tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופה זו הייתה תקופה קשה בחייו, והוא התקשה למצוא עבודה.
ב-1948 התקבל גוסיני לעבודה בסטודיו קטן בו הוא שיתף פעולה עם הרווי קרצמן במסגרת מד מגזין.
הוא עבר ל-Kunen Publishers, שם שימש כמנהל אמנותי ואייר בעצמו כארבעה ספרי ילדים.
שם פגש את מוריס בבר (שנודע לאחר מכן בכינויו "מוריס"), המאייר והכותב הראשון של ספרי לאקי לוק.
בשנת 1951 נפגש גוסיני עם ז'ורז' טרואפונטן (Georges Troisfontaines), מנהל ה-World Press Agency, ששכנע אותו לחזור לפריז כדי לשמש שם כמנהל מקומי של הסוכנות.
בפריז פגש גוסיני באלבר אודרזו, איתו שיתף פעולה עד מותו.
הם עבדו תחילה על סיפור בהמשכים בשם "סילבי" (Sylvie) במגזין נשים.
בשנת 1959 הקים גוסיני, יחד עם מספר חברים (בהם אודרזו), חברת הפצה בשם Edipress/Edifrance.
הוא הרחיב את שיתוף הפעולה עם אודרזו ועם אחרים.
גוסיני החל בשנה זו גם את שיתוף הפעולה הפורה מאוד שלו עם מוריס במסגרת סיפורי לאקי לוק.
בשנת 1959, הוקם מגזין הקומיקס הצרפתי "פילוט" (Pilote) על ידי חברת ההפצה.
המגזין, שנועד לבני נוער ולצעירים, זכה להצלחה מסחררת.
היצירה הראשונה של גוסיני שפורסמה במגזין הייתה "ניקולא הקטן" (Le Petit Nicolas), והיא הייתה פרי של שיתוף פעולה עם המאייר ז'אן-ז'אק סמפה.
היצירה הופיעה בפורמט של סיפורים מאוירים הומוריסטיים, אשר תיארו את עלילותיו של ילד צרפתי שובב בשם ניקולא.
בשנת 1961 יצא קובץ סיפורים ראשון בשם זה, בהוצאת דנואל (Denoel), והוא זכה להצלחה רבה בצרפת ובעולם כולו, לעשרות תרגומים ולחמישה ספרי המשך.
באותו מגזין פרסם גוסיני לראשונה גם את הרפתקאותיו של הלוחם הגאלי אסטריקס, יצירה שזיכתה אותו בתהילת עולם בקרב חובבי הקומיקס בעולם.
בשנים 1963–1974 שימש גוסיני כעורך הראשי של העיתון.
הוא גם המשיך במספר רב מאוד של שיתופי פעולה עם יוצרים רבים מז'אנר הקומיקס הצרפתי/בלגי ועם יוצרי סיפורים לילדים ונוער.
בשנת 1967, התחתן גוסיני עם ז'ילברט פולארו-מילו (Gilberte Pollaro-Millo), ובשנת 1968 נולדה בתם חנה (אן).
לפני מותו ביקר בישראל, וביתו העידה כי התפלל בכותל המערבי.
ב-5 בנובמבר 1977 נפטר גוסיני מדום לב פתאומי בעת בדיקת מאמץ שגרתית במרפאה בפריז.
עם מותו הוריש את כל כספו לרבנות הראשית של צרפת.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בניס.
אודרזו המשיך לחתום את אלבומי האסטריקס הבאים גם בשמו של גוסיני, על אף שכתב אותם לבדו, כמחווה לידידו הטוב.
שנה לאחר מותו הוציא את "אסטריקס וירושלים של זהב שחור" (בצרפתית מסעות אסטריקס, ובאנגלית: אסטריקס והזהב השחור) שבו הדף המרכזי מציג את ירושלים העתיקה על פי דגם המקדש שהיה במלון הולילנד (כיום במוזיאון ישראל).
גוסיני מצויר כשאולי שלמולי, עובד של הסוחר שמשון פלטפוס הנפגש עם אסטריקס.
רִנָּה ירושלמי (נולדה ב-1 במרץ 1939) היא במאית תיאטרון, פרופסור אמריטה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, עורכת, רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, מהיוצרות הגדולות בתיאטרון הישראלי.
כלת פרס ישראל בתחום התיאטרון לשנת ה'תשס"ח (2008).
ירושלמי נולדה בעפולה לשאול, מהנדס, וחיה (לבית אנגילוביץ'), אחות.
היא למדה מחול אצל ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ותיאטרון והשתלמה בנושאים אלה בלונדון, בגרמניה וביפן.
ירושלמי היא פרופסור אמריטה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
רקדה בהצגת התיאטרון הקאמרי - שלמה המלך ושלמי הסנדלר, והייתה עוזרת לבמאי ומנהלת הצגה בתיאטרון גיורא גודיק.
בשנות ה-70 לימדה ירושלמי בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם ביימה הצגות כמו "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט, "המשימה" מאת נגיב מחפוז, ו"קימרה" מחזה קצר של פדריקו גארסיה לורקה.
ב-1977 יצרה את הכוריאוגרפיה לריקוד "הדיבוק" ללהקת המחול "בת שבע".
לאחר מכן הצטרפה כבמאית ללהקת תיאטרון לה מאמא בניו יורק, ושבה לישראל בשנות ה-80.
ירושלמי ביימה בתיאטראות השונים בישראל: תיאטרון הבימה, תיאטרון חיפה, האופרה הישראלית החדשה, תיאטרון הקאמרי, להקת המחול בת-שבע ועוד.
ביימה את המחזות רומיאו ויוליה ומקבת' מאת ויליאם שייקספיר, "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן, שש נפשות מחפשות מחבר מאת לואיג'י פיראנדלו, הכיסאות מאת יונסקו, הגולם מאת ליוויק, וכן את המחזות "מאלון הולך למות", "הנזל וגרטל", וגם מאת סמואל בקט.
ירושלמי ביימה עבור האופרה הישראלית את הפקת "הנזל וגרטל" (אופרה מאת אנגלברט הומפרדינק) ו"אלקטרה" (אופרה מאת ריכרד שטראוס).
פרס מרגלית לבמאית הטובה ביותר ולהפקה הטובה ביותר ("המלט") בשנת 1990
פרס משה הלוי להפקה הטובה ביותר ופרס משה הלוי לתרומתה של ירושלמי לתיאטרון הישראלי בשנת 1992
פרס היצירה של האקדמיה הישראלית לתיאטרון בשנת 1998
פרס יוסף מילוא לבמאי המצטיין בשנת 1999
פרס רוזנבלום על ייחודו של סגנון הבימוי של ירושלמי בשנת 2001
תואר דוקטור של כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2001
פרס לנדאו בתחום התיאטרון, מפעל הפיס בשנת 2004
פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשס"ח-2008
יקירת העיר תל אביב-יפו בשנת 2012
פרס קיפוד הזהב על בימוי "המלך הולך למות" בשנת 2013
פרס קיפוד הזהב על מפעל חיים בשנת 2014
פרס מפעל חיים "היה נבון" פרס שר התרבות לשימור ולטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון 2022
רְנֶה זִ'יסְט אַאִיאִי (René Just Haüy) (28 בפברואר 1743 – 3 ביוני 1822) היה מינרלוג צרפתי ואחד מאבות הקריסטלוגרפיה.
הוא ידוע גם בכינויו "האב אאיאי" (Abbé Haüy) לאחר שנעשה כומר של כבוד בקתדרלת נוטרדאם.
אאיאי נולד בסן-ז'יסט-אן-שוסה (Saint-Just-en-Chaussée) שבמחוז ואז (Oise, אז חלק מאיל-דה-פראנס, כיום בחבל פיקרדיה).
אביו היה אורג עני, ורק תמיכה כספית מאב המנזר המקומי של מסדר הפרמונסטרטנים, שהתרשם מכישוריו השכליים ומנטייתו לשירה כנסייתית, אפשרה לשלוח אותו ללימודים בפריז.
תחילה שירת אאיאי זמן מה כזמר במקהלת הכנסייה ואחר כך התקבל ללימודי תאולוגיה במכללת נוואר (Collège de Navarre) שבאוניברסיטת פריז.
משסיים את לימודיו החל אאיאי ללמד במכללה והיה מורה בה במשך 21 שנים.
שנים אחר כך הוסמך ככומר קתולי, והחל ללמד במכללה של הקרדינל למואן (Lemoine).
בלימודיו הייתה הספרות תחום העניין העיקרי של אאיאי, אך אחד מעמיתיו במכללה עורר את עניינו בבוטניקה, והוא הקדיש לחקר הנושא את זמנו הפנוי.
סדרת הרצאות של לואי דובנטון (Louis-Jean-Marie Daubenton) על מינרלוגיה הפנתה את תשומת לבו לתחום, ותאונה קלה שאירעה לו החלה את מחקריו הידועים על מבנה הגביש.
כשבחן את אוסף הגבישים של דו קרואסה (Du Croisset) הוא הפיל במקרה דגימה נאה של פצלת איסלנדית (סוג של קלציט).
לאחר שבחן את השברים הוא גילה שהם התפצלו לאורך מישורים ישרים שנפגשו בזוויות קבועות.
הוא שבר חתיכות קלציט נוספות וגילה כי בלא תלות בצורה המקורית של גביש הקלציט, לשברים הייתה תמיד צורת מעוינת.
הוא החל בסדרת ניסויים ובהתבסס על חוק הזוויות הקבועות (המכונה גם "חוק סטנו") שנתגלה על ידי ניקולאוס סטנו ופותח על ידי ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל, הוא ניסח את החוק הגאומטרי של הקריסטלוגרפיה הקרוי על שמו, ואת התאוריה כיצד לסווג את המינרלים.
ערכן של תגליותיו, שניסוחן המתמטי פורסם על ידי אאיאי בספרו "מסה על מינרלוגיה" (Traité de minéralogie), הוכר מיד, ודובנטון ולפלס האיצו בו לדווח עליהן לאקדמיה הצרפתית למדעים והוא הבטיח את מקומו באגודה זו.
שמו של אאיאי ידוע גם בשל התצפיות שערך בתופעת הפירואלקטריות (היכולת ליצור מתח חשמלי בתגובה לחום).
