tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיירה לאון התמודדה עם הפיכות צבאיות רבות מאז קיבלה עצמאות בשנת 1961. עם גילוי מרבצי יהלומים חדשים בסיירה לאון, באזורים הסמוכים לגבול ליבריה, החלו להתקומם קבוצות מורדים בליבריה על הקשיים הכלכליים מהם סבלו, וזה מה שהוביל בסופו של דבר למלחמת האזרחים בסיירה לאון.
בשנת 1985 פרש נשיא סיירה לאון סיאקה סטיבנס , והוחלף בג'וזף סיידו מומו.
מומו הכריז על מצב חירום כלכלי בתחילת שלטונו, והעניק לעצמו שליטה רבה יותר בכלכלת המדינה, שגרמה לשקיעתה.
הוא פיזר סמכויות בידי יועציו המושחתים, הכלכלה נקלעה למשבר ואזרחי המדינה חיו בתנאי מחיה קשים, ללא דלק וחשמל.
המשבר הכלכלי לא אפשר למומו לשלם משכורות לאנשי הצבא של המדינה, ולכן משנת 1991, הצבא החל להתפרק.
ארגון מורדים בשם החזית המהפכנית המאוחדת (R.U.F), אשר פלש מליבריה, ניצל את המשבר והחל לתפוס את השליטה על שדות היהלומים של סיירה לאון, תוך שהוא משתמש בהכנסות מהיהלומים לצורכי אלימות ומלחמת אזרחים.
בנקודה זו פרצה מלחמת האזרחים הידועה בין החזית המהפכנית המאוחדת לבין צבא סיירה לאון (SLA).
בשנות השלושים של המאה העשרים התגלה היהלום הראשון בסיירה לאון.
מספר שנים לאחר מכן החלה להתפתח תעשיית היהלומים במדינה.
ב-1968, עם עלייתו לשלטון של סיאקה סטיבנס, הוא הבחין ביתרון הפוליטי והכלכלי של כריית היהלומים, לכן הוא החל לקחת חלק בתהליכי כרייה בלתי חוקית.
בשנת 1970, הוא הקים את החברה הלאומית לכריית יהלומים (NDMC).
סיאקה ושותפו ג'מיל מוחמד, שהיה סוחר יהלומים לבנוני, השתלטו על תחום היהלומים בסיירה לאון עד פרישתו, בשנת 1985. במהלך שלטונו, מינה סיאקה קבוצות קטנות של סוחרים לבנונים כאחראים על חילוץ יהלומי הסחף, ובאמצעות המס שהוא גבה על היהלומים, יצר מקור הכנסה יציב עבור משטרו.
כאשר מומו החליף את סיאקה סטיבנס בנשיאות סיירה לאון, הניהול הכלכלי של המדינה התערער והמדינה איבדה את השליטה בענף היהלומים.
מומו לא ידע לנהל את ענייני המדינה, הכלכלה של סיירה לאון החלה להתפורר בהדרגה, עד שמומו הכריז על מצב חירום כלכלי של המדינה.
במקביל החזית המהפכנית המאוחדת ניצלה את חולשת הממשל להשתלט על שדות היהלומים של סיירה לאון, והעבירה את הבהכנסות מהיהלומים לצורכיה.
עם גילוי מרבצי יהלומים חדשים בקרבת גבול ליבריה, החלה ליבריה ללטוש עיניים למרבצים אלו.
בעקבות כך נשיא ליבריה צ'ארלס טיילור סיפק תמיכה פיננסית, אימון צבאי, נשק, כוח אדם לטובת החזית המהפכנית המאוחדת.
מלחמת האזרחים בסיירה לאון הייתה אלימה במיוחד.
החזית המהפכנית המאוחדת החל להילחם בכל שטחה של סיירה לאון.
המורדים הרגו כ-50,000 בני אדם, גירשו כמחצית מהאוכלוסייה המקומית והרסו חלק משמעותי של תשתיות המדינה, וכל זאת בעזרת הרווחים מסחר ביהלומים.
הם היו מעבידים את אזרחי המקום.
הגברים היו עוסקים בחפירה והנשים בחקלאות וברוכלות, כאשר כולם היו עובדים עבודת פרך.
הכורים, אשר פעלו לצדם של החופרים, היו כורים באופן ידני ומוכרים את היהלומים שמצאו לסוכנים מורשים או יצואנים.
העבודה עצמה הייתה בכפייה של המממנים ולא היה להם חופש פעולה.
במקביל לעבודות הכפייה, האזרחים היו נתונים לתנאי מחיה קשים ולאונס של הנשים, פעילויות טרור ורצח.
בשנת 1992 הפילה קבוצה של קצינים זוטרים את ממשלת APC, אותה ממשלה אשר שלטה בין השנים 1996 - 2007. בשנת 1996, נחתם הסכם שלום בינם לבין ממשלת ליבריה, ולמרות זאת המלחמה המשיכה להתקיים באזורים מסוימים במדינה.
בשנת 1997 התקיימה הפיכה צבאית, אשר במהלכה הודח הנשיא המכהן אחמד טג'אן קבאח .
בשנת 1998, קבאח שב לנשיאות, ובשנת 1999 נחתם 'הסכם לומה'.
הסכם זה נחתם בלומה, בירת טוגו, בין קבאח לבין פודאי סנקו.
למרות ההסדר, שמטרתו לסיים את מעשי האיבה, המורדים המשיכו בפעילותם עד שנת 2001. בשנת 2000 מועצת הביטחון של האו"ם מינתה ועדת מומחים כדי להמליץ לאו"ם כיצד לאכוף את הסנקציות על החזית המהפכנית המאוחדת.
המהלך הסופי התרחש בשנת 2002, עת ניסתה ליבריה לכבוש את פריטאון, בירת סיירה לאון.
צעד זה הוביל להתערבות בריטית שבסיומה נכנעו המורדים ומלחמת האזרחים הסתיימה.
הכוחות הבריטיים בפיקודו של ריצ'רד דייוויד (David Richards), אשר כללו את כוחות הקרקע, האוויר והיבשה, סייעו לסיירה לאון במלחמה והצליחו להדוף את כוחות המורדים משטחה.
מעבר לפעולות הטרור אשר ביצעו המורדים באזרחי המדינה ובמדינה עצמה, עודד נשיא ליבריה ציארלס טיילור שימוש בילדים חיילים.
אנשיו חטפו ילדים, סיממו אותם והפכו אותם לרוצחים.
הם כפו עליהם לבצע כרצונם במלחמה.
הילדים אשר התנגדו להם, נענשו בגדיעת כפות ידיהם ולעיתים ידיהם נגדעו עד המרפק.
כדי למנוע מהילדים לברוח ולחזור לבתיהם, הם היו הורגים את משפחותיהם ובני הכפר שלהם.
להרג של בני המשפחה הייתה מטרה נוספת - לענות את אותם ילדים ולגרום להם לחוסן נפשי, מה שיהפוך אותם לרוצחים בעצמם, וכך בעצם הם ישרתו את מטרתם של ארגון המורדים.
הילדים הצעירים יותר שימשו בתפקידי שמירה ונשיאת נשקים, ואחרים עסקו באיסוף מודיעין, זריקת רימונים וסיורים.
המלאכה הושלמה בתמיכת ממשלות ארצות הברית ובריטניה, כוח האו"ם לשמירת השלום (UNAMSIL) ותרומות מהבנק העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית, ומגוון ארגונים לא ממשלתיים.
משנת 2002 החלה נסיגת הכוחות מסיירה לאון, והסתיימה סופית בשנת 2005. במקביל, בשנת 2004, ועדת האמת והפיוס, אשר התקיימה כתנאי ל'הסכם לומה', כתבה דו"ח על ממשלת סיירה לאון ומועצת הביטחון של האו"ם.
הדו"ח כלל את שמותיהם של העבריינים והמלצות הממשלה להמשך.
בית הדין המיוחד לסיירה לאון
בית הדין המיוחד לסיירה לאון הוקם ב-16 בינואר 2002 על ידי ממשלת סיירה לאון והאומות המאוחדות כדי להעמיד לדין אנשים הנושאים באחריות להפרות חמורות של המשפט ההומניטארי הבינלאומי והחוק המקומי, שבוצעו בסיירה לאון לאחר ה-30 בנובמבר 1996 ובמהלך מלחמת האזרחים בסיירה לאון.
בית המשפט חקר עבירות של פשע נגד האנושות, פשעי מלחמה והפרות חמורות של המשפט הבינלאומי והמקומי 13 חשודים הובאו לפני בית הדין, הידוע ביניהם הוא צ'ארלס טיילור, רודן ליבריה לשעבר, שהואשם ב-11 סעיפי אישום בפשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה והפרות נוספות.
בית הדין מצא אותו אשם הוא הורשע בכל הסעיפים ונדון לחמישים שנות מאסר.
נאשם נוסף פודאי סנקו, שהיה מנהיג חזית המהפכנית המאוחדת (RUF), הואשם ב-17 סעיפי אישום בגין פשעי מלחמה שונים, כולל שימוש בילדים חיילים ופשעים נגד האנושות, כולל רצח עם, שעבוד, אונס ועבדות מינית.
עם סיום המלחמה בשנת 2002, החל פיזור של הצבא ופירוקו מנשק.
כמו כן, החל תהליך שבו הממשלה המרכזית מאצילה סמכויות על הצ'יפים המרכזיים.
כלומר, רישיונות הכרייה הונפקו רק באישור הצ'יפים.
בשלב זה ניכרת מדיניות ממשלתית עצמאית, כאשר היהלומים נחשבו לרכוש המדינה וכלי לפיתוח המחצבים שבאדמתה.
באותה שנה יצא לפועל 'תהליך קימברלי', שמטרתו לפקח על ענף היהלומים, הואיל וענף זה היה מקור לסכסוך שנמשך כעשור לערך.
במסגרת התהליך, הדו"ח אשר נכתב על ידי ועדת המומחים לעניין סיירה לאון, דן בהגבלות על המדינה, תפקידי היהלומים והנשק אשר שימש הברחות במהלך סכסוכים.
'תהליך קימברלי', בראשיתו היה תהליך ייעוצי, אך מאוחר יותר הוחלט על הנפקת 'תעודת קימברלי'.
התעודה עליה חתומות רבות ממדינות העולם, מאשרת את מקורו של כל משלוח יהלומי גלם, וכי משלוח זה אינו מכיל יהלומי סכסוך.
