתזות פריימרים של רנ"א, פרימאזות AEP מורכבות בדרך כלל משתי יחידות פרימאז שונות (הטרודימר) ומסנתזות פריימרים דו-חלקיים עם מרכיבי ה-RNA וה- DNA.
אף על פי שהן דומות מבחינה תפקודית, שתי משפחות העל הראשוניות התפתחו עצמאית זו מזו.
מבנה הקריסטל של הפרימאז ב-E.
coli עם ליבה המכילה חלבון DnaG נקבע בשנת 2000. מתחם ה-DnaG וה- primase הוא בצורת קשיו ומכיל שלושה תת-תחומים.
תת-הדומיין המרכזי יוצר קפל טופרים שעשוי מתערובת חמישה יריעות בטא ושישה סלילי אלפא.
קיפול הטופרים משמש לאינזימים רגולטורים ומחייבים מתכות.
הפרימאז משתמש בתחום פוספוטרנספר לתאום העברה של מתכות, מה שמבדיל אותו מפולימראזות אחרות.
יחידות המשנה הצדדיות מכילות מסוף NH2 ו-COOH העשוי מסלילי אלפא ויריעות בטא.
מסוף NH2 מקיים אינטראקציה עם אתר קישור המכיל אבץ ואזור מסוף COOH אשר מתקשר עם DnaB-ID.
הקפל של טופרים נמצא גם בטופואיזומרז ובפרימזה / הליקאז של המיטוכרונדריה.
כמה פריזאות דמויי DnaG (דמויות חיידקים) נמצאו בגנום ארכיאלי.
פרימאזות של אוקריוטה וארכיאות נוטות להיות דומות יותר זו לזו, מבחינת מבנה ומנגנון, מאשר לפניות חיידקיות.
משפחת העל AEP קיצור של - Archaeo-Eukaryote Primase, אשר רוב יחידות המשנה הקטליטיות האוקריוטה וארכיאות שייכות אליהן, הוגדרה לאחרונה כמשפחת פרימאז-פולימראז כהכרה בתפקידים רבים אחרים שמילאו האנזימים במשפחה זו.
סיווג זה מדגיש גם את המקורות הרבים של האינזימים המשתיכים ל-AEP; משפחת העל מוכרת כעת כחלק החסר במעבר בין פונקציות RNA ו-DNA.
פרימאזות ארכיאליות ואיקריוטות הן חלבונים הטרודימרים עם יחידת בקרה אחת גדולה (PRIM2 אנושי, p58) ותת יחידת קטליטית קטנה אחת (PRIM1 אנושית, p48 / p49).
יחידת המשנה הגדולה מכילה מקבץ 4Fe – 4S (ברזל וגופרית) מקצה ה-N, אשר לעיתים מפוצל בארכיות מסוימות כ-PriX / PriCT.
יחידת המשנה הגדולה (יחידת הבקרה) מעורבת בשיפור הפעילות והספציפיות של יחידת המשנה הקטנה.
לדוגמה, הסרת החלק המתאים ליחידת המשנה הגדולה בחלבון היתוך PolpTN2 גורמת לאנזים איטי יותר עם פעילות תעתיק הפוך.
למשפחת ה-AEP של הפרימרז-פולימראזות תכונות מגוונות מעבר לייצור תחליים בלבד.
בנוסף להכנת פרימר לפלרמור ה-דנ"א במהלך שכפול, לאנזימים של AEP יכולות להיות פונקציות נוספות בתהליך שכפול הדנ"א, כגון פילמור של דנ"א או רנ"א, טרנספרז סופנית ), סינתזת מעבר , תיקון DNA לא הומולוגי ואולי בהפעלה מחדש מזלגות שכפול תקועים.
פרימאזות בדרך כלל מסנתזות פריימרים מריבונוקליאוטידים ; עם זאת, לפרימאזות עם יכולות פולימראז יש גם זיקה לדאוקסיריב-נוקלאוטידים .
פרימאזות עם פונקציונליות טרנספרז סופנית מסוגלים להוסיף נוקלאוטידים לקצה 3 'של גדיל DNA ללא תלות בתבנית ומשמשות לעיתים ליצירת השונות בנוגדנים (רקומבינצית VDJ).
אנזימים אחרים המעורבים בשכפול דנ"א, כגון הליקאזות, עשויים גם הם להפגין פעילות פרימאז.
PrimPol אנושי (ccdc111) בעל פונקציות של פרימאז ופולימראז, כמו פרימאזות ארכיאליות רבות; מציג פעילות טרנספרז סופנית בנוכחות היסוד מנגן; ומשחק תפקיד משמעותי בסינתזת מעבר ובהפעלת מחדש של מזלגות שכפול תקועים.
PrimPol מגויסת באופן פעיל לאתרים פגומים באמצעות האינטראקציה שלה עם RPA, חלבון מתאם המאפשר שכפול ותיקון DNA.
ל-PrimPol תחום אצבעות אבץ הדומה לזה של כמה פרימאזות נגיפיות, שהוא חיוני לסינתזת מעבר ולפעילות הפרימאז ועשוי לווסת את אורך הפריימר.
שלא כמו ברוב הפרימאזות, PrimPol מסוגל באופן ייחודי להתחיל שרשראות DNA עם dNTP.
ל- PriS, יחידת המשנה הקטנה של הפרימאזות הארכאית, יש תפקיד בסינתזת מעבר (TLS) ויכול לעקוף פגמים נפוצים של DNA.
ברוב הארכאות חסרות הפולימראזות המתמחות המבצעות TLS אשר נמצאות באאוקריוטים ובחיידקים.
PriS לבדו מסנתז באופן מועדף מחרוזות DNA; אך בשילוב עם PriL, מוגברת פעילות יחידת המשנה הגדולה של RNA פולימראז.
ב- Sulfolobus solfataricus ארכאה טרמופילית, ה-פרימאז PriSL, שהוא הטרודימר, יכול לשמש כ- פרימאז, פולימראז וטרנספרז סופי.
PriSL נחשב ליזום סינתזת הפריימר עם NTPs ואז הוא עבור להשתמש ב-dNTP.
האנזים יכול לפלמר שרשראות רנ"א או דנ"א, כשגדילי הדנ"א מגיעים עד 7000 נוקלאוטידים (7 קילו-בתים).
מוצע כי פונקציונליות מרובה זו עשויה להיות מאפיין נפוץ של פרימאזות ארכיאליות.
פרימאזות רב-תכליתיות של AEP מופיעות גם בחיידקים ובקטריופאג' המדביקים אותם.
הם יכולים להציג פונקציות רבות עוד יותר מעבר לפילמור.
ליגאז די' בבקטריה - LigD Bacterial (The DNA ligase D) מעורב בעיקר במסלול NHEJ.
יש לו פונקציית AEP סופר-פולימראז / פרימאז, פונקציית 3'-פוספואסטרז ותחום ליגאז.
הוא מסוגל לעשות פונקציות של פולימראז, DNA ו-RNA ופעילות טרנספראז סופנית.
פונקציית הפילמור של - DNA יכולה לייצר גדילים באורך של 7000 נוקלאוטידים (7 קילו-בתים), ואילו פונקציית הפילמור של - RNA מייצר גדילים באורך של עד 1 קילו-בייט.
את אנזימי AEP וניתן למצוא אותם מקודדים באלמנטים גנטיים ניידים כולל וירוסים / פאגים ופלסמידים.
הם משתמשים בהם כחלבון שכפול יחיד או בשילוב עם חלבונים אחרים הקשורים לשכפול, כגון הליקאזות, ולעיתים נדירות, פולימראזות DNA.
בעוד שנוכחות AEP בנגיפים אוקריוטים וארכיאאליים הייתה צפויה מכיוון שהם משקפים את המארחים שלהם, נגיפי החיידקים והפלסמידים מקודדים באותה תדירות גם אנזימי ממשפחת העל - AEP כפי שהם עושים את הפרימות של משפחת DnaG.
מגוון רב של משפחות AEP נראה גם בפלסמידים חיידקיים שונים על ידי סקרי גנומיקה השוואתיים.
ההיסטוריה האבולוציונית שלהם אינה ידועה כרגע, מכיוון שאלה שנמצאו בחיידקים ובקטריופאגים נראים שונים מאוד מאלו ההומולוגים הארכיאו-אוקריוטיים כפי שהיה אמור להיות אם הם היו נוצרים מהעברת גנים אופקית לאחרונה.
הליקאז דמוי MCM בזן Bacillus cereus ATCC 14579 (BcMCM) הוא הליקאז SF6 המשולב עם פרימאז AEP.
לאנזים פונקציות פרימאז ופולימראז בנוסף לתפקוד הליקאז.
הגן המקודד לו נמצא בפרופאג'.
הליקאז זה נושא הומולוגיה ל-ORF904 של פלסמיד pRN1 מ-Sulfolobus islandicus, בעל תחום של פרימאז ופולימרז AEP .
נגיף החיסון D5 ו-HSV Primase הם דוגמאות גם לאיחוי פרימאז הליקאז מסוג - AEP-helicase.
PolpTN2 הוא פרימאז ארכאי שנמצא בפלסמיד TN2. שילוב של תחומים הומולוגיים ל-PriS ול- PriL, והוא מציג הן פעילות של פרימאז ו-DNA פולימראז, כמו גם פונקציה של טרנספרז סופני.
בניגוד לרוב הפרימאזות, PolpTN2 יוצר פריימרים המורכבים אך ורק מ-dNTP.
באופן לא צפוי, כאשר היכולת מן האנזים הדמוה ה-PriL נעלמה, PolpTN2 יכול היה גם לסנתז DNA בתבנית ה-RNA, כלומר, שימש כפולימראז DNA תלוי RNA שעתוק במהופך .
אפילו לפרימאזות של DnaG יכולות להיות פונקציות נוספות.
הבקטריופאג' T7 gp4 הוא מיזוג של פרימאז והליקאז מסוג - DnaG primase-helicase, ומבצע את שתי הפונקציות בשכפול.
פרייקורפס ליצו הייתה יחידת פרייקור בולטת שפעלה ברפובליקת ויימאר בין ינואר 1919 לאפריל 1920.
