tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפיזיקה של חומר מעובה, גביש זמן הוא כינוי למערכת או תת-מערכת שמצבי האנרגיה הנמוכים שלה מתפתחים מעת לעת באופן מחזורי.
מושג זה הוצע על ידי פרנק וילצ'ק בשנת 2012 באופן תאורטי למבנה מחזורי במרחב הזמן כאנלוגיה לגבישים שהם מחזוריים במרחב הפיזי.
מספר קבוצות שונות הדגימו חומר עם אבולוציה מחזורית יציבה במערכות מונעות מחזור.
מבחינת שימוש מעשי, חוקרים מסוימים טוענים שגבישי זמן עשויים לשמש כזיכרון קוונטי.
קיומם של גבישים בטבע הוא ביטוי של שבירת סימטריה ספונטנית, המתרחשת כאשר המצב באנרגיה הנמוכה ביותר של מערכת פחות סימטרי מהמשוואות השולטות במערכת.
במצב היסוד של הגביש, הסימטריה להזזה מרחבית רציפה נשברת ומוחלפת בסימטריה הבדידה המאפיינת את הגביש המחזורי.
מכיוון שחוקי הפיזיקה הם סימטריים תחת הזזות רציפות בזמן והן במרחב, עלתה השאלה בשנת 2012 האם ניתן לשבור את הסימטריה באופן זמני, וכך ליצור "גביש זמן" אשר יהיה יציב בפני אפקטים של גדילת אנטרופיה.
אם נשברת סימטריה של הזזה מרחבית רציפה להזזה מרחבית בדידה (שעשויה להתממש במערכות מונעות מחזור), אז המערכת מכונה "גביש זמן דיסקרטי".
גביש זמן נפרד לעולם אינו מגיע לשיווי משקל תרמי, מכיוון שהוא סוג (או שלב) של חומר שאינו בשיווי משקל.
שבירת סימטריית הזמן יכולה להתרחש רק במערכות שאינן בשיווי משקל.
גבישי זמן דיסקרטיים נצפו למעשה במעבדות הפיזיקה כבר בשנת 2016 (פורסם בשנת 2017).
דוגמה אחת לגביש זמן, המדגים סימטריה של זמן לא שוויוני, היא טבעת שחגה ברציפות סביב ציר, של יונים טעונים, במצב אנרגיה הנמוך ביותר.
סימטריות בטבע מובילות ישירות לחוקי שימור, ועיקרון זה מנוסח על ידי משפט נתר.
הרעיון הבסיסי של סימטריית הזזה בזמן הוא שלתרגום בזמן אין השפעה על חוקים פיזיקליים, כלומר שחוקי הטבע החלים היום היו זהים בעבר ויהיו זהים בעתיד.
סימטריה זו מרמזת על שימור האנרגיה.
גבישים נפוצים מפגינים סימטריה של תרגום שבור: יש להם דפוסים שחוזרים על עצמם בחלל ואינם משתנים תחת תרגומים או סיבובים שרירותיים.
חוקי הפיזיקה אינם משתנים על ידי תרגומים שרירותיים וסיבובים.
עם זאת, אם אנו מחזיקים את האטומים של גביש מקובעים, הדינמיקה של אלקטרון או חלקיק אחר בגביש תלויים באופן בו הוא נע יחסית לגביש, ומומנט החלקיקים יכול להשתנות על ידי אינטראקציה עם האטומים של הגביש, למשל ב תהליכי אומקלאפ.
לעומת זאת בגביש "מושלם" יש שימור של התנע הגבישי.
גבישי הזמן מראים סימטריה שבורה המקבילה לשבירת סימטריה דיסקרטית של תרגום מרחב.
לדוגמה, המולקולות של נוזל הקופא על פני גביש יכולות להתיישר עם מולקולות הגביש, אך עם דפוס פחות סימטרי מהגביש: הוא שובר את הסימטריה הראשונית.
הסימטריה השבורה הזו מציגה שלושה מאפיינים חשובים:
למערכת סימטריה נמוכה יותר מהסידור הבסיסי של הגביש
המערכת מציגה סדר מרחבי וטמפורלי לטווח ארוך (בניגוד לסדר מקומי וסירוגין בנוזל ליד פני השטח של גביש)
היא תוצאה של יחסי גומלין בין מרכיבי המערכת, המתיישרים בינם לבין עצמם
גבישי הזמן אינם מפרים את חוקי התרמודינמיקה: האנרגיה במערכת הכוללת נשמרת, גביש כזה אינו הופך ספונטנית אנרגיה תרמית לעבודה מכנית, והיא אינה יכולה לשמש מאגר עבודה תמידי.
אך הוא עשוי להשתנות באופן תמידי בדפוס קבוע בזמן כל עוד ניתן לתחזק את המערכת.
יש להם "תנועה ללא אנרגיה" - התנועה לכאורה שלהם אינה מייצגת אנרגיה קינטית קונבנציונלית.
הוכח כי גביש זמן אינו יכול להתקיים בשיווי משקל תרמי.
