tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממצאים מתקופת הברונזה מצביעים על כך שהגבעה שימשה כמצודה ומקום יישוב משך אלפי שנים.
במקום נמצאים אתרים ארכאולוגים, מקדש הרקולס מהתקופה הרומית המתוארך למאה ה-2, וארמון אומיי המתוארך למאה ה-8.
מבנה המוזיאון הוא בעל שתי קומות המשתרעות על שטח כולל של 525 מ"ר.
קומת הקרקע משמשת לאחסון, הקומה הראשונה משמשת כשטח תצוגה בשלושה אולמות.
בקומה זו שוכנים גם משרדי המוזיאון.
מחסור בשטח תצוגה אינו מאפשר למוזיאון להציג תערוכות מתחלפות.
המוזיאון נוהג להשתתף בתערוכות מקומיות ובינלאומיות בירדן ומחוצה לה.
במלחמת השחרור נכבש מוזיאון רוקפלר על ידי הצבא הירדני, ונוהל על ידי חבר נאמנים עד 1966, במהלך השנים עיקר הממצאים שנחפרו בגדה המערבית הועברו למוזיאון בירדן בעמאן והבולטת בהם היא מגילת הנחושת מן המגילות הגנוזות.
בשנת 1966 הולאם מוזיאון רוקפלר על ידי ממשלת ירדן.
התצוגה במוזיאון מאורגנת לפי סדר כרונולוגי, מהתקופה הפלאוליתית ועד השושלת האיובית.
הממצאים במוזיאון כוללים פריטים של חיי היומיום כגון כלי צור, כלי זכוכית, מתכת וחפצי חרס, כמו גם פריטים אמנותיים כגון תכשיטים פסלים וצלמיות.
במוזיאון נמצא גם אוסף מטבעות.
בעבר הוצגו במוזיאון פסלי עין ע'זאל, צלמיות המתוארכות לאלף ה-7 לפנה"ס מעין ע'זאל, שהוא אתר נאוליתי חשוב השוכן בסמוך לעמאן.
הוצגו בו גם חלק ממגילות מדבר יהודה כולל מגילת הנחושת, והעתק מצבת מישע (המצבה המקורית מוצגת במוזיאון הלובר שבפריז).
לאחר הקמת מוזיאון ירדן הועברו מוצגים אלו אליו.
אוסף האמנות האסלמית מוצג באחד האולמות ב-11 חלונות תצוגה והוא כולל כלי חרס ומתכת מהתקופה האומיית ועד התקופה הממלוכית.
כלי המתכת כוללים מגיני ברזל וחרבות.
כלי מזוגגים מהתקופה הממלוכית עד התקופה העות'מאנית כלים מסטיאטיט (steatite) ואבנים מגולפות מהתקופה האומיית, מטבעות ממגוון תקופות.
וארבעה העתקים של אלמנטים אדריכליים מארמון הישאם מצפון ליריחו.
המוזיאון לאמנות מודרנית בוורשה (בפולנית: Muzeum Sztuki Nowoczesnej w Warszawie) הוא מוזיאון בעיר ורשה בירת פולין המוקדש לאמנות מודרנית פולנית תוך השמת דגש על הקשרים בינלאומיים.
המוזיאון הוקם בשנת 2005 וזמן קצר לאחר פתיחתו נערכה תחרות אדריכלים לתכנון בניין חדש למוזיאון.
לתחרות הוגשו 119 הצעות והצעתו של האדריכל השווייצרי כריסטיאן קרץ זכתה בפרס הראשון לביצוע.
לאחר שקידום הפרויקט התעכב, הוחלף האדריכל והעבודה נמסרה למשרדו של האדריכל האמריקאי תומאס פייפר.
על פי לוח הזמנים שנקבע, צפוי הבניין להיות מושלם בשנת 2020. מאז פתיחתו שוכן המוזיאון במבנים זמניים עד שיוקם מבנה הקבע.
כיום כולל המוזיאון שני אולמות תצוגה רחבים הפונים לרחוב הראשי של ורשה, וכן שני אולמות תצוגה קטנים, חנות ספרים ובית קפה.
המוזיאון שואף להציג את הישגי האמנות הפולנית של המאה העשרים והמאה העשרים ואחת בהקשר בינלאומי; מאז 2008 הוא יוצר בהדרגה אוסף אמנות המונה כיום כ-250 עבודות.
לבד מהתערוכות הנערכות בתחומיו, מארגן המוזיאון גם סדרות של הרצאות, תערוכות ואירועים שחלקם נערכים מחוץ לשטחו ומטרתם להעלות את רמת הידע והעניין באמנויות.
בפעילויותיו המגוונות מציג המוזיאון תופעות משמעותיות בתחום האמנות החזותית, הקולנוע, התיאטרון, האדריכלות והמוזיקה, כמו גם פעילויות חינוכיות ומחקריות מובילות.
על פי מטרותיו, שואף המוזיאון להיות פלטפורמה לדיאלוג בין מסורת ובין זרמים חדשים.
המוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ (בטורקית: Gaziantep Arkeoloji Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר גזיאנטפ בטורקיה.
המוזיאון ידוע במיוחד באוסף הפסיפסים שלו, שרובם נחפרו בחפירות ארכאולוגיות בעיר הרומית העתיקה זאוגמה, שהייתה חלק מממלכת קומגנה.
יתר התצוגות במוזיאון כוללות ממצאים מהתקופה הפלאוליתית, פריטים מתקופת הברונזה שנחפרו מהתקופות החתית, הפרסית, ההלניסטית והרומית, שנמצאו באתר ממלכת קומגנה, כולל פריטי זכוכית, מטבעות מהתקופה העו'תמאנית ומדליונים.
ממצא נוסף הוא שלד של ממותה.
ליד המוזיאון נמצא גן ובו מוצג מבחר של חפצי אבן, כולל מצבות מקומגנה, מצבות נוצריות ופסלים מהתקופה החתית.
המוזיאון גם מנהל את המוזיאון הפתוח של מחצבת יסמק.
המוזיאון נפתח לראשונה ב-1944 במבנה קהילתי מקומי.
ב-1969 עבר המוזיאון למסגד "נורי מהמט פאשה".
המוזיאון בצורתו הנוכחית נפתח בשנת 2005 ובהמשך הורחב לצורך תצוגת הפסיפסים שנמצאו בזאוגמה.
שטח התצוגה של המוזיאון הוא 3,500 מ"ר.
במוזיאון מוצגים כ-1,800 פריטים, המסודרים כרונולוגית ומשתייכים לאתרים בנפת גזיאנטפ וסביבתה.
הפסיפסים מאורגנים באגף מיוחד המוקדש להם ושמו "מוזיאון הפסיפסים של זאוגמה" (Zeugma Mosaic Museum).
אגף הפסיפסים נחשב למוזיאון הפסיפסים הגדול ביותר בעולם והוא נפתח ב-2011. שטח התצוגה שלו הוא כ-2,500 מ"ר.
הממצאים הועברו למוזיאון לאחר שרוב שרידי העיר זאוגמה, שנוסדה על ידי סלאוקוס הראשון, הוצפו על ידי האגם שנוצר לאחר הקמת סכרים על הפרת (סכר בירג'יק) במסגרת פרויקט דרום-מזרח אנטוליה.
האתר של זאוגמה נחפר מעט מאוד במהלך השנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התגלתה בעיה של שוד עתיקות מהאתר, וממצאים הגיעו לידי מוזיאונים וידיים פרטיות.
לאחר שהחל פרויקט לבניית סכרים על הפרת, היה ברור שחלקו הגדול של האתר יוצף ויעלם מתחת למים.
בעקבות כך הוחלט להקים פרויקט להצלת הממצאים הארכאולוגיים ולהעבירם מהאתר.
הפרויקט מומן על ידי ממשלת טורקיה, אוניברסיטאות אמריקאיות והמכון למדעי הרוח על שם פאקארד .
לפני בניית הסכרים נעשו מאמצי שימור רבים של השרידים באתר.
כל ממצא שניתן לשמר ולהזיזו ממקומו, נחפר, כולל קירות פרסקאות ופסיפסים.
חלק גדול מהממצאים הועברו למוזיאון שהוקם במיוחד כדי לשמר את הממצאים מהאתר.
הממצאים באגף הם מהתקופה הרומית והביזנטית.
בנוסף, הועברו מזאוגמה מזרקות פסלים ופסל ברונזה של אל המלחמה הרומי מרס.
בשימור הממצאים עסק צוות של 50 איש.
בנוסף לשיקום 2,453 מ"ר של פסיפסים, שוקמו 140 מ"ר של קירות עם פרסקאות, ארבע מזרקות מהתקופה הרומית, 20 עמודים מאבן גיר, ארבעה פסלים מאבן גיר, פסל מברונזה של האל מרס, מצבות קבורה, קברים ואלמנטים אדריכליים.
חלק מהפסיפסים שהועברו, נפגעו במהלך השנים בעקבות שוד וביזה מהאתר הארכאולוגי.
המוזיאון משקיע מאמצים בהגברת המודעות כנגד שוד וביזה של ממצאים ארכאולוגיים.
הפסיפסים כוללים דמויות כמו אל הים פוסידון, דיוניסוס ואכילס.
פסיפס מפורסם השייך לאוסף המוזיאון הוא פסיפס ראש של נערה עם זוג עיניים מובלטות במרכז הפסיפס, שקיבל את השם "הנערה הצוענייה".
המוזיאון לאמנות מודרנית בבזל נפתח ב-1980 כמוזיאון הציבורי הראשון באירופה המוקדש באופן בלעדי ליצירות אמנות עכשווית משנות השישים ועד להווה.
הוא נכלל ברשימת נכסי התרבות של שווייץ .
בנוסף לאמנויות קלאסיות כמו ציור ופיסול, האוסף כולל גם וידאו ארט.
בין האמנים המוצגים במוזיאון ניתן למנות את ג'וזף בויס, ברוס נאומן, רוזמרין טרוקל, ג'ף וול ואמנים אמריקאיים עכשוויים (רוברט גובר, אליזבט פייטון ומתיו ברני).
אוסף האמנות העכשווית של המוזיאון מציג עבודות של קרן עמנואל הופמן ושל מוזיאון האמנות של בזל .
החל משנת 2003, כל המוצגים של קרן עמנואל הופמן שאינם מוצגים במוזיאון מאוחסנים במוזיאון שאולאגר (Schaulager) במוטנז.
המוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד (בסרבית קירילית: Јеврејски историјски музеј, בסרבית בכתב לטיני: Jevrejski istorijski muzej) הוא מוזיאון הממוקם בבלגרד בירת סרביה, והוא המוזיאון היהודי היחיד במדינה זו.
המוזיאון, אשר נחנך ב-1948 ביוזמתו של אלברט וייס, מציג את ההיסטוריה של יהדות סרביה ויהדות יוגוסלביה, ומתמקד בקורותיה של יהדות בלגרד.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בעקבות שואת יהודי יוגוסלביה, ועם חידוש פעילותו של "אגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה", יזם אלברט וייס את הקמתו של ארכיון היסטורי לתולדות יהודי המדינה.
הוא יצא בקול קורא לקהילות השונות לאסוף חמרים.
ב-1948 נוסד הארכיון ובמשך 10 שנים נאספו אליו 10,000 תעודות, מסמכים, צילומים ואביזרים.
הארכיון ובהמשך המוזיאון, מוקמו בבניין אשר שימש כבית מדרש של הקהילה הספרדית בבלגרד.
הבניין הוקם ב-1928 לפי תכנון של האדריכל שמואל סומבול.
ב-1953 התקיימה התערוכה הראשונה במקום.
לאורך השנים נאספו גם חפצי יודאיקה מהקהילות השונות.
ב-19 במאי 1960 נפתח המוזיאון רשמית ובאופן שוטף לקהל הרחב.
ב-1969 שופץ המבנה ובוצע ארגון מחדש של תצורת המוזיאון ובכלל זה הצגת תערוכות קבע.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להתקיים במקום כנסים אקדמיים בסוגיות העוסקות והמשיקות ליהדות יוגוסלביה, כאשר הכנס הראשון שנערך ב-1980 עסק בשאלת הפרשנות לממצאים הארכאולוגיים בצ'לארבו.
חלק נרחב מתכני המוזיאון מוקדשים להשתתפות יהודי יוגוסלביה במאבק הפרטיזני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-2005 הועברו מהמוזיאון בבלגרד למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה מסמכים נבחרים העוסקים בשואת יהודי יוגוסלביה מטעם המדינות השונות אשר שלטו ביוגוסלביה לאחר חלוקתה: גרמניה הנאצית, בולגריה, איטליה ומדינת קרואטיה העצמאית.
המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של הטבע (בשוודית: Naturhistoriska Riksmuseet) הוא מוזיאון בתחומי הביולוגיה והגאולוגיה שהוקם בפרוור מצפון לסטוקהולם בירת שוודיה בשנת 1819. המוזיאון הוא מבנה המוזיאון הגדול ביותר בשוודיה, והוא כולל גם את הקוסמונובה (Cosmonova), פלנטריום וקולנוע IMAX היחיד בצורת כיפה בשוודיה.
בניין המוזיאון הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל אקסל אנדרברי (Axel Anderberg), ונחנך ב-13 בנובמבר 1916. הוא שוכן באזור פֵסְקוֹטִי (Frescati) בתוך הפארק העירוני הלאומי המלכותי (Kungliga nationalstadsparken).
זמן קצר לאחר שהוקמה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים היא החלה לקבל פריטים מאספנים, ובאחת מהפגישות הראשונות הוחלט לרכוש מחסן לאחסונם.
האוספים גדלו במהירות, אך ניזוקו תכופות מפגעי מזג האוויר וממעילות.
תנאים טובים יותר נוצרו כאשר האקדמיה קיבלה בית משלה ב-1778, וכאשר אנדש ספרמן (Anders Sparrman; 1748–1820), תלמיד של קארולוס ליניאוס ומדען שהשתתף במשלחת השנייה של ג'יימס קוק, מונה למשגיח על האוספים שנה קודם לכן.
ספרמן, הוחלף בשנת 1798 על ידי קונרד קוּאֵנְסֵל (Conrad Quensel), אשר תרם תרומות יקרות ערך לסדר המדעי ולרישום הפריטים.
חלק מהפריטים היו כמה אוספי מינרלים, אוספים אנטומולוגיים וזואולוגיים גדולים שמרשל החצר קאלה (שארלס) דֵה יָיר (Charles De Geer) העניק ב-1778, ועשבייה של רופא מחוזי בשנת 1785. בשנת 1801, נוספו על פי צו מלכותי אוספי טבע השייכים למלכה לואיזה אולריקה ואוחסנו בארמון דרוטנינגהולם.
כבר בשנת 1784 הוחלט כי מוזיאון האקדמיה יהיה פתוח לקהל במקרים מסוימים וכי המנהל יציג את האוספים.
אוּלוֹבְ צְוַוץְ' (Olof Swartz; 1807-1818) ניהל את המוזיאון כחלק מתפקידיו כמנהל הגן הבוטני Bergianska trädgården ומזכיר האקדמיה, וקיבל ב-1818 את יוהאן וילהלם דולמן (Johan Wilhelm Dalman) כאוצר מיוחד.
באותה עת בערך, העניק מרשל החצר גוסטב פון פַּאִיקוּל (Gustaf von Paykull), את אוספי הזואולוגיה העשירים שלו במתנה למדינה.
המוזיאון הלאומי, שכלל בתחילה רק זואולוגיה, נבע ממיזוג אוספיו של פון פאיקול והאקדמיה השוודית למדעים בשנת 1819 (אם כי ייקח עוד מספר שנים עד שהן התמזגו פיזית).
בעקבות הצמיחה המהירה של האוספים החליטה האקדמיה לרכוש את ארמון ווסטמנסקה (Westmanska palatset) בשנת 1828. העברת המוזיאון למבנה זה בוצעה על ידי סוון נילסון (Sven Nilsson), שבמהלך תקופת הניהול שלו (1828–1831) הקים את מחלקות המוזיאון, שהוקדשו לפאונה הנורדית.
בתקופתו (1831–1839) של בנגט פְרִיס (Bengt Fries) כאוצר, המוזיאון נפתח לציבור בנובמבר 1831. באמצעות הגדלת מענקי הממשלה בשנת 1841, הפך המוזיאון למוזיאון לתולדות הטבע, אם כי אוספי הבוטניקה והמינרלוגיה של האקדמיה השוודית למדעים לא נכללו אוטומטית.
היו חמש מחלקות, שלכל אחת אוצר משלה.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע קיבל בהמשך מחלקות חדשות, למשל לאוספי בעלי חיים מאובנים בשנת 1864, לאוספי צמחים מאובנים בשנת 1885, ולאוספים האתנוגרפיים ב-1900.
מתחם הבניין הגדול של המוזיאון הלאומי הוקם בשנים 1907–1916 על פי שרטוטיו של האדריכל אקסל אנדרברי.
המוזיאון עצמו כלל במקור חמישה אגפים משולבים, בהם שוכנים מחלקות המוזיאון השונות.
אחד החלקים הראשונים שהושלם היה מה שמכונה "מוזיאון הלווייתן" (Hvalmuseet), ובו הוצגו שלדים.
המוזיאון נחנך ב-13 בנובמבר 1916, ונוהל על ידי האקדמיה עד 1965.
הבניין בנוי מלבנים בסגנון קלאסי, אפילו חדרי מדרגות והפרוזדורים עוצבו על ידי האדריכל בצורה ראוותנית, בעוד שאולמות התצוגה תוכננו בסגנון פשוט יותר.
הקירות בנויים בעיקר מלבני הֶלְסִינְבּוֹרִי (Helsingborgstegel) אדומים והמשקופים והכרכובים של החלונות עשויים גרניט בהיר.
הגגות מכוסים ברעפים מזוגגים שחורים, והכיפה מחופה בלוחות נחושת.
האדריכלות של אנדרברי הושפעה מהגרסה השוודית לסגנון הבארוק המכונה "סגנון קרולינסק" (Karolinsk stil), שהותאמה לסגנון האר-נובו של אותה תקופה.
החלק המרכזי בבניין הוא מגדל המסתיים בכיפה בגובה 25 מטרים, המאפשרת מעבר של אור יום לכל הקומות עד לאולם הכניסה.
במקור נועד המגדל להדגים את מטוטלת פוקו.
בשנת 1993 נוסף למבנה המוזיאון אגף שישי המכיל את הקוסמונובה, הפלנטריום הגדול ביותר בשוודיה, שהוקם בחצר בצד הצפוני.
בנוסף לבניין הראשי, נבנו שני בתי מגורים מעץ למנהלים, המכונים "הווילות השחורות".
המוזיאון הלאומי לתולדות הטבע הוא רשות ממשלתית הפועלת תחת משרד התרבות של שוודיה ומשימתו קידום הידע, המחקר והעניין במבנה ובהתפתחות כדור הארץ והיקום, ממלכות החי והצומח, הביולוגיה האנושית והסביבה הטבעית.
האוספים של המוזיאון הלאומי לתולדות הטבע כוללים מעל לתשעה מיליון בעלי חיים, צמחים, פטריות, מינרלים ומאובנים מכל רחבי העולם.
יחד עם שחזור סביבות טבעיות, DNA, טיבוע בעלי חיים וחומרים אחרים הם חיוניים לעבודה המדעית.
החוקרים העובדים במוזיאון ממפים את היחסים בין המינים והמגוון שלהם, חוקרים את מבנה הסלעים או מראים כיצד אנו, בני האדם, משפיעים על הטבע סביבנו.
עשרה פרופסורים מובילים את העבודה יחד עם צוות מדעי וטכני.
מעל ארבע מאות חוקרים אורחים מגיעים למוזיאון מדי שנה.
במחלקת המחקר מנוהלים כמה פרויקטים בינלאומיים ובהם GBIF שוודיה, ו-FishBase.
מאובנים ואבולוציה – תערוכה על החיים על פני האדמה
המסע האנושי – תערוכה על ההיסטוריה האנושית
האדם כחיה – תערוכה על גוף האדם
חיים במים – תערוכה על כל דבר החי במים, החל מלווייתנים גדולים ועד פלנקטון זעיר.
