tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשות האמיש עובדות מגיל צעיר בשדות אבל בעיקר במטבח, המצריך עבודה קשה וממושכת, בהיותו נטול חשמל.
האנרגיה היחידה שהם משתמשים בה היא אנרגיית רוח, המפעילה משאבות מים להשקיית השדות.
מקור פרנסה נוסף הוא ייצור חפצים בעבודת יד למכירה, עבודות טלאים בהרכבי צבעים מיוחדים, כמו רקמה מיוחדת של הנשים, שלשם יצירתה הן יושבות יחד בערבים הארוכים, כל אישה ומעשה הרקמה שלה בידה.
חלקן יולדות בביתן, מתוך בחירה, בעזרת מיילדות מבנות הקהילה, ויש שנוסעות לקבל שירותים רפואיים מחוץ לקהילה.
נשים רווקות עובדות בעבודות שונות במקביל למשק הבית, חלקן במסעדות, חלקן בתור חדרניות במלונות או בבתי אנשים שאינם חלק מכת האמיש, בתור עובדות משק בית.
מנגנון פיקוח חברתי חשוב מבוסס על עידוד שיחות מעמיקות ומפגשי פנים אל פנים.
לכן נאסר על בני הקהילה להחזיק טלפון.
כיום מקובל להחזיק מכשיר בקצה המרוחק של החווה והוא מצוי מחוץ לבניין, בתוך מבנה ארעי המקשה על שיחות ארוכות ולא נחוצות.
בני האמיש מארחים ומתארחים כל הזמן.
כשהמספר גדול מדי ליחסי קרבה שוטפים בין כלל החברים בה, הקהילה מתפצלת.
הזיקה האישית נתפסת כבעלת משמעות גבוהה ולכן גם העזרה ההדדית חזקה מאוד.
כאשר זוג צעיר מתחתן בני הקהילה כולה מתגייסים לעזור במציאת מקום מגורים, זאת בשל העובדה שבני האמיש אינם חוסכים כסף עבור העתיד.
כל אחד מהקהילה תורם משהו לקניית האדמה ואת הבית בונה הקהילה כולה במשותף.
הבסיס הראשוני הוא המשפחה, המהווה יחידה כלכלית וחברתית כאחד.
הדבר יוצר בעיה כאשר קיימת סטייה ממנהגי הקהילה מצד אחד הילדים או אחד ההורים, או כאשר נוצר חיכוך בין שתי משפחות.
ההחלטות במקרה זה מובאות לפני הבישופים והעדה כולה והם המחליטים על אופן הפעולה.
בדרך כלל, הפעם הראשונה גוררת אזהרה, לאחר מכן עונש מוגבל (חרם לשבוע, שבועיים וכו') ולאחר מכן העונש האולטימטיבי – הרחקה סופית.
מי שזקני האמיש הכריזו עליו כסוטה, או מי שלא נכנס בבגרותו לאמיש, אינו רשאי לקיים עימם יחסים מסודרים ובייחוד נאסר עליו להשתתף איתם בכמה פעולות חברתיות בסיסיות, כמו אכילה או שתייה משותפת.
לאמיש אסור לאכול בנוכחות זרים.
האוכל הוא טקס דתי המיועד אך ורק לחברים בקהילה.
אין מגישים אוכל לאורחים ואין אוכלים אצל אחרים.
החינוך היווה סלע מחלוקת משמעותי בין האמיש לסביבתם ולשלטונות.
בעבר, לא היו להם בתי ספר משלהם והם הצטרפו לבתי הספר הכפריים.
כאשר החברה האמריקאית החלה לעבור שינויים והעיר התקרבה לכפר, החלו לפתוח בכפרים בתי ספר אזוריים גדולים, שהתלמידים מגיעים אליהם באמצעות הסעות.
על מנת להימנע מהשתתפות במוסדות אלו, נאלצו האמיש להקים בתי ספר משלהם.
עיקר הרעיון – למנוע השכלה כללית מהילדים על מנת שימשיכו בדרכי הוריהם ויהיו חקלאים כמותם.
הילדים, על פי השקפת האמיש, צריכים לעבוד בשדה מרגע שהם מגיעים למודעות עצמית.
השיטה היא one room school, בו לומדים כל הילדים ביחד עד גיל 12/13. לאחר מכן, יש להם פטור מיוחד מלימודים.
מניעת הלימוד והידע היא אחד ממנגנוני הפיקוח, בו נעזרים האמיש על מנת למנוע מהילדים לצאת עם בגרותם אל החברה הכללית.
המבוגרים בני האמיש רואים בבית הספר שלב לימוד הכרחי להכנת המתבגר לעולם.
הילדים זוכים להשכלה פורמלית עד גיל 12 ולאחר מכן הם מקבלים תוכניות לימודיות בפיקוח הוריהם.
הלימודים בכיתה מתנהלים באנגלית ללימוד השפה.
המורות עצמן הן מהאמיש ובעצמן זכו להשכלה רק עד גיל 12. המנוניטים מתייחסים לנושא בצורה שונה ומעניקים השכלה רחבה בהרבה לילדי הקהילה.
בשנים האחרונות נוצרה נורמה, לפיה הילדים יוצאים מהקהילה בגיל מסוים ל"עולם המודרני" כדי לבחון אותו לתקופה ואז, כבוגרים, חוזרים מבחירה ומצטרפים לקהילה (יש לזכור שהם אנאבפטיסטים).
בני הנוער נפגשים באופן מסודר לערבי שירה בימי ראשון, בהם אין התכנסות של כלל הקהילה (שנפגשת אחת לשבועיים).
במפגשים אלה נוצרת היכרות הדדית בין המינים.
הנער ייקח את הנערה בכרכרה לביתה ובשלב זה הם ישמרו את התעניינותם ההדדית ואת מהלכי החיזור בסוד.
מספר ימים לפני החתונה יודיעו בני הזוג בכנסייה על כוונתם להינשא.
חתונות מתקיימות מנובמבר עד דצמבר, לכל המאוחר.
אחרי שעונת הקציר בסתיו מסתיימת.
חתונות מתקיימות בימי שלישי וחמישי, כיוון שהם הימים הפחות עמוסים בעבודה חקלאית.
אין עורכים חתונות בשבת בשל הצורך לנקות ביום שלאחר החתונה ויום ראשון אינו מתאים לכך.
החתונה מתקיימת בבית הכלה עם כ־200 מוזמנים ויותר, הטקס נמשך כארבע שעות.
בדרך כלל חתונה תחל בשעה 8:30 לאחר שהמשפחות השכימו בארבע לפנות בוקר להספיק לעשות את כל שנדרש במשק ולהתכונן לקראת בואם של האורחים.
בחתונות אמיש אין נשיקות, טבעת, פרחים, צילומים וקייטרינג.
אחרי החתונה תתקיים סעודה של מטעמים מסורתיים.
הכלה תופרת לעצמה שמלת כלה כחולה, שתשמש אותה לתפילות בשנים הבאות, כשמלה הטובה והחגיגית ביותר בחייה.
הנישואים אינם יוצאים לפועל ללא הסכמת המשפחות ואישור הבישופים והם נתפסים כאירוע קהילתי לא פחות ממשפחתי.
לא קיים בית תפילה או בית כינוס כלשהו.
אין מבנה מיוחד לעבודת האל.
לצורך קיום הטקסים הדתיים נפגשים האמיש פעם בשבועיים באסם של אחד החברים בסבב מסודר.
כל העדה מתכנסת יחד – גברים, נשים וטף.
עיקר הטקס הוא בשירת המנונים אבל הוא כולל גם דרשות.
מסורת הקבוצה של חיים בחווה וקיום עבודת האל שם הם הבסיס לקיום הדרשות והתפילות בבתים ולא בכנסיות.
גרסה אחרת אומרת, שהנוהג לערוך את התפילות בבתי החברים ולא בבית תפילה רשמי הוא שריד לתקופת הרדיפות, כשהאמיש לא יכלו להתפלל בכנסיות כבני פלגים אחרים בנצרות.
העדה מונהגת על ידי מנהיגים דתיים אבל אלה אינם בהכרח המלומדים.
הרעיון של מנהיג דתי מקצועי לא קיים בקרב הקבוצות הללו.
מנהיג הוא אדם שהקהילה בוחרת בו.
הבחירה היא צירוף של שני מנגנונים האמורים לצור יחד היבט של כריזמה מחד גיסא ובחירה אלוהית מאידך גיסא.
שלב א' – בחירה של מספר מועמדים, שהקהילה רואה כראויים, בבחירה דמוקרטית.
שלב ב' – העלאה בגורל של ספר קודש אחד מכלל ספרי הקודש של הנבחרים בשלב א'.
שלב זה נועד לחזק את ביטחונו של מי שהקהילה בחרה בו.
הבישוף הוא המענה לשאלות ההלכתיות בתוך הקהילה.
הבישופים של כל הקהילות מתכנסים יחד לקבלת החלטות כלליות בנושאים רגישים וחשובים.
לעיתים, קהילה מתנגדת ופועלת בניגוד לפסק הלכה בישופי ואז ההחלטה אם להשאירה כחברה בקבוצת האמיש או לא תלויה בסוג הנושא וסוג ההתנגדות.
הספר הקדוש לאמיש הוא ספר הביבליה, הכולל את הברית הישנה ואת הברית החדשה.
הם אינם מפרשים את התנ"ך, ומשאירים אותו כמו שהוא.
בנוסף לברית החדשה יש להם חוקים שלפיהם הם חיים את חייהם היומיומיים.
מערכת חוקים זו נקראת "אורדנונג".
אמיתי סנדי (נולד בשם אמיתי שׂנדרוביץ ב-12 באוקטובר 1976) הוא יוצר קומיקס, מוציא לאור, מאייר ומעצב.
סנדי נולד וגדל בכפר סבא.
למד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל במחלקה לתקשורת חזותית, וזכה בפרס על הישג יוצא דופן בתחום האיור על פרויקט הגמר שלו.
הוציא לאור וערך (יחד עם ירון ניסקי ואייל B) את "סטיות של פינגווינים", עיתון הקומיקס שהציג שילוב של הומור פרוע ברובד הגלוי וביקורת חברתית נוקבת ברובד הסמוי.
יוצר קומיקס בנושאים פוליטיים ואוטוביוגרפיים.
עובד במגוון גדול של סגנונות ומדיות, דיגיטליות וידניות.
