tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדובר במבנה פשוט, לרוב עשוי מסבכים של במבוק ואדמה וחלונות נייר המאפשרים חדירת אור טבעי.
חדרי תה אלה מבודדים את השותה מהמרחב היום-יומי, ומעבירים אותו לאווירת אינטימיות.
הגישה לחדר נעשית דרך פתח קטן, המדגיש שוויון בין כולם.
לעיתים, גם הדלת קטנה כדי למנוע הכנסת חרבות, ולהדגיש את הפסק מהחיים החיצוניים.
הכנת התה עצמו, עם מצקת מיוחדת ומחוות מדויקות, משתנה לפי אסכולות, אך במרבית המקרים נעשה שימוש בתה ירוק חזק, שמימיו מורתחים מעל גחלים, ומוגש בכוס חרסינה.
המשותף לכולם היה השימוש בחרסינה משובחת, במיוחד בקערת התה .
לאורך ההיסטוריה, סין הייתה ספקית עיקרית של תה ליפן.
בשנת 805, הנזיר הבודהיסטי היפני סאיצ'ו הפך ל"סוכן התה" הראשון שייבא אצווה של זרעי תה מסין לקיוטו.
עם התרחבות הביקוש לתה במזרח אסיה, מהמאה ה-10 ואילך, החלו סוחרים סינים לייצא עלי תה ליפן.
הקשרים המסחריים הללו תרמו לאימוץ וההתאמה של מסורות תה ייחודיות ליפן.
גם ייצור כלי תה יפניים הושפע בתחילה מעיצובי הקרמיקה הסיניים, אך התפתח לכיוונים יפניים ייחודיים, כמו שיטת זיגוג יפני בשם "ראקו" .
צריכת התה הייתה כה נרחבת עד שהפכה לעסק מעורר עניין בקרב סוחרים אירופיים, בעיקר הפורטוגזים וההולנדים.
התה הפך למוצר פופולרי לא רק ביפן ובסין אלא גם באירופה, אליה הגיע לראשונה התה הסיני בשנת 1607. הוא היווה 80% מסך היצוא של סין לאירופה בתחילת המאה ה-19.
למרות השפעתה ההיסטורית של סין על התפתחות טקסי התה ביפן, התרבות היפנית עיצבה עם הזמן מסורת מקורית ונבדלת, שעומקה הפילוסופי והאסתטי מבטא זהות תרבותית ייחודית.
טקס התה היפני, שהתבסס על עקרונות הזן והבודהיזם, אינו רק מחווה לשיטות הכנה מסורתיות אלא ביטוי של דרך חיים שלמה – המקדשת פשטות, ריכוז ויופי חמקמק.
היפנים לא רק אימצו את שתיית התה, אלא עיצבו סביבה שלמה סביבו: אדריכלות מינימליסטית, חפצי אמנות מחוספסים אך מדויקים, עקרונות נימוס שקטים ותחושת זמניות שאינה נחווית במקביל הסיני.
עקרונות כמו "שִׁיבּוּי" , יופי עדין שאינו ראוותני, ו"מונו נו אווארה", רגישות כלפי הבר חלוף, משתקפים בטקס התה לא פחות מאשר בקליגרפיה או בשירה היפנית.
לפיכך, אין מדובר בגרסה יפנית לטקס סיני – אלא בטרנספורמציה תרבותית מלאה.
הגם מוסד ה"סוּקִיָּה" – חדר התה – מדגים את הרוח היפנית הייחודית.
זהו חלל שאינו נועד להציג עושר או פאר, אלא לבטל היררכיות, למקד את הנפש ולהרחיק את המשתתף מעולם החוץ.
כל פרט, מהדלת הנמוכה ועד האביזרים הדלים בעיטור, מבטא אידיאלים יפניים שעומדים בזכות עצמם.
המסר אינו הרמוניה עם הטבע כשלעצמה, אלא התבוננות פנימית בטבע הקיום.
המאסטרים הגדולים של טקס התה ביפן, ובראשם סן נו ריקיו, לא רק שכללו את הפרקטיקה, אלא הנחילו בה אידאולוגיה תרבותית שלמה.
תורתו של ריקיו, שהשפיעה על דורות של אצילים, סמוראים ואמנים, מיצבה את טקס התה כזירת ביטוי לרוח היפנית – צנועה, שקטה אך חדה להפליא.
ההקבלה בין שתי המסורות, הסינית והיפנית, משמעותית לא פחות מההבדלים ביניהן: הראשונה פתוחה, משתפת ונינוחה; השנייה פנימית, מדויקת ומכוונת למודעות עצמית.
התה, בכל אחת מהן, מבטא עולמות שונים.
אף על פי שיפן וסין חולקות רקע משותף בכתב, השפות המדוברות עצמן שונות מאוד זו מזו.
ההגייה, הדקדוק והתחביר שונים לחלוטין, וקיים צורך במתורגמנים או בתיווך של שפה שלישית – לרוב אנגלית – בתקשורת ביניהן.
גם בתחום הפוליטי, קיימים מתחים לשוניים, למשל סביב תרגום של שמות מקומות, תיאורי מלחמות, או מושגים רגישים מבחינה היסטורית.
במהלך המאות הראשונות לספירה, סין נחשבה למוקד תרבותי מתקדם, ויפן שאפה ללמוד ממנה.
כתוצאה מכך, הכתב הסיני הועבר ליפן והפך לאבן יסוד במערכת הכתיבה היפנית (קאנג'י).
עם הזמן פיתחו היפנים שתי מערכות כתב נוספות – היראגנה ו-קטקאנה – אך הקאנג'י נותר חיוני לשפה הכתובה עד היום.
במהלך תקופת הרפורמות של יפן (תקופת מייג'י, סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), היפנים אימצו מונחים מערביים ותרגמו אותם למונחים מבוססי קאנג'י.
תרגומים אלה, שהיו לרוב יצירתיים, הועברו גם לסין, והפכו לחלק בלתי נפרד מהשפה הסינית המודרנית.
כך, מונחים כמו "מהפכה" (革命), "פוליטיקה" (政治) ו"תרבות" (文化) עברו מסלול מעגלי – מהשפה הסינית הקלאסית ליפנית, ומשם חזרה לסינית מודרנית, אך עם משמעות חדשה.
יחסי יפן–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת מרוקו.
המגעים הראשונים בין יפן לסולטנות מרוקו האוטונומית במרוקו הצרפתית התרחשו במחצית השנייה של המאה התשע עשרה במהלך שלטונו של הסולטן מולאי חסן הראשון.
המגעים המשיכו לאורך תחילת המאה העשרים אך לא היו יותר ממגעים בין שתי המדינות.
בשנת 1956 עם עצמאותה של מרוקו, הכירה האימפריה היפנית בעצמאותה של המדינה וכוננה איתה יחסים דיפלומטיים.
המדינות החלו לקיים שיתופי פעולה בשנות השישים של המאה העשרים, אך היחסים החלו להתקרב במיוחד רק בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
על פי משרד החוץ היפני, בין משפחת המלוכה המרוקנית לבין משפחת הקיסרות היפנית יש קשרים מצוינים ופוריים בתחומים שונים.
בין היתר באים היחסים לידי ביטוי בפגישות משותפות וביקורים רשמיים, כדוגמת ביקורו של מוחמד השישי, מלך מרוקו, בטוקיו בנובמבר 2005. מאז 2009, פגישות של הוועדה המשותפת המרוקאית-יפנית מאורגנות על בסיס קבוע.
מיקום הפגישה הוא ביפן או במרוקו (הפגישה הראשונה התקיימה באוקטובר 2009 בטוקיו, הפגישה השנייה התקיימה במרץ 2011 ברבאט), במהלכן של הפגישות משוחחים ונואמים המנהיגים על נושאים עם אינטרסים לשתי המדינות בהן, כגון המצב במזרח התיכון או בכלל באסיה.
במרץ 2012, ביקר ד"ר סעד דיין אל עות'מאני, שר החוץ ושיתוף הפעולה המרוקני ביפן במסגרת ביקור רשמי בהזמנת משרד החוץ של יפן.
בחודש יוני 2013, ד"ר סעד דיין אל עות'מאני נסע ליוקוהמה כדי להשתתף בכנס הבינלאומי בנושא פיתוח אפריקה, שנערך מ-1 ביוני עד 3 ביוני.
בחודש מרץ 2014, שר החוץ של יפן, נובו קישי, ביקר במרוקו ונפגש עם שר החוץ ושיתופי הפעולה המרוקני, הפגישה התקיימה בחסות הוועדה המשותפת המרוקאית-יפנית.
יפן מיוצגת במרוקו גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה בקזבלנקה, העיר הגדולה ביותר במדינה.
מרוקו מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה באוסקה.
יחסי יפן–מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת מונטנגרו.
ב-1904 הכריזה מונטנגרו מלחמה על יפן בתמיכתה של רוסיה, אך לא שלחה אליה כוחות צבא.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן הייתה מונטנגרו בעלת ברית ראשית של רוסיה והחלה לשלוח מתנדבים למנצ'וריה על מנת להילחם ביפנים יחד עם הצבא הרוסי.
בהסכם השלום שנחתם אחרי המלחמה לא נכללה מונטנגרו והמלחמה המשיכה בין שתי המדינות באופן רשמי.
ביוני 2006, מיד לאחר קבלת עצמאותה של מונטנגרו מסרביה ומונטנגרו, הכירה יפן בעצמאות המונטנגרית והכריזה כי המלחמה בין שתי המדינות הסתיימה.
