tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התייחסות לכלכלה בטווח הארוך והקצר, וליצור סביבות חקלאיות שנועדו לקדם התחדשות אינסופית, ואיזון בין הצורך בשימור משאבים לבין פרנסתם של החקלאים.
עקרונות אלו יוצרים כעין פשרה בין הצורך האקולוגי לצורכי האדם, ומכונים "".
פעולות שביכולתן לגרום נזק ארוך-טווח לאדמה, כוללות חקלאות אדמה מוגזמת (העלולה לגרום לסחיפה) והשקיה שאיננה מבוקרת (העלולה לגרום להמלחה).
הגורמים החשובים ביותר לאתר גידול חקלאי הם האקלים, הקרקע, משאבי המים, והחומרים המזינים.
מבין הארבעה, שימור המים והקרקע הם הרגישים ביותר להתערבות אנושית.
כאשר חקלאים מגדלים וקוטפים יבולים, מתכלים חומרים מזינים מהאדמה, וללא חידוש שלהם, האדמה תסבול מדלדול בחומרי ההזנה ותהפוך לבלתי שמישה, או שתייצר יבול מופחת.
חקלאות בת קיימא תלויה בחידוש הקרקע תוך צמצום השימוש או הצורך במשאבים שאינם מתחדשים, כגון גז טבעי או מינרלים.
חווה חקלאית המייצרת תוצרת חקלאית באופן תמידי, אך בינתיים יוצרת השפעות שליליות על איכות הסביבה במקומות אחרים אינה חקלאות בת קיימא.
דוגמה למקרה בו עשויה להיות מוצדקת ראייה גלובלית היא יישום של דשנים או זבל, אשר עשויים לשפר את התפוקה של חווה, אך עלולים לזהם נהרות או מימי חוף קרובים (אאוטרופיקציה).
או שימוש בלתי מושכל בהשקיה, הגורם לנגר עילי, שיוצר סחף קרקע מואץ שלאחר תקופה גורם להרס מבנה הקרקע.
שינויי האקלים כתוצאה מההתחממות הגלובלית משפיעים רבות על המערכות האקולוגיות, וגורמים לשינויים בכמויות הגשם והטמפרטורה העולמית, ויש לכך השפעה רבה על החקלאות, שצריכה להתאים את עצמה למצבים חדשים, ולגדל גידולים המתאימים לשינויים אלה.
במקומות שונים בעולם שהיו קיימים גידולים מסורתיים שונים, ועקב שינוי האקלים נוצר מחסור בגידולים.
באיטליה, שהיא יצואנית שמן הזית השנייה בעולם, בעקבות שינוי האקלים צנח גידול הזיתים בשנת 2018 ב-47%, והמדינה נאלצה לייבא זיתים ממדינות אחרות.
יערות עצי האשור הנרחבים ברחבי אירופה, ובפרט בדרום היבשת, מתמעטים והולכים.
בנוסף, גם איכות הגידולים משתנה לרעה עקב שינוי האקלים.
מדענים טענו כי גידולי מזון חיוניים מחיטה ועד אורז הופכים בהדרגה לפחות מזינים, ועם אחוזי חלבון, ברזל ואבץ נמוכים יותר, דבר העלול לסכן את בריאותם של מאות מיליוני עניים בעולם.
אחד מהצרכים בחקלאות בת קיימא היא לדאוג לכך שהדשנים המוספים לקרקע, הכוללים בעיקר ניטראט, פוספט, ואשלגן, לא יזיקו לסביבה, ושהם יסופקו ממקורות ברי קיימא.
החנקה נמצאת בשימוש נרחב בחקלאות, לצורך דישון הקרקע.
השימוש בניטראט יוצר בעיה סביבתית, עקב שטיפת החנקה לסביבה.
שלושה רבעים מאוכלוסיית העולם חיים במדינות מתפתחות כמו הודו שבהם נוצרה מגמה מדאיגה של זיהום מי תהום בניטראט, וכשהמים משמשים לשתייה עלולים לגרום לבעייות מעיים בבני אדם ובבעלי חיים, ואף לתסמונת מטהמוגלובינמיה ולמוות.
כדי להפחית את הנזקים הנוצרים משימוש בדשן חנקה כימי, נערכים מחקרים על שימוש בחומרים אורגניים כמקור חלופי לחומרי ההזנה הכימיים.
על פי מחקר שנערך ב הדשניים האורגניים פולטים עד 28% פחות חנקן מאשר הדשנים הסינתטיים.
שיטה נוספת היא על ידי שימוש בגידולים חקלאיים של קטניות ומספוא, כגון בוטנים או אספסת, היוצרים סימביוזה עם חיידקים מקבעי חנקן, בתהליך הנקרא ריזוביה.
הליך זה יכול להיות מקור בר-קיימא לחנקן ביולוגי, שיש לו פחות השפעות שליליות על הסביבה.
כדי להמעיט יותר בשימוש בחנקן כימי, נעשים ניסיונות ליצור קיבוע חנקן גם בגידולים שאינם קטניות, כגון אורז, חיטה ותירס, שצורכים כ-70% מהדשנים, אך תפוקת החנקן שלהם היא רק בין 30% ל-50%.
הפוספט הוא חומר המזון השני בחשיבותו לצמחים אחרי החנקן,, וחסרונו גורם לירידה בכמות ואיכות היבול.
עם זאת, פוספט סלעים הוא משאב שאינו מתחדש, והוא מתרוקן על ידי כרייה לשימוש חקלאי ולכן מחפשים החוקרים מקורות נוספים לזרחן, באמצעים ביולוגיים, ועל ידי מיחזור זבל.
האשלגן הוא חומר נוסף הדרוש לחקלאות,אך החיסרון בשימוש באשלגן כלורי, שהוא גורם לריכוזים גבוהים של כלוריד בקרקע ופוגע בבריאותה, בשל העלייה במליחות הקרקע.
כמו כן יוצר חוסר איזון בזמינות חומרי ההזנה בקרקע, דבר המשפיע על התפתחות צמחים ואורגניזמים בקרקע, ומסכן את המגוון הביולוגי של הקרקע ואת הפרודוקטיביות החקלאית.
הפתרון לחקלאות בר בת קיימא היא בהחלפת האשלגן הכלורי בדשנים נטולי כלוריד.
חקלאות מסיבית גורמת לסחיפת יתר של הקרקע, בעיקר בגלל החרישה החוזרת המפרידה את חלקיקי הקרקע, וניקוי העשבייה.
כמות הסחף יכולה להגיע ל-1 מילימטר לשנה, ולגרום להפחתה ביכולת הייצור החקלאי בקרקע.
כמות המים הרבה המשמשים להשקיה, בשילוב הרוחות, גורמים לסחיפת הקרקע.
גורם נוסף המשפיע על סחף קרקע הוא רעיית יתר בקרקעות, וכריתת עצים מסיבית.
רבים מהקרקעות החקלאיות מאבדים את פוריותם בעקבות הסחף, וכחמישית מהקרקע החקלאית בעולם איבדה מפוריותה מאז 1945.
הזנת אוכלוסיית העולם המתרחבת, דורשת גידול באספקת תוצרת חקלאית, שינוי הגורם למעבר של אזורי צמחייה טבעית לשימוש כקרקע חקלאית.
במדינות המפותחות פועלים להעלות את תפוקת היבול לשטח קרקע, פעולה החוסכת שימוש בשטחים נוספים.
אך לעומת זאת במדינות המתפתחות, ככל שהאוכלוסייה גדלה, נוצר חסרון בשטח חקלאי, על חשבון השטחים הפראיים.
באזורים מסוימים ישנן כמויות מספקות של גשמים לצורך גידול יבולים, אך באזורים רבים אחרים דרושה השקיה.
כדי שמערכות ההשקיה יהיו בנות קיימא, הן דורשות ניהול נכון על מנת להימנע מסחיפת והמלחת הקרקע והימנעות משימוש בכמות מים מעבר לכמות המתחדשת באופן טבעי.
אחרת, מקור המים הופך למעשה למשאב שאינו מתחדש.
שיפורים בטכנולוגיית קידוחי בארות מים, מאפשרים חקלאות גם במקומות גבוהים, שבעבר הסתמכו בהם על מי גשמים בלבד.
מצד אחד זה מאפשר גידולים רבים יותר, ומצד שני, להתקדמות זו יש מחיר, ובאזורים רבים, המים באקוויפרים מנוצלים מהר יותר מאשר ניתן לחדש אותם.
על פי המכון לקיימות חקלאית של אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, יש לנקוט במספר צעדים כדי לפתח מערכות חקלאיות עמידות ליובש גם בשנים "רגילות" עם כמות משקעים ממוצעת.
צעדים אלה כוללים הן פעולות מדיניות והן פעולות ניהול:
שיפור אמצעי שימור ואגירת מים.
מתן תמריצים לבחירת מיני יבולים עמידים ליובש.
שימוש במערכות השקיה בנפח מופחת.
ניהול גידולים חקלאיים לצמצום אובדן מים.
כדי לשמר את משאבי הקרקע והמים, ולמנוע סחף ודלדול קרקע, ישנן מספר שיטות גידול חדשניות, אשר שומרות על קיימות הקרקע ומשק המים.
השקיה בטפטפת, מונעת שימוש יתר במים, ומפחיתה את התאיידותם.
שיטות של חיפוי הקרקע, בממברנה פולימרית, בטוף, ובשיטות נוספות, מסייעות להפחתת התאיידות המים בכ-50%.
הן גם מפחיתות את כמות עשבי הבר, ומוסיפות לפוריות הקרקע.
לעיתים בונים חיפוי צל מעל מטעים, על מנת לסייע בחיסכון במים.
החיפוי המועדף יותר, הוא חיפוי קרקע אורגני, כמו עלים, קומפוסט, שבבי עץ וכדומה, המועילים גם לשיפור כמות החומרים המזינים בקרקע.
מחקרים שנעשו בסין, מקסיקו, הודו ומקומות נוספים, הוכיחו כי חיפוי פני הקרקע עם קש או יריעות פלסטיק, מעלים את תפוקת גידולי התירס והחיטה, ומפחיתים את השימוש במים, יישום זה גם מפחית את בעיית הרעלת החנקה במי התהום.
בעמק הירדן בישראל, נערך ניסיון לגדל בננות בחיפוי רשת, כדי לחסוך במים.
הגידול בדרך זויוצר חיסכון של בין 15% ל–45% בתצרוכת המים.
