tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2017 הוחלט על הרחבה משמעותית של בסיס בכספייסק והפיכתו לבסיס הראשי של השייטת.
עבודות בנייה מתוכננות להיסתיים בשנת 2020. נכון לשנת 2021 הסתיימו שלבים ראשונים של בניית הבסיס החדש.
לאחר סיום העבודות הוא יהיה מותאם לעגינה של 54 ספינות.
שייטת הים הכספי הוקמה על ידי פיוטר הגדול בנובמבר 1722 כשטבילת האש הראשונה שלה הייתה במלחמת רוסיה–פרס (1722–1723) שבמהלכה הצליחה השייטת לכבוש שורת מבצרים בחוף הים הכספי ולהביס את הצי הפרסי במהלך מבצעים לכיבוש דרבנט ובאקו.
בהתאם לתנאי הסכם גוליסטן האימפריה הרוסית קיבלה בלעדיות על אחזקת צי צבאי בים הכספי.
מ-1867 ועד 1992 הבסיס העיקרי של השייטת היה בבאקו.
ב-1918, בעיצומה של מלחמת האזרחים ברוסיה הגיעו האנגלים לבאקו ומרבית מספינות השייטת הושמדו ולכן הועבר בסיסה לפטרובסק, באותה תקופה הייתה השייטת כחלק מהצי הלבן של הצבא הלבן.
ב-1920 השייטת חזרה לבאקו ושם ישבה עד להתפרקות ברית המועצות.
באוגוסט 1941 השייטת נטלה חלק במבצע משולב עם חיל הנחתים וחיל הצנחנים במבצע לכיבוש איראן, יחד עם צבא בריטניה, והשייטת עגנה לעיתים קרובות גם בפהלוואי, נואושהר ובנדר-שך שבצפון אירן ולחופי הים הכספי.
ב-1992 אוניות שייטת הים הכספי חולקו בין מדינות חבר המדינות שבים הכספי ושייטת הים הכספי הרוסית עברה לבסיס הימי באסטרחן.
שייטת הים הכספי משמשת כיום כשייטת עזר למבצעי אכיפה של משמר החופים הרוסי במסגרת המאבק בציד לא חוקי של הדיג באזור הים הכספי והרצון לשמור על הסחר החוקי בקוויאר.
השייטת מחזיקה בצי אוניות כשהישנות שבהן נבנו בשנות ה-80 והחדשה שבהן היא אוניית המשמר "טטרסטן" שנכנסה לשירות ב-2003.
לאחרונה החל תהליך חידוש ספינות השייטת והיא אמורה להכיל כ-90% אוניות משמר מודרניות, ביניהן ספינת התותחים הקטנה "בּוּיאן", שאב טיפוס שלה יצא ב-2006. ב-2010 שלב המודרניזציה בשייטת התקדם עוד שלב כאשר הוחל בבניית הסטי"ל "בּוּיאן-M".
בשנת 2020 בבסיס החדש בקספייסק נכנסה לשימוש מבצעי מערכת חדשה להגנה מבוססת על טילים.
בשנת 2015 במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה ספינות השייטת שיגרו טילים לאזור סוריה.
בשנת 2022 ספינות השייטת שיגרו טילים מדגם 3M-54 Klub לאוקראינה.
ספינות סיור- 2 ספינות סיור מדגם גפרד (ספינה בגודל של פריגטה ועליה כ-100 חיילים) מצוידות ב-3M-54 Klub.
ספינות טילים - 7. חלקם מצוידות ב-3M-54 Klub.
ספינות תותחים - 8 (ספינה קטנה ועליה כ-15 חיילים)
ספינות נחיתה לא חמושות - 8
רגימנט נחתים עם שני גדודים
2 גדודים של משמר חופים חמושים בטילים
שייטת הצוללות הבריטית בים הבלטי בת 9 הצוללות, פעלה במשך שלוש שנים במהלך מלחמת העולם הראשונה כשהיא מסופחת לצי הבלטי.
המשימה העיקרית של השייטת הייתה למנוע יבוא עפרות ברזל משוודיה לאימפריה הגרמנית.
בנוסף להצלחתה של השייטת הבריטית במשימתה המקורית, היא גם גרמה לאוניות חיל הים הגרמני בים הבלטי להיצמד לבסיסיו ומנעה מצי הים הפתוח תנועה חופשית.
בסיס השייטת היה בטאלין (שהייתה אז בשליטה רוסית) ולאורך רוב התקופה פיקד עליה קפטן פרנסיס קרומי.
הצוללות מדגם E נכנסו לים הבלטי דרך המצרים הדניים במים שעומקם 10 מטרים בלבד.
ב-19 באוגוסט 1915, עלתה הצוללת E15 על שרטון בארסונד, קרוב לאי סלטהולם.
תוך הפרה של הנייטרליות הדנית, תקפה אותה ספינת טורפדו גרמנית ו-15 מאנשיה נהרגו.
שאר הצוללות חדרו לים הבלטי ללא היתקלויות נוספות.
הצוללות E18 ו-E19 חברו לשאר הכוח בספטמבר 1915.
הצוללת E9 הטביעה 4 אניות קיטור ב-18 וב-19 באוקטובר 1915.
הצוללת E18 אבדה בים הבלטי במאי 1916 בפעולה ליד טאלין.
בדיקה של השרידים שהתגלו ב-2009 ליד היומאה העלתה את ההשערה שהיא נתקלה במוקש ימי תוך כדי ציפה.
הצוללת E19 הטביעה 4 אניות קיטור גרמניות ב-10 וב-11 באוקטובר 1915. היא גם הטביעה את הסיירת הקלה הגרמנית, 'SMS Undine'.
4 צוללות מדגם C נשלחו בספטמבר 1915 בדרך מפותלת ועקיפה.
הן נגררו סביב נורדקאפ עד לארכנגלסק ומשם נלקחו על גבי ארבות לקרונשטאדט, דרך הנהרות והאגמים שיהפכו מאוחר יותר לתעלת בלומורקנאל.
הצוללות הגיעו לסנקט פטרבורג בספטמבר 1916, אך בגלל בעיות מכניות הוכשרו לפעולה רק ב-1917.
הצוללת C32 נתקעה ליד העיר פרנו בצידו הצפון-מזרחי של מפרץ ריגה ב-24 באוקטובר 1917 בניסון לעכב תנועת כוחות גרמניים לאיים האסטוניים היומאה, סארמאה ומוהו.
ב-1918, עם פלישת הצבא הגרמני וחתימת חוזה ברסט-ליטובסק, נאלצה השייטת לעזוב להלסינקי תחת חסותה של הרפובליקה הפינית.
התערבות הצבא הגרמני במלחמת האזרחים הפינית ונחיתתם של 10,000 חיילים גרמנים בהאנקו, אילצו את צוותי השייטת להטביע את 8 הצוללות שנותרו לאחר המלחמה ואת 3 אוניות הסיוע מחוץ לנמל הלסינקי.
לגורל דומה זכה הצי הרוסי המקביל שהותיר בסיום המלחמה 4 צוללות בשוודיה והטביע אותן מחוץ לנמל האנקו.
צוותי הצוללות פונו באוניות רוסיות לפטרוגרד ומשם ברכבת למורמנסק על מנת לחבור לכוחות מדינות ההסכמה בצפון רוסיה, כמה שבועות בלבד לפני שפעילות חבלנית פגעה במסילת הרכבת למורמנסק.
שייטת היא יחידה צבאית בחילות ים, המורכבת ממספר רב של כלי שיט ועשויה להיות יחידה אוטונומית או חלק מצי המכיל מספר שייטות.
שייטת, בדרך כלל מורכבת מקבוצה הומוגנית של כלי שיט צבאיים מאותו סוג כגון: סטי"ל, קורבטה, פריגטה, צוללות ועוד.
לעיתים שייטות מחולקות לתתי יחידות הנקראות פלגות.
על פיקוד השייטת, בדרך כלל, מופקד קצין בכיר בדרגות המקבילות לאלוף-משנה או לתת-אלוף.
על הפלגות, המרכיבות את השייטת, לעיתים קרובות מפקד קצין בדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
בציים מודרניים שייטות הן בדרך כלל, יחידות קבע אדמיניסטרטיביות שמוצבות בגזרה ימית מסוימת ובעלות משימות אזוריות מוגדרות.
לעיתים נוצרות שייטות משימתיות הטרוגניות, ממספר רב של כלי שיט, מציים שונים ומסוגים שונים, כל זאת על מנת להילחם ביעדים מרוחקים או כדי לבצע משימה ביעד מרוחק מבסיסי האם.
לשייטת אין מושג מקביל בצבא היבשה אך באופן מסוים ניתן להקבילה לחטיבה, כתלות בסוג השייטת או בגודלה.
בחיל הים הישראלי קיימות ארבע שייטות:
שייטת 3 או בשמה הנוסף שייטת הסטי"לים, היא יחידת האם של כל ספינות הטילים הישראליות.
השייטת מוצבת בבסיס חיפה, מחולקת לארבע פלגות.
בראש השייטת מופקד קצין ים בדרגת אלוף-משנה.
ייעודה העיקרי של השייטת הוא ללחום במלחמות בציי האויב העל-מימיים והתת-מימיים והטבעתם; להבטיח תנועה חופשית של תובלה ימית למדינת ישראל; לבצע סגר ימי על אויבותיה של המדינה; ולסייע לכוחות היבשה בפלישה למדינות האויב.
שייטת 7 שהיא שייטת הצוללות.
היא היחידה האחראית על הפעלת הצוללות שברשות החיל.
השייטת מוצבת בבסיס חיפה ומפקדה הוא קצין ים בדרגת אלוף-משנה.
תפקידי היחידה - השמדת כלי שיט אויב, שליטה במבואות נמלים, פעילות ריגול חשאית וסיוע לכוחות נוספים בקרב.
צוללות ה"דולפין" אותן מפעילה היחידה כיום הן צוללות קונבנציונליות מן המתקדמות בעולם.
שייטת 11, היא שייטת הנחתות של חיל הים הישראלי, היא שם לכלל היחידות בחיל הים שהיו אחראים להפעלת ספינות הנחיתה לאורך השנים.
היחידה פעלה מהקמת החיל ועד לאחר מלחמת לבנון הראשונה, ולאחר מכן חזר לפעילות ב-2022.
שייטת 13, היא יחידת הקומנדו הימי, היחידה יוצאת דופן במבנה ובמשימותיה ואינה דומה בגודלה ובתפקידה לשאר השייטות.
בסיס הקבע של היחידה שוכן בעתלית והיא כפופה ישירות למפקד חיל הים.
