tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדיניות דרסטית זו כפתה בבירור סמכות מלכותית כלשהי על פריז וסביבותיה.
כאשר מת לואי השישי ב-1137, הושגה התקדמות רבה לקראת חיזוק הסמכות הקפטינגית.
הודות לעצתו הפוליטית של אב המנזר סוגריוס, המלך לואי השביעי (מלך זוטר 1131–1137, מלך בכיר 1137–1180) נהנה מסמכות מוסרית גדולה יותר על צרפת מאשר קודמיו.
וסאלים רבי עוצמה נשבעו אמונים למלך הצרפתי.
אב המנזר סוגריוס סידר את הנישואים ב-1137 בין לואי השביעי לאלינור מאקיטן בבורדו, מה שהפך את לואי השביעי לדוכס אקוויטניה והעניק לו כוח רב.
עם זאת, בני הזוג לא הסכימו על שריפתם של יותר מאלף בני אדם בוויטרי במהלך הסכסוך נגד הרוזן משמפאן.
המלך לואי השביעי נחרד מאוד מהאירוע וביקש תשובה ביציאה לארץ הקודש.
מאוחר יותר הוא עירב את ממלכת צרפת במסע הצלב השני אך יחסיו עם אלינור לא השתפרו.
הנישואים בוטלו בסופו של דבר על ידי האפיפיור באמתלה של קרבה, ואלינור נישאה במהרה לדוכס נורמנדי - הנרי פיצמפרס, שיהפוך למלך אנגליה בתור הנרי השני שנתיים מאוחר יותר.
לואי השביעי היה פעם מונרך חזק מאוד ועתה עמד בפני ואסל חזק בהרבה, שהיה שווה לו כמלך אנגליה והנסיך החזק ביותר שלו כדוכס נורמנדי ואקיטן.
(הנרי ירש את דוכסות נורמנדי דרך אמו, מתילדה מאנגליה, ואת רוזנות אנז'ו מאביו, ג'פרי מאנז'ו, ובשנת 1152, הוא התחתן עם מלכתה לשעבר של צרפת, אלינור מאקוויטניה, ששלטה על חלק ניכר מדרום מערב צרפת.
לאחר שהביס מרד בראשות אלינור ושלושה מארבעת בניהם, הנרי כלא את אלינור, הפך את הדוכס מברטאן לוואסל שלו, ולמעשה שלט במחצית המערבית של צרפת כמעצמה גדולה יותר מהכס הצרפתי.
עם זאת, מחלוקות בין צאצאיו של הנרי על חלוקת השטחים הצרפתיים שלו, יחד עם המריבה הממושכת של ג'ון מאנגליה עם פיליפ השני, אפשרו לפיליפ השני לכבוש מחדש את רוב שטח זה.
לאחר הניצחון הצרפתי בקרב בוביין ב-1214, המלכים האנגלים שמרו על השלטון רק בדרום-מערב דוכסות גיין).
חזון הבנייה של אב המנזר סוגריוס הפך למה שמכונה כיום אדריכלות גותית.
סגנון זה הפך לסטנדרט עבור רוב הקתדרלות האירופיות שנבנו בשלהי ימי הביניים.
המלכים הקפטינגים הישירים המאוחרים היו הרבה יותר חזקים ובעלי השפעה מהמוקדמים ביותר.
בעוד פיליפ הראשון בקושי יכול היה לשלוט על הברונים הפריזאים שלו, פיליפ הרביעי יכול היה להכתיב את האפיפיורים והקיסרים.
הקפטינגים המאוחרים, למרות שלעיתים קרובות שלטו לזמן קצר יותר מבני גילם הקודמים, היו לרוב בעלי השפעה הרבה יותר.
בתקופה זו גם עלתה מערכת מורכבת של בריתות וסכסוכים בינלאומיים המתנגדים, באמצעות שושלות, למלכי צרפת ואנגליה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פיליפ השני אוגוסט ולואי השמיני (1180–1226)
שלטונו של פיליפ השני אוגוסט (מלך זוטר 1179–1180, מלך בכיר 1180–1223) סימן צעד חשוב בהיסטוריה של המלוכה הצרפתית.
שלטונו הביא להרחבת תחום המלוכה הצרפתי והשפעתו התרחבה מאוד.
הוא קבע את ההקשר לעליית השלטון למלכים הרבה יותר חזקים כמו לואי התשיעי ופיליפ הרביעי.
פיליפ השני בילה חלק חשוב מתקופת שלטונו בלחימה במה שמכונה האימפריה האנגווינית, שהייתה כנראה האיום הגדול ביותר על מלך צרפת מאז עליית השושלת הקפטינגית.
במהלך החלק הראשון של שלטונו ניסה פיליפ השני להשתמש בבנו של הנרי השני, מלך אנגליה נגדו.
הוא התחבר לדוכס אקוויטניה ובנו של הנרי השני - ריצ'רד לב הארי - ויחד הם פתחו במתקפה נחרצת על טירתו של הנרי וביתו בשינון והוציאו אותו מהשלטון.
ריצ'רד החליף את אביו כמלך אנגליה לאחר מכן.
שני המלכים יצאו אז למסע צלב במהלך מסע הצלב השלישי; עם זאת, הברית והידידות שלהם התפרקו במהלך מסע הצלב.
שני הגברים שוב הסתכסכו ונלחמו זה בזה בצרפת עד שריצ'רד היה על סף הבסה מוחלטת של פיליפ השני.
בנוסף לקרבות שלהם בצרפת, מלכי צרפת ואנגליה ניסו למנות את בני בריתם בראש האימפריה הרומית הקדושה.
אם פיליפ השני אוגוסט תמך בפיליפ משוואביה, חבר בית הוהנשטאופן, אז ריצ'רד לב הארי תמך באוטו הרביעי, חבר בית ולף.
ידו של פיליפ משוואביה הייתה על העליונה, אך מותו בטרם עת הפך את אוטו הרביעי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כתר צרפת ניצל על ידי פטירתו של ריצ'רד לאחר פצע שספג נלחם בווסאלים שלו בלימוזן.
ג'ון לאקלנד, יורשו של ריצ'רד, סירב להגיע לבית המלוכה הצרפתי למשפט נגד הלוסינאים, וכפי שעשה לואי השישי לעיתים קרובות לווסאלים המורדים שלו, פיליפ השני החרים את רכושו של ג'ון בצרפת.
תבוסתו של ג'ון הייתה מהירה וניסיונותיו לכבוש מחדש את נחלותיו הצרפתיות בקרב המכריע על בוביין (1214) הביאו לכישלון מוחלט.
סיפוח נורמנדי ואנז'ו אושר, רוזנות בולון ופלנדריה נתפסו, והקיסר אוטו הרביעי הודח על ידי בעל בריתו של פיליפ פרידריך השני.
אקוויטניה וגסקוניה שרדו את הכיבוש הצרפתי, שכן הדוכסית אלינור עדיין חיה.
פיליפ השני, מלך צרפת היה מכריע בהסדרת הפוליטיקה של מערב אירופה הן באנגליה והן בצרפת.
פיליפ אוגוסט ייסד את סורבון והפך את פריז לעיר מלומדים.
הנסיך לואי (לואי השמיני העתידי, שלט בשנים 1223–1226) היה מעורב במלחמת האזרחים האנגלית שלאחר מכן, שכן אצולה צרפתית ואנגלית (או ליתר דיוק אנגלו-נורמנית) היו בעבר גוף אחד וכעת התחלקו בין נאמנויות.
בזמן שהמלכים הצרפתיים נאבקו נגד הפלנטג'נטים, הכנסייה קראה למסע הצלב האלביגנזי.
דרום צרפת נקלטה אז ברובה בתחומי המלוכה.
צרפת הפכה לממלכה ריכוזית באמת תחת לואי התשיעי (שלט 1226–1270).
סן לואי הוצג לעיתים קרובות כדמות חד-ממדית, דוגמה ללא רבב של האמונה ורפורמטור מנהלי שדאג לנשלטים.
עם זאת, שלטונו היה רחוק מלהיות מושלם עבור כולם: הוא ערך מסעות צלב לא מוצלחים, ממשליו המתרחבים עוררו התנגדות, והוא שרף ספרים יהודיים בהפצרות האפיפיור.
שיפוטיו לא היו מעשיים לעיתים קרובות, למרות שהם נראו הוגנים לפי אמות המידה של אותה תקופה.
נראה שללואי היה חוש צדק חזק ותמיד רצה לשפוט אנשים בעצמו לפני שהחיל משפט כלשהו.
זה נאמר על לואי וכמורה צרפתית שביקשו לנדות את הווסאלים של לואי:
לואי התשיעי היה רק בן שתים עשרה כשהפך למלך צרפת.
אמו - בלאנש מקסטיליה - הייתה הכוח היעיל כעוצרת (אם כי היא לא השתמשה רשמית בתואר).
לסמכותה של בלאנש התנגדו בחריפות הברונים הצרפתים אך היא שמרה על מעמדה עד שלואי היה מבוגר מספיק כדי לשלוט בעצמו.
בשנת 1229 נאלץ המלך להיאבק בשביתה מתמשכת באוניברסיטת פריז.
הרובע הלטיני נפגע קשות מהשביתות הללו.
הממלכה הייתה פגיעה: מלחמה עדיין התנהלה ברוזנות טולוז, והצבא המלכותי היה עסוק בלחימה בהתנגדות בלנגדוק.
רמון השביעי, רוזן טולוז חתם לבסוף על הסכם פריז ב-1229, שבו הוא שמר על חלק גדול מאדמותיו לכל החיים, אך בתו, הנשואה לרוזן אלפונסו מפואטו, לא הביאה לו יורש ולכן רוזנות טולוז נמסרה למלך צרפת.
הנרי השלישי, מלך אנגליה עדיין לא הכיר בשליטה הקפטינגית על אקוויטניה ועדיין קיווה לכבוש מחדש את נורמנדי ואנז'ו ולחדש את האימפריה האנגווינית.
הוא נחת בשנת 1230 בסן מאלו עם כוח אדיר.
בעלי בריתו של הנרי השלישי בברטאן ונורמנדי נפלו בגלל שלא העזו להילחם במלך שלהם, שהוביל את מכת הנגד בעצמו.
זה התפתח למלחמת סנטון (1242).
בסופו של דבר, הנרי השלישי הובס ונאלץ להכיר בריבונותו של לואי התשיעי, למרות שמלך צרפת לא כבש את אקוויטניה מידי הנרי השלישי.