עם זאת, יש לשים לב שחמני ציין כי בהוכחה זו יש שגיאה מתוחכמת אשר גורמת לה להיות לא חוקית.
ניסויים אחרונה בחיפוש גבישי זמן נפרדים במצבי האיזון שלהם מונעים מעת לעת, הובילו לחקר התחלות של שלבים חדשים של חומר בחוסר שיווי משקל.
בנימין גְּבִירוֹל (גבי) גולדרינג (נולד ב-6 בפברואר 1926) הוא פיזיקאי גרעין ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע, ממייסדי המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון.
לשעבר יושב ראש המועצה המדעית של המכון וחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
חתן פרס לנדאו למדעים ומחקר לשנת 1972.
גבירול גולדרינג נולד בפרנקפורט שבגרמניה, בנם היחיד של ד"ר פסח גולדרינג ודורה (דבורה) לבית זליגמן, ילידי רוסיה.
אביו היה חוקר תולדות הציונות, ואמו הייתה כנרת.
בדצמבר 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
גולדרינג התחנך בגימנסיה העברית רחביה, וניגן בפסנתר מגיל צעיר.
ב-1945 החל ללמוד לתואר שני בפיזיקה (במסלול ישיר) בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים והיה מתלמידיו המובהקים של יואל רקח, שהיה המנחה שלו.
ב-1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, היה אחד מששת תלמידיו של רקח אשר הועברו מירושלים לרחובות ועסקו בפיתוח תותח ללא רתע במסגרת חיל המדע (חמ"ד).
באחד מהניסויים בחולות ראשון לציון, כמעט שנהרג.
לאחר המלחמה, נשלח בדומה לחמשת חבריו המצטיינים ללימודי דוקטורט בחו"ל, מתוך כוונה לשלבם בעשייה הביטחונית עם חזרתם לישראל.
גולדרינג ביצע את לימודי הדוקטורט באימפריאל קולג' בבריטניה, בהנחיית פרופ' סמואל דבונס .
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1953, נשאה את הכותרת "הפליטה של זוגות אלקטרון-פוזיטרון מגרעינים קלים".
גולדרינג שב למכון ויצמן ב-1954 ונמנה עם ראשוני החוקרים במחלקה לפיזיקה גרעינית שאך הוקמה, ובראשותה עמד חברו עמוס דה-שליט.
בשנים 1955–1957 ביצע השתלמות פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ופיקח על בניית מאיץ הוואן-דה-גראף שנבנה שם עבור מכון ויצמן.
גולדרינג היה נשוי לחנה (לבית כהן), ד"ר לפיזיקה ומומחית ארצית להוראת המדעים, מ-1950 ועד לפטירתה ב-2013. להם בן ובת.
דודו היה המשורר עמנואל אולסבנגר, סבה של הבלשנית רות אלמגור-רמון.
עם שובו לישראל ולמכון ויצמן, עמד גולדרינג בראש צוות החוקרים שביצע ניסויים במאיץ החדש.
בראשית שנות ה-60 מונה לפרופסור חבר ובהמשך, לפרופסור מן המניין.
במקביל שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1965, עם חנוכת המאיץ החדש מדגם "טנדם", עבר להוביל את צוות החוקרים שפעלו במסגרתו, וב-1976 לאחר שהוקם המאיץ על-שם קופלר (מרכז קנדה לפיזיקת חלקיקים), החל לנהלו.
ב-1991 יצא לגמלאות, אך המשיך לבצע מחקר פעיל גם לאחר מכן.
בעשורים המאוחרים לפעילותו, עסק בחקר המבנה הגרעיני תחת תנאי קיצון בשלושה היבטים מרכזיים: מדידת מומנטים מגנטיים של מצבי ספין גבוהים ביותר באזור ה"סופר-מעוות" (superdeformed region); חקר גרעינים בלתי יציבים ובעלי ערכים גבוהים של איזוספין; מדידת אפקטים קטנים ביותר של אי-שימור זוגיות.
במסגרת כך עסק, יחד עם פרופ' מיכאל הס, בחקר אסטרופיזיקה גרעינית והשניים ביצעו ניסיונות החיוניים להבנת ה"פאזל" של נייטרינו סולארי ותהליכי הנוקליאוסינתזה ביקום.
לאורך השנים שיתף פעולה עם קבוצות מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, CERN, אוניברסיטת דרמשטאדט ומאיץ היונים הלאומי הגדול GANIL בצרפת.
עם תלמידיו נמנים הפרופסורים זאב וגר, עוזי סמילנסקי, מיכאל הס ומאיר בירק ממכון ויצמן, דניאל אשרי מאוניברסיטת תל אביב, רפי קליש מהטכניון ואילן בן-צבי מהמעבדה הלאומית ברוקהייבן בארצות הברית.
בראשית שנות ה-60 כיהן כסגן יו"ר החברה הישראלית לפיזיקה.
ב-1964 היה חבר בוועדת המדעית המארגנת של "מחנה הנופש לנוער שוחר מדע", שהיווה מסגרת ראשונה מסוגה בישראל.
