tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-90 היה שותפו של מאיר סויסה לצמד הבידור "סוויסה ויצפאן", ומאז הופיע במספר תוכניות בידור וסאטירה, שאת חלקן אף הנחה.
יצפאן נולד ב-1965 בשכונת נווה שרת שבתל אביב, להורים שעלו מעיראק ב-1951. הוא הבן החמישי במשפחה בעלת תשעה ילדים.
אימו הייתה מטפלת ואביו היה בעל מתפרה.
אחיו הבכור מנשה נהרג בתאונת דרכים ב-30 באפריל 1970. בילדותו, למד בבית הספר "ברושים" ללקויי למידה, ובראשית שנות ה-80 למד בבית הספר החקלאי כדורי וכבר בבית הספר בלט כקומיקאי מוכשר.
הוא שירת בצה"ל בצוות מוזיקלי "צה"ל 84" וב"להקת המפח"ש" (במאי הלהקה היה אז חנן גולדבלט, וכוכבת הלהקה הייתה אורנה דץ).
בתקופה בה היה בלהקה הופקה תוכניתה החדשה בניהולם של אהוד מנור ושל מתי כספי.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בסדרת המדע בדיוני לילדים "הצצקנים" (1989) ששודרה בערוץ 1 בתפקיד החייזר אלישמש, טכנאי החללית.
בהמשך השתתף יצפאן בתוכנית "שפריץ".
בשנת 1989 החל להופיע בתוכנית הבידור "מוצ"ש" בערוץ הראשון, אותה הנחה אבי אתגר, לצד ספי ריבלין, יעל עמית ואחרים.
ב-1994 הצטרף לתוכנית המצלמה הנסתרת של ערוץ 2, "פספוסים" בהנחיית יגאל שילון, הוא חיקה מגוון רחב של דמויות, ו"מתח" אנשים בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1996–1997 הנחה תוכנית הבידור "הערב עם אלי יצפאן" בערב שבת בערוץ 2 (טלעד), שכללה אירוחים ומערכונים שלו, יחד עם שמוליק לוי, חנן גולדבלט, רמי ורד ואחרים.
ובשנים 1998 ו-1999 עברה תוכניתו למוצאי שבת בזכיינית המתחרה "רשת", ושונתה במתכונתה כך שכללה מערכונים, שאת רובם ביצע ללא עזרת שחקנים אחרים.
בשנת 2000 הנחה את התוכנית "חריף באוזן" ביס.
בקיץ 2001 החל להנחות תוכנית אירוח יומית בשם "יצפאן" בערוץ 3 ברשת HOT.
את תוכנית זו הוא הנחה עד שנת 2006. על תוכנית אירוח זו קיבל יצפאן שלושה פרסי מסך הזהב ופרס אחד מפרסי האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2005 השתתף בתוכנית הפרידה של עודד מנשה מערוץ הילדים שנקראת "לעודד באהבה" גילם דמויות שונות.
בשנת 2007 הנחה את תוכנית האירוח "שלום אנד גוד איבנינג" בערוץ 2. התוכנית לא הצליחה וב-2008 החליט יצפאן לנוח מהעשייה הטלוויזיונית, ולפתוח במופע יחיד, אך חזר להופיע ב-2009 בתוכנית הבידור "שבוע סוף".
ב-2011 היה חלק מצוות השחקנים שלוהק במקור עבור תוכנית הבידור "נבחרת ישראל" שבערוץ 10, אך עקב מחלוקות עם מפיקי התוכנית עזב לאחר שתי תוכניות הרצה.
באותה שנה הופיע במגוון דמויות מעולם הספורט בעונה השנייה של תוכנית הספורט הסאטירית "בובה של לילה", ולאחר מכן החל להשתתף בתוכנית "בובה של מדינה" בערוץ 10.
ב-2012 הנחה את התוכנית "מי יפיל את המאסטר" ברשת.
בשנת 2014 הנחה את חידון הציונות הראשון.
בין השנים 2017–2018 הנחה את התוכנית "הם גדולים" בערוץ קשת 12.
ב-2021 שיחק בסדרת המערכונים "שקופים" של HOT והופיע בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!".
בשנת 1988 שיחק עם להקת "ילדי המבחנה" בהצגה "שפריץ" שכתב נסים אלוני.
בשנת 1989 שיחק בהצגה "אדם" בתיאטרון הבימה.
שנה אחר כך, ב-1990, הופיע עם ספי ריבלין בהצגה "אשתי, ברירת קנס", בתיאטרון בית ליסין.
כמו כן, ב-2008 החל לשחק בהצגה "הזוג המוזר" עם יעקב כהן.
בשנת 2009 הוא השתתף בפסטיגל "קונג פו" לצד יעל בר זוהר בתפקיד קיסר סין.
ב-2011 הוא השתתף בפסטיגל "Game on", לצידם של מאיה בוסקילה, עוז זהבי, יהודה לוי, עמית פרקש ונוספים.
בשנת 2012 כיכב בהצגה "שרי מלחמה" שביים מוטי קירשנבאום וכתב שי גולדשטיין.
ב-2013 השתתף בהצגה הקומית של תיאטרון בית ליסין "עובד בשביל שניים" מאת ריצ`ארד בין בבימויו של משה קפטן לצד יובל סגל, נועם פנחסוב, שמעון מימרן, אייל רוזלס, ענת מגן-שבו ואחרים.
בשנת 1988 שיחק בסרט הקומי "נישואים פיקטיביים", בתפקיד המלצר הערבי באשיר.
לאחר שחרורו מצה"ל, השתתף במסע הפסטיבל החסידי בארצות הברית.
באמצע שנות התשעים העלה יחד עם מאיר סוויסה את תוכנית הבידור "סוויסה ויצפאן תחילה", וב-1999 הופיע בתוכנית ההמשך "סוויסה ויצפאן, פעימה שנייה".
לאחר מכן השתתף במספר מחזות ילדים: ב-2000 במחזמר "מלך סיאם", ב-2004 ב"אלאדין" לצד צביקה הדר ותום אבני, וב-2007 שיחק את פספרטו במחזמר המבוסס על ספרו של ז'ול ורן, "סביב העולם בשמונים יום".
בשנת 2009 הנחה את פסטיגל, וב-2011 השתתף שוב בפסטיגל בתפקיד כפול.
ב-2016 הופיע עם ציפי שביט במופע הבידור "מפגש פסגה".
בשנת 2023 העלה מופע סטנדאפ חדש בשם "אלי יצפאן במופע בידור חדש".
יצפאן נשוי לגלית ואב לשתי בנות ובן.
במרץ 2019 לקה באירוע מוחי קל, אושפז בבית החולים איכילוב ושוחרר לאחר השגחה של מספר ימים.
אלי חובייקה היה פוליטיקאי ערבי נוצרי לבנוני ומפקד בפלנגות, ידוע בעיקר על חלקו בטבח סברה ושתילה.
אלי חובייקה, בנו של מהנדס מכונות מהמעמד הבינוני הנמוך, נוצרי מרוני, נולד בשנת 1956 בלבנון.
הוא סיים את לימודיו בגיל 16 ובזמן זה כבר היה חבר במפלגת הכתאיב ובתחילת מלחמת האזרחים השנייה הצטרף לזרוע הצבאית של הארגון (הפלנגות).
בגיל 17 הצטרף ליחידת לוחמים קטנה בשם בי.
ג'י., ראשי התיבות של בשיר ג'מאייל.
היחידה החלה לבצע פשיטות לליבה של ביירות הסונית והפלסטינית.
בשנת 1976 נהרגו קרובי משפחה של חובייקה, כולל ארוסתו, בטבח דאמור - התקפה שלה היה אחראי אש"ף.
בשנת 1977, כשהוא בן 21, התמנה לראש יחידת המודיעין של הפלנגות והמשיך בפשיטותיו לתוך מעוזי הפלסטינים וארגוני השמאל.
בשנת 1978 הוא הגיע לדרגת מפקד במיליציית הפלנגות והנהיג פשיטה שבמהלכה נהרג טוני פרנג'יה, מפקד יריב בפלנגות.
הוא קודם להיות מפקד של הדיוויזיה השלישית של הפלנגות והאחראי על הכוחות המיוחדים.
בשנת 1979 קודם להיות קצין הביטחון הראשי של כוחות המיליציה המשולבים של המחנה השמרני ("הכוחות הלבנונים") במלחמת האזרחים.
בפברואר 1982, ארבעה חודשים לפני מלחמת לבנון, התמנה לקצין הקישור עם ישראל בעקבות מפגש בין רפאל איתן לבשיר ג'מאייל.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 מונה חובייקה לקצין הקישור בין המיליציות לצה"ל.
ב-15 בספטמבר כבשו כוחות צה"ל את מערב ביירות.
חובייקה היה אחראי על הבאתם של 92 הצירים הלבנונים למחנה צבאי בפרברי ביירות, שם נערכה ההצבעה לנשיאות לבנון, בשיר ג'ומאייל נבחר לנשיאות.
לאחר הרצח של בשיר ג'מאייל, היה חובייקה בין המתכנסים בביתו של המנהיג הנוצרי פייר ג'ומאייל, בפגישה הוחלט על גיוס כללי של "הכוחות הלבנונים" על מנת שיוכלו להיכנס למחנות הפליטים הפלסטינים.
כ-150 איש התכנסו מדרום למחנות, קבלו תדריך על ידו ובשעה שכוחות אלו נכנסו למחנות סברה ושתילה ישב חבייקה בבנין החפ"ק של עמוס ירון על הגג והאזין לרשתות הקשר של כוחותיו.
הפלנגות נכנסו למחנות הפליטים סברה ושתילה בערבו של ה-16 בספטמבר, ותוך זמן קצר החלו גם במעשי רצח חסרי הבחנה.
אנשי הפלנגות יצאו מהמחנות בבוקרו של 18 בספטמבר על פי דרישת צה"ל, ורק במהלך היום החלו להתברר ממדי הטבח.
אין מידע מדויק על מספר הנספים בטבח, וההערכות נעות בין 460 ל-3,500 איש.
