tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפעם הזו הגיע דרך היבשה, דרך ווינה, קושטא וחיפה.
לנסיעה הצטרף בנו רבי ישראל אלתר והיא נמשכה כחמישה שבועות.
במהלך ביקורו בירושלים ביקר גם בוועד הלאומי ובבית הרב קוק, וכן בחברון, בתל אביב ובטבריה.
בקיץ ה'תרצ"ה 1935 התערערה בריאותו, ובעצת רופאיו החליט לעבור למשך החורף לארץ ישראל החמה.
ביום רביעי ו' אלול ה'תרצ"ה יצא לכוון ארץ ישראל ובי"ג אלול תרצ"ה (1935) הגיע לארץ ישראל בפעם החמישית, כשאליו הצטרפו בניו רבי מאיר ורבי ישראל (בנו הלב שמחה התגורר בתקופה זו בארץ).
במהלך הנסיעה ביקר במערת המכפלה ובמקום התרחשה קטטה שבה נעצרו כמה מחסידיו, הועמדו לדין ונידונו לקנס.
במהלך שהותו הגיש בקשה שהתקבלה לקבלת רישיון ישיבת קבע בארץ, ובפסח תרצ"ו (1936) נמנע מלחגוג יום טוב שני של גלויות כיוון שראה עצמו כתושב ארץ ישראל.
עם זאת לאחר הפסח שב לפולין, שם נשאר בלחץ חסידיו ועל רקע התדרדרות המצב הביטחוני בארץ עם פרוץ המרד הערבי הגדול.
בשנים שלאחר השואה התבטא בנו רבי שמחה בונם שנסע להביא את אביו לארץ כי מנעו מאביו לעלות ארצה כרצונו בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אילו הוא היה עולה כרצונו בעת ההיא היו אלפי חסידים צועדים בעקבותיו והיה קטן חורבן יהדות פולין
בתחילת ה'תרצ"ח 1938 דווח בעיתונות על תפיסת כנופיית עבריינים שניסתה לחטוף את האמרי אמת למטרת כופר, בזמן ביקורו בעיר לודמיר.
תקופת השואה - מבצע ההצלה
הגרמנים אכן חיפשו, גם בגור וגם בוורשה את "ה-Wunderrabbi אלתר" (האדמו"ר אלתר).
בנו הבכור, רבי מאיר נחשד על ידי הגרמנים כי הוא הרבי ושלחו לו הזמנה לחקירה.
הוא הסתתר, ובתגובה חתם הגסטפו את ביתו עד להתערבותו של אדם צ'רניאקוב וחברים נוספים ביודנראט ששכנעו את הגרמנים שאין זה הרבי אותו הם מחפשים.
ב-20 בינואר 1940 כתב צ'רניאקוב ביומנו: "הזמנה אל האס-אס יחד עם הרב אלתר, שלא מצאוהו בביתו.
את דירתו של אלתר סגרו וחתמו.
כעבור ארבעה ימים כתב: "נאמר לי שעליו להופיע בין-שבוע ושלא יעשה לו כל רע.
כמו כן ליוויתי את הרב אלתר אל האס-אס.
אירועים אלו הגבירו את חששם של החסידים כי לנאצים יש עניין מיוחד בתפיסתו של הרבי.
הוא נרשם בשם בדוי והועבר מדירה לדירה.
במקביל הועברה ידיעה על מצבו לארצות הברית באמצעות מכתב שהעביר ד"ר חיים שושקס שיצא מפולין לארצות הברית.
במכתב נאמר כי "נחוץ להציל בהקדם את אדמו"ר שליט"א.
מכתב זה גרם לחסידיו בארצות הברית בראשות רבי מנחם מנדל כשר לפעול להצלתו.
הם גייסו רבנים (בהם הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג), סנטורים ודיפלומטים שונים כדי לפעול להצלת הרבי.
הם הצליחו להעביר עשר ויזות איטלקיות עבור הרבי, אשתו, בניו רבי ישראל ורבי פנחס מנחם, שלושת חתניו (יצחק מאיר לוין, הרב שלמה יוסוקובץ' והרב יצחק אהרון היינה), נכדו בנימין מנחם אלתר שהתייתם מאביו בהפצצה על ורשה, רופא מלווה ד"ר שימחוביץ, משה פראגר ואדם נוסף שהיה מעורב ביוזמת ההצלה.
בנו רבי שמחה בונם היה תושב ארץ ישראל ששהה בפולין בפרוץ המלחמה, ולא נזקק לויזה.
בורשה נותרו בנו הבכור רבי מאיר שסירב לעזוב, בנותיו, כלותיו ועשרות נכדיו.
למרות ניסיונות לשמור על הדבר בחשאיות, דבר יציאתו התפרסם ומאות חסידים המתינו ליד דירת המסתור שברחוב פאנסקה 57 וליד תחנת הרכבת.
בראש חודש ניסן ת"ש (אפריל 1940) יצא רבי אברהם מרדכי ברכבת האחרונה שיצאה לאיטליה מורשה בה היו גם חיילי גסטפו חמושים (שעצרו בעד כל מי שחשב להיכנס לקרון בו ישב הרבי) דרך קרקוב, וינה והגיע לטריאסטה ב- ג' ניסן.
עקב צו שהוציאה ממשלת המנדט האוסר כניסת יהודים אשר באו מארצות הכיבוש הנאצי נאלץ לשהות באיטליה ובהשתדלות הרב הראשי רבי יצחק אייזיק הרצוג הסכים הנציב העליון לתת לו אשרת עליה, ובחול המועד פסח י"ח ניסן עלה על אונייה בדרכו לארץ ישראל.
ביום כ"ד ניסן ה'ת"ש, 2 במאי 1940, הגיע לחיפה והתאכסן בביתו של הרב מאיר וידסלבסקי מייסד בית הספר והתיכון בית יעקב בחיפה, מליל שישי עד יום שני בבוקר.
על פי דיווחים שהתפרסמו בעיתונות, ועדות משה פארגר שהשתתף במבצע ההצלה שולם שוחד רב לאנשי הגסטפו ואנשי ממשל איטלקים.
לאחר הגיעו לארץ התיישב בדירה בירושלים בסמוך לישיבת שפת אמת.
באוגוסט 1940 הרים תרומה למגבית שנועדה לרכישת מטוסי קרב לחיל האוויר הבריטי להגנת ארץ ישראל.
בתקופה זו הפך לאחד מנשיאי אגודת ישראל בארץ (יחד עם חתנו יצחק מאיר לוין שהפך לאחד מראשיה), והשתתף בוועידתה ב־ ה'תש"א 1941. ב־1944 פרסם את התנגדותו להשתתפות בבחירות לאספת הנבחרים.
בחודש כסלו ה'תש"ג 1942, לאחר שהחלו להגיע לארץ ישראל השמועות הראשונות על רצח יהודי פולין כונסה ביוזמתו (ובסיוע בנו רבי שמחה בונם) ובשיתוף כנסת ישראל הרבנות הראשית לישראל עצרת זעקה, צום ותפילה בבית הכנסת החורבה בירושלים, לה היו שותפים מרבית הרבנים בארץ ישראל.
רבי אברהם מרדכי שהיה ראשון הנואמים אמר: .
על העצרת העיבה היעדרותו של הרב דושינסקי, ממנהיגי אגודת ישראל בארץ, שהחרים את הכינוס וקבע יום צום נפרד, בשל התנגדות עקרונית של אנשי העדה החרדית לשיתוף פעולה עם מוסדות ציונים ועם הרבנות הראשית.
הדבר יצר קרע בתנועת אגודת ישראל בארץ, ואף גרר תקרית אלימה בבית כנסת.
ובעל הנחמות ינחם את כלנו, ותזכו להעלות במהרה לארה"ק ולראות בשוב ה' את שיבת ציון ולגאולה השלימה בבי"א, אוהבכם המשתתף בצערכם המצפה לישועה ולנחמה.
על הכרזת האו"ם מכ"ט בנובמבר על הקמת מדינה יהודית התבטא במאמר חז"ל לפיהם גאולתם של ישראל באה קמעה קמעא כמו אילת השחר שזורחת מעט מעט.
כעבור זמן קצר הרים תרומה לקרן 'ביטחון העם'.
בשמונה שנותיו האחרונות בארץ ישראל סבל רבי אברהם מרדכי אלתר מחולשה וממחלות, ובהתנהלותו היום-יומית הסתייע בבניו רבי ישראל ורבי שמחה בונם.
נפטר בשבועות תש"ח בעיצומה של מלחמת העצמאות.
בצוואתו המקורית שנכתבה בשנת ה'תרצ"ו כתב כי את מקומו צריך למלא אחיו, רבי משה בצלאל אלתר, אך בצוואתו האחרונה שנכתבה לאחר השואה שבה ציווה גם לשרוף את כתביו, הוא מסר את ההנהגה לבנו רבי ישראל.
וכתב בצוואתו: "כל זה נכתב קודם השערוריות אולם כאשר פנים חדשות בא אני מוסר ההנהגה לבני מ' ישראל שי'".
ה"אמרי אמת" התפרסם גם כאיש ספר ובקי בכתבי יד מלבד גאונותו בתורה.
ספרייתו הייתה מהגדולות והנדירות בעולם היהודי, היו בה עשרות אלפי ספרים וכתבי יד רבים שהיה בקיא בהם.
רבי שאול משה זילברמן מוויערושוב העיד בשמו שלא היה מכניס אף ספר לספרייה לפני שהיה עובר עליו, אביו השפת אמת אמר עליו לרבי בן ציון מאוסטרובה "הוא יודע בעל פה מה שכתוב שם" ביבליוגרפים מקצועיים התייעצו עמו.
לעיתים רכש ספריות שלמות שעמדו למכירה כדי לברור מתוכן את הספרים שרצה.
כמו כן רכש כתבי יד רבים וחיבורים מגדולי ישראל, אף פעם לא הסכים לקבל ספר בחינם, גם לא מהמחבר או מהמוציאים לאור עצמם.
בשנת ה'תשמ"ד יצא הרב צבי יצחק אברמוביץ רבה של חצור בשליחות האדמו"ר רבי שמחה בונם אלתר מגור לחפש אחר הספרייה של האמרי אמת בפולין, לגבי הכתבים שהוחבאו נמסר להרב אברמוביץ כי "יוסל כץ התעסק בזה".
לאחר בירור עם רבי פנחס מנחם אלתר מגור התברר כי יוסל כץ הוציא את הכתבים מהמחבוא וחילק לעשרה בחורים מחסידי גור שישמרו ובתום המלחמה ישיבו אותם לאדמו"ר האמרי אמת בירושלים, הבחורים רובם נהרגו במהלך המלחמה על ידי הנאצים.
