tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרכז הדיסקה נמצא במרחק של 15 יחידות אסטרונומיות מפומלהוט, מה שעשוי להעיד על קיומו של כוכב לכת מסדר הגודל של שבתאי שמקיף את פומלהוט במרחק של 50-70 יחידות אסטרונומיות, אך כוכב לכת כזה טרם נצפה.
בשנת 2008 התגלה בצילומים של טלסקופ החלל האבל כוכב הלכת פומלהוט b, שמסתו כשלוש מסות צדק ושמקיף את פומלהוט במרחק של כ-115 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של 872 שנים.
זהו כוכב הלכת הראשון מחוץ למערכת השמש שנצפה ישירות וקיומו לא רק מוסק על ידי תצפיות עקיפות כמו שינויים מחזוריים בתנועת הכוכב או מדידות ספקטרוסקופיות.
בשנת 2015 בתצפיות חוזרות, טלסקופ החלל האבל לא הצליח לזהות שנית את כוכב הלכת פומהולט b.
כיום בקרב החוקרים רווחת הדעה שלמעשה לא היה זה כוכב כלל אלא הצטברות מרוכזת באופן נדיר של אבק ששיקף את האור של הכוכב פומהולט ובכך היה נראה בתצפית ככוכב בפני עצמו.
במרחק של פחות משנת אור מפומלהוט נמצא הננס הכתום TW בדג דרומי (גליזה 879).
כוכב זה נע באותו כיוון ובאותה מהירות כמו פומלהוט ולכן סביר שהם נוצרו יחד מאותו ענן גז וייתכן אף שמדובר למעשה במערכת זוגית.
פומונה היא עיר במחוז לוס אנג'לס, מדינת קליפורניה ושייכת למטרופולין של לוס אנג'לס.
זאת העיר החמישית בגודלה במחוז לוס אנג'לס אחרי לוס אנג'לס, לונג ביץ', גלנדייל וסנטה קלריטה, וחיים בה כ-162,000 תושבים (2008).
העיר היא ביתו של הפוליטכניון של מדינת קליפורניה.
בטכניון זה לומדים 24,000 תלמידים מדי שנה.
פומונה הוקמה רשמית ב-6 בינואר 1888 והיא נקראת על שמה של פומונה, אלת הפירות של הרומאים.
בסוף המאה ה-19, האזור היה בית גידול מצליח להדרים ועל כן שמה המתקשר לאלת הפירות הרומאית.
פומונה שוכנת על שטח של 59.2 ק"מ רבועים, מזרחית ללוס אנג'לס ומהווה את הקצה המזרחי של מטרופולין לוס אנג'לס ומחוז לוס אנג'לס.
גבולותיה של העיר הם: העיר סן דימס מצפון-מערב, לה ורן וקלרמונט מצפון, מונטקלייר וצ'ינו ממזרח וצ'ינו הילס ודיאמונד בר מדרום.
פומונה היא ביתם של שני מוסדות אקדמיים נחשבים: הפוליטכניון של מדינת קליפורניה אשר נחשב לאחד הטובים בארצות הברית.
מוסד נחשב נוסף הוא האוניברסיטה המערבית למדעי הבריאות הממוקם במרכז העיר.
'מכללת פומונה' הוקמה בשנת 1887 אך שנתיים מאוחר יותר עברה לעיירה השכנה, קלרמונט.
פומה היא חברת הלבשה והנעלה גרמנית גדולה.
כריסטוף פון וילהלם דסלר היה פועל במפעל נעליים, בעוד אשתו פאולין ניהלה מכבסה קטנה בעיירה הרצוגנאורך (Herzogenaurach), המרוחקת 20 קילומטרים מהעיר נירנברג.
ביולי 1924 חזר רודולף "רודי" דסלר לעיירה והקים יחד עם אחיו, אדולף "אדי" דסלר, את "Gebrüder Dassler Schuhfabrik" (מפעל הנעליים של האחים דסלר).
בעקבות ההצלחה החל ביקוש גדול לנעליים והחברה מכרה כ-200 אלף זוגות בכל שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.לקראת סוף שנות השלושים ייצרה החברה 11 סוגי נעליים שיועדו לענפי ספורט שונים, אותם ייצרו 100 פועלים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה - הצטרפו שני האחים, רודולף "רודי" דסלר ואדולף "אדי" דסלר, למפלגה הנאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו קשורים האחים דסלר יחד עם חברות ליצור נעליים אחרות בהקמת מתקן הניסוי לנעליים שהוקם במחנה זקסנהאוזן תוך שימוש באסירים כנסייני נעליים.
מאוחר יותר, החיילים האמריקאים הפכו להיות לקוחות מרכזיים של המפעל.
מאוחר יותר שינה רודי את שם החברה לPuma.ב-אוגוסט 1949 הקים אדי דסלר חברה חדשה, גם הוא נתן לה שם המבוסס על האותיות התחיליות של שמו ושם משפחתו- אדידס (אדי דסלר).
הפירוד בין האחים גרם גם לפירוד בתוך העיירה הקטנה והורגש היטב בקבוצות הכדורגל של העיר - קבוצת ASV Herzogenaurach זכתה לחסות מחברת אדידס ואילו המתחרה העירונית FC Herzogenaurach זכתה לחסות מצד פומה.
בשנת 1996 רכש איש העסקים הישראלי ארנון מילצ'ן 12.5% ממניות החברה, אחר כך רכש 12.5% נוספים והפך לבעל השליטה בחברה בשותפות עם איל התקשורת רופרט מרדוק.
האחזקות נמכרו עד שנת 2003. כיום היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט ובשליטת משפחת פינו וקרינג.
החברה התפרסמה רבות בזכות נעלי הכדורגל שלה ומתן חסות לכדורגלנים מפורסמים רבים ברחבי העולם אשר עשו שימוש בהן במהלך הקריירה שלהם כגון: פלה, אאוזביו, דייגו מראדונה, יוהאן קרויף, לותר מתאוס, קני דלגליש, ג'אנלואיג'י בופון, דידיה דשאן.
בנוסף התפרסמה החברה בזכות נעלי הכדורסל שלה אשר הוצגו בשנת 1968. חברת פומה היא גם נותנת החסות לאתלט יוסיין בולט.
פומה מחזיקה ב-25% מנתח יצרני מותגי הספורט בשוק האמריקני.
החברה היא יצרנית עיקרית למירוץ הפורמולה 1 ובעיקר למירוץ הנאסקאר האמריקני.
כמו כן, ידעה החברה הצלחה רבה בעקבות מתן חסות ראשית ותלבושת נבחרת איטליה בכדורגל במהלך זכייתה בגביע העולמי בשנת 2006. חברת פומה מייצרת בנוסף נעלי בייסבול.
פומה יובאה לישראל על ידי דלתא בשנת 2019 עבר המותג לידי קבוצת אירני.
בשנת 2016 חתמה על חוזה עם הפועל באר שבע.
בשנת 2018 חתמה חברת פומה על חוזה עם ההתאחדות לכדורגל בישראל והפכה למלבישה הרשמית של נבחרת ישראל בכדורגל עד לסיום שנת 2024.ובשנת 2021 חברת פומה חתמה על חוזה רב שנתי עם קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב.
פומה (שם מדעי: Puma) הוא סוג בעל שני מינים ממשפחת החתוליים, טורפים קטנים עד בינוניים החיים ביבשת אמריקה: פומת ההרים והיגוארונדי (יש מחלוקת על שיוכו לסוג).
בעבר היו עוד שני מינים בסוג זה: פומה פרדואידס ופומה פומואידס.
הפומה היא בעל חיים יחידאי, כלומר חי בבדידות, והנקבה מגדלת את הגורים לבד.
למרות זאת, כבר נצפו בעבר נקבות פומה שחולקות טרף עם נקבות אחרות באופן קבוע.
הפומה נקראת גם אריה שלג, או קוגר.
הפומה אוכלת אוכלי עשב בגדלים שונים.
מכיוון שמיתרי הקול שלה לא מסוגלים להפיק צלילי שאגה, בגלל גודלה הקטן יחסית, היא לא שואגת, אלא מגרגרת, בדומה לחתוליים אחרים, למשל השונר וחתול הביצות.
הסוג הקרוב ביותר לפומות הוא הברדלס (היחיד בסוגו), וכן הסוג הקדום הנקרא ברדלס אמריקני.
עוד חתולים קרובים הם - החתולים הקטנים: חתול בר, שונר, קרקל, חתול נמרי ונמרון.
הפומה היא החתול החמישי בגודלו לאחר הטיגריס, האריה, היגואר והנמר.
בעולם החדש היא שנייה בגודלה לאחר היגואר והיא החתול הנפוץ ביותר ביבשת אמריקה.
שם שם מדעי תמונה משקל פומת ההרים Puma concolor משקל: 100-29 קילוגרם יגוארונדי Puma yagouaroundi משקל: 9.1-3.5 קילוגרם פומה פרדואידס Puma pardoides משקל:100-60 קילוגרם פומה פומואידס Puma pumoides
פומה הוא נגמ"ש לחימה אשר פותח בגרמניה במהלך שנות ה-2000, והחל להיקלט בבונדסוור בשנת 2010 כמחליף למארדר הוותיק.
נגמ"ש הפומה הוא המשך ישיר לתפיסה הגרמנית המעדיפה נגמ"שי לחימה לסיוע כוחות שריון על פני רק"מים ממוגנים להסעת חיילים בשדה הקרב.
הנגמ"ש כולל מספר מאפיינים חדישים כמו שריון מרוכב מודולרי המאפשר שינוי תצורת השריון לפי הדרישה בשטח, בנוסף לפלטפורמה מודולרית המאפשרת שימוש בנגמ"ש בייעודים שונים (מה שמאפיין רק"מים מודרניים רבים).
בנובמבר 2007 אושרה הזמנה של 405 נגמ"שי פומה (בנוסף לחמישה שכבר נקלטו) במחיר שלושה מיליארד אירו, כאשר תחילה נקרא הנגמ"ש 'כיפוד' (Igel) ו-'פנת'ר' (Panther).
זוג הנגמ"שים הראשון מהזמנה זו נקלטו בבונדסוור בדצמבר 2010, כאשר לפי התוכנית עד שנת 2020 עתידים כלל הנגמ"שים שהוזמנו להיקלט ולהחליף לחלוטין את המארדר כנגמ"ש הלחימה העיקרי של כוחות הפאנצרגרנדיר בצבא היבשה.
