tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, מונה פוירשטיין ב-1 באפריל 1938 למפקד הדיוויזיה ההררית ה-2, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פוירשטיין מפקד הדיוויזיה ההררית ה-2, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-22 במסגרת הארמייה ה-14. במהלך המערכה בנורווגיה לחם פוירשטיין עם הדיוויזיה שבפיקודו בטרונדהיים ובנרוויק, וב-4 במרץ 1941 הועבר לעתודת המילואים.
ב-1 בספטמבר 1941 הועלה פוירשטיין לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-25 בינואר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-70 בנורווגיה.
ב-15 באוגוסט 1943 מונה פוירשטיין למפקד הקורפוס ההררי ה-51 באיטליה, וב-12 באוגוסט 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בינואר 1945 פרש פוירשטיין מתפקידו, ובאפריל 1945 נפל בשבי בעלות הברית.
בקיץ 1948 שוחרר פיירשטיין מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר פוירשטיין באינסברוק, עד למותו ב-8 ביוני 1970.
ולנטין ארטורוביץ' מוסקבין (באוקראינית: Валентин Артурович Москвін) (נולד ב 8 בינואר 1968 באיוונו-פרנקיבסק) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ.
כיום מאמן קבוצות נוער וקבוצות חובבים באוקראינה.
מוסקבין גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ספרטק איוונו-פרנקיבסק.
בשנת 1985, בהיותו בן 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
לאחר שלוש שנים עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דניפרו דנפרופטרובסק.
מוסקבין שיחק בשורות דניפרו (במצטבר) שבע שנים.
בעונת 1993-94 שיחק מוסקבין בישראל בקבוצת הפועל כפר סבא.
ובתום העונה חזר לשחק בדניפרו.
בשנת 1996 עזב את דניפרו סופית, וחתם לעונה אחת בקבוצת קריוובס.
בסוף 1997 הוזמן לשחק בקבוצת טיסמניצה שהפכה מקבוצת חובבים לקבוצה מקצוענית ושיחקה בליגה האוקראינית השנייה.
מוסקבין שותף בכמה משחקים, אך נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בשל פציעה.
מוסקבין זומן כמה פעמים לסגל נבחרת אוקראינה, אך שותף במשחק אחד בלבד - משחק ידידות מול נבחרת בלארוס בשנת 1992.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה מוסקבין אל קריירת האימון, וכיום הוא מאמן קבוצות נוער וחובבים במערב אוקראינה.
ולנטין ויטלייביץ' לבדב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות במסגרת תוכנית סויוז.
בשנת 1942, לאחר סיום בית הספר הוא התקבל ללימודי הנדסה במכון למהנדסי תעופה במוסקבה.
במקביל הוא עבר קורס טיס.
עוד בהיותו סטודנט לבדב ניסה להתקבל ליחידת הקוסמונאוטים אך נכשל.
בשנת 1966 הוא התקבל לעבודה במחלקת תכנון מס' 1. הוא היה חבר צוות קרקע של מספר משימות חלל ופיתח מספר מערכות לצורך חיבור חלליות בחלל.
בשנת 1972 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1973 ולנטין לבדב שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 13 (פיוטר קלימוק היה מפקד צוות).
המטרה המרכזית הייתה לבצע תצפיות עם טלסקופ בתחום על סגול שהותקן על החללית.
בהמשך הוא חזר לעבוד במחלקת תכנון מס' 1 ובשנת 1974 השלים לימודי דוקטורט.
בשנת 1982 ולנטין לבדב שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז T-5 (אנטולי ברזובוי היה מפקד צוות).
הם התחברו לתחנת חלל סאליוט 7 והחלו לפעול כמשלחת מס' 1. במהלך שהות בוצע פעילות חוץ רכבית באורך של כ-2.5 שעות.
צוות שהשלים 211 ימים שהייה בחלל (שיא של אותה תקופה) לפני חזרתו לכדור הארץ בחללית סויוז T-7.
בשנת 1985 לבדב השלים את עבודת פוסט דוקטורט.
בשנת 1989 הוא התמנה לסגן מנהל מכון הגאוגרפי של האקדמיה הסובייטית למדעים, בשנת 2000 הוא היה הקוסמונאוט הראשון שהתקבל כחבר בארגון זה.
בשנת 2006 לבדב התמנה לפרופסור במכון למהנדסי טייס בו למד.
ולנטין יפימוביץ' שפירו היה יהודי סובייטי שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כטייס בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר בתומי במשפחתו של איש צבא ששירת בחייל בקרת גבולות.
סיים עשר כיתות שלאחריהם גויס לצבא האדום ב-1940 והתחיל ללמוד ב.
במסגרת השירות נודע לו כי אביו ששירת בגבול הבלטי של ברית המועצות נהרג עם תחילת הפלישה הגרמנית.
במהלך לימודיו בבית הספר עבר אווקואציה איתו ל באוגוסט 1942 אז גם נשלח לחזית.
בספטמבר 1942 התחיל את שירותו בלהקת מטוסי עליונות אווירית המעוטרת ה-9 של האוגדה האווירית של טייסת עליונות אווירית מס' 268, בתוך ארמיית האוויר השמינית.
בהמשך הועבר ללהקת מטוסי עליונות אווירית מס' 273 (בהמשך מספרו שונה ל-31) באותה האוגדה.
ב-194 האוגדה שלו הועברה תחת פיקודה של ארמיית האוויר השנייה ואחר כך ארמיית האוויר החמישית.
חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות משנת 1943.
לאחר שתי פציעות סיים את המלחמה בחזית האוקראינית השנייה בדרגת לייטננט בכיר לאחר 592 טיסות, ביניהם 455 לטיסות גילוי אויב, וב 48 קרבות אוויר הפיל 12 מטוסי לופטוואפה השונים תחילה על מטוס יאק-1 ובהמשך על יאק-9.
ב-1950 סיים אקדמיית כוחות אוויר ובהמשך פיקד על להקת מטוסים.
משנת 1978 יצא לגמלאות וחי במחוז באלאשיחה.
ב-15 במאי 1946 הוענק לו עיטור "גיבור ברית המועצות" על פעילותו במהלך המלחמה.
ולנטין טורצ'ין היה מדען סובייטי-אמריקאי ממוצא רוסי שהתמחה בתחומי קיברנטיקה ותכנות.
ולנטין טורצ'ין נולד בפודולסק שבקרבת מוסקבה.
בשנת 1952 הוא סיים את אוניברסיטת מוסקבה בלימודי פיזיקה ובשנת 1957 קיבל תואר שלישי.
הוא עבד במכון לפיזיקה במסגרת האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1964 עבר למכון למתמטיקה שימושית במוסקבה, בו פיתח שפת תיכנות חדשה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 התקרב טורצ'ין למתנגדי המשטר הסובייטי.
באותה תקופה הוא כתב כמה מאמרים שקיבלו תפוצה רחבה בסמיזדאט.
בעקבות כך, הוא איבד את משרתו הניהולית מערכת המדעית הסובייטית.
בשנת 1973 הוא הקים סניף סובייטי של אמנסטי אינטרנשיונל ופעל בצמוד לאנדריי סחרוב.
בעקבות כך הוא פוטר מעבודתו ונרדף על ידי הק.ג.ב..
בשנת 1977 הוא אולץ לעזוב את תחומי ברית המועצות עם אשתו ובניו דמיטרי ופיוטר.
טורצ'ין הגיע לניו יורק ובשנת 1979 החל ללמד באוניברסיטת העיר ניו יורק.
במהלך השנים הוא היה שותף לקידום מספר פרויקטים בתחומי קיברנטיקה ומחשבים.
בשנת 1999 פרש ממשרת פרופסור בהסיטי קולג' של ניו יורק.
ולנטין בלקביץ' (בבלארוסית: Валянцін Мікалаевіч Бялькевіч; 27 בינואר 1973, מינסק – 1 באוגוסט 2014, קייב) היה כדורגלן בלארוסי ששיחק בעמדת הקשר.
ולנטין בלקביץ' החל להתאמן במועדון הנוער של דינמו מינסק.
בשנת 1991 ולנטין בלקביץ' לראשונה שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת אליפות ברית המועצות.
הוא שיחק במועדון עד לשנת 1996. בשנת 1995 הוא זכה בתואר "כדורגלן העונה" ובקיץ 1996 עבר לדינמו קייב.
בתחילת הקריירה בקייב, ולנטין בלקביץ' ישב על ספסל אך עם חזרתו של ולרי לובנובסקי נכלל בהרכב הראשון.
במסגרת הקבוצה הוא שיחק גם במשקים בינלאומיים בהם הבקיע 12 שערים.
ולנטין בלקביץ' היה חבר נבחרת בלארוס בשנים 1992-2005.
בשנת 2008 בלקביץ' קיבל אזרחות אוקראינית.
בשנת 2004 הוא התחתן עם אנה סדוקובה ולזוג נולדה בת.
לאחר סיום קריירת המשחק ולנטין בלקביץ' עבד כעוזר מאמן של קבוצת הנוער של דינמו קייב.
בלקביץ' מת מתסחיף של קריש דם ב-1 באוגוסט 2014.
ליגת העל הבלארוסית בכדורגל: 5 פעמים
הגביע הבלארוסי בכדורגל - פעמיים
הסופר קאפ הבלארוסי - 1
ליגת העל האוקראינית בכדורגל - 8 פעמים
הגביע האוקראיני - 7 פעמים
הסופר קאפ האוקראיני - פעמיים
גביע חבר המדינות - 3 פעמים.
כדורגלן העונה בבלארוס - 1995
כדורגלן העשור בבלארוס - שנות ה-90 של המאה ה-20
ולנטין טלגדי, (בהונגרית: Telegdi Bálint; בודפשט, 11 בינואר 1922 - פסדינה, 8 באפריל 2006) היה פיזיקאי חלקיקים ניסיוני יהודי-הונגרי-אמריקאי, חתן פרס וולף, פרופסור, חבר במספר אקדמיות למדעים.
