tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיכאליס עבד כאסיסטנט עבור: פאול ארליך בשנים 1898 - 1899, מוריץ ליטן בשנים 1899 - 1902 וארנסט ויקטור וון לידן בשנים 1902 - 1906. בשנת 1922 עבר ליפן ועבד כפרופסור לביוכימיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת נגויה.
ב-1926 עבר לארצות הברית ועבד כמרצה במחקר רפואי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בבולטימור שבמרילנד ובשנת 1929 עבר לניו יורק ועבד כמרצה באוניברסיטת רוקפלר, שם יצא לגמלאות ב-1941 ונפטר ב-1949.
בשנת 1912 עבד עם מוד מנטן על קינטיקה של אנזימים בהסתמך על ממצאים קודמים של ויקטור הנרי.
בשנת 1913, מיכאליס ומנטן הציעו מודל הבא להסביר את הקינטיקה האופיינית לאנזימים הקרוי קינטיקת מיכאליס-מנטן.
הקבוע המופיע במשוואת מיכאליס-מנטן קרוי גם קבוע מיכאליס, על שמו.
המציא את שיטת צביעת המיטוכונדריה יאנוס-גרין (Janus green).
מיכאליס גילה כי חומצה תיאוגליקולית יכולה להמיס קרטין, דבר שהביא למהפכה בתחום עיצוב השיער.
לאון שוורצמן (בפולנית: Leon Schwartzmann; 1887, ורשה – 1942, אושוויץ) שחמטאי יהודי-פולני-צרפתי.
בשנת 1911 חלק שוורצמן את המקום החמישי-שישי בתחרות סנקט פטרבורג (ניצחו: איליה רבינוביץ ופלאץ).
בשנת 1913 סיים שוורצמן במקום השני אחרי פלאץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חי שוורצמן בפולין.
בשנת 1919 סיים במקום השישי בתחרות ורשה (ניצח: בלזיצמן).
בשנת 1924 חלק שוורצמן מקום שלישי-רביעי עם דויד פרזפיורקה, אחרי אלכסנדר פלמברג ומשה לובצקי.
באמצע שנות העשרים עבר שוורצמן לצרפת.
בשנת 1926 ניצח שוורצמן באליפות השנייה של פריז.
בשנת 1927 חלק שוורצמן מקום שני-שלישי עם אחרי וילהלם אורבך בתחרות בהייר.
בשנת 1927 חלק מקום עשירי-שנים עשר בתחרות פריז (ניצח: אברהם באראץ).
בשנת 1928 חלק מקום שני-שלישי עם יוסף צוקרמן אחרי אברהם באראץ, באליפות הרביעית של פריז.
בשנת 1929 חלק מקום שמיני-תשיעי בתחרות פריז (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר).
בשנת 1936 שיחק באליפות השתים עשרה של פריז (ניצח: ניקולס רוסולימו).
במהלך מלחמת העולם השנייה נעצר ושולח לאושוויץ, שם נרצח ב-3 בספטמבר 1942.
לאון שטוקל (בסלובנית: Leon Štukelj; 12 בנובמבר 1898 – 8 בנובמבר 1999) היה מתעמל סלובני בולט בשנות ה-20 וה-30. היה אלוף אולימפי בעל 6 מדליות, מהן 3 זהב (כולל בתחרות הקרב רב) ואלוף עולם בעל 11 מדליות, מהן 5 זהב.
שטוקל נולד בנובו מסטו, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובהמשך חלק מממלכת יוגוסלביה, כיום סלובניה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בליובליאנה, ממלכת יוגוסלביה בשנת 1922 זכה שטוקל ב-5 מדליות, 3 מדליות זהב ושתי מדליית כסף.
מדליות זהב בתרגילים על המתח, על הטבעות ועל המקבילים.
מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הסוס סמוכות.
הוא נכלל בסגל המשלחת היוגוסלבית לאולימפיאדת פריז (1924) וזכה בשתי מדליות הזהב הראשונות לזכותה, בתחרות הקרב-רב אישי ובתרגיל על המתח.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בליון, צרפת בשנת 1926 זכה שטוקל ב-4 מדליות, שתי מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד.
מדליות זהב בתרגיל על המתח ובתרגיל על הטבעות.
מדליית כסף בתחרות הקבוצתית ומדליית ארד בתרגיל על המקבילים.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות ובמדליות ארד בתחרות הקרב-רב אישי ובתרגיל הקבוצתי.
הקריירה הספורטיבית שלו הסתיימה באולימפיאדת ברלין (1936) בה זכה, בגיל 38, במדליית כסף בתרגיל הטבעות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בלוקסמבורג בשנת 1930 זכה שטוקל בשתי מדליות ארד בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המתח.
במקביל לפעילות הספורטיבית, למד שטוקל משפטים, וב-1927 הוסמך כעורך דין.
לאחר אולימפיאדת ברלין מונה לשופט, בתחילה בנובו מסטו, ולאחר מכן בלנארט ובמריבור, בה התגורר עד סוף ימיו.
שטוקל היה ממתנגדי הקומוניזם, ובתחילת השלטון הקומוניסטי במדינה לאחר מלחמת העולם השנייה הודח מכס השיפוט, ואף נכלא לתקופה קצרה.
בגיל 98 הוזמן שטוקל לטקס הפתיחה של אולימפיאדת אטלנטה (1996), בהיותו האלוף האולימפי המבוגר ביותר שעודו בחיים.
הוא נפטר ב-8 בנובמבר 1999, ארבעה ימים לפני יום הולדתו ה-101. על שמו של שטוקל קרוי אולם הספורט בנובו מסטו.
בשנת 1997 נבחר שטוקל להיכל התהילה הבינלאומי של ההתעמלות.
לאון ריצ'רד קס הוא רופא, ביולוג, סופר, פובליציסט ומחנך.
כיהן כיו"ר המועצה הנשיאותית לביו-אתיקה בשנים 2001–2005, בתקופת הנשיא ג'ורג' בוש (הבן).
חתן פרס "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2009 של הקרן הלאומית למדעי הרוח.
חבר ה-AEI ("מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית", American Enterprise Institute for Public Policy Research) הקונסרבטיבי, שהוקם ב-1943 ושמושבו בוושינגטון.
וחבר מועצת המנהלים של מרכז שלם שבירושלים.
בשנים 2016–2019 שימש מרצה אורח במרכז האקדמי והעביר סמינרים לסטודנטים ולאנשי סגל, וכיום משמש כדיקן הסגל ב.
קס נולד בשיקגו, להורים יהודים יוצאי מזרח אירופה, שגידלוהו כיהודי חילוני, סוציאליסט, הדובר יידיש כשפת אם.
כבר בגיל 15 הוא סיים את לימודי התיכון ובהיותו בן 19 סיים בהצטיינות תואר ראשון (B.Sc) בביולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
ארבע שנים אחר כך סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת שיקגו (M.D בהצטיינות) ולאחר מכן התמחה בבית החולים "בית ישראל" בבוסטון מסצ'וסטס, השייך לאוניברסיטת הרווארד.
סיים את הדוקטורט (Ph.D) באוניברסיטת הרווארד בביוכימיה ב-1967 וביצע במשך כשלוש שנים לאחר מכן שורת מחקרים בביולוגיה מולקולרית עבור שירות הבריאות הפדרלי האמריקאי, אשר תוצאותיהם פורסמו בכתבי עת מקצועיים שונים.
עם זאת, כבר מתחילת דרכו המדעית עסק גם בביו-אתיקה ומהר מאוד הפך תחום זה לעיסוקו העיקרי.
ב-1970 הוא עזב את המחקר ואת שירות הבריאות הציבורי ומכאן ואילך התמקדה הקריירה שלו בביו-אתיקה.
בשנים 1982 - 1988 הוא כיהן כחבר הנהלת הקרן הדו לאומית (ארצות הברית - ישראל) למדעים.
ב-1961 נישא לאיימי קס (אפפל) (ילידת 1940), חוקרת נאו-קונסרבטיבית ידועה בזכות עצמה, במכון הדסון שבוושינגטון ופרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת שיקגו.
בני הזוג קס שיתפו לעיתים פעולה.
שניהם יצרו ב-1977, יחד עם כמה עמיתים, את קורס הליבה הפופולרי ביותר עד היום במדעי הרוח באוניברסיטת שיקגו, הקרוי "אדם ואזרח".
הם גם שיתפו פעולה במתן קורסים, הרצאות וסמינרים באוניברסיטת שיקגו, בנוגע ל"חיזור ונישואין" ובשנת 2000 אף יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת נוטרדם ספר בעריכתם המשותפת בעניין זה - Wing to Wing, Oar to Oar: Readings on Courting and Marrying.
יש להם שתי בנות והם גרים לסירוגין בוושינגטון ובשיקגו.
החל מ-1972 משמש קס כמרצה, תחילה בסנט ג'ון קולג' באנאפוליס, מרילנד, אחר כך באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון ומ-1976 עד היום באוניברסיטת שיקגו.
הקורסים והסמינרים שהוא נותן הם בתחומים מגוונים ביותר, הן במדעים והן במדעי הרוח והכיוון הכללי הוא תורת המוסר והכיוון האתי של ההתקדמות המדעית.
הוא זכה בכמה פרסים אקדמאיים בהקשר זה.
בשנים האחרונות החל קס גם להרצות ולכתוב על התנ"ך, במיוחד על ספר "בראשית".
הוא עושה כן, לאו דווקא מהכיוון הדתי, אלא יותר תוך בחינת ההיבטים הפילוסופיים של הספר, כדרך ללימוד כיצד ניתן לשפר את "המצב האנושי" כדבריו.
ב־2003 יצא לאור, בהוצאת "פרי פרס", ספר שכתב בעניין זה - The Beginning of Wisdom: Reading Genesis.
רשימת הקורסים והסמינריונים של קס, כיום (2011), על פי הפרסום הרשמי של אוניברסיטת שיקגו
ב-1975 עמד קס בראש ועדה ציבורית של האקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים, שכתבה את המסמך הציבורי הראשון שניסה להעריך את התוצאות החברתיות והמוסריות של ההתקדמות המדעית בביוטכנולוגיה.