ביולי 2012 צומצמה ההזמנה ל-350 כלים בלבד ושלוש שנים לאחר מכן ביולי 2015, שולבו הנגמ"שים הראשונים באופן מבצעי בצבא לאחר שהצוותים המפעילים והטכניים אומנו לשימוש בפומות.
מיגון: נגמ"ש הפומה כולל מערכת מיגון מודולרי שמאפשר להתאים את רמת המיגון לפעילות, בכך לשמור על משקל נמוך ומהירות גבוהה במצבים בהם לא נדרש מיגון רב.
רמת המיגון הבסיסית מאפשרת מיגון כנגד קליעי 14.5 מ"מ בצידי הנגמ"ש, המיגון הקדמי מאפשר הגנה כנגד פגזים בקוטר בינוני ומטענים חלולים.
רמת המיגון הגבוהה (רמה C) מעלה את המיגון בצידי הכלי לרמת קדמת הכלי ומשפרת את המיגון העליון כנגד פצצות מרגמה ופגזי ארטילריה קטנים.
חימוש: החימוש העיקרי של הפומה הוא תותח אוטומטי 30 מ"מ ריינמטאל מסוג MK 30-2/ABM, בעל קצב אש של 200 כדורים בדקה ובטווח של עד 3,000 מטרים.
התותח מורכב בתוך צריח בלתי-מאויש עם מחסנית של 200 כדורים מוכנים לירי ועוד מחסנית אחת באחסון להחלפה.
לצד התותח מורכב מקלע הקלר וקוך 5.56 מ"מ MG4, עם אופציה להתקין במקומו מקלע 7.62 MG3. בחלקו האחורי של הנגמ"ש מורכב רומה רימונים 76 מ"מ, אשר מצריך משני לוחמים לפתוח את הדלת האחורית ולבצע ירי מתוך הכלי.
בנוסף, ניתן להרכיב על צריח הפומה משגר נ"ט מסוג ספייק (LR).
ניידות: יעודם של הנגמ"שים בשדה הקרב הוא בסיוע ובלחימה לצד טנקי המערכה, עם זאת נגמ"שים רבים לאורך השנים לא כללו את אותן יכולות ניידות, עבירות או מהירות של טנקי המערכה וכך לא עמדו בקצב הלחימה.
הפומה פותחה כדי לתקן זאת עם מערכת זחלים ומנוע המאפשרים לפומה לעמוד בקצב של טנק המערכה הגרמני הלאופרד 2. גלגלי הפומה (בוגים) מותקנים באופן אסימטרי כדי ליצור יותר יציבות, הם מורכבים על מערכת מתלים הידראולית המשפרת את עבירות הנגמ"ש ואת נוחות הצוות בתנאי שטח קשים יותר.
הפומה כוללת מנוע סולר 1,100 כ"ס של חברת MTU, מה שהופך את הפומה לאחד הרק"מים בעלי המנוע העוצמתי ביותר כיום.
פומייחובק (בפולנית: Pomiechówek) הוא כפר במחוז נובידבור שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-6 ק"מ צפונית מזרחית לנובידבור ועל גדת נהר וקרה, בו פעל בזמן השואה מחנה ריכוז.
הכפר נזכר לראשונה באמצע המאה ה-11, ובאמצע המאה ה-13 הוקמה בו כנסייה.
בתחילת המאה ה-19 הוקמה בפקודת נפוליאון מצודה ביישוב, "הפורט השלישי", ובשנת 1815 נכלל הכפר בתחום פולין הקונגרסאית.
קהילה יהודית התקיימה ביישוב מתחילת המאה ה-19. בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, גירשו השלטונות הפולניים את כל יהודי היישוב ממנו, לאחר שהואשמו בסיוע לרוסים.
לאחר שוך הקרבות, חזרו רק חלק מהיהודים לבתיהם, ובשנת 1921 נמנו בכפר 202 יהודים, כשליש מתושביו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהכפר חלק מיהודיו, וכל הנותרים גורשו לאחר הכיבוש הגרמני לנובידבור ולפלונסק.
בקיץ 1941 הקימו הגרמנים מחנה ריכוז בשטח המצודה שבכפר, אליו הובאו כ-3,000 יהודים מגטאות הסביבה.
כל אלו רוכזו בצפיפות רבה בעשרה תאי בטון תת-קרקעיים בשטח המצודה, ובמשך מספר ימים לא סופקו להם מזון ושתייה.
בהמשך, הוקצבה ליהודים במחנה מנה של 50 עד 100 גרם לחם ליום לאיש ומים מועטים.
מעת לעת ירו הגרמנים ביהודים שעמדו בתור למים.
בימים הראשונים לקיום המחנה, נרצחו בו בין 600 ל-800 יהודים.
ב-14 באוגוסט 1941 הועברו כ-2,000 היהודים שנותרו במחנה לגבול הגנרלגוברנמן, ועם הגיעם ללגיונובו התעללו בהם השוטרים הגרמנים, ובין היתר אילצו אותם לרוץ בתוך מדורות.
משם נלקחו יהודי המחנה לגטו ורשה.
פומוריאני (באוקראינית: Поморяни; בפולנית: Pomorzany, פומוז'אני; ביידיש: פּאַמאָרן או פאמאַרין) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פומוריאני נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-14, ובתקופה זו התקיים לצדה מבצר.
בשנת 1456 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16 עמדה העיירה בפני מצור שהטילו עליה הטטרים.
בשנת 1630 עברה העיירה לבעלות משפחות האצולה סובייסקי, ובשנת 1648 עמדה העיירה במצור שהטילו עליה גייסותיו של חמלניצקי, בזכות ביצוריה החזקים.
עם זאת, בשנת 1651 מתו רבים מיושבי העיירה כתוצאה ממגפה.
בתחילת המאה ה-18, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, הוחרבה העיירה מספר פעמים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ובתקופה זו ניטלו ממנה זכויותיה העירוניות.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1605, ובאמצע המאה ה-17 הוענקו ליהודיה זכויות שונות.
במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי.
מסוף המאה ה-19 עזבו את העיירה רבים מיהודיה, ובתחילת המאה ה-20 נמנו בה 1,910 יהודים.
עקב מאורעות מלחמת העולם הראשונה, והנזק הרב שנגרם לעיירה, עזבו אותה יהודים נוספים.
בין מלחמות העולם השתקמה במעט הקהילה שבעיירה בסיוע הג'וינט, התקיימה בה פעילות ציונית ענפה, ופעלו בה בית ספר עברי ותלמוד תורה.
בשנים אלה נמנו בעיירה 1,010 יהודים, כשליש מתושביה, ומעת לעת סבלו אלו מתקיפות אנטישמיות.
באוקטובר 1942, תחת הכיבוש הגרמני שלאחר מבצע ברברוסה, גורשו כ-1,450 יהודי העיירה לגטו זבורוב, ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
פומה ארגנטינאית (שם מדעי: Puma concolor cabrerae) היא תת-מין של פומת ההרים שתחום מחייתו במערב ובמרכז ארגנטינה.
משקל הפומה ארגנטינאית הוא בין 32–82 ק"ג.
בפארק הלאומי של סן גיירמו, 80% מהתזונה שלהם הם ויקוניות, 11% עכברים ו-9% ארנבות.
כאשר קונדורי האנדים מטריד אותם, הם עשויים לנטוש את הטרף שלהם, דבר שגורם להם להרוג 50% טרף יותר מאשר פומה צפון אמריקאית.
פומה קוסטה-ריקנית (שם מדעי: Puma concolor costaricensis) הוא תת-מין של פומת ההרים.
הפומה צדה בעיקר בלילה ויכולה לעבור מרחקים רבים בחיפוש אחר מזון.
ההמלטה הממוצעת של הפומה היא שלושה גורים, כמו כן צבע הפרווה של הפומה הוא חום בהיר ללא סימנים.
תת-מין זה מדורג כתת-מין השני בגודלו בקוסטה ריקה וניתן למצוא אותם בבתי גידול שונים.
משקלם הוא 25–80 ק"ג, וכשאר הפומות גם פומה זו מהירה מאד, ויכולה לתמרן במיומנות רבה.
מאמצי השימור של הפומה קוסטה-ריקנית התדרדרו מכיוון שמאמצי השימור בקוסטה ריקה התמקדו יותר ביגואר שמושך יותר ציידים בגלל פרוותו.
בכל זאת, מפני שלפומה הקוסטה-ריקנית אין פרווה עם כתמים, ובזכות זה ניצודה פחות, מצב השימור שלה הוא ללא חשש.
הפומה חיה במגוון אזורים ובתי גידול.
מספר אוכלוסיות קיימות ומשגשגות במערב ארצות הברית, בדרום פלורידה ובמערב קנדה, אך בעבר הפומה הייתה נפוצה גם בחלקים המזרחיים של ארצות הברית.
ישנן סברות שהיא נכחדה שם בתחילת המאה ה-20. כמה מדענים סבורים שאולי קיימות אוכלוסיות קטנות שנותרו, כ-50 פרטים, בעיקר בהרי האפלצ'ים ובמזרח קנדה.
ארגון Ontario Puma Foundation מעריך שיש כ-850 פומות באונטריו.
פומה דרום-אמריקאית צפונית (שם מדעי: Puma concolor concolor) הוא תת-מין של פומת ההרים.
תפוצתו היא בצפון אמריקה הדרומית, קולומביה, וונצואלה, פרו וצפון ברזיל.
מזונו של הפומה הוא: ציפורים, עצלנים, עכברים, צפרדעים, לטאות ולעיתים רחוקות חיות מבויתות.
למרות שבחלק במקומות הגידול שלו כמו פארק לאומי סנגאי שבאקוודור הוא נמצא עם היגואר, הטרף של הפומה קטן יותר מטרף היגואר.
פומיהיטו (ביפנית: 文仁; נולד ב-30 בנובמבר 1965) הוא אחיו הצעיר של נארוהיטו, קיסר יפן.
הוא הראשון בתור בסדר הירושה לכס היפני.
לאחר נישואיו קיבל פומיהיטו את התואר "נסיך אקישינו", והוא עומד בראש ענף נפרד במשפחה הקיסרית היפנית.
לאחיו הקיסר נארוהיטו יש בת אחת, ולכן הוא יורש העצר של קיסרות יפן וזאת בגלל שעל פי החוק ביפן, נשים לא נכללות בסדר הירושה.
