tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2017 הוצא לפועל פרויקט "חיים ביחד" (Vivre Ensemble) בחסות הארגון, שבמסגרתו יצאה משלחת של 30 בני נוער ישראלים ופלסטיניים – יהודים, נוצרים וערבים, למסע חינוכי ייחודי בפריז שהפגיש ביניהם, גיבש אותם יחדיו וחשף בפניהם את העושר התרבותי של שלוש הדתות.
במהלך הביקור אירח את המשלחת נשיא צרפת לשעבר – פרנסואה הולנד, שהביע את תמיכתו בחברי המשלחת ואת הערכתו כלפי פעילות הארגון.
אבן זיאתין משקיעה רבות בקידום הערכים ההומניסטיים בהן דוגלת, ומבקרת יום-יום במוסדות חינוך שונים, בהם מציגה את תפיסת עולמה שמבוססת על ערכים כגון אמפתיה, כבוד, קבלת האחר ואהבת הזולת.
לדעתה של לטיפה, המגוון התרבותי שמאפיין את עולמנו הוא סגולה שיש להיטיב ממנה, ולא דבר שאמור להוות גורם לשנאה ולסכסוכים קשים בין עמים.
לדבריה, בני הנוער הם אלו שיקבעו את העתיד ולפיכך נחוץ להשקיע בחינוכם על מנת ליצור עולם טוב יותר, בו לאלימות ולטרור אין מקום.
לטנוניים (שם מדעי: Synodontidae) היא משפחת דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים.
רוב בני המשפחה הם קטנים אך כמה מינים מגיעים לאורך 60 ס"מ.
ללטנוניים סנפירים קטנים ומותאמים לשכיבה על קרקעית הים בחיפוש והמתנה למזון.
עיניהם וראשיהם גדולים ולסתותיהם בולטות ובעלות שיניים חדות, דבר המקנה להם דמיון ללטאות ים, ומכאן שמם.
הלטנוניים חיים בעומק של עד 400 מטר מתחת למים וצמודים לקרקעית הים רוב זמנם ויש להם יכולת לשחות.
הם חיים בעיקר בימים הטרופיים והסובטרופיים הרדודים הסמוכים לחוף.
הלטנוניים טורפים הניזונים מדגים אחרים, דיונונים וסרטנים ומשתמשים בהסוואתם כדי ללכוד את הטרף.
לטישה מישל רייט היא שחקנית אנגלייה ילידת גיאנה.
בשנת 2018 קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה על תפקידה בסדרה "מראה שחורה".
באותה שנה זכתה להכרה עולמית על גילומה של שורי בסרט "הפנתר השחור" כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול, תפקיד ששבה לגלם בסרטים "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018), הנוקמים: סוף המשחק" (2019), ו"הפנתר השחור: ווקאנדה לנצח" (2022).
לטישה מישל רייט נולדה ב-31 באוקטובר 1993 בג'ורג'טאון בירת גיאנה.
יש לה אח אחד, איוון בומבוקה.
משפחתה עברה ללונדון, אנגליה, כשהייתה בת שמונה, והיא למדה בבית הספר הקהילתי של נורת'מברלנד פארק (אנ') בשכונת טוטנהאם בלונדון, בזמן שאחיה עבר להתגורר באירופה.
ב-1 בפברואר 2023 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד באמנויות מאוניברסיטת גיאנה (אנ') בטקס כינוס יוצא דופן.
העניין שלה במשחק התעורר כשראתה את הסרט "לחלום באותיות" וראתה בדמות הראשית מודל לחיקוי.
כשהיא נחושה להתחיל לשחק, היא שלחה מיילים לסוכנים שונים אודות ניסיון המשחק שלה, עד שלבסוף בחרו בה לתפקידים קטנים.
רייט כיכבה בסרט "My Brother the Devil" ונבחרה על הופעתה כאחד מכוכבי המחר של 2012 של מגזין "Screen International".
מייקל קטון-ג'ונס ליהק אותה לסרט "Urban Hymn" שזיכה אותה בתשומת לב.
רייט לוהקה לעיבוד הקולנועי של הרומן "שחקן מספר אחת" בתפקיד רב, וצורפה לצוות השחקנים של הסרט "הפנתר השחור" מהיקום הקולנועי של מארוול.
ב-2015 שיחקה בסדרות הטלוויזיה "מלפפון" ו"בננה" בתפקיד ויוויאן סקוט.
ב-2016 גילמה את ריני בסדרת המדע הבדיוני "אנושיים".
בשנת 2018 גילמה את דמותה של שורי בסרט גיבורי-העל "הפנתר השחור" מבית מארוול קומיקס.
היא חזרה לגלם דמות זו באותה השנה בסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף", וב-2019 בסרט ההמשך, "הנוקמים: סוף המשחק".
רייט התבטאה רבות בנוגע להתמודדותה עם דיכאון.
בחודש דצמבר 2020 פרסמה בחשבון הטוויטר שלה סרטון המתנגד לחיסונים, עליו היא ספגה ביקורת רחבה.
+שנהסרטתפקידהערות2011Victimניילה2012My Brother the Devilאיישה2015Urban Hymnג'יימי הריסון2018הנוסעג'ולסהפנתר השחורשורישחקן מספר אחתריבהנוקמים: מלחמת האינסוףשורי2019Guava Islandיאראהנוקמים: סוף המשחקשורי2021לשיר 2נושידיבוב2022מוות על הנילוסרוזלי אות'רבורןהפנתר השחור: ואקאנדה לנצחשוריהתאומות האילמות (אנ')ג'ון גיבונס (אנ')גם מפיקהAishaאיישה אוסאגי2023Surroundedמוזס וושינגטוןגם מפיקה
לטיסיה איידו היא שחקנית צרפתייה.
התפרסמה בעיקר כד"ר שירין אל-עבד בסדרה הישראלית "פאודה".
איידו נולדה בצרפת לאב צרפתי נוצרי ולאם מוסלמית לבנונית.
משפחת אמה המוסלמית התנגדה לנישואיה עם האב הנוצרי.
איידו סיפרה, בראיון בשנת 2018, שסבה מצד אמה היה יהודי, שימש כמנהל רובע בביירות ונרצח בבוקר הטבח בסברה ושתילה.
היא גדלה בדרום צרפת במחוז ארדש ליד העיר ליון.
המורשת הרב-דתית של משפחתה היא שיוצרת אצלה סקרנות לצד האחר.
היא למדה אדריכלות וסיימה תואר שני בתיאטרון מהסורבון.
בנוסף היא פעילה בארגוני שלום שונים.
איידו דוברת ארבע שפות: צרפתית, אנגלית, ערבית ועברית.
איידו לקחה על עצמה תפקידים של נשים הן במסך הגדול והן במסך הקטן.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הבריטית-אמריקאית "מכת מחץ" בתפקיד אורח של מרקונדה, כמנהיגת המורדים.
ב-2014, לוהקה לתפקיד של פאדמה נסומר בסרט שצולם בהרים הברברים באלג'יריה בשפה הקבילית, שם היא מגלמת אשה הנאבקת בפלישה הצרפתית הראשונה ב-1850. באותה שנה גילמה את פחימה בסרט הישראלי "ערבים רוקדים" של ערן ריקליס.
במהלך עבודתה בסרט "ערבים רוקדים" המליץ עליה המפיק חיליק מיכאלי ליוצרי הסדרה "פאודה", ליאור רז ואבי יששכרוף ולבמאי אסף ברנשטיין.
ב-2015, קיבלה את התפקידה פורץ הדרך של ד"ר שירין אל-עבד ב"פאודה".
איידו נדרשה ללמוד ערבית לצורך התפקיד, כיוון שלא למדה ערבית בבית הוריה.
בראיון מ-2017 לרשת ארטה, אמרה איידו שהסדרה "פותחת דלתות עבור ישראלים ופלשתינאים בנוגע למה שקורה אצל שכניהם".
היא קיבלה ביקורת מרעיה הלבנוניים על תפקידה ב"פאודה" שהיא הפקה ישראלית.
איידו היססה לפני שקיבלה על עצמה את התפקיד אך הסכימה לבסוף כאשר המפיקים הבהירו לה שהסיפור יהיה מאוזן ויראה את שני הצדדים בצורה הוגנת.
בשנת 2016 שיחקה בסרט החרדי לנשים זכות השתיקה לצד אליאנה תדהר.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הישראלי "אוויר קדוש" של הבמאי שאדי סרור, שם היא גילמה את למיא, ערביה נוצרייה מנצרת המלמדת חינוך מיני.
בשנת 2019 שיחקה בדמותה של מאיסה בסרט הישראלי "תל אביב על האש" של הבמאי סאמח זועבי.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הצרפתי "האשמה" של הבמאי איוואן ויטאל, את דמותה של יסמינה, המעידה לטובת צעיר הנאשם באונס.
בשנת 2023 שיחקה במותחן הריגול הבריטי-צרפתי "איש קשר" (אנ') ברשת "אפל TV פלוס" בתור סאבין לואזו, עובדת בכירה בנציבות האירופית.
השחקנית הטובה ביותר - פסטיבל הסרטים במונטריאול, פאדמה נסומר, 2016
השחקנית הטובה ביותר - פרסי סוטיקווי, פאדמה נסומר, 2016
+שנהסדרהתפקידהערות2008דום-דום2010איגוד גיבוריםאשנה2011הגורל של רומאקלאופטרהמיני-סדרה2012מכת מחץמרקונדהסדרת טלוויזיה בריטית-אמריקאית2015–2018פאודהד"ר שירין אל עבדסדרת טלוויזיה ישראלית2017אני מסכימהתפקיד ראשי2019מונגווילאמיליה בלונדללכודיםליילה2020–2022Primalמירהסדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת.
דיבוב.2023איש קשר (אנ')סאבין לואזו6 פרקיםTBACitadel כריסטוףסדרה עתידית של פריים וידאו
לטניבנטריקס (שם מדעי: Latenivenatrix; משמעות השם: "צייד מסתתר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים אשר חי בסוף הקרטיקון.
בעבר מאובניו נכללו בסוגים דומים כמו הטרודון והסטנוניצ'וזאורוס.
רק ב-2017 הוא סווג כסוג נפרד על סמך כמה הבדלים קטנים במבנה האגן, הצלעות, הגפיים והלסתות.
