tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיחום השוק: היות שאין תחליפיות וקיימים גורמים חוץ כלכליים המשפיעים על איכות החיים, הרי שישנם תחומים בהם אי אפשר לקיים שוק ויש להפעיל כלי מדיניות שונים.
לעיתים, משיקולים ערכיים אנו רוצים להגביל תחומים מסוימים אל מחוץ לשוק החופשי.
כיצד נחליט מה נשאר מחוץ לשוק, וכיצד ננהל תחומים אלו?
דמוקרטיזציה: היות שאי אפשר להקצות משאבים מסוימים בכלי שוק, הרי שיש לפתח מנגנונים דמוקרטיים לטיפול בתחומים אלו.
ערכים: ישנם ערכים מעבר לצורך במיקסום התועלת הכלכלית ויש להתחשב בהם בתכנון מדיניות.
מערכות מורכבות: החברה, הכלכלה והסביבה הן כולן מערכות מורכבות בעלות יחסי גומלין מורכבים שאינם נהירים לנו די הצורך (ויש אומרים לעולם לא יהיו נהירים לנו).
מצד אחד, כיצד מיישמים את התאוריה של מערכות מורכבות על הקומפלקס – כלכלה, חברה, סביבה, ומאידך, כיצד מנהלים את המערכות הללו בידיעה של מוגבלות יכולת החיזוי וההבנה שלנו את מנגנוני הפעולה (יישום עיקרון הזהירות המונעת).
המערכת המוניטארית: המערכת המוניטארית היא מבנה חברתי שהוא תוצר של החשיבה האנושית.
המבנה של המערכת המוניטארית משפיע באופן מהותי על החברה והסביבה, והמבנה הנוכחי גורם להשפעות שליליות.
היות שכך יש לבחון באופן ביקורתי את מבנה המערכת ולחשוב על מבנים אחרים אפשריים שגם יתמכו בפעילות הכלכלית וגם יתמכו באופן חיובי בחברה ובסביבה.
שימוש חוזר: כדי לעבור לכלכלה מקיימת יש לפעול בשלושה מישורים.
הפחתת קצב יצירת הפסולת, לכזה שהמערכת האקולוגית יכולה לטפל בו, הפחתת ניצול המשאבים המתחדשים לקצב הנמוך מקצב התחדשותם והפחתת ניצול המשאבים המתכלים, לקצב הנמוך מהקצב שבו מפתחים להם תחליפים מתחדשים.
האופן שבו ניתן לעשות זאת הוא על ידי שימוש חוזר באותם המוצרים, הדבר יגרום להפחתת הביקוש לייצור מאסיבי של מוצרים.
הדרכים המקובלות לשימוש חוזר הן בעזרת חנויות יד שנייה או אתרי יד שנייה.
דרך נוספת אשר תופסת תאוצה בשנים האחרונות היא הכלכלה השיתופית אשר בעזרתה נעשה שימוש חוזר בעזרת שיתוף מוצרים ושירותים ללא העברת בעלות.
כלכלה וירטואלית היא כלכלה המתרחשת בעולמות וירטואליים, לרוב הכוונה לסחר של חפצים במשחקי מחשב.
רוב האנשים משתתפים בכלכלה כזו כבידור ולא כצורך, למרות זאת יש המשתתפים בכלכלה וירטואלית על מנת להשיג רווח בעולם האמיתי.
עם התפתחות הטכנולוגיה, כלכלת הרשת, כזו שרשת האינטרנט היא מרכיב מרכזי בקיומה, הופכת להיות חלק מרכזי מהפעילות הכלכלית העולמית.
מודלים כלכליים חדשים נבנים על בסיס מערכות אלו, כמו כלכלת משתפים (Sharing Economy), כלכלה מבוססת נתונים (Data-driven Economy) וכלכלת מטבעות דיגיטליים (Cryptocurrency Economy).
כלכלת המשתפים מאפשרת לאנשים לשתף ולהשתמש במשאבים בצורה יעילה יותר, למשל בנסיעות משותפות (כגון Uber) או השכרת דירות לטווח קצר (כגון Airbnb).
כלכלה מבוססת נתונים מנצלת מידע ונתונים גדולים (Big data) כדי לשפר תהליכים עסקיים, לחזות מגמות ולייעל את השירותים המוצעים.
כלכלת המטבעות הדיגיטליים מאפשרת ביצוע עסקאות פיננסיות מאובטחות וחסכוניות באמצעות טכנולוגיית בלוקצ'יין, המספקת שקיפות ואבטחה גבוהות.
בדומה לפעילות כלכלית זו, המתבצעת באמצעות האינטרנט אך מוצריה ממשיים, משחקי רשת מרובי משתתפים מאפשרים בכלים דומים כלכלה וירטואלית שמוצריה וירטואליים.
מכיוון שברוב המשחקים, בכסף הווירטואלי ניתן לקנות חפצים שעוזרים בהשגת עוד כסף וירטואלי, ניתן להגדיר את הכסף הווירטואלי כהון.
לרוב מחיר החפצים נקבע על ידי היצע וביקוש, כשאת ההיצע קובעת החברה המנהלת את העולם הווירטואלי.
השלב האחרון הוא השלב שבו השחקן רוכש בכסף אמיתי כלכלה וירטואלית.
לשם כך על מפתח המשחק להכניס אתגרים המחייבים שימוש באביזרים מתקדמים יותר שאותם לא ניתן לקנות במטבע רך אלא רק ב'מטבע קשה' (מטבע שאותו ניתן לקנות אבל לא למצוא או להרוויח).
כלכלה התנהגותית היא ענף במחקר הכלכלי המשלב פסיכולוגיה קוגניטיבית וקבלת החלטות כלכליות.
הכלכלה ההתנהגותית מאתגרת הנחות יסוד בכלכלה הקלאסית, המניחה כי "האדם הכלכלי" פועל בצורה רציונלית למקסם את התועלת האישית שלו.
המחקר בכלכלה ההתנהגותית, לעומת זאת, מצביע על רציונליות מוגבלת, הטיות קוגניטיביות ובעיות אחרות הכרוכות בקבלת ההחלטות.
התאוריה הכלכלית הקלאסית, במיוחד בעקבות אדם סמית', גרסה כי בני־אדם פועלים בשוק כדי לקדם את מטרותיהם.
ידיעותיו של כל אדם חלקיות ומוגבלות, כשהמידע המנחה העיקרי העומד לרשותו הוא מחירם של המוצרים או השירותים בהם הוא מעוניין.
הזרם המרכזי בהגות הכלכלית בעולם האנגלו-סקסי הלך בעקבותיהם של ג'בונס ומרשל, בהעמיקו את ההבחנה בין התנהגות הפרט לבין התנהגות השוק בכללותו, ובהדגשה הולכת וגוברת של רמת ה"מקרו" של השוק בכללותו, על חשבון העיסוק ברמת ה"מיקרו" של הפרט.
דגש זה בלט במיוחד בעיוניהם של ממשיכי דרכו המוניטריים של מרשל, כמו קנוט ויקסל, אירווינג פישר וראלף ג'ורג' האוטרי.
החשיבה האקונומטרית, שראשיתה בהגותו של לאון ואלרה, הובילה כלכלנים כווסילי לאונטיף, פרנסיס אדג'וורת', וילפרדו פארטו לפתח דגמים מתמטיים מורכבים של פעולת השוק.
בעקבות פועלם פותחה תורת המשחקים מיסודם של ג'ון פון נוימן ואוסקר מורגנשטרן.
במקביל, הופיעה גם ביקורת על דגמים אלו, מכלכלנים (ומתמטיקאים) כמו פיירו סראפה, אדוארד צ'מברלין, היינריך פון שטאקלברג וג'ואן רובינסון, שהצביעו על בעיות קשות ועל קיומה של "תחרות לא מושלמת."
ביקורת חריפה מכיוון אחר כלפי "האדם הכלכלי" באה מכיוון האסכולה המוסדית.
אסכולה זו, ששורשיה הרוחניים באסכולה ההיסטוריציסטית של גוסטב פון שמולר ובתפישות הגליאניות, התבטאה אצל ג'ון בייטס קלארק וממשיכו, תורסטן ובלן, בדחיית הרעיון כי קיימים כללים כלכליים כלשהם.
"האדם הכלכלי" לא היה בעיניה הפשטה פגומה אלא פרי הדמיון.
לגרסת אסכולה זו, פעולתו של קולקטיב אנושי ניתנת לשליטה והכוונה (הנדסה חברתית), ועל החוקר לעסוק באיסוף מידע ונתונים, שיוכלו לשמש אותו באיתור ובהתוויית דמותה של ההתפתחות ההיסטורית של הכלכלה.
שילוב מסוים של התפישה הנאו-קלאסית, הביקורת עליה והתפישות המוסדיות ניתן למצוא בהגותו של ג'ון מיינרד קיינס.
לגישתו של קיינס, פעולתו של הפרט בזירה הכלכלית שונה מאוד מזו של "האדם הכלכלי" ומונחית על ידי חשיבה לא רציונלית, אינטואיציה, ידע מוגבל ו"אינסטינקטים חייתיים".
קיינס, הנחשב אבי הגישה ה"מקרו-כלכלית", גרס כי פעולתו הבלתי-רציונלית והמוטית של הפרט ניכרת גם ברמת השוק בכללו, ומאפשרת לממשלות לפעול כדי לחולל מניפולציות ארוכות-טווח באופן הפעולה הכלכלי.
תרומה חשובה להתפתחות הכלכלה ההתנהגותית הובאה בשנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הסוציולוג ואיש מדע המדינה הרברט סיימון, זוכה פרס נובל לכלכלה, שהתמקד בתחום קבלת ההחלטות בתנאי אי ודאות.
סיימון, שביקש למזג את התאוריה הכלכלית עם מתמטיקה וסטטיסטיקה, הצביע על כך שלא ניתן להראות כי היזם בשוק פועל באופן רציונלי המכוון למיקסום רווחים.
היזם בשוק ניצב בפני מצבים של אי ודאות ביחס לעתיד ומול קשיים ועלויות הכרוכים בקבלת מידע בהווה.
מסיבה זו, היכולת שלו לקבל החלטה רציונלית לחלוטין מוגבלת.
במצב של רציונליות מוגבלת יעדיף אדם לבחור פתרון שאינו אופטימלי, אך מספק מבחינתו.
