tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי המלחמה נסע ויילד לדרום אפריקה, שם ניהל חוה בניאזאלנד עם פרנסיס ביקרטון וג'יימס מק אילרוי, עמיתים משכבר הימים באנטארקטיקה.
בשנים 1922-1921 היה ויילד סגן מפקד במשלחת שקלטון-רווט, משלחת שלקתה בחסר הן בציוד והן בתוכנית פעולה ברורה, בספינה קטנה בשם "קווסט".
ארנסט שקלטון מת בהתקף לב במהלך המשלחת, בג'ורג'יה הדרומית, וויילד קיבל עליו את הפיקוד והשלים את המסע, במאבק כנגד תנאי מזג אוויר קשים בדרכו אל אי הפיל ולאורך החוף האנטארקטי.
אחיו הצעיר של פרנק, ארנסט ויילד, הלך בדרכו והיה גם הוא לימאי בצי הסוחר וחוקר אנטארקטיקה, וקיבל את מדליית הקוטב.
ב-24 באוקטובר 1922 נשא ויילד אישה.
אחרי משלחת שקלטון-רווט חזר ויילד לדרום אפריקה עם אשתו ועסק בעבודה חקלאית.
ניסיון לגדל כותנה התגלה ככישלון פיננסי צורב, ולאחר חמש שנות בצורת ואחריהן שיטפון, אמר ויילד נואש.
לאחר זאת נכנס לעסקי בניית מסילות רכבת וחוזה להארכת המסילה הדרום-אפריקאית עד לגבול עם סוואזילנד הנחיל לו הצלחה מסוימת לזמן מה, אך עם תום החוזה, נאלץ לחפש עבודה במקום אחר.
נישואיו של ויילד לא עלו יפה ואשתו, ורה, ביקשה להתגרש.
הגירושין נכנסו לתוקף בשנת 1928. לאחר זאת עבד ויילד כמוזג בבאר של מלון בסואזילנד, שהיה שייך לחברו.
השפל של 1930 אילץ אותו לעבור מעבודה לעבודה, בין השאר כמנהל עבודה במכרה יהלומים שפשט רגל, כמחפש מחצבים ברודזיה וכמנהל מחצבה.
את הכנסתו הזעומה הגדיל במתן הרצאות מזדמנות על משלחת "אנדיורנס".
בשנת 1931 נישא ויילד בשנית, והפעם היו אלה נישואים מאושרים.
בתשע השנים הבאות זכה למידה מסוימת של הצלחה כלכלית, אך בהמשך התערערה בריאותו, אם כי השלווה והחביבות שאפיינו אותו כל חייו לא נפגמו.
פרנק ויילד מת מדלקת ריאות וסוכרת בקלרקסדורפ, דרום אפריקה, ב-19 באוגוסט 1939.
מדליית הקוטב עם ארבעה פסים.
תואר CBE (מפקד מסדר הקיסרות הבריטית) ברשימת תוארי הכבוד של ראש השנה 1920
מספר פרסים ואותות הוקרה על תרומותיו לקיום המחקר הגאוגרפי
"מדליית פטרון" מן החברה הגאוגרפית המלכותית.
אזרח כבוד של עיריית לונדון במאי 1923
באי הפיל נקרא כף ויילד על שמו, וכן גם הר ויילד ופוינט ויילד בחלקים אחרים שלך אנטארקטיקה.
תואר מסדר הקיסרות הבריטית של ויילד ומדליית הקוטב שלו נמכרו בספטמבר 2009 תמורת 132,000 ליש"ט, יותר מכפליים משוויים.
ב-27 בנובמבר 2011 נטמן אפרו של פרנק ויילד, "יד ימינו של שקלטון" לימין קברו של שקלטון בגריטוויקן, ג'ורג'יה הדרומית; כד האפר נמצא בכוך בבית הקברות בראמפונטיין, יוהנסבורג על ידי העיתונאית והסופרת אנג'י באטלר, שחיפשה חומר לספר.
בכתובת החרותה על לוח השחם גס-הסיתות שנקבע לציון המקום נאמר "פרנק ויילד 1939-1873, יד-ימינו של שקלטון".
קרובי משפחתו של ויילד ונכדתו של שקלטון, אלכסנדרה שקלטון, השתתפו בטקס שניהל הכומר ד"ר ריצ'רד היינס, ראש הכנסייה באיי פוקלנד.
באטלר אמרה, "מעתה יימצא אפרו במקום שנועד לו מלכתחילה.
פשוט נדרש לו זמן רב להגיע למקומו." המסע אל ג'ורג'יה הדרומית, הטקס וההטמנה היו נושא תוכנית הרדיו של הבי.בי.סי.
ב-25 בנובמבר 2011 הנפיקה ממשלת ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים סדרה של בולי זיכרון להנצחת פרנק ויילד לצד חלוצי אנטארקטיקה אחרים.
אפשר להזמין את הסדרה ממשרד הבולאות של איי פוקלנד.
2 את סרט התעודה "פרנק ויילד: הגיבור הנשכח של אנטארקטיקה", בהנחיית פול רוז, שהציבה את הישגיו של ויילד לצד אלו של שקלטון ושאר חוקרי העידן ההרואי.
הסרט התיעודי הביא גם דברי פרשנות מאת היסטוריון הקוטב ד"ר יו לואיס-ג'ונס, הסופר פרנסיס ספאפורד והחוקר סר ראנולף פינס.
על ויילד אמר פול רוס, "הוא היה אדם דגול באמת.
הוא ניצב שכם אל שכם עם שקלטון.
כישורי ההנהגה המעולים של שקלטון מחד גיסא וקור הרוח והניסיון של ויילד מאידך גיסא הכשירו אותם לטפל כמעט בכל דבר, שאנטארקטיקה יכלה להטיל בדרכם."
וירקינסקי הוא לוטננט גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית.
וירקינסקי שימש בין השאר כמפקד רגימנט 187 בדיוויזיה המוטסת ה-101 וכמפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
וירקינסקי התגייס לצבא ארצות הברית בשנת 1979 והתנדב לכוחות המוטסים.
הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר והסמכה כצנחן.
לאחר מכן התנדב וירקינסקי לרגימנט הריינג'רס ה-75. וירקינסקי שימש ברגימנט הריינג'רס כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד פלוגה ולחם במבצע מטרה צודקת.
וירקינסקי השלים מספר תפקידי פיקוד ובהם קצין אג"ם בדיוויזיה המוטסת ה-101. לאחר מכן שימש כמפקד רגימנט 187 בדיוויזיה המוטסת ה-101. והוביל אותו במלחמת אפגינסטן, בין היתר במבצע אנקונדה.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד הדיוויזיה הרב לאומית בצפון עיראק.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
פרנק אנתוני וילצ'ק הוא פיזיקאי תאורטיקן ומתמטיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004. כיום משמש וילצ'ק כפרופסור לפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
וילצ'ק נולד במינאולה, עיירה שבמחוז נסאו, ניו יורק, להורים קתולים ממוצא פולני ואיטלקי.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בקווינס, וכבר באותה עת, במיוחד לאחר שערך מבחן IQ, הבחינו הוריו כי הוא יוצא דופן.
ב-1970 סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת שיקגו, ב-1972 תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, וב-1974 דוקטורט בפיזיקה בפרינסטון.
הוא משמש כפרופסור במחלקה לפיזיקה תאורטית שבאוניברסיטת MIT.
בהמשך שירת כחוקר עמית במכון למחקר מתקדם, במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה וכן במכון לחקר פיזיקה תאורטית שבסטוקהולם, שוודיה.
בשנת 2002 הוענקה לו מדליית לורנץ, ב-2003 זכה בפרס לינפלד מטעם האגודה האמריקאית לפיזיקה וב-2013 במדליית אוסקר קליין.
בשנת 2004 זכה בפרס נובל לפיזיקה.
יחד עם וילצ'ק זכו בפרס דייוויד פוליצר מהמחלקה לפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ודייוויד גרוס מהמחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
השלושה זכו בפרס בזכות ההסבר שגיבשו באמצע שנות השבעים על אופיו של הכוח הגרעיני החזק, הכוח הפועל בין הקווארקים - חלקיקי היסוד המרכיבים את גרעין האטום.
בשנת 2016 הוא ערך דיון פומבי עם אנתוני גארט ליסי בנושא הצלחת ניסויים במאיץ LHC וכעבר זמן מה הודה שגארט ליסי צדק.
וילצ'ק נשוי מאז 1973 ואב לשתי בנות.
פרנק ויליאם וולבנק שנודע גם בכינוי F.
וולבנק נולד בבינגלי שבמחוז יורקשייר.
הוא למד היסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא היה פרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת ליברפול, ופרס ספרים רבים העוסקים בתקופה הקלאסית.
בין ספריו נכללות ביוגרפיות על אראטוס מסיקיון ופיליפוס החמישי, וכן ספר פרושים (Commentary) לפוליביוס בשלושה כרכים.
הוא נפטר בקיימברידג' בשנת 2008.
פרנק וילקוקסון (2 בספטמבר 1892 - 18 בנובמבר 1965) היה כימאי וסטטיסטיקאי אירי אמריקאי.
הוא ידוע בשל פיתוח כמה מבחנים סטטיסטיים.
וילקוקסון נולד להורים אמריקאים במחוז קורק, אירלנד.
הוא גדל בעיירה קטסקיל, שבמדינת ניו יורק, אבל רכש חלק מהשכלתו באנגליה.
בשנת 1917 הוא סיים תואר ראשון בקולג' הצבאי שבפנסילבניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא המשיך ללמוד מדעים.
ראשית, באוניברסיטת ראטגרס שם השלים תואר שני בכימיה, בשנת 1921. לאחר מכן באוניברסיטת קורנל, בה קיבל דוקטורט בכימיה בשנת 1924. באוניברסיטת קורנל פגש וילקוקסון את פרדריקה פיישס, לה נישא ב-27 במאי 1926.
החל משנת 1925 ועד לשנת 1928 עבד וילקוקסון במוסד בויס-תומפסון לבוטניקה.
