tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תר"ט, 1849, התמנה כדיין בבית הדין של קרקוב, ומ־1856, ה'תרט"ז, כיהן כראב"ד קרקוב.
בשנת ה'תרי"ב, 1852, הדפיס בלבוב קונטרס בשם "מגיני ארץ ישראל" ובו מכתבים בדבר כספי הנדבה לעניי ארץ ישראל.
בשנת ה'תרי"ט כתב והדפיס בברסלאו את גילוי הדעת "מודעא לבית ישראל" של הרבנים האוסרים את השימוש במצות מכונה שבראשם עמד אז הרב שלמה קלוגר.
במהלך שהותו בגרמניה בשנת ה'תרל"ד, 1874, חבר ללאופולד צונץ, היינריך גרץ ודוד קאופמן, שלמדו ממנו בתחום התמחותו.
לאחר הדפסת ספרו של אחיינו יחיאל מתתיהו צונץ על תולדות רבני קראקא "עיר הצדק" ב־1874, נדפס ב־1878 ספר תגובה בשם "מפלת עיר הצדק", עליו היה חתום הרב יואל דמביצר (נפטר 1879), אחיו של רח"ה דמביצר.
יש הסבורים שכותב התגובה היה רח"נ דמביצר עצמו שבחר להעלים בצורה זו את שמו.
ב־1882 הדפיס את הגהותיו לספרו של ראבי"ה, בשם "לוית חן".
לספר זה הוסיף מבוא רחב העוסק בתולדות בעלי התוספות.
הוא נפטר בקרקוב בראש חודש כסלו ה'תרנ"ג, 20 בנובמבר 1892, לאחר מחלה קצרה במהלכה המשיך לעבוד על השלמת ספרו כלילת יופי, חלק ב'.
היו לו שש בנות ושני בנים שמתו עליו בצעירותם.
חיים משה קְנוֹפּף (כ"ו בשבט ה'תרפ"ט, 6 בפברואר 1929 - י' באב ה'תשע"ה, 26 ביולי 2015) היה איש תקשורת חרדי-ישראלי ממוצא פולני.
חסיד גור, חבר הנהלת אגודת ישראל.
מבעלי עיתון המודיע, מנהלו ועורכו הראשי.
נולד בלודז' שבפולין לשפרה לבית ליכטנשטיין ולר' יהודה אריה קנופף, מחסידי גור.
בעת מלחמת העולם השנייה היה בגטו לודז', ממנו נשלח לאושוויץ ומשם למחנה העבודה דרנהאו, שם נרצח אביו בפניו, ובו שהה עד השחרור.
הוא שרד יחיד מכל משפחתו ושכב בבית חולים במשך כמה חודשים במצב אנוש.
כשהחלים שב ללודז' לחודשים ספורים ומשם נסע לצרפת, למד בישיבתו של הרב חיים יצחק חייקין באקס-לה-בן, ויחד עם קבוצה של בחורים חסידיים שרצו לעלות לארץ ישראל, הצטרף להפלגת אוניית המעפילים "ביריה אקבל".
עם הגיעם לנמל חיפה נעצרו בידי הבריטים ונשלחו למחנה המעצר בעתלית.
אחרי השחרור נכנס עם חבריו ללמוד בישיבת שפת אמת בירושלים, קנופף היה "קומדאנט" [מנהיג] של חבורת בחורים בישיבה.
נישא ללאה בתו של נתן ברסקי נכד רבי נחמן מברסלב, ולזוג ארבעה בנים ובת.
בעודו בחור היה חבר במקהלת חסידות גור, הקאפלה של יעקב תלמוד.
מיד לאחר נישואיו מונה בידי האדמו"ר ה"בית ישראל" לשמש כשליח ציבור בשבתות וחגים בבית המדרש המרכזי של החסידות בירושלים, משרה בה שימש כשישים שנה.
מתקופת האדמו"ר ה"לב שמחה" (1984 ואילך) היה לחזן הראשי בחגים ובימים הנוראים בבית המדרש.
במקביל מונה קנופף על ידי האדמו"ר ה"בית ישראל" גם כבעל קורא בבית המדרש המרכזי של החסידות בירושלים, תחילה בחגים ובימים הנוראים, ובהמשך גם בכל שבתות השנה.
נפטר בגיל 86 בי' באב ה'תשע"ה, 26 ביולי 2015, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
קנופף נחשב לדמות מרכזית בחסידות גור; היה מקורב לאדמו"רי גור, וחבר בוועדות של בכירי עסקני החסידות, חבר הנהלה בקרן הבניין של בית המדרש ברחוב רלב"ח, בישיבת שפת אמת ובתלמוד-תורה גור בירושלים.
הוא כיהן גם כיו"ר הנהלת מכון בית יעקב למורות, והיה חבר במרכז הארצי ובוועד הפועל של אגודת ישראל, במסגרת זו עסק רבות בענייני הכלל.
קנופף נמנה עם דור המייסדים של עיתון המודיע ושימש כחבר המערכת מיומו הראשון.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 רכש את השליטה בעיתון והחל לשמש כמנהלו ועורכו הראשי לצד משה עקיבא דרוק וישראל שפיגל.
בשנותיו האחרונות ניהל בפועל את העיתון, בנו אלעזר קנופף.
הרב חיים נפתלי ויסבלום (תרצ"ב (1932-י"ד בתשרי תשע"ו, 26 בספטמבר 2015) כיהן כרבה של שכונת נוה שאנן בחיפה במשך למעלה מיובל שנים, ולפני כן כיהן כרבו של מושב שדה יעקב וראש ישיבת בני עקיבא תקוות יעקב במושב.
נולד בסטניסלב שבגליציה לרב יעקב יצחק ויסבלום, רבה של שכונת הדר הכרמל, ולחנה שושנה (אייזן) נכדת האדמו"ר מסטרטין ואחות האדמו"ר רבי משה פינחס אייזן מברודי.
למד בבית הספר "יבנה - נצח ישראל" בחיפה ואחר כך בישיבת פוניבז'.
בתום לימודיו בישיבת פוניבז' הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יצחק נסים.
לפני נישואיו כיהן כרבו של מושב שדה יעקב במשך מספר שנים, ובו היה ממייסדי ההישיבה התיכונית "תקות יעקב".
בשנותיה הראשונות כיהן בה כר"מ ולאחר מכן עמד בראשה למספר שנים.
בתשכ"ד מונה לרבה של שכונת נוה שאנן בחיפה ושימש במשרה זו במשך למעלה מ-51 שנים עד פטירתו.
בתקופת כהונתו ייסד בתי כנסת ומוסדות תורניים.
במקביל לרבנותו היה ממונה על תחום העירוב בצפון הארץ מטעם הרבנות הראשית.
יסד והקים את מקווה הטהרה בשכונת נוה שאנן.
לימד גמרא, הלכה ותורה שבעל פה באולפנת סגולה, במכללת שאנן ובישיבת ההסדר מעלות, ושימש ראש כולל ההלכה בישיבה.
כן ערך ספרים בתחום ההגות וההלכה, כמו "יד רא"ם" ו"סוגיות בקדשים".
נפטר בערב חג הסוכות, תשע"ו ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
למשפחת ויסבלום שורשים בחסידות זידיטשוב וחסידות סטרטין.
מצד אביו היה דור שביעי בן אחר בן לרבי אלימלך ויסבלום מליז'נסק ונכד האדמו"ר ר' צבי הירש מזידיטשוב בעל ה"עטרת צבי".
אחיו הרב יהודה צבי היה משגיח בישיבת "קרלין" בבני ברק.
אחיו הרב אורי וייסבלום הוא משגיח ישיבת נחלת הלויים.
אחותו פנינה נישאה לרב משה שלמה סלונים, שהיה ראש רשת החינוך של מוסדות חב"ד בישראל.
אחותו מרים רבקה נשואה לרבי יצחק מנחם וינברג, האדמו"ר מטולנה.
בנו הרב ד"ר משה הוא רב בית הכנסת הגדול באנאפוליס, מרילנד, ומחבר ספרים.
בנו הרב אורי הוא חתנו של האדמו"ר רבי שמואל ברזובסקי, ראש הישיבה הקטנה לבחורים "נתיבות שלום" בביתר של חסידות סלונים.
חתניו הם הרב דוד אברהם מנדלבוים, שכתב וערך מאות ספרים; הרב מרדכי זילברשטיין, מגיד שיעור בישיבת גור באשדוד; הרב נחמן יוסף וילהלם, משגיח הישיבה הקטנה "חזון נחום" בבני ברק; הרב ברוך וינגוט, מגיד שיעור בישיבת גור בירושלים; והרב צבי גינזבורג, דיין וראש ישיבה באשדוד.
חיים (יואכים) נייגר (1873–1944) היה פעיל ציוני בגליציה ובארץ ישראל, יו"ר ההסתדרות הציונית במערב גליציה וחבר מועצת העיר טרנוב שבגליציה.
נולד באוטפינוב (Otfinów) שבמערב גליציה.
אביו, משה אהרן, היה ממייסדי אגודת "אהבת ציון" בגליציה, שייסדה את המושבה מחניים.
התגורר בטרנוב (Tarnów) והיה פעיל בתנועה הציונית.
היה יו"ר ועד הקהילה היהודית בטרנוב וחבר מועצת העיר.
שלוש פעמים היה מועמד לסיים הפולני, אך לא נבחר.
לפרנסתו עסק בעסקי ביטוח, ניהל את הסוכנות של חברת "פניקס" הווינאית במערב גליציה.
החברה הייתה קשורה בחוזה עם הקרן הקיימת לישראל וחלק מהכנסותיה מעסקי הביטוח עם יהודים ציונים הופרש לטובת הקרן הקיימת.
ייסד בטרנוב שבועון ציוני בפולנית ופרסם מאמרים רבים בעיתונות הציונית בגליציה ובפולין.
כמו כן היה שותף לייסוד היומון הציוני "וינר מורגנצייטונג" בווינה.
היה יו"ר ההסתדרות הציונית במערב גליציה.
השתתף כציר בעשרה קונגרסים ציוניים רצופים, מהקונגרס ה-11 בווינה ועד הקונגרס ה-20. כמו כן השתתף בוועידת לונדון בשנת 1920 ובוועידת קרלסבד בשנת 1922. בין השנים 1923–1938 היה חבר הוועד הפועל הציוני והשתתף בכמה מישיבותיו בלונדון, בברלין ובירושלים.
