tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן מלחמת העולם השנייה המשפחה ברחה מפולין לרוסיה.
כל משפחתה המורחבת נספתה בשואה.
אלדור עלתה עם אימה לישראל באוגוסט 1957 ונקלטה בכפר סילבר ליד אשקלון.
היא למדה בתיכון עירוני ז' ביפו בין השנים 1967 - 1962 והמשיכה ללימודי אדריכלות ותכנון ערים בטכניון.
עם סיום לימודיה ב-1967 התגייסה לצבא ושירתה בחיל האוויר כקצינת תכנון.
בשנת 1969 אלדור נישאה לעמירם אלדור שהיה אז קצין רפואה מרחבי של סיני.
הזוג התגורר בשרם א-שייח ואלדור, כאדריכלית, הועסקה על ידי חברת מ.ר.ב., שבנתה בסיני מגורים לחיילים, מחסנים ומבנים נוספים.
לאחר שחזרו לירושלים, עבדה אלדור אצל האדריכלים דוד רזניק וזאב שינברג.
בשנת 1972 הצטרפה אלדור לרשות לבינוי ופינוי אזורי שלימים צורפה למשרד השיכון.
בשנת 1978 נסעה אלדור עם בעלה לניו יורק ועבדה במשרד אדריכלים פרטי, ב.ב.מ.
וכמנהלת פרויקטים במחלקת התכנון של האגף לתרבות בעיריית ניו יורק.
עם חזרת המשפחה לישראל, החלה לשמש כראש היחידה לתכנון ערים במשרד השיכון ובינווי.
ב-1987 היחידה הפכה לאגף בראשותה של אלדור.
אגף התכנון במשרד הבינוי ושיכון
עם כניסה לתפקיד, ב-1980, זיהתה אלדור מחסור חמור בקרקע מתוכננת למגורים בערים במרכז הארץ, והיחידה שעמדה בראשה החלה לפעול לאיתור קרקעות למגורים כהרחבה ליישובים קיימים (רמלה, לוד ועוד).
מכיוון שבאותה התקופה לא ניתן היה לשחרר קרקעות חקלאיות, עלה הרעיון של הקמת עיר חדשה וגדולה בין תל אביב וירושלים.
דוד לוי, שהיה אז שר השיכון, אישר את תחילת התכנון וגם אריאל שרון, תמך וקידם את הקמת העיר מודיעין.
אלדור הייתה אחראית מטעם המשרד על הכנת תוכנית המתאר של העיר.
החל משנות התשעים עם הגעת העלייה מברית המועצות הצורך בבניית דירות אף התעצם.
האגף בראשותה של אלדור נדרש לפתרונות מהירים והחל לקדם תוכניות לאתרים רבים לבניה מואצת וקבועה של דירות קטנות הניתנות להרחבה.
עם הזמן הפכו אתרים אלה לשכונות יוקרתיות בעריהן.
החל משנת 1992, כאשר מועצת מקרקעי ישראל אישרה תקנות המאפשרות ניצול קרקע חקלאית מסביב ליישובים עירוניים, החלה אלדור לקדם בדיקות ותוכניות ליישובים רבים לאיתור קרקעות לפיתוח, ביניהן: רמלה, לוד, ראש העין, יבנה, קריית גת, כוכב יאיר ועוד.
קרקעות אלה משמשות עד עצם היום הזה כעתודת פיתוח למתן מענה לצרכיי מגורים.
לצד הרחבה ובנייה של יישובים, מאז 1998 יזמה והובילה אלדור פרויקט פינוי בינוי.
פרויקט לאומי זה מבקש לשדרג אזורים עירוניים ישנים לאזורי מגורים חדשים ומטופחים במטרה לשפר את רמת הדיור ואיכות החיים של התושבים שהתגוררו בהן ולהביא אוכלוסיות חדשות, באמצעות הריסת בניינים ישנים ובניית בניינים חדשים עם מספר רב יותר של דירות תוך שיפור משמעותי של הרקמה העירונית.
ב־1999 הכריז משרד השיכון על פינוי - בינוי כמדיניות רשמית של הממשלה ומאז נחקקו תקנות וחוקים רבים הבאים לעודד את התהליכי ההתחדשות.
מאז הוכרזה התוכנית כמדיניות רשמית ועד פרישתה לגמלאות ב-2012, עמדה אלדור בראש הוועדה הבינמשרדית להתחדשות עירונית.
ועדה זו יזמה חקיקה מתאימה וסייעה תקציבית לעיריות לקדם תוכניות מתאימות.
במסגרת תפקידה כראש אגף אלדור הייתה נציגת משרד הבינוי ושיכון במועצה הארצית לתכנון ובנייה, חברת ועדה לשמירה קרקע חקלאית, חברת הוועדה לתשתיות לאומיות, יושבת ראש הוועדה לשיקום מרכזי ערים ועוד.
כן שימשה אלדור סגנית הנשיא בהנהלת "INTA" ארגון בינלאומי לערים חדשות ופיתוח עירוני.
בשנת 2012 פרשה אלדור לגמלאות והיא משמשת יועצת לגופים ציבוריים ובחברת אזורים.
אלדור מלמדת מאז 1993 במכון ללימודים עירוניים באוניברסיטה העברית.
כן לימדה גם במרכז וייץ לפיתוח בר קיימא ברחובות.
הייתה נשואה לפרופסור עמירם אלדור ואם לשני בנים: רועי אלדור מנהל יחידת הסוכרת במכון לאנדוקרינולוגיה מטבוליזם ולחץ דם במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי וערן אלדור מהנדס בניין ובעלים של חברת ניהול.
1996: אשת הקריירה של השנה, לידי גלובס.
2011: אשת השנה בתכנון, כתב העת מבנים.
2013: אות התכנון, איגוד המתכננים בישראל.
1983: הרחוב כחלל אורבני ומקום אנושי.
וולפסון בשיתוף עם אדר' ס.
1984: קווי פעולה לפיתוח הארץ.
משרד הבינוי והשיכון, הוכן על ידי היחידה לתכנון ערים בראשות אדר' ס.
1989: חיפושי דרך בבינוי השכונתי.
משרד הבינוי ושיכון, הוכן על ידי צוות האגף לתכנון ערים בראשות אדר' ס.
סופיה היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוג דרמה היסטורית בבימויו של אלכסיי אנדריאנוב ובהפקת חברת "מוסקינו" בתמיכתו הכספית של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית ובתמיכת משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
במחצית השנייה של המאה ה-15 האימפריה הביזנטית נכבשת על ידי הטורקים העות'מאנים ואחרון השליטים של האימפריה הביזנטית משושלת פלאולוג נמלט אל רומא.
לאחר מותה של אשתו הראשונה של נסיך מוסקבה, איוואן השלישי מקבל את הצעת השגרירים מרומא להתחתן עם הנסיכה הביזנטית הצעירה — זואי פליאולוג.
ברומא, איוון שולח את משרתו הנאמן פיודור חרומי ואת האמן האיטלקי איוואן פריאזין, השניים מביאים את זואי מרומא למוסקבה, היכן שהיא מוטבלת מחדש ומאמצת את שמה החדש — סופיה.
עם זאת, לאחר הפיכתה לנסיכה הגדולה של מוסקבה, סופיה לא מצדיקה את התקוות של האפיפיור בדבר הרחבת השפעתה של הכנסייה הקתולית ברוסיה.
ניסיונות לשלוח שליחים לשכנע את סופיה להיצמד לקו של רומא ומאוחר יותר הניסיונות להרוג אותה, כל אלה מסתיימים בכישלון.
הסדרה מציגה את רגעי השיא של שלטונו של איוואן השלישי: המלחמה עם רפובליקת נובגורוד, הסכסוך והפסקת אש עם האחים בוריס וולוצקי ואנדריי הגדול, הירידה בכוחה של אורדת הזהב, כמו גם העימות בין סופיה לבין ילנה וולושנסקאיה — אשתו של הבן הבכור של איוון השלישי.
שמה הראשוני של הסדרה — "סופיה פליאולוג".
צילומי הסדרה החלו בנובמבר 2014 ונערכו באיטליה, צ'כיה ובערי רוסיה: מוסקבה, קלוגה, בורובסק, נובגורוד, אסטרחן ובפסקוב.
בשביל לצלם בשטח מתחם VDNKH נבנתה תפאורה שלמה שדימתה את הקרמלין במוסקבה, כפי שהוא נראה בציורים מהמאה ה-15, נבנתה גם דוגמה של קתדרלת הדורמיציון.
במיוחד בשביל הסרט, יוצרו כלים עתיקים, בעיקר כלים וסכו"ם ומטבעות זהב שנוצרו במטבעה ונתפרו למעלה מאלף תלבושות.
בהפקה נטלו חלק צוות עובדים של אלפי איש.
הסדרה "סופיה" הפכה לאחת הסדרות העיקריות בעונת הטלוויזיה של סתיו 2016. פרק הבכורה שודר ב--28 בנובמבר 2016 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה 1".
בתקופה שבין 28 בנובמבר ל-1 בדצמבר, הסדרה שודרה החל מהשעה 21:00 עד 23:00 (פרק כפול).
השיר "אני מאמין לך" נשמע בגמר הקרדיטים של סדרת הטלוויזיה ומבוצע על ידי הזמר גריגורי לפס.
המוזיקה נכתבה על ידי איגור מאטוויינקו, המילים — ג'אהאן פולייבה.
על פי הכתב אולג פקשין שיר עם מוטיבים עממיים לא קיים ברפרטואר של לפס ועבורו זו הייתה התנסות ראשונה לבצע שיר עממי.
סופיה ג'אמה היא במאית קולנוע אלג'יראית.
הסרט העלילתי הראשון שלה באורך מלא משנת 2017, Les bienheureux, זכה בשלושה פרסים בפסטיבל ונציה, כולל את פרס בריאן, המוענק לסרט "המקדם זכויות אדם, דמוקרטיה, פלורליזם וחירות המחשבה באופן הטוב ביותר", ופרס לינה מנג'קפרה, המוענק לסרט אשר "משנה את הדימוי של נשים בקולנוע".
