tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
3. מערה עלי ג'ליב (Ali Gelib): מערה בעלת ייחודיות טבעית הנמצאת בקרבת העיירה סיימה במחוז סול שבסומלילנד.
4. מערת גסלה (Gacale): מערה מרהיבה במחוז סול שבסומלילנד, שנמצא בתוכה נטיפים וזקיפים מרהיבים.
5. מערת דמטאהלה (Dhambalahle): מערה יפהפייה באזור אודוין בסומלילנד, הידועה בצורת הכדור המופלאה שבתוכה.
6. נמל החוף הלבן: נמל תיירותי מקסים הנמצא בחוף הים האדן שבסומלילנד, המוכר בחופיו המדהימים והחול הלבן המשוגע.
מערות שיוולני (במראטהית: शिवलेणी) ב במדינת מהאראשטרה בהודו הן מונומנטים של מערות המתוארכות למלך (שלט בסביבות 1060–1087) מ של האזור ההיסטורי של מאלווה.
חפירות נרחבות נחצבו עמוק בסלע בתוך הגבעה.
המערות כוללות פסלים של אלים הינדים כמו שיווה, וגנש.
האתר רשום ב"רשימת המונומנטים המוגנים של המדינה במהאראשטרה" כמונומנט מוגן באחריות המחלקה לארכאולוגיה של מהאראשטרה, על פי "חוק המונומנטים העתיקים והאתרים והשרידים הארכאולוגיים של מהאראשטרה" מ-1960. מערות שיוולני הן גם אתר מורשת של הסקר הארכאולוגי של הודו.
מערות שיוולני ממוקמות כחצי קילומטר מצפון-מערב למקדש יוגשוורי, לאורך גדות הנהר ג'איוונטי.
המערות בצורת ריבוע וחצובות עמוק בתוך הגבעה.
הכניסה היא בצד הדרומי של הגבעה בתוך מנדאפ (ביתן).
יש חצר בחזית וגג המנדאפ נתמך בארבעה עמודים.
במרכז החצר יש ננדי מאנדפה מגולף באלגנטיות בגודל 9.14 × 9.14 מטרים.
במרכז המנדאפה הזה יש פסל של ננדי.
פנים המערה מרשים; אולם אחד נתמך בשלושים ושניים עמודים ומעוטר בפסלים של שיווה וגנש.
כתובת שנמצאה כאן מתוארכת לסאקה 1066 מתעדת את הענקת התחזוקה של המערות הללו על ידי המלך .
על פי הכתובת, הוענקו כמה כפרים למקדש שיווה.
כתובת זו הועברה לאמבאג'וגאי לצורך משמורת ושימור בטוחים.
הדעה הרווחת היא שהאתר הקדוש הזה הוקם לזכר ההתנגשות האפית בין יוגשוורי (כינוי לאלה דורגה) ודנטסורה (כינוי לשד ).
כמחווה מתמשכת לאותו קרב משמעותי, גילופים מורכבים של פילים מעטרים את סביבת שיווה, ומוסיפים נופך עשיר וסמלי לאווירה הרוחנית של האזור.
מערות פיטלקורה (במראטהית: पितळखोरे लेणी) ב של הרי גהט המערביים של מהאראשטרה, הודו, הם אתר בודהיסטי עתיק המורכב מ-14 מערות המתוארכות למאה השלישית לפני הספירה, מה שהופך אותן לאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של .
האתר שוכן כ-40 קילומטרים מאלורה, מגיעים לאתר בעלייה תלולה במורד מדרגות בטון, על פני מפל שליד המערות.
המערות חצובות בסלע בזלת, אך חלק מהמערות התפוררו ונפגעו.
מתוך ה-14, ארבע הם צ'איטיה (אחת מכילה סטופות, אחת אפסידלית ותא-יחיד) והשאר הן ויהארות.
כל המערות שייכות לתקופת , אך הציורים שנשמרו היטב הם מתקופת מהאיאנה.
המערות הן בשתי קבוצות, אחת של 10 מערות והשנייה של ארבע.
מאמינים שניתן לזהות את פיטלקורה עם ה"פטריגלה" של תלמי כמו גם ה"פיטנגליה" של "מהמאיורי", כרוניקה בודהיסטית.
הכתובות מתוארכות מבערך 250 לפנה"ס עד המאות ה-3 וה-4 לספירה.
באתר מוצגים פסלים של פילים, שני חיילים שאחד מהם שלם, פסל פגום של (האלה לקשמי בדמות פיל) ומערכת איסוף מי גשמים עתיקה.
מערות אלו היו משמעותיות בביסוס הכרונולוגיה של בניית המערות באזור אג'אנטה-אלורה.
כרונולוגיה של אולם צ'איטיה (מערה 3)
אולם צ'איטיה, מערה 3 של פיטלקורה, מייצג סמן חשוב בכרונולוגיה של עיצוב אולם צ'איטיה במערב הודו.
נהוג לחשוב שהכרונולוגיה של מערות צ'איטיה המוקדמות הללו היא כדלקמן: ראשית, במאה ה-1 לפני הספירה, מערה 9 במערות מהאקאלי ולאחר מכן מערה 12 במערות בהאג'ה, ששתיהן קדומות למערה 10 של אג'אנטה.
מערות מהאקאלי (במראטהית: महाकाली गुंफा, באנגלית: Mahakali Caves) ידועות גם בשם מערות קונדיוויטה; הן בין המנזרים הבודהיסטיים הלא מוכרים, ולפיכך כמעט שלא מבקרים במנזרי המערות השוכנים באזור שמסביב למומבאי (הודו).
מערות מהאקאלי ממוקמות קרוב לחוף למרגלות הרי גהט המערביים, לא הרחק מנתיב סחר ישן, כ-35 קילומטרים צפונית למרכזה של מומבאי כיום בפרוור בגובה של כ-25 מטר.
תחנת הרכבת אנדהרי או תחנת הרכבת ג'וגשווארי נגישות בקלות באמצעות רכבות פרבריות; את 3 הקילומטרים הנותרים מזרחה כדאי לכסות על ידי מונית או ריקשה ממונעת.
ההינדיות השכנות נמצאות רק כ-3 קילומטרים (מרחק נסיעה) לצפון-מערב.
כמעט ואין בכלל כתובות המתארות את הבנייה - אך לארכאולוגים יש סיבות להאמין ש-19 המערות נבנו בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-6 לספירה.
כמעט שום דבר לא ידוע על הפטרונים והתורמים.
את הכתובת היחידה באולם התפילה (צ'איטיה), שגם היא השתמרה בצורה גרועה, ניתן לתרגם כך: "יסוד ויהארה יחד עם אחיו על ידי פיטמבה, ברהמין חסיד של גאוטמה; תושב פאצ'י קמא".
שתי הקבוצות של מערות מהאקאלי (4 מערות בצפון-מערב ו-15 מערות בדרום-מזרח) נחצבו מסלע הגרניט הגעשי של מדרגות דקאן, כולל העמודים, הסטופה, תאי הנזירים והתבליטים הפיגורטיביים.
בסך הכל, הם לא מתקרבים לאיכות האדריכלית והאמנותית של כמה מהמערות באג'אנטה ובאלורה.
רוב המערות מוגבהות מעט כדי להגן עליהן מפני הצפות (גשמי המונסון) ומבעלי חיים המסתובבים חופשי, וניתן להגיע אליהם רק דרך מדרגות חצובות בסלע.
מערות 1–3 יוצרות מכלול אדריכלי של ויהארות, אם כי המערות 1 ו-3 נותרו לא גמורות.
למערה 2, גם היא לא גמורה במלואה, יש פורטיקו נוסף (מנדאפה) המופרדת מהעולם החיצון באמצעות גדרות אבן () עם תבליטים, שמאחוריהם - שוב מוגבה מעט - אולם המגורים בפועל.
מעל האכסדרה ומעל הפתח שבין האכסדרה לאולם נראים "חלונות סהר" קטנים.
העמודים המרובעים של הפרוזדור אינם מעוטרים; אזור הכותרת שלהם מסומן רק על ידי חריצים.
סטופה קטנה מגולפת בקיר האחורי של תא צדדי עמוק; לפניה מעין אבן מזבח, שניתן לפרש אותה גם ככס מלכות ריק לבודהה.
בסך הכל, הן הארכיטקטורה הפשוטה עם הגדרות שלה והן הקישוט הכמעט חסר מעידים על תקופה מוקדמת של בנייה (מאה 2–3).
מערה 4 היא הגדולה מבין כל הוויהארות של מהאקאלי.
החדרים הצדדיים, מופרדים על ידי עמודים מתומנים חסרי כותרות, מוגבהים מעט בהשוואה לאולם המרכזי.
מערה 5 היא כנראה החלק העתיק ביותר של מערות מהאקאלי; פרוזדור לשעבר נשבר ברובו.
זהו אולם פולחן (צ'איטיה) ובו חדר מופרד בשני מקטעי קירות מעוגלים המנוקבים בחלונות עבור הסטופה ה בקוטר 2.35 מטר ובגובה של כמעט 4 מטר, שניתן להקיף אותה על ידי הנזירים (או אולי גם על ידי אנשים רמי דרג או עשירים בתקופות מאוחרות יותר) בטקס הפראדקשינה.
בקיר הימני יש תבליט עמוק, שנוסף במועד מאוחר יותר (המאה ה-5–6), המתאר בודהה יושב מלווה בשני בודהיסטוות עומדים (פדמאפני ווג'ראפני).
דמויות בודהה קטנות יותר בתנוחות ישיבה שונות ומחוות ידיים (מודרות) מצורפות למעלה.
מימין לכך, בקונטרה פוסטו מודגש, עומדת דמות בודהיסטווה נוספת עם בודהה במדיטציה בתנוחת לוטוס מעל ראשו - ההרוס; יותר ימינה יש עוד בודהות קטנות ב'תנוחת ישיבה אירופאית'.
מערות 6–12 אינן גמורות או השתמרו גרוע מאוד.
במערה 6 ישנו שער מעוצב להפליא לחדר קודש הקודשים בפועל ().
מערה 13 היא מערת מגורים ופולחן משולבת המורכבת מפרוזדור ואולם מרכזי הנתמך בארבעה עמודים, המחוברים לחדרים צדדיים, באחד מהם פסל בודהה.
העמודים של מערה 13 עם כותרות האמאלאקה שלהם מתוחכמים הרבה יותר מאלה שבמערות האחרות, מה שמרמז על תאריך מאוחר יותר.
