tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדמוקרטיות פרלמנטריות, הצעת אי-אמון היא הצעה של הרשות המחוקקת המועלית בפרלמנט, שנועדה להביע אי-אמון בממשלה המכהנת (הרשות המבצעת), במטרה להפיל אותה.
ההצעה מועלית בדרך כלל על ידי האופוזיציה.
הצעת אי-אמון מובילה להצבעת אי-אמון, בה מצביעים חברי הפרלמנט ומביעים את אמונם או אי-אמונם בממשלה.
מאחר שבמשטר פרלמנטרי הפרלמנט הוא הגוף הנבחר והממשלה היא גוף הממונה על ידו, נקבע מנגנון האי-אמון כדי לעגן את זכותו של הפרלמנט להביע אי-אמון בממשלה המכהנת ולנסות להפילה מהשלטון.
המנגנון משמר את תלותה של הממשלה בפרלמנט ומעגן את כפיפותה של הממשלה לנתינת דין וחשבון לפרלמנט.
כמו כן, המנגנון מאפשר לפרלמנט לפקח על תפקוד הממשלה, לבקרה ולרסן את כוחה.
בנוסף למשמעות המעשית של המנגנון, הוא גם מסמל בעצם קיומו את ריבונותו ועליונותו של הגוף הנבחר על ידי הציבור – הפרלמנט, על פני הגוף הממונה – הממשלה.
המושג "הצעת אי-אמון" התפתח בפרלמנט הבריטי בסוף המאה ה-18. בבריטניה מקובל שבעקבות תבוסה של הממשלה בהצבעת אי-אמון הממשלה תתפטר או שיוכרזו בחירות חדשות.
אולם זהו מנהג שאינו מבוסס בתחיקה, והיו מקרים בהם ראשי ממשלה סירבו להתפטר לאחר תבוסה בהצבעה.
במדינות אחרות, כגון גרמניה או ישראל, מוסד האי-אמון מעוגן בחוקה או בחוק, והפסד גורר באופן אוטומטי את התפטרות הממשלה.
הדרישות לקבלת הצבעת אי-אמון שונות ממדינה למדינה.
כך, בחוקת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה נקבעו, כלקח מימי אי היציבות של רפובליקת ויימאר, סייגים חמורים ביותר על הצבעות אי-אמון.
כך הונהג שם "אי-אמון קונסטרוקטיבי" בו לא מספיק שיש רוב נגד הממשלה, אלא חייב להיות רוב לממשלה חלופית.
במדינות שונות, כולל גרמניה, החוק דורש תקופת המתנה ארוכה ביותר בין הצעת אי-אמון אחת לשנייה, של עד חצי שנה.
בשל חשיבות הצעת אי האמון, תקנון הכנסת והתקדימים קבעו כללים מיוחדים על הצעות אלה.
חלק גדול מכללים אלה נובעים מהקלות היחסית לקבלת הצעות אי-אמון על פי הנוסח המקורי של חוק יסוד: הממשלה, ונועדו על מנת למנוע את נפילת הממשלה ברוב מקרי.
כך הצבעות על אי-אמון הן הראשונות בסדר היום השבועי (ומתקיימות ביום שני), ורק להצעות אמון בממשלה יש עליהן עדיפות.
הצעות אי-אמון מוגשות רק בעת המושבים הסדירים של הכנסת, ולא בעת ישיבות מיוחדות המתקיימות בפגרה.
על פי הנוהג, אין דנים בהן בעת שראש הממשלה שוהה מחוץ לישראל.
כמו כן, הצעות אי-אמון צריכות להיות מוגשות בשבוע שקדם להצבעה עליהן.
ניתן להכריז על הצבעות על חוקים, או על סעיפים שעל סדר היום כעל הצעות אי-אמון.
גם הממשלה רשאית להכריז על הצבעות בסעיפים להם היא מתנגדת כהצעות אי-אמון, והיא עושה זאת לעיתים על מנת למנוע מחברים בקואליציה להצביע בעדם.
דבר זה היה יותר משמעותי כאשר היה מספיק רוב רגיל על מנת להפיל את הממשלה, אולם משיש צורך ברוב מיוחס ייתכן שהחוק יעבור על אף התנגדות הממשלה בלי שהיא תופל.
במקרים מסוימים היה שימוש בכלי של האי-אמון על מנת לדחות הצבעות על חוקים אחרים, על ידי הפיכתם להצעות אי-אמון – דבר אשר חייב את דחיית ההצבעה עליהן לשבוע הבא.
כאשר דחייה כזו מתבצעת על ידי האופוזיציה, יכולה הממשלה לבטל אותה על ידי הכרזת ההצבעה כהצעת אמון, שלה יש קדימות, ושלא דורשת את דחיית ההצבעה.
עד כניסתו לתוקף של החוק לבחירה ישירה לראשות הממשלה ב-1996, היה די ברוב רגיל בכנסת על מנת להפיל את הממשלה.
חוק יסוד: הממשלה מ-1968 קבע (סעיף 24): "הביעה הכנסת לממשלה אי-אמון, יודיע על כך יושב-ראש הכנסת לנשיא המדינה, ורואים את הממשלה כאילו התפטרה ביום הבעת אי-האמון".
במקרה כזה על נשיא המדינה יהיה להטיל את הרכבת הממשלה על אחד מחברי הכנסת, אלא אם כן קיבלה הכנסת חוק להקדמת הבחירות.
הצעות אי-אמון הוגשו כמעט מדי שבוע, ושימשו לכלי עיקרי של האופוזיציה לניגוח הממשלה.
אולם למרות הקלות החוקית של קבלת הצעות אי האמון, הצעה כזו הביאה רק פעם אחת להפלת ממשלה: ב-15 במרץ 1990, כאשר ממשלתו של יצחק שמיר נפלה במסגרת "התרגיל המסריח", בשל היעדרותם של חברי הכנסת ממפלגת ש"ס.
בעקבות התוהו ובוהו הפוליטי ששרר בתקופת "התרגיל המסריח" קיבלה הכנסת ב-1992 גרסה חדשה של "חוק יסוד: הממשלה", שנודע כ"חוק הבחירה הישירה".
בחוק, שנכנס לתוקף רק בבחירות לכנסת ה-14 ב-1996, הוטלו מגבלות חמורות על הצעות האי-אמון.
מעתה בשביל שתתקבל הצעה שכזו היה צורך שהיא תזכה בתמיכה של רוב חברי הבית, כלומר לפחות 61 חברי כנסת.
כמו כן, נקבע כי קבלת הצעת אי-אמון תביא אוטומטית לפיזור הכנסת – זאת כדי לבלום הצעות כאלה, מתוך מחשבה שחברי כנסת יהססו יותר בהצעתן אם הדבר עלול להביא לסוף כהונתם שלהם.
למרות הציפייה שצעדים אלה יבטלו כמעט לחלוטין את מוסד הצעת אי האמון, המשיכה האופוזיציה להשתמש בו באופן שבועי על מנת לנגח את הממשלה, והיו אף מקרים בהם היא זכתה לרוב, אך רוב הקטן מהרוב המיוחס הדרוש.
דבר זה גרם למבוכה לממשלה, אך לא להפלתה.
אך על אף השימוש התכוף בכלי זה על מנת להביך את הממשלה, כאשר הגיעו מהלכים להפלת הממשלה לכדי בשלות, הדבר נעשה על ידי חוק להקדמת הבחירות (בסוף כהונותיהם של בנימין נתניהו ואהוד ברק), ובהסכמה בין הקואליציה לאופוזיציה.
בעקבות היעדר היציבות השלטונית גם בשיטה החדשה, החליטה הכנסת בשנת 2001 לבטל את הבחירה הישירה ולחזור למשטר פרלמנטרי שבו ראש הממשלה נבחר על ידי חברי הכנסת.
אולם בשביל למנוע גם את אי היציבות שהתגלתה בימי "התרגיל המסריח" נותרו הגבלות על הצעות אי האמון.
גם על פי חוק יסוד: הממשלה החדש יש צורך ברוב של 61 חברי כנסת על מנת להפיל את הממשלה.
בחוק החדש בוטלה הקביעה שהפלת הממשלה מביאה לבחירות חדשות לכנסת.
אולם במקומה הוכנס השימוש באי-אמון קונסטרוקטיבי למחצה: מציעי אי האמון צריכים גם להביא בפני הכנסת שם של חבר הכנסת אשר הם מעוניינים שיחליף את ראש הממשלה.
עם קבלת הצעת האי-אמון על נשיא המדינה להטיל עליו את הרכבת הממשלה החדשה.
רק אם חבר כנסת זה לא הצליח להרכיב ממשלה תוך 42 יום הכנסת מתפזרת.
ב-30 במאי 2005, כחודשיים לפני תוכנית ההתנתקות, נערכה הצבעה על הצעת אי-אמון שהציעה סיעת ש"ס, בה תמכו 35 ח"כים מול 32. על אף שההצעה זכתה לרוב, היא לא השיגה את הרוב הדרוש של 61 חברי כנסת.
ב-8 במאי 2013 אישרה הכנסת בקריאה טרומית הצעה לתיקון חוק יסוד: הממשלה, אשר מציעה לקבוע, בין היתר, כי הצעות אי-אמון יוגשו על ידי רוב של 61 ח"כים לפחות, ובהן יוצע מועמד חלופי לראשות הממשלה.
אם המועמד לא יצליח להקים ממשלה, הכנסת לא תפוזר והממשלה שכיהנה טרם הצעת האי-אמון תמשיך לכהן.
משנת 2014, כחלק מ"חוקי המשילות", כלל אי האמון בישראל השתנה לאי-אמון קונסטרוקטיבי.
לפי נוהל זה בעת הצעת אי-אמון, על חברי הכנסת להציג לא רק ראש ממשלה חלופי אלא גם ממשלה חלופית, על כל שריה וקווי המדיניות שלה.
הכנסת חייבת בעת העלאת הצעת אי-אמון בממשלה הקיימת גם להעלות ולהצביע ברוב חבריה אמון בממשלה חלופית לממשלה הקיימת.
רק כאשר ישנה ממשלה חדשה המקבלת את רוב הצבעת חברי הכנסת, הממשלה הנוכחית מסיימת תפקידה והממשלה החלופית מתחילה לפעול מאותה שעה שהביעו בה אמון, ללא פיזור הכנסת.
אי-אמון קונסטרוקטיבי קיים בדמוקרטיות בודדות בעולם – גרמניה, ספרד, בלגיה, ומעוגן גם בחוקות פולין והונגריה.
