tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה היה יחסם של תושבי "צהלה" כלפי שכונת הבת החדשה מסויג וביקורתי והיא אף כונתה על ידי מי מהם בלעג "שיכון יצחקי" על שם הקבלן שבנה את שכונת הבניינים החדשה.
תנופה בנייה נוספה הייתה בשנות התשעים ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 כשהחלה בנייה צמודת קרקע, לאררך רחוב "ענתות" ובשטחים הפתוחים שהיו בין רחוב "עיר שמש" לבין רחוב "צה"ל".
לשכונה יש מרכז מסחרי קטן ברחוב "אבוקה" הכולל מכולת, בית קפה ושתי חנויות, ובסמוך לו שני גני ילדים.
את כל שאר השירותים התושבים מקבלים משכונת "צהלה".
שכונת "נווה משכן", שכונה קטנה שהוקמה בראשית שנות החמישים וכללה מספר בתים ברחוב "עיר שמש" בסמוך ל"דרך הרצליה" לשעבר.
כלולה כיום גם כן בשטח של שכונת "גני צהלה".
שכונת הבת השנייה נבנתה מדרום לרחוב "צה"ל", רחובה הראשי של שכונת "צהלה".
בניגוד לשכנתה מצפון "גני צהלה", בשכונת "רמות צהלה" עיקר הבנייה משנות השבעים היא של בתי דירות של עד 3 קומות.
גם לשכונה בת זאת מרכז מסחרי קטן וגני ילדים כשכל שאר השירותים ניתנים על ידי שכונת "צהלה".
שר החוץ, שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף משה דיין
ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף יצחק רבין
ראש הממשלה, ושר הביטחון לשעבר האלוף אריאל שרון
נשיא המדינה לשעבר האלוף חיים הרצוג
נשיא המדינה ה-11 יצחק הרצוג
סגן ראש הממשלה, והרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף יגאל ידין
הרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף מרדכי מקלף
הרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף צבי צור
הרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף חיים לסקוב
סגן הרמטכ"ל לשעבר האלוף עוזי נרקיס
סגן הרמטכ"ל לשעבר האלוף יקותיאל אדם
מפקד חיל האוויר לשעבר האלוף מרדכי הוד
ראש המוסד לשעבר האלוף צבי זמיר
ראש אמ"ן לשעבר האלוף אלי זעירא
בלשן וחתן פרס ישראל אל"ם עזרא מני
נשיאת בית המשפט העליון לשעבר אסתר חיות
ראש העיר תל אביב-יפו רון חולדאי
צו הוא הוראה הניתנת על ידי אדם או גוף המוסמך לכך ולרוב הוא חייב להתבצע בלא צורך באישור או דיון.
תחום עניינו של הצו משתנה בהתאם למצב.
לרוב, לראשי מדינות כמו נשיאים או ראשי ממשלה יש זכות להוציא צווים ועל אלו לא להתנגש עם החוקה או חוקים של אותה מדינה.
המונח המדויק לתיאור צו משתנה ממדינה: בארצות הברית למשל לא אומרים צו נשיאותי (Presidential Decree) אלא "הוראה ביצועית" (executive orders).
שלטון רודני מכונה "שלטון צווים".
בישראל ניתנת הסמכה בחקיקה לגופים של הרשות המבצעת להוציא צווים בתחומים מסוימים.
בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, לשר התעשייה, המסחר והתעסוקה נתונה סמכות להוציא צו הרחבה להסכם קיבוצי.
חוק בנק ישראל מסמיך את נגיד בנק ישראל להוציא צו בענייני מטבע, ובהתאם לסמכותו זו הוציא הנגיד, ב-1 בינואר 2008, צו לביטול המטבע של 5 אגורות.
תקנות שעת חירום (יציאה לחוץ לארץ), תש"ט-1948 מעניקות לשר הפנים סמכות להוציא צו איסור יציאה מהארץ כנגד אדם מסוים, "אם קיים יסוד לחשש שיציאתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה".
חוק מס ערך מוסף מסמיך את שר האוצר לקבוע בצו, לאחר התייעצות עם ועדת הכספים של הכנסת, את שיעורו של מס ערך מוסף.
שר הביטחון יכול להוציא צו מעצר מנהלי לאדם שמסכן את ביטחון מדינת ישראל בית משפט מחוזי יכול לבטל את הצו כשמתברר שהצו לא ניתן מסיבות ביטחוניות
צו משפטי הוא סוג של החלטה שנעשתה על ידי בית משפט וחובה לבצע אותה.
מבחינת מהותם הצווים הם מסוגים שונים, ובהם:
צו איסור פרסום: צו האוסר פרסומו של מידע מסוים באמצעי התקשורת.
הצו מוצא על מידע שפרסומו עלול לפגוע באינטרסים של הציבור, כגון פגיעה בחקירה משטרתית או פגיעה בביטחון המדינה, או מידע שפרסומו עלול לפגוע באדם מסוים, כגון פגיעה בשמו הטוב או סיכון חייו.
צווי חדלות פרעון: הוראה לעיקול רכושו של חייב, הוראה להקפאת הליכים, צו כינוס נכסים, ועוד.
צו חיפוש: היתר לערוך חיפוש בשטח פרטי, כגון ביתו של אדם או בית העסק שלו.
צווים לעניין יציאה מהארץ: צו איסור יציאה, השולל מתושב מדינה את הזכות לצאת את גבולותיה.
ואם השלילה זמנית הוא מכונה עיכוב יציאה.
צו ירושה וצו קיום צוואה: צוים בעניין עזבונו של אדם שנפטר.
צו מניעה: צו האוסר עריכתה של פעולה מסוימת, כגון צו האוסר הריסתו של בית עד להשלמת הדיון בהחלטה להורסו (נקרא לעיתים גם "צו לא תעשה").
צו מעצר: הוראה למשטרה לעצור אדם מסוים.
צו עיון מחדש: צו המורה להביא לפני בית המשפט תיק שנדון בבית משפט אחר, בדרך כלל בערכאה נמוכה יותר.
צו עשה: צו המורה לאדם לעשות פעולה מסוימת, כגון צו המורה למעסיק להחזיר מפוטר לעבודתו.
צו שמירת מרחק: הוראה לאדם לשמור על מרחק מזערי מסוים ממקום או מאדם אחר.
מבחינת משך תוקפם הצווים הם מסוגים אחדים:
צו ארעי: צו הניתן במקרה דחוף, הדורש התערבות מידית, במעמד צד אחד, ותוקפו לזמן קצר, עד לדיון במעמד שני הצדדים.
צו ארעי ניתן לעיתים גם במעמד שני הצדדים, במהלך דיון בתובענה עיקרית, וגם הוא מוגבל בזמן.
צו לשעה או צו זמני: מטרתו לשמר את המצב כפי שהוא, לשם מניעת נזק בלתי הפיך, עד לקבלת החלטה בתובענה העיקרית.
בהתאם לכך, צו זמני הוא בדרך כלל צו לא תעשה, אך ייתכן גם צו זמני שהוא צו עשה.
צו לתמיד: צו שניתן לאחר קביעה סופית של זכויות הצדדים בסכסוך.
צו צבאי הוא צו אלוף הניתן על ידי מפקד צבאי.
צו מלכותי או צו אימפריאלי הוא מונח המתאר צו שהוצא על ידי מלך, קיסר או כל תואר של מנהיג.
לצו מלכותי יש כוח בלתי מוגבל כיוון שהוא לא מוגבל על ידי חוק או חוקה, בניגוד למשטרים דמוקרטיים.
במשטרים נשיאותיים הנשיא מוציא לפועל החלטות שלו באמצעות צו נשיאותי.
על הצו הנשיאותי לא להפר סעיפים בחוקה או בחוקים אחרים.
צו נשיאותי עובר לרוב בלא צורך באישור של גוף כלשהו פרט לצווים יוצאי דופן/צווים לא נורמטיביים: ברוסיה לדוגמה, שבה משטר נשיאותי, הנשיא יכול להוציא צו המכריז על ממשל צבאי בשעת חירום אך צו מסוג זה צריך לזכות באישור של הבית העליון של הפרלמנט הרוסי, מועצת הפדרציה.
הצו הנשיאותי עצמו הוא בעצם דף שכותרתו צו נשיאותי ומספר סידורי, והנושא שבו עוסק.
בצו מפורטת ההחלטה/הוראה ובסיומו חתימה של הנשיא המוציא את הצו.
צהלולים הם קולות גבוהים ומסולסלים המופקים בעזרת נענוע מהיר של הלשון לשם הבעת שמחה.
הצהלולים נהוגים בעיקר בקרב נשים מעדות המזרח, בשמחות ובאירועים מיוחדים, ובקרב נשים ערביות גם כן לאות שמחה ושמחות.
במהלך ביצוע הצהלולים נוהגות בדרך כלל הנשים להניח את האצבע המורה בצמוד לשפה העליונה כאשר חלק מהאצבעות האחרות מונפות כלפי מעלה ובכך מגדילות את מידת ההחצנה של שמחתן.
הצהלולים מבוצעים בדרך כלל בתדירות גבוהה יותר ועל ידי מספר נשים באופן לא מתואם ברגעי השיא של האירוע (כגון מיד לאחר שבירת הכוס בחתונה).
חיים אוליאל, זמר ומוזיקאי משדרות, הגה את המילה "צהלולים".
הצעתו של אוליאל הוגשה לאקדמיה ללשון העברית והתקבלה.
בסלנג, המילה המתארת צהלולים היא האונומטופיאה "קוּלוּלוּ".
כאשר האקדמיה ללשון העברית בחרה במילה "צהלולים" בשנת 2000, היא התבססה על אונומטופיאה זו, אותה צירפה כהלחם למילה "צהלה".
לדברי אוליאל, "מדובר באלמנט חשוב ומרכזי בשמחות ובפולקלור המזרחי ולא הייתה לזה מילה בעברית.
'צהלולים' היא מלשון צהלה וגם מזכירה בצליל את 'קולולו'".
אוליאל מוסיף: "זה כבוד גדול שהאקדמיה אימצה מילה שהמצאתי.
כתבתי שירים רבים, אבל מילה נשארת לדורות".
