tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, צוין כי הידית במטוס ההתרסקות תוייקה במועד מוקדם יותר כדי להקל על סגירת הדלת.
לבסוף, הנעילה בוצעה על ידי מטפל בכבודה שלא דיבר טורקית או אנגלית, השפות היחידות שצוינו בהודעת אזהרה לגבי פגמי העיצוב של דלת המטען ושיטות הפיצוי עליהם.
לאחר האסון, התפסים עוצבו מחדש ומערכת הנעילה שודרגה משמעותית.
בחקירה הבאה נמצא כי מערכת תנאים דומה, שגרמה לכשל של רצפת מטוס בעקבות שחרור נפץ של מחזיק המטען, התרחשה בניסויים קרקעיים ב-1970 לפני כניסת סדרת DC-10 לשירות מסחרי.
האקדח המעשן היה תזכיר מיצרן גוף המטוס, Convair, למקדונל דאגלס, שבו צפויה סדרת האירועים שהתרחשו בטיסה 96, וקטלנית בטיסה 981; היא הגיעה למסקנה שאם אירועים אלו יתרחשו, זה כנראה יביא לאובדן המטוס.
למרות האזהרה הזו, לא נעשה דבר כדי לתקן את הפגם.
ההשלכות של זה היו רבות, כולל - אך לא רק - כמה מהתביעות האזרחיות הגדולות ביותר עד לאותו תאריך.
טיסה 8243 של אזרבייג'ן איירליינס הייתה טיסה מסחרית וסדירה של חברת אזרבייג'ן איירליינס מנמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב לנמל התעופה הבין-לאומי קדירוב גרוזני .
ב-25 בדצמבר 2024 מטוס האמבראר 190 AR שהפעיל את הטיסה התרסק בקרבת נמל התעופה הבין-לאומי אקטאו באקטאו שבקזחסטן.
38 מתוך 67 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
המטוס טס מבאקו לגרוזני שבצ'צ'ניה ונאלץ לשנות את מסלולו בשל ערפל בגרוזני.
עוד דווח כי המטוס שידר קוד חירום 7700, המאותת על מצב חירום על סיפון המטוס, בעת שהטיסה הייתה מעל הים הכספי.
המטוס שהתרסק, יוצר בשנת 2013, הוא היה מדגם אמבראר 190 AR ונרשם תחת הסימון 4K-AZ65 עם המספר הסידורי: 19000630. המטוס הונע על ידי שני מנועי ג'נרל אלקטריק CF34-10E6.
לפי פרסום של שירות מעקב הטיסות המקוון פלייטרדאר24 ברשת X, המטוס "נחשף להפרעות GPS חזקות".
המטוס המריא מנמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב בשעה 7:55 לפי שעון אזרבייג'ן (UTC+04:00) בטיסה לנמל התעופה הבין-לאומי קדירוב גרוזני .
הצוות שידר אות מצוקה בשעה 9:35 שעון מקומי (UTC+05:00) ודיווח על תקלה במערכת הבקרה.
לאחר מכן, בשעה 9:49, הטייסים ביקשו נחיתת חירום באקטאו וניסו לבצע אותה, אך בשעה 10:28, המטוס פגע בקרקע.
מתיעודי וידאו של ההתרסקות עלה כי כן הנחיתה היה פרוש כאשר המטוס פגע בקרקע.
המטוס התרסק בקרקע בזווית כזו שכנף ימינו פגעה בקרקע ראשונה.
לאחר מכן הוא התהפך, התפוצץ, נשבר לשני חלקים עיקריים, והתלקחה בו דלקה.
תמונות מהזירה הראו כי נגרם לגוף המטוס נזק משמעותי ואנשים רבים נפגעו ברמות פגיעה שונות.
תמונות וסרטונים מאתר ההתרסקות מעלים כי ישנם מספר חורים קטנים באזור זנב המטוס אחרי ההתרסקות.
על פי מספר טענות, חורים אלו נגרמו מירי ולא מפגיעת ציפורים.
מאוחר יותר פורסם כי המטוס הופל על ידי אש נ"מ רוסית.
בהמשך, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שוחח בטלפון עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, והתנצל בפניו על "התקרית הטראגית" שהתרחשה בשטח האווירי של רוסיה, שבמסגרתה הופל מטוס הנוסעים.
נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, נחשב עד ההתרסקות כמקורב לפוטין, אך לאחר האירוע תקף את רוסיה במספר הזדמנויות.
ב-29 בדצמבר 2024 אמר: "בשלושת הימים הראשונים שמענו מרוסיה רק גרסאות משוגעות".
הוא דחה תיאוריות רוסיות ראשוניות להתרסקות, כגון התנגשות בציפורים וערפל צפוף, ואף טען שהתגלו בגוף המטוס חורים שנוצרו מרסס ושמערכות המטוס שותקו באמצעות לוחמה אלקטרונית.
הוא דרש מרוסיה להתנצל בפני אזרבייג'ן, להודות באשמה, להביא את האחראים לדין, ולשלם פיצויים.
במהלך פגישה עם ניצולי התאונה ב-6 בינואר 2025 אמר אלייב כי חקירה מוקדמת של ההתרסקות אישרה שהמטוס נפגע ממערכת נשק רוסית, וכי הרוסים מנסים לטייח את חקירת האירוע.
טיסה 00901 של אלאס צ'יריקאנס (רישום כלי טיס HP-1202AC) הייתה טיסת מטוס של חברת אמבראר מדגם אמבראר EMB 110 בנדיירנטה שביצע טיסה מקולון לפנמה סיטי, והתפוצץ זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה אנריקה אדולפו חימנס בליל 19 ביולי 1994. כל 21 הנוסעים ואנשי הצוות נספו בפיצוץ.
הרשויות בפנמה ובארצות הברית קבעו כי מדובר במעשה טרור.
שרידי מטוס בנדיירנטה נמצאו מפוזרים בהרי סנטה ריטה סמוך לקולון.
חוקרי פנמה קבעו במהירות כי הפיצוץ נגרם ממטען חבלה, נראה שהופעל בידי מחבל מתאבד שהיה על סיפון המטוס.
גופה אחת בלבד לא נדרשה על ידי קרובי משפחה; ההערכה היא כי מדובר באדם בשם ג'מאל ליה.
גורמים רשמיים חשדו כי היה זה פיגוע שביצע חזבאללה נגד יהודים, בין היתר משום שהאירוע התרחש יום לאחר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בבואנוס איירס, ובשל הבעת תמיכה מצד "אנצאר אללה", ארגון מסונף לחזבאללה הפועל בדרום אמריקה.
בשנת 2018 הצהיר נשיא פנמה חואן קרלוס וארלה כי "ממצאים עדכניים" ודיווחי מודיעין "מראים בבירור שזה היה פיגוע טרור", וכי יבקש מהרשויות המקומיות והבין־לאומיות לחדש את החקירה.
ה-FBI זיהה בחקירותיו כי המפגע היה נוסע בשם עלי הוואא ג'מאל.
בנובמבר 2025 נעצר חשוד במעורבות במעשה באי מרגריטה שבוונצואלה על ידי הרשויות המקומיות בשיתוף פעולה עם גופים כמו האינטרפול.
טיסנאות היא תחביב פופולרי מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. אנשים העוסקים בתחביב זה בונים מטוסים קטנים המכונים טיסנים מחומרים כמו בלזה, עץ, קצף מוקשה, פיברגלס וחומרים אחרים.
ישנם סוגים שונים של טיסנים, החל מדאונים פשוטים וכלה בדגמים מוקטנים של כלי טיס אמיתיים - עד לקנה מידה של 1:3 מול כלי הטיס האמיתי.
טיסנים מתוכננים לפי אותם עקרונות אווירודינמיים כמו מטוסים רגילים.
לבנייתם משתמשים בדרך כלל בעץ, לרוב עץ בלזה קל, לשם יצירת שלד הטיסן, אותו מצפים בבד או נייר, שנמשח בדופ כדי שיתכווץ ויצמד לשלד.
ישנם גם חומרים פלסטיים חדישים ("סולארפילם") שניתן להצמידם לגוף הטיסן על ידי שימוש בחום הנפלט ממקור חום, מגהץ למשל, שמכווץ ומצמיד אותם לשלד הטיסן.
קלות המשקל של הטיסן היא חשובה, אך חשוב גם כן חוזקו כדי שיעמוד בפני הכוחות הפועלים עליו בזמן הטיסה.
שיטת הבנייה המסורתית של טיסנים היא שימוש בבסיס ליצירת גוף המטוס (המרכב), קורות וצלעות לשם יצירת הכנפיים ומשטחי הזנב.
בטיסנים חזקים יותר משתמשים לרוב במשטחי עץ כדי ליצור חלקים אלו, או בכנף המורכבת מליבת פוליסטיירן מורחב המוקף ברצועות של עץ לבוד, בדרך כלל מסוג אובצ'י.
טיסנים כאלו הם בדרך כלל כבדים מהטיסנים שנבנו בשיטה המסורתית ויהיו בדרך כלל ממונעים ולא ישמשו רק כדאונים.
כיום נהוגות שיטות בנייה מתקדמות, השאולות מעולם התעופה המתקדמת והחלל, ומתבססות על שימוש בחומרים מרוכבים.
חומרים אלו (כגון בדי פיברגלס, קוולר ופחמן) בשילוב עם שרפים סינתטיים (כגון אפוקסי) יוצרים מבנים קשיחים יותר וקלים יותר ממבנים המבוססים על עץ ובלזה.
בשנים האחרונות התרחב השימוש בטיסנים הבנויים רובם ככולם מחומרים מוקצפים בלבד, דוגמת פוליסטיירן או EPP.
את המבנה של טיסנים אילו מחזקים ומיצבים על ידי קורות חיזרן או קרבון שמודבקים אל או בתוך המבנה שלהם.
בטיסנים ממונעים משתמשים במגוון מנועים.
בדרך כלל מדובר במנוע בערה פנימית עם צילינדר אחד בעל שתי פעימות המשתמש במערכת הצתה מסוג glow plug ובדלק כמתנול ששופר על ידי תוספת ניטרומתאן.
כן מוסיפים לדלק שמן קיק או שמן סינתטי אחר שישמש כנוזל סיכה.
עם זאת, ישנם גם מנועי טיסנים אחרים, בהם כאלו עם מספר גדול יותר של צילינדרים, מנועי ארבע פעימות, מנועי דיזל וכו'.
