tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 268/9 כבשו כוחות האימפריה התדמורית את אנטיוכיה לתקופה קצרה.
בשנת 272, היא נכבשה מחדש על ידי הקיסר הרומי אורליאנוס.
הקיסר יוליאנוס שהה באנטיוכיה במהלך שנת 362 לספירה.
אנטיוכיה הייתה כבר אז למרכז משגשג של הנצרות, אשר יוליאנוס עשה ככל יכולתו להכריתה.
הקיסר שהה באנטיוכיה על מנת להכין את מלחמתו כנגד הסאסאנים, ובה בעת כתב בה את כתביו הידועים בהם ביקר את הנצרות.
יוליאנוס ציווה לסגור את הכנסיות באנטיוכיה, אך לא היה ביד פקודה זו מלמנוע את הפיכתה לעיר נוצרית, כאשר רוב אוכלוסייתה בתקופה זו כבר הייתה שייכת לדת הנוצרית.
מהתקופה הביזנטית והמדינה הצלבנית עד ימינו
אנטיוכיה שגשגה במאות ה-4 וה-5 בעיקר בזכות מטעי הזיתים הסמוכים אליה, אך בתחילת המאה ה-6 הגיעה סדרה של אסונות מהם העיר לא התאוששה לחלוטין כמו שריפה בשנת 525 ורעידות אדמה בשנים 526 ו 528 אשר פגעו בעיר קשות.
הקיסר קונסטנטיוס השני הקים בעיר קתדרלה מתומנת, אך היא גם נהרסה ברעידות האדמה.
אנשי אנטיוכיה הציעו כופר במזומן מתוך אמונה שהפרסים יסכימו לכבוש את העיר בקלות במקום להרוס אותה כליל.
באותו הזמן התבצע משא ומתן בין אנשי אנטיוכיה וחוסרו הראשון שנגמר בכיבוש העיר, רצח המוני והריסה מסיבית של העיר.
הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון ראה את כיבוש אנטיוכיה על ידי הפרסים כמעשה חמור, וכבש אותה מחדש.
ניתן לראות תיאור מדויק של הבניה מחדש של יוסטיניאונוס באנטיוכיה בכתביו של פרוקופיוס "מבנים".
הוא מתאר את הביצורים החדשים שנבנו בכדי למנוע פלישה נוספת של הפרסים ולתת ביטחון לתושבי העיר.
בנוסף מתאר פרוקופיוס מבנים שמטרתם לשפר את אספקת המים כמו אמבטיות האוגרות מי גשמים שמעבירות מים לבורות.
הקיסר יוסטיניאנוס הקטין את תחום העיר על מנת למנוע כל נקודת תורפה של הביצורים והמבנים החדשים בעיר והשתמש בנתונים הגאוגרפיים בחוכמה כדי לסגור את העיר.
יוסטיניאנוס שינה את שמה של העיר וקרא לה "תיאופוליס" (עיר האל).
הביזנטים מאבדים את העיר רק למוסלמים בשנת 636. העיר, אשר נקראה עתה אנטקיה (انتاكيّة) הצטמקה למעמד של עיירה קטנה ונותרה בידיים ערביות עד 969 כאשר נכבשה מחדש על ידי הקיסר הביזנטי ניקפורוס השני פוקאס כאשר היא שימשה בעיקר כדי ליצור גבול.
אנטיוכיה או יותר נכון אנטקיה, מעולם לא התאוששה מהאסון האחרון שהממלוכים ביצעו בה, והיא הפכה לכפר קטן כאשר נלקחה על ידי הטורקים העות'מאניים בשנת 1517. היא נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז הועברה לסוריה תחת מנדט צרפת.
צרפת אפשרה לעיירה והסביבה להצטרף לטורקיה מחדש בשנת 1939.
כיום, העיר משמשת כעיר הבירה של נפת האטיי שבחבל האטיי בטורקיה.
העיר העתיקה נבנתה במקור על הגדה המזרחית של נהר האורונטס, מאז המאה ה-19 החלה העיר להתרחב ושכונות חדשות נבנו מצדו הדרומי מערבי של הנהר.
כך העיר מחולקת לצד העתיק ממזרח ולצד חדש ממערב.
ארבעה גשרים מחברים את העיר שני חלקי העיר.
לפי המסורת הנוצרית, אנטיוכיה הייתה במה לאירועים חשובים בראשית ההיסטוריה של הנצרות.
בעיר זו השליח שאול התרסי הטיף לראשונה בבית כנסת, וכאן נקראו המאמינים בישו ביוונית "כריסטינים" (משיחיים).
כאשר התפשטה הנצרות הפכה אנטיוכיה למושב אחד מחמשת הפטריארכים המקוריים (הפנטארכיה), ביחד עם הפטריארכים של ירושלים, אלכסנדריה, קונסטנטינופול ורומא.
סינודים (כינוסי כנסייה) רבים נערכו בעיר, (כעשרה מהם במאה ה-3) ובהם הוחלט על עקרונות הבסיס של הנצרות, אל מול רעיונות כמינות האריאנית והמינות המונופיזיטית.
כיום מהווה העיר את מקום המושב של הפטריארך מאנטיוכיה הן של הזרם הקתולי והן של הזרם האורתודוקסי.
היהודים היוו חלק נכבד מאוכלוסיית אנטיוכיה מתחילת יישובה.
יוסף בן מתתיהו מעיד על גודלה היחסי של קהילת יהודי אנטיוכיה:
מכיוון שהיהודים היו בין מייסדי העיר, הרי שניתנו להם זכויות אזרח כבר מההתחלה, על ידי סלאוקוס הראשון(להבדיל מערים אחרות בהן לא היו זכויות האזרח של היהודים מובנות מאליהן, והוויכוח על רקע זה גרם לסכסוך דמים, כגון אלכסנדריה וקיסריה).
יוסף בן מתתיהו טוען שכל מלכי סוריה לאחר אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס), נתנו ליהודים "לשבת בעיר לבטח" וזה מה שהביא למספרם הגדול.
כראיה לכך שזכויות היהודים בעיר הן עתיקות ועדיין מקוימות בימיו, הוא מביא את העובדה, שבפקודת סלאוקוס, מקבלים היהודים, שאינם רוצים להשתמש בשמן שיוצר על ידי גויים, סכום כסף מראשי הגימנסיון, כתמורה לעלות שמן מתוצרת יהודית.
משערים כי באנטיוכיה אירע המעשה הידוע בחנה ושבעת בניה, ולדברי יוסף בן מתתיהו אוצרות המקדש שבזז אנטיוכוס אפיפנס הועברו בהמשך לידי היהודים באנטיוכיה, ואף הוצבו בבית הכנסת שם.
במהלך מרד החשמונאים, שימשה אנטיוכיה בסיס לכוחות הסלאוקים שנשלחו לארץ ישראל, כגון כוחותיו של דמטריוס השני אשר נלחם עם יונתן החשמונאי.
תפקיד זה בדיכוי המרידה ביהודה חזר על עצמו בימי המרד הגדול.
לאחר כיבוש ממלכת החשמונאים על ידי פומפיוס וכישלון המרד של המלך החשמונאי אריסטובולוס השני, נשבה גם בנו, אלכסנדר השני.
ראשו הותז בגרזן באנטיוכיה על ידי מטלוס סציפיון, נציב בסוריה (וחותן פומפיוס).
בתחילת המרד הגדול, זמן קצר לאחר הגעתו של אספסיאנוס לסוריה (66-67 לספירה), "התלקחה המשטמה ליהודים בלב כל יושבי העיר", אז בחר אנטיוכוס, בנו של ראש קהילת יהודי אנטיוכיה שהמיר את דתו, להסית את התושבים נגד יהודי העיר, כשהוא מאשים אותם במזימה לשרוף את עירם.
עלילת הדם הביאה להתנפלות על השכונה היהודית ולטבח שהתפשט גם לשאר ערי סוריה.
עם סופו של המרד (70 לספירה), בזמן שטיטוס ערך את חגיגות הניצחון בערי החוף, פרצה אש באנטיוכיה, ששרפה את השוק והארכיון.
אנטיוכוס, שכבר המיר את דתו בהפגנתיות בזמן הפרעות, ניצל את ההזדמנות והאשים את יהודי העיר במעשה, כאשר התושבים הסלאוקים ביצעו טבח נוסף.
ההתנפלות הופסקה על ידי הציר הרומאי ניוס (או גניוס), שחקר וגילה שהמציתים היו בעלי-חוב שניסו להיפטר מחובם.
לאחר דיכוי המרד ביקשו תושבי אנטיוכיה שאינם יהודים מטיטוס אשר עבר בעירם לחגוג את ניצחונו, כי יתיר להם לגרש את היהודים.
טיטוס סרב: "הן עיר-אבותיהם חרבה ולא אוכל להגלותם שמה.
ואי זה המקום, אשר ירצה לקבלם?".
אזרחי העיר פנו אליו בבקשה נוספת - להרוס את לוחות-הנחושת עליהם היו נחקקו זכויות היהודים.
האגדה מספרת כי הכרובים שנגנבו על ידי טיטוס מבית המקדש הושמו בשערי אנטיוכיה.
בשנת 1175 ביקר בנימין מטודלה בעיר, ומצא בה כעשרה יהודים העוסקים בזגגות.
אנטיכריסט הוא שם ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שנכתב בשנת 1888, אך יצא לאור ב־1895. בספרו זה, מאשים ניטשה את הנצרות בפשעים כנגד האנושות והחיים עצמם שנמשכים אלפיים שנה.
הנצרות על פי ניטשה יצאה נגד כוחות החיים שבאדם, גאוותו, העזתו וחירותו וכנגד חדוות החושים והאושר שלו.
ניטשה טוען שהנצרות, כדת ניהיליסטית, זקוקה הייתה לחולי בדיוק כמו שתרבות יוון זקוקה הייתה לבריאות, ועל גבם של החולי והעליבות בעולם, הפיצה עצמה ביחד עם תורת המוסר החולנית שלה.
הספר מהווה את ניסיונו של ניטשה לאחד את תורת "שינוי כל הערכים" שלו בעודו חי (הוא התמוטט שנתיים לאחר כתיבת ספר זה).
הרעיונות האנטי-נוצריים היו כבר פזורים בספריו הקודמים.
אך בספר מלחמתי זה, ניטשה ממקד את עצמו תחת התקפה קשה וחסרת תקדים כנגד הנצרות.
בתאולוגיה הנוצרית, אנטיכריסט או אנטיכריסטוס הוא אדם (או מהות) המייצג את הרוע המוחלט ומהווה את אויבו של ישו.