פומיהיטו נולד ב-30 בנובמבר 1965 בבית החולים של הארמון הקיסרי ברובע צ'יודה שבטוקיו.
אביו הוא אקיהיטו, קיסר יפן ואמו היא מיצ'יקו, קיסרית יפן.
יש לו אח גדול בשם נארוהיטו, ואחות קטנה בשם סאיאקו.
בילדותו הוא קיבל את השם "הנסיך איה" (礼宮 איה נו מיה).
הוא התחנך בבתי הספר של הגאקושין.
באפריל 1984 הוא החל ללמוד משפטים וביולוגיה באוניברסיטת גאקושין.
לאחר שהשלים תואר ראשון, נרשם ללימודים בסנט ג'ון קולג' באוניברסיטת אוקספורד, ומאוקטובר 1988 עד יוני 1990 למד שם איכתיולוגיה.
ב-1989 מת סבו הקיסר הירוהיטו, ואביו הפך לקיסר החדש.
ב-29 ביוני 1990 הוא נישא לקיקו קאוואשימה, בתו של פרופסור לכלכלה באוניברסיטת גאקושין.
כמו אמו של פומיהיטו, גם קיקו באה ממשפחה פשוטת עם.
הנישואים גררו מחאה מצד סבתו של פומיהיטו, הקיסרית נאגקו.
בעקבות נישואיו, הוענק לפומיהיטו התואר "אקישינו נו מיה", אשר מתורגם בדרך כלל כ"נסיך אקישנו".
תואר זה עובר בירושה לצאצאיו.
באוקטובר 1996 הוא קיבל תואר דוקטור לאורניתולוגיה.
לצורך עבודת הדוקטורט שלו הוא ערך מסעות מחקר באינדונזיה בין השנים 1993–1994, וגם שהה במחוז יונאן שברפובליקה העממית של סין.
כיום משמש פומיהיטו כנשיא "מכון ימאשינה לאורניתולוגיה", ו"האגודה היפנית לזואולוגיה ואקווריומים".
הוא גם משמש כנשיא הכבוד של הסניף היפני של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, איגוד הטניס היפני, ואגודת יפן-הולנד.
הוא אף משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת טוקיו.
באוגוסט 2009 הוזמנו פומיהיטו וקיקו בידי ממשלת הולנד לציון 400 שנות מסחר בין הולנד ליפן.
ביאטריקס, מלכת הולנד אירחה אותם בהאג.
פומיהיטו גם ממלא את חלק מתפקידיו הציבוריים של אביו כאשר הוא אינו מתפקד.
במרץ 2011 ביקר באזורים שנפגעו בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי.
ב-1 במאי 2019 אחיו נארוהיטו הפך לקיסר יפן והוא עצמו הפך בכך ליורש העצר.
טקס ההכתרה הרשמי כיורש עצר התרחש ב-9 בנובמבר 2020.
קיקו ילדה לפומיהיטו שלושה ילדים:
מאקו קומורו (לשעבר מאקו, נסיכת אקישינו; נולדה ב-1991)
קאקו, נסיכת אקישינו (נולדה ב-1994)
היסאהיטו, נסיך אקישינו (נולד ב-2006)
מיום לידתו, קיבל את התואר .
לאחר נישואיו שונה תוארו ל.
פומה צפון-אמריקאית (שם מדעי: Puma concolor couguar) היא תת-מין של פומת ההרים החיה באמריקה הצפונית: בקנדה ובארצות הברית.
בעבר היא הייתה נפוצה מאוד על פני כל אמריקה הצפונית, אך היא נכחדה מאזורים רבים במזרח אמריקה הצפונית, ויותר נפוצה במערב ארצות הברית וכן במערב קנדה.
זוהי אחת מ-3 תת-מינים של פומות צפון אמריקאיות יחד עם פומת פלורידה והפומה המזרחית שנכחדה.
היא חיה במגוון בתי גידול מאזורים ארקטיים ובהרי הרוקי, ועד למדבריות, שפלות, חופים וביצות.
הפומה היא יצור מתבודד המצוי במסתורים ומתרחק מפעילות.
מסיבה זו היא נמצאת לעיתים נדירות אך מעריכים שאוכלוסייתה נמצאת בעלייה.
הפומה היא טורפת על באזור חיותה.
היא טורפת בעיקר פרסתנים קטנים עד בינוניים אותם היא ממיתה בנשיכה בצוואר.
פומות יטרפו גם טורפים קטנים יותר וגורי טורפים אחרים, עופות שונים, מכרסמים וארנביים ואף דגים.
הפומה יכולה להיות מסוכנת, אך היא לא תתקוף אנשים ללא התגרות.
הפומה היא חיה מוגנת בארצות הברית ובקנדה.
פומה GTB (בספרדית: Puma GTB) היא מכונית ספורט המוגדרת כ-"מכונית שרירים" בעלת מרכב פיברגלס, מתוצרת יצרנית הרכב הברזילאי Puma Veículos e Motores אשר יוצרה בין השנים 1973–1984.
סך הכול יוצרו 1,589 יחידות.
מכלולים רבים לדגם ה"פומה GTB" נלקחו (ברישיון) מג'נרל מוטורס, המנוע שהורכב בדגם הוא מנוע שברולט .
"Puma GTB S3" - אופיין על ידי מנוע 4,000 סמ"ק הצורך מתנול, מנוע שברולט (יוצר בשנת 1983)
"Puma GTB S4" - אופיין על ידי מנוע טורבו (יוצר בשנת 1984)
פומיקו יונזאווה (米沢 富美子) (19 באוקטובר 1938 – 17 בינואר 2019) הייתה פיזיקאית יפנית שהתמחתה בפיזיקה תאורטית.
עיקר מחקרה היה בנושא מוליכים למחצה (semiconductors) ומתכות נוזליות.
היא קיבלה פרסים רבים כהוקרה על מחקריה.
הייתה אחת המדעניות היפניות הראשונות והמוערכות ביותר, ונחשבת אחת מחלוצות הפמיניזם בקהילת המדע ביפן.
פומיקו יונזאווה נולדה בשנת 1938. עוד בשנות ילדותה המוקדמות, אימה החלה לכוון אותה לימודי המדעים, דבר אשר היה מאוד יוצא דופן מכיוון שבאותה תקופה, נשים לא נהגו לעסוק בלימודי המתמטיקה והמדעים, והורים לא השקיעו בבנותיהן בנושאים אלה.
פומיקו יונזאווה סיימה את לימודיה באוניברסיטת קיוטו ובשנת 1963, שנה לאחר שנישאה לבן זוגה יוסוהארו יונזאווה עברה ללמוד באנגליה.
הסיבה לכך היא שבעלה נדרש לעבור לשם בעקבות עבודתו, ולפיכך ביצעה מאמצים רבים להתקבל לאוניברסיטה באזור.
תוך זמן קצר, קיבלה יונזאווה מלגה לאוניברסיטת קיל, ושם גם קיבלה מימון למחקר, אותו הפכה לתזת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קיוטו שנתיים מאוחר יותר.
בשנת 1983 אובחנה יונזאווה כחולת סרטן השד.
כעבור שני ניתוחים, אשר עברה באותה שנה ובשנת 1984, החלימה.
בשנת 1996 נפטר בן זוגה, יוסוהארו יונזאווה מסרטן הכבד.
יונזאווה נפטרה ב-17 בינואר 2019. הותירה אחריה שלוש בנות.
בשנת 1961, סיימה פומיקו יונזאווה תואר ראשון בפיזיקה בפקולטה למדעים באוניברסיטת קיוטו.
שנתיים מאוחר יותר ביוני 1963, עברה יונזאווה לאוניברסיטת קיל באנגליה, שם קיבלה מימון למחקרה, אותו המשיכה שנה לאחר מכן ביפן באוניברסיטת קיוטו.
בשנת 1966 סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בפיזיקה ועשר שנים לאחר מכן שימשה פומיקו יונזאווה כפרופ' באוניברסיטת קיוטו.
בשנת 1996, מונתה לראש ה-JPS ארגון הפיזיקאים ביפן, המונה כ-20,000 משתתפים.
היא האישה הראשונה אשר החזיקה בתפקיד זה.
אחת התרומות המשמעותיות ביותר של פומיקו יונזאווה לעולם המדע היה קידום התאוריה של שימוש במתכות נוזליות בתור חצי מוליכים.
מחקריה הבולטים עסקו בין היתר בתחומים הבאים:
גישה שיטתית לבעיות של סריגים אקראיים
הערה על המצב האלקטרונית של סריג אקראי
סימולציות מחשב איזותרמיות-איזובריות של התכה והתגבשות של מערכת לנרד-ג'ונס
פרופסור פומיקו יונזאווה פרסמה מאות מאמרים וכתבה ספרים רבים אשר הקנו לה הכרה עולמית כמומחית בתחום המתכות הנוזליות ומוליכים למחצה.
בשנת 1984, קיבלה יונזאווה את פרס סרוהאשי, פרס המוענק כהוקרה והערכה על עבודתה של המדענית בתחום מדעי הטבע.
בשנת 2005 זכתה בפרס L'Oréal-UNESCO פרס הנועד להעלאת מעמד הנשים במדע ומחולק לנשים אשר תרמו להתקדמות מדעית בתחומן.
פרס זה ניתן לה כהוקרה על התרומה שלה לתאוריה של שימוש במתכות נוזליות בתור חצי מוליכים.
פומזילה מלאמבו-נקוקה היא מורה, מרצה, פוליטיקאית.
הייתה מעורבת במאבק נגד האפרטהייד במולדתה, פועלת לקידום שוויון מגדרי, שימשה במספר תפקידים בכירים בקונגרס הלאומי האפריקני והייתה האישה הראשונה בתפקיד סגנית נשיא דרום אפריקה.
כיום היא תת-מזכ"ל המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, ומנהלת ארגון UN WOMEN.
פומזילה גדלה בדרום אפריקה בזמן שלטון האפרטהייד, וכבר מגיל צעיר היא הייתה בעלת מודעות חברתית גבוהה והיא הייתה ערה לעובדה שקיים אורח חיים שונה מזה המתקיים תחת שלטון האפרטהייד שהטיל רעב ועוני על שכונת מגוריה.
בצעירותה, נחשפה לילדים שלמדו עמה בבית ספרה והם סבלו מרעב ומעוני קיצוני ואיתם חלקה את ארוחת הצהריים שלה.