משנת 1928 עבד וילקוקסון בחברת הנחושת ניקולס שבקווינס, ובשנת 1929 חזר לעבוד במוסד בויס-תומפסון עד לשנת 1941. בשנת 1941 החל וילקוקסון לעבוד בחברת אטלס פוודר, שם עיצב וניהל את המעבדה.
הוא הצטרף לחברת סינמיד האמריקאית בשנת 1943. במהלך השנים הללו, החל וילקוקסון להתעניין בסטטיסטיקה היסקית.
במהלך השנים, יחד עם עבודתו במוסדות והחברות השונות, וילקוקסון היה מורה.
בשנים 1929 ועד לשנת 1941, לימד וילקוקסון כימיה פיזיקלית במכון הפוליטכני של ברוקלין ובשנים 1960 ועד למותו, לימד וילקוקסון סטטיסטיקה באוניברסיטת פלורידה.
במהלך הקריירה של וילקוקסון, הוא פרסם 80 עבודות.
העבודה המפורסמת ביותר שלו, אותה פרסם בשנת 1945, הכילה שני מבחנים סטטיסטיים אשר נושאים את שמו, מבחן "דרגה-סכום של וילקוקסון" ומבחן "הדרגות המסומנות של וילקוקסון".
אלו הן חלופות לא פרמטריות למבחני t.
וילקוקסון נפטר ב-18 בנובמבר 1965, בטאלאהאסי, פלורידה, זמן קצר לאחר שחלה.
כבר בתחילת הקריירה שלו גילם דמויות של אנשים מבוגרים יותר מגילו.
הוא זכור מהופעותיו בטלוויזיה בתפקיד רוקי הרדקאסל בסדרה הקומית "בחלוף השנים", בדמות אלג'י האריס במיני-סדרה "To Serve Them All My Days" ובתפקיד ד"ר אלכס פרנבי בסדרה "Heartbeat".
מידלמאס היה פעיל בלהקה השייקספירית המלכותית, והיה השחקן הרביעי והאחרון שגילם את דן ארצ'ר בסדרת התסכיתים "The Archers".
מידלמאס נולד בעיר איגלסקליף שבמחוז דרהאם בצפון מזרח אנגליה לתומאס מידלמאס, מנהל חברת ספנות, ולמרי אליזבת הוגט.
הוא היה הצעיר מבין ארבעה ילדים, היו לו שלוש אחיות.
סבו תומאס מופיע במפקד אוכלוסין משנת 1891 שהוא נולד בסביבות 1835 בוויטסום שבמחוז ברוויקשייר.
הוא גדל בניוקאסל על נהר הטיין והתחנך בסטוקטון-און-טיס .
כשהיה בן 19 התגייס לצבא ונפצע בפינוי מדנקרק.
הוא עזב את הצבא כשהיה בן שלושים בדרגת לוטננט קולונל.
תחילת קריירת המשחק של מידלמאס הייתה בתיאטרון רפרטוארי בפנזנס שבקורנוול.
אחרי כן הצטרף ללהקת התיאטרון של ה"אולד ויק".
עם הלהקה יצא לסיור הופעות באמריקה הצפונית והדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, ישראל, לבנון, רוסיה, פולין והמזרח הרחוק, ושיחק במחזה "הלילה השנים עשר" לצדה של ויוויאן לי.
בשנות השישים של המאה העשרים יצא לסיבוב הופעות עם להקת התיאטרון של איאן מקלן והופיע בנוטינגהאם פלייהאוס.
הוא שיחק לצידו של פיטר או'טול במחזה "מחכים לגודו".
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1958 בסדרה "Dixon of Dock Green".
הופעות נוספות בטלוויזיה באותה תקופה היו בסדרת הדרמה "Z-Cars", בסדרה "Softly, Softly", בפרק בסדרה "הגומלים" ובסדרת הטלוויזיה לילדים "Jackanory".
ב-1975 גילם את סר צ'ארלס לינדון בסרט בארי לינדון של סטנלי קובריק.
ב-1973 הופיע מידלמאס בתפקיד מר ליון הקצב בפרק האחרון בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים".
אבל רק ב-1980 קיבל תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה כשהופיע בסדרת הדרמה " To Serve Them All My Days" המתרחשת בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
אחר כך שיחק בתפקיד השוטה במחזה "המלך ליר" בכיכובו של מייקל הורדרן בתפקיד ליר.
עוד גילם את דמותו של ליאוניד ברז'נייב במחזה "תרבוע העיגול" מאת טום סטופארד.
הוא המשיך לשחק בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה "כן, אדוני השר", "Winston Churchill: The Wilderness Years" (בתפקיד לורד דרבי), "ג'ולייט בראוו", "רק כשאני צוחק", "All in Good Faith", "כן, אדוני ראש הממשלה", "אוליבר טוויסט" (בתפקיד מר בראונלו), "שרלוק הולמס", ובפרק "הרצח באיי הקריביים" מסדרת סרטי "גברת מארפל" (בתפקיד מייג'ור פלגרייב).
בשנים 1992 ו-1993 הופיע בתפקיד ד"ר אלקס פרנבי בעשרים פרקים של סדרת המשטרה "Heartbeat".
ב-1993 החל להופיע בסיטקום "בחלוף השנים" בתפקיד רוקי הרדקאסל, דמות שהמשיך לגלם עד שנת 2002, וגם בשני פרקי ספיישל בשנת 2005, שהיו הופעותיו האחרונות.
מידלמאס הופיע בסדרה "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" של ה-BBC בתפקיד פיטרסון בפרק "The Blue Carbuncle" ובתפקיד הנרי בייקר בעיבוד הטלוויזיוני של שרלוק הולמס של רשת Granada TV.
מידלמאס הופיע גם ברדיו, תפקידו הבולט ביותר היה דן ארצ'ר, והוא היה השחקן הרביעי שגילם את הדמות, באופרת הסבון הרדיופונית "The Archers".
הוא שיחק בתפקיד מ-1982 עד 1986 עם מותה של הדמות.
עוד השתתף באלבומים ובמחזות רדיו בהם "Carol and the Advent Calendar", "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" וסדרת הרדיו "Hordes of the Things".
ב-1984 הצטרף מידלמאס ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחק בתפקידים שייקספיריים כמו האח לורנס במחזה "רומיאו ויוליה", קווינס במחזה "חלום ליל קיץ" וגילם את הולפרנס במחזה "עמל אהבה לשווא".
הוא הופיע במחזות קלאסיים כמו "רוסמרהולם", "Heartbreak House" ו-"You Never Can Tell" מאת ג'ורג' ברנרד שו.
גם כשהגיע לגיל שמונים המשיך פרנק מידלמאס להופיע על הבמה, הוא שיחק במחזה "חשיבותה של רצינות" ויצא לסיבוב הופעות בהצגת יחיד בשם "Frankly Speaking".
בשנים האחרונות לחייו הופיע בטלוויזיה בסדרות "קוואנה QC", "חדר מיון", "הממלכה העשירית", "רופאים", ו"רציחות במידסומר".
ב-2005 השתתף בפרק איחוד של הסדרה "בחלוף השנים" ששודר בחג המולד אותה שנה, וזו הייתה הופעתו האחרונה בטלוויזיה.
במשך ארבעים שנה היה בביתו חדר עבור חברו השחקן ג'פרי טון , שנפטר ב-2005. מידלמאס נפטר בגיל 87 בנורת'ווד שבלונדון.
פרנק וינצ'סטר טאוורס היה קצין בצבא ארצות הברית, שארגן את מבצע הצלתם של 2,500 יהודים שנכלאו בקרון רכבת שיועד להשמדה במחנה הריכוז טרזיינשטט, באפריל 1945 ("רכבת המוות").
טאוורס נולד בבוסטון, וכשהיה ילד עבר עם משפחתו לוורמונט.
לאחר סיום לימודיו, החל לעסוק כשמאי ביטוח.
בשנת 1940, גויס תחילה למשמר הלאומי ובהמשך המלחמה עבר לדיוויזיה ה-30 של חיל הרגלים האמריקאי , שם שירת כקצין קישור.
במסגרת תפקידו זה נטל חלק במבצעים שונים, בהם הפלישה לנורמנדי בשנת 1944 ובהמשך בקרב על הבליטה.
ב-6 באפריל 1945, מספר ימים לפני שחרור מחנה הריכוז ברגן-בלזן, נצטוו כ-2,500 אסירים יהודים להתכונן לעזיבת המחנה.
למחרת, יצאו האסירים דרך שערי המחנה והחלו לצעוד כ-10 ק"מ לתחנת הרכבת הסמוכה בעיר צלה (Celle), שם נצטוו לעלות על רכבת שתיקח אותם למחנה הריכוז טרזיינשטט.
אנשי האס אס שאבטחו את הרכבת, קיבלו פקודה לפיה אם לא יצליחו להגיע ליעד, עליהם להשמיד את הרכבת ולהטביע את נוסעיה בנהר אלבה.
ב-13 באפריל 1945, לאחר שישה ימי נסיעה עצרה הרכבת ליד הכפר פרסלבן (Farsleben) שבגרמניה, כשברקע נשמעים הדי תותחים.
במהלך מבצע של גדוד הטנקים 743, השייך לדיוויזיית חיל הרגלים ה-30, הצליחו האסירים להימלט מהרכבת.
טאוורס, במסגרת תפקידו כקצין קישור, פיקד על החלק הלוגיסטי של מבצע ההצלה, במסגרתו גייס אמבולנסים, ג'יפים ומשאיות, ודאג להעביר את האסירים המשוחררים לעיירה הילרסלבן, שם שכן מחנה של חיל האוויר הגרמני.
בעיירה הזו הקימו החיילים האמריקאים בית חולים לטיפול ביהודים ששחררו, כשאת הציוד הרפואי והמזון החרימו האמריקאים ממחסנים גרמנים סמוכים.
טאוורס אף השתתף בשחרור עובדי כפייה יהודים ממחנה "פולטה" בעיר מגדבורג, מחנה-משנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד, בו פעל מפעל תחמושת.
לאחר המלחמה, חתם טאוורס קבע, והמשיך לשרת בתפקידים שונים בגרמניה עד שהשתחרר בשנת 1950, בדרגת מייג'ור.
