tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היהודים הגיעו ברובם מהשטחים המזרח-אירופיים של האימפריה האוסטרו-הונגרית, המצויים במאה ה-21 בשטחי: צ'כיה, סלובקיה, הונגריה, אוקראינה ופולין, ומקצתם מהשטחים המרכז-אירופיים של האימפריה כגון משטחי אוסטריה המודרנית.
בעיר נוסדו מספר אגודות לקידום החינוך והתרבות של בני הקהילה.
ב-1892 נוסדה אגודת לה בנוולנציה (La Benvolencia) אשר פעלה למתן תמיכה לבני הקהילה שנקלטו במערכת החינוך של סרייבו ובהמשך גם לסטודנטים מקרב הקהילה שנקלטו במוסדות השכלה גבוהה ברחבי יוגוסלביה.
האגודה הקימה ספרייה והוציאה לאור מספר ספרים בתחום ההיסטוריה של קהילות יהודיות ואישים בולטים.
ב-1900 יצא לאור השבועון בלאדינו "השחר" שעסק בתחומי התרבות והאמנות של בני הקהילה והופץ במשך שנה אחת.
ב-1901 נוסדה אגודת "לה לירה" (La Lira) שהקימה מקהלה קהילתית ספרדית באותו שם ולה רפרטואר שכלל רומנסות לצד שירי עם יוגוסלביים.
ב-1904 נוסדה האגודה הציונית הראשונה, "בני ציון", אך עיקר הפעילות הציונית התרחשה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר הסיפוח הרשמי של בוסניה והרצגובינה על ידי האוסטרו-הונגרים והפיכת החבלים לקונדומיניום של האימפריה, אישר הקיסר פרנץ יוזף חוקה לאזור.
ב-1910 הקימו האוסטרו-הונגרים את "הסאבור של בוסניה" (בבוסנית: Bosanski sabor) , אשר התנהל כדיאט, והורכב מנציגים סקטוריאליים שנבחרו בבחירות בכל סקטור.
הפרלמנט היה בעל סמכויות חקיקה מוגבלות ובכל מקרה להחלטותיו נדרש אישור הן של הממשל האוסטרי והן של הממשל ההונגרי והוא פעל עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בפרלמנט זה כיהנו שלושה מבני הקהילה היהודית.
הרב, ד"ר מוריץ לוי כנציג יהדות בוסניה, ויהושע שלום (Ješua D.
Šalom), ובהמשך ד"ר ויטה אלקלעי (בבוסנית: Vita Alkalaj), כנציגים מטעם מועצת העיר סרייבו.
במועצת העיר סרייבו הוקצו לקהילה היהודית 4 מושבים, לקהילה הנוצרית אורתודוקסית הוקצו 6 מושבים, לקהילה הקתולית הוקצו 3 מושבים ולקהילה המוסלמית 5 מושבים.
מעמדם של בני הקהילה במועצת העיר ובפרלמנט האזורי הוביל לחיכוכים מול החלק הניצי של האוכלוסייה ממוצא סרבי שהתגוררה בעיר והחזיקה בעמדות לאומניות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סרייבו בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
קהילת סרייבו הייתה אחת מ-117 הקהילות המאורגנות ביוגוסלביה.
ב-1919, נערך בסרייבו הקונגרס הראשון של פדרציית הקהילות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
עוד נוסד תא סוציאליסטי של פועלים יהודיים.
בין 1920 ל-1927 פעל בסרייבו סניף של פועלי ציון אשר בשיאו מנה כ-500 חברים.
ב-1930 נחנך בית הכנסת הספרדי החדש שנקרא "קהל גדול" (לאדינו: Kal Grande).
הקהילות הספרדית והאשכנזית שיתפו פעולה באופן הדוק בפעילות הקהילתית ונבדלו רק בנושאי הדת.
בתקופה זו התרחבה הפעילות הציונית עם הקמת הסניף הציוני שכונה "אגודה יהודית לאומית".
בהמשך הוקמה אגודת "מתתיה" על ידי פורשים מ"פועלי ציון" ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בה 1,000 חברים.
בעיר החלו לפעול גם תנועות נוער כגון השומר הצעיר, תכלת-לבן ובית"ר.
עם הקמת ממלכת יוגוסלביה עמד בראש הקהילה האשכנזית בן העיר ברנרד קליין.
ב-1924 נוסד בית "המועדון היהודי" שפעל להעמקת התודעה היהודית של בני הקהילה.
בעיר פעל אולפן עברית בשם "שפה ברורה" וכן בית ספר יסודי וגן ילדים שהיו כפופים למערכת ההשכלה הארצית ושילבו גם תוכני יהדות והיסטוריה של עם ישראל.
ב-1934 ביקרה מקהלת "La Lira" בארץ ישראל המנדטורית וערכה סדרת קונצרטים בתל אביב, בחיפה, בפתח תקווה ובנהלל.
בתקופה זו יצאו לאור מספר עיתונים קהילתיים ובהם מאמרים בנושאים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים ובכללם השבועונים "התודעה היהודית" ו"החיים היהודיים" אשר פעלו במהלך שנות ה-20 והשבועון "הקול היהודי" (בסרבו-קרואטית: "Jevrejski Glas") אשר יצא לאור בשנים 1928–1941.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה יוגוסלביה על נייטרליות ותחת לחץ כבד מגרמניה הנאצית קיים הנסיך פאבלה שליט הממלכה מגעים על הצטרפות יוגוסלביה להסכם התלת-צדדי.
תהליך זה לווה בתחיקה אנטישמית.
בעת ההיא מנתה הקהילה 9,000 נפשות.
באוקטובר 1940 פורסמו שתי תקנות המגבילות את זכויות היהודים.
האחת קבעה נומרוס קלאוזוס בקבלה לבתי הספר התיכוניים ולמוסדות להשכלה גבוהה והשנייה הגבילה סחר במוצרי מזון מסוימים.
במקביל גברה ההסתה האנטישמית מצד חוגי הכנסייה הקתולית והיא לוותה גם בפרסומים בעיתונות.
גם המיעוט המוסלמי נתון היה להסתה נגד היהודים שלובתה על ידי חכמי הדת המקומיים.
לאחר ההפיכה הפרו-בריטית במהלכה הודח הנסיך פאבלה והומלך פטר השני, פלשה גרמניה ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
האזור הועבר לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה בהנהגת אנטה פאבליץ' ומיד הוחל ברדיפת יהודי החבל והעיר סרייבו.
לאחר הכיבוש התחוללו פרעות ביהודי העיר שהובלו ברובם על ידי תושביה המוסלמים של סרייבו ומקצתם על ידי תושבים ממוצא קרואטי.
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" שנפגע קודם לכן בהפצצת הלופטוואפה, נבזז והועלה באש על ידי הפורעים.
התקרה הפנימית של בית הכנסת קרסה בחלקה והמבנה נותר ללא שימוש.
במסגרת גזרות האוסטאשה חוקקו חוקי גזע שהתבססו על חוקי נירנברג ובמסגרתם, הולאם רכוש יהודי, גברים יהודים נשלחו לעבודות כפייה ובני הקהילה חויבו בענידת טלאי צהוב.
עוד הופסקה הפעילות התרבותית ובכלל זה פעילותה של מקהלת "La Lira" וכן הופסקה פעולתם של בנקים יהודיים ואגודות אשראי וגמילות חסדים, והוחרם כספם.
הארכידיוקסיה הנוצרית קתולית של מזרח בוסניה והעומד בראשה הארכיבישוף המטרופוליטני איוואן שאריץ' הפיצה מאמרי שטנה בעיתונות כנגד יהודי העיר.
שאריץ' עודד את כמריו ליטול חלק פעיל ברדיפת היהודים ועסק באופו אישי בשדידת רכוש וקרקעות של יהודים.
שלטון האוסטאשה מינה שני שופטים מחוזיים כממונים על הקהילות היהודיות בסרייבו.
השופטים: סְרֶצְ'קוֹ בּוּיָאס (בסרבו-קרואטית: Srećko Bujas) על הקהילה הספרדית ובְּרָאנְקוֹ מִילָאקוֹבִיץ' (בסרבו-קרואטית: Branko Milaković) על הקהילה האשכנזית.
הם פעלו לשמירה על רכוש הקהילה וניסו לשחרר עצורים מקרבה בעת האקציות השונות, אך ללא הועיל.
ב-26 ביוני 1941 פרסם אנטה פאבליץ' צו ובו הוראה לעצור את יהודי העיר ולרכזם במחנות מעצר.
ב-30 ביולי, לאחר פעולת חבלה שבוצעה במתקני הרכבת בעיר, הוצאו להורג 20 מתושבי העיר, 12 סרבים ו-8 יהודים, ובהם בנו של הרב הספרדי הראשי של סרייבו ד"ר מוריץ לוי.
לוי שהה באותה העת בבלגרד ושם נעצר.
ככל הנראה, מקצת מהגברים נורו בקרושצ'יצה והשאר הועברו ב-19 בספטמבר ליאסנובאץ.
הנשים והילדים נשלחו למחנה הריכוז לובורגראד.
מפקד האקציה היה יורה פראנצטיץ' הקומיסר של האוסטאשה בסרייבו אשר במקביל שימש כראש מיליציית "הלגיון השחור" שעל חבריה הוטל לבצע את המעצרים.
ב-20 בספטמבר הנחה ראש שירותי הביטחון הקרואטיים אאוגן קווטרניק להמשיך ב"פתרון הבעיה היהודית בסרייבו".
טולי פיקד אישית על המשך האקציות בקרב הקהילה היהודית.
הגברים נשלחו למחנה ההשמדה יאסנובאץ, שם נרצחו מרביתם, והנשים והילדים נשלחו למחנה הריכוז ג'קובו שבקרואטיה.
חלק מבני הקהילה נמלטו לאזור הנשלט על ידי האיטלקים, בתחילה למוסטאר ובהמשך נעצרו חלקם והועברו למחנה הריכוז ראב.
המחנה שוחרר על ידי הפרטיזנים של טיטו, וכך ניצלו בני הקהילה אשר הועברו אליו.
חלק מהניצולים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים.
מעריכים שכ-2,400 יהודים מתוך 9,000 בני הקהילה ניצלו ממחנות ההשמדה.
