tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיל האוויר: 19 קצינים, 21 דרגות נוספות – 3,000 חיילים הודים, 3,800 חיילים פקיסטנים מאמץ טיסה קרבי 4,073+ גיחות קרב 2,279 גיחות קרב אבדות חיילות האוויר: 59 חיל האוויר ההודי, 43 חיל האוויר הפקיסטני.
בנוסף, מקורות הודיים טוענים כי 13 מטוסי חיל האוויר שאבדו בתאונות, ושלושה מטוסים אזרחיים הודים הופלו.
19 לחיל האוויר הפקיסטני, 104 לחיל האוויר ההודי 20 לחיל האוויר הפקיסטני, 60–75 לחיל האוויר ההודי ניצחונות אוויריים 17 + 3 (אחרי המלחמה) 30 – טנקים שהושמדו 128 טנקים הודיים, 152 טנקים פקיסטניים נתפסו, 150 טנקים פקיסטניים הושמדו.
באופן רשמי 471 טנקים פקיסטניים הושמדו ו-38 נתפסו 165 טנקים פקיסטנים
היו כמה הערכות נייטרליות לגבי האבדות של הודו ופקיסטן במהלך המלחמה.
רוב ההערכות הללו מסכימות שיד הודו הייתה על העליונה כאשר הוכרזה הפסקת האש.
על פי מחקר שבוצע על ידי חטיבת המחקר הפדרלית של ארצות הברית לא היה ניצחון חד משמעי במלחמה מבחינה צבאית; כל צד החזיק שבויים ושטח השייך לצד השני.
לפי המחקר, צבא פקיסטן היה מסוגל לעמוד בלחץ ההודי לפרק זמן נוסף, אך המשך הלחימה היה מוביל להפסדים נוספים ולתבוסה סופית לפקיסטן.
ב-20 בספטמבר, מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את החלטה 211 של מועצת הביטחון של האו"ם, שדרשה הפסקת אש ללא תנאי תוך 48 שעות.
הודו כי תציית להחלטה מיד, בעוד פקיסטן הסכימה להפסקת האש ב-23 בספטמבר.
הודו ופקיסטן האשימו זו את זו בהפרות של הפסקת אש; הודו האשימה את פקיסטן ב-585 הפרות ב-34 ימים, בעוד שפקיסטן הגישה האשמות על 450 תקריות מצד הודו.
בנוסף לחילופי הנשק הקלים והירי הארטילרי, הודו דיווחה כי פקיסטן ניצלה את הפסקת האש כדי לכבוש את הכפר ההודי צ'אננוולה בגזרת פאזילקה.
כפר זה נכבש מחדש על ידי הודו ב-25 בדצמבר.
ב-10 באוקטובר, B-57 קנברה שהושאל לחיל האוויר הפקיסטני ניזוק מ-3 טילי SA-2 שנורו מבסיס חיל האוויר באמבלה.
אוסטר AOP של הצבא הפקיסטני הופל ב-16 בדצמבר; ב-2 בפברואר 1967, אוסטר נוסף הופל על ידי הוקר האנטר הודי.
הפסקת האש נשארה בתוקף עד למלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.
ארצות הברית וברית המועצות הפעילו לחץ דיפלומטי על שתי מדינות על מנת להרגיע את הרוחות.
ברית המועצות, בראשות ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין, אירחה ב-10 בינואר 1966 פסגה בטשקנט, שם חתמו ראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי ונשיא פקיסטן איוב ח'אן על הסכם טשקנט, בו הסכימו לסגת לקווים שלפני אוגוסט 1965 לא יאוחר מ-25 בפברואר 1966.
ראש ממשלת הודו, לאל בהדור שסטרי, לקה בהתקף לב קטלני זמן קצר לאחר הסכם טשקנט ב-11 בינואר 1966. כתוצאה מכך, הסערה הציבורית בהודו נגד ההסכם הפכה לגל של אהדה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי השלטת.
הפסקת האש ספגה ביקורת קשה בפקיסטן, שם רבים שהסתמכו על דיווחים רשמיים מפוברקים ועל העיתונות הפקיסטנית המבוקרת, האמינו שההנהגה ויתרה על הישגים צבאיים.
הדיווחים הרשמיים בפקיסטן טענו שצבא פקיסטן מתפקד בצורה יוצאת דופן במלחמה וכך נתפסה הצהרת טשקנט כמי שגזלה את רווחי המלחמה.
הספר פורסם בכותרת המתוקנת בשם היסטוריה של מלחמת הודו פקיסטן 1965, כמה עותקים מהספר שרדו.
חישובים אסטרטגיים מוטעים של הודו ושל פקיסטן גרמו שהמלחמה הסתיימה בתיקו.
המודיעין הצבאי ההודי לא התריע מפני הפלישה הפקיסטנית.
הצבא ההודי לא הצליח לזהות את נוכחותם של ארטילריה ונשק פקיסטני כבד בצ'ומב וסבל אבדות משמעותיות כתוצאה מכך.
ב-1992 פרסם משרד הביטחון של הודו ספר היסטוריה רשמית של המלחמה, חשף חישובים מוטעים אחרים.
לפי המסמך, ב-22 בספטמבר, כאשר מועצת הביטחון לחצה להפסקת אש, שאל ראש ממשלת הודו את הגנרל צ'ודורי אם הודו תוכל לנצח במלחמה, אילו יעכב את קבלת הפסקת האש.
הגנרל השיב שרוב התחמושת הקדמית של הודו אזלה והצבא ההודי ספג אבדות ניכרות של טנקים.
מאוחר יותר נקבע שרק 14% מהתחמושת הקדמית של הודו נורתה והודו החזיקה פי שניים ממספר הטנקים מאשר פקיסטן.
בשלב זה, הצבא הפקיסטני השתמש קרוב ל-80% מהתחמושת שלו.
מפקד חיל האוויר ההודי PC לאל, שהיה סגן ראש המטה האווירי במהלך המלחמה, מצביע על חוסר התיאום בין חיל האוויר לצבא ההודי.
החילות לא שיתפו את תוכניות הקרב שלהם, ותוכניות הקרב שגובשו על ידי משרד ההגנה והגנרל צ'אודארי, לא ציינו תפקיד של חיל האוויר ההודי בקרב.
גישה זו של האלוף צ'אודארי כונתה על ידי לאל כ"תסמונת הסופרמו", גישה פטרונית שלעיתים החזיק הצבא ההודי כלפי הזרועות האחרות של הצבא ההודי.
כישלונותיו של הצבא הפקיסטני החלו בהנחה שתושבי קשמיר ברובם אינם מרוצים מהשלטון ההדי, ובהינתן ההזדמנות מתאימה יתקומם נגד ההודים, ויביא לכניעה מהירה והחלטית של קשמיר.
הקשמירים, לעומת זאת, לא התקומם.
במקום זאת, הצבא ההודי קיבל מספיק מידע כדי ללמוד על מבצע גיברלטר והעובדה שהצבא נאבק לא במורדים מקומיים, כפי שהם שיערו בתחילה, אלא בסדירים של הצבא הפקיסטני.
הצבא הפקיסטני גם לא עמד על כך שקובעי המדיניות ההודיים יורו על התקפה על הגזרה הדרומית כדי לפתוח חזית שנייה.
פקיסטן הקדישה כוחות לגזרה הדרומית כדי להגן על סיאלקוט ולאהור במקום להשתמש בהם כדי לתמוך בחדירה לקשמיר.
מבצע גראנד סלאם, שהושק על ידי פקיסטן כדי לכבוש את אחנוור, עיירה צפונית-מזרחית לג'אמו ואזור מפתח לתקשורת בין קשמיר לשאר הודו, היה גם הוא כישלון.
פרשנים פקיסטניים רבים מתחו ביקורת על ממשל איוב ח'אן על חוסר החלטיות במהלך מבצע גראנד סלאם.
המבקרים הללו טוענים שהמבצע נכשל משום שאיוב חאן ידע את חשיבותה של אחנוור להודו ולא רצה ללכוד אותה ולהוביל את שתי המדינות למלחמה כוללת.
למרות ההתקדמות באחנוור, הגנרל איוב ח'אן החליף את המפקד אחטאר חוסיין מאליק והחליף אותו ביחיא חאן.
בעקבות ההחלפה נוצרה הפוגה של 24 שעות, שאפשרה לצבא ההודי להתארגן מחדש באחנוור ולהצליח להתנגד להתקפה בראשות הגנרל יחיא חאן.
מאוחר יותר מתח אחטאר חוסיין מאליק ביקורת על איוב ח'אן על תכנון מבצע גיברלטר, שנדון לכישלון, ועל כך שהחליף אותו ברגע מכריע במלחמה.
מאליק איים לחשוף את האמת על המלחמה ועל כישלון הצבא, אך מאוחר יותר נטש את הרעיון מחשש שייאסר.
כמה מחברים ציינו כי ייתכן שפקיסטן לקתה באופטימיות מופרזת בעקבות ממשחק מלחמה שנערך במרץ 1965, במכון לניתוחי הגנה בארצות הברית, שהגיע למסקנה שבמקרה של מלחמה עם הודו, פקיסטן תנצח.
מחברים אחרים כמו סטיבן פ.
כהן, העירו בעקביות כי צבא פקיסטן "רכש ראייה מוגזמת של חולשת הודו והצבא ההודי כאחד....
מרשל האוויר הפקיסטני והמפקד העליון של חיל האוויר הפקיסטני במהלך המלחמה, נור חאן, אמר מאוחר יותר שיש להאשים את צבא פקיסטן, ולא את הודו, בפתיחת המלחמה.
אולם התעמולה בפקיסטן על המלחמה נמשכה; המלחמה לא נותחה באופן רציונלי בפקיסטן, כאשר מרבית האשמה מוטלת על ההנהגה וחשיבות מועטה ניתנה לכשלים מודיעיניים שנמשכו עד למלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.
ארצות הברית ובריטניה היו הספקיות העיקריות של ציוד צבאי להודו ופקיסטן מאז 1947. גם הודו וגם פקיסטן היו רפובליקות של חבר העמים.
בעוד הודו נקטה במדיניות של נייטרליות, פקיסטן הייתה חברה בברית בגדאד וב-SEATO ובעלת ברית לכאורה של המערב במאבקו נגד הקומוניזם.
עם זאת, הרבה לפני שהסכסוך התחיל, בריטניה וארצות הברית חשדו בפקיסטן בהצטרפות לשתי הבריתות מתוך אופורטוניזם לרכוש נשק מתקדם למלחמה נגד הודו.