פרייקורפס ליצו הוקם ב-17 בינואר 1919 בידי שלושה קצינים לשעבר מצבא הקיסרות הגרמנית: הנס פון ליצו, ולטר דין ואריך פון ביבו.
הם בחרו לקרוא ליחידה על שמו של ליצו דווקא כדי ליצור השוואה בינה לבין "הפרייקור של ליצו" המיתולוגי.
הפרייקורפס מומן מכספי הקרן של הליגה האנטי-בולשביקית.
בשיאו כלל פרייקורפס ליצו 1,500 חיילים.
הוא פעל כנגד סיעות השמאל הקומוניסטי בגרמניה, אך גם התנגד לעצם קיומה של רפובליקת ויימאר וקרא להחזרת המונרכיה לגרמניה.
הפרייקורפס לחם לצד הצבא הסדיר במהלך קרבות מרץ בברלין וברדיפת המורדים שלאחריהם.
לאחר מכן השתתף הפרייקורפס בכיבוש הרפובליקה הסובייטית הבווארית ובדיכוי האכזרי של מרד הרוהר.
בקרב על העיר רמשייד אל מול צבא הרוהר האדום, ספג הפרייקורפס אבדות כבדות וכמעט נמחק לחלוטין.
הוא פורק לבסוף באפריל 1920.
פְּרִימָדוֹנָה, (באנגלית ובאיטלקית: prima donna ברבים: prime donne, תרגום מאיטלקית: ה"גברת הראשונה") הוא מונח באופרה, בתיאטרון או בקומדיה דל'ארטה, המיוחס לגברת המובילה, שתקבל את התפקידים הראשיים על הבמה.
לזמרות הפרימדונות יש תכונות אישיות מיוחדות ומוחצנות גם מחוץ לבמה.
הן נתפסו כתובעניות יותר מהקולגות שלהם.
המונח התפשט והפך לנפוץ גם מחוץ לבימות האופרה או התיאטרון.
במונח "פרימדונה" משתמשים גם ביחס לכל מי שמתנהג בצורה תובענית או טמפרמנטית או בעל השקפה מנופחת על עצמו.
הפרימדונה באופרה הייתה בדרך כלל, אך לא בהכרח, בעלת גוון קול סופרן.
המונח המקביל לדמות הגברית (בדרך כלל בעל קול קסטרטו במאות ה-17 וה-18, מאוחר יותר טנור) הוא, primo uomo.
במאה ה-19 באיטליה, האישה המובילה בצוות האופרה או הקומדיה דל'ארטה הייתה ידועה בשם הפרימה דונה, פשוטו כמשמעו "הגברת הראשונה".
אישה זו, קיבלה בדרך כלל את התפקיד הראשי על הבמה בקול סופרן, היא הייתה בדרך כלל מבצעת תפקידים מובילים ושרה יותר מנשים אחרות בהופעות.
פרימדונות אופרה מפורסמות גרמו לא פעם לחובבי האופרה להתחלק ל"מועדונים מנוגדים", תוך תמיכה בזמר או זמרת על פני אחרים.
למשל, היריבות בין המעריצים של מריה קאלאס ורנאטה טבאלדי, הייתה אחת המפורסמות, למרות הידידות בין שתי הזמרות.
הכינוי prima donna assoluta (הגברת הראשונה המוחלטת) מיוחס מדי פעם לפרימדונה מצוינת יוצאת דופן.
האישה ששרה את החלק השני בגודלו ובחשיבותו באופרה כונתה, בהתאם, seconda donna; בסוף המאה ה-18, תפקיד זה כונה לעיתים " אלטרה פרימדונה".
לפעמים, הפרימדונות היו נשים יוצאות דופן גם מחוץ לבמה ובעלות דרישות קפדניות מחברי הלהקה, ממוזיקאים, ממעצבי התפאורה והמלתחות, מפיקים ושאר הצוות.
עם זאת, הן נסבלו מתוך יראת כבוד, בגלל הכישרון המושלם שלהן וההכנסות מהן בקופות.
המונח פרימדונה נכנס לשימוש נפוץ בכל תחום, והוא מציין אדם שמתנהג בצורה תובענית, לרוב טמפרמנטית, וחושף ראייה מנופחת על עצמו, על כישרונו וחשיבותו.
המשמעות העכשווית של המונח פרימדונה העכשווי, קבל קונוטציה שלילית של אדם יהיר, חסר משמעת, אגואיסטי, מגונה או טמפרמנטי, שמתקשה לעבוד בהנחיה או כחלק מצוות אך תרומתו חיונית להצלחת הקבוצה.
פרייסטד (קרי פַרְיֵסְטַד; בשוודית: Färjestad Bollklubb) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מקרלסטד, שוודיה.
הקבוצה הופיעה 21 פעמים בגמר אליפות שוודיה וניצחה עשר פעמים מאז הקמת ליגת ההוקי השוודית (לשעבר אליטסריין) ב-1975 ובכך נחשבת לקבוצת ה-SHL המצליחה בהיסטוריה.
הקבוצה משחקת בליגה הגבוהה ביותר בשוודיה מאז 1965. לאחר ירידתה של ברינס להוקי אלסוונסקאן בשנת 2023, פרייסטד היא הקבוצה היחידה שמשחקת ברציפות ב-SHL, מאז הקמתה בשנת 1975. היא הגיעה לגמר אליפות ה-SHL שש שנים ברציפות בין 2001–2006 וזכתה פעמיים בגביע לה מאט.
לקבוצה ישנה יריבות עם הקבוצות יורגודן, פרלונדה ו-HV71.
פרייסטד נוסדה ב-10 בנובמבר 1932 בקיוסק הופסטרם במחוז פרייסטד בקרלסטד על ידי סוון בְּרִיכֵה, יסטה יונסון, סוון לאשון ואיריק מִירֵן.
בתחילה ענף הספורט העיקרי של ההתאחדות היה בנדי, מה שעדיין בא לידי ביטוי בשמו המלא של המועדון.
ההוקי קרח נכלל לראשונה ב-1956.
בשנת 1965 עלתה פרייסטד לליגה הבכירה, בה הצליחה לזכות לראשונה בשנת 1973.
במהלך עונת 1974/75 העפילה פרייסטד לעונה הראשונה של האליטסריין ומאז מעולם לא ירדה ליגה.
הסבר קוד: מ—משחקים ששיחקו, נ—ניצחונות, ה—הפסדים, נ"ה—ניצחונות בהארכה, ש"ע—שערים עבור, ש"נ—שערים נגד, נק—נקודות.
עונה ליגה עונה סדירה תוצאות פלייאוף מוביל הנקודות (עונה סדירה) סיום מ נ ה נ"ה 2020/21 SHL 8 52182311 הפסידו ברבע הגמר 4-0 (וקשה) ד.
פרייס דניאל נולד בדייטון שבטקסס, כילדם הבכור של מריון פרייס האב, ושל נאני בלאנש פרטלו.
ב-1912 נולדה אחותו אלן וירג'יניה דניאל, וב-1915 נולד אחיו ויליאם פרטלו דניאל.
כנער היה דניאל כתב של העיתון פורת' וורת' סטאר-טלגרם.
את לימודי המשפטים באוניברסיטת ביילור הוא מימן באמצעות עבודה כמנקה וכשוטף כלים, ובעבודה בעיתון וייקו ניוז טריביון.
ב-1932 קיבל דניאל את התואר מאוניברסיטת ביילור.
לאחר סיום לימודיו הוא פתח משרד עורכי דין במחוז ליברטי, ולעיתים קרובות קיבל מקנה וקרקעות כתשלום על שירותיו.
חבר בית הנבחרים של טקסס
ב-1938 נבחר דניאל לבית הנבחרים של טקסס.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות פעמיים וכיהן בבית הנבחרים מינואר 1939 ועד ינואר 1946. הוא התנגד להטלת מס מכירות בטקסס, וכיהן במגוון ועדות בבית.
בשנתיים האחרונות לכהונתו בבית הנבחרים כיהן דניאל כיושב הראש שלו.
לאחר התפזרות מושב בית המחוקקים במאי 1943 ויתר דניאל על הפטור שלו משירות צבאי, והתגייס לצבא ארצות הברית, בו הוא שירת בכוחות המודיעין.
בעת שירותו הוא היה מוצב באמרילו שבטקסס, בפיין בלאף שבארקנסו ובבאטון רוז' שבלואיזיאנה.
ב-1944, לאחר סיום הכשרתו בבית הספר של הפרקליטות הצבאית הראשית של הצבא באן ארבור, מישיגן, הוא קיבל מינוי כלוטננט משנה, ולאחר מכן הוא היה למדריך בבית הספר לשירותים אישיים של הצבא בלקסינגטון, וירג'יניה.
ב-1945 סופח דניאל לשירות משותף בצבא ובחיל הנחתים של ארצות הברית, ששלח אותו לססבו שבמחוז נגסאקי ביפן כדי להקים בית ספר של חיל הנחתים.
הוא קיבל ציונים לשבח משתי זרועות השירות, ובמאי 1946 שוחרר מהשירות.
לאחר תום שירותו, שב דניאל לטקסס, ונבחר כתובע הכללי של המדינה.
בתפקידו זה הוא הציג ב-1947 את הטיעונים בתביעה על בעלות על קרקעות בפסק הדין "ארצות הברית נגד קליפורניה" (United States v.
19) בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בשם המדינות השוכנות על החוף, תיק שבו פסק בית המשפט נגד קליפורניה ב-23 ביוני אותה שנה.
בתיק "סוויט נגד פיינטר" בבית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לביטול ההפרדה הגזעית מ-1950, הגן דניאל על אוניברסיטת טקסס באוסטין.
במקרה זה, סורבה בפברואר 1946 קבלתו של הסטודנט האפרו-אמריקאי מריון סוויט לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
סוויט עמד בכל דרישות הקבלה, למעט העובדה שמוסדות החינוך של טקסס פעלו תחת הפרדה גזעית.
ביוני 1950 קבע בית המשפט העליון שסוויט חייב להתקבל ללימודים.
ב-1952 נבחר דניאל לסנאט של ארצות הברית.
