tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם מקרים של פשעים סדיסטיים קיצוניים שנעשו על ידי יחידים, משפחות מצומצמות ובכמה מקרים אולי כתות, שניתן לקשרם לפולחן השטן, אם כי סביר יותר שהם קשורים לסחר בבני-אדם למטרות מין; לא נמצאו ראיות למקרים כאלה בקבוצות מאורגנות וגדולות.
בכמה מקרים חוקרים התייחסו לגרפיטי שכלל סמלים כגון הפנטגרם כהוכחה לפולחן השטן.
פשעים שבהם מופיעים סמלים שנחשבו כמשויכים לפולחן השטן נחשבו כדוגמאות להתעללות פולחנית, גם כשלא ניתן היה לקשר אותם למערכת אמונות כלשהי.
לעיתים קרובות התברר שמדובר במעשי מרדנות של בני-עשרה.
בסופו של דבר, מעולם לא שרר קונצנזוס בשאלה מהי בדיוק התעללות שטנית.
היעדר הגדרה מדויקת, כמו גם הבלבול בין שני המובנים של התואר "פולחני" (דתית לעומת פסיכולוגי), אפשרו לראות רמזים לפולחן השטן במקרים רבים של התעללות רגילה.
הדבר הוביל לפולמוס מתמשך שבו שני הצדדים התחפרו בעמדותיהם.
עצם היעדרן של הוכחות למקרים הקיצוניים יותר של התעללות נתפס לעיתים כהוכחה בפני עצמו.
אנשים שדחו את הטענות על התעללות שטנית הושמצו בכינוי "אנטי-ילדים".
בין היתר התבססה הסיסמה "פשוט להאמין לילדים", שהתעלמה מכך שבמקרים רבים עדותם של הילדים עברה פרשנות של אנשי מקצוע, אשר גילו בה רמזים להתעללות.
הראיות העיקריות להתעללות שטנית פולחנית היו עדויות מפי ילדים וזכרונות של מבוגרים שטענו כי הם זוכרים שעברו התעללות כזו, אשר במקרים רבים התבססו על "שחזור זכרונות" בעת טיפול פסיכולוגי.
הראיות היחידות שנמצאו מלבד עדויות אלה היו לפסבדו-שטניזם.
הגם שמומחי טראומה טענו לא פעם כי ההאשמות שמסרו ילדים ואלו של המבוגרים הן זהות, בפועל טענותיהם של המבוגרים היו מורכבות יותר, חמורות יותר, וכללו התעללות ביזארית יותר.
ב-95% מהמבוגרים, זכרונות ההתעללות שוחזרו בעת טיפול פסיכולוגי.
התעללות פולחנית שטנית קושרה להפרעת זהות דיסוציאטיבית (DID), או "פיצול אישיות", והרבה מהלוקים ב-DID טענו גם שעברו התעללות על ידי כת.
סקירה של הטענות הללו על ידי הסוציולוגית מרי דה יאנג ב-1994 הראתה שהבסיס ההיסטורי לטענות הללו, ובמיוחד הרציפות בין הכתות, הטקסים והפולחנים, מפוקפקים ביותר.
סקירה של 12,000 מקרים של התעללות שטנית לכאורה גילתה שרוב הקורבנות אובחנו עם DID בנוסף להפרעת דחק פוסט טראומטית.
רמת הדיסוציאציה בקרב נשים שהתלוננו על התעללות שטנית נמצאה גבוהה יותר מאשר קבוצת המדגם, ומתקרבת לרמה אצל פציינטים שאובחנו עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
אחד ההסברים לטענות על התעללות שטנית הוא שהם מבוססים על זכרונות כזובים שנגרמו משימוש מופרז בהיפנוזה ובטכניקות סוגסטיביות אחרות על ידי מטפלים, שלא העריכו נכונה את מידת ההשפעה שיש לסוגסטיה על לקוחותיהם.
מצבי ההכרה שיוצרת ההיפנוזה עשויים כמסתבר לעורר בפציינטים יכולת לא רגילה להעלות זכרונות כוזבים (קונפבולציות), לא פעם בעזרת המטפלים.
התומכים בקיומה של תסמונת זיכרון שווא טוענים שה"זכרונות"-לכאורה של התעללות פולחנית הם למעשה זכרונות שווא שנגרמו על ידי מטפלים באמצעות סוגסטיה או כפייה.
הבה נתכנס (בתרגום אחר: בואו נפגש; באנגלית: Let's Get Together) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב על ידי אייזק אסימוב בשנת 1957. הסיפור תורגם לעברית בקבצים בארץ הרובוטים וכתבי אייזק אסימוב כרך 4.
בשונה משאר סיפורי הרובוטים של אסימוב, בסיפור זה מתוארים רובוטים ככלי מלחמה (בניגוד לשלושת חוקי הרובוטיקה) וכן, מתוארת סביבה בה אין שלום עולמי בין עמים מאוחדים.
המלחמה הקרה נמשכת כבר מאה שנים, ובינתיים יש שלום רעוע בין "אנחנו" (הגוש המערבי ובראשו ארצות הברית) ו"הם" (הגוש המזרחי ובראשו ברית המועצות).
סוכן חשאי חוזר ממוסקבה לארצות הברית ומדווח על עשרה רובוטים דמויי אדם ש"הם" שלחו לארצות הברית, וברגע שייפגשו - יתפוצצו בעוצמה של כמה פצצות אטום.
גדולי המדענים של הגוש המערבי, מכל שטחי מדעי הטבע, נקראים לכנס מיוחד כדי למצוא אמצעי זיהוי לרובוטים.
אולם ראש לשכת הרובוטיקה מבין ש"הם" החליפו עשרה מדענים (שביקרו בכנסים בצד השני) ברובוטים זהים, בהנחה שכשיגיעו לכינוס, יתפוצצו וכך יהרגו בבת אחת את גדולי המדענים של הגוש המערבי.
הוא מבין גם שהסוכן החשאי עצמו, שהציע את הוועידה, מעורב בתוכנית ווידא שכל עשרת המתחזים הוזמנו לוועידה.
ראש לשכת הרובוטיקה עוצר את הסוכן החשאי ומתכנן לבדוק גופנית כל מדען בכניסה לעיר וכך לזהות את הרובוטים, אבל עשרת הרובוטים משמידים את עצמם.
ראש הלשכה תוהה כיצד ידעו על התוכנית שלו, וברגע של השראה הוא מבין שהסוכן החשאי עצמו הוא הרובוט האחד־עשר.
הוא יורה בסוכן החשאי, ומגופו זב "לא דם, כי אם שמן מכונות".
בהלת הזהב בקלונדייק הייתה נהירה המונית בשנים 1897–1899 אל מפגש הנהרות קלונדייק ויוקון ביוקון שבקנדה, בעקבות גילוי זהב במקום בשנת 1896.
גילוי הזהב בקלונדייק באוגוסט 1896 התפרסם בעיתונים במקומות מרכזיים באמריקה והיה לנושא שיחה חם.
הדבר הוביל לכך שבשלוש השנים הבאות ניסו להגיע אל המקום כ-100,000 מהגרים מאזורים דרומיים ביבשת, במספר מסלולים שונים, שכללו חציית הרים ונהרות ולעיתים לקחו מספר שנים.
הנהירה הייתה במיוחד אל דוסון סיטי, שאוכלוסייתה גדלה בשנים אלה מפחות מ-1,000 תושבים לכמה עשרות אלפים.
בהתאם להוראות של המשטר הקנדי, על כל מהגר חלה החובה להביא אספקת מזון של שנה לפחות, בערך טון אספקה, כדי לא להגיע למצב של רעב המוני.
נתון זה עיכב רבים מהמהגרים וגרם להם להפסיד בתחרות לכריית הזהב.
גם אלו שהגיעו אל המקום נתקלו בקשיים, ביניהם - מציאת מקום לכרייה; אדמה קפואה שהקשתה על החפירה; מחסור במזון וציוד הכרחיים; ותחרותיות והתעסקות עם המקומיים ומהגרים אחרים.
הנהירה ההמונית והתחרות בדרך למציאת הזהב גם גרמה למחלוקות רבות, הן בין המהגרים לבין עצמם, והן בינם לבין המקומיים.
היא אף הובילה להעתקתם של אנשים מדרכים בהן עברו המהגרים אל אזורים סמוכים למושבות האינדיאנים, דבר שהוביל לעימותים ולמותם של רבים.
הבהלה השפיעה רבות על הכלכלה באזור - רבים מבתי העסקים, כמו מלונות ובתי הארחה, שגשגו.
השפעה ניכרת נוספת של הבהלה הייתה על שוק העץ, שהיה ציר מסחר מרכזי באותה התקופה.
בנוסף, לא כל הנוהרים התעסקו בכרייה - רבים גם החלו לסחור באדמות הכרייה עצמן, ולתת לאחרים לעשות את עבודת הכרייה עבורם.
בפועל, מעטים התעשרו כתוצאה מהבהלה לזהב.
מתוך כ-100,000 מהגרים, רק כ-20,000 החלו לכרות זהב בפועל, ומתוכם רק כמה מאות מצאו זהב בכמות מספקת להצדיק את המסע.
האירועים הגיעו לקיצם בשנת 1899, לאחר שהגיעו ידיעות על גילוי זהב במערב אלסקה.
הדבר הוביל לנפילה דרסטית בכמות התושבים באזור.
עם זאת, כריית הזהב נמשכה עד 1903; לאחר מכן, היא פסקה וחזרה לסירוגין.
בהמשך הובא לאזור ציוד כריה מתקדם על ידי חברות גדולות ובמשך כמה עשרות שנים הופעלו שם מחפרי ענק.
גם כיום (2024) עדיין כורים זהב רב באופן מסחרי ביוקון ואזור דוסון סיטי מהווה גם אתר תיירות.
לאירועי בהלת הזהב בקלונדייק הייתה משמעות תרבותית ניכרת באמריקה הצפונית.
האירועים תועדו בשירים, סיפורים, ספרים ותמונות.
יום גילוי הזהב נחגג ביוקון עד ימים אלו.
עלילת הסרט "הבהלה לזהב" של צ'רלי צ'אפלין מתרחשת על רקע בהלת קלונדייק; מיני-סדרה "קלונדייק" מתארת את מסעו וחייו של המהגר ביל הסקל בקלונדייק בתקופת הבהלה לזהב.