הסרט הקצר השני של ג'אמה, Mollement, un samedi matin, זכה בשני פרסים בפסטיבל קלרמון-פראנד הבינלאומי לסרטים קצרים בשנת 2012.
סרטה העלילתי הארון הראשון, Les bienheureux, הוא סרט נעורים המתרחש באלג'יר בשנת 2008, בכיכובם של סמי בואג'ילה ונדיה קאסי.
הבכורה העולמית של הסרט התקיים בפסטיבל הסרטים של ונציה, והיה אחד משני סרטים בלבד בפסטיבל מאת במאים אפריקאים.
השני היה של הבמאי הפרנקו-תוניסאי עבדלטיף קשיש, Mektoub, My Love: Canto Uno.
Les bienheureux זכה בשלושה פרסים בפסטיבל ונציה, כולל פרס השחקנית הטובה ביותר ללינה חודרי, פרס בריאן לזכויות אדם, דמוקרטיה וחירות, ופרס לינה מנג'קפרה לסרט אשר משנה את הדימוי של נשים בקולנוע.
סופיה, נסיכת באדן הייתה אשתו של וולדמאר, נסיך ליפה.
סופיה נולדה ב-7 באוגוסט 1834 בקרלסרוהה, לווילהלם, נסיך באדן, בנם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה קרולינה פון הוכברג, ולאליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
היא גדלה בקרלסרוהה, יחד עם אחיותיה הגדולות, סופיה ולאופולדינה.
ב-9 בנובמבר 1858 התחתנה סופיה בקרלסרוהה עם וולדמאר, נסיך ליפה, בנם השני של לאופולד השני, נסיך ליפה ואמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1895 מת וולדמאר, ובעקבות כך פרץ מאבק ירושה בנסיכות ליפה, וב-6 באפריל 1904 מתה סופיה בקרלסרוהה.
סופיה אלאונורה מסקסוניה הייתה בתו הבכורה של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואשתו של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט.
מריה אליזבת נולדה ב-23 בנובמבר 1609 בדרזדן, ליוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ולמגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתם של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה.
שתי אחיותיה היו מריה אליזבת ומגדלנה זיבילה, ואחיה היו יוהאן גאורג, אוגוסט, כריסטיאן ומוריץ.
ב-1 באפריל 1627 התחתנה סופיה אלאונורה עם גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ממנו נולדו לה 15 ילדים, אותם היא גידלה בקפדנות כלותרנים.
עם זאת, בתה אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, המירה בשנת 1653 את דתה לדת הקתולית.
בשנת 1661 מת בעלה גאורג, ובנם לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו, וב-2 ביוני 1671 היא מתה בדרמשטאדט.
ב-1 באפריל 1627 התחתנה סופיה אלאונורה עם גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ממנו נולדו לה 15 ילדים:
סופיה, נסיכת ליכטנשטיין הייתה בתו של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ואשתו של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
סופיה נולדה ב-11 ביולי 1837 בווינה, לאלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ולפרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ותרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל.
ב-4 במאי 1863 התחתנה סופיה עם קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנו נולדו לה שמונה ילדים.
ב-25 בספטמבר 1899 מתה סופיה בזלצבורג, ולאחר מותה ויתר בעלה על זכויותיו והפך לנזיר דומיניקני.
ב-4 במאי 1863 התחתנה סופיה עם קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנו נולדו לה שמונה ילדים:
אדלהייד, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג (1865–1941), התחתנה עם הרוזן אדלברט יוזף פון שונבורן.
יוזף, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג (1868–1870).
מריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג ( 1870–1935), התחתנה עם בן דודה מיגל, דוכס ברגנסה.
אלויס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השביעי (1871–1952), התחתן עם יוזפינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
אנה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג (1873–1936), התחתנה עם פליקס, נסיך שוורצנברג.
יוהנס בפטיסט, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג (1880–1956), התחתן עם הרוזנת אלכסנדרה פון ברנסטורף.
סופיה אנדרוחוביץ' (באוקראינית: Софі́я Ю́ріївна Андрухо́вич; נולדה ב-17 בנובמבר 1982 באיוונו-פרנקיבסק, ברית המועצות) היא סופרת ומתרגמת אוקראינית.
סופיה אנדרוחוביץ' נולדה בעיר איוונו-פרנקובסק למשפחת סופר.
לאחר סיום הלימודים בעיר הולדתה היא למדה בקייב באקדמיה למקצועות הדפוס.
היא מתגוררת בקייב ועוסקת בכתיבה ותרגום מאנגלית ופולנית, זאת בנוסף לעבודתה בירחון כעורכת.
בשנת 2002 פרסמה את ספרה הראשון.
בשנת 2014 פרסמה את ספרה "פליקס אוסטריה" על חיים בעיר הולדתה בתקופה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ספר זה זכה להצלחה רבה והיא קיבלה על יצירה זו מספר פרסים.
בשנת 2020 עלה לאקרנים הסרט "ודיאנה" המבוסס על הספר.
"סופיה" הוא סרט דרמה בלגי משנת 2018, שנכתב ובוים על ידי מריאם באנמ'ברק-אלויסי.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן, שהתקיים בשנת 2018. באותו הפסטיבל, זכתה באנמ'ברק-אלויסי על הסרט בפרס בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר".
בנוסף לכך, הוא קיבל תשואות טובות מן הקהל בפסטיבל, תוך שהופנו כלפיו שבחים.
הסרט מתרחש בקזבלנקה והוא מספר על נערה בשם סופיה, שאינה יודעת שהיא בהיריון עד שהיא נכנסת לעבודה.
הנסיכה סופיה פרדריקה קרולינה לואיזה מסקסוניה-קובורג-זאלפלד הייתה נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אחותה של ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד ולאופולד הראשון, מלך בלגיה ודודתה של המלכה ויקטוריה.
בנישואין, היא הייתה הרוזנת של מנסדורף-פויי.
הנסיכה סופיה נולדה בקובורג, בתם הבכורה של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואשתו אוגוסטה, רוזנת רויס-אברסדורף.
לסופיה הייתה מערכת יחסים קרובה במיוחד עם אחותה אנטוינטה ושתיהן השתתפו לעיתים קרובות בפנטאיסי שלוס, מקלט של מהגרים מצרפת, שם פגשה את בעלה לעתיד, עמנואל פון מנסדורף-פויי.
הם נישאו ב-23 בפברואר 1804 בקובורג.
בעלה השתתף בשנת 1806 בקרב זאלפלד, הוא מצא את שרידיו של לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה משדה הקרב והגן על מקום מגוריהם של אביה ומשפחתה של סופיה מפני הכוחות הצרפתיים המנצחים.
בין השנים 1824–1834 התגוררה סופיה במיינץ, שם היה בעלה מפקד המבצר הפדרלי.
היא הייתה פעילה כסופרת וקיבלה את הצלב הגדול של מסדר קתרין הקדושה.
לעמנואל וסופיה היו שישה בנים:
הוגו פרדיננד פון מנסדורף-פויי (1806–1847)
לאופולד עמנואל פון מנסדורף-פויי (1815–1832)
סופיה אמיליה זיברץ (בלטבית: Sofija Emīlija Ziverts; 1878 – ?) אזרחית לטבית שהוכרה כחסידת אומות העולם על פעילותה להצלת יהודים בלטביה במהלך מלחמת העולם השנייה.
סופיה זיברץ חיה בעיר לייפאיה שבמערב לטביה.
לאחר שהגרמנים כבשו את לייפאיה ב-29 ביוני 1941, אם יהודיה בשם אריקה אלפרוביץ, בדתה סיפור שהיא ארית קתולית שהושארה על סף דלתם של זוג יהודי ואומצה על ידם.
כאשר הגיע קוגלר, מפקד אס דה, לעיר בה התגוררה, אלפרוביץ שכנעה אותו באמיתות הסיפור וקוגלר נתן למשפחה תעודות המעידות על כך שאריקה אינה יהודייה ושבניה, אדוארד וגיאורג, הם יהודים רק למחצה ולכן פטורים מהתקנות החלות על היהודים.
הסיפור הציל את חיי המשפחה למספר חודשים אך לאחר שהפסיקו להאמין לו, הרשויות הגרמניות החרימו את האישור שניתן למשפחה, ונתנו למשפחה הארכה של שלושה חודשים כדי למצוא שני עדים, שהכירו את האם לפני המלחמה ויוכלו להעיד שהיא אינה יהודייה.
האם פנתה אל הרטה קרקלינס שהיא הכירה בקבוצת טניס ואל מרת יאנקוביץ שהייתה שכנתה.
שתי הנשים נחרדו מהנעשה ליהודים, והרטה קרקלינס ואמה של מרת יאנקוביץ, סופיה אמיליה זיברין העידו עבור משפחת אלפרוביץ.
זיברין כתבה לרשויות מכתב בו העידה שלפני כ-40 שנה פגשה את אנה פריירס שעבדה בביתה של המשפחה היהודית שגידלה את אריקה כאשר טיילה בים.
במכתב היא סיפרה שאנה סיפרה לה שאריקה אומצה על ידי המשפחה וכי היא אינה יהודיה בעצמה.
במכתב היא העידה על מספר מפגשים שהיו לה כביכול עם אריקה ומשפחתה לאורך השנים.
בנוסף לעדות, הרשויות דרשו מאריקה אלפרוביץ להשיג תעודה שמוכיחה שהיא הוטבלה בילדותה.
בזכות העדות של סופיה זיברין, הרשויות נתנו לאריקה הארכה של שלושה חודשים שוב ושוב עד שתימצא תעודה שמוכיחה שהיא הוטבלה ובינתיים אריקה ושני בניה יכלו לחמוק מהגזרות שחלו על יהודים ולהציל את עצמם.
ב-1943 הרשויות המקומיות הפסיקו לתת לאריקה עוד הארכות אך שכחו להודיע לאס.