במקביל לתאוריה זו התפתחה תאוריית התועלת הצפויה (Expected Utility Theory) של פון נוימן ומורגנשטרן משנת 1947. תאוריה זו התבססה על כך שאנשים מקבלים החלטות אופטימליות, כלומר בעלות תועלת גבוהה, באמצעות משקולות החלטה במקום הסתברויות, כפי שהיה נהוג לחשוב בתפיסת ה"אדם הכלכלי".
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים, על בסיס עבודתם של הרברט סימון ופון נוימן ומורגנשטרן, החלו חוקרים להתמקד בבניית מודלים תיאוריים שונים של החלטה אינדיבידואלית תחת סיכון, המשלבים את ההסתברות של הסתברויות של תוצאות בודדות עם משקלות החלטה.
בשנת 1979, פרסמו הפסיכולוגים דניאל כהנמן ועמוס טברסקי את המאמר "תורת הסיכויים: ניתוח קבלת החלטות בתנאי סיכון" (Prospect Theory: An Analysis of Decision under Risk), מאמר משמעותי ופורץ דרך בתחום המעניק לאותן משקלות החלטה היבטים פסיכולוגיים במה שנודע כתורת הערך.
השניים פרסמו מאמר המשך שחיזק את התאוריה בשנת 1992 ובו שילבו כהנמן וטברסקי דרגות שונות של קבלת החלטה בתנאי אי ודאות וקבעו, בין היתר, כי הסתברות התוצאה בקבלת ההחלטות תלויה לא רק בהעדפות הראשונות אלא גם בהעדפות בהשוואה לתוצאות הפוטנציאליות האחרות.
על מאמר זה ועבודות נוספות בתחומי פיתוח תורת הערך והכלכלה ההתנהגותית זכה דניאל כהנמן בפרס נובל לכלכלה בשנת 2002 (טברסקי כבר לא היה אז בחיים).
חוקר נוסף שעסק בתחום הוא ורנון סמית' שזכה בפרס נובל לכלכלה ב-2002 יחד עם כהנמן.
מחקריו עסקו אף הם בהשפעת תהליכי קבלת החלטות על תהליכי השוק.
הכלכלן האוסטרי ארנסט פהר, שעוסק בתהליכי קבלת החלטות אף הוא, היה בין מפתחיו של תת-תחום בשם נוירו-כלכלה, ענף הבוחן את ההשפעות הביולוגיות והפסיכולוגיות על קבלת החלטות בכלכלה.
עם פרוץ משבר הסאבפריים בארצות הברית וביתר שאת עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 2008 בעקבותיו, עלו שאלות בדבר התנהגות הצרכנים והמלווים והתעוררו תאוריות הניזונות מגישת הכלכלה ההתנהגותית.
אחת השאלות החשובות העולות לדיון היא השאלה מדוע האמינו האמריקאים כי, למרות ניסיון העבר, מחירי הנדל"ן ימשיכו לעלות.
ב-2017 זכה חוקר כלכלה התנהגותית נוסף, ריצ'רד ת'יילר בפרס נובל לכלכלה.
ת'יילר טבע את המונח "חשבונאות נפשית" (Mental accounting), אשר נועד לציין את הדרך בה שיקולים רגשיים משפיעים על קבלת החלטות כלכליות.
תיילר הדגיש גם את אפקט הבעלות, המסביר פער בין סכום הכסף שאנשים מוכנים לשלם על מוצר לבין סכום הכסף שהם מוכנים לקבל על אותו מוצר.
ב-2008 פרסם ת'יילר יחד עם המשפטן קאס סאנסטיין ספר רב השפעה בשם "Nudge" ("דחיפה קטנה"), המתאר כיצד חברות וארגונים ציבוריים ופרטיים יכולים לעודד אנשים לקבל החלטות מושכלות יותר בחיי היום-יום שלהם על ידי "דחיפה" או תזכורת מפורשת או מרומזת לכיוון התנהגות מסוים.
כלכלה התנהגותית ככלי לעיצוב מדיניות ציבורית
עם התבססותו של התחום, בוצעו ניסיונות שונים להיעזר בכלים של כלכלה התנהגותית כחלק מגישה הנקראת "עיצוב מדיניות מבוסס ראיות".
צוות שפעל לקידום הנושא בבריטניה העריך כי ניתן להיעזר בכלכלה התנהגותית למספר מטרות מרכזיות: פישוט הפעולה הנדרשת מהאזרחים מול גורמים ציבוריים; איתור העיתוי האפקטיבי והאופן האפקטיבי לפניות לאזרחים באופן שיגביר את שיתוף הפעולה; שימוש בתכנים מושכים יותר, שיסייעו לתפוס את תשומת ליבם של האזרחים.
בדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת משנת 2015 סקר המרכז את השימושים הנפוצים במדינות העולם לשימוש בכלים ומחקרים מתחום הכלכלה התנהגותית:
פנסיה – שימוש בכלים כדי להגביר את כמות האזרחים המפרישים בשלב מוקדם לפנסיה ומגבירים את התשואה שיקבלו.
מכירת סיגריות וטבק – שימוש בכלים כדי להפחית צרכנות אימפולסיבית.
מיסוי – ניסיון להשפיע על שיעורי גביית המס.
הכלכלה ההתנהגותית היישומית משמשת כיום במגוון תחומי הפעילות, לדוגמה בכל הקשור לרכישות בחנויות מקוונות וגם פיזיות.
במחקר בבריטניה נמצא כי לקוחות אינם רוכשים בהכרח במקום הזול ביותר אלא מוטים על בסיס ההקשר החברתי בו חבריהם עורכים קניות או הצטרפות למועדון לקוחות מקדמת רכישות שכן זו מייצרת מעין נורמה חברתית.
בנוסף, נמצא כי מידע רב מדיי דווקא מקטין רכישות בבואו של לקוח לקבל החלטה על רכישה.
בתחום התחבורה, נמצא כי אנשים לא יחסכו בנסיעות או יתחשבו באיכות הסביבה באופן כללי, אלא אם יראו באופן ברור את ההפסד או הרווח הנלווה לפעולתם.
באופן זה, החלו הרשויות בארצות הברית להציג את המידע אודות מידת זיהום האוויר של הרכב גם לפי ההפסד שייגרם לרוכשי הרכבים בעלויות דלק עודפות.
למעשה, הצגה שונה של המידע צפויה להוביל בקיטון הרכבים המזהמים על הכבישים.
בתחום ההונאה, נמצא כדוגמה במחקר בבריטניה כי ניתן למנוע הונאות באמצעות שימוש בעקרונות הכלכלה ההתנהגותית.
העברת החתימה בתחילת הטקסט במקום או בנוסף לחתימה בתחתית הטופס; שימוש בנורמות חברתיות בטופס כגון עדות (אמיתית) למשלמים חובם בזמן; עוד נמצא כי ככל שהנורמות החברתיות יהיו מקומיות יותר (שכונה ולא מדינה), כך מניעת ההונאה תגדל.
בתחום התזונה, יצירת חדרי אוכל "חכמים" בו ילדים צורכים תזונה בריאה יותר על בסיס שימוש בעקרונות הכלכלה ההתנהגותית.
חוקרים באוניברסיטת קורנל מצאו כי מיקומים שונים לצד שימוש במסרים ובנורמות חברתיות הובילו לעלייה של כ-140% בצריכת פירות בקרב ילדים.
בשנת 2010 הוקם בבריטניה "צוות תובנות התנהגותיות", בראשותו של דייוויד הלפרן, האנליסט הראשי של יחידת האסטרטגיה של משרד ראש הממשלה.
הצוות היה אחד הצוותים הראשונים בעולם שפעל בתוך ממשלה במטרה להסתייע בקביעת מדיניות בכלים של כלכלה התנהגותית ופסיכולוגיה חברתית.
על פי חברי הצוות, בשנת ההקמה הושקע לפעילות הצוות תקציב של מיליון ליט"ש, ובתוך שנה ההחזר עבור קופת האוצר היה פי עשרה בזכות ההתייעלות שהצוות גרם לה.
בדו"ח ביקורת פנים ממשלתי זכה הצוות לשבח על הניסיון להשתמש בניסויים מבוקרים לבחינת מידת האפקטיביות של הצעדים של הצוות, אולם ספג גם ביקורת לגבי מספר נושאים, בעיקר אלו הקשורים לשקיפות.
בהמשך פעילותו של הצוות הופרטה והמשיכה לספק לשירותים לממשלת בריטניה במחיר מופחת.
צוות בעל תפקיד דומה הוקם בשנת 2014 גם בארצות הברית, ובשנים אלו החלו מדינות האיחוד האירופי ומדינות נוספות להגביר את ההסתייעות שלהן בכלים של כלכלה התנהגותית.
סקירה של כ-300 מאמרים בכלכלה התנהגותית מצאה שכ-20% מהמאמרים ממליצים על מעורבות שלטונית כלשהי על מנת להתגבר על הבעיות שנמצאו בשיקול הדעת של הפרטים.
מעל 95% ממאמרים אלו לא בחנו את האפשרות שגורמים שלטוניים עלולים לסבול מהטיות רציונליות.
כלכלה דמוקרטית (או "דמוקרטיה כלכלית"; באנגלית: Economic Democracy) מציעה חזון של מדינה עם שוק חופשי כשהעובדים שותפים בניהול החברות המסחריות הפועלות בתחומה וברווחיהן.
כלומר, תאגידים וארגונים למטרות רווח במדינה יתבססו על שיתוף של ציבור נרחב ברווחים ובהליכי קבלת ההחלטות - להבדיל מהמצב כיום במסגרתו שולטים בחברות מספר מצומצם של בעלי מניות שליטה או שליחיהם (חברי הוועד המנהל).
ל"כלכלה דמוקרטית", אין הגדרה מובהקת אחת, אלא היא מושג רחב הכולל מספר מודלים ותאוריות בעלי חפיפה רעיונית גבוהה.
על פי רוב, חזון הכלכלה הדמוקרטית מעלה על נס מדינה שבה יפעלו ארגונים שמזכירים יותר קואופרטיבים מאשר חברות מסחריות במובן הרגיל של המילה.
השוק החופשי הוא רק אמצעי).
מבחינה מוסרית, גורסים תומכי הכלכלה הדמוקרטית כי לא ייתכן שבמדינה דמוקרטית יתקיימו ישויות אנטי-דמוקרטיות לפי אופיין ומבנה הסמכות שלהן (חברות מסחריות, מפעלים ותאגידים, המאופיינים במבנה היררכי סמכותני).