החל משנות התשעים סערה בארצות הברית מחלוקת קשה בשאלת המחקר בתאי גזע - Stem Cells - עובריים.
מחד, הייתה זו חזית המחקר הביולוגי, משום שמתאי הגזע הללו ניתן לייצר בסופו של דבר כל איבר וחלק בגוף האדם.
מאידך, היו שראו בשימוש בתאים עובריים משום רצח, פשוטו כמשמעו ולא משנה באיזה שלב התפתחות נמצא העובר ממנו נלקחו אותם תאי גזע.
באוגוסט 2001 הודיע הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) על הקמת "המועצה הנשיאותית לביו-אתיקה", שמטרתה הראשונית הייתה לייעץ לו האם לממן את המשך המחקר בתאי גזע, אם לאו, אך היא הוסמכה לייעץ גם בכל שאר הבעיות הביו-אתיות.
בראש המועצה הזו הועמד קס והוא גם היה זה שקבע את הרכבה בפועל.
זו הייתה אחת הסיבות לכך שבפברואר 2002 כינה אותו השבועון U.S.
מינויים למועצה של מתנגדי המחקר בתאי גזע ומתנגדי שיבוט אנושי גרם לכך שהיו כאלה שהאשימו את קס שהוא ממלא את המועצה, בכוונה, בשמרנים.
קס מצידו טען שדווקא הוא הרכיב לראשונה מועצה מדעית מהסוג הזה, שנתנה מקום גם למתנגדי ההפלות ובכך אפשרה לכל מגוון הדעות בציבור האמריקאי, להשפיע בסוגיות הביו-אתיות, בניגוד לעבר.
קס כיהן כיו"ר המועצה עד אוקטובר 2005 והמשיך להיות חבר בה גם בשנתיים שלאחר מכן.
בתקופת כהונתו כיו"ר המועצה היא הפיקה חמישה דו"חות שהיוו בעצם ספרים של ממש, בשורת סוגיות ביו-אתיות ציבוריות, בנוסף לדו"חות מורכבים פחות, הממליצים כולם לנשיא כיצד לנהוג בשורת נושאים הקשורים למחקר הביולוגי, שהיו במחלוקת בציבוריות האמריקאית.
הסוגיה כולה נפתרה בסופו של דבר זמן קצר לאחר הוצאת דו"ח המועצה הרלוונטי, כשהומצאו שיטות להפקת תאי גזע מבני אדם מבוגרים (למשל הפיכת תאי עור חזרה לתאי גזע), במקום להפיקם מעוברים.
קס ואשתו החלו את דרכם הפוליטית כאנשי שמאל.
קס חונך מבית, כסוציאליסט ובאמצע שנות השישים, בעודו סטודנט לרפואה ואחר כך מתמחה, היו הוא ואשתו פעילי זכויות אדם במיסיסיפי שבדרום ארצות הברית.
לדבריו, ההיכרות עם המעמד הנמוך, השמרני וההשוואה בינם לבין אנשי הרווארד ה"מתקדמים" גרמו אצלו לתחילתו של תהליך הדרגתי של מעבר ימינה, לכיוון השמרני יותר, שבמקרה שלו כלל גם התקרבות וחזרה ליהדות.
כבר ב-1967 החל קס להביע דעות שמרניות יותר.
במכתב למערכת של וושינגטון פוסט, שכתב אותה עת, בעקבות מאמר על ההתקדמות המחקרית ב"שיבוט" בני אדם, הוא קרא להמשיך אמנם במחקר בכיוון זה, אולם בזהירות רבה מאוד, שמא נאבד את אופיינו האנושי עקב שינויים גנטיים שנעשה לעצמנו.
בהמשך דרכו הוא אף כתב (יחד עם ג'יימס וילסון) ספר בעניין זה, שיצא לאור בהוצאת AEI ב-1998 - The Ethics of Human Cloning.
כיוון זה של שמרנות וזהירות בבדיקת ההשפעות החברתיות והמוסריות של ההתקדמות המדעית מאפיין אותו מאז ועד היום.
הוא רואה עצמו כנאו-קונסרבטיבי ומושפע בהקשר זה מליאו שטראוס ואחרים.
News and World Report, קס נוטה לראות ולהדגיש דווקא את ההשלכות השליליות והחשוכות של הרפואה המודרנית.
בסוגיה הספציפית של מחקר בתאי גזע עובריים, הביע קס התנגדות למחקר תוך שימוש בעוברים ולחץ לפתח דרכים מדעיות חילופיות.
הוא סבר שאין לראות בחיים של בני אדם, ולא משנה באיזה שלב הם, משום "משאב טבע" שאפשר לקצור או לכרות אותו, אך במקביל אין להפסיק או לפגוע במחקר חשוב כל כך.
קס והמועצה לביו אתיקה בראשותו פעלו אכן למציאת הפשרות המתאימות לעניין זה, כמוזכר לעיל.
הם בעצם סגרו את האופציה הקלה של שימוש בעוברים, אך לחצו ללא הרף לפיתוח שיטות אחרות, כך שהמחקר עצמו לא ייפגע ולחציהם היו ככל הנראה בין הגורמים לכך שהבעיה כולה נפתרה בעקבות ההתקדמות המדעית בנושא.
במרץ 2009 החליטה הקרן הלאומית למדעי הרוח, גוף פדרלי שהוקם במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח, להעניק לקס את הזכות לשאת את הרצאת ג'פרסון לאותה שנה.
על פי הקרן, זכות זו נחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל הפדרלי האמריקאי לחוקר במדעי הרוח.
קס נשא את הרצאתו בוושינגטון ב-21 במאי 2009. הוא קרא לה – Looking for an Honest Man: Reflections of an Unlicensed Humanist ובה הביע חלק מהשקפותיו דלעיל, לרבות הדעה כי המדע התרחק משורשיו האנושיים.
ראשית חכמה: קריאה בספר בראשית / ליאון קאס; מבוא - עידו חברוני.
"לשמור על אנושיות החיים: המדע, הדת והנשמה", "תכלת" 32, קיץ התשס"ח / 2008
לאון שארל תבנין (30 במרץ 1857 - 21 בספטמבר 1926) היה מהנדס טלגרף צרפתי, שהרחיב את חוק אוהם לניתוח של מעגלים חשמליים מורכבים.
תבנין נולד במו שבצרפת, הוא סיים את לימודיו באקול פוליטקניק שבפריז בשנת 1876. ב-1878 הוא הצטרף לחיל ההנדסה כמהנדס טלגרף, שם הוא עבד על פיתוח קווי טלגרף ארוכים מתחת לאדמה.
בשנת 1882 הוא מונה כמפקח הוראה בגרנד אקול לטלגרפיה שבפריז, והחל לפתח עניין רב בבעיות במדידה במעגלים חשמליים.
כתוצאה מכך שלמד את חוקי קירכהוף וחוק אוהם, הוא פיתח את המשפט המפורסם שלו, משפט תבנין שאפשר לחשב זרמים במעגלים חשמליים מורכבים ולפשט מעגלים מורכבים למעגלים פשוטים יותר באמצעות שקול תבנין למעגלים חשמליים.
לאחר שנהיה לראש המשרד של הקווים, הוא החל ללמד מקצועות נוספים מחוץ לגרנד אקול לטלגרפיה, כולל קורס במכניקה במכון הלאומי לאגרונומיה.
בשנת 1896 הוא מונה למנהל בית הספר להנדסת טלגרף, ובשנת 1901, נהיה המהנדס הראשי של סדנאות הטלגרף.
בשנת 1926 הוא נלקח לטיפול בפריז, שם גם נפטר.
תבנין היה נגן כינור מוכשר, תחביב נוסף שהיה לו זה דיג, הוא נשאר רווק כל חייו אבל התגורר עם בת דודה אלמנה של אמו ושתי בנותיה שהוא אחר כך אימץ.
תבנין התייעץ עם כמה חוקרים ידועים באותו זמן, והתעוררה מחלוקת באשר לשאלה האם המשפט שלו עולה בקנה אחד עם העובדות.
זמן קצר לפני מותו חבר ביקר אותו והוא הופתע לשמוע ממנו שהמשפט שלו התקבל בעולם.
הוא השאיר אחריו בקשה רשמית שאף אחד מלבד משפחתו לא יהיה בהלווייתו ושעל ארונו לא יונח דבר מלבד ורד מגינתו, כך הוא נקבר במו.
תבנין זכור כמהנדס ומועסק לדוגמה, חרוץ, עובד קשה, בעל מוסריות גבוהה, קפדן בעקרונותיו אך נחמד.
יהודה לייב (לאון) רבינוביץ (בכתיב שנהג בזמנו: ראבינאוויץ; נודע בשם העט: איש יהודי; א' בשבט תרכ"ב, 2 בינואר 1862 – ה'תרצ"ח, חורף 1937–1938) היה סופר ועיתונאי יהודי, מו"ל ועורך "המליץ".
נולד בעיירה ברסטוביץ הסמוכה להורדנה, אמו הייתה מושה בת הרב אברהם צבי איזנשטט מחבר "פתחי תשובה", היא הייתה שוחרת ידע ובקיאה בתנ"ך, ולימדה את בנה את השפה הגרמנית.
אביו אברהם, נפטר בהיותו בן שלושה חודשים.
בצעירותו למד בישיבת וולוז'ין ובישיבת מיר, ואחר כך ב"קיבוץ הפרושים" אשר באיישישוק.
בהמשך החל בלימודי רפואה באוניברסיטת קניגסברג, ואחר כך עזב את לימודי הרפואה ונסע ללמוד מדעי הטבע בסורבון שבפריז.
ב-1887 התחיל לכתוב מאמרים ולפרסמם בכתבי עת עבריים בני התקופה, ביניהם כתב העת המליץ.
שנה לאחר מכן הוזמן לערוך את כתב העת "המגיד", יחד עם דב גורדון.
ב-1890 הזמין אותו אלכסנדר צדרבוים (אר"ז) לשמש כעוזרו בעריכת "המליץ", ולאחר מותו שימש בפועל כעורך כתב העת.