בזכות עדותה של זיברין ובשל חוסר התיאום בין הרשויות המקומיות לאס דה, המשפחה היהודיה ניצלה ושרדה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה סופיה אמיליה זיברץ איבדה קשר עם המשפחה היהודית שהצילה, אך שנים לאחר מכן אדוארד אנדרס (אלפרוביץ), שהפך לימים לפרופסור לכימיה, העיד בפני יד ושם על מעשיה של סופיה והדגיש את אומץ ליבה ואת המוכנות שלה להעיד עדות שקר, שאילו הייתה נתפסת הייתה גוררת עונש מוות.
ב-2011 פרופ' אנדרס פרסם ספר על יהודי לטביה בשואה ובו כתב בין היתר על מעשיה ההרואיים של סופיה אמיליה זיברין.
ב-17 בפברואר 1999, הוכרה סופיה אמיליה זיברין כחסידת אומות עולם.
יד ושם לא הצליחו למצוא קרובים של סופיה והיא כבר לא הייתה בחיים לכן אף אחד לא קיבל בשמה את התעודה מיד ושם, אך שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם.
הנסיכה סופיה מריה פרידריקה אוגוסטה לאופולדינה אלכסנדרינה ארנסטינה אלברטינה אליזבת מסקסוניה, דוכסית סקסוניה , הייתה בתו של יוהאן, מלך סקסוניה ואשתו של קרל תאודור, דוכס בבוואריה.
סופיה נולדה ב-15 במרץ 1845 בדרזדן, ממלכת סקסוניה, והייתה ילדתם הצעירה ביותר של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה ואחותם הצעירה של אלברט, מלך סקסוניה וגאורג, מלך סקסוניה.
ב-11 בפברואר 1865 התחתנה סופי בדרזדן עם קרל תאודור, דוכס בבוואריה, בנם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ממנו נולדה לה בת אחת, אמליה, דוכסית בבוואריה (1865–1912).
הלידה גרמה לסופי לבעיות נשימה קשות, שהחלישו אותה בהדרגה, למרות שהצליחה להתאושש מהם.
עם זאת, שנה לאחר מכן חלתה במקרה חמור של שפעת שלא הצליחה להתגבר עליה.
סופי מתה זמן קצר לפני יום הולדתה ה-22 ב-9 במרץ 1867 במינכן, ממלכת בוואריה ונקברה במנזר טגרנזי.
סופיה ביל הייתה ציירת דיוקנאות וסופרת בריטית שכתבה על אמנות ואדריכלות.
אביה היה המנתח ליונל ג'ון ביל ואמה הייתה פרנסס סמית'.
אחיה, , היה מנתח ואחותה, אלן ברוקר ביל, הייתה גם אמנית ושתי האחיות עבדו לעיתים קרובות יחד.
גם סופיה וגם אלן ביל למדו ב בלונדון ולקחו שיעורים בבית ספר פרטי לאמנות בניהולו של האמן מתיו לי.
הן בילו תקופות ניכרות בגלריה הלאומית ובמוזיאון הבריטי בהעתקת עבודות של מאסטרים ישנים ועתיקות.
מ-1860 עד 1867 לשתי האחיות היה סטודיו בקובנט גארדן.
ב-1869, ושוב ב-1872, נסעה סופיה ביל לפריז, שם למדה בסטודיו של שארל ג'ושיה שפלין וגם עבדה כמפקחת באולפן אחר.
כשחזרה ללונדון, ביל השתמשה בכסף שהרוויחה כדי לפתוח בית ספר לאמנות ב ליד ריג'נטס פארק.
הטכניקות שלמדה בפריז היו מבוקשות באותה תקופה.
ב-1889 היא הייתה בין 2,000 החותמות על הצהרה התומכת בזכות הבחירה לנשים והיא גם פעלה באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) ובאוניברסיטאות כדי לאפשר גישה רבה יותר לנשים.
אף שבמהלך הקריירה שלה חלל התצוגה המרכזי שהיה פתוח לביל היה גלריית Sussex Street של (RBA) שבה הציגה כשלושים יצירות, היו לה גם שמונה יצירות שהתקבלו על ידי האקדמיה המלכותית בין השנים 1863 ו-1887. בין 1868 ל-1882 הציגה ב (RHA) ו (SWA) מ-1860-1881.
בשנת 1908 פרסמה ביל את האוטוביוגרפיה שלה.
סופיה גלזר (לבית אולזקובסקה) (12 באפריל 1915 – 20 בנובמבר 2007) הייתה מחנכת וחברת התנגדות פולנית במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן עסקה בהצלת יהודים במהלך השואה.
סופיה ידועה בהצלת ציפורה זונשיין לבית ג'בלון (1915–1942).
השתיים היו חברות קרובות מהגימנסיה של המלכה יאדוויגה בה למדו לפני המלחמה בעיר סידלצ'ה, בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה.
ציפורה (שכונתה 'ציפה') הייתה יהודייה פולנית שנולדה למשפחה אמידה.
סופיה הייתה בתו של רוקח קתולי מקומי בסידלצ'ה.
הן למדו יחד לבחינת הבגרות האחרונה שלהן, שלאחריה יצאו שתי הבנות לדרכן עד השואה בפולין.
במהלך הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין בספטמבר 1939 שתי הבנות היו בסידלצ'ה, מופרדות בנסיבות שאינן בשליטתן.
בסוף חודש נובמבר הורה הממשל הגרמני החדש על הקמת יודנראט.
בערב חג המולד הציתו הנאצים את בית הכנסת ושרפו אותו עד היסוד, כשבתוכו פליטים יהודים.
ציפורה ומשפחתה חויבו להיכנס לגטו הנאצי החדש שהוקם בסידלצ'ה גטו שדליץ, בסביבות אוגוסט 1941. יותר משנה לאחר מכן, היא כתבה תיאור אישי על חיסולו הרצחני של הגטו.
ציפורה התאבדה בנובמבר 1942 כאשר בעלה יעקב הועלה על רכבת מוות למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בתה התינוקת- רחלה, שרדה את המלחמה בטיפולם של חסידי אומות העולם פולנים מסידלצ'ה; רחלה הובלה לעיירה אחרת בקיץ 1943 על ידי אותה חברה (סופיה) שאימצה אותה באופן זמני תחת השם הנוצרי הבדוי- 'מריאנה טימינסקה' שניתן על ידי הכומר הקתולי.
בשנת 1988 הוענק לסופיה גלזר אות חסידת אומות העולם בירושלים, יחד עם תעודת כבוד ועם הזכות להוסיף את שמה לגן חסידי אומות העולם.
לאחר מכן, ב-10 באוקטובר 2007, במהלך טקס בתיאטרון הגדול בורשה, היא קיבלה את צלב המפקד של מסדר "פולוניה רסטיטה" מנשיא פולין לך קצ'ינסקי על מאמצי ההצלה שלה, יחד עם 52 מצילים נוספים של יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה- השואה.
לאחר סיום התיכון נרשמה סופיה לבית הספר לכלכלה בוורשה, שם למדה על התנועה השיתופית.
היא הייתה אחת הסטודנטיות שהפגינו נגד צורת ההפרדה 'הנומרוס קלאוזוס' שהונהגה על ידי ממשלת סנאצ'ה.
היא המשיכה את לימודיה בשוודיה עד הפלישה לפולין, וחזרה לסידלצ'ה מיד עם תחילת המלחמה.
שם יצרה קשרים עם תנועת ההתנגדות הפולנית והתחברה לפרטיזנים של "Bataliony Chłopskie".
בסידלצ'ה, ציפורה הייתה אחת מתוך חמישה בני נוער יהודים שהיו בכיתתה של סופיה.
עם סיום הלימודים, נרשמה ציפורה למכון לחקלאות בוורשה.
כאשר חזרה לסידלצ'ה, היא נישאה ליעקב זונשיין שעבד כסדר בבית דפוס.
לאחר הפלישה לפולין ב-1939, נאלצו ציפורה ומשפחתה לעבור לגור בגטו סידלצ'ה שנוצר על ידי הרשות התעסוקתית באופן רשמי ב-2 באוגוסט 1941, ונסגר מבחוץ ב-1 באוקטובר 1941. באותו יום ילדה ציפורה את בתה רחלה (רחל).
על מנת לפרנס את המשפחה, הצטרף בעלה יעקב למשטרת הגטו היהודית שאורגנה על ידי מועצת היודנראט בהוראת הממשל הנאצי בגטו.
החלטתו סייעה להם לשרוד את פעולת חיסול הגטו, אך רק למספר חודשים.
פעולת החיסול של גטו סידלצ'ה החלה ביום שישי, 22 באוגוסט 1942. בכיכר העיר רוכזו כ-10,000 יהודים פולנים משלושה גטאות מעבר.
למחרת בבוקר הוצעדו הגברים, הנשים והילדים לאומשלאגפלץ ונשלחו לטרבלינקה כשהם ממתינים לרכבות השואה.
5,000 עד 6,000 יהודים נוספים הוכרחו להיכנס לבית הקברות ונשלחו למותם למחרת ברכבת.
ציפורה ורחלה בת השנה (בתמונה) מצאו מקלט בתוך 'הגטו הקטן' (הידוע גם בשם גטו דרוג'ק) הודות ליעקב שארגן את העברתם, אך ניתן היה לנחש בקלות את גורלם הסופי של האסירים היהודים הנותרים.
ציפורה הצטרפה לקבוצת פליטים יהודים באחד הבתים בתוך הגטו הקטן.
שם היא טיפלה בילדה יהודייה אחרת, דורוטה מונצ'יק (מצ'יק).
שלושה ימים לאחר מכן נודע לציפורה על הטבח בבית החולים שבוצע על ידי משטרת הסדר הגרמנית (ה'אורפו') והיא עזבה את גטו דרוג'ק בחסות הלילה.
הם הגיעו לביתה של עוד אחת מחברותיה לתיכון של ציפורה, אירנה זוואדז'קה, בצד ה'ארי' של העיר.
סופיה גלזר וציפורה נפגשו שוב בבית משפחת זוואדז'קה.
התינוקת רחלה נשארה עם המצילים אך שתי החברות מצאו מקום אחר בפאתי העיר.
ציפורה כתבה תיעוד סודי על חיסול הגטו במהלך הסתתרותה.
