tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשות רשאית לבטל רישיון, לאחר שניתנה לבעל הרישיון הזדמנות להביא בפניה טענותיו, אם נתקיים לגבי בעל הרישיון אחד מהתנאים המפורטים בחוק, ובפרט אם חדל להתקיים בו תנאי מן התנאים למתן הרישיון או שהוא הפר תנאי מתנאי הרישיון.
חובות אמון וזהירות של יועץ השקעות, של משווק השקעות ושל מנהל תיקים
החוק מציב דרישות אחדות בפני בעל רישיון, על להבטיח שיפעל אך ורק לטובת לקוחותיו:
בעל רישיון יפעל לטובת לקוחותיו באמונה ובשקידה, לא יעדיף את ענייניו האישיים או ענייניו של אחר על פני טובת לקוחותיו, ולא יעדיף עניינו של לקוח אחד על פני לקוח אחר.
בעל רישיון ינהג בעיסוקו בזהירות וברמת מיומנות שבעל רישיון סביר היה נוהג בהם בנסיבות דומות, וינקוט את כל האמצעים הסבירים להבטחת ענייניהם של לקוחותיו.
יועץ השקעות או משווק השקעות יגלה ללקוח, בגילוי נאות, את כל העניינים המהותיים לייעוץ או לשיווק הניתן על ידו ולעסקה המוצעת.
במתן ייעוץ השקעות או בניהול תיקי השקעות לא יעדיף בעל רישיון ניירות ערך או נכסים פננסיים שלו או של תאגיד הקשור לתאגיד שבו הוא עובד או שותף, בשל הקשר האמור.
בעל רישיון, או אחר מטעמו או בעבורו, לא יקבל טובת הנאה, במישרין או בעקיפין, בקשר עם ייעוץ השקעות, שיווק השקעות, ביצוע עסקה או הימנעות מביצוע עסקה, זולת שכר והחזר הוצאות מהלקוח.
החוק מונה חריגים אחדים להגבלה זו.
בעל רישיון יערוך עם הלקוח הסכם בכתב, שנושאיו מפורטים בחוק, וימסור לו העתק ממנו, קודם לתחילת מתן השירות.
על בעל רישיון להודיע ללקוח על קיום ניגוד עניינים, ולהימנע מלבצע כל פעולה שיש בה ניגוד עניינים, זולת אם הסכים הלקוח לכך מראש.
הייתה עסקה כרוכה בסיכון מיוחד, יודיע יועץ השקעות או משווק השקעות ללקוח מהו הסיכון.
מנהל תיקים לא יבצע עבור לקוח עסקה הכרוכה בסיכון מיוחד מבלי שהלקוח נתן אישורו מראש בכתב.
החוק קובע כללים מיוחדים לדרכי פעולתו של מנהל תיקים, ובין השאר קובע שלא יתנה מנהל תיקים את שכרו ברווח שהפיק הלקוח מעסקה, או במספר העסקאות שבוצעו עבור הלקוח.
החוק מסדיר את פעולת הדירקטוריון של חברת ניהול תיקים גדולה.
החוק קובע שבמילוי חובותיו לפי חוק זה יהיה בעל רישיון נתון לפיקוח של רשות ניירות ערך.
על הפרת הוראה מהוראות חוק זה רשאית הרשות להטיל על המפר עיצום כספי.
החוק מפרט עונשי מאסר או קנס שניתן להטיל על הפרת הוראות החוק.
במתמטיקה (אלגברה), חוק הפילוג הוא חוק המקשר בין שתי פעולות בינאריות.
דוגמה ידועה היא חוק הפילוג של פעולת הכפל (המסומנת ב־) מעל פעולת החיבור (המסומנת ב־), או כי הכפל דיסטריבוטיבי מעל החיבור: .
ניתן לראות דוגמה לתכונה זו במשוואה הבאה:
כאן באגף שמאל של המשוואה, 4 מוכפל בסכום של שני מספרים, 3 ו-2. לעומת זאת, בצד ימין 4 מוכפל בכל אחד מהאיברים בנפרד, ואת התוצאות מחברים.
מכיוון שבשתי הדרכים מתקבלת אותה התוצאה, ולא משנה איזה מספרים יוצבו במשוואה, אומרים במקרה זה כי חוק הפילוג תקף, או כי הכפל דיסטריבוטיבי מעל החיבור.
נשים לב שהדבר אינו תמיד נכון לכל שתי פעולות בינאריות, למשל:
כאן באגף שמאל התוצאה המתקבלת היא 10, ואילו באגף ימין מתקבל 42. על כן החיבור אינו דיסטריבוטיבי מעל הכפל.
תהא קבוצה ותהיינה שתי פעולות בינאריות המוגדרות עליה.
הוא דיסטריבוטיבי משמאל מעל אם לכל מתקיים .
הוא דיסטריבוטיבי מימין מעל אם לכל מתקיים .
הוא דיסטריבוטיבי מעל אם הוא דיסטריבוטיבי מימין ומשמאל מעליו.
אם היא פעולה קומוטטיבית הרי ששלושת התנאים הללו שקולים.
הכפל מתפלג מעל החיבור, וכן מעל החיסור.
החילוק מתפלג מעל שתי הפעולות הנ"ל מימין.
החזקה מתפלגת משמאל מעל הכפל.
האיחוד והחיתוך מתפלגים זה מעל זה.
באלגברה בוליאנית, פעולות ה"וגם" וה"או" מתפלגות זו מעל זו.
חוק הפעולות הבלתי חוקיות או בשמו המלא החוק הנועד להביא למניעה יותר יעילה של פעולות בלתי חוקיות (A Bill for the more effectual preventing clandestine Outlawries) הוא חוק המובא לדיון בפני בית הנבחרים הבריטי במהלך טקס פתיחת הפרלמנט - הטקס הפותח את המושב השנתי של בית הנבחרים.
החוק המוצע מובא לדיון באופן טקסי בלבד, לאחר שובם של הנבחרים פשוטי העם מבית הלורדים לאחר ששמעו את הנאום מן הכס של המלך והם נתבקשו לדון בו.
מטרת הדיון - להראות באופן סמלי כי לפשוטי העם הזכות לקבוע את סדר הדיונים בפרלמנט כרצונם, ואין הם כפופים למלך.
החוק לא הודפס מעולם והוא נועד רק למטרה טקסית זו.
נוהג זה מקורו במאה ה-16. במהלך השנים הוצעו חוקים שונים - ובדרך כלל מדובר היה בחוקים רגילים שלאחר מכן עברו קריאה שנייה והפכו לחוקים.
חוק הפעולות הבלתי חוקיות הוצע לראשונה בשנת 1727 והובא לדיון מאז ועד היום מדי שנה בשנה (למעט 1741–1742).
החוק המקביל בבית הלורדים הוא חוק ועדות הכנסייה הנבחרות.
לפני שהפכה הצעת החוק לטקסית, עברו חוקים הדנים באותו נושא מספר פעמים בעבר - הראשון שבהם הוא חוק הפעולות הבלתי חוקיות 1331 והשני החוק למניעת פעולות נסתרות בלתי חוקיות 1588 - שניהם כיום אינם בתוקף.
חוק המיועד למנוע באופן יותר יעיל פעולות בלתי חוקיות נסתרות.
חוק הרחם החופשי (בפורטוגזית: Lei do Ventre Livre), הידוע גם בכינוי חוק ריו ברנקו, נחקק בפרלמנט הברזילאי ב-28 בספטמבר 1871 כשלב בתהליך ביטול העבדות בברזיל.
החוק קבע כי החל מתאריך החקיקה, כל התינוקות שנולדו לאימהות שהיו שפחות, לא יגדלו להיות עבדים בעצמם.
החוק לא מילא את יעודו, שכן רק מעטים שוחררו בגיל 8.
בנוסף כונן החוק קרן לשחרור עבדים, אך לא היה די בהונה.
כך, למשל, בין השנים 1876 ו-1886 שוחררו בידי הקרן 3,533 עבדים בלבד בבאהיה, ו-150 בלבד בפרנמבוקו.
זאת מתוך מעט יותר ממיליון וחצי עבדים שהיו בברזיל בשנת 1872, שהיוו 15.2% מהאוכלוסייה כולה.
את החוק יזם הוויקונט ריו ברנקו ב-27 במאי 1871 בקבינט השמרני, ומכאן גם כינויו.
הוא נימק את הצורך על ידי הגדרת העבדות כ"מוסד בלתי צודק", לא כל כך כלפי העבדים, אלא כלפי המדינה, שתדמיתה כלפי חוץ נפגמה מקיום העבדות בתקופה שבה בוטלה כבר ברוב חלקי העולם.
14 שנים לאחר חקיקת חוק הרחם החופשי שוחררו עבדים שגילם עלה על 60, ושלוש שנים לאחר מכן, ב-13 במאי 1888 סיים חוק הזהב את העבדות בברזיל באופן מוחלט.
החוק השפיע על חלקה הצפוני של המדינה, שנטה לעבר מדיניות של תשלום משכורות יותר מאשר למדיניות של עבדות.
רבים מהעבדים ששוחררו תחת חוק הרחם החופשי היגרו לצפון על מנת לעבוד במטעים.
חוק הפרשנות, התשמ"א-1981 הוא חוק תשתיתי בספר החוקים של מדינת ישראל, והוא קובע כללים לפרשנותם של כלל החוקים.
החוק כולל הגדרות למונחים נפוצים, והגדרות אלה רלוונטיות לכל יתר החוקים, כפי שמבהיר של חוק זה: "חוק זה יחול לגבי כל חיקוק והוראת מינהל, אף אם ניתנו לפני תחילתו, אם אין הוראה אחרת לעניין הנדון ואם אין בעניין הנדון או בהקשרו דבר שאינו מתיישב עם חוק זה".
אם בכל זאת יש צורך לעסוק בפרשנות מונחים המצויים בחוק, בעשותה זאת על הפסיקה לקחת בחשבון את הגדרת המונחים הללו במשפט העברי, ובמיוחד כאשר מדובר בחיקוק ישראלי חדש ומקורי שלא יובא משיטות משפט זרות.