לכן הם הגבילו את הסיוע הצבאי שלהם לפקיסטן כדי לשמור על מאזן הכוחות הקיים בתת-היבשת.
בשנת 1959 חתמו פקיסטן וארצות הברית על הסכם שיתוף פעולה שלפיו הסכימה ארצות הברית לנקוט ב"פעולה מתאימה, כולל שימוש בכוחות מזוינים" על מנת לסייע לממשלת פקיסטן לפי בקשתה.
עד 1965, אנליסטים אמריקאים ובריטים הכירו בשתי הקבוצות הבינלאומיות, ברית בגדאד ו-SEATO, ובברית המתמשכת של פקיסטן עם המערב כחסרות משמעות במידה רבה.
לאחר תחילת המלחמה, הן ארצות הברית והן בריטניה קיבלו הדעה כי הסכסוך היה בעיקר באשמת פקיסטן, והשעו את כל משלוחי הנשק הן להודו והן לפקיסטן.
בעוד ארצות הברית שמרה על עמדה נייטרלית, ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון, גינה את הודו על תוקפנות לאחר שצבאה התקדם לעבר לאהור; הצהרתו נתקלה בתגובה זועמת מהודו.
מבחינה בינלאומית, רמת התמיכה שקיבלה פקיסטן הייתה מוגבלת במקרה הטוב.
איראן וטורקיה פרסמו ב-10 בספטמבר הודעה משותפת שהטילה את האשמה על הודו, תמכה בפניית האו"ם להפסקת אש והציעה להציב חיילים למשימת שמירת השלום של האו"ם בקשמיר.
פקיסטן קיבלה תמיכה מאינדונזיה, איראן, טורקיה וערב הסעודית.
עוד לפני המלחמה הרפובליקה העממית של סין הייתה שותפה צבאית מרכזית של פקיסטן ועוינת להודו, איתה נלחמה מלחמה קצרה ב-1962. סין הפכה העניקה לפקיסטן 60 מיליון דולר של סיוע לפיתוח ב-1965. במהלך המלחמה, סין תמכה בגלוי בעמדה הפקיסטנית.
היא ניצלה את הסכסוך כדי להציב אולטימטום חריף להודו, המגנה את התוקפנות שלה בטיבט ורמז על תגמול גרעיני מצד סין (סין ביצעה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה בשנה הקודמת).
למרות זאת, ממשלת סין הפעילה בסופו של דבר איפוק.
דבר שנבע בחלקו מהקשיים הלוגיסטיים של התערבות צבאית סינית ישירה נגד הודו וכוחה הצבאי המשופר של הודו לאחר תבוסתה על ידי סין ב-1962 סין גם הוזהרה על ידי ארצות הברית וברית המועצות מפני הרחבת היקף הסכסוך על ידי התערבותה.
בעקבות כך, סין נסוגה, האריכה את המועד להיענות להודו על האולטימטום שלה והזהירה את הודו מפני תקיפת מזרח פקיסטן.
בסופו של דבר, פקיסטן דחתה הצעות סיניות לסיוע צבאי, מתוך הכרה כי קבלתה רק תגרום לניכור נוסף של פקיסטן בעולם.
השתתפותה של הודו בתנועה הלא-מזדהה הניבה מעט תמיכה מצד חבריה.
התמיכה שניתנה על ידי אינדונזיה לפקיסטן נתפסה ככישלון דיפלומטי הודי, שכן אינדונזיה הייתה בין החברות המייסדות של המדינות הבלתי-מזדהות יחד עם הודו.
למרות יחסיה הקרובים עם הודו, ברית המועצות הייתה נייטרלית יותר ממדינות אחרות במהלך המלחמה, והזמינה את שתי המדינות לשיחות שלום בחסותה בטשקנט לאחר שוך הקרבות.
ישראל סיפקה במהלך המלחמה סיוע צבאי להודו בעקבות בקשת ראש הממשלה לאל בהדור שסטרי, מתוך תקווה לחיזוק היחסים הדיפלומטיים עם הודו, אך הדבר לא אירע.
למרות ההכרזה על הפסקת אש, הודו נתפסה כמנצחת בשל הצלחתה במניעת מרד הנתמך על ידי פקיסטן בקשמיר.
לאחר כישלונותיה במלחמת הודו–סין ב-1962, המלחמה נתפסה כניצחון בהודו, וראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי הוכתר כגיבור לאומי בהודו.
לאחר המלחמה, התמקדה הודו בשיפור התיאום בתוך ובין הכוחות השונים של הכוחות המזוינים של הודו.
הודו גם הקימה את אגף המחקר והניתוח לריגול ומודיעין חיצוני, עקב איסוף המידע הלא יעיל לפני המלחמה.
שיפורים משמעותיים בוצעו גם בפיקוד ובשליטה כדי לטפל בחסרונות שונים וההשפעה החיובית של שינויים אלה נראתה בבירור במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השלישית כאשר הודו השיגה ניצחון מכריע על פקיסטן בתוך שבועיים.
האיומים מצד סין להתערב בסכסוך לצד בפקיסטן הגבירו את הלחץ על הממשלה ההודית לקבל החלטה מיידית לפיתוח נשק גרעיני.
למרות הבטחות חוזרות ונשנות, ארצות הברית עשתה מעט כדי למנוע שימוש נרחב בנשק אמריקאי על ידי הכוחות הפקיסטניים במהלך המלחמה, ובכך הרגיזה את הודו.
במקביל, ארצות הברית ובריטניה סירבו לספק להודו כלי נשק מתוחכמים, והיחסים בין המערב להודו התערערו.
התפתחויות אלו הביאו לשינוי משמעותי במדיניות החוץ של הודו - הודו, שקודם למלחמה דגלה באי-הזדהות, פיתחה יחסים קרובים עם ברית המועצות.
עד סוף שנות ה-60, הייתה ברית המועצות לספקית העיקרית של ציוד צבאי להודו, כאשר מ-1967 עד 1977, 81% מייבוא הנשק של הודו היה מברית המועצות.
לאחר המלחמה, מרוץ החימוש בין הודו לפקיסטן הפך לאסימטרי עוד יותר והודו התחזקה בהרבה מפקיסטן.
גם תקציב הביטחון של הודו גדל בהדרגה לאחר המלחמה, בשנים 1966–1967 הוא עלה ל-17% ובשנים 1970–1971 הוא עלה ל-25% מהכנסותיה.
בסיום המלחמה, פקיסטנים רבים ראו את ביצועי הצבא שלהם כמוצלחים.
6 בספטמבר נחגג כיום ההגנה בפקיסטן, לזכר ההגנה על לאהור נגד הצבא ההודי.
הביצועים של חיל האוויר הפקיסטני, במיוחד, זכו לשבחים.
עם זאת, ממשלת פקיסטן הואשמה על ידי אנליסטים בהפצת דיסאינפורמציה בין אזרחיה בנוגע להשלכות בפועל של המלחמה.
ספר בשם מלחמת הודו-פקיסטן של 1965: מבט לאחור, שהופק על ידי המודיעין הבין-שירותי הפקיסטני, משמש כהיסטוריה הרשמית של המלחמה, משמיט כל אזכור של ניסיונות הפלישה הפקיסטניים, ומתחיל את המלחמה במתקפת הנגד ההודית בחזית לאהור.
בספר נטען כי צבא פקיסטן הגן הגנה אמיצה על המולדת ואילץ את המתקפים לסגת.
מצד שני, חיל האוויר הפקיסטני זכה לאמינות רבה בקרב סופרי צבא פקיסטן וכותבי מלחמה בינלאומיים על הגנה מוצלחת על לאהור ואזורים חשובים אחרים של פקיסטן ומתקפה חוזרת כבדה בהודו למחרת.
הערנות של חיל האוויר הייתה קשורה גם לעובדה שחלק מהטייסים הוקפצו 6 פעמים תוך פחות משעה על רקע אינדיקציה של התקפות אוויריות הודיות.
יום חיל האוויר נחגג בפקיסטן לכבוד חיל האוויר ב-7 בספטמבר.
פקיסטן איבדה יותר שטח ממה שצברה במהלך המלחמה, וחשוב מכך, היא לא הצליחה לכבוש את קשמיר; תוצאה זו נתפסה על ידי משקיפים רבים כתבוסה לפקיסטן.
גורמים בכירים ומומחים צבאיים פקיסטניים רבים מתחו מאוחר יותר ביקורת על התכנון השגוי של מבצע גיברלטר, שהוביל בסופו של דבר למלחמה.
בעקבות הצהרת טשקנט התעורר אי שקט בפקיסטן, בעקבות הערכה הגדולה מידי של תושבי פקיסטן לגבי העליונות של הכוחות המזוינים שלה, ובגלל דיסאינפורמציה שגרמה לתושבי פקיסטן להאמין כי פקיסטן היא המנצחת במלחמה.
אחת ההשלכות הרחוקות ביותר של המלחמה הייתה ההאטה הכלכלית רחבת היקף בפקיסטן.
המלחמה סיימה את הצמיחה הכלכלית המרשימה שחוותה פקיסטן מאז תחילת שנות ה-60. בין 1964 ל-1966, הוצאות הביטחון של פקיסטן עלו מ-4.82% ל-9.86% מהתמ"ג, מה שהטיל עומס אדיר על כלכלת פקיסטן.
תאורטיקן הגרעין פרוזה חאן טען כי מלחמת 1965 הייתה ניסיון קונבנציונלי אחרון לתפוס את קשמיר בכוח צבאי, ומעמדה של פקיסטן עצמה בקהילה הבינלאומית, במיוחד עם ארצות הברית, החל להידרדר מהנקודה בה התחילה המלחמה, ואף על פי שיחסיה עם סין התחזקו.
תוצאה נוספת מהמלחמה הייתה טינה גוברת נגד ממשלת פקיסטן במזרח פקיסטן, בגלל האובססיה של מערב פקיסטן לקשמיר.
מנהיגי בנגל האשימו את הממשלה המרכזית בכך שאינה מספקת ביטחון ראוי למזרח פקיסטן במהלך המלחמה, אף על פי שסכומי כסף גדולים נלקחו מהמזרח כדי לממן את המלחמה על קשמיר.
למעשה, למרות כמה התקפות חיל האוויר של פקיסטן שיצאו מבסיסים במזרח פקיסטן, הודו לא פעלה בגזרה זו, אף על פי שמזרח פקיסטן הוגנה רק על ידי דיוויזיית חי"ר לא מחוזקת ושישה עשר מטוסים.
