tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיפורו של יאראם, כפי שסיפר ויליאמס, כפר הולדתו היה למרגלות הר אררט, וקהילתו עלתה לשם באופן קבוע עד מיקומה של תיבת נח.
יום אחד שכרו "שלושה אנשים שפלים שלא האמינו לתנ"ך" את יאראם ואביו כמדריכים, שכן הם התכוונו לחפש בהר כדי להפריך את סיפור תיבת נח.
כשאביו של יאראם הוביל אותם לתיבת נח, שלושת האנשים "נכנסו לזעם שטני כשמצאו את מה שהם קיוו להוכיח שהוא לא קיים".
לאחר שניסו ולא הצליחו להרוס את הכלי שנראה כתיבה, הסכימו השלושה לכסות את התגלית וגרמו ליאראם ואביו להישבע לשמור על הסוד תחת איומים של עינויים ורצח.
מאוחר יותר הסביר וויליאמס כי יאראם "רצה שהסיפור שלו יישמר כדי שכשיגיע הזמן המתאים הוא יעודד אנשים אמיצים ללכת לאתר את תיבת נח ולתת לעולם הוכחה כזו שלא ניתן להכחיש".
חאג'י יאראם נפטר ב-3 במאי 1920. וויליאמס טען שבאותה תקופה הוא קרא כתבה בעיתון על מדען בלונדון שנתן וידוי שהיה בערש דווי, על הסתרת גילוי תיבת נח.
הדיווח הזה היה אמור להיות מתואם באופן מופלא עם ההצהרה שנתן יאראם לוויליאמס.
וויליאמס אמר שהוא שמר את העיתון בו פורסמה ההצהרה עם תמליל הסיפור של יאראם.
עם זאת, העדויות נהרסו בשריפת בתים ב-1940. למרות חיפוש קפדני, מעולם לא אותר עותק של המאמר על יאראם המדען הגוסס.
הביקורת העיקרית על וויליאמס הייתה שזו עדות שהועברה מפה לאוזן בלבד.
בארכיון המכונה "דיבור על נקודות מבט " ישנה הצעה שהסיפור על שלושת האנשים הוא כולו נוצר כתעמולה דתית.
התעשיין הצרפתי פרננד נווארה טען שאיתר את תיבת נח בספרו מ-1956 J'ai Trouvé l'Arche de Noé.
לדבריו של נווארה, הוא קיבל השראה לחפש את התיבה ב-1937, לאחר שהאזין לחברו הארמני שתיאר את האגדות שסיפר לו סבו ב-1920. בשנת 1952, הוא הוזמן להצטרף למשלחת חיפוש בהרי אררט עם ז'אן דה ריקר וסיהאפ אטאלי, שלא דיווחו על שום סימן להימצאות התיבה.
עם זאת, נווארה טען מאוחר יותר שבעודו לבדו, הוא ראה מסה גדולה וחשוכה שלדבריו יכולה להיות רק התיבה עצמה.
מאחר שלא הצליח להגיע לחפץ זה או לספק הוכחה לקיומו, החליט שלא לחשוף את הגילוי שכן יוכל לחזור עם גילויו שוב בעתיד.
לאחר שלא הצליח לחזור לאתר את התיבה ב-1953, החליט נווארה לחזור ב-1955. בניסיון הבא שלו, הוא ביקש להימנע מעיכובים פוטנציאליים שנגרמו עקב קבלת אישור מהרשויות הטורקיות לטפס על אררט.
לשם כך, הוא הסווה את המשימה בתור חופשה משפחתית, הביא את אשתו ושלושת בניו לטורקיה וטיפס על ההרים עם בנורפאל נווארה בן האחת-עשרה.
האב ובנו צילמו שרידים של קורת עץ שנחצבה ביד באורך שלדברי נווארה נחתכה מהמבנה שהוא איתר ב-1952. כדי להקל על נשיאת שרידי העץ מבלי לעורר את חשדם של הטורקים, הם חתכו את הקורה לחתיכות קטנות יותר.
בשנת 1956 נווארה הביא את שרידי העץ שהביא עימו למספר מוסדות שינתחו את השרידים מדעית.
לפי הדיווחים והניתוחים שנעשו והתבססו על צבע, צפיפות וגניטיזציה הצביעו על תיארוך גיל העץ כבן 5,000 שנה, בהתאם למסגרת הזמן של המבול.
עם זאת, מתודולוגיות אלו לתיארוך עץ אינן אמינות, ונדחו על ידי רוב המדענים.
התכתבות אישית משנת 1959 התייחסה לדיווח לא ידוע לפיו העץ שהביא נווארה היה בעצם מפחמן רדיואקטיבי שתוארך לגיל של 4,484 שנים בדיוק.
נתון מדויק כזה לא ניתן לקבל מתארוך פחמן רדיואקטיבי, ואינו תואם לשום כרונולוגיה מקראית מלבד זו של נווארה, שכתב ב-1955 כי המבול התרחש "לפני 4,484 שנים".
הקרן למחקר ארכאולוגי ערכה מספר משלחות בשנות ה-60 לאיתור המקום שנווארה מצא לטענתו, אך לא הצליחה למצוא אותו.
בתור יועץ, נווארה סיפקה מפות ש-ARF מצאה מעורפלות ולא עולות בקנה אחד עם ההרים.
במשא ומתן על כך שנווארה יוביל אישית את ARF לאתר, דרש נווארה פיצוי כספי ניכר ותמלוגים מכל מה שהצוות עשוי למצוא.
שני הצדדים הגיעו להסכמה על כך בשנת 1968, בה נווארה הגיע באיחור ונפצע בכף רגלו בעת שניסה להדביק את הקצב.
עד 1969 השתלטו על מאמצי החיפוש של ARF ארגון חדש שהייתה קרן חיפוש בשם "", בראשות ראלף קרופורד ועם כהונתו של נווארה בדירקטוריון קרן זה.
במסע של קרן "SEARCH" בשנת 1969, נווארה נפרדה משאר חברי המפלגה וזמן קצר לאחר מכן, זיהה אתר בו הצוות מצא חתיכות עץ.
חבר מקרן "SEARCH", אלפרד לי, ארגן תיארוך פחמן רדיואקטיבי בשנת 1955 על דגימות של נווארה.
הדגימות נותחו על ידי חמישה מוסדות, עם תוצאות המתארכות את העץ לפני כ-1,200-1,700 שנים.
שני ניתוחים של דגימות משנת 1969 תארכו את העץ לפני כ-1,350 שנה.
בשנת 1984, נווארה נתן חתיכת עץ נוספת לג'יימס ארווין, שהביא אותה לסבב נוסף של מבחנים מדעיים.
הדגימה של ארווין נמצאה כבת 1500 שנים, עם עדויות לכך שציפויה היה ממקור חדש בהרבה, שיושם בטכנולוגיה מודרנית.
באותה תקופה החלו האשמות שהטילו ספק באמינותו של נווארה.
למרות שנווארה אמר ב-1958 שסיהאפ אטאלי אסף חתיכת עץ מהאתר שהוא מצא לפני כן, אטאלי סתר את טענה זו.
במהלך 1959 מחקר גאודזיה שערכה טורקיה משנת 1959, הבחין בצורה חריגה ליד Doğubayazıt שזוהה על ידי אילאהאן דורופינאר מחיל האוויר הטורקי וסאבקט קורטיס שהיה מאוניברסיטת אוהיו סטייט.
הגודל והצורה של האובייקט היו דומים לסירה באורך של כ - לגובה ו - לרוחב, שהביא להשערה כי זו יכולה להיות תיבת נח.
האוונגליסט ג'ורג' ונדמן ארגן משלחת לאתר זה ב-1960, שקבעה שהצורה היא תצורה גאולוגית טבעית.
בשנת 1996, פאסולד כתב מאמר עם הגאולוג לורנס ג' קולינס, וטען כי האתר "לא יכול להיות תיבת נח ואפילו לא דגם מעשה ידי אדם".
באמצע שנות ה-60, מהנדס הנפט פרד דרייק טען שראה שישה תצלומים של תיבת נח ב-1954. לדברי דרייק, התמונות צולמו על ידי עמיתו ג'ורג' גרין, שעשה טיסה באמצעות מסוק מסביב הרי אררט בזמן שעבד בצינור נפט טורקי.
התמונות הראו בליטה שאינה מזוהה על ההר, הדומה לחרטום של ספינת עץ גדולה.
חקירה של הקרן למחקר ארכאולוגי קבעה שגרין ניסה ולא הצליח לארגן משלחת לאררט, ולאחר מכן עבר לגיאנה הבריטית, שם מת ב-1962. חבריו ובני משפחתו של גרין לא היו בטוחים מה עלה בגורלם של תמונותיו על הרי אררט, שמעולם לא נמצאו.
מאמר מ-1990 מאת ביל קרוז מנה תצורות טבעיות שונות באררט שנראו כמו ספינה בתצלומים עד שמטפסי הרים בחנו אותן באופן אישי.
קרוז האמין שאחד מ"תיבות הפנטום" האלו למעשה היו מגושי בזלת בצורת חרטום שצולמו על ידי טום קרוצר בשנות ה-70, יכול להיות אותם אובייקטים שראה ג'ורג' גרין.
בשנת 1970 דיווח אדם ארמני-אמריקאי בשם ג'ורג'י הגופיאן שדודו לקח אותו לראות את תיבת נח פעמיים במהלך ילדותו.
תיאורים שונים מסיפורו מציבים את התצפית הראשונה על הגילוי ב-1902, 1906 או 1908, כאשר התקרית השנייה התרחשה כשנתיים לאחר מכן בכל אותה שנה משוערת.
לפי דיווח זה, התיבה כוסתה באזוב ונשענה על שפת מצוק, כך שרק צד אחד אליה היה נגיש.
הגופיאן סיפר שנערים רבים אחרים בקהילה בה היה בילדותו אמרו לו שראו את המבנה.
לפי הערכתו של הגופיאן, הארון היה מעל אורך של , רוחב, ומעל גובה.
כדי ליישב הערכה זו עם הפרשנויות המסורתיות של גודלה של תיבת נח, ג'ון וורוויק מונטגומרי הציע ש"ממדים נראים באופן קבוע גדול יותר ממה שהם באמת."
הגופיאן אמר שדודו רצה לשמור חלק מהתיבה, אך לא הצליח לחתוך בתוך העץ באמצעות סכין ששימשה אותו וגם לא באמצעות פיצוץ אבק שריפה.
