tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אצל יוסי נשאר צילום של חאלד עם מספר טלפון בעזרתו הוא מאתר את כתובת מגוריו ועומאר מסכים בחוסר רצון להביאו לרמאללה.
יוסי נפגש עם אביו של חאלד (סלים דאו) שמספר לו על בנו שנהרג ועל חברתו ששמה הנכון הוא קתרין.
יוסי ועומאר עוזבים במהירות את המקום כשיוסי חוזה בפלאשבקים את התקרית שלא מפסיקה להטריד את נפשו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותעוז זהבייוסיוהינה ג'יוקנטהדורה/קתריןצלמת צרפתייהאלי אלטוניובינדרחבר של יוסיגיל דסיאנו ביטוןרניחבר של יוסיג'וני ערבידעומרידיד של יוסישלומית טריגר-הגואלעדינהאמא של רניעודד לאופולדקוביקייס נאשףחאלדצלם פלסטיניסלים דאואבו חאמדאבא של חאלד
פרדיננד אאוס דר פינטן היה האופטשטורמפיהרר של האס אס וראש הלשכה המרכזית להגירת יהודים באמסטרדם במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה אחראי על גירוש היהודים מהולנד למחנות הריכוז הגרמניים והורשע כפושע מלחמה.
פינטן נולד במילהיים על הרוהר.
בשנים הראשונות של גרמניה הנאצית הועסק במחלקה היהודית של המשרד הראשי לביטחון הרייך, בפיקודו של אדולף אייכמן.
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה, הפך לראש הלשכה המרכזית להגירת יהודים באמסטרדם.
בתפקיד זה היה כפוף למפקד משטרת הביטחון והאס דה בהאג.
כראש הלשכה להגירת יהודים ארגן את הרישום והמעצר של יהודי הולנד.
העצורים נלקחו למחנה המעבר וסטרבורק וגורשו למחנות ריכוז והשמדה בפולין הכבושה בידי גרמניה.
בין המגורשים היו יהודים חולים וחולי נפש מאמסטרדם ואפלדורן.
פינטן איים על יהודים שנישאו ללא-יהודים בגירוש, כדי לכפות את עיקורם.
הוא החזיק בדרגת האופטשטורמפיהרר באס אס ב-1941.
לאחר המלחמה הובא פינטן למשפט באשמת פשעי מלחמה וב-12 ביולי 1950 נידון למוות על ידי הולנד.
עונשו הומתק למאסר עולם ב-4 בינואר 1951 עקב סירובה של המלכה יוליאנה לחתום על צו ביצוע עונש המוות שלו.
הוא נכלא בכלא בברדה עם וילי לאגס, יוזף קוטלה והשטורמבאנפיהרר פרנץ פישר בתור אחד מרביעיית ברדה, פושעי מלחמה גרמנים שנכלאו בהולנד.
לאגס שוחרר ב-1966 עקב מחלה, אף על פי שחי עוד חמש שנים.
בשנות ה-60 החלו דיונים בשאלה אם לשחרר את האסירים הנותרים, שכן "רביעיית ברדה" היו פושעי המלחמה הגרמנים היחידים שעדיין היו אסירים בהולנד.
פוליטיקאים שהעדיפו לשחרר אותם נתקלו בהתנגדות מצד תושבי הולנד.
בשנת 1988 החליטה ממשלת הולנד תחת ראש הממשלה רוד לוברס לשחרר את פישר ופינטן.
הידיעה הובילה להפגנות נגד ההחלטה ולוויכוחים סוערים.
עם זאת, השניים שוחררו ב-27 בינואר 1989 וגורשו לגרמניה.
ב-19 באפריל 1989, זמן קצר לאחר שחרורו, מת פינטן בדיסבורג.
הוא המציא ב-1881 את הניתוח הקיסרי המודרני והנהיג ב-1882 את התפירה הכפולה של הרחם בניתוחים הקיסריים, בו זמנית עם מקס זנגר.
קהרר נולד ב-1837 בגונטרסבלום, במחוז מיינץ, בפרובינציית ריינהסן בדוכסות הגדולה של הסן, בקונפדרציה הגרמנית, כיום במחוז מיינץ-בינגן במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
אביו היה רופא כפר ואמו - בת של רוקח.
אחרי שסיים בית ספר יסודי ביישוב הולדתו המשיך ב-1847 בחטיבת ביניים ותיכון בוורמס.
לאחר מכן נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת גיסן, שבה היה תלמידו של פרדיננד פון ריטגן (1867-1787) ואחר כך למד באוניברסיטת מינכן אצל קרל פון הקר (1882-1827) ובאוניברסיטת וינה אצל קרל פון בראון-פרנוואלד (1891-1822).
ב-22 בדצמבר 1859 סיים קהרר את התואר דוקטור לרפואה עם עבודה בנושא "לידות במצג ראש כשעורף פונה לאחור", בהנחייתו של פון ריטגן באוניברסיטת גיסן.
אחרי שעבד כרופא כללי בגיסן ב-1863–1864 עבד כמדריך במכון הפיזיולוגי וכפרוסקטור בכיתת האנטומיה בגיסן.
ב-1864 התמנה כמרצה למיילדות באוניברסיטת גיסן והחל מ-1868 כפרופסור מחוץ למניין.
בין 1871–1881 לימד כפרופסור למיילדות (מ-1872 מן המניין) באותה האוניברסיטה וכמנהל הקליניקה לרפואת נשים בעיר.
ב-1881 התמנה כפרופסור לגינקולוגיה באוניברסיטת היידלברג במקומו של וילהלם לאנגה.
מאוחר יותר כיהן גם כדקאן הפקולטה לרפואה של היידלברג וב-1898–1899 כפרוקטור האוניברסיטה.
בשנים 1880–1902 כיהן כגינקולוג מחוזי ראשי עבור הערים מנהיים, היידלברג ומוסבך.
קהרר היה הפרופסור מן המניין הראשון למיילדות בהיידלברג.
הוא יזם את הבנייה ב-1883 של בית החולים החדש למיילדות בקליניקת ברגהיים.
קהרר נודע בהנהגת השיטה המודרנית של ניתוח קיסרי באמצעות חתך אופקי בחלק התחתי של הרחם במקום החתך המאונך, מלמעלה למטה, שהיה נהוג עד אז.
כמו כן עשה אחרי הלידה סגירת הפצע הניתוחי על ידי תפירת השריר והצפק.
החתך שהשתמש בו קהרר וששוכלל מאוחר יותר על ידי פפאננשטיל הפחית את הסיכון לדימומים.
קהרר ערך את הניתוח הזה שנקרא "ניתוח קיסרי שמרני קלאסי" לראשונה במקסהיים ב־25 בספטמבר 1881 אצל אישה בת 28, בשם אמלי שלוסר (Emelie Schlusser) שכבר ילדה בעבר שלושה ילדים בדרך טבעית נרתיקית אולם שלושתם מתו לפני שמלאה להם שנה.
את הניתוח הוא ביצע בבית האישה למשך שעה, כשנעזר בשני כירורגים נוספים, רופא משפחה ד"ר שיץ ומיילדת מארי צב (Zeeb).
הניתוח הצליח והאם והילד הגיעו שניהם לגיל מתקדם.
על הבית הוצבה לוח זיכרון לזכר הניתוח והרחוב, מנדלגאסה, קיבל את שמו של פרופסור - קהרר.
שיטה זו הורידה את שיעור תמותת האמהות המנותחות מ-70-60% עד לפחות מ-1%.
היא שונתה אחר כך על ידי הרמן יוהאן פפאננשטיל שהנהיג את החתך האופקי של קיר הבטן הנושא את שמו - "החתך פפאננשטיל"
העיקור על ידי קשירת חצוצרות
ב-1897 ערך קהרר לראשונה בגרמניה, באוניברסיטת היידלברג עיקור של אישה בעזרת קשירת חצוצרות.
על ידי כך היה קהרר אחד מחלוצי העיקור החצוצרתי המהווה עדיין כיום השיטה הניתוחית הנפוצה ביותר למניעת הריון.
הניתוח נערך אצל מטופלת בת 27 אם לשישה ילדים (שסבלו מרככת, פיגור שכלי וחלקם גם מאי שליטה על הטלת השתן) שכל ההריונות שלה היו מסובכים.
קהרר עצמו הפסיק לה את ההריון האחרון בחודש הרביעי.
העיקור בוצע לפי בקשת בני הזוג ובהתאמה עם דעת הרופא המטפל, כשהשיקולים היו הצאצאים שסבלו חלקם מפיגור שכלי ו"מחובתו של הרופא הוא לאפשר לאישה להיות פנויה לבעלה ולילדיה הרכים"
ב-1898 ערך קהרר בהצלחה עיקור חצוצרתי שני אצל אישה "שסבלה אחרי כל הריון מהתקפים מאניים עם נטייה רצחנית כלפי ילדיה"
שני העיקורים על ידי קשירת חצוצרות הוצדקו מבחינה רפואית על ידי הצורך לשמור על בריאות שתי הנשים שהייתה הכרחית על מנת לטפל בילדיהם ולשמור על בריאותם.
התנאים הנדרשים לפני אישור עיקור מסוג זה נידונו בדיונים רבים בהתחלת המאה ה-20.
לפי קהרר התנאים שנדרשו היו כדלקמן:
הסכמתם בכתב של שני בני הזוג לשיטה זאת של עיקור קבוע, אישור הרופא המטפל ואישור של רופא נשים-מיילד.
מוצו בעבר כל אמצעי מניעת הריון האפשריים.
לאישה המועמדת לעיקור כבר נולדו מספר ילדים חיים
הסיבות הרפואיות שהצדיקו עיקור באותה תקופה היו:
תשישות עקב תת תזונה או אנמיה, אפילפסיה, מחלות פסיכוטיות חמורות, מחלות לב חמורות, שחפת.
במקרה של מחלות עצבים המלוות בנכויות גופניות חמורות בעלות סיכון תורשתי התווספו נימוקים אויגניים.
בימי מלחמת העולם הראשונה ובימי המשטר של רפובליקת ויימאר נימוקי בריאות איגניים ופוליטיים קיבל מעמד מועדף ונתרגמו בעיקורים כפויים.