רבינוביץ החליף רשמית את יצחק (ארנולד) גולדנבלום, חתנו של אר"ז, כעורך המליץ, רק ב-13 בדצמבר 1899, והיה עורכו של העיתון עד סגירתו ב-1904. בשנת 1899 הוציא רבינוביץ לאור את מאסף "הגן", מאסף לספרות ומדע.
לאחר סגירת "המליץ", פרסם חלק ממאמרי המערכת שכתב, בספר בשם "הירושה והחינוך".
הוא ניסה את כוחו בתחום העיתונות גם לאחר דעיכת וסגירת "המליץ", תקופה מסוימת הוציא לאור יומון יידי בשם "דער טאג" (היום) שנסגר לאחר תקופה קצרה.
אחר הוציא ירחון, אף הוא ביידיש, בשם "בלעטער פון מאן-בוך" שעסק במדע פופולרי.
בשנות חייו תחת השלטון הסובייטי, עמד זמן קצר בראש הקהילה היהודית בפטרוגרד, אבל עד מהרה הסתלק מהזירה הציבורית.
לפי גצל קרסל, שימש רבינוביץ בסוף ימיו כשמש בבית כנסת בלנינגרד.
באוקטובר 1926 הוא הביא את ברכת קהילת לנינגרד לוועידת הרבנים שהתכנסה בקורוסטן.
הוא נפטר בסוף שנת 1937 או ראשית 1938 ביום שישי, ובניו קברו אותו במהלך השבת בלי לקיים טקס הלוויה.
לאונג צ'אן-יינג (בסינית מסורתית: 梁振英, ב-פין-יין : Liáng Zhènyīng, באנגלית: Leung Chun-Ying, ידוע גם כ- CY Leung, נולד ב-12 באוגוסט 1954 בהונג קונג) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים סיני, שכיהן בין ה-1 ביולי 2012 ל-30 ביוני 2017 כראש הרשות המבצעת השלישי של הונג קונג.
הוא החליף את דונלד צאנג שניהל את אזור הונג קונג החל משנת 2005. לאונג הוא מהנדס גאודזיה בהכשרתו.
לאונג נולד בהונג קונג בשנת 1954 כבנו של קצין משטרה שהיגר להונג קונג בשנות ה-30 של המאה ה-20 מן המחוז הסיני שאנדונג.
אחרי לימודי תיכון ב"קינג'ס קולג'" של הונג קונג, בעזרת מלגה מטעם המשטרה,
למד לאונג עד שנת 1974 הנדסת מדידות באוניברסיטה הפוליטכנית של הונג קונג.
אחר כך השתלם בשמאות ובניהול נדל"ן בבית הספר הפוליטכני בבריסטול (בימינו האוניברסיטה של מערב אנגליה) בבריטניה.
החל משנת 1977 עבד למשך 5 שנים בחברה הידועה לייעוץ בענייני נדל"ן "ג'ונס לנג ווטון" (JLW) בעיר הולדתו.
הפך בהמשך השותף הצעיר ביותר בהיסטוריה בת מאתיים שנה של החברה.
בימי תנופת הבנייה הפך למיליונר.
בשנת 1993 הקים לאונג בהונג קונג את חברת המדידות C.
Leung & Co שפתחה במהרה סניפים גם בשאנגחאי ובשנג'ן.
החברה הצטרפה בהמשך לקבוצה בינלאומית שכללה את CB Commercial, את Debenham Tewson & Chinnocks ואת חברת הנדל"ן דבנהם-טואר-זאדלהוף DTZ.
בשנת 2000 התמזגה חברתו עם החברה דאי יוק-קונג (Dai Yuk-coeng) מסינגפור בחברה שנקראה
בשנת 2006 היה לבעל המניות חשוב בחברת הנדל"ן DTZ הרשומה בבורסת לונדון.
בשנים 2011-2007 כיהן כיושב ראש אחראי על עסקי DTZ באסיה ובאוקיינוס השקט.
בשנת 2014 נמתחו עליו על סמך כתבות בתקשורת בקורות בנוגע להיבטים בניהול עסקיו ולחשדות לניגוד אינטרסים בין עסקיו לתפקידיו הציבוריים.
לאונג כיהן בעבר בשנים 2008-1999 כיושב ראש מועצת המנהלים של אוניברסיטת לינגנאן בהונג קונג, וכן כיושב ראש ה"סיטי יוניברסיטי" של הונג קונג.
הוא חבר בוועידה הפוליטית המיעצת של העם הסיני ויושב ראש המכון "ארץ אחת, שתי שיטות".
בשנת 1988 נכנס לאונג לחיים הפוליטיים והיה חבר בוועד המייעץ בסוגיית חוק היסוד של האזור המנהלי המיוחד הונג קונג, שנועד להפוך לחוקת הונג קונג אחרי העברת המושבה לסין העממית אחרי שנת 1997. אחרי השכנת השלטון הסיני בהונג קונג כיהן כשר הבינוי ואחרי שנת 1999 היה ראש הממשלה המקומית.
ב-25 במרץ 2012 ועדת בחירות בחרה בו לתקופה של חמש שנים בראש הרשות המבצעת של האזור המיוחד הונג קונג, עם 689 קולות מקרב 1,200 המצביעים.
יריביו היו אלברט הו (המפלגה הדמוקרטית) והנרי טאנג (עצמאי) שנתמך גם הוא, יש אומרים, על ידי גורמים בשלטון בביג'ין בבחירות אלה נהנה לאונג מתמיכת ראש ממשלת סין וון ג'יא-באו
נציגי התנועה לזכויות אזרחיות אימצה את המספר 689 כסמלי עבור לאונג השנוא ו"מושכי החוטים שמאחוריו" בבייג'ינג.
הוא נחשד כחבר ותיק בחשאי של המפלגה הקומוניסטית הסינית, אך הכחיש זאת בתוקף.
ב-1 באפריל 2012 הפגנה של כמה אלפי תושבים מחתה נגד התערבות בייג'ינג בבחירות ודרשה בחירות כלליות אוניברסליות.
לאונג נכנס לתפקיד החל מ-1 ביולי 2012.
באוקטובר 2014 בימי ""מחאות המטריות" בהונג קונג, דרשו המפגינים את התפטרותו.
ההפגנות התחילו אחרי שהממשל הודיע על רפורמה בשיטת הבחירות שעדיין לא כללה בחירות אוניברסליות.
לאונג צ'אן-יינג נשוי לרג'ינה צ'ינג-אִיי לבית היגינס, בת של קצין משטרה, ולזוג נולדו שלושה ילדים: בן -צ'ואן יאן, ושתי בנות:צ'אי-יאן וצ'אנג יאן.
לֶאונֶה גינצבורג (באיטלקית: Leone Gintsburg; 4 באפריל 1909 אודסה, האימפריה הרוסית – 5 בפברואר 1944 רומא, איטליה) היה עורך, סופר, עיתונאי ומורה איטלקי ממוצא יהודי, וכן פעיל פוליטי אנטי-פשיסטי וגיבור תנועת ההתנגדות האנטי-פשיסטית באיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בעלה של הסופרת נטליה גינצבורג ואביו של ההיסטוריון קרלו גינצבורג.
לאונה גינצבורג נולד באודסה ב-1909 לזוג הורים יהודים, פדור ניקולאייביץ' גינצבורג וורה גריליכס.
הוא היה הצעיר מבין שלושה אחים (אחיו מרוסה נולד ב-1896 ואחיו ניקולה ב-1899).
אביו הביולוגי היה רנצו סיגר, איטלקי אתו ניהלה אימו של גינצבורג רומן בזמן חופשה בוויארג'ו שבאיטליה.
אך פדור גינצבורג הכיר בו כבנו, וגינצבורג ראה אותו כאביו.
משפחת גינצבורג הייתה משפחת סוחרים בורגנית עשירה ותרבותית.
אב המשפחה היה קרוב למפלגה הדמוקרטית החוקתית, האם הייתה פעילה בקרב חוגי השמאל, וכך גם הילדים: אחיו ניקולה הפך לסוציאל-דמוקרט ומרוסה הייתה פעילה בין הסוציאליסטים המהפכניים.
דמות חשובה בילדותו הייתה מריה סיגר, אחותו של אביו הביולוגי (שמוצאה באיטליה) שהתגוררה אצל המשפחה כאומנת משנת 1902. מריה לימדה את שלושת הילדים צרפתית ואיטלקית, והיא שיצרה את הקשר בין משפחת גינצבורג לאיטליה.
לאונה ביקר באיטליה לראשונה ב-1910 ובילה שם את החגים עם אמו ועם אחיו.
ביקורים כאלה היו למנהג משפחתי שנשמר עד תחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914. כשפרצה המלחמה חזרו האם ושני האחים הבוגרים לאודסה, ואילו לאונה גינצבורג, כדי להימנע ממסע מסוכן בים, נשאר באיטליה עם מריה סיגר, שהפכה כמעט לאם שנייה עבורו.
בזמן המלחמה חי גינצבורג באיטליה – ברומא ובוויארג'ו.
בוויארג'ו למד בבית הספר היסודי ונרשם לגימנסיה.
בינתיים, בעקבות מהפכת אוקטובר, נקלע משפחתו ברוסיה לבעיה; אף שבני המשפחה תמכו במהפכה, נתקלה המשפחה במגבלות רבות.
הראשון שעזב את אודסה (ב-1919) היה ניקולה שהיגר לטורינו, שם נרשם לאוניברסיטת טורינו .
באותה שנה היגרו כל שאר בני המשפחה לטורינו.
לאונה התאחד עם משפחתו והחל ללמוד בבית ספר התיכון "מאסימו ד'אדזליו" (Liceo Classico Massimo d'Azeglio) בטורינו, שבין כתליו התחנכו נערים אינטלקטואלים בעלי מודעות פוליטית, שבבגרותם היו למתנגדי המשטר הפשיסטי של מוסוליני.
לקבוצה זו אף היה חלק בכינון המשטר הדמוקרטי באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
חבריו לכיתה של גינצבורג היו לאינטלקטואלים איטלקים בולטים: נורברטו בוביו , פיירו גובטי , צ'זארה פבזה, ג'וליו אינאודי , מאסימו מילה , ויטוריו פואה , ג'אנקרלו פייטה ופליצ'ה בלבו .