כך הסתיימו להן 101 שנים וחצי של מלחמה דה יורה בין שתי המדינות.
המלחמה היא השלישית באורכה לאחר מלחמת מאה השנים ומלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-24 ביולי 2006.
יפן היא המדינה השביעית שלאחר האיחוד האירופי בגודל המסחר שלה עם מונטנגרו נכון לשנת 2016. עלייה לעומת שנת 2008 בה הייתה מצויה במקום ה-12.
לפי משרד החוץ היפני, קיימת קהילה קטנה מאוד עד זניחה של 11 יפנים המתגוררים במונטנגרו.
יפן אינה מיוצגת במונטנגרו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת שלה למונטנגרו היא זו הנמצאת בבלגרד, בירת סרביה.
מונטנגרו אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות ואין לה שגרירות מייצגת בשבילה.
מונטנגרו מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–מונגוליה הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין יפן למונגוליה.
הקשר הראשון בין יפן ומונגוליה נוצר במאה השלוש עשרה, אולם הוא לא חודש עד להקמתה של מונגוליה המודרנית במאה העשרים.
נכון לשנת 2018, מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים בין יפן ומונגוליה.
קובלאי חאן מונה להיות חאן האימפריה המונגולית בשנת 1260. במטרה להרחיב את גבולות האימפריה שבשליטתו, שלח החאן, לא אחת, שליחים ליפן, כדי לאלץ את היפנים לקבל את מרות האימפריה המונגולית ביפן.
לאחר שהמשלחות לא הניבו פרי, החליט החאן להשתמש בכוח הזרוע ולפלוש ליפן.
צבא מונגולי פלש ליפן פעמיים: ב-1274 וב-1281. בשתי הפלישות כשלו הפולשים המונגוליים בפריצת קווי ההגנה היפניים ונסוגו מיפן לאחר ששתי סופות טייפון פגעו בהם.
הפלישות הללו נחשבות למאורעות חשובים בהיסטוריה היפנית, שכן בהן הצליח הצבא היפני הקטן לסלק מארצו אויב כביר ממדים.
בשנת 1911, הכריזה מונגוליה המודרנית על עצמאותה משושלת צ'ינג הסינית במהלך מהפיכת שינהאי.
בשנת 1921, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, כבש הצבא האדום את מונגוליה.
מאז הפכה מונגוליה להיות בעלת הברית הקומוניסטית היחידה של ברית המועצות.
הברית בין מונגוליה לברית המועצות באה לידי ביטוי פעמיים, וזאת כנגד יפן: בפעם הראשונה, נחלצה ברית המועצות לעזרתה של מונגוליה לאחר פלישת חיילים מצבא קוואנטונג היפני לתוך שטח מונגוליה בקרב חלקין גול, בשנת 1939. בסיומו של הקרב נהדפו היפנים מחוץ לשטחה של מונגוליה.
בפעם השנייה, לאחר פלישת ברית המועצות למנצ'וריה היפנית במבצע סערת אוגוסט, נלוותה אליה מונגוליה והכריזה מלחמה על יפן ב-10 באוגוסט 1945.
יפן ומונגוליה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-24 בפברואר 1972. לאחר התפרקות ברית המועצות היחסים בין שתי המדינות התחממו.
ההתחממות ביחסים באה לידי ביטוי בביקורים הדדים של ראשי ממשלת יפן סוסוקה אונו וטושיקי קאיפו במונגוליה ובביקורו של ראש הממשלה המונגולי דומאגי סודנום ביפן.
נוסף על כך, עזרה יפן למונגוליה לעבור לכלכלת שוק באמצעות מימון מכרות ומסילות רכבת.
סך המסחר בין יפן למונגוליה עמד בשנת 2013 על 31 מיליארד ין, ומרביתו המוחלטת נובעת מיבוא יפני למונגוליה.
ההשקעה היפנית הישירה במונגוליה עמדה בשנת 2012 על סך 34 מיליון דולר.
ליפן יש שגרירות רשמית באולן בטור, בירת מונגוליה.
למונגוליה יש שגרירות רשמית בטוקיו, בירת יפן.
כמו כן, למונגוליה יש שש קונסוליות ברחבי יפן, בערים פוקואוקה, נגויה, ניאיגטה, אוסקה, סאגאמיהרה וסאפורו.
יחסי יפן–ליטא הם היחסים הדו-צדדיים שבין יפן לבין רפובליקת ליטא.
ליפן שגרירות בווילנה, ולליטא יש שגרירות בטוקיו.
יפן הייתה אחת מהמדינות המעטות שהכירו בכיבוש הסובייטי של המדינות הבלטיות, כולל ליטא.
בפברואר 1992 הוקמה בדנמרק שגרירות יפן שהייתה אחראית על היחסים עם ליטא, ובשנת 1997 הוקמה שגרירות בווילנה.
ביוני 1998 הוקמה בטוקיו שגרירות ליטא ביפן.
ב-3 בינואר 1919 הכירה יפן בליטא דה פקטו, ותאריך זה נחשב לתאריך בו נוסדו היחסים בין שתי המדינות.
ב-8 בפברואר 1929 נחתם הסכם שביטל את הצורך באשרות בין שתי המדינות ובשנת 1930 נחתם הסכם סחר ומשלוח.
ב-23 בנובמבר 1939 הוקמה הקונסוליה היפנית בקובנה שבליטא בראשות הקונסול צ'יאונה סוגיהארה, עם זאת, בשל הכיבוש הסובייטי של המדינה הקונסוליה נסגרה לאחר שנה בלבד.
ב-1940 סייע סוגיהארה להימלטות יהודים על ידי הנפקת אשרות מעבר בקובנה.
סוגיהארה היה אז הקונסול במשלחת הדיפלומטית של יפן והתעלם מהוראות ממשלת יפן וסייע בהצלת 10,000 פליטים.
בשנת 1989 נוסדה שותפות הדוקה בין העיר קוג'י שביפן לקלייפדה שבליטא.
יפן הכירה מחדש בליטא ב-6 בספטמבר 1991, וחודש לאחר מכן שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן.
בשנת 1997 הוקמה שגרירות יפן בליטא ובשנת 1998 הוקמה שגרירות ליטא בטוקיו.
במרץ 2016 שתי המדינות סיכמו על שיתוף פעולה בתחום הבטיחות הגרעינית.
באוגוסט 2016 שלוש ספינות הדרכה של חיל הים של יפן הפליגו לנמל קלייפדה על מנת לחגוג 25 שנים של יחסים דיפלומטיים.
שר החוץ של ליטא לינאס אנטאנאס לינקביצ'יוס קידם בברכה את כלי השיט היפנים ואת השותפות האיתנה של שתי המדינות המבוססת על ערכי יסוד זהים וציין את הדיפלומט סוגיהארה.
באפריל 2001 ערך נשיא ליטא, ולדאס אדמקוס ביקור רשמי ביפן, ובמהלך ביקורו, ב-11 באפריל נפגש עם ראש ממשלת יפן יושירו מורי ושוחח עמו על השקפותיהם בנושאים שונים, הכוללים את היחסים בין שתי המדינות, היחסים עם רוסיה והצטרפות ליטא לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
במאי 2007 הקיסר והקיסרית של יפן אקיהיטו ומיצ'יקו, קיסרית יפן.
יחסי יפן–ספרד הם יחסי החוץ שבין ספרד ליפן.
שתי המדינות חתומות על הסכמי שיתוף פעולה בתחומים רבים, בהם סחר, תרבות, מדע, תעשייה, ספורט וביטחון.
לספרד יש שגרירות בטוקיו בירת יפן, בעוד שליפן יש שגרירות בבירה מדריד וקונסוליות בלאס פאלמאס דה גראן קנריה ובברצלונה.
הקשר הראשון בין התרבויות היה כאשר המסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר הגיעו ליפן בשנת 1549, שם הקים את היישוב הקתולי הראשון בארץ.
בשנת 1565, ספרד יצרה את נתיב הגליאון של מנילה- נתיב סחר שקישר את מנילה, בירת הפיליפינים לעיר הנמל המקסיקנית אקפולקו (שני אזורים תחת שלטון ספרדי).
נתיב סחר זה עבר בסמוך ליפן, ובכך התחזק הקשר בין המדינות.
בשנת 1582 קבוצת יפנים-נוצרים יצאו לביקור באירופה, שבמהלכו גם ביקרו בספרד ואף את פליפה השני, מלך ספרד.
באוקטובר 1613 נשלחה המשלחת הדיפלומטית הראשונה מיפן לספרד.
היחסים הדיפלומטיים הוכרזו באופן רשמי ב-12 בנובמבר 1868 עם חתימת הסכמי-ידידות בין המדינות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ספרד תמכה באופן לא רשמי במדינות הציר, בהן יפן.
תמיכה זו פחתה בשנת 1944, כאשר ככל הנראה פרנסיסקו פרנקו הבין כי בעלות הברית הן אלו שינצחו במלחמה.
הקשרים בין המדינות נחלשו מאוד עד שכמעט והופסקו לגמרי במרץ 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתפרו היחסים בין יפן לספרד.
באוקטובר 1980, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ביקר ביפן.
בספטמבר 1994 ביקר הקיסר היפני אקיהיטו בספרד.
מאז ביקורים אלו, חלו עוד ביקורים רבים מטעם הממשלות.