הנוסע האירי ריצ'רד רוברט מאדן ביקר בשנת 1827 בירושלים והוזמן על ידי יוסף אמזלג, העשיר ביהודי העיר, לחתונה יהודית, בה נשמעו ככל הנראה צהלולים: "בחצר מצאנו בנות-ישראל נאות במספר רב, שהיו צווחות כפי שנוהגים המצרים בלילות שימורים ובחתונות".
זיהויָם של הצהלולים עם עדות המזרח בישראל הפך אותם לסממן תרבותי.
לעיתים הם נתפסים כמנהג פרימיטיבי שמזרחים ילידי הארץ משתדלים להמעיט בו, כפי שעולה מדבריו של עמיר פרץ: "אמא שלי אמרה לנו שהיא חייבת לעשות 'זרארט'.
'זרארט' זה מה שקיבל בעברית את השם צהלולו-לו-לו.
אמרנו לה: 'אמא, מה, השתגעת?' היא אמרה: 'אתם לא רוצים?
אמרה: 'אני רוצה עשרה סלסולים'.
איך עשר?' הגענו בסוף להסכמה על חמש.
ברית המילה החלה, ואמו של פרץ החלה בצהלולים שלה.
פרץ אמר על כך: "אני זוכר שפתאום תפסתי את כל הגיחוך והעקמומיות שבעניין...
שתעשה מאה צהלולים, מה קרה?
אם הקיבוצניקים רוצים לשיר 'אנו באנו ארצה', שישירו כמה שהם רוצים.
ואם היא רוצה לבטא את השמחה שלה בדרך אחרת, צריך לתת לה לבטא את זה".
בפרק השני בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רמזור", הסבתא הטריפוליטאית של טלי רוצה להשמיע צהלולים בחתונה של אמיר וטלי, בעוד אמיר, שמוצאו אשכנזי, רואה במנהג זה מנהג ערבי ופרימיטיבי ומתנגד לו.
צו אנטון פּילר הוא הכינוי שניתן לצו של בית משפט בהליך אזרחי המאפשר לתובע לשים יד על מוצגים וראיות שנמצאים אצל הנתבע, אם קיים חשש שהוא יעלימם במהלך המשפט.
הצו זהה ביסודו לצו חיפוש המקביל לו בהליך הפלילי, הוא מעוגן בחוק ובפסיקה, ומאחר שמדובר בצו פולשני הפוגע בזכות הפרט, נעשה בו שימוש רק בנסיבות חריגות.
מקורו של הצו בפסיקה של בית המשפט העליון לערעורים בבריטניה בתיק של חברה בשם אנטון פילר.
בהליך אזרחי נוצר מצב בו ידוע בוודאות לאחד הצדדים כי הצד השני מחזיק ברשותו ראיות ומוצגים אשר יכולים להועיל לבירור המשפט, והוא חושש כי הם יושמדו או יוסתרו, ועל ידי כך תיפגע זכותו לבירור האמת באופן שישפיע גם על תוצאות המשפט.
כדי למנוע מצב כזה, הוא מבקש להוציא צו לתפיסת המוצגים והראיות.
על פי רוב, הפניה לשופט נעשית במעמד צד אחד, בלי שהצד השני יודע על עצם הדיון בבקשה.
הדרך להוצאת הצו יכולה להיות בשני מסלולים נפרדים, והראשון מהשניים מזוהה יותר עם צו אנטון פילר.
על פי תקנות סדר הדין האזרחי.
על פי האמור בתקנות אלה, ממנה השופט אדם שיחפש, יצלם, יעתיק או יתפוס את המוצגים והראיות.
על פי סעיף זה, ביצוע הפעולה אינו בכוח, אך הצו מורה לאדם אשר אצלו נערך החיפוש, לא להתנגד לו, ואם יתנגד הוא עלול להיות מואשם בבזיון בית המשפט.
סירוב כזה גם עלול להשפיע על פסק הדין.
הממונה מטעם בית המשפט על התפיסה, לא יהיה אדם הקשור למי שמבקש את הצו.
השימוש בצו זה יכול להעשות בכל תחומי המשפט האזרחי, כולל גם בדיני משפחה
על פי חוק עוולות מסחריות.
זהו מסלול נוסף, נרחב ונוקשה יותר, והוא מוגבל רק לאותן עוולות הנכללות בחוק.
במסלול זה השופט ממנה כונס אשר פועל בכוח, אף בליווי משטרה, כדי לתפוס את הנכסים שגרמו לעוולה, ובכללם המוצגים והראיות.
תפיסת הראיות והמוצגים מהווה חלק פעולות שונות בתהליך של מינוי כונס נכסים, והכונס יכול להיות גם נציגו של הצד המבקש את הצו.
השימוש בצו התפיסה נחשב חריג, משום שהוא הליך חודרני הפוגע בזכויות הפרט - זה אשר אצלו מתקיים החיפוש, וכן מדובר בצו אשר ניתן במעמד צד אחד מבלי שהצד הנפגע יכול לומר את דברו ולהתגונן מפניו.
על כן מי שמבקש להוציאו, חייב לשכנע את בית המשפט בשני מישורים:
שהצד השני אכן פועל או עלול לפעול להעלמת הראיות.
עליו להמציא הוכחות המצביעות בוודאות על כך, ולא להסתפק בידיעה סתמית וכוללנית או על השערות.
שההעלמה תכביד באופן ממשי על קיום ההליך המשפטי, ובכך תמנע את בירור האמת.
בנוסף לכך נלקחים בחשבון שיקולים נוספים, כמו למשל האפשרות שאחד הצדדים מנסה "לדוג ראיות" באמצעות הצו, ולמצוא מסמכים באקראי.
כמו כן נשקלת מידת הנזק שעלול הצו לגרום.
כך למשל, כאשר מנהלים את הדיון האזרחי שני גופים המתחרים זה בזה, ותפיסת מוצגים עלולה לחשוף סודות מסחריים.
כאשר עלול להיגרם נזק, יכול בית המשפט לקבוע כי תופס הנכסים יפקיד ערבויות מתאימות לשיפוי נזקים במקרה ויתברר כי לא היה מקום להוציא את הצו.
הצו ניתן רק בנסיבות קיצוניות, ולאחר שמוצו כל האפשרויות האחרות להשגת הראיות, כמו למשל: בקשה לגילוי ולעיון במסמכים.
מקורו של צו אנטון פילר הוא בדין האנגלי ב-1976. חברה גרמנית בשם אנטון פילר גילתה כי נציגה שלה בבריטניה הפרה את ההסכם ביניהם, משתמשת בסודות מסחריים שהעבירה לה, ומוכרת אותם לחברות מתחרות.
אנטון פילר ביקשה מבית משפט במעמד צד אחד שיינתן צו שיאפשר לה, עם בא-כוחה, לבדוק את חצרי הנתבע ולתפוס חומר רלוונטי להפרה הנטענת.
שופט בית המשפט העליון לערעורים, לורד דנינג, נעתר לבקשה.
הוא נמנע מלהתיר למבקש או לבא כוחו להיכנס בכוח לחצרים, אך עם זאת קבע שסירוב על ידי הנתבע ישמש בסיס לבקשה לביזיון בית משפט.
לורד דנינג קבע כי צו כזה יוענק בנסיבות חריגות ביותר.
והוציא צו המתיר לה להיכנס לחצר הנתבעת, אליו הגיעה.
הלכה זו של השופט דנינג – שהוא קרא לה ההמצאה הגדולה ביותר של המאה ה-20 – עוררה ביקורת בהיותה פוגעת בזכויות הפרט, אך היא אומצה במהירות על ידי מערכת המשפט האנגלית, ובשנים הראשונות לקיומו הוצאו בבריטניה 500 צווים כאלה בשנה.
לאחר שהובא העניין לבית הדין האירופאי לזכויות אדם אשר סייג את מתן הצו, הצטמצם השימוש בהליך ובתחילת שנות ה-90 כבר ניתנו רק 50 צווים כאלה.
מדינות אחרות אימצו את "צו אנטון פילר", ונוצר מצב בו הצו הורחב באופן יצירתי.
כך למשל בקנדה הוצאו "צווים מתגלגלים" בהם מקבל הצו הוא פלוני אלמוני ללא שם, וזאת כדי לאפשר לתפוס מפרי זכויות שאינם ידועים בשמם ומשתמשים בזיוף בדוכנים בשוק או במקומות פתוחים.
בניו זילנד ניתנו מעין "צווים ייצוגיים" בהם נתבעה קבוצה מצומצמת אשר חבריה אינם מזוהים.
בישראל התקבל הצו בהסתייגויות וביקורת, עד שהעניין הוסדר על ידי המחוקק בחוק ראשי ובחקיקת משנה, כאמור.
צו אלוף הוא כינוי לצו צבאי הניתן על ידי אלוף הפיקוד המרחבי.
צו אלוף ניתן על ידי מפקד אזור בישראל על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, ועל ידי מפקד כוחות צה"ל באזור הנתון בתפיסה לוחמתית מתוקף סמכותו כגורם העומד בראש המערכת השלטונית באזור לפי כללי המשפט הבינלאומי ("תחיקת ביטחון").
בישראל נהוג להעניק את סמכויות מפקד אזור למפקד הפיקוד המרחבי הרלוונטי, והחל מ־1981 גם סמכויות החקיקה באזורי יהודה ושומרון וחבל עזה הופקדו בידי אלוף הפיקוד (פיקוד המרכז ביהודה ושומרון ופיקוד הדרום ברצועת עזה).
קודם לכן היו מסורות סמכויות החקיקה בידי מפקד אזור הכפוף לאלוף הפיקוד בדרגת תת-אלוף (ביהודה ושומרון ורצועת עזה) או אלוף-משנה (במרחב צפון סיני ועד להנהגת דרגת תת-אלוף ב־1968).
על-פי תקנות ההגנה רשאי הרמטכ"ל (במקור: קצין מפקד כללי, תוקן בפקודת סדרי השלטון והמשפט) בהסכמת שר הביטחון, למנות מפקד צבאי בכל שטח ומקום.
לרמטכ"ל גם הסמכות להשתמש בכל הכוחות המסורים למפקד צבאי או למושל המחוז בכל שטח ישראל.
התקנות מסדירות את סמכותו של המפקד הצבאי או שר הביטחון להוציא צו המגביל את תנועתו של אדם בשטחים מסוימים או למנוע ממנו לצאת מאזורים מסוימים.
בדרך כלל הצו ניתן על ידי אלוף פיקוד.
