tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסנאט נפגש בקפיטול מדינת טקסס שבאוסטין.
נכון לאוקטובר 2024, ישנו רוב למפלגה הרפובליקנית עם כ-19 סנטורים, לעומת 12 סנטורים מהמפלגה הדמוקרטית.
ישנם כ-31 חברים בסנאט, המייצגים 31 מחוזות בני כ-940,000 תושבים בכל מחוז בחירה.
זאת בהתבסס על מפקד האוכלוסין הפדרלי משנת 2020. הבחירות מתקיימות בשנים זוגיות ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון בנובמבר.
על חברי הסנאט אין הגבלת כהונה.
הכהונה היא באורך ארבע שנים, עם כהונה אחת של שנתיים בכל עשור.
הסנטורים מחולקים לשתי קבוצות המבוססות בחלקן על מפקד האוכלוסין:
בבחירות בשנים המסתיימות ב-2 (בבחירות שלאחר המפקד), כל 31 המושבים עומדים לבחירה.
לאחר שהסנאט נפגש במושב לאחר הבחירות האמורות, הסנאטורים משתתפים בהגרלה כדי לקבוע את מחזור הבחירות שלהם:
מחצית מהסנטורים מכהנים במחזור של 2-4-4, ולאחר מכן המושב עומד לבחירה לאחר שנתיים (השנה שמסתיימת ב-4) לכהונה של ארבע שנים, ולאחריה כהונה נוספת של ארבע שנים (בשנה המסתיימת ב-8).
המחצית השנייה של הסנטורים מכהנים במחזור של 4-4-2, ולאחר מכן המושב יעמוד לבחירה לאחר ארבע שנים (השנה המסתיימת ב-6) לכהונה נוספת של ארבע שנים, ולאחריה כהונה של שנתיים (נבחר בשנה המסתיימת ב-0).
ככזה, כל שנתיים, כמחצית מהסנאט של טקסס עומד לבחירה.
סגן מושל טקסס מכהן כנשיא הסנאט.
בשל הסמכויות השונות של בחירת ועדות והקצאת הצעות חוק, סגן מושל טקסס נחשב לאחד מסגני המושל החזקים ביותר בארצות הברית.
נכון לאוקטובר 2024 (המספר שבסוגריים הוא מספר חברי הישיבה):
ועדת משנה להשכלה גבוהה (5)
משאבי טבע ופיתוח כלכלי (9)
בנוסף לוועדות אלה, ישנן גם מספר ועדות משותפות המורכבות מחברי הסנאט וחבריבית הנבחרים:
הסנאט של פלורידה הוא הבית העליון של בית המחוקקים של פלורידה, בית המחוקקים של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
זאת במקביל בית הנבחרים של פלורידה שמשמש כבית התחתון.
תפקיד הסנאט והרכבו מפורטים בחוקת פלורידה, שאומצה ב-1968. הסנאט מורכב מ-40 חברים ממחוזות חד-נציגיים עם אוכלוסייה של כ-540,000 תושבים בכל מחוז.
חלוקת המחוזות מתבצעת בהתאם למפקדי האוכלוסין הפדרליים.
מבנה הסנאט ממוקם בבניין הקפיטול בבירת פלורידה בטלהסי.
לאחר הבחירות בנובמבר 2022, הרפובליקנים מחזיקים ברוב של כ-28 מושבים אל מול 12 נציגי המפלגה הדמוקרטית.
סנאטורים ממדינות ממחוזות אי־זוגיים נבחרים בשנים שהן כפולות של ארבע.
סנאטורים ממחוזות זוגיים נבחרים בשנים זוגיות שמספרם אינו כפולה של ארבע.
המחוקקים נכנסים לתפקידם מיד לאחר הבחירות.
בשנת 1992 הוצעה בפלורידה הגבלת כהונה של שמונה שנים לפקידי המדינה.
בשנת 1995 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שמדינות אינן יכולות לחוקק מגבלות לתקופות בתי המחוקקים שלהן.
המחוקקים בפלורידה חייבים להיות בני עשרים ואחת לפחות, בוחרים ומתגוררים במחוז הבחירה שלהם, ועליהם להתגורר בפלורידה לפחות שנתיים טרם הבחירות.
הסנאט של מדינת ניו יורק הוא הבית העליון של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, ואילו האספה המדינתית של ניו יורק היא הבית התחתון שלו.
הסנאט הוקם בשנת 1777 על ידי החוקה של ניו יורק.
הסנטורים נבחרים לכהונה של שנתיים וללא מגבלות כהונה.
המפלגה הדמוקרטית מחזיקה בשליטה בסנאט של מדינת ניו יורק מאז 2019. נכון לאוקטובר 2024 למפלגה הדמוקרטית יש כ-42 נציגים, אל מול 21 נציגים מהמפלגה הרפובליקנית.
מנהיגת הרוב בסנאט היא אנדריאה סטיוארט-קאזינס.
הסנאט של מדינת ניו יורק נשלט על ידי המפלגה הרפובליקנית במשך רוב המאה ה-20. בין מלחמת העולם השנייה לתחילת המאה ה-21, המפלגה הדמוקרטית שלטה בבית העליון למשך שנה אחת בלבד.
הדמוקרטים שלטו על הסנאט לאחר בחירות 1964. עם זאת, הרפובליקנים השיבו במהירות את הרוב בסנאט בבחירות מיוחדות מאוחר יותר באותה שנה.
עד 2018, הסנאט של המדינה היה הגוף האחרון שנשלט על ידי רפובליקנים בממשל ניו יורק.
הסנאט של פנסילבניה הוא הבית העליון של האספה הכללית של פנסילבניה, בית המחוקקים של פנסילבניה שבארצות הברית.
הסנאט של המדינה נפגש בבניין הקפיטול של המדינה בהאריסברג הבירה.
הסנאטורים נבחרים לכהונה של ארבע שנים, בדירוג מדי שנתיים, כך שמחצית מהמושבים מתמודדים בכל בחירות.
הסנאט של פנסילבניה מתכנס מאז 1791. נכון לאוקטובר 2024 מכהנים בסנאט כ-50 חברים, מתוכן 28 רפובליקנים, 20 דמוקרטים ושניים עצמאיים עם אוריינטציה דמוקרטית.
נשיא הסנאט הוא סגן המושל, שאין לו זכות הצבעה מלבד מקרי תיקו.
על מנת להיבחר, סנאטורים חייבים להיות בני 25 לפחות.
עליהם להיות אזרחי ארצות הברית ותושבי פנסילבניה לפחות ארבע שנים.
בנוסף על כך, על הסנטורים להיות תושבי מחוז הבחירה שנה אחת לפני בחירתם ועליהם להתגורר במחוז זה במהלך כהונתם.
הסנאט של מדינת ג'ורג'יה הוא הבית העליון של האספה הכללית של ג'ורג'יה (בית המחוקקים הדו-ביתי), במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
נכון לאוקטובר 2024, למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-33 נציגים, אל מול 23 נציגים דמוקרטיים.
כמו רוב הבתים העליונים בארצות הברית, לסנאט יש את הסמכות הבלעדית לאשר מינויים שונים שנעשו על ידי מושל ג'ורג'יה, ולדון במקרים של הדחה שהביא בית הנבחרים.
הסנאט נחשב לעיתים קרובות לקרש קפיצה עבור אלה המחפשים בסופו של דבר תפקידים יוקרתיים יותר – כל המושלים האחרונים של ג'ורג'יה כיהנו בסנאט.
הסנאט מחויב מבחינה חוקתית להתכנס מדי שנה בקפיטול מדינת ג'ורג'יה שבאטלנטה.
האספה הכללית מתחילה בכל מושב שנתי ביום שני השני של ינואר.
מתאריך כינוס זה, הישיבות נמשכות כ-40 ימי עבודה.
האספה הכללית רשאית לקרוא לישיבות מיוחדות בהצבעה של שלוש חמישיות מהחברים בכל בית.
מפגשים מיוחדים בג'ורג'יה עשויים להימשך לכל היותר 40 יום.
הסנאט של מדינת ג'ורג'יה מורכב מ-56 חברים הנבחרים במחוזות חד-נציגיים.
הסנאטורים מכהנים בכהונה של כשנתיים, כאשר הבחירות מתקיימות בשנים זוגיות.
סנאטורים נכנסים רשמית לתפקידם ביום שני השני בינואר לאחר בחירתם.
כדי לכהן בסנאט, אדם חייב להיות לפחות בן 25, ותושב המדינה לפחות שנתיים.
שלא כמו ברוב המדינות, סנאטורים אינם נדרשים להתגורר במחוזותיהם במשך פרק זמן מסוים לפני המועמדות.
הסנאט של מישיגן הוא הבית העליון של בית המחוקקים של מישיגן שבארצות הברית.
סמכויות, תפקידים וחובות הסנאט מוגדרים בסעיף IV של חוקת מישיגן, שאומצה ב-1963. המטרה העיקרית של בית המחוקקים היא לחוקק חוקים חדשים ולתקן או לבטל חוקים קיימים.
הסנאט של מישיגן מורכב מ-38 חברים, כל אחד מהם נבחר ממחוז חד-נציגיים עם אוכלוסייה של בין כ-212,400 ל-263,500 תושבים.
חלוקת מחוזות הבחירה מבוססים מפקד האוכלוסין הפדרלי של ארצות הברית.
נכון לאוקטובר 2024 למפלגה הדמוקרטית יש רוב קל של כ-20 נציגים, אל מול 18 נציגים רפובליקניים.
משרדי הסנאט ממוקמים בבניין הקפיטול בבירה לאנסינג.
סנאטורים נבחרים על בסיס מפלגתי לכהונה של כארבע שנים, במקביל לבחירתו של מושל מישיגן.
הקדנציות לסנאטורים מתחילות ב-1 בינואר בצהריים, לאחר הבחירות הכלליות בנובמבר ומסתיימות ב-1 בינואר בהשבעת המחליפים.
הבחירות לסנאט מתקיימות תמיד שנתיים לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית, כך שהבחירות הבאות מתוכננות ל-3 בנובמבר 2026.
ב-3 בנובמבר 1992, כמעט 59 אחוז ממצביעי מישיגן תמכו בכינון מגבלות כהונה על פקידים פדרליים ומדינתיים.
ב-1995 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שמדינות אינן יכולות לחוקק מגבלות כהונה על חברי הקונגרס של ארצות הברית, אך קבע שמגבלות הכהונה ברמת המדינה נשארות.
