tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהגיע המאה התשיעית, היא הייתה בשליטת .
שושלת הטורקים השאהיים של קאבול הוחלפה בשושלת שאהי ההינדית שהובסה על ידי מחמוד מע'זנה.
ההיסטוריון המוסלמי אחמד אל-בלאד'רי מספר כיצד המלך של אל-אוסאיפן התאסלם בתקופת שלטונו של הח'ליף אל-מעתצם, ונטש את אמונתו הישנה עקב מות בנו אף על פי שכוהני המקדש התפללו להחלמתו.
לפי ההיסטוריונים ממוקמת אל-אוסאיפן בין קשמיר, מולטן וקאבול, והיא מזוהה עם ממלכת תכסילא על ידי כמה מחברים.
לדברי כמה היסטוריונים נחשבה תכסילא לאחת האוניברסיטאות המוקדמות (או המוקדמת ביותר) בעולם.
אחרים אינם רואים בה אוניברסיטה במובן המודרני, בכך שלמורים המתגוררים בה אולי לא הייתה חברות רשמית במכללות מסוימות, ונראה שלא היו קיימים אולמות הרצאות ורובעי מגורים ייעודיים בתכסילא, בניגוד לאוניברסיטת נלנדה המאוחרת במזרח הודו.
תכסילא הפכה למרכז ידוע של למידה (כולל תורת הבודהיזם) לפחות כמה מאות לפני הספירה, והמשיכה למשוך תלמידים מרחבי העולם הישן עד חורבן העיר במאה ה-5. נטען כי בשיאה, הפעילה תכסילא מעין "סוזרניות אינטלקטואלית" על מרכזי למידה אחרים בהודו וההתמקדות העיקרית שלה לא הייתה בהשכלה יסודית, אלא בהשכלה גבוהה.
בדרך כלל, סטודנט נכנס לתכסילא בגיל שש עשרה.
כתבי הקודש העתיקים והנערצים ביותר, ושמונה-עשר הסילפות או האומנויות, שכללו מיומנויות כמו חץ וקשת, ציד וטיפול בפילים, נלמדו, בנוסף לבית הספר למשפטים, בית הספר לרפואה ובית הספר למדעי הצבא.
תלמידים הגיעו לתכסילא ממקומות רחוקים כמו קאשי, ומגדהה, למרות המסע הארוך והמפרך שנאלצו לעבור, בשל הצטיינותם של המורים המלומדים שם, כולם מוכרים כברי-סמכא בנושאים שלימדו.
אף רשויות חיצוניות כמו מלכים או מנהיגים מקומיים לא הכפיפו את הפעילות הלימודית בתכסילא לשליטתם.
כל מורה הקים את המוסד שלו, נהנה מאוטונומיה מלאה בעבודה, לימד את כמות התלמידים שרצה ולימד מקצועות שהוא אהב מבלי להתאים לשום סילבוס מרוכז.
הלימודים הסתיימו כאשר המורה היה מרוצה מרמת ההישגים של התלמיד.
ככלל, התמחות בנושא נמשכה כשמונה שנים, אם כי ניתן להאריך או לקצר זאת בהתאם ליכולות האינטלקטואליות והמסירות של התלמיד הנדון.
ברוב המקרים "בתי הספר" היו ממוקמים בתוך הבתים הפרטיים של המורים, ולעיתים הומלץ לתלמידים להפסיק את לימודיהם אם לא הצליחו להשתלב באווירה החברתית, האינטלקטואלית והמוסרית במקום.
ידע נחשב קדוש מכדי שניתן יהיה להמיר אותו בכסף, ומכאן שכל קביעה שיש לשלם שכר טרחה נדחתה בתוקף.
תמיכה כספית הגיעה מהחברה בכללותה, כמו גם מסוחרים עשירים והורים עשירים.
אף על פי שמספר התלמידים הלומדים תחת גורו בודד הסתכם לפעמים במאות, המורים לא שללו חינוך גם אם התלמיד היה עני; לינה ניתנה בחינם, והסטודנטים נאלצו לעשות עבודת כפיים במשק הבית.
תלמידים משלמים, כמו נסיכים, למדו במהלך היום, בעוד שלא משלמים למדו בלילה.
גורודאקשינה (תשלום למורה) הייתה צפויה בדרך כלל בסיום לימודיו של סטודנט, אבל זה היה בעצם רק אות של כבוד והכרת תודה - פעמים רבות הייתה לא יותר מטורבן, זוג סנדלים או מטרייה.
במקרים שבהם סטודנטים עניים להיות יכולים להרשות לעצמם אפילו את זה, הם יכלו לגשת למלך, שאחר כך יתערב ויספק משהו.
אי מתן אמצעים לתלמיד עני לספק את הדקשינה (תרומה) של הגורו שלו נחשבה הפגיעה הגדולה ביותר במוניטין של מלך.
בחינות נחשבו כמיותרות, ולא נחשבו כחלק מהדרישות להשלמת הלימודים.
תהליך ההוראה היה קריטי ויסודי - רק אם התלמיד השתלט על יחידת לימוד אחת לחלוטין, הוא הורשה להמשיך ליחידה אחרת.
לא נערכו כינוסים עם השלמת הלימודים, ולא הוענקו "תארים" כתובים, שכן הם האמינו שידע הוא גמול משלו.
שימוש בידע לצורך פרנסה או לכל מטרה אנוכית נחשב לחילול קודש.
תלמידים שהגיעו לתכסילא השלימו בדרך כלל את השכלתם היסודית בביתם (עד גיל שמונה), ואת השכלתם התיכונית באשראמים (בין גיל שמונה לשתים עשרה), ולכן הגיעו לתכסילא בעיקר כדי להשלים לחלוטין את הידע בדיסציפלינות ספציפיות.
לתכסילא הייתה השפעה רבה על התרבות ההינדית ועל שפת הסנסקריט.
זה אולי ידוע בעיקר בזכות הקשר שלו עם צ'אנקיה, האסטרטג שהנחה את צ'נדרגופטה מאוריה וסייע בהקמת האימפריה המאורית.
אומרים שהחיבור ארתאשסטרה של צ'אנקיה (הידע של כלכלה) נכתב בתכסילא.
המרפא האיור ודי למד גם הוא בתכסילא.
הוא גם התחיל ללמד בתכסילא בתקופה מאוחרת יותר.
גם , הבלשן שקבע את הכללים שיגדירו את שפת הסנסקריט הקלאסית, היה חלק מהקהילה בתכסילא.
המוסד משמעותי במסורת הבודהיסטית שכן מאמינים שענף המהאיאנה של הבודהיזם התגבש שם.
, רופא החצר של קיסר מגאדה שפעם ריפא את הבודהה, והשליט התומך בבודהיזם של קוסאלה, פראסנאג'יט, הם כמה אישים חשובים המוזכרים בטקסטים בפאלי כמי שלמדו בתכסילא.
, המייסד והמנהל הכללי הראשון של הסקר הארכאולוגי של הודו, שם לב שמיקום זו אינו מתיישב עם התיאורים המופיעים במסלולי הטיולים של הצליינים הסינים, ובפרט זה של שׂוֵאנְדְזָאנְג, הנזיר הבודהיסטי בן המאה ה-7. בניגוד לפליניוס, מקורות אלו ציינו כי המסע לתכסילא מהאינדוס ארך שלושה ימים ולא יומיים.
חיפושיו הבאים של קנינגהם בשנים 1863–64 באתר בשאה-דהרי שכנעו אותו שהשערתו נכונה.
האתרים הארכאולוגיים של טכסילא נמצאים ליד , כ-35 קילומטרים מצפון-מערב לעיר רוואלפינדי.
האתרים נחפרו לראשונה על ידי , שעבד בטכסילא במשך תקופה של עשרים שנה מ-1913.
האתר הארכאולוגי העצום כולל שרידים נאוליתיים המתוארכים לשנת 3360 לפנה"ס, ושרידי תרבות עמק האינדוס הקדומים המתוארכים לשנים 2900–2600 לפנה"ס בסראי חולה.
תכסילא, לעומת זאת, מפורסמת בעיקר בהריסות של מספר יישובים, המוקדם ביותר מתוארך לסביבות 1000 לפני הספירה.
היא ידועה גם באוסף המונומנטים הדתיים הבודהיסטיים שלה, כולל הסטופה דהרמרג'יקה, מנזר ומנזר .
החורבות העיקריות של תכסילא כוללות ארבע ערים מרכזיות, כל אחת משתייכת לתקופת זמן נפרדת, בשלושה אתרים שונים.
היישוב הקדום ביותר בתכסילא נמצא בתל האתיאל, שהניב רסיסי חרס המתוארכים כבר משלהי האלף ה-2 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לפנה"ס.
חורבות תל בהיר באתר מתוארכות למאה ה-6 לפני הספירה, וצמודות להאתיאל.
חורבות סירקאפ מתוארכות למאה ה-2 לפנה"ס, ונבנו על ידי מלכי יוון-בקטריה של האזור ששלטו באזור בעקבות פלישת אלכסנדר הגדול לאזור ב-326 לפנה"ס.
היישוב השלישי והאחרון הוא זה של סירסוח, שנבנה על ידי שליטי אימפריית קושאן, ששלטו מפרושאפורה הסמוכה (פשאוור המודרנית).
תכסילא הוגדרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1980, במיוחד בשל חורבותיהם של ארבעת אתרי ההתנחלויות אשר "חושפים את דפוס האבולוציה העירונית בתת-היבשת ההודית במשך יותר מחמש מאות שנים".
האתר הסדרתי כולל מספר מונומנטים ומקומות היסטוריים נוספים בולטים באזור מלבד ארבעת היישובים בבהיר, סראי חולה, סירקאפ וסירסוח.
בשנת 2017, הוכרז שתאילנד תסייע במאמצי השימור בתכסילא, כמו גם באתרים בודהיסטים ב.
בתורת המשחקים, תכסיס מעורב (או אסטרטגיה מעורבת) הוא הפעלה של אחד מאוסף תכסיסים מוגדרים מראש ("תכסיסים טהורים"), לפי הגרלה מתוך התפלגות הסתברות.
לעיתים קרובות דרך פעולה כזו מבטיחה לשחקן שמשחק את התכסיס המעורב תוחלת רווח גדולה יותר מאשר בחירה ודאית בתכסיס אחד.