מטרת הצו, לפי לשון התקנות, היא הבטחת שלומו של הציבור, הגנתה של ישראל, קיומו של הסדר הציבורי או דיכוי של התקוממות, מרד או מהומה.
הגבלת תנועתם של אנשים וסגירת אזור.
איסור החזקה של חפצים מסוימים.
הגבלת עיסוק או העברת מידע בין אנשים.
באזור הנתון תחת תפיסה לוחמתית וממשל צבאי משמש מפקד האזור כבעל הסמכות העליונה בשטח, והוא מוסמך לחוקק חוקים ולהוציא צווים.
הממשלים הצבאיים שהוקמו על ידי צה"ל ביססו את הקמתם במנשר, המשמש כמעין מסגרת חקיקתית עליונה, ועל סמך הקבוע בה הוציאו צווים.
לפרקים צווים אלו נסמכים על המסגרת החקיקתית שקדמה להקמת הממשל הצבאי, כאשר הם משנים בה מעט או הרבה, ולפרקים הם יוצרים חקיקה חדשה לחלוטין.
סמכות החקיקה של המפקד כפופה לכללי המשפט הבינלאומי, וכן, על פי פסיקת בג"ץ, לאור מעמדו של המפקד כקצין בצה"ל, "צווי האלוף" חייבים לעלות בקנה אחד עם נורמות המשפט המנהלי הישראלי.
"צווי האלוף" באזור יהודה ושומרון, לצד דברי "תחיקת ביטחון" נוספים, מתפרסמים בקובץ המנשרים, הצווים והמינויים (קמצ"ם).
באמצעות "צווי האלוף" מוחלים בפועל חלק מחוקי מדינת ישראל על אזרחי ישראל המתגוררים באזור הנתון תחת תפיסה לוחמתית.
הדבר נעשה על ידי הוצאת צו אלוף המעתיק סעיפים בחוק הישראלי.
במרץ 2005, במסגרת ההתנתקות, הוצא צו אלוף פיקוד דרום האוסר העתקת מגורים לרצועת עזה.
ב-13 ביולי 2005 נכנס לתוקפו צו אלוף המטיל סגר על גוש קטיף ומונע אליו כניסה של אזרחים ישראליים שאינם תושביו הקבועים.
ב-30 באפריל 2007, בית משפט השלום בירושלים הרשיע את מרדכי ואנונו ב-15 הפרות צו אלוף פיקוד המרכז.
ב-9 בספטמבר 2013, הוצא צו אלוף בדבר עבודת נשים ביהודה ושומרון, על מנת להשוות זכויות הנשים הישראליות שם לזכויות הקיימות במדינת ישראל.
ברמת הגולן, בה קיים מחסור בשטחי אימונים לצבא, רשאי אלוף פיקוד הצפון, בתנאים מסוימים, להפוך זמנית שטחי מרעה לשטחי אש עבור אימונים ותרגילים.
צהלון היא שכונה מעורבת ליהודים וערבים ביפו, מערבית לשדרות ירושלים.
השכונה נקראת על שם בית חולים הממוקם בפינתה הצפון-מזרחית, הנקרא על שם הרופא היהודי-איטלקי בן המאה ה-17 יעקב צהלון.
השכונה בנויה משני רחובות אורך, צהלון הרופא וציהתל"י (ראשי תיבות של שירו של יהודה הלוי: ציון הלא תשאלי (לשלום אסירייך)) וביניהם רחובות רוחב הקרויים על שמות רבנים.
בתי השכונה נמוכים ובניהם גינות.
לאחר שנבנתה בשנות ה-50 ראש הממשלה דוד בן-גוריון רצה להרוס את השכונה ולבנות מחדש בניינים רבי קומות על מנת שיאכלסו יותר אנשים בשטח מצומצם זה.
בשכונה קיימים שני בתי כנסת תימניים ואחד ספרדי.
השכונה שומרת על אופייה היהודי, אך בשנים האחרונות עולה מספר תושביה הערבים.
בשכונה מצוי בית הספר תיכון "עירוני ז'".
שהיה ידוע בעבר כ" קריית חינוך יפו".
עקב מבנה הרחובות ומחסור בתשתיות, אין מעבר של תחבורה ציבורית בשכונה, אך קווי אוטובוס רבים עוצרים ברחובות המקיפים את השכונה כגון: ד"ר ארליך ושבטי ישראל.
הסופר אלון חילו שנולד בשנת 1972 ב"בית החולים צהלון" כתב את ספרו אחוזת דג'אני.
בית החולים צהלון (דג'אני) (כיום המרכז הגריאטרי "צהלון") שנמצא בשדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך ביפו ותוחם את שכונת צהלון ממערב הוא מתחם היסטורי שהיה שייך לפני קום המדינה לאחת המשפחות העשירות של ערביי יפו.
רוב שטח השכונה היה שייך לפואד איסמעיל דג'אני, בן לאחת המשפחות החשובות בה.
דג'אני, שהיה רופא, פתח ב-1933 את בית החולים במבנה לבן הבנוי בסגנון הבינלאומי, שניצב בתוך פרדס.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל יצחק רפופורט.
הסגנון הבינלאומי שהיה אז הבטחה אוטופיסטית לחיים חדשים תחת הקירות המגוננים של הקדמה האירופאית נראה לפואד דג'אני צורך הולם לגילום הערכים ההומניסטיים של בית חולים הראשון ביפו.
רפפורט ששלט בשפות רבות, ידע גם ערבית וככל הנראה השתלב טוב באוכלוסייה של תל אביב ושל יפו בשלהי שנות ה-30.
היה זה בית החולים הפרטי הראשון ביפו, הוא היה מצויד בציוד מודרני והכיל 50 מיטות, מחלקת יולדות, מחלקת עיניים ומחלקה כירורגית.
ד"ר דג'אני נקבר ב-1940 בפינתה הדרומית של גינת בית החולים והוילה שלו ושל משפחתו ניצבת בפינה הצפון-מערבית של המתחם ומשמשת כיום ביתו של הרכב המוזיקה "אנסמבל מזרח מערב".
בשנת 1948 ברחו אלמנתו של דג'אני, סלמה, ומשפחתה מן הארץ ללונדון, ללא יכולת לשוב.
בית החולים נפתח מחדש תחת השם "צהלון" והיה גם בית יולדות, בית חולים כללי ליפו ובית חולים לילדים .
ב-1980 הפך לבית חולים סיעודי-גריאטרי בלבד.
צָהֳרַיִם (בכתיב מלא צוהריים, נהגה כ"צוֹהוֹרַיִים", או כ"צָהוֹרַיִם" לפי ההגייה הספרדית) הוא פרק זמן המציין את אמצע היום.
הוא בא אחרי הבוקר ולפני הערב.
הזמנים שביניהם נקראים לעיתים "לפני צהריים" ו"אחרי צהריים".
הצהריים מוגדרים כזמן שבו השמש נמצאת בנקודה הגבוהה ביותר בשמיים.
במקומות שונים בעולם נהוג לכנות בכינוי "צהריים" גם פרקי זמן שונים סביב שעה זו.
בישראל, שעת הצהריים לפי שעון חורף היא בערך 11:40 (12:40 בשעון קיץ).
השעות שלאחר שעות הצהריים נקראות אחר הצהריים.
הצהריים נחשבים לאמצע היום, ורוב האנשים נמצאים בשעה זו בשיא פעילותם.
עם זאת, אנשים רבים נוהגים לנוח בשעות האלו.
בצהריים נוהגים לאכול ארוחת צהריים ויש שגם ישנים שנת צהריים (מכונה בסלנג 'שְנַ"צ').
קיימת מסגרת חינוך הנקראת "צהרון" ובה מטפלים בילדים משעת הסיום בגני ילדים ובתי ספר עד לשובם של ההורים לביתם.
בצהריים נוהגים היהודים להתפלל תפילת מנחה.
התפילה רמוזה בחומש בראשית, בפסוק: "ויצא יצחק לשוח בשדה לפנות ערב" המרמז על תפילת מנחה, וכן בתהילים בפסוק "עֶרֶב וָבֹקֶר וְצָהֳרַיִם אָשִׂיחָה וְאֶהֱמֶה וַיִּשְׁמַע קוֹלִי", המרמז על שלוש התפילות שחרית בבוקר, מנחה בצהריים וערבית בערב.
זמן תחילת תפילת מנחה הוא ממחצית השעה אחרי חצות היום, והיא נקראת במקורות צהריים.
שירו של אברהם חלפי, "צער לך", מתחיל בשורות הבאות:
בכך, חלפי השתמש במילה "צעריים" כמעיין הומופון למילה "צהריים".
(זהו לא הומופון אמיתי, כיוון שאת "צהריים" יש לבטא, כאמור, כ"צוֹהוֹרַיִים").
בישראל, צַהֲרוֹן הוא מסגרת מיוחדת לילדים המופעלת בשעות הצָהֳרָיִם, שמטרתה העיקרית להשגיח על ילדים כדי להקל על הורים העובדים בשעה זו, כשהילדים כבר סיימו את יום הלימודים.
צהרונים רבים פעילים גם בזמן החופשות של מערכת החינוך כקייטנה משך כל יום העבודה.
קיומם של צהרונים בישראל נובע מאי מימושו של יום לימודים ארוך ברוב מוסדות חינוך החובה, ומאי תיאום בין חופשות מערכת החינוך להקצבת ימי החופשה לעובדים בשוק העבודה בישראל.
אוכלוסיית היעד של הצהרונים הם ילדים בגילאי גן (אשר אינם שוהים במעון יום בו מתקיים יום לימודים ארוך) וילדי הכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי אשר הם צעירים מכדי לחזור מבית הספר ללא השגחה ולשהות בבית ללא השגחת מבוגר.
חלק מהצהרונים מתקיימים בתוך מבני גני ילדים ובתי ספר.
אחרים מתקיימים במוסדות ציבור כגון מתנ"סים ובמבנים פרטיים, לרבות דירות מגורים.
ישנם צהרונים הדואגים להבאת הילד ממקום הלימודים לצהרון.
הצהרונים נותנים לילדים ארוחת צהריים חמה ולעיתים ארוחות נוספות (ארוחת ארבע, ארוחת בוקר בימי הפעלה ארוכים).
הצהרונים מספקים לילדים זמן מנוחה משולב לרוב בפעילויות שונות, בין השאר חוגים, משחקים, יצירה, פעילויות ספורט, צפייה בתוכניות טלוויזיה/סרטים והכנת שיעורי בית.