על פעולותיו השונות במסגרת השירות ועל אומץ ליבו, זכה בפרסים ואותות הוקרה רבים.
לאחר שחרורו מהצבא, ניהל חנות מכולת מקומית במשך מספר שנים ואחר כך עבד באוניברסיטת פלורידה, בתפקיד אדמיניסטרטיבי, עד שפרש לגמלאות בשנת 1979.
טאוורס פעל רבות לתיעוד והנצחת קורות מלחמת העולם השנייה ואף עמד, בין היתר, בראש עמותת ותיקי הדיוויזיה ה-30 והקים את ארגון "פרחי הזיכרון", שחבריו מאמצים קברים של חיילים אמריקאים בצרפת.
כמו כן, הרצה רבות ברחבי העולם על סיפור הצלת היהודים מהרכבת.
בשנת 2011, הוזמן טאוורס לישראל ונפגש עם 55 מתוך 700 הילדים שהיו על הרכבת שהציל.
את המפגש ארגנה ורדה וייסקופף, שחקרה את הנושא ופרסמה בכתב העת "הרפואה" מאמר מקיף על הצלת הרכבת ובית החולים שהקימו החיילים האמריקאים כדי לטפל בניצולים.
טאוורס נפטר ב-4 ביולי 2016 בביתו בברוקר שבפלורידה.
הותיר אחריו את אשתו מרי, שלוש בנות ובן.
פרנק ז'אנג הוא דמות בדיונית מסדרתו של ריק ריירדן "גיבורי האולימפוס".
פרנק הוא בנו של אל המלחמה הרומי מארס ואמילי ז'אנג בעקבות כך הוא חצוי דם רומי במחנה יופיטר, והוא צאצא של פוסידון מצד אמו.
בשל קרבתו לפוסידון, פרנק ניחן ביכולת של שינוי צורה לכל חיה אפשרית.
פרנק הוא אחד מהגיבורים בנבואת השבעה והוא בזוגיות עם הייזל לבסק.
פרנק נולד לאמילי ז'אנג ומארס ב-5 ביוני בשנה בלתי ידועה בקנדה.
עם היוולדו קיבלה אימו מקל עץ מיוחד.
פרנק, אשר נולד עם כוחות חזקים במיוחד, נוטל על עצמו סיכון גדול מאוד למות.
יונו הזהירה את אמילי ז'אנג שכוח חייו של פרנק קשור למקל, וכאשר המקל יישרף עד העצם ככה ייגמרו חייו.
אימו של פרנק, אמילי, שירתה כלוחמת במוצב קנדי באפגניסטן, שם גם איבדה את חייה.
לאחר הלווית אימו שלחה אותו סבתו למחנה יופיטר עם המקל.
לופה וזאביה הגיעו לאחוזת ז'אנג, ושם עבר פרנק את התהליך הרגיל של חצוי בהוכחת יכולתו.הוא הגיע למחנה כחודש לפני הגיעו של פרסי ג'קסון.
סבו של פרנק הואשם בהריסת מחנה יופיטר לפני שנים רבות, מה שגרם לו לגלות מהמחנה ולצאצאיו.
פרנק עזר לפרסי בהגיעו למחנה וניסה לעצור את הגורגונות בעזרת הייזל.
פרנק מוכשר בחץ וקשת וקיווה שאביו המסתורי הוא אפולו.
במהלך משחק המלחמה פרנק היה הראשון ולטפס על החומה ועל כך זכה לפרס.
פרנק, הייזל ופרסי הביאו לניצחון הקבוצה.
בסיום המשחקים התגלה מארס - אל המלחמה.
הוא הכריז על פרנק כבנו, והכריז על מסע חיפושים לשחרורו של תנטוס (אל המוות) בהנהגתו של פרנק.
פרנק מקבל כידון מיוחדת מאביו עד שיגלה את כוחותיו המיוחדים.
במהלך המסע מתוודה פרנק להייזל ופרסי על ה"עקב אכילס" שלו - המקל המיוחד.
לאחר שיחתו עם אלת הקשת בענן, איריס, פרנק נאבק בשלושה בסליסקים בעזרת הכידון שקיבל מאביו.
פרנק משחרר בעזרת המקל את אל המוות ונלחם בענק אלקיאונאוס בעזרת הייזל.
בסוף הספר מתחיל לצאת עם הייזל לבסק.
פרנק קיבל ספר עם הקדשה מאביו הקשור למלחמה.
הצטרף למסע שעל הספינה "ארגו 2" יחד עם שאר החצויים מהנבואה.
הוא לא הסתדר עם חברו לצוות ליאו ואלדז בשל עברה של חברתו הייזל לבסק עם סבו של ליאו.
פרנק לחם עם פרסי ג'קסון והמאמן הדג' באקווריום שבג'ורג'יה בקטו (אם כל מפלצות הים) ובפורקיס (אל מים עתיק).
הוא עזר לפרסי להילחם בכריסאור (בכך שהפך לדולפין).
ובהגיעם לרומא הלך פרנק עם ליאו והייזל בחיפושם לאחר ניקו די אנג'לו ונפלו למלכודת של גאיה.
השלושה הצליחו להשתחרר והזדרזו לעזור לשאר חבריהם.
פרנק נאבק בין הקולות שבראשו של ארס בצורתו היוונית ומארס בצורתו הרומית.
הוא מציל את הייזל וניקו בביקורם בוונציה, איטליה לאחר שהביס את כל המפלצות שבעיר בעזרת ברכת מארס.
לאחר מכן גם השתחרר מהקולות בראש.
לאחר המאבק במפלצות קפץ פרנק בגובה במהירות, גופו התחטב.
פרנק הוביל את החצויים בבית האדס ושם גם קיבל את סמכויות הפראיטור מידי ג'ייסון גרייס ובעקבות זאת הצליח לשלוט בצבא רומים מתים.
פרנק, הייזל, ליאו ופרסי מצליחים לכלוא את ניקה/ויקטוריה (אלת הניצחון) באולימפיה לאחר שנאלצו להילחם אחד בשני כרומאים ויוונים.
פרנק מגיע עם החצויים אל האי פילוס שם נמצאים האלים התאומים: אפולו וארטמיס שקרועים בצד היווני והרומי שלהם.
שם האלים נותנים להם רעל הנחוץ להכנת "מרפא הרופאים" בשם "מנתה פילוסית" שאומרים שיוכל לגבור על המוות עצמו.
נלחם עם אביו בפלוגה שלמה של ענקים לצד האלים והחצויים הנוספים.
משום שבאמצע קרב במלחמה נגד גאיה קידם ג'ייסון גרייס את פרנק לפראיטור (ובכך ג'ייסון ויתר על מעמדו)
הפך פרנק לפראיטור של רומא החדשה והנהיג אותה יחד עם ריינה (אך בספר הרביעי של גורלו של אפולו ריינה הופכת לציידת ארטמיס והייזל לבסק מחליפה אותה).
בסוף הספר השני של הסדרה מגלה לסטר פופלופודוס, לשעבר האל אפולו, שהקיסר הרומי קיליגולה מתכנן לתקוף את רומא החדשה, ושולח את ליאו על גב פסטוס הדרקון להזהיר את המחנה הרומי.
בספר הרביעי אפולו ומג מגיעים אל מחנה חצויים בעקבות נבואה שקיבלו במבוך הבוער שריינה תציל את המתקפה הבאה על המחנה הרומי והם נערכים לקרב הבא.
במהלך הקרב נלחם פרנק באומץ והקריב את עצמו בפיצוץ על מנת להרוג את הקיסר האל קילגולה וכך כביכול היה אמור למות משום ששרף את העץ שכבל אותו בחייו, אך פרנק מתגלה בחיים בעקבות זה שלקח את הגורל לידיו ועכשיו הוא חופשי מקללת עץ החיים שלו.
בסוף הקרב ריינה מוותרת על מעמדה בתור פראיטור ומצטרפת לציידות ארטמיס ופרנק מינה במקומה את הייזל לבסק בת זוגו לפראיטור.
סר פרנסיס (פרנק) אואן גאבט ויליאמס היה איש עסקים בריטי, המייסד והבעלים של קבוצת המרוצים ויליאמס המתחרה באליפות הפורמולה 1 מאז שנת 1977.
ויליאמס נולד בסאות' שילדס, מחוז דרהאם, אנגליה.
אביו שירת בחיל האוויר המלכותי ואימו הייתה מורה לחינוך מיוחד.
בעקבות גירושי הוריו עבר להתגורר עם דודו ודודתו.
את לימודיו בתיכון עשה בקולג' סנט ג'וזף, בית ספר פרטי בדרום-מערב סקוטלנד.
לקראת סוף שנות החמישים לקח טרמפ עם חבר ביגואר XK150 ומאז התחבר למכוניות מהירות.
ויליאמס החל להתחרות בשנת 1961 במרוצי מכוניות, מממן את הפעילות מהכסף אותו הרוויח בעבודתו כסוכן מכירות של מוצרי מכולת.
בשנת 1966 החליט לפרוש ממרוצים והקים עסק למכירת חלקי חילוף לרכבים.
במקביל הקים את קבוצת "Frank Williams Racing Cars" שלקחה חלק במרוצי פורמולה 2 ופורמולה 3. בשנת 1969 החלה הקבוצה להתחרות בפורמולה 1, כשהיא עושה שימוש בשלדה מתוצרת ברבהאם.
פירס קורג, נהג הקבוצה, סיים פעמיים במקום השני ואת העונה סיים במקום השמיני בדירוג הנהגים.
לקראת שנת 1970 החל בשיתוף פעולה עם אלחנדרו דה-טומאסו, שיתוף פעולה שנפסק לאחר מותו של קורג בגרנד פרי גרמניה.
בשנת 1971 רכשה את השלדה מקבוצת מרס הבריטית והחתימה את הנרי פסקרולו.
בשנת 1972 הציגה הקבוצה לראשונה רכב מתוצרתה - Politoys FX3. הופעת הבכורה התקיימה בגרנד פרי הבריטי, בעיות היגוי גרמו לפסקרולו לרסק את המכונית.