לגידול זה ישנם יתרונות נוספים בצמצום הפחת ופיזור הקטיף על פני עונות השנה, וכן נוצרה האפשרות לגדל בננות גם בחלקות החשופות לרוח, ובכך להגדיל את מחזורי הגידול.
שטיחת עשבי הבר בפרדסים ובכרמים, ללא שימוש בחומר הדברה, דבר המונע חדירת כימיקלים לא רצויים לאדמה, ומצד שני יצירה של שכבת קומפוסט טבעית מריקבון העשבייה, אשר מחזק את ריכוז המינרליים הדרושים לקרקע, ויוצרת בהמשך חסכון במי ההשקיה.
בשנים הראשונות זהו מקור לקשיים, אבל אחר כך זה מתאזן ויוצר קרקע נוחה יותר לטיפול.
שלוש שנות הערלה מסייעות לכך, שנותנות זמן לטיפול בקרקע ולהגיע לאיזון אקולוגי.
קיימת שיטה נוספת, חדשנית המכונה פרמקלצ'ר שהגדרתה הרשמית היא "תכנון מודע של נוף המחקה את הדפוסים ויחסי הגומלין המצויים בטבע, על מנת להשיג שפע של מזון, סיבים ואנרגיה לאספקת הצרכים המקומיים.
האנשים, המבנים שלהם והדרכים שבהם הם מארגנים את עצמם הם מרכזיים בפרמקלצ'ר".
לפי שיטה זו, משתמשים לגידולים בתבניות טבעיות, ובשיטות עתיקות שנמצאו יעילות, תוך שימוש במשאבים מקומיים ובעקרונות פיזיקליים כדי לתכנן וליצור מערכות מגוונות, יצרניות ויעילות מבחינה אנרגטית ומבחינת משאבים זמינים.
חקלאות בת קיימא מנסה לפתור בעיות כלל עולמיות מרובות על ידי פתרון רחב אחד.
המטרה של שיטות חקלאיות בנות קיימא היא להפחית את ה הנגרמת מהחקלאות האינטנסיבית, וליצור חקלאות קיימת וארוכת טווח תוך הגדלת תפוקת היבול והמזון, ומצד שני שמירה על פרנסתם של החקלאים.
ישנן אסטרטגיות רבות ומגוונות כיצד לבצע זאת, שבחלקם מנוגדות זו לזו.
ההיבט החשוב ביותר של מדיניות זו הוא לשתף את החקלאים העניים ביותר בפיתוח המשק באמצעות ייצוב כלכלות חקלאיות בקנה מידה קטן.
הסופר בספרו תוכחת הרעב: מזון, צדק וכסף במאה העשרים ואחת (The Reproach of Hunger: Food, Justice, and Money in the Twenty-First Century) דן בשאלה זו, כשהוא מותח ביקורת על תוכנית הבנק העולמי משנות ה-90 ועל יוזמת האכלת העתיד שלUSAID בתקופת ממשל הנשיא אובמה.
באמנת "" (שהוכרזה בינואר 1999 על ידי מזכ"ל האו"ם קופי אנאן), המנסה להשפיע לעבור לחקלאות בת קיימא ברחבי העולם, תוך שמירה על זכויות היחיד, וקוראת לקוראים למעורבות חברתית רחבה ולמעורבות של עסקים וחברה אזרחית כאחד, הוצגו עשרה עקרונות לצורך כך:
1. עסקים צריכים לתמוך ולכבד את ההגנה על זכויות האדם הבין-לאומיות.
2. לוודא שהם אינם שותפים להפרות זכויות אדם.
3. עסקים צריכים לכבד את חופש ההתאגדות ואת ההכרה האפקטיבית בזכות למשא ומתן קיבוצי.
4. חיסול כל צורות עבודת הכפייה ועבודת החובה.
5. ביטול אפקטיבי של עבודת ילדים.
6. ביטול האפליה ביחס לתעסוקה ולעיסוק.
7. עסקים צריכים לתמוך בגישת זהירות לאתגרים סביבתיים.
8. לנקוט יוזמות לקידום אחריות סביבתית רבה יותר.
9. לעודד פיתוח והפצה של טכנולוגיות ידידותיות לסביבה.
10. עסקים צריכים לפעול נגד שחיתות על כל צורותיה, כולל סחיטה ושוחד.
כדי לקדם את העקרונות 7 8 ו-9, אומצה על ידי האו"ם תוכנית פיתוח לקראת שנת 2030, המתווה דרך למיגור הרעב בארצות ענייות.
על ידי הגברת המאמצים בשיתוף עם ממשלות, עסקים, אקדמיה וחברה אזרחית, כדי להניע את המדיניות, הפעולות והמנהיגות הנכונות שיאפשרו את השינויים הנדרשים ליצירת מערכות חקלאות ומזון בנות קיימא.
כשמעל ל-25,000 חברות ועסקים בין-לאומיים הצטרפו למהלך, מתוכם 24 חברות ארגונים ישראליים, כמו בנק מזרחי טפחות, בנק הפועלים, טבע, בז"ן, איי.סי.אל גרופ ועוד.
הדו"ח של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO) משנת 2025, תומך בהרחבת ההשקעה בחקלאות בת קיימא, שהיא חסכונית פי ארבעה מסיוע ישיר במזון, אך למרות זאת היא מהווה רק שלושה אחוזים מהכספים ההומניטריים המיועדים להזנת המדינות הרעבות.
יש ויכוח על הדרכים להגעה לקיימות מרבית ביחס לחקלאות.
ניתן לאפיין את ההגדרה בשתי גישות שונות: אקוצנטרית, וגישה טכנוצנטרית, הגישה האקוצנטרית שמה דגש על התפתחות אנושית ברמה שלא תפגע בערכי ומשאבי הטבע השונים, ומתמקדת בטכניקות של חקלאות אורגנית וחקלאות ביו-דינמית במטרה לשנות את דפוסי הצריכה והשימוש במשאבים.
לשיטה זו קיימים מכשולים חברתיים וכלכליים, דרוש שינוי חברתי של תרבות הצריכה, וחיפוש של הצרכנים אחר מזון בטוח יותר מיצרנים ברי קיימא.
בהיעדר תמריצים פיננסיים והימצאות זניחה של השקעות הון ליישום שיטות חקלאיות בנות קיימא הכוללות תשואה פיננסית/רווחיות נמוכה, קיים ספק גדול אם יאומצו פרקטיקות בנות קיימא.
ההון האנושי והחומרי הנדרש כדי לעבור לשיטות חקלאיות בנות קיימא דורש הכשרה של כוח העבודה וביצוע השקעות בטכנולוגיה ומוצרים חדשים, הכרוכים בעלות גבוהה.
בנוסף לכך, חקלאים העוסקים בחקלאות קונבנציונלית יכולים לייצר את יבוליהם בייצור המוני, ובכך למקסם את רווחיותם, ויהיה קשה לעשות זאת בחקלאות בת קיימא המעודדת כושר ייצור נמוך.
הגישה הטכנוצנטרית טוענת שניתן להשיג קיימות באמצעות אסטרטגיות טכניות הנשלטות בידי האדם, החל משינוי המערכת התעשייתית, בהובלת הממשל לחקלאות מכוונת לשימור, ועד הטיעון שהביוטכנולוגיה היא הדרך הטובה ביותר לספק את הביקוש ההולך וגובר למזון.
לשיטה זו יש צורך בהשקעות הון רבות, כדי לפתח טכניקות שיאפשרו אינטראקציה מתאימה בין החברות ליצרנים, ויצירת מוטיבציה פיננסית לאימוץ פרקטיקות בנות קיימא.
ישנם חוקרים הטוענים כי עלויות היישום, הייצור והמכירה של מוצרים מחקלאות בת קיימא הן גבוהות.
לפיכך, ההון המוחזר נמוך, מה שמרתיע את היצרנים מאימוץ שיטות אלה.
ולכן יש צורך לייצר הרבה כדי לעמוד ברווחים של שיטות חקלאיות קונבנציונליות.
ולפיכך, צריכים לפעול כדי ליצור ביקוש לתוצרת חקלאית בת קיימא, ולשנות את התנהגות הצרכנים ואת תרבותם, ובכך להשפיע על תזרים של הון.
במחקר שנעשה על ידי מספר חוקרים תוך כדי בדיקת מאות ספרים ומאמרים שנכתבו על כך, אחר סקירת ספרות מקיפה באמצעות יישום מודל רב-קריטריונים, נחשפו 11 חסמים לחקלאות בת קיימא.
בין החסמים הללו, המשפיעים יותר היו היעדר כוח אדם מתאים וידע טכני.
הצורך בקידום ידע טכני לחקלאים כיצד ליישם חקלאות בת קיימא.
הצורך במדיניות ציבורית לקידום קיימות חקלאית.
להקים מערכות שיתוף פעולה שמוכנות לחלוק שיטות עבודה ותמריצים כספיים מהממשלות.
לסיכום, המחקר מוכיח שחוסר הידע קשור לכל החסמים האחרים.
והפתרון טמון ביצירת רשתות שיתוף פעולה, המאפשרות לגופים ציבוריים ופרטיים ליצור חוקים ותקנות המסייעים לשיתוף מידע, כך שהחקלאים יבינו את היתרונות של חקלאות בת קיימא.
חוסר ידע מוביל את החקלאים לא להיות מודעים לכך שיש תמריצים פיננסיים, פיסקליים וסביבתיים לקידום פרקטיקות בנות קיימא.
אם הממשלות והחקלאים ישקיעו בהכשרה, ניתן יהיה ליישם חקלאות בת קיימא במהירות, מכיוון שנראה שהמחסום הזה משפיע על כל האחרים.
מדינת ישראל נחשבת אחת מהמדינות המובילות בתחומי מחקר הקרקע והמים, ומהווה גורם משמעותי בפיתוח החקלאות העולמית.
במשרד החקלאות וביטחון המזון קיימת יחידה מיוחדת בשם החטיבה לניהול משאבי סביבה שתפקידה לדאוג לשיפור משאבי הקרקע, וקיום סביבה חקלאית בת קיימא לטובת הדורות הבאים.
בישראל נערכים מחקרים שונים על החקלאות ושימור הקרקע ומערכת המים, כדי לפתח חקלאות בת קיימא בצורה מיטבית.
