tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רופרט מונה לפקד על גדוד פרשים של פפאלץ, וחברו לעתיד , מעריץ של אימו של רופרט, סייע בגיוס כספים וליווה את הצבא במערכה.
המערכה הסתיימה בתבוסה ב (17 באוקטובר 1638) במהלך הפלישה לווסטפאליה; רופרט ניצל ממוות, אך נתפס על ידי כוחותיו של הגנרל הקיסרי לקראת סוף הקרב.
לאחר ניסיון כושל לשחד את דרכו לחופשי משומריו, רופרט נכלא בלינץ.
לורד קרייבן, שנשבה אף הוא בקרב, ניסה לשכנע את שוביו לאפשר לו להישאר עם רופרט, אך נענה בסירוב.
מאסרו של רופרט נבע גם מסיבות דתיות.
אימו הייתה מודאגת מאוד מכך שהוא עלול להמיר את דתו מקלוויניזם לקתוליות; שוביו, בעידוד הקיסר פרדיננד השלישי, העסיקו כמרים ישועים בניסיון לשכנעו להמיר את דתו.
הקיסר אף הרחיק לכת, והציע לו את האפשרות לצאת לחופשי, תפקיד כמצביא קיסרי ונסיכות קטנה אם רופרט ימיר את דתו.
מאסרו של רופרט נעשה רגוע יותר בעצת הארכידוכס לאופולד, אחיו הצעיר של פרדיננד, שנפגש ולמד לחבב את רופרט.
רופרט תרגל חריטה, שיחק טניס, התאמן בירי, קרא ספרי לימוד צבאיים וליווה מסעות ציד.
הוא גם ניהל רומן עם סוזן קופשטיין, בתו של הרוזן פון קופשטיין, הסוהר שלו.
הוא קיבל מתנה של פודל לבן נדיר שרופרט כינה "בוי" או לפעמים "פודל", ואשר נשאר איתו עד מלחמת האזרחים האנגלית.
למרות ניסיונות של צבא צרפתי-שוודי לכבוש את לינץ ולשחרר את רופרט, שחרורו התאפשר בסופו של דבר באמצעות לאופולד והקיסרית מריה אנה בתמורה להתחייבות לעולם לא להילחם נגד הקיסר.
רופרט נישק רשמית את ידו של הקיסר בסוף 1641, דחה הצעה סופית למשרת פיקוד קיסרי ועזב את גרמניה לאנגליה.
קריירה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה
רופרט זכור כנראה בעיקר בזכות תפקידו כמפקד מלוכני במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
הייתה לו הצלחה ניכרת במהלך השנים הראשונות של המלחמה, הדחף, הנחישות והניסיון שלו בטכניקות אירופיות הביאו לו ניצחונות מוקדמים.
ככל שהמלחמה התקדמה, נעוריו וחוסר הבגרות של רופרט בניהול מערכות היחסים שלו עם מפקדים מלוכנים אחרים הביאו בסופו של דבר להדחתו מתפקידו ולפרישה סופית מהמלחמה.
אולם במהלך העימות, רופרט נהנה גם מעמדה סמלית רבת עוצמה: הוא היה מלוכני אייקוני וככזה היה לעיתים קרובות נושא לתעמולה פרלמנטרית וגם לתעמולה מלוכנית, דימוי שנמשך לאורך השנים.
רופרט הגיע לאנגליה בעקבות תקופת המאסר והשחרור הסופי מהשבי בגרמניה.
באוגוסט 1642, רופרט, יחד עם אחיו הנסיך וכמה חיילים מקצועיים, חצו את הים מהפרובינציות המאוחדות, תוך סיכון חייהם, ולאחר כישלון ראשוני התחמקו מהצי תומך הפרלמנט ונחתו בניוקאסל.
ברכיבה ברחבי הארץ, הוא מצא את המלך עם צבא זעיר ב, ומיד מונה ל-, מינוי נחשק בזמנו בלוחמה האירופית.
רופרט החל לגייס ולהכשיר: במאמץ רב הרכיב כוח רכוב מאומן חלקית של 3,000 פרשים עד סוף ספטמבר.
רופרט צבר מוניטין, והוביל הסתערות פתאומית ואמיצה, שבה הוא השמיד כוח פרלמנטרי ב, העימות הצבאי הראשון של המלחמה.
אף על פי שהיה זה קרב קטן, היה לו ערך תעמולתי העולה בהרבה על חשיבות הקרב עצמו, ורופרט הפך לדמות הרואית עבור צעירים רבים במחנה המלוכני.
רופרט הצטרף למלך בהתקדמות אל לונדון, ושיחק תפקיד מפתח ב באוקטובר.
רופרט היה שוב במיטבו עם הנעת כוח מהירה בשדה הקרב; בלילה הקודם, הוא יזם צעדה מאומצת ותפס את פסגת אדג'היל, והעניק למלוכנים עמדה עדיפה.
אולם כאשר הסתכסך עם עמיתו מפקד חיל הרגלים, , החלו להופיע כמה מחולשות אופיו של רופרט.
רופרט טען בתוקף - כנראה מסיבות נכונות, אבל בהחלט בחוסר טקט - שברטי צריך לפרוס את אנשיו בצורה השוודית המודרנית שרופרט היה רגיל אליה באירופה, מה שהיה ממקסם את כוח האש הזמין שלהם.
התוצאה הייתה ויכוח מול החיילים והתפטרותו של לינדסי והחלפתו בסר .
בקרב שלאחר מכן יזמו אנשיו של רופרט מתקפת פרשים דרמטית, אך למרות מאמציו, התפזרות ואובדן משמעת לאחר מכן הפכו ניצחון פוטנציאלי למבוי סתום.
אחרי אדג'היל, רופרט ביקש מצ'ארלס ליזום התקפת פרשים מהירה על לונדון לפני שצבאו של יוכל לחזור.
אולם יועציו הבכירים של המלך דחקו בו להתקדם לאט לבירה עם כל הצבא.
עד שהם הגיעו, העיר ארגנה הגנות נגדם.
יש הטוענים שבשל העיכוב, המלוכנים אולי איבדו את הסיכוי הטוב ביותר שלהם לנצח במלחמה, אם כי אחרים טענו שהמתקפה המוצעת של רופרט הייתה מתקשה לחדור ללונדון העוינת.
במקום זאת, בתחילת 1643, רופרט החל לטהר את דרום-מערב אנגליה, וכבש את בפברואר לפני שהמשיך הלאה לכיוון בריסטול, נמל מרכזי.
רופרט כבש את בריסטול ביולי יחד עם אחיו מוריץ תוך שימוש בכוחות מקורנוול ומונה למושל העיר.
עד אמצע 1643, רופרט הפך כל כך ידוע שהוא היה נושא בכל משא ומתן לשלום פוטנציאלי - הפרלמנט ביקש לראותו נענש כחלק מכל פתרון משא ומתן, ונוכחותו של רופרט בחצר, קרוב למלך במהלך המשא ומתן, נתפסה כהצהרה לוחמנית בפני עצמה.
במהלך המחצית השנייה של המלחמה, ההתנגדות הפוליטית בתוך ההנהגה הבכירה המלוכנית נגד הנסיך רופרט המשיכה לגדול.
אישיותו במהלך המלחמה יצרה לו חברויות וגם קוממה עליו אויבים.
הוא נהנה מ"נטייה כנה ונדיבה", גילה "מהירות...
אינטלקט", היה מוכן להתמודד עם סכנות חמורות, ויכול היה להיות יסודי וסבלני בעת הצורך.
עם זאת, רופרט היה חסר את הכישורים החברתיים של איש חצר, וההומור שלו יכול היה להפוך ל"שנינות סרקסטית והתנהגות מבזה": בשל מזגו הפזיז, הוא מיהר מדי לומר את מי הוא מכבד ואת מי הוא לא אוהב.
התוצאה הייתה שבעוד שהוא יכול לעורר נאמנות רבה אצל חלקם, במיוחד עם אנשיו, הוא גם הקים עליו אויבים רבים בחצר המלכותית.
כאשר הנסיך רופרט , הוא גם זלזל ב, המנהיג המלכותי הנרפה אך המשמעותי מבחינה פוליטית של דרום-מערב אנגליה.
אבל העימות הקריטי ביותר היה עם שהיה חביב על המלך והמלכה כאחד.
דיגבי היה איש חצר קלאסי ורופרט טעה כשהתווכח איתו שוב ושוב בפגישות.
התוצאה הייתה שלקראת סוף המלחמה מעמדו של הנסיך רופרט בחצר המלוכה התערער יותר ויותר על ידי אויביו.
רופרט המשיך להרשים מבחינה צבאית.
בהגיע שנת 1644, אז כבר בעל תואר דוכס קמברלנד ו, הוא הוביל את הסיוע ל ויורק והטירה שלה.
לאחר שצעד צפונה, וליברפול לאורך הדרך בשתי התקפות עקובות מדם, לאחר מכן התערב רופרט ביורקשייר בשני תמרונים יעילים ביותר, בראשון הערים על כוחות האויב בניוארק במהירות; בשני, התקרב ליורק מצפון.
רופרט פיקד אז על חלק גדול מהצבא המלוכני בעת , כאשר חלק ניכר מהאשמה נופלת על יחסי העבודה הגרועים בין רופרט ו, ופקודות מהמלך ששידרו בטעות צורך נואש בהצלחה מהירה בצפון.
בנובמבר 1644 מונה רופרט למפקד של כל הצבא המלוכני, מה שהגביר כבר את המתיחות הבולטת בינו לבין מספר חברי מועצה של המלך.
במאי 1645, תחת מחסור נואש באספקה, כבש רופרט את לסטר, אך הובס קשות ב חודש לאחר מכן.
אף על פי שרופרט ייעץ למלך שלא להתמודד בקרב בנאסבי, דעותיו של דיגבי במועצה הכריעו את הכף: ובכל זאת, תבוסתו של רופרט פגעה בו, ולא בדיגבי, מבחינה פוליטית.
אחרי נאסבי, רופרט העריך שהמטרה המלוכנית אבודה, והפציר בצ'ארלס ליזום שלום עם הפרלמנט.
צ'ארלס, שעדיין נתמך על ידי דיגבי האופטימי, האמין שהוא יכול לנצח במלחמה.
בשלהי הקיץ, היה רופרט תחת .
מול מצב צבאי בלתי אפשרי בשטח, רופרט נכנע בספטמבר 1645, וצ'ארלס פיטר אותו משירותו ומפיקודו.