מוג'יבור רחמן היה ביקורתי על הפער בין המשאבים הצבאיים שנפרסו במזרח ומערב פקיסטן, וקרא לאוטונומיה גדולה יותר למזרח פקיסטן, פעולה שהובילה בסופו של דבר למלחמת העצמאות של בנגלדש ולמלחמה נוספת בין הודו לפקיסטן ב-1971.
מלחמת הודו–פקיסטן השלישית הייתה מלחמה בין הודו לפקיסטן במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש במזרח פקיסטן.
המלחמה החלה ב-3 בדצמבר 1971 והסתיימה בכניעה פקיסטנית בדאקה ב-16 בדצמבר 1971.
המלחמה החלה במבצע צ'נגיז חאן של פקיסטן, במהלכו בוצעו תקיפות אוויריות על 11 בסיסים של חיל האוויר ההודי.
התקיפות הובילו להכרזת מלחמה מצד הודו, לצד הכוחות הלאומיים הבנגליים .
13 ימים לאחר תחילת המלחמה, הודו השיגה עליונות ברורה, והפיקוד המזרחי של צבא פקיסטן חתם על הסכם כניעה ב-16 בדצמבר 1971, שסימן את עצמאותה של בנגלדש.
כ-93,000 פקיסטנים נשבו על ידי צבא הודו.
ההערכה היא שהצבא הפקיסטני ומיליציות איסלאמיסטיות פרו-פקיסטניות הרגו בין 300,000 ל-3,000,000 אזרחים בבנגלדש, ברצח העם הבנגלי.
סכסוך הודו-פקיסטן נוצר בעקבות מלחמת העצמאות של בנגלדש.
המתיחות הפוליטית בין מזרח למערב פקיסטן מקורה בהקמתה של פקיסטן כמדינה אחת עבור שני חבלי ארץ המובדלים בכ-1,600 קילומטר של טריטוריה הודית במהלך חלוקת הודו ב-1947. למרות ששתי חלקי המדינה היו אסלאמיים, בזאת נגמרה זהותם.
במזרח פקיסטן הלאום הדומיננטי היה בנגלי בעל תרבות בנגלית, בעוד מערב פקיסטן הייתה ערב רב של קבוצות אתניות, הבולטת שבהם הפנג'אבים ותרבותה התבססה על האורדו.
ממשלת פקיסטן התבססה בקראצ'י שבמערב פקיסטן, וניסתה לכפות את האורדו על מזרח פקיסטן, כשהיא מביאה להיווצרות תנועת השפה הבנגלית ב-1950. מהומות המוניות אירעו במזרח בנגל ב-1964 וב-1969. אלה הובילו להתפטרותו של נשיא פקיסטן איוב ח'אן, ולתפיסת השלטון על ידי ראש הצבא יחיא ח'אן.
כדי להגביר את השליטה בבנגל ולמנוע היווצרות מדינה נוספת, השלטון המרכזי באסלאמאבאד הגה את תוכנית יחידה אחת .
בשנת 1969 הכריז הנשיא יחיא ח'אן על הבחירות הראשונות בפקיסטן וביטל את מעמדה של מערב פקיסטן כמחוז נפרד, על מנת להחזיר את פקיסטן למעמדה המקורי הכולל ארבעה מחוזות, כפי שהוגדרו בעת הקמת פקיסטן ב-1947.
מנהיג הליגה האוואמית של מזרח פקיסטן, מוג'יבור רחמן, התמודד בבחירות הכלליות בפקיסטן ב-1970 ומפלגתו השיגה 167 מתוך 169 מושבים לאספה המחוקקת של מזרח פקיסטן, ורוב מיוחס באספה הלאומית של פקיסטן בת 313 מושבים, בעוד שבמערב פקיסטן זכתה מפלגת העם הפקיסטנית.
הצלחת הליגה בבחירות גרמה למערב פקיסטנים רבים לחשוש שהיא תאפשר לבנגלים לשנות את החוקה שהתקבלה ב-1965 ולחזק את השפעת הבנגלים על המדינה.
כדי לפתור את המשבר, הוקמה משלחת האדמירל אחסן .
ממצאיה זכו לביקורות חיוביות מצד המנהיגים הפוליטיים של מערב פקיסטן, למעט זולפיקאר עלי בהוטו, יו"ר מפלגת העם הפקיסטנית.
עם זאת, הצמרת הצבאית הטילה וטו על הצעת המשלחת.
זולפיקאר עלי בהוטו אישר את הווטו, ולאחר מכן סירב למנות את שייח' מוג'יבור רחמן לראשות ממשלת פקיסטן.
הליגה האוואמית קראה לשביתות כלליות במדינה.
הנשיא יחיא ח'אן דחה את חנוכת האספה הלאומית.
בתגובה, השייח' מוג'יבור רחמן קרא לשביתות כלליות.
בתחילת מרץ 1971, כ-300 ביהארים נהרגו בהתפרעויות על ידי המון בנגלים בצ'יטגונג.
ממשלת פקיסטן השתמשה בטבח כדי להצדיק את פריסת הצבא במזרח פקיסטן ב-25 במרץ.
הנשיא יחיא ח'אן קרא לצבא לדכא התנגדות במזרח, לאחר שקיבל את התפטרותו של לוטננט גנרל יעקוב עלי חאן , רמטכ"ל הצבא המזרח-פקיסטני.
החלו מעצרים המוניים של מתנגדי משטר, ולאחר מספר ימים של שביתות, הצבא הפקיסטני, בראשות לוטננט גנרל טיקה ח'אן , תקף את דאקה בליל ה-25 במרץ 1971. הממשלה הוציאה אל מחוץ לחוק את הליגה האוואמית, מה שאילץ רבים מחבריה להימלט להודו.
שייח' מוג'יב רחמן נעצר בליל 26 במרץ 1971 ונלקח למערב פקיסטן.
במבצע זרקור , ומבצע בריסאל ניסו הפקיסטנים להרוג את האליטה האינטלקטואלית של מזרח פקיסטן.
ב-26 במרץ 1971, מייג'ור זיאור רחמן הכריז על עצמאותה של בנגלדש בשמו של השייח' מוג'יבור רחמן.
באפריל, מנהיגי הליגה האוואמית הגולים הקימו ממשלה גולה בביידיאנאתלה שבמהרפור.
משמר הגבול של מזרח פקיסטן וקצינים בנגלים בצבא פקיסטן, בצי הימי של צבא פקיסטן ובנחתים של צבא פקיסטן, ערקו לצד המורדים.
מוחטי באהיני , כוח החירות של בנגלדש, המורכב מכוח סדיר וכוח גרילה, הוקם תחת הקולונל בדימוס מוחמד אטאול גאני אוסמני .
מעורבותה של הודו במלחמת השחרור של בנגלדש
לאחר התפטרותם של האדמירל סייד מוחמד אחסן והלוטנט-גנרל יעקוב עלי ח'אן, התקשורת החלה לדווח על רצח העם הבנגלי, שכוון במיוחד לאוכלוסיית המיעוט ההינדית הבנגלית , מה שהוביל לבריחתם של כ-10 מיליון פליטים שביקשו מקלט במדינות מזרח הודו.
ממשלת הודו פתחה את גבול מזרח פקיסטן-הודו כדי לאפשר לפליטים הבנגלים לעבור.
ממשלות מערב בנגל, ביהר, אסאם, מגהלאיה וטריפורה הקימו מחנות פליטים לאורך הגבול.
הפליטים הכבידו על כלכלתה של הודו.
ממשלת הודו פנתה שוב ושוב לקהילה הבינלאומית בבקשת סיוע, אך לא הצליחה לקבל עזרה כלשהי.
ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי הגיעה ב-27 במרץ 1971 למסקנה שבמקום לקלוט מיליוני פליטים, עדיף לצאת למלחמה נגד פקיסטן.
ב-28 באפריל 1971, הורתה הממשלה לראש הצבא הגנרל סם מנקשו לכבוש את מזרח פקיסטן.
קציני צבא מזרח פקיסטן שערקו וגורמי אגף המחקר והניתוח החלו מיד להשתמש במחנות הפליטים לגיוס והכשרה של לוחמי גרילה.
הרשויות ההודיות גם ניסו להמשיך בלוחמה פסיכולוגית ולשמור על המורל במזרח פקיסטן.
בסוף אפריל 1971 שאלה ראש הממשלה אינדירה גנדי את ראש הצבא ההודי גנרל סם מנקשו אם הוא מוכן לצאת למלחמה עם פקיסטן.
הוא סירב, תוך ציון תחילת עונת המונסון במזרח פקיסטן והעובדה שהטנקים של הצבא עוברים חידוש.
הוא הציע להתפטר, וגנדי סירבה.
הוא אמר שהוא יכול להבטיח ניצחון אם היא תאפשר לו להתכונן בקצב שלו.
הלך הרוח בתקשורת הפקיסטנית הפך ליותר ויותר ג'ינגואיסטי ומיליטריסט נגד מזרח פקיסטן והודו.
בסוף ספטמבר 1971, מסע תעמולה הביא לכך שמדבקות "לרסק את הודו" ניתלו בחלונות האחוריים של כלי רכב ברוואלפינדי, אסלאמאבאד ולאהור.
באוקטובר, נכתב במדבקות "תלה את הבוגד" בהתייחסות לשיח' מוג'יבור רחמן.
בשבוע הראשון של דצמבר, כלי התקשורת המודפסים במדינה פרסמו חומרים הקשורים לג'יהאד כדי להגביר את הגיוס לצבא.
בנובמבר 1971, מלחמה בין הודו לפקיסטן הייתה בלתי נמנעת.
על פי הדיווחים, ברית המועצות הזהירה את פקיסטן מפני המלחמה, שאותה כינו כ"מסלול התאבדות של איחוד פקיסטן".
למרות אזהרה זו, בנובמבר 1971, אלפי אנשים בראשות פוליטיקאים פקיסטניים שמרנים צעדו בלאהור וברחבי פקיסטן, וקראו לפקיסטן "לכתוש את הודו".
הודו הגיבה בכינוס הצבא ההודי בגבולות המערביים.
הצבא חיכה עד דצמבר, אז הקרקע במזרח התייבשה ומעברי ההימלאיה נסגרו בשלג, מה שמנע התערבות סינית.
ב-23 בנובמבר הכריז נשיא פקיסטן יחיא ח'אן על מצב חירום לאומי והורה למוסדות המדינה להתכונן למלחמה.
בערב ה-3 בדצמבר חיל האוויר הפקיסטני פתח במתקפות מנע באחד עשר שדות תעופה בצפון מערב הודו, כולל אגרה, במרחק 300 ק"מ מהגבול.