כאמור, רבים מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים ומהם זכו נסים אלבחרי, אליאס אנגל, ופאבלה גוראנין לעיטור גיבור יוגוסלביה.
מספר מתושבי העיר, מוסלמים ונוצרים סייעו לבני הקהילה היהודית במהלך השואה וחלקם כגון: זקירה בסרביץ' אחמד סדיק, מאוריס ומידחאט בגיץ' וזיינבה הרדגה זכו בהמשך לאות חסיד אומות העולם מטעם ארגון יד ושם.
בשלהי 1945 שבו שרידי הקהילה לסרייבו וחידשו את הפעילות הקהילתית.
ב-1946 אוחדו הקהילות הספרדית והאשכנזית בסרייבו לקהילה אחת.
מבין ראשי הקהילה ניתן למנות את השופט אברהם ברוך והרב מנחם רומנו שכיהן כרב הראשי ליהודי העיר.
ב-1948, לאחר הקמת מדינת ישראל היה גל עלייה מיוגוסלביה ובמהלכו עלו כ-500 מיהודי סרייבו.
ב-1952 נערך בבית העלמין הספרדי הישן הסמוך לקובאצ'יצ'י טקס בהשתתפות נציגי ממשלת יוגוסלביה וישראל ובו נחנכה אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה.
מבנה בית הכנסת הספרדי "החדש" שנפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה שופץ, הקהילה היהודית העניקה אותו כמתנה לעיר, הוא חדל לשמש בית כנסת והפך למבנה ציבור.
ב-1965, הוסב מבנה בית הכנסת הספרדי הישן שהוקם ב-1580 למוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בעיר.
ב-1966 נערכו בסרייבו חגיגות רשמיות לציון 400 שנים ליסוד הקהילה היהודית.
בית הכנסת האשכנזי שהוקם ב-1902 נותר פעיל והפך למרכז הפעילות הקהילתית בעיר.
בני הקהילה היו מעורים בחיים הפוליטיים והחברתיים ביוגוסלביה ומהם ניתן למנות את ד"ר רוזה פאפו שהייתה האישה הראשונה שקיבלה דרגת גנרל בצבא יוגוסלביה וכיהנה בתפקידים בכירים במערך הרפואי הצבאי ואת התעשיין אמריק בלום אשר כיהן כראש עיריית סרייבו.
בתקופה היוגוסלבית בלטו גם אנשי רוח ומדע ומהם ניתן למנות את הפיזיקאי יוסיף גולדברג, ואת הסופרים אריך קוש זוכה פרס נין ב-1967 ויצחק סמוקובליה.
עד לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ויוגוסלביה לאחר מלחמת ששת הימים, נשמר קשר הדוק בין "התאחדות עולי יוגוסלביה בישראל" לבין "הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה" ובכלל זה השתתפות בכנסים משותפים וחילופי משלחות.
גם לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים לא הורע מצבם של יהודי יוגוסלביה והם זכו ליחס אוהד מהשלטונות ולחופש פולחן ותרבות.
עם זאת נרשמו תקריות אנטישמיות ובכלל זה חילול בית העלמין הספרדי העתיק.
ב-1981 נחנך בשיפולי הר טְרֶבֶּוִויץ' פארק ההנצחה וראצה ובו אנדרטאות ל-2,000 פרטיזנים מבוסניה ומהם 324 יהודים שנהרגו בקרבות לשחרור יוגוסלביה ולזכר 9,000 הנרצחים על ידי הנאצים ושלטון האוסטאשה ובכלל זה כ-7,500 מבני הקהילה היהודית.
במהלך מלחמת בוסניה הוחרב האתר על ידי צבא רפובליקה סרפסקה.
לאחר המלחמה שוקם ונפתח מחדש וב-2005 הוכרז אתר מורשת לאומית של בוסניה והרצגובינה.
על רקע התפרקות יוגוסלביה, פרצה באפריל 1992 מלחמת בוסניה.
מראשית המלחמה ועד פברואר 1996 נתונה הייתה העיר סרייבו במצור.
בתחילה על ידי הצבא העממי היוגוסלבי ובהמשך על ידי צבא רפובליקה סרפסקה.
הכוחות הסרביים הוצבו על הגבעות הסובבות את העיר וצבא בוסניה אשר היה בשלבי התארגנות ומצויד באופן לקוי, התקשה להתמודד עם המצב.
כ-8,500 חיילים וכ-5,500 אזרחים נהרגו במהלך שנות המצור.
כתוצאה מהפגזות נפגעו מבני ציבור רבים ובכללם בית הכנסת האשכנזי הגדול ובית העלמין היהודי העתיק.
הקרבות באזור העיר העמידו את בני הקהילה היהודית בסכנה.
ב-1994 חולצו כ-300 מבני הקהילה, בסיוע הסוכנות היהודית וארגון הג'וינט והועברו לזאגרב.
בהמשך, במהלך המלחמה ולאחריה, חולצו או עזבו כ-400 נוספים יהודים מהעיר.
חלקם לא הצהירו במפקדי האוכלוסין על היותם יהודים.
כ-300 עלו לישראל והשאר היגרו לטורונטו שבקנדה, לספרד, לבריטניה ולשווייץ.
כמה מאות יהודים, בעיקר מבוגרים או נשואים בנישואי תערובת, העדיפו שלא להתפנות ולהמשיך ולהתגורר בעיר.
בני הקהילה היהודית שהמשיכו להתגורר בסרייבו ואשר נעזרו בארגון הג'וינט, העניקו סיוע במזון ותרופות לבני הקהילות הנוצרית והמוסלמית ואף סייעו בפינויים של כ-2,000 מהם למקום מבטחים עד שוך הקרבות.
כמה עשרות פליטים מוסלמים הגיעו לישראל.
לאחר התערבות כוחות נאט"ו בלחימה תוך הפצצות על הכוחות הסרביים בבוסניה, נחתם ב-14 בדצמבר 1995 הסכם דייטון אשר שם קץ למלחמת בוסניה וקבע את קווי הגבול בין המדינות השונות שהשתתפו בלחימה.
ב-29 בפברואר 1996 הכריזה רשמית ממשלת בוסניה והרצגובינה על סיום המצור.
כ-70,000 אזרחי סרייבו ממוצא סרבי עזבו את העיר ועברו לשטחי רפובליקה סרפסקה, רובם לסרייבו המזרחית.
בני הקהילה היהודית אשר חולצו מהעיר לא שבו אליה והשתקעו במדינות השונות.
במקביל, החלה תנועת הגירה פנימית של כמה עשרות יהודים מקהילות קטנות בבוסניה אל סרייבו והם הצטרפו לקהילה המקומית.
ב-2007 התגוררו בסרייבו כ-700 יהודים.
בעיר קיימת פעילות קהילתית ומ-1997 מכהן אליעזר פאפו כרב שאינו תושב של הקהילה.
בית העלמין שהוקם ב-1630 עדיין קיים ומתוחזק ובמקום הוקמו שתי אנדרטאות לזכר הנספים בשואה, האחת לקהילה הספרדית והשנייה לאשכנזית.
בן הקהילה סוון אלקלעי כיהן כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה בין 2007 ל-2012.
בסוף המאה ה-16 הייתה הקהילה ספרדית מובהקת.
עם זאת מתועדות גם מספר משפחות ממוצא אשכנזי.
לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית היה גל הגירה של משפחות יהודיות ממוצא אשכנזי לסרייבו.
ממפקד האוכלוסין שנערך ב-1885 עלה, כי בסרייבו התגוררו 26,268 נפשות.
60 אחוזים היו מוסלמים, 17 אחוזים היו נוצרים אורתודוקסים, 13% היו קתולים ו-10 אחוז יהודים.
ב-1910 עמד מספר התושבים על 51,919 ומהם 36 אחוזים היו מוסלמים, 35 אחוזים קתולים, 17 אחוזים נוצרים אורתודוקסים וכ-12 אחוזים יהודים.
עד לתום התקופה האוסטרו-הונגרית נשמר היחס המספרי בין הקהילות, כאשר הקהילה האשכנזית מונה בין חמישית לרבע מכלל יהודי העיר.
שיעור היהודים בעיר סרייבו עמד על 57.55 אחוזים מכלל היהודים בבוסניה והרצגובינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל ביוגוסלביה משבר כלכלי וחברתי אשר הואץ בשל המשבר הכלכלי העולמי של 1929. תהליך זה לווה בהגירה פנימית אל הערים הגדולות והמבוססות יותר בממלכה ולא פסח על הקהילות היהודיות.
לסרייבו הגיעו משפחות יהודיות, בעיקר ספרדיות, מקהילות קטנות כגון טראווניק אשר נתונות היו במצב כלכלי קשה.
תהליך הגירה זה שינה את המאזן הדמוגרפי בין שתי הקהילות.
לאחר מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 1,400 נפשות ובהמשך, עלו חלקם לישראל.
בתקופה היוגוסלבית העדיפו חלק מבני הקהילה שלא להצהיר על עצמם כיהודים במפקדי האוכלוסין וכך מספרם הרשמי של בני הקהילה היה נמוך ממספרם בפועל.
במהלך ולאחר מלחמת בוסניה היה גל הגירה של יהודים מסרייבו.
ב-2007 התגוררו בעיר 700 יהודים, חלקם ממשפחות מעורבות.
במפקדי האוכלוסין שנערכים בבוסניה והרצגובינה, לא קיימת חובה להצהיר על דתו או מוצאו האתני של נפקד.
במפקד האוכלוסין שנערך במדינה ב-2013 הצהירו 240 בני אדם מסרייבו על יהדותם.
לפי נתוני הרישום בקהילה ומשלמי המיסים לקהילה, נמנו ב-2022 בקהילה היהודית בסרייבו 500 חברים, מכלל 700 היהודים המתגוררים במדינה בעוד 4 קהילות.
היהודים הספרדים שהגיעו לעיר במהלך המאה ה-16 היו ברובם סוחרים, חלקם נודדים והם רקמו קשרי מסחר יבשתיים וימיים עם ערי האזור כגון ונציה, טריאסטה, בלגרד וניש.
הסוחרים עסקו בייבוא בדים, משי, ותבלינים.
מקצתם עסקו בחלפנות כספים והיו מלווים בריבית.
בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לסרייבו משפחות אשכנזיות אמידות, בהם בעלי מקצועות חופשיים, מהם מספר לא מבוטל של רופאים.
בראש בית החולים הממשלתי ובראש שירותי הבריאות הציבורים עמדו גם רופאים יהודים.
השלטון האוסטרו-הונגרי פעל לפיתוח המסחר והתעשייה והמהגרים היהודים האשכנזים, אשר עימם נמנו משכילים רבים שהיו רב לשוניים ושלטו גם בגרמנית, השתלבו במנגנוני המנהל ובמערכת הכלכלית החדשה.
עם זאת, המערכת הקפיטליסטית שהוקמה הובילה לפער מעמדות בקרב הקהילה הספרדית הגדולה שחלק ממשפחותיה היה פתוח פחות לשינויים, וענפי הפרנסה עליהם נשענו כגון מלאכה זעירה וממכר מוצרי סדקית, הלכו ונעלמו.
נוצרה שכבה של משפחות יהודיות עניות לצד שכבה של משפחות עשירות מאוד אשר מהן נמנו בעלי חנויות ומפעלים.
ככלל אחוז השכירים בקרב יהודי סרייבו היה גבוה מאחוז השכירים בשאר האוכלוסיות.
ב-1907 עמד שיעור בני הקהילה שהיו בעלי חברות פרטיות או מפעלים על 2.2 אחוזים, 7.9 אחוזים היו סוחרים, 10.5 אחוזים היו שכירים בתעשיית הטקסטיל ו-7% שכירים בתעשיית הדפוס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, חוותה הממלכה משבר כלכלי ותהליך שיקומי אשר לווה גם בהגירה פנימית של אוכלוסיות ובכלל זה בני הקהילה היהודית ממקומות יישוב קטנים ולא מבוססים אל הערים הגדולות.
בנוסף, רבים מקרב בני הקהילה נהרגו בקרבות וכך נוצר צורך לתמוך כלכלית בחלק ממשפחותיה.
הוקמו מספר אגודות גמילות חסדים כגון "עזרת יתומים" ו"כנפי יונה – ביקור חולים" אשר תמכו במשפחות החלשות הן כספית, והן באמצעות אספקת מזון, תרופות וחומרי לימוד.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הקימו בני הקהילה וניהלו מפעלי תעשייה בתחום הטקסטיל, עיבוד העץ, ייצור הנייר והמזון, וחלשו על המסחר הסיטונאי במזון.
הוקמו בנקים, חלקם קואופרטיביים ואגודות אשראי שונות.
ב-1920 פעל בעיר "הבנק היהודי המרכזי" ובהמשך הוקמה אגודת האשראי "מלאכה" לטובת בעלי מלאכה זעירה וקמעונאים.
במהלך שנות ה-30 הרחיבה "מלאכה" את פעילותה ופעלה גם בקרב האוכלוסייה הכללית.
עוד נוסדה אגודת האשראי "גאולה" שנועדה לסייע לתעשייה זעירה.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על יוגוסלביה ובתוכה על בני קהילת סרייבו.
"הבנק היהודי המרכזי" נאלץ לסגור את שעריו ולהפסיק את פעילותו.
ב-1928, שליש מבני הקהילה הספרדית הוגדרו כבני המעמד הבינוני ומעלה.
עוד שליש מבני הקהילה (כ-400 משפחות) היו פטורים מתשלום מיסים בשל מצבם הכלכלי הקשה.
ב-1933, כ-15 אחוזים מכלל נתמכי הסעד בסרייבו היו בני הקהילה היהודית.
עוד נמנו 1,116 מובטלים מקרב המפרנסים בקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הפקיעו השלטונות את אגודת האשראי "מלאכה" והחרימו את כל הכספים בבעלות יהודית.
כן הופסקה פעילות אגודת "עזרת יתומים" והוחרמו נכסיה.
תפישת העולם של שלטונות האוסטאשה הייתה: ראשית לקעקע את הבסיס הכלכלי האישי והקהילתי של יהודי סרייבו, הן על ידי חוקים ותקנות והן על ידי מעשי שוד וביזה שאורגנו בפועל על ידי מנגנוני הביטחון של האוסטאשה.
בהמשך, טענו ראשי השלטון האוסטאשי כי אין ביכולתם להמשיך לתמוך כלכלית ולהגן על הנכסים הקהילתיים משום שאינם קיימים עוד בסרייבו.
רכוש אישי ונדל"ן כגון בתים ומפעלים נמכרו בתחילה לאנשי קש ובהמשך החליפו בעלים נוספים.
בהמשך הועבר חלק מהרכוש אל מחוץ לגבולות מדינת קרואטיה העצמאית.
מעריכים את שווי הרכוש שנבזז מיהודי בוסניה והרצגובינה כולה ב-25 מיליארדי דינרים יוגוסלביים במחירי 1939 (כ-100 מיליון לירות שטרלינג במונחי 1939).
לאחר הרס הבסיס הכלכלי והפגיעה בחופש האישי, פעלו שלטונות האוסטאשה לגירוש היהודים אל מחנות ההשמדה.
הנהגת משטר קומוניסטי וכלכלה מתוכננת במדינה סיכלה את האפשרות להשבת הרכוש הפרטי.
לאחר סיום מלחמת בוסניה והתארגנותה מחדש של הקהילה היהודית במדינה, נעשה ניסיון נוסף להשיב רכוש שנבזז או הולאם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אותרו 130 נכסים בבוסניה והרצגובינה שהיו בעבר בבעלות יהודית ומהם כמה עשרות בסרייבו.
נחתם הסכם עם "הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש" על ניהול הנכסים שיוחזרו.
להבדיל ממדינות שכנות כגון קרואטיה, בבוסניה והרצגובינה לא חוקקו חוקים להחזרת נכסי דלא-ניידי קהילתיים או רכוש פרטי שהוחרמו בתקופת השואה ובכלל זה רכוש מוחרם ללא יורשים, ועל כן התעכב הליך החזרת הרכוש.
ביוני 2009 חתמה ממשלת בוסניה והרצגובינה על הצהרת טרזין העוסקת בהשבת רכוש יהודי, אך בפועל כמעט ולא ננקטו צעדים מעשיים.
באמצע המאה ה-19, נפתח בית הספר הציבורי הראשון בסרייבו, אך מרבית בני הקהילה העדיפו להמשיך ולשלוח את בניהם למלדארי.
המלדארי חסרו תנאי תברואה בסיסיים, וכן ציוד הוראה.
ב-1864 היו בסרייבו 7 מלדארים.
6 מלדארים לבנים, ובהם למדו 240 תלמידים ומלדארי אחד לבנות ובו למדו 15 תלמידות.
סרייבו הייתה העיר היחידה בווילאייט בוסניה בה פעל מוסד חינוכי לבנות הקהילה היהודית.
וכך, עם סיפוח העיר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית היו מרבית יהודי הקהילה אוריינים, אך רק בעברית ולאדינו.
ב-1894 קבעו את השלטונות גם את הסרבו-קרואטית כשפה רשמית במערכת החינוך.
כאמור, עם כניסת השלטונות האוסטרו-הונגריים החל תהליך מואץ של פיתוח מערכת החינוך בעיר.
במקביל היגרו לעיר יהודים משכילים מרחבי האימפריה אשר תרמו לפיתוחה של השכלה אקדמית.
פתיחתה של סרייבו לאירופה הקלה על השתלבות תושביה במערכת החינוך האירופית וכך יצאו בני משפחות אמידות ללימודים גבוהים באוניברסיטאות מובילות ביבשת.
עד לראשית המאה ה-20 התגוררו שתי הקהילות זו לצד זו, שמרו על יחסים טובים, אך הוו ישויות קהילתיות וחברתיות נפרדות.
הגידול במספר המשכילים ששבו מלימודים אקדמיים מרחבי אירופה בקרב שתי העדות, הוביל להאחדת הפעילות הקהילתית והתרבותית.
בהמשך, חצו מחלוקות בין ציונים ללא ציונים, וכן בין זרמים שונים בציונות את שתי העדות.
ב-1910 נסגרו תלמודי התורה ובני הקהילה השתלבו בהדרגה במערכת החינוך העירונית.
תהליך זה הביא לירידה הדרגתית בשימוש בלאדינו כשפת הדיבור המרכזית.
ב-1910, ציינו 98 אחוזים מבני הקהילה הספרדית את הלאדינו כשפת אימם וב-1931 ירד נתון זה ל-60 אחוזים (40% ציינו שסרבו-קרואטית היא שפת אימם).
בני הקהילה האשכנזית הגיעו מאזורים שונים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, חלקם מאזורים דוברי שפות סלאביות, וחלקם דוברי שפות גרמאניות או הונגרית.
ב-1931, ציינו 45 אחוזים מבני הקהילה האשכנזית את הסרבו-קרואטית כשפת אימם.
בהמשך, נהגו בעיקר בני הקהילה האשכנזית להוסיף שם פרטי בעל קונוטציה סלאבית או גרמנית לצד השם העברי.
ב-1928 נפתח "בית המדרש התאולוגי היהודי", אשר הכשיר מורים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מוהלים ושוחטים, בראשו עמד הרב ד"ר מוריץ לוי ובו למדו בני שתי הקהילות.
תלמידיו שרתו בהמשך קהילות נוספות ובדרך כלל קטנות ברחבי יוגוסלביה.
בראשית דרכה נסמכה הקהילה בסרייבו על מרכז ההלכה בסלוניקי.
ב-1623 התמנה הרב שמואל ברוך מסלוניקי לרב הראשי של הקהילה והוא נחשב לרב הראשון במינוי קבע של הקהילה הספרדית.
בסוף המאה ה-16 הייתה הקהילה ספרדית באופייה ובראשה עמדו החכמים אשר זבולון, מצליח מוג'אג'ון ושמואל ברוך.
בין 1686 ל-1689 כיהן כראש הקהילה הספרדית הרב צבי הירש אשכנזי אשר כונה "החכם צבי", מראשי הלוחמים בתנועת השבתאות.
ב-1691 התמנה הרב יצחק צבי.
ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נפלו הרב ומספר מנכבדי הקהילה בשבי כוחותיו של הנסיך אויגן מסבויה מפקד צבא ממלכת הבסבורג, והם שוחררו רק לאחר תשלום כופר נפש נכבד.