מאובניו ידועים רק מחפירה אחת שנמצאה בפארק הפרובינציאלי דינוזאור שבאלברטה, קנדה.
ככל הנראה הוא היה הגדול שבבני משפחת הטרודוניים עם גולגולת באורך 45 ס"מ ואורך 3-3.5 מטר.
בדומה לקרוביו הוא היה בעל לסתות דקות עם שיניים מחודדות וגוף הבנוי לתנועה מהירה.
הוא היה כנראה מכוסה נוצות.
בדומה לקרוביו הוא היה אוכל-כול חכם שהיה פעיל בלילה ואולי שימר חום גוף.
על כמה מהמאובנים נמצאו עדויות אפשריות למומים מולדים אשר הדינוזאורים נולדו איתם ואולי מהם מתו לבסוף.
שייח'ה לטיפה בינת-מוחמד בן ראשד אאל מכתום היא נסיכה אמירתית מדובאי.
נמלטה מדובאי בפברואר 2018 והוחזרה בכוח מהמים הבינלאומיים ליד החוף ההודי במבצע משותף בין הודו לאמירויות ב-4 במרץ 2018.
לטיפה ואחיה מג'יד טופלו בילדותם המוקדמת על ידי דודתם מצד אביהם.
לטיפה התחנכה בבית הספר דובר אנגלית בדובאי ובהמשך בבית הספר הבינלאומי שויפאת ושנה אחת בבית הספר "לטיפה" לבנות.
לטיפה היא צנחנית מנוסה והודרכה על ידי אלופת העולם לשעבר בצניחה חופשית, סטפניה מרטיננגו.
ב-24 בפברואר 2018 לטיפה וחברתה הפינית טינה יאוהיאינן עזבו את דובאי במכונית וחצו את הגבול לעומאן.
הן עזבו את עומאן על גבי אופנועי ים והצטרפו לאזרח אמריקני-צרפתי ולקצין המודיעין הצרפתי לשעבר, הרווה ג'וברט, וצוותו ביאכטה "נוסטרומו".
כעבור יומיים היא יצרה קשר עם עורך הדין הבריטי דייוויד היי והודיעה לו על עזיבתה את דובאי.
היא פרסמה כמה הודעות עזיבה בחשבונות המדיה החברתית שלה, תוך פירוט הנסיבות לעזיבתה.
ב-3 במרץ 2018, ג'וברט יצר קשר עם עיתונאי הודי לקראת סיום מסעם.
למחרת הוא, לטיפה וחברתה וכן צוות של שלושה אזרחי הפיליפינים נעצרו על ידי הרשויות ההודיות עם התקרבותם לגואה.
לפחות שלוש אוניות מלחמה הודיות ושתיים מהאמירות, שני מטוסים צבאיים ומסוק היו מעורבים בפשיטה על נוסטרומו, כ-50 מיילים מחופי גואה.
ב-9 במרץ 2018, דיווח ה"דיילי מייל" את הידיעה על היעלמותם של נוסטרומו והאנשים שהיו על סיפונה לאחר שיצרו עמם קשר באי כוחה של לטיפה.
לטיפה הכינה מבעוד מועד סרטון באורך 39 דקות לפני ניסיון הבריחה, שישוחרר למקרה שחייה היו בסכנה, הוא פורסם ב-11 במרץ 2018. הקליפ הוקלט בדירתה של חברתה הפינית ומסביר את הרקע המשפחתי שלה ואת הנסיבות שהובילו להחלטתה לברוח.
בסרטון היא גם מאשימה את אביה בהתעללות בה ובאחותה שמסה (גם שמסה ניסתה לברוח מחיק המשפחה במהלך חופשה בבריטניה אך נתפסה במהרה) יחד עם אישומים חמורים נוספים, בהם רצח.
לשכת החקירות הלאומית של פינלנד אישרה את היעלמותה של יאוהיאינן ופתחה בחקירה בשיתוף משרד החוץ הפיני.
אחיה של יאוהיאינן אישר את חברותה עם שייחה לטיפה.
ב-20 במרץ 2018 אותרה היאכטה נוסטרומו בנמל פוג'יירה שבאיחוד האמירויות.
למחרת היא יצאה לסרי לנקה עם הצוות המשוחרר, כולל ג'וברט ושלושת האזרחים הפיליפינים.
נוסטרומו הגיעה לגאלה שבסרי לנקה ב-2 באפריל 2018. ב־22 במרץ 2018 נמצאה יאוהיאינן, מה שגרם למשרד החוץ הפיני להפסיק את חיפושו בשיתוף פעולה עם רשויות דובאי.
המיקום בו נמצאה יאוהיאינן ופרטים על אירועים קודמים לא פורסמו רשמית, אך לדברי משפחתה היא חזרה מדובאי לפינלנד באותו הלילה.
בדצמבר 2018, לפני יציאתו של פרק בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית BBC Two - Escape from Dubai: The Mystery of the Missing Princess - הוציא בית המשפט המלכותי בדובאי הצהרה לפיה לטיפה בטוחה בבית.
ב־25 בדצמבר פורסמו תצלומים שצולמו ב־15 בדצמבר ובהם ניתן לראות את לטיפה לצד מרי רובינסון, הנציבה העליונה של האו"ם לזכויות האדם לשעבר ונשיאת אירלנד לשעבר.
ב-16 בפברואר 2021 חשפה רשת ה-BBC סדרת סרטונים שצילמה בחשאי ב-2018, בתא השירותים שבביתה בו שהתה, בהם היא מגוללת את אשר עברה וטוענת שאביה מחזיק אותה כבת ערובה וכי נשקפת סכנה לחייה.
אביה, שיח' מוחמד בן ראשד אאל מכתום, הוא המונרך (אמיר) של דובאי וראש הממשלה וסגן נשיא איחוד האמירויות הערביות, ואמה, חוריה אחמד למרה, היא מאלג'יריה.
לשייחה לטיפה יש שתי אחיות למחצה עם אותו שם (אחת מבוגרת ממנה ואחת צעירה).
לטיסיה בלז'ה היא דוגמנית צרפתייה שנבחרה לתואר מיס אלזס 2003 ובהמשך מיס צרפת 2004 - זוכה מספר 74 בתואר זה.
בלז'ה נולדה בקולמר להורים העוסקים בתחום הייננות.
בצעירותה עבדה כדיילת אוויר בחברת התעופה Crossair אך פוטרה לאחר שב-2002 נכנסה החברה לפשיטת רגל.
בעקבות הפיטורים, החליטה להרשם לתחרות יופי.
ב-2002 זכתה בתואר סגנית ראשונה בתחרות מיס אלזס.
ב-2003 ניסתה את מזלה שוב, זכתה בתחרות מקומית של מיס או-רן ולאחר מכן בתואר מיס אלזס 2003. בזכות כך עלתה להשתתפות בתחרות מיס צרפת בחודש דצמבר של אותה שנה.
כשהיא בגיל 22, בתחרות מיס צרפת 2004 שנערכה בדוביל הוכתרה בלז'ה למקום הראשון.
הזכייה בתחרות מיס צרפת אפשרה לבלז'ה לייצג את צרפת ביוני 2004 בתחרות מיס תבל, שם לא העפילה לשלב הגמר (15 המתחרות המובילות).
בינואר 2005 הופיעה בלוח השנה של המגזין "Télé 7 jours".
באפריל 2005 הצטלמה בעירום חלקי למגזין פלייבוי הצרפתי כשעל כתפה נכתב המוטו של הרפובליקה הצרפתית חירות, שוויון, אחווה, דבר שעורר מחלוקת ואף נשקלה לקיחת תואר מיס צרפת ממנה.
בסופו של דבר נשלל ממנה התואר לתקופה של שישה חודשים והועבר לסגניתה.
לימים, ב-2007 זכתה בלז'ה בתיק משפטי נגד הסוכן שלה לשעבר בטענה למניפולציה בפרשה זו.
בעקבות זכייתה בתיק התפייסה עם ג'נבייב דה פונטנה, יושבת ראש ועד מיס צרפת.
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית המבצר ובתוכנית המציאות "Première Compagnie" ששודרה בערוץ TF1.
ב-2012 התראיינה לסרט תיעודי על תחרות מיס צרפת.
לטיציה רמולינו (באיטלקית: Letizia Ramolino; 24 באוגוסט 1750 – 2 בפברואר 1836) הייתה אמו של נפוליאון בונפרטה ואשתו של קרלו בואונפרטה.
נולדה למשפחה קורסיקנית מכובדת ועשירה.
בגיל 13, התחתנה עם קרלו בונפרטה בן השמונה עשרה שהיה ממשפחת בונפרטה משפחה בורגנית אמידה.
הנישואים היו פוליטיים בעיקרם והשתלמו מאוד מבחינתו של קרלו.
לטיציה הביאה עמה כנדוניה שדה בן שלושים ואחד דונם, וכן טחנת קמח, שהניבו הכנסה שנתית של כ-10,000 לירות שטרלינג.
בשנת 1782 בעלה הראשון קרלו בואונפרטה לקה במחלה שהייתה ככל הנראה סרטן הקיבה.
הוא סבל מכאבים עזים, ונסע למונפלייה בתקווה למצוא שם טיפול רפואי מתאים.
עם זאת, אף רופא לא הצליח להקל על כאביו.
הוא מת במונפלייה ב-24 בפברואר 1785. בשנת 1793 עזבה את קורסיקה והתיישבה מחדש עם ילדיה במרסיי שבצרפת, שם ניהל בנה נפוליאון קריירה צבאית מצליחה ובסופו של דבר לקח את השלטון.
לטיציה לא אישרה את נישואיו של בנה לז'וזפין דה בוארנה בשנת 1796.
בשנת 1804, בנה נפוליאון הכריז על עצמו כקיסר.
למרות שתוארה בציור המפורסם של הכתרת נפוליאון בידי ז'אק-לואי דויד, היא לא הגיעה להכתרת בנה.
על פי צו היא קיבלה את התואר "מאדאם, אם הוד מלכותו הקיסרית", ב-18 במאי 1804 או 23 במרץ 1805. נפוליאון שילם לה 25,000 פרנק בחודש.
היא לא הגיעה לחצר הקיסרית והתגוררה בדרך כלל בשאטו דה פונט-סור-סיין, והתגוררה במלון דה ברין בפעמים הנדירות שבהן ביקרה בפריז.