מפגשים אלו מהווים את ההיכרות המוקדמת שלה עם נושאים של זכויות אדם וחוסר שוויון.
בשנות ה-70 בהיותה נערה, עבדה כמדריכת נוער באגודה הצעירה לנצרות.
ובהיותה סטודנטית היא הייתה אקטיביסטית ולמדה כיצד לבטא את דעותיה ועמדותיה.
השכלה אקדמית וקריירה ציבורית וחברתית
את לימודי התואר הראשון למדה במדעי החברה ובחינוך והשלימה אותם בשנת 1980 באוניברסיטת לסוטו.
עם סיום לימודי התואר הראשון היא שימשה כמרצה במכללה להכשרת מורים בין השנים 1980–1981 וכן היא לימדה בבית הספר התיכון אולנג' (Ohlange) בין השנים 1981–1983. היא רכשה הכשרה במדיניות ותכנון מגדרי במחלקה לפיתוח ותכנון באוניברסיטת לונדון בשנת 1988. את התואר השני שלה למדה באוניברסיטת קייפטאון בתחום התכנון החינוכי ומדיניות.
כאשר ארגון נטאל לנשים (Natal Organization of Women - NOW) המהווה שלוחה של החזית הדמוקרטית המאוחדת הוקם בשנת 1983 היא הפכה לנשיאתו הראשונה של הארגון.
בשנת 1984 עבדה כמנהלת הנוער של אגודת הנשים הצעירות בז'נבה (Young Women's Christian Association) במסגרת תפקיד זה היא הייתה מעורבת בקידום ובפיתוח החינוך באפריקה, אסיה והמזרח התיכון.
בין השנים 1987–1989 היא ניהלה את TEAM – ארגון הפועל לקידום נשים וממוקם בקייפטאון.
במסגרת תפקיד זה היא הייתה מעורבת בקידום כלכלי לנשים המתגוררות ביישובים בלתי רשמיים ובכנסיות עצמאיות אפריקאיות.
הקידום הכלכלי מתבסס על מתן כלים להסתמכות עצמית ותוכניות הכשרה ומתן מיומנויות לנשים כדי להתנהל באופן עצמאי מבחינה כלכלית.
בשנת 1990 החלה לעבוד באוניברסיטה העולמית בדרום אפריקה, שממוקמת בקייפטאון.
במסגרת תפקיד זה היא תמכה בארגונים המקדמים אוריינות ופיתוח כפרי, וכן קידום קהילות מתפתחות הנמצאות בשוליים.
בין השנים 1993–1994 שימשה כיועצת ניהולית בארגון Phumelela הממוקם גם הוא בקייפטאון, שם הייתה אחראית לקידום רגישות מגדרית בארגונים, שינויים ניהוליים כללים, וארגון מחדש של המוסדות.
בשנת 2003 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם Witwatersrand Technikon.
מהתאריך 2 בנובמבר 2007 היא מכהנת כנשיאת האוניברסיטה הטכנולוגית טסוואנה.
בשנת 2008 ייסדה את קרן אומלמבו (Umlambo) אשר עוסקת בנושאי חינוך ופיתוח כישורי מנהיגות בקרב מנהלי בתי ספר.
היא הקימה את הקרן במטרה לתמוך בבתי ספר באזורים עניים באמצעות הדרכה ומתן הכשרה איכותית למורים.
חזון הקרן הוא להוביל לפיתוח מקצועי של מנהלים, כך שהם יוכלו לנתב את איכות בתי הספר באופן כזה שיאפשר ללומדים בהם לצאת מהעוני.
בשנת 2009 תמכה הקרן בבית ספר אחד, וכיום הקרן פועלת ב-33 בתי ספר במחוזות שונים בדרום אפריקה.
את תואר הדוקטור בחינוך השלימה באוניברסיטת ווריק שבממלכה המאוחדת.
מחקר הדוקטורט שלה עסק בטכנולוגיה וחינוך, דבר אשר מתיישב עם מאמציה לשפר את החינוך במאה ה-21.
מלאמבו-נקוקה משמשת כנאמנה של קרן מנדלה-רודס לחינוך, היא חברה במועצת המנהיגים הגלובליים אשר עוסקת בבריאות ובפוריות, היא נאמנה בקרן העולמית למען נשים, וכן, היא ייסדה ומשמשת כיו"ר של Ndiza Finance.
בין השנים 1994–2005 היא מילאה תפקידים מרכזיים ועמדות בכירות בתפקידים ממשלתיים ובקבינט של דרום אפריקה.
היא כיהנה כחברת פרלמנט בין השנים 1994–1996 כחלק מהממשלה הדמוקרטית הראשונה שהתהוותה בדרום אפריקה.
בין השנים 1996–1999 שימשה כסגנית שר במחלקת המסחר והתעשייה ובמהלכן גם הייתה חברה מייסדת של החברה לפיתוח קהילתי של גוגולטו.
בשנת 1997 שימשה כחברה בוועד הפועל הלאומי של הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) וכן כסגנית יו"ר המחוז המערבי של הוועד המנהל בקונגרס.
בנוסף לכך, היא כיהנה כחברה בוועדה לבחירת יוזמות ופיתוח וכיו"ר ועדת שירות הציבור.
בשנת 1999 היא מונתה לתפקיד שרת המינרלים והאנרגיה, תפקיד בו החזיקה עד 2005 ואף שימשה כשרה לאמנות, תרבות, מדע וטכנולוגיה לתקופה קצרה בשנת 2004.
על תפקודה כשרת המינרלים והאנרגיה זכתה לשבחים רבים בתור אחד השרים היעלים שהיו אי פעם בממשלת דרום אפריקה.
היא קיבלה הערכה רבה על שהניעה את התעשייה בהצלחה והגדילה את ההשתתפות המקומית של דרום אפריקה, מבלי להרחיק משקיעים זרים, בעיקר בענף הכרייה שהוא חלק מרכזי מכלכלת המדינה, ובתקופתה, זה היה הענף שהיה זקוק באופן המרבי לרפורמה.
בתקופת כהונתה כשרת המינרלים והאנרגיה התברר כי אחיה קיבל הטבה מטעם כספי המדינה שהיו אמורים לשמש את הממשלה בעסקת נפט מדינית, דבר אשר העכיר את שמה, אך משרדה הכחיש כל רמיזה של מעורבותה לנושא.
בעקבות הישגיה בתפקיד זה בשנת 2005 היא זכתה לקידום לתפקיד סגנית הנשיא, תפקיד בו החזיקה עד שנת 2008. מינויה התקבל על ידי הנשיא טאבו מבקי.
כסגנית הנשיא, היא הגיעה לדרגה הגבוהה ביותר שאי פעם הגיעה אליה אישה בדרום אפריקה והיא הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה.
מינויה בא במקום ג'ייקוב זומה שהודחה מתפקיד עקב האשמות לשחיתות.
גם בעת מילוי תפקידה כסגנית נשיא דרום אפריקה היא ספגה האשמות שבמסגרתן הואשמה במימון נסיעות משפחתיות לאיחוד האמירויות הערביות בשווי של 4 מיליון דולר מכספי משלם המיסים, אך בהמשך היא נוקתה מאשמה.
בחודש פברואר 2006 במסגרת תפקידה כסגנית הנשיא, היא השיקה את יוזמת האצת הצמיחה המשותפת לדרום אפריקה (the Accelerated and Shared Growth Initiative for South Africa - ASGISA).
כיום מלאמבו-נקוקה מכהנת כתת-מזכ"ל האו"ם וכמנכ"לית ארגון או"ם-נשים (Un Women) .
מתוקף תפקידה היא נמצאת בעיקר בניו יורק במטה האו"ם, אך לדבריה, "התפקיד דורש נסיעות מרובות מסביב לעולם במיוחד באפריקה – שתהיה בעדיפות עליונה".
מינויה לתפקיד הוכרז רשמית בתאריך 10 ביולי 2013 והיא הושבעה לתפקיד זה ב-19 באוגוסט 2013 בניו יורק מול באן קי-מון, מזכ"ל האו"ם.
את המינוי כתת-מזכ"ל האו"ם וכמנכ"לית ארגון או"ם נשים היא קיבלה לאור כך שהקדישה את הקריירה שלה לנושאים הקשורים לזכויות אדם, שוויון וצדק חברתי, ולאור הרזומה העשיר וארוך השנים שיש לה במאבק לזכויות נשים וכן, עקב כך שהיא מזוהה רבות עם ארגונים המוקדשים לחינוך, העצמת נשים ושוויון מגדרי.
בשנת 2017 לאחר שכיהנה 4 שנים בתפקידים אלו, מזכ"ל האו"ם המכהן, אנטוניו גוטרש, הציע את מועמדותה לכהונה נוספת של 4 שנים.
בארבע השנים הללו מלאמבו-נקוקה תמשיך לנצל את המהלכים שנעשו ולבנות באופן יציב יותר את התנופה שצבר ארגון או"ם נשים תוך יישום התוכנית האסטרטגית החדשה למען שוויון מגדרי והעצמת נשים בכל רחבי העולם.
מלאמבו-נקוקה היא השנייה לכהן כמנכ"לית ארגון או"ם נשים אשר הוקם בשנת 2010 והיא מייצגת את מטרתו, שהיא להכווין את עבודת האו"ם למען קידום שוויון מגדרי והעצמת נשים.
הארגון תומך במדינות החברות באו"ם על ידי קביעת סטנדרטים גלובליים להשגת שוויון בין המינים, ופומזילה עובדת עם ממשלות ועם חברה אזרחית כדי לעצב חוקים, מדיניות, תוכניות ושירותים הדרושים כדי להבטיח כי הסטנדרטים בכל הנוגע לשוויון מגדרי ייושמו באופן יעיל ונשים רבות מסביב לעולם ייהנו מהם.
הארגון פועל באופן גלובלי כדי להפוך את החזון למציאות עבור נשים ונערות ועומד מאחורי ההשתתפות השווה של נשים בכל תחומי החיים.
במסגרת תפקידה כמנכ"לית ארגון אום נשים הוציאה לפועל את קמפיין HeForShe שנועד לפעול למען קידום זכויות נשים ויצירת שוויון מגדרי.
מלאמבו-נקוקה נולדה בשנת 1955 לאם אחות רפואית קהילתית שהתמחתה ברפואת משפחה ולאב מורה, ממנו הושפעה בבחירת מקצוע החינוך.