מאייר ומעצב ספרים, עיתונים, כרזות הופעות ומסיבות, אנימציית פלאש.
הרצה לקומיקס במכללה האקדמית ספיר שבשדרות.
מוציא לאור את ספרי הוצאת הקומיקס דימונה, ספרי קומיקס המופצים בכל העולם באנגלית ובארץ בעברית.
אמני ההוצאה הופיעו בפסטיבלים ברחבי אירופה וגם הופיעה בתערוכות משותפות בישראל ומחוצה לה.
כמה מעבודותיו הופיעו בספרי אמנות העוסקים באמנות הכרזה, ביניהם הספר "Art of Rock", בהוצאת כרוניקל בוקס האמריקאית, ו"Illustration Now 2" בהוצאת טאשן הגרמנית.
בשנת 2006 ייסד עם חברו התסריטאי אייל זוסמן את התחרות הישראלית לקריקטורות אנטישמיות הפתוחה ליהודים בלבד כתשובה לתחרות קריקטורות אנטישמיות על השואה שנפתחה באיראן עקב פרשת קריקטורות מוחמד בדנמרק שיצאה מכלל שליטה.
התחרות זכתה להד עולמי ולרשימת שופטים מכובדת, בהם ארט ספיגלמן, אמן קומיקס וקריקטוריסט יהודי אמריקאי, אשר זכה בפרס פוליצר על ספרו "עכבר - סיפורו של ניצול" בנושא השואה.
סנדי מרבה לפרוש את משנתו הפוליטית בבלוגו ובהזדמנויות אחרות.
הוא מזוהה עם השמאל הפוליטי והיה משתתף פעיל בהפגנות המתקיימות בבילעין ובשכונת שמעון הצדיק שבירושלים, במסגרת ארגון סולידריות שיח' ג'ראח.
בינואר 2015 נמנה עם החותמים על קריאה להחרמת ישראל שנשלחה להנהלת פסטיבל הקומיקס באנגולם שבצרפת.
רשת אמית (ארגון מתנדבות למען ישראל ותורה) היא רשת חינוך כלל ישראלית, המאגדת בתי ספר מכל קשת החברה הישראלית.
הרשת שהוקמה בשנת 1925 ביוזמת "נשי אמית" מארצות הברית ומישראל, מונה כ-107 מוסדות חינוך בכל רחבי ישראל, בדגש על הפריפריה, בהם לומדים 44,276 תלמידים.
רשת אמית מפעילה ומנהלת תיכוניים שש-שנתיים, מכללות טכנולוגיות, ישיבות ואולפנות, כפרי נוער ומכינות קדם צבאיות הפונים ומותאמים למגוון המגזרים בחברה הישראלית: חילוניים, מסורתיים, דתיים וחרדים.
הרשת מלווה בתי ספר יסודיים ורשויות מקומיות בתהליכי התחדשות חינוכית.
במסגרות החינוך של אמית ניתן למצוא מגוון מגמות לימוד: עיוניות, תורניות, מדעיות וטכנולוגיות, לצד מגמות אמנות, מוזיקה, יזמות, תקשורת ועוד, כולן לבגרות.
רשת אמית מנוהלת על ידי חבר נאמנים של נשי אמית בארצות הברית, בראשות נשיאת אמית, גב' שרי ספרא.
מנכ"ל הרשת מאז 2003 הוא ד"ר אמנון אלדר, ויו"ר אמית בישראל היא הגב' תמר בנוביץ.
כיום חברות באמית כ-40,000 נשים מתנדבות בארצות-הברית וברחבי העולם ואלפי מתנדבות בישראל.
בשנת 1925, בוועידת המזרחי ה-11 שהתקיימה בקליבלנד, השתתפה לראשונה משלחת נשים וביניהן בסי (בתיה) גוטספלד.
הן הצהירו על כוונתן להקים את "הסתדרות נשות מזרחי באמריקה" (Women's Organization of America Mizrachi), ואכן ב-1934 בכנס של המזרחי שהתקיים בדטרויט, הכריזו הנשים על פרישתן מתנועת המזרחי והפכו לתנועת נשים עצמאית, ארגון נשות המזרחי באמריקה.
באותה התקופה רכשו הנשים בנין ברח' רש"י בירושלים, והקימו בו ב-1933 את בית הספר התיכון המקצועי הראשון לבנות בארץ ישראל, במטרה לחנך וללמד נערות דתיות ילידות הארץ ונערות שעלו ארצה במסגרת עליית הנוער.
בשנת 1938 הוקם "בית צעירות מזרחי" בתל אביב, במטרה להוות בית לעולות חדשות ולפועלות מחוסרות העבודה.
בהמשך הוסב המוסד בתל אביב למרכז קליטה עבור חניכי עליית הנוער מגרמניה.
לאחר השואה, התעורר צורך דחוף להעניק קורת גג לילדים פליטי השואה, חלקם ללא הוריהם, ששרדו את התופת.
ב-1943 הגיעו ארצה "ילדי טהראן" - ילדים שנמלטו ממזרח אירופה דרך טהראן.
"נשי מזרחי באמריקה" מקימות את "משק הילדים" במוצא, ובהמשך את בית הילדים "תל רענן" בבני ברק ו"תחייה" (בפתח תקווה, נסגר ב-1949), בהם התחנכו רבים מעולי עליית הנוער.
ב־1944 הוקם על ידי נשי מזרחי על אדמת קיבוץ רודגס בפתח תקווה "מוסד עלייה" (כיום "אמית פתח תקווה") - כפר נוער שקלט ילדים ובני נוער פליטי שואה.
בהמשך נקלטו עולים חדשים שהגיעו מארצות ערב, צפון אפריקה ובעקבות המהפכה האיסלמית באיראן, הופנו לכפר ילדים שהוברחו משם.
בשנים האחרונות מאכלס הכפר תלמידים רבים מעולי אתיופיה.
בשנת 1947 נחנך כפר ילדים נוסף והפעם ברעננה- כפר בתיה ע"ש בתיה גוטספלד.
בתחילה, עבור ילדים ניצולי שואה ובהמשך נקלטו בו גם ילדי העולים מאתיופיה שעלו במסגרת "מבצע משה".
במהלך העשור הרביעי של מדינת ישראל, בשנות העלייה הגדולה ארצה, נענו "נשי מזרחי באמריקה" לאתגרי השעה: קליטת העולים החדשים וילדיהם במדינה המתפתחת, הכשרתם והכנתם לחיים החדשים.
הנשים פתחו את "בית צעירות מזרחי" בעיר באר שבע, מוסד שהפך לימים לתיכון מקצועי גדול.
ב-1977 נכנס ד"ר עמי זאבי לתפקיד מנכ"ל הרשת ושימש בתפקיד זה במשך 25 שנה.
במהלך כהונתו הצעיד ד"ר זאבי את הארגון החינוכי הקטן לרשת חינוכית גדולה, תוך שינוי שמו של הארגון לאמי"ת - ארגון מתנדבות למען ישראל ותורה.
ב-1980 אישרה ועדה מטעם משרד החינוך את רשת אמי"ת כרשת חינוך מובילה בחינוך הטכנולוגי בחמ"ד.
ד"ר זאבי הפך את מוסדות אמי"ת לרשת מובילה בחינוך הטכנולוגי בחמ"ד, ובעיקר בפריפריה החברתית של מדינת ישראל.
שינוי המדיניות החל בשנת 1984 כאשר רשת אמי"ת התחילה לקחת אחריות על בתי ספר תיכוניים מקיפים עירוניים, בעיקר בעיירות פיתוח, כגון עכו, קריית מלאכי, צפת וחצור הגלילית, אך גם בערים מבוססות כרעננה ורחובות.
בשנת 1998 הוקמה ישיבת אמית באר שבע.
ב-1999 הוענק לד"ר זאבי פרס חינוך על מפעל חיים, כמו גם פרס יקיר החינוך הדתי מטעם ארגון המורים הדתיים.
בשנת 2003 נבחר ד"ר אמנון אלדר, ששימש קודם לכן כמנהל כפר הנוער אמית פתח תקווה, לכהן כמנכ"ל הרשת.
אחוז הזכאות לבגרות בבתי החינוך ברשת, של רשת אמית בשנת 2020 הוא הגבוה מבין הרשתות החינוכיות האחרות.
הרשת, בראשותו של ד"ר אלדר, הובילה שינוי תפיסתי באשר לפריסה הרשתית הארצית של מוסדותיה.
פריסה אשר שינתה את אופייה של הרשת לרשת כלל-ישראלית:
כניסה משמעותית של הרשת גם לקהילות סוציואקונומיות חזקות כדוגמת: גבעת שמואל, מודיעין, רעננה וכו', תוך שמירה על פריסה של 70% בפריפריה החברתית.
כניסה לבתי ספר ממלכתיים מתוך חיזוק הערך של כלל ישראל וחיבורים בחברה הישראלית.
הקמת בית ספר תיכון חרדי המשלב לימודי ליבה, תיכון שהפך לבית ספר מוביל בחינוך הממלכתי חרדי.
החל מ-2013, פועלת הרשת לפיתוח מענים פדגוגים וחברתיים המותאמים למציאות החיים המשתנה.
במסגרת זו מתקיימים תהליכים חוצי ארגון שמטרתם לאפשר לכלל התלמידים והתלמידות למצות את יכולותיהם ולהיות חברים מועילים ותורמים בקהילותיהם.
בין היתר, נוסד מרכז 'גוגיה' המהווה חממה לפיתוח והכשרה של צוותי הוראה, בתי הספר הפכו ממוסדות לימוד לקהילות חינוכיות לומדות (קח"ל), פותחה תפיסה חינוכית פדגוגית הוליסטית "השלם", ונפרצו גבולות בית הספר, כדי לזמן קשר בלתי אמצעי בין תלמידים ותלמידות לבין מנטורים מהתעשייה ולעולם האמיתי מחוצה לו.
מוסדות החינוך של הרשת פונים בעיקר לקהל דתי, עם זאת, הרשת מכילה בתי ספר מאוכלוסיות שונות: בתי ספר ממלכתיים דתיים, בתי ספר ממלכתיים ובתי ספר חרדיים הלומדים לימודי ליבה וניגשים לבגרות מלאה, מדרשות וישיבות הסדר.