לדוגמה, בפסק דין עלי צלאח יחיא הדיון נסוב סביב הגדרת המילה בניין בחוק הפלילי, ועל מנת לברר את העניין השופט משה זילברג חזר לאחור עד הפסוק מספר בראשית "ויבן ה' אלוהים את הצלע אשר לקח מן האדם לאישה".
"בכתב" - לרבות בכל דרך אחרת של הצגת אותיות, ספרות או סימנים בצורה הנראית לעין או הניתנת לפענוח חזותי;
"פקודה" - פקודה שניתנה לפני הקמת המדינה או פקודה של מועצת המדינה הזמנית;
"חוק" - חוק של הכנסת או פקודה;
"תקנה" - הוראה שניתנה מכוח חוק והיא בת-פעל תחיקתי;
"חיקוק" - חוק או תקנה;
"חלוט" - לעניין פסק דין או החלטה של בית משפט - שאין עליהם עוד ערעור או ערר או השגה כיוצא בהם;
"מקרקעין" - קרקע, כל הבנוי עליה והנטוע בה וכל דבר אחר המחובר אליה חיבור של קבע, זולת מחוברים הניתנים להפרדה;
"שנה" ו"חודש" - לפי הלוח הגרגוריאני, ואם צוינה תחילת תקופתם או סופה לפי הלוח העברי בלבד - לפי הלוח העברי;
"יום" - תקופה מחצות הלילה עד חצות הלילה שלאחריו;
"תאגיד" - גוף משפטי, כשר לחיובים, לזכויות ולפעולות משפטיות.
כללי פרשנות המופיעים בחוק (():
אדם - מקום שמדובר באדם - אף חֶבר בני אדם במשמע, בין שהוא תאגיד ובין שאינו תאגיד;
יחיד ורבים - האמור בלשון יחיד - אף לשון רבים במשמע, וכן להפך;
זכר ונקבה - האמור בלשון זכר - אף לשון נקבה במשמע, וכן להפך;
"עד..." - הביטוי "עד ..." לעניין זמן או לעניין מובאה - משמעו עד ועד בכלל;
קובע כללים לגבי מנין תקופות המופיעות בחוקי מדינת ישראל:
במקרה שנקבעה תקופה קצובה במספר ימים או שבועות מיום מסוים, הרי שאותו יום לא יבוא במניין.
אם נקבעה תקופה קצובה במספר חודשים או שנים לאחר אירוע מסוים, הרי שהיא תסתיים בחודש האחרון ביום שמספרו בחודש כמספר יום האירוע ואם היה החודש חסר אותו יום, ביום האחרון של החודש.
כך למשל, אם נקבע כי יש להגיש מסמך לבית המשפט תוך שלושה חודשים, ומדובר בתאריך 31.3. הרי שהתקופה תסתיים ביום 30.6.
החוק קובע כי במנין ימי התקופה, יש למנות גם את ימי המנוחה, הפגרה או השבתון אלא אם הם הימים האחרונים בתקופה.
כך למשל, אם תאריך 30.6 בדוגמה לעיל נופל על יום שבת, הרי שהיום האחרון להגשת המסמך יהיה 1.7.
פרק ג' ו-ד' לחוק הפרשנות: פירוש סמכות ותחילת דין וחיקוק
עוסק בפירושן של הסמכות שניתנו מכוח חיקוק, כגון הסמכה או חיוב לעשות דבר מסוים ללא זמן לעשייתו, או סמכות לפטור וכדומה.
עוסק בדינם של חיקוקים; כך למשל, נקבע כי שעת תחילת תוקפו של חיקוק הוא בשעה 00.01 של יום תחילתו, ומשבוטל חיקוק, בטלים עמו התקנות והמינויים שנעשו מכוחו.
החוק נכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1981, וביטל את מרבית סעיפיה של שקדמה לו.
חוק הקרינה הבלתי מייננת, התשס"ו-2006 מסדיר את הפיקוח על מקורות הקרינה הבלתי מייננת בישראל.
עד לחקיקתו של החוק, הוסדר הפיקוח על מקורות הקרינה באמצעות , אף שתקנות אלה נועדו בתחילה להסדרת העיסוק בקרינה מייננת ובחומרים רדיואקטיביים.
בנוסף על כך שהתקנות היו אכסניה משפטית בעייתית מלכתחילה, הן כללו הסדרים בסיסיים ביותר, שלא נתנו בידי המשרד להגנת הסביבה כלים יעילים לפיקוח.
במהלך שנות ה-90 התפתחה במהירות התקשורת הסלולרית בישראל, ואלפי אנטנות הוקמו ברחבי המדינה.
בהיעדר צורך בהיתרי בנייה למרבית האנטנות, אזרחים רבים הופתעו לגלותן בסמוך לבתיהם, מבלי שידעו שיש כוונה להקימן.
את הגילוי ליווה החשש שהאנטנות מהוות סכנה לבריאותם.
ככל שהתרחבה התשתית הסלולרית, כך גברה המודעות בציבור לנושא הקרינה, והתעוררה הדרישה להגביר את הפיקוח עליה.
בשנת 2000 הפיץ המשרד להגנת הסביבה תזכיר הצעת חוק, אך עקב התנגדותם של משרדי ממשלה שונים לנוסח המוצע בו, הוא לא גובש לכדי הצעת חוק.
העיכוב בהליך החקיקה הממשלתי הביא מספר חברי הכנסת להגיש הצעות חוק פרטיות בנושא:
חבר הכנסת עמרם מצנע הגיש הצעת חוק שעיקרה הטלת האחריות לפיקוח על היחידות הסביבתיות של הרשויות המקומיות והקמת קרן מחקר שתמומן על ידי מפעילי מקורות הקרינה..
חברי הכנסת משה גפני ולאה נס הגישו את התזכיר שהפיץ המשרד להגנת הסביבה כהצעת חוק מטעמם..
חבר הכנסת דני יתום הגיש הצעת חוק מצומצמת בהיקפה, העוסקת ביידוע הציבור בדבר הקמת אנטנות סלולריות ובאיסור על הקמתן בסמוך לבתי ספר ולגני ילדים..
במהלך 2004 ו-2005 אושרו ארבעת הצעות החוק בקריאה טרומית והועברו לדיון בוועדה משותפת לוועדת הפנים ולוועדת הכלכלה בראשותו של יורי שטרן, שהוקמה למטרה זו בלבד.
הממשלה התנתה את תמיכתה בהצעות החוק בכך שהמציעים ישהו את המשך החקיקה וימתינו להצעת החוק הממשלתית.
עם זאת, מאחר שהממשלה התמהמהה בהגשתה של הצעת החוק, בשל התנגדות משרד התשתיות ומשרד האוצר לנוסח שגיבש המשרד להגנת הסביבה, החלה הוועדה המשותפת לדון בהצעות החוק הפרטיות בראשית שנת 2005..
ביוני 2005 הגיעו משרדי הממשלה לפשרה בנוגע לנוסח הצעת החוק הממשלתית, והיא אושרה בקריאה ראשונה.
הוועדה המשותפת החלה לדון בכל הצעות החוק במשולב.
עם ההחלטה על פיזור הכנסת ה-16, האיצה הוועדה את דיוניה, והחוק אושר בקריאה השנייה והשלישית בשבוע האחרון לפעילותה של הכנסת, בדצמבר 2005. נוסח החוק שאושר מבוסס על הצעת החוק הממשלתית, במספר שינויים.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2007, ועל מתקני רשת החשמל הוא הוחל ב-1 ביולי 2008.
החוק מסמיך את ממונה הקרינה במשרד להגנת הסביבה לתת למפעילי מקורות הקרינה שני סוגי היתרים:
היתר זה הוא היתר ראשוני להקים מקור קרינה.
ההיתר ניתן לאחר ביצוע בדיקה ראשונית של הערכת רמות חשיפה לקרינה.
לאחר מתן היתר זה, ניתן להקים פיזית את מקור הקרינה, אך לא להפעיל אותו.
היתר זה ניתן לאחר שמקור הקרינה הוקם.
כתנאי להפעלתו, יש לבצע בדיקות קרינה נוספות, על מנת לוודא שאין חריגה מרמות החשיפה המותרות.
בנוסף, על מקים הקרינה להציג בפני הממונה רישיון ממשרד התקשורת והיתר בניה, במידה ואלה נדרשים ממנו.
הממונה מוסמך לתת גם היתר סוג - היתר הקמה או היתר הפעלה כללי הניתן לסוג מסוים של מתקנים זהים.
סוג נוסף של היתר שהממונה מוסמך לתת הוא היתר למתן שירות.
היתר זה דרוש לשם הסמכת מודדים לביצוע בדיקות הקרינה, לאחר שעמדו בבחינות המקצועיות הדרושות ולאחר שהממונה נוכח כי יש בידיהם את האמצעים הדרושים לכך.
ההיתרים מהווים גם תנאי למתן היתרים ורישיונות לפי חוקים אחרים.
כך, למשל, אין לתת היתר בנייה בטרם נתן הממונה היתר הקמה, ואין לתת רישיון עסק, בטרם נתן הממונה היתר כלשהו לפי חוק הקרינה.
בנוסף לדרישות החוק, מתקני שידור בישראל כפופים לתוכנית מתאר ארצית 36 למתקני שידור קטנים (תמ"א 36 א'1) ולמתקני שידור גדולים (תמ"א 36 ב').
בסמכותו של הממונה להתנות את מתן ההיתרים בתנאים, להתלות את ההיתרים, לבטלם ולשנותם.
בסמכותם של הממונה או מפקח להיכנס בכל עת סבירה למקום שיש לו יסוד סביר להניח שפועל בו מקור קרינה, ואם היה לו יסוד סביר להניח כי מקור הקרינה מופעל באופן שעלול לסכן את הציבור או להזיק לסביבה, הוא רשאי לבצע מדידות קרינה במקום.
לשם גילוי עבירות, מוסמך מפקח לחקור עדים, לבקש מבית משפט צו חיפוש ולבצעו.
ניתן לנקוט נגד העוברים על חוק הקרינה סנקציות מנהליות ופליליות.
במישור המנהלי, מוסמך הממונה, אם נוכח כי מקור קרינה הוקם או הופעל בלא היתר, או בניגוד להיתר, להוציא צו סילוק למקור הקרינה, ובו הוא רשאי להורות על השבת המצב לקדמותו.