בניסוח מתמטי, במקרה שבו יש מספר סופי של תכסיסים, אם היא קבוצת התכסיסים של שחקן כלשהו, ו- היא התפלגות הסתברות – כלומר, n-יה של משקלים המקיימת
– אז תכסיס מעורב הוא משתנה מקרי השווה לכל אחד מהתכסיסים שבקבוצה בהסתברות המתאימה לו:
ניתן לראות תכסיס טהור כמקרה פרטי של תכסיס מעורב, שבו אחד המשקלים הוא 1 וכל השאר הם 0.
על פי משפט נאש, בכל משחק מרובה משתתפים קיים שיווי משקל נאש, אם מרשים שימוש בתכסיסים מעורבים.
קיימים משחקים בהם האסטרטגיה השולטת היא תכסיס מעורב.
לדוגמה, אם שיחת טלפון בין שני חברים מתנתקת, נדרשת אסטרטגיה כדי להקים את השיחה מחדש.
אם שניהם מתקשרים שוב, שניהם ייענו בקו תפוס.
אם שניהם יחכו שהצד השני יתקשר, השיחה לא תתחדש.
כך ששתי האסטרטגיות - תמיד להתקשר שוב ותמיד לחכות שהצד השני יתקשר - מביאות לכישלון, גם אם חוזרים עליהן מספר רב של פעמים.
ללא שיטה מוסכמת מראש, לאף אחד מהצדדים אין עדיפות להתקשר או לחכות, ונאמר שהמשחק מצוי בשיווי משקל נאש.
שני הצדדים יכולים להיחלץ מהמצב ללא תיאום בעזרת תכסיס מעורב: אם כל צד יטיל מטבע ויחליט באקראיות אם להתקשר או לחכות, יהיה רק סיכוי של חצי שהשיחה לא תתחדש, ויידרשו בממוצע רק שני ניסיונות כדי להקים את השיחה מחדש.
תוכנית תל"י (ראשי תיבות: תגבור לימודי יהדות) היא תוכנית חינוכית שמפעילה קרן תל"י בשיתוף משרד החינוך ומטרתה לתגבר את לימודי היהדות ברוח פלורליסטית במסגרת חיי היומיום של החינוך הממלכתי.
קרן תל"י מזוהה עם התנועה הקונסרבטיבית ונמצאת תחת החסות האקדמית של מכון שכטר למדעי היהדות והיא חברה באיגוד ההתחדשות היהודית.
התוכנית מהווה חלופה למערכת החינוך הממלכתי הרגילה ולמערכת החינוך הממלכתי-דתי ושואפת לעצב אישיות רחבת אופקים והומניסטית שעולמה מורכב הן מרבדי התרבות היהודית והן מרבדי התרבות הכללית.
הקבוצה נתקלה בהתנגדות הן מצד עיריית ירושלים, שלא רצתה תחילה להתחייב למימון המיזם, והן מצד מפלגת המפד"ל ששלטה אז במערכת החינוך הממלכתי-דתי.
בשנים הראשונות פעל בית הספר בצריפים, כבית ספר יסודי ובהמשך גם כחטיבת ביניים; והעירייה סרבה להקים לו בניין.
ברברה לוין נסעה לארצות־הברית וגייסה תרומה מבני הזוג סמואל וג'ין פרנקל להקמת בניין עבורו, ומאז בית הספר נקרא על שמם.
בית הספר זכה להצלחה והביקוש לו בקרב ציבור ההורים בירושלים היה גדול מעבר למספר המקומות הזמינים, לפיכך החליט שר החינוך זבולון המר לתמוך ביוזמה ולשלבה בתוך החינוך הממלכתי, תחת השם "תגבור לימודי יהדות" (תל"י), החל משנת הלימודים ה'תשמ"ה, בניהולו של דניאל טרופר.
כך החלה תוכנית תל"י להיות משולבת בבתי ספר ממלכתיים קיימים, הראשון בהם היה בית ספר יסודי בשכונת גילה בירושלים.
שנה אחר כך גם בשכונת רמות אלון, ובהמשך גם בשכונות נוספות.
בשנת הלימודים ה'תשנ"א פעלה התוכנית כבר ב-12 בתי ספר ו-6 גני ילדים, גם מחוץ לירושלים.
בשנת 1986 הפיצו הרבנים־הראשיים לישראל, אברהם אלקנה כהנא שפירא ומרדכי אליהו, והרבנים הראשיים לירושלים, שלום משאש ויצחק קוליץ איגרת נגד הפרויקט, בה נכתב:.
בדצמבר 1990⁩ נפרץ והושחת בית הספר פרנקל ונכתבו בו כתובות הנאצה: "טמאים צאו מפה, עד מתי תשתיתו את הילדים", ו"ארוריס טמאים, יומכם קרב ובא, וזה הסוף שלכם.
אתם מחריבים את התורה הקדושה, והלוואי שנזכה לגמור אותכם מהר".
בשנת 1987 הוקמה "קרן החינוך למען בתי-ספר תל"י", גוף ארגוני-חינוכי, שתפקידו להעניק סיוע כלכלי ופדגוגי לבתי-ספר שביוזמה.
בשנת 1988 הוקם לראשונה במסגרת התוכנית בית ספר תיכון, בידי ד"ר אבי לבסקי, שהיה גם מנהלו במשך 22 שנים.
"התיכון המסורתי ע"ש ז'ול בראונשוויג" הוקם בשיתוף ארגון "כל ישראל חברים" ופעל תחילה בבנין ההיסטורי של בית הספר אליאנס שברחוב כי"ח, ליד שוק מחנה יהודה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 עבר למבנה חדש שנבנה עבורו בשכונת תלפיות, אז הוחלט לקרוא לו על שם ז'ול בראונשוויג, שתמך בהקמת בית הספר והיה בעצמו פעיל בתנועת היהדות הקונסרבטיבית העולמית.
שורשיו האידאולוגיים של חינוך תל"י נעוצים בהגות החינוכית של משפחות קונסרבטיביות שיזמו ופעלו להקמת בית ספר תל"י הראשון בירושלים.
חזונם החינוכי שילב הקניית הרגלים של קיום מצוות (כגון ברכות, תפילות, מצוות בין אדם לחברו) בגילאים הצעירים, לימוד ביקורתי של המקורות בגילאים בוגרים יותר ויצירת הווי ואקלים בית-ספרי המזמנים חוויות רוחניות, אסתטיות ודתיות רבות משולבות עם חינוך למעורבות חברתית ועיסוק במצוות בין אדם לחברו.
חינוך תל"י מעמיד את העיסוק בזהות היהודית-הישראלית של תלמידיו, כאחת הקדימויות במוסדות החינוך.
עיסוק זה משתקף בכלל העשייה החינוכית בגן ובבית הספר.
חינוך תל"י שם דגש על ערכים יהודיים, הומניסטיים ואוניברסליים, המתייחסים למידות האדם, ליחסים שבין אדם לחברו, לכבוד האדם, להטמעת חשיבה מגזרית בלימודי היהדות ולתיקון עולם.
חינוך תל"י שואף לפתח תפיסת עולם פלורליסטית מתוך הכרה בערך של ריבוי דעות ואורחות חיים, הן בתוך היהדות הן מחוצה לה.
הוא מבקש לחזק רגשי קרבה, אחווה ושותפות בין כל חלקי העם והעצמת הערבות ההדדית עם העם היהודי בארץ ובתפוצות לזרמיו ולעדותיו השונות.
חינוך תל"י שואף להקנות לתלמידיו אוריינות יהודית על ידי חשיפתם לנכסי צאן ברזל של היצירה התרבותית והרוחנית של עמנו לדורותיה.
חינוך תל"י מזמין אותם לראות את עצמם כחלק מתהליך היצירה היהודית המתמשכת ומתחדשת בכל דור ודור.
בכך מבקש חינוך תל"י לטפח שפה יהודית עשירה ושיח יהודי מושכל בין חלקיה השונים של החברה.
חינוך תל"י דוגל ביצירת חוויות יהודיות לימודיות, רגשיות ורוחניות.
בתי ספר תל"י וגני תל"י יוצרים חוויות אלו באמצעות התנסויות שונות כגון: דרכי הוראה מגוונות, לימוד בחברותא, סדנאות, טקסים ומעמדי תפילה.
חינוך תל"י מבקש להטמיע בקרב תלמידיו את ערכי הדמוקרטיה ולחנכם לאזרחות פעילה ומעורבות חברתית תוך הכרת החוק במדינת ישראל וכיבודו.
חינוך תל"י שם דגש על חינוך להכרת ארץ ישראל ועם ישראל בעבר ובהווה מתוך תחושת שייכות ואהבה, וכן מדגיש את מרכזיותה של מדינת ישראל בעיצוב דרכו של העם היהודי.
חינוך תל"י מבקש לטפח לומדים המכירים, מכבדים ואוהבים את מורשתם, ועם זאת בעלי חשיבה ביקורתית כלפיה.
בכך, מאפשר חינוך תל"י לתלמידיו לחוש עצמם כממשיכי המסורת ומחדשיה.
תֵּל (ברבים: תִּלִּים) הוא שטח קרקע מוגבה, אשר נוצר כתוצאה מבניית יישובים באותו מקום במשך דורות רבים, כשכל שכבה נבנתה מעל חורבותיו של יישוב הקודם.
באופן בנייה זה גובה פני השטח עולה, ונוצר תל.
התל מורכב משכבות אחת על גבי השנייה.
כאשר הן נחפרות מהשכבה המאוחרת הנמצאת במרום התל לשכבה הקדומה בתחתיתו.
תלים רבים החלו במקום בו שכנה גבעה טבעית.
תלים מהווים כר פורה למחקר ארכאולוגי, מכיוון ששכבות תרבות רבות מתועדות בהם.
החפירה בתל מעוררת דילמה, משום שחפירה לשכבות קדומות יותר פוגעת לעיתים תכופות בממצאים ארכאולוגיים מתקופות מאוחרות.
בשמה של העיר תל אביב, אשר תורגם מן השם המקורי של הספר האוטופי של הרצל אלטנוילנד (מילולית: ארץ ישנה חדשה), מייצגת המילה 'תל' את הישן, כניגוד למילה אביב המייצגת את החדש.
בפועל לא נוסדה תל אביב על שרידים ארכאולוגיים של יישוב קדום כלשהו, אף שבשטחה המורחב נתגלו בדיעבד תלים ארכאולוגיים, בעיקר בסביבת נחל הירקון (כגון תל קסילה בתחומי מוזיאון ארץ ישראל).