אחד הניצולים סיפר לר' יצחק מאיר לוין כי קיבל פנקס אחד אולם כאשר הגיע למחנות נלקחו ממנו כל חפציו
בין השנים ה'תשמ"ו - ה'תשנ"ב ליקט נכדו רבי בנימין אלתר, את דברי תורתו שנרשמו במשך השנים על ידי החסידים, והוציא לאור את סדרת הספרים "אמרי אמת", הכוללת ששה כרכים על חמישה חומשי תורה וסוכות, וכרך נוסף בעניינים שונים בשם "אמרי אמת - ליקוטים".
בשנת ה'תרס"ז הוציא לאור שלמה יהודה פרידלנדר כרכים של תלמוד ירושלמי סדר קדשים על מסכתות חולין ובכורות וטען כי העתיק זאת מכתב יד מקורי ישן שקיבל מאחיו בטורקיה, הספרים קיבלו הסכמות נלהבות מכמה רבנים גדולים שאף הוסיפו עליהם הערות וחידושים.
באותה שנה, רכשה חברת "דובב שפתי ישנים" כמות גדולה של ספרים על מנת להפיצם בעולם.
רבי מאיר דן פנה לפרידלנדר וביקש ממנו לראות את כתב היד המקורי.
לאחר מספר חודשים של התכתבות והתחמקות, שלח לו פרידלנדר עותק כתב יד של מסכת זבחים במקום כתב היד המקורי לכאורה, לטענת פרילדנדר העתק זה הוא בן 240 שנה.
במשך יותר משנה סירב פרידלנדר לשתף פעולה למרות ההפצרות, ובמקום זאת החל לתקוף את מתנגדיו, בין היתר כתב לרבי מאיר דן כי האדמו"ר מגור הוא המתנגד היחיד (דבר שאינו נכון), והוסיף תאוריית קונספירציה לפיה מטרתו היחידה בערעור אמינות הכתבים היא על מנת להוזיל את מחירם ולרכשם עבור ספרייתו האישית.
בשנת ה'תר"ע, בהסכמת ה"אמרי אמת" ורבנים נוספים, הוציא לאור רבי מאיר דן פלוצקי את הספר "שאלו שלום ירושלים" ובסופו קונטרס חילופי מכתבים בין גדולי ישראל לפרידלנדר ואנשיו.
פרסום זה ביסס את הטענות לזיוף ובעקבות כך נטשו מרבית גדולי ישראל את המוציא לאור.
בגניזה החרסונית ישנם מכתבים המיוחסים כביכול להבעש"ט ותלמידיו.
ה"אמרי אמת" היה נחרץ בדעתו כי מכתבים אלו מזויפים, במכתב לגיסו הרב פנחס יעקב לוין כתב: "בטח נודע לך אשר המכתבים שנדפסו מחדש בחותם הבעש"ט ז"ל כולם מזויפים, וכאשר הוצאת "סגולה" מתעתדים לחזור ולהדפיסם, טוב להודיעם".
כך גם אמר לד"ר ק.
וואהרמן מיד כשהראה לו פרטים שנרכשו מהגניזה החרסונית.
לאחר תקופה, שלח אליו וואהרמאן מכתב, לעדכן אותו שבבדיקת מעבדה מדגמית בווינה התברר, כי גיל הנייר הוא מתקופה מאוחרת לכל הפחות במאה שנה מהתאריך הנקוב בהם, לשאלתו של וואהרמאן מהיכן ידע האמרי אמת שהכתבים מזויפים, ענה 'כי הזיוף ניכר מתוך הסגנון והתוארים וכיוצא בזה שאינם מתאימים כלל לבעלי המכתבים המדומים.
נפטר בחג שבועות תש"ח (3 ביוני 1948) בעיצומה של מלחמת העצמאות, עקב המצב לא ניתן היה לקוברו במערה שרכש שנים קודם לכן בבית הקברות בהר הזיתים, ולכן נקבר באופן זמני בחצר ישיבת שפת אמת במרכז העיר ירושלים סמוך לשוק מחנה יהודה.
בנו וממלא מקומו, רבי ישראל אלתר, הספידו במילים: "לא היה בדורות האחרונים כמוך, שהכניס כל כך הרבה אמונה בלבות כל כך הרבה המונים", וכן הספידו הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
עשרות שנים לאחר מכן חפץ בנו רבי שמחה בונם אלתר להעביר את קברו ל"מערת גור" בהר הזיתים, אך לבסוף חזר בו.
לימים נקבר לצידו בנו הצעיר, רבי פינחס מנחם אלתר.
על שמו המושב בדרום בני רא"ם הסמוך לצומת ראם ('מסמיה'), ישיבת "אמרי אמת" בבני ברק, מתיבתא "אמרי אמת" בירושלים, תלמוד תורה 'אמרי אמת' באמריקה, ורחוב "אמרי אמת" בבית שמש.
רבי אברהם מרדכי אלתר היו נשוי פעמיים.
היה נשוי לחיה ראדא בת רבי נח שחור מביאלה.
בשנת ה'תרפ"ב 1922 נפטרה אשתו והוא נישא בשנית (בגיל 56) לאחייניתו פייגה מינטשע, בתו של הרב יעקב מאיר בידרמן, שילדה לו את בן זקוניו רבי פנחס מנחם כשהוא בן 60. אשתו השנייה תוארה כבעלת נטייה ציונית , מודרנית (חבשה פאה נוכרית במקום שביס), משכילה ודוברת מספר שפות.
יוחסו לה השפעה על בעלה בנושא ארץ ישראל ועל התארגנותה של הכשרה מקרב 'בנות אגודת ישראל' בוורשה.
לרבי אברהם מרדכי היו חמישה בנים וארבע בנות.
שלושה מבניו שימשו כאדמו"רים זה אחר זה.
האדמו"ר הנוכחי, רבי יעקב אריה אלתר הוא נכדו.
הרב מאיר, נרצח בטרבלינקה עם בני משפחתו.
(אשתו בזיווג ראשון - טאבא איידל בת חוה ואריה לייבוש ברלינר.
אשתו בזיווג שני - מנוחה, בת האדמו"ר רבי אברהם מפוריסוב)
פייגא, נולדה כ"ה תשרי תרמ"ה.
נפטרה כ"ד תשרי תרפ"ד בעיירה גור.
(אשת הרב יצחק מאיר אלתר, בן רבי משה בצלאל אלתר).
בריינדל, אשת הרב שלמה יוסקוביץ', נשיא המתיבתא בוורשה.
הרב יצחק, נפטר בי"ז בחשוון תרצ"ה, אשתו פייגא, בת הרב ברוך קמינר (גיסו של רבי יהודה אריה ליב אלתר בעל ה"שפת אמת").
אסתר, אשת רבי יצחק פישל היינה, בן הרב שמואל שמריהו היינה.
דבורה מאטיל, אשת הרב יצחק מאיר לוין, בן הרב חנוך צבי הכהן לוין הרב מבענדין.
ממנהיגי אגודת ישראל ושר הסעד הראשון של מדינת ישראל.
רבי ישראל אלתר, בעל ה"בית ישראל" (כ"ד בתשרי ה'תרנ"ה, 24 באוקטובר 1894 – ב' באדר ה'תשל"ז, 20 בפברואר 1977) כיהן כאדמו"ר מ-ה'תש"ח 1948. (אשתו בזיווג ראשון - חיה שרה בת הרב יעקב מאיר בידרמן.
אשתו בזיווג שני - פעריל בת דוד ויידנפלד).
אביו של האדמו"ר הנוכחי רבי יעקב אריה.
כיהן כאדמו"ר מ-ה'תשל"ז-1977. (אשתו יוטא הענא, בת רבי נחמיה אלתר אחי אביו).
כיהן כאדמו"ר מ-ה'תשנ"ב-1992. אביו של הרב שאול אלתר, המנהיג קהילה שפרשו מחסידי גור.
(אשתו ציפורה בת אברהם מרדכי אלתר בנו של משה בצלאל אלתר אח אביו).
רבי בן ציון רבינוביץ מאוסטרובה.
רבי יעקב יצחק קארו מוולאצלאוועק, בעל ה'קאצקער קוויטל'
רבי שלמה אלתר, אחיו של השפת אמת
רבי מאיר דן פלוצקי רב העיר דווארט בפולין.
רבי שמחה יאיר רוזנפלד אב"ד פיטרקוב.
רבי יוסף פצנובסקי מחבר הספר פרדס יוסף
רבי אברהם פיטרקובסקי, מחבר הספר פסקי תשובה
רבי יעקב הניך סנקביץ, ראש ישיבת 'שפת אמת'
רבי גד [גד'ל] אייזנר, משגיח ישיבת חידושי הרי"ם בתל אביב.
רבי שמאי גינצבורג משמשו האחרון.
רבי מרדכי מיירנץ, ממעתיקי השמועה.
רבי שבתי הכהן רפפורט רבה של פינטשוב בעל שו"ת שפתי כהנים
רבי אליעזר גרשון פרידנזון ממנהיגי אגודת ישראל בפולין, ממייסדי תנועת בית יעקב
רבי אלכסנדר זושא פרידמן מחבר הספרים מעינה של תורה
אברהם ארנסט מנדלסון-ברתולדי היה בנקאי גרמני יהודי מומר, בנו של הפילוסוף משה מנדלסון ואביהם של המלחינים פליקס מנדלסון-ברתולדי ופאני מנדלסון.
נולד לפרומט ומשה מנדלסון בברלין והתחנך, כשאר אחיו, בשילוב של חינוך יהודי מסורתי ושל השכלה כללית ברוח הנאורות.
היה חבר ב"אגודת הידידים", קבוצת האינטלקטואלים היהודים שייסד אחיו יוסף בברלין ב-1792 וכן היה חבר באקדמיה למוזיקה של ברלין.
ב-1795 הקימו הוא ואחיו בנק בברלין, ואברהם נסע בעסקי הבנק לפריז אך חזר במהרה לגרמניה.
ב-1804 שהה בהמבורג ושם נשא לאישה את לאה סלומון, מוזיקאית ונכדתו של יהודי החצר הברלינאי העשיר דניאל איציג.
הוא גם הקים סניף של הבנק בהמבורג.
מנדלסון החזיק בדעה שזמנה של היהדות עבר ושמן הראוי שהיהודים ישתלבו בתרבות הגרמנית.
לשני בניו פליקס ופאול, שנולדו ב-1809 וב-1812 בהתאמה, לא ערך ברית מילה.
את שם משפחתו שינה לברתולדי בעקבות גיסו, אחיה של אשתו לאה, אם כי שמר על השם המיוחס "מנדלסון".
ב-1816 הטביל את ילדיו לנצרות פרוטסטנטית וב-1822 המירו גם הוא ואשתו את דתם.