ב-1921 היגרה משפחת גינצבורג לברלין בעקבות עסקיו של אב המשפחה.
גינצבורג, שרצה לשמר את הרוסית שלו, נרשם ללימודים בגימנסיה הרוסית בעיר.
בסתיו 1924 חזרה המשפחה לטורינו, לאחר מות האב.
בתחילת שנות ה-30, לימד גינצבורג שפות סלאביות וספרות רוסית באוניברסיטת טורינו, ופעל להצגת סופרים רוסים בפני הציבור האיטלקי.
הוא איבד את משרת ההוראה שלו ב-1933, לאחר שסירב להישבע אמונים למשטר הפשיסטי, חובה שהוטלה על כל המרצים באוניברסיטאות.
הוא היה בין המרצים הבודדים באוניברסיטת טורינו שסירבו להישבע אמונים למשטר.
גינצבורג ייסד, יחד עם ג'וליו אינאודי, את בית ההוצאה לאור "אינאודי" – אחד מבתי ההוצאה לאור הבולטים באיטליה..
יחד עם עוד 14 יהודים מטורינו, ביניהם סיון סגרה (Sion Segre) , נעצר גינצבורג על שותפותו בפרשת "פונטה טרסה" (Ponte Tresa), והואשם בהברחת ספרות אנטי- פשיסטית משווייץ לאיטליה.
הוא נשפט לארבע שנות מאסר, ומחצית מעונשו הופחתה.
בשנת 1935 הוא נעצר שוב יחד עם קרלו לוי, סופר יהודי-איטלקי, בגין פעילותו כמנהיג הסניף האיטלקי של "צדק וחירות" (Giustizia e Libertà), מפלגת הצדק והחופש שייסד קרלו רוסלי בפריז ב-1929.
ב-1938 התחתן גינצבורג עם נטליה לוי, בתו של ג'וזפה לוי.
באותה שנה הוא איבד את אזרחותו האיטלקית בעקבות חוקי הגזע שחוקק המשטר הפשיסטי.
ב-1940 נשלחו בני הזוג גינצבורג לגלות פנימית בכפר המרוחק והעני פיצולי (Pizzoli) שבחבל אברוצו.
הגלות נמשכה עד שנת 1943. במהלך התקופה זו הצליח גינצבורג להמשיך את עבודתו כראש הוצאת אינאודי.
ב-1943 ייסד גינצבורג את "מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione) החשאית, מפלגה של ההתנגדות הדמוקרטית לפשיזם, וערך את העיתון של המפלגה -"איטליה החופשית" (L'Italia Libera).
ב-1943, לאחר פלישת בעלות הברית לסיציליה ונפילתו של מוסוליני, עזב גינצבורג את מקום גלותו ונסע לרומא.
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לאיטליה בספטמבר, אשתו נטליה ברחה עם שלושת ילדיהם מפיצולי לרומא.
היא עלתה על משאית גרמנית וסיפרה לנהג שהם פליטי מלחמה שאיבדו את תעודותיהם.
ברומא התאחדה המשפחה והם הסתתרו ברומא.
ב-20 בנובמבר 1943 נעצר גינצבורג (תחת שמו המחתרתי "ליאונידה ג'אנטורקו", Leonida Gianturco) על ידי המשטרה האיטלקית, בעת שהיה בבית הדפוס החשאי של העיתון "איטליה החופשית".
הוא נלקח אל המחלקה הגרמנית של בית הכלא "רג'ינה צ'לי" (Regina Coeli) שם עונה עינויים קשים.
כאשר הוחזר לתאו פגש את סנדרו פרטיני, פעיל אנטי-פאשיסטי ולימים נשיא איטליה, ומצא את הכוח ללחוש לו: "אוי, אם בסוף המלחמה אנחנו צריכים להאשים את כל העם הגרמני על רשעותם של כמה".
הוא מת בכלא כתוצאה מהעינויים בבוקר ה-5 בפברואר 1944, בגיל 34. הוא נקבר בבית הקברות וֶראנו (Verano) שברומא.
ספריית בית הספר התיכון שבו למד בטורינו, מאסימו ד'אזליו, נקראת על שמו.
לאונה אפרתי (באיטלקית: Leone Efrati; 26 במאי 1915 - 16 באפריל 1945) מכונה גם: ללטו (באיטלקית: Lelletto), היה מתאגרף איטלקי יהודי ידוע, שזכה מספר פעמים באליפות איטליה במשקל חצי קל, ונרצח באושוויץ.
נולד בשנת 1915 ברובע הטרסטוורה שבעיר רומא שבאיטליה.
היה בנם של אהרון אפרתי ואלגרה די סנג'י, נולד למשפחה ענייה ושומרת מסורת.
אפרתי לא ידע קרוא וכתוב, אלא רק לחתום את שמו.
כנער בן 17 הצטרף למועדון האגרוף המפורסם "AUDACE", הפועל עד היום, ובו התאמן.
בנוסף לאימונים בחדר הכושר נהג לרוץ לאורך גדת נהר הטיבר.
בשנת 1935 התחתן עם אסתר צרפתי ונולדו להם 3 ילדים.
בעונת 1936 השתתף ב-11 קרבות ללא הפסד.
בשנת 1938 הצטרף לאיגוד האגרוף האיטלקי.
בדצמבר 1938 הגיע לארצות הברית כדי להתמודד מול פרנקי "קיד" קובלי אשר היה אלוף במשקל זה.
הוא הפסיד בקרב בסיבוב העשירי.
למרות זאת היה מתאגרף נערץ ובהמשך התקיימו ביניהם עוד שני קרבות ובהם ניצח פעם אחת.
בקרב נוסף על תואר אלוף העולם הפסיד ללאו רודאק.
הוצע לו לערוך סיבוב קרבות בכל צפון ארצות הברית אך הוא סירב.
אחד ממעריציו היה ברונו מוסוליני, בנו של בניטו מוסוליני, אשר דאג להגן עליו עד שמצא את מותו בשנת 1941 בתאונת מטוס.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, אפרתי נשאר בארצות הברית בגלל המצב באירופה.
מאחר שאיטליה הייתה בת ברית של גרמניה הנאצית דרשה ארצות הברית לגרשו חזרה לארצו.
אוהדיו של אפרתי, שהבינו שיהיה בסכנת חיים במולדתו, ניסו לשכנע את רשויות ההגירה האמריקאיים שלא לשלוח אותו בחזרה לאיטליה, אך למרות זאת, אפרתי גורש לאיטליה בשנת 1943. כאשר חזר לרומא לא יכול היה להמשיך להתאמן והתקשה בהשגת מזון.
במאי 1943 הוסגר לידי הגסטפו עקב הלשנה תמורת 5000 לירות איטלקיות.
אפרתי נשלח לכלא רגינה קואלי (Regina Coeli) ל-12 יום ולאחר מכן הובל עם אחיו מרקו לאושוויץ.
כל משפחתו של אפרתי נשלחה אף היא לאושוויץ, אך בנו הבכור של אפרתי השליך את אחיו הפעוט בן השנה מחלון הרכבת וכך ניצל הפעוט.
באושוויץ אפרתי נאלץ להתאגרף בימי ראשון בקרבות אגרוף בנוכחות ה-אס.אס.
שנהגו להמר על תוצאות הקרבות.
באחד הקרבות הוצב אפרתי מול ענק פולני, שאנשי האס.אס.
הימרו עליו שינצח אותו, אך הוא הפסיד.
ניצחונו של אפרתי על הפולני גרם לרבים מהם להפסיד את כספם ולתסכול.
כאשר הבינו שאחיו של אפרתי, מרקו, הוא מטרה קלה לפורקן התסכול הם הכו אותו.
ב-16 באפריל 1945, כאשר אפרתי גילה שאחיו הוכה, הוא הגיב באלימות כלפי המכים ושילם על כך בחייו.
בנו, אליו אפרתי, השורד היחיד במשפחה, גדל ברחובות רומא עד גיל 22 ובשנת 2010 עלה לישראל וכיום מתגורר באשקלון.
בשנת 2000 הוכנס להיכל התהילה הבינ"ל של הספורט היהודי כנציג הספורטאים היהודים מאיטליה, שנספו בשואה.
בשנת 2009 יצא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם "הייתי מספר", שכתב רוברטו ריקארדי, ניצול שואה, ובו מוזכר לאונה אפרתי.
בשנת 2012 הוצג באיטליה סיפורו של אפרתי במסגרת תערוכה בשם "הספורט האירופי תחת הנאציזם, מאולימפיאדת ברלין לאולימפיאדת לונדון".
בשנת 2016 הועלה באיטליה מחזה של תלמידים על סיפור חייו של לאונה אפרתי "BALLATA ULTIMA PER UN CAMPIONE"
ב-2 בינואר 2018 התקיים ערב שהוקדש לזכרו במרכז לתרבות עברית ברומא בשם "הסיבוב האחרון".
לאון שפֶּרלינג היה כדורגלן אולימפי יהודי-פולני, מטובי החלוצים בכדורגל הפולני בין שתי מלחמות העולם, שנספה בשואה.
שפרלינג נולד בשנת 1900 בעיר קרקוב, שהייתה אז חלק מממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה לחלק מפולין.
הוא שיחק כדורגל מגיל 11 כחלוץ קדמי שמאלי.
חבריו לקבוצה נהגו לכנותו "מוניו".
הוא נהנה מיוקרה ככדורגלן בעל טכניקה ברמה גבוהה וכדרור מעולה.
התפרסם גם בכך שמעולם לא נגע בכדור בראשו.
ב-1914 הצטרף לקבוצת יוטצ'נקה קרקוב, שם שיחק כמחליף עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 עבר לקבוצת קרקוביה הפולנית, אך מאחר שלא שותף במשחקים חזר ליוטצ'נקה ושיחק בקבוצה עד 1920. לאחר מכן חזר לקרקוביה ושיחק במדי הקבוצה ב-85 משחקים.