גם בשמות נקודות יישוב נוספות ברחבי ארץ ישראל שולבה המילה "תל", על פי רוב בכאלה שנוסדו על גבעה או כביטוי להתחדשות.
המילה "תל" בשימוש בלשונות רבות נוספות (tel או tell) כמונח מקצועי-ארכאולוגי לתופעה זו של שרידי יישוב קדום.
תכריכי טורינו (איטלקית: Sindone di Torino) היא יריעת פשתן הנמצאת בקתדרלת יוחנן המטביל בעיר טורינו שבאיטליה.
בקרב המאמינים בנצרות ישנם הגורסים כי היריעה שימשה לכיסוי גופתו של ישו הנוצרי בזמן קבורתו, ושדמותו נחקקה על גביה בזמן ששב לחיים לאחר צליבתו.
הספקנים רואים בתכריכים לא יותר ממתיחה או תרמית מתקופת ימי הביניים, שנופחה לממדים גדולים יתר על המידה.
כך או כך, התכריכים מהווים אבן שואבת לוויכוח מתמשך בין מדענים, מאמינים אדוקים, היסטוריונים ואנשי רוח באשר לזמן, למקום ולאופן שבו נוצרה הדמות המופיעה עליהם.
עם הטיעונים התומכים בכך שמדובר בזיוף ניתן למנות מכתב של הגמון מימי הביניים, אשר מוען אל מושב האפיפיור באביניון, בו נטען כי הדמות נוצרה בעורמה על גבי הבד, כדי למשוך עולי רגל לחזות בפלא ולהרים תרומה לכנסייה.
בשנת 1988 נערכו בדיקות תיארוך באמצעות פחמן אשר קבעו כי הבד הנושא את הדמות לא נארג קודם לתקופת ימי הביניים.
בדיקה מיקרוסקופית שנערכה לתכריכים העלתה כי הדמות המופיעה עליהם נוצרה באמצעות פיגמנטים פשוטים, ולא כתוצאה מהליך כימי ייחודי כפי שנטען על ידי המאמינים.
המצדדים באמיתותם של התכריכים טוענים כי לא ניתן היה ליצור את הדמות המופיעה עליהם בצורה מלאכותית, כיוון שדרכים ליצירת דמויות מעין זו לא היו ידועות לפני המאה ה-19 וכי הדגימות שנערכו לתכריכים היו פגומות.
כמו כן מביאים התומכים בדיקות מיקרוסקופיות, הסותרות את ממצאי הבדיקות הגורסות כי הדמות נוצרה בעזרת פיגמנטים פשוטים.
אורכה של יריעת התכריכים הוא 4.4 מטרים ורוחבה 1.1 מטרים.
הבד נארג שתי וערב מסיבי פשתה שבהם מעורבת גם כמות קטנה של סיבי כותנה.
הדמות שמופיעה על היריעה היא דמותו של אדם עירום, שוכב כאשר ידיו מכסות את מפשעתו.
בקצה השני של היריעה נראית אותה הדמות, במבט מאחור.
שתי הדמויות מוצבות לאורכה של היריעה, ראשיהן מופנים כלפי פנים, כאשר ציר האורך של הבד מהווה את ציר האורך של הדמות.
ה"אדם שבתכריכים" מתהדר בזקן ושפם, כמו גם שיער ארוך אשר מגיע עד לכתפיו.
מדובר בדמות שרירית וחטובה, שגובהה 1.75 מטרים, גבוה בהרבה מממוצע הגבהים במאה הראשונה לספירה (תקופת מותו וקבורתו של ישו) כמו גם מממוצע הגובה בימי הביניים (הזמן שבו פורסם דבר קיומם של התכריכים לראשונה, והזמן שבו נוצרו אם אכן מדובר בזיוף).
על הדמות נראים כתמים ארגמניים, ככל הנראה כתמי דם, או כתמים שנועדו להיראות כדם, אשר מתווים מספר פציעות על גוף הדמות:
על אחד מפרקי היד של הדמות נראית פציעה גדולה ועגולה, שנראית כמו נגרמה מניקובו של הפרק.
הפרק השני מוסתר עקב צורת אחיזת הידיים של הדמות.
פציעה נוספת ממוקמת בצדו של הגוף, באזור הצלעות.
לאורך מצחה של הדמות נמצאים מספר פצעים קטנים.
על הגוף נראים מספר פצעים מוארכים, שמתקבל הרושם כי נוצרו עקב הצלפה.
ב-28 במאי 1898 צילם צלם איטלקי חובב, סקונדו פיה, את התמונה הראשונה של התכריכים.
הוא נדהם לגלות שבתשליל התמונה (ה"נגטיב") מופיעה דמות ברורה לחלוטין, שאינה נראית כתשליל אלא דווקא כדמות ממשית.
כיוון שהתשליל של התמונה נראה למעשה כפוזיטיב, עלו טענות לפיהן הדמות שעל הבד היא למעשה "תשליל" שנוצר על ידי הקרנה מסוימת על הבד, הקרנה שקרתה בדרך נס כלשהי.
בעקבות תגליתו של פיה חודש העניין הציבורי בתכריכים, כמו גם הניסיונות להוכיח את מקורם ואת האופן שבו הופיעה הדמות עליהם.
היסטוריה אפשרית מלפני המאה ה-14: "הדמות מאדסה"
ישנם מספר דיווחים הנוגעים לתכריכי הקבורה של ישו או לפיסת בד אשר נושאת את דיוקנו שמקורם אינו ידוע ואשר זכו להערצה ולסגידה במקומות שונים לפני המאה ה-14. אולם, אין אפשרות לקשור בוודאות אף לא אחד מהתיאורים הללו ליריעת הבד הנמצאת בטורינו.
ידוע על 43 דיווחים קדומים לגבי קיומם הממשי של תכריכיו של ישו, אף לא אחד מהתיאורים הללו מספר על הימצאותה של דמות אנושית על גבי התכריכים, למעט המקרה המיוחד של יריעת בד קדושה כביכול, שקיבלה את הכינוי "הדמות מאדסה".
הדמות מאדסה (Mandylion) מתוארת כתשמיש קדושה עשוי בד אשר נשא את דמות פניו של ישו.
קיומה של הדמות מאדסה נודע החל מהמאה ה-6, וישנם כאלו המצביעים על קשר אפשרי בין הדמות מאדסה לתכריכי טורינו.
אין מקור מדעי העוסק בדמות מאדסה והמעיד על היותה דמות גופו החבול והמוכה של הצלוב, אולם המקורות הקיימים, כמו גם המיתוסים סביבה טוענים כי ישו העביר את פניו אל הבד בעודו בחיים בדרך נס.
לרוב מתוארת הדמות מאדסה כמתארת רק את פניו של ישו ולא את כל גופו כפי שמופיע בתכריכי טורינו.
התומכים בתאוריה לפיה התכריכים הם למעשה הדמות מאדסה מציינים כי בעת הקדומה היה נהוג להציג את היריעה כאשר היא מקופלת, ולכן השתרשה האמונה כי היא נושאת רק את פניו של ישו.
ישנן שלוש עדויות כתובות התומכות בסברה לפיה הדמות מאדסה היא למעשה תכריכי טורינו.
בספרו "על דמויות קדושות", המטיף להפסקת השמדת תשמישי הקדושה הנוצריים, מספר הנזיר בן המאה ה-7 יוחנן מדמשק שהדמות מאדסה לא הייתה פיסת בד ריבועית כפי שהיה נהוג לחשוב, אלא יריעת בד צרה וארוכה, שלרוב הייתה מוצגת בעודה מקופלת.
בעת העברת הדמות מאדסה לקונסטנטינופול בשנת 944, נשא אחד מראשי כנסיית איה סופיה דרשה בכנסייתו, שנושאה המרכזי היה קבלת הדמות מאדסה אל גנזך הכנסייה בקונסטנטינופול.
במרוצת השנים אבד הטקסט המקורי של הדרשה, אולם הוא נתגלה מחדש במרתפי הוותיקן ותורגם על ידי מארק גאסקין בשנת 2004. על פי דרשה זו, הדמות מאדסה כללה לא רק פנים של אדם, אלא דמות אנושית שלמה, שלפי האמונה הייתה דמותו של ישו.
כמו כן מזכירה הדרשה כתמי דם אותם ניתן לראות בצידה של הדמות.
מסמכים נוספים אשר נמצאו בספריית הוותיקן, כמו גם בגנזכי אוניברסיטת ליידן שבהולנד, מאשרים עובדה זו.
בשנת 1203 טען אביר צלבן בשם רובר דה קלרי כי ראה את הדמות מאדסה בקונסטנטינופול.
תיאורו את הדמות קושר אותה ישירות לתכריכיו של ישו: "היכן שהיו התכריכים בהם נעטף אדוננו, אשר מניפים עצמם מדי יום שישי למען יוכל כל אדם לחזות בדמות אדוננו על גביה".
בשנת 1205, לאחר מסע הצלב הרביעי כתב תאודור אנגלוס, אחיינו של אחד משלושת הקיסרים הביזנטיים שהודחו במהלך מסע הצלב, מכתב לאפיפיור אינוצנטיוס השלישי ובו הוא מוחה על הפלישה הוונציאנית לקונסטנטינופול.
במכתב, הנושא את התאריך 1 באוגוסט 1205, הוא כותב: "הוונציאנים בזזו את אוצרות הזהב, הכסף והשנהב, בעוד הצרפתים עשו כדבר הזה לשרידי הקדושים והמקודש שבהם; הבד בו נעטף אדוננו ישו הצלוב לאחר מותו ולפני תחייתו מחדש.
יודעים אנו כי העצמים המקודשים נשמרים כעת בידי הבוזזים בוונציה, צרפת ובמקומות אחרים, הבד המקודש נשמר באתונה."
אזכורה האחרון הידוע של הדמות מאדסה היה במאה ה-13, וזאת בהנחה כי אין מדובר בתכריכי טורינו המוכרים לנו כיום.
בשנת 1354 הופיעה לראשונה יריעת הבד אשר נמצאת כיום בטורינו, כאשר אלמנת נכדו של האביר הצרפתי ג'ופרואה דה שארני הציגה אותה בכפר ליריי במחוז טרואה שבצרפת.
איור של היריעה מופיע על מדליון של עולי רגל אשר מצדו השני חקוק סמל האצולה של דה שארני.
במהלך המאה ה-14 הוצגה היריעה בפומבי מספר פעמים אך לא באופן רציף, וזאת עקב האיסור שהטיל הבישוף של טרואה, אנרי דה פואטייה, על הסגידה לתכריכים.