היא השתייכה למשפחה קתולית, והצהירה כי בביתם תמיד התקיים דיון משפחתי רב על האופן שבו הכנסייה בחנה את הנושאים עימם אמה התמודדה במסגרת תפקידה, כמו זכויות רבייה ותכנון המשפחה.
מלאמבו-נקוקה מעידה כי אמה, חוסי מלאמבו, השפיעה רבות על חייה בצעירותה וכי היא מושפעת לחיוב מהעובדה שאימה פעילה גם בשנות חייה המבוגרות.
אימה הייתה החשיפה הראשונה שחוותה לאקטיביזם והיא המודל לחיקוי שלה.
כיום, גם בשנות ה-80 לחייה, אמה של מלאמבו-נקוקה עדיין עובדת בתחומה ומנהלת פרויקט טיפול ביתי המסייע למשפחות על אנשים חולי איידס או נשאי HIV.
פומזילה נשואה לבוללאני נגקוקה, עורך דין במקצועו, אותו הכירה בתחילת שנות ה-80 בעת לימודיה, וכאשר הוא היה עורך דין צעיר.
הזוג התחתן באופן רשמי ב-1981, כאשר תאריך החתונה מקורי נדחה לאחר שבוללאני סירב לתת עדות במשטרה כנגד חברו, ונעצר.
לאחר שחררו, בשנת 1985, הם נישאו.
שלושה מילדיהם פעילים בכנסיות ובמהלך התבגרותם היא חשפה אותם לנקודות מבט וסוגיות רבות ומגוונות.
בעברו שימש בוללאני נגקוקה כתובע הראשי של דרום אפריקה והוא שיזם חקירה בענייני הכספים של סגן הנשיא לשעבר, ג'ייקוב זומה, שהיה צפוי לכהן כסגן נשיא דרום אפריקה טרם מינויה של פומזילה.
פומפארד הוא בן כלאיים בין פומה לבין נמר.
הן זיווג בין זכרי פומה לבין נקבות נמר והן זיווג בין זכרי נמר לנקבות פומה מצליח.
הפומפארד, להבדיל מהכלאות אחרות במשפחת החתוליים, נוטה להיות קטן משמעותית מהוריו עקב גמדות.
לקראת סוף שנות התשעים של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שני חתולי פומפארד נולדו בשיקגו, ארצות הברית, וכעבור שנתיים נולדו 3 זוגות של תאומי פומפארד בגן חיות בהמבורג, גרמניה, כולם היו הכלאות בן אב נמר לבין אם מגזע פומה.
גורי הפומפארד הראשונים נולדו ב-24 באפריל 1896 בארצות הברית.
ליתר דיוק, צמד גורי הפומפארד הראשונים היו זיווג בין אם מגזע פומת ההרים לבין אב נמר.
הגורים זכו לסקירה באמצעי התקשורת ובעקבותיהם ניסו להכליא נמרים ופומות במקומות נוספים בעולם.
הצלחת ההכלאה בין הפומה לבין הנמר עוררה עניין מאחר שמבחינה גנטית גזעים אלה שונים במידה גדולה ולכן סברו כי הכלאה כזו לא תתאפשר.
לא משנה אם הפומפארד הוא צאצא לאם נמרה ולזכר הפומה, או לאם פומה ולאב נמר, הוא תמיד יהיה קטן יותר מהוריו ויסבול מגמדות.
כל הפומפארדים שהוכלאו הגיעו לגודל סופי בבגרותם שאינו עולה על מחצית מגודל הוריהם.
זאת בניגוד להכלאה אחרת במשפחת החתוליים, הלייגר, הכלאה בין אריה וטיגריס, שממדי גופו עולים בהרבה על ממדי הוריו ועל כן סובל מענקות.
לפומפארד זנב ארוך וגוף ארוך, אך בפרופציה קטנה בהרבה לעומת הוריו ורגליים קצרות.
פרוות הפומפארד יכולה לנוע מצבע חום, חום-צהוב ועד לצבע אפור ועליה כתמים מנומרים בגוון דהוי ועד לגוון בולט.
פומיו קישידה (ביפנית: 岸田 文雄; נולד ב-29 ביולי 1957) הוא פוליטיקאי יפני שכיהן כראש ממשלת יפן בין השנים 2021-2024 וחבר בית הנבחרים של יפן מטעם מפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בעבר כיהן כשר החוץ בממשלת יפן.
נולד בשיבויה למשפחה בעלת מסורת פוליטית, במסגרת המפלגה הליברלית-דמוקרטית: סבו ואביו, מסאקי ופומיטאקה קישידה, היו חברי בית הנבחרים של יפן, ובעלה של דודתו, הירושי מיאזאווה, היה שר הכלכלה, המסחר והתעשייה ולעניינים מיוחדים ביפן.
למד משפטים באוניברסיטת ואסדה שבטוקיו, וסיים את התואר בשנת 1982. התחיל לעבוד במערכת הבנקאית.
בשנת 1993 נבחר לבית הנבחרים של יפן.
בשנת 2001 מונה לסגן שר החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה.
בשנת 2007 מונה לשר לענייני אוקינאווה (אי).
בהמשך כיהן בתפקידי שר במשרדים נוספים.
בשנת 2012 מונה לשר החוץ, וכיהן בתפקיד זה במשך חמש שנים.
בהיותו שר החוץ ערך ביקור רשמי בקוריאה הדרומית, והסדיר את נושא נשות הניחומים.
בשנת 2016 עמד בראש ועידת שרי החוץ של מדינות ה-G7 שנערכה בהירושימה.
בספטמבר 2021 נבחר קישידה למנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ומונה לראש ממשלת יפן ב-4 באוקטובר 2021. הוא ראש הממשלה ה-100 של יפן.
ב-1 בנובמבר 2021 הוא הכריז על ניצחון לאחר שהוביל את הקואליציה השלטת אל השגת רוב בבחירות לפרלמנט.
הוא הבטיח להתניע מחדש את הכלכלה עם חבילת תמריצים חדשה שתסייע להתאוששות ממגפת הקורונה ביפן.
הוא גם הבטיח שליפן "יהיה תפקיד מרכזי במאמצים להגיע לאפס פליטות באסיה", יום לפני שיצא לוועידת האקלים בגלאזגו.
ב-10 יולי 2022 התקיימו הבחירות הכלליות במדינה.
יחד עם מפלגות נוספות, הושג רוב של יותר משני שלישים אשר מאפשר לבצע שינויים בחוקת יפן.
רוב זה אבד בבחירות הקודמות.
באפריל 2023 נכלל ברשימת טיים 100 השנתית של מגזין טיים.
באוגוסט 2024, קישידה התפטר מראשות מפלגתו והודיע שהוא לא יבקש להיבחר מחדש כמנהיג המפלגה, שלדבריו הייתה זקוקה ל"התחלה חדשה".
התמיכה בקישידה, ירדה בעקבות פרשת שחיתות בה הייתה מעורבת מפלגתו, עליית יוקר המחיה וצניחה של הין.
במסגרת פרשת השחיתות נגנבו מיליוני דולרים שנתרמו למפלגה עבור מטרות פוליטיות וחשבוניות מזויפות הופצו כדי להערים על רשויות המס.
פומה פרדואידס (שם מדעי: Puma pardoides) הוא מין נכחד של חתול גדול.
חתול זה ידוע בשם העממי פנתר אוון, אף שאינו שייך לסוג פנתר אלא לסוג פומה לצד פומת ההרים המודרנית.
החתול התגלה בחפירות באנגליה וצרפת ונקרא בשמו ב-1846 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון, ממנו קיבל את שמו העממי.
תחילה החתול הוגדר כמין דומה לנמר מהסוג פנתר (Panthera) ובהמשך הועבר לסוג Viretailurus.
בהמשך הגולגולת נבדקה והתקשרה לגולגולות של פומות והוא הועבר לסוג פומה.
פומה פרהיסטורית זו חיה במשך הפליסטוקן של אירופה לפני 2,100,000 עד 800,000 שנים מהיום.
פומה זו היא היחידה בסוגה שהתקיימה בעולם הישן, כאשר הפומה המודרנית והמין פומה פומואידס (Puma pumoides) חיו ביבשת אמריקה לצד מינים דומים כמו ברדלס אמריקני.
ייתכן שקרוביה עברו את גשר היבשה של ברינגיה לעולם החדש.
הפומה הגיעה לגודל של 60 עד 100 קילוגרם והיא צדה מיני פרסתנים בינוניים כמו איילים, חזירי בר או סוסיים שחיו באזור.
הניבים הגדולים בקדמת לסתה עזרו לה להרוג את הטרף ביעילות בדומה לפומה המודרנית.
פומית הוא חלק מפית-נשיפה מכווצת קצה, המשותף לכלי נשיפה רבים ממשפחת החלילים, כגון חליל אירי וחלילית.
כלי נשיפה אלה מכונים חלילי פומית (או חלילי קנה או חלילים דמויי-צינור) והם מסומנים בקוד 421.2 בסיווג הורנבוסטל – זאקס.
באיור הנלווה, מתקע פיית העץ (A), מעליו בפיית הכלי, פתח מעבר האוויר המכונה "תעלת ארובה" או "תעלת הרוח"(B), המתעלת את נשיפת הנגן כך שתעבור לאורך התעלה.
ביציאה מתעלת הארובה, הנשיפה מכוונת לקצה להב קשיח (C), המכונה "שפת החתך" או חותך רוח, שמייצרת אפקט ברנולי או סִיפוֹן (צינור).
האוויר הזורם מעל "הפה-הקולי" (אותו פתח מרובע בראש הפומית ממנו בוקע הצליל) יוצר שסתום מבוקר זרימה, או "קנה אוויר".
הידוד (האינטראקציה) בין קנה האוויר ועמוד האוויר בגוף הכלי מייצרים גלים עומדים בעמוד האוויר, אשר קובע את גובה הצליל.
תנודה זו יוצרת את "צליל המשרוקית" בכלי נשיפה חליליים.
גוון צליל מובהק, הנקבע על פי מידות הכלי והפה-הקולי, משתנים במעט על ידי הטכניקה או הנשיפה של הנגן.
בכלים כמו החלילית, הנגן יכול לשנות את גובה הצליל של התו המוזיקלי שנוצר על ידי פתיחת או אטימת חורי האצבעות שלאורך גוף הכלי, ובכך לשנות את אורכם האפקטיבי.