אדם בוגר מבלה חלק ניכר מחייו במקום העבודה ולכן זה קריטי, לפי גישה זו, שגם מקומות העבודה יוכפפו לעקרונות דמוקרטיים.
אחד ההוגים המרכזיים כיום במסגרת רעיונית זו הוא המתמטיקאי האמריקאי דייוויד שוויקארט (David Schweickart) שספרו "After Capitalism" מציע חזון של שינוי המבנה המותר בחוק לחברות מסחריות, כך שיתפקדו כיחידות ארגוניות עצמאיות של חלוקת ההון.
הרעיון הוא שמבנה החברות יהיה דמוקרטי והעובדים יהיו שותפים (במסגרת הליכים דמוקרטיים) בתהליכי קבלת ההחלטות.
למודל שלו שלושה מרכיבים מחייבים:
ניהול עצמי של העובדים את מקומות העבודה - כולל בחירת ההנהלה.
ניהול של השקעות הון באמצעות צורה כזו או אחרת של מערכת בנקאות ציבורית או קואפרטיבית.
ברמה הבינלאומית: פרוטקציוניזם (Protectionism): מדיניות של חסמים והיגבלים על מנת לאכוף את השוויון במסחר בין מדינות.
המודל של הכלכלה הדמוקרטית מתיימר לענות על מספר קשיים שהעיבו על הכלכלה הריכוזית (סוציאליזם או מדינת הרווחה):
ראשית מול הסירבול וחוסר היעילות של כלכלה ריכוזית, הרי שבמודל הכלכלה הדמוקרטית העיקרון של שוק חופשי (ובפרט שיווי משקל של מחירים באמצעות פעולת השוק) נשמר בעיקרו - האלמנט "הסוציאליסטי" במודל מתבטא בעיקר במבנה החברות המסחריות ולא באמצעי שליטה ופיקוח מדינתיים, מלמעלה.
זהו סוציאליזם ברמת ה"מיקרו" ולא ה"מאקרו".
המודל נותן גם מענה לנטייה של התאגדות עובדים להוביל לחוסר יעילות - שהרי כוחם של העובדים משמעותו גם היעדר תמריצים לעבוד קשה.
המענה הוא במבנה תמריצים שונה: אם העובדים שותפים ברווחים (ובהליכי קבלת ההחלטות) הרי שיש להם מחד אינטרס חומרי לקדם את החברה ורווחיה, ומאידך לסמכות הניהולית שמעליהם יש כעת יותר לגיטימציה, וכך לא סביר שתתפתח בקרבם דינמיקה של "שביתה איטלקית".
טענה קלאסית שניתן להעלות כנגד הכלכלה הדמוקרטית היא שהיא מסרסת יזמות - זאת משום שגם הפועל הפשוט וגם היזם המסכן את הונו, זמנו ומרצו, מקבלים נתח מהרווחים באופן שוויוני (טענה דומה עולה כנגד הקואופרציה).
גם אם מייחסים ליזמים מוטיבציה כלכלית בלבד, עדיין טענה זו אינה נגזרת הכרחית של מודל הכלכלה הדמוקרטית.
העיקרון של חלוקת רווחי המפעל\תאגיד לעובדים אין משמעו בהכרח חלוקה שווה לחלוטין.
בהינתן שהעובדים מצביעים על - וקובעים את - מבנה חלוקת הרווחים, הגיוני יותר שהם יסכימו לתגמל את היזם\ת מעל לעובד הפשוט, משום שהלה אחראי לקידומה של החברה כולה וכך תורם גם לרווחיהם ולמקום עבודתם.
מאידך, סביר להניח שהם לא יאשרו תגמול לפיו היזם גורף את מרבית הרווחים ורק חלק זעום מהם מתחלק, אם בכלל, בין העובדים.
באותו אופן עשויים העובדים להסכים על תמריצי תפוקה או יעילות מסוימים על מנת לאזן בין ערך השוויון לבין הצורך בקיימות כלכלית.
היבט נוסף בכלכלה הדמוקרטית הוא שהיא פגיעה פחות לניידות של ההון לעולם השני והשלישי (שם השכר נמוך), שכן בעלי החברות והמפעלים הם במידה רבה גם העובדים עצמם.
זה מונע אפשרות של שחקני-על כלכליים למשוך את השקעתם מהמסגרת המדינתית אם התנאים לא יטיבו עמם, וכך נמנע כשל שוק המובנה בגלובליזציה.
כְלִיע הוא מאכל של נתחי בשר בקר שעוברים תהליך של בישול, טיגון, ושימור בשמן המיועדים לשימוש מהיר במקרה של סעודה לא צפויה.
במהלך הייצור עוברים נתחי הבקר בישול ארוך ולאחר מכן מטוגנים בשמן עמוק (קונפי).
הנתחים נשמרים בצנצנות או בחביות עם מלח ושמן שנשאר מהטיגון.
הנתחים משתמרים זמן רב בעוד השמן נקרש ומסייע בשימורם.
בשעת הצורך כאשר הגיע אורח בלתי צפוי או נדרשו לארוחה מהירה השתמשו בנתחי כליע כדי להכין מאכלים מהירי הכנה או כתוספת לכריך.
גם בשמן הטיגון משתמשים לתיבול מאכלים.
שמואל רומאנלי, סופר יהודי-איטלקי, ביקר במרוקו בסוף שנות השמונים של המאה ה-18 ותיאר את הכליע כך: "...
אל-כליע, מאכל מיוחד במערב, הם בצעי בשר מורכבים בשמן במרחשת או מחבת, ומשומר משנה לשנה.
ובאין מלון בדרכים ישאוהו עימם למחייתם." ואכן, יהודים שיצאו למסעות, לקחו בתוך מטלטליהם כדי חרס מלאי בשר, ובארוחות צהריים הוציאו חתיכה של בשר, הניחו אותה על חתיכת לחם לבן והשביעו את רעבונם.
בשווקים ובמכולות במרוקו ניתן למצוא כליע בחביות גדולות הנמכר במשקל.
כליקותריים (שם מדעי: Chalicotheriidae; מילולית: "בהמות חצץ") היא משפחת מפריטי פרסה דמויי-סוס קדומים שחיו בתקופת האאוקן עד הפליסטוקן, לפני 46.2-0.781 מיליון שנה.
מאובניהם התגלו באמריקה הצפונית, אפריקה ולאורך אירואסיה.
הכליקותריים דמו במראם לעצלני קרקע, לפנדה ענקית או לגורילות והיו בעלי גפיים קדמיות רחבות וארוכות וטפרים מאונקלים ארוכים, בעזרתם קטפו עלים ופירות מהעצים.
הם היו כבדים מאוד, חלקם הגיעו למשקל של מעל 1.3 טון, וגולגולתם דמתה לגולגולת סוסים.
הכליקותריים היו יצורים מגושמים שחיו על הקרקע באזורי יערות או סוואנות שיחים.
על אף המראה הדומה לסוסיים הם אינם נחשבים לקרוביהם, אלא קשורים יותר לאבות קדומים כגון ההירקותריום.
כלימי (בפרסית: کلیمی) הוא כינוי ליהודי פרס.
פירושו המילולי מגיע מהשורש הערבי "דבר" או "שיח" ומתייחס ל"דבר האל" שמשה קיבל מה', כפי שמוזכר בקוראן.
האזכור הראשון למילה "כלימי" (ובצורתו ברבים: כלימיאן) מופיע ב"ארדשיר-נאמה" של שאהין, בקטע בו מתוארים בני ישראל כנלחמים באויביהם.
רבים מיהודי פרס העדיפו להשתמש בכינוי "כלימי" לתיאור דתם.
שכן תיאור זה עורר פחות קונוטציות שלילות מאלו שגרמו הכינויים "יהוד" או "ג'הוד" בעבר.
בנוסף לכך שרבים מיהודי פרס מתארים עצמם כ"ישראל".
לאחר הקמת הלשכה הכללית לרישום באיראן, בשנת 1924, נדרשו יהודי איראן לציין את השתייכותם הדתית בתעודת הזהות כ"כלימי".
משפחות מועטות בישראל נקראות "קלימי" או "קלימיאן".
חלק מהמשפחות ממוצא פרסי, וחלקן האחר ממוצא כורדי פרסי.
כלכלה משתפת הוא מונח שטבע פרופסור יוחאי בנקלר מבית הספר למשפטים בהרווארד.
היא מערכת חברתית-כלכלית המתבססת על שיתוף קהילתי של משאבים אנושיים ופיזיים.
ניהול המערכת מתבצע, ככלל, ברשת האינטרנט.
הכלכלה המשתפת מורכבת מפלטפורמות המאפשרות למשתמשיהן לייצר, להפיץ, לקיים מסחר ולצרוך מוצרים ושירותים, באמצעות מערך פתוח ומגוון רחב של עמיתים (ובכלל זה אנשים וארגונים).
מערכות אלה לרוב ממנפות טכנולוגיות, מערכות מידע ותכנים רלוונטיים ועל ידי כך מאפשרות העצמה של אנשים, חברות, תאגידים, עמותות וממשלות.
ברוב המקרים פלטפורמות אלה ממנפות משאבים ו/או שירותים יקרים יחסית, הנמצאים בתת-שימוש, כדוגמת בתים, דירות וכלי רכב.
פלטפורמות משתפות אלה מציעות גישה (ולא בעלות) למשאבים ושירותים, מאפשרות צמיחה ויראלית בשל מספר המשתמשים הרב, מגבירות את היעילות באמצעות יצירת אמון בקרב המשתמשים בפלטפורמה (לעומת אמון שמבוסס רק על המותג) ולעיתים קרובות מייצרות הזדמנויות לצרכנים להפוך ליצרנים–צרכנים (כלומר צרכנים שיכולים גם לייצר הכנסות מהמשאבים והיכולות שלהם), הנקראים באנגלית Prosumers.
לעיתים, רק מיעוט מהמשתמשים בפלטפורמה גם מציעים שירות, כך שהתרומה לקיום הפלטפורמה ניתנת על ידי מספר קטן מבין הצרכנים של השירות.
למשל, סקר משנת 2016 שנערך עם מדגם מייצג של האוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית מצא שבעוד 83% טענו שביקרו בוויקיפדיה, רק 8% טענו שערכו את האנציקלופדיה.