32 שנים לאחר איסור זה הוצגו התכריכים בשנית, הצגה שגרמה למלך שארל השישי להורות על העברת התכריכים לטרואה תוך מתיחת ביקורת על האותנטיות השנויה במחלוקת שלהם.
בשנת 1389 הכריז הבישוף פייר ד'ארסיס שהתכריכים הם זיוף, במכתב שאותו שלח לאפיפיור באביניון ובו ציין כי כבר בתקופת קודמו בתפקיד, אנרי דה פואטייה, נאסרה הערצת התכריכים מחשש להיותם מזויפים ומאחר ואין כל אזכור שלהם בכתבי הקודש.
הבישוף אף כותב במכתבו כי "בסופו של דבר ולאחר חקירה ובחינה מדוקדקות, הוא גילה כיצד נצבע הבד בערמומיות, וזאת מעדותו של האמן אשר יצר את הדמות, שהתוודה שמדובר ביצירה מעשה ידי אנוש ולא בסוג של יצירה פלאית".
שמו של האמן הרמאי אינו מוזכר במכתבו של הבישוף.
מכתבו של הבישוף ד'ארסיס מציין את הניסיונות הקודמים להפסקת פולחן התכריכים, אשר הביאו להחבאתם לפרק זמן של כ-35 שנים, כמתואר בעובדות ההיסטוריות המובאות לעיל.
אם נכונות הטענות העולות ממכתב זה, הרי שהן תומכות בבדיקת תיארוך הפחמן אשר נערכה לתכריכים.
מנקודת מבטם של הספקנים, מכתב זה הוא אחת הראיות החותכות להיותם של התכריכים תרמית היסטורית.
חרף הודאתו של הבישוף ד'ארסיס, אישר האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי למאמיניו להמשיך את הסגידה לתכריכים, וזאת על אף שבאופן רשמי הם לא הוכרו כתכריכיו האמיתיים של ישו.
בשנת 1418, בשלביה האחרונים של מלחמת מאה השנים, העביר אציל צרפתי בשם הומברט מווילרסקסל את התכריכים לטירתו שבמונפור, צרפת, וזאת כדי להגן עליהם מפני גנבה מאחר שהם הפכו לרכושו לאחר נישואיו לנכדתו של דה שארני.
לאחר מותו של הומברט נאבקו נזירים מהכפר ליריי באלמנתו על מנת שתשיב לכפרם את התכריכים, אולם היא סרבה והחלה להציג את התכריכים ברחבי אירופה.
בשנת 1453 מכרה האלמנה את התכריכים תמורת טירה מלכותית.
בעליהם החדש של התכריכים, לודוביקו, דוכס סבויה, אכסן אותם בכנסייה שאותה סיים לבנות בבירתו שאמברי.
זמן קצר לאחר שעברו התכריכים למשכנם החדש, זכתה הכנסייה שבה שוכנו לברכה מיוחדת מהאפיפיור פאולוס השני.
בשנת 1464 הסכים הדוכס לשלם מס שנתי לנזירים מליריי, וזאת כדי שיסירו באופן רשמי את תביעות הבעלות שלהם על התכריכים.
החל משנת 1471 יצאו התכריכים למסעות תצוגה ברחבי אירופה, כאשר הם נשמרים בחרדת קודש ומטופלים בטיפול הראוי לחפץ קדוש ביותר.
ב-1506, אישר האפיפיור יוליוס השני את הערצת התכריך כשריד אמיתי של ישו.
בשנת 1532, בעודם מאוחסנים בקפלה משלהם בכנסייה, נפגעו התכריכים משרפה שפרצה במקום.
טיפות של כסף שהותך בשרפה חרכו את הבד המקופל וגרמו לשתי שורות של כתמים סימטריים שבהם ניתן להבחין לאורך היריעה.
התכריכים הועברו לתיקון אצל הנזירות ממסדר "קלייר הענייה", שתפרו טלאים מעל המקומות החרוכים בבד.
מקובל להניח שגם המים ששימשו לכיבוי השרפה פגעו בצורה מסוימת בתכריכים.
בשנת 1578 הורה אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה להעביר את התכריכים למקום מושבם הנוכחי בקתדרלת יוחנן המטביל בטורינו והם אוחסנו בקפלה שנבנתה במיוחד עבורם.
הם היו בבעלות בית סבויה עד לפטירתו של המלך אומברטו השני בשנת 1983, אז, בהתאם לצוואתו, הוענקו כמתנה לכס הקדוש בוותיקן.
בשנת 1988 נתן הכס הקדוש את הסכמתו לביצוע בדיקת תיארוך פחמן-14 לתכריכים.
לצורך הבדיקה הוסרה פיסה קטנה מהבד וחולקה לכמה חלקים שנשלחו למספר מעבדות ברחבי העולם.
על פי בדיקה זו לא ייתכן כי התכריכים מוקדמים לימי הביניים.
שרפה נוספת, אשר ככל הנראה נגרמה בשל הצתה מכוונת, כמעט פגעה בתכריכים בשנת 1997, אולם תושייתו של כבאי מקומי מנעה את הנזק; הקופסה שבה אוחסנו התכריכים החלה להימס וחלק קטן בצדו התחתון של התכריך נחרך, אולם הכבאי שבר את הכלי שבו אוחסנו התכריכים והם הוצאו בשלום.
בשנת 2002 החל תהליך שיקום מודרני לתכריכים.
במהלך השיקום הוסרו מהיריעה כ-30 טלאים שנתפרו עליה במרוצת השנים וכן הוסר הכיסוי האחורי של היריעה שהיה תפור אליה במשך מאות שנים.
לאחר הסרת הכיסוי האחורי התאפשרו לראשונה סריקה וצילום של גב היריעה, שהיה מוסתר עד אז.
ההצגה הפומבית האחרונה של התכריכים התקיימה בשנת 2000. התצוגה הבאה מתוכננת להיערך בשנת 2025.
שאלת מקורם של תכריכי טורינו מהווה במשך שנים מוקד לוויכוח רב ממדים.
המאמינים שמדובר בתכריכי הקבורה המקוריים של ישו טבעו את המונח "סינדולוגיה" המתאר את חקר תולדות התכריכים (ביוונית "סינדו" הוא המונח בו נעשה שימוש בספר הבשורה על פי מרקוס לתיאור הבד אותו הביא יוסף הרמתי במעמד קבורתו של ישו על מנת שישמש לו כתכריכי קבורה).
הספקנים אשר טוענים כי מדובר בזיוף והונאה לרוב אינם משתמשים במונח זה.
בפסקאות הבאות יוצגו נושאים הקשורים בתכריכים ואשר לגביהם מתנהל ויכוח בין המאמינים לספקנים.
התאוריות לגבי אופן היווצרות הדמות
דמות האדם שמופיעה על התכריכים היא שטחית לחלוטין, והצבע ממנו היא עשויה אינו חודר אל תוך סיבי הבד כי אם נמצא על שכבתם החיצונית בלבד.
מכיוון שהבד אינו צבוע בפשטות עלו מספר טענות שונות, חלקן טבעיות וחלקן על טבעיות, לגבי האופן בו נוצרה הדמות על הבד.
ישנם רבים המאמינים כי היווצרותה של הדמות על גבי התכריכים היא תוצאת לוואי של תהליך החזרה לחיים שעבר ישו על פי המסורת.
מובן כי הטיעונים שמביאים התומכים בסברה זו אינם ניתנים למדידה בכלים הידועים כיום למדע, ועל כן נדחים מכל וכל על ידי הספקנים.
בין התאוריות העל-טבעיות שמביאים המאמינים ניתן למצוא תאוריה הגורסת כי מדובר בסימנים שהשאירה ההילה הקדושה של הצלוב, ותאוריה הטוענת כי מדובר בסימנים שנוצרו עקב קרינה עזה שנוצרה כחלק מהתהליך הפלאי של חזרתו של ישו לחיים.
תאוריה מדעית אשר אינה שוללת את הקשר המוצע בין יריעת הבד לסיפור הקבורה של ישו היא תאוריית השכבה הפחמתית, לפיה מעורבים בתהליך יצירת התמונה גזים שנפלטים מהגופה בעת שלבי הריקבון הראשוניים יחד עם שכבה אורגנית זעירה המכסה את פני הבד.
סיבי התאית מהם מורכב הבד מכוסים בשכבת פחמימות דקה המורכבת מחלקיקי עמילן, סוכרים שונים ושאר חומרים אורגניים.
לאחר עריכת בדיקות מיקרוסקופיות הכוללות ציוד חדיש התגלה כי שכבה דקה זו (עובייה נע בין 600 ל-180 ננומטרים) נושאת בתוכה את הדמות שעל התכריכים, וכי אין כל פיגמנט או חומר אחר שחודר אל תוך הבד וצובע אותו.
לפי טענת המצדדים בתאוריה זו, השכבה הפחמתית, אשר במקור הייתה חסרת צבע לחלוטין, עברה תהליך כימי כלשהו שגרם לה לשנות את צבעה במקום שבו מופיעה הדמות כיום, בדומה לתהליך שינוי צבע הסוכר בעת הפיכתו לקרמל.
במחקר הנושא את השם "תכריכי טורינו: ראקציה אמין-פחמתית יכולה להסביר את אופן היווצרות הדמות", מעלים החוקרים ר.
ארנולדי את הסברה המדעית הנ"ל, שאינה שוללת את התרחשותו של תהליך על-טבעי כגון תחיית המת.
לפי המחקר, אמינים שמקורם בגוף האדם ייצרו תגובה כימית יחד עם שכבת הפחמימות, וזאת תוך זמן סביר, לפני שתוצרי הריקבון הנוזליים יפגעו בבד.
הגזים אשר מיוצרים בגוף המת פעילים ביותר מבחינה כימית, ותוך שעות ספורות בסביבה מתאימה כגון קבר אטום תחל גופה לייצר אמינים בתוך רקמות הגוף.
אמינים אלה יכולים לגרום לשינוי הצבע אשר נראה בשכבת הפחמימות שעל התכריכים.
טענה מדעית כביכול זו אינה מספקת הסבר לפירוט הכמעט ציורי של איברי הדמות ובעיקר זה של פניה, וכן עולה השאלה כיצד לא נאכל הבד משהמשיך תהליך הרקבון של הגופה (שאלה אשר נפתרת אם מניחים כי הגופה המדוברת חזרה לחיים לאחר זמן קצר).