הצעת חוק היא הצעה לחקיקת חוק חדש או לשינוי משמעותי של חוק קיים.
הצעת חוק אינה הופכת לחוק עד שהיא מתקבלת על ידי הרשות המחוקקת ולעיתים גם על ידי הרשות המבצעת, ובמקרים מסוימים גם על ידי נשיא המדינה או מונרך.
הצעות חוק מובאות בפני הפרלמנט, נדונות, מתקיים עליהן דיון ולאחר מכן הצבעה.
לאחר שהצעת חוק מתקבלת בידי הרשות המחוקקת, היא נקראת חוק או חקיקה ראשית.
המונח "הצעת חוק" נפוץ בעיקר במדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית ושמערכות המשפט שלהן מקורן במשפט המקובל של בריטניה, כולל ארצות הברית.
חלקיה של הצעת חוק נקראים "סעיפים" עד שהיא הופכת לחוק, ומאז חלקי החוק נקראים "פרקים".
במדינות שיש להן מערכות משפט אזרחיות (כולל צרפת, בלגיה, לוקסמבורג, ספרד ופורטוגל), הצעת חוק ממשלתית נקראת "פרויקט חוק" (projet de loi) ואם היא מוגשת על ידי חבר פרלמנט פרטי נקראת "הצעת חוק" (proposition de loi).
בישראל, המונח המקביל הוא הצעת חוק פרטית לעומת הצעת חוק ממשלתית.
הצעות חוק כוללות בדרך כלל כותרת, הוראות, הצהרות כוונה, הגדרות, הוראות מהותיות, סעיפי מעבר ותאריכים שבהם החוק ייכנס לתוקף.
הכנת הצעת חוק עשויה לכלול הכנת טיוטה טרם הגשתה לפרלמנט.
בדרך כלל לפני דיון מעמיק על טיוטת חוק תתקיים עליו הצבעה בקריאה טרומית במליאה או באחת מוועדות הפרלמנט.
הצעת חוק בישראל והליך חקיקתן
תהליך החקיקה בכנסת מתבצע בשלבים ונמשך לרוב שבועות או חודשים.
חלק מהחקיקות מתקיימות בלוח זמנים קצר (כמו חוק התקציב) ולעיתים נדירות אף ביום אחד (כגון חוק רמת הגולן).
לאחר פרסום הצעת חוק, היא מובאת למליאה ולוועדות.
פרטי הדיון מתועדים ב"דברי הכנסת".
חוק שלא הושלם בכנסת מסוימת יכול להמשיך בכנסת הבאה אם מוחל עליו דין רציפות.
לאחר קריאה טרומית, ההצעה נדונה בוועדה רלוונטית.
שינויים אפשריים רק באישור המציע.
בתום הדיון, ההצעה חוזרת למליאה לקריאה ראשונה.
הצעת חוק ממשלתית מוצגת על ידי שר, נדונה במליאה ומועברת לוועדה לקריאה שנייה.
הוועדה רשאית להציע שינויים בהצעה, למזג או לפצל הצעות, ולהחליט אם שינוי מהווה "נושא חדש".
תוכן הדיון מתועד בפרוטוקולים, הזמינים לציבור.
דוגמה להשפעת הוועדות: בג"ץ קווטינסקי נגד כנסת ישראל (בג"ץ מס ריבוי דירות), שביטל חוק עקב דיון לקוי בוועדה.
ח"כים רשאים להגיש הסתייגויות שיידונו ויועברו עם נוסח החוק למליאה.
הוועדה יכולה גם להמליץ להסיר הצעה מסדר היום.
ההצעה מוצגת, הסתייגויות נומקות ומועלות להצבעה.
ניתן לצמצם זמן דיון כדי למנוע פיליבסטר.
בין הקריאה השנייה לשלישית אפשר להחזיר את ההצעה לוועדה.
בקריאה השלישית מתקיימת הצבעה אחת על נוסח החוק כולו.
הצעות חוק וחקיקתן במדינות אחרות
בשיטת וסטמינסטר, שבה הרשות המבצעת נבחרת מתוך הרשות המחוקקת ובדרך כלל מחזיקה ברוב בבית התחתון, רוב הצעות החוק מובאות על ידי הממשלה.
באופן עקרוני, הפרלמנט מתכנס לשקול את דרישות הממשלה, כפי שמוצגות בנאום מן הכס.
קיימים מנגנונים המאפשרים לחברי פרלמנט אחרים להציג הצעות חוק, אך הם כפופים ללוחות זמנים קפדניים ובדרך כלל נכשלים אלא אם מושג קונצנזוס.
בבריטניה, הצעת חוק עוברת שבעה שלבים:
קריאה ראשונה – הצגת הצעת החוק ללא דיון או הצבעה
קריאה שנייה – דיון מפורט בהצעת החוק
שלב הוועדה – בחינה מעמיקה על ידי ועדה מקצועית
שלב הדיווח – סקירה של כל השינויים שנעשו
קריאה שלישית – אישור סופי של הבית
העברה לבית השני – חזרה על התהליך בבית הלורדים או בית הנבחרים (לפי המקרה)
הסכמה מלכותית – חתימת המלך על החוק
בארצות הברית, הצעות חוק שמקורן בבית הנבחרים מסומנות ב-"" והצעות שמקורן בסנאט מסומנות ב-"".
כל שנתיים, עם תחילת השנים הזוגיות, הקונגרס מתחיל שוב את המספור מ-1. תהליך החקיקה כולל מספר שלבים מובנים:
הצגת הצעת החוק – הגשת הצעת החוק לאחד מבתי הקונגרס על ידי חבר קונגרס
שלב הוועדה – בחינה מעמיקה ודיון מקצועי בוועדה רלוונטית, כולל עדויות מומחים
סימון הצעת החוק – אישור הוועדה להעביר את הצעת החוק לדיון מליאה
דיון במליאה – דיון כללי, הצעת תיקונים והצבעה בבית שבו הוגשה ההצעה
העברה לבית השני – חזרה על התהליך (ועדה ומליאה) בבית הקונגרס השני
הסדרת הבדלים = פתרון חילוקי דעות בין שני הבתים באמצעות ועדת ביניים (במידת הצורך)
חתימת הנשיא – אישור סופי של הנשיא או עקיפת וטו ברוב של שני שלישים בשני הבתים
רוב החוקים דורשים אישור של ראש המדינה כגון מלך, נשיא או מושל כדי להפוך לחוק.
סירוב לאישור כזה נקרא בדרך כלל וטו.
יוצאות דופן למנגנון זה הן אירלנד מביטול התפקיד של המושל כללי בדצמבר 1936 ועד ליצירת משרת הנשיא בדצמבר 1937, וישראל מהקמתה ועד היום, תקופות שבהן חוקים שאושרו על ידי האירכטס והכנסת בהתאמה הפכו/הופכים לחוק מיידית (אם כי במקרה של ישראל, החוקים נחתמים באופן טקסי לאחר העברתם על ידי הנשיא).
בדמוקרטיה פרלמנטרית, אישור ראש המדינה הוא בדרך כלל עניין פורמלי שכן ראש המדינה הוא דמות טקסית.
השימוש בוטו נחשב כוח רזרבי ומשמש בדרך כלל רק בנסיבות נדירות, והרשות המחוקקת יכולה בדרך כלל לעקוף את הווטו ברוב פשוט.
בדמוקרטיה נשיאותית, ראש המדינה הוא גם הרשות המבצעת הראשית, והצורך לקבל אישור יכול לשמש כלי פוליטי בידיו.
הרשות המחוקקת יכולה לעקוף את הווטו רק באמצעות הצבעת רוב מיוחס.
במספר מדינות, הצעת חוק שעברה ברשות המחוקקת עשויה לדרוש גם אישור של בית משפט חוקתי.
אם בית המשפט מוצא שהחוק מפר את החוקה הוא עשוי לבטלו או להחזירו לרשות המחוקקת לתיקון.
בישראל, הצעות חוק מסומנות לפי סוג (ממשלתית או פרטית), מספר סידורי ושנת הכנסת.
במדינות אחרות קיימות מערכות מספור שונות:
בבריטניה, הצעות חוק מקבלות מספרים שונים בכל שלב במהלך החקיקה.
לדוגמה, חוק חוקרי המוות והצדק מ-2009 החל כהצעת חוק 9 בבית הנבחרים, הפך להצעת חוק 72 בוועדה ציבורית, ולבסוף עבר כחוק 29.
בארצות הברית, כל הצעות החוק שמקורן בבית הנבחרים מסומנות ב-"" וכל הצעות החוק שמקורן בסנאט מתחילות ב-"".
כל שנתיים הקונגרס מתחיל את המספור מחדש מ-1.
בקנדה, הצעות חוק ממשלתיות מסומנות C-2 עד C-200, והצעות חוק פרטיות מסומנות C-201 עד C-1000. הצעות חוק שמקורן בסנאט מתחילות ב-"S" במקום "C".
הצעת חוק יסוד: החקיקה היא הצעה לחוקק חוק יסוד שיבהיר את סמכות הכנסת לחוקק חוקים, שיקבע את תהליכי החקיקה, שיגדיר את עליונות חוקי היסוד על פני חוקים רגילים, ויקבע את סמכות בית המשפט לבטל חוק הסותר הוראה בחוק יסוד.
על פי מגילת העצמאות יעודה של האספה המכוננת היה לקבוע חוקה, שעל פיה יוקמו "השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה", וזאת עד ל-1 באוקטובר 1948. לאחר הבחירות לאספה המכוננת, היא קיבלה את חוק המעבר, התש"ט-1949, בו נקבע כי "לבית המחוקקים במדינת ישראל יקראו 'הכנסת, ולאסיפה המכוננת ייקרא הכנסת הראשונה.
האספה המכוננת לא קיבלה חוקה, ותחתיה אימצה את החלטת הררי.
בחוק יסוד: הכנסת נקבע שהכנסת היא בית הנבחרים של ישראל.
תהליך חקיקת החוקים בישראל מתנהל לפיכך ללא בסיס מפורט, וללא בסיס פורמלי ביחס לחוקי יסוד, ומסתמך בעיקרו על תקנון הכנסת המגדיר את אופן חקיקת חוקים.
בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק, נקבע כי לא יסתור חוק את הוראותיו של חוק היסוד, אלא בהתאם לתנאים שנקבעו (תנאי "פסקת ההגבלה").
בית המשפט העליון פירש הוראה זו כמסמיכה אותו לבטל חוק או הוראה שבחוק, כאשר הם אינם עומדים בתנאי פסקת ההגבלה.