הוא נקבר בקבר המשפחתי שבבית הקברות ברגפרידהוף בהיידלברג, בגוש T.
קהרר היה נשוי לאמי לבית פריש, ילידת דרמשטאט (1924-1849), בת לצייר החצר בהסן, פרידריך פריש
ארווין קרל אדולף קהרר (1960-1874) גינקולוג, כיהן כפרופסור לגינקולוגיה בברן, מרבורג, דרזדן.
הוגו לודוויג קהרר (1967-1876), פרופסור לתולדות האמנות במינכן,
פרדיננד אדלברט קהרר (1966-1883) פסיכיאטר ונוירולוג, פרופסור באוניברסיטאות ברסלאו ומינסטר
1887 - אות מסדר האריה מצהרינגן בדרגת אביר
1899 - אות מסדר האריה מצהרינגן בדרגת מפקד
רחובות בגונטרסבלום ובמקסהיים נקראו על שמו
(ברחוב במקסהיים לזכר הניתוח הקיסרי בשיטה המודרנית שנערך באחד הבתים בו)
פרדיננד מַגֶלַן (בפורטוגזית: Fernão de Magalhães; 1480 – 27 באפריל 1521) היה מגלה ארצות פורטוגלי שעמד בראש המסע הימי הראשון שהקיף את העולם.
המסע יצא ב-1519 מספרד במטרה למצוא נתיב ימי מערבה לדרום מזרח אסיה, ובפרט לאיי התבלין שבאינדונזיה.
במסע גילה מגלן את מצר הים הקרוי היום על שמו מהאוקיינוס האטלנטי ל, והיה האירופאי הראשון שעבר בו, הראשון שחצה את האוקיינוס השקט, והוא זה שנתן לו את שמו.
מגלן נהרג במהלך המסע בקרב מקטאן, כיום בפיליפינים, בעקבות התנגדות נחושה של תושבים ילידים בהנהגת לאפולאפו, הנחשב מסיבה זו לראשוני מתנגדי הקולוניאליזם ולגיבור לאומי בפיליפינים.
לאחר מותו של מגלן, בטרם הגיע לאיי התבלין, המשיכו ספינותיו במסע, ואחת מהן הייתה הראשונה שהקיפה את כדור הארץ.
מגלן נולד באביב של 1480 בשם פרנאו דה מגאליַאֵש או מגאליאנש (בפורטוגזית: Fernão de Magalhães, פרנאו מֵגֵֶיֵינש) בעיירה סברוסה בצפון פורטוגל בה כיהן אביו כראש העירייה.
כשהיה בן 10 נפטרו הוריו, ואחרי שנתיים עבר לשרת בחצר המלוכה של המלך ז'ואו השני בליסבון, שם השלים את חינוכו, התעניין במיוחד בגאוגרפיה ובאסטרונומיה, וקיבל הכשרה כלוחם וכספן.
בשנת 1505 נשלח להודו בהפלגה שנועדה להביא לשם את המשנה למלך, פרנסיסקו דה אלמיידה, ולייסד בסיסים צבאיים לאורך הדרך (באותן שנים, בניין הכוח של האימפריה הפורטוגלית באוקיינוס ההודי היה בעיצומו).
במהלך המסע הם היו מעורבים גם בלחימה בטנזניה של היום.
ב־1506 השתתף במשלחת שהפליגה לאיי הודו המזרחית כדי לחקור את "איי התבלינים" (איי מלוקו שבאינדונזיה של היום).
ב־1510 הפך לרב חובל, אך הודח בגלל הפלגה ללא רשות, והוחזר לפורטוגל.
ב־1511 נשלח למרוקו, שם נפצע בקרב נגד הכוחות המוריים, זכה על כך במדליות, אך הואשם בסחר בלתי חוקי עם המורים המוסלמים.
הוא הסתכסך עם אלמיידה בגלל חופשה שלקח ללא רשות מהצבא, ואלמיידה שלח לחצר המלוכה דו"ח שלילי עליו.
בעקבות כך החליט המלך מנואל הראשון לוותר על שירותיו החל מה־15 במאי 1514, ללא מתן קצבה ראויה כפי שהיה מקובל לתת באותה תקופה לפצועים במעמדו.
מגלן ערער ובקשתו נדחתה, אולם הוא שוחרר משבועתו למלך, והותר לו להציע את שירותיו למי שיחפוץ.
בתגובה החליט מגלן לוותר על אזרחותו הפורטוגלית ולעבור לעבוד בשירות ספרד.
הוא גם שינה את שמו לפרננדו דה מגלאנס (Fernando de Magallanes).
מגלן הגיע לבירה הספרדית סביליה ב־20 באוקטובר 1517. עד מהרה קיבל אזרחות ספרדית, וצבר השפעה בחצרו של המלך קרלוס הראשון (שנודע גם כקיסר קרל החמישי).
ב־22 במרץ 1518 קיבלו מגלן ופלירו את אישור המלך למסע, את תמיכתו הכספית, הבטחה לחלק העשרים מכל רווחי המסע, ומינוי להם וליורשיהם כשליטים בכל הארצות שייתגלו.
בכסף שקיבלו מהמלך רכשו השניים חמש ספינות:
טרינידד – ספינת הדגל (110 טון, 55 אנשי צוות)
קונספסיון (90 טון, 45 אנשי צוות)
ויקטוריה (85 טון, 42 אנשי צוות)
סנטיאגו (75 טון, 32 אנשי צוות)
ב־10 באוגוסט 1519 יצא צי הספינות של מגלן מסביליה דרך הנהר גואדלקיביר, אולם מחשש להתנכלות פורטוגלית הם חנו כחמישה שבועות בסן לוקר דה באראמדה שבפתח הנהר.
המסע כמעט בוטל, אך לבסוף, ב־20 בספטמבר, הפליג מגלן בראש כ-240 איש למסעו מערבה.
תחילה ניסו הפורטוגלים לעצור אותו בהוראתו של המלך מנואל, אולם מגלן הצליח לחמוק, והגיע לאיים הקנריים.
משם המשיך דרך איי כף ורדה לכיוון כף סנט אוגוסטין בברזיל, ב־20 בנובמבר חצה את קו המשווה, וב־6 בדצמבר הם שטו מול חופי ברזיל, שהייתה מושבה פורטוגלית באותה עת, ולכן עקפו אותה.
ב־13 בדצמבר הם עגנו סמוך לחופי ריו דה ז'ניירו של היום, שם היו הילידים ידידותיים ומזג האוויר טוב.
הצי הצטייד במצרכים, אולם התנאים הטובים גרמו לעיכוב.
הם המשיכו דרומה, והגיעו לריו דה לה פלטה ב־10 בינואר 1520. בעודם מחפשים מעבר לאוקיינוס השקט, החל החורף להתקרב, ומגלן החליט לשהות במהלכו בפטגוניה.
ב־31 במרץ הקים הצוות התיישבות בשם פוארטו סן חוליאן.
שם פרץ מרד נגדו בהשתתפות שלושה ממפקדי הספינות, אולם המרד נכשל בגלל נאמנות הצוות למגלן.
שניים מהמפקדים המורדים הוצאו להורג, וחואן דה קרטחנה (נציג המלך) , ננטש על החוף יחד עם הכומר סנצ'ס דה ריינה.
הסנטיאגו נשלחה דרומה לאורך החוף למסע גישוש, אולם טבעה בדרך חזרה, ורק שני מלחים שבו בדרך היבשה וסיפרו למגלן את אשר קרה.
ב־21 באוקטובר הגיע הצי לכף וירחנס בקו רוחב 52° דרום.
בגלל מליחות המים ועומקם במצר שהתגלה לפניהם, הם הסיקו כי זה המעבר שחיפשו אל צידה השני של דרום אמריקה.
מגלן מינה את הסן אנטוניו והקונספסיון לחקור את המצר, אולם הראשונה ערקה וחזרה לספרד.
שלוש הספינות המשיכו במסע דרך מה שהיום מוכר כמצר מגלן (כ־600 ק"מ אורכו ובין 3 ל-30 ק"מ רוחבו) המפריד בין דרום אמריקה היבשתית ובין ארץ האש וכף הורן.
מגלן קרא לו "תעלת כל הקדושים", שכן יום כל הקדושים חל בעת המעבר, ולאי שמדרום לו קרא "ארץ האש" בשל המדורות הרבות שראה שם שהבעירו הילידים.
בסופו של דבר הגיעו שלוש הספינות אל האוקיינוס השקט ב־28 בנובמבר.
מגלן כינה אותו כך בשל התנאים השקטים באופן יוצא דופן ששררו בו עם הגיעם.
המסע המשיך לכיוון צפון מערב, וחצה את קו המשווה ב־13 בפברואר 1521. ב־6 במרץ הגיע לאיי מריאנה, וב־16 במרץ הגיעו הספינות לאי הומונהון שבפיליפינים של היום, כאשר על סיפונן נותרו 150 אנשי צוות.
מגלן הצליח לתקשר עם הילידים בעזרת מתרגם מלאי שלקח איתו למסע.
הם החליפו מתנות עם הראג'ה של לימסאווה, שהוביל אותם לאי סֶבּוּ, ב־7 באפריל.
הראג'ה הומאבון של סבו, היה גם הוא ידידותי, ואף הסכים להמיר את דתו לנצרות.
הראג'ה הומאבון שהתרשם מ־12 התותחים ו־50 הקשתות של מגלן, הציע שמגלן יעזור בהכנעת לאפולאפו מהאי הקטן הסמוך מַקְטאן.
מגלן החליט שאכן פעולה כזו תעשה רושם על שאר האוכלוסייה, ותעזור לו להשליט את מרותו.
וכך הוא יצא בבוקר של ה־27 באפריל 1521 לקרב מקטאן.
אולם הוא לא לקח בחשבון את עוצמת התנגדות התושבים ואת העובדה שבגלל המים הרדודים והסלעיים הקרב יתרחש מחוץ לטווח תותחי הספינות.
את שהתרחש בקרב תיאר ביומנו אנטוניו פיגאפטה, תייר עשיר ששילם על מנת להיות חלק מהמסע, ועד הראיה היחידי שנותר לאירועים:
אנשיו של מגלן ירו ברובים ובקשתות במשך חצי שעה, אולם הירי לא היה יעיל.