הרב יצחק צבי כיהן עד 1716 ולאחריו כיהן בנו, שם טוב בן יצחק צבי עד 1732.
ב-1732 התמנה הרב יוסף מג'ורו (נהגה גם מצ'ורו) לרב הראשי ולאחר מותו ובמשך תקופה ארוכה לא מונה רב ראשי.
ב-1773 התמנה הרב דוד פארדו לרב הראשי של האיילט ולאב בית הדין הרבני.
בתקופה הקצרה בה כיהן, עלה בידיו לחדש הפעילות הקהילתית, לחולל התפתחות משמעותית בחינוך התורני, לארגן מחדש את תלמודי התורה ולהקים ישיבה.
בנו, יצחק פארדו כיהן תחתיו עד 1810. ב-1815 התמנה משה דאנון לרב הראשי של הקהילה.
ב-1819 נעצר הרב דאנון עם 10 מנכבדי קהילת סרייבו על ידי הוואלי מהמט רושדי פאשא (Mehmed Rušdi Pasha) ונדרש תמורתם כופר נפש בסכום גבוה.
הם שוחררו לאחר התערבות הקהילה המוסלמית המקומית.
ב-1830 החליט הרב דאנון לעלות לירושלים, אך בדרכו נפטר ליד העיירה סטולאץ ונקבר שם.
יהודי סרייבו נהגו לעלות לקברו בכל שנה, ביום השנה לפטירתו, ומנהג זה נמשך עד שנות ה-50 של המאה ה-20. לאחר התפרקות יוגוסלביה וכינון בוסניה והרצגובינה חודש המנהג ובסטולאץ אף הוקם בית כנסת לעולי הרגל אשר מתוחזק על ידי אחת המשפחות המוסלמיות בעיירה.
אחריו כיהן הרב מאיר בנימין מנחם דאנון בעל "באר בשדה", ספר פירושי רש"י.
הוא כיהן עד 1839, עת עלה לירושלים.
ב-1840, קיבל רשמית הרב משה פירירה (Perera) מהשלטונות העות'מאניים את התואר חכם באשי בצו שכלל את תכולת תפקידו וממועד זה תפקיד הרב הראשי עוגן בתקנות העות'מאניות.
בין 1856 ל-1917 אוישה לפרקים משרת הרב הספרדי הראשי ופעל בית דין רבני ובראשו שלושה דיינים.
מהם ניתן למנות את אברהם רומנו אשר כיהן כאב בית הדין עד לעלייתו לארץ ישראל ב-1917. באותו השנה התמנה הרב וההיסטוריון ד"ר מוריץ לוי לתפקיד הרב הראשי והוא מילא את תפקידו עד תקופת השואה.
כאמור, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית התמסדה גם הקהילה האשכנזית וב-1885 מונה לרב הראשי האשכנזי ברנרד בוכוולד.
השלטון האוסטרו-הונגרי תיקצב את פעולות מוסדות הקהילות בסרייבו, אם כי באופן נמוך משמעותית לעומת שאר הקהילות, גם בשקלול חלקה היחסי באוכלוסייה.
ב-1911 תוקצבה הקהילה הנוצרית אורתודוקסית בכ-311 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה המוסלמית בכ-239.5 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה הקתולית בכ-159.5 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה היוונית קתולית ב-15,000 כתרים אוסטריים, הקהילה האוונגליסטית ב-8,240 כתרים אוסטריים והקהילה היהודית ב-4,378 כתרים אוסטריים.
הנושא הוביל למחאת נציג הקהילה, ד"ר ויטה אלקלעי, בסאבור הבוסני.
אלקלעי טען כי היחס לקהילה היהודית מנוגד לסיכומי קונגרס ברלין בדבר זכויות המיעוטים.
כפועל יוצא ממחאה זו הסכים הממשל להעלות את תקצוב מוסדות הקהילה ל-10,000 כתרים אוסטריים.
בין 1898 ל-1928 כיהן כרב הקהילה האשכנזית ד"ר שמואל וֶסֶל, ומ-1928 ועד לתקופת השואה ד"ר הינקו אורבך.
בסרייבו פעלו במהלך המאה ה-20 תשעה בתי כנסת נפרדים:
בית הכנסת הספרדי הישן "קהל ישן".
בית הכנסת הספרדי החדש "קהל גדול".
בית הכנסת הספרדי "קהל חדש" (לאדינו: Kal Nuevo/Muevo).
בית הכנסת הספרדי "קהל די לה בִּילָאוָוה".
בית תפילה "צידוק הדין" שבתוך בית הקברות היהודי הישן בסרייבו, שהוקם ב-1923.
שני בתי כנסת שלא נבנו על ידי הקהילה:
בית הכנסת של חברת "עולת הבוקר" שנקרא: איל קהל די טיאו מאג'י בוכור (Mači Bohor), ושכן בביתו של אברהם רומאנו המכונה מאג'י בוכור (Mači Bohor).
בית הכנסת נוסד על ידי אשר בן ליאו פינצי והוא שכן ברחוב פהליבאנושה (Pehlivanuša) שבעיר.
בית תפילה בו התקיים תיקון חצות ועד ל-1926 כיהן בו משה קונפורטי כרב.
בית הכנסת הספרדי "קהל ישן"
בית הכנסת "קהל ישן" (לאדינו: Kal viejo) נחנך ב-1581 בתוך מתחם השכונה היהודית "אל קורטיז'ו".
במבנה שולבו עמודים תומכים וקשתות.
ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), הועלה בית הכנסת באש וניזוק קשות.
העבודות התמשכו לאורך שנים ארוכות והסתיימו ב-1827.
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול"
בית הכנסת "קהל גדול" (לאדינו: Kal Grande) מוקם בסמוך לגדות הנהר מיליאצקה בסמוך למבני ממשל וציבור.
את מבנה בית הכנסת תכנן האדריכל היהודי מזאגרב רודולף לובינסקי.
בנייתו החלה ב-1926 בעת שבה קהילת סרייבו הייתה נתונה בעיצומו של תהליך חילון.
עיצובו וגודלו המרשימים של המבנה ומיקומו בסמוך למבני ממשל, נועדה למצבו כמקום רשמי, ממלכתי ובעל הוד, וזאת כדי לחזור ולחזק את האוריינטציה הדתית של הקהילה.
הוא נבנה בסגנון נאו-מורי והכיל 1,000 מקומות ישיבה.
את המבנה עיטרה כיפה ושולבו בו עמודי תמך משיש בצבע טורקיז.
בספטמבר 1930 נחנך בית הכנסת.
כאמור, באפריל 1941 נפגע מבנה בית הכנסת מהפצצות הלופטוואפה ועם כניסת הוורמאכט לעיר נבזז המבנה בעיקר על ידי בני הקהילה המוסלמית.
הביזה נמשכה יומיים, בית הכנסת רוקן לחלוטין מתכולתו ובכלל זה דלתותיו, חלונותיו וחפצי אמנות רבים.
עם סיום הביזה הועלה בית הכנסת באש, התקרה הפנימית של המבנה קרסה בחלקה לתוכו והוא נותר ללא שימוש.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שופץ מבנה בית הכנסת, נמסר על ידי הקהילה היהודית כמתנה לרשויות העיר סרייבו וחדל לשמש כבית כנסת.
בית הכנסת הספרדי "קהל חדש"
בית הכנסת "קהל חדש" (לאדינו: Kal Nuevo/Muevo) ובו סגנון התפילה היה מודרני.
בית הכנסת הוקם ב-1746. בית הכנסת הפסיק את פעילותו ב-1930 עם חנוכת בית הכנסת קהל גדול.
המבנה לא נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה.
המבנה נותר בבעלות הקהילה היהודית.
קומתו העליונה מושכרת לגלריה ובקומת הכניסה שוכן אולם תצוגות.
בית הכנסת הספרדי קהל די לה בילאווה
בית הכנסת שכן בשכונת בְּיֶילָאוֶוה (Bjelave) בסרייבו אשר כונתה בפי יהודי העיר בילאווה (Bilava) ומכאן נגזר שמו בלאדינו: Kal Di La Bilava.
ב-1892 נוסדה העמותה "חברת בית תפילה" על ידי אברהם פאפו ומטרתה להקים בית כנסת "פרטי" שלא באמצעות הקהילה בשכונת ביילאווה בה התגורר מספר גדול יחסית של יהודים.
ב-1914 נוסדה במקום עמותה בשם "עזרת יתומים" על ידי בן ציון פינטו ומשה מאיסטרו (שכונה "חם בוכור", Ham Bohor).
ב-1941 הופקע הבניין על ידי שלטונות האוסטאשה והוסב למתקן כליאה.
בית הכנסת האשכנזי בסרייבו הוא בית הכנסת היחיד הפעיל בסרייבו ושוכן על הגדה הדרומית של נהר מיליאצקה החוצה את העיר.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל קארל פאז'יק והוא נחנך ב-30 בספטמבר 1902. הבניין נבנה בסגנון אדריכלי נאו-מורי.
במהלך מלחמת בוסניה נפגע שוב בית הכנסת ולאחריה בוצעו בו עבודות שיקום וחידוש נרחבות אשר הושלמו ב-2007.
בית הכנסת שבתוך הסמינר התאולוגי היהודי
ראשי הסמינר ניסו לבצע הקבלה בתכני הלימוד ובמערכי השיעור לסמינרים מקבילים בבודפשט או בברלין.
וכך בבית הכנסת אשר היה חלק מהסמינר, התפילות כללו שירת מקהלה בלווי חזנים מקצועיים.
מבית כנסת זה הדירו רגליהם "זקני הקהילה" על שום סגנונו המודרני שכלל דיאלוג ממושך בין המקהלה לחזן ללא שיתוף של המתפללים, והם כינו אותו בלעג "קהל די לוס מוּדוֹס" (קהל האילמים).
בית הקברות הספרדי העתיק בסרייבו ממוקם על מורדות הר טרבוויץ' סמוך לקובאצ'יצ'י.
הוא אחד מבתי הקברות היהודיים הקדומים, ובאירופה רק בית הקברות היהודי העתיק בפראג קדום יותר.
בית הקברות נחנך ב-1630. בהמשך, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית והגעת משפחות אשכנזיות רבות לסרייבו, הוקם בצמוד גם בית קברות אשכנזי קטן.