לואי התשיעי היה כעת בעל האדמות החשוב ביותר של צרפת, והוסיף לתואר המלכותי שלו.
הייתה התנגדות מסוימת לשלטונו בנורמנדי, אך התברר כי הוא קל להפליא לשליטה, במיוחד בהשוואה לרוזנות טולוז שנכבשה באכזריות.
ה-Conseil du Roi, שיתפתח לפרלמנט, נוסד בזמנים אלה.
לאחר הסכסוך שלו עם הנרי השלישי, מלך אנגליה, לואי יצר קשר לבבי עם המלך הפלנטג'נטי.
אנקדוטה משעשעת היא על השתתפותו של הנרי השלישי בפרלמנט הצרפתי, כדוכס אקוויטניה; עם זאת, מלך אנגליה תמיד איחר כי הוא אהב לעצור בכל פעם שפגש כומר לשמוע את המיסה, אז לואי וידא שאף כומר לא יהיה בדרכו של הנרי השלישי.
הנרי השלישי ולואי התשיעי פתחו אז בתחרות ארוכה מי היה הנאמן ביותר; זה התפתח עד כדי כך שאף אחד לא הגיע בזמן לפרלמנט, שהורשה אז לדון בהיעדרם.
סן לואי תמך גם בצורות חדשות של אמנות כגון אדריכלות גותית; סנט-שאפל שהקים הפך לבניין גותי מפורסם מאוד, ועבורו גם אויר תנ"ך מורגן.
הממלכה הייתה מעורבת בשני מסעות צלב תחת לואי התשיעי: מסע הצלב השביעי ומסע הצלב השמיני.
שניהם התגלו ככישלונות מוחלטים עבור המלך הצרפתי.
הוא מת במסע הצלב השמיני ופיליפ השלישי הפך למלך.
המאה ה-13 הייתה אמורה להביא לכתר הישגים חשובים גם בדרום, שם מסע צלב אפיפיורי-מלכותי נגד הכופרים האלביגנזים או הקתרים של האזור (1209) הוביל להתאגדות במרחב המלכותי של לנגדוק התחתית (1229) והעילית (1271).
ההשתלטות של פיליפ הרביעי על פלנדריה (1300) הייתה פחות מוצלחת, והסתיימה שנתיים לאחר מכן בכיתור אביריו על ידי כוחות הערים הפלמיות בקרב דורבנות הזהב ליד קורטרייק (קורטרי).
פיליפ השלישי ופיליפ הרביעי (1270–1314)
לאחר שלואי התשיעי מת ממגפת הדבר במסע צלב בתוניסיה בשנת 1270, בנו פיליפ השלישי (1270–1285) ונכדו פיליפ הרביעי (1285–1314) הלכו בעקבותיו.
פיליפ השלישי כונה "הנועז" על בסיס יכולותיו בלחימה וברכיבה על סוס, ולא בגלל אופיו או יכולות השלטונות שלו.
פיליפ השלישי השתתף במסע צלב אסוני נוסף: מסע הצלב האראגוני, שעלה לו בחייו ב-1285.
פיליפ השלישי המשיך בהרחבה המתמדת של התחום המלכותי.
הוא ירש את טולוז ב-1271 מדודו והשיא לבנו את היורשת של שמפאן ונווארה.
לאחר עלייתו על כס המלכות, פיליפ השלישי חש חובה להמשיך בדיפלומטיה האיתנה לכאורה של אביו למרות שהנסיבות השתנו.
בשנת 1282, שלטונו הרע של שארל מאנז'ו בסיציליה אילץ את אוכלוסיית האי למרוד לטובת פדרו השלישי, מלך אראגון.
מכיוון שהאפיפיור מרטינוס הרביעי היה בן ברית קרוב של פיליפ, הוא מיד נידה את פדרו והציע את כסאו לאחד מבניו של המלך הצרפתי.
מכיוון שפיליפ היריד כבר היה אמור לרשת את נווארה, כל המרקיזות הספרדית נראתה בשלה לכיבוש מחדש על ידי צרפת.
עם זאת, ניסיון מסע הצלב של פיליפ השלישי נגד אראגון, פרשה פוליטית בוטה, הסתיים באסון כאשר מגפה פגעה בצבאו, שהובס אז על ידי כוחות אראגון בקול דה פאניסאר.
המלך המושפל מת זמן קצר לאחר מכן בפרפיניאן, ואחריו מתו שארל מאנז'ו ומרטינוס הרביעי.
מבין השליטים הקפטינגים המאוחרים יותר, פיליפ הרביעי היה הגדול ביותר, והביא את הכוח המלכותי לרמה החזקה ביותר שהגיעה בימי הביניים, אך הרחיק הרבה מאוד אנשים ובדרך כלל השאיר את צרפת מותשת.
ככזה, בניו נאלצו ללכת בדרך מאופקת יותר מבלי לנטוש את שאיפות אביהם.
פיליפ הרביעי התעלם לרוב מהים התיכון ובמקום זאת מיקד את מאמצי מדיניות החוץ שלו בגבולות הצפוניים של צרפת.
חלק מזה נעשה על חשבון קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, אך הפעולות התוקפניות ביותר של המלך היו נגד אנגליה.
מחלוקות על אקוויטניה היו סלע מחלוקת במשך שנים ולבסוף ב-1294 פרצה מלחמה.
הצבאות הצרפתיים חדרו עמוק לתוך גסקוניה, מה שהוביל לאיחוד כוחות של אדוארד הראשון, מלך אנגליה עם פלנדריה ובעלות ברית אחרות בגבולות הצפוניים של צרפת.
כוחות בעלות הברית הוכו היטב בשנת 1297 על ידי צבא צרפתי בראשות רובר מארטואה והוסכם על הפסקת אש, שהובילה לשימור הסטטוס קוו אנטה בלום.
כחלק מהסדר השלום, אדוארד התחתן עם אחותו של פיליפ ובנם ובתם של שני המלכים היו אמורים להינשא.
פלנדריה נותרה מרדנית בעקשנות וחסרת כפיפות.
בנוסף, פיליפ הרביעי הרחיב את סמכות השיפוט המלכותית בהסכם לשטחים הכנסייתיים של ויבר, קאור, מנדה ולה פוי.
עם כל זה, המלך יכול כעת לתבוע את השלטון כמעט בכל מקום בצרפת, אך עדיין הייתה עבודה רבה לפניו והשליטים הצרפתיים לעת עתה המשיכו להסתדר ללא ברטאן, בורגונדי ושטחים פחותים רבים למרות שהם חוקקו חקיקה לכל התחום.
השלטון הממשלתי בצרפת בתקופה זו נעשה ביורוקרטי ומתוחכם יותר יחד עם התרחבות מתמדת של כוח המלוכה.
למרות זאת, אין להתייחס למלכים הקפטינגים כרודנים שרירותיים שכן המנהג והמסורת הפיאודלית עדיין פעלו עליהם כמעצורים.
אם המדיניות של פיליפ עוררה עוינות ותלונות, זה היה בגלל שהם לא העדיפו שום מעמד במיוחד.
מדיניות המלך כלפי הערים נותרה מסורתית למדי, אך זה לא היה המקרה של הכנסייה.
כשרצה להטיל מס על אנשי דת צרפתים כדי לממן מסעות צבאיים, הוא נתקל בהתנגדותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
האפיפיור קיבל מספר תלונות מאנשי דת צרפתים ואנגלים על היטלי המיסים, ולכן הוציא את הבולה Clericis lacios בשנת 1296 בהכרזה כי לשם כך נחוצה הסכמת האפיפיור.
אולם פיליפ התרגז והוציא טיעונים קולניים להגנה על מעשיו, והותיר את הכמורה חלוקה בעניין.
בסופו של דבר חזר בו האפיפיור מהתנגדותו.
בשנת 1301 פרצו צרות חדשות כאשר הבישוף מפמייר הואשם על ידי המלך בכפירה ובגידה, מה שהוביל למחאה נוספת של בוניפקיוס השמיני על כך שלא ניתן להחרים את רכוש הכנסייה ללא רשותה של רומא וכל השליטים הנוצרים כפופים לסמכות האפיפיור.
האפיפיור זימן את הכמורה הצרפתית לוותיקן כדי לדון ברפורמה בממלכה.
שוב נותרו הכממרים הבכירים חלוקים בין נאמנות לארצם לנאמנות לכנסייה.
אלה שלקחו את הצד של פיליפ נפגשו באספה גדולה בפריז יחד עם חלקים אחרים בחברה הצרפתית שביקרו את האפיפיור, שהגיב בנידוי המלך וכל הכמורה שתמכו בו.
בשנה שלאחר מכן, פיליפ השיב לו בנקמה.
כמרים בכירים נאמנים לכתר יצרו תוכנית להבאת בוניפקיוס למשפט, והאפיפיור נעצר סופית באנאגני באותו ספטמבר.
הוא הוכה על ידי הסוהרים שלו ואוים בהוצאה להורג אם לא יתפטר מהאפיפיורות, אך הוא סירב.
האפיפיור בן ה-68 שוחרר מהשבי לאחר מספר ימים בלבד ומת מספר שבועות לאחר מכן.
פיליפ הבטיח שלעולם לא יהיו לו בעיות עם הכנסייה על ידי קידומו של רמון ברטראן דה גוט, הארכיבישוף של בורדו, בתור האפיפיור הבא.
מועצת האפיפיור חולקה באופן שווה בין קרדינלים צרפתים ואיטלקיים, אך האחרונים הסכימו ודה גוט הפך לאפיפיור קלמנס החמישי.
לפיכך, פיליפ התקין בהצלחה בובה צרפתית צייתנית באפיפיורות שהועברה לאביניון.
רפורמות מנהליות נוספות נעשו על ידי פיליפ הרביעי, שנקרא גם פיליפ היפה (שלט 1285–1314).
מלך זה חתם על ברית אולד, והקים את הפרלמנט של פריז.
אחד הפרקים המוזרים יותר בתקופת שלטונו של פיליפ היה מעורבותו בהשמדת האבירים הטמפלרים.
הטמפלרים נוסדו במהלך מסעי הצלב יותר ממאה שנה קודם לכן, אך כעת היו מורכבים מזקנים שיוקרתם פחתה מאוד לאחר נפילת ארץ הקודש ולא נראה עוד שהם משרתים שום מטרה מועילה ששווה את הפריבילגיות שלהם.