חיבר פירוש על מסכת אבות בשם "אבות לבנים".
בשנת 1932 ביקר בארץ ישראל, ובשנת 1937 עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה.
המשיך לעסוק בפעילות ציונית ובעסקי ביטוח.
היה יו"ר המועצה הארצית של ברית הציוניים הכלליים ויו"ר הסניף בחיפה.
היה חבר ועד הקהילה היהודית בחיפה.
הרב חיים נסים ברוך (1814 – 1899) היה איש עסקים, ראש ועד העדה הספרדית בירושלים, ואב בית הדין של העדה בעיר.
נולד בירושלים בשנת 1814 (ה'תק"ע) לרב שמואל ברוך.
בעקבות ניסים שקרו לאביו במסעותיו בחו"ל, קרא האחרון לבנו בשם "נסים".
כשבגר נישא לשרה בת הרב בכר אברהם, שהיה עסקן ופקיד כוללות ירושלים.
לפרנסתו עסק במשך חייו במסחר, ונודע כציוני נלהב בעל השפעה בעיר, וכן בקשריו המסחריים עם המוסלמים תושבי ארץ ישראל.
לקראת סוף ימיו עמד בראש ועד העדה הספרדית בירושלים, ושימש כאב בית הדין של העדה.
במשך חייו למד בחבורת 12 רבנים בישיבת "כנסת אליהו", בהם הרב רפאל מאיר פאניז'ל, הרב יוסף נסים בורלא, הרב יוסף מיוחס, הרב שמואל מיוחס, הרב יעקב שאול אלישר, והרב יוסף רפאל עוזיאל (שלצידו גם כיהן כחבר בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים).
הלך לעולמו ב-7 באפריל 1899, כ"ז בניסן ה'תרנ"ט.
בנו שמואל היה חתנו של הרב יעקב ספיר, נמנה עם מייסדי שכונת מאה שערים לצד הרב בן ציון ליאון, ושימש כחבר ועד "עזרת נדחים" וועד העדה הספרדית בירושלים.
נכדו נפתלי (בן שמואל ברוך) שימש כגבאי וגזבר ועד העדה הספרדית, חבר הנהלת בית החולים משגב לדך וגבאי ומנהל ישיבת המקובלים בית אל.
נכדתו ריקה נישאה לרב יוסף שאול אלישר.
נכדתו רוזה (בת הרב אברהם ברוך) נישאה לרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
נכדתו ציפורה נישאה לרב יוסף חי פאניז'יל.
נכדתו לאה אבושדיד (בת ריינה) נישאה לאיתמר בן-אב"י.
נינו אלעזר אלישר היה איש ציבור ירושלמי.
חיים נסים (נולד ב-10 במרץ 1963) הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל כיהן כמפקד היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל).
בנוסף על תפקידו כמפקד יאחב"ל, משמש כסגן מפקד להב.
נסים התגייס ב-1981 לצה"ל ושירת בגדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית.
בשנת 1984 התגייס למשטרת ישראל והחל את שירותו במחוז ירושלים כבלש וכרכז מודיעין.
בשנת 1991 יצא לקורס קצינים, בסיומו ביצע מגוון תפקידי פיקוד מבצעיים במחוז ירושלים ביניהם סגן מפקד היחידה למקומות קדושים, הקמה ופיקוד על מערך מב"ט 2000, ראש מפלג סמים וראש ענף מודיעין.
בשנת 2011 מונה למפקד ימ"ר ש"י שם הקים את מפלג הפשיעה הלאומנית.
בשנת 2013 קודם לדרגת ניצב-משנה.
כמפקד ימ"ר ש"י הוביל חקירת פרשיות לאומניות רגישות שמהבולטות בהן היו הצתת כנסיית הלחם והדגים והפיגוע בדומא.
ב-2016 מונה לראש זרוע חשיפה בלהב 433 ביחידה למאבק בפשיעה הכלכלית (יאל"כ).
באוקטובר 2018 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית בלהב 433.
בנוסף על תפקידו כמפקד יאחב"ל, משמש כסגן ר' להב.
נסים בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני בחינוך.
חיים נחמני (Hayyim Nahmani; 1902 – 6 בפברואר 1984) היה סיטונאי וסוחר, שפעל בקזבלנקה.
מראשית שנות השלושים של המאה הקודמת שימש סוכן תרבות לקידום לימוד השפה העברית, ונציג תנועת המזרחי במרוקו.
הוא הוציא עיתון שחולק בבתי הכנסת בסופי שבוע, וכן את הספר 'ההיסטוריה של יהודי מרוקו' במרוקאית יהודית.
נחמני נולד בפברואר 1902 בעיר סטאת במרוקו, הנמצאת כ־80 קילומטר דרומית לקזבלנקה.
בילדותו התחנך במסגרות לימוד מסורתיות, ובערבים למד צרפתית ולימודים כלליים.
בצעירותו היגר לקזבלנקה בה עבד כסיטונאי של כלי בית מיובאים מצרפת ומרוסיה.
באמצע שנות השלושים של המאה העשרים, כשהתרחבה הפעילות הציונית והעברית במרוקו, נחמני לקח בה חלק מרכזי.
בתחילה השתתף בוועד המארגן של האגודה המרכזית להפצת השפה העברית בקזבלנקה -"מגן דוד".
בתקופת מלחמת העולם השנייה הקים אגודה נוספת להפצת העברית בשם "חובבי השפה".
במסגרת האגודה קיים בביתו ובבית הכנסת שהחזיק בבעלותו, מפגשי עונג שבת בהן לקחו חלק מרכזי הפייטן רבי דוד בוזגלו, ואשר חסין, לימים ח"כ במפלגת מפא"י.
בנוסף למועדון הקים בביתו מוסד בלתי פורמלי ללימודי עברית.
במועדון בלטה דמותה של בתו של נחמני, דינה, ששימשה מזכירתו של אביה והיא לקחה חלק פעיל בהקראת חדשות ונאומים לקהל.
בשנת 1954 עלה נחמני עם משפחתו והתגורר בכפר סבא.
בישראל שימש כחבר בתנועת הפועל המזרחי, הוא סייע בעלייה וקליטה של יהודי מרוקו, והרחיב את פעילותה של תנועתו בקרב יהודי מרוקו בישראל.
חיים נחמני נפטר בשנת 1984 ונקבר בכפר סבא.
נחמני הזדהה עם תפיסותיה של הציונות הדתית - תנועת המזרחי - והיה לאחד מנציגיה במרוקו.
פעילותו הציונית התייחדה בין היתר בכך שהגיש לקהילה היהודית במרוקו את עיקרי התורה הציונית וחשיבות העלייה בשפתם, מרוקאית יהודית.
לימודי העברית שעודד בקרב הקהילה, נשים וגברים כאחד, נבעו ממניעים ציונים ומטרתם הייתה להכין את הקהילה לעלייה לישראל.
בשלהי מלחמת העולם השנייה סייע לצעירים לעלות לישראל במסגרת העלייה הבלתי לגאלית.
בעקבות הפעילות הציונית של נחמני הושם בבית הכלא בקזבלנקה, ושכנו לתא היה מנדס פראנס, ראש ממשלת צרפת, שנמלט מצרפת למרוקו.
בהגיעו לקזבלנקה נתפס על ידי הרשויות שהיו כפופות למשטר וישי והושם בכלא.
בין נחמני למנדס נוצר קשר הדוק שנשמר כל חייהם.
הספר "היסטוריה דליהוד דל מארוק"
באוגוסט 1953 פרסם נחמני את הספר "היסטוריה דליהוד דלמארוק בלערבייא מטרזמנא מן לפראנציץ".
במקורו, הספר פורסם בצרפתית בספטמבר 1952 על ידי יצחק דוד אבו, אשר שימש כראש הקהילה היהודית ברבאט ולאחר מכן בקזבלנקה.
נחמני ראה חשיבות להגיש ליהודי מרוקו את ההיסטוריה שלהם בשפתם, ובהקדמה לתרגומו כתב: "כפי שחובה על כל לאום להכיר את ההיסטוריה שלו ושל אבותיו, כך חובה עלינו להכיר את ההיסטוריה שלנו ושל אבותינו".
על רקע הזדהותו של נחמני עם תפישותיה האידאולוגיות של תנועת המזרחי, הוסיף בסוף הספר תרגום למרוקאית יהודית של המאמר "הסיבות המחייבות את היהודי להיות ציוני", מתוך הספר "דרושים וחמר לדרש" (1920) של יצחק ניסנבוים, מהוגיה הראשונים של הציונות הדתית ותנועת המזרחי.
בהקדמה לספר הגדיר נחמני את קהל קוראיו כך: "מרבית היהודים, המון העם, כמונו, בערים ובכפרים [אשר] לא יצלחו להגיע לספר [של אבו] או לא ימצאו משהו שיקריא להם ויתרגם להם לערבית, הלשון בהם הם מדברים."
בהקדמה ובכריכה האחורית של הספר מופיע משפט מפתח המשקף את תפיסתו של נחמני:
ובעברית: "כפי שחובה על כל לאום להכיר את ההיסטוריה שלו ושל אבותיו, כך חובה עלינו להכיר את ההיסטוריה שלנו ושל אבותינו".
העיתון "כבאראת עלא כואנא בארץ ובעולם"
בנוסף לספר הוציא לאור נחמני את העיתון "כבאראת עלא כואננא בארץ ובגולה" - חדשות על אחינו בארץ ובגולה.
העיתון פורסם בכל סוף שבוע בין השנים 1949 ל-1956. בתקופה זו יצאו לאור יותר מ-200 גיליונות.
העיתון הכיל גיליון אחד שהודפס על דף בגובה 40 ס"מ, וכלל אוסף של ידיעות חדשותיות קצרות על קורות היהודים במדינת ישראל הצעירה, במרוקו ובקהילות אחרות באירופה ובארצות הברית.
בגיליונות העיתון דווח על פעילותם של ארגונים יהודיים שונים, עליית הנוער והעלייה לישראל, ההתיישבות במדינת ישראל בקיבוצים ובמושבים, התפתחות המשק הכלכלי בישראל ועל יהדות העולם ויחסי מדינת ישראל עם מדינות אחרות.
העיתון גם דיווח על פעילות תרבותית ציונית ועברית שהתקיימה בערים השונות.