אחד מאנשי-המאדים (מדענים) על פי ג'רג' מרקס.
הוא ואביו (יזם ספנות) התגוררו במדינות דרום מזרח אירופה מגיל חודש.
בשנים 1928–1929 חזרו לבודפשט לשנתיים, שם למד בבית הספר ולמד הונגרית.
טלגדי למד בתיכון בווינה ועבר לאיטליה בשנת 1938 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת לוזאן בשווייץ, תואר ראשון בהנדסה כימית (עבודת הדוקטורט שלו הייתה מחקר על "הזמן המת" של שפופרת מונה גייגר של גייגר-מולר) וקיבל את הדוקטורט בפיזיקה במכון הטכנולוגי של ציריך.
בין השנים 1951 לבין 1976 לימד באוניברסיטת שיקגו לצדו של אנריקו פרמי.
אשתו הייתה מזכירתו של לאו סילארד.
בשיקגו הוא הוכיח עם מיואונים כי סימטריית ההשתקפות הימנית-שמאלית (P-symmetry) נפגעת (זה הוכח גם על ידי אחרים), אך הוא הוכיח בנוסף שאם משקפים את המערכת ומשנים את המטען לנגדי זהו סוג של "תמונת מראה" שמופיעה בטבע, הסימטריה של שיקוף מטען + שיקוף חלל (סימטריית CP) נכונה בקירוב טוב.
בשני הניסויים הוא חקר את התפוררותם של המיואונים.
מיואון פשוט (שלילי) תמיד פולט אלקטרונים בכיוון קוטב אחד ביחס לכיוון הסיבוב שלו, ואנטימון ( אנטי-חלקיק טעון חיובי של המיואון) פולט אלקטרונים לכיוון הקוטב השני.
בין השנים 1978–1992 הוא היה פרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech).
הוא קיבל את פרס וולף לפיזיקה לשנת 1991. בשנים 1976 עד 1989, עד לפרישתו, היה פרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך (Eidgenössische Technische Hochschule).
ולנטין אינצקו הוא דיפלומט סלובני-אוסטרי.
הנציג העליון לבוסניה והרצגובינה מאז 1 במרץ 2009 ועד 31 ביולי 2021. בשנים 2009–2011 כיהן גם כנציג של האיחוד האירופי במדינה.
אינצקו נולד בקלגנפורט שבאוסטריה הכבושה ב-22 במאי 1949 למשפחה ממוצא סלובני.
בצעירותו למד משפטים באוניברסיטת גראץ ובשנת 1974 החל לעבוד בשירות הדיפלומטי האוסטרי.
בשנים 1982–1986 עבד כנספח לעיתונות בשגרירות אוסטריה בבלגרד.
לאחר מכן עבד במשלחת האוסטרית באומות המאוחדות.
בשנים 1990–1996 אינצקו עבד כנספח התרבות בשגרירות אוסטריה בצ'כיה, ובשנים 1996–1999 היה אינצקו שגריר אוסטריה בבוסניה והרצגובינה.
בשנת 2005 הוא מונה לשגריר אוסטריה בסלובניה.
מלבד סלובנית וגרמנית, אינצקו דובר אנגלית, סרבו-קרואטית, רוסית וצ'כית.
ולנטין לאבילני הוא אתלט צרפתי, סגן אלוף אירופה באולם (טורון 2021) בקפיצה במוט.
לאבילני, בנו של קופץ במוט לשעבר, נולד בעיירה בחבל פואטו-שראנט שבמערב צרפת.
הוא מתנשא לגובה של 1.71 מטר הנחשב לנמוך עבור העוסקים בקפיצה במוט.
אחיו המבוגר הוא רנו לאבילני, אלוף אולימפי שיאן עולם בעבר וסגן אלוף עולם בקפיצה במוט.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה ב-12 באוגוסט 2013 סיים לאבילני במקום 13 והאחרון בתחרות הגמר בקפיצה במוט לאחר שלא הצליח לעבור את הגובה ההתחלתי של 5.50 מטר.
אחיו, רנו זכה במדליית כסף בתוצאה של 5.89 מטר.
בשלב המוקדמות הוא דורג במקום 11 בתוצאה של 5.55 מטר.
חודש לאחר מכן, ב שנערכו בניס, צרפת בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר, לפני שונסי ברבר מקנדה (5.20 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג, צ'כיה ב-7 במרץ 2015 סיים לאבילני במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.65 מטר.
אחיו, רנו, זכה בתואר בשיא אליפות חדש של 6.04 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בריטניה ב-6 באוגוסט 2017 סיים לאבילני במקום 14 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר.
אחיו, רנו, זכה במדליית אר בתוצאה של 5.89 מטר.
בתחרות שנערכה במונקו ב-12 ביולי 2019 הוא קבע בקפיצה במוט שיא אישי חדש של 5.82 מטר.
תוצאה שדירגה אותו בסוף השנה במקום 9 בעולם לשנה זו.
חודשיים וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בדוחה קטר ב-1 באוקטובר הוא סיים במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
אחיו, רנו סיים במקום 15 בתוצאה של 5.60 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון, פולין ב-6 במרץ 2021 זכה לאבילני במדליית כסף בקפיצה במוט בשיא אישי חדש של 5.80 מטר, אחרי ארמנד דופלנטיס משוודיה שקבע שיא אליפות חדש 6.05 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיא האליפות של אחיו, רנו, ולפני פיוטר ליסק מפולין (5.80 מטר).
ולנטיין קמרון פרינספ היה צייר בריטי של האסכולה הפרה-רפאליטית.
נולד בכלכותה, הודו, הוא היה בנם השני של הנרי ת'ובי פרינספ, עובד מדינה בריטי, ואשתו שרה מונקטון פאטל, בתו של ג'יימס פאטל.
אמו הייתה אחות של הצלמת ג'וליה מרגרט קמרון ומריה ג'קסון (לבית פאטל), סבתן של וירג'יניה וולף וונסה בל.
הנרי ושרה פרינספ חזרו לאנגליה בשנת 1843. הם הפכו את ביתם למרכז של החברה האמנותית.
הנרי ת'ובי פרינספ היה חברו של הצייר ג'ורג' פרדריק ווטס, שאצלו למד בנו לראשונה, הם נסעו בשנים 1856–1857 לחפירת הליקרנסוס של סר צ'ארלס תומאס ניוטון.
לאחר מכן עברו לאטלייה של שארל גלייר בפריז.
שם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אדוארד פוינטר וג'ורג' דה מוריאה היו בין חבריו, ולימים הוא היה המקור לדמות ברומן טרילבי של דה מוריאה.
אחרי פריז עבר פרינספ לאיטליה.
הוא ביקר בסיינה ושם ערך היכרות עם רוברט בראונינג, איתו ראה הרבה ברומא במהלך החורף של 1859–1860.
פרינספ היה חבר קרוב של ג'ון אוורט מיליי ושל ברן-ג'ונס, שאיתו המשיך לנסוע הלאה באיטליה.
הייתה לו עבודה חלקית עם דנטה גבריאל רוסטי ואחרים בקישוט אולם באוקספורד .
עם חברים נוספים באחוות הפרה-רפאליטים, הוא לימד במכללת הפועלים באמצע המאה ה-19.
הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1862. תמונתו הראשונה, שמשכה תשומת לב כדיוקן (1866) הייתה של הגנרל צ'ארלס גורדון בתלבושת סינית.
פרינספ השאיל את התחפושת למיליי שהשתמש בה בציור שלו "אסתר" .
משנת 1862 ועד מותו היה פרינספ הציג כל שנה באקדמיה המלכותית.
הוא נבחר לחבר באקדמיה בשנת 1894. נישואיו ב-1884 הפכו את פרינספ לאיש עשיר, והוא הפך למנהל חברה ובעל קרקעות.
פרינספ מת בהולנד פארק, מערב לונדון בשנת 1904, ונקבר בבית הקברות ברומפטון, לונדון הוא נקבר עם אשתו פלורנס.
האנדרטה הייחודית בסגנון רומי שוכנת על השביל המערבי בין הכניסה הצפונית למבנים המרכזיים.
הציורים העיקריים של פרינספ היו "מרים מתבוננת במשה התינוק" (הוצג באקדמיה המלכותית ב-1867), "מאהב ונציאני" (1868), "בכחוס ואריאדנה" (1869), "חדשות מעבר לים" (1871), "אוספי הפשתן" (1876) "המלקטים", ו"מינואט".
בשנת 1877 חזר פרינספ להודו וצייר תמונה ענקית של דלהי.
זו הייתה הזמנה של רוברט בולוור-ליטון, הרוזן הראשון של ליטון, המשנה למלך של הודו.
התמונה הוצגה ב-1880 באקדמיה המלכותית, הוצגה למלכה ויקטוריה ולאחר מכן נתלתה בארמון בקינגהאם.
פרינספ כתב שני מחזות, שהופקו בתיאטרון, וכן רומן - "הודו האימפריאלית: יומן אמן" (1879).
פרינספ התחתן ב-1884 עם פלורנס, בתו של פרדריק ריצ'רדס ליילנד מליברפול היא שרדה אחריו עם שלושה בנים.
מבין אותם בנים, אנתוני פרינספ (1888–1942) התחתן ב-1911 עם מארי לוהר, וניהל איתה את תיאטרון הגלוב בלונדון מ-1911 עד 1928. לאחר גירושיו, הוא התחתן עם מרגרט באנרמן הבנים האחרים היו ת'ובי וניקולס ניקולס ג'ון אנדרו ליילנד פרינספ (נולד ב-1894) נישא ב-1930 לאניטה אלסון.
ולנטין סאביץ' ביביק (באוקראינית: Валентин Савич Бібік; ברוסית: Валентин Саввич Бибик; 19 ביולי 1940 – 7 ביולי 2003) היה מלחין ומורה ישראלי ממוצא אוקראיני.
ב-1966 סיים ביביק את לימודיו ב.
בין 1966 ל-1994 לימד ביבק באוניברסיטה הלאומית לאמנויות בחרקוב.