נתיב הרוח מורכב מ"תעלת הארובה" או "תעלת הרוח", החלק העליון של הפה-הקולי מגולף בחיבור הראש עצמו, תעלת הרוח, נחצבה על פני השטח העליונים של מתקע הפומית.
המרחב שנוצר בין נתיב הרוח לקצה שפת החתך מכונה "הפה" או "הקול", (הפה-הקולי).
גודל הפה-הקולי (אורך, רוחב ועומק) הוא בדרך כלל יחסי לקדח הכלי, תלוי בדגם הכלי ובאופן ספציפי בכלי המקורי ממנו מעתיקים (במקרה של חלילית).
כלי רבים המיוצרים במפעל בייצור המוני כוללים פה-קולי בחתך מלבני או מעוין שטוחים.
אולם פה-קולי שטוחים ומלבניים אלו, מייצרים טון פחות ממתוק ומציעים גמישות דינמית פחותה (עיקול גובה צליל) מאלו של פומית החליל.
הפה-הקולי בחלילית נועד להגביל את עיקול גובה הצליל, לצליל יציב יותר תוך שינויים בלחץ הנשימה.
בדרך כלל, כלי בעל מתקע-פיה רדוד, כמו חליל שלושה נקבים, יאפשר שינויים מהירים יותר בגובה הצלילים, עיקול גובה צליל ויפיק טון "חלילי", בעוד שמכשיר עם מתקע-פיה עמוק יותר יגביל את שינויי גובה צליל המהירים, עיקול גובה הצליל וייצור טון "קני" יותר.
חלק מיצרני החליליות המודרניים מייצרים כעת שפתי חתך קול מעוקלים כדי להוסיף גוון וצליל הרמוני.
כאשר זרם האוויר מכה על שפה מעוקלת בצורת "D", תיווצר מערבולת קלה בפה-הקולי.
דבר שמתורגם להרמוניות או "גוון צליל" אהודים במיוחד.
הסינון/העיגול בקצה נתיב הרוח שנפתח על הפה-הקולי אחראי לאיכות ארטיקולציה (טכניקת ביצוע) של כלים בעלי 'תעלת ארובה'.
הוא נוצר עלי ידי עיגול של אחת או שתי שפות היציאה של נתיב הרוח.
ניתן לראות זאת על ידי התבוננות דרך שפת החתך (החלון) במקום בו נתיב הרוח נפתח על הפה-הקולי.
קצוות מעוגלים אלה משפיעים על ההיענות (הלשונות) המופקת על ידי הנגן.
מה שמאפשר "לדבר" בשפה הקצבית והדינמית של הכלי.
ביטויים כמו "טא", "דה", "רא", "טא-קא" ו- "דה-גא" ו- "דידל" יבדלו בצורה ברורה מאוד בכלי נגינה איכותי המנוגן בידי נגן טוב.
כלי נחות שחסר את הקצוות המהונדסים המעוגלים ביציאת נתיב הרוח, יגבילו מאוד את הדינמיקה של הטון או יוצרו "נקודות מתות" במוזיקה.
היעדר תכונה זו תפגע בביצועים של כלי נגינה בעלי תעלות ארובה, ללא קשר למאמץ שיעשה הנגן לתקן את הטון, או לרמת המיומנות שלו.
עקב המיקום הקבוע של נתיב הרוח ביחס לשפת החתך, כלי פומית יכולים להשמיע צליל מוזיקלי ללא סוג האמבושיור (אופן תנוחת השפתיים) הנדרש בחליל צד למשל.
אמבושיור בחלילי פומית מתרכז סביב הרעיון של מקוד האוויר בנתיב הרוח ובקדח הכלי כאחד, זאת בהתאם לצורת הקדח.
לפיכך, קדח עם "פעמון" רחב בקצה הכלי (כמו חלילית רנסאנס) תגיב טוב יותר להחזקת גרון פתוח לרווחה, לכוון את פרץ האוויר בזרם חזק כדי להדהד את כל אורכו ורוחבו של קדח הכלי.
קדח מתחדד ל"פעמון" צר (כמו בחליליות ברוק וחלליות בית-ספר) ישמע במיטבו כשהפתיים משמשות למיקוד האוויר לזרם הדוק יותר, למיקוד האוויר ל"פעמון" הצר יותר בקצה הכלי.
הרעיון הוא תמיד להדהד את זרימת האוויר לכל אורך ורוחב הקדח, תוך מיקוד האוויר בהתאם לצורתו של קדח הכלי.
בכל עת, סגירת השפתיים סביב "המקור" של חלילית או חליל פומית תעזור למקד את האוויר במורד נתיב הרוח הצר.
חשוב מאוד בהפקת צליל בכל חליל פומית.
בעוד שאטימה הדוקה בין שפתי הנגן ל"המקור" החלילית תמקד את הצליל, שרירי פנים הדוקים ייצרו צליל מחוספס (במיוחד בחלליות).
השילוב של אטימת שפתיים נקיה סביב המקור והרפיית הלחיים ושרירי הפנים, תוך מתן אפשרות ללחיים להתנפח בתגובה לזרימת האוויר, הם מרכיבים חשובים במתכון ליצירת צליל ממוקד ומצלצל.
"מתכון גורמים עיקרי" כולל לא רק אמבושיור, אלא טכניקת יציבה, ארטיקולציה, נשימה וטכניקת אצבעות כאחד.
יש להיזהר שלא לחסום את נתיב הרוח בשיניים, על מנת שלא יסננו ויפזרו את זרימת האוויר, ויגרמו להפקת צליל פחות ממוקד ובעל קצה מטושטש, כביכול.
פומיות משמשות בכלי הנגינה הבאים:
פלגיאולט (קודמתה של החלילית האירית)
לרוב החלילים האמריקאים האינדיאניים, כולל הכלי הידוע בכינויו חליל אינדיאני, שכן לסוג זה יש בדרך כלל פומית, אם כי ממוקם בשיפוע לכיוון פנים הכלי, ותא אוויר ראשון נמצא לפני תעלת האוויר המכווצת אשר נוצרת לעיתים קרובות על ידי התקן נייד נפרד אותו קושרים לגוף הכלי.
משרוקית הזחה (מכונה גם משרוקית סוואני או סוואני, חליל בוכנה, חליל ג'אז)
חלילית אירית (או שריקת אגורה)
פומונה הייתה אלת השפע והפירות בדת ובמיתולוגיה הרומית.
שמה בא מהמילה הלטינית pomum, "פרי", במיוחד פרי בוסתן.
במיתוס שסיפר אובידיוס, היא בזה לאהבתם של אלי החורש סילבנוס ופיקוס, אך נישאה לוורטומנוס לאחר שהונה אותה, מחופש לאישה זקנה.
היא וורטומנוס חלקו פסטיבל שנערך ב-13 באוגוסט.
ה שלה נקרא "פלמן פומונאליס".
חורשה המקודשת לפומונה - "פומונל" - נמצאת לא הרחק מאוסטיה, הנמל העתיק של רומא.
פומונה הייתה אלת עצי הפרי, הגנים והמטעים.
היא אחראית לשפע ולפריון של עצי הפרי על ידי טיפול בעצים, גיזום והרכבה.
שלא כמו אלות ואלים רומיים רבים אחרים, אין לה מקבילה יוונית, אם כי היא מזוהה בדרך כלל עם דמטר.
היא משגיחת ומגינה על עצי פרי ודואגת לטיפוחם.
היא לא הייתה קשורה למעשה לקציר הפירות עצמו, אלא לפריחה של עצי הפרי.
בתיאורים אמנותיים היא מוצגת בדרך כלל עם מגש פירות או שפע של שפע.
העיר פומונה במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה נקראת על שם האלה.
בשנת 2003 התגלה תת-מין של דבורת דבש Apis mellifera, נקרא על שם פומונה משום שהתגלה באזור בו גדל "האב הקדמון" של זני תפוחי עץ מבויתים, המואבקים בדרך כלל על ידי דבורי דבש, בקנה מידה מסחרי.
פומה פונקו (בספרדית: Pumapunku, מאיימרה וקצ'ואה: "שער הפומה") הוא אתר ארכאולוגי מהמאה ה-6 לספירה, הממוקם במתחם טיוואנאקו שבמערב בוליביה ונחשב לאחד האתרים החשובים ביותר בארכאולוגיה של האנדים.
פומה פונקו הוא מבנה בצורת T הכולל פלטפורמה מרובעת מדורגת עם חצר שקועה ומבנה מונומנטלי שנמצא במרכזו.
האתר מהווה חלק מקומפלקס פומה פונקו הכולל שילוב של כיכרות ורמפות הממוקדות סביב פלטפורמת פומה פונקו.
כיום, המבנה המונומנטלי שבראש הפלטפורמה נמצא בהריסות.
במחקר שנערך על ידי החוקר האוסטרי ארתור פוזננסקי בשנת 1926, הועלתה ההשערה שפומה פונקו הוא אחד האתרים הארכאולוגיים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ, ומתוארך לכ-13,000 לפני הספירה.
פוזננסקי, שהיה בין החוקרים המודרניים הראשונים שחקרו את האתר, הציע כי גילו של האתר קדום בהרבה ממה שחשבו תחילה, והשערתו זו ממשיכה לקבל תמיכה מסוימת גם בימינו.
לדוגמה, הארכאולוג ניל סטיד טוען כי המערך האסטרונומי של המקדש הראשי באתר פומה פונקו אכן חופף לנקודות היפוך הקיץ והחורף ולנקודת שוויון האביב, כפי שהיו נראים בשמיים לפני כ-17,000 שנה.
לטענתו, מערך זה מהווה עדות לכך שהאתר נבנה בתקופה עתיקה מאוד.
מנגד, קבוצה אחרת של ארכאולוגים, שהשתמשה בשיטת תיארוך פחמן-14, תיארכה את הקמת האתר לתקופה שבין 400 ל-600 לספירה.
אחת הטענות המובילות נגד התארוך המאוחר הזה היא שתוצאות תיארוך הפחמן, כפי שמסר פרופסור ויליאם איזבל מאוניברסיטת אילינוי, אינן מדויקות ולעיתים מספקות טווח תאריכים רחב ולא אמין.
המחלוקת סביב מועד הבנייה של פומה פונקו ומי היו בוניה נמשכת עד היום, כאשר החוקרים מחפשים ראיות נוספות להכריע בסוגיה זו.
