tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם החרפת העימות בין היהודים והערבים בארץ החלה לפעול בשכונה ההגנה, שהקימה בה תנועת נוער, ואנשי מחתרת מהאצ"ל והלח"י זכו בה למסתור ולמקום התארגנות.
במלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים בסיס צבאי בשכונה ובימי תקופת המאבק שלאחר המלחמה היו הבריטים מכריזים על עוצר חדשות לבקרים.
בעת הקמת קריית שלום על אדמות אבו כביר, נבנו שבע שכונות: שלוש מדרום לדרך קיבוץ גלויות ושלוש מצפון לה.
השכונות מצפון לדרך קיבוץ גלויות, נחשבות היום לחלק משכונת שפירא.
שיכון פרדס קטן (קריית שלום ב') - במזרח, קרוב לדרך חיל השריון.
שיכוני הפועל המזרחי ופועלי אגודת ישראל - ממערב לפרדס קטן, מצפון ומדרום לבית ספר בר יוחאי, בו נמצא בימינו מרכז קהילתי שפירא.
פרדס גדול - ממערב לשיכוני הפועל המזרחי, מדרום לשדרות חכמי ישראל.
ביולי 1950 הונחה אבן פינה לשכונת משכנות של הפועל המזרחי.
במרץ 1951 היו 12 הבניינים של משכנות, חברת השיכון של הפועל המזרחי, בשלבי בנייה.
באמצע שנת 1952 הושלמו 160 הדירות של שיכון הפועל המזרחי.
בתחילת 1954 נכנסו המשתכנים לדירות של שיכון פא"י, שכלל 28 דירות.
בתי הפועל המזרחי נבדלו משאר בתי קריית שלום בכך שנבנו על גבעה, וכללו מרפסות חזית וגגות אדומים.
שכונות פרדס קטן ופרדס גדול היו כלולות בשיכון הוותיקים של ההסתדרות בקריית שלום, אולם בגלל בידודן הגאוגרפי הוחלט שיהיה להן ועד נפרד ובכך הפכו לשכונות בפני עצמן.
בשנת 1961 נסללו רחובות האסיף ובר יוחאי בשכונה.
בשנות התשעים של המאה ה-20 הושלמה הקמתה של התחנה המרכזית החדשה של תל אביב בשכונת נווה שאנן, בגבולה הצפוני של השכונה.
מאז השכונה שינתה מאוד את מעמדה ואופייה.
עובדים זרים, פליטים ומהגרי עבודה רבים עברו להתגורר בה ובשכונות הסמוכות לה והשפיעו על ההרכב החברתי ואורח החיים באזור.
האוכלוסייה החדשה הצטרפה למרקם החברתי הקיים, ויצרה בה שילוב שלל זהויות ורב-תרבויות, שהביא עמו מתחים רבים עם תושבי השכונה הוותיקים ותושבים רבים נטשוה.
בשנת 2006 הגישה עיריית תל אביב תוכנית אב לשיקום השכונה שערך פרופ' אליהו שטרן,ברוח 'כפר עירוני', אך תכנון בוסרי הותיר את השכונה עם הבעיות הישנות של שכונות ותיקות, ומבעיות אלו השכונה סובלת עד היום.
בעשור השני של שנות ה-2000 השכונה החלה מושכת אליה גם אוכלוסייה צעירה, משפחות צעירות וסטודנטים בשל הקרבה ללב תל אביב, האופי הקהילתי, זמינות דירות קטנות והמחירים הזולים.
בימינו השכונה כוללת מגוון קבוצות ותיקות וחדשות - אוכלוסייה מסורתית-דתית ותיקה, "דור המשך", משפחות חדשות חילוניות ודתיות, סטודנטים, מהגרי עבודה וחסרי מעמד.
בעבר פעל בשכונה שבט הצופים הדתי הראשון בארץ ישראל, "שבט העדה" שפעל משנת 1930 ועד 2000, בהתחלה השבט התמקם בבית הספר תחכמוני ולאחר כמה שנים עבר לשכונת שפירא, צבעי השבט היו ירוק וצהוב.
במקומו באותו המבנה פועל "שבט איתן" של תנועת הצופים, שהוקם ב-2002, השבט הנוכחי, שמונה ארבע מאות חניכים, הוא רב תרבותי, וכולל ילדי מהגרי עבודה ומסתננים מכל העולם וילדי משפחות ערביות.
השבט נוטל חלק במאבק על אזרוח ילדיהם של מהגרי עבודה בישראל.
בשנת 2001 נוסדה ישיבת אורות אביב, ישיבת ההסדר שהתמקמה בשכונה וקיימה כולל להלכה בו למדו בחורים רווקים ואברכים, וכן לימוד גמרא בעיון.
בנוסף לזה, הישיבה תפקדה כמרכז תורני לאנשי השכונה.
בשנת 2019 עברה לשכונה ישיבת ההסדר "אורות שאול" ממקום משכנה הקודם ברעננה, והתמקמה במבנה בו הייתה בעבר ישיבת "אורות אביב".
בשנת 2002 התיישבה חבורה של צעירים בוגרי "בית המדרש של בינה" בשכונת שפירא והקימה את "בינה בשכונה".
הקבוצה מפיקה אירועים ומפגשים שונים.
בשנת 2006 הוקמה עמותת "הפרדס" עמותה לפיתוח קהילתי בשכונות שפירא וקריית שלום.
העמותה הוקמה על ידי צעירים מהשכונה ומחוצה לה.
מפעילה בין היתר את "מרכז המידע של שפירא וקריית שלום" במרכז הקהילתי בשפירא שהוקם על ידי פעילי שכונת שפירא ותושבי השכונה כחלק מתוכנית האב לשכונת שפירא.
כמו כן מפעילה שתי קבוצות סטודנטים תושבי השכונה ועשייה רבה בתחום הקיימות והגינות הקהילתיות.
בשנת 2016 החלה לפעול עמותת "מידברן" בבית השייח מוראד ברחוב ישראל מסלנט שבשכונה.
העמותה אחראית על פסטיבל הנושא את אותו שם, שמתרחש מדי שנה בנגב ומושך אלפי בני אדם.
דוקומנטרי בשפירא (וכן "דוקו שפירא") הוא מיזם התנדבותי להקרנת סרטים תיעודיים ומפגש עם יוצריהם, המתקיים מאז שנת 2017 בגינה הקהילתית רלבג (חלק מההקרנות נערכו במקומות נוספים, בהם בית אריאלה).
בין היוצרים שהשתתפו במיזם היו קובי פרג', ארי ליבסקר ודבורית שרגל.
גרעין "רעות" הוא גרעין בנות שירות-לאומי שפועל בשכונה.
בגרעין ישנן כ-20 בנות המפעילות בשכונה מועדוניות לילדים בסיכון ומרכזי תגבור ופעילות חברתית לבני נוער.
בנוסף, בשכונה פועל הגרעין התורני "שקמים" המונה כ-30 משפחות.
חברי הגרעין מפעילים פרויקטים חינוכיים שונים, מקיימים פעילות תורנית ומרכזים מתנדבים לעזרה הדדית בקרב בני השכונה.
בשכונה שני גנים ציבוריים: במזרח השכונה הוקם "פארק סוניה", ובמרכזה "גינת דה מודינה".
בשכונה קיים גם בית ספר ממ"ד בשם "שורשים", בית ספר דתי לאומנויות.
בית ספר אליו מגיעים ילדי הגרעין התורני, וילדים נוספים מהשכונה, השואפים למצוינות במגוון תחומים.
בנוסף, בתחום החינוך מקימה בימים אלו (2019) עיריית תל אביב יפו, בית ספר ממלכתי חילוני בשם "השכונתי" המציע שיטת לימוד חדשה וייחודית דרך מערכת החינוך הציבורית.
שכיב מוראד שנאן הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי.
בכנסת ה-17 מטעם מפלגת העבודה ובכנסת ה-18 מטעם מפלגת העצמאות.
שנאן הוא בן העדה הדרוזית, נולד וגדל בחורפיש.
בשירותו בצה"ל (1979–1982) הוא שירת כלוחם בגדוד חרב ובסיירת 244. לאחר מכן הוא סיים לימודי תואר ראשון במזרחנות, לימודים כלליים ולימודי קדם במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בתום לימודיו חזר לכפרו ושימש בין השנים 1989–1995 מורה, רכז החטיבה העליונה וממלא מקום מנהל בית הספר התיכון העל-יסודי השש-שנתי בחורפיש.
לאחר תקופת פעילות בהסתדרות שימש שנאן עוזר לסגן שר משרד הפנים סאלח טריף.
לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה הוא עבר לשמש יועץ בכיר לשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה.
שנאן מילא תפקיד זה בין השנים 1997–2001 ולאחריו שימש מפקח ארגון ומנהל במחוז הצפון של משרד העבודה והרווחה ומנהל משרד הרווחה במחוז.
בשנת 2005 הוא מונה על ידי שר הפנים אופיר פינס לשמש יועץ בכיר לשר, תפקיד בו החזיק כשנה.
בשנת 2006 התמודד שנאן לרשימת מועמדי מפלגת העבודה לכנסת ה-17 ונבחר למקום העשרים במשבצת המשוריינת לנציג העדה הדרוזית.
טרם מינויו של ראלב מג'אדלה לשר, הועלה שמו כמועמד אפשרי לתפקיד מטעמו של יו"ר המפלגה עמיר פרץ.
עם פרישתו של אפרים סנה מהמפלגה והתפטרותו מן הכנסת - נכנס שנאן לכנסת במקומו, ב-28 במאי 2008 וכיהן כחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-16 ברשימת העבודה לכנסת אך לא נכנס לכנסת לאחר הבחירות ושב לתפקיד מפקח מנהל במחוז הצפון של משרד הרווחה.
בפברואר 2012 הצטרף שנאן למפלגת העצמאות.
לאחר התפטרותו של מתן וילנאי שמונה להיות שגריר ישראל בסין הושבע שנאן כחבר כנסת ב-15 בפברואר.
באוקטובר 2017 נשא דברים בכנס "נשים עושות שלום" בירושלים.
שכיב שנאן הוא תושב חורפיש שבגליל.
אחד מבניו, רב-סמל מתקדם , נפל במילוי תפקידו בפיגוע בהר הבית ב-14 ביולי 2017.
שְׁכִיב מְרַע (תרגום מילולי מארמית "שוכב חולה") הוא ביטוי תלמודי המתאר חולה אנוש, הנוטה למות.