בחלק מהערים ובפרט בעיירות פיתוח בישראל מסבסד משרד התעשייה והמסחר את הצהרונים עבור ילדים ששני הוריהם עובדים במשרה מלאה, כדי לעודד את המשך העבודה עד שעה מאוחרת יותר.
בשנת 2010, ביוזמת המועצה לשלום הילד, הוגשה הצעת חוק לחייב פיקוח על כל צהרון המונה מעל עשרה תלמידים.
החל משנת הלימודים תשע"ח (כלומר החל מספטמבר 2017) מוסדרת איכות המזון בצהרונים באמצעות חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים, והפעלת צהרונים ציבוריים (כאלה הפועלים בשטח מוסד חינוך מתוקצב או מופעלים על ידי רשות מקומית או חברה ממשלתית בשטח מרכז קהילתי) מוסדרת באמצעות חוק לפיקוח על הפעלת צהרונים, התשע"ז-2017.
צוּ"ל, או צוּלניק או צוּלער (בלשון נקבה: צוּ"לית וצוּ"לניקית) הוא שם תואר סטריאוטיפי בסלנג הדתי והחרדי לדמות המאופיינת בצדיקות יתר ופעמים רבות אף צדקנות, לפעמים בקונוטציה שלילית.
הכינוי מורכב מראשי התיבות של הביטוי צדיק ורע לו.
הצו"ל האופייני נתפס כמי שמציית לכללים, שאינו משקיע בלבושו, ומחמיר בהלכות מעבר למה שנדרש ממנו ב"דרגתו הרוחנית".
הצו"ל יהיה טיפוס רציני, מתנזר ממנעמי העולם הזה עד כמה שניתן, וייתפס לרוב עוסק בפעולה דתית כמו לימוד או תפילה.
הצו"ליות האופייניות נתפסות ככאלה הלבושות בצניעות מוקפדת, ולרוב הן יימנעו בצורה מכוונת מלבוש העלול להיתפס כ"מודרני".
הן אף יעסקו רבות בפעולה דתית כמו קריאת ספרי מוסר, אמירת תהילים או התנדבות בארגון חסד.
המילה אינה משמשת דווקא כאפיון שלילי אלא גם כפרמטר המתאר את רמת ה"צדיקות" של האדם המדובר.
בסדרה שבאבניקים של חברת HOT השחקן אורי לייזרוביץ' שמגלם את דמותו של גדליה משחק את דמות הצו"ל בישיבה, הסדרה הכניסה את המונח לשיח הישראלי.
צהר לשבת היה עלון שבת שבועי שיצא לאור על ידי ארגון רבני צהר.
עורך העלון הוא העיתונאי איתמר מור.
העלון יצא לאור בין השנים 2006–2014. בחודשים האחרונים נקרא העלון השבת.
העלון חולק בבתי כנסת של הציבור הדתי-לאומי, החל משנת 2006. בדף השער היה דבר תורה מאת אחד מרבני הארגון.
מדורים נוספים היו "צוהר לפולמוס" ובו שתי עמדות שונות ביחס לנושא כלשהו; "קשר משפחתי", מאת יועץ הנישואין ד"ר דניאל גוטליב; "צלו"ל - צהר לכשרות לאומית" מאת הרב משה ביגל; "בגובה העיניים" לנוער מאת הרב אליהו שיינפלד; מדור בלתי קבוע בשם "צהר לחקיקה", שעסק בחקיקה יהודית וחברתית.
העלון כלל גם מאמרים בנושא שבועי.
צו 9 הוא פקודת גיוס מיידי של חיילי המילואים לצה"ל.
הוראותיו מעוגנות בסעיף 9 לחוק שירות המילואים, ומכאן שמו.
הסמכות להוציא צו 9 הוסדרה לראשונה עם חקיקתו של חוק שירות המילואים מ-2008. החוק קובע הוראות לעניין תקופת השירות המרבית בשירות המילואים, וכן הוראות המגבילות את הקריאה לתעסוקה מבצעית.
חריג להוראות אלה הוא צו 8, שמאפשר קריאה מיידית לשירות מילואים בנסיבות חירום, ללא הגבלת זמן.
בצד זאת, נדרש מענה גם למצב הביניים, שבו לא מתקיימות נסיבות חירום, אך עקב צרכים ביטחוניים דחופים, פגיעה חמורה בשלום הציבור, הנפש או הרכוש או חשש לפגיעה כזאת, יש צורך בתגבור של כוחות הצבא בחיילי מילואים.
לשם כך נחקק סעיף 9, המקנה את הסמכות לקריאה לשירות המילואים בנסיבות אלה.
בניגוד לצו 8, שתוקפו אינו מוגבל בזמן, תוקפו של צו 9 מוגבל ל-25 ימים.
ככלל, הסמכות להורות על הוצאת צווי 9 נתונה לממשלה, לפי המלצת שר הביטחון.
על השר להביא את הצווים לאישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בתוך 48 שעות, ואם זו לא אישרה אותם, תוקפם יפקע בתוך שבוע.
בנסיבות חירום, רשאי שר הביטחון להוציא את הצווים אף ללא אישור הממשלה, אלא בהסכמת ראש הממשלה בלבד.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בצווי 9 הייתה בספטמבר 2011, לאחר מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011), כשהגבירו משמעותית את כמות החיילים לאורך גבול ישראל–מצרים.
במהלך מגפת הקורונה נעשה שימוש בצווי 9 לטובת גיוס כוחות מילואים לסיוע בהתמודדות נגד המגפה.
באוגוסט 2022 גויסו חיילי מילואים בצו 9 במהלך מבצע עלות השחר.
צהוב מהיר AB הוא צבע מאכל השייך למשפחת צבעי האזו.
באירופה הוא מסומן על ידי מספר E כ-E105. הוא נאסר לשימוש באירופה וארצות הברית, לאחר שבדיקות טוקסיקולוגיה הראו כי הוא מזיק לבריאות.
צהוב סנסט FCF נקרא גם צהוב כתום S, הוא פיגמנט צביעה כתום מסוג אזו המופק מנפט.
כאשר נעשה בו שימוש במזון בארצות הברית הוא נקרא צהוב 6, באירופה הוא מסומן באמצעות מספר E כ-E110.
צהוב סנסט מוצא את דרכו למגוון רחב של מוצרים בתעשיות המזון, הקוסמטיקה והתרופות.
בעולם המזון, הוא מעניק גוון מפתה לסוכריות צבעוניות, מוסיף צבע לקינוחים מתוקים ואף לחטיפים.
הצבע הזה אינו מוגבל רק למתוקים - הוא מעשיר גם את מראם של מרקים חמים ומוסיף גוון זהוב לפירות משומרים ולריבות ביתיות.
אפילו בעולם המשקאות, צהוב סנסט משחק תפקיד חשוב, כשהוא תורם לצבע האייקוני של משקאות כמו פנטה על גווניה השונים.
לרוב נעשה שימוש בצהוב סנסט ביחד עם אמרנת (E123), על מנת לייצר צבע חום בשוקולדים וקרמל.
הצריכה היומית המקובלת היא 4 מיליגרם לכל ק"ג משקל גוף, על פי הנחיות האיחוד האירופי וארגון הבריאות העולמי.
צהוב סנסט היה אסור או מוגבל לשימוש כתוסף מזון בנורווגיה, פינלנד ושוודיה.
בשנת 2008 קראו רשויות הבריאות בבריטניה ליצרנים להפסיק להשתמש באופן וולונטרי ב-6 צבעי מאכל: טרטרזין, אזורובין, Ponceau 4R, קווינולין צהוב, צהוב סנסט ואדום אלורה AC.
תקנות האיחוד האירופי שנכנסו לתוקף בשנת 2010 מחייבות יצרני מזון לציין על האריזה של מזון המכיל אחד או יותר מ-6 צבעי המאכל הנ"ל הצהרה האומרת: "עלול ליצור השפעה שלילית על פעילות וקשב אצל ילדים".
צהוב סנסט הידוע בארצות הברית כצהוב 6, מאושר לשימוש כצבע ל: מאכל, תרופות וקוסמיטקה.
מאז שנות ה-70 ישנה דאגה ציבורית כי צבעי מאכל חשודים בגרימת התנהגות הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות בקרב ילדים.
דאגה זו הובילה את רשויות המזון בארצות הברית ובמדינות נוספות לבחון מחקרים בנושא.
בריטניה ביצעה מחקר לבחינת השפעת 6 צבעי המאכל שהוזכרו וכן סודיום בנזואט (חומר משמר), על ילדים שצורכים אותם באמצעות משקאות, המחקר פורסם ב-2007. המחקר מצא "קשר אפשרי בין צריכת צבעי מאכל וסודיום בנזואט להיפראקטיביות" בקרב ילדים.
ועדת הייעוץ שבחנה את המחקר קבעה כי עקב מגבלותיו לא ניתן להשליכו על האוכלוסייה הכללית, וכי נדרש מחקר נוסף.
האיחוד האירופי סימון מוצרים המכילים את החומרים שנבדקו, כזהירות מונעת.
בריטניה קראה ליצרי מזון להפסיק להשתמש בחומרים אלה באופן וולונטרי.
בשנת 2009 בחנה הרשות האירופאית לבטיחות במזון את הנתונים והמידע וקבעה ש"הראיות המדעיות הקיימות לא מצביעות על קשר בין צריכת צבעי מאכל לשינוי התנהגות".
מנהל התרופות והמזון האמריקאי לא הוציא הנחיות חדשות לציבור בעקבות המחקר באירופה.
צהוב 2G הוא צבע מאכל.
באירופה הוא מסומן במספר E כ-E107. התרכובת צהובה לחלוטין ובעלת מראה של אבקה צהובה.
החומר ידוע כגורם לתגובות אלרגיות במיוחד לילדים הסובלים מאסתמה.
השימוש בתוסף מזון זה נאסר באוסטריה, יפן, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וארצות הברית וקיימת המלצה לאסור אותו לחלוטין בכל אירופה.
צו 8 הוא שמו של רומן גרפי ישראלי, מאת גלעד סליקטר.
הספר משקף את נקודת מבטו של גלעד כשגויס בצו 8 לשרת במילואים בזמן מבצע עמוד ענן.