מגוון החיים – תערוכה על בעלי החיים, מפגש עם זוחלים, חרקים ויונקים
טבע בשוודיה – תערוכה על התנהגות בעלי החיים והאינטראקציה בטבע של שוודיה
האזור הארקטי – תערוכה על החיים בעולם הלבן, האזור הארקטי ואנטארקטיקה
אוצרות מפנים כדור הארץ – תערוכה על תעלומת המינרלים, מטאוריטים שהגיעו ממרחק רב ואבני חן נוצצות
משימה: אקלים – תערוכה על אקלים בעתיד והשלכותיו
המוזיאון להיסטוריה של הטבע בחיים הוא סרט טבע תיעודי שהופק על ידי ה-BBC ויצא ב-1 בינואר 2014, בראש השנה האזרחית.
את הסרט מנחה החוקר הבריטי דייוויד אטנבורו.
בסרט זה צועד אטנבורו במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלילה ובעזרת צילומי CGI מחזיר שלדים ומאובנים של בעלי חיים נכחדים המצויים במוזיאון ל"חיים" כפי שהם נראו, תוך שהוא מציג אותם.
לצד הסרט יצא ספר בעל שם זהה עם עיצוב דומה.
הסרט זכה לשבחים ממומחים וזכה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
דייוויד אטנבורו צועד במוזיאון להיסטוריה של הטבע של לונדון בלילה כששומר המוזיאון עוזב ואז נראים השלדים של היצורים הנכחדים חוזרים לחיים.
לבסוף עולה השחר וכשהשומר של המוזיאון חוזר היצורים חוזרים להפוך לשלדים מתים.
עם זאת שומר המוזיאון מוצא עלה בו האכיל אטנבורו את "דיפי", אך זה לא מעורר את חשדו.
אטנבורו הולך כשהמקום נפתח למבקרים ללא חשד מהשומר.
המוזיאון לאמנות ישנה וחדשה הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בתוך יקב מורילה בחצי האי ברידייל בהובארט, טסמניה, אוסטרליה.
זהו המוזיאון הגדול ביותר במימון פרטי בחצי הכדור הדרומי.
המוזיאון מאכלס אמנות מהעת העתיקה, אמנות מודרנית ואמנות עכשווית מהאוסף של דייוויד וולש.
מוכר בזכות העיסוק בנושאים של מין ומוות, המוזיאון תואר על ידי וולש בתור " דיסנילנד מבוגר וחתרני".
המוזיאון נפתח רשמית ב-21 בינואר 2011. לצד האוסף המקורה המתעדכן לעיתים תדירות, המוזיאון מארח גם את פסטיבלי המוזיקה והאמנות "MOFO" ו-"Dark MOFO" הכוללים אמנות ציבורית, מיצגים, והופעות חיות.
לפני הקמת המונה, האתר אכלס את מוזיאון מורילה לעתיקות, שנוסד בשנת 2001 על ידי המיליונר הטסמני דייוויד וולש.
המוזיאון נסגר ב-20 במאי 2006 כדי לעבור שיפוצים ותוספות בעלות 75 מיליון דולר.
המוזיאון החדש נפתח רשמית ב-21 בינואר 2011, במקביל לפסטיבל MOFO השלישי.
באירוע מסיבת הפתיחה אחר הצהריים השתתפו 1,350 אורחים מוזמנים.
מבחוץ הבניין המרכזי בן הקומה האחת נראה נבלע בסביבתו, אך תוכנו כולל גרם מדרגות לולייני המוביל לשלוש מפלסים גדולים יותר של חללי תצוגה בנויים כמבוך המובנים לצד הצוקים סביב חצי האי ברידייל.
ההחלטה לבנות את המוזיאון ברובו מתחת לאדמה התקבלה, לדברי וולש, כדי לשמר את המורשת של שני בתים מהאדריכל רוי גראונדס שבנכס.
וולש אמר גם כי הוא רוצה בניין ש"יכול להתגנב למבקרים במקום לשדר את נוכחותו ...
"תחושת סכנה" שתעיר את חווית הצפייה באמנות".
רוב המבקרים מגיעים למוזיאון במעבורת במעלה נהר דרוונט.
בבניין אין חלונות והאווירה אפלולית ומבשרת רעות.
עם כניסתם למוזיאון יורדים המבקרים ב"מדרגות אינסופיות לכאורה", חוויה שמבקר אחד השווה לירידה אל פטרה.
כדי לראות את האמנות, על המבקר לטפס חזרה כלפי מעלה אל פני השטח, מסלול שעומד מול הספירלה היורדת שעוקבים אחר מבקרים רבים במוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
האדריכלות של קצאלידיס למוזיאון זכתה לשבחים כמי שלא רק ממלאת את תפקידה כחלון ראווה לאוסף, אלא גם מצליחה כאשר היא "מרחיבה ומעצימה את החוויה ...
יש תחושה שהיצירה, התאורה, החלל והחומריות עברו כוריאוגרפיה עדינה ומיומנת לכדי שלם יחיד, אם ייחודי מאוד."
עלויות תפעול של 8 מיליון דולר אוסטרלי בשנה נסמכים על היקב, מבשלה, המסעדות ומלונות באתר.
במאי 2011 הוכרז כי המוזיאון יסיים את מדיניות הכניסה החופשית ויגבה דמי כניסה למבקרים הבאים מחוץ לטסמניה, בעודה תישאר חופשית לתושבי טסמניה.
המוזיאון מציע גם תוכנית חברות יוצאת דופן שנקראת "Eternity Membership", הכוללת לא רק כניסה חופשית לכל החיים, אלא בעיקר מקנה לחברים את הזכות להשרף וששרידיהם ישוכנו בבית העלמין במקום.
המוזיאון מכיל למעלה מ-1,900 יצירות אמנות מהאוסף הפרטי של דייוויד וולש.
האוסף הוערך בשנת 2011 ביותר מ-100 מיליון דולר.
אוצרות המוזיאון הן ניקול דורלינג עבור אמנות עכשווית אוסטרלית ואוליבייה ורן לאמנות מודרנית ועכשווית בינלאומית.
יצירות האמנות המוצגות הן בסדר לא כרונולוגי וללא תוויות מוזיאון טיפוסיות.
במקום זאת, למבקרים ניתנת האפשרות להשתמש באוזניות בחינם ובמכשיר דמוי אייפוד המכונה 'O', המכיל GPS מובנה שמזהה היכן נמצא מחזיקו בכל רגע ומציג מידע על יצירות אמנות בסביבה.
המשתמשים ב-O יכולים לבחור פרשנויות שונות לכל יצירה נתונה: 'סיכום' (תיאור קצר של היצירה ואמניה); 'ארט וואנק' ("אוננות אמנות", הערות אוצרות); 'גונזו' (הדעות והסיפורים האישיים של וולש), 'רעיונות' (ציטוטים ונקודות שיחה); ו'מדיה' (ראיונות עם אמנים).
וולש גם הזמין את דמיאן קאוול, סולן להקת TISM הסאטירית ממלבורן, לכתוב ולהקליט שירים על יצירות מסוימות למכשיר ה-O.
הם יצאו לאור כאלבום חופשי, Vs Art, עם הספר "Monanisms" של המוזיאון משנת 2010.
מייקל קונור ממגזין הספרות והתרבות השמרני "קוואדרנט" אמר כי "מונה היא אמנות התשושים, של ציוויליזציה מתפוררת.
אורות תצוגה וטעם ואפקטים מדהימים מאירים פשיטת רגל מוסרית.
מה שמודגש מתמזג בצורה מושלמת עם אופנה עילית עכשווית, עיצוב, אדריכלות, קולנוע.
ריצ'רד דורמנט, מבקר האמנות בעיתון הבריטי "דיילי טלגרף", אמר כי וולש "אינו אוסף שמות מפורסמים; אדישותו לאופנה היא אחת מחוזקות הקולקציה.
הוא אוהב אמנות כיפית שתופסת את תשומת ליבך, ושאורזת עוקץ בזנב או אגרוף במקלעת השמש."
המוזיאטן מארח את פסטיבל המוזיקה השנתי MONA FOMA בקיץ, ברחבה בחוץ, ואת מקבילו לחורף, Dark MOFO, עם תערוכות אמנות ציבוריות נרחבות בין ירידי אוכל ושתייה, מוזיקה חיה ובידור.
הופעות ראשיות מהעבר של MONA FOMA כוללות את ניק קייב, ג'ון קייל, Godspeed You!
Black Emperor, The Swans, פי ג'יי הארווי ודייוויד בירן, ואילו Dark MOFO הציגו הרכבים מוזיקליים כמו איינשטירצנדה נויבאוטן, Sunn O))), לורי אנדרסון, Mogwai, אולבר, Autechre ו-Merzbow.
בשנת 2012 דירג לונלי פלאנט את הובארט כאחת מעשר הערים שחייבים לבקר בשנת 2013, וציין את המוזיאון כאטרקציה תיירותית מרכזית בעיר הקטנה, בדומה למוזיאון גוגנהיים בבילבאו.
המוזיאון להיסטוריה ולתרבות של יהודי בוקובינה (באוקראינית: Чернівецький музей історії та культури євреїв Буковини) הוא מוזיאון שנחנך בצ'רנוביץ שבבוקובינה ב-2008. המוזיאון מנציח את ההיסטוריה של יהדות בוקובינה.
המוזיאון נבנה בבית העם היהודי, מרכז קהילתי יהודי שנפתח בעיר ב-1908 ונסגר במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון עצמו מכיל יודאיקה, מסמכים וחפצי יומיום הקשורים ליהודים, וכן חומרים קוליים וסרטונים קצרים.
נוסף על כך, המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות.
המוזיאון לאמנות מודרנית של אוסטין, נקרא גם מוזיאון אוסטין העכשווית.
הוא המוזיאון הראשי לאמנות עכשווית של מדינת טקסס.
המוזיאון מורכב משני מתחמים ובית ספר לאמנות.
מוזיאון אוסטין העכשווי מציג ספקטרום רחב של יצירות אמנות עכשווית באמצעות תערוכות מוזמנות, תוכניות לימודים ואוסף עבודות משלו.
באוסטין, המוזיאון מכונה לעיתים קרובות "העכשווי".
בשנת 1911 הוקם איגוד האמנויות היפות של טקסס (the Texas Fine Arts Association -TFAA).
במהלך השנים, איגוד TFAA רכש את "מוזיאון לגונה גלוריה לאמנות", שלאחר מכן הפך למוזיאון אוסטין לאמנות (the Austin Museum of Art - AMOA).