למרות היותה יחידת קומנדו ימית, יחידה זו מאומנת בין היתר בכל סוגי לוחמת היבשה, המים והאוויר.
מפקד השייטת הוא קצין ים בדרגת אלוף-משנה.
שייטת 1, הידועה בשם "השייטת הגדולה", הייתה שייטת הפריגטות והמשחתות.
שייטת 5 שנקראה גם השייטת הקטנה, ולאחר ארגון מחדש חולקה לשתי פלגות - 914 ו-915. הטרפדות באילת נקראו פלגה 912. בשיא כוחה, בשנת 1951, מנתה השייטת 12 כלים.
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוחלפו הטרפדות בספינות הטילים.
שייטת הים האדום הייתה שייטת של הצי המלכותי האיטלקי.
השייטת פעלה מבסיסה בעיר מאסאווה שבאריתריאה שהייתה אז חלק ממזרח אפריקה האיטלקית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הכרזת המלחמה של איטליה הפשיסטית על בריטניה וצרפת, ביוני 1940 פעלה השייטת כנגד כלי שיט בריטים ואחרים שניסו לעבור את מפרץ עדן בדרכם אל ים סוף ותעלת סואץ.
עם סיום המערכה במזרח אפריקה, באפריל 1941, נכבשו בסיסיה של השייטת, על ידי הבריטים, מרבית כלי השיט שלה נתפסו או טובעו, ולמעשה חדלה להתקיים.
מטרת הקמת השייטת, ומצב אסטרטגי
בשנת 1936 בעקבות המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה השתלטה איטליה הפשיסטית על אתיופיה ואריתריאה, ויצרה את מזרח אפריקה האיטלקית.
הניסיונות האיטלקים להגיע באזור להגמוניה הביאו להפניית כוחות צבא גדולים למזרח אפריקה.
כוחות אלו נועדו להתעמת עם הכוחות הבריטים והצרפתים באזור, במיוחד עם הבריטים בסומלילנד הבריטית והצרפתים בסומלילנד הצרפתית, שתי מושבות על חופי מפרץ עדן.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה לא הכריזה איטליה מלחמה על בריטניה וצרפת, אך ביוני 1940 כאשר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת הייתה כבר עניין מוגמר, הכריז מוסוליני מלחמה על בריטניה וצרפת.
הכרזת המלחמה הפכה את מצבה האסטרטגי של שייטת הים האדום לחשוב בהרבה.
הנתיב החלופי, דרך כף התקווה הטובה היה ארוך בהרבה, ומסוכן בהרבה.
עם פתיחת פעולות האיבה ביוני 1940 הורכבה השייטת משבע משחתות ושמונה צוללות כאשר אליהן נוספו ספינות קטנות נוספות וכן מספר סירות טורפדו.
בסיסה המרכזי של השייטת היה בנמל מאסאווה שבאריתריאה.
בסיסים נוספים היו בנמל אסאב בדרום אריתריאה, ובנמל קיסמאיו שבדרום סומליה.
עקב השליטה הבריטית בתעלת סואץ, הייתה השייטת מנותקת למעשה מעיקרו של הצי המלכותי האיטלקי שפעל באזור הים התיכון.
כמו כן סבלו הספינות מתחזוקה לקויה ומכשלים טכניים חוזרים ונשנים.
השלב הראשון של הפעולה בים
ביוני 1940 החלה הפלישה היבשתית של כוחות איטליה הפאשיסטית אל מושבותיה של בריטניה באזור הים האדום ומזרח אפריקה.
בתחילה הותקפו כוחות בריטים שנמצאו על גבול אתיופיה עם סודאן, ועל גבול אתיופיה עם קניה, ולאחר מכן פלש כוח גדול אל סומלילנד הבריטית וכבש אותה.
בשלב מוקדם בלחימה, בחודש יוני 1940, אבדו ארבע משמונה הצוללות של שייטת הים האדום.
השיירה, שיירה B-7, כללה 31 ספינות משא מלוות בספינות קרב ובחיפוי אווירי מבסיס חיל האוויר הבריטי בעדן.
הקרב הסתיים בעלייתה של המשחתת "נולו" על שרטון, והשמדתה על ידי מפציצי בלנהיים של ה-RAF למחרת.
לקראת מתקפת הנגד הבריטית, שהחלה בתחילת 1941 היה הכוח הימי האיטלקי חבול ומוכה, והספינות איבדו הרבה מכשירותן לאחר חודשים רבים של לחימה, וללא תחזוקה ראויה.
בתחילת 1941 החלו הבריטים ובעלי בריתם לתקוף את מושבות מזרח אפריקה האיטלקית.
התקיפה הובילה לאבדן מהיר של המושבות, ובחודש מרץ כבר היה ברור כי בסיסי הבית של השייטת בים האדום נמצאים בסכנה.
מכיוון שכך הורה מפקד השייטת, תת-אדמירל בונטי, לארבע הצוללות השמישות שתחת פיקודו, להימלט אל נמל בורדו.
שאר הספינות לא היו בעלות טווח שאפשר להן להימלט.
ב-8 באפריל 1941 נכבשה מאסאווה.
בשלב זה מנתה השייטת שלוש משחתות שמישות.
כאשר הבריטים התקרבו לעיר, ב-3 באפריל החליט מפקד השייטת להשתמש במשחתות אלו לפשיטת התאבדות על הנמל הבריטי בפורט סודאן במקום להעלותן על שרטון או להיכנע לבריטים.
לאחר אובדן כלי השיט העיקריים של השייטת, ב-8 באפריל הצליחה טרפדת איטלקית לפגוע במשחתת הבריטית "קייפטאון" שליוותה שיירה סמוך לחופי מאסאווה.
שייטת הטרפדות הוא שם כולל למספר יחידות של חיל הים הישראלי, שהפעילו ספינות טורפדו.
ספינות אלו כונו בחיל הים הישראלי "טרפדות" או "סט"רים" (ראשי תיבות של "ספינות טורפדו").
היו אלה כלי שיט קטנים ומהירים שקיבלו את שמם מנשק הטורפדו שאותו נשאו.
הטרפדות החליפו את ספינות המשמר שהוצאו מהשירות.
הן אורגנו תחילה במסגרת של שייטת: "השייטת הקטנה", ואחר כך "שייטת 5" ו"שייטת 15".
הספינות הוצבו בבסיסי חיל הים בחיפה ובאילת ובהמשך גם בבסיס חיל הים באשדוד.
מומחים ימיים, יוצאי הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית, יעצו לראש הממשלה דוד בן-גוריון לרכוש כלי שיט קטנים ומהירים.
הטרפדות נרכשו בארצות הברית, בבריטניה ובצרפת והגיעו לישראל החל משנת 1950. בהמשך נרכשו טרפדות גם באיטליה והיוו מרכיב חשוב בסדר הכוחות של חיל הים.
הטרפדות פעלו לצד הקורבטות והפריגטות שהיו בשייטת הגדולה, ובהמשך לצד שייטת המשחתות במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה, במשימות ביטחון שוטף ובמבצעים חשאיים.
צוותה של טרפדת מנה 12 – 15 איש, ומהירותה המרבית הגיעה לכ-40 קשר (כ-74 קמ"ש).
השירות הימי, שהפך לימים לחיל הים הישראלי, הוקם במרץ 1948 כחלק מהקמת צה"ל.
במהלך התמסדות החיל נדרשו קברניטי המדינה לקבוע את הרכב החיל ואת אופן חימושו.
לצורך זה ניסו מפקדי חיל הים ללמוד מניסיונם של ציים גדולים והתייעצו עם מומחים, קצינים יהודיים אשר עשו את שירותם הצבאי במסגרת הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
אחד מהם, קפטן (דרגה המקבילה לדרגת אלוף-משנה) אש לינקולן, יהודי שהיה קצין בצי המלכותי הבריטי במהלך המלחמה, הציע לבנות חיל ים מאוזן שיכלול משחתות, קורבטות, ספינות תותחים, ספינות משמר וספינות טורפדו.
קצין יהודי נוסף שסייע בבניית סדר הכוחות היה פול שולמן, ששירת בצי ארצות הברית, ובין אוקטובר 1948 למרץ 1949 כיהן כמפקד חיל הים הישראלי.
תוכנית אחרת הוכנה על ידי קומנדר רוברט סטיבנסון מילר, שהיה ראש מחלקת השיט והמדריך הימי הראשי של בית הספר הימי בחיפה לפני מלחמת העולם השנייה ולאחריה, ופיקד במלחמה על אוניות ליווי של הצי המלכותי הבריטי באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי.
תוכנית זו הוגשה בינואר 1948 וביססה את הכוח הימי על טרפדות.
האמצעים המועטים שהוקצבו לחיל הים ומגבלות האמברגו שהטיל האו"ם על מכירות ציוד צבאי למזרח התיכון, הכתיבו הקמת כוח ימי שיהיה מבוסס על ספינות קטנות ומהירות.
הכוונה הייתה לכוח תקיפה משולב, שיוכל לתת מענה סביר מול האיומים מצד חיל הים המצרי בדרום וחיל הים הסורי בצפון.
ספינת טורפדו גרמנית שנשבתה על ידי האמריקנים נרכשה באמריקה בתשלום של תשעת אלפים דולר, ונשלחה ארצה בגרירה על ידי אוניה יוונית.
בסביבות מלטה פרצה סערה והספינה נותקה וטבעה.
ב-1949 נרכשה הטרפדת הראשונה, שהגיעה לישראל ללא חימוש.
הספינה צורפה לשייטת הקטנה, שכללה נחתות ושש ספינות משמר שנרכשו מהבריטים כאשר עזבו את נמל חיפה.
בשנים הבאות הופרדו הנחתות מהשייטת הקטנה והופעלו בשייטת נפרדת, היא שייטת הנחתות.
ב-1950 נרכשו 12 טרפדות: שמונה ספינות שנבנו במלחמת העולם השנייה נרכשו בבריטניה, וארבע טרפדות חדישות נרכשו בצרפת.
ב-1952 הוחלפו שמות השייטות בחיל הים והומרו במספרים.
השייטת הקטנה נקראה שייטת 5, וכללה את הטרפדות ואת נחתות המכוניות (נמ"כ), נחתות אלו הוסבו לספינות משמר והופעלו בכנרת.
בסיס השייטת הקטנה היה ליד ממגורות דגון במרכז נמל חיפה.
לאחר הגעת הטרפדות התברר שהמקום אינו מתאים לשמש מעגן לכל כלי השיט של השייטת הקטנה, והטרפדות עברו למזרח הנמל, שם היה מאוחר יותר בסיסה של שייטת 5, ליד שובר הגלים הקטן.
