tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחרונה שבהן התבקש גמביט להוביל חבורת מוטאנטים בשם המשוטטים בנבכי תעלות הביוב של ניו יורק.
גמביט גילה לחרדתו כי חבורת המוטאנטים ביקשה להגיע למחבואם של חבורת מוטאנטים נוספת אותה ביקשה לחסל, הידועה בשם מורלוקים.
גמביט לא הצליח לעצור את ההרג, אבל כן הצליח להציל ילדה אחת העונה לשם שרה - מוטאנטית צעירה שתיוודע בכינוי מארו.
גמביט שמר בסוד על מעורבותו בתקרית מחבריו לקבוצת האקס-מן.
לאחר מכן עזב את סיניסטר, והמשיך בנדודיו.
בנדודיו ברחבי העולם, גמביט נתקל בסטורם הצעירה, שחיה ברחובות קהיר, ועזר לה להימלט מזעמו של מלך הצללים.
שניהם הצטרפו לשורות האקס-מן ועד מהרה הוא עזר להם להילחם בתושבי ג'נושה המוטאנטים והחל רוכש את אמונם, פרט לוולברין, שלא סמך עליו.
בינו לבין רוג החלה מערכת יחסים סבוכה - הוא מתענה בעקבות זכרונות העבר שלו והיא בעקבות אי-יכולתה לגעת מבלי לשאוב את כוחותיו ואת זכרונותיו.
כאשר האקס-מן גילו על עברו של גמביט עם המורלוקים, נערך לו משפט באנטארקטיקה על ידי אריק לנשר (מגנטו בתחפושת).
רוג נאלצה לספוג את זכרונותיו, מה שגילה את דבר מעורבותו בטבח המוטאנטים ולאחר המשפט האקס-מן החליטו להדיח את גמביט ולהשאירו באנטארקטיקה.
לאחר תקופה ארוכה רוג החליטה לחפש את גמביט אך ללא הצלחה.
זמן קצר לאחר מכן האקס-מן נתקלו בו כאשר ניסה לגנוב את גביש הארגמן של סיטוראק, מקור כוחו של ג'אגרנוט.
גמביט הסכים לחזור לאקס-מן בעיקר בשל כבודו העצמי ואהבתו לרוג.
גמביט התנדב להצטרף לצוות האקסטרים של סטורם בעקבות יומני של דסטיני, מוטאנטית יריבה בעלת יכולות חיזוי, אך רוג חששה פן תפגע בו בעזרת כוחותיה וסירבה לצרפו.
עד מהרה הוא הופלל על ידי איש העסקים סבסטיאן שו (מהחוג הפנימי של מועדון הלפייר) ברצח בוס העולם התחתון.
בעזרתה של רוג וקבוצת אקסטרים אקס-מן, גמביט הוכיח את חפותו.
הקבוצה התמודדה מול פלישה חוצנית, ובמהלכה אדם בשם ורגאס כמעט הצליח להרוג את גמביט כששיפד אותו ואת רוג ביחד על חרבו.
שניהם שרדו את הפגיעה אך גמביט נותר במצב אנוש.
רוג הצליחה לשכנע אותו שלא לוותר בעודו נד בין חיים ומוות.
בעקבות הפגיעה שניהם איבדו את כוחותיהם באופן זמני והחליטו לפרוש מהקבוצה לטובת אהבתם.
כשגמביט ורוג חזרו, חברת מועדון הלפייר בשם טסה הצליחה להצית מחדש את הכוחות שלהם אך הם לא יכלו לשלוט בהם.
כתוצאה מכך גמביט איבד את הראיה לאחר שקלף שהוא טען התפוצץ לו בפרצוף.
לבקשתה של רוג ועם תיסכולה לגבי מצבם, סייג' הצליחה להחזיר לגמביט את ראייתו.
לאחר זמן מה שניהם ניסו לשקם את יחסיהם עם חזרתם לאחוזה, ואף עברו תרפיה טלפתית בעזרתה של אמה פרוסט.
אמה החורגת של רוג, מיסטיק, לא הייתה מרוצה מיחסיהם וניסתה להתערב כאשר הסתננה לאחוזה ושינתה את צורתה לרוג עצמה, בניסיונה לשכנע את גמביט כי מוטב לו עמה, שכן היא "רוג ללא כוחות מוטאנטים".
לאחר אירועי "בית אם", שבעקבותם רוב המוטאנטים בעולם איבדו את כוחם, אפוקליפס ניצל את ההזדמנות כדי לקום שוב ואילץ מוטאנטים שונים להצטרף אליו כפרשי אפוקליפס שלו.
בתור "מלחמה" הוא צירף את המוטאנט סופג הקרינה רדיואקטיבית גייזר, בתור "רעב" את המוטאנט קולט קרינת השמש סאנפייר, בתור "מגפה" את פולאריס השולטת במגנטיות ובתור "מוות" את גמביט, שהתנדב לשורותיו של אפוקליפס כדי לרגל אחריו לטובת האקס-מן.
גמביט חשב כי יוכל להתנגד לכוחותיו של אפוקליפס, אך תהליך הפיכתו ל"מוות" גרם לאיבוד זהותו ושפיותו.
לאחר שהאקס-מן הביסו את אפוקליפס, סאנפייר עזב עם גמביט בניסיון לרפא את גופו ואת מוחו.
שניהם נראו בפעם האחרונה בחברתו של לא אחר מאשר מיסטר סיניסטר.
בעזרתו של מיסטר סיניסטר, גמביט חזר לקדמותו וכחלק מחברי המשוטטים.
במהלך משימה להשיג מידע אודות העתיד, הוא וסאנפייר גילו את קייבל ואילצו אותו להפעיל מנגנון השמדה עצמית שפוצץ את מפקדת האקס-מן על האי פרובידנס.
המאורע השפיע במובן מסוים על אופיו של גמביט.
מאוחר יותר, הוא השמיד את יומניה של דסטיני ומנע ממיסטר סיניסטר ומחבורת המשוטטים מלהשיגם.
בסיסו של מיסטר סיניסטר באנטארקטיקה הותקף בידי חבורת האקס-מן, אשר חיפשה אחר התינוקת הראשונה שנולדה עם הגן המוטאנטי לאחר אירועי "בית אם".
גמביט עצמו מותקף על ידי וולברין, שמענה אותו ומאלץ אותו לגלות כי התינוקת נמצאת עם קייבל.
בישופ מוצא את התינוקת ומנסה להורגה, אך גמביט וחבורתו עוצרים בעדו.
האקס-מן מגלים את מקום מחבואם של גמביט וחבורת המשוטטים, אך למעשה גמביט איפשר להם לאתרו.
במוסרו את התינוקת למיסטר סיניסטר, האחרון מתגלה כמיסטיק בתחפושת, לאחר שזו הרגה אותו בעזרת כוחותיה של רוג.
גמביט חוטף את התינוקת ומחזיר אותה לצ'ארלס אקסבייר.
התינוקת נוגעת ברוג ושואבת ממנה את כל כוחותיה, כולל את אישויותיה הרבות מלבד זו של מיסטיק.
רוג מבקשת זמן לעצמה, ושגמביט לא יעקוב אחריה.
גמביט מגלה כי גילדת המתנקשים של ניו אורלינס נשלחה על מנת להרוג את צ'ארלס אקסבייר.
הוא מאתר את אקסבייר, מצילו ממוות והודף את תוקפיו.
גמביט ואקסבייר עושים את דרכם למתקן מחקר גרעיני באלמוגורדו, ניו מקסיקו - המקום בו לכאורה מיסטר סיניסטר ערך את ניסוייו הגנטיים.
גילדת המתנקשים תוקפת שוב, ואקסבייר נלקח למתקן המחקר.
גמביט מגלה כי זו שרצתה במותו היא חניכתו ואהובתו לשעבר של מיסטר סיניסטר.
היא מתכננת להשתמש באקסבייר כדי להפעיל את מכונת הקרונוס של סיניסטר ולהחיות את כוחו בגופה.
גמביט מביס את יתר חברי גילדת המתנקשים בעזרתו של סבסטיאן שו, ושניהם כורתים ברית זמנית מתוך צורך להשמיד את מכונת הקרונוס של סיניסטר.
גמביט טוען את סבסטיאן שו באנרגיה קינטית, ובכך נותן לו מספיק כוח בשביל לפוצץ את המקום.
גמביט ואקסבייר מוצאים את רוג, ואקסבייר מגלה כי כוחותיה לא ממש התפתחו מעבר לשלב הראשוני, וכי זו הסיבה שהיא אינה יכולה לשלוט בהם.
הוא נעזר בטלפתיה כדי לקרוע מעליה את החסימות הנפשיות ואת שליטתה של מיסטיק עליה, מה שעוזר לה להשתלט לראשונה על כוחותיה.
גמביט הוא מוטאנט עם היכולת לנצל את האנרגיה הפוטנציאלית האצורה בעצמים ולהפכה לאנרגיה קינטית, פעולה שמכונה "טעינת" העצם, אשר לרוב מובילה לפיצוצו.
גמביט מעדיף לטעון עצמים קטנים, ובפרט את קלפי המשחק שנהפכו לסימן ההיכר שלו, שכן ככל שהעצם יותר גדול לוקח יותר זמן לטעון אותו, וכן כי קל לו יותר ליידות עצמים קטנים.
עצם עובדה זו היא גם המגבלה היחידה על יכולת הטעינה של גמביט.
רוב הטעינה מתבצעת באמצעות מגע גופני.
עוצמת הפיצוץ שיוצר העצם תלויה במסת העצם שהוא טוען, למשל: עוצמת הפיצוץ של קלפי המשחק שהוא מיידה שקולה לזו של רימון יד, אך לפעמים היא מספיק חזקה כדי להשמיד סנטינלים גדולים.
גמביט יכול להשתמש ביכולתו גם כדי להאיץ עצמים באמצעות הגברת האנרגיה הקינטית שלהם.
כך למשל - הוא יכול לטעון את מוט הבו שלו במספיק אנרגיה כדי לשטח בית.
בנוסף, הוא יכול לטעון את המוט שלו באנרגיה קינטית על מנת להשתמש בו לקפוץ לגובה ומרחק רב.
יכולתו של גמביט לתעל אנרגיה מעניקה לו יכולות פיזיות על-אנושיות (קלות-תנועה, מהירות, רפלקסים, מהירות תגובה, זריזות, גמישות, קואורדינציה, איזון וחוסן).
יכולות אלה מוסיפות חדות לאמנות הלחימה שפיתח ובה יש שימוש רב באקרובטיקה.
לגמביט גם יש את היכולת ליצור שדה הגנה על מוחו המגן עליו מפני איתור וחדירה של טלפתים.