פעמים אחדות הונחה על שולחן הכנסת הצעה לחוק יסוד: החקיקה.
אף אחת מהן לא צלחה את תהליך החקיקה:
בשנת 1975 הגישה הממשלה (בראשות יצחק רבין) בראשונה הצעת חוק יסוד: החקיקה.
בשנת 1978 הגישה הממשלה (בראשות מנחם בגין) בשנית הצעת חוק יסוד: החקיקה.
בשנת 1992 הגישה הממשלה (בראשות יצחק שמיר) בשלישית הצעת חוק יסוד: החקיקה.
בהצעה זו הוצע על ידי ממשלת הליכוד כי בחינת תוקפו של חוק יסוד, כך לפי הצעת החוק הממשלתית, תעשה מן הטעם שנחקקו ברוב הדרוש או מן הטעם "שהם סותרים עקרון מעקרונות היסוד של מדינת ישראל".
בחינת תוקפם של חוקים תעשה, כך נקבע שם, גם מהטעם שהם סותרים חוק יסוד.
בשנת 1993 הגישה הממשלה (בראשות יצחק רבין) ברביעית הצעת חוק יסוד: החקיקה.
בשנת 2001 הגישה ועדת חוקה חוק ומשפט הצעת חוק יסוד: החקיקה.
ניסיונות נוספים לקדם את חקיקת חוק יסוד: החקיקה, כוללים:
בשנת 2003 הוקמה ועדה בנושא חוקה וחוקי יסוד בראשות יעקב נאמן, ובה קביעה שפסילת חוק משום שהוא סותר הוראה בחוק יסוד היא רק בסמכות בית המשפט העליון בהרכב של תשעה שופטים, אך הכנסת תוכל לחזור ולחוקק את החוק ברוב של 70 ח"כים.
בשנת 2012 החל שר המשפטים, יעקב נאמן, לקדם הצעה חדשה לחוק יסוד: החקיקה, ובה קביעה שפסילת חוק משום שהוא סותר הוראה בחוק יסוד היא רק בסמכות בית המשפט העליון בהרכב של תשעה שופטים, אך הכנסת תוכל לחזור ולחוקק את החוק ברוב של 65 ח"כים.
בשנת 2017 החלו שרת המשפטים, איילת שקד ושר החינוך, נפתלי בנט, לקדם יוזמה נוספת לחקיקתו של חוק יסוד: החקיקה, ובו קביעה של התנאים המאפשרים לבג"ץ לפסול חוק, וכן פסקת התגברות, הקובעת שהכנסת תוכל לחוקק מחדש, ברוב של 61 חברי הכנסת, חוק שנפסל בבג"ץ.
בשנת 2021 נכללה בהסכמים הקואליציוניים הקמת ועדה בראשות שר המשפטים גדעון סער, במטרה לייצר הצעת חוק שתסדיר את היכולת של בג"ץ לפסול חוקים או חלקים מהם, ולקבוע באיזה מקרים הכנסת יכולה לעקוף פסילה של בג"ץ.
בנוסף החוק ינסה להקשות על שינוי וחקיקה של חוקי יסוד.
הנושאים שנידונו בוועדת חוקה חוק ומשפט פעמים רבות, והוגשו לא מעט פעמים בנוסח דומה אך לא נתקבלו לבסוף, הם:
סמכות הכנסת לכונן חוקה – לאחר שהאספה המכוננת נהפכה לכנסת הראשונה ובתום מושבה, הועלו טענות שמשום שהכנסת הראשונה לא ניצלה את הסמכות שהקנתה לה מגילת העצמאות לכונן חוקה, ניטלה ממנה סמכות זו, ועליה להקים ועדה מכוננת שתורכב מאישי ציבור מקרב העם.
בהוספת פסקה זו לחוק יסוד: החקיקה, תבהיר הכנסת שעדיין נתונה לה סמכות כינון חוקה שאותה ירשה מהאספה המכוננת, כאילו מושבה הוא מושבו.
עליונות חוקי יסוד על חקיקה רגילה ועל הוראות הממשלה – כיום ההסדר המקובל והמקובע בתקנון הכנסת, שאינו מסמך משפטי חזק דיו, מגדיר את יחסי הכוחות בין החלטות המדינה השונות.
בפסקה זאת יינתן תוקף משפטי חזק ומחייב לסדרי השלטון התקינים, בו ברור ונהיר כי הוראה אל לה לסתור חקיקת הכנסת (זולת אם היא נתקבלה מתוקף תקנות שעת חירום), וחקיקה רגילה אל לה לסתור חקיקת יסוד (זולת אם היא נחקקה תחת פסקת התגברות, ראו בהמשך).
סמכות בית המשפט לבטל חוקים – כיום אין הסדר מפורש שמעניק לבית המשפט סמכות לבצע ביקורת שיפוטית על חוקים של הכנסת, ולבטלם; סמכות זו נגזרה כפרשנות במסגרת המהפכה החוקתית.
בית המשפט נזהר מאוד כשהחליט לבטל אך סעיפים בודדים בחקיקת הכנסת עקב קבלה בלתי תקינה שלהם שיורדת לשורש העניין, או סתירתם השרירותית לפסקת ההגבלה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו או בחוק יסוד: חופש העיסוק, אך לפי עקרונות אלה מוסמך כל בית משפט בישראל לבטל חקיקה של הכנסת.
מוצע שסעיף זה יגביל את סמכות ביטול החוקים של הכנסת לבית המשפט העליון בלבד.
מוצע גם לחייב מספר מינימלי כדוגמת 9 שופטים בדיון שבו נשקל ביטול חקיקה ראשית.
דרך קבלת חוקים – המצב כיום הוא שתקנון הכנסת מגדיר את הפרוצדורה לקבלת חוקים בכנסת.
מוצע שפסקה זאת תסדיר את הליך קבלת החקיקה, תחייב רוב מסוים של חברים בבית על מנת לאשר חקיקה רגילה, וכן תדרוש מספר מינימלי של תומכים בקבלה או שינוי של חוק יסוד על מנת לאשרו (המספר המוצע בדרך כלל הוא 70).
סעיף זה גם דורש שחוקי יסוד ישונו או יבוטלו רק בחוק יסוד אחר, ולשם כך מחייב לקבל חוקי יסוד בארבע קריאות (בניגוד לשלוש קריאות כיום), כך שבקריאה ראשונה (טרומית) יידרש רוב של החברים הנוכחים במשכן הכנסת, ובקריאה השנייה והשלישית רוב מיוחס כלשהו.
הקריאה הרביעית נועדה לעורר את מודעות הציבור בישראל להצעת חוק היסוד ולאפשר זמן לקיום שיח פוליטי בציבור על הצורך שבחוק היסוד, מוצע שבין הקריאה השלישית לרביעית תעבור תקופה של חצי שנה בה לא תעלה ההצעה לקריאה אחרונה.
טיעונים בעד ונגד חוק יסוד: החקיקה
טענות המצדדים בהצעת חוק היסוד
תומכי הצעת חוק יסוד: החקיקה מצביעים על מבנה משפטי רעוע שעליו נשענת הכנסת בבואה לחוקק חוקים ולהסדיר את יחסי השלטון בינה לבין הממשלה ובית המשפט העליון.
המבנה הקיים כיום מאפשר לכנסת לחוקק חוקים מכורח היותה בית הנבחרים של העם (על פי חוק יסוד: הכנסת) ולא כיוון שהוסמכה לזאת.
חקיקת חוק יסוד: החקיקה תקרב את ישראל למשפחת העמים הנאורים בה שוררת כבר חוקה המגדירה את יחסי רשויות השלטון במדינה ואת סמכותם (למשל, בחוקת ארצות הברית ניתנות בפירוש כל סמכויות החקיקה לקונגרס).
חוק יסוד: החקיקה, שאמור להוות חלק מרכזי בפרק סדרי המשטר בחוקה העתידית לישראל חסר עד כה, ובמקומו מוגדרת סמכות הכנסת לחוקק מתוקף תקנון הכנסת שזה בלבדו אינו מסמך בעל ערך משפטי מחייב שכן הוא אינו מעוגן בחקיקה בעצמו.
יתרה מזאת, תומכי הצעת החוק מודאגים מהמצב השורר היום שבו בתי המשפט בישראל, על כל דרגיהם, יכולים לפסול חוקים של הכנסת בפסיקה המתקבלת אף על ידי שופט אחד, ואף סמכות זו שנטלו בתי המשפט בישראל אינה מפורשת בחוק כלשהו.
נוצר מצב מסוכן שבו חקיקת הכנסת יכולה להתבטל למפרע בידי בתי המשפט בישראל, ואם לא די בזאת, התקנות לשעת חירום מעניקות גם לממשלה סמכות לבטל חקיקה של הכנסת שלא קיבלה מידיה הגנה מפני תקנות אלו.
המצדדים מציעים כפשרה הוספת פסקת התגברות (או פסקת הסתייגות) לסעיפי חוק היסוד שיאפשרו לכנסת למשך תקופה מוגבלת (מוצע שבין 5 ל-10 שנים) לחוקק חוקים הסותרים את חוקי היסוד על אף עליונותם, אם צוין הדבר בפירוש.
כמו כן תינתן האפשרות לכנסת לחוקק חוקים לתקופה מוגבלת (מוצע ש-4 שנים) שיבטלו פסיקות של בית המשפט העליון המבטלות חוק או הוראה הסותרים חוק יסוד.
אין הסכמה האם על סעיף זה להיות תקף לתקופה מסוימת או להישאר על כנו.
כמו כן אין הסכמה באשר למועד שבו הסעיף יאבד מתוקפו – האם לאחר תקופה מסוימת הוא יחדל מתוקפו זולת אם רוב מיוחס החליט להאריכו, או שמא הוא ימשיך להתקיים כל עוד רוב מיוחס לא החליט להסירו.
טענות המתנגדים להצעת חוק היסוד
בכנסת קמו קבוצות שונות המתנגדות לניסיונות החוזרים ונשנים להעלות את הצעת חוק היסוד לאישור בכנסת.
בין המתנגדים נמצא מחנה החרדים המאמינים שקבלת חוק היסוד עלולה להוביל מתחת לפני השטח ליצירת של חוקה שתהיה מושתתת על חוקי היסוד.