רופרט הגיב לפיטוריו בכך שעשה את דרכו על פני שטח המוחזק על ידי הפרלמנט אל המלך ב עם הנסיך מוריץ וכמאה איש, נלחם ביחידות אויב קטנות יותר והתחמק מיחידות גדולות יותר.
המלך צ'ארלס ניסה להורות על רופרט לחדול מחשש להפיכה מזוינת, אך רופרט הגיע בכל זאת לחצר המלוכה.
לאחר פגישה קשה, שכנע רופרט את המלך לקיים בית דין צבאי על תפקודו בבריסטול, שזיכה אותו ואת מוריץ.
לאחר ויכוח אחרון על גורלו של חברו מושל ניוארק, שהכניס את רופרט לחצר המלוכה מלכתחילה, התפטר רופרט ועזב את שירותו של המלך צ'ארלס, יחד עם רוב קציני הפרשים הטובים ביותר שלו.
פרשנויות מוקדמות יותר של אירוע זה התמקדו בדאגתו של רופרט לכבודו לנוכח פיטוריו הראשוניים על ידי המלך; חיבורים מאוחרים יותר הדגישו את החשיבות המעשית של בתי המשפט הצבאיים ליכולת ההעסקה העתידית של רופרט כשכיר חרב באירופה, בהתחשב בכך שרופרט ידע שהמלחמה בשלב זה אבודה למעשה.
רופרט ומוריץ שהו בחורף של 1645 ב, בבחינת אפשרויות תעסוקה תחת הרפובליקה של ונציה, לפני שחזרו לאוקספורד ולמלך ב-1646. רופרט והמלך התפייסו, הנסיך נשאר להגן על אוקספורד כשהמלך יצא לצפון.
לאחר ב-1646, גירש הפרלמנט את רופרט ואת אחיו מאנגליה.
בני דורו של רופרט האמינו שהוא היה מעורב בכמה מהאירועים העקובים מדם של המלחמה, אם כי היסטוריונים מאוחרים יותר זיכו אותו במידה רבה.
רופרט גדל כשהוא נוכח בכמה מהמנהגים הפראיים יחסית של מלחמת שלושים השנים באירופה.
זמן קצר לאחר הגעתו לאנגליה הוא גרם לתדהמה בכך שנהג בשיטות דומות; אחד ממעשיו המוקדמים היה לדרוש אלפיים ליש"ט מאנשי לסטר עבור המלך כמחיר לא לבזוז את לסטר.
אף כי דרישה זו תאמה את השיטות האירופיות, זו לא נחשבה להתנהגות הולמת באנגליה ורופרט ננזף על ידי המלך.
המוניטין של רופרט מעולם לא התאושש באמת, ובהטלות המצור ובהתקפות שלאחר מכן הוא הואשם תכופות בכך שפעל ללא מעצורים.
ברמינגהאם, עיירת מפתח המייצרת נשק, נכבשה באפריל 1643, ורופרט התמודד עם האשמות - כנראה לא נכונות - על שריפה מכוונת של העיירה עד היסוד .
זמן קצר לאחר מכן ניסה רופרט לכבוש את העיירה ליצ'פילד, שחיל המצב שלה הוציא להורג אסירים מלוכניים, והבטיח בכעס להרוג את כל החיילים שבתוכה.
רק הקריאה הדחופה לסיוע מהמלך מנעה ממנו לעשות זאת, ואילצה אותו להסכים לתנאים מקלים יותר בתמורה לכניעה מהירה.
לקראת סוף המלחמה השתנו שיטות העבודה לרעה בכל הצדדים; לסטר שהתמרדה נכבשה מחדש על ידי הנסיך במאי 1645, ולא נעשה ניסיון להגביל את ההרג והביזה שלאחר מכן.
רופרט היה בהתאם לדמות בולטת בתעמולה הפרלמנטרית.
הוא התמודד עם האשמות רבות בכישוף, באופן אישי או באמצעות כלב המחמד שלו, בוי, הנקרא לפעמים פודל, פודל ציד לבן גדול שליווה את רופרט בכל מקום משנת 1642 ועד למותו של הכלב במרסטון מור ואשר נחשד כשוליית מכשף.
היו מספר רב של תיאורים על יכולותיו של בוי; היו שהציעו שהוא השטן בתחפושת, שבא לעזור לרופרט.
סיפורים דומים מהתקופה מתייחסים לקוף המחמד של רופרט.
כמו הכלב שלו, גם הקוף הוצג בעלונים של התקופה, וגם הוא נחשב כבעל כוחות של שינוי צורה, ביכולתו להסוות את עצמו מאחורי קווי האויב.
מלחמת האזרחים האנגלית השנייה ואינטררגנום
לאחר תום מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, הועסק רופרט על ידי מלך צרפת הצעיר לואי הארבעה עשר כדי להילחם בספרדים במהלך השנים האחרונות של מלחמת שלושים השנים.
העסקתו הצבאית של רופרט הייתה מורכבת בשל הבטחותיו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהובילו לשחרורו מהשבי ב-1642, ומחויבותו המתמשכת לפלג המלוכני האנגלי בגלות.
הוא גם הפך לאביר הבירית בשנת 1642. לאורך כל התקופה סבל רופרט מהיעדר הכנסה בטוחה שלו, ומהריבים המתמשכים שלו עם חברים מובילים אחרים בחוג המלוכני.
רופרט נסע תחילה לחצר המלכותית בגלות ב, אך מצא שהיא עדיין נשלטת על ידי המלכה ודיגבי החביב עליה, אויבו של רופרט.
במקום זאת, רופרט המשיך הלאה, וקיבל עמלה ששולמה היטב מאן מאוסטריה כדי לשרת את לואי ה-14 כבריגדיר גנרל, בכפוף לכך שרופרט יהיה חופשי לעזוב את השירות הצרפתי כדי להילחם עבור המלך צ'ארלס, אם ייקרא לעשות זאת.
בשנת 1647 לחם רופרט תחת המרשל נגד הספרדים.
לאחר מצור של שלושה שבועות, כבש רופרט את המבצר החזק של באמצעות משא ומתן שקט עם מפקד האויב - הישג מרשים, וכזה שהעניק לו נקודות זכות בחוגי החצר הצרפתית.
גאסיון ורופרט נפלו למארב של כוח ספרדי זמן קצר לאחר מכן; במהלך הקרב, רופרט נורה בראשו ונפצע קשה.
לאחר מכן, גאסיון ציין: "מסייה, אני הכי כועס שאתה פצוע".
"וגם אני," רופרט מתועד כמשיב.
גאסיון נהרג בעצמו זמן קצר לאחר מכן, ורופרט חזר לסן-ז'רמן כדי להחלים.
בשנת 1648 פרצה מלחמת האזרחים האנגלית השנייה הקצרה יחסית, ורופרט הודיע למלך הצרפתי שהוא יחזור לשירותו של המלך צ'ארלס.
הצי הפרלמנטרי התמרד לטובת המלך והפליג להולנד, וסיפק למלוכנים צי גדול לראשונה מאז תחילת מלחמת האזרחים; רופרט הצטרף לצי בפיקודו של הדוכס מיורק, שקיבל דרגת .
רופרט טען שיש להשתמש בצי כדי להציל את המלך, שאז היה כלוא באי וייט, בעוד שאחרים ייעצו להפליג לתמיכה בלחימה בצפון.
הצי עצמו איבד במהירות את המשמעת, כאשר צוותי ספינות רבים התמקדו בתפיסת ספינות ומטענים מקומיים.
עובדה זו הדגישה בעיה גדולה עבור המלוכנים - עלות אחזקת הצי החדש הייתה הרבה מעבר ליכולתם.
המשמעת המשיכה להידרדר ורופרט נאלץ להתערב באופן אישי מספר פעמים, כולל נטרול קבוצה אחת של מלחים מורדים על ידי השתלשלות פתאומית של המנהיג על דופן כלי השיט שלו ואיום להפיל אותו לים.
רוב הצי החליף צד פעם נוספת, וחזר לאנגליה בסוף 1648.
לאחר מכן, בעקבות פיוס עם צ'ארלס, רופרט קיבל את הפיקוד על הצי המלוכני.
הכוונה הייתה להחזיר את הכספים המלוכניים על ידי שימוש בכלי השיט הנותרים כדי לנהל מסע של שוד ימי מאורגן נגד הספנות האנגלית ברחבי האזור.
אחד המכשולים שתוכנית זו עמדה בפניו היה הכוח הגובר של הצי הפרלמנטרי ונוכחותו של רוברט בלייק, אחד האדמירלים הטובים ביותר של התקופה, כיריבו של רופרט במהלך המערכה.
המערכה הימית של רופרט הייתה בת שני שלבים.
הראשון כלל את הצי המלוכני שהפליג מקינסייל באירלנד לליסבון בפורטוגל.
הצי כלל שלוש ספינות גדולות, "אה"מ קונסטנט רפורמיישן" (HMS Constant Reformation), ה"קונוורטיין" (Convertine) וה"סנונית", בליווי ארבעה כלי שיט קטנים יותר.
בדרך לליסבון הצי של רופרט השתלט על כמה ספינות בדרך.
בליסבון הוא זכה לקבלת פנים חמה מז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל, שקיבלה עצמאות מספרד זה לא מכבר, שהיה תומך של צ'ארלס השני.
בלייק הגיע זמן קצר לאחר מכן עם צי פרלמנטרי, והטיל הסגר על ליסבון.
המתיחות עלתה, פרצו עימותים והמלך ז'ואאו הרביעי העדיף יותר ויותר שאורחיו המלוכניים יעזבו.
באוקטובר 1650 פרץ הצי של רופרט, המורכב כעת שש ספינות, את ההסגר, ופנה אל הים התיכון.
עדיין נרדף על ידי בלייק, הצי המלוכני תמרן במעלה החוף הספרדי, ואיבד בהתמדה כלי שיט לרודפים.
אז החל השלב השני של המערכה.
רופרט חצה בחזרה לאוקיינוס האטלנטי, ובמהלך 1651 חתך מערבה לאיים האזוריים, ולכד כלי שיט תוך כדי השיט.
הוא התכוון להמשיך הלאה לאיי הודו המערבית, שם היו צפויים ללכוד כלי שיט עשירים רבים.
במקום זאת הוא נתקל בסערה של סוף הקיץ, שהובילה לטביעת האונייה "קונסטנט רפורמיישן" עם אובדן של 333 הרוגים - כמעט כולל אחיו של רופרט, הנסיך מוריץ, שרק זה עתה נמלט - והרבה מאוד מהאוצרות שנשדדו.