בספר נותן סליקטר אלטרנטיבה לדמות ה"מצ'ואיסטית" שמזוהה עם שירות צבאי, ומראה את הגבר המגויס באופן הכי אישי ופגיע שלו.
הספר ראה אור בצרפת לראשונה, שם זכה להצלחה רבה, ולאחר מכן תורגם לעברית ופורסם בישראל על ידי הוצאת ספרית פועלים.
הספר הוא אוטוביוגרפיה של סליקטר, על קריאתו לשירות מילואים בזמן מבצע עמוד ענן.
הוא מצוות לאבי, נהג אוטובוס, ותפקידם של השניים הוא לחלק צווי 8 לאנשים.
במקביל, המרכז שבו מתאספים אנשי המילואים, וביניהם סליקטר, הוא גן ילדים, שם נתקל סליקטר במקרה בציור מוכר.
הוא מגלה כי הציור שייך לבנו של אדם ששירת איתו בסדיר, כשהיה ש"ג.
הציור גורם לו לפלאשבקים לעבר, והוא יוצא לחפש את אותו בחור.
העלילה מתמקדת במקרים אמיתיים שקרו לסליקטר בעת שירות המילואים שלו.
העלילה יוצאת דופן ומשמעותית כל כך מכיוון שהיא מציגה את החייל המשרת במילואים כאדם פגיע ואנושי שמגויס בניגוד לרצונו להיות חלק מהמלחמה, בניגוד לדמות שאותה קהל הקוראים רגיל לדמיין כשמדובר על שירות בצבא.
במקום דמות של גבר שרירי, מצ'ואיסטי שמגן בגאווה על מדינתו הספר מציג את האדם הרגיל, האנושי, שבעל כורחו נאלץ להשתתף במלחמה שנכפתה עליו.
הספר הוכן בתחילה כפרויקט הגמר של סליקטר במחלקה לתקשורת חזותית בשנקר, בה למד באותה העת.
כשסיים לכתוב את הספר קיווה סליקטר לפרסם את הספר ולמכור אותו.
לשם כך הזדקק למימון נוסף, ופנה לכמה גורמים כדי שיתמכו בו בפרסום הספר.
לבסוף קיבל את המימון הנחוץ ממועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
סליקטר החל לפרסם את הקומיקס שלו בפליקר, ומוציא לאור צרפתי התעניין בקומיקס.
זה שלח אל סליקטר בקשה לפרסם את הקומיקס בצרפת (הצעה שקיבל במהירות) וסליקטר מיהר להרחיב את הספר.
הספר מבוסס כמעט לגמרי על חוויות אישיות של סליקטר.
בריאיון למגזין האינטרנטי "פורטפוליו" אמר כי "כמעט הכל קרה בדרך זו או אחרת.
חלק מהעבודה היה לחבר הכל לנרטיב הגיוני, סוג של פאזל.
לדוגמה, אמא שלי לקחה אותי למילואים והיה ויכוח, אבל בספר לקחתי את זה למקום אחר שמשרת את העלילה".
לאחר כמה חודשים של עבודה, הספר פורסם בצרפת.
שם הוא קיבל ביקורות חיוביות מאוד, והיה להצלחה.
אחת הבעיות שנתקלו בה בזמן שרצו להוציא את הספר בצרפת הייתה תרגום השם לצרפתית, שכן באף שפה אין את הצירוף "צו 8", שבישראל מזוהה עם גיוס מילואים.
לבסוף הוחלט לפרסם את הקומיקס בשם "Trav 8", תרגום מילולי לצירוף העברי.
סליקטר העיד באותו הראיון כי "בהתחלה זה הרגיש לי לא נוח רק לכתוב Tsav 8, וחשבתי לשנות את השם, אבל לאט לאט הבנתי שיש לזה כח, שזו מילה כמעט חייזרית".
בשנת 2014 פורסם בצרפת, ולאחר ההצלחה שם, התעניינו גם הוצאות הספרים בארץ בתרגומו לעברית.
לבסוף הוחלט כי ספרית פועלים מבית הקיבוץ המאוחד היא שתפרסם את הספר בישראל.
בשנת 2015 יצא סליקטר במסע פרסום לספרו החדש, שבו בין היתר הרצה בכנס "טקסט בעיצוב ואדריכלות" בבית ארכיג'וב שבתל אביב-יפו.
הספר התקבל בארץ וצרפת בביקורות מעולות, בהתייחסות לחדשנות שבגישת הספר כלפי הצבא, ודמות "הגבר המשרת".
נירית אנדרמן מאתר הארץ במוסף "ספרים" כתבה על הספר כי "ברומן הגרפי האוטוביוגרפי החדש שלו, גלעד סליקטר מספק חוויה ויזואלית מענגת ומשכיל לשלב דרמה והומור.
"צו 8" מבסס את מעמדו של סליקטר כאחד הבכירים שבין יוצרי הקומיקס בישראל כיום".
בצרפת נכתב על הספר כי הוא "מבט מתוק-מריר ויוצא דופן, מעורב אבל מנותק באותה מידה, והתוצאה מרתקת".
תלמה אדמון מאתר מעריב כתבה על הספר כי "הכותרת 'צַו 8' מפנה את הקורא אל חוויה מושרשת בחברה הישראלית, הצו המזמן את גברי ישראל לשירות מילואים במלחמה [...] צו 8, יתברר, זה בכלל לא מה שחשבתם.
סליקטר מעניק הצצה לנפש גבר שלא נולד למלחמה".
"צהוב עולה (זה מכבי)" הוא שיר האליפות של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב שנכתב לרגל לרגל הזכייה באליפות המדינה בעונת .
את השיר כתב דידי הררי, הלחינו זאב נחמה ותמיר קליסקי וביצע שחקן הקבוצה איציק זוהר.
השיר מורכב משני בתים מחורזים.
הבית הראשון, שפותח במילים "כל שבת חוגגים על המגרש", עוסק במשחק של הקבוצה; הבית השני, שמתחיל במילים "בימים שקשה להם יותר", מדבר בקשר של השחקנים ושל הקהל למועדון.
בפזמון השיר שמו חוזר כמה פעמים, ועולות השאלה הרטורית מי זכתה באליפות והתשובה – שוב הקבוצה, לאחר הזכייה גם בעונת – ומשפט נוסף המזכיר את העונה היפה שעברה.
בסוף השיר נשמע מחבר השיר דידי הררי קורא בשמות השחקנים ששיחקו בקבוצה באותה עונה.
באותה שנה הוזמנה קבוצת הכדורגל לתוכנית בשידור חי – דן שילוח מארח, ושם ביצע איציק זוהר את השיר.
לאחר האליפות בעונת חידש חנן בן ארי את השיר, בהפקה ובעיבוד מוזיקלי של פיטר רוט.
במצעד שירי הספורט הישראליים שנערך באתר ספורט 5 נבחר השיר במקום השני בין שירי האליפות, ובמקום החמישי בין כלל שירי הספורט.
במשחקים הביתיים של הקבוצה השיר מושמע בכריזה לפני משחקים ואחריהם.
"צהוב עולה (זה מכבי)"צהוב עולה זה מכבי, צהוב עולה זה מכבי,
עוד עונה חלפה, מי האלופה?
צהוב עולה זה מכבי, צהוב עולה זה מכבי,
עוד עונה יפה, של האלופה, של מכבי תל אביב.
"צהוב עולה"הוווו, צהוב עולה, עולה עולה, עולה עולה
הוווו, צהוב עולה, עולה עולה, צהוב עולה
"צהוב עולה זה מכבי" הוא שיר אליפות של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
השיר נכתב על ידי דידי הררי והולחן על ידי זאב נחמה לרגל זכייתה של מכבי תל אביב באליפות המדינה בעונת 2012/2013, ומבוצע על ידי להקת אתניX ואיזי בעיבוד מוזיקלי של יורם פויזנר, עם שחקני הקבוצה ששרים את פזמון השיר.
זהו שיר האליפות השני שדידי הררי כותב וזאב נחמה מלחין, אחרי "צהוב עולה זה מכבי" מ-1996.
השיר מורכב משלושה בתים מחורזים וקטע ראפ לפני הבית האחרון.
שני הבתים הראשונים מחולקים לשני חלקים, שהחלק הראשון מדבר על שחקני הקבוצה והחלק השני על האוהדים אשר שרים לשחקנים.
הבית השלישי מחולק לשני חלקים, שהחלק הראשון הוא פניה מהאוהדים אל השחקנים והחלק השני קורא לשאר האוהדים להצטרף לשירה.
קטע הראפ, שמבוצע על ידי איזי, מספר על הציפייה שהייתה לאוהדי הקבוצה לאחר 10 שנים ללא אליפות, כציון לכך שהאליפות הקודמת הייתה בעונת 2002/2003. פזמון השיר הוא קריאה קצבית של "צהוב עולה" במבנים שונים.
צו בדבר הוראות ביטחון [נוסח משולב] (יהודה והשומרון) (מס' 1651), התש"ע–2009 הוא דבר חקיקה צבאי המשמש כאחד מעיקרי החקיקה הפלילית של הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.
גרסתו המקורית של הצו פורסמה ב־8 ביוני 1967, עם הקמת הממשל הצבאי, והוא עבר עדכונים רבים במשך השנים.
הפרקליטות הצבאית הכינה את טיוטת הצו הראשוני במהלך תקופת ההמתנה ערב מלחמת ששת הימים.
ב־7 ביוני 1967, עם הקמת הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון עקב כיבושן מידי ירדן במלחמת ששת הימים, הוציא מפקד האזור אלוף חיים הרצוג מנשר בדבר כניסתו לתוקף של צו בדבר הוראות הביטחון (מס' 3), שצו בדבר הוראות ביטחון הוגדר כנספח לו.
בגרסה זו נערכו בצו 18 תיקונים.
במאי 1970 נחקק הצו מחדש כצו עצמאי, שנקרא "צו בדבר הוראות ביטחון (אזור יהודה והשומרון) (צו מס' 378)".
הצו נחתם על ידי מפקד האזור תא"ל אריה שלו.
בנובמבר 2009 חתם היועץ המשפטי לאיו"ש אל"ם שרון אפק על נוסח משולב לצו, שכלל 112 תיקונים לצד איחודם של כעשרים צווים שהוצאו כצווים עצמאיים של הממשל הצבאי, במטרה ליצור קודקס פלילי למרחב.