בשנת 2017 שתי המדינות חגגו 150 שנה של יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2015 הסחר בין יפן וספרד הסתכם ב-5.5 מיליארד אירו (729 מיליארד ין).
היצוא העיקרי של יפן לספרד כוללים: מוצרים כימיים, מכונות וציוד תחבורה.
היצוא של ספרד ליפן כולל: ציוד תחבורה ומכונות.
ספרד היא היעד החמישי בגודלו עבור תיירים יפנים.
בשנת 2017 הגיעו לספרד כ-473,000 תיירים יפנים שהכניסו למדינה כ-900 מיליון אירו.
באותה השנה כ-100,000 אזרחי ספרד נסעו ליפן.
חברת איבריה איירליינס מפעילה טיסות ישירות בין מדריד לטוקיו.
יחסי יפן–נפאל הם היחסים הבילטראליים בין יפן לרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
יחסים אלה בין שתי המדינות, כוננו ב-28 בספטמבר 1956. בדרג השגרירי, ליפן שגרירות בקטמנדו, ולנפאל שגרירות בטוקיו.
על אף שיחסים דיפלומטים רשמיים כוננו רק ב-1956, מגעים תרבותיים בין יפן לנפאל כבר קיימים החל מהמאה ה-19. בשנת 1899 החלו נזירים בודהיסטים מיפן לנהור לנפאל כדי לאסוף כתבים בודהיסטים מטיבט.
ב-1902 שלח ראש ממשלת נפאל, צ'אנדרה שאמשל, 8 סטודנטים נפאלים ללימודים השכלה גבוהה ביפן.
המגעים בין שתי המדינות הושהו באופן זמני בעקבות מלחמת העולם השנייה, מהיותה של נפאל לצד בריטניה במלחמה.
היחסים התחדשו ב-1956, כששתי המדינות חתמו על יחסים דיפלומטים רשמיים.
חילופי ביקורים בין שתי המדינות תרמו אף הם לקידום היחסים בין שתי המדינות.
בין 5 ל-9 באוקטובר 2014 ביקר שר החוץ הנפאלי, מהנדרה בהאדור פנדי, ביפן.
בין 2 ל-5 במרץ 2015 ביקר שר החוץ הנפאלי, שאנקר דאס באירגי, ביפן, והחזיק בדיאלוג המדיני הראשון בין נפאל ליפן.
בשנת 2000 ביקר ראש ממשלת יפן לשעבר, יושירו מורי, בנפאל.
רוב הסיוע הכלכלי ניתן לנפאל בשיתוף עם הבנק האסייתי לפיתוח.
נכון להיום יפן היא אחת התומכות הגדולות ביותר לנפאל.
מספר התושבים הנפאלים המתגוררים ביפן עומד על כ-60,000, ובמגמת עלייה.
הקהילה הנפאלית היא קהילת החוץ ה-5 בגודלה ביפן.
מעל ל-10,000 סטודנטים נפאלים מגיעים ליפן מדי שנה ללימודים מתקדמים והיא היעד השני המועדף בקרב סטודנטים נפאלים.
יחסי יפן–מונקו (, ) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין נסיכות מונקו.
יפן ומונקו מנהלות מערכת יחסים זה זמן רב עוד לפני כינון היחסים הדיפלומטיים הפורמליים בשנות האלפיים.
ב-1918 החלה מונקו לשלוט באופן חלקי על יחסי החוץ שלה בזכות אמנה שנחתמה עם צרפת.
היא כוננה עוד באותה השנה יחסים דיפלומטיים עם בעלות בריתה העיקריות של צרפת.
מונקו רצתה לכונן יחסים דיפלומטיים עם יפן, אך זה לא היה אפשרי עקב המתיחות באותה התקופה בין יפן האימפריאליסטית למדינות אירופה, וכך נשארו היחסים הידידותיים בתוקף לא רשמי.
אף על פי שהיחסים של מונקו ויפן היו לא רשמיים - הביקורים הרשמיים מן הדרגים הגבוהים של מדינה אחת במדינה השנייה היו דבר לא נדיר.
הנסיך היפני מסיהיטו ביקר מספר פעמים במונקו יחד עם אשתו הנסיכה הנאקו ושניהם אף נפגשו עם רנייה השלישי, נסיך מונקו.
אלבר השני, נסיך מונקו, ביקר ביפן מספר פעמים גם הוא.
הביקור המוכר ביותר הוא זה ב-1998 בו השתתף הנסיך באולימפיאדת החורף שנערכה בנאגנו באותה השנה.
בשנת 1994 נפתח במונקו "הגן היפני" - גן קטן (0.7 הקטר) בסגנון יפני הכולל בית תה, אגמים, הר, גבעה, מפל קטן, חוף ים וגן זן.
העצים היחידים הגדלים בגן הם עצים שגדלים בדרך כלל בתנאי האקלים של יפן אך הותאמו לאקלים הים תיכוני שבמונקו.
הגן עוצב על ידי פילוסוף שינטו שזכה בתערוכה בינלאומית חשובה בשנת 1990.
בשנת 2007, ביקר אלבר השני, נסיך מונקו ביפן.
זהו היה הביקור הראשון של ראש מדינה אחת בשנייה לאחר כינון יחסיהן הדיפלומטיים של שתי המדינות.
באותה השנה ביקר סגן שר החוץ היפני במונקו, מידורי באבה.
זה היה הביקור היפני הראשון למונקו לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים יבן שתי המדינות.
בשנת 2010 השתתפו הנסיכה הנאקו והנסיך מסיהיטו ב"פורום גרימלדי" הנערך במונקו ואירח תערוכה של היסטוריה יפנית בגן היפני שבמונקו.
כשנה לאחר מכן, לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי, שלחה מונקו תנחומים על ההרוגים ותמיכה כספית לממשלת יפן.
מלבד הממשלה גם האזרחים תרמו ליפן כסף וכתבו מכתבים מחזקים לתושבי יפן.
הסחר הכולל בין יפן למונקו בשנת 2013 הוא כ-300 מיליון ין יפני.
יפן אינה מיוצגת במונקו בדרג השגרירות אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת צרפת הסמוכה.
יפן מיוצגת במונקו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בעיר המדינה עצמה.
מונקו אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות.
מונקו מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
בשנת 2016, 121 אזרחים יפנים התגוררו במונקו.
יחסי יפן–סומליה הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין הרפובליקה הפדרלית של סומליה.
הקשרים הדיפלומטיים בין יפן לסומליה נוסדו ביולי 1960, כשיפן הכירה בעצמאות סומליה.
בשנת 1982 פתחה סומליה שגרירות בטוקיו, שנסגרה בשנת 1990. יפן מעולם לא הקימה שגרירות בסומליה; שגרירות יפן בקניה הייתה אמונה על יחסיה עם סומליה.
ב-1991, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, התחייבו רשויות יפן להעביר למדינה כספי פיתוח באמצעות ארגונים בינלאומיים שונים.
הקמת הממשלה הפדרלית בסומליה באוגוסט 2012 התקבלה בברכה על ידי רשויות יפן, אשר אישרו את תמיכתן בממשלת סומליה, שלמותה הטריטוריאלית וריבונותה.
בשנת 2013 הודיע ראש ממשלת יפן שינזו אבה כי יפן תחזור לסייע לסומליה, בייחוד בתחומי הביטחון, הפיתוח והסחר.
יפן מנהלת שליחות דיפלומטית בסומליה באמצעות שגרירותה בקניה.
סומליה החזיקה בעבר בשגרירות בטוקיו בין השנים 1982–1990.
יחסי יפן–סוריה הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1953, ובשנת 1954 נפתח משרד יפני בדמשק.
בשנת 1962 שדרגה יפן את המשרד לדרגת שגרירות, אולם רק בשנת 1978 פתחה סוריה שגרירות בטוקיו.
בין השנים 1996 עד 2013, שלחה יפן חיילים לכוח אונדו"ף שהוצב בגבול רמת הגולן עם ישראל.
יחסי יפן–מלזיה מתייחס ליחסים הבילטרליים ויחסי החוץ בין שתי המדינות, יפן ומלזיה.
היחסים ההיסטוריים המוקדמים ביותר בין שתי המדינות הם יחסי המסחר בין סולטנות מלאקה לממלכת ריוקיו במאה ה-15. זה המשיך גם במאה העשרים עם עליית האימפריה היפנית ופלישתה וכיבושן לאחר מכן של חצי האי המלאי ובורנאו הבריטיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסך הכל התקיימו 150 מסעות בין הממלכה לדרום-מזרח אסיה באוניות ריוקיואניות, אשר תועדו ברקידאי הואן , רשומה רשמית של מסמכים דיפלומטיים שנערכה על ידי הממלכה, כפי שהתרחשה בין 1424 ל-1630, כאשר 61 מהם נועדו לסיאם, 10 עבור מלאקה, 10 עבור ממלכת פטאני ו-8 עבור ג'אווה, בין היתר.
במאה ה-20 ביססה יפן את עצמה כאימפריה, ופתחה במערכה ברחבי דרום-מזרח אסיה, כולל מלאיה שהייתה כבושה אז בידי הבריטים.
בקרב מלאיה ב-8 בדצמבר 1941 הביס הצבא היפני הקיסרי את הצבא הבריטי וכוחות חבר העמים.
הכיבוש היפני גרם לתנועה אנטי-יפנית חזקה במלאיה, המונעת מהכעס שלהם בשל הפלישה היפנית לסין, בתוך הקהילה הסינית, שהביאה להקמת הצבא האנטי-יפני של העמים המלאניים (MPAJA).