מגלן הורה לאנשיו לשרוף את בתי המקומיים, ואלה הגיבו בתקיפת אנשי מגלן בנעיצת חניתות במבוק ברגליהם הלא מוגנות.
בעקבות זאת, אנשי מגלן נסוגו.
לוחמיו של לאפולאפו זינבו בכוח הנסוג, ובמיוחד התרכזו מסביב למגלן, והצליחו פעמיים להוריד את קסדתו מעל פניו.
שלוש הספינות נמלטו מערבה לפלאוואן, משם הפליגו ב־21 ביוני לברוניי בעזרתם של מקומיים שידעו לנווט במים הרדודים.
בברוניי הם שהו 35 יום, והתפעלו מעושרה.
הם לקחו איתם מטען של הציפורן, תבלין שבברוניי זכה לבוז, אולם באירופה היה יקר מזהב.
ב־6 בנובמבר הגיעו ליעדם המקורי – "איי התבלינים" – איי מלוקו.
הם עגנו באי טידורה, שהסולטאן שלה ביקש את עזרתם של הספרדים במאבקו בסולטאן של טרנאטה – האי הסמוך שהיה בעל ברית של הפורטוגלים.
שם הושארו 115 מאנשי הצוות.
הקונספסיון ננטשה, והתבלינים שנשאה הועברו לוויקטוריה ולטרינידד.
הטרינידד ניסתה לחזור דרך האוקיינוס השקט, אך נתפסה בידי הפורטוגלים.
הוויקטוריה, בפיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו, הפליגה מערבה ב־21 בדצמבר.
ב־6 במאי היא הקיפה את כף התקווה הטובה, כשלאנשי הצוות נשאר רק אורז למאכל.
21 אנשי צוות מתו מרעב לפני שאלקנו הצליח להגיע למאחז הפורטוגלי באיי כף ורדה ב־9 ביולי.
שם ירדו לחוף 13 אנשי צוות מחופשים לסוחרים כדי לקנות אספקה אך נתפסו בידי הפורטוגלים לאחר שניסו לקנות אספקה בתמורה לתבלינים.
מפחד לאבד את המטען של 26 טון תבלינים (ציפורן וקינמון), המשיכה הספינה, משאירה אחריה את 13 אנשי הצוות.
ב־6 בספטמבר 1522 הגיעה הוויקטוריה לספרד, כמעט שלוש שנים אחרי שעזבה, ועל סיפונה 18 אנשים.
ארבעה אנשים מתוך 55 אנשי הצוות המקורי של הטרינידד הגיעו לספרד ב־1525. המסע הצליח להרוויח סכום קטן, אולם שכר הצוות לא שולם במלואו.
בסך הכול אורך המסע היה כ־60 אלף קילומטרים.
המסע של מגלן היה הראשון שהקיף את כדור הארץ, והראשון שהפליג במעבר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
בנוסף אנשי המסע היו האירופאים הראשונים שגילו את הדברים הבאים:
"גמל ללא דבשת" – כנראה למה או אלפקה.
אווז שחור שהיה צריך להפשיט מעורו במקום למרוט – הפינגווין.
ענני מגלן, שתי גלקסיות קטנות הנצפות רק מחצי הכדור הדרומי.
הצורך בקו תאריך בין-לאומי – המסע סביב כדור הארץ מערבה גרם להבדל של יום בין לוח השנה בספרד ללוח השנה של הנוסעים, אף על פי שהם הקפידו על הרישום ביומני הספינה.
חלק מהמקומות שמגלן גילה ועבר בהם נקראים עד היום בשמות שהעניק להם מגלן, ביניהם:
פטגוניה, כנראה מהמילה Patagón שפירושה "בעלי כפות רגליים גדולות", לתיאור גובהם של הילידים שפגש.
כף וירחנס, כף הבתולות, כיוון שהגיע לכף ב-21 באוקטובר, היום הקדוש של אורסולה הקדושה והבתולות שליוו אותה.
ארץ האש, על שום המדורות של הילידים שראה בזמן המעבר במצר מגלן.
האוקיינוס השקט, בשל תנאי השיט הנוחים שהיו למגלן בעת חציית האוקיינוס.
פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (9 ביולי 1578 - 15 בפברואר 1637) לבית הבסבורג, שלט בין השנים 1620–1637.
פרדיננד נולד ב-9 ביולי 1578 לקרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה.
פרדיננד התחנך על ידי הישועים, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אינגולשטדט.
בשנת 1595 קיבל פרדיננד את השליטה בנחלותיו, שבהן פעל בן דודו מקסימיליאן השלישי, ארכידוכס אוסטריה כעוצר, ומיד פתח בדיכוי הפרוטסטנטים בנחלותיו.
מכיוון שלבן דודו מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לא היו ילדים, הוכתר פרדיננד בשנת 1617 למלך בוהמיה.
הכתרתו של פרדיננד, שבמקור היה הארכידוכס של שטיריה (Styria) כמלך בוהמיה, נמנתה עם הגורמים לפרוץ מלחמת שלושים השנים.
במהלך רוב המלחמה כיהן גם כשליט האימפריה הרומית הקדושה.
פרדיננד היה קתולי אדוק ולחם למען השבת מעמד הבכורה של הקתוליות ברחבי אירופה.
הוא היה מאבירי הקונטרה-רפורמציה הקתולית במהלך מלחמת שלושים השנים והיה חסיד השלטון האבסולוטי.
בשנת 1630 הצטרף גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה לאויביו, ובשנת 1632 ספג צבאו של פרדיננד תבוסה מידי השוודים בקרב ליצן.
בשנת 1635 חתם פרדיננד על שלום פראג, אולם המלחמה לא הסתיימה בכך.
ב-15 בפברואר 1637 מת פרדיננד בווינה, ובנו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
ב-23 באפריל 1600 התחתן פרדיננד עם מריה אנה מבוואריה, בתו של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בשנת 1622 נישא לאשתו השנייה, אלאונורה גונזאגה (1598-1665) בעיר אינסברוק.
פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (13 ביולי 1608 – 2 באפריל 1657), שלט בין ה-15 בפברואר 1637, ועד מותו, כעשרים שנים לאחר מכן.
פרדיננד נולד בגראץ ב-13 ביוני 1608, והיה בנם הבכור של פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה לבית הבסבורג ואשתו הראשונה, מריה אנה מבוואריה, בתם של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה ורנאטה מלורן.
בשנת 1625 הוכתר למלך הונגריה, כעבור שנתיים – למלך בוהמיה, ובשנת 1636 – למלך הרומאים.
לאחר מותו של הגנרל הקתולי אלברכט פון ולנשטיין בשנת 1634, הועמד פרדיננד השלישי בראשות הצבא הקתולי הקיסרי, אשר לחם בפרוטסטנטים במלחמת שלושים השנים.
בספטמבר הצטרף אליו בן דודו, פרדיננד מאוסטריה, תת-קרדינל ספרד, ויחד הביסו את השוודים בקרב נורדלינגן.
פרדיננד, שהיה בעל עמדות יוניות, סייע למאמצי השלום שנעשו בעיר פראג ב-1635, והשתתף במשא ומתן מול המדינות הפרוטסטנטיות, ובמיוחד סקסוניה.
בשנת 1637 נפטר אביו, ופרדיננד הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם עלייתו לשלטון קיווה להגיע לפשרה מהירה עם שוודיה וצרפת, ואולם האחרונה, שלא הייתה שבעת רצון מכך שבית הבסבורג עדיין נהנה מעוצמה רבה ברחבי היבשת, סירבה לגישושי השלום.
המלחמה נמשכה 11 שנים נוספות, עד שהגיעה לסיומה בשלום וסטפאליה (הסכם מינסטר עם צרפת, והסכם אוסנבריק עם שוודיה) בשנת 1648.
פרדיננד נשא שלוש נשים בחייו: ראשונה הייתה דודניתו, האינפנטה מריה אנה מספרד, אשר שניים מהבנים שילדה לו הגיעו לבגרות: פרדיננד הרביעי, מלך הרומאים, בנו בכורו, אשר נפטר לפני אביו, ולאופולד הראשון, אשר בסופו של דבר ירש את הכתר.
לאחר מותה של מריה אנה בשנת 1646, נישא לדודנית אחרת, הארכידוכסית מריה לאופולדינה מאוסטריה, בתו של לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה, שליט טירול.
היא מתה ב-1649, ופרדיננד נישא בשלישית לאלאונורה גונזאגה, בתו של קרלו גונזאגה השני, דוכס נוור, בתם אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה הייתה אשתו של מלך פולין מיכל הראשון, ולאחר מכן אשתו של קרל החמישי, דוכס לורן.
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (10 במרץ 1503 – 27 ביולי 1564) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1556 ועד יום מותו.
פרדיננד הראשון נולד במדריד לפיליפ היפה, מלך קסטיליה מבית הבסבורג, ורעייתו חואנה המשוגעת.
הורי אמו היו פרננדו השני מלך אראגון, ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, והורי אביו היו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומארי, דוכסית בורגונדיה.
כשאחיו של פרדיננד, קרל החמישי, הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, קיבל פרדיננד את השלטון בארצות בית הבסבורג (כיום אזור אוסטריה וסלובניה) עם התואר "ארכידוכס של אוסטריה".
ב-1521 נישא לאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה.
בזמנים שבהם נעדר אחיו, ניהל פרדיננד את האימפריה הרומית הקדושה כולה, וב-1531 נבחר לשאת בתואר מלך הרומאים, וככזה נועד להיות יורשו המיועד של אחיו.
לאחר שבקרב מוהאץ' שנערך ב-1526 הביס סולימאן המפואר, סולטאן האימפריה העות'מאנית את לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה שהיה גיסו של פרדיננד, נבחר פרדיננד להיות מלך בוהמיה באותה שנה, בעוד שכתר הונגריה הפך לסלע מחלוקת בין בית הבסבורג לבין בית זאפויה, שבראשו עמד יאנוש זאפויה נסיך טרנסילבניה.