הצו המתוקן נקרא "צו בדבר הוראות ביטחון [נוסח משולב] (יהודה והשומרון) (מס' 1651)", ונכנס לתוקף ב־2 במאי 2010. גם בנוסח זה בוצעו שינויים רבים.
הצו מגדיר את כינון בתי משפט צבאיים ביהודה ושומרון והרכביהם, הוראות לגבי עיכוב, מעצר ושחרור, תפיסה וחילוט, חיפוש, נטילת אמצעי זיהוי, הליכים לפני משפט בהם חקירה וסגירת תיקים, ייצוג נאשמים, ראיות וסדרי הדין, ניהול משפטים, אחריות לעבירה, פירוט של עברות שונות ועונשם, עזרה משפטית, צווים מנהליים ועוד.
במקור הקים הצו שני סוגים של בתי דין צבאיים: מושב בן שלושה שופטים שלושה בראשות נשיא בדרגת רב-סרן בעל הכשרה משפטית, ודן יחיד בו הוסמך לכהן כל קצין בצה"ל בעל הכשרה משפטית, שאינו מוסמך להטיל עונש מאסר מעל 10 שנים.
בצו מ־2004 שונה הרכב בתי המשפט ונקבע כי יורכבו מקצינים משפטנים בדרגת סרן בראשות נשיא בדרגת סגן אלוף, שימונו על ידי המפקד הצבאי בהמלצת הפרקליט הצבאי הראשי.
הצו מטיל עונש מוות על גרימת מוות.
בצו נקבעו סייגים לעונש, בהם איסור הטלת עונש מוות על קטין; בהרכב בית הדין יהיו לפחות שלושה קצינים בדרגת סגן אלוף וגזר דין מוות יינתן פה אחד; והודאה באשמה אינה מספיקה כראיה בעבירה שעונשה מוות.
הוראות אלו נועדו להתאים את הצו להוראות אמנת ז'נבה הרביעית לגבי הטלת עונש מוות על מי שאינם אזרחי המדינה (סעיף 68).
בגרסתו המקורית של הצו נקבעה (בסעיף 35) חובת כיבוד הוראות אמנת ז'נבה הרביעית ונקבע כי במקרה של סתירה בין הצו לאמנה האמנה גוברת.
סעיף זה בוטל בשלהי 1967.
בגרסתו המקורית של הצו נקבעו כל הוראות בתי הדין הצבאיים ככפופים להוראות המפקד הצבאי, שהוסמך לאשר את החלטותיהם ולבטלן לפני ראות עיניו.
בנוסחו המקורי של הצו נקבע כי בתי המשפט ינהגו לפי הכללים הנהוגים בבתי הדין הצבאיים לשפיטת חיילים, ובעצם הסמיך את בתי הדין לפעול על פי חוק השיפוט הצבאי.
בדצמבר 1992 שונה הצו ונקבע בו כי .
הצו מאמץ לתוכו את חקיקה ישראלית גם בקביעה כי הצו מאמץ גם הגדרות מחוקים ישראלים שונים.
הצו מוזכר במספר דברי חקיקה ישראליים.
בחוק להקפאת כספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור מהכספים המועברים אליה מממשלת ישראל הגדיר כי מי שמוחזק במעצר על פי הוראות פרק ט' לצו הוא פעיל טרור.
בחוק הביטוח הלאומי נקבעה שלילת קבצאות למי שהורדע על סמך הצו.
בחוק המידע הפלילי ותקנת השבים הוחרגו עברות לפי התוספת השלישית לצו.
בחוק סמכויות לאיסוף ואבחון של נתוני נוסעים הנכנסים לישראל או היוצאים ממנה נקבע כי המידע הנאסף ישמש לסיכול עבירות טרור לפי הצו.
צו אלהמברה (גם: צו גרנדה, בספרדית: Edicto de Granada) הוא צו מלכותי שפורסם ב־31 במרץ 1492 על ידי פרדיננד השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, ובו הורתה מלכות ספרד על גירוש היהודים משטחה, אלא אם ימירו את דתם לנצרות קתולית.
הצו הוביל לגירושם של עשרות אלפי יהודים מספרד, כחלק ממדיניות דתית נרחבת לביסוס האחדות הנוצרית-קתולית בממלכה.
מאז ימי הביניים התקיימה בחצי האי האיברי אחת הקהילות היהודיות המשגשגות בעולם, במיוחד בתקופת שלטון המוסלמים בדרום ספרד.
עם התקדמות הרקונקיסטה הנוצרית החלו הגבלות גוברות והולכות כלפי יהודים.
במאה ה-14 החריפה העוינות בעקבות הסתה דתית ומשברים חברתיים-כלכליים.
במקביל פעלה האינקוויזיציה הספרדית כנגד נוצרים חדשים (אנוסים) שנחשדו בהמשך שמירת מצוות היהדות.
עם עליית המלכים הקתוליים התחזקה השאיפה לאיחוד דתי בין הממלכות הנוצריות והיהודים נתפסו כמכשול לכך.
הצו הוצג כחלק ממדיניות ליצירת חברה נוצרית אחידה.
הצו חייב את כל היהודים לעזוב את שטחי הממלכה עד סוף יולי 1492, אלא אם כן ימירו את דתם לנצרות.
נאסרה הוצאת רכוש שאינו מטלטלין, ורכוש רב הוחרם או נמכר בכפייה במחירים נמוכים.
יהודים שניסו להישאר בספרד לאחר המועד הוכרו כפורעי חוק, ונאסר על נוצרים "לספק מזון, לינה או סיוע כלשהו לאחר תום התקופה".
הצו הציג את היהודים כמי ש"משחיתים" את אמונתם של נוצרים חדשים, והוגדר כצעד למניעת "זיהום האמונה".
הצו העמיד את הדת הנוצרית הקתולית כבסיס החוקי לממלכה והפך את היהדות לבלתי חוקית בקסטיליה.
מבנהו של צו גירוש היהודים תואם את כללי הכתיבה והארכיב המלכותיים בקסטיליה בסוף המאה ה־15, והוא נחלק לשלושה חלקים עיקריים: פרוטוקול (protocollum), גוף המסמך (textus) ואסכטוקול (eschatocol).
חלק הפרוטוקול כולל את רכיבי הזיהוי והפתיחה של שטר המלכות: ציון שמות המלכים (intitulatio), כתובת הנמענים (inscriptio) ונוסח הפנייה (salutatio).
חלק הטקסט הוא גוף הצו והוא ערוך במבנה מנהלי: פתיחה או הקדמה (prologus), מסירת הרקע הנרטיבי (narratio), ולאחריהם סעיפי ההכרעה וההוראות (dispositio), לרבות האיסור על מגורי יהודים בתחומי הממלכה ולוח הזמנים לביצוע.
חלק האסכטוקול מסיים את המסמך ונושא את רכיבי האימות וההפצה: תאריך ומקום ההוצאה (datatio, locus), חתימות/אישורים ופקודת הפצה לכל ערי הממלכה (corroboratio, subscriptiones).
הצו פורסם זמן קצר לאחר סיום כיבוש גרנדה.
מספר היהודים שגורשו שנוי במחלוקת במחקר, וההערכות נעות בין עשרות אלפים לכמה מאות אלפים.
רבים עברו לפורטוגל, אולם ב־1497 הוטלה שם המרה בכפייה ואיתו הגירוש מפורטוגל.
אחרים היגרו לצפון אפריקה, לאימפריה העות'מאנית וכן לאיטליה.
המגורשים התמודדו עם אבדן רכוש, רעב, מגפות ושוד בדרכים ובים.
חלקם נפדו בידי קהילות יהודיות מקומיות בצפון אפריקה ובאימפריה העות'מאנית.
הצו הביא לסיום אחד הפרקים המרכזיים בתולדות יהדות ספרד, וליצירת התפוצה הספרדית ברחבי אגן הים התיכון והעולם.
הגירוש היווה נקודת מפנה בתולדות העם היהודי, בזיכרון הקולקטיבי ובמחקר ההיסטורי.
צו המדליוני או האדיקט של מילאנו , המכונה "צו הסובלנות של גלריוס וקונסטנטינוס", הוא כתב הכרזת סובלנות דתית שפורסם באימפריה הרומית בשנת 313 תחת שמם של הקיסר המערבי קונסטנטינוס והקיסר המזרחי ליקיניוס, בעת שהותם במילאנו.
הצו, קובע כי הדת הנוצרית הפכה מדת אסורה (Religio Illicita) לדת מותרת (Religio licita) באימפריה, וכי יש לאפשר לנוצרים, ולבני כל הדתות אחרות, חופש לקיים את דתם בגלוי, מבלי שהדבר יוביל להתנכלות מצד מוסדותיה הרשמיים של האימפריה, ובכך אסר על רדיפות על רקע דת.
בנוסף לכך קבע הצו המופנה אל האפיפיור מילטיאדס כי יוחזרו לכנסייה הנוצרית כל רכוש או מקום התכנסות אשר הוחרם ממנה על ידי האימפריה.
צו דומה, צו הסובלנות של גלריוס, שיצא שנתיים קודם לכן על ידי קיסר המזרח גלריוס, הבטיח גם כן הגנה מפני רדיפות לנוצרים, אם כי הוא היה פחות מובהק ברוח הסובלנות הדתית שבו, והתייחס לדת הנוצרית כאל איוולת שניתן למחול עליה, ולא כאל דת שוות־מעמד.
צו מעצר הוא הוראה כתובה וחתומה בידי שופט, שמורה למשטרה לעצור אדם שלדעת מבקש הצו, יש חשד סביר או ראיות לכאורה לכך שהוא ביצע עבירה פלילית.
את צו המעצר, מבקשת התביעה בהליך פלילי (תובע מטעם משטרת ישראל או תובע מטעם פרקליטות המדינה), כצעד מינהלי.
יש מקרים בהם הצו מוצא על ידי השופט עצמו (ללא בקשת התביעה), כדי שמשטרת ישראל תביא בפניו אדם (עד מפתח במשפט או נאשם) שלא הגיע לדיונים קודמים, למרות שקיבל הזמנה כדין.
צו המעצר מבוצע על ידי המשטרה הקרובה למקום מגוריו של החשוד.