הוא נלקח מידית תחת חסותו של מנהיג סיעת המיעוט בסנאט, הסנאטור מטקסס לינדון ג'ונסון, כשזה האחרון סייע להקל על מחסור במשרדים בבניין הסנאט בכך שאפשר לצוות של דניאל לעבוד מתוך לשכתו.
במהלך כהונתו בסנאט שימש דניאל חבר בוועדה למסחר בין-מדינתי וסחר חוץ, ועדת משרד הדואר והשירות האזרחי, ועדת המשפט, ובוועדות המשנה שלה לביטחון פנים ולעבריינות נוער.
כסנאטור חדש היה דניאל פעיל בחקירת נגע הסמים וברפורמה בחבר האלקטורים.
כמי שהתנגד לביטול ההפרדה הגזעית, הצטרף דניאל ל-19 סנאטורים ול-77 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית בחתימה על , שבו גונתה החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, ובו זכו המדינות לעידוד להתנגדות ליישומה.
בפסק הדין של בית המשפט העליון "קופר נגד ארון" מ-1958 נקבע שהמדינות מחויבות לקיים את ההחלטות הקודמות בנוגע לביטול ההפרדה הגזעית.
שטחי הגאות והשפל ובחירות 1952
ההישג ארוך הטווח ביותר של דניאל כסנאטור היה הסיוע לשמירת הבעלות של טקסס על האדמות השקועות, ובתוך זה הזכויות לכריית מחצבים על החופים.
ניצחונו זה הניב רווחים נקיים של מיליארדי דולרים לטובת בתי הספר של טקסס.
במהלך הבחירות של 1952 ראתה טקסס בנושא זה כבעל חשיבות עליונה.
דווייט אייזנהאואר תמך בבעלות המדינה על הקרקעות, בעוד שעדלי סטיבנסון התנגד.
טקסס, כולל רבים ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בה, הצביעו עבור אייזנהאואר שבבחירות ניצח בטקסס.
המחלוקת בנוגע לשטחי הגאות והשפל , נסובה סביב הבעלות על שטחים של 2,440,650 אקרים (9,877 קמ"ר) של אדמה שקועה במפרץ מקסיקו בין קו השפל לבין הגבול הימי של המדינה שבמרחק של 3 ליגות (16.65 ק"מ) מהחוף.
טקסס קיבלה את השטחים הללו בעת שהתקיימה כרפובליקת טקסס, ומאוחר יותר שמרה לעצמה את הזכויות כאשר התקבלה כמדינה בארצות הברית ב-1845. בית המחוקקים של טקסס העניק למועצת הקרקעות של בתי הספר לנצל את זיכיונות הכרייה בשם קרן החינוך הקבועה.
בכל מדינות ארצות הברית השוכנות לחוף הים, טענה הממשלה הפדרלית לבעלות על הקרקעות כאשר התגלה בהן נפט.
התביעה הראשונה "ארצות הברית נגד קליפורניה", הוגשה על ידי הממשלה הפדרלית ב-1946 נגד קליפורניה.
התובעים הכלליים של כל שאר המדינות מונו כידידי בית המשפט.
דניאל, כתובע הכללי של טקסס, טען במקרה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1947 בשמן של כל שאר מדינות החוף.
באותה שנה פסק בית המשפט נגד קליפורניה.
ב-1952 הונחה על שולחן הקונגרס הצעת חוק לאישור בעלות המדינות על השטחים, שעליה הטיל הנשיא הארי טרומן וטו.
באות השנה ציין המועמד לנשיאות דווייט אייזנהאואר שהסכם הסיפוח של טקסס לארצות הברית העניק את הזכויות על הקרקעות לטקסס.
המועמד עדלי סטיבנסון הודיע שאם הוא ייבחר לנשיאות, הוא יטיל וטו על כל חוק שהקונגרס יחוקק ושיעניק את הזכויות לטקסס.
ועידת המפלגה הדמוקרטית של טקסס קיבלה החלטה שקראה לכל חבריה להצביע לאייזנהאואר.
ב-1953, דניאל, שאז כבר כיהן כסנאטור, היה אחד מ-35 התומכים בהחלטה המשותפת של הסנאט מספר 13, שנוסחה על ידי הסנאטור מפלורידה ספסארד הולנד, שהשיבה את הזכות על האדמות השקועות למדינות החוף.
יחד עם לינדון ג'ונסון, ספסארד, ומנהיג הרוב בסנאט רוברט טאפט, פעל דניאל ללא לאות להתגבר על הפיליבסטר של 27 הימים שהופעל נגד הצעת החוק, ובסופו של דבר עבר החוק ברוב של 56 תומכים מול 35 מתנגדים, וב-13 במאי עבר בבית הנבחרים.
ב-22 במאי חתם הנשיא אייזנהאואר על החוק.
ב-1956 נבחר דניאל כמושל טקסס.
כממלא מקומו הזמני בסנאט נבחר ויליאם ארוויס בלייקלי, ובבחירות המיוחדות לאיוש מושבו נבחר יריבו המרכזי במפלגה הדמוקרטית ראלף יארבורו.
כמושל, התקבלו הצעותיו לצעדי חקיקה לארגון מחדש של מועצת הביטוח של טקסס, העברת תקנון אתיקה למחוקקים ולשאר עובדי המדינה, פיקוח על הלוביסטים, מבנה משופר עבור ארכיון המדינה, ותוכנית ארוכת טווח לשימור משאבי המים.
ב-1958 נבחר דניאל לתקופת כהונה שנייה לאחר שהביס את המועמד הרפובליקני אדווין ס.
ב-1960 נבחר דניאל כמועמד הדמוקרטים לתפקיד המושל על פניו של ג'ק קוקס.
בבחירות הכלליות הוא זכה ב-1,637,755 קולות (72.8 אחוזים), מול 612,963 הקולות (27.2 אחוזים) של יריבו הרפובליקני ויליאם סטגר.
ב-1961 העביר בית המחוקקים של טקסס חוק להטלת מס מכירות של 2 אחוזים.
דניאל בחר שלא לחתום על החוק, אך גם לא הטיל עליו וטו.
לאחר העברת החוק ירדה הפופולריות של דניאל, ולא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה רביעית לאחר שהוא נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית ג'ון קונלי.
ב-1967 מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את דניאל כמנהל משרד המוכנות לחירום .
ב-1971 מינה אותו המושל פרסטון סמית' למושב התשיעי של בית המשפט העליון של טקסס, שהתפנה עקב פרישתו של קלייד א.
הוא נבחר פעמיים לתקופות כהונה נוספות ב-1972 וב-1978, ובתום תקופת כהונתו השנייה פרש.
לאחר פרישתו מכס השיפוט שימש דניאל כיועץ משפטי פרו בונו עבור האינדיאנים משבט האלבמה-קושטה .
כיועץ המשפטי שלהם, הוא היה פעיל בהקמת המועצה של טקסס לענייני האינדיאנים של טקסס ב-1965.
ב-1940 נשא דניאל לאישה את ג'ין יוסטון בולדווין, צאצאית בדור חמישי של סם יוסטון, ולשניים נולדו ארבעה ילדים, כולל פרייס דניאל הבן, שכמו אביו היה חבר ויושב ראש בית הנבחרים של טקסס.
פרייס דניאל נפטר בעיר הקטנה ליברטי שבטקסס ב-25 באוגוסט 1988, כתוצאה משבץ מוחי שלקה בו.
הוא נטמן בחווה המשפחתית במחוז ליברטי.
על שמו של דניאל קרוי בניין המשרדים של מדינת טקסס באוסטין, שהוא חלק ממכלול קפיטול מדינת טקסס.
אגודת בוגרי אוניברסיטת ביילור מעניקה את פרס השירות הציבורי המצטיין על שם פרייס דניאל.
ביתו של דניאל נתרם לספרייה והארכיון של מדינת טקסס, וקרוי על שמו ועל שם רעייתו.
פרימטים (שם מדעי: Primates; קופאים) היא סדרה במחלקת היונקים הכוללת את האדם ולמעלה מ-524 מיני קופים, קופיפים וקופי אדם.
קופים צרי-אף כולל את קופי אדם ובפרט את האדם
קופים צרי-אף וקופים רחבי-אף שייכים לאותה אינפרא-סדרה: אנתרופואידים.
שאר הפרימטים לעומתם מכונים קיפופים.
אצל הפרימטים הראייה היא החוש המפותח ביותר.
יש להם ציפורניים, שתי בלוטות חלב בלבד ולרוב נולד צאצא אחד בכל המלטה.
בנוסף, מלבד הקואלות, הם בעלי החיים היחידים בטבע בעלי טביעות אצבע.
המין הגדול ביותר בסדרה הוא גורילה מזרחית (Gorilla beringei) שמשקלו עד 205 ק"ג.
הקטן ביותר הוא למור ברטה עכברי (Microcebus berthae) שמשקלו עד 30 גרם.
פירושה בעברית של המילה הלטינית "פרימט" הוא "ראשון במעלה".
את המונח טבע קארולוס ליניאוס משום שבסדרה זו כלול האדם, "נזר הבריאה", כדברי ליניאוס.
כך קרא ליתר היונקים "השניים במעלה" ולשאר בעלי החיים "השלישיים במעלתם".
בקרבה האנטומית הרבה שבין האדם לקופים הבחינו כבר הקדמונים, כמו אריסטו וגלנוס.
ההיסטוריה האבולוציונית של הפרימטים מגיעה 85 מיליון שנה אחורה.
אחד ממיני היונקים העתיקים ביותר הקרוב לראשוני הפרימטים, פלסיאדפיס, הגיע מצפון אמריקה.
פרימטים קדומים נוספים בעלי מבנה דומה, נפוצו באירואסיה ובאפריקה במהלך הפליאוקן והאאוקן.
פורגאטוריוס הוא אחד מארבעה מינים שנכחדו שלפי המחקר הוא הדוגמה המוקדמת ביותר לפרימט או פרוטו-פרימט, המתוארך לפני 66 מיליון שנה.
הפרימטולוג דייוויד ביגון הגיע למסקנה כי פרימטים קדומים נפוצו באירואסיה וכי שושלת שמובילה לקופים ובני האדם האפריקאים, כולל דריופיתקוס, נדדה דרומה מאירופה או ממערב אסיה לאפריקה.