החל מ-1971 עבד בה כמרצה בכיר, ומ-1990 ועד 1994 היה פרופסור וראש המחלקה להלחנה ולנגינה.
החל מ-1968 היה ביביק חבר באיגוד המלחינים הסובייטים, ובין 1989 ל-1994 היה יושב ראש איגוד חרקוב בהסתדרות המלחינים של אוקראינה.
החל מ-1994 ועד 1998, כיהן ביביק כראש המחלקה למוזיקה באוניברסיטת סנט פטרבורג למדעי הרוח וחברה לאיגודים מקצועיים , וכפרופסור באקדמיה לאמנויות שבסנט פטרסבורג.
ולנטין ביביק עלה מרוסיה לישראל ב-1998, והחל משנה זו שימש כפרופסור לקומפוזיציה באקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין בתל אביב.
נפטר ב-2003 בתל אביב, עקב גידול סרטני במוח.
ולנטין מיכאי מיכאילה (ברומנית: Valentin Mihai Mihăilă; נולד ב-2 בפברואר 2000 בטרגובישטה שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ריזספור ובנבחרת רומניה.
מיכאילה החל את הקריירה המקצוענית שלו באוניברסיטטה קראיובה.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם בפארמה מהסרייה א'.
ב-31 בינואר 2022 הושאל לאטאלנטה מהסרייה א' למשך חצי עונה.
ב-25 במרץ 2021 ערך מיכאילה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, בניצחון 2–3 על נבחרת מקדוניה הצפונית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
דייגו ולנטין גומס (בספרדית: Diego Valentín Gómez; נולד ב-26 ביוני 2003 בסן מיגל שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בריאל בטיס מהלה ליגה.
גומס גדל במחלקת הנוער של ולס סארספילד.
ב-25 בפברואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–2 להורקאן במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל הארגנטינאית לעונת .
ב-15 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בתיקו 2-2 נגד רד בול ברגנטינו במסגרת שלב הבתים לעונת 2022. ב-12 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לאתלטיקו קולון במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 27 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שער אחד, והוסיף עשר הופעות בגביע ליברטדורס.
ב-26 ביולי 2025 חתם גומס על חוזה ל-5 בריאל בטיס מהלה ליגה.
ולנטין קונסטנטין ציקו (ברומנית: Valentin Constantin Țicu; נולד ב-19 בספטמבר 2000 בפלוישט שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פטרולול פלוישט מליגת העל הרומנית.
ציקו גדל במחלקת הנוער של פטרולול פלוישט.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הרומנית וליגת המשנה הרומנית.
ולנטין אברמוביץ' יודשקין היה מעצב אופנה רוסי.
חבר באקדמיה הרוסית לאמנויות (2012).
ולנטין יודשקין נולד באודינצובו ב-1963 למשפחה יהודית.
המעצב יצר את הקולקציה הראשונה שלו ב-1987.
ב-1991 הוצגה בפריז הקולקציה הראשונה של יודשקין, קולקציית פברז'ה המורכבת מ-150 דגמים (שנוצרו קודם לכן, ב-1987).
לאחר התצוגה של אוסף זה, במסגרת שבוע האופנה העילית המעצב הפך לידוע לא רק ברוסיה, אלא גם בעולם.
בשנים 1994 ו-1996 עיצב יודשקין תלבושות לנבחרת האולימפית של רוסיה לקראת המשחקים האולימפיים בלילהאמר ובאטלנטה.
ב-1999 הלביש את נבחרת רוסיה בכדורגל גברים ונשים (האחרונה ערכה את הופעת הבכורה שלה באליפות העולם לנשים בארצות הברית).
בשנת 2006 הגיע לביקור רשמי לישראל, העלה תצוגת אופנה ובגדיו נמכרו על ידי ניקול ראידמן, ומאז שמר על קשר עם ישראל בביקורים נוספים
בשנת 2008 השתתף בפיתוח מדים לאנשי צבא של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-6 במרץ 2022, לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, נאסר על יודשקין להציג את מוצריו בשבוע האופנה בפריז ביום שלישי, מכיוון שלא התבטא נגד המלחמה.
סימן מסחר Yudashkin Jeans הוא קו בגדי קז'ואל המיוצר על ידי בית האופנה הרוסי ולנטין יודשקין.
בית האופנה של ולנטין יודשקין הוא אחד המובילים ברוסיה.
בבעלות החברה רשת של בוטיקים ממותגים, תצוגות המעצב מתקיימות בפריז, מילאנו, ניו יורק ומוסקבה.
עבודותיו של יודשקין מוצגות במוזיאון התלבושות בלובר, במוזיאון ההיסטורי הממשלתי במוסקבה ובמוזיאון האופנה של קליפורניה.
בשנת 2016, בית האופנה ולנטין יודשקין הפך לחבר מלא בפדרציה הצרפתית של הוט קוטור, מעצבי אופנה מוכנים ללבישה.
זהו המותג הראשון של תעשיית האופנה הרוסית שזוכה לחברות זו.
לאורך השנים זכה בעיטורים ופרסים על יצירתו.
יודשקין נפטר ב-2 במאי 2023 מסרטן הכליה, והותיר אלמנה ובן.
ב-15 ביוני 2024 נערך טקס פתיחת אנדרטה לולנטין יודשקין בבית העלמין טרויקורובסקויה במוסקבה, בין האורחים היו: דמיטרי פסקוב, קונסטנטין ארנסט, אלכסנדר רוזנבאום, איגור קרוטוי.
ולנטין בארקו (בספרדית: Valentín Barco; נולד ב-23 ביולי 2004 בוויינטיסינקו דה מאיו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית.
בארקו גדל במחלקות הנוער של ספורטיבו לאס פרחאס ובוקה ג'וניורס.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בוקה ג'וניורס במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
בתחילת שנת 2024 חתם בארקו בברייטון אנד הוב אלביון אשר בפרמייר ליג.
ב-23 באוגוסט 2024 הושאל בארקו לסביליה מהלה ליגה לעונה אחת.
ב-2 בפברואר 2025 הושאל בארקו לשטרסבורג מליגת העל הצרפתית.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023. ב-23 במרץ 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–3 על במשחק ידידות.
ולנטין וסיליוביץ' סילבסטרוב (באוקראינית:Валенти́н Васи́льович Сильве́стров, נולד ב-30 בספטמבר 1937) הוא מלחין ופסנתרן אוקראיני, בתחום המוזיקה הקלאסית העכשווית.
ולנטין סילבסטרוב נולד ב-1937 בקייב, אז בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, חלק מברית המועצות.
הוא קיבל שיעורים פרטיים למוזיקה החל מגיל חמש עשרה.
בנוסף למב לבד לנגן בפסנתר ובין 1958-1955במקביל ללימודי הנדסת בניין למד בבית ספר ערב למוזיקה בעירו.
בשנים 1958–1964 למד באקדמיה למוזיקה בקייב כתלמיד של בוריס ליאטושינסקי
(הלחנה) ולבקו רבוצקי (הרמוניה וקונטרפונקט).
באותה תקופה הוא לימד באולפן למוזיקה בקייב.
בין השנים 1970–2022 פעל כמלחין פרילנסר בקייב.
הוא נמלט מאוקראינה בעקבות הפלישה הרוסית בפברואר 1922. מאז הוא חי בברלין.
בהרבה מיצירותיו סגנונו המוזיקלי מוגדר כנאוקלאסי או כפוסטמודרניסטי.
הוא משתמש בטכניקות טונליות ומודליות תוך יצירת שילוב ייחודי ועדין של מרקמים דרמטיים ורגשיים, תכונות שלדבריו הולכים אחרת לאיבוד במוזיקה המשכילה העכשווית.
לדבריו "אינני כותב מוזיקה חדשה.
המוזיקה שלי היא תגובה והד למה שהיה כבר קיים".
ב-1974 הוציא סילבסטרוב את עצמו מאור הזרקורים אחרי שהופעלו עליו לחצים להתיישר עם כללי הריאליזם הסוציאליסטי ולהתנצל על אי השתתפותו בכנס של המלחינים כאות מחאה נגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968.
באותן שנים התחיל להסתייג מסגנונו המודרניסטי הקודם.
ב-1977 הוא הלחין את המחזור Тихі Пісні ("שירים שקטים") שנועד להיות מבוצע במסגרת פרטית.
מאוחר יותר, אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות, הוא התחיל להלחין יצירות רוחניות ודתיות בהשראת המוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית הרוסית והאוקראינית.
את דחייתו את טכניקות האוונגרד שאב סילבסטרוב מזמן לימודיו באקדמיה למוזיקה בקייב.
כשהציג לליאטוזינסקי אחצ מיצירותיו הרדיקליות, כאשר המורה שאל אותו אם מוצא חן בעיניו הוא השיב שכן, אך כפי שתוודה לימים "השאלה נותרה עמוק בנשמתו".
עם יצירותיו נמנה גם מחזור המנגינות לכינור ופסנתר "Мелодії Миттєвостей"
(מנגינות של רגעים), שבע יצירות הכוללות 22 חלקים שמנוגנות ברצף ונמשכות שבעים דקות.
לדברי המלחין מנגינות אלה הן על הגבול בין "נוכחות והעלמות".
סילבסטרוב הושפע גם על ידי רגשי הפטריוטיות האוקראינית, כמו ביצירה המקהלתית "דיפטיך".
היא מבוססת על מילות השיר Заповіт ("צוואה") שכתב טאראס שבצ'נקו ב-1845 שיש לו מעמד לאומי מיוחד באוקראינה והיא הוקדשה ב-2014 לזיכרונו של סרהי ניגויאן, ארמני-אוקראיני שנפל באותה שנה במהומות ברחוב הרושבסקי והנחשב לקרבן הראשון של אירועי יברומאידאן שהובילו לשינוי שלטוני במדינה.