נוסף על כך, מרבית החקלאים (86%) מודעים לנושא ביטחון המזון, אך רק חלקם (19% במידה בינונית ו-37% במידה רבה או רבה מאוד) מתחשבים בכך כשיקול מרכזי בניהול השטח החקלאי.
תוצאות הסקר יכולות להוות בסיס לזיהוי פערים והזדמנויות עבור הקהילה המדעית, מקבלי ההחלטות, החקלאים והציבור הרחב במטרה לחזק את מערכת החקלאות בישראל ולשפר את ביטחון המזון בטווח הארוך.
חקלאות אינטנסיבית היא סוג של חקלאות, הן של יבול חקלאי והן של בעלי חיים, המתאפיינת ברמות גבוהות יותר של תשומה ותפוקה ליחידת שטח של קרקע חקלאית.
חקלאות אינטנסיבית עושה שימוש רב יותר בתשומות כגון הון, עובדים, חומרים מזינים ומים, ומפיקה כמות גדולה יותר של תוצרת חקלאית ליחידת שטח אדמה.
רוב החקלאות המסחרית היא אינטנסיבית.
בדרך כלל תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות, המכונות "חקלאות תעשייתית", שנועדו להגדיל את התנובה.
הטכניקות כוללות שתילת יבולים מרובים במשך השנה, הפחתת זמן הגידול, שיפורי זנים, שימוש במיכון חקלאי, בקרה וניתוח של תנאי הגידול הקשורים באקלים, בתנאי הקרקע, במים, בטיפול בעשבים השוטים ובמזיקים.
שיטות מודרניות כוללות לעיתים קרובות שימוש מוגבר בתשומות לא-ביוטיות, כגון דשנים, חומרי הדברה ואנטיביוטיקה לבעלי חיים.
חוות חקלאיות אינטנסיביות נפוצות במדינות מפותחות ונפוצות יותר ויותר ברחבי העולם.
רוב הבשר, מוצרי החלב, הביצים, הפירות והירקות הזמינים בשווקים מיוצרים בחוות כאלה.
בשנים האחרונות חלק מהחקלאות האינטנסיבית החלה להשתמש בשיטות בנות קיימא, אם כי שיטות אלו לרוב מצריכות השקעת עבודה רבה יותר או מניבות תוצרת מעטה יותר.
הגדלת היבול החקלאי בשיטות בנות קיימא, במיוחד במשקים קטנים, היא דרך חשובה להקטין את כמות הקרקע הדרושה לחקלאות ולהפחתת הנזקים הסביבתיים.
הפיתוח החקלאי בבריטניה בין המאה ה-16 לאמצע המאה ה-19 הצטיין בעיקר בעלייה מסיבית בתפוקה החקלאית.
הדבר אפשר לאוכלוסייה לגדול באופן חסר תקדים, ושיפר את הביטחון התזונתי.
היסטוריונים מציינים את הגידור, המיכון, קיום מחזורי גידול, והכלאות המינים, כחידושים החשובים ביותר בתקופה זו.
החקלאות התעשייתית החלה במהלך המהפכה התעשייתית.
בתחילת המאה ה-19, הטכניקות החקלאיות, כלי העבודה ומיני הזרעים כבר השתפרו כל כך עד שכמות התוצרת החקלאית לחלקת אדמה הייתה גבוהה פי כמה מאשר בימי הביניים.
השלב הראשון כלל תהליך מתמשך של מיכון.
מקצרה הרתומה לסוסים חוללה מהפכה בקציר, והמצאות כמו המנפטה הפחיתו את עלות העיבוד.
באותה תקופה החלו חקלאים להשתמש בטרקטורים ממונעים בקיטור.
בשנת 1892 פותח בהצלחה הטרקטור הראשון המופעל בבנזין, ובשנת 1923 החלו להשתמש בטרקטורים רב-תכליתיים, ובהדרגה הופחת השימוש בבעלי חיים לעבודות חקלאות.
המצאות אלו הגדילו את היבול ואפשרו לחקלאים בודדים לנהל חוות גדולות.
הזיהוי של חנקן, זרחן ואשלגן כחומרים קריטיים בגידול צמחים, הוביל לייצור דשנים סינתטיים, דבר שהגדיל עוד יותר את תפוקת היבולים.
ב-1909 הוצגה לראשונה שיטת הבר-בוש לסנתוז אמוניום חנקתי.
דשנים אלה עוררו את החששות הראשונים מחקלאות תעשייתית – חששות מתופעות לוואי מזיקות כמו סחיפה והמלחת הקרקעות, וירידה בפוריות הקרקע, וגם חששות בריאותיים מכימיקלים רעילים המזהמים את הקרקעות ונכנסים למזון.
גילוי הוויטמינים ותפקידם בתזונה, בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, הוביל לנתינת תוספי ויטמינים לבעלי חיים, מה שאפשר לגדל יותר בעלי חיים, עם פחות חשיפה ליסודות טבעיים שליליים.
גילוי האנטיביוטיקה והחיסונים הקל על גידול בעלי חיים על ידי הפחתת מחלות.
התפתחויות בלוגיסטיקה ובקירור, כמו גם טכנולוגיית עיבוד חדשניות, אפשרו להפיק תוצרת רבה יותר, ולהפיצה גם לאזורים מרוחקים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השימוש בדשנים סינתטיים גדל במהירות.
המאפיינים של החקלאות האינטנסיבית הם בעיקר:
חקלאות אינטנסיבית מאפשרת להגדיל את הפריון החקלאי, תוך הבטחת מקורות מזון יציב לאוכלוסיית העולם הגדלה, והקטנת השטח הדרוש לצורך חקלאות.
הגידול בייצור, בשילוב המיכון החקלאי המתקדם, תרמו לצמצום בעובדי החקלאות, ואפשרו להם להצטרף למגזר התעשייתי.
מוצרים חקלאיים כגון ירקות, פירות ומוצרי עוף שומרים על מחירים סבירים יותר, לטובת שכבות סוציו-אקונומיות חלשות.
סקירה של 19 מחקרים, שנערכו באפריקה, הגיעה למסקנה כי חקלאות אינטנסיבית שעושה שימוש במיכון מודרני משפרת את הכנסות החקלאים הקטנים ואת הביטחון התזונתי שלהם.
התערבויות המספקות הכשרה לחקלאים אלה יכולות גם להגדיל את הכנסותיהם, אם כי ישנם מעט מחקרים המטילים בכך ספק.
השפעות חיוביות אלה מצביעות על כך שחקלאים קטנים באפריקה מוכנים ומסוגלים להשתתף בהכשרה ולאמץ תשומות חקלאיות חדשות.
החששות לפגיעה בקיימות כתוצאה מהחקלאות התעשייתית, וההשפעות הסביבתיות של דשנים וחומרי הדברה, הולידו את הביקוש לחקלאות אורגנית, כדי לשמור על חקלאות אינטנסיבית בת קיימא.
אולם, יש החולקים על התועלת שבכך, וטוענים שאין הוכחות מדעיות שהחקלאות האורגנית תורמת לקיימות.
חקלאות אינטנסיבית משתמשת בכמויות עצומות של מים ואנרגיה, וזה הגיוני בהתחשב בכך שהתפוקה שלה גבוהה פי כמה מזו של החקלאות המסורתית.
שלא כמו חקלאות מסורתית, חקלאות אינטנסיבית מסוגלת לייצר את אותה כמות מזון בשטח אדמה קטן ביותר, אך דבר זה גורם לדלדול קרקע גדול יותר.
שימוש אינטנסיבי בחומרי הדברה עלול להביא להתפתחות מזיקים עמידים יותר לחומרים אלו.
שיטות חקלאיות אינטנסיביות הן אחד הגורמים העיקריים להתחממות כדור הארץ, אם כי בהתנהלות נכונה ניתן להפחית עד כ-28% מפליטות גזי החממה.
רבות מההשפעות השליליות של החקלאות האינטנסיבית יכולות להיווצר במרחק רב ביותר מהשדות והחוות.
לדוגמה, תרכובות חנקן מהמערב התיכון של ארצות הברית, נודדות במורד המיסיסיפי ועלולות לפגוע בדיג החופי במפרץ מקסיקו, והן גורמות למה שמכונה "אזורים מתים" באוקיינוס.
מינים רבים של צמחי בר ובעלי חיים נכחדו בקנה מידה אזורי או לאומי, ותפקודן של מערכות אקולוגיות חקלאיות השתנה לגמרי.
ההתעצמות החקלאית כוללת מגוון גורמים, כולל אובדן נוף, הגדלת שטח החוות והשדות ושימוש מוגבר בקוטלי חרקים ובקוטלי עשבים.
אגרוכימיקלים מעורבים בחיסול מושבות דבורים (דבר הגורם נזק רב לייצור החקלאי, המסתמך במידה רבה על דבורים כדי להאביק זנים רבים של פירות וירקות.)
חקלאות אינטנסיבית יוצרת תנאים לגדילה ולהעברה של טפילים מאזור לאזור, והדבר גורם לנזק ואפילו למוות לתוצרת חקלאית.
כדי לשמור על הפגיעה בערכי הטבע, מנסים בשנים האחרונות לעבור לשיטות חקלאות בת קיימא (או חקלאות מחדשת), שבעיקרה החלפת הדשנים הכימיים בדשנים אורגניים, גידול זנים שונים לשם הגדלת המגוון הביולוגי, השארת שורשים חיים לאורך כל השנה בתוך הקרקע, ורעיית בעלי חיים בשטחי הגידול למניעת שריפות ולצורך זיבול.
חקלאות מסוג זה משפרת את יכולת החלחול ותאחיזת המים של הקרקע, ובכך מפחיתה את זליגת חומרי ההדברה והדשנים לסביבה ולמשק המים.
בשנים האחרונות התקיים דיון על הקשר בין מצוות שמיטה לדרך חיים המסייעת להתמודדות עם החקלאות האינטנסיבית.
במצוות השמיטה נותנים לקרקע שנת מנוחה לאחר שש שנים של עבודה רצופה.
בתקופת אי העבודה שבשנה זו, הקרקע נחה, ו"מחזירה" לעצמה את חלק מהמינרלים שחסרו לה.
בשנת השמיטה תשע"ה-2015 קמו מספר מיזמים, דתיים ומחקריים, לחקור מה תוצאות השבתת הקרקע למשך שנה אחת.
בשנת השמיטה תשפ"ב-2022 המשיכו ביוזמות אלו, וחקלאים רבים בישראל השביתו את שדותיהם למשך השנה.