העיתון נשלח מקזבלנקה והגיע לערים ולכפרים ביום שישי.
בתפילת יום השבת, לפני הקריאה בספר התורה, הקריא שליח הציבור את החדשות לקהל המתפללים בבית הכנסת.
העיתון נכתב במרוקאית יהודית, ערבית-יהודית מדוברת של יהודי מרוקו, בה נשזר מרכיב עברי שהובלט באמצעות אותיות מודגשות.
המרכיב העברי שימש השלמה לאוצר מילים יהודי ייחודי שלא היה קיים בערבית ושמקורו בתרבות היהודית.
לאחר שעלה לישראל, מסר את הוצאת העיתון לרב מרדכי אלמליח.
סביצקי נולד וגדל בעיירה ברנוביץ', שהייתה אז בתחומי האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
הוא נולד למשפחה דתית ולמד ב"חדר" ולאחר מכן בישיבה.
היו לו שני אחים ושתי אחיות.
המשפחה הייתה במצב כלכלי טוב.
בצעירותו היה סביצקי חבר בבית"ר, והוא זכר עד יומו האחרון את הביקור של זאב ז'בוטינסקי בעירו.
לא ראיתי כזה שקט מימיי" - סיפר,
סביצקי עלה לארץ ישראל ב-1938 באוניית המעפילים "דראגה" שיצאה מאיטליה.
כל בני משפחתו נספו בשואה יחד עם רוב יהודי ברנוביץ', ועל כך אמר: "אני בן שואה; לכל אדם יש משפחה: דוד, דודה.
חוץ מהדור שאני הקמתי: ילדים, נכדים, נינים".
לדבריו היה פעם אדם מאמין, אך השואה גרמה לכך שהוא אינו מאמין בשום דבר.
לאחר עלייתו לארץ, עבד סביצקי בפרדסים ברחובות.
הוא שירת באצ"ל ואחר כך בלח"י.
שם עסק בשיפוץ וחידוש ציורים עתיקים של אוסף פרטי שירשה עיריית תל אביב.
בשנות ה־60 עסק בארגון תערוכות מסחריות בגני התערוכה.
בשנים שאחר כך הוא התפרנס בעיקר מציור.
סביצקי היה ידוע באישיותו החזקה והעצמאית.
בתו סיפרה עליו: "הוא היה עצמאי בשטח, שעשה הכל לבד ולא רצה שיעזרו לו.
הוא היה אדם בריא וחזק, פיזית ונפשית.
כמעט אף פעם לא היה חולה ולא לקח כדורים.
גם אחרי שעבר ניתוח שב לתפקד 'כאילו כלום'".
סביצקי נפטר במאי 2014 ברמת גן בגיל 107. אשתו, דבורה, נפטרה ב-1989. במותו הותיר אחריו שלוש בנות.
כישרון הציור שלו התגלה כבר בילדותו.
כשהיה בן תשע צייר את גלגל המזלות על קירות בית הכנסת הגדול בברנוביץ'.
מאוחר יותר למד לצייר באקדמיה לאומנות בווילנה, לצדם של משה ברנשטיין וראובן מיסקי.
את ציוריו הראשונים בארץ צייר על קירות בבתי קפה.
בהמשך הציג תערוכות בישראל ומחוצה לה, בין היתר בארצות הברית, בהולנד ובבריטניה.
את התערוכה האחרונה הציג במגדל משה אביב ברמת גן.
לפני כן הציג גם במגדלי עזריאלי.
יצירותיו הוגדרו על ידו כ"קומפוזיציות ססגוניות".
בין הנושאים של ציוריו: בית משפחתו, עירו, מוזיקאים, בית כנסת ודיוקנאות של נשים.
בינואר 1987 הואשם בזיוף ציוריו של הצייר שלום מושקוביץ', שלאחר מותו של מושקוביץ' הפכו למבוקשים ונמכרו במחירים גבוהים.
בנוסף הואשם בזיוף מספר ציורים של אמנים אחרים, בשיתוף פעולה עם סוחרי אמנות הם נמכרו כמקוריים.
במאי 1989 הוגש נגדו כתב אישום.
סביצקי היה ידוע באמרותיו על החיים.
"אנשים לא מפסיקים לצחוק כי הם מזדקנים.
הם מזדקנים כי הם מפסיקים לצחוק".
הסוד לאריכות חיים: "דבר ראשון זה גנטי.
ושנית, אם אפשר ללכת לישון ולא לחשוב על הבעיות, זה סגולה, מי שיכול".
"כל החיים זה הבל הבלים.
זה עובר, ואתה מת, ואחר כך לא היה ולא נברא".
חיים נוי (נולד ב-1 ביולי 1968) הוא פרופסור מן המניין וראש בית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
שימש יו"ר האגודה הישראלית לתקשורת.
חיים נוי נולד בירושלים לפרופ' דב נוי, חתן פרס ישראל לחקר הספרות והארכאולוגית ד"ר תמר נוי.
הוא גדל בעיר וחי בה כיום.
נוי למד בגימנסיה רחביה, התגייס בשנת 1986 ושירת בחיל המודיעין.
את התואר הראשון בפסיכולוגיה ותנ"ך סיים בשנת 1994 בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת בר-אילן.
את התואר השני, בפסיכולוגיה קלינית, קיבל בהצטיינות בשנת 1996 מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 2002 קיבל את הדוקטורט מהמחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית.
נושא הדוקטורט: המסע הגדול: ניתוח נרטיבי של סיפורי מסע של תרמילאים ישראלים, בהנחיית יורם בילו ועמיה ליבליך.
את הפוסט דוקטורט עשה נוי בארצות הברית במימון מלגת רוטשילד (יד הנדיב).
נוי שימש כמרצה אורח במחלקה לעיתונאות ותקשורת ובמחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בשנים 2003–2008, וכמרצה בכיר בבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר בשנים 2009–2012. נוי התמנה לפרופסור חבר בשנת 2012 במחלקה לתקשורת של אוניברסיטת דרום פלורידה.
בשנת 2015 שב ארצה ושימש פרופסור חבר ללימודי תיירות במכללה האקדמית אשקלון.
ב-2018 הצטרף לבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת בר-אילן כפרופסור חבר, וקיבל תואר פרופסור מן המנין בשנת 2023.
נשוי לאורלי נוי, אב לשתיים ומתגורר בירושלים.
נוי הוא גם מדריך אייקידו בדרגת דאן 6 בחוג אייקידו אותו הוא מנהל בהר הצופים בירושלים.
אחיו יזהר נוי היה טייס בחל האוויר, ולאחר מכן כיהן במשך שנים רבות כטייס ניסוי.
אחיו ד"ר עמוס נוי, משורר וחוקר תרבות ופולקלור.
מחקריו של נוי עוסקים בשפה, שיח ואינטראקציה חברתית מקוונת ולא-מקוונת בהקשרים יומיומיים, מנקודת מבט של חקר התקשורת ותפקידם של אמצעי תקשורת ישנים וחדשים.
נוי חוקר באמצעות שיטות מחקר איכותניות, בדגש על גישות אתנוגרפיות, אנתרופולוגיה לשונית וגישות מופעיות.
עבודותיו בוחנות היבטים חומריים וטכנולוגיים בתקשורת ויחסי כוח.
אתרי המחקר של נוי מצויים בישראל ובארצות הברית, והם כוללים תיירות גלובלית ומקומית, מוזיאונים של מורשת, הנצחה וג'נוסייד, וזירות פוליטיות.
בנוסף, נוי חוקר ומלמד בתחומי התקשורת הלא מילולית (אימוג'י), גוף ותקשורת, וקשר אדם-חיה (תקשורת בין-מינית).
2016 – חבר בוועד האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
2016 – חבר ועד במרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה באוניברסיטת בן-גוריון.
2019 – מייסד-שותף ויו"ר (במשותף עם פרופ' מרים אליאב-פלדון) פורום ראשי האגודות האקדמיות בתחומי מדעי הרוח, החברה והאומנויות
לפרופ' נוי למעלה מ-80 פרסומים אקדמיים, והוא כתב וערך שלושה ספרים.
ספרו "תודה שמתתם עבור המדינה שלנו" (ראה אור באנגלית בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד) זכה בפרס הגבוה ביותר של האגודה הישראלית לתקשורת לשנת 2016. מאמרו "Mediation materialized.
The semiotics of a book visitor at an Israeli commemoration site", "סמיוטיקה של ספר מבקרים באתר הנצחה ישראלי", זכה בשנת 2010 בפרס ג'ין וידמר השווייצרי, מטעם אוניברסיטת פרייבורג, שווייץ.
רבי חיים נסים רפאל מוצירי (אלכסנדריה - כ"ט באלול ה'תקס"ב (1802) טבריה) היה רב ארץ ישראלי שכיהן ברבנות במספר ערים ביוון.
מחבר שו"ת, דרשות וחידושים על הרמב"ם.
נולד לרבי אליהו שהיה אב בית דין באלכסנדריה שבמצרים, ולמד תורה מפיו עד גיל עשרים, אז עלה לארץ ישראל והתגורר בטבריה ולמד בבית מדרשו של רבי יצחק אבולעפיה.
לאחר שפקדה את ארץ ישראל רעידת אדמה נשלח לטורקיה כשד"ר.
אשתו ושני בניו יצאו אליו מטבריה לאיזמיר.
שימש כרב במשך שנים רבות מספר ערים ביוון (שריון, לאריסה וסלוניקי).
באחרית ימיו חזר לארץ ישראל ונפטר בטבריה בשנת ה'תקס"ב (1802).
בשנת ה'תקנ"ד הדפיס בסלוניקי את ספרו באר מים חיים.
"גירסא דינקותא" - מכיל חידושים בתלמוד, בפוסקים, ובסמ"ג.
ובכמה סימנים עוסק בדברי הרמב"ם.
יש בו גם משא ומתן הלכתי שהתנהל בינו לבין רבי שלמה לניאדו, בדברי הרמב"ם בדין שתויי יין שבהלכות ביאת מקדש.
שו"ת - בעניינים שונים בארבעת חלקי השולחן ערוך
הכרך השני של ספרו הודפס בסלוניקי בשנת ה'תקע"ד (1814).
הרב חיד"א כתב הערות על הספר שנכללו בספר "מראית העין".
אחרונים רבים מזכירים את דבריו בספריהם.