הביטוי בא להגדיר את העובדה שבקיום רצונו זה, אנו מבצעים את רצונו האחרון של המת.
בתלמוד מצוי ביטוי זה במקביל לביטוי צוואת "שכיב מרע", אך למעשה מבטאים שני המושגים עיקרון אחד: חז"ל התחשבו במצבו הפיזי והנפשי הקשה של אדם השוכב על ערש דווי, ופטרו אותו מן הדרישות הפורמליות שהטילו על אדם בריא, המצווה את רכושו (מעשה קניין, נוסח מסוים וכו').
מצווה מחמת מיתה – יודע שהוא סופני ופועל בהתאם.
צוואת שכיב מרע – האנשים שסביב המצווה, יודעים את מצבו ומתייחסים בהתאם.
שכיב מרע אינו צריך לומר לעדים "אתם עדיי", אלא כל השומע דבריו, הרי זה עד.
מתנת שכיב מרע הופכת לרכושו של המקבל, רק לאחר מיתת השכיב מרע.
אם שכיב מרע אומר שנותן במתנה את כל נכסיו לאחר חוץ מנכסים מסוימים, שאותם הוא משאיר לעצמו, אזי הוא מביע בזה את אמונתו שאין הוא הולך למות; ועל כן אפילו אם הבריא, נשארים אותם נכסים שנתן במתנה בחזקתו של המקבל.
ואולם, אם חילק את כל נכסיו ולא השאיר לעצמו כלום – אם הבריא שבים אליו נכסיו, שהרי נראה מדבריו שסבר שהוא הולך למות ורק על דעת כן חילק את רכושו.
המנהג הוא שהנוטה למות מברך את בניו ובנותיו, כמו שנאמר במדרש תנחומא: .
כלומר, למדים זאת מהעובדה שיצחק, כאשר ידע שקרוב יום מיתתו, קרא לעשו בנו כדי לברכו, וכן מהעובדה שכאשר קרוב היה יום מיתתו של יעקב, הכניס אליו יוסף את שני בניו, מנשה ואפרים, כדי שיברכם.
נוסח מורחב תיקן ר' אהרן ברכיה ממודנה בספרו "מעבר יבוק", וקיימים נוסחים נוספים.
כן נהוג שהנוטה למות קורא פסוק שמע ישראל.
יסוד המנהג הוא במדרש על יעקב, שקרא פסוק זה לפני מיתתו, וכן במעשה המובא על רבי עקיבא, שקרא פסוק זה בשעה שהוציאוהו למות על קידוש השם.
בספר "מעבר יבוק" מביא גם טעמים על דרך הקבלה.
שכחו אותי בבית 2 הוא סרט המשך ל"שכחו אותי בבית".
את הסרט כתב והפיק ג'ון יוז וביים כריס קולומבוס.
משפחת מקאליסטר יוצאת לחופשת חג המולד בפלורידה, למורת רוחו של קווין.
קווין (מגולם על ידי מקולי קלקין) הולך לאיבוד בדרך למטוס, ועולה בטעות על מטוס לניו יורק.
רק אחרי הנחיתה בפלורידה מגלה המשפחה שהילד חסר, ואמו של קווין מנסה ליצור איתו קשר.
בינתיים בניו יורק, קווין מצליח לשכור סוויטה במלון פלאזה על ידי הטעיית צוות המלון, באמצעות כרטיס האשראי של אביו.
הוא אינו יודע שמארב והארי, צמד הגנבים שלכד בסרט הקודם, ברחו מהכלא והם מסתובבים כעת חופשי בניו יורק, ומתכננים לשדוד חנות צעצועים גדולה.
קווין נוסע בלימוזינה בניו יורק לאותה חנות צעצועים שמארב והארי מתכננים לשדוד.
לאחר שיחה עם מנהל החנות, מר דנקן, מבין קווין שכל הכסף שהחנות תרוויח בערב חג המולד יועבר לבית חולים לילדים בניו יורק.
קווין מחליט לתרום 20 דולר לבית החולים ובתמורה מר דנקן מעניק לו שתי יונים מפלסטיק ומסביר לו כי עליו לשמור את אחת היונים ולתת את השנייה לאדם אחר כסמל לחברות נצחית.
קווין יוצא מהחנות, וצמד הפושעים מבחינים בו ומנסים לתפוס אותו, אך ללא הצלחה.
הוא חוזר למלון כדי לגלות שמנהל המלון גילה שהכרטיס שהשתמש בו גנוב.
קווין בורח מהמלון, אך נתפס על ידי הארי ומארב, אשר מספרים לו על תוכניתם לשדוד את חנות הצעצועים.
קווין מצליח לברוח גם מהם אל הפארק, בו הוא פוגש אישה חסרת בית מכוסה ביונים שפגש קודם לכן.
בתחילה האישה נראית לקווין מפחידה אך עד מהרה הם מתיידדים והיא מספרת לו שאהובה עזב אותה בצעירותה, ומאז היא איבדה אמון באנשים וחיה בודדה.
בהמשך הסרט קווין מגלה שדודו גר באזור ומחליט לבקר אותו, אך בהמשך מגלה כי ביתו של דודו נמצא בשיפוץ ולכן עומד ריק.
הוריו של קווין מגלים בהמשך כי הוא בניו יורק בעקבות גילוי כרטיס האשראי של אביו, ובעקבות כך הם מנסים לאתר אותו בבית המלון בו שהה אך מגלים שהוא ברח.
קייט, אמו של קווין, יוצאת לחפש אותו ברחבי העיר ללא הועיל.
קווין מסתובב על יד בית החולים שהכסף מהחנות אמור לעבור אליו.
קווין מרחם על הילדים, בידיעה שהכסף ייגנב על ידי מארב והארי, ומחליט להסגיר אותם למשטרה, ומטמין מלכודות מבעוד מועד בביתו הריק של דודו.
בינתיים מארב והארי מסתתרים בחנות הצעצועים, ובעת הסגירה, יוצאים לשדוד את הקופות.
קווין מפעיל את האזעקה, מצלם אותם ובורח, וכך מאלץ את הגנבים לרדוף אחריו עד לבית דודו.
הגנבים נופלים במלכודות השונות ולבסוף קווין עוזב את הבית, והגנבים עוקבים אחריו.
קווין מחייג למשטרה מטלפון ציבורי ומדווח כי הגנבים נמצאים בסנטרל פארק.
תוך כדי בריחה קווין מחליק ונופל.
מארב והארי תופסים את קווין, גוררים אותו אל תוך הפארק ועומדים לירות בו, אך האישה שפגש קווין בפארק מופיעה לפתע ושופכת מזון ליונים על צמד הגנבים שנדבק לגופם בעקבות הלכלוך והשמן מהמלכודות.
היונים עפות ומכסות אותם על מנת לאכול את המזון בזמן שקווין בורח.
השוטרים מגיעים ומוצאים את הארי ומארב והם נעצרים.
בסוף הסרט קווין חוזר למלון, ובבוקר ויוצא אל האישה שבפארק, ומביא לה את היונים שקיבל מדנקן, מנהל החנות.
קווין מקאליסטר (מקולי קלקין) - ילד צעיר וכוכב הסרט.
הארי ליים (ג'ו פשי) - אחד מהגנבים.
מרב מרצ'נטס (דניאל שטרן) - אחד מהגנבים.
קייט מקאליסטר (קתרין אוהרה) - אמו של קווין מקאליסטר, העושה הכול כדי להגיע אל בנה שאבד.
פיטר מקאליסטר (ג'ון הרד) - אביו של קווין מקאליסטר.
פרט לאלו, בסרט מופיעה הופעת אורח בת מספר שניות של דונלד טראמפ בתפקיד עצמו, שהיה באותו הזמן הבעלים של מלון פלאזה בניו-יורק, בו צולם הסרט.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ובאתר IMDb קיבל דירוג של 6.9.
בעקבות הצלחת הסרט, הופק סרט נוסף לטרילוגיית הסרטים, "שכחו אותי בבית 3", אשר ספג ביקורות שליליות מצד המבקרים, בסרט זה רוב השחקנים משני הסרטים הראשונים הוחלפו, וכן השחקן הראשי מקולי קאלקין שהוחלף בילד אלכס ד.
שכחו אותי בבית 3 הוא סרט המשך קומי אמריקאי לסרטים הקודמים בסדרת שכחו אותי בבית, שיצא ב-1997. בסרט זה הוחלף השחקן הראשי מקולי קאלקין באלכס ד.
אלכס בן השמונה חולה באבעבועות רוח ונשאר בבית לבד, לאחר שהוריו יצאו לעבודה ואחיו לבית הספר.
באותו הזמן, מגלים 4 גנבים המקושרים לארגון טרור שבביתו של אלכס יש שבב חשוב, המוסתר במכונית צעצוע.
אלכס עוקב אחרי הגנבים ומבין מה הם מתכננים לעשות.
לאחר שהוא מתקשר למשטרה פעמיים ואף אחד לא מאמין לו, הוא מחליט לתפוס את הגנבים בעצמו.
לאחר שתוכניתו הראשונה נכשלת, אלכס מכין תוכנית שנייה בה הוא מכין את הבית בצורה ערמומית ומציב מלכודות לגנבים.
לבסוף הוריו של אלכס מגלים הכל ואת הגנבים מכניסים לכלא.
לינז) – הילד גיבור הסרט
גברת הס (מריאן סלדס) – שכנתו הקשישה של אלכס
פיטר בופרה (אולק קרופא) – אחד מארבעת השודדים
אליס ריבונס (ריה קילסטדט) – אחת מארבעת השודדים
בורטון ג'רניגן (לני וון דולן) – אחד מארבעת השודדים
ארל אונגר (דייוויד ת'ורנטון) – אחד מארבעת השודדים
מולי פריט (סקרלט ג'והנסון) – אחותו הגדולה של אלכס
סטן פריט (סט סמית) – אחיו הגדול של אלכס
שכטר גיטרות (בקיצור "שכטר" ובאנגלית: "Schecter Guitar Research") היא חברת ייצור גיטרות, שנוסדה בקליפורניה בשנת 1976. החברה נוסדה על ידי דייוויד שכטר תחילה כחנות לטיפול ותיקון גיטרות, ובנוסף יצרה חלקי חילוף לגיטרות.
כיום החברה מייצרת בעצמה גיטרות חשמליות, גיטרות בס וגיטרות אקוסטיות ונחשבת כיצרנית מובילה בתעשייה.