כשחזר הצי להתקבץ מחדש, לתקן ולהצטייד מחדש בתחילת 1652, הכוח המופחת של רופרט עגנה ב, אי ליד מה שהיא כיום מאוריטניה.
רופרט ניצל את ההזדמנות לחקור ורכש נער משרת מורי, שנשאר בשירותו שנים רבות.
רופרט גם חקר 150 מייל במעלה הנהר גמביה, השתלט על שני כלי שיט ספרדיים ונדבק במלריה.
לאחר מכן חצה רופרט סוף סוף בהצלחה את האוקיינוס לאיים הקריביים, נחת תחילה בסנט לוסיה, לפני שהמשיך במעלה שרשרת האנטילים הקטנים לאיי הבתולה.
שם נפגע הצי מהוריקן, שפיזר את הספינות והטביע את האונייה דפיאנס, הפעם עם הנסיך מוריץ על סיפונה.
חלף זמן מה עד שמותו של מוריץ אושר, מה שגרם לרופרט לשבר.
הוא נאלץ לחזור לאירופה, והגיע לצרפת במרץ 1653 עם צי של חמש ספינות.
התברר, עם חישוב הרווחים וההפסדים של מסע השוד הימי, שהמיזם לא היה רווחי כפי שציפו.
הדבר סיבך את המתיחות בחצר המלוכה, וצ'ארלס השני ורופרט חילקו בסופו של דבר את השלל, ולאחר מכן חזר רופרט, עייף ומעט מריר, לצרפת כדי להתאושש מהמערכה הארוכה.
בשנת 1654, נראה כי רופרט היה מעורב במזימה להתנקש בחיי אוליבר קרומוול, אירוע שהיה אמור להיות מלווה אחר-כך בהפיכה, נחיתת צבא קטן בסאסקס והשבתו לשלטון של צ'ארלס השני.
מתברר שצ'ארלס עצמו דחה את רעיון ההתנקשות, אך שלושה קושרים נעצרו בלונדון והודו על פרטי התוכנית כולל חלקו של רופרט.
נוכחותו של רופרט בחצר המלוכה המשיכה להיות בעייתית; כמו ב-1643, הוא נחשב על ידי (לימים ) ואחרים כדמות לוחמנית ומכשול למשא ומתן לשלום; בשנת 1655 עזב רופרט לגרמניה.
לאחר המריבה שלו עם החצר המלוכנית בגלות, נסע רופרט להיידלברג כדי לבקר את אחיו קרל לודוויג, שהומלך חלקית כנסיך הבוחר מפפאלץ, שם קיימו השניים איחוד אמביוולנטי.
קרל לודוויג ורופרט לא היו ידידים בילדותם וכמעט שהגיעו לצדדים מנוגדים במהלך מלחמת האזרחים.
כדי להחמיר את המצב, נשללה מקרל לודוויג מחצית מהשטח הקודם של נסיכות הבוחר מפפאלץ תחת תנאי שלום וסטפאליה, מה שהותיר לו הכנסה דלה, אף על פי שהוא עדיין נשאר אחראי לפי חוקי ה הקיסריים לפרנס את אחיו הצעיר והציע את הסכום של 375 ליש"ט לשנה, שרופרט הסכים לקבל.
רופרט נסע לווינה, שם ניסה לתבוע מהקיסר את הפיצויים של 15,000 ליש"ט שהוקצבו לו במסגרת שלום וסטפאליה.
פרדיננד השלישי קיבל אותו בחמימות, אך לא היה מסוגל לשלם סכום כזה באופן מיידי - במקום זאת, הוא התכוון לשלם בתשלומים, לרוע מזלו של רופרט.
במהלך שנים עשר החודשים הבאים, התבקש רופרט על ידי הדוכס ממודנה בצפון איטליה להקים צבא נגד מדינת האפיפיור - לאחר שעשה זאת, וכשהצבא מוצב בפפאלץ, היוזמה קרסה, כשהדוכס ביקש במקום זאת מרופרט לפלוש למילאנו שבשלטון ספרדי.
רופרט המשיך הלאה, לאחר שהעמיד את אחיו קרל לודוויג בקשיים דיפלומטיים עם ספרד.
רופרט נסע הלאה, והמשיך בניסיון לשכנע את פרדיננד לתמוך במאמציו של צ'ארלס השני להחזיר לעצמו את כס המלכות.
בשנת 1656, היחסים בין רופרט לקרל לודוויג הידרדרו מאוד.
רופרט התאהב ב, אחת מ של גיסתו.
אחד ממכתביו של רופרט המביע את חיבתו נפל בטעות לרשותה של שרלוטה, אשתו של קרל לודוויג שהאמינה שהוא נכתב אליה.
שרלוטה שהייתה להוטה לפתוח ברומן עם רופרט הפכה אומללה כאשר היא נדחתה והטעות הוסברה.
דגנפלד לא התעניינה ברופרט, והחלה ברומן עם קרל לודוויג; זה התגלה בבוא העת, והוביל לביטול הנישואין.
רופרט, מצדו, לא היה מרוצה מכך שקרל לודוויג לא יכול היה להעניק לו אחוזה מתאימה, והשניים נפרדו תוך ריב ב-1657, רופרט סירב לחזור שוב לפפאלץ ונכנס לשירותו של פרדיננד השלישי בממלכת הונגריה.
במהלך תקופה זו הפך רופרט למעורב הדוק בפיתוח המצוטינט, תהליך הדפסה "שלילי" או דפוס שקע אשר בסופו של דבר החליף את תהליך חיתוך העץ הישן יותר.
נראה שרופרט סיפר למגוון מקורבים שהוא הגה את תהליך המצוטינט לאחר שצפה בחייל מגרד את החלודה מקנה המוסקט שלו במהלך מערכה צבאית.
הסופר האנגלי העניק קרדיט לרופרט כממציא הטכניקה ב-1662, וסיפורו של רופרט זכה לפופולריות נוספת על ידי הוראס וולפול במהלך המאה ה-18. סביב הנושא התנהל ויכוח אקדמי רב, אבל הקונצנזוס המודרני הוא שהמצוטינט הומצא במקום זאת ב-1642 על ידי , לוטננט-קולונל גרמני שהיה גם אמן חובב.
זיגן אולי פגש את רופרט ואולי לא: זיגן עבד כצ'מברלין, וכנראה היה מחנך במשרה חלקית, לבן דודו הצעיר של רופרט, וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, איתו דן רופרט בטכניקה במכתבים משנת 1654. עם זאת, רופרט הפך לאמן ידוע במצוטינט בזכות עצמו.
הוא הפיק כמה הדפסים מסוגננים בטכניקה, בעיקר פרשנויות של ציורים קיימים, והכניס את הטכניקה לאנגליה לאחר הרסטורציה האנגלית, אם כי היה זה , העוזר או המורה האמנותי של רופרט, שהפך לראשונה את התהליך לפופולרי וניצל אותו מסחרית.
יצירת האמנות המפורסמת והגדולה ביותר של רופרט, "התליין הגדול", שצוירה ב-1658, עדיין נחשבת על ידי מבקרים כמו ארתור הינד ואנטוני גריפית'ס כמלאה ב"ברק ואנרגיה", "מעולה" ו"אחד מהמצוטינט הגדולים ביותר" שהופק אי פעם; יצירות חשובות אחרות של רופרט כוללות את "ראש טיציאן" ואת "נושא הדגל".
לאחר הרסטורציה של המלוכה תחת של צ'ארלס השני ב-1660, חזר רופרט לאנגליה, שם צ'ארלס כבר השלים במידה רבה את תהליך האיזון בין הפלגים השונים ברחבי המדינה בממשל חדש.
מכיוון שרוב המשרות הממשלתיות הטובות יותר כבר חולקו, העסקתו של רופרט הייתה מוגבלת, אף על פי שצ'ארלס תגמל אותו בגמלה השנייה בגובהה שהעניק, 4,000 ליש"ט בשנה.
קשריו המשפחתיים הקרובים של רופרט למלך צ'ארלס היו קריטיים לקבלתו החמה; בעקבות מותם של והנסיכה מרי, היה רופרט קרוב המשפחה הבוגר הקרוב ביותר של המלך באנגליה אחרי אחיו, הדוכס מיורק, ולכן חבר חשוב במשטר החדש.
רופרט, כדוכס קמברלנד, חידש את מושבו בבית הלורדים.
בפעם הראשונה בחייו, מצבו הכלכלי של רופרט היה בטוח יחסית, והוא התבגר.
בני זמנו תיארו כיצד "מזגו היה פחות נפיץ מבעבר וכושר השיפוט שלו מבוסס".
רופרט המשיך לשרת כאדמירל בצי המלכותי לאורך כל התקופה, ובסופו של דבר עלה לדרגת "גנרל בים וביבשה".
רופרט מונה למועצה המלכותית בשנת 1662, וקיבל תפקידים בוועדת מדיניות החוץ, בוועדת האדמירליות ובוועדת .
הדיווחים לגבי תפקידו של רופרט בכל הוועדות הממשלתיות הללו מגוונים.
סמיואל פיפס, שלא היה ידידו של רופרט, ישב איתו בוועדת טנג'יר ומאוחר יותר הכריז שכל מה שרופרט עשה היה לצחוק ולקלל מדי פעם: תיעודים אחרים, כמו אלה של ועדת החוץ, מראים שהוא נטל תפקיד מלא ופעיל בהליכים.
בשנת 1668, המלך מינה את רופרט להיות .
רופרט כבר היה אחד מאבירי הבירית, שהמטה שלהם היה בטירה, והיה בן לוויה קרוב של המלך.
רופרט החל מיד לסדר מחדש את ההגנות של הטירה, לסדר את מקום הלינה של חיל המצב, לתקן את מגדל השטן, לשחזר את מגרש הטניס ולשפר את אחוזת הציד של הטירה.
רופרט ריהט את המגורים שלו בטירה, אשר תועדו כ"מיוחדים מאוד" כאשר חלקם מעוטרים במספר "יוצא דופן" של "רומחים, מוסקטים, אקדחים, שרשרות לתחמושת, נרתיקים לאקדחים, תופים, גב, חזה וחלקי ראש של שריון".
והחדרים הפנימיים שלו "תלויים טפטין של תמונות מסקרנות ונשיות".
המלך צ'ארלס השני ורופרט בילו זמן רב יחד לאורך השנים בציד ובמשחק טניס ביחד בווינדזור, ורופרט היה גם בן לוויה קרוב של ג'יימס, הדוכס מיורק.
רופרט נחשב על ידי פיפס לאחד מארבעת הטניסאים הטובים ביותר באנגליה.