מכיוון שלא הצליח למצוא ראיות מתאימות למעשי פשיעה של הטמפלרים כדי להצדיק את סילוק הצו, נאלץ פיליפ לפנות לפגישה המונית בטור בשנת 1308 כדי לגייס תמיכה.
לבסוף בשנת 1312, קלמנס החמישי, למרות חששותיו, הוציא בולה אפיפיורית שהורתה על פירוקם.
רכושם של הטמפלרים נמסר לידי האבירים ההוספיטלרים ושאר חבריהם נכלאו או הוצאו להורג בשל כפירה.
לואי העשירי, פיליפ החמישי ושארל הרביעי (1314–1328)
בשנת 1314, פיליפ הרביעי מת בפתאומיות בתאונת ציד בגיל 47 והכס עבר לבנו לואי העשירי (1314–1316).
תקופת שלטונו הקצרה של לואי ראתה ניסיונות כושלים נוספים להשיג שליטה על פלנדריה כאשר המלך גייס צבא לאורך הגבול, אך בעיות באספקה גרמו למאמץ להתמוטט.
לואי מת בקיץ 1316 בגיל 26 בלבד ממחלה לא ידועה (אולי גסטרואנטריטיס) לאחר שצרך כמות גדולה של יין צונן בעקבות משחק טניס ביום חם במיוחד.
אשת המלך הייתה אז בהריון וילדה בן, ז'אן, בנובמבר, אך הוא מת לאחר שבוע והכס עבר לידי אחיו פיליפ.
פיליפ החמישי (1316–1322) עשה שלום עם פלנדריה באמצעות הסכם נישואים עם הרוזן רובר השלישי והתמודד עם מריבות מתמשכות עם אדוארד השני, מלך אנגליה על גסקוניה.
הוא תכנן מסע צלב חדש כדי להקל על ממלכת קיליקיה הארמנית, אך המצב בפלנדריה נותר בלתי יציב וניסיון משלחת ימית צרפתית למזרח התיכון הושמדה ליד ג'נובה ב-1319. בשלב זה, איכרים וחיילים שנועדו במקורם לפלוש לפלנדריה קמו במסע צלב נוסף (Pastoreux) שהפך שוב למתקפה על האצולה, גובי המיסים והיהודים.
האפיפיור יוחנן העשרים ושניים גינה את המרד ופיליפ נאלץ לשלוח חיילים כדי לדכא אותו.
בשנת 1321 החלה להתפשט במדינה שמועה שיהודים המועסקים של שליטים מוסלמים זרים משתמשים במצורעים כדי להרעיל בארות שתייה.
כשה-Pastoreux עדיין טרי בתודעתם של כולם, נוצר מצב הפכפך במיוחד כאשר פיליפ החמישי העניק סובלנות ליהודים ואף העסיק מספר מהם בשירותו.
כשהמלך עומד בפני אסון פוטנציאלי לא משנה באיזה צד הוא נקט, בריאותו החלה להיכשל מלחץ והוא נכנע בתחילת 1322, רק בן 29.
לאחר שלא הצליח להוליד בן ששרד מינקות, ירש את פיליפ אחיו (והצעיר מבין בניו של פיליפ הרביעי) שארל הרביעי (1322–1328).
המלך החדש התמודד עם הרבה מאותן בעיות כמו קודמיו (כלומר המריבות על פלנדריה וגסקוניה).
לאחר שסיים את הכאוס בדרום צרפת שאיתו עמד אחיו, הוא הפנה את תשומת לבו לפלנדריה, אך אז פרץ מרד בגסקוניה על רקע בנייה לא רצויה של מבצר על הגבול על ידי וסאל צרפתי.
דודו של המלך שארל מוולואה פלש למחוז, ולאחר מכן הכריז הראשון על תביעותיו של אדוארד השני בו בטלות.
למרות שאחותו של שארל הרביעי נישאה למלך האנגלי, הוא עדיין סירב להחזיר את גסקוניה ולבסוף הגיע להסכמה לחלק אותה בין שני השליטים.
שארל גם היה להוט להתחיל מסע צלב חדש בלבנט ותכנן אף להפוך לקיסר ביזנטי.
עם זאת, הוא לא הצליח להגיע להסכם עם האפיפיור על מימון המשלחת, ותשומת לבו הוסחה מהאירועים בגסקוניה.
אבל ב-1327 נסע שגריר צרפת לקונסטנטינופול ומצא את האימפריה הביזנטית מוכת מלחמות אזרחים.
בשנה שלאחר מכן, שארל הרביעי מת, והביא לסיומה של כל תוכניות למסעות צלב באזור.
מותו של שארל הרביעי ב-1328 ללא יורשים גברים סיים את הקו הקפטינגי הראשי.
לפי החוק הסאלי, הכתר לא יכול היה לעבור דרך אישה (בתו של פיליפ הרביעי הייתה איזבלה, שבנה היה אדוארד השלישי, מלך אנגליה), ולכן הכס עבר לפיליפ השישי, בנו של שארל מוולואה.
זאת, בנוסף למחלוקת ארוכת שנים על הזכויות בגסקוניה שבדרום צרפת, והיחסים בין אנגליה וערי הבד הפלמיות, הובילו למלחמת מאה השנים של 1337–1453. המאה הבאה הייתה גדושה בלוחמה הרסנית ומרידות איכרים (מרד האיכרים האנגלי ב-1381 וה-Jacquerie של 1358 בצרפת).
האבדות הצרפתיות בשלב הראשון של הסכסוך (1337–1360) התהפכו בחלקן בשלב השני (1369–1396); אך ניצחונו המטלטל של הנרי החמישי בקרב אז'נקור ב-1415 נגד צרפת המחולקת כעת במרירות בין פלגים יריבים של ארמניאק ובורגונדים בבית המלוכה, היה אמור להוביל להכרה של בנו הנרי השישי כמלך בפריז שבע שנים מאוחר יותר תחת השלטון.
הסכם טרואה משנת 1420, צמצום שלטון ולואה לאדמות שמדרום לעמק נהר הלואר.
ההשפלה של צרפת התהפכה בפתאומיות בשנת 1429 על ידי הופעתה של תנועת רסטורציה המגולמת על ידי המשרתת האיכרה ז'אן ד'ארק מדומרמי לה פוצ'לה, שטענה להנחיית הקולות האלוהיים עבור המערכה שסיימה במהירות את המצור האנגלי על אורליאן והסתיימה בהכתרת שארל השביעי בעיר ההיסטורית ריימס.
לאחר מכן, היא נתפסה על ידי הבורגונדים ונמכרה לבעלי בריתם האנגלים, והוצאתה להורג בשל כפירה בשנת 1431 הכפילה את ערכה כגילום מטרת צרפת.
הפיוס ב-1435 בין המלך לפיליפ הטוב, דוכס בורגונדי, הסיר את המכשול הגדול ביותר להתאוששות הצרפתית, והוביל לכיבוש מחדש של פריז (1436), נורמנדי (1450) וגיין (1453), והפחית את דריסת הרגל של אנגליה לשטח קטן.
לאחר הניצחון על אנגליה, הופעתה של צרפת כמונרכיה לאומית רבת עוצמה הוכתרה על ידי "התאגדות" של דוכסות בורגונדי (1477) וברטאן (1532), שהיו בעבר מדינות אירופיות עצמאיות.
ההפסדים של המלחמה היו עצומים, במיוחד בגלל המגפה (המוות השחור, הנחשב בדרך כלל להתפרצות של מגפת דבר), שהגיעה מאיטליה ב-1348, והתפשטה במהירות במעלה עמק הרון ומשם על פני רוב הארץ: ההערכה היא שאוכלוסייה של כ-18–20 מיליון בצרפת של ימינו ב-1328 צומצמה 150 שנה מאוחר יותר ב-50% או יותר.
המתיחות בין בתי פלנטג'נט וקאפה הגיעה לשיאה במהלך מה שמכונה מלחמת מאה השנים (למעשה מספר מלחמות נפרדות במהלך התקופה 1337 עד 1453) כאשר בית פלנטג'נט תבעו את כס המלכות של צרפת מוולואה.
זה היה גם הזמן של המוות השחור, כמו גם כמה מלחמות אזרחים.
האוכלוסייה הצרפתית סבלה רבות מהמלחמות הללו.
בשנת 1420 הוכרז הנרי החמישי כיורש של שארל השישי על ידי הסכם טרואה.
הנרי החמישי לא הצליח להאריך ימים יותר משארל ולכן היה זה הנרי השישי מאנגליה וצרפת שאיחד את המלוכה הכפולה של אנגליה וצרפת.
נטען כי התנאים הקשים מהם סבלה האוכלוסייה הצרפתית במהלך מלחמת מאה השנים העירו את הלאומיות הצרפתית, לאומיות המיוצגת על ידי ז'אן ד'ארק (1412–1431).
למרות שניתן להתווכח על כך, מלחמת מאה השנים זכורה יותר כמלחמה צרפתית-אנגלית מאשר כרצף של מאבקים פיאודליים.
במהלך מלחמה זו, צרפת התפתחה מבחינה פוליטית וצבאית.
למרות שצבא פרנקו-סקוטי הצליח בקרב באוז'ה (1421), התבוסות המשפילות של פואטייה (1356) ואז'נקור (1415) אילצו את האצולה הצרפתית להבין שהם לא יכולים לעמוד בדיוק כמו אבירים משוריינים ללא צבא מאורגן.
שארל השביעי (שלט 1422–1461) הקים את הצבא הצרפתי הסדיר הראשון, ה-Compagnies d'ordonnance, והביס את הפלנטג'נטים פעם אחת בפאטאי (1429) ושוב, באמצעות תותחים, בפורמיני (1450).
קרב קסטיון (1453) נחשב לאירוע האחרון של "מלחמה זו", אך קאלה ואיי התעלה נותרו בשליטת הפלנטג'נטים.
ז'אן הראשון שלאחר המוות, חמישה ימים בשנת 1316
אינטרגנום אנגלי (בין שארל השישי לשארל השביעי):
הנרי השישי מאנגליה וצרפת, 1422–1453
בימי הביניים, צרפת הייתה מורכבת בעיקר מאוכלוסייה נוצרית ששמרה על קשר חיובי עם המיעוט היהודי.
במובן ההיסטורי, נוצרים ויהודים השמיעו שניהם הכללות לגבי הצלחת קשרי הקהילה שלהם בצרפת של ימי הביניים.
ההיסטוריה של יחסי יהודים-נוצרים התמקדה בעיקר ברדיפה שעמה התמודדו יהודים בעולם נוצרי בולט.