למעשה, העקרונות הבסיסיים של 'תהליך קימברלי' קובעים, כי לכל משלוח של יהלומי גלם, גם ביבוא וגם ביצוא, חייבת להתלוות 'תעודת קימברלי' מקורית ורשמית של המדינה המייצאת.
תרומתו העיקרית של 'תהליך קימברלי' הייתה במודעות שעלתה בזכותו, ובכך שהוא הפחית את השימוש ב'יהלומי הדמים' לפחות מאחוז אחד מכלל ייצור היהלומים בעולם.
עם סיום מלחמת האזרחים ולאחר ש'תהליך קימברלי' נכנס לתוקף, החל ייעול של הכספים מכריית היהלומים הרחק מקבוצות מורדים, פעילי טרור ופוליטיקאים מושחתים, ובמקביל ניכרת תרומה נוספת בהגדלת סקטור המיסים, השקעה ופיתוח המדינה.
בשנים האחרונות, עלתה המודעות ל'יהלומי הדמים'.
הסרט 'לגעת ביהלום' הוא ראייה טובה לכך.
מדובר בסרט דרמה אמריקאי בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, ג'ניפר קונלי ודג'ימון הונסו.
הסרט עוסק ביהלומים הנכרים בסיירה לאון על מנת לממן ארגוני מורדים לצורכי אלימות, הרג ומלחמות אזרחים.
מלחמת האזרחים במוזמביק הייתה מלחמת אזרחים שהתחוללה במוזמביק בין השנים 1977 ועד 1992. המלחמה פרצה כשנתיים לאחר עצמאות מוזמביק מפורטוגל ואופיינה בעימותים אלימים בין מפלגת השלטון פרלימו לבין תנועת ההתנגדות של מוזמביק, רנמו .
נזקי מלחמת האזרחים התבטאו באובדן חייהם של כמיליון נפשות וכ-5 מיליון תושבים נעקרו מבתיהם.
בנוסף, ההפסד הכלכלי של מוזמביק כתוצאה מהלחימות הארוכות היה 15–20 מיליון דולר.
ב-1992 הסתיימה המלחמה לאחר חתימת הסכם שלום בתיווך האו"ם בין ממשלת מוזמביק למורדים.
הסכם שלום זה הביא לרגיעה והחזיק מעמד כ-20 שנה, עד 2013.
מוזמביק קיבלה עצמאות ב-25 ביוני 1975 מפורטוגל.
בעקבות זאת, מרבית המתיישבים הפורטוגלים עזבו את מוזמביק, מה שהביא להתמוטטות הכלכלה במוזמביק.
תנועת ההתנגדות פרלימו תפסה את השלטון והקימה את הרפובליקה העממית של מוזמביק , וסמורה מקל היה לנשיא המדינה.
אנשי פרלימו הקימו במוזמביק משטר מרקסיסטי שפעל תחת השפעה סובייטית.
מתנגדי השלטון נשלחו ל"מחנות חינוך מחדש" (re-education camps).
מאוחר יותר הוקמו ועדות דינמיזציה (Dynamising Committees) שניתנה להן סמכות באזורים הכפריים לפקח על ענייני החינוך.
כמו כן, הוקם השירות הארצי לביטחון הציבור (SNASP), משטרה חשאית בעלת סמכות לעצור חשודים בפעילות נגד המשטר.
בנוסף, חלה עלייה בהתנכלות השלטון לקבוצות דתיות, ובניהן הכנסייה הקתולית שנתפסה כמשתפת פעולה עם המשטר הקולוניאלי הפורטוגלי.
בניגוד לרטוריקה הלאומנית של פרלימו, קבוצות אוכלוסייה מסוימות קיבלו יחס מועדף לעומת קבוצות אוכלוסייה שהתגוררו בכפרים.
אפליה זו נבעה בעיקר מנכונות הממשלה להשקיע באזורים עירוניים ובאחוזות שננטשו על ידי הפורטוגלים, בעוד שהייצור הכפרי סבל מנסיגה כלכלית כתוצאה מחוסר השקעה כספית והזנחה.
אפליה זו בשילוב שליטה ממשלתית מוגברת היוותה גורם מרכזי ליחס עוין של האוכלוסייה הכפרית כלפי הממשלה.
תנועת פרלימו העניקה מקלט במוזמביק לתנועות שחורות שנאבקו לעצמאות וביטול מדיניות האפרטהייד ברודזיה, דרום אפריקה ונמיביה.
החל מ-1976 ועד 1977, במהלך מלחמת הסבך הרודזי, צבא רודזיה ערך פשיטות במוזמביק במטרה לתקוף בסיסים של זנאלה וזאנו .
כתוצאה מכך, במרץ 1976, תוך היענות לסנקציות של האו"ם, סגרה מוזמביק את הגבול עם רודזיה.
מוזמביק הובילה מדיניות של התנגדות למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר שפגע קשות בכלכלתה שהייתה תלויה בעבודת פועלים ממוזמביק בדרום אפריקה.
בתגובה להתבססות התנועות השחורות במוזמביק, פעלו כוחות הביטחון של רודזיה להקים כוח לוחם מקביל, שיאבק בתנועות אלו במוזמביק עצמה, ואף יאבק במפלגת פרלימו השלטת.
במיוחד מיוחס הרעיון להקים את תנועת ההתנגדות לראש שירות הביטחון של רודזיה, קן פלאוור .
כבר באפריל 1974, מיד לאחר מהפכת הציפורנים הפורטוגזית, כשעצמאותה העתידית של מוזמביק נראתה באופק, החל פלאוור לגייס כוחות ממוזמביק לתנועת ההתנגדות לפרלימו.
התנועה שנקראה Mozambican National resistance (MNR) הפעילה החל מ-5 ביולי 1976 שידורי רדיו מתוך רודזיה, שהתחזו להיות משודרים מתוך מוזמביק.
עד תחילת 1979 הייתה תנועת ההתנגדות, שנודעה כרנמו, קטנה מאוד וכללה פחות מאלף לוחמים.
עיקר הלחימה במוזמביק היה נגד כוחות של רודזיה שחצו את הגבול כדי לפגוע בבסיסים של תנועת ההתנגדות השחורה נגד השלטון הלבן ברודזיה.
הפעילות של רנמו הייתה בתקופה זאת עצמאית, תוך סיוע לוגיסטי משמעותי מרודזיה והדרכה של שירותי הביון של רודזיה.
מינואר 1979, לאור המצב הקשה של השלטון הלבן ברודזיה, דחפו אנשי שירותי הביטחון של רודזיה לפעילויות משמעותיות יותר במוזמביק ושלחו אנשי יחידות מיוחדות ללוות את לוחמי רנמו.
על אף סגירת הגבולות, ובעזרת סיוע מתנועת רנמו, התקיימו פשיטות תכופות של חיילי רודזיה על בסיסי זאנו במוזמביק.
הנשיא סמורה מקל טען כי בין מרץ 1976 לאפריל 1977 התרחשו כ-143 תקיפות של חיילי רודזיה בשטחי מוזמביק, ונרצחו כ-875 פליטים רודזיים.
ב-1980, לאחר ניצחון תנועות הגרילה של זנאלה וזאנו במלחמת השחרור לרודזיה, ניהול תנועת רנמו שהיה עד כה בידי הרודזיים, עבר לידי אגף המודיעין הצבאי של דרום אפריקה (MID).
דרום אפריקה השתמשה בתנועת רנמו במטרה להניא את ממשלת מוזמביק מתמיכתה באופוזיציה למשטר האפרטהייד, ולחסום את הגישה של זימבבואה לקיום מסחר ימי בגבולות מוזמביק.
כוחה של רנמו גדל בתקופה זו במהירות ועמד על כ-8000 לוחמים.
הממשלה החדשה בזימבבואה בראשותו של רוברט מוגאבה, חתמה על הסכם ביטחוני עם מוזמביק.
מטרת ההסכם הייתה להגן על נתיבי הסחר הימי של זימבבואה, ולסייע למוזמביק במלחמותיה מול רנמו.
לאחר חתימת ההסכם, מוזמביק נערכה להסלמה, שכן קיומו של הסכם זה ופתיחה מחודשת של גבולות מוזמביק עם זימבבואה, גרמו ליצירת מתחים שהגיעו בעיקר מדרום אפריקה ומרנמו.
ב-1981 כוחות רנמו החלו להסתנן מדרום אפריקה לתוך מוזמביק, כך שעד 1983 כוחות הגרילה של רנמו הפכו לפעילים בכ-9 מתוך 10 מחוזות במוזמביק, למעט מחוז קאבו דאגלו.
באותה שנה, ממשלת דרום אפריקה דחקה ברנמו לתקוף דרכים המובילות לביירה, ששימשה את מלאווי, זמביה וזימבבואה כמקום מפגש לצורך דיונים.
במקביל, כוחות רנמו תקפו את סכר קבורה-באסה שסיפק 10% מהחשמל בדרום אפריקה, מה שהוכיח כי דרום אפריקה לא שלטה ישירות ברנמו, אלא רק סיפקה תמיכה.
ב-1982, רנמו קיבלה סיוע צבאי מדרום אפריקה והרחיבה את היקף פעולותיה בעיקר באזורי כבישים ורכבות במוזמביק.
דרכים אלו שימשו את מדינות קו החזית בתחומים שונים (פוליטיים וכלכליים).
עקב פעולות רנמו, כלכלת מוזמביק נפגעה בשל חוסר היכולת לקיים מסחר סדיר בין המדינות השכנות והובילה להיווצרות בצורת, רעב, עוני ולעקירת מספר גדול של תושבי מוזמביק מבתיהם.
במאי 1982, ממשלת מוזמביק, בשיתוף ממשלת זימבבואה, החלה לקדם מבצע גדול שמטרתו להפוך את ביירה לחסינה מפני התקפות רנמו.
ממשלת מוזמביק עודדה חימוש של אזרחי ביירה, בעוד שממשלת זימבבואה שלחה כ-1000 חיילים להגן על הדרכים המובילות לביירה.
באותה שנה, רנמו החלה בחטיפת עובדים זרים והפחדתם במטרה לגרום להם לעזוב את הארץ.
טקטיקה זו נבעה כחלק מרצונה של רנמו לגרום להתמוטטות כלכלית של מוזמביק, ואכן כתוצאה מכך עובדים זרים רבים היגרו לזימבבואה.
ב-1983, פרלימו הוציאה לפועל את "מבצע הייצור" (Operation Production) והעבירה בכפייה עשרות אלפי מובטלים עירוניים לאזורים כפריים.
באותה שנה, מוזמביק סירבה להיות חברה בקומקון - גוף שיתוף הפעולה הכלכלי של הגוש הסובייטי.