שפרלינג שיחק כחלוץ במדי נבחרת פולין.
ב-1921 שיחק במשחק של פולין נגד הונגריה.
על פי דווחי כתב הונגרי, שפרלינג הצטיין בהתקפה, כטקטיקן טוב, שביצע כמה התקפות טובות.
במשחק נוסף במדי הנבחרת הלאומית הפולנית נגד שוודיה במאי 1922, ניצחה פולין 1–2. היה זה הניצחון הראשון של נבחרת פולין הלאומית.
שפרלינג שיחק גם במשחק הבא, נגד רומניה.
במחצית השנייה של שנת 1922 ספג ביקורת ונקראו לעברו קריאות בוז נגד מהלכיו האישיים.
בנובמבר 1922 נענש על כך שירד מהמגרש במהלך משחק והושעה עד אפריל 1923. באפריל 1923 נסע עם קרקוביה לדנמרק והתקבל באהדה על ידי אוהדים מקומיים, שהכירו אותו ואת לודוויג גינטל.
קרקוביה ניצחה 2–4 את קבוצת הכדורגל הוותיקה Aarhus GF מהעיר אורהוס, ומשם הפליגו לשוודיה.
היה זה מסעו האחרון עם הקבוצה לחו"ל מאחר שלא הורשה לאחר מכן לעזוב את עבודתו.
במשחקים האולימפיים בפריז ב-1924 שיחק מול נבחרת הונגריה לאורך משחק שלם.
באוגוסט 1924 היה אירוע אנטישמי, שהתרחש תוך כדי משחק, כאשר שפרלינג הורד מהמגרש על ידי השופט בגלל היותו יהודי.
ב-1925 התקיים ביקור של קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב בפולין, בהובלת המאמן-שחקן שמעון לומיק (רטנר), יליד קרקוב, ששיחק בעבר עם שפרלינג.
לומיק הזמין את שפרלינג להשתתף באימון עם קבוצת מכבי ואף הפגיש בינו לבין יוסף יקותיאלי, מראשי המועדון.
לשפרלינג הוצע להצטרף למועדון מכבי תל אביב תמורת עזרה בדיור והבטחה לשכר הוגן, אך הוא השיב בשלילה ונשאר לשחק בקרקוביה, שזכתה עם שפרלינג בעוד שני תארים לאומיים, ב-1930 וב-1932.
שפרלינג הופיע ב-381 משחקים במדי קרקוביה וזכה עמה בשני תארים לאומיים ב-1930 ו-1932. ב-1934 סיים את הקריירה שלו ככדורגלן.
לאחר הפרישה המשיך לעבוד בבנק.
ב-1937 קיבל הצעה נוספת, במהלך סיור של נבחרת הפועל ארץ ישראל בפולין, אך הוא דחה גם אותה ונשאר בפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שפרלינג עבר ללבוב, שם עבד כמאמן.
ב-1941, לאחר כיבוש לבוב על ידי הנאצים, מצא עצמו בגטו לבוב.
הוא הוצא להורג בגטו על ידי הגרמנים בין ה-15 ל-20 בדצמבר 1941; על פי גרסה אחרת, איש גסטאפו שיכור ירה בו ברחוב.
דמותו ככדורגלן הונצחה בתערוכת הספורט היהודי בקרקוב בין שתי מלחמות העולם, שהופקה והוצגה לראשונה במוזיאון היהודי בקרקוב.
ב-2014 הוצגה במכון וינגייט, ב-2015 במרכז למורשת בגין ולאחר מכן בקיבוץ כברי.
לאונור מאוסטריה , הייתה בתו של פליפה הראשון, מלך קסטיליה והאישה של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ופרנסואה הראשון, מלך צרפת.
לאונור נולדה ב-15 בנובמבר 1498 בלוון, לפליפה הראשון, מלך קסטיליה, בנו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, והייתה אחותם של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בצעירותה הועלתה הצעה לחתנה עם הנרי השמיני, מלך אנגליה, אולם לבסוף הוא החליט להתחתן עם דודתה קתרין מאראגון, אלמנתו של אחיו ארתור, נסיך ויילס.
לאחר מכן הועלו הצעות לחתנה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, פרנסואה מאנגולם, זיגמונט הראשון, מלך פולין ואנטואן, דוכס לורן, אולם אף אחת מההצעות הללו לא יצאו אל הפועל.
בשנת 1517 ניהלה לאונור רומן עם פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם אחיה קרל, דוכס בורגונדיה גילה זאת וגירש את פרידריך מהחצר הקיסרית.
ב-16 ביולי 1518 התחתנה לאונור עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה שני ילדים, אולם הוא מת בשנת 1521 במפתיע ממחלת הדבר.
ביולי 1523 התארסה לאונור עם שארל השלישי, דוכס בורבון, אולם הנישואים לא יצאו אל הפועל.
בשנת 1526 התארסה לאונור עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, בעת שהיה שבוי בספרד, וב-4 ביולי 1530 נערך טקס הנישואין בפריז.
ב-31 במאי 1531 נערך טקס הכתרתה כמלכת צרפת בבזיליקת סן-דני, אולם לא היה לה שום כוח פוליטי בחצר המלוכה.
בשנת 1538 שימשה לאונור כמתווכת בין צרפת והאימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1544 שוב היא תיווכה בין אחיה קרל לבעלה.
בשנת 1547 מת בעלה פרנסואה, ובשנת 1548 עברה לאונור להתגורר בבריסל.
לאחר התפטרות אחיה קרל מתפקיד הקיסר בשנת 1555 ליוותה אותו לאונור לספרד, וב-25 בפברואר 1558 היא מתה בטלאוורה לה ריאל.
ב-16 ביולי 1518 התחתנה לאונור עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה שני ילדים:
ב-7 ביולי 1530 התחתנה לאונור בשנית עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, אך ממנו לא נולדו לה ילדים.
לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה (בפורטוגזית: Leonor de Portugal, Imperatriz Romano-Germânica; 18 בספטמבר 1434 - 3 בספטמבר 1467), הייתה בתו של דוארטה, מלך פורטוגל, ואשתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאונור נולדה בטוריז' וד'ראש ב-18 בספטמבר 1434, לדוארטה, מלך פורטוגל וללאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה.
בשנת 1438 מת אביה, ואחיה אפונסו החמישי, מלך פורטוגל ירש את כס המלכות.
ב-16 במרץ 1452 התחתנה לאונור ברומא עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בנישואין שהוסדרו על ידי דודתה איזבלה מפורטוגל, דוכסית בורגונדי.
הועלתה גם הצעה לחתנה עם לואי, דופן צרפת, אולם היא העדיפה את התואר קיסרית על פני התואר מלכה.
לאונור ופרידריך היו שונים ומעולם לא היו מאושרים.
היא הייתה אישה שאפתנית ומכוונת, שלעיתים קרובות השתתפה בתככים.
פרידריך, לעומת זאת, היה אדם מפוכח וחסר השראה.
תחומי העניין שלה בריקודים, הימורים וציד לא היו אהודים על פרידריך, והקשר שלהם הושפע מההבדלים ביניהם.
פרידריך שלח את הפמליה הפורטוגזית העצומה של לאונור הביתה אחרי החתונה בגלל עלות החזקתם הגבוהה.
בנוסף, הוא האשים אותה על שגרמה למותם של כמה מילדיהם בכך שהניחה להם לאכול מזון פורטוגזי.
ב-3 בספטמבר 1467 מתה לאונור בווינר נוישטאדט, והיא נקברה במנזר הציסטרציאני בעיר.
ב-16 במרץ 1452 התחתנה לאונור עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
לאון שניידרובסקי הוא סטייליסט, בלוגר ויוטיובר, ישראלי.
פיינליסט העונה הראשונה של האח הגדול, ומנחה סדנאות סטייל ואופנה, מגיש תוכניות ובעלים ומייסד של סוכנות טאלנטים המייצגת כוכבי רשת.
שניידרובסקי נולד בלנינגרד שברוסיה הסובייטית, לאם מורה לפסנתר ולאב טכנאי מחשבים.
לו אח תאום בשם בוריס.
כשהיה בן שנתיים החליטה משפחתו לעלות לישראל.
לאחר עלייתה, התגוררה המשפחה ברחובות, ולאחר מכן ברעננה.
בילדותו למד במערכת החינוך של הוד השרון ולאחר מכן בתיכון "מור מטרו ווסט" רעננה.
לאחר סיום לימודי התיכון עבד כסטייליסט אישי, ויזם הפקות אופנה בתחומים שונים.
שניידרובסקי נכנס כמתחרה לבית האח הגדול בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי בישראל, מלווה באחיו התאום בוריס.
בוריס היה המודח הראשון בתוכנית.
שניידרובסקי יצא כעבור 107 ימים, במקום החמישי, וזכה בפרס כספי של 10,000 שקלים חדשים.
בשנת 2008 שניידרובסקי התפרסם כשנכנס לתוכנית המציאות "האח הגדול" בעונה הראשונה, וסיים במקום ה-5 בגמר.
כאשר נכנס לבית האח הגדול עבד שניידרובסקי כמוכר בחנות בגדים בהרצליה, אך הצהיר על עצמו שברצונו לפתח קריירה בתחום עיצוב האופנה, להיות סטייליסט מוביל וזמר נשמה פופולרי.
בשנת 2009 הנחה את מצעד הגאווה בתל אביב, במסגרת חגיגות 100 שנים לעיר תל אביב.
בשנת 2013, כאשר השתתף בשעשועון "101 דרכים לעוף משעשועון" בערוץ 2, הכיר את מעצב האופנה יואב מאיר, והשניים החלו בשיתוף פעולה מקצועי.
השניים פתחו ערוץ יוטיוב משותף בשם "נכנסים לארון", והחלו ביצירת תוכניות עשה זאת בעצמך.
בסוף שנת 2016 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית הדוקו-ריאליטי הישראלית "גולסטאר" מבית הוט.
ב-2015 הצטרף שניידרובסקי לסוכנות תוכן ושיווק לצעירים הנקראת "טינק" בבעלות הפרסומאי יניב ויצמן.