אם לא מולאו הוראות הצו, רשאי הממונה לסלק את מקור הקרינה בעצמו, ולחייב את בעל מקור הקרינה בכפל הוצאות הסילוק.
במישור הפלילי, ניתן להגיש כתב אישום בשל כמה מהעבירות על החוק: הקמה או הפעלה של מקור קרינה בלא היתר או בניגוד לתנאיו, מתן שירות קרינה בלא היתר או בניגוד לתנאיו, עריכת מדידה שלא באמצעות בעל היתר והפרת הוראה שנתן הממונה מכוח סמכויותיו.
העונש על עבירות אלה הוא חצי שנת מאסר או קנס בשיעור של 26,100 שקלים חדשים.
אם נעברה העבירה בידי תאגיד עומד שיעור הקנס על 52,200 שקלים חדשים.
במקרה של עבירה נמשכת, מוסמך בית המשפט להטיל קנס נוסף, בשיעור של 5% מהקנס המרבי, על כל יום שבו נמשכה העבירה.
אף שלידתו של החוק קשורה בקרינה מהאנטנות הסלולריות, החוק חל על כל מקורות הקרינה הבלתי מייננת - רשת החשמל, אנטנות של שידורי רדיו וטלוויזיה, מתקני תקשורת מסוגים שונים, וכיוצא בזה.
בהצעת החוק הממשלתית הוצע להוציא מתחולתו של החוק פעילות מבצעית של צה"ל ויחידות הסמך של משרד ראש הממשלה ומשרד הביטחון.
בנוסח החוק שאושר נוספה גם הפעילות המבצעית של המשטרה.
המשמעות העיקרית לכך היא שגופים אלה אינם נזקקים להיתרים מממונה הקרינה.
עם זאת, הוטלו על הגופים הביטחוניים מגבלות אחרות: פקחים של המשרד להגנת הסביבה בעלי סיווג ביטחוני מתאים רשאים להיכנס לבסיסים ולמתקנים של הצבא, משרד הביטחון, שירות הביטחון הכללי, "המוסד", המרכזים למחקר גרעיני, המכון למחקר ביולוגי בישראל, מפעלים ביטחוניים ומתקני המשטרה ושירות בתי הסוהר.
זאת, למעט אם מתרחשת באחד מהמקומות פעילות מבצעית או פעילות עוינת, בשעה שבכוונתם להיכנס אליו.
כשנחקק, היה הסדר זה ראשון מסוגו באשר לסמכויות פקחים אזרחיים במערכת הביטחון.
הוראה נוספת, ייחודית לחוק זה, מחייבת את מערכות הביטחון השונות לקבוע כללי בטיחות בשיתוף הממונה על הקרינה.
החוק לא חל על מקורות קרינה קטנים, כגון מתקנים הפולטים לייזר או קרינה תת-אדומה בתדרים מסוימים, מכשירי חשמל ביתיים, מכשירי קשר, טלפונים ניידים, וכיוצא בזה.
כמו כן, לא חל החוק על מקורות קרינה שהוקמו במקומות עבודה לשם צרכיו של אותו מקום.
הפיקוח על מקורות אלה נעשה מכוח פקודת הבטיחות בעבודה.
במסגרת חוק הקרינה הבלתי מייננת, תוקן גם חוק התכנון והבניה.
בניגוד לחוק הקרינה עצמו, העוסק בכל מקורות הקרינה, התיקון בחוק התכנון והבניה עוסק במקורות קרינה סלולריים בלבד.
לפי התיקון בחוק התכנון והבניה, לבקשת היתר בניה להקמת מתקן שידור סלולרי יצורף כתב שיפוי מפני תביעות לפיצויים בגין ירידת ערך הנכס בשל הקמת המתקן.
החוק הסמיך את המועצה הארצית לתכנון ולבנייה לקבוע כיצד יחולק נטל הפיצויים בין החברות הסלולריות לבין מוסדות התכנון.
זמן קצר לאחר שנחקק החוק, קבעה המועצה הארצית כי הנטל כולו יוטל על החברות הסלולריות.
חוק התכנון והבניה מסמיך את שר האוצר להתקין תקנות בנוגע לדרכי הגשת התנגדויות וליידוע הציבור בדבר הקמתם של מתקני שידור סלולריים.
התפתחויות מאז נכנס החוק לתוקפו
החוק נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2007. עד אז, היה על המשרד להגנת הסביבה להשלים את התקנת התקנות הדרושות ליישומו.
עם זאת, המשרד נתקל בקשיים דומים לאלה שנתקל בהם בתחילת הליך החקיקה - שרי התשתיות והתקשורת התנגדו לנוסח התקנות שהציע המשרד להגנת הסביבה, ועיכבו את הגשתן לאישורה של ועדת הפנים.
במאי 2007 קיימה ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת דיון בנושא.
בספטמבר אותה שנה הגיעו משרדי הממשלה להבנות לגבי נוסח התקנות, והן אושרו בוועדת הפנים באוקטובר.
עם זאת, פרסומן ברשומות התעכב במשך למעלה משנה, והן נכנסו לתוקפן רק ב-31 במרץ 2009.
שר האוצר טרם התקין את התקנות שהיה רשאי להתקין לפי .
חוק הצלילה הספורטיבית, תשל"ט-1979, מסדיר את הצלילה בישראל, בעזרת מכשיר צלילה אישי, בכל מקווה מים, שלא לשם ביצוע עבודה או פעילות צבא או משטרה.
מגבלות גיל והסמכה: חל איסור לצלול צלילה ספורטיבית לפני גיל 8. לטובת ביצוע צלילה נדרשת תעודה מאת הרשות המוסמכת לכך - ארגון צלילה, לאו דווקא ישראלי.
למרות זאת, רשאי מי שלא הוסמך להיות צולל ספורטיבי לצלול בלוויית מי שהוסמך להיות מדריך צלילה.
איסור צלילת יחיד: נדרש לבצע צלילה ספורטיבית בלוויית אדם אחד נוסף לפחות, הצולל כדין.
אם טרם מלאו לצולל 15 שנים, אסור לו לצלול צלילה ספורטיבית אלא בלווית אדם אחד נוסף לפחות שמלאו לו 21 שנים והוא רשאי לצלול לפי חוק זה עד עומק של 30 מטרים מתחת לפני המים.
מגבלות העומק המותרות לכל זוג צוללים:
לצולל מתחיל (SCUBA diver) מותר לצלול במסגרת צלילות מודרכות בלבד עד עומק מרבי של 15 מ'.
לצולל בעל רישיון של כוכב אחד (Open Water) מותר לצלול עם צולל מוסמך בדרגת כוכב שני ומעלה בלבד.
(שימו לב לתקנת חובת צלילות מודרכות בסעיף ז)
לצולל בעל רישיון של כוכב שני (Advance OW) מותר לצלול עם צולל מוסמך בדרגת כוכב אחד ומעלה.
עומק צלילה מרבי – 30 מ' או לפי הצולל בעל ההסמכה הנמוכה ביותר.
דייבמאסטר (Divemaster) ומעלה רשאי לצלול עם כל צולל בעל כל הסמכה שהיא ורשאי להוביל קבוצות בשכר.
עומק צלילה מרבי – 45 מ' או לפי הצולל בעל ההסמכה הנמוכה ביותר.
אזורים אסורים או מיועדים לצלילה ספורטיבית: שר התרבות והספורט, באישור ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, רשאי להכריז כי אזור מסוים הוא אזור האסור לצלילה ספורטיבית.
כמו כן בהתייעצות עם שר התחבורה - בדבר מיקומם של מרכזי צלילה, בדבר כלי שיט וציוד שיט אחר המופעלים בידי מרכז צלילה, וכן בדבר מסלוליהם של כלי שיט כאמור וסימונם של מסלולים אלה.
רישיון לפתיחת מרכז צלילה: חל איסור לפתוח מרכז צלילה ולקיים אותו אלא ברישיון ובהתאם לתנאי הרישיון ולכללי הבטיחות והשירות שייקבעו בתקנות.
רישיון לפי סעיף זה יינתן מאת הרשות המוסמכת בהסכמת שר הפנים או מי שהוסמך לכך.
חובת ביטוח לכל צלילה: ישראל היא אחת המדינות היחידות בעולם המחייבת בביטוח צלילה לכל צולל המעוניין להשתתף בפעילות צלילה, לשכור ציוד עבורה או אף לקבל אוויר דחוס במכל שישמש לצלילה.
חובת הביטוח מפורטת בתקנות הצלילה הספורטיבית (הטלת חובת ביטוח על צוללים) שהותקנו במסגרת חוק הצלילה הספורטיבית.
בשנת 1979 בה החוק נחקק, פוליסות אלה הבטיחו מימון לטיפול רפואי לצוללים, ובפרט טיפול בעזרת תא לחץ, שעלותו עשויה להגיע לכ-30,000 ש"ח, אלא שבשנת 1994 נחקק חוק ביטוח בריאות ממלכתי לפיו כל תושב זכאי לקבל שירותים רפואיים באמצעות קופות החולים.
חוזר משרד הבריאות מ-1999 קובע בצורה מפורשת כי טיפול בתא לחץ לצוללים נכלל בסל שירותי הבריאות, אלא שבמקרים מסוימים קופות החולים נוטות להימנע מתשלום עבורו.
משום שמדובר בכפל ביטוח, ניתן להניח כי שיעור ההחזר (loss ratio) שהציבור מקבל כשיעור מהפרמיות ששולמו במסגרת פוליסות ביטוחי הצלילה הוא נמוך.
שיעור ההחזר איננו מפורסם לציבור, בשונה מנתונים לגבי ביטוחי בריאות פרטיים וביטוחי תאונות אישיות אותם מציגה רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון בדו"חותיה השנתיים.
נוהל צלילות חובה תומכות חיים: צולל אשר סיים קורס צלילה והוסמך לדרגה א' ("כוכב אחד"), חייב בנוסף בביצוע 6 צלילות ים מודרכות כדי שיאושר לצלילה ע"פ דרגתו.
צולל דרגה ב', מאושר לצלילה ע"פ דרגתו, החל מיום סיום הקורס, ואינו נדרש בביצוע צלילות נוספות.