לטענת החוקרים, לאחר העינויים הונח דה מוליי על מיטה שכוסתה בתכריכים.
שארית הבד הארוך הורמה מעל ראשו וכיסתה את כל גופו.
במצב זה הונח דה מוליי, כאשר הוא שרוי ככל הנראה בתרדמת לפרק זמן שלפי טענת החוקרים נמשך כ-30 שעות.
לפי התאוריה, בזמן זה עברו התכריכים תהליך של חימצון עצמי (תהליך כימי במהלכו משתנה מספר החמצון של האטומים בחומר), שבסופו נוצרה דמותו של דה מוליי על התכריכים.
דה מוליי שרד את העינויים הקשים שנכפו עליו, אולם הוא הועלה על המוקד ב-9 במרץ 1314. יחד איתו נשרף גם ז'ופרואה דה שארני, ראש המסדר הטמפלרי במחוז נורמאנדי.
כזכור, ההצגה הפומבית הראשונה של התכריכים נעשתה על ידי אלמנת נכדו של אותו דה שארני.
על פי החוקרים, התכריכים הועברו אליה דרך בעלה אשר ירש אותם מסבו שקיבלם במתנה מדה מוליי עצמו.
נייט ולומאס מסתמכים במחקרם על בדיקות תיארוך הפחמן אשר נערכו לתכריכים, ולפיהן מקורם בין השנים 1260 ל-1390.
תאוריה זו, אשר הועלתה לראשונה על ידי לין פיקנט וקלייב פרינס בשנת 1994 גורסת כי ייתכן והתכריכים הם למעשה הניסיון הראשון בהיסטוריה ליצירת תמונה על ידי צילום, והם מראים את דמותו של יוצרם כביכול, לאונרדו דה וינצ'י.
לפי תאוריה זו, הדמות שעל התכריכים נוצרה בעזרת פנס קסם - אמצעי הקרנה פשוט, או בשיטת קמרה אובסקורה, כאשר יריעת הבד נמשחה בתרכובת כימית כלשהי המכילה כסף ועל כן רגישה לחשיפה לאור.
אולם לאונרדו נולד רק כמאה שנים לאחר הצגתה הפומבית הראשונה של היריעה, דבר המטיל ספק באמיתות הטענה.
תומכי התאוריה גורסים לעומת ספק זה כי התכריכים אשר הוצגו בשנת 1357 היו תרמית זולה, ואילו הדמות שאותה יצר לאונרדו הייתה למעשה פרפרזה על המיתוס שנוצר סביב התכריכים.
מכל מקום, ישנם הרואים דמיון מפתיע בין פניו של "האיש בתכריכים" לבין פניו של לאונרדו כפי שהן מתוארות בפורטרט העצמי המפורסם שלו.
בשנת 1977 הוקמה "התוכנית לחקר תכריכי טורינו" אשר במסגרתה פיתחה חבורת מדענים מערך בדיקות שאותן יש לבצע על התכריכים כדי לפתור אחת ולתמיד את חידתם.
הארכיבישוף של טורינו, הקרדינל בלסטררו, נתן את ברכתו למחקר, וזאת חרף התנגדות הכס הקדוש, ובמשך חמישה ימים בשנת 1978 ערכו המדענים את ניסוייהם המגוונים על מספר דגימות של הבד.
אחד מחברי הצוות, וולטר מק'קורן, הגיע כעבור שנה למסקנה כי הדמות שעל התכריכים בנויה למעשה ממיליוני חלקיקי פיגמנט זעירים.
לטענת מק'קורן, בציור הדמות נעשה שימוש בטמפרה, שבה עורבבו פיגמנטים בצבע שני ואוכרה.
דבריו של מק'קורן לא נשאו חן בעיני ראשי התוכנית, אשר החרימו את ממצאיו ואף הדיחו אותו מצוות המחקר.
מק'קורן המשיך לקדם את ממצאיו באופן פרטי, תוך שהוא הופך לתומך נלהב בטענה הגורסת כי התכריכים הם למעשה זיוף מעשה ידי אדם.
נכון לשנת 2004 לא נערכו ניסויים נוספים המאשרים את מסקנותיו של מק'קורן.
לפי המחקרים הידועים, הדמות שבתכריכים אינה חודרת לתוך הבד אלא נמצאת אך ורק על השכבה הפחמתית.
בממצא זה משתמשים סותריו של מק'קורן הטוענים שבתקופה בה נוצרה הדמות לא הייתה בנמצא טכנולוגיה המאפשרת הנחת פיגמנטים על שכבה כה דקה, שקשה לראותה אפילו תוך שימוש במיקרוסקופ.
צריבת שמש או "תאוריית הצל"
בחודש מרץ 2005 הודיע מרצה במכללה אמריקנית וסינדולוג חובב בשם נתן וילסון שברשותו חיקוי של הדמות המופיעה בתכריכים, אותו יצר באמצעות חשיפה לשמש של בד פשתן עליו הונחה זכוכית אשר נשאה דמות מצוירת בצבע אטום.
על אף שהניסוי אותו ערך וילסון היה ראשוני ופשוט מאוד, הוא עורר גל התעניינות בקרב חוקרים ותיקים של תעלומת התכריכים.
שיטתו של וילסון לייצור הדמות מהווה פריצת דרך כיוון שהיא משתמשת אך ורק בחומרים ובשיטות שהיו מוכרים ונפוצים בימי הביניים, כמו גם היותה שיטה לצריבת דמות על בד ללא צביעת הסיבים הפנימיים שלו בפיגמנט כלשהו.
אולם ניסויו של וילסון טרם עמד בפני הבדיקות המיקרוסקופיות והכימיות הנדרשות להשוואתו המדויקת לתכריכים שבטורינו.
מקס פריי, חוקר שווייצרי שבדק את התכריכים בשנת 1973 מצא עליהם שרידים של גרגרי אבקת צמחים.
הוא לא הצליח לזהות את מקורם עד לפטירתו בשנת 1983. חוקרים אמריקאים, מרי ואלן ואנגר, בדקו תשלילים של צילומי התכריכים וגילו עליהם מאות תמונות של צמחים.
אבינועם דנין מהאוניברסיטה העברית בירושלים ואורי ברוך מרשות העתיקות, זיהו אחדים מהצמחים, ובהם זוגן השיח, עכובית הגלגל, לוטם שעיר ולוטם מרווני.
מדמויות הצמחים נלמד שהיו טריים בעת שהונחו על הגופה.
תכשיט או תקשיט או עדִי (בריבוי: עֲדָיִים) הוא אביזר נוי, ובמקור סמל שבטי, המשמש לקישוט הגוף והבגד.
במהלך השנים והתפתחות האנושות, התכשיט הפך גם ליצירת אמנות ולסמל תרבותי וחברתי.
מאז ומעולם שימשו תכשיטים גם כסמל סטטוס וגם כמייצגי בעלי ממון.
שימוש ברכיבים יקרים או במותגים הוא סמל סטטוס.
חפירות ארכאולוגיות במערות האדם הקדמון מגלות, כי כבר לפני 100,000 שנים נמצאו תכשיטים בשימוש.התכשיט הקדום ביותר שמצאו מוערך לכלפני 115,000 שנים.
שנה פותחו התכשיטים הראשונים באמצעות שימוש בחומרי גלם דוגמת עצמות ושריונות רכים של חיות, אבנים ועצים.
תחילה שימשו חומרים אלה כאמצעים לקשירת בגדים וחיבור עורות אלה לאלה, אולם בהמשך נמצאו עדויות לדגש ששם האדם הקדמון על עיצוב חומרים ושימוש בהם לצורכי קישוט ונוי.
דוגמה לתכשיט קדום היא סיכת הפיבולה, ששימשה לחיבור גלימות בעת העתיקה ובימי הביניים.
המבנה שלה התאפיין בשני מופעים: האחד דמוי סיכת ביטחון, והשני כקשת ומחט המושחלת עליה.
המבנה הקשתי היה מורכב משני חלקים: קשת בצורת 'עיגול' פתוח, שעליה מורכבת מעין מחט עם קוף הנעה על גביה.
המחט ננעצת בבד, ועל ידי סיבובה של המחט מעל לקשת נוצר החיבור בין הבדים.
חומרי גלם, רכיבים וסוגי תכשיטים
בתקופות קדומות הם נוצרו מחומרים כגון עצמות, עץ וצדפות, ולאחר מכן מחומרים עמידים יותר, יקרים יותר ונדירים יותר.
החל משנות השלושים של המאה העשרים הפכו תהליכים תעשייתיים לנפוצים יותר בייצור תכשיטים תוך שימוש גם במתכות יותר זולות וכן בחומרים זמינים ועממיים כגון פלסטיק, בדים, עץ וכו'.
במקביל לתעשיית האופנה, שהפכה ליותר עממית, התפתחה גם תעשיית תכשיטי האופנה שעבורה משתמשים בחומרים יותר זמינים וזולים כגון: מתכת גולדפילד, זכוכית וכן בשיבוץ אבנים לא יקרות.
התכשיטים נענדים על רוב חלקי גוף האדם - מסיכות ראש ועד לטבעות על הבהונות.
התכשיטים השכיחים ביותר הם ענקים, תליונים, מחרוזות, עגילים, צמידים וטבעות.
בעל המקצוע שיוצר תכשיטים בהם מכונה צורף, מעצב תכשיטים, ואת השם תַּכְשִׁיטָן הוסיף וחידש המילונאי ראובן אלקלעי.
בעברית ספרותית מודרנית כונה צורף הזהב (או סוחר העוסק בזהב) זֶהָבִי, אולם מילה זו לא נקלטה בפי ההמון.
המילה תכשיט נקלטה בעברית של ימי התלמוד, ועמה גם המילה תקשיט.
לשתי המילים אותה משמעות, ושורשיהן קרובים גזרונית זה לָזה, כלומר הזוג הוא כפלה.
מקצועות הצורפות ועיצוב התכשיטים נלמדים כתואר ראשון ותואר שני באקדמיות לעיצוב ואומנות בישראל ובעולם.
נערכות תערוכות רבות בתחום, הן מסחריות והן אומנותיות.
התערוכות המסחריות הידועות נערכות בערים כגון בזל, ויצ'נזה, ניו יורק, ולוס אנג'לס.
כמו כן, תערוכות בנושאי תכשיטים אומנותיים (one of a kind), נערכות במוזיאונים לעיצוב ואמנות חשובים בעולם.