הוא דחה בתוקף את טענתו של פרננד נווארה שמצא את שברי תיבת נח ובניסיון ליישב את שתי הטענות, העלה מונטגומרי את האפשרות שהתיבה "לא מאובנת באופן אחיד".
הגופיאן, לעומת זאת, האמין שהמבנה כולו היה "מאובן לחלוטין", וכי "אלוהים הכל יכול לעולם לא ירשה לחתוך ולפרק את התיבה."
האסטרונאוט ג'יימס ארווין, האדם השמיני שהלך על הירח, חווה התגלות דתית במהלך משימת אפולו 15 ב-1971. בשנה שלאחר מכן הוא התפטר מנאס"א והקים ארגון אוונגליסטי, קרן המכונה "High Flight".
במהלך עבודת ההסברה שלו, ארווין פגש את אריל קאמינגס ב-1976 והביע עניין להצטרף לאחת המשלחות שלו בחיפוש אחר תיבת נח.
באותה תקופה, המדיניות הטורקית סגרה את הרי אררט בפני מגלי ארצות, ולאירווין נדחה ההיתר לחקור את ההרים ב-1977. עם זאת, בעקבות ההפיכה ב-1980, ידוענותו של ארווין אפשרה לו ליצור קשר עם הנשיא קינן אוורן, שהזמין אותו להוביל משלחת ב-1982.
משימתו של ארווין ב-1982 הסתיימה באסון של נפילתו מהשביל כאשר עזב את הקבוצה בחיפוש אחר קיצור דרך לפסגה של אררט.
הוא לא זכר מה גרם לנפילה, אבל מאוחר יותר שיער שהוא נקלע למפולת סלעים ונפגע מסלע.
הוא התעורר שעות לאחר מכן, פצוע קשה וזחל לתוך שק השינה שלו כדי לשרוד את הלילה.
צוות המשלחת שלח למחרת משלחת חיפוש, שחילצה והורידה אותו מההר לקבלת טיפול רפואי.
ארווין לא נרתע מכך והוא חזר לאררט חודש לאחר מכן, הפעם עם אשתו ובנו.הוא קיווה להמשיך בחיפושיו גם לאחר שחוקר אחר הציע לו שדיווח שראה חפץ בגובה של כ במעלה ההרים בערוץ אהורה.
באוגוסט 1983, ארווין עשה ניסיון נוסף, תוך שיתוף פעולה עם מרווין סטפינס.
הם שכרו מטוס כדי לסקור את אררט, והובילו משלחת בת 22 חברים, כולל אריל קאמינגס וכמה מבני משפחתו של ארווין.
במהלך הטיפוס, מדריך טורקי ראה עץ שבו קו השלג נסוג.
סופת שלגים אילצה את הצוות להסתובב לאחור לפני שיוכלו להגיע לאתר.
"קל יותר ללכת על הירח", אמר ארווין בנוגע לקשיים בטיפוס על אררט, "עשיתי כל מה שיכולתי, אבל התיבה ממשיכה לחמוק מאיתנו."
ארווין התכוון לחלוטין לנסות שוב ב-1984. עם זאת, הוא הכיר באפשרות שאולי התיבה לא תימצא.
למרות שהוא האמין בתוקף שהתיבה באמת קיימת, הוא היה בטוח הרבה פחות שהיא נהרסה במשך מאות שנים.
"הסבירות שזה ישרוד בכלל", אמר, "קטנה".
הוא גם חשד שרבות מהתצפיות שדווחו בהר אררט היו כוזבות.
אף על פי כן, הוא עלה על ההרים באותו קיץ כדי לחפש את שרידי העץ שנראו בשנה הקודמת.
כשהגיע לאתר, מצא רק זוג מגלשיים נטושים.
במהלך עונת הטיפוס של 1985, המורדים הכורדים ארבו לפחות לארבע משלחות באררט.
עד שארווין יכול היה להתחיל את טיפוסו ב-24 באוגוסט, רק חמישה ממשלחת של 22 חבריו הורשו להתלוות אליו, והיא לוותה על ידי שלושים חיילים טורקים.
בדיוק כשהצוות הגיע לפסגה, פקידים טורקים הורו להם לרדת.
עד שהמשלחת קיבלה אישור לחדש את המשימה, הם היו מותשים מכדי להמשיך.
לדברי שגריר ארצות הברית בטורקיה, רוברט שטראוס-הופה, הממשלה היו ערים לתמרונים סובייטים סמוך לגבול עם טורקיה, וחששו שארווין יהפוך ליעד בעל ערך גבוה עבור טרוריסטים.
ארווין תכנן לצאת לטיול השישי במספר באררט ביולי 1986, עם צוות קטן יותר.
תוכניות אלו שובשו כאשר סבל מהפרעת קצב ב-6 ביוני.
אולם עד יולי הוא חידש את תוכניות המשלחת.
"הרופא שלי מתנגד לנסיעה שלי, והוא אמר שאני לא יכול לעבור טיפוס של מעל 10,000 רגל", אמר ארווין.
"אבל אם ירצה ה', אני אהיה שם." לאחר השלמת סקירה אווירית של הר אררט, צוותו של ארווין נעצר במלון בו שהו, תחת האשמות בהפרת המרחב האווירי הסובייטי והאיראני.
המשלחת שוחררה לאחר שגורמים מקומיים אישרו שהטיסה של ארווין הייתה מאושרת מבעוד מועד.
אני חושב שהגיע הזמן שאחרים יתחילו לחפש".
ב-1987 היה גל חום בטורקיה ששיכנע את ארווין לשנות את דעתו ולחזור למשלחתו השביעית להר אררט.
הוא האמין שהטמפרטורות החמות אולי המיסו מספיק מהקרחונים של ההר כדי שיהיה קל יותר לזהות את תיבת נח מהאוויר.
מוריס, ממשלת טורקיה אסרה על חקר אררט מוקדם יותר באותה שנה, ואישרה משלחת זו רק בתנאי שהצוות יעשה חיפוש גם באתר דורופינאר.
ההיתר לחקור את אררט עצמה בוטלו לפני שהמשלחת יכלה להתחיל במשימתה המיועדת.
בסופו של דבר המשלחת הצליחה לארגן רק סקירה אווירית בגובה רב, כשהיא נשארה לא פחות מ מהמרחב האווירי הסובייטי והאיראני.
המשלחת של 1987 הייתה האחרונה של ארווין, שכן הרופאים הורו לו לוותר על החיפוש.
כאשר קרן "High Flight" ארגנה טיול נוסף ב-1988, בוב קורנוק הוביל את המשלחת בזמן שארווין נשאר בבית.
האופטומטריסט וחוקר אררט דון שוקי נודע לציבור ב-1985 אחרי שאד דייוויס דיבר עם הכנסייה שלו על כך שראה את תיבת נח במהלך מלחמת העולם השנייה.
שוקי הזמין את דייוויס לנאום בכנס "ארק-א-תון" שארגן ב-1986 בפרמינגטון, ניו מקסיקו.
דייוויס התראיין וסיפר בהרחבה את סיפורו לארגון פייבר של שוקי, ולאחר מכן עבר בדיקת פוליגרף לאמת את סיפורו, מטעם קרן "הטיסה הגבוהה" של ג'יימס ארווין.
בשנת 1943 דייוויס היה סמל בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, שהוצב בחמדאן כדי לעבוד במסדרון הפרסי בין חרמשהר לקזווין.
לדברי דייוויס, במהלך המשימה הזו הוא התיידד עם נהג מקומי בשם באדי ועם אביו עבאס-עבאס, שטען כי ביקר בתיבת נח בראש ההרים ליד הכפר בו הם גרים.
בסביבות 1 ביולי, הזמין עבאס-עבאס את דייוויס להצטרף אליו ואל בנו בביקור כזה, ואמר כי השלג והקרח נמסו בצורה טובה כדי לחשוף חלקית את הספינה.
כשהגיעו לראש ההר שכונה גם "נקודת יום הדין", אמר דייוויס כי ראה את תיבת נח, ש"הופיעה לראשונה כצורת סלע ענק מכוסה בערפל".
הסלע הונח במפרץ בתוך אגם שהקניון נמצא מתחתיו והסלע היה שבור לשני חלקים.
עבאס-עבאס טען שהתיבה הייתה שלמה בימיה הראשונים והתפרקה רק במשך הזמן.
חוקרי תיבת נח היו חלוקים בדעתם אם ניסיונו של דייוויס בגילוי התיבה בהרי אררט היה במחוז אגרי בטורקיה.
דייוויס אמר שניתן היה לראות את ראש ההר מבסיס היחידה שלו בהמאדן, אבל מחוז אגרי הוא כ - משם.
הגרסה שפורסמה ראשונה, תיארה את הנהג המקומי באדי ואביו עבאס-עבאס ככורדים, מה שעולה בקנה אחד עם סיפור על ביקור בכפר שלהם במחוז אגרי.
עם זאת, בצילומים של הראיון המקורי של דייוויס, הוא אמר כי תושבי הכפר היו לורס, קבוצה אתנית במערב איראן.
מספר הרים שונים בלורסטן מזוהים על ידי קבוצת הלורס כאתרים אפשריים בו נחתה תיבת נח.
באופן דומה, הקבוצה ממקמת את גן העדן, שגם דייוויס דיווח שראה, בלורסטן.
מתיחה שנעשתה על ידי ג'ורג' ג'מאל
בנובמבר 1985, השחקן ג'ורג' ג'מאל כתב לדואן גיש, סגן נשיא המכון לחקר הבריאה, וטען באופן שקרי שחיפש אחר תיבת נח בין השנים 1972 ל-1984. ג'מאל תיאר כי הוא נעזר באישים שונים והם: "מר אשוליאן", "אליס בולס היטיאן" ו"ולדימיר סוביצ'סקי".
הסיפור הגיע לשיאו כאשר ג'מאל ולדימיר איתרו את תיבת נח במערה שעשויה מקרח, ואז ולדימיר נפל אל מותו בניסיון לצלם את התיבה.
ג'מאל גם טען כי לקח חתיכת עץ מהאתר.
ג'ון ד' מוריס מ-ICR הגיב לג'מאל ב-1986, וביקש לראיינו.
ג'מאל הכין את עצמו לראיון על ידי לימוד עצמי בספרים המתארים את חיפוש תיבת נח, וגם צפה בסרט "תמונות קלאסיות של השמש" משנת 1976 שעסקה בחיפוש אחר התיבה.