הרשת שמה דגש על מעורבות חינוכית ושיתוף פעולה בין המנהלים וצוותי החינוך הממלכתי לחינוך הממלכתי-דתי ולחינוך החרדי, מתוך אמונה שדיאלוג וקשרי עבודה משותפים יעזרו לגשר על הפערים הגדולים הקיימים בחברה הישראלית.
ברשת פועלת מדרשה לבנות חו"ל בירושלים, שהוקמה על ידי הרשת ובעידוד נשיאת אמית ומנהיגות ה"בורד" האמריקני, "מדרשת אמי"ת בית הילד".
במדרשה בוגרות תיכון מחו"ל, בעיקר בארצות הברית, המגיעות לתוכנית ייחודית שבה משולבים לימודי יהדות, חינוך למנהיגות, ציונות ועשיית חסד.
בכפר בתיה ברעננה הוקם מתחם "גוגיה" להשראה לשיתוף וללמידה.
המתחם בנוי כדגם בית הספר העתידי: ריהוט מודולרי המאפשר למידה בהרכבים שונים, חצר המיועדת ללמידה חוץ כיתתית, שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כחלק אינטגרלי בלמידה, למידה התנסותית במודלים שונים המותאמים למאה ה-21 ועוד.
מרחב היזמות והחממה לתלמידים הוא מרחב משותף פתוח שמזמן קשר בלתי אמצעי בין תלמידים ותלמידות לבין מנטורים מהתעשייה ומבית תוכנה שעובדים במקום דרך קבע.
המרחב משמש כחממה ליזמות טכנולוגית ותלמידים מגיעים למקום לימי למידה בנושאים שונים.
אמיתַי נאמן (15 בדצמבר 1926 – 8 בינואר 2005) היה מלחין, פזמונאי ומעבד ישראלי, עורך ומפיק ב"קול ישראל".
נאמן נולד בירושלים למשפחה יוצאת גרמניה.
בנעוריו עברה משפחתו לחיפה, ובה חי רוב ימיו.
את שירותו הצבאי עשה כאקורדיוניסט בלהקת הכרמל.
לאריק לביא, שהיה חבר בלהקה, הלחין את שירו הראשון, "עדה".
השלים את השכלתו המוזיקלית במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב ובבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק.
עם התפתחות מסורת ריקודי עם בשנות ה-50, תרם נאמן רבות לרפרטואר בלחנים, להם כתב גם את המלים.
"הנאוה בבנות", "צדיק כתמר יפרח", "מחול הנוער" ועוד.
בין הריקודים אותם הלחין למילים של אחרים:
"בת יפתח" (עמנואל זמיר), "ניגון עתיק" (מיכאל קשטן), "מזרה ישראל" (מן המקורות) ועוד.
בין השירים הנוספים הידועים שכתב והלחין אמיתַי נאמן:
"התופסת", "חמדתי", "כשלמה את שולמית", "לאור חיוכך", "סוס עץ", "סתיו בחלונות" ( "זוהר שמש עלה בהרים ..." ), "ריקוד עצי הגן" ("כל הגן לבש לבן תכלת וארגמן...") ועוד.
בין השירים הנוספים הידועים שהלחין אמיתַי נאמן למילים של אחרים:
"חוף שקט" (אהרון זאב), "יעל" (דן אלמגור), "תל אל קאדי" (רות חפץ), "תמיד אותם" (תרצה אתר), ועוד.
במסגרת עבודתו בקול ישראל הפיק וערך תוכניות זמר רבות.
הוא לימד מוזיקה בסמינר אורנים ובמוסדות חינוך אחרים.
בשנת 1982 שכל נאמן את בנו, עדי נאמן, שהיה שחקן, זמר ומלחין.
עדי, שבזמן פטירתו היה מפקד אחד הצוותים של מקהלת צה"ל, גילם את דמותו של עוזי בסרטו של יצחק (צפל) ישורון "נועה בת 17".
זמן קצר לפני מותו של אמיתי נאמן, נערך ערב הוקרה לו ולשיריו בצוותא תל אביב, בהנחיית אהוד מנור.
נאמן נפטר בינואר 2005, בגיל 78. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
אשתו, חנה (הני), נפטרה כשבוע אחריו, ונטמנה לצדו.
בתו כרמל נאמן-זמיר הייתה נשואה ליובל זמיר.
אֲמִירִים הוא מושב וכפר נופש צמחוני בגליל העליון, הדוגל בחקלאות אורגנית.
שייך למועצה אזורית מרום הגליל.
בשנת 1950 הוקם במקום כפר עבודה בשם "פרוד עילית" על ידי עולים מתימן, אולם הוא ניטש לאחר כשנתיים.
המושב התאחד מאוחר יותר עם מעברת העולים "פרדיה", ונקרא "שפר".
ב-1956, בעקבות שינוי תוואי הכביש לצפת, הופרד לשני מושבים "אמירים" ו"שפר".
בשנת 1953 שוכנו מספר משפחות עולי מרוקו אשר מתגוררים במושב עד היום.
בשנת 1958 התארגנה קבוצת צעירים ממרכז הארץ - חברי אגודת הצמחונים והטבעונים התל אביבית, במטרה להקים יישוב ראשון מסוגו בארץ בו יקדמו תזונה צמחונית-טבעונית, ואורח חיים בריא הכולל הימנעות מעישון, מריסוסים כימיים ועוד.
למהלך זה נעזרו בסוכנות היהודית ותנועת המושבים.
בשל האופי הצמחוני של אמירים נהוג לא לאכול בשר במסעדות שבה, וכן לא בחצרות הבתים, בצימרים ובמקומות ציבוריים.
על פי התוכנית נועד המושב ל-65 משפחות שיעסקו במטעים, גידולי שלחין ובעל וגידול צאן.
כיוון שהתושבים סירבו להתפרנס מתעשיית בשר כמו מושבים רבים אחרים, ובזכות הקרבה לצפת שהייתה אטרקציה תיירותית חשובה באותה תקופה, החליטו תושבי המקום להקים במקום צימרים לתיירים, והמושב היה בין הראשונים לקיים צימרים ודוגמה למושבים אחרים ולמוסדות המיישבים.
13 צימרים ראשונים נפתחו לשימוש באמירים בשנת 1965 ובעקבות ההצלחה תוכנן להקים במושב בשנת 1969 20 צימרים נוספים, בריכת שחייה ואולם נופשים, במימון אגודת הכפר, הסוכנות היהודית ומשרד השיכון.
ענף ההארחה בצימרים התפתח, ורבים מתושבי המקום מציעים צימרים ושירותי נופש.
ביישוב שני מצפים המשקיפים על אזור הכנרת: "מצפה מנחם" ע"ש , טייס בן המקום שנפל במלחמת יום הכיפורים, ו"מצפה כנרת".
בפסגת הר מצפה הימים שמעל היישוב, מצפה על שם סרן עומרי טל ממגלן, ובה תצפית 360 מעלות.
בקיץ מתקיימים במצפה כנרת ערבי מוזיקה הפתוחים לקהל.
בנוסף ביישוב הוקם "גן הפסלים באמירים", הנמצא בתוך חורש טבעי ייחודי, ובו פסלים הושאלו על ידי מוזיאון ישראל.
הפסלים מפוזרים בתוך החורש והם מהווים אטרקציה תיירותית ללא תשלום.
הגן הוקם עם ציון 30 שנה ליישוב והוא מטופח על ידי תושבי היישוב.
אמירים קרובה מאוד לקבר רבי שמעון בר יוחאי וביישוב קיים בית כנסת פעיל.
בריכת שחייה חצי אולימפית עומדת לרשות התושבים בחלק מחודשי הקיץ אך לא כל השנה.
במושב קן של הנוער העובד והלומד.
אחד התושבים הנודעים של המושב בשנותיו הראשונות היה חבר הכנסת ישראל גורי ובית העם במושב קרוי על שמו.
תושבים מפורסמים נוספים הם: פרופ' ישראל המאירי, סופר וזוכה פרס היצירה מקרן ראש הממשלה, ד"ר גדעון רון, כותב הערך 'רפואה לא קונבנציונלית' באנציקלופדיה העברית; ושחקן הכדורסל דורון שפר.
במושב התגוררו בעבר: הזמרת מיקה קרני, הזמר מוש בן ארי עם להקת שבע, ושחקן הכדורסל בן המקום יהונתן שולדבראנד.
גם טלי פחימה מתגוררת או התגוררה במושב.
תוכנית אמירים היא תוכנית תלת-שנתית לסטודנטים מצטיינים לתואר ראשון של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, בהיקף של תואר דו-חוגי.
התוכנית נלמדת בנוסף לתואר ראשון אחר בהיקף של תואר דו-חוגי לפחות.
בתוכנית לומדים כ-25 סטודנטים כל שנה.
התוכנית מיועדת לסטודנטים הצפויים להמשיך בלימודים לתארים מתקדמים, ונועדה להעניק להם כלים להצלחה בעולם האקדמי.
את התוכנית הקימה ב-1989 פרופסור רות כ"ץ.
ראש התוכנית עד 2024 היה פרופ' אייל ג'יניאו.
כיום (2024) ראשת התוכנית היא פרופ' נורה בונה.
הלימודים בתוכנית אמירים פרושים על פני שלוש שנים, וכוללים קורסים הבנויים במיוחד לתוכנית ומועברים על ידי מרצים מובילים מהאוניברסיטה העברית.
הלימודים מתקיימים במתכונת מיוחדת הפתוחים רק לתלמידי התוכנית, ומועברים בקצב קריאה ולימוד גבוה בהרבה מהמקובל באוניברסיטה.
קבוצת הלימוד הקטנה, המאפשרת לתלמידים לשאול שאלות ולהביע את דעתם, נועדה ליצור דיון פורה בין הסטודנטים - הבאים מתחומי לימוד שונים - למרצה.
במהלך השיעורים נוכח מתרגל, לרוב בוגר התוכנית הלומד לתואר מתקדם, ועוזר למרצה בתחומים אדמיניסטרטיביים ואקדמיים.
רוב השיעורים בתוכנית הם שיעורים מתחומים שונים במדעי הרוח, אולם לעיתים נלמדים שיעורים מתחומי מדעי החברה, מדעי הטבע ולעיתים אף מתחום המתמטיקה.
בסיום כל קורס נדרשים הסטודנטים להגיש עבודה מסכמת, הנדרשת לעמוד בסטנדרט גבוה בהרבה מהמקובל בלימודי התואר הראשון.