לדברי ד"ר תמיר קליין, ממכון ויצמן: .
הציוויליזציה של מצרים העתיקה הייתה חייבת לנהר הנילוס ולהצפה העונתית המהימנה שלו.
חיזוי הנהר והקרקע הפורייה אפשרו למצרים לבנות אימפריה על בסיס עושר חקלאי רב.
המצרים מיוחסים כאחת מקבוצות האנשים הראשונות שעסקו בחקלאות בקנה מידה גדול.
זה התאפשר בזכות כושר ההמצאה של המצרים, שפיתחו את שיטת אגן השקיה.
שיטות החקלאות שלהם אפשרו להם לגדל גידולי מזון בסיסיים, במיוחד דגנים כגון חיטה ושעורה, וגידולים תעשייתיים, כגון פשתן ופפירוס.
ממערב לעמק הנילוס, היה מזרח הסהרה ביתם של מספר תרבויות נאוליתיות.
בתקופה הלחה באפריקה, הייתה באזור צמחייה עשירה, ואוכלוסיית האדם בסהרה גדלה במידה ניכרת החל מ-8000 שנים לפני הספירה.
הם התקיימו מציד ודיג באגמים המקומיים, ומליקוט דגני בר, שהיו מצויים בשפע באזור, כמו דחנן , דורה ונסמנית היו מקור מזון חשוב.
התקופה הלחה באפריקה הגיעה לקיצה בהדרגה, והסתיימה במלואה לפני כ-6,000-5,000 שנים.
הרבה לפני תקופה זו, נדדו הרועים הנוודים לאזורים אחרים של אפריקה, אך הגיעו גם לדלתת הנילוס, שם היו סימנים מעטים יחסית לחקלאות לפני כן.
נווה המדבר דאח'לה, במיוחד, היה נושא למחקרים רבים, וסיפק ראיות חשובות לחקלאות המצרית המוקדמת.
הממצאים יכולים להיחשב כאופייניים להתפתחויות שלאחר הפליסטוקן בצפון-מזרח אפריקה באופן כללי.
נווה המדבר דאח'לה ממוקם במדבר המערבי (מצרים) .
הוא נמצא במרחק של 350 קילומטרים מהנילוס בין נווה המדבר של פראפרה וחארגה .
בדאח'לה, אנשי תרבות בשאנדי (Bashendi) היו רועי צאן נוודים בתקופה הלחה באפריקה.
הם התגוררו באתרי התיישבות שנבנו מבוץ, ובאתרים פתוחים המורכבים מאשכולות של תלים.
במקומות אחרים במדבר המערבי של מצרים, קבוצות דמויות-בשנדי ישבו גם בנווה המדבר פראפרה, ובנבטה פלאיה , מדרום.
הבאשנדי השתמשו במטחנות אבן חול כדי לטחון דוחן בר מקומי ודורה.
בנווה מדבר פראפרה נמצאה עז מתוארכת לסביבות שנת 6100 לפני הספירה (8100 שנים לפני זמננו) בכפר העמק הנסתר.
בנבטה פלאיה, נמצאו שרידים של כבשים/עזים ובקר החל מ-6000 לפני הספירה בערך (8000 שנים לפני זמננו).
עם זאת, עיזים ובקר הם כמעט היסודות הנאוליתיים היחידים מהמזרח הקרוב שקיבלו תושבי נווה המדבר.
התפתחויות תרבותיות אחרות, כמו התעשייה הליטית, מקורן במקום, או לפחות מתוך צפון-מזרח אפריקה.
נווה המדבר פיום של מצרים מספק גם עדויות לחקלאות בערך מאותה תקופה.
כבשים, עיזים, חזירים ובקר מבויתים.
כבשים באתר קאסר אל-סאגה (Qasr El-Sagha) מתוארכים לשנת 5350 לפני הספירה (7350 שנים לפני זמננו), וכבשים, עיזים ובקר בשנת 5150 לפני הספירה (7150 שנים לפני זמננו).
באשר לגידולים, חיטת אֶמֵר הבר ושעורה תרבותית נמצאו בפיום באתרי קום K וקום W, מתוארכים לסביבות 4500-4200 לפני הספירה.
באתרים אלה ניתן למצוא כלי חרס בשפע, אך ישנן רק עדויות מועטות למבני קבע שנבנו.
תרבות מרימדה מתוארכת מסביבות 4800 עד 4300 לפני הספירה.
עמים אלה פיתחו כלכלה חקלאית מלאה.
כמו כן, האתר הנקרא מרימדה בני סלמה , כ-24 קילומטרים צפונית-מערבית מקהיר, נחשב לעיירה הקדומה ביותר במצרים.
תרבות מרימדה חפפה בזמן עם תרבותיות הפיום A והתרבות הבדרית במצרים העליונה, שתוארכו מאוחר יותר.
כל אלה היו תרבויות חקלאיות בעלות מערכות חקלאות.
הציוויליזציה של מצרים העתיקה התפתחה באקלים הצחיח של צפון אפריקה.
אזור זה נבדל במדבריות ערב ולוב, ונהר הנילוס.
הנילוס הוא הנהר הארוך ביותר בעולם, הזורם צפונה מאגם ויקטוריה ובסופו נשפך לים התיכון.
לנילוס שני יובלים עיקריים: הנילוס הכחול שמקורו באתיופיה, והנילוס הלבן שזורם מאוגנדה.
בעוד שהנילוס הלבן נחשב לארוך וקל יותר למעבר, הנילוס הכחול נושא למעשה כשני שלישים מנפח המים של הנהר.
שמות היובלים נובעים מצבע המים שעוברים בהם.
היובלים מתאחדים בח'רטום ומסתעפים שוב כמצפון לקהיר, ויוצרים את דלתת הנילוס.
המצרים ניצלו את דפוס ההצפה הטבעי המחזורי של הנילוס.
מכיוון שההצפה הזו התרחשה באופן די צפוי, המצרים הצליחו לפתח את שיטות החקלאות שלהם סביבה.
מפלס המים של הנהר עלה באוגוסט וספטמבר, והשאיר את מישור ההצפה והדלתא שקועים ב-1.5 מטרים של מים בשיא ההצפה.
הצפה שנתית זו של הנהר מכונה שיטפון.
כשמי השיטפונות נסוגו באוקטובר, החקלאים נותרו עם אדמה מושקת היטב ופורייה שבה יכלו לשתול את יבוליהם.
האדמה שההצפה הותירה אחריה ידועה בשם "סחף" והיא הובאה מהרי אתיופיה על ידי הנילוס.
השתילה התבצעה באוקטובר לאחר שההצפה הסתיימה, והיבול נשאר לצמוח בטיפול מינימלי עד שהבשיל בין החודשים מרץ למאי.
בעוד שהצפה של הנילוס הייתה הרבה יותר צפויה ורגועה בהשוואה לנהרות אחרים, כמו החידקל והפרת, היא לא תמיד הייתה מושלמת.
מי שיטפונות גבוהים היו הרסניים לתעלות שנועדו להשקיה.
חוסר הצפה יצר בעיה פוטנציאלית גדולה יותר מכיוון שהותיר את המצרים לסבול מרעב.
כדי לנצל בצורה הטובה ביותר את מימי נהר הנילוס, פיתחו המצרים מערכות השקיה.
ההשקיה אפשרה למצרים להשתמש במימי הנילוס למגוון מטרות.
יש לציין שההשקיה העניקה להם שליטה רבה יותר על שיטות החקלאות שלהם.
מי שיטפונות הוסטו מאזורים מסוימים, כמו ערים וגנים, כדי למנוע בהם הצפה.
השקיה שימשה גם כדי לספק מי שתייה למצרים.
למרות העובדה שההשקיה הייתה מכרעת להצלחתם החקלאית, לא היו תקנות כלל-מדינתיות על בקרת מים.
במקום זאת, ההשקיה הייתה באחריותם של החקלאים המקומיים.
עם זאת, ההתייחסות המוקדמת והמפורסמת ביותר להשקיה בארכאולוגיה המצרית נמצאה על ראש האלה של השליט עקרב, שתוארך בערך לשנת 3100 לפני הספירה.
ראש האלה מתאר את השליט חותך לתוך תעלה שהיא חלק מרשת של אגן ההשקיה.
השיוך של השליט הבכיר להשקיה מדגיש את חשיבות ההשקיה ומצרים.
המצרים פיתחו והשתמשו בצורת ניהול מים הידועה בשם אגן השקיה.
נוהג זה אפשר להם לשלוט בעלייתו וירידתו של מפלס הנהר כך שיתאים בצורה הטובה ביותר לצרכיהם החקלאיים.
נחפרה רשת שתי וערב של סוללות עפר בשדה יבולים שהנהר יציף.
כשהגיעו השיטפונות, המים נלכדו באגנים שנוצרו מהקירות.
רשת זו החזיקה מים זמן רב יותר בהשוואה למה שהייתה נשארת באופן טבעי, ואיפשרה לאדמה להיות רוויה לחלוטין לשתילה שבאה מאוחר יותר.
לאחר השקיה מלאה של האדמה, מי השיטפונות שנותרו באגן התנקזו לאגן אחר שהיה זקוק ליותר מים.
בנוסף לנטיעת השדה במישורי ההצפה פותחו פרדסים וגנים.
טיפוח גנים אלו התקיים בדרך כלל רחוק יותר ממישור ההצפה של הנילוס, וכתוצאה מכך הם דרשו הרבה יותר עבודה.
ההשקיה הרב-שנתית שדרשו הגנים אילצה את המגדלים לשאת מים ידנית מבאר או מהנילוס כדי להשקות את גידולי הגינה שלהם.
בנוסף, בעוד שהנילוס הביא סחף שהפריה את העמק באופן טבעי, גנים היו צריכים להיות מופרים על ידי זבל יונים.
גנים ומטעים אלה שימשו בדרך כלל לגידול ירקות, גפנים ועצי פרי.
המצרים גידלו מגוון גידולים לצריכה, כולל תבואה , ירקות ופירות.
עם זאת, התזונה שלהם נסובה סביב מספר יבולים בסיסיים, במיוחד דגנים ושעורה.
דגנים עיקריים אחרים שגדלו כללו חיטת איינקורן וחיטת אֶמֵר הבר , שגודלו עבור הכנת לחם.