מרכז אמנות נוסף שהיה בעיר נקרא "מרכז ג'ונס לאמנות עכשווית", שמאוחר יותר הוחלף שמו ל-Arthouse במרכז ג'ונס.
בנובמבר 2011, המוזיאון (AMOA) חגג 50 שנה לקיומו ולרגל המאורע נענה לקריאה להתמזג עם Arthouse שבמרכז ג'ונס.
מיזוג שני הארגונים העיקריים היווה את TFAA.
מוזיאון אוסטין העכשווי הוא תוצאה של הפיכת המוזיאון ובית ספר בני מאה שנה, AMOA-Arthouse, לישות חדשה עם חזון ומשימה ייחודיים לאחד את שני המקומות המרכזיים למוזיאון אחד, לגונה גלוריה ומרכז ג'ונס .
מרכז ג'ונס לאמנות עכשווית ממוקם בשדרת הקונגרס, הוא עוצב על ידי האדריכלים לואיס.
לואיס, המרכז כולל 475 מטרים מרובעים של חלל תצוגה, יחד עם חדר קהילה ומרפסת גג לאירועים ותוכניות חינוכיות.
בשנת 2015 הוכרז כי הבניין יעבור שיפוץ והרחבה שיביאו את שטח התצוגה הכולל ליותר מ-650 מטרים רבועים ותבנה חופה קבועה בגובה 21 מטר כגג.
אוסטין העכשווי - לגונה גלוריה
המוזיאון עדיין שומר על המבנה המקורי שלו באחוזת קלרה דריסקול, שם הוא היה ידוע במשך 34 שנים כמוזיאון לאמנות לגונה גלוריה .
בעבר היה המקום בבעלותו של סטיבן פ.
אוסטין אתר לגונה גלוריה הוכרז כאתר מורשת לאומי והוא נמצא ברשומות של העיר, מדינת טקסס ובמרשם הלאומי של המקומות ההיסטוריים האמריקאי.
המבקרים יכולים לצפות בווילה המשוחזרת בסגנון איטלקי משנת 1916, שהייתה ביתה של מייסדת לגונה גלוריה, קלרה דריסקול.
האתר משתרע על שטח של 14 דונם מעל אגם אוסטין, ובנוסף לווילה ההיסטורית של דריסקו, הוא כולל את גלריית Gatehouse ואת פארק הפסלים על שם בטי ואדוארד מרקוס.
המבקרים במקום יכולים לראות במקום יצירות אמנות עכשווית ומיצבי פיסול.
בלגונה גלוריה נמצא בית הספר לאמנות עכשווית של אוסטין, אחד מבתי הספר הגדולים במדינת טקסס הקשורים למוזיאון, שבו לומדים במשך כל השנה מבוגרים וילדים.
בית הספר לאמנות בלגונה גלוריה
בבית הספר לאמנות, הממוקם באתר לגונה גלוריה על שפת האגם של האוסטין, לומדים קצת פחות מ-5,000 תלמידים, הוא מציע מלגות לכ-50 תלמידים בשנה.
מדי שנה מבקרים במקום כ־10,000 תלמידים מבתי ספר שמחוץ לאוסטין, במסגרת סיורים מודרכים.
מוזיאון אוסטין העכשווי מקיים תוכנית שנתית לפיתוח אמנים הפעלים בכל הדיסציפלינות, שחיים ועובדים במחוז טראוויס.
Crit Group מנוהלת על ידי שורה של מנטורים ואוצרים, כולל סטרלינג אלן, אנט דימיו קרלוצי ואנדראה מלארד.
הרשימה המלאה של בוגרי התכנית כוללת רשימה ארוכה של אמנים אמריקאים ידועים.
קלרה דריסקול, המכונה "המושיעה של אלאמו ", נולדה ב-2 באפריל 1881, בסנט מרי, טקסס, במפרץ קופאנו, לחוואים העשירים רוברט וג'וליה פוקס דריסקול.
בשנת 1903 היא שילמה אלפי דולרים כדי למנוע את מכירת מנזר אלאמו לחברת מלונות, דבר שזיכה אותה בתואר "מושיעת אלאמו".
עד אז, הנכס היחיד של אלאמו שהיה בבעלות המדינה היה כנסיית המיסיון, שנרכשה ב-1883. בשנת 1905 קלרה העבירה את המנזר לרשות בית המחוקקים של טקסס .
בתמורה, כל הכסף שהיא שלמה עבור המנזר הוחזר לה.
מאידך כל רכוש אלאמו נמסר למשמרת לארגון ההנצחה בנות הרפובליקה של טקסס .
בשנת 1906, נישאה דריסקול לעורך והמוציא לאור של העיתון " אוסטין אמריקאין-סטייטסמן ", Hal Sevier.
בשנת 1914 בני הזוג רכשו את הנכס וקראו לו לגונה, כי המקום הזכיר להם את אגם קומו באיטליה, שבו הם שהו בירח הדבש שלהם כמה שנים קודם לכן.
בשנת 1916 הם בנו בית על הקרקע שרכשו, שתוכנן על ידי אדריכל סן אנטוניו הארווי ל.
הם קראו לבית לגונה גלוריה על שם אחת החוות של משפחתה במחוז דובאל , "לה גלוריה".
המוזיאון לאמנות עכשווית של ברצלונה (בקטלאנית: Museu d'Art Contemporani de Barcelona, IPA: [muˈzɛw ˈðaɾt kuntəmpuˈɾani ðə βəɾsəˈlonə], MACBA) הוא מוזיאון לאמנות עכשווית הממוקם בפלאסה דלס אנג'לס בשכונת אל רבאל שבמחוז סיוטט וליה, ברצלונה, קטלוניה, ספרד.
המוזיאון נפתח לציבור ב-28 בנובמבר 1995. המנהלים הקודמים כוללים את דניאל ג'ירלט-נס (Daniel Giralt-Miracle; 1988–1994), מיקאל מולינס נוביולה (Miquel Molins Nubiola; 1995–1998), מנואל ג'יי בורג'ה-ויל (Manuel J.
Borja-Villel; 1998–2007), ברתומאו מארי (Bartomeu Marí; 2015–2008), ופראן בארנבליט (Ferran Barenblit; 2021–2015), בעוד שהמנהלת הנוכחית היא אלווירה דיאנגאני אוסה (Elvira Dyangani Ose).
בשנת 1959, מבקר האמנות אלכסנדר צ'יריצ'י פליצר הקים קבוצה של אמנים עכשוויים שהציגו עבודות בסדרה של 23 תערוכות מתוך רצון להתחיל אוסף למוזיאון חדש לאמנות עכשווית בברצלונה.
רק ב-1986 המליצה מועצת העיר ברצלונה לאדריכל האמריקאי ריצ'רד מאייר (1987–1995) לתכנן את המוזיאון.
מבקרי האמנות פרנצ'סק מיראלס ורוזה קוראלט נשכרו לכתוב את האפיון של המוזיאון.
בשנת 1987 הוקמה קרן MACBA.
בשנה שלאחר מכן ייסדה קרן MACBA, בשיתוף עם ז'נרליטט דה קטלוניה ומועצת העיר ברצלונה, את קונסורציום MACBA כדי לקדם את תהליך הקמת המוזיאון.
הקונסורציום הזמין את מאייר מאוחר יותר באותה שנה לתכנן את המוזיאון.
היה זה נושא שנוי במחלוקת בהתחשב בכך שלמוזיאון לא היה אוסף בזמן הבנייה.
המוזיאון נפתח לקהל ב-1995, הרבה אחרי אולימפיאדת הקיץ של 1992, שאליה הוא תוכנן להיפתח.
בשנת 2014, המוזיאון רכש מקום נוסף להקמה שלו, הכולל קפלה מהמאה ה-15 שהוסבה ושני אולמות גדולים, בסך הכל כ-2,000 מטרים רבועים, וכן את כיכר פלאסה דל אנג'לס המרכזית.
בעוד ש-MACBA השתמשה זמן רב בקפלה עבור הופעות ומתקנים ספציפיים לאתר, הפעם העירייה השאילה את כל האשכול ההיסטורי למוסד לתקופה לא מוגדרת.
מאייר קיבל על עצמו את המשימה הקשה ליצור בניין שיציג בסופו של דבר מגוון יצירות אמנות עכשוויות שלא היו ידועות לו בזמן התכנון.
הבחירה לבנות את המוזיאון בפלאסה דל אנג'לס עולה בקנה אחד עם החזון של מאייר למקם את הבניין בין כמה מהרחובות והבניינים העתיקים ביותר של ברצלונה, בנוסף לשיפוץ המרחב הציבורי של שכונת אל רבאל.
לאחר השלמת הבנייה בתקציב של 35 מיליון דולר, התקשורת המקומית התייחסה למוזיאון כ"הפנינה" בין האדריכלות הישנה והרחובות הצרים במרחק של כמה רחובות מהרובע הגותי של ברצלונה.
לסגנון האדריכלי של הבניין יש השראה חזקה למודרניזם.
הבניין הלבן הגדול (120 על 35 מטר) וחלק ניכר מהחזית הדרומית שלו מזוגגת, ומספקת למבקר נוף לרחבה, ומאפשר כניסה רבה של אור טבעי לגלריות הפנימיות.
במוזיאון שלוש גלריות עיקריות, הניתנות לחלוקה, וכן חמש גלריות קטנות יותר, אחת מהן נמצאת במגדל.
האוסף הקבוע של כ-5,000 יצירות (מעל 1,100 יצירות בזמן פתיחת המוזיאון ב-1995) מתוארך לאמצע המאה ה-20 ואילך.
ישנן שלוש תקופות של אמנות מודרנית המיוצגות: הראשונה מכסה את שנות הארבעים עד שנות השישים; השנייה משתרעת על פני שנות השישים והשבעים; התקופה השלישית היא עכשווית.
האוספים מתמקדים באמנות קטלאנית וספרדית שלאחר 1945, אם כי חלק מהאמנים הבינלאומיים מיוצגים גם הם.
בשנת 2007 הוקם המרכז ללימודים ותיעוד MACBA, שפיתח פן של אספנות משלימה עם האוסף המסורתי.
בשנת 2011, פיליפ מאיי (Philippe Méaille) השאיל 800 יצירות של קבוצת האמנים הרדיקליים הקונספטואליסטים "אמנות ושפה" ל-MACBA.