לפי התיקון, אדם יכול להיבחר לסנאט של המדינה פעמיים.
ב-8 בנובמבר 2022, כמעט שני שלישים מהמצביעים אישרו הגבלת כהונה ל-12 שנים בבית המחוקקים.
כל סנטור חייב להיות אזרח ארצות הברית, בן 21 לפחות, וגר במחוז הבחירה.
על פי חוק המדינה, יציאה מהמחוז תיחשב כחופשה של התפקיד.
אף אדם שהורשע בחתרנות או שהורשע ב-20 השנים הקודמות בעבירה חמורה הכרוכה בהפרת אמון הציבור לא זכאי לכהן באף אחד מבתי המחוקקים.
הסנאט של ניו המפשייר הוא הבית העליון של האספה הכללית, לצד בית הנבחרים שמהווה את הבית התחתון.
הסנאט מתכנס מאז 1784. הסנאט מורכב מ-24 חברים המייצגים את מחוזות הסנאט על פי אוכלוסייה.
בסנאט מכהנים כיום (נכון לאוקטובר 2024) 14 רפובליקנים ו-10 דמוקרטים.
על פי חוקת 1776, הוקמו שני בתים בבית המחוקקים: בית האספה והמועצה, הקודמים לבית הנבחרים והסנאט של ימינו.
המועצה נבחרה במקור על ידי הבית והורכבה משנים עשר חברים: חמישה ממחוז רוקינגהאם; שניים מהמחוזות צ'שייר, מחוז הילסבורו ומחוז סטרפורד; ואחד ממחוז גרפטון.
בשנת 1784, חוקת המדינה נכתבה מחדש במלואה, והבית העליון הוקם מחדש כסנאט נבחר ועממי.
הוא הורכב במקור משנים-עשר חברים מהמחוזות השונים, והמספר הוגדל לעשרים וארבעה חברים ב-1879.
הסנאט של ניו ג'רזי הוא הבית העליון של בית המחוקקים של ניו ג'רזי שבארצות הברית.
לפי חוקת ניו ג'רזי מ-1844, הסנאט החליף את המועצה המחוקקת.
40 נציגי הסנאט נבחרים בכ-40 מחוזות חד-נציגיים, שבהם אוכלוסייה ממוצעת של 232,225 תושבים (נכון ל-2020).
בכל מחוז יש סנטור אחד ושני חברים באספה הכללית של ניו ג'רזי שהיא הבית התחתון של בית המחוקקים.
על מנת להיבחר, על הסנטורים להיות בני 30 לפחות ותושבי ניו ג'רזי לפחות ארבע שנים.
מ-1844 עד 1965 (בהתאם להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית "ריינולדס נגד סימס" ), כל מחוז היה מחוז בחירות שבחר סנטור אחד.
על פי חוקת 1844, תקופת הכהונה הייתה שלוש שנים, שהוארכה לארבע שנים בחוקת 1947. מאז 1968 הסנאט מורכב מ-40 סנאטורים, הנבחרים במחזור 2-4-4 שנים.
סנאטורים מכהנים קדנציה של שנתיים בתחילת כל עשור, כאשר שאר העשור מחולק לשתי קדנציות בנות ארבע שנים.
מחזור ה-2-4-4 הוקם כדי שהבחירות לסנאט יוכלו לשקף את השינויים שבוצעו בגבולות המחוז על בסיס מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בן העשור.
נכון לנובמבר 2024, למפלגה הדמוקרטית יש רוב של כ-25 נציגים בסנאט, אל מול 15 נציגי המפלגה הרפובליקנית.
נכון לכהונת 2024–2026 ועדות הסנאט ויושבי הראש שלהן (שכולם מהמפלגה הדמוקרטית):
תקציב והקצאות - פול סרלו
ענייני קהילה וערים - טרוי סינגלטון
צמיחה כלכלית - נילסה קרוז-פרז
סביבה ואנרגיה - בוב סמית'
בריאות, שירותי אנוש ואזרחים ותיקים - ג'ו ויטלה
השכלה גבוהה - ג'וזף קריאן
מערכת המשפט - בריאן פ.
חוק ובטיחות הציבור - לינדה ר.
פיקוח חקיקתי - אנדרו צוויקר
ענייני צבא וחיילים משוחררים - גורדון מ.
כללים וסדר - לא מאויש
ממשלת המדינה, הימורים, תיירות ושימור היסטורי - ג'יימס ביץ'
תחבורה - פטריק ג'יי דייגן
הסנאט של וירג'יניה הוא הבית העליון של האספה הכללית של וירג'יניה.
הסנאט מורכב מ-40 סנאטורים מ-40 מחוזות חד-נציגיים.
בראש הסנאט עומד סגן המושל של וירג'יניה.
לפני מלחמת העצמאות האמריקנית, הבית העליון באספה היה מועצת מושל וירג'יניה, שהייתה מורכבת מ-12 יועצים שמונו על ידי המושל המלכותי הקולוניאלי כיועצים ומשפטנים.
תפקידיו של הסנאט שווים עם תפקידי הבית התחתון בית הנבחרים של וירג'יניה.
פרט לכך שהצעות חוק מיסוי חייבות לעבור בבית הנבחרים, בדומה לקונגרס האמריקני הפדרלי.
הבחירות מתקיימות מדי ארבע שנים ביום שלישי הראשון בנובמבר.
הבחירות האחרונות התקיימו בנובמבר 2023. אין מגבלות כהונה לסנטורים.
נכון לינואר 2025, בסנאט חברים כ-20 נציגים דמוקרטיים, 18 רפובליקניים ושני מושבים אינם מאוישים.
המפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב בסנאט ב-100 מתוך 125 השנים שעברו מאז 1900.
הסנאט של וירג'יניה נוצר על ידי חוקת וירג'יניה משנת 1776, והורכב במקור מעשרים וארבעה חברים.
הסנאט ובית הנבחרים היו אמורים להחליף את הרשות המחוקקת הקולוניאלית שהתפרקה רשמית ב-6 במאי 1776. בהתאם לחוקת וירג'יניה המקורית, הסנאט הורשה רק להגיש תיקונים, בעוד שלבית הנבחרים הייתה הסמכות להציע הצעות חוק.
לפיכך, לסנאט היה הרבה פחות כוח מאשר לבית הנבחרים, עד שהחוקה המתוקנת של וירג'יניה משנת 1851 אפשרה לסנאט להציע חוקים חדשים.
הסנאט של מדינת אריזונה הוא חלק מבית המחוקקים של אריזונה שבארצות הברית.
הסנאט מורכב מ-30 חברים שכל אחד מהם מייצג בממוצע 219,859 בוחרים (לפי נתונים 2009).
החברים מכהנים בתקופת כהונה של שנתיים עם מגבלות כהונה שמגבילות את הסנאטורים לארבע קדנציות רצופות לכל היותר (שמונה שנים) לפני שהם נדרשים להפוגה של כהונה אחת לפני שיתמודדו שוב.
חברי המפלגה הרפובליקנית הם כיום הרוב בסנאט (16 נציגים אל מול 14 סנטורים דמוקרטיים).
חברי הסנאט נבחרים מאותם מחוזות חקיקה של נציגי בית הנבחרים של אריזונה.
מכל מחוז בחירה נבחר סנטור אחד ושני חברי בית.
בדומה לבתים עליונים בכמה מדינות ובדומה לסנאט של ארצות הברית, הסנאט יכול לאשר או לדחות מינויים של המושל לקבינט, לוועדות ולדירקטוריונים של המדינה.
הסנאט מתכנס בקפיטול מדינת אריזונה בפיניקס.
הסנאט של מסצ'וסטס הוא הבית העליון של בית המחוקקים של מסצ'וסטס, בית המחוקקים הדו-ביתית של קהיליית מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
הסנאט מורכב מ-40 חברים נבחרים מ-40 מחוזות חד-נציגיים.
סנאטורים מכהנים בתקופת כהונה של שנתיים, ללא הגבלת כהונה.
הסנאט מתכנס בבית מדינת מסצ'וסטס בבירת המדינה בוסטון.
על מנת להיבחר לסנאט, אדם צריך להיות בן 18 לפחות, להיות בוחר רשום במסצ'וסטס, תושב מסצ'וסטס במשך חמש שנים, תושב המחוז בעת היבחרו ולקבל לפחות 300 חתימות על ניירות מועמדות.
נכון לינואר 2025, הסנאט מכיל 36 נציגים מהמפלגה הדמוקרטית, אל מול 4 נציגי המפלגה הרפובליקנית.
הסנאט של טנסי הוא הבית העליון של הרשות המחוקקת של טנסי שבארצות הברית.
לסנאט של טנסי יש סמכויות רחבות הנוגעות לחקיקה, אכיפה והדחת בעלי תפקידים.
הסנאט של טנסי, על פי חוקת המדינה משנת 1870, מורכב מ-33 חברים, שליש מגודלו של בית הנבחרים של טנסי.
סנאטורים נבחרים ממחוזות בעלי אוכלוסייה שווה.
חצי מחברי הסנאט נבחרים כל שנתיים.
השכר השנתי של הסנטורים עומד על כ-24,316 דולרים, בנוסף על החזרי נסיעות.
נכון לינואר 2025, למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-27 נציגים, אל מול 6 נציגי המפלגה הדמוקרטית.
הסנאט של אינדיאנה הוא הבית העליון של האספה הכללית של אינדיאנה, בית המחוקקים של מדינת אינדיאנה שבארצות הברית אשר מורכב מ-50 חברים.
הסנאטורים מכהנים בתקופת כהונה של ארבע שנים ללא הגבלת כהונה.
לפי מפקד האוכלוסין הפדרלי של ארצות הברית מ-2010, הסנאטור מייצג כ-129,676 אזרחים.
הסנאט מתכנס בבית מדינת אינדיאנה אינדיאנפוליס.
למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-40 סנטורים, אל מול 10 נציגי המפלגה הדמוקרטית.
הסנאט של אינדיאנה הוקם בשנת 1816 יחד עם בית הנבחרים של אינדיאנה בשנת 1816, כאשר אינדיאנה הפכה למדינה.
סעיף 4 לחוקת אינדיאנה מציב מספר מגבלות על גודלו והרכבו של הסנאט.
הסנאט יכול להכיל לא יותר מ-50 חברים.