בצרפת, לעומת זאת, היו דוגמאות רבות של אנשים יהודים ונוצרים הפועלים יחד לקראת שגשוג שהיה מועיל לשתי הדתות.
הם ניהלו עסקים יחד, וכן השתתפו בעניינים חברתיים אינטימיים.
בעוד שהיהודים לעולם לא נטמעו במלואם בתרבות הצרפתית מבחירה, הם התקבלו על ידי הנוצרים בחברות שלהם.
לאחר שנים של שלום, במאה ה-13, לואי התשיעי הפך לאובססיבי להגבלת פעילות יהודית.
בסופו של דבר, לאחר שהאוכלוסייה היהודית סבלה מגירושים רבים מצרפת, הרטוריקה האנטי-יהודית זכתה לפופולריות מסוימת בכפרים ובעיירות קטנות.
יהודים החלו לעמוד בפני מחיר קטלני על עיסוקם במסורות הדתיות.
הפעולה המפלה הזו שקידמו בני המלוכה, לא תפסה אחיזה בקרב האוכלוסיות האזרחיות הכלליות בערים הגדולות, משום שאוכלוסייה גדולה של נוצרים התירה וקיבלה את האמונה היהודית השונה.
עם זאת, קהילות קטנות שילבו את הרעיונות הדעות הקדומות הללו באמונותיהן, מה שהוביל לכמה מקרים של עלילות דם שגבו חיים יהודיים רבים.
עלילות הדם כללו האשמות שהופנו כלפי קהילות יהודיות קטנות שקידמו אמונה כוזבת שיש היבט של הקרבה בתפילה היהודית.
זיופים אלה הכריזו שאירוע דתי יהודי כולל הקרבת ילד נוצרי.
בבלואה שבצרפת הואשמו לא פחות מ-40 יהודים בהריגת נער נוצרי צעיר.
על אף שעלילות דם ורדיפות לא הגדירו את יחסי היהודים-נוצרים בימי הביניים בצרפת, הייתה לה השפעה רבה על האופן שבו מסופרת ההיסטוריה של תקופת זמן זו.
התקופה שלאחר מותו של קרל הגדול התאפיינה במשבר כלכלי שנגרם מחוסר יציבות פוליטית; חיי העיר כמעט נעלמו.
עם זאת, זה השתנה עד המאה ה-11. הכנסת גידולים חדשים, שיפורי האקלים והכנסת טכנולוגיות חקלאיות חדשות יצרו עודף חקלאי גדול.
זה לווה בגידול בחיי העיר, המסחר והתעשייה.
הכלכלה שוב קרסה במאה ה-14 בגלל מלחמה, מזג אוויר גרוע והמוות השחור.
הכלכלה הכפרית התבססה על האחוזה; באזורים עירוניים התארגנה הפעילות הכלכלית סביב גילדות.
צרפת הייתה מעורבת ישירות במלחמת העולם השנייה כבר מהימים הראשונים של ספטמבר 1939. היא הובסה ביוני 1940 ונכבשה.
אולם, כוחות צרפת החופשית, יחד עם בעלי בריתם בקואליציה נגד היטלר, המשיכו להשתתף במלחמה, ובדצמבר 1944 שוחררה כמעט כל צרפת.
בעקבות ההתקפה של גרמניה הנאצית על פולין, צרפת, יחד עם בריטניה הגדולה, הכריזו מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939.
עם זאת, הצבא הצרפתי לא ניהל פעולות איבה אקטיביות (מה שנקרא "המלחמה המדומה").
הניסיון היחיד להשפיע על מהלך המלחמה היה מתקפת הסאר.
יתרה מכך, בספטמבר 1939, 77 דיוויזיות צרפתיות עם מספר כולל של 890 אלף איש על "קו זיגפריד" עמדו כנגד מיליון חיילים וקצינים גרמנים.
לצרפתים היו 2,600 טנקים, ואילו לגרמנים במערב לא היו בכלל.
לכוחות האוויר הצרפתים-בריטים הייתה עדיפות כמעט כפולה על הלופטוואפה המרוכז במערב (2,421 מטוסים לעומת 1,358).
לאחר הפלישה הגרמנית לנורווגיה באפריל 1940, כוחות צרפתים השתתפו בקרב על נרוויק.
ב-10 במאי 1940 חצו כוחות גרמנים את הגבול עם הולנד ובלגיה.
באותו יום נכנסו כוחות צרפתים לבלגיה.
לא היו פעולות צבאיות ישירות בגבול גרמניה–צרפת.
ההתנגשות הראשונה בין חיילים גרמנים לצרפתים התרחשה ב-13 במאי בבלגיה.
באותו יום חצו כוחות גרמנים את הגבול הבלגי-צרפתי.
ב-25 במאי אמר המפקד העליון של הכוחות המזוינים הצרפתיים, גנרל מקסים וייגאן, בישיבת ממשלה כי יש צורך לבקש מהגרמנים לקבל את כניעת הכוחות הצרפתים.
ב-9 ביוני הגיעו כוחות גרמנים לנהר הסן.
ב-11 ביוני עברה ממשלת צרפת מפריז לאזור אורליאן.
פריז הוכרזה רשמית כעיר פרזות.
בבוקר ה-15 ביוני נכנסו כוחות גרמנים לפריז וממשלת צרפת ברחה לבורדו.
בישיבות הממשלה ב-13 וב-14 ביוני, שוב דרש הגנרל וייגאן להיכנע לגרמניה.
הוא נתמך על ידי סגן ראש הממשלה, מרשל פטן.
פטן והתבוסתנים שהתקבצו סביבו שכנעו במרץ את חברי הממשלה וחברי הפרלמנט המתלבטים בצורך בכניעה.
ב-16 ביוני השתלט פטן על הממשלה.
ב-19 ביוני פנתה ממשלת צרפת לגרמניה בבקשה לשביתת נשק.
ב-22 ביוני 1940, צרפת נכנעה לגרמניה ושביתת הנשק השנייה של קומפיין נחתמה ביער קומפיין.
פעולות האיבה הסתיימו רשמית ב-25 ביוני.
הצבא הצרפתי איבד 84,000 הרוגים ויותר ממיליון נפלו בשבי כתוצאה מהמלחמה.
מרשל פטן הוכרז על ידי האספה הלאומית בעיר וישי ב-10 ביולי 1940 כ"ראש המדינה הצרפתית" עם סמכויות דיקטטוריות: הוא קיבל את הזכויות של כל המשרדים של ממשלת הרפובליקה השלישית המבוטלת.
2/3 משטחה של צרפת נכבשו, והשטח הנותר, הדרומי, המטרופוליני וכל המושבות היו תחת שליטת ממשלת שיתוף הפעולה (משטר וישי) של המרשל פיליפ פטן.
אלזס ולורן סופחו ישירות לגרמניה, המחוזות הצפונים של צרפת (נור ופה-דה-קאלה) אוחדו עם בלגיה תחת המינהל הצבאי בבלגיה ובצפון צרפת.
הממשל הצבאי הגרמני קבע יחס מנופח בין שער החליפין של רייכסמארק לפרנק (1:20) וסכום עצום של פיצויים (400 מיליון פרנק ליום).
בנקים ומפעלים צבאיים צרפתיים הגיעו לשליטה גרמנית.
ההון הגרמני השתתף ב-39 מהחברות הצרפתיות הגדולות ביותר.
במשך 4 שנים ייצאו הכובשים מהארץ חומרי גלם בשווי כמעט 9,759,681 מיליון פרנק, מוצרים תעשייתיים - 184,670 מיליון פרנק, מוצרים חקלאיים - 126,645,852 מיליון פרנק [2].
במהלך כיבוש צרפת, המגזין היחיד שלא הפסיק לפרסם היה Historia.
כל שאר המגזינים נסגרו [3].
לאחר שהכריזה מלחמה על צרפת ב-10 ביוני 1940, כבשה איטליה הפשיסטית אזור גבול קטן ליד העיר מנטון בדרום צרפת.
משטר וישי הוקם באזור הלא כבוש של צרפת ומושבותיה ביולי 1940. עוד בתקופת הקמתה ניתקה ממשלת צרפת את היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה כתוצאה מהתקפת בריטניה על הצי הצרפתי.
רשמית, משטר וישי נקט במדיניות של נייטרליות, אך למעשה שיתף פעולה עם גרמניה הנאצית ויפן.
באפריל 1942 הפך משתף הפעולה הנלהב פייר לאוואל לראש ממשלת וישי.
בנובמבר 1942 כבשה גרמניה את כל שטחה של צרפת, ומכאן הפך כוחה של ממשלת וישי לרשמי בלבד.
בתקופת משטר וישי, ממשלת צרפת עזרה לנאצים לגרש 76,000 יהודים צרפתים למחנות המוות.
לפי מקורות שונים, מספר יהודי צרפת שנהרגו במהלך השואה נע בין 75,721 ל-120 אלף איש.
ביוני 1941 הוקמה החזית הלאומית לחופש ולעצמאות של צרפת.
היא איחדה קבוצות שמאלניות, אך במקביל פעלו בצרפת גם ארגונים בעלי אוריינטציה רפובליקנית (Combat, Franc-Tireur ואחרים).
בשנת 1943 הוקמה המועצה הלאומית של ההתנגדות.
חברי ההתנגדות ניהלו תעמולה, אספו מידע מודיעיני וביצעו פעולות חבלה.
באזורים כפריים פעלו יחידות פרטיזנים - "מאקיס".
פעולות בריטיות נגד הצי הצרפתי
לאחר כניעת צרפת, ממשלת בריטניה הייתה מודאגת ביותר מגורלו של הצי הצרפתי, שכן העברתו לידי הגרמנים תשנה את מאזן הכוחות בים.
עבור בריטניה הגדולה, שמירה על עליונותה בים הייתה חיונית, שכן כלכלת מדינת האי הזו הייתה תלויה במידה רבה ביבוא.
לפיכך, ב-2 ביולי 1940 התקבלה החלטה לפתוח במבצע לכידת או השמדת הצי הצרפתי.
כל אוניות המלחמה הצרפתיות שהוצבו בנמלים הבריטיים פלימות' ופורטסמות' נתפסו.
באלכסנדריה הושגה פשרה ולפיה האוניות הצרפתיות פורקו מנשקן ונמנעו מלתדלק, אך לא נתפסו.
בבסיס הצרפתי של מרס אל-כביר, הסירוב הצרפתי להיענות לאולטימטום בריטי הוביל לקרב ימי.
