tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיחזור נתונים: שחזור נתונים של דיסקים פגומים
כלים נפוצים להנדוס לאחור של תוכנות מחשב הם:
ראו חוק זכויות היוצרים של המילניום הדיגיטלי
הַנֶּגֶב הוא אזור גאוגרפי המשתרע בחלקה הדרומי של ארץ ישראל.
הנגב הוא חלק מרצועת המדבריות העולמית, וזו הסיבה לתנאי האקלים השוררים בו.
הנגב מכסה כ-58% משטח מדינת ישראל, ובחלקו הקטן הוא נמצא מחוץ לה.
קיימות הגדרות שונות לתיחום המדויק של הנגב, שניתנו על ידי חוקרים שונים.
עם זאת, מקובל כי ארץ הַנֶּגֶב המקראית, שנפלה בנחלות שבט יהודה ושבט שמעון, השתרעה באזור צפון הנגב של ימינו בלבד, מערד במזרח ועד גרר במערב.
זאת, בעוד שמרכז הנגב של ימינו הוא למעשה מדבר צין, שהיווה גבולה הדרומי של ארץ כנען, ודרום הנגב של ימינו הוא למעשה חלקו המזרחי של מדבר פארן הגדול, שבמרכז חצי האי סיני.
בשאר הנגב ישבה ממלכת אדום, שנכבשה לעיתים על ידי ממלכת יהודה; עד לכיבוש הנגב על ידי הנבטים שפשטו מחצי האי ערב באלימות ללבנט עם נפילת האימפריה הבבלית החדשה וגירשו את האדומים להר חברון.
המילה "נגב" משמשת בתנ"ך גם לציון כללי של הכיוון דרום.
צורתו של הנגב כצורת משולש חד זוויות, הנמצאת בקצה הדרומי של ישראל בים סוף לחוף אילת.
שתי זוויותיו האחרות נמצאות האחת (המזרחית) בחלקו הדרומי של ים המלח והשנייה (המערבית) בים התיכון, מול נפת אשקלון.
שטחו של הנגב הישראלי הוא כ-13,000 קילומטרים רבועים והוא כולל את נפת באר שבע וחלק מנפת אשקלון.
בצפון: מאחר שהנגב הוא האזור הדרומי הצחיח של ארץ ישראל, גבולו הצפוני נקבע על פי כמות המשקעים הממוצעת.
קו של 300 מ"מ גשם בשנה (בממוצע) עובר מנקודה צפונית ליריחו, דרך נקודה הנמצאת 1 ק"מ צפונית לקיבוץ שובל (או 20 ק"מ צפונית לעיר באר שבע) ועד נקודה דרומית לעזה.
קו של 200 מ"מ גשם עובר מצפונית ליריחו, דרך מושב אוהד, הקיבוצים גבולות וסופה ועד לאל-עריש.
מקובל למתוח את גבולו הצפוני של הנגב בקו העובר צפונית לבקעת באר שבע ונמתח מדרום ים המלח ועד לנפת אשקלון.
במערב: בצפון-מערב עובר גבולו של הנגב לאורך מישור החוף הדרומי עד רפיח או אל-עריש.
בהמשך, בצד מערב-דרום-מערב, גובל הנגב בחצי האי סיני.
גם כאן אין תיחום גאוגרפי אחיד, אולם הגבול המקובל בימינו עובר לאורך הגבול הבין-לאומי בין ישראל למצרים (קו עקבה רפיח).
יש הרואים בואדי אל-עריש את גבולו המערבי של הנגב.
במזרח: מדרום ים המלח, דרך הערבה, עד עקבה (המהווים חלק מן השבר הסורי אפריקני).
גם כאן מקובל להשתמש בגבול הבין-לאומי שבין ישראל לירדן כגבול הנגב, אף על פי שגבול זה משייך לנגב את החלק הישראלי של הערבה בלבד ולא את חלקה הירדני.
מבחינה גאוגרפית הערבה היא יחידה אחת, ולכן בהגדרה גאוגרפית גרידא, יש לכלול את הערבה כולה בגבולות הנגב או להשמיט את כולה.
בדרום: חוף אילת והרי אילת.
בקעת הנגב: בקעה המפרידה בין הרי יהודה להרי הנגב ומהווה בקעת משנה של הרי השבר הסורי אפריקני, אף על פי שלא כמו כל הבקעות, היא איננה מתחברת ויוצאת מהשבר הסורי אפריקני אלא אל מישור החוף.
חולות חלוצה: שטח חולי ממערב לבקעת הנגב ועד למישור החוף.
מערב הנגב (או "הנגב המערבי"): מקובל לאפיין אזור זה בתור היחידה המישורית והחולית המשתרעת דרומה מאשקלון ועד כ-20 ק"מ ממזרח לגבול רצועת עזה (ולמעשה מבחינה גאוגרפית כוללת את הרצועה עצמה) וכוללת יישובי גבול רבים, שבשנות ה-2000 קיבלו את הכינוי "עוטף עזה".
קמרי הנגב (או "מזרח הנגב"): חבל ארץ בו שישה קמרים המשתרע בין הר הנגב למדבר יהודה.
ששת הקמרים מהווים שישה רכסי הרים מקבילים וביניהם בקעות רחבות.
הר הנגב: שורת רכסים מקבילים בכיוון צפון-מזרח – דרום-מערב.
הרכסים משתפלים במתינות לכיוון מערב ובתלילות לכיוון מזרח.
שיא הרכסים מגיע ל-1,037 מטר בהר רמון.
בתוך הר הנגב מצויים מכתשים המהווים תופעה גאולוגית ייחודית.
מדבר פארן: משתרעים מדרום להר הנגב, מהערבה ועד לסיני.
אזור מישורי ברובו המהווה את רוב אגן הניקוז של נחל פארן.
הרי אילת: יש הרואים בהם חלק מסיני, אך היות שמבחינה מדינית נמצאים בתחום ישראל, מקובל לשייך אזור זה לנגב.
הנגב הוא חבל ארץ מדברי ברובו.
בנגב ערוצי נחלים, רובם המוחלט נחלי אכזב: בקיץ וברוב החורף מים אינם זורמים בהם כלל.
עם זאת, כשיורד גשם חזק זורמים בנחלים אלו שיטפונות.
מטבע הדברים, בשל אופיו המדברי של הנגב, אוכלוסיית בעלי החיים והצמחייה שבו צריכה להסתגל ולשרוד תנאים קשים, שהעיקריים בהם הם מחסור במים, צל ומקורות מזון כמו גם חום גבוה במהלך היום וקור בלילה.
בשל כך, רובה המוחלט של הצמחייה באזור היא צמחייה מדברית שלא צורכת כמות רבה של מים, ויכולה לשרוד את הבדלי הטמפרטורות והמחסור במים.
לרוב, הצמחייה לא צבעונית אלא בצבעי אפור, חום וירקרק דהוי.
בשנות האלפיים נעשו ניסיונות לטעת עצים וצמחים בנגב כדי להרבות את הצל ומקורות המזון לבעלי החיים הצמחוניים.
עברונה היא הנקודה הצפונית ביותר בעולם בה ניתן למצוא דקל מסוג דום מצרי.
אוכלוסיית בעלי החיים מוצאת פתרונות אחרים לחום והצחיחות: רובם של בעלי החיים ישנים ומסתתרים ביום; הזוחלים והמכרסמים הקטנים, לדוגמה, מתחפרים בדרך כלל במאורות בחול, ועם בוא הערב ורדת הטמפרטורות יוצאים בעלי החיים ממסתורם למרעה או לחלופין למציאת ציד.
בעלי חיים אחדים, כמו גם צמחים רבים, נפוצים בקרבת נאות מדבר, שם לעיתים קרובות זורמים מים ושורר צל.
רוב היונקים הצמחוניים, כגון צבאים, יעלים, שפני סלע וראמים (שנכחדו מנופי הארץ זה מכבר אך החל תהליך החזרתם לטבע) מורגלים לקבל את רוב כמות הנוזלים שהם צריכים מליחוך עלים המכילים מים.
הטורפים הנפוצים הם שועלים, תנים, צבועים, זאבים, וגם מספר מועט מאוד של נמרים הנפוצו בעיקר בקרבת מצפה רמון והמכתש שבקרבתו.
בנגב נפוצים גם מספר סוגי עופות דורסים, ביניהם ניתן למנות את המין נשר מקראי בסוג נשר ואת עוזניית הנגב שנכחדה מנוף הנגב בעקבות ציד לא חוקי.
בעבר היו נפוצים בנגב בעלי חיים רבים, שבימינו חיים בעיקר בסוואנה האפריקנית.
בהם האריות, שנכחדו מנופי ישראל במהלך המאה העשירית לספירה והמין "יען הנגב" בסוג יענים, שנכחד מהטבע בארץ ישראל במאה העשרים, בעקבות ציד.
בעבר גם נמרים וראמים היו נפוצים הרבה יותר.
בתקופת האבן הקדומה היה הנגב אחד המעברים דרכם התפשט האדם המודרני הקדום מאפריקה לכיוון אסיה ואירופה.
היה זה המעבר היבשתי היחידי ולפיכך ככל הנראה העיקרי.
בנגב נמצאו ממצאים אופייניים לתרבות המוסטרית במקומות כמו הר הנגב, נחל הבשור ורמת מטרד.
הממצאים העיקריים הם כלי צור ועצמות בעלי חיים שניצודו.
הכתוב במקרא מציין מספר יישובים חשובים שהיו בנגב, ביניהם באר שבע, ערד וגרר:
לאחר תקופת התנחלות השבטים ישבו בצפון הנגב בני שבט יהודה, ובדרומו – בני שבט שמעון.
לפי סיפורי המקרא, הנגב היה בשליטת ממלכת שלמה, ובהמשך עברה השליטה לממלכת יהודה שהתפצלה מממלכת ישראל המאוחדת.
בסוף תקופת ממלכת יהודה פלשו לנגב האדומים ואחריהם – הנבטים, שהקימו בנגב ממלכה מפוארת, ששרידים ממנה ניתן לראות בפטרה שבירדן.
לאחר הנבטים כבשו את הנגב הערבים ומאות שנים אחריהם – העות'מאנים.
מאז תקופת ממלכת יהודה לא התיישבו יהודים באופן קבוע בנגב, וזאת עד תחילת המאה העשרים, שבה החלו ניסיונות ליישוב ארץ ישראל לקראת הקמת המדינה.