1965 - סימפוניה מס.2 לחליל, תופים, פסנתר ותזמורת מיתרים
1966 - סימפוניה מס.3 "אסכטופוניה"
1976 - סימפוניה מס.4 לכלי נשיפה ממתכת ומיתרים
1965 - מונודיה לפסנתר ותזמורת
1968 - פואמה לתזמורת לזכרו של בוריס ליאטושינסקי
1984 - פוסטלודיום לפסנתר ותזמורת
1991-1990 - Widmung (הקדשה), סימפוניה לכינור ולתזמורת
1992 - מטאמוזיקה - פואמה סימפונית לפסנתר ולתזמורת
1981 - פוסט לודיום לכינור סולו
2004 - לקרימוזה - לוויולה (או צ'לו) סולו
1961 - רביעייה קטנה (Quartetto Piccolo) למיתרים
1988 - רביעיית מיתרים מס.
1961 - חמישייה עם פסנתר
1977 - "מוזיקת קיטש" - מחזור חמישה קטעים לפסנתר
1962 - שלישייה לחליל, חצוצרה וסלסטה
1964 - "מיסתריום" לחליל אלטו ושש קבוצות כלי הקשה
1965 - "ספקטרום" לתזמורת קאמרית
1978-1977 - "מוזיקת יער" לפי גנאדי אייגי לקרן, סופרן ופסנתר
1982 - פוסטלודיום לצ'לו ולפסנתר
1997-1996 השליח - לסינתסייזר, פסנתר ותזמורת מיתרים
1999 - אפיטף לפסנתר ולתזמורת מיתרים
2000 - "סרנדת סתיו " לתזמורת קאמרית
Ode to the Nightingale 1983 - " אודה לזמיר" - קנטטה על טקסט מאת ג'ון קיטס לסופרן ולתזמורת קטנה
1999-1997 - רקוויאם ללריסה - למקהלה ולתזמורת
1975-1974 - שירים שקטים - על טקסטים מאת פושקין, לרמונטוב, קיטס, יסנין, טאראס שבצ'נקו ואחרים - לבריטון ופסנתר
1987-1985 - סימפוניה Exegi Monumentum לבריטון ולתזמורת - לפי פושקין ("הקמתי לי גלעד")
2008 - חמישה שירים ליטורגיים למקהלת SATB (קולות סופרן, מצוסופרן, טנור, בריטון) - בכורה עולמית באירלנד ב-24 בספטמבר 2009
2014 - תפילה עבור אוקראינה
סילבסטרוב הקליט 10 אלבומים בבית ההקלטות ECM
ולנטין פבריקנט היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
ולנטין פבריקנט נולד בשנת 1907 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו היה פרופסור לאגרונומיה, יליד מוהילב.
פבריקנט סיים לימודי בית ספר ובשנת 1925 החל לימודים באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1930. לאחר סיום הלימודים הוא החל לעבוד במכון לאלטקוטכניקה ובהמלצת סרגיי ואווילוב החל ללמד במכון להנדסת אנרגיה של מוסקבה.
החל בשנת 1932 פבריקנט עסק בחקר תופעות אופטיות בפריצה חשמלית בגזים.
על מכלול עבודות בתחום זה בשנת 1935 הוא קיבל תואר שווה ערך לתואר שלישי.
בשנת 1939 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט במכון לבדב לפיזיקה.
בשנת 1948 ביחד עם לאוניד ביברמן פבריקנט ביצע ניסוי בתחום חקר גליות של אלקטרון בודד.
פבריקנט המשיך במחקרים בתחום אופטיקה ותאוריה של לייזרים.
פבריקנט היה מלמד במכון להנדסת אנרגיה של מוסקבה משנת 1930, מונה לפרופסור ובשנים 1943-1977 היה ראש קתדרה.
פבריקנט היה חבר באקדמיה למדעי החינוך של ברית המועצות והשתתף באופן פעיל בעיבוד עקרונות להוראת פיזיקה בבתי הספר.
הוא היה חבר מערכת של מספר כתבי עת לרבות "קוואנט" לילדי בית ספר שוחריי מדע.
הוא הדריך מעל ל-20 עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
פבריקנט קיבל מספר עיטורים, פרס ברית המועצות בשנת 1951 ומדליית זהב על שם ואווילוב בשנת 1965.
בשנת 1991 פבריקנט נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין וגנקובסקויה.
ולנטין פטיט היה יוצר קולנוע צרפתי.
הוא נודע בבימוי סרטים, פרסומות וקליפים עבור אמנים צרפתים ובינלאומיים כאחד.
ולנטין פטיט היה גם הבעלים של חברת הפקות בשם Ocurens וחברת פוסט הפקה Monumental FX.
פטיט נולד בבורג'ס ב-22 במאי 1990, למד עיצוב גרפי ב-Lycée Jean-Monnet וקיבל תואר בקולנוע מאוניברסיטת פריז 8 וינסן-סן-דני.
בשנת 2015, פטיט הוציא את סרטו הקצר הראשון, "Antophobia", שהוצג בכמה פסטיבלי קולנוע שזכו לשבחים.
בשנת 2017, הוא הוציא את סרטו הקצר השני, בשם "Bruit de la lumière".
ב-20 במאי 2023, פטיט, מת בהתרסקות מטוס ליד La Chaux-de-Fonds.
ולנטין בלונוגוב () היה צלם קולנוע ישראלי.
בלונוגוב זכה פעמיים בפרס אופיר לצילום הטוב ביותר, ובנוסף היה מועמד לפרס זה שלוש פעמים נוספות.
ולנטין בלונוגוב נולד בברית המועצות ועלה לישראל בגיל צעיר.
סגנון הצילום של בלונוגוב תואר כרגיש ומלא עוצמה, וכמי שמצליח לתפוס רגעים ייחודיים המעניקים עומק ויזואלי לסרטים.
בלונוגוב זכה בשני פרסי אופיר לצילום – בשנת 1999 על הסרט "החברים של יאנה" ובשנת 2002 על הסרט "כנפיים שבורות".
בנוסף לכך, הוא היה מועמד לפרס על עבודתו בסרטים: "קלרה הקדושה" (1996)
בלונוגוב היה נשוי לטוניה והיה אב לבת אחת, מירי, וסב לשלושה.
הוא נפטר ב-30 באוקטובר 2024 בגיל 75. הוא הובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
החברים של יאנה (1999) – זוכה פרס אופיר לצילום
כנפיים שבורות (2002) – זוכה פרס אופיר לצילום
קרקס פלשתינה (1998) – מועמד לפרס אופיר לצילום
בקרוב יקרה לך משהו טוב (2005) – מועמד לפרס אופיר לצילום
אצבע אלוהים (2008) – מועמד לפרס אופיר לצילום
קלרה הקדושה (1996) – מועמד לפרס אופיר לצילום
ולנטינוס הקדוש הוא שמם של מספר קדושים נוצריים.
ולנטינוס שעל שמו יום ולנטיין
לפי אחת המסורות הנוצריות, חי ולנטינוס בתקופת הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס, והשיא זוג צעיר בניגוד לפקודת הקיסר, שאסר על נישואי חיילים.
הוא נתפס ונכלא בשנת 270 לספירה.
לפני שהוצא להורג, הספיק להתיידד עם בת הסוהר האחראי עליו, ושלח לה מכתבים עליהם חתם "ולנטינוס שלך".
יום חגו, החל ב-14 בפברואר, נחגג כחג האהבה בתרבות המערבית ("יום ולנטיין").
ב-1969 בוטל מעמדו כקדוש על ידי הכנסייה הקתולית, בשל היעדר הראיות ההיסטוריות לקיומו, כחלק ממגמה כללית של ביטול קדושים שעצם קיומם הוטל בספק.
עם זאת, עדיין ממשיכים לחגוג את יום ולנטיין כחג אזרחי, והוא מקובל היום גם מחוץ לעולם הנוצרי.
ולנטינה ולדימירובנה טרשקובה (; נולדה ב-6 במרץ 1937) היא קוסמונאוטית סובייטית שטסה במשימת ווסטוק 6 ב-1963 והייתה לאישה הראשונה בחלל.
חברת דומה מטעם רוסיה המאוחדת.
טרשקובה נולדה בכפר הקטן בולשוייה מסלניקובו (Большое Масленниково) במחוז ירוסלבל שבמרכז רוסיה.
היא נולדה למשפחת פועלים מהמעמד הנמוך, אביה היה נהג טרקטור ואמה הייתה תופרת במפעל טקסטיל.
אביה של ולנטינה גויס בשנת 1939 לצבא האדום ונהרג במהלך מלחמת החורף ב-1940. אמה גידלה אותה ואת שני אחיה לבד.
ולנטינה עבדה עם אמה במפעל הטקסטיל, למדה הנדסאות תעשייה קלה ועסקה בצניחה במועדון טיס מקומי.
לאחר טיסתו ההיסטורית של יורי גגארין, החליטה הממשלה הסובייטית לשלוח אישה לחלל.
ולנטינה שמעה על המבצע ושלחה מכתב לסוכנות החלל הרוסית וביקשה להפוך לקוסמונאוטית.
בשנת 1962 הוצע לה להצטרף כקוסמונאוטית לתוכנית החלל הסובייטית, והיא נבחרה עם ארבע נשים נוספות מתוך יותר מ-400 מועמדות.
ניקיטה חרושצ'וב, מנהיג ברית המועצות, השתתף בעצמו במיון הסופי של המועמדות.
לאחר שהתקבלה לתוכנית, היא גויסה באופן פורמלי לחיל האוויר הסובייטי.
בתום ההכשרה הוענקה לה דרגת סגן משנה.
התוכנית המקורית הייתה שטרשקובה וולנטינה פונומריובה (Пономарёва), קוסמונאוטית נוספת, יטוסו בשתי חלליות ווסטוק בו-זמנית וייצרו קשר רדיו בחלל.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, משום שפונומריובה נפסלה ברגע האחרון מסיבה של "אי-התאמה אידאולוגית".
בסופו של דבר המריא ולרי ביקובסקי בווסטוק 5, וטרשקובה שוגרה יומיים מאוחר יותר בווסטוק 6. השניים טסו במרחק של 5 ק"מ זה מזה בשלב מסוים ויצרו קשר רדיו ישיר.
