tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-9 באפריל 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-1.
בפרוץ המלחמה היה קיבלר מפקד הדיוויזיה ההררית ה-1 ופיקד עליה בפלישה לפולין, כעתודת קבוצת ארמיות דרום, וב-27 באוקטובר 1939 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בדצמבר 1939 הועלה קיבלר לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם קיבלר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-34 במסגרת הארמייה השישית.
ב-19 ביוני 1940 הועלה קיבלר לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-25 באוקטובר 1940 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-49. קיבלר היה מיועד להשתתף עם הקורפוס שבפיקודו במבצע פליקס לכיבוש גיברלטר, אך לבסוף המבצע בוטל בעקבות כישלון השיחות בוועידת אנדאי.
במהלך המערכה בבלקן לחם קיבלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם קיבלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-17 ובהמשך כחלק מהארמייה ה-11 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב אומן, בקרב קייב, ובקרבות באזור רוסטוב על הדון.
ב-19 בדצמבר 1941 מונה קיבלר למפקד הארמייה הרביעית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז, אך מכיוון שלא עמד בציפיות של היטלר, הוחלף קיבלר ב-20 בינואר 1942 על ידי גוטהרד היינריצי, והועבר לעתודת המילואים.
ב-22 ביולי 1943 מונה קיבלר למפקד כוחות האבטחה בגזרה המרכזית, וב-30 בספטמבר 1943 מונה למפקד האזור המבצעי החוף האדריאטי, שהפך ב-28 בספטמבר 1944 לקורפוס ה-97. זמן קצר לפני סוף המלחמה נפצע קיבלר ונפל בשבי היוגוסלבים.
לאחר המלחמה נשפט קיבלר ביוגוסלביה על פשעי מלחמה, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג בליובליאנה ב-18 באוגוסט 1947.
גנרל לודוויג קריוול היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריוול נולד ב-20 במרץ 1882 בדורטמונד, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס קריוול לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-9, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף קריוול לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
במאי 1922 הועלה קריוול לדרגת ריטמייסטר, ובשנת 1925 מונה לקצין מטה בדיוויזיית הפרשים ה-2. בשנת 1928 מונה למפקד פלוגת החוד ברגימנט הפרשים ה-12, ובאוקטובר 1935 מונה לקצין מטה במחוז הצבאי ה-6. בשנת 1937 מונה כקצין אג"ם של יחידת נ"ט בשטוטגרט, והועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בפברואר 1938 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-6, ובמרץ 1939 מונה לראש אגף בOKH.
ב-1 בנובמבר 1939 מונה קריוול לקצין האפסנאות הראשי של הארמייה ה-16, וב-1 בדצמבר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך מבצע ברברוסה לחם קריוול עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתף בקרב אומן, קרב קייב ובקרבות באזור ז'יטומיר.
ב-10 ביולי 1941 כותרה דיוויזיית הפאנצר ה-11 במהלך מתקפת נגד סובייטית, ובמשך 5 ימים תוספקה מהאוויר עד שהוסר הכיתור, ועל תפקודו בקרב קיבל קריוול ב-1 בספטמבר 1941 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 באוגוסט 1941 פרש קריוול מתפקידו, וגינטר פון אנגרן מונה במקומו למפקד הדיוויזיה.
ב-15 בספטמבר 1941 מונה קריוול למפקד קורפוס אפריקה, ובנובמבר פיקד על בלימת מבצע צלבן הבריטי ומתקפת הנגד לאחר מכן.
ב-1 בדצמבר 1941 הועלה קריוול לדרגת גנרל חיל השריון, וב-9 במרץ 1942 מונה ל-10 ימים למפקד ארמיית הפאנצר אפריקה.
ב-29 במאי 1942 התרסק מטוסו של קריוול במהלך טיסת סיור מעבר לקווים הבריטיים, והוא נלקח בשבי.
בדצמבר 1947 שוחרר קריוול מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר קריוול בעיר אסן, עד למותו ב-25 בספטמבר 1958, והוא בן 76 שנים.
לודוויג קוגל הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן ובשטוטגרט בעמדת הקשר.
קוגל החל לשחק כדורגל בקבוצות בוגרים בשנת 1983, במינכן 1860, שם שיחק עונה אחת.
בשנת 1984 עבר לבאיירן מינכן, שם זכה בחמש אליפויות הבונדסליגה, מתוכן שלוש ברצף בין השנים 1985-1987, ובגביע מקומי אחד.
קוגל העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה 2-1 לפורטו, כשקוגל כובש את שער היתרון של באיירן מינכן, שלא הספיק.
קוגל שיחק בבאיירן מינכן הכל שש עונות, בהן צבר 149 הופעות והבקיע שמונה שערים.
בקיץ 1990 חתם קוגל בשטוטגרט, גם שם שיחק שש עונות, והוביל את הקבוצה לאליפות הבונדסליגה בשנת 1992. סך הכל צבר קוגל 139 הופעות וכבש 18 שערים בתקופתו בשטוטגרט.
בשנת 1996 עבר קוגל ללוצרן מליגת העל השווייצרית, בה שיחק שלוש עונות, צבר 94 הופעות והבקיע 13 שערים.
בשנת 1999 חתם קוגל באונטרהאכינג מליגת הבונדסליגה השנייה, ובעונתו הראשונה בקבוצה היה שותף להעפלתה לבונדסליגה.
אונטרהאכינג שרדה עונה אחת בלבד בבונדסליגה, ולמרות ניצחון יוקרתי על באיירן מינכן במהלך העונה, ירדה בחזרה לליגת המשנה, ומיד בתום עונה זו, בקיץ 2001, פרש קוגל ממשחק פעיל בגיל 35.
לקוגל שתי הופעות בנבחרת גרמניה המערבית, אך מעולם הוא לא שיחק בטורניר גדול.
לודוויג קרל, נסיך פרוסיה (; 5 בנובמבר 1773 - 28 בדצמבר 1796), היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן ובנו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
לודוויג קרל נולד ב-5 בנובמבר 1773 בברלין לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ואשתו פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
ב-26 בדצמבר 1793 התחתן לודוויג קרל עם פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בעוד אחיו פרידריך וילהלם, נסיך הכתר הפרוסי התחתן עם אחותה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
נישואי השניים לא היו מאושרים, עקב בגידותיו הרבות של לודוויג קרל, ובתגובה ניהלה פרדריקה רומן עם דודו של לודוויג קרל לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה.
ב-28 בדצמבר 1796 מת לודוויג קרל, והשאיר את פרדריקה עם 3 ילדים קטנים.
לאחר מותו נישאה רעייתו לפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס, ולאחר מות בעלה השני נישאה בשלישית לארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד.
בשנת 1837 נהפכו השניים למלכי הנובר.
בשנת 1793 התחתן לודוויג קרל עם פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
פרידריך וילהלם לודוויג, נסיך פרוסיה (1794–1863)
פרידריך וילהלם קרל גאורג, נסיך פרוסיה (1795–1798)
פרדריקה וילהלמינה אמליה, נסיכת פרוסיה (1796–1850), התחתנה עם לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט
לודוויג פישר , היה מושל מחוז ורשה בפולין הכבושה.
פישר נולד בקייזרסלאוטרן בחבל הריינוס בגרמניה להורים קתולים, והתחנך בבית ספר יסודי ובתיכון בעיר.
בצעירותו למד פישר משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטאות מינכן, היידלברג ווירצבורג, ולאחר מכן עסק במשפטים בקייזרלאוטרן ובמינכן.
בנוסף פישר היה דובר אנגלית וצרפתית.
פישר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1926, ובשנת 1929 הצטרף לס"א והגיע בו לדרגת גרופנפירר.
בנובמבר 1937 מונה פישר לחבר הרייכסטאג.
באוקטובר 1939 מונה פישר למושל מחוז ורשה בפולין הכבושה, ומילא תפקיד זה עד לנסיגת הגרמנים מהאזור בינואר 1945. בחודשים אפריל-מאי 1943 היה פישר גם ממלא מקום מושל מחוז לובלין.
פישר היה אחראי להקמת גטו ורשה בנובמבר 1940, ולהקמת גטאות אחרים במחוז ורשה.
הוא גילה מעורבות רבה ביותר בארגון פעולות טרור נגד היהודים והפולנים במחוז ובחיסול הגטאות בשנים 1942–1943. בינואר 1945 ברח פישר עם משפחתו לגרמניה, וב-10 במאי אותה שנה נעצר על ידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1946 הוסגר פישר לפולין, שם נשפט על פשעיו, וב-8 במרץ 1947 הוצא פישר להורג בתלייה.
לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בין השנים 1731–1735, וסבה של מריה תרזה.
לודוויג רודולף נולד בוולפנביטל ב-22 ביולי 1671 לאנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל וליוליאנה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג, בתם של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג ואלאונורה מאנהלט-צרבסט.
הוא הפך לגנרל בצבא הקיסרי בשנת 1690, אולם מיד נפל בשבי בקרב פלורוס על ידי כוחות לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לאחר ששוחרר באותה שנה, אביו נתן לו את רוזנות בלנקנבורג כמתנה, בהסכמת בנו הבכור אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, תוך הפרת עקרון קדימות הבכור שנקבע על ידי היינריך החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1707 התחתנה בתו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל עם קרל, ארכידוכס אוסטריה והטוען לכתר ספרד, ובתמורה אחיו הבכור יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לו את התואר נסיך.
מעמדו של לודוויג רודולף כנסיך קיסרי היה מוגבל, שכן הצבעתו בדיאטה הקיסרית לא הייתה תורשתית, ובהתאם לנסיך הבוחר מהנובר.
בשנת 1731 מת אחיו אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ולודוויג רודולף ירש אף את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
הוא העביר את מקום מגוריו לוולפנביטל, ובשנים המעטות של שלטונו הצליח לודוויג רודולף להחזיר את הכספים, אחרי שאוגוסט ויליאם כמעט הרס את המדינה.