תכתיב וינה המכונה גם בוררות וינה השנייה היה פסק בוררות בסכסוך בין רומניה להונגריה שניתן ב-30 באוגוסט 1940 על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית.
קדמו לתכתיב דיונים בין הונגריה ובין רומניה אשר התנהלו בטורנו סברין והעלו חרס.
בדיונים אלה תבעו ההונגרים כ־70,000 קילומטרים רבועים משטח רומניה.
התכתיב הוצג לשתי המדינות בנפרד.
על פי תכתיב וינה נקבעו מחדש הגבולות בין רומניה ובין הונגריה: חלק גדול מטרנסילבניה, 43,492 קילומטרים רבועים, יעבור לריבונות הונגרית.
שינוי הגבולות העביר יותר מ־2,600,000 תושבים מריבונות אחת לריבונות שנייה.
שתי המדינות הביעו את אכזבתן מהתכתיב.
בעקבות התכתיב חל שינוי שלטון ברומניה.
ב-6 בספטמבר 1940 הודח קרול השני, מלך רומניה, וקם המשטר הלאומי-לגיונרי בהנהגת הגנרל יון אנטונסקו.
אנטונסקו ביקש לערער על התכתיב ואמר זאת גם לאדולף היטלר, אך האחרון הסתפק בהבטחות בלתי מחייבות על אפשרות לעיון מחדש בעתיד.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בחוזה השלום שנחתם בין רומניה ובין הונגריה, בוטל התכתיב על כל סעיפיו והגבול החזר לקדמותו.
יהודי צפון טרנסילבניה, כחלק מן האוכלוסייה הכללית של החבל, עברו לריבונות הונגרית כתוצאה מפסק הבוררות.
מרביתם נשלחו להשמדה במהלך 1944 לאחר שהונגריה נכבשה על ידי הגרמנים.
תכפירי (تكفيري) הוא מונח בו משתמשים כדי לאפיין קבוצות אסלאמיסטיות.
ארגונים קיצוניים משתמשים במילה "תכפיר" (تكفير, כפירה) כדי לאפיין מוסלמים שאינם חיים על פי החוקים הקשוחים על פיהם הם חיים.
האשמה בכפירה אינה מתייחסת ללא-מוסלמים, אלא אך ורק למוסלמים שבראיית הקבוצה הקיצונית "כופרים" בעיקרי הדת.
כאשר מגדירים ארגון אסלאמי, השאלה אם הוא תכפירי או אינו, היא חשובה, משום שהיא מבדילה בין הארגונים המתונים יותר לקיצוניים.
ארגונים שממקדים את פעילות הטרור וההסתה שלהם נגד לא-מוסלמים נחשבים למתונים יותר, בעוד שקבוצות שמאשימות בכפירה מוסלמים שאינם מקפידים על החלת השריעה על כל תחומי חייהם נחשבות קיצוניות יותר.
בהגדרה זו, ארגונים סלאפיים תכפיריים, כוללים את כל השיעים המוסלמים.
בראיית הקבוצות התכפיריות, המשטרים במזרח התיכון הדרדרו לתקופת הבערות (הג'אהיליה) הקדם אסלאמית.
לכן, מספר רב של פיגועים מארגונים אלו מכוונים נגד מטרות של המשטר (צבא, בתי משפט, בניינים ציבוריים).
שאיפת הקבוצות התכפיריות היא הקמת מדינות אסלאמיות בכל המדינות בהן המוסלמים מהווים רוב, בשאיפה להקמת ח'ליפות - מדינה אסלאמית גדולה.
הארגון התכפירי הבולט ביותר הוא אל-קאעדה, מספר פיגועים של הארגון בוצעו במדינות ערב ופגעו גם במוסלמים (למשל פיגועי גדודי עבדאללה עזאם המסונף לאל-קאעדה בשארם א-שייח' וטאבה).
ארגונים מוסלמיים קנאיים שאינם תכפיריים זוכים לתמיכה ציבורית רבה יותר, בין היתר בשל הפעלת מערכי דַעְוַה (הפצת הדת) נרחבים, שכוללים הקמת בתי ספר, בתי חולים והענקת קצבאות.
דוגמה לארגון כזה הוא האחים המוסלמים וארגונים דומים לו דוגמת חמאס.
על פי הקבוצות המתונות יותר, מוסלמי אינו כופר כל עוד אינו עובר באופן חריג מחוקי האסלאם (למשל, רציחת מוסלמים במסגד).
בתאולוגיה האסלאמית (כלאם) התקיים ויכוח עוד בראשית ימי האסלאם בשאלה אם מוסלמי שאינו מקפיד על מצוות הדת הוא כופר או לא.
המילה "תכפיר" היא צורת המקור של הפועל "כַפַרַ" (كفّر), אשר משמעותו הכרזה על אדם כ "כאפיר", דהיינו, אדם שאינו מאמין-כופר.
משחר ימי האסלאם ועד ימינו השימוש במילה זו נעשה על ידי קנאים מאסכולות שונות, כנגד מתנגדיהם הדתיים או הפוליטיים, אם יחידים או קבוצות.
ההכרזה מתבצעת כשהמוסלמי לכאורה, מכריז על עצמו כ"כאפיר", או לחלופין שמעשיו או הצהרותיו נתפשים כזניחת האסלאם, כשלפי הפרשנות המקובלת לשריעה, גזר הדין לאדם שיצא לתכפיר הוא מוות.
בקוראן (115 :004) נכתב: "מי שיסתור את דבריו או יתנגד לשליח, לאחר שדרך הישר הוצגה בפניו באופן ברור, נשאיר אותו בנתיב השגוי בו בחר והוא יישרף באש הגיהנום".
פסוק זה פורש כמצביע על כך שלפני שמכריזים על תכפיר, יש להציג לנאשם את הדרך הנכונה, להדריך אותו ורק אם ימשיך בדרכו הכופרת, להכריז עליו ככופר ולגזור את דינו למיתה.
מוחמד מוזכר בחדית' כאומר, "כשמאמין בעת קרב, תוקף כופר בחנית והיא מתקרבת לגרונו וברגע זה מכריז הכופר, אין אלוהים מבלעדי אללה, על המאמין להפסיק מיד את ההתקפה".
משפט זה בא להדגיש שהתכפיר הוא דחייתו של האסלאם עצמו וחזרה לדרך האמונה היא מספקת כדי לגרום לסיום מצב זה.
בשל חומרת גזר הדין, נדרשות הוכחות חד משמעיות ומובהקות להטלת אשמה זו והכרזת אדם ככופר, מתבצעת על ידי בין דין, או מנהיג דתי (עלים), המוציא פסק הלכה (פתווה), המכריז על יחיד או קבוצה ככופרים.
מהות אותן הוכחות לתכפיר נתונה במחלוקת בין הפלגים האסלאמיים השונים, כאשר באסלאם הסוני האורתודוקסי, ביצוע עוון או חטא אינו הופך את האדם לכופר, אלא רק הכחשה של אבני היסוד בדת.
כך למשל, רוצח שמכיר בכך שביצע עברה יחשב מוסלמי ואם יתכחש לכך שרצח הוא עוון, יחשב לכופר.
הקבוצה הבולטת שטענה כי מוסלמי שאינו מקיים את עקרונות הדת כלשונם הוא כופר הייתה הפלג הקיצוני הח'וארג'.
אסכולות תאולוגיות אחרות לא הסכימו עם גישה זו.
האסכולה הריאליסטית של המועתזילה טענה כי מי שחטא אינו כופר (كافر, כאפִר) אלא "סטה מדרך הישר" (فاسق, פאסִק).
עם זאת, הם האמינו כי אם החוטא לא יחזור לדרך הישר לפני מותו, הוא לא יגיע לגן עדן.
בגישה מקלה עוד יותר תמכו המורג'יאה, שטענו כי רק אלוהים יכול לקבוע אם מוסלמי הוא כופר או לא, ולכן אל לבני האדם לדון מוסלמים אחרים לכף חובה.
תומכי גישת המורג'יאה האמינו גם כי כל סוני יגיע לגן עדן, אפילו אם חטא.
גישת האסכולה השמרנית האשעריה קבעה כי מוסלמי שחטא נותר מאמין, לאור מעשים טובים שביצע בעבר והצהרת השהאדה (גם התאולוגים השיעים אימצו גישה זו).
הם האמינו, בניגוד למֻעתזילים, כי גם מוסלמי שביצע חטאים חמורים עשוי לזכות בסליחת האל ביום הדין בשל התערבות (شفاعة, שפאעה) נביאי האסלאם למענו.
הענף היזידי, ששמו נגזר מהחליף יאזיד הראשון מבית אומייה ואת מאמיניו אנו מוצאים היום בקרב הכורדים, מפרשים בדרך ביניים, הגורסת שמוסלמי המבצע חטאים חמורים, לא יוכרז ככופר, אך גם לא יוגדר כמוסלמי.
החל משלהי המאה ה-20 עולה השם ח'וארג' בעיקר ככינוי גנאי לקבוצות התכפיריות, לאור העובדה שהח'וארג' נחשבים לכת קיצונית ואפילו כופרת.
הח'וארג', בדומה לקבוצות התכפיריות של היום, ניהלו ג'יהאד נגד מוסלמים שלדעתם לא היו אדוקים באופן מספק.
תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת הם כינוי לתכשיטים הנלבשים על ידי מלכי הממלכה המאוחדת במהלך טקס ההכתרה שנערך במנזר וסטמינסטר.
התכשיטים כוללים כתרים, שרביטים, טבעות, חרבות וחפצים אחרים כגון גלובוס הריבון ואף כיסא ההכתרה - כיסא אדוארד הקדוש והאבן שתחתיו - אבן סקון.
מרבית תכשיטים אלה מבוססים על מסורות מהתקופה שקדמה לרפורמציה, ולכן הם עשירים בסמלים דתיים ומשמעויות דתיות.
תכשיטי הכתר הקדומים של אנגליה (התכשיטים מהתקופה האנגלו-סקסית) אבדו כולם על ידי המלך ג'ון בשנת 1216. התכשיטים היחידים ששרדו הם כתרו של אלפרד הגדול ושל המלכה אדית' (שני כתרים אלה שרדו עד שנת 1649).
בעקבות ההרס, הוזמנו תכשיטים חדשים, וכן בשנת 1284 נוסף לתכשיטים כתרו של נסיך ויילס לליוולין השלישי (אחרון נסיכי ויילס העצמאית).