ב־16 ביוני 1963 היא שוגרה לחלל בטיסה האחרונה של תוכנית ווסטוק, והייתה לאישה הראשונה שטסה לחלל.
היא שהתה קרוב ל-71 שעות במסלול סביב כדור הארץ, יותר מהזמן הכולל של כל האסטרונאוטים האמריקאים שהגיעו לחלל עד אותה עת.
אות הקריאה שלה במשימה היה "צ'איקה" .
לאחר שהחללית נכנסה למסלול, גילתה טרשקובה שהיא מתרחקת מכדור הארץ במקום להתקרב אליו.
היא לא הייתה טייסת ולא ניתנה לה שליטה על כלי הטיס, ולכן היא הסתפקה בדיווח למרכז הבקרה.
חייה ניצלו, משום שניתן היה לטעון נתונים חדשים לטייס האוטומטי.
הנתונים נשלחו לטרשקובה בעזרת שידורי רדיו, והיא טענה אותם ידנית.
לבקשת סרגיי קורוליוב, דבר השגיאה נשמר בסוד במשך שנים.
טרשקובה סיפרה על כך רק בשנת 2007. לטענתה, היא החליטה להתראיין בנושא זה רק בעקבות הדלפה של בכיר בסוכנות החלל מספר שנים לפני כן.
אף על פי שהיו תוכניות לשיגור קוסמונאוטיות נוספות, לא שוגרה אף קוסמונאוטית אחרת מהצוות שלה, ורק כעבור 19 שנה שוגרה האישה השנייה לחלל, סבטלנה סביצקאיה.
טרשקובה הייתה לאישיות מפורסמת בברית המועצות, והעיתונות עקבה אחר פעולותיה.
בחורף 1963–1964 היא יצאה לביקורים במדינות אפריקה והמזרח התיכון.
בפברואר 1964 ביקרה בלונדון כדי לקבל עיטור כבוד של האגודה הבריטית לחקר החלל, ובמאי 1965 ביקרה בפריז.
לאחר חזרתה המוצלחת פנתה ללימודים באקדמיית חיל האוויר על שם ז'וקובסקי וסיימה לימודי הנדסת חלל ב-1969. בשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור להנדסה.
בשנת 1975 הועלתה לדרגת קולונל בחיל האוויר הסובייטי.
טרשקובה גם כיהנה בסובייט העליון (הפרלמנט של ברית המועצות).
בשנת 1974 זכתה במקום קבע בפרזידיום (נשיאות) שלו.
עד 1991 הייתה חברת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1995 היא הועלתה לדרגת גנרל-מיור בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
נכון ל-2013 טרשקובה היא האישה היחידה שהגיע לדרגת גנרל בצבא הרוסי.
בשנת 1997 פרשה מתפקידיה בהוראה נשיאותית.
טרשקובה ייצגה את מדינתה באירועים בין-לאומיים והייתה פעילה בקידום נשים.
לאחר נפילת הקומוניזם, נעלמה מעיני הציבור הרחב.
בשנת 2011 נבחרה לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ואף קיבלה מינוי של סגן יו"ר הדומה.
טרשקובה קיבלה אותות כבוד רבים, בהם מכתש על הירח שנושא את שמה ואסטרואיד בשם צ'איקה, אות הקריאה שלה בחלל.
טרשקובה נישאה ב-3 בנובמבר 1963 לקוסמונאוט אנדרייאן ניקולאייב, ובתה אלנה נולדה ב-1964. היא התגרשה ב-1982 לאחר שנים ארוכות של נישואין מעורערים.
בעלה השני, ד"ר שפושניקוב, נפטר ב-1999.
ולנטינו רוסי (איטלקית: Valentino Rossi; נולד ב-16 בפברואר 1979, אורבינו, איטליה) הוא רוכב עבר איטלקי במרוצי אופנועים אשר התחרה בסדרת ה-MotoGP.
עד שנת 2009 הוא זכה בתשע אליפויות עולם, מתוכן חמש רצופות.
בזכות הישגיו נחשב רוסי על ידי רבים כבר במהלך הקריירה שלו כאחד הרוכבים הטובים ביותר בכל הזמנים, ואף יש הטוענים הטוב מכולם.
מספר הניצחונות של רוסי במרוצי גרנד פרי שני רק לג'אקומו אגוסטיני.
בספטמבר 2008, לאחר ניצחון במרוץ באינדיאנפוליס, הפך רוסי לרוכב בעל מספר הניצחונות הגדול ביותר בקטגוריה הבכירה ובכך שבר את שיאו של אגוסטיני (שניצח 68 פעמים בקטגוריה זו).
רוסי הוא גם בעליה של קבוצת מרוצי האופנועים Sky VR46, שהחלה להתחרות בקטגוריית Moto3 מאז עונת 2014 ונכון ל-2022 מתחרה ב-MotoGP וב-Moto2.
ב-8 באוגוסט 2021 הודיע רוסי שבתום העונה יפרוש מהשתתפות כרוכב במרוצי ה-MotoGP, לאחר 26 עונות.
רוסי הוא בנו של גרציאנו רוסי שהיה בעבר רוכב מרוצי אופנועים בעצמו.
הוא החל לעסוק בספורט מוטורי כבר בגיל שנתיים.
הוא רכב על אופנוע מיני שקיבל מאביו, אך עקב התנגדותה של אימו הוא עבר לנהוג במכוניות קארטינג והשתתף בתחרויות כבר בגיל חמש.
את רוב ילדותו המוקדמת העביר רוסי בתחרויות קארטינג ובגיל 11 כבר זכה במרוצים אזוריים רבים.
במקביל החל בגיל 10 להשתתף בתחרויות אופנועי מיני, אך קארטינג עדיין היווה את עיסוקו העיקרי.
בגיל 12 הוא החליט, כנראה בהנחיית אביו, לזנוח את הקארטינג עקב עלויות השתתפות גבוהות.
עקב כך הוא נשאר להתחרות באופנועי המיני בלבד.
ב-1993, בגיל 14, הוא התקשה להתחרות על אופנועי מיני עקב היותו גבוה משאר המתחרים, ורכש את האופנוע הראשון שלו - קג'יבה מיטו 125. הוא התחרה באליפות איטליה לאופנועים סדרתיים ובסופשבוע המרוצים הראשון שלו הוא התרסק עם האופנוע מספר פעמים, אך סיים במקום התשיעי.
בסוף העונה במרוץ במיזאנו הוא סיים בפעם הראשונה בראש מקצי הדירוג (פול פוזישן) ובמרוץ סיים על הפודיום.
בעונת 1994 קיבל רוסי תמיכה רשמית מקאג'יבה וזכה באליפות איטליה לאופנועים סדרתיים בקטגוריית 125 (Sport Production).
בעונה הבאה הוא עבר להשתתף באליפות אירופה ואיטליה.
בעונה זו הוא עבר לרכוב עבור אפריליה שאפשרה לו לרכוב על ה-RS125R, שהיה אופנוע מרוץ רשמי של המפעל.
הוא סיים את עונת 1995 כאלוף איטליה ב-125 ושלישי בדירוג האירופי.
ב-1996 רכב רוסי לראשונה במרוץ אופנועי גרנד פרי בקטגוריית 125 על אופנוע אפריליה.
מרוץ הבכורה שלו היה בסיבוב של מלזיה.
בסיבוב של צרפת הוא השיג את ההקפה המהירה ביותר של מרוץ, אך לא סיים אותו.
באוסטריה הוא עלה לראשונה לפודיום ובברנו (צ'כיה) הוא השיג ניצחון במקצי הדירוג וזכה לראשונה בניצחון במרוץ גרנד פרי.
את עונת 1996 סיים רוסי במקום התשיעי.
עונת 1997 התחילה בניצחון במלזיה.
אמנם את המרוץ הבא ביפן רוסי לא סיים, אך היה זה אירוע נדיר בעונה זו.
הוא השיג 11 ניצחונות מתוך 15 מרוצים ורק פעמיים לא סיים על הפודיום.
בעונתו הראשונה ב-250 הצליח רוסי לנצח בחמישה מרוצים וייתכן שאף היה מצליח לזכות באליפות באותה עונה אלמלא סבל מחוסר יציבות בתחילתה.
הוא לא סיים מספר מרוצים, לרוב בגלל בעיות הקשורות באופנוע האפריליה RS250. איתו בקבוצת אפריליה הרשמית רכבו לוריס קפירוסי האיטלקי וטסויה האראדה היפני.
רוסי סיים את העונה במקום השני, בהפרש של 23 נקודות מקפירוסי.
גם בעונה זו נהנה רוסי ממעברו של אלוף ארבע השנים הקודמות, מקס ביאג'י האיטלקי, לקטגוריית ה-500.
עונת 1999 שוב הובילה את רוסי לאליפות בניסיון שני בקטגוריה.
הוא ניצח בתשעה מרוצים והשיג חמישה ניצחונות במקצי הדירוג.
כעת היה כבר מועמד למעבר לקטגוריה הבכירה ושמו הוזכר תדירות כאלוף עתידי, במיוחד לאור העובדה שאלוף השנים 1994 עד 1998, מיק דוהאן האוסטרלי, פרש עקב פציעה.
עם העלייה לקטגוריית ה-500 החליף רוסי קבוצה ואופנוע.
לאחר שנים ארוכות של רכיבה על אופנועי אפריליה הוא עבר לרכוב על ה-NSR500 של הונדה.
להונדה הייתה כבר קבוצת מפעל עם 2 רוכבים - "רפסול", אך הונדה כל כך רצו את רוסי והוא קיבל "אופנוע מפעל" שלישי תחת הצביעה הצהובה של יצרן הבירה האיטלקי "Nastro Azzurro".
הוא זכה לקבל ייעוץ אישי ממיק דוהאן ולמעשה קיבל את כל התנאים שדוהאן זכה להם כולל קבוצת מכונאים בראשותו של המהנדס הראשי ג'רמי ברג'ס האוסטרלי- זאת למרות שלכאורה התמודד בקבוצה עצמאית.