ב-1966 מונה לחבר מליאת רשות השידור, וב-1967 מונה לחבר ועדת המשנה למחקר של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנים 1967–1968 כיהן כיושב ראש המועצה המדעית של המכון, זאת לאחר שכיהן במשך כשנה כסגן היו"ר.
בשנים 1986–1990 כיהן כראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון.
פרס לנדאו למדעים ומחקר (1972)
הקתדרה ע"ש ליידי דייוויס לפיזיקה ניסיונית (1972–1992)
גבירת חצות הוא רומן פנטזיה לנוער מאת קסנדרה קלייר.
זהו הספר הראשון בטרילוגיית מיומנויות אפלות.
העלילה עוקבת אחר אמה קרסטיירס וג'וליאן בלאקת'ורן בעולם ציידי הצללים, כחמש שנים לאחר עלילת הספר האחרון בסדרת בני הנפילים (עיר של אש שמיימית).
אמה קרסטיירס גרה עם משפחת בלקתורן במכון בלוס אנג'לס מאז מותם של הוריה במהלך המלחמה האפלה לפני חמש שנים.
גם לאחר שהפכה לציידת צללים מופלאה, היא עדיין חוקרת את הסיבה האמיתית למותם של הוריה, מכיוון שהיא אינה מאמינה כי הם נרצחו על ידי סבסטיאן מורגנשטרן כפי שהמסדר טוען.
חקירתה מתקדמת ומביאה אותה לאנשים הקרובים ביותר אליה.
באותו הזמן היא מתחילה להתאהב בפרבטאי שלה ג'וליאן אך חוק ציידי הצללים אוסר על פרבטאים להתאהב.
אמה קרסטיירס - ציידת צללים מוכשרת במיוחד בת 17. מאז רצח הוריה היא חיה במכון בלוס אנג'לס עם משפחת בלאקת'ורן.
יש לה עיניים חומות, שיער בלונדיני ארוך ובהיר ועור חיוור.
יש לה צלקת עמוקה בזרועה הימנית שקיבלה בצעירותה לאחר שחיבקה את החרב שלה - 'קורטונה'.
ג'וליאן ("ג'ולס") בלאקת'ורן - הוא צייד צללים בן 17 וחברה הטוב ביותר והפרבטאי של אמה.
הוא גר במכון בלוס אנג'לס ולאחר מות אביו, חטיפת אחיו הגדול והגלות של אחותו הבכורה הוא מטפל לבדו בארבעת אחיו הקטנים.
הוא מתואר כגבוה ורזה בעל עיניים כחולות-ירוקות ושיער מתולתל בצבע חום כהה.
גבירת האגם (בפולנית: Pani Jeziora, באנגלית: The Lady of the Lake) הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, ויצא לאור לראשונה בשפה הפולנית ב-1999. זהו הספר החמישי והחותם את סאגת "המכשף", בת חמשת הספרים.
סיפור המסגרת: מבט לעתיד באבאלון
סר גלהאד, אחד מאבירי השולחן העגול של המלך ארתור, מוצא את סירי כשהיא מתרחצת באחד מאגמי בריטניה העתיקה.
הוא מבקש ממנה לספר לו את סיפורה, אך סירי מזהירה אותו שלסיפור אין סוף טוב.
מאות שנים לאחר סיום העלילה, קונדווירמורס טילי, אונירומנסרית (קוסמת המתמחה בקסמי חלומות) מתמנה למשרתת של גבירת האגם נימואה במטרה ללמוד ממנה את האגדה על גראלט וסירי.
במסגרת זו היא חולמת חלומות צלולים על התרחשויות העבר שבהן גראלט וסירי היו מעורבים.
כתוצאה מכך, מסופרת עלילת הספר לכאורה דרך חלומותיה של קונדווירמורס במעין צורה של סיפור מסגרת.
לאחר שבמסגרת אירועי הספר הקודם נכנסה סירי לפורטל הבין-ממדי שבמגדל הסנונית, מוצאת סירי את עצמה בעולם אחר המאכלס גזע אחר של אלפים מאלו השוכנים ביבשת.
אלו הם אלפי ה"איין אייל" (Aen Elle), המנהלים מלחמה כנגד גזע תבוני של חדי-קרן על השליטה בעולם.
שם פוגש אותה האלף אוולאך', ומסביר לה כי זורם בה הדם הקדמון של האלפית הגיבורה לארה דורן.
כאחרונת צאצאיה, מאמין אוולאך' כי הגנטיקה של לארה דורן תהפוך את אחרון צאצאיה לבעל יכולות הקסם החזקות ביותר בהיסטוריה, אשר יוכל להציל את העולם מפני החורבן הממשמש ובא.
אוולאך' מסביר לה שלשם כך עליה להתעבר למלכם, אלף בשם אוברון, וללדת את בנם המשותף.
סירי, ששדה כוח קסום מונע ממנה להמלט חזרה עד שתצליח במשימתה, מסכימה בלית ברירה, אך כל מאמציו של אוברון לעבר את סירי נוחלים כישלון.