כשפרצה המהפכה הצרפתית הושלך אאיאי לכלא סמינר דה סן-פירמן (Seminaire de Saint-Firmin) יחד עם אנשי כמורה אחרים שסירבו להישבע אמונים למשטר החדש, ספריו הוחרמו ואוסף הגבישים שלו פוזר.
אאיאי שוחרר מהכלא בזכות התערבותו של אחד המדענים הצרפתים המובילים ותלמידו לשעבר, אטיין ז'ופרואה סנט-אילר (Étienne Geoffroy Saint-Hilaire).
ב-1794 מונה לאוצר במשרד המכרות, ובאותה שנה התמנה לפרופסור לפיזיקה באקול נורמל סופרייר.
נפוליון העריך אותו מאוד ודאג למנותו לכומר של כבוד בקתדרלת נוטרדם ולהעניק לו את אות לגיון הכבוד (בין הראשונים שזכו לכבוד זה).
בשנת 1802 החליף אאיאי את הגאולוג דֵאוֹדָה דֵה דוֹלוֹמְייה (מגלה הדולומיט), שמת שנה לפני כן, בתפקיד פרופסור למינרלוגיה במוזיאון הלאומי הצרפתי להיסטוריה של הטבע שנוסד אחרי המהפכה.
בתפקיד זה תרם אאיאי להרחבה ניכרת של אוספי המוזיאון.
ב-1809 קיבל אאיאי מינוי זהה בסורבון, אולם לאחר 1814 הוא פוטר ממשרתו על ידי ממשל הרסטורציה של בית בורבון.
עקב כך, חי אאיאי חיי דלות בשארית חייו, אבל האומץ ותכונות המוסר הנעלה שעמדו לצדו בצעירותו לא נטשו אותו בזקנתו והוא נשאר שמח בחלקו עד מותו בפריז.
אחיו, ולנטן אאיאי (Valentin Haüy), היה הראשון שהקים בית ספר לעיוורים.
על שמו קרוי המינרל האיאין
שמו של אאיאי מופיע בין 72 השמות החרוטים על מגדל אייפל
מסה בסיסית על פיזיקה (Traité élémentaire de Physique) (2 כרכים 1803, 1806), נכתבה על פי בקשתו של נפוליון Google Books
בנוסף הוא תרם מאמרים רבים, 100 מתוכם מופיעים בקטלוג של החברה המלכותית, לביטאונים מדעיים שונים, בייחוד "ביטאון הפיזיקה" (Journal de physique) וה"שנתונים של המוזיאון להיסטוריה של הטבע" (Annales du Museum d'Histoire Naturelle).
הערך הוא תרגום של הערך René Just Haüy מהוויקיפדיה האנגלית (שהעתיקה את הערך מהמהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה הפומבית) תוך תיקון טעויות והרחבה על בסיס הערך René-Just Haüy מהאנציקלופדיה הקתולית ובתוספת מידע מגרסת 2004 של האנציקלופדיה בריטניקה.
חוסה רנה היגיטה ספאטה (בספרדית: José René Higuita Zapata; נולד ב-27 באוגוסט 1966 במדיין) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת השוער.
היגיטה שיחק ב-68 משחקים במדי נבחרת קולומביה, בהם הבקיע שלושה שערים.
היה השוער הראשון שביצע את "עצירת העקרב" המפורסמת, אותה הדיפה מרשימה שביצע בעזרת עקביו במשחק ידידות מול אנגליה באצטדיון ומבלי הישן.
ב-1981 החל היגיטה את הקריירה שלו באתלטיקו נסיונל הקולומביאנית, עימה שיחק במשך רוב הקריירה שלו.
תחילה, שיחק בקבוצת הנערים (עד גיל 16) של הקבוצה.
בזכות יכולותיו בקבוצה, זומן למשחק ראשון בנבחרת הלאומית הצעירה של קולומביה, ב-1985. באותה שנה הוא גם הושאל למיונאריוס, בה הייתה לו עונה מוצלחת.
ב-1986 חזר היגיטה לאתלטיקו נסיונל, ותחת אימונו של פרנסיסקו מטוראנה הגיעה הקבוצה להישגים.
ב-31 במאי 1989 זכתה אתלטיקו נסיונל בקופה ליברטדורס, ובכך הייתה הקבוצה הקולומביאנית הראשונה שזוכה בתואר.
במשחק הגמר שנערך באצטדיון אל קמפין שבבוגוטה, ניצחה נסיונל את אולימפיה 0-2, מה שהישווה את התוצאה הבסיכום שני המשחקים והמנצחת נקבעה בבעיטות הכרעה.
לאחר 19 בעיטות של שתי הקבוצות, שלחלקן היה היגיטה אחראי עם כמה הדיפות קריטיות, ניצחה נסיונל וזכתה בגביע.
באותה שנה זכתה הקבוצה גם בגביע אינטראמריקנה.
ב-1992 עבר היגיטה לקבוצה הספרדית ריאל ואיאדוליד יחד עם חבריו לנבחרת, קרלוס ולדרמה ולאונל אלברס, שוב תחת אימונו של המאמן מטוראנה.
היגיטה לא מצא את מקומו בספרד, ולאחר עונה מאכזבת הוא חזר לאתלטיקו נסיונל עימה זכה באליפות הליגה ב-1994. שנה לאחר מכן, בחצי גמר גביע ליברטדורס מול ריבר פלייט הבקיע היגיטה שער מבעיטה חופשית במשחק הראשון.
לאחר הפסד באותה תוצאה בגומלין, המשחק המשיך לדו-קרב בעיטות עונשין, בו היגיטה הציל בעיטה מכרעת והוביל את אתלטיקו נסיונל לגמר הטורניר.
בגמר, הפסידה קבוצתו לגרמיו הברזילאית.
לאחר מכן, עבר היגיטה לוורקרוז שבמקסיקו, אך חזר לקולומביה לאחר שנה בלבד.
כעבור מספר שנים בקולומביה, בהן שיחק במספר מועדונים, עבר לאקוודור ולמועדון אאוקאס.
לאחר שהודיע על פרישה, הוא שימש כמאמן השוערים של נבחרת אקוודור לצידו של המאמן הראשי לואיס פרננדו סוארס.
היגיטה חזר מהפרישה ב-2007 והצטרף למועדון גוארוס מוונצואלה.
כעבור שנה שיחק במדי קבוצת דפורטיבו ריונגרו וב-2009 הצטרף לדפורטיבו פריירה שאתה אז בליגה הראשונה, כשהוא בן 43. לאחר אותה עונה פרש סופית מכדורגל.
משנת 2011 ועד פברואר 2016, שימש כמאמן השוערים של קבוצת אל-נאסר מערב הסעודית.
היגיטה הצהיר שלאחר פרישתו, ברצונו לשמש כמאמן נבחרת הקולומביאנית או להיות מעורב בחיים הפוליטיים.
היגיטה החל את דרכו במדים הלאומיים בנבחרת עד גיל 20 ששיחקה בגביע העולם בברית המועצות ושנתיים מאוחר יותר היה השוער של הנבחרת האולימפית ששיחקה במוקדמות אולימפיאדת סאול 1988 תחת אימונו של פרנסיסקו מטוראנה.
אף על פי שקולומביה לא השיגה את הכרטיס לסאול, היגיטה הראה כבר אז את הפוטנציאל הטמון בו, כאשר קולומביה סיימה רביעית, ניצחה לראשונה בהיסטוריה את נבחרת ברזיל, כשהיגיטה אף הודף פנדל של החלוץ הברזילאי, בבטו.
כמה חודשים מאוחר יותר, זימן מטוראנה, שהיה גם מאמן הנבחרת הבוגרת, את היגיטה בפעם הראשונה לטורניר הקופה אמריקה 1987 בארגנטינה.
בטורניר הפגין היגיטה יכולת מרשימה ועזר לנבחרתו להגיע למקום השלישי.
בשנת 1989, העפילה נבחרתו למונדיאל 1990, בעקבות ניצחון במשחקי הצלבה על נבחרת ישראל.
בטורניר, שנערך באיטליה, היה היגיטה דמות מרכזית בעלייתה של נבחרתו משלב הבתים לשמינית הגמר.
אולם, בשמינית הגמר, טעות אופיינית שלו הובילה להדחת נבחרתו מהמונדיאל.
היגיטה כדרר במחצית המגרש, דבר שאפיין אותו לאורך כל הקריירה, אך איבד אותו ברשלנות לחלוץ הקמרוני רוז'ה מילה שהבקיע שער בסוף המהלך.
היגיטה נודע על המצאת "בעיטת העקרב", הדיפה בה השוער קופץ קדימה, מעקל את רגליו מעל ראשו ובועט בכדור בעקביו.
בהדיפת ניסיון מסירה של ג'יימי רדנאפ במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה בספטמבר 1995 בבעיטת עקרב, זכה היגיטה לפרסום רב.
בשנת 2002 דורגה ההדיפה הזו במקום ה-94 על ידי Channel 4, ערוץ טלוויזיה בריטי, ברשימת "100 רגעי הספורט הגדולים".
משחקו האחרון של היגיטה בנבחרת היה בקופה אמריקה 1999 בניצחון 1–2 על אקוודור.
היגיטה היה ידוע הודות לסגנון המשחק החריג שלו, לקיחת סיכונים לא נחוצים ועקב ניסיונותיו החוזרים להבקיע שערים.
הוא התאפיין מאוד ביציאותיו התכופות מהרחבה, בין אם לעזור לקבוצתו לפתח התקפה או לשמש מעין ליברו נוסף בהגנה.
לרוב פעולות אלו הצליחו לו, אך לעיתים הוא כשל בהן וקבוצתו שילמה את המחיר, כמו במקרה משחק שמינית גמר מונדיאל 1990 מול קמרון.
הוא גם היה בועט לעיתים תכופות את הפנדלים שהיו נשרקים לזכות קבוצתו וכן את הבעיטות החופשיות, כפי שכבש באותו משחק מפורסם מול ריבר פלייט בגביע הליברטדורס.
בעקבות סגנון משחקו הלא שגרתי, זכה לכינוי "אל לוקו" שפירושו בספרדית "המשוגע".
בסך הכל, הבקיע היגיטה 44 שערים - 37 מבעיטות עונשין ו-7 נוספים מבעיטות חופשיות.
