tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, מיעוט ערים ונקודות אסטרטגיות חשובות שאפשר לכבוש הקטינו את יעילות הצבא היווני-מוקדוני המקורי שפלש לאימפריה הפרסית.
סיבות אלה הביאו את אלכסנדר לשינוי מבני בצבאו כדי להתאימו לסיטואציה המשתנה.
היסוד המוקדוני נותר ללא שינוי מהותי: המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס.
הפזטיירוי היו חמושים ברומח - הסריסה - שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים.
חרב קצרה שימשה נשק משני, אם הסריסה נשברה בקרב.
למיגונו השתמש במגן פלטה קטן.
קסדה ולעיתים שריון קל ומוקיים השלימו את מיגונו של החייל.
ייתכן שהיו חמושים בדומה להופליטים יוונים בני התקופה במגן גדול ובחנית קצרה.
הם היו חמושים ברומח - קסיסטון - ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני.
חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם "האגמה הרכובה" ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב.
כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודרומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.
לוחמה יוונית-מוקדונית ושינוי הרכב הצבא
הטקטיקה ששירתה היטב את אלכסנדר במהלך כיבוש פרס - השמדת הכוח היריב בקרבות גדולים על ידי פגיעה בהנהגה, לא הייתה יכולה להצליח באסיה התיכונה.
היו לכך שתי סיבות עיקריות: לא היה ראש מוגדר שניתן היה לכרות וגם לא היו צבאות גדולים שנערכו לקרבות סדורים.
גרוע מכך, חלק חשוב מצבאו - חיל הרגלים הכבד שנלחם במערך הפלנקס - היה חסר תועלת בלוחמה ניידת שהתבססה על תקיפות פגע וברח.
פרשיו, שחלקם הגדול היה חמוש ברמחים ונלחם בשורות צפופות גם כן נועד להבקיע מערך יריב ולפזר את צבאו ולא לרדוף אחרי קשתים רכובים ניידים.
התגובה הראשונה של אלכסנדר לטקטיקות הגרילה ולמארבים הרבים שאיימו על כוחותיו הייתה אכזרית מאוד, במיוחד נוכח היחס שגילה כלפי האוכלוסייה הפרסית, שבה לא פגע בדרך כלל.
הוא הורה לחייליו לא לרחם על המקומיים ורבים מהם נטבחו.
כפרים שלמים רוקנו מתושביהם והאוכלוסייה האזרחית הופלה בחרב.
המחיר האנושי הכבד לא ריכך את ההתנגדות המקומית לכובשים, אלא רק חיזק את רוחה.
האזרחים ברחו להרים או למקומות אחרים שהגישה אליהם הייתה קשה למעבר והצטרפו ללוחמי הגרילה שהעניקו להם מקלט ומזון.
כדי להתגבר על בעיות אלה שינה אלכסנדר הגדול את יחסו אל האוכלוסייה המקומית.
כחלק מהמדיניות החדשה, גייס אלכסנדר מספר רב של פרשים מקומיים לצבאו.
אלה סיפקו לו את המרכיב הנייד שהיה כל כך נחוץ לו לניצחון.
יתרה מכך, שיתוף הכוחות המקומיים תקע טריז בין השבטים המקומיים.
אלכסנדר השיג את שיתוף הפעולה של השבטים המקומיים בשתי דרכים - שוחד נרחב לראשי השבטים וכריתת בריתות שחוזקו בקשרי נישואין.
היחס הנוח שהופגן כלפי האוכלוסייה המקומית שינה את גישת המקומיים ואלה החלו לשתף פעולה עם אלכסנדר ונמנעו מתמיכה ביריביו.
זה ביסס בסופו של דבר את יתרונו ועזר לו להתגבר על הגרילה.
תופעה זו, של שילוב הגורמים המקומיים, שהחלה אף קודם לכן, ושהגיעה לממדים המוניים, גרמה להתמרמרות רבה בקרב המוקדונים.
ההתמרמרות גברה במיוחד כשאלכסנדר מסר את הפיקוד על יחידות גדולות, אפילו כאלה שכללו את המוקדונים עצמם, לפרסים ובהמשך לראשי השבטים המקומיים.
העובדה שאלכסנדר אימץ מנהגים פרסיים ומקומיים רבים שהיו זרים ליוונים ולמוקדונים, החריפה את המצב.
שנואה במיוחד הייתה מחוות הקידה הפרסית המסורתית הפרוסקינסיס – שהמוקדונים ראו אותה כמשפילה.
ההתמרמרות גרמה בסופו של דבר לקשר נערי המלך שזממו לרצוח את אלכסנדר בשנת 327 לפנה"ס.
הקשר התגלה והקושרים הוצאו להורג.
הקצונה המוקדונית הבכירה שם הקצין ותעתיק תפקיד במערכה ביוגרפיה מקוצרתקרטרוס Κρατερός פיקוד עצמאי חשובקרטרוס (370 לפנה"ס - 321 לפנה"ס) פיקד על חטיבת פלנקס בקרב גרניקוס.
בעת המערכה באסיה התיכונה קיבל קידום נוסף וקיבל פיקוד על חלקים גדולים מצבאו של אלכסנדר.
בהמשך הוביל חלק מהצבא בחזרה מהודו לבבל.
לאחר מותו של אלכסנדר היה אחד הדיאדוכים שנלחמו על חלוקת האימפריה של אלכסנדר וגם עזר לאנטיפטרוס לדכא את המרד היווני במלחמת למאה.
תמך באנטיגונוס מונופתלמוס נגד פרדיקס במלחמת הדיאדוכים הראשונה.
נהרג בקרב נגד אאומנסקוינוס Koῖνος פיקוד עצמאי נרחבפיקד על חטיבת פלנקס בקרבות גרניקוס, איסוס וגאוגמלה.
לקח חלק במצור צור ובקרבות נוספים.
קיבל פיקוד עצמאי במערכה באסיה התיכונה.
בסוגדיאנה עזר לסטראפ, אמינטס בנו של ניקולאוס, להדביר מרד של ספיטמנס ומשתפי הפעולה הסקיתים שלו והסב להם אבדות כבדות.
בהמשך המסע תמך בעצירתו וחזרת הצבא ליוון.
מת ממחלה בשנת 326 לפנה"ס.תלמי פיקוד על כוח עצמאי תחת פיקוח של קצין בכיר יותר תלמי (367 לפנה"ס - 283 לפנה"ס) היה קצין צעיר בצבא שעלה אט אט בסולם הדרגות.
בסוף שנת 330 לפנה"ס עלה לדרגת שומר הראש (Somatophylax) - דרגה בכירה ביותר בצבא המוקדוני; שומרי הראש שימשו כצירי המלך ואף קיבלו פיקוד עצמאי על כוחות משמעותיים.
תלמי אכן זכה לפיקוד עצמאי במערכה, אם כי עדיין תחת פיקודו של קצין מנוסה יותר.
לאחר מותו של אלכסנדר הצליח לקרוע לעצמו נחלה גדולה וביסס את עצמו במצרים ופתח בה את תקופת מצרים התלמיית.
אטלוס פיקוד עצמאי תחת פיקודו של קצין אחר קצין צעיר, אולי בן גילו של אלכסנדר.
קיבל פיקוד על חטיבת פלנקס (טקסיס) ובהמשך לפיקוד עצמאי מוגבל.
מלאגרוס פיקוד עצמאי תחת פיקודו של קצין אחר קצין נאמן של אלכסנדר.
הוביל תגבורות מיוון בתחילת הפלישה לפרס.
במערכה באסיה התיכונה קודם וקיבל פיקוד עצמאי, אם כי עדיין תחת פיקודו של קצין נוסף.
לאחר מותו של אלכסנדר ייצג את הדעות של החיילים הפשוטים מהפלנקס.
לא הצליח להשיג לעצמו נחלה במאבק הדיאדוכים שהתרחש.פוליפרכון פיקוד עצמאי תחת פיקוחו של קצין נוסף פוליפרכון היה קצין ותיק, בן דורו של פיליפוס, אביו של אלכסנדר, נולד בין 390 לפנה"ס ל-380 לפנה"ס.
פיקד על חטיבת (טקסיס) פלנקס בדרגת טקסיארך בקרבותיו הראשונים של אלכסנדר.
בהמשך קודם וקיבל פיקוד עצמאי, אם כי אף פעם לא קיבל צבא גדול והיה תחת פיקודו הכולל של קרטרוס.
לאחר מותו של אלכסנדר ניסה לזכות בממלכה עצמאית, אך בסוף נכשל ומת בלי שהוריש לצאצאיו ממלכה כלשהי.קלייטוס השחור פיקד על האגמה הרכובה (משמר ראש) של ההטיירוי בתחילת המערכה.
לאחר הוצאתו להורג של פילוטאס בשנת 330 לפנה"ס קודם וקיבל פיקוד על מחצית מפרשי ההטיירוי.
המשיך לעלות בסולם הדרגות ומונה לסטראפ (מושל) באקטרה, אך נרצח על ידי אלכסנדר בהתקף של זעם.
משתפי פעולה מקומיים שם ותעתיק תפקיד במערכה ביוגרפיה מקוצרת ארטבזוס השני מפריגיה (Artabazos) סטראפ באקטריה, מצביא אריסטוקרט פרסי חשוב מפריגיה, התחיל את הקריירה הפוליטית בשנות ה-60 של המאה ה-4 לפנה"ס כשהצטרף למרד הסטראפים המערביים נגד השלטון הפרסי המרכזי לאחר תבוסת הכוחות שהתנגדו לאלכסנדר מוקדון, אך קיבל חנינה.
ייתכן שצידד בדריווש השלישי בעת מלחמתו על כס המלוכה במהלך הפלישה של אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית נותר נאמן לדריווש עד רציחתו בידי בסוס.
לאחר מכן שינה את עמדתו והצטרף לאלכסנדר ושיתף עמו פעולה.
אוקסיארטס שליט הסלע הסוגדי שליט של מבצר חשוב, צידד בבסוס ובספיטמנס; התנגד למסע כיבושיו של אלכסנדר.
בסופו של דבר, לאחר נפילת המבצר שלו, התפייס עם אלכסנדר ועבר למחנהו, ברית זו חוזקה על ידי נישואיה של בתו, רוקסנה לאלכסנדר.
אלכסנדר המשיך לשמש כמפקד העליון של הצבא, אך האציל סמכויות רבות למצביאיו.
אמנם כבר בתחילת מסע המלחמה נגד פרס היו מקרים רבים שבהם קצינים קיבלו פיקוד על יחידות עצמאיות לביצוען של משימות אד-הוק, אך אלה תמיד היו מבצעים קצרים ומוגבלים בזמן ובמקום.