בהמשך חייו נבחר לכהן במועצת העיר של ברלין.
פאני מנדלסון (לימים פאני הנזל; 1805–1847), מלחינה ופסנתרנית;
רבקה מנדלסון-ברתולדי (1811–1858), שנישאה לימים למתמטיקאי הגרמני-צרפתי דיריכלה;
לאברהם מנדלסון מיוחס המשפט "עד שהגעתי לגיל ארבעים הייתי בנו של אבי; ואחרי שהגעתי לגיל ארבעים הייתי אביו של בני".
רבי אברהם בן יצחק מן ההר (נפטר ה'ע"ה, 1315) היה מחכמי מונטפלייר (מבוטא מוֹנְפֶּלְיֶה) שבחבל פרובאנס שבדרום צרפת.
בסוף ימיו עבר לקארפינטראץ (קרפנטרה, Carpentras) ושימש כחבר בבית דינו של רבי מרדכי בן יהוספה מחבר הספר שערי נדרים.
היה חברו של המאירי, המתייחס אליו בכבוד רב וכותב לו באיגרת: "וסוף הדברים אני אומר לך שהכל תלוי בדעתך הנקיה והזכה אשר רחבה ונסבה למעלה, כי מה אדם שיבוא אחר המלך, את אשר כבר הורה זקן שקנה חכמה, אנת מלכא מלכך ישפר עלנא, אחרי דבריך לא נשנה...".
חיבר פירוש על התלמוד הבבלי.
מתוכו נדפס הפירוש על כמה מסכתות, לעיתים תחת שם של מחבר אחר.
פירושו למסכת קידושין נדפס בתוך דפוס וילנא בשולי הדף, בשם השגוי "תוספות ר"י הזקן".
פירושו למסכתות יבמות נדרים ונזיר, נדפס על שמו, על ידי הרב משה יהודה בלוי, ניו יורק תשכ"ב, ובהקדמה הרחיב על ייחוס הפירוש לשאר המסכתות אליו.
כתב היד הוא בין כתבי היד הבודדים ששרדו ונכתבו על ידי המחבר עצמו, כפי שמעידות המחיקות והתיקונים הרבים בגוף כתב היד.
נדפסו גם חידושיו למסכת ראש השנה, סוכה ומגילה.
פירושו על מסכת חולין עומד לצאת לאור על ידי מכון אופק.
בחידושיו נאמן רבי אברהם לפסקיו ולפירושיו של הרמב"ם, ומתוך ספריו בולטת הערצתו אליו.
הוא מהראשונים המצטטים את הרמב"ם בפירוש המשנה ובספר המצוות, שנכתבו במקור בערבית.
בפירושיו הוא מפרש תחילה את סוגיית הגמרא, ובסוף כל סוגיה הוא מוציא ממנה את פסק ההלכה למעשה.
לפני רבי אברהם היה פירושו המקורי של רש"י למסכת נדרים, והוא מרבה לצטט ממנו (לפנינו מודפס פירוש אחר תחת שמו של רש"י).
תשובות בודדות שלו נדפסו: תשובה אחת בעניין הפולמוס על לימוד הפילוסופיה שהיה בזמנו בשנים ה'ס"ג–ה'ס"ו (1303–1306) נדפסה בתוך ספר "מנחת סוטה" סימן צ"ב.
תשובה נוספת נדפסה בתוך שו"ת לר' יצחק מלאטאש (וינה תר"כ) עמ' 41, ועוד שתי תשובות בתוך הספר "תשובות חכמי פרובינציה", ירושלים תשכ"ז (1967).
חידושי רבי אברהם מן ההר על מסכתות הש"ס.
מסכת יבמות, מסכת כתובות, מסכת נדרים, מסכת נזיר, מסכת גיטין, מסכת יומא, מסכת סוכה, מסכת ראש השנה, מסכת מגילה, מסכת חגיגה.
נהרג במלחמת יום הכיפורים, כאשר פיקד על עוצבת סיני.
אלברט מנדלר נולד בכ"ג בניסן תרפ"ט כבן הצעיר לפרידה ויצחק בלינץ שבאוסטריה.
באוקטובר 1938 הצליחה האם לשלוח את אחיו הבכור, יחזקאל, לארץ ישראל.
בפברואר 1940 העפיל עם אמו לארץ ישראל באוניה "סקריה".
השלים את לימודי בית הספר העממי בבית הספר "המנחיל" בנחלת גנים, ואת לימודי התיכון עשה בבית הספר מקס פיין בתל אביב.
בראשית שנת 1946 הצטרף להגנה.
בסוף ינואר 1948 נשלח לקורס מפקדי כיתות, אותו סיים בהצטיינות.
השתתף במבצע נחשון ולאחריו צוות לפלוגה ב' של גדוד 54 של חטיבת גבעתי, אשר הפך אחר כך ליחידת שועלי שמשון ומנדלר מונה למפקדה בשנת 1949. באותה שנה השתחרר מהצבא, אך לאחר חודשים מספר נענה לקריאת מפקדו יוסף גבע ושב לשירות קבע.
שימש קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד 52, מפקד ענף חי"ר בבה"ד 3, במלחמת סיני היה במטה חטיבת מילואים.
לאחר המלחמה היה חניך בפו"ם, ופיקד על גדוד 51 בחטיבת גולני.
עבר הסבה לשריון, פיקד על גדוד 52 בחטיבה 7, פיקד על קורס מפקדי פלוגות שריון, שימש סגן מפקד חטיבה 7, סגן מפקד חטיבה 37 וב-1965 מונה למפקד חטיבה 8, חטיבה ממוכנת במילואים.
הוא עסק במקביל בהקמתו של מתקן האימונים המרכזי של חיל השריון בצאלים.
במלחמת ששת הימים פיקד על חטיבה 8. תחילה מוקמה החטיבה באזור כונתילה, בדרום קו החזית מול הצבא המצרי.
לאחר הכרעת המערך המצרי בחצי האי סיני, הועברה צפונה לחזית הסורית.
ב-9 ביוני 1967 תקפה החטיבה, שנערכה באזור גבעת האם בסמוך לכפר סאלד, והבקיעה את המערך הסורי.
לאחר קרב קשה נכבשו הכפרים זעורה וקלע.
החטיבה נעה מזרחה והייתה שותפה בהשתלטות על קוניטרה.
ב-1968 התמנה לסגן מפקד גייסות השריון (בדרגת תת-אלוף).
בשנת 1972 מונה למפקד עוצבת סיני (אוגדה 252) והועלה לדרגת אלוף.
הוא הקפיד לשמור על מורל חייליו, במטרה למתן את תחושת הניתוק מהעורף.
ב-8 באוקטובר 1973 אמור היה לפנות לקלמן מגן את מקומו בפיקוד על אוגדה 252, אך מלחמת יום הכיפורים שפרצה יומיים קודם לכן ביטלה חילופים מתוכננים אלה.
ב-13 באוקטובר, בשעות הבוקר היו מנדלר וצוותו בחפ"ק מוסק (עם הטייס סגן אמיר גדרון) מעל גזרת האוגדה, בין הצירים מתלה וגידי, כאשר המסוק נמצא תחת הפגזות והם מנהלים את הקרבות.
בשעות הצהריים ירד מנדלר מהמסוק לנגמ"ש שלו, לצורך פגישה עם אחד מהמח"טים ואז נהרג ממארב טילי סאגר בציר פוררת בעת שצפה מנגמ"ש הפיקוד שלו אל עמדות המצרים באזור הגזרה הדרומית של תעלת סואץ.
עמו נהרגו העיתונאי רפאל אונגער, רל"ש האלוף מנדלר וכן ארבעה לוחמים, למעט הנהג שחילץ את הנגמ"ש לאחור.
יש הסוברים כי הצבא המצרי ניסה לאכן את האלוף במיוחד, לאחר שמפת הקוד "סיריוס" נפלה לידיו, ויש הסוברים שהריגתו לא הייתה מתוכננת.
מנדלר נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הותיר רעיה, שולמית לבית יעקבזון (השניים נישאו באוקטובר 1962), שתי בנות, אם ואח.
לאחר מותו הוחלף מנדלר על ידי האלוף קלמן מגן.
מחנה אלברט בבסיס אוגדה 252 בצאלים
על שמו נקראו רחובות במספר ערים בארץ (בהן רמת גן, שבה התגורר, תל אביב, באר שבע ובית שמש)
לאחר פינוי סיני פורק הגשר והועבר לבית יד לבנים בפתח תקווה
ספריית בית הספר התיכון מכס פיין בתל אביב
בשנת 2003 יצר מוטי רוזנבלום את הסרט "היי אדם" על סיפור חייו ומותו של מנדלר.
אברהם מנצ'ל (12 בדצמבר 1935 – 24 בנובמבר 2023) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת מכבי חיפה ובנבחרת ישראל.
מנצ'ל נולד בצ'רנוביץ, אז ברומניה.
בזמן השואה גורשה משפחתו למוגילב, ומשם לגטו בדז'ורין.
ב-1950 עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה במעברה ליד חיפה.
מנצ'ל שיחק במכבי חיפה כקשר ימני ונחשב לאחד משחקניה הבולטים בכל הזמנים.
הוא שיחק בשורותיה במשך כל קריירת המשחק שלו, מ-1952 עד 1965, שותף ב-225 משחקי ליגה וכבש 64 שערים.
הוא זכה עם מכבי חיפה בתואר הראשון בתולדותיה, גביע המדינה בכדורגל בשנת 1962 אחרי ניצחון 5–2 על מכבי תל אביב במשחק הגמר, בו כבש שני שערים.
בשנים 1959–1963 הופיע מנצ'ל 30 פעמים בנבחרת ישראל, וכבש במדיה שבעה שערים.
ב-1960 זכה במדי הנבחרת במקום השני בגביע אסיה בכדורגל, ואף כבש בניצחון 5–1 על במסגרת בית הגמר.
הוא כונה "הבלרינה" בזכות יכולותיו הטכניות הגבוהות, ונחשב לישראלי הראשון שהופעלה עליו שמירה אישית במשך 90 דקות משחק.
מנצ'ל שימש כמאמן מכבי חיפה מ-1965 עד 1969, ולאחר מכן עבר לאמן את הפועל באר שבע, הפועל ירושלים והפועל עכו.
הוא חזר לאחר מכן לאמן את מכבי חיפה לשנתיים נוספות, שבסיומן ירדה מכבי חיפה לליגה השנייה.
במלחמת לבנון הראשונה שימש מנצ'ל קצין הקשר (בדרגת רס"ל) של גדוד מילואים של עוצבת חירם, שפעלה בגזרה המזרחית.
לאחר פרישתו מאימון ניהל מנצ'ל סוכנות ביטוח בחיפה.