רופרט היה בקשר רומנטי עם פרנסס בארד (1646–1708), בתו של חוקר הארצות האנגלי הוותיק מלחמת האזרחים .
פרנסס טענה כי התחתנה בסתר עם רופרט בשנת 1664, אם כי הדבר הוכחש על ידו ואין הוכחה מוצקה התומכת בטענתה.
רופרט הכיר בבן שהיה לו עם פרנסס, דאדלי בארד (1666–86), שנקרא לעיתים קרובות "דאדלי רופרט", שלמד בבית הספר איטון קולג'.
בשנת 1673, דחק קרל לודוויג ברופרט לחזור הביתה, להתחתן ולהביא יורש לפפאלץ, מכיוון שנראה סביר שבנו של קרל לודוויג עצמו לא ישרוד את הילדות.
במשך רוב המאה ה-17, אנגליה הייתה מסובכת בסכסוך עם היריבה המסחרית הולנד במהלך מלחמות הולנד-אנגליה.
רופרט הפך מעורב באופן הדוק במלחמות אלו כאדמירל בכיר של המלך צ'ארלס השני, ועלה לפקד על הצי המלכותי עד סוף הקריירה שלו.
בתחילת מלחמת הולנד-אנגליה השנייה (1665–1667), מונה רופרט לאחד משלושת מפקדי הפלגות של הצי האנגלי, בפיקודו הכללי של הדוכס מיורק, והשתמש ב כספינת הדגל שלו.
כמפקד הפלגה הלבנה, לחם רופרט ב ב-1665, תוך שהוא פרץ את הגנות האויב ברגע קריטי; רגלו של רופרט נפצעה בקרב, פציעה שגרמה לו לכאב מתמשך.
חזר ללונדון כדי ללוות את המלך במהלך המגפה שפקדה את לונדון, רופרט המשיך לטעון שיש ליזום קרב עם ההולנדים שיאלץ אותם לחזור לשולחן המשא ומתן.
בשנה שלאחר מכן מונה רופרט למפקד משותף של הצי עם מונק וניתנה לו ההזדמנות ליישם את התוכנית הזו.
ביוני 1666 הם נלחמו בהולנדים ב, אחד מהקרבות הימיים הארוכים בהיסטוריה; בקרב יושמו הטקטיקות התוקפניות החדשות של רופרט ומונק, שהביאו ל"מראה ייחודי עד אז בלוחמת ספינות מפרש, האנגלים מכים במעלה הרוח ושוברים את קו האויב מהעורף".
עם זאת, קרב ארבעת הימים נחשב לניצחון עבור ההולנדים, אך בחודש שלאחר מכן אפשר לרופרט ולמונק להשתמש באותן טקטיקות כדי להסב נזק כבד להולנדים והקרב הביא לניצחון אנגלי משמעותי.
אולם ההולנדים השיגו סיום חיובי למלחמה עם .
רופרט גם מילא תפקיד בולט במלחמת הולנד-אנגליה השלישית (1672–1674).
הפעם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, היה בעל ברית מרכזי של האנגלים נגד הולנד, והוחלט שהצרפתים יקימו פלגה בצי משולב.
הצי האנגלי הורחב מאוד, ולרופרט היו שלוש ספינות, , ו, מצוידות בתותחים מחושלים ומיוצרים במחרטה במפרט גבוה בעיצובו שלו, ה"רופרטינו".
עלות התותח - פי שלושה מזו של תותח רגיל - מנעה את פריסתו הרחבה יותר בצי.
התפקיד הצרפתי בסכסוך הוכח כבעייתי כאשר צ'ארלס היה צריך למנות מפקד לצי המשותף.
התנגדותו של רופרט לברית הצרפתית הייתה ידועה, ובהתאם לכך מינה המלך את הדוכס מיורק לתפקיד במקום זאת.
עקב כך רופרט קיבל הוראה להחליף את הדוכס באדמירליות, דבר שעשה בהתלהבות.
התוכניות הימיות של בעלות הברית התעכבו לאחר הקרב הבלתי מוכרע של הדוכס עם ההולנדים ב.
התוכנית האנגלית לשנת 1673 התרכזה בהשגת דומיננטיות ימית תחילה, ולאחר מכן הנחתת צבא בזיילנד.
המלך מינה את הדוכס למפקד העליון, כאשר רופרט כסגנו, המשלב את דרגות הגנרל וסגן האדמירל של אנגליה.
אולם במהלך החורף של 1672 החליט צ'ארלס - עדיין ללא ילדים (לגיטימיים) - שהסיכון לדוכס, יורשו, גדול מדי והפך את רופרט למפקד העליון של בעלות הברית במקומו.
רופרט החל את המערכה נגד ההולנדים ב-1673 בידיעה שהתמיכה הלוגיסטית בצי שלו נותרה בלתי ודאית, עם ספינות רבות שאינן מאוישות.
התוצאה הייתה ביוני ו באוגוסט, רצף שנוי במחלוקת של קרבות שבהם, לכל הפחות, תקשורת לקויה בין המפקדים הצרפתים והאנגלים סייעה לניצחונות ההולנדים שאותם הנהיג בתבונה האדמירל מיכיל דה רויטר.
פרשנים אנגלים רבים היו נוקשים יותר, והאשימו את הצרפתים בכך שלא הצליחו להשתתף באופן מלא בקרבות ורופרט - לאחר שהזהיר מלכתחילה מפני הברית - זכה להערכה עממית כגיבור.
רופרט פרש לבסוף מפיקוד ימי פעיל מאוחר יותר באותה שנה.
לרופרט היה סגנון אופייני כאדמירל; הוא הסתמך על "מנהיגות אישית נמרצת המגובה במגע הדוק עם קציניו"; לאחר שהחליט כיצד להמשיך במערכה ימית, עם זאת, עלול להיות קשה לצוותו לגרום לו לשנות את דעתו.
העבודה האחרונה על תפקידו של רופרט כמפקד הדגישה גם את ההתקדמות שעשה הנסיך בגיבוש הדרך שבה ניתנו פקודות לשייטת הבריטית.
תקשורת הצי הייתה מוגבלת במהלך התקופה, והפקודות המסורתיות מאדמירלים לפני קרב היו בהתאם לכך נוקשות למדי, והגבילו את עצמאותו של קפטן בקרב.
רופרט מילא תפקיד מרכזי בוועידות שערך הדוכס מיורק ב-1665 כדי לסקור טקטיקות ושיטות מבצעיות ממלחמת הולנד-אנגליה הראשונה, וליישם אותן לפני קרב יום סנט ג'יימס.
הוראות אלה והנחיות משלימות לקברניטי הספינות, שניסו לאזן בין עמידה בפקודות קבע לבין הצורך לנצל הזדמנויות שצצו תוך כדי הקרב, הוכיחו את עצמן כבעלות השפעה רבה במהלך מאה השנים הבאות ועיצבו את הרעיון שרוח לחימה תוקפנית צריכה להיות בליבה של דוקטרינת הצי הבריטי.
לאחר 1673, נותר רופרט כחבר בכיר בצי המלכותי ובממשל של צ'ארלס.
רופרט התחבר עם הלורד שפטסברי בענייני מדיניות חוץ, אך נשאר נאמן למלך צ'ארלס השני בנושאים אחרים, והיה נלהב להגן על זכות המלוכה.
כתוצאה מכך, הוא התנגד לתוכנית הפרלמנט בשנת 1677 למנות אותו ל - בטענה שרק למלך יש להתיר להציע מינויים כאלה - אך ציין שהוא מוכן להיות אדמירל אם המלך ירצה בכך.
הפתרון של המלך היה להקים ועדת אדמירליות קטנה ומוסמכת, שרופרט הפך לנציב הראשון שלה.
כתוצאה מכך, מ-1673 עד 1679 הצליח רופרט להתמקד בהבטחת רגולציה הדוקה יותר של איוש, אימוני ירי ובחירת קצינים.
הוא גם היה מעורב בקביעת סדרי עדיפויות בין זירות המבצעים השונות שהצי המלכותי היה מעורב בהם אז ברחבי העולם.
רופרט מונה גם לתפקיד העליון של "גנרל בים וביבשה", כשהוא מקבל למעשה את סמכויות המלחמה של האדמירל העליון.
לאחר תום הקריירה הימית שלו, רופרט המשיך להיות מעורב באופן פעיל הן בממשל והן במדע, אם כי הוא הורחק יותר ויותר מהפוליטיקה היומיומית.
לבני החצר הצעירים יותר נראה הנסיך מרוחק יותר ויותר - כמעט מתקופה אחרת.
תיאר את רופרט כ"עז נפש ואמיץ עד פזיזות, אך חמום-מוח ועיקש ללא תקנה...
הוא היה מנומס, אפילו מוגזם, שלא בעיתו; אבל מתנשא, ואפילו אכזרי, כאשר היה צריך להיות עדין ואדיב...
נימוסיו היו לא אדיבים: הייתה לו חזות פנים יבשה וחביבה, ומבט חמור, אפילו כשרצה לרצות, אבל כשהיה חסר הומור, הוא היה התמונה האמיתית של תוכחה".
גם בריאותו של רופרט בתקופה זו הייתה פחות איתנה; פצע ראשו מהלחימה שלו בצרפת דרש טיפול חירור גולגולת מכאיב מאוד, הפצע ברגלו המשיך לכאוב והוא עדיין סבל מהמלריה שחטף בהיותו בגמביה.
רופרט הפגין עניין בנושאים קולוניאליים במשך שנים רבות.
עם הגעתו לאנגליה ב-1663, הוא עודד את הממשלה להמשיך בחקירה שלו בגמביה בניסיון למצוא זהב, מה שהוביל למשלחתו של בשנה שלאחר מכן.
אולם עד אז, תשומת לבו של רופרט הופנתה לאמריקה הצפונית.
החוקרים הצרפתים ו הגיעו לאנגליה לאחר שערכו חקירה משותפת של אזור מפרץ ההדסון ב-1659; שם משך סיפורם את תשומת לבם של המלך ורופרט.
רופרט השקיע השקעה ראשונית של 270 ליש"ט מכספו בהצעה למשלחת חדשה והתחיל לגייס עוד; למרות העיכובים, כולל השרפה הגדולה של לונדון, בשנת 1667 הוא הקים סינדיקט פרטי והשכיר את הספינה "איגלט" מהמלך עבור המשלחת.
האיגלט נכשלה, אך כלי השיט האחות שלה, הנונסוץ', ערכה משלחת מוצלחת, וחזרה ב-1669 עם פרוות בשווי 1,400 ליש"ט.