מחנה מתנגדים אחר, אם כי לא מגובש, הם חברי כנסת מכל גוני הקשת הפוליטית החוששים מאיבוד כוחם הרב לטובת בית המשפט העליון והקשחת הדרכים להעלות ולהעביר הצעות חוק ברוב מקרי, ובפרט הצעות חוק פרטיות שלרוב סיכויי קבלתן הוא אפסי (כאשר הממשלה אינה תומכת בהן).
אילו נתקבלה הצעת חוק יסוד: החקיקה בשנות ה-70, עת הוצעה לראשונה, ניתן להניח בסבירות גבוהה שחוקי יסוד חשובים נוספים כמו חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק לא היו מגיעים כלל להצבעה בקריאה שנייה, שלישית ורביעית, והמהפכה החוקתית לא הייתה יוצאת לדרכה מעולם.
כדברי יו"ר ועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת ה-16, ח"כ מיכאל איתן בדיוני הוועדה במטאפורה על חששות חברי-הכנסת: "תנו להם לחברי הכנסת לא לזרוק את המפתחות במכה אחת לים.
תנו להם להעיף את זה ככה, בגובה גבוה, אולי הם יספיקו לרוץ ולתפוס את זה בשנייה האחרונה, ולזרוק את זה עוד פעם.
אבל אל תגידו להם, תשמעו, תזרקו את זה ישר לתוך המים ולא תוכלו יותר להוציא את זה לעולם, כי הם לא ירצו."
טיעון נוסף נגד החוק הוא שהגדרה ברורה וחוקית של סמכות הכנסת לחוקק חוקים והבהרת ההיררכיה בין חוקי היסוד לחוקים רגילים ולהוראות תקטין את השפעתן של תקנות לשעת חירום הנובעות ממצב החירום השורר בישראל.
טיעון נוסף נגד חקיקת חוק יסוד: החקיקה היא הטענה שהוא מהווה חוקה בזעיר אנפין.
החוק מסדיר את החלק הפרוצדורלי של קבלת חוקים על ידי הכנסת, את עצם סמכותה לקבל חוקים, את היררכיית החוקים ואת סמכות בית המשפט לפסול חוקים.
נושאים אלה אמורים להיות מוסדרים בחוקה, ואם חוק היסוד המוצע היה מאוגד לחוקה, הוא בוודאי היה הפרק המעשי של החוקה שנותן לה תוקף ועליונות על פני חקיקה רגילה, צווים, פקודות ותקנות.
לכן, בעצם קבלתו הוא מונע את הכנסת מלבטלו בדרך רגילה על ידי רוב רגיל ומשדרג באופן אוטומטי שורה של חוקי יסוד למעמד משפטי רם יותר מחקיקה רגילה, ובכך הופך את חוקי היסוד האלו לפרקים בני תוקף בחוקה שעדיין לא גובשה.
לכן קבלת חוק יסוד: החקיקה תיצור למעשה מצב חדש בו יש למדינה חוקה אך היא אינה מאוגדת למסמך אחיד.
בנוסף לכך, בניגוד לחוקה שמכוננת בדרך כלל על ידי גוף מכונן שנוצר אחרי הפיכה, מהפכה או החלטה להקמתו בידי ממשל מסוים, החוקה הזו תחוקק על ידי בית הנבחרים הרגיל של המדינה ולא תובא לאישור במשאל עם כנהוג בחוקות מקובלות אחרות בעולם.
העיתון החל לצאת לאור בעיר ורשה שבפולין בשנת 1862 על ידי חיים זליג סלונימסקי, (חז"ס) שהיה גם עורכו הראשון של העיתון, והתמחה במתמטיקה, מדעי הטבע וטכנולוגיה.
מטרתו העיקרית של העיתון הייתה לקדם את רעיונות ההשכלה בקרב הציבור היהודי.
כותרת המשנה של העיתון מסבירה את המגמה הכללית שלו: "מכתב עתי משמיע חדשות בקרב עם ישרון מכל הדברים הנוגעים להם בענייני המדינה, דברי חכמה ומדע, ידיעות העולם והטבע".
מנוחה גלבוע סבורה, שסלונימסקי הושפע מכתבי עת גרמניים שפרסמו מאמרים מדעיים בניסוח פופולרי והוציא עיתון, שאינו מסתכן בכתיבת מאמרים אידאולוגיים, לא נכנס לעובי הקורה שבין חסידים ומשכילים, לא מתעסק בפוליטיקה ומכריז במפורש שאינו מפרסם שירה.
כך הבטיח לעצמו העורך מגמה מתונה שלא תפגע בקהל החסידים, בקהל המשכילים ובצנזורה הרוסית כאחד.
השבועון עמד במטרות שהציב סלונימסקי ופרסם בעיקר מאמרים מלווים ברישומים העוסקים במדע, ידיעות הכוללות פקודות ממשלה, שתורגמו בעיקר מהעיתונות הפולנית, ידיעות וקוריוזים מארצות שונות, חידות הנדסיות וכדומה.
מחוץ לחז"ס המשתתף הבכיר והפורה ביותר בשנה הראשונה היה ש"י אברמוביץ, שלימים נודע בכינויו: מנדלי מוכר ספרים.
מנדלי פרסם ב"הצפירה" חלקים מספרים שתרגם מגרמנית "תולדות הטבע" של הרולד אוטמר לנץ ו"חכמת הכעמיה".
מקום זניח ניתן בעיתון גם לחכמת ישראל ואף פורסמו כמה פרקים שתורגמו מההיסטוריה של צבי גרץ.
לאחר 25 גליונות שיצאו – הודיע חז"ס על "עת האסף הצפירה", מאחר שהוא מונה לצנזור הספרים העבריים והוכרח לעבור לז'יטומיר.
נעשו מספר ניסיונות לחדש את "הצפירה" בעריכה שונה וכנספח לעיתון "המליץ" – אך הם לא צלחו, ורק לאחר כעשר שנים, בשנת 1874, הצליח חז"ס להוציא שוב את העיתון בברלין.
בין המשתתפים בעיתון: פרץ סמולנסקין, קלמן שולמן, ראובן אשר ברוידס, אברהם בר גוטלובר, יל"ג ואחרים.
גם ב"הצפירה" המחודשת היו רובם של המאמרים בתחום המדעים, אך בהדרגה החלו גם להופיע מאמרים בחכמה והשכלה, כמה רשימות אקטואליות ואף מדור פוליטי בשם: "דברי הימים".
בספטמבר 1875 חזרה ההוצאה לוורשה.
חודשים ספורים לאחר מכן החלו להופיע בעיתון מאמריו של נחום סוקולוב.
במהלך השנה הראשונה לכתיבתו ב"הצפירה" פרסם סוקולוב שפע של מאמרים בנושאים שונים.
למעט הפסקה של שנה וחצי, עת עבר למאקוב לרגל חתונתו, המשיך סוקולוב לפרסם את סקירותיו, השקפותיו, דיווחיו, פיליטוניו ורשמי מסעיו בעיתון "הצפירה", הן כעיתונאי, הן כעורך והן כאיש ציבור – עד יומו האחרון.
בסוף אוגוסט 1880, פרסם סוקולוב (שכונה גם 'הנ"ס') בעיתון "הצפירה" מאמר ראשון בסדרה: "הצופה לבית ישראל", שהיה, לדברי הסופר וההיסטוריון גצל קרסל, אחד המאמרים הבודדים שחוללו מפנה בתולדות העיתונות העברית.
המאמר הבודד הפך במהרה לאחד המדורים הפופולריים בעיתון.
תחילה הסתפק סוקולוב בנתינת מידע אינפורמטיבי, כשמדי פעם נשזרה בו גם נימה פובליציסטית.
אך בהדרגה השתלטה הפובליציסטיקה על המדור וסוקולוב החל דן ומביע את דעתו באירועים החולפים.
הסופר שמואל ליב ציטרון מסביר שמתינותו של הכותב, נימוסיו, בקיאותו העצומה בגרסה דינקותא מחד גיסא ובתרבות אירופה מאידך, סגנונו העשיר ועולמו המגוון – כבשו את העולם היהודי.
"הצופה לבית ישראל" שינה באחת את אופיו של העיתון "המדעי" והפך אותו לעיתון חי ותוסס, שמרבה להתעסק בענייני דיומא וממעט לכתוב על המדע, למגינת לבו של חז"ס.
אלא שגם הוא לא יכול היה להתעלם מן הפופולריות העולה של העיתון עקב כתיבתו השופעת של העיתונאי הצעיר, שהפך לעוזרו של חז"ס.
בורשה התלוצצו, אומר פיכמן, שבעיתון "הצופה" יש משוררים בלי חזן ואילו ב"הצפירה" – חזן בלי משוררים.
הוא היה "עיתונאי עליון" מסכים דב סדן, ואילו מרדכי אהרנפריז מודה שסוקולוב יצר תקופה חדשה בעיתונות העברית.
הפופולריות של "הצפירה" בניצוחו של סוקולוב הרקיעה שחקים ואף גלשה אל מחוץ לגבולות אירופה.
פלוריאן סוקולוב, בנו של נחום סוקולוב מספר, שכאשר התלווה לאביו במסעותיהם במקומות מרוחקים, כמו דרום אפריקה, התפעל מקבלות הפנים החמות של קוראי "הצפירה", שהיו נרגשים מאוד לפגוש את העיתונאי הידוע.
עם הגידול בתפוצת העיתון, הצליח סוקולוב לשכנע את חז"ס להפוך את "הצפירה" משבועון לעיתון יומי, והחל מה-13 באפריל 1886 החל העיתון להופיע במתכונתו היומיומית החדשה.
בקול קורא לקראת השינוי הציג העיתון את יעדיו: "הצפירה היומית תאצור בקרבה את כל החדשות הנכבדות האצורות מכתבי העת היוצאים לאור בשפת המדינה, עניינים מדיניים ועניינים הנוגעים אל משטרי ממשלה, סדרי דת ודין והליכות המסחר ונתיבות חרושת, מעשה ומלאכת מחשבת וכל הידיעות הדרושות לצורכי כל אדם מישראל".
הפיכת העיתון ליומון רק סייעה להגדלת תפוצתו, שהגיעה לאלפי מנויים.
אלא שחילוקי הדעות והמתיחות שהיו קיימים בדרך טבעית בין העורך ויורשו הפופולרי הגיעו בסופו של דבר לערכאות, ובשנת 1894 נמסרה גם ההנהלה האדמיניסטרטיבית לידי נחום סוקולוב, שהפך להיות העורך והמוציא לאור היחיד של העיתון.
סוקולוב היה אחראי לכך, שהצד הספרותי של ה"צפירה" התפתח בצורה משמעותית.