שניידרובסקי הקים את סוכנות הטאלנטים של טינק בשם "טאלנטין", המייצגת כוכבי רשת.
ב-2018 הצמד לאון ויואב מאיר פתחו ערוץ חדש ביוטיוב שנקרא "לאון ויואב".
ב-2020, בפינת ה־DIY (עשה זאת בעצמך) בערוץ שלהם, הם החלו להעלות רעיונות ליצירה בדרך קלילה ומשעשעת שעוסקת במיחזור לתאגיד תמיר.
גם בערוץ היוטיוב של תמיר - תאגיד מיחזור האריזות בישראל מופיעים הסרטונים הללו.
בפינה זו הם נותנים רעיונות פשוטים ליצירה מחומרים שיש בכל בית ושמיועדים למיחזור, ובסוף כל סרטון הם מסירים את ההדבקות השונות של היצירה ומניחים בשקית כתומה של תאגיד תמיר.
בתוכנית הבוקר של פאולה וליאון הועלתה הפינה הזו כנישה בשם "עידוד בבידוד" על מנת לעודד תעסוקה, יצירתיות ומחזור לאנשים הנמצאים בביתם ובבידוד כתוצאה מהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ב-25 ביוני 2020 הנחה שניידרובסקי את טקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE", יחד עם דלית רצ'שטר.
בספטמבר 2020 הופיע על שער העיתון "פנאי פלוס".
לאונור דה טולדו (בספרדית: Doña Leonor Álvarez de Toledo y Osorio; 1522 - 17 בדצמבר 1562) הייתה אשתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, וסבתה של מארי דה מדיצ'י, מלכת צרפת.
לאונור נולדה בשנת 1522 באלבה דה טורמס, לפדרו אלברס דה טולדו, מרקיז וילאפרנקה ולמריה אוסוריו, בתם של לואיס פימנטל אי פאצ'קו וחואנה אוסוריו אי בזאן.
אביה, אשר כיהן כמשנה למלך מטעם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בממלכת נאפולי, היה בנו של פדריקה אלברס דה טולדו, דוכס אלבה השני, ואחיו של פרננדו אלברס דה טולדו, דוכס אלבה השלישי.
ב-29 במרץ 1539 התחתנה לאונור עם קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 11 ילדים.
במהלך הנישואים שלה, למרות אי הפופולריות הראשונית שלה בתור ספרדית, היא זכתה להשפעה רבה בפירנצה.
היא עודדה את האמנויות, והייתה פטרון לרבים מן האמנים הבולטים של התקופה.
כאישה אדוקה, היא עודדה את המסדר הישועי להתיישב בפירנצה, והיא גם הקימה כנסיות חדשות רבות בעיר.
לאונור התעניינה גם בחקלאות ובעסקים, והיו לה שטחים גדולים של אדמה טוסקנית שהיא ניהלה ביעילות, ואשר סייעו לה להרחיב ולהגדיל את הרווחיות של אחוזות בית מדיצ'י הענקיות (המוצרים שלה נשלחו עד ספרד), ובאמצעות תחומי העניין שלה, חלק ניכר מהאיכרים תמכו בה.
היא גם תמכה ללא היסוס בבעלה ובמדיניותו, עד כדי כך שהתייעץ איתה.
כה גדול היה אמונו בה, שהוא מינה אותה לעוצרת הדוכסות בהיעדרויות התכופות שלו.
ב-17 בדצמבר 1562 מתה לאונור, כתוצאה ממגפת מלריה אשר גרמה גם למותם של ילדיה ג'ובאני וגארציה.
ב-29 במרץ 1539 התחתנה לאונור עם קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 11 ילדים:
תמונה שם הילד שנת לידה שנת מוות הערות מריה 1540 1557 פרנצ'סקו 1541 1587 ירש את אביו כדוכס פירנצה וטוסקנה.נשא לאישה את יוהאנה מאוסטריה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.אביה של מארי דה מדיצ'י.
לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל (בקטלאנית: Elionor d'Aragó; 2 במאי 1402 - 19 בפברואר 1445), הייתה בתו של פרננדו הראשון, מלך אראגון ואשתו של דוארטה, מלך פורטוגל.
לאונור נולדה במדינה דל קמפו ב-2 במאי 1402, לפרננדו הראשון, מלך אראגון וללאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה, בתם של סנצ'ו אלפונסו, הרוזן הראשון מאלבורקרקה וביאטריש, רוזנת אלבורקרקה.
בשנת 1416 מת אביה פרננדו הראשון, מלך אראגון, ואחיה אלפונסו החמישי, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
ב-22 בספטמבר 1428 התחתנה לאונור עם דוארטה, נסיך הכתר של פורטוגל, ממנו נולדו לה 9 ילדים.
בשנת 1433 מת חמיה ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, ובעלה דוארטה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1438 מת בעלה, ובנה אפונסו החמישי, מלך פורטוגל ירש את כס המלכות.
בהיותו קטין מונתה לאונור כעוצרת הממלכה, על פי צוואה מאוחרת של בעלה.
עקב היותה אישה וזרה (מאראגון), לא זכתה האם לפופולריות רבה, ולבסוף הוחלפה באחי בעלה פדרו, דוכס קוימברה.
בדצמבר 1440 גורשה לאונור מפורטוגל והיא התיישבה בקסטיליה, וב-19 בפברואר 1445 היא מתה בטולדו.
ב-22 בספטמבר 1428 התחתנה לאונור עם דוארטה, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
לאונור מוויזאו או המלכה לאונור (בפורטוגזית: Leonor de Viseu או Rainha Dona Leonor; 2 במאי 1458 - 17 בנובמבר 1525) הייתה אינפנטה ולאחר מכן מלכה רעיה של מלך פורטוגל ז'ואאו השני.
דמות פופולרית בפורטוגל הן בשל היותה אחת משתי המלכות הרעיות היחידות שלא היו ממוצא זר והן בשל פעילותה הפילנתרופית, בעיקר לאחר מות בעלה.
לאונור הייתה בתם של פרננדו, דוכס ויזאו, בנו של דוארטה, מלך פורטוגל ושל ביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו, בתו של ז'ואאו, מושל פורטוגל (ואחיו של דוארטה), ולפיכך אינפנטה, כלומר צאצאית ישירה למשפחת המלוכה מבית אביש.
אחיו הבוגר של אביה היה אפונסו החמישי, מלך פורטוגל.
סב-סביה (סבם של סביה משני הצדדים) היה ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, לפיכך היא נקראת לעיתים לאונור מלנקסטר.
אחיה הצעיר, מנואל, ירש את בעלה ומלך כמנואל הראשון, מלך פורטוגל.
בנו של אפונסו החמישי, הנסיך יורש העצר ז'ואאו, נשא אותה לאישה ב-22 בינואר 1470 כאשר היה בן 15 ולה מלאו רק 12 שנים.
השניים, שגדלו יחד, היו חברים מילדות.
ב-28 באוגוסט 1481, לאחר מות אביו, הפך ז'ואאו למלך ולאונור הפכה למלכה-רעיה.
כמלכה-רעיה הייתה זכאית לפייף (אחוזות) משלה, שהקנו לה הכנסה עצמאית.
היא ציוותה על ייסוד העיר קלדש דה ריינה (Caldas da Rainha; "מרחצאות המלכה"), שנקראה על שמה (ריינה = מלכה), לאחר שעברה שם ונוכחה להכיר בכוח הריפוי של מי המעיינות החמים שבמקום ואף מימנה הקמת בית חולים וכנסייה בעיר מכספי מכירת תכשיטיה האישיים.
לז'ואאו וללאונור היו שני בנים, אחד מת בילדותו והשני, האינפנטה אפונסו, מצא את מותו בתאונת רכיבה בשנת 1491 בהיותו בן 16 בלבד.
לאונור סרבה לאפשר לז'ואאו להכתיר את בנו הממזר ליורש-עצר ופנתה לאפיפיור, שצידד בה ובדרישתה להכתיר כיורש-עצר את אחיה, מנואל.
ז'ואאו מת ב-1495. קיימת עננת חשד סביב נסיבות מותו, אשר אינה שוללת שהורעל על ידי לאונור, אולם הדבר לא הוכח מעולם.
לאחר עלות אחיה לשלטון, המשיכה לאונור לנהל חצר מלכותית.
בשנת 1498 ייסדה את "הבית הקדוש של החמלה" (Santa Casa de Misericórdia), ארגון צדקה הקיים עד היום.
היא הורתה על תרגום החיבור Vita Christi ("חיי ישו") שנכתב במאה ה-14 בלטינית לפורטוגזית והדפסתו.
כאשר ראה אור ב-1502 באלקלה דה אנארס, היה זה הספר הראשון שהודפס בשפה הפורטוגזית.
נוסף על כך ייסדה את בית החולים המלכותי של כל הקדושים בליסבון (Real de Todos os Santos) ואת מנזר אם האלוהים (Madre de Deus) בעיר, אליו פרשה בגיל מבוגר ובו נקברה.
לאונורה קולמור יפסן (, נולדה ב-3 באוקטובר 1998) הידועה בשמה הפרטי בלבד - לאונורה, היא זמרת דנית ומחליקה על הקרח עטורת פרסים.
ייצגה את דנמרק באירוויזיון לשנת 2019 בתל אביב שבישראל עם השיר "Love Is Forever" לאחר שזכתה ב-42% מהקולות בקדם הדני "Dansk Melodi Grand Prix".
לאונורה נולדה וגדלה בקופנהגן שבדנמרק, שם היא עדיין חיה ומתגוררת.
היא למדה בבית ספר באזור צפון קופנהגן ובעת הלימודים היא הופיעה בבתי קפה קטנים, בספריות, ובמופעים וטקסים שנערכו במסגרת בית הספר.
כמחליקה על הקרח, היא זכתה באליפות דנמרק לילדות ונערות בהחלקה על הקרח בשנת 2016 והשתתפה במספר תחרויות ברחבי העולם, כאשר הגדולות בהן הן אליפות העולם לנערות וטורניר ריגה 2015. היא כבר לא מתעסקת בתחומי הכוריאוגרפיה וההחלקה על הקרח וממשיכה לשיר.
