tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת זו נבחר לשמש כשומרו האישי של אדולף אייכמן, שנלכד בארגנטינה ב-1960, והובא למשפט בישראל.
במהלך חודשי המשפט היה נגר אמון על הטיפול היומיומי באייכמן, ואף נתבקש לטעום מן האוכל שהוגש לו כדי שלא ירעילו אותו.
אייכמן הורשע במשפט ונגזר עליו עונש מוות.
ב-31 במאי 1962 אייכמן הוצא להורג בתלייה בכלא רמלה.
נגר נבחר בהגרלה להוציא את גזר הדין לפועל ושימש כתליין.
נגר סיפר כי סבל מסיוטים בעקבות ההוצאה להורג שביצע.
הוא חזר בתשובה בעקבות החותם הקשה שהותירה בו ההוצאה להורג והחל לעבוד כשוחט.
נגר היה תושב קריית ארבע, הוא נפטר ב-27 בנובמבר 2024.
בשנת 2010 הפיקה חברת Yes את הסרט התיעודי "התליין" בבימויין של נטעלי בראון ואביגיל שפרבר המספר את סיפורו של נגר.
הסרט זכה בפרס פסטיבל חיפה באותה שנה.
ב-2014 יצא לאור רומן בגרמנית בשם Nagars Nacht (הלילה של נגר), תיאור בדיוני של שנות חייו האחרונות של שלום נגר.
הספר, שנכתב על ידי אסטריד דהה ואכים אנגסטלר תורגם ב-2017 לאנגלית.
הרב שלום מְשָׂאשׂ (הזקן; ה'תקפ"ח, 1828 - ט' באייר ה'תרמ"ו, 1886) היה ראש ישיבה, דיין ומשורר במקנס במאה התשע עשרה.
סבו של רבי שלום משאש רבה של ירושלים.
נולד לאביו רבי זכרי במקנס שבמרוקו, למד בישיבות העיר.
בשלהי שנת תר"ו, נשא את דונה בת רבי שלום עטייא.
החל משנת תר"י החל ללמד תלמידים לימודי ש"ס בעיון, יחד עם אחיו הצעיר רבי דוד, בין תלמידיו נמנה רבי שלמה שטרית.
לאחר פטירת אשתו בכסלו תרכ"ו, נשא את ג'אמילא ביתו של רבי יעקב בירדוגו.
חמיו רבי יעקב היה ידידו מנעוריו.
כמנהג רבים מחכמי מקנס דאז, רבי שלום הותיר מזכרת של רשימות פטירה של רבני מקנס בין השנים תר"ג-תרי"ד, רשימתו זו נדפסה על ידי אחיינו רבי יוסף משאש.
רבי שלום תיקן תקנות יחד עם חביריו הדיינים: רבי אברהם עמאר, רבי רפאל אבן צור, רבי יעקב בירדוגו ורבי שמואל עמאר.
רבי שלום נטה לומר שכשיש מחלוקת באחרונים בכוונת השולחן ערוך והרמ"א, קשה מאד להכריע בראיות, ולכן ההכרעה צריכה להיות לפי דעת רוב הפוסקים:
רבי שלום כתב שיטות על הש"ס, ושאלות ותשובות רבות, אך רבים מהם אבדו.
קובץ מכתביו שהשתמר יצא לאור על ידי נכדו רבי שלום משאש:
דברי שלו"ם - שאלות ותשובות, חידושי ש"ס, פיוטים.
אחיו רבי חיים משאש, נהג להרצות לו מחידושיו, והוסיף להביא מהוראותיו בכתביו.
אביו רבי זכרי הוליד שלשה בנים ששימשו ברבנות במקנס: רבי שלום משאש, רבי דוד משאש, ורבי חיים משאש (אביו של רבי יוסף משאש).
לרבי שלום נולדו מאשתו הראשונה שתי בנות: ריינא (נישאה לרבי שלמה שטרית, מדייני העיר מקנס) ורבקה.
מאשתו השנייה ג'אמילא נולד בנו יחידו רבי מימון אביו של רבי שלום משאש רבה של ירושלים.
הרב שלום קלזאן (תר"ע, 1910 – ל' בתשרי תש"מ, אוקטובר 1979) היה ראש ישיבת סוכת שלום בירושלים.
רב משה קלזאן הוא אחיינו.
נולד בצנעא, בירת תימן, צאצא למשפחת רבנים בת כמה מאות שנים.
למד בישיבת בית שרעבי מפי הרב אהרן הכהן ומפי הרב אברהם הכהן.
אחר כך למד אצל הרב חיים כסאר.
היה רב שכונה, ורב בית הכנסת בית צאלח.
סירב לכהן בראשות בית הכנסת חג'אג'י.
לאחר שעלה לישראל, התגורר בירושלים.
את לימודו קבע בישיבת שערי ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ובישיבות נוספות.
לאחר מכן למד בישיבת סוכת שלום של הרבנים שלום כסאר והרב שלום יצחק הלוי, ולאחר פטירתם נתמנה לראשות הישיבה.
מונה לרב בית הכנסת "תפארת ירושלים" בשכונת קטמון ג'.
לצורך פרנסתו עבד כסופר סת"ם וכמגיה ספרי תורה של הרבנות הראשית.
היה חזן ומומחה בשירת יהודי תימן ונעימותיה.
אחר פטירתו של הרב שלום הוציא בנו ספר ביוגרפי לזכרו שזכה להקדמות מהרב חיים כסאר, הרב יוסף קאפח, הרב יחיא אלשיך ועוד.
בנו הרב יוסף קלזאן היה רב הקהילה התימנית במצפה יריחו.
אחיינו הוא פרופ' יוסף טובי.
שלום קאליאס הוא חוזה שלום שנחתם בין פרס לאתונה ב-449–448 לפני הספירה, לאחר מותו של קימון שדגל במלחמה.
סעיפי ההסכם שנקרא על שם ראש המשלחת האתונאי לפרס הם:
ויתורי הפרסים: הפוליס היווניות של אסיה הקטנה תשוחררנה מעול השלטון הפרסי, אסור למושלים הפרסים להתקרב לחופים של הפולייס באסיה הקטנה, ונאסר על אוניות הפרסים להפליג באזור;
ויתורי אתונה: לא לשלוח את צבאה לשטח שבשליטת מלך פרס, והוצאת כוחותיה מקפריסין.
כבר במאה הרביעית לפני הספירה היו מי שפקפקו בעצם קיומו של הסכם זה וטענו כי מדובר בשקר היסטורי.
בפועל הצי הפרסי לא נכנס לים האגאי.
בשנים מאוחרות יותר האתונאים הציגו את שלום קליאס כניצחון גדול, ותרומה משמעותית של אתונה לטובת הכלל.
אחריו היתה תקופה משמעותית של שלום בין היוונים לבין הפרסים, שקרסה בסוף המאה.
בסביבות 400 לפני הספירה הספרטנים היו מעורבים במלחמה נגד הפרסים באסיה הקטנה (המלחמה הפרסית-ספרטנית).
שלום פוז'ארוואץ הוא הסכם שלום שנחתם ב-21 ביולי 1718 בעיר הסרבית פוז'ארוואץ בין האימפריה העות'מאנית מצד אחד ובין ממלכת הבסבורג והרפובליקה של ונציה מצד שני.
הסכם השלום, ששיקף את המצב הצבאי בשטח לאחר המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) והמלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718), קבע שהאימפריה העות'מאנית הפסידה את הבאנאט של טימישוארה, אולטניה, צפון סרביה וצפון בוסניה לאוסטריה, והרפובליקה של ונציה איבדה את אחיזתה בחצי האי פלופונז ובכרתים, אך שמרה לעצמה את האיים היוניים ואת דלמטיה.
שלום קִיטָל (נולד ב-22 בדצמבר 1947) הוא עיתונאי ישראלי, הגיש את "יומן השבוע" בכאן ב וכיהן כמנכ"ל ועורך ראשי בחברת החדשות של ערוץ 2 בשנים 1995–2006.
קיטל נולד בפולין ועלה לישראל עם משפחתו בהיותו בן שנתיים וחצי.
גדל בקריית אתא, והתחנך בבית הספר התיכון חוגים בחיפה.
החל את דרכו בעולם העיתונות ב-1970 ככתב ועורך ב"קול ישראל" ובין שידוריו הזכורים היה טקס הגעת נשיא מצרים, אנואר סאדאת ב-1977.
ב-1993, לאחר שעבד 23 שנה בקול ישראל בתפקידים שונים, הצטרף לצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 2, וב-1995 לאחר פרישתו של מנכ"ל החברה הראשון, אילון שליו מונה למנכ"ל ולעורך הראשי של החברה.
קיטל היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בנובמבר 2007 קיבל פרס על מפעל חיים בכנס אילת לעיתונות מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-2008 התמודד במכרז הרדיו האזורי מטעם קבוצה בראשות המרכז הבינתחומי הרצליה.
בנובמבר 2008 מונה כיועץ ועמד בראש הקמפיין של אהוד ברק ומפלגת העבודה בבחירות לכנסת השמונה עשרה.
לאחר הבחירות שימש כיועץ מיוחד לשר הביטחון ברק.
במהלך 2012 מונה ליועץ אסטרטגי של מפלגת העבודה בראשות שלי יחימוביץ'.
במהלך 2016 הגיש במשך 3 חודשים את התוכנית הכל דיבורים ברשת ב של קול ישראל במקומה של עדי מאירי, בהגשה זוגית עם בני טיטלבוים.
לאחר סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי ב-18 במאי 2017, החל להגיש תוכנית שבועית בכאן ב' יחד עם דורון צברי ומינואר 2018 עם מרדכי גילת, ובנוסף הגיש את "יומן השבוע".
קיטל נמנה עם מנהלי עמותת ידיד לחינוך העוסקת בהפעלת גמלאים בהתנדבות במערכת החינוך.
הוא חבר ב"ועדת השלושה" - ועדה לבירור תקריות בין הצנזורה הצבאית לאמצעי התקשורת.