בעקבות כך שבה הקבוצה להתחרות עם רכבי מרס.
בשל מחסור במזומנים פנה ויליאמס למרלבורו וליצרנית הרכב האיטלקית איזו ריבולטה ( Iso Rivolta) בבקשה לחסות.
אף על פי שהושגה הסכמה על שיתוף פעולה הכסף לא הגיע בזמן ובשנת 1976 צירף ויליאמס את וולטר וולף, איל נפט קנדי.
הקבוצה המשיכה לפעול, אך כבר לא הייתה בידיו של ויליאמס, שהחליט בשנת 1977 לעזוב את הקבוצה יחד עם פטריק הד, מהנדס הקבוצה.
השניים שכרו מחסן שטיחים ישן באוקספורדשייר, בריטניה והכריזו על הקמת קבוצת ויליאמס גרנד פרי.
הקבוצה עדיין פעילה בסבב האליפות.
הניצחון הראשון של הקבוצה הושג בשנת 1979 על ידי קליי רגזוני בגרנד פרי בריטניה.
בשנת 1980 זכה אלן ג'ונס באליפות הנהגים וסייע לקבוצה לזכות גם באליפות היצרנים, תארים ראשונים עבור הקבוצה.
בין השנים 1980 ל-1997 זכתה הקבוצה 6 פעמים באליפות הנהגים ו-8 פעמים באליפות היצרנים.
במרץ 2012 הודיע ויליאמס על התפטרותו מהוועד המנהל של הקבוצה והעברת התפקיד לבתו קלייר.
ויליאמס היה משותק בפלג גופו התחתון והתנייד בעזרת כסא גלגלים בעקבות תאונת דרכים.
ב-6 במרץ 1986 הגיע למסלול פול ריקרד בצרפת על מנת לצפות בנסיעת המבחן של רכב הקבוצה החדש לקראת פתיחת עונת 1986. כחובב ריצות ארוכות, ביקש להגיע למרוץ שהתקיים בלונדון למחרת.
במהלך הנסיעה לנמל התעופה ניס איבד שליטה על הרכב השכור בו נסע יחד עם פיטר וינסדור, מנהל החסות של הקבוצה.
הבדלי גובה של כ-2.5 מטרים בין הכביש ובין השדה שלצידו גרמו למכונית להתהפך על צד שמאל, הצד בו ישב הנהג.
ויליאמס נפגע בחוליה הרביעית והחמישית של עמוד השדרה לאחר שנמחץ בין המושב ובין הגג המעוך.
וינסדור יצא מהתאונה עם פציעות קלות בלבד.
בשנת 1987 העניקה מלכת אנגליה לויליאמס תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
עבודתו על קבוצת רנו זיכתה אותו בתואר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2008 הוענק לו גביע וויטקרופט (Wheatcroft trophy) המוענק לאנשים שתרמו בצורה משמעותית לספורט המוטורי.
בשנת 2010 הוענק לו פרס הלן רולסון במסגרת הענקת פרסי איש השנה של ה-BBC.
פרנסיס "פרנק" ליידן היה מאמן כדורסל וג'נרל מנג'ר אמריקאי.
בין השנים 1979–1987 שימש כג'נרל מנג'ר של קבוצת יוטה ג'אז מליגת ה-NBA, ובין השנים 1981–1988 שימש כמאמנה.
בנו, סקוט ליידן, היה אף הוא הג'נרל מנג'ר של הג'אז, וכן של ניו יורק ניקס ומינסוטה טימברוולבס.
ליידן נולד וגדל ברובע ברוקלין שבניו יורק, ובין השנים 1949–1953 למד באוניברסיטת ניאגרה ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה.
בסיום לימודיו מונה למאמן קבוצת הכדורסל של "מכללת אדלפי סופולק" אשר בלונג איילנד, ובשנת 1968 החל לאמן את קבוצת אוניברסיטת ניאגרה.
בעונת 1969/1970 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לטורניר אליפות המכללות, ואף הגיעה לשלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen) הודות ליכולת מצוינת של כוכב הקבוצה קלווין מרפי.
ב-8 עונותיו כמאמן הקבוצה, רשמה ניאגרה מאזן כולל של 119 ניצחונות ו-97 הפסדים (55.1%).
בין השנים 1976–1979 שימש כעוזר מאמן באטלנטה הוקס מליגת ה-NBA, תחת יובי בראון עמו שיחק באוניברסיטת ניאגרה.
בקיץ 1979 מונה לג'נרל מנג'ר של יוטה ג'אז, עם מעברה מניו אורלינס ליוטה.
כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד שלח את ספנסר הייווד ללוס אנג'לס לייקרס בתמורה לאדריאן דנטלי, אשר הוביל את קלעי הקבוצה בכל 7 העונות הבאות עם ממוצע של 29.6 נקודות למשחק.
לאורך השנים נודע ליידן בבחירת שחקנים טובה בדראפט ה-NBA; בין בחירותיו הבולטות ניתן לציין את דארל גריפית' (בחירה שנייה בדראפט 1980), מארק איטון (בחירה מספר 72 בדראפט 1982), ת'רל ביילי (בחירה שביעית בדראפט 1983), ג'ון סטוקטון (בחירה מספר 16 בדראפט 1984) וקארל מלון (בחירה מספר 13 בדראפט 1985).
כמו כן בחר ליידן את דומיניק וילקינס בבחירה השלישית של דראפט 1982, אך מיד שלח אותו בטרייד לאטלנטה הוקס בתמורה לג'ון דרו ופרימן ויליאמס.
לאחר שיוטה פתחה את עונת עם מאזן שלילי של 8 ניצחונות ו-12 הפסדים, פיטר ליידן את מאמן הקבוצה טום ניסאלק ומינה את עצמו למחליפו.
בעונת רשם המועדון את מאזן הניצחונות הטוב ביותר שלו עד אז, 45–37, והעפיל לראשונה אי פעם לשלב הפלייאוף, מהמקום השני באזור המערבי.
בשלב הפלייאוף הראשון גברה יוטה על דנוור נאגטס (3–2), אך בחצי גמר המערב הודחה על ידי פיניקס סאנס (2–4).
בסיום אותה העונה זכה ליידן הן בפרס מאמן העונה, והן בפרס מנהל העונה.
תחת ליידן העפילו הג'אז לפלייאוף גם ב-4 העונות הבאות, אך לא הצליחו לעבור את שלב חצי גמר המערב.
בסיום עונת התפטר ליידן מתפקידו כג'נרל מנג'ר, ובמהלך עונת , כאשר קבוצתו במאזן 11–6, עזב גם את תפקיד המאמן והוחלף על ידי עוזרו ג'רי סלואן.
לאורך תקופתו כמאמן הג'אז, רשמה הקבוצה מאזן כולל של 277 ניצחונות לעומת 294 הפסדים בעונה הסדירה, ו-18 ניצחונות לעומת 23 הפסדים בפלייאוף.
בשנת 1998 חזר ליידן לפעילות, כאשר מונה למאמן קבוצת יוטה סטארז מליגת ה-WNBA.
לאחר עונה אחת בלבד עזב את הקבוצה, והודיע על פרישתו מאימון.
פרנק מור קרוס ג'וניור (באנגלית Frank Moore Cross Jr; 13 ביולי 1921 – 16 באוקטובר 2012) היה פרופסור לעברית ולשפות מזרחיות אחרות באוניברסיטת הרווארד, התפרסם בזכות עבודתו בפרשנות מגילות מדבר יהודה, פרסומיו על המיתוס הכנעני מ-1973 ועל המיתוס העברי, ובזכות עבודתו משנת 1973 על האפיגרפיה השמית הצפון-מערבית.
קרוס נולד ב-13 ביולי 1921 ברוס, קליפורניה.
הוא היה בנו של פרנק מור קרוס, כומר ותיק של הכנסייה הפרסביטריאנית של אנסלי היילנד בברמינגהאם, אלבמה.
קרוס, היה ראש עיריית ברקלי בקליפורניה בשנים 1947–1955.
קרוס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון באנסלי בשנת 1938. הוא קיבל תואר ראשון (BA) ממכללת מריוויל בשנת 1942 ותואר ראשון בתאולוגיה (BD) (תואר תאולוגי דתי) מטעם הסמינר התאולוגי מקורמיק, שם זכה במלגה על שם Nettie F.
McCormick במדעי הברית הישנה, בשנת 1946. קרוס המשיך ללמוד תחת ויליאם פ.
אלברייט, ה"אב המייסד" של הארכאולוגיה מקראית, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם קיבל דוקטורט בשנת 1950. הוא גם קיבל תואר שני באוניברסיטת הרווארד בשנת 1958. קרוס זכה בתואר דוקטור לפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1984 ותואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת לת'ברידג' בשנת 1990.
בשנים 1949–1950 קרוס היה מרצה זוטר לשפות שמיות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לאחר מכן הוא היה מרצה להיסטוריה תנ"כית במכללת ולסלי בשנים 1950–1951, מרצה לברית הישנה בסמינר התאולוגי מקורמיק 1951–1953, ופרופסור חבר באותו מוסד בשנים 1954–1957.
קרוס מונה לפרופסור חבר בברית הישנה בבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1957. שנה לאחר מכן מונה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד לשפות עברית ושפות אוריינטליות אחרות.
הוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1958–1992, ואז היה לפרופסור אמריטוס.
קרוס היה אוצר המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד בשנים 1958–1961 ומנהל המוזיאון בין השנים 1974–1987.
קרוס היה עמית של המועצה האמריקאית לאגודות מדעיות (1971–1972), עמית המכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים (1978–1979), ועמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1961), חבר באגודה הקתולית למקרא (1968) וחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית (1971).
במהלך כהונתו בהרווארד פיקח קרוס על יותר ממאה עבודות מחקר, כך שרבים מהחוקרים הבכירים בימינו (תחילת שנות האלפיים) במקרא, בעברית ובלימודי המזרח הקדום הם תלמידיו לשעבר.
בין הבולטים שבהם הם עמנואל טוב, ג'ון ג'יי קולינס, ג'ו אן האקט, ג'ון היונרגארד, ויליאם דיוור, פ.