כל התכשיטים נגנבו ממנזר וסטמינסטר בשנת 1303, אולם מרביתם הושבו זמן קצר לאחר שנמצאו בחנות תכשיטן בלונדון (התכשיטן הוצא להורג).
בשל הגנבה הועברו התכשיטים למצודת לונדון למשמורת.
אוליבר קרומוול, לאחר שביטל את המלוכה בשנת 1649 הורה על הריסת התכשיטים ושימוש בזהב לאוצר המדינה.
לאחר השבת המלוכה בשנת 1660 הורה המלך צ'ארלס השני על יצירת תכשיטי כתר חדשים.
השריד היחיד של התכשיטים שקדמו למלחמת האזרחים הוא כף המשיחה.
דוח לפרלמנט הבריטי משנת 1649 מפרט את התכשיטים שנמצאו בבית התכשיטים והושמדו:
רשימה אחרת מפרטת את התכשיטים שהתגלו בארמון וייטהול:
ככל הנראה הכתר המיוחס למלך אלפרד היה כתר אדוארד הקדוש המקורי, אשר יוחס לאלפרד הגדול בתקופה מאוחרת יותר.
הזהב של הכתר נמצא לאחר השבת המלוכה ונעשה בה שימוש ביצירת כתר אדוארד הקדוש החדש.
הכתר הקטן שנמצא בתיבת המתכת יכול להיות הכתר של לליוולין (אשר לא מוזכר בתיעוד) או כתרו של המלך הילד אדוארד השישי.
תכשיטי הכתר כוללים כתרים למונרך, למלכה הרעיה וליורש העצר - נסיך ויילס.
בין הכתרים המצויים כיום בתכשיטי הכתר ניתן למנות את:
כתר אדוארד הקדוש - הכתר הרשמי של המלוכה הבריטית, נוצר בשנת 1661.
כתר האימפריה הממלכתי - הכתר הרשמי ששימש את האימפריה הבריטית מאז שנת 1937.
הכתר האימפריאלי של הודו - שנוצר עבור ביקורו של המלך ג'ורג' החמישי בהודו כקיסר הודו.
הכתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי - שנוצר בשנת 1820 עבור הכתרת ג'ורג' הרביעי.
בין כתרי הרעיה נתן למנות את כתר מרי ממודנה, כתר המלכה אלכסנדרה, כתר המלכה מרי וכתר המלכה אליזבת.
בשלושת האחרונים שובץ יהלום הקוהינור.
תכשיטי הכתר הבריטי כוללים שני שרביטים:
השרביט עם הצלב שנוצר בשנת 1661 ונקרא על שם הצלב שבראשו.
בשנת 1905 שובץ בו יהלום הקולינן 1.
השרביט עם היונה מסמל את רוח הקודש.
שרביט זה נוצר אף הוא בשנת 1661.
שני שרביטים אלה וכן גלובוס הריבון (שנוצר אף הוא בשנת 1661) משמשים בטקס ההכתרה.
הגלובוס ניתן למונרך בתחילת הטקס ולאחר מכן מונח על המזבח, ובעת שהמונרך אחוז בידו הימנית בשרביט הצלב, ובידו השמאלית בשרביט היונה הוא מוכתר בכתר אדוארד הקדוש.
במהלך טקס ההכתרה נעשה שימוש בחמש חרבות:
חרב המתת - שיוצרה עבור ההכתרתו של המלך ג'ורג' הרביעי, ועליה סמלים של הממלכה המאוחדת - שושן עבור אנגליה, קוץ עבור סקוטלנד, ותלתן עבור אירלנד.
חרב זו היא החרב היחידה הניתנת למונרך במהלך הטקס.
החרב הממלכתית או חרב המדינה - הגדולה מבין החרבות שבתכשיטי הכתר - נישאת במהלך הטקס על ידי הלורד צ'מברלין, וכן בטקס פתיחת הפרלמנט.
חרב הרחמים/הקורטנה - חרב קהה
בין תכשיטי הכתר הבריטי ניתן למנות גם את טבעת ההכתרה - טבעת שהוכנה לטקס ההכתרה של ויליאם הרביעי בשנת 1831. קודם לשנה זו קיבל כל מונרך טבעת בטקס ההכתרה.
הטבעת סימלה את "נישואיו" של המונרך עם הממלכה, אולם הטבעת הייתה רכוש המונרך ולא חלק מתכשיטי הכתר.
מאז שנת 1831 לא נוצרו טבעות חדשות.
פך השמן וכף המשיחה המשמשים למשיחת המלך אף הוא מהווה חלק מתכשיטי הכתר.
פך השמן שצורתו צורת נשר עשוי זהב, והכף עשויה כסף מוזהב.
מקורם של פך השמן וכף המשיחה במאה ה-13. הפך והכף שרדו את הוראתו של אוליבר קרומוול להשמיד את תכשיטי הכתר הבריטי מאחר שקלמנט קינרסלי, שהיה אחראי על בגדי המלוכה, רכש אותם בעלות של 16 שילינג מממשלת קרומוול.
ישנה סברה כי הכף נוצרה בשנת 1099 ומשכך, היא העתיקה ביותר מבין תכשיטי הכתר הבריטי.
הארמילים הם אצעדות זהב המסמלים כנות וחוכמה.
עבור טקס הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה נרכשו אצעדות חדשות במימון מדינות חבר העמים הבריטי דאז: הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, פקיסטן, ציילון ורודזיה הדרומית.
מאז שנת 1303 נשמרים תכשיטי הכתר במצודת לונדון לאחר אירוע בו הם נגנבו ממנזר וסטמינסטר (ונמצאו ברובם זמן קצר לאחר מכן).
לאחר הכתרתו של צ'ארלס השני הותר לציבור לראותם בתמורה לתשלום שניתן לשומר התכשיטים.
ההצגה לציבור הופסקה לאחר שב-9 במאי 1671, קולונל תומאס בלוד ואנשיו קשרו את שומר התכשיטים וגנבו חלק מהתכשיטים (שהוחזרו).
לאחר אירוע זה נשמרו התכשיטים בבית התכשיטים, כאשר משמר צבאי שומר עליהם ולא הותרה הצגתם לציבור.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוצאו התכשיטים מבית התכשיטים.
ישנן מספר סברות באשר למיקומם בתקופת המלחמה - לפי אחת הסברות הם הועברו לבניין סן לייף במונטריאול שבקנדה יחד עם הזהב של בנק אנגליה.
אם בוצעה העברה זו הרי שהיא בניגוד לחוק האוסר על הוצאת תכשיטי הכתר משטחי הממלכה המאוחדת, כמו כן הסיכון בהעברת התכשיטים אל מעבר לים היה רב ביותר, ולכן סבירה יותר הסברה שהתכשיטים הוחבאו במרתפי טירת וינדזור.
בביעור מעשרות, אומר המבער: מסבירה המשנה (סדר זרעים, מסכת מעשר שני): .
בתכריכים אין איסור שעטנז, ולכן מותר לתופרם מצמר ופשתן ביחד.
הסיבה לכך היא שהמת פטור מן המצוות, ולכן לא חלה עליו מצוות לא תעשה של איסורי כלאיים.
הכלל שמת פטור מן המצוות הוא המקור לכך שהמת היהודי מכונה במסורת היהודית "נפטר".
בתלמוד ובתוספתא מובאת ברייתא המספרת את הסיפור הבא: .
לפני תקופתו של רבן גמליאל, רצו האנשים להפגין את צערם הגדול בעקבות פטירת יקיריהם, וקנו לנפטר מלבושי קבורה יקרים ביותר.
עד שהצער בשל ההוצאה הכספית הגדולה שנגרמה גבר על הצער בגין פטירת המת.
רבן גמליאל, נתן דוגמה אישית וביקש להיקבר בתכריכים פשוטים, ובעקבותיו החלו כל העם להשתמש בתכריכים פשוטים.
מצנפת – כובע (מלבוש לראש) המתוח על הראש והפנים עד הצוואר.
סודר – בד ארוך (כ-3 מטרים אורכו וכ-80 ס"מ רוחבו) המקופל לשניים, ובאמצעיתו פתח להכנסת הראש.
בתי שוקיים – מעין מכנסיים.
כתונת (נקראת בלועזית "סארגנס תחתון") – מעין חולצה.
מעיל ("סארגנס עליון") – בגד עליון.
סובב – סדין ארוך ורחב, שכורכים בו את הנפטר, בכך שמניחים את הסובב באלכסון תחת המת וקושרים שלושה קשרים (זמניים): את שני הקצוות הצדדיים קושרים בקשר-עניבה, ואת הקצה העליון מפשילים על הפנים עד הצוואר וקושרים בקצה החוט התפור שם.
מסווה – חתיכת בד המכסה את הראש עד החזה, שכדי להדק אותה, כורכים עליה את הסובב.
מטלית מרובעת – חתיכת בד מרובעת, הניתנת על הראש והעיניים.
לנפטר כהן מוסיפים גם בתי ידיים – כפפות, ויש המלבישים לנפטר כהן מצנפת נוספת.
טלית – נפטר גבר, עוטפים בטלית מעל התכריכים.
הטלית מוסרת עם הכנסת הנפטר לקבר ולפני כיסויו בעפר.
בחלק מהקהילות קיים מנהג לקבור כל יהודי שומר תורה ומצוות בטליתו.
בדורות עברו היו נשים צדקניות, תופרות את התכריכים ביום הפטירה, בחדר הנפטר, או בבית הכנסת בעזרת הנשים, והחשיבו זאת למצווה גדולה.
כיום ניתן לקנות את התכריכים מן המוכן.
תופרים אותם מפשתן לבן (גם החוטים יהיו חוטי פשתן) ובזהירות, כדי שהתפירות לא תיפרמנה ותפתחנה בעת ההלבשה.
זהירות זו דרושה במיוחד, מכיוון שבתפירה זו אין לעשות שום קשר, אף לא שליבה בקצה החוט.
צריך להקפיד על ניקיון התכריכים ולמנוע מהם כל לכלוך או קרע.
אם נמצא בהם חור, יש לתופרו לפני הלבשת הנפטר.
אותם אנשים שטיהרו את הנפטר (אנשי החברה קדישא) מלבישים אותו בתכריכים.
אחר הטהרה מניחים את הנפטר על שולחן הטהרה, מכוסה בסדין בצניעות, ומלבישים אותו בזהירות, תוך הקפדה שלא יכנס דבר לתוך פיו.