שכטר החלה במקור כחנות קטנה לתיקון וטיפול בגיטרות ובנוסף יצרה חלקי חילוף לגיטרות, כגון: גופים, צווארים, מפתחות כיוון, גשרים פיקאפים ועוד.
בשנת 1979 החלה החברה להציע גיטרות בייצור עצמי בפעם הראשונה, הגיטרות הללו היו יקרות וקשות להשגה ונמכרו ב-20 חנויות שונות בלבד ברחבי ארצות הברית.
ב-1983 החברה הגיעה לקצה גבול יכולת הייצור של מוצרים בהזמנה אישית ולא יכלה לעמוד בביקוש.
באותה השנה נרכשה החברה על ידי קבוצת משקיעים מטקסס, המשקיעים העבירו את החברה לדאלאס שבטקסס, ושם יצרו גיטרות מחלקים מיובאים וגם מחלקים מקוריים של שכטר.
בשנת 1987 החברה נמכרה להיסטקה שיבויה, יזם יפני.
שיבויה העביר בחזרה את החברה לקליפורניה, החברה חזרה לשיטת הייצור הקודמת, ושוב ניתן היה להשיג את הגיטרות הללו רק בחנויות בודדות.
שיבויה הציע למייקל קירבולו (Ciravolo) להיות נשיא החברה ולנהל אותה.
קירבולו רצה להפוך את החברה לנגישה לקהל הנגנים הצעירים, אך החברה יצרה גיטרות יקרות ובודדות בכל חודש ולכן הבין שכדי להשיג את מטרתו, הוא צריך לחולל שינוי בדימוי ובאופן המיתוג של החברה.
כתוצאה מכך החל קירבולו לעבור לייצור המוני של גיטרות, במפעל בדרום קוריאה.
עם תחילת הייצור בקוריאה, החלה החברה להציע מבחר גיטרות גדול יותר במחירים נמוכים יותר ובייצור המוני.
שיתוף פעולה עם זאק ויילד
החברה Wylde Audio היא חברה בבעלות של זאק, והיא מציעה מגוון גיטרות שעוצבו על ידי ידיו.
הגיטרות מיוצרות ומופצות על ידי שכטר.
כיום שכטר היא חברה מובילה בתעשיית הגיטרות בסצנת המטאל.
שכטר מפורסמת בזכות הגיטרות שלהם המכוונת לנגני המטאל והרוק הכבד, המציעות מפרטים המתאימים לכך: פיקאפים חמים, צווארים דקים בעלי גישה קלה לשריגים הגבוהים וצווארים בעלי 24 שריגים.
החברה מציעה גיטרות בעלות 8–9 מיתרים במחיר נמוך, כאשר בדרך כלל יש לפנות לחברת גיטרות ולבצע הזמנה אישית (מה שהופך אותן ליקרות יותר).
שכטר צברה מוניטין גם באמצעות אמנים גדולים בסצנת המטאל אשר ניגנו על הגיטרות שלהם, כגון: סיניסטר גייטס (נגן גיטרה בלהקה Avenged Sevenfold) דן דונגן (נגן הגיטרה של הלהקה Disturbed) ועד לאחרונה גם ג'ף לומיס (נגן גיטרה בלהקה Arch Enemy).
במהלך השנים שכטר שיתפה פעולה עם מספר אמנים גדולים, אשר ניגנו בגיטרות שלהם, בהם:
פרינס (Prince) אמן סולו - שכטר בנו את הגיטרות בעלות הצורות המיוחדות בהן היה מנגן פרינס.
הפעם היחידה בה ניתן היה להשיג את אחד המודלים שלו הייתה בהופעה שלו, עבורה יצרו שכטר מספר גיטרות אשר נמכרו בהופעה.
פרינס לא רצה שהחברה תייצר גיטרות נוספות, החברה עדיין מכבדת את רצונו ובעקבות זאת לא ניתן להשיג גיטרות זהות לאלה של פרינס מלבד הגיטרות שנמכרו בהופעה המסוימת.
בריאן האנר ג'וניור, הידוע בכינוי הבמה סיניסטר גייטס (Synyster Gates) חבר בלהקה Avenged Sevenfold: לגייטס מספר גיטרות שעיצב יחד עם שכטר, את המודלים הנוכחיים שלו ניתן לקנות בחנויות המפיצות גיטרות של החברה, מלבד מודל ה-USA שלו, שאותו ניתן לרכוש בחנויות ספורות.
דן דונגן (Dan Donegan) חבר בלהקה Disturbed - דונגן עבר לשכטר לאחר שנתיים של שיתוף פעולה עם Washburn.
בשנת 2009 שכטר הכריזו על גיטרת החתימה של דונגן בתערוכת המוזיקה נאם (Namm).
מאז דונגן עבר מספר מודלים עם החברה, כעת שכטר מייצרים מודל אחד שנושא את שמו.
קית' מרואו (Keith Merrow) אמן סולו וחבר בלהקה Alluvial - מרואו הוא אמן העוסק במטאל שהתפרסם ביוטיוב דרך סרטונים בהם הוא בודק, מסביר, משווה ונותן את דעתו על ציוד הקשור בגיטרה חשמלית ועבודת סטודיו.
הגיטרה הראשונה של מרואו עם החברה ראתה אור בשנת 2014 ובהמשך הוציא מודלים נוספים, הגיטרות של מרואו הן בין גיטרות החתימה הנמכרות והמצליחות ביותר של שכטר.
מרואו אמן יוצא דופן משום שהתפרסם דרך יוטיוב ולא דרך תעשיית המוזיקה.
הוא אחד מבין האמנים הספורים בעלי גיטרת חתימה שהתפרסמו בדרך זו.
ג'ף לומיס - ג'ף לומיס הוא בעל מספר דגמי גיטרות סופרסטראט חתימה, ג'ף הוא הגיטריסט של להקת Nevermore.
שכחו אותי בבית 4 הוא סרט משפחה-קומדיה אמריקאי בבימויו של דניאל רוד, שיצא לרגל חג המולד לטלוויזיה ברשת ABC ב-3 בנובמבר 2002.
העלילה עוסקת במשפחת מקאליסטר: קייט האמא, פיטר האבא, באז הילד הבכור, מייגן האמצעית וקווין הקטן.
עברו 8 חודשים, מאז שקייט (קלרה קרי) ופיטר (ג'ייסון בייג'ה) התגרשו, ופיטר עמד להתחתן עם אישה בשם נטלי (ג'ואנה גוינג).
פיטר רצה שילדיו יכירו קצת יותר את נטלי (אשר עומדת להיות אמם החורגת), ולכן כאשר הגיע חג המולד, הוא הזמין אותם לבוא אליו בחגים, אך ילדיו סירבו להצעה.
עבר יום וקווין (מייק ווינברג) התאכזב ממשפחתו אשר לא נענית לבקשותיו, והוא נזכר שיש לו הזמנה פתוחה אל אביו.
קווין הגיע לביתה של נטלי, שמפנקת אותו עד מאוד.
שם הוא פגש את מר פרסקוט המשרת (אריק אברי), ואת מלי המנקה (ברברה בבקוק).
אחרי כמה ימים קווין פגש את מארב הגנב (פראנץ' סטיוארט) שאותו הוא כבר מכיר ואת אשתו וירה ואמו מלי.
לבסוף הוא מנצח וכולם חוגגים את חג המולד.
שם השחקן שם הדמות מייק ווינברג קווין מקאליסטר קלרה קרי קייט מקאליסטר ג'ייסון בייג'ה פיטר מקאליסטר גידאון ג'ייקובס באז מקאליסטר צ'אלה רוסו מייגן מקאליסטר ג'ואנה גוינג נטלי אריק אברי מר פרסקוט ברברה בבקוק מלי פראנץ' סטיוארט מארב מיסי פייל וירה ליסה קינג המלכה אנדר רוטמן המלך קרייג ג'לדנהויס הנסיך
שִכחת ילד ברכב הוא אירוע שבו מבוגר המסיע ילד ברכבו יוצא מהרכב ועקב שכחה או חוסר תשומת לב, משאיר את הילד ברכב.
האירוע מתרחש על פי רוב בעת חריגה מהשגרה ומושפע מעייפות והסחת דעת.
על המבוגר משתלט מצב "נהג אוטומטי", הגורם לו להמשיך בשגרת היום ללא מודעות לכך שהילד נשאר ברכב.
ילד קטן, ובמיוחד תינוק, אינו יכול לחלץ עצמו או להזעיק עזרה, והוא חסר ישע ברכב.
שהייה של הילד ברכב הסגור במשך שעות אחדות ביום חם עלולה להביא לפגיעה קשה בו ואף למותו, עקב טמפרטורה גבוהה ברכב הסגור העשויה להגיע ל-65 מעלות צלזיוס ואף יותר, הילד עשוי להיקלע לסכנת התייבשות ומכת חום.
שכחת ילד ברכב עשויה להתגבש עד לכדי עבירה של גרימת מוות ברשלנות.
שלושה מצבים נפוצים שבהם מתרחשת תאונה מסוג זה:
נהג ברכב הסעות, מסיע מדי יום ילדים אל גן ילדים או בית ספר, כאשר ילד נרדם במהלך הנסיעה ולא יורד במקום המיועד לו, או כאשר הנהג שוכח להוריד את אחד הילדים במקום המיועד עבורו, ופונה לעיסוקים אחרים.
הורה נוסע במכוניתו עם ילדו, ועקב אירוע שמסיח את דעתו שוכח שילדו ברכב (לעיתים הילד רדום), יוצא מהרכב ונועל אותו.
הנהג יוצא מהרכב לדקות מעטות, תוך שהוא מודע לכך שנותר ילד ברכב, ומסיבות שונות מתעכב זמן רב מהמתוכנן או משנה את תוכניותיו ואינו חוזר אל הרכב.
בשלושת המקרים הנהג השוכח עלול לעמוד לדין באשמת רשלנות.
ישנם גם מקרים בהם ילד נכנס לרכב שאינו נעול, ואינו מצליח לצאת.
בשל גורמים פיזיולוגיים, תינוקות וילדים רגישים יותר לעליית טמפרטורת הגוף והתפתחות מכת חום, מאשר מבוגרים, בעת שהייה בסביבה חמה.
השארת ילד ברכב, גם לזמן קצר יחסית, יכול לגרום לו לנזק משמעותי.
אחד מגורמי הסיכון לאירוע זה הוא רכב עם חלונות בצבע כהה, המקשים על הבחנה בהימצאות נוסעים ברכב, בעת מבט מהחוץ.