מקור המילה ביוונית (αντίχριστος), ופירושה המקורי "במקום המשיח".
המונח העברי הוא צורר המשיח (צר המשיח) או שׂוֹטֵן המשיח.
אנטיכריסט מתואר כדמות של משיח שקר שמהווה את הנגטיב של ישו ומתנגד וכופר במשיחיותו, ואף מעמיד לו אלטרנטיבה שקרית.
הדמות נוצרה בהשראת נבואת דניאל () בחזון ארבע החיות, ומתוארת בהרחבה בברית החדשה בחזון יוחנן, באיגרת השנייה אל הקורינתים (יא, ד), ובאיגרת אל הגלטים (א', ו-ז).
דמות זו לקוחה מהחיות שבחזיון דניאל, ולכן היא מכונה במסורת הנוצרית גם "החיה".
דמות האנטיכריסט לקוחה מאגדה עממית המספרת שלאחר הגליית היהודים הופיע אנטיכריסט והציע להם להשיב אותם לארצם וכאשר נענו לו השליך אלפים מהם לים.
אלברטוס מגנוס ותומאס אקווינס הקדישו תשומת לב רבה לאגדה זו וטענו שאנטיכריסט ייוולד בבבל, בשבט דן, יעלה לירושלים, שם ישכנע בקלות את היהודים שהוא המשיח, יבנה מחדש את בית המקדש ויכריז על עצמו כאלוהים.
כשם שבמסורת הנוצרית למשיח ישנן שתי ביאות, כך כנגדו לאנטיכריסט ישנן שתי ביאות.
בתקופתו של יוחנן אנטיכריסט נתפס כמלכות רומי שצלבה את ישו ההיסטורי.
בתקופה המודרנית היא נתפסת כמלכות רומא המתחדשת, קואליציה של עשר מדינות המכונה "בבל הגדולה" או "הזונה הגדולה" - שסממניה פאר ושחיתות, שמובילות תרבות דתית שקרית, שכופרת במשיחיותו של ישו.
הדמות העומדת בראש המלכות מוצגת כדמות ממלכתית בעלת חזות נורמטיבית ועם זאת דמונית ובעל כוחות מטפיזיים, ששואבת את כוחה מהשטן ומייצגת את הרוע הצרוף עלי אדמות, שאמורה להופיע באחרית הימים, לאחר כינון ממלכה יהודית ובית מקדש בתוכה.
לאנטיכריסט אמורים להיות סממנים צורניים דומים למשיח הנוצרי, ולכן הוא אמור להיות אדם כריזמטי ונואם בחסד "פום ממלל רברבן", שיכונן בתחילה תחת משטרו רב-העוצמה שלום עולמי, ויאחד עמים רבים תחת חסותו, כשלצידו נביא שקר דתי.
סימנו על פי אותה תפיסה המספר 666, שייחקק על מצחם וידיהם של מאמיניו, ויאפשר להם לסחור ולקנות תחת שלטון אנטיכריסט.
בסופו של דבר אמורה להיות מלחמה עולמית נגד כוחות אנטיכריסט, שיובסו בידי המאמינים וישו בראשם.
שם המלחמה, "ארמגדון", לקוח מהשם העברי "הר מגידו", אזור שהתרחשו בו מלחמות רבות וחשובות, בעולם העתיק ואף בעת החדשה.
יש נוצרים הרואים באיחוד האירופי, ואף באו"ם, את הדמות המכונה אנטיכריסט.
דמויות שונות לאורך ההיסטוריה, שרדפו את הכנסייה ואת המאמינים הנוצרים, הוגדרו כאנטיכריסט.
חלק ברית חזקיהו של הספר עליית ישעיהו, המתוארך לסוף המאה הראשונה לספירה, מתייחס לאמונה שנירון קיסר הוא אנטיכריסט.
בימי הביניים זיהו אנשי הנצרות אישים שונים ואף בעלי חיים עם אנטיכריסט, וגורלם היה עינויים ואף מוות.
בעת החדשה המוקדמת, מרטין לותר ראה באפיפיור את אנטיכריסט, בהשפעת חיבורו של לורנצו ואלה על זיוף מתת קונסטנטינוס.
גם בעת החדשה אנשי נצרות שונים ניסו לזהות דמויות היסטוריות עם אנטיכריסט, בהם נפוליאון, אדולף היטלר, בניטו מוסוליני ואפילו רונלד רייגן, שבאנגלית כל שם משמותיו מורכב משש אותיות ומהווה צירוף של המספר 666. בהשראת התפיסה הנוצרית נעשו מספר רב של סרטים העוסקים בהופעתו של אנטיכריסט ובמלחמת אחרית הימים.
באסלאם, המקבילה לדמות האנטיכריסט היא הדמות דג'אל, שמתוארת כדמות רעה באסכטולוגיה האסלאמית.
למרות שאינו מוזכר בקוראן, ישנם מוסלמים המאמינים שהוא יופיע תוך העמדת פנים שהוא המהדי, לפני יום הדין.
הוא ייסע ברחבי העולם, תוך שהוא נכנס לכל עיר שהוא חפץ, מלבד מכה ומדינה.
ואז עיסא יירד מן השמים אל הצריח הלבן שבמסגד האומיי, ויניח את ידיו על גבם של שני מלאכים, בזמן שהדג'אל מתפלל.
ויהיה זה עיסא שבסופו של דבר יהרוג את דג'אל, באמצעות מטה משה.
בחדית'ים סוניים ושיעים, ובמיוחד אצל התריסריים מופיעה דמות נוספת בשם סופיאני , שלעיתים מזוהה בתור דג'אל עצמו או כדמות נפרדת הפועלת לצד דג'אל.
בתורה לא קיימת דמות מקבילה לאנטיכריסט.
אמנם קיימים ביהדות משיחי שקר, אך עדיין לא מוזכרת בתורה דמות מקבילה לאנטיכריסט, שבמהותה נוגדת לחלוטין את הטוב.
ולא רק זאת, אלא שהרמב"ם בספרו "משנה תורה" כותב שכאשר יתגלה המשיח היהודי, אז כל העמים ייווכחו בטעותם, שדתם הייתה שקר:
עם זאת, במקורות אחרים החל מתקופת הגאונים ובספרות היותר מאוחרת, מוזכרת דמות בשם ארמילוס הרשע, מלך הגויים, שעתיד להתנכל ליהודים ולהמית את משיח בן יוסף, ולבסוף יוכרע על ידי משיח בן דוד.
בספר אבקת רוכל, ארמילוס מתואר כמי שיציג את עצמו כמשיח ומכונה בספר באופן מפורש אנטיכריסט.
אנטיוכוס מאשקלון היה פילוסוף יווני.
אנטיוכוס נולד באשקלון, שהייתה בתקופה זו עיר הלניסטית, והיה תלמידו של פילון מלאריסה מן האקדמיה האפלטונית באתונה.
בשנת 88 לפנה"ס עזב את העיר ועקר לרומא יחד עם מורהו, עקב מלחמות מיתרידטס השישי, ושם היה מורה של קיקרו ושל לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, שלחם נגד מיתרידטס.
אנטיוכוס ניהל בתי ספר לפילוסופיה גם בסוריה ובאלכסנדריה.
בשנת 84 לפנה"ס שב לאתונה כדי להמשיך את לימודי האקדמיה האפלטונית, שמבניה נהרסו בידי סולה בשנת 86 לפנה"ס, ולימד בגימנסיון תלמי שבעיר.
מטרתו העיקרית של אנטיוכוס מאשקלון הייתה לבחון את הידע שלנו ואת יכולתנו להגיע אל חקר האמת.
הוא רצה להחיות מחדש את תורת האקדמיה הישנה מייסודו של אפלטון.
בניגוד לפילוסופים שנמנו על זרם הספקנות, הוא גרס כי יש בכוחה של הנפש האנושית להבחין בין כזב לבין אמת, או בשפת הפילוסופים, בין עצמים הנתפסים באמצעות החושים לבין מושגים מופשטים שאינם תלויים בעולם החושים.
הוא חשב כי המוח האנושי מכיל קנה מידה שלפיו ניתן להבחין בין הנכון לבין השגוי.
הוא ראה את עצמו כפילוסוף שאינו נמנה עם זרם פילוסופי כלשהו, וניסה לגשר בין תורת האסכולה הסטואית לבין תורת האידאות של אפלטון.
הוא טען כי האידאות אינן טרנסצנדנטיות אלא שוכנות באדם עצמו שתבונתו היא חלק של התבונה האלוהית.
אנטייה טראואה היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה גרמנייה.
התפרסמה בזכות תפקידיה בסרטים הבינלאומיים "פנדורום" ו"איש הפלדה".
טראואה נולדה בעיירה מיטוויידה, סקסוניה שבגרמניה המזרחית דאז.
החלה את דרכה כנערה על בימות תיאטרון והופיעה ברחבי גרמניה, אירופה ובניו יורק סיטי.
בשנת 2002 עברה להתגורר בברלין כדי להיבחן למספר סרטים ותוכניות טלוויזיה מקומיים בהם הופיעה.
ב-2008 התפרסמה טראואה לראשונה בתפקיד המכונאית הגרמנייה נדיה במותחן האימה המדע בדיוני "פנדורום".
ב-2010 השתתפה בדרמת המלחמה "5 ימים של מלחמה".
ב-2011 נבחרה על ידי הבמאי זאק סניידר לשחק בסרט גיבורי העל "איש הפלדה" בתפקיד החיילת פאורה מהצבא שהנהיג גנרל זוד שאותו גילם מייקל שאנון.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרה המסתורין הגרמנית "אפל" בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס.
5 ימים של מלחמהזואי 2012
הבן השביעיבוני ליזיהאישה בזהבאדלה בלוך-באואר 2016
להתראות גרמניהשרה סימון2018Das Ende der Wahrheitאוריס קוהלרSpielmacherורהבלוןאולריקה פיהל2019König der Rabenאלינה
העיר אנטיוכיה הוקמה בידי סלאוקוס הראשון בשנת 300 לפנה"ס והייתה בתקופה ההלניסטית עיר הבירה המערבית של הממלכה הסלאוקית.
העיר הייתה המרכז השלטוני ששלט ממזרח טורקיה ועד עיראק, שם היה המרכז השלטוני השני של הממלכה הסלאוקית, סלאוקיה על החידקל.
במעמד זה הייתה העיר מרכז ממשלתי, חברתי, עירוני וצבאי חשוב בעולם ההלניסטי.