במהלך הראיון, ג'מאל השתמש בטכניקה של מניפולציה "קריאה קרה", כדי להוציא ממוריס מידע שיקבע את תשובותיו של ג'מאל לשאלותיו של מוריס.
לדברי ג'מאל, מוריס הציע שוב ושוב לממן משלחת כדי לאשש את סיפורו.
שנים מאוחר יותר, כאשר מישהו בשם "סאן" החל לעבוד על המשך לחיפוש אחר תיבת נח, מוריס שיתף את המידע שלו איתו לגבי ג'מאל.
לדייוויד בלסיגר, שחקר את הסיפור עבור סאן, ייעצו חוקרים שעוסקים בתיבת נח: דייוויד פאסולד וביל קרוז והם טענו כי סיפורו של ג'מאל אינו אמין.
לא היה בטוח אם רצו להנציח את מתיחתו של אך ג'מאל יצר קשר עם הספקן הנודע ג'רלד א.
לארו, שתיאר כיצד הוא הרגיש שסרט הטלוויזיה "הסודות הקדומים של התנ"ך" של סאן משנת 1992 מציג מצג שווא.
ב-20 בפברואר 1993, CBS שידרה את הסרט "התגלית המדהימה של תיבת נח" שנעשה על ידי סאן, שהציג קטע מסיפורו של ג'מאל והראה אותו מציג פיסת עץ שנלקחה לכאורה מתיבת נח.
לאחר מכן פורסמה הודעה לעיתונות שחשפה את המתיחה של ג'מאל, שהתעלמו ממנו במידה רבה עד שמגזין טיים סיקר את הסיפור ביולי.
לאחר חשיפת המתיחה, ג'מאל נרתע מלהגיב מחשש לתביעה משפטית.
עם זאת, באוקטובר 1993 הוא הודה שהמציא את כל הסיפור.
העץ שהוא הציג על המסך היה למעשה אורן שנמצא ליד כמה פסי רכבת בלונג ביץ', קליפורניה, אותם הוא בישל עם תבלינים ואפה בתנורו.
ג'מאל מתח ביקורת על כישלונו של סאן לאמת את הסיפור שלו ואמר "אפילו נתתי לחברת ההפקה חתיכת עץ לבדוק, אבל הם לא התעניינו באמת; כל מה שהם רצו זה הופעה טובה.
אם באמת היה להם אכפת מהאמת, הם היו צריכים לשאול אותי למה חתיכת העץ שלכאורה הייתה מתיבת נח, מריחה כמו רוטב טריאקי!" נציג מטעמו של סאן הצהיר שהקטע של ג'מאל יוצג במהדורות עתידיות מתוך הסרט של סאן "הגילוי המדהים של תיבת נח."
איש העסקים מהונולולו, דניאל מקגיוורן, החל לחקור את הסיפורים בחיפוש אחר תיבת נח ב-1995, ובסופו של דבר מימן צילומי לוויין מסחריים שצילמו את הר אררט.
על פי מחקרו, גל חום משנת 2003 המיס מספיק קרח ושלג במדרון הצפון-מערבי באררט כדי לחשוף כתם כהה, שאותו פירש כדומה לשלוש אלומות וקורה שהייתה צלובה.
באפריל 2004, מקגיוורן ומטפס ההרים הטורקי, אחמט עלי ארסלאן, הכריזו על תוכניות להוצאת משלחת לאתר שראו בצילומי הלווין שתיצא ביולי.
מאמר מטעם הגרדיאן שייך את האתר שמצא מקגיוורן לאנומליה של אררט, תופעה דומה שנצפתה גם בתמונות מעקב של הר אררט שהוסרו על ידי ממשלת ארצות הברית בשנות ה-90.
למרות שמקגיוורן קיווה להתחיל את המשלחת עד 15 ביולי, הוא העביר את כל הקיץ בניסיון להשיג אישור מהממשלה הטורקית.
המבקרים הציעו שמקגיוורן הכריז על המשלחת לפני שקיבל אישור גם כפרסום כדי לשכנע את טורקיה לאשר את משלחתו.
גם במקרה של ארסלאן להוביל משלחת לאחר שטען ב-1989 שצילם את תיבת נח, הוטל בספק.
"אחמט ארסלאן הוא דברן גדול",כך נאמר עליו מפי חוקר תיבת נח שהתייחס למקרה במגזין של נשיונל ג'יאוגרפיק והוסיף כי "בשיחה אחת הוא יאמר שיש לו 3,000 תמונות, ובשיחה אחרת, עשר דקות לאחר מכך הוא יאמר שיש לו 5,000 תמונות".
מקגיוורן אמר כי הוא לא יעשה ניסיון נוסף בחיפושים כשנה שלאחר מכן "אין לי "אובססיה" לחפש את תיבת נח כמו רבים שעושים זאת שנה אחר שנה" והוסיף "איש עסקים טוב עושה חישובים לגבי אילו סכומי כסף וכמה זמן הוא צריך להשקיע בחיפושים וצריך לדעת מתי לעזוב זאת".
עם זאת, ב-2011 הוא אמר שהוא יממן משלחות אחרות, קטנות יותר, והוציא על מחקר מחודש על תיבת נח כסכום של 500,000 דולר.
במהלך משלחת לא מוצלחת ב-1988, בוב קורנוק השתכנע שתיבת נח לא יכולה להיות בהרי אררט.
קורנוק ויתר על החיפוש, והקים את המכון לחיפוש ולחקר ארכאולוגיה של התנ"ך ב-1992 כדי לחפש מקומות וחפצים תנ"כיים אחרים.
עם זאת, בשנת 1998 נודע לקורנוק שספר בראשית פרק 11 פסוק 2 מציב את נחיתת תיבת נח מזרחית לשנער.
בהקשר זה, הוא העריך מחדש את עדותו של אד דייוויס, והגיע למסקנה שהאתר שתיאר דייוויס חייב להיות באיראן.
ביוני 2006, הכריז מכון "בייס" על גילוי של חפץ גדול הדומה לעץ מאובן בהר טכט-ה סולימאן באלבורז.
האובייקט, ממוקם על פני מעל פני הים, דווח כגודל דומה להערכות של תיאור תיבת נח.
אתר "בייס" טען כי חפץ זה הוא אותו חפץ שאד דייוויס טען שראה, אך לא הכריז עליו כתיבת נח, במקום זאת הוא קרא לכך "מעמד".
"אני חושב שמצאנו משהו שראוי להרבה יותר מחקר" אמר קורנוק, "יש לכך אפשרות ברורה שזה יכול להיות משהו כמו תיבת נח."
מבקרים להכרזתו של קורנוק התנגדו להיעדר ביקורת עמיתים על ממצאיו.
בהתבוננות בתמונות המשלחת, מומחים בגאולוגיה ובעצים עתיקים חלקו על האפשרות שהממצא הוא עץ מאובן.
המשלחת כללה רוב של מנהיגי עסקים, משפטנים, אך לא גאולוגים או ארכאולוגים מקצועיים.
גם פרשנותו של קורנוק לכתבי הקודש בתנ"ך זכתה לביקורת, שכן ספר בראשית אינו מציין אם צאצאיו של נח היגרו לשנער ישירות מאררט, או ממקום ביניים ללא שם.
יתרה מכך, ניתן לתרגם באופן סביר את ספר בראשית פרק 11 פסוק 2 בכדי לציין שהשבט נדד מזרחה, מה שמרמז על נקודת מוצא ממערב לשנער.
עד 2010, קורנוק הפסיק לחפש את תיבת נח, ואמר "ירדתי (מההר) עם כל ההוכחות כי זו תיבת נח, אך לאף אחד לא היה אכפת".
בשנת 2012 הוא כתב "בכל 25 שנות חיפושי אחר תיבת נח מעולם לא ראיתי את הסירה הישנה המדוברת".
בשנת 2004, מייסד האוונגליזם התקשורתי, אנדרו יואן מאן-פיי, והכומר בואז לי צ'י-קווונג הכריזו על גילוי חלקים מתיבת נח בהר אררט.
הם דיווחו שהצוות שלהם מצא מבנה עץ גדול בגובה של במהלך המסע הרביעי שלהם להר.
על פי תערוכה בפארק השעשועים "תיבת נח" בהונג קונג, צוות החיפוש חקר את אררט במשלחת המכונה "נאמי" - Naah's Ark Ministries International (NAMI) מאז 2003. ליואן ולי לא היו ראיות לטענתם מעבר לתמונות מטושטשות, שכן לדבריהם "כוח מסתורי" שיבש את צילומי הווידאו שלהם.
בשנת 2005, האוונגליזם התקשורתי של יואן הוציאה סרט תיעודי "ימיו של נח" המבוסס על משלחת המכונה "נאמי".
על פי אתר האינטרנט של "נאמי", מטפס ההרים הטורקי אחמט ארטוגרול (Ahmet Ertuğrul, בכינוי: "Paraşut") הגיש ל"נאמי" דגימה של עץ מאובן, שלטענתו השיג באוגוסט 2006 ממבנה עץ שני במספרו, הממוקם במעלה הר אררט.
"נאמי" טענה כי בפברואר 2007 נשלחה משלחת, שמצאה כי האתר ב-2004 קרס עקב רעידת אדמה, ובנוסף לכך נמנעה מהמשלחת האפשרות לבחון את האתר ב-2006 בשל תנאי מזג האוויר.
מסיבת עיתונאים באוקטובר 2007 הודיעה כי משימת המשך באוגוסט הצליחה לשחזר עוד עץ מאובן מהאתר ומי שדיווח על כך היה ארטוגרול.
במסיבת עיתונאים ב-25 באפריל 2010, "נאמי" הודיעה כי משלחת שנשלחה באוקטובר 2009 חפרה וצילמה את מבנה העץ שהתגלה על ידי ארטוגרול.
למרות שהאתר של "נאמי" טען שארטוגרול גילה את האתר באוגוסט 2006, הוא הצהיר במסיבת העיתונאים שנודע לו על כך רק ביוני 2008. לעומת זאת, מבנה העץ שנמצא על ידי יואן ולי ב-2004 לא טופל למרות דיווחיהם.
לפי "נאמי", דגימות מהאתר תוארכו בפחמן ל-4800 BP.
צילומים של פנים המבנה פורסמו בחשבון היוטיוב של "נאמי".
כמו כן, היא אמרה כי טורקיה תגיש את המיקום שנמצא בתור הכרזה כאתר מורשת עולמית.
עם זאת, כשהגיעה התגובה, אמר דובר מטעם אונסק"ו כי הארגון לא קיבל בקשה כזו.
