tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהן מצלמת FinePix READ 3D W1 של חברת פוג'י המאפשרת צילום תלת־ממד, ומצלמת Coolpix S1000pj של חברת ניקון בעלת מקרן מובנה, המאפשר להקרין תמונות וסרטונים על גבי קיר או מסך.
שברו את השיא מבחינת רזולוציה, מצלמות רפלקס "פול פריים", קנון EOS 5D Mark II בעלת רזולוציה של 21 מגהפיקסל, ודגמי אלפא A850 ו-A900 של חברת סוני בעלות רזולוציה של 24.6 מגהפיקסל.
באותה שנה הופיעה מצלמה ראשונה של סמסונג התומכת בדואל-ויו, הוספת מסך קדמי לצילום פורטרט עצמי.
ב-2010 המשיכו מצלמות הסופר זום להשתפר.
במאי 2010 הופיעה לראשונה מצלמה דמוית רפלקס בעלת זום כפול 30 (אולימפוס SP-800UZ).
כמו כן, זלגו מאפייני מצלמות הסופר זום למצלמות הקומפקטיות.
לראשונה הופיעו מצלמות כיס עם זום גדול, כך שזום כפול 10 כבר אינו נדיר.
(השיאנים היו דגמי לומיקס (DMC TZ7/DMC ZS3) של פנסוניק עם זום כפול 12, ופוג'י Finepix F300EXR, וקנון ממשפחת Powershot SX IS - שתיהן עם זום כפול 15), מספר מצלמות כיס שתמכו בווידאו ברזולציית HD הלך והתרבה.
תהליך המזעור במצלמות הכיס המשיך הן מבחינת הגודל והמשקל (התבלטה מצלמת Nikon S220 במשקל 100 גרם).
כן הופיעו מספר דגמים של חברות שונות ששולבו בהן מסך מגע, שאיפשר לייתר כפתורי הבקרה ולהגדיל את המסך כמעט לכל גודל גב המצלמה.
שנת 2010 הייתה שנת פיק בכמות ייצור מצלמות סטילס.
בשנה זו יוצרו בסך הכל 121 מיליון מצלמות סטילס מסוגים שונים (108 מיליון מצלמות קומפקטיות ו-12.9 מיליון מצלמות בעלי עדשות מתחלפות) על פי נתוני CIPA.
בתחילת 2011 הציגה סמסונג מצלמה נשלטת באמצעות טלפון נייד.
בדגם SH100 של החברה המצלמה מתממשקת עם טלפון נייד המופעל על ידי מערכת ההפעלה אנדרואיד וניתן בין היתר לשלוט באמצעותו על נתוני הזום והפוקוס של המצלמה.
חברת קסיו השיקה דגם (Exliim EX-H20G) הכולל GPS היברידי, הכולל בנוסף ל-GPS חיישן תנועה למקומות סגורים, וכן מפה עולמית ובסיס נתונים של אלפי אתרי תיירות, המוצגים אוטומטית לפי מיקום המצלמה.
בשנה זו החל מעבר של צילום וידאו במצלמות סטילס ל-Full HD.
בשנה זו גם הציגה חברת JVC את המצלמה ההיברידית הראשונה (דגמי GC-PX1 ו-GC-PX10), שמשלבת יכולות גבוהות, הן בצילום סטילס והן בצילום וידאו.
בשנה זו נסקו מצלמות הסופר זום לעד זום כפול 36 (Nikon Coolpix P500) ששווה ערך לזום 800 מ"מ במצלמות פילם.
באוקטובר 2011 הכריזה חברת לייטרו על מצלמת שדה אור (Light Field) הראשונה, המצלמת את התמונה במספר רב של ממדים.
בתחילת 2012 הציגה חברת נוקיה בתערוכת הסלולר בברצלונה סמארטפון PureView 808, הכולל מצלמה עם חיישן של 41 מגה פיקסל, כשהקונספט שלה לצלם ללא זום ולהתמקד במה שרצוי לאחר הצילום באמצעות זום דיגיטלי.
בסוף ינואר 2012 הכריזה חברת ניקון על מצלמת סופר זום בעלת זום כפול 42 המקביל לאורך מוקד 1,000 מ"מ, עם אופציה לצילום תלת־ממד (Nikon Coolpix P510).
ברבעון השני של 2012 השיקה חברת סמסונג קו מצלמות (דגמי NX) עם חיבור WIFI מובנה, המאפשר העלאת תמונות לאינטרנט ותצוגת תמונות במסכים התומכים בתכונה זו.
במרץ 2012 הכריזה קנון על מצלמת רפלקס מקצועית Canon 5D Mark III, בעלת רגישות ISO שמגיעה עד 25,600 שמאפשרת צילום בתנאים חשוכים.
שלה שני כרטיסי זיכרון: CF ו-SD, ובעלת פלס אלקטרוני.
בינואר 2012 הציגה חברת קודק את מצלמת האנדרואיד הראשונה (Polaroid's Android-powered), ולאחריה באוגוסט 2012 הציגה חברת ניקון אף היא מצלמת אנדרואיד (Coolpix S800c).
באוגוסט 2012 הציגה חברת קנון את מצלמת הסופר זום (PowerShot SX50 HS) עם זום מובנה של פי 50, המקביל לזום אנלוגי של 1,200 מ"מ.
בספטמבר 2013 הכריזה חברת סוני על עדשות QX10 וה-QX100 לסמארטפונים, המולבשות ומורכבות על הטלפון הנייד.
עדשות אלו כוללת זום אופטי, חיישנים, שבבים לעיבוד ולייצוב תמונה, חריצים לכרטיסי microSD ו-Memory Stick Micro, קישוריות NFC, וקישוריות Wi-Fi.
עדשות אלו מאפשרות להרחיב ולחזק את יכולות הצילום של הסמארטפון ומצד שני להשתמש בתשתית החזקה והגמישה שלו.
באוקטובר 2013 הכריזה חברת סוני על מצלמה A7R נטולת מראה בעל חיישן מסגרת מלאה (full-frame), בנפח של 36.8 מגה פיקסל.
בין הרבעון האחרון של 2013 לרבעון הראשון של 2014 הזום של מצלמות הסופר-זום עלה עד פי 60 (מקביל לזום אנלוגי של כ-1,400 מ"מ).
צילום הווידאו ברזולוציית FHD עבר לקצב של 60 פריימים בשנייה במספר מצלמות מובילות.
והרזולוציה של צילום הווידאו במצלמות סטילס מובילות עלתה ל-4K (הראשונה שבהן פנסוניק GH4 בפברואר 2014).
יותר ויותר חברות התחילו להכניס קישוריות WiFi מובנית למצלמות, שמאפשרת שליטה על המצלמה מסמארטפון והעברת תמונות למחשבים אחרים ולאינטרנט ישירות מהמצלמה.
שנת 2013 הייתה שנה משברית בעולם המצלמות, שבה ירד ייצור המצלמות על פי CIPA מ-100 מיליון מ-2012 ל-61 מיליון.
בינואר 2014 חשפה חברת Phase One את מצלמת הפורמט הבינוני הראשונה עם חיישן CMOS ברזולוציה של 50 מגה פיקסל, המיועד לפלח שוק קטן של צלמים מקצועיים.
במאי 2014 הכריזה חברת LG אלקטרוניקה על ה-G3, סמארטפון שבו הוכלל חיישן צילום עם מיקוד לייזר, דבר הגורם לדברי החברה להתמקדות תוך 276 אלפיות השנייה.
ברבעון הראשון של 2015 חברת ניקון שחררה את דגם P900 - מצלמת סופר זום בעלת זום פי 83 (שקול ל-2,000 מ"מ).
במאי 2015 חשפה חברת קנון מצלמת DSLR רגילה בעלת רזולוציה של 50 מגהפיקסל.
ביוני 2015 הכריזה חברת סוני על מצלמה נטולת מראה (A7R MK II) בעלת רזולוציה של 42.4 מגה פיקסל, וברגישות מקסימלית של 102,400 ISO.
באוגוסט 2015 הכריזה חברת פוג'יפילם על מצלמת האינפרה אדום הראשונה.
בספטמבר 2015 הציגה חברת קנון אב טיפוס של מצלמה בעלת חיישן ברזולוציה של 250 מגהפיקסל.
היא גם הציגה אב טיפוס של מצלמה בעלת חיישן עם רגישות של 4 מיליון ISO.
בשנת 2015 ירד ייצור מצלמות הסטילס הכולל ל-35 מיליון מצלמות, מתוכן 22 מיליון מצלמות קומפקטיות ו-13 מיליון בעלי עדשות מתחלפות (בתוך קטגורית העדשות המתחלפות כשליש היו מצלמות חסרות מראה וכשני שלישים מצלמות רפלקס).
בינואר 2016 השיקה חברת Phase One את מצלמת XF מסוג פורמט בינוני ברזולוציית חיישן בת 100 מגה פיקסל, שפותח בשיתוף עם חברת סוני.
בפברואר 2016 הכריזה חברת LG על ה־G5, מכשיר סמארטפון בעל שני חיישני צילום ראשיים ברזולוציות שונות ובזוויות צילום שונות (השני בזווית של 135 מעלות) שמשלימים אחד את השני.
שנת 2016 הייתה שנת מצלמה 360 מעלות.
בדרך כלל מדובר במצלמה בעלת שני חיישנים ושתי עדשות קמורות שממוקמות לכיוונים מנוגדים ומכסים זווית צילום של 360 מעלות בצילום אחד, אך ישנן גם מצלמות עם מספר רב של חיישנים כמו ה-VUZE.
סמסונג הכריזה בפברואר 2016 בשם Gear360, באותו חודש גם LG הכריזה על מצלמת 360. באוגוסט 2016 הכריזה ריקו על מצלמת 360 בשם °Theta S 360. בשנת 2016 חווה שוק המצלמות התכווצות נוספת.
בסך הכל יוצרו בשנת 2016 23 מיליון מצלמות מתוכן 11.3 מיליון מצלמות רפלקס וחסרות מראה.
בתחילת 2017 הציגה חברת OPPO הסינית סמרטפון המשלב זוג מצלמות עם יכולת זום פי 5 בשילוב עם חברת Corephotonics הישראלית.
חברת סוני הציגה ברבעון השני במצלמת הסמרטפון Xperia™ XZ Premium, את חיישן Exmor RS ברזולוציה של 4K, ואפשרות לקצב צילום חסר תקדים של 960 מסגרות בשנייה.