בשנת 1999 פרסם שומר ראשו לשעבר של חובייקה רוברט חטאם ספר שבו טען שטבח סברה ושתילה תוכנן על ידי חובייקה וחאפז אל-אסד במטרה להביך את ישראל.
על פי עדות שנשמעה על ידי ועדת כהן, כאשר נשאל חובייקה על ידי אחד הקולגות שלו מה יש לעשות ב-50 ילדים ונשים פלסטינים, הוא השיב: "זאת הפעם האחרונה שאתה הולך לשאול אותי שאלה כזאת.
אתה יודע מה יש לעשות".
חטאם וסמיר ג'עג'ע, מיריביו של חובייקה בכוחות הלבנונים, טענו שחובייקה היה אחראי גם לרציחתם של ארבעה דיפלומטים איראנים שנעלמו בלבנון בשנת 1982.
בשנת 1985, על פי בקשת ה-CIA, ניסה חובייקה להתנקש בסייד מוחמד חוסיין פדלאללה.
פדלאללה ניצל מניסיון ההתנקשות אך 80 עוברי אורח קיפחו את חייהם באירוע.
שפיכות הדמים הזאת, שהייתה בניגוד להבטחותיו של חובייקה שעוברי אורח לא ייפגעו, גרמה ל-CIA לנתק את קשריו עם חובייקה.
ב־15 בינואר 1986 הודח חובייקה מהנהגת המיליציות על ידי סמיר ג'עג'ע.
צעד זה נעשה עקב התקרבותו של חובייקה לדמשק וחתימתו על "ההסכם המשולש".
חובייקה מצא את עצמו במפקדתו תחת מצור, אך ניצל אחרי התערבות סורית ויצא לגלות בדמשק.
הוא חזר ללבנון בראש מיליציה פרו-סורית, הוצב בזחלה, ונתן את תמיכתו הפוליטית למישל עאון.
ב־11 באוגוסט 1986 השתלטו תומכי חובייקה הפרו-סוריים על רוב מזרח ביירות, בניסיון להדיח את סמיר ג'עג'ע, מפקדם האנטי-סורי של "הכוחות הלבנונים".
תומכי חובייקה השתלטו על כמה ממעוזי ג'עג'ע, בין השאר על תחנת הרדיו "קול לבנון".
עם תום מלחמת האזרחים בשנת 1990 קיבל חובייקה חנינה והפך לשר לענייני פליטים.
בשנת 1992 הוא מונה לשר הרווחה ובשנת 1996 מונה לשר לענייני חשמל ומים.
בשנת 1998 נבחר אמיל לחוד לנשיאות, וחובייקה לא התבקש להצטרף לממשלה.
בשנת 2000 הוא הפסיד בבחירות ואיבד את מקומו בפרלמנט הלבנוני.
ביוני 2001 הגיש עורך דין לבנוני בשם חבלי מלט, המזוהה עם השמאל בלבנון, תביעה נגד חובייקה לבית משפט בלגי באשמת פשעי מלחמה.
הדבר התאפשר הודות לחוק שמאפשר לתבוע בבלגיה נאשמים בפשעי מלחמה בכל מקום בעולם.
התביעה בוטלה לאחר שהחוק שונה.
התביעה אף האשימה את אריאל שרון בלקיחת חלק בטבח סברה ושתילה, אך חובייקה הכחיש שלשרון הייתה אחריות לטבח.
ב-24 בינואר 2002 בגיל 45 נרצח חובייקה יחד עם ארבעת שומרי ראשו בהתנקשות, באמצעות פיצוץ מטען נפץ שהוטמן במכוניתו שחנתה בסמוך לביתו.
ארגון אלמוני קיבל את האחריות למעשה, בטענה שחובייקה היה סוכן סורי.
חגיגות נערכו במחנות הפליטים הפלסטיניים עם היוודע דבר מותו של חובייקה.
ישנה מחלוקת רבה לגבי רצח אלי חובייקה.
ממשלת לבנון האשימה את ישראל באחריות לרצח.
ישראל דחתה האשמה זו וטענה שמדובר בעלילת דם.
מספר ימים לאחר הרצח עצרה משטרת לבנון חשוד.
על פי ד"ר מרדכי קידר לישראל דווקא היה אינטרס שחובייקה יעיד בבית המשפט הבלגי.
וכי חובייקה היה "פגע רע", שהרבה גורמים בלבנון רצו במותו.
אליעזר (אלי) יונס (נולד בישראל ב-7 באוקטובר 1951), הוא איש עסקים, כיהן כמנכ"ל בנק מזרחי-טפחות, כמנכ"ל בנק הפועלים, כמנכ"ל בנק כללי וכחשב הכללי במשרד האוצר.
אביו, אליהו, יליד וילנה, עבר להתגורר בלבוב, ובמלחמת העולם השנייה הצטרף ליחידה פרטיזנית שפעלה באזור.
הוא גויס לצבא האדום, נלחם בקרבות נגד הגרמנים ונפצע קשה ברגלו.
עלה ב-1950 לישראל ועבד כעיתונאי וכמנהל בקול ישראל.
פרסם מספר מחקרים על יהדות לבוב.
אלי היה בן שנתיים כשהמשפחה עברה להתגורר בירושלים.
בשנת 1974, בהיותו סטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים, החל לעבוד במשרד האוצר.
בשנת 1983 מונה לסגן החשב הכללי, ובשנים 1989–1993 כיהן בתפקיד החשב הכללי במשרד האוצר.
בסיום תפקידו עבר לשוק הפרטי, וכיהן כשש שנים כמנכ"ל בנק כללי שהיה אז בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד.
יונס פרש מהבנק בסוף 1999, השליטה בבנק עברה לקבוצה הבנקאות הדרום אפריקאית אינווסטק בשנת 1996.
בשנת 1999, מונה לסגן נשיא קבוצת דיסקונט השקעות אך עזב אחרי זמן קצר לתפקיד משנה למנכ"ל ואחראי החטיבה הפיננסית של בנק הפועלים.
ב-1 באפריל 2002 החליף את עמירם סיון בתפקיד מנכ"ל בנק הפועלים, כהונתו בבנק הייתה סוערת כיוון שהוביל מהלך התייעלות גורף שכלל פיטורי 800 עובדי הבנק.
יונס התפטר מתפקידו באפריל 2003 לאור חילוקי דעות עם בעלי השליטה בבנק.
יונס המשיך לכהן כמנכל עד אוקטובר 2003 עת מונה צבי זיו להחליפו.
באפריל 2004 מונה למנכ"ל בנק מזרחי-טפחות והחליף את ויקטור מדינה.
בתפקיד המנכ"ל הוביל את המיזוג הבנק בין בנק המזרחי לבנק טפחות.
ב-24 באפריל 2013 הודיע יונס כי יפרוש מתפקידו כמנכ"ל בנק מזרחי-טפחות באפריל 2014. עלות העסקתו של יונס במשך השנים בבנק הוערכה בכ–250 מיליון שקל (כולל שכר, בונוסים ושווי האופציות שקיבל).
יונס משמש מאז 2016 כשותף ויועץ מיוחד לקרנות סנטרברידג' וגאלטין בפעילותם, כמשקיעים בתחום השירותים הפיננסיים, בישראל ובחו"ל.
בשנת 2019 הוביל עבורם את רכישת קבוצת הביטוח הפניקס ומונה לדירקטור שלה.
מאז, מניית הפניקס יותר מהכפילה את ערכה, ובשלב מסוים שווי השוק של החברה חצה את רף 10 מיליארד השקלים – שווי שאליו לא הגיעה מעולם שום חברת ביטוח אחרת.
ב-16 ביולי 2024 הפניקס אישרה שבעלות השליטה בה, הקרנות סנטרברידג' וגלאטין ימכרו את רוב אחזקותיהן ויימכרו עד 21.5% ממניותיהן ויישארו עם 10% בהפניקס.
העסקה נעשית לפי שווי של 9.4 מיליארד שקל להפניקס.
אלי יונס שימש בעבר כיו"ר הוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
כיו"ר אגודת הידידים של אוניברסיטת בר-אילן, יו"ר המכון לחדשנות של הטכניון ומרצה באוניברסיטה העברית.
מרעייתו הראשונה נירה יש לו בת אחת.
הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
איליי הרשל וולך היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-אמריקאי.
מוכר בעיקר בשל תפקידו כ"המכוער" במערבון "הטוב, הרע והמכוער".
וולך נולד בברוקלין שבניו יורק, בנם של ברטה שור ואברהם וולך, מהגרים יהודים מגליציה.
היו לו אח ושתי אחיות.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה, באוניברסיטת טקסס באוסטין, ותואר שני בחינוך במכללה העירונית של ניו יורק.
את ניסיון המשחק המעשי רכש תחילה בבית ספר למשחק בניו יורק.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית בבית חולים צבאי בהוואי.
בהמשך המלחמה נשלח לקזבלנקה שבמרוקו, ולאחר מכן לצרפת.
וולך וחבריו ליחידה בבית החולים הצבאי העלו בפני הפצועים מחזה קומי קצר על המלחמה והדיקטטורים של גרמניה ובנות בריתה המנהלים אותה.
וולך גילם במחזה את היטלר.
וולך סיים את שירותו הצבאי עם תום המלחמה בדרגת סגן משנה.
לאחר לימודיו בקולג' ושירותו הצבאי, למד בסטודיו למשחק לצד מרלון ברנדו, פטרישה ניל, מונטגומרי קליפט וקווין מקארתי.
לזוג שלושה ילדים: פיטר, קטרינה ורוברטה.
בשנת 2005 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הטוב, הרע ואני", בה סיפר בין השאר על תפקידו כ"המכוער" בסרט "הטוב, הרע והמכוער", ושיבח את קלינט איסטווד על מקצועיותו.
בנוסף סיפר, כי איבד את ראייתו בעינו השמאלית, בעקבות שבץ.
וולך החל לשחק בהצגות בברודוויי ב-1945. בשנת 1951 קיבל את פרס טוני על משחקו במחזה "השושנה המקועקעת" של טנסי ויליאמס.
ב-1956 החל לשחק גם בסרטי קולנוע, הראשון שבהם "בייבי דול" של איליה קאזאן, שנכתב על ידי טנסי ויליאמס.