יוחאי בנקלר השתמש במונח זה כבר בתחילת 2001. בנקלר הציג את המונח לראשונה במאמר בשנת 2002 בכתב העת Yale Law Journal.
במאמר הוא מתאר את התופעה של ייצור עמיתים (peer-production).
המאמר מגדיר את המושג כ"איסוף מידע מבוזר והחלפת מידע".
בנקלר מבדיל בין ייצור עמיתים המבוסס על רווחים, ייצור תאגידי, שבו משימות מואצלות על בסיס תהליך קבלת החלטות מרכזי, וייצור מבוסס שוק, שבו יש הקצאת מחירים שונים למשימות שונות וההכנסה תלויית המחיר מהווה תמריץ לכל מי שמעוניין לבצע את המשימה.
התחום מכונה גם כלכלת עמיתים, peer-to-peer, mesh, כלכלת רשת, כלכלה שיתופית, או צריכה שיתופית.
הוא נחשב לחלק מכלכלת הפלטפורמה המכונה לעיתים גם gig economy, או בתרגום לעברית - כלכלת החלטורה (מבקרי התחום מכנים אותו לעיתים כלכלת החלטורע כהלחם של המילים חלטורה ורע).
דוגמה ראשונית לכלכלה משתפת: YouTube
ב-23 באפריל 2005, סרטון וידאו של 18 שניות פורסם באתר אינטרנט חדש.
הווידאו בהשתתפות אדם אחד (ג'וואד קארים, אחד ממייסדי אתר האינטרנט) עומד לפני פילים בגן חיות ובפיו מסר קצר: "הדבר המגניב בחבר'ה האלה הוא שיש להם באמת, באמת, חדק ארוך.
עם אמירה זאת, YouTube נולדה והפכה להצלחה מיידית, עם העלאה יומית של למעלה מ-65,000 קטעי וידאו חדשים ואספקה של 100 מיליון צפיות וידאו מדי יום בחודש יולי באותה שנה.
בשנת 2012, YouTube דיווחה כי בערך 60 שעות של קטעי וידאו חדשים מועלים לאתר שלה בכל דקה, ושברשות האתר שמונה מאות מיליון משתמשים ייחודיים בחודש.
בשנת 2014, כבר ישנם למעלה ממיליארד משתמשים ייחודיים בכל חודש, ולמעלה מ-6 מיליארד שעות של וידאו נצפים בכל חודש דרך האתר.
יוטיוב היא פלטפורמה משתפת בכך שהיא מאפשרת ליצרנים-צרכנים לייצר תוכן (דהיינו להעלות סרטים לשרתי החברה) ולצרוך אותו באופן חופשי.
האתר שינה את תעשיית המוזיקה (והקולנוע) באופן משמעותי.
למרות ההזדמנות שיו-טיוב מעניקה ליוצרים חובבנים להפיץ קליפים לקהל פוטנציאלי גדול, יו-טיוב נהפכה כבר בראשית העשור השני למאה ה-21 לזירה בה הבולטות של תוכן מקצועי גדולה מאוד.
כמו כן, האתר ממומן על ידי הכנסות מפרסום וחברות המדיה הגדולות בשיתוף עם יו-טיוב מפעילות מנגנונים שונים כדי למנוע הפרת זכויות יוצרים באתר.
Wikipedia: אולי הדוגמה הידועה ביותר לייצור עמיתים המבוסס על כלכלה משותפת, ויקיפדיה היא אנציקלופדיה מקוונת בחינם המאפשרת לכל אחד לערוך את המאמרים שלה.
היא מסתמכת על האינטליגנציה והמומחיות הקולקטיבית של בסיס המשתמשים שלה כדי לייצר ולתחזק את גוף הידע העצום שלה.
OpenStreetMap: פרויקט זה מבקש ליצור מפה חופשית וניתנת לעריכה של העולם.
מתנדבים מכל רחבי העולם תורמים נתונים גאוגרפיים שהם אוספים באמצעות מכשירי GPS, תמונות אוויר ומקורות חינמיים אחרים.
Mozilla Firefox: דפדפן אינטרנט זה מיוצר על ידי קרן Mozilla, אשר מעודדת באופן פעיל תרומות מקהילת המשתמשים שלה.
זוהי דוגמה לפיתוח תוכנה בקוד פתוח, צורה ספציפית של ייצור עמיתים מבוסס-כלכלה משותפת.
Linux: לינוקס היא מערכת הפעלה בקוד פתוח.
אלפי מתכנתים מרחבי העולם תרמו לפיתוחו מאז נוצר לראשונה על ידי Linus Torvalds ב-1991.
Arduino: היא פלטפורמת אלקטרוניקה בקוד פתוח המבוססת על חומרה ותוכנה קלות לשימוש.
מוצריה מורשים תחת GPL המאפשר ייצור לוחות Arduino על ידי כל אחד.
LibreOffice: תוכנה חינמית וקוד פתוח אשר פותחה על ידי מתנדבים ברחבי העולם.
היא כוללת מספר יישומים לייצור מסמכים ועיבוד נתונים, והיא מהווה חלופה חינמית לתוכנות מסחריות כמו Microsoft Office.
Stack Overflow: קהילה מקוונת שבה מפתחים לומדים, חולקים את הידע שלהם ובונים את הקריירה שלהם.
משתמשים מספקים ומשפרים תשובות, ותורמים לבסיס ידע מקיף.
Creative Commons: אמנם אינו מוצר בפני עצמו, אך Creative Commons מספק רישיונות זכויות יוצרים בחינם לשימוש בדרך פשוטה וסטנדרטית, נותן לציבור רשות לשתף ולהשתמש ביצירות של אנשים אחרים.
הכלכלה המשתפת כוללת מחד את הצרכנים, אשר יוצרים את הערך בפלטפורמות (לדוגמה, משכירי הדירות או הרכבים) וכמובן החברות אשר בונות את הפלטפורמות המשתפות.
החברות מייצרות רגולציה פנימית אשר מטרתה יצירת אמון של המשתמשים וזאת בנוסף לאמון בנותני השירות או הנכסים.
כלומר, על המשתמשים בפלטפורמה משתפת לתת אמון הן בפלטפורמה והן בנותני השירותים האחרים, הנקראים צרכנים-יצרנים .
לרוב אמון זה נבנה על ידי דירוג עמיתים, לייקים או הערכה מילולית.
המודלים העסקיים של כלכלה משתפת, שצמחו בשנים האחרונות מביאים עמם שינוי גדול ותקווה להבטחה גדולה וחדשה.
פלטפורמות של כלכלה משתפת מצליחות לחבר בדרך חדשה בין רצונות וצרכים שלא מקבלים מענה בשוק הקיים, למשאבים עודפים או לא מנוצלים.
פלטפורמות אלה מצליחות לחבר בין אנשים פרטיים, ארגונים ומשאבים בצורה כל כך יעילה ומגוונת, שנראה כי הכלכלה המשתפת היא אחת המגמות החשובות ביותר בתחום הכלכלי חברתי בימינו.
הזמן הקצר שבו הצליחה הכלכלה המשתפת ליצור השפעה מהותית ברמה הכלכלית-חברתית וסביבתית על תחומי עיסוק שונים גרמה לכך שפרשנים, עיתונאים והוגי דעות אחרים, מעריכים כי ההשפעה של תופעה זו רק תלך ותגדל בשנים הקרובות.
כך למשל מגזין "האקונומיסט" הכריז על שנת 2013 כ"שנת הצריכה המשתפת" ("The Year of Collaborative Consumption").
לצד ההזדמנויות שמערכות כלכלה משתפת מעניקות לציבור רחב לייצר ולצרוך מוצרים ושירותים באופנים חדשניים, ישנן עדויות שההשתתפות של הציבור במערכות אלו אינה שוויונית, והיא משקפת פערים כלכליים-חברתיים הקיימים בחברה.
לפיכך, יחסי כח בחברה באים לידי ביטוי גם במיזמים אלו.
למשל, במערכות ויקי קבוצה קטנה יחסית של משתמשים יוצרת ועורכת את מרבית התוכן המיוצר עבור ציבור רחב הרבה יותר של צרכנים.
אנשים המשתייכים למעמד כלכלי-חברתי גבוה יותר נוטים להשתמש ברשתות חברתיות רבות יותר.
בפלטפורמות עבודה משותפות ישנו יתרון לבעלי השכלה רבה יותר ונכסים פיזיים.
בפלטפורמות הממנפות משאבים באופן מבוזר דוגמת אייר בי-אנד-בי (Airbnb) או אובר (Uber) ישנן עדויות לאפליה על בסיס אתני.
מאפליה כזו יכולים לסבול בני קבוצת מיעוט המציעים למשל חדר להשכרה או בני אותה קבוצה המבקשים לשכור חדר ונענים בשלילה.
בנוסף, ישנן עדויות שנהגים מקבוצות מיעוט מקבלים דירוג נמוך יותר מנוסעים לעומת נהגי קבוצת הרוב.
ישנו גם חשש שהתמחור הדינמי בו פלטפורמות משתמשות, הדורש מצרכנים מחיר שונה עבור אותו שירות, הוא אפליית מחיר אם כי ההשפעה של אפליה זו על אי-שוויון מורכבת.
כמו כן, התעסוקה של ספקי שירותים בפלטפורמות מינוף משאבים במעמד של קבלנים נעדרי זכויות עבודה יכול להגביר גם הוא פערים כלכליים-חברתיים, מכיוון שספקי השירותים המקוונים לא נהנים מביטוחים (בריאות, פנסיה וכו') מהם נהנים במדינות שונות עובדים המועסקים ישירות.
בנוסף, הצלחה במערכות כלכלה משתפת תלויה ביכולת של בני אדם להשקיע מאמצים רגשיים בפעילות המשתפת וליהנות ממנה.
יכולת זו אינה קיימת באופן שווה לכל המשתמשים במערכות כלכלה משתפת.
לבסוף, במקרים רבים פלטפורמות כלכלה משתפת מבססות לעצמן עמדה דומיננטית מאוד בשוק בו הן פועלות, כלומר, השוק שהן פועלות בו נוטה להיות ריכוזי, מכיוון שהתועלת למשתמשים עולה ככל שמספר המשתמשים רבה יותר, ובהתאמה פוחתת התועלת בפלטפורמות מתחרות בהן כמות המשתמשים יורדת.
נסיבות אלו מתמרצות את החברות המובילות בתחומן לבצע מהלכי גדילה הפסדיים כדי לשמור על פער משתמשים גדול מהמתחרות שלהן, ולהפוך את השוק לריכוזי יותר, כך שייצר עבורן רווחים גדולים יותר בעתיד.
