tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכך בסוף תהליך המפלה תהיה אדום משוללת עושר, חכמה, ויכולת מלחמה.
החטיבה החמישית מתארת את סיבת הנפילה העתידית של אדום באמצעות תיאור הדרגתי של מקרים הולכים ומחמירים, המבטאים את בגידת אדום באחיה ישראל.
בתחילה מוצגת אדום כאומה העומדת מנגד בעוד עמים זרים צרים על ירושלים.
לאחר שאדום רואה כי הצרים על ירושלים מנצחים הוא מצטרף אליהם.
בהמשך מתוארת שמחה ולעג מצד אדום ביום אובדן יהודה ושליחת יד בשלל, ולאחר מכן מתוארת סיטואציה בה העם האדומי עומד בצומת דרכים ואורב לפליטי המלחמה מיהודה כדי לטבוח בם.
בסיום החטיבה אדום מסגיר את השרידים הנותרים בחיים לאומות הצרות.
פרשנים רבים מדגישים כי התנהגות זו באה רק לאחר שראה אדום כי ישראל מפסידה בקרב ולכן מזהים מעשה זה כמעשה שפל ובזוי יותר מאשר התמודדות כשותף לכתחילה וזאת ניתן לקשר לפסוקים הראשונים של הספר המדברים על אדום כעם שפל ובזוי.
במהלך החטיבה האחרונה של הספר עובר הנביא לתאר את יום ה' הגדול בו אלוהי ישראל יפרע את חובו לאדום.
הנביא מתאר את מפלת אדום תוך שימוש מפורש במידה כנגד מידה למעשיה של אדום במפלת ישראל כפי שניתן לראות באומרו בפסוק ט"ו:
בתחילה מתואר אדום כמבולבל ואובד עצות מרוב הפורענות שתגיע עליו כשיכור לאחר ששתה יין וזאת כנגד שתיית היין על הר הקודש בעת ניצחון אומות העולם על יהודה.
בצד נפילת אדום שארית פליטת עם ישראל תתקבץ לארץ ישראל, הר הבית יתקדש מחדש ולא יעבור בו ערל וטמא וכן עם ישראל יירש בחזרה את ארצו ונכסיו.
באותו יום ה' תפרוץ מלחמת גוג ומגוג.
סוף החטיבה מציין את חלוקת הארץ בין שבטי ישראל המתקבצים מקצוות הארץ.
הספר נחתם בפסוק המבטא את גאולת ישראל בידי המושיעים:
יש שסברו כי אלו שני משיחי ישראל, משיח בן יוסף ומשיח בן דוד, שבעת הרועים ושמונה נסיכי אדם (), אחרים טענו כי הכתוב מתכוון לשופטי ישראל או לשריו בלבד.
שלושת המילים האחרונות מבטאות את חזון הגאולה המתבטא בשלל מקומות בתנ"ך בו כל הגויים מכירים באמיתות היהדות ובהמלכת ה' עליהם כאלוה, לעומת זאת יש אומרים כי משמעות המילים היא שמלכות ה' בעולם תראה בגלוי.
החוקר משה צבי סגל ציין כי פסוק כ' נראה כתוספת מאוחרת, וייתכן שלא נכתב בידי עובדיה
חוקרים מסוימים ניסו למצוא הקבלות בין ספר עובדיה לספרים אחרים במקרא, ובפרט לספר ירמיהו וספר יואל.
במטרה לנסות להבין מתי נכתבו ספר עובדיה ויואל שזמנם מוטל בספק, ומה טיב הקשר ביניהם לבין ירמיהו (עיין למעלה).
בין ההקבלות שהחוקרים הנ"ל ציינו (יש נוספות):
פסוקים א'-ח' מופיעים, בסדר אחר ובשינויים מעטים, בנבואת ירמיהו על אדום ב.
הזיקה העמוקה לירמיהו מעידה על קשר של תלות, אך אין הסכמה האם אחד העתיק מהשני או ששניהם שאבו ממקור קדום על אדום.
יש דמיון מסוים בין סגנונו של עובדיה לזה של יואל (ובעיקר סופו) בתיאור יום הדין.
שימושו של עובדיה במושג " יום ה' " מופיע אצל יואל פעמים רבות וכן בישעיהו י"ג, עמוס ה', צפניה א' ומלאכי ג' ובמקומות נוספים בתנ"ך.
ייתכן שהיו מסורות משותפות לגבי "יום ה'" שהשפיעו על הביטויים הדומים, ולפיכך לא ניתן ללמוד מכך על תיארוך יואל.
קבר עובדיה הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתו אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות מספר מסורות לגביו מהמאה ה-12.
פתחיה מרגנסבורג (1175) מתאר את קבר עובדיה בהר בכפר חיטים.
יש הנוקטים שמקום ציונו נמצא בדוב"ב ויום ההילולא שלו הוא בראש חודש א' בניסן כמובא בלוח דבר בעתו מאת הרב מרדכי גנוט.
ר' שמואל ב"ר שמשון (1210) בספרו "מסע דפלסטינא" מתאר את קבר עובדיה בכפר ברעם.
בשנת 2007 פורסם בספר 'מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל', מחקר אודות קבר עובדיה שהצליח לאתר את המקום עליו הצביעו עולי הרגל כקבר עובדיה במשך הדורות.
בספר 'מבשרת ציון' מתאר את קברו בשומרון.
הרב יחיאל היילפרין בספרו סדר הדורות, כותב כי נקבר ב'גאחלאף' וייתכן שהתכוון לגוש חלב.
אך מכל מקום הרב היילפרין לא היה נוסע או עולה רגל ומעולם לא היה בארץ ישראל, ושאב את ידיעותיו ממקורות חיצוניים.
מקובל לציין את יום השנה ועשיית יום ההילולא של עובדיה הנביא בראש חודש א' בניסן ובאים לציונו הנמצא במושב דוב"ב.
"עובדה" היא תוכנית תחקירים אקטואלית, בהנחייתה של אילנה דיין, אשר משודרת ברצף משנת 1993. עד שנת 2017 שודרה בערוץ 2. החל מנובמבר 2017, בעקבות פיצול ערוץ 2 במסגרת המעבר לשיטת הרישיונות, התכנית עברה להיות משודרת בערוץ "קשת 12".
התוכנית היא היחידה ששודרה בערוץ 2 ברצף מאז הקמת הערוץ המסחרי ב-1993 ועד פיצולו בשנת 2017. במסגרתה משודרות כתבות תחקיר, כתבות דיוקן וחשיפות שונות של תופעות חברתיות ישראליות, הונאות ושחיתויות ותחקירי אקטואליה.
התוכנית שודרה עד שנת 2005 בזכיינית "טלעד", למעט עונה אחת ששודרה במסגרת חברת החדשות.
ב-2005 פג הזיכיון של טלעד והתוכנית עברה ל"שידורי קשת".
לאחר פיצול ערוץ 2, העונה ה-24 משודרת בקשת 12 החל מ-9 בנובמבר 2017.
הסרט "קאפו" ששודר בתוכנית זכה בפרס אמי לסרטי תעודה לשנת 2000. באוגוסט 2023 פורסם כי הסרט "הקרב על קייב" סרטו של איתי אנגל, שתיעד את מלחמת רוסיה-אוקראינה מזירת הקרבות בפאתי קייב ושודר במהלך העונה ה-28 של "עובדה", מועמד לפרס אמי הבינלאומי.
"עובדה" זכתה בפרס תוכנית האקטואליה או התחקירים הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 2009, לשנת 2013, לשנת 2017,לשנת 2019, לשנת 2020, לשנת 2021, וכן לשנת 2023. כמו כן זכתה בפרס הכתבה התיעודית הטובה ביותר של הפורום היוצרים הדוקומנטריים לשנת 2018, לשנת 2019, ולשנת 2022.
התוכנית שודרה לראשונה בחודש נובמבר 1993 בערוץ 2 המסחרי שזה עתה החל לשדר במסגרת הזכיינית "טלעד".
את כל עונות התוכנית הגישה העיתונאית אילנה דיין.
כל עונות התוכנית שודרו באופן קבוע מדי שנה מעונת הסתיו ועד לעונת האביב, להוציא שנה אחת - 2001–2002, בה לא שודרה התוכנית, לאחר 8 עונות, עקב פרישתה של דיין מ"טלעד" ומערוץ 2 לטובת הקמת ערוץ החדשות הייעודי.
שנה לאחר מכן, חזרה דיין לערוץ 2 ושבה להגיש את התוכנית.
באותה השנה בה חזרה לערוץ השני, שודרה התוכנית במסגרת חברת החדשות למשך עונה אחת, זאת לאחר שכל העונות הקודמות שודרו באופן רצוף תחת הזכיינית "טלעד".
בעונה שלאחר מכן שבה התוכנית לזכיינית "טלעד" לשתי עונות נוספות עד לסיום זכיונה בערוץ 2 בשנת 2005, אז עברה התוכנית ל"שידורי קשת" ובה משודרת מאז שנת 2006.
את כל עונות התוכנית הפיקה חברת החדשות עבור הזכייניות השונות, אך בעונה ה-16 עברה התוכנית להפקה פנימית של הזכיינית "קשת" עקב רצונה של הזכיינית בעיבוי מערך האקטואליה שלה הנפרד מחברת החדשות.
בעקבות אחדים משידורי התוכנית התעוררו עימותים.
נטען שהתוכנית הייתה פזיזה להגיע להערכות שלבסוף התבררו כשגויות, ואף חרצה את דינם של אנשים עוד בטרם החלה חקירה משטרתית, בעוד שחקירה מעמיקה בהמשך העלתה שהנאשמים בתשדיר היו נקיים מכל רבב.
בנוסף, הועלו האשמות שתשדירים בתוכנית היו ערוכים בצורה מגמתית ולא הוגנת, ולעיתים אף מטעה, במטרה להוכיח אשמה בכל מחיר.
דבר זה הוביל לאיומים בתביעות על הוצאת דיבה נגד אילנה דיין וזכייניות השידור.
בנובמבר 2004 שודרה בתוכנית כתבה על תקרית שארעה באזור רפיח ובה היה מעורב קצין שנודע כסרן ר', נגדו הוגש ביום שידור הכתבה כתב אישום על הרג נערה פלסטינית לא חמושה.