קייל מקרטר ג'וניור, פיטר מכיניסט, לורנס סטייגר, ברוס וולטק, ריצ'רד אליוט פרידמן, הקטור אבאלוס, ומארק סמית'.
החל מיוני 1953 היה קרוס חבר בוועד הבין-לאומי האחראי על עריכת מגילות מדבר יהודה שהתגלו בקומראן.
קרוס שמע לראשונה על המגילות בסוף 1948 בזמן שהיה סטודנט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, כאשר אלברייט הציג בפניו תמונות של מגילת ישעיהו.
מאוחר יותר המליץ אלברייט על קרוס לצוות העורכים של המגילות.
עם הצטרפותו לצוות הוקצו לו 61 כתבי יד ממערה 4 בקומראן כדי לפרסמם.
תחילה, היה עליו לנקות את כתבי היד במוזיאון רוקפלר.
בדומה לחוקרים אחרים בצוות, קרוס זכה לתמיכה כלכלית בין השנים 1954 ל-1960 מידי ג'ון ד.
לאחר זמן קרוס הוכר כמייסד לימודי קומראן.
סיפרו "The Ancient Library of Qumran" מהווה הקדמה כללית ללימודי המגילות.
קרוס נפטר ברוצ'סטר, ניו יורק, באוקטובר 2012 לאחר מחלה ממושכת.
בשנת 1980 קיבל קרוס את פרס פרשיה שימל בארכאולוגיה ממוזיאון ישראל ואת פרס ויליאם פוקסוול אולברייט למלגה מקראית.
בשנת 1991 הוענק לו "Medalla de Honor de la Universidad Complutense" (אוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד), פרס קונטיננטלי ממכללת גרץ בשנת 1998 ופרס למפעל חיים במחקרי טקסטים מהקרן הלאומית לתרבות יהודית בשנת 2004.
קרוס היה חבר כבוד בהחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ובחברה הבריטית לחקר הברית הישנה.
הוא היה נאמן של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח (1973–1991) ונאמן כבוד משנת 1991; נאמן במרכז כתב היד המקראי העתיק (1979–1996) ונאמן כבוד לכל החיים משנת 1997; ונאמן של קרן מגילות מדבר יהודה מאז 1992.
התפתחות האלפבית, בתוך: מערבו של גליל וחוף הגליל: הכינוס הארצי התשעה-עשר לידיעת הארץ.
בהוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשכ"ה
פרנק וסטון בנסון היה אמן אמריקאי מסאלם, מסצ'וסטס, הידוע בזכות דיוקנאותיו הריאליסטיים, וציורים בסגנון אימפרסיוניזם, צבעי מים והדפסים.
בשנת 1880 החל בנסון ללמוד בבית הספר למוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון אצל אוטו גרונדמן וגם אצל פרדריק קרוינשילד.
בשנת 1883 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן.
הוא נהנה מקריירה מכובדת כמדריך וכראש מחלקה בבית הספר למוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
פרנק וסטון בנסון נולד לג'ורג' וויגין בנסון, סוחר כותנה מצליח, ואליזבת' פול, מהמשפחות הוותיקות של סאלם, מסצ'וסטס.
כשהיה בן 12 הוענקה לו סירת מפרש בה הפליג בנתיבי המים והביצות וערך תחרויות נגד אחיו.
אביו של בנסון נתן לו רובה ציד ולימד אותו לצוד ציפורים לאורך החוף הצפוני ועופות בר בשדות ובביצות המקומיות.
הוא בילה כמעט את כל סופי השבוע שלו בציד או דייג בשדות, בביצות ונחלים.
אחיו, ג'ון פרנטיס בנסון, היה אדריכל וצייר בפני עצמו.
ייתכן ששני הבנים הושפעו מאמם, אליזבת' פול בנסון, שפרנק העיר פעם, שהיה "חדר קטן" בקומה העליונה של הבית שלהם, שם היא הייתה הולכת לצייר ו"שכחה משאר העולם".
בנסון רצה להיות מאייר אורניתולוגי.
בגיל 16, הוא צייר אחד מציורי השמן הראשונים שלו, לאחר מסע צייד.
הוא החל את לימודיו בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בשנת 1880, ושם התיידד עם ג'וזף לינדון סמית', רוברט לואיס ריד ואדמונד צ'ארלס טרבל.
בנסון ניצל את מה שלמד, קיים שיעורי רישום בסאלם וצבע נופים בקיץ 1882.
ביום הולדתו ה -21 של בנסון הוריו נתנו לו מתנה 2,000 דולר ללימודים באירופה.
הוא נסע לפריז ולמד באקדמיה ז'וליאן משנת 1883 עד 1884. באקדמיה למד בנסון אצל ז'ול-ג'וזף לפבר, ויליאם טרנר דנאט וגוסטב בולנגר.
לאחר לימודיו באקדמיה ז'וליאן, נסע בנסון לאנגליה, כדי לראות את ציורו "אחרי הסערה" שהוצג בתערוכה.
הוא גם בילה באיטליה, בלגיה וגרמניה.
בקיץ 1884 צייר בנסון בקונארנו יחד עם וילארד מטקאלף ואדוארד סימונס.
כשהיה שם, בנסון התארס לבתם של חברים מסאלם, מסצ'וסטס, אלן פרי פיירסון.
הם התחתנו בשנת 1888 כאשר בנסון ביסס את הקריירה שלו הם גידלו ארבעה ילדים: אלינור (ילידת 1890), ג'ורג' (יליד 1891), אליזבט (ילידת 1892) וסילביה (ילידת 1898).
בנסון הפך למדריך בבית הספר לאמנות בפורטלנד, מיין בשנת 1886. באביב 1889 החל ללמד רישום בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון ובשנת 1890 הפך לראש מחלקת הציור.
המוניטין של בית הספר גדל והרשמה אליו שילשה את עצמה, בהנהגתם של פיליפ הייל, בנסון ואדמונד צ'ארלס טרבל.
הייל לימד חוג למתחילים, בנסון התרכז בציור דמויות וטרבל לימד טבע דומם.
בנסון, היה מנחה מועדף על ידי תלמידיו, לימד עד שנת 1913. בין תלמידיו היו מארי דנפורת פייג' וברטה קולידג'.
בנסון פתח את הסטודיו הראשון שלו בסאלם בשנת 1886 עם חברו, פיליפ ליטל, והחל לצייר דיוקנאות.
שנתיים מאוחר יותר, פתח סטודיו בבוסטון עם אדמונד צ'ארלס טרבל.
הוא זכה להערכה חיובית בתערוכה הראשונה שלו בחברת האמנים האמריקנים בניו יורק.
בנסון "הושפע עמוקות" מיאן ורמיר ודייגו ולאסקס, ציירים מהמאה השבע עשרה.
ורמיר צייר יצירות מעטות במהלך חייו, בערך 35–36 ציורים אך כמעט כל אחת מהן הפכה ליצירת מופת.
האמן ההולנדי מדלפט היה נלהב בתיאור האור וה"איכות הפואטית "של נושאיו.
האימפרסיוניזם, ובמיוחד יצירתו של קלוד מונה, מילאו תפקיד בהתפתחות הסגנון האימפרסיוניסטי האמריקני של בנסון.
הוא ניצל את לוח הצבעים והמכחולים של מונה, ותיאר בצורה חדה את "האור המוחזר", ושמר על הקומפוזיציה.
בנסון לא היה צייר שעשה ניסויים בסגנונות אמנות מודרנית כמו קוביזם, אקספרסיוניזם ופוביזם.
כאשר האימפרסיוניזם האמריקאי התפשט לפוסט-אימפרסיוניזם בערך בשנת 1913, בנסון נשאר עם ז'אנרים מסורתיים וסגנונו האימפרסיוניסטי האמריקאי.
כתוצאה מכך נמתחה ביקורת על החיים היפים והעדינים שצייר בנסון.
התגובה של בנסון הייתה לפנות לטבע, וציפורים שהחליפו את הנשים והילדים כמושאי העניין שלו.
כל קיץ עזבה משפחתו את בוסטון ובילתה בניו המפשייר משנת 1893 עד 1900, שם בנסון הכין כמה מציוריו הראשונים בסגנון האימפרסיוניזם, כמו "ילדים ביער" ו"האחיות".
הפופולריות של "האחיות", ציור בנותיו אליזבת וסילביה, זכה במדליות בתערוכות ברחבי ארצות הברית ובפריז, הייתה הקדמה להצלחות ב-20 השנים הבאות, כאשר בנסון התפרסם בזכות סדרת ציורים של משפחתו .
בנסון יצר יצירות אימפרסיוניסטיות של משפחתו בחווה ובבית הקיץ, והציג נוף של המפרץ והסביבה.
בסמוך לבית היה בוסתן ישן, שדות גדולים סיפקו מקום רב לילדים לשחק.
הבית עמד לצד שטח מיוער.
כמו האימפרסיוניסטים הצרפתים, בנסון התמקד בלכידת אור.
דרך תפקידו כמורה, עבודתו כאמן והשתייכות לארגונים מקצועיים לאמנים, היה בנסון מוביל בתחום האימפרסיוניזם האמריקני.
בשנת 1898 הקימו בנסון ותשעה אמנים נוספים בהם ויליאם מריט צ'ייס, תומאס דיווינג, צ'ילדה חסאם וג'יי אלדן ווייר את הקבוצה שנקראה - "עשרה ציירים אמריקאים".
הם ערכו תערוכות שנתיות של עבודותיהם בעיר ניו יורק שהוצגה לעיתים קרובות בערים אחרות, כבוסטון, והתפרסמו כאימפרסיוניסטים אמריקאים.
ארגון האמנויות המסורתיות טען שהוא "אחד מגדולי האימפרסיוניסטים האמריקאים החשובים".
לפני שבנסון החל בציוריו האימפרסיוניסטים של משפחתו, הוא יצר ציורי נוף רבים.
הוא השתמש בכמה טכניקות כדי לתעד את אהבתו לחיות הבר, כולל צבעי מים, שמן, ליתוגרפיה ותחריט.