התגובה המיידית להודעה הייתה סקפטית במידה רבה.
מדענים מהזרם המרכזי התנגדו להיעדר ארכאולוגים מקצועיים המעורבים במחקר, ולהחלטה לחשוף את הממצאים באמצעות אירוע תקשורתי במקום לערוך מחקר מקדים שייערך על ידי ביקורת עמיתים.
העוסקים בחקר הבריאה הביעו גם הם דאגה מהיעדר נתונים זמינים לאישור עצמאי.
סנלינג אמר מאוחר יותר ש"נאמי" סיפקה לו את דו"ח התיארוך הרדיו-פחמני שלהם, שהראה שרק בדיקה אחת של דגימה אחת הפיקה את התוצאה המפורסמת של 4800 BP.
יתרה מכך, סנלינג דחה את התוצאה של 4,800 לפני הספירה כראיה לתיבת נח, בהתבסס על אמונות בריאתיות לגבי רמות פחמן-14 בעץ קדום.
משרד התרבות והתיירות של טורקיה הביע ספק בכך ש"נאמי" השיג אישור בעריכת משלחות לאררט, והחל בחקירה לגבי האופן שבו "נאמי" הובילה את דגימות העץ שלה מטורקיה לסין.
בתוך כמה ימים מההודעה, רנדל פרייס, שהתייעץ עם "נאמי" ב-2008, הגיש טענות לפיהן ארטוגרול שכר עובדים כורדים כדי לבנות את האתר באמצעות עץ ממבנה ישן ליד הים השחור.
"נאמי" פרסמה הודעה לפיה הקשר שלה עם פרייס הסתיים באוקטובר 2008, ולכן הוא לא הכיר את הממצאים שנעשו לאחר מכן.
בהגנה על טענותיה של "נאמי", טענו חברי הצוות כי לא ניתן יהיה לגרור מספיק חומרים במעלה הר אררט כדי לבנות את המבנה שהם תיארו.
בהפרכה ציטטו פרייס ועמיתו דון פאטון את השימוש בציוד כבד במשלחות אחרות של אררט, כמו גם תרגיל פרסומי משנת 2007 שבו בנה גרינפיס העתק של תיבת נח על ההר.
לאחר קידום יציאת הסרט: ימי נח 2: האפוקליפסה משנת 2011, אתר "נאמי" בכתובת: NoahsArkSearch.net לא עודכן עוד.
תמיכה בטענותיה של "נאמי" התקבלו מאוחר יותר על ידי נורמן גייסלר, שהזמין את ארטוגרול לנאום בכנס אפולוגטיקה שאורגן על ידי הסמינר האוונגליסטי הדרומי באוקטובר 2015. ג'ואל קלנק, שהיה קשור בעבר ל"נאמי", המשיך לקדם את טענותיה עד דצמבר 2020.
"נאמי" וארטוגרול מעולם לא חשפו את מיקומו של האתר שעליו דיווחו, אם כי פרייס ופטון טענו ב-2010 כי איתרו אותו באופן עצמאי.
דונלד מקנזי, מיסיונר שחיפש את תיבת נח במשך כמעט עשור, נסע לאררט ב-2010 בתקווה למצוא את האתר של ארטוגרול בעצמו.
מקנזי יצר קשר עם משפחתו מההר בספטמבר, אך מאז לא שמעו ממנו שוב.
אתר הקמפינג הנטוש שלו נמצא מאוחר יותר, אך נסיבות היעלמותו עדיין לא ידועות.
חיפושים מאורגנים מודרניים אחר תיבת נח נוטים לדעות סותרות בעיקר בחוגים אוונגליסטים אמריקאים.
לפי לארי אסקרידג', תופעה מעניינת שהתעוררה בתוך זרם אוונגליזם אמריקאי שמרני של המאה העשרים הייתה האמונה הרווחת שתיבת נח העתיקה נמצאת למעשה על קרחון גבוה בהרי אררט וממתינה להימצא.
סיפור זה שילב אמונה בכך עם פיתוי להרפתקאה, ראיות מפוקפקות עם טענות מדהימות שהביאו אנשי הזרם.
המצוד אחר התיבה, כמו האוונגליזם עצמו, הוא שילוב מורכב של הרציונלי והעל-טבעי, המודרני והפרה-מודרני.
יתר על כן, דבר זה הופך את הניסיון למצוא את תיבת נח כמקבילה האוונגליסטית של החיפוש אחר ביגפוט או מפלצת לוך נס.
בכל הדרכים הללו, זה חושף מידע רב על חוסר האמון של האוונגליסטים במדע המיינסטרים ועל המניעים ודרכי הפעולה של האליטה המדעית.
אדם שרדף אחר תיבת נח ריצ'רד קארל ברייט ראה בחיפוש אחר התיבה מסע דתי, התלוי בברכת האל להצלחתו.
ברייט גם היה בטוח שיש קונספירציה ממשלתית רב לאומית להסתיר את "האמת" על התיבה.ברייט אמר: "אני מאמין בתוקף שממשלות טורקיה, רוסיה וארצות הברית יודעות בדיוק היכן נמצאת התיבה.
הם מעלימים את המידע, אבל אלוהים אחראי ויודע כי המבנה ייחשף בזמנו.
אנחנו מטפסים על ההר ומחפשים, בתקווה שזה, למעשה, הנוכחות של אלוהים וזמנו בזמן שאנחנו מטפסים לתור אחר התיבה.
אנו מצפים כי אלוהים ישתמש בנו, הוא בתפילתנו."
חֶקַאוּ־חַ'אסוּת (במצרית קדומה: ḥḳꜣw-ḫꜣswt, "שליטי הארצות הזרות"; ביחיד 𓋾𓈎𓈉 – ḥḳꜣ-ḫꜣswt), חיקסוס או היקסוס הוא כינוי למערב אסיאתים שהשתלטו על מצרים העתיקה עם התרופפות כוחה של הממלכה התיכונה, בתקופה המכונה "תקופת הביניים השנייה".
נראה כי עם התרופפות השלטון של השושלת ה־13 המצרית במהלך המאה ה־18 לפנה"ס, ניצלו אי־אלה מנהיגים מקרב השכבה הזרה, מצאצאי המהגרים הללו, את ההזדמנות לתפוס את השלטון באזור הדלתא של מצרים, ושליטים אלה זכו לכינוי המצרי חקאו־ח'אסות.
כינוי זה, אשר שימש את המצרים בעבר ככינוי למנהיגים נכבדים מארצות זרות, כגון שליט העאמו המתואר בציור השיירה מקבר בני חסן, הפך אף לתואר שאותו נשאו בגאווה חלק מהשליטים הללו עצמם, ואף חרתו אותו בחרפושיותיהם.
בירתם של השליטים החיקסוסיים נקראה חוּת־וַערֶת (ḥw.t wꜥr.t) – היא אווריס בלשונו של מנתון – והיא נמצאת בצד המזרחי של הדלתה של הנילוס.
המשמעות המילולית למונח המצרי "חקאו חֿאסות" היא חוקקי ארצות־הגבעות ", במשמעות של "שליטי ארצות זרות".
המילה המצרית העתיקה ḥḳꜣw (בחרטומים – 𓋾𓈎𓏥) באה מאותו שורש אפרו־אסייתי של המילה העברית "חוקקים", ומשמעותה, כבעברית, שליטים.
ההירוגליף 𓈉, הוא ḫꜣswt, מסמל "ארץ גבעות", ומשמעו "ארצות זרות", שכן מנקודת המבט המצרית העתיקה היושבת על מישור אפיק היאור, כל הארצות הזרות הסובבת נראו כארצות הרריות.
המונח המצרי נכתב ביוונית כ־Ὑκσώς, Ὑξώς או Ύκουσσώς; הוא מוזכר בספרות יוונית מאוחרת: בספר "נגד אפיון" של ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו בן המאה ה-1 לספירה, שבו ציטט את ההיסטוריון המצרי־הלני מנתון, בן מצרים התלמיית של המאה ה־3 לפנה"ס, שהזכיר את החיקסוס וזיהה אותם עם בני ישראל במצרים.
נראה כי מקובל היום על מרבית החוקרים כי השליט החיקסוסי האחרון, בן השושלת ה־15, היה ח'מודי אשר כיהן כשליט בתחילת המאה ה־16 לפנה"ס, עד נפילת שלטונם.
במהלך גירושם הם נמלטו צפונה לארץ כנען, לשרוחן.
יעחמס הראשון צר על העיר במשך שלוש שנים ובסופו של דבר הצליח לכבוש אותה.
במהלך המאה ה־22 לפנה"ס שבו להתקיים קשרי מסחר ותרבות בין כנען ומצרים לאחר נתק של מאות שנים, עיקר הקשר האנושי הזה הוא ממצאי כלי חרס מצריים מהממלכה התיכונה בתקופת הברונזה הביניימית באתרים בארץ.
במאה ה־18 לפנה"ס הקשרים מתהדקים כפי שעולה מכתובות על משלחות כורים שהובאו מהלבנט לעבוד עבור המצרים באתרים בחצי האי סיני, כמו זאת של חבדד שממצאיה הם המצאת הכתב הפונטי (בניגוד לכתב ההירוגליפים הפיקטוגרפי) בידי עובדים כנעניים בסרביט אל־ח'אדם.
בסוף המאה ה־19, חפר הארכאולוג פלינדרס פיטרי באזור הדלתה של מצרים, וגילה שם ממצאים חומריים – קרמיקה ואדריכלות – שאינם אופייניים לתרבות המצרית, אך דומים מאוד לתרבות החומרית שאפיינה את אזור ארץ ישראל וסוריה באותה תקופה.
את הממצאים האלה זיהה פיטרי כתרבות החומרית של החיקסוס.
תחילה חשבו החוקרים – בהתאמה לכתבי מנתון – כי החיקסוס היו בני עם, שהיה מפותח טכנולוגית, אשר פלש למצרים.
על פי הממצאים הם זיהו כי מקורו של העם הזה הוא מצפון לסוריה וארץ ישראל, ולשיטתם אחרי שהשתלטו החיקסוס על סוריה וארץ ישראל הם המשיכו למצרים – בשנת 1750 לפנה"ס – ושלטו במצרים באזור דלתת הנילוס עד 1570 לפנה"ס.
משמעותו המקורית של הכינוי "חיקסוס" – או "חקאו־ח'אסות" במקורות המצריים היא השליטים (חקאו) מהארצות הזרות (ח'אסות).