ב-1529, הצליחו כוחותיו של פרדיננד להדוף את התקפתו של סולימאן המפואר על בירתו שבווינה, אף כי פרדיננד עצמו נמלט לפני כן לבוהמיה.
הסכם נאגיווארד-גרוסוורדיין (אוראדיה של היום), שנחתם ב-1537, קבע כי פרדיננד יהיה יורשו של יאנוש זאפויה, אך יישום ההסכם היה מעבר לכוחו של פרדיננד במהלך חייו.
ב-1556, לאחר שוויתר קרל החמישי על שלטונו, הוכתר פרדיננד כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל הסכים להוציא את בנו פיליפ, שירש את מלכות ספרד, מסדר הירושה של השלטון באימפריה, ובמקומו נועד מקסימיליאן, בנו הבכור של פרדיננד, לרשת את אביו בבוא העת.
פרדיננד נפטר ב-1564 בווינה, ונקבר בכנסיית ויטוס הקדוש שבפראג.
ב-26 במאי 1521 התחתן פרדיננד עם אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ואן דה פואה, ממנה היו לו 15 ילדים:
אלאונורה (1534–1594), התחתנה עם גוליילמו גונזאגה, דוכס מנטובה
שלטי האצולה של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושהשלט האצולה של פרדיננד כאינפנטה של ספרד וכארכידוכס אוסטריה(1520–1526)שלט האצולה של פרדיננד כמלך הונגריה ובוהמיה(1526–1564)שלט האצולה של פרדיננד כמלך גרמניה(1531–1564)שלט האצולה של פרדיננד כקיסר האימפריה הרומית הקדושה(1558–1564)
פרדיננד הראשון, מלך רומניה (ברומנית: Ferdinand I al României; 24 באוגוסט 1865 – 20 ביולי 1927) או בשמו המלא פרדיננד ויקטור אלברט מאינרד (Ferdinand Viktor Albert Meinrad) המכונה "המאחד" (Întregitorul), היה מלך רומניה השני מ-10 באוקטובר 1914 ועד ליום מותו.
בתקופת שלטונו של פרדיננד הראשון צידדה רומניה במדינות ההסכמה במסגרת מלחמת העולם הראשונה וממלכת רומניה הגיעה לשיא התפשטותה הטריטוריאלית והחלה תקופת "רומניה הגדולה".
פרדיננד נחשב להיות מלך רב השפעה על ההיסטוריה של רומניה ועקב מדיניות האחדות הלאומית בה הוא דגל לאורך שלטונו כונה בתואר "המאחד".
פרדיננד היה חבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
לפרדיננד היו שלושה תחביבים, בוטניקה, כולל איסוף צמחים שונים מהדלתה של הדנובה, ציד ואיסוף בולים.
לאחר מותו, בנו הבכור, קרול, שהיה בעצמו אספן בולים נלהב, ירש את אוסף הבולים שלו.
פרדיננד נולד ב-24 באוגוסט 1865 בעיר זיגמרינגן שבדרום הקונפדרציה הגרמנית לבית הוהנצולרן (ענף הוהנצולרן-זיגמרינגן).
אביו של פרדיננד היה לאופולד, נסיך הוהנצולרן, לו הוצע בשנת 1870 כתר מלך ספרד, הצעה שהייתה לגורם מרכזי בפרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870. פרדיננד היה מקורב למלוכת הקיסרות הגרמנית, בני בית הוהנצולרן, ועל כן היה מקורב לוילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
אמו של פרדיננד, אנטוניה, נסיכת פורטוגל, הייתה בתם של פרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל.
בצעירותו חונך פרדיננד באוניברסיטת לייפציג ומאוחר יותר באוניברסיטת טיבינגן, שתיהן בקיסרות הגרמנית.
שפת האם של פרדיננד הייתה גרמנית, אך כבר בחינוכו המוקדם הוכיח את כישרונו ללימוד שפות זרות.
בשנות העשרים לחייו ידע כבר אנגלית, צרפתית ורוסית.
בין 1883 ל-1889, פרדיננד חונך בידי המורה הפרטי ואסילה ד.
פאון, לשעבר מנהל המכללה הרומנית הלאומית בבוקרשט.
ואסילה פאון נשלח לחנך את פרדיננד הצעיר בהוראתו של קרול הראשון, מלך רומניה.
ואסילה היה אחראי ללמד את פרדיננד רומנית והעביר אותו שיעורים ברומנים בנושאי ספרות, היסטוריה וגאוגרפיה.
פרדיננד למד באקדמיה הצבאית של קאסל, ובסיום לימודיו בשנת 1897 היה לויטננט בצבא הקיסרות הגרמנית.
בחצר המלוכה של קרול הראשון
פרדיננד היה אחיינו של קרול הראשון, מלך רומניה ומאחר שלזוג המלכותי הרומני לא היו ילדים, אימץ אותו קרול כבן ומינה אותו ליורש העצר.
מרגע קביעתו של פרדיננד ליורש העצר המלכותי, כל פעילותו, חינוכית, טקסית, משפחתית או אחרת, הייתה נתונה להתעניינות מדעת הקהל של האוכלוסייה הרומנית.
דוגמה לכך היא שכאשר חלה פרדיננד בשנת 1887 בעת שהותו בדיסלדורף, דיווחים על מצבו הבריאותי הגיעו לכותרות הראשיות בעיתונים ברומניה.
עיתונים נוספים דיווחו על פעילותו במהלך השירות הצבאי בקיסרות הגרמנית.
עקב מינויו ליורש העצר הרומני, היה על אביו של פרדיננד ועל אחיו הבכור, וילהלם, נסיך הוהנצולרן, להביע ויתור על כל טענה עתידית אפשרית לכתר הרומני.
לאחר אישור ירושת הכתר של פרדיננד במות קרול בידי הסנאט של רומניה, ראש הממשלה לסקר קטרג'יו הגיע לקביעה עם המלך קרול בנוגע לדתו של פרדיננד.
לא צופה מפרדיננד עצמו שימיר דתו לנצרות אורתודוקסית אך צופה מיורשיו העתידיים כי יעשו כן.
פרדיננד התרועע בחצר המלכותית הרומנית עם בת האצולה, המשוררת והסופרת אלנה וקרסקו, שהייתה בת טיפוחיה של המלכה הסופרת אליסאבטה.
היחסים בין השניים, שזכו לעידוד המלכה, התפתחו לכדי סיפור אהבה, ופרדיננד הודיע על רצונו לשאת את אלנה לאשה, מה שגרם למשבר מדיני.
על פי החוזה שקבע את עצמאות רומניה ואת השלטון המלוכני, היו המלך ורעייתו חייבים להיות משושלות לא רומניות, וזאת כדי שלא יהיו מעורבים בתככים פנימיים של קבוצות מקומיות.
המלך קרול הגלה את אלנה לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים, ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס.
פרדיננד נישא לדודניתו הנסיכה מריה מאדינבורו, נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הבן הבכור היה למלך רומניה בשם קרול השני, מלך רומניה.
היחסים בין בני הזוג התקררו במשך הזמן ולמלכה היו מאהבים (לפי שמועות אחדות המלך פרדיננד חיזר, למשל, אחרי השחקנית אלבירה פופסקו), אפילו יש ספקות לגבי האבהות עבור הילדים הצעירים יותר.
המלך פרדיננד עצם את עיניו בעניין זה כדי להימנע משערורייה.
פרדיננד ירש את קרול הראשון כמלך באוקטובר 1914, וכקודמו האמין תחילה כי בכוחו של צבא הקיסרות הגרמנית להפיל את מדינות ההסכמה ולנצח במלחמת העולם הראשונה.
התמיכה הזאת תאמה את קשרי המשפחה של פרדיננד עם וילהלם השני, קיסר גרמניה.
המלכה מריה מאדינבורו, אשתו של פרדיננד, כמו גם ראש ממשלת רומניה המכהן יון (יונל) ברטיאנו, תמכו בצידן של מדינות ההסכמה עוד בפרוץ המלחמה ולכן החלו לדון עם פרדיננד על הסדר מדיניות חוץ מקבילה בין המלוכה והממשלה.
העם הרומני גם כן הזדהה בעיקר עם מדינות לטיניות כגון צרפת ועל כן שינה פרדיננד את מדיניותו בתגובה לדרישה האזרחית.
ברטיאנו תמך בכניסת ממלכת רומניה למלחמה לצד מדינות ההסכמה כאשר יהיה זה הזמן הטוב ביותר עבור רומניה לנוכח מצב החזיתות במלחמה.
על כן, לנוכח המצב בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, היה זה לאחר ניצחון צבא האימפריה הרוסית במתקפת ברוסילוב (יוני עד ספטמבר 1916), שפרדיננד ראה את העת כמתאימה להתערבות במלחמה.
ב-28 באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה למלחמת העולם הראשונה לצידן של מדינות ההסכמה ופרדיננד יצא בהצהרה רשמית בפני העם הרומני על ההתערבות במלחמה:
הגנרלים קונסטנטין פרזאן ואלכסנדרו אוורסקו הושמו בפיקוד הראשי על המערכה נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית.
הצבא הרומני עם זאת לא היה מוכן היטב למלחמה בגרמניה ולאחר בלימת מתקפה רומנית לעבר טרנסילבניה, כוח רב לאומי של מעצמות המרכז (עות'מאני, בולגרי, אוסטרו-הונגרי וגרמני) בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן פלש לרומניה דרך ולאכיה.
עוד בסוף 1916 קרב בוקרשט הוביל לכיבוש הבירה בידי מעצמות המרכז ולהפיכת דרום רומניה לאזור תחת מושלות צבאית של מקנזן.
פרדיננד, ביחד עם ממשלתו, נסוג ליאשי בחבל מולדובה, שם בוצע ניסיון ארגון מחדש של הצבא הרומני.
רומניה גייסה למלחמה 15 אחוזים מכלל אוכלוסייתה (מעל מיליון איש), אך לא היה חימוש די מספק ותעשיית מלחמה יציבה כדי להתמודד אל מול תעשיית המלחמה של הקיסרות הגרמנית.
מזג אוויר קשה הקשה על ההתקדמות הגרמנית ואלו נעצרו על גדות נהר סירט אל מול כוחות הארמייה הרביעית תחת פיקודו של פרזאן.