כתוצאה מכך, ברית המועצות סירבה לספק סיוע צבאי וכלכלי למוזמביק, וזה גרם להחרפת העוני והרעב בדרום מוזמביק.
עם האיום להתדרדרות מצב העוני במוזמביק, תחת לחץ של ארצות הברית, התחיל משא ומתן לשלום בין מוזמביק ודרום אפריקה וב-16 במרץ נחתם "הסכם נקומאטי".
הסכם נקומאטי נחתם ב-16 במרץ 1984, בין ממשלת הרפובליקה העממית של מוזמביק לבין ממשלת הרפובליקה של דרום אפריקה.
הסכם זה כלל את עקרונות הריבונות, אי ההתערבות ואי תוקפנות בענייני הפנים של מוזמביק.
מטרת ההסכם הייתה לגרום לדרום אפריקה להפסיק את תמיכתה ברנמו, תמורת השבתת הפעולות הצבאיות של מוזמביק בשטחי דרום אפריקה.
כתוצאה מחתימת ההסכם התקפותיה של רנמו נגד ממשלת מוזמביק החריפו.
לאחר חתימת ההסכם היו מאמצים רבים בדרום אפריקה ליישב את הסכסוך בין פרלימו ורנמו, אך ללא הצלחה.
באוקטובר 1984 פרסמו בדרום אפריקה שהושג הסכם נוסף שידאג למימוש הפסקת האש, אך ברנאמו לא קיבלו את הפסקת האש.
מאמצים אלו פסקו לאחר לחצים מהצבא הדרום אפריקאי וקבוצות מתנגדים.
בעוד שפרלימו עמדה בתנאי ההסכם, דרום אפריקה הפרה את ההסכם ב-1985 בכך שסיפקה תמיכה וסיוע לרנמו.
התקפות רנמו החריפו לאחר חתימת הסכם נקומאטי.
נספרו כ-165 תקיפות בממוצע בחודש.
התקפות אלו התרחשו בעיקר באזור מפוטו, עיר הבירה של מוזמביק, מלאווי ובמחוזות נמפולה וטטה.
טקטיקת הלחימה של רנמו שונתה והתעצמה, תוך התמקדות בפגיעה פיזית והטלת מומים באזרחים על מנת לעורר תחושת פחד בקרב האזרחים.
טקטיקות אלו נועדו לשבש את המרקם החברתי ולערער את הלגיטימציה של הממשלה הנוכחית, מאחר שהממשלה לא יכלה להגן על אזורים נרחבים במדינה.
כמו כן, רנמו פגעה במערכות חשובות של מוזמביק על ידי התקפות באמצעי התחבורה, בתי חולים, בתי ספר וכל תשתית שייצגה תמיכה סוציאלית מצד הממשלה.
בפברואר 1985 רנמו טענה כי ביצעה כ-87 פעולות צבאיות, וגרמה ליותר מ-500 נפגעים.
בנוסף, יזמה פעולות של פשיטה על כפרים, והכריחה כפריים לשמש כסבלים או חיילים.
כמו כן, התנועה ביצעה תקיפות בבסיסים במפוטו, בגאזה וניתקה את מסילות הרכבת המקשרות בין מוזמביק ודרום אפריקה.
כתוצאה מתקיפות רבות מצד רנמו, הנשיא מאשל הודיע בחגיגות ה-10 לעצמאותה של מוזמביק, כי מוזמביק תישאר במצב של מלחמה.
במאי 1985 החלו שמועות שדרום אפריקה תספק סיוע למוזמביק.
באוגוסט, כוחות מאוחדים של פרלימו וחיילי זימבבואה לכדו את מפקדי רנמו כאשר הם פשטו על קאזה בננה (Casa Banana).
בפשיטה התגלו מסמכים שחשפו את תמיכתה של דרום אפריקה ברנמו עוד מאז הסכם.
חשיפה זו גרמה למבוכת ממשלת דרום אפריקה, שטענה כי הפרה את ההסכם רק בצורה טכנית.
בסוף השנה, מוזמביק זכתה לתמיכה וסיוע ממדינות המערב וביניהן ארצות הברית ובריטניה.
בנוסף, בריטניה הציעה אימונים צבאיים לכוחות פרלימו, ועוד 5000 חיילים מזימבבואה הצטרפו לכוחות הפרלימו.
1986 - השנה הקשה ביותר במלחמת האזרחים
שנת 1986 הייתה אחת השנים הקשות של מלחמת האזרחים.
אחד המשברים הקשים שפקדו את ממשלת מוזמביק בתחום הכלכלי, נבע ממזימות של רנמו שביצעו הרס של מסילות הברזל וגרמו לפגיעה בהכנסות מוזמביק ממסחר.
בעקבות זאת, ניתוח מצבה הכלכלי של הממשלה הראה כי המלחמה מול רנמו תופסת נפח של כ-42% מהכנסותיה.
הפסד כלכלי נוסף של כ-90 מיליון דולר בשנה נבע מהחלטת ממשלת דרום אפריקה שלא להעסיק יותר עובדים ממוזמביק או לחדש חוזים חדשים.
הנשיא מאשל ביקש מנשיא מלאווי הייסטינגס באנדה להסגיר את המורדים שבארצו לממשלת מוזמביק, אך בניגוד לכך, הנשיא באנדה פעל בעקבות לחצים ממדינות קו החזית וגירש את כוחות רנמו מארצו.
בעקבות זאת, כוחות רנמו התאגדו באזור צפון מוזמביק וגרמו לאלימות ולהרס רב באזור הגבול.
ב-19 באוקטובר מאשל נהרג כשמטוסו התרסק בדרכו חזרה לאחר שנפגש עם הנשיאים קנת קאונדה ורוברט מוגאבה.
סיבת ההתרסקות מעולם לא הוסברה אך דרום אפריקה הואשמה.
לאחר ששרידי המטוס נמצאו בגבולות דרום אפריקה, התגלו מסמכים המראים כי זמביה ומוזמביק תכננו להפיל את הייסטינגס באנדה.
ז'ואקים שיסאנו, שר החוץ של מאשל, הגביר את הלחץ על ראש ממשלת מלאווי לסיום תמיכתו ברנמו על ידי חסימת המעברים של רנמו דרך מוזמביק.
כתוצאה מכך, הופסק הסיוע של מלאווי לרנמו, והוצבו 300 חיילים לעזור בשמירה על הרכבת של נקאלה.
למרות הפסקת תמיכתה של מלאווי ברנמו, רנמו לא נחלשה וקיבלה תמיכה וסיוע מאזורים שונים שעודדו את תנועות המתנגדים.
ב-1987 מיד לאחר גירושם, רנמו פתחה במתקפה גדולה לאורך זמבזי, מתקפה זו איימה להפריד את המדינה לשתיים, ולאפשר לרנמו להקים ממשלה בצפון.
עם זאת, בתמיכת הכוחות הזימבבואים והטנזניים, צבא מוזמביק פתח במתקפה נגדית אשר היוותה את אחת מנקודות המפנה החשובות בסכסוך.
כתוצאה מכך, רנמו נדחקה אל המגננה, ואלפי פליטים נאלצו לעבור למלאווי, זמביה וזימבבואה.
ביולי 1987, תקפה רנמו את העיר הדרומית הומואין ונהרגו 424 אנשים וביניהם 44 ילדים.
מתקפה זו נחשבה כאחת מהמתקפות הנוראיות במלחמת האזרחים.
בנוסף, תקפה בצפון מפוטו, כתוצאה מכך נהרגו 270 אנשים.
אסטרטגיית הפעולה של רנמו הייתה לבודד את מפוטו וכתוצאה מכך תקפה התנועה את הדרך היחידה המקשרת בין מפוטו למחוז גאזה.
עם זאת, מחלוקות פנימיות של רנמו החלישו את המתקפה.
אחד המנהיגים בתנועה, פאולו אוליביירה, דגל בשלום, בעוד אפונסו דלאקמה, המנהיג העיקרי של רנמו, התעקש להמשיך במלחמה.
בדצמבר 1987, בעקבות חקיקת חוק חנינה על ידי שיזאנו, נכנעו כ-200 מחברי רנמו ובניהם אוליביירה אשר לאחר מכן שיתף פעולה עם הממשלה.
ב-1987 מוזמביק נחשבה לאחת המדינות העניות ביותר, כאשר כ-4 מיליון תושבים התמודדו עם עוני ורעב כתוצאה מהמלחמה.
עקב זאת, האו"ם גייס כ-330 מיליון דולר לסיוע למוזמביק, ובריטניה סיפקה תרומה של כ-25 מיליון דולר.
לאחר תרומות אלו מוזמביק ראתה את המערב כמשאב כלכלי חיוני וכמושיע.
פעילות רנמו הגיעה לשיאה בשנת 1988 עם התקפות חוזרות ונשנות על כפרים, קווי תקשורת וקווי תחבורה, ועם מטרה לחבל בקו הרכבת של צ'יקואלקואלה המקשר בין זימבבואה למפוטו.
לרנמו היו כ-20,000 לוחמים, וברוב התקיפות השתמשו במעט לוחמים שהיו חמושים רק במצ'טות, שפעלו בכוונה להרוג ולשדוד.
מנגד, צבא פרלימו נחלש, ורק היחידות הטובות יותר היו מסוגלות לעמוד בפני רנמו.
עקב זאת, הממשלה הייתה תלויה יותר בכוחות מזימבבואה וטנזניה, כדי להילחם ברנמו.
הסיוע המערבי למוזמביק גדל עד 1988, בעוד שממשלתו של שיזאנו ניסתה להפעיל מחדש את ועדת הביטחון המשותפת עם דרום אפריקה (שהוקמה במסגרת הסכם נקומאטי).
באותה שנה, סגן שר החוץ האמריקני, רוי סטייסי, תיאר את רנמו כ"תנועת טרור אכזרית נגד אזרחים מוזמביקיים חפים מפשע המבצעת התעללות פיזית ורצח".
ב-1988 החלו הדיבורים במטרה להפסקת הלחימה ולהשגת השלום.
משא ומתן לסיום מלחמת האזרחים
פריצת דרך אפשרית לקיום משא ומתן התרחשה לאחר שז'ואקים שיסאנו מונה לנשיא מוזמביק ב-1986. ב-1988 שיזאנו ביצע סקירה מחודשת בממשלת פרלימו בנושאים כלכליים וזכויות האזרחים.
פעולתו גרמה לביצוע רפורמות, קידום הפיוס עם הכנסייה הקתולית ונסיגה מהמרקסיזם.