עמדה זו מקנה להן עוצמת שוק עודפת, שמעניקה להם כח רב אל מול ספקי השירותים והצרכנים המשתמשים בפלטפורמה.
על פי האקדמיה ללשון העברית (מס' פנייה: 47378) יש לעשות שימוש במושג "כלכלה משתפת" ולא "כלכלה שיתופית", שכן "שיתופי" משמעו שייכות לכל, דהיינו לפלטפורמה שיתופית דין אחד לכל.
לדוגמה, במושב שיתופי, האדמות, הכלים החקלאיים, הבתים והתוצרת החקלאית הם רכוש אגודה משותפת לכלל החברים, ואילו בית המגורים וחשבון הבנק של כל משפחה הוא פרטי.
בכלכלה משתפת ההפך הוא הנכון.
עיקר הערך שייך לבעלים וליזמים של הפלטפורמה והערך הפרטי (בדומה לבית ולחשבון הבנק) שייך למשתמשים.
למעשה, בעלי הפלטפורמה משתפים את המשתמשים ביצירת הערך ונותנים להם ליהנות מהערך שנוצר.
שיתוף הוא מצב בו ישויות שונות מפיקות תועלת זו מפעולתה של זו ותלויות זו בפעולתה של זו.
אבל בכלכלה המשתפת המצב איננו סימטרי ולמעשה הפלטפורמה מקבלת את עיקר הערך ובפרט, החברה לא תלויה בפרט שמשתמש בה אלא בקהילה ויכולה לדוגמה להוציא את הפרט מהפלטפורמה במקרה שהתנהגותו לא סבירה בעיניה.
לעומת זאת, צריכה שיתופית היא אכן סימטרית (בין הצרכנים) ולכן השימוש במונח זה בעברית תקין.
בספר "הכלכלה המוסרית של איכרים: מרד וקיימות בדרום מזרח אסיה" מציג הסופר ג'יימס ק.
סקוט (1976) מטפורה בה האיכרים משולים לאדם שקוע עד לראשו במים: הגל הכי קטן יכול להטביע אותו.
באופן דומה, איכרים בדרך כלל חיים קרוב מאוד למקור הקיימות כך שדרוש מעט מאוד כדי לפגוע באיכות חייהם.לאור כך הוא מניח סט של עקרונות כלכליים שלפיהם הגיוני לחיות.
הספר, שאינו מבוסס על מחקר, מציע דגם אוניברסלי חוצה תרבויות של כלכלה כפרית שמתבסס על עקרונות תאורטיים נוקשים: ראשית, הוא טוען שאיכרים מונעים על ידי עקרון "ביטחון קודם לכל".
הם לא יטו לאמץ טכנולוגיות חדשניות, לא משנה כמה הן מבטיחות, משום שהשיטות המסורתיות הוכיחו אפקטיביות.
זה יוצר דעה לא הוגנת על איכרים כ"מסורתיים" כשבעצם הם פשוט לא יכולים לקחת את הסיכונים.
שנית, סקוט טוען שהחברה האיכרית נותנת "ביטוח קיומי" או "רשת ביטחון" לחבריה למקרים בהם אסונות טבע או אסונות ידי אדם מתרחשים.
כלכלה מוסרית מפורשת גם ככלכלה אשר מבוססת על ערכים כמו טוב לב, הגינות וצדק.
כלכלה שכזאת יציבה רק בקהילות קטנות ומאוחדות.
בקהילות אלה עקרון השיתופיות (ידוע גם כ"יד רוחצת יד") עובד כדי להימנע מבעיית חד צדדיות (כאשר רק צד אחד נותן אך לא מקבל).
כאשר פעולות כלכליות מתרחשות בין זרים שלא יכולים להבטיח בצורה לא רשמית להתחייב למלא את צדם בהסכם, בעיית החד צדדיות לא מקבלת פתרון.
לכן קשה לקיים כלכלה מוסרית בקהילות גדולות.
בחברות מסורתיות כל אדם וכל משק בית הוא גם צורך וגם מייצר.
רשתות חברתיות יוצרות הבנות הדדיות שמקדמות את ההישרדות של התאים החברתיים גם בתנאי מחסור.
הקשרים החברתיים האלו פועלים כדי למנוע מהגורמים הכלכליים למקסם את רווחיהם.
הסכמים מסורתיים בעל פה נוצרו לגבי הערך היחסי של שירותים ומוצרים שונים.
מוצרי יסוד וסחורות אחרות אשר נחשבים באופן מסורתי להכרחיים להישרדות הקהילה דרשו מחירים מותאמים.
מחסור או שפע צריך לחלוק בין כולם.
ההבנות המסורתיות האלו הצריכו את כוח ההרגל, ועם המורכבות החברתית הגוברת הצריכו שימוש בחוקים.
הספר 'החברה היעילה' מאת ג'וסף האט דן במהות של כלכלה מוסרית וטוען כי קנדה הצליחה ליצור את האיזון הנכון בין צורכי החברה וחופש כלכלי, ובזכות זה הגיעה קרוב ככל שאפשר להיות מדינה בעלת כלכלה מוסרית אוטופית.
'יחסים נכונים' מאת בראון וגארבר מדבר על הצורך הדחוף בהשגת כלכלה שתורמת ליצירת קיימות של המערכת האקולוגית הגלובלית.
הם ניסחו שאלות מפתח ביחס למטרות, תפקודים, לגודל האופטימלי, הגינות וששלטון עולם בו המערכת הכלכלית נמצאת ביחסים מטיבים עם המערכת האקולוגית בכדור הארץ.
הם טוענים שכלכלה מוסרית הכרחית אם האנושות רוצה להימנע מקריסה מערכתית בלתי נמנעת שתתרחש כשהכלכלה תעבור את היכולות המוגבלות של המערכת האקולוגית למחזר את האשפה, ולייצור חומרים ומינרלים גולמיים חדשים ולתמוך באוכלוסייה העולמית ההולכת וגדלה.
באופן דומה, כלכלה מוסרית הוא גם השם שניתן בתחומי המחקר של כלכלה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה לגבי יחסי הגומלין בין מנהגים תרבותיים ופעילות כלכלית.
מושג זה מתאר את הדרכים השונות בהן מנהגים ולחץ חברתי הם גם גורמים כלכליים בחברה שיכולים להציב נורמות חברתיות אפילו מעל שיקולי רווח.
לפני העלייה של כלכלה קלאסית במאה ה-18, הכלכלות באירופה ובהתיישבויות בצפון אמריקה היו נשלטות על ידי מגוון תקנות (רשמיות ולא רשמיות) שהיו במהותן מוסריות.
תקנות אלו נועדו למנוע מצב בו "תאווה לרווח" מתגבר על "מוסריות".
ביטויים רשמיים לתקנות אלו ניתן לראות באיסורים הנוצריים והמוסלמיים על ריבית שמייצגים את הגבולות שמציבים ערכים דתיים על פעילות כלכלית.
ביטויים פחות רשמיים של כלכלה מוסרית מופיעים במהלך המאות ה-16 וה-17; לדוגמה, אנשי כמורה הטיפו רבות כנגד פרקטיקות כלכליות שהיו חוקיות אך לא נחשבו "צודקות".
דרשות אלו השפיעו על ההתנהגות של נוצרים רבים אשר דאגו למוניטין הדתי שלהם.
באופן דומה, במהלך ההתפשטות המהירה של הקפיטליזם במהלך המאות האחרונות, המסורת הטרום קפיטליסטית של כלכלה מוסרית הייתה בשימוש כדי להצדיק פעולות נפוצות נגד סוחרים חסרי מצפון.
לדוגמה, העניים הפגינו בקביעות נגד סוחרי תבואה שהעלו את המחירים בשנים של בצורת בניסיון לשנות את ההגדרה של מחיר הוגן.
בזמנים המודרניים, "כלכלה מוסרית אוטופית" הוא מושג שנוצר בנוגע לארגון מחדש של המערכת הכלכלית כדי שתשקף קוד אתי או מוסרי שדוחה את דגם הכלכלה הקפיטליסטית שמתבססת על שוק חופשי.
חברות עם נטייה לכלכלה סוציאליסטית הן דוגמה ברורה, כמו גם הניסיונות בקנה מידה קטן של הקיבוצים הישראלים ליצור כלכלה מוסרית אוטופית.
במרבית המקרים, ניסויים אלו לא יצאו כפי שמייסדיהם ציפו.
בצורה לא מפתיעה, מהפכה וארגון מחדש של עמודי התווך של החברה גרמו להרס חמור של חיי היום יום ולאובדן של דור שלם כמו תוכניות כדוגמת מדיניותו הכושלת של סטלין לקציר שיתופי.
ניסיונות פחות רדיקאליים להפוך את הכלכלה הקפיטליסטית ליותר מוסרית (מסחר הוגן, קרנות השקעה מוסריות, פיתוח מקורות אנרגיה מתחדשים, מחזור, קואופרטיבים) צמחו מאותו רעיון של כלכלה אוטופית.
כלכלה מעגלית היא גישה כלכלית החותרת למניעת בזבוז, על ידי ניצול מרבי של חומרי גלם או אנרגיה.
זוהי "מערכת רגנרטיבית בה מצמצמים את השימוש במשאבים, את פליטת הפסולת ואת אובדן האנרגיה על־ידי האטה, סגירה וצמצום מעגלים של אנרגיה וחומר.
ניתן להשיג זאת בעזרת תכנון ארוך טווח, תחזוקה, תיקון, שימוש חוזר, ייצור חוזר, תיקון ומיחזור."
כלכלה מעגלית תוכננה כאלטרנטיבה למודל הליניארי של "לקחת, להשתמש/לצרוך, לזרוק", ורואה בו מודל בזבזני, המתבסס על שימוש בכמויות גדולות של חומרים, תוך התעלמות מזמינותם (העתידית) ומההשפעות של צריכתם והשלכתם.
ההנחה בבסיס הכלכלה המעגלית היא שעקב סופיות המשאבים בכדור הארץ, המודל הליניארי אינו בר קיימא.
לכן מציעה הכלכלה המעגלית שינוי בשרשרת האספקה כך שכל משאב ינוצל באופן מרבי לפני שיסיים את תפקידו בכלכלה.