אוניית המערכה הצרפתית המיושנת ברטאן הוטבעה וכמה ספינות צרפתיות אחרות ניזוקו קשות.
האבדות הצרפתיות עלו על 1,200 איש.
הבריטים איבדו רק כמה מטוסים.
לאחר מספר עימותים נוספים בקנה מידה קטן יותר, הצדדים הפסיקו את הלחימה ב-12 ביולי.
המטרה העיקרית של הבריטים לא הושגה.
הכוחות העיקריים של הצי הצרפתי, כולל שלוש אוניות מערכה מודרניות, רוכזו בנמל טולון.
צי זה הושמד על ידי הצרפתים עצמם רק בנובמבר 1942, כאשר נוצר איום ללכידתו על ידי הגרמנים.
מנגד, המתקפה הבריטית, "בוגדנית" מנקודת המבט הצרפתית, חיזקה את הסנטימנט האנטי-בריטי והובילה לגיבוש משטר וישי.
משתפי פעולה צרפתיים בחזית המזרחית
בחזית המזרחית, לפחות שתי יחידות הוקמו ממתנדבים צרפתים, ולחמו במסגרת הוורמאכט, אך תחת דגל צרפת ועם סגל פיקוד צרפתי.
מאז סתיו 1941 השתתף לגיון המתנדבים הצרפתי במלחמתה של גרמניה נגד ברית המועצות לכיוון מוסקבה והיה היחידה הלא-גרמנית היחידה שהשתתפה במבצע זה.
ב-5 בנובמבר 1941, שלח מרשל פטן הודעה למתנדבים הצרפתים: "לפני שאתם יוצאים לקרב, אני שמח לדעת שאינכם שוכחים שחלק מהכבוד הצבאי שלנו שייך לכם".
הגדוד ספג אבדות משמעותיות, בעיקר מכוויות קור ומחלות, והוצא לעורף.
לאחר מכן, הוא שימש לפעולות נגד פרטיזנים בבלארוס.
ב-10 בפברואר 1945 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-33 "קרל הגדול" (הצרפתית ה-1) - מחטיבת האס אס הצרפתית שהתקיימה בעבר באותו השם, שלחמה נגד ברית המועצות.
דיוויזיית האס אס הצרפתית לחמה בחזית המזרחית.
במרץ 1945 היא הובסה על ידי הצבא האדום בפומרניה ושרידיה נסוגו לעורף.
גדוד של דיוויזיה זו (300 איש) הגן על אזור הרייכסטאג יחד עם דיוויזיית נורדלנד במהלך הקרב על ברלין.
לפי כמה מקורות צרפתיים, הצרפתים המגינים בגבורה השמידו 60 טנקים "רוסים", והיו המגינים האחרונים של הבונקר של היטלר ומנעו מה"סובייטים" לכבוש אותו עד ה-1 במאי.
מספר שבויי המלחמה הצרפתים בשבי ברית המועצות בשנת 1945 הגיע ל-23,136 איש, שהם פי שלושה ממספר לוחמי דיוויזיית שרלמאן.
ב-18 ביוני 1940 שידר ה-BBC נאום רדיו של הגנרל שארל דה גול, שהגיע לבריטניה הגדולה - נאום 18 ביוני הקורא להקמת מחתרת צרפתית.
עד מהרה הופצו עלונים שבהם הגנרל פנה ל"כל הצרפתים" (A tous les Français) עם ההצהרה:
הגנרל האשים את ממשלת פטן בבגידה והכריז כי "במודעות מלאה של חובה הוא מדבר בשם צרפת".
כמו כן הופיעו גם פניות אחרות של דה גול.
שארל דה גול הפך לראש צרפת החופשית (לימים הלוחמת), ארגון שנועד להתנגד לכובשים ולמשטר וישי משתף הפעולה.
ב-29 בספטמבר 1941 הכירה ברית המועצות רשמית בצרפת החופשית וכוננה איתה יחסים דיפלומטיים באמצעות שגרירות ברית המועצות לממשלות בעלות הברית בלונדון.
בנובמבר 1942, צרפת הלוחמת שלחה קבוצת טייסים צרפתים לברית המועצות כדי להילחם במשותף נגד גרמניה הנאצית, שלימים הפכה לרגימנט האווירי של נורמנדי-ניימן.
בחיפוש אחר עצמאות מהרשויות הבריטיות, דה גול מיקד את תשומת לבו בעיקר במושבות הצרפתיות במרכז אפריקה.
הממשל של צ'אד ואובאנגי-שארי הודיע על הצטרפותו לצרפת החופשית.
בקמרון ובקונגו התיכונה הצליחו תומכיו של דה גול לסלק את נציגי משטר וישי.
ב-27 באוקטובר 1940, הוכרזה בברזוויל הקמת מועצת ההגנה של האימפריה, אליה הצטרף המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית.
שנה לאחר מכן, בספטמבר 1941, הכריז דה גול על הקמת הוועד הלאומי הצרפתי (FNC).
אפריקה המשוונית הצרפתית וקמרון הפכו למקום הריכוז וההתגבשות של חיילים צרפתיים חופשיים.
פעולות של כוחות צרפת החופשית
בספטמבר 1940, הבריטים וכוחות צרפת החופשית ניסו לנחות בדקר במטרה לכבוש את המושבה הצרפתית של סנגל.
עם זאת, בניגוד להנחותיו של דה גול, הצי והצבא הצרפתים התבררו כנאמנים למשטר וישי והדפו באופן קשה את התוקפים.
לאחר קרב של יומיים, הצי האנגלו-אוסטרלי העדיף באופן משמעותי לא הצליח להשיג כמעט דבר, הנחיתה על החוף לא צלחה והמבצע הסנגלי הסתיים בכישלון מוחלט.
זה הביא מכה נוספת למוניטין של דה גול.
בנובמבר 1940, דה גול, בתמיכה בריטית, פתח בהתקפה מוצלחת על המושבה האפריקאית המשוונית של גבון.
כתוצאה ממבצע גבון, ליברוויל נכבשה וכל אפריקה המשוונית הצרפתית נכבשה.
עם זאת, בשל חוסר הפיתוח הכלכלי וחוסר המשמעות האסטרטגי של האזור, הצלחה זו לא יכלה לפצות על הכישלון בסנגל.
רוב שבויי המלחמה הצרפתים סירבו להצטרף לצרפת הלוחמת ובחרו להישאר בשבי עד סוף המלחמה בברזוויל.
המבצע הקרבי הראשון של כוחות צרפת הלוחמים בצפון אפריקה היה קרב כופרה בפאזאן, שנמשך מ-31 בינואר עד 1 במרץ 1941.
ב-8 ביוני 1941, כוחות בריטים, אוסטרלים וכוחות צרפת החופשית פתחו במבצע קרקעי לכיבוש סוריה ולבנון, שהיו בשליטת ממשלת וישי.
בשלב הראשון גילו אנשי וישי התנגדות עיקשת, ערכו כמה התקפות נגד מוצלחות והסבו לאויב אבדות אוויריות משמעותיות.
עם זאת, תוך חודש הצליחו בעלות הברית לשבור את התנגדות האויב וב-14 ביולי נחתם הסכם כניעה בעכו.
על פי תנאיו, בעלות הברית השיגו שליטה על סוריה ולבנון, ולכל חיילי וקציני משטר וישי הוצעה הבחירה לחזור לצרפת או להצטרף לכוחות צרפת החופשית.
כמו בגבון, הרוב המכריע של אנשי וישי סירבו להצטרף לגנרל דה גול.
הצרפתים גם שמרו על הצי וחיל האוויר שלהם והצליחו להטביע את הספינות הבריטיות שנתפסו.
כוחות צרפת החופשית השתתפו גם בלחימה נגד האיטלקים באריתריאה ובאתיופיה.
ב-5 במאי 1942 פתחה בריטניה במבצע לכיבוש מדגסקר במטרה למנוע יצירת בסיס ימי יפני באי.
כוח צרפתי קטן (8,000 איש) התנגד במשך יותר משישה חודשים ונכנע רק ב-8 בנובמבר.
ב-8 בנובמבר 1942, האמריקנים והבריטים נחתו במרוקו ובאלג'יריה.
חיילי משטר וישי היו מדוכאים בשלב זה ולא הציגו התנגדות מאורגנת.
האמריקנים זכו בניצחון מהיר במינימום אבדות תוך מספר ימים.
כוחות צרפת בצפון אפריקה עברו לצדם.
הקרב החשוב ביותר של הכוחות הצרפתיים החופשיים היה קרב ביר חכים, שנמשך בלוב בין ה-26 במאי ל-11 ביוני 1942. לאחר מכן, הבריגדה הצרפתית החופשית הראשונה, בפיקודו של הגנרל מארי-פייר קניג, הגנה על הנתיב לסואץ מפני כוחות קורפוס אפריקה של ארווין רומל במשך 14 ימים.
בינואר 1943, כוחות צרפת החופשית כבשו את כל פזאן.
במהלך שחרור צפון אפריקה, הוכרעה סוגיית הקמת ממשל חדש של מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, ששוחררו משליטת וישי, שעל שטחה היו כוחות גדולים של הצבא הצרפתי הסדיר.
אבל "צרפת החופשית" לא הצליחה להשיג דריסת רגל באלג'יריה.
נציגו של דה גול גורש משם על ידי הנציב העליון לצפון אפריקה שמונה על ידי ארצות הברית, אדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, ששיתף פעולה בעבר עם משטר וישי.
בעלות הברית ציפו שהגנרל אנרי ז'ירו, שנמלט מהשבי הגרמני והשתתף בפעולת הכוחות האמריקאים באלג'יריה, יתפוס את מקומו של ראש הממשל של המושבות.
ז'ירו שמר על יחסים טובים עם פטן ונראה כדמות המסוגלת להבטיח פיוס בין משתפי פעולה ופטריוטים מתנועת ההתנגדות.
זה היה יכול לספק לבעלות הברית נחיתה ללא הפרעה על שטחה של צרפת עצמה.
ב-24 בדצמבר 1942, פרנסואה דרלאן נרצח על ידי המלוכני הצרפתי פרננד בונייה דה לה שאפל.
העימות בין דה גול לז'ירו הסתיים בפשרה ב-3 ביוני 1943, כאשר הוקמה באלג'יריה הוועדה הצרפתית לשחרור לאומי (FCNL) בראשות משותפת של שני הגנרלים.
ז'ירו הפך למפקד העליון של הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה, דה גול - בשאר השטחים של האימפריה הצרפתית.