כשנוצר הצורך לרדוף אחרי קבוצות גרילה קטנות ומפוצלות, לא היה טעם להפעיל את כל הצבא, שכן פעמים רבות חולק הצבא ליחידות קטנות שכל אחת מהן קיבלה פיקוד עצמאי.
אלכסנדר שהתחיל לשלב את הפרסים בצבאו עוד לפני הפלישה לאסיה התיכונה, הגביר את הקצב.
כעת הפרסים וגם הבאקטרים קיבלו תפקידי פיקוד ומנהל בכירים.
אלכסנדר קיבל לשורותיו את כל מי שהסכים להישבע לו אמונים ובתנאי שיזנח את בסוס שבשבילו הועיד אלכסנדר גורל אכזר.
שילוב הפרסים לא רק ריכך את ההתנגדות לכיבוש, אלא סייע בעיקר להכניע חלקים רבים מאסיה התיכונה ללא קרב.
כך למשל ארטבזוס עזר רבות לשכנע את האריסטוקרטים המקומיים להיכנע ללא קרב.
לשילוב הפרסים היה גם צד שלילי.
המוקדונים והיוונים ראו בהם ברברים והתנגדו לשילובם בתפקידי מנהל ופיקוד.
ההתמרמרות בקרבם הייתה רבה ואף נרקמו מזימות לרצוח את אלכסנדר.
אחד הקצינים הבכירים ששילם בחייו על תכנון הקנוניות היה פילוטאס, מפקד ההטיירוי.
השלב הראשון – המערכה נגד בסוס (330 לפנה"ס - 329 לפנה"ס)
מותו של דריווש וכיבוש ארבע ערי הבירה של האימפריה הפרסית לא הבטיחו שקט לאלכסנדר.
חודש וחצי לאחר מותו של דריווש לקח לעצמו בסוס, הסטראפ של באקטריה ואחד הרוצחים של דריווש, את שם המלכות ארתחששתא החמישי והכריז על עצמו כשליט החוקי של האימפריה הפרסית.
המהלך של בסוס היווה קריאת תיגר גלויה על אלכסנדר ואיום על שלטונו באימפריה הפרסית, ולכן הוא פעל במהירות ויצא בראש צבאו לעבר באקטריה.
נתיב התקדמותו של אלכסנדר עבר דרך מחוז אריה (Aria), והוא הותיר בתפקידו את הסטראפ הפרסי המקומי, סטיברזנס, יחד עם 40 פרשים מוקדונים שהיו אמורים לפקח על נאמנותו.
לאחר יציאת צבאו של אלכסנדר, מרד סטיברזנס וחבר לבסוס, ששלח לעזרתו 2,000 פרשים.
אלכסנדר חזר על עקבותיו בניסיון לתפוס את סטיברזנס, אך הוא נמלט למדבר ואלכסנדר המשיך את מסעו לעבר באקטריה.
הוא השאיר באריה 6,000 רגלים ו-600 פרשים בפיקוד שלושה מצביאים (ארטבזוס, אריגיוס וקרנוס), שהצליחו בסופו של דבר ללכוד את כוחו של סטיברזנס.
אריגיוס הרג את סטיברזנס במהלך דו-קרב אישי שנערך ביניהם.
בינתיים, לאחר רצח המצביא פרמניון בפקודתו של אלכסנדר, הצטרף לצבאו הכוח שהוא הותיר מאחור באקבטנה, בפיקודו של פרמניון - 6,000 פזטיירוי (לוחמי פלנקס), 5,000 שכירי חרב יוונים ו-600 פרשים.
אלכסנדר הותיר באריה 4,000 רגלים ו-600 פרשים כחיל מצב, ושאר הכוח חבר לכוח העיקרי של צבאו שצעד לבאקטריה.
הפלישה לבאקטריה וסופו של בסוס
הפלישה לבאקטריה החלה באביב 329 לפנה"ס.
לאלכסנדר היה רק מסלול פלישה אפשרי אחד לאזור זה – איגוף עמוק מדרום של הרי הינדו-כוש וחדירה לבאקטריה מכיוון דרום-מערב דרך אחד המעברים בהרים.
מסלול ההתקדמות הישיר מזרחה היה מחייב מעבר של צבאו דרך מדבר, ולפי ידיעותיהם של הגאוגרפים היוונים, מצפון לבאקטריה שכנה ערבה שוממה.
בסוס, שהצבא שעמד לרשותו היה מצומצם, התמקד בהגנה על המעברים הסבירים ביותר בהרים וביצר אותם, אך אלכסנדר הצליח להפתיע אותו וחדר לבאקטריה דרך מעבר חאוואק (Khawak Pass), מהלך שאיפשר לצבאו להגיע לעיר באקטרה (בלך המודרנית) ללא התנגדות.
בעת שהותו בבאקטרה קיבל אלכסנדר מסר מסוגדיאנה, בעלת בריתו של בסוס, שסטיברזנס (Satibarzanes), נהרג בקרב מול המוקדונים.
אף על פי שלא הצליח לארוב לצבא המוקדוני במהלך חציית הרי הינדו-כוש, נקט בסוס נגדו בטקטיקת גרילה, והשמיד את היבולים בנתיב התקדמותו.
הוא ברח צפונה לעבר סוגדיאנה, כדי לגייס תומכים ולחבור לשבטים סקיתים, ואלכסנדר יצא בעקבותיו.
הבעיה העיקרית שעמדה בפני הצבא המוקדוני הייתה תנאי השטח והאקלים הקשים.
העדר המים וחום הקיץ העיקו על החיילים ועל הבהמות כאחד.
חיילים רבים יותר מתו כתוצאה מצמא וממחלות מאשר מפעילות עוינת.
בסוס המשיך במנוסתו וחצה את נהר אוקסוס (אמו דריה) שסימן את הגבול בין סוגדיאנה ובאקטריה, תוך שהוא משמיד בדרכו יבולים ואמצעי תעבורה.
הנהר רחב הידיים היה קשה למעבר, וחייליו של אלכסנדר נאלצו להשתמש בעורות ממולאים בחציר, כאמצעי עזר לציפה, כדי לחצות אותו.
מקום החצייה איננו ודאי, ואף שנראה שהיה בקאמפיר טפה (Kampyr-Tepe), גם מקומות אחרים סבירים.
לאחר חציית הנהר, נתקל אלכסנדר בצאצאי היוונים שהוגלו מדימנה.
קורטיוס טוען שהוא טבח את כולם בשל פשעי העבר הרחוק.
המקרה שימש רבות בוויכוח בין תומכיו של אלכסנדר למתנגדיו.
בעוד תומכיו שראו אותו באור חיובי ובראשם ויליאם טארן טענו שהאירוע הומצא על ידי קורטיוס, אחרים קיבלו אותו כלשונו.
זמן קצר לאחר מכן, בגדו הקצינים של בסוס במצביאם ומסרו אותו לאלכסנדר.
הוא עונה והוטל בו מום, בהתאם למנהג הפרסי, ולאחר מכן נצלב או שגופו נקרע לשני חלקים.
מעשי הטבח של צבאו של אלכסנדר לא היו מוגבלים לצאצאי היוונים המקומיים.
האוכלוסייה האזרחית בבאקטריה סבלה מאוד במהלך הפלישה של הצבא היווני-מוקדוני, ומעשי טבח במקומות היישוב שנכבשו על ידי צבאו של אלכסנדר היו עניין שבשגרה.
נראה שאלכסנדר ניסה להטיל פחד על האוכלוסייה המקומית במטרה להדביר את התנגדותה.
אולם מדיניות הטרור שלו לא השיגה את מטרתה.
במקום לסייע לו בכיבוש האזור, האוכלוסייה המקומית רק הצטרפה ביתר שאת לפעולות הגרילה והגבירה את תמיכתה בהם.
גם העונש האכזרי שהוטל על בסוס הרתיע את האליטה המקומית בבאקטריה משיתוף פעולה עם הצבא הכובש.
השלב השני - המערכה נגד ספיטמנס 329 לפנה"ס - 328 לפנה"ס
מערכה בסוגדיאנה ומסע עונשין נגד הסקיתים (סוף 329 לפנה"ס)
לאחר הוצאתו להורג של בסוס קבע אלכסנדר את בסיסו במרקנדה (סמרקנד) ויצא לעבר נהר יאקסארטס (סיר דריה).
היישוב המשמעותי היחיד באזור היה העיר קירופוליס.
מיקומה הנוכחי איננו ידוע בוודאות אך ככל הנראה יש לזהות אותה עם איסטרוושן בטג'יקיסטן.
אף שקירופוליס הייתה עיר גדולה יחסית, היא הייתה ממוקמת במרחק של כ-40 ק"מ מהנהר.
אלכסנדר לא הסתפק בכיבושה, אלא החליט לבנות עיר נוספת, ממש על גדות הנהר וקרא לה אלכסנדריה אסכטה (אלכסנדריה הרחוקה ביותר).
יש לזהות אותה ככל הנראה עם העיר חוג'נד.
המערכה בסוגדיאנה התבררה כקשה במיוחד.
האוכלוסייה המקומית התנגדה לשינויים שביקש להנהיג אלכסנדר באזור ולפיכך פרץ מרד גדול נגד הצבא המוקדוני הפולש.
אחד מהמנהיגים המקומיים, ספיטמנס, שמסר את בסוס לידי אלכסנדר, החליט לשנות שוב את נאמנותו וחבר לכוחות שלחמו נגד אלכסנדר.
בזמן שהאחרון הטיל מצור על קירופוליס תקף ספיטמנס את מרקנדה.
אלכסנדר לא הסיר את המצור על קירופוליס, אך שלח כוח חזק שמנה 2,360 חיילים לעזרת מרקנדה.
לאחר כיבוש קירופוליס בעזרת תחבולה, יצא אלכסנדר לעבר נהר יאקסארטס.
צבאו חצה את הנהר על אמצעי ציפה מאולתרים והתנגש עם כוח גדול של נוודים סקיתיים.
במהלך הקרב הצליח אלכסנדר לכתר ולהביס את הצבא הסקיתי וגרם לו אבדות קשות.
אלכסנדר לא יכול היה לנצל את ניצחונו על הסקיתים, כי הצבא ששלח לעזרת מרקנדה נפל למארב שטמן לו ספיטמנס והושמד ברובו.
הוא יצא עם כוחו העיקרי לעזרת חיל המצב שהותיר במרקנדה וספיטמנס בחר להימנע מקרב סדור מולו ונמלט עם כוחו לערבה רחבת הידיים.
אלכסנדר יצא למרדף, אך איבד את עקבותיו ונאלץ לנטוש את המרדף אחריו.