סירי פוגשת אלף נוסף בשם ארדין, מפקד יחידת הפרשים העלית הנקראת "הרוכבים האדומים".
ארדין מלגלג עליה ואומר לה שהיא לעולם לא תצליח לברוח מהעולם, בניגוד להבטחותיו של אוולאך'.
העלילה חוזרת חזרה אל היבשת, שם סטפן סקלן וליאו בונהארט חוברים אל הקוסם וילגפורץ במפקדה שלו, טירת סטיג שבממלכת אבינג, שם ינפר מוחזקת בשבי.
וילגפורץ ממשיך לענות את ינפר על מנת לדעת על מקום הימצאה של סירי.
גראלט וחבורתו - דנדליון, מילבה, קאהיר, ריג'ס ואנז'ולה - מחליטים לבלות את החורף בדוכסות טוסאן שטופת השמש, לאחר שלא הצליחו למצוא את סירי ובאמונה כי ינפר בגדה בהם.
דוכסות טוסאן נשלטת על ידי הדוכסית אנה הנרייטה, המאהבת של דנדליון.
עד מהרה, גראלט מוצא את עצמו שקוע במלאכתו "הישנה" - ציד מפלצות תמורת כסף - ובפרשיית אהבים עם קרובת משפחתה של הדוכסית, קוסמת בשם פרינג'ילה ויגו.
פרינג'ילה, אף היא חברה ב"מועצת הקוסמות" היא קוסמת המתמחה בקסמי אשליות, ופיתחה מערכת יחסים עם גראלט כחלק ממשימה סודית שהוטלה עליה מטעם המועצה להסיח את דעתו של גראלט במשימתו למציאת סירי.
עם זאת מתברר כי אהבתו הספק-מכושפת לינפר גדולה מהשפעתה של פרינג'ילה.
גראלט מצותת בדרך פלא לשיחה בין סקלן לבין מספר אצילים נילפגארדאים בה סקלן מספר על מזימתו להדיח את הקיסר, ותוך כדי, סקלן מגלה להם על טירתו של וילגפורץ ועל העובדה כי ינפר שבויה שם.
גראלט ממהר לאסוף את חבורתו הלאה אל טירת סטיג, אך דנדליון בוחר להישאר מאחור יחד עם הדוכסית.
סירי מנסה להמלט מהעולם הזר והמוזר על גבי סוסתה אך שדה הכוח שהוטל על ידי האלפים מונע ממנה לעשות זאת.
בדרך, היא פוגשת בסיעת חדי-הקרן היריבה, ושם היא פוגשת את החד-קרן אותו הצילה במדבר במהלך אירועי הספר השני.
חדי-הקרן מגלים לה כי היא תוכל לעקוף את מחסום הקסם דרך הים.
לפני שהיא נמלטת, היא מגלה את המלך אוברון מת לאחר שארדין השקה אותו, כמדי יום, במנה של חומר המעורר תשוקה מינית.
ארדין מצווה על עושי דברו ללכוד אותה, אך חדי הקרן עוצרים אותם ונלחמים נגדם על מנת לתת לסירי הזדמנות להמלט.
סירי, על גבו של החד-קרן, מוצאת את עצמה מטיילת בין הממדים, ובאחד מהם היא פוגשת את נימואה, גבירת האגם, ואת האונירומנסרית קונדווירמורס.
השתיים יוצרות עבורה פורטל המחזיר אותה אל היבשת.
הקרב האחרון של מלחמת הצפון השנייה
העלילה עוברת לשדה הקרב הסמוך לכפר ברנה שבממלכת טמריה, שם צבאות הצפון מתכוננים לקרב המכריע כנגד כוחות אימפריית נילפגארד.
במסגרת הקרב, יחידות סקויט'אל מאגפות את צבא הצפון וכמעט מכריעות אותו אך המערכה נוטית לצד הצפון כאשר יחידת פרשים של צבא רדניה מופיעה ומפזרת את הכוחות הנילפגארדאיים לכל עבר.
צבאות הצפון הודפים את כוחות האימפריה אל מעבר לנהר היארוגה, ומאלצים את האימפריה לחתום על הסכם הפסקת אש.
סיפור הקרב מסופר מנקודת מבטם של מספר דמויות, שחלקן הופיעו בספרים הקודמים, ובעיקר מנקודת מבטו של הנזיר ז'אר המשרת במקדש של מליטליי באלנדר.
הוא, ביחד עם מספר אנשים נוספים מחוסרי הכשרה קרבית, מגויסים ליחידה מאולתרת של צבא רדניה העונה לכינוי P.F.I (בתרגום חופשי מאנגלית: ראשי תיבות של "חיל רגלים עלוב ומחורבן").
לאחר שחזרה ליבשת, משתמשת סירי בקשר הטלפתי בינה לבין ינפר על מנת להגיע לטירת סטיג ולהציל את ינפר, בידיעה כי ינפר תמות ללא עזרתה.
סירי מציעה עסקה בפני וילגפורץ - את חירותה תמורת החירות של ינפר.