בנוסף, לגמביט יש קסם כריזמטי היפנוטי, המאפשר לו להשפיע בעדינות על יצורים תבוניים, ולגרום להם להאמין לדבריו ולהקשיב לעצותיו.
קסם זה נחשב לחזק כל כך, שגמביט יכול להקסים גם את מלך הצללים.
עם זאת, הקסם לא עובד על אלה שמודעים ליכולת זו של גמביט.
במהלך קרב, גמביט לובש שריון גוף קל - שמגן עליו מפני נשק קל ומטחי אנרגיה - ומשתמש במוט לחימה טלסקופי ממתכת.
גמביט מאומן היטב באמנויות לחימה, בפרט בקיקבוקס צרפתי או סבאט ואמנות הבוג'וטסו ללחימה עם מוט.
הוא לוחם מיומן בקרב פנים אל פנים המשתמש בטכניקות לחימה מהרחוב ואקרובטיקה.
גמביט הוא מיידה קלפים מוכשר, שבאמצעות האנרגיה הקינטית שהוא מקנה לקלפים הוא יכול ליידות לטווח רחוק ובדיוק רב.
גמביט מצטיין בכל מיומנויות הגנבה, שכן הוא אומץ וגודל על ידי גילדת הגנבים.
אחרי שאפוקליפס השתמש ב"טכנולוגיה השמיימית" כדי להפוך את גמביט לאחד מארבעת פרשיו, "מוות", גמביט מקבל את היכולת להפוך חומרים וגזים לרעילים ואת היכולת לגרום מחלות ומגפות.
נראה כי טכנולוגיה זו לא עזבה את גופו לחלוטין שכן בזמן התקפה טלפתית עליו, הוא נהפך שוב למוות והרג את התוקף.
אחרי כן גופו של גמביט חזר לצורתו הרגילה, ומכך עולה שגמביט יכול להחליף בין אישיותו הרגילה לאישיותו של מוות.
הפוטנציאל המלא של כוחותיו של גמביט הוא עצום, וניתן לו באופן זמני כאשר נלחם בבן החדש של השמש (New Son / New Sun), גרסת מציאות חלופית של עצמו.
היה לו את הכוח לשתק יצורים אחרים או למנוע מהם לעצור.
הוא יכול היה לדמות סוגי אנרגיה אחרים באמצעות תמרון האנרגיה הקינטית, כגון קרינה תת-אדומה וקרינת גלי מיקרו, על ידי הגברת התנודות המולקולריות, הן לחימום והן לקירור.
הוא יכול היה אף להשתמש בכוחותיו כדי לנסוע בזמן ולהפוך את עצמו לאנרגיה חיה שהצטרפה לזרם הקינטי.
גמביט יכול לרפא את עצמו על ידי הגברת פעילותו התאית.
למרות כל יכולות אלה, הוא לא מצליח לשמרן ומאבד אותן אחרי שהביס את הבן החדש, ובכך חזר ליכולותיו הרגילות.
גמביט יודע לדבר במספר שפות באופן שוטף, בעיקר באנגלית וצרפתית בניב קייג'ון.
גמביט (לקוח מהשפה האיטלקית: gambetto, בעברית: "לטייל") הוא מושג בשחמט, המתאר הקרבת כלים בפתיחת המשחק (לרוב על ידי השחקן הלבן), במטרה להשיג יתרון עמדתי על לוח המשחק, בדרך כלל על ידי עיכוב פיתוח הכלים של היריב או שליטה חזקה במרכז.
בגלל השפעתו הרבה של הגמביט על פתיחת המשחק, חלק מהפתיחות הקלאסיות כוללות בשמן את המילה גמביט.
הגמביט מתבצע על ידי הצבת הקורבן (בדרך כלל רגלי) בעמדה ממנה היריב יכול לקחת אותו מבלי להיות מוכה בחזרה.
אם היריב החליט לקחת את החומר המוצע, זה יהיה גמביט נרצה ואם ימנע מכך, זה יהיה גמביט נדחה.
בשחמט המודרני, כאשר שחקן בוחר אם לקבל את הגמביט או לא, עומדים בפניו שיקולים רבים, שבמרכזם – אלו יתרונות ירוויח הצד השני אם הגמביט יתקבל.
במשחקים רבים יחליט השחקן שקיבל את הגמביט להחזיר את החומר (להקריב בחזרה רגלי) כדי לאזן את המשחק חזרה (קבלת יתרונות עמדתיים במקום חומריים), ובכך יחזור המשחק למצב של שוויון חומרי.
לעומת זאת, אם הצד שהציע את הגמביט לא משכיל לנצל את היתרונות העמדתיים שטומן בחובו הגמביט - אז היתרון לאחר פישוט המשחק (החלפת כלים ומעבר לשלב הסיום) יהיה לצד בעל היתרון החומרי.
לרוב הגמביט נותן חלק משלושת היתרונות הבאים לשחקן שמציע אותו:
השחקן שמקבל את הגמביט מבזבז טמפו (זמן בשחמט, כלומר מסעים) על קבלת הגמביט ולאחר מכן על פיתוח כליו.
בזמן זה, יכול מציע הגמביט להעמיד את כליו במצב טוב יותר על לוח השחמט.
פיתוח כלים הוא חלק חשוב ממרכיבי הפתיחה בשחמט, מפני שעל ידי פיתוח כלים מהיר יכול השחקן להיערך להתקפה מהירה על מלכו (או כליו) של היריב, או לחלופין להשתלט על מרכז הלוח (אשר ממנו ניתן לנווט התקפות ואת הכלים אל כל הלוח.
אחת ממטרות הפתיחה היא שליטה על מרכז הלוח).
גמביט אוונס הוא דוגמה טובה לבזבוז הזמן של קבלת הגמביט.
כעת, על הרץ השחור יהיה לסגת אחורה (המסעים הפופולריים ביותר הם 5. ...
רג5 משוחק פחות בפרקטיקה התחרותית ונחשב פחות מדויק).
בכך יוכל הלבן לשלוט על המרכז לאחר המסע ד4. הלבן אומנם עם רגלי פחות, אך השליטה העתידית במרכז תהווה פיצוי מתאים לרגלי.
גמביט סמית'-מורה הוא דוגמה לגמביט בו משיג הלבן פיתוח כלים מהיר.
ד3 ומסעים חריפים נוספים כגון 4. ...
המסע הראשי בעמדה זו הוא 4. פ:ג3 (מסע נוסף הוא 4. רג4).
כאמור, לבן הקריב רגלי- אך בתמורה לכך הוא קיבל פרש מפותח המוצב בערוגה ג3 ורגלי בערוגה ה4, אשר ביחד מונעים את שליטת השחור במרכז.
בנוסף, למלכה יש טור חצי פתוח, ממנו היא תוכל לתמרן בצורה טובה יותר.
עם זאת, גמביט סמית'-מורה לא משוחק הרבה ברמות הגבוהות, אך לחובבי שחמט הוא יכול להוות כלי מצוין לפתיחת המשחק.
כלים אקטיביים בשחמט הם כלים בעלי מרחב תמרון הלוחצים על כליו של היריב, או לחלופין מונעים ממנו נקודות מפתח.
בעזרת ההקרבה, יכול הצד המקריב לקבל כלים אקטיביים, לדוגמה- הצבת צריח מול טור פתוח או רץ אל מול אלכסון פתוח.
אלוף העולם לשעבר ואחד משחקני ההתקפה המוכשרים ביותר במאה ה-20, מיכאל טל סיכם יתרון זה באומרו שהוא "הקריב רגלי רק בגלל שהוא היה בדרכו" (של כלי אחר).
לרוב בשלב הפתיחה יתרון זה לא בא לידי ביטוי אלא רק בשלב אמצע המשחק.
דוגמה לאקטיביות של כלים כבר בשלב הפתיחה (מהמועטות שבהם) באה לידי ביטוי בגמביט בנקו, המתקבל מהגנת בינוני לאחר המסעים: 1. ד4 פו6 2. ג4 ג5 3. ד5 ב5 4. ג:ב5 א6 5. ב:א6 ר:א6
הרץ השחור הנמצא בערוגה א6 שולט באלכסון א6-ו1 ומונע מהלבן לבצע הצרחה באופן כמעט מוחלט.
גם לפרש הנמצא בערוגה ו6 יש מרחב תמרון.
כמו כן, בעמדות אלו נוהג השחור לשחק ז6 עם רז7 ובכך להשתלט על האלכסון ז7-ב-2.
פירוק מבנה רגלים של היריב
על ידי לקיחת הגמביט, הצד המקבל בוחר להחליש את מבנה הרגלים שלו וליצור לעצמו רגלים חלשים (כפולים, מבודדים או 'תלויים') אשר יהוו מטרה נוחה לכליו של הצד השני.
החיסרון העיקרי של הגמביט הוא כמובן העובדה שהשחקן מתחיל בגרעון חומרי (רגלי אחד פחות מאשר ליריבו, שניים ולפעמים אפילו כלי שאינו רגלי)- לפעמים רגלי אחד הוא מה שמבדיל עמדה שוויונית מעמדה עדיפה לאחד הצדדים.
לכן, על השחקן שהקריב את החומר להיות זהיר במיוחד ולנצל הזדמנויות.
אותו שחקן יקבל לרוב עדיפות עמדתית ולכן הוא צריך לדעת לנצל אותה בצורה מיטבית.
בחלק מהגמביטים יתקבלו עמדות "חריפות" במיוחד (בעמדות "חריפות" המצב על הלוח מסובך למדי, לרוב אחרי הקרבת חומר מסוים ושישנו סיכוי לשני הצדדים- מצד אחד לזה שהקריב שקיבל יתרון מההקרבה, ומצד שני לזה שבעדיפות חומרית - ולכן עליו להיות זהיר.
בדרך כלל זה שהקריב יהיה בעל התקפה מזהרת, ועל הצד העדיף בחומר להתגונן ולעמוד בהתקפתו) ולכן על שני הצדדים לשחק בזהירות מתמדת כאשר כל טעות יכולה לגרום להפסד.
חיסרון נוסף המתקיים בחלק מהגמביטים בלבד הוא החלשת מבנה הרגלים של הצד המקריב.
לדוגמה, בגמביט המלך הלבן מחליש את מבנה הרגלים שלו באגף המלך ובכך יוצר לשחור סיכויי נגד להתקפה באגף המלך.
גמבלה (באמהרית ጋምቤላ) היא מדינה במערב אתיופיה.
גובלת מצפונה במדינת אורומיה בדרומה במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ובמערבה בדרום סודאן.