מתקפות מנע אלו, מבצע צ'נגיז חאן , נוצרו בהשראת הצלחתו של מבצע מוקד במלחמת ששת הימים.
בניגוד לתקיפה הישראלית על בסיסי אוויר ערביים ב-1967, שבה היו מעורבים מספר רב של מטוסים ישראלים, חיל האוויר הפקיסטני תקף בכוח קטן בהרבה, כשרק כ-50 ממטוסיו השתתפו בתקיפה.
בנאום לאומה ברדיו באותו ערב, ראשת הממשלה גנדי קבעה שהתקיפות האוויריות הן הכרזת מלחמה נגד הודו וחיל האוויר ההודי הגיב בתקיפות אוויריות ראשוניות באותו לילה.
אלה התרחבו לתקיפות מאסיביות למחרת בבוקר.
פעולה אווירית זו החלה את מלחמת הודו-פקיסטן השלישית.
גנדי הורתה על גיוס מיידי של כוחות והודו פלשה לפקיסטן בהתקפות מאסיביות מתואמות מהאוויר, הים והיבשה.
המטרה ההודית העיקרית בחזית המזרחית הייתה לכבוש את דאקה, ובחזית המערבית למנוע מפקיסטן לפלוש להודו.
אנשי ומפקדי הצי הפקיסטני ידעו היטב שבניגוד למלחמת הודו–פקיסטן השנייה, הצי לא מוכן לסכסוך הימי עם הודו.
חיל הים הפקיסטני לא היה מוכן למלחמה התקפית בעומק הים נגד חיל הים ההודי, ולא להגן מפני פלישה ימית של חיל הים ההודי.
בזירה המערבית, הפיקוד הימי המערבי של חיל הים ההודי פתח בהתקפת פתע על נמל קראצ'י בליל ה-5 בדצמבר 1971 במבצע טריידנט .
המתקפה הימית שכללה את ספינות הטילים מסדרת אוסה שנבנו על ידי הצי הסובייטי, הטביעה את המשחתת PNS של חיל הים הפקיסטני.
מקורות פקיסטניים דיווחו כי כ-720 מלחים פקיסטנים נהרגו או נפצעו.
כנקמה, צוללות הצי הפקיסטני הטביעו צוללת הודית וגרמו ל-194 הרוגים הודים.
הטבעת הפריגטה קוקרי גררה מתקפה הודית נוספת על נמל קראצ'י בליל ה-9 בדצמבר 1971 תחת שם הקוד מבצע פייתון .
פלגה של הצי ההודי התקרבה לנמל קראצ'י ושגרה סדרה של SS-N-2 סטיקס, שהביאו להרס נוסף של מכלי דלק ולטביעתן של שלוש ספינות סוחר פקיסטניות, כמו גם ספינות זרות.
חיל האוויר של פקיסטן לא תקף את ספינות חיל הים ההודי, ולמחרת טייסי פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, שפעלו כטייסי מלחמה בסיור, טעו בזיהוי וגרמו נזקים מאש כוחותינו לספינה פקיסטנית והרגו כמה קצינים על הסיפון.
בזירה המזרחית של המלחמה, הפיקוד הימי המזרחי ההודי בודד את מזרח פקיסטן על ידי מצור ימי במפרץ בנגל.
ב-4 בדצמבר, נושאת המטוסים INS ויקרנט הובאה למקום, ומפציצי הקרב שלה סי הוק תקפו ערי חוף רבות במזרח פקיסטן, כולל צ'יטגונג וקוקס בזאר .
פקיסטן שלחה בתגובה את הצוללת PNS Ghazi , שטבעה מול חופי ויסאקפאטנאם עקב פיצוץ שהופעל על ידי מטעני עומק הודיים.
בשל מספר העריקות הרב, הצי הפקיסטני הנעזר בחיל הנחתים של פקיסטן.
הנזק שנגרם לצי הפקיסטני עמד על 7 ספינות תותחים, 1 שולת מוקשים, 1 צוללת, 2 משחתות, 3 ספינות סיור השייכות למשמר החופים, 18 ספינות מטען, אספקה ותקשורת, ונזק רחב היקף שנגרם לבסיס הימי ולרציפים בעיירת החוף קראצ'י.
כ-1900 אנשי צוות נהרגו, ו-1413 אנשי שירות נתפסו על ידי הכוחות ההודיים בדאקה.
לדברי טאריק עלי, פקיסטן איבדה מחצית מהצי שלה במלחמה.
לאחר ניסיון ההתקפה המונעת, חיל האוויר הפקיסטני אימץ עמדה הגנתית בתגובה לירי ההודי.
היעדר תגמול זה יוחס גם להחלטה המכוונת של מטה חיל האוויר של פקיסטן לצמצם את אבדותיו, שכן היא כבר ספגה אבדות אדירות בסכסוך במזרח.
חיל האוויר של פקיסטן נמנע מעימותים עם הצי ההודי לאחר שהאחרון פשט על נמל קראצ'י.
במזרח, הושמדה טייסת מס' 14 הפקיסטנית והמפקד שלה נלקח כשבוי.
בכך השיגה הודו עליונות אווירית מוחלטת בחזית המזרחית.
בתום המלחמה, טייסי חיל האוויר הפקיסטני הצליחו להימלט ממזרח פקיסטן למיאנמר השכנה.
כאשר הצבא ההודי הידק את אחיזתו במזרח פקיסטן, חיל האוויר ההודי המשיך בהתקפותיו נגד פקיסטן כשהמערכה התפתחה לסדרה של התקפות נגד שדות תעופה, מכ"ם ומטוסי קרב.
חיל האוויר הפקיסטני פרס את מטוסיו בעיקר במשימות סיור הגנתיות מעל הבסיסים, ובכך לא היה מסוגל לבצע פעולות התקפיות יעילות.
הפשיטות של חיל האוויר פגעו במטוס אחד של ארצות הברית ומטוס אחד של האו"ם בדקה.
אחת ההתקפות האוויריות המוצלחות ביותר של הודו במערב פקיסטן אירעה ב-8 בדצמבר 1971, כאשר מטוסי האנטר הודי מטייסת 20 שבסיסה בפתאנקוט, תקפו את הבסיס הפקיסטני במוריד והשמידו 5 מטוסי F-86 סייבר על הקרקע.
חיל האוויר של פקיסטן קיבל חיזוק על ידי מיראז'ים מבעלת ברית מזרח תיכונית שזהותה לא ידועה.
חיל האוויר ההודי ביצע 1,978 גיחות במזרח וכ-4,000 בפקיסטן, בעוד שחיל האוויר הפקיסטני טס רק כ-30 ו-2,840 בהתאמה.
פקיסטן איבדה 60 עד 75 מטוסים, לא כולל מטוסי F-6F הלקט, מיראז' III, וששת מטוסי F-104 סטארפייטר ירדניים.
לפני תחילת המלחמה, הצבא ההודי היה מאורגן היטב בשתי החזיתות ונהנה מעליונות מספרית משמעותית על צבא פקיסטן.
ביצועי המלחמה של הצבא ההודי החזירו לו את היוקרה שאיבד במהלך מלחמת הודו–סין ב-1962.
כשהסכסוך התחיל, המלחמה קיבלה מיד תפנית מכרעת לטובת הודו ובעלות בריתם הבנגליים מבחינה צבאית ודיפלומטית.
בשתי החזיתות פתחה פקיסטן במתקפות קרקעיות, אך הצבא ההודי יזם פעולות קרקעיות מתואמות היטב בשתי החזיתות.
התקפות קרקעיות גדולות התרכזו בגבול המערבי על ידי צבא פקיסטן, שנלחם עם הנחתים הפקיסטניים בחבל פנג'אב, אך הצבא ההודי הצליח לחדור לאדמת פקיסטן.
ההודים כבשו במהירות כ-15,000 קמ"ר של שטח פקיסטני, באזאד קשמיר, פנג'אב וסינד, שהוחזרה מאוחר יותר בהסכם סימלה כמחווה של רצון טוב.
מספר הנפגעים של צבא פקיסטן היה גבוה, וחיילים רבים מתו עקב חוסר תכנון מבצעי וחוסר תיאום בתוך מערכי הצבא.
ב-23 בנובמבר 1971, הצבא ההודי חצה את גבול מזרח פקיסטן והצטרף לבעלות בריתו הלאומניות הבנגליות.
בניגוד למלחמת הודו–פקיסטן השנייה, בה הייתה התקדמות איטית, הפעם האסטרטגיה הייתה הסתערות מהירה ותלת-שכבתית של תשע דיוויזיות חי"ר עם יחידות שריון צמודות ותמיכה אווירית צמודה שנעה במהירות לדאקה.
חיל האוויר ההודי השמיד במהירות את חיל האוויר הקטן במזרח פקיסטן והוציא את שדה התעופה דאקה מכלל פעילות.
טכניקות "מלחמת בזק" של ההודים ניצלו חולשות בעמדות הפקיסטניות.
תוך אבדות רבות, הצבא הפקיסטני נכנע תוך פחות משבועיים.
לאחר מכן, הצבא ההודי הקיף את דאקה והציב אולטימטום של כניעה תוך "30 דקות" ב-16 בדצמבר 1971. למשמע האולטימטום, ממשלת מזרח פקיסטן נכנעה ללא התנגדות.
ב-16 בדצמבר 1971, פקיסטן קראה להפסקת אש חד-צדדית וסיימה את המלחמה.
פקיסטן גם איבדה יותר כלי רכב משוריינים.
מסמך הכניעה של מזרח פקיסטן , נחתם בדאקה ב-16 בדצמבר 1971. הכניעה התקבלה על ידי סגן-גנרל אורורה.
המלחמה הסתיימה רשמית בשעה 14:30 שעון גריניץ' ב-17 בדצמבר, לאחר הכניעה ב-16 בדצמבר.
הכניעה אישרה את עצמאותה של בנגלדש.
לאחר הכניעה, הצבא ההודי לקח כ-90,000 אנשי שירות פקיסטנים ותומכיהם הבנגלים כשבויי מלחמה, מה שהפך אותה לכניעה הגדולה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
ברית המועצות הזדהתה עם מזרח פקיסטן, ותמכה בצבא ההודי ובפלישה של מוקטי בהיני לפקיסטן במהלך המלחמה, מתוך ראייה רחבה של הכרה בבנגלדש עצמאית תחליש את עמדת יריביה - ארצות הברית וסין.
ברית המועצות הבטיחה להודו שאם יתפתח עימות עם ארצות הברית או סין, היא תתערב.