הניסיון הראשון ליישב את הנגב ממניעים ציוניים היה הקמת היישוב רוחמה בשנת 1911, ניסיון שלא עלה יפה בגלל תנאי המדבר.
הניסיון הבא של הציונות ליישוב הנגב אירע בשנת 1943, אז הוקמו שלושת המצפים: רביבים, בית אשל וגבולות.
בלילה שבין 5 ל-6 באוקטובר 1946, הוקמו, ביוזמת הסוכנות היהודית, "11 הנקודות", בתגובה לתוכנית מוריסון גריידי.
במסגרת התוכנית, אמורה הייתה ארץ ישראל להתחלק לשלושה חלקים: 17% כמדינה יהודית, 40% כמדינה ערבית ו-43% כמחוז בריטי שעיקרו השתרע על אדמת הנגב.
תוכנית זו נדחתה הן על ידי המנהיגות הערבית והן על ידי הסוכנות היהודית.
הקמת היישובים נעשתה על מנת לתפוס אחיזה באדמת הנגב ובסופו של דבר סייעה בהכללת הנגב בגבולות המדינה.
ביוני 1947 ביקרה בנגב ועדת החקירה אונסקו"פ מטעם האו"ם והתרשמה מצינור המים החדש ומיכולת המתיישבים היהודים לקיים חקלאות באזור.
בסופו של דבר הצעת החלוקה של האומות המאוחדות כללה את רוב שטחו של הנגב בשטח המיועד להקמת המדינה היהודית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, עם הסרת המגבלות שהוטלו על ידי ממשלת המנדט, תמך דוד בן-גוריון ביישוב הנגב ופיתוחו, ואכן הוקמו בו יישובים רבים.
המתיישבים פיתחו גם שיטות חקלאות מפותחות טכנולוגית שיתאימו לגידול באקלים הנגב, ועד היום מתפרנסים חלק מהתושבים מחקלאות.
במהלך שנות השבעים החל גל נוסף של התיישבות בנגב, בעיקר באזור הערבה ואילת, וזאת בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, שהחדיר תקווה לשיתוף פעולה כלכלי ומדיני עם המצרים, שיתוף פעולה שיוכל לבסס התיישבות בנגב.
גל התיישבות נוסף החל בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
עולים רבים התיישבו בנגב, בעיקר בעיירות פיתוח כדוגמת דימונה וירוחם.
כיום, רוב האוכלוסייה היהודית מתרכזת בערים הגדולות, לדוגמה אילת, מצפה רמון, דימונה ובאר שבע (העיר הגדולה בנגב) ובנוסף לערים ולעיירות הפיתוח, יש המתגוררים בקיבוצים ובמושבים שונים.
על אף ששטח הנגב הוא כ-60% משטחה של מדינת ישראל, מתגורר בו רק חלק קטן מאוד מאוכלוסיית המדינה.
ישראל מנסה לעודד אזרחים לעבור לגור בנגב, וזאת על ידי תמריצים שונים.
כיום מהווים הבדואים חלק נכבד מהאוכלוסייה בנגב .
בעבר, עד לפני הקמת מדינת ישראל, רובם המכריע של התושבים היו בדואים, וכלכלתם התבססה על רעיית צאן.
רוב שטחו של הנגב, מלבד צפונו – אזור באר שבע, אינו מתאים לעיבוד חקלאי, אם בשל הבדלי הטמפרטורות הקיצוניים בין היום והלילה ואם בשל חוסר במים ובתשתיות מתאימות להשקיה.
עם הקמת המדינה והתפתחות האזור, החלו לפעול בנגב מפעלי עיבוד פוספטים, ותחום התיירות התפתח אף הוא.
עד היום, רוב כלכלת הנגב מתבססת על מפעלי עיבוד פוספטים – בעיקר באזור הר צין, כריית מעט נחושת באזור תמנע וכן שאיבת מעט גז טבעי שהתגלה בקרבת ערד.
בשנת 2013 הוקם בבאר שבע פארק ההייטק גב-ים נגב, ויחד עם מעבר צה"ל דרומה נפתחו מאות ואלפי משרות חדשות.
הפארק מהווה מקור משיכה בתחום התעסוקה וקרבתו הפיזית לאוניברסיטת בן-גוריון אף הצמיחה לא מעט מיזמים משותפים.
בפארק ישנן חברות טכנולוגיה בין-לאומיות גדולות ובכל שנה מתווספות לפארק חברות נוספות.
הפארק מהווה חלק מרובע החדשנות בעיר ומוקמים בו מרכזים טכנולוגיים ליזמים.
באזור הנגב קיימים מקורות פרנסה תיירותיים, קיימים מספר בתי מלון ואף אכסניות נוער ו"מאהלים" רבים שמטרתם לתת לתלמידים ואנשים רבים החפצים לטייל בנופו הייחודי והטבעי של הנגב אפשרות ללינה זולה יחסית.
מוקד רוב הטיולים הוא באזור הערבה, בהר הנגב, בסביבות אילת ובמכתשים הטבעיים – המכתש הגדול (מכתש ירוחם), המכתש הקטן ומכתש רמון.
האוניברסיטה בנגב היא אוניברסיטת בן-גוריון, המציעה לסטודנטים חיי קהילה תוססים, מעונות בכמה מתחמים מסביב לאוניברסיטה ומחקר עשיר ומגוון המבטא גם קשרים בין-לאומיים ענפים.
הרבה סטודנטים לוקחים חלק בחיי הקהילה בעיר ויוצרים מעורבות מקומית באמצעות מיזמים שונים.
מלבד אוניברסיטת בן-גוריון קיימות עוד מספר מכללות, ישיבות ומדרשיות קטנות.
מזה שנים מועלות כלפי ממשלת ישראל תלונות רבות על הזנחת הנגב ואוכלוסייתו, דבר המתבטא במחסור במקומות עבודה, בפערי שכר בין הדרום למרכז ישראל ובהזנחה של התשתיות באזור, לעומת מרכז ישראל וצפון המדינה.
כמו כן, תושבי הדרום מלינים על בניית עיירות פיתוח – ערים מתפתחות שהאוכלוסיות בהן מורכבות לרוב מבעלי מעמד סוציו-אקונומי וכלכלי נמוך.
בשנים האחרונות החלה מדינת ישראל ליישם תוכניות רבות לצמצום הפערים בין המשאבים המוקצים לנגב לשאר המדינה.
ניתן מעמד מיוחד לערי הפיתוח, הושקעו תקציבים בהרחבת קווי הרכבת ליישובים בנגב הצפוני, מה שיאפשר מעבר מהיר מן הנגב למרכז הארץ ובניית בסיס צה"ל גדול לקצינים בנגב.
חוות הבודדים בנגב – דרך היין
תוכנית דרך היין היא תוכנית של מדינת ישראל, בהובלת מועצה אזורית רמת הנגב, ששמה למטרה להוסיף חיים ועניין למרחבים הגדולים של הנגב על מנת למשוך עליו מטיילים ומתיישבים.
התוכנית כללה 30 מיקומים להקמת חוות חקלאיות שבהם קיימת הסכמה כללית של כל הגופים הנוגעים לדבר.
את החוות הציעו לכל יזם פרטי המעוניין, שנדרש להגיש בקשה מלווה בתוכנית עסקית ורעיונית ולקבל כל האישורים לעלות לשטח.
בתחילת דרכה נתקלה התוכנית בהתנגדויות מצד החברה להגנת הטבע וכן מצד גופים נוספים אשר נדחו בבג"ץ ואפשרו לתוכנית להמשיך כמתוכנן ולהקים 23 התיישבויות חדשות.
הבדואים הם חלק ניכר מאוכלוסיית הנגב.
נכון לסוף 2021 חיים באזור הנגב כ-280,000 בדואים, כמחציתם תושבי העיר רהט ועיירות הקבע – כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע, חורה ולקיה, והשאר הם תושבי יישובים מוכרים וכפרים לא מוכרים, המרכיבים את הרשויות מועצה אזורית אל קסום ומועצה אזורית נווה מדבר.
עד קום המדינה קיימו הבדואים בנגב אורח חיים נוודי למחצה – מגורים קבועים וגידולים חקלאיים בעונת החורף ונדודים עם עדרי הצאן בעונת הקיץ.
בשנות הארבעים חיו בנגב כ-75,000 בדואים.
במלחמת העצמאות ברחו רבים מהם, ואז נותרו בנגב כ-11,000 בלבד.
אחרי קום המדינה רוכזו הבדואים באזור הסייג בין דימונה, ערד ובאר שבע.
ב-2003 הוכרו מספר כפרים בלתי מוכרים ואוגדו במסגרת המועצה האזורית אבו בסמה.
ב-2008 הגישה "הוועדה להסדרת התיישבות הבדואים בנגב" בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג סדרת המלצות להסדרת תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים בנגב וסוגיית ההכרה בכפרים הבלתי מוכרים.
פרנסתם של הבדואים בנגב בעבר התבססה על חקלאות – רעיית צאן משולבת בגידולי שדה, בעיקר שעורה ודורה.
מצבם הכלכלי והסוציו-אקונומי של הבדואים בנגב אינו טוב.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שבע עיירות הקבע הבדואיות ממוקמות בשמונת המקומות האחרונים בדירוג הסוציו-אקונומי.
הֶנְג סַמְרִין (בקמרית: ហេង សំរិន; נולד ב-1934), פוליטיקאי קמבודי קומוניסטי, היה שליט קמבודיה לאחר פלישת וייטנאם למדינה.
סמרין נולד במחוז פריי-ונג (Prey Veng) בקמבודיה.
הוא הצטרף לתנועת הקמר רוז' בהנהגתו של פול פוט והפך ל"קומיסר פוליטי" וראש דיוויזיה צבאית כשהתנועה השתלטה על המדינה ב-1975. ב-1978 הוא ערק משורות הקמר רוז' (שנתמכה על ידי סין) ונמלט לווייטנאם.
בסוף השנה סמרין שב לקמבודיה ופיקד על מרד שנתמך על ידי וייטנאם וברית המועצות נגד הקמר רוז'.
לאחר התמוטטות משטר הקמר רוז' ב-1979 סמרין הנהיג את הממשלה הקומוניסטית החדשה.
למרות שהפרות זכויות האדם בתקופתו צומצמו באופן משמעותי יחסית למעשי הקמר רוז', עדיין בוצעו פשעים נגד האנושות ומשטרו סירב לקבל סיוע בינלאומי עד סוף שנת 1979. בשנת 1979 הפך סמרין ליושב-ראש מועצת המהפכה העממית.