פיליטונים, סיפורים קצרים, שירים ומאמרי ביקורת החלו להופיע בעיתון היומי בצורה סדירה.
העיתון בהנהגתו, הפך ליותר ויותר יהודי ופחות ופחות פולני, תוך הצבת המטרה של השימוש בשפה העברית ויצירת אוטונומיה תרבותית יהודית בין דפי העיתון.
בראשית תרמ"ט נסגרה "הצפירה" לשלושה חודשים בהוראת הצנזורה, ועם התחדשותו נאלץ העיתון להיות מתון יותר בענייני מדיניות והשקיע אף יותר במדוריו הספרותיים.
בין הכותבים בעיתון נמנו: שלום עליכם, יוסף ברדיצ'בסקי, ישראל חיים טביוב, ד"ר שמריהו לוין, נחום סלושץ, י.ל.
פרץ, ד"ר יוסף קלוזנר ורבים אחרים.
מקום מיוחד קיבל בעיתון הפיליטון, סוגה שהפכה להיות פופולרית בעיתונות העברית, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בסוף שנות השמונים של המאה, החל להופיע במשך כעשר שנים מדור הפיליטונים הקבוע "בראש הומיות", שכתב נפתלי הרץ נימנוביץ, הידוע בשמו הספרותי "הנ"ץ".
המדור זכה לפופולריות רבה בקרב הקוראים, ולאחר פרישתו של הנ"ץ, החל סוקולוב בעצמו לפרסם פיליטונים במדורו "משבת לשבת", עליהם חתם בכינוי: אורח לשבת.
הפיליטונים סייעו רבות להפיכתה של "הצפירה" לעיתון עממי יותר ונפוץ מאוד בקרב הקהילה.
פולמוסים שונים התנהלו בציבוריות היהודית בתקופה זו של תחיה והתחדשות, ולדברי גלבוע, נתנה "הצפירה" במה הוגנת למחנות השונים ולדעות המנוגדות, כאשר העורך משתדל למצוא את הפשרה ושביל הזהב בין הניצים.
ביניהם: הפולמוס החריף בין יל"ג לבין אר"ז (אלכסנדר הלוי צדרבוים, עורך "המליץ"), הפולמוס על מעמד היידיש בספרות בעקבות כתביהם של שלום עליכם וי.ל.
פרץ, הוויכוח בין הוצאת אחיאסף (אודסה), שהקפידה על הוצאת ספרים ביהדות לבין "תושיה" שדגלה בהוצאות של ספרים כלליים, הפולמוס בין נורדאו לאחד העם בנושא הציונות המדינית, פולמוס אוגנדה וכדומה.
המגמה המתונה שהנהיג חז"ס המשיכה לאפיין את כתב העת גם בימיו של סוקולוב, מעיד יצחק גרינבוים.
קורא העיתון לא היה הצעיר שתעה בדרכי החיים וחיפש את דרכו, אף לא המשכיל המקטרג, אלא החסיד המתון דובר העברית שהתעניין בנעשה בעולם.
העיתון לא ניסה להחריב עולמות, אלא לדבר רכות, בשכל ובדעת אל השכל הישר.
'הצפירה בעריכתו של סוקולוב הפך לעיתון העברי בה"א הידיעה של אותם הימים.
שום עיתון עברי אחר לא הצליח להפוך לכלי תקשורת המוני מודרני כפי שזכה הצפירה בהנהגתו של נחום סוקולוב.
הוא הפך את הצפירה לסמכות של ממש בקרב יהדות פולין", מסכמת הד"ר אלה באואר את פעולתו של נחום סוקולב כעורך עיתון "הצפירה".
אל הקונגרס הציוני הראשון בא סוקולוב, לא כציר, אלא כעורך של עיתון "הצפירה", שבא לסקר את האירוע החשוב.
סוקולוב כבר פרסם מספר מאמרים קודם לכן כנגד הרצל והציונות המדינית שלו, אך מן הקונגרס חזר ציוני.
"סוקולוב בא, ראה ונוצח" היטיב ציטרון לתאר את המהפך שחל בגישתו של סוקולוב אל הציונות.
מיד לאחר הקונגרס הפכה "הצפירה", שהייתה קודם נייטרלית בדעותיה ללא כל אידיאל מוצק – לעיתון בעל מצע אידיאי שיש לו כיוון ומורה דרך.
בשנת 1899 החל סוקולוב לפרסם את המדור "למרנן ולרבנן" שהכיל כ-40 מאמרים בנושא התנועה הציונית למול היהדות.
מטרתו של המדור הייתה לדבר על לבם של החרדים ולפקוח את עיניהם בהקשר הציוני והעולם היהודי המודרני.
לדברי החוקר והעיתונאי פרופ' גדעון קוץ, סוקולוב היה בין היוצרים החשובים של התעמולה וההסברה הציונית, ומהר מאוד הוא הבחין בכוחה של העיתונות לשמש כלי ראשון במעלה עבור מטרה זו.
וכך הפך עורך "הצפירה" את העיתון לביטאונה של התנועה הציונית.
לאבחנתו של קוץ מצטרפים גם חוקרים אחרים.
אין אפשרות לטעות במטרה שהציב לעצמו סוקולוב לאחר הקונגרס הראשון, בו הכיר את הרצל; חלק משמעותי מן המאמרים שלו, ובמיוחד הפיליטונים שלו מעידים על ה"מחשבה חדא" הזו, כפי שהוא כינה אותה, האובססיה הזו שהשתלטה על חייו של סוקולוב, ושמה: הציונות המדינית.
"מצמצם אני כל הויתי הרוחנית בנקודה האחת, בנקודת תחית לאומנו..."'' מתוודה "האורח לשבת", גיבור מדור הפיליטונים הפופולרי של סוקולוב: "משבת לשבת".
כך הפכה "הצפירה" לאחת מן הפלטפורמות החשובות בתעמולה הציונית של בנימין זאב הרצל.
ב-1906 פסקה "הצפירה" מלהופיע לתקופה של כשלוש שנים, עקב המצב הפנימי ברוסיה, וסוקולוב עבר לקלן כדי לכהן כמזכיר ההסתדרות הציונית ואף ערך את הביטאון שלה, "העולם".
הצפירה התחדשה אמנם בשנת 1910, אך העריכה בפועל עברה כבר לידיים אחרות, על אף ששמו של סוקולוב המשיך להופיע כעורך והוא המשיך להיות משתתף פעיל בעיתון.
משנת 1917 נהנה העיתון מתמיכת ההסתדרות הציונית.
עיתון "הצפירה" חדל להופיע סופית באוגוסט 1931 משום שלא נשא את עצמו מבחינה כלכלית.
עורכו האחרון של העיתון היה יוסף הפטמן.
במהלך השנים האחרונות לקיומו חלו מדי פעם הפסקות ארוכות יותר או פחות בתדירות הופעתו.
הן בשל אירועים פוליטיים, והן מסיבות כלכליות.
עורכים נוספים של העיתון היו: דוד פרישמן, פישל לחובר, יצחק גרינבוים, עזריאל נתן פרנק, שמואל רוזנפלד ואחרים.
כותבים נוספים בעיתון היו: ש"י עגנון, דבורה בארון, אורי ניסן גנסין, יהודה שטיינבג, זלמן שניאור, יעקב פיכמן, שמואל פישר, ורבי יהודה אזנקוט ורבים אחרים.
הצעת חוק דיני ממונות, התשע"א–2011, המכונה גם הקודקס האזרחי, היא הצעת חוק שיזם משרד המשפטים, במטרה לאחד את עשרים וארבעה החוקים העיקריים במשפט האזרחי תחת מטרייה אחת, שתהיה הקודקס של המשפט האזרחי הישראלי.
מדובר במיזם גדול ומקיף שנטלו בו חלק משפטנים ואנשי אקדמיה בכירים, על בסיס התנדבותי, החל משנת 1968. בשנת 2004 הוצג המיזם כתזכיר חוק וב-2011 הפך להצעת חוק ועבר קריאה ראשונה.
במבוא לתזכיר חוק דיני ממונות מתואר הרקע שהביא לצורך בחקיקה החדשה:
חוק דיני ממונות נועד להוות קודיפיקציה של המשפט האזרחי בישראל.
הכוונה היא לא רק להוות קובץ של מספר חוקים בתחומי המשפט האזרחי.
תזכיר החוק שואף להסדיר באופן שלם ועקבי את העקרונות המשפטיים בתחומי המשפט האזרחי באמצעות חוק אחד, שחלקיו תואמים, משתלבים זה בזה, ומהווים יחד מכלול הרמוני ואחיד של ענפי המשפט האזרחי.
זהו שוני תפיסתי, המהווה את השוני העיקרי של החוק לעומת המצב הקיים.
החלק הראשון של החוק המוצע מציג את עקרונות היסוד שלו.
סעיף 1 מונה מטרות אחדות של החוק, וזו לשונו:
סעיף 2 מעניק משקל נכבד לתום לב, וקובע: "בשימוש בזכות, בביצוע פעולה משפטית ובקיום חיוב, יש לנהוג בתום לב".
סעיף 3, שכותרתו "אין חוטא נשכר", קובע: "בית המשפט רשאי לשלול או להגביל זכות של אדם, בנסיבות שבהן מוצדק הדבר, בשל כך שהזכות צמחה עקב התנהגות של הזכאי הנוגדת חיקוק או הנוגדת את תקנת הציבור.
סעיף 4, שכותרתו "זוטי דברים", קובע: "לא תוגש תובענה בשל מעשה קל ערך שאדם סביר לא היה מלין עליו".
תחילת הכנתו של תזכיר חוק דיני ממונות בטיוטה שהכין פרופ' אורי ידין, שהיה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה והממונה על תכנון החקיקה.
טיוטה זו, שעובדי משרד המשפטים השלימוה לאחר פטירתו של ידין, שימשה בתחילה את הוועדה הציבורית שעסקה בכך, שבראשה עמד נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק.
במהלך שנות העבודה הרבות לאחר מכן הוגשו לוועדה טיוטות חדשות של נוסח החוק ומחקרים רבים.
כחוקר הראשי של הוועדה שימש פרופ' מיגל דויטש, מאוניברסיטת תל אביב.
ב-30 באפריל 2004, לאחר קרוב לעשרים שנות עבודה, הוצג לציבור תזכיר חוק דיני ממונות.
שבע שנים מאוחר יותר, ב-15 ביוני 2011, הונחה על שולחן הכנסת הצעת החוק, ובה 996 סעיפים.