אברהם מנחם בן יעקב הכהן רפאפורט (סביב 1520 – בערך 1596) היה רב, מלומד, רופא ופרשן שחי באיטליה.
הוא מאבות משפחת הכהנים רפפורט.
שם משפחתו המקורי היה רפא, שפירושו עורב בגרמנית.
ייתכן והכוונה למישור רפא (Raffa) שמצפון לעיר רגנסבורג שבבוואריה.
הוא הוסיף לשמו את שם עיר מולדתו פורטו (העיר נקראת כיום לנייאגו Legnago ) שבנפת ורונה שבאיטליה, מכאן שמו רפא-פורט.
בימי בחרותו למד תלמוד, מדעים ורפואה בוונציה.
היה עד לשריפת התלמוד באיטליה ב-1553, ומאז קבע לעצמו צום באותו תאריך לכל ימי חייו.
הוא חיבר פירוש על התורה "מנחה בלולה", וכן את הספרים "צפנת פענח", "מאמר על מציאות ה'", "דעת קדושים" וכן ספר שאלות ותשובות.
הוא למד דקדוק עברי מפי הרב אליהו בחור והחל משנת 1554 החל לעסוק בהגהת ספרים עבריים.
הרב אברהם (אהרן) מנחם (תר"נ, 1890 - ט' בתשרי תשמ"א, ספטמבר 1980) היה רבה של הקהילה היהודית בעקרא שבכורדיסטן.
נולד בכפר שיככא בכורדיסטן העיראקית לימימה ולמנחם בן אהרון.
בכפר לא היה תלמוד תורה ובית כנסת, ואביו שכר מורה פרטי מהכפר שוש הסמוך כדי שילמדו תורה.
בגיל 11 נשלח אל העיר מוסול כדי ללמוד אצל הרב ראובן ברזאני.
לאחר 4 שנות לימוד במוסול, חזר לכפר שוש הסמוך לביתו ולמד אצל חכם בצלאל בן חכם שמעון.
בהיותו כבן 19 קיבל מחכם מנחם הכהן מהעיר עקרא הסמכה לרב, שוחט, בודק ומוהל.
לאחר שקיבל את הסמיכה הסתובב במשך עשור בכפרים בסביבה ושימש כשוחט ובודק, מוהל, מלמד תורה ועורך חופה וקידושין.
לאחר מכן מונה לרב של עקרא, שמנתה כ-200 משפחות יהודיות.
גם לאחר מכן המשיך להגיע לכפרי הסביבה.
בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל והתיישב בירושלים, שם המשיך להיות רב ומלמד תורה, עד לפטירתו ב-19 בספטמבר 1980 (ט' תשרי ה'תשמ"א).
ועדת השמות בעיריית ירושלים קראה על שמו את רחוב חכם אברהם בשכונת מלחה.
הטקס נערך בספטמבר 1986, במעמד ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
נכדו הזמר אהרון מנחם (בן בנו חכם יצחק)
הרב דוד מנחם (אחיינו, בן אחיו יוסף) כיהן כרב המושבים ירדנה ובית יוסף
הרב מנשה מנחם (נכד אחיו יוסף) רב ודרשן, מראשי השוחטים והבודקים בירושלים
שמעון רומח (נכד אחיו יוסף) איש שב"כ וניצב כבאות ראשי
תא"ל דוד מנחם ממייסדי חטיבת כפיר בצה"ל
הרב דוד מנחם (נכד אחיינו עזיז) רב הוגה דעות סופר ומוזיקאי.
חכם זכריה בראשי - רב ודרשן בירושלים, מחבר הספר:"ילקוט בראשי"
הרב שבתאי בן חיים - רב המושב מנוחה ומועצה אזורית לכיש
בנו חכם יצחק מנחם - כיהן בעבר כרב המושב רווחה
אברהם מרגליות (1920 – 14 במאי 1987) היה היסטוריון של יהדות גרמניה ושל השואה.
אברהם מרגליות נולד בחמניץ שבגרמניה.
בשנת 1938 היה בין היהודים שגורשו לפולין, ומשם עלה לארץ ישראל בשנת 1939. היה מורה בבית הספר התיכון "אהל שם" ברמת גן.
בשנת תשל"א קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על דיסרטציה בנושא "התגובה הפוליטית של המוסדות והארגונים היהודיים בגרמניה לנוכח המדיניות האנטי-יהודית של הנאציונלסוציאליסטים בשנים 1932–1935 (עד לפרסום חוקי נירנברג)", בהנחייתו של שאול אֵש.
היה מרצה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מותו ראה אור הספר "בין הצלה לאבדן", שבו התפרסמה עבודת הדוקטור שלו, לצד עוד כמה מכתביו, וכן מאמרים עליו.
בין הצלה לאבדן: עיונים בתולדות יהודי גרמניה 1932–1938, ירושלים: יד ושם, תש"ן.
יצחק ארד, ישראל גוטמן, אברהם מרגליות (עורכים), השואה בתיעוד: מבחר תעודות על חורבן יהודי גרמניה ואוסטריה, פולין וברית המועצות, ירושלים: יד ושם, תשל"ח.
(הדפסה ב מתוקנת: תשל"ט; הדפסה ז מורחבת: תשמ"ח.) (תורגם לאנגלית ולספרדית.)
אברהם מרגליות, יהויקים כוכבי (עורכים), תולדות השואה – גרמניה, ירושלים: יד ושם, תשנ"ח 1998.
רבי אברהם מנחם דנציגר (ג' בתמוז תרפ"א, 9 ביולי 1921 - י"ז באדר ב' תשס"ה, 28 במרץ 2005) היה האדמו"ר הקודם של חסידות אלכסנדר והשישי בשושלת.
כיהן כאדמו"ר בין השנים תשל"ג - תשס"ה (1973 - 2005), והיה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בעיר לודז' לרבי יהודה משה דנציגר לימים האדמו"ר החמישי של חסידות אלכסנדר, חתנו של רבי בצלאל יאיר דנציגר מאלכסנדר, אחיהם השלישי של בעל ה"ישמח ישראל" ובעל ה"תפארת שמואל".
ב-1933 עלה מפולין לארץ ישראל יחד עם אביו והם התגוררו בירושלים.
לאחר השואה בה הושמדו רובם של חסידי אלכסנדר בפולין ובראשם האדמו"ר בעל ה'עקדת יצחק', הכתירו שרידי החסידים שעלו ארצה את אביו רבי יהודה משה לשמש כאדמו"ר מאלכסנדר (מכונה על-שם ספרו 'אמונת משה' שהודפס לאחר פטירתו).
למד בישיבת בית יוסף נובהרדוק בירושלים, בצוותא עם הרב שמעון בעדני, אצל הרב שך ואצל הרב בן ציון ברוק והרב יוסף דינקליס.
נישא לרבנית אסתר לאה, בתו של הרב חנניה יוסף היילפרין, מייסד ורב בית הכנסת חב"ד ליובאוויטש בשכונת בית ישראל בירושלים, דור שישי לרבי שניאור זלמן מליאדי, מייסד חסידות חב"ד.
לאחר חתונתו למד בכולל אברכים שליד ישיבת טשעבין בראשות רבי דב בעריש וידנפלד, הרב מטשעבין.
באדר תשל"ג (1973), לאחר פטירת אביו, הוכתר לאדמו"ר.
בימיו התרחבה חסידות אלכסנדר והוקמו בתי מדרש חדשים של החסידות בארצות הברית ובאירופה.
בשנת תשמ"ט החל לכהן גם כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ונחשב לאחד הסמנים הימניים במועצה.
בשנת תשמ"ד פרשו כמה חסידים בעקבות מאבק בין מנהלי המוסדות, ולאחר זמן הכתירו את הרב יחיאל מנחם זינגר, בן המשפחה ונכד בעל תפארת שמואל כאדמו"ר מאלכסנדר-בורו פארק.
נפטר בי"ז באדר ב' ה'תשס"ה (2005) ונטמן בבית הקברות פוניבז'.
רעייתו, הרבנית אסתר לאה, נפטרה בשבת כ"ה בכסלו תשס"ז (דצמבר 2006).
לאחר פטירתו הוכתר בנו הבכור, רבי ישראל צבי יאיר דנציגר לאדמו"ר השביעי בשושלת חסידות אלכסנדר.
אמרי מנחם - חמשה כרכים על התורה
מאמרים ואגרות - ספר שיחותיו של ה'אמרי מנחם' על חינוך שנאמרו במשך שנות הנהגתו לאברכים ובחורים ויצא לאור בחייו על ידי הרב שמחה בונם והרב יהודה משה מקובר
בנו הרב ישראל צבי יאיר דנציגר, האדמו"ר הנוכחי מאלכסנדר
בתו חיה סלבה, הייתה נשואה לרב מאיר הלפרט
בתו מלכה, נשואה לרב דב זונאבנד, ראש כולל מעייני הישועה ומחבר הספרים "נחל זרד"
בתו שרה איטה, נשואה לרבי חיים שאול טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ
בתו ציפורה נשואה לרבי יעקב פרנקל, האדמו"ר מבוטושאן.
בנו הרב שניאור זלמן דנציגר, רב בקליבלנד בארצות הברית.
בנו הרב יחיאל, מתגורר בבני ברק.
אברהם מרדכי וקס (נולד בי"ז בניסן תשי"ח, 6 באפריל 1958) הוא חזן ישראלי.
נולד בבני ברק למשפחת מחסידות גור.
בשנים 1987–1989 למד בבית הספר לחזנות "תפילת אליעזר" של החזן חיים אליעזר הרשטיק.
בשנים 1994–1997 למד במכון תל אביב לחזנות בניהולו של החזן נפתלי הרשטיק.
בין מוריו היו החזן יצחק אשל, דוד אולמן ושמואל טאובה וכן הפסנתרן ריימונד גולדשטיין שגם ליווה אותו בהופעותיו בהמשך.
בשנת 1995 נבחר לייצג את מכון תל אביב לחזנות בקונצרט לזכרו של החזן דוד קוסוביצקי, בו ביצע את יצירתו של זילברטס ברכת החודש.
בשנת 1996 הופיע בבנייני האומה בירושלים בערב חזנות לרגל חלוקת פרס ירושלים על שם הרב שילה רפאל.
בשנת 1996 זכה במקום השני בפרס לוסטיג לחזנות, ובאותה שנה זכה במקום הראשון בפרס לוסטיג לחזנות באירוע שנערך באולם רקנאטי במוזיאון תל אביב מטעם המחלקה לתרבות תורנית בעיריית תל אביב.
חבר השופטים כלל בין היתר את החזנים חיים אדלר ודודו פישר, השופט דב לוין והשר יצחק מודעי.