לאונה לאוני (באיטלקית: Leone Leoni; 1509, ארצו – 1590, מילאנו) היה פסל, צורף, יוצק מטבעות, טובע מדליות ואספן אמנות איטלקי בן תקופת הרנסאנס, בעל מבט גאוגרפי רחב שטייל באיטליה, אוסטריה, צרפת, ספרד והולנד.
לאוני שוחרר בעקבות התערבותו של האדמירל אנדראה דוריה כעבור שנה, לאוני גמל לו בחמש מדליות.
לאוני עבר למילאנו, קיבל תפקיד אימפריאלי כאחראי על המטבעה וקיבל בית במתנה אותו הוא הרחיב, הפסל אנטוניו אבונדיו פיסל דמויות הרואיות של הרמה ואטלנטס בחזית הבית על פי מודלים שיצר לאוני.
הבית קיבל את השם קאזה דלי אומנוני (בית הענקים).
לאוני סירב להשתעבד למקום אחד בניגוד לג'אמבולוניה אשר נאסר עליו לצאת מפירנצה.
אוסף פסליו והעתיקות שאסף משכו את תשומת לב ג'ורג'ו וזארי.
שמו כטובע דיוקנאות על גבי מטבעות ומדליות הביא לו הזמנות לעבודות עבור קרל החמישי, ובנו פליפה השני ומלכי הבסבורג.
לאונדרה ריד קרוגר היא משפטנית אמריקאית, המכהנת כשופטת בית המשפט העליון של מדינת קליפורניה.
קרוגר נולדה בלוס אנג'לס לאם ממוצא ג'מייקני ולאב יהודי.
סיימה לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן השלימה לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, שם הייתה עורכת כתב העת Yale Law Journal.
התמחתה במשרד הפרקליט הפדרלי של מחוז לוס אנג'לס.
לאחר עבודה במשרד עורכי דין שימשה שנתיים (2002–2004) כעוזרת משפטית - תחילה לשופט דייוויד טאטל (David S.
Tatel) בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה ולאחר מכן לשופט ג'ון פול סטיבנס בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנתיים הבאות עבדה במשרד עורכי דין.
ב-2007 שימשה כמרצה אורחת בבית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 2007 עד 2014 עבדה קרוגר במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
עד 2013 הייתה עוזרת לפרקליט המדינה של ארצות הברית, ובמסגרת זאת הופיעה בפני בית המשפט העליון.
שימשה גם כסגנית בפועל של פרקליט המדינה.
לאחר מכן הייתה לסגן שני לראש מחלקת הייצוג המשפטי במשרד המשפטים.
בנובמבר 2014 מינה מושל קליפורניה ג'רי בראון את קרוגר לשופטת בית המשפט העליון של קליפורניה.
מינויה אושר בסוף דצמבר והיא נכנסה לתפקידה ב-5 בינואר 2015. בגיל 38 בעת מינויה היא השופט השלישי הצעיר ביותר לכהן בבית המשפט.
היא האישה האפרו-אמריקאית השנייה לכהן בו.
בבחירות הכלליות בנובמבר 2018 אשררו המצביעים בקליפורניה את המשך כהונתה של קרוגר כשופטת לתקופה של 12 שנים.
קרוגר נשואה ואם לשני ילדים, שאחד מהם נולד לאחר שהחלה בכהונתה כשופטת.
לאון אוגוסט תאופיל רום היה חייל בלגי ופקיד קולוניאלי שהפך לאישיות בולטת בממשל מדינת קונגו החופשית בסוף המאה ה-19.
רום נולד למשפחה ענייה במונס, בלגיה, בשנת 1859 והתגייס לצבא הבלגי בגיל 16. לאחר מכן עבד כפקיד מכס לפני שעזב את בלגיה למדינת קונגו החדשה בשנת 1886 כאחד מכמה מאות לבנים העובדים בממשל המושבה.
לאחר שקיבל סדרה של מבצעים מהירים, פיקד רום על התחנה במפלי סטנלי (כיום מפלי בויומה) ובסופו של דבר הועלה למשרת נציב המחוז של מאטדי.
בהמשך עבר לצבא הקולוניאלי, ה-Force Publique, שם שימש כקפטן.
הוא זכה לשבחים על התנהלותו במהלך מלחמת קונגו–ערב (1892–1894) בה ניהל באופן אישי משא ומתן על כניעת מעוז ערבי.
לאחר פרישתו מהכוח הצבאי, עבד כפקיד בארגון Compagnie du Kasai במרכז קונגו.
רום נודע בזכות האכזריות לכאורה של ממשלו באזור מפלי סטנלי.
על פי דיווחים של מיסיונרים לבנים, רום השתמש בראשיהם הכרותים של 21 אנשי קונגו לעיטור ערוגות הפרחים של ביתו במפלי סטנלי.
נאמר גם שהוא שמר על הגרדום באופן קבוע בתחנה בה שלט.
חוקר הספרות פיטר אדגרלי פירצ'וב טען, עם זאת, שהצגת ראשים כרותים לא הייתה יוצאת דופן בחברה המרכז-אפריקאית:
נבזי, סמלי ואפילו אמיתי ככל שיהיה, יש לראות ולפרש את [המעשה] הזה גם מנקודת מבט של מנהגי השבט במרכז אפריקה.
שכן מבחינת קונגו בסוף המאה התשע עשרה, מה שעשה קורץ (ורום אחריו) היה לגמרי בגבול הזכות שהוענקה לראשי השבטים.
רום מת בבריסל בשנת 1924.
נטען כי רום שימש השראה לדמותו של מר קורץ, סוחר שנהב המופיע בצורה בולטת ברומן לב המאפליה שכתב ג'וזף קונרד בשנת 1899. בין אלו שהעלו טיעון זה ניתן למנות את אדם הוכשילד שטען ב"רוח הרפאים של המלך ליאופולד" שרום וקונרד אולי נפגשו בשנת 1890. חוקרים אחרים דחו טענה זאת.
רום מופיע בתור האנטגוניסט הראשי בסרט "האגדה של טרזן" משנת 2016, בו הוא מגולם על ידי השחקן האוסטרי כריסטוף ואלץ.
לאונה וודס הייתה פיזיקאית אמריקאית.
מאוחר יותר היא נודעה בשמות לאונה וודס מרשל ולאונה וודס מרשל ליבי.
היא עבדה בקבוצה של אנריקו פרמי, שבמסגרת פרויקט מנהטן פיתחה את הכור הגרעיני הראשון בעולם ואת הפצצה האטומית הראשונה.
היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה שם בתחום מדידת הקרינה ועקב היותה האישה היחידה בקבוצה זו.
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה
לאונה וודס נולדה בכפר שבמדינת אילינוי שבארצות הברית לאב עורך דין בשם ארנו ואם מארי.
היא סיימה בהצלחה את לימודיה התיכוניים בגיל 14 ובגיל 19 סיימה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת שיקגו.
היא סיימה גם תואר שני ודוקטורט בכימיה בגיל 23, לפני שהחלה לעבוד אצל אנריקו פרמי על הכור והפצצה הגרעיניים הראשונים.
וודס הייתה האישה היחידה והצעירה ביותר בקבוצה זו שמנתה חמישים אנשים.
מסופר גם שהיא הייתה אישה אתלטית מאוד – את ביתה, יחד עם בעלה הראשון, בנתה בעצמה.
כשהיא לא עבדה בכור הגרעיני היא הייתה עוזרת לאמה בחווה המשפחתית מחוץ לשיקגו.
בשנת 1943 נישאה לפיזיקאי ג'ון מרשל שעבד גם הוא בקבוצתו של פרמי וזמן לא רב לאחר מכן הרתה.
באותה שנה כשנסעה יחד עם מרשל להנפורד לפקח על הפעלת הכור הגרעיני, בנם הפעוט פיטר נשאר עם אמה של וודס.
בשנת 1949 ילדה את בנה השני, ג'ון.
בשנת 1966 וודס התגרשה ממרשל באופן רשמי והתחתנה עם הכימאי זוכה פרס נובל וילארד ליבי.
וודס נפטרה מסרטן בשנת 1986.
במהלך לימודיה כתבה וודס מחקרים רבים.
אחד מהמחקרים שעשתה במהלך הדוקטורט שלה היה "על פסי סיליקון חמצני" (on silicon oxide bands).
במהלך מחקר זה, הכירה את הרברט אנדרסון שעבד באותה העת במעבדתו של אנריקו פרמי.
בעקבות המלצתו של אנדרסון, כשוודס סיימה את הדוקטורט היא החלה לעבוד בקבוצת הפיזיקאים של אנריקו פרמי במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו על פרויקט מנהטן – פרויקט שמטרתו הייתה לפתח פצצת אטום לצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
כשהכור הגרעיני (Chicago Pile-1) הופעל לראשונה ב-1942, תפקידה היה לכייל את הגלאים על ידי מדידת חתך רוחב הנייטרונים בעזרת רדיום בריליום ורדיד מנגן, אותם היא עזרה לפתח ולבנות.
בשנת 1944 היא נסעה יחד עם מרשל להנפורד לפקח על הפעלת הכור הגרעיני.
ב-27 בספטמבר באותה השנה כבה הכור והיא עזרה לג'ון ווילר לפתור את הבעיה בו.
קבוצתו של פרמי הייתה אחראית לפיתוח הפצצות הגרעיניות הראשונות שהושלכו על הירושימה ונגסאקי בסוף מלחמת העולם השנייה.
וודס מספרת שלא היו לה חרטות על הפצצות האלו.
אחרי מלחמת העולם השנייה וודס ומרשל חזרו לאוניברסיטת שיקגו, שם וודס המשיכה לעבוד בשביל (בשנת 1955 שונה שמו למכון אנריקו פרמי) תחת פרמי.
בשנת 1949 כשנפרדה ממרשל, החלה לעבוד במכון למחקר מתקדם בפרינסטון ובמעבדה הלאומית ברוקהייבן ("BNL") של משרד האנרגיה האמריקאי, ובשנת 1960 בפקולטה באוניברסיטת ניו יורק.