מערות 14–19 נשמרו בצורה גרועה ואינן מציעות מאפיינים אדריכליים או אמנותיים כלשהם.
מערות בהאג'ה (במראטהית: भाजे लेणी, באנגלית: Bhaja Caves) הן קבוצה של 22 מערות בודהיסטיות מהמאה ה-2 לפני הספירה הממוקמות ליד הכביש המהיר מומבאי - פונה ליד העיר פונה בהודו.
המערות נמצאות בגובה 120 מטר מעל הכפר בהאג'ה, על נתיב סחר עתיק וחשוב העובר מהים הערבי מזרחה אל רמת דקאן (החלוקה בין צפון הודו לדרום הודו).
הכתובות ומקדש המערה מוגנים כ, על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו לפי הודעה מספר A-2407. המערות שייכות ל במאהאראשטרה.
במערות יש מספר סטופות, אחד המאפיינים המשמעותיים שלהן.
החציבה הבולטת ביותר היא של הצ'איטיה (או צ'איטיה-גריהא - מערה 12), דוגמה טובה להתפתחות המוקדמת של צורה זו מאדריכלות עץ, עם תקרת פרסת סוס מקומרת.
לוויהארה שלו (מערה 13) יש מרפסת עמודים בחזית והיא מעוטרת בתבליטים ייחודיים.
מערות אלו בולטות בסימנים שלהן למודעות לארכיטקטורת עץ.
הגילופים מוכיחים שטאבלה - כלי הקשה - שימשה בהודו למשך לפחות 2,300 שנים, מה שמפריך את האמונה בת מאות שנים כי הטאבלה הוכנסה להודו על ידי זרים ממוצא טורקי-ערבי.
הגילוף מציג אישה מנגנת בטאבלה ואישה נוספת, רוקדת.
המערות שוכנות כ-9 קילומטר מערבית למערות בדסה.
מערות אחרות באזור הן מערות קרלה, ומערות נאשיק.
מערות בהאג'ה חולקות עיצוב אדריכלי עם מערות קרלה.
המונומנט המרשים ביותר היא המקדש הגדול צ'איטיה-גריהא — עם כניסה פתוחה עם קשתות פרסת סוס; על פי הסקר הארכאולוגי של הודו, הצ'איטיה-גריהא היא ההיבט הבולט ביותר של המערות, ואחת המוקדמות בסוג.
בצ'איטיה יש תבליטים ייחודיים מהמיתולוגיה ההינדית.
למערות אחרות יש ספינה ומעבר, עם אפסיס המכיל סטופה חצובה בשלמותה והמעבר מסתובב סביב האפסיס, ומהווה את שביל הפראדקשינה.
בצ'איטיה-גריהא יש כמה פסלים של הבודהה.
כתובת במאגר המים מציגה את שמו של התורם, מהאראתי קוסיקיפוטה ויהנודאטה, מהמאה ה-2 לספירה.
קורת עץ מתעדת שתי כתובות נוספות המתוארכות למאה ה-2 לפנה"ס, מה שמעיד שהמערות בנות לפחות 2,200 שנה.
במערות התגלו שמונה כתובות, חלקן מפרטות את שמות התורמים.
הפסלים כוללים כיסוי ראש מפורט, זרים ותכשיטים; ייתכן שהם נצבעו במקור בצבעים עזים, אך כוסו מאוחר יותר בטיח.
אופייני לבודהיזם המוקדם, בתחילה במערות היה סמלים שייצגו את הבודהה.
לאחר שנת 4 לספירה, בודהה צויר גם בצורה פיזית.
ליד המערה האחרונה נמצא מפל שבעונת המונסון מזרים מים לבריכה קטנה בתחתיתו.
מערות אלו מספקות גם הוכחה חשובה לגבי ההיסטוריה של טאבלה, או פושקרה שנקראו אז; כלי הקשה הודי, שכן גילופים משנת 200 לפני הספירה מציגים אישה מנגנת בטאבלה ואחרת רוקדת.
חלק בולט במונומנט הוא קבוצה של 14 סטופות, חמש בתוך המערות ותשע מחוץ לחציבה לא מאורגנת.
הסטופות הן שרידים של נזירים שחיו באזור, שמתו בבהאג'ה, ומציגות כתובת עם שמותיהם של שלושה נזירים, אמפיניקה, דהמג'ירי וסנג'דינה.
באחת הסטופות ישנה הכתובת "סטאוויראנה בהאדאנטה", שפירושה "הכוהן המכובד".
פרטי הסטופה מציגים את שמם של הנזירים והתארים שלהם.
הסטופות גולפו בצורה מאוד מפורטת ובשתיים מהן יש קופסת שרידים בצדן העליון.
מערה 6 – זו ויהארה מרובעת לא סדירה באורך 4 מטר, יש שני תאים בכל צד ושלושה בצד האחורי.
חלון הצ'איטיה מעוטר בכל פתחי התאים.
אשת החורש, בודהי, העניקה את הוויהארה הזו במתנה כפי שמעיד שמה החקוק על פתח התא.
מערה 9 – מעקה מעוטר בתבניות, דמויות שבורות של חיות, מרפסת חזיתית.
זה דומה למערה 8 במערות נאשיק.
מערה 12 – הצ'איטיה במערות בהאג'ה היא אולי אולם הצ'איטיה הקדום ביותר ששרד, שנבנה במאה השנייה לפני הספירה.
הוא מורכב מאולם אפסידלי עם סטופה.
העמודים משתפלים פנימה בחיקוי של עמודי עץ שהיו נחוצים מבחינה מבנית כדי לשמור על גג.
התקרה היא קמרון חבית עם צלעות עץ עתיקות משובצות בהן.
הקירות מלוטשים בסגנון האימפריה המאורית.
למערה הייתה חזית עץ גדולה, שלא שרדה.
חלון גדול בצורת פרסת סוס, חלון הצ'איטיה, הוצב מעל הפתח המקומר וכל אזור הפורטיקו נחצב כדי לחקות בניין רב-קומות עם מרפסות וחלונות וגברים ונשים מפוסלים שצופים בסצנה למטה.
זה יצר מראה של אחוזה הודית עתיקה.
רוחבה של צ'איטיה היא 8.12 מטר ואורכה כ-18 מטר עם אפסיס חצי עגול מאחור, ובעל מעבר ברוחב מטר, מופרד מהספינה על ידי 27 עמודים מתומנים שגובהם כ-3.45 מטר.
קוטר הסטופה הוא 3.3 מטר ברצפה.
בעמוד יש 7 סמלים שונים של בודהה המוצגים בצורת פרחים, ניצנים, עלים, מניפה.
מערה 13 – המערה הרוסה.
ייתכן שזה היה מבנה עץ בימי קדם.
אורכו 9 מטר ועומקו 4.4 מטר.
זה בדוגמת מעקה, עם כמה תאים מאחור ומערכת דלת בריח.
מערה 14 – מערה זו פונה לכיוון צד צפון ברוחב 2 מטר ועומק 7.7 מטר, עם 7 תאים.
בתאים יש ספסלי אבן, חלונות מרובעים ומיטות אבן.
מערה 15 – למערה זו ניתן להגיע באמצעות גרם מדרגות מדרום למערה 14. זוהי ויהארה קטנה ברוחב 3.8 מטר ועומק של 10 מטר.
יש בה שתי נישות חצי עגולות וספסל בצד ימין.
מערה 16 – בחזיתה זו יש 3 קשתות צ'איטיה ותבנית מעקה.
מערה 17 – זוהי ויהארה קטנה באורך 5.6 מטר ועומקה 3.8 מטר, עם 5 תאים, באחד מהתאים יש ספסל.
יש בה שתי כתובות, אחת מהן פגומה.
כתובת פתח התא מתארת את "מתנת התא מנדאסאווה, נאיה של בוגווטי." כתובת אחת נוספת מעל שתי מאגרי מים בשקע אחד מתארת "מתנה דתית של מאגר מים מאת וינהודטה, בנו של קוסיקי, לוחם גדול".
מערה 19 – זהו מנזר עם מרפסת.
לדלת דמויות שומרים משני הצדדים.
במערה הזו יש את סוריה (אל השמש) רוכב במרכבה ואינדרה (אל המלחמה) רוכב על פיל.
מערות קונדנה (במראטהית: कोंडाणा लेणी, באנגלית: Kondana Caves) שוכנות בכפר הקטן קונדהנה, 33 קילומטר צפונית ל ו-16 קילומטר צפונית-מערבית למערות קרלה במדינת מאהאראשטרה בהודו.
בקבוצת מערות זו 16 מערות בודהיסטיות.
המערות נחצבו במאה הראשונה לפני הספירה.
הבנייה מתבססת על דפוס של מבנה עץ.
אפשר להגיע למערה על ידי ירידה מהכפר רג'מאצ'י.
במערות התגלתה רק כתובת אחת בחזית הצ'איטיה, הנותנת מידע על התורמים.
קבוצת המערות קונדנה שוכנת כ-14 קילומטרים מתחנת הרכבת קארג'ט, ובבסיס מבצר הגבעה הישן של .
הקבוצה התפרסמה לראשונה במאה ה-19 על ידי וישנו ססטרי.
המערות נחצבו בפניו של מתלול תלול, והן חבויות על ידי היער העבות שלפניהן.
מים מטפטפים על פני הסלע שמעליהן בחלק ניכר אפילו מהעונה היבשה, ופגמו בהן מאוד.
עד כדי כך שעכשיו קשה לקבוע אם הן או מערות בהאג'ה הן המוקדמות ביותר.
הן חייבות להיות כמעט, אם לא לגמרי בנות אותה תקופה, ומכיוון שבוודאי ארך זמן רב לחצוב אותן, התאריכים שלהן עשויים לחפוף במידה מסוימת.
הוויהארה בקונדנה בהחלט נראית מודרנית יותר, בעוד שהצ'איטיה, שדומה מאוד בתוכנית ובממדים לזו שבבהאג'ה, הרוסה כל כך עד שאי אפשר להחליט כעת מי הושלמה לראשונה.
המערות פונות לצפון-מערב, והראשונה לדרום-מערב היא מערת צ'איטיה בעלת ממדים ניכרים מאוד, במרחק של 20 מטר מקו העמודים הקדמיים ועד לקצה האפסיס, רוחב 8.12 מטר וגובה 8.6 עד לחוד של התקרה הקשתית.