היגיטה לא נחשב לאדם בעייתי ולדעת הרוב מוגדר כאדם טוב, אך לרעתו עמדה העובדה שהיה אחד מחבריו של ברון הסמים הגדול בעולם, פבלו אסקובר.
השניים לא הסתירו את קשרי הידידות שלהם והיגיטה אף נצפה בפומבי מבקר את אסקובר בבית הסוהר שבו שהה.
לרוע מזלו, ידידות זו עלתה לו במקום למונדיאל 1994. ב-4 ביוני 1993, שבוע וחצי בלבד לפני פתיחת הקופה אמריקה 1993, נעצר היגיטה בידי המשטרה המקומית.
הסיבה למעצר הייתה תיווך של היגיטה בפרשת חטיפת בתו של אחד מחבריו של אסקובר, לואיס קרלוס מולינה.
היגיטה נתבקש להעביר דמי כופר בסך שלושה מיליון דולרים לשחרור בתו של מולינה.
באותה תקופה החוק בקולומביה לגבי תיווך בפרשת חטיפות היה שנוי במחלוקת ובעצם אסר על התערבות בכל דרך שהיא.
היגיטה נעצר ונשלח לבית הסוהר, שם שהה למעלה מחצי שנה.
את המקום שלו בנבחרת הוא איבד לטובתו של אוסקר קורדובה ואת משחקי המוקדמות למונדיאל ראה בכלא.
כדי שהמקרה שלו לא ייעלם מעיני הציבור, הוא אף פתח בשביתת רעב.
הוא גם לא איבד את החשק לשחק ושמר על כושר במשחקי כדורגל עם שאר האסירים.
כעבור שבעה חודשים שוחרר מהכלא מבלי שעמד למשפט.
היגיטה אף היה מעורב בתקרית אלימה עם איש התקשורת ססאר אוגוסטו לונדוניו, לאחר שחבט בפניו בעת שפגש אותו בשדה התעופה.
היגיטה כעס על שאלות ששאל אותו לונדוניו לגבי קשריו עם פבלו אסקובר.
מאז הספיקו השניים כבר להתפייס והיגיטה אף הגיע להתארח בתוכניתו של לונדוניו.
ב-23 בנובמבר 2004 הוא הושעה לחצי שנה על ידי ההתאחדות של אקוודור בגין שימוש בקוקאין בעת ששיחק באאוקאס.
להיגיטה יש גם ילדה מחוץ לנישואין, שנולדה ללא ידיעתו.
כאשר אימה של הילדה סיפרה לו על כך, הוא עשה בדיקת דם שנמצאה חיובית, ומאותו רגע לקח עליה אחריות הורית, וגידל אותה יחד עם שאר ילדיו.
שיחק פעם אחת במוקדמות מונדיאל (1990)
שיחק פעם אחת בבגביע העולמי (1990)
זכה באליפות קולומביה עם אתלטיקו נסיונל (1994)
זכה בגביע אינטראמריקנה עם אתלטיקו נסיונל (1997, 1990)
היה חלק מנבחרת השנה באמריקה הדרומית (1990, 1989)
מקום שלישי במשאל שחקן השנה באמריקה הדרומית (1990, 1989)
רִנה זַיצוֹב-מַרְכְּס (Rina Zaizov Marx; 8 ביולי 1932 – 31 במאי 2005) הייתה רופאת ילדים ואונקולוגית, מחלוצות תחום ההמטו-אונקולוגיה לילדים בישראל ומייסדת עמותת חיים.
כלת פרס ישראל לחקר הרפואה לשנת ה'תשס"ה.
היא כיהנה כפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
פרופ' זיצוב-מרכס נולדה בשנת 1932 בנס ציונה ליעקב ורבקה זיצוב, נצר לדור המייסדים.
גדלה בראשון לציון ולמדה בבית הספר חביב, ואת לימודיה סיימה בגימנסיה הרצליה.
בתום שירותה הצבאי החלה בלימודי רפואה במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים (יחד עמה למדו יחזקאל ואולגה שטיין).
בתום לימודיה (1952–1959) התמחתה בארצות הברית ברפואת ילדים ובהמטו-אונקולוגיה (1959–1964).
בשובה לישראל הצטרפה פרופ' זיצוב-מרכס לפרופסור יהודה מטות וסייעה לצדו בהקמת המחלקה הראשונה בישראל להמטו-אונקולוגיה (גידולים סרטניים של הדם) לילדים, במסגרת בית חולים בילינסון.
פרופסור זיצוב-מרכס האמינה כי ילדים ומתבגרים חולי סרטן זקוקים לטיפולים והתייחסות שונים מאשר מבוגרים חולי סרטן.
המחלקה הוקמה בשנת 1966 והתנהלה בראשותה עד 1972. במסגרת המחלקה הוקמה מאוחר יותר היחידה הראשונה בישראל להשתלת מח עצם בילדים.
בין השנים 1973–1997 הייתה פרופ' זיצוב-מרכס מנהלת המרכז הארצי להמטו-אונקולוגיה לילדים.
מוסדות אלו עברו בשנת 1993 לפעול במסגרת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל והוכרו כמרכז הלאומי של ישראל לטיפול בילדים חולי סרטן.
היא עמדה בראשות המחלקה עד שנת 1998.
לצד עבודתה המעשית, הקדישה פרופ' זיצוב-מרכס חלק ניכר מעשייתה למחקר ומשנת 1966 היא הרצתה בנושאי פדיאטריה והמטולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1988 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1992 הופקדה על הקתדרה להמטולוגיה ולאונקולוגיה פדיאטרית ע"ש מאוס.
במחקריה שולב ניסיונה בפועל, כשם שמחקריה שולבו בעבודתה המעשית בבית החולים.
החל בשנת 1970 היא שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בארצות הברית, ובהם המכונים הלאומיים לבריאות.
מומחיותה בטיפול בילדים הביאה את פרופ' זיצוב-מרכס להטביע גישות טיפול חדשניות, ובהן קיום "טיפול כוללני" המשלב מתן טיפול רפואי לילד החולה וסיוע למשפחת הילד ודרך התמודדותה עם המחלה.
הטיפול הכוללני כלל תמיכה מלאה לא רק בתחום הרפואי אלא תמיכה מלאה בתחום החברתי, החינוכי, והנפשי.
הצוות המטפל הוא צוות שכולל רופאים, אחיות, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, מורים, ועוד אנשי צוות בתחום הרפואה המשלימה.
ניסיונה להביא לשיפור בתוצאות הטיפול הרפואי, הביא להקמת תשתית לאבחון מדויק של סוגי הגידולים ומתן ייעוץ גנטי.
החל בשנות השבעים, התמקדו מחקריה במנגנונים הגנטיים בהתפתחות מחלת הסרטן בילדים, ומחקריה התקיימו במשותף עם חוקרי גנטיקה.
פרופסור רנה זייצוב הקימה את מרפאת המעקב הראשונה בישראל לילדים ומתבגרים ששרדו והחלימו ממחלות הסרטן.
בפעילויותיה חוץ-אקדמיות וחוץ-מקצועיות אלו היא פעלה לכינון סדנאות חינוך והסברה לציבורים שונים בנוגע למחלת סרטן בקרב ילדים, וכן קידמה חקיקה למען ילדים חולים ומשפחותיהם.
כמו כן פעלה לקידום המטו-אונקולוגיה לילדים במדינות המזרח התיכון, המזרח הרחוק וברית המועצות.
בשנות השמונים הוקמה על ידי פרופ' זיצוב-מרכס "עמותת חיים", באמצעותה פעלו הורי ילדים חולים, ובהמשך הוקמו על ידה קבוצות תמיכה לסבים ולסבתות של חולים כמו גם קבוצות להורים שכולים.
היא הקימה גם את האיגוד הישראלי להמטו-אונקולוגיה פדיאטרית, והייתה חברה באיגודים מקצועיים בינלאומיים ובהם האיגוד הבינלאומי להמטולוגיה והאיגודים האמריקניים להמטולוגיה ולאונקולוגיה קלינית.
בישראל הייתה פרופ' זיצוב-מרכס חברת הוועדה הלאומית לאונקולוגיה, הוועדה המדעית למחקר בסרטן של משרד הבריאות, חברת הוועדה על מהגרים מאזור צ'רנוביל במשרד הבריאות, וכן חברת ועדת הניהול של האגודה למלחמה בסרטן.
בשנת 1987 נבחרה לשמש יו"ר הכנס הבינלאומי לאונקולוגיה פדיאטרית שנערך בירושלים.
בשנת 1998 מונתה פרופ' זיצוב-מרכס למנהלת תחום ההמטו-אונקולוגיה לילדים של שירותי בריאות כללית.
בתפקיד זה ייעצה לבתי החולים של שירותי הבריאות בתחומי התמחותה וניהלה צוות מחקר בתחום אונקולוגיה מולקולרית.
באותה עת המשיכה בפעילותה האקדמית.
לאורך השנים הוענקו לפרופ' זיצוב-מרכס אותות הוקרה רבים בתחום המחקר הרפואי, ובין האחרונים שבהם היו אות מופת על מפעל חיים מטעם משרד הבריאות (2002) ופרס ישראל לחקר הרפואה (2005).
פרופ' זיצוב-מרכס חלתה בסרטן ונעדרה מטקס הענקת פרס ישראל עקב מצבה הרפואי.
נפטרה במאי 2005, ונקברה בנס ציונה.
לאחר פטירתה אמר שר הבריאות דני נווה כי "לכל העוסקים במלחמה בסרטן, מותה הוא יום עכור".
בכנס שהתקיים במרכז הרפואי שניידר ביום השנה הראשון לפטירתה הוכרז על הקמת קרן לזכרה במסגרת המרכז, ומלגות מחקר מוענקות בכנס השנתי לזכרה במרכז.
ב-26 ביוני 2014 נערך טקס שבו נקרא המרכז להמטו-אונקולוגיה ילדים שבמרכז שניידר על שמה.
התגוררה בהרצליה, והובאה למנוחות בעיר הולדתה נס ציונה לצד הוריה יעקב ורבקה .
אלמנהּ, חיים מרכס, מהנדס, שהיה חברהּ מילדות, נפטר בשנת תשס"ז 2007 ונקבר לצידה.