מתחילת 2008 ועד אמצע 2013 נרשמו 205 מקרים של השארת ילדים ברכב בישראל, שבהם נספו 12 ילדים.
מספר זה מהווה כ־1% ממספר הילדים שנספו באותן שנים בתאונות למיניהן (כולל תאונות דרכים).
משנת 1998 ועד אמצע 2013 נספו בארצות הברית כ-650 ילדים בתאונות מסוג זה.
מחקר שנערך בארצות הברית מצא כי באוכלוסייה שנבדקה רוב מוחלט של מקרי המוות עקב מכת חום ברכב הם של ילדים מתחת לגיל 4. כרבע ממקרי המוות הם של ילדים שנכנסו בעצמם לרכב לא נעול, ושאר המקרים הם של ילדים שמתו עקב שכחה.
מתוך מקרי השכחה, כ־27% היו מקרים בהם הנהג תכנן להשאיר את הילד ברכב לזמן קצר בלבד, אך לבסוף הילד נשאר ברכב זמן רב.
כשני שלישים מהתינוקות שמתו היו זכרים (שחלקם במקרי המוות בהם התינוק נכנס בעצמו לרכב מגיע לכ־78%), וכשליש נקבות.
3/4 מהמקרים אירעו בעונת הקיץ, וכרבע בשאר עונות השנה.
82% מהמקרים היו של ילדים שהושארו ברכב לפחות שעה.
אחוז גבוה יותר של נשים (כ-60%) היה מעורב במקרי השארת ילדים ברכב, בהשוואה לגברים.
סטטיסטיקות של שכחת ילדים ברכב בארצות הברית בשנים 1998–2014 מצאו קרוב לשוויון בין המינים.
בעקבות ריבוי המקרים, פותחו אפליקציות וטכנולוגיות, שמטרתן למנוע שכחת ילדים ברכב.
באמצע 2012 הוגש למשרד התחבורה בישראל, דו"ח על שכחת ילדים במכונית, שממליץ לפתוח במסע הסברה נרחב בנושא ולקדם תקינה של פתרונות אלקטרוניים למניעת שכחת הילדים.
לפתרון הבעיה ברכב הסעות הוצע פתרון טכנולוגי המחייב מעבר של הנהג לכל אורכו של הרכב בעת סיום נסיעה, דבר המצמצם את הסכנה שילד ישכח ברכב.
ב-2016 אגודת יד שרה פיתחה צמיד חיישן המזכיר להורה אם שכח את הילד.
פיתחה צמיד ורצועה אשר יכולים לסייע להורה לא לשכוח תינוק במושב האחורי.
במקביל פונות הרשויות אל הציבור לגלות ערנות לרכבים חונים בהם נצפים תינוקות ללא הוריהם ולהזעיק מיידית את כוחות ההצלה.
ב-2021 החליטה שרת התחבורה, מירי רגב, לחייב התקנה של מערכת התראה במכוניות המסיעות ילדים עד גיל 4. עד אמצע יולי 2021, נרכשו כ-50,000 מערכות התראה, פחות מ-6.5% מהכמות הנדרשת על פי הערכות משרד התחבורה.
השרה הנכנסת מרב מיכאלי החליטה לדחות את כניסת החובה לתוקף למשך שנה.
בעקבות זאת ירדו מחירי המערכות ובהמשך ביטלה השרה כליל את חובת התקנת המערכת.
למרות הטיפול בנושא וניסיונות המניעה הרבים, הפתרונות שיצאו לשוק לא מספקים עדיין נתונים לגבי יעילותם.
יחס החברה למקרים של שכחת ילד ברכב
מתוך כלל מקרי ההיפגעות של ילדים, עולה ששכחה ברכב גובה פחות קורבנות בנפש ביחס לתאונות דרכים ותאונות דוגמת טביעה וחנק.
למרות זאת, התופעה זוכה לסיקור תקשורתי נרחב.
ישנה תפיסה רווחת כאילו מקרי היפגעות אחרים הם מעין "גזירת גורל", בעוד ששכחת ילדים ברכב היא מיותרת לחלוטין.
כך למשל כתב ד"ר יעקב שיינין: "כיוון שזו תופעה מיותרת לחלוטין, יש לבדוק את האמצעים והדרכים למגר כליל תופעה טרגית מיותרת זו.
בשנת 2019 חוקק באיטליה חוק המחייב רכב המסיע ילדים עד גיל 4 בהתקנת חיישן המשמש לגילוי ילד שנשכח ברכב.
שכחת ילד יכולה להיחשב עבירה פלילית.
לפי המשפט הפלילי בישראל, אדם יכול לעמוד לדין באשמת השארת ילד בלא השגחה (סעיף 361 לחוק העונשין) או נטישת מושגח (סעיף 363 לחוק העונשין).
שכחת ילד ברכב המביאה למותו, עשויה להעמיד לדין את האדם בגין גרימת מוות ברשלנות (סעיף 304 לחוק העונשין).
עם זאת, בשונה ממרבית העבירות הפליליות עבירה זו מבוצעת ללא כוונה תחילה וללא כוונת זדון.
על פי רוב על ידי קרובי הקורבנות, דבר ההופך את השיפוט למורכב לאור הטרגדיה הפוקדת את משפחת הקורבן.
בישראל לא נהוג להעמיד לדין הורה שילדו נספה עקב אירוע זה, בנימוק שמותו של הילד הוא עונש כבד דיו, שאין להוסיף עליו.
עם זאת ישנן מדינות, כמו ארצות הברית, שבהן נהוג להעמיד הורים לדין גם במקרה כזה.
בפסק דין של בית המשפט העליון נקבע שפגיעה כתוצאה משכחת ילד ברכב אינה בגדר תאונת דרכים כהגדרתה בחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, ולכן אינה מזכה בפיצויים לפי חוק זה.
שפיטלברג הייתה עד 1850 רשות מקומית עצמאית, וכיום היא שכונה בווינה, ברובע ה-7 נויבאו.
קבוצת רחובות – המדרחוב של רחוב שפיטלברג (Spittelberggasse), רחוב גוטנברג (Gutenberggasse) ורחוב שרנק (Schrankgasse) – שוחזרה יפה ומציגה אוסף נאה של בתים מהמאות ה-18 וה-19.
באופן מסורתי, האזור היה ממעמד נמוך אך מלא חיים, והיווה בית לשחקנים, אמנים ונגנים נודדים מזדמנים.
הבתים היו ברובם בתי מגורים, נטולי גינות או חצרות.
קסמו של הרובע התגלה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-20, ורשויות העיר החלו לשחזר את הבניינים.
כיום, זהו רובע של מסעדות, בתי קפה וחנויות בוטיק לאופנה.
מתקיים בו שוק חג המולד, ושוק קבוע לחפצי אמנות ומלאכה שוכן בו מאפריל עד נובמבר.
תיאטרון בית אמרלינג (Amerlinghaus) ברחוב שטיפט (Stiftgasse) מספר 8 הוא המרכז התרבותי של האזור, ומספק מקום מפגש לתערוכות ואירועים.
השפיטלברג הוא הצלחה ענקית, וחיי בתי הקפה שומרים על הרחובות מרוצפי האבנים שוקקים עד השעות הקטנות.
תחנת הרכבת התחתית Volkstheater נמצאת בסמוך למדרחוב.
בית אמרלינג – ברחוב שטיפט מספר 8, בו נולד הצייר פרידריך אמרלינג.
כיום זהו מרכז קהילתי, תיאטרון ובייזל (מסעדה פשוטה המתמחה במנות מקומיות).
רחוב שטיפט מספר 10 – בעל חזית יפה, ומקושט בפסלים.
רחוב גוטנברג 29 – זהו בניין נעים ביופיו מאסכולת בידרמייר.
רחוב שפיטלברג – משמש כמקום המפגש לשוק חפצי אמנות ומלאכה המתקיים מדי יום שבת מאפריל עד נובמבר, ומדי יום במהלך חג הפסחא וחג המולד.
רחוב שפיטלברג 9 – בית המעוטר בראווה, עם חלונות מצוירים במיומנות ויוצרים אשליה אופטית, מתוארך מהמאה ה-18.
רחוב שפיטלברג 18 ו-20 – בתים אלה הם דוגמאות טובות לבתי בארוק.
מסעדת Witwe Bolte – הייתה פונדק במאה ה-18; האגדה מספרת שהקיסר יוזף השני נזרק מכאן ב-1778.
יעקב לוי מורנו (1889 - 1974), פסיכיאטר יהודי-אוסטרי, ניהל בשכונה מרכז תמיכה עצמית לזונות
שכונת שמשון, או בשמה הקודם "עתיקות", הוקמה בשנת 1957 בדרום-מערב אשקלון בקרבת החפירות הארכאולוגיות של העיר הפלשתית הקדומה.
בתחילה השכונה חולקה לרבעים עתיקות ב, עתיקות ג, עתיקות ד.
בשנות 60-50 השכונה קלטה בעיקר עולים ממדינות ערב.
והשינוי הדמוגרפי העיקרי הגיע בשנות ה-90 אחרי העלייה הגדולה ממדינות חבר העמים ואתיופיה.
כיום השכונה היא הגדולה באשקלון ומאכלסת כ-35% מתושבי העיר.
מתגוררים בה כ-40 אלף תושבים.
חוף שמשון - חוף הרחצה הדרומי של העיר
הגן הלאומי אשקלון - אתר העתיקות ו"הפארק" לבילוי ונופש
אמפיתיאטרון מודרני ובו 10,000 מקומות ישיבה לאירועי תרבות
שכחה ארגונית מתייחסת לאובדן מידע באופן לא רצוני המתרחש ברמת הארגון.
ארגונים עשויים לשכוח, למשל, את האסטרטגיות שהובילו להצלחתם וסיבות לביסוס מערכות ושגרות מסוימות.
לשכחה ארגונית יש השלכות חיוביות ושליליות.
למשל, עשויה שכחה ארגונית לתרום לחדשנות, יצירתיות ולתהליכי שינוי בארגון, אך גם עלולה לגרום, לדוגמה, לאיבוד ידע טכני וניהולי ולפגוע ביכולת הארגון ללמוד מטעויות.
ידע ארגוני (organizational knowledge) הוא היכולת שחברים בארגון מפתחים לגבי תהליכים המבוצעים בעבודה שלהם, בהתבסס על הבנה משותפת שהתפתחה בעבר.
בנוסף, ידע ארגוני כולל חוויות עבר וחוקים ונהלים פורמליים וא-פורמליים של הארגון.