בספטמבר 1988 נפגש הנשיא שיזאנו עם נשיא דרום אפריקה פיטר וילם בותה במחוז טטה.
דיונם הסתכם בהתחייבות שמירה וציות להסכם נקומאטי.
בנוסף, שיזאנו נתן אישור לתוכנית שקודמה על ידי מנהיגי הכנסיות, להיפגש עם נציגים מרנמו כדי לשים קץ למלחמה.
ב-1989 מנהיגי הכנסיות חזרו מהדיונים בקניה עם הצהרה כי גם תנועת רנמו התעייפה מהמלחמה ופתוחה לקיום משא ומתן.
על אף פגישתו של נשיא דרום אפריקה עם שיזאנו, דרום אפריקה המשיכה לתמוך ברנמו.
באפריל 1989, רנמו ביצעה מחווה פייסנית כאשר הסכימה לקיום הפסקת אש זמנית על מנת לאפשר אספקת מזון לאנשים רעבים.
ביוני 1989, קידם הנשיא שיזאנו תוכנית שלום, במסגרת התוכנית צוין כי רנמו תתנער מאלימות ותסכים לשלטון חוקתי.
בקונגרס החמישי של פרלימו ביולי 1989, הוחלט באופן רשמי כי פרלימו תנטוש את אידאולוגיית המרקסיזם-לניניזם, וכן גם הוסכם על המשך קיום משא ומתן עם רנמו.
פרלימו ורנמו השתמשו בכנסייה כמתווכת, והציבו בכל דיאלוג תנאים חדשים למשא ומתן.
מחד, הצבת התנאים הדגישה את רצונם של שני הצדדים לסיום המלחמה, ומאידך, הסוף למלחמה היה נראה רחוק עקב חוסר ההסכמה של שני הצדדים.
בסוף שנת 1989 התקיימה פגישה בין הנשיאים דניאל אראפ מקניה והנשיא רוברט מוגאבה מזימבבואה, במטרה לקדם את מהלך השלום ולדחוק הן ברנמו והן בממשלת מוזמביק לנטוש את התנאים המוקדמים אשר הציבו זו לזו.
בתחילת 1990, כאשר מוזמביק התמודדה עם תסיסה תעשייתית וקשיים כלכליים, הכריז הנשיא שיזאנו על שינויים חוקתיים משמעותיים אשר השפיעו על יישור הקו בין מוזמביק למדינות הדמוקרטיות המערביות.
תוצאה מיידית של מהלך זה הייתה הכרזה אמריקנית בסוף ינואר, כי מוזמביק אינה מדינה קומוניסטית יותר.
ביולי 1990, התקיימו שיחות שלום ישירות בין רנמו לפרלימו ברומא, ביוזמת קהילת סנט אגידיו.
לאחר חמישה סבבי שיחות, הושגה הפסקת אש חלקית בחודש דצמבר, אך זו הופרה במהלך החודש.
ניסיונות לקיום המשא ומתן התקיימו גם בשנים 1991–1992. הקושי בהשגת הסכם השלום נבע מהיעדר יכולת השילוב בשמירה על ריבונותה של הממשלה והכרת רנמו כמפלגה פוליטית השווה במעמדה לפרלימו.
המשך הלחימה, העוני והרעב הכבד בכפרים אילצו השגת הפסקת אש בדחיפות.
הבצורת והמצב הקשה הקשו על רנמו להתגורר בקרב האוכלוסייה המקומית.
בעוד שהמורדים נדחקו לפינה, זימבבואה ושכונותיה של מוזמביק הגבירו את הלחץ להגיע להסדר בין פרלימו ורנמו.
ב-4 באוקטובר 1992, נחתם הסכם שלום כללי ברומא בין נשיא פרלימו ז'ואקים שיזאנו לבין מנהיג רנמו אפונסו דלאקאמה.
ממשלת איטליה שימשה כמתווכת העיקרית בהסכם זה, ונתנה לרנמו תמריצים כספיים כדי להבטיח את עמידתה בו.
בנוסף ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פורטוגל והאו"ם סיפקו תמיכה פוליטית וטכנית על מנת לתת גיבוי בינלאומי רחב להסכם.
בשנתיים שלאחר חתימת ההסכם ברומא, פעלו גורמים בינלאומיים לשיפור רווחת תושבי מוזמביק במגוון דרכים.
במאי 1993, האו"ם שלח 4,721 חיילים מחמש מדינות, אליהם הצטרפו האומות המאוחדות במוזמביק ויחידות לא חמושות נוספות.
ב-14 ביוני החלה החזרתם של 1.3 מיליון פליטים.
באותו החודש תורמים בינלאומיים התחייבו לתרום כ-520 מיליון דולר לתוכניות הומניטאריות.
באוגוסט הסכימה הוועדה המשותפת להקמת הכוחות המזוינים של צבא מוזמביק (CCFADM) על תוכנית ליצירת צבא מוזמביק (FADM), שאליו נבחרו 50 קצינים ו-540 חיילים לקורס הכשרה בן 16 שבועות.
בפברואר 1994 הקימו ועדה משטרתית באו"ם אשר תפקח על הבחירות הקרובות לממשלת מוזמביק.
הבחירות התקיימו באוקטובר 1994. דלקמה האשים את פרלימו בהונאת בחירות, וטען כי רנמו לא תשתתף בבחירות.
אם כי ב-28 באוקטובר הוא שינה את עמדתו וקרא לתומכיו להצביע.
תוצאות הבחירות לנשיאות נתנו לשיזאנו 53.3 אחוזים מהקולות ולדלקמה 33.7 אחוזים ואילו עבור בית המחוקקים, פרלימו השיגה 44.3 אחוז מהקולות ורנמו 37.7 אחוז.
דלקמה הסכים כי תנועת רנמו תקבל את התוצאות הללו ותשתף פעולה עם הממשלה.
היחסים בין הממשלה השולטת פרלימו ובין רנמו היו רגישים.
שיזאנו טען כי דלקמה לא יכול להיות מנהיג רשמי של האופוזיציה היות שאינו חבר בבית המחוקקים, אך למרות זאת דקלמה קיבל הטבות רשמיות מאז שהגיע למקום השני בבחירות לנשיאות.
במרץ 1995, ארגון מועדון פריז הבטיח לממשלת מוזמביק 780 מיליון דולר למטרות סיוע.
באותה השנה הממשלה החלה בתוכנית להפסקת העוני.
ב-1995 האיחוד האירופי העניק חבילת סיוע בשווי של 65 מיליון דולר לשיקום באזורים קבורה-בסה וביירה.
במאי 1995, מרבית הפליטים חזרו לבתיהם.
באותה שנה מוזמביק התקבלה כחברה בחבר העמים.
בשנת 1996 מוזמביק המשיכה להתאושש כלכלית וחברתית.
המדינה נהנתה מהרצון הטוב של מדינות העולם בתקופה זו, ובייחוד מהקשר עם דרום אפריקה שהייתה מוכנה לספק סיוע להתאוששות.
עלויות ונפגעים – נתונים סטטיסטיים
בשנת 1988, תקיפות רנמו אילצו 870 אלף תושבים להימלט מהמדינה, כמיליון נוספים עזבו את בתיהם ונדדו בתוך גבולות המדינה.
בנוסף, עולה מהנתונים כי 2.5 מיליון תושבים חוו רעב, כמיליון אזרחים נהרגו (כולל מרעב) ועוד רבים נפצעו בלחימה.
בסוף שנות ה-80, הרעב איים על 4.5 מיליון אזרחים ברחבי המדינה.
בתחילת 1992, מוזמביק דורגה על ידי הבנק העולמי כבעלת רמת החיים הנמוכה ביותר בעולם.
ב-2013, לאחר יותר מעשרים שנות שלום, התחדשה ההתקוממות של רנמו והיא נמשכת עד היום (נכון לשנת 2018) בעיקר באזורים המרכזיים והצפוניים של המדינה.
בתור מפלגת האופוזיציה רנמו מהווה מנגנון ביקורת משמעותי על צורת השלטון של פרלימו, והיא שמה לעצמה למטרה לקבל מקום גדול יותר בקבלת החלטות מדיניות.
רנמו לא הכירה בתוקפן של תוצאות הבחירות מאחר שטענה כי זכתה ברוב קולות במחוזות סופלה, זמבזיה, טטה, ניאסה, נמפולה ומניקה.
מלחמת האזרחים ארוכת השנים במוזמביק שיבשה את הפעילות הכלכלית באזורים הכפריים וגרמה להרס רב.
בתחילת התקופה שלאחר המלחמה חזרו עקורים רבים לאזורים כפריים במטרה לשקם את חייהם.
בשנים 2002–2005 האינדיקטורים הכלכליים במוזמביק החלו להשתפר והעוני פחת.
עם זאת, העוני נשאר ברמה גבוהה.
משקי הבית הכפריים צפויים להתכנס לרמת הכנסה נמוכה שתוביל למלכודת עוני.
מלכודת זו נובעת ממורשת של מלחמת האזרחים.
במהלך השנים נוצרו מספר סרטים להנצחת מלחמת האזרחים במוזמביק, העיקריים שבהם:
Mozambique - The Struggle for Survival: סרט דוקומנטרי מ-1987 שבוחן את מלחמת האזרחים.
הסרט מתעד את הסבל העצום שנגרם לאוכלוסייה האזרחית.
O Último Voo do Flamingo - מגולל את מהלך המלחמה לאחר הסכם השלום.
Comedia infantile 1988 - מספר על נאליו, ילד קטן שאיבד את כל משפחתו במהלך מלחמת האזרחים.
בשנת 1971 הודח נשיא אוגנדה, מילטון אובוטה, בהפיכה צבאית בהובלתו של אידי אמין.
תחת משטרו של אובוטה, שהיה נשיא המדינה מקבלת עצמאותה ב-1962 מהממלכה המאוחדת, חלה הידרדרות בתנאי החיים במדינה, השחיתות פשתה ונרדפו מיעוטים אתניים.
מהלכיו של אובוטה להצר את צעדי מתנגדיו, עד כדי תכנון טיהורים פוליטיים, הביאו את אמין לפעול ולתפוס את השלטון בעת שאובוטה שהה מחוץ למדינה.
למרות האהדה שרכש בתחילת דרכו, עד מהרה אמין הפך לשליט עריץ, והוא ביסס במדינה דיקטטורה צבאית.