לאחר שסרן ר' זוכה, הוא הגיש כנגד דיין וזכיינית השידור טלעד תביעות על הוצאת דיבה כשבין טענותיו כי הקטעים ששודרו בתוכנית היו ערוכים בצורה מגמתית ולא הוגנת, ולעיתים אף מטעה, במטרה להציגו כאשם.
הפיצוי שהוטל על טלעד הופחת ל-100,000 ש"ח, ובוטל חיובה לשדר הודעת תיקון.
בתחילת שידוריה ב"קשת", בשנת 2006, נוצר סכסוך בין צוות התוכנית, ובייחוד דיין, ובין "קשת", על רקע רצון בכירים ב"קשת" לא לשדר את הכתבה של אנשי הצוות על טיוח בחברת התעופה "ישראייר".
לאחר שהודיעו אנשי הצוות כי הם מתפטרים משידורי הזכיינית, החליטו ב"קשת" לשדר את הכתבה, וצוות התוכנית חזר לשידוריו הרגילים.
אחד התחקירים ששודרו בעובדה נגע לניצב משנה יורם לוי, אשר עמד בפני מינוי לתפקיד מפקד היחידה המרכזית במחוז הדרומי של המשטרה.
בתחקיר הוטחו בו האשמות חמורות בנושא עסקים פליליים עם גורמים בעולם התחתון.
במהלך השידור אמרה דיין שהתשדיר מציג חשדות בלבד ושאין התוכנית מתיימרת לקבוע אם הדברים נכונים, אך העריכה הדרמטית של התשדיר והצורה שבה נאמרו הדברים גרמו לצופים לחשוב שניצב משנה לוי אשם ושהוא עתיד להיות מורשע בבית משפט.
חקירה שניהלה המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) בנושא שללה את הממצאים שהעלה התשדיר, ולוי זוכה מכל אשמה.
החקירה של מח"ש סימנה סימן שאלה מעל תחקירה של התוכנית, ביחס לאמינות של עדים שעליהם הסתמכה, סתירות בגרסאות של העד הראשי ועוד.
לוי הגיש תלונה במשטרה נגד דיין על הוצאת דיבה והודיע על הגשת תביעה אזרחית.
בסופו של דבר, המפכ"ל משה קראדי התפטר עקב הדו"ח של ועדת זיילר, בעקבות אותה פרשה.
במסגרת פשרה בין הצדדים, ניתן ללוי ראיון נוסף לתוכנית.
בפתיח הבהירה דיין כי לוי לא נטל כספים לכיסו וכי לא היה מעורב באופן כלשהו בקבלת שוחד, בניגוד למשתמע מהתחקיר ששודר.
כמו כן הוסכם כי מערכת עובדה תכסה את הוצאות הגישור של לוי.
בסוף מרץ 2007 הציגה דיין, בשיתוף עם טוקטלי והתחקירנית שרית מגן, תחקיר העוסק בנשיא משה קצב.
בתחקיר הציגו מתלוננות את גרסתן ביחס לעברות מין שעבר הנשיא.
דיין טענה גם כי קצב לווה לתפקיד על ידי בעלי הון והשתתף במסעות הימורים בחו"ל של מקורבו ראובן גבריאלי.
פרקליטיו של קצב, עורכי הדין ציון אמיר ואביגדור פלדמן, טענו כי "מדובר בחומרים ממוחזרים ולא נכונים".
בשנת 2014 רשת הישיבות "שובה ישראל" ואיש העסקים בן ציון סוקי הגישו לבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק תביעה לפיצוי בסך 100 מיליון דולר נגד אילנה דיין ו"שידורי קשת", על שידור תוכנית "עובדה" שעסקה בהם וברב יאשיהו פינטו.
לאחר שנה וחצי הורה בית המשפט על מחיקת התביעה, בנימוק שאין לו סמכות לדון בה.
במרץ 2015 העניקה "עובדה" במה למאבטח הרמטכ"ל לשעבר ארז אפרתי שהורשע באונס , וספגה ביקורת על כך.
בינואר 2016 שידרה התוכנית תחקיר המבוססת על ממצאים של ארגון "עד כאן", המתעד פנייה של פלסטיני לפעיל השמאל עזרא נאווי.
הפלסטיני אמר לנאווי כי הוא מעוניין לתווך מכירת קרקעות ליהודים.
נאווי נראה בתחקיר מעביר למנגנוני הביטחון הפלסטיניים את פרטי המתווך.
לדברי נאווי בהקלטה, מנגנוני הביטחון יהרגו את הסוחר והוא התגאה שנהג כך בעבר שלוש פעמים ושאף נאמר לו שהייתה לו יד במותו של לפחות פלסטיני אחד.
בעקבות הסערה שפרצה עם התפרסם התחקיר, פתחה משטרת ישראל בחקירה פלילית של הפרשה.
חוגי שמאל האשימו את אילנה דיין בציד מכשפות.
דיין הגיבה על כך: "חברים יקרים, בשמאל, בימין ובמרכז, יש לנו חדשות בשבילכם: אנחנו לא עובדים אצלכם.
יש לנו מלאכה ברורה: להביא את הסיפור, לוודא שהוא אמיתי, חדש וחשוב".
ב-14 בינואר 2016 שודרה התכנית 31 הימים של ישי שליסל שעסק בסיפור הרצח במצעד הגאווה בירושלים.
התכנית הוסרה מהאינטרנט עקב הפרת זכויות יוצרים של הצלם קובי שוץ שניהל הליכים משפטיים מול כלי תקשורת רבים בישראל בגין שימוש בלתי מורשה סתימות שצילם באותו אירוע.
התכנית לא שבה לאינטרנט מאז השידור.
ב-2016 שודרה כתבת תחקיר אודות רחבעם זאבי, לאחר שבית המשפט דחה את עתירת משפחתו של זאבי לצו שיאסור את שידור התוכנית.
בתחקיר הובאו טענות של נשים, בהן חיילות לשעבר ששירתו תחת פיקודו של זאבי, רבקה מיכאלי שהתארחה במסיבה שערך, ומי שהיה קצין מטה בפיקוד מרכז, על הטרדות מיניות מצד זאבי ואף על אונס.
כמו כן הוצגו טענות לגבי קשרים עם העולם התחתון: העבריין טוביה אושרי טען בתחקיר שזאבי ביקש ממנו "לטפל" בכתבת ידיעות אחרונות סילבי קשת, לאחר שפרסמה כתבה ביקורתית אודותיו, ושבעקבות כך הונחה פצצה בפתח ביתה.
ב-7 בנובמבר 2016, שודר תחקיר על הנעשה בלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו ועל מעורבותה של אשת ראש הממשלה שרה נתניהו בעבודת הלשכה.
בסיום המשדר הקריאה דיין תגובה ארוכה של לשכת ראש הממשלה, שעסקה בדיין והאשימה אותה בהיותה אשת שמאל קיצוני המשתמשת בתוכניתה לתעמולה פוליטית שנועדה להפיל את ממשלת הימין.
אילנה דיין - מגישה וכתבת.
זכתה על פועלה בתוכנית בפרס סוקולוב בתחום התקשורת האלקטרונית ובפרס מפעל חיים בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018.
יניב שבתאי - במאי ראשי.
שני דרורי - עורכת ראשית מאז 2019.
נעמה פרי - עורכת משנה
איל גונן - ערך את התכנית בין השנים 2009 עד 2019. קודם לכן שימש כסגן עורך במשך שנתיים.
עמרי אסנהיים - הצטרף ב-2006.
לימור פנחסוב - הצטרפה ב-2018.
חן ליברמן - הצטרפה ב-2022
דורון גלעזר - העורך לשעבר של הסדרה.
רותי שטיינברג - מפיקה ראשית.
בתפקיד העורך שימשו בעבר ראודור בנזימן, רמי רוטהולץ, אבי זילברברג, אבי ברזילי, נתנאל סמריק ורונן זרצקי.
בתפקיד הבמאי הראשי שימש עד יוני 2020 גלעד טוקטלי -אשר ייסד את התוכנית עם דיין.
עובדיה הררי (3 בספטמבר 1943 – 15 ביולי 2012) היה מהנדס ישראלי, איש התעשייה האווירית, חתן פרס ביטחון ישראל (פעמיים) ופרס ישראל.
נולד בקהיר בירת מצרים למשפחה שמוצאה מחלב.
עלה לישראל עם משפחתו לאחר מבצע סיני, כשהיה בן ארבע-עשרה.
סיים את לימודיו בבית-ספר תיכון בתל אביב והתקבל לעתודה האקדמית, במסגרתה קיבל תואר ראשון ושני בהנדסה אווירונאוטית בטכניון שבחיפה.
קיבל תואר MBA למנהלים מאוניברסיטת אינסאד שבצרפת.
ב-1970 הצטרף לתעשייה האווירית, כמהנדס פיתוח ותכנון מוקדם.
ב-1975 מונה לראש צוות-משימה לתכנון מטוס קרב חדש.
בשנת 1980 מונה למנהל ומהנדס ראשי של מטוס הקרב "לביא", תפקיד בו כיהן שמונה שנים.
ב-1988, לאחר שהופסק פרויקט הלביא, מונה הררי למנהל מפעל "להב" בחטיבת כלי טיס צבאיים של החברה, שעיסוקו השבחת מטוסי קרב.
ב-1992 מונה למנהלו של "מפעל מלמ" שייצר את הטיל נגד טילים "חץ 2".
ב-1994 מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית ומנהל חטיבת כלי טיס צבאיים.
בשנת 1997 מונה למשנה למנכ"ל לתפעול.
בנובמבר 2005 מונה לממלא-מקום מנכ"ל התעשייה האווירית, זאת לאחר שהמנכ"ל משה קרת נחקר עקב חשד לביצוע עבירות פליליות במסגרת תפקידו.
הוא מונה ליו"ר חברת "אורבן אירונאוטיקס" והצטרף כפרופסור אורח לסגל הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון.
בנוסף גם כיהן כחבר דירקטוריון בחברת רפאל, וכמנהל הצד הטכני של רישוי אזרחי לכטב"מים ברשות התעופה האזרחית (רת"א).
החל מיוני 2009 כהן כיו"ר ועד האגודה למדעי התעופה והחלל בישראל.
הררי היה חתן פרס ביטחון ישראל לשנים 1969 ו-1975. ב-1969 קיבל את פרס ביטחון ישראל על פרויקט הסבת מטוסי הסופר מיסטר למטוסי סער, שכלל השתלת מנוע אמריקני במטוס הקרב הצרפתי.