יסודות אחרים עבור רוב האוכלוסייה כללו שעועית, עדשים, ומאוחר יותר חמצה ופול.
המצרים גם גידלו ירקות שורש, כמו בצל, שום וצנוניות, לצד גידולי סלט, כמו חסה ופטרוזיליה.
פירות היו מוטיב נפוץ ביצירות אמנות מצריות, דבר המצביע על כך שהצמיחה שלהם הייתה גם מוקד מרכזי של מאמצים חקלאיים עם התפתחות הטכנולוגיה החקלאית של הציוויליזציה.
שלא כמו דגנים וקטניות, פירות דרשו טכניקות חקלאיות תובעניות ומורכבות יותר, כולל שימוש במערכות השקיה, שיבוט, רבייה והכשרה.
בעוד שהפירות הראשונים שגדולו על ידי המצרים היו ככל הנראה מקומיים, כגון תמר דקל ודורה, פירות נוספים יובאו עם השפעות תרבותיות אחרות.
ענבים ואבטיחים נמצאו באתרים מצריים מהתקופה הקדם-שושלתית, וכך גם תאנת השקמה, דקל הדום ואשמר קוצני .
החרוב, הזית, התפוח והרימון יובאו למצרים במהלך תקופת הממלכה החדשה.
מאוחר יותר, במהלך התקופה היוונית-רומית יובאו גם אפרסקים ואגסים.
המצרים הסתמכו על החקלאות עבור יותר מאשר רק ייצור מזון.
הם היו יצירתיים בשימוש שלהם בצמחים וצרכו אותם, בין היתר, לרפואה כחלק ממנהגיהם הדתיים ובייצור בגדים.
לעשבי תיבול היו אולי המטרות המגוונות ביותר; הם שימשו בבישול, בתמרוקים ובתהליך החניטה.
למעלה מ-2000 מינים שונים של צמחים פורחים או ארומטיים נמצאו בקברים .
הפפירוס היה גידול רב-תכליתי ביותר שגדל גם בר וגם מתורבת.
שורשי הצמח נאכלו כמזון, אך הוא שימש בעיקר כגידול תעשייתי.
גבעול הצמח שימש לייצור סירות, מחצלות ונייר.
פשתן היה גידול תעשייתי חשוב נוסף שהיה לו מספר שימושים.
השימוש העיקרי בו היה בייצור חבלים והחומר העיקרי של המצרים לייצור בגדיהם.
חינה גודלה לייצור פיגמנטי צביעה.
בקר מצרי עתיק היה מארבעה סוגים עיקריים שונים: ארוך קרניים , קצר קרניים, צמרירי וזבו.
העדות המוקדמת ביותר לגידול בהמות במצרים היא מאזור פיום, החל מהאלף החמישי לפני הספירה.
בתקופת הממלכה החדשה יובאו למצרים בקר זבו גבן-גב מסוריה, ונראה שהחליפו סוגים קודמים.
אינקובטורים מעשה ידי אדם, הנקראים תנורי ביצים מצריים, מתוארכים למאה ה-4 לפני הספירה ושימשו לייצור המוני של עופות.
הדת במצרים העתיקה הייתה היבט חשוב ביותר בחיי היומיום.
רבות ממצוות הדת של המצרים התרכזו בתצפיות על הסביבה, הנילוס והחקלאות.
הם השתמשו בדת כדרך להסביר תופעות טבע, כמו ההצפה המחזורית של הנילוס ותנובות חקלאיות.
אף על פי שהנילוס היה אחראי ישירות למזל טוב או רע שחוו המצרים, הם לא סגדו לנילוס עצמו.
במקום זאת, הם הודו לאלים ספציפיים על כל מזל טוב.
לא היה להם שם לנהר והם פשוט כינו אותו "נהר".
המונח "נילוס" אינו ממוצא מצרי.
המצרים גילמו את ההצפה עם בריאת האל שנקרא חעפי.
למרות העובדה שההצפה הייתה חיונית להישרדותם, חעפי לא נחשב לאל מרכזי במיתולוגיה.
הוא הוצג כדמות עם עודף משקל, שבאופן אירוני העניק מנחות של מים ומוצרי שפע אחרים לפרעונים.
מעולם לא נבנה מקדש במיוחד עבור חעפי, אך הוא זכה לסגידה בהקרבת קורבנות ושירת מזמורים כשהחלה ההצפה.
במהלך פסטיבלי ההצפה, נשתלו דמויות בוץ של אוסיריס בשעורה.
חקלאות ביתית היא גידול צמחי מאכל, תבלינים ולעיתים גם חיות משק לטובת צריכה עצמית.
חקלאות ביתית מתבצעת בחצר הבית, על גג, במרפסת או בתוך הבית, ולעיתים גם בגינות קהילתיות ובמוסדות חינוך לילדים ונוער.
זוהי פעילות חקלאית בקנה מידה קטן, שלא מיועדת ליצירת לרווח כלכלי, ומתבצעת לרוב במסגרת פרטית או קהילתית כתחביב, מטעמים אידאולוגיים, או כדרך לשיפור איכות החיים והתזונה.
בשונה מגינון נוי, שמטרתו העיקרית היא אסתטית, מתמקדת חקלאות ביתית בגידול מזון.
עם זאת, לעיתים משולבת בחקלאות הביתית גם צמחיית נוי.
החקלאות הביתית מתאפיינת בשימוש באמצעים פשוטים, בטכניקות חקלאיות זמינות, ולעיתים באמצעים ממוחזרים.
גידול ירקות, עצי פרי ועשבי תיבול בגינות או במכלים.
שימוש בשיטות אקולוגיות כגון קומפוסטציה ואיסוף מי גשם.
גידול בעלי חיים לצריכת תוצרים (כביצים וחלב) ולא לצריכת בשר.
קיימות מגוון סיבות נפוצות לחקלאות ביתית.
פירות וירקות שנקטפו ממש לפני אכילתם מכילים יותר ויטמינים, מינרלים ונוגדי חמצון לעומת תוצרת שעוברת קירור והובלה ממושכת.
גידול ביתי מאפשר גם שילוב של זנים שאינם נפוצים במסחר – כמו עגבניות מורשת, חסות צבעוניות, עשבי תיבול טריים ועוד – וכך להעשיר את התפריט.
כאשר הגידול נעשה בשיטות טבעיות או אורגניות נמנעת חשיפה לחומרי הדברה.
חקלאות ביתית עשויה להעלות את המוטיבציה להכין ארוחות בבית ולצמצם צריכת מזון מעובד.
כאשר בגידול המזון משתתפים ילדים ומשפחות, עולה המודעות לאיכותם התזונתית של מוצרי המזון, ונוצר קשר אישי שעשוי לחזק הרגלי תזונה הנחשבים בריאים.
מידת החיסכון הכלכלי הנובע מחקלאות ביתית תלויה בגורמים כמו אופן הגידול, ההיקף, ההשקעה בציוד ותחזוקה, ומידת ההצלחה החקלאית בפועל.
במקרים מסוימים, בייחוד כאשר מדובר בגידול פשוט של ירקות או עשבי תיבול לשימוש יומיומי, ייתכן חיסכון מסוים בהוצאות מזון.
עם זאת, לעיתים העלויות הכרוכות בהקמה ובתחזוקה של הגידול עולות על ערך התוצרת.
גורמים שתורמים לחיסכון כלכלי הם:
צורת הגידול – גידול פשוט במכלים קיימים (כמו עציצים ממוחזרים) עם זרעים זולים או מיחזוריים.
שימוש בקומפוסט ביתי וחיסכון בדשנים.
ניצול של עונות שפע, שבהן ניתן לקטוף כמות גדולה של ירקות או עשבי תיבול, על ידי שימור היבול.
מחירי השוק – במוצרים מסוימים, בהם מחירי השוק גבוהים על בסיס קבוע, תוצרת ביתית יכולה להוות חלופה משתלמת כלכלית.
גורמים שמגבילים את החיסכון הם:
עלויות ההקמה – קניית אדמה, עציצים, מערכות השקיה, תאורה, מצע גידול וכדומה.
זמן ומאמץ – הזמן המושקע אינו מתורגם ישירות לערך כספי, אך במיוחד כאשר מדובר בפעילות פנאי, ספק עם לזמן הזה יש עלות כלכלית, ויש הטוענים כי אף מדובר בעלות "חיובית" (להלן).
כישלונות בגידול – מחלות, מזיקים, תנאי מזג אוויר – כולם עלולים לפגוע ביבול.
תשואה מוגבלת – קנה המידה בגידול ביתי בדרך כלל אינו מאפשר ייצור זול.
הפחתת התלות בשוק המזון התעשייתי
חקלאות ביתית מאפשרת לצמצם את התלות במערכות המזון התעשייתיות, אשר מאופיינות לעיתים בייצור מרוכז, שימוש בחומרי הדברה ודשנים סינתטיים, שינוע למרחקים ארוכים, ושרשראות אספקה מורכבות.
יש הרואים חשיבות בהפחתת התלות במערכת מכמה סיבות:
ביטחון תזונתי – יכולת לייצר מזון עצמאי, במיוחד בעתות משבר (למשל שיבושים בשרשרת האספקה או עליית מחירים).
שקיפות ובקרה – בגידול ביתי יש שליטה על אופן הגידול, המקורות והחומרים שבהם נעשה שימוש.
צמצום השפעה סביבתית – מזון מקומי ומיידי אינו דורש אריזה, אחסון והובלה – ובכך מפחית פליטת מזהמים ופסולת.
בחירה אישית ואידאולוגית מתוך העדפה לאורח חיים מקיים, מיעוט תלות בחברות מזון גדולות, ולעיתים גם כמחאה צרכנית.
באופן זה, חקלאות ביתית נתפסת לא רק כדרך לייצור מזון, אלא גם כהצהרה חברתית, ולעיתים כפעילות המפתחת אוטונומיה אישית או קהילתית.
לחקלאות ביתית ערכים חינוכיים הן כאשר זו נעשית במסגרת חינוכית רשמית, והן כפעילות משפחתית או קהילתית.
חקלאות ביתית מפתחת יכולות של תכנון וביצוע: תכנון עונות זריעה, טיפול שוטף, פתרון בעיות.
היא גם מלמדת על הקשר בין מזון לבריאות, תוך עידוד אכילה בריאה מתוך היכרות עם תהליך הגידול, וכן פיתוח מיומנויות בישול כתוצאה משימוש ביבולים.