העיר היוותה צומת דרכים חשוב לתנועה באזור הלבנט והמזרח ההלניסטי והיוותה מקום מפגש של תרבויות וסחורות שנעו ברחבי הממלכה הסלאוקית, אשר שלטה על שטח ממזרח טורקיה ועד אפגניסטן ופאתי הודו של היום.
עד לסוף התקופה ההלניסטית בעיר, גדלה האוכלוסייה והפכה את העיר לאחת הגדולות בעולם ההלניסטי.
בעיר היו מקדשים, בתי מרחץ, ומבני ציבור רבים אחרים.
מיקום, ייסוד העיר ומקור השם
לפי ליבאניוס, אזרח אנטיוכיה בן המאה הרביעית לספירה, העיר יוסדה עוד בימי אלכסנדר הגדול, כאשר עבר באזור בעת מסע המלחמה שלו כנגד האימפריה הפרסית, ב-333 לפנה"ס.
סיפור זה מופיע רק אצל ליבאניוס וייתכן והיה מדובר בניסיון לחבר מעט מן ההילה של אלכסנדר לעיר עצמה.
עוד בזמן מלחמות הדיאדוכים הקים אנטיגונוס מונופתלמוס עיר בירה לעצמו בשם אנטיגוניה, כ-8 ק"מ צפונית-מזרחית למקום ייסודה של אנטיוכיה.
העיר הייתה ממוקמת באזור נוח הן מבחינה הגנתית והן מבחינה כלכלית.
סלאוקוס הראשון, אשר ניצח את אנטיגונוס בקרב איפסוס, העדיף להחריב את העיר ולהקים אחת חדשה על מנת להעצים את שמו.
ייסוד העיר לווה בטקסים המקובלים, ובסיפור הרשמי סלאוקוס הקריב קורבנות לזאוס במקדש באנטיגוניה על מנת שהאחרון ייתן סימן לסלאוקוס האם לכבוש את העיר, לשנות את שמה, או להשמידה ולהקים חדשה.
נשר אשר הופיע ולקח את המנחה נחת באזור בו יוסדה לבסוף אנטיוכיה.
סלאוקוס קרא לעיר על שם אביו, אנטיוכוס.
סלאוקוס ייסד את העיר ב-22 במאי 300 לפנה"ס על הגדה המזרחית של נהר האורונטס שבמישור העמוק, אשר נמצא בפינה הצפון-מערבית של סוריה.
דרך מישור זה עברה כל תנועת המסחר מאנטוליה בצפון ועד למישור החוף של ארץ ישראל בדרום.
מצפון מסופוטמיה במזרח ועד הים התיכון במערב.
מאנטיוכיה עברה דרך, אשר התחילה בגשר לגדה המערבית של נהר האורונטס, לסלאוקיה-פייריה, הנמל של אנטיוכיה לים התיכון.
הדרך עברה דרך מעבר ביילן, אלכסנדרטה, קיליקיה ושאר אנטוליה.
העיר עצמה הייתה בנויה בין הנהר להר סילפיוס.
המים הרבים ממעיינות מקומיים היוו את אחת הסיבות לייסוד העיר בנקודה זו.
את המים ייבאו לעיר מערכת של אמות מים מהעיר דפנה, שהייתה ממוקמת על רמה גבוהה יותר מאנטיוכיה, והייתה במרחק של כ-9 קילומטרים דרומית לאנטיוכיה.
המים הרבים והקרקע הפורייה אפשרו לגדל יבולים אשר יכלו לספק את מרב צריכת המזון של העיר.
אך המיקום של העיר לא תמיד האיר לה פנים.
מיקומה הגאוגרפי ליד נהר האורונטס הוביל להצפות פתע כתוצאה מעליית הנהר על גדותיו, ויצירת מאגר מים בין ההר לעיר.
בנוסף, מיקום העיר על הבקע הסורי-אפריקני הוביל לנזקים קשים מרעידות אדמה.
העיר נבנתה תחילה משני רבעים, כאשר הרובע המיועד למתיישבים יווניים ומוקדונים תופס כשני שלישים משטח העיר, והרובע הקטן יועד לאוכלוסייה המקומית.
כמו כן סופרים רומיים השוו את יופייה של אנטיוכיה ליופייה של אתונה, העיר החשובה והגדולה ביוון.
מרכז העיר והאגורה היה ממוקם על גדת נהר האורונטס.
כמו כן את העיר הקיפה טבעת של חומות ומגדלים שהגנה על העיר ותושביה.
בעיר היו מבני ציבור רבים כמו בתי מרחץ, בתי מרזח, מקדשים, תיאטראות וכדומה.
בעיר היו שתי שדרות, אחת נמשכה מהשער הצפוני לדרומי – שדרה זו הייתה באורך של 3 ק"מ.
בנוסף לקישור בין גדות הנהר השונות חיברו 5 גשרים שונים שחיברו את חלקי העיר השונים.
חיי המסחר התנהלו אף הם סביב נהר האורונטס והמסחר עם המזרח.
האגורה על שפת הנהר, בה התנהלו חיי התרבות, הפוליטיקה והמסחר בעיר, גם היא מוקמה על נהר האורונטס וניתן לראות את חשיבות הנהר לחיי העיר לא רק בשימוש במים, אלא גם להשלכת פסולת, מסחר וחיבור לעולם החיצון.
רוב חומרי הבנייה ששימשו לבניית העיר באו במקור מיוון והגיעו באמצעות דוברות על נהר האורונטוס אל העיר.
רוב המזון של העיר סופק מסביבתה המידית של העיר, ומקצתו במסחר עם הערים השכנות: סלאוקיה-פייריה, לאודיקה-ליד-הים ואפאמיאה, שיחד עם אנטיוכיה-ליד-דפנה היו ערים-אחיות (טטרפוליס).
הפסל המוכר ביותר מאנטיוכיה ההלניסטית הוא פסל האלה טיכה.
פסל ברונזה זה נועד במקור לייצג את המזל הטוב של העיר ושל תושביה.
הפסל נחשב כמגן על המלך ועל תושבי העיר.
עם הזמן הפסל נהפך לטיפוסי לערים הלניסטיות במזרח, כשכל עיר מקימה פסל של אלת המזל המגינה על העיר.
פסלים נוספים הוקמו לזאוס ולאפולו, פסל אבן הוקם לנשר אשר לפי האגדה לקח את מנחת סלאוקוס ונחת באזור בו קמה אנטיוכיה ופסל נוסף של טיכה של אנטיגוניה הוקם למען תושבי אנטיגוניה אשר הועברו בכוח לעיר שבנה סלאוקוס.
תושבים אלו אף הקימו פסל לכבודו של סלאוקוס, כשקרני שור לראשו.
זאת על מנת להנציח את כוחו של המלך, אשר ריסן במו ידיו שור שיועד לקורבן אשר השתחרר מכבליו.
סלאוקוס הקים פסל נוסף להנצחתו, אשר הראה ראש של סוס לצד קסדה מוזהבת.
התיאור נועד להזכיר את סלאוקוס בורח על סוסו מפני אנטיגונוס, לאחר שהאחרון רצה לקחת את בבל מידי סלאוקוס.
הקסדה נועדה לאזכר את הפסדו של אנטיגונוס בקרב איפסוס, שם נחל מפלה ואיבד את חייו.
כך מראה הפסל את עלייתו של סלאוקוס החל מבריחתו מבבל, חסר כל ומובס, ועד עלייתו למלכות על הממלכה הגדולה בעולם ההלניסטי ונקמתו באנטיגונוס.
לאחר הקמת העיר הצטרפו עתה לאוכלוסייה המקומית של האזור חיילים מוקדונים משוחררים ואזרחים אתונאים מאנטיגוניה, אשר הועברו בכוח לאחר החרבת עירם.
כמו כן היו גם מספר יהודים, אשר סביר להניח שהיו שכירי חרב של סלאוקוס בעת שהיה גנרל בצבאו של אלכסנדר במסע כיבושיו באסיה.
חלק מהיהודים שהובאו לאנטיוכיה היו עבדים שהובאו מסוריה במלחמותיו של סלאוקוס.
לפי הכרוניקה של יוחנן מלאלס, מספר האתונאים שהובאו מאנטיגוניה והמוקדונים ששוחררו מצבאו של סלאוקוס בעיר עמד תחילה על כ-5,300 גברים, מה שמציע אוכלוסייה התחלתית של בין 17,000–25,000 נפשות, בלי להביא בחשבון עבדים ואת האוכלוסייה המקומית.
עד לסוף התקופה ההלניסטית העיר גדלה האוכלוסייה לכ-300,000 איש מכל רחבי הממלכה הסלאוקית (יהודים, יוונים, מוקדונים, סורים, עבדים מארצות שונות וכדומה) והתחרתה בערים הגדולות בעולם ההלניסטי, כגון אלכסנדריה שבמצרים ורומא.
בעיר גודלו סוסי מרוץ ששימשו גם למרוצי כרכרות.
ההשתתפות והצפייה במרוצים אלו היו פעילות פנאי נפוצה בקרב אוכלוסיית האזרחים באנטיוכיה.
בקיץ החם באזור, האליטה של אנטיוכיה נהגה לנפוש בעיר הסמוכה דפנה, שהציעה בתי הבראה ויערות קרירים.
האזרחים החופשיים באנטיוכיה נהנו מחיים נוחים ומאיכות חיים גבוהה.
לפי המסורת של הפוליס ביוון, היה באנטיוכיה בית ספר ללימודי נאום ורטוריקה, שהיה המוביל מסוגו בכל האגן המזרחי של הים התיכון למשך 400 שנה.
כמו כן בעיר היו הצגות ותיאטראות שבהם הופיעו מיטב האומנים, משוררים והשחקנים בעולם ההלניסטי.
המקדשים הראשונים שהוקמו בעיר היו לזאוס ואפולו, וכנהוג בערים הלניסטיות, היה גם פולחן למייסד העיר.
לאחר שאנטיוכוס הראשון העלה את אביו לאלוהות, הותחל גם פולחן לשליט המכהן.
עד לתקופת שלטונו של אנטיוכוס השלישי, הייתה סובלנות כלפי דתות אחרות והיו בעיר גם בתי כנסת.
לפי טיטוס ליוויוס, תחת שלטונו של אנטיוכוס הרביעי הוקמה זירת לחימה לגלדיאטורים ואף הוקם מקדש מצופה זהב לאל יופיטר, בהשפעה רומית.
הכנסת לוחמת גלדיאטורים לא התקבלה בעין יפה על ידי התושבים היוונים ברובם, אשר לא היו מורגלים בצפייה במחזות הזוועה והקטל.