מנועים שהחלו להופיע בשנות התשעים הם המנועים החשמליים (שלא היו קלים מספיק עד אז, בעיקר בשל משקל הסוללות).
מנועים אלה אמינים יותר, נקיים יותר, ושקטים יותר מאשר מנועים הפועלים על דלק נוזלי.
בשנים האחרונות נפוץ מאוד השימוש במנועים חשמליים ללא מברשות (Brushless) בעלי ניצולת גבוהה יותר.
כן גבר השימוש בסוללות קלות יותר מסוג ליתיום פולימר (LIPO).
בנוסף ישנם אף טיסנים המונעים בעזרת מנוע מבוסס גז דחוס (CO2).
שיטה נוספת להנעת טיסנים קלים יחסית, שאינם נשלטים מרחוק, היא שימוש במנוע אלסטי - גומייה שמסובבת לפני הטיסה וכאשר היא משוחררת, היא מסובבת את מדחף הטיסן.
זוהי שיטה פשוטה ביותר, אולם היא מוגבלת בזמן הפעולה, מצריכה גוף טיסן חזק שיעמוד במתח, ויש בה איבוד דחף אקספוננציאלי לאורך ציר הזמן.
כל שיטות ההנעה שתוארו לעיל מבוססות על שימוש במדחף.
אולם בשנים האחרונות החלו להשתמש גם במנועי טורבינת סילון הצורכים תערובת של דלק סילוני.
בשל גודלם והדחף העצום שהם מייצרים, ניתן להשתמש במנועים אלו רק בדגמים גדולים וחזקים שרובם נבנים על ידי המטיסים עצמם בתור טיסני סקייל, והם יקרים למדי.
אפשרות הנעה נוספת היא שימוש במנועים רקטיים קטנים המשתמשים בדלק מוצק, אך גם אלו נדירים למדי.
שיטות המראה לטיסנים ללא מנוע
גלשנים (טיסנים לא ממונעים) משולחים לאוויר מידו של המטיס או בעזרת מעוט אלסטי.
בדרך כלל מטיסים גלשנים במקומות בהם תנאי הסביבה מספקים כוח עילוי מתמשך, כמו למשל בצלע גבעה שהרוח מכה בה כלפי מעלה.
באופן עקרוני גלשנים יכולים גם לנסוק על זרמי אוויר חמים ('טרמיקות') כמו דאונים, אך להטיסם זו מיומנות לא פשוטה, בהתחשב בעובדה שאי אפשר להבחין בזרם האוויר החם אלא רק בתוצאות השפעתו על הגלשן.
טיסנאות חופשית: בקבוצה זו נמנים כל הטיסנים אשר טסים באופן חופשי ללא התערבות המטיס או חיבור כלשהו לקרקע.
טיסנים אלו קדמו לטיסתם של האחים רייט.
תת-מחלקות של קבוצה זו הם:
טיסני דאון-חופשי, המשוגרים מהקרקע על ידי השלכה או באמצעות כבל ולאחר מכן גולשים לקרקע;
טיסני מנוע-גומי, המונעים על ידי רצועות אלסטיות המסובבות מדחף ומעלות את הטיסן לגובה ממנו הוא גולש לקרקע, בטיסנים מתקדמים יותר המדחף מתקפל לצידי הגוף עם סיום פעולת ה"מנוע" לשם הפחתת ההתנגדות;
טיסני מנוע-חופשי, המונעים באמצעות מנוע בוכנה הפועל מספר שניות בודדות ומעלה את הטיסן לגובה ממנו הוא גולש לקרקע;
טיסני מנוע-חשמלי, המונעים באמצעות מנוע חשמלי שמעלה את הטיסן לגובה ממנו הוא גולש לקרקע;
טיסנים נהוגי-כבלים: אלו טיסנים שנשלטים על ידי זוג כבלים שקצהם האחד מחובר למשטחי ההיגוי של הטיסן (הגה הגובה) וקצהם השני מחובר לידית הטסה בידו של המטיס.
בעזרת תנועות היד מעלה ומטה, יכול המטיס לשלוט בגובה טיסתו של הטיסן שסובב את המטיס במרחק קבוע ממנו (לרוב כ-15 מטר).
טיסנים מונחי רדיו: אלו טיסנים (יכולים גם להיות דאונים) שבהם מותקן מקלט רדיו הקולט את אותות הבקרה הנשלחים ממשדר שבידי המטיס, ובתגובה מניעים את משטחי ההיגוי של הטיסן.
טיסני רדיו בעלי מנוע – מתנול (2 או 4 פעימות) או בנזין: טיסנים אלו נפוצים מאוד.
ניתן לחלקם לכמה קטגוריות, בהן:
טריינר (trainer) - טיסנים אשר הדגש בתכנונם הוא על קלות ההטסה ופשטות התפעול.
מאופיינים בתגובות סלחניות יחסית של הטיסן, אשר מקלות על המטיס.
אילו לרוב טיסנים בעלי כנף עילית, פרופיל כנף שטוח בתחתיתו ודיהדרל בזויות יחסית גבוהות.
קיימים גם טריינרים בעלי כנף תחתית וזווית דיהדרל קטנה יותר, אלו לפעמים נקראים "טריינר מתקדם" (advanced trainers) ותכונותיהם לרוב הן פשרה בין הסלחנות, היציבות והפשטות של טריינרים לבין הזריזות והמהירות של טיסנים מתקדמים יותר.
פחות שכיחים הם טריינרים בעלי כנף אמצעית או תחתית ופרופיל מלא, עם דיהדרל בזווית נמוכות.
טיסנים מקבוצת הטריינרים מסוגלים לבצע תרגילים אווירובטיים בסיסיים, כאשר הדבר משתנה מטיסן אחד למשנהו.
טיסן אווירובטי - טיסנים המסוגלים לבצע סדרות תרגילים אווירובטיים ברמה גבוהה ולהם משטחי היגוי גדולים יחסית לגודלו הכללי של הטיסן.
מאופיינים לרוב בפרופיל כנף סימטרי או חצי סימטרי, ובשל כך בעלי יכולת עילוי נמוכה יותר, דיהדרל בזווית נמוכה ולפעמים ללא דיהדרל כלל.
המנועים המורכבים על טיסנים מקבוצה זו לרוב חזקים יותר ממנועים האופייניים לטיסני טריינר.
טיסן מהירות - טיסנים קלים ומהירים במיוחד.
בתכנונם הושם הדגש על הפחתת הגרר ככל האפשר.
טיסן מתכונתי (scale) - טיסן שעיצובו מבוסס על דגם קיים של מטוס.
ברוב המקרים, מדובר על דגם מטוס מפורסם, דגם היסטורי (למשל - מטוסם של האחים רייט) או מטוס קרב ידוע (מסרשמידט הגרמני וספיטפייר הבריטי הן דוגמאות נפוצות).
לטיסני סקייל נהוג לשדך מנועי ארבע-פעימות, כאשר צליל המפלט שלהם דומה יותר לצליל שהיה מפיק הדגם המקורי.
חובבי טיסנים רבים מאורגנים במועדונים.
במדינת ישראל מרכז את ענף הטיסנאות קלוב התעופה לישראל.
עם התפתחות הטכנולוגיה התאפשרו תוכנות סימולציה להטסת טיסנים, המאפשרות לרכוש ניסיון בהטסת טיסנים (בעיקר טיסני רדיו) ללא נזקים במקרה של ריסוק וכן לבחון טיסנים שונים בתנאים פיזיקליים מציאותיים.
טיסנאות חופשית היא תחום ספורט בינלאומי במסגרת ענף הטיסנאות, שבו מטרת המתחרה לגרום לטיסן חופשי, הטס ללא התערבות המטיס או חיבור כלשהו לקרקע, לשהות זמן מקסימלי באוויר.
ספורט זה משלב את הצורך ברמת דיוק גבוהה בבניית הטיסנים ואיזונם מראש, כמו גם הבנה ושימוש בטכנולוגיות מתקדמות, ידע והבנה באווירודינמיקה, היכרות והבנה בנושאי מזג אוויר וזרמי אוויר, כושר גופני ויכולת הטסה גבוהה.
טיסני דאון-חופשי, ד-1 (F1H) וד-2 (F1A), המשוגרים מהקרקע באמצעות כבל ולאחר מכן גולשים לקרקע.
טיסני מנוע-גומי, ג-1 (F1G) וג-2 (F1B), המונעים על ידי רצועות אלסטיות המסובבות מדחף אשר מעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש לקרקע.
טיסני מנוע-חופשי, מ-1 (F1J) ומ-2 (F1C), המונעים באמצעות מנוע בוכנה הפועל מספר שניות בודדות ומעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש לקרקע.
P-30 - טיסני מנוע-גומי למתחילים.
הטיסנים דומים לטיסני הג-1 והג-2, אך קטנים ופשוטים יותר.
גילשונים - טיסנים קטנים יחסית המשוגרים מהקרקע על ידי השלכה ידנית או באמצעות מקלע רצועות אלסטיות.
טיסני פנים, פ-1 (F1L) ופ-2 (F1D) - טיסני מנוע-גומי ששוקלים גרמים בודדים ומוטסים באולמות סגורים בלבד.
טיסני מנוע חשמלי (F1Q),המונעים באמצעות מנוע חשמלי הפועל מספר שניות בודדות ומעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש לקרקע.
טיסני מנוע פחמן דו-חמצני (F1K)-טיסנים הממונעים על ידי מנוע פחמן דו-חמצני הפועל עד אשר מכל הגז נגמר ובזמן זה מעלה את הטיסן לגובה שממנו הוא גולש.
(מחלקה זו אינה קיימת בארץ ועדיין חדשה יחסית בעולם)
טיסני מדרון (F1E) - טיסנים המושלכים לאוויר ממדרון (מחלקה שלא פעילה בארץ).
בישראל כ-21 מועדונים (סניפים) של קלוב התעופה לישראל, הפזורים בכל רחבי הארץ, מנהריה שבצפון ועד באר שבע בדרום.
הפעילות הטיסנאית מתאפיינת בבניית טיסנים, תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כגון חומרים מרוכבים וכדומה, איזון והטסת הטיסנים כשלב אימון והשתתפות בתחרויות השונות.