חקלאות ביתית מאפשרת עצמאות ויוזמה, כאשר ילדים ונוער "לוקחים בעלות" על תהליכים ולעיתים גם משווקים את תוצרתם (לדוגמה בשווקים קהילתיים).
חוויה רגשית וקשר עם הסביבה
חקלאות ביתית מאפשרת התנסות בחוויית הצלחה – צמיחה נראית לעין שמתגמלת ומחזקת תחושת מסוגלות.
היא גם מאפשרת את החוויה של התגברות על כישלון, ניסוי וטעיה וסבלנות הנדרשת בהמתנה לתהליכים טבעיים.
פעילויות גינון עשויות לתרום להפחתת מתח ולשיפור מצב הרוח, וכן לתחושת שייכות למשפחה, לקהילה ולמקום.
בחקלאות ביתית כחלק מחינוך פורמלי או לא פורמלי ניתן לשלב למידה במגוון תחומים:
מדעים – הבנה של תהליכי חיים, פוטוסינתזה, אקולוגיה, מחזורי מים ותזונה.
מתמטיקה – מדידת כמויות, מעקב אחר גדילה, ניתוח עלות-תועלת.
שפה – ניסוח יומנים, הצגת פרויקטים, כתיבה מדעית.
טכנולוגיה והנדסה – תכנון מערכות השקיה, בניית עציצים, עבודה עם הידרופוניקה.
חקלאות ביתית מאפשרת הבנה מוחשית של מה נדרש לייצור מזון, דורשת אחריות והתמדה של טיפול, לפעמים יומיומי, בצמחים ובבעלי חיים.
בתוך מסגרות היא מחנכת לשיתוף פעולה תוך עבודה בצוותים וקבלת החלטות משותפת.
היא גם כוללת אלמנט של חינוך לצרכנות נבונה: הבנה של שרשרת האספקה, ערך העבודה והעלות האמיתית של מזון.
התועלת של חקלאות ביתית בתחומי החינוך מוצאת את ביטויה בבתי ספר רבים בעולם, המשלבים שיעורים או פרויקטים של חקלאות ביתית כחלק מחינוך סביבתי, מדעי וטכנולוגי.
בישראל, בתי ספר יסודיים רבים מקיימים גינות לימודיות ושיעורי חקלאות הכוללים גם עבודה מעשית.
משרד החינוך כולל במסגרת הלימודים חינוך חקלאי: בבתי ספר רבים יש חוות חינוכיות, חממות, פינות בעלי־חיים וגינות נוי שבהן מתנסים התלמידים בגידול צמחים ומקבלים חינוך סביבתי.
בקנדה, פועל ברחבי המדינה ארגון "חקלאות בכיתות" המארגן בבתי ספר מיזמים כמו גידול תפוחי אדמה בעציצים ופינות גידול מזון במטבחי בית ספר.
בארצות הברית קיימים ארגונים המפעילים תוכניות לימודי חקלאות בבתי ספר ובחינוך הלא פורמלי.
כיום, כאשר כבר לא מדובר בצורך קיומי, חקלאות ביתית מעניקה לאדם חוויה ישירה ובלתי אמצעית של יצירה, צמיחה והשפעה ממשית על סביבתו.
עצם הגידול של מזון או צמחי נוי במרחב הפרטי – בין אם בגינה, על המרפסת או על אדן החלון – מייצר תחושת הישג מוחשית: מהזרע הקטן ועד לפרי הבשל.
התחושה הזו מזוהה עם סיפוק בסיסי ועמוק, הנובע מהקשר בין מאמץ לתוצאה, ומתעצם ככל שההשקעה נעשית לאורך זמן.
הקשר לצומח מלווה גם בחוויה רגשית של רוגע ונינוחות.
פעולות פשוטות כמו שתילה, השקיה או קציר עשויות להפחית מתח נפשי ולהשרות תחושת שלווה.
יש הרואים בכך סוג של מדיטציה פעילה, שמחזירה את האדם למחזוריות הטבעית של הזמן ולעונות השנה.
במובן זה, חקלאות ביתית היא לא רק עיסוק מעשי – אלא גם דרך להעמקת הקשר עם הסביבה ועם קצב פנימי איטי ומאוזן יותר.
בנוסף, התחושה שהמזון נוצר "בידיים שלך" יוצרת חיבור מחודש לערכים של אחריות, חיסכון, קיימות והערכה למזון – חיבור שעשוי להיות עמום בחיי היומיום של חברה צרכנית.
עבור רבים, עצם הידיעה שפרי או ירק גדלו ללא חומרי הדברה, במקום מוכר ובטיפול אישי, מחזקת את תחושת הביטחון והשליטה.
לקיום חקלאות ביתית דרושות כמה תשתיות בסיסיות, בהתאם להיקף הגידול, סוגי הצמחים או בעלי החיים שמעוניינים לגדל, והתנאים הסביבתיים.
שטח מתאים לגידול, הכולל קרקע איכותית ומנוקזת היטב, או לחלופין שימוש באדניות, עציצים או מערכות הידרופוניות.
השטח צריך לאפשר חשיפה לשמש: מרבית הצמחים זקוקים ל־5–6 שעות אור שמש ישיר ביום.
בגגות, מרפסות ואזורים פתוחים יש גם צורך בהגנה מרוח.
גישה קבועה למים באמצעות ברז סמוך או מערכת השקיה אוטומטית.
מערכת השקיה על ידי טפטוף, ממטרות, השקיה ידנית או השקיה ממוחשבת.
מערכת לאיסוף מי גשם, מאפשרת חיסכון במים והשקיה בת קיימא.
תשתיות להגנה על הצמחים, יכולות לכלול קירוי חלקי או מלא להגנה מפגעי מזג אוויר כגשם, ברד, שלג או שמש חזקה, רשתות צל להקטנת עומס חום בקיץ, רשתות נגד חרקים או ציפורים, כלובים או גדרות להגנה מפני בעלי חיים.
תשתיות במקרה של גידול בעלי חיים יכולות לכלול:
קרקע או מצעי גידול: לחקלאות מצליחה נדרשת אדמה פורייה, עשירה בחומר אורגני או קומפוסט.
לעיתים רצוי לערבב את האדמה עם קומפוסט, הומוס, פרליט או ורמיקוליט כדי לשפר את תכולה האדמה, הניקוז והאוורור.
קיימות גם אלטרנטיבות של חקלאות ללא אדמה כהידרופוניקה, אקוופוניקה ומצעי גידול שונים כטוף או קוקוס.
דישון והזנה היכולים לכלול קומפוסט ביתי או קנוי, דשנים אורגניים או כימיים, תולעי קומפוסט ועוד.
ציוד וכלים הכוללים כלי עבודה בסיסיים: את חפירה, מזלג, כפפות, מזמרה, משפך.
שטח אחסון, ארון או מחסן קטן לאחסון כלים וחומרים.
מכשירי מדידה הם אופציה המאפשרת מדידת לחות, טמפרטורה וחומציות.
באופן מסורתי הידע שנלווה לחקלאות ביתית התבסס על מסורות, התנסות אישית ולמידה מניסיון שנצברו לאורך השנים מתוך תצפית, תיעוד, וניסוי וטעייה, גם אם אלו לא נעשו על בסיס מדעי.
המעבר מחקלאות מסורתית לחקלאות מודרנית התבסס על שילוב של ידע מדעי, טכנולוגיות חדשות ופיתוח שיטות עיבוד מתקדמות, שאפשרו ייעול בתהליכי הגידול, הגדלת תפוקה ושיפור יכולת ההתמודדות עם מזיקים, מחלות ותנאי אקלים משתנים.
כל אלו משמשים במידה רבה גם בחקלאות הביתית.
מקורות המידע העומדים כיום לרשות החקלאי החובב רבים ומגוונים, בהם:
מקורות מוסדיים וממשלתיים כמדריכים של משרדי חקלאות כוללים מידע מעודכן על גידול ירקות, עצי פרי, גידולים עונתיים, הדברת מזיקים ועוד.
עם זאת, מדריכים אלו מיועדים לרוב לענף החקלאות הכללי והאמצעים המוסברים בהם לא תמיד מתאימים לחקלאות ביתית.
רשויות מקומיות המפעילות יוזמות קהילתיות, גינות קהילתיות וקורסים לתושבים.
ספרות מקצועית וחובבנית בתחום הגינון והחקלאות הביתית, בתוכה גם ספרים ייעודיים לחקלאות ביתית במרחב עירוני (חקלאות עירונית).
אתרי אינטרנט ובלוגים ייעודיים לחקלאות ביתית מציעים מדריכים מעשיים, טיפים לעונות השנה, פתרונות לבעיות נפוצות.
בלוגים רבים של חובבי גינון כוללים שיתופים אישיים, ניסיונות והצלחות.
פורומים וקבוצות דיון של חובבי גינון.
קבוצות פייסבוק וטלגרם – קהילות פעילות לשיתוף ידע, שאלות, הצגת תמונות ובעיות בזמן אמת, ולעיתים גם לשיתוף תוצרת עודפת.
חנויות ומשתלות רבות מספקות ייעוץ ללקוחות, מדריכים כתובים והפקת סדנאות.
בעלי משתלות מנוסים יכולים להציע מידע מותאם לאזור הגאוגרפי ולאקלים המקומי.
ציוד וחומרים הנדרשים לחקלאות ביתית נמכרים במשתלות ובחנויות "עשה זאת בעצמך".
, שבמובנים רבים זהה לחקלאות הביתית, הייתה ברירת המחדל של רוב בני האדם לאורך ההיסטוריה.
עד ל ולתחילתה של החקלאות המסחרית בקנה מידה רחב, מרבית האנשים סיפקו בעצמם את רוב מזונם – בין אם בצורת חקלאות ממש, גידול בעלי חיים, ליקוט, דיג, או שילוב של כולם.
החקלאות לא נועדה ליצוא או למסחר אלא בראש ובראשונה להאכיל את בני המשפחה והקהילה הקרובה.
כלים פשוטים, שטחים קטנים, מגוון גידולים – אלה היו מאפיינים טיפוסיים.
רק עם ההתפתחות של טכנולוגיות חקלאיות, תחבורה, מסחר, והתמחות מקצועית – החלה הפרדה ברורה יותר בין מגדלים לצרכנים.