בשנת 1814 השתתפה בגלות נפוליאון באלבה, והוא התייחס אליה שם בחיבה.
לאחר 1815 עברה לרומא, בפאלאצו ד'אסטה-בונפרטה, בפיאצה ונציה, שם התגוררה עם אחיה הצעיר ג'וזף פש.
במהלך שנותיה ברומא היא כמעט ולא ראתה בני משפחה אחרים חוץ מאחיה, שעזב אותה לעיתים רחוקות.
במשך זמן מה שימשה הציירת אנה ברברה באנסי כבת לוויה שלה.
היא מתה ב-2 בפברואר 1836, בת 85, שלושה שבועות לפני יום השנה ה-51 למותו של בעלה ו-15 שנה לאחר מותו של בנה נפוליאון.
באותה תקופה היא הייתה כמעט עיוורת.
ללטיציה ראמולינו ולקרלו בואונפרטה היו שלושה עשר ילדים משותפים.
מתוכם רק שמונה הגיעו לבגרות:
נפולאונה (נולד ומת ב-17 באוגוסט 1765)
מריה אנה (נולדה ומתה ב-1770)
אליזה (3 בינואר 1777 - 7 באוגוסט 1820) לימים דוכסית גדולה של טוסקנה
לטישה ממפורד גיר היא אחות, ממציאת המזרק לשימוש ביד אחת.
נולדה בניו יורק לקורנליה מתילדה גיר לבית ממפורד וג'ורג' וורן גיר.
היא הייתה אחת מששת ילדיהם.
המטרה שהובילה את גיר להמציא את המזרק לשימוש ביד אחת הייתה לספק כלי שיאפשר להזריק את התוכן לרקטום ללא עזרת עוזר, שכן המזרקים שהיו בשימוש עד אז הצריכו שימוש בשתי הידיים, או סיוע של אדם נוסף.
בבקשת הפטנט שלה, שהוגשה ב-12 בפברואר 1896, היא צירפה שרטוטי הסבר לשימוש בו, וציינה כי מדובר במכשיר פשוט וזול והבהירה כי ניתן לגוון את צורתו במידה מסוימת, מבלי לפגוע ברוח ההמצאה.
בתיאור של ההמצאה נכתב כי המפעיל מחדיר את הזרבובית לתוך פי הטבעת ומחזיק את הגליל המלא בנוזל ההזרקה מראש.
המזריק יכול להחזיק את המכל ובאותה עת להושיט אצבע אחת או יותר כדי ללחוץ על הידית.
העיצוב במעוקל של ידית המזרק מונע את החלקת היד ומאפשר הזרקה עצמית של החומר ביד אחת, ללא עזרת אדם נוסף.
ממפורד גיר הלכה לעולמה בניו יורק בשנת 1935 בגיל 83. במסגרת יום האישה הבינלאומי במרץ 2021 צוות בית החולים במחוז קדיס בספרד (Hospital Quirón Salud Campo de Gibraltar) הקדיש לה אלבום תמונות עם תמונות אנשי הצוות כשהם מחזיקים מזרקים
לטם פרי-חזן (נולדה ב-1979) היא פרופסור מן המניין למשפט וחינוך בחוג למנהיגות ומדיניות בחינוך באוניברסיטת חיפה וחברת האקדמיה הצעירה הישראלית.
תחומי המחקר וההוראה שלה הם משפט ומדיניות חינוך, זכויות ילדים במערכות חינוך וחינוך חרדי.
פרי-חזן השלימה לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה בהצטיינות יתרה (2004).
היא התמחתה אצל שופטת בית המשפט העליון דורית ביניש (2005), לימים נשיאת בית המשפט העליון.
את התואר השני למדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, שם זכתה למלגת ונדרבילט בגין הצטיינות (2006).
פרי-חזן המשיכה ללימודי דוקטורט בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, אותם השלימה בהצטיינות יתרה (2011).
עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' שולמית אלמוג, עסקה בהסדרת החינוך החרדי בישראל.
עם תום לימודיה, הצטרפה כחברת סגל לחוג למנהיגות ומדיניות בחינוך בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה, שם כיהנה בין היתר כראש המגמה לניהול מערכות חינוך (2020-2014), ראש המרכז לחינוך יהודי ודמוקרטי (2021-2018), ראש הוועדה החוגית ללימודים מתקדמים (2021-היום) וסגנית דיקן למחקר (2023-היום).
היא הייתה חוקרת אורחת במרכז למשפט ומדיניות חינוך באוניברסיטת אנטוורפן (2012), במרכז לחינוך אזרחי ומוסרי בבית הספר לחינוך באוניברסיטת הרווארד (2014), במרכז לחקר הנוער בבית הספר לחינוך באוניברסיטת מלבורן (2018) ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת בולוניה (2023).
מאז שנת 2020 היא מכהנת כחברת מערכת בכתב העת Critical Studies in Education, המתמחה בחקר סוציולוגיה ביקורתית של חינוך ומאז שנת 2021 היא מנהלת שותפה של רשת המחקר Children's Rights in Education באגודה האירופאית למחקר חינוכי (EERA).
בשנת 2021 נבחרה לאקדמיה הצעירה הישראלית, שם היא עוסקת בעיקר בנושא שילוב חרדים בהשכלה גבוהה.
פרי-חזן כיהנה במספר ועדות ציבוריות ובהן ועדת היגוי לפיתוח מקצועי של המחוז החרדי במשרד החינוך (2016-2015), ועדת היגוי מועצתית לקידום שינוי בחינוך במועצה האזורית עמק יזרעאל בה היא מתגוררת (2020-2018) וועדה לבחינת מדד הטיפוח של בתי ספר יסודיים (2023-2022).
בשנים האחרונות היא פועלת לקידום מדיניות התומכת במסגרות חרדיות בהן לומדים לימודי יסוד, במסגרת לובי שהוקם למטרה זו.
פרי-חזן פרסמה שני ספרים ויותר מ-40 מאמרים.
מחקריה מתמקדים בשני תחומים מרכזיים.
תחום אחד הוא המדיניות המסדירה את החינוך החרדי בישראל ובעולם והשפעתה על בתי הספר החרדיים.
בשורת מחקרים הראתה פרי-חזן כי מדיניות המבוססת על אכיפת לימודי חול בבתי ספר חרדיים לבנים אינה אפקטיבית וכי על מנת לקדם את מימוש הזכות לחינוך בבתי ספר אלה יש לנקוט באמצעים שמייצרים אפשרויות בחירה מלוות בתמריצים.
מחקריה התמקדו גם בקידום לימודי חול באמצעות אקטיביזם פנים קהילתי.
במחקרים אחרים עסקה פרי-חזן בהפליה בכניסה לבתי ספר חרדיים והראתה כי אמנם לפסיקה אין השפעה ישירה על הפרקטיקות בבתי הספר אך לאורך זמן היא משפיעה באופן עקיף על תודעת הזכויות של ההורים החרדים ומעודדת אותם להגיש תלונות.
פרי-חזן עסקה גם בתאורטיזציה של הזכות לחינוך, המבוססת על המשפט הבינלאומי.
מחקריה התמקדו בזכות לחינוך מותאם תרבות ובאיזון בין זכות זו לבין יסודות אחרים של הזכות לחינוך.
תחום נוסף בו עוסקת פרי-חזן הוא זכויות ילדים במערכות חינוך.
רבים ממחקריה עסקו בהשתתפות ילדים בקבלת החלטות קולקטיביות בבתי ספר, ברשויות מקומיות ובמדיניות ארצית.
בתחום זה היא פיתחה מודלים אשר מסייעים להמשיג את הזכות להשתתפות ולמדוד את יישומה.
בסדרת מחקרים שנערכה יחד עם פרופ' מיכאל בירנהק מאוניברסיטת תל אביב עסקה פרי-חזן בזכות לפרטיות בבתי ספר.
סדרת מחקרים זו התמקדה בקבלת החלטות של מנהלי בתי ספר על התקנת מצלמות מעקב ובהשפעת המצלמות על מורים ותלמידים.
מחקרים נוספים של פרי-חזן עסקו בזכות להליך הוגן בהליכי משמעת.
כמו כן, היא חקרה סוגיות הקשורות בידע משפטי של מורים ובלמידה של מורים על זכויות.
בשנת 2021 פרסמה מטה-אנליזה של מחקרים אמפיריים שעסקו בתפיסות של תלמידים לגבי זכויות בבתי ספר בכתב עת המדורג ראשון בעולם בתחום החינוך.
לטנופרוסט הוא חומר פעיל, אנלוג של פרוסטגלנדינים, הנמצא בטיפות העיניים xalatan.
טיפות העיניים שמכילות לטנפורסט מיועדות להורדת לחץ תוך-עיני אצל חולי גלאוקומה מסוג הזווית הפתוחה (Open Angle Glaucoma) וכן אצל אנשים הסובלים מלחץ תוך עיני מוגבר.
התרופה לטנפרוסט גורמת להגברת הזרימה והניקוז של הנוזל המימי (Aqueous liquid) בגלגל העין דרך תעלת Schlemm ודרך מערכת הניקוז האובאוסקלרלית ובכך גורמת להפחתת הלחץ התוך עיני.
ההשפעה היא מהירה, תוך 3–4 שעות מרגע הזלפת התרופה ניתן לראות ירידה בלחץ התוך עיני (השפעה זמנית).
במחקרים שבדקו את יעילות התרופה בהשוואה ליעילות התרופה Timolol בחולים עם גלאוקומה פתוחת זווית וכן בחולים עם גלאוקומה סגורת זווית נמצא, כי יעילות התרופה לטנפרוסט יעילה יותר באופן משמעותי.
כמו כן נמצא, כי בחולים עם גלאוקומה פתוחת זווית הייתה ההשפעה ארוכת טווח (לפחות שנה עד שנתיים בקרב החולים שנבדקו במחקר).
תופעת הלוואי המרכזית שנצפתה כתוצאה מטיפול בלטנופרוסט הייתה הגברת הפיגמנט בקשתית, אשר ככל הנראה מצביעה על השפעה שפירה, שאינה מזיקה למטופלים.