ב-1 במרץ 1735 מת לודוויג רודולף ללא בנים, ובשל כך ירש אותו חתנו - אחיינו פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
ב-22 באפריל 1690 התחתן לודוויג רודולף עם כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, בתם של אלברכט ארנסט הראשון, נסיך אטינגן-אטינגן וכריסטינה פרדריקה מווירטמברג, ממנה נולדו לו 4 בנות:
אנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג (1696–1762), התחתנה עם פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל
לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה , היה חבר בית ויטלסבאך וכן גנרל חיל הפרשים.
בעקבות נישואיו לאינפנטה מריה דה פאס מספרד, הוא גם הפך לאינפנטה ספרדי.
לודוויג פרדיננד נולד ב-22 באוקטובר 1859 במדריד, ספרד, והוא היה הבן הבכור של אדלברט, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ואשתו אמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתם של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד ולואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות.
דודיו של לודוויג פרדיננד מצד אביו היו מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, אותון, מלך יוון לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, ואילו דודו מצד אמו היה פרנסיסקו, דוכס קדיס, בעלה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובן דודו הראשון היה אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים.
לודוויג פרדיננד נולד במדריד, אבל אחיו הקטנים נולדו בבוואריה, לשם חזרו הוריו.
לודוויג השני, אוטו ולודוויג השלישי, מלכי בוואריה, היו בני דודיו הראשונים.
אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד היה אף הוא בן דודו הראשון.
אחיותיו של לודוויג פרדיננד היו איזבלה, דוכסית ג'נובה, אלוירה, רוזנת קוניץ, וקלרה, אם מנזר אנה הקדושה, ואחיו הצעיר היה אלפונס, נסיך בוואריה, בעלה של לואיז, נסיכת אורליאן.
הנסיך לודוויג פרדיננד היה החבר היחיד במשפחת המלוכה הבווארית, שתמיד נשאר ביחסים ידידותיים עם בן דודו, המלך לודוויג השני (למעט אליזבת, קיסרית אוסטריה) - והדודן היחיד שאי פעם הוזמן, יחד עם אשתו, לארמון הרנכימזה וכן לארוחות פרטיות במלון מינכן רזידנס.
כאשר לודוויג השני נעצר בטירת נוישוונשטיין בשנת 1886, הוא התקשר אל לודוויג פרדיננד לעזרה, האחרון מייד התכוון לסייע לו, אך נמנע ממנו לעזוב את ארמון נימפנבורג על ידי דודו לואיטפולד שעמד להשתלט על הממשלה כנסיך העוצר.
ב-2 באפריל 1883 התחתן לודוויג פרדיננד עם בת דודתו, מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1885 חזרו הזוג הצעיר לבוואריה והתגוררו בעיקר באגף צדדי של ארמון נימפנבורג המלכותי, שניתן להם על ידי לודוויג השני.
מאוחר יותר, הם רכשו ארמון שנרכש בעיר הפנימית של מינכן, ארמון לודוויג פרדיננד בוויטלסבאכפלאץ, והתגוררו בו יחד עם אחיו של לודוויג פרדיננד, אלפונס, נסיך בוואריה ומשפחתו.
לודוויג פרדיננד ומריה דה לה פאס הקימו את הענף הספרדי של משפחת המלוכה הבווארית, שהתחילו בנישואי הוריו של לודוויג פרדיננד אך התחזקו על ידי נישואים ספרדים רצופים במשך שלושה דורות.
לודוויג פרדיננד היה אחד מבני האצולה האירופיים המעטים שעבדו עבודה רגילה מחוץ לממשלה או לצבא, על ידי עבודה כרופא מנתח וגינקולוג.
במלחמת העולם הראשונה הוא עמד כראש מחלקת הניתוח בבית החולים הצבאי של מינכן, למרות היותו קולונל הכבוד של רגימנט הרגלים הבווארי ה-18 וכן של רגימנט הדראגונים הפרוסי ה-3.
ב-23 בנובמבר 1949 מת לודוויג פרדיננד במינכן, והוא בן 90 שנים.
ב-2 באפריל 1883 התחתן לודוויג פרדיננד עם בת דודתו, מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד, ונולדו להם שלושה ילדים:
פרדיננד, נסיך בוואריה (1884–1958), התחתן עם מריה תרסה, נסיכת ספרד.
אדלברט, נסיך בוואריה (1886–1970), התחתן עם אוגוסטה, רוזנת זיפריד.
לודוויגסבורג היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
העיר נמצאת כ-12 קילומטר צפונית לשטוטגרט, לחופי נהר הנקאר.
העיר היא הגדולה והמרכזית במחוז בעל שם זהה.
העיר הוקמה על ידי אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג, שהחל בשנת 1704 בבניית ארמון לודוויגסבורג ובשנת 1709 ואילך בבניית העיר בסמוך לו.
הדוכס משך מתיישבים חדשים לעיר על ידי הבטחת שטחים למתיישבים, חומרי בניה בחינם, ואף חופש העיסוק וחופש דת.
העיר הפכה לעיר באופן רשמי בשנת 1718 והפכה לבירת המדינה במקום שטוטגרט.
בשנת 1733, כשמת אברהרד לודוויג, מנתה העיר כ-6,000 תושבים.
לאחר מותו של אברהרד לודוויג, עבר השלטון לידיו של קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, שהחזיר את הבירה לשטוטגרט.
דבר זה הוביל לירידה דרסטית במספר תושבי העיר בתוך זמן קצר.
בעיר הוקם בית כנסת לראשונה בשנת 1884. בית הכנסת נהרס במהלך ליל הבדולח.
סרט התעמולה הנאצי "היהודי זיס", המבוסס על יוזף זיסקינד אופנהיימר, איש כספים יהודי תושב העיר, צולם במקום.
בשנת 2008 הותקנו בעיר אבני נגף לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
לודוויק אשכנזי (בצ'כית: Ludvík Aškenazy; 24 בפברואר 1921 – 18 במרץ 1986) היה סופר ועיתונאי יהודי-צ'כוסלובקי.
אשכנזי נולד בצ'סקי טיישין שבמורביה-שלזיה, כיום צ'כיה, למשפחה יהודית ולמד בלשנות סלבונית בלביב, בפולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחם בשורות בהקורפוס הצ'כוסלובקי הראשון.
הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית, ולאחר המלחמה היה כתב ברדיו צ'כוסלובקיה במשך חמש שנים.
אחרי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה הוא עזב את ארצו, ועבר למינכן עד 1976, ואז עבר עם רעיתו דוברת הגרמנית, שהייתה בתו של היינריך מאן, לבולצנו שבאיטליה, שם חי עד מותו.
1959 Milenci z bedny (הנאהבים בקופסה)
אדריאן לודוויג ריכטר היה צייר ותחריטאי גרמני מהמאה ה-19, שהושפע מאוד מדניאל חודובייצקי.
הוא היה פופולרי מאוד, ובמובנים רבים המאייר הגרמני האופייני ביותר לאמצע המאה ה-19. עבודתו גרמנית כמו אגדות האחים גרים, שעבורם הפיק כמה חיתוכי עץ.
הוא נולד בדרזדן, בנו של החרט קארל אוגוסט ריכטר, ממנו קיבל את הכשרתו.
כצייר ריכטר כיוון לשילוב יסודי של אלמנט הדמות עם הנוף וניתן לשפוט זאת לפי הדוגמאות הבאות: "תהלוכת הקציר בקמפניה" (1833) והציור במוזיאון בלייפציג "מעבורת בשרקנשטיין" (1836).
ריכטר ביקר באיטליה בין השנים 1823–1826, "סופת הרעמים בהרי סבין" במוזיאון בפרנקפורט היא אחד הנושאים האיטלקיים הנדירים שצייר.
משנת 1828 עבד כמעצב במפעל חרסינת מייסן, והתגורר קרוב לטירה ולקתדרלה, בין השנים 1828 עד 1836. [4]
בשנת 1841 הוא הפך לפרופסור וראש אולפן הנוף באקדמיה בדרזדן (Hochschule für Bildende Künste Dresden).
גלריית דרזדן מחזיקה באחד מציוריו הטובים והאפיינים ביותר: "תהלוכת כלות בנוף אביב".
מחלת עיניים הפסיקה את העיסוק באומנותו בשנת 1874;
הוא קיבל פנסיה בשנת 1877, ומת בלושוויץ, ליד דרזדן.
בין 240 התחריטים שלו יש כ-140 שנעשו בסקסוניה, אחרות בזלצבורג, ברומא ובקמפניה.
האינדיבידואליות שלו מתגלה בצורה המלאה ביותר ב-3000 הציורים שלו.
קסם מיוחד יש באיורים שלו ל"כומר וייקפילד "(1841) ואיור סיפורי אגדות רבים אחרים.
לודוויג קוך היה צייר ומאייר אוסטרי.
קוך התפרסם בעיקר כצייר סוסים וציורי ז'אנר.
הוא התארח בבית הספר הספרדי לרכיבה במשך שנים רבות, ותיעד את חיי בית הספר באופן אמנותי.
בנוסף, הוא התמסר לתיאורי היסטוריה צבאית.
הוא למד באקדמיה לאמנויות בווינה בין השנים 1883–1891 והיה תלמידם של זיגמונד ואוגוסט אייזנמנגר.
לאחר מכן הוא התפרסם בזכות ציורים של ההיסטוריה הצבאית האוסטרית, וקיבל את פרס בית הספר המיוחד, לציור "גנרל פפנהיים" בשנת 1889. בשנת 1891, בתערוכה השנתית הווינאית, הציג את הציור "טבילת האש של גדוד הדרקון ווינדיש-גרץ בקרב קולין".