מחשש לחוסר יציבות פוליטית לאחר משאל העם בקטלוניה באוקטובר 2017, הוא משך את השאלתו והחזיר את האוסף שלו לטירת מונסורו - מוזיאון לאמנות עכשווית.
בשנת 2020, תחת כהונתו של פראן בארנבליט , הוכרזה על התרומה הנדיבה ביותר שקיבל המוזיאון אי פעם, אוסף רפאל טוס לאמנות מושגית (אמנות קונספטואלית).
בדצמבר 2007 פתח המוזיאון את מרכז הלימוד שלו, חדר הקריאה בספרייה וחדר האוספים המיוחדים המעניקים לציבור גישה חופשית לספרי המוזיאון, לאוסף הפרסומים והארכיונים של המוזיאון.
המוזיאון מפרסם בעיקר קטלוגים של תערוכות מהמוזיאון, אם כי פרסם כמה ספרים מונוגרפיים ומאמרים ביקורתיים.
המוזיאון מציע הרצאות, ימי עיון, סיורים מודרכים, הקרנות וידאו ועוד להרחבת ההזדמנויות החינוכיות העומדות לרשות הציבור.
כתובת המוזיאון היא פלאסה דלס אנג'לס 1, ברצלונה.
תחנות הרכבת התחתית הקרובות ביותר הן קטלוניה ואוניברסיטט.
מול המוזיאון הראשי, במנזר דל אנג'לס מימי הביניים, שעל שמו נקראת הכיכר, הוסבה קפלה לאזור תצוגה נפרד המכונה Capella del MACBA, עם מופעי וידאו ארט קבועים.
הכניסה לחלק זה של המוזיאון היא ללא תשלום.
מוזיאון נוסף לאמנות עכשווית, מרכז לתרבות עכשווית של ברצלונה (CCCB), נמצא בסמוך ל-MACBA, ונגיש גם מהרחוב וגם מהפטיו הפנימי.
האזור שמול המוזיאון ידוע בקרב גולשי סקייטבורד כאחד ה"נקודות" האייקוניות ביותר לספורט בעולם.
דגם תלת-ממדי של המיקום מוצג במשחק הסמארטפון "Skater", והיה מיקום מפורסם במגזין Transworld Skateboarding ליום הסקייטבורד בשנת 2016.
MACBA מנוהלת על ידי קונסורציום שנוסד ב-1988, שחבריו כוללים את הממשלה האזורית של קטלוניה, מועצת העיר ברצלונה ומשרד התרבות הספרדי.
במרץ 2015, ברתומאו מארי אי ריבאס התפטר מתפקידו כמנהל המוזיאון לאור מריבות צנזורה על מיצג שנוי במחלוקת של האמנית האוסטרית אינס דאוג'ק.
ביולי 2015, פראן בארנבליט מונה למנהל החדש.
אלווירה דיאנגאני אוזה, האישה השחורה הראשונה שהובילה את MACBA מאז הקמתה, נכנסה לתפקיד המנהלת ב-2021.
המוזיאון לאמנות יהודית היה מוזיאון פרטי לאמנות שפעל בשכונת מונמארטר ברובע ה-18 בפריז בין השנים 1948 - 1988.
המוזיאון לאמנות יהודית בפריז היה המוזיאון הראשון בצרפת שהוקדש כולו לאמנות יהודית.
מאמצע המאה ה-19 ועד להקמתו בשנת 1948, הוצגו תערוכות אמנות יהודית במסגרת מוזיאונים לאומיים ומקומיים.
בשנת 1853, מוזיאון הלובר הציג באולם מיוחד חפצים שנתרמו על ידי הארכאולוג פרדיננד דה סולסי אשר סייר באזור ואדי קומראן בשנת 1851 ועסק רבות בארכאולוגיה מקראית.
בשנת 1890, הוצג במוזיאון קלוני אוסף המלחין, המנצח ואספן האמנות אייזיק שטראוס (Isaac Strauss) .
בשנת 1896 נפתח במוזיאון ארלטן (Museon Arlaten) בארל אולם לאוספים יהודיים.
במוזיאון אלזס נפתח אולם לאמנות יהודית בשנת 1908, בבאיון בשנת 1932 ובמוזיאון ננסי בלורן בשנת 1939.
המוזיאון לאמנות יהודית בפריז הוקם בשנת 1948 ביוזמתו של לאון פרנקל, מנהל התוכנית להוראת הטכנולוגיה ברשת בתי הספר אורט צרפת, במטרה להנציח את זכר התרבות היהודית שהושמדה בשואה.
המוזיאון שכן בקומה השלישית בבניין בית ספר אורט, אשר הועמדה לרשות המוזיאון על ידי הנהלת רשת אורט.
המוזיאון נחנך רשמית ב-8 במאי 1949 תחת השם "ארכיון ומוזיאון לאמנות עממית יהודית".
שנה לאחר מכן שונה שמו "למוזיאון לאמנות יהודית".
רשת אורט העולמית המשיכה לתמוך במוזיאון על ידי מימון חלק מהפעילות, תרומת ספרים, חפצים ומסמכים ובניית דגמים של ריהוט ובתי כנסת בסדנאות של אורט.
האוספים הראשונים שהוצגו במוזיאון לאמנות יהודית בפריז כללו פרטי יודאיקה, בגדים, תכשיטים, פרסומים ותמונות שסיפרו את סיפור הגירת היהודים לצרפת.
החפצים נתרמו על ידי הארגון היהודי להשבת זכויות יורשים (Jewish Restitution Successor Organization) .בשנים עשר חדרי המוזיאון הוצגו דגמים של בתי כנסת מפולין ומרוסיה, אוסף מסמכים בנושא אדריכלות בתי כנסת באירופה, חפצים אתניים, ציורים, פסלים, דגמים של מצבות מבתי קברת יהודיים בבוקובינה ובגליציה ומצבות מבית הקברות בפראג.
האוצרת הראשונה של המוזיאון, מרי שבחאי, בנתה והציגה אוספים של עבודות גרפיות של אמנים רוסים, גרמנים וצרפתים.
בשנת 1953 הוצגה במוזיאון תערוכה מעבודותיהם של תשעים אמני תחריט יהודים ביניהם לאופולד גוטליב, מארק שגאל, מקס ליברמן ויעקב שטיינהרדט (כולל פרסום קטלוג התערוכה).
בשנת 1957 הוצגה התערוכה "ציירים יהודים בני זמננו" שכללה גם פרסום קטלוג.
בשנת 1969 הוצגה תערוכה בשם "תלבושות ותמונות מחיי היהודים" בההוצגן תחריטים מהמאה ה-15 עד המאה ה-19. (כולל פרסום קטלוג התערוכה)
המוזיאון עסק גם בהוצאה לאור של ספרי אמנות כגון "עבודות של אמנים יהודים שנספו לאחר גירוש" (בשנת 1955) ו"הבטים שונים של האמנות היהודית בין השנים 1600 – 1830" (בשנת 1960).
המוזיאון נסגר בשנת 1988 והאוספים הועברו למוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות ברובע השלישי בפריז.
המוזיאון להיסטוריה יהודית בז'ירונה נמצא במרכז הרובע היהודי בז'ירורנה בבניין בו שכן עד סוף המאה החמש עשרה בית הכנסת העתיק של הרובע.
בשנת 1975, הסופר והמשורר יוסף טרס (Josep Tarrés i Fontan) יזם וניהל את פרויקט שיקום הרובע היהודי העתיק ובכלל זה בניין בית הכנסת של ימי הביניים בו הקים את מרכז התרבות והפאב שכונה "יצחק העיוור" על שמו של רבי יצחק סגי נהור, שהיה מהמקובלים הראשונים בפרובאנס שבצרפת.
בשנת 1987 הבניין וסביבתו עברו לבעלות מועצת העיר שהכירה בחשיבותם ההיסטורית ותכננה להקים שם מוזיאון להיסטוריה יהודית ומרכז לחקר הרמב"ן.
בשנת 1997 נפתחה במקום ספריית המרכז לחקר הרמב"ן.
בשנת 2000 נפתח האולם הראשון של המוזיאון בו הוצגו מצבות קבורה שהובאו מבית הקברות היהודי של ימי הביניים במונז'ואיק ("הר היהודים") בברצלונה.
הקומה הראשונה נפתחה לקהל בשנת 2003 ובה שישה חדרים בהם מוצגים חיי היום יום של משפחה יהודית, מנהגים וחגים יהודיים ודגם של בית כנסת.
הקומה השנייה נפתחה בשנת 2007 ובה חמישה חדרים המציגים את חשיבותה של הקהילה היהודית.
במרכז הקומה תערוכה מעבודותיו של הרמב"ן, מגדולי חכמי ספרד, פוסק, פרשן, משורר, הוגה, מקובל ורופא.
בחדר אחר בקומה זאת מוצגת הפעילות המדעית, המקצועית והכלכלית של יהודי ז'ירונה להם תרומה חשובה לפיתוח הרפואה, האסטרונומיה והקרטוגרפיה.
מטרת המוזיאון היא לשמר ולהציג את ההיסטוריה של הקהילות היהודיות בקטלוניה, אשר במהלך כל תקופת ימי הביניים תרמו רבות להתפתחות הכלכלית, התרבותית והמדעית של האזור.
מוצגים רבים במוזיאון כגון מסמכים, תמונות וממצאים ארכאולוגיים מקורם בחפירות שבוצעו ברובע היהודי של ז'ירונה ובאוספים שנמצאו בארכיון מועצת העיר.
במוזיאון אחד עשר חדרים המוקדשים לנושאים: חיי הקהילה, חגים ומסורת, מחזור החיים, הקהילות היהודיות, הגלות, בית הכנסת, בית הקברות, המורשת התרבותית, פרנסה, דו קיום תרבותי, האנוסים והאינקוויזיציה.
הקהילה היהודית בז'ירונה הייתה השנייה בגודלה בקטלוניה וראשיתה מתועדת למאה התשיעית לספירה.
בימי הזוהר שלה פעלו בה סופרים, משוררים, מתרגמים, רופאים ואנשי מדע, מקובלים ואסטרונומים בעלי שם עולמי.
האסטרונומים בנו מפות, לוחות שנה מכשירי ניווט, כגון מצפנים ואצטרולבים, שעונים אסטרונומיים ועוד שהופצו בכל העולם.