בשנים שלאחר מכן הוצאו בהדרגה משירות הטרפדת האמריקאית וספינות המשמר, שחלקן הועבר למשטרת החופים.
מחצית מהטרפדות הבריטיות הוצאו תוך זמן קצר משירות גם הן, עקב המצב הירוד של גוף הספינות שהיה עשוי מעץ.
ב-1956 נבנו באיטליה שלוש טרפדות חדשות עבור זירת ים סוף.
ספינות אלה נבנו באורך 16 מטר בהתאם ליכולת הנשיאה של כלי רכב באותה עת בארץ, כדי לאפשר את העברתן ביבשה מהים התיכון לים סוף.
ב-1957 הגיעו הספינות החדשות לאילת והיוו את שייטת 15. ב-1957 הגיעו שלוש טרפדות צרפתיות והוצבו בחיפה.
אחת מהן הייתה טרפדת שעברה שיפוץ, שכלל את החלפת מנועי הבנזין במנועי דיזל, ושתיים נוספות שהיו ספינות חדשות, שבבנייתן יושמו לקחים מהפעלת הטרפדות הראשונות.
מאותה תקופה מנה סדר הכוחות שש טרפדות צרפתיות, שלוש מהן מצוידות במנועי בנזין ושלוש במנועי דיזל.
ב-1958 הוחלט על סגירת שייטת 5. במקומה הוקמו שלוש פלגות: פלגה 914 ופלגה 915 שהפעילו טרפדות, ופלגה 788 שהפעילה שלושה נמ"כים שהוסבו לספינות משמר (פלגת כנרת).
שייטת 15 באילת בוטלה, ובמקומה הוקמה פלגה 912 שבה הוצבו שלוש הטרפדות של הזירה הדרומית.
הטרפדות שהיו מוצבות בחיפה העתיקו את מעגנן למערב הנמל, לבסיס נמל חיפה (בנ"ח), לימים בסיס חיפה (ב"ח).
פלגה 914, שכללה שלוש טרפדות דיזל, ופלגה 915, שהייתה פלגת מילואים עם טרפדות בנזין, היו יחידה אחת, בפיקוד מפקד פלגה אחד.
לאחר מלחמת ששת הימים התארך גבולה הימי של ישראל והגיע עד מבואות פורט סעיד.
בשל כך הוחלט ב-1968 על העברת פלגה 914 לנמל אשדוד.
פלגה 915 נותרה בבסיס נמל חיפה.
באותה שנה נסגרה פלגה 912 והטרפדות ששירתו בזירת ים סוף הוצאו משירות.
שנה לאחר מכן, ב-1969, הוצאו משירות הטרפדות בים התיכון ופלגות 914 ו-915 נסגרו.
במקום הטרפדות הוכנסו לשירות סירות סיור מתוצרת "ברטרם" שכונו בחיל הים צרעה, עד הגעת ספינות הדבור בשלהי 1970.
כאמור, שורשי שייטת הטרפדות בחיל הים בשייטת ספינות המשמר (סמ"ר) שהוקמה באוקטובר 1948. אח"י דרור מ-21, אח"י סער מ-23, ואח"י תרצה מ-35, היו ספינות משמר מתוצרת בריטניה מדגם שנקרא HDML (ראשי תיבות של Harbor Defense Motor Launch, סירת מנוע להגנת נמלים).
יותר מ-480 ספינות מדגם זה נבנו בימים שלפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
הן נבנו מעץ על ידי מספר רב של מספנות שהתמחו לפני המלחמה בבניית יאכטות.
שתי ספינות מדגם זה פעלו בשירות הצי המלכותי בארץ ישראל ועסקו בין השאר באיתור ולכידה של אניות מעפילים.
בעת פינוי הבריטים ב-29 ביוני 1948 נשארו ספינות המשמר בנמל חיפה ואוישו בצוותים של חיל הים.
ספינות המשמר קיבלו שמות חדשים "אח"י דרור (מ-21)" ו"אח"י סער (מ-23)" והוכנסו מייד לשירות.
ספינת משמר נוספת "אח"י תרצה (מ-35)", נרכשה בקפריסין והוכנסה לשירות באוגוסט 1948.
אח"י פלמ"ח (מ-19) הייתה ספינה גדולה יותר מספינות הHDML, בעלת הדחק של כ-80 טון.
מפקדה הראשון היה שלמה אנגל, לימים האלוף שלמה אראל, מפקד חיל הים.
ספינה זו הייתה מצוידת באמצעי ניווט פשוטים בלבד: מצפן מגנטי, מפה ומד מהירות ("לוג") שהיה מורכב ממדחף שהשתלשל במים מאחורי הספינה.
מהירותה המרבית הייתה כ-13 קשר (כ-24 קמ"ש).
במהלך מלחמת העצמאות שימשו סמ"רים להובלת לוחמים למבצעי חבלה בחופי האויב תוך ניצול יתרונם ככלי שיט קטן שקשה לגילוי.
במהלך המלחמה הובילו ספינות המשמר לוחמי קומנדו ימי ל"מבצע דוד", טיבוע האנייה איגריס שנרכשה עבור הצי המצרי ועגנה באותה עת בנמל ביירות, ולניתוק מסילת הברזל בין רפיח לאל עריש בצפון סיני.
המבצעים בוצעו באבטחת קורבטות של חיל הים.
השייטת - בנובמבר 1949 קובצו ספינות המשמר עם הנחתות, בשמן אז 'פולשות', למסגרת שנקראה "השייטת הקטנה".
תוך זמן קצר, עם רכש הטרפדות והגידול בכמות כלי השיט הועברו ה'פולשות לשייטת הנחתות.
בנוסף לארבע ספינות המשמר הבריטיות היו בשייטת הקטנה עוד שתי ספינות משמר, ספינת משמר איטלקית שנקראה אח"י הפורצים (מ-17) וספינה נוספת בשם אח"י גליה (מ-31), וגם שתי יאכטות.
חלקן הוצאו משירות כעבור זמן קצר.
שנת 1951 הייתה שנת שיא במספר כלי השיט ב'שייטת הקטנה' במהלכה הופעלו 13 ספינות משמר וטרפדות.
כעבור מספר שנים, כתוצאה מהצורך לקצץ בתקציב צה"ל וחיל הים וכניסת הטרפדות לשירות, נמסרו ספינות המשמר למשמר החופים של משטרת ישראל.
פלמ"ח" נטרפה בסערה על סלעי נמל יפו.
ספינות המשמרתקופת שירות מס' צי ושם הספינה פעילותתמונה 1949מ-17 אח"י הפורציםספינת תותחים מדגם Fairmile B.
נחשבה לספינה המהירה ביותר (20–21 קשר, 37–39 קמ"ש) עד להגעת הטרפדות.
הושארה על ידי הבריטים בנמל חיפה.
בפיקודו של שלמה אראל הובילה את אליהו ריקה לפעולת החבלה באנייה איגריס בנמל ביירות, מבצע "דוד", וכן את הפושטים לחבלה בפסי הרכבת באזור אל עריש, פעולת "התחלה".30 ביוני 1948 - ראשית שנות ה-50מ-21 אח"י דרורספינת משמר מדגם HDML.
הושארה על ידי הבריטים בנמל חיפה.30 ביוני 1948 - ראשית שנות ה-50מ-23 אח"י סערספינת משמר מדגם HDML.
השתתפה בהובלת הפושטים לחבלה בפסי הרכבת באזור אל עריש, פעולת "התחלה".
מ-31 אח"י גליה אוגוסט 1948 - ראשית שנות ה-50 מ-35 אח"י תרצהספינת משמר מדגם HDML.
נמסרה על ידי הצי הבריטי לחברה אזרחית (חברת האחים סטיל), והופעלה בקו קפריסין-חיפה.
תוך זמן קצר נרכשה על ידי ממשלת ישראל וצורפה לסד"כ חיל הים הישראלי.
במרץ 1950 העבירה את ארונה של הצנחנית חנה סנש מהפריגטה שהביאה אותו מחוץ לישראל לנמל חיפה.אוגוסט 1948השחףהיאכטה "אלבטרוס", מתנת ראש ממשלת איטליה דה גספרי לראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
הובאה על ידי צוות איטלקי בליווי יוחאי בן נון.
שימשה כמפקדת שייטת 13 ומאוחר יותר כספינה לאמודאיםאוגוסט 1949 - 1953קרוסטלהיאכטה אמריקאית שניתנה במתנה לנשיא חיים ויצמן ונמסרה לחיל הים.
במשך כל שנות הפעלת הטרפדות בחיל הים הישראלי (1950–1969), שירתו בזמנים שונים 18 ספינות טורפדו לפי הפירוט הבא:
טרפדת אחת מתוצרת חברת "אנאפוליס מרילנד" מארצות הברית
שמונה טרפדות בריטיות מעודפי מלחמת העולם השנייה: ארבע מתוצרת ווספר (Vosper) וארבע מתוצרת בריטיש פאואר בואט (Power Boat)
ארבע טרפדות צרפתיות שיוצרו במיוחד עבור חיל הים הישראלי במספנת מולה (Meulan) בצרפת, כל אחת מונעת בארבעה מנועי בנזין.
שתי טרפדות צרפתיות נוספות מתוצרת מולה, מונעות בשני מנועי דיזל.
שלוש טרפדות איטלקיות בייצור מיוחד עבור חיל הים הישראלי במספנת בגלייאטו (Baglietto), מונעות באמצעות שני מנועי בנזין.
טרפדות אלה יועדו לזירת ים סוף ולכן הוגבל אורכן ל-16 מטר.
טרפדת ט-206 נבנתה עם הנעת בנזין אך הוסבה במספנת מולה להנעת דיזל, לאחר שרפה שאירעה בחדר המכונות שלה.
רוב הטרפדות (13 מתוך 18), נרכשו בשנים 1949 – 1950 בצרפת ובבריטניה, בעת כהונת מפקד חיל הים אלוף שלמה שמיר.
לדבריו, רכש הטרפדות, שהתבסס בעיקרו על עודפי מלחמת העולם השנייה, בוצע בין השאר מטעמים של חולשה שנבעה ממשאבים כלכליים דלים ומאי זמינות רכש חדש.
צוותים של חיל הים יצאו ב-1950 לצרפת להתאמן ולהיערך לקראת קליטתן.
לטרפדות בים התיכון ניתנו שמות של עופות דורסים, והן החליפו בהדרגה את ספינות המשמר והוסיפו לחיל הים מהירות ועוצמת אש.