עוד לפני 1914 צייר קוך דיוקנאות ומדים של אנשי הצבא האוסטרו-הונגרי, שהועתקו לרוב בגלויות.
הוא שימש זמן קצר במלחמה כצייר בחזית האיטלקית, אך נאלץ לפרוש בגלל מחלת כליות.
גם לאחר נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית הקדיש קוך עבודות רבות לצבא הישן, אך גם יצר ציורים לאנשי צבא הרפובליקה הראשונה.
בנוסף לנושאים צבאיים, הנושאים העיקריים בציורי הז'אנר שלו היו מראות של וינה והחצר הקיסרית.
קוך פרסם כמה ציורי נוף והיה מאייר של עבודות רבות.
אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו, "אמנות הרכיבה בתמונה" ידועה במיוחד בקרב הרוכבים.
הוא היה גם חבר במועדון שנקרא Siebener, אגודת אמנות שהורכבה בעיקר מאדריכלים.
בשנות העשרים של המאה העשרים הוזמן קוך לארצות הברית על ידי איגוד הפולו האמריקני, שחבריו שמעו עליו כ"צייר הסוסים הטוב ביותר בעולם", לבוא ולצייר את משחקי הפולו הבינלאומיים
למרות ניסיון ההתאחדות לפרסמו, קוך נותר עלום יחסית ולבסוף החליט לחזור לאירופה.
לודוויג קוך נקבר בווינה בבית העלמין בהייצינג.
לודוויג פרדיננד קלאוס ) , גרמניה) היה פסיכולוג גרמני ותאורטיקן של תורת הגזע בשנות ה-20 ובתקופת המשטר הנאצי.
במלחמת העולם הראשונה גויס קלאוס ל אך שוחרר עקב חוסר התאמה.
קלאוס למד פילוסופיה, פסיכולוגיה ופילולוגיה באוניברסיטת פרייבורג.
בין 1917–1929 היה תלמידו ועוזרו של הוסרל.
במאי 1933 הצטרף קלאוס ל וסייע בהקמת התנועה הפולקיסטית "תנועת האמונה הגרמנית" (Deutsche Glaubensbewegung).
הוא היה ממייסדי כתב העת של התנועה והיה אחד העורכים עד 1937. בשנים 1936–1941 הרצה על פסיכולוגיה של הגזע באוניברסיטת ברלין.
ב-1943 הודח קלאוס מהמפלגה הנאצית.
בתורתו, "תורת הנפש הגזעית" (Rassenseelenkinde), ביקש קלאוס "לחפות על הכישלון שנחלה תורת הגזע בניסיונותיה להוכחת השונות הנפשית-גזעית במסגרת מדעי הטבע ובכלים שאינם מקנים גישה אל התחום הנפשי", ולספק בסיס מדעי לחינוך הפולקי הגרמני.
ספרו גזע ונפש (Rasse Und Seele) מ-1926 נמכר בלמעלה מ־116,000 עותקים.
ספר אחר שלו הופץ בעשרות אלפי עותקים על ידי "חזית העבודה הגרמנית" (Deutsche Arbeitsfront) .
ב-1979 החליט יד ושם להעניק לקלאוס את אות חסיד אומות העולם עקב מעורבותו בהגנה על היהודיה מרגרטה לנדה.
בשנת 1996 בוטל האות לאחר שהתגלתה השפעתו על השיח הגזעני והאיגני בגרמניה הנאצית.
פרידריך קונרד אדוארד וילהלם לודוויג קלגס היה פילוסוף, פסיכולוג, גרפולוג, משורר, סופר ומרצה גרמני.
קלגס היה מועמד פעמיים לפרס נובל לספרות, ונחשב לאחד מהוגי הדעות הגרמנים החשובים של המאה ה-20. דעותיו האנטישמיות ויחסו למפלגה הנאצית נותרו שנויים במחלוקת.
הגותו של קלגס השפיעה באופן גורף על ההתפתחויות הגרמניות בפילוסופיה, בפסיכולוגיה, בפסיכיאטריה, בספרות ודיסציפלינות שונות אחרות.
קלגס היה דמות מרכזית הן ב"פסיכולוגיה קרקטרולוגית" והן באסכולת "פילוסופיית החיים" (Lebensphilosophie).
מונח בולט בהגותו של קלגס הוא לוגוצנטריזם, אותו טבע מתוך התנגדות למרכזיות במסורת המערבית של הנטייה לראות במילים ובשפה ביטוי יסודי של מציאות חיצונית.
מונח זה השפיע על ז'אק דרידה והפך משמעותי בדקונסטרוקציה.
קלגס נתפס באופן דומה כמקור לתיאוריה ביקורתית, אקולוגיה עמוקה, פנומנולוגיה ואקזיסטנציאליזם.
קלגס נולד ב-10 בדצמבר 1872 בהאנובר, גרמניה, בנם של פרידריך פרדיננד לואי קלגס, איש עסקים וקצין לשעבר, ואשתו מארי הלנה לבית קולסטר.
בשנת 1878 נולדה אחותו הלן קלגס והשניים חלקו קשר חזק לאורך כל חייהם.
בשנת 1882, כאשר קלגס היה בן תשע, נפטרה אמו מדלקת ריאות.
דודתו, אידה קולסטר, עברה לגור עם המשפחה כדי לעזור לגדל את הילדים, בהתאם לדרישותיה של אמו הגוססת השכלתו המוקדמת של קלגס הייתה מסורתית וכללה עיסוק בלימודים קלאסיים ובמדעי הרוח.
בעקבות זאת קלגס פיתח עניין רב בכתיבת פרוזה ושירה בעת העתיקה היוונית והגרמאנית.
יחסיו עם אביו הקפדן היו מתוחים, אך חרף התגדותו של לאביו קלגס המשיך בכתיבת שירה.
בילדותו קלגס פיתח ידידות ילדות אינטנסיבית עם חברו לכיתה תיאודור לסינג, שאיתו חלק תחומי עניין נלהבים רבים.
קלגס נלחם כדי לשמור על ידידותם למרות האנטישמיות של אביו.
לדברי לסינג, אביו של קלגס לא ראה בעין יפה את החברות של בנו עם "יהודון".
בשנת 1891 השלים קלגס את לימודיו והמשיך לאוניברסיטת לייפציג, שם החל את לימודיו בפיזיקה ובכימיה.
אביו הורה לו להמשיך בקריירה בכימיה תעשייתית.
הוא לקח שני סמסטרים בלייפציג, בשנים 1891–1892, ולאחר מכן סמסטר אחד ב-Technische Hochschule Hannover (כיום אוניברסיטת הנובר), במהלך 1892–1893.
קלגס עבר למינכן ב-1893, והמשיך את התואר הראשון שלו באוניברסיטת מינכן.
באותה שנה הצטרף , מעבדה שנוסדה באוניברסיטה על ידי אדולף פון באייר בשנת 1975. לצד לימודיו, הוא עסק בסצנה התרבותית בשוואבינג, המחוז הבוהמי של מינכן.
בשנת 1894 פגש קלגס את המשורר והפסל הנס בוסה, אשר ייסד לאחרונה את ה- (המכון לגרפולוגיה מדעית).
ניתוח כתב יד, או גרפולוגיה, היה באותה תקופה דיסציפלינה מכובדת; בוסה התבקש מדי פעם לתת עדות מומחה בתיקי משפט, והתשוקה שלו לנושא משכה אליו את קלגס.
אישים נוספים שנכנסו לחיי קלאגס בזמן זה כוללים את הפסיכיאטר גאורג מאייר, המשורר שטפן גאורגה, הקלאסיקאי אלפרד שולר והסופר פרנציסקה זו רונטלו.
לאחר שסיים את לימודיו, המשיך קלגס בעבודתו ככימאי והחל להכין את עבודת הדוקטורט שלו בהדרכת אלפרד איינהורן.
כתביו של קלגס בפרוזה ובשירה החלו להופיע ב- , פרסום בכתב עת בבעלותו של שטפן גאורגה.
בשנת 1896 הקימו קלגס, מאייר ובוסה מוסד גרפולוגי חדש, ה- (החברה הגרפולוגית הגרמנית).
חברותו המוקדמת של קלגס עם תיאודור לסינג הגיעה לקיצה ב-1899. שניהם יכתבו מאוחר יותר על עומק מערכת היחסים שלהם והשפעתם זה על זה - אם כי היבטים רבים, כמו ההשפעה הגזעית על החברות ביניהם, נותרו לא ברורים.
בשנת 1900 קיבל קלגס את הדוקטורט שלו בכימיה מאוניברסיטת מינכן ; מכיוון שהכימיה עברה שבע שנים קודם לכן מהפקולטה לרפואה, קלגס קיבל את ההסמכה שלו כדוקטורט לפילוסופיה (PhD) ולא כדוקטורט רפואי (MD).
בשנת 1914 עם פרוץ המלחמה עבר קלגס לשווייץ והתפרנס מכתיבתו ומהרצאותיו.
הוא חזר לגרמניה בשנות ה-20 ובשנת 1932 הוענקה לו מדליית גתה לאמנות ומדע.
עם זאת, עד 1936 הוא היה מותקף מצד השלטונות הנאציים בגלל חוסר תמיכה במפלגה וביום הולדתו ה-70 ב-1942 הוקע על ידי עיתונים רבים בגרמניה.
לאחר המלחמה הוא זכה לכבוד על ידי הממשלה החדשה, במיוחד ביום הולדתו ה-80 ב-1952.
כפילוסוף, קלגס לקח את הנחות היסוד הניטשיאניות של פילוסופית החיים למסקנות קיצוניות ביותר.
הגותו של קלגס נתפסת לעיתים קרובות כמקשרת בין פרידריך ניטשה וחלק ניכר מהפילוסופיה הקונטיננטלית העכשווית.
יורגן הברמאס, מתאר את הפילוסופיה שלו כ"אנטי-רוח" (geistfeindlichen).