ב-1975 קיבל את הפרס על חלקו בפרויקט הכפיר.
בשנת 1985 השיא משואה ביום העצמאות כהוקרה על תרומתו לתעשייה האווירית בישראל.
ב-1987 היה חתן פרס ישראל לטכנולוגיה ולהנדסה בשנת התשמ"ז עבור תרומתו לפרויקט הלביא.
נפטר ב-15 ביולי 2012 בהוד השרון, והובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בעיר.
עובדיה חממה (נולד ב-24 באוקטובר 1964) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
במקביל ליצירתו המוזיקלית הוא משמש כמנכ"ל בעסק המשפחתי - חברת "אחים חממה ושו"ת בע"מ".
חממה גדל בגבעתיים, והחל לנגן בגיטרה בתקופת התיכון.
במהלך שירותו הצבאי העמיקה התעניינותו במוזיקה, ובעת שריצה עונש ריתוק למחנה של חודש החל לראשונה לכתוב ולהלחין שירים.
יחד עם זאב נחמה ויאיר גת - חברו לשירות הצבאי, הקים בשנת 1985 את להקת מוסקבה - להקת מחאה שבגלגולה המאוחר נקראה אתניקס.
בעקבות לחץ אביו ללמוד באוניברסיטה עזב חממה את הלהקה ב-1986 והתמקד בלימודים לתואר בגאוגרפיה ותואר ראשון כללי במדעי הרוח (בעיקר פילוסופיה יהודית וכללית), ובמקביל המשיך לכתוב מוזיקה.
בסוף השנה הקליט שיר סולו ראשון, "מה קרה לדנה?!", שלא זכה להצלחה.
מעודד מהצלחת נסיונותיו הראשונים פנה חממה לקריירת סולו, ואלבומיו זכו להערכת המבקרים, אך נמכרו במספר קטן של עותקים.
מלבד השמעות מעטות בתוכניות של יואב קוטנר ושל אהוד מנור, תחנות הרדיו המרכזיות מיעטו להשמיע משיריו של חממה והוא לא היה מוכר בציבור.
לאורך השנים הקפיד חממה להקדיש לילה אחד בשבוע להקלטות בלבד.
תרמה להיותו אלמוני העובדה שחממה לא הופיע כלל.
המצב השתנה לחלוטין עם צאת עיבודו של חממה לפיוט "אנא בכוח", שנכלל באלבומו החמישי "שמיים וארץ" ויצא ב-2006. שיר זה, שאהוד בנאי השתתף בו בשירה, הושמע רבות ברדיו והפך ללהיט ענק גם בגלגלצ.
כהפגנת סולידריות הופיע חממה בהופעה פומבית ראשונה עם כלל הלהקה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ה'תשס"ז, באירוע המרכזי של ארגון זוכרים בבנייני האומה בירושלים.
האלבום "שמיים וארץ" אותו הפיק חממה, כלל 18 שירים שאת רובם הוא כתב, הלחין ועיבד, ומשתתפים בו אמנים אורחים, ביניהם: גד אלבז, איציק אשל, גיל עקיביוב, ניסים מולגן ואהוד בנאי.
בספטמבר 2007 הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, ובמקביל זכה חממה בפרס משרד החינוך והתרבות בתחום הזמר העברי לשנת 2007 בקטגוריית מלחין השנה.
בנימוקי השופטים להענקת פרס שר התרבות נכתב:
באפריל 2008 יצא לאור "לילה טוב" אלבום שירי ערש לפעוטות במשותף עם שרון רוטר.
באוגוסט של אותה שנה הופץ הסינגל הראשון "אל נא רפא נא לה" מתוך האלבום השביעי "כשהנשמה מאירה" שהופיע ב-2009. באלבום התארחו אהוד בנאי, שלמה בר, ארז לב ארי, אילן דמרי (המדרגות), גד אלבז, גיל עקיביוב, האחים איציק ואבישי אשל, שלומי שבן, חמי רודנר ועוד.
האלבום כלל את השיר "הבט משמים וראה" בו שיחזר חממה ניגון מתקופת השואה לבקשתו של ניצול השואה דוד פרידמן שגם השתתף בשירה.
בשיר התארח גם שולי רנד, דור שני לניצולי שואה.
בשנת 2011 יצא לאור האלבום "מרחבים" אלבום שכולו לחנים של חממה לשירתו של הרב קוק.
באלבום התארחו ברי סחרוף, גבי שושן, ארז לב ארי, יוסי פרץ, יוסי אזולאי גד אלבז, אלברט עמר, זאב נחמה ויאיר גת.
האלבום הושק במופע בתיאטרון גבעתיים בו ארח חממה עם חברי להקתו הקבועים ואת ארז לב ארי וברי סחרוף.
בשנת 2013 יצא לאור "הנוצה", פרויקט שירי הגאולה של חממה וחברו לדרך גיל עקיביוב.
מתוך האלבום בלטו שיר הנושא "מטה" וכן "שנה חדשה", (בשיר זה ניגן בתופים חזי חממה, אחיו הצעיר של עובדיה).
האלבום הושק במופע בו חממה וגיל עקיביוב ארחו את ארז לב ארי וחמי רודנר.
בשנת 2014 יצאו לאור שני סינגלים שהלחין: "אפשר לתקן" בביצוע טל גורדון, ודואט של קרני פוסטל ושרון רוטר בשם "דמעותיך".
באותה שנה יצאו מספר סינגלים מתוך אלבום שלם שבו שר גד אלבז משיריו של חממה, ושמו "שירת הארץ".
אחד הסינגלים, "ירושלים (השלום והיופי)", נכתב במיוחד ליום ירושלים 2014 על פי הזמנת משרד ההסברה, והושר בעצרת הממלכתית בגבעת התחמושת.
האלבום יצא לאור עם שובו של גד אלבז חזרה לישראל, לאחר שהעתיק את מגוריו ופעילותו ושליחותו המוזיקלית באופן זמני, לארצות הברית.
במהלך 2014 החל חממה להעלות בדף הפייסבוק שלו מדרשיר מקורי שבועי.
שילוב של מדרש ושירה, בהשראת פרשת השבוע.
חממה החל להעביר כיתת אמן במסגרות חינוכיות שונות.
בשנים האחרונות ממשיך חממה לעמול על יצירת אלבומי נשמה.
האלבום העשירי, היה שיתוף פעולה עם הזמר יהורם גאון.
שיר ראשון מתוך הפרויקט הנ"ל "אהבה" יצא לאור באוגוסט 2016. האלבום "תפילת האדם" (יהורם גאון שר עובדיה חממה) יצא לאור בספטמבר 2017.
ביולי 2018 חממה שחרר סינגל ראשון בשם "אהבת חינם" בו הוא מארח את "צמד רעים".
שיר ראשון מתוך "הצמאון", אלבום שהוא בעצם פרויקט המשך למרחבים, אלבום אירוח, בו חממה הלחין שירים מאת הרב קוק.
באוקטובר 2018 חממה החל מבראשית, לפרסם בדף הפייסבוק שלו את פרויקט המדרשיר.
מדי שבוע שיר עם תובנות דרש אישיות על פרשת השבוע.
את המדרשיר השמיעו מדי שבוע בתוכניותיהם ברדיו, דבורה קיציס (רשת מורשת) ויהורם גאון (גלי צה"ל).
חמישה סינגלים מתוכו יצאו לאור בתפוצה כללית לאורך השנה, אחד מכל חומש.
הסינגל הראשון "בעל החלומות" המדרשיר לפרשת וישב, יצא לאור בנובמבר 2018. הפרויקט כולו הופץ ברשת ובהמשך ייתכן שיאוגד ויופץ גם בפורמט של - אלבום מחומש.
עוד יצאו כסינגלים מפרויקט המדרשיר: "דירה להשכיר" בדואט עם בנו הצעיר אוהב חממה, "עולם הניגון" בדואט עם ארז לב ארי ו"ברגע קטון" בדואט עם יהורם גאון.
שיתוף פעולה ייחודי נוסף בפרויקט המדרשיר היה עם הרב לאו, בשיר "הלקח" לפרשת ויגש.
באוגוסט 2019 חממה עיבד, הפיק והשלים את היצירה "ובכן צדיקים" השיר של דביר שורק שנרצח בפיגוע טרור.
השיר הזה שלו נשלח כהודעת וואטסאפ לחבר.
חממה התרגש מהשיר ויחד עם שחר שורק, אחיו של דביר, השלימו את השיר שזכה גם לקליפ.
באוקטובר 2019 חממה הוציא לאור את השיר "בשבילך נברא עולם" בו הוא אירח את הזמר אבי בניון.
בשלהי 2019 יצאו הסינגלים הראשונים מתוך האלבום ה-12 של חממה שיצא לאור בתחילת 2020. בנוסף הוציא את האלבום "והיה לארז אדיר" משירי המשורר צעיר ארז אורבך שנרצח בפיגוע ב-2017, טרם מלאו לו 20 שנה.
באלבום שרים חברים מהישיבה של ארז (אורי ארנד וברק וולווביק), בני המשפחה (הוריו של ארז ואחותו) וגם חבריו לדרך של עובדיה (יוסי פרץ, אילן דמרי, יהושע לימוני, גיל עקיביוב וארז לב ארי).
בתקופת הקורונה (מרץ 2020) חממה הוציא לאור את "הכתר", שיר אפוקליפטי שנכתב כשנתיים קודם.
במהלך 2020 יצאו לאור הסינגלים הראשונים מתוך האלבום ה-13 שבדרך "הצימאון", אלבום אירוח שני (אחרי מרחבים) מלחניו של חממה למילותיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
אחרי "אהבת חינם" עם צמד רעים, באו "קדושת השבת" עם מיכה ביטון, "הנאום" עם אהרון רזאל, שיר הנושא "הצימאון האלהי", כמו גם "כשאדם פועל", "ארץ ישראל" עם מניין קולות, "חבל לאחוז", "מקיימי העולם" ו"משרתי האמונה" עם אהרן רזאל.
האלבום ובו 17 שירים יצא לאור באוגוסט 2021 והשתתפו בו בנוסף לאלו שהשתתפו בסינגלים, אילן דמרי אבישי אשל וארז לב ארי.