התנועה לא מצאה תמיכה מספקת של המלזים וההודים עמם פעל הצבא היפני הקיסרי בתעמולה של "Asia untuk Orang Asia" ("אסיה לאסייתים"), כשהיא מציגה את היפנים כמושיעי תושבי המקום מהשלטון הבריטי.
האוכלוסייה המקומית מצאה השראה לעצמאות מעדותם ליכולתה של יפן הקיסרית לגרש את הקולוניאליסטים האירופיים בדרום מזרח אסיה.
Kesatuan Melayu Muda (האיחוד המלאי הצעיר) עבד עם היפנים להפצת אידאולוגיות נגד האימפריאליסטים הבריטים.
עם זאת, הרשויות היפניות לא אישרו בקשות לעצמאות מצד האוכלוסייה המקומית.
התמיכה המשמעותית ביפנים התדרדרה והבריטים הצליחו להחזיר את מלאיה ואת סינגפור כמו גם את צפון בורנאו בסוף מלחמת העולם השנייה.
עם תבוסתה וכיבושה לאחר מכן בידי ארצות הברית, יפן ניסתה ליצור קשרים דיפלומטיים מחדש עם מדינות שכנותיה.
"מדיניות הביטו מזרחה" הייתה מדיניות כלכלית עליה הכריז ראש הממשלה הרביעי והשביעי של מלזיה מאהאטיר מוחמד במהלך "הוועידה השנתית החמישית של MAJECA / JAMECA" בקואלה לומפור ב-8 בפברואר 1982. המדיניות נקבעה כהמשך למדיניות "קנה מבריטניה באחרונה" שהוכרזה גם על ידי ראש הממשלה באוקטובר 1981.
סטודנטים ועובדי מדינה נשלחו לקורסי לימוד במגזרים תעשייתיים, טכניים, מנהלים ומסחריים.
הנתונים הרשמיים העריכו עד 15,000–16,000 אזרחים מלזים נהנו מהמדיניות מאז הקמתה בשנת 1982, והממשלה המלזית הנוכחית ניסתה לשנות את המדיניות כך שתכלול טכנולוגיה ירוקה וביוטכנולוגיה.
מאז שחזר מהאטיר להיות ראש ממשלה בשנת 2019, הוא החיה את מדיניות "מבט למזרח" ומפציר בעוד מלזים ללמוד ביפן, ובמקביל הוא מברך על כל אוניברסיטאות יפניות בראשות אזרחים יפנים לפתוח את סניפיה במלזיה למלזים.
המסחר הכולל בין מלזיה ליפן בשנת 2011 הסתכם ב-145.3 מיליארד רינגיט מלזי כאשר 80 מיליארד רינגיט היוו את היצוא ממלזיה ליפן, בעוד שהיבוא מיפן הסתכם ב-655.3 מיליארד.
יש כ-1,400 חברות יפניות הפועלות במלזיה, מה שמייצר יותר מ-11,000 מקומות עבודה.
יפן הגדילה את יבוא הגז הטבעי הנוזלי לכ-34%.
לפני 2007 השיעור הדו-צדדי בין שתי המדינות היה בגירעון.
בענף החלאל, אישור חלאל על ידי ממשלת מלזיה אפשר לחברות מלזיות בתעשיית המזון חלאל להתחרות היטב בשוק היפני.
גם בניית פארק חלאל ביפן נלקחת בחשבון.
בשנת 2016 ביקרו במלזיה כ-413,000 תיירים יפנים ואילו 394,000 תיירים מלזים ביקרו ביפן.
עד 2017 פועלות במלזיה כ-1,500 חברות יפניות.
כדי לעודד חברות יפניות נוספות להשקיע במלזיה, Sumitomo Mitsui Banking Corporation (SIMBC) חתמה על מזכר הבנות (MoU) עם הרשות לפיתוח השקעות מלזי (MIDA) ו-InvestKL.
ב-5 במאי 2017, שתי המדינות סיכמו הסדר החלפת מטבע של עד 3 מיליארד דולר אמריקאי דרך בנק יפן (BOJ) ובנק נגארה מלזיה (BNM) כדי לתרום ליציבות בשוק הפיננסי ולחיזוק הקשר בין שתי המדינות.
ממשלות יפן ומלזיה ביקרו זו בזו פעמים רבות.
ביקורים בולטים כוללים את היאנג די-פרטואן אגונג ממלזיה שביקר ביפן בשנת 2005 ואילו בשנת 2006 ביקרו קיסר וקיסרית יפן במלזיה.
יפן ומלזיה הן חברות בפסגה של מזרח אסיה, APEC, ASEAN + 3 וארגון הסחר העולמי.
בספטמבר 2016, ממשלת יפן, באמצעות ראש ממשלתה שינזו אבה, העניקה סירות סיור בחינם למלזיה בעקבות הסכמים דומים עם הפיליפינים ווייטנאם.
כלי השיט הצבאיים, ששימשו בעבר את משמר החופים ביפן, העבירו למלזיה כדי להתמודד עם פעילויות צבאיות סיניות במימי מלזיה.
במאי 2017 יפן ביקשה למסור את מטוסי הסיור לוקהיד P-3 אוריון שלה למלזיה.
יפן מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור, ו-3 קונסוליות בג'והור באהרו, קוטה קינבאלו ופננג.
מאידך, מלזיה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו וקונסוליה כללית בפוקואוקה.
יחסי יפן–מדגסקר הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין רפובליקת מדגסקר.
יפן מחזיקה בשגרירות באנטננריבו, בירת מדגסקר, ואילו למדגסקר שגרירות בטוקיו, בירת יפן.
יחסי יפן–מקסיקו כוללים היבטים רבים- יחסים דיפלומטים, ויחסי מסחר, תחבורה ועוד.
שתי המדינות חברות ב-APEC, CPTPP, G-20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
תחת השלטון הקולוניאלי הספרדי שלטה מקסיקו, שכונתה אז ספרד החדשה, על דרכי הסחר בין מנילה, בירת הפיליפינים לנמל אקפולקו המקסיקני.
דרך מסלול סחר זה הפליגו גליאונים ספרדים מאקפולקו לפיליפינים וסחרו עם מדינות / שטחים שכנים בסביבתה.
חלק מהשטחים הללו היו איי יפן.
למנילה היו מגיעות סירות סחר יפניות ומביאות סחורות ומזון לסחר עם הממשלה הספרדית במקסיקו.
ממנילה, ספינות ספרדיות היו מעבירות את הסחורה חזרה לאקפולקו, עוברות את השטח המקסיקני עד שהגיעו לנמל וראקרוס ומשם העבירו את הסחורה לספינה ספרדית אחרת בדרכה לספרד.
באמצע המאה ה-16 החלו הישועים הספרדים, רבים מהם ילידי ספרד החדשה, להגיע ליפן כדי להטיף לנצרות.
בשנת 1597 גנרל טויוטומי הידיושי, שהתפרסם בכך שאיחד את איי יפן; אסר על הוראת הנצרות והורה לכל המיסיונרים לעזוב את יפן.
כמה ישועים לא עזבו והם הוצאו להורג בנגסאקי.
בשנת 1609 התהפך גליאון ספרדי בשם סן פרנסיסקו ליד אטאקי, צ'יבה, בזמן שעשה את דרכו ממנילה לאקפולקו.
370 ניצולים חולצו על ידי ספינות דיג יפניות.
בין הניצולים היה המושל הספרדי החדש בפיליפינים; רודריגו דה ויברו.
ביפן, דה ויברו הצליח לנסוע לטוקיו ונפגש עם מכובדים רמי דרג וליצור קשרים מסחריים ישירים בין יפן לאימפריה הספרדית דרך הפיליפינים.
לאחר שבילה זמן רב בנסיעה ברחבי האיים היפניים, חזר דה ויברו לאקפולקו עם ספינה חדשה שנבנתה ביפן בשם San Buenaventura ועם כמה גברים יפנים על סיפונה.
כשהגיע לאקפולקו, דה ויוארו הביא את משלחתו למקסיקו סיטי ונפגש עם המשנה למלך הספרדי, לואיס דה ולזאקו, והעביר לו את הדיווח.
במרץ 1611 שלח המשנה למלך המשנה הספרדי ולזאקו משלחת ישירות מאקפולקו ליפן והודה לממשלת יפן על שסייעה למושל דה ויברו והחזיר להם את הספינה סן בואנוונטורה, והעניק להם מתנות בהוקרה, כאשר אחד מהם היה שעון מדריד, אשר היה אמור להיות השעון הראשון שאנשים מיפן ראו אי פעם.
באוקטובר 1613 נשלחה המשלחת הדיפלומטית היפנית הראשונה לספרד החדשה על ידי מסאמונה דייט, איש תקיף באזורו.
השגריר, הסקורה צונאנגה נסע מיפן לאקפולקו ונפגש עם המשנה למלך המשנה הספרדי דייגו פרננדז דה קורדובה.
במקסיקו סיטי נפגש הסקורה עם כמה מנהיגים קולוניאליים והציע לממשלת ספרד החדשה מסחר חופשי בין השטחים הספרדים החדשים ליפן וביקש מקבוצה של מיסיונרים נוצרים לחזור ליפן.
המשלחת הדיפלומטית גם הציעה לגרש אזרחים אנגלים והולנדים מהמדינה מכיוון ששתי המדינות נחשבו באותה עת לאויבי המלך הספרדי.