ב-1981 מונה ליושב ראש מועצת המדינה והמזכיר הכללי של מפלגת העם המהפכנית.
הַנְגוּל או הַאנְגוּל (한글 , "כתב קוריאה" בקוריאה הדרומית) או ג'וֹסוֹן-גוּל או צ'וֹסוֹן-גוּל (조선글 - Chosŏn'gŭl, "כתב (שושלת) ג'וסון" בקוריאה הצפונית) או אוּרִיגוּל (우리글) או נאטסורי (낱소리) הוא האלפבית של השפה הקוריאנית.
האלפבית משמש ככתב הרשמי של קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית.
האנגול הוא אלפבית פונטי, כלומר מורכב מאותיות לעיצורים ותנועות.
האותיות אינן נכתבות בצורה סדרתית בזו אחרי זו, אלא מקובצות להברות, לכן הכתב נראה כמו כתב הברות בדומה לכתב היפני, אף שאיננו.
ג'אמו (자모 מבוטא: צ'אמוֹ) הן היחידות שיוצרות את מערכת ההאנגול, אלו הן אבני היסוד של ההברה ב"האנגול", הן מורכבות מצירופים של עיצורים או תנועות.
שם נוסף הוא נַטְסוֹרי (낱소리), שמשמעותו יחידת צליל (낱 = יחידה; 소리 = צליל).
בהאנגול קיימים 14 עיצורים ו-10 תנועות, ובסך הכל 24 אותיות.
כל הברה מורכבת מלפחות 2 אותיות, ובהן עיצור אחד ותנועה אחת.
האותיות המקובצות להברות יכולות להיכתב במאוזן משמאל לימין, או במאונך מלמעלה למטה.
כתב ההאנגול פותח בהוראת המלך סג'ונג הגדול במאה ה-15. מתוך עשרות אותיות שהיו בו במקור נותרו כיום בשימוש 14 אותיות אלמנטריות לעיצורים, 10 אותיות אלמנטריות לתנועות ו-27 הרכבות של 2-3 אותיות מתוך ה-24, למשל עיצורים כפולים שמסמלים הדגשה של העיצור, ודיפתונגים שבנויים משתי תנועות.
השם "הַאן-גוּל" (한글) הוא מונח שטבע הבלשן הקוריאני ג'ו שי-גיונג ב-1912 במשמעות של "כתב גדול" בקוריאנית ארכאית וגם "כתב קוריאני" בקוריאנית מודרנית.
בקוריאה הצפונית מעדיפים לכנותו "ג'וֹסוֹן-גוּל" או "צ'וֹסוֹן-גוּל" (조선글) - "הכתב של שושלת ג'וסון"
עד שנות המאה ה-20 המוקדמות ההנגול הושמץ על ידי המשכילים ששיננו אלפי לוגוגרמות סיניות (האנג'ה) והעדיפו לשמר את השיטה.
משום שהנגול הוא אלפבית מקומי וקל ללימוד הם כינו אותו בשמות:
"אוֹן-מוּן" (언문) - "כתב מקומי" (ההנג'ה נלקח מסין וההנגול הומצא בקוריאה)
"אַם-גוּל" (암글) - "כתב של נשים" (נשים העדיפו כתב אלפביתי ולימדו את עצמן)
ארבעת השמות האחרונים הם מיושנים, היות שכיום בקוריאה הדרומית משתמשים בעיקר בהאנגול ומעט מאוד בהאנג'ה, ובקוריאה הצפונית ההאנג'ה כבר נכחד.
ישנן 51 ג'אמו, ואפשר לחלק אותם בצורה הבאה:
4 תנועות חכיות פשוטות: ㅑ, ㅕ, ㅛ, ㅠ וגם המיושנים ᆜ, ᆝ, ᆢ
המבנה של הברה כלשהי ללא עיצור סופי היא עיצור תחילי משמאל ותנועה מימין, במקרה שהתנועה מכילה קו אנכי ארוך, כמו ㅣ.
אם לתנועה יש קו אופקי ארוך, כמו ㅡ, אזי התנועה תיכתב מתחת לעיצור הפותח.
אם התנועה היא שילוב של 2 תנועות מהמקרים הקודמים, כמו ㅢ, אז התנועה האופקית תיכתב מתחת לעיצור הפותח, והאנכית נכתבת מימין לעיצור ולתנועה האופקית:
אם קיים להברה גם עיצור סופי, הוא יכתב תמיד מתחת לשאר ההברה:
עיצור תחיליתנועה שנייהתנועה ראשונהעיצור סופי
"הַנִּדָּח" הוא סיפור מאת ש"י עגנון, המתרחש על רקע המאבק בין המתנגדים לחסידים בגליציה של תחילת המאה ה-19. הסיפור מתרחש בשִבוש, השם שנתן עגנון באחדים מסיפוריו לבוצ'אץ', עיר הולדתו, ובמרכזו ניצב גרשום, צעיר שהפך בהדרגה ממתנגד לחסיד.
בשנת 1909 פרסם עגנון, שהתגורר ביפו, בעיתון "הַשִּׁלֹחַ", שיצא לאור באודסה, את הסיפור "עלית נשמה".
כעבור עשר שנים הפך סיפור זה לפרק השביעי והאחרון של "הנדח", שבהמשך עבר עוד שינויים אחדים עד לגרסתו הסופית.
על מגמתם של השינויים שהכניס עגנון בגרסאות השונות עמד יהושע ד.
לבנון: "ממהדורה למהדורה השמיט עגנון אפקטים דרמטיים של צעקות ושאגות, עד שהעמיד את שיאו של הסיפור על התלהבות פנימית ואקסטאזה שקטה".
ביום חמישי, "בין מנחה למעריב נשמעה שמועה בבית המדרש צדיק בא לעיר".
שמועה זו משמשת להצגת הקונפליקט שביסוד הסיפור: "היו ההדיוטות סבורים שלא בא הרב לעיר אלא לרפא את איידילי בתו של רבי אביגדור הפרנס.
אבל מי שהיה יודע שנאתו של הפרנס לאנשי הכת יודע היה שתקיף זה מוכן להפוך את כל העולם כולו ובלבד שלא תהא דריסת רגל לאותו צדיק בשבוש".
בבוקר יום שישי אכן הגיע לעיר רבי אוריאל, רבם של החסידים.
המתנגד רבי אביגדור עזב את מיטת בתו החולה, והלך אל הפריץ על מנת שיגרש את רבי אוריאל מהעיר, וזה שלח שוטר שגירש את רבי אוריאל, וחסידיו הלכו בעקבותיו.
בעצת חסידיו קילל רבי אוריאל את רבי אביגדור בקללה "כי ידח ממנו נדח", כלומר שימות אחד מצאצאיו.
רבי אוריאל וחסידיו הלכו עד שלקראת כניסת השבת הגיעו לכפר והתאכסנו באכסניה שבו.
הרב וחסידיו העבירו את השבת בתפילה, בדברי תורה ובסיפורי חסידים.
בביתו של רבי אביגדור שכבה בתו איידילי על ערש דווי.
לאחר שבעלה, רבי משולם, חש כי כלו כל הקצים, הלך לכפר אל רבי אוריאל, שיבקש רחמים על איידילי.
"באותה שעה הרהר רבי אביגדור בלבו, שמא יאמרו שבזכות תפילתו של אוריאל נתרפאה איידילי בתו ונמצאין הבריות נכשלים על ידה.
תלה רבי אביגדור שתי עיניו למרום ואמר, רבונו של עולם קח נא את נפשה מיד שלא יתגבר חס ושלום כח השקר על ידה בעולם.
לא היו רגעים מועטים עד שנשלם קצו של גוף ויצתה נשמתה בטהרה".
רבי אביגדור כתב מכתב תנחומים לנכדו גרשום, בנה הבכור של איידילי, שלמד תורה בעיר אחרת.
בראש המכתב כתב רבי אביגדור את התאריך: "שנת ד' ינחם אותנו לפ"ק", שהיא (בגימטריה) שנת תקע"ה (1815).
את דברי הניחומים, העוסקים באיידילי המנוחה, סיים רבי אביגדור באזהרה: "ראיתי להזהירך נאמנה מפני כת החסידים החשודים מפירי ברית והלומי יין אשר פשטו כילק השדה".
תמה גרשום "מה ראה זקנו להזהירו מאנשי הכת?
חס ושלום שנחשד על זה".
סיפר לו מוביל המכתב "שהביאו להם אנשי הכת את אוריאל ריש בריוני ונגררו אחריו הרבה ונזדרז רבי אביגדור שיחיה להפליטו כמצורע חוץ למחנה ישראל.
ועוד סיפר לו משום "ליצנותא דעבודה זרה" שקלל אוריאל זה את זקנו שיחיה כי ידח ממנו נדח".
גרשום שקע בצער כבד על מות אמו, "וההדיוטות ממללים בפיהם ומרמזים בעיניהם ומורים באצבעותיהם ואומרים עונש מן השמים.
נתגרה רבי אביגדור באותו צדיק ונענש בזרעו.
בערב פסח חזר גרשום לעירו ולמשפחתו, ואת ליל הסדר ערך בבית הורי ארוסתו.
הוא נשאר בעירו, והמשיך ללמוד בה.
משפחתו ובני עירו עמדו על חריפותו ובקיאותו.
בהדרגה הפך גרשום ממתנגד לחסיד.
תחילה הצטרף במקרה לתפילת חסידים שנזקקו לעשירי למניין.
לאחר מכן, בעקבות דברי חבריו ללימוד, חש צורך עז ללכת אל רבי אוריאל, אך התעלף בדרכו אליו, והוחזר לבית אביו על ידי חסיד שמצאו מעולף.
הסיפור מסתיים בתיאור מותו של גרשום:
נטל לו גרשום סידור והלך למקומו אצל הבימה.
פתח את סידורו והניח ראשו בין שתי ידיו ועמד שעה קלה עד שהוציא את ראשו והתחיל קורא בשיר השירים בהתלהבות איומה ובגבורה נוראה.
והיה קורא והולך עד שהגיע לפסוק משכני אחריך נרוצה.
וכיון שהגיע לפסוק משכני אחריך נרוצה יצתה נשמתו בטהרה.
ועדיין שפתיו מרחשות הביאני המלך חדריו.