כהונתו של סנטור נמשכת ארבע שנים כאשר 25 סנאטורים נבחרים כל שנתיים.
אין הגבלה לכמה קדנציות סנאטור יכול להיבחר.
החוקה קובעת גם את הדרישות למועמדים לסנאט: על המועמד להיות אזרח ארצות הברית למשך שנתיים לפחות, המועמד יהיה תושב המחוז למשך שנה לפחות, על המועמד להיות בן 25 לפחות עם השבעתו לתפקיד והמועמד אינו יכול לכהן בשום תפקיד ציבורי אחר במדינה או בממשל הפדרלי במהלך כהונת סנאט.
הסנאט של מיזורי הוא הבית העליון של האספה הכללית של מיזורי.
בסנאט חברים כ-34 סנטורים, המייצגים מחוזות עם אוכלוסייה ממוצעת של 181,000 אזרחים.
הסנטורים מכהנים כהונה של כארבע שנים, כאשר חציים עומדים לבחירה כל שנתיים זוגיות.
מגבלת הכהונה היא שתי כהונות (כ-8 שנים).
נכון לינואר 2025, למפלגה הרפובליקנית יש רוב של 24 נציגים, אל מול 10 נציגי המפלגה הדמוקרטית.
השכר השנתי של הסנטורים עומד על כ-35,915 דולרים.
הסנאט של ויסקונסין הוא הבית העליון של בית המחוקקים של מדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
הסמכויות של הסנאט של ויסקונסין מעוצבות על פי הסמכויות של הסנאט האמריקאי.
חוקת ויסקונסין קושרת את גודלו של הסנאט של המדינה לזה של האספה (הבית התחתון), על ידי הגבלת גודלו ללא פחות מ-1/4, ולא יותר מ-1/3, מגודלה של האספה.
נכון לעכשיו, ויסקונסין מחולקת ל-33 מחוזות בחירה לסנאט (1/3 מ-99 חברי האספה).
כך שמחוז סנאט נוצר על ידי שילוב של שלושה מחוזות בחירה לאספה.
בדומה לסנאט האמריקני ובנוסף לחובתו לבדוק ולהצביע על כל החקיקה שעברה באספת הנבחרים, לסנאט המדינה מוטלת האחריות הבלעדית לאשר מינויים מסוימים של המושל בדגש על מזכירי קבינט וחברי ממשל.
סנאטורים נבחרים לכהונה של ארבע שנים, בדירוג כך שכמחצית מהסנאט עומדים לבחירה כל שנתיים.
ניתן לאייש מקומות שמתפנים רק בבחירות מיוחדות.
לשכת הסנאט ממוקמת באגף הדרומי של קפיטול מדינת ויסקונסין, בבירה מדיסון.
בפברואר 2024, מפות הבחירה שורטטו בעקבות החלטת בית המשפט שמצאה שהן מופרכות באופן בלתי חוקתי לטובת הרפובליקנים.
השכר השנתי של המחוקקים בוויסקונסין ב-2023 הוא 57,408 דולר.
נכון לינואר 2025, למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-18 נציגים, אל מול 15 נציגי המפלגה הדמוקרטית.
הסנאט של קנטקי הוא הבית העליון של האספה הכללית של קנטקי שבארצות הברית.
הסנאט של קנטאקי מורכב מ-38 חברים שנבחרו במחוזות חד נציגיים ללא מגבלות כהונה.
הסנאט של קנטאקי נפגש בקפיטול מדינת קנטקי בבירה פרנקפורט.
הישיבות נמשכות 60 ימי חקיקה בשנים זוגיות ו-30 ימי חקיקה בשנים אי-זוגיות.
השכר היומי של הנציגים הוא 188.22 דולר למי שנבחר לפני 1 בינואר 2023 ו-203.28 דולר למי שנבחר לאחר מכן.
על פי סעיף 32 של חוקת קנטקי, סנטור חייב להיות בן 30 לפחות, אזרח קנטקי שהתגורר במדינה לפחות שש שנים ובמחוז הבחירה לפחות שנה אחת לפני הבחירות.
הבחירות למחצית חברי הסנאט מתקיימות אחת לשנתיים בשנים זוגיות.
לרפובליקנים יש שליטה בסנאט מאז 1999. נכון לינואר 2025 יש לרפובליקנים כ-31 מושבים לעומת 7 דמוקרטים.
הסנאט של קונטיקט הוא הבית העליון של האספה הכללית של קונטיקט, בית המחוקקים של מדינת קונטיקט שבארצות הברית.
הסנאט של המדינה כולל 36 חברים, כל אחד מייצג מחוז עם כ-99,280 תושבים.
כלל הסנאטורים נבחרים לכהונה מדי שנתיים זוגיות ללא הגבלת כהונה.
הסנאט של מדינת קונטיקט הוא אחד מ-14 בתי מחוקקים במדינה שחבריהם מכהנים כהונה של שנתיים, מכיוון שברוב המדינות כהונת הסנאט היא בת ארבע שנים.
כמו בבתים עליונים אחרים במדינות ארצות הברית, ובסנאט הפדרלי, לסנאט יש תפקידים מיוחדים ובהם אישור ודחיית מינויים של המושל למחלקות המבצעות, לקבינט המדינה, לוועדות ולדירקטוריונים.
שלא כמו רוב בתי המחוקקים של ארצות הברית, הן בית הנבחרים של קונטיקט והן הסנאט של המדינה מצביעים על ההרכב לבית המשפט העליון של קונטיקט.
הסנאט נפגש בתוך קפיטול המדינה בבירה הרטפורד.
השכר השנתי של הסנטורים עומד על כ-40,000 דולרים.
נכון לינואר 2025, למפלגה הדמוקרטית יש רוב של כ-25 נציגים אל ומל 11 נציגי המפלגה הרפובליקנית.
בעבר כיהנו בסנאט של קונטיקט ג'ו ליברמן (סנטור אמריקאי ומועמד לסגנות הנשיא בבחירות 2000) והסנטורים הפדרליים כריס מרפי ריצ'רד בלומנטל.
הסנאט של ויומינג הוא הבית העליון של בית המחוקקים של מדינת ויומינג.
בסנאט ישנם 31 סנאטורים ממחוזות חד-נציגיים המאכלסים כמחוזות של כ-17,000 תושבים.
הסנאט נפגש בקפיטול מדינת ויומינג בבירה שיאן.
חברי הסנאט מכהנים בתקופת כהונה של ארבע שנים ללא הגבלת כהונה.
מגבלות כהונה הוכרזו כבלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של ויומינג ב-2004, וביטל חוק בן עשור שהגביל את הסנטורים לשלוש כהונות (שתים עשרה שנים).
בדומה לבתים עליונים אחרים של בתי מחוקקים מדינתיים וטריטוריאליים והסנאט הפדרלי של ארצות הברית, הסנאט של ויומינג יכול לאשר או לדחות מינויים של מושל לקבינט המדינה, ועדות, מועצות או שופטים לבית המשפט העליון של ויומינג.
נכון לינואר 2025, למפלגה הרפובליקנית יש רוב משמעותי של 29 נציגים, אל מול שני נציגים בלבד של המפלגה הדמוקרטית.
הסנאט של יוטה הוא הבית העליון של בית המחוקקים של מדינת יוטה שבארצות הברית.
הסנאט של יוטה מורכב מ-29 סנטורים הנבחרים במחוזות חד-נציגיים.
חברי הסנאט נבחרים לכהונה של ארבע שנים ללא הגבלת כהונה.
הסנאט מתכנס בקפיטול מדינת יוטה בבירה סולט לייק סיטי.
מדי שנתיים זוגיות נבחרים מחצית מחברי הסנאט.
הבחירות האחרונות נערכו ב-5 בנובמבר 2024. השכר היומי לסנטורים עומד על כ-130 דולרים.
נכון לינואר 2025, למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-23 סנטורים, אל מול 6 נציגי המפלגה הדמוקרטית.
הסנאט של איווה הוא הבית העליון של האספה הכללית של איווה.
הסנאט מורכב מכ-50 סנטורים ממחוזות חד-נציגיים המייצגים כ-60,927 תושבים בהתאם למפקד האוכלוסין של ארצות הברית מ-2010. כל מחוז בחירה לסנאט מורכב משני מחוזות בחירה לבית הנבחרים של איווה.
הסנאט נפגש בקפיטול מדינת איווה בבירה דה מוין.
בניגוד לבית הנבחרים של איווה, הסנטורים בסנאט של אייווה מכהנים בכהונה של כארבע שנים (אך בדומה לבית הנבחרים - ללא הגבלת כהונה).
חצי מהסנטורים נבחרים מדי שנתיים.
השכר השנתי עומד על כ-25,000 דולרים.
נכון לפברואר 2025, למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-34 סנטורים אל מול 16 סנטורים מהמפלגה הדמוקרטית.
טום וילסאק, מזכיר החקלאות של ארצות הברית 2009–2017 ו-2021–2025, לשעבר מושל איווה 1999–2007, ומועמד דמוקרטי לתקופה קצרה לנשיאות ארצות הברית ב-2008
סטיב קינג, נציג בבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של איווה (2003–2021)
ג'וני ארנסט, סנטורית פדרלית מכהנת מאז 2015
קים ריינולדס, מושלת איווה מכהנצ מאז 2017, סגנית מושל איווה לשעבר (2011–2017)
רנדי פינסטרה, חבר בית הנבחרים האמריקאי מאז 2021.
מריאנט מילר-מיקס, חברת בית הנבחרים האמריקאי מאז 2021.
הסנאט של הפיליפינים (בפיליפינית: Senado ng Pilipinas) הוא הבית העליון של הקונגרס, בית המחוקקים הדו-ביתי של הפיליפינים.
הסנאט מורכב מ-24 סנאטורים הנבחרים ברחבי המדינה בשיטת .
הסנאטורים מכהנים לתקופת כהונה של שש שנים עם מקסימום שתי קדנציות רצופות, כאשר מחצית מהסנאטורים נבחרים בבחירות בכל שלוש שנים.
כאשר הסנאט הוחזר על ידי ב-1987, 24 הסנאטורים שנבחרו כיהנו עד 1992. ב-1992, 12 המועמדים לסנאט שקיבלו את מספר הקולות הגבוה ביותר כיהנו עד 1998, בעוד ש-12 הבאים כיהנו עד 1995. זאת בהתאם להוראות המעבר של החוקה.