הספינה מול הסטופה באורך של 15 מטר וברוחב של 4.5 מטר, והסטופה בקוטר של 2.9 מטר, עם כותרת בגובה יותר מהרגיל, כשהצוואר המייצג את תיבת השרידים הוא, כמו במערות בהאג'ה, בגובה כפול מהרגיל, ומייצג שתי תיבות, אחת מעל השנייה, מגולפת בצדדים עם דוגמת המעקה הבודהיסטית.
הרצועות שכיסו זאת נרקבו, וכך גם כל החלק התחתון של הסטופה.
גם הבסיסים עם החלקים התחתונים של כל שלושים העמודים שהקיפו את הספינה, וכן הבסיס של אחד משני העמודים האסימטריים שקישטו פעם את החזית נרקבו, וניתן כעת לברר את מיקומם רק של רובם.
בין שני העמודים האחרונים הללו מילא מסך עץ או חזית במקור את הפתח לגובה של כ-3 או 4 מטר, בו היו הפתחים המובילים אל הפנים והוא היה מקובע לעמודים, כפי שנראה היה במקרה של כל העמודים במערות המוקדמות.
למערת הצ'איטיה במערות בהאג'ה ולמערה בקונדנה היו חזיתות דומות שנבנו בעץ.
המערות בבדסה ובקרלה הן כנראה מהמוקדמות ביותר, שבהן המסכים הללו נחצבו בסלע במקום מהחומר המתכלה יותר.
עם זאת, נותרו עדיין שרידים של שבעה עמודים בצד שמאל של המערה, ושישה בדרום, הנגרפים פנימה, כמו גם אלה בבהאג'ה ובבדסה, הוכחה למועד מוקדם של העבודה; אלה שמאחורי הסטופה ושישה ליד החזית בצד ימין נעלמו לחלוטין.
בחלק העליון של עמוד אחד משמאל יש סמל או מכשיר המזכירים במידת מה סטופה, עם חופה גסה מעליו.
לתקרה המקושתת היו קורות עץ כמו במערות קרלה ובמקומות אחרים, אבל הן נעלמו, והשרידים היחידים של עבודת העץ הם חלק מהמסך הסריג בקשת הקדמית.
לחזית יש דמיון רב לזו שבמערות בהאג'ה.
בצד שמאל יש שבר של פיסול בחלק בעל תבליט של ראשה של דמות בודדת בגודל ערך פי שניים מהגודל טבעי.
תווי הגוף נהרסו, אבל הפרטים של כיסוי הראש מראים את תשומת הלב הקפדנית ביותר לגימור הפרטים.
מעל הכתף השמאלית כתובת בשורה אחת בכתב בראהמי שבה נכתב: "נעשה על ידי בלאקנה, האישון של קנהא (קרישנה)".
מעל ראש זה, בגובה המעיין של הקשת הגדולה בחזית, חגורת פיסול בולטת רחבה: החלק התחתון שלה מגולף בדוגמת המעקה; החלק המרכזי מחולק לשבעה תאים, מלאים לסירוגין, שלושה עם תבנית סריג וחמישה עם דמויות אדם, זכר אחד בראשון, זכר ונקבה בכל אחד מהשלישי והחמישי, וזכר עם קשת ושתי נקבות בשביעית.
מעל אלה רצועה עם ייצוגי הקצוות של קורות או סורגים היוצאים דרכה, ולאחר מכן ארבע רצועות, כל אחת מבצבצת מעל זו שמתחתיה, והחצי העליון של האחרונה משונן.
חגורת הגילוף המקבילה בצד ימין של החזית ניזוקה מאוד מנפילה של הסלע בקצה ליד הקשת.
מעט לצפון-מזרח נמצאת מערה מספר 2, ויהארה, שחזית המרפסת שלה נהרסה לחלוטין מלבד הקצה השמאלי.
מרפסת זו הייתה ברוחב של 1.7 מטרים ואורך 5.4 מטר, עם המספר הייחודי של חמישה עמודים מתומנים ושני עמודי קצה.
בקצה מרפסת זו יש שקע מוגבה, ומתחת לקשת צ'איטיה נמצאת סטופה קטנה בחצי תבליט, ככל הנראה מושא הפולחן היחיד כאשר מערות אלו נחפרו.
בפנים, האולם הוא ברוחב 7 מטר, בעומק של 8.8 מטר, ובגובה 2.5 מטר, עם 15 עמודים מסודרים במרחק של כמטר זה מזה ומהקירות הצדדיים והאחוריים, אך אין אף אחד מהם בחזית.
החלקים העליונים של העמודים הללו הם מרובעים, אך במרחק של כ-45 סנטימטרים מהחלק העליון הם מתומנים: הבסיסים של כולם נעלמו, אבל נראה שגם הם היו מרובעים.
התקרה מעוצבת כחיקוי של מבנה אולם מעץ עם קורות בעומק של 48 סנטימטרים ובעובי של 20 סנטימטרים, במרחק של מטר זו מזו, עוברות דרך כותרות העמודים, והרווחים ביניהן מחולקים על ידי קורות מזויפות קטנות יותר, ברוחב של 12 סנטימטר ובעומק של 5 סנטימטרים.
יש שלושה פתחים רחבים לתוך האולם, אף על פי שרוב הקיר הקדמי פרוץ, ומכל צד שישה תאים בסך הכל, כל אחד עם מיטת הנזיר בתוכה, והתא הראשון בכל צד עם שניים.
מעל הדלתות של 14 מהתאים הללו מגולפות קשתות צ'איטיה או פרסה, המחוברות בנדבך מיתר בולט בגובה 15 עד 17 סנטימטרים ומגולפות בדוגמת מעקה.
מערה מספר 3 היא ויהארה פשוטה עם תשעה תאים, רובה הרוסה, בייחוד בחזית, אבל היו לה כנראה שלושה פתחים.
מערה מספר 4 כוללת שורה של תשעה תאים בחלק האחורי של מה שנראה כעת כמו חלל טבעי מתחת לצוק.
מעבר להם יש מכל, עכשיו מלא בבוץ, אחר כך שני תאים מתחת למדף עמוק של סלע התלוי מעל, ולבסוף, בור מים קטן.
מערות נאשיק , או מערות טריראשמי (במראטהית: त्रिरश्मी लेणी, באנגלית: Trirashmi Caves), או מערות פנדאוולני הן מנזר מערות בודהיסטי הכולל יותר מ-20 מערות ליד העיר ההודית נאשיק במדינת מאהאראשטרה שבהודו.
המתחם כולל גם אתר ג'ייני.
מנזר המערות ממוקם כ-½8 קילומטרים מדרום-מערב למרכז נאשיק על המדרונות הסלעיים של גבעת טריראשמי מול הפרבר של אמבאד.
מדרגות חצובות בסלע מובילות אל מתחם המערות, הנמצא כ-100 מטר מעל קרקעית העמק.
בסך הכל התגלו במערות 27 כתובות בכתב בראהמי, שתיים מהן מתוארכות למאה ה-2–3 לספירה.
לא ברור אם ולכמה זמן התקיים המתחם לפני כן; נהוג להאמין שהוא נוסד במאה ה-1 לפני הספירה, אך רוב המערות מתוארכות כנראה למאות ה-4 וה-5 לספירה.
לאחר עליית ההינדואיזם באימפריית גופטה (מאות 4–6) ותחת שליטי (מאות 7–8), המנזר כנראה ננטש.
מערות 1 ו-2 יכולות להיחשב העתיקות מכל המתחם בשל עבודת האבן ה'פרימיטיבית' שלהן.
העיטור הפיגורטיבי בפנים הוא גם כפרי למדי.
מערה 3 היא מערת מגורים עם פסלים.
כאן התגלתה כתובת מאת גאוטמי בלאסרי, אימו של המלך משושלת סאטווהאנה.
החזית על ששת העמודים הניצבים חופשית שלה, שחלקה התחתון מוסתר מאחורי קיר מעקה, מרשימה במיוחד.
העמודים המתומנים מסתיימים במבנה מדורג כלפי מטה, התואם את המסך על הסטופה במערה 18 ומשמש כאן לראשונה כראש עמוד; מעליהם כותרות גדולות עם מוטיבים של אריה, פיל ושור.
שער הכניסה, ממוסגר בצדדים על ידי "האוהבים השמיימים" (), מוגן על ידי שני תבליטי שומרים (דווראפאלה).
באזור המשקוף המעוטר בפאר, המזכיר את הטורנאות החופשיות של סאנצ'י, עומדות דמויות מתפללות, ביניהן תבליטים עם סמלים של בודהה (עץ, סטופה, גלגל הוראה).
מה שמכונה "נהאפנה ויהארה" הוא אולם רחב הכולל 16 תאים, שבאמצעו יש פסל בודהה.
כתובת מזכירה את השם ; הוא היה חתנו של , שליט האחדרשפנים המערביים, שחי בסביבות שנת 120 לספירה.
מערה 14 מכילה פסל בודהה עם הילה במה שמכונה 'תנוחת ישיבה אירופאית' על כס אריה, אך עם כן לוטוס מתחת לרגליו; אצבעותיו נוגעות מול חזהו בתנועת הוראה (דהרמאצ'אקרה מודרה).
לידו עומדות כמה דמויות מלוות עם מניפות להרחקת זבובים.
בגובה 3.50 מטר, היא המערה הגבוהה ביותר מבין מערות המגורים; היא מכילה גם 16 תאים.
מערת המגורים מכילה כתובת המציינת שיווני מבאקטריה בשם אינדראגנידאטה ובנו דהרמארקשיט חצבו את המערה, כולל בור מים.
חזית המערה מורכבת משני עמודים עצמאיים ושני חצאי עמודים, בעלי אלמנטים בצורת כרית בחלק העליון והתחתון.
העמודים מסתיימים בקצה פתוח ובו מוטיב של אמאלאקה בתוך מסגרת כמעט בצורת קובייה - מוטיב יוצא דופן ביותר שמופיע רק בנאשיק, שם הוא כבר נראה על חלק מהעמודים במערה 3.
מערה 18 היא אולם צ'איטיה עם חזית מרשימה.
השער המרכזי מכוסה בחלון גדול בצורת חצי סהר (קודו או צ'נדרסאלה), שנמשך מעט פנימה בקצהו התחתון, ויוצר קשת; בחלק העליון הוא מסתיים בחוד בצורת קשת.
בסביבתו יש כמה חלונות עיוורים, המעוצבים באותו סגנון; בתוכם יש קמרונות מקוצרים, המחקים חלונות מעץ.