במהלך 2017 הציגו החברות המובילות מצלמות מסגרת מלאה (full-frame) ברזולוציה של בין 35 ל-50 מגהפיקסל לסטילס וברזולוציה של 4K לווידאו: ניקון D850, קנון 5D Mark IV וסוני Alpha A99 II.
מדובר במצלמות דגל של החברות, שמחירן נע סביב 3,000 דולר, ושמעלות את איכות הצילום הדיגיטלי לגבהים חדשים בפרמטרים שונים.
שנת 2017 עמדה בסימן ה-4K ברזולוציית צילום הווידאו.
מה שהתחיל ב-2015—2016 בדגמים בודדים הפך בשנה זו למגמה שולטת בחלק ניכר מהמצלמות.
בשנת 2017 נעצרה המגמה של התכווצות שוק הצילום.
בשנה זו על פי נתוני CIPA נוצרו 25 מיליון מצלמות, מתוכן 11.7 מיליון מצלמות בעלות עדשות מתחלפות.
ברבעון האחרון של שנת 2018 חברת ניקון שחררה את דגם Coolpix P1000 - מצלמת סופר זום בעלת זום כפול 125.
בשנה זו הוכרזו גם מצלמות ללא מראה ברזולוציה וידאו 4K ב-60 FPS.
בסוף השנה חברת הרחפנים DJI השיקה את ה-Osmo Pocket גרסה 2 – מצלמה מיוצבת זעירה, המכילה חיישן 1/2.3 אינץ', ברזולוציית 12 מגה פיקסל, וצילום וידאו 4k.
למצלמה עדשה רחבה בעלת זווית צילום של כ-80 מעלות.
החל מהרבעון הראשון של שנת 2018 התפתחה המגמה של ריבוי חיישני צילום בסמרטפונים.
בדגם P20 Pro של חברת וואווי, שהושק במרץ 2018, הותקנו שלשה חיישנים אחוריים.
חיישן ראשי צבעוני ברזולוציה של 40 מגה פיקסל, חיישן מונוכרומטי ברזולוציה של 20 מגה פיקסל וחיישן של 8 מגה פיקסל שמיועד לזום אופטי.
בסוף 2018 הכריזה LG על דגם V40. מכשיר שכולל שלשה חיישנים אחוריים: חיישן ראשי ברזולוציה של 12 מגה פיקסל, חיישן 16 מגה פיקסל בעל עדשה רחבה וחיישן שלישי ברזולוציה של 12 מגה פיקסל, בעל עדשת טלפוטו לביצוע זום האופטי.
בתחילת 2019 הכריזה חברת נוקיה על סמרטפון מדגם Nokia 9 PureView שמכיל בגבו מערך של חמישה חיישני צילום שמצלמים במקביל, כאשר המכשיר מבצע היתוך של הנתונים שמתקבלים מכל החיישנים לתמונה אחת.
בשיטה הזו טוענת חברת נוקיה שמתקבל פי 10 אור ביחס לצילום בחיישן בודד ואיכות התמונה משופרת בפרמטרים שונים.
גם חברת סמסונג שכבר שילבה בכמה מכשירים שלה בשנה הקודמת מערך מרובה חיישנים, הציגה את דגם מכשיר הדגל שלה, גלקסי s10, עם מערך חיישנים משולש בגבו.
לצילום באמצעות סמרטפונים הוכנס בשנה זו יכולת שיפור התמונה תוך כדי הצילום באמצעות בינה מלאכותית.
בספטמבר 2019 חשפה שיאומי את סמרטפון ה-Mi Mix Alpha שבו קבוע חיישן מתוצרת סמסונג, בן 108 מגה-פיקסל שמאחד ארבעה פיקסלים לפיקסל אמיתי, כך שהרזולוציה שתתקבל ממנו תהיה כ-27 מגה-פיקסל.
בשנת 2019 על פי נתוני CIPA נוצרו ברחבי העולם 14.8 מיליון מצלמות, מתוכן 8.2 מיליון מצלמות בעלות עדשות מתחלפות.
בשנת 2020 המשיכה המגמה של הירידה במכירת המצלמות ועל פי נתוני CIPA נוצרו בכל העולם 8.7 מיליון מצלמות, מתוכן 5.2 מיליון מצלמות בעלות עדשות מתחלפות.
עקב ההאטה במכירת מצלמות, בסוף דצמבר 2021 הודיעה חברת קנון כי תפסיק לפתח מצלמות רפלקס, גם חברת ניקון הודיעה שתפסיק לייצר חלק מדגמי מצלמות הרפלקס שלה מספר חודשים קודם.
לקראת סוף 2022 הוכרזה המצלמה הגדולה בעולם שמשקלה 3 טון ורוחבה מטר וחצי.
המצלמה ברזולוציה של 3,200 מגה-פיקסל שעלותה 168 מיליון דולר, תהיה הלב של טלסקופ חדש במצפה הכוכבים ורה רובין בהרי צ'ילה.
עולם הצילום הדיגיטלי פתח את תחום הצילום לשפע רב של אפשרויות ולשילובים רבים מאוד.
הופיעו מספר רב של מצלמות החל ממיקרו מצלמות שקשה להבחין בהן ועד למצלמות גדולות ומגושמות, בכל מיני צירופים.
ריבוי המצלמות ובעיקר הכללתן בטלפונים ניידים הגדיל מאוד את כמות האנשים העוסקים בצילום.
הכללה של אוטומציית צילום במצלמות רפלקס חובבים וירידת מחירן גרם לכך שמצלמות אלו הרחיבו את מעגלן גם לכאלו שאינם חובבי צילום הבקיאים ברזי הצילום אלא אף תיירים וסתם אנשים שמבקשים להפיק תמונות איכותיות.
כיום אפשר לסווג את המצלמות הדיגיטליות למספר רב של קטגוריות.
המצלמות נבדלות זו מזו בעיקר בייעודן ומטרתן, בסוג וגודל החיישן (איכות הצילום באותה רזולוציה תעלה ביחס לגודל חיישן).
באיכות העדשה וגודלה (בדרך כלל עדשות איכותיות של חברות ידועות, יתנו תוצאות טובות יותר).
במעבד ה-DSP, (שיוצר את התמונה הדיגיטלית), בגודל ובמשקל המצלמה, במסכי המצלמה ובאלגוריתמים שונים העוסקים בבקרת הצילום.
אלו מצלמות זעירות מגודל של שלט רכב ועד גודל של כרטיס אשראי, האבחנה שלהן נמוכה כמו גם איכות העדשה.
הן מיועדות בעיקר לצילום חטוף ומהיר ומטרתן העיקרית ריגול וצילום בהחבא, אבל גם ככלי עזר לאדם.
מצלמות אלו מוסלקות בטווח רב של מכשירים קטנים החל מעטים, שלטי רחוק ועד גלאי עשן ושעוני יד ואף משקפיים.
מחירן הטיפוסי של מצלמות אלו הוא כמה מאות שקלים, אך בין אלו יש היוצאות דופן.
משפחה זו של מצלמות הן מצלמות קטנות וזולות שמיועדות בעיקר לשידור וידאו באינטרנט.
מצלמות אלו מתחברות למחשב בחיבור USB, ומיועדות בעיקר לוועידת וידאו.
למצלמות אלו אין בדרך כלל שליטה באמצעות כפתורים חיצוניים.
ובדרך כלל לא קיים זום אופטי.
הפוקוס אוטומטי בדרך כלל ומיועד בעיקר לאזור קרוב.
הרזולוציה בדרך כלל נמוכה (בין VGA ל־HD).
במחשבים ניידים, בטאבלטים ובסאמרטפונים מצלמות כאלו בדרך כלל מוטמעות במסגרת מעל למסך.
עלות של המצלמות הללו בין 50 ל-700 שקלים.
יצרניות בולטות של מצלמות אלו הן מיקרוסופט, לוג'יטק, סיגמה, HP, GPT ,TEAC ,Creative ו-Muller.
משפחה זו של מצלמות מצלמות וידאו ומשדרות אותו באמצעות חיבור אתרנט או WIFI כנקודה חמה לשידור ברשת מקומית או באינטרנט.
צורת הפעולה היא בדרך כלל שידור אלחוטי רציף.
ניתן לשלוט על בקרת המצלמה מרחוק.
בחלק מהדגמים קיימים מנועים שמאפשרים לצודד ולהגביה את המצלמה ואף לבצע זום אופטי באמצעות מחשב מרוחק, תוך שימוש בדפדפן אינטרנט.
מצלמות אלו מריצות שרת אינטרנט על מערכת הפעלה שמוטמעת בהן, ובכך מאפשרות גלישה אליהן.
בדרך כלל משולבות במצלמות אלו תכונות נוספות כמו גילוי תנועה, התראת באימיילים וכדומה.
עלות טיפוסית של מצלמות אלו בין 500 ל-1,500 שקלים.
יצרניות עיקריות של מצלמות אלו D-Link, טופטיקו, סיסקו מערכות.
בתחילת ה-מאה ה-21 התפתחו סדרה של מצלמות לבישות, שמולבשות על הגוף, שמיועדות להנציח את הנוף מנקודת מבטו של האדם, להנציח את פעילות האדם או לשמש כמצלמת אבטחה אישית.
אחרת מהמפורסמות שבהן היא מצלמת GoPro שמיועדת בעיקר לצילומי וידאו איכותיים בפעילות אקסטרימית.
משפחה אחרת של מצלמות הן מצלמות שמורכבות על גבי משקפיים, שנועדו להיות מערכת למציאות רבודה, בה הנתונים שנראים מנותחים ומסופק עליהן מידע נוסף, למשל זיהוי פנים של אנשים והקרנת השמות שלהם על הצג של המשקפיים.
הידועה בהן היא מצלמת גוגל גלאס.
חברה נוספת שמפתחת משקפיים כאלו היא חברת אפסון.
משפחה של מצלמות אלו כוללת מספר רב של מצלמות, בגדלים שונים, ובצורת שונות, לעיתים נייחות ולעיתים מונחות על פדסטל חשמלי.
חלקן מיועדות לתנאי פנים להתקנה בתוך מבנה וחלקן מיועדות לתנאי חוץ.
למצלמות אלו בדרך כלל רזולוציה עד FHD, ושדה ראייה רחב, והן משמשות לצילומי וידאו בעיקר.
היקרות שבהן כוללות PTZ - פדסטל שמאפשר להזיז את המצלמה ועדשת זום למרחקים גדולים, ולעיתים פוקוס שנתמך בלייזר.
היציאות שלהן הן בדרך כלל יציאות AV אנלוגי, אך יותר ויותר מהן יכולות לשדר זרם וידאו ברשת.