לאחר מכן, כל סנאטור שנבחר מכהן במלוא שש השנים.
מלבד הסכמתו הנדרשת לכל הצעת חוק כדי להעביר אותה לחתימת הנשיא ולהשלים את החקיקה, הסנאט הוא הגוף היחיד שיכול להסכים לאמנות ולדון בתיקי הדחה.
נשיא הסנאט הוא הנשיא והפקיד הבכיר ביותר בסנאט.
הוא נבחר על ידי הסנאט כולו ונמצא במקום השני בסדר הירושה של נשיא הפיליפינים.
באוגוסט 1916 חוקק הקונגרס של ארצות הברית את חוק האוטונומיה הפיליפינית, הידוע בכינויו , שיצר בית מחוקקים פיליפיני נבחר עם הסנאט כבית העליון ועם , שנקרא בעבר האספה הפיליפינית, כבית התחתון.
המשיך להיות ראש הרשות המבצעת של ממשלת האי.
ב-1935, כאשר חוק העצמאות הפיליפיני המכונה גם הועבר על ידי הקונגרס האמריקני והעניק לפיליפינים את הזכות לנסח חוקה כהכנה לעצמאות, בה הוקמה אספה לאומית חד-ביתית של הפיליפינים, ולמעשה הסנאט בוטל.
ב-1938 החלה האספה הלאומית לדון בתיקון לחוקה, שכלל את החזרת הסנאט.
התיקון אושר ב-1940 והבחירות הדו-שנתיות הראשונות לבית העליון המשוחזר נערכו בנובמבר 1941. הסנאט התכנס לבסוף ב-1945 ושימש כבית העליון של הקונגרס מאז ועד הכרזת המשטר הצבאי על ידי הנשיא פרדיננד מרקוס ב-1972. הסנאט חזר לפעילות ב-1987 עם אשרור חוקת 1987.
חוקת הפיליפינים משנת 1987 קובעת כי הסנאט יורכב מ-24 סנאטורים שייבחרו על ידי הבוחרים הכשירים של הפיליפינים, כפי שנקבע בחוק.
הרכב הסנאט קטן בהשוואה לבית הנבחרים.
בית הדין לבחירות של הסנאט (SET), המורכב משלושה שופטי ושישה סנאטורים, פוסק בערעורי הבחירות על סנאטורים מכהנים.
היו שלושה מקרים שבהם ה-SET החליף סנאטורים ערעורים, האחרון שבהם היה ב-2011.
הכישורים לחברות בסנאט מפורטים בחוקה: אף אדם לא יהיה סנאטור אלא אם כן הוא אזרח הפיליפינים מלידה, וביום הבחירות הוא בן 35 לפחות, מסוגל לקרוא ולכתוב, מצביע רשום, ומתגורר בפיליפינים לפחות בשנתיים שלפני יום הבחירות.
על פי החוקה, "הקונגרס יתכנס פעם בשנה ביום שני הרביעי של יולי למושב הרגיל שלו..." במהלך תקופה זו, הסנאט בוחר את בעלי התפקידים מתוכו: נשיא ופקידים נוספים לפי הצורך.
בנוסף, הסנאט רשאי לקבוע את כללי ההליכים שלו, להעניש את חבריו על התנהגות בלתי מסודרת, ובהסכמת שני שלישים מכל חבריו, להשעות או לגרש חבר.
עונש השעיה, כאשר יוטל, לא יעלה על שישים יום.
מתוקף הוראות אלה, הסנאט מאמץ כללים משלו, הידועים גם בשם "כללי הסנאט".
תקנון הסנאט קובע את בעלי התפקידים הבאים: נשיא, נשיא זמני, מזכיר וקצין נשק.
בתוך הסנאט, הסנאטורים מתארגנים לשני קואליציות או גושים עיקריים: גוש הרוב וגוש המיעוט.
הגושים הללו מקבילים פחות או יותר לקואליציה ולאופוזיציה בבתי מחוקקים אחרים.
קבוצות הרוב והמיעוט עוזרות לייעל את עסקי החקיקה על ידי התאמת החברים לאלה התומכים בהנהגת הבית ולאלה המהווים את האופוזיציה.
כל גוש בוחר את מנהיגיו שתפקידם לדבר ולפעול בשמו במהלך ישיבות הסנאט.
מבנה רוב-מיעוט זה הוא מרכזי לאופן שבו הסנאט הפיליפיני פועל, ומעצב כל דבר, החל מעמדות מנהיגות ועד לשליטה בוועדות ובזרימת החקיקה.
בתחילת כל קונגרס חדש (בכל שלוש שנים כאשר הסנאט מתכנס לאחר בחירות המחצית), הסנאטורים מחליטים אם להצטרף לרוב או למיעוט.
על פי נוהג ארוך שנים, אלה שמצביעים עבור המועמד המנצח לנשיאות הסנאט - יושב ראש הבית - מהווים את גוש הרוב, ואילו אלה שמצביעים עבור מועמד אחר (או בוחרים שלא ליישר קו עם המנצח) מהווים את גוש המיעוט.
מסורת זו פירושה שהשתייכות לגוש אינה מבוססת אך ורק על מפלגה פוליטית, אלא על בריתות וסיכומים בבחירות הפנימיות להנהגת הסנאט.
במקרים יוצאי דופן, סנאטור נשאר מחוץ לשני הגושים, משום שהוא מאבד יכולות לפעול במסגרת הסנאט.
מכיוון שהסנאטורים הפיליפינים מגיעים ממפלגות מגוונות (הסנאט משתמש במערכת רב-מפלגתית), הן גוש הרוב והן גוש המיעוט הם בדרך כלל קואליציות של מפלגות מרובות ועצמאיים ולא ועידות של מפלגה אחת.
סנאטורים מחליפים לעיתים קרובות השתייכות לאחר הבחירות, רבים מהם יצטרפו לקואליציית הרוב התומכת בהנהגת הסנאט (לעיתים קרובות בהתאם לאג'נדה של הנשיא המכהן), גם אם הם ניהלו קמפיין תחת מפלגות שונות.
גוש המיעוט, לעומת זאת, מורכב בדרך כלל מאלה המתנגדים לממשל הנוכחי או להנהגת הסנאט.
בפועל, המשמעות היא שגוש הרוב יכול לכלול קשת רחבה של מפלגות המאוחדות על ידי נוחות או תמיכה משותפת בהנהגה, בעוד שגוש המיעוט הוא קבוצה חוצת מפלגות קטנה יותר המייצגת את האופוזיציה המחוקקת.
החברות בוועדת המינויים היא פרופורציונלית לגודל הגושים.
המשמעות היא שגוש הרוב בסנאט מקבל נתח גדול יותר של מושבים בוועדה זו, בעוד שגוש המיעוט מקבל ייצוג קטן יותר.
גוש הרוב שולט בעמדות ההנהגה של הסנאט הפיליפיני.
חבריו, בהיותם הקבוצה הגדולה יותר, בוחרים את נשיא הסנאט, העומד בראש הישיבות ונחשב לאדם החזק ביותר בסנאט.
גוש הרוב בוחר גם את מנהיג הרוב בסנאט מבין שורותיו.
על פי המסורת, מנהיג הרוב הוא במקביל יושב ראש ועדת החוקים של הסנאט, מה שמעניק לו השפעה משמעותית על לוח הזמנים של הצעות החוק וכללי הדיון.
זה הופך את מנהיג הרוב למי שקובע את סדר היום של הסנאט, ומתואם באופן הדוק עם נשיא הסנאט כדי להחליט אילו הצעות חוק יקבלו עדיפות לדיון ולהצבעה.
גוש המיעוט הוא קבוצת האופוזיציה המוכרת רשמית בסנאט.
מנהיג המיעוט בסנאט נקרא לעיתים קרובות באופן לא רשמי "נשיא הצללים", במובן זה שהוא מוביל את האופוזיציה ויכול לשמש קול חלופי למנהיגותו של נשיא הסנאט.
תפקידו של מנהיג המיעוט הוא להיות הדובר הראשי והאסטרטג של המיעוט.
הוא מבטא את עמדות גוש המיעוט ומצופה ממנו לבקר באופן בונה את המדיניות והתוכניות שמקדם הרוב.
בעגה החקיקתית הפיליפינית, חובה זו של המיעוט לבחון ולהציע חלופות מכונה לפעמים "פיסקליזציה" - לפעול ככלבי שמירה פיסקליים ומבקרים להצעות הממשלה.
הסנאט הפיליפיני עוצב על פי המודל של הסנאט של ארצות הברית; לשני בתי הקונגרס יש סמכויות שוות פחות או יותר, וכל הצעת חוק או החלטה זקוקה להסכמת שני הבתים לפני שהיא עוברת לחתימת נשיא הפיליפינים.
ברגע שהצעת חוק מאושרת על ידי הסנאט בקריאה שלישית, החוק מועבר לבית הנבחרים, אלא אם כן הצעת חוק זהה אושרה גם על ידי הבית התחתון.
כאשר הצעת חוק מקבילה בבית התחתון שונה מזו שאושרה על ידי הסנאט, מוקמת ועדה דו-ביתית המורכבת מחברים משני בתי הקונגרס כדי ליישב את המחלוקות, או שכל אחד מהבתים יכול במקום זאת לאשר את גרסת הבית השני כדי לזרז את העברתה.
מלבד כמה מקרים מיוחדים, סמכות החקיקה של הסנאט שווה במהותה לזו של הבית התחתון.
חריג חוקתי אחד הוא שסוגים מסוימים של הצעות חוק חייבים להגיע מבית הנבחרים.
חוקת 1987 קובעת כי כל "הצעות החוק, ההכנסות או המכסים, הצעות החוק המאשרות את הגדלת החוב הציבורי, הצעות חוק מקומיות והצעות חוק פרטיות" יתחילו בבית הנבחרים.
עם זאת, הסנאט שומר לעצמו את הזכות "להציע או להסכים לתיקונים".
המשמעות היא שחוקי תקציב, צעדי מס והצעות חוק לזיכיון מוגשים ומאושרים תחילה בבית הנבחרים, אך הסנאט יכול לבחון באופן מלא, לשנות או אפילו לדחות הצעות חוק כאלה כאשר הן מגיעות אליו.
מעבר לחקיקה, הסנאט עוזר לפקח על הרשות המבצעת ועל סוכנויות ציבוריות.