לאחר מספר ימים היא נפגשה עם הגברת סבינה זוואדז'קה פעם נוספת והפקידה בידיה את בתה באופן רשמי.
היא נתנה לגברת זוואדז'קה את מחברת הגטו שלה, וחזרה לגטו דרוג'ק להצטרף לבעלה יעקב ולהוריה; שם הם שהו חודשיים.
ב-25 בנובמבר 1942 חוסל 'הגטו הקטן' על ידי גדוד 'אורפו' שהגיע לסידלצ'ה למטרה ברורה זו, יחד עם כיתת אנשי טרוניקי.
היהודים נאלצו ללכת למושבה 'ג'סי בורק' הסמוכה באמתלה של האיום המתחדש של מגפת הטיפוס וחיכו שם ל'רכבת המעבר' לטרבלינקה.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-28 בנובמבר, נטבחו כ-2,000 יהודים בירי אוטומטי לאורך פסי הרכבת ב'ג'סי בורק'.
גופותיהם לא נקברו, אלא נשלחו לטרבלינקה ברכבת משא המורכבת מ-40 קרונות של גופות, דבר שגרם לזעם ה-SS במחנה ההשמדה.
שני קרונות המשא האחרונים היו מלאים בבגדי הקורבנות, ללא שום דבר בעל ערך.
התקרית תוארה על ידי אסיר זונדרקומנדו סמואל וילנברג שנמלט בהצלחה במהלך מרד טרבלינקה המסוכן.
לפי עדים ציפורה נטלה כדור רעל ומתה לפני הטבח, אך בעלה יעקב, נרצח תוך כדי.
בית זוואדזקי של חסידי פולין כלל את סבינה זוואדז'קה, בתה אירנה בת 27 ב-1942, ובנה הבוגר קז'ימייז' עם אשתו קריסטינה.
המשפחה שינתה את שמה של רחלה לשם שנשמע קתולי - מריה יוספה, כדי שתוכל לחיות איתם בגלוי.
לאחר חודשיים אירנה זוואדז'קה ניסתה להשיג תעודת לידה "לגיטימית" לרחלה וסידרה שהמנזר הקתולי המקומי יקלוט אותה.
אולם הילדה הקטנה חלתה במהרה ונלקחה חזרה הביתה.
רחלה נשארה עם הזוג זוואדזקי עד 1943, למרות שהבית היה בסמיכות למשרד הגסטפו בסידלצ'ה.
בקיץ 1943, בזמן שמבצע ריינהרד החל להתקרב למקום, הגיעה סופיה גלזר לבית משפחת זוואדזקי ולקחה איתה את רחלה.
הן נסעו לעיירה זקז'ובק ליד לובלין.
סופיה הניחה את הילד אצל אחותה- אירנה (אולזקובסקה) אגרסדורף, הלכה לכומר קתולי והשיגה תעודת לידה חדשה לרחלה בשם מריאנה טימינסקה.
הן נשארו בזקז'ובק במשך שישה חודשים.
בתחילת החורף של 1944 לקחה סופיה את רחלה לסובישין, ליד פולאווי.
הצבא הסובייטי שחרר את האזור ביולי 1944. סופיה ורחלה שהו שם עד יוני 1945. הן חזרו לסידלצ'ה לאחר סיום המלחמה.
רחלה חזרה להתגורר עם בני הזוג זוואדזקי לזמן מה.
בינתיים, סופיה גלזר כתבה מכתב לשמעון ג'בלון שהיה בארץ ישראל במטרה לאמץ אותה.
שמעון ג'בלון היה אחיה הבכור של ציפורה ודודה מצד אמה של רחלה ששרד את השואה.
הוא ביקש להפריד את רחלה בת הארבע מהמצילים ולהעביר אותה לבית יתומים יהודי בוורשה לצורך איחודה עמו בהקדם האפשרי, אך הנסיבות השתנו.
בסתיו 1945 סופיה גלזר לקחה את רחלה לוורשה בדמעות והפקידה אותה בידי ארגון יהודי הממונה על העברת ילדים יהודים לארץ ישראל.
רחלה נלקחה לצרפת והועלתה על ספינה לארץ ישראל עם קבוצת יתומים יהודים, אך האונייה הוחזרה על ידי הבריטים.
הילדים הוחזרו לבית יתומים בצרפת.
אירנה זוואדז'קה נסעה לבקר שם את רחלה (כיום רחל) ב-1947 ומצאה אותה מבולבלת ועצובה מאוד, מה שגרם לסופיה להתחרט על כך עד סוף ימיה.
רחל הקטנה הגיעה לארץ ישראל לאחר שנתיים בסוף שנת 1947, והתגוררה עם דודה שנה אחת בלבד.
היא שובצה בפנימייה ומשנת 1953 התגוררה בקיבוץ מעברות.
רחל (רחלה) זונשיין נישאה ב-1960. היא נשארה בקשר הדוק עם סופיה גלזר ואירנה זוואדז'קה בפולין.
סופיה גלזר התיישבה לראשונה בלובלין בסוף 1945 וקיבלה תפקיד בארגון הממלכתי 'Społem'.
משם היא הועברה ללודז' ולימדה על התנועה השיתופית בבית הספר הגבוה לכלכלה במשך שנתיים.
סופיה ואירנה זוואדז'קה הוזמנו על ידי שמעון ג'בלון להגיע לישראל לביקור ב-1966 כשרחל הייתה בת 25; עם זאת, רחל לא זכרה הרבה מילדותה.
רחל ביקרה בפולין לראשונה בשנות ה-80.
ב-25 במאי 1988 זכו סופיה גלזר יחד עם אירנה זוואדזק'ה ואמה גב' סבינה זוואדז'קה בתואר של חסידות אומות העולם.
רחל מתה מסרטן המוח ב-2002, והותירה אחריה שני בנים.
סופיה נפטרה ב-20 בנובמבר 2007 בלודז' והתראיינה בפעם האחרונה על ידי זוזנה שנפף מקרן שלום רגע לפני מותה.
אירנה זוואדז'קה נפטרה ב-12 במרץ 2012.
סופיאן קיין הוא כדורגלן בלגי-מרוקאי המשחק בעמדת הקשר.
קיין גדל באקדמיית JMG ובמחלקות הנוער של סטנדרד לייז' וקייבו ורונה.
ב-29 בנובמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של קייבו ורונה, בניצחון 3-0 על נובארה במסגרת הסיבוב הרביעי של קופה איטליה לעונת .
ב-8 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד 4-0 לאטאלנטה במסגרת המחזור ה-19 לעונת 2016/2017. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה בעונה זו.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל קיין לסלרניטנה מהסרייה ב' למשך עונת .
הוא ערך 23 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
בעונת 2018/2019 חזר לקייבו ורונה, וערך 23 הופעות נוספות במסגרת הסרייה א'.
ב-17 ביולי 2019 חתם קיין בלאציו מהסרייה א', ועוד באותו היום הושאל לסלרניטנה מהסרייה ב' למשך עונת .
ב-28 בינואר 2021 הושאל פעם נוספת לסלרניטנה, עד לתום עונת .
ב-30 באוגוסט 2021 הושאל קיין לוונציה מהסרייה א' למשך עונת 2021/2022. ב-19 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לספציה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-8 במאי 2022 הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 4-3 על בולוניה 1909 במסגרת המחזור ה-36 בליגה.
בסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-2 בספטמבר 2022 חתם קיין על חוזה לארבע שנים בלוון מליגת העל הבלגית.
ב-1 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לרויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת .
ב-8 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-2 על זולטה ורכם במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
בחודש אפריל 2023 הושעה מסגל לוון לאחר תקרית בה נהג ברכב והתנגש במהירות גבוהה בקיר של אולם ספורט.
הוא חזר לסגל המועדון בתחילת עונת , אולם נגרע פעם נוספת מהסגל בחודש אוקטובר 2023.
ב-26 באוגוסט 2024, לאחר 27 הופעות ליגה ושני שערים במדי לוון, הותר חוזהו במועדון בהסכמה הדדית.
ב-19 בספטמבר 2024 חתם בטריאסטינה.
קיין שיחק בנבחרות הצעירות של מרוקו.
הוא רשאי לייצג גם את בלגיה מולדתו, ואת איטליה בשל שורשיה של אמו.
סופיה דה מלו בריינר אנדרסן (בפורטוגזית: Sophia de Mello Breyner Andresen; 6 בנובמבר 1919 – 2 ביולי 2004) היא אחת המשוררות הפורטוגזיות החשובות במאה ה-20. זוכת פרס קמואש לשנת 1999.
כמו כן, היא פרסמה סיפורים וספרים לילדים ותרגמה לפורטוגזית מיצירות שייקספיר, דנטה, קלודל וקריסטיאנסון.
היא זכתה בפרס קרן קלושט גולבנקיאן בשנת 1992 ובפרס קמואינש בשנת 1999. היא נפטרה בליסבון בשנת 2004.
סופיה לורן (באיטלקית: Sophia Loren; נולדה ב-20 בספטמבר 1934) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית איטלקייה, זוכת פרסי משחק רבים.
שיחקה בכ-80 סרטים, מה שמחשיב אותה לנציגה המובהקת ביותר של הקולנוע האיטלקי.
באוגוסט 1964 הגיעה לורן לביקור במושב עבדון שבגליל המערבי, לרגל צילומי הסרט "יהודית" שיצא לאור ב-1966.
לורן נולדה ברומא, בירת איטליה, בשם סופיה וילאני שיקולונה (Sofia Villani Scicolone).
בתם של המהנדס ריקרדו שיקולונה (Riccardo Scicolone) ושל השחקנית והמורה לפסנתר רומילדה וילאני (Romilda Villani) שלא היו נשואים.
לורן השתתפה בגיל 14 בתחרות מיס איטליה אך לא זכתה, היא החלה את קריירת המשחק הקולנועית בגיל 16, בסרטים שלא זכו להצלחה.
בשנת 1951 הופיעה יחד עם אמה בסרט קוו ואדיס שצולם ברומא, סרט שהזניק את פרסומה.