כשראה את תגובת הצופים, הכניס אנטיוכוס את הקרבות בהדרגתיות, כשלעיתים הקרבות היו נגמרים לאחר הקזת הדם הראשונה ולעיתים היו נמשכים עד המוות.
באנטיוכיה הייתה קהילה יהודית עוד מייסוד העיר.
יהודי העיר יכלו לקבל אזרחות מלאה וזכות להשתתף במערכת הפוליטית רק אם המירו את דתם וסגדו לאלי העיר.
אף על פי שהיהודים לא היו שווי מעמד ליוונים באנטיוכיה, ניתנה להם הזכות לנהל חיים אוטונומיים ולפתור בעיות ולשפוט בתוך הקהילה שלהם.
כחלק מחייהם בקרב היוונים, דיברו היהודים יוונית והיו ביחסים טובים עם האוכלוסייה הלא-יהודית בחיי היום יום ואף דיברו יוונית בבתי הכנסת.
שכירי החרב היהודים ששרתו תחת סלאוקוס הראשון היו כנראה בין אלו שקיבלו את הזכות להתיישב במקום שיהפוך לאנטיוכיה.
כמו כן סביר להניח שהובאו עבדים יהודים מסוריה לעיר בנוסף לעבדים רבים שהובאו לעיר.
העבדים היהודים האלו שוכנו באזור הדרום-מזרחי של העיר מחוץ לחומה הראשונה של העיר.
לאחר ביזת בית המקדש הירושלמי (169 ו/או 168 לפנה"ס) הביא אנטיוכוס הרביעי את אוצרות בית המקדש לאנטיוכיה למקדש זאוס, דבר שהיה למורת רוחם של היהודים בעיר.
לאחר מכן, יורשי אנטיוכוס העבירו חלק מהשלל לרשות היהודים באנטיוכיה והשלל הוצב בבית הכנסת המרכזי של היהודים בעיר, לפי נתון זה ניתן להסיק שהיו כמה בתי כנסת באנטיוכיה.
מעמדה של העיר כעיר בירה
עד למותו של סלאוקוס ב-291 לפנה"ס, הייתה סלאוקיה-פייריה עיר הבירה המערבית של הממלכה הסלאוקית ועל מנת להפריד בין אנטיוכיה לערים אחרות בעלות אותו שם בעולם ההלניסטי, נקראה אנטיוכיה-ליד-דפנה, שכן שכנה קרוב לעיר דפנה.
לא ברור מתי עברה הבכורה לאנטיוכיה, אך ידוע כי מעמד העיר התחזק עם עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הראשון, בנו של סלאוקוס, אשר ניהל את ענייני ממלכתו משם.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו אנטיוכוס השני, אשר נשא לאישה את ברניקה, בתו של תלמי השני, על מנת לסיים את המלחמה הסורית השנייה.
זאת בעודו נשוי ללאודיקה הראשונה.
לאחר רציחתו ב-246 לפנה"ס על ידי לאודיקה, אשר רצתה להבטיח את ירושת בנה, שלחה מצרים התלמית צי מלחמה להבטיח שהשלטון יועבר לבנה של ברניקה.
הצי כבש את עיר הנמל סלאוקיה-פייריה והמשיך לאורך האורונטס עד לאנטיוכיה.
זו הייתה הפעם הראשונה מייסוד העיר שכוח אויב מגיע לשעריה.
תושבי העיר, ובתוכם גם האצולה וכל שכבת השלטון, הגיעו לברך את המצרים לשלום.
לאחר שנראה היה כי בנה של ברניקה יירש את העיר, חזר כוח המשלוח למצרים.
אולם לאודיקה ארגנה את רציחתם של ברניקה ובנה, אשר התחבאו בעיר דפנה.
תלמי השלישי, בשומעו על כך, הגיע לאנטיוכיה עם צבא וכבש את העיר עד לשנת 244 לפנה"ס, אז כוחות ממספר ערים יווניות הדפו את המצרים מהעיר והיא חזרה להיות עיר הבירה הסלאוקית.
הפעם תחת סלאוקוס השני, בנה של לאודיקה.
עיר הנמל סלאוקיה-פייריה נשארה בידי מצרים עד לשנת 219 לפנה"ס.
תחת שלטונו של סלאוקוס השני ננטשה אסיה הקטנה, ואנטיוכיה נהפכה למרכז הכובד של הממלכה.
גידול האוכלוסייה אשר נבע מהשינויים הללו הביא להקמת רובע חדש בעיר, הפעם על האי שניצב בנהר האורונטס ממערב לעיר.
לקראת סוף שלטונו של סלאוקוס השני, כאשר הוביל מסע מלחמה בפרתיה, הציתה סטרטוניקה דודתו מרידה באנטיוכיה.
מטרתה הייתה להעלות לשלטון את אחיינה אנטיוכוס היירקס (העיט), אחיו הצעיר.
בו בזמן תקף אנטיוכוס היירקס את מסופוטמיה, על מנת להפריע למסע המלחמה בפרתיה.
פעולה זו הוכיחה עצמה כטעות, שכן סלאוקוס נסוג מפרתיה על מנת להתעמת עם אנטיוכוס והכריח את אנטיוכוס לסגת ממסופוטמיה.
סלאוקוס הגיע לאנטיוכיה, ולאחר שתפס את סטרטוניקה בסלאוקיה-פייריה, הוציא אותה להורג.
תחת שלטון בנו של סלאוקוס השני, אנטיוכוס השלישי, נאלצה הממלכה הסלאוקית להתמודד עם עליית כוחה של רומא.
אנטיוכוס, אשר עלה לשלטון לאחר הכהונה הקצרה של אחיו ב-223 לפנה"ס, תמך בחניבעל, אשר בעת ביקור באנטיוכיה ב-195 לפנה"ס ניסה להתסיס את הערים היווניות כנגד רומא.
לאחר ההפסד במלחמה לרומא ושלום אפאמיאה, התבסס מעמדה של רומא כמעצמה החזקה ביותר בים התיכון.
אנטיוכוס נאלץ להתמודד עם נטל מס כבד לרומא לאחר המלחמה, ונאבק לשקם את הכלכלה.
כמו כן הקים רובע חדש בעיר לחיילים המשוחררים מהמלחמה, אשר לא הייתה אפשרות להשתמש בהם או להחזיק בהם.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו, אנטיוכוס הרביעי אפיפנס, אשר ניסה לשחזר את הילת העיר על ידי בינוי מואץ וראוותני.
אנטיוכוס בנה במרץ שלא נראה מהקמת העיר.
על מנת לאזן את איבוד השטחים והנזק הכלכלי שהביאה התבוסה לרומאים תחת אביו, פנה אנטיוכוס לאחד את העמים השונים תחת מרות דתית, פוליטית ותרבותית אחת.
על מנת לאחד את העמים תחת הדת ההלניסטית ופולחן השליט, פנה לנטרל את הנטייה הבדלנית של הקהילה היהודית בממלכה.
אנטיוכוס החרים רכוש וממון ממקדשים יהודים על מנת למנוע מימון להתנגדות פוליטית או למרידות.
הוא השתמש בכספים לבנייה המואצת ולבניית פסלים מפוארים על מנת להעצים את יוקרתו, זאת מתוך מטרה להגביר את נאמנות הגורמים השונים בממלכה.
תחת שלטונו נטבעו לראשונה מטבעות שכללו את שם המלך, בנוסף לשם העיר אנטיוכיה.
בהשפעה רומית, הקים אנטיוכוס מקדש ליופיטר.
אנטיוכוס אף הקים רובע חדש לעיר, אשר נקרא על שמו אפיפניא.
הקמת הרובע הייתה נחוצה עקב הגידול המתמיד באוכלוסיית העיר.
באפיפניא נוסדה אגורה חדשה, כך שכעת היו בעיר שני שווקים.
באגורה זו נבנה גם מבנה הבולטריון של העיר.
על מנת לספק את צריכת המים המוגברת של העיר לאחר הקמת הרובע החדש, הקים אנטיוכוס אמת מים חדשה.
לאחר מותו של אנטיוכוס הרביעי (163 לפנה"ס) הממלכה הסלאוקית חדלה לשחק תפקיד מרכזי בבמה העולמית, ומעמדה של העיר אנטיוכיה נשחק עם הזמן בצורה הדרגתית.
בנוסף לכך, בשנת 148 לפנה"ס תועדה רעידת אדמה אדירה, אשר גרמה להרס נרחב בעיר.
דמטריוס השני, נינו של אנטיוכוס הרביעי, פיזר את רוב צבאו לאחר שהנחיל תבוסה לאלכסנדר באלאס בשנת 147 לפנה"ס.
אזרחי אנטיוכיה, יחד עם החיילים המשוחררים אשר רצו להפיל את דמטריוס, פתחו במרד נגדו.
דמטריוס נוכח כי לרשותו עומד מספר מצומצם של שכירי חרב יוונים, ושלח לקרוא לעזרה מיונתן הוופסי, אשר היה הנציב ביהודה מטעם הסלאוקים.
יונתן שלח תגבורת של 3,000 שכירי חרב יהודים.
משנודע לתושבי אנטיוכיה על התגבורת המגיעה, ניסו לצור על הארמון ולתפוס את דמטריוס.
דמטריוס שלח את הכוחות היוונים והיהודים כנגד ההמון, אולם ההמון הניסם.
לאחר שהניסם ההמון, טיפסו החיילים היהודים על גגות הבתים והחלו להשליך חניתות על ההמון ולהצית בתים באש.
ההמון החל לסגת, כשאחריו דילגו החיילים היהודים מגג לגג והמשיכו להטיל בהם חניתות וברחובות תקפו החיילים היוונים.
לאחר שראו האזרחים את מספר ההרוגים הרב בצידם (100,000 הרוגים מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-120,000 לפי ספר מקבים א', על אף שהוטל ספק באמינות מספר זה) נכנעו.
באישורו של דמטריוס בזזו החיילים היהודים את אנטיוכיה, כשכרם.
לאחר בזיזת העיר גורשו רבים מתושביה לחלקים אחרים בסוריה.
השימוש בשכירי חרב יהודים על מנת לדכא מרידה מקומית תרם לרגשות הזעם כנגד הקהילה היהודית.
לאחר שרשרת של מלכים חלשים, חלקם שלטו לשנים בודדות, חלקם טענו לשליטה בו זמנית עם מלכים אחרים, פנו אזרחי סוריה לעזרה חיצונית.
בחירתם הייתה בטיגראנס, מלך ארמניה.