הצפון הישן הוא אזור בעיר תל אביב שנבנה במהלך שנות ה-30 וה-40 מצפון לגרעין העיר ההיסטורית דאז.
האזור נקרא בתקופה זו צפון העיר, והכינוי "הצפון הישן" בא להבדילו מאזור "הצפון החדש", שנבנה לאחר קום המדינה.
החלוקה האדמיניסטרטיבית של העירייה מגדירה את "רובע הצפון הישן" (רובע 3) כשטח שבין נחל הירקון בצפון ועד לקו הרחובות בוגרשוב-שדרות בן ציון-מרמורק בדרום, ומרחוב אבן גבירול במזרח ועד הים התיכון במערב.
כבר בסוף שנות ה-20 נכלל אזור זה בתוכנית גדס לפיתוח תל אביב.
התוכנית פיתחה אזור זה כעיר גנים ועל בסיס רשת רחובות הניצבים זה לזה, כשהם מקבילים לים או ניצבים לו.
הרחובות המרכזיים באזור זה הם רחובות האורך דיזנגוף, בן-יהודה ואבן גבירול (כגבול מזרחי), ורחובות הרוחב נורדאו, ז'בוטינסקי, ארלוזורוב, בן-גוריון ופרישמן (שחלקו המזרחי שונה בהמשך לרחוב צייטלין).
רבים מתייחסים בטעות לאזור הצפון החדש (רובע מס' 4) כ"צפון הישן" וזאת בשל ההגדרות המשתנות לאורך ההיסטוריה של "צפון תל אביב".
המרקם העירוני של הצפון הישן הוא ייחודי מסוגו במבניו ובתכנונו בעולם, וזכה להכרה כאתר מורשת עולמית כחלק מהעיר הלבנה.
היותו של הצפון הישן מיושב בעיקר בתושבים אמידים שעלו מארצות מרכז אירופה בעליות הרביעית והחמישית הצמיחה את הכינוי "צפוני", שמשמעו עשיר ומפונק שחצן, ומאוחר יותר התייחס לתושבי הצפון החדש ולתושבי שכונות עבר הירקון.
כיכר רבין ובית עיריית תל אביב-יפו
הצעת חוק פאי של אינדיאנה הוא כינוי להצעת חוק מספר 246 שנדונה באספה הכללית של מדינת אינדיאנה בשנת 1897. למרות שמה, המטרה העיקרית של הצעת החוק הייתה שיטה לרבע מעגל.
אם כי השיטה גררה ערכים שגויים של הקבוע המתמטי פאי, המייצג את היחס בין היקף המעגל לקוטרו.
יוזם ההצעה היה ד"ר אדווין ג'יי גודווין (Edwin J.
Goodwin MD) רופא במקצועו ומתמטיקאי חובב.
החוק הציע לקבוע אמת מתמטית חדשה שעל פיה שיטתו של גודווין לתרבוע העיגול תהיה מחייבת במערכת החינוך ובמדידת הקרקעות באינדיאנה.
הוכחה שתרבוע העיגול אינו אפשרי בבנייה בסרגל ומחוגה ניתנה 15 שנים קודם לכן על ידי פרדיננד לינדמן באמצעות משפט לינדמן.
קירובים טובים יותר ל־ מאשר אלה שבהצעת החוק ידועים כבר מהעת העתיקה.
החוק נדון בוועדה לקרקעות ביצתיות ובוועדת החינוך, שאישרו אותו והעבירו אותו להצבעה במליאה.
איש מהמחוקקים אשר עסקו בהעברת החוק לא הבין את ההוכחות המתמטיות של החוק, אך כולם תמכו בו כי חשבו שיש בו תרומה חיובית למערכת החינוך במדינה.
במבוא להצעת החוק נאמר שתגליותיו המתמטיות של גודווין מוצעות באמצעות החוק כדי שישמשו ללא תמורה בבתי הספר באינדיאנה.
הצעת החוק כללה קביעות מתמטיות אחדות, ובסופה צוינו הישגים קודמים של גודווין: פתרונותיו לבעיות של שילוש זווית, הכפלת קובייה ותרבוע העיגול הוכרו, כביכול, כתרומה למדע על ידי כתב העת American Mathematical Monthly.
תהליך החקיקה נעצר בעקבות התערבותו של קלארנס אביתר ואלדו, פרופסור למתמטיקה מאוניברסיטת פרדו, שבמקרה נכח באספה הכללית.
ואלדו נשאל אם הוא מעוניין להכיר את "גאון המתמטיקה המקומי".
לאחר עיון בחוק סירב הפרופסור להיפגש עם ממציא השיטות המתמטיות הללו, ואמר שהוא מכיר כבר מספיק משוגעים.
באותו ערב ואלדו יצר קשר עם מספר חברים בסנאט של אינדיאנה, הסביר להם את חוסר ההיגיון בחוק, ובכך הביא לעצירת תהליך החקיקה.
הצפון החדש הוא כינוי לחלקה של העיר תל אביב-יפו, המשתרע בין רחוב אבן גבירול ממערב, לנתיבי איילון ממזרח, ובין נחל הירקון מצפון לשדרות שאול המלך מדרום.
חלק זה חופף לרובע 4 של העיר, ובשנת 2008 מנתה אוכלוסייתו 42,746 תושבים, שהיו 11.1% מכלל תושבי העיר.
כינוי זה לאזור אינו רווח למרות שהוא השם הרשמי של הרובע והוא מכונה לרוב "הצפון הישן" בטעות או נתפש כחלק ממרכז העיר.
מקור שמו של האזור באבחנה בינו לבין הצפון הישן של תל אביב, המשתרע מצידו המערבי של רחוב אבן גבירול - רובע 3. במשך שנים רבות, החל משנות ה-30 של המאה ה-20, התפתחה העיר בהתאם לתוכנית גדס, בעיקר לכיוון צפון, היינו לאורך חופי הים התיכון, ועד למרחק של כקילומטר ממנו.
תוכניות המתאר לצפון החדש הוכנו עוד קודם, בסוף שנות ה-40, בהשראת תוכנית גדס אולם היצע הקרקעות שלפני מלחמת העצמאות אפשר בנייה מוגבלת ביותר באזור.
בתחום שטח הרובע שכנו הכפרים הערביים סומייל וג'מאסין אל ע'רבי, ובדרומו עובדו עד שנות ה-40 שדותיה של המושבה הטמפלרית שרונה.
השכונה התל אביבית היחידה שהוקמה בשטח זה עוד לפני הקמת המדינה הייתה קריית מאיר, סמוך למקומה של כיכר רבין של היום.
הבנייה באזור זה החלה מ-1948 ונמשכה באופן אינטנסיבי עד שנות ה-80, אז מצאי הקרקעות הפנויות בה כבר הפך דל.
עיקר הבנייה מאז שנות ה-80 ועד היום היא של מגדלי מגורים, שהאחרונים שבהם מתנשאים כבר מעל ל-30 קומות.
במהלך שנות ה-50 גם נבנו לאורך הגבול המערבי של הצפון החדש בנייני רחוב אבן גבירול בעלי האכסדרה המסחרית הארוכה.
החלק שממערב לרחוב זכה לשם "הצפון הישן" האזור החדש היה ל"צפון החדש" ואילו השכונות שמצפון לירקון, אשר ניצניהם החלו גם הם בשנות ה-50 כונו שכונות עבר הירקון.
מסיבות אלו המושג "צפון תל אביב" השתנה עם השנים ונתון גם היום לפרשנות.
הבנייה בצפון החדש מיועדת בעיקרה למגורים והיא כוללת גם את השכונות שבין דרך נמיר לנתיבי איילון - שכונת בבלי, גבעת עמל ופארק צמרת.
מגדלי מגורים ראשונים - מגדלי דוד נבנו במהלך שנות ה-70. דרומו של האזור, בסמוך למתחם הקריה בשדרות שאול המלך וברחוב ויצמן, הוא חלק מהמע"ר של תל אביב.
באזור זה נמצאים גם מבני ציבור חשובים ופונקציות עירוניות נוספות, בהם המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב), מוזיאון תל אביב, המשכן לאמנויות הבמה, ספריית בית אריאלה ובתי המשפט.
בחלקו המזרחי של אזור זה נמצאים תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומסוף 2000.
היקף השימוש המסחרי והציבורי באזור מצומצם.
חזית מסחרית משמעותית קיימת רק בכיכר המדינה השוכן בסמוך למרכזו הגאוגרפי של האזור, ובחלקו המזרחי של רחוב יהודה המכבי; ואזור ובו מספר בניני משרדים שוכן בחלקו המערבי של רחוב ארלוזורוב.
עם אלה נמנים מגדל המאה, בית הוועד הפועל של ההסתדרות, בניין קופת חולים כללית ומגדלי שקל.
אופי המבנים בצפון החדש מגוון, וככלל רחובותיו רחבים בהרבה מהצפון הקודם.
רוב הבנייה היא בנייני דירות בני 4-5 קומות, בדומה לחלקים הוותיקים של העיר, אך על מגרשים גדולים בכ-50% מאלה של הצפון הישן וליבה של תל אביב: אולם מאז שנות ה-80 ובמידה רבה.
גם כיום, הרבה שכונות קטנות ובחלק מהרחובות יש בנייה משמעותית של מגדלי מגורים וגם בתים צמודי קרקע.
מאז שנת 2009 אזור זה מהווה את המיקום המועדף לתמ"א 38 על ידי יזמים בשל השווי הגבוה של נדל"ן באזור.
הצעת מחקר היא מסמך שכותב מדען ובו הוא מתאר בפרוטרוט תוכנית שיש לו לחקירה של עניין מסוים בעתיד הקרוב.
הצעות מחקר מנוסחות בדומה למאמר מדעי, אולם בניגוד למאמרים הן כתובות בלשון עתיד והדגשים בהן מעט שונים.
כמו במאמר מדעי, יש בהן פרקים הדנים ברקע למחקר, בנחיצותו, בשיטות של המחקר בתוצאות ובמשמעות התוצאות ופרק של רשימת סימוכין.
אולם, ישנם הבדלים במבנה של חלק מהפרקים האלה בין הצעות המחקר לבין המאמרים המדעיים.
בניגוד למאמר מדעי, פרק התוצאות דן בכמה תוצאות אפשריות או תוצאות צפויות ולא בתוצאות של ממש – כי עדיין אין כאלה תוצאות.
בהתאם לזאת הפרק הדן במשמעות התוצאות דן במשמעות של התוצאות הצפויות או האפשריות.