ביוני 1614 עזב הסקורה את ספרד החדשה דרך וראקרוס והמשיך בנסיעתו לספרד להיפגש עם מלך ספרד והשאיר אחריו משלחת קטנה.
בספרד הוטבל הסקורה לקתוליות ושינה את שמו לפרנסיסקו פליפה פקסיקורה.
שנתיים לאחר מכן בפברואר 1617 חזר פקסיקורה מספרד לוורקרוז ונסע למקסיקו סיטי.
עם הגעתו למקסיקו סיטי, גילה הסקורה שרוב חברי המשלחת שהשאיר מאחור התחתנו והשתלבו בקהילה המקומית.
בשנת 1618 הפליגו הסקורה ומשלחתו הדיפלומטית וחזרו ליפן.
עם הגעתם נוכחו שהמדינה השתנתה מאז עזיבתם בשנת 1613 וכל דבר שקשור לנצרות נאסר.
הסקורה ומשלחתו נאלצו לוותר על דתם החדשה.
מאז המשלחת הדיפלומטית של הסקורה לספרד החדשה, נכנסה יפן לתקופת בידוד וסירבה לסחור עם מדינות זרות.
לאחר רסטורציית מייג'י כוננה רשמית האימפריה היפנית יחסים דיפלומטיים עם ממשלות שונות בעולם.
במקסיקו התעורר עניין לפתוח ביחסים רשמיים עם האימפריה של יפן.
המשלחת ממקסיקו ליפן בשנת 1874, בראשות המדען המקסיקני פרנסיסקו דיאז קובארוביאס, הייתה הסיבה לכך שנעשו ניסיונות רשמיים בין נציגי ממשלות שתי המדינות לקיים יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1874 (53 שנים אחרי שמקסיקו הכריזה על עצמאות מספרד בשנת 1821), הגיעה ליפן משלחת מדעית מקסיקנית בראשות פרנסיסקו דיאז קובארוביאס, כדי לחזות במעבר נוגה על פני השמש.
אף על פי שהמשלחת המדעית לא זכתה להצלחה רבה, משלחת זו אפשרה לכונן יחסים דיפלומטיים פורמליים בין שתי המדינות.
בשנת 1888 חתמו שרי החוץ מתאס רומרו ומונמיצו מוצסו על חוזה ידידות, מסחר וניווט; שהיה אמור להיות האמנה "השוויונית" הראשונה של יפן עם מדינה זרה ובכך כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
מלחמת העולם השנייה והיחסים לאחר המלחמה
מאז כינון יחסים דיפלומטיים, הקשר בין שתי המדינות גבר באמצעות סחר.
במאי 1942 הכריזה מקסיקו מלחמה על מדינות הציר, שכללה את יפן, והצטרפה למלחמת העולם השנייה.
טייסת 201 הייתה טייסת מטוסי קרב שנלחמה נגד טייסים יפנים בקרב לוזון, בפיליפינים.
לאחר המלחמה שוקמו היחסים הדיפלומטיים ונמשכו ללא הפוגה מאז ועד היום.
ראש הממשלה נובוסוקה קישי (1959)
ראש הממשלה קקואיי טנאקה (1974)
ראש הממשלה מסיושי אוהירה (1980)
ראש הממשלה זנקו סוזוקי (1981)
ראש הממשלה טושיקי קאיפו (1989)
ראש הממשלה ריוטרו האשימוטו (1996)
ראש הממשלה יושיהיקו נודה (2012)
ראש הממשלה שינזו אבה (2014)
הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס (1972)
הנשיא מיגל דה לה מדריד חורטדו (1986)
הנשיא פליפה קלדרון (2008, ינואר ונובמבר 2010)
בית הספר Liceo Mexicano Japonés, בית ספר יפני-מקסיקני, מספק חינוך יסודי ותיכון, עבור אזרחים מקסיקנים ויפנים, השוהים במקסיקו סיטי.
קיימות טיסות ישירות בין יפן למקסיקו באמצעות חברות התעופה הבאות: אארומקסיקו ואול ניפון איירווייז.
באפריל 2005 חתמו יפן ומקסיקו על הסכם סחר חופשי (הסכם a.k.a בין יפן ומקסיקו לחיזוק השותפות הכלכלית).
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-20.3 מיליארד דולר.
עיקר המסחר הוא במוצרים חקלאיים, אלכוהול וחלקי רכב.
בין 2005 ל-2012 השקיעו חברות יפניות מעל 12 מיליארד דולר במקסיקו, בעיקר בענפי הרכב.
שתי המדינות חתומות גם על השותפות הטראנס-פסיפית.
יפן מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-2 קונסוליות במונטריי וטיחואנה.
מאידך, מקסיקו מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-5 קונסוליות בהירושימה, קיוטו, נאגויה, אוסקה וסאפורו.
יחסי יפן–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת סינגפור.
שתי המדינות הן מדינות אסייתיות החולקות קשר היסטורי, פוליטי וכלכלי.
שתי המדינות יצרו קשרים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1966, אבל היחסים הראשוניים בין היפנים לסינגפורים התרחשו במאה ה-15. האינטראקציה הבולטת ביותר בין יפן לסינגפור, לפני החלת היחסים הרשמיים, התרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה כאשר האימפריה היפנית כבשה את סינגפור במשך ארבע שנים.
שתי המדינות מסתמכות זו על זו בעיקר בתחום הכלכלה בעקבות הסכם השותפות הכלכלית של יפן-סינגפור אשר נחתם בשנת 2002 (JSEPA).
ואילו לסינגפור יש שגרירות בטוקיו, בירת יפן, בנוסף לקונסוליות הכלליות בערים: אוסקה ונגויה.
השגריר היפני הנוכחי בסינגפור הוא ג'ון יאמאזאקי, והשגריר הסינגפורי הנוכחי ביפן הוא לואי טאק יו.
מדינה רפובליקת סינגפור שם בשפה הרשמית באנגלית: Republic of Singapore
בטמילית: சிங்கப்பூர் குடியரசு ביפנית: 日本 סמל דגל עיר בירה והעיר הגדולה ביותר סינגפור (עיר-מדינה)
ממלכת ריוקיו (קבוצת איים בשליטת יפן) קיימה קשרי מסחר הדוקים מאוד עם ממלכת סינגפור כשהייתה תחת סולטנות מלאקה במאה ה-15. המסחר הימי של ממלכת מלאקה עם ממלכת סינגפור כלל מוצרים יפניים- כסף, חרבות, מניפות, לכה ועוד - ומוצרים סיניים- צמחי מרפא, מטבעות טבעיים, קרמיקה מזוגגת, ברוקדות, טקסטיל ועוד.
כמות מסעות המסחר שנערכו בקרב שתי הממלכות עמד על כ-150 מסעות מסחר.
על פי ההערכות, התושב הראשון בסינגפור ממוצא יפני הוא יממוטו אוטוקיצ'י.
בשנת 1832, אוטוקיצ'י עבד כחבר צוות על סירה יפנית שנקלעה לסערה ונסחפה אל עבר האוקיינוס השקט; לאחר ניסיון כושל לחזור לביתו, בשנת 1862 הגיע אוטוקיצ'י לסינגפור והחל לעבוד שם כמתורגמן.
בשנת 1867 אוטוקיצ'י נפטר ונקבר בבית הקברות היפני בסינגפור.
בית הקברות היפני בסינגפור נפתח לראשונה בשנת 1891, בית קברות זה הוא בית הקברות הגדול ביותר מחוץ ליפן.
שטחו של בית הקברות עומד על 29,359 מ"ר.
בשנת 1987 ממשלת סינגפור הכריזה על בית הקברות היפני כגן זיכרון.
עם זאת, רוב התושבים היפנים הממוקמים בסינגפור היו מורכבים ברובם מנשים העוסקות בזנות, שלימים התפרסמו בשמן הקולקטיבי "קאראיוקי-סאן".
על פי ההערכות, הזונות היפניות הקדומות ביותר הגיעו בין השנים 1870-1871; עד שנת 1889 היו 134 זונות יפניות בסינגפור.
בין השנים 1895–1918, הרשויות היפניות העלימו עין מהגירתן של נשים יפניות על מנת לעבוד בבתי בושת באזורים אחרים באסיה.
על פי הקונסול היפני בסינגפור כמעט כל אנשי יפן אשר גרו בסינגפור היו זונות וסרסורותיהן, או פילגשים.
בשנת 1895 לא היו שום מוסדות או ארגונים ציבוריים יפניים בסינגפור חוץ מהקונסוליה היפנית (כיום השגרירות).
הקונסוליה היפנית שמרה בצורה מינימליסטית על אזרחיהם וכתוצאה מכך בתי הבושת היו מכתיבים את אופייה של הקהילה היפנית בסינגפור.
לצד הניצחון במלחמת סין–יפן, האסרטיביות הגוברת של המדינה היפנית הביאה שינויים במעמדם הרשמי של אזרחי יפן מעבר לים; בעקבות כך האזרחים היפנים בסינגפור השיגו שוויון משפטי פורמלי עם האירופאים.
באותה שנה קיבלה הקהילה היפנית מממשלת סינגפור הרשאה רשמית על ידי הממשלה להקים בית קברות משלהם, על שתים-עשרה דונם של אדמה מחוץ לאזור העירוני; במציאות האתר כבר שימש כמקום קבורה ליפנים כבר בשנת 1888.