טיגראנס החל את שלטונו על הממלכה הסלאוקית בשנת 83 לפנה"ס.
בתחילת שלטונו היה אהוד על האוכלוסייה, אך עם השנים נהפך לעריץ.
אזרחי סוריה נאלצו שוב לחפש עזרה חיצונית.
כשטיגראנס נסוג מסוריה למלחמה ברומא באסיה הקטנה, הגיע לאנטיוכיה הטוען לכתר אנטיוכוס ה-13, בתמיכה רומית, אך התקשה לאחד את המלכות תחתיו.
לאחר שמאסה רומא מתקופת המאבקים על כס השלטון של הממלכה הסלאוקית, החליטה לספח אליה את הממלכה ב-65/4 לפנה"ס, בכך נסתיימה התקופה ההלניסטית באנטיוכיה והחלה התקופה הרומית.
אנטיוכוס השלישי "הגדול" היה המלך השישי בשושלת הסלאוקית.
בנו השני של סלאוקוס השני.
אנטיוכוס הומלך בגיל 18 או 19 ומלך במשך 37 שנים.
תקופת שלטונו הייתה הארוכה ביותר מכל המלכים הסלאוקים האחרים והמרחב הגאוגרפי של שלטונו היה הגדול ביותר מאז ימי הזוהר של סלאוקוס הראשון.
שלטונו התאפיין בשורה של מלחמות ומסעות צבאיים להרחבת הממלכה הסלאוקית ולגיבושה.
הוא היה המלך הסלאוקי הראשון שייסד את פולחן המלך באופן ריכוזי בסטרפיות השונות.
אנטיוכוס השלישי נולד בשנת 242 לפנה"ס לערך, היה בנו השני של המלך סלאוקוס השני.
הוא עלה לשלטון באופן בלתי-צפוי בגיל 19 לערך, לאחר שאחיו, המלך סלאוקוס השלישי, מת בפתאומיות (לפי תאוריות קונספירציה שונות הוא נרצח בידי שניים ממצביאיו), בזמן שהצבא המלכותי היה עסוק באסיה הקטנה.
עם עלייתו של אנטיוכוס לשלטון, נאלץ להתמודד עם הכאוס במערכת השלטונית, נאמנויות מעורערות של מקורבים ומרידה של שליטים מקומיים.
גילו הצעיר וחוסר הניסיון שלו העמידו אותו בכפיפות ליועצים בכירים, ובשנותיו הראשונות הובל יותר משהוביל.
בשנת 222 לפנה"ס מרדו מולון יחד עם אחיו אלכסנדר באנטיוכוס, הם השתלטו על טריטוריות רבות במזרחה של האימפריה.
שלטונו של מולון היווה איום ממשי לאנטיוכוס, כאשר הטריטוריה שסרה למרותו הייתה קטנה מזו שסרה למרותו של מולון.
בתחילה, בעצת הרמיאס, שלח אנטיוכוס את ה"מצביא העליון" קְסֵנוֹיטָס להכניע את מולון, אך זה ספג מפלה קשה.
בחורף 221-220 לפנה"ס החליט אנטיוכוס לצאת בראש צבאו נגד מולון.
לנוכח הופעתו של אנטיוכוס המלך, בכבודו ובעצמו, ערק מיד צבא מולון ועבר לצד אנטיוכוס.
מולון התאבד יחד עם כל מקורביו וגופתו הוקעה בראש חוצות.
המערכה מול מולון ואחיו חשפה מאבק בצמרת השלטונית הקרובה למלך - בין הרמיאס לבין אֵפּיגֵנֶס.
אפיגנס היה ראש הצבא הסלאוקי כאשר סלאוקוס השלישי נרצח.
מיד עם עלייתו של אנטיוכוס השלישי הוא הביע נאמנות למלך החדש.
אפיגניס הציע לאנטיוכוס לצאת בעצמו מול מולון, מכיוון שהוא צפה את הכניעה המידית למלך, הרמיאס הציע לשלוח מצביא.
בהמשך הביא הרמיאס לסילוקו של אפיגניס מתפקידו הצבאי בטענה שהמינוי מדלדל את קופת הצבא, ואף ארגן את חיסולו.
לאחר הולדת בנו מספר התערבויות נוספות של הרמיאס החשידו אותו בעיני אנטיוכוס, הרמיאס נרצח ומשפחתו הוצאה להורג.
הטענות חלוקות לגבי אכאיוס, האם הובל למלוכה או שדרש אותה.
אנטיוכוס אישר את מינוי של אכאיוס כמשנה למלך בטריטוריות הסלאוקיות שבאסיה הקטנה.
פוליביוס מתאר את עלייתו ונפילתו של אכאיוס באופן הבא: "עקב קשרי המשפחה שלו אכאיוס נקם את הרצחו של סלאוקוס השלישי) והרג את ניקנור ואפאטיוס (רוצחיו של סלאוקוס השלישי) ולקח אחריות על הצבא והאדמיניסטרציה...בשל כך הייתה לו ההזדמנות ואת התמיכה של חייליו...לקבל על עצמו את כתר המלכות.
הוא בחר לא לעשות כך ולתמוך במלכותו של אנטיוכוס....אולם כאשר הצליח מעבר לציפיות...הוא נסחף על ידי ההצלחה...קבל על עצמו את כתר המלכות וקרא לעצמו מלך...".
כעבור שנתיים הכתיר אכאיוס את עצמו למלך וביקש להרחיב את תחומי שלטונו דרומה להרי הטאורוס ומזרחה – ללב הממלכה הסלאוקית.
אנטיוכוס נעזר באטאלוס מלך פרגמון במערכה נגד אכאיוס.
אכאיוס מצידו ניסה להיעזר בבא כוחו של תלמי הרביעי – סוסיביוס, אשר בסופו של דבר הסגירו בידי אנטיוכוס.
אכאיוס, כנהוג בקרובים מורדים, הוצא להורג באופן משפיל (215 לפנה"ס).
רוב שנות מלכותו של אנטיוכוס אופיינו היחסים עם ממלכת בית תלמי במתיחויות ובמאבקי כוחות.
נקודת הפתיחה במערכת מול התלמים היה ההפסד בקרב רפיח, המשכה במלחמות וסיומה בחתונה.
בשנת 219 לפנה"ס החליט אנטיוכוס לנצל חוסר יציבות פוליטי במדינה התלמית ולצאת למסע כיבושים, מה שמכונה המלחמה הסורית הרביעית.
הוא כבש מחדש את נמל אנטיוכיה ואת הערים הפיניקיות.
לאחר מכן הוא ייצב את השלטון בערים הפיניקיות וניהל משא ומתן דיפלומטי עם סוסיביוס הנציג התלמי לגבי שתי נקודות מחלוקת: השליטה בקוילה סוריה ומעמדו של אכאיוס בהסכם בין שתי המדינות (לפני המערכה מול אכאיוס).
באביב של 218 לפנה"ס החליט אנטיוכוס לסיים את המשא ומתן, ולצאת למסע כיבושים בארץ-ישראל.
המסע עבר בהצלחה מרובה, עד הגעתו לרפיח.
אנטיוכוס לא היה ער לגיוס האדיר שמארגן תלמי ואולי היו אלו ניצחונותיו בארץ ישראל, שהקהו את חושיו.
הוא סיים את הקרב בתבוסה קשה לצבאו.
תלמי כבש מחדש את קוילה-סוריה.
בשנת 202 לפנה"ס פתח אנטיוכוס במלחמה הסורית החמישית.
הוא ניצל שוב את חולשתו של השלטון התלמי, אך הפעם הוא נערך היטב למלחמה וגם חבר לפיליפוס החמישי מלך מוקדון.
בקרב שנערך במבואות הירדן, הצבא המצרי הובס.
השליטה המצרית על ארץ ישראל וסוריה התפוררה.
ארץ ישראל הפכה לטריטוריה סלאוקית.
אנטיוכוס ארגן את הטריטוריות החדשות במסגרת סטראפית קויליה-סוריה ופוניקיה.
על פי בקשת הרומים, שחששו לאספקת התבואה ממצרים, אנטיוכוס נמנע מלפלוש למצרים.
בשנת 212 לפנה"ס יצא אנטיוכוס למסע של כשמונה שנים (עד 204 לפנה"ס) מזרחה ("אנבסיס"; המסע לפנים הארץ).
במהלך מסע זה, הוא ניסה לשחזר את מסעו של אלכסנדר הגדול למזרח, אך בעיקר לייצב את השליטה הסלאוקית על הסטרפיות המזרחיות.
ראשית הוא ביקש לסדר את המצבורים הכספיים על ידי הסדרי חובות עם קסרקסס מלך ארמניה.
בדרכו מזרחה הוא יצא לקרב נגד ארסאקיס השני מלך פארתיה, והחזיר אותה למעמד סטרפיה וחייב את מלכה בתשלום מיסים.
בבאקטריה המלך אותידמוס הכין את צבאו לפלישת אנטיוכוס וניסה למנוע אותה.
אנטיוכוס הצליח לחצות את נהר אריוס והשתלט על באקטריה.
במשא ומתן בין אנטיוכוס לאותידמוס, ניסה האחרון לשכנע כי יש לשתי הממלכות אינטרסים משותפים במניעת פולשים ממזרח למדינות התרבות ההלניסטיות.
על פי המקור של פוליביוס המתיחות המתוארת בין אנטיוכוס לאותידמוס נבעה מאי הבנה: "אותידמוס...ענה לשליח שזה לא נכון שאנטיוכוס יגרשו ממלכתו.
הוא בעצמו לא מרד במלך, אלא הוא השמיד את הצאצאים של אחרים שכן מרדו במלך, כך הוא הבטיח את מלכותו על באקטריה.
...הוא הזמין את אנטיוכוס לא לסרב לו לתואר ולתפקיד המלך"....לבסוף הוא מוסיף: "ערב רב של נוודים מהווים איום לשניהם והארץ בוודאי תהפוך לברברים אם הם יאפשרו להם לפלוש....".
המשא ומתן הסתיים בברית נאמנות ובנישואי אותידמוס עם אחת מבנותיו של אנטיוכוס.
בעקבות המסע זכה אנטיוכוס בתואר "Megas" – "הגדול".
בשנת 206 לפנה"ס הגיע אנטיוכוס להודו וחידש את הקשרים עם סופאגיניס המלך ההודי שהכיר בעליונותו של אנטיוכוס והתחייב לספק לו פילים.
אנטיוכוס לא התכוון להפוך את הטריטוריות ההודיות לסטרפיות.