תפקידו הזכור ביותר הוא גילום דמותו של "טוקו" (המכוער) במערבון המפורסם "הטוב, הרע והמכוער" (1966), של סרג'יו ליאונה, לצידם של קלינט איסטווד ולי ואן-קליף, שם אמר את המשפט המפורסם When you have to shoot, shoot, don't talk.
גילם את תפקידו של מיסטר פריז, בסדרת הטלוויזיה "באטמן", ולאחר מכן כתב באוטוביוגרפיה שלו, שתפקיד זה הביא לו יותר הכרה ומעריצים מכל שאר התפקידים שגילם כל חייו, גם יחד.
בשנת 2007 שיחק בקומדיה "הרוס על אמא", בכיכובם של דיאן קיטון וג'ף דניאלס.
סרט זה והסרט "סופר הצללים" של רומן פולנסקי, שיצא אף הוא ב-2010 ובו שיחק תפקיד קטן בלבד, היו שני סרטיו האחרונים של וולך.
בנובמבר 2010 קיבל פרס אוסקר של כבוד, על מפעל חייו ובנוסף השתתף באותה שנה בסרט וול סטריט 2: הכסף מדבר שהיה סרטו האחרון.
אלי יפה (נולד ב-1953) הוא חזן, מוזיקאי, מנצח, מלחין, מורה ומעבד במוזיקה קלאסית ובחזנות ישראלית.
יפה נולד בירושלים לאלה לבית שניאורסון ולד"ר משה אברהם יפה, שהיה ממנהלי היכל שלמה.
הוא שר כנער במקהלות בית הכנסת, ונחשב ילד פלא כחזן.
השכלתו המוזיקלית עד גיל 19 הייתה דלה, וכללה לימודי חלילית, מעט פסנתר ושירה.
בגיל 19 האזין לקונצרט בניצוחו של זובין מהטה והחליט כי ברצונו להיות מנצח.
אז החל ללמוד באקדמיה על שם רובין, כאשר הוא משלים פער עצום בלימודי תאוריה, ניצוח, קומפוזיציה ואף נגינה על מספר כלים (צ'לו, אבוב, פסנתר וקרן יער).
לעיתים הקדיש ללימודים 18 שעות ביממה.
יפה סיים את האקדמיה למוסיקה בתואר אמן בהצטיינות.
הוא תלמידו של מנדי רודן, וקומפוזיציה ותאוריה למד בין השאר אצל עמי מעייני, מרק קופיטמן, חיים אלכסנדר, צבי אבני, שבתי פטרושקה ואחרים.
הוא אף השתתף בכיתת אמן בניצוח אצל ליאונרד ברנשטיין ואיגור מרקביץ'.
יפה החל את דרכו כיועץ של התזמורת הקאמרית חולון, וניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הסימפונית חיפה.
משמש כמנצח כבוד בתזמורת הסימפונית של פראג, וניצח על תזמורות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון, הסימפוניות של בולטימור, ברצלונה, מקסיקו, הקאמריות של וינה וציריך, תזמורת רדיו וינה, האופרה של בודפשט, תיאטרון בולשוי ועוד.
הוא ניצח על קונצרט מיוחד במקסיקו לציין 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה.
בקונצרט ניגנו תחת שרביטו הכנר שלמה מינץ, גיורא פיידמן, המלחין פיליפ גלאס, הזמרת אוטה למפר והזמרת דניס גרייב שהחליפה ברגע האחרון את ג'סי נורמן.
כאמור, יפה הושפע רבות מהחזנות, והוא ממשיך להשקיע בפיתוחה עד היום.
הוא משמש כמנצחה של מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים, אשר ליוותה את החזנים שכיהנו בה נפתלי הרשטיק, חיים אדלר, אברימי קירשנבאום וצבי וייס אשר ניהלו את התפילות במקום.
המקהלה בניצוחו ליוותה את מיטב חזני העולם, בתפילות ובקונצרטים בכל רחבי העולם.
יפה עיבד, תיזמר והביא לביצוע יצירות חזנות קלאסיות בעיבוד תזמורתי מחודש.
הוא ייסד סדרה מיוחדת בתזמורת הסימפונית ירושלים בשם "זהות", אשר שילבה תוכנית של חזנות ופרקי שירה יהודיים עם יצירות קלאסיות.
הוא ממייסדי מכון תל אביב לחזנות ומנהלו הראשון, עמד בראש מכון בירושלים ולימד ברמת גן.
הוא אף הגיש תלמיד לבחינת בגרות במקצוע החזנות; הייתה זו הפעם הראשונה בה הוכר מקצוע זה לתעודת הבגרות.
הוא נקרא להרצות במקומות שונים על החזנות בכלל ועל ההבנה המוזיקלית בתפילה היהודית בפרט.
כיום משמש מאסטרו אלי יפה גם כמנהל בית הספר לחזנות בפתח תקווה, בו מלמדים גם החזנים ישראל רנד ויחזקאל קלאנג.
אלי ומריאנו הם צמד קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים, אלי פיניש ומריאנו אידלמן.
הצמד החל את דרכו ב-1996 כשהם מופיעים יחד בתוכנית "הראשון בבידור" של דודו טופז, במופעי חקיינות וסאטירה.
ב-1998 הופיעו לכבודו של הקומיקאי ספי ריבלין ולכבוד היובל למדינת ישראל במופע בידור בפני אנשי תקשורת, ידוענים ובכירים מהצמרת הפוליטית.
במקביל השתתפו אז בקליפ ללהיט של להקת אתניקס: "ב.מ.וו.
מ-1998 ועד 2000 הופיעו בארץ ובעולם בתוכנית "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", ומ-2001 הופיעו בתוכנית "אחלה סרט".
ב-2002 הפיקו תקליטור די-וי-די עם חלק מהחומר הבידורי, שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים, וכמו כן הופיעו יחד ולחוד בתוכנית "לא נפסיק לצחוק" בערוץ ביפ.
באותה שנה השתתפו השניים בפסטיגל מהסרטים עם ליאור נרקיס, יהודה לוי, סופי צדקה ואחרים.
ב-2006 כיכבו השניים בקמפיין פרסומת לדואר ישראל
הפרסומות היו אמורות "לנער את האבק" מעל תדמית המוסד הזה, והיה אחד ההישגים שאלדד כהן (סמנכ"ל עסקי של החברה) זקף לזכות עצמו כשפוטר אחרי שנתיים.
חרף ההצלחה, הקמפיין נותר שנוי במחלוקת בגלל ביקורת קשה מצד ארגוני נשים, שטענו כי הפרסומות סרות טעם ומשפילות אותן; ברם, היו גם נשים שטענו כי הצמד מציג דווקא דמות משוחררת של אישה השולטת במצבה.
הצמד עשה דיבוב לסרט האנימציה לילדים "הורטון שומע מישהו" לפי ספר מסדרת דוקטור סוס Horton Hears a Who, ב-2008.
בעונה התשיעית של ארץ נהדרת ב-(2012), בנוסף לתפקידים נפרדים, שיחקו השניים יחד בסדרת מערכונים על הכור הגרעיני של איראן, במטרה ללגלג על מדיניות הממשלה שם ולהדגיש את הצד האנושי - אפילו אצל עובדי הכור באיראן.
זאת, חרף החתירה המוצהרת לפיתוח פצצת אטום, ולמרות קריאת המוני המפגינים ברחובות להשמדת ישראל.
ב-2013 הצמד יצא עם תקליטור די-וי-די כפול ובו רבים ממערכוניהם.
ב-2016 השיקו מופע חדש בשם "אלי ומריאנו 2" בהפקת יוכלמן - אשר הפקות, כשאת רובו כתב אמן הסטנד-אפ והקומיקאי יונתן ברק, שקיבל ביקורות צוננות.
אלי יופה (9 ביוני 1934 – 2010) היה פרופסור להיסטוריה של הצבא הסיני באוניברסיטה העברית בירושלים.
ממייסדי תחום לימודי מזרח אסיה בישראל וחבר החוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית מיום הקמתו.
יופה נולד בשאנגחאי למשפחה יהודית וחי בה עד עלייתו לישראל בסוף שנות ה-40, כשהיה בן 15. למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודיו לתואר השני סיים באוניברסיטת הונג קונג, שם שהה בסוף שנות ה-50, ואת הדוקטורט השלים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, בהנחייתו של ההיסטוריון והסינולוג ג'ון ק.
יופה היה נשוי למיכל, ואב לשתי בנות.
הוא התגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים.
נפטר בשנת 2010, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ חורשים.
מחקריו של יופה התמקדו בצבא סין.
את ראשית צעדיו בתחום עשה בעבודת דוקטורט פורצת דרך אשר התמקדה ביחסי צבא-מפלגה בסין.
העבודה, שהתפרסמה כספר "Party and army: professionalism and political control in the Chinese officer corps, 1949–1964", הפכה לקלאסיקה בכל הקשור להתפתחות צבא סין וקשריו עם הדרג הפוליטי.
מאז כתב יופה מאמרים רבים על הקשר בין הצבא והמפלגה הקומוניסטית.
אלי יופה, הצבא הסיני ממאו ועד ימינו, מוסד ביאליק, ירושלים, 2011
אלי זוּלטָא (נולד ב-10 במאי 1968) הוא מוזיקאי ישראלי, מייסד וסולן להקת המטאל הישראלית אלמנה שחורה.
אלי זולטא נולד בכפר שלם בתל אביב, לאב כבאי ולאם גננת.
כילד, נשלח ללמוד במכון אבני וכן אצל מורה פרטית לציור, שם למד בתחומים תולדות האמנות, תורת הצבע וקומפוזיציה, וכן אמנות פלסטית, פיסול וציור.
בנעוריו למד גיטרה באופן אוטודידקטי.
בתחילת שנות ה-90 הקים את להקת "אלמנה שחורה".
זולטא ניגן בלהקה בתפקיד גיטרה חשמלית ראשית, והיה אחראי לכתיבת והלחנת רוב השירים באלבום.
בשנת 1997 הפיק זולטא ג'ינגל לתוכנית הרדיו של דידי הררי, "דידי לוקאלי".