הבטחה זו עוגנה באמנה ההודית-סובייטית לשיתוף פעולה שנחתמה באוגוסט 1971.
ברית המועצות קיבלה את העמדה ההודית לפיה כל פתרון למשבר במזרח פקיסטן חייב להיות בתנאים המקובלים על הודו והליגה האוואמיתהליגה האוואמית.
ארצות הברית עמדה לצד פקיסטן.
בממסד האמריקני התרשם שהסובייטים נמצאים בברית בלתי רשמית עם הודו, ולכן ארצות הברית נזקקה לפקיסטן להגביל את ההשפעה הסובייטית בדרום אסיה.
ניקסון עודד את איראן לשלוח אספקה צבאית לפקיסטן.
ממשל ניקסון גם התעלם מהדיווחים על רצח העם הבנגלי, וממברק בלאד , מה שעורר ביקורת וגינוי - הן מצד הקונגרס של ארצות הברית והן בעיתונות הבינלאומית.
שגריר ארצות הברית באו"ם, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, הציג החלטה במועצת הביטחון של האו"ם הקוראת להפסקת אש ולנסיגה של הכוחות המזוינים על ידי הודו ופקיסטן.
עם זאת, הוטלה עליה וטו על ידי ברית המועצות.
כשהתבוסה של פקיסטן בגזרה המזרחית הייתה ברורה, ניקסון פרס את כוח משימה 74 , בראשות נושאת המטוסים USS אנטרפרייז במפרץ בנגל.
לפי סרט תיעודי רוסי, בריטניה פרסה גם היא כוחות.
ב-6 וב-13 בדצמבר שיגר הצי הסובייטי שתי קבוצות של סיירות ומשחתות מוולדיווסטוק.
הם עקבו אחרי כוח המשימה האמריקאי לתוך האוקיינוס ההודי מ-18 בדצמבר 1971 עד 7 בינואר 1972. לסובייטים הייתה גם צוללת גרעינית כדי להדוף את האיום שהציב כוח המשימה באוקיינוס ההודי.
ככל שהמלחמה התקדמה, התברר לארצות הברית שהודו עומדת לפלוש לפקיסטן ולפורר אותה תוך שבועות ספורים.
הנשיא ניקסון שוחח עם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב בקו חם ב-10 בדצמבר.
ניקסון דחק בברז'נייב לרסן את הודו.
לאחר המלחמה, ארצות הברית קיבלה את מאזן הכוחות החדש והכירה בהודו כשחקנית דומיננטית בדרום אסיה; ארצות הברית עסקה בחיזוק היחסים בין שתי המדינות.
ברית המועצות לעומת זאת, חיזקה את היחסים עם פקיסטן.
במהלך המלחמה, סין תמכה בפקיסטן ומתחה ביקורת קשה על הודו והאשימה אותה באימפריאליות בדרום אסיה.
סין הטילה וטו לאחר המלחמה על החברות בבנגלדש באו"ם ב-1972 בטענה ששתי החלטות האו"ם הנוגעות לבנגלדש, הדורשות החזרת שבויים ואזרחים פקיסטנים טרם יושמו.
סין הייתה גם בין המדינות האחרונות שהכירו בעצמאותה של בנגלדש, וסירבה לעשות זאת עד 31 באוגוסט 1975.
סרי לנקה חששה שהודו עשויה לפלוש אליה בעתיד.
למרות מדיניות חוץ נייטרלית של המדינה בהנהגת סירימאבו בנדרנאיקה, סרי לנקה החליטה לעזור לפקיסטן במלחמה.
מכיוון שמדינות ערביות רבות היו בעלות ברית הן עם ארצות הברית והן עם פקיסטן, לקיסינג'ר היה קל לעודד אותן לתמוך בפקיסטן.
הוא שלח מכתבים למלך ירדן ומלך סעודיה.
הנשיא ניקסון נתן אישור לירדן לשלוח עשרה מטוסי F-104 והבטיח לספק לו תחליפים.
מטוסי F-86 סייבר מסעודיה ומטוסי F-5 לובים נשלחו גם הם.
בנוסף לשלוש המדינות הללו, בעל ברית לא מזוהה במזרח התיכון סיפק לפקיסטן גם מטוסי מיראז' 3. עם זאת, מדינות אחרות כמו סוריה ותוניסיה לא התערבו במלחמה.
המלחמה ביססה את הדומיננטיות הצבאית והפוליטית של הודו בתת-היבשת.
הודו הובילה בהצלחה קמפיין דיפלומטי לבידוד פקיסטן.
בנוסף, ביקורה הממלכתי של ראש הממשלה אינדירה גנדי בבריטניה ובצרפת לחימום היחסים עם ארצות הברית, וחסם כל החלטה פרו-פקיסטנית באו"ם.
הניצחון הגביר את השפעת הודו בעולם, שכן מדינות רבות בעולם הבינו - כולל ארצות הברית - שמאזן הכוחות עבר להודו כשחקנית מרכזית באזור.
בעקבות המציאות הגאופוליטית, הודו יצרה קשרים הדוקים יותר עם מדינות אזוריות כמו איראן, שהייתה בעלת ברית מסורתית של פקיסטן.
קולונל ג'ון גיל מהאוניברסיטה לביטחון לאומי מעיר כי בעוד שהודו השיגה ניצחון צבאי, היא לא הייתה מסוגלת לקצור את הפירות הפוליטיים שייתכן שהיא קיוותה להם בבנגלדש.
לאחר 'ירח דבש' קצר בין הודו לבנגלדש, מערכת היחסים ביניהם החלה להידרדר.
סקר דעת קהל משנת 2014 של מרכז המחקר פיו מצא כי 27% מהבנגלדשים חוששים מהודו.
עם זאת, 70% מבנגלדשים החזיקו בדעה חיובית על הודו: בעוד ש-50% מבנגלדשים החזיקו בדעה חיובית על פקיסטן.
עבור פקיסטן, המלחמה הייתה תבוסה מוחלטת ומשפילה.
פקיסטן סבלה מכישלונות בתפקידה הגאופוליטי בדרום אסיה.
מנקודת מבט גאופוליטית, המלחמה הסתיימה בפירוק האחדות של פקיסטן מהיותה המדינה המוסלמית הגדולה בעולם.
העם הפקיסטני לא היה מוכן נפשית להשלים עם גודל תבוסה מסוג זה, מכיוון שהתקשורת הממלכתית הקרינה ניצחונות דמיוניים.
כאשר הוכרזה לבסוף הפסקת האש שהגיעה מכניעתה של מזרח פקיסטן, העם לא יכול היה להשלים עם גודל התבוסה; הפגנות ספונטניות פרצו ברחובות ערי המטרופולין הגדולות בפקיסטן.
לדברי היסטוריונים פקיסטנים, הטראומה הייתה קשה ביותר, ועלות המלחמה עבור פקיסטן במונחים כספיים ובמשאבי אנוש הייתה גבוהה מאוד.
ממשל יחיא נפל כאשר הנשיא יחיא חאן העביר את נשיאותו לזולפיקר עלי בוטו, שהושבע ב-20 בדצמבר 1971 לנשיא.
אובדן מזרח פקיסטן ריסק את יוקרתו של הצבא הפקיסטני.
פקיסטן איבדה מחצית מהצי שלה, רבע מחיל האוויר שלה ושליש מצבאה.
ב-20 בינואר 1972, פקיסטן תחת בוטו פתחה בפיתוח חשאי של נשק גרעיני במטרה "לעולם לא לאפשר פלישה זרה נוספת לפקיסטן".
כתוצאה מהמלחמה הפכה מזרח פקיסטן למדינה עצמאית, בנגלדש, כמדינה המוסלמית הרביעית באוכלוסיית העולם ב-16 בדצמבר 1971.
לאחר המלחמה, ממשלת פקיסטן הקימה ועדת חקירה בראשות נשיא בית המשפט העליון של פקיסטן חמודור רחמן, בנגלי אתני.
ועדת החקירה מונתה לבצע חקירות יסודיות על הכשלים המודיעיניים, האסטרטגיים, המדיניים והצבאיים שגרמו לתבוסת פקיסטן.
הדו"ח שהגישה ועדת החקירה ביולי 1972 לא פורסם לציבור.
בתחילה, היו 12 עותקים שהושמדו, למעט אחד שנשמר וסווג כ"סודי ביותר".
בשנת 1976 הוגש דו"ח משלים שסומן גם הוא כמסווג.
בשנת 2000 הדו"ח המשלים הודלף לכתב פוליטי בפקיסטן.
הדו"ח חשף כישלונות צבאיים רבים, ואישר את הביזה, האונס והרציחות המיותרות שבוצעו על ידי צבא פקיסטן.
הוא הטיל את האשמה על גנרלים של צבא פקיסטן, והאשימה אותם בהוללות, הברחות ופשעי מלחמה.
הוועדה המליצה על משפט פומבי של גנרלים מצבא פקיסטן, אך בפועל לא ננקטו פעולות נגד האחראים.
הוועדה, לעומת זאת, דחתה את ההאשמה לפיה 200,000 נערות בנגליות נאנסו על ידי צבא פקיסטן.
הוועדה גם טענה כי "כ-26,000 בני אדם (נהרגו) במהלך הפעולה של צבא פקיסטן".
ב-2 ביולי 1972, נערכה פסגה הודית-פקיסטנית בשימלה בהימאצ'ל פרדש שבהודו, שם נחתם הסכם שימלה בין נשיא פקיסטן זולפיקאר עלי בוטו וראשת ממשלת הודו אינדירה גנדי.
בהסכם הכירה פקיסטן בעצמאות בבנגלדש בתמורה להחזרת השבויים הפקיסטניים.
במהלך חמשת החודשים שאחר כך, הודו שחררה יותר מ-90,000 שבויי מלחמה פקיסטנים.
בהסכם גם הסכימה הודו להשיב כ-13,000 קמ"ר שנכבשו על ידי הודו במהלך המלחמה, אך הודו שמרה על כמה אזורים אסטרטגיים, כמו טורטוק.
עם זאת, המתנגדים ההודיים ביקרו את ההסכם וטענו שהוא רך מדי.
בשנת 1973, הודו ופקיסטן הגיעו לפשרה נוספת כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם משולש עם בנגלדש.
בית הדין בינלאומי לחקירת פשעי המלחמה הוקם בשנת 2010 בבנגלדש כדי לחקור ולהעמיד לדין חשודים ברצח העם שבוצע ב-1971 על ידי צבא פקיסטן ומשתפי הפעולה המקומיים שלהם.