אך, גם עם שינויים אלה במעמדם הרשמי של אזרחי יפן בסינגפור, הקהילה עצמה נותרה מבוססת זנות.
הקונסוליה היפנית ראתה זאת כדרך לפתח בסיס כלכלי יפני באזור.
הרווחים שהופקו מסחר בזנות שימשו לצבירת הון ולגיוון האינטרסים הכלכליים היפניים.
בזמן מלחמת רוסיה–יפן מספר הזונות היפניות בסינגפור היה גדול מ-700. עם זאת, כאשר דרום-מזרח אסיה נותקה מייבוא אירופאי בגלל מלחמת העולם הראשונה, החלו מוצרים יפניים להפוך כדרכים המחליפים את מוצרי אירופה, מה שהביא את המעבר מביסוס הכלכלה היפנית בסינגפור על זנות לקמעונאות וסחר כבסיס כלכלי של הקהילה היפנית.
סינגפור נלחמה בזנות היפנית וביטלה אותה בשנת 1921. זה היה חלק מהתכנית הממשלתית של סינגפור להפסקה של חוקיות בזנות בכל חצי האי הסינגפורי.
למרות האיסור, רבים ניסו להמשיך במקצועם בחשאי; אך, ממשלת סינגפור וממשלת יפן התאמצו לצמצם את הסחר בזנות.
עד שנת 1927 נותרו בערך 126 זונות יפניות עצמאיות.
רובן עזבו את סינגפור או עברו לעסקים אחרים.
עזיבתן הייתה במקביל לשינוי משמעותי בהרכב האוכלוסייה היפנית שם: שלל עסקים קטנים, כגוון חייטים ומספרות, שמנוהלים ברובם על ידי גברים, סגרו את עצמם כדי שיוחלפו בשכירים העובדים בחברות סחר יפניות.
רק כ-14 גברים יפנים עבדו במקצועות הסחר היפני בשנת 1914, אך בשנת 1921 מספרם של העובדים עלה, ועמד על כ-1,478 עובדי סחר יפני.
האוכלוסייה היפנית בסינגפור הגיעה לשיאה בשנת 1929 אך, בשנת 1933 האוכלוסייה היפנית בסינגפור נחלה ירידה משמעותית בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הנאצית בראשות אדולף היטלר.
האינטראקציה המוקדמת ביותר של יפן כאומה עם סינגפור התרחשה בעוד שסינגפור הייתה עדיין חלק מהתנחלויות בריטניה בעולם.
במקביל למתקפת ההפתעה ב-8 בדצמבר 1939 על בסיס חיל הים האמריקני וההתקפתה באותו היום על המושבה הבריטית הונג קונג, האימפריה היפנית פתחה גם במתקפה על סינגפור.
יפן, אשר השתלטה על הודו-סין הצרפתית בשנת 1940, הצליחה לפתוח בהתקפות מרובות על סינגפור, והפצצתה בתדירות גבוהה מאוד.
ב-31 בינואר 1941, מלאיה נכבשה על ידי היפנים, וכל כוחות בעלות הברית אשר היו במלאיה, נסוגו מן חצי האי המלאי ויפן השמידה את הגשר בין מלאיה לסינגפור והחלה להתכונן למתקפה מלאה על סינגפור.
אף על פי שזמן השמדת הגשר בין מלאיה לסינגפור יצרה עיכוב קל, הגיעו היפנים לסינגפור ב-8 בפברואר 1941, כאשר היפנים משוגרים לקרב הראשון עם סינגפור בחוף סרימבון.
לאחר ניצחון מוצלח בקרב, יפן פתחה בשלב השני של המלחמה מול סינגפור, אשר במהלכה ספגו היפנים נפגעים כבדים אך עדיין האימפריה היפנית ניצחה בסופו של דבר בגלל תקשורת שגויה בין קציני בעלות הברית אשר עזרו לסינגפור בקרב.
עד ה-15 בפברואר, מנות המזון והמים היו נמוכות, תחמושת הנשק כמעט מוצתה, ונערכה ישיבה סופית בה סיכמו קציני בעלות הברית שלא יתאפשר התקפת נגד.
בשעה 17:15 נכנע סגן אלוף ארתור פרקיבל לכוחות היפנים והביא לסיום הקרב בן שבעת הימים.
התבוסה תוארה על ידי וינסטון צ'רצ'יל כ"אסון החמור ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית, והיא בסופו של דבר הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית".
לאחר כניעתן של כוחות בעלות הברית יפן כבשה את סינגפור במלואה.
סינגפור נודעה בשם "אור הדרום".
במשך שלוש וחצי שנות כיבוש על ידי האימפריה היפנית, סינגפור, כמו רבים מהמושבות האחרות שנכבשו על ידי האימפריה, היו נתונים לפשעי מלחמה מרובים.
זמן קצר לאחר שיפן הגיעה לסינגפור והחלה להכיל את החוקה היפנית גם בסינגפור, החלה המשטרה החשאית היפנית "קמפיטאי" בטיהור של חלק מאנשי סינגפור.
לדוגמה: הסינגפורים האתניים-סיניים שנחשבו כמאיימים על האימפריה היפנית.
במהלך טיהור זה שערך כשבועיים, המכונה "סוק צ'ינג", גברים סינגפורים בני 18 עד 50 נבדקו על ידי סקר קצר שהאימפריה היפנית יצרה, ואם הם נחשבו כאנטי-יפנים, נעצרו והועברו לאחד מכמה אתרי הוצאה להורג מרוחקים כדי להיהרג.
היפנים ניסו לארגן טיהור דומה ברחבי מלאיה, הפעם, היפנים השליכו את התהליך הראשוני של הסקר, ועסקו בהרג ללא הבחנה בהיקף גדול של תושבי מלאיה האתניים-סינים.
אף על פי שהתיעודים היפניים מצביעים על כך שהטיהור הביא לפחות מ-5,000 מקרי מוות, מייסד סינגפור וראש הממשלה הראשון לי קואן יו של סינגפור העריך מספר מקרי המוות בין 50,000 ל-100,000 גברים סיניים סינגפורים.
בתום מלחמת העולם השנייה בעלות הברית מחדשות את הלחימה מול יפן כדי לנסות להחזיר את סינגפור ואת מלאיה כולה.
יפן נחלה תבוסה גדולה וכוחות בעלות הברית הצליחו להחזיר את סינגפור ומלאיה מהשלטון היפני.
יפן הובסה רשמית כאשר ארצות הברית פוצצה את הירושימה ונגסאקי בפצצת אטום.
בעקבות הכיבוש היפני בסינגפור ליפן וסינגפור לא היו יחסים כלל.
בשנת 1959 הוגשה בקשה לפיצויים מממשלת סינגפור לממשלת יפן בעקבות קרב סינגפור, אך יפן סירבה בתוקף לבקשה בטענה שסינגפור היא עדיין קולוניה של בריטניה, והם כבר שילמו פיצויים לבריטניה בשנת 1951. סינגפור התקיימה כקולוניה של בריטניה עד שנת 1963, בשנת 1963 סינגפור ומלזיה התמזגו והפכו לפדרציה אחת הנקראת מלזיה.
עם זאת, בעקבות חילוקי דעות פוליטיים גדולים וסכסוכים על רקע גזעי, ממשלת מלזיה הצביעה פה אחד לגרש את סינגפור מהפדרציה, וכתוצאה מכך סינגפור קיבלה את עצמאותה המלאה ב-9 באוגוסט 1965.
לאחר עצמאותה של סינגפור, יפן וסינגפור הגיעו להסכם על חמישים מיליון דולר סינגפורי כפיצויים על מלחמת סינגפור, אם כי יפן לא התנצלה מעולם התנצלות רשמית על פשעי מלחמה שבוצעו במהלך הכיבוש.
עם זאת, יפן ראתה את הפוטנציאל החבוי של כלכלת סינגפור והפכה לשותפת המסחר הגדולה ביותר שלה.
אוכלוסיית יפן סייעה בהתפתחות הכלכלית של סינגפור במהלך שנותיה הראשונות, כאשר תאגידים יפניים שונים הקימו את מפעליהם בסינגפור.
מרכז הפרודוקטיביות ביפן גם ייעץ לסינגפור כיצד לשפר את הפרודוקטיביות שלהן.
אבן דרך משמעותית ביחסים הכלכליים בין יפן לסינגפור התרחשה בשנת 2002 עם חתימת הסכם השותפות הכלכלית ביפן-סינגפור (JSEPA) (ביפנית: 日本シンガポール新時代経済連携協定) מסמך זה שימש כהסכם השותפות הכלכלית הראשונה של יפן עם מדינה אחרת.
זה אפשר חופש תנועה קל יותר של אנשים, סחורות, שירותים, הון, מידע וכו' מעבר לגבול בין המדינות ולחזק את שיתוף הפעולה בפעילות הכלכלית של יפן וסינגפור.
הדבר ביטל גם את כל מיסי היצוא מיפן לסינגפור בנוסף, גם בוטלו מיסי היבוא מסינגפור ליפן, למעט מוצרים חקלאיים ומוצרי עור.
יפן וסינגפור נהנו מיחסים חיוביים בעשורים האחרונים.
היבטים רבים בתרבות יפן, אשר כוללים את האוכל והמדיה שלהם, הפכו פופולריים בשנות התשעים ברחבי סינגפור.
במזרח סינגפור שוכן הגן היפני של ג'ורונג (ביפנית: 星和園ジュロン日本庭園).