יתר על כן, במקרה של ידע ארגוני, השלם גדול מסך חלקיו – תרומתו של כל עובד לידע הארגוני משמעותית יותר מקיום הידע ברמה האישית בלבד, כך ששילוב ידע של מספר עובדים יחד עם ידע קודם שנצבר בעבר, עשוי להיות בעל השפעה מכרעת בפעילות הארגון ובהצלחתו.
למרות זאת, מחקר וניסיון מעשי מראים שידע ארגוני, בכמותו ואיכותו, באופן כללי דועך במהלך הזמן, ושידע בעל ערך אובד פעמים רבות.כמו באדם, גם בארגון, בשל משאביו המוגבלים, זיכרון מוחלט ומושלם אינו דבר רצוי או אפשרי.
לא רק זאת, במקרים מסוימים שכחה מוחלטת המאפשרת התחלה חדשה ללא קיבעון על הרגלים ישנים שעלולים למנוע מהארגון להתקדם, להתעדכן ולהשתנות, היא טובה.
כך, בסיטואציות מסוימות, כמו בעת שינוי ארגוני או שינוי בתהליכי העבודה, ארגון ייתרם מכך שייפרד מידע יותר מאשר אם יפתח ידע.
כלומר, אם ישכח ולא ילמד.
ישנן מספר סיבות בהן שכחת מקרים מעברו של ארגון יועילו לו:
לעיתים חקירה מחודשת פשוטה יותר משימוש בזיכרון קיים.
למשל במצב בו הזיכרון אינו מותאם לפעילות הארגון, יהיה פשוט יותר לחקור ולמצוא דרכים אחרות לביצוע התהליך מאשר לנסות ולצאת מנקודת המוצא של הזיכרון הקיים.
היפטרות פרו-אקטיבית מידע קודם, באופן רצוני ומתוכנן, יכול לשמש כמסנן המאפשר לא לזכור הכל בנוגע לפעילות הארגון ובכך לחסוך במשאבים, ובעזרת כך הארגון יכול להתקיים באופן שוטף ותקין.
בעת שינוי זהות הארגון, ההיצמדות לצורה בה דברים התנהלו בעבר מונעת מהארגון להתחדש ולהתפתח.
תאוריות למידה ארגונית ושכחה ארגונית
למידה ארגונית מוגדרת לרוב כשינויים בבסיס הידע של ארגונים המושפע בעיקר, אבל לא רק, על ידי הניסיון של הארגון.
עם זאת, לעקומות למידה ישנן מספר מגבלות.
במיוחד, לא היה ברור כיצד למידה מתוך ניסיון מתרחשת בארגונים.
ובאילו נסיבות למידה על ידי חזרתיות תופיע.
זאת ועוד, כל ארגון מטרתו לייצר משהו, בין אם מוצר, פתרונות או כל דבר אחר, ובמהלך הזמן מצטברים כל הדברים אותם ייצר הארגון בעבר עד להווה.
בעקבות כך עלתה נקודה חשובה: מכיוון שניסיון מצטבר (מהקמת החברה ועד היום) יכול רק לגדול במהלך הזמן, הפרודוקטיביות אמורה גם היא רק לעלות במהלך הזמן, אך זה נוגד את מה שנצפה בפועל: פעמים רבות, הביצועים הארגוניים יורדים, למשל עשויה להתרחש האטה בקצב הייצור או הפיתוח, אפילו בנוכחות נפחי ייצור מצטברים.
לפיכך, הרעיון שידע המצטבר על ידי ארגונים יכול להתדרדר, לדעוך או להיעלם התחיל להופיע בספרות יחד עם התייחסויות בנוגע לדרכים בהן הוא מצטבר ונשמר.
במילים אחרות, חוקרים החלו לעסוק בשכחה ארגונית.בעקבות כך, תאוריות שכחה ארגונית תפסו תאוצה בשנות ה-90 של המאה הקודמת ומספר חוקרים החלו לחקור את הטבע ואת ההשלכות של שכחה ארגונית והביאו לכך הוכחות אמפיריות שהראו שידע של ארגון יכול גם להתדרדר, לפעמים אפילו די מהר.
למשל, מספר מחקרים הראו כי 50% מהידע הנלמד בארגונים בתחילת חודש נשכח בסופו.
כלומר, שימור ידע צריך להיתפס כתהליך הדורש מאמצים ניהוליים וקשב, וזהו תהליך שעשויות להיות בו שגיאות ותקלות כגון אי השקעת קשב ומאמצים בתהליך הנדרש או השקעת מאמצים בתהליך שאין בו צורך.
מכאן, הרעיון של שכחה ארגונית מדגיש את כך שארגונים לא רק רוכשים ידע חדש, אלא גם מאבדים ידע, באופן מכוון או ללא רצון.
ההבדל בין שכחה והיפטרות מידע קודם בארגונים
יש הבדל חשוב בין שכחה ארגונית והיפטרות ממידע קודם (organizational unlearning).
על אף ששני המונחים מתייחסים לירידה בידע הארגוני, ההבדל הוא שבתהליך ההיפטרות מידע קודם ישנו ניסיון מכוון להיפטר מידע שאינו רצוי, בעוד ששכחה מתייחס לירידה, בהכרח לא רצויה, בידע.פעמים רבות נטען שאם ארגונים מעוניינים ללמוד דרכים חדשות לבצע את הנדרש, עליהם להיפטר קודם לכן משיטות ישנות.
למידה בהקשר הזה כוללת לא רק יצירה של מידע חדש, אלא גם מחיקה של ידע קיים, במיוחד כאשר הידע החדש מתנגש בצורה משמעותית עם הידע הקודם.
בהקשר זה, להיפטר מידע קיים הוא דבר חיובי.
כלומר, כאשר הידע הקודם מונע מהארגון להסתגל לדרישות חדשות של הסביבה, היפטרות מידע היא פתרון הולם.
היפטרות מידע קודם מתייחסת להשלכת הרגלים ישנים לשם פינוי הדרך להרגלים חדשים.
למשל, בנקים נאלצו לפתח אפליקציות ולהתאים עצמם לעולם בו הלקוחות לא מגיעים לבנק עבור כל פעולה שהם מעוניינים לבצע אלא מבצעים הכל בלחיצת כפתור באמצעות הטלפון הסלולרי שברשותם.
לשם כך, היה על הבנקים לשנות את תהליכי העבודה והבירוקרטיות ולמצוא דרכים חדשות להתמודד עם הסביבה החדשה והמאתגרת הזו.
אם הבנקים היו נצמדים לתהליכי העבודה הישנים, הדבר היה מונע מהם להתקדם לעולם הדיגיטלי ולהמציא פתרונות חדשים ופשוטים אשר לא כוללים את הגעת הלקוח לסניף וחתימה על כל פעולה שהוא מעוניין לעשות.לעומת זאת, שכחה מוגדרת כאיבוד ידע שאינו רצוני.
מחקרים מציעים כי ידע ארגוני דועך ככל שהזמן עובר, משום שישנה יותר שכחה ארגונית מאשר למידה, מפני שלמידה ושימור הידע הם תהליכים ארוכים הדורשים משאבים רבים, גם מהפרט וגם מהארגון.
עוד מוצע כי שימור ידע ארגוני הוא רחוק מלהיות אוטומטי כפי שהציעו עקומות הלמידה.
כלומר, אם נשכח ידע חשוב וקריטי להצלחת ולהתקדמות הארגון מדובר באירוע שלילי.
למשל, ברמה הארגונית יכולה להישכח מטרת הארגון וברמת הפרט עשוי להישכח ידע טכני מסוים.
יתרונות וחסרונות של שכחה ארגונית
ניתן לבחון את השכחה הארגונית לפי שלוש פרספקטיבות: קוגניטיבית, התנהגותית וחברתית.
יתרון משמעותי של שכחה ארגונית הוא בכך שהיא יכולה להוביל לחדשנות: באמצעות שכחה ארגונים ישוחררו ממנגנונים ועקרונות ישנים ולכן ישנו סיכוי גובר לחיפוש שיטות חדשניות ויצירתיות.
כך, החברה יכולה להתפתח ולצמוח דרך הטמעת יצירתיות בארגון.
החיסרון של שכחה בהיבט הקוגניטיבי הוא שהיא עלולה להוביל לירידה בידע טכני וניהולי חשוב, ולכן להפחתה בכשירות הכוללת של קבוצות העבודה ושל הארגון כולו.
לשם הימנעות מכך, ארגונים רבים דואגים לשימור והעברת הידע לפני פרישת עובדים.
ישנם מספר יתרונות לשכחה ארגונית.
ראשית, ארגונים לעיתים קרובות עובדים לפי מערכות ושיטות שאינן רלוונטיות יותר, והשלמה עם עובדת קיום השכחה יכולה לעזור לחברות להחליש את הקשרים סביב אותן מערכות ושיטות מיושנות.
כך, שכחה יכולה לעזור לשינוי והתחדשות.
שנית, הנכונות לשכוח ערכים ועקרונות ישנים יכולה לאפשר לארגון למידה לפי מטרות ויעדים אך גם בהתאמה לאור ניסיון מתמשך.
עם זאת, שכחה יכולה להוביל להימנעות מהכרה ולקיחת אחריות על תוצאות לא טובות בעבר, ולכן ישנה סכנה מסוימת בכך שהיא עשויה לפגוע ביכולת של הארגון ללמוד מטעויות.
ישנם אירועים בהיסטוריה של ארגון, שעדיף שישכחו כדי שאנשים יוכלו לפתח ראיה חיובית לעתיד.
בהקשר זה, נטען שהכרה ציבורית בכישלונות עבר לא תמיד תעזור לארגון מפני שתמיד יהיה מתח בין הצורך להכיר וללמוד מאותם כישלונות ובין הצורך לבנות מורל וביטחון סביב יכולת הארגון להצליח בעתיד.
עם זאת, שכחה גורמת לצמצום קשרים ברשתות החברתיות אשר חשובים לאיסוף מידע ויצירת שיפוטים בנוגע לבעיות אסטרטגיות.
בעקבות כך, עלולה להיפגע יציבות הזהות האישית והארגונית.
במחקרם מ-2004 נבחנו ארגונים כדי להבין כיצד ארגונים שוכחים ומה תפקיד השכחה בארגונים.
הארגונים שנבחנו בילו זמן ניכר בניסיון להיפטר מידע של דברים שאינם שימושיים יותר (או שמעולם לא היו), או בניסיון לא לשכוח דברים שהיו בעלי ערך רב ושאסור לאבדם.