נוהל זה מחליף את הנוהל שהיה קיים למשך כמה שנים בישראל, "חובת ביצוע 20 צלילות".
בנוסף לכך, אם אדם מורשע בעבירה על חוק זה או התקנות על פיו, רשאי בית המשפט, בנוסף לכל עונש, לצוות על שלילת תעודה או רישיון שניתנו לו לפי חוק זה, לתקופה שיקבע בית המשפט או לצמיתות.
חוק הקירור של ניוטון הוא חוק פיזיקלי המתאר את קצב מעבר החום מגוף לסביבתו או להפך.
החוק קובע כי תחת התנאים הבאים:
טמפרטורת הגוף שונה במעט מטמפרטורת הסביבה שבה הוא נמצא.
קיבול החום של הגוף קטן בהרבה מקיבול החום של הסביבה (ולכן טמפרטורת הסביבה אינה משתנה).
מתקיים כי קצב מעבר החום בין הסביבה לגוף עומד ביחס ישר להפרש הטמפרטורות בין הגוף לסביבה.
בתנאים אלו גם מתקיים כי השינוי בטמפרטורת הגוף פרופורציוני לשינוי בכמות החום בגוף, ולכן גם קצב שינוי טמפרטורת הגוף יעמוד ביחס ישר להפרש הטמפרטורות בין הגוף לסביבתו.
מחוק זה ניתן לגזור את קצב השינוי בטמפרטורת הגוף (טמפרטורת הסביבה לא תשתנה בגלל קיבול החום הגדול שלה).
אם נסמן את הפרש הטמפרטורות ב- אזי קצב ירידת הטמפרטורה הוא נגזרת לפי הזמן ומקבלים את המשוואה הבאה,
כאשר הוא קבוע פרופורציה חיובי.
פתרון המשוואה הדיפרנציאלית הוא שהפרש הטמפרטורות בין הגוף לסביבה דועך מעריכית כפונקציה של הזמן:
כאשר הוא הפרש הטמפרטורות ההתחלתי בין הגוף לסביבה.
החוק אושר בבית הנבחרים של ארצות הברית ברוב של 357 תומכים מול 66 מתנגדים, ובסנאט של ארצות הברית ברוב של 98 תומכים מול מתנגד אחד, ראס פיינגולד, כשהוא זוכה לתמיכתם של חברי קונגרס מן המפלגה הרפובליקנית ומן המפלגה הדמוקרטית גם יחד.
מאז אישורו, התקיימו מספר ניסיונות לאתגר את החוק בבתי המשפט הפדרליים ונקבע כי כמה מן ההוראות מנוגדות לחוקת ארצות הברית.
תוקפן של רבות מהוראות החוק אמור היה לפקוע ב-31 בדצמבר 2005. בחודשים שקדמו למועד פקיעתו של החוק, ניסו תומכיו להותיר את תוקף החוק לצמיתות, בעוד מתנגדי החוק שאפו להכניס בו שינויים שישפרו את ההגנה על חירויות האזרח.
ביולי 2005 העביר הסנאט הצעה לאישור מחדש של החוק תוך הכנסת שינויים משמעותיים בכמה מסעיפיו, בעוד שהצעת בית הנבחרים לאישור מחדש של החוק שמרה על רוחו המקורית של החוק.
הפערים בין ההצעות יושבו בוועדה משותפת לשני הבתים עליה נמתחה ביקורת על ידי סנאטורים משתי המפלגות שטענו שהיא התעלמה מהצורך לדאוג לחירויות האזרח.
הצעת החוק, בה הוסרו רוב השינויים ששאף הסנאט להכניס, עברה בקונגרס ב-2 במרץ 2006 ונחתמה על ידי הנשיא בוש ב-9 במרץ.
פרק I: העמקת ביטחון הפנים נגד טרור
פרק I מתיר לשירותי ביטחון הפנים לנקוט אמצעים למניעת טרור.
הפרק מיסד קרן לפעילות אנטי טרוריסטית, הגדיל את מימון מרכז התמיכה הטכנית של ה-FBI והרחיב את כוח המשימה הלאומי לענייני פשיעה אלקטרונית.
הפרק גם גינה את האפליה שננקטה כלפי מוסלמים וערבים אמריקאים בתקופה העוקבת לפיגועי 11 בספטמבר.
פרק זה עוסקת ב"נוהלי מעקב משופרים" ומכסה את כל ההיבטים של מעקב אחר חשודים בטרור, חשודים בהונאות ופשעי מחשב וסוכנים של מדינה זרה העוסקים בפעילויות חשאיות.
הפרק מתיר לסוכנויות ממשלתיות לאסוף "מודיעין חוץ", מאזרחים וממי שאינם אזרחי ארצות הברית גם יחד.
השינוי נועד להסיר את המחיצה המשפטית בין חקירות פליליות לבין ביצוע מעקבים לצורך איסוף "מודיעין חוץ", חציצה אשר הקשתה על קיום חקירות כאשר התקיימה חפיפה בין ביצוע מעקבים מודיעיניים לפליליים.
הפרק מרחיב את משך פקודות המעקב והחיפוש הפיסי של FISA (חוק מעקב מודיעיני חוץ) ונותן לרשויות את היכולת לחלוק מידע שנאסף בפני חבר מושבעים גדול פדרלי, עם רשויות אחרות.
היקף וזמינות צווי ההאזנה והמעקב הורחבו תחת הפרק השני.
האזנות סתר הורחבו כך שיכללו טיפול וניתוב מידע על מנת לאפשר מעקב אחר רשתות מיתוג מנות, סעיף שגרר את התנגדותו של מרכז המידע להגנה על פרטיות אלקטרונית (EPIC) שטען כי הסעיף לא לוקח בחשבון כתובות דואר אלקטרוני או אינטרנט אשר לעיתים קרובות מכילות תוכן בפרטי הכתובת.
החוק אִפשר לכל שופט בית משפט מחוזי בארצות הברית להוציא צווים כאלו ואף צווי חיפוש בעת ביצוע חקירות נגד חשודים בפעילות טרור.
צווי החיפוש אף הורחבו כך שאִפשרו ל-FBI גישה להודעות תא קולי בלא להזדקק לחוק הציתות המחמיר יותר.
צווי ה-"sneak and peek" אִפשרו להשהות את מתן ההודעה על ביצוע צווי חיפוש.
פרק הזמן הקודם למועד בו חייב ה-FBI ליידע את מקבלי הצו לא הוגדר בחוק - המדריך לסוכני השטח של ה-FBI ציין סטנדרטים גמישים בהקשר זה - והוא ניתן להארכה על פי שיקול דעתו של בית המשפט.
הנחיות ה-"sneak and peek" בוטלו על ידי השופטת אן אייקן ב-26 בספטמבר 2007 לאחר שפרקליט פורטלנד (אורגון), ברנדון מייפילד, נכלא בטעות בגלל החיפושים הללו.
בית המשפט קבע כי החיפושים הללו מפרים את ההוראה האוסרת על חיפושים בלתי סבירים בתיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית.
האזנות הסתר הנודדות נתפשו כחיוניות על ידי אנשי מחלקת המשפטים של ארצות הברית בשל אמונתם שטרוריסטים יכולים לשנות במהירות את מיקומם ואת אמצעי התקשורת בהם הם עושים שימוש, דוגמת טלפון סלולרי, בעוד המתנגדים לסעיף זה רואים בו הפרה של הזכות לפרטיות המיוחסת לתיקון הרביעי לחוקה.
על אף העובדה שהצו הנ"ל לא היה מכוון ספציפית לספריות, איגוד הספריות האמריקאי (ALA - American Library Association) הביע התנגדות מיוחדת לצו זה.
בהחלטה שקיבל האיגוד ב-29 ביוני 2005 נקבע כי "סעיף 215 של חוק הפטריוט בארצות הברית מאפשר לממשל לבקש ולקבל בחשאי רשומות ספרייה על מספר גדול של אנשים ללא כל סיבה להאמין שהם מעורבים בפעילות בלתי חוקית".
עם זאת, עמדת ה-ALA לא התקבלה בלי ביקורת.
מבקרת בולטת של עמדה זו הייתה הת'ר מק דונלד, מ-Manhattan Institute for Policy Research (מכון מנהטן למחקרי מדיניות), שבמאמר פרי עטה שהתפרסם בסיטי ג'ורנל טענה כי הסערה סביב הסעיף היא "חקר מקרה של 'חרחור פחד' מפני חוק הפטריוט".
הפרק כלל סנקציות מסחריות נגד קוריאה הצפונית ונגד אפגניסטן שנשלטה על ידי הטליבאן, והוא כיסה גם העסקת מתורגמנים על ידי ה-FBI.
בשל התעקשותו של חבר בית הנבחרים ריצ'רד ארמי, תוקפם של כמה מתת הסעיפים שבפרק II היה אמורים לפקוע ב-31 בדצמבר 2005, אולם הוסכם שגם אותם תת-סעיפים שתוקפם אמור לפקוע בתאריך זה, יוסיפו להתקיים לגבי חקירות שנמצאות בעיצומן כנגד גורמי מודיעין חוץ, כך שניתן יהיה למצות את החקירות עד תומן.
פרק III: סיכול טרור באמצעות מניעת הלבנת הון
הפרק השלישי שכותרתו "מניעת הלבנת הון בינלאומית והחוק הפיננסי למלחמה בטרור 2001", נועד להקל על מניעה, איתור והעמדה לדין של החשודים בהלבנת הון בינלאומית ומימון טרור.
הוא בעיקר מתקן חלקים מהחוק לבקרה על הלבנת הון (1986) (MLCA) ומחוק הסודיות הבנקאית (1970) (BSA).
הסעיף חולק לשלושה חלקים, כשהחלק הראשון מתמודד בעיקר עם חיזוק חוקי הבנקאות נגד הלבנת הון, במיוחד בזירה הבינלאומית.
החלק השני מנסה לשפר את התקשורת בין סוכנויות אכיפת חוק ומוסדות פיננסיים, כמו גם להביא להרחבת שמירת רשומות ודרישות הדיווח.
החלק השלישי מגדיל עד פי ארבעה את העונש על זיוף והברחת מטבע זר.