על פי הנתונים של הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה אוכלוסיית המדינה מונה 306,916 שמתוכם 25.37% חיים בערים.
חלוקת התושבים לפי קבוצות אתניות:
גמגום הוא הפרעת דיבור הפוגעת בשטף הדיבור בדרכים שונות.
למשל: חזרתיות בלתי רצונית, הארכת צלילים, הברות או מילים והיתקעויות בדיבור.
מקורן של אלו נובע מחוסר שליטה רגעי ספונטני במערכת הדיבור (בייחוד על מיתרי הקול) תוך כדי הדיבור.
כלומר החוויה של המגמגם היא חוויה של חוסר שליטה בדיבור.
הגמגום אינו מוגדר כמחלה אלא כתסמונת.
הגורם לתופעת הגמגום אינו ידוע, ההשערה היא שלגמגום ייתכנו כמה יסודות ביניהם תורשה ונוירופיזיולוגיה.
לגמגום אין תרופה או מרפא, אף שקיימות טכניקות טיפוליות רבות לשיפור יכולת הדיבור אצל מגמגמים.
בין הידועים שלקו בהפרעה הם משה רבנו (קיימת מחלוקת על כך), הנביא עמוס, דמוסתנס, אד שירן, וינסטון צ'רצ'יל, ג'ורג' השישי, קלאודיוס קיסר ולואיס קרול.
המונח "גמגום" מתייחס לקשת רחבה של דרגות חומרה הכוללת אנשים עם הפרעת דיבור אשר כמעט ואיננה ניתנת להבחנה, אנשים שהפרעת הדיבור שלהם היא "קוסמטית" בעיקרה ומנגד אנשים עם ביטויים קשים ביותר של גמגום, עד כדי קושי ממשי לתקשר באופן מילולי.
גמגום מאופיין פעמים רבות על ידי חזרתיות בלתי רצונית על צלילים, אך כולל לעיתים גם היסוס בדיבור, הפסקה לפני תחילת הדיבור, אליו מתייחסים כ"חסם" (בלוק), וכן הארכת צלילים מסוימים, בדרך כלל הברות.
המנגנונים הכושלים בהפקת השפה הוא תהליך מורכב הכולל תיאום בין מספר מערכות האחראיות על השפה.
תכנון וביצוע דיבור במוח המגמגם עלול להיות בעייתי עקב השינויים המהירים והמדויקים הנדרשים מן הפה, הלשון, השפתיים והלסת וכן של הנשימה ותפקוד הסרעפת וההיגוי בשעת הדיבור.
רוב תופעות הגמגום אינן ניתנות לזיהוי על ידי המאזין.
אלה כוללות פחד מפני צלילים ומילים מסוימות, פחד מדיבור במצבים מסוימים, חרדה, מתח, רחמים עצמיים, בושה וכן תחושה של "איבוד שליטה" במהלך הדיבור.
הפרעת דיבור זו עשויה ליצור פגיעה קשה במצבו הרגשי של האדם המגמגם.
הגמגום שונה באופן מהותי ממצב חולף של קושי בשטף הדיבור ונשמע בצורת גמגום קל שיכול להיות קיים ונורמלי בשלבי התפתחות השפה אצל ילדים הלומדים לדבר.
גמגום התפתחותי קל המוגדר כנורמלי עשוי להופיע בין גיל כשנה וחצי ועד לגיל חמש שנים.
בעיות הדיבור ההתפתחותיות (הגמגום הנורמלי) משתפרות לרוב תוך כחודשיים ולעיתים עד להחלפת שיני החלב בפה.
בגמגום האמיתי צריך לטפל בגיל הילדות, מוקדם ככל האפשר.
התופעה מחמירה בגיל המבוגר אם אינה מטופלת בילדות.
גמגום בדרך כלל איננו נובע מבעיה פיזית בהפקת צלילי הדיבור או קושי בניסוח מחשבות בשפה מדוברת .
הפרעת דיבור המתבטאת בגמגום איננה יציבה - הגמגום עשוי להתבטא במידה רבה יותר במצבים מסוימים, כגון שיחה בטלפון, מאשר במצבים אחרים, בהתאם למידת החרדה המלווה את הפעילות.
ישנם מגמגמים המסוגלים, למשל, לשיר, לקרוא או לדבר לעצמם ללא כל פגם.
גמגום הוא תופעה מורכבת ברמת החברתית, הפסיכולוגית, ההתנהגותית והנוירולוגית.
למרות השגיאה הנפוצה, לא נמצא כל קשר בין גמגום לבין רמת האינטליגנציה של הפרט המגמגם.
להוציא את הקושי בדיבור, אנשים מגמגמים הם בעלי יכולות רגילות בכל שטח אחר.
בעבר סברו כי חרדה, ביטחון עצמי נמוך, עצבנות ומתח, עלולים לגרום לגמגום, אך כיום, בעקבות מאות מחקרים לא מצאו קשר בין מצב נפשי להתפתחות גמגום.
מצב נפשי עלול להחמיר גמגום, אך על פי מחקרים, לא לגרום להיווצרותו.
תאוריות שונות על הגמגום שהתפתחו עם חקר הגמגום
חקר הגמגום התפתח סביב תאוריות שונות שהתפתחו במהלך השנים.
בעבר תאוריות הגמגום היו תאוריות התנהגותיות התומכות ברעיון שגמגום הוא התנהגות נלמדת ונמשכת בעקבות גורמים אישיים ואף רצוניים.
עם התקדמות חקר הגמגום, התפתחו התאוריות המשפחתיות, הרואות במשפחה כגורם העיקרי לגמגום.
תאוריה זו הייתה מקובלת עד סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. עובדים סוציאליים נטו למקד את הטיפול במשפחה ולא במגמגם עצמו.
בשנים אלו החלו לראות בגמגום גם בעיה פסיכולוגית והתפתחו התאוריות הפסיכואנליטיות.
לאחר מכן התפתחו תאוריות אורגניות ועד אמצע המאה ה-20 התמקד חקר הגמגום בניסיון לאתר גורמים אורגניים.
התאוריות האורגניות מייחסות את הגמגום לבעיות שליטה של עצבים ושרירים, גורמים גנטיים, תורשתיים ואף בעיות נירולוגיות.
מחקרים רבים פורסמו בנושא והתמקדו בשרירים הקשורים לדיבור, תפקודי מערכת העצבים ואפילו הרכב דם (ביניהם: טראביס 1931, ווסט 1958, גראהם 1965 וג'ונאס 1978).
בשנים האחרונות נוטים לראות בגמגום שילוב של גורמים אלו יחדיו ולא תולדה של גורם אחד בלבד.
בכמות רבה מהמקרים, קיים סיכוי סביר שהתופעה תחלוף מעצמה תוך מספר חודשים או יותר.
עם זאת, כאשר חוסר השטף בולט ומפריע לילד ולהוריו או אם מופיעות התנהגויות של מאמץ או תסכול כדאי לפנות לייעוץ של קלינאי/ת תקשורת העוסק/ת בטיפול בגמגום.
בטרם תחילת הטיפול חשוב להקשיב לילד בסבלנות, להתרכז בתוכן דבריו, לא לקטוע אותו ולא להשלים עבורו מילים או משפטים.
בנוסף, מומלץ שלא לתת לו עצות הקשורות לגמגום כמו "דבר לאט" וכדומה.
ישנן שיטות אבחון וגישות שונות התלויות בגיל הילד.
אבחון מקיף של קלינאי/ת תקשורת משלב מדדים אובייקטיביים, כגון ספירת הברות מגומגמות ומדדים סובייקטיביים כגון שאלונים.
בשאלונים אלה נבדק התפקוד התקשורתי וכן ישנה התייחסות למרכיב הרגשי המלווה את הגמגום: עמדות כלפי הגמגום, מידת ההימנעות מדיבור, תיאור מצבים בהן מופיע גמגום וכו'.
בקרב ילדים קטנים יותר, האבחון מבוסס בעיקר על ראיון הורים ובחינת האינטראקציה התקשורתית של הילד עם ההורה ועם קלינאי/ת התקשורת.
לסיכום, ניתן לזהות גמגום כרוני רק לאחר אבחון מקיף המבוצע על ידי בעל מקצוע.
סיבות לגמגום באוכלוסיות יעד שונות
לגמגום יש נטייה משפחתית בחלק מהמקרים.
אך יכול להופיע גם ללא סיפור משפחתי.
לעיתים קרובות ישנה השפעה של מעורבות רגשית על חומרת הגמגום ומאפייניו.
החל ממצב כללי של התרגשות ומתח וכלה במצבים רגשיים מורכבים יותר והימנעות מדיבור.
יש קשר בין מצבי לחץ לבין גמגום.
לעיתים ישנה החמרה הן בחוסר שטף הדיבור והן בתופעות הלוואי הקשורות בגמגום.
מטופלים מדווחים על החמרה/הופעה של גמגום בזמן שיחה עם אדם חדש, אדם בעל סמכות, דיבור בפני קהל וכדומה.
נכון להיום, עדיין לא ידוע לחלוטין מה הגורמים לגמגום.
יחד עם זאת, חוקרים ופסיכולוגים מסכימים על שילוב סיבתי בין יסודות תורשתיים, נפשיים ופיזיולוגיים.
השפעת הגמגום על אופי האדם
מבחינה ביולוגית אין הפרעות או הבדלים באופי, אינטליגנציה או בבריאות הנפשית של אדם בעל גמגום.
עם זאת, אנשים עם גמגום לעיתים מתאפיינים בערך עצמי נמוך.
מתוך מחקרים עלה כי ילדים בעלי גמגום מעריכים את עצמם בביצועים אקדמיים וספורטיביים נמוך מאשר הם יכולים לבצע.
בנוסף, גם בתמיכת ההורים וביכולתם לקבל את עצמם כבעלי גמגום ילדים אלו הראו ערך עצמי נמוך.
מה שבלי פעולה הבאה לשפר זאת ממשיך איתם גם לגילאי בגרות.
כמו כן מגמגמים מפתחים לעצמם אסטרטגיות הימנעות.
לדוגמה, מגמגמים נמנעים ממילים שיכולות לתקוע את המשך הדיבור או הימנעות ממצבי דיבורי המעוררים לחץ.
כך שבמקום להגיד את דעתם ולבטא את עצמם תקשורתית באופן הטוב ביותר הם אומרים בעיקר את מה שמתאפשר להם להגיד בצורה החלקה ביותר.
גם שגם בתחומי העניין, היחסים הבין-אישיים והקריירה שלהם נוצרים קיצוצים משמעותיים.
לעיתים בעקבות הימנעות מסיטואציה מאיימת נוצר מצב בו אי אפשר לבדוק מחדש את התקרית, וזאת מתקבעת כאירוע מחריד עד להודעה חדשה.