רָנָה וֶרבין (נולדה ב-7 בדצמבר 1973) היא מתרגמת, סופרת, עורכת, מבקרת ספרות, בעלת טור שחקנית ישראלית ומורה לספרות.
רנה ורבין נולדה לד"ר נחום ורבין (בנו של פרופ' בן ציון ורבין), כירורג שהיה רופא מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים ונפל בשבי המצרי והשחקנית בתיה ברק.
דודתה מצד אביה, דורית, נישאה ליוסי שריד, אשר כיהן כחבר-כנסת וכשר במספר ממשלות ישראל.
ורבין גדלה בתל אביב, והיא בוגרת תיכון חדש.
מגיל 14 החלה ורבין לרכוש ניסיון כשחקנית, כאשר ביצעה עשרות תפקידים בתוכנית "קשר משפחתי".
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי נסעה ללמוד משחק בארצות הברית, בבית הספר "Circle in the Square Theatre School" בניו יורק.
עם שובה ארצה בשנת 1997 שיחקה ב"תיאטרון לילדים ולנוער", על שם אורנה פורת, ובהפקות טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון שונות.
בשנת 2002 סיימה בהצטיינות את הלימודים לתואר ראשון בספרות כללית ואנגלית באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיה תרגמה ורבין ספרי נוער בהוצאת ידיעות אחרונות, ביניהם הספרים: "שני ירחים", "בית שישים האבות" ו"חביבי".
כמו כן כתבה ביקורות ספרים עבור מוסף הספרים של עיתון "הארץ".
לאחר סיום לימודיה עברה לכתוב טור ספרים שבועי בעיתון "העיר" כשלוש שנים.
בשנת 2005 זכתה ורבין ב"פרס ברנשטיין" לביקורת ספרותית בעיתונות, וזמן קצר לאחר מכן החלה בעבודתה כעורכת ספרות המקור בהוצאת ידיעות ספרים, משרה שבה החזיקה עד ספטמבר 2011.
בהמשך הגישה את פינת הספרים בתוכנית הבוקר של גידי גוב והנחתה את תוכנית הראיונות "קצת תרבות".
בשנת 2010 סיימה בהצטיינות את לימודיה לתואר השני בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והוציאה לאור את ספרה הראשון "כמה טוב לחיות".
השתתפה כחברת פאנל קבועה בתוכנית "הינשופים" בערוץ 8 בהנחיית רוגל אלפר.
בשנת 2017 הקימה הוצאת ספרים בשם "ערבי נחל" בשותפות עם הוצאת "ידיעות ספרים".
בשנת 2020 הוציאה לאור את ספרה השני, "איך כדאי לחיות: סיפור מסע הרפתקני במרחבי התודעה".
Death Takes a Holiday, תיאטרון ה"הדסון גילד", ניו יורק (תפקיד ראשי)
שמוליק של זהרה, התיאטרון לילדים ולנוער על שם אורנה פורת (בתפקיד זהרה)
לצחוק בפראות, תיאטרון תמונע (תרגום, עיבוד ומשחק בתפקיד הראשי, "אישה".
טיפת חלב, פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, מופע של האמנית הלה לולו לין ("אישה בלבן")
כמו מגנטים על מקרר, הצגה זוכה בפסטיבל small במה באוניברסיטת תל אביב (אבישג - תפקיד ראשי.
בימוי ליחי בקרמן)טלוויזיה וקולנוע -
עם ישראל לייב אנסמבל, ערוץ 10
אריק ורינה לנצח (בתפקיד "ורה")
ערומים, וידאו קליפ לשירו של שחר אבן צור
הנחיית התוכנית קצת תרבות בערוץ 2
מינכן, בימוי: סטיבן ספילברג (בתפקיד מגישת חדשות)
על החיים ועל המוות; תש"ח, יורם קניוק
הכלב היהודי, אשר קרביץספרים שכתבה -
כמה טוב לחיות, הוצאת ידיעות ספרים
"איך כדאי לחיות: סיפור מסע הרפתקני במרחבי התודעה" הוצאת ערבי נחלספרים שתרגמה -
מיינדרט דה יונג, בית ששים האבות, הוצאת ידיעות ספרים, 2001.
ג'ון גרין, אשמת הכוכבים, הוצאת הכורסא, 2012.
ג'ון גרין, מחפשים את אלסקה, הוצאת הכורסא, 2014.
פרנסס הודג'סון ברנט, לורד פונטלרוי הקטן, סדרת הרפתקה, הוצאת מודן ואוקיינוס, 2015.
סילביה טאונסנד וורנר, לולי וילוז, הוצאת לוקוס, 2016.
אלוין ברוקס וייט, הרשת של שרלוט, סדרת הרפתקה, הוצאת מודן ואוקיינוס, 2017.
אן ברידג', אביב באיליריה, הוצאת ערבי נחל וידיעות ספרים, 2017.
ראסל הובן, יומן צבים, הוצאת ערבי נחל וידיעות ספרים, 2018.
אדוארד לואיס וולאנט, הדיירים של מונבלום, הוצאת ערבי נחל וידיעות ספרים, 2019.
רנה לווק היה מושל פרובינציית קוויבק בקנדה מנובמבר 1976 ועד אוקטובר 1985, מייסד מפלגת קוויבק, מראשי התנועה הלאומית הקוויבקית שביקשה להיפרד מקנדה ולהקים מדינה עצמאית.
רנה לווק נולד בקמבלטון (Campbellton) בניו ברנזוויק וגדל בניו קרלייל (New Carlisle) שבקוויבק.
למד משפטים באוניברסיטת לאוול בקוויבק סיטי, אך לא השלים את התואר.
הוא שירת במהלך מלחמת העולם השנייה כקצין קשר וככתב מלחמה בצבא ארצות הברית באירופה.
הוא עבד כעיתונאי וככתב טלוויזיה, והפך לדמות ציבורית מוכרת.
בשנת 1960 החליט להצטרף לחיים הפוליטיים ונבחר לחבר באספה הלאומית של קוויבק מטעם המפלגה הליברלית.
בשנים 1960–1966 כיהן כשר מטעם המפלגה הליברלית, והיה שותף למהפכה השקטה שהתרחשה באותן שנים בקוויבק ושינתה את אופייה של הפרובינציה.
בשנת 1967 הודיע על פרישתו מהמפלגה הליברלית, מכיוון שלא הסכימה לדון ברעיון הריבונות של קוויבק.
בשנת 1968 היה בין המייסדים המרכזיים של מפלגת קוויבק שביקשה להפוך את קוויבק למדינה עצמאית.
הוא עמד בראש המפלגה מייסודה ועד שנת 1985.
בנובמבר 1976 נערכו הבחירות לפרלמנט של קוויבק, ולהפתעת רבים, כולל לווק עצמו, זכתה מפלגת קוויבק שעמד בראשה לניצחון.
היא זכתה ל-42 אחוז מכלל הקולות ול-71 חברים בפרלמנט מתוך 110. לווק התמנה לתפקיד מושל קוויבק.
הוא שימש בתפקיד במשך תשע שנים.
תיקונים חברתיים - ממשלת קוויבק בראשות לווק יישמה שורה של תיקונים חברתיים-כלכליים ברוח ההשקפות הסוציאל-דמוקרטיות של המפלגה, בהם העלאת שכר מינימום, הגבלות על הזכות להעסיק עובדים במקומם של שובתים ומתן תרופות חינם לפנסיונרים.
השפה הצרפתית - עוד לפני עליית מפלגת קוויבק לשלטון, נחקק בשנת 1974 חוק שקבע כי הצרפתית היא השפה הרשמית בקוויבק.
לווק האמין כי אין די בכך, והביא בשנת 1978 לחקיקת חוק 101 השנוי במחלוקת שביסס עוד יותר את מעמדה של השפה הצרפתית בפרובינציה.
על פי חוק זה כל ילדי המהגרים לפרובינציה חויבו ללמוד בבתי ספר צרפתיים.
חברות שהעסיקו מעל ל-50 איש חויבו לנהל את עסקיהם בשפה הצרפתית.
החוק עורר תרעומת רבה בקנדה האנגלית, ואף הביא לעזיבתן של מאות חברות את הפרובינציה.
משאל העם - לווק יזם את משאל העם על עתידה של קוויבק בשנת 1980. הייתה זו הפעם הראשונה שהתנהל משאל עם מסוג זה, שהעמיד בסימן שאלה את אחדותה של קנדה.
המשאל הסתיים בתבוסה למצדדים במתן עצמאות לפרובינציה: רוב של כ-60 אחוז מהמצביעים תמך בהישארותה של קוויבק בקנדה.
רנה לאסר היה שף ומסעדן צרפתי מפורסם, מייסד מסעדת לאסר השוכנת בלב הרובע השמיני של פריז וניבטת אל מול פאלה דה לה דקוברט.
רנה לאסר נולד בבארן בארץ הבסקים, בצדה של באיון ב-12 בנובמבר 1912. הוריו ניהלו בית קפה קטן.
אביו נפטר בתאונה כשרנה לסר היה בן תשעה חודשים.
הוא הגיע לפריז למשך תריסר שנים עם תעודת גמר מבית הספר בכיסו ונהיה פקיד.
בהיותו בן 17 הוא היה "מטר ד'אוטל" (רב-המלצרים).
ב-1942 הוא נהפך לבעלים של ביסטרו-האנגר קטן שנבנה עבור "התערוכה הבינלאומית של האמנויות והטכנולוגיה בזמנים המודרניים" (Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne) בגן האחוזה, שהיה ממוקם בשדרת ויטוריו אמנואלה השלישי מס' 17, שדרה ששמה שונה לשדרת פרנקלין דלאנו רוזוולט, בעקבות שחרורה של צרפת במלחמת העולם השנייה.
ב-1952 הוא עיצב את הביסטרו והסב אותו למסעדת יוקרה מקורה.
הוא אירח חגיגות, עם מסלולי דוגמנות, שמפניה שזרמה כמים, משתי שחיתות, שהיוו מקום מפגש לשמנה וסלתה של פריז.
במהלך השנים התארחו בה סלבדור דאלי, רוברט דה נירו, לואיס מריאנו, אנדרה מאלרו (שסעד מדי יום), אודרי הפבורן, פרננדל, רוז'ה פייר וז'אן-מארק תיבו, אורסון ולס ועוד).