יחד עם כמה מוטיבים של גדר (ודיקה), פילסטרים וסטופות קטנות, נוצרת תמונה מאוזנת ודקורטיבית מאוד.
פנים היכל הצ'איטיה האפסידלי אניקוני לחלוטין ודליל ביותר ולא מעוטר; עמודים מתומנים, שכמו עומדים בתוך כדים גדולים, מקיפים סטופה דקיקה עם עיטור ומסך מדורג מעל (צ'אטרה).
גם מערה 20 היא אולם צ'איטיה.
על פי כתובת, היא הושלמה על ידי אישה בשנה ה-7 של המלך משושלת סאטווהאנה, כלומר במחצית השנייה של המאה ה-2. כתובת נוספת מתייחסת לתרומות מהאוכלוסייה המקומית לתיקון(?) המערה.
מעט מרוחק ממתחם המנזר הבודהיסטי, על שפת בור מים שנחצב בסלע, יש מקדש ג'ייני עם כמה דמויות של עומדים ויושבים.
מערות גאטוטקצ'ה (במראטהית: घटोत्कच लेणी, באנגלית: Ghatotkacha Caves) שוכנות 18 קילומטר ממערב ל, ליד הכפר ג'ינג'לה, במדינת מאהאראשטרה בהודו.
המערות כוללות שלוש מערות בודהיסטיות, אחת היא צ'איטיה ושתיים הן ויהארות.
המערות נחפרו במאה ה-6 לספירה, והושפעו מבודהיזם מזרם המהאיאנה.
במערות יש כתובת מאת ורהאדבה (Varahadeva), שר שושלת וקאטאקה תחת המלך הארישנה (סביבות 475–500 לספירה).
ורהאדבה ידוע גם בכתובת במערה 16 במערות אג'אנטה שבה הוא מאשר את מסירותו לאמונה הבודהיסטית: "בהתייחס לחוק הקדוש כבן לווייתו היחיד, (הוא היה) מסור מאוד לבודהה, המורה של העולם".
הכתובת במערת גאטוטקצ'ה היא על הבודהה, הדהאמה והסנגהה.
במקביל, ורהאדבה מאשר בגאווה את המורשת ההינדית שלו.
הכתובת מציגה אילן יוחסין ארוך של משפחת התורם.
הוא כולל אזכור של אדם בשם סומה, שהיו לו נשים ממעמד הקשטרייה וגם ממעמד הברהמינים.
החברה לפיתוח תיירות מאהאראשטרה מדווחת שהמערות מיועדות רק לנוסע ההרפתקן מכיוון שהגישה אליהן קשה.
מערות קיזיל (אויגורית: قىزىل مىڭ ئۆي, מילולית: "אלף הבתים האדומים"; סינית: 克孜尔千佛洞, מילולית: "מערות קיזיל של אלף הבודהות") הן קבוצה של מערות בודהיסטיות הממוקמות ליד העיירה קיזיל (克孜尔乡; Kèzī'ěr Xiāng) ב, , שינג'יאנג, סין.
האתר ממוקם על הגדה הצפונית של נהר ה, 65 ק"מ (75 ק"מ בכביש) מערבית ל.
אזור זה היה מרכז מסחרי של דרך המשי.
למערות יש תפקיד חשוב ב וב, ונאמר כי הן מתחם המערות הבודהיסטי הגדול הקדום ביותר בסין, כאשר פיתוחן חל בין המאות ה-3 וה-8 לספירה.
מערות קיזיל הן הקדומות יותר מסוגן בסין, והדגם שלהן אומץ מאוחר יותר בבניית מערות בודהיסטיות מזרחה יותר.
שם נוסף לאתר היה מינג-אוי (明屋), אם כי מונח זה משמש כיום בעיקר לאתר ממזרח.
מערות קיזיל נוספו בשנת 2014 לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר דרכי המשי: רשת המסלולים של מסדרון צ'אנגאן-טיין שאן.
מתחם מערות קיזיל הוא הגדול ביותר מבין אתרי המערות הבודהיסטיים העתיקים הקשורים לממלכת הטוכארים העתיקה של , כמו גם הגדול ביותר בשינג'יאנג.
אתרים מפורסמים נוספים בקרבת מקום הם , , ו.
מערות קיזיל הן "המערות הייצוגיות המוקדמות ביותר בסין".
בזמן יצירת המערות, אזור קוצ'ה דבק באסכולת האורתודוקסית של בודהיזם מזרם ההינאיאנה, אם כי גם אותרה נוכחות מוקדמת של מיעוט מחסידי אסכולת ה.
ייתכן שהמערות המרובעות הפשוטות יותר הוקמו על ידי חסידי הדהרמאגופטאקה מהמאה ה-4 לספירה או קודם לכן, בעוד שמערות מדגם "העמוד המרכזי", ששגשגו מאמצע המאה ה-6 לספירה, יכולות להיות קשורות דווקא לאסכולת הסרוואסטיוואדה.
ישנם 236 מקדשי מערות בקיזיל, החצובים במצוק המשתרע ממזרח למערב לאורך של 2 ק"מ.
מתוכם, 135 עדיין שלמים יחסית.
המערות המוקדמות ביותר מתוארכות, בין היתר על בסיס תיארוך פחמן רדיואקטיבי, לסביבות שנת 300. רוב החוקרים מאמינים שהמערות ננטשו כנראה מתישהו בסביבות תחילת המאה ה-8, לאחר שהשפעת שושלת טאנג הגיעה לאזור.
מסמכים שנכתבו בשפות טוכאריות נמצאו בקיזיל וכמה מהמערות מכילות כתובות בטוכארית ובסנסקריט המפרטות את שמותיהם של כמה שליטים.
לרבות מהמערות יש עיצוב עמוד מרכזי, לפיו עולי רגל עשויים להקיף סביב עמוד מרכזי המשלב גומחה לפסל של בודהה, המהווה ייצוג של הסטופה.
ישנם שלושה סוגים נוספים של מערות: מערות מרובעות, מערות "עם פסל עצום", ותאי נזירים (קוטי).
כשני שלישים מהמערות הן קוטים שהם מחסנים ומגורים של נזירים ומערות אלו אינן מכילות ציורי קיר.
מבנה מערה מסוג "עמוד מרכזי"
בעיצוב "העמוד המרכזי" האופייני, עולי רגל יכולים להקיף סביב עמוד מרכזי המשלב גומחה לפסל של הבודהה, המהווה ייצוג של הסטופה.
מה שמכונה "העמוד המרכזי" המופיע בתוכנית אינו למעשה עמוד אלא רק הסלע בגב המערה, שלתוכו חצבו מסדרון עגול המאפשר הקפה דתית.
חדר קמרוני גדול ממוקם בחזית העמוד "העמוד המרכזי" ותא אחורי קטן יותר מאחור עם שני מסדרונות דמויי מנהרה בצדדים המקשרים בין חללים אלה.
בחדר הקדמי, תבליט תלת־ממדי של בודהה היה ממוקם בגומחה גדולה המשמשת כמוקד הפנים, אולם אף אחד מהפסלים הללו לא שרד בקיזיל.
החדר האחורי עשוי להציג את סצנת ה בצורה של ציור קיר או פסל גדול, ובמקרים מסוימים, שילוב של שניהם.
תפרוסת "העמוד המרכזי" קשורה אולי לתכנון המבני של האתר הארכאולוגי בצפון באקטריה.
לתוכנית הציורים במערות "העמוד המרכזי" יש בדרך כלל סידור קבוע: קירות החדר הפנימי הראשי מציגות דרשות של בודהה, בתקרה יש עיטורים מעוינים המרמזים על סיפורי הג'טאקה, בגומחה המרכזית יש את הסצנה של .
בחדר האחורי או במסדרון יש סצנות הקשורות לפרינירוואנה, ולבסוף הציור מעל היציאה קשור לגן העדן של ול (הבודהה העתידי).
מערות קיזיל התגלו ונחקרו לראשונה בשנים 1902–1904 על ידי , משלחת יפנית בהנהגת טסשין וטאנבה (渡辺哲信) וקניו הורי (堀賢雄) במימון , אך המשלחת עזבה במהירות לאחר ארבעה חודשי מחקר באזור קוצ'ה, בעקבות רעידת אדמה מקומית.
היה גם חלק מהמשלחת הגרמנית השלישית תחת אלברט גרינוודל, אך נשאר רק עד יוני 1906, אז נאלץ לעזוב להודו הבריטית עקב מחלה קשה.
המערות צולמו, נערכו רישומים וחלקים גדולים מציורי הקיר הוסרו ונשלחו לגרמניה.
גרינוודל הסיר מספר רב של ציורים, אך הקפיד לרשום תיעוד לפני שעשה זאת כדי לשמור על ערכם הארכאולוגי, ולצלם או לצייר אותם לפני חיתוך, מתוך חשש שהם עלולים להיהרס בעת ההסרה או במהלך ההובלה.
הוא השתמש בקנבס כדי לצייר תיעוד די מדויק של הציורים.
לדוגמה, גרינוודל מספר כיצד גילה ציור קיר מעניין מאוד עם לוחמים במערת הציירים (207).
בכוונה להסיר אותו, הוא עשה תחילה ציור מדויק.
אבל לאחר יצירת הציור, ציור הקיר התפרק עם ההסרה ואבד, למעט שברים בודדים שעדיין נמצאים במקום.
בסך הכל, המשלחת הגרמנית השלישית עדיין הסירה ציורים רבים, ושלחה כמעט 120 ארגזים של ציורי קיר לברלין.
גרינוודל פרסם את תוצאת חקירותיו ב-1912 בספר "מקומות פולחן בודהיסטים עתיקים בטורקסטאן הסינית, דיווח על עבודות ארכאולוגיות מ-1906 עד 1907 ליד קוצ'ה, קאראשהר ובנווה המדבר טורפאן".
גרינוודל גילה שמערות קיזיל היו חיוניות בהבנת התפתחות האמנות הבודהיסטית, והעלה השערה שיש בציורים גם כמה צורות של השפעות אמנותיות מערביות:
החוקר הצרפתי והצלם שלו , ששהו בקוצ'ה מינואר 1907, ביקרו בקיזיל זמן קצר לאחר השליחות הגרמנית, מ-1 בספטמבר 1907, במשך כמה ימים, ושארל נואט צילם הרבה תמונות יפות ואינפורמטיביות.