בהקשר זה, קלגס נתפס גם כדמות חלוצית של ביקורת נגד התפיסה ההגליאנית של הרוח (Geist; Mind) כמזיקה ל"חיוב החיים" במובן הניטשאני.
הרוח ייצג את כוחות הרציונליזציה המודרנית, התעשייתית והאינטלקטואלית, בעוד שהנשמה ייצג את האפשרות להתגבר על אינטלקטואליות מנוכרת לטובת שורשיות ארצית חדשה.
בהקשר זה גם טבע את המונח לוגוצנטריות בשנות ה-20, שחודש על ידי ז.
הברמאס טוען שאין להשאיר את ההתפתחויות של קלגס בתחומי האנתרופולוגיה והפילוסופיה של השפה מאחורי מטאפיזיקה אניגמטית ואפוקליפטית, ואפיין את מחשבתו של קלגס בהקשר זה כמקדימה את זמנה.
עם זאת, הבחנתו בין רוח לבין נשמה נקשרה גם בתפיסותיו האנטישמיות:
השפעת קלאגס הייתה נרחבת ובין מעריציו הגדולים היו בני דורו כמו הפילוסופים היהודים ולטר בנימין וארנסט קסירר, הפילולוג ולטר פ.
קלגס, כמו פרידריך ניטשה, היה ביקורתי כלפי הנצרות, כמו גם למה ששניהם ראו כשורשיה ביהדות.
ניתן לראות בכמה מהצהרותיו המוקדמות על היהדות בהקשר זה רק התקפות מצועפות על הנצרות, השואבות קווי דמיון נוספים לניטשה ולוולטר.
לפי פול סי בישופ, במישור אחד, ניתן לראות בקלאגס קריאה לחזרה לפוליתאיזם או לפנתיאיזם, מכיוון שיש זיקה משמעותית בין השקפתו לבין הקוסמוגוניה של היוונים הקדמונים, שראו כל חלק בנפרד בהעולם במונחים פנתאיסטיים ופגאניים.
עם זאת, הוא מסיק שדעותיו הדתיות של קלגס בהקשר זה חייבות להישאר שאלה פתוחה.
חוקרים אחרים כמו ג'וזפסון-סטורם מתייחסים לקלאגס כנאו-פגאני.
קלגס זוהה במידה רבה כא-פוליטי, וכאקולוגיסט עמוק בעמדתו הביו-אתית, פמיניסט בדחייתו של הפטריארכיה הנוצרית, וכפציפיזם בעמדתו האנטי-מלחמתית הנחרצת על המעורבות הגרמנית במלחמות העולם הראשונה והשנייה.
למרות התנגדותו למיליטריזם הפשיסטי, בין ההאשמות הנפוצות ביותר נגד קלגס היא התפיסה שהוא אהד את הנאציזם.
נעשו ניסיונות להדיח את קלאגס בנימוקים אלה בשל הכללתו של התבטאויות אנטישמיות, בעודו תחת שלטונו של גרמניה הנאצית.
בהקדמה לספרו של אלפרד שולר משנת 1940 של העיזבון המקצועי של קלגס הוא הוצב בין הוגי המהפכה השמרנית.
אולם קלגס, כפי שקובע בישופ, "לא היה הוגה דעות אנטישמי מיסודו, לא פילוסוף ימני, ולא נאצי".
עם זאת חוקרים כמו ניצן ליבוביץ, סטאות' וטרנר רואים בקלאגס אנטישמי.
כמו כן, ההיסטוריון ג'וזפסון-סטורם קובע כי "כיהודי אמריקאי שאיבד משפחה מורחבת בשואה, אני אישית מוצא את [האנטישמיות] החלק המגעיל והנתעב ביותר ביצירתו של קלגס".
בישופ מציין עוד שניתן לייחס דעות כאלה על קלגס לפרשנויות של ההוגים המרקסיסטים היהודים ארנסט בלוך וג'רג' לוקאץ', ולאחר מכן אומץ על ידי הימין החדש האירופי.
בהתייחס לסוגיית האנטישמיות, כתב קלגס:
קלגס כתב 14 ספרים ו-60 מאמרים בין 1910 ל-1948, והיה שותף לעריכת כתבי העת Berichte (1897–1898) ו-Graphologische Monatshefte עד 1908.
לודוויגספורשטאדט-איזרפורשטאדט הוא רובע בעיר מינכן.
הרובע משתרע על פני 4.4 קמ"ר.
פסטיבל הבירה הנודע אוקטוברפסט, אשר מהווה נדבך חשוב בתרבות הבווארית, נערך מדי שנה באזור זה של מינכן מאמצע ספטמבר עד יום א' הראשון של אוקטובר.
הפסטיבל, הנחשב לגדול בעולם מבחינת מספר המשתתפים, נמשך כ-16 ימים.
המוזיאון הגרמני - אחד המוזיאונים הגדולים בעולם בנושאי מדע וטכנולוגיה.
הגרטנרפלאץ - כיכר עירונית פופולרית
מתחם טרזינוויזה - בה נערך מדי שנה פסטיבל הבירה אוקטוברפסט
לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט היה בין השנים 1793–1807 הנסיך הריבוני של שוורצבורג-רודולשטאדט.
לודוויג פרידריך נולד ב-9 באוגוסט 1767 ברודולשטאדט והיה הילד השני ובנם הראשון של פרידריך קרל, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט ואשתו הראשונה אוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטאדט.
באותה תקופה שלט סבו לודוויג גינתר השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט על הנסיכות.
בשנת 1789 נסעו לודוויג פרידריך ואחיו קרל גינתר לז'נבה וליעדים נוספים לצורך השכלתם.
במהלך מסע זה הם למדו על אירועי המהפכה הצרפתית.
ב-21 ביולי 1791 בהומבורג הוא התחתן עם קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג, בתו של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג.
בשנת 1793 מת אביו, ולודוויג פרידריך עלה לשלטון במקומו.
ב-28 באפריל 1807 מת לודוויג פרידריך, ובנו פרידריך גינתר, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט ירש את תאריו ונחלותיו.
מנישואיו עם קרולינה נולדו הילדים הבאים:
הנסיכה קרולינה אוגוסטה משוורצבורג-רודולשטאדט (1792–1794)
פרידריך גינתר (1793–1867), נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט
הנסיכה תקלה משוורצבורג-רודולשטאדט (1795–1861), התחתנה עם אוטו ויקטור, נסיך שנבורג-ולדנבורג
לודווייק ואן דן ברג היה מדען אמריקאי ואסטרונאוט מטעם נאס"א.
ואן דן ברג נולד בהולנד, בשנת 1975 קיבל אזרחות אמריקאית ולפי החוק ההולנדי איבד את האזרחות ההולנדית.
לודווייק ואן דן ברג נולד בשנת 1932 בכפר בזיילנד.
בשנים 1949–1961 הוא למד באוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט אותה סיים עם תואר שני בכימיה.
הוא עבר להמשך לימודים לארצות הברית, לאוניברסיטת דלאוור.
שם סיים תואר שני ובהמשך תואר שלישי בשנת 1974, שניהם במדע שימושי.
ואן דן ברג קיבל עבודה ב-EG&G Corporation שבקליפורניה ועסק בגידול גבישים.
החברה פעלה בתחום תעשיות ביטחוניות ולכן ואן דן ברג נאלץ לקבל אזרחות אמריקאית שבאותה התקופה גרר באופן אוטומטי שלילת אזרחות הולנדית.
ואן דן ברג עסק בתחום שנים רבות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 התגבש רעיון לבצע סדרת מחקרים בתחום זה בחלל.
ואן דן ברג וחבריו בעבודה תכננו מערכת לגידול גבישים שהייתה מיועדת לשיגור לחלל.
שימוש במערכת דרש מיומנות מיוחדת ובנאס"א הוחלט לכלול בקורס הכנה לאסטרונאטים מדען.
החברה בה עבד ואן דן ברג התבקשה לתת שמונה שמות של מועמדים.
מכיוון שבין העובדים המתאימים נמצאו רק שבע, סוכם ברגע האחרון להוסיף ואן דן ברג לרשימה.
באותה תקופה הוא כבר היה מעל ל-50 והערכה הייתה שהוא ייפסל על ידי נאס"א.
אמנם לאחר מבדקים הוא היה בין שני מדענים שנכללו בקורס.
לאחר סיום קורס הכנה ואן דן ברג נכלל בצוות STS-51-B שנשלח לחלל על סיפון מעבורת החלל צ'לנג'ר באפריל 1985. כל המחקרים בתחום גידול גבישים בוצעו והצוות חזר לכדור הארץ לאחר 168 שעות.
תוך זמן קצר ואן דן ברג עזב את נאס"א וחזר לעבודתו.
בהמשך הוא עבר לפלורידה וקיבל מינוי של מדען ראשי בחברת Constellation Technology Corporation.
ואן דן ברג לא חידש אזרחות הולנד גם לאחר שינוי החוק, אך ביקר במולדת באופן קבוע.
בשנת 2004 בטלוויזיה הולנדית הוקרן סרט תעודה על חייו.
בשנת 2007 אסטרואיד 11430 Lodewijkberg נקרא על שמו.
לודוויג זמזון היינריך ארתור פרייהר פון אונד צו דר טאן-רתסמהאוזן היה גנרל בווארי.
פון דר טאן-רתסמהאוזן נולד בדרמשטאדט, ב-18 ביוני 1815 ביום ווטרלו, והיה צאצא מהמשפחה הוותיקה של פון דר טאן, שלה סניפים בבוואריה, באלזס ובפרובינציית הריין, וצירף את שם אמו (היא בתו של אציל אלזסי), פרייהר פון רתסמהאוזן) לאביו בשנת 1868 ברישיון של מלך בוואריה.