כן השתתף בתוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" לצידו של מוישה אופניק כשומר ראש לספיישל חנוכה.
בנוסף, הוא שיחק בסרט מוקומנטרי, "זהירות מצלמה", של היוצרים שאול בצר ורועי ארד, בתפקיד איש השיערות.
בשנת 1998 כתב זולטא שיר בשם "מי יעצור את הדמעות", לזכר מותה של מכרתו ענבל פרלמוטר, סולנית להקת המכשפות שנהרגה בתאונת דרכים.
השיר יצא כסינגל לרדיו באותה שנה.
אחד המיזמים שהגה זולטא, כונה "הנוער ינהג אחרת" - סדרה של מופעי רוק בשיתוף תחנת הרדיו גלגלצ, שנועדה לתת הסברה לנהיגה נכונה, מניעת שימוש בסמים, אלכוהול ובאלימות.
מופעים אלו נערכו בכיכר רבין ובקביעות ושכיחות רבה בבתי ספר, במרכזים קהילתיים ובתיכונים ברחבי הארץ.
פעילות זו נמשכת עד היום (2012) תחת הסלוגן "אם שותים לא נוהגים".
ב-1999 הלחין זולטא למעלה מ-20 שירים של המשוררת ציפי שחרור.
השירים הפכו למופע אינטימי של שחרור והזמרת קרן הכט.
המופע נכלל ב"סל תרבות ארצי" בישראל.
בנוסף, הלחין וכתב את רוב השירים באלבום השני של קרן הכט, והפיק אותו מוזיקלית.
במקביל, עבד עם אבנר גדסי על אלבומו ועל סיבוב ההופעות "הגברים בוכים בלילה".
בשנת 2000 עבד זולטא עם טל מן ומוטי רז ככותב והלחין שירים להצגת ילדים של מן.
כן הפיק אלבום של נתי רביץ.
ב-2001 הלחין זולטא את המוזיקה לסרט "שישה מיליון רסיסים" בהפקת יעקב קוצקי.
העבודה על הסרט זיכתה את זולטא באותה השנה (ב-28 בנובמבר) במועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע על הלחנת המוזיקה לסרט.
במעמד זה הפך זולטא לחבר האקדמיה.
בשנת 2005, לכבוד העצרת לזכר רצח רבין, זולטא חידש, עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "ילדים של החיים" של שלום חנוך.
לביצוע הפרויקט בחר זולטא להזמין להופעה את האמניות זהבה בן, חיה סמיר וקרן הכט, כאשר הוא לקח חלק בנגינה ובשירה.
ב-2008 כתב זולטא לעופר לוי ולידור יוספי שיר בשם "אח יא בינתי".
ב-2009 השתתף זולטא בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה של Yes, "דני הוליווד", בתפקיד "מושמוש" - המאהב של אוסי ברנס (גאלה קוגן).
זולטא גילם את עצמו בשנות ה-80 וביצע בסדרה שני שירים יחד עם להקתו "אלמנה שחורה" ועם סי היימן.
ב-11 באוגוסט 2010, כתב והלחין זולטא את השיר "לכי תספרי לכולם", אותו ביצע זמר מז'אנר המוזיקה המזרחית - מאור דניאל.
השיר זכה ל-2 מיליון צפיות ב-YouTube תוך פרק זמן קצר של 9 חודשים מרגע הפצתו.
השיר הפך ללהיט מועדונים וחתונות ברחבי הארץ.
בשנת 2012 שודרה סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה קומית ישראלית בשם "זנזורי" בערוץ "Yes Comedy" בלוויין; זולטא שיחק בסדרה בתפקיד גיטריסט על כיסא גלגלים (חבר בלהקה של השחקן יובל סמו).
בפברואר של אותה השנה, השתתף זולטא בתוכנית המציאות "חי בלה לה לנד 2", לצד האמנים שרית אביטן, שיר לוי, ליאת בנאי, מאיה בוסקילה וסאז.
המתמודדים התחרו בלוס אנג'לס על האפשרות להשיג חוזה הקלטות בינלאומי.
בשנת 2015 נשא לאישה את עילית גפן.
באותה שנה נולד לשניים בן בשם אדריאן.
בשנת 2017 נולד בנם השני, מוזס.
בשנת 2019 השיק את הסינגל "עולם מפלסטיק".
אלי (אליעזר) זומר (נולד ב-26 באוגוסט 1951) הוא פרופסור אמריטוס מומחה לפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2009–2011 היה זומר נשיאה של החברה האירופית לטראומה ודיסוציאציה (European Society for Trauma and Dissociation - ESTD), ובין השנים 2005–2006 כיהן כנשיא החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה.
זומר הוא היועץ המדעי והמייסד של ט.ד.י - טראומה ודיסוציאציה ישראל, והיה חבר בוועד המייעץ הבינלאומי של הקואליציה היהודית נגד התעללות ותקיפה מינית (Jewish Coalition Against Sexual Abuse/Assault) עד לסגירת העמותה.
אלי זומר נולד בחיפה להורים ניצולי שואה.
בשנת 1969 השלים את לימודי התיכון בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
הוא שירת בצה"ל כאיש צוות טנק בתעלת סואץ בזמן מלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד טנק מגח בשני עברי התעלה, בחטיבה 421 של אוגדה 143, תחת פיקודו של אריאל שרון.
סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה ב-1976, וב-1980 סיים שם את לימודי המוסמך בפסיכולוגיה קלינית.
השלים לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה ייעוצית באוניברסיטת פלורידה בארצות הברית (1984).
את הדוקטורט עשה תחת הדרכתה של פרופסור קרולין טאקר בנושא: "הסתגלות לחיי הנישואין ורמת המעורבות הפעילה בחיים כגורמים בשיתוף הפעולה עם הדיאטה הרפואית בקרב חולי המו-דיאליזה כרוניים".
זומר עבר הכשרת פוסט-דוקטורט בפסיכולוגיה רפואית במרכז השיקומי של מחוז מילווקי בארצות הברית, והיה באותה עת תחת הדרכתה של פרופ' אריקה פרום בפסיכולוגיה רפואית, היפנוזה אנליטית ודיסוציאציה.
הוסמך בישראל כמומחה בפסיכולוגיה קלינית בשנת 1986, וב-1990 הוסמך כמדריך בפסיכולוגיה קלינית.
ב-1987 הקים יחד עם פרופ' שלמה ברזניץ את מ.י.ט.ל.
– המכון הישראלי לטיפול ומחקר בלחץ פסיכולוגי.
באותה שנה הצטרף כעמית מחקר במרכז לחקר לחץ פסיכולוגי ע"ש ר"ד וולף באוניברסיטת חיפה, וב-1990 הצטרף לסגל בית הספר לעבודה סוציאלית.
בין השנים 1987–2007 היה מנהלו הקליני של מ.י.ט.ל., אחראי על ההדרכה בפסיכולוגיה קלינית והכשרת המתמחים במכון.
בשנת 2002 הצטרף לוועד המנהל של ה-ISSTD כדירקטור לעניינים בינלאומיים ובשנת 2005 נבחר להיות הנשיא הלא-צפון אמריקאי הראשון של הארגון.
בשנת 2005 היה בין האבות המייסדים של ה-ESTD ונבחר להיות הנשיא השני של הארגון ב-2009. בשנת 2006 ייסד את עמותת ט.ד.י - טראומה ודיסוציאציה ישראל, ומאז משמש יועץ מדעי של הארגון.
זומר הוא פסיכולוג קליני מומחה-מדריך, מטפל התנהגותי-קוגניטיבי מומחה-מדריך, ומורשה משרד הבריאות לעיסוק ומחקר בהיפנוזה.
הוא פרסם למעלה ממאה מאמרים מדעיים ופרקי ספרים, ושני ספרים בנושאים של טראומה נפשית, דיסוציאציה והפרעות דיסוציאטיביות.
הוא טבע את המונח "Maladaptive Daydreaming" - חלימה בהקיץ חריגה (בלתי אדפטיבית), והוא ממשיך לעסוק במחקר מדעי בנושא זה.
הוא משמש כפרופ' מן המניין באוניברסיטת חיפה.
זומר הוא בעל מרפאה המעניקה שירותים בתחומי הייעוץ הפסיכולוגי והפסיכותרפיה.
פרופ' זומר מרצה בפאנלים רבים בתחומי הפסיכולוגיה ודיסוציאציה.
אלי זומר הוא חלוץ המומחים בארץ בתחום ההפרעות הדיסוציאטיביות, ובשנת 1989 כתב את המאמר המדעי הראשון בתחום זה בישראל.
מאז הוא מעורב במחקר, בהכשרה ובהוראה בנושא, כולל ייעוץ לגורמים משפט בנושאים הקשורים לטראומה ודיסוציאציה.
בין היתר, ייעץ זומר בהליכי החקיקה להארכת תקופת ההתיישנות על עבירות מין בקטינים, לאיסור קשרי מין בין מטפל ומטופל, ועסק במחקר עבור הרשות למלחמה בסמים על הקשר בין טראומה, הפרעות דיסוציאטיביות והתמכרויות.
אלי זומר מעניק חוות דעת כעד מומחה לבתי משפט בנוגע לאבחון הפרעות פסיכיאטריות והפרעות דיסוציאטיביות מתוקף ניסיונו הקליני והמחקרי.
במקרים רבים הסתמך בית המשפט על עמדתו בשל מומחיותו בתחום.
עם זאת, עמדותיו של זומר וחוות דעת משפטיות שכתב מתוקף הכשרתו עוררו בכמה מקרים פולמוסים וביקורת משפטית.
בשנת 2014 הורשע אדם בפגיעה מינית בבתו על סמך חלום שחלמה בגיל 22, בהתבסס על עדותו של זומר.
לאחר ההרשעה, יצאו 47 חוקרים ישראלים מתחום הפסיכולוגיה בגילוי דעת נחרץ נגד הסתמכות על דעתו של זומר בתחום והנושא עורר פולמוס לגבי ההסתמכות על זיכרונות מודחקים.
בפסק דין אחר משנת 2014 לא קיבל בית המשפט המחוזי את עדותו של זומר בנימוק כי עמדתו מסתמכת על בדיקות ללא תוקף מדעי ולא עולה בקנה אחד עם הידע המקצועי בתחום.