כמו כן, פרק השיטות מפורט הרבה יותר בהצעות מחקר מאשר במאמרים מדעיים וזאת כדי לאפשר בדיקה יסודית של עלות המחקר, סיכוניו וההתמודדות איתן ובעיותיו המוסריות וההתמודדות איתן.
במאמר מדעי הדן בניסוי בבני אדם, לדוגמה, החוקר יכתוב כמה משתתפים התנדבו למחקר ומה הייתה שיטת הדגימה (למשל, 11 משתתפים במדגם נוחיות) אך רק בהצעה הוא יפרט כיצד בדיוק הוא עומד לגייס אותם ואילו שיטות הוא עומד לנקוט כדי לשמור על פרטיותם.
הצעת מחקר עשויה לכלול תוצאות ראשוניות שהתגלו על ידי החוקר במהלך מאמץ מחקרי אחר ולא התפרסמו.
בניגוד למאמרים מדעיים, הצעות מחקר מכילות הרבה פעמים את קורות חייהם המקצועיים של החוקרים במטרה לשכנע את הגורמים המאשרים או מממנים את הצעת המחקר כי כוח האדם העתיד לנהל את המחקר אכן יכול לעשות כך.
לדוגמאות: ספק אם תאושר הצעת מחקר עבור מחקר שבמהלכו ניתנת זריקה למשתתפים, כאשר אין בצוות החוקר איש המוסמך להזריק לבני אדם וספק אם הצעת מחקר בתחום הביולוגיה תמומן כשהצוות המחקרי מורכב ממתמטיקאים בלבד.
בחלק מהמוסדות האקדמיים, פירוט קורות החיים של העוסקים במחקר המוצע כמטלה לימודית נועד לבדוק אם מנחה התזה אכן יכול להדריך את התלמיד בתחום מחקר זה.
לרשימת הסימוכין שבהצעות המחקר יש תפקיד נוסף לזה שיש לה במאמר מדעי.
כמו במאמרים מדעיים, הסימוכין מקושרים בעיקר לפרקי הרקע והדיון בתוצאות.
אולם בשונה ממאמרים מדעיים, שבהם הסימוכין נועדו כמעט ורק כדי להוכיח את טענות כותב המאמר, בהצעת מחקר רשימת סימוכין נרחבת מוכיחה גם את הכרות החוקר עם נושא המחקר.
רשימת סימוכין שחסרים בה מאמרים בני השנים האחרונות או מאמרים קלאסיים בנושא המחקר עשויה לתת רושם לא טוב לגורם הממן את הצעת המחקר.
גורמים המממנים מחקרים מפרסמים על פי רוב מסמך הקרוי "קול קורא להצעות מחקר" ובו הם מפרטים את הנושאים שבהם הם מממנים מחקר ואת הדרישות הנוספות מהמחקרים שהם מוכנים לממן ואת הדרישות הניסוחיות מהצעות המחקר.
גורמים כאלה עשויים להיות קרנות מחקר ממשלתיות או פרטיות וגופים עסקיים.
הצעת רכש היא הצעה לרכישת מניות או ניירות ערך אחרים של חברה או תאגיד דומה, המופנית לציבור בעלי אותו נייר ערך.
הצעת רכש שונה מרכישה פשוטה של מניות במהלך המסחר השוטף בבורסה או מעסקה דו-צדדית אחרת להעברת מניות.
הצעות רכש מיועדות, בדרך כלל, לרכישת בלוק מניות גדול יחסית בבת אחת, מניצעים (בעלי המניות שאליהם מופנית ההצעה) שזהותם האינדיבידואלית אינה ידועה למציע (מעבר להיותם בעלי נייר הערך המבוקש).
הן יכולות לשמש למגוון מטרות, כאשר המטרה הידועה ביותר היא רכישת שליטה בחברה, או יותר מכך – את כל מניותיה.
זה הנושא בו מתעוררות מרבית הסוגיות המהותיות בתחום הצעות הרכש.
מטרות נוספות עשויות להיות הגדלת אחוזי האחזקה של המציע מבלי להגיע לשליטה, או, כאשר המציע הוא אותה חברה שהנפיקה את ניירות הערך, ביצוע רכישה עצמית.
הדין בישראל מחלק את הצעות הרכש בחברות ציבוריות לשלושה סוגים: הצעת רכש רגילה, הצעת רכש מיוחדת והצעת רכש מלאה.
הדיון להלן מתייחס לחברות ציבוריות, אם כי גם בחברה פרטית יכול אדם להציע לבעלי המניות הצעת רכש, אלא שעל זו אין רגולציה וכללים משפטיים מדויקים כמו באשר לחברות ציבוריות.
כמו כן, הדיון להלן מתייחס להצעת רכש למניות והמירים למניות ולא לניירות ערך אחרים, בין השאר עקב כך שרק ההצעה למניות מוסדרת באופן מפורש בדין החקוק.
עם זאת, ניתן להגיש הצעת רכש גם למכשירי חוב (כגון אג"ח).
על אף שאינם מחויבים לכך במפורש בחקיקה, הבורסה והמציעים נוהגים לעשות שימוש באותה מסגרת נורמטיווית כמו של הצעת רכש למניות, גם כאשר מדובר בהצעת רכש לאג"ח.
הוראות החלות על כל הצעת רכש
קיימות מספר הוראות דין המשותפות לשלושת סוגי הצעות הרכש – רגילה, מיוחדת ומלאה.
כל הצעת רכש תהיה לא הדירה (שלא ניתן לחזור ממנה) ולא מותנית בתנאים (בניגוד לחופש ההתנאה הכללי שבדיני החוזים), זולת מספר תנאים מותרים (כגון קבלת אישור לעסקה מרשות רגולטורית; אם האישור לא מתקבל, המציע רשאי לחזור בו מההצעה).
כל הצעת רכש תופנה לכל בעלי נייר הערך שאותו מוצע לרכוש.
כל הצעת רכש תהיה על פי מסמך בכתב המכונה "מפרט".
כל הצעת רכש תעניק מחיר שווה לכל הניצעים.
לאחר סיום כל הצעת רכש, בין אם התקבלה או נכשלה, חובה על המציע להגיש לבורסה ולרשות ניירות ערך דו"ח על תוצאות ההצעה, במטרה שדו"ח זה יתפרסם לציבור.
לכל הצעת רכש תהיה "תקופת קיבול", שהיא פרק הזמן במסגרתו הניצעים רשאים להודיע על קבלת ההצעה.
לאחר מועד הקיבול האחרון, ההצעה "נסגרת" ותוצאותיה נעשות ידועות.
אורך תקופת הקיבול יכול לנוע בין 14 ל-60 יום ממועד פרסום המפרט.
ייתכן מצב בו כמות ניירות הערך, שהניצעים הסכימו למכור, עולה על הכמות שהמציע ביקש לרכוש.
לדוגמה, המציע פנה לבעלי המניות של חברה, ש-8 מיליון ממניותיה נמצאות בשוק, בהצעה לרכוש 2 מיליון מניות בלבד.
אולם, בעלי כל המניות (8 מיליון) הסכימו וקיבלו את הצעת הרכש.
במצב כזה, כל ניצע יזכה למכור 25% ממניותיו ויישאר עם ה-75% הנותרים.
המציע יקבל לידיו 2 מיליון, כפי שביקש מלכתחילה, תוך שנשמר השוויון בין כל הניצעים.
הדין מייחס חשיבות רבה למפרט.
זה המסמך שעל יסודו אמורים בעלי ניירות הערך (הניצעים) לגבש את דעתם, האם לקבל או להתנגד להצעת הרכש.
זאת, בדומה למשל לתשקיף, המיועד לסייע למשקיעים עתידיים להחליט האם לרכוש ניירות ערך של חברה.
לכן, חלק ניכר מהתקנות מוקדש לפירוט הצורה והתוכן הנדרשים מכל מפרט הצעת רכש.
"כלל הזהב" הוא כי המפרט יכלול "כל פרט המצוי בידיעת המציע, העשוי להיות חשוב למחזיק סביר השוקל היענות להצעה על פיו".
הצעת רכש רגילה מוגדרת באופן שיורי כהצעה שאינה מיוחדת או מלאה: "פעולה של מציע או מי מטעמו, שאינה בגדר הצעת רכש מיוחדת או הצעת רכש מלאה, המכוונת להניע ציבור בעלי ניירות ערך של חברה רשומה למכור למציע נייר ערך, למעט רכישת ניירות ערך במהלך המסחר בבורסה".
כלומר, כל הצעת רכש, שלא ניתן לסווגה לאף אחת משתי הקטגוריות האחרות, היא הצעת רכש רגילה.
לכאורה, את אותן תוצאות של הצעת רכש רגילה ניתן להשיג על ידי רכישה פשוטה של מניות במהלך המסחר השוטף בבורסה.
אולם, קיימים מצבים בהם כדאי לבצע את הרכישה בדרך של הצעת רכש.
מצב אחד כזה הוא כאשר המניות אינן סחירות ביותר (לדוגמה, נמצאות ברשימת השימור של הבורסה) וקשה או בלתי אפשרי לאסוף אותן לאורך זמן בעסקאות בורסה רגילות.
מצב נוסף, בו ייתכן ויהיה צורך בהצעת רכש רגילה, הוא כאשר הרוכש מבקש לקנות מניות רבות בבת אחת והזרמת פקודות מסחר עלולה להקפיץ את מחירן או לשנות את דינמיקת ההיצע והביקוש בהן בדרך אחרת שאינה רצויה לרוכש.
מצב שלישי, בו נפוצה הצעת רכש רגילה, הוא לשם רכישה עצמית של מניות.
כדי שתחולת דיני הצעת הרכש לא תהיה רחבה מדי, נקבע שהצעה ל-5% או פחות מההון העומד של החברה או מסדרת נייר הערך הנרכש, במשך לפחות 6 חודשים, לא תיחשב להצעת רכש רגילה.
מצד שני, ייתכן ופירוש הדבר הוא שרכישה מחוץ לבורסה של יותר מ-5% במשך פחות מ-6 חודשים תחייב הצעת רכש רגילה.
בניגוד להצעת רכש רגילה, הן הצעת הרכש המיוחדת והן הצעת הרכש המלאה מוסדרות בעיקר בחוק החברות ולא בתקנות ניירות ערך.
זאת, מכיוון שהן נתפסות כעניין מהותי בדיני החברות: הצעות אלה נוגעות לליבת התחום של מיזוגים ורכישות.