המלחמה האנגלו-הולנדית הרביעית (בהולנדית: Vierde Engels-Nederlandse Oorlog; 1780–1784) הייתה סכסוך בין ממלכת בריטניה הגדולה לרפובליקה ההולנדית.
המלחמה, שהתרחשה במקביל למלחמת העצמאות האמריקאית (1775–1783), פרצה על רקע חילוקי דעות בין בריטיים להולנדים על חוקיותו והתנהלותו של הסחר ההולנדי עם אויבי בריטניה באותה עת.
למרות שהרפובליקה ההולנדית לא כרתה ברית רשמית עם המושבות האמריקאיות המורדות ובעלות בריתם, הצליח השגריר האמריקני (והנשיא לעתיד) ג'ון אדמס לכונן יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה ההולנדית, מה שהפך אותה למדינה האירופית השנייה שהכירה באופן דיפלומטי בקונגרס הקונטיננטלי באפריל 1782. באוקטובר 1782 נחתם גם הסכם ידידות ומסחר בין המדינות.
המלחמה כללה סדרה של מבצעים בריטיים נגד אינטרסים כלכליים קולוניאליים הולנדים, אם כי כוחות הצי הבריטי וההולנדי גם נפגשו פעם אחת מול חופי הולנד.
המלחמה הסתיימה באסון עבור ההולנדים וחשפה את חולשת היסודות הפוליטיות והכלכליות של הרפובליקה.
המלחמה האיצה את שקיעתה של האימפריה ההולנדית וביצרה עוד יותר את מעמדה של בריטניה הגדולה כמעצמה המסחרית המובילה בעולם.
למרות שבריטניה הגדולה והרפובליקה ההולנדית היו בעלות ברית מאז המהפכה המהוללת של 1688, ההולנדים הפכו לשותפים הזוטרים בברית ולאט לאט איבדו את הדומיננטיות הקודמת שלהם בסחר העולמי לבריטים.
במהלך התקופה השנייה ללא סטאדהאודר, הרפובליקה ההולנדית ויתרה פחות או יותר על יומרותיה כמעצמה גדולה, והדבר התברר עד כאב לשאר אירופה במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
סמוך לסוף המלחמה ההיא ב-1747, מהפכה אורנג'יסטית החזירה את הסטאדהאודר עם סמכויות מוגברות מאוד עבורו והפכה את המשרה לתורשתית.
זה לא הוביל לתחייתה של הרפובליקה כמעצמה גדולה בגלל מה שרבים ברפובליקה ראו כניהול כושל של העוצר בתקופת קטינותו של הסטאדהאודר וילם החמישי, ולאחר מכן בתקופת שלטונו שלו.
במקום זאת, הרפובליקה נותרה נייטרלית בעקשנות במהלך מלחמת שבע השנים, מה שאפשר לה להזניח מאוד את הצבא והצי שלה.
משטר הסטאדהאודרים היה פרו-בריטי, כאשר הסטאדהאודר היה נכדו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, אך מתנגדיו מסיבה זו העדיפו את צרפת, ומתנגדים אלו היו חזקים מספיק במדינות הכלליות של הולנד (הגוף המנהל של הולנד ש"המשרת הראשון" שלה היה הסטאדהאודר) לשמור על מדיניות חוץ הולנדית נייטרלית.
בתחילה, הבריטים התייחסו לבעלי הברית ההולנדים בניסיונם לדכא את המרד בשלוש עשרה המושבות שלהם בצפון אמריקה.
הם ניסו "להשאיל" את החטיבה הסקוטית השכירה של צבא מדינות הולנד לשימוש ביבשת אמריקה, באופן דומה לכוחות ההסיאנים ובראונשווייגים שהם שכרו ופרסו.
לכך התנגדו נחרצות האוהדים ההולנדים של המהפכה האמריקאית, בראשות הברון יוהאן ואן דר קאפלן טוט דן פול, שהצליח לשכנע את המדינות הכלליות לסרב לבקשה הבריטית.
חשוב מכך, סוחרים הולנדים, במיוחד אלו מאמסטרדם, הפכו מעורבים באספקת נשק ותחמושת למורדים האמריקאים זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית.
סחר זה התנהל בעיקר דרך נמל השינוע הקריבי של סנט אוסטטיוס, מושבת אי של חברת הודו המערבית ההולנדית.
שם יובאו סחורות קולוניאליות אמריקאיות, כמו טבק ואינדיגו, בניגוד לחוקי הסחר הימי הבריטיים) ויוצאו מחדש לאירופה.
עבור מטען החזרה שלהם רכשו האמריקנים נשק, אמצעי לחימה וסחורות ימיות שהובאו לאי על ידי סוחרים הולנדים וצרפתים.
בשנת 1776, מושל האי, יוהנס דה גראף, היה הראשון שהצדיע לדגל ארצות הברית, מה שהוביל לחשדות הבריטיים הגוברים כלפי ההולנדים.
בשנת 1778, ההולנדים סירבו לעמוד לצדה של בריטניה במלחמה נגד צרפת.
הבריטים הזכירו מספר הסכמים ישנים (1678, 1689, 1716) כדי שהרפובליקה תתמוך בהם צבאית, אך כמו במלחמת שבע השנים, ממשלת הולנד סירבה.
לאחר שהצרפתים הכריזו מלחמה על בריטניה, גם סוחרי אמסטרדם הפכו מעורבים מאוד בסחר בסחורות ימיות עם צרפת.
הצרפתים נזקקו לאספקה זו לצורך בניית כוחם הימי, אך נמנע מהם להשיג זאת בעצמם, עקב המצור על ידי הצי המלכותי (צרפת הייתה המעצמה הימית החלשה יותר באותו עימות).
ההולנדים החזיקו בזיכיון שהושג לאחר ניצחונם במלחמת הולנד–אנגליה השנייה, הידוע כעיקרון "ספינה חופשית, סחורה חופשית", אשר היה מעוגן באמנה המסחרית האנגלו-הולנדית משנת 1668, שאושרה מחדש בחוזה וסטמינסטר (1674).
ניסוח מוקדם זה של עיקרון חופש הניווט פטרה את כל הסחורות ה"מוברחות" שהוטענו בספינות הולנדיות מהחרמה על ידי בתי המשפט לשלל הבריטיים, במלחמות שבהן ההולנדים נותרו נייטרליים.
על פי האמנה, סחורות ימיות, לרבות עצי אוניות, תרנים, ברזים, קנבס, זפת, חבלים וזפת, לא נחשבו לסחורה מוברחת, ולכן ההולנדים היו חופשיים להמשיך את הסחר שלהם עם צרפת בסחורות אלו.
בגלל התפקיד החשוב עדיין של ההולנדים בסחר המוביל האירופי, זה פתח פרצה גדולה באמברגו הבריטי.
לאחר מכן, הבריטים הכריזו באופן חד צדדי על הסחורות הימיות כסחורות אסורות ואכפו את האמברגו שלהם על ידי מעצר של ספינות הולנדיות ונייטרליות אחרות בים הפתוח.
זה הוביל למחאות עזות של הסוחרים ההולנדיים שנפגעו, שדרשו הקמת שיירות בליווי הצי ההולנדי, כדי להגן עליהם מפני הצי המלכותי והפריבטירים הבריטיים.
על פי המשפט הבינלאומי הנוהג, שיירות כאלה היו (ועדיין הן) פטורות מזכות הביקור והחיפוש של לוחמים.
בתחילה הצליח הסטאדהאודר למנוע זאת, אך לחץ דיפלומטי חזק מצד צרפת, שהפעילה סנקציות כלכליות באופן סלקטיבי על ערים הולנדיות שתמכו בסטאדהאודר במדיניות זו, כפה זאת עליו בנובמבר 1779. המדינות הכלליות הורו לו כעת לספק את אוניות הליווי והשיירה הראשונה, בפיקודו של האדמירל משנה לודוויק ואן ביילנדט, הפליגה בדצמבר.
זה הוביל לפרשיית פילדינג ובילנדט המשפילה ב-31 בדצמבר, שעוררה זעם בדעת הקהל ההולנדית וערערה עוד יותר את עמדתו של הסטאדהאודר.
התקרית הניעה את ההולנדים לבקש להתקבל לליגה הראשונה של נייטרליות מזוינת, שדגלה בעקרון "ספינה חופשית, סחורה חופשית", במיוחד לאחר שבריטניה ביטלה רשמית את האמנה המסחרית משנת 1668. ההולנדים קיוו לזכות בתמיכה מזוינת של שאר חברי הליגה כדי לשמור על מעמדם הנייטרלי.
הוא נשלח על ידי הקונגרס הקונטיננטלי לכונן יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה ההולנדית.
טיוטת ההסכם צוטטה כהוכחה על ידי הבריטים להתנהלותם הלא נייטרלית של ההולנדים.
כוח הצי ההולנדי היה בדעיכה מאז 1712. הצי הוזנח זמן רב, והצי ההולנדי, עם רק 20 אוניות קו בתחילת הסכסוך, לא היה יריב ראוי לצי המלכותי הבריטי.
למרות שהמדינות הכלליות החליטו על הרחבה משמעותית של הצי ב-1779, רגע לפני ההחלטה הגורלית להציע שיירות מוגבלות, ואף הצביעו על הכספים לתוכנית בנייה ימית כזו, היא התקדמה אך לאט.
סיבה נוספת להתרחבות האיטית של הצי ההולנדי הייתה מחסור במגויסים מתאימים - הצי ההולנדי שילם שכר נמוך יותר מאשר צי הסוחר ולא השתמש בגיוס כפוי לצי כמו הצי המלכותי.
מספר הספינות הזמינות הצטמצם עוד יותר בתחילת המלחמה כאשר מספר ספינות נתפסו על ידי הבריטים באיי הודו המערבית, כי הם לא ידעו שהמלחמה החלה.
שיירה תחת האדמירל האחורי וילם קרול אבדה בדרך זו ליד סנט אוסטטיוס בפברואר 1781, והאדמירל נהרג בפעולה הקצרה; בפעולה אחרת, קפטן ביילנדט (אחיינו של האדמירל באותו שם) הסגיר את ספינתו.
הנחיתות המובהקת של הצי ההולנדי, ומצב "חוסר המוכנות" שלה היו תירוץ חוזר ונשנה עבור מפקדי הצי ההולנדי, במיוחד סגן האדמירל אנדריס הרצינק, שפיקד על שייטת טקסל, לשמור את הצי במעגניו, ובכך לוותר על הדומיננטיות של הצי ההולנדי בים הצפוני להטיל סגר על הצי הבריטי.