לרוב הן מצלמות בתחום תדרים אופטיים רגילים, אך יש בהן מצלמות תרמיות שמבוססות על חיישנים שרגישים לקרינת חום.
מחירן מתחיל בכחמש מאות שקלים ויכול להאמיר עד למאות אלפי דולרים.
מצלמות סלולר הן מצלמות שמצורפות למכשירי סלולר או טאבלטים ואיכותן דומה לאיכות מצלמות הכיס.
הן יאופיינו בדרך כלל בעדשה קטנה, חיישן זעיר וללא זום (אם כי יש כמה חברות שנותנות זום כלשהו), ומבזק לד קטן.
ברוב הסמרטפונים קיימות לפחות שתי מצלמות, אחורית באיכות גבוהה וקדמית לצילומי סלפי ותקשורת וידאו באיכות נמוכה יותר.
ב-2009 המצלמות האחוריות רובן היו ברזולוציה של 3–5 מגהפיקסל, וב-2014 ברזולוציה שבין 8 ל-13 מגהפיקסל, וב-2016 אף הגיעו ל-16 מגהפיקסל.
ברוב המצלמות מסוג זה ניתן לצלם וידאו ברזולוציית HD ואף Full HD.
בדרך כלל המצלמות מגיעות עם שלל תכונות שונות כמו מצבי צילום שונים, טיימר פנימי, צילומים אמנותיים וצילום פנורמי, וקיימת בהן אופטימיזציה לתנאי השטח.
ברוב יש מקלט GPS ופלאש קסנון, כך שכאשר מתבצע צילום הנתונים הגאוגרפים נרשמים בקובץ המטא דאטא של התמונה.
מסך המגע וגודלו תורמים לידידותיות בהפעלת המצלמה.
יתרונן הוא הנגישות והזמינות התפעולית הגבוהה שלהן, עקב העובדה שהן כטלפון סלולרי נלקחות לכל מקום, דלוקות תמיד, ונמצאות במצב הכן, ולכן אפשר להפעילן במהירות ללא כל הכנות, ולעיתים אף בלחיצה על כפתור אחד כמו במכשירי סוני ואחרים.
ישנם סמרטפונים כדגמי LG שבהן יש שתי אחוריות (ואף יותר), שמשלימות אחת את השנייה, ואף מאפשרות צילום תלת־ממדי.
איכות מצלמות זו השתפרה באופן מטאורי, כיוון שחברות הסמרטפונים רואים במצלמה מרכיב חשוב בסמרטפון ועמלות לשפרו.
תפוצתן הגבוהה של מצלמות אלו והשיפור המתמיד באיכותן, נגסה במכירות רוב המצלמות האחרות, במיוחד הקומפקטיות, אך גם במצלמות SLR.
יצרניות בולטות של משפחת מצלמות זו הן אפל, סמסונג ,LG, וואווי, שיאומי, סוני ונוקיה.
מצלמות כיס או בשמן האחר מצלמות קומפקטיות, טובות באיכויות שלהן, נוחות מאוד לשימוש ונותנות תוצאות סבירות למשתמש.
יתרונן הוא הקומפקטיות שלהן, האפשרות לשאת אותן תמיד בכיס, בארנק או על החגורה, וזמינותן לצילום מידי.
לרוב המצלמות זום בסיס של פי 3, אבל יש שמגיעות עד פי 12 (קנון SX200 IS X12) ועד פי 18 (Samsung WB750) ויותר.
והרזולוציה שלהן יכולה להגיע עד 20 מגה פיקסל.
יצרניות בולטות של משפחת מצלמות זו הן ניקון, קנון, קסיו, פוג'י פילם, סוני, אולימפוס, פנסוניק, פנטקס, סמסונג, קודאק, ריקו ולייקה.
מצלמות אלו קרויות גם מצלמות דמויות SLR או מצלמות סופר זום.
הן מהוות פשרה נוחה לחובבי צילום לא מקצועיים שמעוניינים לחסוך את ההתעסקות בעדשות מתחלפות וכל העניינים הטכניים ובכל זאת להיות קרובים למצלמות הרפלקס, או לאלו שרוצים לצלם בזום גבוה למשל צילומי ציפורים וחיות במחיר סביר ובקלות בשימוש.
למצלמות אלו איכויות צילום טובות, המאפשרות לבצע הגדלות מהצילומים.
לחלק ממצלמות אלו אפשרות של בחירה ידנית של פרמטרים של צילום כמו מהירות תריס ומפתח צמצם בדומה למצלמות SLR.
יש מצלמות שתומכות בתכונות מתקדמות, כמו ניקון P90 שתומכת בגילוי תנועה, או אולימפוס SP-590UZ שתומכת בצילום על גבי צילום, או פוג'יפילם S-100FS שמבצעת אמולציה לסוג פילם שהצלם היה נוהג להשתמש בו.
בחלק מהמצלמות החדשות הוסרו פנל ה-LCD העליון, סוללות הליתיום הייחודיות, מתאם מבזק חיצוני, וכפתורים חיצוניים לשליטה על פונקציות, לעיתים כדי להוזיל את מחירן, ולעיתים לבדלן ממצלמות ה-DSLR.
משקלן של מצלמות דמויות ה-SLR נע בין 300 ל-600 גרם (אף שיש שמגיעות ליותר מ-900 גרם).
רוב המצלמות הללו כוללות עדשת זום קבועה שאינה ניתנת להחלפה.
חלק ממצלמות אלה, כגון ה-Panasonic Lumix DMC-FZ50, מעוצבות כך שממשק המשתמש יהיה דמוי-SLR וכוללות שליטה בזום ובמיקוד דרך טבעות על העדשה, שתי גלגלות לשליטה בחשיפה, תושבת Hot-Shoe למבזק (Flash) חיצוני, שמירה בפורמט JPEG והן בפורמט Raw, ממשק תפריטים מתקדם ועוד.
חסרונן של מצלמות אלו בעיקר במהירות הצילום, בזמן מחזור של צילום, ובצילום בתנאי תאורה חלשים.
יצרניות בולטות של משפחת מצלמות זו הן קנון, ניקון, פוג'י פילם, סוני, אולימפוס ופנסוניק.
מצלמות רפלקס דיגיטליות הן המצלמות המתקדמות ביותר, שלהן יש את מיטב הביצועים והיכולות, וניתן להפיק באמצעותן תמונות איכותיות מאוד.
(APS-C, APS-H ומסגרת מלאה (FF) בגודל שבין 370 ל-864 מילימטרים מרובעים) המאפשרים צילום איכותי ברזולוציות גבוהות (החל מ-18 מגהפיקסל וכלה ב-51 בסטילס, וצילום וידאו עד 4K נכון ל-2017), בתנאי ראות חלשים (ערכי ISO בין 6,400 ל-51,200), במהירות סגר מקסימלית גבוהה (בין 1/4000 ל-1/8000 שנייה) ובעוד פרמטרים רבים ושונים.
למצלמות אלו יש את הביצועים הטובים ביותר מבחינת רזולוציית תמונה, מהירות צילום וזמן תגובה, זמן מחזור הצילום, ותנאי תאורה.
את הגמישות המרבית הן מבחינת שיטות חשיפה, מדידת אור ומיקוד, הן מבחינת צורות צילום כמו צילום בצרורות, סצנות ואפקטים, והן מבחינת אביזרים היקפיים של המצלמה.
ישנה אפשרות להחליף עדשות, המאפשרות לצלם בזוויות, מרחקים, ובתנאי תאורה שונים.
כמו כן, ניתן להתקין מבזק חיצוני ולתקשר עם מבזק חיצוני במצלמה זו, כדי להשיג תמונות איכותיות בתנאי תאורה חלשים.
מצלמות אלו עשויות להגיע עם שלט חוטי או אלחוטי לשליטה טובה יותר על הצילום, כאשר הדבר נצרך.
בחלק ממצלמות בקטגוריה זו, ניתן להזרים וידאו חי מהמצלמה באמצעות יציאת HDMI או WIFI, וכן לשלוט במצלמה מתוכנת שליטה (Tethering Software) שרצה במחשב אישי או בסמרטפון, כאשר אז השליטה על הפרמטרים של הצילום מאוד גמישה.
חלק ממצלמות אלו מגיעות עם חיישן GPS או שיש להן אפשרות להרחבה לחיישן כזה.
מחירן בין משפחות המצלמות הוא ברף הגבוה.
בדורות הראשונים של ה-DSLR לא היה אפשר לקבל תצוגה מקדימה של התמונה המיועדת לצילום על המסך (Live View), אלא רק לצלם דרך העינית (וגם כיום הצילום דרך העינית שמקובל יותר הוא מותאם יותר למצלמות אלו), הגבלה נוספת הייתה אי האפשרות לצלם וידאו.
במצלמות החדשות התגברו על הגבלות אלו.
באוגוסט 2008 יצאה חברת ניקון עם דגם D90. מצלמת הרפלקס הראשונה שגם איפשרה לצלם וידאו.
חסרונן של מצלמות ה-DSLR הוא בעיקר בגודלן ומשקלן ובעלות הכספית הגבוהה.
משקלן של מצלמות אלו מתחיל מ-450 - 500 גרם ועולה עם העדשות והאביזרים השונים.
בקטגוריה זו קיימות גם מצלמות DSLR לשוק המקצועי, בעלות חיישן גדול במיוחד, רגישות גבוהה לאור, מהירות סגר גבוהה במיוחד, וגוף עמיד יותר לזעזועים, אבק ומים, המסוגלות לצלם מספר רב של תמונות בזמן קצר.
מחירן מאמיר לעשרות אלפי שקלים ולעיתים אף לעשרות אלפי דולרים.
יצרניות בולטות של מצלמות DSLR הן ניקון, קנון, סוני, פנטקס, פנסוניק, פוג'יפילם ולייקה.
בסוף 2008 החלה להופיע משפחה חדשה של מצלמות שתפקודן הבסיסי (ובחלקן גם הצורה) דומה לזה של DSLR, אך הן חסרות את מנגנון המראה שאחראי על העינית האופטית, ומכאן שמן - ללא מראה.
במצלמה זו גודל החיישן דומה לזה שבמצלמות רפלקס (לרוב APS-C או מעט קטן יותר, אם כי יש דגמים עם חיישן בגודל Full Frame) ויש אפשרות להחליף את העדשה, אבל היעדר מנגנון המראה והעינית האופטית מקטין את המרחק בין העדשה לחיישן ומאפשר להקטין משמעותית את העדשות.