אף על פי שחוות הדעת של אלי זומר בעניין מצבן הנפשי של קורבנות עבירות מין התקבלו וצוטטו בהרחבה בבתי המשפט בישראל, נמנעו עד כה בתי המשפט בארץ מהכרעות דעת תקדימיות בעניין הפרעות דיסוציאטיביות, ובפרט בהפרעת זהות דיסוציאטיבית.
לדוגמה: בשנת 2016 הועמד למשפט משגיח מישיבה באשמת מאות מעשי אונס של קטינות.
סניגוריו של הנאשם פנו לפרופ' זומר לקבלת סיוע.
בחוות הדעת כותב פרופ' אלי זומר כי לא ניתן להטיל על המשגיח אחריות פלילית, זאת לאור כך שקיימת במוחו אישיות נוספת, מעין "מפלצת", שהיא זו שביצעה את המעשים.
"הנאשם כלל אינו זוכר את מעשיו, דבר המעיד על כך שצד מסוים באישיותו ביצע את המעשים מחוץ לשליטה של 'האישיות המרכזית' שלו ומבלי שיהיה מודע לכך", הסביר פרופ' זומר, לדבריו, האיש פעל באופן אוטומטי וללא אחריות ומודעות למעשיו.
עמדתו זו של פרופ' זומר גרמה לביקורת נרחבת בטענה כי פרופ' זומר מגן על נאשם בעבירות מין חמורות בטענות הנוגדות את כללי המקצוע והאתיקה.
בית המשפט לא קיבל את עמדתו של זומר והנאשם הורשע ונידון ל-17 שנות מאסר.
הקושי של בית המשפט לקבל התנהגות דיסוציאטיבית כהסבר פורנזי להתנהגות נאשמים בא לביטוי גם בשנת 2017, אז מתח השופט קאפח בפסק דין בבית המשפט המחוזי בתל אביב ביקורת על עדותו של זומר: "הצבעתי על פרכות וסתירות בעדותו של פרופ' זומר.
התשתית העובדתית נסתרת מיניה וביה על ידי הנאשם עצמו, והקביעות האבחנתיות עומדות בניגוד מוחלט ל-DSM, לעדויות מומחים אחרים ובכללם מומחה נוסף של ההגנה, ולמאמרים ובכלל זה של העד עצמו".
אלי זומר תרם רבות בחוות דעתו בבית המשפט לתיקוף עדויותיהן של נפגעות תקיפה מינית ולכך שקולן ישמע בבית המשפט.
בשנת 2009 קיבל בית המשפט העליון את חוות דעתו של אלי זומר וקבע בפסיקה תקדימית שאנסטסיה מיקל אשמה בהריגה ולא ברצח, מכיוון שהריב עורר בה זיכרונות פוסט-טראומטיים מקשרים עם גברים שהתעללו בה בעבר.
בעקבות פסיקה תקדימית זו שוחררה אנסטסיה מיקל בשנת 2018 שחרור מוקדם מהכלא.
כל אלה מצביעים על כך שהמחוקק הישראלי אימץ את הדוקטרינה של זיכרונות מודחקים.
אשר על כן, אצא מנקודת הנחה כי עקרונית תיתכן תופעה של זיכרונות מודחקים אמיתיים הצפים בחלוף שנים רבות למודעות".
לזומר בלוג פעיל בו הוא מסביר על הפרעות פסיכיאטריות רבות, סוקר מחקרים עדכניים בנושא ומגיב לנושאים ציבוריים.
בבלוג הוא גם התייחס בצורה נרחבת לפולמוסים, ועמדתו מהווה בסיס לדיונים מדעיים רבים בתחום.
פרס הנשיא, אוניברסיטת פלורידה (1984)
היכל התהילה של הקולג' לאומנויות ומדעים חופשיים, אוניברסיטת פלורידה (1984)
פרס המרצה המצטיין, בית הספר לעבודה סוציאלית, הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות, אוניברסיטת חיפה (1998, 1999, 2010, 2013, 2014)
נבחר על ידי עמיתיו כאחד מעשרת הפסיכולוגים הקליניים הטובים בישראל, גיליון "הכי טובים" מעריב (2004, 2008)
חתן פרס קורנליה ווילבור על תרומה מצטיינת לתחום הטראומה והדיסוציאציה, החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה (2000)
עמית כבוד של החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה (2001)
פרס הנשיא, החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה (2006)
פרס הנשיא, החברה האירופאית לטראומה ודיסוציאציה (2012)
פרס מפעל חיים על תרומה למחקר ולידע בטראומה ודיסוציאציה, החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה (2014)
יחסים מקבילים: פיתוי וניצול מיני בפסיכותרפיה וייעוץ.
בריאות הנפש בצל הטרור: הניסיון הישראלי.
אליעזר (אלי) טביב (נולד ב-24 בינואר 1956) הוא איש עסקים ישראלי המתגורר במיאמי.
שימש בעבר כבעלי בית"ר ירושלים, הפועל כפר סבא והפועל תל אביב.
טביב מחזיק בבעלות של רשת חנויות לאביזרים וביגוד ימי בארצות הברית והונו נאמד לפי טענתו בחצי מיליארד דולר.
טביב נולד וגדל בשיכון עלייה בכפר סבא, הוריו עלו מתימן ב-1948. אביו עבד כפרדסן ואלי היה הבן הצעיר במשפחה.
אחיו יליד 1948, נהרג במלחמת יום הכיפורים.
הוא השתתף בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן, ונהרג בהפגזה בעת שהגיש עזרה לפצועים.
הבעלות על הפועל כפר סבא
בשנת 1992 רכש את הפועל עליה כפר סבא - קבוצה המייצגת את שכונת הולדתו בכפר סבא, ניהל את המועדון כשנתיים אך זה לא הצליח להתרומם מעבר לליגה א' וב-1994 עזב את המועדון.
בשנה זו - תקופת הצינון - התמקד בעיקר בעסקיו מעבר לים ופיתח רשת חנויות לביגוד ולאביזרים לגלישה ימית בארצות הברית.
בשנת 1995 אותר על ידי ועדת הפרטה שהוקמה על ידי אגודת הפועל כפר סבא ועיריית כפר סבא ובראשה עמד פעיל הציבור ד"ר אמיר גבע, ורכש מהאגודה את זכויות הניהול של מועדון הכדורגל אשר היה שקוע במשבר כלכלי עמוק.
בין השנים 1996 ל-2008 שימש טביב הבעלים בפועל של הפועל כפר סבא.
במהלך השנים החליטה אגודת הפועל כפר סבא לפעול להשבת הקבוצה לידיה.
לאחר שבית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל בישראל דחה את בקשתה, על אף שתקנון ההתאחדות אוסר על העברת קבוצה לידי מי שהורשע בעבירות שיש עמן קלון, עתרה האגודה לבית המשפט המחוזי, שקבע בפסק הדין כי טביב אינו ראוי לשמש כבעליה של קבוצת כדורגל.
טביב העביר את הבעלות למקורבו, גבי טווילי, ועתר לבית המשפט העליון, שקבע כי על האגודה להעביר בקשה להעברת הזכויות, ואם זו תאושר תוחזר אליה הקבוצה.
בעונתו האחרונה במועדון ירדה הקבוצה מליגת העל לליגה הלאומית, ולאחר מכן החל טביב בתהליך העברת הבעלות על הקבוצה.
עזיבתו לוותה בטונים צורמים וטענות רבות כנגדו מצד אגודת הפועל כפר סבא.
הבעלות על הפועל תל אביב
בטרם השלים את תהליך העברת הפועל כפר סבא, כבר החל טביב להיות מעורב בבעלות על קבוצת הפועל תל אביב, על אף שנדרש לשנת צינון, ובקיץ 2010 הפך באופן רשמי לבעל הקבוצה, בצוותא עם מוני הראל.
במהלך העונה השניים הסתכסכו, ובמאי 2011 הפך טביב לבעליה היחידי של הקבוצה לאחר הליך בוררות ממושך.
על טביב נמתחה ביקורת בתקשורת בגין התנהלותו כבעלי הקבוצה, ובמקביל ארגנו אוהדי הקבוצה מחאה חריפה וממושכת כנגדו, בדרישה שימכור את הקבוצה לבעלים אחרים, ואף כללה הפגנות מול ביתו של טביב ומול רשת החנויות של אשתו.
המחאה החריפה ככל שהתקדמה העונה, והפכה לקונצנזוס בקרב כלל האוהדים עם התפטרותם של כל חברי ההנהלה הבכירה של המועדון.
ב-21 באפריל 2012 הכריז טביב כי הוא מעמיד את הקבוצה למכירה בשל ההטרדות והאלימות שהופנו כלפיו וכלפי בני משפחתו.
ב-4 ביולי 2012 הכריז חיים רמון במסיבת עיתונאים כי קיבל מטביב ייפוי כוח בלתי חוזר למכירת המועדון, כך שטביב סיים את דרכו בהפועל תל אביב.
באוקטובר 2015 חויב רמון לשלם לטביב 7 מיליון ש"ח.
בריאיון לתקשורת טען טביב כי המחאה נגדו נבעה ממניעים גזעניים.
בעונת הביע טביב התעניינות ברכישת מועדון הכדורגל בית"ר ירושלים מידיו של ארקדי גאידמק, וזכה לתמיכת האוהדים, אך גאידמק סירב למכור לו את המועדון וניסה להשאיר אותו בבעלותו.
הסוגיה נגררה להכרעת בית המשפט שהכריע כי טביב יהיה הבעלים של בית"ר ירושלים.
לקראת עונת נכנס טביב באופן רשמי לתפקיד.
החל מכניסתו לתפקיד החל טביב לצמצם באופן משמעותי את חובות הקבוצה שעמדו על עשרות מיליוני שקלים.
טביב החתים בקבוצה שחקנים צעירים ומבטיחים והעמיד תקציב שנתי יציב בשונה משנים קודמות.
בסיום עונת 2014/2015, שבה בית"ר ירושלים לשחק במסגרות אירופיות לאחר שבע שנים.