ההתנגדות הגוברת למשטרו, הפחד מחזרתו של אובוטה וחיכוכים שהתגלעו בינו לבין נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה, הובילו את אמין לפתוח במלחמת אוגנדה-טנזניה ולספח חלק מחבל קגרה.
אלא שכוחותיו של אמין, בתמיכת שליט לוב, מועמר קדאפי, נוצחו בקרב על ידי צבא טנזניה וצבא השחרור הלאומי של אוגנדה.
צבא השחרור הלאומי היה הזרוע הצבאית של חזית השחרור הלאומית של אוגנדה, קואליציה פוליטית שנוצרה על ידי גולים אוגנדים שהתנגדו לשלטונו של אמין, בהנהגתו של מילטון אובוטה.
אמין הודח במהלך קרב נפילתה של קמפלה וברח מן המדינה.
בשלטון הוצבו אנשי חזית השחרור הלאומית, ובראשם אובוטה, אשר שלטו זמנית במדינה מאפריל 1979 עד דצמבר 1980. תומכיו של אמין, שברחו לזאיר ולסודאן, התארגנו מחדש בזמן זה למלחמה להשבת השליטה באוגנדה.
מאחר שידעו כי לא יוכלו להחזיק בשטח שכבשו אל מול מתקפת-נגד מלאה של צבא השחרור הלאומי, נסוגו תומכי אמין לסודאן לאחר מספר ימים.
את מתקפתו הבאה ביצע צבא אוגנדה סמוך לבחירות הכלליות בדצמבר 1980. במתקפה זו שמר על השטחים שכבשו בחבל מערב הנילוס ואט אט הרחיב את אחיזתו.
אלא שבשלב זה חלו בקיעים בתנועת המרד, כשחלק מכוחות צבא אוגנדה נשארו נאמנים לאידי אמין, בעוד אחרים, אשר רצו להרחיק עצמם ממנו, התפצלו והקימו את חזית ההצלה הלאומית של אוגנדה, בהנהגתו של מוזס עלי.
במקביל להתרחבות תנועת המרד ולפיצולה בחבל מערב הנילוס, גם בממשלת חזית השחרור הלאומית התגלעו מחלוקות.
מפלגתו של מילטון אובוטה אמנם ניצחה באופן רשמי בבחירות בדצמבר 1980, דבר אשר העמיד אותו שוב בראש המדינה, אך מתמודדים אחרים הטילו דופי בתוצאות הבחירות.
יוורי מוסווני, מנהיג התנועה הפטריוטית של אוגנדה ומפקד לשעבר בצבא השחרור הלאומי במלחמת אוגנדה-טנזניה, טען כי הבחירות זויפו והכריז על מרד חמוש נגד ממשלו של אובוטה.
מוסווני ותומכיו נאספו בדרום-מערב המדינה והקימו את צבא ההתנגדות העממי, שלימים אוחד עם קבוצתו של הנשיא לשעבר יוסוף לול, לוחמי החופש של אוגנדה, ליצירת צבא ההתנגדות הלאומי כזרוע הצבאית של תנועת ההתנגדות הלאומית.
גולים רואנדים רבים באוגנדה, לרבות פול קגאמה, חברו לצבא ההתנגדות הלאומי של מוסווני נגד אובוטה.
קגאמה הוכשר בטנזניה כמרגל ומאוחר יותר הפך לראש המודיעין המסכל של מוסווני.
ב-6 בפברואר 1981 החלו עימותים בדרום עם התקפה של צבא ההתנגדות הלאומי על מוסדות צבאיים במחוז מובנדה.
מוסווני, שהכיר לוחמת גרילה מלחימתו לצד חזית השחרור המוזמביקית במוזמביק וכן כחלק מחזית ההצלה הלאומית במאבק במשטרו של אידי אמין, המשיך לפעול באזורים כפריים שהתנגדו לממשל אובוטה, בעיקר במרכז בוגנדה ובמערבה ובחבלים המערביים אנקולה ובוניורו.
רוב הקרבות כללו יחידות ניידות קטנות מסדר גודל של פלוגה תחת פיקודם של פרד רואיגיימה ואחיו של מוסווני, סלים סאלח.
עם התגברות עוצמת המרד בדרום, החלו חזית ההתנגדות הלאומית וצבא אוגנדה לשעבר (תומכי אידי אמין) להילחם זה בזה במערב הנילוס.
ידה של חזית ההתנגדות הלאומית הייתה על העליונה, אולם מאבק זה בין המורדים הביא להיחלשות תנועת המרד במערב הנילוס.
כך הובסה ברובה חזית ההתנגדות הלאומית במתקפה של כוחות נאמנים לשלטון בדצמבר 1982. במהלך מתקפה זו של חזית השחרור הלאומית בוצעו מעשי טבח המוניים ונהרסו במידה ניכרת תשתיות המורדים.
כ-260 אלף אנשים ברחו מהאזור לזאיר ולסודאן.
בשנת 1983 יצא ממשל אובוטה במבצע בוננזה, מבצע צבאי נרחב של כוחות צבא השחרור הלאומי, אשר הביא למותם של עשרות אלפי אנשים והפך רבים מהאוכלוסייה לפליטים.
האשמה על מעשי הטבח הוטלה על האנשים בצפון אוגנדה בתואנה שתמכו בפעולות צבא ההתנגדות הלאומי, דבר אשר הגביר את המתחים בין חבלי המדינה.
ביולי 1985 הדיחו מפקדי צבא השחרור הלאומי, הגנרל טיטו אוקלו והלוטננט גנרל בזיליו אולרה-אוקלו, את מילטון אובוטה מהנשיאות בהפיכה משלהם.
אובוטה ברח לקניה ואחר כך לזמביה.
אוקלו כיהן כנשיא במשך שישה חודשים.
ב-22 בינואר 1986 החלו חיילים של הממשלה לנטוש את עמדותיהם בהמוניהם, עת המורדים הלכו והתקדמו בכיבושם מדרום ומדרום-מערב.
ב-25 בינואר 1986 ניצח צבא ההתנגדות הלאומי את כוחות הממשלה, וב-29 בינואר הושבע יוורי מוסווני לנשיא.
צבא ההתנגדות הלאומי הפך לצבאה הסדיר של אוגנדה, לימים צבא ההגנה העממי של אוגנדה.
מעריכים כי 100–500 אלף אנשים, חיילים ואזרחים, איבדו את חייהם באוגנדה במהלך מלחמת האזרחים.
מילטון אובוטה מעולם לא שב לאוגנדה לאחר הדחתו השנייה.
הוא נפטר בדרום אפריקה באוקטובר 2005. טיטו אוקלו נשאר בגלות בקניה עד 1993, אז הוענקה לו חנינה, והוא שב לאוגנדה עד למותו בקמפלה ב-1996.
אף ששורותיו של צבא השחרור הלאומי כללו בני אצ'ולי ולנגו רבים, שהיו בעצמם קורבנות של טיהוריו של אידי אמין בצפון אוגנדה, ביצע צבא השחרור הלאומי פשעים רבים נגד אזרחים כנקמה על מעשי אמין.
פשעים אלה כללו גירוש של 750 אלף איש מאזור מחוז לוורו למחנות פליטים בשליטת הצבא.
אזרחים מחוץ למחנות אלה נחשבו לתומכי גרילה והיו נתונים למעשי התעללות מתמשכים.
הצלב האדום מעריך כי משטרו של אובוטה היה אחראי למותם של למעלה מ-300 אלף אזרחים ברחבי אוגנדה עד ליולי 1985. צבא ההתנגדות הלאומי ביצע גם הוא מעשי זוועה, שכללו מוקשים נגד אזרחים ושימוש צבאי בילדים ובנערים.
מלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית היא מלחמת אזרחים מתמשכת ברפובליקה המרכז אפריקאית (CAR) בה מעורבים הממשלה, מורדים מקואליציית "סלקה" (Séléka) המוסלמית ומיליציות "אנטי בלאקה" הנוצריות.
כח שמירת השלום הרב לאומי במרכז אפריקה (The peacekeeping force Multinational Force in the Central African Republic,FOMUC) הוקם באוקטובר 2002 על ידי קהילת המטבע הכלכלית של מרכז אפריקה (CEMAC).
ונועדה לסייע בשמירה על הסדר לאחר מלחמת האזרחים שפרצה בשנת 2004 .
הסכסוך החל ב-2012, כשמורדים מוסלמים הדיחו את הנשיא פרנסואה בוזיזה (Bozizé) והעמידו נשיא חדש, מוסלמי, במדינה שרובה נוצרית.
ב-2013 החלו מיליציות מוסלמיות לתקוף קהילות נוצריות ללא מענה מצד הרשויות.
הקהילות הנוצריות הקימו בתגובה מיליציות משלהן בשביל להגן על עצמן.
שתי הקבוצות, מוסלמים ונוצרים, תקפו אחת את השנייה תוך ביצוע של פשעי מלחמה, הכוללים שריפת כפרים שלמים על יושביהם, עינוי עצורים ואונס.
הלחימה המחודשת החלה בין סליקה למיליציות המכונות נגד בלאקה.
בספטמבר 2013 פירק הנשיא ג'וטודיה את קואליציית סלקה, שאיבדה את אחדותה לאחר עלייתו לשלטון ובינואר 2014 התפטר דג'וטודיה.
במקומו מונתה קתרין סמבה-פנזה לנשיאה, אך הסכסוך נמשך.
ביולי 2014 חתמו פלגים לשעבר של סליקה ונציגי מיליציות האנטי-באלקה על הסכם הפסקת אש בברזוויל.
בסוף 2014 חולקה המדינה בפועל בין האנטי-בלאקה השולטים בדרום ובמערב, ממנה פונו מרבית האוכלוסייה המוסלמית, וקבוצות סלקה לשעבר ששולטות על צפון ומזרח המדינה.
חלק גדול מהמתח נובע מהזהות הדתית בין לוחמי סלקה המוסלמים לבין אנטי-בלאקה נוצרים.
גורמים אחרים כוללים הבדלים אתניים בין סיעות סלקה לשעבר והיריבות ההיסטורי בין חקלאים, המרכיבים ברובם את אנטי-בלאקה, וקבוצות נוודים, המהווים את מרבית לוחמי סלקה.
יותר מ-1.1 מיליון בני אדם ברחו מבתיהם במדינה של כחמישה מיליון איש, הגבוה ביותר שנרשם אי פעם במדינה.
משרד ההגנה הרוסי חתם על הסכמי שיתוף פעולה עם משרד ההגנה המקומי, במסגרת הסכמים אלה רוסיה סיפקה לצבא המקומי נשק (לאחר שקיבלה אישור מהאו"ם לעשות זאת וסיפקה גם את שירותי אבטחת הנשיא.