תפיסה זאת של החיקסוס – כ"עם זר שפלש למצרים" – הייתה מקובלת מאוד בראשית המחקר, אולם, רוב החוקרים סבורים שהחיקסוס לא היו "עם" של ממש אלא כינוי לשליטים (מלכים מהשושלת ה־15) בני שכבת מהגרים מגוונת שהגיעה למצרים בהדרגה, אשר ניצלו תקופת כושר של היחלשות השלטון המצרי האוטוכטוני והשתלטו על מצרים.
התואר "חקא־חסות" – כלומר "שליט הארצות הזרות" – מופיע על כמה מהחרפושיות שהנפיקו שליטים אלה לצד שמותיהם, שהיו שמות שמיים (כגון: "יעקבהר", "ענתהר" ו"נחמן") וחוריים שהיו נפוצים לפני כן בכל רחבי המזרח הקדום (למעט מצרים).
הסברה לגבי מוצאם של החיקסוס משכבת מהגרים שהתנחלה בהדרגה באזור הדלתא, ולא כבני "עם פולש" או לחלופין "אוכלוסייה מקומית ותיקה", מקבלת חיזוק מהעובדה שבבירתם אווריס התחילה להתיישב החל מהשושלת ה־12 (1900 לפנה"ס לערך) אוכלוסייה שהגרה לשם מכנען ובעלת מאפיינים של תרבות הברונזה תיכונה II A.
בקברי התקופה מצאו חמורים, שייתכן ושימשו כמנחת קבורה.
בתקופת השושלת ה־13 (1770 לפנה"ס) טיפסו המהגרים מכנען בהיררכיה החברתית בעיר, וצברו עושר רב.
בתקופה זאת הוקם רובע מיוחד שבו, על פי השקפת החוקרים, ישבו המהגרים וריכזו בידיהם את הסחר של מצרים עם המזרח.
באחד הארמונות של החיקסוס באווריס נחשפו ציורי קיר בסגנון מינואי, עדות לקשרי המסחר של החיקסוס עם איי יוון.
באותה תקופה נבנו בעיר מקדשים עם מאפיינים כנעניים, ובפתחו של אחד מהם נמצא שריד גזע עץ אלון, אשר שימש ככל הנראה לצורך פולחן האשרה.
מקובל להניח שהאשרה הכנענית זוהתה עם האלה המצרית חתחור, ואילו הבעל זוהה עם האל המצרי סת.
החיקסוס פיתחו את הטכנולוגיה ואת חרושת הברזל והנשק במצרים, והנחילו למצרים את הקשת המורכבת ואת מלחמת המרכבות, בהן עשו המצרים שימוש רב.
המילים "מרכבה" ו"סוסים", שהפכו לחלק בלתי נפרד מהשפה המצרית הקדומה, באות למעשה משורש של שפה שמית שהובאה יחד עמם למצרים בתקופת החיקסוס.
לוחמי המרכבות נקראו , מילה שמוצאה בשפה החורית, בממלכת מיתני.
בתקופת שלטון החיקסוס הוקמו גם החלקלקות, שהן חומות ביצורים מרשימות סביב יישובים בכנען.
בין הממצאים שנמצאו בקברים של החיקסוס במצריים היה גרזן מקור הברווז שמופיע גם בידי אחד מבני השיירה השמית מקבר בני חסן במצרים וגם בידו של חבדד, אחיו של הנסיך מכנען.
במחקר שנערך על הסטרונציום משיניהם של 71 פרטים שחיו לפני ובתוך תקופת החיקסוס בתל אל־דבע עולה כי רוב הנשים (21 מתוך 27) שנקברו בקבורה של המעמד הגבוה בטרם עלו החיקסוס לשלטון הגיעו מחוץ למצרים, בעוד שרק מעט גברים מהאליטה שהתגלו מאותה העת העידו על מוצא מחוץ למצרים.
לאור הממצא הזה החוקרים הסיקו שהנשים היגרו מהלבנט ונישאו לגברים שכבר חיו במצרים והיו מהאליטה בה בטרם עלו החיקסוס לשלטון.
מתוך קברי האליטה של השושלת החיקסוסית עולה כי כמחצית מן הגברים והנשים שנקברו באותה העת היו מהגרים מחוץ למצרים, משמע שהעיר אווריס הייתה אטרקטיבית מבחינה בינלאומית ומשכה אליה מהגרים.
תלים שנמצאו בהם עדויות לשלטון החיקסוס
מן המחקרים על הדלתה של הנילוס במאה השנים האחרונות עולה כי תמונת היישוב של החיקסוס (לפי יישובים מבוצרים שהכילו קרמיקה כנענית מתקופת הברונזה התיכונה 2 ב'–ג') הייתה כדלקמן לפי מנפרד ביטק:
עיזבת רושדי IV – אתר קטן מדרום לתל אל דבע, ייתכן והיה רובע המהגרים המקורי של העיר.
מזוהה כנקודת ההיאחזות הראשונה של המהגרים ממערב אסיה בימי השושלת ה-12 לפי הרקורד הארכאולוגי.
תל אל־דבע – זוהתה כאווריס, בירת הממלכה החיקסוסית.
תל הליופוליס – מזוהה עם און המקראית.
תל אל־יהודיה – היא "ניי־טה־חות".
תל חאבוה – מזוהה עם עיר הגבול המזרחי, "ת'ארו".
תל אל מסח'וטה – מזוהה כפר-אתום, היא פיתום מהצמד המקראי "פיתום ורעמסס".
כום אל-חילגן – לא מזוהה.
תל אל ראטאבה – חסר זיהוי.
תל קוואה – חסר זיהוי.
המערכה שתוביל למפלתם של החיקסוס החלה בעקבות חשיפת תוכנית של שליט החיקסוס אפופיס הראשון בימי קאמוס (בן לשושלת מצרית מקומית ששלטה בתקופת החיקסוס מתבאי על אזור מוגבל בדרום מצרים) להשתלט על השטח המצרי המצומצם שבידיו של קאמוס בעזרת שיתוף פעולה עם מלך כוש.
השליח ששלח השליט החיקסוסי אל מלך כוש נתפס בידי חייליו של קאמוס שהחליט לצאת למערכה לגירוש החיקסוס ממצרים התחתונה ולהחזיר את השליטה על שטחים אלה.
בשנת 1568 לפנה"ס בערך הטיל קאמוס, הפרעה האחרון של השושלת ה־17 מצור על אווריס, אך לא הצליח להכניע את החיקסוס.
קאמוס (כא-מוס) ואביו פרעה טאו השני נהרגו במלחמה עם החיקסוס.
בסופו של דבר גורשו שרידי החיקסוס האחרונים ממצרים כ־18 שנים לאחר מכן בימיו של ח'מודי על ידי המלך המצרי יעחמס הראשון (אחיו של קאמוס) – שנחשב למייסד השושלת ה־18 – סביב 1570 לפנה"ס.
לפי כתבים ועדויות מתקופה זאת נמלטו שליטי שושלת זאת אל ארץ כנען, אל העיר שרוחן (הנזכרת במקרא כעיר בנגב יהודה), אך ברבות הימים ערך יעחמס הראשון מסע צבאי גם לארץ ישראל, צר על שרוחן שלוש שנים, וחיסל או לקח בשבי את אלה מפליטי החיקסוס שמצאו בה מפלט.
בתבליטים מקבר יעחמס, קצין בצבא המצרי ששירת בצבאו של המלך יעחמס, התגלתה עדות למלחמה בחיקסוס.
הקבר התגלה באל־קאב, אזור מדברי כ־65 ק"מ דרומית לתבאי, ועל קירותיו נכתב כי הקצין לקח חלק בקרב נגד עם זר שכבש את צפון מצרים.
מהקרב הזה הוא לקח שבויים ואף כף יד של האויב (כך ספרו את האויבים שנהרגו בקרב) שאותה הביא כפרס למלך.
סיפר של קורות החיקסוס הובא בידי מנתון, היסטוריון מצרי־הלניסטי בן המאה ה־3 לפנה"ס, שזיהה אותם כאבות היהודים.
מנתון כתב בספרו כי החיקסוס שגורשו ממצרים היו בני שבט יהודה שהקימו מאוחר יותר את בירתם בירושלים.
ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו בן המאה ה־1 לספירה ציטט את גרסתו של מנתון, חלק על פרטים שונים מתוכה, אך גם ראה בפרטים מסוימים אחרים מדבריו ראיה לתיאור המקראי של יציאת מצרים.
ההיסטוריון המצרי־הלניסטי מנתון, בן המאה ה־3 לפנה"ס, מספר בחיבורו ביוונית "אגיפטיאקה" את דברי ימיה של מצרים, כפי שלדבריו הוא קרא אותם בכתבים ההירוגליפים המצריים.
את תיאורו מביא יוסף בן מתתיהו בחיבורו הפולמוסי "נגד אפיון".
מנתון מזכיר בחיבורו את החיקסוס ומזהה אותם כאבותיו של העם היהודי בזמנו, שלטענתו גורשו ממצרים.
זיהוי החיקסוס עם היהודים על ידי מנתון, מהווה את אחד משני סיפורי היסוד הקדומים בגרסה המצרית־יוונית ליציאת מצרים.
בספר השני של "דברי ימי מצרים" (אגיפטיאקה), מספר מנתון שבתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס אירעה פלישה גדולה של זרים למצרים: הפולשים הקימו למלך אחד מהם ושמו סַליטיס (שליט?), שישב בעיר ממפיס ושלט על מצרים העליונה והתחתונה, ומאוחר יותר ביצר את העיר אווריס.
אחרי מותו מלכו בּנון, אַפַּחִנס, אפופיס, חַנא ואַסיס.
מנתון טוען כי ששת המלכים ניסו ללא הרף "לעקור את המצרים מהשורש" ומגלה כי לעם הפולש קראו "היקסוס", הלחם המילים "הוק" ("מלך" בכתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים".
מנתון מוסיף לכך ש"יש אומרים, כי האנשים האלה ערבים".
יוסף בן מתתיהו מעיר שבספר אחר של מנתון מופיע פירוש הפוך לשם "היקסוס", אמין יותר בעיניו: "רועים־עבדים".
המילה "הוק" כתובה שם אחרת ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה".
מנתון מספר שלאחר 510 שנות שלטון של שושלות מלכי ההיקסוס, התקוממו מלכי תבאי ושאר חלקי מצרים ופתחו נגדם במלחמה ארוכה, עד שבזמן המלך מיספרַגמוּתוֹסיס גורשו ההיקסוס ממצרים וברחו לאווריס והתבצרו בה.