ב-23 באוגוסט 2016, הודיעה ההתאחדות לכדורגל בישראל כי אלי טביב אינו יכול לשמש כבעלים של בית"ר ירושלים עקב הרשעותיו בפלילים למשך שלוש שנים בתנאים מגבילים.
במהלך העונה התגבשה בקרב אוהדי בית"ר מחאה כנגד טביב על התנהלותו בנוגע לשחקנים, מאמנים, וקשרים עם האוהדים.
המחאה הגיעה לשיאה לאחר הפסד הקבוצה בגמר הגביע בעונת 2017/2018 ומעורבותו לכאורה של הבעלים טביב בקביעת הרכבי הקבוצה ובעניינים מקצועיים אחרים שגרמו לאי שיתופם של שחקנים מסוימים בגמר הגביע, אז הודיעו ארגוני האוהדים השונים של הקבוצה כי הם יחרימו את העונה הבאה ולא יקנו מנויים.
בתגובה זמן קצר לאחר מכן ב-15 במאי 2018, כינס אלי טביב מסיבת עיתונאים, והודיע על כוונתו לעזוב את הקבוצה, ועל העמדתה למכירה וחיפוש רוכש לקבוצה.
בקיץ 2018 מחאות האוהדים כנגד הבעלים הוגברו ופעם נוספת בעת בעלותו על קבוצה ישראלית, נאלץ לספוג הפגנות כנגדו ליד ביתו שם הפגינו אוהדים מספר פעמים, כמו כן מול חנויות הבגדים של רעייתו דנה אשכנזי.
ב-13 באוגוסט 2018 מכר לאיש העסקים משה חוגג את בית"ר ירושלים בתמורה ל-26.5 מיליון שקלים, מתוכם 18 מיליון לטביב והשאר לכיסוי חובות הקבוצה.
לאחר עזיבתו את בית"ר, הצהיר מספר פעמים כי לא יחזור עוד לכדורגל הישראלי בתור בעלים.
טביב הורשע בבתי משפט, בביצוע עברות שונות: התחזות לאדם אחר במטרה להונות, שימוש במסמך מזויף, זיוף וקבלת דבר במרמה והפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו עבירות בגינן נגזר דינו לשישה חודשי מאסר על תנאי.
במסגרת המחאות של אוהדי הפועל תל אביב מול ביתו הואשם טביב כי הכה נער בן 17 שהפגין בלילה מול ביתו וקילל אותו.
ביוני 2014 הורשע בפציעת הנער בנסיבות מחמירות, השמדת ראייה ושיבוש מהלכי משפט, ונידון לשישה חודשי עבודות שירות.
לאחר ערעור הופחת עונשו לארבעה חודשי עבודות שירות.
בדצמבר 2011 הושלך רימון הלם לעבר ביתו בתל אביב.
באוקטובר 2013 התגלה רימון יד מתחת למכוניתו בביתו בכפר שמריהו.
ב-1 במרץ 2015 בוצע ניסיון התנקשות בטביב.
שני רוכבי אופנוע הגיחו מול רכבו של טביב כשזה הגיע לביתו ופתחו לעברו באש.
טביב נפגע קל בידו ורוכבי האופנוע נמלטו.
ב-23 במרץ 2017 הורשעו שניים מהנאשמים בהתנקשות לאחר שהושג עמם הסדר טיעון, וב-3 באפריל נגזרו עליהם שתי שנות מאסר.
ב-11 באוגוסט 2017 הונח בפתח ביתו מטען דמה בשעה שטביב עצמו שהה בחו"ל.
ב-11 בינואר 2021 הושלך רימון הלם לעבר ביתו בכפר שמריהו.
בשנת 2010 נישא בפעם השנייה, למעצבת דנה אשכנזי.
לזוג בית בכפר שמריהו, ולהם בן, ובנוסף מגדלים את בתה של דנה מנישואיה הקודמים.
לטביב יש שני ילדים מנישואיו הראשונים.
בתו ליהי הייתה לתקופה קצרה חברה בהנהלת הפועל תל אביב, לאחר התפטרותם של כל חברי ההנהלה הבכירה של המועדון.
אליעזר (אלי) זבורובסקי Zborowski; 20 בספטמבר 1925, ז'רקי – 10 בספטמבר 2012, ניו יורק) היה פעיל ציבור יהודי ממוצא פולני.
נולד בז'רקי שבפולין, בן בכור למשפחה חסידית.
נכלא עם משפחתו בגטו ז'רקי.
השיג מסמכים מזויפים, בעזרתם התחזה לנוצרי והצליח לצאת מהגטו.
פעל בתור איש קשר בין הגטו לבין המחתרת הלא יהודית.
בתחילת 1943, חודשים מעטים לאחר חיסול הגטו, מצאה משפחת זבורובסקי מקלט בבתיהם של בני משפחות פלאצ'ק וקולאץ', להם הוענק התואר חסידי אומות העולם.
לאחר השחרור סייע אלי ל"עליה ב'" עד הקמת המדינה ב-1948. בתחילת 1952 היגר אלי מאירופה לארצות הברית עם אשתו, דיאנה לבית וילף, ניצולת שואה אף היא.
הזוג הגיע לפורסט היל, ניו יורק.
בשנת 1964 יזם זבורובסקי את האזכרה הראשונה של "יום השואה" בארצות הברית.
בשנת 1969 כיהן אלי כחבר בהנהלת יד ושם, ובשנת 1977 יזם את רעיון ההנצחה ביד ושם של כל הקהילות היהודיות שנחרבו בשואה.
דיון בנושא זה הוביל להקמתה של "בקעת הקהילות" ביד ושם.
בשנת 1970 ייסד אלי את ארגון הגג הראשון של ניצולי השואה.
בשנת 1974 ייסד את "Martyrdom & Resistance" – "מות קדושים והתנגדות" – כתב עת המוקדש לשואה.
באותה שנה כונן את הקתדרה ללימודי השואה ב"ישיבה יוניברסיטי".
נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר מינה אותו כחבר במועצה להנצחת השואה בארצות הברית (United States Holocaust Memorial Council), ולאחר מכן מינה אותו לתפקיד זה גם הנשיא רונלד רייגן.
ראש עיריית ניו יורק לשעבר, אד קוץ', מינה אותו לוועדה הקבועה בניו יורק בנושא השואה.
בשנת 1981 ייסד זבורובסקי את "האגודה האמריקאית למען יד ושם".
זבורובסקי היה המייסד ונשיא הכבוד של הפדרציה האמריקאית של לוחמים יהודים, אסירי מחנות וקורבנות הנאצים; סגן הנשיא של הפדרציה העולמית של יהודים פולנים; וחבר הוועדה המבצעת של ועידת התביעות.
הוא היה אחד מששת ניצולי השואה – והאמריקאי היחיד – שברך את האפיפיור יוחנן פאולוס השני במהלך ביקורו ביד ושם בשנת 2000. הוא היה נשיא לשכת המסחר אמריקה-ישראל.
כיהן כיו"ר משרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן, מהמשרדים הגדולים בישראל.
זהר התמחה בתחום הליטיגציה ויישוב סכסוכים, ועסק בייעוץ וייצוג משפטי, משפט מסחרי, דיני תקשורת, פרסום וזכויות יוצרים, הגבלים עסקיים ועוד.
הפירמה שלו הובילה את דירוג הנישות של "גלובס דנס 100" לשנת 2014.
לאורך השנים ייצג זהר שורה ארוכה של אישי ציבור וקציני צבא ומשטרה בכירים במסגרת ועדות חקירה ממלכתיות ובמסגרת ועדות בדיקה שונות.
לצד אלה זהר ייצג ושימש יועץ משפטי של חברות מסחריות, בישראל ובעולם, רשויות ציבוריות, חברות ממשלתיות וגופים ביטחוניים גדולים.
זהר נולד בישראל למשפחת משפטנים.
אביו, עו"ד שמאי זהר, היה ממייסדי משטרת ישראל ועבד בה עד צאתו לגמלאות.
אז פנה לעיסוק כעו"ד פרטי.
דודו, ישראל דב (ברקו) זהר היה שופט בית משפט השלום בתל אביב.
בשנת 1959 התגייס זהר לשירות חובה בגדוד 50 - נח"ל מוצנח, ועד לשנת 1967 שירת במילואים בצנחנים.
בשנת 1963 סיים את לימודיו האקדמיים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1965 החל לעבוד כעורך דין במשרד מ.
זליגמן ושות', אשר עם מייסדיו נמנו מקס זליגמן, דוד רוטלוי ומקס קריצמן, ומבין שורותיו יצאו שניים משופטי בית המשפט העליון - יואל זוסמן ואלפרד ויתקון.
זהר, אשר החל צובר ניסיון בתחומי ליטיגציה מסחרית, רשלנות רפואית, נזיקין ועבירות צווארון לבן, הצטרף בשנת 1969 כשותף במשרד.
בשנת 1979, עם פרישתו של דוד רוטלוי מניהול המשרד, הפך זהר לשותף הבכיר במשרד.
בשנת 2003 היה זהר מועמדו של שר המשפטים יוסף לפיד לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, אך החליט להסיר את מועמדותו לאור אופיים של הפרסומים שעסקו בכך שייצג בעבר את השר.
בחודש מאי 2011 הודיעו משרד עורכי הדין גולדפרב, לוי, ערן, מאירי, צפריר ושות', בראשותו של עו"ד יודי לוי, ומשרד מ.
זליגמן ושות', בראשותו של זהר, על מיזוגם לפירמה אחת - גולדפרב זליגמן ושות'.
במשך שנים שימש מרצה במסגרות אקדמיות ומקצועיות שונות.
בין היתר שימש מרצה מן החוץ, בלימודי המשך, בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ומרצה בתחומי דיני נזיקין והגבלים עסקיים בפורומים שונים.
במסגרת שירות המילואים עבר זהר הסבה לשריון, והמשיך לשמש עד שנת 1987 כקצין מטה באוגדת שריון.
בשנת 1987, לאחר שהגיע לגיל פרישה משירות מילואים, המשיך ולהתנדב בתפקיד סניגור צבאי.
זוהר שימש בתפקיד זה, בדרגת אל"ם (מיל'), עד סוף ימיו.