גם כיום באזורים רבים בעולם, בעיקר בחלקים נרחבים של אפריקה, דרום אמריקה ואסיה, חקלאות קיום היא עדיין הדרך המרכזית שבה אנשים מבטיחים את מזונם.
מבחינה זו, אורח חיים הכולל חקלאות ביתית הוא מסורת בקרב חברות רבות ונותר כזה גם במדינות מפותחות.
גם במאה ה-21 נחשבת החקלאות הביתית לחלק מאורח חיים כפרי.
היקף הפעילות בחקלאות ביתית משתנה מאוד בין משקי בית, ונע בין גידול של מספר עציצים במרפסת – שבהם צמחי תבלין או ירקות בודדים – לבין עיבוד של גן שלם או חלקת קרקע נרחבת, סמוך לבית או אף מרוחקת ממנו.
יש גם המשקיעים בציוד חקלאי מתקדם כמו מערכות הידרופוניות או חממות ביתיות.
במקרים מסוימים מדובר בפעילות מינימלית לצורכי תחביב או לימוד, ובמקרים אחרים היא מספקת חלק ניכר מהתצרוכת המשפחתית של ירקות, פירות ולעיתים גם ביצים.
גידול ביתי עשוי להתבצע גם בתוך הבית, באמצעות טכנולוגיות כגון הידרופוניקה או גידול אנכי.
במדינות רבות ההתעניינות בחקלאות ביתית היא חלק ממגמות של קיימות, תזונה מודעת, ו.
יוזמות כגון גינות קהילתיות או שיתוף עודפים בין שכנים מחזקות את ההיבט החברתי של פעילות זו.
הקונים – עוברי אורח, שכנים, מטיילים – מוזמנים לקחת תוצרת ולהשאיר את הסכום המתאים בעצמם, ללא פיקוח.
יש מקומות שבהם דוכני אמון הפכו לאטרקציה תיירותית, וגם תועדו בפרויקטים של "מפות אמון" – שמציינות היכן ניתן למצוא דוכנים כאלה לאורך מסלול הליכה או נסיעה.
חקר ימים ואגמים לישראל (בראשי תיבות: חיא"ל), הידוע גם בשם "המכון לחקר הימים והאגמים", היא חברה ממשלתית ומוסד מחקר לאומי שהוקם בשנת 1967 על מנת ליצור ידע לצורך ניצול מושכל ושימור של משאבי הים, החופים והמים של ישראל.
חיא"ל עוסקת במחקר ופיתוח בתחומי מדעי הים (אוקיינוגרפיה), מדעי האגמים (לימנולוגיה) וחקלאות ימית.
חיא"ל פועלת במסגרת מערך מכוני המחקר המסונפים למנהל המחקר למדעי האדמה במשרד התשתיות הלאומיות.
חיא"ל כוללת שלושה מכוני מחקר:
המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה (הממוקם סמוך לתל שקמונה, ליד שכונת עין הים שבחיפה) במבנה שתוכנן בידי האדריכל דוד ינאי.
המכון לחקר הכנרת ומדעי המים ע"ש יגאל אלון (הממוקמת באתר ספיר, על שפת הכנרת).
לשעבר המעבדה לחקר הכנרת ע"ש יגאל אלון.
המרכז הלאומי לחקלאות ימית (הממוקם באילת)
כמו כן, חיא"ל פועלת באמצעות "היחידה לנוער שוחר מדע במכון לחקר ימים ואגמים" לקרב בני נוער לעולם המדעי ובפרט למחקר הימי.
על רקע ההבנה של הפוטנציאל הגלום במחקר ימי, ב-1964 הוקמה ועדה בראשות פרופ' משה שילה על ידי המועצה המועצה הלאומית למחקר ופיתוח לבחינת נושא המחקר האוקיינוגרפיה והלימנולוגי בישראל.
ב-1965 הצטרפה לוועדה האקדמיה הלאומית למדעים ויוצגה על ידי פרופ' חיים ארנסט ורטהיימר.
המלצת הדוח הייתה שמשימות המכון יכללו פיתוח אמצעים לניצול משאבי האוקיינוס להפקת מינרלים, מקורות מזון (בדגש על שדות דיג בים סוף) ותעשייה כמו הבטחת מי החופים ממי ביוב, תעשייה וזיהום חומרים רדיאוקטיבים .
ב-1966 הוקם המכון תחת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח ובהחלטה מ-21 במרץ 1967 של ועדת השרים לענייני כלכלה, הוחלט להקים את הרשות כחברה ממשלתית.
את החברה הקים האלוף (במילואים) יוחאי בן נון, ועל שמו נקרא מבנה המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה בחוף תל שקמונה בחיפה.
בפברואר 1967 נפתחו תחנת מחקר באילת והמעבדה לחקר הכנרת באתר ספיר, כשלוחות של המכון.
בין 1967 ל-1969 בסדרת החלטות ממשלה בוצע איגום משאבים וסמכויות שהועברו לחיא"ל.
בשנת 1969 הוחלט להקים את מבנה המכון בחוף שקמונה, במימון משותף של הנדבן שמואל לוננפלד וממשלת ישראל.
המנכ"לית הראשונה של חיא"ל לאחר יוחאי בן-נון, הייתה ד"ר קולט צרויה שכיהנה בתפקיד עד 1988, אחריה ד"ר יובל כהן שכיהן בתפקיד עד שנת 2005. אחריו כיהן כמנכ"ל פרופ' ברק חרות.
החל משנת 2024 מנכ"ל החברה הוא אלון זס"ק.
חיא"ל מתמקדת במחקר, ניטור, הערכה וחיזוי של מצבם של אזורי הים הסמוכים למדינת ישראל (מזרח הים התיכון ומפרץ אילת) וימותיה הפנימיות (הכנרת וים המלח) ושל הבעיות הסביבתיות בגופי מים אלה.
מאמץ המחקר בתחומי החקלאות הימית והביוטכנולוגיה מתמקד בפיתוח טכנולוגיות לניצול יצורים ימיים כמקור למזון וביוכימיקלים.
פעילות מגוונת זו של מחקר, ניטור סביבתי ופיתוחים ביוטכנולוגיים משלבת דיסציפלינות מדעיות רבות ובכללן פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, גאולוגיה ואקולוגיה ומתבצעת בשיתוף פעולה עם אוניברסיטאות ומכוני מחקר בישראל וברחבי העולם.
חיא"ל משתתפת בתוכניות מחקר וניטור אזוריות וגלובליות, מסייעת למדינות מתפתחות בתחומי התמחותה, ומייצגת את ישראל בארגון הבינממשלתי לאוקיינוגרפיה (IOC) ובארגון הבינלאומי למחקר הים התיכון (CIESM).
חיא"ל מתמקדת בשלושה יעדים מרכזיים:
ים וחופים - פיתוח של כלים מדעיים לתמיכה בקבלת החלטות על ניצול ושימור הסביבה הימית של ישראל ומשאביה.
ראה גם תוכנית הניטור הלאומית לים תיכון מטה.
כנרת - פיתוח של כלים מדעיים לתמיכה בקבלת החלטות על תפעול הכנרת במערכת אספקת המים הארצית תוך שמירה על איכות מימיה.
במסגרת ניטור הכנרת מתפרסם דו"ח שנתי הסוקר את מצב הכנרת מבחינה כימית, ביולוגית, פיזיקלית וגאולוגית.
חקלאות ימית וביוטכנולוגיה - פיתוח תשתית מדעית - טכנולוגית לענף החקלאות הימית בישראל ולתעשיות ביוטכנולוגיות נלוות.
תוכנית הניטור הלאומית לים תיכון
בשנת 2018, לאור התרחבות הפעילות התעשייתית בים התיכון ועמידה בהתחיבויות במסגרת אמנת ברצלונה, החליטה ממשלת ישראל למסד את פעילות הניטור וליסד תוכנית ניטור לאומית למזרח הים התיכון והוטל על חיא"ל לבצעה.
כל שנה, מתפרסם הדו"ח עבור השנה שקדמה וזמינים באתר חיא"ל.
למכוני המחקר של חיא"ל יכולות מקצועיות ואמצעי מחקר הכוללים: ספינות מחקר בים התיכון ובכנרת, ציוד למיפוי ימי ולאיסוף נתונים בים ובכנרת, מעבדות אנליטיות, ומערכות ניסוי עם מי-ים זורמים.
במכון הלאומי לאוקיינוגרפיה פועל מרכז המידע הימי הלאומי אשר מרכז, מתעד ומפיץ נתונים ומידע על הסביבה הימית של ישראל.
ספינות וסירות מחקר בשירות חיא"ל בהווה ובעבר
ספינת מחקר שקמונה (לא בשירות)
ספינת מחקר עציונה (לא בשירות)
חיא"ל מספקת שירותים מגוונים בתחומי התמחותה, ובכללם ביצוע סקרים ימיים ובדיקות מעבדה, מיפוי קרקעית הים, ניטור סביבתי והכנת תסקירי השפעה על הסביבה וייעוץ מקצועי.
חקר התרגום או מחקר התרגום הוא ענף בין-תחומי העוסק בתיאוריות תרגום (בכתב ועל-פה), בתיאור שיטותיו ובאופן יישומן.
הוא עושה שימוש בתאוריות ובשיטות מחקר מתחומים שונים בסמיוטיקה, בחקר התרבות, בסוציולוגיה, בפסיכולוגיה, בחקר הספרות, בבלשנות, במדעי המחשב ועוד.
מטרתו של "חקר התרגום" היא תיאור התרגום כתופעה חברתית, ותיאור האסטרטגיות שהמתרגמים נוקטים בהן כדי ליצור תרגומים.
ניסיונות לתאר את אסטרטגיות התרגום ואת התהליך הקוגניטיבי של התרגום נעשו בעבר – ראשית בקיסרות הרומי וגם בעולם היהודי ובמזרח הרחוק – בעיקר לשם הדרכת מתרגמים.
למעשה, עד אמצע המאה ה-20 המחקר בתחום היה נורמטיבי, כלומר נעשה על-מנת להנחיל נורמות תרגום.
המחקר נועד לשמש בסיס להכשרת מתרגמים עדיין קיים, אולם בצדו התפתח "חקר התרגום" כתחום משיק, שעוסק בתיאור התופעה, ובשאיפה לפתח תאוריה שתתאר את התרגום כתופעה תרבותית, פסיכולוגית וחברתית.
הסוגיות שעומדות במוקד חקר התרגום הן:
מתי נחשב טקסט כתרגום ומתי כטקסט מקורי.