החזן וקס שימש כחזן ראשי בבתי הכנסת "יגדיל תורה" בנתניה, בבית הכנסת הגדול של העיר יהוד וכן ברמת גן.
בשנת 1996 נבחר לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול "שונה הלכות" בנתניה, שם שימש במשך שבע שנים.
לחזן וקס קול טנור חזק ועוצמתי.
ניחן ב"קולורטורה" (סלסולי קול) עשירה ומגוונת, במנעד רחב ובהבעה מלאת רגש.
ניחן במגוון טכניקות ובהן: העשרת הקולורטורה ו"משחקי הקול" השונים הכלולים בה ובהוספת ניואנסים חדשים ליצירה, והולכתה ל"מחוזות אחרים" וחדשניים יותר, שלא היו כלולים בה מלכתחילה.
אברהם מָקוֹב (1918 – מרץ 1981) היה מראשי התעשייה הצבאית ומבכירי הפיתוח שלה, חתן פרס ביטחון ישראל למפעל חיים ושני פרסים נוספים לפיתוחים טכנולוגיים.
מקוב נולד ב-1918 בוולקוביסק שבפולין.
אם סבו, בתיה מקוב, הייתה מחלוצות העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות.
מצד אמו, דבורה לבית זקהיים (זקה"ם), היה מצאצאיו של ר' ישראל מרוז'ינוי, שמת על קידוש השם ב-1659. אביו, אלכסנדר מקוב, היה בעל בית מסחר לאריגים ובתים בוולקוביסק ובביאליסטוק.
מקוב התחנך בגימנסיה עברית בעירו, ולאחר מכן נסע ללמוד הנדסת אלקטרוניקה בננסי שבצרפת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שהה בחופשה אצל משפחתו בפולין.
עלה בידו להמשיך את לימודיו באוניברסיטת לבוב בעת שהייתה תחת שליטת ברית המועצות, אולם נאלץ להפסיקם לאחר כיבוש העיר על ידי גרמניה הנאצית ב-1941. אביו נהרג על ידי פולנים בפרעות שפרצו בעיר; יתר בני משפחתו נספו לאחר האקציה הראשונה בביאליסטוק.
מקוב עצמו הצליח להימלט, ונדד דרומה דרך הקרפטים לרומניה, שם נאסר, אך הצליח להשתחרר בעזרת יהודים שהיו בקשרים עסקיים עם אביו, ולבסוף הגיע לארץ ישראל.
מקוב סיים לימודי הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, תוך שהוא מתפרנס מעבודות זמניות.
ב-1947 גויס לארגון ההגנה והצטרף לתע"ש.
ב-1954 מונה למנהל המעבדה המרכזית והוביל שורה ארוכה של מחקרים ופיתוחים שהניבו פתרונות למערכת הביטחון וכן ייצואם ושיווקם ברחבי העולם.
ב-1966 התמנה בנוסף לסגן מנהל תע"ש.
מקוב זכה בפרס ביטחון ישראל ב-1961 על פיתוח מוצרי חימוש, ב-1969 על פיתוח פצצת פיצוח מסלולים (פפ"ם) שפיתוחה הסתיים ב-1966 וששימשה את חיל האוויר בהצלחה במבצע מוקד.
בנוסף זכה מקוב לציון לשבח מוועדת הפרס על פיתוח תחמושות מתקדמות לטנקים.
היה נשוי למלכה לבית כהן מזבלודובה, ואב לבן, רון.
אברהם מקוב נפטר לאחר מחלה ב-1981, בגיל 63.
הובא למנוחות בבית העלמין בבנימינה.
לאחר מותו הוענק לו פרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
אברהם מרגלית (9 באוגוסט 1916 – 1 באוקטובר 1980) היה מחלוצי החינוך הטכנולוגי בישראל.
הנחיל תשתית לתוכניות הלימוד להכשרה מקצועית בחינוך התיכוני ובמוסדות האקדמיים ופעל רבות לקידום הקשר בין הכשרה טכנולוגית לתעשייה, ובין התעשייה לעיצוב.
אברהם מרגלית נולד בפולין בשנת 1916 בשם אדק (אדם) מרגוליס.
למד בגימנסיה היהודית "אסכולה" בוורשה וסיים בשנת 1934. לאחר מכן נסע לצ'כוסלובקיה ללימודי ארכיטקטורה בטכניון של פראג.
נסיבות מלחמת העולם השנייה שהתרחשה באירופה הובילו אותו להשלים את לימודיו בשנת 1941 בטכניון של לבוב במזרח פולין שנשלטה אז על ידי ברית המועצות.
שם אף פגש את אשתו לימים מרים, סטודנטית לאדריכלות בת המקום.
בשנים 1943-41 המשיך את לימודיו בטכניון במוסקבה, וסיים בהצטיינות יתרה את לימודי המאסטר בארכיטקטורה ותכנון ערים.
בשלהי המלחמה שב לפולין ומשם למחנה העקורים בלנדסברג, שם ניהל ד"ר מרגלית את בית הספר היהודי ואת האגף לחינוך מקצועי מטעם אונרה, ושם גם יצר קשרים עם ארגון אורט העולמי.
תחת הנהגתו אורט גבעתיים הפך לבית ספר מוביל במערכת החינוך הטכנולוגי, כשהתלמידים נדרשו לביצוע פרויקטים ברמה שלא הייתה קודם לכן בבתי הספר המקצועיים.
מכיוון שבראשית ימי המדינה לא היו ספרי לימוד מתאימים בעברית, ייסד ד"ר מרגלית הוצאת ספרים טכניים וגייס את מורי הטכניקום לחבר ספרי לימוד.
כאשר הקים את "האגודה הישראלית לקידום החינוך ההנדסי", המשיכה זו, בין היתר, בהוצאת ספרות טכנית בעברית.
בשנת 1964 חזר מסיור מקצועי במוסדות להכשרה מקצועית באירופה, בעקבותיו ציין בדו"ח מורחב שהגיש: "כל הבעיות הכרוכות בהכשרת כוח-אדם טכני חייבות למצוא פתרונן במסגרת מוסד מיוחד, אשר חלק מתפקידיו יהיה לעסוק במחקר ובתכנון בתחום זה...".
אחת ממסקנותיו מסיור זה הייתה כי יש צורך בהקמת מוסדות הכשרה מתאימים למהנדסים לא-אקדמאיים.
ד"ר מרגלית הקים את האגודה לקידום החינוך הטכנולוגי בישראל והיה פעיל ב"ועדת הגג להכשרת טכנאים והנדסאים".
במסגרת זו פעל נמרצות לאישורו של התואר "הנדסאי", דרג הביניים בין הטכנאי לבין המהנדס, שלא היה קיים עד אז בארץ.
בשנת 1969 ייסד את המכון הטכנולוגי חולון בתמיכתו של ראש העיר פנחס אילון.
כחלק מתפיסתו החינוכית של ד"ר מרגלית כי כדי להכין את המהנדסים לעבודה בתעשייה הישראלית המתפתחת אין די בהכשרה טכנית מקצועית בלבד, הוחלט להפוך את המכון למרכז אקדמי לחינוך טכנולוגי המשלב רכישת התנסות מעשית בתעשייה.
היות שבאותה תקופה קמו מוסדות רבים להכשרת מהנדסים, התאים ד"ר מרגלית כראש המכון את פעולת המכון והפכו ל"מרכז לחינוך טכנולוגי" אשר יכשיר מורים אקדמאיים טכנולוגיים.
ד"ר מרגלית לא שקט על שמריו והיה קשוב כל העת לצורכי התעשייה מחד ומערכת ההכשרה הטכנולוגית מאידך.
אחד הרעיונות החדשים שהוביל היו פיתוח מחלקה להוראת העיצוב.
ד"ר מרגלית זיהה את הצורך הגובר במעצבים והציע את הפתרונות המתאימים במכון.
הוא הבין את חשיבות המיקום של העיצוב התעשייתי כחלק אינטגרלי מהתעשייה.
לאחר סיום עבודת הדוקטורט בארצות הברית, באוניברסיטת סנטה ברברה בקליפורניה, חזר מרגלית למכון הטכנולוגי בחולון כדי להעמיק ולפתח את השילוב בין שני התחומים שהיו נשמת אפו: חינוך טכנולוגי וארכיטקטורה.
החיבור בין שניהם בא לידי ביטוי במחלקה לעיצוב תעשייתי שהייתה בבת עינו.
מרגלית נפטר ב-1980 ונקבר בבית העלמין הדרום.
מוזיאון העיצוב חולון חנך ב-28 ביולי 2013 את גלריית מרגלית על שמו של מרגלית.
הרב אברהם מנחם מנדל הלוי שטינברג (א' באדר ה'תר"ז, פברואר 1847 – א' בסיוון ה'תרפ"ח, מאי 1928), היה רבה של ברודי.
נולד בראש חודש אדר ה'תר"ז (פברואר 1847) בעיר סרט שבבוקובינה, לרב מאיר בן רבי שמעיה מסרט, ולפעריל לבית רוטנברג.
היה חסיד של האדמו"ר רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
בשנת תרכ"ט (1869) התמנה לרב בעיר סניאטין.
בשנת תרס"ד (1904) נבחר לכהן כרבה של ברודי, אך נכנס לתפקידו רק בשנת תרס"ז (1907) בעקבות התנגדות בקהילה.
הופנו אליו אלפי שאלות מפולין ומחוצה לה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה.
באותו זמן היו עמו 29 ספרים בכתב יד, ובהם אלפי שאלות ותשובות, וכן חיבור על ספר יראים.
הוא הפקיד את כתבי היד עם חפצי ערך בכספת פראגר בנק בברודי.
כשנכבשה העיר על ידי הרוסים והבנק הולאם, נלקחו הכתבים לסנט פטרבורג בחשד שיש בהם חומר מרדני.
לאחר השתדלויות רבות הגיעו הכתבים בשנת ה'תרע"ז (1917) במטוס מיוחד מפטרבורג לווינה.
רק כרך אחד של השו"ת הודפס בחייו, כשנה לפני פטירתו.
כמעט כל הכתבים האחרים אבדו במלחמת העולם השנייה פרט לשלושה כרכים של תשובות וחידושים שנפדו בממון על ידי נכדו משה וחלק גדול מהם יצא לאור.
הרב נמנה עם מייסדי תנועת אגודת ישראל והיה חבר מועצת גדולי התורה.
נפטר בר"ח סיון תרפ"ח (מאי 1928) בברודי.
נשא לאישה את מרת טעמא בתו של הרב דוד אגדשטיין מיאסי, ונולדו להם ארבעה בנים וארבע בנות.
אחריה נשא לאישה את מרת אטל בת אייזיק שטרנהאל מקולומיאה, ממנה נולד בן זקוניו.