החלק הראשון מהדק את הדרישות לשמירת רשומות שחלות על מוסדות פיננסיים, כשבתוך כך גרם להם לתעד את הסכומים המצטברים מעסקות שהוזמנו מאזורים בעולם לגביהם הלבנת הון מהווה מקור לדאגה בעבור הממשל הפדרלי.
מחלקת האוצר של ארצות הברית אף הואשמה בגיבוש תקנות שנועדו לעודד שיתוף מידע בין מוסדות פיננסיים לצורך מניעת הלבנת הון.
לצד הדרישות להרחבת תיעוד הרשומות, הונהגו תקנות חדשות שנועדו להקל על הרשויות לזהות פעילות הלבנת הון ולהקשות על מלביני הכספים להסוות את זהותם.
במקרה שנחשף מקרה של הלבנת הון, מאפשר הסעיף לחלט את רכושם של החשודים בהלבנה.
במאמץ לעודד מוסדות לנקוט בצעדים שיפחיתו את תופעת הלבנת הון, ניתנה למחלקת האוצר של ארצות הברית הסמכות לחסום מיזוגים בין חברות אחזקה בנקאיות (חברה השולטת בבנק אחד או יותר, אך לא בהכרח עוסקת בבנקאות בעצמה) ובנקים לבין חברות אחזקה בנקאיות ובנקים אחרים שלהם היסטוריה גרועה בתחום אי מניעת הלבנת הון.
באופן דומה, מיזוגים בין תאגידים בנקאיים מבוטחים לבין תאגידים בנקאיים שאינם מבוטחים שיש להם רקורד גרוע במאבק נגד הלבנת הון, עשויים להיחסם.
החוק גם הציג עונשים פליליים על פקידים מושחתים.
עובד או פקיד מטעם הממשל הנוהג בשחיתות אישית בעת ביצוע תפקידו - כמו גם האדם שגרם לו להתנהג בצורה מושחתת - ייקנס בסכום שאינו עולה על פי שלושה משוויו של השוחד האמור.
לחלופין, הם עלולים להיכלא לתקופה של עד 15 שנות מאסר, או שעשוי להיגזר עליהם קנס בנוסף למאסר.
העונשים חלים על מוסדות פיננסיים שלא יעמדו בתנאים לחיסול חשבונות בנק כאמור בתוך 10 ימים ממתן הצו על ידי התובע הכללי של ארצות הברית או מזכיר מחלקת האוצר של ארצות הברית.
המוסדות הפיננסיים יכולים להיקנס בסכום של 10,000 דולר על כל יום שהחשבונות נשארים פתוחים לאחר שפוקעת מגבלת עשרת הימים.
החלק השני ערך מספר שינויים בחוק החסינות הבנקאית של 1970 בניסיון להקשות על פעולתם של מלביני כספים ולהקל על רשויות האכיפה והרגולציה לפקח על פעולות אלו.
מטרתו של אחד התיקונים לחוק החסינות הבנקאית הייתה לאפשר לסוכנות או לקצין ייעודי המקבל דוחות על פעילות חשודה, להודיע על כך לסוכנויות המודיעין השונות של ארצות הברית.
מספר תיקונים נעשו כדי לטפל בבעיות הקשורות לשמירת רשומות ודוחות פיננסיים.
אמצעי אחד היה דרישה חדשה שכל מי שעושה עסקים יחויב להגיש דוח על כל תקבולי מט"ח מעל 10,000 דולר, והפך העברות כספיות המתחמקות מדרישות חוק החסינות הבנקאית של 1970, לבלתי חוקיות.
על מנת להקל על הרשויות להסדיר ולחקור פעילות להלבנת הון, נכללו בהגדרה של מוסד פיננסי גם שירותים כספיים לעסקים המפעילים מערכת העברות כספים מחוץ לזרם המרכזי.
הסעיף הרביעי מתקן את חוק ההגירה והאזרחות (1952) (Immigration and Nationality Act of 1952) כך שיינתנו יותר סמכויות אכיפה וחקירה לתובע הכללי של ארצות הברית ולשירות ההגירה וההתאזרחות (Immigration and Naturalization Service-INS).
התובע הכללי הוסמך לוותר על כל מכסה של עובדים במשרה מלאה שהוקצו לשירות ההגירה וההתאזרחות בגבולה הצפוני של ארצות הברית.
הוקצה מימון הולם שיאפשר להשליש את מספרם המקסימלי של אנשי משמר הגבול של ארצות הברית, שירות המכס ושירות ההגירה וההתאזרחות, לצד הקצאת 50 מיליון דולר שהוקצו לטובת שירות המכס ושירות ההגירה וההתאזרחות לצורך שיפור הטכנולוגיה ויכולות הניטור בגבול הצפוני ורכישת ציוד נוסף.
לשירות ההגירה וההתאזרחות ניתנה גם הסמכות להורות על תשלום שעות נוספות מעבר למכסה בסכום של עד 30,000 דולר בשנה, לעובדי השירות.
התיקון הסמיך את חוק ההגירה והאזרחות (1952) להוסיף הוראות חדשות לאכיפת דיני המעצר.
אלו יחולו על כל זר אשר עוסק בטרור או מי שעוסק בפעילות המסכנת את הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
ניתן להחזיק זרים במעצר למשך 90 יום, אולם ניתן לעצרם לפרק זמן של שישה חודשים לאחר שנחשבו כאיום לביטחון הלאומי.
עם זאת, חובה להאשים זרים אלו בפשע, או שההליכים לגירושם יחלו לא יותר משבוע לאחר יום מעצרם, אחרת ישוחררו.
כך או אחרת, מעצרים אלו חייבים להיבחן מדי חצי שנה על ידי התובע הכללי אשר יכול להחליט לבטלם, אלא אם כן נמנע ממנו לעשות כן על פי חוק.
כל שישה חודשים הזר יכול לבקש, בכתב, לבחון מחדש את האישור.
ביקורת שיפוטית על כל פעולה או החלטה בעניין סעיף זה, לרבות ביקורת שיפוטית לגופו של אישור, ניתן לקיים בהליכי הביאס קורפוס.
ניתן ליזום הליכים אלו בהגשת בקשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית, על ידי כל שופט של בית המשפט העליון של ארצות הברית, על ידי כל שופט ב-Circuit court של בית המשפט לערעורים של ארצות הברית בוושינגטון די.
סי., ובכל בית משפט מחוזי של ארצות הברית שיש לו סמכות לשקול את הבקשה.
הצו הסופי נתון לערעור של בית המשפט לערעורים של וושינגטון די.
התובע הכללי אף מגיש דו"ח על צווי מעצר אלו בכל חצי שנה לוועדה של בית הנבחרים המפקחת על מערכת המשפט ולוועדה של הסנאט המפקחת על מערכת המשפט.
פרק המשנה האחרון, אשר הוצגה על ידי הסנאטורים ג'ון קוניירס ופטריק ליהי, מאפשרת שמירה על יתרונות ההגירה של נפגעי טרור, ושל משפחות של נפגעי פעולות הטרור.
הם הכירו בכך שמשפחות מסוימות, שלא באשמתן, עלולות להיות לא מתאימות לקבלת היתר לישיבת קבע בארצות הברית בשל אי יכולתן לעמוד בתאריכי יעד חשובים בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, או שהפכו לא כשירים להגיש בקשה לקבלת מעמד הגירה מיוחד מכיוון שאהובם מת בפיגוע.
פרק V: הסרת מכשולים לחקירת טרוריסטים
החוק State Department Basic Authorities Act of 1956 תוקן על מנת לאפשר למחלקת המדינה של ארצות הברית להציע פרסים, בהתייעצות עם התובע הכללי, על פירוק מלא או משמעותי של כל ארגון טרור ולזיהוי המנהיגים המרכזיים של ארגוני טרור.
למזכיר המדינה של ארצות הברית ניתנה הסמכות לשלם יותר מחמישה מיליון דולר אם הוא משוכנע שהדבר ימנע פעולות טרור נגד ארצות הברית וקנדה.
חוק ה-DNA Analysis Backlog Elimination Act תוקן כך שיכלול טרור או פשעי אלימות ברשימת העבירות הפדרליות המכשירות פעולה.
סוגיה נוספת שנתפשה כמכשול, הייתה הצורך לאפשר לרשויות פדרליות לחלוק מידע עם רשויות אכיפת חוק פדרליות.
השירות החשאי של ארצות הברית הורחב כך שיחקור גם הונאות מחשב, הונאות באמצעות access device, מסמכי זיהוי מזויפים או התקנים מזויפים, או כל פעילות הונאה נגד מוסדות פיננסיים בארצות הברית.
חוק החינוך הכללי (The General Education Provisions Act) תוקן כך שאִפשר לתובע הכללי של ארצות הברית או לעוזר התובע הכללי של ארצות הברית לאסוף ולשמר רשומות חינוכיות רלוונטיות לחקירה מוסמכת או להעמדה לדין על עבירה המוגדרת כפשע פדרלי של טרור, אשר סוכנות חינוכית או מוסד חינוכי מחזיקים ברשותם.
התובע הכללי של ארצות הברית או עוזרו חייבים "לאשר כי ישנן עובדות מסוימות הנותנות סיבה להאמין שרשומות חינוכיות מסוימות עשויות להכיל מידע" (שפשע פדרלי מסוג טרור יכול להתבצע).
למוסד חינוכי המפיק רשומות חינוכיות בתגובה לבקשה כזאת ניתנת חסינות משפטית מכל אחריות העולה מהפקה כזו של רשומות.
אחת הסוגיות השנויות ביותר במחלוקת בחוק הפטריוט, נמצאת בסעיף V בהתייחס למכתבי הביטחון הלאומי.
מכתבי הביטחון הלאומי הם סוג של זימון (subpoena) לבית דין מנהלי הנמצא בשימוש ה-FBI, ומדווח שגם על ידי סוכנויות אחרות של ארצות הברית, דוגמת ה-CIA ומחלקת ההגנה של ארצות הברית.
זהו מכתב דרישה שהוצא לישות או לארגון מסוים למסור מידע ורישומים שונים הנוגעים לבני אדם.
הם אינם מחייבים עילה סבירה או ביקורת שיפוטית, וכן כוללים צו איסור פרסום המונע מנשוא המכתב לגלות שהמכתב הוצא אי פעם.