במותה היא השאירה מאחוריה כ-200 מאמרים מדעיים ושלושה ספרים, ביניהם "אנשי האורניום" ו"אקלים בעבר".
פרס לאונה וודס למרצי פוסט דוקטורט מצטיינים
בשנת 2017 מחלקת הפיזיקה של המעבדה הלאומית ברוקהבן חנכה פרס חדש על שמה של לאונה וודס.
הפרס ניתן פעמיים כל שנה לפיזיקאים ופיזיקאיות מקבוצות מיעוטים שעוסקים בנושאים רלוונטיים לתחומי המחקר של המעבדה.
לאונור מרגרידה קואלו אנדרדה (; נולדה ב-13 בספטמבר 1994), ידועה בשם הבמה שלה אלה נור, היא זמרת ושחקנית פורטוגזית.
באירוויזיון 2015, ייצגה את פורטוגל עם השיר "Há um mar que nos separa".
בשנת 2014, השתתפה אנדרדה בעונה השנייה של "The Voice פורטוגל".
טנדרדה הודחה בפרק 13. לאחר שידור התוכנית, הצטרפה אנדרדה למצבת השחקנים של הטלנובלה הפורטוגזית "Água de Mar", שם גילמה את ג'ואנה לוז.
ב-19 בפברואר 2015, הוכרזה אנדרדה על ידי רשות השידור הפורטוגזית כאחת משנים עשר המשתתפים בקדם הלאומי לאירוויזיון 2015. ב-7 במרץ, זכתה בקדם ונבחרה לייצג את מדינתה באירוויזיון.
ב-21 במאי, בערב חצי הגמר השני של התחרות, הגיעה אנדרדה למקום ה-14 עם 19 נקודות, ולא העפילה לגמר.
פרופסור לאונהרד גל היה אחד מאדריכליו של אדולף היטלר.
גל עבד עבור פאול לודוויג טרוסט ותכנן את לשכת קנצלר הרייך החדשה במינכן.
הוא עזר לטרוסט בתכנון פרויקט האדריכלות הגדול הראשון של הרייך השלישי: המשכן לאמנות במינכן.
לאחר מותו של טרוסט ב־1934, לקח גל את האחריות על הפרויקט לצד אלמנתו של טרוסט, גרדי.
שמו הוסף הוסף לרשימת המבורכים של אמנים בעלי ערך למשטר הנאצי בשנת 1944.
לאונהרד גל היה אדריכל ראשי במשרד האדריכלות של פאול לודוויג טרוסט במינכן, אדריכל שאדולף היטלר העריך.
ליאונהרד גל הפך לחבר במפלגה הנאצית בשנת 1932.
לאחר מותו של טרוסט בשנת 1934 ניהל גל את המשרד יחד עם האלמנה גרדי טרוסט.
המשכן לאומנות במינכן שתוכנן על ידי טרוסט הושלם בהנחייתו של גל ונחנך על ידי היטלר בשנת 1937. בשנת 1938 הציג גל את חדר קבלת הפנים של קנצלריית הרייך בברלין בתערוכת האדריכלות הגרמנית הראשונה בבית האמנות במינכן.
גל היה עורך משותף של כתב העת "האמנות ברייך הגרמני" (Die Kunst im Deutschen Reich).
בשנת 1943 הפך גל לסגן נשיא לשכת אומנות הרייך ולנאמן קרן קונסטלרדנק שיזם יוזף גבלס.
גל זכה להערכה כה רבה על ידי היטלר כאדריכל, עד שבאוגוסט 1944 לא רק הכניס אותו לרשימת המבורכים, אלא גם כלל אותו ברשימה המיוחדת של שנים עשר האמנים החזותיים החשובים ביותר.
לאונהרד גל היה פרופסור והיה חבר מועצה בעיר מינכן.
הוא היה נשוי לפאני ריזבק ממינכן.
אשתו נפטרה בשנת 1933. קברם של פאני ולאונרד גל נמצא באוסטפרידהוף שבמינכן.
הפיהררבאו נבנה במינכן בין השנים 1933 ל-1937 על פי תוכניותיו של האדריכל פאול לודוויג טרוסט.
התוכניות הראשונות לבניין תוכננו עוד בשנת 1931. בנייתו הושלמה רק שלוש שנים לאחר מותו של טרוסט על ידי גל.
במהלך תקופת המפלגה, שימש הפיהררבאו בניין מייצג עבור אדולף היטלר.
הבניין הקיף את הקניגספלאץ יחד עם בניין הממשל של המפלגה הנאצית מבחינת התכנון העירוני לכיוון מזרח.
בבניין זה, בין היתר, נחתם הסכם מינכן בשנת 1938.
בניין הממשל של המפלגה הנאצית (מינכן, גאבלסברגרשטראסה)
גל היה מעורב בבניינים מייצגים רבים של הנאציונל-סוציאליזם, כולל בניין הממשל של המפלגה הנאצית ברחוב גאבלסברגרשטראסה במינכן.
עם זאת, בשל תחילת המלחמה, התגלו קשיים ותקלים בבנייתו, ולכן הוא מעולם לא הושלם.
לאחר המלחמה הוקם על יסודות אלה בניין חדש לאוניברסיטה הטכנית במינכן, שנהרס שוב בשנת 2007 כדי לפנות מקום לבניין החדש לאוניברסיטת הטלוויזיה והקולנוע במינכן (HFF).
לאונהרד ברג לקח חלק בעיצוב פנים, על סמך הצעותיו של היטלר בשיתוף פעולה עם גרדי טרוסט.
לאון רדושביץ' הוא כדורסלן קרואטי-גרמני המשחק בעמדת הסנטר בדובאי.
רדושביץ' החל לשחק כדורסל בציבונה זאגרב הקרואטית.
ב-17 ביולי 2011 חתם באולימפיה מילאנו האיטלקית.
ב-29 ביוני 2012 הושאל לריטאס וילנה, וב-23 בינואר 2013 שב למילאנו.
ב-30 ביולי 2013 חתם על חוזה לשנתיים באלבה ברלין מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-16 בספטמבר 2015 חתם בבשיקטש הטורקית, אך ב-17 בנובמבר 2015 חתם בברוזה במברג הגרמנית עד לתום העונה.
ב-10 באפריל 2016 חתם במועדון לשלוש עונות נוספות.
בשנת 2017 קיבל אזרחות גרמנית.
לקראת עונת 2018/2019 חתם בבאיירן מינכן.
לֵאוֹנְהַרְד רַגַץ היה תאולוג פרוטסטנטי רפורמי, כומר, פרופסור ל ו בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת ציריך ומייסד שותף של תנועת בשווייץ.
הוא היה נשוי לפעילת זכויות הנשים ופעילת השלום
לאונהרד רגץ גדל כבן למשפחה חקלאית קטנה במועצה המקומית טמינס שבקנטון גראובינדן.
לאחר שלמד תאולוגיה בבזל, בינה ובברלין, הוסמך לכומר ב ב-1890. במהלך לימודיו הצטרף ל.
ב-1893 מונה למורה ללשון ודת בכור ונבחר לכומר העיר שם ב-1895. ב-1902 עבר ל ככומר השני.
כאן נכתב ספרו הראשון, הטיוטה האתית "אתה צריך!".
הגישה לתנועת הפועלים, שהייתה מכרעת לחייו העתידיים, החלה בבזל, בין היתר, על ידי קריאת יצירותיו של .
כשפועלי הבניין פתחו בשביתה ב-1903, אמר רגץ בדרשת שביתת הלבנים המפורסמת שלו מדוכן הקתדרלה: "אם הנצרות הרשמית רצתה לצפות בקרירות ובחוסר הבנה בהופעתו של עולם חדש שצמח מלב הבשורה, אז מלח הארץ הפך עבש!".
מאז 1906, הוא וקוטר אספו אנשים בעלי דעות דומות לוועידות דתיות-חברתיות שנתיות.
משנת 1906 ואילך הוציא רגץ לאור את כתב העת "נויה וג" (Neue Weg, דרך חדשה) עם בנדיקט הרטמן (Benedikt Hartmann; 1873–1955) ורודולף ליכטנהן (Rudolf Liechtenhan; 1875–1947).
בשנת 1908 הוא מונה לפרופסור ל ו בפקולטה התאולוגית של אוניברסיטת ציריך.
כאן הוא הצטרף ל ב-1913. מזועזע מהלאומיות שהתפרצה ברחבי אירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא פעל לשיתוף פעולה בינלאומי בין סוציאל-דמוקרטים וסייע בהכנת כנס צימרוואלד ב-1915. במהלך השביתה הכללית בשווייץ 1918, עמד רגץ לצד הפועלים.
כשהחיילים עם קסדות הפלדה והכידונים שמרו על האוניברסיטה, הוא מחה: "המקום הזה היה צריך להיות מוגן רק כי הוא נתן לעם אבנים במקום לחם".
ב-1921, בגיל 53, התפטר רגץ ממשרתו באוניברסיטה בטענה שנעשה בלתי אפשרי להכשיר כמרים לכנסייה המתוקנת השווייצרית הבורגנית.
הוא עבר עם משפחתו לשכונת פועלים בציריך, ועד מותו ב-1945, התמסר לחינוך עובדים ולכתב העת "נויה וג", שהיה שותף להקמתו, אך מעל הכל לפעול למען שלום עולמי במסגרת הארגון .
ב-1935 הוא התפטר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית כאשר זו נטשה את האנטי-מיליטריזם בוועידת המפלגה בלוצרן.
עבור רגץ, הכנסייה הקדומה התבססה על רוח של שיתוף פעולה וקולקטיביות.
כתוצאה מכך, האידיאל הסוציאליסטי של קואופרטיבים בניהול עצמי בבעלות העובדים עצמם היה הנחת יסוד שנגזרה ישירות מהבשורה ומהבטחת הצדק במלכות השמיים.
כמו כן, כתוצאה מאמונתו הנוצרית בצדק ושלום, רגץ התנגד נחרצות למלחמת העולם הראשונה, מתוך עמדה של פציפיזם פעיל: הוא קרא לכל הסוציאליסטים הדתיים להתאחד במחאה על המלחמה.