אירועים אלה נמשכו לאורך מרבית שנת 329 לפנה"ס.
אלכסנדר הותיר 3,000 חיילים במרקנדה ופנה דרומה לעבר באקטריה.
בשלב זה חברה אליו תגבורת גדולה מאוד שמנתה 16,000 שכירי חרב מיוון ומצפון הבלקן, כולל 2,500 פרשים.
מסעות עונשין בבאקטריה ובסוגדיאנה (תחילת 328 לפנה"ס)
קרטרוס פוליפרכון אטלוס גורגיאס מלאגרוס
אלכסנדר הגדול הפסטיון קוינוס תלמי ארטבזוס
למרות תפיסתו והוצאתו להורג של בסוס, ההתנגדות המקומית לפלישה המוקדונית לא פסקה, וראשי השבטים המקומיים הצטרפו לשורות הכוחות המתנגדים לאלכסנדר.
כדי לנהל את המערכה נגד הכוחות המתנגדים לשלטונו בבאקטריה וסוגדיאנה ביתר יעילות, אלכסנדר פיצל את צבאו למספר שדרות ניידות קטנות יותר תחת פיקודם של כמה קצינים מוכשרים.
חלק אחד של הצבא בראשות קרטרוס, שקודם מתפקיד מפקד חטיבת פלנקס למצביא בעל פיקוד עצמאי יצא לעבר באקטריה.
תחת פיקודו של קרטרוס היו 4 יחידות משנה גדולות תחת פיקודם של פוליפרכון, אטלוס, גורגיאס ומלאגרוס.
אלכסנדר עצמו יצא צפונה לעבר סוגדיאנה בראש החלק השני של הצבא, שגם הוא חולק ל-5 יחידות משנה תחת פיקוד אלכסנדר עצמו והמצביאים הפסטיון, קוינוס, תלמי וארטבזוס.
הכוחות שהיו תחת פיקודו של אלכסנדר נשלחו לפעול במספר עמקי נהרות.
הפסטיון פעל עם כוחו לאורך נהר פנג', תלמי נשלח לנהר וחש (Vakhsh), פרדיקס לקופרניהון (Kofarnihon) וקוינוס יחד עם ארטבזוס לסורחן דריה.
אלכסנדר עצמו בראש השדרה האחרונה צעד לאורך נהר אוקסוס (אמו דריה) לעבר מרקנדה.
כשחפרו בדרכם אחד מבארות השתייה נתקלו בנפט וראו בכך סימן חיובי.
במהלך התקדמותו צפונה נתקל אלכסנדר במבצר הסלע שעליו פיקד אציל סוגדי בשם אוקסיארטס, אבי אשתו לעתיד רוקסנה.
אוקסיארטס בטח בחומותיו הגבוהות של המבצר, שעמד בראש סלע גבוה שמנע מהתוקפים גישה נוחה אליו, ולכן סירב להיכנע, אך אלכסנדר הצליח להכניע במהירות את המבצר באמצעות תחבולה.
הוא שלח כמה מאות מתנדבים לטפס על הר סמוך, ששלט על המבצר, והם הקימו עליו במה ישרה והציבו עליה כלי מצור.
כתוצאה מכך נפלה רוח המגנים והם נכנעו.
לאחר כיבוש המבצר הוצאו להורג חלק ניכר מהאריסטוקרטים הסוגדים שהתבצרו בו, והמבצר עצמו נמסר לידי ארטבזוס.
לאחר דיכוי ההתנגדות המקומית במהלך חודשי הקיץ, פעולות שאין לגביהן תיעוד במקורות, נפגשו השדרות המוקדוניות השונות במרקנדה (סמרקנד).
אלכסנדר שלח כוח חזק בפיקודו של קוינוס וארטבזוס צפונה לשטחי הסקיתים, כדי לרדוף אחרי ספיטמנס, בעוד הכוח שבפיקודו פלש לחלקים המערביים של סוגדיאנה.
המעבר של אלכסנדר וצבאו באזור זה הונצח בשמות שניתנו לנהר ולהאגם השוכנים בו: איסקנדר דריה (נהר אלכסנדר) ואיסקנדר קול (אגם אלכסנדר).
בנוסף לפעולות הצבאיות ייסד אלכסנדר מספר נקודות יישוב בצורות עם חיל מצב חזק, עקר חלק מהאוכלוסייה המקומית ויישב אותה מחדש ביישובים החדשים שהקים.
ספיטמנס, שהצליח לחמוק מהמצוד של הכוחות היוונים-מוקדונים, תקף את העיר באקטרה, ששימשה מרכז שלטוני ולוגיסטי לצבאו של אלכסנדר.
ההתקפה נועדה לפגוע במצבורי האספקה ובמיוחד בעדרי הבקר שרוכזו באזור העיר, ונועדו להזנת צבאו הגדול של אלכסנדר.
הכוח התוקף הצליח להשמיד את חילות המצב המוקדונים שהוצבו ליד באקטרה ולתפוס את עדרי הבקר, אך לא העז לתקוף את באקטרה עצמה, שהייתה עיר מבוצרת בעלת חומות חזקות.
חיל המצב היווני-מוקדוני בבאקטרה ניסה לתקוף את כוחו של ספיטמנס, אך נפל למארב וכמה מאות מאנשיו נהרגו.
אלכסנדר ארגן מחדש את כוחותיו ומינה את קליטוס השחור למושל באקטריה, אולם לאחר שרצח את קליטוס בהתקף זעם זמן קצר לאחר מכן, מינה אלכסנדר לתפקיד את אמינטס בנו של ניקולאוס.
אמינטס נותר בסוגדיאנה עם כוח פרשים גדול ושתי חטיבות פלנקס ואילו אלכסנדר עם עיקר הצבא יצא למגורי חורף בבאקטריה הדרומית.
הוא פיצל את כוחותיו כדי להקל על איסוף האספקה, וגם כדי לכסות שטח גדול ככל האפשר במטרה למנוע מספיטמנס בסיס פעולה זמין.
ראשי שבטים מקומיים שהתנגדו לאלכסנדר נמלטו מפניו צפונה עם 2,500 פרשים, אך כוחותיו של אמינטס הצליחו ליירט ולהביס אותם, תוך שהם גורמים להם כ-700 אבדות.
ספיטמנס ניסה לתקוף עם כל כוחו חיל מצב יווני, אך קוינוס חש לעזרתו והצליח להביס את ספיטמנס בקרב גדול ליד גאבאי.
האחרון ספג כ-800 הרוגים ועוד פצועים ושבויים רבים, אך הצליח להימלט בעצמו.
בעקבות התבוסה, הסקיתים שקשרו את גורלם בזה של ספיטמנס, הבינו שהמערכה אבודה והחליטו לבגוד בו.
הם הרגו את ספיטמנס ושלחו את ראשו לאלכסנדר בניסיון לפייס אותו וכהוכחה לנאמנותם.
שלב שלישי – סוף ההתנגדות המאורגנת בבאקטריה ובסוגדיאנה
לאחר תבוסתו של ספיטמנס נחתם גורל המערכה.
ראשי שבטים אחרים המשיכו, אמנם, בהתנגדות, אך חסרו את יכולת המנהיגות של ספיטמנס ואת הכריזמה שלו.
הם מעולם לא הצליחו לאסוף תומכים רבים.
כמה מהם התבצרו בעריהם שעמדו על הרים גבוהים, אך זה לא עזר, החומות נפרצו בעזרת כלי מצור מתוחכמים והם אולצו להיכנע.
גם הפוליטיקה של אלכסנדר השתנתה במקום מסע טרור וטבח של האוכלוסייה המקומית, חזר אלכסנדר למדיניות מימי שהותו בפרס והציע תנאים נוחים לכניעה.
אחד מראשי השבטים סיסימתרס (Sisimithres) שעירו עמדה על הר תלול ונכבשה אך לפני זמן קצר והוא עצמו אולץ לוותר על כסאו, הוחזר לתפקידו הישן.
אלכסנדר עצמו התחתן עם רוקסנה, בתו של אוקסיארטס.
לא ברור אם נשא אותה לאישה בגלל אהבה או שיקולים פוליטיים, אך התוצאה הייתה טובה מבחינתו של אלכסנדר.
תושבי האזור מנעו מחסה מכוחות הגרילה ואלה לא יכלו להמשיך בהתנגדות ללא בסיס אזרחי שיתמוך בהם.
התנגדות הכוחות שהתנגדו לאלכסנדר נשברה סופית בסתיו חורף 328 לפנה"ס - 327 לפנה"ס.
קרטרוס שפיקד על שלוש חטיבות פלנקס ועוד פרשים רבים הצליח לתפוס את המתנגדים והפיל בהם 1,620 חללים, כולל מנהיגם קטאנס (Catanes).
ראש שבט אחר אוסטנס (Austanes) נתפס ונמסר לאלכסנדר.
פוליפרכון הצליח להביס את אלה שחמקו מידיו של קרטרוס.
למרות סיום ההתנגדות המאורגנת, האזור עדיין לא היה שקט.
אלכסנדר המשיך אמנם מזרחה, להודו, אך הותיר בבאקטריה צבא חזק מאוד שכלל 10,000 רגלים ו-3,500 פרשים תחת פיקודו של אמינטס.
גודלו של חיל המצב הבאקטרי חורג בהרבה מהממוצע המקובל אצל אלכסנדר.
למעשה, המספר כולל כ-43% מחיל הרגלים וכ-95% מהפרשים שהוצבו כחילות מצב בכל האימפריה של אלכסנדר.
חיל מצב כה חזק מלמד שהמאבק המזוין לא נגמר באופן סופי כאשר יצא אלכסנדר מבאקטריה.
בניגוד ללב האימפריה, שהוכנעה יחסית בקלות לאחר התבוסה בקרבות, הניצחון המוקדוני באסיה התיכונה היה חלקי.
העדר מרכז סמכותי יחיד מוסכם על הכל שניתן להכניעו או לשלוט בו בדרך אחרת, גרם לכך שכאשר הסתלק אלכסנדר מהבמה הפוליטית והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים, התנתקה אסיה התיכונה הלכה למעשה מהאימפריה הסלאוקית, שירשה את האימפריה של אלכסנדר באסיה.
בשטחי הכיבוש הוקמה הממלכה היוונית של באקטריה והיא נותרה גורם משמעותי באזור במשך דורות רבים.
בדומה למקומות אחרים, גם כאן יסד אלכסנדר מספר אלכסנדריות.
ידועות לפחות שש ערים כאלה.
שנים ספורות לאחר שעבר באזור, נפטר אלכסנדר הגדול והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים יותר.