סעיף V מאפשר לסוכן מיוחד הממונה על משרד שטח של ה-FBI להשתמש במכתבי הביטחון הלאומי, כאשר קודם לכן רק מנהל ה-FBI או העוזר לסגן ראש ה-FBI יכלו לאשר בקשות מסוג זה.
מאוחר יותר אושר חוק הפטריוט מחדש ונעשו תיקונים שהגדירו ביקורת שיפוטית על מכתבי הביטחון הלאומי ועל מנת לאפשר לנמען המכתבים לחשוף את דבר קבלת המכתב בפני עורך דינו או אנשים אחרים הנדרשים על מנת להתגונן מול הצו.
כך או אחרת, בשנת 2007 בית משפט מחוזי ביטל את האישור מחדש של מכתבי הביטחון הלאומי בשל היות צו איסור הפרסום בלתי חוקתי משום שבית המשפט עדיין לא יכול היה לבצע ביקורת שיפוטית משמעותית של צווים אלו.
פרק VI: קורבנות טרור ומשפחותיהם
הסעיף השישי מתקן את חוק קורבנות עבירה 1984 (VOCA) ביחס לדרך בה הקרן לקורבנות טרור מנוהלת וממומנת.
שינויים נעשו ב-VOCA על מנת לשפר את מהירות האספקה של סיוע למשפחות נושאי משרות בתחום על ידי ביצוע תשלומים מהירים לנושאי המשרות או למשפחותיהם.
על פי השינויים, חלה חובה להעביר את התשלומים לא יאוחר מ-30 יום לאחר היום בו נושא המשרה נפצע או נהרג במסגרת שירותו.
לעוזר לתובע הכללי של ארצות הברית ניתנה הסמכות המורחבת, כאמור בסעיף 614 לחוק הפטריוט, להעניק מלגות לכל ארגון שמנהלת Office of Justice Programs (סוכנות במחלקת המשפטים של ארצות הברית שמתמקדת במניעת פשיעה באמצעות מחקר ופיתוח) הכוללת תוכנית הטבות לקציני בטיחות הציבור.
שינויים נוספים בקרן לקורבנות הפשע הגדילו את סכומי הכסף בקרן ושינו את האופן בו חולקו הכספים.
הסכומים הזמינים למענקים שבוצעו דרך הקרן לקורבנות פשיעה הזכאים לפיצוי, עלו מ-40% ל-60% מכלל הכספים בקרן.
התוכנית יכולה להעניק פיצוי לאזרחי ארצות הברית אשר נפגעו מחוץ לגבולות ארצות הברית.
בוטלו מבחני הזכאות לאלו אשר זכאים לפיצוי.
תחת VOCA רשאי המנהל להעניק מענק שנתי לתמיכה בתוכניות סיוע לקורבנות פשע, מכספי הקרן הייעודית.
הועבר תיקון כך ש-VOCA יכלול גם נושאים במשרה מתחומי וושינגטון הבירה, פוארטו ריקו, איי הבתולה של ארצות הברית וכל טריטוריה אמריקאית אחרת.
VOCA מספק גם פיצוי וסיוע לקורבנות טרור ואלימות המונית.
תיקון זה נעשה על מנת לאפשר למנהל להעניק מענקים משלימים למדינות לפיצוי קורבנות פשיעה ותוכניות סיוע, לארגונים המעניקים שירות לקורבנות, ארגונים וגופים ציבוריים (בממשל הפדרלי, המדינתי או המקומי), וכן ארגונים לא ממשלתיים המספקים סיוע לקורבנות הפשע.
הכספים יכולים לשמש על מנת לספק סיוע חירום, כולל מאמצים לתגובה בשעת משבר, סיוע, פיצויים, הכשרה וסיוע טכני לחקירה ולהעמדה לדין של אנשים הקשורים לטרור.
פרק VII: שיתוף פעולה מוגבר להגנה על תשתיות קריטיות
מטרת סעיף זה היא להגביר את היכולת של רשויות אכיפת החוק בארצות הברית להתנגד לפעילות טרור החוצה גבולות שיפוט.
הסעיף עושה זאת באמצעות תיקון החוק Omnibus Crime Control and Safe Streets Act of 1968. הסעיף מאפשר למנהל הלשכה לסיוע משפטי "להעניק מענקים ולהתקשר בחוזים" עם קבוצות מסוימות כדי להתמודד עם ארגוני טרור החוצים גבולות שיפוט.
בנוסף, הוא מתקצב את הלשכה כך שתוכל להוציא לפועל את העשייה הזאת.
הסעיף עושה זאת תוך תיקון Omnibus Crime Control and Safe Streets Act of 1968 כך שהוא יכליל טרור בהגדרה של "פעילות פלילית".
פרק VIII: חוק הטרור הפלילי
הסעיף השמיני משנה את הגדרות הטרור, ומכונן או מגדיר מחדש חוקים הבאים להתמודד איתו.
הסעיף מגדיר מחדש את מושג ה"טרור מבית" כך שיכלול בהרחבה הרס המוני כמו גם התנקשות או חטיפה כפעולות טרור.
טרור נכלל גם בהגדרה של ניהול עסק בלתי חוקי (שמתנהל בדרך כלל תחת החסות של ארגוני פשע מאורגן).
מושגים המתייחסים לטרור קיברנטי הוגדרו מחדש כך שיכללו את המושגים "מחשב מוגן", "נזק", "הוכחה" (conviction), "אדם" ו"אובדן".
עונשים חדשים נוצרו על מנת להרשיע מי שביצע תקיפה כנגד מערכות תחבורה ציבורית.
אם העבריין ביצע תקיפה כזאת כאשר לא היו נוסעים בכלי התעבורה, העבריין ייקנס ויהיה צפוי לעונש מרבי של 20 שנות מאסר.
לעומת זאת, אם הפעולה בוצעה כנגד כלי רכב או מעבורת שנסעו עליהם נוסעים בזמן ההתקפה או שהעבירה גרמה למותו של אדם, או אז העונש הוא קנס ומאסר עולם.
הסעיף מתקן את חוק הנשק הביולוגי על מנת להגדיר את השימוש בחומר ביולוגי, רעלן או מערכת הובלה כנשק, מלבד כאשר השימוש נעשה למחקר בתום לב, לצורכי "רפואה מונעת, הגנה או שימוש אחר לצורכי שלום".
הענישה כנגד מי שלא יוכל להוכיח באופן סביר שהוא משתמש בחומר ביולוגי, ברעלן או במערכת הובלה לצרכים אלו תהיה קנס, 10 שנות מאסר או שניהם גם יחד.
מספר צעדים הוכנסו על מנת למנוע ולהעניש פעילויות שנחשבות לתומכות בטרור.
גם הסתרת מחבלים או אספקת מחסה למעורבים בטרור תביא לענישת העושים כן בקנס, מאסר של 10 שנים, או שניהם גם יחד.
חוק חילוט רכוש האמריקאי תוקן כך שיאפשר לרשויות להחרים כל רכוש זר או מקומי, של כל קבוצה חברתית או יחיד, אשר נתפסו מתכננים לבצע מעשי טרור נגד ארצות הברית או נגד אזרחים אמריקניים.
פסקה אחת של החוק (סעיף 805) אסרה על הגשת "תמיכה חומרית" לטרוריסטים ובפרט "סיוע או ייעוץ מקצועי".
סעיף זה בוטל על ידי בית משפט פדרלי בארצות הברית כבלתי חוקתי לאחר שפרויקט המשפט ההומניטרי הגיש תביעה כנגד הממשל האמריקני.
בית המשפט מצא כי עלולה להיות לכך השפעה שתוביל לאכיפה שרירותית ומפלה של החוק כמו גם אפקט מצנן של עיכוב או רפיון של פעילות לגיטימית של זכות חוקתית.
הקונגרס של ארצות הברית שיפר מאוחר יותר את החוק על ידי חידוד ההגדרות של "תמיכה או משאבים חומריים", "הכשרה" ו"משאבים או ידע מקצועי".
טרור קיברנטי טופל בדרכים שונות.
עונשים הוחלו על אנשים אשר גרמו נזק או השיגו גישה לא מורשית למחשב מוגן ולאחר מכן ביצעו מספר עבירות.
עבירות אלו כוללות גרימת אובדן של סכום כולל העולה על 5,000 דולר אמריקני לאדם, כמו גם השפעה לרעה על בדיקה רפואית, אבחנה או טיפול רפואי של אדם.
כמו כן נכללות בכך פעולות הגורמות לאדם להיפגע, איום על ביטחון או בריאות הציבור, או גרימת נזק למחשב ממשלתי המשמש ככלי לעשיית צדק או לביטחון לאומי.
נאסרה גם סחיטה באמצעות מחשב מוגן.
העונש על ניסיון לפגוע במחשבים מוגנים באמצעות וירוסים או תוכנות אחרות נקבע למאסר של עד 10 שנים, ואילו העונש על גישה לא מורשית ונזק לאחר מכן למחשב מוגן הוגדל ללמעלה מחמש שנות מאסר.
עם זאת, אם העבירה תתבצע פעם נוספת, העונש יגדל עד ל-20 שנות מאסר.
החוק גם הגדיר את הפיתוח והתמיכה של יכולות הזיהוי פלילי של אבטחת מחשב אישי ברשת.
אושר סכום של 50 מיליון דולר להקמת מעבדות מסוג זה.
למעט מידע שעלול לסכן חקירה מתמשכת בתחום אכיפת החוק, נדרש מהתובע הכללי של ארצות הברית, או ראש מחלקה או סוכנות פדרלית אחרת עם אחריות לאכיפת חוק, למסור למנהל כל מודיעין חוץ שהושג על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
התובע הכללי של ארצות הברית ומנהל הביון המרכזי הונחו לפתח נהלים אותם על התובע הכללי למלא על מנת ליידע את מנהל הביון המרכזי, מבעוד מועד, על כוונה לחקור פעילות פלילית של מקור מודיעיני זר בהתבסס על רמז מודיעיני של חבר בקהילת המודיעין.
התובע הכללי גם הונחה לפתח נהלים באשר לדרך הטובה ביותר לנהל נושאים אלו.