מודל זה מאופיין במיצוי ובשימוש חוזר מרבי במשאבים מרמת המוצר, דרך מרכיביו, ועד חומרי הגלם מהם הוא מיוצר.
הכלכלה המעגלית שואפת להציג חלופה כלכלית אטרקטיבית וישימה, ובתחילת המאה ה-21 החלה לקבל התייחסות בחזונם הכלכלי של מקבלי החלטות במגזר הציבורי והעסקי.
הטמעת המודל נוגעת בכל שחקן במערכת הכלכלית – כל ארגון, חברה, צרכן או עירייה – המודל רואה בכולם בעלי תפקיד והשפעה.
מודלים של כלכלה מעגלית שואפים לנתק את הקשר בין התפתחות כלכלית, לצריכת משאבים ממקורות מתכלים, ובכך להשיג יעדים כגון צמיחה כלכלית ויצירת מקומות עבודה, תוך צמצום נזקים והשפעות סביבתיות.
חסידי הכלכלה המעגלית רואים במודל זה ככזה שממקסם יעילות, ולפיכך ממזער סיכונים כלכליים ואקולוגים.
הכלכלה המעגלית, תוך התבססות על רעיונות 'מעריסה לעריסה' , מחלקת את רכיבי המוצר לשני סוגים – אלו הקרויים "ביולוגיים", המתוכננים לחזור לביוספרה ללא יצירת סיכונים, תוך חידוש של משאבי הטבע, ואלו הקרויים "טכניים", המתוכננים כך שיהיו בשימוש שוב ושוב, מבלי להיכנס לביוספרה.
לפיכך, כל אחד מן החומרים מאופיין במחזור חיים ושימוש שונה.
ניתן לומר בכלליות כי חומרים/מוצרים ביולוגיים "נצרכים", ובמוצרים/חומרים טכניים "משתמשים".
שיטת חשיבה זו מציבה אתגר טכנולוגי, פוליטי וסוציולוגי לחברה האנושית.
חסידי המודל מעריכים שהוא יהיה מאוד מתגמל עבור הראשונים שיהיו חלק ממנו ויהפכו למנועי הצמיחה שלו.
כלכלה מעגלית היא שינוי תפיסה, הסתכלות על חומרי גלם, מוצרים, שיטת מכירות ויחסים עם לקוחות, והסתכלות על כל מחזור החיים של המוצר, בניסיון לשפרו בכל שלב.
כדי לקיים כלכלה מעגלית יש צורך, בדרך כלל, לקחת בחשבון ארבעה היבטים מרכזיים:
מודלים עסקיים, תוכן ועיצוב, שיתופי פעולה חוצי מגזרים וענפי תעשייה, ולוגיסטיקה הפוכה .
הכלכלה המעגלית חותרת למודלים עסקיים, בהם האחריות והתמריץ ליצור מוצר חסכוני ולשמירתו, נותרות בידי היצרן.
תמריץ זה יכול להיות מושג, למשל על ידי השארת הבעלות על המוצר בידי היצרן.
כך, באמצעות שינוי מודל עסקי ממכירה לחכירה או לצריכה שיתופית, נוצר מנגנון בו מוצר יעיל סביבתית יעיל גם כלכלית עבור הרוכש והיצרן.
דוגמה נוספת היא מעבר למכירת שירותים במקום מכירת מוצרים.
להלן מספר מודלים עסקיים לרכש מעגלי, היכולים לייצר את אותה זהות אינטרסים בין היצרן ללקוח.
הארכות חיי המוצר – במודל זה מצפה החברה להרוויח לטווח הארוך על ידי אספקת שירות תיקונים קבוע לאותו המוצר.
לדוגמה: שיפוץ מנועים על ידי רנו.
שימוש חוזר – במודל זה מתבצע שימוש במוצר לאחר שכביכול סיים את תפקידו המקורי.
לדוגמה: מים אפורים או מיחזור משביח לבגדים ומוצרי טקסטיל אחרים.
צריכה שיתופית – צריכה שיתופית מספקת כמה מודלים אפשריים שיכולים להתאים לכלכלה מעגלית.
מוצר כשירות – במודל זה מעבירה חברה ציוד שלה - בחינם או בתשלום - למגוון מקומות בהם יהיה הציוד נגיש ללקוחות, שם יוכלו הלקוחות לשלם עבור שימוש חד פעמי באותו הציוד.
לדוגמה: מכונות הצילום של זירוקס, בהן הלקוח משלם עבור כל צילום מסמך ; מכונות אוויר דחוס למילוי צמיגים שמוצעות על ידי חברת מישלן ; Car2Go המציעה השכרת רכבים לזמנים קצרים ממגוון נקודות.
הפצה מחודשת - פלטפורמות להעברת חפצים שהיו בבעלות גורם (אדם או ארגון) שאינו מעוניין בהם יותר לבעלות גורם שרוצה בהם.
סגנון חיים שיתופי - מודל זה עוסק בשיתוף נכסים לא מוחשיים כגון: חלל, זמן, מיומנויות, כסף.
דוגמה: Airbnb או הלוואות עמית לעמית.
כדי שניתן יהיה להאריך את משך השימוש בחומרי הגלם גם לאחר שחיקתו של המוצר עצמו, יש להכניס שיקולים אלו כבר בשלב תכנון המוצר או השירות.
בכלכלה ליניארית תפקיד העיצוב רלוונטי בעיקר לשלבי המכירה והשימוש של המוצר ושם הוא מסתיים.
בכלכלה מעגלית לעומת זאת, תפקיד העיצוב רלוונטי לכל שלבי המוצר – הפקת משאבים, ייצור, שימוש וסוף חיי המוצר שלמעשה אינם אמורים להיגמר אלא אמורים להיכנס למחזור חיים חדש.
תפקיד העיצוב חשוב להבנה לאן ואיך המוצר, מרכיביו וחומר הגלם ממנו הוא מיוצר מגיעים למפעל הייצור שוב ואיך ניתן להפיק מהם תועלת בשנית, שלישית והלאה.
תוכן ועיצוב הם גורמים מאוד חשובים בלוגיסטיקה הפוכה ועיצוב נכון אמור לסייע באיסוף של המוצר ובהחזרתו אל שרשרת האספקה לקראת שימוש חוזר/שיקום ושיפוץ/מיחזור ועוד.
אחד האתגרים העומדים בפני מעבר של חברות למודלים כלכליים של כלכלה מעגלית, הוא הצורך בשיתוף פעולה בכמה שלבים בדרך, מול גורמים שונים.
אם חברה מתחילה תהליך פיתוח מוצר כך שיתאים לכלכלה מעגלית, עליה ליזום שיתופי פעולה שונים על מנת להבטיח פתרון לאורך כל שרשרת החיים של המוצר, החל מחומרי הגלם עצמם, דרך הייצור, מול הלקוחות, ולאחר מכן גם בגלגולים הנוספים של חומרי הגלם.
כל הפעולות הללו דורשות שיתוף פעולה חוצה מגזרים וסקטורים.
היכולת של חברה ליצור שיתופי פעולה כאלו היא גורם מפתח להצלחה ביישום כלכלה מעגלית, וחסם עיקרי במעבר.
עם זאת, ככל שיותר חברות ומוסדות יפתחו פלטפורמות שמתאימות לכלכלה מעגלית, כך כניסה של שחקנים חדשים תהייה קלה יותר.
על מנת לנצל את המוצר בסוף חייו, ולהחזירו לכלכלה המעגלית יש להגיע אליו או לאספו.
לשם כך יש להשתמש בלוגיסטיקה הפוכה .
אם בעבר הדגש הלוגיסטי היה בכיוון אחד (מהיצרן ללקוח), הרי שבמצב בו המוצר יכול לשמש חומר גלם למוצר הבא, נדרשת גם חשיבה לוגיסטית על הבאתו בחזרה – אל היצרן או אל הלקוח הבא.
מודלים לוגיסטיים (הפוכים) מחייבים גישה הוליסטית, הלוקחת בחשבון את תכנון ועיצוב המוצר, ניטור ופיקוח לאורך שרשרת האספקה במהלך שלב השימוש, ניהול מלאי, שיחזור המוצר ושיווקו מחדש בשוק.
הכלכלה המעגלית בנויה ומשלבת מספר תפיסות שהתפתחו בעשורים האחרונים.
מעריסה לעריסה הוא מושג שהומצא בשנת 1971 על ידי ואלטר שטאהל , אדריכל שווייצרי, בוגר המכון השווייצרי הפדרלי לטכנולוגיה בציריך.
הרעיון העיקרי סביב המושג נמצא בקריאה להארכת חיי השירות של מוצרים – בעזרת שימוש חוזר, תיקון, שיחזור ומיחדוש.
שטאהל קיבל הכרה ציבורית בזכות מאמר עטור פרסים, 'פקטור חיי המוצר', שפרסם בשנת 1982, ומינף את ההכרה לייסוד מכון Product-Life בז'נבה, חברת ייעוץ המוקדשת לפיתוח אסטרטגיות ומדיניות של קיימות.
המושג התעדכן בשנת 2002 על ידי מיכאל בראונגרט וויליאם מקדונואו , שפרסמו את הספר 'מעריסה לעריסה: ליצור מחדש את הדרך בה אנו מייצרים דברים' , הקורא לשינוי התעשייה האנושית באמצעות עיצוב מתוך קיימות, ונותן דוגמאות ליישום עקרונות המודל.
בשנת 1976 ביצע ואלטר שטאהל, יחד עם ז'נבי רדאיי (Genevieve Reday), מחקר עבור ועדה של האיחוד האירופי.
המחקר, שקיבל את הכותרת: "הפוטנציאל להחליף כוח אדם בתמורה לאנרגיה" ('The Potential for Substituting Manpower for Energy'), היה ההתייחסות הראשונה למושג אותו כינה שטאהל "לסגור את הלולאה".
כינוי זה היה דימוי להפיכת היחס למוצר מ"קו ישר" ל"מעגל".
במחקר בחנו שטאהל ורדאיי מודלים כלכליים ש"סוגרים לולאות", תוך הדגמה כיצד עשויים מודלים אלו של כלכלה המעגלית להשפיע על יצירת מקומות עבודה חדשים, תחרותיות, חיסכון במשאבים, ומניעת יצירת פסולת.
במחקר הציעו שטאהל ורדאיי מודלים עסקיים לכלכלה מעגלית, והדגימו את האפקטיביות האפשרית שלהם.