אלברט פון לה קוק חזר לקיזיל והסביבה בשנים 1913–1914, בראש המשלחת הגרמנית הרביעית, והסיר ציורים רבים, כולל אלה שגרינוודל השאיר במקום, אך בדרך כלל הכין הרבה פחות תיעודים מקודמו.
ב-1912 הציע גרינוודל ב-1912 תוכנית מבנה שהייתה לה השפעה רבה לאורך המאה ה-20. היא מבוססת בעיקר על ההגדרה של שתי אסכולות לאמנות, "סגנון I" ו"סגנון II".
סגנון I, המוגדר כ"הודו-איראני", נובע מ, וציורי קיר נוטים להיות בעלי רקע צינובר כהה עם סכמות צבעים ירוקים וכתומים והצללה טבעית, והאדריכלות נוטה להיות מורכבת ממערות מרובעות עם תקרות מקומרות.
סגנון II נובע מ, ומאופיין בניגוד חזק בין פיגמנטים ירוקים-כחולים מבריקים.
מבחינה אדריכלית, למערות בסגנון II יש עמוד סטופה מרכזי המוקף במסדרון עגול להקפה.
לפי גרינוודל, הסגנון השני התקיים לפני המאה ה-8 לספירה.
לאחר גרינוודל, אלברט פון לה קוק ו הציעו תאריכים, על סמך הכתובות האפיגרפיות שנמצאו במערות.
קווים מנחים כרונולוגיים אלה נותרו משפיעים ביותר לאורך המאה ה-20, עד שנות השמונים.
ניסיונות מודרניים לתיארוך פחמן 14
ניסיונות שונים של תיארוך פחמן 14 נעשו במהלך השנים, בדרגות שונות של הצלחה, אך עם ההשפעה העיקרית של דחיקת תאריכי המערות הראשונות ל-300 לספירה בקירוב, וערעור הסיווג הגרמני לפי סגנונות וסכמות צבעים.
ב-1979 "המכון למדע וטכנולוגיה להגנת שרידי תרבות" הסיני בדק באמצעות פחמן 14 את המערות 63, 47 ו-13.
תוצאות רבות הן עדיין לא חד משמעיות, לפעמים אפילו סותרות, והתקופה ההיסטורית המדוברת קצרה מדי ביחס לשולי אי הוודאות של תיארוך פחמן 14, כדי לספק פילוח משמעותי של המערות.
רוב החוקרים משתמשים כיום בגישה המשלבת ניתוח אמנותי ואדריכלי יחד עם תיארוך פחמן, כדרך לגשת למינוח אמין, כפי שהוצעה על ידי מרילין מרטין ריי מ-2001.
בשנת 1906, צוות המשלחת הגרמני של אלברט גרינוודל חקר את מערות קיזיל.
אלברט פון לה קוק, שעבד תחת גרינוודל, נאלץ לעזוב ביוני 1906 עקב בעיות בריאות.
גרינוודל בדרך כלל צילם והעתיק את ציורי הקיר, לפני שהסיר את אלו שנראה לו חיוניים.
רוב קטעי הקיר שהוסרו נמצאים כעת ב (לשעבר המוזיאון לאמנות הודית (Museum für Indische Kunst)) בדאהלם (ברלין).
חוקרים אחרים הסירו כמה קטעים של ציורי קיר, שעשויים להימצא כעת במוזיאונים ברוסיה, יפן, קוריאה וארצות הברית.
אף על פי שהאתר ניזוק ונבזז כאחד, נותרו כ-5,000 מטרים רבועים של ציורי קיר, ציורי קיר אלו מתארים בעיקר את סיפורי הג'טאקה, סיפורי ה ואגדות של בודהה, ומהווים ייצוג אמנותי במסורת של אסכולת הינאיאנה של ה.
בדיקת פחמן וניתוח סגנוני סייעו לקבוע שלוש תקופות עיקריות בציורים בקיזיל, המכסים תקופה מ-300 לספירה עד 650 לספירה.
האמנות המוקדמת של קיזיל תואמת את האסכולה המערבית של אמנות באגן טארים, ומציגה בעיקר השפעות מגנדהארה והעולם האיראני, בעיקר השפעה מההפתליטים, וללא השפעה ממזרח אסיה.
מערות קיזיל סומנו על ידי הגרמנים בשורה של שמות תואר, וסומנו בנפרד על ידי הסינים באמצעות מספרים.
טבלת הצלבה בין השיטות הוכנה על ידי מרלין ריי.
כמה מערות מוקדמות מאוד, שמספרן כעת 17–90 עד 24–90, התגלו מאז שנות ה-90 בחלקים התחתונים של המצוק בכניסה לעמק המרכזי.
מערות אלו היו מרובעות או מלבניות עם תקרות בצורת קמרון חבית, אך ללא עיטורים כלשהם.
מאפיין בולט של ציורי הקיר בקיזיל הוא השימוש הנרחב בפיגמנטים כחולים, כולל הפיגמנט אולטראמרין היקר שמקורו בלפיס לזולי מאפגניסטן.
בסיווג אמנות האזור על ידי ארנסט ולדשמידט, ישנן שלוש תקופות ברורות: ציורי הקיר מהשלב הראשון מאופיינים בשימוש בפיגמנטים אדמדמים, בעוד אלו מהשלב השני השתמשו בפיגמנטים כחלחלים בשפע.
הציורים המוקדמים יותר משקפים יותר השפעות או גנדאהריות, בעוד שאלו מהשלב השני מראים השפעות איראניות (סאסניות).
נראה שבמערות מאוחרות יותר יש פחות אגדות או סיפורי ג'טאקה, שהוחלפו בעיצובים החוזרים על עצמם של מספר רב של בודהות קטנות (מה שנקרא מוטיב אלף הבודהות), או בודהות יושבות עם הילות.
הציורים של שני השלבים הראשונים הראו חוסר באלמנטים סיניים.
השלב האחרון, התקופה הטורקית-סינית, ניכר בעיקר באזור טורפאן, אך בקיזיל רק שתי מערות הראו השפעה סינית של שושלת טאנג.
מאפיין נוסף של ציורי הקיר של קיזיל הוא החלוקה לגושים בצורת יהלום בתקרות הקמרון של החדר הראשי של מערות רבות.
סצנות בודהיסטיות מתוארות בתוך צורות יהלומים אלו בשכבות רבות זו על גבי זו כדי להראות את הרצפים הסיפוריים של הסצנות.
הפיגמנטים בציורים של מערות קיזיל נותחו על ידי אנליזה של עקיפה של קרני רנטגן.
האדומים הם בעיקר עופרת בגוונים של שני ואדום, שהיום הם דהויים מאוד, ואוכרה אדומה.
פיגמנטים כחולים הם מלפיס לזולי.
פיגמנטים ירוקים הם מינרלים של נחושת הידרוקסית כלורית כגון .
פיגמנטים חומים-שחורים הם תחמוצת העופרת (PBO2), המתקבלים מהתחמצנות של עופרת אדומה.
פיגמנטים לבנים התקבלו בעיקר מגבס.
סיווג רחב של סגנונות, שנוסח על ידי לה קוק וולדשמידט בשנת 1933, התקבל באופן כללי.
הסגנון הראשון נקרא "סגנון הודו-איראני I", והוא מכסה את כל המערות המוקדמות בציורים עדינים בגוון על גוון, תוך שימוש בצבעים חומים, כתומים וירוקים.
השם "הודו-איראני" מציין בגדול את ההשפעה האמנותית מהודו, בשילוב אלמנטים של אמנות איראנית, שהובילה את יצירת ציורי המערות הראשונים בקיזיל.
המערות המייצגות העיקריות של סגנון זה הן "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118), "מערת הציירים" (מערה 207), "מערת הטווס" (מערה 76), "המערה המצוירת יתר על המידה" (מערה 117), "מערת הפסלים" (מערה 77), ו"מערת יורדי הים" (מערה 112).
הקבוצה הקטנה של מערת המטמון (מערות 83, 84) נחשבת כבת אותה תקופה, אך בסגנון מעט אישי, המכונה לעיתים "סגנון מיוחד" (Sonderstil).
הסגנון הראשון נמצא רק במערות קיזיל, מלבד מערה אחת ב הסמוכות: "המערה עם הכיפה".
הסגנון השני נקרא "סגנון הודו-איראני II", ומכסה את רוב המערות האחרות של קיזיל, המשתמשות בצבעים מנוגדים מאוד ובקווים עזים, תוך שימוש בצבעים חומים, כתומים וירוקים ובעיקר כחול לפיס-לזולי חי.
השם "הודו-איראני" מציין שוב את ההשפעה האמנותית מהודו, בשילוב עם השפעות חשובות ממרכז אסיה ומהעולם האיראני.
סגנון זה מחולק עוד יותר לשלוש תקופות רחבות.
לבסוף, סגנון אויגורי-סיני שלישי מופיע רק בשתי מערות בקיזיל.
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים
, נווה המדבר המאוכלס ביותר באגן טארים, הייתה ממוקמת בעמדה אסטרטגית על דרך המשי הצפונית, שהביאה לה שגשוג, והפכה אותה למרכז עשיר של מסחר ותרבות.
קוצ'ה הייתה חלק מכלכלת דרך המשי, והייתה בקשר עם שאר מרכז אסיה, כולל סוגדיאנה ובאקטריה, וכך גם עם תרבויות הודו, איראן ואזורי החוף של סין.
ידועים מבקרים מוקדמים, כגון .
מאז המאה ה-2 לספירה, בחסות שושלת האן ואימפריית קושאן, עברו מספר רב של מיסיונרים בודהיסטים גדולים באגן טארים בדרכם לסין, כמו הפרתי , הנזיר , בן לעם ה ו, או ההודי ג'ו שואו-פו (竺朔佛).
התרבות פרחה, וכתבי הסנסקריט ההודיים תורגמו על ידי הנזיר והמתרגם בן קוצ'ה (344–413 לספירה), בעצמו בנו של מאמין בודהיסטי מקשמיר ונסיכה מקוצ'ה, אחותו של המלך.
הסגנון הראשון, המכונה לעיתים "סגנון הודו-איראני ראשון" לציון השפעות מהודו ומרכז אסיה, מכסה תקופה שבין 300 ל-500 לספירה, ומאופיין בנושאים גנדהארים וגוונים כתומים וירוקים, בהשפעה חזקה של הודו: רקדניות ומוזיקאיות הן לעיתים קרובות עירומות או עירומות למחצה עם חזה מלא.