לודוויג הראשון, המלך השני של בוואריה, נטל חסות על הילד, שקיבל את שמו וגם את "ארתור", לכבוד ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
הוא קיבל חינוך קפדני, וב-1827 הפך לאציל בחצר הבווארית, שם נחזה לו עתיד גדול.
פון דר טאן נכנס לצבא תחת ענף התותחנים בשנת 1833, ולאחר כמה שנים הוצב במטה הכללי.
הוא השתתף בתמרוני הצבא האוסטרי באיטליה בפיקודו של פילדמרשל רדצקי וברוח הרפתקאות הצטרף למשלחת צבאית צרפתית שפעלה באלג'יר נגד גבול תוניסיה.
בשובו הפך לחבר אישי קרוב של יורש העצר הבווארי מקסימיליאן (לאחר מכן המלך מקסימיליאן השני).
ב-1848 הועלה לדרגת מיור, ובאותה שנה התבלט מאוד כמנהיג חיל רגלים קל משלזוויג-הולשטיין במלחמת שלזוויג הראשונה בין דנמרק לקואליציה של מדינות גרמניות.
בתום המערכה הראשונה הוענק לו מסדר העיט האדום על ידי מלך פרוסיה, והריבון שלו העניק לו את המסדר הצבאי של מקס יוזף וקידם אותו לדרגת אוברסט-לויטננט.
בשנת 1849 הוא שירת כראש המטה של המחלקה הבווארית בחזית והתבלט בקרב Dybbøl.
לאחר מכן הוא ביקר במטה של היינאו בהונגריה לפני שחזר לשלזוויג-הולשטיין כדי לשמש כראש המטה של פון ויליסן בערכת אידשטדט.
במהלך המשבר בין פרוסיה לאוסטריה, פון דר טאן הוחזר לבוואריה.
המשבר הסתיים עם כניעת אולמוץ (נובמבר 1850), והוא לא ראה שירות פעיל נוסף עד 1866, ועלה בדרך הרגילה של קידום לאוברסט (1851), גנרל-מיור (1855) וגנרל-לויטננט (1861).
בשנים הקודמות של תקופה זו הוא היה השליש של המלך מקסימיליאן ומלווהו הקבוע.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 שימש כראש המטה של קרל תאודור, נסיך בוואריה, שפיקד על כוחות דרום גרמניה.
התוצאה השלילית כמעט לחלוטין של המבצעים הצבאיים הביאה להתקפות עזות עליו בעיתונות, אך חוסר המוכנות וחוסר היעילות של הכוחות וחוסר העניין הכללי במלחמה מצד החיילים גרמו לדרום-גרמנים לכישלון בכל מקרה.
הוא המשיך ליהנות מחסדי המלך והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים (1869), אך אכזבתו המרה משנת 1866 לא עזבה אותו מעולם.
הוא היה אפור שיער בגיל 42, ובריאותו נפגעה.
ב-1869 מונה פון דר טאן-רתסמהאוזן, כפי שהוא נקרא כעת, למפקד הקורפוס הבווארי הראשון.
על קורפוס זה הוא פיקד במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870/71, ובמלחמה זו הוא הבטיח את המוניטין שלו כאחד מבכירי החיילים הגרמנים.
אומץ הלב שלו בלט בקרבות וורת' וסדאן.
הוא הועבר בסתיו לפיקוד עצמאי על הואר, הוא ניהל את המבצעים נגד ד'אורל דה פלדינס, בתחילה בהצלחה ניכרת, ואילץ את הכניעה של אורליאן.
אולם, בקולמייר היה עליו לוותר בפני כוח צרפתי גדול יותר מבחינה מספרית; אך מחוזק, הוא נלחם בכמה קרבות מוצלחים תחת הדוכס הגדול ממקלנבורג-שוורין ליד אורליאן.
לאחר תום המלחמה מונה מחדש למפקד העליון של הקורפוס הבווארי הראשון, תפקיד בו כיהן עד מותו ב-26 באפריל 1881 במראן.
הוא קיבל את הצלב הגדול של המסדר הצבאי הבווארי, וממלך פרוסיה את הדרגה הראשונה של צלב הברזל ו-Pour le Mérite.
בשנת 1878 הקיסר הגרמני כינה את פון דר טאן קולונל כבוד של רגימנט חיל רגלים פרוסי, העניק לו פנסיה לכל החיים, וקרא על שמו לאחד המבצרים החדשים של שטרסבורג.
לודוויג שלפלי (גרמנית: Ludwig Schläfli; 15 בינואר 1814 - 20 במרץ 1895) היה מתמטיקאי שווייצרי, שהתמחה בגאומטריה ואנליזה מרוכבת והיה אחת מדמויות המפתח בפיתוח הרעיון של גאומטריה במרחבים מממדים גבוהים.
מאז הרעיון של רב-ממדיות קנה לו אחיזה הולכת וגוברת בענפי המתמטיקה השונים ושיחק תפקיד חיוני בפיזיקה, והוא מרכיב שכיח בספרות המדע הבדיוני המודרנית.
שלפלי התגורר במשך מרבית שנות חייו בשווייץ.
הוא נולד בזיברג שבקנטון ברן, בעיירת הולדתה של אמו.
המשפחה עברה לאחר מכן להתגורר בבורגדורף הסמוכה, שם אביו עבד כסוחר.
אביו שאף שבנו לודוויג ילך בעקבותיו, אבל אופי האינטלקט של לודוויג לא היה מוכוון לעבודה מעשית.
בניגוד לכך, ובשל כשרונותיו המתמטיים הניכרים, הוא הורשה ללמוד בגימנסיום של ברן ב-1829. עוד לפני כן הוא כבר החל ללמוד חשבון דיפרנציאלי דרך ספר הלימוד של אברהם גוטהלף קסטנר, שפורסם ב-1761 והיה נפוץ באותה תקופה.
ב-1831 הוא הועבר לאקדמיה של ברן כדי להמשיך ללימודים מתקדמים יותר, אולם שלוש שנים מאוחר יותר האקדמיה הפכה לאוניברסיטת ברן והתמקדה בלימודי תאולוגיה.
שלפלי אמנם לקח חלק בפקולטה לתאולוגיה, אבל מכיוון שלא רצה לפתח קריירה כתאולוג, החליט לקבל משרה כמורה למתמטיקה בבית ספר בתון.
במשך עשר השנים הבאות, שלפלי שילב בין משרות אלו, וניצל את זמנו הפנוי ללימוד עצמי של מתמטיקה גבוהה ובוטניקה, בד בבד עם מילוי חובותיו האקדמיות באוניברסיטת ברן, אותה פקד אחת לשבוע.
התפנית בקריירה האקדמית של שלפלי אירעה בסתיו 1843, כאשר שלפלי תכנן לבקר בברלין ונזדמן לו לערוך היכרות עם הקהילה המתמטית שלה, ובמיוחד עם יאקוב שטיינר, שהיה אז אחד המתמטיקאים השווייצרים הנודעים ביותר.
במסגרת היכרותם, שטיינר התרשם מאוד לא רק מידיעותיו המתמטיות של שלפלי, אלא שהוא גם התעניין מאוד בשליטתו ורהיטותו בשפות האיטלקית והצרפתית.
שטיינר הציע לשלפלי להיות לעזר כמתורגמן עבורו ועבור עמיתיו המתמטיקאים הנודעים מברלין, ביניהם קרל גוסטב יעקב יעקובי, פטר גוסטב לז'ן דיריכלה וקרל וילהלם בורכרדט, במסגרת מסעם המתקרב לאיטליה.
לשלפלי הייתה כעת הזדמנות ללמוד ישירות ממיטב המתמטיקאים באותה תקופה.
דיריכלה הנחה אותו באופן יום יומי בתורת המספרים, ובעבודותיו המאוחרות יותר של שלפלי על תבניות ריבועיות ניכר החותם שהותירה בו ההכשרה המוקדמת הזאת.
באותה תקופה, שלפלי תרגם גם שני חיבורים של שטיינר ושני חיבורים של יעקובי לאיטלקית.
ב-1853, שלפלי מונה לתפקיד פרופסור באוניברסיטת ברן.
בעודו בברן, שלפלי השתקע בחקר שתי בעיות מרכזיות, האחת בתורת האלימינציה והאחרת בגאומטריה רב-ממדית, והוא פרסם את ממצאיו בשני חיבורים מקיפים חשובים.
הבעיה הראשונה נידונה בחיבורו "על הרזולטנטה של מערכת של כמה משוואות אלגבריות, תרומה לתורת האלימינציה".
בעבודה זאת, תוך שהוא מתבסס על עבודותיהם של יעקובי וקיילי, שלפלי הציג יישומים למקרים פרטיים רבים.
לאחר מכן הוא פיתח את משפטי היסוד על המחלקה והדרגה של יריעה אלגברית, משפטים שמשכו את תשומת לבם של גאומטרנים מהאסכולה האיטלקית.
חיבורו זה מסיים בדיון בעקומים מסוימים ממעלה שלישית.
עבודתו השנייה מתקופה זאת, והמשמעותית יותר מבחינת איכות הממצאים בה, היא חיבורו "התאוריה של יריעות רציפות", שנדחתה על ידי האקדמיות בווינה וברלין מפאת אורכה הרב ולמעשה פורסמה במלואה רק ב-1901. במשך שנים רבות רק חלקים ממנה הופיעו בדפוס, בין היתר במגזין המתמטי Crelle.
בלב העבודה הזאת עומד הניסיון לפתח את הגאומטריה של המרחב במספר שרירותי של ממדים, והיא כוללת חקירות מגוונות על פאונים רב-ממדיים.
שלפלי ביסס חלק מחקירותיו על העובדה שפאונים משוכללים ניתנים לאפיון על ידי סדרת מספרים, שכונתה מאז סימון שלפלי לפאונים משוכללים.