עשרים ושבעה שמות אישים, מהבולטים ביותר בתחומם, מוצגים על לוח גדול באולם המורשת התרבותית (Jewish Culture).
באולם המורשת התרבותית מוצגים בין היתר ספרו של הרמב"ן 'תורת האדם', הכולל הלכות הנוגעות לרפואה, דיני קבורה והלכות אבלות, האטלס הקטלוני, שהוכן על ידי אברהם קרשׂקשׂ ובנו יהודה קרשקש עבור מלך קטלוניה ונחשב לאטלס המעודכן והמפורט ביותר של ימי הביניים, והטבלאות האסטרונומיות של האסטרונות היהודי יעקב בן דוד בונז'ורן.
החל מתחילת המאה ה-14 הקהילה היהודית בז'ירונה הלכה והצטמצמה בשל הרדיפות, ההגבלות הכלכליות שהוטלו עליה, הפרעות וחוסר הסובלנות הדתית מצד האוכלוסייה המקומית והשלטונות.
חלק גדול מהיהודים המירו את דתם לנצרות ושטחו של הרובע היהודי הצטמצם.
כאן מוצג גם צו המלכים הקטוליים שנשלח לשופטי העיר ז'ירונה ב-20 באפריל 1492 ובו נאמר כי כל יהודי ז'ירונה, שמסרבים להמיר את דתם עד 31 ביולי באותה השנה, יגורשו לצמיתות מהעיר.
ב-2 באוגוסט 1492 אחרוני היהודים עזבו את הרובע היהודי של ז'ירונה ורכושם עבר לידי הכנסייה, מועצת העיר והתושבים הנוצרים העשירים של העיר.
פסל קולומבוס, המוצג בחצר המוזיאון, בוצע על ידי הפסל הישראלי פרנק מייסלר בשנת 1994 ונתרם למוזיאון על ידי קרן שמשון של משפחת שליט.
הפסל יוצר חיבור בין גירוש אחרוני יהודי ז'ירונה ב-2 באוגוסט 1492 לבין הפלגתו הראשונה של כריסטופר קולומבוס אל העולם החדש שיצאה מדרום ספרד יום לאחר מכן, ב-3 באוגוסט 1492. שני אירועים אלה התרחשו בפקודת המלכים הקתוליים פרננדו ואיזבלה.
הצד הקדמי של הפסל מתאר את כריסטופר קולומבוס צופה על האוקיינוס בחיפוש אחר החוף, מחרטום הספינה "סנטה מריה".
בצדו האחורי של הפסל, על רקע העיר ז'ירונה, מוצגים האצטרולב של אברהם זאקוטו (אברהם בן שמואל זַכּוּת), שני שעונים אסטרונומיים ודמותו של הרמב"ן.
מתחת לאחד השעונים רשום: "אברהם קרשקש – קרטוגרף, חוקר ויוצר האטלס הקטלני".
בחלון, מעל ראשו של הרמב"ן רשום: "רב אברהם בן שמואל זכות - יוסף ויזנום - אסטרונומים".
יוסף ויזינו היה תלמידו של אברהם זכות.
הוא השתתף בוועדה שכונסה על ידי מלך פורטוגל כדי לבחון את תוכניתו של קולומבוס והתנגד ליישומה.
יחד עם זאת נתן לקולומבוס את הטבלאות האסטרונומיות של אברהם זכות אותם הוא תרגם.
בחלון השני מוטבע שמו של "יעקב אלכוארסי (יעקב בן יצחק קורסונו) אסטרונום וסופר".
הוא תרגם מקטלונית לעברית, לפי פקודתו של מלך אראגון פדרו הרביעי, את הטבלאות האסטרונומית שאת עריכתן התחילו שני אסטרונומים נוצרים פֶּרֶה גילברט ותלמידו דלמציוס סֶסְפּלָנֶס (Dalmau SesPlanes).
בתחתית צד זה של הפסל מוטבעת הכתובת:
המוזיאון לאמנויות יפות ברן, שהוקם בשנת 1879 בברן, הוא המוזיאון לאמנויות יפות של בירת שווייץ.
אוספי המוזיאון כוללים אמנות מימי הביניים ועד ימינו, וכוללים יצירות של אמנים בולטים כגון פאול קלה, פבלו פיקאסו, אדמונד ז'אן דה פורי, פרדיננד הודלר, מרט אופנהיים, ריקו ווסמר ואדולף וולפלי.
האוסף כולל למעלה מ-3,000 ציורים ופסלים, לצד 48,000 רישומים, הדפסים, צילומים, סרטוני וידאו וסרטי קולנוע.
במאי 2014, המוזיאון מונה ליורש היחיד בצוואתו של קורנליוס גורליט, האספן הגרמני הקשור לתגלית יצירות האמנות של מינכן ב-2012. השלטונות מצאו בבתים של גורליט במינכן ובזלצבורג יותר מ-1,400 יצירות אמנות, רבות מהן על פי החשד נגנבו מיהודי אירופה על ידי הנאצים.
למוזיאון ניתנו שישה חודשים להחליט אם יקבל את הצוואה ותנאיה.
ההוראה החשובה ביותר חייבה שהמוזיאון יערוך מחקר של מקור הציורים ויחזיר אותם במידת הצורך ליורשי הבעלים המקוריים.
מנהל המוזיאון, מתיאס פרהנר, התחייב כי יעשה זאת אם יקבל את העיזבון.
ממשלת גרמניה דחקה במוזיאון לקבל את האוסף כדי לספק מקום נייטרלי, שבו יוכל להמשיך המחקר על ההיסטוריה של האוסף.
ההחלטה אם לקבל את האוסף הציבה אתגר משמעותי בפני מוזיאון ברן, כולל עבודה משפטית מקיפה, וגיוס כספים נרחב מתורמים שווייצרים כדי להימנע מהסתמכות על מימון גרמני.
בנובמבר 2014, לאחר התדיינות ממושכת הצביע הוועד המנהל של המוזיאון בעד קבלת האוסף.
בשנת 2024 הוריש אברהרד וו.
קורנפלד למוזיאון חמישה ציורים, ביניהם "Junkerboden" (1919) של ארנסט לודוויג קירכנר ו-"Caroline" (1965) של אלברטו ג'קומטי.
מוזיאון דוד באזוב להיסטוריה של יהודי גאורגיה (בגאורגית: დავით ბააზოვის სახელობის ებრაელთა ისტორიის მუზეუმი) הוא מוזיאון מרכזי להיסטוריה ולתרבות היהודית בטביליסי, גאורגיה.
על הקמת הארגון הוחלט על ידי "הוועד לעזרת יהודים עניים בגרוּזיה" ב-30 בנובמבר 1932, כארגון מחלקתי במסגרת הבסיס התרבותי של פועלים יהודים.
הארגון נוסד באופן רשמי על ידי הקומיסריון העממי לחינוך של גאורגיה הסובייטית ב-23 בנובמבר 1933, תחת השם 'מוזיאון היסטורי-אתנוגרפי יהודי'.
מוזיאון דוד באזוב הוקם במקור במרכז התרבות היהודית (כיום בכתובת אבסדזה 10) בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית, ומ-1940 שכן בבית כנסת דמוי כיפה (כיום ברחוב הקתוליקוס אנטון ).
מבנה המוזיאון נבנה בתחילת המאה ה-20; בנוי מלבנים, רב-צלעי מבחוץ ועגלגל מבפנים (עם שלושה אפסיסים), עם שני כיפות (גדולה וקטנה) המונחות על 8 עמודים מונחים מבטון מזוין הממוקמים לאורך ההיקף.
בעקבות שיפוצים, הבניין הפך לשלוש קומות, באורך וברוחב של כ-20 מטר וגובה של 21 מטר.
המוזיאון נסגר ב-1951, במהלך תקופת פעולות אנטישמיות בברית המועצות.
המוזיאון חזר לפעולה בהחלטה מספר 1017 של ממשלת גאורגיה ב-30 בנובמבר 1992, בהתאם לבקשה של האגודה ליחסי יהודים-גאורגים של האקדמיה הגאורגית למדעים, ונקרא על שם דוד באזוב, הרב הדומיננטי והדמות הציבורית הידועה.
המוזיאון הועמד תחת חסות משרד התרבות של גאורגיה; האקדמיה הגאורגית למדע קיבלה את ניהולו המדעי; בין השנים 2000–2004 המוזיאון היה תחת משרד התרבות של גאורגיה וממשלת העיר טביליסי.
למען שמירה על המבנה ההיסטורי החשוב (שמצבו היה גרוע), ולטובת שמירת המוזיאון, שהיה בעל ערך לאומי ובינלאומי, פותחו אמצעים מיוחדים לשימור המוזיאון ולשחזורו כבית אוצר של ההיסטוריה בת אלפי השנים של החיים היהודיים בגאורגיה, וכמרכז מדעי ייחודי לחקר יחסי יהודים-גאורגים.
זאת בעקבות פנייה של האגודה ליחסי יהודים-גאורגים, ובוצע לפי הצו מספר 654 של נשיא גאורגיה מ-25 ביולי 2004 "בנוגע להסדרי שחזור ושיפוץ המוזיאון ההיסטורי והאתנוגרפי על שם דוד באזוב".
בהתאם לצו נשיא גאורגיה מספר 493 מ-16 באוגוסט 2006, הוקם למוזיאון סטטוס משפטי חדש ושם חדש: "מוזיאון ההיסטוריה של יהודי גאורגיה על שם דוד באזוב".
משרד התרבות, הגנת המונומנטים והספורט של גאורגיה הופקד על פיקוח ממשלתי על פעולתו.
למוזיאון אוסף רחב של תצוגות, אפיגרפיים, כתבי יד, ארכאולוגיים, אתנוגרפיים, היסטוריים ואמנותיים, ארכיונים ועוד, אשר לאחר סגירת המוזיאון ב-1951 הועברו למוזיאונים, מכוני מחקר ומחסנים שונים.
החזרת החומרים ששייכים למוזיאון הוסדרה על פי הצו מספר 654 של נשיא גאורגיה מ-2004, לצד סיום שיפוץ הבניין.
סדרת ספרי "לימודי עברית" (כרך 5) פורסמה, וכוללת הוצאות: I-1940, II-1941, III-1945, IV-2006, V-2008. בנוסף, נערכו משלחות לאזורי גאורגיה השונים, הוצגו תערוכות, נערכו כנסים בינלאומיים על נושאים הקשורים ליהודים הגאורגים והיסטוריית יחסי גאורגיה-ארץ ישראל ויחסי יהודים-גאורגים.