בית הקברות משתרע על שטח של 31,160 מטרים רבועים ומצויות בו כ-3,850 מצבות.
מצבתו של הרב הראשי הראשון של יהודי סרייבו הרב שמואל ברוך מסלוניקי, אשר נפטר ב-1650 נחשבת לקדומה ביותר בבית הקברות.
ב-1952 הוקם במקום גלעד לזכר הנרצחים בשואה.
ב-1966 נסגר בית העלמין לקבורה.
במהלך מלחמת בוסניה הופגז אזור בית העלמין וניזוק.
בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין.
לאחר המלחמה בוצעו במקום עבודות לפינוי המוקשים בעזרת ארגוני סיוע בינלאומיים, וב-1998, פונו כל המוקשים משטח בית העלמין.
יהדות סודאן נוסדה בסוף המאה ה-19, והייתה מרוכזת ברובה בבירה ח'רטום.
באמצע המאה ה-20 הקהילה כללה כ-350 יהודים, בעיקר ממוצא ספרדי שבנו בה בית כנסת ובית ספר יהודי.
בשנים 1948–1956 החלו חלק מחברי הקהילה לעזוב את סודאן, והיא חדלה להתקיים עם עזיבתם של אחרוני אנשיה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
היהודים הראשונים שהתיישבו בסודאן הגיעו אליה ממצרים במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר מצרים שלטה בה בחסות עות'מאנית.
המשפחות הראשונות התיישבו בערים אומדורמאן וח'רטום, השוכנות במקום המפגש של הנילוס הכחול והנילוס הלבן, מקום מפגש הידוע בכינוי "הנשיקה הגדולה ביותר בעולם".
שתי הערים ישבו על דרך שיירות קדומה אשר שימשה למסחר, וכמו סוחרים רבים, גם המשפחות היהודיות מצאו בהן פוטנציאל עסקי וכן חופש פולחן דתי.
ב-1881 פרץ בסודאן מרד עממי נגד השלטון.
שמונה המשפחות היהודיות שחיו בסודאן באותה עת, בדומה ליתר הלא־מוסלמים, נאלצו להתאסלם והגברים, ראשי המשפחות, נאלצו לשאת נשים שניות, מקומיות ומוסלמיות.
נציג היהודים האנוסים בחצרו של הח'ליפה, בסיוני (במקור "בן ציון קושטי"), נהג להניח תפילין בכל בוקר ולהתפלל שחרית, גם לפני שיצא לתפילת יום שישי במסגד.
עם כינון השלטון האנגלו־מצרי יכלו האנוסים לחזור בגלוי ליהדותם.
אשתו הסודאנית־קופטית של בסיוני וארבעת ילדיהם גוירו ב-1908 על ידי הרב הראשי של אלכסנדריה.
בראשית המאה ה-20, ובמיוחד בשנות ה-20 של אותה מאה, גבר זרם המהגרים היהודים לסודאן, מרביתם ממצרים.
הקהילה היהודית המצרית הייתה מורכבת גם מיהודים מכל קצוות העולם, וכך גם הפכה הקהילה היהודית-סודאנית למגוון של עדות.
רוב יהודי סודאן ישבו בשתי הערים הגדולות והסמוכות זו לזו, אומדורמאן וח'רטום, וכן בוואד מדני.
מיעוטם ישבו בפורט סודאן שלחופי ים סוף, ומשפחות ספורות חיו באזורים מרוחקים יותר.
בשל מיעוטם היחסי הם קיימו יחסים הדוקים עם הקהילה היהודית בקהיר ובאלכסנדריה, באו איתן בקשרי חיתון והיו נתונים לסמכותם של הרבנים במצרים.
באין רב מקומי הובא מארץ ישראל הרב שלמה מלכה, שכיהן כרב הראשי של הקהילה בין השנים 1906-1949. על אף מוצאן השונה של המשפחות, וככל הנראה בשל מיעוטם, היהודים בסודאן התפללו באותו בית כנסת ומרביתם גם סיגלו אורח חיים אירופי ומודרני, כמו רבים מבין הזרים ובני המיעוטים באותה העת.
יהודי סודאן עסקו במסחר, בנקאות ותעשייה, וזכו לשגשוג כלכלי.
מלחמת העולם השנייה ועליית כוחו של הרעיון הלאומי, ציוני וערבי כאחד, העלו בסודאן קולות נגד היהודים.
נקודת רתיחה נוספת הייתה ב-1956 עם מבצע קדש, קבלת העצמאות של סודאן והצטרפותה לליגה הערבית.
מרבית היהודים עזבו את סודאן עד שנת 1967, והמעטים שנותרו עזבו עד 1970, ובכך נעלמה לחלוטין הקהילה היהודית מסודאן.
רבים עזבו לארצות הברית, לאירופה וכן לניגריה, וככל הנראה כמחצית מהם היגרו לישראל.
בנובמבר 2019 קרא השר הסודני לענייני דתות, נאסר א-דין מופרח, ליהודי סודאן לשוב אליה ולסייע בבנייתה מחדש אחרי הפלת הרודן עומר אל-בשיר.
יהדות עומאן הייתה קהילה יהודית שהתקיימה במשך מאות שנים, והיא אינה קיימת כיום.
במאה ה-21 כוללת הקהילה היהודית בעומאן יהודים ספורים.
הקהילה מורכבת ברובה המוחלטת מיהודים חדשים שהגיעו למקום, והיא חברה באיגוד הקהילות היהודיות במפרץ, שם היא מיוצגת בידי מנחם כהן.
יש הטוענים כי קבר איוב ממוקם בג'בל דוהפר הנמצא 45 קילומטרים מעיר הנמל סלאלה.
הקהילה היהודית בעומאן תועדה על ידי יצחק בן יהודה, סוחר שחי במאה ה-9. יצחק התגורר בסוחאר, והפליג לסין בין השנים 882 ל-912. הוא חזר לסוחאר והפליג שוב לסין, אך ספינתו נתפסה והוא נרצח בנמל סומטרה.
מסע שנערך על ידי רבי בנימין מטודלה בשנים 1165 עד 1173 חצה חלק מהאזורים הנמצאים כיום באזור הגאוגרפי של עומאן.
הטיול שלו התחיל כעלייה לרגל לארץ ישראל.
אחת העיירות הידועות שעליהן דיווח בנימין מטודלה כבעלת קהילה יהודית הייתה מסקט שבעומאן.
באמצע המאה ה-19, תיעד הסגן הבריטי ג'יימס ריימונד וולסטד את יהודי מוסקט בזיכרונותיו.
הוא מזכיר שיש "כמה יהודים במסקט, שברובם הגיעו לשם ב-1828, עת גורשו מבגדאד...".
הוא גם מציין שיהודים לא הופלו כלל לרעה בעומאן, בניגוד למדינות ערביות אחרות.
יהודי מסקט הועסקו בעיקר בייצור תכשיטי כסף, בנקאות ומכירת משקאות חריפים.
למרות היעדר הרדיפות בעומאן, הקהילה נכחדה לפני שנת 1900. במהלך מלחמת העולם השנייה, חייל אמריקאי יהודי, עמנואל גליק, נתקל בקהילה קטנה של יהודים עומאנים במסקט, אך קהילה זו כללה בעיקר מהגרים חדשים מתימן.
עומאנים מנהלת קשר עם מנהיגים יהודים אמריקאים וישראלים.
הוועד היהודי-האמריקאי אירח מפגש שבו: "מנהיגים ישראלים ועומאנים התכנסו לחגוג עשור למרכז לחקר ההתפלה במזרח התיכון, אחד מסיפורי ההצלחה של המאמצים להעמקת שיתוף הפעולה הערבי-ישראלי.
בין הדוברים ניתן למצוא את סעיד בדר, מזכ"ל משרד החוץ של עומאן , שרת החוץ הישראלית לשעבר ציפי לבני וצ'ארלס לוסון ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
בתחומי עבר הירדן המזרחי (בעבר חלק מארץ ישראל המקראית וכיום בתחומי הממלכה הירדנית ההאשמית המודרנית) התגוררו יהודים החל בתקופת ההתנחלות ועד הקמת מדינת ישראל ב-1948.
על פי המסופר במקרא, בעבר הירדן המזרחי שכנו נחלותיהם של השבטים ראובן וגד, כמו גם מחצית מנחלתו של שבט מנשה.
הראשונים בקשו ממשה את הרשות להתיישב בעבר הירדן המזרחי, שהיה פורה ומתאים לגידול מקניהם הרב.
משה סירב אך לבסוף הסכים לכך בתנאי אחד; שבני ראובן וגד יצעדו ראשונים בקרבות כיבוש הארץ.
כך היה, ועם סיום מלאכת כיבוש הארץ, עברו בני ראובן וגד את הירדן מזרחה והתיישבו שם.
כשחזרו בנו מזבח גדול שנראה כמו המזבח במשכן.
הדבר כמעט וגרם למלחמת אחים, שנמנעה בעקבות בירור מקדים על ידי יהושע ופנחס הכהן.
שניים וחצי השבטים טענו שהמזבח נועד כדי להדגיש את השתייכותם לעם ישראל.
המלכים שאול ודוד ניהלו מלחמות נגד העמונים, שישבו בעבר הנהר.
דוד היה זה שהצליח לבסוף לכבוש את בירתם, חשבון.
עם פילוג הממלכה המאוחדת לאחר מות שלמה, נשלט עבר הירדן בידי ממלכת ישראל, עד שנכבשה בידי אשור.
האשורים הגלו את תושבי ממלכת ישראל ולא נודע מה עלה בגורלם.
יונתן הוופסי היה ראשון מלכי בית חשמונאי שכבש בעבר הירדן.
יורשיו הרחיבו את שטח ממלכת יהודה בעבר הירדן עד לשיא בימי אלכסנדר ינאי המלך, שניהל מלחמות עם הנבטים ועם ערי הדקאפוליס היווניות.
יוסף בן מתתיהו השתמש במילה "פראיה" כדי לציין את התחום היהודי שבעבר הירדן, ולפעמים גם את עבר הירדן כולו.
השם "פראיה" נזכר בלטינית גם בספרו של פליניוס הזקן, "תולדות הטבע".
בברית החדשה ובספרות חז"ל נקרא האזור "עבר הירדן".