מחקריו המאוחרים יותר נגעו בנושאים מגוונים מאנליזה מתמטית כגון חקר פונקציות אליפטיות מודולריות, המשוואה ממעלה חמישית, תנועת מטוטלות, כמו גם נושאים מגאומטריה דיפרנציאלית כמו מערכות אורתוגונליות של משטחים וגאומטריה רימנית.
שלפלי נותר פעיל במסגרת משרתו באוניברסיטת ברן עד פרישתו ב-1891. בשנותיו האחרונות הוא הקדיש את זמנו ללימוד עצמי של שפת סנסקריט ולתרגום כתב הקודש ההינדי ריג ודה לגרמנית, פעילות שהעסיקה אותו עד מותו ב-1895.
אף על פי ששלפלי היה דמות מוכרת בקרב מתמטיקאים במחצית השנייה של המאה ה-19, במיוחד עקב תרומותיו לאנליזה מרוכבת, עבודותיו הגאומטריות המוקדמות, ובמבט רטרוספקטיבי החשובות ביותר, לא זכו לתשומת לב הראויה בקרב בני זמנו.
במהלך המאה ה-20 חלה התעניינות מחודשת מסוימת בהישגיו בתחום הגאומטריה הרב-ממדית, במיוחד דרך עבודתם של גאומטרנים כהרולד סקוט מקדונלד קוקסטר וג'ון קונווי.
ישנן בעיות פתוחות רבות בתחום מחקר זה, ששלפלי היה בין מייסדיו.
שלפלי נחשב לאחד משלושת היוצרים העיקריים של הרב-ממדיות הגאומטרית בצורתה המודרנית, יחד עם ארתור קיילי וברנהרד רימן.
בסביבות 1850 המושג הכללי של מרחב אוקלידי לא הוגדר בצורה מפורשת דיה - אף על פי שההיבטים השונים של פתרון מערכות משוואות ליניאריות ב- נעלמים היו מובנים היטב.
בשנים 50–1840 ויליאם רואן המילטון פיתח את הקווטרניונים בעוד שג'ון גרייבס וארתור קיילי פיתחו את האוקטוניונים.
שתי המערכות האחרונות פעלו במסגרות אלגבריות של ארבעה ושמונה איברי בסיס, בהתאמה, ורמזו במידת מה על ההיתכנות של תיאור גאומטרי של מרחבים בממד גבוה יותר.
בין השנים 52–1850 חיבר שלפלי את המגנום אופוס שלו, "התאוריה של יריעות רציפות" (מגרמנית: Theorie der vielfachen Kontinuität), שבה התניע את המחקר הגאומטרי של מרחבים -ממדיים.
בעבודה חשובה זאת הוא פיתח את התאוריה של פאונים משוכללים בממד גבוה מ-3, והראה שישנם בדיוק שישה פאונים משוכללים בממד ארבע ורק שלושה כאלו בממד חמש ומעלה.
הוא הכליל את נוסחת אוילר לפאונים לממד שרירותי, במה שמהווה למעשה הניסוח המתמטי המדויק הראשון של מאפיין אוילר עבור יריעה כללית.
בעבודה זאת מופיעה בפעם הראשונה גם נוסחת הנפח של ספירה -ממדית.
באחד הפרקים בעבודתו זו שלפלי עסק בהכללה של גאומטריה לא-אוקלידית לממד גבוה יותר, ובפרט הציע כי ניתן לראות בפני השטח של כדור 4-ממדי (כלומר ספירה תלת-ממדית) מרחב כדורי תלת-ממדי.
בעבודתו שלפלי הראה גם כיצד לחשב את הנפח של ארבעון לא רק במרחב כדורי אלא גם במרחב היפרבולי, אף על פי שהקדימו אותו בולאי ולובצ'בסקי (ששלפלי ככל הנראה לא היה מודע לעבודתם).
אחד הכלים שפיתח לצורך פתרון בעיות חישוב נפחים כאלו הוא נוסחת שלפלי, התקפה לכל יריעה -ממדית עם עקמומיות קבועה.
שלפלי חקר גם את השאלה מהו המרחב בעל הממד המינימלי המאפשר שיכון של יריעה אנליטית מממד ; ההשערה שהעלה בנוגע לשאלה זאת הוכחה רק ב-1927 על ידי אלי קרטן.
שלפלי פיתח את התאוריה האנליטית של פונקציית בסל ופונקציית גמא, ושמונה מאמריו על פונקציות בסל שיחקו תפקיד חשוב בפרסומים של מתמטיקאים מאוחרים יותר על פונקציות מיוחדות.
הוא חקר גם משוואות דיפרנציאליות חלקיות ופונקציות אליפטיות מודולריות, ובכתביו הלא מפורסמים נמצאו מספר תוצאות בנוגע לפונקציות מודולריות כעשור לפני גילויים מקבילים של ריכרד דדקינד והיינריך מרטין ובר על שמורות מחלקה (class invariants).
שלפלי זכה בפרס שטיינר של האקדמיה של ברלין ב-1870 על עבודתו על המשטח המעוקב הכללי מעל שדה המרוכבים.
הוא החל לחקור נושא זה לאחר ששטיינר יידע אותו על גילויו של קיילי של 27 הקווים הישרים על משטח מעוקב, ובעקבות כך פיתח תיאור גאומטרי מלא של המבנה המורכב של משטחים כאלו.
עבודתו זו על המיון של משטחים מעוקבים הובילה אותו גם למסקנה חשובה בתחום הטופולוגיה (תחום מחקר שהיה עדיין בוסרי באותה תקופה) לפיה המישור הפרויקטיבי הוא חד-צדדי (בדומה לטבעת מביוס שנתגלתה מעט מוקדם יותר), קביעה אותה ניסח לראשונה במכתב לפליקס קליין בשנת 1874.
לודוויק ארנסט ויסר (בהולנדית: Lodewijk Ernst Visser; אמרספורט, 21 באוגוסט 1871 – האג, 17 בפברואר 1942) היה עורך דין יהודי הולנדי ונשיא בית המשפט העליון של הולנד.
במלחמת העולם השנייה היה מייסד ויושב ראש ועדת התיאום היהודית.
בשנת 1894 קיבל תואר דוקטור במשפט חוקתי מאוניברסיטת אוטרכט.
הוא למד בפריז תקופה קצרה והחל לעבוד כעורך דין.
בשנת 1897 הפך לפקיד במשרד החוץ.
לאחר מספר שנים ויתר על תפקיד זה כי האמין שכיהודי לא יוכל לפתח שם קריירה עקב פרשת דרייפוס בצרפת, שהובילה לעלייה באנטישמיות בהולנד.
בשנת 1903 חידש את עבודתו כעורך דין, אך באותה שנה התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי ברוטרדם.
ב-1911 הועלה לדרגת סגן נשיא בית המשפט.
בשנת 1915 הצטרף לבית המשפט העליון כשופט.
ב-1933 הפך לסגן נשיא וב-1939 לנשיא בית המשפט העליון.
זמן קצר לאחר תחילת הכיבוש הנאצי, ב-21 בנובמבר 1940, הושעה על ידי הכובש הגרמני ופוטר ב-1 במרץ 1941, כחלק מפיטורי כל עובדי המדינה היהודים.
אף אחד משופטי העליון לא מחה על השעייתו ופיטוריו.
עם זאת, הוא כבר הודח במאי 1940, עם הכיבוש הנאצי, בגלל מוצאו, מתפקידו כיו"ר רשת השידור הציבורית ההולנדית, ה-AVRO.
המנהל וילם פוגט, החליט לאחר שבוע של כיבוש שעדיף לפטר את כל עובדיו היהודים.
ויסר היה מחויב לאוכלוסייה היהודית במלחמת העולם השנייה.
הוא היה יושב ראש ועדת התיאום היהודי, ארגון אוטונומי שנוסד בדצמבר 1940 על ידי שתי האגודות הדתיות היהודיות, והיה אחד מראשי העיתון הבלתי חוקי "Het Parool".
במהלך 1941 התייצב שוב ושוב למען האינטרסים של הגברים היהודים שגורשו למחנות הריכוז הגרמניים במהלך הפשיטות של פברואר ויוני 1941 באמסטרדם וספטמבר–אוקטובר באותה שנה במזרח המדינה.
הוא פנה לבכירים בהולנד, המזכירים הכלליים של משרדי הממשלה בהאג, בבקשה שיפנו לרשויות הכיבוש הגרמניות.
פנייתו לא הניבה תוצאות והגיעו עוד דיווחים על מותם של הולנדים יהודים שגורשו למחנות הריכוז, ואז פנה ויסר, מטעם עצמו ולא מטעם ארגון יהודי, לראוטר, מפקד המשטרה הגרמנית והאס אס בהולנד.
לאחר מכן כתב לו ויסר, וראוטר לא נענה לבקשתו.
ועדת התיאום היהודי פורקה על ידי כוחות הכיבוש באוקטובר 1941 והמועצה היהודית, היודסה ראט, נותרה הנציגה היחידה של היהודים ההולנדים שבה הכירו כוחות הכיבוש הנאצים.
גם אז נותר ויסר ביקורתי כלפיה.
הוא התכתב על כך עם דוד כהן, אחד משני יושבי ראש המועצה היהודית.
בנוסף המשיך לשמור על קשר עם גורמי ממשל בהאג כדי לשכנע אותם לפעול למען ההולנדים היהודים.
הכובשים הגרמנים איימו להכניסו למחנה ריכוז אם לא יפסיק את פעילותו, אך ימים ספורים לאחר איום זה מת בגיל 70 מדימום מוחי.
אשתו קורנליה ורטהיים נפטרה במחנה המעבר וסטרבורק.
באמסטרדם קרויה כיכר על שם ויסר – Visserplein – בין יודנבריסטראט, וספרסטראט (Weesperstraat) ומוידרסטראט (Muiderstraat).