חלק מן העבודות מורחבות להיקף של עבודות סמינריוניות, ולפחות אחת מהן מוגשת בשפה האנגלית.
המבנה המיוחד של תוכנית הלימודים, בו מושם דגש רב על כתיבה רהוטה ומנומקת, נועד להכין את הסטודנט להמשך דרכו כחוקר בתחום מדעי הרוח.
בנוסף לתכנים הייחודיים של התוכנית, נדרש כל סטודנט המשתתף בהּ ללמוד שפה נוספת עד רמת מתקדמים, שמושגת בדרך כלל אחרי שנתיים של לימוד השפה באוניברסיטה.
תוכנית אמירים קיימת גם בבתי ספר יסודיים וחטיבת ביניים, כשהמטרות של התוכנית להעמיד בפני התלמידים המצטיינים אתגרים ומשימות המתאימים ליכולותיהם הגבוהות ולנטיותיהם האישיות.
ייחודה של תוכנית אמירים לעומת תוכניות לימודים אחרות באקדמיה הישראלית הוא במגוון הרחב במתכוון של נושאים הנלמדים בה.
גישה זו באה על רקע מגמת ההתמחות וההתמקדות של מקצועות החקר האקדמיים, ונועדה להעניק לבוגר התוכנית זווית ראייה מחקרית רחבה.
כך למשל, תלמיד לתואר מתקדם בהיסטוריה שלמד בתוכנית במסגרת לימודיו לתואר ראשון, מקבל כלים לניתוח תרבותי, ספרותי ופילוסופי שאינם נלמדים במסגרת תוכנית הלימודים הרגילה בהיסטוריה.
ההרשמה לתוכנית אמירים פתוחה למועמדים בעלי ציונים גבוהים מעל רף מסוים שהתקבלו ללימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית, או לסטודנטים שסיימו את שנת הלימודים הראשונה באוניברסיטה בהצטיינות.
המועמדים לתוכנית מתבקשים לכתוב קטע טקסט קצר בו נדרשת הפגנה של רהיטות ויכולת ניתוח.
לאחר מכן מזומן המועמד לוועדת קבלה הכוללת את סגל המרצים והמתרגלים של התוכנית.
בוועדת הקבלה נדרש הסטודנט לענות על שאלות הנוגעות לקטע הכתיבה שהגיש ולנושאים כלליים אחרים.
תשובת הוועדה נמסרת למועמד לקראת פתיחת שנת הלימודים.
כל הסטודנטים בתוכנית זכאים לפטור מלא משכר לימוד באוניברסיטה במשך שלוש שנות לימודיהם בתוכנית, שכולל הן את שכר הלימוד עבור קורסים בתוכנית והן את שכר הלימוד עבור הקורסים האחרים בתואר ראשון.
בעבר קיבלו הסטודנטים בתוכנית מלגת קיום שנתית בסך 500 דולר.
פרופ' ישראל אומן, חתן פרס נובל, לימד קורס בתורת המשחקים בשנת 2005
אמירני (בגאורגית: ამირანი), גיבור מיתולוגי מהמיתולוגיה הגאורגית, בנם של דאלי והצייד דארג'לאני.
בן דמותו של פרומתאוס מהמיתולוגיה היוונית.
לאגדות על אמירני קיימות מספר גרסאות.
גרסה אחת של האגדה מספרת כי אמירני נולד ביער חשוך והיה בנה של דאלי, אלת הצייד בפנתאון הגאורגי.
הוא גדל כשהוא מפגין כח עצום ויכולת לשתות ולאכול כמו שלושה אנשים.
במהלך מסעותיו הוא פגש מפלצת בעלת 3 ראשים, ושחט אותה.
מעט לפני מותה התחננה המפלצת שלא יהרוג את שלוש התולעים שייצאו מפיה אחרי מותה.
אמירני הסכים, ושלוש התולעים שיצאו מפי המפלצת גדלו והפכו לדרקון בעל 3 ראשים: לבן, אדום ושחור.
אמירני הרג את השנים הראשונים אבל נבלע על ידי הדרקון השחור, כשהוא משאיר את אחיו שיחתכו את הדרקון כדי לשחררו מביטנו.
לאחר מכן החל אמירני במסעו בחיפוש אחר נערה (בתולה) יפהפייה בשם קמרי (qamari) - נערה מכוסה במשי, זהב, וקרני שמש, וכל כך יפהפייה עד שאפילו השמש אינו מביט בה.
הוא מצא אותה במצודה שמיימית מפוארת, משתלשלת מהשמים בשרשרת.
הוא חתך את השרשרת ונכנס לחפש את קמרי, שהייתה באמצע עבודות הבית.
הוא התחנן לפניה לברוח עמו, היא הסכימה אבל רק בתנאי שהכלים יהיו שטופים.
אמירני החל לעזור לה אבל איבד במהירות את סבלנותו ושבר את הכלים הקשים לרחיצה, בעקב הנעל.
אז החלו הכלים להזדעק כאזעקה ומיהרו לברוח לשמים כדי להזעיק את אביה של קמרי.
זה גרם למרדף נורא שהסתיים בקרב.
באותו הרגע שמע אמירני על הריגתם של שני אחיו.
אמירני התאבד (על ידי כך שהוא חותך את אצבעו הקטנה), אך הוחזר לחיים על ידי קמרי, ששמעה בעצתו של עכבר וגילתה צמח מאגי שיחיה את אמירני.
לאחר מכן הרג אמירני את כמעט כל הדרקונים, המפלצות והחיות הפרועות (דבים, ענקים מרושעים) בעולם.
אמירני איתגר את האל כל יכול (מקביל לזאוס או לרוח נעלה), אבל שלא כמו פרומתאוס, הוא עצמו גרם למאסרו.
האל הזהיר אותו מחוסר ההצלחה של עצמו, ושזה נחשב לפשע בר ענישה.
אבל אמירני נענה לאתגר בכל זאת.
האל טבל מקל (זרד) לתוך האדמה ושאל אותו אם הוא מספיק גבר להוציא את המקל.
אמירני משך עיקם וניסה להוציא את המקל אבל ללא הצלחה.
המקל צימח בסתר שורשים וסירב לזוז.
כעונש אמירני נכבל למוט השקוע בצידו של הר קזבק.
וכשהוא ניסה להשתחרר שלח האל עורב שהאכיל אותו בחתיכת לחם וכוס יין.
בזעמו השליך אמירני אבן על העורב והחטיא, והמשיך לנקוש בשלשלאות שלו בתקיפות רבה יותר.
בגרסה אחרת, קורשה, כלבו הנאמן, ניסה לשחררו על ידי כרסום השלשלאות, אבל בכל פעם שהתקרב למטרתו, הוא הופרע, פעם על ידי אישה שמדברת יותר מדי, פעם על ידי נחליאלי שמתיישב על המוט וכו'.
בגרסה אחרת אמירני נתן את האש לאנושות.
האגדה מספרת כי הצייד דאריג'אן (דארג'ליאן) הוזמן על ידי האלה למערתה בהרים.
הוא נשאר שם כמה ימים, עד שלילה אחד אשתו תפסה את הזוג במיטה וחתכה את צמתה הזהובה.
דאל התעוררה והכריזה שהיא בהריון, ושהיא לא יכולה להישאר יותר עם דאריג'אן.
היא פוקדת על מאהבה להוציא את העובר מביטנה.
ברגע שהוא הוצא מביטנה, הוא הועבר לבטן של עגל.
אל מוצא את הילד וקורא לו אמירן.
הילד אומץ על ידי משפחת איכרים.
גודל בצורה בלתי מרוסנת והפך במהירות ללוחם אימתני.
אמירייטס היא חברת התעופה הלאומית של איחוד האמירויות הערביות.
בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
אמירייטס היא החברה הטובה בעולם לשנת 2016, ובמקום הרביעי לשנים 2017, 2018. מחלקת העסקים והמחלקה הראשונה של החברה נחשבות לאיכותיות במיוחד.
חברת אמירייטס נוסדה בשנת 1985 על ידי ממשלת הנסיכות דובאי.
טיסותיה הראשונות היו בקווים לערים שונות בהודו, במטוסי איירבוס A300 ובואינג 737-300 שהיו חכורים מחברת פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס.
בהמשך החלו להשתמש במטוסי בואינג 727-200 שנקנו משירות הטיסות המלכותי של איחוד האמירויות.
מטוסים אלו שימשו את החברה עד שהחלה לקבל את הדגמים החדשים שהוזמנו מאיירבוס - איירבוס A300-R600 ו-A310-300.
בשנת 1987 החלה החברה להפעיל טיסות לאירופה והקו הראשון שהופעל היה ללונדון.
בשנת 1990 החלה החברה להפעיל טיסות גם למזרח הרחוק והיעד הראשון היה סינגפור.
חברת אמירייטס מעסיקה עובדים מלאומים שונים בעולם.
אמירייטס היא נותנת החסות הרשמית של קבוצות הכדורגל: ארסנל (שגם אצטדיונה הביתי נקרא על שם אמירייטס, אצטדיון האמירויות) אולימפיק ליון המבורג, פריס סן ז'רמן, מילאן, ריאל מדריד, בנפיקה ליסבון, וניו יורק קוסמוס.
באוגוסט 2015 הודיעה החברה כי בתחילת 2016 תחנוך את קו הטיסה הישיר הארוך בעולם: מדובאי לפנמה סיטי בלא פחות מ-17.35 שעות.
ב-3 באוגוסט 2016 טיסה מס' 521 של החברה, שבוצעה במטוס מדגם בואינג 777-300 מס' זנב A6-EMW, שנחתה בדובאי מטריוונדרום שבהודו, נחתה ללא כן הנסע הקדמי שלה, ואש התלקחה במטוס.
לא היו נפגעים מקרב המטוס.
כבאי אחד נהרג בעת כיבוי השרפה.
ב-28 ביוני 2025 טיסה מס' 203 של החברה, שבוצעה במטוס מדגם איירבס A380-800, חוותה כשל במנוע מס' 1, שנכבה מעל שטחה של ארצות הברית בטיסה מדובאי לניו-יורק.
המטוס נחת בשלום וללא נפגעים, ואף נסע לשער הטרמינל בכוחות עצמו, עם כל 450 הנוסעים שעל סיפונו.