התחרויות הארציות והבינלאומיות, נפרדות על פי סוגי הטיסנים כמובן, מתקיימות לרוב בדרום הארץ, בשטחים חקלאיים מישוריים פתוחים, כמו אלה שליד היישובים אורים, צאלים ואשלים, בשטחי הטסה קטנים יותר ליד פלמחים, מגידו ובני ציון ובאולמות ספורט שונים.
במהלך השנה מתקיימות כ-8 תחרויות עיקריות, במחלקות הבינלאומיות, שבהן מתחרים הטיסנאים על הזכות לייצג את נבחרות ישראל באליפויות אירופה והעולם, כמו גם תחרויות רבות נוספות במחלקות הפנים ארציות, תחרויות אזוריות וכדומה.
טיסה בחליפת כנפיים היא אטרקציית תעופה, על ידי צניחה עם חליפת צניחה מיוחדת הנקראת "חליפת כנפיים" או "חליפת איש הציפור".
החליפה המודרנית מגדילה את שטח האדם באמצעות בד שנתפר מתחת לידיים ובין הרגליים ובכך מוסיפה כוח עילוי.
חליפת כנפיים יכולה להיות מוטסת מכל נקודה המספקת מספיק גובה לדאיה כגון מטוס הצנחה או נקודות המיועדות (קפיצת בסיס).
צנחן חליפת כנפיים לובש מצנח אשר מיועד לצניחה חופשית או צניחת בסיס.
הצנחן יפתח את המצנח בגובה מתוכנן ויפתח את הכנפיים באמצעות רוכסן (במידת הנחיצות) על מנת שיוכל להגיע להגאים של המצנח ולהנחית את אותו בבטחה.
כנפיים שימשו לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לנסות ולהגדיל תנועה אופקית.
חליפות כנפיים מסוג זה נעשו מחומרים שונים כגון קנבס, עץ, משי, ברזל ואפילו עצמות לוויתן.
חליפות אלו היו מאוד לא אמינות ומקורות מספרים שמשנת 1930 ועד 1961 מתו 72 מתוך 75 אנשי ציפור אשר ניסו את חליפות הכנפיים שלהם.
שני "אנשי ציפור" מפורסמים הם קלם סוהן ולאו ולנטין שהצליחו לעוף כמה מיילים ולתת השראה להמוני מחקים.
בשלהי שנות ה-90, המציא צנחן צרפתי בשם פטריק דה גייארדון את חליפת הכנפיים בעלת עיצוב ובטיחות חדשים.
דה גיירדון נהרג ב־13 באפריל 1998 בזמן שניסה שינוי חדש בתיק המצנח שלו בהוואי.
גיירדון נהרג משינוי זה (ולא מניסוי חדש בחליפה אותה פיתח), אך טמן את הזרעים לדור החדש של חליפות כנפיים ואנשי הציפור.
ב-1998, ג'רי קוסמה מפינלנד ורוברט פקניק מקרואטיה התאחדו על מנת ליצור חליפה שתהיה גם בטוחה וגם נגישה לכל הצנחנים בעולם, וכך הקימו את חברת בירדמן.
החליפה הקלאסית של בירדמן, הייתה החליפה הראשונה שהוצעה למכירה לציבור הרחב.
בירדמן הייתה גם היצרנית הראשונה שעודדה את השימוש בחליפות בצורה בטיחותית על ידי הצגת תוכנית מודרכת של חליפות כנפיים.
הרעיון היה לשלול את הסטיגמה שחליפות הכנפיים מסוכנות ולהעניק לצנחני כנפיים מתחילים (צנחנים עם מינימום 200 צניחות רשומות) דרך ליהנות עם בטיחות ממה שהיה נחשב לאחד הדברים המסוכנים ביותר עד אז בעולם הצניחה.
עם עזרתם של המדריכים הראשיים של בירדמן, סקוט קאמפוס, צ'אק בלו וקים גריפין, תוכנית תיקנית של הדרכה למדריכים נוצרה ובעצם הסטנדרט החדש לפיו פעלו היצרנים האחרים (פיניקס פלי, פלי יור בודי, ניתרו ריגינג הם יצרנים נוספים אשר ביססו את תוכניותיהן על אותה תוכנית מפורסמת).
טייס חליפת כנפיים נכנס לנפילה חופשית כשהוא לובש גם חליפת כנפיים וגם מצנח.
יציאה ממטוס עם חליפת כנפיים דורשת מיומנות שמשתנה עם מיקום וגודל דלת המטוס.
מיומנות זו היא טכניקה אשר כוללת אוריינטציה יחסית למטוס וזרימת האוויר בזמן היציאה, ובדרך שבה הצנחן יפרוש את רגליו וידיו בזמן המתאים על מנת לא לפגוע במטוס או לא להיות לא יציב על הרוח היחסית.
החליפה תתחיל מיידית לטוס עם היציאה מהמטוס על הרוח היחסית אשר נוצרת מהמהירות טיסה קדימה של המטוס.
יציאה מאתר צניחת בסיס, כגון צוק, מסוק או כדור פורח שונה במהות מיציאה ממטוס מכיוון שהרוח ההתחלתית איננה.
במצבים כאלו של נפילה אנכית השימוש בכוח המשיכה כדי לייצר תאוצה הוא הכרחי כדי ליצור את מהירות האוויר הנדרשת שאותה ממירה החליפה לעילוי.
הגובה המתוכנן מעל הקרקע בו צנחן או קופץ בייס יפתחו בו את המצנח הוא אותו הגובה בו טייס חליפת כנפיים יפתח את המצנח שלו, וינווט אותו אל הקרקע בצורה נשלטת ובטוחה.
טייס חליפה ישנה את צורת גופו על מנת ליצור עילוי וגרר הרצויים למרות שכל החליפות כבר בנויות ביחס גלישה של 2:1 (על כל רגל שהצנחן נופל הוא מתקדם 2 רגל קדימה).
עם צורת גוף מסוימת של הטייס החליפה ומאפייני עיצוב נוספים של החליפה הטייס יכול לשלוט במהירות טיסה קדימה או מהירות נפילתו.
כך, יכול טייס החליפה לנסות להאט בצורה מקסימלית את נפילתו כלפי הקרקע או לנסות להשיג מרחק אופקי מקסימלי.
הטייס בעצם שולט במאפייני הטיסה הללו על ידי צורת האגן שלו, פלג גוף עליון, הקשתה או כיפוף של הכתפיים, הברכיים ועל ידי שינוי זווית ההתקפה בה טסה החליפה בתוך הרוח היחסית, ועל ידי חוזק המתיחה של בד הכנפיים של החליפה.
אותם טייסים של חליפות כנפיים יכולים למדוד את הישגיהם על ידי שימוש במחשבוני נפילה חופשית אשר מודדים את כמות הזמן שהם בטיסה, גובה פתיחת המצנח, והגובה בו הם נכנסו לנפילה חופשית.
מהירות הנפילה יכולה להיות מושוות גם לטיסות קודמות.
באמצעות GPS ניתן גם להקליט את מסלול הטיסה עם החליפה, ולחשב את המרחק שאותו עברו.
צנחני בייס יכולים לסמן נקודות יציאה.
כך, על ידי שימוש במצלמת וידאו מקליטים צוותי הקרקע את הטיסה ומודדים את הישגיהם לעומת טיסות קודמות או צנחנים אחרים באתר.
מהירות ממוצעת של צנחן רגיל היא 180–225 קמ"ש.
חליפת כנפיים יכולה להפחית מהירות זו באופן דרמטי למהירות של כ-40 קמ"ש.
כיום החליפה מאפשר ללובשיה להגיע ליחס גלישה של 2.5:1.
כיום ישנם 2 סוגי חליפות עיקריות: טרי־ווינג אשר לה 3 כנפיים אינדיבידואליות מתנפחות (שתיים מתחת לידיים ואחת בין הרגליים), ומונו־ווינג אשר עיצובה הופך את כל החליפה לכנף אחת גדולה.
מחקר נוסף שנעשה כיום בתחום הוא ה-ווינגפאק אשר מכיל כנפיים לבישות עשויות סיבי פחמן.
הווינגפאק הוא שילוב בין גלשן אוויר לבין חליפת כנפיים, יכול להגיע ליחס גלישה של 6:1 ומאפשר נשיאה של בקבוקי חמצן וחומרים נוספים.
ההתפתחויות האחרונות מאפשרות לטייס הווינגפאק להרכיב מנועי סילון קטנים על רגליו או כנפיו על מנת לעבור מרחק גדול יותר ואפילו לטפס בגובה.
איב רוסי היה הראשון שהשיג תמרונים של מטוס באמצעות גופו בלבד על הווינגפאק שלו.
למרות שאותו וויגפאק אינו מסחרי בשל החומרים היקרים שבהם השתמש בבניתו, עשתה טיסתו מעל האלפים בשווייץ כותרות בעיתונים מסביב לעולם.
באמצעות 8 דקות טיסה, הוכיח כי הווינג-פאק הסילוני שלו מאפשר יכולות טיסה נשלטות.
ע"פ ה-USPA (ארגון הצניחה האמריקאי) מינימום הצניחות הנדרשות על מנת לעבור קורס מודרך לטיסה בחליפת כנפיים הוא 200. יצרני החליפות מציעים קורסים ומדריכים.
טיסה נעימה , הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1980, אותו כתבו וביימו ג'ים אברהמס, דייוויד צוקר וג'רי צוקר (צוקר, אברהמס וצוקר), שהופץ על ידי אולפני סרטי פרמאונט.
בסרט מככבים רוברט הייז וג'ולי הגרטי, וכן משתתפים בו לזלי נילסן, רוברט סטאק, לויד ברידג'ס, פיטר גרייבס, כרים עבדול-ג'באר ולורנה פטרסון.
הסרט הוא פרודיה על ז'אנר סרטי האסונות, שהיה פופולרי במהלך שנות ה-70, ובעיקר על סרטם של אולפני סרטי פרמאונט משנת 1957 "שעת אפס!".
ההומור בסרט מתאפיין באבסורד ובנגיעה בסוריאליזם.
הסרט זכה במספר פרסים, לרבות פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר, וכן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר מסוגת הקומדיה או הסרט המוזיקלי.
אברהמס אף תיאר את הסרט "שעת אפס!" כ"גרסה הרצינית של טיסה נעימה".
התסריט של טיסה נעימה היה התסריט הראשון שכתבו יחד השלושה.