בהאג, מרכז המגורים היהודי "בית ויסר" (Visserhuis) ממוקם ברובע בנורדנהוט (Benoordenhout) בשכונת דוינזיגט (Duinzigt) ב-Theo Mann ברחוב בובמסטרלאן (Bouwmeesterlaan).
זהו מתחם דירות עם בית אבות.
עד שנת 2000 בערך הוא עמד ברובע סכוונינגן ברחוב דורניקססטראט (Doorniksestraat) בפארק הבלגי.
בבניין בית המשפט העליון של הולנד בחצר פורהוט (Korte Voorhout), שהושלם בשנת 2016, חדר נקרא על שם ויסר.
לודוויג פיק היה פתולוג יהודי-גרמני יליד לנדסברג אן דר ורתה.
בשנת 1893 קיבל דוקטורט ברפואה בלייפציג ולאחר מכן עסק ברפואה במרפאה הפרטית של ליאופולד לנדאו.
ב-1906 מונה למנהל המחלקה לאנטומיה פתולוגית בבית החולים העירוני פרידריכסהיין בברלין.
מאוחר יותר נכלא על ידי הנאצים ומת ב-3 בפברואר 1944 במחנה הריכוז טרזין.
פיק תרם לפתולוגיה אקדמית, במיוחד בתחום מחלות גניטורינאריות וחקר הפיגמנטציה המלנוטית.
בשנת 1912, הוא טבע את המונח פאוכרומוציטומה כדי לתאר את השינוי בצבע הכרומאפין בתאי גידול הקשורים לגידולי ליבת יותרת הכליה.
תסמונת לוברש-פיק (Lubarsch–Pick): שילוב נדיר של מקרוגלוסיה עם עמילואידוזיס שיטתי של העור ושרירי השלד.
מחלת נימן-פיק: הפרעה ביוכימית המשפיעה על שומן הנקרא ספינגומיילין, הגורמת בדרך כלל להגדלה מתקדמת של הכבד והטחול (hepatosplenomegaly), יחד עם לימפדנופתיה, אנמיה והידרדרות נפשית ופיזית.
תא פיק: היסטיוציט (אחד מהתאים הפגוציטיים) שנמצא בטחול ובמח העצם במחלת נימן-פיק.
הוא דומה במראהו ל"תא גושה", אולם הציטופלזמה של התא נראית מוקצפת.
לוּדְוִיג שְׁטַיין היה פילוסוף, סוציולוג, רב, פובליציסט ופציפיסט הונגרי-שווייצרי.
שם העט שלו במאמרים בעיתונים היה "דיפלומטיקוס".
לודוויג שטיין נולד ב-1859 בארדבניה, אז באימפריה האוסטרית.
לודוויג שטיין למד פילוסופיה באוניברסיטאות ברלין והאלה וגם הוסמך כרב.
בשנת 1886 מונה למרצה פרטי לפילוסופיה במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת ציריך.
בין השנים 1891 ל-1909 היה פרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת ברן, שם גם העביר באופן קבוע קורסים בסוציולוגיה.
בין תלמידיו נמנו ולטר רתנאו, לאון טרוצקי, רוזה לוקסמבורג, וקארל ראדק.
שטיין היה גם המנטור והמנחה לדוקטורט של אנה טומרקין וככזה גם בחן את הסוציולוגית הפמיניסטית פליציה פרוכניק-נוסינג מלבוב ואת האמריקאית מרי מילס פטריק.
רק בשנת 1898 הוא הצליח להעניק לאישה השווייצרית הראשונה, האישה מברנבורג ופעילת זכויות הנשים , פרס בפילוסופיה.
בשנת 1893 קיבל שטיין אזרחות שווייצרית.
הוא ארגן את הקונגרס הבינלאומי השביעי לסוציולוגיה של , שהתקיים בין ה-20 ל-24 ביולי 1909 בברן.
זו הייתה פעולתו הרשמית האחרונה בתפקידו הקודם.
יומיים לאחר סיום הקונגרס, הוא ביקש שוב חופשה לסמסטר החורף של 1909/1910, והתפטר ב-1 באפריל 1910.
משנת 1909, שטיין התגורר שוב בברלין כעיתונאי פוליטי ויועץ פוליטי.
שם הוא ייעץ, בין היתר, לקנצלר לשעבר ברנהרד פון בילוב.
בשנת 1914 הוא ייסד את "מיטווך-גזלשאפט" (אגודת יום רביעי) עם הפוליטיקאי .
הוא היה חבר בוועדה הקבועה של לשכת השלום הבין-לאומית בשווייץ והפיץ רעיונות פציפיסטיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במהלכה שהה בגרמניה, הוא השתתף בוועידות השלום בז'נבה וברפאלו, ופעל כמתווך.
הוא היה מייסד שותף ועורך של "הארכיון להיסטוריה של הפילוסופיה" ו"הארכיון לפילוסופיה וסוציולוגיה שיטתית", וכן עורך של כתב העת ותרם לעיתונים ו-Berliner Zeitung.
בשנת 1896 הופיע הכרך הראשון בסדרת הספרים שלו Berner Studien zur Philosophie und ihrer Geschichte (מחקרים ברניים על פילוסופיה ותולדותיה).
בו פרסם את עבודת הדוקטורט של ד"ר אנה תומרקין, Herder und Kant ("הרדר וקאנט").
עם עבודה זו, שנכתבה על ידי אישה, הוא קבע ציון מכריע "ליכולתן של סטודנטיות לתפוס בעיות פילוסופיות או היסטוריות פילוסופיות ברצינות ובתובנה".
בכרך 20 של סדרה זו, פרסם גם את עבודת הדוקטורט "תאורית הסביבה" מאת ד"ר אוז'ני דוטויט בשנת 1899.
שם העט הידוע ביותר שלו במאמרי עיתון היה "דיפלומטיקוס".
הוא השתמש בשמות בדויים אחרים כגון אליעזר שטיין, לאיוש שטיין ואדוארד וולמר.
וילהלם לודוויג שלנגר ובארצות הברית לואיס סלנגר היה מתאבק יהודי-אוסטרי.
7 פעמים זכה באליפות אוסטריה בהיאבקות.
ייצג את אוסטריה במשחקים האולימפיים (אמסטרדם 1928) בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל במשקל נוצה עד 60 ק"ג ואלוף המכביה השנייה (1935) בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל.
שלנגר נולד וגדל בנובי סאד, סרביה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוא סיים במקום 14 בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל עד 60 ק"ג לאחר שהפסיד בשני הקרבות הראשונים שלו.
לרוע מזלו הוא הגריל בקרב הראשון את וולדמר ולי מאסטוניה, אלוף אירופה בשנתיים האחרונות שבהמשך הטורניר זכה במדליית הזהב, והפסיד לו בהחלטת שופטים; ובקרב השני הוא הפסיד לקארוי קרפטי, יהודי מהונגריה שסיים במקום רביעי בטורניר.
ב שנערכה בשנת 1935 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל לפני בלה שטיינגיסר מגרמניה.
בשנת 1938 נמלט לאנגליה עם משפחתו בגלל אימת הנאצים.
משם היגר מאוחר יותר לארצות הברית ושם התיישב בלוס אנג'לס.
הוא אימץ את השם לואיס סלנגר ועסק במגוון מקצועות: טכנאי שיניים, יזם, מנהל מפעל ומשקיע נדל"ן.
התשוקה שלו הייתה פוליטיקה, ובמיוחד הפוליטיקה של מדינת ישראל.
במהלך השנים, היו לו עשרות הצעות כיצד ניתן לפתור את המצב בישראל, והוא לא היסס לשלוח מכתבים למזכירי המדינה האמריקאים עם רעיונות מפורטים לגבי מה שיש לעשות כדי לסיים את הסכסוך.
הוא גם קיים לעיתים קרובות אירועים בהם דיבר על השואה והשלכותיה החמורות.
לוּדְוִיג תּוֹמָה היה סופר, מוציא לאור ועורך גרמני, שזכה לפופולריות בזכות תיאוריו, המוגזמים לעיתים, של חיי היומיום בבוואריה.
לאחר שסיים את לימודיו ב בלנדשטול (כיום: גימנסיית זיקינגן-לנדשטול), הוא למד תחילה יערנות באשפנבורג, ולאחר מכן משפטים עד 1893 באוניברסיטת מינכן וב.
לאחר מכן, הוא עבד כעורך דין, תחילה בדכאו, ומאוחר יותר במינכן.
לאחר 1899, הוא עבד עבור המגזין זימפליציסימוס ופרסם סיפורים הומוריסטיים, קומדיות, רומנים וסיפורים קצרים.
תומה התייחס מתוך סאטירה לחיי הכפר והעיירות הקטנות בבוואריה.
הרומנים הרציניים שלו על חיי האיכרים: "Andreas Vöst" ("אנדריאס פסט", 1905), "Der Wittiber" ("האלמן", 1911), ו-"Der Ruepp" ( "הרואפ" (סלנג בווארי), 1922), וכן האוספים ההומוריסטיים שלו: "Assessor Karlchen" ("השמאי קרלכן", 1900), "Lausbubengeschichten" ("סיפורי נוכל", 1904), ו"Tante Frieda" ("דודה פרידה", 1906), מאופיינים באותנטיות של חיים ושפה אזוריים.
המחזות של תומה, כולל "Die Medaille" ("המדליה", 1901), "Das Säuglingsheim" (בית היתומים, 1913), ובמיוחד "Moral" ("מוסר", 1908), משקפות יסודות של תיאטרון עממי.
בשנת 1907 נישא למריאטה די ריגרדו בת ה-25, ילידת הפיליפינים.
הנישואים לא החזיקו מעמד; מריאטה השתעממה במהרה, וב-1911 תומה ומריאטה התגרשו.
בשנים מאוחרות יותר לחייו, הוא כתב תעמולה לאומנית שהסיתה נגד פוליטיקאים שמאלנים (לדוגמה, עבור העיתון "Miesbacher Anzeiger" - "מיסבאכר אנצייגר").