בשנת 1670 אישר המלך את האמנה של "המושל והחברה של ההרפתקנים של אנגליה של הסחר לתוך מפרץ הדסון" שתהפוך לחברת מפרץ הדסון, שקיבלה מונופול מסחר בכל אזור פרשת המים של מפרץ הדסון, טריטוריה עצומה שקבלה את השם ארץ רופרט, כאשר רופרט מונה לנגיד הראשון.
מזכיר החברה הראשון של רופרט היה סר ג'יימס הייז (James Hayes) ורדיסון קרא לכבודו את נהר הייז, במניטובה של ימינו.
החברה המשיכה לשגשג, והיוותה את הבסיס לחלק גדול מהפעילות המסחרית של קנדה הקולוניאלית.
תפקידו של רופרט במסחר הקולוניאלי התאפיין בכך שהתבקש להניח את אבן הפינה של החדשה ב-1670, והפך לאחד מחברי המועצה הראשונים שלה.
לאחר פרישתו של רופרט משיט פעיל בסביבות 1674, הוא הצליח להשקיע זמן רב יותר במחקר מדעי וזכה לקבל קרדיט על המצאות ותגליות רבות, אם כי חלקן התבררו לאחר מכן כיבוא חדשני של המצאות אירופאיות לאנגליה.
רופרט המיר כמה מדירות המגורים בטירת וינדזור למעבדה יוקרתית, מלאה בכבשנים, מכשירים וחומרי גלם, משם ערך מגוון ניסויים.
רופרט, שכונה על ידי בני זמנו כ"לוחם פילוסופי", כבר הפך לחבר המייסד השלישי של החברה המלכותית המדעית והנחה את החברה כחבר מועצה במהלך שנותיה הראשונות.
בשלב מוקדם מאוד בהיסטוריה של החברה, הראה רופרט את טיפות הנסיך רופרט בפני המלך צ'ארלס השני והחברה, דמעות זכוכית שמתפוצצות כאשר הזנב שלהן נסדק; אף על פי שזכה בזמנו לקרדיט על המצאתן, פרשנויות מאוחרות יותר מצביעות על כך שהוא היה אחראי במקום זאת להבאת תגלית אירופית קיימת לאנגליה.
הוא הדגים מכשיר חדש להרמת מים בחברה המלכותית, וקיבל תשומת לב על התהליך שלו ל"צביעת צבעים על שיש, שעם ליטוש הפך לקבוע".
במהלך תקופה זו, רופרט גם ניסח שאלה מתמטית הנוגעת לפרדוקס שקובייה יכולה לעבור דרך קובייה קצת יותר קטנה; רופרט שאל כמה גדולה צריכה להיות קובייה כדי להתאים.
שאלת הקובייה של הנסיך רופרט נפתרה לראשונה על ידי המתמטיקאי ההולנדי .
רופרט נודע גם בזכות הצלחתו בפיצוח הצפנה.
רבות מההמצאות של רופרט היו צבאיות.
לאחר תכנון התותח הימי של רופרטינו, הקים רופרט טחנת מים על ביצות האקני לשיטה מהפכנית של קידוח של קני תותחים, אולם סודו מת איתו, והמפעל נכשל.
רופרט עסק גם בבעיות צבאיות אחרות, והחל לייצר בריחי רובים; הוא תכנן גם תותח שיורה כדורים מרובים במהירות גבוהה, וגם "אקדח עם קנה מסתובב".
מיוחסת לו המצאת סוג של אבק שריפה, שכאשר הוצג לחברה המלכותית ב-1663, היה בעל עוצמה של יותר מפי עשרה מזו של אבק רגיל; שיטה טובה יותר לשימוש באבק שריפה בכרייה; וטורפדו.
הוא גם פיתח צורה של קלע אשכול לשימוש ארטילריה.
רופרט התמקד גם בהמצאות ימיות: הוא הגה מנגנון איזון כדי לאפשר מדידות משופרות ברביע בים, ויצר ציוד צלילה לחילוץ עצמים מקרקעית האוקיינוס.
בעודו מתאושש מטיפול חירור הגולגולת שלו, החל רופרט להמציא ציוד כירורגי חדש כדי לשפר את הפעולות העתידיות.
חלקים אחרים בעבודתו המדעית של רופרט היו בתחום המטלורגיה.
רופרט המציא סגסוגת פליז חדשה, בגוון כהה מעט יותר מפליז רגיל הכוללת שלושה חלקי נחושת לחלק אחד של אבץ, בשילוב עם פחם; זו נודעה בשם "המתכת של הנסיך" לכבודו - לפעמים מכונה גם כ"פליז בריסטול".
רופרט המציא את הסגסוגת על מנת לשפר את הארטילריה הימית, אך היא גם שימשה כתחליף לזהב בעיטורים.
לרופרט יוחס גם שהגה שיטה יוצאת דופן לחישול קרסי דיג וליציקת חפצים למראה של פרספקטיבה.
הוא גם המציא שיטה משופרת לייצור בגדלים שונים בשנת 1663, ששוכללה מאוחר יותר על ידי המדען רוברט הוק, אחד מעמיתיו של רופרט בחברה המלכותית במהלך התקופה.
במיוחד מיוחס לו פיתוח תהליך של יציקת כדוריות עופרת זעירים על ידי יציקת עופרת מותכת דרך מסננת ולאפשר לטיפות ליפול כמה סנטימטרים למים.
כדוריות כאלו שהתגלו באתרים ארכאולוגיים, לעיתים קרובות על ספינות טרופות מהמאה ה-17 וה-18, מכונות לעיתים קרובות על ידי ארכאולוגים בשם "כדוריות רופרט" (Rupert shot).
לקראת סוף חייו רופרט התאהב בשחקנית מושכת מתיאטרון דרורי ליין בשם .
רופרט החל לחזר אחריה במהלך שנות ה-60 המאוחרות, ונטש את פילגשו הקודמת, פרנסס בארד, אם כי נראה כי יוז דחתה אותו תחילה במטרה לנהל משא ומתן על הסדר מתאים.
יוז קודמה במהירות תחת חסותו; היא הפכה לחברה בלהקת התיאטרון של "אנשי המלך" ב-1669, מה שהעניק לה מעמד וחסינות ממעצר בגין חובות, והיא צוירה ארבע פעמים על ידי סר פיטר לילי, אמן החצר הבכיר של אותה תקופה.
רופרט לא התחתן עם יוז אף על פי שעודדו אותו לעשות זאת, אבל הכיר באבהותו לבתם, רופרטה (Ruperta, נולדה ב-1673).
יוז נהנתה מאורח חיים יקר במהלך שנות ה-70 של המאה-17, כשעסקה בהימורים ורכשה תכשיטים; רופרט נתן לה תכשיטים בשווי של לפחות 20,000 ליש"ט במהלך מערכת היחסים ביניהם, כולל מספר פריטים מהאוסף המלכותי של נסיכות הבוחר מפפאלץ.
יוז המשיכה לשחק בתיאטרון גם לאחר לידתו של רופרטה, וחזרה לבמה ב-1676 עם חבורת השחקנים היוקרתית של "" ב, ליד הסטרנד בלונדון.
בשנה שלאחר מכן שיכן רופרט את יוז ב"בניין מפואר" בשווי 25,000 ליש"ט שקנה בהמרסמית' מסר ניקולס קריספ.
נראה שרופרט דווקא נהנה מאורח החיים המשפחתי, והעיר שבתו הצעירה "כבר שולטת בכל הבית ולפעמים מתווכחת עם אמה, מה שמצחיק את כולנו".
רופרט מת בביתו ב"ספרינג גרדנס" בווסטמינסטר, ב-29 בנובמבר 1682 לאחר התקף של צדרת, ונקבר בקריפטה של מנזר וסטמינסטר ב-6 בדצמבר בהלוויה ממלכתית.
רופרט השאיר את רוב אחוזתו, בשווי של כ-12,000 ליש"ט, בחלקים שווים ליוז ורופרטה.
ליוז הייתה "אלמנות לא נוחה" ללא תמיכתו של רופרט, וההימורים הכושלים שלה לכאורה לא סייעו לה.
מתנות שקיבלה מרופרט כמו עגילי אימו נמכרו לדוכסית ממרלבורו, בעוד ששרשרת פנינים שנתן אביו פרידריך לאימו אליזבת נמכרה לשחקנית עמיתה נל גווין.
יוז מכרה את הבית בהמרסמית' לשני סוחרים בלונדון: טימותי לאנוי וג'ורג' טרדוול.
הוא נרכש אז על ידי , ונודע כבית ברנדנבורג.
רופרטה נישאה ל, חבר פרלמנט לעתיד וגנרל אנגלי, ונולדו להם חמישה ילדים, סופיה, ויליאם, עמנואל, ג'יימס והנרייטה.
דרך בתו של ויליאם, מרי, רופרט הוא אב קדמון של .
בנו של רופרט, דאדלי בארד, הפך לקצין צבאי, המכונה לעיתים קרובות "קפטן רופרט", ומת בלחימה ב במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה כשהיה בשנות העשרה המאוחרות לחייו.
זכרו של הנסיך רופרט מתועד היטב בגאוגרפיה של קנדה.
אדמותיה של חברת מפרץ הדסון, בהיותן כולן מנוקזות על ידי נהרות הזורמים למפרץ הדסון, היו ידועות כארץ רופרט מ-1670 עד 1870. , שבסיסה בוויניפג במניטובה, היא שריד של תקופה זו, וכך גם שדרת פרינס רופרט, שדרת רופרט ושדרת רופרטסלנד בוויניפג.
במקומות אחרים בקנדה, העיר בקולומביה הבריטית, שכונת בעיר אדמונטון באלברטה והנהר (הנשפך למפרץ רופרט ) בקוויבק נקראים כולם על שם הנסיך.
ייתכן שגם מפרץ רופרטס בסנט הלנה נקרא על שמו.
בבריסטול היה גם רחוב, רחוב רופרט, ובעבר פאב, "הנסיך רופרט ברחוב רופרט", שהנציחו את הנסיך רופרט.
הנסיכה בעור החמור הוא סרט פנטזיה מוזיקלי קומי צרפתי משנת 1970. הסרט בוים על ידי ז'אק דמי ועלילתו מבוססת על הסיפור "" מאת שארל פרו.
עלילת הסרט עוקבת אחר מלך הרוצה להינשא לבתו.
בסרט מככבים קתרין דנב וז'אן מארה ופסקול הסרט הולחן על ידי מישל לגראן.
הסרט נחשב לסרטו המצליח ביותר של דמי ומכר 2,198,576 כרטיסים.