בנוסף לסרטים, שימשה לורן גם דוגמנית עבור חוברות רומנטיות מצוירות תחת השמות סופיה וילאני או סופיה לאזארו.
ב-1958, חתמה לורן על חוזה עם חברת ההפקות "סרטי פרמאונט" והקריירה שלה החלה לנסוק.
היא כיכבה בסרטים: "תשוקה בצל האילנות", "ספינת האהבה" ו"הלר בטייטס ורודים".
ב-1960, היא כיכבה בסרט "לה צ'וצ'ארה" של ויטוריו דה סיקה.
על משחקה בסרט זה, היא זכתה ב-22 פרסים בינלאומיים.
במהלך שנות ה-60 היא הופיעה גם בסרטים הוליוודיים לצדם של פרנק סינטרה, קרי גרנט, אנטוני פרקינס, פיטר סלרס, פול ניומן, מרלון ברנדו, ריצ'רד ברטון, קלארק גייבל ועוד.
ב-1970, שיחקה בסרט "שדה החמניות" לצדו של מרצ'לו מסטרויאני.
באוגוסט 1964 הייתה בישראל התרגשות רבה כאשר לורן הגיעה לארץ לצורך צילומי הסרט "יהודית".
בסרט השתתפו בין היתר הישראלים שרגא פרידמן וזהרירה חריפאי.
ב-1982, נכלאה לורן ל-18 יום עקב עבירות של העלמת מס.
בספטמבר 1999, הגישה תביעה כנגד 79 אתרים למבוגרים שפרסמו תמונות עירום שלה.
במהלך השנים זכתה סופיה בפרסים רבים ובהם שני פרסי אוסקר: פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1962 על תפקידה בסרט לה צ'וצ'ארה.
ב-1991, זכתה בפרס לשם כבוד על תרומתה לעולם הקולנוע.
ב-1995, היא זכתה בפרס לשם כבוד מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד.
באותה שנה שיחקה בסרט "משתגעים על אהבה" לצידם של ג'ק למון ווולטר מתאו.
ב-16 בנובמבר 2017, היא קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בספרד.
בשנת 2020 יצא לאור הסרט "כל החיים לפניו" המבוסס על רומן של רומן גארי, אותו ביים בנה אדוארדו ובו היא משחקת את התפקיד הראשי.
הספר עבר עיבוד שאפשר הגדלת נפח תפקידה של סופיה לורן והותאם לזמננו.
מסוף 2006, היא מתגוררת בז'נבה, שווייץ.
היא אוהדת מושבעת של קבוצת הכדורגל נאפולי.
במאי 2007, היא אמרה בראיון שאם הקבוצה תזכה היא תבצע מופע חשפנות.
באותה שנה היא דגמנה ללוח השנה של פירלי.
ב-1957, במהלך צילומי הסרט "הגאווה והתשוקה", החל רומן בין לורן לקרי גרנט, בזמן שהיה נשוי לבטסי דרייק.
היא התחתנה עם מפיק הקולנוע האיטלקי קרלו פונטי ב-17 בספטמבר 1957. פונטי היה פרוד אבל לא גרוש רשמית.
הנישואים בוטלו ב-1962 כדי שפונטי לא יואשם בביגמיה אך הזוג המשיך לחיות ביחד.
ב-1965, הם הפכו לאזרחי צרפת וכך השיג פונטי גירושים מאשתו גיליאנה בצרפת ונישא מחדש ללורן ב-9 באפריל 1966. לזוג נולדו שני ילדים: קרלו פונטי ג'וניור ב-1968 והבמאי אדוארדו פונטי ב-1973 (נשוי לסשה אלכסנדר).
ב-1962, נישאה אחותה הצעירה אנה מריה לבנו של בניטו מוסוליני, ואחייניתה היא הפוליטיקאית אלסנדרה מוסוליני.
סופיה ג'וסטינה דוסק , לשעבר קורי, אחר כך מוראלט, הייתה זמרת, פסנתרנית, נבלאית ומלחינה סקוטית ממוצא איטלקי.
דוסק נולדה באדינבורו ב-1775. בשנת 1792 נישאה למלחין יאן לדיסלב דוסק.
מוזיקולוגים בני ימינו סבורים שחלק מן היצירות שהתפרסמו תחת שם בעלה ויוחסו לו היסטורית, בהן הסונאטות (1797) והסונאטינות (1799) המפורסמות לנבל סולו, חוברו למעשה על ידיה.
לאחר מותו של יאן בשנת 1812, נישאה סופיה לוויולן ג'ון אלוויס מוראלט.
הזוג חי בפדינגטון, שם הקימה בית ספר למוזיקה.
דוסק נפטרה בלונדון, בסביבות 1831.
סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג (Мария Фёдоровна, 25 באוקטובר 1759 - 5 בנובמבר 1828), ידועה גם בשם מריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, הייתה אשתו השנייה של הצאר הרוסי פאבל הראשון ואמם של שני קיסרים, אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון.
סופיה דורותיאה נולדה ב-25 באוקטובר 1759 בשטטין שבפרוסיה (כיום העיר שצ'צ'ין שנמצאת בפולין), והייתה בתו הבכורה מתוך שמונה ילדים של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט.
חינוכה של הנסיכה הצעירה היה מכוון בעיקר לכיוון האמנויות, אותן תאהב כל חייה.
עד שהגיעה לגיל 16 סופיה ידעה גרמנית, צרפתית, איטלקית ולטינית.
בהתאם לתקופה הנסיכה סופיה חונכה בהתאם לאופנה ולעידון הצרפתיים אולם בשילוב עם פשטות בורגנית גרמנית, והיא נחשבה לנערה נאה, עליזה, תמימה ועדינה.
בשנת 1773 נחשבה הנסיכה סופיה לאחת המועמדות לנישואים עם יורש הכתר הרוסי, פאבל פטרוביץ', לעתיד הצאר פאבל הראשון, אולם היא הייתה בת 14 בלבד וככלה נבחרה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטט.
סופיה התארסה לנסיך לודוויג, לעתיד הדוכס הגדול של הסן ואחיה של הנסיכה וילהלמינה.
אולם בשנת 1776, לאחר שהנסיך פאבל התאלמן מאשתו בשל לידה קשה, הציע פרידריך השני, מלך פרוסיה את הנסיכה סופיה בת ה-17 כאשתו השנייה.
הקיסרית הרוסיה יקטרינה השנייה שמחה מאוד על הבחירה בסופיה ככלתו החדשה של בנה הבכור.
היא חשה כי לה ולנסיכה הצעירה יש הרבה מן המשותף, משום ששתיהן נולדו בשם סופיה בעיר שצ'צ'ין ושתיהן קיבלו חינוך דומה בילדותן.
סופיה ופאבל נפגשו לראשונה בברלין שם ערך לכבודם פרידריך השני סעודה מפוארת.
יום למחרת סופיה כתבה במכתב לחברה כי היא מאוהבת וגם פאבל כתב לאימו כי הוא מאוד מרוצה מהשידוך.
בחודש ספטמבר 1776 הגיעה הנסיכה סופיה לסנקט פטרבורג שם המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את השם והתואר החדשים מריה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
ב-7 באוקטובר נישאו רשמית בני הזוג.
בתקופה שלאחר הגעתה של סופיה לרוסיה הקיסרית יקטרינה הייתה מוקסמת ממנה ואהבה את חברותה, אולם היחסים בין השתיים הדרדרו במהרה, שכן סופיה צידדה בבעלה בריבים התכופים בינו לבין אימו, וכוונותיה הטובות של הנסיכה להרגיע את המצב המתוח רק גרמו להחרפתו.
בדצמבר 1777 ילדה הנסיכה הגדולה את הראשון מבין עשרת ילדיה, הצאר לעתיד אלכסנדר הראשון.
שלושה חודשים בלבד לאחר מכן הקיסרית לקחה את התינוק מאמו כדי לגדל אותו לפי רצונה ובלי התערבות הוריו.
גם כאשר נולד בנם השני של מריה ופאבל, קונסטנטין, באפריל 1779 לקחה אותו יקטרינה תחת השגחתה.
דבר זה יצר מתיחות גדולה בין סופיה לקיסרית.
הנסיכה הגדולה מילאה את החלל שנותר לאחר שנלקחו ממנה ילדיה בעיצוב ארמון , אותו נתנה יקטרינה לזוג הצעיר לרגל הולדת נכדה הראשון.
מאמציה של מריה יצרו את אחד הארמונות היפים ביותר בכל רוסיה.
בשנת 1781 ביקשו מריה ופאבל רשות מהקיסרית לנסוע למערב אירופה.
בספטמבר של אותה השנה הם יצאו למסע של 14 חודשים בפולין, אוסטריה, איטליה, צרפת, בלגיה, הולנד וגרמניה תחת השמות הבדויים "הרוזן והרוזנת של סברני".
בדרך חזרה לרוסיה הזוג עצר בווירטמברג כדי לבקר את הוריה של הנסיכה הגדולה.
בסוף 1782 הם חזרו לרוסיה שם מריה השקיעה את מרצה בארמון פבלובסק, בו היא ילדה ב-9 באוגוסט 1783 את הנסיכה אלכסנדרה, הראשונה מתוך שש בנות אותן תלד במהלך 12 השנים הקרובות.
כדי לחגוג את היוולדה של אלכסנדרה העניקה הקיסרית יקטרינה כמתנה לזוג את ארמון גטצ'ינה, בו השקיע יורש העצר עבודה רבה עד שעלה לכס המלוכה.
הקיסרית לא לקחה את בנותיהם של פאבל ומריה ונתנה להם לגדל אותן כרצונם.
לאחר 20 שנה בצילה של יקטרינה הגדולה הפכה מריה בשנת 1796 לקיסרית רוסיה כאשתו של פאבל הראשון.
במהלך חייה של יקטרינה, מריה, כמו פאבל עצמו, לא יכלה להתערב בענייני המדינה, אולם עם עלייתו של בעלה לשלטון היא נכנסה לחיים הפוליטיים.