במובנים רבים הצהרת התמיכה של רומניה במדינות ההסכמה הוכיחה את עצמה כמקשה על ניצחון מדינות ההסכמה.
לא זו בלבד שמשאבי מדינות ההסכמה נקשרו להגנת הרומנים, אלא שהניצול האכזרי של גרמניה את משאבי הטבע של רומניה סייע באופן ברור לצבא הגרמני בחזיתות נוספות למשך שנתיים נוספות.
פרדיננד מצא כי התמיכה האזרחית בו נופלת בעקבות תבוסה כה מהירה, ועם שרידי הצבא הרומני בנסיגה מלאה לצפון-מזרח המדינה.
על כן פרדיננד הגיע למסקנה כי יוכל לשמור על סדר גיוס האזרחים לצבא בכמויות שקדמו להפסדים רק על ידי הבטחות לרפורמה נרחבת בנושאים החברתי והחוקתי עם סופה של המלחמה.
כניעתה ושיבתה של רומניה למלחמה
עם קריסת האימפריה הרוסית ומאוחר יותר הרפובליקה הרוסית לתוך מלחמת אזרחים בסוף שנת 1917 (לאחר מהפכת אוקטובר) פרדיננד הבין את הדחיפות לחפש הסדר עם מעצמות המרכז, מכיוון שהצבא הרוסי תמך עד לנקודה זאת בחזית הרומנית שהתייצבה על גדותיו הדרומיים של נהר הסירט.
שביתת-נשק הושגה בין הקיסרות הגרמנית לממלכת רומניה ב-9 בדצמבר 1917. אף על פי שביתת הנשק, סירובו של פרדיננד לקבל את תנאי השלום ה"משפילים" שהוצעו בידי הממשלה הגרמנית גררה תגובה צבאית גרמנית מחודשת נגד הצבא הרומני בצפון-מזרח המדינה.
לאחר שהממשלה הרומנית הסכימה ללא ברירה נוספת לתנאי השלום, בכל זאת סירב פרדיננד להעניק לחוזה בוקרשט - שסיים את המאבק עבור רומניה במאי 1918 - את חתימתו.
לנוכח מצב זה שלא חתם רשמית על הסכם השלום, היה זה אפשרי עבור פרדיננד להכריז שוב על המשך המלחמה בגרמניה ב-10 בנובמבר, בעודה קורסת בחזית המערבית ויום בלבד לפני כניעת ממשלתה.
הקמתה של ממלכת רומניה הגדולה
ב-1 בדצמבר נכנס פרדיננד בשערי בוקרשט.
לנוכח אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה, הורה פרדיננד לצבא הרומני לצאת למערכה ולכבוש את כלל חבל מולדובה עד לנהר הדנייפר (המשמש היום בתור הגבול בין מולדובה לאוקראינה).
בהמשך, לנוכח קריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, עלתה הדרישה של תושבי טרנסילבניה הרומנים להתאחד עם ממלכת רומניה.
תחת הוראתו של פרדיננד, הצבא הרומני חצה את הרי הקרפטים לעבר הונגריה כדי לאחד את תושביה הרומנים של הונגריה עם ממלכת רומניה ובכך החל במלחמה ההונגרית-הרומנית.
לאחר מהפכה קומוניסטית בבודפשט הוקמה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית אשר הפיצה אידאולוגיה אנטי-מלוכנית שאיימה על כסאו של פרדיננד.
רומניה החלה בשיתוף פעולה צבאי עם צ'כוסלובקיה והצבא הרומני החל לנוע לעבר כיבוש בודפשט, אשר הושלם ב-3 באוגוסט 1919. כיבוש בודפשט נעשה בשיתוף פעולה בין כוחות רומנים וחיל המשלוח הצרפתי בחבל הבלקן.
בוועידת השלום בפריז הוכרו ההישגים הטריטוריאליים של רומניה אשר כללו את כל מולדובה עד לגדות נהר הדנייפר כמו גם את כל חבל טרנסילבניה, אשר כלל בתוכו אוכלוסייה הונגרית משמעותית שהייתה מאותה העת בתוך גבולות רומניה.
ב-15 באוקטובר 1922 הוכתר פרדיננד למלך רומניה בטקס מרשים שנערך באלבה יוליה שבמחוז אלבה בטרנסילבניה.
במטרה לחזק את הקשרים של רומניה עם ממלכת יוגוסלביה, בתו של פרדיננד, מריה מרומניה, חותנה עם אלכסנדר הראשון קָארָאג'וֹרְגֶ'בִיץ', מלך יוגוסלביה.
כמו כן, פרדיננד נפגש עם אלכסנדרוס הראשון, מלך היוונים, במטרה לקרב את יחסיה של רומניה עם ממלכת יוון.
מדיניות בריתות זאת שקידם פרדיננד טיפחה את התדמית של רומניה בתור המדינה שוחרת השלום של חבל הבלקן.
לאורך כהונת מלכותו של פרדיננד המפלגה הלאומית-ליברלית (המפלגה הוקמה בשנת 1875 בידי יון ברטיאנו ומספר תומכיו) הנהיגה את הפרלמנט.
עם זאת, סיפוח שטחי טרנסילבניה הוביל להגדלת התמיכה הכוללת במפלגת עובדי האדמה הלאומית.
המלך פרדיננד אף תמך ביוזמת המדינאי הצ'כי אדווארד בנש להקמת "ההסכמה הקטנה", ברית בין רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה.
הבריתות הבין-מדיניות, כמו גם שימור כוחו של הצבא הרומני הונעו בעיקר עקב החשש של ההנהגה הרומנית מפני האידאולוגיה הקומוניסטית שהפיצה ברית המועצות, שכנתה על גדות הדנייפר.
יחסו של פרדיננד ליהדות רומניה
בסופה של מלחמת העולם הראשונה השלים פרדיננד את הבטחותיו והחל בתהליך של ליברליזציה פוליטית אשר כללה הענקת שוויון זכויות לכל המיעוטים ואמנציפציה מלאה ליהודי רומניה, שאף זכו במושב ייצוג בפרלמנט הרומני.
באותה העת היו לערך 700,000 יהודים בתוך רומניה עם גבולותיה המורחבים.
הצמיחה הכלכלית בעשור הראשון של התקופה שבין מלחמות העולם הייתה להמשך טבעי של תהליך הצמיחה הן בהיקף הייצור הרציף של המסחר, אך גם בשל יציבות המטבע הלאומי והדרישה למשאביה של רומניה שהייתה בשווקים הפיננסים הבינלאומיים.
עם זאת, השווקים הרומנים הוצפו בסחורות אמריקאיות, דוגמת דגנים שיובאו מארצות הברית והקשו על התעשייה הרומנית החקלאית.
ההתערבות הממשלתית נעשתה באמצעות הגנה על ההון המקומי ועל ידי שליטה והכוונה של הכלכלה הלאומית בעיקר לצורכי תשתיות.
הגידול הכולל באוצר הלאומי שומש בעיקרו לשימור ופיתוח של תעשיות מבית כגון טקסטיל ומזון וכדי לממן את הצבא ולשמור על מעמדו האזורי גם לאחר סופה של המלחמה.
את הפריחה הכלכלית בתקופה זו ניתן למצוא הן בהשקעות חוץ בתעשייה (מ-40 מיליארד בשנת 1922 עד 75 מיליארד בשנת 1929) אך גם בענפי הייצור הפנימיים, בייחוד הכרייה וייצור החשמל שבהם חלקה של צמיחה כלכלית זו נשמרה.
המומנטום הכלכלי נתמך ללא ספק על ידי ביקוש בינלאומי הולך וגדל לנפט התורם לפיתוח תשתיות, תעשיית הרכב, הרכבות, המספנות ולא פחות חשוב גם תעשיית התעופה.
היבוא לרומניה הורכב בעיקר ממוצרי תעשייה, מפעלים, מכונות, מכוניות וחומרי גלם מסוימים שחסרו לתעשייה הרומנית הפנימית.
עם זאת, יבוא יסייע לתמיכה בהתאוששות הכלכלית הלאומית בכך שהשימוש בטכניקות תעשייתיות יעילות סייע בהגדלת התשואה והייצור של התעשייה והחקלאות כאחד.
בנו של פרדיננד, קרול, ויתר על המלוכה ועזב את רומניה, לכן לאחר מות פרדיננד הומלך נכדו, הבן של קרול, בשם מיכאי הראשון.
מיכאי היה עדיין ילד ולכן מונתה מועצה מייעצת, בהנהגת דודו ניקולאה בראנה (אחיו של קרול), שפעלה בשמו.
כעבור שלוש שנים חזר אביו קרול לרומניה, הדיח את בנו והוכתר בשם קרול השני, מלך רומניה.
אף שתואר כ"אדם חלש" נחשב פרדיננד הראשון כמלך החשוב ביותר ברומניה, שאיחד את רומניה הגדולה ובניגוד למלך קרול הראשון אהב את רומניה ואת העם הרומני בכל ליבו.
כאשר הכריז לקראת סוף 1918 מלחמה מחודשת על גרמניה, מהלך מוחלט אם כי ציני זה השתלם במונחים של רווחים טריטוריאליים שהושגו עבור ממלכת רומניה בוועידת השלום בפריז בשנה שלאחר מכן.
פרדיננד היה נוצרי קתולי אדוק ודגל לאורך חייו בהומניזם.
ב-10 בינואר 1893 התחתן פרדיננד עם מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרדיננד טֶנִיס היה סוציולוג גרמני.
טניס היה בין התאורטיקנים הראשונים שעסקו בשאלה הקהילתית.
הוא הבחין בין שני סוגי קהילות, שכינה במונחים שנלקחו מהשפה הגרמנית: גֵּמַיְינְשַׁאפְט (Gemeinschaft) וגֵּזֶלְשַׁאפְט (Gesellschaft).
האקדמיה ללשון העברית קבעה מונחים עבריים לשני המונחים האלו: חֶבְרָה קְהִלָּתִית (גֵּמַיְינְשַׁאפְט) וחֶבְרָה הֶסְדֵּרִית (גֵּזֶלְשַׁאפְט).