ב-5 ביולי המטוס המריא חזרה לדובאי לאחר תיקון התקלה.
הטיסות בוצעו במטוסי בואינג 777-300ER.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הודיעה החברה כי תבטל את טיסותיה עד להודעה חדשה.
אימאמו אמירי ברקה היה משורר אמריקאי, מחזאי, סופר ומנהיג תרבותי של אפרו-אמריקאים.
שמו המקורי היה לירוי ג'ונס (LeRoi Jones).
לירוי ג'ונס החל את לימודיו באוניברסיטת ראטגרס, שבניו ג'רזי.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת הווארד, שבעיר וושינגטון, והשלים את תאריו באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
הוא שירת בחיל האוויר בשנים 1954–1957, והתיישב ברובע האמנים גריניץ' וילג'.
בתום לימודיו ולאחר פרסום ספר שיריו הראשון, "מבוא לפתק התאבדות בן עשרים כרכים", שהוציא לאור בשנת 1961, הוא עשה מהפך קיצוני בחייו, והצטרף אל האפרו-אמריקאים הקיצוניים.
הוא הושפע מאוד מחייו ומותו של מלקולם איקס שדגל בבדלנות של שחורים והיה בעל השקפות גזעניות.
מאוחר יותר התקרב ברקה גם לדעות מרקסיסטיות.
הוא שינה את שמו ל"אימאמו אמירי ברקה", התגרש מאשתו הלבנה, ובשנת 1965 ייסד קהילה של אפרו-אמריקאים בעיר ניוארק.
הוא הקים במסגרת הקהילה הזו תיאטרון קהילתי של שחורים, ואף ניהל את התיאטרון האמנותי של "הרלם" בעיר ניו יורק.
מחזותיו ושיריו הם בעלי אופי מבריק, שנון, שחור, מהפכני ורדיקלי מכוונים נגד עושקי האנשים הפשוטים שלרוב נתפסים כלבנים, ומלאים ברגשות של תסכול וחיפוש אחר השורשים האפריקאיים, שהועלמו עם השנים.
הוא פרסם ספרים רבים, ביניהם כשבעה רומנים, כעשרה ספרי שירה, למעלה מחמישה עשר מחזות, ואוטוביוגרפיה שזכתה לפרסום גדול.
ב-1964 זכה בפרס אובי על מחזהו מעורר המחלוקת "ההולנדי".
על עבודתו הספרותית והקהילתית זכה במספר פרסים, בעיקר ממוסדות אקדמאיים.
שירו של ברקה "מישהו פוצץ את אמריקה" התומך בתאוריית הקונספירציה לפיה היהודים-הישראלים ידעו מראש על פיגועי 11 בספטמבר בניו יורק עורר זעם רב והוביל לביטול הופעתו בפסטיבל השירה בירושלים.
עם זאת יש בישראל כמה אוהדים לברקה בין פעילים רדיקלים מזרחים בישראל, שאימצו את דמותו ומשלבים את יצירותיו במאבקם להכרה ציבורית.
המשורר והמתרגם ערן צלגוב פרסם את שיריו "מבוא למכתב התאבדות בן 21 כרכים" ו"מורשת" בעיתונות היומית בישראל.
בקיץ 2020, בשיאה של המחאה נגד הגזענות הממוסדת בארצות הברית, עלה המחזה "הולנדי" בתרגומו של ערן צלגוב על במת סמינר הקיבוצים, בבימויה של מירב לחמן ובכיכובם של שון מונגוזה ונוגה כץ.
אמירספָּסלַר (בגאורגית: ამირსპასალარი; בפרסית: امیر سپه سالار) היה תוארו של המפקד העליון בצבא הגאורגי בימי הביניים ואחד מנושאי המשרה הבכירים בממלכת גאורגיה.
מתואר בדרך כלל כ"לורד הניצב העליון" באנגליה ובסקוטלנד.
המילה מורכבת אמיר שמשמעותה בערבית: 'מפקד', 'מושל' או 'נסיך'.
ו'סיפאהסלר' שמשמעותה בפרסית 'מפקד הצבא' (מילה דומה היא ספאהבד בפרסית עתיקה - ראש האבירים/פרשים).
אמירספסלר היה המפקד העליון של הצבא המלכותי בתקופת מלחמה ונושא דגל הממלכה.
בתקופת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה היה התואר השלישי בחשיבותו לאחר התואר אטבג.
תקנות חצר המלכות, קודקס החוקים הגאורגי מתקופת שלטונו של גאורגי החמישי המזהיר (1314-1346), הגדיר את התואר "הווזיר (وزير) המכובד וראש הצבא".
התואר אמירספסלר נזכר לראשונה בתקופת שלטונו של גיאורגי השלישי (1156-1184), אולם הוכנס לראשונה לשימוש על ידי סבו דוד הבנאי (1089-1125), שהנהיג רפורמות מרחיקות לכת בצבא הגאורגי ובמנהל האזרחי של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
בתחילת המאה ה-12, נבחר האמירספסלר מבית אורבליאני; אולם בשנת 1155, מרד דוד, בנו של דמטרה הראשון באביו, וניסה לרסן את השפעת האורבליאנים על ידי הדחתם והעברת תפקידם לטירקש אבולטיסדזה.
לאחר שדמטרה חזר לשלטון חזרו האורבליאנים להחזיק בתפקיד עד למרידתם כנגד גיאורגי השלישי בשנת 7/1176, והתפקיד הועבר לקובאסאר שהיה ממוצא קיפצ'קי.
בשנת 1184 העבירה תמר, מלכת גאורגיה את קובאסאר מתפקידו ומינתה במקומו נציג ממשפחת גמרקלי.
מאז עבר התפקיד בירושה במשפחת זקרידיס שאותה ירשה משפחת ג'קלי.
התפקיד למעשה בוטל עם התפוררותה של הממלכה הגאורגית בסוף המאה ה-15.
אמיתי עציוני היה סוציולוג ישראלי-אמריקאי, נשיא האגודה הסוציולוגית האמריקאית, שנודע בזכות מחקריו בתחום הכלכלה החברתית וקהילתנות.
עציוני היה מייסדה של התנועה הקהילתנית בתחילת שנות ה-90 והקים את הרשת הקהילתנית כדי להפיץ את רעיונות התנועה.
פרסומיו הדגישו את החשיבות הקיימת בכל חברה לאיזון זהיר בין זכויות הפרט לחובותיו ובין אוטונומיה לסדר.
עציוני נולד בשם ורנר פאלק, Werner Falk, בקלן, גרמניה.
עלה מגרמניה הנאצית בשנות ה-30 לארץ ישראל עם הוריו אשר התיישבו בכפר שמריהו.
הוא למד בכפר הנוער בן שמן ועזב את לימודי התיכון בגיל 16 וחצי כדי להתגייס לפלמ"ח.
הוא העיד, כי הוא ונערה שהייתה חברה בפלמ"ח, הטמינו פצצה במתקן הרדאר הבריטי בחיפה.
מאחר שלא השלים את לימודי התיכון, לא יכול היה עציוני להתקבל ללימודים סדירים באוניברסיטה.
עם זאת, הוא התקבל לתוכנית מיוחדת שייסד מרטין בובר באוניברסיטה העברית להכשרת מורים לעולים חדשים.
לאחר שנה בתוכנית שייסד בובר, הוא החל ללמוד סוציולוגיה.
ב-1954 סיים תואר ראשון, וב-1956 סיים תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית והגיש את עבודת המ.א.
בשנת 1958 עציוני קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם השלים את מחקרו בתוך 18 חודשים בלבד.
הוא היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה במשך 20 שנה וכיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה בחלק מתקופת עבודתו במוסד זה.
בשנת 1978 הוא הצטרף כחוקר אורח למכון ברוקינגס בוושינגטון די.
ובשנים 1979–1980 שימש כיועץ בכיר לבית הלבן.
בשנת 1980 קיבל מעמד של פרופסור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בבירת ארצות הברית, שם הוא כיהן כמנהל המכון למחקרי מדיניות קהילתנית.
הוא ייסד את הרשת הקהילתנית.
בשנת 1995 כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לסוציולוגיה.
עציוני הוא מאבות הגישה הקהילתנית, שמעלה על נס את חשיבות הקהילה, לעיתים גם בהתנגשות עם זכויות הפרט.
הוא חיבר 24 ספרים, מהם רבים תורגמו לשפות רבות בעולם.
בשלושה מספריו, עציוני קידם את רעיון השלום בעידן הגרעיני.
מחקריו האחרונים עסקו בבעיות החברתיות בדמוקרטיות מודרניות וקידמו פתרונות קהילתנים לאינדיבידואליזם הפושה במדינות אלה.
עציוני אף עסק בתנועות חברתיות היכולות לקיים דמוקרטיות ליברליות; הוא הציע ביקורת קהילתנית על הזכות לפרטיות, ובמקביל עמד על הסכנה לזהות האישית הנשקפת מן השימוש הגובר בטכנולוגיות מעקב מודרניות.
עבודותיו של עציוני אף היוו תרומה משמעותית לחקר סוציולוגיה ארגונית.
הרעיון המרכזי בעבודתו היה כי זכויות ושאיפות הפרט צריכות להיות מוגנות, אולם הן צריכות להתקיים בסביבה קהילתנית.
בפרוץ הפורצים לירושלים: מיומנו של פלמחאי.
התגבשות קבוצות עבודה סולידריות בקיבוצים, בית הספר לכלכלה ולמדעי החברה ע"ש אליעזר קפלן - המחלקה לסוציולוגיה - מחקר ההתיישבות השיתופית, 1956.
עקרונות המבנה הארגוני של מוסדות חינוך.
אמיתי חסון ("שפן") (נולד ב-1934) הוא טייס לשעבר בחיל האוויר הישראלי שעוטר בעיטור המופת ובארבע צל"שי רמטכ"ל.
השתחרר לאחר סדרת תפקידי פיקוד ומטה בדרגת אלוף-משנה.
עם פרוץ המלחמה נשלח כחלק מרביעיית מטוסי מוסטנג לביצוע המשימה, כשעליו ועל בן זוגו למבנה הוטל לנתק את קווי הטלפון מערבית למיתלה.
במהלך הטיסה השתחררו מהמטוס הכבלים המיוחדים שאמורים היו לנתק את קווי הטלפון וחסון נאלץ לנתק אותם בעזרת כנפי מטוסו.