אקולוגיה תעשייתית היא חקר החומר ואנרגיה שנמצאים בשימוש בתעשייה, תוך ניסיון ליצור מערכת שעובדת בשיתוף פעולה, בתוך עולם התעשייה, בה גורמים שונים בתעשייה יוצרים ביניהם קשרים שיוצרים מעין "מערכת אקולוגית תעשייתית".
מטרת גישה זו, שזכתה להכרה בסוף שנות ה-80, היא ליצור תהליכי "לולאה סגורה", שבה פסולת של גורם אחד הופכת למשאב עבור גורם אחר, ובכך לחסל את הרעיון של תוצר לוואי בלתי רצוי.
אקולוגיה תעשייתית מאמצת ראייה מערכתית, שבה עיצוב תהליכי ייצור מתבצע על פי אילוצים אקולוגיים מקומיים, תוך הסתכלות על ההשפעה הגלובלית שלהם מלכתחילה.
מסגרת זו מכונה גם "מדע הקיימות".
אקולוגיה תעשייתית מנסה לשלב רווחה כלכלית עם רווחה חברתית ואקולוגית.
מושג הקפיטליזם הטבעי נטבע בשנת 1999 בספר קפיטליזם טבעי שכתבו פול הוקן , אמורי לובינס והנטר לובינס בשנת 1999. מושג הקפיטליזם הטבעי קורא תיגר על "הקפיטליזם התעשייתי" המסורתי, ומבקש להתייחס לעולם הטבע כמעין בנק חומרים הכולל קרקע, מים, אוויר ויצורים חיים.
בספר מתארים המחברים את חזונם ובו כלכלה גלובאלית שבה האינטרסים הסביבתיים והעסקיים חופפים, והכלכלה מתפתחת לאור תלות בין ייצור תעשייתי של מוצרים, לבין תחזוקה ושימור ההון הטבעי שמספק את חומרי הגלם לאותו ייצור תעשייתי.
התייעלות רדיקאלית ביצרנות של משאבים טבעיים: באמצעות שינויים משמעותיים בעיצוב, ייצור וטכנולוגיה, כל משאב טבע יוכל להיות מנוצל כמות מקסימלית של זמן - פי כמה מאשר בימי כתיבת הספר.
התייעלות זו תיצור חיסכון בעלויות התפעול השוטפות, בהשקעה ראשונית ובזמן, וחיסכון זה יוכל לסייע ליישום שלושת העקרונות הנוספים.
מעבר לחומרים ומערכות ייצור המקבלות השראה מהטבע: קפיטליזם טבעי שואף להיפטר מהמושג "פסולת" על ידי עיצוב מערכות סגורות ומעגליות.
במערכות כאלה הפלט - שבתעשייה המסורתית נחשב לפסולת - הופך לקלט חיוני של מערכת אחרת, בדומה לשימוש טבעי בקומפוסט למשל.
מודלים כלכליים מבוססים זרימה ושירותיות: יצירת ערך לזרימה המשכית של שירותים ולא למודל המסורתי של מכירת טובין המזין את הספקים והצרכנים.
לדוגמה - ספק שידאג ללקוח לשירות תאורה, במקום שידאג למכירת נורות.
השקעה חוזרת במשאבי טבע: הקפיטליזם הטבעי שואף ליצור לחצי שוק שיעודדו חברות להשקיע בשימור המערכת האקולוגית - היא משאבי הטבע שהחברה זקוקה להם - וכך למתן את הלחצים הגדולים שמופעים על המערכת האקולוגית מצד האוכלוסייה הגדלה של המין האנושי.
"כלכלה כחולה" הוא מושג שנהגה לראשונה על ידי יושב ראש Ecover ואיש העסקים הבלגי גונטר פאולי , ומתואר באריכות בספרו כלכלה כחולה משנת 2010. רעיון הכלכלה הכחולה הוא ליצור פתרונות מדעיים שייטיבו במקביל עם הסביבה, החברה והכלכלה.
בעקבות הספר נוסדה תנועה שיוצרת ב"קוד פתוח" דוח על בסיס מקרי בוחן ספציפיים, במטרה להגדיל את מאגר הפתרונות האפשריים, תוך שמירה על 21 העקרונות של התנועה.
הדוח, שמכפיל את תוכנו ככל שהתנועה מתרחבת, מתאר כ-100 יוזמות חדשניות שיכולות ליצור כ-100 מיליון משרות ב-10 השנים הקרובות ומתארת הרבה דוגמאות מנצחות של פרויקטים שכוללים שיתופי פעולה חוצי מגזרים וסקטורים.
הולנד הייתה מהמדינות החלוציות בתחום הכלכלה המעגלית.
נמל התעופה סכיפהול שבאמסטרדם, התקשר עם פיליפס בחוזה לרכישת תאורה בשיטת ה-Pay per Service Unit, שבה הלקוח משלם עבור כל אספקת תאורה ברמה מסוימת שהוגדרה בין הצדדים ללא הגדרה כיצד תושג עוצמת ופריסת התאורה הזו.
פיליפס מתקינה את התשתיות (אמצעי התאורה והמעגלים החשמליים), מספקת את התחזוקה ומשלמת את חשבון החשמל.
בצורה כזאת, לפיליפס יש תמריץ לספק מוצר עם מחזור חיים ארוך (כי המוצר נותר כל הזמן בבעלותה), תחזוקה וצריכת אנרגיה מינימליים, ובעת הצורך יכולת תיקון נוחה ומהירה.
יישום מודל הרכש המתואר לעיל, הביא לירידה בצריכת האנרגיה ובצורך בתחזוקה שוטפת, דבר שהתבטא בהפחתה בהוצאות לתאורה בשדה התעופה סכיפול, בהשוואה למודל הקודם בו נקנו נורות והשדה היה אחראי לתחזוקתן וגריטתן.
ארגון Rijkswaterstaat הוא גוף ממשלתי השייך למשרד התעשייה והסביבה של הולנד (תרגום מילולי: ניהול משאבים ומים), שאחראי על ניהול, תחזוקה, בנייה ועיצוב של התשתיות הגדולות בהולנד, כגון מערכת הכבישים הארצית, מערכת המים והביוב הארצית.
הארגון ביצע רכישה מעגלית של 56 מדים לדיילות ודיילים.
תקופת העבודה היא עונת הקיץ, כאשר הם מלווים את ענף השיט המשפחתי.
תחת אותו הסדר, הארגון בחר להחכיר את המדים לעונה אחת בלבד, כאשר בסוף העונה העובדים מחויבים להחזיר את המדים.
הספק מעביר את המדים דרך מכונה המפרקת את הבגד ליצירת בד חדש שממנו יתפרו בגד חדש.
גם במקרה של המודל הזה, הספק נשאר בעל הבגד והבד ממנו הוא עשוי.
הפרויקט היה חלק מפיילוט דו-שנתי, הנעשה בתמיכת הארגון REBus, הנתמך חלקית על ידי האיחוד האירופי.
זהו המיזם הראשון בסגנון זה שלקחה בו חלק ממשלת הולנד.
בשנת 2017 הוקם במכללת אפקה להנדסה המכון לכלכלה והנדסה מעגלית.
המכון משמש מקור ידע ופלטפורמה לפיתוח פתרונות טכנולוגיים הנדסיים ועסקיים שיאפשרו מעבר למערכת כלכלית מעגלית.
המכון חבר בקרן אלן מקארתור, מהווה נציגות ישראלית לאקדמיה בתחום זה, ומסייע לגופים ישראלים להשתתף בפעילות הבינלאומית של הקרן.
בשנת 2019 החלו המשרד להגנת הסביבה ומשרד הכלכלה והתעשייה פיילוט של פרויקט "סימביוזה תעשייתית" שנועד לבחון אפקטיביות של שיתוף פעולה בין מגזרים שונים, בהם ממיין חברות תעשייה בהתאם לחומרי הגלם שנפלטים כתוצרי לוואי של פעילות החברה ולחומרי הגלם להם הן זקוקות, בניסיון ליצור הצלבות שיועילו לכל הצדדים.
לאחר שנה סיכם משרד הכלכלה והתעשייה את הפיילוט וציין בדו"ח קרוב ל-70 עסקאות בסגנון זה שנחתמו בין מפעלים אלו.
העסקאות הובילו על פי ההערכות בדו"ח לחיסכון של מעל ל-10 מיליון ש"ח למשק, ובמקביל מנעו הטמנה של מעל ל-23 אלף טונות פסולת.
במשרד הוגדר הפיילוט כהצלחה, והוחלט להאריכו ולהגדילו בהדרגה, ולהשקיע בו תקציב שנתי של 5 מיליון ש"ח.
מיחדוש והשמשת מוצר ליישום שונה
טכנולוגיית ™NUF של חברת NUFiltration מבוססת על פטנט יישומי עולמי, העושה שימוש חוזר במסנני דיאליזה שסיימו את תפקידם כמכשור רפואי, ומשמישה אותם מחדש כמסנני מים.
NUFiltration מספקת מתקנים להפקת מי שתייה למדינות מתפתחות, מסננים לבריכות שחייה, מתקני מיחזור מים לחממות ובריכות דגים ומתקנים תעשייתיים לשדרוג מי קולחין.
מאחר שהשימוש המקורי במסנן הוא לצרכים רפואיים, הוא עובר עוד במתכונתו הראשונה תהליכי בקרת איכות הקפדניים ביותר, כך שממברנות המסנן מהוות מחסום לטווח רחב של חומרים מזהמים.
NUFiltration אוספת את הפילטרים מבתי חולים ומכוני דיאליזה בישראל ובאיטליה - בישראל לבדה נזרקים מדי שנה כמיליון מסננים מסוג זה - ומבצעת להם מחדוש , במהלכו המסננים עוברים תהליך חיטוי על פי הפרוטוקול המחמיר ANSI/AAMI/RD47:2008.
מיחזור מים בשיעור הגבוה בעולם
במדינת ישראל מיוצרים מדי שנה כ-530 מיליון מ"ק שפכים.
השפכים המטוהרים המשמשים להשקיה נקראים קולחין.
שיעור השבת הקולחין בישראל עומד על כ-75%, מרביתם לשימוש חקלאי.
מדובר בשיעור ההשבה הגבוה בעולם.
ההשבה מתבצעת באמצעות כ-135 מפעלים, המספקים כ-355 מיליון מ"ק בשנה.
כמות זו מהווה כ-31% מסך המים המסופקים לחקלאות וכ-18% מסך המים המסופקים במדינה לכל השימושים.