בנו הרב שמעיה שטיינברג כיהן כרב בהאליץ' ובפרמישלן.
בניו של הרב שמעיה היו הרב משה שטיינברג (1903–1987), שמילא את מקום סבו ברבנות ברודי ולאחר השואה רב בניו יורק ואב בית הדין של הסתדרות הרבנים דאמריקה, הרב יצחק שטיינברג, רב בהאליץ', בירוסלב ובבריסל ואב"ד תל אביב והרב מאיר שטינברג, רב בצ'ורטקוב ובלונדון.
נינו היה הרב משה שטינברג, רבה של קריית ים ובן נינו הוא הרב פרופ' אברהם שטיינברג.
ספר קדושת שביעית, לחיזוק שנת השבתון.
יצא לאור על ידי ר' אברהם אביש מרדכי הלוי אייזן עם הערותיו, ירושלים תרס"ט (1909), י"ג דפים.
נדפס גם בתוך הספר פאת השולחן עם בית הרידב"ז.
בראש הספר איגרת יוחסין שערך נכדו ר' דוד ב"ר חיים.
בשנת תשל"ב (1972) הוציא נכדו מהדורת צילום חדשה עם תיקונים והוספות.
חלק ב', על ד' חלקי שו"ע, יצא לאור על ידי נכדו ר' משה, ניו-יורק תשכ"ד (1964), עם הערות מהנכד.
חלק ג', על ד' חלקי שו"ע, יצא לאור על ידי נכדו האמור ובסיוע הרב שלמה בן ציון הרבסט, ניו-יורק תשמ"ח (1988).
אברהם מרדכי מנלה (נולד בג' בניסן תשל"ו, 3 באפריל 1976) הוא מנכ"ל חברה קדישא תל אביב-יפו והמחוז.
אברהם מנלה נולד בשנת 1976 בירושלים, גדל בשכונת הר נוף ולמד בישיבת נזר ישראל.
לאחר מכן למד בישיבת שפת אמת.
בגיל 20 התחתן ועבר לגור עם רעייתו בשכנות להוריה בתל אביב.
שם למד בבית מדרש לאברכים לתורה ולהוראה מיסודם של חסידי גור, ובמקביל השתלב בהנהלת המוסד.
בין אברהם מנלה ליעקב ליצמן יש קשרים קרובים של תלמיד־מורה.
בשנים 1997–2001 שימש מנהל המוסדות "בית מדרש להוראה" ו"מרכז קהילתי בית יהושע" בתל אביב.
בשנת 2000 הוסמך כטוען רבני ועבד במקצוע זה עד שנת 2005. באפריל 2006 מונה למנכ"ל בפועל של חברה קדישא תל אביב-יפו והמחוז, לאחר ששימש יועץ ההנהלה וממלא מקום המנכ"ל במסגרת תהליכי הבראה שעבר הארגון לאחר שנקלע לקשיים.
במסגרת תפקידו, אחראי מנלה על תפעולם ופיתוחם של ששת בתי העלמין שבאחריות החברה: בית העלמין הפעיל "ירקון" ובתי העלמין שהוכרזו סגורים לקבורה קריית שאול, נחלת יצחק, טרומפלדור וכן בתי העלמין בחולון וביפו.
מנלה מופקד על תקציב שנתי של כ-100 מיליון ש"ח ועל מצבת כח אדם של כמאה עובדים ישירים ועוד כמאה עובדי קבלן.
במקביל לתפקידו כמנכ"ל חברה קדישא, שימש מנלה בין השנים 2007 ל-2016 יו"ר הדירקטוריון (ומאז 2002 חבר דירקטוריון) של חברת עזרה ובצרון – חברת הבת של עיריית תל אביב-יפו העוסקת בבנייה, בשיפוץ ובאחזקת מבנים.
ועומדת מאחורי פרויקטים מרכזיים בעיר שעלותם מוערכת בעשרות מיליוני ש"ח, כגון שיקום מתחם התחנה ושיפוץ בניין העירייה.
בשנת 2010 מונה חבר ועד בהסתדרות אגודת ישראל העולמית, הוועד הפועל.
מאז 2012 משמש מנלה דירקטור חיצוני, יו"ר ועדת ביקורת, יו"ר ועדת תגמול וחבר ועדת מאזן בחברת ההחזקות ישראלום נכסים בע"מ.
בשנת 2013 מונה מנלה ליו"ר עמותת פורום חברות הקדישא הגדולות בישראל, שהוקמה ב-2010. העמותה מאגדת את חברות הקדישא הגדולות האחראיות לכשני שלישים משירותי הקבורה בישראל.
במסגרת פעילותו לשיפור שירותי הקבורה הניתנים בישראל, חנך הפורום ב-2014 בשיתוף המשרד לשירותי דת ואוניברסיטת אריאל את מכללת "מורשת בנימין" ללימודי מקצועות הקבורה.
בשנת 2013 מונה לחבר ועד הפועל במגן דוד אדום, ובנוסף ליו"ר "ועדת ארגון ומינהל" במגן דוד אדום.
בשנת 2015 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת אחוזות החוף העוסקת בניהול ובתפעול החניונים העירוניים בתל אביב.
בשנת 2016 מונה לחבר דירקטוריון תשתיות נפט ואנרגיה.
בשנת 2017 נבחר ליו"ר ועד הפועל של מגן דוד אדום.
בשנת 2019 מונה לחבר דירקטוריון חברת החשמל לישראל.
בשנת 2019 מונה בפעם הרביעית לחבר ועדת סל התרופות, לאחר ששימש חבר בוועדה בשנים 2012, 2013 וב 2017.
בשנת 2020 מונה בפעם החמישית לחבר ועדת סל התרופות.
בתחילת שנת 2020 מונה לחבר דירקטוריון ברדיו קול חי.
בתחילת שנת 2021 מונה ליו"ר דירקטוריון מי אביבים.
באוגוסט 2024 נחקר במשטרה ביחד עם איש העסקים יוסי פרי השלכת 380 אלף טונות של פסולת בשטח פתוח בגלילות.
מנלה הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו (2012) ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב (2014).
הוא הוסמך לטוען רבני (2000) ולרב מטעם הרבנות הראשית לישראל.
בוגר קורסים להכשרת דירקטורים בתאגידים עירוניים, ממשלתיים וציבוריים מאוניברסיטת תל אביב.
בוגר קורס ניהול בכיר באוניברסיטת הרווארד מטעם תוכנית "מעוז" שמכשירה ומרשתת מנהיגים ערכיים, מקצועיים וממלכתיים בעלי תפקידים בכירים (2015).
מתגורר בתל אביב-יפו, נשוי ואב לשלושה.
רבי אברהם מנסאנו 1719 – 30 באוגוסט 1781, ת"פ – ט' באלול תקמ"א) היה מחכמי פאס, מחבר פורה, דרשן ואיש אשכולות.
נולד בשנת ת"פ לערך, לאביו רבי יהונתן מנסנו, בן למשפחת חכמים ועשירים בפאס.
למד בישיבת רבי שמואל אבן אלבאז, ואצל רבי חיים בן עטר - כששהה בפאס בשנת תצ"ז.
מקור עושרו היה בירושה מאבותיו.
בשנת תקט"ו נטען כנגדו על כך שאינו משלם מיסים, ובעקבות זאת נקראו חכמי העיר להעיד שעיסוקו בכל היום בתורה בלבד, על מנת לפטור אותו ממסים כדין תלמיד חכם.
מכונה ביחס הכתובות שביד זרעו: .
הוא ואחיו הגדול רבי עמנואל חידשו את בית הכנסת של זקנם רבי עמנואל הזקן מהחורבן שפקד אותו ברעב של שנת תצ"ח.
בבית כנסת זה היו י"ז ספרי תורה.
עיקר ניהולו היה בידי אחיו רבי עמנואל ולאחר מכן ירש אותו אחיו הקטן רבי חיים.
אחר פטירת אחיו רבי עמנואל, בין השנים תקכ"ז – תק"נ, ניטשה מחלוקת עזה בין אחיינו ר' אליהו לאחיו הקטן ר' חיים, סביב בית הכנסת ונכסים רבים נוספים.
הדיון עלה על שולחנם של בתי הדין במרוקו, ונזכר רבות בשו"ת של חכמי התקופה.
באחד המקורות נזכרת עדות גיסו ומחותנו רבי מתתיה סירירו, כי רבי שמואל בן אלבאז הרשה לרבי עמנואל לבנות את בית הכנסת ורבי אברהם היה 'מתרעם על כך'.
בערוב ימיו סבל ייסורים רבים, ולמרות זאת המשיך בכתיבת חיבוריו.
אודות ייסוריו כתב בהקדמה לספר פתחי עולם שכתב בזקנותו:
בחיבוריו נשקפות ידיעותיו הרבות בכל תחומי התורה, לרבות קבלה וכתבי האר"י.
ספריו מעוטרים בהקדמות ומבואות שבראשם ובסופם מליצות ושירים.
חיבוריו עוסקים בעיקר בתנ"ך, מועדי ישראל, ואגדות חז"ל.
בדרך כלל הוא מקדים לפירושו כמה הנחות המשמשות יסוד לפירוש.
הוא הותיר אחריו יבול ספרותי רב, על כך כתב הרב יוסף בן נאים:
כל ספריו נותרו בכתב יד ולא הובאו לדפוס.
קטעים בודדים מתורתו נדפסו בירחונים אור המערב (גיליון כ"ב, אדר תשע"ט), ובהתאסף (גיליון י"ד, תשרי תש"פ).
נפטר בט' באלול תקמ"א (1881, ונטמן בפאס.
חתנו רבי חיים דוד סירירו כתב על קינה על פטירתו.
להלן כל כתבי היד שהזכירו הביבליוגרפים, בתוספת מס' העמודים של כל ספר (נתון חשוב שהובא גם במקור הרשימות עקב גודלם של הספרים והיותם עדיין בכתב יד), ומיקום כתב היד כיום - באם ידוע.
ברית אבות – דרשות על סדר הפרשיות.
הועתק על ידי תלמידו הסופר רבי אברהם בן נחמני בשנת תקכ"ג, והוסיף לו מפתחות.
ספריית בית המדרש לרבנים, ניו יורק.
זרע אברהם – פירוש חמישה חומשי תורה.
צלצלי תרועה – פירוש על תהלים, 480 עמודים.
כנור נעים – פירוש על תהלים, 416 עמודים.
תוכחות מוסר – ביאור על איוב, 210 עמודים.
עזרת השבטים – תפילות שהתפלל אביר הרועים על השבטים, 218 עמודים.
נופת צופים – ביאור משלי, 320 עמודים.
פתחי עולם – דרושים בדרך מוסר, 720 עמודים.