ספרו של ז'ול ורן "געש הזהב" מספר על האחים בן ראדל וסאמי סקים אשר ירשו מדודם בעלות על שטח לזיכיון זהב בקלונדייק.
בין המהגרים היה גם ג'ק לונדון, מגדולי סופרי ההרפתקאות האמריקאים ומגדולי מתארי אלסקה.
על רקע חוויותיו באלסקה כתב את ספריו הפופולריים ביותר, ביניהם פנג הלבן, קול קדומים, אודיסיאה בצפון, "הבהלה לזהב" ו"הרפתקאות סמוק בליו".
הָבָה נָרִימָה הוא שמו הנפוץ של שיר לחג החנוכה מאת לוין קיפניס.
את השיר כתב קיפניס בשנת תרצ"ו (1936), והוא העניק לו את השם "חג הניצחון".
השיר הוא חלק ממחזה לילדים בשם זה.
השיר נכתב לצלילי קטע מפורסם מהאורטוריה "יהודה המכבי" (1745) שהלחין גאורג פרידריך הנדל למילים של האנגלי תומאס מורל, בשם "See the conquering hero comes".
התרגום הראשון לעברית של קטע זה, מאת אהרן אשמן, נקרא "הנה הוא בא".
ב"הבה נרימה" חיבר קיפניס מילים חדשות לשיר זה, שהקשרן, כמו נושא הקטע המקורי מן האורטוריה, הוא המכבים.
יש הרואים במילות השיר, שבהן לא מוזכר אלוהים, סימן להכחשת החלק הנסי בסיפורו של חג החנוכה (כבשירי חנוכה פופולריים נוספים כגון "אנו נושאים לפידים" בין השאר).
צד נוסף שיש הרואים בשיר זה הוא ההקבלה בין המכבים אז לגבורת ישראל בימי העלייה והחלוצים.
לאורך השנים הושר השיר פעמים רבות (בין השאר בוצע השיר על ידי ערן צור, ועל ידי חני נחמיאס ועוזי חיטמן), והוא אחד משירי החנוכה הפופולריים ביותר.
במחזמר שמועלה בפרק "דמי החנוכה של פינגי", בתוכנית "פרפר נחמד", השורות הראשונות של יהודה המקבי (בגילומו של אריאל זילבר) מושרות לפי המנגינה של "הבה נרימה".
הבוגאטיר האחרון הוא סרט קולנוע מסוגת פנטזיה בהפקה רוסית.
זהו סרט מסוגת הפנטזיה הקומית שהופק בשיתוף פעולה עם חברת חברת וולט דיסני - חבר המדינות (נציגת חברת וולט דיסני ברוסיה) בשיתוף פעולה עם חברת ההפקות הרוסית Yellow, Black and White, בבימויו של דמיטרי דיאצ'נקו.
צילומי הסרט נערכו בסוצ'י ובמוסקבה.
הסרט הוכתר לסרט שובר קופות לאחר שהכניס למעלה ממיליארד רובלים ועם שיא הכנסות של 435 מיליון רובלים רק בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
זהו אחד הסרטים הרוסיים הרווחיים ביותר בכל הזמנים, לאחר שהכניס למעלה ממיליארד ו-700 מיליון רובלים לעומת תקציב הפקה של 370 מיליון רובלים.
בדצמבר 2017 הסרט זכה בפרס "פרויקט השנה" מטעם מגזין The Hollywood Reporter.
איוואן נאידונוב הוא בחור צעיר ממוסקבה, המוצא את עצמו יום אחד בארץ בלוגורייה הקסומה.
בעולם מקביל זה חיים גיבורי האגדות הרוסיות: הקסם הוא חלק מהוויי העולם וסכסוכים נפתרים בקרבות חרבות בין הבוגאטירים.
איוואן מוצא את עצמו במרכז המאבק בין כוחות האור לכוחות האופל, רק שהוא מתקשה להבין מדוע דווקא הוא ולא מישהו אחר.
הסרט נעשה בתקציב של 370 מיליון רובלים וזכה להצלחה רבה בקופות, כאשר ביום הקרנתו בלבד הכניס מעל ל-38 מיליון דולר וקרוב ל-440 מיליון בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
זו הייתה הפתיחה הראשונה בגודלה לסרט רוסי והיה לשובר הקופות הרוסי של שנת 2017.
הכנסותיו הכוללות של הסרט נאמדות במיליארד רובל ו-700 מיליון רובלים.
פרס קטגוריה מועמדים/מקבלי הפרס תוצאהפרס נשר הזהב עבודת עיצוב התפאורה הטובה ביותר פיוטר גורשנין, אולגה אפינוגנובה
סרט המשך הוכרז זמן קצר לאחר צאת הסרט לאקרנים.
במרץ 2019 חברת VGTRK ואולפני Yellow, Black and White Group הודיעו כי שם הסרט יהיה הבוגאטיר האחרון: שורש הרע וכי הצילומים יחול ביולי 2019 במחוז קרסנודאר ובהרי אורל.
הסרט ייצא לאקרנים ב-24 בדצמבר 2020 בהפצת חברת וולט דיסני - חבר המדינות.
מועדון הרוגבי "הבוגאטירים" הוא מועדון רוגבי מהעיר קרסנודר.
נוסד בשנת 1996 ומתמודד באליפות רוסיה ברוגבי ובאליפות רוסיה ברוגבי שביעיות.
נחשב לאחד ממועדוני הרוגבי הגדולים ברוסיה.
הקבוצה הוקמה ביוזמת איש העסקים אנטולי קיסליוב ושחקן הרוגבי פיודור מוסאטוב, ב-1996. הקבוצה הוקמה על בסיס בית הספר לספורט מספר 82 בקרסנודאר ובתוך זמן קצר הפכה לקבוצה המעוטרת ביותר בתחום רוגבי שביעיות.
הקבוצה נטלה חלק באליפות רוסיה ברוגבי שביעיות בעונת 2004 וסיימה במקום השלישי.
המיליארדר אולג דריפסקה היה נותן החסות של קובאן ומקור המימון העיקרי משנת 2015, שעזר לשלם חוב של 60 מיליון רובל, רכש ציוד אימונים לקבוצת הרוגבי וארגן רשת בתי ספר עם מחלקות רוגבי במחוז קרסנודר.
עם זאת, בעיצומה של עונת 2019 אמר דריפסקה כי הוא לא יממן את קובאן יותר וממשלת מחוז קרסנודאר סירבה גם להקצות כספים לתחזוקת המועדון.
בעקבות הפחתה חדה במימון, המועדון איבד למעשה את האצטדיון ואת חדרי הכושר שלו, בעוד השחקנים והמאמן פיליפ ורוהיקו יצאו לשביתה וסירבו להשתתף באחד המשחקים באליפות רוסיה.
בשנת 2020 המועדון אורגן מחדש תחת השם "הבוגאטירים" ועבר להתמודד באליפות רוסיה ברוגבי שביעיות.
מחזיקת גביע אירופה לאלופות ברוגבי שביעיות (1): 2016
הבה קוטב היא מטפלת מינית מוסמכת, מנחה את ה"נושא החם" (Big Talk) תוכנית ייעוץ מיני המשודרת בטלוויזיה המצרית.
קוטב היא הסקסולוגית המוסמכת הראשונה בארצה.
היא מבססת את רעיונותיה על הקוראן, אשר לפרשנותה מעודד נישואים יציבים הכוללים יחסי מין בריאים בין גבר לאישה.
קוטב נולדה וגדלה בקהיר שבמצרים.
בצעירותה חלמה להיות מנתחת בשנת 2003 הפכה לסקסולוגית המוסמכת הראשונה בארצה.
היא בעלת תואר ראשון ברפואה כירורגית, תואר שני ושלישי ברפואה משפטית וטוקסיקולוגיה קלינית.
בעלת דיפלומה בסקסולוגיה קלינית וקיבלה את הפרס על המחקר הטוב ביותר מאוניברסיטת מימונדס, פלורידה, ארצות הברית עבור עבודת הדוקטורט שלה בנושא "מיניות באסלאם".
קוטב מלמדת בבית הספר לרפואה עין שאמס, ובעלת קליניקה פרטית לייעוץ זוגי בקהיר.
את לימודיה האקדמיים החלה בבית הספר לרפואה כירורגית באוניברסיטת קהיר, וסיימה את התואר הראשון שלה בלימודים אלו בהצטיינות בשנת 1991. במהלך לימודי התואר השני והשלישי באוניברסיטת קהיר, כתבה תזה בנושא "השלכות רפואיות של מחלות המועברות במגע מיני אצל ילדים שחוו התעללות מינית".
בעת כתיבת התזה הבינה שיש לה מעט מאוד ידע בנושא מיניות, וכתוצאה מכך החלה לחקור את הנושא.
היא גילתה כי הקוראן מעודד יחסי מין בין בני זוג נישואים ומתייחס לזכויותיהן המיניות של נשים.
בעבודת המחקר שלה היא טוענת כי האסלאם המקורי כפי שהוא מיוצג בקוראן ובחדית', היה הראשון שהציב את הבסיס לכללי המין והמיניות הנכונים, אשר תואמים למה שהוכיח המדע המודרני.
בתוכניתה "הנושא החם" המשודרת בערוץ הטלוויזיה "המיחור" (المحور), היא מקיימת דיון פתוח על מין ומשיבה לשאלות הצופים, כל עוד שאלות אלו נוגעות ליחסי מין במסגרת חיי נישואין.
על שאלות הנוגעות ליחסי מין שמחוץ לנישואין ונושאים שהם בגדר טאבו או אסורים על פי האסלאם, היא מסרבת לענות.
בתוכניתה היא מעודדת נשים לחקור את גופן, דנה בשאלות הנוגעות ביחסי מין בפרט ובמיניות בכלל, ואף מדברת על אוננות ומשחק מקדים, מבלי לחרוג מעקרונות אמונתה או תרבותה.
תוכניתה היא פופולרית ביותר וזוכה לאחוזי צפייה גבוהים.
אף על פי כן הפיכתו של נושא אינטימי זה לעניין ציבורי עורר מחלוקת.
ביקורות נמתחו עליה מטעמם של אנשי דת שמרניים כמו שיח' יוסף אל בדרי הידוע בתמיכתו בהשחתת איבר המין הנשי.
ע"פ דבריו תוכניתה של קוטב מגדילה את מספר הסוטים.