וילגפורץ לועג לה ואוסר אותה יחד עם ינפר, שם הוא מגלה לה כי ברצונו לעשות בה ניסויים בהזרעה מלאכותית על מנת ליצור ממנה צאצא משותף בעל כוחות קסם רבי-עוצמה.
בינתיים, גראלט וחבריו מגיעים אל טירת סטיג, שם הם נלחמים באנשיו של סקלן.
הם מצליחים לחדור מבעד לכנופייתו של סקלן, אך במחיר חייה של מילבה שנהרגת מפגיעת חץ.
החבורה מחליטה להתפצל: קאהיר ואנז'ולה מחליטים לחפש את סירי, בעוד גראלט וריג'ס מחפשים אחר ינפר.
בונהארט מחליט לשחרר את סירי על מנת שיוכל להילחם נגדה ולהרוג אותה בקרב הוגן.
בדרך הוא נתקל בקאהיר ואנז'ולה שמנסים להגן על סירי הנמלטת; הם מנסים להילחם בו, אך צייד הראשים המיומן גובר על האביר לשעבר והשודדת לשעבר וקוטל אותם.
לאחר מכן הוא פונה להילחם בסירי, אך מובס ונהרג על ידה לאחר שסירי לומדת לנצל את שדה הקרב כנגדו.
בינתיים, גראלט, ינפר וריג'ס מחפשים את וילגפורץ ונלחמים בו.
ריג'ס מנסה לתקוף את וילגפורץ, אך הלה מפעיל כישוף אש רב עוצמה שהופך את ריג'ס לערימת אפר.
גראלט מצליח בסופו של דבר להביס את וילגפורץ ולהורגו הודות לקמע מכושף שהוענק לו על ידי פרינג'ילה בטרם פרידתם.
גראלט, סירי וינפר ממשיכים להילחם באחרונים משכירי החרב של סטפן סקלן, אך לפתע מופיע כוח צבאי גדול של האימפריה, בפיקודו של הקיסר אמהר עצמו, וקוטל את יתר שכירי החרב.
סקלן נלכד, ומובא למשפט בעוון בגידה.
הקיסר אמהר מגלה לגראלט ולשותפיו את זהותו כדוני - שנשא לאישה את פאווטה, בתה של קלנת'ה מלכת סינטרה, ובכך למד גראלט כי "דוני" - אמהר - זייף את מותו.
דוני מודה לגראלט וינפר על כך שהצילו את בתו, ומגלה להם כי הוא מתכוון לשאת אותה לאישה, להפוך אותה לקיסרית ולעבר אותה.
על מנת לשמור את גילוי העריות בסוד, הוא מותיר לגראלט ולינפר את הברירה לשים קץ לחייהם, או להיות מוצאים להורג.
גראלט וינפר מתכוננים להתאבד האחד בזרועותיה של השנייה, אך סירי מופיעה פתאום ואומרת להם כי הם יכולים לברוח, כיוון שהקיסר ויתר על תוכניתו.
כשהם מאוחדים מחדש, סירי, גראלט וינפר רוכבים צפונה, ובדרך עוברים באבינג על מנת להעניש את כל מי שפגע בסירי.
דרכיהם נפרדות לזמן מה כאשר ינפר נקראת לפגישה עם מועצת הקוסמות בעוד גראלט וסירי מתקדמים לעבר דוכסות טוסאן.
בדוכסות טוסאן, גראלט וסירי מגלים כי דנדליון עומד להיות מוצא להורג על ידי הדוכסית.
הם מצליחים לשחרר אותו, לא לפני שהדוכסית ממירה את עונש המוות בגלות לעולמי עד משטחי הדוכסות.
סירי וינפר מגיעות לפגישת המועצה, שם חברות המועצה מגלות להן על השינוי בתוכניות המועצה בעקבות ההתפתחויות בזירה המדינית-פוליטית.
במקום לרשת את כס ממלכת סינטרה, הן מייעדות את סירי לשאת את נסיך הכתר של ממלכת קוביר, הנסיך טנקרד, ובכך להפוך את ממלכת קוביר למאגוקרטיה.
סירי מבקשת לעזוב את הפגישה יחד עם ינפר על מנת לפגוש את גראלט.
לאחר עזיבתן, מקיימות חברות המועצה הצבעה על האם להמשיך ולבקש את סירי על מנת לקדם את תוכניותיהן, ומגיעות להסכמה כי לא ימשיכו לעשות כן, כיוון שזהו גורלה של סירי, ושלה בלבד.
גראלט מגיע חזרה אל ממלכת ריוויה, שם הוא פוגש בחבריו הגמדים זולטן צ'יוואי ויארפן זיגרין.
באותו זמן, פורצות פרעות ברחבי הממלכה, המכוונות כנגד יצורים דמויי-אנוש: אלפים, גמדים ובני-מחצית.
גראלט נאלץ להילחם על מנת להגן על חבריו, אך נדקר כמעט למוות בידי פורע חוק חמוש בקלשון.
ינפר וטריס מגיעות לזירת ההתרחשות, שם הן מוצאות את גראלט וסירי על סף מוות.