מה שיכול להתבטא בסיטואציות שונות במהלך חייו של המגמגם.
לכך יש השפעה על התפקוד החברתי, מה שמעלה את הקשר בין גמגום לבין חרדות חברתיות.
(חרדה חברתית היא הפרעת חרדה המאופיינת בידי פחד וחשש מהשפלה, מבוכה, והערכה שלילית במצבים חברתיים שונים).
מבוגרים מגמגמים רבים מתמודדים במקביל גם עם חרדה חברתית, עם קשיים פסיכולוגיים במרחב הבין-אישי והם נוטים למבט שלילי וביקורתי יותר על יכולת הדיבור.
כל אלו משפיעים על המגמגם ועל אופי התנהגותו.
הבדלים בין אדם מגמגם לאדם לא מגמגם
להבדיל מאדם לא מגמגם שיכול לדבר באופן רציף ושוטף ולבצע מספר פעולות מוטוריות במקביל, אדם מגמגם הוא אדם שיש לו קושי בהפקת דיבור ולכן הדיבור שלו אינו רציף.
ישנם הבדלים בהתנהגויות המוטוריות המתבטאות באיחור בהפקת הקול ובפעולות של איברי ההיגוי ותיבת הקול, דבר המתבטא גם בתנועות איטיות יותר של השפתיים והלסת.
ממחקרים באמצעות מכשירי הדמיה מתקדמים כמו MRI ו-PET Scan נמצא שיש גם תפקוד מוחי שונה בזמן דיבור.
לא קיימים הבדלים באופי או באינטליגנציה או בכלל התחומים שאינם קשורים להפקת הדיבור בין אדם מגמגם לאדם שאינו מגמגם.
אבחון בגיל הרך (שנתיים עד גיל חמש) בו בדרך כלל מתחיל להתבטא גמגום וטיפול בזמן זה מביא למוטיבציה גדולה מצד הילד והוריו מה שבתורו מביא לפוטנציאל שיפור משמעותי.
אצל ילדים צעירים הדרך בה הם מפיקים דיבור אינה מקובעת עוד ולכן האפשרות להפסיק לגמגם יותר גדולה מאשר אצל אנשים מגמגמים לאחר שנים רבות.
נמצא כי ברוב המקרים ילדים שמתחילים לגמגם לפני גיל 4 מפסיקים לגמגם.
מכיוון שקשה לדעת אם ילד יפסיק לגמגם באופן ספונטני, יש לעזור לילדים ללמוד לדבר נכון, ויפה שעה אחת קודם.
ילדים עם הורים חסרי מוטיבציה יפיקו תועלת מעטה מן הטיפול ויש האומרים שהמוטיבציה חשובה מן הגיל.
במקרים בהם הגמגום נתפס מוקדם ניתן לספק שיחות הרגעה להורים מה שמעצב את יחסם לעניין בהווה ובעתיד וכתוצאה מכך גם את יחס ילדיהם.
במקרים בהם גמגום מופיע כתוצר למקרה טראומטי חשוב להתחיל את הטיפול מוקדם ככל הניתן לאירוע בלי קשר לגיל המדובר כדי שרמת הפוטנציאל לשיפור תהיה רבה ביותר.
בגיל מבוגר הסיכויים להתחיל לדבר שוטף ללא התערבות חיצונית נראים קטנים.
לאחר שאדם בונה מערכת של הרגלים, רגשות ואמונות סביב גמגום התהליך הטיפולי ארוך, דורש כוח רצון וברוב המקרים הדרכה מקצועית גם שם הוא בהחלט אפשרי, אם כי קשה ונדיר יותר.
על פי נתונים שנאספו בארצות הברית, 2.5% מכלל הילדים בגילאי טרום-חובה מגמגמים, בממוצע אחד מכל ארבעים ילדים.
בגילאי ילדות מסוימים אחוז המגמגמים הוא גבוה יותר ומגיע עד כדי 5%.
ברוב המקרים מדובר בגמגום התפתחותי המופיע בגיל רכישת השפה וחולף בדרך כלל מעצמו תוך מספר שבועות או חודשים.
במחקרים שנעשו באוכלוסייה הבוגרת נמצא כי כמעט 1% מן האוכלוסייה מגמגמים.
תופעת הגמגום נפוצה בקרב גברים פי ארבעה מאשר בקרב נשים.
בעבר היו חוקרים שטענו כי בארצות מסוימות אחוז המגמגמים גבוה מאשר בארצות אחרות בעולם, אולם הדעה הרווחת היום היא כי אין בסיס להנחה זו.
אולם, סביר יותר להניח כי התופעה בולטת יותר בארצות שבהן לא מפותח הטיפול בהפרעות תקשורת.
השפעות הגמגום ניכרות בעיקר בתחום החברתי.
ישנו קשר בין גמגום לבין חרדות חברתיות שכן האדם המגמגם מנסה להימנע ממפגשים ואינטראקציות חברתיות ובכך מתחמק מתקשורת ונמנע מחשיפת בעייתו והתמודדות איתה, להימנעויות הללו קיימות השלכות על התפיסה העצמית ועל התפקוד החברתי של האדם; חרדה חברתית מתאפיינת בפחד וחשש מהשפלה, מבוכה והערכה שלילית במצבים חברתיים.
בגילאים הקטנים יותר, ילד מגמגם מושך אליו תגובות שליליות מהסביבה, ילדים נוטים ללעוג ולנהוג בחוסר סבלנות ואלו דברים שמשפיעים על בנייה וחיזוק הדימוי העצמי המתפתח בגיל זה.
בגילאים מבוגרים יותר ישנה התמודדות שונה עם חרדה חברתית ובמקביל גם עם קשיים פסיכולוגיים במרחב הבין-אישי, המגמגמים מפתחים לעצמם אסטרטגית הימנעות ויש להם נטייה למבט שלילי וביקורתי יותר על יכולת הדיבור.
ההימנעות היא אחת מהתופעות המגבילות בחייהם של המגמגמים והיא גורמת לצמצום בשלל תחומי עניין, ביחסים חברתיים ובחיי הקריירה.
לא ידוע גורם בודד או בלעדי לגמגום.
קיימות תאוריות שונות באשר למקורו של הגמגום ולגורמים התורמים לו ולא נמצא כל הבדל ברור בין אנשים מגמגמים לבין אנשים שאינם מגמגמים (ג'ונאס, 1978).
עם זאת ישנם מס' גורמים שמסבירים חלק ממקרי הגמגום והם:
גורם גנטי, אך גורמים סביבתיים יכולים להחמיר או לעזור לילדים להתגבר על נטייתם הגנטית לגמגם.
אנומליה (סטיה) מבנית באזור מסוים בצד השמאלי במוח של אנשים מגמגמים.
שני אזורים של הקליפה שהוכח כי הם מעורבים במישרין בדיבור, אזור ברוקה ואזור ורניקה הנמצאים בצד המוח השמאלי שהוא העיקרי לדיבור.
אנשים בעלי גידולים או פציעות באזורים האלה מתקשים לטפל במילים כסמלים, מצב הידוע בשם אפאסיה, היינו אובדן כושר הדיבור.
אדם הסובל מאפאסיה יתחיל לפעמים במשפט ואחר כך יפסיק במבוכה, כשאין ביכולתו להעלות את שמו של החפץ הרגיל ביותר, כגון כיסא או כף (ג'ונאס, 1978).
בעקבות טראומה שחווה הילד בגילאים מאוחרים יותר.
כלומר, הנטייה לגמגם תפרוץ כביטוי, לדוגמה, לאלימות המופנית נגד הילד במשפחה או כתוצאה מאירוע חד פעמי טעון, ועוד (ג'ונאס, 1978).
נזק מוחי מולד - על פי בדיקת PET ו-MRI (בדיקה לפעולת סריקת המוח) הילדים והמבוגרים הלוקים בגמגום, תהליכי הדיבור והשפה הם באזורים מוחיים שונים מאשר ילדים שאינם מגמגמים.
גורמים התפתחותיים - גישות פסיכולינגוויסטיות (חקר תהליכים פסיכולוגיים בשפה) טוענות שתהליכים לשוניים אחראים לקשיי דיבור ורכישת השפה וחוקיה עלולה לגרום לגמגום בגיל הרך.
גורמים סביבתיים - יש חשיבות רבה לדרישות ולציפיות שההורים דורשים מהילד, עם ההתפתחות של הילד דרישות ההורים גדלה במיוחד בארגון שפתי גבוהה ולכן הילד רואה בזה כמטלה קשה, נוסף לכך כאשר הילדים מנסים לחקות את ההורים מבחינת השפה הגבוהה מתפתח בעקבות כך גמגומו של הילד.
את תופעת הגמגום ניתן להסביר בעזרת מודלים התנהגותיים, יהיה ניתן לראות את ההורים כגורם משמר או מעורר משמעותי לתופעה זו אצל הילד (אמיר, 2011).
גורמים תקשורתיים - המגמגם חווה את קשיו במיוחד ברגעים מלחיצים או מרגשים.
בנוסף לכך לחץ של זמן משפיע באופן שלילי על המגמגם.
גמגום על רקע נפשי נובע מאירועים טראומטיים שאדם חווה כמו: הולדת אח, מעבר דירה, מוות של איש יקר וכדומה (רום, 2009).המגמגמים אינם חשים שליטה על גופם, סביבת חייהם, וחייהם בכלל ובעקבות זאת הגמגום נוצר מניסיונות לא מוצלחים של שליטה.
במחקרים נמצאה קורלציה בין גמגום לבין גנים מסוימים.
אולם, עדיין לא הוכח קיומו של גורם גנטי לגמגום.
מחקרים רבים חקרו את תופעת הגמגום המשפחתי, אולם תוצאות מחקרים אלה יכולות להיות מוסברות על רקע גנטי כמו גם רקע סביבתי.
נוירולוגיה של גמגום אצל מבוגרים
סריקות מוח של מגמגמים מבוגרים חשפו מספר מבנים לא רגילים מבחינה נוירולוגית:
אצל מגמגמים מבוגרים, בעת הדיבור, קיימת פעילות מוגברת באונה הימנית של המוח, הפעילה יותר בעת פעילות רגשית, לעומת האונה השמאלית.
אצל מבוגרים לא מגמגמים, בעת הדיבור קיימת פעילות מוגברת באונה השמאלית.
אין זה ידוע האם דפוס זה של פעילות מוחית אצל מגמגמים נובע מפגם כלשהו באזורי הדיבור באונה השמאלית, אשר כתוצאה ממנה ממלאים את תפקיד הדיבור אזורים באונה הימנית שאינם מתאימים לפעילות זו.