מאפיינים לשוניים ואחרים של תרגומים לעומת טקסטים מקוריים.
אילו אנשים יכולים להיחשב כמתרגמים בחברה נתונה.
מהן שיטות התרגום (אסטרטגיות התרגום) והאם הן זהות לגבי כל השפות שמהן נעשה התרגום לשפה נתונה.
התהליך שעובר טקסט הכתוב בשפה זרה עד שהוא מיתרגם במלואו לשפת היעד, וחלקו של המתרגם בתהליך הזה.
איך מתמודדים עם בעיות בתרגום, לדוגמה: איך מתרגמים טקסט הנחשב קדוש, איך מתגברים על פערים תרבותיים שמקשים על הבנת התרגום, איך מתרגמים טקסט ערוך במשקל או בחריזה, וכדומה.
שאלה נוספת שנדונה בעיקר בתחום מדעי המחשב אך קשורה בחקר התרגום היא: האם ייתכן "תרגום מכונה", כלומר, תרגום באמצעות מחשב (Machine Translation).
מתרגמים כבר משחר ההיסטוריה, ובמסופוטמיה נמצאו תרגומים משומרית לאכדית, שהם בני המאה העשרים לפני הספירה.
ראשונות המסות, שדנו בתרגום, עסקו באופן שראוי לתרגם – prescriptive translation studies.
בין ראשוני התאורטיקנים של התרגום נמנים קיקרו, שעסק בתרגום יצירות מופת יווניות ללטינית, לשם שיפור יכולותיו הרטוריות.
על בסיס דבריו, הירונימוס – אב בכנסייה בן המאה הרביעית לספירה – ערך את איגרתו לפמכיוס, המפורסמת בשם 'הדרך הטובה לתרגם' (איגרת 53).
גם בתושב"ע מופיעים הגיגים על התרגום, שבדומה להירונימוס נגועות בשיקולים תאולוגיים.
אלו עומדים בבסיס תרגום השבעים, שהוא ראשון התרגומים לתנ"ך ונערך החל מהמאה השלישית לפני הספירה, וכן בבסיס תרגום אונקלוס, שנערך מנקודת מבט רבנית – או עורכים ביקורת על התרגומים 'הלא-ראויים', שהופיעו באותה העת.
הרודוטוס עסק בתרגום המצרי ההלניסטי.
למעשה כל המתרמים של הביבליה נתנו את דעתם על התרגום, לרבות דנטה אליגיירי שתרגם אותה לאיטלקית, ולוטר שתרגמה לגרמנית.
בסין, התפתחה ספרות דומה סביב תרגום הסוטרות הבודהיסטיות לסינית, בימי שושלת האן.
במילים אחרות, חקר התרגום בעבר עסק באופן הראוי לתרגם 'משמעות במשמעות' (sense for sense) -והתמקדו בתרגום כתבי קודש.
חקר התרגום המודרני התפתח ראשית במזרח אירופה, בעיקר למין שנות החמישים של המאה ה-20. בין חלוציו נמנים חוקרים השייכים לקבוצה המכונה "הפורמליזם הרוסי" (יורי טיניאנוב, בוריס אייכנבאום, רומאן יאקובסון).
הנושא עלה בכנס הרביעי של הסלבולוגים, שנערך במוסקבה; אגב העיסוק בספרות השוואתית.
בשנות השישים, במערב קידמו את המקצוע חוקרים כמו יוג'ין ניידא (Nida) (אשר אף הוא עסק בתרגום הביבליה), יירז'י לוי (Jiři Levy), ז'ורז' מונן (Mounin), קאטפורד (Catford) ואחרים.
קטפורד דן בתרגום מנקודת מבטה של הבלשנות היישומית; ואילו לוי התמקד בתרגום הספרותי.
ז'ן פול וינה וז'ן דרבלנה (Jean-Paul Vinay and Jean Darbelnet) ערכו השוואה בין האנגלית לצרפתית, ועסקו בתרגומים המערבים שתי שפות אלו.
ב-1964 ניידא פרסם ספר בשם Toward a Science of Translating, בהשפעת 'הדקדוק הטרספורמטיבי' של הריס.
למעשה בשנותיו הראשונות של חקר התרגום הדיונים עסקו סביב סוגיית השקילות ("equivalence").
בעוד שברוסיה עסקו בעיקר בשקילות הפורמלית, המתמודדת עם אתגר חוסר החפיפה המלאה שבמושגים בשפות שונות -במערב אירופה התמקדו בשקילות הדינמית (וינה ודרבלנה וקטפורד) - וכן זאת הלוקחת בחשבון את תפקיד התרגום, בתרבות היעד (ניידה).
ג'יימס ס' הולמס (James S.
Holmes) נתפס כאחד מאלה שתרמו למיסוד תחום חקר התרגום במערב – הוא למעשהזה שהציע שם באנגלית לתחום החדש.
הוא פעל במסגרת המחלקה למדע הספרות באוניברסיטת אמסטרדם בהולנד.
על בסיס תיאוריות התרגום של קודמיו, הוא ערך את ספרו, שבו הוא איגד את המאמרים שיצאו בתחום של התרגום.
הולמס ניסה לשוות לתחום של חקר התרגום מראה של מקצוע מחקרי.
ב-1972, בהרצאתו "השם והאופי של חקר התרגום" (The Name and Nature of Translation Studies) – הוא הציע כיווני מחקר בתחום התרגום.
הרצאתו פורסמה כמאמר ב-1988, כשנתיים לאחר מותו.
הולמס נקט ביוזמות ארגוניות רבות, ולמשל ייסד את הביטאון הבינלאומי הראשון למחקר התרגום (בשם TRANSST).
לאחר מותו קיבל את עריכת הביטאון לשנים אחדות גדעון טורי, אשר פיתח דיאלוג עם החוקרים ממזרח אירופה; אשר אותם הוא ראה כמתקדמים יותר בתחום מהמקובל במוסדות האקדמיים במערב.
הוא ניהל דיאלוג פורה במיוחד בעיקר עם אנטון פופוביץ' מברטיסלאבה וקבוצת המחקר שלו.
בשנת 1976, הוא אף סייע – ביחד עם איתמר אבן-זהר – בקיום הכנס המכונן של מחקר התרגום החדש.
כנס זה אורגן באוניברסיטת לוון בבלגיה על ידי הנדריק ואן חורפ וז'וזה לאמברט.
על בסיס הגיגיו של הולמס, ב-1995 גדעון טורי פרסם את ספרו Descriptive Translation Studies and beyond.
בישראל נעשה ניסיון למסד את המקצוע בידי פרופ' איתמר אבן-זהר, שכתב בתחום זה את עבודת הדוקטור שלו (1972).
אבן זוהר קיים במשך שנים אחדות בשנות ה-70 מסלול לחקר התרגום בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב.
תלמידו, פרופ' גדעון טורי, שכתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא "נורמות של תרגום לעברית" (יצא בדפוס בשנת 1977), המשיך לפתח את מחקר התרגום המכוון לתרבות היעד (Target-Oriented Translation Research).
ב-1995, בספרו "המחקר התיאורי של התרגום ומעבר לו" (Descriptive Translation Studies and beyond), הוא תרם למיסוד תחום חקר התרגום.
שיתוף הפעולה בין החוקרים הישראלים לחוקרים מהולנד ומבלגיה: ג'יימס הולמס, ז'וזה לאמברט (Lambert), אנדרה לפבר (Lefèvere) ואחרים, יצר מומנטום המתואר על ידי היסטוריונים אחדים כ"המפנה התרבותי" ("cultural turn").
מפנה זה מקושר לראיית התרגום כפעילות דינמית בתרבות, ורוב החוקרים מקשרים בין ראייה זו לתאוריית הרב-מערכת.
חקר התרגום הביא להבחנות מעניינות.
להלן כמה מהן, בזיקה לשאלות הנזכרות לעיל:
לא כל טקסט שנחשב כתרגום, אכן נכתב במקורו בשפה זרה.
יש טקסטים שנכתבים, במודע או שלא במודע, כך שייראו כאילו הם תרגומים.
מנגד, יש טקסטים שתורגמו בעבר משפה זרה, אולם קוראי הטקסטים אינם מודעים לכך, ותופסים את התרגום כחלק בלתי נפרד משפתם ומתרבותם.
כך למשל תרגום המלך ג'יימס של התנ"ך לאנגלית, נתפס בקרב חלק מדוברי האנגלית כטקסט אנגלי מקורי.
תופעה זו הביאה לאימוץ תרגומי שאילה רבים מעברית מקראית לאנגלית מודרנית (למשל הביטוי "by the skin of his teeth" הוא בעצם גלגול של הביטוי העברי "בעור שיניי" מספר איוב, פרק י"ט פסוק כ').
השפה המשמשת בתרגומים שונה במידה ניכרת מהשפה המשמשת בטקסטים מקוריים, עד כדי כך שיש מילים וביטויים המופיעים רק או בעיקר בתרגומים.
'שפה' זו המשמשת לתרגום מכונה 'תרגומית'.
בעברית ישראלית, למשל, המילה "ברנש" מופיעה כמעט אך ורק בתרגומים ישנים מאנגלית, כתרגום למילה guy (המחזמר Guys and Dolls תורגם לעברית כ"ברנשים וחתיכות").
בימי הביניים תורגמו חיבורים יהודיים פילוסופיים מערבית לעברית, תוך שאילת מבנים תחביריים ערביים אל תוך הטקסט העברי.
ההבחנות לעיל באות לתאר את תופעת התרגום ומאפייניה, ואין בהן ניסיון לשפוט מהו תרגום טוב או מהי הדרך הנכונה לתרגם.
מבחינת החוקרים השימוש במילה "ברנש", כתרגום למילה guy, בתרגומים מאנגלית לעברית היא אחת התופעות בתחום התרגום הראויה למחקר ולניתוח תאורטי, וכן להשוואה לתופעות דומות בסביבות לשוניות אחרות.
גם העובדה כי המילה הזו נעלמת בהדרגה מטקסטים מתורגמים ומוחלפת במילים מן העברית היומיומית המדוברת היא תופעה הראויה למחקר.
היבט זה של חקר התרגום התיאורי, הפנומנולוגי, מבדיל אותו ממחקרי תרגום שנעשים לצרכים יישומיים (הכשרת מתרגמים, ביקורת תרגומים וכדומה).