מצלמות אלו דומות באיכות התוצאות למצלמות DSLR, והן קטנות, קלות ונוחות לשימוש מאחיותיהן הגדולות והכבדות.
קטגוריה זו קורצת לעבר קהל יעד של חובבים הרוצים בצילום איכותי, ללא הסרבול הכרוך במצלמות DSLR.
החברה הראשונה שהשיקה מצלמה כזו הייתה חברת פנסוניק עם הדגם Lumix G1, באוקטובר 2008. לאחריה ביולי 2009 יצאה חברת אולימפוס עם דגם Pen EP-1. פנסוניק ואולימפוס משתמשות בפורמט עדשות חדש שהן פיתחו יחד עבור מצלמות מקטגוריה זו, שנקרא "מיקרו 4/3" (Micro Four Thirds), בעוד חברות אחרות משתמשות בפורמטים ייחודיים להן.
חלק מהמצלמות הללו לא מגיעות עם עינית אלא רק מסך, מה שעלול ליצור קשיים בתנאי תאורה חיצוניים, שבהן אור השמש מאפיל על המסך.
גודלן של מצלמות אלו עשוי להיות דומה לחלק מהמצלמות הקומפקטיות, משקלן מתחיל מכמה מאות גרמים, ועלותן בין כ-1,000 שקלים ונוסקת עד לכמה עשרות אלפי שקלים.
יצרניות בולטות של מצלמות ממשפחה זו הן פנסוניק, אולימפוס, ניקון, קנון, פוג'יפילם, סוני ולייקה.
סדרה של מצלמות אלו הן מצלמות ברזולוציה גבוהה מאוד (בין 40 ל-150 מגהפיקסל).
מצלמות אלו נועדו בעיקר לפלח שוק קטן של כמה עשרות אלפים צלמים מקצועיים בכל רחבי העולם, שצריכים לפרסם תמונות גדולות כמו שלטי חוצות.
למצלמות אלו חיישן גדול מאוד, והן מתמקדות יותר באיכות צילום הסטילס ופחות בתכונות אחרות כמו צילום וידאו.
עלות מצלמות אלו בין כעשרת אלפים דולר לכמה עשרות אלפי דולרים.
יצרניות מובילות בתחום הן הסלבלד השוודית, פייז וואן הדנית, לייקה הגרמנית, ופנטקס, פוג'יפילם וממיה היפניות.
כניסתן של המצלמות הדיגיטליות דחפה לשוליים את מצלמות הסרט והצניחה את מחיריהן לשפל.
כיום ניתן להשיג מצלמות רפלקס חצי מקצועיות, שעלו בעבר אלפי שקלים, באלף שקלים ופחות.
העידן הדיגיטלי הביא לכניסה של חברות אלקטרוניקה רבות לשוק שהיה סגור בפניהם בעבר, ולתחרות עזה בין החברות השונות ולהוצאת דגמים רבים מאוד.
בינואר 2004 הודיעה חברת קודאק על כוונתה להפסיק לשווק מצלמות סרט תחת המותג קודאק.
ניתן לראות בכך סמן לכך שהמעבר למצלמות דיגיטליות עבור חובבים נמצא בשלב מתקדם.
שנתיים לאחר מכן בינואר 2006 הודיעה חברת ניקון כי היא מפסיקה לייצר מצלמות פילם לצילום רגיל והיא תמשיך לייצר רק עוד שני סוגי מצלמות פילם לצילום מקצועי בלבד.
רשת דיקסונס שהיא קמעונאית האלקטרוניקה הגדולה ביותר בבריטניה, הודיעה בשנת 2005 כי היא תמשיך למכור מצלמות פילם עד גמר המלאי ולא תחדש אותו.
בשנת 2004 נמכרו ברחבי העולם מצלמות דיגיטליות בסכום של כ-20 מיליארד דולר.
באותה שנה היו ל-42% מבתי האב בארצות הברית מצלמות דיגיטליות.
במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21 המצלמות הדיגיטליות הלכו והשתכללו בכל ההיבטים הקיימים, האוטומציה תפסה יותר ויותר מקום בצילום, שולבו חיישני צילום מסוגים שונים בכל הטלפונים הניידים והנגישות לצילום לכלל האוכלוסייה הפכה לדבר שבשגרה.
את עיקר הפגיעה בירידה ספגו המצלמות הקומפקטיות כאשר המכירות ירדו מ-108 מיליון מצלמות קומפקטיות בשנת 2010 שהייתה שנת השיא ל-3.4 מיליון בשנת 2020, לעומת זאת במצלמות עם העדשות המתחלפות הירידה הייתה פחות דרמטית מ-21 מיליון מצלמות בשנת 2012 שהייתה למצלמות מסוג זה שנת הפיק ל-5.2 מיליון מצלמות בשנת 2020.
תגובות אלו נחלקו בעצמן למחנה פסימיסטי, שחש חרדה ואיום לנוכח השינוי הטכנולוגי והיכולת להפעיל מניפולציה על הדימוי המצולם ברמה כה עמוקה ובסיסית, ולמחנה אופטימיסטי, שציפה לקראת עידן חדש, "פוסט-צילומי", שבו נתפכח מהאשליה הכוזבת של הצילום האובייקטיבי ונשתחרר מגבולות הראייה הצילומית המוגבלת.
תגובות אלו אופיינו בהדגשת השוני הטכנולוגי בין הצילום האנלוגי לזה הדיגיטלי, ונטו לדטרמיניזם טכנולוגי בגישתם.
גל שני של חשיבה על ההיבטים התרבותיים של הצילום הדיגיטלי טען שהתגובות הראשוניות שמו דגש רב מידי על השוני הטכנולוגי הברור בין תהליכי הצילום האנלוגי והדיגיטלי.
ואולם, עיסוק יתר והיקסמות משוני טכנולוגי מאפילים על אלמנטים חשובים של המשכיות במשמעויות ובשימושים התרבותיים בטכנולוגיות.
מבקרים אלו טענו שהשינוי הטכנולוגי, רדיקלי ככל שיהיה, הוא רק גורם אחד בתוך הקשר רחב הרבה יותר של המשכיות וטרנספורמציה.
אם נתעלם מהשוני הטכני ונתבונן באופנים בהם משתמשים בצילום הדיגיטלי, נראה שלא התחולל כל שבר מהותי בעת המעבר מצילום אנלוגי לדיגיטלי.
המעבר לעולם הדיגיטלי איפשר לחברות אלקטרוניקה רבות להיכנס לתחום של יצור מצלמות, שהיה עד אז נחלת מספר חברות מועט.
עם החברות המרכזיות המייצרות מצלמות דיגיטליות ניתן למנות את ניקון, קנון, פוג'י, אולימפוס, פנטקס, סוני, HP, קודאק, פנסוניק, לייקה, קיוסרה, קסיו וריקו.
מִצְלוֹל הוא מכלול האמצעים בשירה ובפרוזה המבוססים בעיקר על צליל של מילים ולא על משמעותן.
מבחינה טכנית, הגדרה זו כוללת גם את תחום החריזה, אך בשל ההתפתחות הנפרדת של החריזה ושל אמצעים צליליים אחרים, רוב העוסקים בתחום אינם כוללים את החריזה כסוג של מצלול.
מילה או צירוף מילים שצלילן מחקה את משמעותן.
המילה 'זמזום', למשל, דומה בצלילה לזמזום הדבורה אליו היא מתייחסת.
דבר זה נכון למילים רבות נוספות, בעיקר (אך לא רק) כאלו המחקות צלילים.
בשירה משמשת לעיתים מילה אונומטופיאית אחת לחידוד המשמעות של מספר מילים קרובות אליה, המשתמשות באותו צליל.
חזרה על צליל או צירוף צלילים במספר מילים קרובות.
הצליל החוזר הוא בדרך-כלל עיצור או מספר עיצורים.
הצירופים 'חן וחסד' או 'גד גדוד יגודנו' מהווים אליטרציה.
האליטרציה היא אמצעי אמנותי המשמש בשירה הקדומה לאותם תפקידים עבורם שימשו מאוחר יותר החריזה והמשקל: להקל על זכירת הטקסט בעל פה, ולהעניק סיפוק אסתטי לשומעים.
חזרה על אותו מבנה תנועות עם עיצורים שונים.
הצירוף "טָלֶה רָעֵב" הוא אסוננס, שבו החזרה היא על צמד התנועות a-e.
בשירה העברית ניתן למצוא דוגמאות רבות לשימוש באסוננס, למשל אצל מאיר ויזלטיר, שכתב ב"שישה שירי נפש" את השורה "כְּמוֹ שֶׁלֶג חָדַש הַנֶפֶש" המשתמש באסוננס להדגשת הדימוי של הנפש לשלג.
קרוב לאסוננס, אך לא זהה, הוא החרוז האסוננטי המופיע בסוף הטור השירי.
חזרה על אותו מבנה עיצורים עם תנועות שונות.
הצירופים "חֶרֶשׁ חָרַשׁ הַחוֹרֵשׁ" או "צרצר מצרצר צרצורו" ("לילה טוב" / יהונתן גפן) הם קונסוננטים, שבהם יש חזרה על העיצורים ח-ר-ש או צ-ר-צ-ר.
הקונסוננס אינו אמצעי נפוץ בשירה העברית, בין השאר בשל שיטת יצירת המילים בעברית מתוך השורש הדקדוקי – כך שמילים שבהן חוזרים אותם עיצורים הן במקרים רבים מילים מאותו שורש (למשל בדוגמאות לעיל).
האמצעי נפוץ יותר בשירה האנגלית (ובתרגומים ממנה), בין השאר אצל אדגר אלן פו.
המשורר וילפרד אוון השתמש רבות בקונסוננס כדי להדגיש את תחושת השבירה והשסע בשיריו על מלחמת העולם הראשונה.
מציצים הוא סרט קולנוע ישראלי שביים אורי זוהר ויצא לאקרנים ב-1972, ומתאר את חייהם ומאבקיהם האישיים של צמד חברים, כשברקע הוויי החוף הקליל והנהנתני של תל אביב.
את התסריט לסרט כתבו זוהר ואריק איינשטיין, והם גם מככבים בו בתפקידים הראשיים.
הסרט היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, שם זכה לאהדה רבה.
אלי (אריק איינשטיין), וגוטה (אורי זוהר) הם חברים בשנות השלושים לחייהם, אשר מרבים לבלות יחד בחוף הים באזור המלונות של תל אביב.
גוטה הוא מפעיל הקיוסק בחוף אשר מתגורר בצריף סמוך.