בספטמבר – אוקטובר 1943, כוחות צרפת החופשית, בסיוע פרטיזנים קורסיקאים והצבא האיטלקי, ביצעו מבצע לשחרור קורסיקה מכוחות גרמניה, שנקרא "וזוב".
בדצמבר 1943, כחלק מכוחות בעלות הברית, נחת באיטליה חיל המשלוח הצרפתי בפיקודו של גנרל אלפונס ז'ואן.
ב-6 ביוני 1944 נחתו כוחות אמריקאים, בריטים וקנדים בנורמנדי.
ב-31 ביולי 1944 החלה דיוויזיית השריון הצרפתית השנייה בפיקודו של גנרל לקלרק לנחות בנורמנדי.
ב-25 באוגוסט 1944, חיילים אמריקאים והדיוויזיה הצרפתית של לקלרק נכנסו לפריז ושחררו אותה מהחיילים הגרמנים יחד עם חיילי ההתנגדות הצרפתיים.
ב-3 ביוני 1944 הוקמה באלג'יריה ממשלה זמנית, בראשות שארל דה גול, שעברה לפריז לאחר שחרור העיר.
הקבוצה הצרפתית הגדולה ביותר, ארמייה B (ששמה שונה לארמייה הצרפתית הראשונה ב-25 בספטמבר 1944), הוכנה לנחיתה בדרום צרפת, שבוצעה ב-15 באוגוסט 1944, במשותף עם הארמייה האמריקאית השביעית.
לאחר מכן, הארמייה הצרפתית הראשונה לחמה בדרום מערב גרמניה, והיא הגיעה עד סוף המלחמה לאזור טירול.
בדצמבר 1944, לאחר שחרור אלזס ולורן, השטח הצרפתי נוקה ברובו מכוחות גרמנים.
עד תום מלחמת העולם השנייה, כ-1% משטחה של המדינה נותר בשליטה גרמנית (ברסט, לה רושל, לוריאן, סן-נאזר ודנקרק).
לצרפת הוקצה אזור כיבוש של גרמניה והיא קיבלה מושב כחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
בצרפת הורשעו 39.9 אלף בני אדם בשיתוף פעולה, ו-2,071 גזרי דין מוות הוטלו (768 הוצאו להורג ו-1,303 בני אדם הומר להם עונש המוות לתקופות מאסר שונות).
צרפת השתתפה באירוויזיון 2025 עם השיר "Maman" בביצוע הזמרת הצרפתייה לואן.
תאגיד השידור הצרפתי בחר באופן פנימי את נציגות המדינה לאירוויזיון.
בגמר התחרות הגיעה צרפת למקום השביעי עם 230 נקודות.
צרפת בלתי כנועה היא מפלגת שמאל צרפתית שהוקמה ב-10 בפברואר 2016 על ידי ז'אן לוק מלנשון.
המפלגה בראשות מלנשון התמודדה לראשונה בבחירות לנשיאות ב-2017 וזכתה במקום הרביעי בסיבוב הראשון, כש-2% מהקולות חסרו לעלייה לסיבוב השני.
בבחירות לפרלמנט הצרפתי ביוני 2017 זכתה ב-17 מושבים ויצרה קואליציה בראשות מלנשון.
בבחירות לנשיאות 2022 זכתה במקום השלישי בסיבוב הראשון עם 22% מהקולות, אחוז אחד מתחת לרף הדרוש לסיבוב השני.
בבחירות לפרלמנט ביולי 2024 התאחדה המפלגה עם המפלגה הסוציאליסטית, מפלגת הירוקים, המפלגה הקומוניסטית ומפלגות שמאל רדיקלי נוספות לכדי "החזית העממית החדשה".
זאת במטרה להתמודד מול עליית הימין הקיצוני ומפלגת "האיחוד הלאומי" בראשות מארין לה פן, שהייתה המפלגה הגדולה ביותר באספה הלאומית עם כ-180 מושבים.
המפלגה מושפעת מפוליטיקאים ומפלגות שמאל כגון מפלגת "פודמוס" בספרד, ג'רמי קורבין ממפלגת הלייבור הבריטית, וברני סנדרס מהמפלגה הדמוקרטית בארצות הברית.
המפלגה נחשבת לאחת המפלגות השמאלניות ביותר בפרלמנט הצרפתי.
היא דוגלת בסוציאליזם דמוקרטי, פופוליזם שמאלי, אנטי קפיטליזם ואירוסקפטיות.
היא דוגלת בהרחבה משמעותית של השירותים הציבוריים תוך החלשה משמעותית של המגזר הפרטי, בדיור ציבורי למהגרים ומוחלשים, במערכת בריאות ציבורית, קצבאות ואיכות הסביבה.
היא שואפת לייצור ושימוש של 100% באנרגיה מתחדשת עד שנת 2050, העלאת שכר המינימום ל-1,326 אירו, יציאה מהסכמי סחר חופשי כגון הסכם הסחר הטרנס-אטלנטי והסכם הסחר הכלכלי המקיף.
בתחום החברתי היא תומכת בזכויות להט"ב מלאות ואיסור אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל תחומי החברה, ובזכויות מהגרים וקליטתם ושילובם כהוגן על ידי המדינה.
היא נחשבת לאירוסקפטית, כאשר הביקורת שלה על האיחוד האירופי מתמקדת בעיקר בקפיטליזם שהשתלט עליו לטענתה.
בתחום החוץ, המפלגה גינתה את הפלישה הרוסית לאוקראינה, אך ציינה כי אסור שארצות הברית תצרף את אוקראינה לנאט"ו.
המפלגה נחשבת לאנטי ציונית מובהקת, וסירבה לגנות את טבח השבעה באוקטובר.
המפלגה טוענת כי ישראל מבצעת רצח עם וזוועות ברצועת עזה, טיהור אתני ביהודה ושומרון, בביזוי הערכים הדמוקרטיים ובקולוניאליזם.
מנהיג המפלגה ז'אן לוק מלנשון אף היה שותף להפגנות פרו פלסטיניות רבות ברחבי צרפת.
חברת המפלגה ממוצא פלסטיני רימא חסן אף השתתפה במשט החירות לעזה ביוני 2025 יחד עם פעילת האקלים גרטה טונברי ופעילים נוספים, שנעצרו בהגיעם לישראל במעצר מתוקשר.
צרפתית קנדית היא השפה הצרפתית כפי שהיא מדוברת בקנדה.
היא כוללת מספר וריאציות, כשהדומיננטית בהן היא צרפתית קוויבקית .
צרפתת קוויבקית מדוברת לרוב בקוויבק ובאונטריו.
היא משמרת אלמנטים מסוימים מן הצרפתית המקורית.
רוב הקנדים הצרפתים מדברים בדיאלקט זה.
צרפתית אקדיאנית היא שפת אמם של 350,000 אקדיאנים המתגוררים באזור הקראים "המריתמים", הכולל את ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד.
צרפתית מטיסיטית מדוברת במניטובה, אחת מפרובינציות קנדה, והחמישית מבין הפרובינציות שהצטרפה לקנדה בשנת 1970. דיאלקט זה מדובר בידי המטיסים, עם ילידי המתגורר המתפרס על פני ערבות קנדה.
המטיסים משלבים בין שפת המקור שלהם, מיטצ'יפית, לבין צרפתית.
השפה המיטצ'פית נמצאת בסכנת הכחדה.
צרפתית ניופאונדלנדית היא שפת אמם של 500 אנשים.
היא מדוברת באזור פורט או פורט פנינסולה , ניופאונדלנד ולברדור.
הצרפתית הניופאונדלנדית מוחלפת בהדרגה בצרפתית אקדיאנית.
אנגלוז הוא הטמעה של תבניות לשוניות שמקורן באנגלית בשפות אחרות, מה שהתרחש יותר בצרפתית קנדית עם השפה האנגלית.
ישנם משרדים ממשלתיים אשר הוקמו כדי להסדיר את השפה הצרפתית קנדית, לדוגמה, משרד השפה הצרפתית של קוויבק .
ק' היא האות התשע-עשרה באלפבית העברי.
מבחינה פונולוגית, ייצגה האות ק' במקור עיצור ענבלי, סותם, אטום (/q/ :IPA).
עיצור זה הוא עיצור נחצי, כמו קאף (ق) הערבית.
בהגייה התימנית המסורתית, מלבד מסורת השרעבים, נהגית האות ק' כעיצור וילוני, סותם, קולי (/g/ :IPA), כהגיית גימ"ל דגושה.
בפי רוב דוברי העברית בימינו נהגית האות ק' כעיצור וילוני, סותם, אטום (/k/ :IPA), כהגיית כ"ף דגושה.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ק' נמנית עם ארבע האותיות החכיות: גיכ"ק.
ק' (קוֹפּ=חריר בראש המחט) באלפבית הפרוטו-כנעניק' באלפבית הפיניקיק' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ק' בערך F7, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E7.
בקוד מורס מיוצגת האות ק' באמצעות הרצף (משמאל לימין): -.-- (קו קו נקודה קו).
הוא ייצוגה של האות ק' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ק' באמצעות המילה "קורח".
באיתות בדגלי סמפור ק' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה צפונה (כלפי מעלה) ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
בגימטריה ערכה 100. על שרה אמנו מסופר בבראשית רבה "בת ק' כבת כ' שנה לחטא".
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות ק' היא כ־1.95% מכלל אותיות האלפבית העברי.
ק' הוא הקיצור של קדוש או קְרי.
האות ק' מופיעה בביטוי העברי
נאמר, בשפת הילדים, לאחר דברים שאינם אמת.
ק"ק (קהילה קדושה) כנסת ישראל הוא ארגון גג של קהילות יהודיות בבריטניה שנוסד בשנת 1870. נכון לראשית המאה ה-21 חברות בארגון זה 62 קהילות יהודיות אורתודוקסיות.
הארגון הוא הארגון הדתי היהודי הגדול ביותר באירופה, ובראשו עומד הרב הראשי של בריטניה, כיום סר הרב אפרים מירוויס.
בין מפעלי הארגון נמנים בית דין לונדון המשמש כסמכות רבנית מוכרת בבריטניה ומחוצה לה, ומפעל הכשרות KLBD.
הארגון עוסק ותומך במפעלי צדקה וחינוך, בנוסף לענייני הדת.
ערכי הארגון נובעים מעקרונות התורה וההלכה.
לפני גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290, התפקיד הדומה ביותר לרב ראשי היה "פרסביטר יהודי אנגליה", ממונה מטעם הממשל על היהודים.