תופעות לוואי מהשכיחות ביותר עד לנדירות ביותר:
>5–15%: ראייה מטושטשת, צריבה ועקצוץ, תחושת גוף זר בעין, היפרמיה של הלחמית, גרד, הגברת הפיגמנט החום בקשתית, קרטופטיה אפיתליאלית.
4%: הצטננות או זיהום של דרכי הנשימה העליונות, סינדרום דמוי שפעת
1–4%: יובש בעיניים, כאב עיניים, דמעת, כאב בעפעף, בצקת בעפעף, היפרמיה בעפעף, פוטופוביה.
1–2%: כאבים בחזה, תגובה אלרגית בעור, ארתרלגיה (כאב מפרקי), כאבי גב, מיאלגיה (כאב שרירים)
<1%: אסתמה, הרפס קרטיטיס, דלקת בקשתית (איריטיס), דלקת קרנית העין (קרטיטיס), תסחיף עורק הרשתית, היפרדות רשתית, טוקסיק אפידרמל נקרוליזיס, דלקת הענבייה (אובליטיס), דימום בזגוגית בעקבות רטינופתיה סכרתית.
קיים דיווח אחד המראה קשר בין שימוש בלטנופרוסט להתקדמות קרטוקונוס.
הריון: השימוש בהריון מוגבל כיוון שבטיחות התרופה בהיריון טרם הוכחה.
התרופה נמצאת בקטגוריה C בדירוג ה-FDA בעקבות מחקרים בבעלי חיים בהם נמצאה היארעות גבוהה יותר של הפלות בעקבות השימוש בתרופה.
הנקה: לא ידוע האם התרופה עוברת לחלב האם.
תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות (NSAIDs) יכולות להפחית או להגביר את ההשפעה של latanoprost
אינטראקציות דומות לאנלוגים אחרים של פרוסטגלנדין
שימוש במקביל ב-latanoprost ופרוסטגלנדינים אחרים עלול לגרום ללחץ תוך עיני מוגבר.
latanoprost הוא קדם-תרופה ואנלוג של פרוסטגלנדין F2 alpha (אגוניסט של רצפטור FP), אשר גורם להפחתה בלחץ תוך-עיני באמצעות הגברת הזרימה והניקוז של הנוזל התוך עיני (aqueous humour).
אנלוגים נוספים של פרוסטגלנדין F2 alpha הפועלים במנגנון זהה הם travoprost ו-tafluprost.
ספיגה: latanoprost היא ליפופילית ונספגת בקלות דרך הקרנית, שם היא עוברת הידרוליזה לצורה החומצית אשר פעילה ביולוגית.
הריכוז הגבוה ביותר של התרופה מושג כשעתיים לאחר השימוש, והפחתת הלחץ התוך עיני מושג לאחר שעה-שעתיים נוספות.
האפקט של התרופה נשאר למשך 24 שעות.
נפח הפיזור: נפח הפיזור של התרופה בגוף האדם הוא 0.16 ± 0.02 ליטר/ק"ג.
מטבוליזם: לאחר ש-latanoprost מגיעה למחזור הדם, היא עוברת מטבוליזם בכבד ל-1,2-dinor ול - 1,2,3,4-tetranorlatanoprost acid בתהליך של חמצון בטא.
הפרשה: פינוי התרופה latanoprost מהפלסמה הוא מאוד מהיר (t1/2 של 17 דק').
לאחר שהתרופה עוברת חמצון בטא בכבד, רוב הפרשת התרופה היא דרך הכליות.
Latanoprost משמש בתעשיית הקוסמטיקה לעיבוי ולהארכת ריסים.
כמו כן, ישנה עדות לכך שהחומר יכול לשפר התקרחות אנדרוגנית.
לטיפה א-זיאת הייתה סופרת ומבקרת ספרות מצרית ונחשבת לאחת מחלוצות ספרות הנשים במצרים.
אלזיאת הקדישה תשומת לב מיוחדת לסוגיות של נשים ופמיניזם.
היא כתבה סיפורים קצרים ורומנים שהמפורסם שבהם הוא "הדלת הפתוחה" (אלבאב אלמפתוח), שזכה בפרס נגיב מחפוט' לספרות בשנת 1996, וכן מסות וביקורות ספרותיות.
אלזיאת זכתה בפרס הוקרה ממלכתי לספרות מטעם מצרים בשנת 1996.
לטיפה אלזיאת נולדה בשנת 1923 בעיר דמיאט שבמצרים, בתקופת המונרכיה החוקתית במדינה.
מתוקף עבודתו של אביה במועצות העירוניות התגוררה אלזיאת בצעירותה בערים רבות, דבר שהקנה לה חוויות חיים עשירות.
אביה, שנפטר בשנת 1935 בהיותה בת שתים עשרה, היווה עבורה מודל לחיקוי.
הוא לימד אותה לחשוף ולהביע את עצמה ובהשראתו גיבשה את זהותה הציבורית והפוליטית, זהות שבאה לידי ביטוי גם בתקופות אירוסיה ונישואיה.
אלזיאת רכשה את השכלתה בבתי ספר מצריים.
בשנים 1942–1946 השלימה את לימודיה לתואר ראשון בשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת קהיר.
כסטודנטית הייתה בעלת דעות מרקסיסטיות לקחה חלק במאבק לשחרור מצרים.
היא החלה את הקריירה האקדמית שלה ב-1952 כמורה בקולג' לבנות באוניברסיטת עין שמס, והמשיכה כמרצה בתחום ביקורת ספרות אנגלית.
היא השלימה את לימודי הדוקטורט שלה בתחום הספרות באוניברסיטת קהיר ב-1957. בשנים 1970–1972 כיהנה כראשת המחלקה לביקורת תיאטרון וספרות דרמטית במכון לאמנויות הבמה.
לאחר מכן כיהנה כמנהלת האקדמיה לאמנויות בשנים 1972–1973.
נישואיה הראשונים היו לעבד אל-חמיד עבד אל-גאני, שהיה ידוע בשם עבד אלחמיד אל-כאתב.
השניים התארסו ונישאו, אך נישואיהם לא החזיקו מעמד זמן רב.
למרות זאת, לטיפה אלזיאת השפיעה רבות על חייו, כפי שתיאר במאמרו המוקדם בגיליון האחרון של העיתון 'אח'באר אליום' תחת הכותרת "טבעת האירוסין".
בהמשך חייה נישאה לטיפה לאחמד שכרי סאלם, הקומוניסט הראשון במצרים שנידון לשבע שנות מאסר.
השניים נעצרו ב-1949 בשל היותם קומוניסטים.
הם התגרשו לאחר שנגזר על שכרי עונש מאסר.
לאחר מכן נישאה לד"ר רשאד רשדי, שהיה בעל דעות פוליטיות ימניות.
לטיפה אלזיאת נפטרה ב-11 בספטמבר 1996 בגיל 73, ממחלת הסרטן, זמן קצר לאחר שקיבלה את פרס ההוקרה הממלכתי לספרות.
מנוע החיפוש גוגל ציין את יום הולדתה ה-92 ברחבי העולם הערבי ב-8 באוגוסט 2015, כאשר הציג את תמונתה כשהיא אוחזת בנייר עליו נכתב "לילא", שמה של גיבורת הרומן המפורסם ביותר שלה, "הדלת הפתוחה".
"הדלת הפתוחה" הוא הרומן היחיד שכתבה אלזיאת והמפורסם מבין יצירותיה.
היא החלה לכתוב אותו בשנת 1956 והוא פורסם ב-1960. זהו הרומן הראשון שזכה בפרס נגיב מחפוט' לספרות בשנת 1996 ותורגם לאנגלית.
הרומן עוסק בלילא, נערה אינטליגנטית, מלאת חיות, שחיה בחברה מסורתית שמצפה מנשים לכניעה ולצייתנות.
לילא לא מוכנה להיכנע בקלות והיא נלחמת על חירותה כאדם, וגם משתלבת בתנועה הלאומית כדי לשחרר את ארצה.
בעוד מצרים מבעבעת ומתקוממת במהלך שנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים, גם לילא מתמודדת עם מכשולים וניצחונות.
הקוראים חווים עם לילא במהלך הרומן את תקוותיה, תבוסותיה וניצחונותיה בחייה האישיים למען האהבה הכנה שאליה היא שואפת.
רומן זה מאופיין בדיאלוגים רבים הכתובים בלהג המצרי המדובר, כפי שבא לידי ביטוי בעיקר בדיאלוגים שנערכים בין הדמויות הנשיות בספר.
דיאלוגים אלו אינם מקדמים את העלילה, אך הם מהווים את הלב הפועם של הרומן עצמו ומציגים את עולמן הפנימי של הדמויות.
כמו כן, הדיאלוגים מתארים את מציאות החיים של הנשים במצרים, את היחסים בין נשים לגברים, ואת היחס בין הגיבורה לאחיה.
אלזיאת שמה את הדיאלוגים במרכז הבמה בכתיבתה, דבר אשר לא היה נפוץ בכתיבה הערבית עד אותה עת.
רומן זה היה אבן דרך בחייה של אלזיאת.
הוא קידם באופן פעיל את מעמד האישה באותה תקופה.
בפרסום הרומן, אלזיאת לא רק קשרה מבחינה תוכנית בין שחרור האישה לשחרור המולדת, אלא גם הציגה טקסט שחובר על ידי אישה והצליח להיכנס אל סוגת הרומן הערבי.
היא עשתה זאת בכך שהביעה את חששותיה ואת חזונה לשחרור לאומי וחברתי שבמרכזו עומדת אישה.
בביקורות שנכתבו על הרומן "הדלת הפתוחה" מצוין כי בעודו משקף את המציאות הפוליטית והחברתית שהייתה בעבר במצרים, רומן פמיניסטי זה נותר רלוונטי במידה מסוימת גם לימינו.
אלזיאת החזיקה בדעות מרקסיסטיות כבר כשהייתה סטודנטית במחלקה לספרות באוניברסיטת קהיר.
היא הייתה פעילה בולטת בתא הסטודנטים בשנות ה-40 של המאה העשרים, ונבחרה במהלך לימודיה למזכירה הכללית של הוועד הלאומי למען הסטודנטים והפועלים ב-1946. אלזיאת עמדה בראש הוועדה להגנת התרבות הלאומית – ועדה שקמה כדי לדון בעמדת האינטלקטואלים ביחס להסכמי קמפ דייוויד, ומילאה תפקיד חשוב בעצירת הנורמליזציה התרבותית עם ישראל.