ככה מת גרשום נכד רבי אביגדור, כי שרה רבי אביגדור עם רבי אוריאל ועם חסידים רב.
הסיפור מתרחש בשִבוש, השם שנתן עגנון באחדים מסיפוריו לבוצ'אץ', עיר הולדתו.
אביו של עגנון, שלום מרדכי צ'צ'קס, היה חסיד צ'ורטקוב.
לעומתו, סבו של עגנון, אבי אמו, יהודה פארב, היה מתנגד.
בספרו "מעצמי אל עצמי" כתב עגנון על סבו זה: "מקצת ממעשיו וממדותיו אתם מוצאים ...
בדמותו של ר' אביגדור בהנדח".
החסידות כשלעצמה העסיקה מאוד את עגנון והיא נספגה ברבות מיצירותיו - גם מבחינת הצורה וגם מבחינת התוכן.
יחסו אליה ידע תהפוכות רבות: לעיתים היה כל כולו בעד החסידות - כפי שהעיד עליו ידידו גרשם שלום - ולעיתים יצא נגדה בשצף קצף.
ברור שאת "הנדח" חיבר עגנון מתוך עמדה אוהדת כלפי החסידות, עמדה שניזונה במידה רבה מן הגילוי המחודש של זרם זה על ידי בובר וחבריו.
רבי אביגדור: יהודי תקיף, בן 83, מתנגד עז לחסידות.
לבנון מוצא כי בשם זה "טמון רמז שקוף לרבי אביגדור מפינסק שהיה בין הגורמים למאסרו הראשון של הרש"ז מלאדי (בשנת תקנ"ט) והגורם הישיר למאסרו השני (בשנת תקס"א) על ידי מלשינותו".
רבי אוריאל: רבם של חסידים, נרדף על ידי רבי אביגדור.
על גדולתו מסופר: "ורבי אוריאל ישב ושר זמירות למוצאי שבת ושהה ונתעכב עד שהבדיל, שכל זמן שרבי אוריאל לא הבדיל מפתחותיו של גיהנם בידו, ומחמלתו על הרשעים שמחזירים אותם לגיהנם קשה לו נטילת כוס של הבדלה לידו, עד שמראין לו אורה של שבת הבאה." רעיון זה מקורו בספר הזוהר.
על פי דן מירון, דמותו של רבי אוריאל מרמזת לזו של רבי אורי מסטרליסק.
גדליה נגאל מוצא בדמותו שילוב מאפיינים של יעקב אבינו ור' יעקב יוסף מפולנאה.
גרשום: צעיר חריף ובקי, המשקיע זמנו בלימוד תורה.
נכדו של רבי אביגדור, בנם הבכור של רבי משולם ואיידילי.
לב הסיפור הוא השינוי שעבר גרשום, ממתנגד בן מתנגדים לחסיד.
"החוזר": חסיד סמוי, הלומד תורה עם גרשום ובהדרגה מעבירו לחסידות.
כינויו, "החוזר", מקורו בעולם המושגים של חסידי חב"ד - המושג נוצר בתקופת כהונתו של האדמו"ר האמצעי, והוא משמש לתיאור מי שחוזר בפני הציבור על חידושי התורה של הרבי.
חוקר החסידות גדליה נגאל מוצא משמעות סמלית בשמותיהם של גיבורי הסיפור: אוריאל - "מפיץ אור החסידות"; גרשום - "אותיות מגורש ולשון גרות"; אביגדור - "מסמל את מגמת בעליו לגדור את הפרצות שנבעו - לדעתו - בחומות ישראל בעטיה של ה'כת'".
דמויות אלה ביצירות אחרות של עגנון
אחדות מהדמויות מוזכרות בשלוש יצירות נוספות של עגנון, כחלק מהדמויות היוצרות את אוכלוסייתה הבדיונית של שבוש.
בסיפור "בלבב ימים", החותם את הקובץ "אלו ואלו", מסופר כי עם העולים משבוש נמנו "רבי משה אחיו של רבי גרשום עליו השלום, זה רבי גרשום שיצתה נשמתו בפסוק הביאני המלך חדריו כפי שמפורש בספר הנדח", ו"רבי יהודה מנדיל משיירי חסידי רבי אוריאל נשמתו בגנזי מרומים".
לא הספיק רבי משה לסיים כל הפסוק עד שנכנסה בו שמחת ארץ ישראל ונכנסה בו חיות חדשה".
על הזיקה שבין שני הסיפורים העיר שמואל ורסס:
"בנוסף לחיזיון של רציפות החוויה האקסטטית הכרוכה בניגון של שיר השירים, המקשרת בין שני האחים, מעבר לתבניות הנפרדות של שני הסיפורים, מיתוספת לזיקה המוטעמת שביניהם גם משמעות אירונית נוקבת.
הוא אף מטפח בפומבי ובמוצהר את ניגונו ואת הליכותיו של אחיו זה".
ורסס עומד על השינוי שחל במעבר מ"הנדח" ל"בלבב ימים": "לעומת כיסופים עד כלות הנפש שסופם חידלון והסתלקות מן העולם, מצביע עתה עגנון על פתרון בדרך של מימוש הכיסופים הללו של התחברות לשכינה על ידי היאחזות ממשית בארץ ישראל".
ברומן "אורח נטה ללון", שעלילתו מתרחשת דורות אחדים לאחר זו של "הנדח", נאמר: "מי יגלה עפר מעייניך רבי אביגדור שגרשת ערב שבת עם חשיכה את רבי אוריאל רבן של חסידים, עכשיו תלמידי תלמידיו יושבים בבית מדרשך" (עמ' 190).
בסיפור "עד הנה" עורך הגיבור-המספר השוואה בינו ובין גיבור "הנדח": "אפשר שזוכרים אתם את מעשה הנדח, כשיצא ר' גרשום מחדר תפילתם של החסידים.
מה דברים נאמרו לו וכמה נבהל מאותם הדברים.
והרי ר' גרשום מבית תפילה יצא, ממקום קדוש יצא.
עכשיו הגיעו בעצמכם אדם הולך מעם נכריה ופוגע בו אחד מן המתפללים בהיכל הנאורים, כלומר מאותם שרגילים אנו לקרותם יהודים מתבוללים והזכיר לו זה פרשת בלק ובנות מואב, – כמה נבהלה נפשו."
אף שהסיפור נכתב בתקופה שבה עגנון פרק עול תורה ומצוות, הוא ספוג בנושאי תורה והלכה, כיאה לסיפור ששומרי תורה ומצוות נמצאים במרכזו.
בכך ממחיש הסיפור היטב את דבריו של גרשם שלום על עגנון בתקופה שבה כתב את "הנדח": "הוא זנח ביודעין את עולם המסורת, כפי שהכירו בנעוריו, אך עדיין היה רווי ברוחו של עולם זה ושבוי בקסמיו".
"נתעצבו אל לבם כי בכפר הם וספר תורה אָין לקרוא פרשת השבוע": מדי שבת נהוג לקרוא בספר תורה בפרשת השבוע.
"ועינגו את השבת באכילה ובשתיה עד שהגיע זמן סעודה שלישית": יש לסעוד שלוש סעודות במהלך השבת, והאחרונה שבהן, סעודה שלישית, נאכלת לקראת סוף השבת.
"ונתעכב עד שהבדיל": הבדלה היא סדרת ברכות הנאמרת במוצאי שבת, להבדלה בין השבת לבין ימי החול.
"זנביל בעל בשר שהיה מאריך בסעודת מלוה מלכה ממוצאי שבת עד ערב שבת": מלווה מלכה היא סעודה שנוהגים לאכול במוצאי שבת, ובה מלווים את שבת המלכה בצאתה בשירה ובסעודה, כדרך שמלוים מלך ומלכה בצאתם מן העיר.
סעודה זו נקראת גם "סעודה רביעית" או "סעודת דוד המלך".
התיאור "שהיה מאריך בסעודת מלוה מלכה ממוצאי שבת עד ערב שבת" הוא הגזמה.
"בשביל שישלים מאה ברכות בכל יום": בברייתא מובא בשם רבי מאיר שאדם מברך מאה ברכות ביום.
בשולחן ערוך אורח חיים מ"ו ג' נאמר: "חייב אדם לברך בכל יום מאה ברכות לפחות", ובעקבותיו קובע זאת גם קיצור שולחן ערוך (סימן ו, סעיף ח).
"ריח של עדשים וריח של ביצים שנשתיירו מסעודת הבראה": סעודת הבראה היא חלק ממנהגי האבלות.
זו הסעודה הראשונה במהלך שבעת ימי האבלות, לאחר שחוזר האבל מקבורת המת.
נהוג שהאוכל לסעודה זו כולל דווקא מאכלים עגולים (כגון ביצים קשות ועדשים), כדי לסמל את הגלגל החוזר בעולם, היינו את מחזור החיים והמוות שעובר על כל בני האדם.
"ויצרף קולו עם קול אחיו הקטנים בשעה שהם עומדים בבית הכנסת ואומרים קדיש": האבל נוהג לומר קדיש יתום בתקופת אבלו.
"גרשום סיים פרק משניות": נהוג ללמוד משנה לעילוי נשמתו של המת, ורמז לכך: אותיות "משנה" הן תמורה של אותיות "נשמה".
"והבכורים רצים בגמרא כדי לסיים מסכת בערב פסח ולפטור עצמם מתענית בכורות": בעקבות מכת בכורות נהוג שהבכורות מתענים בערב פסח, תענית הקרויה תענית בכורות.
תענית זו, שהיא רק מנהג, נדחית מפני סעודת מצווה, כגון זו של סיום מסכת.
"יום טוב ראשון ויום טוב שני של פסח לא ראו טובה בבית רבי אביגדור": הסיפור מתרחש בגולה, ולכן יום טוב שני של פסח הנזכר כאן הוא יום טוב שני של גלויות.
"כיון שהגיעו לקדושת השם ושמע שהם אומרים נקדישך הכיר שנכנס לרשות של 'הכת'": "קדושה" הוא קטע תפילה הנאמר בחזרת הש"ץ על תפילת העמידה.
הפתיחה קיימת בנוסח ספרד (נוסח החסידים), אך אינה קיימת בנוסח אשכנז (נוסח המתנגדים), שבו אומרים .
"ביקש לומר לו דבר, אלא לפי שכבר קרא קריאת שמע עמד ושתק": לפי ההלכה, לאחר אמירת קריאת שמע על המיטה וברכת המפיל שבסופה, הנאמרת סמוך לשינה, אין לדבר.