מבקרים אחרים, כדוגמת הפסיכולוג נשישיבי, סבורים שתוכניתה של קוטב אינה עונה על בעיית המיניות במצרים המודרנית שכן היא אינה נוגעת לנושאים הקשורים ביחסי מין שמחוץ לנישואים, כמו הריון אפשרי או האופן שבו צעירים רואים את עצמם ומיניותם.
קוטב מתעלמת ממבקרים אלה וממשיכה לפרסם ספרי שאלות ותשובות וטורים בעיתונות.
בשנת 2004 החלה לכתוב טור לייעוץ זוגי בנושאי מיניות בעיתון היומי הגדול ביותר במרים "אל אהארם".
אף שעמדותיה נחשבות לליברליות ביותר במצרים, דעותיה של קוטב בנושא מיניות נוטות להיות שמרניות על פי סטנדרטים מערביים.
האסלאם בכלל והקוראן בפרט הם מתירניים מאוד ביחס למין, כל עוד הוא נעשה על פי אמות מוסר אסלאמיות, הגורסות כי יחסי מין הם מתנת אל כל עוד הם נעשים במסגרת הנישואים – לא לפני הנישואים ולא מחוץ למסגרת הנישואים.
קוטב טוענת כי האסלאם הוא המקור העתיק ביותר לדרך חיים שבה המיניות נהנית ממעמד מועדף ומבוססת על הרמוניה של אקסטזה מינית ואמונה דתית.
המיניות לטענתה מקודשת באסלם והאדם יכול להרוויח גם מההוד של הקדושה וגם מכוחו של הליבידו כל עוד הוא יפעל על פי חוקי הדת.
קוטב רואה בפרק הארוך ביותר בקוראן "אל בקארה" ("הפרה") את השראתה להבנת מיניות האדם.
לטעמה זהו המדריך השלם, על פי הנחיות הבורא לחיי מין מושלמים הכוללים התחשבות והבנה עמוקה של הדחפים והצרכים האנושיים.
בפרק ישנה התייחסות לחיי היום-יום של גבר ואישה ולמצוות קיום יחסי מין של זוג נשוי במטרה לספק את הנאתה של האישה.
בניגוד לאמונתם של מוסלמים אדוקים, הקוראן, לטענתה, מעודד קיום יחסי מין לעיתים קרובות, תוך שינוי בתנוחות, ועינוג הדדי.
מין לדבריה הוא המפתח לנישואים מאושרים בחברה המוסלמית והיא מבססת את דבריה גם על יחסי האהבה של הנביא עם נשותיו.
הנישואין על פי האסלאם הם אמצעי משפטי, המגן מפני אי מוסריות מינית, חוזה הדדי של אהבה ומחויבות (קוראן 30:21).
מטרת הנישואין היא לספק נוחות, שלווה והנאה הדדית.
היא מתמצתת את משנתה לגבי הנישואים בפרשנותה לפסוק "הם הבגדים שלך ואתן בגדיהם" (2:187) וטוענת כי גברים ונשים מתוארים בקוראן כבגדים לגוף, המגינים על צניעותנו, ומוסיפים ליופיינו וזמינים.
כך, גם כבני זוג עלינו להשביח, להגן וליפות האחד את השני.
ההנאה המינית היא הרחבה של פסוק זה.
הבעל מחויב על פי הקוראן להיות עדין ומתחשב ולספק את צורכי אשתו בעוד שעל האישה לשמור על עצמה באופן בלעדי עבורו, להיות מושכת ולעמוד לרשותו בכל פעם שהוא זקוק לה.
לטענתה בעינוג בן או בת הזוג באופן תדיר, כך גם מענגים את האל.
לזיווג על פי דבריה ישנה חשיבות רבה.
"ליסאן אל ערב", שהוא ספר ידוע במסורות הערביות, מדגיש את הדואליות הכלולה במושג ומתייחס הן לשוויון והן לניגוד בין המינים.
זוגיות על פי ספר זה מושגת באמצעות אחדות עם המין השני.
הבעל והאישה שניהם מחויבים לכבד את פרטיותם של יחסים אינטימיים אחד של השנייה, ואין לדבר עליהם עם איש.
תיאורים פומביים עלולים לגרום לאוננות כפנטזיה ולדברי תועבה.
לפי הקוראן, בתוך מערכת הנישואים יש הרבה מאוד חופש ולכן היא מעודדת בתוכניתה זוגות נשואים לקיים יחסי מין לעיתים תכופות מבלי לשעמם את בן/בת הזוג.
על פי משנתה ישנם מספר יסודות בסיסיים לחיי מין בריאים וטובים יותר:
האומץ לאבחן ולהודות בתפקוד המיני הנוכחי.
היכולת ליהנות ומהתנהגות מינית ולשלוט בה בהתאם לכללי מוסר אישיים וחברתיים.
העדר פחד, בושה, אשמה, אמונות שווא וגורמים פסיכולוגיים אחרים המעכבים תגובה מינית ופוגעים ביחסי מין.
העדר הפרעות אורגניות, מחלות וחסכים המפריעים לתפקוד המיני.
לטענתה הדיון בנושא מיניות מדוכא לא על ידי הדת אלא על ידי התרבות.
על פי חוקי האסלאם יש לדכא אך ורק תשוקות מיניות המופנות מחוץ למערכת נישואין, שכן אלו עלולות להוביל להפקרות מינית ולהתדרדרות מוסרית.
האסלאם קבע כללים משפטיים, פסיכולוגיים וחברתיים ברורים כדי לשלוט באינסטינקטים הטבעיים, במיוחד במצבים של רווקות, מי שאינו יכול להקים משפחה חייב לצום ולהתנזר ממין, הימנעות במקרה כזה מגנה עליו מפני חטא.
קוטב סבורה שיש בורות מינית בעולם הערבי וכי כ-80 אחוזים ממקרי הגירושים במצרים הם בשל העדר חינוך מיני.
לטענתה, האסלאם היא דרך חיים כוללת, ואין להתייחס למין כסוגיה אחת מרכזית ולבודד אותה.
היא רואה חשיבות רבה בחינוך מיני אסלאמי בבית מגיל צעיר, וככל שהילד מוכן לכך מבחינה נפשית.
לתפישתה, על אבות ואימהות לחנך את ילדיהם באופן שווה ופתוח, ואם לא, ילדים עלולים לחפש מידע במקום זמין אך לא מהימן, דבר אשר עלול לגרום לנזק.
לדבריה, הורים מוסלמים אינם דנים בנושא עם ילדיהם בשל החינוך התרבותי שקיבלו וכתוצאה מכך, רבים מהם גם אינם מרגישים בנוח עם המיניות שלהם ואופני הביטוי שלה.
היא גורסת כי יש ללמד ילדים עובדות על מין באופן הדרגתי הן בבית הספר והן בבית, בהקשר אסלאמי מלא, כך שהנוער יהיה מודע לקדושת הקשר המיני באסלאם במסגרת הנישואין, או לחטא החמור של פגיעה בחוקים אלו כאשר המין מתקיים מחוץ למערכת נישואין.
על פי תפיסתה, תוכנית הלימודים צריכה להדגיש את ההיבטים האסלאמיים ולכלול צמיחה והתפתחות מינית, שינויים פיזיים במהלך גיל ההתבגרות, הצורך בחיי משפחה, הפיזיולוגיה של מערכת הרבייה אצל גברים ונשים, מוסד הנישואין, הריון (התפתחות העובר) ולידה, מחלות וסטיות מיניות, מוסר חברתי ומוסר דתי.
במחקרה היא טוענת שגם מבוגרים אינם יודעים די על מין ולכן לחלקם אין חיי מין מגוונים.
לטענתה על הבעל מוטלת המשימה לחנך את אשתו בענייני מין ועל האישה להיות שותפה פעילה יותר.
חינוך מיני הולם ובריא חיוני להגשמת נישואים מאושרים, שכן בעיות מיניות בקרב בני זוג עלולות להתבטא ביחסי משפחה מתוחים, סימפטומים פסיכוסומטיים ואי פוריות.
עקרונות השריעה הם כנגד אוננות (קוראן 23:5-7), ועל פיהם אוננות היא סטייה שיש לגנותה.
אף כי אוננות, לדברי קוטב, אינה בגדר איסור מוחלט.
היא טוענת כי אין להיות קיצוניים וכי ניתן לשפוט אוננות באופן מקל כאשר ישנו צורך קיצוני לשחרר מתח וכאב הנובע מעוררות מינית, כאשר זה מזיק פיזית לבריאותו של האדם, כאשר ישנו קושי להינשא, כאשר יש חשש שאילולא כן יבוצע ניאוף וכאשר אין יכולת לצום.
הומוסקסואליות על פי הגדרתה היא קטגוריה של נטייה מינית, המתייחסת לאדם החווה משיכה רגשית, רומנטית, או מינית כלפי אדם מאותו המין.
אנשים עם אוריינטציה הומוסקסואלית נקראים הומוסקסואלים (גברים ונשים כאחד) והמונח הומוסקסואל לדבריה אינו מבטא את מגוון המיניות, שכן הוא מתעלם מביסקסואליות ואינו מגדרי.
קוטב טוענת כי הומוסקסואליות על פי חוקי האסלאם נחשבת לסטייה המוליכה לאקט הנוגד את הסדר הטבעי שביקש אלוהים כלפי האנושות.
זהו פשע כלפי המין השני ומשום כך השריעה אוסרת לחלוטין על פרקטיקה של מעשה זה.
לטענתה הטקסטים של הקוראן גדושים בגינויים ברורים של פרקטיקה הומוסקסואלית.
היא משווה את תשוקתו של אדם לבן מינו לתשוקתו לבצע ניאוף.
כדי לשמור על טוהר החברה האסלאמית, היא טוענת שרוב המשפטנים קבעו כי העונש על מעשה זה צריך להיות זהה לזה של ניאוף: מאה הצלפות על איש רווק, ומוות בסקילה אם הוא נשוי.
היא מכנה הומוסקסואליות כ"הפרעה" "מחלה", "סטייה" "דבר נרכש" ואינה מאמינה שמדובר בעניין גנטי.
היא משווה הומוסקסואלים "לאלכוהוליסטים ונוטלי סמים" וטוענת כי היא יכולה "לרפא" את העדפתם המינית במספר מפגשים ספורים על ידי אבחון שורש "הבעיה".
לטענתה דעותיה ביחס להומוסקסואליות אינן מבוססות על קנאות דתית או צרות אופקים, שכן הומוסקסואליות אינה עניין דתי אלא סטייה אישית/חברתית.