סדרה ארוכה של מלחמות הדיאדוכים שנמשכה בערך 40 שנים שטפה את העולם ההלניסטי.
בסופו נפל האזור תחת שליטתה של האימפריה הסלאוקית.
מרכז הכובד של האימפריה היה באזור הסהר הפורה והשפעתה על המזרח היה נמוך יחסית.
גודלה העצום של האימפריה וגודלו הקטן של היסוד היווני-מוקדוני של האימפריה מנע ממנה שליטה אפקטיבית באסיה התיכונה.
כתוצאה מכך, התנתק האזור הלכה למעשה מהשלטון הישיר של האימפריה הסלאוקית סביב שנת 250 לפנה"ס ונוסדה הממלכה היוונית של באקטריה.
הממלכה פרחה והצליחה לבסס את עצמה באזור ואף פלשה להודו והקימה שם את הממלכה היוונית של הודו.
בסופו של דבר נפלה בסביבות שנת 125 לפנה"ס בגלל גלי פלישה של שבטי נוודים בני שבט היְוֵּאגְ'ה (Yuezhi).
בסופו של דבר הוקמה באזור אימפריית קושאן (אחד הענפים של יואג'ה) שהחזיקה מעמד כמה מאות שנים.
המלחמה בספרות, באמנות ובתרבות הפופולרית
באזור זה, בדומה לאיראן, נודע אלכסנדר בגרסה הפרסית של שמו - איסקנדר או סיקנדר.
על שמו נהר - איסקנדר דריה ואגם - איסקנדר קול.
בפולקלור המקומי יוחסו לו כוחות מיתיים כמו יכולת לשלוט בשדים וברוחות.
עמי האזור שמרו על אגדות רבות אודות אלכסנדר.
כך למשל באגדה טג'יקית אחת מסופר שסבו של אלכסנדר, אמינטס השלישי, הבטיח לו שירש לא רק את ממלכתו אלא גם שטחים רבים נוספים, ביניהם את בדחשן (Badakhshan).
אגדה זו לא אפשרית כלל היות שאמינטס נפטר בשנת 370 לפנה"ס, כ-14 שנים לפני הולדתו של אלכסנדר.
גם אחד השליטים של בדחשן בשם מוחמד בן המאה ה-15 טען לשורשים שמגיעים עד אלכסנדר, אם כי ללא תיעוד ממשי לכך.
באגדה טג'יקית אחרת מסופר כי אלכסנדר נהרג בקרב מול גיבור מקומי בהרי פאמיר ונקבר באזור.
גם יריביו של אלכסנדר הגדול זכו לכבוד.
הטג'יקים הקימו אתר זיכרון לספיטמנס, יריבו הסוגדי של אלכסנדר.
כמו כן, קיים בטג'יקיסטן עיטור צבאי שמוענק לאנשי כוחות הביטחון שנקרא על שמו של ספיטמנס, עיטור ספיטמנס.
על שמו של ספיטמנס נקראת גם נפת ספיטמן בטג'יקיסטן שבתחילת המאה ה-21 התגוררו בה כ-100,000 בני אדם.
הכיבוש הונצח גם בסרט של חברת אוזבק-מולטפילם (Uzbek Multfilm).
גם עסקים רבים שאבו את שמם משמו של הגיבור המקומי ספיטמנס.
לפי אגדה אוזבקית ניצל אלכסנדר ממוות לאחר שחלה במחלה קשה בעקבות שתיית מים מזוהמים.
ההצלה הגיעה משתית מים חיים מנחל קדוש בשייחנטהור.
בהמשך בימי הביניים נבנתה באזור אחוזת קבר יפהפייה לזכרו של השייח חובנדי-אט-טהור.
לאחר מכן הפך המקום לבית קברות יוקרתי שנקברה בו האריסטוקרטיה המקומית.
מרקו פולו הזכיר בתיאוריו צאצאים יוונים מתקופת הכיבוש בדיווח על מסעותיו.
בפקיסטן חלק מבני שבט קטן בשם קאלאש, מזהים את עצמם כצאצאי מצביא מוקדוני שהשתייך לצבאו של אלכסנדר.
הם קוראים לו שלקש (Shalakash).
בתקופה מודרנית הונצחה המלחמה בספרו של סטיבן פרספילד (Steven Pressfield, The Afghan Campaign) - המערכה באפגניסטן, שלא תורגם לעברית.
הכיבוש הונצח במספר סרטים דוקומנטריים שמוקדשים לאלכסנדר הגדול.
מייקל ווד, היסטוריון בריטי שעבד ככתב עבור ה־BBC כתב את התסריט והגיש סדרה בת ארבעה פרקים בשם In the Footsteps of Alexander the Great על אלכסנדר הגדול בשנת 1998. הפרק השלישי הוקדש כולו לכיבוש אפגניסטן.
הסדרה יצאה כספר שתורגם לעברית על ידי הוצאת מעריב-הד ארצי.
סרט דוקומנטרי אחר: ALEXANDER'S LOST WORLD הציג זווית אחרת של הכיבוש.
הכיבוש הוזכר גם בסרט האיש שרצה להיות מלך משנת 1975.
באלקטרומגנטיות, כִּיווּנִיוּת היא תכונה של אנטנה המבטאת מדידה של עוצמת הקרינה המוקרנת מאנטנה בכיוון הפליטה העוצמתית ביותר ביחס לעוצמת הקרינה המוקרנת מקורן איזוטרופי אידיאלי (הקורן באופן שווה ובאותה עוצמה בכל הכיוונים).
כיווניות של אנטנה היא רכיב של שבח האנטנה, המרכיב השני של הנצילות החשמלית שלה.
כיווניות של אנטנה היא מדד חשוב מפני שמרבית הקרינה מיועדת לכיוון מסוים או לפחות למישור מסוים (אופקי או אנכי), כאשר הקרינה הנוספת במישורים אחרים נחשבת (במקרה הטוב) בזבוז של הספק.
ערכים של כיווניות של אנטנה יכולים לנוע מכ-1.76 dBi עבור דיפול פשוט עד לכ-50 dBi עבור צלחת גדולה.
הכיווניות של אנטנה היא הערך המרבי של שבח האנטנה הכיווני.
השבח הכיווני מיוצג על ידי ומשווה את עוצמת הקרינה אשר נוצרת על ידי אנטנה בכיוון מסוים ביחס לערך הממוצע עבור כל הכיוונים.
כאן ו־ הן זוויות מרחביות של קואורדינטות כדוריות רגילות, היא עוצמת הקרינה (ההספק ליחידת זווית מרחבית) ו־ היא סך הספק הקרינה (Total radiated power – TRP).
הערכים ו־ מקיימים את הקשר:
כלומר סך ההספק היא האינטגרל של לפי יחידת זווית מרחבית על פני משטח כדורי.
מכיוון שיש 4π סטרדיאנים על ספירה כדורית, הגודל של מייצג את ממוצע ההספק (ליחידת זווית מרחבית).
במילים אחרות, שבח כיווני הוא העוצמה של אנטנה בקואורדינטה מסוימת חלקי העוצמה לו האנטנה הייתה איזוטרופית הקורנת את אותו סך הספק כולל למרחב.
כיווניות היא אם כך ערך השבח המקסימלי הכיווני בין כל הערכים הזוויתיים האפשריים:
המילה כיווניות משמשת כמילה נרדפת לשבח כיווני.
השימוש ברור למדי מכיוון שהכיוון יוגדר או ירמז על ידי תלות בכיוון.
גרסאות מאוחרות של IEEE אימצו את המושג אולם הוא עדיין לא אומץ בפועל בכל העולם.
הזווית המרחבית של האלומה, , מוגדרת כזווית המרחבית אשר כל העוצמה תקרון דרכה אם קרינת האנטנה הייתה קבועה ומקסימלית.
אם הזווית המרחבית של האלומה ידועה, ניתן לחשב את הכיווניות כך:
כלומר, היחס בין הזווית המרחבית לבין המשטח אותו היא חותכת.
הזווית המרחבית של האלומה יכולה להיות משוערכת עם אונה מרכזית אחת וכמה אונות משניות זניחות, על ידי הכפלה בחצי עוצמת רוחב האלומה (ברדיאנים) בשני מישורים ניצבים.
חצי עוצמת רוחב האלומה הוא פשוט הזווית המרחבית בה הקרינה היא לפחות חצי העוצמה המקסימלית.
החישוב יכול להתבצע במעלות במקום ברדיאנים:
כאשר היא רוחב חצי העוצמה במישור אחד (במעלות) ו־ היא זווית חצי העוצמה של האלומה במישור השני.
במערכים מישוריים קירוב טוב יותר יכול להיות:
נדיר למצוא ביטוי של הכיווניות במונחים של המספר הטהור (חסר היחידות) .
השימוש הנפוץ הוא על ידי ביטוי כדציבלים על ידי השוואה לאנטנת ייחוס:
במקרים רבים נעשה שימוש באנטנת ייחוס תאורטית שהיא קורן איזוטרופי מושלם אשר קורן באופן אחיד לכל הכיוונים ולכן בעל כיווניות של 1, והנוסחה היא:
אנטנת ייחוס נפוצה נוספת היא דיפול מושלם, אשר קורן בניצב לעצמו עם כיווניות של 1.64:
כידון הוא סרט קומדיית פעולה ישראלי של הבמאי והתסריטאי עמנואל נקש שצולם בשנת 2013. הסרט עוסק בקבוצת אנשים, אשר מתפרסמים מעל גבי העיתונים ככאלה שאחראים להריגת מחמוד אל-מבחוח, בעוד שאנשי "המוסד" מופתעים מכיוון שהם כלל אינם מכירים אותם.
הקרנת הבכורה של הסרט בישראל התקיימה ב-24 באוקטובר 2013. הסרט הוא הפקה משותפת ישראלית־צרפתית.
הסרט עוסק בתוצאות ההתנקשות במחמוד אל-מבחוח, אשר מספר ימים לאחריה פורסמו תמונותיהם של החשודים בהתנקשות.
בתחילת הסרט מוצגות התמונות בעיתוני העולם, ואנשי "המוסד" במבוכה מכיוון שאינם מכירים את הדמויות שפורסמו בתקשורת.
ארבעת המתנקשים ממוצא צרפתי כוללים: נוכל מתוחכם, גאון מחשבים, בעל רשת בתי בושת ומפיץ גלולות ויאגרה מזויפות, וסטודנטית.
אנשי "המוסד" לוכדים את החשודים, ואלה טוענים כי הם חלק מיחידת "כידון" של "המוסד", המתמחה בהתנקשויות.