הפארק, אשר נפתח בשנת 1974, נועד לשחזר את תקופת מורומאצ'י בין השנים 1392–1568 ואת תקופת אזוצ'י-מומויאמה אשר הייתה בין השנים 1568-1615.
מחקר משנת 2014 מצא כי כ-44% מאוכלוסיית סינגפור רואים במערכת היחסים של המדינה עם יפן דבר טוב מאוד, בעוד ש-53% מהסינגפורים מאמינים שניתן לסמוך על יפן, עם כמה הסתייגויות.
יפן וסינגפור חגגו 50 שנות יחסים בשנת 2016, שכונו SJ50 עם שלל אירועי תרבות יפניים שנערכו במשך שנה בסינגפור.
מרכז הפוקימון הרשמי הראשון (ביפנית: ポケモンセンタ ー Pokemonsentā) במזרח אסיה מחוץ ליפן ממוקם בסינגפור, בנמל התעופה סינגפור צ'נגי.
בשנת 2018 ביקרו בסינגפור 829,664 תיירים יפנים ואילו 437,280 תיירים סינגפוריים ביקרו ביפן.
יפן מאפשרת גישה ללא ויזה לסינגפור למשך 90 יום, עם הארכה אפשרית עד 6 חודשים.
סינגפור השיבה הדדיות ואיפשרה גישה חופשית לויזה יפנית עד 30 יום.
החל משנת 2019, הדרכונים הסינגפוריים והיפנים יחד הם עם הדרכונים החזקים בעולם.
מבחינה חינוכית, התושבים היפנים המתגוררים בסינגפור (ביפנית: 在シンガポール日本人 - Zai Shingapōru Nihonjin) נהנים ממספר מוסדות חינוך יפניים-בינוניים, הכוללים גן ילדים בן 400 תלמידים, בית ספר יסודי של 1,900 תלמידים, וחטיבה בוגרת של 500 סטודנטים, וכן שתים עשרה ג'וקו (בתי ספר לחינוך) להכנתם לבחינות הכניסה לאוניברסיטה.
בתי הספר ממוקמים בסמוך לשכונות יפניות, וכל התלמידים והצוות החינוכי הם אזרחים יפנים.
רק מיעוט קטן מהמשפחות היפניות שולח את ילדיהם לבתי ספר בינלאומיים שאינם יפניים.
יחסי יפן–לטביה (ביפנית: 日本とラトビアの関係, בלטבית: Japānas un Latvijas attiecības) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של לטביה.
מדינה שם בשפה הרשמית בלטבית: Latvijas Republika ביפנית: 日本 מפה סמל דגל עיר בירה והעיר הגדולה ביותר ריגה
לטביה מיוצגת ביפן על ידי שגרירותה בטוקיו, בירת יפן.
יפן מיוצגת בלטביה על ידי שגרירותה בריגה, בירת לטביה.
בשנת 2018, היצוא היפני ללטביה עמד על 7.6 ין.
המוצרים העיקריים אשר הוצאו ללטביה הם: מכונות, מוצרים אלקטרוניים ומוצרי רכב.
הייבוא היפני מלטביה באותה השנה, עמד על 8 מיליארד ין.
המוצרים העיקריים אשר הובאו ליפן הם: עץ ורהיטים.
נכון לאוקטובר 2019, 59 אזרחים יפניים חיים בלטביה.
נכון ליוני 2017, 214 אזרחים לטבים חיים ביפן.
ליפן ולטביה יש הסכם ערים תאומות אחד:
יחסי יפן–ליכטנשטיין (ביפנית: 日本とリヒテンシュタインの関係, בגרמנית: Japan-Liechtenstein Beziehungen) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין נסיכות ליכטנשטיין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ביוני 1996. יפן אינה מיוצגת בליכטנשטיין, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את שגרירותה שבברן, בירת שווייץ על ליכטנשטיין.
ליכטנשטיין אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מדינה שם בשפה הרשמית בגרמנית: Fürstentum Liechtenstein ביפנית: 日本 מפה סמל דגל עיר בירה ואדוץ
נכון לדצמבר 1998, חיים בליכטנשטיין תשעה אזרחים יפנים.
שנת 1984 – הנסיך לשעבר נארוהיטו.
שנת 1985 – הנסיך לשעבר נארוהיטו.
שנת 1988 – סאיאקו, נסיכת נורי.
שנת 1989 – פומיהיטו, נסיך אקישינו.
שנת 1986 ו-1989– הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין ורעייתו, מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
שנת 1990– אלויס, יורש העצר של ליכטנשטיין.
יחסי יפן–מולדובה (ביפנית: 日本とモルドバの関係, ברומנית: Relațiile Japonia-Moldova) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת מולדובה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-16 במרץ 1992. יפן מיוצגת במולדובה על ידי שגרירותה בקישינב הבירה.
מולדובה מיוצגת ביפן על ידי שגרירותה בטוקיו, בירת יפן.
מדינה שם בשפה הרשמית ברומנית: Republica Moldova ביפנית: 日本 מפה סמל דגל עיר בירה קישינב
יפנים (לאומית); אין שפה רשמית במדינה.דת 90% נוצרים אורתודוקסים1% פרוטסטנטים0.6% עדי יהוה0.2% אתאיסטים0.07% מוסלמים0.02% יהודים0.02% אגנוסטיקנים.
הייצוא המולדובי ליפן לשנת 2018 עמד על 0.71 מיליארד ין.
הייצוא היפני למולדובה באותה השנה עמד על 2.46 מיליארד ין.
נכון לינואר 2019, 25 אזרחים יפניים חיים במולדובה.
יחסי יפן–מלטה (ביפנית: 日マルタ関係, במלטזית: Relazzjonijiet Ġappun–Malta, באנגלית: Japan–Malta relations) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת מלטה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1965. יפן אינה מיוצגת במלטה בדרג השגרירות.
יפן מיוצגת במלטה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בולטה, בירת המדינה.
יפן האמינה את שגרירותה שברומא, בירת איטליה הסמוכה, על מלטה.
מלטה אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות.
מלטה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה, יפן שלחה ארבע עשרה משחתות יפניות מהצי הקיסרי היפני למלטה, במטרה להפוך את האי המלטזי לנמל היחידי של יפן באירופה.
ב-11 ביוני 1917 המשחתת סאקאקי, שהייתה אחת מהמשחתות שנשלחו למלטה, טורפדה על ידי הצוללת האוסטרית U-27, וכתוצאה מכך, 68 אנשי הצוות שהיו במשחתת סאקאקי נהרגו.
הם נקברו בבית הקברות הימי קלרקה במלטה.
ב-21 בספטמבר 1964, מלטה זכתה לעצמאות מבריטניה.
בשנת 1965, כשנה אחרי הפיכתה של מלטה למדינה עצמאית, יצרה יפן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מלטה.
ב-24 בפברואר 1989 הוטסה משלחת ממלטה על מנת להשתתף בטקס ההלוויה של הקיסר שנערך בארמון הקיסרי של טוקיו.
המשלחת המלטזית מנתה את שר החוץ ומזכירו של מלטה, ושגריר מלטה בקנברה, בירת אוסטרליה.
ב-27 במאי 2017, בירך ראש ממשלת מלטה, ג'וזף מוסקט את ראש ממשלת יפן, שינזו אבה על הגעתו לולטה, בירת מלטה.
יחסי יפן–סלובניה (ביפנית: 日本とスロベニアの関係, בסלובנית: Odnosi med Japonsko in Slovenijo) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת סלובניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באוקטובר 1992, כשנה לאחר התנתקותה של סלובניה מיוגוסלביה.
יפן מיוצגת בסלובניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בליובליאנה, בירת המדינה.
סלובניה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
מדינה שם בשפה הרשמית בסלובנית: Republika Slovenija ביפנית: 日本 סמל דגל עיר בירה ליובליאנה
נכון ליוני 2018, בסלובניה חיים 202 אזרחים יפניים.
נכון לשנת 2017, הייצוא הסלובני ליפן עמד על 14.18 מיליארד ין.
המוצרים העיקריים אשר הוצאו לסלובניה הם: ציוד הובלה, מכונות חשמל, מכוניות וחלקי רכב.
הייבוא הסלובני מיפן מסלובניה עמד על 19.65 מיליארד ין.
המוצרים העיקריים אשר הובאו ליפן הם: ציוד הובלה, מכונות ותרופות.
יחסי יפן–סלובקיה (ביפנית: 日本とスロバキアの関係 בסלובקית: Vzťah medzi Japonskom a Slovenskom) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה הסלובקית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-3 בפברואר 1993, כחודש לאחר עצמאותה של סלובקיה.
הייצוא הסלובקי ליפן עמד על 22.3 מיליארד ין בשנת 2017 וכלל בעיקר מוצרי אודיו, מכשרים אופטיים, סוללות וכלי רכב.
הייצוא היפני לסלובקיה עמד על 24.3 מיליארד ין בשנת 2017 וכלל בעיקר כלי רכב, מכונות חשמל וחלקי רכב.
יפן מיוצגת בסלובקיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברטיסלאבה, בירת המדינה.
סלובקיה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2018 התגוררו בסלובקיה 201 אזרחים יפנים.
על פי הלשכה הסלובקית המרכזית לסטטיסטיקה, ביוני 2018 התגוררו ביפן 288 אזרחים סלובקים.
יחסי יפן–נאורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת נאורו.
בין יפן לבין רפובליקת נאורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1968.