פעילות טרור בינלאומית הוכללה בתחום מודיעין החוץ תחת חוק הביטחון הלאומי (1947).
מספר דוחות הוזמנו ביחס למספר מרכזים ממשלתיים הקשורים למודיעין.
אחד מהם הוזמן על מנת לעמוד על הדרך הטובה ביותר להקים את המרכז הלאומי לתרגום וירטואלי במטרה לפתח מתקני תרגום אוטומטיים על מנת לסייע בתרגום עדכני ומדויק של מידע מודיעיני זר למרכיביה של קהילת המודיעין האמריקאית.
דו"ח נוסף הוזמן בנוגע להיתכנות ולכדאיות של ההגדרה מחדש של מרכז המעקב אחר נכסי טרוריסטים זרים ומרכז השליטה אחר נכסים זרים של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
עם זאת, הדו"ח לא נכתב מעולם.
עמדות הקונגרס באו לידי ביטוי בכך שיש לעודד את קציני ועובדי מערכת המודיעין לעשות כל מאמץ להקים ולקיים יחסי ביון עם כל אדם, גוף או קבוצה בזמן שהם מנהלים פעילות מודיעין חוקית.
פרק X יצר או שינה מספר חוקים שונים שלא ממש השתלבו בכל סעיף אחר של חוק הפטריוט.
רישיון חומרים מסוכנים הוגבלו לנהגים שעוברים בדיקות רקע ולמי שיכולים להוכיח שהם מסוגלים להתמודד עם החומרים.
כללי המפקח של מחלקת המשפטים של ארצות הברית כוונו למינוי פקיד על מנת לנטר, לבדוק ולדווח לקונגרס את כל הטענות בדבר הפרת זכויות אזרח נגד מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
הוא תיקן את ההגדרה של "מעקב אלקטרוני" כדי להוציא מן הכלל את היירוט של תקשורת שנעשית דרך או ממחשב מוגן שבו הבעלים מאפשר את היירוט, או שהוא מעורב כדין בחקירה.
ניתן כעת להביא מקרי הלבנת כספים למחוז בו בוצעה הלבנת ההון או למחוז ממנו העברת הלבנת ההון החלה.
נאסר על זרים שביצעו הלבנות הון להיכנס לארצות הברית.
נמסרו מענקים למגישי עזרה ראשונה על מנת לסייע להם להגיב ולמנוע טרור.
אושר להעביר חמישה מיליון דולר למנהל לאכיפת (חוקי) הסמים על מנת להכשיר שוטרים בדרום ובמזרח אסיה.
התובע הכללי של ארצות הברית הוכוון להזמין מחקר על ההיתכנות של שימוש בזיהוי ביומטרי על מנת לזהות אנשים כאשר הם מנסים להיכנס לארצות הברית ואשר יהיה מחובר למסד הנתונים של ה-FBI על מנת לסמן חשודים.
מחקר אחר הוזמן על מנת לקבוע את הכדאיות של העברת שמות חשודים בטרור לחברות התעופה בטרם עלייתם לטיסות.
למחלקת ההגנה של ארצות הברית ניתנה סמכות זמנית לניצול תקציבהּ לצורך חתימה על חוזים פרטיים למטרות אבטחה.
הפרק האחרון יצר חוק שנקרא Crimes Against charitable Americans Act אשר תיקן את Telemarketing and Consumer Fraud and Abuse Prevention Act כך שידרוש ממבצעי טלמרקטינג אשר מתקשרים מטעם ארגוני צדקה לחשוף את המטרה ומידע נוסף כולל שם וכתובת הדואר האלקטרוני של הגוף שמייצג אותו מתקשר.
כמו כן הוחמר עונשם של המבצעים הונאה בהתחזות לאנשי הצלב האדום משנה מאסר לחמש שנים.
חוק הפטריוט אושר מחדש על ידי שלוש הצעות חוק.
ב-27 בפברואר 2010 חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על חוק שיאריך באופן זמני לתקופה של שנה אחת, שלוש הוראות חוק שהיו שנויות במחלוקת של חוק הפטריוט, אשר תוקפן עמד לפוג:
הסמכת בתי משפט לאשר האזנות סתר נודדות המתירות מעקב על מספר רב של טלפונים סלולריים.
מתן אפשרות לבתי משפט לאשר תפיסת רשומות ונכסים במבצעים נגד טרור.
הרשאה לביצוע מעקב אחר "זאבים בודדים", אנשים שאינם אזרחי ארצות הברית אשר מעורבים בטרור, ואשר ייתכן שאינם חלק מארגון טרור מוכר.
בהצבעה ב-8 בפברואר 2011, בית הנבחרים של ארצות הברית שקל הרחבה נוספת של החוק עד סוף שנת 2011. הנהגת בית הנבחרים העבירה את ההצעה להארכת החוק תוך השעיית הכללים שנועדה לחקיקה שאינה שנויה במחלוקת ואשר דורשת רוב של שני שלישים.
ההצעה נפלה בהצבעה כאשר רק 277 נציגים הצביעו בעדה, פחות מ-290 הצירים שנדרשו להעברת החוק תחת השעיית הכללים.
ללא ההארכה אמור היה החוק לפוג ב-28 בפברואר 2011; עם זאת, בסופו של דבר אושרה ההצעה ברוב של 275 נציגים שתמכו אל מול 144 שהתנגדו.
תיקון החוק היווה ניסיון להכשיר את מכתבי הביטחון הלאומי שבוטלו על ידי בתי המשפט.
ההכשרה סיפקה את האפשרות לביקורת שיפוטית ואת זכותו של נמען מכתבי הביטחון הלאומי לאתגר את תוקפו של המכתב.
חוק התיקון מחדש עדיין אִפשר למכתבי הביטחון הלאומי ולכל העדויות להיות מוצגים במשפט בדלתיים סגורות ובמעמד צד אחד.
הוראות צווי איסור הפרסום נשמרו, אך הפעלתם לא תהיה אוטומטית.
הם יתרחשו רק כאשר עוזר סגן ראש ה-FBI או הסוכן המיוחד הממונה אישר כי הגילוי יביא ל"סכנה לביטחון הלאומי של ארצות הברית, הפרעה לחקירות בתחום הפלילי, מלחמה בטרור או סיכול ריגול, הפרעה ליחסים הדיפלומטיים, או סיכון לחיים או לבטיחות הפיזית של כל אדם".
עם זאת, לא צריך להתקיים צו אי-גילוי כדי שהנאשם יוכל לגלות את עובדת הוצאתם של מכתבי הביטחון הלאומי לכל אדם שיסייע לו ולעורך דין, לקבלת ייעוץ משפטי.
שוב, עם זאת, על הנמען הוטלה החובה ליידע את ה-FBI על גילוי כזה.
בגלל הדאגה מהשפעות ה-chilling effects של דרישה כזו, חוק ה-Additional Reauthorization Amendments Act יסיר את הדרישה להודיע ל-FBI שמקבל מכתב הביטחון הלאומי שוחח עליהם עם פרקליטו.
מאוחר יותר, ה־Additional Reauthorization Amendments Act הוציא מן הכלל ספריות מלקבל את מכתבי הביטחון הלאומי, מלבד כאשר הן מספקות שירותי תקשורת אלקטרונית.
שינויים הוכנסו גם בהיתרי האזנות הסתר הנודדות שבחוק הפטריוט.
יישומים וצווי האזנות סתר כאלה חייבים לתאר את היעד הספציפי של מעקב אלקטרוני, אם זהותו של היעד איננה ידועה.
אם האופי או המיקום של כל אחד מהמתקנים או המקומות שהם יעד למעקב אינו ידוע, הסוכנות חייבת לספק הודעה לבית המשפט.
ההודעה חייבת לכלול את הטבע והמיקום של כל מתקן או מקום חדש שבו מעקב אלקטרוני נוהל.
היא גם צריכה לתאר את העובדות והנסיבות עליהן נסמך המבקש, על מנת להצדיק את אמונתו של המבקש שכל מקום או מתקן חדש שתחת מעקב היה או עודנו בשימוש של היעד למעקב.
המבקש חייב גם לספק הצהרה המפרטת את כל ההליכים לצמצום המוצעים, השונים מאלו שנכללו בצו המקורי, ואשר עשויים להיות מתחייבים משינוי במתקן או במקום אליו מכוון המעקב האלקטרוני.
על המבקש לפרט את המספר הכולל של המעקבים האלקטרוניים שמתנהלים או שהתנהלו תחת סמכותו של הצו.
שוּנה גם סעיף 213 של חוק הפטריוט.
בעבר הוא הצהיר כי הודעות מעוכבות תינתנּה למקבלי צווי "sneak and peek" ב"פרק זמן סביר".
אלו היו עלולים להיחשב לבלתי סבירים כאשר היו לא מוגדרים ועלולים היו לשמש ללא הגבלת זמן.
לפיכך, חוק האישור מחדש שינה זאת לתקופה שלא תעלה על 30 יום מיום ביצוע צו החיפוש.
לבתי המשפט ניתנה ההזדמנות להאריך תקופה זו אם סיפקו עילה סבירה לעשות זאת.
סעיף 213 קובע כי הודעות מעוכבות יכולות להינתן אם יש "יסוד סביר להניח כי מתן התראה מיידית של ביצוע צו יכול לגרום לתוצאה שלילית".
על כך נמתחה ביקורת, בעיקר על ידי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, שהתיקון מאפשר שימוש לרעה פוטנציאלי על ידי רשויות אכיפת החוק והוא תוקן מאוחר יותר על מנת למנוע עיכוב הודעה "אם התוצאות השליליות מורכבות רק שלא לצורך דחיית משפט".
ב-26 בספטמבר 2007 בוטלו בבית משפט המחוזי האמריקני של מדינת אורגון היתרי ה-"sneak and peek" של חוק הפטריוט בחוות דעת המציינת שההוראות נתנו עוצמה רבה מדי אל מול התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית.
האישור מחדש חוקק גם פיקוח מוגבר של הקונגרס של ארצות הברית על חשיפה בזמני חירום של ספקי תקשורת שנערכו תחת סעיף 212 של חוק הפטריוט.
הוגדל גם משך המעקב על פי FISA וצווי החיפוש הפיזיים.