שמו המקורי של הסרט היה "The Late Show", ובגרסתו הראשונית של התסריט הוא כלל בעיקר פרודיות על פרסומות טלוויזיה.
אולם לאחר הגהה שנערכה לתסריט הוחלט לקצר את ההתייחסות לפרסומות, ולבסוף - ההתייחסות אליהן הוסרה לגמרי.
עם זאת, לאחר שסיימו את כתיבת התסריט - הם נתקלו בקשיים בניסיונם למכור אותו.
בהמשך פגשו השלושה את הבמאי ג'ון לנדיס, שהציע להם לכתוב סרט המבוסס על המערכונים המוצגים בתיאטרון שלהם.
על בסיס המערכונים האלו הם יצרו את "סרט מטוגן", הפקה שיצאה לפועל בשלהי שנות ה-70. דייוויד צוקר אמר כי "הייתה זו הפעם הראשונה שהיינו אי פעם באתר צילומים של סרט.
למדנו כי אם אתה באמת רוצה שסרט יופק לפי חזונך - אתה חייב לביים אותו.
אם כך, בצילומי הסרט הבא שלנו, טיסה נעימה, התעקשנו להיות הבמאים".
טד סטרייקר (רוברט הייז) היה טייס קרב, אך בהווה הוא סובל מפחד טיסה בעקבות הלם קרב ועובד כנהג מונית.
כאשר איליין דיקינסון (ג'ולי האגרטי), בת-זוגו עוד מתקופת המלחמה, ודיילת אוויר בהווה, מחליטה לעזוב אותו, סטרייקר נאלץ להתגבר על הפחד שלו, עוזב את המונית שלו, ועולה על טיסתה של איליין, מלוס אנג'לס לשיקגו.
במהלך הטיסה, איליין דוחה את ניסיונותיו להתפייס עימה.
לאחר שמוגשת ארוחת הערב, רבים מהנוסעים במטוס מתחילים לחלות, ובארי רומאק (לזלי נילסן), אחד מנוסעי המטוס שמתגלה כרופא, מאבחן במהירות כי כל הנוסעים שאכלו דג לארוחת הערב סובלים מהרעלת מזון.
הדיילות מגלות כי כל צוות תא הטייס, הכולל את הטייס קפטן קלארנס אובר (פיטר גרייבס) וטייס המשנה רוג'ר מורדוק (כרים עבדול-ג'באר), סובל מהרעלת מזון, ולא נותר אף איש צוות שיטיס את המטוס.
איליין יוצרת קשר עם מגדל הפיקוח שבשיקגו, לשם קבלת עזרה.
סטיב מק'קרוסקי (לויד ברידג'ס), האחראי במגדל הפיקוח, מורה לה להפעיל את הטייס האוטומטי - בובה מתנפחת העונה לשם "אוטו", שיוכל להטיס את המטוס עד לשיקגו - אך לא יוכל להנחית את המטוס.
ד"ר רומאק משכנע את סטרייקר להטיס את המטוס, על אף שהוא אינו משוכנע שסטרייקר מסוגל להתמודד עם הלחץ ועם חוסר הכרותו עם דגם המטוס.
מק'קרוסקי מגיע למסקנה כי הוא זקוק לעזרה, ומזעיק את רקס קריימר (רוברט סטאק).
על סטרייקר וקריימר, ששירתו יחדיו בזמן המלחמה, להתגבר על המחלוקות האישיות שביניהם.
ככל שהמטוס מתקרב לשיקגו, כך סטרייקר נעשה יותר ויותר לחוץ, אך לאחר שיחות עידוד מצד ד"ר רומאק הוא לוקח על עצמו את המשימה להנחית את המטוס.
בעודו מקבל זרם בלתי פוסק של עצות מקריימר, שנמצא במגדל הפיקוח, סטרייקר מצליח להתגבר על הפחדים שלו ומנחית בשלום את המטוס, למעט פציעות קלות של חלק מן הנוסעים, ונזק קל לציוד הנחיתה.
אומץ הלב שגילה סטרייקר מצית מחדש את אהבתה של איליין אליו, והשניים מתנשקים.
רוברט סטאק, לזלי נילסן ולויד ברידג'ס לוהקו דווקא לנוכח התדמית הציבורית שהייתה להם לפני צאתו: הם נודעו כשחקנים המגלמים דמויות קשוחות, הרפתקניות ורציניות.
הם לא השתתפו לפני כן בסרטי קומדיה, ודייוויד צוקר הסביר כי הוא ושאר הבמאים סברו "שהם הרבה יותר מצחיקים מכל שאר הקומיקאים שהיו פעילים באותה תקופה".
ליהוקו של סטאק לסרט זה מהווה מחווה לדמות קודמת שגילם בסרט האסונות "The High and the Mighty" משנת 1954 - תפקיד של קפטן שעובר התמוטטות עצבים.
באופן דומה, גם ברידג'ס גילם קודם לכן את דמות מנהל שדה התעופה בסדרת הטלוויזיה "נמל התעופה הבינלאומי סן פרנסיסקו" (San Francisco International Airport), ופיטר גרייבס השתתף קודם לכן בסרט טלוויזיה בשם "אסון בשמים" (SST: Death Flight), בו מתקשה מטוס לנחות בשל מצב חירום.
דייוויד צוקר סבר כי סטאק הוא השחקן החשוב ביותר לליהוק, שכן הוא יהיה "הציר המרכזי" לעלילת הסרט.
תחילה גילם סטאק את תפקידו באופן שונה מהאופן שבו ראו הבמאים את התפקיד בעיני רוחם.
הם הראו לו קלטת של החקיין ג'ון ביינר (John Byner), מחקה את סטאק.
בעקבות כך, סטאק גילם את תפקידו במהלך הסרט, כפי שתיארו זאת יוצריו, תוך שהוא מחקה את "ג'ון ביינר כשהוא מחקה אותו".
תחילה רוברט סטאק לא היה מעוניין בתפקיד, אולם האחים צוקר שכנעו אותו להיענות להצעה לגלמו.
לויד ברידג'ס לקח את התפקיד, על פי עצה שעצו לו ילדיו.
סוכנו של גרייבס דחה את התסריט תחילה, מאחר שחשב כי מדובר ב"זבל חסר טעם".
אברהמס, בתגובה, אמר: "אני לא מבין.
מה כה חסר טעם, לדעתו, בפדופיליה?".
רוברט הייז, שהיה שחקן לא מוכר יחסית, וג'ולי האגרטי, כוכבת סדרת הטלוויזיה "אנג'י", נבחרו לככב בשני התפקידים הראשיים.
שלושת הכותבים-במאים של הסרט, כמו גם בני המשפחה שלהם, מופיעים בסרט בהופעות קמאו.
דייוויד וג'רי מופיעים כשני אנשי צוות קרקע, שבטעות מכוונים מטוס בואינג 747 אל תוך חלון הטרמינל.
אברהמס הוא אחד מהקנאים הדתיים הרבים הפזורים לאורך הסרט.
שרלוט צוקר (אמא של דייוויד ושל ג'רי) היא אישה המנסה להתאפר, למרות תזוזותיו החדות של המטוס.
אחותם סוזן ברסלאו היא בודקת הכרטיסים השנייה בשדה התעופה.
אמו של ג'ים אברהמס היא האישה שיושבת בתחילה לצדו של ד"ר רומאק.
הופעות קמאו נוספות הוכנסו לסרט לשם ההומור, בליהוק שחקנים מוכרים לתפקידים שאינם אופייניים להם:
ברברה בילינגסלי, הידועה בעיקר בשל הופעתה כג'ון קליבר בסדרת הטלוויזיה "תשאירו את זה לביבר", מופיעה בסרט כאישה הדוברת עגה אפרו-אמריקאית.
מורין מק'גברן מופיעה בתפקיד האחות אנג'לינה, פרודיה על דמות הנזירה בסרט "נמל תעופה 1975", בקריצה אל קריירת השירה שלה, כזמרת השרה את שירי הנושא זוכי פרס אוסקר של סרטי האסונות "הרפתקאות פוסידון" (1972) ו"המגדל הלוהט" (1974).
ג'ימי ווקר מופיע כאיש שפותח את מכסה המנוע של המטוס ובודק שמן לפני ההמראה.
בעבר גילם ווקר תפקיד משנה בסרט האסונות "קונקורד...
הווארד ג'רביס, מנהיג מרד נגד מס רכישה בקליפורניה, מגלם את הנוסע במונית של סטרייקר, שנשאר על המדרכה עם מונה, הפועל מזמן תחילתו של הסרט ועד לסצנת הסיום.
אתל מרמן, בהופעתה הקולנועית האחרונה, משחקת חייל הלום קרב שמשוכנע שהוא אתל מרמן.
הכדורסלן כרים עבדול-ג'באר, כוכב ליגת ה-NBA, משחק את טייס המשנה מרדוק, שמתגלה בהמשך כי הוא עבדול ג'באר האמיתי, שחי כביכול חיים כפולים סודיים.
בפרשנות ה-DVD סיפרו האחים צוקר כי תפקיד זה נועד במקור לכוכב הבייסבול פיט רוז, שנאלץ לדחות את התפקיד בשל לוח הזמנים שלו ומחויבויות אחרות.
בשנת 1980 הפיצה חברת התקליטים "ריג'נסי" את פסקול הסרט על גבי תקליט אריך-נגן.
הפסקול כלל דיאלוגים ושירים מתוך הסרט, קטעי קריינות מאת שאדו סטיבנס, וכן קטע מוזיקלי אחד, בשם "Love Theme from Airplane", מאת אלמר ברנשטיין.
במדינות שבהן הופץ הסרט תחת השם Flying High נערכו שינויים בפסקול, והוחלפו מספר שירים מהפסקול המקורי.
ב-28 באפריל 2009 הודיעה חברת התקליטים "לה-לה לנד" כי בכוונתה להפיץ את הפסקול המקורי, שיכלול את יצירתו המלאה של ברנשטיין.
לפני צאתו לאקרנים, היו לבמאים חששות כבדים בנוגע לאופן שיתקבל הסרט, בעקבות תגובות בינוניות באחת מההקרנות הראשונות שלו.
עם זאת, טיסה נעימה הפך להצלחה כלכלית, והכניס מעל 83 מיליון דולר בצפון אמריקה בלבד, בעוד שהופק בתקציב בן 3.5 מיליון דולר בלבד.