מרתף היין של מסעדתו הכיל 200,000 בקבוקים, בכללם 49 בצירים של שאטו או-בריון ומאה מלצרים במסעדה שירתו מאה אורחים כל ארוחה.
ב-1949 הוא זכה בכוכב הראשון במדריך מישלן האדום, ב-1951 הוא זכה בכוכב השני וב-1962 זכה בכוכב השלישי.
ב-2001 פרש לגמלאות והעביר את המסעדה לידי סגנו ז'ראר לואי, המסעדה הורדה לשני כוכבי מישלן, בהם היא עדיין מחזיקה כיום (2010), תחת השף ז'אן לואי נומיק (שעבד לפני כן אצל אלן דיקאס ב-Juan-les-Pins שבמונטה קרלו).
ב-2006, בהיותו בן 93, הלך לאסר לעולמו בביתו במורסאן-סיר-סן, אסון.
פואה גרא בליווי אגסים חמים.
יונת אנדרה מלרו (ממולאת עם פואה גרא)
מקרוני עם כמהין שחורות ופואה גרא.
מסקלן (סלט עלים מפרובאנס) של אמא אירמה (לזכרה של הטבחית מהלאנד שהייתה חברה טובה של אמו של לסר)
אביטל ענבר, התענוגות של יינות בורדו, הוצאת כתר, ירושלים, 2005, עמ' 226, 228.
רנה לָאנֵק היה רופא וממציא צרפתי.
ידוע כמי שהמציא בשנת 1816 את המסכת (סטתוסקופ).
לאנק התייתם בגיל חמש או שש מאמו, שמתה משחפת.
בגיל 12 החל את לימודיו בפקולטה לרפואה, אשר הייתה שייכת לדודו, והתגלה כילד מחונן ומוכשר.
בשנים אלו למד את השפות אנגלית וגרמנית.
למרות הפצרותיו של אביו שימשיך ללמוד בעקביות רפואה, נטש לאנק בהמשך חייו את המקצוע ועסק בנושאים שונים, ובהם לימוד השפה היוונית, כתיבת שירה ועוד.
בשנת 1799 חזר לאנק ללמוד רפואה.
הדבר נעשה בין היתר תחת רופאי התקופה המפורסמים ביותר ובהם ז'אן-ניקולה קורביזר.
הוא היה ידוע בחביבותו ונדיבות ליבו אשר גרמה לפרסומו בקרב עניי עירו.
לאנק מת בשנת 1826 ממחלת השחפת אשר למרבה האירוניה אובחנה אצלו באמצעות המסכת, אותו המציא הוא עצמו.
עד המצאת המסכת, הדרכים לבדוק את מצב דופק הלב היו לא מדויקות, ומביכות.
הרופא היה נאלץ לרכון על חזה החולה, להצמיד את אוזנו ולהקשיב לפעימות.
יעילותה של שיטה זו הלכה ופחתה ככל שהאדם המטופל היה שמן יותר, בשל התעמעמות הרחשים הבוקעים מן הלב.
בנוסף, הדבר הביא לאי נעימויות רבות במיוחד במצבים בהם הרופא היה גבר אשר טיפל באישה, בשל הקונוטציות המיניות שהדבר יצר.
בשנת 1816 טיפל לאנק באישה אשר בעקבות משקלה כמעט ולא היה ניתן לדעת על מצב ליבה.
דבר זה הוביל את לאנק למחשבה אודות פתרון לבעיה.
הוא ידע כי בזמן הצמדת פיסת עץ לאוזן, נשמע היטב כל רחש הנובע מפעולה המתבצעת על צידו החיצוני של העץ (כגון שריטה נקישה וכדומה).
רעיונו של לאנק היה להשתמש בתופעה אקוסטית זו כדי להעביר את הקולות הבוקעים מתוך הלב אל אוזנו של הרופא.
יישומו המעשי הראשון של רעיון זה הופיע בדמות גליל עץ פשוט אותו יצר לאנק, אשר הוצמד מצידו האחד לחזה החולה ומצידו השני לאוזנו של הרופא.
לאנק כתב ספר אשר תיאר את הכלי שיצר, והדבר זכה לפרסום רב.
הוא ראה בהמצאתו את שיא הקריירה הרפואית שלו והיה גאה בה מאוד.
על שמו קרוי קרחון לאנק שבאנטארקטיקה.
ז'אן רפאל אדריאן רנה ויויאני היה ראש ממשלת צרפת בשנה הראשונה של מלחמת העולם הראשונה.
ויויאני נולד ב-8 בנובמבר 1862 בסידי בל-עבאס באלג'יריה הצרפתית.
את הקריירה הפוליטית החל ב-1893 כשנבחר כנציג הרובע החמישי של פריז לפרלמנט מטעם פלג שיתאחד ב-1905 למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, הוא לא הצליח להיבחר שנית ב-1902. בשעת איחוד המפלגות הסוציאליסטיות ב-1905 סירב לאיחוד ונותר יחד עם אריסטיד בריאן מחוץ לאיחוד כ"סוציאליסט עצמאי".
ב-1906 נבחר לפרלמנט וכיהן בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו כשר החינוך והתרבות.
ב-13 ביולי 1914, לאחר בחירות שהותירו בית מפולג, הוסכם ויויאני כמועמד של פשרה למשרת ראש הממשלה והוכתר על ידי נשיא הרפובליקה, רמון פואנקרה, עד ה-26 באוגוסט כיהן גם כשר חוץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הנהיג ממשלת חירום, שתפקודה נחשב ככושל עקב התבוסה הצבאית והמורלית של צרפת.
ב-27 באוקטובר 1915 התפטר, העביר את התפקיד לאריסטיד בריאן וכיהן בממשלתו כשר המשפטים.
ב-1920 נבחר כנציג ארצו לחבר הלאומים.
באוקטובר 1922 נבחר כסנאטור, אולם ביוני 1923 לקה באירוע מוחי שהותיר אותו משותק עד למותו כשנתיים מאוחר יותר.
כיכר הסמוכה לכנסיית נוטרדאם דה פריז קרויה על שמו.
רנה גיל (נולדה ב-1933) היא רופאת ילדים, מומחית בנאונאטולוגיה מרצה וחוקרת, מקימת היחידה הראשונה לטיפול נמרץ ילודים בישראל.
נולדה בפולין בשנת 1933, בת למשפחת אורבך.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה יחד עם נשות המשפחה ששרדו
את האקציות הגרמניות בדירות מסתור ובעליות גג.
בשנת 1945, לאחר שחרור פולין בידי הרוסים, שהתה כשנה בפולין במהלכה עסקה אמה חנה אורבך באיסוף ילדים ניצולי שואה מרחבי אירופה.
ב-1946 עלתה עם אמה לארץ ישראל וחברה לאביה, שהצליח לברוח לארץ ב-1939.
כנערה למדה בתיכון עירוני א' בתל אביב.
ב-1952 התגייסה לחיל ההנדסה ולקחה חלק בתכנון והקמת הכביש הראשון לאילת.
בשנת 1954 החלה את לימודה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיימה ב-1960.
את התמחותה ברפואת ילודים החלה בבית החולים האוניברסיטאי הדסה, עין-כרם, והשלימה אותה בארצות הברית, בבית החולים בסן פרנסיסקו.
ב-1971 החלה את התמחותה ביחידה לטיפול נמרץ ילודים בבית החולים "ספרו" במדינת מישיגן בארצות הברית.
היא הביאה עימה לארץ את הידע אודות תחום פורץ דרך זה, בשנת 1973, אז פתחה את היחידה הראשונה בישראל לטיפול נמרץ ילודים בבית החולים ביקור חולים בירושלים.
גיל ניהלה מחלקה זו במשך 30 שנה.
גיל זכתה כאות הוקרה בתואר פרופ' לרפואה קלינית מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ובהמשך התקדמה לדרגת פרופסור חבר.
היא שימשה לאורך השנים גם כמדריכת סטודנטים בבית הספר לרפואה.
במהלך 40 שנות עבודתה כתבה גיל מעל 100 מאמרים אשר פורסמו בכתבי עת מדעיים בינלאומיים.
רבים ממחקרים אלו בוצעו בשיתוף עם המחלקת הילדים של אוניברסיטת סטנפורד, פאלו אלטו, קליפורניה.
גיל פרשה מניהול מחלקת הילודים בבית החולים ביקור חולים בשנת 2007, מאז משמשת כמנהלת מחלקת הילדים בבית החולים הרצוג בירושלים, המתמחה בטיפול בילדים עם פגיעות התפתחותיות קשות ומונשמים כרונית.
ב-2012 פרסמה מאמר המתאר לראשונה טיפול בילדים ברמת פגיעות זו; המחקר הוצג בכנס למחקר רפואי בוושינגטון בשנת 2013.
נשואה מ-1954 ליוסף (ג'ו) גיל, טייס בחיל האוויר ולימים פרופ' לפיזיולוגיה של הצמח באוניברסיטה העברית וראש המכון לחקר המדבר בשדה בוקר.
רֶנָה לי (קופמן) הייתה משוררת, סופרת וחוקרת ספרות עברית ישראלית-אמריקאית.
נולדה בשנת 1932 בביאליסטוק שבפולין, בת יחידה ללוטה וישראל ליפשיץ, מורים ומחנכים.
גדלה בתל אביב, למדה בגימנסיה הרצליה, שם היה אביה מורה למתמטיקה ופיזיקה.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית וקיבלה תואר מוסמך במשפטים.
שירתה במשך שנתיים כקצינה בפרקליטות הצבאית.
לאחר שחרורה מצה"ל נישאה למהנדס אבשלום קופמן.
בני הזוג שהו באיבדאן שבניגריה, במסגרת עבודתו של אבשלום ב"סולל בונה".
את חוויותיה תיארה בספרה "אויבו!
פרקי יומן מניגריה" שראה אור ב-1969. לאחר שחזרו לישראל עברו לקניה לעבודת אבשלום מטעם "מקורות".
בני הזוג וילדיהם עברו לניו יורק, שם למדה בבית המדרש לרבנים באמריקה וב-1970 קיבלה תואר מוסמך וב-1975 תואר דוקטור לספרות עברית.
במשך 18 שנים הייתה פרופסור לשפה וספרות עברית בקווינס קולג' בניו יורק.