בשנים האחרונות חממה שחרר סינגלים שונים ומגוונים שזכו לקליפים מאויירים (החפץ חיים, משל הספינה, בשבילם נקרע הים) דואט עם חני לבנה (המתק לי חסד) ושירים נוספים מתוך האלבום האחרון של גבי שושן ז"ל שלא הושלם בעקבות מותו הטרגי של שושן ( הירושימה ורוב הסודות)
כמו כן יצאו לאור 2 שירים חדשים (כל המחנות וקול השלום) מתוך האלבום השלישי בסדרת טרילוגיית שירי הרב קוק,שיקרא "התמונה הגדולה" שמושלם בימים אלו.
חממה וחברו לדרך ארז לב ארי החלו להופיע יחד במופע אינטימי משותף שנקרא: "מאנה אפנה ועד אנא בכח" ובו השניים גם מרגשים מקרוב עם הסיפורים שמאחורי שיריהם הגדולים.
ההפגנות נגד הממשלה והמחלוקת בישראל בשנת 2023, שהתפוצצו באסון השבעה באוקטובר, הביאו את חממה ליצור ולפרסם שירים מתוך אלבום שבדרך.
הסינגלים שיצאו: אור בתוך החושך, השנה השחורה, להישאר ביחד וכנוס את כל היהודים, מאירים זוויות שונות של המאורעות, ומנסים לצקת משמעות, אחדות, שמחה, נחמה, תקווה ואור בתוך החושך הנורא.
לילה טוב (2008) - שירי ערש לפעוטות, במשותף עם שרון רוטר
הנוצה, עובדיה חממה וגיל עקיביוב (2013)
תפילת האדם (יהורם גאון שר עובדיה חממה 2017)
המדרשיר (54 מדרשי שיר לפרשות השבוע 2019)
והיה לארז אדיר (עובדיה חממה מארח 2020)
עובדה (מארמית: עובדא – מעשה) היא נתון נטול פרשנות הניתן לאימות בכלים מדעיים.
בקשר שבין משפטים לא טריוויאליים (כלומר כאלה שאינם הגדרה או טאוטולוגיה) עוסק ענף הפילוסופיה הקרוי אפיסטמולוגיה.
כל משפט לא טריוויאלי על אודות המציאות הוא בהכרח הפשטה שמורכבת מעצמים ותכונות שלהם או יחסים ביניהם.
דוגמה: מהעובדה המשתקפת במשפט האמיתי "פריז היא עיר הבירה של צרפת" נובע כי:
ממשלת צרפת היא ממשלה חוקית, ויש לה סמכות להכריז על עיר הבירה שלה.
ממשלת צרפת בחרה את פריז לעיר הבירה שלה.
יש עצמים הקרויים "מקום" ו"ממשלה".
האמיתוּת של כל הקביעות הללו, כלומר היותן עובדות, עשויה להוביל לעובדה שפריז היא עיר הבירה של צרפת.
המצב מסתבך בקביעות שיש בהן שלילה או אמירה מוסרית.
במדע, עובדה היא תצפית אובייקטיבית הניתנת לאימות, להבדיל מתאוריה, המהווה מסגרת מאגדת עבור העובדות, מתארת ומסבירה את יחסי הגומלין ביניהן.
פילוסופים של המדע עוסקים בשאלה האם עובדות מדעיות הן אכן אובייקטיביות, או שתמיד עומדת תאוריה כלשהי מאחוריהן.
תומאס קון ואחרים הצביעו על כך שההחלטה אילו עובדות ראוי למדוד, ואיך למדוד אותן, מצריכה הנחות מוקדמות כלשהן ("פרדיגמה").
מרכיב מרכזי בדיון הנערך בבית המשפט הוא בירור העובדות הנוגעות לדיון זה.
לאחר בירור העובדות, המובאות בפני בית המשפט על ידי בעלי הדין באמצעות עדים וראיות, על בית המשפט לגבש דעתו ביחס לעובדות אלה.
בירור העובדות הוא בדרך כלל נחלתה של הערכאה הראשונה, ובערעור המוגש לערכאה נוספת, בדרך כלל נדונה משמעותן של העובדות, ולא נעשה בירור נוסף של העובדות עצמן.
עובדיה בן זכריה המון פעל במאה ה-16, והיה בן אחיו ותלמידו של רבי עובדיה מברטנורא פרשן המשנה.
חי באיטליה ולאחר מכן עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת בשנת ה'שכ"ו (1566).
נודע בעיקר בשל הפירוש הקבלי על מגילת רות שיוחס אליו בטעות, ונדפס פעמים רבות.
הפירוש הזה נדפס לראשונה על ידי ר' יחיאל מונטיליץ בוונציה שנת ה'שמ"ה, ופעם נוספת באותה שנה ובאותה עיר על ידי רבי מרדכי בן ברוך מטיבולי, בן משפחתו של רבי עובדיה, בשם "מקרא קודש".
לאחרונה קבע מוטי בנמלך שמחבר הפירוש לרות הוא שלמה מלכו.
כמה חבורים קבליים של המון נמצאים בכתב יד אוקספורד – בודלי, קטלוג נויבאואר 1597, ואחד מהם (לבוש מלכות) נדפס בוונציה יחד עם הפירוש לרות.
ישראל תא שמע טוען, שגם הספר "עמר נקא" המיוחס לרבי עובדיה מברטנורא, התחבר לאמיתו של דבר על ידי רבי עובדיה המון, האחיין.
בדפוס ונציה שמ"ה מופיע המון כ'זצ"ל', ומכאן שנפטר לפני שנת 1585.
הרב עובדיה הדאיה (חנוכה תר"ן, סוף דצמבר 1889 – כ' בשבט תשכ"ט, 8 בפברואר 1969), היה דיין ומקובל, ומחבר שו"ת ישכיל עבדי.
שימש ראש ישיבת המקובלים בית אל, כחבר מועצת הרבנות הראשית וכחבר בית הדין הרבני הגדול, רבה הספרדי של פתח תקווה וחתן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת תשכ"ח.
נולד בחלב שבסוריה, לרב שלום הדאיה ולשרה לבית לבטון.
משני צדדיו היה נצר למשפחות רבנים ידועות.
סב סבו, הרב חיים מרדכי לבטון, היה הרב של העיר.
אביו עלה לזמן קצר לארץ ישראל בשנת תרמ"ז.
בשנת תרנ"א יצא האב לאלכסנדריה לצורך ניתוח עיניים ולבסוף עלה עם משפחתו לארץ ישראל בסוף שנת תרנ"ח.
התחנך בתלמוד תורה "דורש ציון" ולאחר מכן בישיבות "חסד אברהם" ו"תפארת ירושלים", בהמשך שכר אביו את הרב המקובל שלום בוחבוט שילמדו.
למד גם מפיהם של המקובלים רבי יצחק שרים ורבי יצחק אלפייה.
בשנת ה'תרס"ז נשא לאישה את צלחה (שולמית) בת הרב עזרא שרים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לחלב מאימת הגיוס לצבא הטורקי לכארבע שנים.
בשנת תרפ"ג, עת הוקמה ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, התמנה הרב הדאיה לר"מ ללימודי הפשט והסוד שם.
היה פעיל גם בישיבת "עוז והדר", ישיבת מקובלים שפעלה במסגרת פורת יוסף ובה התפללו על פי כוונות האר"י, ושם שימש שליח ציבור במשך שנים רבות.
בשנת ה'תרפ"ה התמנה להיות חבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת ה'תרצ"ט התמנה להיות דיין בבית הדין בפתח תקווה וכיהן דה פקטו כרב העדה הספרדית במקום.
על נייר המכתבים שלו היה רשום "רב ראשי בפתח תקווה".
בשנת ה'תש"ה בבחירות למועצת הרבנות השלישית, הגיע למקום הרביעי ולא נכנס למועצה.
עם פטירת חבר המועצה הרב יוסף הלוי בט"ו אלול תש"ז, נבחר לממלא מקומו, אולם עקב בעיות הביטחון והמצור בירושלים נדחתה כניסתו לתפקיד בחודשים אחדים.
בשנת תשי"א נתמנה לחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים.
בשנת תשט"ו נבחר שוב למועצה.
בשנת ה'תשכ"ד התמודד על כהונת ה"ראשון לציון" מול הרב יצחק נסים, אך לא נבחר.
בשנת תשי"ד שיקם את ישיבת המקובלים בית אל, הוא אסף את תלמידיה והקים את הישיבה מחדש.
בתחילה פעלה הישיבה כארבע שנים בבית כנסת "מדרש מטלון" הדמשקאי בשכונת רוחמה בירושלים ובשנת תשי"ח העבירה למבנה חדש שהקים על גג ביתו שבמערב העיר בשכונת יגיע כפיים, ובנוסף בנה לצידה ישיבה ללימוד נגלה - "שלום עבדו", על שם אביו.
חיבורו המרכזי הוא שו"ת ישכיל עבדי הכולל שמונה כרכים, שבעה נדפסו בחייו והשמיני במלאת עשר שנים לפטירתו.
כרך א' בשו"ת זה נושא הסכמות של אביו, הרב יעקב מאיר, הרב אליהו קלצקין, הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב קוק והרב איסר זלמן מלצר.
זכה בפרס הרב קוק בספרות רבנית מקורית - על חלקו החמישי של שו"ת 'ישכיל עבדי' בשנת תשי"ט, ובפרס ישראל לספרות תורנית (תשכ"ח), כמו כן זכה באות "איש ירושלים" בשנת 1967.
הרב הדאיה נפטר בכ' בשבט ה'תשכ"ט ונקבר בחלקת הרבנים הספרדים בהר המנוחות.
רחוב על שמו נקרא בנחלאות בירושלים (בשכונת "שבת צדק") ובשכונת הדר גנים בפתח תקווה.
בנו, הרב שלום מרדכי חיים הדאיה, ירש את מקומו בתור ראש ישיבת המקובלים בית אל במערב העיר.
עמדותיו ותפיסת עולמו של הרב עובדיה הדאיה
השקפת עולמו של הרב הדאיה התבססה על הקבלה הלוריאנית ותורת הגאולה שלה.
הוא ראה במציאות המטפיזית את הממשית שאליה המציאות הפיזית צריכה להתיישר.
לפי תפיסתו הקבלית, מטרת עם ישראל בעולם הזה היא "לברר" את ניצוצות הקדושה השבויים בתוך ה"קליפות", וזאת על ידי קיום התורה והמצוות.