על פי סעיף 6 לחוקה, הסנאט (או כל אחת מוועדותיו) רשאי לערוך חקירות "בסיוע לחקיקה".
סמכות הפיקוח מאפשרת לסנאט לקיים שימועים וחקירות בנושאים בעלי עניין ציבורי, ביצועי ממשלה ועבירות פוטנציאליות של פקידים.
חקירות חקיקה כאלה נועדו לאסוף מידע לניסוח חוקים או לפקח ולבדוק את מצב יישום החוקים הקיימים.
הסנאט יכול להכריח פקידים או אזרחים פרטיים להעיד ולהמציא מסמכים לפי הצורך לחקירותיו.
בית המשפט העליון אישר כי הסמכות לנהל חקירות נושאת סמכות משתמעת לאכוף נוכחות ועדויות.
הסנאט גם מפעיל השפעה על מינויים ביצועיים ושיפוטיים באמצעות השתתפותו בוועדת המינויים (CA), גוף חוקתי הבוחן ומאשר מינויים נשיאותיים מסוימים.
הוועדה מורכבת מ-25 חברים: נשיא הסנאט כיושב ראש, בתוספת 12 סנאטורים ו-12 חברי בית הנבחרים.
על פי החוקה, מינויים לתפקידי מפתח בממשלה דורשים את הסכמת הוועדה.
תפקידים אלה כוללים ראשי מחלקות ביצועיות (מזכירי קבינט), שגרירים ודיפלומטים בכירים אחרים, קצינים בכוחות המזוינים מעל דרגת קולונל, וראשי או נציבים של גופים חוקתיים עצמאיים (כגון ועדת הבחירות, נציבות שירות המדינה וועדת הביקורת).
אם ועדת המינויים אינה מאשרת מינוי, או אם היא לא פועלת תוך 30 ימי ישיבות, המינוי אינו מאושר והמועמד אינו יכול להמשיך בתפקידו.
לסנאט של הפיליפינים יש סמכות להסכים להסכמים ולאמנות.
בעוד שהנשיא מחזיק בסמכות לנהל משא ומתן ולחתום על אמנות והסכמים בינלאומיים, שום אמנה לא יכולה להיכנס לתוקף ולחייב את הפיליפינים ללא הסכמת הסנאט.
החוקה קובעת בסעיף 7 כי "שום אמנה או הסכם בינלאומי לא יהיו תקפים ויעילים אלא אם כן הסכימו לפחות שני שלישים מכל חברי הסנאט".
לכן, נדרשים לפחות 16 קולות כדי לאשרר אמנה.
לסנאט יש גם תפקיד בלעדי במשפטי הדחה.
על פי החוקה, הסמכות ליזום הדחה נמצאת בידי בית הנבחרים (שמעלה אישומים בהדחה, הנקראים סעיפי הדחה).
עם זאת, ברגע שבית הנבחרים מדיח פקיד, לסנאט לבדו יש סמכות לשבת כבית משפט כדי לדון בתיק ולתת פסק דין.
הסנאטורים פועלים כשופטים במשפטי הדחה, כאשר נשיא הסנאט עומד בראש - למעט כאשר נשיא הפיליפינים עומד למשפט, ובמקרה זה נשיא בית המשפט העליון עומד בראש בית המשפט העליון.
כדי להרשיע פקיד ולהדיח אותו מתפקידו, נדרשת הצבעה של שני שלישים מכל הסנאטורים.
פסק הדין של הסנאט בעניין ההדחה הוא סופי בכל הנוגע להדחה, אם כי הפקיד המפוטר עדיין עשוי לעמוד בפני אחריות פלילית או אזרחית בבתי המשפט לאחר ההדחה.
בנוסף, הסנאט חולק מספר פונקציות חוקתיות אחרות של הקונגרס.
לדוגמה, רק הקונגרס (הסנאט ובית הנבחרים יחד) רשאי להכריז על קיומו של מצב מלחמה, הדורש הצבעה של שני שלישים בהצבעה משותפת בנפרד.
הסנאט גם משתתף בסמכותו של הקונגרס לאשר או לבטל את השעיית חירויות האזרח או הכרזת הנשיא על משטר צבאי במצבי חירום, ברוב קולות של כל החברים המצביעים יחד.
יתר על כן, הכרזת חנינה שפורסמה על ידי הנשיא דורשת הסכמה של רוב של כל חברי הקונגרס (סנאטורים ונציגים המצביעים יחד).
עם זאת, סמכויות יוצאות דופן אלה מופעלות על ידי הסנאט באופן קולקטיבי עם בית הנבחרים, ולא על ידי הסנאט בלבד.
הסנאט מתכנס כעת ב בעיר .
בעבר, עד מאי 1997, הוא היה מתכנס במבנה של במנילה.
בתקופה הקרובה הוא אמור לעבור לבניין הסנאט החדש ב שבטאגיג.
הסנדק הוא סרט מסוגת דרמת-גנגסטר, משנת 1972 בבימויו של פרנסיס פורד קופולה.
הוא עובד לקולנוע על פי ספר מאת מריו פוזו.
הסרט מגולל את סיפורה של משפחת קורליאונה, אחת מחמש המשפחות השולטות במאפיה הסיציליאנית של ניו יורק בין השנים 1945 עד 1955.
הסרט חושף את תמונת עולם הפשע של ניו יורק, כולל סחיטה, ניצול, קשרי המאפיה עם אנשי ממשל ומשטרה, הימורים, סמים ועוד.
הסרט מתאר, בין היתר, את מאבקה של משפחת קורליאונה בארבע משפחות הפשע הניו יורקיות ובגורמים חדשים שעלו בעולם הפשע.
"הסנדק" נחשב לאחד מסרטי הפשע הטובים והמשפיעים של כל הזמנים, ומדורג באופן קבוע ברשימות כלליות של טובי הסרטים.
הסרט נבחר למקום הראשון ברשימת 500 הסרטים הגדולים של כל הזמנים, לפי מגזין אמפייר.
הוא הצליח קופתית ואיכותית, וזכה בשלושה פרסי אוסקר, בהם הסרט הטוב ביותר, והשחקן הטוב ביותר (מרלון ברנדו).
בנוסף, זכה הסרט גם בחמישה פרסי גלובוס הזהב.
לסרט הופקו שני סרטי המשך - "הסנדק 2" (1974) ו"הסנדק 3" (1990), גם הם סרטים מצליחים שזכו במועמדויות ובזכיות בפרסי אוסקר.
באפריל 2024 דורג הסרט במקום השני ברשימת "300 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים" שפרסם האתר Rotten Tomatoes.
הסרט מתמקד בדון ויטו קורליאונה (מרלון ברנדו) - "הסנדק", ראש משפחת הפשע קורליאונה.
הוא מוצג בסרט כדמות מנהיג כריזמטית מלאת הוד שעל פיו יישק דבר.
בבעלותו חברת שמן הזית "ג'נקו".
הוא חולש על ארגון פשע גדול הכולל עסקי הימורים ואלכוהול המגלגלים כסף רב.
שניים מהחשובים שבאנשי משפחת קורליאונה הם פיטר "השמן" קלמנזה וסאלבטורה "סאלי" טסיו, חברים ותיקים של ויטו שהקימו עימו את כלל עסקי המשפחה, המשמשים כ"מפקדי גדודים" (capo, captain, caporegimes) במשפחה.
מבין חמשת ילדיהם של ויטו ואשתו ישנם שלושה העוזרים לו בניהול הארגון: בנו הבכור סאני (ג'יימס קאן), אימפולסיבי ואלים, מעורב בכל עסקי המשפחה; בנו המאומץ טום הייגן (רוברט דובאל), עורך הדין והקונסיליירי של המשפחה; ופרדו (ג'ון קאזאלה), בנו הפחות מוצלח של ויטו.
בנוסף, לוויטו שני ילדים שאינם מעורבים בעסקי המשפחה: הבן הצעיר, מייקל (אל פצ'ינו), והאחות הקטנה קוני (טליה שייר), שסצנת חתונתה עם קרלו ריצי פותחת את הסרט.
במקביל לדון ויטו, מוצגת דמותו המעט שונה של בנו, מייקל.
מייקל קורליאונה הוא גיבור מלחמה, אשר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפר את הוראתו של אביו והתגייס לחיל הנחתים.
הוא עבר קורס קציני חי"ר ולחם כמפקד מחלקה ופלוגה בקרבות בחזית האוקיינוס השקט.
מייקל עוטר על גבורתו בשדה הקרב ומעולם לא היה קשור לעסקי המשפחה של הדון.
בת זוגו, קיי אדמס (דיאן קיטון), נוטה להימנע בכל צורה אפשרית מעסקי המשפחה.
לאורך הסרט אנו רואים את התפכחותו האיטית מהחיים סביבו: אנשי חוק מושחתים, טרגדיות אישיות ומאבקי כוח, והשלמתו עם ייעודו - להיות חלק מהמשפחה, ובבוא העת אף לרשת את אביו.
ברון הסמים וירג'יל "הטורקי" סולוצו נפגש עם דון קורליאונה במטרה לסגור איתו עסקה - השקעה כספית של מיליון דולר בעסקי סמים בתמורה ל-30% מהרווחים.
קורליאונה טוען שעסקי סמים יקלקלו לו את קשריו עם אנשי ממשל ומשטרה, ולכן מוותר על העסקה.
הוא שולח חייל זוטר בשם לוקה בראצי לרגל אחרי סולוצו.
סולוצו כורת ברית עם דון פיליפ טטאליה ומחסל את בראצי ובכך פותח מלחמת מאפיה עקובה מדם.
במסגרת סכסוך זה, אנשי טטאליה יורים בדון קורליאונה במטרה להורגו, אך פוצעים אותו קשה.
בעת אשפוזו סאני מנהל את עסקי המשפחה, בעוד שקלמנצה, טסיו והייגן עוזרים ומייעצים לו.
קצין משטרה מושחת בשם מקלסקי המעורב בעסקי הסמים של טטאליה וסולוצו מגרש את האבטחה השומרת בבית החולים על ויטו, ומכה את מייקל.
במקביל, ראשי המשפחה מנהלים ויכוח לגבי מה שרצוי לעשות.
סאני בעד מלחמת חורמה באנשי סולוצו וטטאליה, בניגוד לטום הייגן, שמעודד כיוון של פשרה לאחר שסלוצו מאיים עליו, וטוען שהתנקשויות נוספות יקלקלו את הפסקת האש בין המאפיה למשטרה.