מאה שערים – קובץ דרושים, 754 עמודים.
עושה שלום – חמישה עשר דרושים על השלום, 90 עמודים.
שבתות ה' – דרשות לשבתות מיוחדות, 248 עמודים, ספריית טריניטי קולג', קיימברידג', אנגליה.
דברי אמת – דרשות לשבתות מיוחדות, 248 עמודים.
בית פרץ – ביאור מגילת קהלת.
מקור דמעה – ביאור מגילת איכה.
ביאור מגילת איכה - על דרך האמת.
דרושים לנפטרים, לעצירת גשמים ולשבתות כלה.
דרך צדיקים – 26 דרושים.
חיבורים נוספים שלא תוארו, היו בספריית משפחת אבן צור שבפאס.
אחיו הגדול הוא רבי עמנואל שהיה חכם וסופר בית הדין, ואחיו הקטן היה החכם רבי חיים.
שלשת האחים הללו, הם אבות משפחת מנסנו שהוציאה מקרבה לערך כ-20 חכמים במאה ה-17 וה-18 ובתחילת המאה ה-19. אחותם לונה הייתה אשת רבי מתתיה סירירו, אב"ד פאס, בן בתו של רבי יעקב אבן צור.
בניו הם החכמים רבי שמואל, ורבי יעקב.
בתו ריינה נישאת לרבי חיים דוד סירירו אב"ד פאס, אחד משבעת בניו הדיינים של רבי מתתיה סירירו.
בתו חפציבה, נישאת לעזוז בן אברהם מאמאן, בשנת תקמ"ז.
הרב אברהם מרדכי גוטליב (נולד בי"א בטבת ה'תשכ"ג, 7 בינואר 1963 בבני ברק) הוא אדמו"ר קהילת חסידי אשלג שפעלה בקריית יערים, תלמידו של הרב ברוך שלום הלוי אשלג, מדריך קבלה ועבודה עצמית ופעיל רשת ישראלי.
חיבר מספר ספרים ומוסר שיעורים רבים בתורת הרב יהודה לייב הלוי אשלג ("בעל הסולם").
למד בבית הספר "מעלות" של הממ"ד.
בגיל תשע עזב את הבית כתוצאה מאלימות אביו שהיה ניצול שואה, ועבר לגור אצל סבו.
מגיל ארבע עשרה למד אצל הרב ברוך שלום הלוי אשלג וכן בישיבת בית מאיר אצל הרב זלמן רוטברג.
על פי האתר שלו, מגיל צעיר החל ללמד קבוצות אברכים ממקומות שונים את חוכמת הקבלה, וכן לערוך את כתבי רבו בעידודו.
בשנת תשנ"ג, לאחר פטירת הרב אשלג, עזב את בני ברק לקריית יערים, ושם הקים את בית המדרש "ברכת שלום" והחל להעביר שיעורים בחוכמת הקבלה.
שיעוריו מועלים גם לרשת האינטרנט, והוא עוסק בהפצה של חוכמת הקבלה בחברה הדתית והישראלית.
במקביל להוראה, ייסד הרב גוטליב עם תלמידים נוספים הוצאה לאור שבה התפרסמו למעלה מ-40 ספרי קבלה על פי דרכו של הרב ברוך שלום אשלג, שלא הוציא ספרים בחייו ותורתו שרדה רק בהקלטות ובהערות שרשם, וכן מאמרים מקוריים של גוטליב בסדרת ספרי 'במעגלות השנה'.
הרב גוטליב מוסר שיעורים לציבורים מגוונים במגזר החילוני, הדתי-לאומי והחרדי, בדומה לרב אשלג.
אישי ציבור רבים השתתפו בשיעוריו, ביניהם אביחי מנדלבליט, אהוד בנאי, תהלה פרידמן, אירית מני-גור, אברהם אלקיים ובועז הוס.
כמו כן הוא פעיל ברשתות החברתיות ומפרסם סרטונים ותכנים שונים מרעיונותיו ודעותיו.
באלול תשפ"א השתתף בחתונת זוג לסביות, ובירך אותן.
לאחר מכן, הודיע על הפסקה זמנית בהעברת שיעורים במדיות השונות: "מכיוון שהליכה זו גרמה לחילול שם שמיים, ומכיוון שרבו זדים המעלילים עלילות, על כן בלי נדר אני מפסיק את כל השיעורים בזמן הקרוב במדיות השונות".
ב-2025 הצטרף לתנועת "הנתיב השלישי", מיסודו של הרב מיכאל אברהם.
חזונו של הרב גוטליב הוא שינוי פני החברה הישראלית באמצעות חינוך חדש המדגיש את פנימיות האדם, על בסיס העיקרון הרוחני של אהבת הזולת.
ביחס למעמד האישה בחברה הישראלית, הרב גוטליב סבור שנשים צריכות להיות חלק בלתי נפרד מהעשייה הציבורית, לימוד התורה והעבודה העצמית, וכי עדיף שחרדי ישב ליד אישה זרה מאשר שילבין את פניה ברבים.
התבטא רבות לגבי הצורך להכלה וסובלנות כלפי הלהט"ב.
הרב גוטליב מתייחס בשיעוריו לשינויי האקלים וסוגיות סביבתיות.
הוא קורא להפחתת השימוש בכלים חד-פעמיים, תומך בזכויות בעלי חיים ומתנגד לאכזריות של תעשיית הבשר.
הוא שם דגש על המימד הרוחני ולא הגשמי של קדושת ארץ ישראל.
ארץ ישראל האמיתית היא בראש ובראשונה רוחנית בעיניו וההתמקדות בפירוש גשמי של קידוש האדמה מוביל לזליגה לחיצוניות רדודה.
הרב גוטליב מתנגד לכפיה דתית מכל סוג, כולל חוק החמץ ואיסור תחבורה ציבורית בשבת, ומאמין שדווקא כשמשחררים, מתעורר הרצון להתקרב.
הרב גוטליב משתתף בפודקאסט קבוע עצמאי עם אברי גלעד ברדיו החברתי החדש.
הוא מוזמן תכופות לערוצי תקשורת שונים כדי להביע את דעותיו.
בתוך כך, התראיין אצל ליאת רגב ב"כאן 11" והביע את עמדתו בעניין חשיבות היציאה לעבודה וחובת שירות בצבא המותאם לבני הישיבות.
בניגוד למקובל במגזר החרדי, הרב גוטליב לא נמנע מעיסוק בנושאי מיניות ומשימוש במילים ומושגים בעלי אוריינטציה מינית בסרטונים ובתכנים שהוא מפרסם.
בלבב שלם – פרקי חייהם ומשנתם של רבי יהודה הלוי אשלג, בנו הרב ברוך שלום אשלג ותלמידיהם.
מעגלות השנה – מאמרים בנושאי פרשיות השבוע ומועדי ישראל ע"פ תורת אשלג.
מתן תורה – מאמרי הרב אשלג עם ביאורים ומאמרים מאת הרב גוטליב.
תלמוד עשר הספירות – מסודר בדומה ל'צורת הדף' חיבורו של בעל הסולם עם פירושים מאת הרב"ש והרב גוטליב.
הקדמות לחכמת האמת – חיבורו של בעל ה'סולם' עם ביאורים ומאמרים מאת הרב גוטליב.
פתיחה לחכמת הקבלה – חיבורו של בעל ה'סולם' עם ביאורים ומאמרים מאת הרב גוטליב.
פרי חכם אגרות – ביאורים על מכתביו של בעל ה'סולם' לתלמידיו.
ברכת שלום מאמרים – אוסף של כל המאמרים של הרב"ש, שאותם כתב לתלמידיו בין השנים תשד"מ-תשנ"א.
ברכה ושלום – מאמרים בעבודת ה' ע"ד האמת מאת הרב"ש עם ביאורי הרב גוטליב.
ה' שמעתי שמעך – מאמרים שנכתבו על ידי תלמידי בעל הסולם – הרב"ש, הרב בנימין סנקובסקי, הרב משה ברוך למברגר, הרב יאיר וינשטוק, הרב יהודה הרש ברנדווין ועוד – מתוך תורות והדרכות פרטיות שקבלו מרבם עם ביאורי הרב גוטליב.
שער היכל המלך - קיצור של כללות חכמת הקבלה.
נשוי לחנה לבית זילברפלד ילידת פרנקפורט, ולהם שלושה ילדים.
אברהם מרדכי (מוטי) וינשטוק (נולד בט"ו בשבט ה'תשמ"ד, 19 בינואר 1984) הוא איש תקשורת וסופר חרדי.
נולד בירושלים ליאיר וינשטוק למשפחה ותיקה מחסידות לעלוב, (סבו, הרב שלמה מנחם וינשטוק, היה נכדו של רבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב) ולזהבה לבית קלירס, נכדתו של הרב אשר פריינד, סבתו היא המשוררת שפרה וינשטוק אשכול.
וינשטוק הוא בוגר ישיבת מיר.
וינשטוק עבד במכון המאור בין השנים 2003 ועד 2009 בכתיבת ועריכת פירוש 'ושננתם' על התלמוד בבלי.
עם הקמת עיתון המבשר בשנת 2009 הצטרף וינשטוק אל העיתון כחבר מערכת המוסף התורני.
בשנת 2013 עבר וינשטוק אל עיתון בקהילה והחל לערוך את המוסף התורני 'תבונות' שיצא לאור במשך 3 שנים.
בנובמבר 2016 החל וינשטוק לערוך את המגזין בעיתון בקהילה, לצד טורים וכתבות שהוא מפרסם שם בקביעות.
במסגרת הכתיבה בבקהילה הוא עוסק בעיקר בנושאים היסטוריים לצד סיפורי פרוזה.
לצד הכתיבה העיתונאית, הוא עוסק בעריכה תורנית ובין השאר ערך את הספרים 'פניני מהרא"ל צינץ' על ספר התהילים, ואת הספר 'רב פעלים' על הרב נתן צבי קניג ראש כולל ברסלב בבני ברק.
וינשטוק נשוי ואב לשבעה ילדים.
הרב אברהם מרדכי הרשברג (ה'תרע"ו – כ"ה באלול ה'תשמ"ה, 1916 – 1985) היה רב, ראש ישיבה ומחבר תורני.
כיהן כרבה הראשי של מקסיקו במשך כ-25 שנה, וכן ייסד ושימש נשיא "איגוד הרבנים של מרכז אמריקה".
הרבה לעסוק בלימוד והפצת התלמוד הירושלמי.
היה חבר פעיל באגודת הרבנים.
היה מקורב לחסידות חב"ד ולאדמו"ר הרב מנחם מנדל שניאורסון.