לטענתה, על פי הקוראן יש לנשים זכויות דומות לבעליהן מבחינה מינית (2:216).
חלק חיוני מחובתו של הבעל היא לוודא שאשתו אכן מגיעה לסיפוק מיני.
זהו יותר מסיפוק פיסי פשוט אלא עונג הדדי.
כאשר הבעל אינו מודע לדחפים, לצרכים ולרצונות של אשתו הוא חוטא בכך שהוא שולל ממנה את זכויותיה.
התמונה האידיאלית ליחסי מין בין בני זוג נשואים מגיעה מהפסוק 2:223 בו למעשה נאמר על פי פרשנותה שהאישה היא כמו אדמה שיש לעבד ולטפח ואם הבעל יעשה זאת הרי שבעולם הבא יפגוש באללה.
לדבריה גם המשחק המקדים, והאורגזמה הנשית מצוינים אף הם בקוראן.
בתוכניתה היא מדגישה את יכולתה של האישה להגיע למספר אורגזמות במהלך קיום יחסי מין, ומזכירה לנשים ליהנות מיתרונן זה.
לטענתה הבעיה הגדולה של נשים היא שלרובן המכריע אין חיי מין מספקים, והן אינן יודעות כיצד להביע את צרכיהן המיניים.
היא מעודדת נשים לדבר על כך עם בן הזוג ובכך לקדם אקלים של כנות, דאגה ומודעות המעמיקים את הקשר בין גבר לאישה.
קוטב טוענת שהשחתת איבר המין הנשי אינה מונעת מאישה ליהנות מיחסי מין.
אף שהיא מתנגדת להשחתת איבר המין הנשי היא טוענת שעדין ניתן לעורר עונג בגוף האישה.
היא קוראת לנשים להכיר את גופן אך באותה נשימה מציינת כי נשים אינן זקוקות לאונן כמו הגבר.
הן צריכות להיות זכות עד לנישואיהן.
נשים נשואות כלל אינן זקוקות לאונן שכן בעליהן אמורים לדאוג לסיפוקן המיני.
מין אוראלי מותר על פי חוקי האסלאם, כל זמן ששני בני הזוג נהנים מהמעשה.
אין לבצע סקס אוראלי אם הדבר עשוי לגרום למחלה של בן הזוג או אם יש בכך כדי לגרום לתחושת גועל על ידי בן הזוג.
איסורים מיניים על פי האסלאם
קוטב מדגישה בתוכניתה ובעבודתה את האיסורים המיניים על פי הדת:
יחסי מין לפני נישואין נחשבים כזנות.
על נשים וגברים כאחד לשמור על בתוליהם.
על הבעל חל איסור חדירה בזמן וסת, אך לא על קיומם של יחסי מין.
חל איסור מפורש על מין אנאלי אשר לטעמה אינו מספק את הדחפים באופן טבעי, שכן גם בקרב בעלי חיים תופעות אלה הן נדירות.
ניאוף הוא אחד מארבעת החטאים העיקריים באסלאם.
ניאוף נתפס כפשע לא כנגד אדם אחד אלא כנגד החברה כולה, שכן זו הפרה של חוזה נישואים.
לבוש פרובוקטיבי, פורנוגרפיה – נחשבים כאיסור על פי חוקי האסלאם
השימוש בוויאגרה מנקודת מבט איסלאמית
אף כי מוסלמים רבים משתוקקים לביצועים מיניים טובים, לטענתה של קוטב, ויאגרה לבדה לא תשיג את התוצאות הרצויות.
לדבריה בטרם לקיחת הוויאגרה (אותה היא משווה לסוג של סם), יש לבצע בדיקה רפואית ופסיכולוגית, כדי לבדוק מה הסיבות להפרעה בזקפה.
לדבריה, לקיחת ויאגרה עלולה להוביל להפקרות מינית ובגידה.
בעקבות לקיחת ויאגרה היא מספרת כי נשים רבות מוטרדות מינית על ידי בעליהן וכי מין כפוי אפילו בנישואין עלול להיחשב כאונס.
המיניות באסלאם מבוססת על הטבע ואינה מתיימרת להשיג תוצאה מהירה.
ויאגרה אין בה כדי ליצור תשוקה אמיתית ועונג אלא שימוש בה הוא סוג של תגובה ללא כל מאמץ.
בראיון ששודר בטלוויזיה הממלכתית במצרים "אל חיאת" ב-16 בינואר 2016, אמרה קוטב כי "בדת היהודית חייבת להיות סיבה לקיום יחסי מין.
הסיבה יכולה להיות ילודה או תשוקה גברית למין שאינה ניתנת לסיפוק אלא אם הוא מקיים יחסי אישות עם אשתו.
באותו ראיון היא טענה כי ביהדות ישנם כללים נוקשים מאוד ביחס למין וכי יחסי מין מתקיימים רק באמצעות חיץ, אחרי השקיעה, ללא מגע וכן הלאה, דבר היוצר חוסר איזון פסיכולוגי אפילו בקרב יהודים המקיימים את התנאים הללו.
לטענתה בשל כך יהודים הם בעלי השיעור הגבוה ביותר של סטייה מינית בהיסטוריה.
בתגובה האשים אותה הרב האורתודוקסי האמריקאי שמואל בוטח, מגיש רדיו וטלוויזיה וסופר, באנטישמיות, והצהיר כי הטענות על סטיות מיניות בקרב יהודים הן בבחינת בורות.
היהדות לדבריו מאמינה כי מין הוא עניין קדוש וצורת הידע הנשגבת ביותר ומכאן גם השימוש בתנ"ך במילה "ידע" שמשמעותה קיום יחסי מין.
הכמיהה הארוטית, וחוקי הטהרה הקיימים בחוקי האישות היהודיים הם חלק בלתי נפרד מחוקי הדת היהודית כלפי נישואים.
הבו בנות לאילת הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1964 שצולם בשחור-לבן בבימוי של ליאו פילר ונתן אקסלרוד שגם כתבו את התסריט.
המוזיקה נכתבה בידי יצחק גרציאני, נעימת הנושא "הבו בנות לאילת" מושרת למילותיו של עמוס אטינגר.
הסרט היה גנוז 50 שנה והוא חלק מסרטי הארכיון הישראלי לסרטים בסינמטק ירושלים.
הסרט עבר שיחזור ועיבוד על ידי יעקב גרוס בשנת 2015 והוא תרם עותק אחד לספריית סינמטק תל אביב לזכר נתן גרוס ויורם גרוס.
שלמה (שלמה בר-שביט) מבקש מנציג משרד השיכון (ברוך דוד), חדר נוסף על מנת לערוך בו ניסויים על מכונת קירור מהפכנית אך נענה שרק אנשים נשואים מקבלים חדר נוסף.
בעיתונים מתפרסם שיש מצוקת דיור לרווקים באילת ושדכן תל אביבי (רפאל קלצ'קין) חושב שזו הזדמנות להרוויח.
הוא מדפיס מודעות פרסומת, נוסע לאילת ומחלק אותן בכל העיר.
הוא נפגש עם שלמה ומוסר לו תמונות של שלוש מועמדות מתאימות לו.
שלמה מתבונן בתמונות לקול צחוקו של יוסקה (נחום שליט), אחד מפועלי הנמל ובוחר בתמונה של דורה (אלישבע מיכאלי).
ישראל (דוד רם) הוא מנהל התפעול בנמל אילת, גבר נאה שלא ממהר להתחתן.
מזכירתו היא שוש (יעל דרויאנוב) והיא נוסעת לחופשה בתל אביב עם בעלה מיכה (אורי לוי) ושלמה מתלווה אליהם.
שלמה מחפש דירה זולה, והסרסור אברשה (חיים פולני) מפנה אותו למלון זול.
שלמה מתגלח ולפתע נכנסת לחדר אישה (ברכה נאמן).
הוא חושב שהיא מנקה מהמלון, אך מתחוור לו שהיא יצאנית והוא בורח משם במהירות.
לנמל התעופה בלוד מגיעה בטיסה אביגיל סולומון (אווה ליאון), היא מתקבלת על ידי נציג משרד התיירות (ליאו פילר).
לאחר מלחמת העצמאות בה שירתה בחטיבת גולני היא טסה לארצות הברית ועסקה בתיירות, כעת היא מתבקשת על ידי נציג משרד התיירות לפתוח לשכת תיירות באילת.
היא מתאכסנת במלון סמואל שם מתאכסנים גם שוש, מיכה שלמה והתייר הקשיש וילי קרמר (פסח בורשטיין), שמחזר אחרי אביגיל היפה.
שלמה מנסה פעמיים להיפגש עם דורה, אך אינו מצליח והיא שופכת את חמתה על השדכן.
גם ישראל מגיע לאותו מלון ונפגש עם אביגיל.
יוסקה חושב שדורה היא תיירת עשירה, משנה את שמו לג'ורג' ומציג את עצמו כמדריך תיירות.
הוא לוקח אתה לתמנע ומצלם אותה תחת סלע הפטריה אבל כשמתברר לו שהיא מכפר סבא הוא בורח ומשאיר אותה לבד.
שלמה ומיכה מגיעים למקום ומתחפשים לערבים, היא בורחת מהם ולבסוף נופלת לזרועותיו של שלמה.
גם שלמה ואביגיל מטיילים באזור וכשמתברר לישראל שאביגיל היא צברית ששירתה כלוחמת הוא מתאהב בה ושניהם מתנשקים.
הסוף הוא טוב - שלמה ודורה מתאהבים והוא מצליח להפעיל את מכונת הקירור, הזוגות חוגגים ביחד.
השדכן מגיע למקום ומצטער שהשידוכים נעשו ללא התערבותו.
שחקןתפקיד שלמה בר-שביט שלמה אורי לוי מיכה יעל דרויאנוב שושנה נחום שליט יוסקה/ג'ורג' דוד רם ישראל אווה ליאון אביגיל אלישבע מיכאלי דורה רפאל קלצ'קין שדכן פסח בורשטיין קרמר חיים פולני אברשה ברכה נאמן יצאנית ברוך דוד פקיד משרד השיכוןמשה ישעיהוהמלצר ליאו פילר נציג משרד התיירות ברכה נאמן נערת ליווי
הבה קמרגו (בפורטוגזית: Hebe Camargo; 8 במרץ 1929 - 29 בספטמבר 2012) הייתה זמרת, שחקנית ומגישת טלוויזיה ברזילאית.