אוכלוסיית הפרימטים הטרופיים ששרדה, אשר נראית באופן המלא ביותר באתרי המאובנים העליונות של תקופת האוליגוקן והשכבות התחתונות ביותר של שקע פיום מדרום-מערב לקהיר, הולידה את כל מיני הפרימטים החיים – למורים של מדגסקר, לוריסים של דרום מזרח אסיה, גלגוס של אפריקה, ואת האנתרופואידים החולקים אבות קדומים משותפים עם הומו סאפיאנס.
תת-סדרה בעלי אף לח (Strepsirhini)
תת-סדרה קופים רחבי אף או קופי העולם החדש (Platyrrhini)
משפחה אומומידיים (Omomyidae) – נכחדה
תת-סדרה קופים צרי אף או קופי העולם הישן (Catarrhini)
פְּרִימוֹ מיקלה לוי (באיטלקית: Primo Michele Levi; 31 ביולי 1919, טורינו, פיימונטה, איטליה – 11 באפריל 1987) היה סופר וכימאי יהודי-איטלקי.
כתב זכרונות, סיפורים קצרים, שירים ורומנים.
ידוע ביותר ביצירתו על השואה, ובמיוחד על תיאורו של הזמן שעבר עליו במחנה העבודה אושוויץ מונוביץ.
ספרו "הזהו אדם?", העוסק בתקופת שהותו באושוויץ, תואר כאחד הספרים החשובים שנכתבו במאה ה-20.
פרימו לוי נולד ב-1919 בטורינו שבפיימונטה, ממלכת איטליה למשפחה יהודית ליברלית.
אביו, צֶ'זַרֶה (Cesare), היה קורא נלהב ואוטודידקט.
הוא עבד בבית החרושת "גנץ", ובילה חלק ניכר מזמנו בהונגריה, מקום החברה.
אמו של פרימו, אסתר (Ester; נודעה ברבים בשם "רינה") הייתה משכילה ובוגרת ה־Instituto Maria Letizia.
אף היא הייתה קוראת נלהבת, ידעה לנגן בפסנתר ודיברה צרפתית שוטפת.
נישואי הוריו היו ביוזמת אבי אמו, צ'זרה לוּצַאטִי (Cesare Luzzati).
ביום חתונתם העניק סבו לזוג הצעיר את הדירה ברחוב 75 Corso Re Umberto, שבה חי פרימו לוי מרבית חייו.
ב-1921 נולדה אחותו אנה מריה (Anna Maria); פרימו לוי חש כלפיה קרבה רבה במשך כל ימי חייו.
ב-1925 החל לבקר בבית הספר היסודי פֶלִיצֶ'ה רִינְיוֹן (Felice Rignon) בטורינו.
פרימו היה ילד צנום, עדין וביישן שהחשיב את עצמו למכוער.
תיקו האישי בבית הספר כולל תקופות היעדרות ארוכות, במהלכן למד בביתו – תחילה עם אמיליה גלאודה (Emilia Glauda), ובהמשך עם מריסה זיני (Marisa Zini), בתו של הפילוסוף זֽינוֹ זֽיני (Zino Zini).
את חופשות הקיץ בילה לוי עם אמו בבית חווה ששכרה בעמק ולדנסיאן (Waldensian), מדרום-מערב לטורינו.
אביו נשאר בטורינו, גם מפני שלא חיבב את חיי הכפר, וגם בשל בגידותיו באשתו.
בספטמבר 1930 נכנס לוי לבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אזליו (Massimo d'Azeglio), שנה לפני גיל הכניסה הרגיל.
הוא היה התלמיד הצעיר ביותר, הנמוך ביותר והנבון ביותר בכיתתו, כמו גם היהודי היחיד בה.
בשל כל אלה הוא סבל התעללות.
באוגוסט 1932, בתום שתי שנות לימוד בתלמוד תורה בטורינו, הוא חגג בר מצווה בעלייתו לתורה בבית הכנסת.
ב־1933 הצטרף לתנועת הנוער האוונגרדיסטי (Opera Nazionale Balilla, ה-ONB) של הנוער הפשיסטי, כמצופה אז מכל תלמיד בית ספר באיטליה.
הוא התחמק מתרגילי סדר בסגנון צבאי, בהצטרפו לחטיבת הסקי במסגרתה בילה כל שבת בעונה המושלגת במדרונות שסביב טורינו.
כנער צעיר חלה לוי לעיתים תכופות, לרוב מזיהומים בחזה, אך חרף זאת השתתף בפעילות פיזית ברצון.
פרימו נהג לחמוק עם כמה מחבריו לאצטדיון ספורט נטוש, שם ערכו תחרויות אתלטיקה.
ביולי 1934 בהיותו בן 14, הוא עבר את מבחני הקבלה לתיכון (Liceo classico) מאסימו ד'אזליו שהתמחה בלימודים קלאסיים, והחל את לימודיו שם בסתיו.
בית הספר נודע במוריו האנטי-פשיסטים.
בגמר לימודי החובה החל בלימודי כימיה באוניברסיטת טורינו.
ממשלת איטליה הפאשיסטית פתחה באותן שנים בחקיקת חוקים גזעניים, מה שהקשה על לוי להגיש את עבודת הגמר שלו, מהיותו יהודי.
חרף זאת הצליח לוי להגיש את עבודת הגמר וסיים את לימודיו באוניברסיטה בהצטיינות.
בתעודת הגמר שקיבל ב־1941, צוין כי הוא "מן הגזע היהודי".
אותם חוקי גזע מנעו ממנו למצוא עבודה שתהלום את השכלתו – בתום לימודיו.
חברי הקבוצה אהבו לטייל ולעשות סקי בהרים.
כולם היו אינטלקטואלים יהודים אנטי-פאשיסטיים, סטודנטים או בוגרי לימודים אקדמיים.
הם הקימו יחדיו קבוצת התנגדות שנקראה "בני הספרייה היהודית", שפעלה כנגד המשטר הפאשיסטי בשיתוף פעולה עם המחתרת האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Liberta).
בספטמבר 1943, אחרי שהממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, מנהיגה לשעבר, בניטו מוסוליני, חולץ מכלאו על ידי הגרמנים והועמד בראש ממשלת בובות מטעם הגרמנים בצפון איטליה הכבושה.
תנועת המחתרת האיטלקית החלה לפעול במטרה לכבוש את האזור הגרמני, ולוי, לוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו, וכמה חברים נוספים הצטרפו אליה, נמלטו למרגלות הרי האלפים וניסו להצטרף לתנועת הפרטיזנים הליברלית "Giustizia e Libertà" (צדק וחירות).
לוי וחבריו לא היו מיומנים דיים כדי לעמוד בסיכון שקיבלו על עצמם; הם נתפסו במהירות, בעקבות הלשנה, על ידי המיליציה הפשיסטית ששלטה שם בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1943. כאשר גילו שלוי ממוצא יהודי, שלחו אותו למחנה הריכוז פוסולי, אליו הגיע בסוף ינואר 1944.
ב-21 בפברואר 1944, נשלחו עצירי פוסולי, בשנים-עשר קרונות רכבת סגורים להובלת בקר, למחנה הריכוז אושוויץ.
לוי שהה שם במשך 11 חודשים בטרם שוחרר המחנה על ידי הצבא האדום.
מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, היה לוי אחד מ-20 ששרדו את אושוויץ.
לוי הצליח לשרוד הודות לצירוף נסיבות: הוא ידע קצת גרמנית בזכות ספרי כימיה כתובים גרמנית שהוא קרא, והדבר היה לו לתועלת במחנה.
הוא שילם בלחם עבור שיעורים בגרמנית ובהתמצאות ברחבי מחנה אושוויץ על ידי אסיר איטלקי בכיר ומנוסה ממנו במחנה.
באמצע נובמבר 1944 הוא השיג משרה במעבדת בּוּנַה (Buna) במחנה, שנועדה לייצר גומי סינתטי וכך נמנעה ממנו עבודת פרך בחוץ בטמפרטורות מקפיאות.
זמן לא רב טרם שחרור המחנה, הוא חלה במחלת השנית ונכנס לבית החולים של המחנה.
הדבר היה לו לתועלת – כאשר התקרבו חיילי הצבא האדום, אנשי האס אס מיהרו לפנות את המחנה – הם לקחו עמם את כל האסירים חוץ מהחולים החמורים, לצעדת המוות על מנת להתרחק מן הצבא שהחל להתקרב, ובצעדה זו נספה רובו הגדול של היוצאים מאושוויץ.
לוי, שנשאר במחנה בזכות חוליו, זכה להישאר בחיים.
אף על פי שהמחנה שוחרר ב-27 בינואר 1945, לוי הגיע לטורינו רק ב-19 באוקטובר אותה שנה.
אחרי ששהה במחנה בברית המועצות שריכז אסירים לשעבר, הוא החל במסע עקיף לביתו דרך אירופה המזרחית עם אזרחים איטלקים לשעבר שלחמו במלחמה בין צבא איטליה לבין צבא רוסיה.
מסעו הארוך, המתואר בספרו "ההפוגה", עבר דרך פולין, רוסיה, רומניה, הונגריה, אוסטריה וגרמניה.
עם חזרתו לאיטליה, לוי היה לכימאי תעשייתי במפעל בטורינו.
הוא החל לכתוב על חוויותיו במחנה הריכוז ועל חזרתו לאיטליה דרך אירופה המזרחית, חומר שבו השתמש בשני ספריו הידועים, "הזהו אדם?" (Se questo è un uomo) ו"ההפוגה" (La tregua).בדצמבר 1945 שקד לוי על כתיבת "הזהו אדם?".
תחילה כתב את פרק הסיום, שעוסק בעשרת הימים שבין עזיבת הנאצים את אושוויץ לבין הגעת הרוסים למחנה.
באותם עשרה ימים שהה לוי במרפאה לחולים מידבקים, ומסיבה זו לא צורף לצעדת המוות, שבה נספו או נרצחו כמעט כל האסירים האחרים.
בנובמבר 1946 השלים לוי את יתר פרקי ספרו.