למרות זאת, סאני מחליט לחסל את ברונו טטאליה בעת אשפוזו.
כדי שלא יהיה חשד מצד המשטרה כי מדובר באחד מאנשיו של דון קורליאונה, הוחלט שמייקל, שלא היה מעורב עד אז בעסקי המשפחה, ייכנס לעבודת המאפיה.
מייקל מחסל את השוטר ואת סולוצו ובורח.
במקביל לניהול מלחמת המאפיה, סאני מסובך ברומן עם זונה מאחורי גבה של אשתו, ובקרבות מתמשכים עם גיסו קרלו, שמכה את אשתו קוני פעמים רבות.
באחת הפעמים שסאני חוזר להתנקם בו, קרלו מתקשר עם דון טטאליה ואנשיו של טטאליה מחסלים את סאני.
דון קורליאונה, שהבריא, מקבל את הבשורה בעצב רב ומארגן מפגש פסגה בין ראשי המשפחות.
בפגישה זו הוא מאשר לאנשי טטאליה וסולוצו לסחור בסמים, בתמורה להפסקת אש, ובנוסף יעניק להם דון קורליאונה את ההגנה המשפטית של ידידיו בפוליטיקה.
לאחר שרצח את סולוצו ומקלסקי, מייקל בורח לקורליאונה שבסיציליה, עיר הולדתו של אביו ויטו, שם הוא נמצא תחת אחריותו של נציג המשפחה בסיציליה.
בעודו מטייל ליד קורליאונה, מייקל פוגש בבחורה בשם אפולוניה ומתחתן איתה.
מספר חודשים לאחר החתונה, מייקל מתוודע לרצח סאני ולכך ששתולים של סולוצו עוקבים אחריו.
הוא מתכנן לברוח לעיר אחרת, אך מחליט לחזור למשפחתו באמריקה, לאחר שאפולוניה נהרגת בפיצוץ מטען במכוניתו, שטמן אחד משומרי ראשו של מייקל.
מייקל חוזר לאמריקה ופוגש את אביו לאחר שהשתקם מניסיון ההתנקשות בו.
הוא פוגש את קיי, חברתו מלפני בריחתו לסיציליה, ומבטיח לה שיהפוך את כל עסקי המשפחה לחוקיים בתוך חמש שנים.
ויטו פורש מתפקידו בתור "הדון", ומוריש את התפקיד למייקל, ולאחר מספר ימים ויטו מתמוטט ומת בגן שלו בעת ששיחק עם בנו של מייקל, אנתוני.
בעת ההלוויה טסיו מודיע למייקל על כוונתו של דון בארזיני לקבוע פגישה נוספת, פעולה שחזה ויטו לפני מותו.
לפי ייעוצו של אביו יהיה על מייקל להרוג כבוגד את מי שיציע את ההצעה לקיום הפגישה.
מייקל מחליט להוציא לפועל את ההחלטה להעביר את כל נכסי המשפחה ללאס וגאס, שם נתקל בהתנגדות איש העסקים, מו גרין, שעובד עם פרדו.
בזמן שמייקל משמש כסנדקו של בנה התינוק של אחותו קוני בטקס טבילתו בכנסייה, רוצחים אנשיו את מו גרין ואת ראשי משפחות הפשע בארזיני, טטאליה, קוליו וסטראצ'י.
לאחר הטבילה אנשיו של מייקל רוצחים גם את סאלי טסייו ואת קרלו.
קוני כועסת על הריגתו של קרלו ומעמתת את מייקל בנושא זה, אך הוא מכחיש קשר.
הוא מכחיש זאת גם באוזני אשתו קיי.
היא יוצאת מהחדר להביא שתייה, אך מבעד לפתח הדלת נראים מספר אנשים המנשקים את ידו של בעלה מייקל, כמחוות נאמנות לדון החדש של משפחת קורליאונה.
על פי דרישתו של קופולה הסרט צולם באתרים שבהם מתרחש הסיפור.
כ-90 אחוז מהסרט צולם בעיר ניו יורק ובפרבריה, תוך שימוש ביותר מ-120 מיקומים שונים.
כמה סצנות צולמו באולפן של חברת פילמווי במזרח הארלם.
שאר הסצנות בסרט צולמו בקליפורניה, או באתר בסיציליה, למעט הסצנות שמוקמו בלאס וגאס מכיוון שלא הספיק התקציב לנסוע לשם.
סבוקה ופורצה ד'אגרו היו העיירות הסיציליאניות שהופיעו בסרט.
סצנת החתונה הפותחת צולמה בשכונה של סטטן איילנד והשתתפו בה כמעט 750 מקומיים כניצבים.
הבית ששימש בסרט כבית משפחת קורליאונה ומיקום החתונה היה בשדרת לונגפלו 110 (Longfellow Avenue) בשכונת טודט היל (Todt Hill) שבסטטן איילנד.
הקיר סביב מתחם קורליאונה היה עשוי קלקר.
סצנות שצולמו בתוך מבנה חברת שמן הזית קורליאונה ובסביבתו צולמו ברחוב מוט (Mott Street).
הקונפליקט המרכזי העומד בבסיס הסרט עוסק בשאלה האם בחירתו של מייקל להיגרר לצידו של אביו היא טובה או רעה.
נקודה חשובה בסרט היא הצגתם של אנשי הפשע - רובם מהגרים איטלקיים, אשר התחילו בצניעות בארצות הברית ואט-אט הגיעו לגדולות.
יש להם מחשבות ואמונות וערכים ככל אדם וישנם ערכים אוניברסליים מסוימים (כבוד, משפחה, מסורת) החשובים להם.
עוצמתו של הסרט טמונה ביכולתו של הבמאי לגרום לצופים לחוש אמפתיה עם דמויות משפחת קורליאונה, אף שידוע וברור לכל שהיא עוסקת בפשע מאורגן.
בסרט משתמש קופולה בכמה מוטיבים מרכזיים.
אחד המוטיבים בסרט הוא התפוז, אשר מקדם את העלילה מספר פעמים גם בסרטי ההמשך.
באחת מהסצנות החשובות בסרט, קונה דון קורליאונה תפוזים, ולאחר מכן נורה כחמש פעמים בגב.
כמו כן, הוא מת בסוף הסרט מהתקף לב כאשר הוא משחק עם נכדו כשבפיו קליפת תפוז.
כמו כן, מוטיב התפוז שימש בסרטים וסדרות פשע כמוטיב חשוב.
לדוגמה, בסדרה "הסופרנוס" בעונה הראשונה, יש ניסיון התנקשות בחייו של טוני סופרנו, דווקא כאשר הוא קונה מיץ תפוזים.
השפעתו של הסרט רבה במספר תחומים.
ההצלחה המסחרית והאומנותית המסחררת של הסרט קידמה את חברת ההפצה סרטי פרמאונט ואת כלל העוסקים במלאכת יצירת הסרט, בפרט הבמאי פרנסיס פורד קופולה.
מריו פוזו, מחבר הספר המקורי ושותף בכתיבת התסריט, המשיך אחר כך להסריט סרטים רבים בהוליווד.
פסקול הסרט (בהלחנת נינו רוטה וקרמיין קופולה, אביו של פרנסיס), זכה אף הוא להצלחה מרובה ונעימת הנושא נותרה מוכרת עד היום.
השחקנים הראשיים נהנו מהערכה רבה ומעמדם בהוליווד זינק.
עבור אל פצ'ינו, שגילם את מייקל קורליאונה, הסרט היווה נקודת פריצה שלאחריה כיכב בעשרות סרטים מצליחים ונחשב לאחד השחקנים המובילים בדורו.
הסרט צבר השפעה אומנותית משמעותית ביותר על תעשיית הסרטים עד ימינו.
אלפי סרטים וסדרות ערכו מחוות לדמויות ולדיאלוגים בולטים בסרט, סצנות בולטות ממנו (סצנת החתונה, סצנת ההטבלה, סצנת הסיום של הסרט) מנותחות ומפורטות לפרטי פרטים בלימודי קולנוע ומהוות מופת ליצירה קולנועית.
בנוסף, ההצלחה האומנותית והמסחרית של הסרט פתחה דלת ליצירות חדשות בנושאי מאפיות (כמו הסרט "החבר'ה הטובים" וסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס").
שלל הביטויים שנאמרו על ידי הדמויות ("הצעה שלא תוכל לסרב לה", למשל) נמצאים בשימוש נרחב עד היום.
עם זאת, הוטחו ביוצרי הסרט האשמות מצד הקהילה האיטלקית באמריקה, לפיהן הסרט מוציא שם רע ומציג את המהגרים האיטלקים כעבריינים.
סוגיה זו נידונה בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס", בה טוני סופרנו וחבורתו מושפעים מהסרט ואף משוחחים עליו ביניהם.
ג'ון ויטוביץ' צפה בסרט מספר שעות לפני שניסה לבצע את השוד בסניף הבנק מנהטן צ'ייס.
הוא ביצע את השוד כדי לממן ניתוח לשינוי מין לבן-זוגו.
בעקבות השוד, מעצרו והפרסום בכלי התקשורת על המניע לשוד, הופק הסרט "אחר צהריים של פורענות", אף הוא בכיכוב אל פצ'ינו וג'ון קאזאלה.
מרלון ברנדו - ויטו קורליאונה, ה"דון" של משפחת קורליאונה, אביהם של סאני, פרדו, מייקל וקוני.
אל פצ'ינו - מייקל קורליאונה, בנו הצעיר של ויטו, חזר לאחרונה ממלחמת העולם השנייה.
בתחילת הסרט מייקל אינו רוצה שום קשר עם "העסק המשפחתי".
הוא הגיבור של הסיפור והתפתחותו היא קו העלילה העיקרי שבסרט.
ג'יימס קאן - סנטינו "סאני" קורליאונה, בנו הבכור וחמום המוח של דון קורליאונה.
רוברט דובאל - טום הייגן, בנו המאומץ באופן לא רשמי של דון קורליאונה, עורך הדין של והקונסיליירי של המשפחה.
דיאן קיטון - קיי אדמס-קורליאונה, בתחילת הסרט מוצגת כחברתו של מייקל שאינה איטלקית ולאחר מכן אשתו השנייה ואם לשני ילדיו.
קסטלנו - פיטר קלמנצה, אישיות בכירה במאפיה של משפחת קורליאונה.