הסרט הופץ בתקליטורי DVD בצפון אמריקה בהפצת .
בנוסף, הסרט זמין בפורמט בלו-ריי תחת האוסף "The Essential Jacques Demy collection".
הסרט קיבל מעמד של סרט פולחן בצרפת.
המלך מבטיח לאשתו הגוססת שלאחר מותה, הוא יינשא רק לאישה הזהה לה ביופייה.
בעקבות לחץ יועצו של המלך למצוא לעצמו יורש, המלך מגיע למסקנה שהדרך היחידה למלא את הבטחתו לאשתו היא להתחתן עם בתו, הנסיכה.
בעצת הסנדקית שלה, פיית הלילך, הנסיכה דורשת מאביה בקשות שאמורות להיות בלתי אפשריות למילוי על מנת שהאחרון יחדול מלנסות להתחתן איתה.
למרות זאת, המלך מצליח מצליח למלא אחר בקשותיה של בתו ובהן תפירת שמלה המזכירה את צבעי השמיים, שמלה המזכירה את צבעי הירח וכן את עורו של החמור של אביה, המסוגל להפריש מגופו תכשיטים ואבני חן, מקור עושרה של הממלכה.
בעודה לובשת על גופה את עור החמור, הנסיכה בורחת מהממלכה כדי להימנע מלהינשא לאביה.
תחת השם "עור חמור", הנסיכה מוצאת עבודה כמגדלת חזירים בממלכה השכנה.
הנסיך של אותה הממלכה לומד שעור חמור מתגוררת בבקתת עץ לא רחוק מהארמון ומתאהב בה.
מוכה אהבה, הנסיך מסתגר בחדרו ומצווה על משרתיו לבקש מעור חמור להכין עבורו עוגה.
בתוך העוגה, הנסיך מוצא את הטבעת שהנסיכה החדירה לתוכה ובכך משתכנע שגם היא מחזיקה ברגשות רומנטיים כלפיו.
כיוון שאינו מודע לזהותה של עור חמור, הנסיך מבקש לזמן אליו את כל נשות הממלכה על מנת שאלו יענדו על אצבען את הטבעת ובכך הוא מקווה לזהות את אהובתו.
נשות הממלכה מגיעות לארמון ומסתדרות בטור בהתאם לעושרן.
לאחר שאף אישה לא זוהתה כעור חמור, האישה האחרונה מגיעה לנסות את מזלה ומתברר שזו אכן היא.
בחתונתם של השניים, הפיה הסנדקית ואביה של הנסיכה מגיעים במסוק ומצהירים שגם הם מתחתנים.
קתרין דנב - הנסיכה הכחולה / עור חמור.
ז'אן מארה - המלך הכחול.
- המלכה האדומה, אם הנסיך.
הסרט מכר 2,882,018 כרטיסים, בכך הוא זכה למעמד של הסרט התשיעי הכי פופולרי בצרפת.
הנסיכה מונונוקי (ביפנית: もののけ姫 – מוֹנוֹנוֹקֶה הימֶה) הוא סרט אנימה יפני משנת 1997. הסרט הופק באולפני ג'יבלי.
הוא נכתב ובוים על ידי הייאו מיאזאקי.
עם יציאתו לאקרנים בשנת 1997 הפך לסרט המכניס ביותר ביותר ביפן בכל הזמנים עד שהשיא נשבר על ידי הסרט טיטאניק בשנת 2001. מאוחר יותר, באותה שנה עבר אותו גם סרטו החדש של מיאזקי "המסע המופלא" כסרט המקומי הרווחי ביותר.
במערב זכה להפצה מוגבלת בלבד.
הסרט בנוי כאגדה היסטורית המתרחשת בעת תקופת מורומאצ'י.
הסיפור מסופר מבעד לעיניו של אשיטאקה, נסיך-לשעבר אשר יצא לגלות במטרה להסיר מעליו קללה.
הנסיך נקלע למאבק עקוב מדם בין הציוויליזציה הדורסנית של בני האדם לבין חיות-היער תאבות-הנקמה, בו המושגים "טוב" ו"רע" מיטשטשים.
בראשן של חיות היער עומדת סאן, המכונה גם "הנסיכה מונונוקי".
פירוש השם "מונונוקי" הוא רוח כועסת או נקמנית.
המילה מתייחסת לרוחות היער המופיעות בצורת חיות.
בשנת 1997 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של השנה.
האמישי הם שבט קטן שהובס על ידי שלטון הקיסר בסוף המאה ה-8. בתחילת הסרט, המתרחש בתקופת אשיקאגה, מוצג כפר קטן וחבוי של אחרוני האמישי המנותקים מהעולם החיצוני.
יום אחד תוקף את הכפר "אל מקולל" כשהוא מותיר אחריו שובל של מוות והורס כל מה שעומד בדרכו.
אשיטאקה, נער המיועד להיות הנסיך הבא של האמישי, רואה את האל מבעוד מועד בדרכו לכפר, ורוכב על הצבי האדום שלו, יאקול, כדי לעצור אותו.
הוא מנסה לבקש מהאל לא לתקוף את הכפר, אך נאלץ לירות בעינו כשהאל ממשיך להסתער ומאיים להרוג שלוש נערות מהכפר שנקרות בדרכו.
שלוחה מה"תולעים" האדומות המהוות את הקללה שהאל מכוסה בה, מצליחה לתפוס בזרועו של אשיטאקה ולהיצמד אליה.
אשיטאקה מצליח לירות באל חץ נוסף, הפעם במצחו, והורג אותו.
היצור מתגלה כאל-חזירי-בר אדיר ממדים שסובל מקללה.
באותו הערב יושב אשיטאקה עם נביאת הכפר וכמה אנשים כדי לראות מה יעלה בגורלו.
הנביאה מספרת לו שאל-החזירים הגיע מהמערב ומראה לו אבן קטנה שנמצאה בתוך קרביו של החזיר לאחר שמת, בטענה כי זה הדבר שעיכל את גופו מבפנים והפך אותו למקולל.
מסתבר שהאל הותיר על זרועו הימנית של אשיטאקה צלקת כהה שעתידה לכלות את כל גופו.
הנער נאלץ לגזור את שערו (סימן לכך שהוא כבר אינו שייך לעולם הזה, או מת) ולצאת לגלות במטרה לגלות מה גרם לקללה להשתלט על החזיר, בתקווה שיוכל להסירה ממנו.
הוא איננו יכול לחזור לעולם, שכן השבט כבר צריך לבחור לו מנהיג חדש, ושובו של אשיטאקה עלול להוות בעיה אם אכן ישוב.
בדרכו החוצה מהכפר באה להיפרד ממנו קאיה אחותו הקטנה, אחת משלוש הנערות שהציל, ונותנת לו את פגיון היהלומים שלה – סמל של אהבה נצחית – כדי שיברך אותו במזל.
אשיטאקה מבטיח שלא ישכח אותה, ועוזב את הכפר עם חרבו, חץ וקשת וצידה כשהוא רכוב על יאקול.
אשיטאקה מתחקה על עקבותיו של אל-החזירים, ובדרכו מגיע לכפר שסמוראים נודדים ("רונין") עושקים את תושביו.
הם מתחילים לרדוף אחריו, וכשהוא רואה שאחד מהם עומד להרוג את אחת מנשות הכפר, הוא מותח את קשתו כדי לירות בו.
לפתע מתחילה הקללה שעל זרועו לגרום לו לכאבים עזים, והיא גורמת לו לירות את החץ בעוצמה כזו שזרועותיו של הסמוראי נכרתות.
אשיטאקה יורה בסמוראי נוסף שרודף אחריו ועורף את ראשו, ומצליח להימלט.
לאחר מכן, כשהוא שוטף את זרועו הימנית, הוא מגלה שהצלקת שעל זרועו גדלה.
הוא מגיע לכפר נוסף ושם פוגש בג'יקו-בוו, איש הטוען כי הוא נזיר, אשר עוזר לו לקנות אורז מאחר שתושבי הכפר לא רגילים לראות זהב כמו זה שאשיטאקה נושא עמו.
השניים ממהרים להסתלק משם לפני שתושבי הכפר ינסו לשדוד אותם.
באותו הערב הם אוכלים יחדיו מהאורז, ואשיטאקה מספר לג'יקו על הסיבה למסע שלו, כמו גם שאיבד את עקבותיו של החזיר.
הוא מראה לו את האבן המשונה שגרמה לקללה להשתלט על גופו של החזיר, אך ג'יקו לא יודע למה היא משמשת.
הוא מספר לאשיטאקה על היער של האייל האל שנמצא במערב, שמסופר כי החיות שם ענקיות כשם שהיו בעבר הרחוק.
למחרת אשיטאקה ממשיך לנדוד לכיוון היער, שוב לבדו.
בעוד הוא ממשיך בדרכו, קבוצה גדולה של נהגי שוורים בפיקודה של אישה והסגן שלה עושה את דרכה עם מטעני אורז על אחד ההרים באזור.
שני אלי-זאבים לבנים וגדולים, שעל גבו של אחד מהם רכובה דמות-אדם עטופה בפרווה, תוקפים את האנשים אך נסוגים כשאלה משיבים להם באש.
לאחר שנסוגו, תוקפת את הקבוצה מורו, אימם הענקית של שני הזאבים, וגורמת לאבדות קשות בטרם מצליחים האנשים לירות בה ולהפיל אותה מההר.
זמן מה לאחר מכן מגיע אשיטאקה לנהר שלרגלי ההר, ומוציא מהמים שניים מהאנשים שנפלו: אחד מהם הוא נהג שוורים והשני הוא אחד מ"אנשי הירי" (נושאי הנשק) של הקבוצה.
הוא גם רואה בצד השני של הנהר את מורו ואת שני גוריה, כמו גם נערה (הדמות שרכבה על הזאבים קודם לכן) שמנקה את הפציעה של מורו על ידי מציצת הדם ויריקתו.
אשיטאקה מנסה לתקשר איתם והם עוזבים את המקום, כשהנערה מורה לו להסתלק.
אשיטאקה חוזר אל הפצועים לאחר ששמע את זעקתו של נהג השוורים, קורוקו.
הוא מגלה בקרבתם קודאמה, רוחות-עץ קטנות המהוות סימן לכך שהיער בריא.
למרות טענתו של קורוקו כי הקודאמה קוראות לאייל האל הנורא שהיער שייך לו, אשיטאקה עוקב אחריהן דרך היער במטרה להשיב את האנשים לקבוצה שלהם, כשקורוקו רוכב על יאקול ואילו את איש-הירי מעמיס אשיטאקה על גבו שלו.