ינפר משתמשת בכל כוחותיה על מנת להחיות את גראלט, אך מאבדת את הכרתה.
לבסוף, הם מחולצים על ידי החד-קרן, ידידה של סירי, שמתעל את כוחותיו דרך סירי על מנת להחזיר את גראלט לחיים, ונושא אותם על סירה אל עבר מקום לא ידוע, שנרמז כי הוא האי אבאלון האגדי.
סירי מסיימת לספר לגאלהאד את סיפורה.
היא אומרת לו שהיא לא רוצה לסיים את הסיפור בצורה הזו וחותמת אותו בכך שגראלט לכאורה נושא לאישה את ינפר, אך היא פורצת בבכי מיד לאחר מכן.
לאחר מכן, גאלהאד מזמין אותה להתארח בטירת קמלוט, ולאחר שהיא מסכימה, השניים רוכבים לשם יחדיו.
הספר תורגם ללמעלה מ-14 שפות, וביניהן אנגלית (בריטית, בהוצאת Gollancz/Orion, 2017; ואמריקאית, בהוצאת Orbit, 2016), רוסית, אוקראינית, ספרדית, הולנדית, בולגרית, גרמנית, איטלקית וטורקית.
כיוון שעלילת סדרת המשחקים, שפותחה על ידי CD Projekt RED, מתרחשת לאחר סיום הספר, מוזכרים במשחקי הסדרה מספר אירועים שקרו במהלך הספר.
במשחק The Witcher 2: Assassin of Kings ניתן לראות פלאשבק של הפוגרומים בריוויה שהובילו לפציעתו ו (כמעט) למותו של גראלט.
במשחק The Witcher 3: Wild Hunt ניתן לראות פלאשבק על מותו של מלך האלפים אוברון.
בניגוד לספר, שם נסיבות מותו של אוברון נתונות לפרשנות הקורא, במשחק מתגלה כי ארדין מסך בכוונה רעל למשקה של אוברון, ובכך רצח אותו.
עלילת ההרחבה מתרחשת בדוכסות טוסאן, שם הדוכסית עודנה שולטת, והיא מזכירה לגראלט את פרשת היחסים שלה עם דנדליון.
דמותו של ריג'ס מופיעה במשחק, שם מוסבר כי הוא חזר לחיים בעזרת ערפד אחר שעזר לו לחדש את גופו.
באחת ההזדמנויות השניים משוחחים על מה שקרה בטירת סטיג.
גבירת שרת (lady-in-waiting) או גבירת חצר (חצרונית) היא עוזרת אישית במשק בית מלכותי, המטפלת באישה מלכותית או באשת אצולה בדרגים גבוהים.
מבחינה היסטורית, באירופה, גבירת שרת הייתה לעיתים קרובות בעצמה אשת אצולה, אך בדרגה נמוכה יותר מהאישה שאותה שירתה.
למרות שלעיתים קיבלה שכר טרחה או שלא קיבלה כל פיצוי בגין שירותה, היא נחשבה נחשבה יותר למזכירה, אשת חצר או מלווה של גבירתה, מאשר משרתת.
בחלקים מהעולם, גבירת השרת, המכונה לעיתים קרובות "אשת ארמון", הייתה בפועל משרתת או שפחה ולא אישה בדרגים גבוהים, אך עדיין היו לה משימות דומות, והיא תיפקדה כבת לוויה ומזכירה של גבירתה.
בחצרות מלוכה בהן הייתה נהוגה פוליגמיה, אשת חצר הייתה זמינה רשמית למלך לשירותי מין, והיא הייתה יכולה להפוך לאשתו, בת זוגו, פילגשו, או לקורטיזנה.
המונחים "גבירת שרת" או "גבירת חצר" משמשים באופן כללי לתיאור נשים ממגוון מעמדות, תארים ותפקידים, אם כי לעיתים קרובות תואר זה ניתן לשם כבוד.
אישה מלכותית לא תמיד הייתה חופשית לבחור את גבירות השרת שלה, וגם כשהוענקה לה חירות בנושא, בחירותיה בפועל הושפעו מאוד מבעלי הריבונות עליה – הוריה, בעלה או שרי המלך.
התפתחות משרת גבירת השרת באירופה קשורה בהתפתחות מוסד החצר המלכותית.
בתקופת האימפריה הקרולינגית, במאה ה-9, מתואר בית המלוכה של קארל הקירח בשנת 882, בו פקידי החצר קיבלו פקודות מהמלכה בנוסף למלך.
ההנחה היא כי למלכות המרובינגיות היו משרתים אישיים שלהן.
בנוסף, הוכח כי במאה ה-9 הייתה למלכות הקרולינגיות פמליה משלהן של שומרים מקרב מהאצולה כסימן לכבוד שלהן, ואף צוין כי מספר פקידים שייכים למלכה ולא למלך.
בסוף המאה ה-12, היו מלכות צרפת בעלות משק בית משל עצמן, ובו מוזכרות נשים מהאצולה כגבירות שרת.