בפעם הראשונה נכלאה בגיל עשרים ושש, במהלך כהונתו של המלך פארוק, כיוון שהייתה מעורבת בפעילות נגד הבריטים.
בפעם השנייה נכלאה בגיל חמישים ושמונה כאחת מהעצורים בגל "מעצרי ספטמבר", גל מעצרים נרחב שהתקיים במצרים בספטמבר 1981, במהלכו נעצרו למעלה מ-1536 פוליטיקאים, הוגי דעות, אנשי רוח ואנשי דת.
היא תיעדה את שהותה בכלא בספר "מסע החיפוש – ניירות אישיים" שפורסם בשנת 1981 לאחר שחרורה.
מסע חיפוש: ניירות אישיים – אוטוביוגרפיה, מתארת את שהותה בכלא במצרים בשנת 1981 בעקבות פעילותה הפוליטית במהלך שלטונו של אנואר אלסאדאת, 1992
הזדקנות וסיפורים אחרים – אסופת סיפורים קצרים, כגון: "התחלות", "השביל הצר", "המסר", "לאור נרות", 1986.
האיש שידע את אשמתו – אסופת סיפורים קצרים, 1986.
"הדלת הפתוחה" – הרומן עובד לסרט באותו השם, בכיכובם של פאתן חמאמה וצאלח סלים.
יצא לאקרנים בשנת 1963 וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בג'קרטה.
ייצוג נשים בסיפורים וברומנים הערביים, 1989
נגיב מחפוט': תמונה ודוגמה – מסות ביקורתיות, 1989
אורות – מסות ביקורתיות, 1994
פורד מדוקס פורד ומודרניות 1996
על האמנות: השקפה מרקסיסטית, 1994
כל הקול היפה הזה – אנתולוגיה של סיפורים קצרים מאת סופרות ערביות, 1994
הייתה חברה במועצה הראשונה של איגוד הסופרים המצרי.
הייתה חברת כבוד באיגוד הסופרים והעיתונאים הפלסטינים.
הייתה חברה בוועדה למתן מענקים לעידוד כתיבה בתחומי הסיפור הקצר והרומן.
פעלה בתחום ביקורת הספרות במצרים במסגרת תוכנית הרדיו "אלברנאמג' אלת'אני (התוכנית השנייה)" בשנים 1962–1970.
פיקחה על ההוצאה ועל העריכה של המוסף הספרותי למגזין "אלטליעה" בהוצאת עיתון 'אלאהראם' – שהיה בין הפלטפורמות הראשונות שפרסמו הערכות וניתוחים על יצירות של סופרים צעירים בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20.
הייתה בעלת טור במגזין השבועי לנשים אלחואא' שעסק בענייני נשים ובקשר ההדוק בינן לבין ענייני החברה, 1965–1968.
ניהלה זמנית את המשרד לחינוך הילד בתרבות ההמונים (Mass-culture), במסגרת עיסוקה בענייני משפחה וילדים.
הרומן "הדלת הפתוחה" (אלבאב אלמפתוח) זכה בפרס נגיב מחפוט' לספרות בשנת 1996.
לטיציה בטאליה (באיטלקית: Letizia Battaglia; 5 במרץ 1935 – 13 באפריל 2022) הייתה צלמת וצלמת עיתונות איטלקייה.
אף על פי שתצלומיה מתעדים באופן מגוון את אורח החיים בסיציליה, היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה בתיעוד המאפיה הסיציליאנית.
סרט דוקומנטרי המבוסס על חייה, Shooting the Mafia, יצא לאקרנים ב-2019.
בגיל 14, אביה התעצבן עליה על כך שהביעה התעניינות בבן, ושלח אותה לפנימייה.
בטאליה רצתה לברוח והיו לה שאיפות להתעסק בכתיבה.
בגיל 16 היא נישאה לפרנקו סטגניטה, שהיה בעל עסק קפה ובא ממשפחה טובה.
היא האמינה שהוא יאפשר לה להמשיך בלימודיה, אבל הוא רצה שהיא תהיה עקרת בית, ושאיפתה לעסוק כמקצוע הכתיבה התפוגגה.
אומללה בנישואיה, היא פיתחה בסופו של דבר רומן עם מאהב אחר מה שהוביל לכך שבעלה ירה בה כשגילה על כך.
היא נמלטה עם בנותיה ומאהבה למילאנו.
בטאליה החלה לעסוק בצילום עיתונות לאחר גירושיה ב-1971, בזמן שגידלה שלוש בנות.
היא החלה לצלם כשגילתה שהיא יכולה למכור טוב יותר את המאמרים שלה אם ילוו בתצלומים ולאט לאט גילתה תשוקה לצילום.
ב-1974, לאחר תקופה במילאנו שבמהלכה הכירה את בן זוגה הצלם פרנקו זצ'ין, היא חזרה לסיציליה כדי לעבוד בעיתון השמאלני L'Ora (השעה) בפלרמו והייתה לאישה היחידה מבין שאר עובדי העיתון.
היא המשיכה לעבוד כצלמת בעיתון עד שהעיתון אולץ להיסגר ב-1992.
בטאליה צילמה כ-600,000 תמונות כשהיא סיקוריה לעיתון.
היא תיעדה את המלחמה הפנימית האכזרית של המאפיה ואת התקפתה על החברה האזרחית.
לפעמים היא מצאה את עצמה בארבע או חמש זירות רצח שונות ביום אחד.
בטאליה וזצ'ין צילמו הרבה תמונות אייקוניות שייצגו את סיציליה והמאפיה ופורסמו ברחבי העולם.
היא רצתה לחשוף ולגנות את המאפיה באמצעות הצילום שלה.
היא צילמה את המתים לעיתים קרובות כל כך שפעם אמרה, "לפתע, נהיה לי ארכיון של דם".
היא צילמה את תמונות המתים בשחור-לבן כיוון שהאמינה שזה מכבד יותר ומציג מהין שתיקה חזותית.
בגלל עבודת הצילום שלה בילתה בטאליה שנים רבות בחשש להתנקשות מהמאפיה.
למרות זאת, היא בחרה שלא יהיו לה שומרי ראש.
ב-2017 היא אמרה בראיון לגרדיאן כי "אתה כבר לא יודע מי החברים או האויבים שלך.
בבוקר יצאת מהבית ולא ידעת אם תחזור בערב".
בטאליה גם הפכה מעורבת בנושאי נשים ואיכות הסביבה.
במשך כמה שנים הפסיקה לצלם ונכנסה רשמית לעולם הפוליטיקה.
מ-1985 עד 1991 היא כיהנה במועצת העיר פלרמו עבור פדרציית הירוקים , ומ-1991 עד 1996 הייתה סגנית באספה האזורית הסיציליאנית עבור המפלגה הרשת .
היא סייעה להצלת המרכז ההיסטורי של פלרמו ולחידושו.
במשך זמן מה היא ניהלה הוצאה לאור, Edizioni della Battaglia, והקימה את כתב העת החודשי לנשים, Mezzocielo.
היא הייתה מעורבת בפעילות למען זכויות נשים ובשנותיה האחרונות גם אסירות.
ב-1993, כאשר התובעים בפלרמו הפלילו את ג'וליו אנדראוטי, שהיה ראש ממשלת איטליה שבע פעמים, המשטרה ערכה חיפוש בארכיון של בטאליה ומצאו שני תצלומים משנת 1979 של אנדראוטי עם איש מאפיה בכיר, נינו סלבו, אנדראוטי הכחיש קשר זה, התמונות הללו היו העדות הפיזית היחידה לקשריו של אנדראוטי עם המאפיה הסיציליאנית.
בטאליה עצמה שכחה שצילמה את התמונה.
חשיבותה הגדולה של התמונה התגלתה רק כ-15 שנים לאחר שנלקחה.
מלבד הצילום, מיזמיה הנוספים כללו מגזין נשים, חברת הוצאה לאור ובית ספר לצילום.
בטאליה נפטרה בצ'פלו ב-13 באפריל 2022, בגיל 87, לאחר מחלה ממושכת.
לפי בקשתה, גופתה נשרפה ואפרה פוזר בים בסמוך לחופי סיציליה.
Just For Passion, MAXXI - המוזיאון הלאומי לאמנויות המאה ה-21, רומא, 2016
Dovere di Cronaca, הפסטיבל הבין-לאומי של רומא, 2006
Letizia Battaglia: Breaking The Code Of Silence, גלריית העיניים הפקוחות, ליברפול, הממלכה המאוחדת, 2014
בטאליה (2004) – סרט תיעודי מאת דניאלה זנזוטו
Excellent Cadavers (2005) – סרט תיעודי המבוסס על ספרו של אלכסנדר סטילה משנת 1995. בטאליה שיחקה בתפקיד ניצולה ועדת ראייה נלהבת.
ירי בפלרמו (2008) – מאת וים ונדרס; לבטאליה הייתה הופעת אורח כצלמת.
Shooting the Mafia'' (2019) – סרט תיעודי בבימויו של קים לונגינוטו ובהפקה של ניאם פאגן.
1985: פרס יוג'ין סמית' בצילום הומניסטי
1999: מפעל חיים של הקרן הבינלאומית ע"ש מאת'ר ג'ונס לצילום תיעודי
2007: פרס ד"ר אריך סלומון, פרס מפעל חיים של החברה הגרמנית לצילום (DGPh)
2009: פרס קורנל קאפה אינפיניטי מטעם המרכז הבינלאומי לצילום, ניו יורק
לטיסיה אורו מלו (בפורטוגזית: Leticia Oro Melo; נולדה ב-5 באוקטובר 1997) היא אתלטית ברזילאית, זוכת מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) בקפיצה לרוחק.
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכתה אורו מלו במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.89 מטר, אחרי מלאיקה מיהמבו מגרמניה (7.12 מטר) ואסה ברומה מניגריה (7.02 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.12 מטר.
לטינית קלאסית היא צורת הלטינית הספרותית המוכרת כשפה תקנית ספרותית שהייתה בשימוש על ידי סופרים מהרפובליקה הרומית המאוחרת והאימפריה הרומית המוקדמת.
היא הייתה בשימוש משנת 75 לפני הספירה ועד המאה ה-3 לספירה, אז התפתחה ללטינית מאוחרת.