הקודאמה מובילות אותם לאגם נסתר, שם הם עוצרים לנוח.
אשיטאקה רואה בצידו השני צלליות עדר של איילים, כשלפתע אחד מהם, גדול ובעל קרניים רבות, עוצר ומסתכל בו.
הקללה מתחילה להשתולל על זרועו ולהכאיב לו, והוא משתיקה על ידי טבילת זרועו במים.
הארבעה ממשיכים בדרכם, ואשיטאקה מגלה כי מאז שעזבו את האגם, כוחו גדל והאיש שהוא סוחב הפך קל יותר בשבילו.
החבורה יוצאת מהיער של האייל האל ומגיעה לעמק עם אגם גדול.
על אחת מגדותיו נמצא ביתם של האנשים: עיר הברזל הקטנה, דמוית-המצודה, בה מתגוררת קהילה העסוקה בייצור ברזל ובמכירתו, ואכן, כל צלע ההר שמעל לעיר קירחת לגמרי מעצים.
מסתבר שהקבוצה אליה משתייכים שני האנשים היא חבורת נהגי-השוורים ואנשי-הירי של העיר, שבדיוק חזרו ממכירת ברזל וקניית מצבורי אורז.
בהגיעם לעיר, אומר קורוקו לאנשי-הירי כי עליהם להודות לאשיטאקה על שסחב לשם את אחיהם-לנשק.
בארוחת הערב מספרים גברי העיר לאשיטאקה על הרקע של העיר: לפני שהוקמה, כל הנפחים המיומנים היו נוהגים לעבוד באזור מפאת חול-הברזל המצוי בו בשפע, שניתן להמיסו ולהפוך אותו לברזל, מצרך מבוקש מאוד באותם ימים.
ואולם, לאחר שנגמר החול על שפת האגם, נאלצו כולם להתחיל להיכנס אל היער של האייל האל ולכרות את העצים שלו כדי להשיג חומר בערה נוסף וכן עוד חול-ברזל.
נאגו, אל-חזירי-בר ענק ששלט באזור, זעם על הנפחים ויחד עם שבט החזירים שלו הרחיק מהיער כל מי שהעז לפגוע בו.
המצב נמשך עד שהופיעה גברת אבושי באזור עם אנשי-הירי, ובעזרת רובים ואש הביסה את חזירי הבר והקימה את עיר הברזל.
היא קונה נשים שסחרו בהן ומביאה אותן לעיר הברזל, שם הן משמשות כפועלות וזוכות לחיים טובים יותר.
רבים, וביניהם אנשים רבי-עוצמה והסמוראים, חושקים בעיר הברזל לעצמם.
אשיטאקה מבין שנאגו הוא האל המקולל שהתקיף את כפרו לאחר שנורה, והאבן שנמצאה בקרביו היא למעשה קליע, שגרם לו לייסורים עזים עד שהפכו לבסוף לאל מקולל.
הקללה על זרועו מתחילה להכאיב לו שוב.
לאחר מכן הוא נפגש עם אבושי ועם גונזה ומראה להם את הקליע ואת הצלקת על זרועו, שהספיקה להתפשט בגופו עוד יותר.
לאחר שהוא מספר להם עוד קצת על הסיבה למסע שלו, מוליכה אותו אבושי לגן שלה בעיר הברזל, אליו איש איננו מעז להתקרב.
בבית שבקצה הגן אשיטאקה רואה אנשים רבים עטופים כולם בתחבושות, המייצרים רובים.
אבושי אומרת לו שהרובים מיועדים לנשות-העיר כדי שתוכלנה לעזור להגן עליה.
אשיטאקה שואל אותה בכעס אם היא מתכוונת לא להסתפק רק בהפיכתו של נאגו לאל מקולל ובבזיזת היער אלא גם בזריעת הרס נוסף בעזרת הרובים.
היא עונה לו שהיא מבינה את צערו ומצטערת, שכן היא בוודאי זו שירתה בנאגו את הקליע שהפכו לאל מקולל.
אשיטאקה מתרגז עוד יותר למשמע הטון הלא-רציני של קולה, ולפתע הקללה שעל זרועו גורמת לה להישלח מעצמה אל ניצב חרבו וכמעט לשלפה.
הוא בולם את עצמו מלשלוף את החרב, אך נאלץ להשקיע בכך את כל כוחו.
הוא אומר לאבושי שלו היה יכול להסיר את הקללה מזרועו, היה נותן לה להרוג אותה, אך הוא יודע שלו יתחיל בכך הוא לא יוכל להפסיק עד שיהרוג את כל תושבי עיר הברזל, והקללה רק תגדל עוד יותר.
אחד מהאנשים העטופים בתחבושות מתחנן בפניו שלא יהרוג את אבושי, כיוון שרק היא התייחסה אליהם כאל בני אדם ולא פחדה מהצרעת שהם נגועים בה: להפך, היא רחצה אותם ועטפה אותם בתחבושות, ובתמורה הם עוזרים לה לייצר רובים.
אשיטאקה מבין שרק על ידי ייצור ברזל יכולה קהילה זו, הבנויה מאנשים שגורלם קשה אליהם, להמשיך ולהתקיים.
אבושי מספרת לו שהם מנסים לצוד את האייל האל, שמסופר כי דמו יכול לרפא כל מחלה, גם צרעת.
היא מציעה לאשיטאקה להישאר ולעבוד איתם בעיר הברזל, וכן להשתתף איתם במאבק נגד חיות היער והנסיכה מונונוקי, אותה נערה שראה ליד הזאבים, שהזאבים גנבו את ליבה וכעת היא אחת מהם.
אשיטאקה לא מוכן להשתתף במאבק.
הוא הולך לבקר את טוקי ואת שאר נשות העיר המפעילות את המפוחים הגדולים, בעזרתם בוערת האש שמתיכה את הברזל.
הן מספרות לו שבהשוואה לחיים שאבושי הצילה אותן מהם, הן חיות כאן בשמחה רבה ולא סובלות מדבר.
לאחר שהוא עובד איתן זמן מה, הוא אומר להן שהוא עוזב כבר למחרת בבוקר, כי יש מישהי שהוא חייב לפגוש.
באותו רגע נשמעים פעמוני האזעקה.
סאן – הנסיכה מונונוקי – מתקיפה את עיר הברזל עם שני הזאבים, אחיה החורגים.
היא מצליחה להיכנס לעיר לבדה, ומתקיפה שם את אבושי בעזרת סכין משן-זאבים, אך מסתבר שהתושבים טמנו לה מלכודת, ומכתרים אותה בעודה נלחמת בדו-קרב מול אבושי.
רבים מהאנשים איבדו את יקיריהם בגלל סאן ושבטה, וכעת הם דורשים נקמה.
אשיטאקה, שנכשל בניסיונותיו למנוע מסאן מלהילחם באבושי, צופה בקרב מרחוק, ולפתע מרצינים פניו, ודברים הנראים כרוחות נחשים מופיעים סביב זרועו המקוללת.
גונזה מנסה לעצור בעדו מלהתערב בקרב, אך אשיטאקה כבר גילה שהקללה מעניק לזרועו כוח על-אנושי, והוא תופס בחרבו של גונזה ומעקם אותה כנייר.
הוא פורץ אל תוך הקרב, תופס את ידה של סאן בזרועו האחת וחוסם את חרבה של אבושי בשנייה.
כשסאן נושכת את זרועו, ה"נחשים" מתחילים להשתולל ולעטוף את שלושתם.
אשיטאקה אומר לאנשי העיר המכתרים אותם שכך נראים השנאה והכעס שנגרמים מהמאבק בין המונונוקי לעיר הברזל, וקורא להם להפסיק את המאבק.
כשאבושי מסרבת להקשיב ומנסה לכרות את זרועו, הוא מכה אותה וגורם לה לאיבוד הכרה, ואז עושה אותו הדבר לסאן.
הוא נותן את אבושי לנשות העיר בהבטחה שלא גרם לה לנזק ממשי, ומתחיל ללכת משם כשהוא נושא עמו את סאן המעולפת, אך אז, אישה שבעלה נהרג על ידי זאבים מאבדת את השליטה על זרועה ויורה באשיטאקה.
הקליע פוגע בגבו ויוצא מחזהו, אך הוא ממשיך ללכת עקב הקללה שמעניקה לו כוח, כשהוא מותיר מאחוריו שלוליות דם.
ליד השער חוסמים את דרכו נהגי שוורים ואנשי-ירי, האומרים לו שהם לא רוצים לפגוע בו.
אשיטאקה נחוש לצאת מהעיר, ומתחיל לדחוף את השער (שעשרה אנשים דרושים בדרך כלל כדי לפתחו) עם זרועו המקוללת.
הוא מצליח לפתחו, ויוצא עם סאן ועם יאקול אל מחוץ לעיר, אל שני אחיה של סאן המחכים לו בחוץ.
הוא מודה לאנשי עיר הברזל, סוגר את השער ונעלם.
הזאבים ויאקול, שעליו רוכבים אשיטאקה וסאן המעולפת, רצים על צלע ההר, וכשסאן מתעוררת כוחו של אשיטאקה אוזל, והוא נופל מגבו של יאקול.
סאן צועקת לאחיה לא לאכול אותו אלא להשאיר אותו לה.
בכעס היא שואלת את הנער הגוסס מדוע מנע ממנה להרוג את אבושי; הוא ממלמל שלא רצה כי סאן תמות.
סאן מטיחה בו כי לא אכפת לה למות כל עוד תסלק את בני האדם מהיער.
היא שולפת את חרבו של אשיטאקה ומצמידה אותה לגרונו, באמרה כי עקב ההתערבות המיותרת שלו – הוא שימות לשווא.
אשיטאקה אומר בחולשה לסאן כי היא יפה, ואז גווע.
סאן מופתעת ממילים אלה, ונרתעת לאחור.
השוג'ו – חיות הנראות כקופי-אדם גדולים – קוראים לסאן ולאחיה מרחוק לתת להם את האדם כדי שיוכלו לאכלו.
הם אומרים ששתלו עצים, ובני האדם כורתים אותם.
האייל האל לא בא לעזרתם, ולכן הם רוצים לאכול את האדם כדי לקבל את כוחו.
סאן קוראת להם לא להתייאש משתילת העצים, כי היא ושבטה ילחמו עד הסוף.
השוג'ו טוענים שלסאן עצמה לא אכפת, כי היא אנושית.
שני אחיה של סאן מתרגזים על העלבון שהטיחו השוג'ו באחותם, שכן הם רואים בה זאבה לכול דבר, ומבריחים משם את השוג'ו.