ברוב המקרים, ניתן צו המעצר לתביעה רק מהסיבות הבאות:
נכשלו צעדים קודמים לעצור את החשוד;
החשוד קיבל הזמנה להגיע אל בית המשפט במועד מסוים, אבל לא התייצב למשפטו באותו יום;
מתוך חשש של התביעה כי החשוד ינסה לשבש הליכי חקירה;
עלול לסכן את ביטחון המדינה או ביטחון הציבור.
הכנסת קבעה בחוק "חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו–1996" – מעצר אדם יהיה בצו של שופט (להלן – צו מעצר), אלא אם כן הוענקה בחוק סמכות לעצור בלא צו.
מדינה חברה באיחוד האירופי יכולה לפעול להוצאת צו מעצר אירופי שיהיה בתקוף בכל מדינות האיחוד.
העיקרון תפס תנופה בעקבות אירועי 11 בספטמבר 2001 והצורך של האיחוד להוכיח את יכולתו להילחם בעבירות בין-לאומיות.
עם זאת, הפרלמנט האירופי ציין כי אירועים אלה לא היוו בסיס לבקשת הליכים דחופים כיוון שההצעה כללה מספר עבירות פליליות ולא רק אלה הנוגעות למניעת טרור.
צו מניעה הוא צו הניתן על ידי בית משפט או בית דין לפיו יהיה אדם מנוע מלעשות פעולה מסוימת.
צו המניעה נמנה עם שורה של סעדים שיכול בית המשפט להעניק לתובע, המנויים בפרק ט"ו לתקנות סדר הדין האזרחי, תשע"ט-2018. תקנה 94 מגדירה את מטרת הסעד הזמני כהבטחת זכות לכאורה במהלך ההליך המשפטי ואת קיומו התקין והיעיל של ההליך או את ביצועו הראוי של פסק הדין.
צו המניעה יכול להינתן כסעד זמני, ומטרתו לשמור על המצב הקיים כל עוד ההליך המשפטי בין הצדדים תלוי ועומד, או כסעד סופי וקבוע.
כיוון שצו מניעה זמני הוא סעד הניתן מכוח דיני היושר, על המבקש צו מניעה זמני ישנה חובה מיוחדת - לבוא לבית משפט בידיים נקיות.
כך, יכול להיווצר מצב כי מאזן הנוחות נוטה לכיוון המבקש וכי קיימת עילה למתן צו מניעה זמני אולם בגלל חוסר תום לב חמור או שימוש בהליכי משפט לרעה - בית משפט לא ייעתר למתן צו מניעה זמני.
בקשה לצו מניעה, היא בקשת ביניים לכל דבר ועניין, ומכוח מעמדה זה אינה יכולה להיות מוגשת לבית משפט בפני עצמה, ויש להגישה ביחד עם כתב טענות עיקרי לא יאוחר מ-7 ימים מיום הגשת הבקשה לצו המניעה הזמני.
בתחום המשפט העסקי, נודעת לצווי המניעה הזמניים חשיבות מכרעת, לאור הזמינות והמיידיות של צוו המניעה הזמניים ולאור אופיים הייחודי של חלק מהסכסוכים המסחריים.
ע"פ המשפט העברי התבחינים על פיהם יש לשקול הוצאת צו מניעה הם: (1) ראשית ראיה שיש ממש בתביעה.
(2) ראיה לכך שללא הוצאת הצו ייגרם נזק למבקש הצו.
(3) תום ליבו של מי שהצו יוצא כנגדו ככל שמדובר בצד ג' - ככל שאותו צד היה מודע מראש למחלוקת שבגינה הוצא הצו כך תקטן יכולתו להתנגד להוצאתו.
צו הריסה היא הוראה של השלטון להרוס מבנה.
ישנם מספר גופים המוציאים צווי הריסה בישראל.
צווי הריסה שמוצאים על ידי ועדה מקומית לתכנון ובנייה נקראים צווי הריסה מנהליים.
בית המשפט רשאי להוציא צו הריסה במסגרת הליך פלילי.
צו הריסה מנהלי הוא צו המוצא על ידי ועדה מקומית לתכנון ובנייה.
הצו מוצא כנגד בנייה ללא היתר בנייה של מבנה שחורג מתוכנית בניין עיר או תוכנית מתאר מקומית או תוכנית מתאר ארצית או כנגד שימוש חורג ללא היתר או תוך סטייה מהיתר.
יושב ראש הוועדה מקומית לתכנון ובנייה רשאי להוציא צו הריסה בתנאי שהוגש לו תצהיר חתום ממהנדס הוועדה המקומית או מהנדס הרשות המקומית.
את צו ההריסה המנהלי יש להדביק על הקיר החיצוני של המבנה המיועד להריסה וניתן לבצע את ההריסה בתום 24 שעות משעת הדבקתו, או בכל מקרה אחר בתום 72 שעות משעת הדבקתו.
ביהודה ושומרון כל בנייה צריכה אישור של צה"ל ושר הביטחון.
כל מבנה ללא אישור שלהם מועמד להריסה.
לטענת המתנחלים אי מתן האישורים נובעים מסיבות פוליטיות.
על הריסות אלה יש פעמים רבות עימותים בין משטרת ישראל והמתנחלים.
בהריסת המבנים בעמונה עימותים אלה יצאו מכלל שליטה.
במקרים רבים עוברות שנים רבות מעת שהוצא צו הריסה עד שהוא מבוצע בפועל.
למשל, צו הריסה שהוצא על ידי בית משפט לעניינים מקומיים בתל אביב-יפו בשנת 1994 לא בוצע עד אמצע שנת 2010.
על תופעה זאת של התעלמות מצווי הריסה במשך שנים רבות כתב השופט אליעזר ריבלין:
צו כרמיה, או פקודת כרמיה, צו שניתן ב-1870 בצרפת והעניק לכ-35 אלף יהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית.
הצו נקרא על שמו של אדולף כרמיה, שר המשפטים הצרפתי-יהודי שיזם אותו.
צרפת פלשה לאלג'יריה וכבשה אותה בשנת 1830. בעת הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה חיו בה כ-16,000 יהודים, מרביתם בארבעת הערים הגדולות, אלג'יר, אוראן, קונסטנטין ותלמסן.
תחת השלטון העות'מאני, ששרר עד הכיבוש הצרפתי, היהודים חיו במעמד של ד'ימים, מעמד נחות לעומת בני האוכלוסייה המוסלמית.
ביטול האוטונומיה המשפטית של יהודי אלג'יריה
הקהילה היהודית נהנתה בתקופה העות'מאנית מאוטונומיה פנימית בענייני דת ומשפט.
לאחר הכיבוש הצרפתי השלטון החדש החל להתערב בנושאי ניהול הקהילה וגבולות האוטונומיה עד שב-28 בפברואר 1841 הוצא צו חדש שביטל את בתי הדין הרבניים והכפיף את היהודים לחוק האזרחי הצרפתי - לא נערכו שינויים דומים לגבי האוכלוסייה המוסלמית.
קבלת הצו תרמה רבות להתקדמותם של היהודים באלג'יריה בכל תחומי החיים והחברה.
עם זאת, בעקבות הצו גברה באופן משמעותי האנטישמיות של אנשי המנהל והמתיישבים האירופיים, שהתקשו להשלים עם העובדה שילידים - היהודים האלג'יראים - הפכו להיות שווים להם.
רגש העליונות וכן החישוב הכלכלי בהפסידם כוח עבודה זול, יצרו גילויי אנטישמיות כלפי היהודים.
גם המוסלמים תושבי אלג'יריה גילו ביטויי שנאה ליהודים, לאחר שהם עצמם לא הוכרזו כאזרחים צרפתים ונשארו במעמדם החברתי הנמוך.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-7 באוקטובר 1940, ביטל ממשל וישי שהוקם בצרפת את צו כרמיה, ונשללה אזרחותם הצרפתית של יהודי המושבות הצרפתיות בצפון אפריקה.
ב-20 באוקטובר 1943 הושבה האזרחות הצרפתית ליהודי אלג'יריה.
צו מניעה הוא קמפיין של החברה לתועלת הציבור "שמיר", שהוקמה בשנת 2003 במטרה לספק מידע רפואי לציבור ללא תשלום.
מטרת הקמפיין היא להפחית את מספר החולים בסרטן המעי הגס, העלאת המודעות למחלה, שכיחותה ואמצעים למניעתה וגילויה המוקדם, כדוגמת בדיקות קולונוסקופיה, וסיוע בהעברת מידע בתחום.
הקמפיין מתנהל בעיקר בהתנדבות, והוא נעשה בשיתוף עם איגוד רופאי הגסטרואנטרולוגיה ועם ארגון הגג האירופי Digestive Cancer Europe (DICE).
האגודה פועלת בדרכים שונות למען העלאת המודעות למחלה ומניעתה, כגון "מרוץ בתחתונים" בשם "תזיזו ת'תחת" המתקיים בפארק הירקון בתל אביב ובו הרצים לובשים תחתונים מעל לבגדי הריצה ועליהם מסרים.
בשנת 2009 הוצגה כחלק מהקמפיין תערוכת "Giant Colon" בנמל תל אביב ובה מעי גס ענקי שניתן ללכת בתוכו ולגלות במהלך השוטטות את הסממנים למחלה ולמחלות מעיים נוספות.
סרטן המעי הגס הוא מחלה הכוללת גידולים סרטניים במעי הגס, בחלחולת (סרטן הרקטום) ובתוספתן.
הסברה היא כי גידולים סרטניים במעי הגס מקורם לרוב בפוליפים אדנומטיים במעי הגס.
גידולים אלה שפירים בדרך כלל, אך כמה מהם עלולים להיעשות ממאירים עם הזמן.
הטיפול הוא בדרך כלל ניתוחי, ובמקרים רבים נדרשת גם כימותרפיה.
צו נשיאותי הוא ספר מאת טום קלנסי, השביעי בסדרת הספרים אודות ג'ק ראיין, מנתח מודיעין של ה-CIA.
הספר ממשיך ומתאר את קורותיו של ראיין בעקבות מתקפת הטרור כנגד ארצות הברית בסופו של הספר הקודם בסדרה, חוב של כבוד, אשר במהלכה נהרג נשיא ארצות הברית, מה שהוביל למינויו של ראיין למשרה הרמה, בה מעולם לא חשק.
עלילת הספר נפתחת רגעים ספורים לאחר מתקפת הטרור על הקפיטול בוושינגטון בסופו של הספר הקודם בסדרה, ומינויו של ראיין כנשיא ארצות הברית.