רוסיה שלחה חמישה קציני צבא ו-170 חיילים לרפובליקה, כמדריכים בצבא המקומי.
מומחים שונים טוענים שרוסיה מסייעת לצבא המקומי באמצעות תגבור של קבוצת וגנר, קבלנית צבא פרטי שפועלת בחוזה עם משרד ההגנה הרוסי.
במרץ 2018 נשלחו חמישה אנשי צבא רוסיים ו-170 מדריכים אזרחיים רוסים לצורך הכשרת אנשי צבא מקומיים.
רוסיה החלה גם ביישום זיכיונות כרייה.
בשטח ארמונו לשעבר של הקיסר ז'אן-בדל בוקאסה ישנו "מרכז אימונים והדרכה צבאית" רוסי, כלי נשק ניתנים ללא עלות, הוראות ניתנות מטעם שכירי חרב רוסים מקבוצת וגנר.
בסוף דצמבר 2020 וערב הבחירות לנשיאות ולפרלמנט במדינה הגיעו כמה מאות חיילים רוסים עם ציוד צבאי כבד משרד החוץ של רוסיה אף הודה כי נשלחו 300 יועצים צבאיים למדינה.
מלחמת האזרחים במאלי היא מלחמת אזרחים שהחלה בינואר 2012 בין צפון מאלי לדרומה.
החל מ-16 בינואר ועד מרץ 2012 התחוללה עיקר הלחימה בשלוש ערים במזרח המדינה: מנקה , תסלית ואגלהוק .
בסבב לחימה שהחל ב-11 במרץ ניצחו המורדים את צבא מאלי בתסלית, והחלו בהתקדמות לפנים הארץ.
ב-22 במרץ 2012 הדיח צבא מאלי את נשיא מאלי אמדו טומני טורה, בעקבות הניהול הכושל של המלחמה.
במקומו הקים גוף בשם 'הוועדה הלאומית לשמירת הדמוקרטיה והמדינה' שעמד בראשו אמדו טומני טורה.
ב-6 באפריל הכריזו המורדים על עצמאות אזוואד.
המורדים גירשו את צבא מאלי מהשטח שכבשו בצפון מאלי, ובמשך כשנתיים נשאר השטח אצלם, ללא כל התערבות של צבאות אחרים.
כל אותו זמן ביקשה ממשלת מאלי עזרה צבאית זרה כדי לכבוש מחדש את הצפון.
ב-11 בינואר 2013 החל הצבא הצרפתי במבצע סרוואל, פעולות נגד המורדים.
כוחות ממדינות אחרות באיחוד האפריקאי הגיעו לאזור זמן קצר לאחר מכן.
עד 8 בפברואר באותה השנה נכבש השטח שהוחזק על ידי המורדים על ידי צבא מאלי ובעזרת הקואליציה הבינלאומית.
עסקת שלום בין הממשלה למורדים טוארג נחתמה ב-18 ביוני 2013. עם זאת, ב-26 בספטמבר 2013 פרשו המורדים מהסכם השלום וטענו כי הממשלה לא כיבדה את התחייבויותיה בהסכם.
הסכם הפסקת אש חדש נחתם ב-19 בפברואר 2015 באלג'יר שבאלג'יריה, אולם הלחימה עדיין נמשכת, אם כי בעוצמה נמוכה יותר מבעבר.
מלחמת האזרחים האיטלקית (באיטלקית: Guerra civile italiana) התרחשה במסגרת המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה נחלקה בין תנועת הרנסאנס האיטלקי וממלכת איטליה בהנהגת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה אשר נתמכו בעזרת בעלות הברית, נגד הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני והמפלגה הפשיסטית הלאומית אשר נתמכו בעזרת מדינות הציר.
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הייתה במשך רוב המלחמה לממשלת בובות תחת השפעתה של גרמניה הנאצית.
התקדמות בעלות הברית בכלל חזיתותיה של מלחמת העולם השנייה הביאו לנפילת איטליה הפשיסטית ולאיחוד איטליה לצד בעלות הברית ב-2 במאי 1945. מאוחר יותר המלחמה הביאה להקמתה של הרפובליקה האיטלקית הדמוקרטית ולסיום שלטון מלוכת בית סבויה.
מלחמת האזרחים חיברה פלגים רבים כמעט מכלל הספקטרום הפוליטי האיטלקי נגד השלטון הפאשיסטי, איחוד כוחות זה נמשך גם לאחר סיום המלחמה עם הקמתה של הרפובליקה האיטליקית ועם עמדה נייטרלית במהלכיה המוקדמים של המלחמה הקרה בין הגוש המערבי והגוש המזרחי.
לאחר ספטמבר 1943 פעלו קבוצות התנגדות מפלגתיות ברחבי צפון איטליה ומרכזה.
לעיתים קרובות היו אלו חיילים לשעבר אשר גויסו בשנית בכוח נגד בעלות הברית.
רבים היו גברים צעירים שנמלטו מהניסיונות של בניטו מוסוליני לגייס אותם.
אחרים היו מפונים עירוניים או שבויי מלחמה משוחררים.
רבים גויסו, והיו מאורגנים וחמושים על ידי המפלגות האנטי-פאשיסטיות או לפחות נותרו חייבים בנאמנות עמומה לאחת מהן.
הם היו פעילים מאוד בקיץ בגבעות ובהרים, שם בדרך כלל נתמכו על ידי האיכרים, והם ביצעו קשרים סמויים נגד אלפי חיילים גרמנים שבאו לתמוך באיטליה של מוסוליני.
באזורים מסוימים הם הנהיגו מרד מזוין נגד לא רק הגרמנים והפאשיסטים אלא גם נגד בעלי הקרקעות המקומיים.
פרטיזנים אשר נתמכו בידי האינטרנציונל ה-3 לחמו בשלושה סוגים של מלחמה:
מלחמת אזרחים נגד פאשיסטים איטלקים
מלחמת שחרור לאומית נגד הכיבוש הגרמני
מלחמת מעמדות נגד האליטות השולטות.
פלגי המפלגה הקומוניסטית נלחמו בכל שלושת הסוגים.
לעומת זאת, פרטיזנים קתולים או מונרכיסטים אשר טענו לנכונותו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לסמכות שלטונית נלחמו רק באחד או שניים כאלה.
היו גם קבוצות טרור שפעלו בערים, ושביתות גדולות באזורי תעשייה חיבלו בייצור נשק ואספקת המלחמה.
לפעמים קבוצות מפלגתיות שונות הסתכסכו זו עם זו, אך באופן כללי ההתנגדות הייתה מאוחדת.
הפלגים שלחמו בשלטונו של מוסוליני היו כמעט מכל קצוות הספקטרום הפוליטי.
עם זאת, מי שלחם למעשה כפרטיזנים היה מיעוט קטן מהאיטלקים, ורוב האזרחים וחיילים לשעבר פשוט חיכו לסיום המלחמה.
בסך הכל, כ-200,000 פרטיזנים השתתפו בהתנגדות, וכוחות גרמנים או פשיסטים הרגו כ-70,000 איטלקים (כולל גם פרטיזנים וגם אזרחים) בגין פעילויות התנגדות.
אולם בסופו של דבר, נתונים אלה אינם מצביעים על מידת ההשתתפות האזרחית בהתנגדות עקב חוסרים במידע.
בקיץ 1943 העמדה האיטלקית במלחמה הייתה כמעט חסרת סיכוי.
מזרח אפריקה האיטלקית והמושבה הצפונית של לוב אבדו, הערים בצפון איטליה הופצצו באופן קבוע, ייצור המלחמה היה מינימלי והמורל הלאומי קרס.
כך היה גם המשטר הפאשיסטי, שלא יכול היה עוד לפקד על ציות כלשהו.
חוגי בית המשפט החלו להשמיע מונחים של הצטרפות לצד בעלות הברית, שכללו כמובן את הסרתו של מוסוליני מהכוח.
ביולי 1943 פלשו בעלות הברית לסיציליה ותוך מספר שבועות שלטו באי.
ב-24–25 ביולי התכנסה המועצה הפשיסטית העליונה ברומא לראשונה מאז תחילת המלחמה והעבירה הצעה בה בקשה מהמלך לחדש את מלוא סמכויותיו החוקתיות - במילים אחרות לפטר ולהדיח את מוסוליני מכוחו.
בהחלטה דרמטית, רוב ניכר מהחברים הצביע נגד מוסוליני.
המלך פיטר את מוסוליני עוד באותו היום והתקין כראש ממשלה את מרשל פייטרו באדוליו, ותיק מלחמת העולם הראשונה שנלחם באימפריה האתיופית במסגרת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
הפגנות ספונטניות החלו ברחבי הארץ, בהן נפלו פסלי מוסוליני, הסמלים הפאשיסטיים הוסרו ושבויים פוליטיים שוחררו.
בתחילה הרשויות לא הגיבו, אך בחמשת הימים שלאחר 25 ביולי כוחות המשטרה ירו למוות ב-83 מפגינים עקב העובדה שההפגנות התפתחו לכדי פרעות.
הצבא השתלט על עמדות המפתח ברומא, הסוכנות הפאשיסטית נעצרה והמוסדות הפאשיסטיים העיקריים, כולל המפלגה הפשיסטית הלאומית, פורקו.
ב-27 ביולי הקים באדוליו ממשלה זמנית שהורכבה ברובה מאנשי המפלגה הפאשיסטית לשעבר.
באדוליו הבטיח לגרמניה הנאצית ולעם האיטלקי כי המלחמה תימשך, אך הוא גם ניסה, בלא הצלחה, להגיע לתנאי שביתת נשק עם בעלות הברית.
כוחות גרמנים של הורמאכט החלו לזרום לאיטליה.
הפצצות כבדות של בעלות הברית נמשכו על רוב הערים האיטלקיות.
כוחות בעלות הברית הגיעו אל חצי האי האפניני בתחילת ספטמבר אך נתקלו בהתנגדות קשה מצד הגרמנים בסלרנו.
ממשלת באדוליו הסכימה להפסקת שביתת נשק עם בעלות הברית, והגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, הודיע על כך ב-8 בספטמבר 1943. על פי הסכם זה (מה שנקרא שביתת הנשק הקצרה), ממשלת איטליה הבטיחה להפסיק את פעולות האיבה נגד בעלות הברית ולסיים את הברית שלה עם גרמניה הנאצית.
החיילים הגרמנים באיטליה, בשומעם את המתרחש, השתלטו מיד על רומא.