הוא גם חבר ותיק של ויטו קורליאונה וסלווטורה טסיו.
אייב ויגודה - סלווטורה "סאלי" טסיו, בכיר במאפיה של המשפחה.
הוא חבר ותיק של ויטו קורליאונה ופיטר קלמנצה.
ג'ון קאזאלה - פרדריקו "פרדו" קורליאונה, הבן האמצעי וחלש האופי של משפחת קורליאונה.
טליה שייר - קוני קורליאונה.
מתחתנת בתחילת הסרט עם קרלו.
ריצ'רד קונטה - דון אמיליו בארציני.
סימונת'ה סטפנלי - אפולוניה, אשתו הראשונה של מייקל.
אל לטיירי - וירג'יל "הטורקי" סולוצו, ברון סמים.
אל מרטינו - ג'וני פונטנה, זמר.
ויטו קורליאונה הוא הסנדק שלו.
ג'יאני רוסו - קרלו ריצ'י, בעלה של קוני שמכה אותה.
לני מונטנה - אוכף של משפחת קורליאונה.
אלכס רוקו - מו גרין, מאפיונר ידוע ואיש עסקים בלאס וגאס.
ג'ון מארלי - מפיק סרטים הוליוודי.
סטרלינג היידן - מקלסקי, קצין משטרה מושחת המעורב בעסקיו של סולוצו.
מורגנה קינג - כרמלה קורליאונה, אשתו של ויטו קורליאונה, ואמא של סוני, פרדו, קוני ומייקל.
ג'ון מרטינו - פולי גאטו, "חייל" של משפחת קורליאונה.
ויקטור רנדינה - דון פיליפ טטאליה, עומד בראש משפחת "טטאליה".
טוני ג'ורג'יו - ברונו טטאליה, בן של משפחת טטאליה.
סלבטורה קורסיטו - אמריגו בונסרה, קברן, מבקש טובה מויטו קורליאונה בחתונה של קוני.
ויטו סקוטי - נזורין, בעל מאפיה, מבקש מויטו קורליאונה, שיעצור את גירושו של עובד במאפיה שלו, שרוצה להתחתן עם בתו.
מכין את עוגת החתונה בחתונה של קוני וקרלו.
ג'ולי גרג - סנדרה קורלאונה, אשתו של סאני ולימים אלמנתו.
ג'יני לינרו - לוסי מנצ'יני, פילגשו של סוני.
איילין וודס - אלנה אם הבית.
פרנסיס פורד קופולה טען מספר פעמים שלטעמו עולם הפשע הוצג באור חיובי מדי בסרט הראשון.
כתשובה לכך, יצר את "הסנדק 2" בשנת 1974. הסרט נחשב אף הוא לאחת מיצירות המופת הקולנועיות בכל הזמנים, ויש אף המחשיבים כאיכותי וחזק יותר מהסרט הראשון.
עלילת הסרט השני מתחילה שלוש שנים לאחר אירועי הסרט הראשון והוא נע בשני צירים מרכזיים:
הציר האחד מתאר את המהפכות והתמורות הרבות בחייו של מייקל, הדון החדש, ובכללן מעילה באמון מאנשים קרובים לו ביותר.
באחת הסצנות המרכזיות מגלה מייקל שהאדם שיזם את ניסיון ההתנקשות בחייו הוא אחד מבני משפחתו, ועליו לבחור בין הנאמנות המשפחתית לבין חוקי הכבוד של המאפיה.
בחירה זו תלווה את מייקל לכל חייו ויהיו לה הדים גם בסרט השלישי.
הציר השני הוא סיפורו של ויטו קורליאונה הצעיר, אביו של מייקל, בין השנים 1891 - 1920, המגולם על ידי השחקן רוברט דה נירו, דרך פלאשבקים (שהופיעו בספר, ולא הופיעו בסרט הראשון) מימי ילדותו בסיציליה, התבגרותו בניו יורק ועד לעלייתו למעמדו כדון.
בניגוד לסרט הראשון, שהיה מבוסס כולו על עלילת הספר, מבוסס הסרט השני ברובו על תסריט מקורי של פרנסיס פורד קופולה ומריו פוזו.
"הסנדק 3" יצא לאקרנים בשנת 1990, 16 שנה אחרי הסרט השני, ונחשב לסרט פחות טוב מקודמיו.
הסרט מתאר את השלב הסופי בחייו של מייקל, לקראת סוף המאה ה-20, בו הוא מעורב בעיקר בעסקים חוקיים, בין היתר עם הוותיקן, ומחפש דרך לצאת מעסקי המשפחה אך נאלץ פעם אחרי פעם להיכנע לתכתיבי הדור הצעיר שאינו פועל על פי אותם חוקי כבוד.
מייקל מתמודד גם עם רגשות אשם על הפשעים שביצע גם מול בני משפחתו וחווה את אהבתו הגדולה לבנו ולביתו (המגולמת על ידי סופיה קופולה).
בסוף הסרט מתמנה יורש לדון, וינצ'נסו "וינסנט" מנסיני, בנו הלא-חוקי של סנטינו "סאני" קורליאונה, אשר גולם על ידי אנדי גרסיה.
סצנת "ההכתרה" של וינסנט זהה במאפייניה לסצנת ההכתרה של מייקל החותמת את הסרט הראשון.
קופולה גייס לסרט את אותם שחקנים שהופיעו בסרט הראשון: אל פצ'ינו, דיאן קיטון כאשתו קיי, טליה שייר כקוני אחותו ועוד מגוון דמויות ותפקידים קטנים (האופה המביא למסיבה את עוגת החמאה הוא אותו האופה שהגיע לבקר את הסנדק המאושפז בבית החולים בסרט הראשון).
נוטים לראות את שלושת הסרטים כיצירה אחת שלמה, סאגת הסנדק, ובעיקר את שני החלקים הראשונים אשר מהווים סרטים משלימים - כולל הקבלות וסצנות דומות.
העיתונאי פיטר רוב, שחי חמש-עשרה שנה בנאפולי ובסיציליה, מתאר בספר "חצות בסיציליה" את תולדות האי במאה השנים האחרונות.
בין השאר, הוא מתאר את האירועים ההיסטוריים שזכו לאזכור בסרטי "הסנדק".
"חמש המשפחות" המתוארות בסרט מבוססות בחופשיות על חמש משפחות הפשע בניו יורק: בונאנו, קולמבו, ג'נוביז, גמבינו ולוקזי.
חלק מהדמויות בסאגה מבוססות על דמויות מהמציאות:
ג'וני פונטיין מבוסס על פרנק סינטרה.
מו גרין מבוסס על באגסי סיגל.
היימן רות' מבוסס על מאיר לנסקי.
דמותו של ויטו מתוארת כשילוב של מספר בוסים והתנהגותו האצילית מזכירה יותר מכל את לאקי לוצ'יאנו.
"הסנדק", שנמכר ביותר מ-20 מיליון עותקים לפני שעובד לקולנוע, נכתב על ידי מריו פוזו כמעט בעל כורחו.
פוזו, שנולד בניו יורק כבן למשפחת מהגרים איטלקית, כתב קודם לכן שתי ביוגרפיות שלא הצליחו באופן מסחרי.
כדי להתפרנס נהג לכתוב סיפורים מהסוג המתאים לעיתוני גברים, עד שעורכו הציע לו לכתוב רומן על דמויות מעולם הפשע.
פוזו לא היה נלהב, אבל לבסוף נכנע וכתב את "הסנדק".
לימים התוודה כי את ההשראה לדמותו של הסנדק נתנה אימו שהייתה אנאלפביתית ושמרה בקנאות על שלמות המשפחה.
פסקול הסרט הוקלט והופץ ב-1972 על ידי חברת התקליטים פרמאונט הקלטות.
הוא הולחן ובוצע כולו על ידי נינו רוטה, ונושא אופי סיציליאני עממי.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר: לסרט, לבמאי, לשחקן הראשי (למרלון ברנדו), לשחקן המשנה (שלוש מועמדויות: אל פצ'ינו, רוברט דובאל, ג'יימס קאן), לתסריט המעובד (מריו פוזו ופרנסיס פורד קופולה), עריכת הסאונד, עיצוב התלבושות, עריכת הסרט, ופסקול.
הסרט זכה בפרסים על הסרט, התסריט המעובד ועל המשחק הראשי של ברנדו.
פרסים נוספים שהסרט זכה בהם הם פרס באפט"א על המוזיקה שבסרט, פרס גילדת הבמאים האמריקאית לקופולה, וחמישה פרסי גלובוס הזהב: לסרט, לבמאי (קופולה), לשחקן (ברנדו), לתסריט (פוזו וקופולה) ולפסקול המוזיקלי (נינו רוטה).
הסרט הופץ בישראל על ידי סינמה אינטרנשיונל קורפורישן, ואושר על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות לצפייה מעל גיל 16.
"הסנהדרין של פריז" היה כינוי לאספה של רבני היהודים בצרפת, אשר הוקמה ביוזמת נפוליאון בונפרטה במטרה להגביר את הפיקוח על היהודים בקיסרותו, אך גם לרכוש את אהדתם.
ב-1799, במהלך המצור על עכו, פרסם נפוליאון כרוז בו קרא ליהודי אסיה ואפריקה לתמוך בו ולסייע בכינונה של ירושלים מחדש.
מאוחר יותר, בשנים הראשונות של המאה ה-19, שאף נפוליאון להפוך את שלטונו לריכוזי יותר.
הסכם שחתם עם האפיפיור הכפיף למרות הקיסר את הכנסייה הקתולית בצרפת.
הבאה בתור הייתה הדת היהודית, שבמסגרת האמנציפציה היה רצון לשלב את מאמיניה בין יתר האזרחים.
אנטישמים התלוננו על משלח ידם של יהודי אלזס: הלוואה בריבית קצוצה, והאשימו את הדת היהודית בכך שהיא מעודדת עושק נוכרים.
הפולמוס הביא את נפוליאון לכנס ביולי 1806 בפריז את מנהיגי היהודים על מנת להטיל עליהם לגבש הלכה דתית שתאפשר להולכים בעקבותיה "לתאם את אמונתם עם חובותיהם כצרפתים".
דבר זה היה נחוץ, לדעת נפוליאון, כדי להחיות את "רגשות המוסר האזרחי" בקרב היהודים, רגשות אשר "נטמטמו בעטיו של מצב ההשפלה שבו חיו זמן מרובה כל כך, ושאין בדעת הקיסר לקיים אותו או לחדשו".