בתחילת שנות השישים, נשלח חסון לקורס מסוקי סער במשך שנה בארצות הברית והוכשר להטיס מסוק מדגם סיקורסקי S-55, כששב לישראל הוצב בטייסת החרב המתהפכת.
חסון השתתף במבצעים רבים של הובלת כוחות מיוחדים אל מעבר לקווי האויב, כולל הטסת לוחמי סיירת מטכ"ל לסיני כחלק מהכנות צה"ל לכיבוש אפשרי של חצי האי (מבצע שלדג, מבצע כחל, מבצע נקר).
על פעולותיו זכה ב-3 ציונים לשבח, שאחד מהם הומר לימים לעיטור המופת.
בעקבות העלייה בצורך לטייסי מסוקים, הוחלט בחיל האוויר להקים לראשונה בית ספר לטייסי מסוקים.
הפיקוד על ההכשרה ועל הטייסת החדשה שהוקמה לצורך כך, "טייסת ציפורי המדבר" הוטל על חסון.
הקורס הראשון שהחל באפריל 1965 הועבר על מסוקים קלים מדגם בל 2-G47 ועל מסוקי סיקורסקי S-58 מ"טייסת החרב המתהפכת".
לאחר מלחמת ששת הימים, מונה לראש ענף תכנון במטה חיל האוויר ועסק בתכנון מבצעים בהם מבצע הלם, מבצע תשורה, מבצעי בוסתן ומבצע תרנגול 53, בהם למסוקי חיל האוויר היה חלק מרכזי.
פיקד על כנף 15. חסון פיקד על בסיס רפידים בסיני, בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה במסגרת משלחת של חיל האוויר בארצות הברית, הוא חזר לישראל ושב לפקד על הבסיס.
ב-1980 השתחרר חסון משירות הקבע.
אמיתי רגב (נולד ב-7 בדצמבר 1940) הוא מתמטיקאי ישראלי, ידוע בזכות עבודתו בתורת החוגים.
רגב הוא פרופסור למתמטיקה במכון ויצמן למדע, ומופקד הקתדרה על שם הרמן טאובמן למתמטיקה.
רגב סיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1972 באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתו של שמשון עמיצור.
ידוע בעיקר בשל תרומתו לתאוריה של חוגים עם זהויות פולינומיות.
בין השאר הוכיח שהמכפלה הטנזורית של שתי אלגברות עם זהויות היא אלגברה עם זהויות.
פיתח את מה שמכונה "תורת רגב", שמקשרת חוגים עם זהויות פולינומיות להצגות של החבורה הסימטרית, ובכך גם לטבלאות יאנג.
ביחד עם ויליאם בקנר הוכיח את השערת Macdonald-Selberg לאלגברות לי מטיפוסים B, C ו-D.
אמיתי מנדלסון (נולד ב-20 בדצמבר 1969) הוא אוצֵר אמנות.
החל מסוף שנת 2006 משמש כאוצר לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל בירושלים.
הוא בנו של ההיסטוריון עזרא מנדלסון.
הוא למד בבית הספר הניסויי ירושלים.
הוא סיים תואר ראשון ושני בתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ולימודי מוזיאולוגיה באוניברסיטת חיפה שם עבד בגלריה האוניברסיטאית וכן כעוזר לאוצרת במוזיאון חיפה לאמנות.
את עבודת הדוקטורט שלו בנושא: "דמותו של ישו באמנות הישראלית" כתב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1995 החל את עבודתו במוזיאון ישראל כעוזר לאוצר לאמנות ישראלית יגאל צלמונה.
ב-2006 מונה לאוצר המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
בשנת 2010 אצר את תצוגת קבע של אמנות ישראלית במוזיאון יחד עם יגאל צלמונה.
ב-2015 אצר את תצוגת הקבע הנוכחית במוזיאון.
מנדלסון מתגורר בירושלים עם משפחתו.
"על עיוורון, אור וצל, על שלוש עבודות בתערוכת "אורים'", בתוך: אורים: האור בספרות בהגות ובאמנות, עורכים: אמילי בילסקי, אמיתי מנדלסון, אביגדור שנאן, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2005
"תחיית היפה: אמנים ישראלים עכשוויים עוסקים ביופי", פרוטוקולים, היחידה להיסטוריה ותיאוריה, בצלאל, גיליון מס' 3, חורף 2006
"מהאמן כיחיד לאמן כמייצג הקולקטיב: יצירתו המוקדמת של ראובן רובין", בתוך: יחיד ויחד, בהגות, במדע ובאמנות, עורכים: אמילי בילסקי, תמנע זליגמן ואביגדור שנאן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2007
"מפגשים בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית", פלטפורמה, כתב עת מכוון לחינוך מוזיאלי, אגף הנוער, מוזיאון ישראל, גיליון 1, אוקטובר, 2012
אמירתאיוס הנסיך של סאיס (או אמנרידיסו), היה הפרעה היחיד בשושלת ה-28 של מצרים העתיקה, וככל הנראה מקורב לשושלת ה-26 (השושלת הסאיטית).
הביא לקיצו של הכיבוש הפרסי הראשון ושלט במצרים בשנים 404 לפנה"ס - 399 לפנה"ס.
אמירתאיוס מוזכר במקורות היווניים; בכתבים דמוטיים מכונה אמנרידיס (ככל הנראה על שם האל המצרי אמון).
ככל הנראה היה נכדו של אמירתאיוס מסאיס שהנהיג מרד כנגד הפרסים בשנים 465 לפנה"ס - 463 לפנה"ס, יחד עם בעל בריתו הלובי אינארוס, כנגד האחשדרפן של מלך פרס ארתחששתא הראשון.
ב-411 לפנה"ס החל להנהיג שורה של מרידות כנגד מלך פרס דריווש השני וב-404 לפנה"ס ערך מתקפה מוצלחת בגדה המערבית של הנילוס בסמוך לעיר הולדתו סאיס והצליח להשתלט על אזור הדלתא.
בעקבות מותו של דריווש ב-404 לפנה"ס הכריז על עצמו כמלך מצרים (פרעה) השולט באזור מצרים תחתית.
הצלחתו הצבאית הסתייעה בבריתות שכרת עם אתונה וספרטה ובמרידות של לידיה וכריה שהתרחשו באותו הזמן.
יורשו של דריווש, ארתחששתא השני החל אוסף צבא בפניקיה בפיקודו של אברוקומס על מנת לחזור ולהשתלט על הדלתא אך מאבק פוליטי (וצבאי) חריף עם אחיו הצעיר כורש הצעיר שקרא תיגר על שלטונו מנע ממנו לממש את תוכניתו - מה שאפשר למצרים את האפשרות לפרוק את עולו של השלטון האחמנידי.
עם זאת, המשיך ארתחששתא השני להיות שליטה המוכר של מצרים עילית עד 401 לפנה"ס.
בפפירוס הארמי מאלפנטין המתוארך לשנת 400 לפנה"ס, מצוינים חמש שנים לשלטונו הריבוני של אמירתאיוס על מצרים - ניתן להסיק ממנו שמצרים עילית נותרה תחת שלטון פרסי עד סביבות שנת 400 לפנה"ס, בעוד שאמירתאיוס שלט באזור הדלתא של מצרים תחתית.
אמירתאיוס הובס בקרב עם יורשו נפריטס הראשון ממנדס והוצא להורג בממפיס בשנת 399 לפנה"ס, מאורע המוזכר בפפירוס הארמי מס' 13.
אמירתאיוס לא הותיר מונומנטים כלשהם; עם זאת, נמצאה כתובת במקדש ח'ונסו בכרנך המצביעה כי הורה לשפץ את המבנה המקודש, פעולה ראשונה מסוגה שבוצעה על ידי שליט מצרי מאז הרס תבאי על ידי המלך הפרסי כנבוזי השני, המבטאת אקט של ריבונות.
אמירם טובים (נולד ב-20 במאי 1974) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, ושחקן ישראלי, הידוע כמשתתף בתוכנית "מחוברים" בעונתה הרביעית.
טובים נולד וגדל בראשון לציון לנעמי ולשמואל, ולו ארבעה אחים.
לאביו מפעל עמודי תאורה מצליח.
ב-1992 נהרג אחיו הגדול בפעילות מבצעית כאשר שירת כמסתערב ביחידת שמשון.
טובים שירת בחטיבת הצנחנים כלוחם והמשיך את המורשת של אחיו הגדול.
עבד כרכז בפרויקט אומץ ועם בני נוער בפרדס־כץ.
אמירם טובים הוא סטנדאפיסט שהחל ככותב לתוכנית של דודו טופז, ולקח חלק בתוכניות "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ ו"צחוק מעבודה" בערוץ 2. הופיע גם בתוכנית "מחוץ לחוק" בעונה השנייה.
כמו כן, קיבל תפקיד אורח בסדרה "שנות ה-80".
אמירם הנחה את התוכנית "הדיבור" עם אלירז שדה בערוץ 24 ואת "ספיישל הקריוקי" עם שלומי קוריאט.
בין היתר השתתף בתוכנית "זוג מנצח VIP" עם אשתו דורין.
אמירם הגיש פינה קומית בתוכנית "הטוב מכולם" עם אברי גלעד.
אמירם טובים הוא יוצר רשת וכיום מופיע בכל רחבי הארץ עם מופע סטנדאפ.
שיחק בתפקיד אורח בסדרה "למה מי מת" בתפקיד עצמו.
הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרה "לבד בבית".
החל ביולי 2023 מנחה פודקאסט שבועי בשם "אמירם וחברים טובים", בו הוא מארח קומיקאים לצד הפאנל הקבוע עם דרור טייכנר ואוראל צברי.
בשנת 2024 הופיע בסרט "מזל חתולה" בתפקיד טכנאי.
טובים נשוי לדורין ואב לשלושה ילדים.
מתגורר עם משפחתו בנס ציונה.
בעל תואר ראשון בחינוך ובתקשורת.
אַמִּיתָה גְּדוֹלָה (שם מדעי: Ammi majus, שם ערבי: סוּפְלין, חַיילֶה), היא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף וגבוה (מעל חצי מטר) ממשפחת הסוככיים.
מרבית העלים ארוכים, גזורים-מנוצים פעמיים לאונות דמויות אזמל או מוארכות.