במסגרת היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לנאורו מתקיימים ביקורים דיפלומטיים רבים, בעיקר מצד נשיאי נאורו לדורותיהם ביפן.
מרקוס סטיבן, נשיא נאורו (2009)
ספרנט דאבווידו, נשיא נאורו (2012)
ליונל איינגימאה, נשיא נאורו (2019)
נאורו אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן אינה מיוצגת בנאורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את שגרירותה שבסובה, בירת פיג'י הסמוכה, על נאורו.
יחסי יפן–מיקרונזיה הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בדצמבר 1998, כשלוש שנים לאחר עצמאותה של מיקרונזיה.
יפן ומיקרונזיה נהנות מיחסים דיפלומטיים חמים ולבביים מזה שנים רבות.
כיום, יפן היא התורמת השנייה בגודלה (אחרי ארצות הברית) של מיקרונזיה.
בשנת 2016, שוויו של הייצוא היפני למיקרונזיה עמד על 2,130 מיליון ין.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני ממיקרונזיה עמד על 2,020 מיליון ין.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו במיקרונזיה מאה וארבעה אזרחים יפניים.
יפן מיוצגת במיקרונזיה בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפליקיר, בירת המדינה.
מיקרונזיה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין המדינה העצמאית של סמואה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1973, כ-11 שנים לאחר עצמאותה של סמואה.
יפן מיוצגת בסמואה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באפיה, בירת המדינה.
סמואה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
בשנת 2018, שוויו של הייצוא היפני לסמואה עמד על 1,510 מיליון ין.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מסמואה עמד על 70 מיליון ין.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו בסמואה 86 אזרחים יפניים.
יחסי יפן–סורינאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת סורינאם.
בין יפן לבין רפובליקת סורינאם מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
יפן כוננה לראשונה את יחסיה עם סורינאם ב-1975. בין שתי המדינות התקיימו מספר ביקורים רמי דרג ובעקבותיהם שיתופי פעולה אחדים.
קנטרו סונורה - שר המדינה היפני לענייני חוץ - 2017
וים אודנהוט - ראש ממשלת סורינאם - 1985
מריה לוונס - שרת החוץ של סורינאם - 2000
סורינאם אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
סורינאם האמינה את שגרירותה שבבייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין הסמוכה, על יפן.
יפן אינה מיוצגת בסורינאם בדרג השגרירות.
יפן מיוצגת בסורינאם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפרמריבו.
יפן האמינה את שגרירותה שבפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו הסמוכה, על סורינאם.
יחסי יפן–ניקרגואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת ניקרגואה.
בין יפן לבין רפובליקת ניקרגואה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
היחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1935, נותקו במהלך מלחמת העולם השנייה וחזרו ב-1952. בין ניקרגואה ליפן התקיימו מספר ביקורים רמי דרג ובעקבותיהם שיתופי פעולה בנושאים שונים ומגוונים.
ארנולדו אלמן, נשיא ניקרגואה (2000)
אנריקה בולאניוס, נשיא ניקרגואה (2004)
יפן מיוצגת בניקרגואה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנגואה, בירת המדינה.
ניקרגואה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
ניקרגואה מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בקיוטו, ובנהה.
יחסי יפן–מיאנמר (; ) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של איחוד מיאנמר.
מיאנמר (בורמה דאז), החלה את המאה ה-20 כקולוניה של האימפריה הבריטית.
עם התקדמות המאה, החל מתחילת שנות ה-30, החלה לפעול במקום מחתרת אזרחית לאומית למען עצמאות המדינה; המחתרת הונעה, בין השאר מהתנגדות לכובשים הבריטים.
יפן מצידה, החלה את המאה בברית עם האימפריה הבריטית, שזכתה לשם הברית האנגלו-יפנית ונועדה למנוע מהאימפריה הרוסית התבססות באסיה.
האימפריה היפנית פלשה לבורמה הבריטית בינואר 1942. המטרה העיקרית הייתה לחסום את דרך בורמה שדרכה העבירו בעלות הברית אספקה לכוחות הסיניים של צ'יאנג קאי שק אשר לחמו ביפנים במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה, וכן לספק בסיס איתן להגנה על השטחים הכבושים במלאיה ובאיי הודו המזרחיים.
כמו כן היפנים קיוו להשתלט על מינרלים ומוצרים כמו אורז ושמן.
האימפריה היפנית, יחד עם צבא מתנדבים שהורכב מתומכי עצמאות בורמזים, הצליחה להשתלט על מיאנמר תוך חודשים ספורים.
ב-1943 הוקמה מדינת בורמה, מדינת בובה בורמזית של יפן.
המדינה הונהגה בידי בה מאו שכיהן כראש ממשלה וכנשיא כאחד ונוכחות הצבא הקיסרי היפני במקום הורגשה.
מנהיג הבורמזים, אונג סן, הבין כי היפנים לא מתקיימים להעניק עצמאות אמיתית לבורמה, ופנה לקשרים חשאיים עם ארגונים שונים שבסופו של דבר אוחדו במסגרת הארגון האנטי-פשיסטי בהנהגת תאקין סו.
הבורמזים הצליחו לייצר מגעים עקיפים עם הבריטים, ובדצמבר 1944 הציעו לבצע התקוממות כללית בשיתוף פעולה עם צבא העצמאות הבורמזי.
הבריטים דחו את התוכנית, והיא החלה במרכז בורמה רק בתחילת 1945, בתחילה ללא השתתפות צבא העצמאות הבורמזי.
ב-27 במרץ 1945, צבא העצמאות הבורמזי צעד דרך עיר הבירה ראנגון, במטרה לסייע לצבא היפני כנגד בעלות הברית המתקדמות אל מרכז בורמה.
אז פתח אונג סן במרד גלוי, השתלט על עיר הבירה, ולאחר משא ומתן קצר עבר רשמית לצד בעלות הברית.
ללא תמיכת הצבא, ובשל העובדה שהיפני היו שקועים בקרבות קשים ובכל רחבי הארץ, קרסה מדינת בורמה, ובה מאו נמלט לתאילנד ואז ליפן.
יפן ומיאנמר כוננו באופן רשמי יחסים דיפלומטיים רשמיים בנובמבר 1954. קיימת קהילה בורמזית בולטת ביפן, וקיימת קהילה יפנית במיאנמר.
קין ניונט, ראש ממשלת מיאנמר (2003)
מיאנמר מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר קובה.
יחסי יפן–מאוריציוס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת מאוריציוס.
בין יפן לבין רפובליקת מאוריציוס מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לרפובליקת מאוריציוס כוננו ב-12 במרץ 1968. יפן פתחה את שגרירותה שבפור לואי, בירת מאוריציוס, בינואר 2017 באופן רשמי.
נאווין ראמגולם, ראש ממשלת מאוריציוס (2013)
פראבינד קומאר, ראש ממשלת מאוריציוס (2019)
מאוריציוס אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות.
יפן מיוצגת במאוריציוס בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפור לואי, בירת המדינה.
יחסי יפן–סיישל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של סיישל.
בין יפן לבין הרפובליקה של סיישל מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של סיישל כוננו עם עצמאותה של סיישל ב-1976.
דני פאורה, נשיא סיישל (2019)
יפן מיוצגת בסיישל בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בויקטוריה, בירת המדינה.
יחסי יפן–מאוריטניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה.
בין יפן לבין הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים בין שתי המדינות כוננו עם עצמאותה של מאוריטניה בשנת 1960 והכרת יפן בעצמאות זו.
סידי מחמד אולד שייח עבדאללה, נשיא מאוריטניה (2008)
יפן מיוצגת במאוריטניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בנואקשוט, בירת המדינה.
יחסי יפן–מאלי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת מאלי.
בין יפן לבין רפובליקת מאלי מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
יפן ומאלי כוננו באופן רשמי את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1960, בה זכתה מאלי בעצמאותה מצרפת.
אמדו טומני טורה, נשיא מאלי (2008)
דיונקונדה טראורה, נשיא מאלי (2013)
יפן מיוצגת במאלי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבמקו, בירת המדינה.
מאלי מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–ליבריה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת ליבריה.
בין יפן לבין רפובליקת ליבריה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין רפובליקת ליבריה כוננו באופן רשמי בחודש ספטמבר 1961. חוזה שלום סמלי בין יפן לבין ליבריה נכנס לתוקפו ב-29 בדצמבר 1952, לאחר שאלו לקחו צד נגדי למדינה השנייה במלחמת העולם השנייה.
יפן אינה מיוצגת בליבריה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי יפן–לסוטו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת לסוטו.
בין יפן לבין ממלכת לסוטו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת לסוטו כוננו בחודש יולי 1971.
פקליתה מוסיסילי, ראש ממשלת לסוטו (2007, 2008)
טום טבאנה, ראש ממשלת לסוטו (2019)
לטסי השלישי, מלך לסוטו, (2019)
יפן אינה מיוצגת בלסוטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי יפן–נורווגיההם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין ממלכת נורווגיה.
בין יפן לממלכת נורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לנורווגיה כוננו בנובמבר 1905, באותה העת בה הכירה יפן בעצמאותה של המדינה.
יחסי הסחר ההדוקים בין שתי המדינות מושרשים על סחר בפירות ים, נפט וספינות.
יפן ונורווגיה חולקות שיתוף פעולה הדדי בשמירה על השלום בין מדינות העולם, ופיתוח הכלכלה והדיפלומטיה של סרי לנקה.