שלום קורן (נולד ב-1951) הוא קצין צה"ל בדימוס, ששימש כקצין חימוש ראשי.
קורן נולד בישראל וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "בויאר" בירושלים.
בשנת 1969 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת חרוב.
קורן שימש בשורת תפקידים פיקודיים בסיירת, בהם מפקד פלוגה.
בשנת 1973 פיקד קורן על כוח הפריצה למטוס בואינג 707 לבנוני שנחטף על ידי אזרח לובי והונחת בנמל התעופה בן-גוריון.
קורן ואנשיו השתלטו על החוטף, החמוש באקדח, ושחרורו את בני הערובה.
במלחמת יום הכיפורים הוביל קורן את פלוגתו בצליחת תעלת סואץ, בטיהור החיץ החקלאי ובחילוץ הצנחנים הנצורים במהלך הקרב בעיר סואץ.
בשנת 1974 הוא סיים את שירותו ולמד הנדסת מכונות בטכניון.
לאחר סיום לימודיו חזר קורן לשירות קבע בחיל החימוש.
הוא מילא תפקידי מטה שונים בתחומי אחזקה ופיתוח ובשנת 1984 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה לראש ענף תובה ברשות לפיתוח טנק המרכבה.
בשנת 1989 מונה קורן למנהל מפעל המרכבה במרכז שיקום ואחזקה ובשנת 1991 קודם לדרגת אלוף-משנה ולתפקיד ראש הרשות לפיתוח המרכבה.
קורן למד שנת לימודים במכללה לביטחון לאומי וסיים לימודי תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
לאחר העלאתו לדרגת תת-אלוף הוא שימש ראש מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק).
בתפקיד זה הוא היה שותף לזכייה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1997 על פיתוח מערכת בקרת האש "ברק זוהר" לטנק המרכבה.
בשנים 1998–2000 כיהן קורן כקצין חימוש ראשי.
במהלך תקופת כהונתו החל ארגון מחדש של החיל במסגרת היחידה הטכנולוגית שהוקמה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
לאחר פרישתו מהצבא מונה לראש פרויקט ההשבחה בתעשייה הצבאית של טנקי M60 פטון של צבא טורקיה - טנק "הסברה".
אחר כך שימש יושב ראש חברת "אימקו תעשיות", חברה ציבורית העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק של מוצרים בתחומי האלקטרוניקה, והמכניקה המיועדים בעיקר לשימוש צבאי.
שלום קוֹבּוֹשווילי (בגאורגית: შალომ კობოშვილი; 1876 – 1941) היה צייר גאורגי יהודי שהתמחה בציור וברישום של חיי היהודים בגאורגיה.
קובושווילי נולד באחלציחה למשפחה יהודית ענייה.
בתחילה ייעדו אותו הוריו ללימודים כרב ונתנו לו הכשרה דתית.
העניין שלו באמנות נתגלה על ידי משפחתו והוא נשלח להיות שוליה של צייר.
משפחתו שהייתה ענייה לא יכלה לשלוח אותו ללימודים כצייר והוא למד לצייר באופן עצמאי.
בגלל עוניו הוא עסק במשך רוב חייו במסחר ובמלאכה.
כאשר נוסד המוזיאון להיסטוריה של יהודי גאורגיה ע"ש דוד באזוב, הוא החל לעבוד בו כשומר כאשר היה בגיל 60.
הציורים במוזיאון עוררו בו את הרצון לצייר והוא החל להגשים את שאיפתו לצייר.
הוא היה צייר מוכשר בסגנון האמנות הנאיבית.
את כל ציוריו הוא הקדיש לנושאים יהודיים.
חלק מציוריו צוירו בשמן חלק בצבעי מים על נייר.
ציוריו כאמור יוחדו לנושאים יהודיים כמו חתונה יהודית, חגים יהודיים וסצנות מחיי יהודי גאורגיה בכפרים והקולחוזים יהודיים.
מבין ציוריו נכללים: ברכת הילדים על ידי השליח, הגעלת כלים, מקווה, הרובע היהודי, כלה יהודייה, שליח סוחר בתשמישי-קדושה, התרת נדרים, חג שמחת-תורה, אשתו של יהודי עשיר הולכת לבית-מרחץ, וזאת כפרתך ועוד.
בתחילת שנות ה-50 נסגר המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה על ידי השלטונות הסובייטים, חלק ממוצגי המוזיאון הושמדו וחלק הועבר לאקדמיה למדעים ופוזר בין המוזיאונים בגאורגיה.
על פי רשימות שנערכו על ידי אליהו פאפיסימדוב, מנהל המוזיאון בעת סגירתו, נמצאים ציוריו של קובושווילי במוזיאון סימון ג'נשיה.
בשנת 2006 הוצגה בטביליסי תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של קובושווילי.
גרשון בן אורן, המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גרוּזיה, פורסם בפעמים כרך 15, תשמ"ג 1983, עמ' 125-136
לילי מגל, גנזי המוזיאון ליהודי גרוּזיה והסיכוי לחידושו, פורסם בפעמים כרך 41, סתיו תש"ן, עמ' 154-155
רחל ארבל, לילי מגל (מגלאשווילי), בארץ גיזת הזהב: תולדות יהודי גרוּזיה ותרבותם,
שלום בן יחיא בן יחיא בן הארון צברי (1935 – 23 ביוני 2002) היה זמר ופייטן, משורר, מלחין וחוקר שירת יהודי תימן.
צברי נחשב לאחר מגדולי הזמר התימני בישראל והקריירה המוזיקלית שלו השתרעה על פני ארבעה עשורים לערך: מסוף שנות ה-50 עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר הפחית את פעילותו המוזיקלית לטובת התמקדות בחקר שירת הקודש של יהדות תימן.
שלום צברי נולד בתימן, בכפר ג'לבּה (Jalabe) שבנפת טווילה, מחוז אל-מחוית, הנמצאת צפונית-מערבית לבירה צנעא.
בילדותו נשלח ללימודי תורה ביישוב שאחד'ייה, שהיה מרכז תורני גדול, ובמווארה.
צברי הילד התחנך אצל מארי נתן ג'ולי ושאב ממנו לראשונה את הלחנים התימניים האותנטיים.
כשהיה בן שמונה כבר עלה לתורה, והרשים את המתפללים בקולו הערב.
אביו יחיא ייעד אותו להיות שוחט, שלח אותו ללמוד שחיטה ואף קנה לו כלי שחיטה.
עם הידיעה על הקמת מדינת ישראל ותחילתה של העלייה ההמונית מתימן התכוננו הוריו של צברי לעלות גם הם.
לאחר מסע ארוך ומפרך שעשו שלום, הוריו ושלוש אחיותיו עד שהגיעו לעדן, למחנה העולים חאשד, הם המשיכו לישראל במטוס במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
משפחתו של צברי עלתה לישראל ב־1950, ושוכנה במעברת ראש העין.
לאחר פירוק המעברה והקמת יישוב קבע, עברה המשפחה להתיישב בצפון העיר.
בשנת 1953 התגייס צברי לצה"ל, ושם שירת כסייר.
הגם שבצבא גילו חבריו את כישרונו לשירה והוא אף הוזמן לשיר באירועים, הוא לא הפך זאת למקצועו עם השחרור, אלא למד חשמלאות בניין ונעשה לחשמלאי מוסמך.
בתחילת דרכו השתלב כמתופף בלהקתו של אהרן עמרם, והקליט איתו דואט, בשיר "איומה המשי" של שלום שבזי.
לאחר מכן התפצלה דרכם של השניים, ובשנת 1959 הקים צברי את "להקת שבזי".
בשנת 1962 ייצג את ישראל בפסטיבל האתני בפינלנד, שם זכה במקום השני, וזכייה זו הפכה לנקודת מפנה בקריירה המוזיקלית שלו.
שלום צברי בלט במיוחד בהופעותיו החיות, שבהן רקד על הבמה תוך כדי שירה והלהיב את הקהל.
בשנת 1978 כתב את השיר "שלומי לך" והקדיש אותו לחברו הזמר שמעון משרקי.
כמו כן כתב שיר לנשיא יצחק נבון כאות הוקרה על פועלו.
צברי נהג להופיע בכל יום הולדת של מנחם בגין.
בשנת 1989 ערכה המועצה המקומית ראש העין מופע הצדעה לשלום צברי ולפועלו בתחום השירה התימנית, שבו השתתפו אמנים רבים.
בשנת 1997 צברי סייע לזמרת גילה בשארי בהפקת אלבומה כשייעץ לה בנושא פולקלור תימני.
בשנת 2001 הקליט את שירו האחרון, דואט עם ציון גולן לנאשיד "אני היום".
מילות השיר "שלומי לך", שאותו כתב והקדיש לחברו הזמר שמעון משרקי.
חתם את שמו בשיר באקרוסטיכון (האותיות המודגשות):
נפטר בשנת 2002 בגיל 67, והובא למנוחות בבית העלמין בראש העין.
התימניאדה ה-16 שנפתחה באילת כחודשיים לאחר פטירתו הוקדשה לו, ונפתחה בדקת דומייה לזכרו.
בתחילתה נערך כנס לזכרו בהנחיית העיתונאי איתמר פנחס ובהשתתפות אחיו של שלום, הד"ר אבינועם צברי.
בשנת 2023 נחנך בראש העין רחוב על שמו בשכונת "פסגות אפק".
שלום צברי העלה על כתב במחברתו שירי עם תימניים (שירת נשים) כמו שירי חתונה, שירי יולדת, שירי טחינת החיטה באבני ריחיים ושירי מקוננות, בעיקר מפי אימו רומיה ואחיותיה חממה, זהרה ובתיה חיימי, שהיו בקיאות בשירת הנשים.
עם השירים ניתן למנות את "טלעת ראס אלג'בל", "כלוני אסלא לי", "יא ולידה" ועוד.
שלום קומאיסה בת לוי הייתה אישה יהודייה אמידה מאזור דרום ים המלח אשר ברחה למערת המפלט בנחל חבר, מערת האיגרות, בסופו של מרד בר כוכבא.