הייתה לה השפעה רבה על פאבל אותה היא ניצלה כדי לקדם את חבריה בחצר.
מריה פיודורובנה נחשבה לאישה עם טעם משובח ביותר.
ארמון גטצ'ינה, ארמון צארסקויה סלו, ארמון החורף בסנקט פטרבורג והארמיטאז' קושטו ורוהטו תחת השגחתה הצמודה.
היא תמכה באמנויות ובמוסדות צדקה רבים, אולם אחת ממורשותיה החשובות ביותר לרוסיה הייתה יסוד בתי הספר לנשים במדינה.
כקיסרית היא עזרה ככל יכולתה לרבים מקרוביה הגרמניים שאיבדו את הונם ואת רכושם לאחר מלחמות נפוליאון.
הקיסר פאבל נרצח ב-12 במרץ 1801 על ידי קצינים מורדים.
בליל מותו מריה ניסתה לחקות את חמותה יקטרינה ולהכריז על עצמה כקיסרית במקום בעלה, אולם לאחר מספר ימים בנה אלכסנדר הניא אותה ממעשה זה.
הצאר החדש השאיר את אימו בתפקיד האישה החשובה ביותר בחצר המלוכה הרוסית ופעמים רבות היא הייתה צועדת יחד איתו באירועים חשובים בעוד שאשתו, הקיסרית יליזבטה (לואיזה מבאדן), נאלצה לצעוד מאחוריהם.
דבר זה גרם למרירות רבה בין מריה לכלתה.
מריה לא רק שמרה על מקומה בחצר המלכותית אלא גם נשארה אחראית על כל מוסדות הצדקה ונהנתה מהכנסה נאה.
האירועים האלגנטים והעליזים אותם ארגנה, בהם היא הייתה לבושה בהידור רב עם משרתים רבים סביבה, עמדו בסתירה לחיי החצר הפשוטים אותם הנהיג הצאר אלכסנדר.
בשנים הראשונות לאחר התאלמנותה מריה השקיעה את תשומת לבה בעתידן של שלוש בנותיה שנותרו, ובחינוכם של שלושת ילדיה הצעירים.
היא נחשבה לאם טובה ואוהבת, ולמרות ששני ילדיה הבכורים גודלו על ידי סבתם היא הצליחה לשמור איתם על יחסים קרובים כמו עם שאר ילדיה.
מעמדה הרם של הקיסרית האלמנה הפך את מעונה בפבלובסק למקום בו היו חייבים לבקר אנשי האצולה וגדולי האומה, אולם נסיונותיה להשפיע על מדיניותו של בנה לא צלחו.
היא התנגדה נמרצות לנסיונותיו של אלכסנדר להגיע להסכם שלום עם נפוליאון, וכאשר הקיסר הצרפתי הציע לשאת את בתה, אנה פבלונה, לאישה, מריה התנגדה לכך.
גם כאשר הזדקנה מריה שמרה על רעננות נעוריה ועל בריאותה.
חמישה מעשרת ילדיה נפטרו לפניה, כולל בנה הבכור אלכסנדר ואשתו.
היא הייתה עדה לעלייתו לשלטון של בנה הצעיר ניקולאי והיה לה תפקיד חשוב בחינוכו של בנו, הצאר לעתיד אלכסנדר השני.
מריה פיודורובנה מתה בארמון פבלובסק ב-5 בנובמבר 1828 בגיל 69. הצארינות הרוסיות הבאות ראו בה כמודל לחיקוי ומעונה בפבלובסק נשמר, לפי הוראותיה, על ידי צאצאיה כפי שהיא השאירה אותו כמעין מוזיאון משפחתי, עד המהפכה הרוסית.
לעיתים קרובות היא נתנה ייעוץ פוליטי לילדיה, שהתייחסו אליה בכבוד רב.
במותה התאבלו עמוקות במשפחה הקיסרית ויורשיה ראו בה מודל לחיקוי.
מריה פיודורובנה לא נחשבה ליפהפייה גדולה, אולם היא הייתה נאה, גבוהה ושמנמנה.
היא אהבה את ההוד וההדר של חיי החצר הרוסית והתעניינה רבות באינטריגות הקטנות והרבות שהיו בו.
מזגה הקל וסבלנותה היו חשובים ביותר כדי לשמור על חיי נישואים טובים, במיוחד עם בעל שהיה ידוע במזגו החם ובאופיו הרודני.
מריה אהבה מאוד את כל האומנויות והייתה כשרונית במיוחד בציור בצבעי מים, חריטה ועיצוב חפצים משנהב וענבר.
היא הייתה מוזיקאית מחוננת וכן נחשבה כמומחית בגננות.
בארמון פבלובסק היא סובבה את עצמה בסופרים ומשוררים רבים ונהגה לארגן לכבוד בעלה מופעים רבים.
בנוסף לכל זה היא מצאה את הזמן להשקיע במוסדות צדקה וחינוך חשובים.
היא ייסדה את המוסד לעיוורים סנקט פטרבורג וכן טיפחה את כישוריה של המוזיקאית העיוורת שרלוטה סרלינג.
מריה פיודורובנה והנסיך פאבל הביאו לעולם עשרה ילדים, מתוכם תשעה הגיעו לבגרות:
אלכסנדר הראשון (1777-1825) - ירש את אביו בתפקיד הצאר אך מת ממחלת הטיפוס ללא צאצאים.
קונסטנטין פבלוביץ' (1779-1831) - מונה על ידי אחיו אלכסנדר למושל פולין.
נישא ליוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (דודתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת).
אלכסנדרה פבלובנה (1783-1801) - נישאה לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה.
ילנה פבלובנה (1784-1803) - נישאה לפרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין.
מריה פבלובנה (1786-1859) - נישאה לקרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בתה אוגוסטה הייתה אשתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
יקטרינה פבלובנה (1788-1819) - נישאה תחילה לגאורג, דוכס אולדנבורג, ולאחר מכן לוילהלם הראשון, מלך וירטמברג.
בתה סופיה הייתה אשתו של וילם השלישי, מלך הולנד.
ניקולאי הראשון (1796-1855) - ירש את אחיו אלכסנדר בתפקיד הצאר.
מיכאיל פאבלוביץ' (1798-1849) - נישא לשרלוטה, נסיכת וירטמברג.
הנסיכה סופיה מהַנוֹבֵר , הידועה גם בתור סופיה מהפְּפַאלְץ , הייתה אשתו של ארנסט אוגוסט, הנסיך הבוחר מהנובר ואימו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
היא ידועה בעיקר בשל מעמדה בסדר הירושה לכתר הבריטי, שכן לפי חוק ההסדר 1701 הבכיר מבין צאצאיה החוקיים לפי כללי העדפת הבן הבכור (ומאלה שנולדו אחרי הסכמת פרת', הילד הבכור בלא תלות במגדרו) שאיננו נוצרי קתולי הוא מלך הממלכה המאוחדת.
היא עצמה לא זכתה להיות מלכה, כי היא נפטרה מעט לפני אן, מלכת בריטניה.
סופיה הייתה בתם הצעירה (ה-12 מתוך 13 ילדים) של הנסיכה אליזבת מאנגליה, אחותו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה דאז, ושל פרידריך החמישי, שהיה הנסיך הבוחר מהפפאלץ (בגרמניה של היום) אך הודח בשל מלחמת שלושים השנים וגלה להולנד.
סופיה נולדה ב-14 באוקטובר 1630 בהאג.
בהיותה בת שנתיים אביה מת במלחמה, ובילדותה אימה מסרה אותה למשפחת אומנה בליידן עד גיל 11, אז שבה לאימה בהאג.
היא הייתה נוצרייה קלוויניסטית, ודיברה הולנדית (היה לה מבטא הולנדי כל חייה), גרמנית, אנגלית וצרפתית.
בן דודה צ'ארלס השני מאנגליה חיזר אחריה, ואימה תמכה בזיווג, אבל סופיה סירבה לו.
בשנת 1650 היא עברה לגור עם אחיה הגדול קרל הראשון לודוויג ומשפחתו בטירת היידלברג.
היא טיפלה בילדי אחיה קרל ואליזבת שארלוטה, שהייתה קרובה אליה במיוחד ואף עברה לגור עמה אחרי נישואיה.
בסתיו 1656 התארסה סופיה בת ה-26 לגאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג מבית הנובר, ואולם מעט לאחר מכן הוא נדבק במחלת מין מקורטיזנה שהקשתה עליו לתפקד כבעל, ולכן הוא ויתר על הנישואים והציע במקומו את אחיו הצעיר, ארנסט אוגוסט.
ארנסט אוגוסט היה הבן הרביעי במשפחה, ולכן נחשב לשידוך מוצלח פחות, אבל לשלושת אחיו הגדולים (שהיו אז בשנות השלושים לחייהם) טרם היו ילדים, וגאורג וילהלם הבטיח שלא יישא אישה כדי שהמצב יישאר כך וארנסט אוגוסט יירש את הדוכסות.
סופיה וארנסט אוגוסט התחתנו ב-30 בספטמבר 1658, ונולדו להם שבעה ילדים:
גאורג לודוויג (28 במאי 1660 – 11 ביוני 1727), לימים ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הגדולה, נישא לבת דודו סופיה דורותיאה מבראונשווייג-צלה (למורת רוחה של אימו)
פרידריך אוגוסט (3 באוגוסט 1661 – 10 ביוני 1691), נפל במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית בטרנסילבניה
מקסימיליאן וילהלם (13 בדצמבר 1666 – 16 ביולי 1726), היה גנרל-פלדמרשל בצבא הקיסר הרומי הקדוש, לא התחתן אבל הוליד בת מחוץ לנישואים
סופיה שרלוטה (30 באוקטובר 1668 – 21 בינואר 1705), נישאה לפרידריך הראשון, מלך בפרוסיה
קרל פיליפ (3 באוקטובר 1669 – 1 בינואר 1690), נפל במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית בפרישטינה
כריסטיאן היינריך (19 בספטמבר 1671 – 31 ביולי 1703), נפל במלחמת הירושה הספרדית בשוואביה
ארנסט אוגוסט (7 בספטמבר 1674 – 14 באוגוסט 1728), היה הנסיך-בישוף של אוסנבריק, דוכס יורק ודוכס אולבני
בשנים 1662–1679 הם התגוררו בבישופות אוסנבריק, שם כיהן בעלה כנסיך-בישוף (הלותרני).