בשבועות הקודמים הם כבר השתלטו על מרבית מרכז וצפון איטליה.
הצבא האיטלקי, שעזב ללא פקודות אפילו את ההגנה על רומא, התפרק ליחידות לא סדירות ולא מאורגנות.
ויטוריו מלך איטליה וממשלתו ברחו דרומה לברינדיזי והשאירו את רומא לגרמנים.
כאוס שלט בקרב הכוחות האיטלקיים, ואלפים עזבו, בעוד אחרים הצטרפו לכוחות ההתנגדות.
באיי יוון שאיטליה הפאשיסטית כבשה קודם לכן במהלך המלחמה, הכוחות האיטלקיים סירבו לציית לפקודות הגרמניות לוותר על נשקם, ואלפים מהם נורו או גורשו.
בסוף ספטמבר חתמה ממשלת באדוליו שנסוגה אל עבר הדרום על "שביתת נשק ארוכה", אשר ויתרה למעשה על השליטה הצבאית והפוליטית באיטליה, כמו גם על השליטה בתקשורת ההמונים ובמוסדות הפיננסיים והעברתן לבעלות הברית.
הסכם זה לא פורסם ברבים במהלך הסכסוך אלא רק מאוחר יותר.
באדוגליו הכריז רשמית על מלחמה בגרמניה ב-13 באוקטובר ואיטליה הפכה לאזור מלחמה.
בעלות הברית לקחו את נאפולי באוקטובר 1943 אך הגיעו לרומא רק ביוני 1944, ופירנצה באוגוסט.
לממשלתו של באדוליו הייתה השפעה מועטה מאוד על האירועים.
המפלגות האנטי-פאשיסטיות, שתיעבו את באדוליו ורצו שהמלך יתפטר, סירבו להצטרף לממשלה עד אפריל 1944, אז הסכים מנהיג המפלגה הקומוניסטית פלמירו טוליאטי לעשות זאת.
עד היום לא ברור אם החלטה זו הייתה עצמאית או הגיעה בתגובה לפקודות ממוסקבה.
כאשר שוחררה רומא, הוחלף ויטוריו אמנואלה בבנו, אומברטו השני, מלך איטליה, והמפלגות האנטי-פאשיסטיות המובילות הקימו ממשלה סמלית בראשות הסוציאליסט הרפורמיסטי איבנואה בונומי, ששירת כראש ממשלת איטליה משנת 1921 ועד 1922.
בינתיים הגרמנים חילצו את מוסוליני מבית הכלא הררי והשיבו אותו למילאנו בצפון כשליט "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", משטר פאשיסטי של ממשלת בובות שבסיסו הגרמנים.
הרפובליקה ניסתה להכניס את ילידי 1923, 1924 ו-1925 לצבאה החדש, אך רק 40 אחוז מהצעירים השיבו לפקודת הגיוס.
רבים אחרים עזבו זמן קצר לאחר הזימון.
בקונגרס שנערך בורונה בנובמבר 1943, נראה כי "הרפובליקה הסוציאלית" נקטה תפנית לשמאל הפוליטי, וקראה לשים קץ למלוכה ולהקמת מדינה המבוססת אידאולוגיה יותר מכוונת עובדים, תוכנית אשר מעולם לא יצאה אל הפועל.
כמה מהפאשיסטים המובילים שהצביעו נגד מוסוליני ביולי 1943, כולל חתנו של מוסוליני, שר החוץ לשעבר גליאצו צ'יאנו, נשפטו בגין בגידה על ידי בית משפט פאשיסטי ורונה.
בינתיים, פקידים פאשיסטים שיתפו פעולה עם צבא הוורמאכט ובעצם עקבו אחר פקודותיו של אדולף היטלר כאשר המלחמה נמשכה בחזית המזרחית והחזית המערבית.
להקות חמושות רשמיות ובלתי רשמיות הסתובבו בערים הגדולות ועצרו חשודים בפעילות פרטיזנית (חברי ההתנגדות) והטילו אימה על האוכלוסייה המקומית.
הכובשים הגרמנים שלטו באלימות ובסיוע הפאשיסטים המקומיים.
ברחבי איטליה שנכבשה על ידי גרמניה, רוכזו יהודים ואופוזיציונים ונשלחו למחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית.
יהודים רבים נשלחו מאיטליה ברכבות היישר למחנות ריכוז והשמדה בגנרלגוברנמן ובגרמניה.
בסך הכל, כמעט 9,000 יהודים גורשו תחת הגרמנים, מהם חזרו 980. הגירוש הגדול ביותר התרחש ברומא באוקטובר 1943 לפני נפילת העיר לידי בעלות הברית, אז שלחו הגרמנים יותר מ-1,000 יהודים מגטו העיר למחנות השמדה.
הקהילה היהודית נאלצה בשלב מוקדם למסור את כספם ורכושם לצבא הגרמני.
במחנה ריכוז אחד על אדמת איטליה, ליד טריאסטה, היה גם תנור לשריפת גופות.
כ-8,000 איטלקים (מתוכם 300 יהודים) גורשו למאוטהאוזן באוסטריה.
הוורמאכט הגיב לפעילות אנטי-מפלגתית באלימות.
סדרת מעשי טבח באזרחים ופרטיזנים ליוותה את הכיבוש הגרמני ואת הנסיגה ההדרגתית שלהם במעלה חצי האי עם התקדמות בעלות הברית.
במרץ 1944, לאחר פעולה פרטיזנית בה נהרגו 33 אנשי הכוחות הגרמנים ברומא, ירה הצבא הגרמני ב-335 אנשים (יהודים, קומוניסטים ואחרים) במערות פוסה שנמצאות מחוץ לעיר .
הטבח הזה היה אחד הגדולים במלחמה באיטליה ומאז עורר מחלוקת.
(בשנות התשעים נעצר קפטן נאצי לשעבר, אריך פריבקה, בארגנטינה, ולאחר שני משפטים הורשע ברומא בשל תפקידו בטבח.)
במקומות אחרים טבח הצבא הגרמני תכופות באזרחים בזמן שהם נסוגים צפונה, בעיקר בטוסקנה, שם השמידו חיילים גרמנים כפר שלם של כ-1,800 איש במרזבוטו בשנת 1944. בנוסף גירשו הגרמנים מאות אלפי צעירים לעבודת כפייה בגרמניה ובמקומות אחרים.
רבים מהמגורשים מתו בדרכם לגרמניה עקב התנאים הקשים אשר הותירו אותם במצב של תת-תזונה.
מוסוליני נמוג מהעין והופיע פחות ופחות בציבור, ונאם את נאומו האחרון במילאנו בדצמבר 1944. ככל שהתבוסה נעשתה יותר ויותר ברורה, הוא תכנן תוכניות להימלטותו וניסה לשאת ולהגיע להסכם עם בעלות הברית.
באפריל 1945 מוסוליני וממשלתו ברחו מסולה למילאנו, ומאוחר יותר, כשהוא מחופש לחייל גרמני, הוא ניסה לחצות את הגבול לשווייץ.
הוא התגלה על ידי פרטיזנים קומוניסטים ונורה בעיירה קטנה באגם קומו.
גופתו הועברה למילאנו והוצגה לזמן מה בפיאצלה לורטו, יחד עם גופותיהם של כמה שרים ומנהיגים פאשיסטים אחרים, שנתלו על רגליהם מול קהל חגיגי ענק.
המפלגות הפוליטיות השונות ארגנו את מרבית היחידות המפלגתיות, אך הן גם שיתפו פעולה זו עם זו ועם בעלות הברית.
המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, אף על פי שעדיין הייתה קטנה מאוד בשנת 1943 (רק כ-5,000 חברים), הובילה את קבוצת הפרטיזנים הגדולה ביותר (לפחות 50,000 עד קיץ 1944), תוך התבססות על ניסיון של שנים בארגון מחתרתי ועל תמיכה יוגוסלבית.
הדמוקרטים הנוצרים כללו כ-20,000 פרטיזנים, וגם לסוציאליסטים וגם לליברלים היו להקות חמושות משמעותיות באזורים מסוימים.
פרטיזנים בעלי ידע פוליטי עבדו בדרך כלל בוועדות המקומיות לשחרור לאומי (CLN), שתיאמו אסטרטגיה, שיתפו פעולה עם בעלות הברית, ניהלו אזורים משוחררים ומינו פקידים חדשים.
מעל הכל הם ארגנו את ההתקוממות בערי הצפון והמרכז, כולל מילאן באפריל 1945, שנפלו בידי הפרטיזנים עוד לפני שהגיעו כוחות בעלות הברית.
כשמלחמת העולם השנייה הסתיימה באירופה במאי 1945, כל המפלגות האנטי-פאשיסטיות הקימו ממשלה בעיקר בהנהגת גיבור ההתנגדות ומפלגתו של מנהיג הפעולה פרוקיו פארי.
עד 15,000 פשיסטים טוהרו או נהרגו, ובאזורים מסוימים (כמו אמיליה וטוסקנה) נמשכו פעולות תגמול עד שנת 1946. נשים "משתפות פעולה" התגלחו בראשן והוצעדו ברחובות בכוח.
הוקמה ועדה לטיהור הפשיסטים בכל רחבי הארץ (גוף דומה פעל בדרום מאז 1943).
הטיהורים עוררו אימה רבה, מכיוון שלמעשה כל מי שיש לו עבודה במגזר הציבורי היה צריך להיות חבר במפלגה הפאשיסטית בעת האחרונה הייתה בשלטון.
עד מהרה הייתה תגובת נגד נגד טיהור, שנתמכה על ידי הליברלים.
במציאות, הטיהורים היו קצרים ושטחיים, ואפילו פאשיסטים מובילים הצליחו ליהנות מסדרת חנינות, שהחשובה שבהן נתמכה על ידי שר המשפטים הקומוניסטי, טוליאטי.
בנובמבר 1945 נאלץ פארי להתפטר והוחלף על ידי המנהיג הנוצרי-דמוקרטי, אלסיד דה גספרי, שהקים ממשלה בין-מפלגתית מתונה יותר.
עד מהרה היא ויתרה על ניסיונות הטיהור, החזירה את חברות התעשייה הגדולות לבעליהן הקודמים כמו גם החליפה את מנהלי הפרטיזנים בצפון בפקידי מדינה רגילים.
באופן כללי, הטיהורים האיטלקיים היו מתונים בהרבה לבמדינות אחרות בתקופה.
במאי 1946 ויתר לבסוף רשמית המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי, על כסאו.