פרסמה שירה, פרוזה ומחקרים בספרות עברית בכתבי עת עבריים בארצות הברית ובישראל.
בשדרה לילית: שירים, מחברות לספרות, 1960
ימים של בלי, מחברות לספרות, 1965
מכירה פומבית: סיפורים הוצאת אל"ף, תשכ"ח, 1968
פרקי יומן מניגריה, הוצאת אל"ף, תשכ"ט, 1969
אל פרורי השמש: שירים הוצאת יבנה, 1971
מסע אל רגע החסד: עיונים ביצירותיהם של ש"י עגנון וחיים הזז, רשפים, 1978
שנות צהרים: שירים רשפים, 1980
עגנון והצמחונות: עיונים ביצירותיו של ש"י עגנון מן ההיבט הצמחוני, רשפים, 1993
הרחק מכף התקוה הטובה: שירים, רשפים, 1995
שירי ערער הוצאת כרמל, 2000
עוד רחוק מן הבית: סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
רֵנֵה דָוִד (12 בינואר 1906 – 26 במאי 1990) היה חוקר ומשפטן צרפתי בתחום המשפט ההשוואתי וגאוגרפיה משפטית שמחקריו התפרסמו במספר שפות.
בין 1929 ל-1938 היה פרופסור באוניברסיטת גרנובל.
במהלך מלחמת העולם השנייה צורף לצבא הצרפתי.
לאחר מכן מ-1945 עד 1968 היה ראש המחלקה למשפט השוואתי באוניברסיטת פריס.
לאחר מכן עד 1976 היה פרופסור באוניברסיטת אקס-מרסיי.
העביר קורסים באוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת טהראן ואחרות.
הוא השתתף במספר פרויקטים משפטיים, כמו ועדת או"ם בנושא השכר הבינלאומי מטעם צרפת, ובין 1962 ל-1978 היה חבר הסגל במוסד בינלאומי לאיחוד משפט בינלאומי פרטי .
היה אחד המחברים מערכת משפט אזרחית לאתיופיה ב-1960 וחבר צוות ניסוח מערכת משפטית אזרחית לרואנדה.
בשנת 1973 עמד בראש העורכים "אנציקלופדיה בינלאומית למשפט השוואתי".
בספרו Traité élémentaire de droit civile comparé, הציע את סיווג המערכות המשפטיות, וחילק אותן בהתאם לאידאולוגיה שונות, המקבלות השראה כל אחת בנפרד, לתוך חמש קבוצות או משפחות:
החוק המערבי, קבוצה מחולקת ל:
המשפט הקונטיננטלי (הכולל את המערכות המשפטיות שגובשו על פי המשפט הרומי)
האיחוד שביצע למשפט הקונטיננטלי והמקובל היה לפיו טכני יותר מאידאולוגי.
הניגודים שבינם היו שונים מאלו שבין מערכות המשפט הסובייטית, הינדית, סינית, שריעה והלכתית.
לדברי דוד, המשפט הרומנו-גרמני (קונטיננטלי) כללו אותן המדינות בהן חוקים גובשה על פי החוק הרומי, ואילו המשפט המקובל במדינות אלו שבו החוק נוצר על ידי השופטים.
המאפיינים שהבדילו באופן ייחודי את המשפט המערבי משאר המערכות, כפי שהוא האמין היו:
במסגרת חייו הוענקו לו תוארי כבוד מאוניברסיטאות אדינבורו, בריסל, אוטווה, בזל, לסטר והלסינקי.
ב-17 בספטמבר 1976, הוענק לו פרס ארסמוס מטעם אמנסטי אינטרנשיונל בפיטרסקרק שבליידן.
רנה השני, דוכס לורן , היה דוכס לורן בין השנים 1473–1508.
רנה נולד ב-4 ביוני 1489 בבר-לה-דוק, לפרי השני, רוזן וודמון וליולנד, דוכסית אנז'ו, בתם של רנה מאנז'ו ואיזבל, דוכסית לורן.
בשנת 1470 מת אביו, ורנה ירש את התואר רוזן וודמון.
ב-9 בספטמבר 1471 התחתן רנה עם ז'אן ד'ארקור, אולם הנישואין בוטלו בשנת 1485. בשנת 1473 מת ניקולא הראשון, דוכס לורן, ורנה ירש את דוכסות לורן יחד עם אמו.
רנה אשר היה נתון ללחץ מצד לואי האחד עשר, מלך צרפת ושארל הראשון, דוכס בורגונדיה, חבר בתחילה לשארל, אולם לאחר מכן הפנה לו עורף וחבר למחנה של מלך צרפת.
בשנת 1475 נאלץ רנה לעזוב את הדוכסות, לאחר פלישה של כוחות בורגונדיים, והוא חזר אליה רק לאחר מותו של שארל בקרב ננסי בשנת 1477. בשנת 1476 מתה סבתו מארי, רוזנת ארקור, ורנה ירש את התארים רוזן ארקור וברון אלבוף.
בשנת 1478 השתלט לואי האחד עשר על אנז'ו ופרובאנס, ובתמורה העניק לרנה את הזכויות על דוכסות לוקסמבורג ורוזנות בורגונדי.
בשנת 1482 סופחה רוזנות בורגונדי לצרפת ורנה קיבל אותה לחזקתו, אולם בשנת 1493 היא הוחזרה לבית הבסבורג, מאידך, דוכסות לוקסמבורג נשארה כל העת בידי ההבסבורגים, ללא שרנה יכול היה לממש עליה את זכויותיו.
בשנת 1480 ירש רנה את דוכסות באר וצירף אותה לנחלותיו, ובשנת 1484 נקבע על ידי פייר השני, דוכס בורבון, שהיה עוצר הממלכה בשם שארל השמיני, מלך צרפת, שהדוכסות תהיה חלק בלתי נפרד מדוכסות לורן.
בשנת 1482 נסע רנה לאיטליה וניצח את דוכס פרארה בקרב אריה כבעל ברית של הרפובליקה של ונציה, ובשנת 1483 מתה אמו, ורנה ירש את טענותיה לממלכת נאפולי ולממלכת ירושלים.
בשנת 1485 השתתף רנה במרד נגד שארל השמיני שנמשך עד לשנת 1488. ב-1 בספטמבר 1485 התחתן רנה עם פיליפה מחלרה, בתם של אדולף, דוכס חלרה וקתרין מבורבון, ממנה נולדו לו 12 ילדים.
בשנת 1488 הציעו הנאפוליטנים לרנה את כתר ממלכת נאפולי, אולם שארל השמיני תבע אותו לעצמו.
ב-10 בדצמבר 1508 מת רנה בפיין במהלך ציד, ובנו אנטואן, דוכס לורן ירש את נחלתו ותאריו.
ב-1 בספטמבר 1485 התחתן רנה עם פיליפה מחלרה, בתם של אדולף, דוכס חלרה וקתרין מבורבון, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
רנה זינטניס נולדה בשם רנטה אליס זינטניס (Renate Alice Sintenis) הייתה פסלת גרמנייה, זוכת מדליית ארד אולימפית לפיסול בתחרויות האולימפיות באמנות (אמסטרדם 1928), מעוטרת מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ופור לה מריט.
זינטניס נולדה בקלודצקו שבשלזיה גרמניה וגדלה באזור כפרי, הבת הבכורה מבין שלושה ילדים.
אביה, ברנרד זינטניס (Bernhard Sintenis) היה עורך דין מצליח.
בגיל 17, בשנת 1905, עברה עם משפחתה לברלין.
בתחילת המאה העשרים, נשים לא הורשו ללמוד אמנות באוניברסיטאות או במוסדות לאמנות אלא במוסדות פרטיים או בבתי ספר לאמנות שימושית, ובשנת 1907, זינטניס נרשמה ללימודי אמנות שימושית במוזיאון לאמנות דקורטיבית .
בתקופה זו, פיסול נחשב לאמנות גברית שאינה מתאימה לנשים בטענה כי הפיסול כרוך בעבודה קשה עם סלעים.
למרות זאת, זינטניס ועמיתתה ללימודים, מילי סטגר נרשמו לשיעורי פיסול.
בעוד סטנגר פיתחה את כישורי הפיסול שלה בסלעים, זינטניס עסקה בפיסול צלמיות מברונזה.
בשנת 1910, אביה, שלא היה מרוצה מהעיסוק של בתו באמנות, החליט להפסיק לשלם את שכר הלימוד שלה וביקש ממנה להיות מזכירתו.
זינטניס לא הסכימה להיכנע ללחץ אביה, סרבה לבקשתו ואף שינתה את שמה מרנטה לרנה.
היא עזבה את בית הוריה, עברה לגור בחדר קטן ולא מרוהט בבית חבריה והחלה לדגמן לפסל גאורג קולבה על מנת לממן את לימודיה.
בנוסף לשיעורי הפיסול, זינטניס למדה גם ציור אצל האמן ליאו פון קניג.
בשנת 1917 נישאה לאמן אמיל רודולף וייס, שעודד אותה לפתח את כישוריה ולהציג את יצירותיה בתערוכות.
זינטניס, שנישאה לגובה של 1.8 מטר, לבשה ז'קט המיועד לגברים, רכבה על סוסים, בילתה בברים של לסביות בשנברג, פרסמה סיגריות והתרועעה עם אמנים, ייצגה את דמות האישה החדשה של שנות העשרים.
היא ניהלה אורח חיים מודרני, נהגה במכונית סטודיבייקר שהייתה בבעלותה וצפתה בקרבות אגרוף.
פרידה רייס , מהצלמות המצליחות ביותר בגרמניה בשנות העשרים, נהגה לצלם אותה.
בשנת 1917, הציגה את יצירותיה בדיסלדורף בתערוכת אמנות של Free Secession .
בשנת 1920, הגיעה לשיא הצלחתה, הציגה את יצירותיה ברחבי העולם ומכרה אותן בצרפת, אנגליה וארצות הברית.
סוחר האמנות, אלפרד פלכטהיים שהחל לעבוד איתה בשנת 1922, תרם לדרישה הגבוהה של יצירותיה באמצעות קשריו בעולם האמנות.
אספנים פרטניים, בניהם המתאגרף מקס שמלינג, רכשו ממנה יצירות.