עם זאת, במהלך ימי הביניים, משק הבית של מלכה רעיה באירופה היה בדרך כלל קטן, ומספר גבירות השרת המועסקות בפועל, להבדיל מנשותיהם של אצילים שליוו את בעליהן לחצר, היה קטן מאוד: בשנת 1286, למלכה בצרפת היו רק חמש גבירות שרת, ורק בשנת 1316 הופרד משק ביתה מזה של הילדים המלכותיים.
תפקידן של גבירות השרת באירופה השתנה באופן דרמטי בתקופת הרנסאנס, עם התפתחותם של טקסי חצר חדשים, בהם היה לנשים חלק נכבד כמייצגות השלטון בחצרות איטליה, ומשם לבורגונדי, ומשם לצרפת, ולשאר חצרות המלוכה של אירופה.
חצר דוכסות בורגונדי הייתה המפותחת ביותר באירופה במאה ה-15, והפכה לדוגמה עבור צרפת, עם הרחבת חצר המלוכה שלה בסוף המאה ה-15 והקמת תפקידים חדשים לגברים ולנשים כאחד, כדי שיוכלו לענות על האידיאלים החדשים של הרנסאנס.
חצרות מלוכה נוספות באירופה הלכו בעקבות צרפת, התרחבו והפכו טקסיות יותר במהלך המאה ה-16, והתפקידים, המספרים והנראות של נשים גדלו בעידן המודרני המוקדם.
עם זאת, במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, רוב חצרות המלוכה באירופה החלו לצמצם את צוות החצר להם, לעיתים קרובות עקב נסיבות כלכליות ופוליטיות חדשות שהפכו את הייצוג בחצר המלוכה למוטל בספק.
גבירות שרת אשר נודעו במיוחד :
הרוזנת סופיה, לימים דוכסית הוהנברג (1868–1914)
ארבע מנשותיו של הנרי השמיני היו גבירות שרת, כל אחת של מי מהנשים שקדמו לה:
ג'יין בולין, הוויקונטס רוכפורד (בערך 1505–1542)
אייבי גורדון-לנוקס, לימים דוכסית פורטלנד (1887–1982)
מארי תרז לואיז מסבויה, נסיכת למבלה (1749–1792)
הלן קוטנר (1400–1470); גבירת השרת של אליזבת מלוקסמבורג, ארגנה את חטיפת הכתר הקדוש והניקה את אליזבת מהבסבורג, שלימים הפכה למלכה פולנית
הרוזנת אירמה סטאראי דה סטארה אנד נגימיהאלי (1863–1940); בחצרה של הקיסרית אליזבת "סיסי" מאוסטריה
מארי קזימיר לואיז דה לה גראנג' ד'ארקווין, לימים מלכת פולין (1641–1716)
סופיה סטפנובנה ראזומובסקאיה (1746–1803); פילגשו של פאבל הראשון מרוסיה
הרוזנת יוליה פון האוקה, לימים נסיכת באטנברג (1825–1895)
גבירת העשן הוא ספר פנטזיה לנוער מתבגר שנכתב על ידי לאורה סבסטיאן ויצא לאור בשנת 2019 בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר זכה במקום ה-6 ברשימת הספרים הנמכרים ביותר בקטגוריית ספרים לנוער לשנת 2018 במגזין "The New York Times".
תיאו, נסיכת אסטרה, מגיעה לסטה סיברו עם סורן השבוי ו"אימת הדרקון".
המלך אריסטו מציע לה צבא בתמורה לנישואים, אך תיאו מהססת.
סורן הופך ליועצה, והקיסר אריק חושף את עצמו ואת נסיכת גורקי, הוה.
תיאו מנסה לגייס את הארכידוכס אמונד, אך הוא מורעל.
סורן נעצר, והוה מורעלת גם היא בביתו של אריק.
תיאו מגלה שסלה קונטייה הרעילה אותם, כדי לעזור לאחיה, נסלור מרזל, להתקדם.
סלה קונטייה מנסה לחטוף את תיאו, אך היא מתה תוך כדי הגנה עצמית.
תיאו משחררת את בני עמה ממחנות פליטים ובורחת עם סורן, שאותו היא מצילה ומתוודה על אהבתה.
תיאו מקימה צבא עם פליטי אסטרה ומשחררת עבדים ממכרה אבני האש.
אריק ו"אימת הדרקון" מגיעים לעזרתם בקרב נגד צבא הקלווקסין.
קרס הורגת את הקיסר ודורשת מתיאו לשתות רעל בתמורה לנסיגת צבאה.
תיאו מסכימה, אך סורן נלקח בשבי.
אריק חוזה שקרס תתחתן עם סורן כדי למלוך.
בסוף, תיאו נכנסת למכרה האש ורואה חזון של אמה, הקוראת לה "מלכת הלהבה והזעם".
ת'אודוסיה איירין האוזרה (ת'ורה) - הדמות הראשית.
בלייז - גדל עם תאודוסיה בארמון עוד לפני המצור של הקלוואקסיאנים, לאחר מכן הועבר למכרה וניצל על ידי אמפליו מגן אדמה.