הטרפדות היו כלי השיט המתקדמים ביותר של חיל הים בתקופת הפריגטות, במחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה ה-20.
+ הטרפדות לפי דגמים יצרן טרפדות סוג תחילת בנייה הדחק (טון) אורך (מטר) רוחב (מטר) שוקע (מטר) מהירות צוות טווח שיוט הנעה חימוש ואמצעי גילוי אנאפוליס
שני תותחי אורליקון 20 מ"מ ווספר נשר (ט-201)
3 מדחפים 2 טורפדות 18 אינץ'
ללא מכ"ם פאואר בואוט אח"י איה (ט-203)
מכ"ם קלווין יוז בגלייטו אח"י אופיר (ט-150)
הטרפדת ראשונה, אח"י נץ ט-15, שסימונה הוסב לט-200, נרכשה בארצות הברית ב-1949 והגיעה לארץ עם שלטים ברוסית שהעידו כי במקור הייתה מתוכננת להימסר לברית המועצות במסגרת הסכם השאל-החכר, שבמסגרתו בין השאר נבנו – בעיקר בארצות הברית – עשרות ספינות טורפדו עבור הרוסים .
הטרפדת נבנתה על ידי חברת אנאפוליס מרילנד.על פי תוכניות של חברת ווספר.
טרפדת זו התאפיינה במבנה גשר, שקעים ומגרעות בסיפון החרטום שאפשרו ירי טורפדו קדימה, שהיה אופייני לספינות טורפדו בריטיות (בספינות הבריטיות, השקעים היו מעוגלים, בספינות היגנס – כנראה לצורך פשטות היצור – השקעים התאפיינו בקווים ישרים).
מאידך, השינויים שביצעו האמריקאים, כגון הזזת מבנה גשר לעמדה קדמית יחסית לשאר ספינות הטורפדו (מדגמי ווספר, אלקו, פאואר בואוט), אפשרו התקנת שני צריחי מקלעים עגולים משני צדי הגשר ומעט מאחוריו, דבר שאפיין את התכנון הבסיסי המקורי של ספינות מתוצרת היגינס.
ההנעה הייתה באמצעות שלושה מנועי בנזין אמריקאים מתוצרת 'פקארד' , שהניעו שלושה מדחפים.
מאפיין נוסף לספינה שייחד טרפדות אמריקאיות היו ששת המפלטים בדף הירכתיים, שאפשרו הפניית גזי הפליטה אל מתחת לקו המים לצורך הפלגה שקטה.
בדומה לספינות שהגיעו לארץ כעודפי מלחמה, גם ט-200 הגיעה ללא חימוש, ובשלב מאוחר יותר חומשה בשני צינורות טורפדו ושני תותחי אורליקון 20 מ"מ.
טרפדת נוספת שנרכשה בארצות הברית יצאה תחילה לקובה ומשם הפליגה, ב-12 באוגוסט 1948, כשהיא נגררת אחרי אוניית משא.
ב-5 בינואר 1949 היא נקלעה לסערה ליד חוף סיציליה וטבעה.
היו דיווחים לפיהם טרפדת גרמנית נרכשה עבור חיל הים על ידי רב החובל זאב הים, אך היא טבעה בדרכה לארץ.
שמונה טרפדות מעודפי מלחמת העולם השנייה נרכשו בבריטניה.
אורכן היה כ-22 מטר הספינות נבנו על ידי שני יצרנים: ווספר ובריטיש פאואר בואט.
גופי הספינות נשמרו בבריכות בוץ מיום הוצאת הספינות הבריטיות משירות בצי הבריטי ועד מכירתן לישראל, שיטה שהייתה מקובלת להאטת תהליך התיישנות וריקבון העץ.
עם הוצאתן משימור, הותקנו בהן מנועי בנזין אמריקאיים חדשים מתוצרת פקארד.
מערכת הנעה זו, שהייתה בטרפדות בריטיות מסוג זה בתקופת מלחמת העולם השנייה, צברה ניסיון תפעולי רב והייתה אמינה, לעומת הכשירות הטכנית הנמוכה של הספינות הצרפתיות בשנת פעילותן הראשונה.
בסוף שנת 1951 הספינות היחידות שניתן היה לצאת עימן לים היו הטרפדות וספינות המשמר הבריטיות.
עם זאת, אף על פי שמנועי הטרפדות הבריטיות היו טובים ומערכת ההנעה שלהן, שהייתה בת שלושה מדחפים, הייתה איכותית, גוף העץ של הספינות היה בתהליך ריקבון.
ט-209 טבעה במהלך הפלגה והאחרות הוצאו משירות מוקדם מהצפוי.
עד מערכת סיני באוקטובר 1956 מרביתן הוצאו מהשירות.
לקראת המערכה ביצעה השייטת מטווחים על טרפדת בריטית שיצאה משימוש.
התכנון המקורי של הטרפדות מתוצרת ווספר התבסס על סירות שירות מהירות למטוסי ים וסירות מרוץ מהירות שחברת ווספר התמחתה בבנייתן בתקופה שבין מלחמות העולם.
החברה ייצרה סירות מרוץ שוברות שיאים כמו הבלו בירד K4, שהגיעה למהירות 228 קמ"ש באוגוסט 1939.
התכנון של ווספר התבסס על גוף גלישה עם מדרגה בגחון (Stepped Hall), לצורך הקטנת ההתנגדות והעלאת המהירות המרבית.
ערב המלחמה העדיפה האדמירליות הבריטית את תכנון ספינות הטורפדו של חברת בריטיש פאואר בואוט, אך מנהלי חברת ווספר לחצו על האדמירליות לרכוש טרפדות מתוצרתה ואפילו לקבלן ללא תמורה.
חברת ווספר הצליחה לקבל הזמנה לסדרה ראשונה של ספינות טורפדו, שהיו באורך 68 רגל (כ-21 מטר), ועם הזמן הוארכו הספינות לאורך של 72 רגל (כ-22 מטר).
משיקולים של חוזק מבנה ופשטות הייצור ויתרו מהנדסי ווספר על המדרגה בגחון והעדיפו גוף קונבנציונלי.
ערב המלחמה היו הטרפדות מתוצרת ווספר מצוידות במנועי בנזין מתוצרת איטליה מדגם איסוטה פרשיני (Isotta Fraschini), שהפיקו כ-1,500 כוח סוס והיו בעלי יחס כוח/משקל מהטובים ביותר.
כאשר נכנסה איטליה למלחמה לצד גרמניה פסקה אספקת המנועים האיטלקיים.
ווספר נאלצה לצייד את סדרות ההמשך במנועים בריטים, חלשים יותר, תוך ירידה משמעותית בביצועים.
רק עם הגעת מנועי פקארד האמריקאיים (1,350 כ"ס), נבנו סדרות נוספות של טרפדות מהירות יותר.
טרפדות ווספר ששירתו בחיל הים היו באורך 72.5 רגל והונעו כאמור על ידי שלושה מנועי בנזין מתוצרת פקארד.
כל מנוע הניע מדחף אחד.
הפיקוד על המנועים התבצע באמצעות מצערות שנשלטו ישירות מגשר הפיקוד.
הטרפדות נרכשו לישראל היו במצב טכני ומבני ירוד.
אחת מהן אח"י לילית (ט-209) שקעה בעת הפלגה וטבעה.
הצוות נאסף על ידי טרפדת אחרת.
טרפדות מתוצרת "בריטיש פאואר בואוט"
מייסד חברת פאואר בואוט, יוברט סקוט-פיין , החל את דרכו בבניית סירות מרוץ בעלות גוף גלישה עם מִנְשָׁק זָוִיתִי, Hard Chine וספינות מהירות להצלת טייסים.
מכיוון שלא היו כאמור בבריטניה מנועי בנזין חזקים מספיק, הוא העביר את דגם PT-9 שייצר, בהשקעה פרטית, לארצות הברית במטרה לצייד אותו במנועי "פאקרד".
שנים מאוחר יותר, שימש דגם זה כבסיס לסדרת ספינות הטורפדו מתוצרת אלקו האמריקאית.
האדמירליות הבריטית העדיפה בתחילה את הספינות מתוצרת פאואר בואט.
לקראת סוף המלחמה חברת פאואר בואט יצרה ספינות תותחים/טורפדו מהירות שהתאפיינו חיצונית במבנה גשר בצורת "גב לוויתן" שנמשך לאורך הסיפון האחורי.
לחלק מאותן ספינות קוצר המבנה האחורי על מנת לאפשר התקנת תותחים בירכתיים.
הספינות שהגיעו לחיל הים הישראלי היו מדגם זה.
בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 לא הייתה מדינה שהסכימה למכור לישראל נשק חדש.
ההתקשרות בצרפת הייתה עם מספנה בכפר מולה על נהר הסן, 40 ק"מ צפונית לפריז.
המספנה הייתה למעשה נגריה גדולה שהתמחתה בבניית יאכטות, שקודם לכן לא תכננה ובנתה ספינות טורפדו ועל כן הייתה פטורה ממגבלות.
טרפדות אלו היו הזמנה ראשונה של חיל הים של כלים חדשים ובכך הקדים החיל את כלל צה"ל שהסתפק באותה עת בהצטיידות מעודפי מלחמת העולם השנייה.
הטרפדות הצרפתיות היו גדולות יותר מהבריטיות.
אורכן היה 26.52 מטרים, ב-4.32 מטרים יותר מאשר הטרפדות הבריטיות.
משקלן הריק היה כ-44 טונה ועם חימוש ודלק הגיע ל-62 טונות.
תכנון הטרפדות התבסס על קווי הגוף של סירת מנוע מהירה מדגם HSL , מתוצרת חברת בריטיש פאואר בואוט, שנועדה להצלת טייסים שנטשו את מטוסם לים.
לחיל הים הישראלי לא היה ניסיון בתכנון כלי שיט והצרפתים ביצעו את התכנון המפורט של הספינות, אם כי גם במספנת מולה היה חוסר ניסיון בתחום זה.
תכנון הטרפדות התבסס גם על קווי גוף של הטרפדת הבריטית מתוצרת פאואר בואוט שהייתה קצרה יותר.
הספינה שנבנתה במספנה הצרפתית הייתה עם מערכת הנעה מורכבת ומסובכת שכללה ארבעה מנועי בנזין מדגם יונקרס יומו 210 .
מנועים אלה היו מנועים אוויריים מתוצרת גרמניה שהוסבו להנעה ימית, הסבה שכללה את הפיכת המנוע ב-180 מעלות.