בעברו היה "נער חוף" והפך לדמות מוכרת ומכובדת שמצופה ממנה לסייע בשמירת הסדר בחוף הים.
אלי הוא גיטריסט רוק'נ'רול אנונימי, הנוהג ללוות זמרים במועדונים מפוקפקים ברחבי הארץ.
הוא מרבה לאחר להופעות ונוהג להביא לצריף של גוטה מעריצה מזדמנת תוך שהוא מאפשר לגוטה המציצן להציץ למעשיהם בצריף.
אלי מתוסכל מהופעותיו וחולם לפתוח מקום בילוי משלו, אך ממשיך בהופעות כדי לפרנס את אשתו ובתו התינוקת.
אשתו מילי (סימה אליהו) אוהבת אותו ומנסה לגרום לו לקנא לה אך מתוסכלת מהיעדרויותיו התכופות מהבית וחושדת כי הוא בוגד בה.
במסגרת ההיררכיה החברתית בחוף, משמש גוטה כדמות חונכת עבור הצעירים ממנו.
הוא מנחיל להם אורח חיים הדומה לשלו, הכולל אלמנטים של ביריונות והשפלה; כך, למשל, הוא מפזר את בגדיהם של עוזריו, אבי ודוידקה (מוטי לוי וצבי שיסל), על הכביש כפעולת תגמול על תלייתו של אלטמן הקטן, שלה היה בעצמו שותף.
מנגד, אל מול הדור המבוגר, מצטייר גוטה כנער חוף מזדקן, נטול מסגרת משפחתית או תעסוקתית, המעבירה את זמנה בצפייה בהשתעשעות בתופעת המציצנות בחוף.
במסגרת יחסי החונכות שגוטה מקיים עם עוזריו, אבי ודוידקה, הוא מנחיל להם את האובססיה כלפי המציצים בחוף.
דגש מיוחד מושם על חניכתו של אלטמן הקטן (מוטי ארבל) , הנובעת מהיכרותו של גוטה ואלי עם אביו (מרדכי בן זאב), בעל מסעדה.
אלי וגוטה מנהלים שגרה קבועה, שבה אלי, מזמין בחורה לצריף, שוכב איתה, בעוד כשגוטה מציץ, ולמחרת מביא אותן לים, נעלם, וכך ניתנת האופציה לגוטה לקיים עימה יחסי מין, דבר הנעשה לרוב בכפייה, וגורם לאותה בחורה, לעזוב את המקום.
כאלטרנטיבה לבחורות שאלי מביא עימו לצריף, לגוטה יש ידידה זונה, בשם רותי, שאמורה לספק לו חוויה מינית, אך בסופו של דבר רותי מתחילה לצאת עם אלטמן הקטן, אלי חוזר לאשתו, וכך נשבר המעגל, וגוטה נשאר בודד.
הסרט צולם ב"חוף מציצים" (שרתון) – החוף שמדרום לנמל תל אביב, נקרא בעבר על שם מלון שרתון שעמד בסמוך ולפני-כן נקרא "חוף זבולון" על שם בית הספר הימי זבולון, בית הספר הימי הראשון בארץ (1928).
החוף שופץ וחודש בשנים האחרונות.
החוף זכה לפרסום רב כשצולם במקום הסרט בשנת 1972, ומאז נקרא "חוף מציצים".
"הצריף של גוטה", המקביל לחוף הים, היה בבעלותו של אביגדור צברי, שהופיע בתפקיד אורח בסרט.
צברי היה חברם של אורי זוהר ואריק איינשטיין, ורוב סצנות הים צולמו בצריף זה, שהיה מוקד פעילות לכתיבה ויצירה של חבורת לול.
הצריף נהרס בשנת 2005, לאחר תוכנית חידוש רצועת חוף תל אביב.
בשנת 2014, ערכו אורלי וילנאי וגיא מרוז תחקיר עיתונאי, בתוכניתם "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה", בו הועלתה השערה שמונה זילברשטיין חוותה הטרדה מינית על ידי אורי זוהר שחרג מהתסריט ואולי נגע בגופה יותר משהוסכם ביניהם מראש.
על פי התחקיר עלה חשד שאולי גם נערות שביקשו להשתתף בסרט סבלו מהטרדות מיניות בידי אחרים.
כשהוצג לראשונה בקולנוע לא זכה "מציצים" להצלחה מסחרית וביקורתית, ועם השנים כמעט ונשכח.
ב-1977 הבמאי אורי זוהר חזר בתשובה, עבר לירושלים וחדל מעשייה קולנועית.
באמצע שנות השמונים, 12 שנים אחרי שהוקרן בבתי הקולנוע, הפך הסרט במפתיע לאחד מסרטי הפולחן הראשונים והבולטים של הקולנוע הישראלי, כשהוצג בהקרנות חצות בבתי הקולנוע פריז ותכלת בתל אביב.
הסרט צבר קהל חדש של צעירים, שהתאהב ב"מציצים" והגיע לצפות בו שוב ושוב, בדומה לתופעת סרטי הפולחן שהתפתחה באותן שנים בארצות הברית סביב סרטים כמו "מופע הקולנוע של רוקי".
תפוצת מכשירי הווידאו הביתיים, שתפסה תאוצה מאמצע שנות השמונים, נתנה לסרט עדנה מחודשת, כשעותקים שלו (שהוקלטו מהטלוויזיה) עברו מיד ליד.
במקרה מפורסם אחד, הוקרן הסרט במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2 ביום שבו הגיעה לישראל אידה נודל, אסירת ציון, ובעותקים שהוקלטו מאותו שידור, מופיעה לרוחב המסך הודעה על נחיתתה של נודל בנתב"ג.
בימינו נחשב הסרט מייצג בולט של הקולנוע הישראלי בשנות השבעים, ונמנה עם פסגת יצירתו של אורי זוהר והקולנוע הישראלי בכלל.
ב-2008 נמנעה רשות השידור מלשדר את הסרט "מציצים" בליל שבת בערוץ הראשון, במסגרת שידורי הסרטים הישראלים "ישראלי בשישי", עקב בקשתו של הרב אורי זוהר.
למרות זאת הסרט כן שודר בליל שבת 29 בנובמבר 2013, לזכרו של אריק איינשטיין שנפטר באותו השבוע.
אלי (אריק איינשטיין) – גיטריסט כושל בשנות השלושים לחייו, שנוהג להביא בחורות צעירות מהופעות במועדונים מפוקפקים, אל הצריף של גוטה, בתנאי, להצצה, והיעלמות מהרדאר של אלי בשעות הבוקר.
נשוי למילי ואב לבת בשם מירב.
נוהג להתנפל על מציצים יחד עם גוטה, ובייחוד על אלטמן הקטן.
ניתן לראות בסרט שאלי לכאורה מתוסכל מההופעות התכופות וחולם לפתוח מקום משלו, אך בפועל מנצל את המצב רק לטובתו וגורם לסביבתו לכעוס עליו.
אלי מוצג כגבר מטופח ובעל חזות מרשימה.
הופעתו מאופיינת בלבוש מסוגנן, הכולל חולצה מכופתרת פרחונית ומכנסי ג'ינס, וכן בתסרוקת מעוצבת, לעומת הופעתו של גוטה, הכוללת שיער ארוך ופרוע והיעדר חולצה ונעליים.
גוטה (אורי זוהר) – רווק בשנות השלושים לחייו, ובעל צריף סמוך לחוף.
הוא עוסק בתור עוזר מציל ובעל קיוסק בחוף.
אלי, חברו, נוהג לישון אצלו לעיתים קרובות, ומביא אל הצריף שלו בחורות, תוך כדי שהוא מציץ להם, יחד עם אבי ודוידקה.
נוהג להתנפל על אבי ודוידקה, במסגרת חפיפה לחיי החוף, וגם על מציצים יחד עם אלי, ובייחוד לאלטמן הקטן.
בניגוד לאלי, גוטה מוצג כגבר מוזנח, המסתובב ללא חולצה ונעליים, ויש לו שיער ארוך מבולגן.
דינה (מונה זילברשטיין) – בחורה צעירה בשנות העשרים לחייה, שאלי מכיר בהופעה שלו, באה איתו לצריף של גוטה, ושכבה איתו באור דלוק, לפי בקשתו של גוטה, תוך כדי שהוא מציץ להם יחד אבי ודוידקה.
גוטה מנסה לשכב איתה בכפייה בסביבות שעות הבוקר המאוחרות, דבר שגורם לה לעזוב את הצריף בזעם.
מילי (סימה אליהו) – אשתו המיואשת של אלי, ואמה של מירב.
כשאלי חוזר הביתה אחרי לילה בצריף של גוטה, דבר הנעשה כבר חודשים רבים, היא חושדת כי הוא בוגד בה.
לכאורה יוצאת לדייט בסיבוב על החסקה יחד הבלונדיני, כדי לגרום לאלי לקנא.
בסוף הסרט משתכרת והולכת לישון, אחרי מנגל בצריף של גוטה.
דוידקה (צבי שיסל) – דייג ועובד בקיוסק של גוטה.
נוהג להתנפל על המציצים יחד עם אבי, ובייחוד על אלטמן הקטן.
בסוף הסרט כנקמה לגוטה, שהפשיט אותו ואת אבי, ופיזר להם את הבגדים, מתחפש יחד איתו לתיירות מהמלון הסמוך וזורק חזיזים לכיוונם של אלי וגוטה.
אבי (מוטי לוי) – דייג ועובד בקיוסק של גוטה.
נוהג להתנפל על המציצים יחד עם דוידקה, ובייחוד על אלטמן הקטן.
בסוף הסרט כנקמה לגוטה, שהפשיט אותו ואת דוידקה, ופיזר להם את הבגדים, מתחפש יחד איתו לתיירות מהמלון הסמוך וזורק חזיזים לכיוונם של אלי וגוטה.
אלטמן הקטן (מוטי ארבל) – בנו בן ה-15 של אלטמן האב.
אלטמן האב (מרדכי בן-זאב) – אביו של אלטמן הקטן.
דובל'ה "הבלונדיני" (דב פרידמן) – יוצא עם מילי לסיבוב על החסקה.
רותי (מרגלית אנקורי) - זונת רחוב.
ידידה של גוטה, שאמורה להיות אלטרנטיבה מינית לבחורות שאלי מביא.
מקס (אהרון (אהרונצ'יק) בראל - המציל הוותיק של חוף הים.
רואה את גוטה כנער חוף מזדקן.
השחקן, היה מציל ידוע בתל אביב.
מאיר (פופיק ארנון) - נהג המונית של אלי להופעות.