"נטל גרשום ידיו ובירך ברכות התעורה": עם ההשכמה בבוקר יש ליטול ידיים ולברך ברכות השחר.
"מזומן הוא ליתן לו מתנה.
התרת הוראה": התרת הוראה היא מתן סמכות לאדם להורות הלכה, והיא ניתנת מרב לתלמידו, לאחר שמצאו ראוי לכך.
"וכדי לעשות היכר לחורבן ירושלים פרקו חוליה אחת מן השולחן שלא כסוה כלל": מנהג ישראל הוא להותיר פגם ביצירה, זכר לחורבן.
"נתקבץ מנין הגון וזימנו באלקינו": בתום הסעודה, זימון הוא הפתיחה לברכת המזון.
כאשר נמצאים לפחות שלושה אנשים שאכלו כאחד נאמר זימון, וכאשר נמצאים לפחות עשרה אנשים, יש להזכיר את שם ה' בזימון.
בזימון בשלושה נאמר "נברך שאכלנו משלו", ובזימון בעשרה - "נברך אלהינו שאכלנו משלו".
כדרכם של יראי שמים נמנע עגנון מלכתוב "באלהינו", והוא כותב "באלקינו".
גיבורי הסיפור הם אנשים יראי שמים, ורבים מהם בקיאים בתורה.
לפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם בציטוט פסוקים מהמקרא והמשנה, לעיתים כלשונם ולעיתים בשינוי קל.
הנשים המתפללות להחלמתה של איידילי אומרות , משפט שהוא ציטוט מדויק של דברי משה בהתפללו על מרים (במדבר י"ב, י"ב).
במכתבו לגרשום מעיד רבי אביגדור על עצמו: "לא אוכל עוד לדלג על ההרים ולקפץ על הגבעות", בעקבות שיר השירים: .
בהמשך המכתב מתאר רבי אביגדור כיצד בילדותה נפלה בתו לנהר "וצללה במים אדירים", על פי הפסוק .
"מה תשתוחחי נפשי ומה תהמי בוכה גרשום בלשון התהלים": סופו של המשפט מלמד אותנו את מקור תחילתו, תהלים מג ה.
כאשר גרשום נמנע מלהסתכל בחסידים המרקדים בבית הכנסת, מצטט באוזניו אחד מהם: .
בצאתו מבית הכנסת פגש גרשום זקן שאמר לו "הרי אני כבן שבעים שנה", כדבריו של רבי אלעזר בן עזריה במשנה (ברכות א ה), המצוטטים גם בהגדה של פסח.
"כיון ששמע גרשום זקנו גוער באחיו עצל עד מתי תשכב", בעקבות .
"אמר לו אברך אחד לגרשום בבית המדרש, הלא פקודי ה' ישרים משמחי לב ואתה לומד ופניך זועפים", ובתחילת דבריו ציטט .
למגילת שיר השירים מקום חשוב בסיפור, והיא מופיעה בו פעמים אחדות.
בתחילת הסיפור, עם גירושו של רבי אוריאל מן העיר, בעת שהלך עם חסידיו, קרא רבי אוריאל בקול פסוק משיר השירים, וחסידיו ענו לו בהמשך הפסוק או בפסוק אחר, למשל: "רבי אוריאל מהלך וקורא סמכוני באשישות, רפדוני בתפוחים כי חולת אהבה אני.
וקהל חסידיו מהלכים וקוראים קול דודי הנה זה בא, מדלג על ההרים מקפץ על הגבעות".
פסוקים משיר השירים משובצים בדיבורם של אחדים מגיבורי הסיפור (כאמור בסעיף הקודם).
במהלך לימודיו של גרשום עם "החוזר", בערב שבת, "הוציא החוזר ספר שיר השירים והתחיל מפרש לפניו פסוקיו ותיבותיו ואותיותיו וטעמיו וכל הסודות הקדושים והנוראים היוצאים ממנו".
בסופו של הסיפור "נתכנס רוב הציבור לתפילה ויושבים ואומרים שיר השירים", ויצאה נשמתו של גרשום בעת שקרא בשיר השירים "בהתלהבות איומה ובגבורה נוראה".
השראה לסיפור שימש עניינו של רבי יעקב יוסף מפולנאה, המסופר בספר "שבחי הבעש"ט".
לפני התקרבותו לבעש"ט שימש רבי יעקב יוסף מפולנאה רב ואב בית דין בשרהורוד שבפודוליה (אזור בדרום פולין של אז).
בהשפעתו של רבי יהודה ליב ברבי יחיאל מיכל (המוכיח מפולנאה), תלמידו של הבעש"ט, הפך לחסיד, וכתוצאה מכך בני עירו, ובראשם גובה המיסים, גרשוהו ממשרתו.
לפי האגדה הוא קילל בשל כך את העיר ואת משפחת גובה המיסים, ומיד התרחשה בעיר שרפה, שכמעט כילתה בה הכול, ובני משפחתו של גובה המיסים חלו מאוד ונטו למות.
תושבי העיר ביקשו מהבעל שם טוב שיבטל את הגזרה, והוא ענה שאין בכוחו לבטל את דברי ר' יעקב יוסף, אלא רק לרכך אותם קמעא, ולכן קבע שבכל דור יהיו נולדים בעיר נכים במשפחת גובה המיסים, וכך היה.
חוקר החסידות גדליה נגאל מציג מקורות חסידיים נוספים שהשפיעו בדרכים שונות על תוכנו של "הנדח", ובהם:
בעת שהותו בכפר דורש רבי אוריאל "משל לבן מלך שנשלח למרחקים".
משל זה מופיע בקיצור בספר "תולדות יעקב יוסף".
בעת מחלתה של איידילי, שני בניה "אוחזים בספר נושן וקוראים בנעימה" ומפורט תוכנו של הסיפור שהם קוראים.
נגאל מראה שהסיפור הועתק, בשינויים קלים מהסיפור "השר מקוצי", כפי שהופיע בספר "תמימי דרך".
בעת שרב הגליל התארח לסעודה בביתו של רבי אביגדור, סיפר בשבחו של הרמ"א ובנפלאות שחוללו כתביו.
סיפור זה מקורו בספרו של אהרן ולדן "שם הגדולים החדש".
אסתר פוקס מציינת בעניין זה: "מגמתו של המספר החסידי לתאר את ניצחונה של החסידות על מתנגדיה מונעת ממנו את הערכת ההשלכות המפוקפקות של ניצחון זה".
בשנת 1909 פרסם עגנון, שהתגורר ביפו, בעיתון "השלח", שיצא לאור באודסה, את הסיפור "עלית נשמה".
כעבור עשר שנים הפך סיפור זה לפרק השביעי והאחרון של "הנדח".
בסוף שנת 1912 עבר עגנון להתגורר בגרמניה.
הסיפור "הנדח" פורסם לראשונה בשנת 1919 ברבעון "התקופה" של הוצאת שטיבל בוורשה, בעריכתו של דוד פרישמן.
על כתיבתו סיפר עגנון לפישל לחובר: "תשע שנים עבדתי עליו.
מ-18 גליונות דפוס עשיתי שני גליונות.
אני חושב שאין אף מילה אחת שאין בה חיים.
התוכל לערוב לי שפרישמן לא ישנה בו אף לא כקוצו של יוד, ואם כן אהיה מוכן לשלוח אותו ל'התקופה'".
הסיפור תורגם לגרמנית בידי מקס שטראוס, ופורסם בשנת 1921, בחמישה המשכים, בירחון "דר יודה" (Der Jude) שיסד מרטין בובר בשנת 1916. בשנת 1923 הודפס הסיפור כספר בהוצאת הספרים "יודישער פרלאג" (Jüdischer Verlag).
במסגרת כל כתבי עגנון, בגרסתם הראשונה, שיצאה לאור בשנת 1931, "הנדח" הוא הסיפור הפותח את הקובץ "מאז ומעתה", ובגרסתם השנייה, שיצאה לאור בשנת 1953, "הנדח" הוא הסיפור הפותח את הקובץ "אלו ואלו".
חוקר הספרות דן לאור רואה במיקום זה שבחר עגנון "אות וסימן למשקל ולערך שייחס ליצירה זו בסדר סיפוריו".
לקראת הוצאתה לאור של כל אחת ממהדורות הסיפור ערך בו עגנון שינויים רבים.
בגלויה ששלח עגנון לשלמה זלמן שוקן ב-1916 כתב על "הנדח": "ספור זה העתקתי מי יודע כמה פעמים, מסופקני אם יש בו אותיות כמספר הפעמים שהעתקתיו".
בשנת 1926 כתב: "שלשה חודשים רצופים התעסקתי בהנדח.
לבנון: "ממהדורה למהדורה השמיט עגנון אפקטים דראמטיים של צעקות ושאגות, עד שהעמיד את שיאו של הסיפור על התלהבות פנימית ואקסטאזה שקטה".
קודם לסיפור מופיעה הקדשה: "למעלת נשמת אבי מורי הרב ר' שלום מרדכי הלוי זצ"ל".
נגישות בנייה או הנגשה היא נגישות בניינים ומעברים להולכי רגל עבור אנשים עם מגוון רחב ככל האפשר של לקויות.
לדוגמה משתמשי כיסאות גלגלים נתקלים בבעיות נגישות בסביבות רבות ומגוונות וההנגשת הבניינים עבורם היא מן ההנגשות היקרות, בעוד שעיצוב הסביבה הנגישה עבורם מלכתחילה לרוב אינה יקרה במיוחד.
משתמשי כיסאות גלגלים זקוקים לדירות ובנייני ציבור נגישים עם ריהוט נגיש, נגישויות למעליות, למסדרונות, לדלתות, לחדרי שירותים, לאולמות הרצאה, לתיאטרון ולקולנוע, לחדרי אוכל, שולחנות עבודה ועוד.
בנוסף יש צורך במדרכות נגישות, מעברי חצייה נגישים, תחנות אוטובוס ורכבת נגישות, גנים ציבוריים נגישים ועוד.
בניינים ציבוריים שנבנו אחרי חקיקת חוקים המחייבים הנגשה למשתמשי כיסאות גלגלים.
ברוב המדינות שבהן חל החוק, אין חובה להפוך את בנייני הציבור הישנים לנגישים לאלתר.
אך יש חובה להפוך את אגפי הבניינים העומדים לשיפוץ לנגישים.
היוצאים מן הכלל הם בניינים לשימור בעלי ערך היסטורי שיש לשמור על ערכם המוזואולוגי.