ההיסטוריה של גאורגיה משמשת דוגמה ליחסים השלווים שנמשכו מאות שנים בין שתי אומות עתיקות, הגאורגית והיהודית; ויחסים אלו, על רקע ההיסטוריה של יהודי גאורגיה, הם אחד המאפיינים המרכזיים של התערוכה.
בהתבסס על נתונים תנ"כיים, ארכאולוגיים, היסטוריים ולשוניים, התערוכה עוסקת בנושאים הבאים:
יחסים היסטוריים ותרבותיים של גאורגיה (הקווקז)-ארץ ישראל (תקופת האבן, תקופת הברונזה, תקופה עתיקה, ימי הביניים) המוסברים בקיומו של אזור היסטורי ותרבותי משותף
תקופות שונות של הגעתם, התיישבותם והשתרשותם של היהודים בגאורגיה: המאה ה-8 לפנה"ס (שלמנסר החמישי), המאה ה-6 לפנה"ס (אחרי 586, נבוכדנצר השני), המאות 2-1 לפנה"ס, המאות ה-19–20
תופעת יהודי גאורגיה (היבטים אנתרופולוגיים, אתניים, חברתיים, משפטיים, דתיים, תרבותיים, אתנוגרפיים וכו')
תרומתם של יהודי גאורגיה לתחומים ציבוריים, כלכליים, תרבותיים ומדעים בגאורגיה
תפקידם של יהודי גאורגיה בהפצת הנצרות בתוך גאורגיה
אנדרטאות של תרבות רוחנית וחומרית גאורגית בארץ הקודש
תיאוריה איזוטיאיסטית הנוגעת למוצאם של מלכי גאורגיה.
על פיה נאמר כי מלכי גאורגיה - משושלת בגרטיוני הם צאצאי דוד המלך
סמלים הקשורים למלך דוד המקראי (למשל ההקסגרמה, הסמל של הבגרטיונים) בתרבות החומרית הגאורגית של ימי הביניים
אנדרטאות לתרבות הרוחנית והחומרית של יהודי גאורגיה, חייהם הדתיים ומסורותיהם
אורח חייהם ותרבותם של יהודי גאורגיה
היעדר אנטישמיות מצד הממשלה בהיסטוריה של גאורגיה.
מוזכרים חוסר אנוכיות והקרבה עצמית של הגאורגים שהצילו את היהודים בתחילת המאה ה-20 כאשר התרחשו פוגרומים אנטישמיים ברוסיה, ושל השבויים היהודים במהלך מלחמת העולם השנייה
ארגונים ממשלתיים וציבוריים יהודיים, גאורגים-יהודיים הפועלים בגרוזיה
בתערוכה יוצגו תצלומים שונים, טקסטואליים וחומרים נושאיים: מפות, נופים, מחוזות ההתיישבות ההיסטורית של היהודים בגאורגיה, נופים של מבני הדת ובתי הקברות, נתונים דמוגרפיים, חומרים היסטוריים, ארכאולוגיים, אתנוגרפיים, אפיגרפיים, בכתב יד ומודפסים, יצירות של האמן היהודי הגאורגי סולומון גרשוב וציירים נוספים.
הלייטמוטיב של התערוכה הוא: יהודי גאורגיה שמרו על אורח חיים שנמשך מאות שנים בגאורגיה והם משולבים באופן חזק בהיסטוריה שלה, וזהו ביטוי מובהק לסובלנות בין שתי האומות.
גאורגיה הציגה לעולם את הדוגמה לשיתוף פעולה ושלווה בין העמים.
המוזיאון לאמנות עכשווית של המאה ה-21, קנאזווה, הוא מוזיאון לאמנות עכשווית בקנאזווה, אישיקווה, יפן.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים היפנים קזויו סג'ימה וריואה נישיזאווה ממשרד האדריכלים SANAA בשנת 2004. באוקטובר 2005, שנה לאחר פתיחתו, רשם המוזיאון 1,570,000 מבקרים.
בשנת 2020, דורג במקום העשירי ברשימת מוזיאוני האמנות המתויירים ביותר בעולם.
המוזיאון ממוקם במרכז קאנזווה, ליד גן גן קנרוקואן ומוזיאון האמנות של מחוז אישיקאווה.
הבניין נבנה בצורה עגולה, בקוטר של 112.5 מטרים.
צורה זו שואפת לשמור על מראה נמוך של נפח הבניין, להפחית את קנה המידה של הפרויקט ולאפשר גישה מנקודות רבות.
הבניין שקוף בהיקפו כאשר השקיפות מבטאת את הרצון למנוע מהמוזיאון להיתפס כמסה גדולה ואטומה.
פנים המבנה מעוצב בשפה מינימליסטית אופיינית.
הבניין כולל מרחבי התכנסות קהילתיים, כגון ספרייה, אולם הרצאות וסדנה לילדים, הממוקמים בשוליים, ומרחבי תצוגה במרכז.
אזורי התערוכה כוללים גלריות רבות עם אפשרויות פריסה רבות.
הגלריות שונות בגודלן ובתנאי התאורה שלהן - מאור יום בהיר דרך תקרות זכוכית ועד לחללים ללא מקור אור טבעי, גובהן נע בין 4 ל-12 מטרים.
ארבע חצרות פנימיות מזוגגות לחלוטין, כל אחת מהן ייחודית באופייה, מספקות אור יום למרכז הבניין.
עבור לוגו המוזיאון, בחרו מנהלי המוזיאון את תוכנית הקומה האופקית עצמה.
בנוסף, האדריכלים היו שותפים לעיצוב המדים לצוות המוזיאון יחד עם מעצבת האופנה נאוקי טקיזאווה.
האוסף של המוזיאון מתמקד ביצירות שנוצרו מאז 1980 ו"מציעות ערכים חדשים", במיוחד מיצבים ספציפיים לאתר אשר "יהפכו קשורים קשר הדוק לאזור קאנאזווה".
בין האמנים שיצירותיהם מוצגים באוסף הקבוע נמנים; פרנסיס אליס, מתיו בארני, טוני קראג, אולאפור אליאסון, ליאנדרו ארליך, איסה גנזקן, גורדון מאטה-קלארק, ג'וזפה פנונה, גרהרד ריכטר, אצוקו טנאקה, ג'יימס טורל ועוד.
בין העבודות הידועות המוצגות במוזיאון נמצאות "בתוך בריכת השחייה" (2004) של ליאנדרו ארליך ו"בית פעילות צבעונית" (2010) מאת אולאפור אליאסון.
המוזיאון לארכאולוגיה של האוניברסיטה האמריקאית בביירות , ביירות, לבנון, הוא המוזיאון השלישי הוותיק ביותר במזרח הקרוב, אחרי קהיר וקונסטנטינופול.
המוזיאון נמצא בתוך הקמפוס של האוניברסיטה האמריקאית בביירות, ברחוב בליס (Bliss Street), ביירות, לבנון.
המוזיאון נוסד בשנת 1868, כאשר לואיג'י פלמה די צ'זנולה (Luigi Palma di Cesnola) תרם אוסף של כלי חרס קפריסאיים לאוניברסיטת ביירות שנוסדה שנתיים, קודם לכן.
האוצר הראשון של האוסף היה ג'ורג' פוסט (Georges Post) והנדבן מוריס ג'סאפ (Morris Jesup) מימן את בניית המשכן לאוסף, שנקרא "אולם פוסט" (Post Hall) ונחנך בשנת 1902.
בתקופה זו לבנון הייתה נתונה לביזה ארכאולוגית נרחבת, עקב היעדר פיקוח ממשלתי ופריטים מחפירות לא חוקיות, הוצעו למוזיאון כמעט מדי יום.
בין השנים 1902–1938 רכש המוזיאון פריטים מאזורים שונים במזרח התיכון.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה המוזיאון סגור והוא נפתח מחדש בשנת 1948. בשנות ה־50 הוא הורחב, ובשנת 1964 נפתח מחדש לאחר שיפוץ והכפלת השטח.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990), המוזיאון נותר פתוח.
בשנת 2006, תחת הנהלת הארכאולוגית, ד"ר ליילה בדרה (Leila Badre), עבר המוזיאון שיפוץ כללי, שבו הוגדל שטח המוזיאון בכ־20%, הודות למימון מקרן משפחת ג'וקובסקי (Joukowsky Family Foundation).
מאז 1 בספטמבר 2020, עומדת בראש המוזיאון האוצרת, הארכאולוגית נדין פאניו (Nadine Panayot), והוא נכנס לעידן דיגיטלי חדש, תוך כדי שיקום משמעותי בעקבות פיצוץ הנמל בביירות ב־4 באוגוסט 2020.
אוספי המוזיאון מאורגנים לפי סדר כרונולוגי ונושאי, עם תצוגות בצדי הגלריה המדגימות את התפתחות כלי החרס.
בין התצוגות הבולטות נמצאת אוסף צ'זנולה (Cesnola Collection), הכולל כלי חרס מקפריסין מתקופת הברונזה ועד התקופה הרומית.
האוסף הפרהיסטורי כולל ממצאים מהתקופות הפלאוליתית והנאוליתית.
אוסף קסר עקיל (Ksar Akil) נתרם על ידי משלחת מאוניברסיטת בוסטון שחפרה באתר זה בשנת 1948. התצוגה מציגה חתך סטרטיגרפי בגובה 23 מטרים של 37 שכבות, כולל כלי צור ממספר תרבויות, שתוארכו בפחמן-14 לתקופה שבין 50,000 ל־18,000 לפני הספירה.
בתוך הרצף נמצאה לסת אנושית בת כ־40,000 שנה וגולגולת שלמה בת כ־35,000 שנה.
תצוגת התקופה הפלאוליתית מדגישה את מסע האדם בתקופת האבן, גילוי האש, ציד וציורי מערות.
התצוגה הנאוליתית עוסקת בראשית החקלאות, ביות בעלי חיים, ראשית כלי החרס, כפרים ודת.
אוסף פסלוני הטרקוטה מדגים את התפתחותם מתקופת הברונזה ועד התקופה הרומית, ומשקף את חשיבותם בהתפתחות הדת.