ישראל מובילה בתחום מיחזור המים בעולם.
אמהות לא אוגרות הוא מיזם חברתי שהוקם בשנת 2018 ומאפשר פלטפורמה זמינה ונוחה למסירת חפצים.
דרך המיזם נמסרים למעלה מ-120,000 פריטים לשימוש חוזר מדי חודש בשווי של 3.6 מיליון ₪.
לקט ישראל, בנק המזון הלאומי, הוא ארגון ללא מטרות רווח, שהוקם בשנת 2003 ועוסק בהצלת מזון שלולא פעילות העמותה היה מגיע לפחי האשפה.
לקט תומכת בכ-170 אלף נזקקים בעזרת 205 עמותות בכל רחבי הארץ.
לפי הדו"ח הלאומי על אובדן מזון והצלת מזון בישראל משנת 2015, באותה שנה הציל ארגון לקט ישראל 15,000 טון מזון אבוד בשווי של 135 מיליון ₪.
שירותי בריאות כללית נותנת מענה בתחום הלוגיסטיקה ההפוכה לאיסוף תרופות להשמדה.
איסוף התרופות הוא אתגר לא פשוט לחברות התרופות עקב הפיזור הרב של "המוצרים" והעדר היכולת לעקוב אחריהם ולבצע איסוף מסודר, בהתאם לקופת החולים בה חבר החולה.
מיזם למינוף סטראט-אפים בכלכלה מעגלית
בשנת 2019 נפתח בכפר סבא אקסלרטור במטרה לחזק סטארט-אפים שעוסקים בתחום הכלכלה המעגלית.
פיילוט שבוצע מטעם ממשלת בריטניה, במטרה להצליב חברות תעשייה שזקוקות לחומרי גלם מסוימים, עם חברות אחרות שחומרי גלם אלו מיוצרים כתוצרי לוואי במפעליהן, נערך בעשור השני של המאה ה-21, ובמהלך 5 שנים נחסכו כ-400 מיליון ליש"ט למשק הבריטי.
האיחוד האירופי קיים במהלך השנים 2016–2020 תוכנית לקידום כלכלה מעגלית בהשקעה של כ-10 מיליארד יורו.
בשוק הפרטי, בשנת 2019 מספר בנקים אירופאים השיקו יזמה משותפת להשקעה במיזמים של כלכלה מעגלית באיחוד האירופי.
השותפות הקצתה להשקעות אלו 10 מיליארד יורו למשך 5 שנים.
מיזם ההשקעות יתמקד בין היתר במיזמים שעשויים להאריך חיי מוצר ובעיצוב מוצרים באופן שיצמצם פסולת ויאפשר מחזור קל יותר בתום השימוש.
כליקותריום (שם מדעי: Chalicotherium; מילולית: "בהמת חצץ") הוא סוג נכחד של מפריט פרסה מתקופות האוליגוקן-פליוקן שחי לפני 28.4-3.6 מיליון שנה.
הכליקותריום חי באירופה, אסיה ואפריקה בערבות שיחים ודמה במראהו לעצלני קרקע, קופי אדם או פנדות, אך נראה כמו סוס.
אורכו הגיע ל-2.5 מטרים והוא שקל מעל 1,500 קילוגרם.
היו לו טפרים חזקים המעוקלים אחורה בדומה לעצלנים, גוף מגושם וראש דמוי סוס, אך קצר יותר ובעל פחות שיניים.
יצור זה היה איטי מאוד ונע בצורה מגושמת ובאכילתו נשקפה לו סכנה רבה מטורפים.
הכליקותריום מופיע בסרט ללכת עם חיות כיצור איטי שניזון מעלים נמוכים ופרט אחד מותקף על ידי האינדון.
כליקותריום בשם צ'ולי נראה לפרק זמן קצר בסרט עידן הקרח 2 ומופיע גם בסרט עידן הקרח: בריחתה של הביצה.
כלכלה נאו-קיינסיאנית היא אסכולה מאקרו-כלכלית שהתפתחה ברובה בארצות הברית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, מכתביו של הכלכלן ג'ון קיינס.
קבוצת כלכלנים (הבולטים מביניהם: ג'ון היקס, פרנקו מודיליאני ופול סמואלסון) ניסתה לתת פירוש לכתביו של קיינס ולמזג אותם עם המודלים הנאו-קלאסיים של הכלכלה.
עבודתם נודעה בשם הסינתזה הנאו-קלאסית, אשר היוותה בסיס למודלים מרכזיים בכלכלה הנאו-קיינסיאנית.
רעיונות אלה היו מרכזיים בתפיסה הכלכלית ששלטה בתקופה שלאחר המלחמה והיוו את הזרם המרכזי של התאוריה המקרו-כלכלית בשנות החמישים, השישים והשבעים.חלוצי הכלכלה הנאו-קיינסיאנית בחנו את השפעת חוזי התעסוקה כמקור לקשיחות-שכר, כדי לייצר מודלים כלכליים של שיווי משקל עם אבטלה.
מאמציהם, הידועים כ"סינתזה הנאו-קלאסית", הביאו להתפתחות מודל ה-IS-LM וכן לפורמולציה של רעיונות נוספים של קיינס.
תוכנית אינטלקטואלית זו הובילה להתפתחות המוניטריזם וזרמים אחרים של מאקרו-כלכלה קיינסיאנית בשנות ה-60.
התאוריה הנאו-קיינסיאנית התפתחה בעקבות הבדלים שנצפו בין הנחות היסוד התאורטיות של קיינס לבין תופעות כלכליות אמתיות.
בשונה מהאסכולה הקיינסיאנית, הנאו-קיינסיאנים לא מתמקדים בניתוח התנאים המובילים לתעסוקה מלאה, אלא בתנאים אשר מובילים לצמיחה ויציבות כלכלית.
בנוסף, התאוריה הנאו-קיינסיאנית לא רואה את השוק כבעל יכולת לחזור באופן טבעי לשיווי משקל.
מסיבה זו, על המדינה להטיל תקנות על הכלכלה הקפיטליסטית.
זאת בניגוד לתאוריה הקיינסיאנית הקלאסית, אשר מציעה רק התערבות מדינית עקיפה.
ישנן סברות רבות לכך שלשוק אין מנגנון ויסות עצמי.
ראשית, משמעות קיום מונופולים הוא שהשוק אינו תחרותי במובן הפשוט.
לחברות מסוימות יש כוח לקבוע את רמת המחירים, ולאו דווקא להעלות או להוריד אותם במהלך תקופות של תנודתיות, על מנת לענות על הביקוש במשק.
שנית, האיגודים המקצועיים וחברות אחרות פועלים על פי שיקולים כלכליים מסוימים, וכתוצאה מכך עלולים לגרום לקיפאון בשכר שאינו משקף את תנאי המשק בפועל.
שלישית, שיעור הריבית הראלית עשוי לסטות משיעור הריבית הטבעית, כאשר הרשויות המוניטריות משנות את שיעורי הריביות על-מנת למנוע אי יציבות זמנית בכלכלה.
במהלך שנות ה-60, החלו הכלכלנים הנאו-קיינסיאנים לבחון מקרוב יותר את היסודות המיקרו-כלכליים עליהם מבוססת התאוריה המאקרו- כלכלית.
תהליך זה הוביל לבחינה מחדש של היחסים הדינמיים בין מיקרו-כלכלה ומאקרו-כלכלה, שהם שני תחומים שונים בכלכלה אשר תלויים זה בזה.
שני התחומים העיקריים של מיקרו-כלכלה, אשר עשויים להשפיע באופן משמעותי על המאקרו-כלכלה, כפי שזוהו על ידי הניאו קיינסיאנים, הם קשיחות מחיר וקשיחות שכר.
שני המושגים הללו משתלבים בתאוריה החברתית השוללת את המודלים התאורטיים הסטנדרטים של הכלכלה הקיינסיאנית הקלאסית.
למשל, במקרה של קשיחות השכר, כמו גם במקרה של השפעה של איגודים מקצועיים (להם דרגות שונות של הצלחה), ייתכן כי מנהלים יתקשו לשכנע עובדים לקבל קיצוץ בשכר אשר ימזער את האבטלה, כיוון שרמת ההכנסה של העובדים חשובה להם יותר מאשר עקרונות כלכליים מופשטים.
הורדת שכר עשויה גם להפחית את התפוקה ואת מורל העובדים וכתוצאה מכך לגרום לירידה בתפוקה הכללית.
סדרה של התפתחויות זעזעו את יסודות התאוריה הניאו קיינסיאנית בשנות ה–70, כמו הופעת הסטגפלציה ועבודתם של כלכלנים כמו מילטון פרידמן, אשר העלו ספק לגבי חוזק התאוריה הניאו קיינסיאנית.
כתוצאה מכך, התפתחה סדרה של רעיונות חדשים אשר תרמו כלים לניתוח הקיינסיאני, ובאמצעותם ניתן להסביר את האירועים הכלכליים שהתרחשו בשנות ה-70.
הגל הגדול הבא של החשיבה הקיינסיאנית התחיל בניסיון לתת לתפיסה המקרו-כלכלית הקיינסיאנית בסיס מיקרו-כלכלי.
הקיינסיאנים החדשים סייעו ליצור "סינתזה נאו-קלאסית חדשה", המכוננת כיום את הזרם המרכזי של התאוריה המקרו-כלכלית.
כלכלה נאו-מרקיסיסטית - המונחים נאו-מרקסיסטים, פוסט-מרקסיסטים וכלכלה פוליטית רדיקלית שימשו בפעם הראשונה לתיאור זרם כלכלי ייחודי בשנות השבעים והשמונים.
רבים מהבולטים והמובילים בזרם זה השתייכו לאסכולה הכלכלית "Monthly Review".
בתחום של כלכלה תעשייתית, הגישה של נאו-מרקסיזם מדגישה את האופי המונופוליסטי לעומת האופי התחרותי של הקפיטליזם.
גישה זו קשורה לכלכלנים מיכאל קלצקי (Michał Kalecki), פול א' ברן (Paul A.
מבין הבולטים שהשפיעו על האסכולה הנאו-מרקיסיטית, נמנים הכלכלנים הפולנים: מיכאל קלצ'קי, רוזה לוקסמבורג (Rosa Luxemburg), הנריק גרוסמן (Henryk Grossman), אדם פשוורסקי (Adam Przeworski) ואוסקר לאנג (Oskar Lange).