חידושיו על הרמב"ם נכללו בפרויקט השו"ת.
חיים נפלאים הוא סרט קומדיה מוזיקלית משנת 1964 בבימויו של סידני ג'.
פיורי, עם קליף ריצ'רד, ולטר סלזק וסוזן המפשייר בתפקידים הראשיים.
זה סרטו המוזיקלי השלישי של קליף ריצ'רד בשיתוף להקת הצלליות לאחר "הצעירים" (1961) ו"חופשת קיץ" (1963).
הסרט צולם בעיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה וסצנות בדיונות החול צולמו באי גראן קנריה באיים הקנריים.
בפסקול הסרט יש 14 שירים וקטעי נגינה.
מהם התפרסמו - "Wonderful Life" "A matter of moments", "On The Beach" ו-"A Little Imagination" מהקטעים הכליים התפרסם "Theme for Young Lovers" בביצוע הצלליות שהוא אחד הקטעים המפורסמים ביותר שלהם אותו ביצעו במסע הפרידה שלהם ב-2008.
ג'וני (קליף ריצ'רד) וחבריו ג'רי (מלוין הייס) ואדוארד (ריצ'רד או'סאליבן) עובדים כמלצרים במעבורת.
אתם נמצאים גם ארבעה נגנים (הצלליות).
לאחר העבודה הם רוצים לערוך חזרה אדוארד גורם לקצר בכל המעבורת.
הם נעמשים בסילוק מהצעבורת, מועברים לסירת גומי ומגיעים לנמל של לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
הם רוצים להגיע למטעי הבננה אך טועים בדרכם בדיונות החול עד אשר הם רואים בחורה עטוייה רעלה רוכבת בפחד על גמל הדוהר במהירות.
ג'וני מצליח לעצור את הגמר ומתברר שהבחורה ששמה ג'ני טיילור (סוזן המפשייר) היא שחקנית בסרט שמצולם באזור.
במאי הסרט הוא לויד דייוויס (ולטר סלזק) והוא מוכן לקבל את ג'וני כפעלולן לשחקן הראשי דאגלס לסלי (דרק בונד) ואת ג'רי ואדוארד כעוזרים.
במהלך הצילומים מתפתח רומן אהבה בן ג'ני שמרגישה חוסר ביטחון ובין ג'וני שמעודד אותה.
ג'וני וחבריו מבקשים לצלם בהיחבא סרט מוזיקלי בהשתמשם בציוד של ההפקה ובעזרת התסריטאית ברברה (אונה סטאבס).
הם לא מרוצים מהתוצאה ומשוחחים על כך במסעדה שבה יושבים לויד וג'ני המאזינים להם.
ג'ני כועסת מאוד על ג'וני ששיקר לה וכן לויד שמגלה לו שג'ני היא בתו.
ג'וני משכנע את לויד להפוך את הסרט למוזיקלי.
לויד מסכים והסרט מצליח מאד ובהקרנת הבכורה לפני אולם מלא, כולם שרים ורוקדים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקליף ריצ'רדניקיסוזן המפשיירג'ני טיילורשחקניתולטר סלזקלויד דייוויסבמאיאונה סטאבסברברהתסריטאיתהצלליותבתפקיד עצמםמלוין הייסג'ריריצ'רד או'סאליבןאדוארדדרק בונדדאגלס לסלישחקן
חיים משל עצמי הוא אלבום האולפן הראשון של הזמר הישראלי בן ארצי.
האלבום יצא לאור בשנת 1998 על ידי חברת התקליטים הליקון.
האלבום זכה להצלחה והגיע למעמד של אלבום פלטינה תוך חודשיים בלבד.
שלושה שירים מתוכו (חיים משל עצמי, 17 וכנראה שאהבתי אותך) הגיעו למצעד השנתי תשנ"ח (1998) של רשת ג'.
ארצי עצמו זכה בתואר "תגלית השנה" באותה שנה.
חיים משל עצמי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בן ארצי.
הוא יצא לאור בינואר 1998, על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר היה שיר הנושא של אלבום הבכורה של ארצי, "חיים משל עצמי".
הוא הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־8 בפברואר 1998, זכה להצלחה גדולה וצעד 11 שבועות, עד ה-3 במאי 1998. שבועיים מתוכם עמד בראש המצעד, החל מ-8 במרץ 1998. גם במצעד השנתי תשנ"ח (1998) של התחנה הוא זכה להצלחה יפה, ודורג במקום התשיעי.
ארצי זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד זה.
חיים נוריאלי (1 במאי 1943 – 13 בספטמבר 2022) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ואף היה קפטן הפועל תל אביב, שם שיחק במשך רוב הקריירה, עד שעבר לשמשון תל אביב ולאחר מכן לאייאקס.
נוריאלי החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ועלה לבוגרים ב-1959. היה שותף לזכייה החד פעמית של הקבוצה בגביע אסיה למחזיקות גביע ב-1967, לאחר ניצחון על סלנגור המלזית, כאשר נוריאלי בישל את שער השוויון שהבקיע דני בורסוק, ולבסוף הניף את הגביע כקפטן הקבוצה.
נוריאלי זכה עם הפועל תל אביב בשתי אליפויות ישראל, בעונות 1965/1966 וב-1968/1969, ובסיום העונה האחרונה עזב לשמשון תל אביב.
נוריאלי היה נודע בתור חבר קרוב של רוני קלדרון ואף עבר איתו ב-1970 להולנד, לאחר שקלדרון התנה את הצטרפותו לאייאקס, בצירופו של נוריאלי, אך דבר זה לא החזיק מעבר לעונה, ושם סיים נוריאלי את דרכו בעולם הכדורגל.
נוריאלי רשם 194 הופעות במדי הפועל תל אביב, בהן כבש 38 שערים ואף בישל 32. בנוסף רשם נוריאלי 3 הופעות במדי נבחרת ישראל בין השנים 1965 ל-1968.
גביע אסיה למחזיקות גביע: 1967
הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין (ה'תר"א, 1841; מינסק, האימפריה הרוסית – ו' באייר ה'תרע"ט, 6 במאי 1919; ביאליסטוק, פולין), היה רב ופוסק הלכה ליטאי, שכיהן כרב וראב"ד בביאליסטוק.
בנו יחידו, תלמידו וממלא מקומו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן הלפרין, רבה של ביאליסטוק, מחבר עונג יום טוב, ומינה גולדא בת ר' יוסף ממינסק.
קיבל תורה מאביו "שהיה רבו המובהק להלכה ולמעשה".
נישא לבאדנה רחל בת ר' דוד טייטלבוים ממזריטש, מחבר הספר דבש תמר.
שימש כרב ומורה הוראה בביאליסטוק יותר מחמישים שנה, והיה אהוב על כל שדרות הקהילה, בייחוד פשוטי העם.
לאחר פטירת הרב שמואל מוהליבר בשנת תרנ"ח, 1898, התמנה רחנ"ה כראב"ד בביאליסטוק.
הוציא לאור את ספרי אביו: שו"ת עונג יום טוב (וילנא תר"ם, 1880), וספר עונג יום טוב על דרוש (פיעטרקוב תרס"ו, 1906).
בשערי הספרים: "הובא לבית הדפוס על ידי בנו ותלמידו".
רחנ"ה נפטר ביום ו' באייר תרע"ט, 6 במאי 1919, ונקבר בבית הקברות החדש בַּגָנוֹבְקֶה בביאליסטוק.
על מצבתו נכתב בין השאר: .
חידושי תורה מרחנ"ה נדפסו בחייו בסוף ספר עונג יום טוב חלק השו"ת; תשובה ממנו נדפסה באוסף שו"ת הועד, פיעטרקוב תרע"ד; בשנות מלחמת העולם הראשונה התפרסמה תשובתו, יחד עם הרב חנוך אייגש מווילנא, להתיר מנהג איסור אכילת קטניות בפסח.
הותיר אחריו חיבור שו"ת וחידושים בכתב יד שנקרא קריית חנ"ה, נותר בביאליסטוק אצל בנו הרב שלמה ואבד בשואה.
ארכיון שלם של מכתבים בענייני הלכה וציבור שנשלחו לרחנ"ה מכל גדולי רבני זמנו, ומכתבים ממנו, המצביעים על מעמדו ההלכתי המכריע ועל השפעתו הציבורית בגולת פולין וליטא.
הארכיון תועד בקטלוג "יודאיקה ירושלם", קיץ תשנ"ד.
פקסימילים מארכיון זה נשמרו בבית הספרים הלאומי.
בשנת תרפ"ב, 1922, נבנה אוהל על קברו של רחנ"ה בבית העלמין בביאליסטוק, ביוזמת והוצאות קהילת "אנשי ביאליסטוק" בניו-יורק.
בשנת תשע"ג, 2013, חודש השלט על-גבי האוהל עם הטקסט המקורי, ביידיש, אנגלית ופולנית: "דער אוהל פון הרב ר' חיים הערץ היילפערין זצ"ל [...] איז געבויט געווארן מיט די מיטלען פון ביאליסטאקער רעליף פון ניו יורק".
בתו מרים, אשת הרב דוד פאיאנס, רבה של קנישין, ממלא מקום חמיו כרב וראב"ד בביאליסטוק.
בתה, יוכבד, אשת הרב חיים יעקב מישקינסקי.
בנו, הרב שלמה, רב ומורה הוראה בביאליסטוק, מחבר ספר "הרופאים".
בנו, פרופ' ליפמן היילפרין, מחבר 'שבועת הרופא'.
בתו רחל, אשת פרופ' משה פיינסוד.
בתו מינה גולדה, אשת הרב אריה שפירא, רב ודיין בביאליסטוק.
בנה, הרב משה שמואל שפירא.
בנו, הרב דוד יצחק שפירא
נכדה, הרב חיים נפתלי הרץ זליבנסקי
"חיים משוגעים" הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה זהר, אשר יצא ב-15 בפברואר 2018 בהוצאה עצמית.
מאז אוגוסט 2016, בו הוציאה את הלהיט "כחולת עיניים", ועד פברואר 2018, בו הוציאה את "לב כנוע" ואת המיני-אלבום עצמו, הוציאה עלמה זהר מספר סינגלים (שישה בסך הכול) שנכללו ב"חיים משוגעים".