ייתכן אף שהפעילות המוגברת באונה הימנית קשורה לפחדים, חרדות, או רגשות אחרים הבאים יחד עם הדיבור אצל מגמגמים.
בעת הדיבור, אצל מגמגמים מבוגרים קיימת תת-פעילות במרכזי הבנת הנשמע.
מחקר אחד מסיק כי מגמגמים אינם יכולים לבצע אינטגרציה של הנשמע עם הפעילות הפיזית, זאת אומרת, להשוות כיצד קולם נשמע עם האופן שבו הם חשים את תנועת השרירים המעורבים בדיבור.
מחקר שהתמקד בבחינת אזור הפלנום טמפורל (planum temporale), אזור אנטומי במוח האחראי לעיבוד השמע.
בדרך כלל אצל בני האדם אזור זה גדול יותר באונה השמאלית וקטן יותר באונה הימנית.
אצל מגמגמים נמצאה תופעה הפוכה ולפיה אזור זה גדול יותר באונה הימנית מאשר בשמאלית.
אצל מגמגמים מבוגרים נמצאה פעילות-יתר של האזור במוח האחראי לבקרת הפעילות המוטורית שבדיבור.
ממצא זה אינו מפתיע היות שהגמגום מתבטא במתח-יתר ובגירוי-יתר של נשימה, מיתרי הקול ושרירי האיברים המעורבים בהגיית המילים (שפתיים, לסת, לשון).
לא נעשו מחקרים של סריקות מוח בילדים מגמגמים ועל כן לא ידוע האם תופעות נוירולוגיות דומות קיימות גם בגיל הילדות.
דעה מובילה נוספת באשר למקור הגמגום גורסת כי הוא נגרם על ידי בעיה בתיאום עצבי במוח.
מחקרים שנעשו לאחרונה מצביעים על כך שקיים קשר בין גמגום לבין מוליכים עצביים פגומים בין אזורי הדיבור והשפה, שניהם באונה השמאלית של המוח.
פגמים כאלה עשויים להיגרם כתוצאה מנזק מוחי בשלבי ההתפתחות המוקדמים או מפגם גנטי.
מחקרים הדמיה שונים אף הדגימו כי אצל מגמגמים קיימת זרימת דם מופחתת לאזורים מסוימים במוח.
במחקרים אלה נבחנה השפעתה של התרופה הלופרידול (haloperidol) אשר לה נמצאה השפעה חיובית הן בשיפור זרימת הדם והן בהפחתת הגמגום.
במצבים מסוימים, למשל בעת שיחת טלפון, הגמגום עלול להתגבר, או לפחות, בהתאם למידת החרדה הנוצרת אצל המגמגם כתוצאה מפעילות זו.
בעת מצבי מתח, קול האדם משתנה.
השרירים המעורבים בהגיית הדיבור מתוחים יותר וכך עולה טון הדיבור.
אנשים מנסים לדבר מהר יותר, חוזרים על מילים או חלקי משפטים.
אנשים אף מוסיפים הברות הממלאות "חללים" בין המילים, כגון "אה".
אלה הן הפרעות דיבור רגילות.
מחקר אחד מצא כי במצבי מתח, אנשים שאינם מגמגמים, אשר דיבורם הרגיל מכיל 0% של הפרעות דיבור, בעת מצב מתח, כאשר נתבקשו למלא משימה פשוטה ולנקוב בשמות צבעים, דיבורם הכיל 4% של הפרעות דיבור.
אצל מגמגמים שבדיבורם 1% של הפרעות דיבור, תחת מתח דיבורם הכיל 9% של הפרעות דיבור.
הגמגום עצמו מפחית את מידת המתח אצל האדם ב-10%, כפי שנמדד בלחץ הדם.
אולם הוא מגביר את המתח אצל המאזין.
נראה שהגמגום מפחית את המתח אצל הדובר רק באופן זמני.
הפחתת ויצירת המתח אצל המגמגם היא בדפוס מעגלי שבו קיים גמגום בהבהרה הראשונה של המילה הראשונה, אחר כך המגמגם יאמר את שארית המילה ומספר מילים נוספות ברצף ואז קיים גמגום נוסף, שוב מספר מילים ברצף וחוזר חלילה.
כיום אין טיפול מרפא גמגום.
בעבר, הגמגום הוערך כתופעה נפשית שניתנת לריפוי באמצעות טיפולים פסיכולוגיים לסוגיהם.
היום המרכיב של טיפול פסיכולוגי מתמודד עם קבלה עצמית של המגמגם.
קיימות שיטות טיפול מדיסציפלינת קלינאות תקשורת למשל עיצוב שטף הדיבור.
אפשר לטפל בשיטה זו באופן אינטנסיבי במשך מספר שבועות.
ובגמר הטיפול יש שיפור ניכר בשטף הדיבור עד כדי שטף מלא, אולם שמירה על השטף דורשת תרגול רב ומתמשך, למעשה לאורך כל חיי המגמגם.
חיסרון השיטה הוא שאינה מתאימה לילדים צעירים.
נוסף לכך, הטיפול בילדים צריך להיעשות בהדרכת המשפחה.
הטיפול מתמקד באינטראקציה בין ההורים והילד, או עם שאר האחים, בהרגלי הדיבור בבית וכן בתגובות לגמגום של הילד.
כך בעצם מסייעים לילד באמצעות יצירת שינוי בסביבה הקרובה אליו.
לעיתים מערבים גם את הצוות החינוכי בבית הספר.
בנוסף, קיימות מספר גישות ודרכים לטפל, להתמודד ולעזור לילד מגמגם.
שתי גישות עיקריות לטיפול בגמגום אצל ילדים הן טיפול ישיר או טיפול עקיף הכולל הדרכת הורים וההחלטה באיזו גישה להתמקד תלויה בהתאם לגיל הילד ולאחר אבחון של מאפייני הגמגום (חומרה, מידת מודעות וכו').
הטיפול הנפוץ ביותר בגמגום הוא טיפול באמצעות דיבור הנקרא (CBT (cognitive-behavioral therapy.
במהלך טיפול זה עובדים עם האדם המגמגם על שיפור יכולות ניהול עצמי, שליטה נשימתית, מיומנויות אסרטיביות ותרגול של טכניקות לדיבור מושהה.
ישנה שיטה נוספת, שפותחה על ידי הפסיכולוג רונלד וובסטר, שגם בה מטפלים באמצעות דיבור אך שמים בה דגש על יכולות דיבור ושימוש בצלילים ולאחר מכן מיישמים את הנלמד בשיחות פשוטות ומורכבות.
טיפול נוסף בגמגום הוא טיפול תרופתי, המטופלים מקבלים תרופות מסוג חוסמי דופמין (דופמין הוא הורמון הממלא מספר תפקידים חשובים במוח ובגוף) אך מחקרים עדיין לא מצאו האם טיפול תרופתי בלבד יכול להועיל או שהוא מצריך שילוב עם טיפול באמצעות דיבור.
טיפול תרופתי - ישנן תרופות פסיכיאטריות שבאופן מקרי התגלו כבעלות השפעה חיובית בשיפור השטף אצל חלק מהמגמגמים, לעיתים במחיר תופעות לוואי.
תרופה מבטיחה - Pagoclone גילתה שיפור בשטף אצל אחוז ניכר מהמגמגמים ללא תופעות לוואי.
התרופה עברה שני שלבי ניסוי במינהל התרופות האמריקאי (FDA).
השלב השלישי והאחרון מתעכב בשל עלותו הגבוהה.
מגמגמים רבים נוטים לנסות להסתיר את הגמגום.
חלקם על ידי דיבור מהיר מאוד תוך בליעת הברות.
טכניקה נוספת היא החלפת מילים.
כאשר מגמגם "מרגיש" שהוא עומד להיתקע במילה או הברה, הוא מחליף אותה במילה אחרת או מוסיף מילת קישור שלא נדרשת.
טכניקה נוספת היא השהיית הדיבור עד שהחסימה תיעלם.
ניתן להתמודד עם גמגום באמצעות טיפול התנהגותי קוגניטיבי העוזר למטופל להתמודד עם חרדה ולעיתים אף דיכאון.
במהלך מפגשי הטיפול, המטפל מתרגל את הדיבור של המטופל ובעצם "מציף" את הגמגום ובכך עוזר למגמגם להסתגל למצב בו הוא נמצא ולהבין את השלכות ההפרעה; בזמן תרגול הדיבור, ניתן אף להבחין בתחושות חרדה ודיכאון אותם חווה המגמגם כתגובה ישירה למצבו.
ככל שהטיפול נמשך, המגמגם מתרגל למצבו, הלחץ והמתח יורדים וכך גם מפלס החרדה והדיכאון, חלק מההתנהגויות הנלוות לגמגום פוחתות ואט אט ניתן להבחין בשיפור ברצף הדיבור.
עם הזמן, למגמגם יהיה שיפור גם במסוגלות לניהול שיחות ארוכות וגם בביטחון במצבים שעלולים ליצור אצלו חסימה כמו למשל לדבר מול אנשים מסוימים או לדבר בסיטואציות מאיימות.
בתנ"ך, משה, בניסיון להימנע משליחותו אל העם, העיד על עצמו בפני אלוהים "כִּי כְבַד-פֶּה וּכְבַד לָשׁוֹן, אָנֹכִי" ().
הפירוש המקובל לביטוי זה הוא שמשה סבל מגמגום.
על פי אגדות חז"ל גמגומו של משה נבע מניסיון שנוסה על ידי פרעה בעודו ילד, במהלכו מלאך היטה את ידו מקערת הזהב לקערת גחלים לוהטות.
משהכניס משה את ידו הכוויה לפיו - נכווה גם פיו.
מאז היה כבד פה וכבד לשון, קרי - מגמגם.
בסרט "נאום המלך" (2011) מסופר כיצד המלך ג'ורג' השישי התמודד עם בעיית הגמגום החריפה שלו שמנעה ממנו לנאום בצורה רציפה, עד שהצליח, לאחר טיפול, להתגבר על הבעיה ולנאום לאזרחי בריטניה.
ישנם סרטים, כמו "דג ושמו וונדה" או "סיפור פשוט" שבהם דמות המגמגם שמורה לאדם טיפש באופן מיוחד.
אולם, לא כל דמויות המגמגם בקולנוע ובספרות הן כאלה.
בספר פסוקי השטן, דמות המגמגם היא של מפיק סרטים ממולח בשם אס, אס, סיסודיה ובסרט "חודש בכפר" המגמגם הוא ארכאולוג דעתן.