שני אלו היוו מטלה ניהולית חשובה.
גם הם סיכמו שהשפעת השכחה הייתה תלויה בהקשר.
אם ידע חשוב אבד, התחרותיות אבדה גם היא והיה עדיף שהשכחה הייתה נמנעת.
אם הידע היה מיותר או הפריע בצורה בוטה ליישום של ידע מתאים יותר, השכחה נתפסה בצורה חיובית.
לעיתים, ניהול להימנעות משכחה ארגונית הוא מהותי, ובפעמים אחרות ניהול שמטרתו למקסם את הירידה בידע הארגוני הוא חשוב באותה המידה.
מצוות שכחה היא אחת מחמש מתנות העניים שצוותה התורה להשאיר לעניים בשדה ובמטע.
על פי המצווה, כאשר בעל השדה או פועליו שוכחים לאסוף את אחד העומרים שבשדה, או לקטוף את פרותיו של אחד העצים במטע, אסור להם לשוב לאסוף את היבול שנשכח לאחר שעברו ממנו הלאה, אלא חובה להשאירו לעניים.
מצוות שכחה מופיעה בפרשת כי תצא שבספר דברים:
הפסוק השני אמנם עוסק במצוות פאה באילנות, אך חז"ל למדו מהמילה "לא תפאר אחריך" שנרמזה כאן גם מצוות שכחה באילנות.
וכך נפסק להלכה ברמב"ם ובשאר הפוסקים.
חז"ל למדו מהפסוקים העוסקים ב"עומר בשדה" וב"כי תחבוט זיתך", שמצוות השכחה קיימת הן בשלב קציר השדה וקטיף הפירות, והן בשלב איסוף העומרים והפירות מהשדה והפרדס.
עוד למדו חכמים מהפסוקים, שמצוות השכחה קיימת רק כאשר נשכח עומר בשדה, שנפחו הוא עד סאתיים, אך אם היה זה עומר גדול, שנפחו עולה על סאתיים, הרי ששכח גדיש ולא עומר, ואין עליו חובה להשאירו לעניים אלא רשאי לשוב ולקחתו לעצמו.
כמו כן, אם שכח שלושה עומרים רצופים, אף שנפחם המצטבר לא מגיע לסאתיים, אינם נחשבים לשכחה, והם של בעל השדה.
וכן אם שכח שלושה עצים רצופים - אין זו שכחה.
וכן אם שכח עץ בעל שם מיוחד, מצד טיב פירותיו או מיקומו - אין זו שכחה, שבעליו זוכרו תמיד, גם מבלי לראותו.
מצווה זו ייחודית כיוון שהיא מתקיימת כתוצאה מטעות של מקיימה, ואי אפשר להתכוון לקיים אותה.
על רקע זה מסופר בתוספתא על אדם ששמח שמחה יתירה על שנפלה בידו מצווה זו:
שכיבה היא תנוחת גוף, לרוב בזמן מנוחה, אצל בני אדם ובעלי חיים, בה הגוף הוא במצב אופקי ברובו או במידה מסוימת.
בשונה מעמידה או מישיבה, בשכיבה הגוף אינו נשען על איבר כלשהו, אלא נתמך לאורכו באמצעות הקרקע שמתחתיו.
שכיבה היא התנוחה המצויה ביותר בהיות הגוף מחוסר הכרה או משותק, כגון בעת שינה, עילפון, או לאחר איבוד שיווי המשקל בעקבות פגיעה פיזית ובעת קיום יחסי מין.
רהיט המיועד לשכיבה ולמנוחה הוא מיטה.
הגוף עשוי להניד את עצמו למגוון תנוחות של שכיבה, ביניהן:
פרקדן (או אפרקדן) – שכוב על הגב בפריסת ידיים ורגליים.
שכיבה על הבטן – שכוב על החזה כשהגב מופנה כלפי מעלה.
תנוחת עובר – שכוב (או מיושב) על הצד עם גוף מכונס, כשהאיברים קרובים לגו והברכיים כפופות כלפי הראש.
תנוחת החלמה – שכוב בתנוחת אדם שנפגע או שנאנק מכאבים על מנת להקל על הכאבים.
שכחו אותי בבית 5 הוא סרט טלוויזיה קומי אמריקאי לכל המשפחה בבימויו של דניאל רוד.
הסרט יצא ב-25 בנובמבר 2012, לרגל חג המולד.
פיין בקסטר ומשפחתו החליטו לעבור דירה מביתם שבקליפורניה שטופת השמש לבית ישן אך מרווח שבמדינת מיין המושלגת, לרגל קידומה של האם ולמורת רוחם של הילדים.
כשהילד פיין מנסה להתאקלם בביתו החדש הוא נתקף חרדות והחל להאמין שהבית רדוף רוחות רפאים, ולכן הוא הקים מלכודות מאולתרות ברחבי הבית.
מה שההורים לא ידעו הוא שהבית העתיק הזה מסומן על ידי שלושה גנבי צמרת השמים עין על אוצר גנוז בבית.
יום אחד, כשההורים שהו בצד השני של העיר ופיין ואחותו נותרו לבדם בבית, החליטו שלושת הגנבים לפרוץ אל הבית כדי לחפש את האוצר, ואז החגיגה התחילה.
שכונת שפאק בתל אביב שוכנת בין הרחובות יהודה הלוי במזרח, שדרות רוטשילד במערב, רחוב מרמורק בצפון ורחוב כרמיה בדרום.
הוקמה במהלך שנות העשרים של המאה ה־20 ונקראה על שמו של היזם שרכש את הקרקע – דב שפק-לובזובסקי.
בתי השכונה נבנו על קרקע בגבולו הצפוני של פרדס שהיה בבעלותן של משפחות למלה ושומאכר – גרמנים טמפלרים תושבי שרונה.
הפרדס השתרע מערבית לדרך שכם – כיום רחוב יהודה הלוי – ועד לתוואי בו יעבור החלק הצפוני של שדרות רוטשילד.
מאז חלוקת העיר לרבעים נמצאת שכונת שפאק בחלק הצפוני-מזרחי של רובע 5 שהוא האזור ההיסטורי הכולל בעיקר את אזור לב העיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים (1917–1918) נחשבו הטמפלרים לנתיני מעצמת אויב ורבים מהם גורשו למצרים.
רק לאחר מאמצים רבים ומשא ומתן ממושך אפשרו האנגלים את שובם לבתיהם במושבותיהם ברחבי ארץ ישראל.
עם שובם גילו רבים מהם כי נחלותיהם נבזזו והמטעים והפרדסים הוזנחו ונהרסו.
עם ירידת ערכם ומחירם של חלק מהפרדסים, ומתוך הצורך לממן את המשכיות נחלותיהם, נאלצו אחדים מהטמפלרים, ובהם משפחות למלה ושומאכר, למכור חלק מהפרדסים שבבעלותם.
אדמת הפרדס ליד דרך שכם נמכרה ליזמים יהודים ועליה נבנתה שכונת מרכז בעלי מלאכה ב' (מרחוב כרמיה דרומה עד רחוב שינקין) ובצפון החלקה הוקמה שכונת שפאק.
דב שפאק-לובזובסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1911 והתגורר בגדרה שם רכש אדמות מערביי הסביבה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השתקע עם משפחתו בתל אביב וניהל בה את עסקי הקבלנות שלו כמומחה לסוסים.
הוא הפעיל עבור העירייה מערכת לפינוי אשפה של תל אביב בעגלות רתומות לסוסים וכן עסק בתחזוקת סוסי המשטרה העירונית.
יחד עם שותפו, יעקב גוברניק, רכש את הקרקע בגבולו הצפוני של פרדס למלה – שטח של 200 דונם במחיר 10 לירות לדונם.
הקרקע חולקה למגרשים שנמכרו למתיישבים חדשים, ביניהם אנשי העלייה השלישית שהגיעו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לארץ ישראל ולתל אביב.
בשכונה נבנו בתים צנועים, בדרך כלל בני קומה אחת, ובחלק מהחצרות התקיים משק חקלאי זעיר שתוצרתו נמכרה לתושבי תל אביב.
הרחוב הראשי בשכונה נקרא על שמו של הרופא והעסקן הציוני אלכסנדר מרמורק שנפטר בשנת 1923, כשנה לפני הקמת הרחוב.
השכונה הייתה מנותקת למעשה מתל אביב עד לשנות השלושים, כאשר רק אז נוצר רצף בנוי עם העיר.
הבתים ברחוב מרמורק 20–22 בשכונת שפאק נבנו על ידי ישראל וחוה ישראלסון.
באחד החדרים, בקומה הראשונה הפונה לרחוב מרמורק, ייסד ישראל ישראלסון בית כנסת.
חוה ישראלסון נפטרה בנובמבר 1935 ובעלה ישראל נפטר במרץ 1941. מספר שנים טרם מותו הוריש ישראלסון את הבתים לעיריית תל אביב כדי שישמשו בית ומקלט לנכים – בית אינוולידים – וזאת בתנאי שבאי בית הכנסת ימשיכו להתפלל לעילוי נשמתו ונשמת רעייתו.
בבית האינוולידים שוכנו כ־30 נכים סיעודיים, אשר הועברו אליו מהוסטל שפעל קודם לכן בבניין שכור ברחוב שרעבי ליד שכונת נווה צדק.
רופא המוסד היה ד"ר יעקב פרנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביוני 1941 הותקפה תל אביב, בשנית מהאוויר, (ההפצצה הראשונה התרחשה בחודש ספטמבר 1940), על ידי מטוס גרמני בודד, מדגם יונקרס 88, שהמריא מבסיס צבא וישי בסוריה, והצליח לחדור את ההגנה האווירית הבריטית.
בהפצצה זו נפגע בית האינוולידים פגיעה ישירה.
13 מדייריו נהרגו, אחרים נפצעו והבניין עצמו ניזוק קשות.
שיפוץ המבנה לאחר ההפצצה נתקל בהתנגדויות השכנים, אך העירייה השלימה את בניית המוסד מחדש, תוך הבטחה לאתר מבנה חילופי שיקלוט את הנכים.
רק בשנת 1964 הועברו הנכים למוסד מלב"ן הסמוך לקיבוץ גבעת השלושה.
בפינת הרחובות מרמורק והוברמן, מרחק קצר מבית האינוולידים, ניצב מתחילת שנות השלושים צריף שבו פעל בית הכנסת מרמורק.
עיריית תל אביב ניסתה מאז שנות השישים לפנות את בית הכנסת ולהרוס את הצריף שהפריע להרחבת הכביש בפינת הרחובות.