במסגרת הקבלית הזו מופיעים שלושה ממדים השזורים זה בזה: הממד האנושי, הממד הפיזי וממד הזמן.
שלשת הממדים האלה מאפיינים את משנתו המשיחית של הרב הדאיה.
הממד האנושי פירושו היחס לעם היהודי מצד עצמו וביחס לאומות העולם.
הממד הפיזי פירושו היחס לארץ ישראל מצד עצמה וביחס לחוץ לארץ.
וממד הזמן פירושו תיקון העולמות וההתקדמות לעבר ה'גאולה השלמה'.
לבד מן העובדה שכל אחד מן הממדים האלה שזור בחברו, הם שזורים יחדיו גם בחשיבות ומעלת התורה, שהיא מהות קיומו של העם היהודי בפרט והעולם כולו בכלל.
הרב הדאיה התייחס לעם ישראל כ"אורגניזם אחד" בעל נשמה אלוהית משותפת, כך שלמעשיו של כל יחיד יש השפעה על הכלל כולו.
לדידו, האחדות הפנימית של העם מבטאת את ייחודו ואת אחדות האל, ומהווה תנאי הכרחי להתקדמות תהליך הגאולה.
כך גם האהבה בין יהודים היא סגולה מיוחדת הטבועה באופן מהותי בעם ישראל, בניגוד לאומות.
לארץ ישראל הקדיש הרב הדאיה מקום נכבד בהגותו.
לשיטתו, יש לארץ קדושה וסגולה פנימית עצמית המחברת אותה ל"ארץ ישראל העליונה" בעולם המטפיזי.
בארץ שורה "ניצוץ אלוהי" ונשמתו של כל יהודי קשורה אליו, ולכן שהות בה מחזקת את הקשר בין האדם למקור נשמתו.
אווירה של ארץ ישראל מועילה ליהודים גם אם אינם מודעים לקדושתה.
תפיסתו הקבלית הובילה את הרב הדאיה לנקוט עמדות הלכתיות ייחודיות.
כך למשל אסר בתוקף על השתלת קרנית מאדם נכרי ליהודי, מחשש שהדבר יסב נזק מטפיזי לנשמת המושתל וכן לכלל עם ישראל.
כמו כן, התייחס לאומות העולם כאל "סטרא אחרא" (הצד האחר), מעין ניגוד מהותי לעם ישראל שיסודו בחטא אדם הראשון.
לכן גם אסר לחוש כלפיהן אהבה של ממש.
הרב הדאיה תמך בהתיישבות היהודית בארץ ישראל וראה בחיוב מובהק את התנועה הציונית.
לדעתו, יש במפעל הציוני משום אתחלתא דגאולה והוא מהווה שלב משמעותי בהתקדמות לעבר הגאולה המשיחית השלמה.
כבר בדרשות שנשא בשנות ה-30 הביע שמחה על התגברות העלייה והבנייה בארץ.
אולם הרב הדאיה לא ראה בציונות מהלך בעל ערך רוחני עצמאי, אלא גורם מסייע לגאולה האלוהית.
ב"גאולה השלמה" יש צורך ב"אתערותא דלעילא", התעוררות והתערבות ישירה מצד הקב"ה, ולא די בפעולות האדם בהקשר זה.
לשיטתו יש להגביר את לימוד התורה וקיום המצוות במקביל לבניין הארץ כדי לא לטמא את קדושתה.
עם הקמת מדינת ישראל התעצמה הרטוריקה המשיחית של הרב הדאיה.
הוא ראה במדינה "עילוי לשכינה", והדגיש את חשיבות הריבונות היהודית על הארץ, גם אם עדיין לא על כל שטחה.
כמו כן פסק שלמדינה יש מעמד הלכתי מחייב בבחינת דינא דמלכותא דינא, וכתב תשובה התומכת בזכותה לגבות מיסים.
ביחס לסוגיית השטחים לאחר מלחמת ששת הימים, ראה הרב הדאיה בשחרורם מחדש של מקומות הקודש אירוע בעל משמעות מיסטית.
לדבריו, הם נפדו מידי הסטרא אחרא וחזרו ל"גבול הקדושה".
מכוח כך אסר למסור שטחים שנכבשו על ידי צה"ל לשליטת זרים, בנימוק שמסירה כזו שקולה למתן חלק מהארץ ל"סטרא אחרא", ובשל האיסור ההלכתי של לא תחנם.
בעקבות עמדתו זו אסר אפילו את החזרת חצי האי סיני.
יחד עם תמיכתו במדינה, הרב הדאיה לא אימץ את כל החידושים ההלכתיים שהוצעו בחוגי הציונות הדתית.
כך למשל, התנגד לקביעת יום העצמאות כיום טוב הלכתי מלא ולאמירת הלל בברכה.
לדידו, ה' באייר אינו "עיצומו של יום" בו נעשה הנס, ורק ביום בו נחתמו הסכמי שביתת הנשק או שהאו"ם הכריז על הקמת המדינה ראוי לערוך חגיגות.
כך גם דחה הצעות לתקנות הלכתיות שנועדו להתאים את ההלכה לעולם המודרני, כדוגמת הצעתו של הרב הרצוג בנוגע לירושת הבת, מחשש שיובילו לדרישה לביטול התורה כולה.
מאידך, תמך בהיתר המכירה בשמיטה, וניכר שהנחה אותו שיקול הצורך הלאומי.
גישת הרב הדאיה לציבור החילוני הייתה מורכבת ורב-פנים.
מצד אחד, התייחס לחילוניות כ"סטייה" מדרך התורה ולא כמערכת ערכים ואמונות לגיטימית העומדת בפני עצמה.
לדעתו, רק התשובה וההתקרבות למורשת הדתית היא היעד הסופי הראוי.
מאידך, מצא זכות ביהודים החילונים הדבקים בזהותם הלאומית ובתרומתם ליישוב הארץ ולהגנה עליה.
הוא ראה באהבתם לעם משום "רגש יהודי" פנימי ואמונה בעתיד שיבתם בתשובה.
כך גם פסק שיש להאמין לנשים "ציוניות נאמנות" שהן יהודיות, למרות שאינן שומרות מצוות.
עם זאת, כאשר נדרש לפסיקה הלכתית מעשית בעניינים הנוגעים לחילונים, נקט הרב הדאיה לא פעם עמדה נחרצת וחמורה.
הוא פסק שאין לצרף מחללי שבת בפרהסיה לזימון או לשתות יין שנגעו בו.
ההסבר שנתן לכך נעוץ בתפיסה שבשל חומרת חילול שבת וכפירתו בהשגחה האלוהית, מעשיו הטובים של החילוני הם לבטלה ואף מחזקים את "הסטרא אחרא".
בשאלת השימוש בערבית כשפת הוראה בתלמודי תורה חלף העברית, צידד הרב הדאיה במתנגדים ללימוד בעברית.
זאת משום החשש מהשפעת המורים ה"חופשיים" דוברי העברית שעלולים להרחיק את התלמידים מן הדת.
רק טעמים פרקטיים וחינוכיים הניעו אותו להסכים לשינוי השפה בסופו של דבר.
לסיכום, השקפת עולמו הקבלית של הרב הדאיה התוותה את יחסו לשתי התופעות המרכזיות של זמנו - הציונות והחילון.
קבלת האר"י שימשה עבורו כמצפן המכוון את התגובה לאתגרי המודרנה.
דרכה הוא הציב את ערכי קדושת עם ישראל והמחויבות למסורת וארץ ישראל מול הגישה החילונית המנותקת מהם, אך בה בעת מצא לגיטימציה להתיישבות הציונית כשלב בתהליך הגאולה.
כך נוצר מתח מובנה בין זהות המהות של התפיסה המסורתית לבין ההתגמשות מול המציאות החדשה.
שו"ת ישכיל עבדי מפעלו העיקרי - ספר שו"ת בשמונה כרכים (חלק א', חלק ב', חלק ג', חלק ד', חלק ה', חלק ו', חלק ז', חלק ח' - שבעת הכרכים הראשונים יצאו לאור בחייו, והשמיני במלאת עשר שנים לפטירתו).
שו"ת דע"ה והשכל - נדפס בסוף שו"ת ישכיל עבדי, ועוסק בתשובות לשאלות בחכמת הקבלה (יצא גם ככרך נפרד).
וייקח עבדיהו - דרשות והספדים (חמשה חלקים בשני כרכים).
עבדא דרבנן - חידושים על הש"ס.
עבד המלך - חידושים על הרמב"ם.
שלום עבדו - דרושים על התורה.
מבוא וביאור על תרגום ספר הזהר על התורה המיוחס לרבי ברכיאל איוב בן משלם קפמן (פתח תקווה תש"ו).
יצא על פרשת בראשית בלבד.
ודבר שלום - הוספות והערות (ודרשה) בשו"ת 'ודבר שלום' מאת הרב שלום הדאיה (ירושלים תשמ"ה).
שני פרקים אחרונים מתוך ש"ה לבית אבות - פירוש למסכת אבות מאת הרב שלום הדאיה (ירושלים תש"א).
שו"ת בסוף ספר "שמחת כהן" (ח"ב) לרבי מסעוד אלחדאד, ירושלים, תרפ"ו.
עובדיה בעל מום הוא סיפור קצר בן 12 פרקים מאת ש"י עגנון שנכתב בשנת 1918 והתפרסם בשנת 1920. הסיפור נכלל בכרך "על כפות המנעול" (כותרת משנה "סיפורי אהבים"), בתוך המקבץ "סיפורים קטנים".
הסיפור נמנה עם סיפוריו היותר ריאליסטיים של עגנון, כאשר הקשר בין הגורם החברתי, המוסרי והמיני הוא נושא מרכזי בסיפור.
הסיפור עוסק ב"עובדיה שואב מים", שהוא גם בעל מום, המאורס ל"השפחה המופקרת" שייני סריל.
עובדיה מחליט להתערב במעללי ארוסתו המופקרת, אך הדבר מביא למפלתו, והוא מוכה, נפצע, ומובל לבית־החולים, הרחק מארוסתו.
עובדיה מתנתק ומסתגל למצב הנהנתני בבית החולים, ובזמן שהוא מוטל במיטת חוליו, מתרחש ה"סיבוך" – סריל הופכת מ"בתולה שמלעיזין עליה" לאישה מופקרת בעליל.
סופו של הסיפור בלידת תינוקה של שייני סריל שהרתה לגבר אחר, ובמפגש המחודש בין שני הגיבורים.