לאורך השנים ליווה זהר בכירים בשירות הציבורי במסגרת הליכי בדיקה וחקירה אשר התנהלו בעניינם.
הוא טיפל בנושאי החקירה בפרשת עמותות ברק, ייצג את מפכ"ל המשטרה לשעבר, משה קראדי, במסגרת ועדות חקירה, וכן ייצג את שר המשפטים, טומי לפיד.
מאז תחילת המאה ה-21 שימש זהר פרקליטו הראשי של אהוד אולמרט, ראש הממשלה לשעבר, במסגרת ההליכים הפליליים שנוהלו נגדו.
אולמרט זוכה מחלק מהאישומים נגדו אך הורשע באחרים ונדון למאסר.
בין השנים 2002–2010 ייצג זהר ארבעה דירקטורים של הבנק למסחר, במסגרת פרשת המעילה בבנק.
בחודש אוגוסט 2010 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה לסגור את תיקי החקירה נגד הארבעה, בנימוק של חוסר ראיות.
מאז שנת 2006 ועד 2014 ייצג זהר את הרב יאשיהו פינטו במסגרת החקירה שהתנהלה בעניינו, וכן ייצג את נגיד בנק ישראל, פרופ' יעקב פרנקל.
משנת 1996 ועד למותו העניק זהר ייעוץ לארגוני ביטחון.
בין היתר ייצג בכירים בצבא ובשירות הביטחון במסגרת ועדות חקירה ממלכתיות - ועדת שמגר הראשונה, לבדיקת הטבח במערת המכפלה, ועדת שמגר השנייה, לחקירת רצח יצחק רבין, ועדת אור, ועדת החקירה הממלכתית לבדיקת אירועי אוקטובר 2000, וכן עסק בעניינו של מי שכונה '', בן זיגייר.
לצד אלה, העניק זהר ייעוץ משפטי שוטף לחברות ממשלתיות העוסקות בענייני צבא וביטחון.
כמו כן, ייצג זהר את משפחתו של השבוי אלחנן טננבוים, מטעם מערכת הביטחון, ושימש איש קשר עם המשפחה במהלך שהותו בשבי של טננבוים.
לימים ייצג זהר את טננבוים עם שובו מן השבי.
זהר עסק בסוגיות משפט ורפואה, ובהן רפואה משפטית, רשלנות רפואית, נזיקין וביטוח, והיה פעיל בליווי ובניסוח חקיקה בתחום הרפואה.
שימש נשיא האגודה לרפואה ומשפט בישראל.
בין היתר, כתב מאמרים כגון "זכויות העובר" ו"אספקטים משפטיים וחברתיים של ההפריה המלאכותית", לכתב העת של האגודה לרפואה ומשפט, ולכתבי עת אחרים.
זהר עסק בניסוח ובסיוע לחקיקה בענייני חוק הרופאים, חוק זכויות החולה, תקנות הפריה חוץ-גופית ואחריות מוחלטת ברפואה.
ייצג תובעים ונתבעים בתביעות רשלנות רפואית ונזיקין, רופאים בתביעות רשלנות מקצועית, מוסדות רפואיים בתביעות רשלנות רפואית, חברות פרמצבטיקה, הפועלות בישראל ומחוצה לה, וכן שימש יועץ חיצוני להסתדרות הרפואית בישראל.
בשנת 1983 היה יועץ משפטי חיצוני ל'שביתת הרופאים הגדולה', אשר התפרסמה, בין היתר, בנסיעת הרופאים לכנרת ובשביתת הרעב שלהם.
זהר ייצג בשנת 1991 את בני הזוג נחמני בעתירתם המשותפת שאפשרה הפריה חוץ גופית וקיומו של הליך פונדקאות מחוץ לישראל.
בעקבות עתירת בני הזוג נחמני, מונתה ועדת אלוני - שהתבקשה לבדוק את נושא ההפריה החוץ גופית על כלל היבטיו, והובילה בהמשך לחקיקת חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), התשנ"ו–1996, אשר הפך את ישראל למדינה הראשונה בעולם שהסדירה בחוק את סוגיית הפונדקאות.
בשנת 1999 החל זהר בייצוג עמוס ברנס, מי שהורשע ברצח רחל הלר בשנת 1975, ולאחר מכן, בעקבות החלטת בית המשפט העליון על משפט חוזר, זוכה מאישום הרצח.
זהר ייצג את ברנס בתביעת הנזיקין שהגיש נגד מדינת ישראל עקב הנזקים שגרם לו ההליך הפלילי הלקוי, בעקבותיו ריצה 8 שנות מאסר טרם זוכה בדין.
בשנת 2004, בפסק דין תקדימי, זכה ברנס לפיצוי כספי בסכום של למעלה מ-5 מיליון ש"ח בגין עוולות המדינה נגדו - שלילת חירותו, הפסדי השתכרותו והכתם החברתי שדבק בו עקב ניהול המשפט וההרשעה.
עו"ד זהר הרבה להרצות בנושאים של רפואה משפטית, וייעץ למסגרות שונות של רופאים, להסתדרות הרפואית, לארגון רופאי המדינה וכן היה חבר בפורום האתיקה של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.שנים רבות, היה זהר מעורב במאבק על הזכות למות בכבוד.
במסגרת זו, שימשו זהר ובנו, איתי, יועצים משפטיים של עמותת ליל"ך.
בשנת 1998 מונה זהר לשמש מנהלה המיוחד של חברת 'גיבור סברינה' שהייתה מועמדת לפירוק, אך העדיף להמשיך ולפעול לשם המשך קיום החברה, הפועלת כיום באופן סדיר.
בשנת 2003 שימש מנהל מיוחד בהקפאת ההליכים של ערוץ 10. בשנת 2004 מונה על ידי שלוש חברות הסלולר, סלקום, פרטנר ופלאפון, באישור הממונה על ההגבלים העסקיים, עו"ד דרור שטרום, לטפל מטעמן במשותף בפרויקט של שיתוף תשתיות לקראת הדור השלישי בסלולר.
במסגרת זו, בחן זהר את ההיבטים המשפטיים, הכלכליים והרגולטוריים של הפרויקט מטעם שלוש החברות.
בשנת 2012 מונה לשמש נאמן חברת 'טאו', שבשליטת איש העסקים אילן בן דב.
ב-2014 ייצג קבוצת משקיעים בעניין רכישת חלק מפעילות הדסה.
בפעילותו הציבורית התרכז עו"ד זהר בעולם התרבות והאומנות.
במהלך שנות התשעים עמד, במשך תשע שנים, בראש המדור לתיאטרון במועצה לתרבות ואמנות, במהלכן שימש שלוש שנים יו"ר פסטיבל עכו.
עד שנת 2005 שימש כיו"ר המועצה הישראלית לקולנוע, שפעלה רבות לקידום היצירה המקורית, ובשנותיו האחרונות כיהן כיו"ר תיאטרון גשר.
נשיא האגודה לרפואה ומשפט בישראל;
יו"ר פורום האתיקה של בית חולים שיבא, תל השומר
היו"ר הראשון של מועצת הקולנוע (1999-2004); ובין יוזמי חוק הקולנוע, התשנ"ט–1999;
יזם את "ועדת שלח" לבדיקת מצב התיאטרונים והיה בין חבריה;
כיהן כחבר הנהלת המועצה לתרבות ואומנות ויו"ר המדור לתיאטרון בה;
יו"ר פסטיבל עכו לתיאטרון אחר
עמד בראש הוועדה לטיפול במשבר תיאטרון הבימה וליווה את הטיפול עד יציאתו של התיאטרון מכונס הנכסים
יועץ ההנהגה הארצית של תנועת הצופים.
איש התקשורת גיא זהר הוא בנו הבכור מנישואיו לרחל.
השניים התגרשו ובהמשך נישא לנילי, מגשרת בתחום דיני המשפחה וסכסוכים עסקיים, ולשניים נולדו שני ילדים: דנה דורון ואיתי זהר, עורכי דין במקצועם.
אלי יפה (נולד ב-11 בינואר 1957) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שירת כקצין תותחנים ראשי וראש חטיבת המבצעים.
יפה נולד וגדל בעפולה, למד בבית הספר התיכון המחוזי ע"ש דוד בן-גוריון בעיר.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1975 ושירת בגדוד 334 של חיל התותחנים, כקצין תותחנים שירת כמפקד סוללה בגדוד 55, ובמלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד הגדוד.
בשנים 1984-1985 פיקד על גדוד 55 במהלך הלחימה בדרום לבנון לאחר מכן שירת כסגן מפקד ביסל"ת, יצא לקורס קציני תותחנים בפורט סיל שבאוקלהומה ומונה לסגן מפקד אגד ארטילרי 215. ב-1989 מונה למפקד גדוד בקורס קציני אג"ם בבה"ד 1 וב-1991 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מרכז אימון יחידות חיל התותחנים.
ב-1993 מונה למפקד אגד 215 וב-1995 לראש מחלקת מבצעים בחטיבת המבצעים במטכ"ל.
ביולי 1998 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין התותחנים ראשי.
בנוסף, הנעות פרויקטי אמל"ח ומערכת שו"ב מתקדם, פיתוח תורה חיילית והכשרות מותאמות לשינויים הארגוניים הרבים.
במהלך כהונתו, בשנת 2000, הוחלפה הכומתה של חיל התותחנים משחור לטורקיז.
באוקטובר 2001 מונה לראש חטיבת המבצעים באגף המבצעים.
לאחר שחרורו ב-2005 החל לעסוק בייעוץ ביטחוני.
יפה בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אליעזר ("טולי") טולידנו (נולד ב-14 במאי 1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כקצין הנדסה קרבית ראשי.
טולידנו נולד בעיר מקנס במרוקו, לזוהרה ולאליהו טולידנו.
עלה עם משפחתו בשנת 1954, הוא השישי מבין שבעה אחים וכולם התגוררו במגדל העמק, האח הבכור, יעקב טולדנו, היה ראש המועצה וסגן ראש העיר שנים רבות ואחיו שלמה הוא דוקטור לתנ"ך ואיש חינוך שלימד בבית הספר רוגוזין שבעיר.