בדומה לבבתא, ארכיון המסמכים שהותירה אחריה במערה הוא מקור ראשון במעלה להבנת החיים היומיומיים, הכלכליים והמשפטיים בתקופתה.
המחקר על מסמכיה מהווה דוגמה למחקר במיקרו-היסטוריה.
שלום קומאיסה התגוררה במחוז עגלתין (מחוזא) ליד צוער.
בין נובמבר שנת 129 לספירת הנוצרים לינואר שנת 131, מת בעלה הראשון, שמוע בן שמעון, והיא ירשה את הנכסים עליהם הצהיר במפקד הקרקעות בשנת 127. בשנת 131 לספירה נישאה בשנית לישוע בן מנחם.
שלום קומאיסה ברחה למערת המפלט בנחל חבר - מערת האיגרות בסופו של מרד בר כוכבא ושם גם מצאה את מותה.
הארכיון של שלום קומאיסה בת לוי פורסם לראשונה בשנת 1995 על ידי חנה כותן .
הארכיון כולל שבע תעודות בלבד, מהן ניתן ללמוד היכן התגוררה.
אחת מן התעודות כתובה בארמית וכל שאר התעודות ביוונית.
מרבית התעודות הנכללות בארכיון זה נמנו בעבר עם אוסף נחל צאלים, חלקן הגיע ממקורות שונים, לרבות האוסף של יגאל ידין, אך היום ניתן לקבוע כי כל התעודות מן הארכיון של שלום קומאיסה מקורן במערת האיגרות בנחל חבר.
בארכיון של שלום קומאיסה יש ייצוג לפרק זמן של 7 שנים בלבד, משנת 125 ועד לשנת 131 לספירה.
כלומר מזמן שממלכת הנבטים סופחה לפרובינקית ערביה.
התעודות בארכיון של שלום קומאיסה קיבלו את המספרים הבאים באוסף נחל צאלים: 12 (תעודה בארמית), 60, 61, 62, 63, 64 ו-65 (תעודות ביוונית).
התעודות 60 ו-62 היו שייכות למעשה לשמוע בן שמעון, אשר היה ככל הנראה בעלה הראשון של שלום קומאיסה.
תעודה מספר 61 הייתה שייכת לאחיה של שלום קומאיסה אשר נפטר ככל הנראה בשנות העשרים של המאה הראשונה לספירה.
תעודה מספר 63 הוחזקה על ידי אמה של שלום קומאיסה, שלום גרפטה ובה צוין דבר מותו של אחיה של שלום קומאיסה.
רק תעודות 12, 64 ו-65 קשורות ישירות לשלום קומאיסה.
ואלו הן התעודות שנמצאות בארכיון של שלום קומאיסה.
פפירוס נחל צאלים 60 - זהו שטר פשוט כתוב ביוונית, והוא נכלל בארכיון שלום קומאיסה בת לוי.
הפפירוס מתוארך ל-29 בינואר 125. מתוכן השטר עולה ששמוע בן שמעון היה מתווך בין משלם המס מנחם בן יוחנן שאינו קשור למשפחת שלום קומאיסה בת לוי, לבין גובי המיסים מטעם השלטונות.
פפירוס נחל צאלים 61 - זו הצהרת רכוש שנמסרה לידי השלטונות הרומאים בשנת 127 לספירה, במסגרת הקנזוס שנערך באותה שנה והמצהיר היה אחיה של שלום קומאיסה.
פפירוס נחל צאלים 62 - עוסקת בהצהרת רכושו של שמוע בן שמעון משנת 127 לספירה.
בהצהרת הרכוש הצהיר שמוע כי היו לו זכויות בשבעה שדות ביחד עם אחיו.
פפירוס נחל צאלים 63 - הצהרת העדר תביעות משנת 127 לספירה, של שלום קומאיסה מאמה שלום גרפטה בגין רכוש שהועבר לידי בעלה לוי, אביה של שלום קומאיסה.
בתעודה גם נמסר כי האם נישאה לאחר מות בעלה הראשון לאפוטרופסה, יוסף בן שמעון.
פפירוס נחל צאלים 64 - שטר מתנה שניתן לשלום קומאיסה על ידי אמה בנובמבר של שנת 129, זהו שטר כפול כתוב יוונית, השייך לארכיון של שלום קומאיסה בת לוי.
מנוסחת התאריך עולה שהוא נכתב ב-9 בנובמבר, שנת 129, במחוזא.
היוונית בתעודה זו גרועה וניכר כי הסופר העתיקה מילה במילה מנוסח ארמי שהיה לפניו.
בשטר זה נתנה האם, שלום גרפטה, לבתה שלום קומאיסה, רכוש שהיה לה במחוז עגלתין.
פפירוס נחל צאלים 65 - תעודה זו היא כתובתה של שלום קומאיסה בת לוי משנת 131 לספירה.
בשטר נישואין זה צוין שמוצאו של ישוע בן מנחם, הבעל השני של שלום קומאיסה בת לוי, היה בכפר "סופטה שבתחום ליויאס שבפראיה" ליויאס זוהתה בתל א-רמה מצפון מזרח לים המלח.
פפירוס נחל צאלים 12 - קבלה משנת 131 לספירה ובה מאשרים שני אנשים כי קיבלו משלום קומאיסה בת לוי נפח של תשעה עשר ורבע סאין של תמרים.
ייתכן כי אלו תמרים יבשים שבהם נהגו לשלם מס לשלטונות הרומאיים.
שלום קָאטוֹ-קמְבְּרֵזִי (Cateau-Cambrésis) נחתם בין אנרי השני, מלך צרפת לבין אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה (2 באפריל 1559) ובין אנרי השני לבין פליפה השני, מלך ספרד (3 באפריל 1559) בקאטו-קמברזי שבצפון צרפת, כעשרים קילומטר דרומית מזרחית לעיר קמברה, וסיים את המלחמה האנגלו-צרפתית (1557–1559).
בהתאם לתנאי שלום זה, צרפת השיבה את פיימונטה ואת סבויה לאמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, ואת האי קורסיקה אל הרפובליקה של ג'נובה, אך המשיכה להחזיק בסולוצו, בקאלה, בבישופות מץ, בבישופות טול ובבישופות ורדן.
ספרד קיבלה את פראנש-קונטה, אך חשוב יותר, היא קיבלה שליטה כמעט בלעדית במילאנו, בנאפולי, בסיציליה ובסרדיניה.
כמו כן זכתה בהשפעה רבה על שליטי הרפובליקה של ג'נובה, על שליטי טוסקנה ועל אלה של מדינות קטנות יותר בצפון איטליה.
רק סאבויה והרפובליקה של ונציה שמרו על עצמאותן באיטליה.
השלטון הספרדי באיטליה נמשך עד תחילת המאה השמונה עשרה.
אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, נשא לאישה את מרגריט מצרפת, דוכסית ברי, שהייתה אחותו של אנרי השני, ופליפה השני, מלך ספרד נשא לאישה את אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, בתו של אנרי השני.
אנרי השני, מלך צרפת מת ב-10 ביולי 1559, לאחר שנפצע באופן אנוש בתחרות אבירים שנערכה בפריז לרגל שלום קאטו-קמברזי, שבמרוצתה חדרה לעינו של המלך חרבו של גבריאל מונטגומרי, מפקד חיל המשמר הסקוטי של אנרי השני, ופגעה במוחו.
שלום קונסטרום (בכתיב יידי: קאנסטארום; נודע גם כשלום בלעכער; תר"ו, 1846 – ט' באב תרנ"ד, 11 באוגוסט 1894) היה יזם ואיש נדל"ן ירושלמי.
יחד עם יוסף נבון והבנקאי יוהנס פרוטיגר היה שותף בהקמת השכונה בית יוסף וכן בהקמת השכונות מחנה יהודה, סוכת שלום ונווה שלום בנחלאות.
קונסטרום נולד במינסק והגיע לירושלים בגיל 12 עם הוריו.
בנעוריו למד את מקצוע הפחחות והיה לאומן מומחה, לפיכך קיבל את הכינוי "שלום בלעכער" (פחח, ביידיש).
הוא קלט בנקל שפות וידע להתנהל בערבית, ספניולית, גרמנית, צרפתית ואנגלית בנוסף ליידיש.
עברית, שידע כלשון קודש, כמעט ולא דיבר.
עקב ידיעותיו בשפות ויכולת ניהול המשא ומתן שלו, סייע לבנקאי פרוטיגר בתיווך עסקאות נדל"ן.
הוא סייע גם ליוסף נבון במשא ומתן מול השלטון העות'מאני לקבלת הזיכיון לסלילת מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
קונסטרום צבר רווחים מעמלות התיווך ובנה בית בשכונת נחלת שבעה.
ב-1887 רכש מגרש ליד משכנות ויזם את הקמת שכונת "סוכת שלום" לה קרא על שמו.
באותה שנה חבר לפרוטיגר ונבון להקמת חברת בית יוסף להקמת שכונה יהודית בשם זה ליד אבו טור וחברת "מחנה יהודה" להקמת השכונה בשם זה.
כל אלו היו יוזמות עסקיות שסימנו עידן חדש ביציאה מהחומות, עידן הקמת שכונות למטרות רווח.
קונסטרום עבר לגור בבית מרווח במחנה יהודה והקים בית פרטי נוסף עבור משפחתו בשולי מאה שערים.
כמו כן רכש עם פרוטיגר קרקע בשכונת נווה שלום שליד יפו, עליה בנו השניים מספר חנויות.
בביתו במחנה יהודה ניהלו רעייתו שרה ובתו רבקה בית תמחוי בימי שני וחמישי.
בשנת 1892 התגורר בביתם רוברט סקוט מונקריף, נציג החברה הלונדונית לעזרת היהודים הנרדפים (The Society for Relief of Persecuted Jews), שפעל בארץ ישראל לצד הקונסוליה האנגלית לסיוע ליהודים העניים.
קונסטרום סייע למונקריף ליצור רשת עזרה בסיועם של הבנקאי חיים ולירו ורבה של עדת האשכנזים שמואל סלנט.