רבים מהחוקים העוסקים בנגישות או בבנייה, במדינות רבות בעולם, עוסקים גם בנגישות בנייה.
חלק מכללי נגישות הבנייה נקבעים בחוקים אלה בפרוטרוט בידי המחוקק עצמו וחלק מורה המחוקק לשר הממונה לתקן בתקנות, או מותיר בידי השופטים לקבוע בפסקי דין תקדימיים.
למשל, בחוק האמריקני "חוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990)", המחוקק קובע מפורשות שכל מבנה ציבור שנבנה אחרי חקיקת החוק חייב להיות נגיש ושכל מבנה ציבור או אגף ממבנה ציבור ששופץ אחרי חקיקה זו חייב להיות נגיש, כל זמן שפעולות הנגשה אלה אינן גורמות לקושי בלתי סביר בבנייה או בשיפוץ.
החלטות כמו קביעת רוחבו המינימלי של מסדרון המאפשר מעבר משתמשי כיסאות גלגלים או אחוז תאי השירותים הנגישים המינימלי הדרוש במבנה ציבור נגיש נותרות בידי השר הממונה.
פירוש המושג "קושי בלתי סביר" נותר בידי השופטים.
ככלל, חוקי הנגישות עוסקים בנגישות רשות הכלל ולא בנגישות רשות הפרט והם עשויים להחמיר יותר עם מגזרים מסוימים מאשר עם אחרים.
החוק עשוי להחמיר יותר עם בניין של משרד ממשלתי או רשות מקומית שמשרת את הציבור הרחב ואמור להעסיק עובדים מן הציבור הרחב מאשר עם בניין של עסק פרטי, להחמיר עם בניין של עסק פרטי יותר מאשר עם בניין שמשרת רק חיילים מיחידת שדה.
בבניית בית משותף שמכיל רק דירות פרטיות סביר שדרישות חוקי הנגישות יהיו קלות ביותר, למשל דרישה למעלית רק בבניינים משותפים שבהם יש יותר מארבע קומות, כאשר מעלית זו לא חייבת להיות רחבה מספיק עבור משתמשי כיסאות גלגלים.
בבניית בית מגורים פרטי לחלוטין, ייתכן שחוקי הנגישות לא יבואו בדרישות כל שהן.
בתיקון לחוק התכנון והבנייה שתוקפו החל מ-1 באפריל 1972 נקבע כי כל מבנה ציבורי שנבנה בישראל חייב לכלול אמצעים שיאפשרו גישה לנכים.
פרק הנגישות בחוק השוויון מגדיר נגישות כך:
פרק הנגישות של החוק קובע את החובה להנגיש כל מקום שפתוח לציבור וכל שירות הניתן לציבור לאנשים עם כל סוגי המגבלות.
לפי חוק זה, כל משרדי הממשלה, בתי המשפט ובתי העסק, לרבות בתי קולנוע, מסעדות פארקים ובתי מלון, חייבים בנגישות.
חובת הנגישות מדברת על בעלי המוגבלות הפיזית ומוגבלויות אחרות.
את רוב פתרונות ההנגשה, אמורות לספק הרשויות המקומיות.
כמו כן, מעניק החוק כלים לאכיפתו, כגון מערך פקחים בנציבות השוויון לבעלי מוגבלות אשר יוסמכו להוציא צווי סגירה נגד מקומות שאינם נגישים.
עבודה משותפת של גופים אלה הניבה מערך תקנים תחת הכותרת "תקן ישראלי ת"י 1918 נגישות הסביבה הבנויה " התקן עצמו מחולק למספר תקנים שכל אחד מתייחס להבט שונה של מוגבלי נגישות לפי הפרוט הבא :
חלק 1 - עקרונות ודרישות כלליות., חלק 2 - הסביבה שמחוץ לבניין., חלק 3.1 - פנים הבניין – דרישות בסיסיות, חלק 3.2 - פנים הבניין - דרישות משלימות לשימושים ספציפיים, חלק 4 - תקשורת, חלק 5.1 - יחידות אכסון מיוחדות, חלק 5.2 - יחידות דיור נגישות ויחידות דיור בנות התאמה
חלק 6 - אמצעי אזהרה והכוונה לאנשים עם מוגבלות ראייה
יכולתו הפיזית של ציבור משתמשי כיסאות הגלגלים היא מגוונת, כמו גם התכונות הפיזיות של כיסאות הגלגלים עצמם.
מטרתו העיקרית של תכנון הבנייה הנגיש היא לאפשר למגוון רחב ככל האפשר של משתמשי כיסאות גלגלים להשתמש במבנה בדרך נוחה ומכובדת ככל האפשר ודומה ככל האפשר לזו של המשתמשים חסרי הלקות.
דוגמאות: מבנה שמשתמשי כיסאות גלגלים יכולים להיכנס אליו רק דרך אחת הדלתות שלו הוא מבנה נגיש פחות ממבנה שדרך כל הדלתות שלו יכולים להיכנס משתמשי כיסאות גלגלים.
מבנה שבו משתמשי כיסאות גלגלים ידניים (משתמשים שידיהם חסרות לקות) יכולים לפתוח בו בכוחות עצמם כל דלת הוא נגיש יותר מכזה שבו משתמשי כיסאות גלגלים ידניים צריכים עזרה בפתיחת חלק הדלתות (למשל דלתות שאין לידן מרווח תמרון מספיק עבור משתמשי כיסאות גלגלים).
מבנה שבו לכל הדלתות יש מתג פתיחה חשמלי שמאפשר פתיחה עצמאית שלהם על ידי משתמשי כיסאות גלגלים ממונעים (משתמשים בעלי יכולת מוגבלת גם בידיהם) הוא אפילו נגיש יותר.
מנגד שיפור הנגישות יש לשקול נושאים נוספים כמו מחיר (מתג חשמלי נוח לתפעול בידי אדם עם כושר תנועה מוגבל ליד כל דלת עולה הרבה כסף) או ערך מזואולוגי (בניין שאחת מחזיתותיו הוגדרה כמבנה לשימור יכול להכיל דלתות נגישות רק בחזיתותיו האחרות).
מסדרונות ומשקופי דלתות נגישים חייבים להיות ברוחב מספק כדי שמרבית כיסאות הגלגלים יוכלו לעבור דרכם.
תקן הרוחב למשקופי דלתות צר יותר מזה של המסדרונות מתוך מחשבה שמעבר דלת הוא מעבר רגעי ולכן פחות חשוב להותיר בו מרחב תפעול עבור ידיהם של משתמשי כיסאות הגלגלים הידניים.
ישנם מספר טיפוסי דלתות נגישות שלכל אחד מהם יתרונות וחסרונות הן בתחום הנגישות והן בתחומים אחרים.
הדלת הנגישה ביותר היא בעלת חיישן שפותח אותה באופן אוטומטי כאשר אדם מתקרב אליה.
דלת כזו מתאימה למקום אליו נכנס כמעט כל מי שעובר לידה אולם היא אינה מתאימה לחדר שמעט אנשים נכנסים אליו הניצב ליד מסדרון שבו עוברים אנשים רבים.
במקרה כזה, הדלת לא תאפשר פרטיות וריכוז בעבודה באותו חדר.
דלת נגישה מקובלת יותר היא דלת עם מתג פתיחה חשמלי הנוח לתפעול על ידי אנשים עם יכולת תנועת ידיים מוגבלת.
מיקום מתג הפתיחה החשמלי במקומה של ידית הדלת מקל על אנשים את מציאתו (זה חשוב בעיקר עבור אנשים עם לקות ראייה או לקות אינטלקטואלית).
אולם, אם לפני הדלת אין התרחבות של המסדרון המאפשרת תמרון למשתמשי כיסאות גלגלים, יהיה קשה לחלק משתמשי כיסאות הגלגלים להגיע אל הידית.
לכן מקובל למקם שני מתגים משני צידי הדלת וזה מהם שממוקם במסדרון מצוי במרחק מה מהדלת.
מסדרונות ארוכים באופן מיוחד צריכים שיהיו בהם מקומות רחבים מספיק כדי לאפשר לשני משתמשי כיסאות גלגלים לחלוף זה על פני זה.
בין מעלית נגישה לבין מסדרון נגיש אין לחצוץ במדרגות או במכשול בלתי נגיש אחר.
דלת המעלית הנגישה חייבת לעמוד בתקן רוחב הדלתות.
בתוך המעלית הנגישה צריך להיות מספיק מרחב כדי לאפשר למרבית כיסאות הגלגלים לעשות סיבוב מלא.
זאת משום שכדי לתפעל מעלית בנוחות יש להיכנס אליה בנסיעה קדימה, להסתובב בה, לתפעל את כפתורי הלחיצה, להביט החוצה כשהדלת נפחת, לוודא המצאות בקומה הנכונה ולצאת בנסיעה קדימה.
כפתורי המעלית חייבים להיות בגובה המאפשר לחיצה על כולם בעת ישיבה על כיסא גלגלים.
כפתורי העצירה והאזעקה צריכים להיות הנמוכים ביותר - בהישג יד של אדם שלא מצליח לקום מהרצפה.
מנסיבות נגישויות שאינן קשורות בשימוש בכיסאות גלגלים:
עדיף שהמעלית תיתן משוב קולי על פעולתה.
כפתור קומת הכניסה צריך להיות מסומן בכוכב לצד שם קומת הכניסה.
תוויות כפתורי המעלית צריכות להיראות בקלות על ידי אנשים עם לקות ראייה וצריך להיות מסומנים גם בכתב ברייל.
רמפה (מדרון עולה) צריכה להיות בזווית שאינה גדולה יותר מזווית תקנית מסוימת, כי אחרת העלייה בה על ידי משתמשי כיסאות גלגלים ידניים דורשת מאמץ בלתי סביר.
אם הרמפה ארוכה, יש לסדר בה משטחים מקבילים לקרקע שבהם יוכל משתמש כיסא הגלגלים הידני לנוח ומקומות בהם שני משתמשי כיסאות גלגלים יוכלו לחלוף זה על פני זה.
במקומות בהם אין אפשרות להתקין מעלית או רמפה שתקשר בין מפלס למפלס כתחליף לעליית מספר מדרגות, יש להתקין מעלון לשם הנגשת המקום.
יש לתת את הדעת על הנגשת אביזרים שונים בבניין כך שגם משתמשי כיסאות גלגלים יוכלו להשתמש בהם.