ננזף במשרד על כך שהשאיר במקום ההופעה את שאר הלהקה, שאלי חלק ממנה, ונסע.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות אדי כוגן אדי זמר מיקי גבריאלוב מיקי בסיסט בלהקתו של אדי צביה דורון פרידה אישה שצועקת "פת"ח!
מַצִּית הוא מכשיר קטן המשמש להדלקת אש.
במצית מבוסס חומר דלק, סיבוב גלגל אבן צור יוצר חיכוך בברזל שיוצר ניצוץ אש .
הניצוץ מדליק את חומר הדלק שבמצית, ונוצרת להבה קטנה הניזונה לאט ממאגר חומר הדלק המצוי במצית, ישנם מצתים אשר במקום גלגל מאבן צור ישנו גביש פיזואלקטרי כלומר חומר המגיב ללחץ ביצירת זרם חשמלי.
הזרם החשמלי מולך אל קצה המצית, שם נוצר ניצוץ בין שני מוליכים חשופים, והניצוץ מדליק את חומר הדלק שבמצית.
המצית מבוסס הדלק הראשון בעולם היה של חברת IMCO האוסטרית ועליו התבססו דגמי המציתים הראשונים של חברת זיפו, שעד היום היא מותג בתחום המציתים.
במצית ללא דלק קיים גביש פיזואלקטרי, מצית זה יעיל להדלקת להבת גז (למשל בכיריים), אך אינו יעיל לצורך הדלקת חומר בעירה מוצק (למשל סיגריה).
גרסה קודמת של המצית הייתה קופסת ההצתה, אשר הכילה גביש פיריט (ברזל), צור וחומר בעירה מוצק דליק במיוחד.
באמצעות הכאה של הפיריט על הצור נוצר ניצוץ, אשר מכוון לחומרי הבעירה הדליקים.
ב-1823 פיתח יוהאן דובריינר מצית עם שימוש בזרז פלטינה.
המצית שכונה על שמו "מנורת דובריינר" והייתה בשימוש עד 1880 אז הופסק ייצורה.
בסוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20 עוד כימאי גרמני קרל פון ולסבך יצר תרכובות מישמטאל ופרוצריום שהחליפו את פיריט ואבן צור ביצירת ניצוץ.
טרם גילוי הפיריט היה המצית עשוי מקל עץ מחודד, אשר היה מחוכך במהירות גבוהה במשטח עץ ובו שקע.
בשקע היה ממוקם חומר בעירה מוצק דליק במיוחד.
מציל הוא אדם העובד בחוף הים או בבריכת שחייה ותפקידו פיקוח על הרחצה במקומות אלה, ובפרט הצלת טובע מן המים, והגשת עזרה ראשונה עד להגעת צוות חרום.
בדרך כלל נמצא המציל בעמדת תצפית נוחה בסמוך למים, המאפשרת לו לראות את כל קהל המתרחצים.
עבודת המצילים מוסדרת בחוק הסדרת מקומות רחצה, תשכ"ד-1964, ובין השאר נקבע בו קנס המוטל על המפיר הוראות של מציל בעניין מניעת סכנה לחיי המתרחצים.
פעולתם של מצילים בחוף הים מוסדרת בצו הסדרת מקומות רחצה (מצילים, סדרנים, פקחים ומגישי עזרה ראשונה), תשכ"ו-1965. הצו עוסק בשלוש דרגות של מצילים: מציל אחראי, מציל משנה, מציל עוזר – הסיווג לדרגות אלה הוא בסמכותו של משרד התעשייה המסחר והתעסוקה.
בתחנת הצלה גדולה (כזו הפועלת בתחום שטח שיפוטה של עירייה): שלושה מצילים, שלפחות שניים מהם בדרגת מציל אחראי.
בתחנת הצלה קטנה (כזו הפועלת בתחום שטח שיפוטה של מועצה מקומית): שני מצילים, כשאחד מהם בדרגת מציל אחראי.
(1) להבטיח שהמתרחצים יתרחצו במים בגבולות המקומות המוכרזים בלבד;
(2) למנוע את הרחצה במקומות ובזמנים אסורים;
(3) למנוע מהמתרחצים לצאת מתחום מקום הרחצה המוכרז במים;
(4) להגיש עזרה במים לזקוקים לה;
(5) להגיש עזרה ראשונה לנזקקים עד שיוחלף על ידי מגיש עזרה ראשונה;
(6) לשמור על סוכת ההצלה וציוד ההצלה וכן להבטיח תקינותם בכל עת.
פעולתם של מצילים בבריכות שחייה מוסדרת בצו הסדרת מקומות רחצה (בריכות שחיה מוכרזות), תש"ל-1970.
במסגרת הפיקוח על הרחצה מסמן המציל בחוף הים את המקומות המותרים לרחצה (או האסורים לרחצה), ומציין, באמצעות דגל מתאים המונף על סוכת המציל, את מצב הים:
דגל לבן – ים שקט
דגל אדום – ים סוער, שהרחצה בו מותרת
דגל שחור – ים סוער מאוד, שהרחצה בו אסורה.
מציל בחוף הים מועסק על ידי הרשות המקומית שבמסגרתה נמצא חוף ים זה.
מציל בבריכת שחייה מועסק על ידי בעליה של הבריכה.
בדרך כלל מועסקים גברים בתפקיד זה.
עבודת המצילים בחוף הים היא עבודה עונתית, המתקיימת בדרך כלל באביב ובקיץ, שבהם פעילים חופי הרחצה.
גם עבודתם של המצילים בבריכות השחייה היא עבודה עונתית – אף שרבות מהבריכות פעילות במשך כל השנה, הרי הפעילות בהן בחודשי הסתיו והחורף יורדת במידה ניכרת.
בשנת 2016, התווסף דגל לסימול מדוזות במים.
לפרסום רב זכתה עבודת המציל בסדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ" בכיכובה של פמלה אנדרסון.
הסרט הישראלי "הצילו את המציל", שבוים בידי אורי זוהר מתאר את התלבטויותיו של מציל תל אביבי, בין נאמנותו לאשתו ולילדיו לבין הפיתויים במקום עבודתו.
מצליבים (שם מדעי: Brassicaceae) היא משפחה גדולה וחשובה של צמחים עשבוניים חד-שנתיים, רב-שנתיים או מיעוטם בני-שיח או שיחים.
משפחה זו כוללת כ-352 סוגים וכ-4,165 מינים, מהם 71 סוגים ו-131 עד 159 מינים שגדלים בר בישראל וסביבתה.
ארבעה עלי כותרת המסודרים בצורת צלב הקנו למשפחה את שמה המדעי הקודם (Cruciferae) ואת שמה העברי - מצליבים.
השם המדעי העדכני נגזר מהסוג המהווה אבטיפוס למשפחה (type genus) - הכרוב (Brassica).
משפחה זו בעלת חשיבות כלכלית רבה, ועם מיניה נכללים הירקות: כרוב, כרובית, צנון, צנונית, קולורבי, לפת, גרגיר ועוד.
כמו כן, חרדל וחזרת משמשים כצמחי תבלין, בעוד מנתור ואליסון כצמחי דבש ונוי.
אחד המאפיינים החשובים של משפחה זו הוא שאף אחד ממיניה אינו רעיל לאדם או לצאן.
המצליבים גדלים בעיקר באזורים הממוזגים והקרים שבחצי כדור הארץ הצפוני הן בעולם הישן והן בעולם החדש.
המגוון הגבוה ביותר של משפחה זו באזור האירנו-טוראני, באזור הים התיכון ובמערב צפון אמריקה.
למרות זאת, קיימים גם מינים מדבריים המסוגלים לגדול בתנאי אקלים קשים יותר.
צמחי המשפחה הם בעיקר עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, בעלי עלים מסורגים.
הפרחים דו-מיניים, נכונים וערוכים על פי רוב באשכולות.
לפרחי המצליבים יש מבנה ייחודי ואחיד פחות או יותר הכולל ארבעה עלי גביע, ארבעה עלי כותרת המסודרים בצורת צלב, שישה אבקנים מהם ארבעה ארוכים ושניים קצרים יותר.
המחיצה המדומה העוברת משליה אחת לחברתה חוצה את השחלה לשתי מגורות.
פרי המצליבים נקרא תרמיל או תרמילון בעל מחיצה ברורה, שהוא סוג של הלקט הנפתח לעת ההבשלה בשתי קשוות, ולעיתים אינו נפתח כלל, כמו בסוג צנון.
התרמילון שכונה בעבר קציץ (siliqua) הוא פרי קצר ורחב יחסית, כאשר אורכו אינו גדול מפי שניים מרוחבו.
למצליבים רבים יש ריח חריף המזכיר חרדל או כרוב, שמקורו בחומרים משניים הנקראים גלוקוזינולטים או שמן חרדל.
תאי מירוזין (myrosim) הם תאי הפרשה גדולים, המכילים את האנזים מירוזין.
התאים הללו מיוחדים בצורתם ובמבנם משאר תאי הרקמה.
האנזים מירוזין זה מצוי גם במשפחת הצלפיים והרכפתיים הטרופיאוליים והמורינגיים.
הפיוניות המצויות במשפחת המצלבים הם מטיפוס אנאיזוציטי (anisocytic) מורכבות מתאים שומרים שמוקפים על ידי שלושה תאים מצרניים השונים זה מזה בגודלם.
הפרי המצוי ברוב הסוגים של המצלבים הוא דמוי תרמיל הבנוי משני עלי שחלה מאוחים.
התפר של שולי עלי השחלה מהווים צלע עבה מסביב לפרי, הקרויה מסגרת (replum).
מהתפרים, הנושאים את השליות בצדם הפנימי, גדלים פנימה שני קרומים המתאחים ויוצרים מחיצה מדומה, המחלקת את חלל השחלה לשנים.
כשהפרי מבשיל, נפרדות שתי הקשוות מהמסגרת הנשארת מסביב למחיצה, והזרעים נשארים קשורים אליו.
במצליבים מעטים למשל, כרבה קיימות גם פירות יבשים בלתי נפתחים הבנויים משני עלה שחלה ומכילים זרע אחד או יותר.
מבנה הזרע במשפחת המצליבים מאופיין במעטה חיצוני מפותח יותר ומותאם יותר להגנה, בעוד שהמעטה הפנימי נשאר בלתי ממוין.
הריר בתאי האפידרמיס של זרעי המצליבים והוא מכיל מיקרופיברילות של תאית והוא נוצר עם ההתרטבות וחזקו מונע את שטיפתו במים.