תוך מספר שבועות מתחילת המלחמה, יותר מ-200 סוחרים הולנדים, עם מטען בסכום של 15 מיליון גילדן, נלכדו על ידי הבריטים ועוד 300 נכלאו בנמלים זרים.
סיבה נוספת לחוסר הפעילות של הצי ההולנדי הייתה העובדה שהפעילות הדיפלומטית מעולם לא פסקה והעניקה לממשלת הולנד אשליה שהמלחמה תהיה קצרה בלבד.
הקיסרית יקטרינה, למרות שסירבה לבוא לעזרת ההולנדים, הייתה פעילה מאוד בהצעת שירותיה לגישור בסכסוך.
גם הבריטים וגם ההולנדים, ברמות שונות של כנות, שיתפו פעולה בתמרונים דיפלומטיים אלה, שעלו בתוהו, אך סייעו לשמור על הפעילות הצבאית ברמה נמוכה כל עוד הם נמשכו.
הממשלה הבריטית עשתה גם ויתורים להולנדים כדי להגיע לסיום מהיר של פעולות האיבה, במיוחד לאחר שהקבינט של לורד נורת' הוחלף בקבינט של רוקינגהאם ופוקס במרץ 1782. פוקס הציע מיד שלום נפרד בתנאים נוחים לממשלת הולנד.
לרוע מזלם של ההולנדים, הם רק התקרבו לצרפת בכך שהסכימו לפעול "בתאום" עם צרפת בפעולות ימיות, כך ששלום נפרד כבר לא היה אופציה.
ברית צבאית אמיתית עם צרפת, עם זאת, עדיין נחסמה על ידי הסטאדהאודר, למרות העובדה שרבים ברפובליקה העדיפו אותה.
המלחמה, ככל שהיא התקיימה, התנהלה בשלוש זירות מרכזיות.
בריטניה חסמה נמלים הולנדים באירופה, ויצאה למסעות לתפיסת נכסים קולוניאליים הולנדיים ברחבי העולם.
אלה היו מוצלחים כמעט לחלוטין; רק ניסיון לכבוש את הטירה ההולנדית באלמינה בחוף הזהב של אפריקה (גאנה המודרנית) נכשל.
בעוד ששטחים הולנדיים רבים באיי הודו המערבית נכבשו על ידי הבריטים, חלקם, כמו קוראסאו, לא הותקפו בשל כוחם ההגנתי.
מבחינת ההולנדים, המלחמה באיי הודו המערבית הסתיימה כמעט לפני שהחלה.
אדמירל ג'ורג' ברידג'ס רודני, מפקד תחנת איי ליווארד של הצי המלכותי, תקף את המושבות ההולנדיות באותו חלק של האיים הקריביים: סנט אוסטטיוס, סאבא וסנט מארטן, ברגע שקיבל את ההודעה על הכרזת המלחמה, במהלך שהפתיע מספר ספינות חיל הים והסוחר ההולנדי, שעדיין לא היו מודעות לתחילת הלחימה.
סנט אוסטטיוס (נכבש ב-3 בפברואר 1781), שמילא תפקיד כה גדול באספקת הנשק של המורדים האמריקאים, נהרס לחלוטין על ידו.
הוא הוכיח את עצמו כנקמן במיוחד נגד הסוחרים היהודים באי.
כל הסחורות באי הוחרמו וכל הסוחרים, הולנדים, אמריקאים, צרפתים, ואפילו בריטים, גורשו.
חלק מהשלל נמכר במכירה פומבית במקום, אך סכום נכבד הועלה על שיירה המיועדת לבריטניה.
עם זאת, חלק ניכר מהשיירה נתפס בתעלת למאנש על ידי שייטת צרפתית בפיקודו של אדמירל פיק דה לה מוט.
עם זאת, הצרפתים לא החזירו את הסחורה להולנדים.
אף על פי שנעשה ניסיון ללכוד באופן דומה את אנטילים ליווארד ההולנדיים, אלה נותרו בידיים הולנדיות, וכך גם סורינאם, אם כי השכנות ברביצה, דמררה ואסקיבו נכבשו במהירות על ידי הבריטים בתחילת 1781. אלה נכבשו מחדש על ידי הקפטן הצרפתי ארמנד דה קרסינט ב-1782, והוחזרו להולנדים לאחר המלחמה.
אדמירל הרצינק הוכיח את עצמו כאחד שלא שש לסכן את הצי שלו.
עם זאת, הלחץ הפוליטי לצאת אל מחוץ למעגן בטקסל הבטוח גבר, ונעשו כמה ניסיונות זהירים ללכוד שיירות בריטיות, או ללוות שיירות הולנדיות.
באחת מאותן גיחות, שייטת חזקה בצורה יוצאת דופן, בפיקודו של אדמירל יוהאן זוטמן וסגנו, האדמירל משנה יאן הנדריק ואן קינסברגן, נתקלה באוגוסט 1781 בשייטת בריטית בעלת עוצמה שווה בערך בפיקודו של אדמירל הייד פארקר בקרב שרטון דוגר, שהסתיים בתיקו טקטי.
נראה היה כי מיזם מבטיח נוסף הוא מה שנודע בשם פרשת ברסט.
בספטמבר 1782, לאחר שהפוליטיקאים ההולנדים הסכימו בהיסוס לתאם את פעולותיהם עם הצרפתים, כשהם פועלים "בשיתוף", נראה היה שקיימת הזדמנות לשלב שייטת הולנדית של 10 אוניות קו עם השייטת הצרפתית בברסט הצי הבריטי בתעלה הפליג לפתע דרומה.
עם זאת, הארטסינק, כדרכו, הגיש התנגדויות, על סמך מידע מודיעיני שספינות בריטיות שוהות במארב.
כאשר זה הוכח כשגוי, הורה לו הסטאדהאודר לשלוח את השייטת, בפיקודו של תת-האדמירל הרוזן לודוויק ואן ביילנדט לברסט.
עם זאת, כפי שקרה פעמים רבות בעבר, ביילנדט, לאחר שבדק את הספינות, הכריז שהן "לא מוכנות" לצאת לים.
בסירוב זה הוא נתמך על ידי שאר קציני הדגל.
התקרית עוררה סערה פוליטית שאיימה לבלוע את הסטאדהאודר עצמו, שכן הוא היה אחראי כמפקד העליון הן למצב הכוננות של הצי והן להחלטות האסטרטגיות שלו (אם כי הקצינים היו אחראים טקטית ומבצעית, ולא יכלו לחמוק מאחריות למצב לכאורה של "חוסר מוכנות" עצמם).
מתנגדי הסטאדהאודר דרשו חקירה שנמשכה זמן רב, והסתיימה בשקט לאחר שהוחזרו לסטאדהאודר מלוא סמכויותיו לאחר 1787, הרבה לאחר תום המלחמה.
על אף שפרט להתכתשות שרטון דוגר, לא נערכו קרבות גדולים במימי אירופה, והמצור הבריטי נתקל בהתנגדות מועטה מצד הצי ההולנדי, המצור עצמו גבה את מחירו מהימאים הבריטים, ששהו בים זמן רב (מה שגם חשף אותם לסכנת צפדינה) והספינות שסבלו מבלאי חמור.
כמו כן, מכיוון שהיה צורך לנתק מספר ניכר של ספינות כדי לשמור על עליונות ימית בים הצפוני, הצי המלכותי המתוח ממילא נמתח עוד יותר לאחר 1781. ספינות שהיו נחוצות כדי לחסום את החוף ההולנדי לא יכלו לשמש נגד הצרפתים, האמריקאים והספרדים בזירות מלחמה אחרות.
ייתכן שהדבר תרם לכמה תבוסות ימיות שספגו הבריטים לאחר 1781.
חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) הייתה אחראית להגנת המושבות שלה ממזרח למושבת הכף, אך בפעם הראשונה נאלצה לבקש סיוע מהצי ההולנדי.
עם זאת, הספינות היו חסרות בתחילה וכוחות הצי שהיו זמינים לא הצליחו למנוע מבריטניה להשתלט על המושבות ההולנדיות (בתת היבשת ההודית נכבשו כל המושבות ההולנדיות).
בתחילת 1782 כבש האדמירל הבריטי סר אדוארד יוז את טרינקומאלי בחוף המזרחי של ציילון, הנחשב לנמל הטוב ביותר במפרץ בנגל.
במרץ 1781 נשלח האדמירל הבריטי ג'ורג' ג'ונסטון לכבוש את מושבת הכף.
צרפת, שכבר תכננה לשלוח צי להודו, קיבלה מידע מודיעיני על כך והורתה למפקדה, פייר דה סיפרן, לנסות להגיע לכף לפני ג'ונסטון.
לאחר שג'ונסטון וסיפרן נפגשו בקרב מקרי באיי כף ורדה, הצליח סיפרן להגיע לפני ג'ונסטון, ועוצמתם של החיילים הצרפתיים שהשאיר הניאה את ג'ונסטון מלתקוף את המושבה.
לאחר לכידת מספר ספינות VOC במפרץ סלדניה הסמוך, הוא חזר למימי צפון האוקיינוס האטלנטי.
סיפרן המשיך לאיל דה פראנס (כיום מאוריציוס) ולאחר מכן להודו.
לשם, הוא הגיע ונלחם במספר פעולות נגד יוז.
סיפרן ניסה לקחת את הנמל ההולנדי של נגאפטאם (נכבש על ידי הבריטים ב-1781), אך סוכל על ידי יוז.
באוגוסט, הצרפתים כבשו מחדש את טרינקומאלי, וסיפרן נלחם ביוז עד קיפאון בקרב ימי מספר ימים לאחר מכן.
שני הציים נסוגו והבריטים תיקנו את ספינותיהם בבומביי בעוד הצרפתים התאוששו במושבה ההולנדית סומטרה.
יוז וסיפרן נפגשו שוב ב-1783, אך ידיעות על שלום ראשוני בין צרפת ובריטניה הביאו לסיומם של פעולות האיבה בהודו.
באוגוסט 1781, השמועה על המלחמה הגיעה לסומטרה, שם היו לחברות ההולנדיות והבריטיות מוצבי מסחר.
מנהלי החברה הבריטית בפורט מרלבורו קיבלו הוראות מבומביי להשמיד את כל המאחזים ההולנדיים בחוף המערבי של סומטרה.
באופן מקרי, צי של חמש ספינות של חברת הודו המזרחית הגיע זמן לא רב לאחר מכן, והדירקטורים ניצלו את ההזדמנות לפעולה.
הנרי בותם, אחד הדירקטורים, פיקד על הצי, ועם 100 חיילים הפליג לפאדנג.