תומוסיס, בנו של המלך, צר על העיר, אך לא הצליח לכבוש אותה ולכן הגיע עם יושביה להסכם לפיו יוכלו לעזוב את העיר ואת מצרים ללא פגע.
בשלב זה חושף מנתון את זהותם של 240 אלף ההיקסוס שגורשו ממצרים:
יוסף בן מתתיהו מדגיש שיתר הדברים שכתב מנתון על היהודים, לא נלקחו מכתבי הקודש המצרים העתיקים, כי אם מסיפורים מיתולוגיים בעל פה.
על פי סיפורים אלה, לאחר כ־500 שנים נוספות, מלך בשם אמנופיס ציווה לאסוף את כל המצורעים במצרים וגירש אותם (80 אלף) לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס.
לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשתם והם הורשו לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה.
המצורעים מרדו במלך תחת הנהגת הכהן המצרי אסרסיף, ששלח שליחים אל ההיקסוס בירושלים והציע להם לחבור למלחמה במצרים כשהוא מציע להם לשוב לעירם המקורית, אווריס.
200 אלף אנשי מלחמה הגיעו מירושלים לאווריס, אמנופיס נבהל ונסוג עם צבאו לממלכת כוש.
שתי האוכלוסיות, ההיקסוס מירושלים והמצורעים, השתלטו יחד על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן.
בשלב זה חושף מנתון את זהותו של המנהיג: כשחבר אסרסיף להיקסוס, שינה את שמו למשה.
כעבור 13 שנות גלות גירשו אמנופיס ובנו רעמסס את ההיקסוס והמצורעים ממצרים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
מנתון מציג את אבות היהודים באור שלילי בצורה מכוונת וחיבורו עורר את ראשית ספרות הפולמוס האנטי־יהודית שהודפסה באלכסנדריה והחלה להתפשט ברחבי העולם היווני הלניסטי הקדום.
מנתון טוען כי השושלת ה־14 (שמנתה 50 מלכים לפי פפירוס רשימת המלכים מטורינו) מנתה 76 מלכים שמלכו מהעיר קסויס, לא מתייחס למוצאם הכנעני לכאורה ושהממצאים מצביעים כי הייתה שלב קדום של החיקסוס שגם מלכיה כפי הנראה שלטו מאווריס, ומתאר רק את השושלת ה־15 כחיקסוסים.
בעקבות דבריהם של מנתון ושל יוסף בן מתתיהו, סברו בעבר מרבית החוקרים כי החיקסוס הוא שמו של עם נודד ממוצא שמי, שפלש למצרים העתיקה ומלך בה כמאתיים שנה.
בניגוד לסברת מנתון לגבי פירוש השם "חיקסוס", כיום ידוע כי הוא שיבוש יווני של הכינוי המצרי "חקאו־ח'אסות" (יש גם מקורות מסוימים הטוענים ששמם היה "חִ'יק שַסוּ"), שבו כונו שליטי ארצות הגבעות.
רוב החוקרים כיום פוסלים את הזיהוי שבין החיקסוס ובין אבות ישראל.
ישנם המציעים כי ייתכן והאירועים המתוארים בסוף ספר בראשית (פרקים מ"א–נ'), שבהם חלה עליית יוסף לשלטון במצרים העתיקה וירידת יעקב אבינו ובני משפחתו למצרים אירעו בתקופת שלטונם של החיקסוס במצרים, שעודדו זרים להשתקע במצרים ולתפוס עמדות שלטוניות, כדי לחזק את שלטונם בארץ זאת.
הוצע שהכתוב "וַיָּקָם מֶלֶךְ חָדָשׁ עַל מִצְרָיִם אֲשֶׁר לֹא יָדַע אֶת יוֹסֵף" () מתייחס לגירוש השליטים הזרים ממצרים, שבעקבותיו השלטונות החלו לראות את בני ישראל כאִיום: "פֶּן יִרְבֶּה וְהָיָה כִּי תִקְרֶאנָה מִלְחָמָה וְנוֹסַף גַּם הוּא עַל שֹׂנְאֵינוּ".
חיפושית הזהב הוא סיפור קצר מאת אדגר אלן פו שעלילתו מתרחשת בסאליבנס איילנד שבקרוליינה הדרומית.
הסיפור פורסם לראשונה בעיתון Philadelphia Dollar Newspaper ביוני 1843, לאחר שפו זכה בתחרות שערך העיתון ובפרס של $100.
העלילה גוללת את קורותיו של ויליאם לנגראן שלקה באובססיה לאיתורו של מטמון זהב, לאחר שננשך בידי חיפושית פרעה העשויה מזהב טהור.
הוא מודיע לחברו הטוב, המספר, שיבוא לאלתר לביתו וכשהלה מגיע הוא מודיע לו כי הם עומדים לפצוח במסע לגילוי אוצר אבוד יחדיו עם משרתו ג'ופיטר.
לבסוף לנגראן אכן מוצא אוצר שמוערך ביותר ממיליון דולר וחצי ושנטמן על ידי הפיראט הידוע לשמצה, רב החובל קיד.
לאחר מציאת האוצר מספר לנגראן כיצד נודע לו מיקומו לאחר שפיענח כתב סתרים על קלף שמצא קבור בחול.
הסיפור מערב קריפטוגרפיה תוך פירוט של שיטת הפענוח של צופן החלפה פשוט על ידי שימוש בניתוח תדירויות.
כשהכוונה היא למדוד את המרחק לאוצר מאנך היוצא מהעין השמאלית של גולגולת המת על העץ.
אדגר אלן פו, "חִפושית הזהב", סִפורים, תרגם אהרן אמיר, תל אביב: מחברות לספרות, תש"י.
אדגר אלן פו, "חיפושית הזהב", המכתב הגנוב ואחרים: סיפורים, תרגמה אלינוער ברגר, עורך מנחם פרי, בני ברק: הקיבוץ המאוחד ("הספריה החדשה"), תש"ע 2010.
חיפושית גוליית (שם מדעי: Goliathus) היא סוג של חרק ממשפחת הזבליתיים בסדרת החיפושיות והיא בין החרקים הגדולים בעולם ומכאן נובע שמה.
ניתן למצוא אותה במרבית יערותיה הטרופיים של אפריקה, שם היא ניזונה בעיקר מצוף
משקל הזחל נע בין 80–100 גרם, בעוד משקל הבוגר מגיע למחצית מזה.
צבע הזכרים הוא חום-לבן-שחור או שחור-לבן ואילו צבע הנקבות נע בין חום כהה ללבן.
קרויה על שם הדמות התנכית של הענק גוליית.
חיפושית גוליית נמנית עם החרקים בעלי גלגול מלא.
זחלי חיפושית זו שונים במקצת מזחלי חיפושיות זבל אחרות, בזה שיש להם צורך גדול יותר במזון עשיר בחלבונים מאשר רוב הסוגים האחרים.
גם בתנאים אופטימליים, לוקח לזחל מספר חודשים להגיע לבגרות מלאה וזאת בגלל הממדים הגדולים אליהם הוא אמור להגיע.
ביכולתו להגיע לאורך של 150 מ"מ ולמשקל של 100 גרם.
בהגיעו לגודל המרבי, בונה הזחל פקעת בעלת קליפה דקה, מוקשה ואטומה מאדמה חולית, שבה הוא יתחיל את תהליך השינוי למצב בוגר.
עם סיום בניית הפקעת, עובר הזחל לשלב הגולם, שהוא שלב הביניים בין זחל לבוגר.
במהלך תקופת שלב הגולם, רקמות החרק מתפרקות ומתארגנות מחדש לצורת חיפושית בוגרת.
כשתהליך זה מסתיים, החרק משיל את עור הגולם ומתחילה תקופה של תרדמת כחיפושית בוגרת עד לסיום עונת היובש.
כשמתחילים הגשמים, שוברת החיפושית את קליפת הפקעת ויוצאת החוצה.
החיפושית הבוגרת ניזונה מחומרים עשירים בסוכר, במיוחד צוף ופירות.
בתנאי שבי, חיפושית בוגרת יכולה לחיות כשנה מאז שיצאה מהפקעת.
אורך חייה בטבע הוא כנראה קצר יותר כתוצאה מאויבים ותנאי מזג אוויר.
תקופת הבגרות מוקדשת כולה אך ורק להתרבות ולאחר שמהלך זה נעשה, זמן חייה של החיפושית הבוגרת מוגבל, דבר הנכון לגבי מרבית סוגי החרקים האחרים.
חירארדוט (בספרדית: Girardot) היא עיר בקולומביה, השנייה בחשיבותה במחוז קונדינמרקה.
העיר היא בירת הנפה אלטו מגדלנה.
היא נמצאת במרכז המדינה, בגובה של 289 מטר, על הגדה המזרחית של נהר מגדלנה (החלק העילי שלו) סמוך לשפכי הנהרות ריו בוגוטה, ריו סומאפאס וקואייו.
נמצאת במרחק של 132 ק"מ דרומית-מערבית מעיר הבירה בוגוטה.
אקלימה הטרופי עם טמפרטורה ממוצעת של C° 28.3 וטמפרטורה מרבית של C° 38, השונה מאוד מזה של הבירה, ושפע אתרי הנופש והתיירות שלה, מושכים אליה מבקרים רבים.
חירארדוט מתאפיינת גם בכלכלה מבוזרת ואוטונומית.
בעיר מוסדות אקדמיים ואולפני טלוויזיה וקולנוע.
האזור המטרופוליטני חירארדוט כולו מונה כ-450,000 תושבים.
העיר מכונה גם "עיר עצי השיטה" Ciudad de las acacias מפני שעצים אלה גדלים בצורה פראית בסביבה והם מיוצגים בשפע ברחובות היישוב.
האזור יושב בתקופה הטרום-קולומביאנית על ידי שבטים אינדיאנים של ה"פאנצ'ס", ממשפחת הקריבים, שייטים טובים על נהרות הסביבה.
במאה ה-16 שטח הייתה העיר הנוכחית חלק מהאדמות שהוענקו לאיש הצבא הספרדי (יליד קורדובה) מרטין יאנייס טאפור שהיה "השופט המלכותי" (justicia mayor) של טוקאימה.
במאות ה-18 וה-19 באזור שבין הגשרים הנוכחיים אוספינה פרס ופרוקאריל נמצא מאחז של סירות קאנו – פוארטו דה לאס קנואס או הנמל הקטן של פסטור מונטרו, רועה הצאן בעל הקאנו שהעביר נוסעים בין גדות הנהר.