באשר לשליטתו האמנותית, אוצר מוזיאון פיבודי העיר: "בנסון היה אמן ייחודי בכך שהוא שלט בכל כך הרבה מדיומים ונושאים שונים.
ומהיצירות המוקדמות שלו ממש עד הסוף האור הוא מה שהוא התעניין בו." הוא הזכיר את מטרתו המקורית של בנסון כאמן להפוך למאייר אורניתולוגי.
ציפורים היו הנושאים של מרבית תחריטיו וצבעי המים.
הוא קבור בבית העלמין בהרמוניה גרוב של סאלם.
נכון להיום המחיר הגבוה ביותר שהובא במכירה פומבית עבור ציור שמן על ידי בנסון הוא 4.1 מיליון דולר, מומש בסות'בי בשנת 1995.
פרנק טני ג'ונסון היה צייר של המערב האמריקאי, והיה פופולרי בגלל נושאי הציור של בוקרים אשר נודע כסגנון "טכניקת אור הירח של ג'ונסון".
ג'ונסון נולד במחוז פוטואטאמי, איווה לחוואי אבנר ג'ונסון ולקורדליה רבקה טנני.
הוא גדל בחווה של משפחתו ליד ביג גרוב, איווה (אוקלנד, איווה) שם גידל אביו בקר.
אבות אבותיו המוקדמים של ג'ונסון היו מאנגליה, אירלנד, ויילס, דנמרק ושוודיה.
אמו של ג'ונסון מתה בדצמבר 1886, והמשפחה עברה לאזור מילווקי, ויסקונסין.
הוא למד בבית הספר התיכון באוקונומובוק.
בשנת 1893 הוא נרשם לבית הספר לאמנות במילווקי שם למד אצל ריצ'רד לורנץ, צייר של נופי המערב.
בשנת 1895 עבר ג'ונסון לעיר ניו יורק, שם למד אצל ג'ון הנרי טוואצ'טמן בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
בתחילת דרכו עבד בעיקר כמאייר.
הוא החל לעבוד במגזין Field & Stream בשנת 1904. הוא אייר גם במגזין "חיי בנים" ומגזינים אחרים כמו קוסמופוליטן, הרפר וויקלי ועוד.
ג'ונסון התגורר בניו יורק דרך קבע בשנים 1904 עד 1920, ועשה נסיעות רבות למערב כדי לאסוף חומרי מקור ליצירותיו שהושלמו בסטודיו שלו בניו יורק.
בשנת 1912 הצטרף לאמן צ'ארלס מריון ראסל במשלחת רישום לשמורת בלאקפוט ממזרח לפארק הלאומי במונטנה.
הוא חי ועבד בחווה בהיידן, קולורדו במשך זמן מה.
מאוחר יותר נסע לכיוון דרום-מערב כדי לעבוד על ציור אינדיאנים.
בשנת 1920, הוא עבר לאלהמברה שבקליפורניה שם שיתף סטודיו עם קלייד פורסיית'.
בשלב זה ציוריו של ג'ונסון הפכו פופולריים יותר מאיוריו ולכן התרכז במדיום זה.
יחד ג'ונסון ופורסיית' הציגו בגלריה לאמנות בילטמור שהתחיל על ידי ג'ק וילקינסון סמית במלון בילטמור בקליפורניה, שהתקיים בשנים 1786 - 1940.
בין 1931 ל -1939 בילה חלק ניכר מזמנו בסטודיו שלו בקודי, ויומינג, ליד הפארק הלאומי ילוסטון.
רבים מציוריו נעשו שם ממחקרים בתוך הפארק.
הוא כונה "המאסטר בציור לאור הירח האמריקאי" ו"צייר המאסטר של המערב הישן".
ג'ונסטון נפטר מדלקת קרום המוח ביום השנה החדשה 1939 בפסדינה, קליפורניה.
פרנק בארטלט ויליס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-47 בשנים 1915–1917, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1911–1915, וכסנאטור מטעם אוהיו מ-1921 ועד מותו.
פרנק ויליס נולד בחווה שליד הכפר לואיס סנטר שבאוהיו, כבנם של ותיק מלחמת האזרחים יליד ורמונט, ג'יי בארטלט ויליס ושל לווינה א.
ב-1894 סיים ויליס את לימודיו באוניברסיטת צפון אוהיו.
לאחר שלימד באוניברסיטה במשך 12 שנים, התקבל ויליס ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
בשנים 1900–1904 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אוהיו, במקביל למשרת הוראה בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה הצפונית.
ב-1910 נבחר ויליס לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1911–1915. ב-1914 נבחר ויליס כמושל אוהיו לאחר שניצח את ג'יימס מידלטון קוקס.
הוא כיהן כמושל בשנים 1915–1917, אך בבחירות לכהונה שנייה נוצח על ידי קוקס.
ב-1918 ניסה ויליס להתמודד שוב על משרת המושל, אך נוצח שוב על ידי קוקס.
בבחירות לנשיאות של 1920 הציג ויליס בפני צירי ועידת המפלגה הרפובליקנית את וורן הרדינג כמועמד לנשיאות.
באותה מערכת בחירות נבחר ויליס לסנאט של ארצות הברית במקומו של הרדינג, שהתפטר מוקדם כדי להישבע כנשיא וכך החל ויליס לכהן בסנאט מוקדם יותר.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט, בשנים 1923–1928, שימש ויליס כיושב ראש ועדת הסנאט לטריטוריות ולנחלות באיים, שהייתה אחראית על הטריטוריות של ארצות הברית, כולל טריטוריית אלסקה, טריטוריית הוואי, הפיליפינים ופוארטו ריקו.
פרנק ויליס נפטר ב-30 במרץ 1928, במהלך אירוע שהתקיים באוניברסיטת וסליאן אוהיו, שבדלאוור, אוהיו, אירוע של המפלגה הרפובליקנית שנועד לקידומו לבחירה כמועמד לנשיאות באותה שנה.
הוא נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבדלאוור.
ויליס היה נשוי לאלי דסטין, ולשניים הייתה בת אחת בשם הלן.
על שמו קרוי מרכז החינוך של מערכת החינוך העירונית של העיר דלאוור.
פרנק ג'ון לאושי (באנגלית Frank John Lausche; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית קליבלנד ה-47, כמושל אוהיו ה-55 וה-57, וכסנאטור מטעם מדינתו.
פרנק לאושי נולד בקליבלנד לפרנסס (לבית מילווק) ולואיס לאושי, שמוצאם היה מסלובניה.
בגיל 16, לאחר מות אחיו, הוא נשר מלימודיו כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
כאשר לא עבד, שיחק לאושי בייסבול וצורף כבסיס שלישי לקבוצת וייט מוטור, שנצחה באליפות הארצית.
באביב 1916 הוא הצטרף לקבוצת דולות' וייט סוקס בדולות', מינסוטה, ששיחקה בדרגה D של הליגה הצפונית.
הוא החל את העונה עם 422 חבטות, אך לאחר שהגיש מספר רב של הגשות בלתי מוצלחות, הוא שוחרר מהקבוצה לאחר 31 משחקים.
הוא חתם עם קבוצה מקצוענית למחצה בעיר וירג'יניה שבמינסוטה.
במשך שבועיים הוא הפגין משחק כושל, ושב לקליבלנד להמשיך לשחק בקבוצות חובבים.
באביב 1917 הצטרף לאושי לקבוצת לורנס בריסטרס מלורנס, מסצ'וסטס, ששיחקה בליגה המזרחית.
תחילת דרכו שם הייתה מוצלחת, אך הוא שוחרר לאחר 27 משחקים.
באותו קיץ הוא התגייס לצבא ארצות הברית והוצב בקמפ גורדון ליד אטלנטה.
הוא ביקש להצטרף לנבחרת הבסיס בבייסבול.
לאחר שמונה חודשים קודם לאושי לדרגת לוטננט משנה, והוצב לבית הספר לקצינים.
שיעור החבטות הגבוה שלו שחרר אותו ממסע אל מעבר לאוקיינוס אל קווי החזית.
מאמן קבוצת הבייסבול בבסיס היה צ'ארלס פרנק, שבעתות שלום היה הבעלים והמאמן של קבוצת אטלנטה קרקרס מדרגה AA של ההתאחדות הדרומית.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה בנובמבר 1918, אך לפני שלאושי שוחרר משירות צבאי בינואר 1919, הציע פרנק ללאושי חוזה של שישה חודשים, בתשלום של 225 דולר לחודש, אם הוא יגיע לאימונים באביב של אותה שנה.
בעת שירותו הצבאי השלים לאושי את השכלתו התיכונית.
בראשית 1919 החליט לאושי לוותר על קריירת הבייסבול, והחל ללמוד בבית הספר למשפטים קליבלנד-מרשל.
ב-1921 הוא סיים את לימודיו כשני בכיתתו, ועד מהרה נודע כאחד מהפרקליטים הטובים ביותר בקליבלנד.
בשנים 1932–1937 הוא כיהן כשופט לעניינים עירוניים, ולאחר מכן ועד 1941 כשופט בבית המשפט לעתירות.
לאחר סיום כהונתו על כס השיפוט הוא נבחר כראש עיריית קליבלנד.
ראש עיריית קליבלנד ומושל אוהיו
לאושי כיהן כראש עיריית קליבלנד עד 1944, עת נבחר לתקופת כהונתו הראשונה כמושל אוהיו, והיה המושל הקתולי הראשון.
תקופת כהונתו הראשונה של לאושי כמושל נמשכה עד 1947 כאשר הוא נוצח בהפרש קטן לתומאס הרברט.
בראשית 1957 התפטר לאושי לאחר שניצח בנובמבר 1956 בבחירות לסנאט של ארצות הברית את הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ורג' בנדר.
בתקופת כהונתו הראשונה בסנאט, כאשר יחסי הכוחות בבית בין המפלגות היה פחות או יותר בשיווין, גרם לאושי בהלה למנהיג הדמוקרטים בסנאט, לינדון ג'ונסון כאשר רמז שהוא עשוי להצביע עבור הרפובליקני ויליאם נולנד כמנהיג סיעת הרוב בסנאט, אף על פי שבסופו של דבר הוא לא עשה כן.