בעוד שמחקרם של פוזננסקי ותומכיו מציע תיארוך קדום במיוחד לאתר, התאריכים שהתקבלו באמצעות שיטות מדעיות מודרניות מעידים על כך שהאתר נבנה בתקופה מאוחרת יותר.
לאחר אקפאנה, שמוגדרת כ"תאומה" של פומה פונקו, פומה פונקו היה המבנה השני בחשיבותו בטיוואנאקו.
מתוך שמות האזורים בטיוואנאקו, רק השמות "אקפאנה" ו"פומה פונקו" נשמרו כמשמעותיים היסטורית.
בפומה פונקו נמצאו שערים מיניאטוריים שהם העתק מדויק של שערים בגודל מלא שהיו פעם במקום.
בנוסף לשערים המיניאטוריים הללו, ייתכן שהיו לפחות חמישה שערים בגודל מלא ששולבו במתחם המונומנטלי של פומה פונקו, לצד מספר שערים מיניאטוריים סתומים.
בפלטפורמה של פומה פונקו נמצאו שרידים של חמישה שערי אנדסיט עם מאפיינים דומים לאלה של שער השמש.
טיוואנאקו נחשבת לאתר משמעותי במסורת האינקה, מאחר שלפי האמונה זהו המקום בו נברא העולם.
השם "פומה פונקו" באיימארית מתרגם ל"שער הפומה".
הקומפלקס של פומה פונקו כולל חצר מערבית ללא חומה, שטח מרכזי פתוח ללא חומות, פלטפורמה מרובעת מדורגת המכוסה באבן, וחצר מזרחית מוקפת חומה.
פומה פונקו הוא תל אדמה מדורג המכוסה בלוקים מאבן.
אורכו 167.4 מטרים מצפון לדרום ורוחבו 116.7 מטרים ממזרח למערב.
בפינות הצפון-מזרחית והדרום-מזרחית של פומה פונקו, ישנן שלוחות ברוחב 20 מטר המתארכות 27.6 מטרים צפונה ודרומה מהמבנה המרכזי.
בצדו המזרחי של פומה פונקו נמצא מבנה שנקרא "פלטפורמה ליטיקה" (Plataforma Lítica).
מבנה זה הוא טרסה באורך 6.8 מטרים וברוחב 38.7 מטרים, המרוצפת בלוחות אבן ענקיים.
הלוח הגדול ביותר בפלטפורמה ליטיקה ובאתר טיוואנאקו כולו, נמדד באורך 7.8 מטרים, ברוחב 5.2 מטרים ובעובי ממוצע של 1.1 מטר.
על פי החישוב, לוח אבן זה שוקל כ-131 טון.
פומה פונקו בנוי מאבן אנדסיט ואבן חול אדומה, והליבה שלו מורכבת מחימר, בעוד שחלקי המילוי שבקצותיו מורכבים מחול נהר ואבנים קטנות במקום חימר.
חפירות שנערכו באתר תיעדו שלוש תקופות בנייה עיקריות לצד תיקונים ושיפוצים שבוצעו במבנה.
במחקר שנערך בשטח שבין פומה פונקו למתחם קלסאסאיה, התגלה באמצעות מכ"ם חודר קרקע וניטור מגנטי, כי קיימים מבנים רבים שנמצאים מתחת לפני הקרקע.
מבנים אלו כוללים יסודות של קירות, תעלות מים, מבנים דמויי בריכות, טרסות, מתחמי מגורים ורצפות חצץ, כולם קבורים ומוסתרים מתחת לפני הקרקע המודרנית.
פומיהיקו מאקי (ביפנית: 槇 文彦; 6 בספטמבר 1928 – 6 ביוני 2024) היה אדריכל יפני זוכה פרס פריצקר לשנת 1993 ופרס וולף לשנת 1988. בעבודותיו שילב מאקי בין מסורות יפניות לחדשנות מודרניסטית, כמו כן ניסח מאקי תאוריה אדריכלית שבאה לידי ביטוי בהגדרת חללים ייחודיים בפרויקטים שלו .
מאקי נולד בטוקיו בספטמבר 1928. הוא סיים (.B.Sc) באוניברסיטת טוקיו ב-1952. מאקי המשיך את לימודיו ב במישיגן וסיים (.M.Arch) בשנת 1953. לאחר מכן, הוא סיים תואר שני נוסף באדריכלות (.M.Arch) ב (GSD) של אוניברסיטת הרווארד ב-1954. לאחר סיום לימודיו, הוא התמחה ועבד בחברות (SOM), בניו יורק וב, בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
בשנת 1956 החל לשמש בתפקיד עוזר הוראה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שם גם נבחר לתכנן את עבודתו הראשונה בארצות הברית, מרכז אמנות בקמפוס האוניברסיטה.
שנים לאחר מכן, ב-2006 חזר לשם לתכנן בקמפוס את אחת מיצירותיו הידועות - מוזיאון קמפר לאמנות.
בשנת 1960 חזר ליפן והיה ממייסדי סגנון ה במקביל עבד עבור מספר משרדים אמריקאיים.
בשנת 1965 הקים את משרדו מאקי ושות'.
מאקי תכנן פרויקטים רבים ביפן, ארצות הברית, אירופה, הודו וקנדה.
מלבד פרס פריצקר ופרס וולף זכה מאקי בפרסים ועיטורים רבים ביניהם ב-1990, מטעם איחוד האדריכלים הבין-לאומי (UIA) ב-1993, הפרמיום אימפריאלה ב-1999 ומדליית הזהב של AIA ב-2011.
פומיקו אואדה (ביפנית: 上田 富美, מבטאים: פומיקו אודה; 2 באוקטובר 1905 - 12 בנובמבר 1986), הידועה בשם העט פומיקו אנצ'י , הייתה סופרת ומחזאית יפנית.
הייתה ידועה בזכות רעיונותיה בנושאים הקשורים למיניות, מגדר, זהות אנושית ורוחניות ונחשבת לאחת הכותבות הבולטות ביותר ביפן של תקופת השואה.
אביה, פרופסור אודה קזוטושי, היה בלשן באוניברסיטת טוקיו נשיא אוניברסיטת קוקוגאקואין וחבר בבית האצילים שזכה להכרה גם בתחום פועלו בביסוס יסודות הבלשנות היפנית המודרנית.
המבנה המשפחתי שלה כלל גם את סבתה מצד אביה (אינה), אח גדול (היסאשי) אחות גדולה (צ'יו) וגם משרתות, עוזרות בית, המינקת, נהג הריקשה ואשתו.
כילדה סבלה מבריאות לקויה ובעקבות כך החליט אביה להשאיר אותה בחינוך ביתי.
היא למדה באמצעות מורים פרטיים שהגיעו לבית המשפחה תחומי ידע כמו ספרות סינית, ספרות צרפתית וספרות אנגלית.
היא הושפעה רבות גם מסבתה מצד אביה, שהכירה לה את הקלאסיקות היפניות כמו מעשה גנז'י, רומנים מתקופת האדו ומחזות מתיאטראות הקבוקי והבונרקו.
כבר כשהייתה בת 13 רשימת הקריאה שלה כללה יצירות מאת אוסקר וויילד, אדגר אלן פו, קפו נאגאי, אקוטגאווה ריונוסוקה, ג'ונ'יצ'ירו טניזאקי ועוד.
כילדה היא גם זכתה לגישה לטקסטים נדירים רבים כאשר בזיל הול צ'מברלין, ששימש כמנטור בלשנות של אביה, תרם למשפחה את אוסף הספרים שלו שמנה יותר מ-11,000 ספרים לפני שעזב את המדינה בשנת 1910. בשנים 1918-1922 למדה בחטיבת הביניים לבנות באוניברסיטה לנשים ביפן, אך נאלצה לנטוש את לימודיה עקב בריאותה.
עם זאת, אביה עודד את התעניינותה בתיאטרון, וכאישה צעירה השתתפה בהרצאותיו של קאורו אוסנאי, מייסד הדרמה היפנית המודרנית.
מחזותיה קיבלו השראה מאוסנאי, ועסקו בנושאים הקשורים לתנועות מהפכניות וסכסוכים אינטלקטואליים.
הקריירה הספרותית שלה החלה בשנת 1926 אז פורסם מחזה שכתבה בשם Birthplace בכתב העת הספרותי "קבוקי", וזכה לשבחי הביקורות שציינו את אהדתה לתנועת הספרות הפרולטרית.
בגיליון ספטמבר 1928 של המגזין Women's Arts פורסם מחזה נוסף שלה, שבסוף אותה השנה גם הוצג בתיאטרון קטן.
גיבורות עלילת המחזה הזה הן שתי אמניות, קאיוקו ומיצוקו, הנקלעות לסכסוך על נקודות המבט השונות שלהן כלפי אמנות ופוליטיקה.
זה היה המחזה הראשון של אנצ'י שהועלה על במת תיאטרון.
בשנת 1930 נישאה לעיתונאי יושימאצו אנצ'י ולשניים נולדה בת.
לאחר מכן החלה לכתוב סיפורת, אך בניגוד להופעת הבכורה החלקה שלה כמחזאית, היא התקשתה מאוד לפרסם את סיפוריה ואלו שכן פורסמו בעיתונות לא זכו להצלחה מסחרית.
בשנת 1945 ביתה עלה באש יחד עם כל רכושה במהלך הפצצה אסטרטגית על טוקיו לקראת סוף המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
היא גם המשיכה להתמודד עם בעיות בריאותיות ועברה כריתת שד בשנת 1938 לאחר שאובחנה כחולה בסרטן הרחם וסבלה מסיבוכים לאחר הניתוח.
בשנת 1946 היא עברה ניתוח כריתת רחם והפסיקה לכתוב עד לסביבות 1951.
בשנת 1953 רומן שכתבה בשם Days of Hunger התקבל באהדה על ידי מבקרים.
עלילת הרומן עוסקת בחוסר מזל משפחתי ומחסור פיזי ורגשי, המבוסס בחלקו על חוויות אישיות שלה מתקופת המלחמה.
בשנת 1954 הרומן זכה בפרס לספרות נשים.
גם הרומן הבא שכתבה The Waiting Years, זכה לשבחים רבים ולפרסים ספרותיים.
הרומן מתרחש בתקופת מייג'י ומנתח את מצוקתן של נשים שאין להן ברירה אלא לקבל את התפקיד שהוקצה עבורן במסגרת הסדר החברתי הפטריארכלי.