בתקופות מאוחרות יותר, היא נחשבה ללטינית טובה או ראויה, כאשר הגרסאות השפה לאחר מכן נתפסו כמנוונות או כמושחתות.
המילה לטינית מובנת כעת כברירת מחדל כמשמעותה "לטינית קלאסית"; לדוגמה, ספרי לימוד לטינית מודרניים מלמדים כמעט אך ורק לטינית קלאסית.
מרקוס טוליוס קיקרו ובני דורו של הרפובליקה המאוחרת התייחסו לשפה הלטינית, בניגוד לשפות אחרות (כמו יוונית), כ- או .
עם זאת, הם הבחינו בשפת העם הרווחת בתור לטינית וולגרית (sermo vulgaris ו-sermo vulgi).
הלטינית הייתה שפה מדוברת וכתובה.
זו הייתה השפה הנלמדת בבתי הספר.
לפיכך חלו עליה כללים מחייבים, וכאשר נלקחו בחשבון נושאים מיוחדים כמו שירה או רטוריקה, חלו כללים נוספים.
מאז שהלטינית המדוברת נכחדה (לטובת ההתפתחות הבאה), כללי הטקסטים של פוליטוס (מהוקצעים) עשויים לתת מראה של שפה מלאכותית.
עם זאת, הלטינית הייתה צורה של סרמו (שפה מדוברת), וככזו, שמרה על ספונטניות.
התקנים, המחברים והמדריכים מהתקופה הלטינית הקלאסית היוו את המודל לשפה שנלמדה והייתה בשימוש בתקופות מאוחרות יותר ברחבי אירופה ומחוצה לה.
בעוד שהלטינית ששימשה בתקופות שונות חרגה מהלטינית ה"קלאסית", נעשו מאמצים מעת לעת ללמוד מחדש וליישם מחדש את המודלים של התקופה הקלאסית, למשל על ידי אלקווין בתקופת שלטונו של קרל הגדול, ומאוחר יותר בתקופת הרנסאנס, ויצרו את הצורה הקלאסית ביותר של לטינית הידועה כיום בשם נאו-לטינית.
"לטינית טובה" בפילולוגיה ידועה בתור ספרות לטינית "קלאסית".
המונח מתייחס לרלוונטיות הקנונית של יצירות ספרותיות שנכתבו בלטינית בשלהי הרפובליקה הרומית, ובאימפריה הרומית המוקדמת עד האמצעית.
"כלומר, השתייכות לקבוצה בלעדית של מחברים (או יצירות) שנחשבו לסמלים של ז'אנר מסוים." המונח classicus (בזכר רבים classici) הומצא על ידי הרומאים כדי לתרגם ליוונית ἐγκριθέντες (encrithentes), המתייחס למחברים שכתבו בצורה של יוונית שנחשבה למודל חיקוי.
לפני כן, המונח classis, בנוסף להיותו צי ימי, היה מעמד חברתי באחת מהחלוקות הדיאכרוניות של החברה הרומית בהתאם לבעלות על רכוש על פי החוקה הרומית.
המילה היא תעתיק של יוונית κλῆσις (clēsis, או "קריאה") המשמשת לדירוג מגויסי צבא לפי רכוש ממעמד ראשון עד חמישי.
רומאים, כמו קווינטיליאנוס, חיקו דקדוקים יוונים, והכינו רשימות שנקראו אינדקסים או סדנאות שעוצבו בדגם של אלה שנוצרו על ידי היוונים, אשר נקראו פינאקס.
אולוס גליוס כולל מחברים כמו פלאוטוס, הנחשבים לכותבי הלטינית הישנה ולא רק בתקופה של הלטינית הקלאסית.
הרומאים הקלאסיים הבחינו בלטינית העתיקה בתור prisca latinitas ולא sermo vulgaris.
יצירתו של כל מחבר ברשימות הרומיות נחשבה שוות ערך ליצירה ביוונית.
לדוגמה, אניוס (Ennius) היה ההומרוס הלטיני, אינאיס הייתה המקבילה לאיליאדה וכו'.
הרשימות של המחברים הקלאסיים היו עד כמה שהדקדוקים הרומאים הלכו בפיתוח פילולוגיה.
הנושא נשאר בנקודה זו, בעוד העניין בכותבים הקלאסיים ירד בתקופת ימי הביניים כצורת השפה הטובה ביותר, ונכנעה ללטינית מימי הביניים, נחותה מהסטנדרטים הקלאסיים.
רשימת תולדות הספרות כוללת את כל המחברים מהקנוני ועד לעידן הקיסרי - אפילו אלה שיצירותיהם מקוטעות או חסרות כליל.
למעט כמה סופרים מרכזיים, כמו קיקרו, קיסר, ורגיליוס וגאיוס ולריוס קאטולוס, דיווחים עתיקים על הספרות הרפובליקנית משבחים משפטנים ונואמים שלא ניתן לאמת את כתביהם וניתוחים של סגנונות שפה שונים מכיוון שאין תיעודים ששרדו.
תור הזהב נחלק על ידי רצח יוליוס קיסר.
במלחמות שלאחר מכן אבד דור של אנשי ספרות רפובליקנים.
קיקרו ובני דורו הוחלפו בדור חדש שבילו את שנותיהם המעצבות תחת המבנים הישנים, ונאלצו להטביע את חותמם תחת עינו הפקוחה של קיסר (חדש).
הדרישה לנואמים גדולים פסקה, עברה לדגש על שירה.
מלבד ההיסטוריון טיטוס ליוויוס, הסופרים המדהימים ביותר של התקופה היו המשוררים ורגיליוס, הורטיוס ואובידיוס.
אף על פי שאוגוסטוס הוכיח סובלנות מסוימת כלפי אוהדי הרפובליקה, הוא הגלה את אובידיוס, והסובלנות האימפריאלית הסתיימה עם המשך השושלת היוליו-קלאודית.
לטישה אן ג'יימס היא עורכת דין ופוליטיקאית אמריקאית המכהנת מאז 2019 בתפקיד התובעת הכללית ה-67 של ניו יורק (NYAG), לאחר שניצחה בבחירות 2018 החליפה את ברברה אנדרווד .
ג'יימס, חברה במפלגה הדמוקרטית, היא האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לתפקיד התובעת הכללית של ניו יורק.
ג'יימס, שנולדה וגדלה בברוקלין, סיימה את לימודיה במכללת ליהמן בברונקס.
היא השלימה את לימודיה לתואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת הווארד בוושינגטון הבירה והייתה עוזרת התובע הכללי של המדינה במשרד האזורי בברוקלין.
ג'יימס כיהנה כחברה במועצת העיר ניו יורק מ-2004 עד 2013. היא ייצגה את הרובע ה-35, הכולל את השכונות קלינטון היל ברוקלין, פורט גרין, חלקים מקראון הייטס, פרוספקט הייטס ובדפורד-סטויבסנט.
ג'יימס עמדה בראש הוועדות לפיתוח כלכלי ותברואתי ובמספר ועדות אחרות.
מ-2013 עד 2018, היא הייתה בסניגוריה הציבורית של העיר ניו יורק, דבר שהפך אותה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לתפקיד עירוני בעיר ניו יורק.
ג'יימס הייתה מועמדת לזמן קצר בבחירות 2022 לתפקיד מושל ניו יורק, אך השעתה את הקמפיין שלה בדצמבר 2021, ובמקום זאת בחרה לרוץ לבחירה מחדש לתפקיד התובעת הכללית של העיר.
לטישה אן ג'יימס נולדה ב-18 באוקטובר 1958 בברוקלין, ניו יורק.
היא אחת משמונה ילדים שנולדו לנלי ג'יימס ולרוברט ג'יימס.
היא גדלה בפארק סלופ, ברוקלין, למדה בבתי ספר ציבוריים בניו יורק, למדה בבית הספר התיכון פורט המילטון בביי רידג' הסמוכה.
היא השלימה תואר בוגר באמנויות במכללת ליהמן, ניו יורק ב-1981, בהתמחות באמנויות ליברליות עם דגש על עבודה סוציאלית.
ג'יימס השלימה תואר דוקטור למשפטים מטעם בית הספר למשפטים של אוניברסיטת הווארד בוושינגטון הבירה ב-1987 והתקבלה לעסוק בעריכת דין במדינת ניו יורק ב-1989. בשנת 2013, ג'יימס למדה בבית הספר לעניינים בינלאומיים וציבוריים באוניברסיטת קולומביה (SIPA) באזור Morningside Heights במנהטן, שם למדה לתואר מוסמך במנהל ציבורי.
ג'יימס שימשה כסנגורית ציבורית של האגודה לסיוע משפטי והקימה את הרשות העירונית, של קואליציית הארגונים המקצועיים אפרו-אמריקאים שמטרתה לספק מלגות לבני נוער בעיר.
לטישה פעלה בכוח המשימה של מושל ניו יורק לשעבר מריו קואומו בתחום הגיוון במערכת המשפט.
היא שימשה כיועצת של הפוליטיקאי מברוקלין, אלברט ואן, ראש הסגל של רוג'ר ל.
גרין באספת מדינת ניו יורק ובלשכתו של התובע הכללי של ניו יורק אליוט ספיצר.
ב-1999 היא מונתה לעוזרת התובע הכללי הראשונה שהייתה האחראית על המשרד האזורי בברוקלין.
במקביל לעבודתה בתפקיד זה, ג'יימס עבדה בתפקידים נוספים, אך בעיקר התמקדה בתלונות צרכנים בתחום הלוואות ושיטות עסקיות בלתי חוקיות אחרות.
בחירות למועצת העיר ניו יורק 2001 ו-2003
הריצה הראשונה של ג'יימס למועצת המחוז ה-35 הייתה בנובמבר 2001. במרוץ צמוד, ג'יימס קיבלה 42% מהקולות אך הפסידה לג'יימס אי דייוויס, מהמפלגה דמוקרטית.
ביולי 2003, חודשים ספורים לפני הבחירות, דייוויס נרצח על ידי עתניאל אסקו, שהיה יריב פוליטי לשעבר שלו.
לאחר מותו של דייוויס, אחיו ג'פרי התמודד על המושב במועצה שהתפנה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות שהתקיימו 4 בנובמבר 2003, הפסיד ג'פרי א.
דייוויס בפער גדול ללטישה ג'יימס שהייתה מועמדת מטעם מפלגת "המשפחות העובדות".