עצמאותו של לאושי גם הקנתה לו, בין השאר, את כינוי הגנאי "פרנק על הגדר" (Frank the Fence).
לאושי נבחר בקלות לכהונה שנייה בסנאט ב-1962, אך בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית ב-1968, הוא נוצח בשל העובדה שהוא איבד את תמיכת ארגוני העובדים.
בבחירות אלו הוא הפסיד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לג'ון ג'יי גיליגן ביחס קולות של 55 מול 45 אחוזים, ובבחירות הכללית הוא סירב לתמוך בגיליגן, שנוצח בהן על ידי התובע הכללי של אוהיו, ויליאם בארט סקסבי.
לאושי היה פוליטיקאי פופולרי מאוד, בעל דיבור פשוט, מהעיר הגדולה ומהאסכולה הישנה.
לזכותו נזקפה בנייתה קואליציה עם המצביעים האתניים בקליבלנד, שנודעו בכינוי "דמוקרטים קוסמופוליטיים".
קיימת עדות שהמועמד הרפובליקני לנשיאות דווייט אייזנהאואר שקל ב-1952 לבקש מלאושי להיות עמיתו למרוץ, ורעיון זה נשקל שנית על ידי הרפובליקנים גם ב-1956.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, חי לאושי עם רעייתו ג'יין בבת'סדה, מרילנד.
ג'יין לאושי נפטרה ב-1981, וכמי שהמירה את דתה לנצרות הקתולית, נטמנה בבית הקברות קאוולרי שבדרום-מזרח קליבלנד.
לאושי המשיך לחיות בבת'סדה עד שבינואר 1990 לקה בדלקת ריאות.
הוא הוטס לקליבלנד והוכנס לבית לדיור המוגן הסלובני.
פרנק לאושי נפטר כתוצאה מכשל לבבי ב-21 באפריל 1990. טקס ההלוויה שלו נערך בכנסיית סנט ויטוס על ידי הבישוף אנתוני אדוארד פווק.
הוא נטמן בבית הקברות קאוולרי.
לאושי קיבל תואר אביר המסדר הריבוני הצבאי של מלטה מידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בניין המשרדים של מדינת אוהיו בקליבלנד קרוי על שמו של לאושי, כפי שקרוי הבניין על שמו במרכז הירידים של אוהיו.
שדרות לאושי, הוא רחוב שמשתרע בין רחוב 60 מזרח לבין רחוב 64 מזרח הסמוכים לכנסיית סנט ויטוס בשכונת סנט קלייר-סופיריור שבמזרח קליבלנד.
בני משפחתו של לאושי היו חברים בכנסייה זו ותושבי השכונה.
פרנק ייטס היה אחד מחלוצי הסטטיסטיקה של המאה ה-20 הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו על עיצוב ניסויים והסקה סטטיסטית.
ייטס נולד במנצ'סטר, אנגליה, הבכור מבין חמישה ילדים (ובנם היחיד) של סוחר הזרעים פרסי ייטס ואשתו אדית.
הוא למד בוואדהאם האוס, בית ספר פרטי, לפני שזכה במלגה לקליפטון קולג' ב-1916. ב-1920 קיבל מלגה למכללת סנט ג'ון קולג', קיימברידג', וארבע שנים לאחר מכן סיים את לימודיו בתואר ראשון בהצטיינות.
הוא בילה שנתיים בלימוד מתמטיקה לתלמידי בתי ספר תיכוניים במכללת מלוורן לפני שנסע לאפריקה שם היה יועץ מתמטי בחוף זהב (קולוניה בריטית לשעבר כיום גאנה).
הוא חזר לאנגליה עקב בריאות לקויה והכיר והתחתן עם כימאית, מרגרט פורסיית' מרסדן, בתו של עובד מדינה.
נישואים אלה התפרקו ב-1933 והוא התחתן מאוחר יותר עם פראסקובי (פולין) צ'יצ'קין.
לאחר מותה ב-1976, הוא נישא לרות האנט, מזכירתו הוותיקה.
בשנת 1931 ייטס מונה לעוזר סטטיסטיקאי בתחנת הניסויים רוטאמסטד על ידי ר.א.
בשנת 1933 הוא הפך לראש הסטטיסטיקה כאשר פישר למד לקולג' האוניברסיטאי בלונדון.
הוא עבד על עיצוב ניסויים, כולל תרומות לתאוריית ניתוח השונות ומקור האלגוריתם של ייטס ועיצוב הבלוק הבלתי שלם המאוזן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד על מה שייקרא לימים חקר ביצועים.
אחת התרומות המשמעותיות ביותר של ייטס הייתה פיתוח התיאוריה של מחקר פקטוריאלי, המשמשים לחקר ההשפעות של מספר גורמים על משתנה תגובה בניסויים.
הוא הציג את הרעיון של ניסויים פקטוריאליים חלקיים, המאפשרים לחוקרים לחקור מספר רב של גורמים תוך שימוש במספר קטן יותר של ריצות ניסוי, מה שמאפשר לבצע ניסויים יעילים יותר.
ייטס תרם גם תרומה חשובה לפיתוח ניתוח השונות (ANOVA), שיטה סטטיסטית המשמשת לבדיקת הבדלים בין הממוצעים בקבוצות שונות.
הוא פיתח את הרעיון של מערכים אורתוגונליים, המשמשים לתכנון ניסויים כדי למזער את מספר הריצות הניסוי הנדרשות כדי לזהות הבדלים בין אמצעים.
בשנת 1954 השיג אליוט תקציב לפיתוח הראשוני של מחשוב סטטיסטי.
במהלך השנים 1960–1961, הוא היה נשיא אגודת המחשבים הבריטית, וירש את הנשיא המייסד, מוריס ווילקס.
בשנת 1960 הוענק לו מדליית גיא בזהב של החברה המלכותית לסטטיסטיקה ובשנת 1966 הוענק לו המדליה המלכותית של החברה המלכותית.
הוא פרש מרוטאמסטד כדי להיות חוקר בכיר באימפריאל קולג' בלונדון.
פרנק אלן ג'יימס לבוף הוא שחקן קולנוע צרפתי וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת הבלם.
לזכותו של לבוף 50 הופעות במדי נבחרת צרפת.
לבוף נולד במרסיי וגדל בסן-סיר-סור-מר.
אביו, מאמן סטאד רן לשעבר, הכיר לו את הכדורגל, ולבוף החל את הקריירה שלו ב-1986 בליגות הנמוכות בצרפתיות.
לבוף עבר לסטאד לאבאל ב-1988 ולאחר מכן לשטרסבורג ב-1991, שם שיחק עד 1996. בשלב זה הוא עבר למועדון האנגלי צ'לסי תמורת 2.5 מיליון ליש"ט.
הוא שיחק בצ'לסי בין השנים 1996-2001. במהלך שנותיו במועדון, הוא שיחק בלמעלה מ-200 משחקים וכבש 24 שערים בכל המסגרות.
כמו כן, הוא זכה בשני גביעי אנגליה, גביע הפוטבול ליג וגביע אירופה למחזיקות גביע.
לאחר שעזב את צ'לסי, הוא עבר לשחק באולימפיק מרסיי ולבסוף סיים את הקריירה שלו בקטר.
פרנק לבוף היה שחקן מפתח בנבחרת צרפת בסוף שנות ה-90. הוא שיחק 50 משחקים עבור צרפת, וכבש ארבעה שערים.
שניים מהשערים הללו נכבשו במשחק אחד במסגרת מוקדמות יורו 1996 מול נבחרת אזרבייג'ן, ועזרו לצרפת לנצח 0-10. לבוף היה שותף לזכייתה של צרפת במונדיאל 1998, ואף הופיע במשחק הגמר בו ניצחה צרפת בתוצאה 0-3 את נבחרת ברזיל.
בשנת 2001, בזמן שעדיין שיחק כדורגל בצ'לסי, הופיע לבוף בסרט מחיר הניצחון.
לאחר פרישתו מכדורגל מקצועי, הוא בילה שנתיים בלוס אנג'לס ושיחק בקבוצת החובבנים הוליווד יונייטד.
במהלך תקופה זו, הוא למד משחק במכון לי שטרסברג במערב הוליווד וזכה במשרת המשחק הראשונה שלו כפרשן טלוויזיה תמורת צ'ק שכר בסך 100 דולר, שאותו הוא שומר למזכרת.
מאז, לבוף שיחק במספר הצגות תיאטרון בצרפת.
בשנת 2014, הוא גילם לוחם התנגדות צרפתי בסרט מלחמת העולם השנייה "Allies" ורופא בסרט הביוגרפי של סטיבן הוקינג, "התאוריה של הכול".
ולס היה איש עסקים ומטפס הרים אמריקאי, שידוע בזכות עבודתו אצל האחים וורנר וחברת וולט דיסני, אשר היה הנשיא ומנהל התפעול שלה משנת 1984 עד מותו מהתרסקות מסוק ב-1994. החל משנת מותו ולס מוכר בתואר אגדת דיסני, כמו כן בשנת 1998 נחנך בניין הקרוי על שמו באולפני וולט דיסני בברבנק.
ולס נולד בשנת 1932 בקורונדו, עיר במחוז סן דייגו שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
ולס הוא אחד מתוך שלושה אחים, כאשר אימו היא בטי גודפרי ואביו הוא ג'ון כץ, לוטננט קומנדר בצי ארצות הברית שפיקד על USS Humphreys כשנתיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ולס הוא צאצא למשפחה שהייתה בספינת המהגרים מייפלאואר.
הוא למד במכללת פומונה, אותו עזב בשנת 1953 בתור פי בטא קפא.
בהמשך הוא קיבל את מלגת רודס, שבאמצעותה למד לימודי תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת אוקספורד.
בצבא ארצות הברית הוא שירת במשך שנתיים בדרגת סגן ראשון, ולאחר מכן למד ב-Stanford Law School והפך לעורך דין.
בשנת 1969 ולס החל לעבוד אצל האחים וורנר.
תחילה היה סגן הנשיא של החברה עד שנת 1973, בה קודם לתפקיד הנשיא.