אמנות הציורים הללו מעודנת למדי, ומהווה את התקופה ה"קלאסית" של אמנות קיזיל: הגוונים עדינים, הקווים עדינים ואלגנטיים, הצבעים מתמזגים בהדרגה כדי לתת תחושה של מרקם ונפח.
הציורים של באמיאן בצפון אפגניסטן נחשבים בדרך כלל כמקור האמנות של מערות קיזיל.
לקראת סוף התקופה, השפעתה של אמנות גנדהארה נחשבת כתוצאה מהאיחוד הפוליטי של האזור בין באקטריה לקוצ'ה תחת ההפתליטים, שנמשך בין 480 ל-560 לספירה, או כמה עשורים לאחר מכן.
תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה)
הציורים המוקדמים ביותר בקיזיל שייכים לשלב ה"קלאסי".
הסגנון שלהם מאוד אלגנטי ו"ציורי", עם הצללה מתוחכמת של הגופים להבעת נפח פיסולי.
הקווים מעודנים ועדינים, הצבעים משתלבים ברכות.
סגנון זה הוא גם הודי אופייני, וייתכן שהוא קשור לגנדהארה או לקשמיר.
סגנון מוקדם זה מודגם ב"מערת ההיפוקמפי" (מערה 118), ועשוי להוות אסכולה ייחודית.
זה מנוגד לסגנון של השלב הבא, כפי שניתן לראות בלוחות בחדר הפנימי של "מערת הפסלים", כמו "ננדה הבוקר", שהוא הרבה יותר נועז, תוך שימוש בצבעים עזים (אבל עדיין חומים, ירוקים וכתומים בלבד), קווים עבים יותר ודפוסים פשוטים יותר.
כתובות מוקדמות בטוכארית, שפה הודו-אירופית המשתמשת בנגזרת של הכתב הבראהמי ההודי משמשת במספר ציורים מוקדמים על לוחות, כפי שנמצאו ב"המערה מעל למערה שתקרתה מקושטת בשקעים" (מערה 171)", או ב"מערת הגומחה" (מערה 27).
על פי הכרוניקות הסיניות של שושלת ג'ין (265–420 לספירה), כבר היו בקוצ'ה אלף סטופות ומקדשים בודהיסטיים במאה ה-3 לספירה.
המערות המצוירות הקדומות ביותר בקיזיל נחשבות "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118) ו"מערות האוצר" C ו-B (מערות 83 ו-84 בהתאמה).
מערה 118, אולי המוקדמת מבין השלוש, נמצאת עמוק בתוך העמק המרכזי.
מערות 83 ו-84 ממוקמות בכניסה של אותו עמק.
למערות הללו יש מבנה אדריכלי פשוט, יחד עם ציורים בסגנון ברור, המשקפים השפעות הודיות.
תורמים טוכארים אצילים או עשירים מקוצ'ה, לובשים טוניקות, מופיעים לפעמים כורעים לצד ציורי סגידה.
ב"מערת ההיפוקמפי" (מערה 118) ) ביקרה שאף צילמה אותה, וגם המשלחת הצרפתית של בשנת 1907. חלקים גדולים מציורי הקיר הוסרו ונשלחו לגרמניה, במיוחד על ידי פון לה קוק ב-1914, שהסיר את הלונטות ואת דפנות הקמרון.
המערה מורכבת מחדר מלבני (3.6 x 4.8 מטר), הכניסה בצד הארוך, ותקרתו יוצרת קמרון חבית רוחבי.
בחזית המערה, הנגישה דרך דלת, היה בעבר חלל פתוח באותו רוחב, אולי מעוטר בציורים, עם שרידי גג פירמידה.
שני החדרים מופרדים על ידי קיר בעובי מטר אחד.
את הדגם של מערה מקומרת מסוג זה ניתן למצוא באתר הארכאולוגי בצפון באקטריה, מהמאה ה-2–3 לספירה.
באמצע הקיר האחורי של החדר הפנימי הראשי ניצב ציור גדול (3.42 מ' רוחב ו-2.16 מ' גובה), עם סצנה לא מזוהה של מלך עם מלווים, אולי "המיומנות והמוזיקה בארמון השמיימי" (天宫伎乐).
העמדות והתנוחות של הדמויות מזכירות את התבליטים של האתר הבודהיסטי מהמאה ה-3–4 לספירה.
מלך יושב במרכז, עם מלווים רבים המקיפים אותו, במיוחד אישה כמעט עירומה יושבת לשמאלו.
הם עונדים עגילים עגולים כבדים עם עיצוב רוזטה מרכזי.
עיצוב הפנים מזכירה את הפסל של בגנדהארה.
התמונה ממוסגרת בצורה משוכללת על ידי חמישה שוליים דקורטיביים עוקבים עם של שריגי גפן הבר, המרמז על אמנות רומית.
צבעי ציורי הקיר הם גוונים שונים של חום, עם כתמים של ירוק בהיר, אך ללא כחול, המגדירים את מה שנקרא סגנון "כתום וירוק".
במרכז התקרה יש מוטיבים של שמש וירח, שני נזירים וציפור עפה עם דמות אדם בטפריה.
דפנות התקרה מורכבות מהרים בצורת יהלום, שסביבם מוטיבים נטורליסטיים של בני אדם, בעלי חיים, אגמים ועצים, עיצוב אולי מהמזרח הקרוב שאומץ בדרך כלל במערות מאוחרות יותר בקיזיל.
להקה של חיות פנטסטיות הפרידה בין התקרה לקירות הצדדיים.
נראה שהסגנון הכללי מוקדם, ואולי נגזר מקשמיר וממערה 24 בבאמיאן.
הלונטות הגובלות בתקרה מציגות סצנות בודהיסטיות מעוטרות.
קשה לזהות את הלונטה הימנית, אך נראה שהיא מייצגת מלך או בודהיסטווה המתכופף לעבר דמות לוחם.
החלק התחתון מציג סצנה מלכותית, עם דמות על ספה מוקפת ב.
הלונטה השמאלית מציגה את (הבודהה העתידי) בגן העדן של .
מתחת לה ציור של הר סומרו מוקף על ידי נאגות שונות, דמויות של מאמינים ובעלי חיים.
דמויות קטנות של מאמינים כורעי ברכיים בטוניקות בגובה של כ-40 סנטימטרים, חלקם חמושים בפגיון, מופיעים לצד הפינות השמאלית והימנית של ציור הקיר האחורי: כנראה תורמים אצילים ועשירים מממלכת קוצ'ה מהמאה ה-4 לספירה.
אחד התורמים מחזיק שלושה חרוטי קטורת בוערים.
הוא לבוש בטוניקה פתוחה ששוליה מעוטרים ללא צווארון עם שרוולים צמודים.
לטוניקה, שמגיעה מעט מעל הברך, יש חגורה.
המכנסיים באותו צבע ובעלי אותם שוליים.
הוא נועל מגפיים ארוכים אפורים עם רצועות צולבות העוברות מתחת לסוליה.
הדמות מאחוריו אוחזת בזר ומעין מחתה לקטורת, לבושה במעיל שחור חגור עם שרוולים צמודים, עם שוליים אדומים, ושמלה ירוקה שופעת.
השיער שלהם נחתך ישר עד לצוואר, סגנון תסרוקת המוזכר גם עבור אנשי קוצ'ה ב, כרוניקה סינית מאותה תקופה.
נזיר כורע ברך מופיע בסמוך לפינה השמאלית העליונה של ציור הקיר הראשי, בחלוק אדום ובעל שיער קצוץ בצבע אוכרה, עסוק בעיצוב צנצנת טקסית בעזרת פטיש, כשמאחוריו מופיע צייר לבוש טוניקה דומה לאלו של התורמים.
בצד השני, אבל רק ראשו נשאר.
מערה 83 (מערת המטמון C)היא חלק מהקבוצה הדחוסה של ארבע "מערות המטמון" (82, 83, 84, 85) הממוקמות בכניסה לעמק המרכזי.
זוהי מערה ריבועית קטנה יחסית (3.6x3.6 מטר), שבאמצעה בימה, כנראה לפסל או סטופה.
כאן התקרה קרסה, אבל כנראה יצרה כיפה.
בקיר האחורי הייתה סצנה השתמרה היטב של סיפור ג'טאקה, אגדת רודראיאנה מה, כשהמלך רודראיאנה מתבונן בריקוד של המלכה שלו צ'נדראפראבהה, הנראית עירומה למעט צעיפים דקים ותכשיטים.
במהלך הריקוד הייתה למלך תחושה מוקדמת שאשתו תמות בקרוב, והיא ביקשה להפוך לנזירה בודהיסטית.
הסגנון וצורת ההעמדה של הדמויות הם בדרך כלל הודיים, כמו תנוחת ה של הרקדנית, או של האופן שבו המלך יושב.
עם זאת, הסרטים המתנפנפים של הנזר שעונד המלך אומצו מהסמלים המלכותיים האיראנים.
במערה זו, מסגרות הציורים, ובמיוחד הרינסאו של הגפן, מקורן כנראה מ מהמאה ה-1 לספירה.
מערה זו עשויה להיות מעט מוקדמת יותר ממערה 84. ציור הקיר נשלח לברלין על ידי גרינוודל.
ציורים אלה רכים ועדינים: נפחים מוגדרים על ידי הדרגות של גוונים וצבעים, לא על ידי הגבול החד של קו.
בסך הכל, "למברשת יש עדיפות על פני השרטוט".
מערה 84 (מערת המטמון B)הייתה מערה ריבועית, כנראה עם תקרת כיפה (4x4 מטר, גם כאן התקרה קרסה), המדגימה מבנה מערה מוקדם יותר ופשוט יותר בקיזיל, המוכר גם מבאמיאן (מערה 24).
מקור הציורים במערה 84 נראה הודי, כנראה מקשמיר.
הם מראים קבוצות של אנשים עומדים סביב דמויות של הבודהה, שהוא יושב או עומד.
עומק ההעמדה רדוד למדי, הדמויות חינניות עם פלג גוף עליון מעוקל.
מרלין ריי מציעה תאריך של המחצית הראשונה של המאה ה-4 עבור מערה 84. כל הציורים נשלחו לברלין על ידי גרינוודל.
שתי מערות אלו צמודות למערה 82, ויהארה לא מקושטת שתוארכה גם היא ל-300–350 לספירה, ולמערה 85, מערה קטנה הרוסה.