היישוב נקרא מאוחר יותר צ'יבאטרה, בגלל גידול העזים (צ'יבו - בספרדית = "גדי").
במקביל גידלו שם טבק ותירס.
אחר כך בשנת 1844 הוקמה שם כנסייה.
(ועברו שם בסירה את הנהר ריו מגדלנה בדרך אל הדרום-מערב ומרכז המדינה.
העיר הוקמה ב-9 באוקטובר 1852 כגזרה פארוכיאלית (כנסייתית) וקיבלה את השם לזכרו של הקולונל הגיבור אטנאסיו חירארדוט, מעוזריו של סימון בוליבאר.
מייסדי העיר נחשבים רמון בואנו וחוזה טריאנה, שתרמו את האדמות הראשונות עליה נבנתה.
העיר התפתחה מסביב לככר סאן מיגל בה נמצאת הכנסייה בעלת אותו השם.
לפיתוח העיר תרמו בשנות ה-1880 מגדלי הטבק ובדצמבר 1883 חנוכת מסילת הברזל בין המקום ובין בוגוטה.
בשלהי המאה ה-19 קמו פה מחסני סחורות והתפתח הנמל על גדת ריו מגדלנה.
באותה תקופה הוקמו בתי המלון הראשונים - למשל "ססינרוס" בשנת 1884. בשנת 1886 היישוב מנה 2.163 תושבים.
עקב מלחמת אלף הימים הגיעו והתיישבו במקום הרבה פליטים ליברלים מהנפות המזרחית והדרומית של מחוז טולימה.
בתום אותה מלחמת אזרחים העיר ידעה תנופה בעבודות הבנייה - נבנו שדרות, צמח המסחר וקמו שכונות חדשות.
בשנת 1903 חירארדוט הפכה לבירת נפה (פרובינציה) שכללה את המוניקיפיה: חירארדוט, גואיקיל, חרוסלם, נארניו, נילו וטוקאימה.
מיקומה האסטרטגי של חירארדוט הפך אותה לאחת מערי הנמל החשובות על נהר ריו מגדלנה ולנמל הכי חשובה בפנים המדינה, דרכה עברו כל הסחורות שיצאו ונכנסו לבירה בוגוטה.
חירארדוט הפכה לנמל הכי חשוב ליצוא הקפה הקולומביאני לחו"ל והתרכזו בה מרבית בתי החרושת לקפה.
ב-1906 התחיל לפעול שוק הבקר וב-1911 בתי חרושת הראשונים לקפה.
בהמשך פותחו דרכי תחבורה יעילים יותר כמו הגשר הראשון מעל ריו מגדלנה בשנת 1889 והכביש לבוגוטה בשנת 1933.
גם היישוב פלאנדס שמעבר לנהר הפך בנסיבות אלה בשנת 1912 למוניקיפיום עצמאי.
לעיר יש תאורה חשמלית החל משנת 1906. באותה תקופה הוקם בה בית החולים סאן רפאל ובשנת 1917 נוסדו בעיר "מעבדות אסוקבר", אלד מהמפעלים הראשונים לתרופות בקולומביה.
בשנים 1940–1950 נבנו ככר השוק, המלון "טוקארמה", ככר הירידים, פותחו מערכת אספקת המים ורוצפו רוב הרחובות.
עם הירידה בחשיבות התחבורה על הנהר והתפתחות מסילות הברזל, המשיכה חירארדוט להיות נקודה אסטרטגית בקשרים בין הבירה ושאר המדינה.
נבנו תחילה מסילות ברזל בין חירארדוט ובין פקאטטיבה ומאוחר יותר עד לבוגוטה.
אחר כך נוצר קשר בין מסלול זה ורכבת האוקיינוס השקט (ה"פאציפית").
חירארדוט ופלאנדס (עם שדה התעופה "סלבדור וילה") שיחקו תפקיד חשוב גם בתולדות התעופה הקולומביאנית.
ב-19 באוקטובר 1920 הלמוט ואן קרון ביצע פה את הטיסה הראשונה של התעופה הקולומביאנית בין בראנקייה ובין חירארדוט.
החל מ 23 ביולי 1929 הופעלו הטיסות הסדירות בין בוגוטה ובין חירארדוט.
בעשורים האחרונים החיים הכלכליים של העיר פנו לכיוון התפתחות ענף התיירות והוקמו תשתיות מתאימות למלונאות ונופש בתוך העיר ומסביב לה.
בנוסף קיימת תעשיית מזון - בעיקר של שמנים (על בסיס תירס, סורגום, שומשום), של מוצרי דגנים, קפה ותעשיית בשר בעיקר של בשר בקר.
כמו כן קיימים בתי חרושת למוצרי כותנה וליצור גבס.
העיר היא מרכז מסחר אזורי חשוב.
ככר השוק La Plaza de Mercado שתוכננה על ידי האדריכל לאופולדו ריכטר, הוכרזה "מורשת לאומית".
אזורי מסחר אחרים נמצאים בעורק המסחר camellón del comercio ובסמוך למוסדות הממשלתיים שבפארק בוליבר.
פרט למכללות חשובות - פרטיות וציבוריות, בעיר נמצאות ארבע אוניברסיטאות:
אוניברסיטת קונדינמרקה, האוניברסיטה הפתוחה UNAD, האוניברסיטאות הפרטיות - "פילוטו" ו"מינוטו דה דיוס".
קיים בנוסף סניף של האוניברסיטה הקואופרטיבית של קולומביה.
האקלים בחירארדוט הוא לרוב יבש עם תקופות של גשמיםים בחדשים אפריל, מאי, ספטמבר ואוקטובר.
חירארדוט מתאפיינת בטמפרטורות גבוהות ובאקלים טרופי.
הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס, עם עליות החום עד 35 מעלות צלזיוס בעונות החמות.
הטמפרטורה המינימלית הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס.
הרוח גורמת להקלה בחום ב 1 -2 מעלות.
טמפרטורת המים היא בדרך כלל בין 15–20 מעלות צלזיוס.
בפועל קיים אזור מטרופוליטני בעל אוכלוסייה משוערת של כ-318,223 תושבים - לפי נתוני DANE לגבי שנת 2009.
בתוכו ישנה יחידה דו - עירונית הכוללת את המוניקיפיה פלאנדס (Flandes) וריקאורט (Ricaurte).
לפי התוכניות בעתיד יצטרף אליה גם המוניקיפיום אספינאל (Espinal).
פלאנדס, הפרבר הגדול ביותר של חירארדוט, נמצאת על גדות קיו מגדלנה, מדרום לעיר בדרך אל אספינאל.
הוא שייך למחוז השכן טולימה.
פלאנדס מופרדת על ידי חירארדוט על ידי הגשרים "פראו" (Férreo) ו"אוספינה פרס" (Ospina Pérez).
שם נמצא שדה התעופה סנטיאגו וילה המשרת את העיר חירארדוט.
ריקאורטה נמצאת דרומית-מזרחית מחירארדוט, משנת 1968 הוכרזה כמוניקיפיום נפרד.
מתאפיינת במרכזי ספא ואזורי מגורים מפוארים.
בנוסף קיים אזור מטרופוליטני משני הכולל פרברים נוספים - המוניקיפיה אספינאל, אגואה דה דיוס, טוקאימה, נילו, סוארס וקואייו.
עתידות להצטרף אליהם גם היישובים העירוניים מלגר, כרמן דה אפיקאלא ונאריניו.
קיימות קבוצות קטנות נאו-פרוטסטנטיות – אוונגליסטים ואדוונטיסטים.
העיר היא מרכז הדיוקסה של חירארדוט שנוצרה בשנת 1956.
הנהר ריו מגדלנה (Rio Magdalena; "יוּמה" בפי האינדיאנים הקדומים) הוא עורק שיט מרכזי של המדינה לצורך תחבורה, המשמש גם לתיירות, דיג ומרחץ.
הופך את חירארדוט לאחד מערי הנמל העיקריות של קולומביה.
בעבר שרת דרך יצוא לקפה שיוצר במרכז הארץ.
פואנטה פראו (Puente ferreo) הוא גשר מתכת, הישן בין גשרי העיר.
נבנה תוך שלוש שנים בלבד על ידי מהנדסים גרמנים, נחנך ב-1 בינואר 1930 והפך לסמל של העיר חירארדוט.
אפשר את מעבר הרכבות בין קונדינמרקה ובין וטולימה, וילה וואייה דל קאוקה ותרם להתפתחות הכלכלית של מרכז קולומביה.
פואנטה והיקולאר (Puente vehicular) הוא גשר תלוי שנבנה בימי הממשל מריאנו אוספינה פרס ומהווה אמצעי תחבורה חשוב בין בוגוטה ובין הערים של דרום - מזרח קולומביה.
פלאסה דה מרקאדו (ככר השוק) תוכננה ונבנתה על ידי לאופולדו רותר.
אחד מיצירות האדריכלות המודרנית ההולמות את האקלים הטרופי.
נבנתה בשנים 1948- 1946. השתמשו בה בטכנולוגיות החדישות של התקופה.
היא כוללת מבנה בעל 198 שכבות בטון בתור מחסות ומערכת עמודים בצורת V עם קורות בלתי נראות.
מאפשר הרגשת משב הרוח מכיוון הריו מגדלנה.
איסלה דל סול (איי השמש) איי אבן בחלק הדרומי של ריו מגדלנה, משמשים לאתרי נופש ובילוי בחיק הטבע
הפארק בוליבאר ופלאסה דל פרוקאריל (ככר הרכבת) - מרחבים עירוניים המתאפינים באדריכלות אופיינית הולמת את הסביבה טרופית, עם הרבה חנויות ובתי מלאכה.
קמייון דה קומרסיו Camellon de Comercio - בשמו הישן - קאייה אנצ'ה הוא הרחוב הראשי של חירארדוט שבו מתרחשת מרבית הפעילות הכלכלית של העיר.
כעת זירה למפגנים פוליטיים ומופעי ספורט.
אל פניון El Peñón - הרובע הכי רחב של חירארדוט עם בניינים בסגנון אדריכלי יוצא דופן, המתחרים רק עם בתים מסוימים מקרטחנה דה אינדיאס ומסוואנה דה בוגוטה.
רוב בעלי הבתים הם תושבים אמידים מבוגוטה.
העיר עתירת בתי מלון, מגרשי ספורט, בריכות, מועדוני לילה, דיסקוטקים ומסעדות בעלות מטבח קולומביאני או ספציפי אזורי.