בנו הפך לזמן קצר למלך אומברטו השני, אך משפחת המלוכה נאלצה לעזוב את המדינה כעבור חודש כאשר משאל עם החליט לטובת הקמתה של רפובליקה ב-54% מהקולות.
(כשאומצה החוקה החדשה בשנה שלאחר מכן, היא קבעה כי אף אחד מבני משפחת סבויה אינו יכול לחיות באיטליה; חוק אשר בוטל בשנת 2002) דרומיים רבים, כולל 80 אחוזים מהנפוליטנים, הצביעו בעד המלוכה, מרכז וצפון בחרו באופן גורף ברפובליקה.
"מלך מאי", אביו והמלוכה בכלל נענשו לא רק על תמיכה במוסוליני, אלא גם על התנהגותם הפחדנית לנוכח הכיבוש הגרמני.
במקביל, נבחרה אספה מכוננת על ידי זכות בחירה כללית - לראשונה זאת כללה גם נשים - כדי להכין חוקה חדשה.
שלוש המפלגות הגדולות ביותר - הנוצרים־דמוקרטים, הסוציאליסטים והקומוניסטים - לקחו שלושה רבעים מהקולות והמושבים ושלטו באספה.
הדמוקרטים הנוצרים, עם יותר משליש מהקולות והמושבים, החלו את שליטתם לאחר המלחמה כמפלגה החזקה ביותר, אף שלליברלים, שסגניה כללו כמה עורכי דין חוקתיים, הייתה השפעה רבה על החוקה החדשה.
בשלוש השנים הבאות דנה האספה (בת כ-170 מושבים) באיזו צורה צריכה לנקוט המדינה האיטלקית החדשה, באקלים של דיון ושיתוף פעולה דמוקרטי על אף המלחמה הקרה.
החוקה הייתה מוכנה ונחתמה בדצמבר 1947 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948.
החוקה של הרפובליקה של איטליה הקימה מערכת שלטונית פרלמנטרית עם שני בתים נבחרים (לשכת הצירים והסנאט).
זה גם הבטיח זכויות אזרחיות ופוליטיות והקים בית משפט עצמאי, בית משפט חוקתי עם סמכויות ביקורת שיפוטית וזכות משאל עם של אזרחים.
אולם רבים מהצעדים הללו לא יושמו במשך מספר שנים.
בית המשפט החוקתי לא הוקם אלא רק בשנת 1955, ומשאל המשאל הראשון התקיים רק בשנת 1974. הנשיא היה אמור להיבחר על ידי הפרלמנט והיה לו מעט סמכויות של ממש ומערכת הבחירות הייתה בעלת ייצוג פרופורציונלי גבוה.
מלחמת האזרחים ברואנדה הייתה מלחמת אזרחים, שהתקיימה במדינה בין הכוחות המזוינים ברואנדה אשר ייצגו את הממשלה לבין המורדים הפטריוטים ברואנדה (RPF) .
המלחמה החלה ב-1 באוקטובר 1990 והסתיימה ב-18 ביולי 1994. הבסיס למלחמה היה בסכסוך ארוך השנים בין שבט ההוטו לשבט הטוטסי.
אנשי ההוטו תפסו את השלטון בשנת 1959 (בברכת המושל הבלגי, שעזב רק בשנת 1962 עם קבלת העצמאות).
עם שליטת ההוטים, נאלצו למעלה מ-336,000 טוטסים לבקש מקלט במדינות שכנות.
קבוצה של פליטים אלה אשר התאגדו באוגנדה, ייסדו את ה-RPF תחת הנהגתו של פרד רוויגימה.
מלחמת אזרחים זו הובילה לרצח העם ברואנדה שהחל ב-6 באפריל 1994 והסתיים ב-18 ביולי במהלכם נהרגו בין 500,000 ל-1,000,000 טוטסים והוטים.
ה-RPF אשר ניצח במלחמה זכה בשליטה במדינה, כאשר פול קגאמה נעשה המנהיג.
קגאמה כיהן כסגן נשיא משנת 1994 וכנשיא משנת 2000. ה-RPF החל בתוכנית שיקום של בניית תשתיות המדינה והנעת הכלכלה, הביא את מבצעי רצח העם למשפט וקידם פיוס בין שני המחנות.
בשנת 1996 פתחה ממשלת רואנדה בראשות ה-RPF במתקפה נגד מחנות פליטים בזאיר, ביתם של מנהיגי המשטר לשעבר ומיליוני פליטים משבט ההוטים.
פעולה זו החלה את מלחמת קונגו הראשונה, שהוציאה את השלטון הוותיק מהנשיא מובוטו ססה סקו מהשלטון.
נכון לשנת 2020, קאגמה ו-RPF נותרו הכוח הפוליטי הדומיננטי ברואנדה.
המתיישבים המוקדמים של מה שהיא עכשיו רואנדה היו טווים, עם ילידי, פיגמים, אשר התיישבו באזור בין 8000 ל-3000 לפנה"ס.
בין השנים 700 לפני הספירה ל-1500 לספירה נדדו קבוצות בנטו לאזור והחלו לנקות אדמות יער לחקלאות.
להיסטוריונים ישנן מספר תאוריות לגבי נדידת הבנטו.
תאוריה אחת היא שהמתיישבים הראשונים היו ההוטו, והטוטסי נדדו מאוחר יותר והקימו קבוצה גזעית מובהקת, שמקורה בקרן אפריקה.
תאוריה חלופית היא שההגירה הייתה איטית ויציבה, כאשר קבוצות נכנסות השתלבו בחברה הקיימת ולא השתלטו עליה.
לפי תאוריה זו ההוטו והטוטסי הם סוג אחרון, ולא הבחנה גזעית.
המתיחות האתנית בין רוב ההוטו למיעוט הטוטסי שורשיה בעידן בו שלטה האימפריה הבלגית במדינה, כאשר הממשל הבלגי עודד את האינטרסים של הטוטסי ופגע באינטרסים של ההוטו, ובכך שהתעמתו שני השבטים, חיזקו הבלגים את כוחם במדינה.
כשעזבו הבלגים את רואנדה, הם השאירו אחריהם מבנה חברתי מאוד לא יציב.
עימותים בין הוטו לטוטסים תועדו כבר בשני העשורים הראשונים לאחר קבלת עצמאות ב-1962.
גל חדש של מתח אתני שטף את המדינה בשנת 1990. אחת הסיבות העיקריות הייתה ההאטה הכלכלית ומחסור במזון.
במהלך השנה סבלה המדינה ממזג אוויר גרוע ויבש וממחירים נמוכים יותר לקפה, מצרך יצוא גדול של המדינה.
בעיות אלה תרמו ליצירת אקלים פוליטי מסוכן ביותר.
מתח זה הוחמר על ידי הבטחות צרפתיות לעמי מרכז אפריקה לעזור להם לבנות דמוקרטיה.
רבים מהרואנדים שמעו קריאה זו, והחלה הקמתה של תנועה דמוקרטית, רובם סטודנטים, אשר חבריה מחו באופן אקטיבי בקיץ 1990 כנגד מדיניות הממשלה המקומית אשר לא באמת איפשרה לדמוקרטיה להתקיים במדינה.
במקביל, החלה התסיסה בתוך הקהילה האתנית הטוצית.
אותם טוטים שגורשו מהמדינה לפני יותר משלושים שנה והיו במחנות פליטים במדינות שכנות התאספו בקבוצה מאורגנת – החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF).
ההוטו ראה באנשים אלה נציגים של האצולה המושחתת, שגורשו בצדק מהארץ.
הם ציינו כי צאצאי הטוטים האלה כבר לא יודעים דבר על רואנדה ולא דיברו צרפתית אלא אנגלית.
אולם הטוטים הגולים דרשו הכרה בזכויותיהם, כולל הזכות לחזור למולדתם.
הם החלו להפעיל לחץ על ממשלת רואנדה ובסופו של דבר אילצו את ממשלתו של ז'ובנל הביארימנה לעשות ויתורים.
על ה-RPF פיקד האלוף פרד רוויג'ימה, שקודם לתפקיד סגן שר הביטחון באוגנדה השכנה.
עם זאת, שנאת זרים הולכת וגוברת הביאה להחמרת החקיקה האוסרת כעת על כל אזרחי אוגנדה, כולל פליטי רואנדה, להחזיק אדמות במדינה.
הייברימאנה נאלץ להקים ועדה לאומית שתחקור את "מושג הדמוקרטיה" ותתחיל לעבוד על הקמת "אמנה פוליטית לאומית" שתפייס בין ההוטו לטוטסי.
ברגע קריטי זה במשא ומתן, המצב יצא מכלל שליטה.
בשלב זה, ה-RPF כבר לא היה מוכן לחכות שממשלת רואנדה תמלא את הבטחותיה והחלו הפרעות.
ה-RPF הוקם בדצמבר 1987 כממשיך דרכה של "הברית לאחדות הלאומית" ברואנדה.
הארגון החדש שם לו למטרה להקל על החזרת כל פליטי רואנדה לרואנדה, בכוח אם יהיה בכך צורך, ולקבוע אחדות לאומית ודמוקרטיה במדינה.
ה-RPF כלל בעיקר את הדור השני של הטוטסים הגולים ומנה יותר מארבעת אלפים אנשי צבא שהוכשרו היטב בצבא אוגנדה ובעלי ניסיון קרבי.
בשעה 2:30 לפנות בוקר ב-1 באוקטובר 1990 כחמישים ממורדי RPF פלשו לאוגנדה ורואנדה והרגו איש מכס שהוצב בגבול.
אחריהם הגיעו כמה מאות מורדים נוספים, לבושים במדי צבא אוגנדה ובנשק הכולל מקלעים ומשגרי רימונים.
דרישות ה-RPF כללו סיום של הפרדה אתנית ומערכת זהות, כמו גם רפורמות פוליטיות וכלכליות אחרות, המייצגות את RPF כארגון דמוקרטי המבקש להפיל את המשטר המושחת.
נשיא אוגנדה, יוורי מוסווני, ונשיא רואנדה, הביארימנה, שהו באותה עת בניו יורק בפסגה העולמית לילדים.
תפקידה של אוגנדה בסכסוך הועמד מיד בספק.
סביר להניח שיוורי מוסווני ידע על תוכניות ה-RPF, אך לא תמך בהן בגלוי.
ליוורי מוסווני היו מספר מניעים שלא להתערב, כולל עניין ביציבות במערב אוגנדה וההזדמנות לחזק את העמדה במשא ומתן עתידי עם הפליטים.