בתחילת שלטון בית חשמונאי הייתה פראיה מיושבת ברובה לא-יהודים, אולם יוחנן הורקנוס ואלכסנדר ינאי נקטו במדיניות ייהוד ובזמן הורדוס כבר היה לפראיה צביון יהודי ברור.
בשנת 63 לפני הספירה כבשה האימפריה הרומית את ממלכת החשמונאים, אך ההתיישבות היהודית המשיכה להתקיים בה ואף שגשגה.
בעראק אל אמיר נמצאה מצודה מפוארת המשויכת למשפחת בית טוביה העשירה והמיוחסת, ובחפירה ארכאולוגית התגלתה בה כתובת.
עם פרוץ המרד הגדול בשנת 66 השתלטו המורדים היהודים על מכוור והחזיקו בו.
הלגאטוס סקסטוס לוסיוס באסוס שהכניע את המורדים בהרודיון, פנה משם להטיל מצור על מכוור בשנת 72 בעזרת הלגיון העשירי פרטנסיס.
הצבא הרומי הקים סוללה ושיפוע כדי לצור על המבצר, אך המורדים נכנעו לפני שהרומאים תקפו, והורשו לעזוב את המבצר.
הרומאים החריבו את המבצר והותירו ממנו רק את יסודותיו.
לאחר כישלונו של מרד בר כוכבא, יצרו הרומאים מפרוביניקיית יהודה ופרוביניקיית סוריה, את פרוביניקיה סוריה-פלשתינה, על מנת להשכיח את מורשתה היהודית של ארץ ישראל.
האימפריה הרומית המשיכה והתעמרה ביהודים, והאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל משני עברי הירדן הלכה והידלדלה; ואולם, בניגוד לארץ ישראל המערבית, שהייתה מיושבת ביהודים באופן בלתי פוסק (בירושלים וסביבותיה, בחברון, בשכם ובגליל), האוכלוסייה היהודית בעבר הירדן המזרחי נעלמה במורצת הדורות.
בתקופה הביזנטית תועדה נוכחות יהודית במצבות צוער, ובשנת 530 הוסב בית הכנסת בג'רש לכנסייה.
בתקופה המוסלמית נותרו היהודים שם רק מתי מעט ובימי הביניים המאוחרים כבר לא נותרו יהודים בעבר הירדן.
מאז לא חודשה ההתיישבות היהודית ממזרח לירדן ומדרום לירמוך.
מהתקופה הרומית עד העת החדשה
ב, ידוע על יהודים שברחו מפני מוחמד בסביבות 625 לאדרעי.
הקהילה באדרעי האריכה שנים והיא מוזכרת גם בידי רבי אשתורי הפרחי ב, שמזכיר גם קהילה יהודית בסלכה.
במסעות ר' בנימין מטודלה הוא מציין כי ב.
שמואל קליין טוען שהמקום המדובר הוא סלט.
בהצהרת בלפור הובטחה ארץ ישראל לעם ישראל.
מנהיגי היישוב חיים ויצמן וזאב ז'בוטינסקי העלו נימוקים רבים בפני הבריטים בזכות שמירת שלמות הארץ משני עברי הירדן, אולם בשנת 1922 הופרדו שני עברי הירדן והעבר המזרחי ניתן לשושלת ההאשמית.
ההאשמים ייסדו את אמירות עבר הירדן, שהפכה בשנת 1946 לממלכת ירדן המודרנית.
יהודים התיישבו מחדש ממזרח לנהר הירדן בשנת 1932, עם הקמת היישוב תל אור, תל אור היה יישוב לעובדי התחנה ההידרואלקטרית בנהריים.
בשנת 1948 ננטש היישוב כתוצאה מכיבוש ירדני.
בשנות השלושים של המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות לרכישת קרקעות בידי יהודים בתחומי אמירות עבר הירדן, שהוכשלו על ידי הבריטים.
בין היתר התקיים משא ומתן בין עבדאללה, אמיר ירדן להחכרת קרקעות שניתנו לאמיר על ידי הבריטים באזור ע'ור אל-כיבד, כחמישים קילומטר צפונית לים המלח, ואף שולמו עליה דמי מקדמה.
במלחמת ששת הימים כבש צה"ל את רמת הגולן, ולאחר המלחמה התיישבו שם אזרחי ישראל.
זהו השטח היחיד במדינת ישראל שנמצא ממזרח לנהר הירדן.
בשנת 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן ומאז רשאים תיירים ישראלים לקיים ביקורים דתיים בירדן, כמו בקבר אהרון הכהן, שנמצא בהור ההר.
היהודים היו נוכחים בסרי לנקה מאז המאה ה-9 לפחות.
ב, אבו זייד אל חסן, ערבי מוסלמי פרסי הצהיר כי היו "מספר רב של יהודים" באי שבדיוק נגלה לערבים.
ב, בנימין מטודלה דיווח כי ישנם 3,000 יהודים בסרי לנקה.
חלק מן היהודים הוטמעו באוכלוסייה המקומית במשך מאות שנים.
עם הגעתם של הפורטוגזים בראשית המאה ה-16 נאלצו לנטוש את אמונתם וזהותם (מה שהוביל להתבוללות במאות השנים האחרונות) או שנשחטו.
כיום חיים כ-350 יהודים במדינה.
נראה כי לא יהודים מתרגלים, וגם אנשים ששמרו על הידיעה שהם צאצאי יהודים, שרדו מאותה תקופה מוקדמת, אם כי ייתכן שיש שושלות יהודיות.
בעלי שם המשפחה "דה פונסקה" ושם המשפחה "דה אלוויס" בסרי לנקה עשויים להיות הצאצאים המעורבים של אנשים שמות משפחה "[פונסקה, דה אוליברה (שם משפחה)", המקושרים בדרך כלל למוצא יהודי פורטוגזי ספרדי.
צאצאי המוצא היהודיים המפורסמים האחרים יהיו "אלקגמות".
ניתן היה לאתר את ההיסטוריה שלהם עד לתקופות הקולוניאליות בציילון.
בשל עושרם ועוצמתם העצומה, יהודי טאמיל תאטר נהרגו באופן שיטתי מכיוון שהמדינה ושליטיה ראו בכך אפשרות טובה יותר מאשר להחזיר את הכסף המגיע.
עם הזמן התאטרים נטמעו בקאסטים של אחיהם / אחיות ומספרם הלך והתמעט.
לפי הערכות, פחות מ-350 תאטרנים יהודים קיימים כיום.
יהודים טמילים בולטים רבים שמרו על שושלתם חזקה אך בסתר.
נאמר כי הם עדיין מחזירים את עצמם ביהודי טמיל תאטר, אך עקב רדיפה שמרו על כך והם נוטים רק לגלות לאחיהם.
הטקסים והפרקטיקות שלהם שילבו אלמנטים הינדים ויהודיים וניתן לראות זאת בנישואיהם, אך ככל שהקהילה מתדלדלת לאט לאט היסוד ההינדי התחזק על חשבון היהודי.
אדית גימראי לודוביק – פסיכואנליטיקאית ילידת הונגריה, פמיניסטית והיסטוריונית של הבודהיזם.
לאונרד וולף – תאורטיקן פוליטי יליד בריטניה, סופר ועובד מדינה, בעלה של וירג'יניה וולף.
יהדות פאס הייתה קהילה יהודית מרכזית במרוקו, שהתקיימה בעיר פאס.
לפי המקורות הערביים, ראשוני היהודים בפאס היו בה מעת ייסודה, בשנת 798. חלק גדול מהיהודים הובא לפאס על ידי מייסד העיר אידריס השני .
חיי הקהילה לאורך ההיסטוריה ידעו עליות ומורדות.
בתקופת תור הזהב היא שגשגה בתחומים רבים, ופעלו בה היוצרים המפורסמים בתחום הלשון העברית: יהודה אבן קורייש, דונש בן לברט, יהודה אבן חיוג' ויהודה אבן עבאס.
בתקופת אל-מוואחידון ביצעו זרועות השלטון ביהודים מעשי טבח וכפייה להמרת היהדות אל דת האסלאם .
רבים התאסלמו או נמלטו, ורבים אחרים מתו על קידוש השם.
באותה התקופה פעלו בעיר רבי מיימון הדיין והרמב"ם בנו, אשר כתבו אגרות ליהודים בהן דברי עידוד והנחיה כיצד לפעול בשעת שמד.
רבה של פאס, רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, שלפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם, הומת על קידוש השם.
בשלהי המאה ה-15 הציפו את העיר גלי הגירה מספרד ופורטוגל בעקבות גירוש ספרד ופורטוגל והביאו אל העיר שגשוג כלכלי ורוחני.
יהודי התחלקו לשתי קהילות: קהילות המגורשים וקהילות התושבים.
קהילת המגורשים בפאס השפיעה על יהודי מרוקו במספר תחומי-דת וביניהם: נוסח התפילה, פסיקה הלכתית, מנהגים ותקנות.
חכמי קהילת המגורשים בפאס יצרו את תקנות המגורשים שהשפיעו רבות על המנהג וההלכה של יהדות מרוקו.
ממשפחות המגורשים ידועות שושלות מפורסמות של חכמים מקומיים ובהן: אבן עטר, אבן צור, הצרפתי, מנסאנו, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל.
השושלת האידריסית (788–974) הייתה שושלת שיעית יזידית שטענה כי מוצאה מעלי בן אבי טאלב.
מייסד השושלת אידריס הראשון גזר גזירות קשות על היהודים וניסה לכפות עליהם את דת האסלאם, אך בנו, אידריס השני , גילה יחס סובלני כלפי היהודים והזמין אותם להתיישב בעיר פאס שאותה ייסד והפך לבירתו.
בתחילת המאה ה-9 מצוינים שני גלי הגירה יהודית גדולים שפקדו את פאס, האחד מקורדובה והשני מקירואן.
בתקופה זו הוקמה אוניברסיטת אל-קרוויין בפאס, והעיר הפכה למרכז רוחני ואינטלקטואלי של עולם האסלאם ובמקביל גם למרכז רוחני ואינטלקטואלי יהודי.
בראשית התקופה האידריסית פעל בפאס המשורר היהודי ומחלוצי תחום הבלשנות השמית יהודה אבן קריש.