לבאי בית הכנסת מרמורק הוצע להקים בית כנסת חדש על המגרש של בית האינוולידים שפונה באותה תקופה.
מתפללי בית הכנסת על שם ישראלסון שפעל בבית האינוולידים התנגדו להריסת הבניין ופנו לערכאות.
בית המשפט דחה את תביעתם והתיר לעירייה לממש את התוכנית להרוס את בית האינוולידים.
בשנת 1993 נחנך בית הכנסת מרמורק החדש הניצב במקום בו שכן בית האינוולידים.
המבנה החדש תוכנן עלי ידי משרד האדריכלים אלחנני-כנען.
חלונות בית הכנסת מקושטים בויטראז'ים שעוצבו על ידי בית המלאכה בקיבוץ נחשון.
ברחוב ברדיצ'בסקי 14 פעלה מאפיית טגנסקי, מהראשונות בתל אביב, בהנהלת יוסף טגנסקי ואשתו חנה (למשפחת זמלר).
בסופי שבוע הובאו אל התנור שבמאפייה סירי החמין של חלק מהשכנים והלקוחות.
בני משפחת טגנסקי התגוררו בבניין שברחוב ברדצ'בסקי 16 (פינת בילו) שנבנה בשנות העשרים בידי הסבא יצחק טגנסקי.
בני משפחת טגנסקי היו חברים באצ"ל, החביאו נשק בביתם ויוסף טגנסקי ישב מספר פעמים במעצר במחנה לטרון והיה מאסירי ציון הראשונים אחרי מעצרו של זאב ז'בוטינסקי בעכו בשנת 1920 אשר השניים היו חברים קרובים מאוד.
בבית המשפחה ברחוב ברדיצ'בסקי התגוררה גם אסתר טגנסקי שהייתה נהגת ה"טקסי" הראשונה בארץ, והסיעה ברכבה לוחמים של האצ"ל ונשק.
מאפיית טגנסקי נסגרה בתחילת שנות ה-70. בשנת 2012 נחנך באתרה מלון בוטיק בשם מלון ברדצ'בסקי שעוצב בסגנון אר דקו.
בליל 26 במרץ 1946 נהרגה בפינת הרחובות מרמורק ויהודה הלוי לוחמת הפלמ"ח .
היא הייתה מפקדת חוליה שאמורה הייתה לחסום מעבר תגבורת אנגלית לחוף מדרום לנמל תל אביב שם עמדה להתבצע באותו לילה הורדה של מעפילי האונייה "אורד וינגייט".
אולם האונייה התגלתה על ידי האנגלים שהפנו אותה לעתלית והמבצע התבטל ללא ידיעת אנשי הפלמ"ח שהתמקמו בבית ברחוב מרמורק.
בחילופי אש עם משוריין בריטי שהגיע מכיוון שרונה נפגעה ברכה פולד ונפצעה קשה.
היא נלקחה לחקירה ביפו ונפטרה מפצעיה לאחר זמן קצר.
הרחוב המקביל לרחוב מרמורק מצפון נושא את שמה של ברכה פולד.
בשכונת שפאק גדל הסופר והמחזאי יגאל מוסינזון ("חסמבה").
ברחוב ברדיצ'בסקי 8 חי ויצר המשורר אבות ישורון שתיאר את סביבתו בכמה משיריו.
שכחתי שאין כמו בבית הוא סרט קומדיה אמריקאי לכל המשפחה, בבימויו של דן מייזר , לפי תסריט שנכתב במשותף בידי מייקי דיי שגם משחק בסרט, וסטריטר סיידל .
זהו ריבוט לסרט "שכחו אותי בבית" משנת 1990, והשישי במספר בסדרת סרטי "שכחו אותי בבית" .
הפרויקט הופק על ידי אולפני המאה ה-20, ונחשב כהפקה מקורית של "דיסני+", בעקבות רכישת תאגיד "פוקס המאה ה-21" על ידי חברת וולט דיסני במרץ 2019, במסגרתה קיבלה "דיסני" את הזכויות על הסדרה כולה.
הסרט הופץ בהזרמת המדיה על ידי "דיסני+", ב-12 בנובמבר 2021. הסרט לא הופץ בישראל עם השקת השירות, אם כי היה זמין בגרסה של השירות בפיליפינים, והפך לזמין בישראל רק בשנת 2023. ב-22 בדצמבר 2023 הסרט שודר בערוץ דיסני ישראל.
זה הסרט הראשון בזיכיון "שכחו אותי בבית" שזכה לדיבוב עברי.
לכבוד "שישי מהסרטים" הספיישל שודר שוב ב-20 בדצמבר 2024.
ג'ף ופאם מקנזי מתכוונים למכור את ביתם, אך לא סיפרו זאת לילדיהם, אבי וכריס.
ג'ף פוטר מעבודתו, ולא די במשכורתה של פאם כדי להחזיק את הבית.
ואם לא די בצרה הזו, אחיו של ג'ף, הנטר המצליחן הנאלח, ואשתו מיי, החליטו לשהות בחג המולד עם בנם אולי, בבית משפחת מקנזי.
במהלך אירוע בית פתוח שעורכים המקנזים, הילד מקס מרסר ואימו קארול, השכנים החדשים, נכנסים לבית כדי להשתמש בשירותים.
מקס מנהל שיחה קלה עם ג'ף, והאחרון מראה למקס תיבת בובות ישנות, שאחת מהן היא בובת ילד מעוותת, עם פניה מורכבים במהופך.
בתגובה, קארול מסבירה לג'ף שבובות עם מומים בלתי רגילים – נדירות הן, ושוות הון תועפות.
כאשר מקס וקארול חוזרים לביתם, משפחת מרסר מתכוננת לנסוע לטוקיו לחופשת החג, כאשר קארול מקדימה לנסוע לפני כולם.
המולת ההכנות מעצבנת את מקס, שהולך להירגע במכונית שבחניית הבית, ונרדם בתוכה.
ג'ף, מוטרד מכך שהם עומדים לאבד את ביתם, הולך לקחת את הבובה הפגומה ששווה כסף רב, אך זו נעלמה.
הוא מניח שמקס גנב את הבובה.
למחרת ג'ף מאתר את בית מרסר, ובבואו לשם, הוא רואה את המשפחה נחפזת לעזוב.
בתוך כך, הוא שומע את בני הבית מזכירים את צירוף הספרות של מערכת האבטחה, ורואה היכן מוסתר המפתח לדלת הכניסה.
ג'ף חוזר הביתה ומספר זאת לפאם, והשניים מחליטים להתגנב בו-בלילה לבית מרסר כדי לקחת את הבובה בחזרה.
בינתיים, מקס שנרדם במכונית, מתעורר ומגלה שהמשפחה עזבה בלעדיו.
בתחילה הוא נהנה מכך, אך מתחיל להשתעמם ולהתגעגע למשפחתו.
ג'ף ופאם מגיעים ונכנסים לבית מרסר.
מקס שומע אותם מדברים על "ילד קטן ומכוער" שהם רוצים לקחת, ומבין מדבריהם שבכוונתם לחטוף ולמכור אותו.
הוא מתקשר למשטרה בניסיון להפחיד את הזוג מקנזי.
מגיע השוטר באז מקאליסטר, אף פאם מצליחה להוליך אותו שולל.
מקס חושש שהוריו ייעצרו, אם השוטר מקאליסטר יגלה שהם השאירו את בנם לבד בבית.
בהגיע משפחת מרסר לטוקיו, מתברר לקארול שהם שכחו את מקס, והיא קונה כרטיס טיסה חזרה.
למחרת היום, בני משפחת מקנזי הולכים לכנסייה ופוגשים שם את מתווך הנדל"ן שמודיע להם שהוא מצא קונה לבית, ועליהם לקבל החלטה סופית עד סוף השנה, מה שמגביר את הלחץ המוטל עליהם בלאו הכי.
מקס בא לכנסייה וקושר שיחה עם כריס, בלי לדעת שמדובר בבנם של ג'ף ופאם, וכריס מחבב את מקס ונותן לו את רובה המים שלו.
הזוג מקנזי רואים את מקס משוחח עם אישה מבוגרת, ומניחים שזו סבתו.
לפיכך, הם זוממים לנצל את העובדה שמשפחת מרסר שוהה בכנסייה, כדי לפרוץ לבית בשנית.
כאשר המקנזים מתגנבים אל מאחורי הבית, הם נכנסים בטעות לחצר של השכנים.
מקס שומע אותם מדברים על כך שג'ף יבוא מחופש לסנטה קלאוס כדי לשטות בילד.
בזמן שהמקנזים מחכים שילדיהם יירדמו בליל החג כדי לממש את זממם, מקס ממלכד את הבית במלכודות שונות ומשונות.
השניים נכנסים לבית, ובעוד הם מסתבכים במלכודות המפוזרות בו, מתברר שמקס לא גנב את הבובה, אלא לקח פחית מי סודה, ותו לא.
הם מיישרים את ההדורים עם מקס, וכאשר הם מבינים שהילד נמצא בבית לבדו, הם מתירים לו להמתין אצלם להגעת אימו.
כאשר הזוג מרסר מסבירים את אשר אירע, מתברר שאולי הוא שגנב את הבובה היקרה והסתיר אותה בביטחה כדי שלא תימסר עם שאר הבובות, וכנגד ערך הבובה תוכל משפחת מקנזי להישאר בביתה.
קארול באה לאסוף את מקס, מודה למקנזים על שטיפלו בו, ומתיידדת איתם.
שנה אחר כך, ג'ף מצא עבודה חדשה, ושתי המשפחות סועדות יחד את סעודת ערב חג המולד, שבמהלכה ג'ף נותן למקס פחית סודה שבה חשק לפני שנה.
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק ומייה קדוש באולפני אלרום.
כמו כן, דווין רטריי בהופעת אורח, משחזר את תפקידו כבאז מקאליסטר, אשר בסרט משנת 1990, היה אחיו של קווין מקאליסטר.
הפעם הוא בוגר העובד כשוטר.
ג'ון נובאק ואדי ג'י מופיעים כ"ג'וני" ו"סנייק" בהתאמה, שתי דמויות שגולמו בסרט המקורי על ידי ראלף פודי ומייקל גווידו
ב-6 באוגוסט 2019 הודיע בוב אייגר, מנכ"ל "חברת וולט דיסני", על פיתוח רימייק ל"שכחו אותי בבית", סרט שמיועד להקרנה באמצעות שירות הזרמת המדיה של החברה, "דיסני+".