בצעירותו היה חניך מצטיין בגדנ"ע אוויר והתמיין לקורס טיס, אך לא התקבל והוצב בחיל הנדסה קרבית.
התגייס באוגוסט 1970 והיה מיועד לקורס טיס אך הוצב בחיל ההנדסה הקרבית.
במסגרת תפקידו הראשון כקצין השתתף בחדירות ובמבצעים מעבר לגבול הלבנוני והסורי, כולל עם סיירת גולני ועם חטיבת ברק במבצע קלחת 4 בדרום לבנון באזור הפתחלנד.
במלחמת יום הכיפורים היה סגן מפקד פלוגה והשתתף בקרב בחזית רמת הגולן תחת חטיבה 205 בפיקוד יוסי פלד, השתתף בהדיפת ההתקפה הסורית בדרום רמת הגולן, הגיע לתל סאקי עם בוקר ביום שני וסייע בחילוץ הפצועים וחללי הנח"ל במקום.
במהלך הלחימה זיהה את טילי הפרוג שנורו לעבר בסיס רמת דוד ופגעו במגדל העמק, סמוך לבניין בו התגורר עם הוריו.
לאחר המלחמה שירת כמפקד פלוגה בקורס מש"קים, סגן מפקד בסיס טירוני ההנדסה, קצין הנדסה אוגדה 36, מפקד גדוד 605 במהלך הלחימה בדרום לבנון, כולל פינוי צה"ל מאזור הרי השוף וביירות, מפקד ההנדסה בפיקוד צפון בתקופת מבצע חוק וסדר, בניית קו המוצבים ברצועת הביטחון, והתמודדות עם בעיית המטענים.
בהמשך שירת כמפקד בית הספר להנדסה צבאית, למד שנה במכללה לביטחון הלאומי בלונדון, ובספטמבר 1995 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין ההנדסה קרבית הראשי, תפקיד בו שירת עד שנת 1999.
במהלך כהונתו כקצין ההנדסה הראשי הוקמה יחידת יהל"ם, בוצרו מחדש כל מוצבי צה"ל בדרום לבנון בתוספת מיגון מסיבי, הוקמו שתי פלוגות אב"ך במרכז אב"כ, הוגברו אימוני המילואים בבסיס צאלים, נרכשו דחפורים חדשים ונכנס לפעילות טנק-גישור-כפול-גשר (טאנדם).
טולדנו עסק בשינוי מסלולי ההכשרה, בעדכון שיטת המיונים ליחידה, האימונים והאמל"ח.
כמו כן, פעל לשילוב יחידות החיל בפעילות המבצעית גם ככוח חי"ר.
בשנת 2001 מונה כמנהל מרחב חיפה והצפון בעמידר, ובהמשך כמנהל מחוז צפון, עד שיצא לגמלאות בשנת 2022.
טולידנו בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה, וכן בוגר הקולג' המלכותי ללימודי ביטחון בהצטיינות.
נשוי למרגלית (מגי) ולהם ארבע בנות ועשרה נכדים.
אלי טהרי (נולד ב-21 בינואר 1952) הוא מעצב אופנה ישראלי-אמריקאי.
"Elie Tahari" הוא מותג היוקרה שלו שמרכזו בניו יורק עם מספר חנויות הממוקמות ברחבי ארצות הברית.
טהרי נולד ב-1952 כילד האמצעי לזוג יהודי איראני למשפחה בת ארבע אחיות ושני אחים.
המשפחה עלתה לישראל מאיראן וחיה במעברה שהיום היא מבשרת ציון.
בשנים 1953-1957 המשפחה חזרה לאיראן, אך שבה שוב לישראל מאוחר יותר.
כשהוריו התגרשו ואביו נישא מחדש, טהרי נשלח לבית יתומים "שדה חמד" בראשון לציון, ואחר כך עבר ל"מעון הילד" בתל אביב.
בשנים שלאחר מכן היה בקבוצת שילר ובפנימיית חיל האוויר בחיפה.
לאחר שירות צבאי בחיל האוויר טהרי היגר לארצות הברית ב-1971, שבכיסו רק 100$.
בעת שעבד כחשמלאי בבוטיק ברובע הטקסטיל של מנהטן, החל טהרי לעצב קו בגדים משלו, לאחר שהצליח להפוך את חולצת ה"סטרפלס" לאייקון פופולרי ב-1973. המותג הקרוי על שמו "טהרי" הושק ב-1974 בבוטיק הממוקם בשדרת מדיסון בניו יורק.
בהשראת עידן תרבות הדיסקו, אלי טהרי יצר בגדי-נשף מפתים וחולצות חושניות, כשהוא יוצא לראשונה עם תצוגת האופנה משלו ב-1977 במועדון הלילה הניו יורקי המפורסם "סטודיו 54".
בשנות ה-80, פנה לעיצוב חליפות מחוייטות לנשים, במקביל לעליית שיעור הנשים בכוח העבודה ובתפקידים בכירים.
הוא צורף למועצת מעצבי האופנה של אמריקה בשנת 1994. בשנת 1997 הוא שיתף פעולה עם אנדרו רוזן בהשקת המותג "Theory" לחנויות.
בשנות ה-2000 התרחב המותג שלו לחנויות של אביזרים, תכשיטים, מוצרי הנעלה וכלי בית לגברים.
בשנת 2010 הציג לראשונה קולקציה שבוע האופנה בניו יורק.
בשנת 2012 אלי טהרי היה שופט אורח בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Project Runway All Stars" ששודרה בערוץ "Lifetime".
הוא שיתף פעולה עם "Kohl's DesigNation" בשנת 2014 והשיק את ET Sport בשנת 2015.
החל מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החל טהרי להשקיע גם בישראל, בעיקר בתחום הנדל"ן.
בין השאר רכש ב-2004 את בית ציוני אמריקה ב-2008 רכש את מגדל דניאל פריש ומכר אותו כעבור שנה ברווח של 25 מיליון שקל.
בשנת 2019 נכנס לסכסוך משפטי עם בן דודו, שלי נרקיס, שכונה "מלך השוק האפור".
טהרי טען כי הלווה בשנת 2005 לנרקיס 9 מיליון דולר, כדי שיוכל לחתום על הסדר טיעון עם המדינה בעבירות מס, אך ההלוואה לא הוחזרה לו.
2013 - "יום אלי טהרי" בניו יורק לכבוד 40 שנה בתעשיית האופנה.
האירוע צוין בתצוגה ראשונה של "Tahari Edition 1974" - תצוגה חד פעמית של יצירות עבר שעובדו מחדש מהארכיון של המעצב.
2014 - "מדליית הכבוד של אליס איילנד", החולקת כבוד לתרומת המהגרים לארצות הברית.
2005 - פרס הכרה מיוחד מויצו.
אלי וייצמן (נולד ב-1969) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל המשמש מנהל הלחימה של עוצבת המפץ ולימים מונה כסמאו"ג במערך הלחימה.
וייצמן התגייס לצה"ל בשנת 1987 והתנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר וייצמן מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ושימש כמפקד מחלקה, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
לאחר שחרורו שירת במילואים בחטיבה 226 כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה, במלחמת לבנון השנייה שימש סגן מפקד גדוד.
לאחר מכן שימש מפקד גדוד 9263. בשנת 2017 שימש כמפקד החטיבה.
ביום ההוקרה למערך המילואים שנערך בחודש יוני 2018 פורסם כי בשנת 2017 היה וייצמן משרת המילואים הפעיל ביותר לשנה זו בכל מערך המילואים של צה"ל - עם 177.5 ימי מילואים בפועל.
אלכסנדרה טמפוסי היא זמרת-יוצרת אמריקאית, אשר כתבה שירים עבור אמנים רבים כדוגמת ביונסה, קלי קלרקסון, כריסטינה אגילרה, ריטה אורה וכולי.
טמפוסי אף הייתה לאחת מכותבי הלהיט "Havana", אשר הצליח לכבוש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
אלי טמפוסי נולדה ב-17 בנובמבר 1989, בוסט פאלם ביץ', ארצות הברית.
כמו כן, היא נכדתו של איש העסקים והיזם סמואל א.
טמפוסי, בעל שורשים ארומנים (טמבוזי או טמפוסי).
בשנת 2008, כתבה טמפוסי את שירה הראשון "Save The Hero", עבור ביונסה.
השיר נכלל באלבומה השלישי של ביונסה, I Am...
לאחר מכן, כתבה את "Already There", עבור ג'ון וסט, את הלהיט "" עבור קלי קלרקסון, ואת "Around The World" ו-"Empty Words" עבור כריסטינה אגילרה.
בהמשך, כתבה את "Glitter Ain't Gold" עבור גארי קלארק.
בשנת 2013, כתבה את "Never Been Hurt" עבור דמי לובאטו, את "Overdose" עבור סיארה, ואת "Hey Love" עבור קוודרון.
שנה לאחר מכן, כתבה שירים עבור ואן דיירקשן, סדריק ג'רוואה, ליאה מישל וכדומה.
בשנת 2015 ו-2016, כתבה שירים עבור בי מילר, רוזי קריין, סיארה, ברוק קנדי ודי ג'יי סנייק.
בשנת 2017, כתבה מספר להיטים כדוגמת "It Ain't Me" עבור קייגו וסלינה גומז, "Havana" עבור קמילה קביו, ו-"Lonely Together" ו-"Anywhere" עבור ריטה אורה ואביצ'י.
לאחר שנה, כתבה את "For You" עבור ליאם פיין וריטה אורה, "Thru Your Phone" עבור קארדי בי, "Girls" עבור ריטה אורה ושירים נוספים.
שירים שכתבה, הלחינה או הפיקה
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב2025השיר המקורי הטוב ביותר"Kiss the Sky" מתוך "רוז הרובוטית"פרס סטלייט2025השיר המקורי הטוב ביותר"Kiss the Sky" מתוך "רוז הרובוטית"פרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024שיר מקורי – סרט אנימציה"Kiss the Sky" מתוך "רוז הרובוטית"
אלכסנדרה דון "אלי" וונג היא שחקנית, מדבבת, קומיקאית, סטנדאפיסטית ותסריטאית אמריקאית.