הסוככים לבנים, גדולים ודלילים למראה, עם סוככונים רבים.
הפרחים קטנים, לבנים, ומפיצים ריח נעים.
הפרי הוא דו-זרעון קירח, מאורך וקטן.
קרנות הסוכך מפושקות ואינן נסגרות בהבשלה או בעת ההתייבשות, כך שהסוכך נשאר פתוח בשונה מאמיתה קיצית שקרנות הסוכך שלה נסגרות לאחר הבשלת הזרעים שנשמרים בצמח היבש עד לבוא הגשמים.
הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת אוקטובר.
הסוג אמיתה כולל, מלבד אמיתה גדולה עוד 2 מיני בר נוספים, חד שנתיים או דו-שנתיים, שגדלים רק באיים האַזוֹרִיים.
לכן, אמיתה גדולה היא יחידה בסוגה בישראל ובארצות הים-התיכון.
לפי המיון של הבוטנאים הישראלים, אמיתה קיצית (Ammi visnaga) משויכת עדיין לסוג אמיתה (Ammi), ברם לפי המיון העכשווי, אמיתה קיצית (Visnaga daucoides) משויכת לסוג Visnaga, שכולל רק מין נוסף, Visnaga crinita, מדרום איטליה וסיציליה.
כאמור, החלוקה זו בין המינים אינה מקובלת על הבוטנאים הישראלים.
אמיתה גדולה גדלה בקרקעות כבדות ואדמות סחף של בתי-גידול מופרעים, בצדי דרכים, בשדות מעובדים, בשוליהם, ובשדות בור, בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי גידול טבעיים.
התפוצה העולמית שלה משתרעת ממקרונזיה, ומאגן הים התיכון ועד חצי האי-ערב והאזור האירנו-טורני במערב אסיה (אירן ועיראק).
בישראל היא גדלה בשפלה ובהר, בנגב צפוני, לאורך הבקעה, בגולן ובסיני.
אמיתה גדולה צמח עשבוני חד-שנתי, ים תיכוני, זקוף, מסתעף בעיקר בחלקו העליון, קירח וגובהו 30 עד 70 ס"מ.
היא בולטת בסוככים ובהרבה פרחים קטנים ולבנים.
העלים מסורגים, ללא לוואים ועם פטוטרות ארוכות, מורחבות בבסיסן בצורת נדן החובק את מפרק הגבעול.
מרבית העלים גזורים-מנוצים פעמיים לאונות דמויות אזמל או מוארכות.
העלים התחתונים ארוכי פטוטרת, העלים העליונים גזורים פחות, משוננים או תמימים.
האונות הסופיות של העלים או לפחות של העלים העליונים דמויות אזמל או מוארכות ושפתן משוננת, בשונה מאמיתה קיצית שהאונות הסופיות של כל העלים שלה הן נימיות או סרגליות, ואינן משוננות.
התפרחת היא סוכך מורכב, מרובה סוככונים, גדול, קוטרו 10 ס"מ, נישא לרוב בקצה הגבעול ולעיתים גם על ענפים צדדיים.
בבסיס הסוכך מעטפת שקצרה מקרנות הסוכך והיא מורכבת מ-3 עד 5 עלים (חפים) גדולים, גזורים-מנוצים פעמיים, שאונותיהם נימיות.
קרנות הסוכך אינן נסגרות בהבשלה או בהתייבשות והסוכך נשאר פתוח, בשונה מאמיתה קיצית שקרנות הסוכך שלה נסגרות בהבשלה או בהתייבשות ונפתחות בהירטבו.
הסוככונים רבים בכל סוכך ומרובי פרחים.
קרנות הסוכך שנושאות את הסוככונים אינן שוות זו לזו.
בתחתית הסוככון מעטפית שעליה (חפיות) מרובים, גזורים לאונות נימיות דמוי מרצע ותמימים.
הפרחים לבנים, מפורדי עלי כותרת, דו-מיניים ואורכם 1 עד 2 מ"מ.
פרחי ההיקף גדולים מהפרחים הפנימיים.
חמשת שיני הגביע בלתי ניכרות.
הכותרת בת 5 עלים נפרדים לבנים-ירקרקים.
עלי הכותרת החיצוניים של הפרחים ההיקפיים אינם גדולים משאר עלי הכותרת שבסוכך.
חמשת האבקנים ניצבים בסירוגין לעלי הכותרת.
השחלה תחתית, בת 2 עלי שחלה מאוחים ו-2 מגורות חד-זרעיות.
בראשה נמצא כנית - גופיף שטוח או חרוטי המחולק בדרך כלל לשתיים ומפריש צוף.
מן הכנית עולים 2 עמודי שחלה מפושקים ומורחבים בבסיסם לדיסקוס.
הצופן מתפתח בבסיס עמוד השחלה והוא משותף לבסיס עמוד השחלה ולכנית.
הפרי דו-זרעון, המורכב מ-2 פרודות חד-זרעיות.
דו-זרעון מהווה טיפוס של מפרדת, אלא שבעצם הוא פרי מדומה, כיוון שהוא מתפתח משחלה תחתית.
בשלב הפרי הירוק הפרודות מעורות זו בזו באמצעות עמוד ביניים, שהוא המשכה של מצעית הפרח.
הן נפרדות במהלך ההבשלה זו מזו לאורך התפר - הוא שטח המגע שבין הפרודות.
כל פרודה בעלת 5 צלעות ראשיות (שמהן 3 עוברות במרכז הפרודה ו-2 בשוליה), נימיות בהן עוברים צרורות צינוריות.
ברווחים שבין הצלעות הראשיות עוברים בקליפת הזרעון ביבי שמן אחד.
בין הצלעות הראשיות האלו עוברות 4 צלעות משניות.
הביבים של השמנים הם בעצם חללים בין תאיים מיוחדים מוארכים (לא כדוריים) שאוגרים את השמנים המופרשים.
החללים נוצרים על ידי התרחקות של דפנות תאים זה מזה.
הפרי של אמיתה גדולה בעל 2 פרודות, פחוס מהצדדים (ולא מגבן כמו אצל דל-קרניים כרמלי), מוארך (באמיתה קיצית הפרי דמוי ביצה), ולא כעין לוחית דמוית דיסקוס, קירח, אינו מבריק ואינו שיכני או קוצני, 5 צלעותיו נראות בבירור, ואורכו 1.5 עד 2 מ"מ.
לפרודות אין שולים נפוחות או צלעות מכונפות.
בראש הפרי 2 עמודי שחלה משתיירים.
העלווה מתפתחת מתחילת ינואר ועד תחילת אוקטובר.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו
מדיווחיהם של הרופאים הקלאסיים עולה כי זרעי הצמח שימשו, בין היתר, לטיפול בהכשות ובעקיצות של בעלי חיים ארסיים, לזירוז הווסת ולניקוי מערכת המין הנקבית.
בימינו משמשים הזרעים ברפואה העממית להמסת אבנים בכליות ולריפוי דלקות בדרכי השתן.
אמיתי קדר הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי קנדי
אמיתי קדר נולד בטורונטו שבקנדה לזוג ישראלי שהתגורר שם.
כשהיה ילד הוריו התגרשו, אמו עלתה איתו לישראל, והם התגוררו בתל אביב.
בגיל 10 עברו להתגורר בקיבוץ נגבה, שם גדל.
בצה"ל שירת כקצין בחיל השלישות.
לאחר שחרורו מצה"ל עבר להתגורר בתל אביב.
בין השנים 1992–1996 למד במסלול למשחק בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
למד משחק גם ב"אקטור סנטר", למד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה בניו יורק ולמד משחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
ב-1996 שיחק בהצגה "קברט-עגנון" שהוצגה בפסטיבל עכו בבימויה של עדנה שביט והועלתה לאחר מכן במסגרת הפרינג'.
בתיאטרון הבימה: ב-1997 גילם את טייס הקרב נייטלי בהצגה "מלכוד 22" שכתב וביים אילן רונן (ע"פ ג'וזף הלר); וב-1998 גילם את מנשה החתן בהצגה "הדיבוק - בין שני עולמות" שבוימה ונכתבה על ידי חנן שניר (ע"פ ש.
בתיאטרון באר שבע: בשנת 2010 גילם את ד"ר ספיבי בהצגה "קן הקוקייה" שכתב דייל וסרמן וביים כפיר אזולאי.
בתיאטרון הסמטה גילם את פטריק בהצגה "פינוקים" מאת כריסטופר המפטון שביים עופר עמרם.
בתיאטרון ליר: גילם את שרלוק הולמס בהצגה "סעודת רצח", והשתתף בהצגות "של מי הגרב הזו" ו"מקהלה עליזה" המבוססות על אימפרוביזציה.
השתתף במופע "שירים מהלב" - קברט מוזיקלי ביידיש.
שיחק בהצגת הבידור "אמא מאוהבת" בהפקת תיאטרון הקומדיה - מירים עציוני
משחק ב "היומנים של אמא", הצגה שיצר וכתב על בסיס יומנים שכתבה אמו, מתמודדת נפש, שאותם מצא לאחר מותה בתוך קופסת נעליים.
כתבה על כך הופיעה בעיתון לאשה ב-8 במאי 2023. ההצגה עלתה לראשונה בסוכות 2021 בתיאטרון תמונע.
תפקידו הראשון בתיאטרון יידישפיל היה בשנת 2000 כשגילם את קלמן רוטשילד בהצגה "הרוטשילדים" שכתב שרמן ילן וביים דרק גולבי.
באותה שנה השתתף בהצגה "געבירטיג - הלב היהודי פועם מהתרגשות" שביים יצחק שאולי וכתב יהושע סובול ע"פ שירי מרדכי געבירטיג.
ב-2001 גילם את קונילמל במחזמר "שני קונילמל" שכתב אברהם גולדפדן וביים מוטי אברבוך.
ב-2002 גילם את החייט המספר בהצגה "סיפור פשוט" מאת ש"י עגנון שביים יורם פאלק.
ב-2005 גילם את דני בהצגה "אמא יהודייה ב-10 שיעורים", שהיה התפקיד הראשי בהצגה לצד ישראל טרייסטמן וענת עצמון.
ב-2006 גילם את המקרין במחזמר "מסעות בנימין השלישי".
ב-2007 גילם את סמיונצ'יק בהצגה "יושקה מוזיקאנט" שכתב אוסיפ דימוב וביים יצחק שאולי.