בנוסף, הכניס הסרט כ-40 מיליון דולר מהשכרה בספריות וידאו, והוא ממוקם רביעי ברשימת הסרטים בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר לשנת 1980.
טיסה נעימה זכה לאהדת המבקרים ברחבי העולם, ונחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שיצאו בשנת 1980. באתר Rotten Tomatoes, המרכז ביקורות קולנוע ומציג 51 ביקורות על הסרט, 98% מהביקורות אודותיו היו חיוביות.
רוג'ר איברט, מבקר הקולנוע של שיקגו סאן טיימס, כתב: "טיסה נעימה הוא חובבני, שקוף, צפוי, נדוש, אך לעיתים קרובות מאוד מצחיק.
והסיבה שהוא מצחיק, בדרך כלל, היא כי הוא חובבני, צפוי, נדוש וכו'".
ג'נט מסלין, מבקרת הקולנוע בניו יורק טיימס, כתבה: "טיסה נעימה הוא יותר מהפתעה נעימה...
כמרפא לכל הסרטים מנופחי החשיבות העצמית שנתקלנו בהם לאחרונה, זהו בדיוק המרשם שרשם הרופא".
בשנת 1992 בחר בו המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" כ"סרט המצחיק ביותר" ברשימת 100 הסרטים המצחיקים ביותר שמופצים בווידאו.
בשנת 2000 הסרט דורג במקום העשירי ברשימת 100 הקומדיות האמריקאיות המצחיקות ביותר שערך מכון הסרטים האמריקאי.
הסרט דורג במקום השישי ברשימת "100 הסרטים המצחיקים ביותר" שערך ערוץ הטלוויזיה בראבו.
בשנת 2007 דורג הסרט, על פי סקר שנערך בידי ערוץ 4 הבריטי, במקום השני ברשימת "סרטי הקומדיה הגדולים ביותר בכל הזמנים" (במקום הראשון זכה הסרט "בריאן כוכב עליון" של מונטי פייתון).
בשנת 2008 הסרט נבחר על ידי המגזין "אמפייר" כאחד מ-500 הסרטים הגדולים של כל הזמנים.
כמו כן, הוא נכלל ברשימה דומה של הניו יורק טיימס - של אלף הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם.
בשנת 2010 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ספריית הקונגרס האמריקאית, לאחר שנקבע כי הסרט הוא "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או חשוב מבחינה אסתטית".
כתב העת "מקסים" דירג את התרסקות המטוס בסרט במקום הרביעי ברשימת "התרסקויות מטוסים המבעיתות ביותר".
הציטוט המפורסם שלהלן, מתוך הסרט, נבחר במקום ה-79 ברשימת 100 הציטוטים הקולנועיים הטובים ביותר שערך מכון הסרטים האמריקאי:
תוך משחק מילים על המצלול הדומה של "Surely" (מן הסתם) ו-"Shirley" (שירלי).
בתרגום לעברית שונה השם "שירלי" ל"מינה" (שם בעל מצלול הדומה לרישא של "מן הסתם") כדי לשמור על משחק המילים.
הקריירה של לזלי נילסן זכתה לקידום משמעותי בעקבות צאת הסרט לאקרנים.
הסרט אף סימן שינוי בסגנונו הקולנועי, ובהמשך זוהה עם הסגנון הקומי Deadpan, בעיקר בשלושת סרטי "האקדח מת מצחוק", המבוססים על סדרת משטרה בת שישה פרקים בשם "!Police Squad".
בעקבות הסרט טיסה נעימה הוא אף לוהק לסרטו של מל ברוקס "דרקולה: מת ואוהב את זה".
ברוקס תכנן להפיק את הסרט זה זמן רב, אך דחה זאת שוב ושוב, משום שלדבריו: "פשוט לא הצלחתי למצוא את דרקולה הנכון".
ברוקס אמר כי לא ראה את טיסה נעימה, אלא רק שנים לאחר השקתו.
כאשר לבסוף צפה בסרט, הוא הגיע למסקנה כי נילסן יהיה השחקן הנכון לתפקיד זה.
שחקנים נוספים שהופיעו בסרט, בתפקידים משניים, המשיכו אף הם בקריירות המשחק שלהם, וכיכבו בתפקידים שבהם הם ידועים יותר.
כך למשל גרגורי איצין, שנראה בסרט כאחד מהקנאים הדתיים, גילם את דמותו של צ'ארלס לוגאן, נשיא ארצות הברית בסדרת הטלוויזיה "24".
פיטר פארלי (במאי קולנוע, שביים בין היתר את "משתגעים על מרי") אמר על הסרט: "הייתי ברוד איילנד בפעם הראשונה שבה ראיתי את טיסה נעימה.
חוויית הצפייה בסרט בפעם הראשונה דמתה לצפייה בקונצרט רוק מעולה, כמו לראות את לד זפלין או את טוקינג הדס.
לא הבנו אז כי מה שראינו היה סוג מאוד מסוים של קומדיה, שהיום אנו מזהים כסגנון קומי מבית מדרשתם של צוקר-אברהמס-צוקר"".
פארלי, יחד עם שותפו לכתיבה בנט ילין, שלח תסריט לסרט קומי אל דייוויד צוקר, שבתמורה העניק להם את העבודה הראשונה שלהם ככותבים בהוליווד.
פארלי אמר: "אם צוקר לא היה קיים, לא היו "האחים פארלי"".
הסרט טיסה נעימה מהווה מקור להשראות, מחוות והעתקות גם ליצירות ישראליות.
בשנת 1982 יצא לאקרנים סרט המשך לטיסה נעימה בשם "טיסה נעימה 2" .
סרט ההמשך נכתב ובוים על ידי קן פינקלמן, ומככבים בו רוברט הייז, ג'ולי האגרטי, לויד ברידג'ס, צ'אד אוורט, ויליאם שטנר, ריפ טורן וסוני בונו.
עלילת הסרט מתארת סדרה של תקלות במעבורת חלל עתידנית, הטסה מכדור הארץ אל מושבה שעל הירח.
פעם נוספת טד סטרייקר (רוברט הייז) עולה על טיסה, בה עובדת זוגתו לשעבר איליין דיקינסון (ג'ולי האגרטי), והשניים משתפים פעולה על מנת להציל את המעבורת על כל נוסעיה.
טיסה נעימה 2 הוא סרט המשך לקומדיה-סאטירה-פרודיה האמריקאית משנת 1980 "טיסה נעימה".
הסרט, אשר יצא לאקרנים ב-10 בדצמבר 1982, נכתב ובוים על ידי קן פינקלמן, ומככבים בו רוברט הייז, ג'ולי הגרטי, לויד ברידג'ס, צ'אד אוורט, ויליאם שטנר, ריפ טורן, וסוני בונו.
בעתיד הקרוב, הירח כבר מיושב.
מעבורת הירח המכונה "מייפלאוור אחת" משוגרת לעבר התחנה שעל הירח, מיוסטון.
ראש צוות הקרקע, המכונה "הסמל" (צ'אק קונורס), לא אוהב את מה שקורה, אבל הוא נכנע למנהלי חברת התעופה.
על המעבורת, איליין דיקינסון (ג'ולי הגרטי), משמשת כקצינת מחשב.
עבר זמן רב מאז איליין עזבה את טד סטרייקר (רוברט הייז), וכיום היא מאורסת לאחד מאנשי צוות הטיסה, סיימון קורץ (צ'אד אוורט).
יחד איתם, צוות הטיסה כולל גם את קפטן קלרנס אובר (פיטר גרייבס), הקצין הראשון דאן (ג'יימס איי ווטסון ג'וניור) והנווט דייב אונגר (קנט מק'קורד).
סטרייקר אושפז בבית חולים פסיכיאטרי, לאחר שבית משפט קבע כי אינו כשיר, בעקבות תביעה שהוגשה לאחר שמעבורת הירח התרסקה במהלך טיסת מבחן בה טד שימש כטייס.
סטרייקר סבור כי התביעה נועדה להשתיק אותו, מאחר שהוא יודע שיש בעיות עם מעבורת הירח שגורמות לה להיות לא בטוחה.
סטרייקר רדוף על ידי מעשיו בזמן "המלחמה", במיוחד באירועים שהתרחשו על "מאצ'ו גרנדה", שם הוא איבד את כל הטייסת שלו.
כאשר סטרייקר מגלה אודות השקת מעבורת הירח המתוכננת, הוא בורח מבית החולים וקונה כרטיס טיסה לירח.
במהלך הטיסה, "מייפלאואר אחת" סובלת מקצר חשמלי, הגורם ל-ROC, מחשב רב עוצמה בעל בינה מלאכותית, לאבד את דעתו ולנווט את המעבורת אל עבר השמש, במקום אל עבר הירח.
אונגר ודאן מנסים לבטל את החלטת המחשב, אבל הם נפלטים אל החלל מתוך תא הלחץ.
כאשר אובר מנסה לעצור את המחשב, ROC משחרר גז שהורג אותו.
קורץ נוטש את איליין ועוזב עם תא המילוט היחיד.
פעם נוספת, סטרייקר נקרא להציל את המצב.
אולם תחילה, עליו להבין איך לגרום למחשב לוותר על השליטה.
סטיב מק'קרוסקי (לויד ברידג'ס), פקח הטיסה, מגלה כי אחד הנוסעים - ג'ו סאלוצ'י (סוני בונו) - עלה על "מייפלאואר אחת" עם פצצה בתוך המזוודה שלו, כאשר בכוונתו להתאבד באופן כזה שאשתו לא תוכל לגבות כספי ביטוח חיים.
סטרייקר מצליח להשיג את הפצצה מסאלוצ'י, ומשתמש בה על מנת לפוצץ את ROC ולהגדיר מחדש את כיוון הטיסה אל יעדה המקורי - הירח.
אולם הפיצוץ שהשמיד את המחשב גרם לנזקים נלווים במעבורת, אשר גרמו לה לטוס במסלול שבו יעד הנחיתה הוא בסיס צבאי שעל הירח, במקום בטרמינל אזרחי.
מפקד הבסיס הצבאי הוא באק מרדוק (ויליאם שטנר), לשעבר מפקדו של סטרייקר, שכעת רוחש לו בוז בעקבות אירועי "מאצ'ו גרנדה".
למרות הזלזול הרב שיש למרדוק כלפי סטרייקר, הוא מסכים לעזור לו, והמעבורת נוחתת בבטחה על הירח.