בדגם האווירי המקורי גל המדחף נמצא בחלק העליון של המנוע, אך לצורך השימוש הימי צריך היה להפוך את המנוע כך שציר המדחף יצא מתחת למנוע.
שינויים משמעותיים אחרים היו שינוי והסבת מערכת השמן והתקנת מערכת קירור כפולה עם מי ים שציננו את מי הקירור של המנוע (שבמקור היה עם קירור נוזלי).
זוג מנועים שולבו לציר מדחף אחד באמצעות תיבת תשלובת.
הפיקוד על המנועים היה בלתי ישיר באמצעות לעומת הספינות הבריטיות הישנות יותר שבהן הייתה שליטה ישירה על המנועים מהגשר.
מספנת מולה ניצלה הזדמנות לבחון מקרוב את "ט-209" מתוצרת פאואר בואוט שהובאה למספנה הצרפתית ערב הפלגתה לארץ בגרירה ולבצע מספר שיפורים בתכנון הטרפדות שבנתה.
כל מערכת ההנעה שכללה את המנוע, התשלובת וציר המדף (ה-Drive Train) הייתה חייבת להיות באותו קו – In Line.
יציאה של אחד הרכיבים מהקו עקב גמישות גוף הספינה או סיבות אחרות היוותה בעיה רצינית.
שקיעת המנועים בספינה יצרה בעיה חמורה ביותר בספינות הבנזין גם בגלל השילוב.
מערכת הנעה זאת גרמה לבעיות תפעול ותחזוקה קשות עד כי בתקופה הראשונה לשירות הטרפדות הצרפתיות הן לא היו כשירות כלל למבצעים ורוב פעילות הבט"ש התבצעה באמצעות הטרפדות הבריטיות וספינות המשמר הבריטיות הישנות – ה"אם אלים" – שהושארו בארץ על ידי הבריטים.
ההנעה באמצעות דלק בנזין במספר אוקטן גבוה הגבירה את הסיכון לטרפדת בקרב בגלל פוטנציאל השרפה הגבוה.
יציאה עם ספינת טורפדו מונעת בנזין לים הייתה מסוכנת.
למשימות מבצעיות ארוכות טווח נשאו הספינות "בידונים" – מכלי גומי מתנפחים בנפח כשני 2 מ"ק כל אחד, שהיו שואבים לתוכם בנזין "כחול-היי אוקטן" .
כל יציאה לים הייתה במוכנות מלאה לקרב.
בעת שצוות מספנת חיל הים ניסה לרתך על סיפון הטרפדת ט-206 תושבות למכלי דלק חיצוניים אירע פיצוץ של אדי הבנזין שבהם היו רוויים מכלי הדלק הריקים של הספינה.
בפיצוץ שאירע נפגע אחד הפועלים והספינה ניזוקה קשה.
היא הוחזרה למספנת מולה בצרפת לשיפוץ, במהלכו הוחלט על החלפת מערכת ההנעה לדיזל: במקום ארבעת מנועי הבנזין הותקנו בה שני מנועי דיזל נפייר דלטיק חדשניים שהפיקו כ-2,500 כ"ס כ"א.
לאור הצלחת ההחלפה הוזמנו שתי טרפדות נוספות עם מנועי דיזל.
ט-206 שבה ארצה ב-1957. בשלושת טרפדות המונעות בבנזין הנותרות החליפה מספנת חיל הים את מנועי היומו הגרמניים במנועי פאקרד אמריקאיים, שגם הם הונעו בבנזין אוקטן גבוה.
טרפדות בנזין צרפתיות תוצרת "מאולן"+תקופת שרות מס צי ושם הספינה פעילותתמונה ט-205 אח"י בז ט-206 אח"י תחמסנשרפה בנמל ונשלחה לצרפת להסבה למנועי דיזל.
פעולת פורט סעיד במלחמת ששת הימים ט-207 אח"י פרספעולת פורט סעיד במלחמת ששת הימיםט-208 אח"י יסעור
על בסיס הניסיון שהצטבר בשדרוג שנעשה לט-206 ולאור העובדה שהטרפדות הבריטיות החלו לצאת משימוש עקב התיישנות הגוף, הוחלט במפקדת חיל הים לצאת לרכש נוסף של טרפדות.
ב-1956, לאחר מבצע קדש ובשל השחיקה בסד"כ הטרפדות הוזמנה סדרה שנייה שכללה שתי ספינות טורפדו במספנת מולה בצרפת.
הספינות החדשות קיבלו את השמות ומספרי הדופן של טרפדות בריטיות שיצאו מהשירות: אח"י איה (ט-203) ואח"י דיה (ט-204).
כעת, עם ניסיון שנצבר במשך יותר מחמש שנים בתפעול טרפדות דרש חיל הים שיפורים בספינות החדשות לעומת הסדרה הראשונה.
הספינות צוידו בשני במנועי דיזל מדגם 'נפייר-דלטיק', במקום ארבעת מנועי הבנזין, שהניעו את הספינות למהירות של כ-38 קשר (כ-70 קמ"ש).
העוצמה הרבה של המנועים וזוג המדחפים הגדולים יחסית לממדי הספינה העניקו לה יכולת תמרון מעולה ומהירות מבצעית קבועה של 27 קשר (כ-50 קמ"ש).
למפקד הספינה לא הייתה שליטה ישירה במנועים והפקודות מן הגשר הועברו אל המכונאים בחדר המכונות באמצעות .
רעש המנועים היה מחריש אוזניים, רמקולים בקושי נשמעו, והתקשורת בין המפקד לצוות על הסיפון נעשתה בסימנים מוסכמים של תנועות ידיים וצפצופי צופר.
כך גם נקבעו סימני ידיים ודגלים לתקשורת בין הספינות.
ספינות הבנזין הגיעו למהירות של 40 קשר ויותר.
בתלות בתצורות החימוש בעת נשיאת הטורפדו המשקל גרם להורדת מהירות, המהירות המרבית השתנתה בין הספינות, כאשר המונעות בבנזין היו בדרך כלל יותר מהירות.
27 קשר הייתה המהירות הגבוהה הקבועה בפלגה מעורבת בנזין ודיזל.
מתחת לסיפון הותקן מרכז ידיעות קרב (מי"ק), דבר שאפשר להקטין את הגשר הסגור.
במי"ק הותקנו צג מכ"ם ושולחן מי"ק.
כאב טיפוס לשינויים שנדרשו השתמשו המספנה הצרפתית וחיל הים בט-206 שהוחזרה לתיקון לאחר תאונת התחזוקה שתוארה לעיל.
האמינות הטכנית של כלי השיט ומערכות ההנעה הייתה נמוכה ביחס לנדרש לפי העומס התפעולי.
האמינות הטכנית שגדלה במשך הזמן אפשרה ביצוע הפלגות ארוכות טווח עד להרקליון שבכרתים ובחזרה.
על כך כתב אלי רהב, סגן מפקד פלגת סט"רים בשנת 1967 (לימים תת-אלוף וראש מספן הים):
טרפדות דיזל צרפתיות+תקופת שרות מס צי ושם הספינה פעילותתמונה ט-203 אח"י איהפעולת פורט סעיד במלחמת ששת הימים, תקרית ליברטי, קרב רומניט-204 אח"י דיהתקרית ליברטי, קרב רומני ט-206 אח"י תחמסלאחר הסבה למנועי דיזל.
בקיץ 1955, לאחר רכש המשחתות ואישור בניית שלוש טרפדות בצרפת, במסגרת דיון על הפרעות המצרים לשיט במצרי טירן, אמר הרמטכ"ל משה דיין .
במפקדת חיל הים נערכו להקמת כוח לחימה במפרץ אילת.
באותו הזמן התבסס קשר טוב עם האיטלקים בעזרת הנספחים הימיים אל"ם שלמה אראל וקודמו בתפקיד צבי קינן.
הוקם צוות לאפיון שכלל גם את ראש מחלקת תכנון במטכ"ל, אל"ם עודד מסר.
בחיל הים ביקשו לרכוש ארבע אניות.
אילוצים כלכליים הגבילו את תוכנית הרכש לטרפדות.
מצרי טירן היו חסומים באותה עת לשיט לאילת.
לפיכך, אילוצים לוגיסטיים, כמו הצורך להוביל את הספינות ביבשה לאילת, הגבילו את אורך הספינה ל-16 מטר.
לאחר אישור שר הביטחון הוזמנו שלוש טרפדות ממספנת בגלייטו באיטליה, על בסיס גוף הטרפדות האיטלקיות המהירות עם שני מנועי פקארד 71 בהספק 1,300 כ"ס כל אחד.
שר הביטחון, דוד בן-גוריון, אישר בניית מזח לספינות חיל הים בנמל אילת.
היחידה באילת נקראה "שייטת 15" ואוישה בלוחמי שייטת 5 מאוחר יותר הוחלף שם היחידה ל"פלגה 912".
מפקדה הראשון היה סא"ל יעקב עציון, שסיים תפקיד מפקד שייטת 13, לסגנו נתמנה עזרא קדם (כריש).
למפקד הקולט את הבנייה באיטליה נתמנה זאב אלמוג (אברוצקי).
מפקד טרפדת נוסף, משה טבק, היה אחראי לנושא העברת הטרפדות ביבשה לאילת.
ההתארגנות לקליטת הטרפדות באילת החלה ב-20 ביוני 1956, בדיוק ביום שבו הגיעו המשחתות לנמל חיפה.
כלי השיט הגיעו לישראל על גבי אניית סוחר בתחילת 1957, מיד לאחר מבצע קדש.
שמותיהם: אח"י אופיר ט-150, אח"י שבא ט-151 ואח"י תרשיש ט-152. על מנת להביא טרפדות למפרץ אילת תוכננה העברה ברכבת עד באר שבע ומשם על נושאי טנקים מיוחדים נגררים במשאיות, תוך התמודדות עם העיקולים של מעלה עקרבים בדרך לאילת.
אשר על כן, נבדקו הדרכים ואמצעי השינוע הזמינים.
אורכן הקצר של הספינות יצר קשיים בשיט במזג אוויר סוער ובמצבי ים קשים בים סוף.
הן לא הצליחו לרכב על שני גלים שבאו מול החרטום אלא היו נופלות מגל אחד ומתחפרות בגל הבא.
בעיה נוספת התעוררה כשהספינות לא הצליחו לעלות למצב גלישה, אף על פי שהיו קלות וצוידו במנועי פקארד חזקים.
בדיקה מדוקדקת של הספינות העלתה כי בספינות הורכבי כבלי נחושת כבדים שיעודם להקטין את החתימה המגנטית כנגד מוקשים מגנטיים.