מיון משפחה זו מתבסס ברובו על תכונות הפרי, ויש צורך בפרי בשל להגדרת מרבית המינים.
וגם על גודלם וצבעם של הפרחים.
אחד הסימנים החשובים הוא מצב המחיצה כלפי הקשוות.
בחלק של הפירות שהם פחוסים בדרך כלל, עוברת המחיצה לרוחב הקשוות ורוחבה שווה לרוחב הקשוות.
בחלק אחר מקופלות הקשוות כשתי סירות ובין שתיהן מפרידה מחיצה שרוחבה שווה לעובי של הפרי.
מיני המצליבים הם עשבים חד-שנתיים, דו-שנתיים רב-שנתיים או מיעוטם בני-שיח או לעיתים רחוקות שיחים, מטפסים או עצים.
הפרחים נכונים, על פי רוב דו-מיניים.
צבעי הפרחים השכיחים בישראל הם צהוב, ורוד ולבן.
הגביע מורכב מארבעה עלי גביע, זקופים או מפושקים, שווים זה לזה או לעיתים שניים מהם מוארכים ותפוחים בבסיסם.
ארבעת עלי הגביע ערוכים בשני דורים: הדור החיצוני כולל את העלים הקדמי והאחורי, והדור הפנימי את שני העלים הצדדיים, בהתאם לחלוקה של הפרח לשני חצאים סימטריים.
עלי הגביע ערוכים לסירוגין עם עלי הכותרת[.
בחלק ממיני משפחת המצליבים עלי הגביע הצדדיים תפוחים בבסיסם ויוצרים גביע דו-שקי, כתוצאה מנוכחות צופנים פנימיים מפותחים.
בחלק ממיני משפחת המצליבים שני עלי הגביע הצדדיים תפוחים בבסיסם ויוצרים גביע דו-שקי (bisaccate calyx).
מבנה זה נוצר כתוצאה מנוכחותם של צופנים פנימיים מפותחים, המצויים בבסיס האבקנים הגבוהים, בין זר האבקה לשחלה.
הצופנים, העשירים בצוף, דוחפים את האבקנים כלפי חוץ; האבקנים הלוחצים על עלי הגביע הסמוכים להם גורמים להתנפחות בסיסם של שני עלי הגביע הצדדיים וליצירת כיסים אופייניים.
כך מתקבלת צורתו התפוחה והדו-שקית של הגביע.
הכותרת בעלת 4 עלי כותרת מפורדים בעלי טרף וציפורן, טרפם מורחב ונעשה צר לציפורן באופן פתאומי.
האבקנים 6, מהם 4 ארוכים מהווים את הדור הפנימי ו-2 קצרים יותר המהווים את הדור החיצוני.
הם ניכרים בצבעם הכהה ודומים לבלוטות צהובות שצורתן ומספרן משתנים בין סוגים שונים.
הפרי הוא תרמיל כאשר אורכו גדול לפחות פי 3 מרוחבו או תרמילון אם אורכו פחות מפי 3 מרוחבו.
הפרי מורכב משני עלי שחלה, היוצרים שתי מגורות שביניהן מחיצה משנית קרומית, המכונה מחיצה מדומה, המתפתחת מהשליה.
בראש הפרי נמצא מקור, שהוא שריד לעמוד השחלה.
זהו הפרי השולט במשפחה הוא נפתח כרגיל על ידי 2 קשוות, אך יש הרבה סוגים שבהם אין הפרי נפתח ואז הוא עשוי בצורת מפרקת (התרמיל נשבר לפרקים פרקים) או בצורת אגוזית חד-זרעית או דו-זרעית.
התרמיל הוא סוג הפרי הנפוץ ביותר במשפחה, והוא נפתח בשתי קשוות אורך, מלמטה למעלה.
קשוות אלו ניתקות מעל הפרי ועל הצמח נשארת ה"מסגרת" של פרי על מחיצתו.
"מסגרת" זאת אינה אלא רצועת התפר שבין שתי הקשוות שאליה מעורות, משני צדדיה, השליות, הנושאות את הזרעים.
המחיצה העוברת משליה לשליה אינה אלא מחיצה מדומה, מכוון שאין עלי השחלה משתתפים ביצירתה, ואין כאן אלא צמיחה מופרזת של השליות כלפי פנים זו מול זו והתאחותם.
עם זאת ישנם פירות דמוי תרמיל שאינם נפתחים (למשל, מלקולמיה חרוקה, מנתור ועוד), פירות דמוי תרמיל המתפרקים לפרקי רוחב (למשל, צנון מצוי) המכונה מפרקת, פירות דמוי תרמיל בהם חלק אחד של התרמיל נפתח בקשוות והחלק האחר אינו נפתח כלל (שלח, בקבוקון).
כן מצויים הרבה מאוד צמחים שפירותיהם תרמילונים, כלומר אורכם אינו גדול בהרבה מרוחבם (ילקוט הרועים, אליסון, מצילתיים).
יש תרמילונים שתפר הפרי עובר בצדו הרחב של הפרי (ילקוט הרועים, חופנים) ובין אלה שתפר הפרי עובר בצדו הצר של הפרי (אביבית, אליסון).
מלבד זאת קיימים תרמילונים שאינם נפתחים כל עיקר והפרי הוא אגוזית חד-זרעית או דו-זרעית (תריסנית, חלבינה).
קליפת הזרע מכילה מוּצִילַגִים התופחים עם הרטבת הזרעים דבר המסייע להדבקתם למצע ולנביטתם.
על הפרי והזרע ראה גם בפרק אנטומיה.
הארומה הייחודית של ירקות ותבלינים ממשפחת המצליבים, כגון חרדל, צנון, צנונית, כרוב וכרובית, נובעת מתרכובות ממשפחת הגלוקוזינולאטים.
חומרים אלו הם גליקוזידים, שבהם סוכר מחובר לקבוצה פעילה באמצעות אטום גופרית, מה שמייצב אותם ומונע את התפרקותם.
כתוצאה מכך, חומרי הארומה אינם משתחררים באופן ספונטני אלא נאגרים בתאים ייעודיים בצמח.
באותה רקמה מצויים גם תאים מיוחדים המכילים את האנזים מירוזינאז, אשר מסוגל לקטוע את הקשר בין הסוכר לקבוצה הפעילה בגלוקוזינולאטים.
עם זאת, כל עוד האנזים והגלוקוזינולאטים מצויים בתאים נפרדים, הם אינם באים במגע זה עם זה, ולכן החומרים נותרים בלתי פעילים.
כאשר רקמת הצמח נפגעת – למשל בעת חיתוך, לעיסה על ידי חרקים או בעלי חיים, או ריסוק – האנזים והגלוקוזינולאטים משתחררים ממקומם, באים במגע, והאנזים פועל על הגלוקוזינולאטים, וכתוצאה מקיטוע מולקולות הסוכר, מתקבלות תרכובות בלתי יציבות, המתפרקות במהירות לנגזרות המכילות גופרית, אשר מקנות לצמחי המצליבים את הארומה האופיינית.
הצמחים הבאים נכללים במשפחת המצליבים:
מָצִיץ סוּרִי (שם מדעי: Podonosma orientalis), הוא עשבוני רב-שנתי, הצומח מקירות, סדקי סלעים ומצוקים.
מציץ סורי יוצר גוש מוארך, שאורכו עד כ-40 סנטימטר.
המציץ הסורי מכוסה כולו בשערות זיפניות.
חודשי הצמיחה שלו מאפריל עד נובמבר.
צבע הכותרת עדין, והוא נע בין לבן צהבהב לתכלת.
לעיתים אפשר לראות צמחים בודדים הפורחים משך כל השנה.
משרעת התפוצה של המציץ הסורי היא מזרח ים-תיכונית, ומערב אירנו-טורנית.
המציץ הסורי מצוי מאוד בקניונים במדבר יהודה, וניתן למצוא אותו גם בסדקים בכותל המערבי.
הצמח הוא מקור צוף לדבורים.
הן מייצרות מן הצוף המתוק דבש.
מצילות הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת הישראלית תמר לזר.
הספר ראה אור בשנת 2017. נערך על ידי דפנה שחורי.
הספר מצילות הוא אחד משני הזוכים בפרס רמת גן בקטגוריית הסיפורת לשנת 2018, והספר הראשון בהוצאה עצמית שזוכה בפרס ספרותי מרכזי.
במרכז ספרה של לזר גיבורה בשנות השלושים לחייה שנושאת צלקות נפשיות של פגיעה מינית.
הספר מגולל את סיפורה של הדס שנפגעה קשה בילדותה וחווה פוסט טראומה מתמשכת בבגרותה.
הספר מתאר את ניסיונותיה של הדס לאחות את פצעי נפשה באמצעות מדיטציה וסדנאות ויפאסאנה שבסופו של דבר רק מחמירות את מצבה הנפשי.
מצילות מביא את סיפורה של הדס, אישה צעירה שחוותה פגיעה קשה בילדותה ואינה מסוגלת להתגבר עליה בבגרותה.
בגיל 31 הדס עדיין מתגוררת עם תרצה אמה בבית ילדותה בגבעתיים ואינה מצליחה להגיע לעצמאות כלכלית ונפשית.
היא מעבירה את זמנה בעבודה חלקית במירוק חרוזים עבור חברתה התכשיטנית של אמה, העושה לה טובה בהעסקתה.
בה בעת, היא מקיימת זוגיות בלתי מספקת עם סטודנט עדין בשם עמית.
עולמה הפנימי של הדס סובב סביב ניסיונות חוזרים ונשנים למצוא את עצמה ולשרוד בסביבה הנחוות כמכאיבה ומנוכרת.
אחת הדרכים המרכזיות שלה לנסות לחלץ את עצמה מזיכרונות העבר היא באמצעות מדיטציה אינטנסיבית.
אלא שדווקא הכניסה לעולם זה מתחילה להשתלט על אישיותה, ולהעמיק את השסע הנפשי ממנו היא סובלת.
הספר מצילות מהווה תקדים בכך שזכה בפרס וקיבל שבחים רבים אף על פי שראה אור בהוצאה עצמית.
לכן החלטתי להוציא לאור את 'מצילות' בעצמי.
הזכייה בפרס רמת גן חיזקה את הביטחון שלי בספר הזה ובשיטת ההוצאה העצמאית, והוכיחה שאיכות ספרותית אינה תלויה בהוצאה או בשם גדול ומוכר, וכי יש דרכים מגוונות ליצור ספרות טובה ולהגיע לקהל הקוראים".
מצילה היא כלי נגינה עתיק ממשפחת כלי ההקשה.