תומר סיסלי - דניאל לוי
בר רפאלי - עינב שוורץ
ששון גבאי - יאיר יצחקי, המשנה לראש המוסד
שי אביבי - אריאל פלמוך, בכיר לשעבר במוסד
ישראל קטורזה - טיירי, סוכן מוסד
ריימונד אמסלם - אורנה מימון, קצינת משטרה
עמוס תמם - איציק, בכיר במוסד
- מסייה גרנייה, שגריר צרפת בישראל
לימור גולדשטיין - דיפלומטית רוסיה
קוו אדמס - אנטואן סימון "פייסבוק", גאון מחשבים
ליונל אובלנסקי - אריק, בעל רשת בתי בושת ומפיץ גלולות ויאגרה מזויפות
חיים זנאתי - עופר, מפקד מחלקת כידון במוסד
בגלל הטון הכללי הכבד יותר, כיוון זה משמש בעיקר בסגנונות רוק והבי מטאל.
CGDGBE (דו-סול-רה-סול-סי-מי): הנמכה של מיתר מי הנמוך אל התו דו, והנמכת המיתר לה לסול, כדי ליצור מרווח של קווינטה בין שני התווים הנמוכים מאוד, דבר הידוע גם בשם אקורד כוח.
CADGBE (דו-לה-רה-סול-סי-מי): זה מושג בכך שלוקחים את הכיוון הסטנדרטי (EADGBE), ומנמיכים את מיתר מי הנמוך לדו, וכל שאר המיתרים נותרים בכיוון הסטנדרטי.
אלטר ברידג'- בשירים מסוימים כמו "Isolation".
דפטונס - באלבום "White Pony" ושירים נוספים מהאלבומים המאוחרים יותר.
האמרפול בשיר "One More Time".
מטאליקה – ברוב השירים מתוך St.
קווינס אוף דה סטון אייג'
רמשטיין - מאז "Mein Herz brennt" מתוך האלבום "Mutter".
Sick Puppies|*סקילט- בחלק מהשירים, כגון "Monster".
סיסטם אוף אה דאון - בשלושת האלבומים הראשונים "Question!" מתוך Mezmerize ו-"Dreaming" מתוך "''Hypnotize.
ת'רי דייז גרייס באלבום One-X.
אוריה היפ בשיר "The Wizard".
ג'ון מאייר (מוזיקאי) – בשיר "Neon".
כידוד היה שמו של עיתון מקומי שפעל בערד במשך 23 שנה, משנת 1966 ועד 1989. העיתון חולק חינם מדי שבוע ותפוצתו בראשית שנות השמונים הגיעה ל-3,000 עותקים, כמספר בתי האב בעיר באותן השנים.
הוא נחשב לאחד מחלוצי המקומונים בישראל: קדם לו רק המקומון ערב ערב באילת, שהחל לצאת לאור ארבע שנים לפניו (לשם השוואה, המקומון הבאר שבעי "שבע" והמקומון החיפאי "כלבו" החלו לצאת לאור רק ב-1967).
את העיתון יזם וערך אלי זיו, ממייסדי העיר, שהיה גם איש עסקים וגם אחת מהדמויות הבולטות בתחום הספורט העירוני (כשחקן ומאמן כדורגל וכשחקן ומאמן טניס).
אליו הצטרפה אשתו, רחל (רוחל'ה) זיו, ציירת, פסלת, מעצבת תלבושות ומעצבת תפאורות, וכיום אוצרת תערוכות.
הגיליון הראשון יצא לאור בדצמבר 1966, תחת השם "מי ומה בערד".
רק כעבור מספר גליונות הוחלט לקרוא לו על שמו של רכס כידוד, שעליו בנויה העיר (כידוד היא מילה מקראית יחידאית המופיעה בספר איוב, שמשמעותה: "ניצוץ").
העיצוב הגרפי של העיתונים הראשונים הוטל על המעצב הבאר שבעי, חזי מור, ורק כעבור מספר שנים, הפכה רוחל'ה למעצבת הבית.
ערד, שנוסדה ב-1962 כעיירת פיתוח, מרוחקת 45 ק"מ מבאר שבע.
ערד של אותם הימים הייתה שונה בתכלית השינוי מערד של ימינו.
בהיותה "העיר המתוכננת הראשונה בישראל", היא הציתה את דמיונם של רבים.
עם זאת, בשל הריחוק הגאוגרפי מהמרכז ומיעוט האזכורים על ערד באמצעי התקשורת דאז (הרדיו והיומונים), היה "כידוד" המקור העיקרי למידע הדרוש לחיי הקהילה, הן בצד החדשותי והן בצד הפרסומי.
"כידוד" כלל ידיעות חדשותיות, הודעות של המועצה ומוסדות ציבור אחרים, מידע הכרחי לתושבים, וכמובן, מודעות פרסום של עסקים וארגונים שונים.
בעיתון היו שלושה מדורים פופולריים במיוחד: רשימת הסרטים השבועית בקולנוע המקומי, מדור הספורט ומדור מכתבי הקוראים, "זה מרגיז אותי".
בצד הפרסומי, הנהיג אלי זיו את השיטה "1+4" = פרסם ארבע מודעות וקבל את החמישית בחינם.
הביטוי שהציג באופן המוחשי ביותר את תפקידו המרכזי של העיתון בחיי הקהילה העירונית היה: "בכידוד לא עוטפים דגים".
וכך כתב העיתונאי יאיר שטרן על "כידוד" ועל אלי זיו, בפברואר 1972, בעיתון מעריב: בשנות השישים והשבעים התפתחו בערד קהילה תוססת ושוחרת תרבות ופעילות עסקית שוקקת, ולעיתון "כידוד" היה חלק חשוב בכך.
ב-1980, נחנך בעיר בית הקולנוע "אורון", שהיה הגדול בישראל (כמו קולנוע "שחף" בתל אביב), עם תפוסה של 750 מקומות.
עם פתיחתו, נרכשו לא פחות מ-1,500 מנויים לסדרת התיאטרון השנתי של "תרבות לעם", שהביאה לעיר מדי שנה 6–8 הצגות תיאטרון של מיטב תיאטראות ישראל.
פירוש הדבר, שכל הצגה הועלתה פעמיים.
בעלי העיתון היו מעורבים גם בפעילות התרבותית בעיר.
כך, למשל, שימשו אלי זיו כמפיק ורחל זיו כמלבישה בהפקה מיוחדת של המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", ב-1981, בשיתוף פעולה בין התיאטרון "הקאמרי" ובין קבוצת תיאטרון ערד, תזמורת ערד ואנשי ערד.
מטעם הקאמרי השתתפו באותה ההפקה ששי קשת, תיקי דיין ואלברט כהן.
ההצגה עלתה 5 פעמים על במת "אורון" בערד ואחר כך גם בתיאטרון הקאמרי עצמו.
ב-1973 וב-1978, שימשה רחל זיו אוצרת של תערוכת אמני ערד.
זו גם הסביבה התרבותית שבה צמחו עיתונאים ואנשי במה ותקשורת ישראלים מוכרים, כמו הבמאי דורון צברי, הסופר גבי ניצן, המשוררת טל ניצן, העיתונאי יובל קרני ורבים אחרים.
אבי בלשניקוב, לשעבר יו"ר ערוץ 10, מנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל הכנסת, היה עורך מדור הנוער ב"כידוד" בתקופת לימודיו בתיכון.
"כיווני הרוחות בים-המלח: ערב, צהרים, בוקר" הוא הדפס מאת הצייר הישראלי פנחס כהן גן משנת 1976.
בקיץ 1976 החל פנחס כהן גן לעבוד במרכז ברסטון לגרפיקה בירושלים.
עד אותה עת הדפיס האמן את יצירותיו במדיום ההדפס בסדנאות של בתי ספר כגון "בצלאל" או "סנטרל סקול אוף ארט".
ההדפס "כיווני הרוחות בים-המלח: ערב, צהרים, בוקר" שהודפס בתקופה זו במרכז, הודפס במהדורה של 20 עותקים וטכניקה של הדפס אבן על בד, עליו הוסיף האמן סרטים 17 סרטים בצבעים שונים.
העבודה מבוססת על רישום שיצר כהן גן במסגרת "פרויקט ים המלח" (1972-1973).
עיקרו של הפרויקט היה ניסיון לגידול של דגים בתוך בשרוולים עשויים פלסטיק השקועים בתוך ים המלח, כסמל לניתוק תרבותי ולניסיונות השתלבות עקרים בנוף.
בעבודה מתוארים 17 מצולעים הבוחנים בצורה גאומטרית את כיוון הרוחות בים המלח.
כהן גן בחר לחלק את הדימויים לשלושה טורים של דימויים (משמאל לימין), בהתאם לזמן ביממה.
התיאורים ה"מדעיים" שיצר מומרים כאן לדימוי ציורי על בד קנווס.
בכך, ביקש לבחון את היחס שבין המדע לאמנות מנקודת מבטו הסובייקטיבית.
כיוונים - החברה לתרבות הפנאי - באר שבע בע"מ, היא חברה עירונית שמנהלת את החינוך הבלתי פורמלי, מחלקות הנוער, הקהילה, הספורט, הקליטה והתרבות בבאר שבע.
כיוונים היא חברת הפקה וניהול התרבות מהגדולות בישראל.
החברה אחראית על כ-13 תנועות נוער בבאר שבע.
מנהלת כ-30 מרכזים קהילתיים המקיימים פעילות חוגית עשירה.
מנהלת את מתקני הספורט, פארקי הכושר ומגרשי הספורט העומדים לרשות הציבור לאימונים ולהנאה.
מנהלת את אצטדיון טרנר, אולם הקונכייה, אמפיפארק באר שבע וסקייטפארק באר שבע.
החברה מפיקה את הפסטיבלים העירוניים בבאר שבע: פסטיבל סמילנסקי, פסטיבל היין, שני במוזיאון, לילה לבן, פסטיבל סוכות, קרנבל פורים, פסטיבל משפחות בפסח, אירועי קיץ, פסטיבל זוהר דרומי – פסטיבל האור של באר שבע, אירועי הגאווה בבאר שבע ועוד.
החברה מפיקה את אירועי הספורט בבאר שבע: מרוץ הלילה, מרוץ הניווט ע"ש דורון אסולין ז"ל, גמנסטרדה - מסע אופניים ע"ש יוסי צ'יפרוט, טורניר הספורטירשת הארצי, סטריטבול ואתנה הולכות רחוק.
כיוון הנדידה הוא הרומן השביעי שכתבה הסופרת ברברה קינגסולבר.
הוא כיכב ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, העיתונים וושינגטון פוסט ו-USA Today הכריזו עליו בתור "הספר הטוב ביותר של השנה" בשנת 2012 כשיצא לאור, והוא היה מועמד לפרס לסיפורת מאת נשים ב-2013 שבו זכתה הסופרת א.