נתן אלתרמן, חגי ארד, ולדימיר בליאק, מתי שריקי, יהודה פוליקר, צמח מאזוז, מאיר פיצ'חדזה, גיל פרנק, ויקטוריה חנה.
כתב העת הישראלי לרפואת ילדים, 75, 37-38.
תאוריות על גמגום ודרכי הטיפול בו – סקירת ספרות.
גמביט המלך הוא פתיחה בשחמט, שבה מנסה השחקן הלבן באמצעות גמביט (במקרה זה הקרבת רגלי) לפתות את השחקן השחור להסיט רגלי בצד המלך מן הערוגות המרכזיות.
שלושת המסעים הראשונים של הגמביט מביאים למצב הנראה באיור.
הרעיון הבסיסי הוא שאם השחור מקבל את הגמביט, כלומר מכה את הרגלי, הוא אומנם זוכה ביתרון חומרי אבל הלבן יכול ליצור בסיס איתן במרכז הלוח.
ניתוח הפתיחה מלמד כי השחור חייב לבצע מהלכים שיחלישו את עמדת כליו על מנת לשמר את יתרון הרגלי.
בכך, הוא עשוי ליפול קורבן לגמביט.
מקרה כזה נקרא "גמביט נרצה".
אפשרות נוספת בפני השחור היא סירוב לקחת את הרגלי והמשך פיתוח כלים או הצעת גמביט נגדי ("גמביט נדחה").
מכאן, האפשרויות העומדות בפני הצדדים בכל אחד מהמשכים האלה הן רבות ומסועפות.
פתיחה זאת נחשבה במקור לפתיחה הרפתקנית, מכיוון שהיא מאפשרת לשחקן הלבן לצאת למתקפות מהירות אך מסוכנות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הפתיחה נזנחה מכיוון שנמצאו הגנות יעילות לשחור, ואולם החל משנות ה-60 של המאה ה-20 היא שבה והפכה לפופולרית.
הגמביט מקוטלג בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין C30 ל-C39.
גמביט המלך הוא אחד הגמביטים העתיקים שלהם קיים תיעוד והוא מוזכר במדריכי שחמט מן המאה ה-16. הוא נבחן במאה ה-17 על ידי שחקן השחמט האיטלקי ג'וליו פולאריו, ומוזכר גם בספר מאת לואיס ראמירז דה לוסנה.
הגמביט היה הפתיחה הפופולרית ביותר בתקופה הרומנטית של השחמט, וזאת בשל סיכויי ההתקפה המהירים והטובים שהציע, אך בתחילת המאה ה-20 הוא ננטש כמעט לחלוטין מכיוון שנמצאו הגנות טובות יותר לשחור כנגד התקפותיו של לבן.
בשנות השישים החזירו בוריס ספאסקי ודוד ברונשטיין את הגמביט לזמן קצר לאופנה אולם במהרה הוא חזר למקומו הקודם כפתיחה מפוקפקת.
בשנות ה-90 המאוחרות שכללו מספר רבי אמנים, ובראשם אלכסיי פדורוב, את הפתיחה מצדו של הלבן והפכו את קבלת הגמביט למסוכנת מאוד.
בעקבות זאת, ההגנה המודרנית נהפכה לנשק החזק ביותר של השחור כנגד פתיחה זו.
אולם, בהגנה המודרנית אין סיכונים רבים ללבן ולכן שחקנים רבים משחקים היום את הפתיחה מתוך מחשבה שאם השחור יקבל את הגמביט הוא יהיה בעמדה קשה ואם ידחה אותו יהיה ללבן יתרון עמדתי קטן.
במהלך מאות השנים שעברו מאז המצאתו גמביט המלך שוחק על ידי שחקנים בולטים רבים.
משחקם של אדולף אנדרסן וליונל קיזריצקי בגמביט המלך ב-1851 זכה לכינוי משחק האלמוות.
אלוף העולם בובי פישר שיחק את הפתיחה בלבן מספר פעמים (ראה גמביט הרץ) והמציא את הגנת פישר.
אלוף העולם בוריס ספאסקי היה ככל הנראה גדול התורמים להתפתחות הפתיחה, בין משחקיו המפורסמים בפתיחה נמנים ניצחונו על פישר (ניצחון שגרם לפישר להמציא את הגנת פישר) , על דוד ברונשטיין (ראה משחק לדוגמה בערך ספאסקי) ועל סיימון אבראמוביץ' פורמן .
הטוען לכתר דוד ברונשטיין תרם רבות לגמביט המלך מהצד של לבן.
בין ניצחונותיו הרבים בגמביט המלך נמנה הניצחון בהתמודדות הראשונה בין אדם למחשב .
את חזרתה לאופנה של הפתיחה הוביל רב אמן אלכסי פדורוב עם שלושה משחקים זכורים במיוחד – ניצחון נגד פינטר , תיקו נגד פטר סבידלר וניצחון על מייקל אדמס באליפות אירופה לקבוצות .
רב האמן הדני בנט לארסן נהג להשתמש בפתיחת גמביט המלך בצעירותו, אך בהמשך פנה אליה לעיתים רחוקות יותר, תוך שימוש בה כנשק הפתעה מול יריבו, כפי שמקובל בתקופה המודרנית בתחרויות של רבי אמנים.
לארסן עצמו התבטא בנושא באומרו:
בתשובה לשאלות של קוראים בכתב העת Kaissiber טען שגמביט המלך הטיפוסי מוביל לסיבוכים לא רציונליים תוך מהלכים מועטים מתחילת המשחק וכל הדאגות התאורטיות נמוגות.
במקרה שהגמביט נרצה, כלומר, במקרה שהרגלי השחור מכה את הרגלי הלבן, ולמעשה מוסט מהערוגות המרכזיות, עומדות בפני השחקן הלבן שתי אפשרויות עיקריות למהלכי המשך אשר זכו לניתוחים תאורטיים נרחבים: גמביט פרש המלך וגמביט הרץ.
המהלך 3.פו3, הנקרא גמביט פרש המלך, הוא המסע המקובל ביותר בהמשך לגמביט המלך הנרצה.
מטרתו היא למנוע את מסע המלכה ל-ח4, אשר מפריע מאוד להתפתחות הכלים הלבנים.
כמו כן, המסע מקיים את הכלל "פיתוח פרשים לפני פיתוח רצים".
מאידך, השחור עשוי לתקוף את הפרש באמצעות הרגלי שבעמודה ז' (ז5 ולאחר מכן ז4).
לעיתים הלבן מגיב על התקפה שכזו בהקרבה של הפרש.
לשחור יש ארבע תגובות אפשריות למסע זה: הווריאנט הקלאסי, ההגנה המודרנית, הגנת פישר והגנת קנינגהאם.
המסע הקלאסי הוא 3. ...ז5. גם נגד מסע זה יש ללבן שתי ברירות:
הוא יכול לשחק 4.ח4 ולאחר 4. ...ז4 לשחק 5. פה5 ולהיכנס לגמביט קיזריצקי.
לחלופין הוא יכול לשחק את גמביט מוזיו – 4.רג4, ז4 (השחור יכול לנסות להימנע מגמביט מוזיו בעזרת 4. ...רז7 5. 0-0 עם עמדה לא ברורה)
11.ר:ו4 וללבן התקפה חזקה תמורת הכלי אם כי לא בטוח שהיא תספיק לניצחון.
הווריאנט הקלאסי עמדת המוצא (תור הלבן) עמדת המפתח (תור השחור)
ההגנה המודרנית נהפכה בשנים האחרונות לנפוצה מאוד.
השחור מקווה לקבל את רגלי ד5 הלבן בתמורה לרגלי ו4 השחור, לאחר מכן הוא יוכל לפתח את כליו במהירות.
7.ד4 עם עמדה לא ברורה.
ההגנה המודרנית עמדת המוצא עמדת המפתח
בספרו "60 משחקיי הזכורים ביותר" הציע בובי פישר את המהלך 3. ...ד6 כ"סתירה לגמביט המלך".
אולם, הגנה זו, אשר נקראת על שמו של פישר, נחשבת כיום נחותה לשחור.
ללבן יש שתי אפשרויות כנגד הגנת פישר:
זהו המסע המרכזי כנגד הגנת פישר.
יש לשחור קשיים בהוצאת הרץ שב-ו8.
הגנת קנינגהאם שמטרתה להתרות שח עם הרץ ב-ח4 היא 3. ...רה7. הלבן יכול להתעלם מהאיום ולשחק
5.מה2, ד5 והעמדה מסוכנת מאוד.
לחלופין הלבן יכול לשחק 4.רג4, פו6 (4. ...רח4+ כבר לא מסוכן כמקודם מכיוון שלמלך הלבן התפנתה המשבצת ו1) 5.ה5, פז4
המהלך 3.רג4, הנקרא גמביט הרץ, נחשב מסוכן ללבן.
וריאנט זה הוא טקטי הרבה יותר מגמביט פרש המלך והלבן מסתער על השחור בלי להתחשב במחיר.
בתקופות בהן הווריאנטים השקטים נחשבו טובים לשחור, בחרו הלבנים לשחק לעיתים את גמביט הרץ.
לא מעט שחקנים חזקים שיחקו את גמביט הרץ, בהם בובי פישר ודוד ברונשטיין.
אחריו יש לשחור מספר אופציות: הזזת רגלי ל-ג6, הזזת רגלי ל-ד5 או הזזת מלכה ל-ח4.
הלבן יכול להימנע מהוריאנט הזה בעזרת 4.ה:ד5, פו6
7.רב3 וזו טרנספוזיציה לווריאנט הקודם או 7.רב5+,פג6
9.פזה2 עם יתרון קטנטן ללבן.
אולם ייתכן ששחור יכול לשחק 6. ...פו5.
לשחור שלוש דרכים עיקריות לדחיית ההקרבה:
זהו גמביט-נגד שמטרתו פיתוח דינמי ומהיר של הכלים.
הווריאנט נחשב תמיד למפוקפק ולא יציב.
ולשחור בעיות הנוגעות לרץ לבן-הערוגות שלו)
(מנצל את האיום ר:ו3 מה:ו3, פ:ד4 ג:ד4, מה:ד4+ וזוכה בחייל) והעמדה לא ברורה.
הרעיון שמאחורי הגמביט הוא למנוע מהלבן את המסע פו3. כפי שכתב ניל מקדונלד:
6.רה3!?, (עדיף מהמסע 6.פו3 הנחשב מפוקפק) ולשחור בחירה לא נעימה בין 6. ...רד6
וללבן יתרון לבין 6. ...מהח4+
המהלך 2. ...רג5 הוא הווריאנט הקלאסי לדחיית גמביט המלך.