לאחר הורדת כבלי הנחושת הצליחו הספינות להגיע למהירות מעל 40 קשר, ללא טורפדו.
חימוש הספינות בטורפדו הוריד את מהירות הטרפדות.
הספינות הפליגו רוב הזמן כשהן חמושות בתותחים בלבד.
לקראת מלחמת ששת הימים חומשו בטורפדו והתכוננו לקבל את פני המשחתות המצריות.
בטרפדות הותקנו שני מנועי פקארד מהירים.
בשונה מהמקובל בכלי השיט בעלי שני מדחפים, שבהם בתנועה קדימה מסתובב המדחף הימני ימינה והשמאלי שמאלה, שני המדחפים הסתובבו ימינה.
לדבר היה השפעה מועטה בתמרון הספינה בנמל.
כדי לאפשר טווח פעולה גדול, הורכב מדחף מרכזי שהונע במנוע קטן מתוצרת גריי מרין, שהיה חסכוני בדלק.
המנוע איפשר טווח של 500 מייל ימי (כ-926 ק"מ), במהירות שבעה קשרים.
בניסיון שנרכש בשנה הראשונה הסתבר שהסידור אינו שימושי התועלת הייתה קטנה משום המהירות האיטית, וגם מכיוון שהמדחף יצר חיכוך שפגם במהירות הגבוהה.
והמערכת להנעה איטית הוסרה מהספינות.
הספינות בים האדוםתקופת שרות מס צי ושם הספינה פעילותתמונה1957 - 1970ט-150 אח"י אופיר כיבוש שארם א-שייח במלחמת ששת הימים 1957 - 1970ט-151 אח"י שבאכיבוש שארם א-שייח במלחמת ששת הימים1957 - 1970ט-152 אח"י תרשישכיבוש שארם א-שייח במלחמת ששת הימים
הטורפדו הוא טיל תת-מימי המונע במדחף, אשר נורה מצינור משגר באמצעות לחץ אוויר ועושה דרכו אל המטרה כשהוא שקוע לחלוטין במים.
הטורפדות היו מצוידים במערכת גירוסקופית ששמרה על כיוון הירי ומערכת הידרוסטטית ששמרה על העומק.
הטורפדו באותה תקופה, בניגוד לטורפדו המודרני, לא היה מצויד במערכת הנחיה כלשהי.
על מנת להעלות את סיכויי פגיעה במטרה היו הטרפדות היו מסתערות לעבר כלי השיט של האויב, לעיתים מכיוונים שונים בו זמנית, ומתפרסות במעין מניפה על מנת להבטיח פגיעה באניית המטרה.
במהלך תקרית ליברטי שיגרו טרפדות ישראליות חמישה טורפדות מטווח קצר, אך רק אחד, ששוגר מהטרפדת ט-203, פגע.
נשקן של הטרפדות מול כלי שיט גדולים היה טורפדו אווירי גרמני בקוטר 18 אינץ' (458 מ"מ), מעודפי מלחמת העולם השנייה, שהוסב לירי ימי ונרכשו בצרפת ביחד עם הטרפדות הצרפתיות.
הטורפדות נורו מצינורות שיגור שהיו בשני צדי הסיפון.
בשלב מאוחר יותר הותקנו מטילי צד, קלים יותר, במקום צינורות השיגור.
בה בעת שודרג הטורפדו ל-21 אינץ' דגם 8, כמו אלה של הצוללות.
הטרפדות יכלו לשאת שניים עד ארבעה טורפדות כל אחת.
כך הן חומשו במלחמת ששת הימים על מנת לקדם משחתות מצריות תוקפות.
בדרך כלל הפליגו הטרפדות כספינות תותחים, ללא טורפדו.
בתחילה הספינות היו חמושות בשניים-שלושה תותחי אורליקון 20 מ"מ, ומקלעי M2 בראונינג 0.5 אינץ', ללא בקרת אש מרכזית וללא מערכת קשר בין מוצבי הנשק והגשר.
מיקום התותחים ומספרם השתנו בהתאם להתפתחות תורת הלחימה והצרכים המבצעיים.
כבר בתחילת שירותן של הטרפדות בחיל ברור היה כי לתותח 20 מ"מ אין כוח השמדה מספיק להטבעת כלי שיט בגודל דומה.
במטווח בראשית 1956 הוכח כי
שתיים מהספינות, מתוצרת פאואר בואט הבריטית, הגיעו לארץ מצוידות בתותחי 6 פאונד (57 מ"מ).
ב-1954 הוחלט על פעולת תגמול נגד הסורים.
שני תותחי ה-57 מ"מ הורדו מהטרפדות והותקנו על ספינות המשמר של יחידת כנרת, פלגה 788. התותחים ירו במהלך הפעולה כ-100 פגזים ופגעו קשה במוצבים הסוריים.
בגמר הפעולה הוחזרו התותחים לטרפדות.
תותחים אלה הוכיחו עצמם בפעילות מבצעית ובמטווחים בהשמדת מטרות ושימשו תמריץ להתקנת תותחי 40 מ"מ בטרפדות בסדרה השנייה.
טרפדות הבנזין הצרפתיות (ט-205, ט-207, ט-208), הפליגו בתצורת חימוש אשר כללה שלושה תותחי אורליקון 20 מ"מ, אחד בחרטום ושניים בירכתיים, וזוג צינורות להטלת טורפדו במרכז הספינה, מאחורי הגשר.
שינוי ההנעה למנועי דיזל כלל גם התקנת שני גנרטורים טובים.
בספינות הצרפתיות מהסדרה השנייה, ט-203, ט-204 וט-206 ששופצה, הותקן תותח בופורס 40 מ"מ חשמלי בחרטום ותותח אורליקון 20 מ"מ במרכז הספינה, מאחורי הגשר.
התברר כי משקל התותח בחרטום הקשה על כניסת הספינות למצב של גלישה ועקב כך ירדה מהירותן המרבית באופן משמעותי.
לשיפור המצב הועבר תותח ה-40 מ"מ אל מאחורי הגשר ובחרטום הספינה הותקן תותח אורליקון.
גם מיקום נשיאת הטורפדות שונה מהירכתיים למרכז הספינה.
הצינורות ששימשו להחזקת הטורפדו, ששקלו למעלה מטון כל אחד, הוחלפו במטילי צד קלים יותר.
זו הייתה תצורת החימוש של ספינות הדיזל במלחמת ששת הימים.
הטרפדות הוכשרו לשאת פצצות עומק דגם 5, שהיו קטנות יותר מהרגילות.
לספינות לא היה סונאר ולכן הפעלתן במשימת גילוי צוללות הייתה אמורה להיעשות בהכוונה מכלי שיט אחר אל המטרה.
פצצות העומק אפשרו תקיפה מיידית בגילוי פריסקופ הצוללת בעין או במכ"ם.
הובלת לוחמים ואמצעי קומנדו ימי
טרפדות חיל הים השתתפו במגוון משימות פשיטה מהים.
לשם כך הוכשרו לשאת ולהשיק סירות גומי.
בטרפדת אחת ניתן היה לשאת כוח לחימה יבשתי, בסדר גודל של מחלקה.
כמו כן בוצעו התקנות לתובלת ציוד הלחימה הייעודי של כוחות קומנדו ימי.
לצורך כך הוסרו מוצבי תותחים וטורפדו, על מנת לפנות מקום למנוף כנפיים.
מנוף הכנפיים, שהונע על ידי מנועים חשמליים, תוכנן על ידי אמנון סלעי מענף הנדסה ימית והותקן בדרך כלל על ט-206 שהייתה בעלת מבנה חזק יותר מאשר של טרפדות הדיזל מסדרת היצור השנייה (ט-203 וט-204).
הנפת כלי השיט המיוחדים של שייטת 13 דרשה מיומנות רבה ועבודת ימאות זריזה מכל המשתתפים.
תגובה נכונה למצב הרוח והגלים הייתה קריטית להצלחה.
גנ"ק – גילוי ניווט וקשר
הטרפדות הראשונות הפליגו ללא מכ"ם ועשו שימוש באמצעי ניווט פשוטים – מצפן מגנטי ומפה ימית.
מאוחר יותר הותקנו מכשירי מכ"ם בשאר הטרפדות.
המכ"ם של טרפדות הבנזין היה מתוצרת חברת דקה.
תמונת הצג הייתה צמודה לחרטום והמטרות עליו זזו עם שינוי בקורס הספינה.
צג המכ"ם היה מלא בהפרעות מרכז.
טרפדות הדיזל, שהייתה להן יכולת חשמלית משופרת, צוידו במצפן גירוסקופ, מד מהירות חשמלי בתחתית ומכ"ם מתוצרת קלווין יוז, מיוצב גירוסקופ.
תמונת המכ"ם ממכ"ם הקלווין יוז הייתה עדיפה משמעותית על פני זו שנתקבלה ממכ"ם הדקה הבלתי מיוצב של ספינות הבנזין.
כמו כן הותקן בטרפדות הדיזל חדר מי"ק עם שולחן תנועה העוקב אחרי התמונה המקומית.
המערכת החשמלית הטובה שלהן אפשרה גם מערכת קשר אמינה יותר.
הטרפדות היוו מרכיב חשוב בכוח הימי של חיל הים הישראלי.
בתקופת הפריגטות בחיל הים (1956-1950), הטרפדות תרגלו לחימה עצמאית והופעלו בנפרד, תוך ניצול יתרונן ככלי קטן ומהיר.
לאחר שספינות הפיקוד צוידו במכ"ם הצליחו הטרפדות להגיע לרמה טובה של שליטה בכוח.
עם העמקת המקצועיות בחיל הים לאחר הגעת המשחתות ב-1956, פותחה טקטיקת קרב שבה פועל כוח משימה משולב של משחתות וטרפדות, לצד שיפור בלחימה עצמאית.
הטרפדות הפליגו עד אזור יוון והשתלבו באימונים כלל חיליים.
על מנת להתגבר על מגבלות הטווח בשהייה ממושכת בים, הטרפדות נגררו על ידי המשחתות.
טרפדות עם מנועי דיזל אף יכלו לבצע תדלוק ממשחתות או מאניות.
כמו כן עסקו באימוני נחיתה של צנחנים וקומנדו ימי באמצעות סירות גומי.
בתכונותיהן הייחודיות השלימו הטרפדות את יכולת המשחתות.
תקיפות בטורפדו נעשו בניהול טרפדת מפקד הפלגה.
הטרפדות היו מסתערות לעבר כלי השיט של האויב ומתפרסות במעין מניפה, כדי לפגוע בטורפדו גם אם תשנה המטרה את ה באופן פתאומי.