טד ואיליין מאהבים שוב זה בזו, ומתחתנים.
אחרי החתונה, סאלוצ'י מסתכל אל תוך תא הטייס ומבקש את התיק שלו בחזרה.
סימונטון ג'ון ורנון ד"ר סטון דייוויד פיימר צלם בית המשפט ריק אוברטון פקיד ברוס פרנץ' פקיד ליאון אסקין מגיש טלוויזיה במוסקבה פט סאג'אק מגיש טלוויזיה בבאפלו לואיס סורל אחות ג'ורג' וונט מוכר כרטיסים לזלי נילסן ד"ר רומאק חומר ארכיון
בניגוד לקודמו, הסרט טיסה נעימה 2 לא התקבל בצורה חיובית בקרב המבקרים.
במגזין "וראייטי" נכתב כי "לא ניתן לומר כי טיסה נעימה 2 הוא טוב יותר או גרוע יותר מקודמו.
סרט זה הרבה יותר גרוע, אולם ייתכן והיה נראה מצחיק יותר אלמלא הסרט המקורי".
רוג'ר איברט (שיקגו סן טיימס) העניק לסרט שני כוכבים מתוך ארבעה, תוך ציון כי "לא ממש ברור אם זה סרט על חללית.
הכול בדיחות, משחקי מילים והפניות".
הסרט זכה לביקורות פושרות ולציון 39% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 18 ביקורות.
טיסת חלל תת-מסלולית היא טיסת חלל בה חללית מגיעה לחלל אך מסלולה מצטלב עם אטמוספירת או קרקע העצם השמימי ממנו שוגרה כך שהיא אינה משלימה אף הקפה סביב העצם.
לדוגמה, מסלולו של גוף המשוגר מכדור הארץ לגובה 100 ק"מ מפני הים, ונופל חזרה לקרקע, נחשב לטיסה תת-מסלולית.
ישנן טיסות תת-מסלוליות המבוצעות לשם בחינת כלים המיועדים לטיסות מסלוליות, כגון חלליות ומשגרים, בעוד ישנם כלים המתוכננים במיוחד לטיסות תת-מסלוליות כגון מטוס הניסוי האמריקני X-15, החללית המסחרית ספייס שיפ 1, טילים בליסטיים וטילי מחקר.
לפי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, הגובה המינימלי בו טיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית (ולא לטיסה רגילה) הוא 100 ק"מ מגובה פני הים (הגובה נקרא קו קרמן).
גובה זה נקבע כי זהו בערך הגובה המרבי בו מטוס הטס במהירות גבוהה מספיק כדי להפיק עילוי מאטמוספירת כדור הארץ, היה טס מהר יותר מאשר בטיסה מסלולית.
לעומת זאת, חיל האוויר האמריקאי ונאס"א מעניקים כנפי אסטרונאוט לאנשים שטסו מעל לגובה 50 מייל (80.47 ק"מ), אף על פי שמחלקת ההגנה של ארצות הברית לא קבעה בצורה מוחלטת מהו הגובה בו מתחיל החלל.
על מנת להגיע לגובה בו הטיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית, נעזרים בדרך כלל במנועים רקטיים.
המנועים יכולים להיות חלק מובנה מהחללית (X-15), או שהם יכולים להיות חלק נפרד מהחללית (משגר).
על מנת לחסוך בדלק רקטי נעזרים לעיתים ב"מטוס אם" - מטוס רגיל המותאם כך שיוכל לשאת את החללית לגובה מסוים, אז החללית משתחררת ומפעילה את מנועיה המשמשים אותה בהמשך הטיסה.
"מטוסי אם" שימשו הן את ה-X-15 של חיל האוויר האמריקאי (מפציץ B-52 מותאם) והן את הספייס שיפ 1 של חברת וירג'ין גלקטיק (מטוס מיוחד בשם "אביר לבן").
וירג'ין גלקטיק פיתחה מטוס אם חדש "אביר לבן 2" המשמש את החללית ספייס שיפ 2 בטיסות הניסוי שלה, וישמש אותה בסופו של דבר גם בטיסות התת-מסלוליות.
החזרה מטיסה תת-מסלולית, בדומה לחזרה מטיסה מסלולית, נעשית באמצעות מצנחים או כנפיים מובנות בחללית.
מפני שחלליות הטסות בטיסות תת-מסלוליות מגיעות למהירויות גבוהות במיוחד, עליהן להיות מצוידות במגיני חום המשמשים אותם בעת החדירה לאטמוספירה.
העצם המלאכותי הראשון שהגיע לחלל היה טיל ה-V-2 של גרמניה הנאצית ששוגר לראשונה ב-3 באוקטובר 1942, והגיע לגובה מקסימלי של 97 ק"מ.
הטיסה התת-מסלולית הראשונה בוצעה בתחילת 1944 כאשר טיל V-2 ניסיוני שוגר לגובה 189 ק"מ.
עם תום מלחמת העולם השנייה ותחילת המלחמה הקרה, החלו ארצות הברית וברית המועצות לפתח טילים בליסטיים (תוך שימוש במדענים ומהנדסים גרמנים) חזקים יותר ויותר, אותם היה ניתן לשגר לטיסות תת-מסלוליות ארוכות יותר.
האמריקאים והסובייטים פיתחו את הטילים לא רק למטרות צבאיות אלא גם למטרות מחקר - על הטיל היו מרכיבים ניסויים מדעיים שהיו משדרים נתונים חזרה לכדור הארץ (בהמשך התפתחו טכנולוגיות מגיני החום וניתן היה להחזיר את הניסויים לכדור הארץ).
בעלי החיים הראשונים שעברו את קו 100 הק"מ היו זבובי פירות ששוגרו על גבי טיל V-2 אמריקאי ב-20 בפברואר 1947 והגיעו לגובה 109 ק"מ.
הקפסולה והזבובים בתוכה נחתו בשלום.
הקוף הראשון בחלל היה מקוק רזוס אמריקאי בשם "אלברט II" (קודם לו שוגר "אלברט I" אך משגרו התפוצץ והוא נהרג לפני שהגיע לחלל) ששוגר ב-14 ביוני 1949 והגיע לגובה 134 ק"מ.
בעת הנחיתה לא נפרשו מצנחי הקפסולה ואלברט II נהרג בהתרסקות.
ב-22 ביולי 1951 שיגרו הסובייטים את המשימה R-1 IIIA-1 ובתוכה הכלבים "טזיגן" ו"דזיק" לטיסה תת-מסלולית.
עד לטיסתו ההיסטורית של יורי גגארין לחלל ב-12 באפריל 1961 שיגרו הסובייטים והאמריקאים יונקים רבים לטיסות מסלוליות ותת-מסלוליות.
גם הצרפתים שיגרו בעל חיים (חולדה) לחלל ב-22 בפברואר 1961.
ב-5 במאי 1961 שוגרה המשימה המאוישת הראשונה לטיסה תת-מסלולית.
אלן שפרד שוגר בחלליתו "פרידום 7" למשימת מרקורי-רדסטון 3 והפך לאמריקאי הראשון בחלל.
הישג זה לא היה מרשים במיוחד מפני שרק שלושה שבועות לפני כן שיגרו הסובייטים את יורי גגארין לטיסה מסלולית בחללית ווסטוק 1, שהשלימה הקפה אחת סביב כדור הארץ לפני שנחתה (אלן שפרד עבר מרחק של 488 ק"מ בלבד לפני שנחת).
ב-21 ביולי 1961 שוגרה משימת מרקורי-רדסטון 4 ובתוכה האסטרונאוט וירג'יל גריסום בחלליתו "ליברטי בל 7" לטיסה תת-מסלולית נוספת, שהייתה האחרונה מסוגה בתוכנית מרקורי (4 משימות מרקורי נוספות שוגרו לטיסות מסלוליות).
בין 1963 ל-1967 שיגרו הצרפתים והסינים מספר חיות גם הם לטיסות תת-מסלוליות.
ב-1963 ביצע מטוס הניסוי האמריקאי X-15 (מס' 3) שתי טיסות תת-מסלוליות, כשבתוכו האסטרונאוט (בשירות חיל האוויר האמריקאי ולא נאס"א) ג'וז ווקר.
שתי טיסות אלו היו היחידות מבין כל טיסות ה-X-15 שעברו את גובה ה-100 ק"מ (11 טיסות נוספות עברו את גובה 50 המייל - גובה החלל לפי חיל האוויר האמריקאי).
ב-5 באפריל 1975 שיגרו הרוסים את משימת סויוז 18A שיועדה להיכנס למסלול, אך בעקבות כשל במשגר לא נכנסה למסלול אלא ביצעה טיסה תת-מסלולית וחזרה בשלום לכדור הארץ.
ב-1986 שיגרה ברית המועצות את פוליוס - חללית במשקל 80,000 ק"ג שיועדה להיכנס למסלול, אך השיגור כשל והמטען נכנס לטיסה תת-מסלולית.
מטען זה הוא הכבד ביותר אי פעם שטס בטיסה תת-מסלולית.
ב-21 ביוני 2004 טסה החללית ספייס שיפ 1 לטיסת החלל (התת-מסלולית) המסחרית הראשונה, כשבתוכה האסטרונאוט המסחרי הראשון - מייק מלוויל.
מאוחר יותר ב-2004 שוגרה החללית לטיסות תת-מסלוליות במסגרת התחרות Ansari X-Prize, בה זכתה.
טיסות אלו הן טיסות תת-מסלוליות מאוישות שטסו גבוה יותר מקו קרמן - כלומר יותר מ-100 ק"מ מגובה פני הים:
תאריךמשימהצוותמדינההערות5 במאי 1961מרקורי-רדסטון 3אלן שפרדהטיסה התת-מסלולית הראשונה.
האמריקאי הראשון בחלל.21 ביולי 1961מרקורי-רדסטון 4וירג'יל גריסום19 ביולי 1963X-15 טיסה 90ג'וזף ווקרהכלי המכונף הראשון בחלל.22 באוגוסט 1963X-15 טיסה 91ג'וזף ווקרהחללית הראשונה והאדם הראשון שטסו לחלל פעמיים.5 באפריל 1975סויוז 18Aואסילי לאזארבאולג מקארובהשיגור כשל ובוטל.