ב-2008 גילם את ברלה בהצגה "ילדי הצל" שכתב בן-ציון תומר וביים מוטי אברבוך; וגילם את המשרת בהצגה "הזכייה הגדולה" שכתב שלום עליכם וביים יצחק שאולי.
ב-2010 השתתף בהצגה "מי הוא מי" שכתב וביים יאן שורמיי (ע"פ המחזה "יעקב וכריסטיאן" מאת סמי גרונמן).
ב-2011 השתתף בהצגה "האוצר של נפוליאון" שכתב וביים מוטי אברבוך ע"פ מחזה מאת שלום עליכם.
ב-2012 השתתף במחזמר "הרשל'ה מאוסטרופולי" שכתבה וביימה אלינור ראיסה (ע"פ מחזה מאת משה גרשנזון ועיבוד של יוסף וציפורה גליקסון).
ב-2013 שימש כעוזר במאי בהצגה בכיכובה של ליא קניג "מדריך למטייל בוורשה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2015 שחקן בהצגה "רביזור" (בובשינסקי) של גוגול שביים צדי צרפתי ובקומדיה "הזוג המוזר" (ניל סיימון).
ב-2016 שיחק ב"הרופא בעל כורחו" של מולייר וב"שירי גן עדן" מחזמר משיריו של איציק מאנגר.
ב 2017 גילם את יצחק בשביס זינגר במחזה "בישראל וחזרה" שכתבה וביימה חגית רכבי ניקוליבסקי ובתפקיד קונילמל בהפקה "שני קונילמל" מודרנית וחדשה בבימוי של הבמאי הרומני אלכסנדר האוסוואטר.
בתפקיד סיימון בקומדיה "אדיפוס שמדיפוס" לצד חנה לסלאו בגרסה בימתית לסרט "סיפורי ניו יורק" של וודי אלן.
השתתף בהצגות "הענק וגנו", "פינוקיו" ו"החברים של שוש" שהפיקה חברת "בא לי הפקות".
גילם את חיים הארנב בהצגת הילדים "דיג דיג דוג" שכתבה מיכל חזון וביים ישראל גוריון.
בברודוויי גילם את הנסיך ניקי במחזמר מאת ג'ורג' גרשווין "האחת והיחידה", אשר עלה ברחבי ארצות הברית וקנדה.
באוף ברודוויי גילם את בן ציון בהצגה "הגברת בדלת ממול" בתיאטרון פולקסיבינה (התיאטרון האידי של ניו-יורק); גילם את פאפא-פול בהצגה "אהבה בגרייט נק" בתיאטרון היהודי של ניו יורק; גילם את מיכי בהצגה "ההגנות של פראג" בתיאטרון לה-מאמא, וגילם את אגיון בהצגה "קומדיה של טעויות" בפסטיבל שייקספיר בהמפטון.
ב-2019 גילם את שמעון פרס בהפקת המחזה "אוסלו" בטורונטו, קנדה.
ב-1995 גילם חייל בסרט הטלוויזיה ששודר בערוץ 1 "אריק הראשון" שכתב חיים לפיד וביימה רותי פרס.
ב-2003 גילם רב בסרט "חלומו של הנרי" שכתב וביים איתן גרין.
ב-2005 גילם את ברנע בסדרת הטלוויזיה "זומזום" שביים רני סער ושודרה בערוץ הילדים.
ב-2008 גילם את דייוויד בסדרת הטלוויזיה "אבידות ומציאות" שכתבו דנה מודן ושבי גביזון שגם ביים.
ב-2010 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הצרות שלי עם נשים" ששודרה בערוץ 10. ב-2011 גילם עובד בשגרירות פולין בסדרת הטלוויזיה "רמזור".
ב-2012 השתתף בסרט "אנחנו לא לבד" שכתבו יזהר וליאור הר-לב שגם ביים.
2014 שיחק בסדרה "ישראל" של ישראל קטורזה .
ב-2015 שיחק בסרט "הבן של שאול", הפקה הונגרית שזכתה בגראן פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן, בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2023 השתתף בסדרת דרמת הפשע הבלגית "יהלומים", בשת"פ קשת אינטרנשיונל בנטפליקס שמיימו וכתבו רותם שמיר ויובל יפת .
ב-2024 בתפקיד המלך הורדוס בסדרת הדוקו דרמה האמריקאית "מרטין סקורסזה - הקדושים" ברשת פוקס בארה"ב
השתתף גם בפרסומות למשרד המשפטים, מנה חמה של אסם, AIG, טרה, בנק דיסקונט, אקמול, קרן קלע וגילם את זלצמן לצד משה איבגי ושלומי קוריאט בפרסומת ל"הוט".
ב-2020 שיחק את פאביו מורה לרובוטיקה של יואב ובנו בסדרת המתח "הבאר" שמשודרת בערוץ כאן חינוכית.
ב-2024 שיחק בסרטו של ארז תדמור "סודה".
אמיתי יונה (נולד ב-1994) הוא טריאתלט ישראלי.
הוא פעמיים ברציפות אלוף ישראל (2013 ו-2014) ושביעי באליפות העולם לנוער (2013).
יונה נולד בהרצליה והחל להתאמן בגיל 12.
באליפות ישראל לנוער בשנת 2010 סיים יונה במקום החמישי, ושלישי בין הישראלים אחרי יונתן אולשינסקי ושחר שגיב.
באליפות אירופה לנוער בשנת 2011 שנערכה בספרד סיים במקום 33.
באליפות ישראל לנוער שנערכה בשנת 2011 זכה יונה במדליית זהב בתוצאה של 1:03:58 לפני שחר שגיב ואסף פריד.
באליפות אירופה לנוער שהתקיימה באילת בשנת 2012 סיים יונה במקום השביעי בתוצאה של 56:40 דקות, 34 שניות בלבד אחרי המנצח.
ב-ספטמבר אותה שנה הוא ניצח בתחרות הסבב האירופאי לנוער שהתקיימה בספרד.
באליפות ישראל לנוער באותה שנה סיים במקום שלישי אחרי שחר שגיב ורון לוינסון.
באליפות ישראל בשנת 2013 זכה יונה במדליית זהב במקצה האולימפי לבוגרים בתוצאה של 2:03:28 שעות, לפני שחר שגיב ורון דרמון.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ברוסיה בשנת 2014 סיים יונה במקום תשיעי, ושני עד גיל 20, בתוצאה של 1:52:22 שעות.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה, הוא הגן על תוארו וניצח לפני רון לוינסון ושחר שגיב.
יונה פרש מטריאתלון מקצועי במהלך שנת 2019, כיום הוא מתמקד בריצה למרחקים בינוניים וארוכים.
ב-2022 זכה באליפות ישראל בחצי מרתון בתוצאה 1:09:55.
יונה נשוי ומתגורר בעיר באר שבע.
אלוף ישראל בחצי מרתון 2022
שיא מסלול לרץ ישראלי במרתון ווינר ירושלים: 2:23:18, 2025
אָמִית אַרְיָן (שם מדעי: Lichia amia; שמות נוספים: סטיליה, אריאן) הוא דג-ים ממשפחת הצניניתיים והוא המין היחיד בסוגו.
תפוצתו משתרעת מהים התיכון עד חופי מערב אפריקה וחופי מזרח אפריקה.
גופו כסוף, סביב עיניו כתמים אדומים סגולים, אורכו מגיע עד ל-1.5 מטר ומשקל של 18.8 קילוגרם, אך נתפסו גם פרטים באורך 200 ס"מ ומשקל 50 ק"ג.
הוא חי בלהקות קטנות בעומקים של עד 50 מטר בלבד באזור המים הרדודים שליד החוף, שם הוא טורף דגים קטנים יותר, כגון גּוּמְבָּר טוֹרֵף או רעמתן כחלחל.
בישראל הוא נחשב נדיר מאוד ורק לעיתים רחוקות נתפס בידי דייגים.
אמירן פאפינאשווילי (בגאורגית: ამირან პაპინაშვილი; נולד ב-17 ביוני 1988) הוא ג'ודוקא גאורגי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
פאפינאשווילי מחזיק בשתי מדליות ארד מאליפויות העולם מהשנים 2014 ו-2018. באליפויות אירופה הוא זכה בחמש מדליות: מדליית זהב אחת (2013), מדליית כסף אחת (2014) ושלוש מדליות ארד (2012, 2015 ו-2019).
פאפינאשווילי התחרה באולימפיאדת ריו 2016 וסיים במקום החמישי בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שהפסיד לדיורבק אורוזבוייב האוזבקי בקרב על מדליית הארד.
בשנת 2018 הוא הפסיד בגמר תחרות מאסטרס לרוברט משוידובדזה שהתחרה עבור רוסיה.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2010 גראנד פרי רוטרדם 2011 גראנד פרי באקו 2013 גראנד סלאם מוסקבה 2014 גראנד פרי הוואנה 2015 גראנד סלאם אבו דאבי איחוד האמירויות 2017 גראנד פרי זאגרב 2018 גראנד סלאם אבו דאבי איחוד האמירויות
אמיתי יעיש בן אוזיליו (נולד ב-15 בנובמבר 1965) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, במאי, יוצר ומורה למשחק ישראלי.
אמיתי יעיש נולד בכפר גבירול, שם גם גדל והתחנך.
בנעוריו החל את דרכו כשחקן בבימת הנוער ברחובות.
בשנת 1991 השלים את לימודיו בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
לאורך השנים הופיע במחזות, בסרטים ובסדרות טלוויזיה רבות.
דרכו בתיאטרון החלה כחבר בשלישיית "לא רואים ממטר" שהעלתה מופעי אלתור בשנים 1993–2005.
בהמשך הופיע בתיאטרון הבימה בשנים 1994–1996 במחזות "כריתת ראש" (בימוי: חנוך לוין), "מלניקי" (בימוי: עדנה שביט) "תעלולי סקפן" (בימוי: רוני פינקוביץ') ובשנת 2003 ב-"אליס בארץ הפלאות" (בימוי: אופירה הניג)
בשנים 1993–1994 הופיע בתיאטרון ילדים ונוער בהצגה "שבועת האדרה" בבימוי של רמי דנון.
בשנת 1996 הופיע בתיאטרון חיפה במחזה "מלאכים באמריקה" (בימוי: רוני פינקוביץ').