זו הפעם הראשונה שזהר הוציאה מיני-אלבום, שהועלה ב-15 בפברואר 2018 לרשתות הסטרימינג השונות.
המיני-אלבום הופץ בפורמט של תקליטור כאשר יצא.
בכתבה שפורסמה בגלובס נכתב: .
הרב חיים יהודה סבן (י"ז בניסן ה'תש"ד, 10 באפריל 1944, אלג'יר – י"ז באלול ה'תשפ"ב, 13 בספטמבר 2022, יד בנימין) היה ראש המכללה האקדמית מורשת יעקב, ראש ישיבת אורות יעקב, משנה לנשיא מכללת אורות ישראל וחבר מליאת מועצה אזורית נחל שורק.
בין אחיו: צמח סבן, יקיר העיר נתיבות בתחום החינוך.
בהיותו בן 12 עלה לבדו לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
הוא הגיע לכפר הנוער רמת הדסה ולאחר מכן לקריית עמל.
כאשר ראה שאין בית כנסת במקום, ביקש לעבור למקום דתי.
הוא הועבר לכפר אליהו בגדרה ומשם לשערי אברהם (סמוך לצומת מסמיה).
למד בישיבת הדרום, ובעקבות קושי כלכלי עבר לכפר צבי סיטרין.
לאחר התיכון למד כשמונה שנים בישיבת מרכז הרב (בחברותא עם מרדכי זמיר, לימים רב המועצה אזורית עמק יזרעאל) אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והוא קיבל ממנו סמיכה לרבנות.
בשנת ה'תשל"ב נשלח מטעם ישיבת מרכז הרב (יחד עם עוד מספר חברים) להקים גרעין תורני בחצור הגלילית.
בשנות ה-80 שימש כר"מ ומרכז פנימייה ביד בנימין.
בשנת 1989 מונה כחבר במועצת החינוך ממלכתי דתי.
לאחר מספר שנים מונה לסגן ראש מכללת מורשת יעקב, הרב נח גרינפלד.
ב-1996 מונה גרינפלד למפקח באגף להכשרת מורים במשרד החינוך, והרב סבן מונה לתפקיד ראש המכללה.
לצד זאת הוא שימש כראש ישיבת אורות יעקב והקים כולל אברכים בישיבה.
ב-2009 כשהתאחדו מכללת אורות ישראל ומורשת יעקב, מונה הרב סבן למשנה לנשיא (הרב פרופסור נריה גוטל).
בשנת ה'תשס"ב ייסד ועמד (לצד הרב חיים פוגל) בראש הגרעין התורני בשכונת אושיות ברחובות מייסודן של ישיבת ההסדר "אורות יעקב" ומכללת מורשת יעקב הפועלות בעיר.
הגרעין קיבל את אות הנשיא להתנדבות לשנת ה'תשע"ד.
בנימוק הזכייה נכתב: "חברי הגרעין מתגוררים בשכונה מתוך רצון לחולל שינוי הוליסטי בשכונה ולהעצמתה, היכרות עמוקה זו היא המפתח להבנת הצרכים של האוכלוסייה המגוונת בשכונה, לעבודה משותפת עם התושבים תוך מתן ביטוי לרצונותיהם ויכולותיהם.
כתוצאה מכך, פעילות הגרעין הביאה לירידה משמעותית ברמת הפשיעה בשכונה".
בשנת 2013 חלה במחלה, וכעבור תשע שנים נפטר.
היה נשוי להדסה ונולדו להם 6 ילדים (ביניהם אוהד סבן, סמנכ"ל קבוצת דונה חברה להנדסה ובניין)
בתום השלושים נערכה אזכרה במכללת אורות ישראל, ונאמו בה בין השאר הרבנים יצחק נריה, עמי דנינו, חגי לונדין, חיים פוגל, יעקב שפירא, איתן איזמן, ציון לוז, זכריה טובי ועוד.
בתום השלושים נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית הכנסת ובית המדרש בישיבת אורות יעקב המנציחה את שמו.
חיים (הארווי עירא) סובר אשר כונה גם בשם סיפו היה אמן לחימה יהודי-אמריקאי שנודע בזכות פיתוח שיטת "תורה-דוג'ו".
לצד זאת היה מרצה לעברית ותרבויות המזרח הקרוב וכיהן כפרופסור בישיבה יוניברסיטי.
חיים סובר נולד בברונקס, ניו יורק, בן למשפחה חילונית שמוצאה בסיביר.
בתקופת הבר מצווה החל להפוך ליהודי מאמין ואת לימודיו התיכוניים עשה באקדמיה התלמודית ע"ש מרשה שטרן (בית הספר התיכון לבנים של ישיבה יוניברסיטי).
בנערותו החל לעבוד בניקיון, ובין היתר עסק בניקיון אולמות קראטה, כך נחשף לראשונה לאמנויות לחימה.
כפועל יוצא, ב-1958 החל להתאמן בקונג-פו בצ'יינטאון ובשנים 1964–1965 היה אלוף בסגנונות "קוף" ו"עגור" כאשר ניצח 60 קרבות ברצף ללא הפסד אחד, ב-59 מהם הביס את יריביו תוך חצי דקה.
הוא השיג חגורה שחורה בקראטה.
במסגרת אימוניו אף הגיע למנזר שאולין בסין והתאמן עם הנזירים בני המקום, דבר נדיר לעת ההיא.
את שעות הלילה הקדיש סובר ללימודי תואר ראשון בעברית במכללת האנטר.
סובר הבחין כי הסביבה של ישיבה יוניברסיטי הופכת בהדרגה מסביבה שקטה לסביבה עוינת, תוך ריבוי של מקרי שוד ותקיפה.
באחד המקרים הותקף חברו ג'וני הלפרט, לימים מאמן כדורסל נודע בישיבה יוניברסיטי.
כך, החלו להתאסף סביב סובר סטודנטים יהודים שרצו ללמוד הגנה עצמית, ותוך זמן קצר הביקוש עלה בצורה משמעותית.
הוא שכנע את הנרי ויטנברג, מאמן ההיאבקות של ישיבה יוניברסיטי, לתת לו להשתמש בחצי מאולם ההיאבקות על מנת להקים מועדון קראטה.
הייתה זו תחילתו של "תורה-דוג'ו": בית ספר יהודי לאמנויות לחימה ששילב קראטה שוטוקאן, טאי צ'י, פא קואה ומאוחר יותר גם קונג-פו בסגנון "עגור לבן".
לצד הפירוש העברי המתבקש, "תורה", ביפנית, פירושו "נמר".
ההכשרה בשיטת "תורה-דוג'ו" אורכת כעשר שנים ונלמדה מאז ייסודה על ידי 20 אלף תלמידים במספר מדינות, כולל ישראל.
בית הספר שלו היה לארגון היהודי הגדול בעולם העוסק באמנויות לחימה, פרט לצה"ל שמכשיר את חייליו בקרב מגע.
סובר, שנודע בפי תלמידיו בכינוי "סיפו", היה לאחד מאמני הלחימה היהודים המשפיעים בעולם, ואף זכה לפרק בספר "Jewish Jocks: An Unorthodox Hall of Fame" מאת פרנקלין פוייר ומרק טרייסי, שם נכתב עליו:
במקביל לפועלו באמנויות לחימה, המשיך סובר להתקדם בלימודי יהדות ותרבות עברית.
בסוף שנות ה-60 השלים את לימודיו לתואר שני, ובשנות ה-70 למד באוניברסיטת קולומביה על תרבויות המזרח הקרוב בהדרכת ד"ר משה הלד.
ב-1967 נקרא על ידי הרב משה בסדין להצטרף לסגל בבית הספר ע"ש ג'יימס שטרייר ללימודי יהדות כלליים, שם קיבל משרת פרופסור.
באפריל 2018 נערך לכבודו של סובר כנס הוקרה בישיבה יוניברסיטי, לציון 50 שנה ל"תורה-דוג'ו".
סובר היה נשוי לקרול ואב לחמישה, שני הבוגרים שבהם מנישואיו הראשונים לסוזן.
מלבד אנגלית, הוא דיבר עברית וסינית.
נפטר בפברואר 2025 ונטמן בניו ג'רזי.
חיים סודיים הוא סרט מתח צרפתי משנת 2025 בכתיבה ובימוי של רבקה זלוטובסקי , עם ג'ודי פוסטר ודניאל אוטיי בתפקידים הראשיים.
זה סרטה הראשון דובר צרפתית של ג'ודי פוסטר שדוברת צרפתית שוטפת.
ג'ודי פוסטר מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר.
בסרט יש קטעי פלאשבק וקטעי פנטזיה משיטוט בעולם ההיפנוזה.
ד"ר ליליאן שטיינר (ג'ודי פוסטר) היא פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית שעובדת בפריז.
היא גרה לבדה, גרושה מגבריאל/גבי (דניאל אוטיי), רופא עיניים ואם לז'וליאן (וינסן לקוסט).
את השיחות שלה עם המטופלים היא מקליטה על תקליטורים קטנים.
ליליאן מוטרדת מכך שהמטופלת שלה פולה כהן סולל (וירז'יני אלפירה) לא הגיעה לטיפול.
בתה של פולה, ונסה (לואנה בז'רמי) מודיעה לה שאימה התאבדה.
ליליאן מגיעה לשבעה ומגורשת משם בחרפה על ידי סימון, בעלה של פולה (מתייה אמלריק).
מטופל שלה, פייר, (נועם מורגנשטרן) מודיע לה שהוא עוזב אותה לאחר שלא הצליחה לגמול אותו מעישון והוא נגמל רק לאחר שעבר טיפול בהיפנוזה.
הוא אף תובע אותה להחזיר לו את כל הכספים ששילם לה.
בעקבות זאת מחליטה ליליאן לעבור טיפול היפנוזה ו"מתגלים" לה דברים על הקשר בינה לבין פולה.
ליליאן מתעקשת שפולה נרצחה ולא התאבדה.
החשודים בעיניה הם בעלה ובתה של פולה על רקע סכסוך ירושה מאימה של פולה, פרלה.
היא מבקשת מגבי שיעזור לה בחקירה והוא מסכים.
האמת מתגלה בסוף ובעקבות זאת משתפרים יחסיה של ליליאן עם גבי וז'וליאן.