הרציונל שמאחורי המהלך הוא ניצול העובדה שמסעו השני של לבן החליש את האלכסון א7-ז1. וריאנט זה אינו מקובל ברמות הגבוהות מכיוון שהוא כמעט לא מציב סיכונים ללבן.
3.פו3, ד6 בשלב זה יש ללבן שתי תוכניות:
מסע שמטרתו להכין ד2-ד4. לשחור מספר תגובות על מסע זה:
מסע מפוקפק שמוענש מיד על ידי הלבן- 5.ו:ה5, ד:ה5
4. ...פו6 ניסיון לא מוצלח להתעלם מתוכנית הלבן- 5.ד4, ה:ד4
מסע שנראה הגיוני אולם למעשה הוא חלש- 5.ו:ה5, ד:ה5
מסע חדש שגרם לשחקנים רבים בלבן לעבור ל-4.פג3.
14.פד4 וללבן לכל היותר שוויון.
וריאנט שהפופולריות שלו עלתה מאוד בשנים האחרונות.
12.מהד3 ולשחור יש שני רצים אבל פרש חלש ב-ו6.
הקרבת נגד מעניינת שלאחריה העמדה אינה ברורה אם כי נראה שהלבן עדיף.
ויליאם פוקנר כתב ב-1949 יצירה בשם Knight's Gambit וקיים רומן היסטורי מאת ג'ון מאדוקס רוברטס בשם גמביט המלך העוסק ברומא העתיקה.
הספר נקרא גמביט המלך מכיוון שהוא עוסק בתקופה פרועה בה הכל מותר.
גמביט אוונס הוא פתיחה בשחמט המהווה וריאציה של הפתיחה האיטלקית.
זו פתיחה אגרסיבית המעניקה ללבן הזדמנויות רבות להתקפה.
למרות שיש לשחור אפשרויות להתמודד עם האיום, הגמביט נשאר פופולרי בקרב שחקנים שאוהבים לשחק פתיחות פתוחות ודינמיות.
גמביט זה שוחק לראשונה על ידי רב-החובל האנגלי ויליאם אוונס, שחי במאה התשע-עשרה.
אוונס החל את המשחק לפי קווי הפתיחה האיטלקית, אולם במסע הרביעי הקריב רגלי לשם התקפה ושליטה על המרכז ופיתוח כליו במהירות.
גמביט אוונס העסיק את גדולי השחמט במשך עשרות שנים.
כולם חיפשו כיצד להכשיל את הגמביט - חיפשו ולא מצאו.
את התשובה הקולעת ביותר הציע אלוף השחמט לשעבר - ד"ר עמנואל לסקר.
עד כאן הפתיחה האיטלקית, בגמביט אוונס הלבן ימשיך:
כאשר מטרתו העיקרית של הלבן, למענה הקריב את הרגלי שלו, היא השתלטות מהירה על ערוגות המרכז, תוך תקיפת כלי השחור.
בהמשך הלבן יקיים את המסע ד2-ד4 ויצריח באגף המלך (0-0).
הפתיחה הזו מאופיינת בגמביט שנותן הלבן לשחור, למען פיתוח כלים מהיר של הלבן.
אם השחור מקבל את הגמביט הלבן ישחק ג3, יבריח את הרץ, ובהמשך הלבן יפרוץ במרכז בדומה למשחק סקוטי עם ד4, ויצריח באגף המלך.
ג3: הלבן מיד מתכונן לתפוס את המרכז עם ד4, מנסה להרחיק את הרץ השחור ולקדם את כליו.
ד4: הלבן מנסה לפתוח את המרכז ולנצל את ההובלה בפיתוח.
פ-ג3: הלבן ממשיך לפתח כלים ויוצר איומים פוטנציאליים על המרכז של השחור.
במקרים רבים, השחור משיב עם פ-ו6, ד6 או ר-ב-6, בהתאם למטרותיו האסטרטגיות ולגישה ההגנתית שבחר בה.
הפתיחה האיטלקית מתחילה במסעים הבאים :
"רצו האילטקי" של לבן ב ג4 מונע משחור להשתלט על המרכז עם ...ד5 ותוקף את נקודת התורפה של שחור - ו-7. תוכניתו של לבן היא להשתלט על המרכז עם ד2-ד4 ולתקוף את המלך השחור.
שחור שואף לשחרר את משחקו על ידי החלפת כלים ולשחק ...ד5 או להחזיק את חיילו המרכזי ה-5 .
4.ג3 היא הנוסח הראשי של הפתיחה האיטלקית (שמה המקצועי הוא "נוסח גרקו"), לבן משחק 4.ג3 עם הכנה להוצאת הרגלי המרכזי ד2-ד4 .
שחור יכול לנסות להחזיק נקודה חזקה במרכז ב ה-5 עם 4...מה-ה7 או התקפת נגד עם 4...פ-ו6 .
הנוסח האגרסיבי יותר 4...פ-ו6 היה הנוסח שנותח ראשון על ידי גרקו במאה ה-17 .
בהתקפת גרקו, לבן משתמש בהקרבת כלים כבדים על מנת ליצור מלכודת.
במקום זאת, ללבן יש גמביט אלטרנטיבי 0-0.6, אשר גראהם ברגס הזכיר בספר "101 Chess Opening Surprises" הנוסח הקריטי פועל ב-6...פ:ה4 7.ג:ד4 ד5 8.ד:ג5 ד:ג4 9.מה-ה2 .
מטרת הלבן היא להאט את התקדמות הרגלי ד2 ל ד4 עד שיהיה מוכן .
על ידי הימנעות מעימות מיידי ברכז לבן מונע את השחרור המוקדם של מתח באמצעות חילופים ונכנס למשחק תמרון .
אם לבן משחק ג2-ג3, העמדה יכולה לקחת כמה מאפיינים של הפתיחה הספרדית .
גמדוּת פסיכוסוציאלית , היא הפרעה התפתחותית בגדילה של ילד, העשויה להתרחש בגילאים 15-2 ונובעת מחסך רגשי קיצוני או דחק מתמשך.
ההפרעה מוגדרת במדריך האבחוני ICD-10 כהפרעה בבלוטות האנדוקריניות שמביאה לגובה אדם נמוך ואינה מוסברת באמצעות קריטריונים אחרים.
התסמינים כוללים הפרשה מופחתת של הורמון גדילה, קומה נמוכה, משקל שאינו מתאים לגובה וגיל שלד לא בוגר.
המחלה היא פרוגרסיבית - ככל שהילד ממשיך להיות בתנאים מעוררי הדחק, ההתפחתותו הולכת ומתדרדרת.
בדרך כלל, גדילה נורמלית חוזרת לאחר היציאה ממצב הדחק.
מספר מקרים של קומה נמוכה על רקע פסיכוסוציאלי זכו לפרסום.
קיימת השערה כי הסופר ג'יימס מתיו ברי סבל מגמדות פסיכוסוציאלית עקב הזנחה מתמשכת של אימו לאחר שאחיו בן השש נפטר; גובהו של ברי היה 1.6 מטר ומדווח כי מעולם לא מימש את נישואיו, דבר העשוי להעיד על חוסר בשלות מינית.
ייתכן כי מצב זה היווה עבורו את ההשראה לחיבורו המפורסם ביותר, על הילד שמעולם לא גדל, "פיטר פן".
גמברו רוסו (באיטלקית: Gambero Rosso) הוא כתב עת איטלקי לאוכל ויין והוצאה לאור שנוסדו ב-1986.
התרגום המילולי של השם הוא "חסילון אדום" ומקורו בשם הפונדק ב"פינוקיו", שם סועדים השועל והחתול.
גמברו רוסו היה בתחילה מוסף בן שמונה עמודים של il manifesto, אשר נוסד בידי סטפנו בונילי ופורסם ב-16 בדצמבר 1986. הוא לקח חלק מרכזי בהפצת דעותיו של ארסי גולה, Arci Gola, שהיה חלוץ בתנועת המזון האיטי.
ב-1987 הוציא גמברו רוסו לאור מדריך ליינות איטלקיים בשם Vini d'Italia, שתוך זמן קצר הפך למשפיע ביותר מסוגו באיטליה.
הוא גם תרגמו לאנגלית והוציאו בשם Italian Wines.
החל ממהדורת שנת 2010, פורסם המדריך ללא השתתפותה של תנועות המזון האיטי, בעקבות מחלוקת שעוררה הדחתו של סטפנו בונילי מתפקידו.
החל מפברואר 1990 פורסם מדריך למסעדות איטליה.
ב-1992 החל גמברו רוסו להוציא לאור מגזין מסעדות חודשי.
ב-1999 הושק ערוץ הטלוויזיה Gambero Rosso Channel, בשיתוף עם Rai Sat.
ב-2002 נוסדה ברומא Città del gusto (עיר הטעם), הכוללת אולפני טלוויזיה, בית ספר לבישול, בר יין ומסעדות בסדר גודל של כ-10,000 מטרים רבועים.
משנת 2012 מפורסמת גרסה דיגיטלית וגם פותחה אפליקציה ייעודית.
דירוג היין של גמברו רוסו במדריך Vini d'Italia מסומן באמצעות כוסות המופיעות בסמוך לשמו של היין.
הציון הגבוה ביותר הוא שלוש כוסות.
מדריך היין כולל רק יינות שהעורכים סבורים שהם "מעל הממוצע".
הדירוג ניתן על סמך טעימה עיוורת שמבצעים מומחים.
שלוש כוסות מציינות "יינות יוצאים מן הכלל".
שתי כוסות אדומות מציינות יין שנבחר כמועמד לשלוש כוסות (כלומר, טוב יותר מהיינות המסומנים בשתי הכוסות, אבל פחות טוב מהיינות המסומנים בשלוש כוסות).
שתי כוסות מציינות "יינות טובים מאוד".
כוס אחת מציינת "יינות טובים".
גמדות פרימורדיאלית (באנגלית Primordial dwarfism) היא צורה נדירה של גמדות שגורמת לממדי גוף קטנים מאוד בכל שלב בחיים, והיא מתחילה עוד בתקופת ההריון, אצל העובר.
ליתר דיוק, גמדות פרימורדיאלית היא קטגוריה שלמה של אבחנות שכוללת סוגים מסוימים של גמדות בה הפרופורציות נשמרות, של אנשים בעלי ממדים קטנים באופן קיצוני לגילם, אפילו בתור עוברים.
רוב האנשים בעלי גמדות פרימורדיאלית לא מאובחנים עד גיל שלוש.
רופאים מומחים לרוב מאבחנים בשלב ההריון גודל חריג, או בעיות גדילה תוך-רחמיות בבדיקת אולטרה סאונד.