היא נחשבת ל"מלכת הטלוויזיה הברזילאית" (בפורטוגזית: Rainha da Televisão Brasileira).
הונה נאמד ב-360 מיליון דולר.
קמרגו נולדה בטאובט שבסאו פאולו, להוריה, אסתר (Esther Magalhães Camargo) ו-Sigesfredo Monteiro Camargo, ממוצא פורטוגלי.
את הקריירה שלה החלה בתור זמרת בשנות ה-40, והייתה מופיעה עם אחותה בתור צמד Rosalinda e Florisbela.
במהלך קריירת המוזיקה שלה ביצעה קמרגו שירי סמבה ובולרו במועדוני לילה.
היא עזבה את קריירת המוזיקה כדי להקדיש זמן רב יותר ולשידורי רדיו וטלוויזיה.
היא הוזמנה על ידי אסיס שטאובריאנד להשתתף בשידור הבכורה של הטלוויזיה הברזילאית בשכונת סומרה שבסאו פאולו.
כזמרת קמרגו הופיעה במספר סרטי קומדיה של הבמאי הברזילאי אמסיו מסרופי, ויחד עם אגנלדו ראיול היא כיכבה באחד מסרטיו.
בשנות ה-50 נכנסה לתעשיית הטלוויזיה ועבדה כמגישה בסדרת טלוויזיה בתחנת הטלוויזיה TV Paulista.
בשנת 1955 היא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה הראשונה בברזיל שיועדה לנשים - "O Mundo é das Mulheres" (העולם שייך לנשים) בריו דה ז'ניירו, אשר שודרה 5 פעמים בשבוע.
ב-1960 עברה קמרגו לרשת Rede Record.
עת שידורי התוכנית המוזיקה הברזילאית ז'וום גוארדה,
ב-10 באפריל 1966 החלה רשת Rede Record לשדר תוכנית בימי ראשון, בה שימשה קמרגו כמראיינת.
תוכנית זו מומנה על ידי חברת התעופה הברזילאית, ואריג, כשבפרסומת החסות הופיעה קמרגו בעצמה.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 הופיעה קמרגו כמעט בכל תחנות שידורי טלוויזיה בברזיל, בכללן Rede Record ו-Rede Bandeirantes.
ב-1980, לאחר הפסקה ארוכה, חזרה קמרגו לעבוד כמראיינת.
ממרץ 1986 ועד דצמבר 2010 היא עבדה ברשת הטלוויזיה SBT, שם היא הנחתה את תוכנית הטלוויזיה Herbs, אשר הייתה לאחת מתוכניות הטלוויזיה הארוכות ביותר בברזיל.
התוכנית שודרה גם ב-Rede Tupi וב-Rede Bandeirantes, ובתחילת שנות ה-90 כללה תוכנית ספין אוף - "Hebe por Elas".
קמרגו הגישה גם את "Fora do Ar", והשתתפה בטלתונים, בהופעות קומדיה וב-Romeu e Julieta, שם כיכבה בין היתר עם רונלד גוליאס ונאיר בלו.
בעודה מבלה במיאמי בליל סילבסטר, התלוננה קמרגו על כאבים עזים בבטן.
בדו"ח שפורסם מאוחר יותר בבית החולים דווח כי בוצע בה ניתוח לפרוסקופי, ואובחנה כחולת סרטן.
ב-8 בינואר 2010 הובהלה לבית החולים על שם אלברט איינשטיין בסאו פאולו בשביל ניתוח, כדי להסיר את הסרטן מן הצפק.
לאחר הניתוח וטיפול בכימותרפיה שבה לעבודתה ב-8 במרץ 2010.
קמרגו חלתה בסרטן מאז 2010. ב-29 בספטמבר 2012 עת הפציע השחר, מתה קמרגו ככל הנראה מדום לב בעת שישנה.
2000 - דינוזאור (דיבבה את "ביילין" בגרסה הפורטוגזית)
הבוגאטיר האחרון: שורש הרע הוא סרט קולנוע מסוגת פנטזיה בהפקה רוסית.
סרט המשך לסרט הבוגאטיר האחרון.
זהו סרט מסוגת הפנטזיה הקומית שהופק בשיתוף פעולה עם חברת חברת וולט דיסני - חבר המדינות (נציגת חברת וולט דיסני ברוסיה) בשיתוף פעולה עם חברת ההפקות הרוסית Yellow, Black and White.
צילומי הסרט החלו ביוני 2019 ונערכו בהרי אורל ובמחוז קרסנודאר.
איוואן והבוגאטירים בראשותו של פיניסט העורב הצלול, שבהיותו החזק ביותר, לועג לאיוואן שנשלל מכוחו ההרואי.
לאחר לכידת המפלצת המוצלחת, שהתבררה כקולובוק, יצור ראש אבן שתקף את בקר הכפר, איוואן חוזר למגדל שלו, המרוהט בטכנולוגיה מודרנית.
נמאס לו מהחיים תחת התנאים של רוסיה העתיקה ובעזרת חרבו הקסומה הוא חוזר לעיתים קרובות למוסקבה המודרנית וחולם יום אחד לעבור לשם עם וסיליסה לתמיד.
עם זאת, היא אינה מאשרת את הרעיון הזה.
תחרויות נערכות בארץ בלוגוריה על מנת לזהות את הבוגאטיר הטוב ביותר.
כל המשתתפים, למעט פיניסט, נכשלים במסלול המכשולים ואיוואן, שנמאס לו מהבדיחות שמופנות אליו וניסיונותיו של פיניסט לפלרטט עם וסיליסה, מחליט לקחת חלק בעצמו כדי להשתיק את יריבו.
לפני כן הוא מנסה לחצות למוסקבה, אך כוחה של החרב מתייבש והשער לא נפתח.
כך, אם פיניסט עובר את מסלול המכשולים בעזרת כוח ומיומנות, אז איוואן עושה זאת בהצלחה תוך שימוש בכושר המצאה ותושייה.
עם זאת, ניצחונו נקטע על ידי הגעתן של ורווארה וגלינה, שמגיעות לחג לקחת את החרב הקסומה.
הן מכשפות את הבוגאטירים ותושבי הכפר, מתחולל קרב והנבלות משיגות עליונות.
עם זאת, צוות הגיבורים הוותיק, יחד עם פיניסט וקולובוק, שהצטרפו אליהם, מצליחים להימלט ולוקחים איתם את החרב.
על הדרך, באבא יאגה מספרת שהיא ראתה בעבר קסמים כאלה.
פעם הקוסם הטוב בלוגור התגורר בארצות אלה, אך כשהבין שהוא יכול למות, החליט להיות בן אלמוות, לכן יצר חרב קסומה.
תלמידו ניקולה החליט לקחת לעצמו את האלמוות ובשביל זה, פנה אל הרשע, בגד במורהו והרג אותו.
עם זאת, הכוח האפל לא הרג את בלוגור, שנעלב מהאנשים שלא העריכו אותו ועל ידי התלמיד שבגד בו, הוא הפך ליצור מרושע המורכב משורשים - רוגולב.
כדי לחזור לחיים באופן מלא, הוא נזקק לחרב.
כדי לחפש את החרב, הוא החל להפוך אנשים לעבדיו, אך מכל אלה רק גלינה ורווארה הצליחו לשרוד.
יאגה אומרת כי לאחר שצבר את כוח האלמוות, אותו תלמיד הפך לקושצ'יי ורק הוא יודע להביס את רוגולב, אך קודם עליהם לשלוף אותו מארץ המתים.
כדי להגיע לשם, הדמויות משתמשות בדג לוויתן, שיכול להיות נשלט רק על ידי אדם עם כוח גבורה אמיתי, מה ששוב נותן לפיניסט את האפשרות להראות את עליונותו.
ואז איוואן גונב מיאגה מגבר פירות יער קסום, המסוגל לתת כוח מדהים.
על ידי אכילתו הוא מעמיד פנים שהוא סוף סוף צבר כוח גבורה.
לאחר שהגיע לשומר ארץ המתים, איוואן מתעתע בו בערמומיות וחודר לשם כדי לקחת את קושצ'יי, אך שם הוא פוגש לא רק אותו, אלא גם את אביו שנהרג לאחרונה על ידי רוגולב.
לאחר שיצא מארץ המתים, קושצ'יי אומר שניתן להרוג את רוגולב על ידי חיתוך האבן שתחתיה נקבר עם חרב קסומה.
בדרך חזרה, איוואן מבזבז כל הזמן אספקת גרגרי יער כדי להתפאר בכוחו המיוחד.
בדרך לבלוגוריה, איוואן מתוודה בפני וסיליסה כי החרב איבדה את כוחה הקסום ואז היא מציעה לקחת הפסקה.
בעצירה, המאפיינים הקסומים חוזרים לחרב הקסומה, התקועה באדמה.
בבוקר הגיבורים נתקלים בוורוורה עם צבאה שפוצעים את פיניסט אנושות.
לאיוואן נגמרת אספקת האנרגיה והגיבורים נאלצים לברוח ומשאירים את החרב לוורוורה.
איוואן מסתכסך עם וסיליסה וכתוצאה מכך הוא נשאר לבדו עם קולובוק כשהשאר ממהרים לבלוגוריה כדי להציל את פיניסט בעזרת מים חיים.
בהוראת רוגולב, גלינה כמעט הורגת את וורוורה, מנסה להביא את החרב בהקדם האפשרי, אך נופלת מגובה ליער, שם צ'ודו-יודו מוצא אותה ומביא אותה אל איוואן.
איוון, קולובוק וצ'ודו-יודו יוצאים לקרב.
יחד איתם, השאר עם פיניסט המחולץ.
איש הג'ינג'ר אוכל את וורוורה במסווה של ינשוף.
קושצ'יי נזכר שאם חותכים אבן בחרב, רוגולב לא ימות אלא ישחרר את עצמו, אבל הוא עושה זאת מאוחר מדי.
בראשון, הקוסם הלבן בדמות מפלצת מהשורשים קם לתחייה, נקשר ונקבר בחיים באדמת קושצ'י.
איוואן נפגש נפשית עם אביו המת, שם הוא מוצא סיבות לחיות.
כוח הרואי מתעורר בו, יחד עם פיניסט וקולובוק, הוא נלחם עם רוגולב, שכוחו נמצא בקרקע שעליה עמד.
איוואן חותך מקום בחרבו ושולח את המפלצת למוסקבה המודרנית, שם במקום אדמה יש רק אספלט.
סוויאטוזר מגרש את גלינה ואיוואן מציע נישואין לוסיליסה.