אברהם מרדכי הרשברג נולד בשנת ה'תרע"ו בכפר קודן שבפולין, פלך ביאלה, לאביו הרב אברהם מרדכי מצאצאי הש"ך, ואמו טאבא איטא, בתו של הרב משה אריה פרידמן, רבה של קודן.
במהלך ההריון, בד' באדר ה'תרע"ו, נפטר אביו והוא נקרא על שמו.
החל מגיל שבע גדל ולמד אצל סב אביו, הרב אריה ליב זק, רב העיר ביאלה.
בהמשך נישאה אמו בשנית לרב אברהם דוב שוורצברג, והמשפחה עברה להתגורר בעיר טרספול, סמוך לבריסק, שם כיהן הרב שוורצברג כאב בית דין.
למד בישיבת חכמי לובלין, ועמד בקשר קרוב עם ראשה הרב מאיר שפירא.
בעת לימודיו בישיבה כונה: "העילוי מטרספול".
בגיל 21 פרסם ספר הלכה למדני בשם "מחשבת הקודש" שזכה להסכמות ממספר רבנים, דוגמת הרב דוב בריש ויידנפלד מטשעבין והרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק.
נסמך לרבנות בשנת ה'תרצ"ח בידי אגודת הרבנים בפולין, אביו החורג הרב שוורצברג, הרב צבי יחזקאל מיכלסון מפלונסק, ועוד.
החל משנת ה'תרצ"ז לימד בסניף ישיבת חכמי לובלין בראחוב.
בשנת ה'ת"ש (1940), לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהה בוילנה ולימד בסניף של הישיבה שהוקם בה.
באותה עת עסק הרב חיים עוזר גרודזינסקי "האחיעזר" בהצלת הרב הרשברג מאירופה, לצד בוגרים נוספים של ישיבת חכמי לובלין, כרב פנחס הירשפרונג.
לצד תלמידים נוספים מישיבת חכמי לובלין, נמלט הרב הרשברג ליפן וכך ניצל מהשואה.
בשנת ה'תש"ב (1942) הגיע הרב הרשברג לקנדה ונתמנה לרב בית הכנסת "צעירי דת ודעת" במונטריאול, בו ייסד את המרכז הלימודי "אחדות ישראל".
כשנה לאחר מכן נישא לציפורה מינה, בתו של הרב יהושע השל אייכנשטיין, האדמו"ר מזידיטושוב-חודורוב-שיקגו.
לאחר שנים נישואין אלה לא עלו יפה, והוא נישא בשנית לרבקה.
בשנת ה'תש"ג (1942) היגר לארצות הברית והתיישב בשיקגו.
בשנת ה'תש"ה התמנה לראש ישיבת "אחי תמימים" בעיר, בברכתו ועידודו של האדמו"ר הריי"צ.
כן שימש כרב בית הכנסת "נחלת דוד" בעיר.
במקביל, החל משנת ה'תש"ד (1942), היה מראשי "ישיבת חכמי לובלין" בדטרויט.
באותה עת ייסד את "הסתדרות חכמי לובלין", במטרה לאגד את בוגרי ישיבת לובלין בה למד.
במסגרת הארגון סייע לתלמידים להגר מאירופה, לעלות לארץ ישראל או להתיישב באמריקה.
בשנת ה'תשי"ג (1953) נתמנה לעמוד בראש ארגון "קול הדת" אשר פעל לסיוע ליהודים הנמצאים מאחורי מסך הברזל.
בתחילת שנת ה'תשכ"א (1960) מונה לרב בית הכנסת "פולנקו" שעל יד "קהילת נידחי ישראל" במקסיקו סיטי.
באותה שנה הקים ישיבה בראשותו במקום בשם "ישיבת חכמי לובלין".
כעבור שנתיים מנתה ישיבתו כ-200 תלמידים.
ברבות השנים התבסס מעמדו במקסיקו כולה, ואף באמריקה הדרומית כולה.
הוא שימש כרבה של מקסיקו עד לפטירתו, חרף לחצים מצד הקהילה היהודית באנגליה לכהן כרבה הראשי של המדינה.
החל משנת ה'תשכ"ב (1962) שימש הרב הרשברג גם כנשיא ומייסד "איגוד הרבנים של מרכז אמריקה" אשר פעל לחיזוק הקהילות היהודיות ושמירת המצוות באמריקה הדרומית.
תחת איגוד זה היו קהילות במקסיקו סיטי, מונטריי, קולומביה, גואטמלה, קוסטה ריקה, פנמה, קראקס, הונדורס, ניקרגואה, פרו, קובה, ועוד.
באופן יוצא דופן, במסגרת הארגון פעלו גם רבנים ספרדים.
הרב הרשברג נפטר ממחלה כבן 69 ביום כ"ה באלול ה'תשמ"ה (1985).
הוא נטמן בלוויה רבת משתתפים בבית העלמין היהודי בהר הזיתים.
הרב הרשברג הרבה לעסוק בלימוד התלמוד הירושלמי.
במסגרת זו הקים בשנת ה'תשי"ג את "המכון לירושלמי" בשיקגו, במטרה להכין אוצר פירושים והשלמות לירושלמי מתוך ספרות הדורות, ואשר פעל במשך שנים רבות.
המכון הוציא לאור בין השנים ה'תשי"ג-ה'תשכ"א כתב עת בעריכת הרב הרשברג בשם "קול ירושלים".
לאורך השנים פרסם מאמרים רבנים בכתבי עת תורניים, כדוגמת הפרדס, "בית יצחק", "אור המאיר" ועוד.
תקופה מסוימת ערך לצד נוספים את הקובץ "דער אידישער וועג", בו מאמרים וידיעות על חיי היהודים במרכז אמריקה.
פרסם קונטרס מקיף על שאלת הגיור במדינת ישראל, בו סקר את הלכות הגיור בארץ ובחוץ לארץ בהיבטים שונים, ובין היתר קבע שגם גיורים שנערכים תוך ידיעה ברורה שהגר לא מתכוון לשמור מצוות – תקפים, כיוון שדברים שבלב אינם דברים.
ביקוריו היו מטעם ישיבת חכמי לובלין בבני ברק, שהיה בין מקימיה, אגודת הרבנים ו"איגוד הרבנים של מרכז אמריקה", ועוד.
בשנים ה'תשכ"ו וה'תש"ם (1979) ביקר בטהראן כחבר משלחת ארצות הברית לאו"ם, בפעם השנייה במסגרת ביקור האסירים היהודים משגרירות ארצות הברית שנשבו במשבר בני הערובה.
בתו יהודית נישאה לרב ד"ר אלתר בן ציון מצגר, ששימש כפרופסור למדעי היהדות ב"מכללת שטרן לנשים" בישיבה יוניברסיטי.
בנו הרב יהושע השל, מחבר "פרדס המועדים", נישא ליהודית, בתו של הרב גדליה שור, מראשי ישיבת תורה ודעת.
בתו חנה רחל נישאה לרב מיכל זלמן שורקין, מחבר הספר "מגד גבעות עולם".
מחשבת הקודש – כרך א, לובלין ה'תרצ"ז; כרך ב, סנט לואיס, ה'תש"ז
אוצר הירושלמי – חידושים על התלמוד הירושלמי, ירושלים תשל"ח
קול ירושלים – ירחון תורני להלכה ולמדע בתלמוד הירושלמי, ירושלים תשי"ג-תשכ"א
אברהם מנחם מנדל מור (בכתיב ארכאי: אברהם מנחם מענדיל מאהר; 11 באפריל 1815, א' בניסן ה'תקע"ה – 29 במאי 1868, מוצאי חג שבועות ח' בסיון ה'תרכ"ח) היה מלומד יהודי גליציאני יליד למברג, מו"ל, מתרגם ומחבר פורה בעברית וביידיש.
יחד עם כמה מידידיו הוציא לאור את כתב העת לביקורת ספרותית "הרואה (ומבקר ספרי מחברי זמננו)" שבשני כרכיו נמתחה ביקורת קשה גם על סופרים מפורסמים, דבר שהוביל לתרעומת על מור וחבריו.
מור פרסם שבועון ביידיש בשם צייטונג, שיצא בשנים 1848-1849. העיתון היידי היחידי בעולם באותה עת, מוהר הציע לקוראיו חדשות שהוא ליקט ותרגם ממקורות מגוונים, ביניהם העיתונות האירופאית.
הוא שב והדפיס עיתון ביידיש בלמברג בשנות ה-60 של המאה התשע עשרה.
חוט המשולש: ספר תולדות אדם רם ונשא נאפאליעאן השלישי קיסר הצרפתים, סלוניקי תרי"ז 1853 הודפס בשפת הלאדינו.
כליל יופי: ספר זיכרון למפעלות ...
מהר' שמעון עדלר, פאן לעמעל, למברג: [יוסף] שניידער, 1845
כתר שם טוב: לראש ...
מאמר מגן החכמה, לבוב: נפתלי הירץ גרוישמאן, תקצ"ד
מוה' צבי הירש טאדעסקא ...
שבילי עולם: תהלוכות מדינות העולם בעיקר מדינות אירופה.
תפארת ישראל: הוא תולדות המשפחה ...
יואכים היינריך קאמפה, קאלומבוס: הוא ספר מציאת ארץ אמעריקא ...
(מגרמנית), למברג: חוה גרוסמן, 1846
אברהם ("כושי") מעודד (5 בפברואר 1944 יפו, פלשתינה-א"י – 30 בספטמבר 1987, חולון, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקיצוני הימני ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
אברהם מעודד נולד ביפו ב-1944, והתגורר בסמוך למגרשה הביתי של מכבי יפו "מגרש הפחים".
ב-1954 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו ביחד עם חברי ילדותו בלפור גולדברג ודיקו הרה.
באותו המחזור שיחק עמם מוצי ליאון.
משחקו הראשון בשורות קבוצת הבוגרים נערך ב-21 באוקטובר 1962, במהלך עונת 1962/1963 בליגה הלאומית.
מכבי יפו ניצחה את מכבי חיפה 4–2 ומעודד כבש את שער הבכורה שלו בליגה הלאומית במשחק זה.
ביוני 1963 הצטרף למסעה של הקבוצה לליון אשר בצרפת והשתתף במשחקי מכבי אירופה בהם זכתה יפו בטורניר הכדורגל.
בעונת 1963/1964 בליגה הלאומית תחת המאמן נוטקו ולב סיימה הקבוצה כסגנית אלופת ישראל בכדורגל.
מעודד שיחק בשורות מכבי יפו עד לסיום עונת 1966/1968 בליגה הלאומית "העונה הארוכה" ובסיומה עבר לשחק בקבוצת שמשון תל אביב.
מעודד שיחק עונה אחת בשורות שמשון תל אביב ובמהלכה השתתף בשני משחקי ליגה, ובסיומה של העונה שב לקבוצת נעוריו מכבי יפו.