"מערת הטווס" (מערה 76, 400 לספירה בקירוב)
גם "מערת הטווס" היא מערה מוקדמת, אם כי מתוארכת מעט מאוחר יותר לשנת 400 לספירה בקירוב, ולאחריה ממוקמת "מערת הפסלים" (מערה 77), במחשוף הסלע השני ממש מחוץ לעמק המרכזי.
באמצעות פחמן 14 המערה מתוארכת לאמצע המאה הרביעית-סוף החמישית לספירה.
בנג'מין רולנד מכנה אותה "האינדיאנית המוכרת ביותר בכל מחזור קיזיל".
הציורים מהדהדים את אמנות גנדהארה ואת ציורי הקיר של מערות אג'אנטה.
מסדרון מלבני, שגגו המקומר כעת ממוטט, קדם לחדר הראשי.
לחדר הראשי יש תקרת כיפה, חידוש שנראה לראשונה במערות מוקדמות בבאמיאן, ובמערות 83 ו-84 בקיזיל.
פסלונים רבים של הבודהה, כמו גם ספסלי עץ מעוטרים ושולחנות תצוגה נמוכים התגלו בחדר הקדמי של המערה.
במרכז החדר הראשי יש בימה גדולה, שעליה ניצב כנראה פסל גדול הקשור לבודהה.
הארכיטקטורה של המערה מציגה התקדמות ניכרת בהשוואה למערות קודמות, אך היא קדמה למבנה מערת "העמוד המרכזי".
מספר ציורים ממחישים את חייו של הבודהה.
רק הקיר השמאלי של החדר המרכזי הראשי נותר ברובו שלם עד לביקור של גרינוודל.
החלק העליון של הקיר הראה ארבעה רגעים חשובים מחייו של הבודהה, בעוד שמשקיפים שמימיים עומדים במרפסת מעל: 1) ושלושת השלבים הראשונים שבהם נראה הבודהה עירום וכבר גבוה, 2) מחוץ לארמון, 3) פיתוי בודהה על ידי בנותיו של מארה, שהופכות לזקנות, ו-4) ההתקפה של מארה.
השורה האמצעית נפגעה כמעט לחלוטין, אם כי ניתן היה לזהות סצנות של הבודהה המטיף.
ניתן למספר את הלוחות מ-5 עד 9, אך 5 ו-9 הם חצאי לוחות העוברים על הקירות הסמוכים.
באחד הלוחות מופיעים חיילים דומים לאלו של "מערת הציירים".
תחתית הקיר הכילה מקטעי לוחות המציגים: 10) הפרינירוואנה, 11) מאמינים המתבוננים בבודהה שהוכנס לארון, 11) הבודהה בארונו, ו-12) אמור להיות שריפת הבודהה.
חלקו העליון של ציור הקיר הוסר על ידי גרינוודל, ונשלח לגרמניה בפאנלים, שם חלקם עדיין מוחזקים ב בברלין.
הצגה זו של האירועים השונים בחייו של הבודהה בפאנלים עוקבים מזכירה דוגמאות מגנדהארה, כגון ה, אם כי הלוחות במערת הטווס יוצאי דופן בסידור הכרונולוגי הקפדני שלהם.
סוגים דומים של לוחות סיפוריים נמצאו גם באנדרה.
הכיפה מעל החדר הפנימי מורכבת משמונה זוגות של מקטעים מלאים באפסארות מעופפות בין נוצת טווס.
ובודהות רבים מהעבר מצוירות סביב הכיפה.
על פי היסטוריון האמנות בנג'מין רולנד, בהתייחס לאחד המקטעים הנותרים, "קבוצת הדמויות נושאות החרב הם טיפוסים אתניים הודיים שניתן לזהות".
תמונות של נזירים ותורם אחד מקוצ'ה אוחזים בסל פרחים, כולם מסומנים בכתובות בכתב בראהמי, הופיעו על קיר הדלת.
באמנות קיזיל נוספו לעיתים קרובות תוויות הסבר לתמונות של תורמים.
תוויות כאלה מעולם לא שימשו לייצוגים נרטיביים.
"מערת יורדי הים" (Höhle der Seereise) מתוארכת על ידי מרלין ריי לתחילת המאה ה-5 לספירה, בהתבסס על ניתוח סגנוני.
תאריכי פחמן מאוחרים משמעותית מכך, בסביבות 561–637 לספירה.
המערה הכילה רצפים סיפוריים ארוכים על דרכים שונות להארה.
רוב הלוחות נמצאים כעת במוזיאון בדאהלם (ברלין).
תוכנם של הציורים ב"מערת יורדי הים" נגזר בבירור מאבות טיפוס גנדהארים.
צייר בשם "רומאקמה" (, "האחד מרומא") מופיע בכתובת סנסקריט במערה.
בכתובת, המשורבטת בצד ימין של ציור הקיר, כתוב:
לפי גרינוודל, "העיגולים (מנדאלאני) ללא ספק מתייחסים לקצוות העשויים מעלווה וגולגולות אנושיות", כלומר הגבול הקלאסי של עלי אקנתוס וגולגולות בודהיסטיות שצוירו לאורך הגבול התחתון של ציור הקיר.
המילה רומאקמה, או רומאקאם מופיעה בציורי קיזיל וכן במסמך הטיבטי המאוחר יותר, וחושבים שהיא מתייחסת לצייר שהגיע מהאימפריה הרומית או מהאימפריה הביזנטית.
תקופה 2: "אסכולה חדשה" בסגנון נועז יותר (בערך 400–500 לספירה)
סבורים כי סגנון זה נגזר ממפגש ההשפעות ההלניסטיות, האיראניות וההודיות תחת הקושאנים, ומרכז יצירתו העיקרי היה בבאמיאן, שהפך ל"מעין מנזר אב להתיישבות נזירים במרכז אסיה".
התפתחות זו בסגנון מלווה בשינוי בנושאים המרכזיים המתוארים.
בתקופה הקלאסית סיפור חייו של הבודהה וסיפורי ג'טאקה רבים תפסו את מרכז הבמה.
כעת הביטוי העיקרי הוא על דרשות הבודהה, המכסות בדרך כלל את קירות החדר הפנימי הראשי, יחד עם המראה של מסדרונות צדדיים ואחוריים שבהם מצוירים אירועי מותו של הבודהה, ה.
מרלין ריי מייחסת את הווריאציות הפתאומיות של סגנונות בקיזיל, ללא הרבה סימנים לאבולוציה פנימית (במיוחד בשלבים המוקדמים), להגעתן הפתאומית של קבוצות חדשות של אמנים מאזורים אחרים, המביאים ניבים וטכניקות אמנותיות משלהם.
תקופה זו מאופיינת גם בהופעתם של דיוקנאות עצמיים של ציירים בטוניקות ארוכות ובמגפיים גבוהים חמושים בפגיונות קצרים, כמו הצייר של מערת הפסלים או מספר הציירים של "מערת הציירים", עם לעיתים קרובות תוויות הזיהוי שלהם בסנסקריט.
סגנון הלבוש וסוגם של ציירים אלה תוארו לעיתים קרובות כסאסאניים, אך כיום הם נחשבים כהפתליטים למדי, בשל הדמיון עם דמויות ההפתאליטים ב, או באמיאן, ומכיוון שההפתאליטים שלטו באגן טארים במשך כמעט מאה שנה בערך בתקופה זו.
"מערת הפסלים" (בגרמנית Statuenhöhle) הייתה מערה מפוארת, השוכנת בסמוך ל"מערת הטווס" (מערה 76).
זוהי "מערת פסל קולוסאלית", ללא גומחה בחדר הפנימי הראשי, אלא בימה שעליה ניצב כנראה פסל עומד ענק של בודהה.
בעיצוב לא טיפוסי, המסדרון האחורי די גדול ורחב מהחדר הפנימי הראשי, ברוחב של 8.70 מטר, ובגובה של 5.10 מטר.
ידועות רק שבע "מערות פסל קולוסאליות" נוספות בקיזיל, בהן מערות 47, 48, 70, 136, 139, 146. הן מאופיינות בחדר הפנימי ראשי גבוה מאוד שנועדה להכיל פסל ענק של הבודהה, גובה החדר הפנימי הראשי מגיע לכ-5 מטרים ולפעמים גם ל-16.5 מטרים (כמו במערה 47), וגם חדר אחורי גבוה למדי.
(לעיתים קרובות בסביבות 5–6 מטרים גובה).
הפסלים הרבים של המערה היו עשויים מחימר וקש, סיבים או שיער לחיזוק, ולעיתים קרובות תוארכו למאה ה-6 לספירה, אך מאוחר יותר תוארכו ל-375–400 לספירה בשילוב עם תאריכי פחמן.
רבים מהפסלים הוכנו מתבניות, שעליהן היו שמות בסנסקריט, שהם כנראה שמות בעלי המלאכה או הבעלים.
המערה היא מערת "עמוד מרכזי", אך תקרת החדר הפנימי הראשי, שיצרה קמרון ששיאו בסביבות 6 מטרים, קרסה לחלוטין.
כמה ציורים נותרו על קירות החדר הפנימי הראשי: אלה היו דרשות של בודהה מאורגנות בכמה שורות, גודלה של כל אחת מהתמונות הללו ברוחב 1.34 מ' וגובה של 96 ס"מ.
תמונות הדרשה היו "מסגנון גנדהארה טהור".
הסגנון שלהם היה קרוב מאוד לאלו של "מערת הציירים (מערה 207)", ולדברי גרינוודל, "נראה שהם בוצעו באותה יד".
אלברט גרינוודל ייחס את שתי המערות לאותה תקופה "שלב I'" (500–600 לספירה).
שרדו עד לימינו כמה שברים של ציור עדין מאוד, המיוחסים למערת הפסלים.
גרינוודל הסביר שרק שלושה ציורים נותרו בחדר הפנימי, כולם סצנות של דרשת הבודהה:
1) על הקיר הימני של החדר הפנימי, גרינוודל תיאר את תמונת הדרשה, כ"נער בלבוש תחתון קל מתפלל מול בודהה", המקבילה לתמונה המתוארת כעת כ"ננדה הבוקר", שידוע כי הגיעה ממערת הפסלים.
2) במיקום הנגדי, בקיר השמאלי, תיאר גרינוודל סצנת הדרשה שבה לבודהה "נותרו רק רגליו", בהתאמה ללוח ש צילם באתר ב-1907.
3) לבסוף גרינוודל תיאר סצנת דרשה שממנה נותר רק "מאמין כורע ברך", המקביל לוג'ראפני כורע ברך, הידוע שהגיע ממערת הפסלים.