הומס עם הספר "סלח לנו" באותה שנה.
הספר תורגם לעברית על ידי יעל סלע-שפירו ויצא לאור בהוצאת כתר ב-2014.
העלילה מתרחשת במאה ה-21, ומתמקדת בדֶלֵרובּיָה - עקרת בית ואם צעירה לשני ילדים קטנים החיה בתנאי עוני בחווה בעיירת שוליים בטנסי, מנותקת מקצב החיים הפועם של אמריקה המתקדמת.
לדלרוביה היו שאיפות לא אופייניות לעיירה זו בה בבית הספר המקומי אין פיקוח על תוכנית הלימודים והמורים חסרי מוטיבציה: היא ניסתה להתקבל לאוניברסיטה, אבל עם הרקע ההשכלתי הדל שלה לא היה לה סיכוי.
בגיל שבע-עשרה נכנסה להריון, נישאה בנישואים חפוזים לקאב, עברה להתגורר בחוות הוריו השתלטנים, ילדה שני ילדים, וחייה נתקעו.
יום אחד, כאשר דלרוביה מתכוונת להפגש עם בחור שהכירה כדי לבגוד בפעם הראשונה בבעלה ובכך בעצם להשליך את חייה המוכרים, היא בוחרת לא להרכיב משקפי הראייה שלה, כדי שתיראה במיטבה.
במעלה ההר שליד החווה המשפחתית היא רואה חיזיון שהיא מתארת כ"שריפה ללא עשן" שלאחר מכן יתברר שהיו אלו מיליוני פרפרים מסוג דנאית מלכותית ותנועת הכנפיים הכתומות שלהם.
החיזיון מוכרז כנס בעיירה ההררית הענייה, אבל כשחוקר פרפרים מקים מעבדה בקרוואן שבחצר ביתה של דלרוביה הוא מספק להם הסבר מדעי לתופעה.
נדידת הדנאית מאזורים קרים בצפון אמריקה לדרום החם היא תופעה ידועה, אלא שהפעם במקום להגיע להרי מקסיקו הגיעו הפרפרים לאזור הררי בארצות הברית.
החוקר מזהיר ששינוי ההתנהגות של הפרפרים הוא סימפטום מטריד של ההתחממות עולמית ושהפרפרים בסכנת הכחדה בעקבות שינוי מסלול חייהם.
חיי העיירה השלווים משתנים בעקבות הופעת תקשורת וקהל רב של מבקרים וגם חייה של דלרוביה עוברים תפנית חדה.
לראשונה היא עובדת בשכר (כעוזרת של החוקר) ומגלה עניין מחודש במדע.
הספר משלב מגוון של נושאים: ההתחממות הגלובלית והשפעת האדם על הטבע, הפערים הבין-חברתיים בארצות הברית, פערי מדע-אמונה, יחסים בתוך משפחה – חמות-כלה, הורים-ילדים – הגשמה עצמית, וחברות.
קינגסולבר סיפרה בראיונות שרצתה במשך שנים רבות לכתוב רומן על איך אנחנו חושבים ומדברים על שינוי האקלים, ומדוע אנחנו לא מדברים על זה ולמה כל כך קשה לדבר על זה כי סיפורים וספרות יכולים לעזור לנו לשקול להסתכל על העולם אחרת.
היא מרגישה שבעזרת פרוזה ניתן לארוז את המדע באופן שאינו מאיים עבור קהל גדול יותר ולעורר אמפתיה.
הרעיון לאירוע שיפעיל את הסיפור, הופיע לה בחלום בו ראתה את מיליוני הפרפרים ודמיינה איך מחצית האנשים יראו בו נס שאורגן על ידי אלוהים והאנשים האחרים יראו בכך הוכחה מחרידה להתחממות הגלובלית.
לטענת הסופרת אימהות בחברה שלנו עברה רומנטיזציה עד כדי כך שזה כמעט נגד החוק לומר שיש רגעים ביום שאת שונאת את הילדים שלך ולכן זה היה אתגר ליצור דמות שהיא אמא כזו, שאוהבת את ילדיה, אך האימהות לא מספקת אותה בכלל.
תוניס שהייתה בשליטה של האימפריה העות'מאנית, נכבשה על ידי צבא והצי של האימפריה ההבסבורגית בהנהגת קרל החמישי ובעלי בריתו.
בשנת 1533 הורה סולימאן המפואר לאדמירל ח'יר א-דין ברברוסה, לבנות צי מלחמה גדול עבור קונסטנטינופול.
בסך הכל נבנו 70 ספינות מלחמה מסוג גאליות במהלך חורף 1533–1534, מאוישים על ידי אלפי עבדים, כולל 2,000 יהודים.
עם הצי הזה, ברברוסה ביצע פשיטות אגרסיביות לאורך חופי איטליה, עד שכבש את תוניס ב -16 באוגוסט 1534, והדיח את השליט המקומי מולי חסן, שהיה כפוף לכתר הספרדי.
ברברוסה הקים בסיס ימי חזק בתוניס, שיכול לשמש נמל יציאה לפשיטות באזור כולל על מלטה הסמוכה.
כל זאת כדי לסלק את העות'מאנים מהאזור.
ההוצאה הכרוכה בקרב הייתה לקרל החמישי מאוד משמעותית, כ-1,000,000 דוקאטים.
כגובה המחיר שעלה המבצע הצבאי שלו נגד סולימאן על הדנובה.
המימון של המבצע הגיע באופן בלתי צפוי מאוצר הזהב שזרם מהעולם החדש.
אוצר בגודל של 2 מיליון דוקאטים זהב שנשלח על ידי פרנסיסקו פיסארו, בתמורה לשחרורו של קיסר האינקה אטוואלפה (שבכל זאת הוצא להורג ב־29 אוגוסט 1533).
למרות פנייתו של קרל החמישי, המלך הצרפתי פרנסואה הראשון הכחיש את תמיכתו במשלחת, והסביר שהוא חתם על הפוגה של שלוש שנים עם ברברוסה בעקבות פתיחת השגרירות עות'מאנית בשנת 1533 בצרפת.
פרנסואה הראשון היה גם במשא ומתן עם סולימאן המפואר למתקפה משולבת על קרל החמישי.
פרנסואה הראשון נעתר רק לבקשתו של האפיפיור פאולוס השלישי שלא יתקיימו קרבות בין נוצרים במהלך המשלחת.
ב־1 ביוני 1535 השמיד קרל החמישי את הצי של ברברוסה, אחרי מצור יקר אך מוצלח בלה גולטה, כבש את תוניס.
בפעולה אוניית הקרב הפורטוגלית העצומה "בוטאפוגו" פרצה את הכניסה לנמל לאחר מכן פתחה באש על לה גולטה.
בהריסות העיר הספרדים מצאו כדורי תותח עם סימון פלר-דה-ליס הצרפתי, עדות למגעים שנבעו מהברית הפרנקו-עות'מאנית.
הטבח שהיה בעיר, הותיר בערך 30,000 הרוגים.
ברברוסה הצליח לברוח לאלג'יר עם קבוצה של כמה אלפי טורקים.
מולי חסן, המושל הקודם הוחזר לכסאו.
צחנת הגוויות הייתה כזו שקרל החמישי עזב את תוניס והעביר את מחנהו לרדאס.
המצור הדגים את גודל הכוח של שושלת הבסבורג באותה תקופה: קרל החמישי שלט בחלק גדול מדרום איטליה, סיציליה, ספרד, אמריקה, אוסטריה, הולנד.
יתר על כן, הוא היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה והיה לו שליטה דה-יורה גם על חלק גדול מגרמניה.
התבוסה בתוניס הניעה את האימפריה העות'מאנית לכרות ברית רשמית עם צרפת נגד האימפריה ההבסבורגית.
השגריר ז'אן דה לה פורט נשלח לאיסטנבול, ובפעם הראשונה הצליח להפוך לשגריר קבע בחצר הסולטאן העות'מאני ולנהל משא ומתן על הסכמים.
קרל החמישי חגג את ניצחונו ברומא ב־5 באפריל 1536, לזכר ניצחונו בתוניס.
מושל לה גולט הספרדי, לויס פרס וארגה, בנה את האי צ'יקלי באגם תוניס כדי לחזק את הגנות העיר בין השנים 1546–1550.
ברברוסה הצליח להימלט לנמל באלג'יר, שם חיכה לו הצי שלו.
משם הפליג לנמל אחר ולקח 6,000 עבדים והביא אותם לאלג'יר.
העות'מאנים כבשו את העיר מחדש בשנת 1574. עם זאת המושלים העות'מאנים של תוניס היו אוטונומיים למחצה ופעלו כיחידות פרטיות כנגד הספנות הנוצרית.
כתוצאה מכך, השליטה העות'מאנית בים התיכון נמשכה עד שהצרפתים כבשו את האזור שלוש מאות שנה מאוחר יותר בשנת 1830, בפלישה שהובילה להקמת אלג'יריה הצרפתית, והקמת פרוטקטורט על תוניסיה בשנת 1881.
כיבוש תוניס בשנת 1574 סימן את הכיבוש האחרון של תוניס על ידי האימפריה העות'מאנית מהאימפריה הספרדית.
זה אירוע בעל משמעות רבה, משום שקבע שצפון אפריקה תהיה תחת שלטון מוסלמי ולא נוצרי, וסיים את הכיבוש הספרדי של צפון אפריקה, שהתחיל בזמן איזבלה הראשונה מקסטיליה ופרדיננד השני מאראגון.
כיבוש תוניס בשנת 1574 "קבע את השליטה העות'מאנית על המגרב המזרחי והמרכזי".
תוניס נכבשה בתחילה על ידי העות'מאנים תחת פיקוחו של ברברוסה בשנת 1534. בשנה שלאחר מכן, הקיסר הרומי הקדוש צ'ארלס החמישי יצא במשלחת צבאית גדולה וכבש אותה בחזרה בקרב 1535. הוא הקים חיל מצב ושליט וואסל.
המושל של אלג'יר אולוג'י עלי פאשה כבש את תוניס בשנת 1569 עבור האימפריה העות'מאנית, אולם בעקבות הניצחון הנוצרי בשנת 1571 בקרב על לפנטו הצליח ג'ון מאוסטריה לכבוש את תוניס בחזרה באוקטובר 1573.
בשנת 1574 ניסו וילם מאורנז' ושארל התשיעי מצרפת להשיג את תמיכתו של השליט העות'מאני סלים השני, כדי לפתוח חזית חדשה נגד מלך ספרד פליפה השני.