הסוג הראשון, גֵּמַיְינְשַׁאפְט, מתאר חברה חקלאית טרום-תעשייתית.
חברה זו היא אורגנית באופן תפקודה ותוחמת את החברים בה בקהילות ברורות.
הקשרים בה הם קשרים ראשוניים, הדוקים, מלוּוים בחיי משפחה, אמונה ומסורת.
אופני היצור (לרוב היצור החקלאי) מוסדר על ידי מבנה המשפחה והמסורת, כלומר חלוקת ההון וחלוקת האחריות תלויים ומוסדרים על ידי תחושת השייכות וההקשר החברתי.
לעומת זאת, בקהילה המכונה גֵּזֶלְשַׁאפְט, החברה היא בעלת אפיון מכני, לפרט חסרים כל תחושה של שייכות או חיבור לסביבה או לקהילה.
הקשרים בין האנשים אינם הדוקים, לרוב מלווים בניכור והתבודדות.
אופני היצור בחברה הזו אינם מוסדרים על ידי הקשר חברתי או תחושת שייכות, אלא באמצעי כוח מכנים, כמו כסף ומערכת המשפט והחוק (לדוגמה עובד שכיר המקבל כסף תמורת כוח עבודתו).
קהילה מהסוג הזה התפתחה כתוצאה מהתגברות השפעות התיעוש, הטכנולוגיה והעיור המואץ בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ניתוח היסטורי זה השפיע רבות על תאורטיקנים אחרים, לדוגמה מרטין בובר אשר תרגם אותם לעברית כחברה (גזלשאפט) וחברותא (גמיינשאפט).
נינתו, ד"ר מויה טניס, כתבה באוניברסיטה החופשית של ברלין, את עבודת הדוקטור שלה, העוסקת בירושלים בשנים הראשונות של תקופת המנדט הבריטי, בהנחייתו של פרופ' ויקטור עזריה מהמחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז, היא פרסמה את תוצאות המחקר המעודכנות שלה כ.
פרדיננד לייטנר (גרמנית: Ferdinand Leitner; 4 במרץ 1912, ברלין – 3 ביוני 1996, ציריך) היה מנצח גרמני.
לייטנר למד אצל פרנץ שרקר, יוליוס פריוור, ארתור שנאבל וקרל מוק.
את דרכו המוזיקלית החל כפסנתרן, אך בעזרת פריץ בוש היה למנצח בשנות ה-30' וניצח על תזמורת התיאטרון של כיכר נולנדורף בברלין בשנים 1943-1945. בעונת 1945-46 ניצח בהאנובר, בעונת 1946-47 במינכן והחל מ-1947 היה המנהל הכללי בשטוטגרט.
מ-1976 עד 1980 כיהן כמנצח ראשי של Het Residentie Orkest בהאג, הולנד.
ללייטנר יצא שם של מנצח אופרה, שהמלחינים החביבים עליו הם וגנר, ריכרד שטראוס, מוצרט והמלחינים מן המאה ה-20 קרל אורף וקרל אמדאוס הרטמן.
הוא היה ממשיכו של אריך קלייבר בשנת 1956 ב"תיאטרון קולון" בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בין למעלה מ-300 ההקלטות שלו יש גם סימפוניות רומנטיות.
פרדיננד פון בְּרֵדוֹב היה ראש שירות הביון של הצבא הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר ושר ההגנה של גרמניה בשנים 1932 – 1933.
פרדיננד פון ברדוב נולד ב-16 במאי 1884 בנוירופין למשפחת אצולה גרמנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית וקיבל בעבור שירותו אות הצטיינות.
לאחר המלחמה נשאר ברדוב בצבא, שהיה אז קטן יחסית (כמאה אלף חיילים).
הוא עלה במהירות בסולם הדרגות, קיבל דרגת גנרל וכיהן כראש המודיעין הצבאי הגרמני.
בשנת 1932, לאחר שידידו קורט פון שלייכר מונה לשר ההגנה בממשלתו של פרנץ פון פאפן, מונה ברדוב ליועצו האישי של שלייכר.
לאחר ששלייכר מונה לקנצלר על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג, הפך ברדוב לשר ההגנה בפועל.
ב-1933, לאחר פרישת מראשות הממשלה ועליית היטלר לשלטון, פרש ברדוב לגמלאות באחוזתו בברלין.
בבוקר 30 ביוני 1934, עם תחילת ליל הסכינים הארוכות, הופיעה כיתה של האס אס בפתח ביתו של ברדוב, וכשפתח את הדלת הוא נורה למוות.
אשתו ניסתה לסייע לו ונורתה גם היא.
גם ידידו שלייכר נורה בליל הסכינים הארוכות.
לאחר הטיהור האשים היטלר את ברדוב, שלייכר וארנסט רהם בניסיון למסור את גרמניה לידי המעצמות הזרות, דוגמת צרפת.
פרדיננד מריאן היה שחקן קולנוע אוסטרי.
נולד בשם פרדיננד היינריך יוהאן השקובץ (Ferdinand Heinrich Johann Haschkowetz) בווינה בשנת 1902. אמו הייתה זמרת ואביו נגן.
את שמו האמנותי נטל מאביו.
בבגרותו למד משחק באוניברסיטת וינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מריאן החל לשחק בתיאטרון העירוני של גראץ, מאוחר יותר שיחק בתיאטרון הקאמרי של מינכן וב"דויטשה תיאטר" בברלין.
במקביל החל בשנת 1933 לשחק גם בקולנוע, בעיקר תפקידים של נבל.
בשנת 1936 נישא בהמבורג לשחקנית מריה ביק.
בשנת 1940, לאחר האנשלוס בין גרמניה ואוסטריה, בחר בו הבמאי הגרמני פייט הרלן להשתתף בסרט האנטישמי "היהודי זיס", שנועד להזהיר את העם הגרמני מפני היהודי המתבולל.
מריאן ניסה לסרב, אך אולץ לשחק על ידי גבלס.
הסרט היה לשובר קופות בגרמניה ומריאן המשיך לככב בסרטים גרמנים רבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא התיישב בברלין המערבית ונהרג בתאונת דרכים בשנת 1946. הוא נקבר בבית העלמין הצפוני של מינכן.
פרדיננד עמנואל אדרלין מרקוס (בטאגלוג: Ferdinand Emmanuel Edralin Marcos; 11 בספטמבר 1917 – 28 בספטמבר 1989) היה נשיא ודיקטטור הפיליפינים בין השנים 1965–1986.
מרקוס נולד ב-1917 לאב שגם הוא היה פוליטיקאי בכיר במדינה.
בשנת 1938 הואשם ברצח יריב פוליטי של האב אך הצליח במשפט מתוקשר לצאת זכאי למרות הראיות.
בזמן מלחמת העולם השנייה מרקוס לחם כקצין בשורות הצבא הפיליפיני כנגד הכובשים היפנים אך ייתכן שהמשפחה שירתה את שני הצדדים ומסיבה זאת שוחרר מרקוס הבן מהשבי היפני זמן קצר לאחר שנשבה.
זאת גם הסיבה שמרקוס האב הוצא להורג באכזריות על ידי לוחמי גרילה פיליפינים ב-1945.
מרקוס החל לכהן כחבר בבית הנבחרים של הפיליפינים מטעם המפלגה הליברלית בשנת 1949. ב-1959 נבחר לראשונה לסנאט הפיליפיני, ובשנים 1963–1965 כיהן כנשיא הסנאט.
בשנת 1961 הגיע להסכם עם דיוסדאדו מקפגאל, חברו למפלגה הליברלית, כי מרקוס יסייע לו בבחירות לנשיאות ולאחר ארבע שנים, מקפגאל יפנה את מקומו ויאפשר למרקוס להתמודד על תפקיד הנשיא.
אולם כאשר לקראת הבחירות לנשיאות ב-1965 הנשיא דיוסדאדו מקפגאל התמודד לכהונה נוספת, ערק מרקוס למפלגה הלאומית היריבה על מנת שיוכל להתמודד לנשיאות, ובבחירות הדיח את מקפגאל.
מרקוס הושבע לתפקידו ב-30 בדצמבר 1965. מרקוס נחשב לפרו-אמריקני ובתחילת כהונתו הייתה תקווה שיבער את השחיתות ויבנה מנהל ציבורי יעיל.
מרקוס זכה בקדנציה שנייה ב-1969, קדנציה שלפי החוקה הייתה אמורה להיות אחרונה.
מיד לאחר השבעתו לכהונתו השנייה הודיע כי הוא תורם את כל רכושו לעם הפיליפיני.
ב-21 בספטמבר 1972 הכריז על משטר צבאי בשל סכנות מצד מורדים קומוניסטים ומוסלמים.
הקונגרס נסגר, חופש העיתונות הוגבל, ומנהיגי אופוזיציה נעצרו.
ב-1978, אחרי שנערכו בחירות לפרלמנט על פי חוקה חדשה, מרקוס החל לכהן גם כראש ממשלה.
ב-1981 בוטל המצב הצבאי ומרקוס נבחר שוב לנשיאות, בבחירות שהוחרמו על ידי מרבית האופוזיציה.
בשנת 1983 הותר למנהיג האופוזיציה, בניגנו אקינו הבן, לשוב לפיליפינים, אך בשובו הוא נרצח בנמל התעופה.
הרצח פגע בתדמיתו של מרקוס שנתפס כאחראי לרצח.
בינואר 1984 קיים מרקוס משאל עם על תיקונים לחוקה, במהלך שנועד לשכך את הביקורת נגדו.
במאי 1984 התקיימו בחירות לפרלמנט, בהן איבד מרקוס מושבים רבים לאופוזיציה.
בסוף 1985, לאור לחץ ציבורי הולך וגובר מבית והתערערות התמיכה של בעלי בריתו מבחוץ ובראשם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, הכריז מרקוס על בחירות בזק לנשיאות.
בבחירות שהתקיימו ב-7 בפברואר 1986 התמודדה מולו קורסון אקינו, אלמנתו של מנהיג האופוזיציה בניגנו אקינו שנרצח ב-1983 כשנחת בפיליפינים בשובו מגלות.