ב-1894, מעט לפני מותו, קיבל קונסטרום מאת הקונסול האנגלי מדליית זהב מאת "החברה לעזרת היהודים הנרדפים", אותה קיבל בהיותו מאושפז בבית החולים הצרפתי בביירות.
בתו, רבקה, נישאה ב-1896 לאריה לייב גיסין מראשון לציון..
אשתו, שרה, נפטרה בהיותה בת 80 בראשון לציון בכ"ג בתמוז תרפ"ט (31 ביולי 1929).
שלום קדוש (נולד ב-1947) הוא שף ישראלי.
שלום קדוש נולד ב-1947 במרוקו, עלה ארצה בגיל 14 וגדל בעפולה, בן למשפחה בת תשעה ילדים.
ב-1967 סיים ללמוד בבית הספר לבישול "יורדי ים" בחיפה.
קדוש החל לעבוד כטבח באוניות נוסעים ואוניות משא, עבודה בה עסק כשש שנים.
הוא הגיע לירושלים ב-1974 והחל לעבוד במלון "הילטון" (היום "הולידיי אין") שנפתח אז בירושלים, והיה אחראי על המרקים והתוספות.
כעבור שישה חודשים נוסד מלון "גן אור", שלימים הפך למלון "מלון פלאזה" בבעלות רשת מלונות "פתאל", והחל לעבוד בו כסגן-שף.
כששף המלון פרש אחרי חצי שנה התמנה קדוש לשף המלון, משרה בה הוא מכהן עד היום.
במלון בישל למנהיגים ובהם ביאטריקס, מלכת הולנד, פרנסואה מיטראן, המלך חוסיין, ג'ימי קרטר, הנרי קיסינג'ר, ומנחם בגין.
בשנת 1984 נפתחה במלון מסעדת שף תחת ניצוחו של קדוש בשם "פרה על הגג", המסעדה נסגרה בעקבות האינתיפאדה השנייה.
הוא עומד בראש "פרימוורה", המסעדה האיטלקית-חלבית כשרה של המלון.
ב-2009 פתח במלון את בר הסושי הכשר הראשון בישראל, עליו מופקד המאסטר סושי היפני יאמה אויאמאדה.
מבקר המסעדות דניאל רוגוב דירג את מסעדת "פרה על הגג" ומסעדת ה"פרימוורה" במלון שרתון פלאזה ירושלים בין 8 המסעדות הטובות והכשרות בישראל בשנת 1997. מסעדת "פרימוורה" נבחרה במדריך המסעדות של ג'יימס בירד לשנת 2006, כאחת משלוש המסעדות הטובות בישראל, יחד עם "מיקה" ו"ארקדיה".
ב-1980 השתתף קדוש עם צוות המטבח של המלון בתחרות אליפות העולם בבישול, הם בישלו מטבח כשר וזכו בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף.
הוא התלמד במסעדת "לה קוט סן-ז'אק" של מישל לורן ואחר-במסעדת "אוברז' דה ל'יל" של השף פול אברלן.
אצל קדוש התלמדו בראשית דרכם כמה מגדולי השפים בישראל כמו יונתן רושפלד, אביב משה וירון שלו.
קדוש הקים וניהל פסטיבלים של אוכל ישראלי מסביב לעולם.
ב-1996 ארגן את "סעודת דוד המלך" לרגל 3000 שנה לירושלים, בה בישלו תריסר שפים מהטובים בתבל.
היה העורך הגסטרונומי של "אנציקלופדיה לבישול ולאפיה" בת 16 כרכים, שראתה אור ב-1982 בהוצאת רביבים וכתב את הספר "בישול ואפיה עם פירות הארץ", שיצא לאור ב-1987, בהוצאת מעריב - הד ארצי.
הופיע בתוכניות בישול של ז'ואל רובישון ומרתה סטיוארט.
ב-2005 קיבל את עיטור המלונאות, מטעם התאחדות המלונות בישראל - הייתה זו הפעם הראשונה שבה ניתן הפרס לשף.
ב-2011 היה הישראלי הראשון שמצטרף למועדון הגסטרונומי "Des Chefs Des Chefs", עליו נמנים שפים של ראשי ממשלה, נשיאים ובתי מלוכה מ-30 מדינות בעולם.
ב-2013 בישל את ארוחת הערב הרשמית לנשיא ארצות הברית, ברק אובמה, בביקורו בישראל.
ב-2020 בישל את הארוחה בבית הנשיא לכ-40 מנהיגים מרחבי העולם במסגרת ביקורם לרגל פורום השואה העולמי החמישי שנערך ביד ושם.
ב-2021 קיבל אות הוקרה מיוחד על מפעל חיים במסגרת טקס "פרסי המטבח הישראלי".
במרץ 2021 אושפז במצב קשה בבית החולים הדסה עין כרם לאחר שנשדד בתחנת דלק בירושלים, בערב חתונת בתו, והתאושש חלקית לאחר מספר חודשים.
שלום צאלח (1923 — 22 בינואר 1952) היה יהודי שהוצא להורג בהקשר לפיגועים בבגדאד.
נולד ליפה (חסינה) וצלח גדל בבגדאד, בירת עיראק במשפחה יהודית מהמעמד הפשוט והתייתם מאמו בגיל צעיר.
צאלח, שהיה סנדלר במקצועו, הצטרף לתנועת "החלוץ" ותכנן לעלות לארץ.
ב-9 ביוני 1951, ערב עלייתו הצפויה לארץ, נעצר במסגרת גל מעצרים נגד פעילי התנועה הציונית יחד עם יוסף בצרי, סוכן המוסד שנשלח מישראל.
צלאח עבר עינויים קשים ואולץ לחתום על הודאה כוזבת שהוא היה זה שהטיל חומר נפץ על לשכת המודיעין של שגרירות ארצות הברית בעיראק.
הוא הורשע בפני בית דין מיוחד ב-5 בנובמבר 1951 בהנחת פצצות בכניסה ל-2 מבני ציבור יהודיים, בהנחת פצצה בלשכת המודיעין האמריקאית ובחברות ברשת ריגול ציונית ונידון למוות.
ב-27 בדצמבר 1951 אישר בית הדין העיראקי העליון את גזר הדין.
ארגונים יהודיים בעולם פנו למוסדות האו"ם ושגריר ישראל שם פנה לנשיא העצרת בבקשת התערבות, אולם המאמצים לא עלו יפה ובית-הדין העליון לערעורים בעיראק דחה את הבקשות והותיר את גזר דין המוות על כנו.
באותו חודש הוצא גם יוסף בצרי להורג.
לדבריו של שלמה הלל, יוצא יהדות עיראק, מילותיהם האחרונות של צאלח ובצרי, טרם עלו לגרדום, היו "תחי מדינת ישראל".
מקום קבורתו לא ידוע, אולם הוצבה מצבה לזכרו בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
בשנת 1982, שלום צאלח הונצח בגיליון מזכרת של בולי דואר ישראל שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
כן נקראו רחוב ומתחם על שמו בשכונת עמישב בפתח תקווה ורחוב בקרית אתא.
ברחבת מוזיאון מורשת יהדות בבל באור יהודה מוצגת אנדרטה לזכרם של שלום צאלח ויוסף בצרי ועליה חרותות המילים "תחי מדינת ישראל".
שלום צבר (נולד ב-1951) הוא חוקר אמנות יהודית ופולקלור יהודי והשוואתי, פרופסור במחלקה לפולקלור ותרבות עממית באוניברסיטה העברית בירושלים.
צבר הוא הילד היהודי האחרון שנימול בעיר זאכו בכורדיסטן העיראקית בשנת 1951, ובאותה שנה עלה עם משפחתו (צבאע'א במקור) לישראל ביחד עם שאר יהודי העיר אשר התיישבו רובם בשכונות הקטמונים בירושלים.
בשנים 1974–1976 השלים את לימודיו לתואר בוגר בתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיו חזר לישראל ומאז חוקר ומרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
רבים מתלמידיו עוסקים בתחומי האמנות היהודית והפולקלור היהודי.
במחקריו עוסק צבר בהיבטים שונים של תולדות האומנות היהודית לדורותיה ולתפוצותיה, אומנות עממית (Folk art) יהודית ואומנות פופולרית (Popular art) יהודית וארץ-ישראלית בקהילות יהודיות בארץ ובפזורה במערב ובמזרח, משלהי ימי הביניים ועד ימינו.
במחקריו מבקש צבר לעמוד על מקומם של חפצים ודימויים בחיי הדת והיומיום, התובנות המיוחדות שהם מעניקים להכרת התרבות של קהילות יהודיות שונות, באירופה ובארצות האסלאם והדו-שיח שנוצר בעזרתם עם תרבויות מקומיות בכלל ואומנות דתית, נוצרית ומוסלמית, בפרט.
לאורך השנים כיהן בתפקידים שונים ביניהם יו"ר האגודה לאמנות יהודית, ראש החוג לפולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית בירושלים וראש תוכנית רביבים באוניברסיטה העברית.
בנוסף ערך את כתב העת לאמנות יהודית "רימונים" ומשמש כחבר מערכת של השנתון "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" (הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית), "פעמים" (רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח בהוצאת מכון בן-צבי בירושלים), והסדרה "קהילות ישראל במזרח", אף היא בהוצאת מכון בן צבי.
כמו כן משמש כיועץ וחבר ועדות האקדמיות של מוזיאונים יהודים בארץ ורחבי העולם, חבר ההנהלה המדעית של אגודות מחקר (המרכז לאמנות יהודית, המרכז לחקר יהדות הולנד, החברה לחקר יהדות ספרד והפזורה, המרכז לחקר הפולקלור היהודי), ויועץ לתוכניות לימודים בנושאי אמנות ופולקלור במשרד החינוך.
שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, אירופה ואוסטרליה.
בנוסף לאלה מדריך צבר סיורים לימודיים בעקבות קהילות יהודיות בעולם בדגש על תרבות חומרית, אמנות והיסטוריה אופיינית לקהילות ולאזור.