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כחובש.
יצירותיו הידועות ביותר הן "Der Münchner im Himmel" (האיש ממינכן בגן עדן), שעובד לסרט אנימציה קצר שיצא לאקרנים ב-1962, ה-"Lausbubengeschichten" (סיפורי נוכל) ו-"Jozef Filsers Briefwexel" (מכתבי יוזף פילזר).
לודוויג תומה נולד כילד החמישי של היערן מקס תומה ואשתו קתרינה תומא, לבית פייפר, באובראמרגאו.
אבותיו מצד אביו היו פעילים בשירות היערות; סבו רבא יוזף פון תומה (1767–1849) עמד בראש ועדת היערות הבווארית וקודם לדרגת אצולה לכל החיים על שירותיו.
משפחת אימו ניהלה בתחילה פונדק ב, ומאוחר יותר באובראמרגאו.
הוא בילה את שנותיו הראשונות בבית היערן בפורדריס על נהר האיזר ליד גבול טירול, אזור מרוחק ומבודד מאוד באותה תקופה.
חינוכו היה בעיקרו בידי המטפלת שלו ויקטוריה פרבסטל, איתה היה ללודוויג תומה קשר קרוב מאוד.
לפי קתרינה תומאס וילן, היה תומה אמור לפתח קריירה ככומר.
כתוצאה מכך, היא ייחסה חשיבות רבה לחינוך טוב עבור בנה; מורים פרטיים לימדו אותו קרוא וכתוב עוד לפני שהחל ללמוד בבית הספר, והוא קיבל שיעורי לטינית פרטיים בשלב מוקדם.
זמן קצר לאחר שהמשפחה עברה לפורסטנריד ליד מינכן (כיום חלק מהעיר) בשנת 1874, כשלודוויג היה בן שבע בלבד, אביו נפטר והמשפחה הופתעה לגלות שהיא חסרת כל: ויקטוריה פרבסטל נאלצה למכור רהיטים מבית היערן כדי לשלם עבור הקבורה.
אימו של תומה נאלצה לגדל שבעה ילדים לבדה.
הילדים קיבלו בתחילה את אחד מעמיתיו של אביהם, קרל דקריניס, כאפוטרופוס.
לודוויג ואחותו לואיזה אומצו על ידי דודם אלברט פאולוס בלנדשטול.
שם לודוויג למד שנה אחת בבית ספר יסודי, ולאחר מכן עבר לשנה השנייה של בית הספר הלטיני.
מות אביו וההיפרדות ממשפחתו השפיעו על לימודיו; כתוצאה מכך הוא היה תלמיד קשה שקיבל מעט דיווחים חיוביים:
בשנת 1876, אימו של תומה שכרה את הפאב "Zur Kampenwand" ("צוּר קאמפנוואנד") ב, וניהלה אותו יחד עם ויקטוריה פרבסטל ובנותיה.
לודוויג החל תקופה של מעבר בין הפנימייה לחופשות ב"בית המשפחה האידילי" שלו, כפי שהוא מכנה זאת ב"Lausbubengeschichten" (סיפורי נוכל).
עבירות ועימותים עם מורים שם מבוססים ככל הנראה על חוויות אמיתיות: "ישנן מספיק עדויות לכך שתומה עיבה את העימותים הללו לסיפוריו, אך בשום אופן לא המציא אותם".
בשנת 1877, הוא עבר לפנימייה של הסמינר ללימודים ב.
הוא נאלץ לחזור על שנה במרכז לימודים ב.
כאן גאורג פאוליבל היה אחד מחבריו; סיפור חייו תואר על ידי תומה בסיפור "Der heilige Hies" ("הקדוש היס").
בשנת 1879, תומה עבר מבורגהאוזן ל.
במהלך ימיו כתלמיד בגימנסיה, הוא התגורר כדייר משנה, ותיאר תקופה זו ב"Erinnerungen" ("זיכרונות").
הוא גם נאלץ לחזור על שנה במינכן ונשאר שם עד 1885. המשפחה עברה לטראונשטיין בשנת 1883, שם אימו חכרה את הפונדק "Zur Post" ("צוּר פוסט", "ליד בית הדואר").
נראה שהגורם לשינוי המיקום היה "מעשה מביש" מצד לודוויג, שאף גרם לאחותו מארי לאבד מחזר.
בשנת 1884, לאחר מותו של קרל דקריניס, נטל קצין היערות לודוויג פון ראספלדט על עצמו את האפוטרופסות על האחים תומה.
בשנת 1885, ראספלדט הצליח להכניס את לודוויג לשנה האחרונה של הגימנסיה ב, לאחר שאוים בגירוש מבית הספר שלו במינכן.
קלאוס מצטט את "ההערות המיוחדות" מתעודת הבגרות של תומה בלנדסהוט: .
בלנדסהוט, תומה עבר את בחינות ה-"Maturität" (בגרות) שלו בשנת 1886. בהצעת חבריו לכיתה, הוא עלה לשאת את נאום הסיום: "אך הצעיר נכשל.
תומה עמד שותק מול הקהל, לא מסוגל להוציא מילה, עד שמנהל בית הספר מיהר אל הדוכן, אילתר נאום והציל את המצב".
בדומה לאביו, תומה רצה להיות יערן והחל ללמוד יערנות באשפנבורג בסמסטר החורף של 1886/87, אך נשר לאחר השנה הראשונה.
במהלך שהותו באשפנבורג הוא הצטרף לקורפוס היערנות הוותיק ביותר, ה"קורפוס הוברטיה" של מינכן.
אך מכיוון שלא השתתף בשיעורי (מנזוֹר), הוא סולק בבושת פנים ("ללא סרט").
בסמסטר החורף של 1887/1888 הוא עבר לאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן ונרשם ללימודי משפטים.
בדומה לאביו לפניו, הוא הפך לחבר בקורפוס סובייה מינכן.
במינכן הוא אכן השתתף בשני דו-קרבות חובה, אך נשאר בעמדת הגנה בכל פעם.
כך הוא קיבל את ה-"schmiss" (צלקת סיף) הרצויה (בתקופתו), אך גם שוחרר מקורפוס סובייה ללא סרט.
בעצת סטודנט עמית, הוא עבר ל לסמסטר הקיץ; הוא למד שם מבלי להיות מעורב באף מועדון, וב-1 באוגוסט 1890 קיבל את האישור לכניסה להתמחות משפטית.
עבור מרטין קלאוס, הכישלון ושינוי מוסד הלימודים שלאחר מכן הם סימפטומטיים לאופיו של תומה: .
ב"זכרונותיו" (Erinnerungen), תומה מתאר באריכות את ימיו כתלמיד במינכן ובפרין, אך מתייחס ללימודיו האקדמיים בקצרה מאוד:
מ-1890, הוא עבד כמתמחה משפטי בטראונשטיין.
במקביל, הוא כתב תזה בנושא "תורת ההגנה העצמית" עם קרל לודר, פרופסור למשפט פלילי.
ב-6 בדצמבר 1890, הוא עבר את הבחינה בעל פה בציון (הנמוך ביותר האפשרי) "Rite" ("מספק").
עותק כתב יד של עבודת הדוקטורט שלו עם עריכות התיקון הסופיות נמצא בעיזבונו של תומה; עם זאת, תומה מעולם לא הדפיס אותן, ולכן לא קיבל תעודת דוקטורט.
אם לדייק, הוא שגה כשטען שקיבל דוקטורט.
באפריל 1895, ריטר פרסם את סיפורו הקצר של תומה "Der Truderer" במוסף הספרותי "Sammler" (אַסְפָן), שבו תועדו לראשונה אירועים עליזים מחיי הכפר בצורת פרוזה.
לודוויג תומה גם התייחס לסוגיות פוליטיות, כשכתב באוקטובר מאמר על ועידת המפלגה של ה-SPD הבווארית ומדיניותה החקלאית עבור ה-"Augsburger Abendzeitung" ("עיתון הערב של אאוסבורג").
במאמר זה הוא התנגד למאמצי הרפורמה של הסוציאל-דמוקרטים ותיאר את קלרה צטקין כ"אשה גסה רוסית".
הצלחתו המוקדמת ומצבו הכלכלי המשופר גרמו לו לשקול נישואין.
כבר בשנת 1892 הוא פגש את יוהנה זקס מנירנברג, בתו של סוחר דגנים, שאותה החל לחזר אחריה בזהירות.
אך כאשר אביה לא נתן לו תקווה נוספת, הוא ויתר על התוכנית.
בסוף 1896, תומה עשה ניסיון נוסף למצוא רעייה.
על בסיס מודעת שידוכים, הוא החל להחליף מכתבים עם מספר מועמדות, אך הדבר לא הוביל לשום דבר.
הוא לעג לנשים מעט מאוחר יותר בקומדיה הראשונה שלו, "Witwen" ("אלמנות").
באביב 1897, תומה עבר למינכן, שם חלק דירת רווקים עם חבר ילדותו, ריכרד רוטמאייר, כשאת משק הבית ניהלה ויקטוריה פרבסטל.
עם חבר סטודנט הוא הקים משרד עורכי דין, לו הקדיש פחות ופחות זמן בשנים שלאחר מכן.
הצייר אדולף הלצל, שעבד ב, והמאייר והאדריכל , שפרץ לתודעה עם הצלחותיו הראשונות בכתב העת "יוגנד", איירו את אוסף הסיפורים שלו "Agricola: Bauerngeschichten" ("אגריקולה: סיפורי האיכרות") בשנת 1897. זהו ספרו הראשון של תומה, שהופיע בחנות הספרים "וולדבאואר" בפסאו.
פאול עבר בשנת 1897 לשבועון הסאטירי זימפליציסימוס, שנוסד שנה קודם לכן על ידי , שתומה פגש בעובדיו ב"קפה הק" שבכיכר במינכן.