בשני סוגים אלו של הצעת רכש, השליטה בחברה (או אף הבעלות בכל מניותיה) מחליפה ידיים.
ההסדרים המשפטיים בנוגע לסוגים אלו של הצעת רכש מבקשים להגן על אינטרסים שונים (בעיקר של בעלי המניות הניצעים) המוטלים לקלחת באירוע הדרמטי של רכישת חברה.
הצעת רכש מיוחדת היא "רכישה של דבוקת שליטה או שליטה" בחברה ציבורית.
על פי חוק, לא ניתן לבצע רכישה כזו אלא בדרך של הצעת רכש מיוחדת.
כלומר, אדם אינו רשאי "לאסוף" מניות במסחר השוטף בבורסה ולהפוך כך לבעל שליטה.
עם זאת, ייתכנו מצבים בהם אדם יהפוך לבעל שליטה שלא בעקבות הצעת רכש, אם המניות המקנות שליטה הוקצו לו בשוק הראשוני (על ידי החברה עצמה) או אם הוא רוכש אותן מבעל שליטה קיים.
הצעת הרכש המיוחדת מבחינה בין שני מצבים של רכישת שליטה: רכישה של "דבוקת שליטה", שהיא הגעה לאחזקה של 25% או יותר מהמניות בחברה, לעומת הגעה לאחזקה של מעל ל-45% מהמניות.
המצב הראשון מתקיים רק אם אין בחברה בעל דבוקת שליטה אחר (מי שלו 25% או יותר מהמניות).
אם אין אדם כזה, נדרשת הצעת רכש מיוחדת כבר כדי להגיע ל-25%.
אם יש בעל דבוקה אחר, הרוכש החדש יכול (אף אם התחיל מ-0%) לאסוף מניות בבורסה, ללא כל הצעת רכש, תוך שהוא מגיע לאחזקה של 45%.
בשלב זה, אם שואף הרוכש להמשיך ולהגדיל את אחזקתו, הוא נכנס למצב השני – הגעה לאחזקה של מעל 45%.
כעת בודקים האם יש בחברה בעל מניות אחר המחזיק ביותר מ-45%.
אם יש כזה, הרוכש יכול להמשיך ולרכוש מניות ללא הצעת רכש.
אלא שמצב כזה (שני בעלי מניות שלכל אחד מהם יותר מ-45%) יתקיים רק באופן נדיר בחברה ציבורית הנסחרת בישראל, שכן כללי הבורסה דורשים שלפחות 15% מהמניות יהיו בידי הציבור.
לפיכך, בפועל, כמעט בכל מקרה בו אדם מבקש להגיע לאחזקה של יותר מ-45%, לא יהיה בעל מניות אחר המחזיק בשיעור כזה ותקום החובה להצעת רכש מיוחדת.
לצד ההוראות שפורטו לעיל, הצעת רכש מיוחדת מפעילה מספר מנגנונים נוספים.
אף על פי שהעסקה היא בין מציע ובעלי מניות (כלומר, נושאי המשרה בחברה אינם נוטלים בה חלק, בניגוד למצב במיזוג), דירקטוריון חברת המטרה נדרש לחוות את דעתו בדבר כדאיות העסקה לבעלי המניות; הדירקטוריון יכול גם שלא לעשות כן, אם הוא מדווח על הסיבה להימנעותו.
חובה נוספת, המוטלת על הדירקטורים ונושאי המשרה האחרים בחברת היעד, היא שלא להכשיל את הצעת הרכש (אף לפני שהוגשה, בשלב בו היא רק "צפויה").
נושאי משרה עשויים לנקוט בטקטיקות התגוננות שונות כאשר הם מזהים סיכון להשתלטות עוינת – הצעת רכש שלאחריה בעל השליטה החדש יחליף את ההנהלה ונושאי המשרה.
אלו צפויים לשאוף לשמור על כיסאם, אך החוק קובע שאין הם רשאים לעשות כן על חשבון בעלי המניות הניצעים.
המקרה היחיד בו רשאים נושאי המשרה להכשיל הצעת רכש מיוחדת הוא כאשר הם פועלים בתום לב ויש להם יסוד סביר להניח שהכשלת ההצעה היא לטובת החברה.
כלל נוסף החל בהצעת רכש מיוחדת הוא דרישת הרוב: יותר מ-50% מהמניות שהשיבו להצעה (בחיוב או בשלילה) צריכות להשיב בחיוב.
אם הושג שיעור פחות מכך, ההצעה כולה תיכשל ולא ירכשו אף מניותיהם של אלו שהסכימו.
ב"הצבעה" זו, לא נספרים קולותיהם של ניצעים שהם בעלי שליטה במציע, בעלי דבוקת שליטה בחברת המטרה או מי מטעמם.
עוד מנגנון החל בהצעת רכש מיוחדת הוא זכותם של ניצעים, שלא השיבו להצעה או שהשיבו בשלילה, להסכים לה בדיעבד.
לפיכך, אם התבדה ה"הימור" שנטלו בדבר כישלון הצעת הרכש, אין הם חייבים "להישאר בחברה" תחת בעל השליטה שלו הם מתנגדים.
הם רשאים למכור לו את מניותיהם, עד ארבעה ימים לאחר מועד הקיבול האחרון, כאילו הסכימו מלכתחילה להצעת הרכש.
לבסוף, קובע החוק כי הצעת רכש מיוחדת לא תתקבל, אלא אם כמות המניות שנרכשו בה היא לפחות 5% מההון המצביע.
לדוגמה, אם המציע החזיק ב-44% לפני ההצעה וסך המניות שהסכימו למכור לו הוא 4% נוספים, לכאורה הושגו 48% – מעל המחסום של 45%.
אולם, החוק סבור כי אותם 4%, שעברו בהצעת הרכש, הם שיעור נמוך מכדי שיכריע את זהות השולט בחברה.
במקרה כזה, הצעת הרכש כולה תיכשל.
המנגנונים המפורטים לעיל מיועדים להתמודד עם האפקט הכפול של שינוי השליטה בחברה: הכלכלי והממשלי.
בצד הכלכלי, בעלי המניות הניצעים נתפסים כמי שזכאים ל"פרמיית שליטה".
מניות המקנות שליטה שוות יותר משיעור אחזקה שאין בכוחו לכוון את ענייני החברה.
לפיכך, מי שמוכר את בלוק מניות השליטה (גם אם מדובר במוכרים רבים ושונים מקרב הציבור) זכאי למחיר גבוה יותר בעבורן, בהשוואה למחיר השוק שלפני שינוי השליטה.
אין מאפשרים למציע (הרוכש) לאסוף מניות במחיר השוק בבורסה, אלא מחייבים אותו להתייצב מול בעלי המניות, להודיע להם שבכוונתו לרכוש את השליטה ולשלם להם את הפרמיה שהם דורשים בעדה.
בצד הממשלי, הצעת הרכש המיוחדת דומה לאירועים אחרים בתחום הדמוקרטיה התאגידית, כמו ההצבעה באספה הכללית.
שינוי השליטה בחברה נתפס כאירוע גורלי, העשוי לשנות את עתידה העסקי (לדוגמה, הרוכש החדש עשוי לקבוע שהחברה תעבור לעסוק בתחום אחר מזה שפעלה בו עד כה).
לכן, מוודאים שלבעלי המניות עצמם יש אמירה בעניין.
לכך מיועדים הכללים שלפיהם נדרש רוב של יותר מ-50% מהניצעים שהשיבו להצעה, נדרש כי לפחות 5% מהמניות ירכשו כדי שההצעה תתקבל וכיוצא בזה.
הצעת רכש מיוחדת בחברה שבה בעלי מניות כרתו הסכם לשיתוף פעולה
בכל הנוגע להחזקה בניירות ערך, מאמץ חוק החברות את כללי חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968 (להלן: חוק ניירות ערך).
עד לאחרונה, הדעה הרווחת הייתה, כי אם בין בעלי מניות קיים הסכם ההופך אותם למחזיקים יחד, הרי שלעניין חובת פרסום הצעת רכש תבחן החזקתם המצרפית במניות החברה.
לעניין זה, על פי החלטת רשות ניירות ערך משנת 2001 – התקשרות בהסכם הצבעה, היוצר לראשונה שליטה בחברה ציבורית, אינה אפשרית, אלא בדרך של הצעת רכש מיוחדת..
אף על פי כן, טרם הותוו בפסיקה קווים מנחים ברורים באשר לעצמת שיתוף הפעולה המינימלית הנדרשת כדי לגבש "החזקה ביחד עם אחרים".
על כן, נקבע עוד בפסק דין דקסיה, כי "ככלל, רוכש שליטה מחויב לפנות לכל בעלי המניות בהצעת רכש אלא אם החברה דיווחה במפורש לציבור כי אדם מסוים או קבוצת אנשים שפועלים במשותף, מחזיקים ביותר מ – 25% או 45% מזכויות ההצבעה בחברה.
כלל זה מקנה ודאות ויציבות לכל הצדדים הנוגעים בדבר – הן רוכש השליטה הן בעלי מניות המיעוט הזקוקים למידע נגיש ושקוף שיאפשר להם לדעת אם רכישת שליטה בחברה זו תיעשה בעתיד בדרך של הצעת רכש מיוחדת אם לאו".
כאשר חברות נסחרות בבורסה לניירות ערך, קיימת ציפייה שלבעלי המניות מהציבור תהיה השפעה כלשהי על ענייניהן, דרך זכויות ההצבעה הגלומות במניות.
גם כאשר יש בעל שליטה בחברה, עדיין קיים כוח מסוים בידי בעלי מניות המיעוט.
אולם, כאשר שיעור האחזקה של בעל השליטה מגיע לרמה גבוהה במיוחד, מניחים כי למיעוט לא תהיה שום השפעה יעילה.
בעל השליטה יכוון את החברה ללא כל דעה נפרדת מזו שלו.
בנסיבות כאלו, בעלי מניות המיעוט מחזיקים רק בזכות כלכלית (דיווידנדים) אך לא בזכות ממשלית.
בהיעדר השפעה על ענייני החברה, גם הזכויות הכלכליות עשויות להיפגע, משבעל השליטה יעשה בחברה כבתוך שלו.
הדבר נוגד את רעיון ה"ציבוריות" של החברה.
לכן, החוק קובע שאדם אחד לא רשאי להחזיק בשיעור גבוה מאוד מחברה ציבורית.
אם הוא חפץ לשמור על החזקתו, עליו לרכוש את החברה כולה ולהפוך אותה לפרטית.
בישראל, אותו שיעור הוא מעל 90% מהמניות.