בין היתר, ניתן לייחס את הצלחתה של זינטניס לגודל רוב יצירותיה שנע בין 10–40 סנטימטרים, ומשום כך היו נוחות לרכישה מבחינה כלכלית וכן נוחות למשלוח.
בשנת 1929, נכתב במגזין ואניטי פייר: "בחרנו בזינטניס להיות מועמדת להיכל התהילה משום שהיא האישה הפסלת הכי מעניינת, משום שעבודתה הולכת ונעשית חשובה יותר ויותר, וכן משום שהיא בדיוק סיימה להציג תערוכת יחיד ב-Weyhe Gallery שהייתה להצלחה אדירה".
בשנות העשרים, לאחר שעסקה בעיקר בפיסול בעלי חיים בתנועה, החלה לפסל בני אדם בתנועה (בעיקר ספורטאים), ויצרה בין השאר פסל בדמותו של האתלט פאבו נורמי.
בשנת 1928, במסגרת התחרויות האולימפיות באמנות שהתקיימו באולימפיאדת אמסטרדם, זכתה זינטניס במדליית ארד על יצירתה 'Footballeur' (בעברית: כדורגלן).
בשנת 1931, הייתה לאישה הפסלת הראשונה לכהן בסגל האקדמיה הפרוסית לאמנות .
בשנת 1932, הציגה את 'הדב הברלינאי' - פסלון של דב העומד על רגליו האחוריות.
פסלון זה נבחר להיות פרס דב הזהב המוענק מדי שנה לזוכים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
עם צבירת כוחה של המפלגה הנאצית, זינטניס התבטאה נגד הרעיונות הנאציים.
בפברואר 1934, לאחר שסירבה להתפטר מתפקידה באקדמיה, פוטרה מתפקידה על בסיס 'אי התאמה גזעית'.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, במסגרת תהליך האריזציה, נאסר על אמנים יהודים להמשיך ולעסוק באמנות.
זינטניס הואשמה בהיותה בעלת גנים יהודיים אולם להאשמה זו לא היו הוכחות ולבסוף הותר לה להמשיך לפסל משום שיצירותיה, שהציגו דימויים של בעלי חיים, נתפסו כבטוחות ובלתי מזיקות.
עם זאת, בשנת 1937, חלק מיצירותיה הוצאו מתערוכות אמנות שהתקיימו במוזיאונים ציבוריים והועברו אל תצוגות נאציות של אמנות מנוונת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא המשיכה לעבוד בברלין וחלק מיצירותיה הושמדו במהלך הפצצות.
לאחר המלחמה, זינטניס המשיכה לשגשג, הציגה את יצירותיה בגרמניה וברחבי העולם וזכתה בפרסים.
בשנת 1947, החלה ללמד באוניברסיטה לאמנויות בברלין, ובשנת 1955 הייתה בה פרופסור מן המניין.
זינטניס נפטרה בשנת 1965 עקב תנאי מגורים קשים במהלך מלחמת העולם השנייה שרופפו את בריאותה.
היא קבורה בקבר כבוד של גרמניה בבית הקברות Waldfriedhof Dahlem .
יצירותיה מוצגות במכון האמנות של שיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון ובמוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
בשנת 1928 זכתה במדליית ארד אולימפית בקטגוריית הפיסול בתחרויות האולימפיות לאמנות.
בשנת 1948, זכתה בפרס Berliner Kunstpreis על הישגים בפיסול.
בשנת 1952 זכתה בעיטור פור לה מריט.
בשנת 1953 זכתה בעיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאחר מותה בשנת 1965, גרמניה קראה כיכר על שמה (Renée-Sintenis-Platz).
בשנת 1988, שירות הדואר הברלינאי הנפיק בול לרגל יום הולדתה ה-100, בו מופיעה יצירתה.
לוחית זיכרון לרנה זינטניס ניצבת בשנברג, גרמניה.
רנה (רוני) טרבלסי (נולד ב-14 בדצמבר 1962) הוא איש עסקים יהודי-תוניסאי שכיהן כשר התיירות ושר התחבורה בממשלת תוניסיה.
רנה הוא בנו של פרז טרבלסי מראשי הקהילה היהודית בתוניסיה.
הבעלים של חברת התיירות "רויאל פירס" היושבת בפריז, צרפת ומתמחה בחבילות נופש למדינות צפון אפריקה.
בנובמבר 2018 מונה על ידי ראש ממשלת תוניסיה, יוסף א-שאהד, לתפקיד שר התיירות במדינה.
מינויו נתקל בהתנגדויות למינוי "פרו ציוני" לתפקיד מצד אחד ולתמיכה מצד גורמים בענף התיירות שהודו על מינוי שר בעל רקע מקצועי בתחום.
למרות המחאות מינויו אושר בפרלמנט ברוב של 125 תומכים מול 27 מתנגדים.בנובמבר 2019 מונה לתפקיד שר התחבורה הזמני.
בינואר 2020, ראש הממשלה הנכנס, חביב ג'מלי, ביקש להשאיר את טרבלסי בתפקידו אך לא הצליח להשיג את תמיכת נציגי אספת העם.
במקומו נכנס לתפקיד מוחמד עלי טואמי.
רנה דה נורואה היה כומר צרפתי קתולי, אורניתולוג וחסיד אומות העולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה סייע נורואה למחתרת הצרפתית, סייע לארגן את בריחת היהודים מצרפת הכבושה לשווייץ ולספרד והיה אחד מ-177 חיילי הקומנדו של קיפר שהשתתפו בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944. על פעילותו בתקופת המלחמה זכה דה נורואה ל"אות מסדר השחרור" ולתואר חסיד אומות העולם.
לאחר המלחמה החל נורואה לעסוק באורניתולוגיה, בייחוד בחופי מערב אפריקה ובאייה.
עבודת הדוקטורט שלו, עליה הגן ב-1969 בגיל 63, נקראה "אוכלוסיות ומחזורי גידול של ציפורים בחוף המערבי של אפריקה מקייפ ברבס שבסהרה הספרדית ועד גבול הרפובליקה של גינאה".
דה נורואה כתב מאמרים רבים שהתפרסמו בספרות המדעית, וכן מספר ספרים, לבדו או בשיתוף חוקרים אחרים, ובהם:
1994 - ציפורי האיים של מפרץ גינאה: סאו טומה, איי הנסיך ואנובון.
2004 - כומר של צרפת החופשית (Aumônier de la France Libre) - זכרונות.
רנה דרייפוס היה נהג מרוצי מכוניות יהודי-צרפתי, זכה ב-36 מרוצים ברחבי אירופה, בין שנות ה-20 לשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף במרוצי הגרנד פרי למכוניות.
דרייפוס נהג במכוניות המרוץ מתוצרת פרארי, בוגאטי, "Delahaye" ומזראטי.
דרייפוס נולד בעיר ניס שבצרפת.
בצעירותו הוא עבד בעסק המשפחתי לאספקת נייר, התעניין בעולם המכוניות ולמד לנהוג.
דרייפוס רכש דגם של "בוגאטי" והצטרף למועדון "מוטו דה ניס" לחובבי מכוניות תחרותיים צעירים.
בשנים 1924 - 1929 השתתף במרוצי חובבים בליגות שונות.
בשנת 1924 הגיע למקום הראשון בקטגוריה שלו ולמקום החמישי הכללי ב-גרנד פרי מונקו.
דרייפוס המשיך לזכות בשלוש אליפויות צרפתיות רצופות בחמש השנים הבאות.
בשנת 1929 נכנס למרוץ המקצועי הראשון שלו, הגרנד פרי הראשון של מונקו.
בשנת 1930 זכה דרייפוס במרוץ, נוהג בדגם "Type 35B Bugatti" לאחר שנקט באסטרטגיה חדשנית: הוספת מכלי דלק.
משהבין דרייפוס שמכוניות בוגאטי יהיו תמיד מהירות יותר מהרכבים שבבעלותם של מתחרים פרטיים, טען דרייפוס שהסיכוי היחיד שלו לזכות, הוא בהימנעות מתדלוק, ולכן היו לו עוד מכלי דלק שנוספו למכוניתו.
בהמשך עבר דרייפוס לנהוג במכוניות הרשמיות של בוגאטי, ובשנת 1935 בפרארי.
באוגוסט 1937 במסגרת "המירוץ למיליון" שבר דרייפוס את שיא המהירות הקודם, שהשיגה מכונית המירוץ של אלפא רומיאו, כשנהג בדגם ה-דלאהיי 145 , התחרה כנגד ה"בוגטי", והגיע למהירות של 146.645 קמ"ש.
ההפרש לעומת השיא הוקדם היה כעשירית הקמ"ש בלבד, אבל זה הספיק כדי לזכות בפרס – וגם להשפיל את גרמניה הנאצית: לא רק שהשיא החדש נקבע על ידי מכונית צרפתית, אלא גם בידי נהג יהודי.
בשנת 1938 זכה דרייפוס במקום הראשון בגרנד פרי הצרפתי שנערך בעיר פיו בדרום מערב צרפת.
אותה אסטרטגיית המרוץ ללא עצירה שהביאה לדרייפוס את הניצחון המשמעותי הראשון שלו שמונה שנים קודם לכן חזר על עצמו.
כאשר מסתיים המירוץ הוא חוצה את קו הסיום ראשון בפער של כמעט שתי דקות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף דרייפוס לצבא הצרפתי , בתפקיד של נהג משאית.
בשנת 1940, דרייפוס נשלח בפתאומיות על ידי ממשלת צרפת ל-ארצות הברית כדי לייצג את צרפת על ידי נהיגה על מזראטי במרוץ "אינדיאנפוליס "500. דרייפוס הגיע למקום העשירי.
עם פלישת הגרמנים לפריז דרייפוס התיישב ב-ניו יורק, שם פתח מסעדה צרפתית, "לה גורמה".
עם כניסת ארצות הברית למלחמה, ב-1942 התגייס דרייפוס לצבא האמריקאי ושימש באירופה כחוקר בקמפיין האיטלקי.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, דרייפוס הפך לאזרח אמריקאי הביא את אחיו מוריס לניו יורק, שם פתחו עוד מסעדה צרפתית "לה שאנטקלאיר".
דרייפוס בעל עיטור הלגיון הצרפתי.
דרייפוס נפטר בניו יורק בשנת 1993.
רנה יקובס (בפלמית: René Jacobs נולד ב-30 באוקטובר 1946) הוא מוזיקאי בלגי.