הבחירות הסתיימו במחלוקת, כאשר לפי ספירת ועדת הבחירות הרשמית ניצח מרקוס, אך לפי ספירה של ארגון עצמאי ניצחה אקינו.
אף על פי ש-30 טכנאי מחשב אשר עבדו בוועדת הבחירות הממשלתית, עזבו את מקום עבודתם במחאה על הטיית הבחירות, הוועדה הכריזה ב-15 בפברואר 1986, על מרקוס כמנצח הרשמי בבחירות.
הבישופים הקתוליים של המדינה, כמו גם הסנאט של ארצות הברית, גינו את מערכת הבחירות, ואקינו קראה לשביתה כללית ולחרם על עסקים הנשלטים בידי תומכי מרקוס.
ב-22 בפברואר 1986 פרצה מהפכת העם בפיליפינים לאחר ששניים מן הבולטים בתומכי מרקוס, שר ההגנה חואן פונס אנרילה, וסגן הרמטכ"ל פידל רמוס, קראו למרקוס להתפטר והתבצרו בשני מחנות צבא מצפון למנילה.
ב-25 בפברואר 1986 התקיימו שתי השבעות מתחרות לנשיאות.
אקינו הושבעה לתפקידה בידי שופט בית המשפט העליון של הפיליפינים, במועדון פיליפינו בסן חואן, ובמקביל מרקוס בארמון הנשיאות, אולם זה נמלט מהמדינה עוד באותו הלילה.
מרקוס שהה בגלות בהוואי וחי שם עד מותו ב-1989. ממשל אקינו סירב לאפשר את קבורתו בפיליפינים.
גופתו נשמרה בהוואי עד 1993 אז הועברה לצפון הפיליפינים.
ב-2016 שרידיו נקברו בבית הקברות הלאומי בסמוך למנילה.
מ-1953 ועד מותו היה פרדיננד מרקוס נשוי לאימלדה, שנודעה לשמצה בפזרנותה.
היה לה, בין היתר, אוסף ענק של זוגות נעלים.
לזוג היו ארבעה ילדים, כאשר אחד מהם מאומץ.
בנו, פרדיננד מרקוס ג'וניור, זכה בבחירות לנשיאות הפיליפינים של 2022.
קארל לואיס פרדיננד פון לינדמן היה מתמטיקאי גרמני, שנודע בשל ההוכחה שפרסם בשנת 1882, שפאי הוא מספר טרנסצנדנטי, כלומר אינו מהווה שורש של אף פולינום שמקדמיו הם מספרים רציונליים.
לינדמן נולד בהנובר, בירת ממלכת הנובר.
אביו, פרדיננד לינדמן, היה מורה לשפות מודרניות בגימנסיה בהנובר.
אמו, אמילי קרוסיוס, הייתה בתו של מנהל הגימנסיה.
המשפחה עברה לאחר תקופה לעיר שוורין, שם פרדיננד הצעיר החל את לימודיו.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטאות שבגטינגן, ארלנגן ומינכן.
בארלנגן הוא קיבל תואר דוקטור, על עבודה בהנחייתו של פליקס קליין, שעסקה בגאומטריה לא אוקלידית.
בהיותו פרופסור באוניברסיטת קניגסברג, הנחה לינדמן את הדוקטורנטים דויד הילברט, הרמן מינקובסקי וארנולד זומרפלד.
בשנת 1882 פרסם את ההוכחה שהקנתה לו מוניטין, שפאי הוא מספר טרנסצנדנטי.
למעשה הוא הוכיח משפט רחב הרבה יותר, הקרוי משפט לינדמן שקובע שכל חזקה אלגברית שונה מאפס של e היא מספר טרנסצנדנטי.
בגלל זהות אוילר נובע מכך שפאי טרנסצנדנטי.
שיטותיו להוכחת המשפט היו דומות לאלה ששארל הרמיט השתמש בהן תשע שנים קודם לכן, כדי להראות ש-e מספר טרנסצנדנטי, אך מסובכות יותר.
עוד לפני לינדמן היה ידוע שאם פאי הוא אכן מספר טרנסצנדנטי, אזי הבעיה העתיקה והמפורסמת של תרבוע העיגול באמצעות סרגל ומחוגה אינה ניתנת לפתרון.
פרדיננד נאימנה (נולד ב-15 ביולי 1950) הוא היסטוריון ופוליטיקאי רואנדי, שהורשע על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה בהסתה לרצח עם ובפשעים כנגד האנושות במהלך רצח העם ברואנדה.
בשנת 1974 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה הלאומית של רואנדה בבוטרה.
בשנת 1977 סיים תואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת לבל שבקנדה.
בשנת 1984 סיים דוקטורט באוניברסיטת הסורבון בפריז.
נאימנה שירת בתפקידים בכירים באקדמיה, בשירות הציבורי ובממשל.
היה דיקן פקולטה באוניברסיטה הלאומית של רואנדה ובשנת 1990 התמנה לראש סוכנות המידע ברואנדה, האחראית על שידורי הרדיו והטלוויזיה הציבוריים.
בשנת 1993 היה ממייסדי התחנה הפרטית "הרדיו החופשי של אלף הגבעות" (RTLM), שהשתלחה בצורה חריפה כנגד בני הטוטסי ברואנדה.
באפריל 1994, לאחר שהופל מטוסו של נשיא רואנדה, ז'ובנל הביארימנה, עזרה תחנת הרדיו לתאם את הפעילות של המיליציות החמושות מבני ההוטו, בחסות הממשלה, שפתחו במסע של טבח המוני במיעוט הטוטסי.
מכוון שברואנדה לא הייתה תשתית רחבה של שידורי טלוויזיה, והמיליציות לא החזיקו במכשירי קשר, שימשה התחנה ככלי מרכזי בארגון ובתכנון הטיהור האתני כנגד הטוטסי.
השדרנים הקריאו הנחיות ומסרים מטעם השלטון, דברי הסתה, וקריאות מפורשות לפגוע בבני טוטסי, ובאינטקטואלים ואנשי מפתח מבני ההוטו שהתנגדו לטבח.
בשנת 2003 נשפט למאסר עולם על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה, יחד עם עוד שני בכירים בתחנת הרדיו.
טענתו שלא היה מעורב בשידורי RTLM במהלך רצח העם נדחתה.
בשנת 2007, לאחר ערעור, הופחת עונשו ל-30 שנות מאסר.
פרדיננד פרידריך גאורג לודוויג פון וראנגל מגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני בלטי.
וראנגל היה פעיל בחקר צפון מזרח רוסיה ואזור אלסקה.
וראנגל סיים את האקדמיה הימית בסנקט פטרבורג בשנת 1815 ובשנים 1817–1819 השתתף במסע סביב העולם על האונייה "קמצ'טקה".
בשנים 1820–1824 עמד בראש משלחת לחקר צפון מזרח סיביר.
בין היתר הם ביקרו באיי הדובים.
במהלך המסע צוירו מפות רבות של אזור מזרח סיביר.
בשנים 1824–1827 היה בראש מסע סביב העולם על אוניית "קרוטקי".
בשנים 1830–1835 היה מושל אמריקה הרוסית.
במהלך השרות חקר את חופי אלסקה ממצר ברינג עד לקליפורניה.
במהלך שנת 1836, תוך חזרה לרוסיה, השלים את מסעו שלישי סביב העולם.
בשנים 1840–1847 עמד בראש החברה הרוסית-אמריקאית.
היה בין מייסדי החברה הגאוגרפית הרוסית בשנת 1845. בשנים 1855–1857 היה שר הימיה הרוסי.
היה בין המתנגדים למכירת אלסקה לארצות הברית.
אי וראנגל - אי באוקיינוס הקרח הצפוני
אי וראנגל - אי בדרום-מזרח אלסקה, בארכיפלג אלכסנדר
וראנגל - עיר באלסקה, מבין יישוביה הוותיקים
מצר וראנגל (Wrangell Narrows) - מצר בדרום-מזרח אלסקה, בארכיפלג אלכסנדר
כף וראנגל - הנקודה המערבית ביותר של אלסקה וארצות הברית
הר וראנגל - הר געש באלסקה
הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס - פארק ושמורת טבע
פרדיננד פון ארנים היה אדריכל וצייר בצבע מים גרמני.
הוא היה תלמידם של קארל פרידריך שינקל ולודוויג פרזיוס, שעבדו בעיקר בברלין ובפוטסדאם.
ארנים נולד בעיירה טרפטוב אן דר רגה (כיום טרז'ביאטוב בפולין) ולמד בבית הספר המלכותי לאדריכלות בברלין בין 1833 ל-1838. הוא הצטרף לאגודת האדריכלים של ברלין ב-1839. ב-1840 הוא החל לעבוד כמנהל עבודה מטעם פרזיוס; ב-1844 הוא עבד בסקירת מבנים, וב-1845 החל לעבוד באופן עצמאי, בעיקר עם לקוחות מהאריסטוקרטיה המקומית.
ב-1846 הוא החל להרצות באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וב-1857 התמנה לפרופסור באותו מוסד.
בין 1855 ל-1863 הוא הועסק בבראניץ על ידי אדריכל הנוף הגרמני הרמן פון פיקלר-מוסקאו.
כמו כן, הוא הועסק גם כאדריכלו האישי של הנסיך קרל, נסיך פרוסיה.
ארנים מת בברלין ב-1866, ונקבר בבית הקברות של בורנשטדט ליד פוטסדאם.
קברו נמצא ליד זה של מורו הרוחני לודוויג פרזיוס.
1841–1844: נטל חלק, תחת הדרכתו של לודוויג פרזיוס, בבניית כנסיית הגואל דרומית לעיירה זאקרו.
1845–1848: כנסיית השלום בסנסוסי ביחד עם לודוויג פרדיננד הסה, לפי תוכניות של פרזיוס ופרידריך אוגוסט שטילר.
1846: המגדל הנורמני ברואיננברג שבפארק סנסוסי, לפי תוכניות של פרזיוס.