כדי להפוך את החלטות האספה, שנענתה לרצונותיו של נפוליאון, לסמכותית יותר, הודיע נציג נפוליאון לאספה שבאוקטובר תכונס אספה מצומצמת וחשובה יותר, שתיקרא "סנהדרין", בה ישתתפו 71 נכבדים, כמניין החברים בסנהדרין ההיסטורית.
נראה כי לבד ממניעיו הפוליטיים, סבר נפוליאון שעל ידי הושבת סנהדרין עשויים היהודים לראות בו מעין משיח וגואל מודרני.
רוב חברי הסנהדרין נבחרו מבין רבני האספה המקדימה.
אליהם הצטרפו כמה צירים לא רבניים מהאספה, וכן רבנים שלא נכחו באספה.
בנוסף, שתי משלחות באו מחוץ לצרפת: שלושה צירים מהרפובליקה הבטאווית, שייצגו את "עדת ישורון" ומשלחת מפרנקפורט.
חברי האספה באו בעיקר ממזרח צרפת (אלזס-לוריין) ומצפון איטליה, אך גם מדרום צרפת, פאריס ואזור בורדו, כמו גם מאזורי הריין התיכון המקבילים כיום למדינות הריינלאנד-פפאלץ והסאר, אשר סופחו בזמנו לצרפת.
בראש ה"סנהדרין" נבחר לעמוד הרב יוסף דוד זינצהיים, פוסק בכיר ומחמיר למדי.
בין השאר סירב להתיר גילוח הזקן בחול המועד לבאי האספה, מלבד אלו שנאלצו להיפגש עם המלכות.
דיוני הסנהדרין התקיימו ברוב טקס ובחגיגיות.
מטרת כינוסה הייתה לאשר תשובות לשתים עשרה השאלות שהפנה נפוליאון ליהודים.
השאלות עסקו במגוון נושאים הקשורים ליחסים בין יהודים ללא יהודים בצרפת:
האם מותרים גירושים, והאם יש להם תוקף גם כשלא אושרו על ידי המדינה?
מהי דעת ההלכה בנושא נישואי תערובת בין יהודים לנוצרים?
האם יחס היהודים לצרפתים הוא יחס של אחווה?
לדעת ההלכה, מה ההתנהגות הראויה כלפי הצרפתים הלא יהודים?
האם היהודים רואים בצרפת מולדת שהם מחויבים לחוקיה ולהגנתה?
מי בוחר ברבנים, מה מקור סמכותם ועד כמה גדולה שליטתם על חיי צאן מרעיתם?
האם יש איסור על לקיחת ריבית מיהודים?
האם יש מקצועות האסורים ליהודים?
את עיקרי התשובות לשאלות אלו נתנה כבר האספה שקדמה לסנהדרין.
תפקיד הסנהדרין היה לתת לתשובות האספה משנה תוקף כתקנות דתיות מחייבות.
התשובות נועדו להשביע את רצונו של הקיסר, שכונה , ועל כן נראו בעיני הדורות הבאים כמתרפסות.
עם זאת עשו הצירים, רבים מהם יהודים אדוקים ביותר, מאמץ גדול שלא לפגוע בקודשי ההלכה.
כמה מההתנסחויות בצרפתית היו דו משמעיות בכוונה תחילה.
התשובות פורסמו בכמה שפות ונפוצו מאוד.
האירוע נחשב בעיני הצרפתים ואף הפיקו מדליה מיוחדת ובה נראה נפוליאון מעניק את לוחות הברית לרב יהודי.
הסנהדרין חילקה את מצוות היהדות לשני סוגים: מצוות אמוניות ומצוות נימוסיות.
במונח נימוס התכוונו ליחסים שבין אדם לחברו ובין אדם מישראל לקהל.
היא חייבה את התושבים היהודים לשמור את חוקי המדינה, ללחום את מלחמתה ואף פטרה את החיילים מקיום המצוות במידה ואלה מונעים מהם את מילוי תפקידם.
לגבי האחווה לבני הארץ פסקה הסנהדרין על בני ישראל כי "מצווה להם מן התורה לאהוב ולעזור את יושבי ארצותם ולהתנהג עמם בכל עניין מדיני ומוסרי כמו עם בני אמונתנו", ואף קבעה כי התורה לא הבדילה בין יהודים לנוכרים "שומרי שבע מצוות בני נוח" בחובה להתנהג עמם במוסריות.
אף בעניין הריבית, אחר שהסנהדרין הסבירה כי התורה הרשתה ליטול ריבית מנוכרים משום שגם אלו נהגו ליטול ריבית מישראל, הגדילה עשות ואסרה בזמן הזה על כל הבחנה בין יהודי לנוכרי לעניין נטילת ריבית.
הסנהדרין גם קבעה כי אין כל מניעה שיהודי יעסוק בעבודת אדמה, באומנויות ובמקצועות החופשיים, והתורה היללה את יגיעת הכפיים.
הסנהדרין אישרה מחדש את חרם דרבנו גרשום האוסר ריבוי נשים.
היא אסרה על מתן גט ללא אישור הממשלה ונימקה זאת בכך שהתורה דורשת שאחר הגט ייכרת כל קשר בין האיש לאישה, לרבות קשר על פי חוק המדינה.
הרבנים היהודים עמדו על כך שבין נוצרים ליהודים "מן הנמנע שיהיו קידושין תופסים בהם כדת משה", אך פסקו כי על כל המתחתנים בנישואי תערובת לא יוטל עונש חרם.
ב-1808, בהמשך לאותה מגמה שהתחיל בה נפוליאון, הוקמו הקונסיסטוריות, ההתאגדויות המחוזיות של היהודים ובראש הדת היהודית בצרפת הועמד רב ראשי.
על אף ניסיונות היהודים לרצות את נפוליאון, יצאה ב-17 במרץ של אותה שנה, מבלי אישורה של מועצת הממלכה, הפקודה המחפירה (Le Décret Infâme) שהטילה הגבלות קשות על חופש העיסוק וההתיישבות של היהודים.
אומנם הפקודה הייתה תקפה לעשר שנים אך בסופו של דבר היא החזיקה מעמד רק שלוש שנים וחלה רק לגבי האשכנזים באלזס.
מעניין לצטט מתוך הסכמת רבי דוד זינצהיים לספרו של רבי יעקב סיניגאליה "מתת א-לקים" על מסכת מגילה שניתנה בחודש שבט ה'תקע"ב: .
הסניגוריה הציבורית היא יחידה במשרד המשפטים המעניקה שירות של סנגוריה ציבורית, כלומר ייצוג משפטי לנאשמים ולחשודים מחוסרי אמצעים ולזכאים לכך על פי החוק.
הייצוג המשפטי על ידי הסניגוריה הציבורית ניתן ללא תמורה, ושכר טרחתם של עורכי הדין משולם להם ישירות מקופת המדינה, על פי תעריף קבוע שנקבע אף הוא בחוק.
ייצוג נאשמים במימון המדינה מקובל במרבית המדינות הדמוקרטיות, והוא מהווה ערובה חשובה לקיומו של הליך משפטי הוגן ולעשיית צדק, במיוחד בשיטת המשפט האדברסרית.
טרם הקמת הסניגוריה הציבורית, מרבית הנאשמים במשפטים פליליים לא היו מיוצגים על ידי עורך דין.
במקרים מעטים בהם הואשם אדם חסר אמצעים בפשע חמור, מונה לנאשם "סניגור ממונה", ולא תמיד הייתה איכות הייצוג נאותה.
על רקע זה, מינה שר המשפטים בשנות השמונים ועדת בדיקה בנושא הסיוע המשפטי הפלילי, שבראשה עמד שופט בית המשפט העליון בדימוס דוד בכור.
ועדה זו מתחה ביקורת קשה על תופעת היעדר הייצוג ועל כך שלא הייתה קיימת באותה עת כל מסגרת מקצועית לפיקוח על איכות הסיוע המשפטי הניתן במשפטים פליליים.
הוועדה קראה לשינוי שיטת הסיוע המשפטי בישראל והציעה מעבר לשיטה של סניגוריה ציבורית.
באותן שנים נמתחה ביקורת גם בפסיקת בית המשפט העליון על היעדרם של אמצעים הולמים למתן ייצוג לנאשמים מחוסרי אמצעים.
הסניגוריה הציבורית הוקמה בשנת 1996, עם חקיקת חוק הסניגוריה הציבורית, התשנ"ו-1995. מובילי החוק להקמת הסניגוריה הציבורית היו פרופסור דוד ליבאי ופרופסור קנת מן מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב שאף היה לסניגור הציבורי הראשון.
הסניגוריה הציבורית הוקמה כישות סטטוטורית עצמאית, שאינה כפופה ליועץ המשפטי לממשלה.
על פעילותה מפקחת ועדת הסניגוריה הציבורית, ועדה עצמאית הכוללת את שר המשפטים, שופט בית המשפט העליון בדימוס, שני עורכי דין העוסקים בייצוג נאשמים ומומחה למשפט פלילי.
בראש הסניגוריה הציבורית עומד הסניגור הציבורי הארצי ותחתיו מכהנים סניגורים ציבוריים מחוזיים.
תקופת כהונתו של הסניגור הציבורי הארצי היא חמש שנים וניתן להאריכה בחמש שנים נוספות.
תפקידו של הסניגור הציבורי הארצי לנהל את הסניגוריה הציבורית, להתוות את מדיניותה, לדאוג להדרכת עובדיה ולפקח על רמתם המקצועית של כל עורכי-הדין הפועלים מטעמה.
הסניגור הציבורי הארצי ממונה הן על הסניגורים הציבוריים המחוזיים, הפועלים במחוזות תל אביב, מרכז, ירושלים, דרום, צפון וחיפה, והן על יחידת הסניגוריה הארצית.
הסניגוריה הארצית כוללת את לשכת הסניגור הארצי, מחלקה אדמיניסטרטיבית ומחלקת תיקי בית-משפט עליון.
בנוסף מרכזת הסניגוריה הארצית נושאים שונים, ובהם: משפטים חוזרים, ייצוג אסירים ועצורים, ייצוג נוער, חקיקה וכיוצא בזה.
הסניגורים הציבוריים המחוזיים אחראים לניהול העבודה השוטפת של הסניגוריה במחוזות.