לקראת סיום המסע הגיע אנטיוכוס למפרץ גירה – בחריין וחידש את הברית עם הערבים, בתמורה לחירותם ולשלומם הוא קיבל מהם ממון רב.
את מסעו הוא סיים בסלאוקיה שעל נהר חידקל.
היחסים עם הרפובליקה הרומית התחילו בדיפלומטיה והסתיימו בהסכם משפיל לאנטיוכוס.
בשנים 201-200 לפנה"ס הגיעה משלחת רומית לאנטיוכוס להתדיין בכינון היחסים בין שתי המדינות.
אנטיוכוס טעה להבין כי רומי מכירה בשאיפותיו במערב.
בשנת 197 לפנה"ס התחיל אנטיוכוס להתקדם מערבה.
הוא השתלט על תראקיה והמשיך לחופיה של אנטוליה עם צבא רב.
הוא הצליח בעזרת הרודים להשתלט על חבל ליקיה והמשיך לחופה המערבי של אסיה הקטנה.
למעשה אנטיוכוס ניסה למלא את החלל בטריטוריות שהיו בעבר חלק מממלכת תלמי וממלכת מוקדון.
אנטיוכוס לא הצליח להכניע את הערים סמירינה ולאמפאקוס והן קראו לעזרת הרומים.
הרומים דרשו מאנטיוכוס לפנות את הערים שהיו כפופות לתלמי ולפיליפוס החמישי (מלך מוקדון) ולהתרחק מאירופה.
בחורף 194-193 לפנה"ס, הבין אנטיוכוס כי מלחמה בינו לבין רומי היא רק עניין של זמן.
הרומים הצהירו כי הם רואים עצמם משחררי ערי יוון מידי אנטיוכוס ודרשו ממנו שנית להתנער מערי אירופה ומערי אסיה שתחת כיבושו.
באותו הזמן התחרו גם הרומים וגם אנטיוכוס על נאמנותן של ערי יוון.
ב-192 לפנה"ס הגיע אנטיוכוס ליוון וניסה בעזרת האייטולים להשיג בני ברית נוספים ביוון, ללא הצלחה מרובה.
בסתיו 192 לפנה"ס פרצה המלחמה בין רומי לאנטיוכוס.
בקרב תרמופילאי שנערך במצרי תרמופילאי נותר אנטיוכוס עם 500 לוחמים בלבד, גם האייטולים שהיו בני בריתו נחלשו ובסופו של דבר נכנעו לרומים.
המערכה הבאה התרחשה בים האגאי, למרות הריכוז הגדול של כוחות ימיים וכן הגיוס ההמוני שערך אנטיוכוס בעזרת חניבעל מקרתגו, עד חורף 191-190 לפנה"ס רוב חופו של הים האגאי נמצא תחת שליטה רומית.
אנטיוכוס שב לניסיונותיו הדיפלומטיים, אך יחסם המשפיל של הרומים הוביל את אנטיוכוס, שלא היה מוכן לקבל את תנאיהם, לשני קרבות נוספים: קרב ימי שנכשל וקרב מגנסיה (189 לפנה"ס) הכריע את המערכה סופית לטובת הרומים.
בשנת 188 נחתם הסכם אפאמיאה שבו סוכמו תנאי הכניעה של אנטיוכוס: אנטיוכוס התחייב להוצאות המלחמה ולתשלומים אדירים לצבא הרומי וכן למסירת שבויי מלחמה, נסיגה כללית מערי יוון וערי אסיה הקטנה, פירוק הצבא מחלק גדול מנשקו – מסירת הפילים לרומי ואחזקת צי ימי קטן.
רומי למעשה ניתקה את הממלכה הסלאוקית מאסיה.
ההפסד מול רומי הביא למשבר מדיני וכלכלי בממלכה הסלאוקית.
בניסיון למלא מחדש את קופת המדינה, ערך אנטיוכוס מסע לסטראפיות המזרחיות שעוד נותרו בשליטתו, במטרה לבזוז את בתי האוצר של המקדשים.
בשנת 187 לפנה"ס, ניסיון זה עלה לו בחייו כאשר עלה לבזוז את מקדש בל בבירת חבל עילם ותושבי המקום מניסים אותו.
אנטיוכוס השלישי היה רפורמטור דתי: החידוש הראשון היה ייסודה של דת ריכוזית חדשה באימפריה, החידוש השני היה מושאי הפולחן הדתי שהם על פי אנטיוכוס: הוא עצמו, אשתו לאודיקה ואבותיו המלכים הסלאוקים הקודמים בדרגות אלים.
עוד מראשית השושלת הסלאוקית החלו המלכים הסלאוקים לקדם את פולחן השליט כחלק מהיותם אדוני אסיה וכחלק ממנהג המקום, ללא התייחסות לאופיים האלוהי של המלכים.
העתקים של צווים מלכותיים (ידועים במחקר ככתובת לאודיקה) שנמצאו במדי ובפריגיה וממוענים לסטרפים השונים מוכיחים את מרכזיותה של הדת החדשה.
בצווים ניתנו הסברים לגבי מושאי הפולחן, הוראות לגבי מינויי כוהנים גדולים ולבושם ולגבי הפצת הפולחן המלכותי ברחבי האימפריה.
אנטיוכוס דרך הצווים ביקש להשיג אחידות בדרכי הפולחן של הדת החדשה.
אנטיוכוס ביקש בצווים להצדיק את הפולחן עבור אשתו, הוא תיאר את השירות שהיא נתנה לנתיניה, את נאמנותה ואמונתה הדתית "המלך אנטיוכוס למנדמוס...מקווה לעלות את כבודה של אחותנו ומלכתנו לאודיקיה...לא רק בעקבות חיבתה ודאגתה לנו, אך גם בשל דביקות אמונתה....כוהנות גדולות ילבשו כתר מוזהב עם דיוקנה (של המלכה)...".
אנטיוכוס ככל הנראה הקנה חשיבות רבה לאופיו של אדם וחשב כי אדם בדרגת אל יכול להיות רק דמות בעלת הישגים מרשימים, ייתכן שזו הסיבה שהוא לא העלה גם את ילדיו לדרגת אלוהות.
גם בחירת הכוהנים הגדולים הייתה מוקפדת, הם היו צריכים להוכיח שירות טוב, נאמנות ורצון טוב.
אין עדויות לגבי מהות הפולחן כמו גם להיקפו, ההשערה היא כי הפולחן חייב את אנשי חצר המלך, הצבא והמקורבים.
סביר להניח כי בפסטיבלים דתיים הקשורים לפולחן זה ביצעו הכוהנים מה שהתבקשו ולקחו בהם חלק יוונים ולא יווניים ובעיקר סוחרים, שמבחינתם פסטיבלים דתיים היו אירועים עם רווח נאה בצידם.
ככל הנראה הדת נוסדה בשנת 193 לפנה"ס, השנה בה הגיעה הממלכה הסלאוקית לשיא גודלה.
עם זאת, אנטיוכוס מעולם לא עירב את מעמדו הדתי בתחומים אזרחיים – הוא לא השתמש במושג אלוהי (Theos) במסמכים רשמיים או במטבעות.
אנטיוכוס השלישי היה בנו של המלך סלאוקוס השני והמלכה לאודיקה השנייה.
הוא ירש את אחיו הבכור סלאוקוס השלישי, לאחר שזה נרצח.
בשנת 222 לפנה"ס התחתן אנטיוכוס עם הנסיכה לאודיקה מפונטוס.
נולדו להם שמונה ילדים – שלושה בנים וחמש בנות.
עדויות שונות מתארות את תפקידן של חלק מבנותיו בפולחן הדתי שייסד אנטיוכוס לכבודו ולכבוד אשתו או בדיפלומטיה הסלאוקית.
לאודיקה הרביעית, ביתו של אנטיוכוס, מונתה ככוהנת ראשית בפולחן המלכה בסטרפיה של מדיה תחת אחריותו של הסטרפה מנדמוס, כמו כן היא נישאה לשלושת אחיה.
קלאופטרה הראשונה בתו של אנטיוכוס נישאה נישואים פוליטיים עם תלמי החמישי אפיפנס על מנת לסיים את יחסי האיבה בין שתי הממלכות.
אנטיוכיס ביתו של אנטיוכוס נישאה למלך קפדוקיה בשנת 194 לפנה"ס, ובת נוספת נישאה עוד קודם לדמטריוס הראשון, בנו של אותידמוס מלך באקטריה.
באחת ההפוגות במערכה נגד רומי, בעוד אנטיוכוס ישב עם צבאו בכלקיס, הוא התחתן עם אישה מקומית בשם אֵאוּבּוֹיאָה.
ייתכן שוב שמדובר בנישואים פוליטיים, כיוון שאנטיוכוס איבד בני-ברית יווניים וניסה בכל כוחו ליצור בריתות חדשות.
המלכים הסלווקים מלכו בעזרת חלוקת הטריטוריה של הממלכה לסטרפיות – אזורי ממשל עצמאיים, אשר בראשם סטרפות.
הסטרפיות נוהלו לרוב באופן עצמאי בענייני כלכלה ופנים.
החובות של הסטרפות כלפי המלכים הסלואוקים הסתכמו בתשלום מיסים למלך ובגיוס כוח לחימה בעת הצורך.
הסטרפות נבחרו בקפידה על מנת להבטיח את נאמנותם.
המלכים נהגו לעיתים לערוך מסעות על מנת לפקח על הסטרפות מקרוב ולהבטיח את תשלום המיסים.
לדוגמה המסע בשנת 212 שערך אנטיוכוס לקסרקסס מלך ארמניה שלא הקפיד בתשלום מיסים למלכים הסלאוקים.
שליטה ישירה של אנטיוכוס נעשתה על אזורים בקוילה-סוריה לאחר המלחמה הסורית החמישית, באמצעות ממשל צבאי.
הניהול באזור זה אינו דומה לניהול בסטרפיות, במקרה זה הניהול נעשה על ידי מפקד צבאי וסוכניו הממונים ישירות על ידי אנטיוכוס ותפקידם היה ביצועי.
אנטיוכוס ביחסיו עם הכפופים לו ניסה לנהוג בדרכים דיפלומטיים ולהימנע ככל האפשר מלחימה.
אנו מוצאים לכך מספר דוגמאות: הפשרה הדיפלומטית שמגיע אליה אנטיוכוס עם אותידומוס מבאקטריה, העברת אוכלוסייה יהודית נאמנה לאזורי מרידה.
כמו כן אנטיוכוס דאג לנאמנות על ידי מתן הטבות ופטור ממיסים כמו עם היהודים לאחר המלחמה הסורית החמישית ועל ידי נישואים דיפלומטיים (משיא את בנותיו לאותידמוס ולתלמי החמישי).