בשלהי התקופה יצאו מפאס המלומדים דונש בן לברט ויהודה אבן חיוג'.
קהילת פאס קיימה בתקופה זו קשרים הדוקים עם מרכזי התורה בבבל, אשר באו לידי ביטוי בתכתובת הלכתית רבה עם רב שרירא גאון (גאון פומבדיתא), ורב שמואל בן חפני (גאון סורא).
ההגליה לאשיר בסוף המאה ה-10
במהלך המאה ה-10 איבדו האידריסים את שליטתם האפקטיבית על מרוקו, ובשלהי המאה נכבשה העיר פאס על ידי בולוגין בן זירי בן הצנהג'ה שנתמך בעיקר על ידי השושלת הפאטמית.
הוא הגלה את יהודי פאס לעיר אשיר שייסד אביו זירי אבן מנאד .
על גלות אשיר אנו למדים מתשובות שהשיב רב שרירא גאון ליהודי העיר: .
שאלה נוספת הפנו יהודי אשיר לרב שרירא מספרת על קשיי הסתגלותם במקום .
בין יהודי העיר ששאלו את השאלות בלט רבי שמואל הכהן בן יאשיהו.
בעקבות הדעיכה של השושלת האידריסית התערערה היציבות האזורית במגרב והחלה מלחמה בין שבטים שנלחמו מטעם השושלת הפאטמית ממצרים לבין כאלה שנלחמו מטעם אמירות קורדובה מאל-אנדלוס.
אי היציבות באזור פגע בביטחונם של יהודי פאס, וכבר בעשור הראשון של המאה ה-11 התרחש טבח ביהודי העיר.
בגניזת קהיר נמצא מכתב שנשלח לקהילת פאס באותן שנים על ידי הגאון שמואל בן חפני, ראש ישיבת סורא מבבל.
בשנת 1033 נכבשה פאס על ידי כוחות מוסלמיים בני שבט הבנו-איפרן (המשתייכים לשבטי הזנאטה), בהובלת המנהיג אבו כמאל תמים, שהנהיג מדיניות אנטי-יהודית בשם האסלאם ברחבי הטריטוריה של השבט.
פריחה רוחנית במהלך המאה ה-10
כחלק מהפריחה הרוחנית במגרב במאה ה-10 הייתה פאס למרכז תורני חשוב שהקנה לחכמי המקום עצמאות מהנהגת גאוני בבל.
ממרכז זה יצא רבי שלמה בן יהודה גאון אלפאסי והיה לראש ישיבת ישיבת ארץ ישראל, שעד סמוך לאותה התקופה הונהגה על ידי גאונים בני משפחות מקומיות בעלות ייחוס לבית דוד.
באמצע המאה ה-11 השתלטה שושלת אל-מוראביטון על מרוקו ואל-אנדלוס.
כשהיה צורך להרחיב את גודלו של מסגד קרוויין המפורסם בעיר פאס הופקעו הבתים היהודים ששכנו בקרבתו, אולם בעליהם קיבלו כנראה פיצוי הוגן עבור נכסיהם.
על היהודים בפאס בתקופה זו כותב ההיסטוריון האנדלוסי המוסלמי אל-בכרי: .
בשלהי התקופה חי בפאס החכם המשורר רבי יהודה אבן עבאס, מחברם של פיוטים רבים וביניהם הפיוט המפורסם עת שערי רצון להפתח.
לפי חלק מהדעות, רבי יצחק אלפאסי (המכונה: הרי"ף) חי ופעל בעיר ויסד בה ישיבה.
הנחה זו נסמכת גם על פירוש השם "אלפאסי" בעברית: הפאסי - בן העיר פאס.
דעות אחרות דוחות את ההנחה שהרי"ף חי ופעל בפאס, בעיקר בשל דבריו של אברהם אבן דאוד שמזכיר כי הרי"ף נולד ופעל בקלעא חמאד.
ר"י מיגאש, מי שהיה תלמידו הגדול של הרי"ף, ביקר בעיר פאס ועמד בקשרים עם חכמיה.
בתשובה לחכמי פאס הוא כותב:
עם זאת, לצד הביטחון היחסי ממנו נהנו היהודים בתקופה זו החלה גם התדרדרות הדרגתית במעמדם.
התעוררות משיחית בהובלת רבי משה דרעי
בשנת 1125 לערך, קם חכם בשם רבי משה הדרעי ועורר על בואו של המשיח.
על תסיסה משיחית זו ועל מאורעות שבאו בעקבותיה מספר הרמב"ם באיגרת תימן: בגרסה המורחבת של האגרת מרחיב הרמב"ם על המאורע:
תקופת המוראביטון השקטה יחסית באה לסיומה עם עליית שושלת אל-מוואחידון ששלטה במגרב ועל חלקים מספרד החל משנת 1145 ועד 1269. קבוצה מוסלמית קנאית זו שאפה להכניס מתחת לכנפי האסלאם את כל בני המיעוטים במגרב, ובעיקר את היהודים.
בשנת 1145 נכבשה פאס ואלפי יהודיה נהרגו במהלך הכיבוש, רבים הקריבו עצמם על קידוש השם.
בכתבי הגניזה הקהירית נמצא מכתב של סוחר יהודי בשם רבי שלמה הכהן מסיג'ילמסה שבמרוקו הכותב לאביו רבי יהודה הכהן מפוסטאט במצרים על מאורעות התקופה.
הוא מתאר בין השאר על טבח של עשרות אלפי יהודים בערים תלמסאן, פאס ומרקש ועל התאסלמות השאר.
בדבריו על פאס הוא כותב בהמשך מכתבו הוא מספר על יהודים עשירים ונכבדים מפאס שהיגרו למצרים חסרי כל.
רבי אברהם אבן עזרא כתב קינה מפורסמת בשם אהה ירד עלי ספרד על האירועים תחת שושלת אל-מוואחידון, בקינה זו הוא מציין את הקהילות היהודיות שנחרבו בספרד ובמגרב.
על חורבנה של פאס הוא כותב: .
בגרסה מורחבת של הקינה, הפותח במילים איך נחרב המערב הקדיש האבן עזרא, או אולי משורר אחר, מספר שורות לקהילת פאס, כיאה להיותה מרכז תורה נכבד:
בתקופת השמד (משנת 1159 ועד לשנת 1165) חיה בפאס משפחת הרמב"ם.
אביו, רבי מיימון הדיין, כתב לבני העיר "אגרת הנחמה".
הרמב"ם עצמו יצר בפאס את פירושו למשנה וכתב אף הוא אגרת לבני העיר בשם איגרת השמד, בה הוא מורה על ההתמודדות הראויה לדעתו עם גזרות אל-מוואחידון.
לפי כמה מסורות, רבו של הרמב"ם בתקופה זו היה רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, ראש החכמים התלמודיים בפאס שהיה בין אלו שבחרו למות על קידוש השם.
לפי אותם מקורות, משפחת הרמב"ם עזבה את העיר בעקבות הריגתו של אבן סוסאן ב-1165. באותה התקופה פעל בפאס הפילוסוף רבי יוסף בן יהודה אבן עקנין, מידידיו הקרובים של הרמב"ם.
חכם נוסף שפעל בפאס היה המתרגם והמשורר נחום מערבי, בין יתר עבודותיו מפורסם תרגומו לאגרת תימן שכתבה הרמב"ם.
רבי יוסף אבן עקנין שהיה מידידיו של הרמב"ם בהיותו בפאס מזכיר את שהיית הרמב"ם במקום כראיה ללימוד התורה וקיום המצוות כאנוסים תחת שלטון אלמוואחידון:
המרינים פיתחו רבות את מרוקו ובמיוחד את העיר פאס אותה קבעו כבירתם, ובתקופתם אף נהפכה לעיר הגדולה בעולם לתקופה קצרה, ובשגשוג זה לקחו חלק גם יהודים.
בפאס פעל מתמטיקאי יהודי שנחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים בזמנו, וכן מלומדים רבים נוספים.
פאס חזרה למעמדה גם כמרכז דתי ואיטלקטואלי חשוב, וכך למשל הפילוסוף ופרשן המקרא הספרדי רבי יוסף אבן כספי כותב בספרו כי בחיפושיו אחר לימוד החכמה הפילוסופית הוא עבר בפאס (עשרה כלי כסף, ספר המוסר, עמ' 60), בהמשך הספר (עמ' 70) הוא כותב: .
מתקופה זו ידועים הרבנים רבי דוד בן זכרי שנפטר בשנת ה'מ"ז (1287) ורבי משה בן זכרי, שניהם החליפו מכתבים עם הרשב"א שהיה מגדולי התורה בספרד.
לאחר גזירות קנ"א (1391) הקהילה בפאס נודעה בחכמים ובבתי-דין מעולים.
רבי שמעון בן צמח דוראן, שנחשב אחד מגדולי הפוסקים של תקופתו, כותב לחכמי פאס: .
הוא מזכיר בכתביו חכם מפאס בשם רבי יצחק בן נחמיאש.
בנו רבי שלמה בן שמעון דוראן התכתב אף עם חכמי פאס וביניהם הזכיר את רבי נתן בוסתי.
מאורעות טבח ובעקבותיהן ייסוד המלאח בפאס
עם היחלשות המרינים החלה התדרדרות במצבם של היהודים ובשנת 1437 התרחשו פרעות ביהודי פאס בעקבות התפרצות דתית בעיר.
בעקבות הטבח בנה הסולטן המריני רובע מסוגר ליהודים באזור פאס אל-ג'דיד, המלאח של פאס , שהיה המלאח הראשון במרוקו.
ההעברה למלאח הרעה את המצב מבחינה ביטחונית, במהלך המרד שהפיל את השושלת המרינית בשנת 1465 נערך טבח גדול ביהדות פאס.
תחילה נערך טבח המוני בכלל יהודי פאס כך שמקהילה בת אלפי נפשות נותרו שורדים בודדים (6 נשים ו-5 גברים), ולאחר מכן הוצאו להורג הסולטן המריני והוזיר היהודי רב ההשפעה שלו.
עלייתה של השושלת הווטאסית (1472-1554) הסתמנה בשיקום הקהילות היהודיות.
באותה תקופה התרחש גירוש ספרד (1492) וגירוש פורטוגל (1497) ובעקבותיו פקדו את מרוקו גלי של הגירה של יהודים מספרד.