הצוות נחת בשלום.21 ביוני 2004ספייס שיפ 1 טיסה 15Pמייק מלוילטיסת החלל המסחרית הראשונה.29 בספטמבר 2004ספייס שיפ 1 טיסה 16Pמיק מלוילהטיסה הראשונה מבין השתיים שנדרשו לזכייה בתחרות Ansari X Prize.4 באוקטובר 2004ספייס שיפ 1 טיסה 17Pבריאן ביניהטיסה השנייה שזיכתה את ספייס שיפ 1 בפרס.
כיום ישנן מספר חברות פרטיות המפתחות חלליות לטיסות תת-מסלוליות, שמטרתן לשמש בעיקר עבור תיירות בחלל.
וירג'ין גלקטיק מפתחת כיום את החללית ספייס-שיפ 2. חברות נוספות כגון XCOR אירוספייס, ארמדילו אירופספייס, בלו אוריג'ין ו-SNC מפתחות גם הם חלליות מסוגים שונים שישמשו גם לטיסות תת-מסלוליות וגם לטיסות מסלוליות.
SNC מפתחת את הדרים צ'ייסר במסגרת תוכנית CCDev של נאס"א (תוכנית שמטרתה לערב חברות פרטיות בתחום הטיסות המאוישות לחלל), ועתידה לשמש גם לטיסות תת-מסלוליות (במימון פרטי) וגם לטיסות מסלוליות אל תחנת החלל הבינלאומית (במימון נאס"א).
בעתיד הרחוק ייתכן וטיסות תת-מסלוליות ישמשו כנתיב תחבורה למטוסי חלל עבור אנשים ומטען שירצו להגיע ליעדם במהירות המרבית ביותר.
טיסת חלל מסלולית היא טיסת חלל בה חללית מוצבת במסלול סביב גרם שמימי בו היא יכולה להישאר בחלל ולהשלים לפחות הקפה אחת סביב הגרם.
במקרה הספציפי של כדור הארץ, על פריגיאת מסלול החללית להיות מעל ל-100 ק"מ (הגובה בו מתחיל החלל לפי ה-FAI).
במידה והפריגיאה אכן בגובה זה, על מהירות החללית להיות כ-7.8 ק"מ לשנייה (כ-28,000 קמ"ש) כדי להישאר במסלול ולא "ליפול" לכדור הארץ.
ככל שגובה הפריגיאה עולה, ניתן להפחית את המהירות המסלולית (פירוט בהמשך).
המונח "טיסה מסלולית" משמש על מנת להבדיל מטיסה תת-מסלולית - בה אפוגיאת מסלול החללית היא מעל ל-100 ק"מ אך הפריגיאה מתחת לה - כך שהחללית לא משלימה אפילו הקפה אחת.
טיסות מסלוליות מכדור הארץ שוגרו נכון להיום רק על גבי משגרים מונעים במנועים רקטיים.
רוב השיגורים מבוצעים ישירות מהקרקע, אך ישנם משגרים (כגון הפגאסוס) הנישאים לגובה מסוים על ידי "מטוס אם" ורק אז משוגרים.
על מנת להכניס גוף למסלול, על המשגר להקנות לגוף דלתא V של כ-9.3 עד 10 ק"מ לשנייה.
הדלתא V דרוש בעיקר לשם ההאצה האופקית הדרושה לשם כניסה למסלול.
על מנת להיכנס למסלול צריכה המהירות להיות אופקית למישור גרם השמיים (משיקה לו) ולא אנכית לו.
אומנם רוב השיגורים לחלל מבוצעים אנכית (המשגר עומד על כן השיגור), אך תוך כדי השיגור נוטה המשגר לאט לאט עד שרוב המהירות שהוא מקנה לגוף היא אופקית ולא אנכית.
על מנת לחסוך בכוח - כלומר על מנת להשתמש במשגרים חלשים (וזולים) יותר - רוב השיגורים למסלול מבוצעים קרוב ככל הניתן לקו המשווה של כדור הארץ, זאת על מנת להיעזר ככל הניתן במהירות הסיבוב של כדור הארץ סביב עצמו.
כמובן שלשם כך השיגור מבוצע ממערב למזרח - כיוון הסיבוב של כדור הארץ (מדינת ישראל משגרת את לווייניה ממזרח למערב, כדי שאם השיגור יכשל, לא ייפול המטען על אזורים מיושבים או עוינים - אלא בים התיכון).
ניתן גם לשגר גופים לא ישירות ממערב למזרח אלא לדוגמה לצפון-מזרח.
בצורה זו מעניקים לגוף נטיית מסלול כך שבמקום להקיף את גרם השמיים מעל לאותו קו רוחב, הוא יחצה במסלולו מספר קווי רוחב.
מכאן שניתן לשגר גוף מדרום לצפון (או להפך), כך שנטיית המסלול שלו תהיה 90°.
מסלול שכזה נקרא מסלול קוטבי, מכיוון שגוף המשוגר למסלול זה יחלוף בכל הקפה מעל (או בסמוך) לקוטבי גרם השמיים.
גוף במסלול קוטבי יחלוף בכל הקפה שלו מעל קווי אורך שונים, זאת מכיוון שגרם השמיים מסתובב סביב עצמו (בהנחה שגרם שמיים אכן מסתובב סביב עצמו).
במקרה של מערכת סגורה בין גרם שמים וגוף המקיף אותו בתנועה מעגלית קצובה, אם משווים את נוסחת הכבידה של ניוטון
(F - כוח הכבידה, G - קבוע הכבידה האוניברסלי, M - מסת גרם השמים, m - מסת הגוף המקיף, R - המרחק בין מרכזי המסות)
ואת נוסחת החוק השני של ניוטון (בתנועה מעגלית קצובה)
(F - הכוח הצנטריפטלי, m - מסת הגוף המקיף, v - מהירות הגוף, R - המרחק בין מרכזי מסות הגוף המוקף והמקיף.)
לאחר צמצום ובידוד מתקבל כי
מכיוון ש- ו- קבועים, ככל ש- גדל, קטן, ולהפך (יחס הפוך).
כלומר ככל שמסלול הגוף גבוה יותר, מהירותו קטנה יותר.
גוף הנמצא במסלול סביב כדור הארץ בגובה של פחות מ-200 ק"מ נחשב לבעל מסלול לא יציב, זאת בגלל הגרר אותו מפעילה אטמוספירת כדור הארץ (שאומנם דלילה בגובה זה אך עדיין קיימת) על הגוף, הגורמת לגוף לאבד גובה (איבוד הגובה מכונה "דעיכת מסלול" - Orbital decay).
הגובה בו מסלול הגוף נחשב ליציב הוא 350 ק"מ.
עם זאת, קביעת יציבות המסלול בצורה מדויקת תלויה בגובה המסלול של הגוף, במקדם הבליסטי שלו, ובמזג האוויר החללי העשוי להשפיע על דלילות האטמוספירה - כלומר על כמות הגרר.
על מנת לשמור על גופים יקרי ערך (כגון תחנת החלל הבינלאומית) במסלול, יש להגביה את מסלולם מפעם לפעם.
אם רוצים לנחות מטיסה מסלולית יש להנמיך את מסלול החללית, עד שהיא חודרת לאטמוספירה ולבסוף נוחתת על הקרקע.
כדי להנמיך את מסלולה לקראת החדירה לאטמוספירה, על החללית להאט את מהירותה (על פי המשוואות לעיל).
מכיוון שבטיסה מסלולית (אידיאלית) לא מופעל גרר על רכב החלל, לא ניתן להשתמש במעצורי אוויר על מנת להאט ולהנמיך, אלא יש צורך בהפעלת מנועים רקטיים בכיוון המנוגד לתנועת החללית, כך שהחללית תאט ומסלולה ירד.
טכניקה נוספת המשמשת להאטת חלליות (אך נכון להיום לא לשם נחיתה ולא בחלליות מאוישות) היא ה"אירוברייק" (aerobraking) על ידי חיכוך מכוון באטמוספירה.
את מנועי ההאטה יש להפעיל עד שפריגיאת מסלול החללית נמצאת בתוך האטמוספירה, כך שכשהחללית תגיע לפריגיאה היא תחל בתהליך החדירה לאטמוספירה.
מכיוון שהחללית נעה במסלולה במהירות עצומה (אפילו לאחר הפעלת מנועי ההאטה), כשהיא פוגעת באטמוספירה נוצר חיכוך עצום בין החללית לאטמוספירה, הגורם להיווצרות חום העלול לשרוף את החללית.
כדי שהחללית לא תישרף, מצוידים החלליות במגני חום הסופגים את החום ומונעים ממנו לפגוע בחללית (ויושביה).
בדרך כלל מעוצבים מגני החום כך שמלבד הגנה מפני החום הם ישמשו כבלם, כך שעם סיום שלב החדירה מהירות החללית תהיה סבירה לנחיתה.
עם סיום שלב החדירה לאטמוספירה נעזרים רוב החלליות במצנחים המאיטים אותן כך שהן יכולות לנחות על הקרקע או בים.
ישנם חלליות שלאחר החדירה הופכות למטוס או דאון (מעבורת חלל) ונוחתות על מסלול טיסה מותאם.
רוב מוחלט של הלוויינים המשוגרים למסלול סביב כדור הארץ לא מיועדים לנחות חזרה בכדור הארץ.
ללוויינים המשוגרים למסלולים נמוכים ייקחו מספר חודשים עד שנים (תלוי בצפיפות האטמוספירה בגובה המסלול) עד שהם יחדרו וישרפו באטמוספירה (אם בלוויין יש חלקים עמידים בחום הם עשויים לשרוד את החדירה ולפגוע בקרקע).
ככל שמסלול הלוויין גבוה יותר כך ייקחו יותר שנים עד שיחדור לאטמוספירה אם בכלל.
אל ברית המועצות וארצות הברית הצטרפה ב-15 באוקטובר 2003 גם סין, ששיגרה את הטייקונאוט הראשון - יאנג ליוויי - בחללית שנג'ואו 5.
טיסמנוס, הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנם של אורסטס והרמיוני.
טיסמנוס היה בנו של מלך ספרטה אורסטס ואשתו הרמיוני שהייתה גם בת דודתו.
הוא ירש את כיסאות המלכות של ספרטה ארגוס ומיקנה.
אולם ההרקלידים תחת הנהגתם של תמנוס, אוקסילאוס, קרספונטס, ואריסטודמוס, יצאו למלחמה נגדו.