במרוץ 2003, ג'יימס הפכה רשמית לחברה במפלגת המשפחות העובדות והייתה האפרו-אמריקאית הראשונה שרצה למועצת המחוז מטעם מפלגת WFP הפרוגרסיבית.
כהונה במועצת העיר ניו יורק
ג'יימס הייתה החברה הראשונה במפלגת המשפחות הפועלות שזוכה בתפקיד במדינת ניו יורק וחברה ראשונה ממפלגת מיעוט שנבחרה למועצת העיר מאז 1977. משנת 1977 מפלגת WFP חברה למפלגה הדמוקרטית.
ב-8 בנובמבר 2005, ג'יימס זכתה שוב במועמדויות של מפלגת המשפחות העובדות ושל המפלגה הדמוקרטית בפער גדול על פני סמואל אריק בלקוול, מתכנן הערים מאוניברסיטת לונג איילנד.
היא נבחרה מחדש מטעם המפלגה הדמוקרטית, עם 88.11% מהקולות, בהשוואה ל-6.80% לרפובליקני אנתוני הרברט, ו-5.08% למועמד מפלגת העצמאות צ'ארלס בי בילאפס.
ב-10 באוקטובר 2006, פרצה שריפה בבניין "המלאך השבור" (Broken Angel), המהווה אייקון אדריכלי בשכונת קלינטון היל, ברוקלין .
בנוסף לנזקי השרפה, מחלקת הבנייה של העיר ניו יורק, הטילה קנסות על בעלי הבניין, בגין הפרות רבות של חוקיי הבנייה.
ג'יימס ייצגה את הבעלים של ה־Broken Angel, ארתור ווד וזאת במסגרת פרו בונו במשא ומתן שלו לשמור על זכויותיו בבניין.
מחלקת הבנייה החליטה לאפשר לווד לשמור על זכויותיו ב־Broken Angel בתנאי שהמפלסים העליונים של הבניין יוסרו וחדר המדרגות המרכזי ישוחזר.
לטישה הייתה הראשונה שהטילה ספק בחריגות של עלויות ואי-סדרים במערכת השכר החדשה של CityTime, דבר שהוביל בסופו של דבר למספר כתבי אישום וששני יועצים של החברה נמלטו מהמדינה ב-2011.
ג'יימס תמכה בהריסת בתי האימפריה השנייה על מנת לבנות מגרש חניה לסופרמרקט ששרת את התושבים שגרו בסמוך, אך מאוחר יותר היא תמכה בשימור חלק מהבניינים ההיסטוריים.
בשנת 2008, ג'יימס, יחד עם ביל דה בלאזיו, התנגדו לניסיונותיו של ראש העירייה מייקל בלומברג להמשיך לכהונה שלישית ללא בחירות.
בספטמבר 2009, ג'יימס זכתה בפריימריז המפלגה הדמוקרטית כנגד מתנגדיה, דליה האונלי-אדוסה, שמומנה בסכום העולה על יותר מ-200,000 דולר מחברת ההשקעות פורסט סיטי רטנר (Forest City Ratner) ומדהאני אסטיפאנוס, יועצת פיננסית.
ג'יימס המשיכה וזכתה בבחירות חוזרות לקדנציה שנייה.
במאי 2013, לטישה הייתה חלק מקבוצה שכללה מספר איגודי בנייה, קבוצות קהילתיות ונבחרי ציבור אחרים, בתביעה לפי סעיף 78 כנגד ראשות העיר ניו יורק, בניהולו של בלומברג ו-Acadia Realty Trust, להפסיק את פרויקט הנדל"ן סיטי פוינט (City Point) לצורך הערכה מחודשת של השפעתו הסביבתית.
ביוני 2016, ג'יימס ניסתה ללחוץ על שישה מוסדות פיננסיים, כולל BB&T, ברקשייר בנק, ואחרים, להפסיק לתת שירותים פיננסיים ליצרני נשק.
BB&T התבקשה באופן ספציפי לבטל את החשבונות של SIG Sauer מניו המפשייר, אך היא דחתה את הבקשה.
הפרקליטה הציבורית של ניו יורק
ב-1 באוקטובר 2013, ג'יימס ניצחה בבחירות לתפקיד הפרקליט הציבורי של ניו יורק בפריימריז הדמוקרטי, כנגד טייסת דניאל, 59.4%–40.6%, והפכה למועמדת המפלגה לתפקיד "כלב השמירה" הנבחר של העיר בנובמבר.
במסע הבחירות לתפקיד הפרקליט הציבורי של ניו יורק ב-2013, ג'יימס זכתה לתמיכה של רבים מאיגודי העובדים החשובים בעיר.
ב-1 באוקטובר 2013, ג'יימס זכתה בפריימריז לתפקיד המועמדת מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד כלב השמירה הנבחר של העיר ניו יורק, למרות גיוס התרומות לטובת הקמפיינים של דניאל טייסת ורשמה סאוג'ני.
ג'יימס זכתה גם בבחירות הדמוקרטיות השניות.
ללא יריב רפובליקני, היא ניצחה בבחירות הכלליות עם למעלה מ-83% מהקולות.
בשנת 2017 זכתה ג'יימס בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ושמרה על תפקידה עם 77% מהקולות, על פני 23% של המתחרה הקרוב ביותר דייוויד אייזנבך.
התובעת הכללית של מדינת ניו יורק
במאי 2018, ג'יימס, שתכננה בתחילה להתמודד על ראשות עיריית ניו יורק ב-2021, הכריזה על מועמדותה לתפקיד התובע הכללי של ניו יורק וזכתה בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-13 בספטמבר 2018, עם 40.6% מהקולות; היא ניצחה את זפיר טאצ'אוט (31%) ועוד שני מועמדים.
ב-6 בנובמבר 2018, היא נבחרה לתובעת הכללית, לאחר שניצחה את קית' וופורד הרפובליקאי.
היא עשתה היסטוריה בכך שהפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לתפקיד התובעת הכללית של העיר ניו יורק המכהנת בתפקיד זה.
במהלך הקמפיין שלה, ג'יימס נשבעה לרדוף אחרי דונלד טראמפ, שלדבריה היה "נשיא לא לגיטימי" ו"מביך".
ג'יימס הושבעה לתפקיד התובעת הכללית ב-1 בינואר 2019, במקום ברברה אנדרווד , שמונתה לתפקיד לאחר התפטרותו של אריק שניידרמן .
התביעה נגד בית הקברות של כל הדתות
בספטמבר 2019, ג'יימס הגישה תביעה נגד פקידי בית הקברות של קווינס אול פייטס, בטענה להתנהגות בלתי הולמת מבחינה כספית.
התביעה אזרחית של המדינה נגד ה-NRA
באוגוסט 2020, ג'יימס הגישה תביעה אזרחית לבית המשפט העליון של ניו יורק כנגד איגוד הרובאים הלאומי של אמריקה (NRA).
היא האשימה את הארגון בשחיתות ובהתנהגות בלתי הולמת פיננסית וקראה לפירוקו.
בתגובה, איגוד ה-NRA הגיש תביעה נגדית כנגד ג'יימס, תוך ציטוט הצהרות שהשמיעה במהלך הקמפיין שלה ב-2018. בפברואר 2024, גיימס תבעה שוב את RNA לאחר שנמצא שמנהליה ניהלו לא נכון את קרנות הצדקה ושהאיגוד לא הצליח לעצור את המנהלים, מלהפנות מיליוני דולרים לנסיעות אישיות מפוארות ועוד.
במשפט שהתקיים, חבר המושבעים קבע שעל מנכ"ל האיגוד וויין לפייר (Wayne LaPierre), לשלם לקבוצת בעלי הזכויות באיגוד הרובאים, פיצויים בסך 4.3 מיליון דולר בגין ניהול לא תקין והוצאות לא נכונות של כספי צדקה.
הוא נמצא אשם בהפרת אמונים מ-2014 עד 2022. המושבעים קבעו עוד שגם סמנכ"ל הכספים לשעבר של ה-NRA וילסון פיליפס צריך להחזיר 2 מיליון דולר על הפרת האמונים שלו כמנהל.
דיווח על הטרדה מינית של אנדרו קואומו
ב-3 באוגוסט 2021, משרדה של ג'יימס פרסם דוח שמצא שראש העירייה קואומו היה מעורב במספר פעולות של הטרדה מינית.
הפריימריז במפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ניו יורק 2022
ב-29 באוקטובר 2021, ג'יימס הצהירה על כוונתה להתמודד לתפקיד מושל ניו יורק בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-2022 אך היא פרשה מהמירוץ בדצמבר, לאחר שעקבה בעקביות אחרי המושלת המכהנת קת'י הוקול.
במקום זאת היא החליטה להיבחר מחדש לתפקיד התובעת הכללית.
לאחר שג'יימס הודיעה על ההצעה לבחירתה מחדש, כל המועמדים הדמוקרטים הקודמים הסירו את מועמדותם ואישרו אותה.
ב-8 בנובמבר 2022, ג'יימס נבחרה מחדש לתפקיד התובעת הכללית, והביסה את הרפובליקני מייקל הנרי בבחירות הכלליות.
תביעת טראמפ ב-2024 בניו יורק
בשנת 2022, בתפקידה כתובעת הכללית של ניו יורק, ג'יימס הגישה תביעה אזרחית נגד ארגון טראמפ ועבדה לצד משרד התובע המחוזי של מנהטן בחקירה הפלילית כנגד הארגון.
טראמפ טען כי הערות קודמות של ג'יימס, כולל התייחסות אליו כ"נשיא לא לגיטימי" במהלך מסע הבחירות שלה לתפקיד התובעת הכללית, מוכיחות שהיא נוקמת בו פוליטית.
במשפט זה ב-16 בפברואר 2024, תיק ההונאה כנגד הנשיא לשעבר, דונלד טראמפ, הוכח כמוצדק.
פסק הדין של השופט ארתור אנגורון שכלל 92 עמודים אסר על טראמפ להפעיל כל עסק בניו יורק למשך שלוש שנים וקנס אותו ביותר מ-355 מיליון דולר.
באוקטובר 2025 לינדזי האליגן החלה לקדם תביעה משפטית נגד ג'יימס.
ג'יימס מתגוררת בשכונת קלינטון היל בברוקלין והיא חברה בכנסייה הבפטיסטית על שם עמנואל.