ב-18 באוגוסט, ג'ייקוב ואן הימסקרק, ראש ה-VOC בפאדאנג, הסגיר את כל מוצבי החוף המערבי ללא קרב, בלי לדעת שכוחו של בוטאם חלש יחסית.
הלכידה העניקה לבריטים כ-500,000 פלורינים בסחורה ובכסף.
המבצר בפאדאנג נהרס לפני שהעיר הוחזרה לשליטת ה-VOC ב-1784.
הרפובליקה לא כרתה ברית צבאית רשמית עם צרפת ובעלות בריתה לפני תום המלחמה.
עם זאת, הסכם של ידידות ומסחר נחתם עם האמריקאים באוקטובר 1782, לאחר שג'ון אדמס, שהחליף את הנרי לורנס, הצליח להשיג הכרה דיפלומטית ברפובליקה האמריקאית מהמדינות הכלליות באפריל 1782. הרפובליקה הייתה המעצמה האירופית השנייה (אחרי צרפת, אך לפני ספרד) שהכירה בארצות הברית.
אדמס גם הצליח לגייס הלוואה משמעותית עבור האמריקנים בשוק ההון ההולנדי שהיה עדיין משמעותי.
הרפובליקה הייתה מעורבת בקונגרס השלום שארגן שר החוץ הצרפתי, ורז'ן, וניהל משא ומתן בנפרד עם הנציבים הבריטיים.
הדרישות ההולנדיות לא נתמכו על ידי הצרפתים, וזה הכניס אותם למצב בלתי נסבל כאשר הצרפתים ובני בריתם הקדימו את חתימת השלום הכללי.
ההולנדים, לפיכך, נאלצו לחתום על שלום ראשוני רגע לפני חתימת האמנה הכללית ההיא.
הרפובליקה הצטרפה לשביתת הנשק בין בריטניה לצרפת בינואר 1783. החתימה על חוזה פריז (1783–1784) הפכה את נגאפטנם בהודו למושבה בריטית.
הבריטים קיבלו את הזכות לסחר חופשי עם חלק מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שהייתה מטרת מלחמה מרכזית עבור סוחרים בריטים.
הצרפתים גם החזירו את המושבות ההולנדיות האחרות שכבשו מחדש מהבריטים, כולל אלו באיי הודו המערבית (כמו סנט אוסטטיוס שנכבש על ידי אדמירל רודני בפברואר 1781, אך נכבש מחדש על ידי האדמירל הצרפתי דה גראס ב-27 בנובמבר 1781).
המלחמה התבררה כאסון עבור הולנד, במיוחד מבחינה כלכלית.
זה גם הוכיח את היחלשות הכוח ההולנדי במאה ה-18. בסמוך לאחר המלחמה, התוצאה הגרועה יוחסה לניהול כושל של הסטאדהאודר (אם לא גרוע יותר) על ידי יריביו, שהתלכדו למפלגת הפטריוטים.
אלה הצליחו לזמן מה להחזיר כמה מהרפורמות של המהפכה של 1747, והפחיתו מאוד את סמכויותיו.
עם זאת, מרד פטריוטי זה דוכא בשנת 1787 על ידי התערבות פרוסית ובריטית.
הפטריוטים היגרו לחו"ל, אך חזרו ב-1795 בעזרת הצבאות המהפכניים הצרפתיים והקימו את הרפובליקה הבטאווית במקום הרפובליקה ההולנדית הישנה.
ארצות השפלה נותרו מרכזיות בחשיבה האסטרטגית הבריטית, והן שלחו כוחות משלחת להולנד ב-1793, 1799 ו-1809. המלחמה גרמה נזק חמור ל-VOC, שכבר הייתה במשבר חמור, ועתידה לפשוט את הרגל רק כמה שנים לאחר מכן.
מלחמת ההתשה בחזית הסורית התלקחה במהלך 1969, ברקע ההסלמה במלחמת ההתשה המתחוללת במקביל בגזרת תעלת סואץ ובמקביל גם למלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
ביוני נקטה ישראל את היוזמה והתחוללה הסלמה בחזית בדמות: מבצעי שפט, מלחמת שלושת הימים ומבצע קיתון 10, שבעקבותן פחתה היוזמה של הצבא הסורי כמעט לחלוטין.
סוריה הייתה נתונה באותה העת בעימות מול ירדן, שהסלים באירועי ספטמבר השחור, ועל כן הצבא הסורי התרכז בגזרה הירדנית והעדיף לשמור, לעת עתה, על העימות מול ישראל באש נמוכה.
כתוצאה מכך, הזירה הייתה שקטה יחסית למקבילתה המצרית.
לצד זאת, המשיכה סוריה לממן ולחזק את המחבלים הפלסטינים בלבנון, ובתגובה לפיגועים ולמטחי ירי שלהם ישראל פתחה בפשיטות מוגבלות מעבר לקו הכחול, ביניהן מבצע קלחת 2.
מלחמת הוונדלים הייתה מלחמה שהתרחשה בצפון אפריקה בין כוחות האימפריה הביזנטית לממלכת הוונדלים של קרתגו בשנים 533–534. זו הייתה הראשונה במלחמותיו של יוסטיניאנוס הראשון לכיבוש מחדש של האימפריה הרומית המערבית.
הוונדלים כבשו את צפון אפריקה הרומית בתחילת המאה ה-5 והקימו בה ממלכה עצמאית.
תחת מלכם, גאיזריק, הצי הוונדלי ערך התקפות פיראטים ברחבי הים התיכון, בזז את רומא ב-455 והביס פלישה רומית ב-468. לאחר מותו של גאיזריק ב-477, היחסים עם האימפריה הרומית המזרחית נורמלו, אם כי המתחים התלקחו מדי פעם עקב דבקותם של הוונדלים באריאניזם ורדיפתם את אוכלוסיית הילידים הניקאים.
בשנת 530 אירעה הפיכת חצר בקרתגו עקב תבוסה נגד המפקד המורי ומפקד המלחמה של שבט הפרקסים אנטלס, שגרמה לגלימר להאשים את הילדריק בשל תבוסתו מול המורים והוונדלים הדיחו את הילדריק הפרו-רומי והחליף אותו ב-530 בן דודו גלימר.
הקיסר הרומאי המזרחי יוסטיניאנוס לקח זאת כעילה להתערב בענייני הוונדלים, ולאחר שהבטיח את הגבול המזרחי עם פרס הסאסאנית בשנת 532 החל להכין משלחת בפיקודו של גנרל בליסאריוס, שמזכירו פרוקופיוס כתב את הנרטיב ההיסטורי העיקרי של המלחמה.
יוסטיניאנוס ניצל את המרידות במחוזות הוונדלים הנידחים של סרדיניה וטריפוליטניה.
אלה לא רק הסיחו את דעתו של גלימר מהכנותיו של יוסטיניאנוס אלא החלישו משמעותית את הגנת הוונדלים באמצעות שיגור עיקר הצי והצבא הוונדלים תחת אחיו של ג'לימר צזון לסרדיניה.
כוח המשלחת הרומי יצא מקונסטנטינופול בסוף יוני 533, ולאחר מסע ימי לאורך חופי יוון ודרום איטליה, נחת על החוף האפריקאי בקפוטוואדה בתחילת ספטמבר, ותפס את גלימר בהפתעה מוחלטת.
המלך הוונדלי אסף את כוחותיו בחיפזון ופגש את הצבא הרומי בקרב אד דקימום, ליד קרתגו, ב-13 בספטמבר.
תוכניתו המשוכללת של גלימר לכתר ולהשמיד את הצבא הרומי התקרבה להצלחה, אך בליסאריוס הצליח להניע את צבא הוונדלים לברוח ולכבוש את קרתגו.
גלימר נסוג לבולה רג'יה, שם אסף את כוחותיו שנותרו, כולל צבא צאזון, שחזר מסרדיניה.
בדצמבר התקדם גלימר לכיוון קרתגו ופגש את הרומאים בקרב טריקמארום.
הקרב הביא לניצחון רומי ולמותו של צאזון.
גלימר ברח למצודה הררית נידח, שם נחסם עד שנכנע באביב.
בליסאריוס חזר לקונסטנטינופול עם האוצר המלכותי של הוונדלים ועם גלימר השבוי כדי ליהנות ממצעד ניצחון, בעוד שאפריקה הוחזרה רשמית לשלטון האימפריאלי כמחוז הפרטוריאני של אפריקה.
אולם השליטה האימפריאלית כמעט ולא הגיעה מעבר לממלכת הוונדלים הישנה, ושבטי המאורי של פנים הארץ, שלא היו מוכנים לקבל את השלטון הרומי, התקוממו במהרה במרד.
הפרובינציה החדשה היטלטלה על ידי המלחמות עם המאורי והמרידות הצבאיות, ורק בשנת 548 הוחזר השקט והממשלה הרומית הוקמה היטב.
במהלך ההידרדרות ההדרגתית והתפרקותה של האימפריה הרומית המערבית בתחילת המאה ה-5, השבט הגרמני של הוונדלים, בעל ברית עם האלאנים, התבסס בחצי האי האיברי.
בשנת 429, המושל הרומי של דיוקסיית אפריקה, בוניפאטיוס, אשר מרד בקיסר רומא ולנטיניאנוס השלישי (שלט 425–455) ועמד בפני פלישה של כוחות אימפריאליים, קרא למלך הוונדלי גאיזריק לעזרה.
כך, במאי 429, חצה גאיזריק את מצר גיברלטר עם כל אנשיו, לפי הדיווחים 80,000 בסך הכל.
עם זאת, לוונדלים ולאלאנים של גאיזריק היו תוכניות משלהם, והם שאפו לכבוש את המחוזות האפריקאים על הסף.
החזקתם של מאוריטניה קיסרינסיס, מאוריטניה סיטיפנסיס ורוב נומידיה הוכרה בשנת 435 על ידי הקיסר הרומאי המערבי, אך זה היה רק אמצעי זמני.
המלחמה החלה במהרה, ובאוקטובר 439, בירת אפריקה, קרתגו, נפלה לידי הוונדלים.
בשנת 442, הסכם נוסף החליף את המחוזות שהוחזקו עד כה על ידי הוונדלים עם הליבה של הדיוקסיה האפריקאית, המחוזות העשירים של זאוגיטאנה וביזאקנה, אותם קיבלו הוונדלים כבר לא כפוידראטים של האימפריה, אלא כנחלתם.
אירועים אלו סימנו את יסודה של הממלכה הוונדלית, כאשר הוונדלים הפכו את קרתגו לבירתם והתיישבו סביבה.