גלינה צוללת לנהר שחור כדי להשיג כוח רשע.
בסצנה שלאחר הקרדיטים מוצג כי לפני שנים רבות איליה מורומץ גר עם אשתו גליה.
שהיא אותה בחורה שיחד עם הילדה הוקסמה מרוגולב, ובמקביל, היא אמה המוצהרת של וורוורה ואמו הביולוגית של איוואן.
הסרט הוכרז זמן קצר לאחר צאת הסרט הקודם לאקרנים.
במרץ 2019 חברת VGTRK ואולפני Yellow, Black and White Group הודיעו כי שם הסרט יהיה הבוגאטיר האחרון: שורש הרע וכי הצילומים יחלו ביולי 2019 במחוז קרסנודאר ובהרי אורל.
צילומי סרט המשך שמכונה "הבוגאטיר האחרון 3" נערכו בפרברי מוסקבה ובעיירה בארוויחה.
הבה נתאהב הוא סרט קומדיה מוזיקלית אמריקאי משנת 1960, בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם איב מונטאן, מרילין מונרו וטוני רנדל בתפקידים הראשיים.
זה הסרט המוזיקלי האחרון של מונרו לפני סרטה האחרון, "יוצאי הדופן".
בתקופת הצילומים התפתח ביניהם רומן אהבה קצר לדאבון בני זוגם – סימון סיניורה וארתור מילר.
ז'אן מארק קלמו (איב מונטאן) הוא מיליארדר, דור שמיני למשפחת קלמו.
הוא נהנתן ורודף נשים ידוע.
יום אחד מראה אלכסנדר קופמן (טוני רנדל) למנכ"ל החברה ג'ורג' ואלש (וילפריד הייד-וייט), ידיעה בווראיטי כי בתיאטרון באוף ברודוויי עומדים להעלות רביו ובו סאטירה על קלמו.
קופמן מציע למעסיקו ללכת לתיאטרון ולהתרשם ממנו וזה ימזער את הנזק ליחסי הציבור שלו.
הם מגיעים לתיאטרון וצופים בזמרת/רקדנית, אמנדה דל (מרילין מונרו) מבצעת את שירו של קול פורטר – "לבי שייך לדדי".
קלמו מתאהב בה מיד ולאחר ההופעה הוא מציג את עצמו כאלכסנדר דיומא, סוחר בתכשיטים.
קלמו קונה בדיחה מג'ו בסר (צ'רלי למונט) באלף דולר ומספר אותה לשחקנים.
במקרה נמצא שם בסר ומתנפל עליו באשמת גניבה.
קלמו אומר שקנה את הבדיחה ממישהו אחר תמורת 10 דולר ואמנדה נחלצת לעזרתו ואומרת שהיא "נכחה" בעת הקנייה.
זה מחזק יותר את אהבתו של קלמו לאמנדה.
לאחר זמן הוא קונה שרשרת ב-10,000 דולר, אומר ששוויה 5 דולר ונתן לה במתנה.
כשהיא נותנת את השרשרת לחברתה מצליח קלמו לקבל אותה בחזרה בהסבירו כי הפנינים הוקרנו בקרינה רדיואקטיבית וכעת הן מסוכנות.
קלמו מקבל תפקיד קטן בשיר הסאטירי "התמחות" (Specialization) אבל הזמר המבצע עם אמנדה הוא טוני דנטון (פרנקי ווהן).
קלמו מקנא בטוני ומחליט לקחת שיעורים בהופעה, שירה וריקוד.
מילטון ברלה מלמד אותו הופעה, ג'ין קלי מלמד אותו לרקוד ובינג קרוסבי מלמד אותו לשיר.
כעת בתיווכו של ואלש מממנת החברה את ההצגה תמורת 51% שליטה ושיבוצו של "אלכסנדר דיומא" בהצגה.
קלמו מגלה לאמנדה את זהותו האמיתית אך היא לא מאמינה לו.
לבסוף מתברר שבניין התיאטרון הוא ברשות אחת מחברות הבת של קלמו.
הם דורשים שכר דירה מיידי לכל השנה והתיאטרון הולך להיסגר.
קלמו מציע לאמנדה ללכת איתו ולדבר עם בעל החברה ואז מתברר לאמנדה כי "אלכסנדר דיומא" הוא אכן ז'אן מרק קלמו.
בתחילה היא כועסת ומבקשת לעזוב אך הוא נכנס אתה למעלית, מדבר אל ליבה ושניהם שרים "הבה נתאהב" ומתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאיב מונטאןז'אן מרק קלמוטייקוןמרילין מונרואמנדה וובשחקנית, רקדנית וזמרתטוני רנדלאלכסנדר קופמןאיש יחסי ציבורוילפריד הייד-וייטג'ורג' ואלשמנהל יחסי ציבורמילטון ברלבתפקיד עצמובינג קרוסביבתפקיד עצמוג'ין קליבתפקיד עצמופרנקי ווהןטוני דנטוןזמר
מועמדות לפרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר – ג'ורג' קיוקור
מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר בתפקיד ראשי – איב מונטאן
מועמדות לפרס גילדת הכותבים של אמריקה – נורמן קרסנה, האל קנטר
הבוגאטיר האחרון: שליח האופל הוא סרט קולנוע מסוגת פנטזיה בהפקה רוסית.
סרט המשך לסרט הבוגאטיר האחרון: שורש הרע.
בדומה לשני הסרטים הקודמים בסדרה, הסרט הפך לשובר קופות, כאשר בסרט צפו למעלה מ-2 מיליון איש בשבוע הראשון להקרנתו והוא הכניס יותר מ-1.9 מיליארד רובל רוסי למרות המגבלות וההשלכות של מגפת הקורונה ברוסיה.
לדברי המפיק ויאטלי שליאפו, "כל הגיבורים יעברו לעולם המודרני, כשבקתה על רגלי תרנגולת תלך לאורך קוטוזובסקי פרוספקט" במוסקבה.
בניגוד לעלילת הסרט הקודם שהתרחשה כולה בעולם הפנטזיה "בלוגוריה" עלילת הסרט השלישי תתרחש במוסקבה, כאשר הגיבורים יחפשו אחר ציפור עוף החול שנמלטה מהרודנות של קושצ'יי אל המוות, בעולם בלוגוריה.
צוות השחקנים הראשי של סדרת הסרטים הזו נשאר זהה לסרט הקודם: ויקטור חוריניאק, מילה סיבאצקיה, יקטרינה וילקובה, ילנה יאקובלבה, סרגיי בורונוב ואחרים.
אליהם יצטרף פיליפ קירקורוב המגלם את ציפור האש המסתתרת במוסקבה המודרנית בדמות גבר.
סוף סוף איוואן צבר כוח הרואי, הקוסם הרשע רוגולב הובס ועכשיו ארץ בלוגוריה כולה מתכוננת לחגיגה של ממש: איוון הולך לשאת את וסיליסה לאישה וכולם מחכים לחגיגת הנישואין, בעוד הזוג פותר בעיות אופייניות כמעט לכל זוג שזה עתה נישא.
איזו שמלה על הכלה ללבוש?
האם טבעות פשוטות או קסומות?
טיול ירח דבש - על רגלי עוף או בטיט?
בעיצומן של ההכנות לחג, האופל מתעורר שוב: וסיליסה נחטפת על ידי שליח האופל ובתום המרדף איוואן וחבריו מוצאים את עצמם במוסקבה המודרנית.
עבור תושבי בלוגוריה זהו עולם קסום בו אנשים נעים במרכבות מוזרות, מדברים עם טבליות שטוחות ולא מצליחים להבדיל בין קסם אמיתי לצעצועי ילדים זולים.
אבל, כפי שמתברר, בעולם הזה, זה לצד זה עם אנשים רגילים, גיבורי האגדות הישנים מתיישבים היטב ובעזרתם יש לאיוואן סיכוי לנצח סוף סוף את כוחות האופל העתיקים.
הסרט הוכרז על ידי חברת VGTRK ואולפני Yellow, Black and White Group, זמן קצר לאחר צאת הסרט הקודם לאקרנים והופק מיד לאחר השלמת ההפקה על הבוגאטיר האחרון: שורש הרע.
צילומי סרט המשך שכונה "הבוגאטיר האחרון 3" נערכו בקרליה, מחוז פרם, סוצ'י, פרברי מוסקבה ובעיירה בארוויחה.
הצילומים לסרט נערכו בסתיו 2019 והושלמו עוד לפני פרוץ מגפת הקורונה ברוסיה.
"הבו לי חירות או הבו לי מוות!" הוא ציטוט המיוחס לפטריק הנרי מנאום שנשא בוועידת וירג'יניה השנייה ב-23 במרץ 1775, בכנסייה האפיסקופלית של סנט ג'ון בריצ'מונד, וירג'יניה.
הנרי הצליח להפר את האיזון בין נוכחי הוועידה ושכנע את משתתפיה להעביר החלטה שתאפשר לחיילי כוחות וירג'יניה להשתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בין הנציגים באותה ועידה, היו נשיאי ארצות הברית לעתיד תומאס ג'פרסון וג'ורג' וושינגטון.
הנאום פורסם בדפוס לראשונה רק בשנת 1816 בכתב העת The Port Folio .
גרסת הנאום הידועה כיום הופיעה לראשונה בביוגרפיה של פטריק הנרי, שנכתבה על ידי ויליאם וירט ב-1817, Sketches of the Life and Character of Patrick Henry.
קיימת מחלוקת בין היסטוריונים האם הקרדיט על כתיבת הנאום ומילות הסיום המפורסמות הוא של הנרי או של וירט.
לדברי אדמונד רנדולף, לאחר שפטריק הנרי סיים את נאומו, שררה דממה בוועידה למשך מספר דקות.
תומאס מרשל אמר לבנו, ג'ון מרשל, שהיה לימים נשיא בית המשפט העליון הרביעי של ארצות הברית, כי הנאום היה .
אדוארד קרינגטון שהאזין ליד חלון הוועידה, ביקש להיקבר באותו מקום, וב-
מנסח הצהרת הזכויות של וירג'יניה , ג'ורג' מייסון, אמר כי: באופן מיידי יותר, ההחלטה , שהכריזה על התנתקות שלוש עשרה המושבות מממלכת בריטניה הגדולה, התקבלה, והנרי מונה ליו"ר הוועדה שמשימתה הייתה כעת הקמת מיליציה.