דוגמאות לאביזרים כאלה: חלונות שאפשר לפתוח תוך ישיבה על כיסא גלגלים, טלפונים ציבוריים נגישים (בשורה של מכשירי טלפון ציבוריים מקובל להנמיך אחד מהמכשירים), ברזיות, מכונות מכירה, שֶלָט מיזוג האוויר, מתגי התאורה והשקעים החשמליים.
בכל בניין ציבור חדש חייב להיות לפחות תא שירותים נגיש אחד למשתמשי כיסאות גלגלים.
ככל שבבניין יש תאי שירותים רבים יותר, כך צריכים להיות בו יותר תאים נגישים (התקנות קובעות מספרים קונקרטיים).
בכל מקרה, רוב תאי השירותים בבניין אינם צריכים להיות נגישים כשם שרוב החניות במגרש החניה אינן צריכות להיות נגישות.
עדיף להנגיש חדרי שירותים שמכילים תא שירותים אחד ואינם מוגדרים דווקא כשירותי נשים או דווקא כשירותי גברים.
חדרי שירותים כאלה מאפשרים לנכה הזקוק למסייע אנושי לקבל סיוע בשירותים מאדם שאינו מהמגדר שלו.
דלתות הכניסה לחדר השירותים ולתא השירותים צריכות לעמוד בתנאי הנגישות לדלתות.
מעברי השירותים צריכים לעמוד בתנאי הנגישות למסדרונות.
מלבד זאת יש להשאיר בתוך חדר השירותים מקום מספיק כדי להסתובב עם כיסא גלגלים ולא לאלץ את המשתמש בכיסא לצאת מהחדר בנסיעה לאחור ולאפשר למשתמש בכיסא לתמרן בתוך חדר השירותים.
בתוך חדר השירותים יש להנגיש את האסלה, הכיור, מתקן ייבוש הידיים, המראה, מתג האור (אם כל מבקר אמור להשתמש בו), השקע למכונות גילוח חשמליות (אם יש כזה), ווי תליה למעילים, החלון (אם כל מבקר מורשה לפתוח ולסגור אותו) וכל התקן אחר שכל מבקר מורשה להפעיל.
הנגשת האסלה דורשת את היותה בגובה מסוים (על פי רוב מעט גבוהה מהמקובל), התקנת מוט אחיזה או ידיות רחבות על קירות תא השירותים, שמאפשרות למשתמש כיסא הגלגלים לאחוז בהן כשהוא עובר לשבת על האסלה והנגשה של ידית הורדת המים ומתקן נייר הטואלט.
הנגשת הכיור כוללת הגבהה שלו שמאפשרת לגשת אליו בכיסא גלגלים כך שלרגלי המשתמש בכיסא יהיה מקום תחת הכיור.
אפשרות גישה לברז המים ולסבון.
ההנגשה דורשת גם בידוד תרמי של הצינורות המובילים מים חמים אל הברז ושל הצינורות המובילים מים מהכיור אל הביוב.
הבידוד מונע כוויות מרגלי המשתמש; מי שרגליו משותקות לא מתגונן היטב מכוויה.
הנגשת המראה מחייבת הצטיידות במראה ארוכה ולא הנמכה או הטיה של המראה הקיימת.
הנמכה או הטיה מקשות את השימוש במראה על אנשים שאינם משתמשים בכיסאות גלגלים.
חדרי רחצה נגישים נמצאים ברשות הפרט, במלתחות של בריכות שחיה ציבוריות וחדרי כושר ציבוריים, במכוני פיזיותרפיה, בתי מרחץ, חדרים נגישים בבתי מלון וכיוצא בזה.
על חדר הרחצה הנגיש חלים כל החוקים הרלוונטיים לחדרי שירותים נגישים וחוקים נוספים.
חדרי רחצה נגישים למשתמשי כיסאות גלגלים יכולים להכיל סידורי נגישות זולים יחסית, כמו מוטות אחיזה, עבור משתמשי כיסאות גלגלים בעלי מוגבלות קלה יותר או מנופים להשמת משתמש כיסא הגלגלים באמבט, עבור משתמשי כיסאות גלגלים בעלי מוגבלות רבה.
האמבט או המקלחת בחדר רחצה נגיש יכול להכיל כיסא ישיבה (עמיד בפני מים) עבור משתמשי כיסאות גלגלים המצליחים לשבת בלא תמיכה.
כל הברזים צריכים להיות בהישג יד של משתמש כיסא גלגלים ושל מתרחץ המתרחץ בישיבה על רצפת האמבט או על כיסא באמבט.
כל צינורות המים החמים וצינורות הביוב צריכים להיות מבודדים תרמית משום שחלק נכבד ממשתמשי כיסאות הגלגלים אינם חשים כאב ברגליהם והדבר מקשה עליהם את ההתגוננות מכוויות קשות.
מאותה סיבה רצוי שיהיו בחדר רחיצה נגיש מד חום המורה את חום המים וסידורים המפסיקים את זרם המים במקרה של התחממות או התקררות קיצונית ופתאומית.
כיסאות גלגלים הם כיסאות גבוהים ורחבים יותר מכיסאות רגילים ולכן יש להגביה את השולחנות כדי להנגישם לכיסאות גלגלים ולדאוג שיהיה מקום ישיבה רחב ופנוי מכיסאות רגילים עבור משתמש כיסא הגלגלים.
עבור משתמשי כיסאות גלגלים ממונעים דמויי קטנוע, יש לפנות מקום רחב בהרבה.
במקומות בהם יש כיסאות המקובעים לשולחנות או לרצפה יש לפנות מספר כיסאות כאלה מראש ובעזרת מכשור מלאכה לצורך ההנגשה.
הנגשת כונניות מדפים למשתמשי כיסאות גלגלים מהווה אתגר לא פשוט.
משתמשי כיסאות גלגלים בעלי תפקוד ידיים תקין אינם יכולים להגיע את המדפים הגבוהים שבכוננית והנגשת הכוננית עבורם דורשת ויתור על שטח אחסון רב.
השמה של חפצים חשובים פחות על המדפים העליונים, גם היא אינה תמיד אפשרית.
בספריה, למשל, מדפי הספרים אינם מסודרים על פי חשיבותם והערכת חשיבותו של כל ספר וספר אינה הערכה שפשוט לבצע.
שרשרת נגישות היא מושג המושאל מנגישות תחבורה.
במקורו מושג זה מסביר שאמצעי תחבורה נגיש חייב להוביל ממקום נגיש אל מקום נגיש כדי שיהיה טעם בנגישותו.
למשל: אין טעם בהנגשת רכבת פרוורים כאשר התחנה היחידה שלה שאינה נגישה היא זו שבמרכז העיר הגדולה – אף אחד לא יעלה מתחנה נגישה בפרוור אל רכבת נגישה כשהוא לא יכול לרדת בתחנת היעד.
באותו אופן, בבנייה נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים, אין טעם שחדר שירותים נגיש יהיה בקצה מסדרון שאינו נגיש, או שריהוט נגיש יהיה בחדר שדלתותיו אינן נגישות.
על פי רוב, אין תקציב להנגשת כל פריט ופריט בבניין לשימושם של משתמשי כיסאות הגלגלים.
על כן יש להקפיד ליצור שרשרת נגישות בין חלקי הבניין ופרטיו הנגישים.
דרישה נוספת היא ששרשרת הנגישות תאפשר הגעה מהירה ככל האפשר בין חלקי הבניין הנגישים.
הדבר דרוש הן מסיבות נגישויות (קשה מבחינה פיזית להקיף את הבניין שוב ושוב כשמשתמשים בכיסא גלגלים ידני) והן מסיבות תקציביות (זה מאפשר הנגשה של מסדרונות קצרים יותר).
על כן חשוב שחניית הנכים תהייה בסמוך ככל האפשר לדלת כניסה נגישה ושדלת הכניסה הנגישה תהיה קרובה ככל האפשר לחדרים הנגישים.
פריטים כמו ברזיה נגישה, טלפון ציבורי נגיש ומכונות מכירה נגישות יש למקם במסדרון הנגיש, קרוב ככל האפשר לדלת הכניסה הנגישה ולחדרים הנגישים.
במדרכה נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים צריך להיות מקום פנוי ורצוף ברוחב המאפשר מעבר למרבית כיסאות הגלגלים ומרחב מספק לתנועות ידיהם של משתמשי כיסאות גלגלים ידניים.
מקום פנוי זה אינו יכול להכיל עמודי חשמל, עצים, תיבות דואר, פחי אשפה, בורות ניקוז מרושתים שגלגלי כיסאות הגלגלים יכולים להינעץ ברווחיהם וכיוצא בזה.
מכשול אחד מסוג זה הופך מדרכה שלמה לבלתי נגישה.
במושגים של נגישות תחבורה, מכשול כזה קרואי "שבירת שרשרת נגישות" משום שהוא מוציא מכלל שימוש את כלל פעולה את שאר סידורי הנגישות שבמסלול התחבורה של האדם בעל הלקות.
במקומות בהם שפת מדרכה נגישה גובלת במעבר חצייה, שפת המדרכה צריכה להיות מונמכת למפלס הכביש.
סידור זה חשוב ונוח גם לעוברי דרך אחרים כמו אנשים שדוחפים עגלות תינוק או עגלות אספקה של סחורה.
אם מעבר החצייה מרומזר והרמזור מצויד כפתור לחיצה לזירוז הגעת האור הירוק להולכי רגל, כפתור זה צריך להיות בהישג יד של משתמשי כיסאות גלגלים ידניים.
מדרכה נגישה חייבת להכיל גם מקומות בהם שני משתמשי כיסאות גלגלים יכולים לחלוף זה על פני זה.
במקומות שבהם מצטבר שלג רב על המדרכות ויש לפנותו באופן יזום, יש לפנות את השלג כך שהמדרכה תחזור להיות נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים ולא באופן שבו רק אנשים חסרי לקות ייהנו מפינוי השלג.
פינוי מסלול הליכה צר או מסלול בלתי רציף אינו תקין.
יש לפנות גם את התרחבויות המסלול שבהן משתמשי כיסאות גלגלים יכולים לחלוף זה על פני זה וגם מסלול גישה לכפתורי הלחיצה של הרמזורים.
משתמשי כיסאות גלגלים בבניינים בעיתות חרום
תכנון בנייה צריך לקחת בחשבון גם שיקולי נגישות בפינוי המבנה במצב חירום.