ב-1679 ירש בעלה את נסיכות קאלנברג , מה שהבטיח את עתיד ילדיהם, והם עברו לארמון הרנהאוזן שבהנובר.
סופיה תרמה רבות לעיצוב הארמון וגניו , וגם התיידדה עם גוטפריד וילהלם לייבניץ שעבד כספרן בספריית הארמון.
לאחר מותם התגלו מכתבים רבים ששלחו זה לזו, שמראים את בקיאותה של סופיה בפילוסופיה; היא הכירה היטב את כתבי רנה דקארט וברוך שפינוזה.
בניה שירתו בצבאו של הקיסר לאופולד הראשון , והיא שכלה שלושה מהם: פרידריך אוגוסט וקרל פיליפ נפלו במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה, וכריסטיאן היינריך טבע בדנובה כשלחם נגד צרפת כחלק ממלחמת הירושה הספרדית.
כאות הוקרה, הקיסר הכריז ב-1692 על ארנסט אוגוסט כנסיך בוחר, ובהתאם החלה סופיה לשאת בתואר ה"נסיכה הבוחרת" (Kurfürstin) מהנובר, אם כי הוא נפטר ב-1698 ולא זכה להיות הנסיך הבוחר בפועל.
בשנת 1700 נקלעה ממלכת אנגליה למשבר ירושה.
למלך ויליאם השלישי לא היו ילדים, וכל ילדיה של הנסיכה אן מתו.
במקביל לכך חיו בגלות בצרפת מלך אנגליה לשעבר ג'יימס השני, ובנו הנסיך ג'יימס פרנסיס אדוארד, שהודחו במהפכה המהוללת בשל היותם קתולים אך עדיין טענו לכתר.
רוב האנגלים היו פרוטסטנטים ולא רצו במלך קתולי, ומכל צאצאיו החוקיים של המלך ג'יימס הראשון שחיו באותו זמן, היחידים שהיו פרוטסטנטים – חוץ מהמלך ויליאם והנסיכה אן – היו סופיה מהנובר, ילדיה ונכדיה.
בספטמבר 1700 ויליאם השלישי נפגש עם סופיה בארמון הט לו שבהולנד.
כמה חודשים לאחר מכן הפרלמנט האנגלי חוקק את חוק ההסדר 1701, שקובע שלאחר מותם של המלך ויליאם והנסיכה אן, בהנחה שלא יביאו לעולם יורשים נוספים (מה שלא היה סביר, ובפועל אכן לא נולדו כאלה), יורשי הכתר האנגלי יוכלו להיות רק סופיה וצאצאיה, ובתנאי שהם לא קתולים או נשואים לקתולים.
כך הפכה סופיה בת ה-70 לשנייה בסדר הירושה לכתר האנגלי, ולאחר מותו של המלך ויליאם בשנת 1702 היא הייתה ליורשת העצר של המלכה אן.
ב-1707 התאחדו אנגליה וסקוטלנד, וסופיה הפכה ליורשת העצר בכל האי הבריטי.
סופיה אומנם הייתה מבוגרת ב-34 שנים מהמלכה אן, אבל בריאותה הייתה טובה מאוד (בניגוד למלכה שהייתה חולנית), והסיכוי שתחיה מספיק זמן כדי לרשת את הכתר נראה גבוה.
היא שקלה להגר ללונדון, אבל המלכה התנגדה לכך משום שחששה שסופיה תצבור יותר מדי כוח פוליטי ותאיים עליה.
סופיה הייתה ספקנית למדי בנוגע לסיכויי ירושתה, כי ידעה שהיא היורשת רק מכוחו של הפרלמנט, אשר יכול גם לבטל את החלטתו.
ב-8 ביוני 1714 סופיה בת ה-83 טיילה בגני ארמון הרנהאוזן האהובים עליה, וכאשר החל פתאום לרדת גשם סוער, היא רצה לתפוס מחסה ומתה בו ביום, ככל הנראה מהתקף לב בשל גילה המתקדם.
בנה הבכור, הנסיך גאורג לודוויג, הפך ליורש העצר הבריטי, ולאחר כמה שבועות נפטרה גם המלכה אן והוא היה למלך בריטניה, הראשון מבית הנובר.
מאז ועד היום כל מלכי בריטניה הם מצאצאיה.
נכון ל-2025, חוק ההסדר עדיין בתוקף בממלכה המאוחדת ובשאר ממלכות חבר העמים הבריטי, בשינויים קלים שנעשו ב-2011 (למשל, מי שנשואים לקתולים אבל אינם כאלו בעצמם יכולים לרשת את הכתר).
לסופיה יש אלפי צאצאים שחיים היום, ואלו מהם שמתייחסים אליה שלא דרך קתולים או ילדים מחוץ לנישואים נמצאים בסדר הירושה לכתר, ביניהם כמובן המלך הנוכחי צ'ארלס השלישי שהוא דור 12 לסופיה.
סופיה היידן בנט הייתה האישה הראשונה שעבדה כאדריכלית בארצות הברית.
היידן בנט נולדה בצ'ילה לאב מניו אינגלנד ולאם מקומית.
בין השנים 1886 ל-1890 למדה באוניברסיטת MIT בבוסטון וסיימה בהצטיינות תואר באדריכלות.
דניאל ברנהם, האדריכל הראשי של התערוכה העולמית של שיקגו (1893) הזמין אותה להתמודד על תכנון "בניין האישה" בתערוכה.
תכנונה של היידן, בסגנון הרנסאנס האיטלקי, זכה בתחרות והיא בת 21 בלבד.
התכנון התבסס על עבודת התזה שלה עבור מוזאון לאמנות.
היא הרוויחה 1,000 דולרים, בעוד מקביליה הגברים שתכננו מבנים לתערוכה הרוויחו פי עשרה.
הבניין נהרס בשריפה שפרצה במתחם התערוכה כשנה לאחר שנפתחה לציבור.
היידן נישאה ב-1900 לאמן ויליאם בלקסטון בנט ופרשה מאדריכלות.
סופיה מיילס היא שחקנית אנגלייה.
הוריה הם ג'יין ופיטר מיילס, אביה היה כומר אנגליקני באיזלוורת' (Isleworth).
סבתה מצד אימה היא רוסייה.
היא גדלה בנוטינג היל ולמדה בבית הספר היסודי "פוקס".
כשהייתה בת 11 עברה המשפחה להתגורר באיזלוורת' ושם למדה בבית ספר לבנות "גרין סקול".
היא התכוונה ללמוד פילוסופיה בקיימברידג', אך פנתה לקריירת משחק אחרי שצדה את עינו של הבמאי והתסריטאי ג'וליאן פלוז.
מאז 1995 מיילס מופיעה בסרטי קולנוע וטלוויזיה בהפקות בריטיות ואמריקאיות.
ב-2001 היה לה תפקיד קטן כאשתו של ג'וני דפ בסרט "ממעמקי הגיהנום".
היא הופיעה בתפקיד משנה בסרט "מלחמת האופל" ובסרט ההמשך "מלחמת האופל 2".
ב-2003 שיחקה כתלמידה במותחן "Out of Bounds" וכליידי פנלופי בסרט "כנפי הרעם".
היא כיכבה יחד עם ג'יימס פרנקו בדרמה הרומנטית "טריסטן ואיזולדה".
ב-2006 הופיעה מיילס בתפקיד אורח בפרק "הילדה שבאח" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", וגילמה את דמותה של מאדאם דה פומפדור.
עוד ב-2006 השתתפה בקומדיה "בית ספר לאמנות" ובעיבוד טלוויזיוני של ה-BBC לרומן "דרקולה".
ב-2008 שיחקה בתפקיד פריה בסרט המדע בדיוני "נחיתה רכה" עם ג'יימס קאביזל.
היא הופיעה בסדרת הדרמה "Moonlight" של CBS.
על תפקידה בסרט "סיפורו של האלאם פו" זכתה בפרסים של הקולנוע הבריטי העצמאי ובפרס באפט"ה הסקוטי.
ב-2010 הצטרפה מיילס לצוות השחקנים בסדרת הריגול "ספוקס" בתפקיד בת' ביילי, יחד אתה בעונה התשיעית של הסדרה הצטרף גם השחקן מקס בראון.
למיילס הייתה מערכת יחסים עם השחקן צ'ארלס דאנס המבוגר ממנה ב-34 שנים.
השניים נפגשו בצילומי הסרט "ניקולס ניקלבי".
בין השנים 2005 ו-2007 יצאה עם השחקן דייוויד טננט איתו הופיעה בפרק בסדרה "מלחמתו של פויל" ובפרק בדוקטור הו כאשר טננט שיחק בתפקיד הדוקטור.
בספטמבר 2010 הודיעה מיילס על ארוסיה לברן תומאס פנטסון, יזם מטקסס.
מלחינה רוסייה, ממוצא רוסי-למחצה וטטרי-למחצה.
נולדה בצ'יסטופול שבמחוז האוטונומי הטטרי בברית המועצות הסובייטית למשפחה חצי רוסית וחצי טטרית.
אביה היה מהנדס שעסק במדידת קרקעות, אשר נרדף בעבר עקב היותו בן של מולא מוסלמי.
היא למדה בנעוריה הלחנה ופסנתר בקונסרבטוריון של קאזאן ובשנת 1954 השלימה שם את לימודיה.
באותה שנה נסעה למוסקבה, שם למדה בקונסרבטוריון של מוסקבה, תחילה עם המלחין ניקולאי פייקו (תלמיד של שוסטקוביץ') ואחר כך למדה עם המלחין הרוסי ויסאריון שבלין, עד לשנת 1963. צורת ההלחנה האלטרנטיבית שלה התקבלה בקרירות במהלך לימודיה בברית המועצות, אולם היא קיבלה עידוד משוסטקוביץ.