'''האצטדיון העירוני לואיס אנטוניו דוקה פניה - הבית של קבוצת הכדורגל חירארדוט פוטבול קלאב.
השוק הלאומי למלאכות ועסקים קטנים
פסטיבל הנהר Festival del Rio עם הרבה תחרויות שיט ושחיה
פסטיבל התיירות - "סניוריטה חירארדוט"
29 בספטמבר הוא חג הקדוש מיכאל - הארכאנגל סאן מיגל, פטרון העיר.
חֵיץ הַנְּקָבַיִם (בלעז פרינאום, TA:Perineum - מיוונית: περίνεος) הוא חלקו התחתון של הגו, בין הירכיים.
חיץ הנקביים ממוקם בהמשך למוצא האגן ונמצאים בו החלקים הסופיים של מעברים של מערכת העיכול, של מערכת השתן ושל מערכת המין וכן איברי המין החיצוניים.
חיץ הנקביים מרכזי לשלושה תחומים ברפואה, אורולוגיה, גינקולוגיה ופרוקטולוגיה.
קו דמיוני בין גבששות השת חוצה את חיץ הנקביים לשני משולשים.
המשולש הקדמי הוא תחום איברי המין והשתן (Regio urogenitalis) והמשולש האחורי מכונה תחום הטבעת (Regio analis).
הגבול העליון של חיץ הנקביים הוא רצפת האגן המורכבת משרירים ומרקמות חיבור (מחתלת) הסוגרים את מוצא האגן.
חלקה הקדמי של רצפת האגן כונה בעבר חיץ איברי המין והשתן (diaphragma urogenitale) ותואר כמורכב מסיבי שריר הנעים לרוחב קשת החיק ומסביב לשופכה.
חלקה האחורי של רצפת האגן, חיץ האגן (diaphragma pelvis), מורכב משני זוגות שרירים, של השריר מרים פי הטבעת (Musculus levator ani) ושל שריר העוקץ והשת (Musculus ischiococcygeus; Musculus coccygeus).
ברצפת האגן פתחים לשופכה, לנרתיק ולתעלה האנאלית.
בגברים נמצאים בתחום איברי המין והשתן הפין ושק האשכים.
דרך חיץ הנקביים עובר חלק קצר מהשופכה, שופכת החיץ (Pars intermedia uretrae; Pars membranacea urethrae) המתחברת לחלק הספוגי (Pars spongiosa) של השופכה הנמשך עד לפי השופכה בקצה הפין.
בחיץ הנקביים נמצאים גם מספר שרירים שטחיים.
התכווצות שרירים אלו מסייעת לריקון הפין משתן או מנוזל זרע וכן לחסימת ורידי הפין כחלק מהמנגנון המאפשר זקפה.
בנשים קיים בחיץ הנקביים פתח נוסף, פתח הנרתיק, המוביל אל הנרתיק, והשופכה עוברת דרך החלק הקדמי של הנרתיק.
שמם הכולל של איברי המין החיצוניים של האישה הוא פות.
תחום הטבעת כולל את התעלה האנאלית ופי הטבעת בפתחה החיצוני.
משני צידיה של התעלה האנאלית נמצאים שני חללים בשם גומץ השת והחלחולת (Fossa ischioanalis).
לגומץ השת והחלחולת צורת טריז הרחב בחלקו התחתון וצר בחלקו העליון.
הגומץ מכיל רקמת חיבור רפה, בעיקר רקמת שומן שבתוכה עוברים סיבים חזקים.
הסיבים מייצבים את התעלה האנאלית במקומה אך סך התכולה של הגומץ יכולה לנוע לצדדים כדי לאפשר לתעלה האנאלית להתרחב בזמן מעבר צואה.
בחלקו הצידי של גומץ השת והחלחולת עוברת תעלת הערווה (Canalis pudendalis).
דרך התעלה עוברים כלי הדם הפנימיים של הערווה ועצב הערווה המעצבב את רובו של חיץ הנקביים מבחינה תחושתית ותנועתית.
חיקוי היא התנהגות בה פרט אחד צופה בפרט אחר וחוזר על התנהגותו של האחר.
יכולת החיקוי משותפת לאדם ולבעלי חיים.
הפעולה של חיקוי מודל מאפשרת למידה.
זוהי למידה תצפיתית, אשר בשונה מהתניה אינה מבוססת על חיזוקים או ענישה.
למידת מתוך חיקוי מערבת יכולת קוגניטיבית של סימול.
החקיינות היא תכונה מאוד חשובה עבור היכולת לרכוש שפה אצל ילדים, נמצא כי תינוקות בני שבועיים עד חודש כבר מסוגלים לחקות תנועות פנים פשוטות כמו הוצאת לשון, פתיחת פה וכיווץ שפתיים.
התינוק לומד בהדרגה את יכולת החיקוי, למרות שאין טכניקה מורשת של חיקוי.
המשחק הוא כלי המאפשר רכישה ופיתוח של מיומנויות שונות.
ישנם משחקים המערבים צורות שונות של חיקוי.
למשל, המשחק סיימון מתרגל בין היתר את יכולת הזיכרון באמצעות חיקוי דפוסים שונים של לחיצה על כפתורים המוצגים לשחקן באופן מצטבר.
כאשר בשלב הראשון מוצגת לחיצה אחת ובכל שלב נוספת לחיצה חדשה ועל השחקן לזכור את הרצף.
כמו כן, משחק בבובות יכול לשמש כחיקוי מוקטן לחיים מציאותיים המאפשר לילד להתנסות בתפקידים של מבוגרים.
משחק בבית בובות יכול לדמות ברמה מסוימת את ההנהלות של משק בית.
במסגרת מערכת החינוך ההישג המצופה משיטת הוראה המבוססת על חיקוי הוא שיחזור מדויק של התנהגות מודגמת.
החיקוי תואם את צורכי ההוראה עבור סוגים מסוימים של הקניית ידע ומיומנויות.
למשל, היא מתאימה לשימוש עבור הוראת הכתיב, משום שהיסודות הלוגיים עליהם מבוסס נושא זה הם מועטים ולא מצופה מהתלמיד לפתח את חשיבתו או כשריו האחרים בעקבות העיסוק בו.
השימוש בחיקוי לצורכי הוראה יכול לסייע רכישת תחומי ידע ומיומנויות מסוימות, אך יש בה גם חסרונות מסוימים.
זאת משום שהתנסות של התלמיד עם למידה דרך חיקוי עלולה לקבוע את יחסו עבור יתר המצבים שבהם יצטרך ללמוד.
יחד עם חומר הלימוד התלמיד ילמד גם שאין לו חלק בבחירת השכלתו ושהיא אינה קשורה לרצונו או להבנתו.
הוא ילמד שאת הדברים החשובים נרכשים רק על ידי מאמץ.
לא רק זאת, אלא שמשום שהוראת החיקוי משלבת גם את עקרונות ההתניה הוא ילמד שאי השקעת מאמץ גוררת ענישה.
הוא ילמד שלדעת פירושו קודם כל לזכור ושאין להשקיע מחשבה בתהליך הלמידה.
המאמץ שהשקיע בלמידה והחרדות מפני הכישלון שמעוררת דרך זו נוטעים בתלמיד חשש בפני שינוי והוא לומד להעריך את עצמו על פי דעתם של האחרים עליו.
בעקבות זאת מבחינה חינוכית למידה המבוססת על חיקוי היא מוגבלת מטבעה, משום שאינה יכולה לפתח את האינטליגנציה ולעצב את האישיות של האדם.
זאת להבדיל מהוראה מתקנת אשר מבוססת על פיתוח יכולת החשיבה ומיומנויות הלמידה.
למשל, לימוד הכתיב במסגרת הוראה מתקנת יתבסס על הקנייה של ידע לשוני ושימוש בסימני כתיב.
זאת בעוד שהוראת החיקוי תעשה שימוש רב יותר בלימוד בעל פה ובהכתבה.
משום שבהשוואה לדרכי לימוד אחרות הוראת החיקוי היא קלה יחסית עבור המורה, לעיתים קרובות נעשה בה שימוש במסגרת בתי הספר גם עבור נושאי לימוד אשר אינם מתאימים לה.
נטייה זו מתגברת גם משום שהשימוש בהוראת חיקוי יוצר הישגים מיידיים וגלויים על פי המקובל במדידה והערכה בחינוך פורמלי, ועל כן הם רצויים בעיני המורה ומנהל בית הספר.
עם זאת על פי רוב הציונים מבחנים אלו משקפים יותר את יכולת הזיכרון מאשר את יכולת ההבנה.
במסגרת ארגונים הדוגמה האישית של מנהלים עשויה להיות מודל לחיקוי לשאר העובדים והפעילים בארגון.
מסיבה זו מוטלת אחריות על המנהיגים של החברה לייצג בהתנהגותם דוגמה ומופת לאחרים.
חיקוי הוא אחד מעקרונות היסוד באומנות, והוא עומד בסתירה לעקרון ההבעה, שאינה חיקוי.
החיקוי יכול אבל גם להיות העתקה, שנתפסת כזיוף או גנבה, ואז הוא לא מוערך אלא מגונה.
שימוש נוסף של החיקוי באומנות נועד ליצירה של אשליה אופטית.
אשליה זו נוצרת על ידי יצירת אפקטים המחקים מאפיינים פיזיים של גירויים שונים בעולם הממשי.
למשל, ישנם רמזים שונים המשמשים את האדם לצורך גיבוש של תפיסת עומק.
אמנים רבים למדו כיצד לחקות חלק מהם כדי ליצור אשליה של תלת־ממד מציור או תמונה דו־ממדיים.
בסאטירה של אמנות הבמה (כיום בעיקר טלוויזיה, אך גם תיאטרון וקולנוע) אחד מהכלים המרכזיים הוא החיקוי הפארודי של אנשי ציבור ומושאי הסאטירה.
מחד, החיקוי נועד להיות דומה למושא החיקוי, הן במראה והן בצורת הדיבור (בין השאר שיהיה קל לזיהוי על ידי הקהל); ומאידך - החיקוי הוא לרוב מלעיג ומקצין את אישיותו ומאפייניו של מושא החיקוי.
דוגמה למאפיין שנוטה להיות מוקצן בחיקוי הוא שימוש במטבעות לשון וביטויים שמזוהים עם מושא החיקוי באופן מוגזם.
חֵיק אברהם הוא ניב נוצרי ויהודי קדום שמקורו בתלמוד.
הוא נזכר פעם אחת בברית החדשה ופעם אחת בתלמוד.