עובד שיפריס (31 באוקטובר 1914 – 25 ביוני 2004) היה בוטנאי ישראלי-אמריקאי, מייסד המעבדה לגנטיקה של צמחים (כיום המחלקה למדעי הצמח) במכון ויצמן למדע, ולאחר מכן חוקר באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
נולד בעין גנים לנתן שיפריס, מאנשי העלייה השנייה וממייסדי עין גנים, ולרבקה, בתו של המגיד בצלאל צדיקוב.
למד בבית הספר "אחד העם" בפתח תקווה.
בשנת 1933 החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון ייעד אותו אביו לעבודה חקלאית חלוצית, אך בניגוד לדעתו הוא נסע בסוף שנות ה-30 לארצות הברית ללימודי חקלאות באוניברסיטת ברקלי.
את הדוקטורט עשה באוניברסיטת קורנל שבאית'קה, ניו יורק, בתחום של השבחת צמחים.
באמצע שנות ה-40 נישא בארצות הברית לחברתו ללימודים בישראל, שושנה זלמנס, ממנה נולדו לו בן ובת.
בשנות ה-40 ניהל את מחקר הצמחים בחברת האמריקנית הגדולה "Burpee", ופיתח שנים עשר זנים של ירקות שונים - מלפפון, חציל, אבטיח ומלון.
בשנת 1949 פיתח את זן העגבנייה "Big Boy", שהתפרסם מאוד בארצות הברית בשל גודלו, טעמו וקלות גידולו.
בשנת 1950 שב לישראל והקים במכון ויצמן את המעבדה לגנטיקה של צמחים (כיום המחלקה למדעי הצמח).
זמן קצר לאחר שובו לישראל נהרג אביו בתאונת דרכים.
תחת ניהולו של פרופ' שיפריס היה מכון ויצמן הראשון בישראל שעסקו בו בטיפוח צמחים בצורה מדעית.
בעבודתו הוא שקד על פיתוח זנים של קיקיון, כדי להפיק ממנו שמן לשימושים שונים.
כמו כן פיתח זנים נוספים של עגבניות ותירס.
בשנת 1956 יצא לשנת שבתון בארצות הברית, ולאחר מכן נשאר שם ועבד במשך 27 שנים באוניברסיטת ראטגרס, עד צאתו לגמלאות.
אחיו הוא הבוטנאי פרופ' חן שיפריס.
עובדיה הגר נולד כיוהנס דרו (Johannes son of Dreux) בעיר אופידום (אופידו לוקאנו בימינו) שבדרום איטליה, סביב שנת 1070.
הוא היה נצר למשפחת אצולה נמוכה ממוצא נורמאני, שהשתתפה בכיבוש דרום איטליה והשתקעה בשטח לוקאניה, בקרבת העיר בארי.
הוריו היו דרוכס (Dreux, או: דרו) ומריה (Maria, או: מארי), ואחיו התאום היה רוגריוס (Rogerius, או: רוג'ר); ככל הנראה, כנהוג בקרב בני האצולה, היה רוגריוס אחיו הבכור עתיד לרשת את תואר האבירות של אביהם ואת נחלתו, ואילו יוהנס יועד לכמורה.
יוהנס, ככומר קתולי, החל לקרוא בתנ"ך, ולבסוף החליט לקראו בשפה העברית; יוהנס מספר בכתביו כי בין היתר השפיע על החלטתו זו חלום שחלם, ובו הוא מכהן בכנסייה בעירו אופידום ומשה רבנו נגלה אליו.
תוכן החלום מעט מעורפל, אך לדבריו, היה זה החלום שגרם לו לפקפק באמינותה של הפרשנות הנוצרית לכתבי הקודש, והיווה את המניע לרצונו ללמוד את הכתבים בשפתם המקורית – שפת הקודש, העברית.
ככלל נראה שהיה זה מאורע מעצב בחייו של יוהנס.
מתוך קריאת התנ"ך הגיע יוהנס להבנה כי הנבואות הצופות גאולה אינן מתייחסות לישו ולנוצרים, הרואים עצמם "ישראל האמיתי", אלא ליהודים (המכונים "ישראל לפי הבשר"), ונתן פרשנות מקורית לפסוקים מספר יואל, פרקים ג'-ד'.
פרשנות זו, בשילוב מסעי הצלב הנרקמים שרמזו בעיני רבים על התקרבותו של יום הדין וגאולת ישראל, הובילו את יוהנס להאמין כי עליו להצטרף ל"עם ישראל האמיתי" ולחזור לחיק היהדות כדי להיוושע.
מאורע מכונן נוסף שהשפיע ככל הנראה על התקרבותו של יוהנס ליהדות היה התגיירותו של הארכיבישוף של בארי, אנדריאס, שכשהיה יוהנס נער צעיר פשטה שמועה על הארכיבישוף כי "נתן האלהים א[ה]בת תורת משה בלבבו" ועל כן החליט להתגייר ולברוח למצרים.
הידיעה על גיורו של הארכיבישוף הביאה לכך שרבים הלכו בעקבותיו והתגיירו, דבר שהותיר חותם גם בנפשו של יוהנס הצעיר; יוהנס החל לשמור את המנהגים והמצוות היהודיים, ולבסוף החליט כי למרות הכל ברצונו להימנות על העם היהודי והתגייר.
מכתביו עולה כי הוא התגייר בחודש אלול בשנת ד'תתס"ב (1102), זמן קצר לאחר תחילת מסעי הצלב לעבר ירושלים שהובילו פרעות ורדיפות המוניות כנגד היהודים באירופה ובארץ ישראל.
כמו גרים נוצריים רבים, בחר לעצמו יוהנס את השם העברי "עובדיה", בעקבות דברי חז"ל המספרים כי הנביא עובדיה היה גר אדומי (), (אדום מזוהה ביהדות פעמים רבות עם הנצרות).
לאחר גיורו נדד עובדיה אל קונסטנטינופול, שם העמיק בלימודי היהדות וכתב כתבים פולמוסיים כנגד הנצרות; משם המשיך לכיוון ארץ ישראל, ושהה תקופה בארצות ערב, בין היתר בבגדאד ומשם נדד אל חאלב.
בחאלב כתב לו ר' ברוך ב"ר יצחק איש חאלב איגרת המלצה המכירה בכשרות גירותו ומעודדת את יהודי קהילות האזור לסייע לו.
באיגרת ההמלצה משבח ר' ברוך את עובדיה על כך שבחר להתגייר ולהצטרף לעם היהודי דווקא בתקופה בה "ישראל דוויים ודחופים ו[משועבדים]", ומזהיר את היהודים לנהוג בו כראוי.
במסעותיו המשיך עובדיה והגיע אל בניאס שלמרגלות הר חרמון, משם עלה אל דמשק וצור ובנדודיו ביקר אף בקהיר; למרות הצרות שעברו רבים מיהודי הקהילות הללו באותם הימים מידי הנוצרים, התקבל עובדיה בכבוד.
באוטוביוגרפיה שלו תיאר את חיי הקהילות היהודיות בכל המקומות בארץ ישראל ומחוצה לה בהם ביקר, סיפר על הרדיפות שעברו הקהילות בישראל בצל מסעי הצלב, והוסיף תובנות אישיות משלו על המאורעות הגדולים שהתרחשו אז.
מגילת עובדיה וקטע מתוך סידורו
מגילת עובדיה היא אוסף של קטעים אוטוביוגרפיים המיוחסים לעובדיה הגר הנורמאני, המגוללים את קורותיו ואת סיפור חייו החל מילדותו באיטליה, עובר דרך תהליך גיורו והסיבות לתהליך וכלה בנדודיו מזרחה לעבר ארץ ישראל.
הקטעים נמצאו בזמנים שונים ועל ידי חוקרים שונים, אך לאור המחקר המדוקדק שנעשה, ניתן להניח ברמת ודאות סבירה כי הם אכן שייכים כולם לאותו המחבר ונכתבו לאחר שנת 1122.
הקטע הראשון מתוך המגילה התגלה על ידי ההיסטוריון ואספן כתבי-היד הבריטי אלקן נתן אדלר בתחילת המאה ה-20, בין קטעי הגניזה שהיו ברשותו.
קטע זה עוסק ביציאתו של עובדיה מדמשק לדן, שם הוא פוגש אדם בשם שלמה הכהן שטען שהוא המשיח ומנבא שבתוך חודשיים וחצי יעלו כל ישראל ממצרים לארץ ישראל.
בשנת 1924, מצא החוקר יעקב מאן קטע נוסף, קולופון מתוך סידורו של עובדיה הגר לליל שבת.
ממצא זה כולל את דגימת כתב היד הראשונה שנמצאה של עובדיה וממנו נלמד תאריך גיורו של עובדיה – אלול ד'תתס"ב (1102).
מעט לאחר מכן מצא מאן שני קטעים נוספים מהמגילה מתוך אוסף הגניזה באוניברסיטת קיימברידג': האחד עוסק במשיחי שקר, והשני מגולל את קורות עובדיה הגר בחאלב.
בשנת 1953 פרסם ההיסטוריון שלמה דב גויטיין שני דפים נוספים מתוך המגילה: הדף הראשון מתייחס לחייו המוקדמים של עובדיה כיוהנס, והדף השני עוסק בהשפעת מסעי הצלב עליו ועל רצונו להתקרב אל חיק היהדות.
בסמוך לגילויו של גויטיין, מצא אלכסנדר שייבר, חוקר יהדות ובן הקהילה היהודית בהונגריה, שני דפים נוספים בין קטעי הגניזה בספריית קויפמן בבודפשט.
דפים אלו כוללים את סיפור לידתו של יוהנס למשפחה נוצרית בדרום איטליה, חלום שחלם וסיפור שהותו של עובדיה בבגדד, שמשלימים את תמונת חייו הידועה לנו עד כה.
פיוטים המלווים בתווי נגינה קדומים
בין הקטעים שנמצאו בגניזת קהיר והועברו לאוסף של אדלר בלונדון, נמצא כתב יד ובו פיוט הפותח בשורות "מי על הר חורב", ובין המילים שזורים תווי נגינה קדומים.
תווים אלו, המכונים נוימות, שמשו את הכנסייה הרומית במאה ה-13, וקיומם לצד פיוט עברי ממצב אותם כתיעוד הכתוב הקדום ביותר של מנגינה יהודית.