היסטוריונים חלוקים בדעותיהם באשר לתפקידו וייתכן שתפקידו היה דומה לזה של רב ראשי.
תפקיד הרב הראשי של בריטניה במתכונתו הנוכחית חודש בשנת 1704. הרב שלמה הירשל, ששימש בתפקיד זה בשנים 1802 - 1842, נכשל בנִסיונו לבלום את התפשטות התנועה הרפורמית באנגליה.
על רקע זה, בשנת 1866, החל הרב הראשי הבא של בריטניה- הרב נתן מרקוס אדלר, במגעים לאיחודם של שלושת בתי הכנסת האשכנזים של הסיטי של לונדון: הגדול, החדש והמברו, בנוסף לבתי כנסת המסונפים להם ברובע בייזווטר שבלונדון.
האיחוד הוכרז באופן רשמי בשנת 1870, עם הכרה רשמית של הפרלמנט.
ההשפעה הישירה של הארגון הייתה בעיקר על אומות הבית של בריטניה, ובאופן עקיף, גם על כל יהודי האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי.
הארגון מנוהל על ידי מועצה נבחרת המייצגת את הקהילות המרכיבות אותו.
נשיא בית הכנסת בשנת 1910 היה נתן רוטשילד (הלורד רוטשילד הראשון).
1690 - הוקם בית הכנסת הגדול
1707 - הוקם בית הכנסת המברו
1761 - הוקם בית הכנסת החדש
1837 - בית הכנסת החדש עבר לסנט הלנה הגדולה
1845 - הרב נתן מרקוס אדלר נבחר לרב הראשי של בריטניה
1855 - הוקם בית הכנסת המרכזי
1863 - הוקם בית הכנסת בייזווטר
1870 - חמשת בתי הכנסת האשכנזיים מתאחדים ומקימים את ק"ק כנסת ישראל
1891 - הרב הרמן מרקוס אדלר מחליף את אביו כרב ראשי
ההנהגה הרבנית של ק"ק כנסת ישראל, היא בסמכות הרב הראשי ובית דינו.
המנהיגות הקהילתית כוללת את הנשיא והנאמנים (שבעת טובי העיר).
בין פעילויות הארגון נמנות פעולות איסוף וחלוקת כספי צדקה למטרות שונות.
למעשה הארגון החל לפעול בשנת 1870, אך באופן רשמי, הארגון נרשם כארגון צדקה רק ב-2 ביוני 1965.
תקנות הארגון מעת יסודו בשנת 1870, היו בעבר המסמך החוקתי העיקרי של ארגון הצדקה.
בהמשך, למסמך זה נוסף תקנון ק"ק כנסת ישראל, שעבר במועצת הקהילה באפריל 1999, והסדיר את יעדי וחשיבות הצדקה, לצד סמכויות הנאמנים והמועצה.
התקנון הסדיר את מערכת התפקידים בבתי הכנסת החברים בארגון, וכן קבע את תקנות הבחירות, שקבעו כי חבר הנאמנים ייבחר כל שלוש שנים.
היחס בין ק"ק כנסת ישראל לקהילות החברות בארגון הוסדר על ידי תוכנית שותפים ("Affiliate Scheme").
מועצת הנאמנים, בראשות הנשיא, מעבירה את הוראותיה למנהל העסקים הראשי, שאחראי על אנשי הצוות המקצועי.
ג'רמי ג'ייקובס, מנהל עסקים ראשי.
דוד קפלן, מנהל שירותים קהילתי - אחראי על אגף הקהילה.
צָרְתָן (גם: צָרְתַנָה, צְרֵרָתָה ו-צְרֵדָתָה) הייתה עיר מקראית בעבר הירדן, ששכנה בסמוך לשפך נחל יבוק לנהר הירדן ובקרבת העיר אדם.
העיר נזכרת לראשונה בתיאור מעבר הירדן בספר יהושע: .
לאחר מכן, העיר נזכרת בסיפור רדיפת גדעון בן יואש אחרי המדיינים: .
כמו כן, נזכרת העיר כמקום שבו יצק שלמה המלך את כלי בית המקדש הראשון: .
בתיאור מקביל של האירוע בספר דברי הימים נזכרת העיר בצורה "צרדתה": .
כמו כן, נזכרת העיר בצורה "צרתנה", בתיאור נפות שלמה המלך: .
כמו כן, העיר נזכרת אצל חז"ל בדיון על סיפור חציית הירדן במקום: .
לעיר הקדומה מספר הצעות זיהוי כיום:
החוקר ויליאם פוקסוול אולברייט הציע לזהות את העיר הקדומה עם "תל צליחאת", כ- 15 ק"מ צפונית לתל דיר עלא (המזוהה עם סוכות המקראית).
החוקר בנימין מזר הציע לזהותה עם "תל אם-חמאד", כשישה ק"מ צפונית מערבית לגשר דאמיה (המזוהה עם אדם המקראית).
החוקר נלסון גליק הציע לזהות את העיר עם "תל א-סעידיה", כ- 18 ק"מ צפונית לגשר דאמיה, ותשעה ק"מ צפונית מערבית ל"תל דיר עלא".
זאת, באופן התואם לתיאור חז"ל בדבר המרחק בין אדם וצרתן - 12 מיל.
במדריך ישראל החדש נקראה בקעת צרתן האזור בבקעת הירדן הישראלית ה'צרה ' בין מחולה לגשר אדם והנמצא אל מול הזיהויים האפשריים במזרח הירדן .
צתרה (שם מדעי: .Satureja L) – סוג צמחים ממשפחת השפתניים המקיף צמחים עשבוניים רב שנתיים, לעיתים רחוקות דו-שנתיים או בני שיח והם על פי רוב ריחניים.
סוג זה מונה 50 מינים ו-11 תת-מינים ותפוצתם הטבעית היא באזורים החמים והממוזגים מאגן הים התיכון ועד שינג'יאנג.
סוג זה מיוצג בישראל אך ורק על ידי צתרה ורודה.
בספרות ובאתרים הישראלים הם עדיין משויכים לסוג צתרה.
שם הסוג העברי נגזר משמו הלועזי וייתכן כי השם צתרה הוא גלגול של השם זעתר.
ברומא שימש הצמח שגדל בתרבות כסם אהבה.
הצמח משמש כצמח מרפא ברפואה העממית.
השם "סיאה או צתרה או צתרי" ניתן לסוג .Satureja L במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 28, הערה 585) משנת 1930. הם ניתן לפי המשנה והתוספתא וב, סיווה = צתרי.
השם צתרה אושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 801 בעמ' 41.
צתרה ורודה (המכונה גם זעתר רומי) משמשת לעיתים כאחת המרכיבים בתבלין הזעתר.
המין צתרה תרבותית (Satureja hortensis) ידוע כצמח תבלין חקלאי (רוֹוח סֶיְבוֹרִי, summer savory).
צמחים עשבוניים רב שנתיים, לעיתים רחוקות דו-שנתיים או בני שיח והם על פי רוב ריחניים.
אברי הצמח: העלים, החפים והחפיות והגביע מנוקדים בבלוטות יושבות, צהובות או אדמדמות הנראות כמו דקירות סיכה (בדומה לבת-קורנית).
הבלוטות לפעמים מכוסות בשערות צמריות, והן מפרישות שמן אתרי חריף.
העלים נגדיים, פשוטים, יושבים, שמנים במקצת או גִּלְדָּנִים וריחניים.
טרף העלים מוארך או דמוי אזמל או אליפסה, אורכו פי 3 עד 4 מרוחבו, בסיסו וקודקודו חדים ושפתו תמימה.
העלים המלווים את הפרחים דומים לעלי הגבעול.
עלי חורף רחבים יחסית מעלי קיץ שהם צרים וקטנים יותר.
הפרחים דו-מיניים, בעל עטיף כפול, מאוחה עלים, בלתי נכונים, דו-שפתניים וערוכים בדורים לאורך גבעול התפרחת.
הגביע קטן, דמוי צינור או דמוי פעמון, אינו דו-שפתני (בשונה מבת-קורנית), עם 5 שיניים שהן שוות פחות או יותר זו לזו גם בצורתן וגם בעמדתן.
הגביע בעל 5 עד 10 עורקים לא ברורים לעיתים רחוקות 13, אבל לפחות 5 עורקים נראים בבסיסו.
לוע הגביע קירח (בשונה מאזובית).
השפה העליונה זקופה ושטוחה, תמימה או מפורצת.
האבקנים, שמספרם 4, עולים מתחת לשפה העליונה.
אונות (הצלקות) עמוד העלי שוות זו לזו (בשונה מאזובית) ודמויי מרצע.
הפרודות (אגוזיות) דמויי ביצה וחלקות.
צַתְרָה וְרֻדָּה (Satureja Thymbra) – בן-שיח, ירוק-עד, ים-תיכוני, יחיד בסוגו בישראל ונפוץ בבתות שבהרי בישראל.
הוא מרובה ענפים ודחוס וגובהו 30 עד 50 ס"מ.
פרחיו בגוונים של ורוד וארגמן, לעיתים רחוקות הגוון לבן, והוא מכוסה בבלוטות יושבות אדמדמות שמפרישות שמן אתרי חריף.
הגבעולים מעוצים, זקופים ומסתעפים (בעלי ענפים קצרים בחיק העלים).
העלים נגדיים פשוטים, תמימים, ואורכם 0.5 עד 1.7 ס"מ.
טרפי העלים מוארכים עד דמוי ביצה הפוכה, מקופלים לאורכם, מוצרים בבסיסם ומחודדים בקודקודם.
אין הבדל בין עלי התפרחת לבין עלי הגבעול, לעיתים קרובות עלי התפרחת כפופים לאחור.
הפרחים נישאים בדורים צפופים ומרוחקים מאוד זה מזה ויוצרים תפרחת דמוית שרשת חרוזים מופסקת (לא רצופה).
חפיות הפרחים אורכם כאורך הגביע.
הגביע, שאורכו 6 עד 8 מ"מ, דמוי פעמון בעל 5 שיניים כמעט שוות זו לזו ובעל 10 עורקים.
הכותרת דו-שפתנית, ורודה-ארגמנית, לעיתים רחוקות לבנה, אורכה כפליים מאורך הגביע.
צינור הכותרת בולט במקצת מהגביע, השפה העליונה זקופה, שטוחה ומפורצת.
מין זה גדל בבתות ובחורשים בהרים על תשתית גיר רכה, קירטון וחוואר, וסדקים בסלעי גיר קשים.