כאשר שלח לוי להוצאת ספרים גדולה בטורינו, עירו, את הספר "הזהו אדם?", ההוצאה (אינאודי Einaudi) דחתה את כתב היד בטענה כי קיימים ספרים רבים מדי על המחנה הנאצי.
הוצאה קטנה יותר (דה-סילבה) רכשה את הזכויות על הספר מלוי ובנובמבר 1947 הדפיסה 2,500 עותקים של הספר.
אף על פי שבאותו הזמן הופיעה בעיתון "לה-אוניטה" סקירה חיובית של הספר על ידי איטלו קאלווינו, נמכרו ממנו רק 1,500 עותקים.
רק 11 שנים מאוחר יותר, ב-1958, פרסמה ההוצאה (אינאודי Einaudi) בטורינו את הספר בהגהה מחודשת.
אותו פרסום מחדש הוביל לתרגום הספר לאנגלית ב-1959, ולאחר מכן לתרגום לשפות רבות נוספות.
במרוצת שנות השמונים זכה הספר להכרה כאחת היצירות המשמעותיות ביותר שנכתבו על השואה.
ספרו השני, "ההפוגה", פורסם לראשונה ב-1963, כמעט 16 שנה לאחר פרסום הספר הראשון, וזיכה את לוי בפרס.
ספר זה זכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה".
שמו של לוי הלך לפניו.
תדיר כתב מאמרים בעיתון "לה סטמפה", המקומון של טורינו.
הוא השתוקק לכתוב גם על נושאים שונים.
הצלחתו המועטה ביותר, באותה התקופה, הייתה ספר שהכיל מספר סיפורי מדע בדיוני שכתב בצורה פסימית מאוד – "Vizio di Forma" (הספר טרם ראה אור בעברית).
הוא כתב גם שני ספרים ידועים נוספים, "זמן שאול", ו"הטבלה המחזורית" ("Il sistema periodico").
הראשון עוסק בדמויות שהוא פגש בזמן מאסרו, והשני הוא אוסף של אפיזודות מחייו, שכל אחת מהן קשורה באופן כלשהו לאחד היסודות הכימיים.
הרומן השאפתני "אם לא עכשיו אימתי", המספר את סיפורה של קבוצת פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה העושים את דרכם דרך רוסיה ופולין, קיבל את הפרסים הנחשבים "ויארג'ו" ו"קמפיילו" כאשר הם פורסמו באיטליה, ופרסמו את שמו של לוי בעולם.
לוי פרש ממשרתו כמנהל המפעל בטורינו ב־1977 על מנת להקדיש עצמו לכתיבה באופן שוטף.
הספר החשוב מבין יצירותיו המאוחרות הוא "השוקעים והניצולים" ("I sommersi e i salvati"), בחינה של השואה שבה לוי מסביר כי אף שאינו שונא את העם הגרמני על מה שקרה, הוא גם לא סלח להם.
הסיפורים הקצרים הידועים ביותר שלו נמצאים ב"מפתח כוכב" ("La chiave a stella") – אוסף של סיפורים על עבודה ועל עובדים אשר מסופר בידי מספר הדומה ללוי עצמו.
על ספר זה זכה בפרס הספרותי האיטלקי הבכיר פרס סטרגה (Premio Strega), המקביל לפרס מאן בוקר בשפה האנגלית.
ספריו העוסקים בתקופת השואה ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד, וספרי הפרוזה שלו ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, מרביתם בסדרת הספריה החדשה.
אחת הסיבות שגרמו ללוי לכתוב את "הזהו אדם?" היא תשוקתו העזה להעיד על האימה והזוועה לה גרמו הנאצים כאשר ניסו להגשים את "הפתרון הסופי".
הוא קרא עדויות רבות של עדים וניצולים והשתתף ברבות מפגישותיהם, על מנת שיוכל לכתוב, בסופו של דבר, על השואה.
לוי ביקר ביותר מ-130 בתי ספר כדי לדבר על החוויה שעבר במחנה הריכוז באושוויץ.
הוא הזדעזע מן התפישה הרוויזיוניסטית שניסתה לשכתב מחדש את היסטוריית מחנות ההשמדה הנאציים בצורה פחות מזעזעת, והוא יצא נגד הכחשת השואה.
בשבת, 11 באפריל 1987, נפל לוי אל מותו מהקומה השלישית בחדר המדרגות בבניין מגוריו.
קיימת סברה שהתאבד, אך יש המטילים ספק שזו הייתה התאבדות.
בין הטיעונים לתאונה: בהיותו מהנדס-כימאי, יכול היה להתאבד בבליעת רעל, במקום במוות אלים שיכול היה להותירו נכה עד אחרית ימיו, כדבריי חברתו, זוכת פרס נובל, ריטה לוי-מונטלצ'יני.
לוי לא השאיר אחריו כל מכתב התאבדות או הסבר; לוי החשיב את ההתאבדות כבריחה מאחריות ומדאגה למשפחתו.
לעומתם, סבורה הביוגרפית שלו מרים אניסימוב כי "הגבר עדין הנפש, ההגיוני והעניו הזה [...] בחר במוות אלים ותיאטרלי".
גם הביוגרפית קארול אנג'ייר (Carolde Angier) טוענת:
הביוגרף איאן תומסון (Ian Thomson) מעיר כי
אלי ויזל אמר באותו הזמן ש"פרימו לוי מת באושוויץ, רק 40 שנה מאוחר יותר".
השאלה נותרה פתוחה, והעניין שבה מתעורר בשל ערבוב מוטיבים רבים של חושך ושל אופטימיות בכתיבתו של פרימו לוי.
לפי בקשתו נחרת על מצבתו המספר 174517 – מספר האסיר שלו באושוויץ, שקועקע שם על זרועו.
שם הספר שנת הוצאה סוג תרגום לעבריתSe questo è un uomo 1947, 1958 ממואר הזהו אדם?, מאיטלקית: יצחק גרטי, תל אביב: עם עובד, תשנ"ג-1993 (מהדורה ראשונה תשמ"ט 1988)
אם זהו אדם, מאיטלקית: מירון רפופורט, עריכת תרגום: מנחם פרי.
הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף הוצאת ספרי סימן קריאה, 2024La tregua 1963ממוארההפוגה, מאיטלקית: אברהם פסקא, תל אביב: ספריית פועלים, 1979;
תל אביב: הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 2022.La ricerca delle radici1981אנתולוגיה אישיתבעקבות השורשים, מאיטלקית: יונתן פיין, עורכת: מנואלה קונסוני, הוצאת מאגנס, סדרת "משקפי הזהב", 2024Se non ora, quando?
עורכים: פאביו לוי ודומניקו סקארפה.
עריכה מאיטלקית: מנחם פרי, הספריה החדשה (ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד), 2023.
הביטוי פרימום נון נוקרה מבטא את אחד מעקרונות האתיקה הרפואית.
הביטוי משמש לפחות מאז 1860 תזכורת לעוסקים ברפואה, שלפעולות הנעשות מתוך כוונות טובות עשויות להיות תוצאות לא רצויות.
העיקרון התקבע כיסוד חשוב באתיקה הרפואית המודרנית בעיקר בזכות היותו אחד מארבעת עקרונות-העל שניסחו טום ביצ'מפ וג'יימס צילדרס בספרם "Principles of Biomedical Ethics ".
מכיוון שלא ניתן לפעול על פי העיקרון באופן אבסולוטי (כיוון שאי אפשר כמעט לטפל ללא אפשרות, ולו זניחה, של נזק), מקובל להתייחס למושג כאל דרישה לפעול לטובת החולה.
שלא כאמונה הרווחת, מקור הביטוי אינו שבועת היפוקרטס.
לרוב הביטוי מתואר כפרפרזה של גלנוס על ביטוי של היפוקרטס, אף שגלנוס כתב ביוונית ואין אזכור ידוע של הביטוי בכתביו.
הטקסט הקרוב ביותר במשמעותו לביטוי בכתבי היפוקרטס הוא "לעזור, או לפחות לא לגרום נזק" (מתוך אפִּידֶמִיוֹן, ספר ראשון, חלק חמישי).
אחת הדעות גורסת כי הראשון שהשתמש בביטוי "פרימום נון נוקרה" בתרבות הרפואית האמריקאית והבריטית היה רופא אמריקאי, וורתינגטון הוקר (Worthington Hooker) בספרו שיצא לאור ב־1847. אותו רופא ייחס את המקור לפתולוג והקלינאי הפריזאי אוגוסט פרנסואה שומל (Auguste François Chomel, 1788–1858), אשר השתמש בביטוי בהרצאותיו.
עקרון אי גרימת הנזק primum non nocere בטיפול רפואי הוחלף בגישות מציאותיות יותר, כגון ארבעה עקרונות ביו-אתיקה של דו"ח בלמונט משנת 1978 ואילך: אוטונומיה, רצון חופשי ופעולה עצמאית; יעילות; צדק בחלוקה חברתית של משאבים מוגבלים ועקרון עשיית הטוב, המשית חובה לא להזיק, ולמעשה החליף את העיקרון הקודם.
השינוי נעשה בעקבות ההכרה בכך שהדרך היחידה להימנע מנזק כלשהו היא אי-התערבות, מאחר שכל הליך רפואי כולל סיכונים כלשהם.
ארבעת העקרונות די מקובלים אך אינם אוניברסליים.
יש חלופת אתיקה ממקור פמיניסטי, פופולרית בסיעוד, שהיא מטרנליסטית ולכן לא לגמרי אוטונומית, ואין נוסחה מאזנת של העקרונות שהיא מקובלת על הכל.
עם זאת, נראה שהאוטונומיה מובילה מלבד במקרים הנוגעים לבטיחות הציבור, כמו מחלות זיהומיות ואלימות.
מחוז פרימוריה-גורה (בקרואטית: Primorsko-goranska županija) הוא מחוז בצפון-מערב קרואטיה המשתרע לחופיו של מפרץ קוורנר ובאלפים הדינרים.
שטחו של המחוז הוא 3,582 קמ"ר ומרכזו בעיר רייקה.
המחוז כולל גם את האיים קרק, צרס, לושין וראב המהווים כולם יעדים תיירותיים פופולרים.
בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית המחוז 305,505 איש, רובם המכריע קרואטים.
כמחצית מהאוכלוסייה התגוררה בעיר רייקה ורובה באזור המטרופוליטני של העיר.
לפי מפקד שנערך בשנת 2001 הייתה ההתפלגות הלאומית של תושבי המחוז כדלקמן:
התואר פְּרִימוּס שימש בימי הביניים ואחריהם כתואר כבוד לאדם בעל תפקיד ראשון במעלה.
התואר גזור מהמילה הלטינית "primus", שפירושה – ראשון במעלה.
בתואר זה כונה הבישוף האחראי של הכנסייה ההגמונית בסקוטלנד.
הפרימאס של פולין (Prymas Polski), כלומר ראש הכנסייה הקתולית הפולנית, הוא הארכיבישוף של גנייזנו.
בתואר הכבוד "פרימוס" כונה הפרנס והגבאי הראשי, בקהילות יהודיות מרכזיות בצ'כיה, בבוהמיה ומוראביה, והמפורסמת שבהן היא קהילת פראג.
רבים מנכבדי פראג, ששימשו בדרך כלל גם כפרנסים ומנהיגים ודיינים בוררים התכנו "פרימוס".
כך למשל חותנו של ר' נפתלי כ"ץ הראשון, הרב ישעיה ליברמן פרימוס; הרב שמעון הלוי ברנדיס חתנו של המהר"ל מפראג, ועוד רבים נוספים.
כינוי זה ניתן למנהיגה הראשי של הקהילה, והוא כלל במשמעותו גם את היותו של מנהיג זה שתדלן אצל השלטונות.
בעיר ניקלשבורג, עד לשנת ה'ת"פ היה נקרא אחד מהגבאים הראשונים, החשוב שבהם, בשם "פרימוס".
בשנת ה'ת"פ התקבלה החלטה למנות ארבעה גבאי-על ולבטל את משרת ה"פרימוס".
בפראג נקרא ראש הקהל בתואר "פרימוס", והמהר"ל בדרשתו לשבת הגדול גינה כינוי זה משום חוקת הגויים.
הפרימוס היהודי היה גם מתכבד בכיבודים שונים, כעלייה לתורה ראשון.
פרימוס (שם גנרי) הוא כירה ניידת הפועלת באמצעות לחץ, שנפוצה מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20.
כירת קרוסין ניידת הפועלת באמצעות לחץ נרשמה כפטנט על ידי השוודי פראנס וילהלם לינדקוויסט (Frans Wilhelm Lindqvist) בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, אם כי לא ידוע בוודאות האם הוא הממציא או שרכש את התוכניות מאחרים.
לינדקוויסט יצר את המותג "פרימוס" (מלטינית: "ראשון") שכבש את השווקים, הפך לשמו הגנרי של המוצר וזכה לחיקויים רבים.
במלחמת העולם השנייה הפרימוס הונפק ליחידות רבות, וחייליהן הפכו לצרכנים נלהבים שלו ותרמו להפצתו הנרחבת בשנים שלאחר המלחמה.
החידוש והיתרון בפרימוס היה מנגנון ההפעלה שלו, שאפשר להבה עזה פי כמה מזו של קודמיו.
לעומת הפתילייה, בה דולק הקצה העליון של פתילה הטבולה בחלקה התחתון בדלק העולה למעלה בשל עקרון הנימיות, בפרימוס להבת המבער מאדה את הדלק שבצנרת, כך שהדלק מסופק למבער כגז הנפלט בלחץ.
חומר הדלק הנפוץ לשימוש בפרימוס הוא קרוסין הקרוי בלשון העם ובתחנות הדלק בארץ בשם "נפט".
לשם הפעלת הפרימוס נדרש חימום מקדים של המבער שבראשו על ידי הדלקת כמות קטנה של כוהל או חומר דליק אחר הנמזג למתקן טבעתי מיוחד הנמצא בבסיס המבער.
עם ההדלקה מפעילים משאבת בוכנה ידנית קטנה (באמצעות ידית בצידו של מכל הדלק) ליצירת לחץ במכל הקרוסין, הדוחף את חומר הדלק במעלה צינור נחושת לכוון המבער.
הדלק עובר בדרכו אל פתח המבער וגם מעליו (בכך למעשה עבר דרך הלהבה של החימום המקדים).
הדלק הנוזלי שעולה בצינור הנחושת מעל ללהבה מתאדה ונפלט בצורת גז חם מהמבער ובכך מאפשר בעירה עזה ויעילה עם כמות פיח נמוכה.
הבעירה בפרימוס נמשכת מאחר שחלק מאנרגיית החום שימשה בכל זמן הבעירה לחימום קצה הצינור ולפליטת גז קרוסין חם.
בישראל של תקופת היישוב והקמת המדינה היה הפרימוס אמצעי נפוץ להרתחת דודי כביסה.
על מנת לאפשֵר להציב דוד גדול מעל הפרימוס הקטן יחסית, הושם הדוד על מתקן תלת רגלי (שכונה "דריי-פוס", חצובה בגרמנית), אשר הפרימוס הונח תחתיו.
הפרימוס שימש באותה תקופה גם לבישול.
חיים כהנא, חבר "גרעין ירושלים" של הפועל המזרחי (ממקימי נחלים בגליל), תיאר בזיכרונותיו ממחנה העבודה במנחמיה, 1941, את הווי החיים במחנה, בו בישלו באמצעות פרימוס:
חרירי המבער נסתמו לעיתים קרובות בפיח, שמנע את הפעלת הפרימוס.
בעלי המכשיר שחררו את הסתימה באמצעות מחט ארוכה או מסרו את הפרימוס לתיקון אצל איש מקצוע שהתמחה בכך.
פעולת האידוי והלהבה החזקה יצרו רעש רב שהיה לסימן ההיכר של הפרימוס.
הביטוי "מרעיש כמו פרימוס" שימש תיאור ציורי לאנשים פטפטניים וקולניים.
ב-1948, כאשר החלו לפעול מטוסי האוסטר אוטוקרט של שירות האוויר, הם כונו "פרימוס" עקב רעש מנועיהם שהזכיר את רעש הפרימוס.
השם "פרימוס" שימש גם באותה תקופה בסלנג הקיבוץ ככינוי לאדם שלישי ששובץ, עקב מצוקת דיור, להתגורר בדירת זוג.
הקישור לפרימוס נוצר אם משום שהדייר היווה מטרד כמו רעש הפרימוס, או משום שבנוכחותו נוצרה יחידה של שלושה, כמו הפרימוס בעל שלוש הרגליים.
במחזה "זה היה בחנוכה" מאת נתן אלתרמן מגלם הפרימוס את תפקיד יהודה המכבי במשחק החנוכה.
גרסאות מודרניות של הפרימוס עדיין משמשות כציוד מחנאות.
אמנם כירות הלחץ כבדות יותר מגזיה רגילה והפעלתן ותחזוקתן מסובכות יותר, אך הן מחממות את המזון מהר יותר.
כמו כן, באזורים שונים בעולם קל יותר להשיג קרוסין מאשר מילוי לגזיות הפועלות על גז בישול.
הפרימוס משמש עדיין גם כמכשיר חימום ובישול בסיסי במדינות העולם השלישי, למשל בתת-היבשת ההודית.
כיום קיים מגוון כירות מופעלות לחץ, המותאם לשימוש כמעט בכל נוזל דליק נדיף, לרבות אלכוהול, סולר ודלקי מנוע אחרים, דלק סילוני וקרוסין.
לחלק מהכירות מתאימים כמה סוגי דלק שונים או אף תערובות דלק.
במרבית הדגמים המודרניים ניתן לשלוט על עוצמת החימום.
בחלק מהדגמים אין צורך להפעיל ידנית את משאבת הלחץ, אלא הלחץ מופעל באופן מובנה עם התחממות ראש המבער.
חבל מנהלי פרימוריה הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
במתכונתו הנוכחית החבל הוקם בשנת 1938. נכון לשנת 2024 מתגוררים בו כ-1.8 מיליון תושבים ובירתו היא העיר ולדיווסטוק.
החבל גובל בסין ממערב, בקוריאה הצפונית מדרום-מערב ובחבל המנהלי חברובסק מצפון.
התיישבות אנושית באזור ידוע מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
במאה ה-12 שטח היה בשליטת שושלת ג'ין.
בהמשך השטח נכבש על ידי האימפריה המונגולית.
על בסיס חוזה אייגון (1858) ובהמשך הסכם פקינג (1860) השטח הועבר לשליטת האימפריה הרוסית.
מרכז שלטוני היה בעיר ניקלוייבסק על אמור.
בהמשך המרכז השלטוני היה בעיר חברובסק.
בשנת 1884 הוקמה מושלות אמור שחבל הנוכחי היה חלקה ממנה.
בשנת 1891 החלה בניית הרכבת הטרנס-סיבירית ובשנת 1903 החלה תנועת רכבות בין סנקט פטרבורג לבין ולדיווסטוק.
בניית מסילת רכבת תרמה תנועת התיישבות רוסית באזור.
בפברואר 1917 התגוררו באזור כ-310 אלף תושבים.
בשנת 1920 באזור הוקמה רפובליקת המזרח הרחוק.
הביסון להרחיב את שליטתה לאזור חברובסק לא הצליח.
בשנת 1922 הרפובליקה נכללה ברוסיה הסובייטית ובאזור הוקם מחוז פרימוריה.
במחיצת שנות ה-20 של המאה ה-20 באשור התגוררו כ-600 אלף תושבים.
בקיץ 1938 באזור התחולל קרב אגם חאסאן בו כוחות הצבא האדום הביסו את הכוחות היפנים.
באוקטובר 1938 הוקם החבל הנוכחי.
בשנת 1948 חלק משטחה של החבל הועבר לחבל חברובסק.
לאחר התפרקות ברית המועצות החבל החל לסבול מנטישה של תושבים רבים.
בשנת 2018 מרכז המזרח הרחוק הרוסי הועבר מחברובסק לולדיווסטוק.
הרשות המחוקקת היא "אספה מחוקקת של חבל פרימוריה" שכוללת 40 חברים.