מסע ההגירה היה רווי תלאות, החל מהגיעם לנמל ועד להתכנסותם בפאס ובמקומות אחרים בצפון המדינה, בגיבוי מלא של המלך הווטאסי מוחמד א-שייח'.
רבי אברהם אדרוטיל, שהיה מהמגורשים שבאו למרוקו, מספר על מסע התלאות שעברו חלק מהמגורשים מעת שעגנו במרוקו עד להתיישבותם בפאס:
רבי אברהם מספר עוד כי בחודש תמוז ה'רנ"ג (1493) פרצה שרפה בפאס, ממנה ניצל רבי אברהם שהיה אז בן אחת עשרה.
מיד לאחר השרפה פקד את העיר רעב ולאחריו מגפה.
רבי חיים גאגין, יליד פאס שהיגר לספרד ושב למולדתו בעקבות הגירוש, מספר גם הוא על בצורת ומגפה בשנת ה'רנ"ד.
הוא מספר כי רבים מהמגורשים לא עמדו בקשיים ושבו לקסטיליה כשהם נאלצים להמיר בה את דתם, לפחות למראית עין.
אחרים נאלצו למכור את בניהם לעבדים על מנת לרכוש פת לחם, כששמע זאת המלך הורה שמי שקנה נער יהודי עבור פת לחם עליו לשחררו.
לדברי הרב גאגין החלו קהילות בפאס להתבסס רק החל משנת ה'רנ"ח (1498).
מאז והלאה בנו היהודים בתים יפים, ייסדו ישיבות שהתמלאו בתלמידים, ובתי כנסת שהצטיינו ביופיים, ובהם היו
בשנת 1516 אב ובנו, גולים מפורטוגל, ייסדו בפאס את בית הדפוס הראשון בצפון אפריקה.
בית הדפוס לא האריך ימים ורק ספרים מעטים נדפסו בו.
בעקבות הגעתם של מגורשי ספרד ופורטוגל למרוקו נוצרו בקרב האוכלוסייה היהודית שתי קהילות: קהילות התושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, אליהם נוספו יהודים מסבילה וממקומות אחרים בספרד, וקהילות המגורשים - שהורכבו מיהודי קסטליה והיוו את רוב האוכלוסייה היהודית בפאס, לפחות בשנים שלאחר הגירוש.
התושבים דיברו בערבית והמגורשים דיבר בשפת החכיתיה במאות הראשנות לאחר הגירוש.
היו הבדלים בין שתי הקהילות גם במנהגים הדתיים: בנוסח התפילה - המגורשים התפללו בנוסח הספרדים והתושבים בנוסח צפון אפריקה.
לעיתים פרצו מחלוקות בין התושבים והמגורשים, אולם אחת מן החריפות שבהן הייתה המחלוקת על היתר הנפיחה שאותו הנהיגו המגורשים.
במחלוקת על הנפיחה נטל רבי חיים גאגין חלק משמעותי ומוביל מצדם של התושבים, וספרו "עץ חיים" משמש המקור היחיד המתעד ומתאר את הפולמוס לפרטי פרטים.
המחלוקת התעוררה מפעם לפעם בשנים שלאחר גירוש ספרד (ה'ר"ס 1500–ה'רצ"ה 1535).
החל מגירוש ספרד יצרו רבני המגורשים בפאס, בשיתוף עם מנהיגי קהילותיהם, תקנות במגוון נושאים, תקנות אלו מכונות תקנות המגורשים.
התקנות נהפכו במשך הזמן לקודקס ההלכתי של רובה של יהדות מרוקו והן גישרו בין המגורשים לתושבים.{{הערה| מנחם אלון, מעמד האישה: משפט ושיפוט, מסורת ותמורה - ערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית'', מרכז זלמן שזר, 2005, עמ' 424.}}
רבנים בדור הראשון לאחר גירוש ספרד
הרבנים הראשונים שישבו כמנהיגים רוחניים בקהילת פאס וחתמו על התקנה הראשונה בפאס בי"ב בסיון שנת ה'רנ"ד (1494), היו: רבי משה אלברהניץ, רבי משה ממון, רבי יצחק צרויה ורבי בנימין גבאי.
רבי שלמה אדרוטיל - ראש ישיבה, ובנו רבי אברהם אדרוטיל, רבי יעקב קניזל מחבר פירוש לפירוש רש"י לתורה, רבי שמואל חגיז פוסק חשוב ואבי שושלת של חכמים בעיר, והמקובלים רבי שמעון לביא ויהודה חייט.
את ההנהגה הרבנית בפאס תפסו מספר שושלות מבני קהילת המגורשים, ובהן המשפחות: אבן צור, אדרוטיל, הצרפתי, חגיז, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל.
קהילת התושבים בפאס, שתפסה אף היא משום חשוב בהנהגה הרוחנית, בפאס ובמרוקו כולה, הונהגה אף היא על ידי רבנים בכירים.
ביניהם היו רבי חיים גאגין, רבי יחיא בן חמו ורבי שאול דנינו ורבני משפחת .
מתחילת המאה ה-16 הסעדים הרחיבו את אחיזתם בערי מרוקו, אך בשנת 1554 נערך קרב מכריע בין הצבא הווטאסי לצבאו של מוחמד א-שייח' הסעדי.
הסעדים נצחו בקרב ובכך שמו קץ לשלטון הווטאסים.
כמיעוט יהודי תחת שלטון מוסלמי נאלצו יהודי פאס להעלות מיסים כבדים שהוטלו עליהם לרגל הוצאות המלחמה.
בשנת 1576 כבש עבד אל מליכ הסעדי את העיר פאס, בסיוע של צבא עות'מאני רב, מידי אחיו עבדאללה אל גאליב .
מיד לאחר הכיבוש הטיל אל מליכ מס על היהודים בסך עצום של 140,000 אוקיות למימון הוצאות המלחמה.
חלק משמעותי מהסכום הוטל על נגיד המגורשים, רבי אברהם רותי, שהיה עשיר מופלג.
אל גאליב נמלט לפורטוגל ושכנע את סבסטיאו מלך פורטוגל להילחם עם אל מליכ, ובשנת ה'של"ח (1578) יצא סבסטיאו לקרב הגדול שכונה קרב שלושת המלכים.
הקרב הסתיים בתבוסת הפורטוגלים, אך שלושת המלכים מתו במהלכו ואת מקום של אל מליכ במלכות פאס מילא אחיו אחמד אל-מנסור.
אל-מנסור ישב על כיסא המלוכה בפאס עד 1603. ניצחון המוסלמים צוין על ידי היהודים בפאס בחגיגת יום א' באלול, שכונה על ידם פורים דה לוס כריסיטיאנוס.
תבוסת צבא פורטוגל נתפסה על ידי צאצאי יהודי ספרד ופורטוגל בצפון מרוקו כהצלה, בגלל פחדם שרדיפות האינקוויזיציה יישנו גם בארץ גלותם החדשה.
בשנת ה'שנ"ט (1599) מבטל המלך את סמכות הרבנים לאסור את הפוליגמיה.
הרבנים שסברו כי ההיתר מעיב על שלום הבית, הצליחו לפעול שהיתר זה יוגבל למקבלי רישיון מיוחד, שיונפק ליחידים על ידי הרבנים.
לאחר מות אל-מנסור התערערה היציבות במרוקו.
הכלכלה ירדה פלאים ומדי פעם אירעו מלחמות שונות שבמימונם נטלו היהודים חלק נכבד בהיטלי מס כבדים.
משנת ה'שס"ד (1604) עד לכסלו שנת ה'שס"ו (1605), שררה בצורת קשה שבמהלכה מתו קרוב לשמונה מאות בני אדם.
רבים מהיהודים המירו את דתם בצל הרעב והייאוש שבא בעקבותיו.
בתחילת המאה ה-17 מלך על מרוקו זידאן אבו מעלי .
זידאן נהנה משירותיהם של האחים היהודים שמואל פלאג'י ואחיו יוסף פאלאג'י, שרקמו עבורו קשרים משמעותים עם ממלכת הולנד.
בשבת שובה ה'שע"א 1610 הטיל זידאן מס על סך של 10,000 אוקיות על הקהילה היהודית בפאס, בתואנה שהציל אותה משוד.
הוא איים על הקהילה שאם כל הסכום לא יובא באותו היום הוא יוכפל.
המשימה הייתה בלתי אפשרית עבור יהודי פאס, ואת הסכום שהוכפל להם הם נאלצו לאסוף בעיצומו של יום הכיפורים מחשש להקשיית הגזרות.
לפי תיאור כותב הקורות, רבי שאול סירירו, באותו יום הכיפורים היו .
למחרת יום הכיפורים כבש את פאס אחיו עבדאללה אל גאליב השני וכמעשה אחיו הטיל אף הוא 20,000 אוקיות על יהודי פאס הנאנקים תחת מצוקות המס.
בשנת ה'שע"ד (1614) שוב פקדה בצורת את העיר פאס, על כך כתב רבי שאול סירירו
הריסת בתי הכנסת והישיבות בשנת 1646
בשלהי התקופה הסעדית מוכרות בהיסטוריה של מרוקו כארבעים שנים של בלבול ומלחמות בין מלכי השושלת, ובמהלכן פגע פרץ של קנאות דתית בחופש הדת של היהודים בפאס.
פקיה (משפטן) מוסלמי בשם מוחמד אלחאג', הוציא ביום י"א באלול ה'ת"ו (1646) צו סגירה לכל בתי הכנסת, תלמודי התורה והישיבות בפאס.
המלך מוחמד א-שייח' אזריר (המכונה גם: מוחמד ה-13) הורה על קיום הצו ומספר ימים לאחר מכן החל המון פורעים בהחרבה של בתי הכנסת ותלמודי התורה.
רבי שאול סירירו שהיה עד לאירועים כותב: רבי סעדיה אבן דנאן השני, שהיה אף הוא עד לאירועים, כותב:
במהלך המאה ה-16 חיו בצפת שני חכמים מהעיר פאס: רבי סולימאן אוחנה - מחבר ביאורים על מדרשי הלכה וכשהיגר לצפת היה בקשרים עם האר"י, ורבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, מחבר הספר "תיקון יששכר", שכיהן כראש קהילת המערביים בצפת ועמד בקשרים עם רבי יוסף קארו.