בשנת 1977 מונה לתפקיד סגן יו"ר עד שעזב את החברה בשנת 1982. בשנת 1984 הודח מנכ"ל חברת וולט דיסני, רון מילר, בעקבות ניסיון השתלטות של איש העסקים סול סטיינברג על החברה.
מועצת המנהלים של החברה, הכוללת את רוי אדווארד דיסני, סטנלי גולד וסיד בס, החליטו לגייס את ולס להיות נשיא ומנהל התפעול של החברה.
יחד איתו מונה לתפקיד יו"ר ומנכ"ל מייקל אייזנר, אשר עבד לפני כן בסרטי פרמאונט, כאשר זו פעם ראשונה שתפקיד בכיר ניתן לאנשים מחוץ לחברה.
דיסני טען שהשניים מזכירים לו את השילוב של וולט דיסני ואביו, רוי דיסני.
ולס היה ייחודי בניהולו בחברה בכך שהיה לו את ההישג האקדמי הגבוה ביותר.
במהלך כהונתו בתפקיד הוא התעמק במאמצים יצירתיים וניהוליים.
ולס התמקד בכל ההיבטים של החברה, כולל פארקי השעשועים, נדל"ן, פיננסים וחסויות מסחריות.
ולס ידוע כתומך מרכזי של דיסנילנד פריז שבנייתו החלה בשנת 1988. באותה שנה נחנך אתר הנופש הפלורידיאני הגדול של דיסני בדיסניוורלד, אשר היה אחד הפרויקטים של ולס.
בית המלון עוצב על פי דגם של מלון דל קורונדו, בתור מחווה לאימו שבילתה בו בשנות ה-20 בתור תלמידה.
הוא ידוע כאחד הגורמים שגרמו לתחילת הרנסאנס של דיסני, אשר נמשך בין השנים 1989–1999. פעילויות נוספות בהן לקח חלק כוללות את הפיכת ערוץ דיסני לאחת מרשתות הטלוויזיה הגדולות בתשלום, ופיתוח של חנות דיסני וחטיבת מוצרי הצריכה שלה.
בנוסף להיותו איש עסקים, ולס היה מטפס הרים והתקרב להשיג את מטרתו לטפס על שבע הפסגות.
בשנת 1983, שנה לאחר שעזב את האחים וורנר ושנה לפני שהצטרף לחברת וולט דיסני, הוא טיפס יחד עם ריצ'רד באס על כל ההרים, כאשר הם הגיעו לפסגות של כל ההרים מלבד האוורסט.
הם לא הצליחו לטפס על ההר מכיוון שמזג אוויר גרוע אילץ אותם לרדת ממנו, כשהם במרחק של 3,000 רגל בלבד מהפסגה.
ב-30 באפריל 1985 באס הצליח להגיע לפסגה של האוורסט והפך לאדם הראשון שהצליח להגיע לכל שבע הפסגות.
ב-3 באפריל 1994, בתקופת חג הפסחא, נקבע מותו של ולס בעקבות התרסקות מסוק כשחזר מטיול סקי בהרי רובי.
הטיסה כללה ארבעה אנשים בנוסף לולס, כאשר שלושה מתוכם מתו ואחד שרד, מייק הובר, שאשתו, מטפסת המצוקים בוורלי ג'ונסון, הייתה אחת מההרוגות יחד עם הטייס דייב וולטון ומדריך הסקי פול סקנל.
במהלך הטיסה מזג האוויר היה גרוע, ולכן הוחלט לנחות במקום מרוחק.
בזמן ההמתנה שמזג האוויר ישתפר, ירד שלג על כלי התחבורה ובמהלך ההמראה שנעשתה לאחר מכן המנוע איבד כוח.
החמישייה התרסקו בשיפוע של 30 מעלות, ולאחר מכן התפכו במהלך ניסיון נחיתת חירום.
המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה קבעה שהסיבה לתאונה היא "בליעת חומר זר (שלג) במנוע, שהביאה ל-Flameout (איבוד כוח המנוע)".
הובר תבע את החברה שייצרה את כלי התחבורה, עקב תקלה בתכנון המנוע הקשורה לבליעת שלג, והגיע להסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
התיק המשפטי זכה בפרס שירות הציבור של סטיבן ג'יי.
ולס נקבר בפארק הזיכרון פורסט לוון, כאשר הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים, שאחד מהם הוא השחקן אריק בריאנט שהתאבד בשנת 2001. בהלוויה שר חברו הטוב קלינט איסטווד את השיר "Hey Jude" של ההביטלס, אותו אהב לשיר ולס.
בקיץ של אותה שנה בה ולס נפטר יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מלך האריות" הכולל הקדשה לזכרו.
בהמשך השנה ולס הוכר בתואר אגדת דיסני, כמו כן נוסף למתקן בדיסנילנד הקרוי "מזחלות מטרהורן" קופסאות שכתוב עליהן "Wells Expedition" ("משלחת ולס") לזכרו.
בשנת 1998 נחנך בניין הקרוי על שמו באולפני וולט דיסני בברבנק, כאשר ליד הכניסה לבניין יש לוח שמכיל ציטוט שהיה רשום על פתק נייר בכיסו של ולס במשך 30 שנה, "Humility is the final achievement" ("ענווה היא ההישג הסופי").
על שמו של ולס ישנו גם חלון ברחוב הראשי של ארצות הברית.
מותו של ולס היה מקרה המוות הראשון שאיתו חברת וולט דיסני התמודדה.
לאחר מותו ציפה ג'פרי קצנברג, ראש חטיבת סרטי ההנפשה של החברה, להחליף אותו בתפקידו, אך אייזנר סירב לכך, מה שהוביל בסופו של דבר להתפטרותו ולהקמת דרימוורקס.
רבים מציינים את מותו הפתאומי של ולס כנקודת מפנה בשלטון דיסני בשוק, שהובילה לבעיות בכל התחומים בהם דיסני פעלה.
ולס "היה ידוע כמשלימו של אייזנר וכנציגו של ההיגיון, לעומת הפכפכנותו של אייזנר".
בכיר לשעבר בחברה טען שאייזנר נהג לסרב לכל הצעה או פרויקט שהוצגו בפניו, וכשולס היה בחיים "הוא נהג להתערב לטובת אנשי הקריאטיב".
ההחלטות של אייזנר גרמו לדיסני לאבד לקוחות ונאמנות הנותרים פחתה.
בסופו של דבר הוחלט להחליף את אייזנר, כאשר היורש שלו היה בוב אייגר שנכנס לנעליו בשנת 2005.
בשנת 2009 הוקרן לראשונה ב-Telluride Film Festival הסרט התיעודי "היפהפייה הנרדמת מתעוררת", אשר הופק על ידי דון האן ופיטר שניידר, כשהראשון גם ביים וקריין אותו.
הסרט מתעד את היסטורית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בין השנים 1984–1994, כאשר הן כוללות את כל שנות הקריירה של ולס בחברה.
אחת הסיבות להפקת הסרט הייתה על מנת להציג את ולס, דמות חשובה בהיסטוריה של החברה שלא כולם מכירים.
בסיום הסרט ישנה הקדשה לולס ולעוד שלושה אישים, ג'ו ראנפט, הווארד אשמן ורוי אדווארד דיסני.
פרנק מגרי הוא כדורגלן קמרוני-צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת טולוז מליגת העל הצרפתית ובנבחרת קמרון.
מגרי גדל במחלקת הנוער של אנז'ה.
ב-7 בינואר 2022 חתם מגרי בבסטיה מליגת המשנה הצרפתית.
ב-21 ביולי 2023 חתם מגרי על חוזה לשלוש שנים בטולוז מליגת העל הצרפתית.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על נאנט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2023/2024. ב-3 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קלרמון פוט במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
מגרי נולד בצרפת לאב צרפתי ולאם קמרונית, ומחזיק באזרחויות של שתי המדינות.
ב-12 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בהפסד 1-0 לנבחרת רוסיה במשחק ידידות.
דוקטור פרנק מוגישה הוא עורך דין ופעיל זכויות להט"ב אוגנדי והמנכ"ל של הארגון Sexual Minorities Uganda , ארגון ללא מטרות רווח שפועל למען זכויות קהילת הלהט"ב באוגנדה.
כהוקרה לעבודתו הציבורית, בשנת 2011 מוגישה קיבל את פרסי זכויות האדם, פרס קנדי ופרס רפטו, בשנת 2014 היה מועמד לפרס נובל לשלום ובשנת 2017 נכנס לרשימת "המנהיגים הגדולים בעולם" של מגזין פורצ'ן.
מוגישה נולד בשנת 1979 בפרברי העיר קמפלה למשפחה קתולית הדוקה.
בגיל 14, יצא מוגישה מהארון לראשונה בפני אחיו.
במהלך חייו ופעילותו הציבורית למען קהילת הלהט"ב באוגנדה (שבה להיות חלק מהקהילה היא עבירה פלילית) איבד את הקשר עם קרובי משפחה וחברים רבים, אך מנגד ביסס לעצמו תפקיד משמעותי בקהילה וצבר הערכה רבה וקשרים בתוכה.
בשנת 2011, פורסמו בעיתון אוגנדי מקומי שמותיהם, תמונותיהם וכתובותיהם של 100 חברי וחברות קהילת הלהט"ב במדינה אשר מואשמים ב"גיוס 100,000 ילדים אוגנדים להומוסקסואליות", תחת הכותרת "תלו אותם" (Hang Them).
בין השמות, הופיעו גם מוגישה וחברו דייוויד קאטו, קאטו נרצח לאחר הפרסום.
מאוחר יותר, תבע מוגישה את העיתון וניצח.
כיום העיתון ממשיך לפרסם אך חל עליו איסור להציג שמות ופנים של אנשים.
בראיון שערך בשנת 2014 לעיתון הגרדיאן, טען מוגישה כי ההומופוביה והשנאה כלפי קהילת הלהט"ב מקורם אך ורק בהשפעות מערביות, בניגוד לכך בכירים אוגנדים טוענים כי הומוסקסואליות מקורה בהשפעות מערביות.
אין בי שום דבר לא אפריקאי.