חוק האישור מחדש גם הגדיל את הפיקוח של הקונגרס, המחייב דו"ח חצי שנתי על חיפושים פיזיים ועל השימוש ב-pen registers וב-trap and trace device תחת FISA.
הוראות ה"זאב הבודד" (סעיף 207), היו אמורות לפקוע, אולם שופרו ב-Intelligence Reform and Terrorism Prevention Act of 2004. האישור מחדש האריך את תאריך התפוגה ל-31 בדצמבר 2009. התיקון לחוק התמיכה החומרית שנעשה ב-Intelligence Reform and Terrorism Prevention Act הפך לקבוע.
ההגדרה של טרור הורחבה עוד יותר כך שתכלול קבלת אימון בתבנית צבאית מארגון טרור או נרקו-טרור זר.
שינויים הוכנסו גם בחוק הנוגע לחילוט רכוש כך שמעתה ואילך, נכסים הנמצאים בתחום השיפוט של ארצות הברית ייתפסו בגין סחר לא חוקי בחומרי או טכנולוגיות של כלי נשק גרעיניים, ביולוגיים, כימיים או רדיולוגיים אם הפגיעה עלולה לגרור עונש של מאסר של מעל לשנה או עונש מוות על פי הדין הזר.
לחלופין, החילוט יחול אם עונש דומה יופעל על ביצוע העבירה בתוך תחומי ארצות הברית.
תחושות הקונגרס באו לידי ביטוי גם בכך שקורבנות טרור צריכים להיות זכאים לנכסים שחולטו מהטרוריסטים.
חוק הפטריוט יצר מספר רב של מחלוקות מאז נחקק.
מתנגדי החוק הביעו עמדה קולנית בטענתם שהחוק עבר בצורה אופורטוניסטית לאחר פיגועי 11 בספטמבר, תחת האמונה שיתקיים דיון ציבורי מצומצם אודות החוק.
המתנגדים רואים את החוק ככזה שעבר במהירות בסנאט של ארצות הברית, עם שינוי קטן בלבד בטרם הועבר הלאה לבית הנבחרים של ארצות הברית (הסנאטורים ראס פיינגולד ופטריק ליהי הציעו שינויים על מנת לשנות את הגִרסה הסופית).
גודלו העצום של החוק צוין על ידי מייקל מור בסרטו מעורר המחלוקת פרנהייט 9/11. באחת הסצנות בסרט מקליט מור את חבר הקונגרס ג'ים מקדרמוט הטוען שאף סנאטור לא קרא את החוק ואת ג'ון קוניירס ג'וניור כאומר "אנחנו לא קוראים את רוב החוקים.
אתה באמת יודע במה זה יהיה כרוך אם נקרא כל הצעת חוק שאנחנו מעבירים?".
חבר הקונגרס קוניירס עונה אז על שאלתו הרטורית בטענה שאם היו עושים כן זה היה "מאט את תהליך החקיקה".
כאמצעי דרמטי, שכר מור אוטו גלידה ונסע סביב וושינגטון די.
עם רמקול חזק וקרא בקול את החוק כדי להביך את העוברים ושבים, שכללו מספר סנאטורים.
דוגמה מובהקת למחלוקת הנוגעת לחוק הפטריוט מוצגת בפסק דין ארצות הברית נגד אנטואן ג'ונס.
בעל מועדון לילה קוּשר לבית בו הוסלקו סמים לצורך סחר, באמצעות מכשיר GPS שרשויות אכיפת החוק הצמידו למכוניתו.
ה-GPS הונח שם ללא צו מה שהעמיד בפני התובעים הפדרליים קשיים חמורים בבית המשפט.
במשך השנים עלה המקרה לדיון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית שם בוטלה ההרשעה.
בית המשפט מצא שניטור מוגבר של החשודים שנגרם על ידי חקיקה דוגמת חוק הפטריוט מעמידה את זכויותיהם החוקתיות של החשודים בסכנה ישירה.
מרכז המידע להגנה על פרטיות אלקטרונית (EPIC) ביקר את החוק כבלתי חוקתי, במיוחד כאשר "התקשורת הפרטית של אזרחים שומרי חוק עלולה להיות מיורטת באופן אקראי" ואילו קרן החזית האלקטרונית קבעה כי הסטנדרט הנמוך יותר ליישום האזנות סתר "נותן ל-FBI 'צ'ק פתוח' להפר את הפרטיות התקשורת של אין-ספור אמריקנים חפים מפשע".
אחרים, לעומת זאת, לא רואים כמדאיגה את החקיקה ביחס להאזנות סתר נודדות.
חוק הפטריוט מאפשר גם גישה למשיבון באמצעות צו חיפוש, ללא צורך להזדקק לכותרת השלישית של wiretap order.
החוק למעשה מאלץ את המשטרה לפלוש לבית עם רובה דרך חדרי השינה של בני אדם, כדי לא להטריד את התא הקולי הפרטי יותר".
לדעתו של פרופסור קר, לתיקון זה היה היגיון מועט ביותר והתיקון שנעשה על ידי חוק הפטריוט היה סביר והגיוני.
הרחבת תחום השיפוט של בית המשפט בחוק הפטריוט, כך שיתאפשר שירות כלל ארצי של צווי חיפוש, הוכחה כבעייתית על ידי קרן החזית האלקטרונית.
הקרן מאמינה כי זהו מצב גרוע, שכן רק ספק התקשורת יוכל לערער על הצו שכן רק הוא יידע על כך - צווים רבים מוּצאים במעמד צד אחד, כלומר היעד של הצו אינו נוכח בעת הוצאת הצו.
במשך זמן מה, חוק הפטריוט התיר לסוכנים לבצע חיפושי "sneak and peek".
המבקרים, כמו ה-ACLU (האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיותׂ) ו-EPIC (מרכז המידע להגנה על פרטיות אלקטרונית) מתחו ביקורת חריפה על כך בשל ההפרה של התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית, כשהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות מרחיק לכת עד כדי שחרור פרסומת המגנה אותו וקוראת לבטלו.
אולם תומכי התיקון, דוגמת פרשנית העיתונות הת'ר מקדונלד, עמיתה ב-Manhattan Institute for Policy Research כמו גם contributing editor בסיטי ג'ורנל הביעו אמונה בנחיצותו, בשל העובדה שהעיכוב הזמני בהודעה על צו החיפוש מונע מטרוריסטים להזהיר את עמיתיהם שמתוחקרים.
ב-2004 השתמשו סוכני FBI בהוראה זו על מנת לחפש ולבחון בחשאי את ביתו של ברנדון מייפילד אשר נכלא שלא בצדק למשך שבועיים בחשד שהיה מעורב בפיגועי 11 במרץ 2004 במדריד.
בעוד שהממשל האמריקאי התנצל בפומבי בפני מייפילד ומשפחתו, מייפילד עצמו לקח את הסוגיה לבית משפט.
ב-26 בספטמבר 2007 מצאה השופטת אן אייקן כי החוק היה, למעשה, בלתי חוקתי בשל העובדה שהחיפוש היה בלתי סביר ובכך הפר את התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית.
חוקים המסדירים את תחום התמיכה החומרית בטרור הוכחו כשנויים במחלוקת.
נמתחה על כך ביקורת על ידי קרן החזית האלקטרונית בתואנה של פגיעה בחופש ההתאגדות.
קרן החזית האלקטרונית טוענת כי לו היה נחקק החוק בתקופת האפרטהייד, אזרחי ארצות הברית לא היו יכולים לתמוך בקונגרס הלאומי האפריקני בשל העובדה שהקונגרס הלאומי האפריקני היה מסווג, אליבא דקרן החזית האלקטרונית, כארגון טרור.
קבוצה נוספת, פרויקט המשפט ההומניטרי (the Humanitarian Law Project) התנגדה אף היא להוראה האוסרת "ייעוץ וסיוע ממומחה" לטרוריסטים, והגישה תביעה כנגד הממשל הפדרלי של ארצות הברית על מנת שההוראה תוכרז כבלתי חוקתית.
הם הצליחו, ובית משפט פדרלי מצא כי החוק מעורפל מספיק כדי לגרום לאדם סביר לנחש אם הוא עובר על החוק או לא.
בשל כך נקבע על ידי בית המשפט כי ההוראה מפרה את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, וביטל אותה.
אולי אחת המחלוקות הגדולות הנוגעות לחוק הפטריוט כרוכות בשימוש במכתבי הביטחון הלאומי על ידי ה-FBI.
גופים רבים מתחו ביקורת על כך שהמכתבים מאפשרים ל-FBI להאזין לטלפונים ולחפש ברשומות כספיות ובדואר אלקטרוני ללא צו בית משפט.
בנובמבר 2005 דיווח הביזנסוויק כי ה-FBI הוציא עשרות אלפי מכתבי ביטחון לאומי והשיג מיליון רשומות בתחומי הפיננסים, האשראי, התעסוקה ובחלק מהמקרים גם רשומות בתחום הבריאות מהלקוחות של עסקים בלאס וגאס.
בין העסקים נכללו בתי קזינו, מחסני אחסון וסוכנויות להשכרת רכב.
פקיד משפטי אנונימי טען כי בקשות מסוג זה הותרו על פי סעיף 505 לחוק הפטריוט ולמרות נפח הבקשות התעקש כי "אנחנו לא נוטים לבקש את בית המשפט לאמץ 'מסעות דיג'".
עם זאת, לפני כן התגלה כי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ערער על חוקתיותם של מכתבי הביטחון הלאומי בבית המשפט.
באפריל 2004 הגיש האיגוד תביעה נגד הממשל מטעם ספק שירותי אינטרנט לא ידוע שחויב לפעול בהתאם למכתבי הביטחון הלאומי מסיבות לא ידועות.
DoJ טען האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות כי מכתבי הביטחון הלאומי הפרו את התיקונים הראשון והרביעי לחוקת ארצות הברית, בשל העובדה שחוק הפטריוט לא מצליח לפרט כל תהליך משפטי לפיו חברות טלפון או אינטרנט יכולות לנסות להתנגד לזימון לבית משפט על פי מכתבי הביטחון הלאומי.
בית המשפט הסכים ומצא, שבשל העובדה שמקבל הזימון לא יכול לערער עליו בבית המשפט, היה הזימון בלתי חוקתי.