שם השחקן שם הדמות הערותג'ודי פוסטרד"ר ליליאן סטיינרפסיכיאטריתדניאל אוטייד"ר גבריאל חדדגרוש של ליליאןוינסן לקוסטז'וליאן חדדבנה של ליליאןורז'יני אלפירהפולה כהן סוללמטופלתמתייה אמלריקסימון כהן סוללבעלה של פולהלואנה ב'זרמיונסה כהן סוללבתה של פולהנועם מורגנשטרןפיירמטופל מעשן
חיים (צבי) פּוֹטוֹק (או בשמו האמריקני הרמן הרולד פוטוק, באנגלית: Herman Harold Potok; 17 בפברואר 1929 – 23 ביולי 2002) היה רב וסופר יהודי אמריקאי שתיאר את החברה היהודית בארצות הברית.
ספרו הראשון, "המיועד" (The Chosen), שיצא בשנת 1967, כיכב למעלה מחצי שנה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" בארצות הברית.
פוטוק נולד וגדל ברובע הברונקס שבניו יורק לבנימין מקס ומולי (פרידמן), מהגרים מפולין.
הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות בספרות אנגלית בישיבה יוניברסיטי (1950).
לאחר שהשלים לימודי תואר שני בספרות עברית והוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה של היהדות הקונסרבטיבית, התגייס לצבא ארצות הברית כרב צבאי.
שירת במשך כשנה וחצי (1955–1957), בגדודים של חיל הרפואה וחיל ההנדסה בקוריאה הדרומית.
ב-8 ביוני 1958 נשא לאישה את עדינה שרה מוסוביצקי, עובדת סוציאלית בבית חולים פסיכיאטרי.
ב-1963 התגורר בישראל למשך שנה, ובזמן הזה כתב דיסרטאציה על שלמה מימון, והתחיל בכתיבת הרומן הראשון שלו, המיועד.
בשנת 1965 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1966–1974 כיהן כעורך הראשי של ההוצאה Jewish Publication Society.
בשנת 1970 עלה לארץ והתיישב בירושלים, אך ב-1977 חזר לפילדלפיה.
פוטוק נפטר מסרטן המוח במריון שבפנסילבניה ב-23 ביולי 2002, בגיל 73.
פוטוק התחיל לכתוב ספרות כבר בגיל הנעורים.
הרבה לתאר את העולם היהודי, ואת היחסים שבינו לבין העולם האמריקני הכללי ביד אמן רגישה.
ספריו זכו למספר פרסים אמריקנים.
פוטוק זכה לעיקר פרסומו בזכות הרומן "הדגול" (או "המיועד" - "The Chosen") משנת 1967. זהו סיפור חצי-אוטוביוגרפי על שני נערים יהודיים: דוד מלטר, צעיר דתי-מודרני בנו של חוקר ומבקר תלמודי, המתחבר עם דני סנדרס, בנו המבריק של צדיק חסידי.
אביו הצדיק, ר' סונדרס, מצפה שבנו דני יירש אותו כרבי, אלא שדני מעוניין יותר בתחום חילוני - פסיכולוגיה.
ספר ההמשך ל"הדגול" הוא "ההבטחה", הממשיך את תיאור קורותיהם של שני החברים, תוך הסתבכות משותפת באהבה רומנטית, ותוך היפוך תפקידים, בנו של החוקר התלמודי הופך לרב, ואילו בנו של האדמו"ר הופך לפסיכולוג.
ספר חשוב נוסף של פוטוק הוא "שמי הוא אשר לב" ("My Name Is Asher Lev") המספר על בחור צעיר, בן למשפחה חסידית בניו יורק, המבקש להפוך לצייר.
את ההשראה לדמותו של גיבור הספר שאב פוטוק מדמותו של האמן החוזר בתשובה ברוך נחשון.
ב-1990 פרסם ספר המשך, "מתנתו של אשר לב" ("The Gift Of Asher Lev").
ב-1981 פרסם את "ספר האורות" - קורותיו של רב אמריקאי בצבא ארצות הברית אחרי מלחמת קוריאה ושרותו בקוריאה ויפן שהיה בעל זיקה חריפה לעולמה של הקבלה.
ב-1985 ראה אור "הנבל של דווידה", ספר שנכתב מנקודת המבט של ילדה נבונה ורגישה, בת למשפחה מעורבת וקומוניסטית, בתקופת מלחמת האזרחים בספרד, על הרדיפות שסובלים הוריה בשל אמונתם ועל ההתמוטטות הנפשית של אמה בעקבות אובדן האמונה הקומוניסטית על רקע מעשיו של סטלין.
ב-1992 פרסם את "אני החומר" ("I Am the Clay"), ספר על מסע בריחה של שלושה אנשים במלחמת קוריאה, בה שימש רב צבאי בצבא האמריקני.
היה זה הרומן הראשון שלו שעסק בנושאים אוניברסליים.
כמו כן הוציא קובץ סיפורים, "זברה וסיפורים אחרים", שיצא במהדורה אנגלית ב-1998 ותורגם בשנת 2002 על ידי הוצאת מודן.
בברודוויי הועלה ב-2013 המחזה "שמי הוא אשר לב" בו משתתפת גם בתו של חיים פוטוק - נעמה פוטוק.
אני החומר (1992), תרגמה איבון קומר, ספרית מעריב, תל אביב, תשנ"ד 1993.
79 שנות חיי הראשונות (1999), מאת אייזק שטרן בשיתוף עם חיים פוטוק, תרגמה עופרה עופר, משכל, תל אביב, 2002.
המיועד (1967), תרגום חדש לספר הדגול.
תרגם שי סנדיק, תמיר סנדיק ספרים תשע"ח 2017.
הרב חיים עוזר גרודזנסקי (כינויו; הגרח"ע או האחיעזר, ט' באלול תרכ"ג, 24 באוגוסט 1863 - ה' באב ת"ש, 9 באוגוסט 1940) היה מגדולי התורה בליטא בתקופה שקדמה לשואה, רבה של וילנה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, פוסק בולט בתקופתו, ונשיא מועצת גדולי התורה.
השפיע רבות על דמותה של היהדות החרדית הליטאית.
נולד בעיירה איוויה שבליטא (כיום בבלארוס) לרבי דוד שלמה, שכיהן כרב המקום במשך כחמישים שנה.
היה ידוע בכינוי "העילוי מאיוויה", ולמד תורה, בין השאר, בישיבת וולוז'ין.
בוולוז'ין היה תלמיד חבר של רבי חיים מבריסק.
השניים נותרו ביחסי רעות כל חייהם.
בשנת תרמ"ג, בהיותו בן עשרים, נשא את לאה בתו של הרב אליהו אליעזר גרודזינסקי, שהיה חתנו של רבי ישראל מסלנט, ואשר שימש ברבנות בעיר וילנה.
בשנת ה'תרמ"ז (1887) נפטר חותנו, והוא הוכר כסמכות תורנית והלכתית בולטת וכמנהיגה הרוחני של יהדות וילנה.
בבית מדרשו הקים קיבוץ של צעירים מוכשרים, שהיה מכונה "הקיבוץ של רבי חיים עוזר" ומסר בפניהם שיעורים.
מהקיבוץ יצאו גדולי תורה, ששימשו ראשי ישיבות ומנהיגי קהילות, ביניהם רבי שלמה פוליצ'ק, רבי יחזקאל אברמסקי, רבי אליעזר סילבר, רבי משה אביגדור עמיאל, רבי משה שצקס, ואחרים.
בתחילה, הוא לא כיהן במינוי רשמי כרבה של וילנה, בשל הנוהג הקיים בעיר מאז 1791 שלא למנות רב לקהילה.
בשנת 1928 בחרה הנהגת הקהילה ברב יצחק רובינשטיין שכיהן עד אז כ"רב מטעם" בווילנה וכאחד מפרנסי הקהילה, לכהן כרבה הראשי של וילנה.
המינוי עורר את חמתם של פרנסי הציבור החרדי בווילנה ומחוצה לה, שקינאו לכבודו של הרב גרודזנסקי, ומאבק עז ניטש בין הצדדים בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1932 הושגה פשרה לפיה יכהנו שני רבנים ראשיים בעיר, והרב גרודזנסקי כיהן כרב רשמי של וילנה לצד הרב רובינשטיין עד למותו, כאשר ההיבטים הפורמליים של הרבנות (כגון רישום לידות ופטירות וכדומה) הופקדו בידי הרב רובינשטיין, והרב גרודזנסקי היה אמון על ההנהגה הרוחנית וההלכתית של הקהילה.
השפעתו הקיפה את מרבית היהדות החרדית באותה תקופה.
הוא השתתף במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, מיסודה ועד פטירתו.
השתתף בהקמת ארגון ועד הישיבות והיה פעיל בו, אם כי הוא עצמו לא העביר שיעורים בישיבות.
לאחר מות רעייתו הראשונה נשא את יאחא, בתו של הרב מאיר אטלס, רבה של שאוולי, שהיה גם חותנו של הרב אלחנן וסרמן.
לעומת גיסו הרב אלחנן וסרמן, שהתנגד בתקיפות לציונות ולהתיישבות חרדים על אדמות קרן קיימת לישראל, נקט הרב חיים עוזר עמדה מהוססת הנוטה למתינות.
כך לדוגמה, כאשר הכריזה ההסתדרות הציונית על חרם נגדי על גרמניה הנאצית, בעקבות החרם הכלכלי אותו הכריזה על יהודי גרמניה, פנה אליו גיסו הרב וסרמן שיביע התנגדות לחרם זה.
משיקולים של איסור מרידה באומות, סירב לכך הרב חיים עוזר באומרו שגם האומה הישראלית היא אומה, ואין למרוד בה.
כשהוציא את ספרו הראשון "שו"ת אחיעזר" ב-1922 כתב:
ב-1939 כבר היה המצב העולמי קשה לאין ערוך והרב הוציא את ספרו האחרון: .
את הפתרון הוא רואה בהפצת תורה, השרשתה, הנחלתה ובחיזוק הישיבות, אמונה שבאה לידי ביטוי בעסקנותו בענייני חינוך מסורתי, יסודי וישיבתי.
בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה התרכזו בווילנה הכבושה בידי הרוסים פליטים בני ישיבות, ונעשה מאמץ למצוא להם מקלט בארצות מבטחים.