הצטיידות המצרים במשחתות חמושות במערכות תותחים מוכוונת מכ"ם העמידה את הטרפדות בנחיתות.
בניגוד לים סוף, בים התיכון אין איים או מפרצונים שבהם הטרפדות יכלו להיערך למארבים.
הן תורגלו והופעלו גם כספינות תותחים ללא טורפדו, אך המשיכו להיקרא טרפדות.
בתחילת הדרך הייתה כוונה להציב את שייטת ספינות המשמר בנמל יפו.
מיקומו אפשר כניסה טובה יותר לכלי שיט מאשר בנמל תל אביב.
בדרום הנמל נבנה מבדוק יבש להספנת כלי שיט קטנים.
עם קבלת השליטה על נמל חיפה, ב-30 ביוני 1948, הוברר כי המקום עדיף לאין ערוך על נמל יפו.
עוד בטרם סיום הבנייה נזנח נמל יפו, שייטת ספינות המשמר נשארה בנמל חיפה וההשקעה ירדה לטמיון.
בסיסן של ספינות המשמר היה במערב הנמל, ליד ממגורות דגון שנבנו מאוחר יותר.
ספינות המשמר עגנו לעיתים בנמל יפו בהתאם לצרכים המבצעיים.
עם הגעת הטרפדות היה צורך במקום עגינה גדול יותר.
בספטמבר 1951 הועברו הטרפדות לשובר הגלים הקטן במזרח הנמל.
העגינה התבצעה עם קשירת החרטום למצופי היקשרות וקשירת הירכתיים לשובר הגלים המזרחי.
האזור נקרא בסיס שייטת 5. המבנים שעל שובר הגלים והאנייה אח"י אילת (א-16) שימשו את לוחמי שייטת 5 כמחסנים, משרדים וחדר אוכל.
במאי 1958 הפכה שייטת 5 לבסיס נמל חיפה (בנ"ח).
להספנת הכלים חיל הים הפעיל במערב הנמל ממשה בעגלות שירדו למים ומשכו את הספינות אל החוף.
הממשה פעל במקום שנים רבות ושימש גם להספנת ספינות הדיג, עד שלקראת קליטת ספינות סער הוחלף בממשה חשמלי מודרני (סינקרוליפט).
בנוסף בנמל האזרחי של אילת הוכן לטרפדות מעגן בצד הצפוני המוגן מסערות.
לקראת הגעת הטרפדות כבר היו במקום שלושה מצופי עגינה לקשירת החרטום ושלושה גשרונים לקשירת הירכתיים.
כחלק מההיערכות בנמל אילת, נבנה בקצהו הצפוני של הנמל ממשה להספנת הטרפדות, אשר שימש גם כלי שיט אחרים.
בתקופת מבצע סיני מנתה השייטת שש טרפדות – שלוש צרפתיות ושלוש בריטיות.
ערב המערכה, בעת העברת מטוסי קרב מצרפת לחיל האוויר הישראלי, התפרסו הטרפדות עד כרתים בכוננות חילוץ טייסים וצוותי אוויר.
ב-31 באוקטובר 1956, לפנות בוקר, הופגז בסיס שייטת 5 על ידי המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול, כאשר הטרפדות נמצאו בתוך הבסיס במזרח נמל חיפה.
הטרפדות שהוזנקו לא הצליחו להגיע לקרב עם המשחתת המצרית כתוצאה מעיכוב רב בפתיחת שרשרת המצופים שהגנה על הנמל.
עקב כך הן לא השתתפו בקרב הימי שבו נלכדה המשחתת המצרית.
בים סוף עדיין לא היו טרפדות בעת מבצע סיני.
נמ"כים משייטת הנחתות העבירו דלק ואספקה לחטיבה 9 בעת שנעה דרומה במזרח סיני, והנחיתו כוחות שסייעו בכיבוש שארם א-שייח' והאי טיראן.
חילוץ יהודי פורט סעיד - מיד לאחר סיום מלחמת סיני, בימים 14–18 בנובמבר 1956, נערך מבצע תושיה לחילוץ יהודים מפורט סעיד מחשש לנקמה.
במבצע נטלו חלק שתי סירות דיג מגויסות באבטחת טרפדת של חיל הים.
שני הסד"גים חדרו לנמל שהיה נתון לכיבוש אנגלו-צרפתי לאחר מבצע מוסקטר וחילצו למעלה ממאה יהודים.
סא"ל נפתלי רוזן, מפקד שייטת 5, פיקד על הכוח הימי.
אריה (לובה) אליאב ושלמה הלל נמנו עם הכוח היבשתי שחדר לעיר והכין את היהודים לפינוי.
בתחילת 1957, לאחר מבצע סיני, הגיעו שלוש הטרפדות האיטלקיות לאילת.
לקראת פינוי צה"ל מחצי האי סיני במרץ 1957, חיל הים חיפש נתיב שיט בין האי סנפיר והחוף הסעודי במטרה למצוא מעבר חלופי למצרי טיראן שהיו עתידים לחזור לשליטה מצרית.
הפריגטה מזנק ק-32 וטרפדת נשלחו לביצוע המשימה.
הפריגטה עגנה במזרח האי סנפיר והטרפדת בפיקודו של משה טבק ביצעה במהירות איטית בדיקת נתיב שיט, סמוך לחוף הסעודי שבו הייתה סוללת תותחים 25 ליטראות.
בתום הסיור באזור השוניות, כשהותנעו המנועים הראשיים בטרפדת להגברת המהירות, נשמעו פיצוצי הדלקה מהמנועים ("בק פיירים").
הסעודים, שככל הנראה סברו שיורים עליהם, החלו לירות אש תותחים לעבר הטרפדת.
הטרפדת השיבה אש מתותח 40 מ"מ שפגע באחת העמדות.
זו הייתה תקרית האש הראשונה שבה השתתפו טרפדות, ותותח ה-40 מ"מ הוכיח את יעילותו.
הטרפדות ביצעו סיורים לאורך חופי הארץ להגנת גבולה הימי של המדינה.
יתרונן ככלי שיט קטן ומהיר בא לידי ביטוי בסיורים לאיסוף מידע בקרבת חופי האויב.
כמו כן הן ביצעו הפלגות לקיום נוכחות בנתיבי השיט במזרח הים התיכון.
הטרפדות הפליגו מדי קיץ לביקורים ביעדים בים התיכון.
במטרה לשמור ולתרגל פעילות בטווח רחוק.
היעדים העיקריים היו קפריסין כרתים ואיי יוון.
קליטת סטי"לים בצי המצרי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ואחר כך בצי הסורי, הפכה את המשחתות לכלים מסורבלים ופגיעים.
בהתאם לתורת הלחימה שפותחה בחיל הים, בעת היתקלות בסטי"לים, שטילי ה-SS-N-2 סטיקס שלהם היו מיועדים לפגוע בכלי שיט גדולים, היה על הטרפדות להסתער לעבר הסטי"לים ולכפות עליהם קרב תותחים מטווח קצר, והמשחתות היו צריכות להתרחק מטווח הטילים.
טקטיקת קרב זו יושמה בפעולת פורט סעיד במלחמת ששת הימים ובקרב רומני.
במלחמת ששת הימים לחיל הים הישראלי היו תשע טרפדות: שש בפלגה 914–915 בים בתיכון – שלוש טרפדות דיזל ושלוש טרפדות בנזין מתוצרת צרפת, ובים סוף שלוש טרפדות איטלקיות בפלגה 912.
מבין הטרפדות בים התיכון, ט-205 בהנעת בנזין הייתה בשיפוץ כללי ולא השתתפה בפעילות.
משימתה העיקרית של הפלגה הייתה לתקוף בטורפדו את המשחתות המצריות שעלולות היו להפגיז את החוף הישראלי.
מצב הנחיתות הקרבית של חיל הים הישראלי מול הצי המצרי היה אמור להתאזן בהפעלת מטוסי קרב של חיל האוויר.
במשך תקופת ההמתנה עברו הטרפדות סדרת אימונים מואצת, שכללה שיט במבנים צמודים בלילה וביום וירי תותחים.
כאשר פרצה המלחמה היה הכוח מוכן ומאומן.
ניסיון חילוץ טייס מהים, 5 ביוני 1967
בפרוץ הקרבות, בבוקר יום 5 ביוני, הוטלה על הטרפדות משימה ראשונה: לחלץ טייס שנטש את מטוסו מעל לים מול חוף עזה.
כוח בפיקודו של סרן אלי רהב, שכלל את הטרפדות ט-204 בפיקוד קרן גיל וט-207 בפיקוד אריה רונה, סרק את הים והתקרב לחוף, אך הטייס נאסף על ידי סירה לשבי המצרי.
הטרפדות נראו היטב מהחוף בים השקט וספגו ירי תותחים משם, אבל הנפילות לא סיכנו אותן.
הן התרחקו ומאוחר יותר הוחזרו צפונה.
לחימה בפורט סעיד, ליל 5–6 ביוני 1967
ב-5 ביוני אחר הצהריים הצטרפו חמש טרפדות לכוח בפיקודו של אל"ם בנימין תלם שכלל את המשחתת אח"י יפו (ק-42) בפיקוד סא"ל יצחק קט ועליה לוחמי שייטת 13 בפיקודו של רס"ן זאב אלמוג, בדרכו לפעולת פורט סעיד.
תוך כדי התארגנות הכוח ליד אשדוד הוחזרו שתי ספינות לחיפה.
שלוש הנותרות בפיקוד המפל"ג סא"ל משה אורן נשארו עם המשחתת.
במהלך התנועה לכיוון פורט סעיד, לאור מידע מודיעיני על צוללת מצרית בדרכה לפורט סעיד, החליט אל"ם תלם על פיצול כוח הטרפדות.
את ט-206 בפיקוד רפי אפל הורה להצמיד לירכתי המשחתת אח"י יפו (ק-42) ומפקד הפלגה אורן נשאר עם שתי טרפדות.
ספינת הפיקוד הייתה ט-203 בפיקוד רמי רפאלי וט-207 בפיקוד אריה רונה.
בכוח הטרפדות היה תותח בופורס 40 מ"מ אחד וארבעה תותחי אורליקון 20 מ"מ.
לוחמי הקומנדו הימי חדרו לנמל פורט סעיד במטרה לחבל בכלי שיט מלחמתיים, אולם אלה לא היו שם.
בעת המתנת הכוח הימי ללוחמי הקומנדו הימי, תקפו שתי הטרפדות שני סטי"לים מצריים מדגם אוסה שנעו בקרבת הנמל.