צבר הוא אספן של חומרי ישראליאנה, יודאיקה ישראלית וגלויות דואר מצוירות וחפצים מאוספיו שימשו לתערוכות בארץ ולמחקרים רבים.
צבר נשוי לרינה, ואב לבת ושני בנים.
אחיו, יונה צבר, הוא בלשן וחוקר יהדות כורדיסטן באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס.
העיתונאי אריאל צבר, אחיינו, כתב את הספר "גן העדן של אבי" (בהוצאת שוקן), שמספר על שורשי המשפחה בזאכו.
מזל טוב: כתובות מצוירות מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשנ"ד (יצא לאור בתרגום לאנגלית ולגרמנית).
מעגל החיים: קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים, יחד עם אלה ארזי, אבריאל בר-לבב, רוני ויינשטיין, ירושלים: מכון בן צבי ומשרד החינוך, המרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח, תשס"ו.
ירושלים אבן ורוח: 3000 שנות היסטוריה ואמנות, יחד עם דן בהט, [תל אביב]: מתן אמנויות, 1997.
השימוש במוטיבים נוצריים בכתובות של יהודי איטליה ומשמעותו, הקונגרס העולמי למדעי היהדות 8, ד (תשמא) 95-100, 1981
דרכה של רחל וישניצר בחקר האמנות היהודית, מדעי היהדות 30 (תשן) 101-107, 1990
ייהוד הח'מסה: מוטיב היד המאגית בהגות ובפולקלור של היהודים בארצות האסלאם, מחניים, חוב' 14 (תשס"ג), ע' 193-203
מספרד לוונציה: מגורשי ספרד וראשית עיטור הכתובות באיטליה, רימונים 4 (תשנה) 32-43, 1994
מדרשי אגדה באמנות היהודית, מחניים 7 (תשנד) 186-195
דוד המלך באמנות היהודית, בתוך יאיר זקוביץ, דוד - מרועה למשיח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ו 1995
טקס בר-המצווה במסורת ובאמנות של עדות ישראל, רימונים 5 (תשנז) 61-77
בית המקדש הנייד: תשמישי קדושה לספר התורה בבית הכנסת, בתוך ראובן גפני, "מקדש מעט: בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים: שערי חסד, רחביה, קריית שמואל, טלביה", ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשס"ד 2004.
אור בלידה ובברית המילה: בין מנהג לאמנות ותרבות חומרית, אורים (2005) 192-203
אמנויות הציור היהודי בבארוק האיטלקי, איטליה אברייקה (2008) 205-210
קמיעות יהודיים למן ראשית העת החדשה ועד המאה העשרים, בתוך: לכל הרוחות והשדים: לחשים וקמיעות במסורת היהודית, ירושלים 2010, ע' 24-21
בין פולין לגרמניה: טקסים יהודיים בגלויות מאוירות מראשית המאה העשרים, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי כז (תשעא) 119-154 (2011)
הכתובה המעוטרת באלג'יריה, אלג'יריה (תשעא) 277-282
סקירת הספרות על גלויות וכרטיסי ברכה יהודיים, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי כז (תשעא) 269-290
הקמעות וסמלי ההגנה של יהודי אלג'יריה, אלג'יריה (תשעא) 283-288
"הכתובה המאוירת בצפון-אפריקה," בתוך: מחקרים בתרבותם של יהודי צפון-אפריקה, בער' יששכר בן-עמי, ירושלים: ועד עדת המערבים בירושלים, תשנ"א, עמ' 191–210.
"כתב עברי ביצירתו של רמברנדט," בתוך: הולנד של רמבראנדט, בער' מרטין וייל ורבקה ויס-בלוק, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשנ"ג, עמ' 169–187.
"לבחינת השוני ביחס של הספרדים ושל האשכנזים לאמנות חזותית בא"י בשלהי התקופה העות'מאנית", פעמים 56 (תשנ"ג), עמ' 75–105.
"גבורת החשמונאים באמנות היהודית של ימי-הביניים ותקופת הרנסאנס", בתוך: ימי בית חשמונאי, בער' דוד עמית וחנן אשל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ו, עמ' 277–290.
"לתולדות מנהג משלוח כרטיסי "שנה טובה" והתפתחותו האמנותית," מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי יט-כ (תשנ"ז-תשנ"ח), עמ' 85–110.
"ההתחלות של הכתובה המעוטרת בקהילות פרס ואפגאנסתאן", פעמים 79 (תשנ"ט), עמ' 129–158.
"תורה ומגיה: ספר התורה ואבזריו כחפצים מגיים בתרבות ישראל באירופה ובארצות האסלאם", פעמים 85 (תשס"א), עמ' 149–179.
"'דרך ישר לפני איש צייר': יחסו של ר' יהודה אריה מודינה לאמנות החזותית," בתוך: אריה ישאג: ר' יהודה אריה מודינה ועולמו, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ג, עמ' קסג-קצב.
"סדר ברכת המזון - וינה ת"פ: כתב היד המצויר המוקדם ביותר של הסופר-האומן אהרן וולף שרייבר הרלינגן מגיביטש", בתוך: זכר דבר לעבדך: אסופת מאמרים לזכר דב רפל, בער' שמואל גליק.
ירושלים: בית הספר לחינוך ואוניברסיטת בר-אילן, תשס"ז, עמ' 455–472.
"עקדת יצחק בעבודותיו של משה שאה מזרחי, מחלוצי האמנות העממית בארץ ישראל," בתוך: מנחה למנחם: קובץ מאמרים לכבוד הרב מנחם הכהן, בער' חנה עמית, אביעד הכהן, חיים באר.
"מבית המקדש לבית הכנסת 'החורבה': תהליכי האיקוניזציה של מבנה 'החורבה' באמנות היהודית העממית של היישוב הישן," בתוך: החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים, בער' ראובן גפני, אריה מורגנשטרן, דוד קאסוטו, ירושלים: מכון יד בן צבי, תש"ע, עמ' 111–132.
"'בן פורת יוסף' - דמותו של יוסף בפולקלור ובאמנות של יהודי ספרד ויהודי ארצות האסלאם," בית מקרא נה, א (תש"ע), עמ' 169–192.
יחד עם תמר אלכסנדר וגילה הדר, "'העין רואה והנשמה חומדת': גלויות מסלוניקי היהודית," מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי כז (תשע"א), עמ' 183–229.
"לתולדותיו של הדגל לשמחת תורה: מחפץ דתי לסמל לאומי ובחזרה." בתוך: הדגלים של שמחת תורה - מן האמנות היהודית העממית לתרבות העברית-הישראלית, בער' גניה דולב, קטלוג תערוכה (אוצרת: ניצה בהרוזי ברעוז), תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, תשע"ב, עמ' 8–27.
"האמנות של יהודי איטליה," בתוך: קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים: איטליה, בער' רוני ויינשטיין, ירושלים: משרד החינוך ומכון בן צבי, תשע"ב, עמ' 164-151.
"מצוות חנ"ה - הדימויים החזותיים של שלוש מצוות האישה בקרב יהודי אירופה מימי הביניים ועד שלהי המאה התשע עשרה".
בתוך: מרקמים: תרבות, ספרות, פולקלור; לגלית חזן-רוקם, ירושלים: המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ג, כרך ב, עמ' 383-413.
"מסדר קשירת השרוכים ועד החליצה: הנעל הריטואלית במסורת ובאמנות היהודית," בתוך: גל ונטורה, אורי ברטל, ועינת לידר (עו'), מחשבות על נעליים, בצלאל: המחלקה להיסטוריה ותיאוריה והמחלקה לצורפות ואופנה, תל אביב: רסלינג, תשע"ד, עמ' 107-82.
"אמנות יהודית מסורתית ביוון," בתוך: קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים: יוון, בער' אייל ג'יניאו, משרד החינוך ומכון בן צבי, ירושלים, תשע"ד, עמ' 252-241.
"שנה טובה ומאושרת": איגרות ברכה לראש השנה כראי לאידיאלים יהודיים וישראליים." בתוך: כל שנה וברכותיה: 100 שנות איגרות שנה טובה, קטלוג תערוכה במוזיאון ישראל (קיץ-חורף, תשע"ו), אוצרת ועורכת: רחל צרפתי, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשע"ו, עמ' 35-11 (עברית), 216-194 (אנגלית).
"מנס פך השמן לקת רובה: גלגוליה של מנורת החנוכה בישראל," בתוך: אסיף ליסיף: מחקרים בפולקלור ובמדעי היהדות לכבוד פרופסור עלי יסיף [תעודה, כרך כח], בער' טובה רוזן, נילי אריה ספיר, צפי זבה-אלרן, ודודו רוטמן.
"כיצד נכנסה הח'מסה לבית הכנסת?
גלגולי הח'מסה ביהדות ובתרבות העממית בישראל," בתוך: ח'מסה ח'מסה ח'מסה: גלגולו של מוטיב באמנות ישראלית עכשווית, קטלוג תערוכה, אוצרים ועורכים שירת-מרים שמיר ועידו נוי, ירושלים: יד ל"א מאיר – המוזיאון לאמנות האסלאם, 2018, עמ' 53-44 (ושם גם בערבית, באנגלית).
"רמברנדט מימין לשמאל," סגולה: מגזין ישראלי להיסטוריה, 109 (תשע"ט), עמ' 49-36.
בין יהדות לאסלאם בראי האמנות: דברי הכנס העשרים ושבעה של האגודה לאמנות יהודית, ירושלים: האגודה לאמנות יהודית, תשנ"ה 1995.
שלום פוסטולסקי (24 בפברואר 1894 – 2 באוקטובר 1949) היה ממלחיני התנועה הקיבוצית, חלוץ וכותב עברי.
פוסטולסקי נולד בשנת 1894 בשדליץ שבפולין הרוסית, בנם של גליקה ואייזיק פוסטולסקי, מחסידי גור.
כילד עברה המשפחה להתגורר באחוזתו הכפרית של סבו מצד אביו בסביבות ורשה, ולאחר מכן עברה לראדזמין.