הוא האמין שמדינת ליטא העצמאית תשמש מקום הצלה ליהודי המדינה ולפליטים עד תום המלחמה, ולכן הוא לא עודד את ההגירה והבריחה מליטא לארצות חופשיות הוא העדיף להשאיר את ההחלטה לגבי עליה לארץ בידי כל ישיבה בפני עצמה, וניסה לעזור לישיבות קמיניץ ומיר, שניסו לעלות לארץ, ולרבנים נוספים, לקבל סרטיפיקטים.
הרב מאיר בר-אילן שלח אליו סרטיפיקט לעליה לארץ ישראל עבור עצמו, אך הוא לא ניצל זאת.
בזמן זה, שהיה השנה האחרונה לחייו, לא חדל ר' חיים עוזר מפעילות ומעסקנותו הציבורית ונותר הדמות הרבנית הדומיננטית בעיר.
נפטר ממחלת הסרטן ב-9 באוגוסט 1940, בגיל 76.
קבור בבית העלמין החדש של וילנה.
על שמו ישיבת רבנו חיים עוזר בבני ברק, שכונת נוה אחיעזר בעיר, רחוב "חיים עוזר" בפתח תקווה (שבו שוכנת עיריית פתח תקווה), רחוב "חיים עוזר" בשכונת בית ישראל בירושלים, ורחוב אחיעזר באשדוד.
בולט אצל ר' חיים עוזר היחס לפוסקים והמפרשים האחרונים, שאחרי דבריהם הוא עוקב ואיתם הוא מתדיין.
בניגוד לרבי חיים מבריסק, תורתו היא הלכה למעשה, ויצירתו הגדולה היא ספר שו"ת "אחיעזר".
אינו נמנע מפלפול, אך לא מאריך בו יותר מדי.
שו"ת אחיעזר כולל תשובות ארוכות המנתחות את הסוגיה בסגנון למדני והפסיקה איננה במרכז הדיון.
בהתאם לכך, השו"ת מרבה לצטט את רבי עקיבא איגר.
הרב גרודזנסקי עוסק לא מעט במציאת קשרים בין דעות של תנאים, אמוראים ופוסקים במקומות שונים, באופן שדינים בתחומים שונים פה מתבררים כנובעים משיטה אחת.
הוא עוסק גם בבירורים בסגנון "צוויי דינים" (בעברית: "שני דינים").
כשנשאל על כיבוי והדלקת חשמל ביום טוב, השיב שהדבר אסור, והתרעם על כך שמתקיים דיון פומבי בשאלה זו, שנותן לגיטימציה לאלו המתירים.
התנגד לקבורת אפר מתים שגופתם נשרפה לבקשתם בבית קברות יהודי כדי למנוע התפשטות דבר זה, שההלכה מתנגדת לו בתוקף.
נודע בחידושו המכונן בהלכות קבלת מצוות בגיור, לפיו כל עוד הגר מקבל עליו את המצוות בכנות, ניתן לגיירו גם אם להערכת בית הדין יעבור על עברות מסוימות לתיאבון, ורק אם "ליבו בל עימו" ואינו מתגייר אלא לפנים - אין לגיירו.
בפירושיו גם עסק הרבה בתלמוד ירושלמי ובמדרשי הלכה.
את כתיבתו מאפיינת ההרחבה ופיתוח כל סברא ושיטה, פירוט של טעמיה ונימוקיה, שלילת דעות אחרות והתאמתה עם סוגיות שונות בש"ס.
זאת, לעומת רבי חיים מבריסק שבדרך כלל מביא את סברתו בתמצית ללא פירוט יתר.
דעתו של הרב גרודזנסקי הייתה נחשבת רבות בקרב רבני דורו, וכך בזמן גזירת השחיטה בגרמניה, כשהיו רבנים שרצו להתיר שחיטה לאחר הימום, דעתו של הרב גרודזנסקי הייתה לאסור, וקיבלו את דעתו שאר הרבנים.
שו"ת אחיעזר, כולל שאלות ותשובות, ביאורי סוגיות, הערות והארות בכמה מקצועות בהלכה, בחלקי שולחן ערוך ובענייני קדשים, 1922.
אחיעזר: קובץ אגרות, בעריכת אהרן סורסקי, 1970
אגרות ר' חיים עוזר, ליקט, סידר וערך יעקב קוסובסקי-שחור בהגאון ר' שאול, בני ברק, י' קוסובסקי-שחור, תש"ס, 2000.
חיים עם האדמה הוא מתקן שעשועים הממוקם בביתן האדמה שבפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה.
המתקן מורכב מנסיעה בסירה כאשר בחלקו הוא מתקן אפל ובחלקו - סיור בחממות הביתן.
המתקן הוא מתקן נסיעה איטית בסירות.
המבקרים נלקחים בסירות דרך חלקו הראשון של המתקן - מתקן מסוג מתקן אפל, המציג סצנות הקשורים ליחסי האדם והטבע בכדור הארץ.
המבקרים נלקחים דרך יערות גשם, ערבות ואדמות חקלאיות, סצנות המונפשות על ידי חיות המופעלות על ידי אודיו אנימטרוניקס, כמו כן המתקן מציג למבקרים תנאי מזג אוויר שונים.
חלקו השני של המתקן הוא מסע בחממות הביתן, ומציג בעיקר טכנולוגיות חדשניות בתחום החקלאות.
במתקן יש חוות גידול דגים, חממות ניסיוניות ומעבדות, והמתקן מציג טכנולוגיות חדשניות כגון: גידולים הידרופונים, טפטפות, וגידולים משולבים (intercropping).
בחממות נערכים ניסויים עבור נאס"א, בניסיון לבדוק השפעות של העדר כוח משיכה על צמחים, במטרה לפתח צמחים שיוכלו לגדול בתחנות חלל, ובתנאים של העדר כוח משיכה או כוח משיכה נמוך.
תכולת המתקן: 2,736 מבקרים לשעה
תכולת לסירה: 36-38 מבקרים לסירה
מספר בובות אודיו אנימטרוניקס: 40
חלק מהמזון הגדל בחממות המהוות חלק מהמתקן מוגש במסעדות ביתן האדמה.
המתקן הוא הרחבה של מתקן דומה קודם שהיה במקום ונקרא "האזינו לאדמה" (Listen to the Land) שפעל במקום מפתיחת הביתן בשנת 1982 ועד ה-27 בספטמבר 1993.
מֹארי חיים סינוואני (ט' בתשרי ה'תרנ"ח, 5 באוקטובר 1897 – כ"ז באדר ה'תשל"ט, 26 במרץ 1979) היה דיין ומקובל, אב בית דין מחוז חוגריה שבתימן.
נולד בעיירה סנואן (סמוך לעיר תעז) בערב יום הכיפורים ה'תרנ"ח.
למד אצל אביו ובהמשך בעיירה ג'בל צבר.
קיבל סמיכה לרבנות בגיל 17 על ידי הרב שלמה בן יוסף טביב ולמד עמו קבלה.
הוא קיבל מרבו מסורות בעל פה בתורת האר"י.
לרבו המובהק נחשב הרב יעיש מוסא קורין מ"כפר המקובלים" מועציירה, שלימדו גם קבלה מעשית.
בגיל שמונה עשרה נשא אישה, וזמן קצר אחר כך הציעו לו רבותיו משרת דיינות, אך הוא סירב לקבלה.
בשנת תרפ"א הוצע לו, לאחר מות רבותיו, לכהן כרבה של סנואן וסביבותיה, והוא קיבל את ההצעה.
בהיותו רב של מחוז בשרעב, נהג להסתובב בעיירות ובכפרים ללמד ולפקח על הדיינים והשוחטים.
לאחר שסבל מבקע, לא היה יכול יותר להסתובב בין הקהילות במחוז ולכן עבר לעדן.
רבני העיר, הרב סאלם יעקב מנחם והרב יחיא אברהם, מינו אותו לחבר בית הדין שם.
בשהותו שם עבר ניתוח שבר.
בשנת ה'תש"ו הוקם ליד עדן מחנה עולים בשם "מחנה גאולה" (מחנה חאשד) בעזרת הג'וינט והסוכנות היהודית שבארץ ישראל.
הרב סינואני עבר לשם ומונה לנציג יהודי שרעב במועצת הפליטים.
עקב ריב על סמכויות פירקה מנהלת המחנה, ד"ר אולגה פיינברג, את מועצת הפליטים, ומינתה רב מטעמה שישמש כדיין המחנה.
היא התלוננה על הרב סינוואני ועל רבנים אחרים בפני השלטונות הבריטיים, והם נשפטו ונקנסו.
מאז כליאתו, נהג להסתגר והפסיק לכתוב שירה
הרב סינואני עלה בשנת תש"ט (1949) וסירב לכהן כרב.
התגורר ביהוד, שם התפרסם כפועל ישועות ולימד בביתו תלמידים.
אברהם לוי כותב שהרב סינואני סבר שמדינת ישראל מכבידה על צער השכינה ועל כן סירב לבקר בירושלים.
לעומת זאת, הרב יצחק דדון שראיין את בנו, בתו, חתנו, נכדו ועוד, כותב בשמם שהוא היה ציוני, התייחס למדינה בחיוב ואף חגג את יום העצמאות מדי שנה כולל אמירת הלל.
עוד סיפרו שכיבד מאוד את הרב קוק והרב שלמה גורן.
אברהם לוי כותב גם שהרב סינואני אסר את ההשתתפות בבחירות בישראל.
גם בכרוז שפורסם לאחר פטירתו מופיעה בשמו התנגדות להשתתפות בבחירות, כולל לרשויות המקומיות.
מנגד קיימות עדויות מרבנים ומבני משפחתו שהיה בעד ההצבעה ושהצביע בעצמו ושככל הנראה המכתב מזויף.
אחרי מלחמת יום הכיפורים הוא ביקש את שמות החללים, התפלל על כל אחד מהם ובכה, תוך שהוא שואל מה נקבל תמורתם.
באחד משיריו הוא משבח את עזיבת הגלות והעלייה לארץ ישראל ואף צופה כי יום הגאולה קרב, וכך הוא כותב:
"הנה ה' בא, בא הדור בלבושו.
בחרב נוקמת על אויב לרטשו.
לנקום דמי עמו ישראל קדשו.
חרב לא תרגיעי לשוב אל נדנך.
עד אויב תבקיעי ותרוי צמאונך.
כל קצין תפגיעי בלהב שנונך....
ימי עבדות גמרו, באו ימי חופש.
אשר לה קויתי בלב ובנפש....