בראש החבל עומד מושל שנבחר לכהונה של 5 שנים.
בשנת 2018 נבחר אולג קוז'מיאקו.
בשנת 2023 הוא נבחר לכהונה שנייה.
מבחינה מנהלית החבל כולל 22 ראיונים ו-12 ערים בעלי מעמד נפרד.
זאת לעומת 2,300 אלף תושבים בשנת 1991. כ-80% מאוכלוסיית החבל מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - ולדיווסטוק מתגוררים כ-580 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין של שנת 2010 הרוסים מהווים כ-94% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-0.7% (בשנת 1989 הם היו כ-8%), הקוריאנים כ-0.5%.
בשטח החבל המנהלי התגלו מרבצי מתכות שונות כגון טונגסטן, זהב, כסף, בדיל ונחושת.
בחבל קיימת רשת מסילות ברזל מסועפת שמבוססת על החלק המזרחי של הרכבת הטרנס-סיבירית.
קיימות התפצלויות לקוריאה הצפונית והרפובליקה העממית של סין.
נמל התעופה הבין-לאומי ולדיווסטוק פועל משנת 1931. בנוסף לכך קיימות טיסות רבות פנימיות.
לנמלי הים של חבל תפקיד חשוב בכלכלה רוסית.
"פרימוורה" (באיטלקית: Primavera - אביב) הוא ציור מאת סנדרו בוטיצ'לי, צייר איטלקי בן תקופת הרנסאנס.
הציור, אשר נוצר בשנת 1482, מתאר סצנה מיתולוגית המתארת, על פי הפרשנות הרווחת, את לידת האביב.
הציור מוצג בגלריית אופיצי בפירנצה.
בשנת 1551 ציין ג'ורג'ו וזארי בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" כי ציור מאת בוטיצ'לי, המתאר את בוא האביב, היה תלוי בווילה די קסטלו, אחוזה אשר נרכשה בשנת 1477 בידי בני משפחת מדיצ'י.
ציור זה הוזמן עבור לורנצו דה מדיצ'י, אשר היה באותה עת בן 14. במשך זמן רב נטען כי ציור ה"פרימוורה" הוא ציור זה.
אולם, על פי רשימת מלאי, שהתגלתה בשנת 1975 ייתכן אין יחוס זה מדויק.
הרשימה, המתוארכת לשנת 1499, מפרטת את חפציהם של לורנצו ושל אחיו ג'ובאני.
על פיה ציור זה עיטר את הארמון של משפחת מדיצ'י בפירנצה והוצג בכניסה לחדריו של לורנצו די פיירפרנצ'סקו דה מדיצ'י (Lorenzo di Pierfrancesco de' Medici).
ציורים בפורמט גדול, כמו הציור ה"פרימוורה", היו מקובלים בבתי המעמד השליט של פירנצה.
הציור מבטא גם את העניין של אנשי הרנסאנס האיטלקי במיתולוגיה יוונית ורומית.
ב-23 ביולי 2022, קבוצת צעירים אקטיביסטים הדביקו את ידיהם על הציור, כאות מחאה להתחממות הגלובלית.
הציור מתאר קבוצה של דמויות אלים הנמצאות בגן.
במרכז הציור ניצבת ונוס, אלת האהבה.
ונוס מתוארת בשמלה כחולה, עליה מונח צעיף או בד אדום.
תיאור זה מאזכר את האיקונוגרפיה של תיאורי מרים, אם ישו באמנות הנוצרית.
דבר זה מועצם על ידי דגם עיטורי שיוצרים השיחים והעצים מאחוריה, היוצר מעין הילה.
ונוס ניצבת במישור אחורי מעט לעומת שאר הדמויות.
מעליה מופיע קופידון, המתואר כילד שמנמן ("פוטי"), המכוון את אחד מחיציו המוזהבים אל עבר שלוש דמויות של נשים.
אלו הן שלוש החאריטות - אַגְלָאיָה (Aglaia, "זוהר"), אוּפְרוסִינֵה (Euphrosyne, "שמחה"), ותאליה (Thalia, "עליזות"), הידועות גם בשמן הרומי כ"גראציות".
החאריטות לבושות בגד שקוף והן אוחזות זו בידה של זו ומבצעות ריקוד ה-"רונדל".
לדמות הימנית צייר בוטיצ'לי את פניה של קתרין ספורצה (Caterina Sforza), בת למשפחת אצולה מן העיר מילאנו.
הגן של ונוס נשמר על ידי מרקוריוס (מרקורי).
הוא מופיע בצידו השמאלי של הציור, לבוש בבגד אדום ועליו דגם עיטורי של מעין להבות, הוא לובש קסדה, נעול בסנדלים מכונפים ועל מותנו מונחת חרב הקשורה אל גופו.
מרקוריוס עומד בתנוחת קונטרה פוסטו.
הוא שולח את ידו למעלה ומצביע לעבר השמיים, ואילו ידו האחרת מונחת על מותנו.
מימין מופיע זפירוס (Zephyr), המייצג האנשה של הרוח המערבית.
הוא מגיח מרחף מבין העצים ונושף ודוחף אל הגן את כלוריס (Chloris), נימפה שמפיה יוצא ענף פרחים.
כלוריס מקושרת בדרך כלל לפלורה, אלת האביב.
כאן היא מתוארת כצועדת מאחוריה.
פלורה מתוארת כמפזרת פרחים מתוך שמלתה ועל ראשה וצווארה גרלנדות.
לציור ניתנו במשך השנים כמה פרשנויות.
אחת מהן רואה בציור משל פוליטי בן התקופה.
"האהבה", לפי פרשנות זו, מייצגת את רומא, שלוש הגראציות הן פיזה, נאפולי וג'נובה; מרס מייצג את העיר מילאנו, פלורה את פירנצה, ואילו כלוריס וזפירוס מייצגים את ונציה ובולצנו, או את ארצו ופורלי.
מקור אפשרי נוסף לאיקונוגרפיה של הציור מצאו חוקרים ביצירתו של המשורר הרומי אובידיוס "פסטיבלים" (Fasti).
ביצירה, המתארת את לוח השנה הרומי, מופיעה סצנה המתרחשת בחודש מאי, ובה מספרת פלורה כי היא הייתה בעבר הנימפה כלוריס, ונשפה מפיה פרחים.
זפירוס, המאוהב בה מתואר כרודף אחריה ונושא אותה לאישה.
לאחר שהוא מביע צער על האלימות שנהג בה הוא הופך אותה לפלורה, ומעניק לה גן בו שורר אביב נצחי.
לפי תפיסה פרשנית זו בוטיצ'לי בחר לחבר שני רגעים מן הסיפור - המרדף הארוטי אחרי כלוריס והפיכתה לאלה פלורה, והפך אותם להתרחשות אחת.
דבר זה יכול לסביר את הכיוון השונה בו מתנפנפים בגדיהן פלורה וכלוריס, שאינן מבחינות כלל זו בזו.
בשיר הפילוסופי "על טבע היקום", מאת המשורר הרומי לוקרטיוס, מופיעות שתי האלות הללו בסצנה אחת המתארת את האביב.
השיר מכיל גם דמויות נוספות, כגון זפירוס וקופידון, המצויות בציורו של בוטיצ'לי.
ייתכן שהוא שימש כמקור איקונוגרפי נוסף ליצירה.
המונח פרימה פראטיקה (Prima pratica, "נוהג ראשוני") מתייחס למוזיקה מתקופת הבארוק המוקדם, המזכירה יותר את סגנונו של פלסטרינה, או את הסגנון שגיבש ג'וזפו צארלינו, מאשר את הסגנונות ה"מודרניים" יותר.
עיקר שימושו בהשוואה למוזיקה ב"סקונדה פראטיקה", ("נוהג משני") ואפשר להשתמש בו בטקסטים מודרניים כמונח נרדף ל"סגנון העתיק" (stile antico), שאותו אפשר להציג מול "הסגנון המודרני" (stile moderno), שהוא בר-חילופין עם ה"סקונדה פראטיקה".
השימוש הראשון במונח "פרימה פראטיקה" נעשה במהלך המחלוקת בין ג'ובאני ארטוזי וקלאודיו מונטוורדי בנושא הסגנון המוזיקלי החדש.
בתחילה התייחסה ה"פרימה פראטיקה" רק לסגנון ההכנה והפתרון של דיסוננסים.
בספרו Seconda parte dell'Artusi משנת 1603 כותב ארטוזי על הסגנון החדש של יחב לדיסוננסים, תוך התייחסות ספציפית לנוהג של הימנעות מהכנה נאותה של דיסוננסים , ועלייה אחרי במול או ירידה אחרי דיאז.
בספר אחר שלו, L'Artusi, overo Delle imperfettioni della moderna musica משנת 1600 ("הארטוזי, או פגמי המוזיקה המודרנית") גם תקף ארטוזי במפורש את מונטוורדי ונעזר בדוגמאות מן המדריגל שלו "קרודה אמארילי" לשלילת הסגנון החדש.
מונטוורדי ענה בהקדמה לספר המדריגלים החמישי שלו להתקפות של ארטוזי על המוזיקה של מונטוורדי כשהביע את השקפתו ואת השקפת אחיו, ג'וליו צ'זארה מונטוורדי, שהמוזיקה הקודמת הכפיפה את הטקסט למוזיקה בעוד שבמוזיקה החדשה הטקסט עליון על המוזיקה.
הפרה של כללי קונטרפונקט ישנים מותרת, אם היא משרתת ביתר הצלחה את הטקסט.
לדברי ג'וליו צ'זארה, מקורן של תפיסות אלה הרחק בעבר, בנהלים המוזיקליים של יוון העתיקה.
"פרימיטיביזם" הוא זרם תרבותי, פילוסופי ואמנותי המבוסס על השקפה לפיה האיכויות המאפיינות תרבויות עתיקות או תרבויות שאינן מודרניות, עולות על אלו של החברות המערבית.
אחד הביטויים הראשונים של זרם זה ניתן למצוא ברעיון "הפרא האציל", ששוכלל על ידי הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו.
הפרא האציל, המנותק מן הידע והערכים של התרבות המערבית והנוצרית, מקיים על פי רוסו יחס ישיר וטבעי לטבע.