המושל מטעם בריטניה, ג'ון מאריי, דוכס דנמור , הגיב בהשתלטות על מחסני אבק השריפה בויליאמסבורג , וירג'יניה במהלך קרבות לקסינגטון וקונקורד.
על פי ההיסטוריון האנגלי, ברנרד מאיו , יהיו מילותיו המדויקות של הנרי אשר יהיו,
משפטים דומים שנאמרו לפני אותו נאום
היו משפטים דומים שהיו בשימוש לפני נאומו של הנרי.
המחזה מ-1713, Cato, a Tragedy , מאת ג'וזף אדיסון האנגלי, היה פופולרי מאוד במושבות האמריקאיות.
המחזה ידוע היטב בשל ציטוטי האבות המייסדים ממנו.
לצבא הקונטיננטלי הוצג המחזה, ביוזמתו של ג'ורג' וושינגטון, בוואלי פורג' .
המחזה הכיל את השורה: .
הביטוי "חירות או מוות" הופיע גם על דגלה של המיליציה קולפפר מיניוטמן מ-1775.
באופרה מ-1657, Artemisia , יש אריה בשם Dammi morte o libertà ("תן לי מוות או חירות"), אם כי ההקשר כאן שונה מפני שבאריה, "חירות" לא נועדה לחופש פוליטי.
אורונטה מבקשת, בסצנה הראשונה, מאמור, ההאנשה של האהבה, לשחרר אותה מקשרי האהבה או להרוג אותה מאחר שכאבי האהבה קשים מכדי לסבול אותה: .
באורטוריה של גאורג פרידריך הנדל מ-1746, יהודה המכבי שר: .
ביטויים המקבילים למשפט, הופיעו במגוון מקומות אחרים:
ההמנון הלאומי של אורוגוואי, מכיל את השורה ().
ההמנון הלאומי של צ'ילה, מכיל את השורה ().
הצהרת ארברואת' , מ-1320, היה מכתב לאפיפיור, בהקשר לעצמאות סקוטלנד, שהכיל את השורה: .
הצהרה זו, צוטטה, בדרך כלל, כהשראה להכרזת העצמאות של ארצות הברית על ידי רבים, כולל הסנאט האמריקאי, וייתכן שהנרי ידע על ההצהרה, כשכתב את נאומו.
המוטו הלאומי של יוון הוא "חירות או מוות" .
יוון קמה במהלך מלחמת העצמאות היוונית שאירעה בשנות ה-20 של המאה ה-19, כאשר מטרת המלחמה הייתה למרוד בשלטון העות'מאני.
סיפור עממי בברזיל מספר כי ב-1822 השמיע קיסר ברזיל, פדרו הראשון, את "זעקת הנהר איפיראנגה" המפורסם, "עצמאות או מוות" (בפורטוגזית: Independência ou Morte), כשברזיל הייתה עדיין קולוניה של ממלכת פורטוגל.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בדגלו של צבא המרד המהפכני של אוקראינה האנרכיסטי של נסטור מאכנו באוקראינה היו הסיסמאות "חירות או מוות" ו-"הארץ לאיכרים, המפעלים לעובדים".
במרץ 1941, המוטו של ההפגנות הציבוריות בממלכת יוגוסלביה נגד חתימת ההסכם עם גרמניה הנאצית היה (בקרואטית: Bolje grob nego rob).
במהלך מלחמת העצמאות של אינדונזיה, הנוער העממי השתמש בביטוי Merdeka atau Mati ("חופש או מוות").
בנאום "ההצבעה או הכדור" , שנאמר על ידי פעיל זכויות האדם האמריקאי, מלקולם אקס, ב-1964 בקליבלנד, אוהיו: .
ב-2012, סין, רן ג'יאניו, סטודנט לשעבר בן 25, נשפט לשנתיים של חינוך מחדש באמצעות עבודת עונשין, בשל נאומו המקוון נגד המפלגה הקומוניסטית של סין.
חולצה של רן עליה כיתוב של בסינית, נלקחה כראיה לאשמתו החברתית.
במהלך המהפכה הצרפתית, המשפט שנהיה לאחר מכן המוטו הלאומי של צרפת, "Liberté égalité fraternité" ("חירות, שוויון, אחווה"), נכתב לפעמים כ-"Liberté, égalité, fraternité où la mort" ("חירות, שוויון, אחווה או מוות").
"הבהלה האדומה הראשונה" הוא כינוי לתסיסה אזרחית אלימה, שהתרחשה בארצות הברית בין השנים 1918–1920 וגררה עמה חשש מקריסת ארצות הברית למהפכה קומוניסטית או אנרכיסטית.
הבהלה האדומה החלה עקב תסיסה אזרחית, עליית הלאומנות האמריקאית ומהפכת אוקטובר ברוסיה, שהעלתה לשלטון את הבולשביקים באחרונה.
הבהלה סומנה תחילה בשביתות ממושכות של פועלים כמו גם שוטרים, הובילה עם הזמן לפרעות אלימות וללינצ'ים שהתבססו על שנאה גזעית ולבסוף גם לסדרת רציחות ומאסרים המוניים של פעילים סוציאליסטים ברחבי ארצות הברית.
חוסר הפעילות של ממשל וודרו וילסון במהלך הבהלה האדומה היה גורם מרכזי בניצחון המפלגה הרפובליקנית תחת וורן הרדינג במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1920.
במהלך הבהלה האדומה ארגונים אנרכיסטים ביצעו סדרה ארוכה של פיגועי טרור, וחלה עלייה בהשפעתו של הקו קלוקס קלאן.
במהלך המשבר, התובע הכללי של ארצות הברית, אלכסנדר מיטשל פאלמר, הנהיג מדיניות חירום לאומית נגד ארגונים פוליטיים רדיקליים שכללה חקר בלתי-חוקי של פרטים אישיים אחר אזרחים אמריקאים, מעצרים המוניים ועוד.
מהגרים בעיקר מדרום אירופה הואשמו בהפצת האידאולוגיות הרדיקליות ומדיניות הממשל האמריקאית נטתה לאחר הבהלה נגד הגירה, בעיקר מאירופה, לארצות הברית.
כאמור, הבהלה האדומה התרחשה במקביל לתסיסה חברתית ממושכת ובמהלכה הועברו בממשל התיקון ה-18 והתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
החשש מפני התנועות הרדיקליות שומש כדי להצדיק את ההדחקה של חופש הביטוי.
לאחר הבהלה האדומה, ארגוני פועלים כגון מפלגת הלייבור האמריקאית דוכאו והוטלו תחת פיקוח ממושך מצד הממשל.
האירועים גררו את הקמתו של ארגון ה-FBI אשר הוקם בשנת 1921 תחת מנהלו של ג'ון אדגר הובר, שהיה מאוכפי החוק המרכזיים במהלך הבהלה האדומה.
בשנת 1919 נרצחו מעל 150 אזרחים בפיגועי טרור שבוצעו בידי אנרכיסטים.
לאורך הבהלה נעצרו מעל 3,000 פעילים פוליטיים מתוכם 500 מן המורשעים גורשו מארצות הברית.
בין המורשעים היו מנהיגים של ארגונים רדיקליים ובהם לואיג'י גָלֶאַני, יוג'ין דבס, ג'ון ריד ועוד.
אירועי הבהלה האדומה עוררו מצב של חשש אזרחי ממושך בארצות הברית מפני ארגוני שמאל קיצוניים, אנרכיסטים, סוציאליסטים וקומוניסטים למיניהם, אשר חוזק עם הזמן והגיע לשיאו במהלך המלחמה הקרה.
"הבובה זיוה" הוא שמו של ספר ילדים מצולם שיצא לאור בשנת 1957 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ונעשה פופולרי ביותר בקרב הילדים של אותה תקופה, ובמיוחד בקרב ילדי הקיבוצים והוריהם.
בספר מתוארת עלילתה של בובת הבובטרון, תיאטרון בובות, שהגה וצילם פטר מירום וחרז רפאל אליעז.
בובות הבובטרון נוצרו על ידי הבובנאי דוד בן שלום (הונזו) מקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
בהמשך פורסמו מהדורות נוספות של "הבובה זיוה" שכללו צילום בצבע.
זיוה היא בובה בתיאטרון בובות, יש לה חברים וחברות, והיא מאוהבת ביוקטני.
יוקטני בהתאם לשמו, מקניט ומעליב אותה, והיא מחליטה להתרחק ממנו ולעזוב את הבובטרון.
זיוה יוצאת למסע לגילוי עצמי ברחבי הקיבוץ, עוברת חוויות לא קלות במפגשים עם חתולים, כלבים, ברווזים ילדים ומטפלת.
בסופו של המסע היא מגיעה להארה: המקום האהוב עליה ביותר הוא הבית שלה, הבובטרון, היא מתגעגעת אליו וגם אל חברה יוקטני.
זיוה שבה לבובטרון ויוקטני נודר להיטיב את התנהגותו כלפיה.
כדבריה: "מאז הכל בסדר, כי יוקטן נדר לי נדר, כך נחיה וכך נשב, יד ביד ולב אל לב".
ילדים רבים אהבו לצפות בהצגת הבובטרון ולשמוע את סיפורי הבובה זיוה, ובמיוחד ילדי קיבוצים שעבורם חצר הקיבוץ הייתה חלק מעולמם.
חוויותיה והרפתקאותיה של זיוה היו קרובות אליהם והם הזדהו איתה.
דמותה של הבובה זיוה הפכה למיתוס, ההצגה והספר זכו להצלחה, והבובה זיוה הופיעה גם בציורים ובפוסטרים.
בשנת 1985 עוצב פוסטר בשם "לילה טוב", על ידי המעצב הגרפי יגאל זורע מקיבוץ בארי, עם מעבר הקיבוץ ללינה משפחתית.
הפוסטר כלל בתוכו דמויות מפתח רבות מספרי ילדים, וביניהן גם את הבובה זיוה המופיעה בצידו הימני של הפוסטר בשחור ולבן.
בשנת 2005 יצרה זיוה ילין מקיבוץ בארי עבודה בתערוכה בשם "לינה משותפת" (אוצרת: טלי תמיר) שהוצגה בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות, ובה שילבה את דמותה של הבובה זיוה כאלטר אגו שלה.
היא בחרה בבובה כי לדבריה בילדותה הייתה נמוכת קומה ובעלת מראה בובתי ולכן כינו אותה הסובבים לעיתים קרובות בשם "הבובה זיוה", והזדהותה עם הבובה הייתה גדולה.