קרוב יום ה' לבא חם וסוער.
זה היום קוינו לו, קרוב לבא מהר".
נפטר בכ"ז באדר ה'תשל"ט ונטמן בבית העלמין ביהוד.
על קברו נכתב: "סניגורם של ישראל".
הרב יששכר דוב ספרין מקומרנא
הרב יוסף שני, מחבר ספרים
נכדו, ד"ר גדעון סינואני, הוציא לאור את כתבי ידו בחמישה ספרים עד כה:
מקום מקדש - פירוש על התורה בדרך הפרד"ס
ארזי לבנון לקריאה באתר אוצר החכמה (חלק מהעמודים זמינים למנויים בלבד)
תורת חכם לקריאה באתר אוצר החכמה (חלק מהעמודים זמינים למנויים בלבד)
זוהר הרקיע (יצא לאור ביום הילולתו בכ"ז אדר תשע"ו) ובו אוגדו יחד שלושת חיבוריו על הזוהר:
א: "מגיד הרקיע" - ביאורים ופירושים על הזוהר
ב: "מתוקים מדבש ונופת צופים" - כנ"ל על תיקוני הזוהר
ג: "כבוד אל" פירושים על הזוהר כנ"ל
ארבעה ספרים (בכרך אחד) יצאו לראשונה מכתב ידו בשנת תש"פ בהוצאת ישועה סאלם:
"גובא דאריותא" - ביאורים על עניינים שונים בדברי הפוסקים
"קישוטי כלה" - ילקוט הלכות נישואין ואירוסין
"אמרות טהורות" - פירושים על מימרות מהגמרא
"קיצורי דינים" - וביאורים עליהם עם דקדוקי דקדוקים
9 חיבורים נוספים נשארים עדיין בכתב יד, אלו הן:
"קרבן מנחה" - ביאור רחב לספר מקור חיים בהלכות שחיטה ובדיקה
"שאלות ותשובות" - בעיקר על חלק אבן העזר
"מצא חיים" עם פירוש "זקן אהרן" - ליקוטי דינים ומוסר מהזוהר
"פירוש על כל תפילות השנה על פי הסוד" - עם הכוונות השייכות להם
"לריח שמניך טובים" - חידושים בדרך הפרד"ס על התפילה
"לקט שכחה ופיאה" - ליקוטים
"פירוש למסכת אבות" - בדרך הפרד"ס
"פיוטים ושירים" - עם פירושי שירים ופיוטים
את כל חיבוריו כתב בתימן.
חיים סידר הוא פרופסור אמריטוס לביוכימיה, ישראלי-אמריקאי.
חתן פרס ישראל לחקר הביולוגיה, פרס וולף, פרס א.מ.ת ופרס גרדנר.
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
סבו וסבתו של סידר משני הצדדים היו בעלי מכולת בפולין ובאוקראינה ובכך המשיכו כשהיגרו לארצות הברית.
אמו הייתה עקרת בית ואביו עזב את בית-הספר בכיתה ו' כדי לסייע בפרנסת המשפחה ועבד כל חייו כפועל ייצור בבית חרושת.
הוא קיבל תואר ראשון במתמטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ותואר דוקטור לרפואה ולפילוסופיה (MD ו-PhD) מאוניברסיטת ניו יורק ב-1970. בזמן מלחמת וייטנאם, בשנים 1973-1971, נשלח מטעם הצבא למכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (NIH), שם היה עמית מחקר.
אחרי שנתיים עלה לישראל עם אשתו ציפי, מורה לפסיכודרמה ושני ילדיהם והשתקע בירושלים.
הוא הצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1973, וכיהן כפרופסור מן המניין במחלקה לביוכימיה של התא וגנטיקת האדם.
סידר הוא חתן פרס ישראל לחקר הביולוגיה לשנת ה'תשנ"ט (1999) ובשנת 2003 צורף כחבר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
זכה יחד עם פרופסור אהרן רזין בפרס וולף ברפואה לשנת 2008 על עבודתם על גילוי תפקיד תהליך המתילציה בבקרת ביטוי גנים בפעילות הביולוגית של יצורים עילאיים.
בשנת 2009 זכה בפרס א.מ.ת במדעי הטבע.
בשנת 2011 זכה בפרס גרדנר למחקר ביו-רפואי.
בשנת 2012 זכה בפרס רוטשילד במדעי החיים ובשנת 2016 בפרס לואיזה גרוס הורוביץ לביולוגיה ולביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 2016 קיבל את פרס בוני ציון בתחום המדע והרפואה.
בשנת 2024 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
סידר הוא אב לשישה ילדים, אחד מהם הוא הבמאי יוסף סידר.
סידר הוא גיסו לשעבר של איש העסקים משה טלנסקי.
חיים סילבס (נולד ב-21 בנובמבר 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום משמש כמאמן הפועל חיפה
סילבס החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
הוא התפרסם לראשונה ב-1996, כשכבש את שער הניצחון במשחק הידידות בין מכבי חיפה לאייאקס אמסטרדם (אלופת אירופה דאז), בבעיטה מ-20 מטר אל החיבורים בדקה ה-90.
לאחר עונותיו הראשונות במכבי חיפה, בהן לא שותף לרוב בהרכב הפותח אלא בעיקר עלה מהספסל, עבר סילבס למכבי פתח תקווה, ושם אף קיבל זימון לנבחרת ישראל.
לאחר עונה זו חזר סילבס לחיפה.
והיה שחקן הרכב בקבוצה ואף היה שותף למשחק מול פריז סן-ז'רמן בצרפת, אולם פציעה מנעה ממנו לסיים את העונה כראוי והוא איבד את מקומו בהרכב הקבוצה.
בעונה לאחר מכן עבר סילבס לבית"ר ירושלים, שם סבל מפציעה קשה בברך, שהשביתה אותו למרבית העונה.
לאחר מכן חזר לנצרת, ולאחריה שיחק תקופות קצרות בהפועל עכו, הפועל באר שבע, שוב בעכו ובהפועל בני טמרה מהליגה הארצית, עד אשר חזר לנצרת.
לאחר כשנתיים, עבר לקבוצת אחווה עראבה מהליגה הלאומית בה הוא שיחק עונה אחת, עד שעבר להפועל עפולה מליגה א'.
סילבס לא הרבה לשחקן במהלך העונה עקב פציעה, ולבסוף הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
לאחר שפרש נשאר סילבס בהפועל עפולה ומונה למאמן הקבוצה, אך פוטר זמן קצר לאחר מכן, ושימש כעוזר המאמן של תומר קשטן בהפועל רעננה.
במקביל אימן סילבס את קבוצת הנוער של הפועל רעננה, ולאחר פיטוריו של קשטן המשיך כעוזרו של מנחם קורצקי וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל.
בסוף עונה זאת, לאחר שעזב מנחם קורצקי, מונה סילבס למאמן הראשי.
ב-4 בינואר 2015 פוטר מהמועדון, אך ארבעה ימים לאחר מכן הוחזר לתפקידו.
ב-9 במאי 2017 מונה סילבס למאמן עירוני קריית שמונה, ובעונת 2017/2018 הוביל את הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה, כאשר בליגה סיימה הקבוצה במקום השביעי.
ב-30 בדצמבר 2018 פוטר מתפקידו.
ב-17 באפריל 2019 מונה למאמן הפועל חיפה.
ב-5 באפריל 2021 פוטר סילבס מתפקידו.
ב-19 בינואר 2022 מונה למאמנה של בני סכנין.
ב-11 בינואר 2023 מונה למאמנה של הפועל תל אביב.
בתום העונה החליט המועדון שלא להאריך את חוזהו לעונה נוספת.
ב-18 בינואר 2024 מונה למאמנה של הפועל חדרה.
ב-2 בנובמבר 2024 פוטר מתפקידו לאחר 9 משחקים בלי ניצחון.
ב-27 בפברואר 2025 מונה למאמנה של מועדון ספורט אשדוד.
ב-3 ביוני 2025 האריך את חוזהו בקבוצה בשלוש שנים נוספות, אך ב-12 בינואר פוטר מתפקידו, לאחר חמישה הפסדים רצופים.
ב-26 בינואר חזר לקדנציה שניה כמאמן הפועל חיפה.
סילבס נשוי ולו ארבעה ילדים, הוא בוגר הקריה האקדמית אונו בתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
חיים פוזננסקי ("פוזה") (20 במאי 1927 בתל אביב – 23 באפריל 1948 בנבי סמואל) היה מן הבולטים בלוחמי הפלמ"ח ומפקדי חטיבת הראל במלחמת העצמאות.
אף על פי שהגיע רק לתפקיד מפקד פלוגה בטרם נהרג, הוא זכור כמפקד שהשפיע על ערכי הלחימה של מפקדי צה"ל עתידיים וכמופת של דבקות במשימה.
חיים פוזננסקי נולד ב-20 במאי 1927 בתל אביב, ליהודית ואברהם פוזננסקי, והיה אחד מארבעה אחים.
הוא סיים את בית-הספר לבנים "אחד-העם" ובגיל 11 הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים.
בגיל 15 יצא להכשרה בקיבוץ מעוז חיים, עם יצחק חופי, רחבעם זאבי ואלעד פלד, בהדרכתו של מנשה הראל, ושנתיים עבד כרועה צאן.
בעבודתו זו הכיר את הבדווים של עמק בית שאן ולמד את תרבותם.
החיים במרעה הכשירו אותו כסייר ואיש שטח.
בגיל 17 התגייס לפלמ"ח, שם קיבל את הכינוי "פוזה", אשר רק בו היה מוכר לרבים.
פוזננסקי שירת במשך כארבע שנים וחצי בפלמ"ח.
הוא עבר עם חבריו הכשרה מגויסת בבית הערבה שכונתה "חיות הערבה".
בתקופת תנועת המרי העברי הוא השתתף בליל הרכבות בפיצוץ מסילת הרכבת בקו תל אביב - חיפה, בהתקפה על משטרת החופים של גבעת אולגה ופיצוצה ובהכנת חופי נחיתה לאניות מעפילים.
במהלך השבת השחורה הוא נעצר בקיבוץ מעברות ונשלח למחנה המעצר ברפיח לתקופה קצרה.
בשנים 1945 עד 1947 פיקד פוזננסקי על מחלקת סיירים שהוכשרה בקיבוצים גבעת השלושה ומשמרות.