סאן אומרת לאחיה לחזור הביתה, ושהיא תדאג כבר לאשיטאקה.
הזאבים הולכים, וסאן קוראת ליאקול (שעד אז עמד בצד ושמר על מרחק) לבוא ולעזור לה לסחוב את אשיטאקה.
הם נכנסים ליער של האייל האל, בעוד הקודאמה מתבוננות בהן בעניין, ועושים את דרכם לאגם שאשיטאקה ראה בו את עדר האיילים.
סאן מניחה את אשיטאקה על אי מבודד באגם, אומרת ליאקול שהוא משוחרר לחיות לפי רצונו, והולכת משם.
יאקול, מצידו, נשאר ליד אדונו.
בינתיים, כל הקודאמה עולות לצמרות העצים, כאילו הן מחכות למשהו.
דמות מוזרה מופיעה, צללית המתנשאת מעל לצמרות העצים ולה צורת אדם, פרט לראשה שמזכיר צללית ראש של אייל.
הקודאמה מנענעות את ראשן ומשמיעות קולות נקישה, כאילו כדי לברך את הענק.
ממקום מסתור, מסתכל איש הלבוש בפרוות דוב על הענק המהלך לאור הירח.
האיש הוא ג'יקו, ועימו שני "רצי-קרקע" ("ג'יבאשירי" ביפנית – "אלה הרצים על הקרקע": ציידים מיוחדים המכירים את היער טוב יותר מאנשים רגילים).
מסתבר שג'יקו מעוניין להכניע את האייל האל, לא ידוע למה, ואף השיג מקיסר מסמך המאשר לו זאת.
ג'יקו אומר לשני רצי-הקרקע כי הענק שלפניהם הוא "צעדן הלילה", צורתו הלילית של האייל האל.
הצעדן מתכופף אל פתח בצמרות העצים שמעל האגם שלו, ונעלם.
ג'יקו, האומר שצעדן הלילה השתנה לצורתו היומית, עוזב את המחבוא עם שני רצי-הקרקע.
הבוקר עולה, והשלושה יורדים בצלע ההר למחבוא אחר, שם ממתינים להם ציידים נוספים.
ג'יקו מסתכל על צלע ההר שמולם, ורואה שם חזירי-בר רבים הנאספים יחדיו.
על הצוק שמעליהם צועד חזיר-בר לבן ועיוור בעל ארבעה חטים, גדול אף יותר ממורו.
זה אוקוטונושי, אל חזירי הבר מצ'ינזי, האי הדרומי של יפן.
מסתבר שהוביל את כל שבטו לכאן, ואף חצה את הים לשם כך.
החזירים מבחינים בג'יקו ואנשיו, והללו נמלטים משם.
אשיטאקה צף במים על חופו של האי, ואז מתגלה האייל האל בצורתו היומית – אותו אייל גדול ורב-קרניים שנראה ביער קודם לכן, אך במקום פני אייל יש לו פנים המזכירים אדם או קוף.
בכול מקום שפרסותיו דורכות בו, צמחים גדלים במהירות ומיד נובלים כשהוא ממשיך לפסוע.
הוא נושף על אשיטאקה ונוגע בעזרת חוטמו בפציעה שבחזהו, והדם חדל מלרדת.
אשיטאקה מתעורר זמן מה לאחר מכן, כבר לא שוכב על האי אלא על גדת האגם, ויאקול רועה בעשב לידו.
אשיטאקה, שעקב חזרתו לחיים עדיין חלש מכדי לקום, נוכח שהפצע נעלם לחלוטין, אך ייאוש תוקף אותו כשהוא מגלה שהאייל האל לא הסיר מעליו את הקללה.
יותר מכך: עקב האירועים בליל אמש ושימושו בקללה כדי להשיג כוח על-אנושי, הצלקת התפשטה עוד יותר.
סאן מגיעה ואומרת לו שהיא עוזרת לו כי האייל האל החליט להשיבו לחיים.
היא שמה בשר מיובש בפיו, אך אשיטאקה חלש מכדי ללעסו.
סאן לועסת את הבשר בעצמה ונותנת לאשיטאקה לאכלו, מפה לפה.
בעודה ממשיכה להאכילו, היא שמה לב שדמעות זולגות מעיניו.
מורו ושני גוריה מופיעים, ומנגד מגיע שבט חזירי הבר של אוקוטו.
הללו אומרים למורו שבאו כדי להרוג את בני האדם ולהגן על היער של האייל האל, ודורשים לדעת מדוע יש כאן בני אדם.
סאן מסבירה להם שהאייל האל החליט לעזור לאשיטאקה, ולכן חייבים להחזיר אותו לבני האדם מבלי להורגו.
החזירים מתרעמים כנגד סאן ואימה על כך שהאייל האל הציל אדם אך לא הציל את אחיהם נאגו, וטוענים שהזאבים הם ששולטים באייל האל.
לדבריהם, הזאבים בגדו בהם בכך שלא השפיעו עליו להציל את נאגו.
מורו אומרת בקור-רוח שהאייל האל הוא המחליט לתת או לקחת חיים.
נאגו, כך היא אומרת, פחד מהמוות, בדיוק כמוה עכשיו, שכן גם היא נושאת בתוכה קליע שבני האדם ירו בה; אך בעוד שנאגו בחר לברוח ממותו והפך לאל מקולל, היא מחכה למותה הקרב ובא ולא מנסה למנעו.
סאן, שלא ידעה כי אימה פצועה, דורשת ממנה ללכת אל האייל האל כדי שירפאה, אך מורו אומרת לה שכבר חיה זמן רב מספיק, ולכן האייל האל לא ירפא אותה אלא ייקח ממנה את חייה.
החזירים ממשיכים להאשים את הזאבים, ואז אשיטאקה אומר בחולשה כי הוא זה שירה בנאגו למוות.
הוא מספר להם מדוע עשה זאת, ומראה להם את הקללה שעל זרועו.
הוא אומר שהאייל האל גזר עליו לחיות בכאב עד שהקללה תגרום למותו.
לפתע מופיע אוקוטו בעצמו ומתקרב אל אשיטאקה.
הוא מודה לנער על שגאל את אחיהם מייסוריו.
מורו אומרת לאוקוטו כי אסור לו לנסות ולתקוף את בני האדם עם כל שבטו, שכן זה בדיוק מה שבני האדם רוצים שיעשו כדי שיוכלו לטמון להם מלכודת.
אוקוטו משיב ואומר שלא יבקש את עזרתם של הזאבים, אך אפילו אם הוא ובני שבטו ימותו עד האחרון שבהם, הם ינקמו בבני האדם.
למחרת, אבושי ואנשיה מצליחים להעביר מטען אורז נוסף והפעם גם להגן עליו מסמוראים שתוקפים אותם בדרך, וזאת בעזרת הרובים החדשים שבנו.
ג'יקו מסתכל בכול מצלע ההר.
עמו נמצאים רצי-הקרקע וחבורת אנשים הנושאים מטריות ענקיות כמו זו שלו.
הוא הולך לבדו להיפגש עם אבושי בדרכה חזרה לעיר הברזל מהמשלוח.
כאן מתברר הקשר בין השניים: ג'יקו משתייך ל"ארגון העליון", שמטיל עליו משימות.
אותו ארגון הוא שהשאיל לאבושי את אנשי-הירי כדי שתוכל להקים את עיר הברזל.
עתה בא ג'יקו לדרוש משהו בתמורה.
הוא, אבושי וכול שאר האנשים נכנסים לעיר הברזל.
אבושי אומרת לו שהסמוראים הללו נשלחו על ידי המצביא הראשי אסאנו, הדורש חצי מהברזל שלהם.
ג'יקו מייעץ לה לתת לאסאנו את הברזל הפעם כדי שתוכל להתפנות לקרב נגד חזירי הבר הקרבים ובאים.
הוא מראה לה את המסמך שנתן לו הקיסר ומאשר את הכנעתו של האייל האל, אך היא לא מתרשמת.
היא מבינה שה"ארגון העליון" רוצה למעשה את ראשו של האייל האל, שמסופר כי הוא מעניק חיי נצח.
היא אומרת לג'יקו שאם יחכה עוד זמן מה, היא ועיר הברזל יחלישו את היער עד כדי כך שהמונונוקי יהיו חסרי-כוח לחלוטין, ואז יהיה קל יותר לתפוס את האייל האל.
ג'יקו מסרב לחכות ומזכיר לה שאנשי הירי כפופים לפיקודו של "הארגון העליון", ודורש ממנה שתעזור לו להשיג את ראשו של האייל האל לאחר שתביס את חזירי הבר.
אבושי נאלצת להסכים, ואנשיו של ג'יקו – רצי-הקרקע ונושאי-המטריות – נכנסים לעיר הברזל.
מאוחר יותר, אבושי מדברת עם כל נשות העיר, שמבקשות להצטרף למשימה.
היא מסרבת ואומרת להן שהן חייבות לשמור על עיר הברזל בעת היעדרה, וכי בני האדם מהווים להם יותר סיכון מהמונונוקי.
ייתכן שאנשי הירי יבגדו בהם אם יורה להם ג'יקו לעשות כן, ולפיכך חייבים כולם להיזהר.
היא והגברים ילכו עם ג'יקו ואנשיו כדי לצוד את האייל האל.
באחד הלילות, אשיטאקה מתעורר סוף סוף משנתו (שככל הנראה נמשכה מספר ימים), ומוצא את עצמו במערה של מורו, כשסאן ישנה לצידו.
הוא יוצא ועומד על שפת המערה המשקיפה אל היער.
הוא שואל את מורו, השוכבת בקרבת מקום, אם אין דרך אחרת לסיים את המאבק בין היער ועיר הברזל פרט למאבק.
מורו אומרת לו שבני האדם רק הולכים ומתרבים, ועתידים גם לכלות את היער.
כשאשיטאקה שואל אותה מה תעשה עם סאן והאם תניח לה למות, היא אומרת לו שסאן היננה אחת מבני שבטה, ותמות יחד עם היער.
אשיטאקה דורש ממנה שתשחרר את הנערה מפני שבת אדם היא, אך מורו עונה בכעס שהוא כלל לא יכול להבין את מצבה של סאן: פעם, בני אדם שמורו תפסה אותם בעודם מכלים את היער, זרקו תינוקת לרגליה כדי שיוכלו להימלט ממנה; אותה תינוקת הייתה סאן.
מורו גידלה אותה כבתה שלה, אף כי כעת היא איננה זאבה ואיננה בת אדם.