בעזרת דמות הבובה העלתה ילין זכרונות וחוויות חיוביים ושליליים שחוותה בילדותה בקיבוץ, ובעזרתה העבירה ביקורת על החינוך המשותף ועל הלינה המשותפת שהיו נהוגים באותה התקופה.
כל זאת היא עשתה תוך שימוש באמצעים אמנותיים מגוונים כמו הקראת הספר, ציורים, שילוב צילומים שלה בילדות עם צילומי הבובה, הסרטה ועוד.
האמנית אף ניהלה בתערוכתה דיאלוג אישי עם הבובה שבסופו היא ביקשה ממנה "תני לי מנוחה", כלומר האמנית מבקשת מהילדה שבה להניח לה להתבגר.
הבהלה של 1893 הייתה שפל כלכלי בארצות הברית שהתחיל ב-1893 ונמשך עד 1897. הבהלה השפיעה על כל המגזרים בכלכלה, והצליחה לגרום שינוי משמעותי בפוליטיקה ולבחירתו של ויליאם מקינלי לנשיא ארצות הברית בבחירות 1896.
הבהלה של 1893 נגרמה ממספר סיבות, שאחת מהן היא ארגנטינה.
בשנים שקדמו למשבר גברו ההשקעות בארגנטינה, אולם אכזבה מהיבול של 1890, וניסיון הפיכה כושל בבואנוס איירס באותה שנה, חתכו את המשך ההשקעות במדינה.
בנוסף, הספקולציות בנכסים בדרום אפריקה ובאוסטרליה נכשלו.
המשקיעים האירופאים שחששו שבעיות אלה יתפשטו לרכישת זהב.
השקעה זו נחשבה לבטוחה יותר, ובעיתות משבר אנשים העדיפו לאגור מטבעות וזהב ולהימנע מניירות ערך.
במהלך העידן המוזהב של שנות ה-70 וה-80, ארצות הברית חוותה צמיחה כלכלית, אך חלק ניכר ממנה היה תלוי במחירים הגבוהים של סחורות בין-לאומיות.
ב-1893 צנחו מחירי החיטה וגרמו להחרפה בהשקעות הבין-לאומיות.
בנוסף, פתיחת מכרות רבים במערב ארצות הברית גרמה להיצע גבוה מדי של הכסף, דבר שיצר ויכוח בנוגע לכמה ממנו צריך להיות מומר למטבעות.
דבר נוסף שהשתנה היה מסילות הברזל, שכן במהלך שנות ה-80 המשקיעים נהרו למסילות הברזל והן נסללו יתר על המידה, דבר שיצר בתורו בועה.
אחד הסימנים המובהקים לקריסה היה ב-20 בפברואר 1893, 12 ימים לפני השבעת גרובר קליבלנד לנשיאות, עם מינוי כונסי נכסים למסילת פילדלפיה–רדינג שהוארכה יתר על המידה.
עם כניסתו לתפקיד, החל קליבלנד לטפל במשבר על ידי ביטול חוק שרמן לרכישת כסף, שקבע כי על הממשלה לרכוש מדי חודש 4.5 מיליון אונקיות של כסף.
כשהדאגה למצב הכלכלה העמיק, מיהרו אנשים למשוך את כספם מהבנקים, דבר שבתורו עורר ריצה לבנקים.
מצוקת האשראי החלה להשפיע על המשק.
בהלה פיננסית בלונדון יחד עם ירידה בסחר היבשתי באירופה גרמו למשקיעים הזרים למכור מניות אמריקאיות כדי לרכוש קרנות מגובות בזהב.
גורם נוסף למשבר מוזכר כמדיניותו הכלכלית של הנשיא בנג'מין הריסון שקדם לקליבלנד.
המפלגה הפופוליסטית בארצות הברית קיבלה בבחירות 1892 9% מקולות הבוחרים, ועיקר כוחה היה בקרב איכרי דרום ארצות הברית הלבנים, שסבלו משולי רווח צרים במערכת מוניטרית מרסנת שמנעה מהם להעלות את מחירי הסחורות.
בין 1892 ל-1896 היא שימשה בתפקיד מרכזי בפוליטיקה ככוח שמאלי שביקר בחריפות את הקפיטליזם, בעיקר הבנקים ומסילות הברזל.
תנועת הכסף החופשי בארצות הברית שאבה את כוחה משיתוף הפעולה בין החקלאים לכורים שביקשו לסיים את הדפלציה ולהעלות את מחירי הסחורות שלהם, שגרמה להם להחזיר הלוואות בדולרים ששוויים הולך ועולה.
חוק רכישת הכסף של שרמן מ-1890 חייב את הממשלה לקנות מיליוני אונקיות של כסף, דבר שהעלה את מחירי הכסף וריצה את הכורים).
כתוצאה מכך, אנשים ניסו לפדות את שטרות הכסף תמורת זהב, אך כשהושגה המגבלה הסטטוטורית על כמות המינימום שהממשלה נדרשה לשמור אצלה, לא ניתן היה עוד להמיר כסף לזהב.
ההשקעות בתקופת הבהלה מומנו בכבדות על ידי הנפקות אג"ח בעלי ריבית גבוהה.
שמועות בנוגע למצבה הפיננסי של אחת החברות הגדולות בבורסה באותם ימים גרמו למלווים לה לפדות את הלוואותיהם באופן מיידי והיא פשטה רגל.
החברה, שהייתה יצרנית חבלים, ניסתה להיכנס לשוק הקבנוס המיובא.
כשהביקוש לשטרות כסף ירד, המחיר והערך של הכסף ירד.
המחזיקים חששו מאובדן הערך של איגרות החוב, ורבות מהן אכן איבדו את ערכן.
סדרה של כישלונות בנקאיים החלה לאחר מכן, בעיקר בתחום מסילות הברזל ובסך הכול 15 אלף חברות ו-500 בנקים פשטו רגל, רבים מהם במערב.
לפי הערכות, 17%–19% מכוח העבודה היה מובטל בשיא הבהלה.
הזינוק באבטלה ואובדן חסכונות עצומים גרמו לקשיים כלכליים עבור מעמד הביניים שלא היה יכול לעמוד בתשלומי המשכנתא ורבים התרחקו מבתים חדשים.
כתוצאה מהבהלה, מחירי המניות ירדו.
האבטלה הגיעה ל-25% בפנסילבניה, ל-35% בניו יורק ול-43% במישיגן.
בתי תמחוי רבים נפתחו כדי להאכיל את ההמונים.
בהתמודדותם עם הרעב, אנשים חתכו עצים, שברו אבנים ותפרו באמצעות ידיהם ומחט כדי לבצע החלפות של סחורה תמורת מזון.
במקרים מסוימים, נשים הידרדרו לזנות כדי להביא אוכל למשפחות שלהן.
כדי לספק פתרון, ראש העיר של דטרויט יזם הקמת גינות חקלאיות קהילתיות.
הנשיא גרובר קליבלנד הואשם במשבר.
עתודות הזהב באוצר האמריקאי ירדו לרמות מסוכנות, והדבר אילץ את הנשיא ללוות 65 מיליון דולר בזהב מג'יי.
המפלגה הדמוקרטית בראשותו סבלה מהפסדים משמעותיים בבחירות 1894 ובין היתר בשבירת שביתת פולמן בעזרת כוח צבאי.
לאחר תבוסתם ב-1896, לא חזרו הדמוקרטים לשלטון עד 1910.
הבהלה השפיעה קשות על תעשיית המשלוחים, הן ברכבות והן בים.
היא עצרה את רכישת הספינות והביאה לירידה בתעריפי המשלוחים.
אחד הסממנים למעבר המשקיעים ממניות לאג"ח עם תשואה קבועה ב-1894, באו לידי ביטוי בהשקעות במסילות הברזל והרחבתן, על אף שעלתה ב-1895, הואטה ב-1897 בשפל כלכלי נוסף.
ב-1894 החלה בחברת פולמן שבשיקגו שביתה לאחר שהבעלים, פולמן, סירב להוריד את שכר הדירה בעיירת העובדים פולמן או להעלות את השכר.
כתוצאה מכך, במאי אותה שנה פרצה שביתה וביוני הפסיקו כל עובדי הרכבת המאוגדים לטפל בקרונות הרכבת שיוצרו על ידי פולמן.
במקביל עלו קריאות לשביתה כללית.
פולמן פנה לנשיא בבקשה שישבור את השביתה שכן היא פוגעת בשירות הדואר הפדרלי, ובוושינגטון נענו.
בדיכוי השביתה נהרגו 30 בני אדם, ובסופו של דבר פועליו של פולמן אולצו לחתום על הסכם לפיו לא ישבתו ולא יחברו לעולם לאיגוד.
ב-1893 היה סך הקילומטרים של מסילות ברזל בארצות הברית כ-280 אלף קילומטרים, וב-1893 רבע מכל הקילומטראז' נכנס לטיפול כונס הנכסים.
הבוגד הקטן סרט קולנוע, קופרודוקציה אמריקאית - ישראלית מסוגת סרט ילדים תקופתי משנת 2007, עם אלפרד מולינה ועידו פורט בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי הבמאית לין רות' מבוסס על הרומן "פנתר במרתף" של עמוס עוז משנת 1995. רוב הסרט מדובר באנגלית.
הסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים בפסטיבל פאלם ביץ' והיה הבחירה הרשמית בפסטיבלי הסרטים במיאמי, מינכן ודאלאס.
ענבל שוקי הייתה מועמדת לפרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2008.
הצילומים נערכו בירושלים (שכונת מוסררה ומלון אמריקן קולוני) ובתל אביב (יפו העתיקה והבית הסקוטי).
ירושלים 1947, אבי ליבוביץ (עידו פורט) המכונה "פרופי" (קיצור מפרופסור) הוא ילד בן 11 שהקים עם חבריו בן חור (יונתן להט) וצ'יטה (גיא קרסנר) ארגון בשם "חירות או מוות" למלחמה באנגלים.
פרופי הוא בן יחיד לאב אינטלקטואל מרוחק ומנוכר
העוסק בהגהה (רמי הויברגר) ולאם אוהבת ודואגת (גיליה שטרן).
שניהם תורמים את חלקם במאבק במתן מחסה בביתם לאנשי מחתרת נמלטים.
באחד הימים בו פרופי מאחר לשוב לביתו לפני שעת העוצר תופס אותו סרג'נט בריטי בשם דאנלופ (אלפרד מולינה).