באוסף פסלוני המתכת מופיעים דמויות גבריות ואֵלים, ששימשו כסמלי כוח.
בתצוגות מתקופת הברונזה (3000–1200 לפנה"ס) מוצגים ממצאים המעידים על כתיבה מוקדמת, מסחר ותהליכי עיור.
תצוגת תקופת הברזל (1200–400 לפנה"ס) כוללת ממצאים המעידים על פלישות של עמים שהגיעו דרך הים ועל ערי מדינה.
החלק הפניקי מציג את הפקת צבע הארגמן מקונכיות, כלי חרס וזכוכית פיניקית ומאפיינים דתיים כגון אסטלה של כוהן, כס של עשתרת, כפות ניסוך ותליון זכוכית.
פרט בולט הוא "לסת פורד" (Ford Mandible) מהמאה ה־5 לפנה"ס, שנמצאה מחוברת לשיניים הקדמיות של לסת תחתונה של שלד גברי, אשר נמצא בסרקופג.
זו הדוגמה המוקדמת ביותר הידועה לרפואת שיניים.
כן מוצגת כתובת בודעשתר (Bodashtar inscription) והסבר על התפתחות האלפבית הקווי.
האוסף מהתקופה הקלאסית כולל תבליטי קבורה מפלמירה, מצרים והלבנט, פסיפס ביזנטי, ואוסף סרקופגים שנמצא במדרגות המובילות לגלריית הביניים (Mezzanine).
התצוגה מהתקופה האסלאמית כוללת חומרים מהתקופה האומיית (656 לספירה) ועד האימפריה העות'מאנית במאה ה־19, כולל אריחים וצלחות מזוגגות.
בקומת הביניים החדשה מוצגים פריטים קטנים: מטבעות, חותמות, חרפושיות, מנורות שמן, קמעות, תמרוקים, תכשיטים, כלים ונשק.
המוזיאון היה מעורב במחקר ארכאולוגי ופרויקטים של שחזור.
בשנים 1956–1974, המוזיאון היה מעורב בחפירות בתל אל-ע'סיל (Tell El Ghassil) בבקאע (כ-11 קילומטרים מצפון מזרח לריאק), אתר חקלאי עם רבדים המתוארכים ל-1800 עד 600 לפני הספירה.
חלק מהחומר שנמצא, מתקופת הברזל, מוצג במוזיאון, כולל גביע עם עיטור חרוט של ציפורים וברווזים שהתגלה בתל אל יהודיה (Tell el Yehudiyeh) ומתוארך ל-1730 עד 1550 לפני הספירה.
הגביע נמצא ליד שלד ויש להניח שהוא מתנת קבורה לשימוש בעולם הבא.
המוזיאון ביצע גם מספר חפירות במחוז מרכז ביירות תחת ניהולה של ליילה באדרה.
התל העתיק של ביירות (אתר BEY 003) במטרה לגלות את "בירותה" ("Biruta") שנזכרת מכתבי אל עמארנה.
נמצאו עדויות למערכת ביצורים שנבנתה באלף השני לפני הספירה ועד לתקופה ההלניסטית, יחד עם שרידי מבנה המתוארך לאלף השלישי לפני הספירה ואוצר של חפצים מצריים.
קתדרלת סנט ג'ורג' של הכנסייה היוונית האורתודוקסית (BEY 012), שם נערכו חפירות בשנת 2001. בחפירה נמצאו שמונה שכבות של התיישבות מהתקופה ההלניסטית ואילך ושרידים של חמש, אולי שש, כנסיות.
בניין א-נהאר (BEY 215) שם נחשפו ששה רובדי התיישבות המתוארכים לתקופה הפרסית ועד התקופה הביזנטית, שהראו התיישבות רציפה מאז המאה ה-4 לפני הספירה.
תל קאזל (Tell Kazel) השוכן כ-18 קילומטרים דרומית לטרטוס, בסוריה נחפר ונחקר גם הוא על ידי ליילה באדרה מאז 1985. התגלו רבדים מתקופת הממלוכים ועד תקופת הברונזה שכללו מקדש וחדרים עם רצפות מרוצפות בצדפים.
המוזיאון סגור בחגים ובמהלך חופשות אוניברסיטאיות.
סיורים קבוצתיים וביקורי בתי ספר נערכים בתיאום הכניסה והסיורים ללא תשלום.
מוזיאון להיסטוריה ותרבות יהודית בבלארוס (בבלארוסית: Музей гісторыі і культуры яўрэяў Беларусі) הוא מוזיאון קטן במינסק, בלארוס.
הוא הוקם ב-2002 על ידי ההיסטוריונית אינה גרסימובה בשיתוף עם הג'וינט.
הוועד המשותף ממשיך לתמוך בו כלכלית יחד עם הקהילה היהודית המקומית בבלארוס.
משרדים לשירותי קהילה יהודית מקומיים ממוקמים באותו בניין, בקמפוס היהודי של מינסק.
המוזיאון, למרות היעדר אישור רשמי וועדה מייעצת, עדיין פועל לשימור זיכרון הקהילות היהודיות המוקדמות במינסק ולסיפור סיפורן במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לתצוגות, צוות המוזיאון מקיים גם תוכניות חינוך והגברת מודעות, כגון פורומים ציבוריים ותוכנית "חסידי אומות העולם" (המוקירה לא-יהודים שעזרו לקהילה היהודית).
בקרבת המוזיאון נמצא אנדרטת זסלאוסקי, אתר שבו התרחש לפחות רצח המוני אחד של אזרחים יהודים.
ב-1998, אינה גרסימובה יצרה את התצוגה הראשונה והחלה לאסוף חומרים לתצוגות קבועות עתידיות.
כשהתפטרה ב-2012, היא אספה כמות גדולה של חפצים וחפצי אמנות יהודיים, כולל תמונות, כלי בית או פריטים יומיומיים, מסמכים וספרים דתיים.
ב-2012, ואדים אקופיאן מונה למנהל המוזיאון.
בזכות תרומות המתנדבים, נאספו למעלה מ-10,000 חפצים.
רוב החפצים הם פריטים יומיומיים; למשל, מאחר שרבים מהיהודים שחיו בעבר בבלארוס היו אומנים במקצועם, מכונות תפירה ואמצעי מחיה אחרים מוצגים בתצוגה.
לרבים מהם יש סיפורים הקשורים לאופן שבו הגיעו למוזיאון, כפי שקרה עם בקבוק שבור שהכיל פעם הודעה מפרטיזנים יהודים במהלך המלחמה.
למוזיאון יש מספר תצוגות קבועות המתמקדות בהצגת ההיסטוריה של יהודים בבלארוס, במיוחד במהלך השואה.
התצוגות המרכזיות מלוות בתצוגות עונתיות או מתחלפות העוסקות בנושאים מאדריכלות בתי כנסת בלארוסיים לחיי היומיום של יהודים ופרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה.
סיור וירטואלי במוזיאון זמין ברוסית ובאנגלית.
המוזיאון לאמנות טולידו הוא מוסד תרבות מרכזי בעיר טולידו שבמדינת אוהיו, ארצות הברית.
המוזיאון נוסד בשנת 1901 והוא נחשב לאחד המוזיאונים החשובים בארצות הברית בתחומי האמנות החזותית, החינוך והקהילה.
המוזיאון שואף להעניק לכל מבקר חוויה מעשירה ומעוררת השראה, המבוססת על האמונה כי אמנות מסוגלת לשנות חיים ולהעמיק את ההבנה האנושית.
באוספיו מצויות למעלה משלושים אלף יצירות אמנות מתקופות ותרבויות שונות, והוא פתוח לקהל ללא תשלום.
המוזיאון הוקם בראשית המאה העשרים במטרה להנגיש את האמנות לתושבי טולידו ולחזק את הקשר בין תרבות לחיי היומיום.
במהלך השנים התפתח המוסד ממבנה יחיד למתחם רחב ממדים הכולל מספר אגפים, ספרייה וסטודיו ייחודי לאמנות הזכוכית.
המוזיאון פועל כארגון פרטי שאינו למטרות רווח וממומן מתרומות ותמיכת הציבור.
הנהלת המוזיאון מגדירה את יעדה המרכזי כ"שילוב האמנות בחיי האדם באמצעות האוסף והתוכניות החינוכיות".
חזונו של המוזיאון הוא לשמש מודל למוסד אמריקאי השומר על איכות גבוהה ועל תרבות של שייכות, פתיחות והכלה.
ערכיו העיקריים כוללים מחויבות לקהילה, עידוד גיוון וחדשנות, שמירה על אמון הציבור וניהול אחראי של האוסף.
המוזיאון מפעיל מערך רחב של תוכניות לימוד וסדנאות לקהלים מגוונים, ובפרט לתלמידים, למשפחות ולמבוגרים.
הפעילות משלבת חוויות רב חושיות ומפגשי אמנות אינטראקטיביים.
בנוסף פועל בו מרכז ייחודי בשם COVE – Center of Visual Expertise, המלמד עקרונות של אוריינות חזותית ומיישם אותם בתחומים כמו בטיחות וחדשנות תעשייתית.
המוזיאון עובר תהליך מקיף של חידוש גלריות ושימור מבנים היסטוריים, תוך שילוב טכנולוגיות מתקדמות ואמצעי תצוגה אינטראקטיביים.
מטרת הפרויקט היא להציג את תולדות האמנות באופן מגוון ומקושר יותר, וליצור חוויית ביקור מעודכנת ונגישה לקהל הרחב.
מבנה־האם של המוזיאון נבנה בשנת 1912 בסגנון נאו־קלאסי, מאבן גרניט לבנה ובחזית עמודים איקלידית.
את המבנה תכננו האדריכלים אדוארד בּי.
בשנת 2006 נוסף למתחם מבנה מודרני בשם "ביתן הזכוכית", שתוכנן בידי משרד האדריכלות היפני סאנאה (SANAA), בראשות האדריכליות קזויו סג'ימה וריואה נישיזאווה.
הבניין מתאפיין בקירות זכוכית רחבים ובעיצוב מינימליסטי המדגיש שקיפות וזרימה בין חללים.
בנוסף לכך נבנה בשנות התשעים מרכז האמנויות החזותיות (Center for the Visual Arts), שתוכנן בידי האדריכל פרנק גרי, הידוע בעיצוביו הפיסוליים ובשימושו בצורות גאומטריות וקימורים נועזים.