סלים השני שלח את תמיכתו דרך שליח, שהשתדל ליצור קשר עם ההולנדים עם מוריסקוס המורד בספרד ועם שודדי הים באלג'יר.
סלים שלח גם צי גדול לתקוף את תוניס בסתיו 1574 ובכך הצליח להפחית את הלחץ הספרדי על ההולנדים.
על הצי העות'מאני פיקד סינאן פאצ'ה ואלג'יי עלי.
[9] הצי העות'מאני בשילוב כוחות שנשלחו על ידי מושלי אלג'יר, טריפולי ותוניס, נוצר כוח משולב של כמאה אלף חיילים.
הצבא תקף את תוניס ואת לה גולט; העיר לה גולט, שהוגנה על ידי 7,000 איש, נפלה ב־24 באוגוסט 1574. הכוחות הנוצרים האחרונים במבצר קטן מול תוניס נכנעו ב־3 בספטמבר 1574.
חואן מאוסטריה ניסה להסיר את המצור עם צי מנאפולי וסיציליה אך נכשל עקב מזג האוויר.
הכתר הספרדי, שהיה מעורב מאוד בהולנד ובמחסור גדול בכספים לא הצליח לעזור משמעותית.
סרוואנטס השתתף באירועים אלה כחייל והיה בין כוחותיו של דון חואן מאוסטריה שניסו לחלץ את העיר.
הוא טען כי העות'מאנים ביצעו 22 תקיפות נגד מבצר תוניס, ואיבדו 25,000 איש, בעוד שרק 300 נוצרים שרדו.
"בגולט ובמבצר ביחד, החזיקו בקושי 7,000 חיילים.
איך יכול היה כוח כה קטן, נחוש ככל שיהיה, לצאת ולהחזיק בעצמו כנגד צבא אויב כה גדול.
ואיך אתה יכול שלא תאבד מעוז כאשר הוא מוקף בצבא עיקש ורב מאוד, ובאדמה שלו?
עבד אל-מליק, מלך מרוקו העתידי, השתתף בכיבוש תוניס 1574 לצד העות'מאנים.
הצלחתם של הטורקים בפיקוד אוקשיאלי בקרב גולטה הפחית את הלחץ הספרדי על ההולנדים, והוביל למשא ומתן בוועידת ברדה.
עם זאת, לאחר מותו של צ'ארלס התשיעי, במאי 1574, העות'מאנים תמכו במרד 1575–1576, והקימו, בשנת 1582, קונסוליה באנטוורפן (דה טורקס-גריקס נאטי).
העות'מאנים חתמו על הפסקת אש עם ספרד, והעבירו את תשומת ליבם לסכסוך שלהם עם פרס (1578–1590).
הכתר הספרדי הגיע לפשיטת רגל ב־1 בספטמבר 1575.
כיוון דרופ די הוא כיוון גיטרה חלופי, בו המיתר השישי (המיתר העבה ביותר, בעל הצליל הנמוך ביותר) בגיטרה, מכוון טון אחד למטה, ומורד לתו רה (D) במקום התו מי (E).
צורת כיוון זה, בדומה לכיווני גיטרה נוספים בהם מונמכים הטונים (למשל כיוון דרופ סי), משמשת לרוב בנגינת מוזיקת הבי מטאל בגיטרה חשמלית, ובנגינת סגנונות נוספים כגון בלוז, קאנטרי ופולק בגיטרה אקוסטית או בגיטרה קלאסית.
כיוון דרופ די נפוץ בקרב נגני רוק והבי מטאל, מכיוון שבעזרתו ניתן לעשות אקורד כוח, בקלות יחסית.
לדוגמה, על ידי נגינה חופשית על שלושת מיתרי הבס, מתקבל האקורד D5. שאר האקורדים בסדרה, ניתנים על ידי חסימת שלושת מיתרי הבס באותו הסריג במקום הדרוש.
מבנה אקורדים ב Drop D
אקורדים בכיוון דרופ די, מבוצעים באופן זהה לכיוון הרגיל, למעט המיתר השישי, בו מתקדמת האצבע טון אחד גבוה יותר, מכיוון שצורת הכיוון הנמיכה את המיתר בטון שלם.
כיבושי יוסטיניאנוס היו אוסף של מלחמות ומערכות שניהל הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה השישית לספירה, במטרה לכבוש מחדש שטחים שהשתייכו לאימפריה הרומית המערבית בטרם עליית הממלכות הברבריות.
במהלך המלחמות האלו כבשו הכוחות הביזנטיים תחת הגנרל בליסאריוס אזורים נרחבים בצפון אפריקה, באיטליה ואף בספרד של ימינו.
לאורך שש-עשרה שנות לחימה העיר רומא, הבירה המקורית של האימפריה, נכבשה חמש פעמים.
אך היקף הכיבושים הנרחב עלה במחיר יקר לאימפריה הביזנטית, שלא יכלה לעמוד במחיר החזקת השליטה הצבאית בשטחים האלו לאורך זמן.
לאחר חלוקת האימפריה הרומית למזרח ולמערב בשנת 395, החלה האימפריה הרומית המערבית להתפורר.
לאורך המאה החמישית לספירה, נדידת העמים הביאה להקמתן של ממלכות ברבריות בשטחים המערביים.
האימפריה המערבית התפרקה סופית עם הדחתו של הקיסר האחרון בשנת 476 בידי אודואקר האוסטרוגותי.
החל משלב זה נותר רק הקיסר הרומי המזרחי בקונסטנטינופוליס, אך למרות היריבות עם הממלכות הברבריות, הוא עדיין הוכר כקיסר הרומי הלגיטימי, שמתיימר לשלוט באויקומנה - בעולם התרבותי.
אך גם אם הממלכות הברבריות הכירו בעליונותו עליהן, הן לא העלו לו מיסים כפי שהיו עושות לו היו נותרות תחת השלטון הרומי.
חרף עליונותו של הקיסר המזרחי על השליטים הברבריים, יוסטיניאנוס לא ויתר על האפשרות להשיב לאימפריה את הטריטוריות שאבדו לה, ובמיוחד את העיר רומא עצמה.
ההזדמנות שלה חיכה יוסטיניאנוס לצאת לכיבושים הופיעה בשנת 530, לאחר הפיכה כנגד השליט הוונדלי הילדריך.
הפלתו בידי גלימר, שנטה יותר לנצרות האריאנית לעומת הילדריך (שהפסיק את רדיפת הקתולים בארצו) סיפקה תירוץ לפלישה מצד הקיסר.
בשנת 533, לאחר שנחתם הסכם שלום מול האימפריה הסאסאנית, הצי הביזנטי יצא לדרך ועצר באי סיציליה שהיה תחת שליטת האוסטרוגותים.
שם גילה בליסאריוס, המצביא הביזנטי, שהוונדלים אינם מצפים כלל להתקפה.
לאורך מסעו של הצי הביזנטי על חופי אפריקה לעבר קרתגו, בליסאריוס אסר על ביזה ומיקד את הצבא בתקיפת הכוחות שנגדו בלבד.
גלימר, אכן מופתע מהופעת הצבא בשעריו, שלח את כוחותיו בניסיון לאגף את הצבא הביזנטי.
אך בליסאריוס ניצח את צבאותיו באוסף של מערכות ממוקדות והכניע את העיר.
הצי יצא לעיר קרתגו עצמה, והתושבים הברברים שלחו אליהם נציגים להישבע אמונים ליוסטיניאנוס.
ב-17 בספטמבר הצבא הביזנטי בראשות בליסאריוס נכנס בשערי העיר.
גלימר חזר ואסף את כוחותיו מחוץ לקרתגו למשך כשלושה חודשים, אך לבסוף הובס בקרב וברח עם שארית אנשיו, מותיר מאחור את כל אוצרותיהם של הוונדלים במחנה הנטוש.
הלוחמים הביזנטים בזזו את האוצר הזה מיד עם הגעתם למחנה.
גלימר הובא לקונסטנטינופוליס וקיבל חנינה ואדמות בגלטיה מיוסטיניאנוס.
היעד הבא של יוסטיניאנוס – והיה זה יעדו המרכזי – היה העיר רומא.
הייתה זו בירתה העתיקה של האימפריה, והעובדה שיוסטיניאנוס הזדהה כקיסר הרומי מבלי להחזיק בעיר הביכה אותו.
בשנת 534, תירוץ דומה לזה שהביא את הביזנטים לאפריקה אירע באיטליה האוסטרוגותית: הפיכה שארגן המלך תיאודהאד כנגד השליטה העוצרת אמלסינתה (Amalasuintha).
וכך בשנת 535 הגיעו לאיטליה הכוחות הביזנטים בראשות בליסאריוס.
אך לעומת אפריקה שנפלה במהירות יחסית, הערים האיטלקיות הראו נאמנות מפתיעה לגותים.
התושבים לא ששו להצטרף ולחסות שוב תחת שלטונו של הקיסר הרומי – שלטון שהתאפיין במלחמות אזרחים ומרידות לקראת נפילת האימפריה המערבית, לעומת השקט היחסי שאפיין את חצי המאה תחת אודואקר ותיאודוריך.
למרות ההתנגדות כבשו הביזנטים שטחים רבים בדרום איטליה ואת העיר רומא עצמה, אך במחיר כבד לאוכלוסייה המקומית.
נזק רב נגרם לתשתיות העיר רומא ולאקוודוקטים.
המלחמות באיטליה נמשכו כשש-עשרה שנים ובמהלכן החליפה העיר ידיים לא פחות מחמש פעמים.
כאשר הלומברדים פלשו לשטחי איטליה המפוררת בשנת 568, כבר לא נותרו בחצי האי כוחות מאורגנים שיוכלו להם.
בביולוגיה, כיווניות היא האוריינטציה הכימית של חד-גדיל של חומצות גרעין.
בחומצות הגרעין המרכיבות גדיל DNA או RNA יש חד-סוכר טבעתי המכיל 5 אטומי פחמן.
לפי המוסכמה לשיום אטומי הפחמן המרכיבים את הטבעת, פחמן מספר 3 ופחמן מספר 5 משמשים לחיבור נוקליאוטידים שונים.
לפחמן מספר 3 (מכונה גם קצה ה-3 פְּרַיְם, ומסומן 3') קשור אטום חמצן, בעל אלקטרון זמין ליצירת קשר עם אטומים נוספים.
לפחמן מספר 5 (מכונה גם קצה ה-5 פְּרַיְם, ומסומן 5') קשורה קבוצת זרחן, שדרכה ניתן ליצור קשר עם אטומים נוספים.