פינוי משתמשי כיסאות גלגלים מבניין בן קומות אחדות בזמן שרפה עשוי להיות בעייתי מאוד, מכיוון שמומלץ שלא להשתמש במעליות בזמן שרפה, ולרוב אסור לעשות כך.
בנוסף, פינוי משתמש כיסא גלגלים במדרגות (עם או בלי הכיסא שלו) עשוי לחסום את דרכם של המפונים האחרים.
הפתרון המקובל הוא דרישה ממשתמש כיסא הגלגלים שימתין לחילוץ של כוחות ההצלה בפינה מוגנת מאש שהוגדרה לצורך זה בכל קומה.
לקיחת אירועי חירום בחשבון בתכנון גורדי שחקים עשויה להיות מסובכת הרבה יותר משום שהם מכילים הרבה יותר אנשים בכלל והרבה יותר משתמשי כיסאות גלגלים ומשום שפינוי יעיל של אדם מגורד שחקים דורש כושר גופני גבוה.
מעט מאוד אנשים יכולים לרדת בקלות עשרות קומות ברגל אפילו אם חדרי המדרגות אינם אפופי עשן.
הפינות המוגנות אינן מוגנות לחלוטין מסכנות השרפה אלא רק מוגנות באופן יחסי.
אם משתמש כיסא הגלגלים ימתין בפינה המוגנת עד שכל שאר האנשים יפונו מהבניין הוא עשוי להמתין שם במשך שעות.
ארגון הנג'אדה (בערבית النجادة - "המושיעים") היה ארגון נוער לאומי-צבאי ערבי שפעל בארץ ישראל מתום מלחמת העולם השנייה והפך לכוח לוחם בראשית מלחמת העצמאות.
הארגון נוסד על ידי אנשי האופוזיציה למופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, עם תום מלחמת העולם השנייה ב-1945 והיה הכח המאורגן הראשון של הערבים בארץ ישראל בתקופה זו.
הארגון הוקם בהשראת ארגון אל-נג'אדה הלבנוני, כמענה לארגונים הצבאיים שהקים היישוב היהודי.
הוא הוקם באוקטובר 1945 על בסיס מועדון הספורט האסלאמי וחברי הצופים האורתודוקסים ביפו, ומרכזו נותר בעיר עד לכיבושה בידי ההגנה והאצ"ל במאי 1948.
מקים הארגון והעומד בראשו היה עורך הדין מוחמד נימר אל-הווארי, יליד נצרת ממוצא בדואי, שימש כמורה בחברון, ולאחר מכן כעורך־דין בנצרת וביפו.
הוא היה אלמוני בציבור הפלסטיני, לא נמנה עם המשפחות המובילות בקרבן, ומעמדו היה לצנינים בעיניהן.
מלבד אל-הווארי, בראש הארגון עמדו גם המורים רשאד אל-דבאע' ורשאד ערפה, קצין הצבא בדימוס כאט'ם אל-חוסייני, ועורכי הדין סעיד זין א-דין ואמין עקל.
רוב ההנהגה הבכירה השתייכה למעמד הבינוני.
רובם המכריע של חבריה לא השתייכו למשפחות האעיאן העירוניות.
רוב בולט של חברי ההנהגה היו מוסלמים.
מקצת המנהיגים לא היו פלסטינים.
כדי לקבל את אישור שלטונות המנדט הבריטי, הסתיר הארגון את מטרותיו הצבאיות והציג את יעדיו כטיפוח נוער ופעילות צופית וספורטיבית.
הארגון הדגיש כי הוא נמצא מחוץ למחלוקות הפנימיות בחברה הפלסטינית.
באספות הארגון הועלתה הסיסמה "ארץ הערבים לערבים".
במצע הארגון נאמר כי הציונות היא "הפשע הגדול ביותר שידעה ההיסטוריה" וכי "כל מקימיה, חבריה ותומכיה שותפים לפשע הזה".
מקור השם "נג'אדה" בארגון לבנוני, אך אופן הפעולה שלו הושפע מן המודל שהציב היישוב היהודי: תנועות הנוער הציונות, הגדנ"ע וההגנה, שהיו מוכרות היטב לציבור הערבי בארץ ישראל.
לשורות הארגון התקבלו נערים מגיל 16 ומעלה, ומטרתו המוצהרת הייתה נטיעת משמעת ורגש לאומי בנוער הערבי ומאבק בשאיפות העצמאות היהודיות בארץ ישראל.
בכנס היסוד של סניף הארגון בחיפה בתחילת פברואר 1946 נאמר כי "פלוגות אל-נג'אדה נוסדו כדי להיות כוח מגן מפני הארגונים הצבאיים היהודיים" וכי "משימתם הראשונה תהיה להדוף את התוקפנות היהודית משתתחיל את פעולותיה", וכי הפלוגות גם תפקחנה על יישום ההחרמה של סחורות מתוצרת של יהודים.
על רקע הרגשות הלאומיים הגואים בקרב ערביי ארץ ישראל גדל הארגון במהירות רבה, ותוך מספר חודשים התרחבו פעולותיו לכל חלקי הארץ.
ביולי 1946 הגיע מספר חברי הארגון ל-1,600 עד 2,000 איש (לפי מקורות יהודיים) או לכ-3,000 איש (לפי העיתונות הערבית).
ביולי 1946 ערך הארגון מצעד ביפו בהשתתפות כ-2,000 פעילים ובנוכחות מנהיגים בולטים ובראשם ג'מאל אל-חוסייני.
במחצית השנייה של שנת 1946 הקים הארגון 26 סניפים ברחבי הארץ.
לפי דוח מודיעין של ה"הגנה" מדצמבר 1946, מקורות המימון של הארגון היו תרומות חודשיות שהוטלו על סוחרים גדולים, תרומות לא קבועות של מתנדבים (הנוצרים תרמו לרוב בכפייה), דמי חברות ומיסים של חברי הארגון, והכנסות ממסיבות שערך הארגון מדי פעם.
עמדות הארגון וקשריו עם מוסדות היישוב
אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה החוסיינית.
למרות שמטרותיו המוצהרות של הארגון היו מניעת עצמאות מדינית מן היהודים בארץ ישראל, הוא היה מתון ממפלגת החוסיינים.
הוא שיתף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי, ומנהיגיו נשאו ונתנו עם אנשי היישוב על הרגעת הרוחות בעקבות אירועים אלימים כמו הרצח בגן הוואי.
מנהיג הארגון, אל-הווארי, עמד בקשרים עם הש"י ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות.
ישנם מסמכים המציעים שאל-הווארי אף הופעל על ידי פלמון ועזרא דנין החל מ-1945 כמשקל נגד למפלגה החוסיינית.
עם עליית כוחו של הנג'אדה ניסו החוסיינים לבלום את התפתחותו של הארגון.
ביולי-אוגוסט 1946 פתחו החוסיינים באמצעות עיתוניהם במסע הכפשה של ארגון אל-נג'אדה ושל העומד בראשו, אל-הווארי, והאשימו אותם כזורעי פלגנות.
בתגובה לכך הגיבו מנהיגי אל-נג'אדה בעיתון "אל-דפאע" בהצהרת אמונים למאבק פטריוטי "ביעילות", ללא "הוללות" או "תעמולה תועלתנית", "על פי יסודות מדעיים, מודרניים ודמוקרטיים, וכארגון ממושמע לאל" ולגוף המנהיג את הפלסטינים – המוסד הערבי העליון.
עקב נהירת אלפי בני נוער לשורותיו של אל-נג'אדה, בספטמבר 1946 הקימו החוסיינים מחדש ארגון נוער מתחרה, שפעל לזמן קצר במהלך המרד הערבי בשנות ה-30, בשם "אל-פותווה" ("הנעורים").
בראשו העמידו את כאמל עריקאת , לשעבר קצין בולשת במשטרת ירושלים הבריטית.
כוחות הנג'אדה היו דומיננטיים בשפלת הנגב ובערים הערביות בגליל ובמישור החוף, ואילו אל-פותווה שלט בירושלים ובערי שדרת ההר.
בשנים 1946–1947 הפעילו החוסיינים לחץ על אל-הווארי שיסכים למיזוג שני הארגונים, וארגנו פרובוקציות, כדוגמת הרצח בגן הוואי כדי לגרום לאנשי הנג'אדה להקצין ולחבור אליהם.
ביוני 1947 אוחדו שני הארגונים תחת שליטתם של החוסיינים.
הארגון המאוחד נקרא "ארגון הנוער הערבי" (מנט'מת א-שבאב אל-ערבי) ובראשו הועמד מחמוד לביב, קצין צבא מצרי לשעבר, שהיה מקורב ל"אחים המוסלמים".
הווארי ועריקאת מונו לסגניו וסמכותו של הווארי עוקרה.
הארגון המאוחד מנה כ-10,000 איש, עשירית מהם לוחמים לשעבר, אך בקרב הציבור היהודי כונה גם הארגון המאוחד "הנג'אדה".
לביב הנהיג את הארגון המשותף עד אוגוסט 1948. הארגון השתתף במאבק הצבאי על הארץ באותה שנה, אך מלבד השתתפות דלה בקרבות ביפו ובחיפה, לא היו לו הישגים כלשהם.
אל-הווארי היה אחראי על הביטחון הציבורי ביפו מטעם הוועד הערבי העליון, ואף על פי כן התייחסו אליו אנשי הוועד בחשד.
עם הגיעו של חסן סלאמה ליפו איבד אל-הווארי את השליטה באירועים.
מפקדות הנג'אדה היו יעד בולט לפעילות המחתרות היהודית בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות
ב-4 בינואר 1948 בתחילת מלחמת העצמאות, פוצץ הלח"י מכוניות תופת בבית הסראייה - מפקדת הנג'אדה ביפו, הפיצוץ הרס את הבניין וגרם לעשרות הרוגים.
למחרת, ב-5 בינואר, פוצצה ההגנה את מלון סמירמיס בשכונת קטמון ששימש מרכז הנג'אדה בירושלים, תוך פגיעה ניכרת גם באזרחים.
ב-1 בפברואר של אותה שנה, ארגון הלח"י הוציא להורג את חיה זיידנברג, צעירה יהודייה שהייתה אהובתו של אחד ממפקדי הנג'אדה ביפו, דאוד יסמיני.
ב-3 בפברואר אירע פיצוץ תחמושת בבית הנג'אדה בחיפה.
ב-14 באפריל פוצץ בית הנג'אדה בטבריה