בקיבוץ חפציבה נמצאה (אסטלה) כתובת יוונית חקוקה בסלע ובה הבטחות והנחות ליהודים ואישור לפולחן במקדשם שבירושלים, בעקבות סיועם במלחמה נגד ממלכת בית תלמי שבמצרים (ובית טוביה - השליטים היהודים המתייוונים שבעמון, אשר תמכו בשלטון תלמי ובכהן יאסון, מצאצאי צדוק, בניגוד להליופולוס המינוי הסלווקי - על פי ספר המקבים הראשון).
מספר עדויות מתוך קדמוניות היהודים מתארות יחסי נאמנות בין אנטיוכוס ליהודים.
תושבי ארץ ישראל ובכללם היהודים, סבלו מתהפוכות וממאבקים בין שתי הממלכות ההלניסטיות.
רוב התושבים היהודים מאסו משלטון בית תלמי וכאשר הנושא עלה לדיון בגרוסיה (מועצת הזקנים) בראשות שמעון הכהן, הוחלט להתייצב לצד הסלאוקים במאבקם בשלטון התלמיי.
בקיץ 201 לפנה"ס סייעו היהודים לצבאו של אנטיוכוס ונתנו אספקה לחיילים ולפילים.
במהלך הקרב ניזוקו ירושלים ותושביה קשות, על נאמנותם לאנטיוכוס.
בתמורה לסיוע פטר אנטיוכוס את תושבי ירושלים ונכבדיה ממיסים שונים, וסיפק חומרים לפולחן היהודי בבית המקדש ולשיפוצו וכן אפשר ליהודים לחיות על פי "חוקי האבות".
צ'ריקובר מפרט כי "חוקי אבות" אין כוונתם רק לציוויים הדתיים, אלא הם הכילו למעשה את כל המערך הפוליטי-פנימי של ירושלים, כלומר שלטונו התיאוקרטי של הכהן הגדול וזקני העם.
למעשה הרשות לחיות על פי חוקי האבות התבטאה באוטונומיה יהודית מוגנת על ידי המנגנון הצבאי של המלך הסלאוקי.
תעודה נוספת המובאת על ידי יוספוס פלביוס מעידה על התמיכה הסלאוקית בשלטון התיאוקרטי הירושלמי על פי חוקי האבות.
איסור דומה מופיע במגילת קומראן איגרת מקצת מעשה התורה (פרק ב' שורות 60-58): "ואין להביא למחני הקודש כלבים שהם אוכלים מקצת עצמות המקדש והבשר עליהם כי ירושלים היאה מחנה הקדש".
ככל הנראה הצו כוון לאנשים שאינם יהודים המגיעים לירושלים.
נראה כי אין כאן התערבות כפויה של השלטון הסלאוקי, אלא תמיכה רשמית בחוק של הנהגה הדתית של ירושלים.
באחד הוויכוחים בספרו 'נגד אפיון', לדברי יוסף בן מתתיהו בבית המקדש היה נהוג להקריב קורבנות לאלוהים עם תפילה לשלומו של המלך.
גם יהודי התפוצות נחשבו לאוכלוסייה נאמנה.
העתק של הצו לזאוקסיס המוזכר גם כן בקדמוניות היהודים, מתאר העתקת 2,000 משפחות יהודיות מבבל וממסופוטמיה לאזור לידיה ופריגיה, היכן שהאוכלוסייה המקומית החלה למרוד.
הבחירה ביהודים מוסברת כך: "כי מאמין אני, שהם (היהודים) יהיו שומרים הדורשים טוב לעיניינו מפני יראת האלוהים (אשר בליבם), ויודע אני שאבותי העידו עליהם בדבר נאמנותם ומסירותם לכל אשר יבוקש מהם.".
כלומר אנטיוכוס ראה ביהודים אוכלוסייה נאמנה שתסייע לו לפתור משברים פוליטיים, הוא הכיר בקושי שבמעבר ולכן, על פי הצו, ניסה ככל יכולתו לסייע להם: הם יוכלו להמשיך להתקיים על פי חוקיהם, הם יקבלו נחלה, קרקע חקלאית ופטור ממיסים עד שיתבססו.
המערכת הכלכלית הסתמכה ברובה על מיסים שנגבו מהסטרפות ורוכזו באוצר המלך.
המיסים יכלו להיות בתשלום כסף "טאלנטים" או במוצרים.
כמו כן היו מספר תחומים שלמלך הייתה אחריות כלכלית ישירה עליהם, לדוגמה: יערות, מכרות, שווקים וירידים.
המנגנון הכלכלי היווה ערוץ דיפלומטי נוסף, להצהרת נאמנות או כהודיה – הסוחרים הערביים של גרה סיפקו מתנות לאנטיוכוס: חמש מאות טאלנטים (משקל) של לבונה ומאתיים טאלנטים של שמן הקינמון, בתמורה לחירותם, היהודים בירושלים קיבלו פטור מחלק מהמיסים על מנת לאפשר להם לשקם את עירם וכן כהודיה על נאמנות.
אנטיוכוס דאג למלא את אוצר המלך על ידי עריכת מסעות כדי להבטיח תשלום מיסים כמו המסע לארמניה (212 לפנה"ס).
דרך נוספת הייתה לבזוז את אוצר המקדשים או להכביר עליו מיסים, למעשה כך הוא גם מצא את מותו, כאשר הוא ניסה לבזוז את אוצרות המקדש בעילם בשנת 187 לפנה"ס.
אנטיוכוס הראשון תאוס (או בשמו המלא: "אנטיוכוס, רב-הצדק, אל דגול, ידיד העם הרומאי והעם היווני", ביוונית עתיקה: Ἀντίοχος ὀ Θεός Δίκαιος Ἐπιφανής Φιλορωμαίος Φιλέλλην; 86 לפנה"ס בערך - 38 לפנה"ס) היה המלך הידוע ביותר של ממלכת קומגנה.
הריסות מקדש הקבר של אנטיוכוס תאוס על פסגת הר נמרוט בטורקיה הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1987. בין היתר כולל האתר תבליטים באבן חול שנחשבים לתיאור המוקדם ביותר של לחיצת יד.
אנטיוכוס היה ככל הנראה בנם היחיד של המלך מיתרידטס הראשון והמלכה לאודיסה הרביעית מקומגנה.
אנטיוכוס היה חצי ארמני, צאצא רחוק של שושלת המלוכה האורונטידית (ששלטה בארמניה בשטחים של הממלכה העתיקה אוררטו מתקופת הברזל), וחצי יווני.
אביו היה צאצא של מלכי פרתיה ולפי ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בהר נמרוט, היה אף צאצא ממשפחתו של דריווש הראשון, מלך פרס.
אמו הייתה נסיכה יוונית של הממלכה הסלאוקית.
סבתו הייתה קלאופטרה השישית מבית תלמי.
על כן היה אנטיוכוס צאצא ישיר של סלאוקוס הראשון מהממלכה הסלואקית, תלמי הראשון ממצרים, אנטיגונוס מונופתלמוס ממוקדון, ליסימכוס מתראקיה והמצביא המקדוני אנטיפטרוס.
חמשת אלו שירתו כמפקדי צבאו של אלכסנדר הגדול.
הוריו של אנטיוכוס נישאו כחלק מהסכם שלום בין ממלכותיהם, כשאביו אימץ את התרבות היוונית.
מעט ידוע על ראשית חייו של אנטיוכוס.
כשאביו מת בשנת 70 לפנה"ס, אנטיוכוס ירש אותו כמלך.
אנטיוכוס נישא לבתו של אריוברזנס הראשון, מלך קפדוקיה ונולדו להם חמישה ילדים.
בנו מירידטס השני ירש אותו כמלך לאחר מותו ב-38 לפנה"ס.
בזמן שהאימפריה הרומית סיפחה שטחים באנטוליה באמצעות דיפלומטיה, אנטיוכוס הצליח לשמור על קומגנה עצמאית ללא שליטה רומאית.
אנטיוכוס מוזכר לראשונה בכתבים רומיים ב-69 לפנה"ס, בהקשר של המערכה שניהל לוקולוס נגד המלך הארמני טיגראנס הגדול.
אנטיוכוס כרת הסכם שלום עם פומפיוס ב-64 לפנה"ס, לאחר שפומפיוס פלש בהצלחה לסוריה.
אנטיוכוס ופומפיוס הפכו בשלב זה לבני ברית.
אנטיוכוס קיבל ב-59 לפנה"ס את הטוגה פּרַאֵטֵקְסטַה וקיבל הכרה רשמית מהסנאט הרומאי כבן ברית של רומא.
אנטיוכוס קיבל שרביט משנהב וגלימה רקומה והרומאים פנו אליו כ"מלך", "בן ברית" או "חבר".
הקריאה בכינויים אלו היא מסורת כלפי בני ברית לרומא.
החל מתקופת שלטונו והלאה מלכי קומגנה נודעו כבני ברית נאמנים ביותר לעם הרומי.
כשמרקוס טוליוס קיקרו היה המושל הרומי של ביתיניה ב-51 לפנה"ס, אנטיוכוס סיפק לו מודיעין על תנועת הכוחות של הפרתים.
במהלך מלחמת האזרחים בין יוליוס קיסר ופומפיוס, אנטיוכוס סיפק חיילים לכוחותיו של פומפיוס.
ב-38 לפנה"ס, פובליוס ונטידיוס בסוס, ששימש לגאטוס של מרקוס אנטוניוס, ב-38 לפנה"ס, שאף פובליוס ונטידיוס בסוס, ששימש לגאטוס של מרקוס אנטוניוס, לתקוף את אנטיוכוס וממלכתו, לאחר המערכה שניהל מול הפרתים.
מרקוס אנטוניוס ופובליוס ונטידיוס בסוס רצו באוצרות ובעושר של ממלכת קומגנה, אך כשהתכוננו להסתער על הממלכה ועל בירתה סַמוֹסָטַה, אנטיוכוס נשא ונתן עמם והגיע להסכם שלום.
אנטיוכוס הראשון התפרסם כמי שבנה את מקדש הקבר המרשים בהר נמרוט.
בעת תקופת מלכותו יצר אנטיוכוס פולחן אישיות סביבו וניסה ליצור פולחן סביבו גם לאחר מותו.
הוא שאב השראה מדת הזורואסטריות הפרסית, שאותה יצר זרתוסטרא.
אנטיוכוס הותיר כתבים רבים ביוונית החושפים היבטים שונים לגבי דתו המסבירים את מטרות מעשיו.