מפקד הכוח בנימין תלם, שידע כי ספינות האוסה קיבלו הוראה להיכנס לנמל וגם קיבל דיווח מטרפדת ט-207 שהיא "קצרה בדלק", הורה לטרפדות שלא לרדוף אחריהן ולמעשה הקרב הופסק לאחר הפתיחה באש.
הספינות המצריות נכנסו לפורט סעיד מבלי להשיב אש לטרפדות.
זוג הטרפדות בפיקוד סגן המפל"ג אלי רהב, שהוחזרו מאשדוד לחיפה – ט-204 בפיקוד גיל קרן וט-208 בפיקוד חיים גבע - קיבלו בחצות הלילה משימה חדשה.
לצאת צפונה כדי לשמש אבטחה לכוחות שייטת 13 שפעלו נגד הנמלים בחוף הסורי.
הטרפדות יצאו צפונה והגיעו למפגש עם אח"י נגה (ק-22) בשעה 07:55 הבוקר.
הספינות נשארו בקרבת אח"י נגה עד שהתקבלה הוראה לכל הכוחות בגזרה הסורית לחזור לנמל.
תקיפת האנייה ליברטי, 8 ביוני 1967
אירוע משמעותי בזירה הימית היה תקרית ליברטי, שבה תקפה ישראל אניית ביון אמריקאית, עקב טעות בזיהוי.
שלש טרפדות בפיקוד המפל"ג משה אורן לקחו חלק בתקרית, שהתרחשה ביום השלישי של המלחמה.
בליל 7/8 ביוני הפגיזה משחתת מצרית כוח טנקים בפיקוד ישראל גרנית באזור רומאני.
בלא קשר אירעו התפוצציות באזור חוף אל עריש.
מסקנת הפיקוד הייתה שהמצרים מפגיזים מהים וחיל הים נדרש להגיב.
הטרפדות ט-204 בפיקוד קרן גיל, ט-203 בפיקוד רמי רפאלי וט-206 בפיקוד רפי אפל נשלחו נגד המשחתת המצרית.
כתוצאה מסדרת טעויות של האנייה האמריקאית והכוחות הישראליים נוצרה טעות בזיהוי.
אניית הביון האמריקאית הותקפה על ידי מטוסים וטרפדות שאף ירו לעברה טורפדות.
מפקד האנייה מנע את טביעתה בכך שסגר את הדלתות האטומות בין המדורים, אך תוך כך גרם למותם של אנשי צוות נוספים.
בתקרית נהרגו 34 מלחים וקצינים אמריקאים ונפצעו 172.
כשהובררה זהות האניה הציעו הטרפדות עזרה אך מפקד הליברטי מק-גונגל דחה אותה.
היערכות למניעת התקפה מהים על אילת, ליל 5–6 ביוני 1967
בתחילת המלחמה הגיע לחיל הים מידע ששתי משחתות ושש טרפדות מצריות מפליגות צפונה במטרה לתקוף את אילת.
כוח ימי בפיקודו של אל"ם אברהם בוצר, שכלל שלוש טרפדות מפלגה 912 בפיקודו של חיים אברבנאל, סירת ברטרם חמושה במקלעים, שתי סירות נפץ וסירות מרוץ מגויסות, נערך למארב מדרום לאילת, באזור ג'זירת פרעון (אי האלמוגים).
סירות המרוץ המגויסות נועדו לבצע התקפת דמה על הכוח המצרי לקראת תקיפתן על ידי הטרפדות וסירות הנפץ.
ברם, הכוח המצרי נסוג לאחר שהגיע לאזור דהב בדרום מפרץ אילת, לפני שהתפתח קרב.
ב-6 ביוני הוחלט על כיבוש שארם א-שייח'.
התוכנית הייתה להצניח כוח צנחנים שישתלט על המקום.
על חיל הים הוטל לסייע לכיבוש בהנחתת טנקים והובלת אספקה בנחתות בליווי הטרפדות.
שלוש הטרפדות שהמתינו בצפון מפרץ אילת במארב למשחתות מצריות, החליפו חימוש: הטורפדות הוסרו והן נעשו ספינות תותחים.
בשעה 07:01 יצא מאילת כוח שכלל ארבעה נמ"כים שנשאו ארבעה טנקים מסוג AMX-13 וג'יפ, בליווי שלוש טרפדות, סירת ברטרם והגוררת המגויסת "צאלה" כספינת הפיקוד וכוננות לגרירה.
מפקד הכוח אברהם בוצר עבר לטרפדת תרשיש ונע במהירות למצרי טיראן.
בטרפדת "שבא", ארעה תקלה במנוע שהאטה את מהירותה והיא נותרה מאחור עם הנחתות.
בשעה 09:00 נתקבלה הודעה שהצניחה תתקיים בשעה 12:30. בוצר החליט להגיע למפרץ שארם א-שייח' עם שתי טרפדות במקביל לצניחה ולסייע בכיבוש המקום.
באותה עת לא היה ברור האם עמדת התותחים המצרים בראס נצראני, שחלשה על מצרי טיראן, מאוישת.
כאשר הגיעו לטווח התותחים מראס נצראני התברר כי היו עזובים.
הטרפדות עברו במצרי טיראן, הגיעו בשעה 11:30 למפרץ שארם א-שייח' שננטש על ידי המצרים והשתלטו עליו.
בשעה 12:12 הניפו לוחמי הטרפדות את דגל ישראל על בניין בית החולים של כוחות האו"ם בשארם א-שייח'.
כתוצאה מכך בוטלה הצניחה ובשעה 14:00 נחתו הצנחנים במסוקים והשלימו את כיבוש האזור.
אחר הצהריים התגלו על ידי הטרפדות מדרום לשארם א-שייח' שתי ספינות דיג שנעצרו רק לאחר ירי לפני החרטום.
הסירות לא היו חמושות אך נשאו בתוכן 33 לוחמי קומנדו מצרים עם נשק וציוד מחלקתי, שהונחתו על האי טיראן ערב המלחמה.
למחרת נכנסה הגוררת "צאלה", שהביאה כ-60 חביות דלק לטרפדות.
עם כיבוש שארם א-שייח' הוסר הסגר הימי על אילת שהיווה עילה מרכזית לפרוץ מלחמת ששת הימים.
מלחמת ההתשה החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ב-11 ביוני 1967 והסתיימה ב-8 באוגוסט 1970. הטרפדות נטלו חלק במלחמה זו במשך כשנתיים וחצי, עד שלהי 1969.
חודש לאחר מלחמת ששת הימים התחולל מול חופי צפון סיני קרב ימי – קרב רומני.
שתי טרפדות מצריות מדגם P-183 חדרו מזרחה למימי צפון מערב סיני שהיו בשליטה ישראלית.
באזור סיירו המשחתת אח"י אילת, בפיקוד סא"ל יצחק שושן, ושתי טרפדות בפיקוד סרן אלי רהב, סגן מפקד פלגה 914 - ט-203 בפיקוד רפי רז וט-204 בפיקוד גיל קרן.
בקרב שהתפתח טובעו באש תותחים שתי הטרפדות המצריות.
אחת על ידי המשחתת אילת, והשנייה על ידי הטרפדות הישראליות.
לצוות המשחתת שמונה פצועים קל מפגיעת רסיסים.
סיורים במפרץ סואץ, יולי-נובמבר 1967 - כתוצאה ממלחמת ששת הימים התארך גבולה הימי של ישראל בזירת ים סוף וכלל את חופי מזרח ודרום חצי האי סיני ומפרץ סואץ.
זירת העימות העיקרית בים הועתקה ממבואות אילת למפרץ סואץ ולאזור דרום סיני שחלש על הכניסות למפרץ אילת ולמפרץ סואץ.
טרפדות מפלגה 912 ונחתת בפיקוד יוסף הררי ("צוץ"), ביצעו סיורי הפגנת נוכחות לאור היום במפרץ סואץ.
תותחי חוף מצריים ירו לעיתים לעבר ספינות אלה, ללא נפגעים.
ב-21 באוקטובר 1967 הוטבעה המשחתת אח"י אילת בקרבת פורט סעיד על ידי סטי"לים מצריים.
הטרפדות הוזעקו מבסיס אשדוד לחלץ את הנפגעים.
הספינה הראשונה שהגיעה למקום הייתה ט-206 בפיקודו של רפי אפל.
נוכחותה הייתה חיונית לתיאום מסוקי הפינוי ואיסוף ההרוגים.
למחרת יצא לאזור הטיבוע זוג טרפדות אחר בפיקוד סרן אלי רהב.
הטרפדות שהו בשטח לאיסוף גופות עד גמר הטיפול במשחתת הטבועה ופיצוצה על מנת למנוע ניסיונות מצריים לאיסוף ממצאים.
לכידת סירת מחבלים, 3 בנובמבר 1969
ב-1969 התברר כי מחבלים מלבנון מעבירים בדרך הים חומרי חבלה לשטח ישראל.
ב-3 בנובמבר 1969 הייתה הטרפדת ט-203 בפיקודו של סגן דוד ניצן בסיור בט"ש מול חוף ראש הנקרה.
במהלך הלילה התגלתה מטרה קטנה וחשוכה חודרת את הגבול מצפון לדרום.
הטרפדת החלה במרדף ופתחה באש לעבר המטרה שניסתה להימלט.
הייתה זו סירה של ארגון הפתח ועליה ארבעה מחבלים וחומרי חבלה.
זו הייתה סירת המחבלים הראשונה שנתפסה על ידי חיל הים.
כתוצאה ממלחמת ששת הימים התארך גבולה הימי של מדינת ישראל פי חמישה וכלל גם את חצי האי סיני.
הצורך במעגן דרומי בזירת הים התיכון לפעילות בגזרה המצרית עלה כבר במערכת סיני ב-1956, אולם הגיע למימוש רק ב-1967, לאחר שב-1965 נחנך נמל אשדוד.
ביוני 1967 פקדו הטרפדות את נמל אשדוד לתדלוק והמשיכו בכך גם לאחר מלחמת ששת הימים.
הצורך בסיורים קבועים במימי רצועת עזה וצפון סיני האיץ הקמת בסיס ימי באשדוד.
באוגוסט 1968 נחנך בסיס חיל הים באשדוד עם פלגה טכנית ובית מלאכה לתחזוקת טרפדות.
בסיס אשדוד שימש נמל יציאה לסיורי הטרפדות בצפון סיני.
תחילת הברחות אמצעי לחימה ופעילי טרור מלבנון לחופי ישראל באותה תקופה, הביאה להחזרת חלק מהטרפדות לבסיס חיפה, לסיורים בגבול הצפוני.