הסגנון של לוחות אלה מהחדר הפנימי הראשי שונה באופן ניכר מהסגנון המעודן, ה"קלאסי" של קמרונות המסדרון הצדדיים והמסדרון האחורי.
הם כנראה נעשו על ידי ציירים שונים ואסכולות שונות לאמנות.
בחדר הפנימי, הציורים נועזים הרבה יותר, משתמשים בצבעים עזים, בקווים עבים יותר ובדוגמאות פשוטות יותר, כמו ב"ננדה הבוקר".
צבעי הציורים בחדר הפנימי, אף על פי שהם עזים יותר, עדיין מוגבלים לחומים, ירוקים וכתומים.
העיניים הגדולות והעפעפיים הרחבים מזכירים את עבודות קושאן המאוחרות.
סוגי ציורים חדשים אלה מרמזים על הופעתו של סגנון חדש ונועז בקוצ'ה בערך באותה תקופה.
צייר, מחזיק גביע צבע, ושבגדיו "תואמים בדיוק לאלו של הציירים ב"מערת הציירים" (קפטן, מגפיים) נראה באחד מציורי הקיר של המערה.
במקור בקצה הקדמי של המסדרון השמאלי, מאחורי הפסל הראשון, הציור נמצא כעת במוזיאון הארמיטאז'.
במסדרון האחורי התמקמו גם שתי דמויות מאמינים עם אותם בגדים.
אחד הפסלים הוא אדם בסוג מסוים של שריון, שעמד בעבר כמגן (אולי וג'ראפני) בצד שמאל של הבודהה הקולוסאלי של החדר הפנימי הראשי.
סוג זה של שריון היה בשימוש במשך כמה מאות שנים באמנות של הקטע הצפוני של דרך המשי, ולאחר מכן הפך נפוץ בסין.
, מצביא סיני שנשלח על ידי הקיסר (שלט 357–385) מ (351–394), שכבש זמנית את קוצ'ה בשנים 383–385 לספירה, הזכיר את השריון החזק של חיילי קוצ'ה, סוג של שריון שרשראות ושריון עלעלים בהשראה סאסאנית שניתן לראות גם בציורים של מערות קיזיל:
המסדרונות הצדדיים מתוחכמים מאוד מבחינה מבנית ונשארו גלויים עד היום.
לאורך הקיר החיצוני של כל מסדרון עוברת במה נמוכה, עליה הוצגו שורות של פסלים, כשמאחוריהן ציורי קיר הכוללים את דמות הצייר בטוניקה ומגפיים.
מעליהם, חלקו העליון של כל מסדרון יצר קמרון גבוה עם לונטה בצדו הדרומי, ומעוטר לאורכו בשורות של דוואטות מאחורי מעקה, הניצבים סביב בודהה מאיטריה, ומעליהם עיצובים מעוינים עם נזירים, בעלי חיים, עצים ואגמים, מהסוג שנראה בקמרון של מערת ההיפוקמפי (מערה 118).
המסדרון האחורי, הנראה גם כיום, הוא די יוצא דופן, שכן הקמרון שלו הוא מעוטר בקורות, המורכב משלושה משטחי אורך שטוחים, שעליהם מוצבות דמויות של דוואטות כמו חפיסת קלפים.
על הספסל לאורך הקיר האחורי, ניצב פסל בודהה עצום שוכב בסצנה של הפרינירוואנה, כשדוואטות מעופפות אלגנטיות מרחפות מעל הבודהה.
שרידי פסלי נשים יושבים על הספסל האחורי, ולרגליהן פרוטומה של גבר-פיל.
סגנון הציורים במערה זו, במיוחד במסדרונות הצדדיים והאחוריים, אלגנטי מאוד ו"ציורי", עם הצללה מתוחכמת של הגופים להבעת נפח פיסולי.
הוא דומה למדי לסגנון מערת ההיפוקמפי (מערה 118), וייתכן שהוא שייך לאותה אסכולה.
סגנון מעודן זה מנוגד לסגנון הפנלים בחדר הפנימי, "ננדה הבוקר", שהוא הרבה יותר נועז, תוך שימוש בצבעים עזים (חומים, ירוקים וכתומים), קווים עבים יותר ודפוסים פשוטים יותר.
הבדל זה מצביע על כך ש"מערת הפסלים" עשויה להיות מעבר בין שני הסגנונות המוקדמים הללו.
מערות מאוחרות יותר כמו "מערת הנגנים" מצביעות על סגנון שונה עוד יותר, תוך שימוש בצבעים חיים ובקווים חדים של הקו הנקי כדי לתחום את צורות הגוף יחד עם השימוש הרב בפיגמנטים כחולים עזים, עם שורשים שונים בהשראת האמנות המערבית של ה-4. המאה לספירה.
"מערת הציירים" (בגרמנית Malerhöhle, מערה 207) היא אחת מהמערות המוקדמות של קיזיל, ואחת היפות ביותר.
המערה הכילה פסל של בודהה על הקיר האחורי של הפנימי תחת קמרון חבית.
החדר הפנימי הראשי הכיל תשעה ציורי קיר של הבודהה המטיף על כל קיר צדדי.
שמה של המערה נובע מהדיוקנאות העצמיים הרבים של ציירים העומדים לצד ציורי הקיר, אוחזים בגביעי צבע ומברשות.
לכמה מהציירים יש תווית, כמו התווית הכתובה בסנסקריט (): "ציור של טוטוקה" ( סיטראקרה טוטוקאסיה) ליד הצייר המדובר.
"סיטראקרה" אינו בטוכארי, אלא בסנסקריט (ומאוחר יותר בהינדי, चित्रकला) עבור "צייר/ציור".
באמנות קיזיל נוספו לעיתים קרובות תוויות זיהוי לתמונות של תורמים, אך מעולם לא לסצנות סיפוריות.
ציורים אלה תוארכו באמצעות שילוב בין פלאוגרפיה, ניתוח סגנוני ותיארוך פחמן ל-500 לספירה לערך.
בחלק מהאלמנטים הסגנוניים יש נגיעה קלאסית בולטת, כגון אפריזים בסגנון רומי בראש הקירות, מעל סצנות של בודהה.
מערת הציירים, כמו כמה מערות אחרות בקיזיל, מתארת גברים בקפטנים עם צווארון משולש בצד ימין ותסרוקת ייחודית.
סמן נוסף הוא מערכת המתלה הדו-נקודתית לחרבות, שנראה שהייתה חידוש של ההפתליטים, והובאה על ידם לשטחים עליהם שלטו.
נראה כי ציורים אלה נעשו במהלך שלטון ההפתאליטים באזור, 480–550 לערך בקירוב.
השפעתה של אמנות גנדהארה בחלק מהציורים במערות קיזיל, המתוארכים לשנת 500 לספירה בקירוב, נחשבת כתוצאה מהאיחוד הפוליטי של האזור שבין באקטריה לקוצ'ה תחת ההפתאליטים.
ציורי "מערת הציירים" תוארכו בפחמן לשנים 478–536 לספירה.
ב-1912 סבר אלברט גרינוודל שציורי הקיר של "מערת הפסלים" "יוצרו על ידי אותם אמנים כמו אלה של מערת הציירים", וכי הם היו ב"סגנון גנדהארה טהור".
כמו כן, לצייר דיוקן עצמי ב"מערת הפסלים", אוחז בגביע צבע, יש בגדים ש"תואמים בדיוק" לאלו של הציירים ב"מערת הציירים" (קפטן, מגפיים...).
סגנון הלבוש של הציירים בקיזיל תואר לעיתים קרובות כסאסאני, אך כיום נחשב כהפתאליטי בשל קווי הדמיון עם הדמויות ב, או באמיאן.
גרינוודל ייחס את שתי המערות לאותה תקופה "שלב I'" (500–600 לספירה).
החדר הפנימי הראשי מכילה 18 סצנות של דרשות של הבודהה.
הגומחה כנראה הכילה פסל מונומנטלי של בודהה, וציורים הקשורים לנרטיב .
התקרה פריזמטית, משכפלת סוג של אדריכלות המוכרת מבאמיאן.
המסדרון הימני הכיל ציורי קיר הקשורים למלחמה על שרידיו של הבודהה ושיתוף שרידיו, אחד מהם מציג לוחמים משוריינים על סוסים.
ציורי הקיר של המסדרון האחורי נעלמו כמעט לחלוטין עד 1912. נותרו רק כמה עקבות, המצביעים על סצנות של הפרינירוואנה.
במסדרון השמאלי היה ציור קיר יפהפה המראה נזיר המעביר את תורתו של הבודהה למשפחת מלוכה כורעת ברך.
ציור הקיר שלפניו על הקיר החיצוני נעלם לחלוטין.
קווי דמיון נרשמו בין הציורים של מערת הציירים לאלו של דילברג'ין טפה ו מהמאות ה-5–6.
מערה 60: "המערה הגדולה ביותר"
מערה 60, המכונה גם "המערה הגדולה ביותר", היא מערה שהורחבה על פני מספר תקופות, ועדיין הכילה כמה ציורים השייכים לסגנון המעודן של התקופה הראשונה הקלאסית, בעוד שרוב הציורים הם מהתקופה השנייה המאוחרת.
המערה ידועה בדיוקן שלה של תורמים מלכותיים, מלווה באופן אופייני בתווית בכתב בראהמי.
זהו המקרה האפשרי היחיד הידוע של דיוקן של תורמים מלכותיים בציור בסגנון הראשון, בעוד שהם מתרחשים לעיתים קרובות מאוד במהלך התקופה השנייה.
סגנון הציור דומה מאוד לזה שנראה ב"מערת הציירים" (מערה 207).
התסרוקת של התורם הגבר דומה למדי לזו של הצייר המפורסם ב"מערת הציירים".
המערה יוצאת דופן גם בנוכחותם של ברווזים בסגנון סאסאני במסגרות עגולות, מוטיב ידוע שהתפשט במרכז אסיה, ומוכר מלבושו של שגריר מרכז אסיה מ של סמרקנד.
מוטיב זה צויר כנראה מאוחר מהדיוקנאות של התורמים המלכותיים.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק"
"הסגנון ההודו-איראני השני" התפתח תוך כדי כמה שלבי ביניים, המבטאים השפעה מתמשכת מהודו, בשילוב עם השפעה ממזרח איראן, שנכבשה באותה תקופה על ידי האימפריה הסאסאנית וההפתאליטים, עם אלמנטים תרבותיים חזקים מסוגדיאנה.