רק בתקופת הגלאסנוסט של גורבצ'וב, כשהיא בשנות החמישים לחייה, החלה המוזיקה של גוביידולינה לזכות בהכרה ולהיות מבוצעת בצורה נרחבת בברית המועצות.
בשנת 1985 נסעה גוביידולינה לראשונה למערב, ומאז מעמדה בעולם המוזיקה הקלאסית הרקיע שחקים.
היא קיבלה כמה פרסים יוקרתיים, בהם פרס הפרמיום אימפריאלה היפני, וקיבלה הזמנות מהתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הסימפונית של שיקגו, ספריית הקונגרס ועוד.
המוזיקה של גוביידולינה מושפעת ממסורות שונות ועשירה במוטיבים וסימבולים דתיים וספרותיים.
המוזיקה שלה היא לעיתים קרובות בעלת נופך רוחני, מיסטי, דתי או מטאפיזי.
גוביידולינה לעיתים מוזכרת יחד עם אלפרד שניטקה ואדיסון דניסוב כחלק מהגל החדש של המלחינים הרוסים, אשר שללו את הריאליזם הסוציאליסטי וכללו ביצירותיהם מגוון רחב של מוטיבים אוונגארדים, בהם סריאליזם ושיטות אינסטרומנטליות יוצאות דופן (extended instrumental techniques).
משנת 1992 התגוררה גוביידולינה בהמבורג שבגרמניה.
סופיה מרגריטה ורגרה ורגרה (בספרדית: Sofía Margarita Vergara Vergara; נולדה ב-10 ביולי 1972) היא שחקנית, דוגמנית, מנחת טלוויזיה ויזמית קולומביאנית-אמריקאית.
נודעת בזכות כיכובה כגלוריה פריצ'ט בסדרה הקומית של רשת ABC; "משפחה מודרנית", עבורו הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי ולארבעה פרסי גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
סופיה מרגריטה ורגרה ורגרה נולדה בברנקייה, קולומביה למשפחה קתולית ממוצא קולומביאני וספרדי.
הוריה היו מרגריטה ורגרה דה ורגרה, עקרת בית, וחוליו אנריקה ורגרה רובאיו, עובד בתעשיית המזון.
חמשת אחיה ואחיותיה נהגו לכנות אותה "טוטי".
חונכה בחינוך קתולי אדוק ולמדה בבית ספר פרטי אנגלי-ספרדי.
למדה רפואת שיניים באוניברסיטה בקולומביה במשך שלוש שנים.
במהלך לימודיה קיבלה הצעות דוגמנות רבות ועבודה בתעשיית הבידור, ולבסוף עזבה את בית הספר לרפואת שיניים לטובתם.
ב-1998, אחיה של ורגרה, רפאל, נרצח בבוגוטה במהלך ניסיון חטיפה, ובעקבות התקרית החליטה כל המשפחה לעקור למיאמי.
אחותה, בנה ואמה גם עברו איתה.
אחותה הגדולה, סנדרה אף היא שחקנית, שמשחקת בעיקר תפקידי אורח בקולנוע ובטלוויזיה בארצות הברית.
1989–1998: התחלת הקריירה באמריקה הלטינית
בשנת 1989, ורגרה התגלתה על ידי צלם בחוף הים, ועד מהרה החלה לקבל הצעות בתחום הדוגמנות והטלוויזיה.
על פי מאמר בגיליון מינואר 2002 במגזין מקסים ורגרה חששה להופיע בטלוויזיה לפני שתבקש רשות לעשות זאת מהמורים הקתוליים שלה.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בגיל 17, בשנת 1989, בפרסומת לפפסי ששודרה בכול רחבי אמריקה הלטינית.
צבע שערה הטבעי של ורגרה הוא בלונדיני, אך התבקשה לרוב לצבוע אותו לחום כדי שיהיה לה מראה יותר לטיני לתפקידיה הטלוויזיוניים.
בשנת 1992, בגיל 20 עברה ורגרה לבוגוטה, בירת קולומביה, שם עבדה בטלוויזיה וכדוגמנית מסלול.
בשנים 1993–1994, היא הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה ספרדיות וקולומביאניות בשידורים חיים.
בין 1995 ל-1998, במשך 3 שנים, היא הנחתה לצד מנחה הטלוויזיה הארגנטינאי פרננדו פיורה את תוכנית הטיולים "Fuera de serie", בה סיקרה מקומות אקזוטיים ברחבי העולם.
התוכנית הפכה אותה לכוכבת באמריקה הלטינית וחשפה אותה גם לקהל בארצות הברית.
בשנים 1995–1996, ורגרה השתתפה בטלנובלה "Acapulco, cuerpo y alma".
1999–2008: המשך הקריירה ותפקידים קטנים בארצות הברית
בשנת 1999, לאחר שכבר הגיעה לארצות הברית, באזור הוליווד ואמריקה הצפונית, הופיעה כתפקיד אורח בסדרת דרמת האקשן "משמר המפרץ".
באותה שנה, הנחתה את השעשועון "A que no te atreves" בשפה הספרדית.
בשנת 2000 הנחתה את תוכנית הריקודים השבועית "Club La Bomba" שעלתה בבכורה ב-28 ביולי בערוץ MSG Metro Channels (בבעלות AMC) שכבר הספיק לפשוט רגל ולהיסגר.
בשנת 2002, עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע עם תפקיד קטן לצד סטנלי טוצ'י וזואי דשנל בסרט קומדיית הפשע "צרה גדולה".
בשנת 2003, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "לתפוס את פאפי".
בשנת 2004 שיחקה תפקיד משני לצד קווין הארט וסנופ דוג בסרט הקומי "הכל כלול".
באותה שנה, שיחקה תפקיד משני לצד ג'יימס מרסדן בסרט מותחן הפשע "היום ה-24".
ב-2005 הופיעה ורגרה בקומדיית המצבים של רשת ABC "נכסים חמים", ובהמשך אותה שנה שיחקה בסרט הדרמה שמספר על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק.
בשנה זו גם שיחקה תפקיד משני לצד מארק וולברג בסרט האקשן "ארבעה אחים".
בשנת 2006, שיחקה תפקיד משני לצד קווין ג'יימס בסרט קומדיית הפשע "גריל".
באותה שנה, שיחקה את עצמה יחד עם כרמן אלקטרה כתפקיד קטן בסרט הקומדיה הסאטירית "מלכת הקולג'" בכיכובה של פריס הילטון.
בשנת 2007, הופיעה בתפקיד אורח בפתיחת העונה הרביעית בסדרה "הפמליה" של HBO.
באותה שנה השתתפה בסיטקום "אבירי השפע" של ABC, והיא בוטלה לאחר עונה אחת.
בנוסף לשנה זו, הופיעה לצד ויליאם בולדווין ולוסי לו ב-4 פרקים של סדרת הדרמה "כסף, דארלינג".
בשנה זו גם הופיעה על המסכים בקולומביה, היא גילמה את דמותה של אליסיה אוביידו בסדרת הטלוויזיה "Amas de Casa Desesperadas", הגרסה הקולומביאנית ל"עקרות בית נואשות", כשדמותה היא הגרסה הקולומביאנית של מרי אליס יאנג.
כמו כן, הייתה לה הופעת אורח בטלנובלה המקסיקנית "Fuego en la sangre".
בשנת 2008 שיחקה תפקיד משני לצד אנג'לה באסט בסרט הקומדיה "לפגוש את הבראונים", היא גם שיחקה בסרט לצד טיילר פרי, שגם היה הבמאי של הסרט.
בשנת 2009, הגיעה פריצתה בקריירה עם כיכובה כגלוריה פריצ'ט בסדרת הקומדיה "משפחה מודרנית".
הסדרה שודרה במשך 11 עונות משנת 2009 עד לשנת 2020. הופעתה בסדרה הביאה לה הצלחה והכרה גדולה בהוליווד, היא הייתה מועמדת על תפקידה כגלוריה ב-2010, 2011, 2012 ו-2013 לפרס אמי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת קומדיה, לארבעה פרסי גלובוס הזהב ולשלושה פרסי גילדת שחקני המסך.
באותה שנה, שיחקה תפקיד משני לצד ויולה דייוויס וטיילר פרי בסרט קומדיית הפשע "מדיאה הולכת לכלא".
בשנה זו גם השתתפה במחזמר "שיקגו" בברודוויי, בו גילמה את דמותה של מאמא במשך חמישה שבועות.
בשנת 2011, שיחקה לצד ניל פטריק האריס בסרט קומדיית הלייב-אקשן "הדרדסים".
באותה שנה, הופיעה כחלק מצוות שחקנים גדול הנקרא קאסט אנסמבל בסרט הקומדיה הרומנטית של גארי מרשל "סילבסטר בניו יורק", הסרט מתאר אירועים אחדים המתרחשים כולם במשך יום אחד, ביום האחרון של שנת 2011, לקראת טקס הסילבסטר המסורתי בכיכר טיימס בניו יורק.
הסרט בנוי מעלילות נפרדות אחדות.
עלילתה של דמותה של ורגרה הייתה יחד עם קתרין הייגל וג'ון בון ג'ובי.
בשנת 2012, מגזין "פורבס" דירג את ורגרה כאישה המרוויחה ביותר בטלוויזיה עם שכר של 19 מיליון דולר בשנת 2011–2012. באותה שנה, שיחקה בסרט הקומדיה "קרועים על כל הראש".
בשנה זו גם זכתה בפרס גלמור לשחקנית הקומדיה של השנה.
בשנת 2013, שיחקה תפקיד משני לצד ונסה פאראדי, שרון סטון ולייב שרייבר בסרט הקומדיה "רק ג'יגולו".
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי לצד דני טרחו, מישל רודריגז ועוד שחקנים רבים בסרט האקשן "מצ'טה קטלני".
בשנת 2014, שיחקה תפקיד ראשי לצד ג'ון פאברו וסקרלט ג'והנסון בסרט הדרמה הקומית "שף".בשנת 2015, שיחקה את דניאלה ריבה כתפקיד ראשי לצד ריס וית'רספון בסרט קומדיית הפעולה "מרדף לוהט".