בכדי לאפשר זיווג בסיסים, ב-DNA דו-גדילי שני הגדילים יהיו בכיווניות הפוכה, דבר החיוני לשעתוק ולשכפול.
ברירת המחדל המקובלת בתחום הוא להציג כל מולקולה חד-גדילית בכיווניות של 5' ל-3'.
כאשר נעשה שימוש בכיווניות הפוכה, הדבר מסומן בבירור.
בתאים חיים, חומצות גרעין יכולים לעבור סינתזה רק בכיווניות של 5' ל-3', מכיוון שאנזימי הפולימראז משתמשים באנרגיה הנוצרת מביקוע שלוש קבוצות הזרחן בקצה 5' לחיבור נוקליאוטיד בעל קבוצת זרחן אחת להידרוקסיל בקצה ה-3' באמצעות קשר פוספודיאסטרי.
שעתוק יכול להתבצע משני הגדילים של ה-DNA, בכיווניות הפוכה, כך שאנזים ה-RNA פולימראז מסנתז בכיווניות של 5' ל-3' ללא תלות בגדיל העובר שעתוק.
מולקולת ה-RNA שנוצרה תעבור תרגום בכיווניות של 5' ל-3'.
קצה ה-5' (מבוטא: קצה החמש פְּרַיְם) מסמן את קצה גדיל ה-DNA או ה-RNA שיש לו פחמן בעמדה מספר 5 של טבעת החד-סוכר (פורנוז) של הדיאוקסיריבוז או הריבוז.
קבוצת זרחן המחוברת בקצה זה מאפשרת ליגציה של שני נוקליאטידים באמצעות יצירת קשר קוולנטי של הזרחן בקצה ה-5' של נוקליאוטיד אחד לקבוצת ההידרוקסיל בקצה ה-3' של הנוקליאוטיד השני (קשר פוספודיאסטרי).
בביולוגיה מולקולרית, מדענים פיתחו שיטות להסרת קבוצת הזרחן בקצה ה-5' כדי למנוע ליגציות (לדוגמה, בשיבוט מולקולרי מסירים את הזרחן כדי למנוע סגירה של פלסמיד ללא הוספת מקטע).
בכדי ש-mRNA יועבר מהגרעין לציטוזול שם יעבור תרגום לחלבון, ישנו צורך ב-5' Cap המייצב את המולקולה.
בקצה 5' של גן ישנו אזור המשמש לקשירת חלבונים ולבקרת שעתוק ואינו עובר שעתוק.
UTR '5 הוא אזור בגן העובר שעתוק ל-mRNA, נמצא סמוך לקצה ה-5' ואינו עובר תרגום לחלבון.
תחילתו לאחר רצף ה-5' Cap וסיומו בקודון הראשון.
אזור זה יכול להכיל אתרי קישור לריבוזומים ורצף קוזק, המשפיעים על יעילות התרגום של ה-mRNA ועל יציבותו.
קצה ה-3' (מבוטא: קצה השלוש פְּרַיְם) מסמן את קצה גדיל ה-DNA או ה-RNA שיש לו פחמן בעמדה מספר 3 של טבעת החד-סוכר (פורנוז) של הדיאוקסיריבוז או הריבוז.
קבוצת הידרוקסיל המחוברת בקצה זה נקשרת לקבוצת זרחן בקצה 5' של נוליאוטיד אחר באמצעות קשר פוספודיאסטרי, ובכך מולקולה יכולה להתארך.
בביולוגיה מולקולרית, מדענים פיתחו שיטות להסרת קבוצת ההידרוקסיל בקצה ה-3' כדי לעצור את תהליך השכפול, וזהו הבסיס לשיטת סנגר לריצוף DNA.
במהלך הבשלת mRNA, קצה ה-3' עובר תהליך של פוליאדנילציה, שבו מחובר שרשרת של 50–250 מולקולות אדנוזין לקבוצת ההידרוקסיל בעמדה זו.
אורך השרשרת מעיד על הזמן בו ישרוד ה-mRNA בתא לפני שיישלח לפירוק, ובכך גם על כמות החלבון שיסונתז ממנו.
בקצה ה-3' של גן ישנו אזור שעובר שעתוק אך מיד עובר פירוק במהלך תהליך ההבשלה של ה-mRNA.
UTR '3 הוא אזור בגן העובר שעתוק ל-mRNA, נמצא סמוך לקצה ה-3' ואינו עובר תרגום לחלבון.
תחילתו לאחר קודון הסיום וסיומו בזנב הפוליאדנילציה.
המספרים 3' ו-5' (נקראים "שלוש פריים" ו"חמש פריים") מתייחסים למספרי הפחמנים בסוכר הדיאוקסיריבוז שמרכיב את השלד של ה-DNA.
דיאוקסיריבוז הוא סוכר בעל חמישה אטומי פחמן (פנטוז).
כל פחמן ממוספר מ-1' עד 5' (הגרש מציין שמדובר בפחמן מהסוכר, לא מהבסיס החנקני).
אל פחמן 5' מחוברת קבוצת הפוספט.
זהו הקצה שבו מתחיל הגדיל.
על פחמן 3' נמצאת קבוצת ההידרוקסיל (OH), שדרכה נוצר הקשר לנוקלאוטיד הבא.
זהו הקצה שבו מסתיים הגדיל.
כל גדיל DNA נבנה מכיוון 5' ל-3', כלומר מהפוספט אל ההידרוקסיל.
הכיווניות הזו קריטית לתהליכים הביולוגיים שכפול ותרגום, כי האנזימים יודעים לפעול רק בכיוון הזה.
כשאומרים שגדיל DNA הוא "5' ל-3'", מתארים את הכיוון שבו הנוקלאוטידים מחוברים.
הגדיל השני בסליל הכפול הוא אנטי-מקביל, כלומר הולך מ-3' ל-5'.
כוונון פסנתר הוא פעולת התאמת המתח של המיתרים של פסנתר אקוסטי כך שהמרווחים המוזיקליים בין הקלידים יהיו שווים.
משמעות המונח "מכוון" בפסנתר אינה שיש קבוצה של צלילים שתדריהם מוכתבים מראש ועל פיהם קלידי הפסנתר מכוונים.
כיוון פסנתר דורש הערכה של היחס בין קלידי הפסנתר, יחס זה משתנה בין פסנתר לפסנתר בעקבות מכלול נתונים פיזיים, כך שבפועל פסנתר יכוון לצלילים מעט שונים מן המקובל בכוונון המושווה.
זאת מכיוון ששיטת הכוונון הזו היא תאורטית ואינה מתחשבת בפיזיקה של הכלי.
בכל מערכות הכוונון, גובהו של צליל מסוים נגזר מהיחס בינו לבין תדר מסוים שנקבע מראש.
תדר, צליל ותו הם שלושה מונחים המבטאים את אותו הדבר – צליל מסוים.
תדר הוא המונח הפיזיקלי, צליל הוא הקול הנשמע, ותו הוא המונח המוזיקלי.
התדר הקבוע מראש המקובל ברוב כלי הנגינה היום הוא 440 הרץ עבור התו לה האמצעי – ה"לה" באוקטבה הרביעית (A4).
כוונון פסנתר נעשה על ידי מגוון אנשי מקצוע; טכנאי פסנתרים עצמאיים, בוני פסנתרים, צוותים טכניים של חנויות פסנתרים וכן חובבים.
הכשרה מקצועית והסמכה נעשית על ידי ארגונים המיועדים לכך.
יצרני פסנתרים רבים ממליצים לכוון פסנתרים פעמיים בשנה.
כוונון פסנתר הפך למקצוע בסביבות תחילת המאה ה-19, כאשר הפסנתר הפך לנחלת־הכלל.
בעבר היו מוזיקאים בעלי צ'מבלו, שקל בהרבה לכיוון, ובדרך כלל כיוונו אותו הנגנים בעצמם.
מכווני הפסנתרים הראשונים למדו, התמחו ועבדו בבתי מלאכה ומפעלים לייצור פסנתרים.
ההתמחות ארכה בין חמש לשבע שנים.
מתמחים אלו התמודדו עם קשיים רבים בעקבות השוני בין סוגי הפסנתרים ושיטות הכוונון.
היסטורית, כלי מקלדת כדוגמת הפסנתר כוונו בכיוון מדויק כוונון פיתגוראי או כוונון ממוצע.
הבעיה בכוונונים אלו היא שסולמות בודדים ומסוימים נשמעו מאוזנים, "מכוונים", בעוד שאחרים נשמעו צרימות חריפות.
לאור המגרעות במערכות הכוונון אלו, פותחה מערכת כוונון חדשה – "הכוונון המושווה".
שיטת כוונון זו איפשרה לכלי להישמע מכוון בכל הסולמות באופן שווה.
לאור פיתוחה של מערכת כוונון חדשה זו, הלחין באך את היצירה "הפסנתר המשווה" – פרלוד ופוגה, במז'ור ומינור, עבור כל סולם.
ישנם גורמים רבים לשיבושים בכוונון הפסנתר, השכיח ביותר הוא שינויים בלחץ האטמוספרי.
לדוגמה, שינויים בלחות ישפיעו על הכוונון; לחות גבוהה גורמת ללוח הבסיס להתנפח, וכתוצאה מכך המיתרים נמתחים והצלילים המופקים מהם עולים, בעוד שללחות נמוכה יש השפעה הפוכה.
שינויים בטמפרטורה יכולים גם להשפיע על הצליל הכללי של פסנתר.
בפסנתרים חדשים יותר המיתרים נמתחים בהדרגה וחלקי עץ נדחסים, מה שגורם לצלילי הפסנתר לרדת, בעוד שבפסנתרים ישנים יותר סיכות הכוונון (שעליהן נמתחים המיתרים) עלולות להשתחרר ולא לשמור על הפסנתר מכוון.
גם נגינה תכופה וחזקה, על ידי הקשה בכח על הקלידים עלולה לגרום לפסנתר לצאת מכוון.
מסיבות אלו, יצרני פסנתרים רבים ממליצים לכוון פסנתרים חדשים ארבע פעמים במהלך השנה הראשונה ופעמיים בשנה לאחר מכן.
כידן, המכונה גם נמלה נהגת או נמלת ספארי (שם מדעי: Dorylus), הוא סוג של נמלים טורפות החיות בעיקר במרכז ובמערב אפריקה, אם כי חלקם הגיעו לאפריקה הדרומית ואסיה הטרופית והמין כידן צהוב חי גם בישראל.
אלו הן נמלים קשוחות החיות באזור הטרופי ובהם חיות במושבות רחבות בהם הם נודדות כ"צבא" גדול.
הן חלק מנמלי הגדוד - קבוצת נמלים לא טקסונומית של נמלים ציידות מסוכנות ביותר.