1848: הווילה הקלאסית של מייג'ור-גנרל פון האקה
1850: חצר המנזר בגליניקה (ואנזה)
1859–1860: הווילה הקלאסית המאוחרת בפוטסדאם (ויינברגשטראסה 20)
1860 - 1861: וילה ארנדט בפרידריך אברט שטראסה 63 בפוטסדאם (בוצע על ידי אוגוסט ארנסט פטהולץ)
1860: עיצוב מחדש בסגנון התחייה הגותית של ארמון משפחת פון רוכוב בננהאוזן
1863/1867: מספר בתים שווייצריים בפארק בבלסברג שבפוטסדאם.
1864–1868: כנסייה בסגנון התחייה הגותית בקרישלנדורף שבברנדנבורג
פרדיננד הראשון, מלך בולגריה (בבולגרית: Фердинанд I; 26 בפברואר 1861, וינה - 10 בספטמבר 1948, קובורג), נולד כנסיך פרדיננד מקסימיליאן קרל לאופולד מריה לבית סקסה קובורג גותה, שהייתה משפחת אצולה גרמנית.
פרדיננד היה נסיך והמלך הראשון של ממלכת בולגריה השלישית, בשנים 1887–1918 ובנוסף היה בוטנאי, אנטומולוג ובולאי.
בתקופתו יישמה בולגריה את חוקת טרנובו, שהייתה חוקה מתקדמת וליברלית, שאיפשרה חופש פולחן וזכויות אזרח בסיסיות, גם לבני הקהילה היהודית.
תחת שלושים שנות שלטונו של פרדיננד הפכה בולגריה ממדינה שגררה אחריה את הקיבעון העות'מאני, אשר אפיין אותה במשך כמעט 500 שנים, למדינה מתוקנת עם שירותי ציבור, תשתית וכן צבא מודרני.
סופיה הפכה לאחת מערי הבירה היפות והמפותחות בבלקן.
אך פרדיננד ביצע טעויות קריטיות בכל הנוגע למדיניות החוץ, החל מהתבוסה במלחמת הבלקן השנייה וכלה בתבוסה הקשה וכמעט אובדן העצמאות, במלחמת העולם הראשונה, אשר תוצאותיה אילצו אותו לוותר על כסאו.
פרדיננד נולד בווינה לבית קוהארי, שהיה ענף הונגרי של בית המלוכה סקסה קובורג גותה.
הוא גדל והתחנך באווירה הקוסמופוליטית של בירת האימפריה האוסטרו הונגרית.
בית קוהארי, שהיה נצר למשפחות אצולה אמידות בהונגריה וסלובקיה, החזיק בשטחי קרקע נרחבים באזורים אילו ולנכסים אילו הצטרפה נדוניה לא קטנה, שהביאה עימה אימו קלמנטין, נסיכת אורליאן, שהייתה בתו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
כיאה למסורת האירופאית של המאה ה-19, נוצרו קשרי נישואין במסגרת נישואים פוליטיים, במטרה לעגן בריתות ויחסים בין המדינות השונות.
דודו של פרדיננד היה פרננדו השני, מלך פורטוגל, אביו היה דודן של המלכה ויקטוריה וגם קרוב משפחתו של לאופולד השני, מלך הבלגים.
ברוח אותה מסורת, ייסד גם פרדיננד שושלת משפחתית, כאשר הפך לנסיך ומלך בולגריה.
פרדיננד חותן בנישואים פוליטיים ב-20 באפריל 1893, למריה לואיזה מבורבון-פארמה, נסיכת בולגריה, בתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ופיאצ'נזה האחרון.
הדבר מיצב את פרדיננד בנרטיב הבולגרי המתחדש, כממשיך השושלת ההיסטורית במטרה לאחד מסביבו את כל העם, לכדי קהילה אחת, אף על פי שכלל לא היה בולגרי.
מריה לואיזה נפטרה ב-31 בינואר 1899, מיד לאחר לידת בתה נדז'דה.
רק לאחר פטירתה של אמו קלמנטין, נסיכת אורליאן, בשנת 1907, החליט המלך להינשא בשנית, כדי לחזק את קשרי המשפחה עם בתי האצולה באירופה.
כך, ב-28 בפברואר 1908, נישא המלך בשנית לאלאונורה מרויס-קוסטריץ, שנמנתה עם בית אצולה גרמני שמרכזו במדינת תורינגיה, שבגרמניה של ימינו.
בפברואר 1896, המיר פרדיננד את דתו של בנו בכורו, בוריס מנצרות קתולית לנצרות אורתודוקסית ובכך, ביצע מחווה לשיפור היחסים מול האימפריה הרוסית, צעד שגרר אחריו חוסר שביעות רצון בקרב קרובי משפחתו הקתולים ובראשם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בתאריך 7 בספטמבר 1886, התפטר הנסיך אלכסנדר בטנברג מהשלטון בבולגריה, בלחץ האימפריה הרוסית.
משלחת מטעם הפרלמנט הבולגרי יצאה לאירופה, במטרה לחפש אציל ממשפחת מלוכה מיוחסת, אשר יסכים לשמש כמלך בולגריה ויהיה מקובל על המעצמות.
לאחר שסיירו ברחבי אירופה הגיעו לווינה ופרדיננד, שהיה קצין ומדען נאות להצעה וב-7 ביולי 1887, הפך לנסיך בולגריה.
כמיטב המסורת של האצולה האירופאית, החל פרדיננד במפעלי בנייה ראוותניים ברחבי בולגריה, שכללו ארמונות ומבני ציבור.
פרדיננד היה אוטוקרט, אך החוקה הבולגרית הגבילה את סמכויותיו באמצעות הפרלמנט וראש הממשלה.
פרדיננד התעמת עם הפרלמנט וראש הממשלה והרבה לבחור בעלי תפקידים מקרב נאמניו.
ב-5 באוקטובר 1908, הכריזה רשמית בולגריה על עצמאותה והתנתקותה מן האימפריה העות'מאנית וכך הפך פרדיננד מנסיך למלך, כשההכתרה מתקיימת בכנסייה עתיקה מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, בעיר טרנובו.
פרדיננד הגיע למדינה מוזנחת, שטרם השתחררה מהקיבעון העות'מאני שאחז בה במשך כמעט 500 שנים.
תשתיות תקשורת ותחבורה לקויות, כמעט ללא שירותי ציבור לא כל שכן מוסדות תרבות ואמנות.
במשך שנות שלטונו הוא הפך את בולגריה בכלל וסופיה בפרט לבירה אירופאית מן המניין, עם מוסדות חינוך אקדמיים, מבני ציבור, תרבות ואמנות, תשתית מודרנית של אמצעי תחבורה, מסילות ברזל כבישים ומדרכות.
נבנתה תשתית חשמלית ומים זורמים ברחבי בולגריה.
הוא ארגן מחדש את פקידות ממשלו והקים את משרדי החינוך והבריאות.
גולת הכותרת של מפעלו, הייתה הקמתו של צבא מודרני ממוכן ומצויד היטב.
פרדיננד השלים את בניית צבא בולגריה וכיאה לממשיך דרכה של האימפריה הראשונה, כפי שתפש עצמו, חתר להשגת שטחים וחזרה לימי "בולגריה הגדולה".
בשנת 1912, הצטרף לליגה הבלקנית, במטרה לגרוע שטחים מהאימפריה העות'מאנית, תוך מתן אמתלה דתית, שמדובר במאבק נגד הכופרים.
לאחר הצלחה במלחמת הבלקן הראשונה וכיבוש שטחים רבים ובכלל זה העיר אדירנה, הסתכסכה בולגריה עם שכנותיה, בשל רצונו של המלך פרדיננד בשטחים נוספים ופרצה מלחמת הבלקן השנייה, כשבולגריה תוקפת את סרביה ויוון.
המלחמה הסתיימה במפח נפש לבולגרים, כשצבאות האימפריה העות'מאנית מחד ורומניה מאידך, תוקפים ומביסים את הצבא הבולגרי, תוך גרימת אבדות כבדות.
בלחץ המעצמות נחתם הסכם בוקרשט (1913), תוך אובדן שטחים שהשיגו בתחילת הלחימה, כגון חבל דוברוג'ה, העיר סיליסטרה והותרת רצועת חוף צרה, לאורך הים האגאי.
חלומו של המלך פרדיננד והקצונה שמסביבו, להפוך לקיסר קונסטנטינופול ואת בולגריה למעצמה אזורית, נגוז.
פרדיננד הולך שולל בידי קצונה לאומנית ששלטה בצבאו, תוך התעלמות מוחלטת מהסבך הגאופוליטי בבלקן ואזהרותיהן של האימפריה הרוסית לבל יתקוף את סרביה בעלת בריתה והקיסרות הגרמנית לבל יכבוש את איסטנבול.
פרדיננד התעלם ובולגריה שילמה מחיר כבד של 65,000 הרוגים וכ 100,000 פצועים.
פרדיננד לא ויתר על חלומותיו לאימפריה אזורית ומלחמה זו הייתה רק חזרה גנרלית לאירועי מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה והוויתור על הכתר
המלך פרדיננד, קיבל הבטחה ממנהיגי מעצמות המרכז לזכות בשטחים על חשבון סרביה, בתמורה להצטרפות לצידם, במלחמת העולם הראשונה.
פרדיננד המשיך בחלומותיו על "בולגריה הגדולה", שאף לכפר על "חרפת" מלחמת הבלקן השנייה וכך, ב-14 באוקטובר 1915, תקף צבא בולגריה את סרביה ובולגריה נכנסה רשמית למלחמה.
בתחילת המערכה ניגף הצבא הסרבי, מפני הצבא הבולגרי ובולגריה השתלטה על שטחים באזור מקדוניה.
חלק מהצבא הבולגרי נותב לכיבוש מחודש של דרום דוברוג'ה מרומניה ב-1916. מהשלב הזה ובמשך שנתיים, החל גלגל המלחמה לנטות לרעת בולגריה, כאשר צבאה מנהל מלחמה הגנתית מול צבאות מדינות ההסכמה והצבא הסרבי, אשר שחקו אט אט את כוחו, עד להכרעה.
בין התאריכים ה-15 עד ה-21 בספטמבר 1918, נערך באזור דוברו פולה שבמקדוניה, קרב מכריע בו עמדו 26 גדודי הצבא הבולגרי אל מול 75 גדודים סרבים וצרפתים.