בדומה לעונות הקודמות, רוסי שוב למד את הקטגוריה בעונה הראשונה ובמרוץ התשיעי של העונה בדונינגטון פארק בבריטניה הוא השיג את ניצחונו הראשון ב-500. הוא סיים את העונה שני, אחרי האלוף האמריקני קני רוברטס ג'וניור.
עונת 2001 הייתה עונת ה-500 האחרונה לפני שינוי התקנות ומעבר לאופנועי ה-MotoGP בעלי מנוע ה-990 סמ"ק וארבע הפעימות.
רוסי שלט בעונה זו באופן מוחלט עם 11 ניצחונות מ-16 מרוצים.
יריבו הצמוד היה מקס ביאג'י אך הוא סיים את העונה בפער גדול של 106 נקודות מאחורי רוסי.
זכייתו של רוסי ב-500 הפכה אותו לרוכב הצעיר אי פעם שזכה בשלוש הקטגוריות.
קדמו לו בהישג זה רק הבריטים פיל ריד ומייק היילווד..
רוסי היה גם הרוכב האחרון שזכה בתואר בקבוצה שאינה קבוצת מפעל רשמית.
בעונת 2002 כבר התחרה כחלק מקבוצת Repsol הרשמית.
לקראת המעבר לאופנועי ארבע הפעימות של ה-MotoGP הועלו השערות בקשר ליתרון אפשרי של רוכבים בעלי ניסיון במרוצי הסופרבייק.
באליפות זו נעשה שימוש באופנועים בעלי בסיס סדרתי ואלו עושים שימוש במנועי ארבע פעימות.
רוסי היה כמעט חסר ניסיון ברכיבה על ארבע פעימות (למעט מרוץ בודד בשמונה השעות של סוזוקה) שהרי תמיד השתתף במרוצי גרנד פרי בהם שלטו מנועי שתי פעימות בכל הקטגוריות מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. אבל עם פתיחת עונת 2002 הסתבר שרוסי לא סבל כלל מנחיתות.
הוא ניצח שמונה מתוך תשעת המרוצים הראשונים וקבע באופן מעשי את תוצאות האליפות מוקדם מאי פעם.
בהמשך העונה הוא היה פחות דומיננטי אך השיג עוד שלושה ניצחונות.
גם בעונה זו היו שטענו שרוסי נהנה מיתרון מוחלט של האופנוע מכיוון שהונדה הכינה את עצמה לעידן ארבע הפעימות מוקדם מכל היצרנים.
למעשה, הטענה הייתה שהונדה היא זו שדחפה לשינוי התקנות כדי לממש את הניסיון הרב שהיה לה במרוצי ארבע פעימות.
אופנוע ה-RC211V בעל חמשת הצילינדרים, שהונדה הכינה לרוסי, הסתבר כבשל ביותר מבין אופנועי ארבע הפעימות החדשים של המתחרים.
בסיום עונה זו הפך רוסי לרוכב היחיד שזכה באליפות גם בעידן ה-500 וגם ב-MotoGP.
בעונת 2003 זכה רוסי שוב בקלות בתואר האליפות.
הוא אמנם לא ניצח במרוצים ברציפות, אך היציבות שלו הרחיקה את המתחרים מכיוון שעלה לפודיום בכל אחד ממרוצי העונה.
ביחד עם העונות העוקבות השיג רוסי רצף של 23 מרוצים שבהם עלה לפודיום.
המתחרה העיקרי של רוסי בעונה זו היה רוכב הונדה נוסף, הספרדי סטה ג'יברנאו שהצליח לנצח בארבעה מרוצים והסתמן כיריב עיקש ביותר.
בסוף עונה זו הסתיים החוזה של רוסי עם הונדה והוא היה צריך להחליט על המשך דרכו.
לקראת עונת 2004 עלתה השאלה אם רוסי נשאר עם הונדה.
בעיתונות האיטלקית נפוצו שמועות על מעבר לדוקאטי ואולי אף על פרישה ממרוצי אופנועים לטובת מרוצי מכוניות.
ההשערות באו לקיצן עם הודעתו של רוסי על מעבר לימאהה.
הוא גם הודיע שהמהנדס הראשי של קבוצת המרוצים של הונדה, ג'רמי ברג'ס, יעבור איתו לימאהה וזאת לאחר שעבד 20 שנה עם הונדה.
רוסי ידע שהוא חייב כוח טכנולוגי משמעותי כדי לקדם את האופנוע של ימאהה לרמת האופנוע של הונדה.
למרות זאת, המעבר סיפק לרוסי הזדמנות להוכיח שניצחונותיו היו מבוססים בראש ובראשונה על יכולתו האישית ולא רק על יכולת האופנוע של הונדה.
בנוסף, הוא זכה לתגמול של עשרות מיליוני דולר שהפכו אותו לאחד מעשרת הספורטאים המשתכרים ביותר באותה עת, בכל ענף ספורט שהוא.
העונה התחילה במרוץ בדרום אפריקה.
פרשנים העריכו שג'יברנאו, שניצח במרוץ זה בעונה הקודמת, ינצח גם הפעם לאור העובדה שאופנוע הימאהה YZR-M1 של רוסי עדיין היה זקוק לפיתוח משמעותי כדי להשתוות להונדה RC211V.
אך רוסי, בניגוד להערכות המוקדמות, מצליח לנצח תוך מאמץ רב.
בסיום המרוץ היה ניכר על רוסי שהיה זה אחד מהמרוצים הקשים בחייו.
הוא נראה מותש בניגוד גמור למרוצי העבר בהם היה נראה כאילו סיים מרוצים כבדרך אגב.
הניצחון במרוץ הפך את רוסי לרוכב הראשון אי פעם שהצליח לנצח בשני מרוצי גרנד פרי עוקבים על גבי אופנועי שני יצרנים שונים.
המשך עונת 2004 עבר בקרבות צמודים עם ג'יברנאו שגם בעונה זו ניצח בארבעה מרוצים.
האליפות לא הוכרעה עד למרוץ הלפני אחרון באוסטרליה, אך רצף של שלושה ניצחונות נתן לרוסי אליפות רביעית בקטגוריה הבכירה.
עונת 2005 עברה בשיוט שהזכיר את עונת 2003. בדומה, רוסי לא החמיץ את הפודיום במשך עונה שלמה, ניצח בתשעה מתוך 11 המרוצים הראשונים והוסיף עוד שניים בהמשך.
רוסי לא ניצח בקלות בכל מרוץ בעונה זו.
הקרבות היו צמודים לעיתים, אך בסופו של דבר ידו של רוסי כמעט תמיד הייתה על העליונה.
העונה התאפיינה בהיעדר יריב דומיננטי - סטה ג'יברנאו לא הצליח לשחזר את הצלחתו מהעונות הקודמות ונעלם, אף ללא ניצחון בודד.
למקום השני בסוף העונה הגיע מרקו מלנדרי האיטלקי, אך בהפרש גדול מאוד של 147 נקודות.
עונת 2006 היוותה את המשבר הרציני הראשון של רוסי.
הוא התחיל את העונה במרוץ גרוע שסיים במקום ה-14. בהמשך הוא ניצח בארבעה מרוצים אך ביניהם הוא לא סיים שלושה מרוצים עקב תקלות טכניות במנוע ובצמיגים.
הוא גם סבל משבר ביד לאחר התרסקות במקצי דירוג.
חוסר המזל שלא אפיין את רוסי בכל הקריירה נתן את אותותיו וגם רוסי הודה שתואר האליפות בסכנה רצינית, עד כדי אבוד.
בעיה חמורה נוספת מבחינתו של רוסי הייתה ביצועים עקביים של שני מתחרים.
האמריקאי ניקי היידן והספרדי דני פדרוזה, שניהם רוכבי הונדה, שאיימו לקטוע רצף האליפויות המתמשך של רוסי.
לאחר המרוץ בלגונה סקה, ארצות הברית פיגר רוסי ב-51 נקודות אחרי המנצח היידן.
אך ממרוץ זה ועד למרוץ באסטוריל, פורטוגל שהוא הלפני אחרון בעונה, צבר רוסי נקודות רבות וסיים תמיד על הפודיום, בעוד היידן הפגין חולשה יחסית.
את המרוץ בפורטוגל התחיל רוסי בפיגור של 12 נקודות מהיידן, אך אירוע דרמטי שבו פדרוזה פגע בהיידן והפיל אותו בעת ניסיון עקיפה, הפך את רוסי למוביל האליפות ב-8 נקודות.
את המרוץ סיים רוסי במקום השני לאחר שהוא הפסיד את המקום הראשון לטוני אליאס הספרדי ב-2 אלפיות השנייה.
במרוץ האחרון לעונה שהתקיים בוולנסיה בספרד, המתינו הצופים להכתרתו של רוסי כאלוף בפעם השישית ברציפות, לאחר שבמקצי הדירוג הוא שלט וזינק למרוץ מהמקום הראשון.
אך בהקפה החמישית של המרוץ התרחש אירוע דרמטי שקבע את גורל האליפות לעונת 2006. בטעות לא אופיינית, איבד רוסי את אחיזת הצמיג הקדמי והחליק אל החצץ.
רוסי החל את עונת 2007 עם סיום במקום שני וניצחון.
למרות הפתיחה הטובה, בהמשך העונה הציג רוסי הישגים בינוניים והחל להשתרך בטבלת האליפות אחר רוכב דוקאטי, קייסי סטונר האוסטרלי, שהציג הישגים עקביים שכללו ניצחונות בעשרה מרוצים.
עד מחצית העונה שמר רוסי על הפרש נקודות קטן מסטונר, אך לאחר שני מרוצים ללא סיום ועוד מספר מרוצים ללא פודיום, איבד רוסי כל סיכוי לזכות באליפות.
הוא סיים את העונה במקום השלישי, אך עדיין רשם לזכותו ארבעה ניצחונות בעונה זו.
תוך כדי העונה ובמיוחד לקראת סיומה האשים רוסי את יצרן הצמיגים הצרפתי מישלן בביצועים הבינוניים.