קרקע גידולו היא לרוב סוגים שונים של רנדזינה.
מין זה נפוץ בישראל ולעיתים שולט, למשל, במקומות בהרי יהודה שהם דלי חוואר ועשירים בקירטון.
התפוצה בישראל היא באזורי ההר ובבקעה הצפונית.
התפוצה העולמית במזרח התיכון (ישראל, לבנון וסוריה, טורקיה) בטורקיה האירופית, ביוון, באיים של מזרח הים האגאי, בקפריסין, בכריתים, בסרדיניה ואף בלוב.
צַתְרָנִית (שם מדעי: Thymbra) הוא סוג צמחים קטן ממשפחת השפתניים, הכולל 7 מינים ו־4 תת־מינים של בני שיח, שמשרעת תפוצתם באזורים סובטרופיים וחמים סביב אגן הים התיכון ובאיים שלו הלאה אל צפון עיראק ומערב איראן.
בצמחיית הבר של ישראל וסביבתה מיוצג הסוג על ידי 4 מינים.
מבין שבעת המינים, ארבעה גדלים בישראל וסביבתה: צתרנית משובלת, קורנית מקורקפת, צתרה מדברית וצתרה נבטית.
בספרות ובאתרים הישראלים הם עדיין משויכים לסוג צתרה, כמו גם קורנית מקורקפת.
שלושת המינים האחרים, שאינם בישראל, הם שני בני-שיח אנדמיים: האחד הוא בן-שיח אנדמי לדרום-מזרח האי כרתים (Thymbra calostachya), והשני הוא בן-שיח אנדמי למזרח לוב (Thymbra linearifolia) והשלישי - תפוצתו מוגבלת לאיים במזרח האיים הים האגאי, טורקיה וצפון עיראק (Thymbra sintenisii).
בני שיח מעוצים ומסועפים, ומכוסים בבלוטות יושבות המפרישות שמן אתרי.
העלים נגדיים, פשוטים, תמימים, יושבים ואורכם 1 עד 2 ס"מ.
טרפי העלים מוארכים וצרים או דמוי סרגל-אזמל.
לעיתים העלים אשונים (מחודדים, אך לא קוצניים) ובסיסם ריסני (קורנית).
שטחם מנוקד בנקודות אדמדמות או נקודות כהות (קורנית).
התפרחות דמויות שיבולת או קרקפות.
דורי הפרחים מקורבים זה לזה ויצרים יחד כעין שיבולת שאורכה 5 עד 8 ס"מ (צתרנית משובלת).
או קרקפת צפופה (קורנית) הפרחים גדולים מ-1 ס"מ וצבעם ורוד או אדום, לילך.
בכל דור 3 או יותר פרחים.
הגביע דמוי צינור (דמוי ביצה) ופחוס פחות או יותר בגבו, דו-שפתני, שיני השפה העליונה משולשות, שני השפה התחתונה דמוית מרצע וארוכות יותר.
הגביע בעל 13 עורקים והלוע שעיר ושאר שטחו כמעט קירח והוא מכוסה בבלוטות יושבות אדמדמות או כהות.
הכותרת דו-שפתנית, צינורה בולט מתוך הגביע, קירח בפנים (חסר טבעת שערות), צבעה ורוד-ארגמן או לילך, לפעמים לבן.
השפה העליונה זקופה, שטוחה מעט וכפופה לאחור.
השפה התחתונה פרושה, האונה האמצעית רחבה מהאונות הצדדיות.
האבקנים 4, עולים מתחת לשפה העליונה.
המאבקים של כל זוג מקורבים זה אל זה.
אונות עמוד העלי שווים או כמט שווים.
צַתְרָה מִדְבָּרִית (Thymbra thymbrifolia (Hedge & Feinbrun) Bräuchler) – שיח מדברי נדיר הגדל במדבר יהודה ונדיר יותר בבקעת ים המלח.
המין אנדמי לישראל והסכנה המקומית היא גם הסכנה העולמית.
לפי הבוטנאים הישראלים, מין זה אינו גדל באדום ולא בחצי האי-ערב.
המין שגדל שם הוא המין צתרה נבטית שהתגלה והוגדר בשנת 1986. הצמח גדל אך ורק על תצורת חתרורים בצפון מדבר יהודה.
תצורה זו הבנויה מפסיפס של גיר מצורר וקירטון, עשירה במינרלי קורט מיוחדים בתנאי מדבר שחונים.
היא יוצרת ערבת בני-שיח יחד עם מלחית אשונה.
צתרית מדברית היא בן-שיח מדברי אפור ולביד, פרחיו לבנים עם נגיעות ונקודות ורודות וגובהו 10 עד 30 ס"מ לעיתים רחוקות 40 ס"מ.
מכוסים בשערות מקורזלות וצפופות (דומים במראה לגעדה) עם שערות בלוטיות יושבות בעלות גוון אדמדם ופרחיו לבנים ולבנים ורדרדים.
העלים סְדוּרִים שְׁתִי וָעֵרֶב לאורך הגבעול (ראה הסבר צתרנית משובלת).
העלים, נגדיים, פשוטים תמימים, פשוטים, יושבים (ללא פטוטרת), ואורכם 8 עד 12 מ"מ ורוחבם 2 עד 2.5 מ"מ.
טרפי העלים מוארכים, קודקודם קהה, שטוחים, שמנים ומלבינים בהיותם מכוסים בשערות לבנות סבוכות.
הפרחים ערוכים בדורים בחלק העליון של הגבעול.
בכל דור 6 עד 10 פקעיות ובו זמנית ישנם עד 3 פרחים.
כל פרח יושב בחיקו של חפית השווה באורכה לגביע.
הגביע דמוי צינור, שאורכו כ־2.5 מ"מ, בעל 5 שינים זעירות וגם הוא מכוסה בשערות צמריות לבנות ושערות בלוטיות יושבות.
אורך הגביע 2.5 מ"מ ושניו ושיני חפים אינם מסתיימים בחוד קוצני.
צינור הכותרת בולט הרבה מהגביע.
הפרח דו-שפתני, לבן, עם נקודות סגולות על אונות הכותרת, אורכו 5 עד 8 מ"מ.
גם על שפת הכותרת יש שערות בלוטיות.
האבקנים בולטים מעט מצינור הכותרת וממוקמים מתחת לשפה העליונה.
הפריחה בחודשי הקיץ עד חודש אוקטובר.
צַתְרָנִית מְשֻׁבֶּלֶת (Thymbra spicata) בן-שיח ריחני מאוד, צפוף, מסועף, גובהו 20 עד 50 ס"מ, והוא מכוסה בבלוטות יושבות המפרישות שמן אתרי ריחני.
הגבעולים מרובים, זקופים ונוקשים מכוסים בשערות זעירות לאורך שתי שורות.
העלים סְדוּרִים שְׁתִי וָעֵרֶב לאורך הגבעול (opposite decussate), דהיינו זוגות העלים העוקבים ממוקמים בזווית ישרה זה לזה (עלה אחד נמצא בזווית של 90 מעלות לעלה שמתחתיו או מעליו).
העלים נגדיים, פשוטים, תמימים, ללא פטוטרת, נוקשים, צרים (דמויי סרגל עד דמויי אזמל) ואורכם 1 עד 2 ס"מ.
הם בעלי עורק אחד ומכוסים בשערות בלוטיות יושבות בתוך נקבים.
בשפת העלה פזורים ריסים לבנים שמרוחקים זה מזה.
עלי קיץ קטנים בבסיס הגבעול, עלי חורף גדולים בשאר חלקי הגבעול.
התפרחות דמויות שיבולת, שאורכם 1.5 ס"מ עד 7 ס"מ.
הפרחים נישאים בדורים מקרובים זה לזה משני צדי הגבעול ויוצרים מעין שיבולת בקצהו העליון של הגבעול.
הפרחים צפופים בתוך כל דור (בשונה מצתרה ורודה).
עלי התפרחת וחפיה דומים בצורתם והם דמוי אזמל שקודקודם מחודד וארגמני.
בשפת עלי התפרחת והחפיות בולטות שערות ריסניות לבנות וזקופות.
הפרחים בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים ודו-שפתניים.
הגביע דמוי צינור דו-שפתני, בעל 13 עורקים, פחוס בגבו ובעל שני בליטות (קרינים) צדדיים ריסניים, שטחו כמעט קרח מכוסה בלוטות יושבות אדמדמות.
שיני השפה העליונה משולשות, שיני השפה התחתונה ארוכות ומחודדות יותר.
הכותרת דו-שפתנית, ורודה-ארגמנית, לעיתים רחוקות לבנה.
צינור הכותרת צר וארוך ובולט מהגביע, אורכו כמעט כפליים מהגביע והוא קירח (חסר טבעת שערות) בפנים.
השפה העליונה זקופה, שטוחה ומעט כפופה לאחור.
השפה התחתונה פרושה, האונה האמצעית רחבה משתי האונות הצדדיות.
קודקוד עמוד העלי מפוצל לשתי אונות (צלקות) שוות או כמט שוות.
צתרנית משובלת גדלה בר בבתות על סלעי קירטון חווארי.
טיפוס התפוצה ים-תיכונית ומערב אירנו-טורנו (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי).
התפוצה מיוון ועד טורקיה ומשם דרומה לסוריה ללבנון ולישראל ומערבה לצפון עיראק עד מערב איראן.
בישראל הוא מצוי בשרון, בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה ובגלעד.
צתרנית משובלת גדלה גם כצמח נוי כצמח אור מלא, עמיד בקרה בשרב ובגיר, ורגיש למליחות עם העדפה לקרקעות מאווררות ומנוקזות.
צַתְרָה נַבָּטִית (Thymbra nabateorum (Danin & Hedge) Bräuchler) - מין זה נמצא בהרי אדום (דרום מערב ירדן), מחוז ממלכת הנבטים על ידי הבוטנאי הישראלי אבינעם דנין והוגדר ופורסם בשנת 1998 יחד עם הבוטנאי איין אידג'.
המקום הייחודי בירדן בו נמצא הצמח הוא ג'בל אום אדמי שהוא ההר הגבוה ביותר של ירדן וחציו בסעודיה.
מעל רום 1,400 מ' מין זה שולט בסדקי סלעים חלקים.
נראה שבגלל הקרבה הגאוגרפית וסוג הקרקע אפשר לשער שמין זה גדל גם בסעודיה.
בשנת 2018 צתרה נבטית שויכה לסוג צתרנית.