כתב-יד זה, אותו מצא אלכסנדר שייבר, זוהה על-ידו ככתב-היד של עובדיה הגר הנורמאני, כפי שעולה מהשוואתו לקולופון שעל סידורו שנמצא עשרות שנים קודם לכן.
אזכור גר בשם עובדיה בכתבי הרמב"ם
בכתבי הרמב"ם יש תשובה לעובדיה הגר המכונה על ידו גם עובדיה המשכיל, העוסקת במספר שאלות שהפנה אליו הגר.
ביניהן מצויה השאלה האם יכול גר לומר את נוסח הברכה "אלוהינו ואלוהי אבותינו" ובכך להימנע מבושת פנים ולא להסגיר בפומבי את העובדה שהוא גר.
הרמב"ם משיב לו בתוך הדברים:
יש שמזהים את עובדיה הגר הנורמאני עם עובדיה גר הצדק עמו מתכתב הרמב"ם.
זיהוי זה הוא ככל הנראה שגוי, בשל הבדלים בכתבי היד, זיהוי של עובדיה גר הצדק כאדם ממוצא ערבי הנמצא בארץ ישראל, ופערים כרונולוגיים.
עובד ציבור הוא אדם שמועסק בכל מוסדות הממשל (במשרדי הממשלה או ברשויותיה ובשלטון המקומי), להוציא שירות צבאי.
מתוקף הסמכות הממשלתית שניתנת לעובדי הציבור רבים, ומתוך מערכת היחסים הייחודית בין עובדי הציבור רבים לשלטון, במקרים רבים ישנה חקיקה מיוחדת המתייחסת באופן פרטני לעובדי ציבור.
בעולם אין הגדרה אחידה לעובד ציבור, והיא משתנית ממדינה למדינה.
כך למשל, בבריטניה, רק עובדי הממשל המוגדרים כ"עובדי המלך" מוגדרים כעובדי ציבור ואילו עובדי זרועות שלטון אחרות, כך למשל עובדי השלטון המקומי, אינם עובדי ציבור.
חקר השירות הציבורי הוא חלק מן המינהל הציבורי.
במרבית ההגדרות במדינות השונות, עובדי ציבור לא נבחרים על ידי הציבור אלא מונו לרוב על סמך התאמתם המקצועית, ומשך תעסוקתם אמור לשרוד שינויים בהנהגה הפוליטית.
בהגדרתם, עובדי ציבור מספקים שירותים למדינה ולציבור הרחב.
המקור של עובדי הציבור בגרסתם המריטוקרטית המודרנית עשוי להקשר אל המבדקים האימפריאליים של סין הקיסרית.
המבדקים האימפריאלים היו מבוססים על כישרון ונועדו לבחור מבין המועמדים את המתאימים ביותר למשרות הביורוקרטיות של המדינה - זאת בניגוד לתרבויות אחרות באותה תקופה, שבהן היה נהוג למנות עובדי ציבור על בסיס מעמד או קאסטה.
למערכת הביורוקרטית החדשנית הזו הייתה השפעה עצומה על החברה והתרבות בסין הקיסרית, והייתה אחראית באופן ישיר על יצירת מעמד של ביורוקרטים-מלומדים שאינם בעלי ייחוס משפחתי.
לפני פיתוחם, המינויים המקוריים לביורוקרטיה התבססו על חסותם של אריסטוקרטים.
בתקופת שושלת האן, הקיסר וו הקים את מערכת הקיאו-ליאנית שבה הממונים המליצו על העובדים המתאימים ביותר לתפקיד מסוים.
בתחומי הממשל, בייחוד בצבא, המינויים התבססו אך ורק על הכישרון.
זו הייתה גרסה ראשונית של הבחינות האימפריאליות - נקודת מעבר בין תרבות בה תפקידים עוברים בירושה וחסות לתרבות בה תפקידים נקבעים על ידי כישרון.
בתקופת מעבר זו, פקידים מקומיים היו בוחרים את המועמדים לתפקיד, והם היו עוברים בחינה בבקיאותם בקלאסיקות הסיניות.
לאחר נפילת שושלת האן, הביורוקרטיה הסינית נסוגה למערכת מבוססת-כישרון למחצה, הידועה כמערכת תשע הדרגות.
המגמה התהפכה במהלך שושלת סווי הקצרה (581-618), שיזמה מינויים לעבודה בשירות המדינה באמצעות בחינות והמלצות בכתב.
המערכת הראשונה של השירות הציבורי הוקמה על קיסרי האימפריה.
שושלת טאנג שירשה את סווי (618-907) אימצה את אותם אמצעים לדירוג ומיון עובדי ציבור, והסתמכה בהדרגה על המלצות אריסטוקרטיות ויותר ויותר על קידום מקצועי המבוסס על תוצאות הבחינות בכתב.
שיטת הבחינות שוכללה באינטנסיביות בתקופת שלטונה של וו דזה טיין.
בתאוריה, מערכת השירות הציבורי הסינית הייתה אמורה לספק את אחד הכלים המרכזיים לניידות חברתית בחברה הסינית, אולם בפועל, בעקבות דרישות הזמן התובעניות של תהליך הלימודים לבחינה, לרוב התאפשר רק לבני האצולה לבצע אותה.
הבדיקה בחנה את יכולותיו של המועמד לשנן את ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות של הקונפוציאניזם ואת יכולתיו של המועמד להלחין שירים באמצעות חוקים קבועים וקליגרפיות.
בשלהי המאה ה-19, השיטה נתקלה בביקורת הולכת וגוברת בתוך סין, והיא בטענות שהבדיקה אינה משקפת את יכולתו של המועמד לשלוט היטב, ושהיא נותנת עדיפות לסגנון על פני תוכן ומקוריות.
המערכת בוטלה בסופו של דבר על ידי ממשלת צ'ינג ב-1905 כחלק מחבילת הרפורמה שהנהיגה הממשלה.
שיטת העבודה הציבורית הסינית זכתה לעיתים קרובות לתשבחות והתפעלות מהפרשנים האירופיים של המאה ה-16 ואילך.
במאה ה-18, בתגובה לשינויים הכלכליים וצמיחתה של האימפריה הבריטית, התרחבה ביורוקרטיה של מוסדות כגון משרד העובדים הבריטי ומועצת הצי המלכותי.
לכל אחד מהם הייתה מערכת משלו, אבל באופן כללי, הצוות מונה באמצעות חסות או זכות שנבעה ממעמד או מכסף.
עד המאה ה-19, נעשה ברור יותר ויותר כי המערכות הקיימות לא מצליחות לעמוד בסטנדרטים ובציפיות שהציבו להם בחברה.
כבר במהלך המאה השמונה-עשרה מתועדות תכתובות בבריטניה המפליאות בשבחיה של מערכת המבדקים הסינית.
אחדים מאנשי הרוח הבריטים הרחיקו לכת עד כדי כך שדחקו בהנהגה האנגלית לאמץ מערכת דומה.
בצעד לכיוון זה נקטה חברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1806. באותה שנה הקימה חברת הודו המזרחית מכללה ליד לונדון, במטרה להכשיר ולבחון את המועמדים לניהול שטחי החברה בהודו.
המחשבה מאחורי הקמת המכללה באה, במידה ניכרת, בהשראת אנשי חברת הודו המזרחית אשר עבדו בתחנת הסחר בקנטון שבסין (לימים גואנגג'ואו).
הבחינות לשירות הציבורי ההודי - מונח שטבעה החברה - הוכנסו בשנת 1829.
המאמצים הבריטיים לרפורמה הושפעו ממערכת הבחינות האימפריאלית ומערכת המריטוקרטיה של סין.
תומאס טיילור מדוס, הקונסול הבריטי בגואנגג'ואו, טען בטענותיו על "אנשי ואנשי סין" שפורסמו ב-1847, כי "משך הזמן הארוך של האימפריה הסינית הוא אך ורק הודות לממשלה הטובה שמקודמת בעקביות על ידי אנשי כישרון וזכאים בלבד", וכי על הבריטים לבצע רפורמה בשירות הציבורי שלהם על ידי הפיכתו למערכת מריטוקרטית.
בשנת 1853 הזמין ויליאם גלאדסטון, שר האוצר של בריטניה, בדיקה במטרה לקבל חוות דעת חיצונית על מערכת שירות המדינה.
הדו"ח היה מתוזמן היטב, משום שתוהו ובוהו ביורוקרטי במהלך מלחמת קרים גרם לתביעה רחבה לשינויים.
מסקנות הדו"ח יושמו מיד, ושירות ציבורי קבוע, נייטרלי מבחינה פוליטית, החל לפעול בשירות המדינה של הוד מלכותה.
ב-1855 הוקמה גם נציבות שירות המדינה כדי לפקח על גיוס פתוח לציבור וסיום תופעת הפטרונות במגזר הציבורי.
רוב ההמלצות האחרות של הדו"ח יושמו גם הן במהלך מספר שנים.
המודל נשאר יציב בבריטניה במשך כמאה שנים, ותרם להישגים בהפחתת שחיתויות, מתן שירותים ציבוריים (גם תחת לחץ של שתי מלחמות עולם), ובהתמודדות יציבה של המערכת במהלך שינויים פוליטיים.
למודל השירות הציבורי שאימצו הבריטים הייתה השפעה בינלאומית גדולה והשיטה החדשה הותאמה למקומות השונים בחבר העמים הבריטי.
במהלך תקופת הזמן הזו, ג'ורג' פנדלטון דחף לרפורמה של שירות ציבורי מודרני בארצות הברית, ובמפנה המאה ה-20 כמעט כל הממשלות המערביות יישמו רפורמות דומות.
במשפט העברי נקבעו תנאי סף מחמירים בנוגע למינוי של אנשי ציבור שביצעו עבירות שונות ולא שבו בתשובה, פוסקי ההלכה הביאו לכך מספר טעמים -
"פסולים משום רשעה" – ב'תרומת הדשן' נאמר כי יש איסור מן התורה למנות אדם שביצע עבירות ממוניות לתפקיד ציבורי ואף לשבת לצידו, על אף שמינוי זה סוכם עמו על ידי נציגי הציבור, וזאת משום שהוא נחשב ל"רשע" שחשוד על ענייני ממון, שאסור מן התורה למנותו לשררה.
דבריו הובאו להלכה על ידי הרמ"א "טובי הקהל הממונים לעסוק בצרכי רבים או יחידים, הרי הן כדיינים ואסורים להושיב ביניהם מי שפסול לדון משום רשעה".