מונח זה הגיע לשיא התפתחותו במהלך המאה ה-18, אולם שב והופיע בכתבים שונים גם במהלך המאה ה-19.
באמנות של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בולטת נטייה של אמנים רבים אשר אימצו שפות אמנות חוץ-מערביות (בעיקר מתוך האמנות האפריקאית).
פול גוגן בעיקר בתקופה בברטאן ובטהיטי.
פבלו פיקאסו בתקופה האפריקאית של יצירתו בשנים 1906-1909.
פרימוז ברזץ' (בסלובנית: Primož Brezec; נולד ב-2 באוקטובר 1979) הוא כדורסלן עבר סלובני, ששיחק בעמדת הסנטר.
ברזץ', יליד בפוסטוז'נה, סלובניה, יוגוסלביה, שיחק באולימפיה ליובליאנה מהליגה הסלובנית בין השנים 1998-2001. הוא נבחר במקום ה-27 על ידי אינדיאנה פייסרס בדראפט ה-NBA לשנת 2000, אך לא הרבה לשחק ולכן עבר בעונת 2004/05 לשארלוט בובקאטס, לאחר בחירה בדראפט ההרחבה, בה היה לסנטר המוביל ולשחקן חמישייה קבוע.
בעונתו הראשונה בשארלוט קלע 13 נקודות והוריד 7.4 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך בשלוש העונות שבאו לאחר מכן היה בירידה מתמדת, מה שגרם להעברתו בטרייד לדטרויט פיסטונס עבור נאזר מוחמד.
ב-21 בפברואר 2008 הועבר ברזץ' בטרייד לטורונטו ראפטורס עבור חואן דיקסון.
במדי הראפטורס שיחק 13 משחקים בהם קלע 3.7 נקודות והוריד 1.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-20 ביולי חתם על חוזה לשנתיים בקבוצת היורוליג האיטלקית לוטומטיקה רומא, אך עזב אותה כבר לאחר עונה אחת.
באוגוסט 2009, שב ל-NBA וחתם בפילדלפיה 76'.
בפברואר 2010 הועבר יחד עם רויאל אייבי למילווקי באקס בתמורה לג'ודי מיקס, פרנסיסקו אלסון ובחירת דראפט עתידית.
אחר כך הוא חזר לשחק באירופה, בקבוצה קרסניה קריליה סמרה.
פרימוז' קוזמוס (בסלובנית: Primož Kozmus; נולד ב-30 בספטמבר 1979 בנובו מסטו) הוא מיידה פטיש סלובני.
קוזמוס זכה במדליית זהב ביידוי פטיש באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות העולם באתלטיקה 2009. הוא האלוף האולימפי הסלובני הראשון במקצועות האתלטיקה.
שיאו האישי הוא מרחק של 82.58 מטרים, והוא מהווה גם את השיא הסלובני.
קוזמוס קבע את תוצאה זו בתחרות בפולין.
באליפות העולם לאתלטיקה בשנת 2009 זכה במדליית הזהב לאחר שיידה את הפטיש למרחק של 80.84 מטרים, היחידי בתחרות שיידה את הפטיש למרחק גבוה יותר מ-80 מטרים.
בשיח האבולוציוני והאנתרופולוגי, פְּרִימִיטִיבִיוּת (מהמילה "פרימוס" שמשמעותה "ראשון") היא אפיון הנקשר למינים אלה ואחרים, או תכונות, השייכים לאוסף פרטים קדמוני, ולדרגה התפתחותית קדומה או ראשונית, ביחס למתבונן או לשלב היסטורי או ביולוגי נתון.
סיווגו של אורגניזם - או מעשה אמנות - כפרימיטיבי מציין את היותו פחות מורכב משלבים אפשריים מאוחרים יותר של אותו מין.
השימוש במונח בקרב כמה ביולוגים התפתחותיים דעך, מאחר שהוא לכאורה מציג את האבולוציה כ"סולם" שבו כל תוספת חדשה שמתגלה מציבה את קודמתה כנחותה ממנה, ויצור חדש יכול להיות עליון ביחס לזה שבמדרגה הקדומה יותר.
הפרשנות התאורטית המצומצמת הזו נענית בטענה הנגדית, שלפיה הרבה אורגניזמים מורכבים דווקא אינם איכותיים יותר מאורגניזמים פשוטים שקודמים להם כרונולוגית.
הדוגמה הבולטת - חיידקים קדומים, נחשבים כפרימיטיביים בשעה שהם מסוגלים לשגשג בסביבות קיצוניות מגוונות בהרבה מאלו שמאפשרות לאדם - לכאורה מין מתקדם - לשרוד.
השימוש בדיכוטומיה אלטרנטיביות כ"פשוט" מול "מורכב" מאפשר לפיכך מתן עדיפות להתבוננות ביחס שבין "סדרות", על-פני יחס שבין "דרגות" - של התהליך האבולוציה.
בהתייחסות לתרבות, תרבות פרימיטיבית נדונה כיחידה תרבותית שנעדרים ממנה סממנים מהותיים של מודרניות, או כתב.
הסתכלות זו הייתה בשימוש אצל מערביים שביקשו לחקור את החברות החדשות שאותן גילו או כבשו.
כיוצא מכך, התואר "פרימיטיבי" משמש ככינוי גנאי לאדם המחזיק בתפיסות ובדעות שאינן נחשבות ל"מודרניות", כמו הומופוביה וסקסיזם.
גישה שקוראת לצפייה בעולם השלישי כבעל-ערך עדיף מזה המערבי קרויה פרימיטיביזם.
פרימורדיאליזם (בעברית: קמאיות; באנגלית: Primordialism) היא תפיסה היסטוריוגרפית מודרנית, אשר טוענת לערך וחשיבות קדמוניותן של אומות.
פרימורדיאליסטים טוענים, כי הלאומיות החלה כבר בעת העתיקה, אצל היהודים והיוונים.
בכך מבקשים הם לבסס את הקביעה לפיה לאומיות איננה הבניה תרבותית (ולכן מלאכותית) אלא תופעה טבעית.
יש הרואים את יסודות התפיסה בהגותם של יוהאן גוטפריד הרדר ויוהאן גוטליב פיכטה, אשר השתייכו אל תנועת "הרומנטיקה" במרחב דובר השפה הגרמנית במאה ה-19.
תפיסה זו נמצאת במחלוקת רבה ומתמשכת, במיוחד מאז מלחמת העולם השנייה.
בין מתנגדיה בעלי הגישה המודרניסטית: הנס קוהן, ארנסט גלנר, אלי כדורי, ובנדיקט אנדרסון, חלקם בעלי השקפה מרקסיסטית, כמו ההיסטוריון היהודי הבריטי אריק הובסבאום.
בין תומכיה נמצאים היסטוריונים בריטיים, כמו ואדריאן הייסטינגס המצביעים על תופעות קדומות של לאומיות, וכן סטיבן גרוסבי.
בעלי העמדה האתנית סימבולית כמו אנתוני סמית מקבלים את טענתם של הפרימורדיאליסטים שאכן ישנן תופעות לאומיות קדם מודרניות אך הם גם מעניקים משקל רב לעידן המודרני ביצירתה של מדינת הלאום.
המתנגדים לפרימורדיאליזם טוענים, כי "האומה" והלאומיות הן המצאות מודרניות, שנועדו לשרת אינטרסים של הגמוניה פוליטית או כלכלית של האליטות.
אף כי ההיסטוריונים הפרימורדיאליסטים מסכימים כי הלאומיות היא תופעה מודרנית; הם טוענים לחשיבותה המעצבת של המורשת הקבוצתית; וזו מהווה בסיס ללאומיות של קבוצה אתנית (או לחלופין קבוצה אתנו-דתית, כגון מוצאם המשותף של העמים המאמינים ביהדות).
בנוסף, הם יוצאים כנגד הדעה שהלאומיות היא תוצר מתוכנן או "מהונדס" של האליטות, ואף שוללים את המילה "המצאה" בהקשר ללאומיות.
פרימונט היא עיר במחוז אלמידה שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
העיר שוכנת בדרום מזרח מפרץ סן פרנסיסקו, והיא הרביעית בגודלה בעמק הסיליקון.
העיר הנה בעלת גיוון אתני ותרבותי רב, כמעט 50% מכלל תושביה אינם ילידי ארצות הברית.
העיר נקראת על שם החוקר והמדינאי האמריקאי ג'ון פרימונט.
העיר רואה בעצמה עיר של חדשנות אשר מטפחת אזורי תעסוקה מתקדמים לצד איכות חיים גבוהה לתושביה.
בעיר ממוקם מטה הייצור של חברת טסלה אנרג'י לצד חברות מובילות נוספות.
פרימטולוגיה היא תחום המחקר המדעי של הפרימטים, הכוללים את קופי האדם, קופים וקיפופים החיים כיום וכן קרוביהם שנכחדו.
האנשים העוסקים בפרימטולוגיה נקראים פרימטולוגים.
זהו שדה מחקר רב-תחומי המשלב שיטות מתחומי הזואולוגיה, אקולוגיה, פלאונטולוגיה ואף פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וארכאולוגיה.
הפרימטולוגים מבצעים ניסויים או עוקבים אחרי קופי אדם.
קופי האדם כוללים את השימפנזה, האורנג אוטנג, הבונובו והגורילה.
חלק מהפרימטולוגים מבצעים ניסויים במעבדה.
לשיטה הזאת יש יתרון, שהוא שהפרימטולוגים לא צריכים ללכת רחוק או להתאמץ כדי לבצע את הניסויים.
החיסרון, שגובר על היתרון, הוא שהקופים בשבי לא מתנהגים כפי שהיו מתנהגים בטבע.
הדבר גורם לכך שתוצאות המחקרים לא יהיו אמינות.
לפיכך, פרימטולוגים רבים מעדיפים לחקור קופים בטבע.
ביניהם נכללת החוקרת המפורסמת ג'יין גודול, אשר התפרסמה במחקריה על השימפנזים והבונובו.
השימפנזים הם קופי האדם המפותחים ביותר מבחינת אינטליגנציה.
הם משתמשים בכלים, והם היחידים שמכינים כלים בעצמם.