הוא קיבל חינוך תורני קפדני, ולצד זאת פיתח חיבה לחקלאות ולמוזיקה.
כשבגר נסע לוורשה, בניגוד לדעת אביו, כדי ללמוד מוזיקה ופיתוח קול בקונסרבטוריון.
במקביל התפרנס מכתיבת טורים ונובלות בעיתונות היומית היידית.
הצטרף לתנועת החלוץ ושימש כעוזר למדריך החקלאי בחוות ההכשרה בגרוכוב, וב-1920, עוד בטרם סיים את לימודיו, עלה לארץ ישראל.
בארץ עסק בחקלאות והתיישבות ביישובים רבים, בהם עטרות, מנחמיה, מגדל (עם גדוד העבודה), ולבסוף נמנה עם מייסדי עין חרוד והתיישב בו.
במקביל הלחין מנגינות שונות, תחילה לשירי ילדים ובהמשך למבוגרים.
זכה להכרה לאחר שהלחין את השיר "שיבולים פנימה" של לוי בן אמיתי.
פרופ' שלמה רוזובסקי, מחשובי המוזיקאים בארץ, החל להתעניין בו ועודד אותו להמשיך בכתיבת לחניו, ועם השנים זכה פוסטולסקי לפופולריות גוברת.
ב-1933 השתלם במוזיקה אצל אריך ולטר שטרנברג בתל אביב במשך שנתיים.
זמן קצר לאחר שחזר לקיבוץ עין חרוד, עבר להתגורר במושב בית יצחק.
בין השאר הלחין את השיר "עבדים היינו", בלחן שמושר בהגדה של פסח, ואת "עומר עומר תבואה חדשה", לחג העומר.
שירים ומנגינות שלו הודפסו על גלויות קרן קיימת לישראל, בחוברות המרכז לתרבות של הסתדרות העובדים ועוד, אך פוסטולסקי לא איגד אותם במהלך חייו לקובץ אחד.
חלק משיריו עובדו עבור מקהלות ותזמורות בארץ.
משיריו הידועים: "קומה אחא", "אלף לילה ועוד לילה", "בחשאי ספינה גוששת" ו"שאי תודה אדמת מולדת", כולם למילותיו של יצחק שנהר.
כן הלחין את השיר "אם גרעין זרעת - בטח!", המוכר יותר בלחן מאוחר יותר.
ב-1934 נישא לאלישבע בת אלברט לוי, ונולדה להם בת אחת, גילה צאלים.
לאחר שנים רבות של עבודת השדה, חלה במחלה ממארת, ונפטר בבית יצחק ב-1949, בגיל 56, ונקבר במושב זה.
ארכיונו, ובו יצירות, טיוטות ומכתבים, שמור במרכז המוזיקה של הספרייה הלאומית.
פוסטולסקי, קובץ שירים: ליחיד – לציבור – למקהלה; בעריכת ארנסט הורביץ, תל אביב: מרכז לתרבות ולהסברה ('ספריה מוזיקלית ע"ש נסימוב'), תשי"ג.
(הספר סרוק באתר עמותת "שיר-עד")
הרב ד"ר שלום צבי (הארי) דוידוביץ Solomon Davidowitz, בהמשך גם Davidovich; כ"ד בכסלו תרמ"ח, 10 בדצמבר 1887 – ג' בטבת תשל"ד, 28 בדצמבר 1973) היה רב קונסרבטיבי יליד ארצות הברית, רב צבאי בצבא האמריקאי, דוקטור למדעי הרוח, מנהל מפעל בישראל ומתרגם פורה של מחזות ויליאם שייקספיר.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת בספרות יפה לשנת תש"ג-1943. בשנת 1948 היה מעורב בכתיבת הגרסה הראשונה של מגילת העצמאות של מדינת ישראל.
דוידוביץ נולד בחורף 1887 בכפר שימלי שבפלך קובנה, בצפון-מערב רוסיה (ליטא; הכפר נמחה במלחמת העולם הראשונה), בנם של טייבה (טובי) לבית שוורצמן ויעקב אברהם דוידוביץ.
למד שם בישיבות, ובראשית המאה ה-20 היגר לארצות הברית עם הוריו והתאזרח בה.
תחילה התיישב בפילדלפיה, ולאחר מכן עבר לניו יורק, שם למד באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1910 קיבל ממנה תואר בוגר במדעים בסוציולוגיה וכלכלה, ובשנת 1913 קיבל בה תואר מוסמך ונסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), בית המדרש לרבנים של הזרם הקונסרבטיבי בארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו הורה עברית והיסטוריה בסמינר למורים בניו יורק (1914–1916), ולאחר מכן כיהן כרבה של קהילת "בני ישורון" (Congregation B'nai Jeshurun) בפילדלפיה שבפנסילבניה (1916–1917).
ב-1918, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא האמריקאי ושירת עד 1919 כרב צבאי בחיל המשלוח האמריקאי (AEF) בצרפת, בדרגת לוטננט ראשון (First lieutenant, מקביל לסגן בצה"ל).
ב-1919 נישא לאידה (חיה) לבית בלום, בתו של התעשיין והממציא, איש הציבור היהודי והציוני והנדבן שמואל בלום, מייסד מפעלים לשיניים תותבות בפילדלפיה.
מ-1923 ועד 1929 כיהן כרב קהילת "בית קהילה" (Beth Kehillah) באטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי.
בתוך כך קיבל בשנת 1927 (אדר תרפ"ז) תואר דוקטור מדרוֹפּסי קולג' (Dropsie College; בגלגולו הנוכחי: מרכז למחקרי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
עבודת הדוקטור שלו הייתה ההדרת "פרקים בהצלחה" המיוחסים לרמב"ם והוצאתם במהדורה מדעית ראשונה.
(בשנת תרצ"ט התפרסם החיבור בהוצאת מקיצי נרדמים בירושלים במהדורה מוערת ערוכה על ידי דוד צבי בנעט.)
בקיץ 1929 נבחר להחליף את הרב סולומון גולדמן כרב קהילת "אנשי אמת" (Anshe Emeth – Beth Tefilo; ) בקליבלנד שבאוהיו.
הוא כיהן בתפקיד המטיף הראשון במרכז היהודי בעיר.
דוידוביץ היה חבר כנסת הרבנים (RA) וחבר קבוע בוועדה לדין תורה והלכות (Committee on Jewish Law and Standards; ) של כנסת הרבנים למן הוועדה המייסדת שלה ב-1927.
כן כיהן כגזבר פדרציית הרווחה היהודית (Jewish Welfare Federation), כחבר המועצה של ברית החינוך (Educational Alliance), היה חבר הסגל ומועצת המנהלים של המכללה למדעי היהדות של קליבלנד (Cleveland College of Jewish Studies), פעיל בציוני קליבלנד וחבר המועדון העירוני של קליבלנד .
בקיץ 1934 נסע לשנת שבתון בארץ ישראל, החליט להשתקע בה עם משפחתו והתיישב בתל אביב.
וכמנכ"ל המפעל לשיניים תותבות "בלום" של חותנו.
מ-1943 (בימי מלחמת העולם השנייה) כיהן כנציג ועד הסיוע היהודי (Jewish Welfare Board; ) בארץ ישראל.
ביוני 1946 נסע לנאום במושב הפתיחה של הוועידה השנתית ה-46 של כנסת הרבנים בבית המדרש לרבנים באמריקה, שהוקדש לראשונה לדיון בציונות, ויחד עם הרב ד"ר ישראל גולדשטיין, שהוזמן אף הוא לנאום, הדגיש את חשיבותה של הציונות ליהדות ארצות הברית.
ב-1948 היה דוידוביץ מעורב בכתיבת הגרסה הראשונה של מגילת העצמאות.
מנסח המגילה, עורך הדין הצעיר מרדכי בעהם, שהתקשה במשימה כבדת משקל זו, נועץ בדוידוביץ, ויחדיו הם כתבו את הטיוטה הראשונית, שהייתה בעלת אוריינטציה דתית מובהקת והושפעה מהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-15 בספטמבר 1946 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (Doctor of Hebrew Letters) מבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-18 במאי 1950 הוענקו לו על ידי שגריר ארצות הברית בישראל ג'יימס מקדונלד שני עיטורים צבאיים: לב הארגמן ומדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה.
בראשית שנות ה-40 החלו להופיע בהוצאת ספרי תרשיש שורת תרגומיו למחזות ויליאם שייקספיר.
דוידוביץ היה הזוכה הראשון בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מהספרות היפה (1943), על תרגום המחזה "המלט".
בנוסף תרגם חלקים מ"ביאוולף" ומ"סיפורי קנטרברי" מאת ג'פרי צ'וסר.
בשנת 1949 הועלה המחזה "חלום ליל קיץ" בתרגמו של דוידוביץ בתיאטרון "הבימה", בבימויו של יוליוס גלנר.
דוידוביץ היה אב לשלושה: דוד (לימים דוד אלרואי), שושנה (סוזן) (לימים שושנה גולדבלט) וחוה (איב) תמר (לימים חוה מסנג).
נכדו (בן בתו חוה תמר מסנג) הוא הזמר דני מסנג, שהקדיש לו שיר בשם "דוידוביץ", המופיע באלבומו הראשון משנת 1975.
שלום צבי דוידוביץ נפטר בדצמבר 1973. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
אלמנתו אידה נפטרה בקיץ 1990 ונטמנה לצדו.
בדצמבר 2024 נקרא רחוב על שמו בהרצליה.
המלט, נסיך דנמרק; עברית בידי ש"צ דוידוביץ, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ב.
(ראה אור שוב בשנים תש"ד, תשי"ד)
חלום ליל קיץ; עברית בידי ש"צ דוידוביץ, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ג.
(מהדורה ב, דפוס סטראוטיפי: תש"י; מהדורה ג: תשי"ט)
אגדת החֹרף; עברית בידי ש"צ דוידוביץ, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ה.