באוקטובר באותה שנה נמסר שהבמאי הבריטי דן מייזר מנהל מגעים לביים את סרט הריבוט, לפי תסריט מאת מייקי דיי וסטריטר סיידל, ובהפקתם של האץ' פארקר ודן וילסון.
בדצמבר 2019 פורסם שארצ'י ייטס, רוב דילייני ואלי קמפר יככבו בסרט, וביולי 2020 נמסר על צירופם לצוות השחקנים של אלי מאקי, קינן תומפסון, כריס פרנל, אשלינג בי, פיט הולמס, טימותי סימונס ומייקי דיי.
באפריל באותה שנה נמסר שמקולי קאלקין, שגילם את דמות קווין מקאליסטר בסרט המקורי, ישחזר את הדמות בהופעת קמע בסרט הריבוט החדש.
אולם ב-13 באוקטובר 2021, הכחיש קאלקין שהוא מעורב בריבוט.
עם פרסום תאריך יציאת הסרט, נמסר שבצוות השחקנים משתתף גם דווין רטריי, שגילם בסרט המקורי את באז מקאליסטר, אחיו הגדול של קווין.
שלב הצילומים החל בקנדה בפברואר 2020, והתקיים בסביבות מונטריאול, כולל הכפרים פואן-קלייר, בו נבנתה במיוחד תפאורת חג המולד, וביקונספילד .
ב-13 במרץ שלאחר מכן, נודע שהצילומים הושבתו בשל מגפת הקורונה, בנוסף למספר סרטים שבהפקת דיסני.
ב-13 בנובמבר נמסר שצילומי הסרט חודשו, יחד עם סרטים נוספים של "דיסני", וצילומי חלק מהסרטים אף הסתיימו.
במוזיקה המקורית שהלחין, ועליה ניצח ג'ון דבני , משולבות תמות מהמוזיקה שכתב ג'ון ויליאמס לשני הסרטים הראשונים בסדרה.
כמו כן, שני קטעים מהפסקול, "He's Hurting Me" ו-"", מרפררים לנעימת הנושא שהלחין אלן סילבסטרי לסרט "הצילו!
אלבום הסרט הופץ על ידי חברת "הוליווד רקורדס".
הסרט יצא לשידור בשירות דיסני+ ב-12 בנובמבר 2021.
במאגר ביקורות הקולנוע "Rotten Tomatoes", עומד שיעור הדעות החיוביות על 15%, עם דירוג של 3.7/10, בשקלול 67 ביקורות.
סיכום הביקורות הוא: "אף אחד לא בבית".
באתר "Metacritic" מקבל עומד דירוג הסרט על 35/100 בשקלול 16 ביקורות, המוגדרות כמסויגות בדרך כלל.
כריס קולומבוס, שביים את שני הסקטים המקוריים הראשונים בסדרה, מתח ביקורת על הרעיון להפיק ריבוט, עוד קודם ליציאת הסרט.
לדברי קולומבוס, "בגרסה הנוכחית של הוליווד, כולם עושים רימייק להכל, ואתחול לכל דבר".
לטעמו, אין טעם ברימייקים לסרטים קלאסיים, ומוטב להמשיך ליהנות מהסרט הקיים, כפי שאף אחד לא עושה רימייק ל"הקוסם מארץ עוץ".
הקדימון שהופץ ב-12 באוקטובר 2021, נתקל בתגובות שליליות ביוטיוב מצד חובבי סדרת הסרטים, כאשר רוב המגיבים תהו לגבי הצורך ברימייק לסרט קלאסי מפורסם.
השחקנית אשלינג בי, אירית במוצאה, ספגה ביקורת על שהשתמשה לצורך תפקידה במבטא אנגלי.
בריאיון עם "הגרדיאן" הבריטי, בי אמרה שאנשים ראו באימוץ המבטא האנגלי מעין דיכוי מצידם של אמריקאים שדחקו בה לעשות זאת.
היא ביטלה את הדברים, באומרה שלאורך הקריירה שלה היא אימצה מבטאים שונים, והביקורת הזו היא כמו משהו שלשמו נוצר טוויטר: שבני אדם יתלוננו על דברים לא חשובים.
שכרה ולא מיין או שכורת ולא מיין היא קינה לתשעה באב הנאמרת בשחרית של תשעה באב בקהילות הספרדים והאשכנזים.
מחבר הקינה הוא רבי שלמה גירונדי, מתלמידי הרמב"ן ומפייטני קטלוניה במחצית השנייה של המאה ה-13.
הקינה פונה מגוף שלישי אל כנסת ישראל, בשלושת הבתים הראשונים, ואל אומות העולם, בבית האחרון.
בבית הראשון, המקונן קורא אל עם ישראל להתאבל ולזעוק לפני הקב"ה בעקבות חורבן בית המקדש.
הבית השני מתאר את מצבו העגום של בית המקדש החרב, אשר היו בו כהנים אשר , וקורא, כמו בסוף כל בית, לזעקת בני ישראל כלפי ה'.
הבית השני מגיע מנקודת הפתיחה בה עם ישראל כבר זועק אל ה', אך מהסיבה הלא נכונה - על מצבו הגרוע, ולא כמתחרט ושב בתשובה על חטאיו בדור החרבן ובדורות שלפניו.
הבית האחרון, פונה אל אויבי האומה, וקורא להם שלא לשמוח בנפילתה של כנסת ישראל כי עד מהרה יגאל אותם ה', ו.
כחלק מיתר הקינות לתשעה באב, הקינה התפרשה פעמים רבות.
בין השאר יש לציין את פירושו של רבי יעקב רקח, בסידור "בית אב", ואת מהדורתו של דניאל גולדשמידט הכוללת מהדורה מדעית וביאור.
הקינה כתובה במבנה של שיר אזור, מבנה מקובל בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
מלבד מחרוזת הפתיחה, יש בקינה שלוש מחרוזות בעלות מספר משתנה של בתים.
הבתים בכל מחרוזת חורזים בחרוז אחיד, ובסופו ישנו אזור החורז בחרוז המבריח -פַיִךְ.
הקינה כתובה במשקל הברתי-דקדוקי, וכל בית מורכב משתי צלעיות של שש תנועות.
תל גנים היא שכונה ברמת גן, דרומית לשכונת קריית בורוכוב.
גבולות השכונה: בצפון רחוב פבריגט, בדרום דרך יצחק רבין, במערב דרך בן-גוריון ובמזרח רחוב עוזיאל.
מעברה השני של דרך רבין נמצאת שכונת תל גנים, השייכת לתחום המוניציפלי של גבעתיים.
בשנת 1948 הוקמה חברה בשם "תל גנים בע"מ" במטרה לנהל את הקמתה ואת פעילותה של שכונת תל גנים.
חברת תל גנים בע"מ בחרה לצורך בניית השכונה בחברת הבנייה "קרת בינוי ומשכנתאות בע"מ", שהוקמה בשנת 1946 על ידי ליופולד שן, נשיא קרן קיימת לישראל בבריטניה, במטרה לסייע בפתרון בעיית השיכון בארץ ישראל ולעודד עליית יהודים מאנגליה.
פעילות החברה נתמכה כספית על ידי תורמים מיהדות אנגליה.
חברת קרת בנתה בשכונה 1,200 יחידות דיור על שטח שרכשה מעיריית רמת גן מקרן קיימת לישראל .
טקס חנוכת שכונת תל גנים התקיים בשנת 1950 בנוכחות ראש עיריית רמת גן, אברהם קריניצי, ומוזמנים רבים אחרים.
בטקס חנוכת השכונה הוצגה כרזה ובה פסוק מספר איוב, פרק כ"ט, פסוק ד':
בטקס הוצג דגם השכונה שכלל רחוב מרכזי בצורת פרסה המאפשר כניסה ויציאה מהשכונה דרך רחוב עוזיאל (אז רחוב התיכון), רחובות נוספים המסתעפים ממנו בתוך השכונה, חלקם רחובות ללא מוצא ושדרה, מיועדת להולכי רגל בלבד, המחברת בין שכונת תל גנים לבין קריית בורוכוב הסמוכה.
בשכונה נבנו בתים פרטיים חד קומתיים, פרט לסמטת איילון ולסמטת יפתח בהן נבנו בתים משותפים דו קומתיים, כאשר בכל בית ארבע דירות.
כל בית פרטי היה מוקף חצר גדולה שאפשרה הרחבה עתידית מבלי שיהיה צורך לחרוג מגבולות החלקה.
בתחילה, הרחובות נשאו מספרים ולא שמות.
בשנת 1950, חברת תל גנים בע"מ פנתה לוועדת השמות כדי שזאת תאשר מתן שמות לרחובות.
חלק משמות הרחובות שיקפו את הקשר בין בוני השכונה ואוכלוסייתה לבין יהדות אנגליה.
רחוב מספר 5 קיבל את השם רחוב מרדכי, על שם מרדכי אליאש הציר הראשון של ישראל באנגליה.
רחוב מספר 3, קיבל את השם רחוב יוסף צבי על שמו של הרב יוסף צבי הרץ, רב ראשי באנגליה.
רחוב מספר 4 נקרא רחוב קיש על שמו של הבריגדיר פ.
קיש שנהרג במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
רחובות אחרים נקראו על שמות מבצעים ואירועים צבאיים במלחמת העצמאות כמו מבצע גדעון, מבצע נחשון, מבצע יפתח, שיירת יחיעם.
הרחובות "שער הגיא" ו"הפורצים" מנציחים את זכרם של פורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות.
שמה של סמטת איילון הוחלף בשנת 2021 לסמטת אירנה סנדלר על שמה של חסידת אומות העולם אירנה סנדלר.
בשנת 1950 נבנה ברחוב גדעון, בקצה הדרומי של השכונה, בית הספר היסודי של השכונה, בו למדו גם ילדי קריית בורוכוב.
תחילה היה שמו "בית ספר תל גנים".
בשנת 1981 הוסב שמו ל"בית ספר יאנוש קורצ'אק".
מועצת עירית רמת-גן אישרה בישיבתה מיום 15 בנובמבר 1951 העברת מספר חלקות מחברת תל-גנים בע"מ לעירייה, ללא תמורה.
העירייה השתמשה בחלקות אלה לסלילת דרכים, להכשרת גינות נוי ולבניית מבני ציבור בשכונה, כדוגמת בית הכנסת ברחוב גדעון, בסמוך לבית הספר, ושדרות נחשון.