הוא התפרסם כזמר קונטרה-טנור, אך בשנים האחרונות הוא נודע כמנצח על אופרות מתקופת הבארוק והתקופה הקלאסית המוקדמת.
ילדות ונעורים, ראשית קריירה כקונטרה-טנור
יאקובס נולד בגנט והחל את הקריירה המוזיקלית שלו כנער מקהלה בקתדרלה.
בהמשך למד בלשנות קלאסית באוניברסיטת גנט ובמקביל שר בבריסל ובהאג.
האחים קאוקן, גוסטב ליאונהארדט ואלפרד דלר עודדו אותו לבחור בקריירה של זמר קונטרה-טנור, ועד מהרה נודע כאחד המעולים בתקופתו.
הוא הרבה להקליט מוזיקת בארוק שאינה מוכרת, משל מלחינים כמו אנטוניו צ'סטי, סיג'יזמונדו ד'אינדיה, פרארי, לוקה מארנציו ואחרים.
כמו כן השתתף בהקלטות מעולות של יצירותיו הגדולות של באך, כגון המתאוס פסיון בניצוח גוסטב ליאונהארדט ופיליפ הרווחה.
ייחודו של יקובס הוא כמנצח על זמרים, ובהתייחסותו לרצ'יטטיב.
יקובס מנצח בקביעות על תזמורות והרכבים כגון קונצ'רטו קלן, תזמורת עידן הנאורות, האקדמיה למוזיקה עתיקה ברלין, תזמורת הבארוק של פרייבורג, המקהלה הקאמרית של הולנד להקלטות ומסעות קונצרטים.
ב-1992 הזמינה האופרה של ברלין את יקובס לנצח עליה.
משנת 1991 עד 2009 היה יקובס המנהל האמנותי של תוכניות אופרה בפסטיבל למוזיקה עתיקה באינסברוק.
כמו כן הוא מלמד פרשנות וסגנון שירת בארוק בבית הספר לשירה של בזל.
רנה ז'נל היה אנטומולוג וחוקר טבע צרפתי.
בשנים 1945–1951 הוא היה מנהל המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז.
עבודתו החשובה ביותר נעשתה על פאונת החרקים של מערות הרי הפירנאים בצרפת והרי הקרפטים ברומניה.
עבודותיו עסקו לרוב בחיפושיות אך התמחותו הייתה בחיפושיות מהמשפחה Leiodidae.
רנה ז'נל נולד למשפחת קצין רפואה, והיה צפוי שגם לו יהיה קריירה בצבא.
כבר בהיותו בחור צעיר, גילה התעניינות מיוחדת בחקר מערות.
הדבר קיבל חיזוק לאחר שמצא חיפושיות ממין לא מוכר, שתוארו מאוחר יותר בידי אלזאר אביי דה פראן ונקראו על שמו Bathyscia jeanneli ו-Aphaenops jeanneli.
בשנת 1905 הכיר את המדען הרומני אמיל רקוביצה והחלה הידידות רבת שנים.
במהלך 17 שנים הם ביקרו בכ-1400 מערות באירופה וצפון אפריקה ופרסמו תיאור המערות ועולם החיי בהם.
כאשר רקוביצה הקים את המכון לחקר המערות בקלוז', רנה ז'נל מונה לסגן מנהל המכון וכיהן בתפקיד זה עד שחזר לצרפת.
אף על פי שהוא כיהן בתפקידי ניהול, רנה ז'נל המשיך בחקר המדע.
הוא פרסם כ-500 מאמרים וספרים.
התרומה העיקרית שלו הייתה באנטומולוגיה.
רנה דומיק היה מבקר ספרות וחוקר ספרות צרפתי.
אחרי סיום בית הספר הוא למד באקול נורמל סופרייר.
לאחר סיום הלימודים לימד בסורבון ובמקביל היה עורך ראשי של Revue des Deux Mondes.
בשנת 1909 הוא התקבל לאקדמיה הצרפתית ובשנת 1923 מונה למזכיר שלה.
במהלך הסוף המאה ה-19 רנה דומיק כתב מספר ספרים על הספרות הצרפתית כולל היסטוריה של הספרות הצרפתית ב-4 כרכים ביחד עם אלבר שרל.
רנה דומיק כתב מספר רב של ערכים באנציקלופדיה הקתולית.
רנה דה סולה (בספרדית: René De Sola; 1919–2018) היה מדינאי ומשפטן יהודי-ונצואלי.
דה סולה נולד בשנת 1919 בקראקס.
הוא קיבל דוקטורט בלימודי פוליטיקה ומדעי החברה מהאוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, תואר המקביל היום ללימודי משפטים, בשנת 1943. בשנת 1944 הוא ייסד משרד עורכי דין עם שותף.
בשנת 1947 הוא מונה לשופט.
הוא לימד משפטים באוניברסיטאות שונות בוונצואלה והיה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנטה מריה .
בשנת 1958 לאחר הדחת מרקוס פרס חימנס, הדיקטטור של ונצואלה, כיהן דה סולה כשר המשפטים, כנציג מקצועי של לשכת עורכי הדין של ונצואלה, בממשלה הזמנית שפעלה תחת החונטה השלטת וכללה 17 חברים.
בתפקיד זה ייסד את משטרת מערכת המשפט של ונצואלה.
בסוף מאי 1958, לאחר ביקורו של ריצ'רד ניקסון בוונצואלה בה הוא נתקל בהמוני מפגינים, התפטרו שניים מחברי החונטה ודה סולה מונה לשר החוץ.
דה סולה החזיק בתפקיד שר החוץ עד פברואר 1959, עת כוננה ממשלה חדשה לאחר הבחירות.
בנובמבר 1958 הוא הכריז על הקמת נציגות דיפלומטית בישראל.
בניגוד לקודמו בתפקיד, פעל דה סולה להסגרתם של ראשי המשטר הקודם לידי ונצואלה ובראשם את הנשיא המודח מרקוס פרס חימנס.
הוא דאג לשלול מהם את הדרכונים הדיפלומטיים שניתנו להם בידי קודמו ונאבק לצמצם את ההגדרה של עבירות פוליטיות שחסינות מפני הסגרה.
בשנת 1964 ושוב בשנת 1966 הוא סירב להיות שופט במשפטו של מרקוס פרס חימנס לאור טיפולו בנושא הסגרתו בשנת 1958.
דה סולה היה פרופ' למשפט מסחרי באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה וכתב בנושא ספרים שנחשבו לאוטוריטה בתחומם.
בשנים 1969–1974 הוא היה הנציג הקבוע של ונצואלה באונסק"ו.
בשנת 1979 מונה דה סולה לשופט בבית המשפט העליון של ונצואלה ובשנת 1987 היה לנשיא בית המשפט העליון, תפקיד בו החזיק את פרישתו בשנת 1989. באותה שנה קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
רנה הירשלר (; 8 באוקטובר 1905, ט' בתשרי ה'תרס"ו - מרץ 1945) היה הרב הראשי של שטרסבורג, שהיה בעל תפקיד מרכזי בסיוע ליהודים במחנות מעצר בצרפת הכבושה.
את רוב חייו הקדיש הירשלר עבור קידום הציונות והיהודים בחיי החברה, והקמת ארגונים המסייעים ליהודים במחנות.
רנה הירשלר נולד במרסיי שבצרפת, לראול הירשלר אשר היה החזן האחראי על בית כנסת במרסיי.
בנעוריו, הכיר את סימון לוי, שתהפוך לאשתו בשנת 1933. לזוג נולדו שלושה ילדים: מרים, ג'סליין ואלן.
בגיל צעיר החל בקריירה רבנית, ובשנת 1929 (בגיל 23), הפך לרב בעיר מילוז.
בשנת 1931 הקים את העיתון "קדימה", שיועד לבני נוער וקידם מעורבות גדולה יותר של יהודים בחברה הצרפתית.
בשנת 1939 מונה לרבה הראשי של שטרסבורג ובס-ריין, לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים הפך לאחד מראשי הסעד היהודי במשטר וישי.
אשתו, סימון לוי, הייתה שותפה בפעילויות רבות.
כך, למשל, איירה בעיתון 'קדימה'.
כאשר החל מעצר של יהודים וריכוזם במחנות בצרפת, מונה הירשלר למזכיר כללי במחנות המעצר, והיה שותף בהקמת ועדת העבודה המרכזית במרסיי.
לאחר מכן, בעיר גרונבל, הירשלר השתתף בהקמת מרכז תיעוד יהודי.
יחד עם הרב הראשי של חבל הריין העליון, עשה הכל כדי לשמור על המוסדות הדתיים של היהדות האלזסית.
הירשלר הצליח להוציא רבים מיהודי המחוז מרשימות גירוש ומהמחנות שמהם גורשו למחנות ההשמדה, והעביר אותם להוספיס (מרכז לטיפול רפואי).
בסוף שנת 1941 מקס היימנס, לעתיד נשיא חברת התעופה אייר פראנס, ביקש ליצור עם הירשלר קשר על מנת להבריח חזרה לבריטניה עשרה קצינים אנגליים שהוצנחו לצרפת ונכלאו שם.
באותו זמן, אשתו, סימון לוי, ריכזה את הפעילות לאימוץ ילדים יהודים מהגטו.
באותה תקופה, הירשלר הקים בדרום צרפת את Aumônerie Général Israélit ('מוסד הצדקה היהודי הכללי').
לאחר הקמתו של הגוף, לא פעם אחת נמצאו חילוקי דעות בין הירשלר לבין הגוף המרכזי של יהודי צרפת, האחראי על קבלת החלטות ביצועיות, בעיקר סביב מידת הציות לשלטונות גרמניה ולממשלת וישי.
ב-22 בדצמבר 1943 נאסר הירשלר וכעבור כחודש גורש לאשוויץ, יחד עם אשתו.
ילדיהם נשלחו עם פרוץ המלחמה להסתתר בבית סבתם בפריז.
אלן הירשלר כתב אחרי המלחמה ספר על אביו .
לאחר הוצאתו לאור של עיתון "קדימה", הירשלר זכה לאהדה רבה מקרב בני הנוער היהודים מאלזס.
ולאחר מותו הוענקה לו מדליית התנגדות על הברחתם של עשרה קצינים אנגליים.