מיד לאחר מינויו לתפקיד נאלץ ראיין לפעול במהירות ובנחישות כדי לשקם את נזקיה הכבדים של מתקפת הטרור על אדמת ארצות הברית' ולשקם את יחסי ארצות הברית–יפן שהתערערו בעקבות הסכסוך, וזאת תוך כדי נסיונותיו להתרגל לתפקידו החדש, ולחובות שבאים איתו.
גם ספר זה מתאר, נוסף לראיין עצמו, את קורותיהם של מספר דמויות נוספות, ביניהם מר קלארק, סוכן ה-CIA ושותפו דומינגו שאבז, דן מוראיי, איש ה-FBI, וכן ידידו הוותיק של ראיין, רובי ג'קסון.
במהלך הספר נאלץ ראיין להתמודד למול מתקפות חיצוניות ופנימיות מצד אויביו, בארצות הברית ומחוצה לה.
האויב הראשי בספר היא איראן, אשר בעקבות התנקשות מתוכננת בחייו של רודן עיראק, השתלטה על עיראק והקימה מדינה מאוחדת תחת השם "הרפובליקה האסלאמית המאוחדת" (רא"מ).
במסגרת המאבק בין המדינות נאלץ ראיין להדוף מתקפה צבאית מצד הרא"מ כנגד הממלכה הסעודית, בעלת בריתה של ארצות הברית, וכן להתמודד למול מתקפה ביולוגית בהיקף חסר תקדים על אדמתה של ארצות הברית באמצעות נגיף האבולה.
בד בבד נאלץ ראיין להתמודד כנגד ניסיונותיה של איראן, ושל גורמים אחרים, בארצות הברית ומחוצה לה, לערער על סמכותו של ראיין כנשיא ארצות הברית, ואף להתנקש בחייו ובחיי בני משפחתו.
על ראיין לגייס את כל כוח רצונו, ואת עזרתם של ידידיו ברחבי העולם, כדי לעמוד בהצלחה למול האיומים, מבית ומחוץ.
צו הרחקה או צו הגנה הוא צו בו עושה בית המשפט שימוש על-מנת להגן על אדם, עסק, חברה, מוסד, גוף או הציבור הרחב.
במצב של אלימות קשה במשפחה לכאורה, הטרדה, הצקה, או תקיפה מינית, לפעמים אף במצב של דיבור.
צו הרחקה הוא שם שגור לכמה סוגי צווים, שמטרתם להגן על אנשים בודדים או על הציבור ככלל, על ידי הרחקת אדם המהווה להם סכנה.
למעשה מדובר בכמה סוגים שונים: צו להבטחת מדור שקט ושלו בתביעת מזונות, צו הגנה למניעת אלימות במשפחה וצו למניעת הטרדה מאיימת.
קיים גם צו הרחקה ממדינת ישראל שלמרות הדמיון בשם, מטרתו שונה.
צו נוסף המכונה בדרך כלל צו הרחקה הוא צו צמצום המוגדר בתקנות ההגנה.
צו הגנה למניעת אלימות במשפחה
צו שבסיסו החוקי בחוק למניעת אלימות במשפחה.
"לבקשת בן משפחה, היועץ המשפטי לממשלה או נציגו, תובע משטרתי או עובד סוציאלי שהתמנה על פי חוק הנוער (טיפול והשגחה), התש"ך-1960 או על פי חוק ההגנה על חוסים, התשכ"ו-1966, רשאי בית המשפט לתת צו הגנה מפני אדם אם ראה כי נתקיים אחד מאלה:
(1) בסמוך לפני הגשת הבקשה נהג באלימות בבן משפחתו, ביצע בו עבירת מין או כלא אותו שלא כדין;
(2) התנהגותו נותנת בסיס סביר להניח כי הוא מהווה סכנה גופנית ממשית לבן משפחתו או שהוא עלול לבצע בו עבירת מין;
(3) התעלל בבן משפחתו התעללות נפשית מתמשכת, או התנהג באופן שאינו מאפשר לבן משפחתו ניהול סביר ותקין של חייו;"
הצו הוא אמצעי חירום שנועד להעניק הגנה מיידית למי שסובל/ת מאלימות במסגרת המשפחה.
את הבקשה לצו מגישים לבית המשפט לענייני משפחה או לבית משפט השלום.
ניתן לקבל אותו במעמד צד אחד אך יש לקיים דיון נוסף לגביו בתוך שבעה ימים מרגע הוצאתו.
הצו ניתן לתקופה מרבית של שלושה חודשים אך ניתן להאריך אותו במקרים מסוימים.
עם זאת לא ניתן להאריך אותו ליותר משנה.
צו שבסיסו החוקי הוא חוק מניעת הטרדה מאיימת.
(ב) נוכח בית המשפט כי אדם התנהג או פגע באחר כאמור בפסקאות (1) או (2), רשאי הוא להורות לאותו אדם בצו להימנע מעשות מעשה מן המעשים המפורטים בסעיף 5(א)(1) עד (6):
(1) התנהגותו של האדם, לרבות התנהגות כאמור בסעיף קטן (א), נותנת בסיס סביר להניח, כי הוא מהווה סכנה גופנית ממשית לאדם אחר או כי הוא עלול לבצע בו עבירת מין;
(2) סמוך לפני הגשת הבקשה פגע בגופו של אדם אחר, ביצע עבירת מין באדם אחר או כלא אדם אחר שלא כדין."
נקבע שהצו שאותו מוציא בית המשפט יכול לכלול גם איסור "להימצא במרחק מסוים מדירת מגוריו, מרכבו, ממקום עבודתו או ממקום לימודיו של הנפגע או ממקום אחר שהנפגע נוהג להימצא בו בקביעות."
צו זה מהווה סעד לכל מי שסובל מאלימות או הטרדה ונעשה בו שימוש במקרים רבים ולא רק במקרים של אלימות בתוך המשפחה.
הבקשה להוצאת הצו נעשית במעמד צד אחד אך דיון נוסף במעמד כל הצדדים צריך להיערך תוך שבעה ימים מרגע הוצאת הצו.
את הבקשה ניתן להגיש בבית משפט השלום.
אם מדובר במקרה של אלימות בתוך המשפחה ניתן להגיש את הבקשה בבית משפט לענייני משפחה.
אם הפוגע או הנפגע הוא קטין ניתן גם לפנות לבית משפט לנוער.
צו להבטחת מדור שקט ושלו בתביעת מזונות
זהו שמו הרשמי של הצו המכונה בדרך כלל ובקיצור צו הרחקה.
הבסיס לצו זה הוא המשפט העברי שלפיו, במסגרת זכותם לקבלת מזונות, אישה וילדיה גם זכאים למדור שקט ושליו – מקום מוגן לגור בו.
כאשר בן הזוג ו/או האב הוא אלים כלפי בני המשפחה הוא פוגע בזכותם זו ולכן ניתן להרחיק אותו מהם על מנת שהם יזכו למדור שליו.
מדובר בצו שהוא אמצעי קיצוני יותר מהקודמים: בעוד הם מוגבלים בזמן, צו זה יכול להינתן גם ללא הגבלת זמן (אם כי בתי המשפט מעדיפים להגביל גם אותו בזמן).
צו זה אינו יכול להינתן במעמד צד אחד והוא מהווה סעד קבוע לעומת הצווים האחרים שמהווים סעד זמני.
כדי שיוצא צו שכזה צריכים להתקיים התנאים הבאים:
1. יש להוכיח סכנה מוחשית מיידית המרחפת על ראש האישה;
2. מעשי האלימות שהוכחו הם בעלי חומרה מיוחדת;
3. יש להוכיח מי אחראי למריבות ומתי החלו;
4. אלימות רוחנית אף היא יכולה לשמש בסיס למתן צו הרחקה במקרים חריגים".
צו שמשתייך לתחום אחר מהצווים שתוארו עד כאן.
(א) מי שאינו אזרח ישראלי או עולה לפי חוק השבות, תש"י-1950, ונמצא בישראל, בלי רישיון ישיבה (בחוק זה – שוהה שלא כדין), יורחק מישראל בהקדם האפשרי אלא אם כן יצא מרצונו קודם לכן.
(ב) הרחקתו מישראל של שוהה שלא כדין תהיה על פי צו הרחקה שניתן עליו בידי שר הפנים [...]"
הגוף הממונה על הוצאת צווי הרחקה מסוג זה הוא מטה זרוע ההרחקה ברשות האוכלוסין וההגירה שבמשרד הפנים.
מי שקיבל צו הרחקה יושם במשמורת עד שיורחק מהארץ אלא אם כן ניתן לאשר את שחרורו בתנאים מגבילים.
לשם כך יוצא צו משמורת הנמצא תחת פיקוח משפטי של בתי הדין לפיקוח משמורת במשרד המשפטים.
לפי החוק, מרגע שהמורחק מקבל את הצו לידיו יש להמתין שלושה ימים לפני שהצו יוצא לפועל, אלא אם כן מי שקיבל את הצו מסכים לעזוב את המדינה עוד קודם לכן.
במקרים שבהם מתעורר בכך צורך, ניתן לעכב את ביצוע הצו לתקופה של עד 14 ימים ואף להאריך את התקופה בגלל סיבות הומניטאריות.
שם מקובל לצו הגבלה הניתן לפי תקנות ההגנה בידי מפקד צבאי בשטחים שבשליטת צה"ל.
לפי תקנות ההגנה החלות בשטחים אלה רשאי מפקד צבאי מוסמך להוציא צווים מניעתיים - המכונים צווי צמצום - כאשר הוא סבור "כי נחוץ או מועיל ליתן את הצו לשם הבטחת שלומו של הציבור, הגנתה של ישראל, קיומו של הסדר הציבורי או דיכויים של התקוממות, מרד או מהומה" ().
הצו מאפשר למפקד המוסמך להורות למעשה על הרחקתו של אדם ממקום מסוים, גם אם מדובר במקום מגוריו, לתקופה בלתי מוגבלת.
ניתן לערער על הצו בפני בית משפט צבאי ואף בפני בג"ץ אך זאת בכפוף למגבלות שונות.
אחת מהן היא חוסר האפשרות להיחשף למידע המוגדר סודי, גם אם יש לו נגיעה להגנה על זכויותיו של האדם שכנגדו הוצא הצו.
כתוצאה מכך אין למי שהוצא כנגדו הצו את האפשרות להתנגד לו בהליך הוגן.