הגיבורה היא אשתו של פקיד ממשלתי, המושפלת כאשר בעלה לא רק לוקח פילגשים, אלא גם גורם להן לחיות תחת קורת גג אחת כמשרתות וכנשים נוספות שלו.
משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, אנצ'י זכתה להצלחה רבה, וכתבה רומנים וסיפורים קצרים רבים שחקרו את הפסיכולוגיה והמיניות הנשית.
בספרה "מסכות" הגיבורה, המתוארת כדמות שמאנית, מתמרנת את כלתה האלמנה להביא ילד לאחר שאיבדה את בנה בתאונת טיפוס על הר פוג'י.
אחד הציטוטים מהספר אומר: "אהבתה של אישה הופכת במהירות לתשוקה לנקמה - אובססיה שהופכת לנהר דם אינסופי, הזורם מדור לדור".
נושא השמאניזם והרוחניות הוא מוטיב חוזר ביצירה של אנצ'י בשנות ה-60. אנצ'י העמידה את מסורות השעבוד הנשי בבודהיזם עם תפקידה של השמאנית הנשית בדת השינטו היפנית, והשתמשה בכך כאמצעי לתיאור השמאנית הנשית ככלי להעצמה נשית.
בספרה שראה אור בשנת 1965: "סיפור על מזל כוזב", העלילה מתרחשת בתקופת הייאן, כאשר הגיבורה היא הקיסרית טיישי (הדמות ההיסטורית פוג'יווארה נו טיישי, הידועה גם בשם סדקו), בת זוגו של הקיסר איצ'יג'ו.
הרומן זכה בפרס לספרות נשים לשנת 1966. מוטיב נוסף בכתיבתה של אנצ'י הוא ארוטיקה אצל נשים מזדקנות, אותה ראתה כאי-שוויון ביולוגי בין גברים לנשים.
בספרה "סאימו" (מילולית: "ערפל צבעוני", 1976), אישה מזדקנת הופכת אובססיבית לפנטזיה שבה היא יכולה להחיות את עצמה באמצעות קשרים מיניים עם גברים צעירים.
עבודותיה של אנצ'י שילבו אלמנטים של ריאליזם ופנטזיה ארוטית, סגנון שנחשב חדשני באותה תקופה.
אנצ'י נבחרה לחברת האקדמיה לאמנות של יפן בשנת 1970. היא הוכרזה כחברת כבוד תרבותית בשנת 1979, וקיבלה את אות מסדר התרבות מטעם ממשלת יפן בשנת 1985, זמן קצר לפני מותה ב-12 בנובמבר 1986, מהתקף לב, שלקתה בו בעת אירוע משפחתי בשנת 1986 בביתה בשכונת יאנאקה בטוקיו.
קברה נמצא בבית הקברות יאנאקה הסמוך.
מעט מיצירותיה של אנצ'י תורגמו מיפנית לשפות אחרות.
פומת ההרים (שם מדעי: Puma concolor) היא אחד משני המינים בסוג פומה, יחד עם היגוארונדי (ייתכן ששייך לסוג עצמאי).
הפומה נקראת גם "אריה אמריקאי", "אריה הרים", "קוגר" ובעוד כ-40 שמות.
בעבר סברו שהיא שייכת לסוג חתול.
היא שוכנת ביערות הרריים ובסבכי צמחייה באזורי אקלים שונים, ומצויה בהרי סיירה נבדה, הרי האפלצ'ים והרי הרוקי שבאמריקה הצפונית, בערבות הפמפס בארגנטינה והרי האנדים באמריקה הדרומית.
בעולם החדש היא שנייה בגודלה לאחר היגואר.
אורך גופה נע בין 2.2 ל-2.6 מטרים, שמתוכם תופס הזנב כ-70 סנטימטרים.
משקלה נע בין 50 ל-90 קילוגרמים, ומהירותה המרבית לפי ה"נשיונל ג'אוגרפיק ויילד" היא כ-100 קילומטרים בשעה.
מקור שמה של הפומה הוא בשפת הקצ'ואה.
הפומה ידועה בתוקפנותה, ומעזה להתעמת עם בני אדם.
מטיילים בפטגוניה נוהגים לקחת עמם נשק כהגנה.
הפומה ידועה כחיה מאוד טריטוריאלית, ותתקוף כל חיה הנכנסת לשטחה, כולל דובים.
גופה של הפומה ארוך וגמיש ומכוסה פרווה קצרה ורכה בצבע חום-צהבהב, או אפור-אדמדם.
בצד הגחון הצבעים בהירים מאלה שבצד הגוף העליון, וכן יש גוון לבנבן באוזניה, בשפתה העליונה ובסנטר.
זנבה ארוך, גלילי ושעיר וקצהו שחור.
הראש קטן יחסית ורחב, והאוזניים גדולות ומעוגלות.
הלשון מכוסה בזיזים חדים המשמשים להסרת הבשר מעצמות הטרף, והשיניים מותאמות לשיסוע ולחיתוך הטרף.
ברגליה הקדמיות חמש אצבעות וברגליה האחוריות הארוכות יותר יש ארבע אצבעות.
בקצות האצבעות ישנם טפרים חדים, הנשלפים בעת הציד, ואורכם הכולל 8.1–9.5 ס"מ.
לפומה ניבים ארוכים, שאורכם 2.5–4.6 ס"מ.
קוטר הגוף בחלק העבה ביותר (לא כולל הרגליים) 85–97 ס"מ.
צפונה ממקסיקו נמצאו פומות במשקל ממוצע של 90 ק"ג, בעוד בפטגוניה משקלן הממוצע של פומות 65 ק"ג.
אורכה של הפומה הגדולה ביותר שתועדה בעולם היה 300 ס"מ, אורך זנבה 78 ס"מ, גובה כתפיה 89 ס"מ ומשקלה העצום הגיע ל-140 ק"ג.
תזונתה של הפומה מגוונת על פי רוב, ומשתנה לפי אזור מחייתה.
עיקר טרפו הוא קופים, דלשינאים, אוכלי עשב שונים כדוגמת טפיר, אייל הביצות, אייל הפאמפאס, אייל פרדי לבן-זנב, אייל האנדים, פודו, כבש גדול-קרניים, צפיר הקורדילרים, פקאריים, גואנקו; וכן ארנבות, מכרסמים ועופות.
תזונתה של הפומה משתנה לפי גודלה: בעוד בקצה פטגוניה ניזונות הפומות מטרף קטן יחסית, כמו ארמדילים, קופים קטנים ועופות, באמריקה התיכונה ניזון מין זה בעיקר מאיילים, מדובי נמלים, מצאן ובקר.
בקצה הצפוני של תפוצת הפומה תועדו מקרים נדירים בהם תקפו זכרים בוגרים וגדולים במיוחד גם אליגטורים צעירים וגורי דובים.
הפומה צדה בין הערביים וחיה ביחידות.
היא נודדת אחר טרפה, אך עם זאת מסמנת לעצמה גם נחלה באמצעות ריח הפרשותיה וגירוד טפריה על עצמים שונים.
שיטת הציד היא מארב לטרף בסבך, ואז זינוק וריצה אחר הטרף.
בריצה זו מסוגלת פומה להגיע למהירות של כ-50 קמ"ש.
באורבה לקופים היא ממתינה על ענף גבוה ואז צדה אותם בזנקה עליהם.
הפומה מסוגלת לזנק למרחק של כעשרה מטרים.
לאחר שהשיגה את טרפה, הפומה מתמקדת באזור הרגיש ביותר בגופו: הצוואר.
החתול הגדול נושך את טרפו נשיכה חזקה באמצעות ניביו החדים.
נשיכה זו לרוב ממיתה את הטרף.
פומה ממוצעת זקוקה לכ-1.5 ק"ג מזון ביום.
במקרה שהיא לא סיימה לאכול את טרפה, תסתיר הפומה את הטרף בשטיח עבה של עלים.
הפומה היא הצייד המוצלח ביותר מכל בני משפחת החתוליים וסדרת הטורפים: צייד מוצלח מתבצע ב-80% מן המקרים.
במקרה שהפומה הצליחה בציד טרף גדול, כמו אייל הצפון, אליגטור או דוב צעיר, היא תאכל מבשרו במשך כ-5 ימים ותצא לציד כעבור 3 ימים נוספים.
רוב שעות צידה של הפומה הן בין שעות הערביים, אך תועדו מקרים בהם פומות צדו בלילה, עם שחר או אחה"צ.
נמצא כי בדומה ליגואר הפומה נוהגת לצוד טרף קטן.
לעיתים נדירות תוקפות הפומות בני אדם.
ממוצע התקיפות עומד על 0.5 תקיפות בשנה, אך תקיפותיה של הפומה על האדם מתרבות, בשל כריתת יערות והריסת בתי גידול אחרים של בעל החיים.
עונת הרבייה של הפומה מתמשכת מסוף הקיץ דרך הסתיו ועד לתחילת החורף.
בסוף הקיץ עד תחילת הסתיו הזכרים מחזרים אחר הנקבות.
לאחר מכן, באמצע הסתיו, מתבצעת הזדווגות: הזכר "יושב" על הנקבה ומנסה לנשוך נשיכות עדינות.
בסוף הסתיו תמליט הנקבה 3–6 גורים קטנים.
משקלם בעת הלידה 300 גרם.
השגר בעל מספר הגורים הגדול ביותר היה בן 9 גורים.
ההמלטה מתבצעת 130–180 ימים לאחר הפריית הביציות.
הם פוקחים עיניהם כעבור 10 ימים.
פרוותם מנומרת בכתמים כהים, הנעלמים רק כעבור 3 חודשים.
לאחר שהזכרים הזדווגו עם הנקבות, הם אינם לוקחים שום חלק מחיי המשפחה.
הנקבה משוטטת עם הגורים במשך כשנה וחצי, ובזמן זה הם לומדים את כל מה שעליהם ללמוד: היכן נמצא מזון, איפה טמונה להם סכנה, איך לצוד וכדומה.
הנקבה מניקה את הגורים במשך 80–100 ימים, אך גורים אלו מתחילים לאכול בשר ציד כבר בגיל 30–60 ימים.
לאחר שאמם הדגימה להם במשך 7–8 חודשים איך צדים, בגיל 10–15 חודשים, הנקבה מביאה לגורים טרף קטן יחסית, כגון ארנבת, ומשימתו של הגור הרעב ביותר תהיה להרוג את הארנבת.