מצילות שימשו לנגינה מהעת העתיקה, ובתנ"ך מצילה ומצלתיים מוזכרות פעמים רבות.
המצילה עשויה מצלחת מתכת עגולה ודקה, המורכבת ממתכות או סגסוגות שונות.
"מצילה" בעת המודרנית, הכוונה היא בדרך כלל למצילת התופים העשויה סגסוגות מבוססות נחושת, ויש לפחות אחת ממנה בכל מערכת תופים.
המצרים הקדמונים השתמשו במצילות הדומות למצילות המודרניות.
במוזאון הבריטי ישנם שני זוגות של מצילות בקוטר 13 סנטימטר, אחת מהם נמצאה בארון הקבורה של המומיה של אנחפ (Ankhhape) שהיה מוזיקאי קדוש.
גם האשורים והיוונים השתמשו במצילות, ניתן לראות בפסלים וציורי כדים מצילות בידיהם של יצורים מיתולוגיים כגון סאטירים ופאן.
במערכת תופים מודרנית ישנן כמה סוגי מצילות.
המצילות הבסיסיות הן היי-האט (Hi-Hat), קראש (Crash) ורייד (Ride), אך קיימים סוגים רבים של מצילות:
היי-האט (Hi-Hat) – התקן של שתי מצילות הפוכות זו מזו, שנפתח ונסגר על ידי פדל ומופעל בדרך-כלל על ידי רגל שמאל.
ניתן להפיק מההיי-האט צליל על ידי פתיחה וסגירה שלה, או על ידי תיפוף על המצילות במצב פתוח או סגור (12"–15")
מצילת רייד (Ride) – בדרך כלל הגדולה במערכת, תלויה בצד ימין של המערכת (18"–26")
מצילת קראש (Crash) – יוצרת צליל המזכיר התנפצות ומכאן שמה (Crash), תלויה בצד שמאל של המערכת.
מצילת ספלאש (Splash) – הקטנה במערכת, מצילת קראש קטנה התלויה בדרך כלל מעל הטמטמים או בין ההי-האט למצילת הקראש במערכת (4"–14")
מצילת צ'יינה (China) – מפיקה צליל המזכיר גונג.
תלויה הפוכה בצד ימין, מעל תוף הפלור-טום.
מצילת קראשרייד – שילוב של שתי המצילות הבסיסיות (מצילת קראש ורייד).
תלויה בדרך כלל בצד שמאל אחרי מצילת הקראש (16"–26")
למתופפים שונים העדפות משלהם למיקום המצילות במערכת התופים.
יש מתופפים המוסיפים מצילות רבות למערכת, ממספר סוגים וחברות ייצור שונות.
מצילות מיוצרות כיום בפסי ייצור תעשייתיים או בעבודת יד.
מחירי מצילות בישראל נעים בין מאות לאלפי ש"ח בהתאם לחברה, החומרים, אופן הייצור ותולדות הכלי.
לצליל שמפיקה המצילה אין פיץ' מוחלט, והצלילים שלה מורכבים מ"אוברטונים".
מצילות מדורגות לפי קוטר, אך גם לפי הסאונד וצליל הבסיס שלו.
מצליף הוא חבר פרלמנט שממונה על קיום המשמעת הסיעתית בהצבעות ועל גיוסם של חברי מפלגתו, על מנת שינכחו ויצביעו בהצבעות החשובות.
כדי שלאכיפתו תהיה השפעה, משתמש המצליף באיומים ותמריצים כדי לקיים את המשמעת הסיעתית, כאשר הוא מגובה מצד הנהלת המפלגה.
תפקיד המצליף קיים בדרך כלל רק במפלגות גדולות, וביתר המפלגות הוא נתון בדרך כלל בידי יושב הראש.
המילה האנגלית whip (מילולית: שוט), המשמשת לציון בעל התפקיד הזה בפרלמנט הבריטי ובפרלמנטים דוברי אנגלית אחרים, הושאלה ממונח ציד זהה (לפעמים גם בצורה "whipper-in") המציין אדם שמונע מהכלבים המשתתפים בציד לנדוד ולהתרחק מן המטרה.
במדינות עם פרלמנט בשיטת וסטמינסטר
בממלכה המאוחדת, המצליף הוא גם חבר בממשלת בריטניה.
המצליף מעדכן את ראש הממשלה באופן קבוע לגבי מצב הסיעה.
המצליף יכול לחלק שלושה סוגים של צווים פרלמנטרים לחברי פרלמנט, והפרתם עלולה להביא לסנקציות פרלמנטריות.
הצו הראשון מפרט את מדיניות המפלגה ומודיע על קיום הצבעה מסוימת.
צו זה אינו מחייב נוכחות או הצבעה.
הסוג השני הוא צו המחייב להשתתף ולהצביע.
לחבר פרלמנט אסור להפר את צו זה, אלא אם כן ניתן לו אישור מהמצליף.
הסוג השלישי הקשוח ביותר הוא הוראה מפורשת להשתתף ולהצביע, אלא אם כן יש אישור מיוחד מהמצליף.
הפרת הצו יכולה להביא לגירוש מהמפלגה.
בפרלמנט האוסטרלי (כמו גם בפרלמנטים המקומיים) ישנם מצליפים בכל הסיעות, שנועדו להבטיח משמעת סיעתית, ולמלא פונקציות רחבות מטעם הנהגת המפלגות.
שלא כמו במדינות אחרות, למצליף באוסטרליה אין תפקיד רשמי, ואין הם ממלאים תפקיד מאוד נרחב.
המצליף מטעם המפלגה הליברלית מתמנה על ידי הנהגת המפלגה, בעוד המצליף של מפלגת הלייבור נבחר על ידי ועידה.
בשתי המפלגות למצליף יש כשני סגנים.
בקנדה, המצליף הוא חבר הסנאט הקנדי או בית הנבחרים של קנדה.
תפקידו של המצליף חשוב במיוחד כאשר ישנה ממשלת מיעוט או אם לממשלה יש רוב קטן.
תפקיד המצליף אינו נחשב לתפקיד ממשלתי, אך המצליף יכול לכהן גם כשר בלי תיק.
הודו ירשה את תפקיד המצליף מהשלטון הבריטי מתקופת השלטון הקולוניאליסטי.
כל מפלגה פוליטית גדולה ממנה לעצמה מצליף.
המצליף אחראי על המשמעת הסיעתית, אך לרוב אינו יכול להכריע על הצבעות בבחירות לנשיאות המדינה.
כל המפלגות בסנאט האירי ובדאל אירן ממנות לעצמן מצליף.
לרוב המצליף של מפלגת השלטון נוכח גם בישיבות הממשלה.
המצליפים של כל בית נפגשים מדי שבוע על מנת לתכנן את מצב ההצבעות לשבוע לאחר מכן.
החל משנת 1998 המצליפים זכאים לשכר נוסף על השכר הפרלמנטרי שלהם.
לרוב השכר תלוי בגדול המפלגה.
השכר הגבוה ביותר ניתן בשנת 2011 על ידי מפלגת פיאנה פול.
באותה השנה המצליף הרוויח כ-19,000 לירה שטרלינג.
כמו הודו, גם ניו זילנד ירשה את התפקיד מתקופת השלטון הבריטי.
כל המפלגות שלהן 4 נציגים ויותר בפרלמנט של ניו זילנד זכאיות למצליף אחד לפחות במפלגות שלהן 24 עד 44 נציגים, יש כשני מצליפים, כאשר אחד בכיר ואחד זוטר.
למפלגות עם 45 נציגים ויותר, זכאיות לשני מצליפים זוטרים ואחד בכיר.
הרב חיים כדיר מצליח מאזוז (כ"ו בחשוון ה'תרע"ב, 17 בנובמבר 1911 - כ"א בטבת ה'תשל"א, 18 בינואר 1971) היה רב בולט בתוניסיה, ששימש כדיין בתוניס, וייסד בה את ישיבת כסא רחמים, בראשה עמד עד שנרצח.
נולד בג'רבה לרב רפאל מאזוז, בן למשפחת רבנים, ולרחל לבית סעדון.
אחיה הצעיר של אמו היה הרב בוגיד חנינא סעדון.
למד אצל הרב רחמים חי חויתה הכהן בשנים ה'תרפ"ג - ה'תר"ץ.
התחתן עם כמסאנה חנה, בת דודו הרב מנחם מאזוז.
הוסמך לדיינות, עבר לבירה תוניס כדי לשמש כראש ישיבת "חברת התלמוד", והתמנה גם כדיין בבית הדין הרבני שם, תחת הנהגתם של הרבנים דוד בן בָּארוֹן ומרדכי אמייס כהן, עד לסגירתו בהוראת השלטונות בשנת ה'תשי"ח (1958).
לאחר מכן התמנה לשופט בבית הדין האזרחי המקומי, אך התפטר מתפקידו בה'תשכ"א (1961) לאחר שחויב לדון גם יהודים על פי חוקי המדינה ולא לפי חוקי התורה.
לפרנסתו החל לעסוק בתיווך דירות, ובמקביל עסק בכתיבת חיבורים תורניים ובהוראה.
למד קבלה מרבי רפאל ג'אמי.
סייע לשליח חב"ד בהקמת ישיבה, שבה הורה במשך כשנתיים.
פרש לאחר שהחלו לימודי צרפתית בישיבה, בשל גישתו החינוכית-תורנית שלפיה אין מקום ללימודי חול בישיבה.
בכסלו ה'תשכ"ג (1963) הקים את ישיבת כיסא רחמים על שם רבו הרב חויתה, ובה יישם את דרכם הלמדנית של רבני תוניסיה, שנהגו ללמוד את דברי הגמרא, רש"י ותוספות בדקדוק של כל מילה ובניסיון להסביר מה הוקשה בכל דיבור המתחיל, וכן נתנו דגש לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא.
הקדיש מקום נרחב גם לדקדוק עברי, המקרא וטעמיו.
באותה תקופה התפרנס מפנסיה קטנה של שלושים דינר מקומי בחודש ולא מהישיבה.
בכ"א בטבת ה'תשל"א (18 בינואר 1971) נרצח בידי מחבל מוסלמי בשובו לביתו מתפילת שחרית.
נקבר בתוניס, ולאחר כחודש וחצי הובא לקבורה בישראל ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לאחר מותו עלתה משפחתו לישראל.
בניו, בראשות בנו הגדול הרב מאיר מאזוז, חידשו את ישיבת כיסא רחמים בעיר בני ברק, ובמסגרת מוסדותיה פועל מכון הרב מצליח.