באחד מכתביו, כתב אנטיוכוס שיש להציב את קברו במקום נישא וקדוש שיהיה מרוחק מהעם הפשוט וקרוב לאלים, כדי שיהיה בקו אחד יחד אתם.
אנטיוכוס ביקש שגופתו תישמר לעד.
האלים שלהם סגד היו מיזוג של אלים יווניים, ארמניים ואיראניים, והדמויות המונומנטליות באתר הר נמרוט מציגות השפעות חזותיות פרסיות ויווניות גם יחד: ניתן להבחין בהשפעות פרסיות בביגוד, באביזרי הראש ובממדם הענק של הפסלים, בעוד שהייצוג של המאפיינים הפיזיים של הדמויות מושפע מסגנון האמנות היווני.
אנטיוכוס אימץ שיטה אסטרולוגית ייחודית, והניח את היסודות לרפורמה בלוח השנה, על ידי שילוב השנה הקומגנית, שהייתה עד אז מבוססת על תנועות הירח, יחד עם השיטה המצרית המבססת את לוח השנה על מחזור התנועה של סיריוס.
עובדה זו מרמזת כי אנטיוכוס היה לפחות מודע לתפיסה ההרמטיציסטית, אם לא שותף מלא לגישה זו.
מתחם קברו של אנטיוכוס נבנה כך שניתן יהיה לערוך בו חגיגות דתיות.
בכל חודש הוא ערך שני ימי חג לפולחנו: הראשון הוא יום הולדתו, שנחגג בכל 16 לחודש, ואירוע הכתרתו, שנחגג בכל עשירי לחודש.
הוא הקצה מימון לאירועים אלו מנכסים שהשתייכו חוקית לאתר.
הוא אף מינה משפחות של כמרים ושל זונות קדושות כדי שיקיימו את הפולחן, וצאצאיהם יועדו להמשיך את מסורת הפולחן לעד.
הכמרים לבשו חלוקים פרסיים מסורתיים ועיטרו את דמויותיהם של האלים ואבותיו של אנטיוכוס בכתרי זהב.
הכמרים שרפו קטורת, הניחו צמחים ריחניים והציעו "קורבנות מפוארים" אחרים על המזבחים שהונחו לצד כל פסל.
במתחם הקבורה נערכו משתים מפוארים לכבוד המתים המכובדים, ואליהם הוזמנו כל האזרחים והחיילים.
במהלך המשתים, נאסר על המשתתפים לגלות גישה עוינת ואנטיוכוס הורה למשתתפים ליהנות, לאכול, לשתות יין ולהאזין למוזיקה הקדושה שאותה ניגנו נגני המקדש.
במשך דורות רבים היה קברו של אנטיוכוס אתר נשכח, עד שב-1881 נתגלה באקראי על ידי מהנדס גרמני.
הגילוי הביא לעבודות סקר שנתיים לאחר מכן.
החפירות התחדשו ב-1953 על ידי תרזה גואל האמריקנית, אך הקבר עצמו לא נמצא.
שרידי הארמון המלכותי הידוע בשם "אֶסְקִי קָלֵה" ("המצודה העתיקה", בטורקית) נמצאו באתר העיר ההיסטורית ארסמיה שם הותיר אנטיוכוס כתובות ביוונית על ייסודה ובניינה ובה נקבר אביו, מיתרידטס הראשון קליניקוס.
חומר אנטיכולינרגי הוא חומר החוסם את הנוירוטרנסמיטר אצטילכולין במערכת העצבים המרכזית ובמערכת העצבים ההיקפית.
חומרים אנטיכולינרגיים מעכבים דחפים עצביים פאראסימפתטיים על ידי חסימה סלקטיבית של קולטני אצטילכולין בתאי עצב.
סיבי העצב של המערכת הפאראסימפתטית אחראים על תנועה לא רצונית של השרירים במערכת העיכול, בדרכי השתן, בריאות, ובחלקים רבים אחרים של הגוף.
תרופות אנטיכולינרגיות מחולקות לשלוש קטגוריות בהתאם לתפקידן: אנטימוסקרינים, חוסמים גנגליוניים וחוסמים נוירומוסקולריים.
תרופות אנטיכולינרגיות משמשות למגוון מצבים רפואיים:
הפרעות במערכת העיכול (למשל כיב פפטי, שלשול, עווית שוער, דיברטיקוליטיס, קוליטיס כיבית, בחילות, הקאות)
הפרעות גניטואורינריות (למשל דלקת שלפוחית השתן, דלקת השופכה, פרוסטטיטיס)
נדודי שינה, אם כי בדרך כלל רק לטווח קצר
הפרעות נשימה (כגון אסתמה, ברונכיטיס כרונית, מחלת ריאות חסימתית כרונית)
סינוס ברקדיקרדיה כתוצאה מרגישות יתר של העצב התועה.
תופעות הלוואי של תרופות אלו רבות ומגוונות, ביניהן:
ירידה בייצור ריר באף ובגרון; כתוצאה מכך תחושה של יובש בגרון.
יובש בפה - עם אפשרות האצה של התפתחות עששת.
עצירה של הזעה; וכתוצאה מכך ירידה עוריות תרמי פיזור המוביל חם, כתמים, או עור אדום.
אישונים מורחבים; כתוצאה מכך רגישות מוגברת לאור (פוטופוביה).
הגדלת הלחץ התוך עיני; מסוכן עבור אנשים עם גלאוקומה צרת-זווית.
תופעות לוואי אפשריות במערכת העצבים המרכזית:
הזיות חזותיות, שמיעתיות או אחרות.
לעיתים נדירות: פרכוסים, תרדמת, ומוות.
תת-לחץ דם תנוחתי - מעלה משמעותית את הסיכון לנפילות בקרב קשישים.
חולים מבוגרים נמצאים בסיכון גבוה יותר לחוות תופעות לוואי הקשורות למערכת העצבים המרכזית עקב ייצור נמוך של אצטילכולין בגיל זה.
תסמונת אנטיכולינרגית היא תסמונת הפיכה המסתיימת ברגע שהחומר שגרם לה מופרש מהגוף.
מעכבי אצטילכולין אסטראז כמו פיזוסטיגמין נמצאים בשימוש כאנטידוט במקרים של תסמונת אנטיכולינרגית מסכנת חיים.
אנטיוקיה (בספרדית: Antioquia) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בצפון-מערב קולומביה והוא גובל בים הקריבי ובקורדובה בצפון, בבוליבר, בסנטנדר ובבויאקה במזרח, בקלדס ובריסרלדה בדרום ובצ'וקו במערב.
המחוז הוא המאוכלס ביותר בקולומביה (להוציא העיר בוגוטה שיש לה מעמד עצמאי ושונה ממחוז ובה מתגוררים יותר אנשים).
בירת המחוז היא מדיין, העיר השנייה בגודלה במדינה אחרי בוגוטה.
בתקופה הפרה קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו מגלי הארצות הספרדים רודריגו דה בסטידס, חואן דה לה קוסה ווסקו נונייס דה בלבואה ב-1500 שסיירו לאורך החוף הצפוני של קולומביה המודרנית, מקאבו דה לה ולה במזרח ועד מפרץ אורבה ושטחי פנמה המודרנית במערב.
לקחו כמה עשרות שנים עד שנוסדה באזור התיישבות קבע של הספרדים.
ב-1541 הקונקיסטדור חורחה רובלדו ייסד את התיישבות הקבע הראשונה באזור, שכעבור מספר שנים קיבלה את השם סנטה פה דה אנטיוקיה.
מקור השם לא ברור לחלוטין, אך ככל הנראה העיר נקראה על שמה של העיר העתיקה אנטיוכיה (אנטקיה בטורקיה המודרנית).
ברבות השנים השם הפך לשמו של האזור כולו וסנטה פה הפכה לבירה של פרובינציית אנטיוקיה שהוקמה במסגרת מלכות המשנה של גרנדה החדשה.
בתחילת המאה ה-19 החל המאבק לעצמאות האזור מהאימפריה הספרדית.
ב-1813 הוקמה "מדינת אנטיוקיה החופשית" שהצטרפה אל פדרציית הפרובינציות המאוחדות של גרנדה החדשה, אך הכתר הספרדי השתלט מחדש כעבור שנים ספורות.
המורדים לא אמרו את המילה האחרונה וכעבור עוד כמה שנים הוקמה רפובליקת קולומביה הגדולה.
הרפובליקה חולקה לשלוש מחלקות והמחלקות חולקו לפרובינציית, וכך נוצרה פרובינציית אנטיוקיה.
הבירה הראשונית של הפרובינציה הייתה סנטה פה, אך כעבור כמה שנים היא הועברה למדיין.
ב-1830 הרפובליקה פוצלה ואזור קולומביה העתידית הפך לרפובליקת גרנדה החדשה, ונוצרה מחדש פרובינציית אנטיוקיה.
לאחר ההפסד של השמרנים במלחמת האזרחים ב-1851 , הפרובינציה שתמכה בשמרנים פוצלה על ידי הממשל ברשותו של חוסה אילריו לופס לשלוש פרובינציות: אנטיוקיה שבירתה הייתה סנטה פה, מדיין שבירתה הייתה מדיין וקורדובה שבירתה הייתה ריונגרו.
השמרנים חזרו לשלטון ב-1855 והפרובינציה אוחדה מחדש.
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית ונוצרה מדינת אנטיוקיה בשטחי הפרובינציה לשעבר.
ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית ונוצר מחוז אנטיוקיה.
ב-1908 המחוז פוצל לארבעה, אך החלוקה החדשה לא שרדה זמן רב.
כלכלת המחוז ענפה וכוללת ענפים רבים שהעיקריים שבהם הם חקלאות, הכוללת גידול קפה ובננה, כרייה, גידול מקנה, חליבה, תעשייה, שירותים טכנולוגיים, מסחר ותיירות.
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לתשעה אזורי משנה (Subregiones) כדלהלן:
גאיוס יוליוס אנטיוכוס (הרביעי) אפיפנס היה מלך קומגנה האחרון, ומלך בה בין השנים 38–72 לספירה כמלך קליינט של האימפריה הרומית.
אנטיוכוס נולד כנסיך של משפחת המלוכה של קומגנה.
הוריו, אנטיוכוס השלישי, מלך קומגנה והמלכה יוטאפה , היו אחים בקשר דם מלא שהתחתנו זה עם זה.
גם אנטיוכוס הרביעי התחתן עם אחותו מקשר דם מלא, יוליה יוטאפה .
אנטיוכוס היה ממוצא ארמני, יוונים ומדיי.