רוסי רמז שהיה יכול להיות תחרותי יותר אם היה רוכב בדומה לסטונר עם צמיגי ברידג'סטון היפניים.
בהמשך לטענות אלו ולקראת עונת 2008, עזב רוסי לראשונה בקריירה את מישלן ועבר לרכב עם ברידג'סטון.
בעונת 2008 חזר רוסי לשאת בתואר האליפות בקטגוריה הבכירה.
הוא החל את העונה בביצועים בינוניים, אך זכה לניצחון ראשון במרוץ הרביעי בסין.
במרוץ הבא בצרפת הוא זכה לניצחון נוסף ועלה לראשות טבלת האליפות.
משם והלאה הוא לא שמט יתרון זה אף על פי שסטונר, מתחרהו הצמוד, זכה ברצף של שבעה מקומות ראשונים במקצי הדירוג.
במרוץ ה-15 ביפן הבטיח רוסי את תואר האליפות לאחר שניצח בשמונה מרוצים, שלושה סיבובים לפני תום העונה.
עונת 2009 החלה במרוץ צמוד של רוסי עם שני יריבים, קייסי סטונר וחורחה לורנסו.
אף על פי שסבל ממרוץ גשום בלה-מאן, בו לא זכה רוסי כלל בנקודות, עמדה טבלת האליפות בסיום המרוץ השישי בקטלוניה על שוויון של 106 נקודות לכל השלושה.
במרוץ הבא באסן, הולנד, זכה רוסי בניצחון ה-100 שלו בקריירת מרוצי הגרנד הפרי בכל הקטגוריות.
מרוץ אחד לפני סיום העונה הבטיח רוסי את האליפות לאחר שניצח בשישה מרוצים.
רוסי פתח את עונת 2010 עם ניצחון במרוץ בקטר.
לקראת המרוץ הרביעי של העונה במוג'לו, הוא דורג שני במאבק האליפות, אחרי בן קבוצתו חורחה לורנסו.
רוסי היה זקוק לניצחון כדי למנוע מלורנסו להגדיל את הפער בטבלת האליפות אך באימון הראשון של המרוץ הוא התרסק בתאונת היי-סייד שהטיחה אותו במהירות של 190 קילומטר לשעה.
הנחיתה על רגלו המכופפת גרמה לו לשבר פתוח בשוקה של רגלו הימנית.
רוסי התאושש מן הפציעה בקצב מהיר יחסית, אך נעדר מארבעה מרוצים שביטלו את התמודדותו במאבק האליפות.
הוא חזר לרכב במרוץ הגרמני בסקסנרינג וסיים במקום הרביעי.
במרוץ הבא בלגונה סקה בארצות הברית הוא אף סיים על הפודיום במקום השלישי.
לאחר מרוץ נוסף אישר רוסי את השמועות שנפוצו והודיע על מעבר לקבוצה הרשמית של דוקאטי בעונת 2011, לאחר שבע עונות בקבוצת המפעל הרשמית של ימאהה.
רוסי חזר לנצח במרוץ מלזיה ולאחריו השיג עוד שלושה פודיומים שקבעו את דירוגו בסיום העונה במקום השלישי.
את עונת 2011 החל רוסי עם מקום שביעי בקטר.
רק לאחר שלושה מרוצים נוספים הוא זכה לעלות לפודיום, כשסיים במקום השלישי במרוץ בלה מאן, אך בסופה של אותה עונה הסתבר שהיה זה הפודיום היחידי שלו.
את רוב מרוצי העונה הוא סיים בין המקום השישי לעשירי כשבארבעת המרוצים האחרונים של העונה הוא נאלץ לפרוש עקב תאונות.
מקצי הדירוג של רוסי היו גרועים אף יותר כשבדרך כלל סיים בסביבות המקום העשירי.
במרוץ במלזיה הוא היה מעורב בתאונה שהובילה למותו של חברו, מרקו סימונצ'לי ובעטיה בוטל המרוץ.
רוסי לא סבל בעונה זו מפציעות משמעותיות שפגעו ביכולתו והוא תיאר מספר פעמים במהלך העונה את הבעיות שהיו לו עם אופנוע הדוקאטי.
בניסיון לשפר את תוצאותיו הוא החל במהלך העונה בחיפוש אחר פתרונות שהובילו אותו להחלפת שילדת האופנוע באמצע העונה לשילדה שהייתה מיועדת לעונה הבאה.
מספר מרוצים לאחר מכן הוא אף בחר להשתמש במנוע חדש, מעבר לששת המנועים שהותרו בעונה, ולכן נאלץ לזנק למרוץ מרחבת הטיפולים.
רוסי סיים את עונת 2011 במקום השביעי.
עונת 2012 התגלתה כהמשך לעונה הקודמת.
רוסי המשיך להציג ביצועים חלשים.
לעיתים סיים את המרוצים במיקום הנמוך ביותר מבין הרוכבים על אופנועי מפעל רשמיים, כולל אחרי בן קבוצתו ניקי היידן.
רוסי המשיך לטעון גם בעונה זו שההיגוי של אופנוע הדוקאטי אינו משרה בו ביטחון והוא נאלץ להיכנס לפניות במהירות נמוכה מהרצוי.
רוסי סיים את מספר המרוצים הגדול ביותר במיקום השביעי והישגו הטוב ביותר היה מקום שני, פעמיים.
במרוץ בלה מאן בצרפת הוא ניצל את תנאי מזג האוויר הגשום ובמרוץ בסן מרינו הוא הצליח לשמור על המקום השני לכל אורך המרוץ בנצלו את פרישתו של דני פדרוסה והיעדרו של סטונר.
הוא סיים את העונה במקום השישי.
במהלך העונה הוא חתם לשנתיים בקבוצת המפעל של ימאהה, אותה עזב שנתיים קודם.
בעונת 2013 חזר רוסי לרכוב בקבוצת ימאהה, הפעם כרוכב שני בקבוצה, לצד לורנסו.
הישגיו היו טובים משמעותית מהישגיו עם דוקאטי והוא אף זכה לניצחון במרוץ אחד.
עם זאת, ביצועיו לא השתוו למובילי האליפות והוא סיים את העונה המקום הרביעי עם שישה פודיומים שהושגו לעיתים כתוצאה מהיעדרות מתחריו.
בעונת 2014 חל שיפור נוסף בהישגיו והוא זכה בשני ניצחונות וסיים את העונה במקום השני, אחרי מארק מרקס.
בעונה זו הוא היה לרוכב הראשון שזכה בלמעלה מ-5,000 נקודות בכל הקטגוריות.
את עונת 2015 פתח רוסי בניצחון בקטר והמשיך לעלות על הפודיום בכל 12 המרוצים הראשונים של העונה, מתוכם ארבע פעמים כמנצח.
רוסי המשיך להוביל את הטבלה לאורך כל העונה, אך לורנסו החל לצמק את הפער.
לאחר המרוץ באוסטרליה האשים רוסי את לורנסו ומרקס בשיתוף פעולה נגדו.
במרוץ במלזיה הידרדר העימות עם מרקס לעימות פיזי, כאשר בעיטה מצידו של רוסי הובילה להחלקה של מרקס.
בעקבות האירוע נענש רוסי בנקודות עונשין שחייבו אותו לזנק מהמקום האחרון במרוץ האחרון.
אל מרוץ סיום העונה שהתקיים בולנסיה הגיע רוסי כשהוא מוביל את האליפות בפער של שבע נקודות מלורנסו, שזינק מהמקום הראשון.
רוסי נאבק במשך המרוץ על מנת לשפר את מיקומו, אך סיים במקום הרביעי בעוד לורנסו ניצח וזכה בתואר האליפות.
בעונת 2016 סיים שוב במקום השני, לאחר שהשיג שני ניצחונות ובארבעה מרוצים נוספים נאלץ לפרוש ללא נקודות.
החל מעונת 2017 חלה ירידה הדרגתית בביצועיו של רוסי.
בשנה זו הוא סיים במקום החמישי, לאחר שניצח פעם אחת, במרוץ בהולנד, וסיים שש פעמים על הפודיום.
הניצחון בהולנד היה ניצחונו האחרון בקריירה.
בעונת 2018 הוא סיים את העונה במיקום השלישי, אף שעלה לפודיום רק חמש פעמים.
בעונת 2019 הוא החל את העונה עם שני פודיומים, אך שלוש פרישות רצופות בהמשך, הובילו לסיום במיקום השביעי בסוף העונה.
עונת 2020 התעכבה עקב מגפת הקורונה, והפגיעה בביצועי הרכיבה של רוסי נמשכה כשהצליח לסיים פעם אחת בלבד על הפודיום, בספרד, ובכך השלים עלייה ל-235 פודיומים במרוצי גרנד פרי במהלך הקריירה.
בסיום עונת 2020 עזב רוסי את קבוצת המפעל הרשמית של ימאהה ועבר לרכוב לראשונה בקבוצת לוויין, פטרונס, אף היא עם אופנוע של ימאהה.
במהלך עונת 2021 הוא סבל מחולשה והישגו הטוב ביותר היה סיום במיקום השמיני.
באמצע העונה הוא הודיע על פרישתו בתום העונה.
בטקס שנערך במרוץ האחרון הוא זכה להיכלל בהיכל התהילה של רוכבי המוטו GP.
פלביוס פלקידוס ולנטיניאנוס, הידוע גם כולנטיניאנוס השלישי
ולנטיניאנוס היה בנם של קונסטנטיוס השלישי וגאלא פלקידיה, אחותו למחצה של הקיסר הונוריוס.
קונסטנטיוס היה המגיסטר מיליטום של הקיסר הונוריוס, הצלחותיו הצבאיות הביאו לקידומו ובשנת 421 הוא מונה לאוגוסטוס על ידי הונוריוס והשניים השתתפו בשלטון על האימפריה.
ולנטיניאנוס הפעוט יועד לרשת את אביו ודודו, אולם מות אביו מספר חודשים לאחר מכן ושמועות על שערורייה מינית שעירבה את אימו, הביאו למנוסתם לקונסטנטינופול, יחד עם אחותו, יוסטה גראטה הונוריה.