ההלבשה נעשית בסדר קבוע ובלווית הקראת פסוקים, מתוך ספר זכריה, ישעיהו, ויקרא ושיר השירים.
בכל אחד מאיברי הגוף מלבישים קודם את הימני ורק לאחר מכן את השמאלי.
חיילים שנהרגו בקרב ונרצחים, נקברים בבגדיהם ונעליהם, ללא טהרה וזאת כדי לקבור אף את דם החלל שלא ייאבד בטהרה, וכדי לעורר את נקמת אלוהים.
גם יולדת הנפטרת בשעת הלידה, קוברים אותה בבגדים, בלא תכריכין ובלא טהרה כמו הרוג.
בגדים שנספגו בדם הנרצח או היולדת, נקברים עם הנפטר, שמא יש בהם "דם הנפש".
מסיבה זאת קיימים כמה מנהגים הקשורים בתכריכים ותפקידם להזכיר את יום המוות.
יש אנשים הנוהגים לקנות לעצמם תכריכים עוד בימי חייהם, כדי להזכיר לעצמם את יום המיתה.
יש הנוהגים כי חתן ביום חופתו לובש קיטל שצבעו לבן ונראה כתכריכים, כדי שיזכור ביום שמחתו את יום המיתה.
יש הנוהגים ללבוש קיטל בימים נוראים – יום הכיפורים וראש השנה מאותה סיבה.
הלבשת המת הייתה נהוגה כבר בימי קדם.
המצרים הקדמונים השתמשו בתכריכים בתהליך החניטה וכרכו את גוויות המתים בבד פשתן לאחר שמשחו אותן בצמחים ותכשירים שונים על מנת לשמרם.
שימוש בתכריכים לשימור גופות נעשה גם בפרו, מקסיקו וסקוטלנד.
תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל בע"מ (הידועה גם כ"תלי", ללא גרשיים) היא חברת התמלוגים של התסריטאים והבמאים בישראל.
תל"י מייצגת את ציבור היוצרים האורקוליים הישראליים במסגרת חברותה בארגון הבינלאומי של חברות התמלוגים CISAC, ופועלת לשמירת זכויות חבריה בישראל.
ת"לי מייצגת למעלה מ-2000 חברים ומנהלת כ־120,000 יצירות.
תל"י הוקמה בשנת 2000 על ידי ציבור התסריטאים והבמאים בישראל בהובלתם של התסריטאי אבי שמש (מנכ"ל תל"י עד 2008 ולאחר מכן יו"ר עד 2012) והבמאי אורי ענבר (יו"ר עד 2005), שיזם את המאבק להכרה בבמאי כיוצר.
עם הקמתה פעלה תלי משפטית וציבורית לעיגון מעמדו של במאי היצירה האורקולית כיוצר וזאת כמקובל בעולם.
במהלך השנים 2004–2006 התקבלו כמה פסיקות משפטיות שבהן הוכר הבמאי כאחר מיוצרי היצירה האור קולית.
בעקבות זאת החלה תלי בשנת 2006 לגבות דמי רישיון גם עבור השימוש בזכויות הבמאים, ולהעביר לבמאים תמלוגים לראשונה בישראל.
תלי עגנה את הגישה המשפטית ועל פיה הבמאי והתסריטאי משאירים בידם זכות קניינית לגביית התמלוגים, אשר מועברת במלואה לתלי.
הגישה הזו באה לידי יישום בסעיף משפטי אשר חברי תלי דואגים להוסיף להסכמים האישיים שלהם ואשר זכה לכינוי "סעיף תלי".
הסעיף גובש במשך שנים רבות, תוך משא ומתן והסכמות עם גופי השידור, בהובלת מי שהיה היועץ המשפטי של תלי (בין השנים 2003 -2014), עו"ד אהרן נחומי.
הסעיף נתקל בימיו הראשונים בהתנגדות של גורמים שונים, אשר ערערו על עצם הזכות של התסריטאי והבמאי לשמר את זכותם לתמלוגים ודרשו להעביר את כל הזכויות למפיק ולמזמין.
המפורסמת והמשמעותית ביניהן הייתה ההתנגדות של חברת HOT, אשר בינה ובין תלי וציבור התסריטאים והבמאים התנהלו מאבקים משפטיים וציבוריים אשר הסתיימו בשנת 2011 בחתימת הסכם בין תלי ולבין הוט.
בשנת 2014, עוגנה פעילותה של תלי בחוק הקולנוע (תיקון מס' 4), אשר מאפשר לתסריטאי ולבמאי להעביר זכויות לניהול משותף באופן הגובר על חוק ההגבלים העסקיים, אך בכפיפות לתנאים לפעילות שיקבעו על ידי הרשות להגבלים עסקיים.
כמה חודשים לאחר מכן אישר בית הדין להגבלים עסקיים את תנאי הפעילות של תלי, אשר התקבלו בהסכמה בין תלי לבין הרשות להגבלים עסקיים.
תל"י גובה דמי רישיון בעבור השימוש ביצירות חבריה בתחומי מדינת ישראל וזאת בכל הנוגע לזכויות השידור, ההעמדה לרשות הציבור, הביצוע הפומבי וההשכרה ומחלקת אותם בין המיוצגים בהתאם למפתח חלוקה שנקבע על ידי בעלי הזכויות עצמם.
תל"י היא חברה בע"מ בבעלות התסריטאים והבמאים בעלי הזכויות המיוצגות בה והחברות בה איננה כרוכה בתשלום דמי חבר.
פעילותה של תל"י ממומנת כאחוז מדמי הרישיון אשר מאושר בכל שנה על ידי הדירקטוריון.
בדירקטוריון תל"י מכהנים שלושה תסריטאים ושלושה במאים הנבחרים בבחירות פתוחות על ידי כל היוצרים החברים בארגון, ואיתם מכהנים גם שלושה דירקטורים מן הציבור האמונים על התחומים בהם עוסקת החברה.
לכל חבר תל"י יש חופש החלטה מוחלט אם יעביר או לא יעביר את זכויותיו לניהולה של החברה, אך משהעבירן וירצה להחזירן לניהולו העצמי יצטרך לעמוד בתנאי שהעמיד בית הדין להגבלים עסקיים.
לתל"י הסכמי רישיון עם המשתמשים השונים - גופי שידור מסחריים (כגון HOT, yes), ערוצים ציבוריים ורב-ערוציים (כגון קשת 12, רשת 13, כאן 11, ערוץ 24), שירותי טלוויזיה אינטרנטית בישראל (ישראלים ובינלאומיים) (כגון סלקום tv, STINGTV), אתרי אינטרנט המציעים לציבור מהרפרטואר המיוצג (כגון ynet, וואלה!
NEWS, YouTube) חברות סלולר, רשויות מקומיות ועוד משתמשים הנהנים מהשימוש ברפרטואר.
הסדרת זכויות היוצר לתמלוגים באמצעות הנפקת רישיון שימוש למשתמשים על ידי מתן "רישיונות שמיכה" לגופים השונים.
לפעול לכיבוד הזכות של תסריטאים ובמאים לקבלת תמלוגים בגין שימוש ביצירותיהם על ידי כל הגורמים המשדרים, הגורמים הציבוריים, תעשיית הקולנוע והטלוויזיה והמחוקק.
חלוקת התמלוגים באופן שקוף, לאור פרמטרים המקובלים בעולם שיתקבלו תוך דיון פנימי פתוח וממצה.
חלוקת תמלוגים במהירות, ביעילות, בדיוק ובחיסכון מרביים.
תל"י מייצגת יצירות ישראליות טלוויזיוניות וקולנועיות העומדות בהגדרות מסמך הרפרטואר כגון אלה:
יצירות דרמטיות, לרבות סרטי קולנוע, דרמות חד-פעמיות וסדרות דרמה.
יצירות תיעודיות לרבות סרטים תיעודיים וסרטים תיעודיים-עיתונאיים.
יצירות תיעודיות-בידורית לרבות ריאליטי ומצלמה נסתרת.
יצירות בידוריות עם יסודות דרמטיים, לרבות מערכונים וסטנד-אפ.
תוכניות ילדים הכוללות יסודות דרמטיים.
כל יוצר המיוצג על ידי תל"י הוא בעל מניה בחברה והוא חבר בעל זכות הצבעה באספת החברים.
אספת החברים בוחרת מתוכה את חברי הדירקטוריון והם בוחרים את שלושת הדירקטורים החיצוניים.
הדירקטוריון קובע את מדיניות החברה ואת יעדיה האסטרטגיים וממנה מנכ"ל האחראי על ביצועם.
מנכ"ל תל"י הוא עמוס נוימן.
בתל"י שלוש מחלקות: מחלקת חברים ותיעוד, מחלקת כספים וחלוקה ומחלקת כלכלה ומע' מידע.
מחלקת התיעוד אחראית על קבלת הדיווחים מגופי השידור ועדכון מסד הנתונים של תלי.
בהלכות שבת, תכשיט הוא מונח המשמש כסימן הלכתי וככלל מוביל לעניין הוצאה לרשות הרבים.
בשימוש במונח זה, הגדירו חז"ל, אילו דברים אותם מוציא האדם לרשות הרבים נחשבים למלאכה האסורה בשבת; ולעומתם אילו דברים שמוציא אותם בדרך לבישת בגד ותכשיט רגילה, ואינו נחשב כמלאכה.
ישנם גם דברים שנחשבים ל"תכשיט רגיל" אך נאסרו על ידי חז"ל להוציאם, כגזירה שמא יבואו לטלטל אותם ברשות הרבים.
דברים האסורים משום גזירה או נתונים במחלוקת
חז"ל גזרו שלמרות שהוצאת תכשיט לרשות הרבים אינה נחשבת למלאכה, אסור לצאת בחוטי צמר ופשתן וכן ברצועות העשויות לקלוע בהם את השיער, למרות שהם עשויים ליופייה של האישה, מכיוון שעל פי ההלכה יש להסיר רצועות אלו כאשר טובלים טבילת מצווה במקווה טהרה, כדי שלא יהוו חציצה.
דנו החכמים מה תהא ההלכה בבגד הקשור על צווארה של האישה ליופי.
לעומת זאת, על בגד אחר מופיע במשנה שאסור לצאת בו גם אם הוא בצוואר האישה, ורבינא הסביר זאת שמדובר בבגד עבה שאינו גורם לתחושת מחנק כל כך, והאישה חונקת את עצמה בו כדי שתראה בעלת בשר ושמנה.