פגיעה בסמכות ההוראה – סיבה אחרת לאסור מינוי שכזה מביא החתם סופר לדבריו במקרה שבו המנהיגים בעצמם לא מצייתים לחוק, לא תהיה להם את הזכות להורות לציבור כיצד לנהוג.
חילול השם – הרמב"ם, לעומת זאת, סבר כי מינוי שכזה נאסר משום חילול השם.
לדבריו -"כבר נתפרסם אצל הגויים, שאנחנו לא נמנה לשחוט אלא לכשרים שבנו ולדיינינו ולשלוחי הצבור, והם מכבדים ומפארים זאת ומקנאים בנו על זה.
ואיש אשר כזה, אסור למי שמאמין בתורת משה רבינו וחס על כבוד קונו להתיר לו לשחוט לרבים, ולו עשה תשובה גמורה...".
עניין זה בא לידי ביטוי במספר דרכים:
איסור להתנשא על הציבור – במשפט העברי, מקובל לומר כי מינוי לתפקיד ציבורי איננו שררה כי אם עבדות, כלומר, משרות אלו אינן מקנות לאדם זכויות יתר אלא דווקא חובות מיוחדות.
במקורות אלו, יש לכך התייחסויות רבות, כתגובה למינוי אדם לתפקיד ציבורי נאמר בתלמוד הבבלי (הוריות י) "כמדומין אתם ששררה אני נותן לכם?
עבדות אני נותן לכם", לפיכך, הרמב"ם פסק כי "אסור לאדם לנהוג בשררה על הציבור".
בהקשר זה, כתב ר' מנחם המאירי -
כל שאדם מתמנה על הצבור הן מלכות הן שאר מינויים צריך להזהר שלא יתגאה בעצמו ולא יטיל אימה יתרה שלא לשום שמים ויעלה בדעתו תמיד שאינו מלך או נשיא אלא עבד ממונה לראות בעסקי העם להציל העשוק מיד עושקועם זאת, ההלכה ייחסה חשיבות רבה לשמירה על מעמדם של אנשי הציבור.
בפרשת משפטים נאמר "ונשיא בעמך לא תיאור" כלומר, יש איסור הלכתי של ממש לקלל את אנשי הציבור.
טעמו של איסור זה, הסביר ר' יוסף בכור שור, הוא "שאם יבזו את הגדולים מי יעשה דין ביניהם, ואם - כן מי ישמעו, נמצא איש הישר בעיניו יעשה, נמצא העולם נשחת בלא דין ובלא משפט", דהיינו שמירה על כבוד אנשי הציבור נחוצה לשם שמירת הסדר החברתי.
לפיכך, מעניין לראות שכשם שחובת השמירה על כבוד הממונים מוטלת על הציבור, כך היא גם מוטלת על בעלי התפקידים עצמם, ועל כן גם למלך אין רשות למחול על כבודו.
שוויון בפני החוק – אמנם, המשנה קובעת כי "המלך לא דן ולא דנין אותו", אולם התלמוד מסייג את דבריה למלכי ישראל, וזאת נוכח מקרה היסטורי שעורר את החשש שמלכים אלו ייאבקו בבית הדין, אך המשנה לא מתייחסת למלכי בית דוד.
מכאן, שאין למלך חסינות מהותית בדין, אלא מדובר בהלכה שנבעה מכורח היסטורי, ובאופן עקרוני אף המלך כפוף לחוק, ככל אדם אחר.
בתלמוד הבבלי קישרו בין זכותו של האדם לשפוט אחרים לבין האפשרות שידונו אותו, "התקוששו וקושו ואמר ריש לקיש קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים".
לאור דברים אלו העיר השופט משה זילברג כי על פי מקורות חז"ל ישנו שוויון מוחלט בפני החוק, ועל המחוקק לשמש דוגמה אישית לציבור, עד כדי כך שאף האל כפוף לחוקיו, כפי שנאמר בתלמוד הירושלמי -
א"ר לעזר פדא בסיליוס או נימוס או גריפות.
בנוהג שבעולם מלך בשר ודם גוזר גזירה.
רצה מקיימה רצו אחרים מקיימים אותה אבל הקדוש ברוך הוא אינו כן אלא גוזר גזירה ומקיימה תחילה
הופעה מכובדת – בתלמוד הבבלי נאמר ש"כל תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדו חייב מיתה", לאור זה, נקבעו לאורך השנים כללי לבוש שונים לאנשי הציבור, כדי להביע את חשיבות התפקיד ואת כבוד הציבור, ולעורר את הציבור להישמע להנחיות הממונים.
לחוק העונשין מגדיר "עובד ציבור" לעניין העבירות המנויות בחוק זה:
בנוסף לאלה, עובד של תאגיד המספק שירות לציבור נחשב לעובד ציבור על פי , העוסק בעבירה של לקיחת שוחד, ובהתאם לפסיקת בית המשפט העליון לפיה עובד קבלן הפועל בארגון ממשלתי, דינו כדין עובד ציבור לעניין עבירה זו.
התאגדותם המקצועית של עובדי המדינה נקראת הסתדרות עובדי המדינה, ותפקידיה השונים כוללים הגנה על זכויותיהם המקצועיות והסוציאליות של חבריה; ניהול משא ומתן עם מעסיקים; שיפור תנאי שכרם, תנאי העסקתם וקידום האינטרסים המקצועיים שלהם; חתימה על הסכמי עבודה קיבוציים כלליים ומיוחדים ודאגה ליישומם ועוד.
חלק מעובדי הציבור בישראל חברים בהסתדרויות אחרות, לדוגמה, מורים וגננות רבים חברים בהסתדרות המורים.
חלק מעובדי הציבור מיוצגים גם על ידי הסתדרות העובדים הכללית החדשה.
בשנת 1953 פורסם תקנון שירות המדינה (התקשי"ר), קובץ הוראות וכללים המסדיר את ניהולו של שירות המדינה בישראל בתחום משאבי האנוש והמפרט את זכויותיהם וחובותיהם של עובדי המדינה.
לצורך טיפוח עובדי המדינה בישראל ואיגודם לגוף משפטי הוקמה 'החברה למפעלי כלכלה ותרבות לעובדי המדינה'.
כיום החברה פועלת תחת קבוצת הראל השקעות, למתן ביטוח קבוצתי בתחומי הבריאות ביטוח החיים ועוד.
לעובדי המדינה יש קרן השתלמות ייחודית, וגם הטבות שהם יכולים לקבל מבנק יהב, בעבר הבנק שטיפל בלעדית בעובדי המדינה.
בבאר שבע הוקמה שכונת עובדי-המדינה.
בקרב עובדי המדינה של ישראל נהוג היה מנגנון של פנסיה תקציבית.
ב-3 במרץ 1999 נחתם הסכם קיבוצי, למעבר מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת בשירות הציבורי.
בשנת 2001 נפסקה הקליטה למסלול הפנסיה התקציבית בשירות המדינה.
גם עובדים אשר נקלטו במסלול של פנסיה תקציבית התחילו להפריש סכומים מסוימים לקרן הפנסיה, באחוזים הולכים וגדלים (אך נמוכים במידה ניכרת מהנדרש); בצה"ל, חיילים אשר התחייבו לשירות קבע החל משנת 2004, משתייכים למסלול הפנסיה הצוברת.
אך עם זאת, גופים כמו חברת החשמל ומקורות ממשיכים ליהנות מהטבות פנסיוניות הדומות - ולעיתים אף זהות - למנגנון התקציבי.
נכון לשנת 2016, כוללת הפנסיה התקציבית של ישראל התחייבות בסך 746 מיליארד שקל, והסכום המשולם מדי שנה עומד על 21 מיליארד שקל (כולל המערכת הביטחונית).
אחריות משפטית של עובדי הציבור
עם הזמן והשינויים במציאות הכלכלית, הגישה לפיה "the king can do no wrong" השתנתה, וכיום קיימת האפשרות לתבוע בנזיקין את המדינה ואת עובדי רשויות הציבור.
מבחינת עובדי הציבור, עולה השאלה מהי חבותם של עובדים אלה כאשר פעולה שהם עושים במסגרת עבודתם מסבה נזק.
עבירת השוחד מותנית בכך שעובד ציבור יהיה מעורב בה: רק עובד ציבור יכול להיות מואשם בקבלת שוחד.
כל אדם יכול להיות מואשם במתן שוחד, אבל כדי שזה יקרה נדרש עובד ציבור שהשוחד יהיה מיועד אליו.
בחוק הישראלי קיים גם סעיף האוסר רק על עובדי ציבור לבצע "מרמה והפרת אמונים", זאת לעומת אדם רגיל אשר אותו ניתן להאשים ב"קבלת דבר במרמה" - כלומר, המרמה הופכת לעבירה רק אם האזרח קיבל משהו.
עובד ציבור לא נדרש לקבל דבר כדי לגבש נגדו עבירת מרמה.
בדין הישראלי סעיף זה מיושם בעיקר בהקשר של ניגוד עניינים: אסור לעובד ציבור להשתמש בסמכויותיו כשהוא או מקורב לו עשוי להיות מושפע מההחלטה באופן אישי.
לצד הוראות המחילות על עובדי ציבור דין מחמיר יותר ביחס לאזרחים מהשורה, קיימות גם הוראות המגינים על עובדי ציבור: החוק אוסר על העלבת עובד ציבור, ותקיפת עובד ציבור חמורה יותר מתקיפה "רגילה", מכיוון מבחינה משפטית מעשה זה כמוהו כתקיפת הרשות בה הוא עובד מכיוון שהוא מייצג אותה ופועל בשמה.
העלבת עובד ציבור היא עבירה, המספקת לעובדי הציבור הגנה מיוחדת מעבר להגנה הסטנדרטית של כלל האזרחים הזוכים, למשל, להגנה בהתאם לחוק איסור לשון הרע.
במשפט העברי העוסק בלשון הרע, ישנה במקרים מסוימים הבחנה ספציפית בין מקרים כלליים של לשון הרע, לבין אלו הנעשים לגבי עובדי ציבור.
מבחינת המשפט העברי, מי שמבזה עובד ציבור באותם המקרים, למעשה מבזה את כל בעלי אותו תפקיד.
לשון הרע שכזאת חמורה יותר, ואפילו מחילה של הנפגע הישיר לא תוכל להועיל למשמיץ.