לאחר מות הקיסר הונוריוס בשנת 423 ודיכוי המרידה של הטוען לכס יואנסוס, הוכרז ולנטיניאנוס הצעיר לקיסר בשנת 424 ובשנת 425 הוא הומלך לאוגוסטוס המערב בעיר רומא.
השלטון על האימפריה היה נתון למעשה בידיה של אימו, גאלא פלקידיה, ששימשה כעוצרת ובידיו של המצביא פלביוס אאטיוס, ששימש כמגיסטר מיליטום של ולנטיניאנוס החל משנת 424 לספירה.
שנות השלטון הראשונות של ולנטיניאנוס אופיינו במאבק כוח מתמשך בין אימו לבין אאטיוס, מאבק שהסתיים בשנת 433, שנה בה אאטיוס מונה לתפקיד הפטריקיוס והפך לכוח העיקרי מאחורי כס הקיסרות.
בשנת 437 נישא ולנטיניאנוס לאודוכסיה, בתו היחידה של תאודוסיוס השני, קיסרה של האימפריה הרומית המזרחית.
במהלך תקופת שלטונו של ולנטיניאנוס הלכו וגברו פלישות העמים הברברים לשטחי האימפריה המערבית; הונדלים השתלטו על רובה של אפריקה, הבורגונדים יצאו לפשיטות בלתי פוסקות על הפרובינקיה גאליה בלגיקה הרומית וחלקים גדולים מגאליה וספרד הפכו לממלכות ברבריות.
שיאן של הפלישות הגיע בשנת 451, שנה בה פלש אטילה מלך ההונים לגאליה.
אאטיוס, יחד עם תיאודוריד הראשון מלך הויזיגותים וקואליציה של שבטים גרמאניים, הביס את אטילה בקרב שאלון שנסוג אל מעבר לריין ולא איים עוד על גאליה.
לאחר ניצחון זה הסתכסכו ולנטיניאנוס ואאטיוס.
נראה שוולנטיניאנוס הרגיש מאוים על ידי אאטיוס והאמין שהוא חושק בכס הקיסר ובמהלך שיחה אישית שניהלו השניים, ב-21 בספטמבר 454, רצח הקיסר את המצביא במו ידיו.
הנקמה לרצח זה לא איחרה לבוא ובמרץ 455 נרצח ולנטיניאנוס על ידי שנים מחבריו של אאטיוס.
נטען בשמו של הקיסר כי ב-445 ציווה על בישופי הפרובינציות המערביות שיקבלו על עצמם את כל מה שיאושר מכוח סמכותו של הכס האפוסטולי.
טענה ששימשה את האפיפיורים לחיזוק מעמדם לעומת בישופים אחרים.
מתך האדיקט (תרגום חופשי לעברית מהטקסט האנגלי):
"אנו משוכנעים כי הביטחון היחיד עבורנו ועבור הקיסרות שלנו היא בחסד אלוהי השמים ;
כדי להיות ראויים לחסד זה, דאגתנו הראשונה היא לתמוך באמונה הנוצרית ובדתה הנערצת.
עד כה נשמר הדבר ללא כל הפרה, אבל הילריוס, הבישוף של ארל, כפי שלמדנו מן הדו"ח של האיש הנערץ ליאו, האפיפיור של רומא, העז בחוצפה מרדנית לעסוק בהליכים בלתי חוקיים מסוימים, ולכן הבלבול המתועב התפשט אל הכנסייה מעבר לאלפים....
על ידי מעשי חוצפה כגון זה מופר האיזון בקיסרות ויראת הכבוד לשלטוננו נהרסת.
אלא כל אשר חוקקה או תחוקק הסמכות של הכס האפוסטולי, יתקיים כחוק לכל; כך שאם בישוף כלשהו, יוזמן להתייצב לפני האפיפיור של רומא, יזניח זאת ולא יופיע, יחויב להופיע (בפני האפיפיור) על ידי מושל המחוז..."
ולנטינה איוואנובנה מטוויינקו היא מדינאית ודיפלומטית רוסייה, יושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה.
משנת 2003 ועד 2011 הייתה מושלת סנקט פטרבורג.
לאחר שמונתה ב-21 בספטמבר 2011 ליושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה, הבית העליון בפרלמנט הרוסי, נחשבת מטוויינקו לאדם השלישי בחשיבותו במדינה, לאחר הנשיא וראש הממשלה.
תפקיד יושבת ראש מועצת הפדרציה הוא המשרה הפוליטית הגבוהה ביותר שהשיגה אישה ברוסיה, מאז יקטרינה הגדולה ב-1762.
מטוויינקו נולדה ב־7 באפריל 1949 בעיירה שפטיבקה (Шепетівка) במחוז חמלניצקי שבאוקראינה (אז חלק מברית המועצות).
שם נעוריה היה טיוטינה (Тютина).
בשנת 1972 סיימה את הלימודים במכון לכימיה ורוקחות של לנינגרד והחלה בפעילות ציבורית כאשר החזיקה מספר תפקידים בכירים בתנועת הקומסומול בעיר ובמחוז לנינגרד.
משנת 1984 עד 1986 הייתה מזכירת המפלגה הקומוניסטית הסובייטית של אזור קרסנוגברדייסקי.
בשנת 1985 סיימה את הלימודים באקדמיה למדעי החברה של הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בין השנים 1986 - 1989 כיהנה כסגנית יושב ראש לענייני תרבות וחינוך של הוועדה המבצעת של מועצת צירי העם של לנינגרד.
בשנת 1989 נבחרה למועצה העליונה של ברית המועצות וכיהנה בתפקיד יושבת ראש הוועדה לענייני נשים ומשפחה.
בשנת 1991 סיימה קורס השתלמות לדיפלומטים בכירים של האקדמיה של משרד החוץ של ברית המועצות.
בשנים 1995–1997 עבדה במשרד החוץ של רוסיה כאחראית על הקשרים עם מחוזות רוסיה, פרלמנטים, וארגונים ציבוריים.
בשנים 1997–1998 כיהנה כשגרירת רוסיה ביוון.
סגנית ראש הממשלה ומושלת סנקט פטרבורג
מספטמבר 1998 כיהנה כסגנית ראש הממשלה בממשלתו של יבגני פרימקוב.
המשיכה בתפקיד גם תחת ראשי הממשלה סרגיי סטפשין, ולדימיר פוטין ומיכאיל קסיאנוב.
במרץ 2003 מונתה לנציגת הנשיא במחוז הפדרלי הצפון-מערבי, הכולל את סנקט פטרבורג.
באוקטובר זכתה בבחירות לתפקיד מושלת סנקט פטרבורג (ראש עיריית סנקט פטרבורג נקרא "מושל", כי לעיר יש מעמד של מחוז).
לאחר ביטול הבחירות לתפקידי מושל ברוסיה, מונתה מחדש לתפקיד על ידי הנשיא ולדימיר פוטין והייתה למושלת-האישה היחידה ברוסיה.
יושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה
מדבדב מצדו ציין לחיוב את מועמדותה ואמר כי הוא שוקל בחיוב להיענות להצעה המעניינת.
ב-21 באוגוסט 2011 היא נבחרה ברוב גדול בבחירות המוניציפליות בסנקט פטרבורג, ומפלגת השלטון רוסיה המאוחדת קידמה את מועמדותה כחברת מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם המחוז המוניציפלי פטרובסקי והמחוז המוניציפלי קראסננקאיה רצ'קה בסנקט פטרבורג.
לאחר היוודע דבר ניצחונה בבחירות היא הפכה לסנאטורית מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם מחוזות אלה, והגישה את התפטרותה מתפקיד המושלת לנשיא רוסיה, שמיהר למנות ממלא מקום עד לבחירות לממשלת העיר, זאת כצעד לקראת מינויה ליושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה.
ב-31 באוגוסט 2011 הייתה לחברה במועצת הפדרציה מטעם ממשלת סנקט פטרבורג.
ב-21 בספטמבר אותה שנה נבחרה ברוב של 140 מול 1 לתפקיד יושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה והייתה לאישה הראשונה בתולדות רוסיה העומדת בראש הבית העליון בפרלמנט הרוסי.
ב־25 בספטמבר 2024 נבחרה לקדנציה נוספת כיושבת ראש הבית העליון בפרלמנט הרוסי.
ולנטינוס היה תאורטיקן נוצרי גנוסטי יליד מצרים שפעל ברומי וייסד את הזרם ולנטיניזם.
ולנטינוס נולד בדלתה של הנילוס, בפרבוניס (Phrebonis) והתחנך באלכסנדריה, בתקופה בה היה בה מרכז נוצרי חשוב.
הוא היה לתלמיד של תאודס (Theudas), שבעצמו היה תלמיד של פאולוס.
בשנת 136 עבר ולנטינוס לרומי ופעל שם תחת היגינוס, שהיה הבישוף של רומי (תפקיד שהתפתח לאחר מכן לאפיפיור).
ולנטינוס הצטיין בהטפותיו ולדברי טרטוליאנוס ציפה להתמנות לבישוף אחרי היגינוס והתאכזב מאוד כשהתמנה אניקטוס.
לאחר מינוי אניקטוס חל קרע בין ולנטינוס ובין הכנסייה והוא פיתח את תורתו, הוולנטיניזם.
הוא עבר לקפריסין, שם המשיך ללמד ולהרחיב את עדת חסידיו.
ולנטיניזם היה זרם נוצרי גנוסטי שנוסד על ידי ולנטינוס ונקרא על שמו.
הוולנטיניזם נוסד במאה השנייה והיה אחד הזרמים הגנוסטיים הנפוצים ביותר ברחבי האימפריה הרומית, ובעיקר במצרים, באסיה הקטנה, בסוריה ובצפון אפריקה.
הוולנטיניזם התפצל בהמשך לשתי אסכולות, המערבית והמזרחית והמשיך לפעול באימפריה הרומית גם לאחר שזו הוכרזה כ"אימפריה נוצרית".
הכנסייה הנוצרית ראתה בוולנטיניזם איום ורדפה את חסידיו.