לרוב, אנשים בעלי גמדות פרימורדיאלית נולדים במשקל נמוך מאוד.
אחרי הלידה, גדילתם ממשיכה להתעכב, מותירה אותם הרבה מאחורי שאר בני גילם מבחינת גובה ומשקל.
ברוב המקרים, קומה נמוכה היא תוצאה של הפרעה שלדית או אנדוקרינית.
חמשת התת-סוגים של גמדות פרימורדיאלית הם החמורים ביותר מתוך 200 סוגים של גמדות, ולפי הערכה, חיים בכל העולם רק 100 אנשים בעלי הפרעה כזאת.
נדיר מאוד שאנשים בעלי גמדות פרימורדיאלית עוברים את גיל 30.
צ'אנדרה בהדור דנגי היה בגובה של 54.6 ס"מ בלבד.
גמביט בודפשט שייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלכה בהן השחור מנסה לערער מידית את אחיזתו של הלבן במרכז.
ואז יכול הלבן לשמור על הרגלי (פ-ו3, ר-ו4 או ו4) או לוותר עליו (ה4).
גמדא היה מותג דגמי מכוניות שיוצר לסירוגין משנת 1958 עד שנות ה-70 במפעל היציקות "הבונים" בקיבוץ כפר הנשיא.
בראשית דרכו, ייצר המפעל את המכוניות מקרטון, וב-1961 עבר לייצור דגמים ממתכת.
חלק מהדגמים נוצרו בדמותם של רכבים שהיו נפוצים באותה העת בישראל, ובהם רכבי צה"ל ומשטרת ישראל ואוטובוסים של אגד.
באמצע שנות ה-60 הפסיק המפעל לפעול, לאחר שלא עמד בתחרות עם דגמי המכוניות המיובאים, אך ב-1967 נפתח מחדש, בשם "גמדא-כור אקספורט", בשותפות עם קונצרן כור ועם החברה האמריקאית קרגסטן.
פס הייצור, שכונה "סברא", יועד הפעם לייצוא, והוא התמקד בדגמי מכוניות אמריקאיות (אך ייצר גם דגמי חיפושית).
במהלך שנות ה-70 נקלע המפעל לקשיים כלכליים ונסגר.
כיום נחשבים דגמי "גמדא" ו"סברא" לפריטי אספנות, שמחירם עשוי להגיע לאלפי שקלים.
גמדוּת איים היא סוג של גמדות פילוגנטית.
בשונה מזנים שמוזערו בברירה מלאכותית, זהו תהליך של מזעור אבולוציוני טבעי בגודל של בעלי חיים גדולים – בדרך כלל היונקים – כאשר מרחב המחיה של האוכלוסייה שלהם מוגבל לסביבה קטנה, בעיקר באיים.
תהליך זה עשוי להתרחש לא רק באיים, אלא גם במצבים אחרים בהם המערכת האקולוגית מבודדת ממקורות חיצוניים ומרבייה חיצונית.
התהליך עשוי להתרחש במערות, נאות מדבר, עמקים והרים מבודדים.
גמדות איים היא מקרה קצה של "חוק האי", אשר טוען כי כאשר בעלי החיים אשר חיו ביבשת, עוברים לחיות באיים, מינים קטנים נוטים לפתח גופים גדולים יותר, ומינים גדולים נוטים לפתח גופים קטנים יותר.
ישנם הסברים שהוצעו להתפתחות מנגנון הגמדות.
סברה אחת היא כי תהליך סלקטיבי שבו רק חיות קטנות יותר הלכודות באי שורדות, כאשר כמות המזון יורדת מדי פעם לרמה גבולית.
בעלי חיים קטנים יותר צורכים פחות משאבים ושטחים קטנים יותר, ולכן יש סיכוי גבוה יותר לעבור את נקודת השבר שבה הירידה באוכלוסייה מאפשרת מקורות מזון כדי לאפשר לניצולים לפרוח מחדש.
גודל קטן יותר הוא גם יתרון מבחינת הרבייה, כיוון שהוא כרוך בתקופות היריון קצרה יותר ומשך דור קצר יותר.
באזורים הטרופיים, יצורים בעלי גודל קטן יותר דורשים פחות אנרגיה עבור הומיאותרמיות.
בין אוכלי עשב, גודל גדול מקנה יתרונות בהתמודדות עם מתחרים ועם טורפים, ולכן ירידה או אי קיומו של אחד מהם מגמד את חשיבות הגודל, והתחרות מהווה גורם חשוב יותר.
בין הטורפים, הגורם העיקרי להצלחה נחשב הגודל וזמינות משאבי טרף, והתחרות היא ככל הנראה פחות חשובה.
במין נחש טיגריסי, מתרחשת גמדות איים, באיים בהם הטרף הזמין מוגבל לגדלים קטנים יותר מאשר כאלה הניצודים בדרך כלל על ידי נחשים ביבשת.
כיוון שגודל הטרף העדיף על נחשים בדרך כלל הוא ביחס ישר לגודל הגוף, נחשים קטנים עשויים להתאים טוב יותר לציד טרף קטן.
התהליך ההפוך, שבו חיות קטנות גדלות באיים מבודדים חסרי הטורפים היבשתיים הגדולים ההמוניים, וגודלם עשוי להיות הרבה יותר גדול מהרגיל, נקרא ענקיות איים.
שועל איים אפור, באיי התעלה של קליפורניה.
זאב הונשו ביפן – נכחד.
נמר זנזיבר – ככל הנראה נכחד.
אייל אציל סרדיני (Cervus elaphus corsicanus) – הקטן שבתת-מיני האייל האציל מאיי הים_התיכון.
כמה מינים של היפופוטמיים שנכחדו מן הפליסטוקן, כמו היפופוטם מלגשי, היפופוטם כרתים גמדי והיפופוטם קפריסאי גמדי.
עצלני קרקע מהאיים הקריבים כמו: מגלוקנוס ו-Acratocnus
עצלן גמדי מהאי אסקודו דה ורגואס.
בעלי חדק נכחדים כמו: ממותת כרתים גמדית ופליאולוקסודון פלקונרי מהאיים מלטה, כרתים, וסיציליה, ממותה ננסית מאיי התעלה של קליפורניה ומיני סטגודון מהאי פלורס.
אמו אי המלך ואמו אי הקנגורו.
דינוזאורים גמדיים, כגון האירופזאורוס, שחי באזור איים בתחומי גרמניה של ימינו.
מיני דינוזאורים, כגון הזלמוקסס, שחיו באי הקדום האצג, בשטח רומניה של ימינו.
נחש טיגריסי מהאי רוקסבי בדרום אוסטרליה.
ככל הנראה מדובר בזוחלים הקטנים ביותר המוכרים למדע.
גמביט טורקי הוא הספר השני בסדרת הספרים הבלשית "תיבת פנדורין" פרי עטו של הסופר הרוסי-גאורגי בוריס אקונין.
הספר פורסם לראשונה ב-1998 במוסקבה.
תרגומו של יגאל ליברנט לעברית יצא לאור ב-2005, במקביל להפצת סרט קולנוע המבוסס על הספר.
העלילה מתרחשת בין יולי 1877 לתחילת 1878. הספר אינו מסופר מנקודת המבט של פנדורין, גיבור הסדרה הבלשית; אלא מנקודת המבט של ורוורה סובורובה - צעירה נאה, הרפתקנית ומתקדמת בדעותיה, שיצאה מפטרבורג לחפש את אהובה המשרת בצבא הרוסי במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, מלחמה "למען האחים הסלבים".
לאחר שרומתה על ידי מורה דרך וננטשה על ידו חסרת כל בפונדק בולגרי, היא מחולצת על ידי פנדורין, ובהמשך שניהם מחולצים מידי חיילים טורקים ומגיעים למחנה הצבא הרוסי.
שם נאות פנדורין לבקשת הגנרל מיזינוב למצוא את המרגל הטורקי המתוחכם, אנוור אפנדי, ולסכל את תוכניותיו.
מכאן ואילך העלילה מתגלגלת בין מקרי מוות וחשדות לבגידה וריגול המוטלים חליפות על דמויות שנות, כנהוג בז'נר הסיפור הבלשי, ובמקביל מתרחשים האירועים ההיסטוריים הנוגעים למלחמת שתי האימפריות, ולדמויות הקשורות ללחימה ולסיקור העיתונאי שלה - תוך שימוש של הסופר בדמויות היסטוריות אמיתיות, בהסוואה קלה של שמותיהן.
זאת עד להתרה של העלילה בגילוי המרגל ובסיום המלחמה.
ניכר שהמיקוד בספר הוא בתובנות לגבי התהליכים ההיסטוריים (שהסופר יודע את השלכותיהם בדיעבד, כמובן) - לרבות הסכנה הנשקפת לעולם מהרעיון של "רוסיה הגדולה"; ובגישה האנטי אימפריאליסטית, המנוסחת היטב והמפורטת דווקא בנאומו של המרגל לקראת סוף הספר.
המרגל אינו מוצג כנבל, והבלש פנדורין סולד מהמלחמה, למרות שהוא פועל למען האינטרסים של מולדתו.
משמעות שם הספר, "גמביט טורקי" - כפי שמוסבר בו - היא מהלך של הקרבת המלכה במשחק השחמט כדי להגיע לניצחון, מהלך שאליו מושווית פעולתו של המרגל למען מולדתו.
בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "גמביט טורקי", בבימויו של דז'אניק פאיזייב ובכיכובם של ייגור ברויב כאראסט פנדורין, אולגה קרסקו כוורוורה סובורובה ואחרים.
גמדאים (במקור: Dwarves) הוא גזע מעולם הפנטזיה של ג'.ר.ר.
טולקין המבוסס על גמדים במיתולוגיה הגרמאנית ובפולקלור האירופאי.
הגמדאים נוצרו על ידי הוולא אאולה או מאהאל בלשון הגמדאים.
הגמדאים מתחלקים לשבע משפחות, שמוצאה של כל אחת מהן הוא מאחד משבעת אבות הגמדאים שנוצרו על ידי אאולה (הוא יצר גם שש אמהות גמדאים).
לגמדאים ישנה שפה מיוחדת וסודית, הנקראת בפיהם קהוזדול (Khuzdul).
הגמדאים מטבעם הם למדנים ושקדנים.
הגמדאים בארץ התיכונה נראים כיצורים מזוקנים ונמוכים אך יותר מוצקים וחסונים מהוביטים.
הם בדרך כלל חובשים מצנפות וברדסים בכל מיני צבעים.
הם אינם זקוקים להרבה שינה ויכולים להיות ערים שעות מרובות.
הגמדאים מאריכים ימים ויכולים לחיות עד 250 שנה.