(בשנת תשי"ד יצאה בשם: "מעשית החֹרף")
מקבת'; עברית בידי ש"צ דוידוביץ; בצירוף מסה על מקבת מאת ויליאם האזליט, ירושלים: תרשיש, תש"ו.
(מהדורה ב: תשי"ב 1952; מהדורה ג: "הטרגדיה של מקבת", תשי"ד; מהדורה ד: תש"ך)
המלך ליר; עברית בידי ש"צ דוידוביץ, ירושלים: קריית ספר, תשכ"ד.
אותילו; עברית בידי ש"צ דוידוביץ, ירושלים: קרית ספר, 1967.
פרקים בהצלחה: המיוחסים להרמב"ם; הוציאם לאור במקורם הערבי בפעם הראשונה ובתרגומם העברי מוגהים על פי כתב יד עם מבוא והערות ש.צ.
דוידוביץ; ערכם לדפוס והגיהם והוסיף הערות מבארות: ד.
בנעט, ירושלים: מקיצי נרדמים, תרצ"ט.
שלום קרֶמֶר (ט"ו בסיוון תרע"ב, 31 במאי 1912 – ב' בתשרי תשל"ט, 3 באוקטובר 1978) היה מסאי, עורך ומבקר ספרות ישראלי.
שלום קרמר נולד ב-31 במאי 1912 בסאנוק שבמחוז לבוב, גליציה (שבעת ילדותו עברה, בעקבות המלחמה, מאוסטריה לפולין).
גדל בסאנוק, שם למד ב"חדר" ובבית ספר יסודי פולני עד שנת 1925. בין השנים 1925 ל-1931 למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בבירה ורשה, שם רכש השכלה יהודית וכללית וקיבל סמיכה לרבנות, ובמהלך השנים 1931–1932 למד בווילנה לצורך הוצאת תעודת בגרות פולנית.
בהמשך, בין השנים 1932 ל-1933 למד שנה אחת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לבוב.
בחודש נובמבר 1934 עלה לארץ ישראל (בשואה נספו בני משפחתו, בהם הוריו שלמה ו, אחיו ואחותו).
עם עלייתו התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים, ובה למד לתואר בוגר ומוסמך בחוגים ספרות עברית, לשון עברית ופילוסופיה, והחל את לימודיו לתואר שלישי (עבודת הדוקטור שעליה שקד, אך לא סיים אותה, עסקה בנושא "דוד פרישמן – חייו ויצירתו").
בשנת 1944 עקר לקריית חיים, שם לימד מקצועות עבריים בבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1953 חזר לירושלים, ולימד ספרות בבית הספר התיכון "בית חינוך".
משנת 1955 ועד לפטירתו בשנת 1978 לימד בסמינר בית הכרם (המכללה למורים ע"ש דוד ילין), והיה שם לאחד משני המורים הראשיים לספרות (יחד עם משולם טוכנר).
כתב מסות ומאמרים רבים, שפורסמו בכתבי עת ספרותיים.
בשנת 1970 זכה בפרס ולנרוד (הניתן ליצירה שהתפרסמה ב"מאזנים").
נודע כעורך התוכנית היומית ברדיו "רגע של עברית".
במשך שנים היה פעיל בוועד אגודת הסופרים העבריים.
קרמר התגורר בשיכון העיתונאים (ירושלים).
נפטר ב-1978, בגיל 66. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
היה נשוי לאסתר לבית פרנקל, עובדת סוציאלית בעיסוקה.
אב לבת (רחל פארן) ולשני בנים (עו"ד יהושע קרמר, שקיבל את אות יקיר ירושלים לשנת 2022, ואפרים קרמר, הבעלים והמנכ"ל של חברת אשת טורס), וסב לנכדים.
אבינועם ברשאי, במבוא לספר "פרישמן המבקר", שערך לכתביו של שלום קרמר (הוצאת מוסד ביאליק, 1984): "שלום קרמר נמנה עם מבקרים-המסאים בביקורת העברית, הטובעים את כתיבתם בחותם האישי של הבעתם ושל כוח התרשמותם...
מסותיו של קרמר הן בעיקרן מסות-דיוקן, שבהן שרטט דיוקנם של מספרים, משוררים, מבקרים ופובליציסטים...
במסותיו המקיפות ניכרת יכולתו להמחיש לקוראו את טבע היוצר ואת טיב יצירתו...
במסות רבות שכתב בחן את הרקע החברתי, ששימש את הסופר במצעו הספרותי, ונתן את דעתו על היחס שבינו לבין סביבתו החברתית.
זה הטעם, שהעדיף את הנוסח הריאליסטי בכתיבה הספרותית...
אולם, בבואו לדון ביוצר זה או אחר, השכיל, בדרך-כלל, לכוון עצמו אל עיקרו של מבוקרו, וביקש להבינו לפי מגמתו ביצירתו"...
אבא בנדויד, במבוא ל"רגע של עברית" מאת שלום קרמר (הוצאת משרד החינוך והתרבות, המחלקה לחינוך מבוגרים, 1980): "שלום קרמר היה איש ספרות מובהק ומורה נלהב.
בכל תחומי פעילותו - בביקורת ספרותית, בהוראה ובחינוך - ידע לחשוף לפני קוראיו ובפני שומעיו את היפה, את החשוב ואת הייחוד שביצירה ספרותית ולחבבה עליהם… הוא נהג לכתוב את מסותיו ואת ביקורותיו לא ביבושת המקצועית של מומחה במדע הספרות, אלא בדרך הבעה ציורית של סופר"…
המבקר הנידח (מרחביה: ספרית פועלים, 1946) – על חיי אברהם אורי קובנר, פועלו בביקורת העברית ומבחר מאמריו.
חילופי משמרות בספרותנו: מאמרים ומסות (תל אביב: אגודת הסופרים העבריים ליד דביר, תשי"ט).
ריאליזם ושבירתו: על מספרים עבריים מגנסין ועד אפלפלד (תל אביב: אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1968).
תמורות בלשונו של דוד פרישמן (ירושלים: הוצאת המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית, תשל"ג) (לשוננו לעם).
דב סדן (ירושלים: הוצאת המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית, תשל"ה, 1975) (לשוננו לעם).
פנים ואופן: מסות על שירה ועל משוררים (רמת גן: אגודת הסופרים העבריים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1976) – "מביאליק וטשרניחובסקי עד זך ופגיס".
על ביקורת ומבקרים: פרקים בתולדות הביקורת העברית; עורך: חיים תורן (תל אביב: אגודת הסופרים העבריים בישראל בשיתוף עקד, 1980).
רגע של עברית: לקט תיקוני לשון ששודר ב"קול ישראל"; עורך: אבא בנדויד (ירושלים, משרד החינוך והתרבות – המחלקה לחינוך מבוגרים, 1980).
(פורסם לזכרו של שלום קרמר)
פרישמן המבקר: מונוגרפיה; ערך והקדים מבוא: אבינועם ברשאי (ירושלים: מוסד ביאליק, 1980).
פרץ סמולנסקין: מבחר מאמריו; סודר בצירוף מבוא על ידי שלום קרמר (תל אביב: המחלקה לענייני הנוער של הנהלת ההסתדרות הציונות ובהשתתפות קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל על ידי מצפה, תש"ב).
לילינבלום: מבחר מאמריו; סודר בצירוף מבוא על ידי שלום קרמר (תל אביב: המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל על ידי מצפה, תש"ג).
ש' שלום ושלום קרמר (עורכים), כרמלית: קובץ ספרותי (תל אביב: דביר וסניף אגודת הסופרים בחיפה, תשי"ד).
שלום קרמר ויהושע טן-פי (עורכים), ספרי לימוד ביהדות: מבחר ביבליוגרפי (ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ך 1960).
י"ח רבניצקי, בשערי ספר; ליקט והקדים מבוא: שלום קרמר (כתבי י"ח רבניצקי) (תל אביב: דביר, תשכ"א).
שלום קרמר ושלמה שפאן (עורכים, מאסף (דברי ספרות, בקורת והגות) ג (ירושלים: אגודת הסופרים העבריים בישראל, בהוצאת קריית ספר, תשכ"ג).
שלום קרמר וחיים תורן (עורכים), ירושלים (שנתון לדברי ספרות והגות) א (ירושלים: אגודת הסופרים העבריים בירושלים, תשכ"ה 1965).
ג' שופמן, ילקוט סיפורים; ליקט והוסיף מבוא והסברים: שלום קרמר (תל אביב: יחדיו, ואגודת הסופרים העברים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשכ"ז 1966)
ש' שלום, ילקוט שירים; ליקט והוסיף מבוא והסברים: יצחק עקביהו; עורך הילקוט: ש' קרמר (תל אביב: יבנה בשיתוף עם יחדיו ואגודת הסופרים העברים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשכ"ח)
דוד פרישמן, ילקוט מסות, ליקט והוסיף מבוא והסברים: שלום קרמר (תל אביב: יחדיו ואגודת הסופרים העבריים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשל"ה 1974).
בן צבי קלישר, בדרך לארץ-ישראל: תלאות-נדודים של פליט צעיר בימי המלחמה (תל אביב: עם עובד, תש"ה 1945).
אנה זגרס – גאורגי לוקאץ', חליפת מכתבים על הספרות (מרחביה: ספרית פועלים, 1947).
ר' שלום פלאח (1855 – 4 בדצמבר 1936) היה משכיל עברי, מחנך, עיתונאי, מתרגם, משורר, סופר, פעיל ציוני ואיש ציבור יהודי-תוניסאי.
שלום פלאח נולד בתוניס בשנת 1855. קיבל חינוך מסורתי בילדותו והצטיין בבקיאותו בעברית וערבית.
בנעוריו עסק תחילה במסחר, אך מגיל צעיר עבר לעסוק בתחום החינוך והעיתונאות ולהיות פעיל בחיים הקהילתיים של יהודי תוניס.
פלאח החל בפעילותו העיתונאית משנת 1870, אז מונה ל"סופר המיוחד" בתוניסיה של העיתונים העבריים הצפירה והמגיד.