באחד הקרבות נגדם נהרג טיסמנוס וממלכתו חולקה.
טיסות מוות (בספרדית: vuelos de la muerte) הן כינוי שניתן לשיטה חשאית של הוצאה להורג בלא משפט שננקטה על ידי כוחות צבא.
במסגרתה הושלכו קורבנות אל מותם מתוך כלי טיס - מטוס או מסוק - שטס בגובה, ונפלו אל תוך גופי מים גדולים.
בדרך זו גם הועלמו גופות הנרצחים והראיות לרציחתם.
טיסות מוות נערכו במסגרת שורה של סכסוכים במהלך המאה העשרים.
הן ידועות במיוחד בקשר לשימוש שעשה בהן השלטון הדיקטטורי הארגנטיני במהלך המלחמה המלוכלכת.
במהלך ההתקוממות המלגשית נגד השלטון הצרפתי במדגסקר (1947-1948) נרצחו מאות אנשים באמצעות טיסות מוות.
במהלך השנים 1956-1957 נערכו באלג'יריה טיסות מוות שבהן השתתפו חיילי דיוויזיית הצנחנים ה-10 הצרפתית.
לקורבנות שהוצאו להורג בדרך זו ניתן הכינוי "השרימפס של ביגאר" ("crevettes Bigeard") על שמו של מרסל ביגאר (Marcel Bigeard), אחד ממפקדי הצנחנים.
כשהתברר שחלק מגופות הנרצחים צפו על פני המים החלו רוצחיהם לקשור גושי בטון אל רגלי הקורבנות.
במהלך שנות שלטונו של מובוטו ססה סקו בזאיר (1965-1997) נרצחו אנשים במספר בלתי ידוע על ידי השלכתם ממסוקים אל תוך נהר קונגו וגופי מים נוספים במדינה.
במהלך השנים 1976-1983 נעלמו בארגנטינה לפחות 10,000 בני אדם, לאחר שנתפסו בחשאי על ידי אנשי צבא וקבוצות אחרות שפעלו למען הדיקטטורה הצבאית במדינה.
רבים מאלו נרצחו באמצעות טיסות מוות, לא פעם לאחר שנחקרו ועונו.
בדרך כלל הם טושטשו באמצעות תרופות, הועלו על כלי טיס, הופשטו ונזרקו מגובה מעל ריו דה לה פלטה או לתוך האוקיינוס האטלנטי.
יוזם טיסות המוות בארגנטינה היה הגנרל לואיס מריה מנדיה (Luis María Mendía).
בשנת 2005 הורשע בספרד קצין הצי הארגנטיני אדולפו סקילינגו (Adolfo Scilingo) בפשעים נגד האנושות במהלך המלחמה המלוכלכת.
סקילינגו העיד כי בשנים 1977 ו-1978 נערכו 180 עד 200 טיסות מוות, שהוא עצמו נטל חלק בשתיים מהן, שבהן נרצחו 13 ו-17 איש בהתאמה.
הוא העריך שהצי הארגנטיני ערך טיסת מוות מדי יום רביעי במהלך אותן שנים, ושבמהלכן נרצחו 1,500 עד 2,000 איש.
הוא העיד כי לקורבנות נאמר שהם עומדים להיות מועברים לדרום ארגנטינה לשם שחרור ושלשם כך עליהם לקבל זריקות חיסון.
אז הוזרק להם סודיום פנטותאל (Sodium Pentothal) ולאחר שטושטשו בדרך זו הם הועלו על משאיות והוסעו אל המטוסים., ב-2009 נעצר טייס של חברת התעופה ההולנדית "טראנסאביה" על בסיס חשד דומה.
על פי עדויות אחרות החלו טיסות המוות עוד לפני שנת 1976 והן הופעלו על ידי הגדוד האווירי ה-601. חיילים שסירבו לקחת חלק בטיסות וכן חיילים ששימשו בתפקידי שמירה בשדות התעופה העידו שגופות ואנשים חיים הועמסו על מטוסים שהמריאו, ושאותם מטוסים נחתו כשהם ריקים.
בשלהי 2017 הסתיים בארגנטינה משפט בן חמש שנים שנערך ל-54 נאשמים, שהואשמו בביצוע טיסות מוות ופשעים אחרים, שהביאו למותם של 789 קורבנות.
29 נאשמים הורשעו ונידונו למאסר עולם, 18 נידונו לשמונה עד 25 שנות מאסר ואילו שישה זוכו.
בשנת 2016 נעצר בקולומביה ארגנטינאי נוסף בחשד לאחריות לעריכת טיסות מוות.
במהלך שנות שלטונו בצ'ילה של הרודן אוגוסטו פינושה (1973-1990) נעשה שימוש בטיסות מוות לשם חיסולם של אנשים חיים ולסילוקן של גופות של אנשים שנרצחו.
טייס מסוק שהיה הטייס האישי של פינושה העיד כי הוא עצמו השליך פעמים רבות אסירים מגובה אל הים הפתוח או אל הפסגות הגבוהות של הרי האנדים.
על פי עדויות נעטפו גופות של נרצחים בשקי בד, הועלו על גבי מסוקים והושלכו אל האוקיינוס השקט מול חופי מחוז ולפראיסו.
בשנת 2001 פרסם נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס הודעה שלפיה במהלך שנות שלטונו של פינושה הוטלו אל מותם ממסוקים 120 אזרחים צ'ילאנים.
הם נזרקו מגובה אל תוך האוקיינוס, האגמים והנהרות של צ'ילה.
טיסטה דאס (בבנגלית: তিস্তা দাস; נולדה ב-9 במאי 1978) היא פעילה למען זכויות טרנסג'נדריות, סופרת ושחקנית בנגלית, מהמדינה ההודית מערב בנגל.
בגיל צעיר, אובחנה טיסטה בהפרעת זהות מגדרית, והחליטה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית כשהגיעה לגיל בגרות.
יציאתה כטרנסג'נדרית עוררה סערה ציבורית, אשר הובילה לשיח תקשורתי משמעותי בהודו לגבי סטריאוטיפים ודעות קדומות כלפי הקהילה הטרנסג'נדרית, וכן לגבי האתיקה של ניתוחי התאמה מגדרית וזכויות טרנסג'נדריות בהודו.
היא הפכה בעקבות הזרקור שהואר עליה לפעילה למען זכויות טרנסג'נדריות, והיא נחשבת לאיקון של העצמה ובחירה בקהילה.
כשניסתה טיסטה להתקבל ללימודים באוניברסיטה, לא קיבלו אותה בשל מגדרה.
אך טיסטה לא ויתרה על השכלתה, והשלימה תואר ראשון בהתכתבות באוניברסיטת בתון בקולקטה.
טיסטה היא שחקנית ויועצת קהילתית.
היא מופיעה בסרטי קולנוע הינדיים ובנגליים, וכן בסדרות טלוויזיה.
היא הייתה גם עמיתת מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם חקרה את אורח חייהן של טרנסג'דריות שעברו ניתוחי התאמה מגדרית, ואת מידת קבלתן בחברה.
כשחקנית, היא הופיעה בסרט התיעודי של סוהיני דאסגופטה, I Couldn't Be Your Son, Mom, ובסרט The Third Gender?
אשר הוקרן בפסטיבל הסרטים של בולגריה בשנת 2006. היא גילמה את התפקיד הראשי בסרט Beyond Reflections, שמבוסס על סיפור חייה, ובסרטי קולנוע, סרטי טלוויזיה וסדרות נוספים, בעיקר בתפקידים שמיועדים לספר את סיפוריהן של דמויות להט"ביות.
טיסטה הוזמנה להצטרף ללהקת תיאטרון מובילה בקולקטה, אך לבסוף נדחתה בשל הפתיחות המגדרית שלה באמצעי התקשורת.
במקום זאת, היא הצטרפה לתיאטרון הניסיוני אקדמיית ביוואבן.
מאז, היא שיחקה בתיאטראות רבות בקולקטה.
טיסלוץ (בהונגרית: Tiszalúc) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית טיסלוץ נמצאת בירידה שנים רבות מ-5,707 תושבים בשנת 2003 עד 4,796 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
יהודים התיישבו בכפר בתחילת המאה ה-18 ובמקום היו בית כנסת, חברה קדישא ובית קברות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופקעו אדמות חקלאיות מידי יהודים ונאסרה אספקת סחורה לסוחרים היהודים.
כמה משפחות יהודיות גורשו לקמניץ-פודולסקי שבאוקראינה בהיותם חסרי אזרחות הונגרית, שם נרצחו עם עוד כ-20,000 יהודים בידי חיילים הונגרים ובידי הנאצים.
בשנת 1942 גויסו 25 מיהודי טיסלוץ לעבודות כפייה, והועסקו בעבודות ביצורים ושירותים, כסיוע לצבא הונגריה שלחם לצד הגרמנים בחזית המזרח.
באפריל 1944 כמה שבועות אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי טיסלוץ לגטו שאטוראליאויהיי, והוחזקו בתנאי צפיפות ורעב קשים.
כעבור זמן שולחו כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר 23 יהודים ששרדו, חיי הקהילה לא חודשו.
בניין בית הכנסת שימש את תושבי הכפר הנוצרים כדיר חזירים.
ובשנת 1963 כבר לא נותרו יהודים בטיסלוץ.
טיסלדאן (בהונגרית: Tiszaladány), הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית טיסלדאן קטנה משמעותית מ-808 תושבים בשנת 1990 עד 637 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 171 תושבים).
בטיסלדאן חיו מעט יהודים ובמקום היו שני בתי קברות יהודיים, לבית הקברות הישן אין זכר ומצבות ממנו הועברו לבית הקברות היהודי החדש.
טיסטרדוש (בהונגרית: Tiszatardos), הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית טיסטרדוש קטנה משמעותית מ-324 תושבים בשנת 1990 עד 215 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 109 תושבים).
טיסטריאן (בהונגרית: Tiszatarján) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
צילומי הסרט נערכו בשנת 2016 במהלך עונת 2016/2017 בליגת העל הרוסית בכדורגל.
מועדון הכדורגל זניט הוקם כמועדון כדורגל בחסות התעשייה האווירית וייצג את העיר לנינגרד שנים רבות, אך ללא הצלחה יתרה כשבתקופת ברית המועצות המועדון זכה בגביע הסובייטי בשנת 1944 ובאליפות ברית המועצות בשנת 1984.