בעצרת במאי 2022, ג'יימס הצהירה כי היא עברה הפלה בתחילת כהונתה כחברה במועצת העיר ניו יורק.
ג'יימס אמרה, "זה עתה נבחרתי ועמדתי בפני ההחלטה אם לעשות הפלה או לא.
נכנסתי בגאווה לתהליך הורות מתוכננת, ואני לא מתנצלת בפני אף אחד".
לטינית חדשה הוא הסגנון של לטינית כתובה ששימש ביצירות ספרותיות, מדעיות ואקדמיות מקוריות, תחילה באיטליה בתקופת הרנסאנס האיטלקי במאה ה-14 וה-15, ולאחר מכן ברחבי צפון אירופה אחרי שנת 1500. לטינית חדשה נחשבת למרכיב מרכזי בתנועת ההומניזם.
בתקופת הרנסאנס האיטלקי חוקרים כגון אבי ההומניזם פרנצ'סקו פטרארקה ושאר ההומניסטים ביקשו לחזור ללטינית הקלאסית של ימי הזהב (Golden Latinity).
הם השוו את הלטינית של התקופה הקלאסית לזו של ימי הביניים, ושאפו להחזיר את התקנים הדקדוקיים, הסגנוניים והאיותיים של הלטינית העתיקה.
הלטינית החדשה הייתה גם שפה פאן-אירופית להפצת ידע ותקשורת בין אנשים עם שפות מקומיות שונות ברפובליקת המכתבים (Res Publica Litterarum).
למרות שהלטינית ירדה בחשיבותה לאחר שנת 1650, היא נותרה חיונית לתקשורת בינלאומית של יצירות רבות, שנפוצו בלטינית מתורגמת ולא במקור בשפות המקומיות.
הדבר מסביר במידה רבה את השימוש המתמשך בלטינית בארצות סקנדינביה וברוסיה – מקומות שמעולם לא היו חלק מהאימפריה הרומית – להפצת ידע עד המאה ה-19.
עם נפילת האימפריה הרומית המערבית במאה ה-5, הלטינית הקלאסית השתנתה באופן משמעותי והפכה ללטינית של ימי הביניים.
שינויים אלו היו תוצאה של השפעות אזוריות כגון התפשטות החינוך העירוני באיטליה, ולאחר מכן עליית הדפוס והחינוך המודרני המוקדם.
הלטינית של ימי הביניים הושפעה רבות מהשפות הגרמאניות והקלטיות, והתפתחה לכדי שפה עשירה ומגוונת אך מרוחקת מהסטנדרטים של הלטינית הקלאסית.
בתחילת הרנסאנס, התעוררה תנועת ההומניזם, אשר שאפה להחיות את התרבות הקלאסית, כולל השפה הלטינית.
ההומניסטים האמינו כי הלטינית הקלאסית היא המודל האידיאלי של תקשורת והבעה.
הם חקרו טקסטים קלאסיים ושאפו להחזיר את השפה הלטינית לרמתה הקלאסית, תוך הדגשת הדיוק הדקדוקי, הסגנון והאיות.
תהליך זה כלל את השוואת הטקסטים של התקופה הקלאסית לטקסטים של ימי הביניים ושיפורם בהתאם.
הלטינית החדשה התפשטה בכל רחבי אירופה, תחילה דרך החינוך העירוני באיטליה ולאחר מכן דרך המצאת הדפוס ועליית החינוך המודרני.
השפה נלמדה גם כשפה מדוברת וגם כשפה כתובה, והייתה השפה המרכזית של החינוך והאוניברסיטאות.
השפות המקומיות כמעט ולא היו בשימוש במסגרות חינוכיות אלו, ולכן הלטינית שלטה בפרסומים המוקדמים ויצרה חלק משמעותי מהעבודות המודפסות עד המאה ה-19.
המצאת הדפוס באמצע המאה ה-15 על ידי יוהאן גוטנברג, אפשרה הפצה רחבה יותר של טקסטים בלטינית החדשה.
הדפוס הפך את הידע לזמין יותר והקל על הפצת רעיונות וחידושים.
עם הזמן, הלטינית החדשה הפכה לשפה הבינלאומית של המדע, הפילוסופיה, המשפט והתאולוגיה.
בתקופה זו, הלטינית הייתה השפה המרכזית גם בתחומים כמו היסטוריה, ספרות, תיאטרון ושירה.
תפקידה של הלטינית החדשה במדע ובחינוך
הלטינית החדשה שלטה בתחומים מדעיים רבים.
מדענים כמו גלילאו גליליי, אייזק ניוטון ורנה דקארט כתבו את עבודותיהם המדעיות בלטינית, מה שאפשר הפצה רחבה יותר של רעיונותיהם בקרב הקהילה המדעית הבינלאומית.
בנוסף, הלטינית החדשה הייתה השפה המרכזית בהוראה ובחינוך באוניברסיטאות, והייתה כלי מרכזי בהפצת הידע והחינוך המודרני.
במאה ה-18, הלטינית החלה לאבד מחשיבותה כשפה מדוברת ונלמדה יותר כשפה כתובה.
במאה ה-19, הדגש בחינוך עבר יותר לקריאה ודקדוק, והלטינית הפכה לנושא לימוד 'קלאסי'.
במזרח אירופה ובסקנדינביה, הלטינית נותרה בשימוש פעיל לאורך זמן רב יותר.
בפולין, היא שימשה ככלי שלטון מקומי ואף בחלקים שסופחו לגרמניה.
הלטינית שימשה כשפה משותפת בחלקים מהאימפריה האוסטרית לפחות עד שנות ה-1820.
הלטינית נותרה כשפת הכנסייה הקתולית וכשפת דיונים ברמה גבוהה בכנסים בינלאומיים עד אמצע המאה ה-20. הלטינית שימשה כשפה מרכזית בטקסים דתיים ובתיעוד דתי, ומשמשת שפתו הרשמית של הוותיקן עד היום.
החל משנת 1970, חוקרים החלו להקדיש תשומת לב רבה יותר ללטינית החדשה ולהשפעתה.
הלטינית החדשה נחשבת כיום להקשר חיוני להבנת התרבויות המקומיות בתקופות שבהן הלטינית הייתה בשימוש נרחב.
חקר הלטינית החדשה מאפשר הבנה טובה יותר של ההיסטוריה התרבותית, המדעית והחברתית של אירופה בתקופות הרנסאנס, ההשכלה והמודרניות המוקדמת.
לטישה גרין סטיבנסון לבית גרין הייתה אשתו של סגן הנשיא עדלי א.
סטיבנסון הראשון, ולפיכך הגברת השנייה של ארצות הברית מ-1893 עד 1897.
לטישה גרין נולדה ב-8 בינואר 1843 באלגני, פנסילבניה, והייתה בתם של הכומר הפרסביטריאני לואיס וו.
גרין (1806–1863), שהיה ראש סנטר קולג' בדנוויל, קנטקי, ומרי פיצ'י פריי, צאצאית של המודד וההרפתקן ג'ושוע פריי.
היא התחנכה ב-Walnut Hill Female Institute בלקסינגטון, קנטקי, ובבית ספר ליד פארק גראמרסי בניו יורק.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861, היא חזרה ללקסינגטון.
לאחר שאביה נפטר בשנה שלאחר מכן, עברה גרין עם אמה צפונה לצ'נואה, אילינוי, שם התגוררה אחותה, ג'וליה גרין סקוט.
שם, היא פגשה וחיזרה אחרי עדלי יואינג סטיבנסון, בוגר סנטר קולג'.
הזוג התחתן בביתה של ג'וליה ב-22 בדצמבר 1866.
בני הזוג סטיבנסון עברו לגור בבית בבלומינגטון הסמוכה בשנת 1869, זמן קצר לאחר לידת ילדם הראשון, לואיס, שנקרא כך על שם אביה.
הם תכננו בקפידה את משפחתם בעידן לפני שזה היה נפוץ או מקובל בציבור.
לטישה קיימה את משק הבית בהיעדרו התכוף של בעלה.
הבת מרי, שכונתה "בסי", הייתה חולה בילדותה ולבסוף נכנעה לשחפת ב-1895. לואיס גם אושפז לעיתים קרובות בבית חולים עקב סיבוכים מפציעה שנגרמה במהלך ציד.
סטיבנסון נסעה עם בנה לסניטריומים ברחבי האזור.
בסופו של דבר, אחריותו של סטיבנסון דעכה כאשר לואיס התחתן והבנות ג'וליה ולטיליה עזבו לפנימייה.
לאחר מינוי פוליטי ב-1884 אשר הוביל למעבר לוושינגטון הבירה, סטיבנסון הפנתה את מרצה לתנועת זכויות הנשים המתעוררת.
כאשר עדלי היה מועמד לסגן נשיא ארצות הברית ב-1892, במהלך הבחירות לנשיאות לצד גרובר קליבלנד, לטישה פעלה מטעמו.
סטיבנסון כבר הייתה רגילה לדבר בציבור דרך הנהגת מועדוני הנשים של בלומינגטון, ודיברה בשם בעלה, במיוחד בהתנגדות לחוק הלודג'.
היא גם כתבה בדרך כלל מכתב אישור לתקשורת המקומית לאחר קמפיין בעיר.
לואיס סטיבנסון הפך למזכיר המדינה של אילינוי ואביו של מושל אילינוי ושל המועמד לנשיאות בשנים 1952 ו-1956 עדלי סטיבנסון.
הנין שלהם, עדלי יואינג סטיבנסון השלישי, היה סנאטור אמריקאי מאילינוי מ-1970 עד 1981 ומועמד לא מוצלח למושל אילינוי ב-1982 וב-1986.
היא סבלה משגרון חמור ומכאבי ראש ממיגרנות שלעיתים קרובות אילצו אותה ללבוש סדי רגליים.
אף על פי כן, היא תוארה כ"מתבוננת ושופטת חריפה של אנשים, ומארחת מקסימה".
היא עזרה להקים את בנות המהפכה האמריקנית כדי לנסות לרפא את המחלוקות בין צפון לדרום לאחר מלחמת האזרחים וירשה את גברת קרוליין הריסון כנשיאת הארגון.
היא מתה בביתה בבלומינגטון, אילינוי ביום חג המולד בגיל 70 בשנת 1913.