את משרה זאת מילא במשך 9 שנים, וכתב מאמרים רבים לשני העיתונים (לרוב תחת שם עט כגון "המקנא"\"הרואה") על החיים הקהילתיים בתוניסיה, התנכלויות ליהודים על ידי מוסלמים, המפעל להפצת ההשכלה העברית בקהילה ועוד.
כמו כן, חיבר מאמר על יהודי תוניסיה לכתב העת האסיף בעריכתו של נחום סוקולוב.
בשנת 1885 הוא ייסד כתב עת תוניסאי מקומי בשם "מנוור אלחק" (לפיד האמת) שיצא לאור במשך כשנה.
בשנת 1889 ייסד כתב-עת חדש בשם "אלמותרג'ים" (המתרגם).
כמו כן הוא כתב לעיתונים אחרים בערבית יהודית שפורסמו בתוניסיה, בהם "אל-חוררייא" (השתתף בעריכתו), "אל-בוסתאן", "אל-נצ'רה", "נאצר אל-מוחייארין" ו"נג'מת אל-סאחל".
בשנת 1894 הוא יזם את הקמתו של עיתון נוסף בשם "אל-אתחאד" (האחדות) וכתב לו באופן קבוע.
בנוסף הוא היה מהבעלים של שני כתבי עת נוספים שיצאו לאור תקופה קצרה.
מעל דפי העיתונים וכתבי העת השונים הוא הרבה לפרסם סיפורים קצרים בהמשכים ומאמרים על ענייני השעה של הקהילה היהודית תוניסאית.
בנוסף לפעילותו העיתונאית הענפה, עסק גם בחינוך.
בקיאותו הרבה בעברית והחשיבות שהוא ייחס לדיבור בשפה הביאו אותו לפתוח בית ספר קטן בתוניס בו הוא לימד עברית, בשותפות עם המחנך יוסף כהן גנונה שהיה אחראי ללימודי הצרפתית.
בית הספר היה אמור להוות אלטרנטיבה יהודית-השכלתית לחינוך הצרפתי של כל ישראל חברים.
לאורך השנים פלאח חיבר מספר ספרי לימוד חשובים של השפה העברית לצורכי הקהילה היהודית בתוניסיה, ביניהם הספרים "שפה ברורה", "מקרא מפורש" (1892), "שיעורי החינוך" (1899) ו"שפה טבעית" (1912).
ספרים אלו זכו לשבח מצד אנשי הקהילה בתוניסיה, ביניהם מנהל בית הספר של כל ישראל חברים בעיר.
הספרים נחשבים לראשוני ספרי הלימוד העבריים המודרניים בצפון אפריקה.
המחלוקת בין פלאח לבין חברת כל ישראל חברים שככה לאחר שבשנת 1897 מונה להיות האחראי על לימודי העברית בבית הספר של כל ישראל חברים בעיר סוסה, והתאפשר לו לשים דגש על לימודי העברית ומקצועות היהדות.
על הצטיינותו כמחנך לעברית, מנהל בית הספר של כי"ח המליץ עליו לקבלת אות כבוד מהממשל הצרפתי המקומי.
בשנת 1928, בגיל 72, מונה לרב קהילת יהודי סוסה, תפקיד אותו מילא עד פטירתו בשנת 1936. כחלק מתפקידו כרב הקהילה הוא הקים בית אבות קהילתי-יהודי בעיר אריאנה באמצעות תרומתו של איש העסקים אברהם כאסתרו.
מלבד ספר זה, פלאח היה סופר פורה בערבית יהודית ונחשב לאחד מגדולי הסופרים היהודים תוניסאים בדיאלקט המקומי.
הספר הראשון שפרסם בערבית יהודית הוא "בן כוזיבא" (1897), תרגום מעברית של "ספר הריסות ביתר" לקלמן שולמן.
בין ספריו האחרים נמנים "אלתוארך אלאסראלייא", "מסארב אלחיה" (שבילי החיים), "אמתאל ועבאיר" (משלי מוסר), "אצדק אנג'א", "ארץ הצבי", "אלעלם ואלאמאן", "ג'דול מואבד" ועוד.
כמו כן הוא השאיר אחריו כתב יד בן כ-200 עמודים העוסק בפרשנות המקרא ותרי"ג המצוות מתוך גישה השכלתית-רציונלית.
"הרואה" (שלום פלאח), ספר צדק ושלום, תונס : דפוס וזאן וכאסתרו, תרנ"ז (1897).
אצדק אנג'א : והו חדית גריב אלדי ג'רא פ'י ספאניה פי מדת סבע מיאת סנא ומנהו יערף אלאנסאן קוות רבהו, תונס : דפוס וזאן וכאסתרו, 1887. ("אמת מרשיעה")
ספר שיעורי החנוך :כללי למוד שפת עבר בדרך שמושית, תונס : דפוס צ' וזאן, תר"ס 1899.
בן כוזיבא, תונס: מטבעת ציון וזאן, 1896. (תרגום של "ספר הריסות ביתר" לקלמן שולמן)
אלתוארך אלאסראלייא, תונס : מטבעת וזאן וכאסתרו, 1887. (תולדות עם ישראל)
הרב ד"ר שלום (מירוסלאב) פרייברגר (בסרבו-קרואטית: Miroslav Šalom Freiberger; 9 בינואר 1903, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 7 במאי 1943, מחנה ההשמדה אושוויץ) היה הרב הראשי האחרון ליהודי זאגרב בתקופה שקדמה לשואה ונרצח במחנה ההשמדה אושוויץ.
שלום פרייברגר נולד בזאגרב לאנטון שהיה נגר במקצועו והיגר לזאגרב מקרלובץ ולאנה לבית קאופמן.
לשלום פרייברגר היו שתי אחיות: הילדה וליוביצה.
פרייברגר רכש השכלה אקדמית בברלין ובתקופה זו השתמש בשם הפרטי פריץ, שהיה בעל קונוטציה גרמנית.
הוא למד משפטים ובהמשך ב-1927, רכש תואר דוקטור לתאולוגיה באוניברסיטת וירצבורג.
לאחר תום לימודיו שב לזאגרב.
בין 1929–1936 כיהן כסגן הרב הראשי ליהודי אוסייק תחת שמעון אונגר.
הוא נישא לאירנה לבית שטיינר ולזוג נולד בן אחד, ראובן.
ב-1936 התמנה לרב הקהילה בזאגרב שהייתה השנייה בגודלה בממלכת יוגוסלביה.
בתקופה זו גם הוציא לאור שני ספרי היסטוריה על תולדות עם ישראל.
ב-1941, התמנה לרב הראשי של העיר זאגרב.
באותה שנה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים.
הרב פרייברגר, שהיו לו קשרים עם ראשי הכנסייה הקתולית בזאגרב ועם ראשי קהילות יהודיות מחוץ ליוגוסלביה ובכלל זה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, פעל להצלת בני קהילתו באמצעותם.
כפועל יוצא מפעולותיו נשלחו 11 ילדים ובני נוער להונגריה ולטורקיה ומשם עלו חלקם לארץ ישראל המנדטורית.
בין העולים היה בנו ראובן.
הרב עצמו סירב לעזוב את קהילתו ולתקופה מסוימת מצא מחסה בביתו של הארכיהגמון אלויזיה סטפינאץ.
באביב 1943 נעצר הרב פרייברגר וב-5 במאי הועלה על הטרנספורט האחרון מזאגרב לאושוויץ.
ב-7 במאי, בעת הגיעו לאושוויץ, נורה הרב פרייברגר למוות משום שמָחָה על היחס שניתן לבני קהילתו שהגיעו עמו.
בנו יחידו של הרב פרייברגר, ראובן ירון שהיה מלחין, מנצח, מוזיקאי ומראשוני מקהלת רינת, נהרג ב-1956 במהלך מבצע קדש.
שלום קרתגו הוא ביטוי הבא לתאר הסכם שלום שאינו הוגן כלפי אחד מהצדדים.
לאחר שהובסו בני קרתגו בקרב זאמה על ידי המצביא הרומאי סקיפיו אפריקנוס בשנת 202 לפנה"ס, הסתיימה המלחמה הפונית השנייה.
קרתגו נאלצה אז לחתום על תנאים משפילים עם הרפובליקה הרומית:
קרתגו תשלם לרומא 200 טאלאנטים מדי שנה, במשך 50 שנה.
קרתגו תחזיר לרומא את כל השבויים שנלקחו במלחמה, תוותר על פילי המלחמה, ותפרק את הצי שלה, למעט עשר ספינות קרב.
קרתגו תשלח לרומא 100 בני ערובה ממשפחות נכבדי העיר.
קרתגו תעביר לשליטת רומא את כל שטחי האימפריה שלה, למעט שטח מצומצם סביב העיר קרתגו, וכן את השטחים שמסיניסה טען שהם שייכים לממלכתו נומידיה.
הרומאים לא אמרו די בכך, וכעבור כמה עשרות שנים פתחו במלחמה הפונית השלישית, שבסופה החריבו את קרתגו.
לרוב משתמשים בביטוי "שלום קרתגו" בקשר לחוזה ורסאי שנערך בסוף מלחמת העולם הראשונה.
היה זה הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס, שהזהיר כי הענשת גרמניה בסגנון 'שלום קרתגו', יסלול את הדרך למלחמה עולמית איומה פי כמה "תוך כ-20 שנה".
ניתן למצוא נקודות דמיון רבות בין שני ההסכמים.
כמו כן לעיתים הוא משמש בהקשר של תוכנית מורגנטאו, שהייתה אמורה להיות מיושמת על גרמניה בסוף מלחמת העולם השנייה.
שלום פינצי (12 במרץ 1916 – 29 ביולי 1954) היה ממקימי קיבוץ גת, גויס במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה לקבוצת צנחני הישוב.
צנח כחייל בריטי באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית ביוגוסלביה, חבר לפרטיזנים היוגוסלבים, השתתף בקרבות, דיווח משם למפקדיו הבריטיים על המתרחש, וחזר בשלום לקראת סיום המלחמה.