הרון - חברם של ארטמיסיה ובלייז ומגיע יחד איתם לארמון מגן אוויר.
ארטמיסיה - בת דודתה של ת'אודוסיה מגינת מים.
קרס - הבת של הת'יין.
אחרי המצור הפכה לחברה הכי טובה של ת'אודוסיה.
אימת-הדרקון - פיראטית מפורסמת שמאיימת על חופי אסטריאה (בשלטון הקלוואקסיאנים).
לאורך כל הספר מתייחסים אליה כגבר, אך בסופו מגלים כי היא אישה, אימה של ארטמיסיה, ואחותה התאומה הזהה של אמא של ת'אודוסיה.
הקייזר - השליט של הקלוואקסיאנים.
פרינץ סורן - בנו של השליט, הקייזר, ויורש העצר, מתאהב בת'אודוסיה.
אריק - חבר טוב של סורן.
גבירות סלרנו, , היה כינויה של קבוצת נשים שלמדו רפואה בבית הספר לרפואה של סלרנו, באיטליה של ימי הביניים, טיפלו בחולים, עסקו בהצלחה רבה בהוראה ובמחקר ואף פרסמו עבודות בתחומי רפואה רבים כולל רפואת נשים.
סלרנו, עיר בדרום איטליה שנוסדה בשנת 197 לפנה"ס בתור מושבה רומית, עלתה לגדולה במהלך ימי הביניים המוקדמים, בין השנים 861 - 1076, תחת שלטון דוכסי לומברדיה, כאשר שימשה כבירת נסיכות סלרנו.
בתקופה זאת סלרנו הייתה עיר רב-תרבותית, בעלת אוכלוסייה יהודית גדולה, בה הורגשה השפעת האימפריה הביזנטית והתרבות האסלאמית.
בין המאה ה-9 למאה ה-11 הפכה סלרנו למרכז רפואי חשוב בזכות המנזרים הבנדיקטינים שהיו ידועים כמקומות למידה ושמירה של ידע רפואי עכשווי ועתיק שמקורותיו ביוון וברומא העתיקות.
הנזירים והנזירות טיפלו בעניים באמצאות צמחי מרפא.
בתחילת המאה ה-10 הוקם בסלרנו בית הספר לרפואה שיצר מיזוג בין המסורת היוונית-רומית לבין רעיונות מהתרבות הערבית והיהודית ובכך תרם רבות לקידום הידע הרפואי במערב אירופה.
נוכחותן של נשים שעסקו ברפואה, לימדו בבית הספר לרפואה ואף פרסמו עבודות בתחום הרפואה, הייתה הכרחית בחברה הרב תרבותית של סלרנו, בה החוקים הקפדניים של האסלאם ושל היהדות אסרו על רופאים גברים לטפל ביולדות או בנשים שסבלו מבעיות גינקולוגיות.
בספרים שפורסמו על ידי גבירות סלרנו אפשר למצוא את המחקרים הרפואיים הראשונים שבוצעו על גוף האישה, המלצות על ניתוחים והשערות לגבי חוסר פוריות של הגבר.
לגבירות סלרנו היה ידע מעמיק בצמחי מרפא, הן דגלו ברפואה מונעת והדגישו את חשיבות ההיגיינה, הדיאטה המאוזנת והפעילות הגופנית.
הטיפולים שהומלצו על ידן כללו אמבטיות, מסז'ים, הקזת דם ומרתחים שהוכנו מצמחי מרפה שונים.
מעט ידוע בוודאות על חייהן ועל פעילותן של גבירות סלרנו.
הן הוזכרו רבות בעבודותיהם של חוקרים ורופאים שבאו אחריהן ושמותיהן ועבודותיהן נכללים ב-Collectio Salernitana, אוסף מסמכים וחיבורים בנושאים רפואיים מבית הספר לרפואה סלרנו שפורסמו לראשונה בשנת 1852 בנאפולי.
טרוטה מסלרנו (באיטלקית: Trotula de Ruggiero)
טרוטה מסלרנו נולדה בסביבות שנת 1050 והייתה רופאה, מרצה וחוקרת בבית הספר לרפואה בסלרנו.
היא הייתה אשתו של ג'ובאני פלטאריוס ואימם של ג'ובאני ומתיאו פלטאריוס, שלושתם רופאים בבית הספר לרפואה בסלרנו.
ספרה "על הטיפול במחלות נשים לפני ולאחר הלידה" נחשב לחיבור הראשון והחשוב בתחום הגינקולוגיה.
הספר בן שישים ושלושה פרקים דן בנושאים כגון המחזור החודשי, התעברות, הריון, לידה ומחלות כלליות, שיטות למניעת הריון ובעיות פוריות של הגבר.
הספר נערך מחדש ותורגם מספר רב של פעמים ושימש ככתב היד העיקרי בנושא בריאות האישה באירופה במשך יותר משמונה מאות שנה.
בספר מידע רב על תכשירים רפואיים ממקור צמחי לטיפול בפצעים מזוהמים ועל שימוש באופיאטים לשיכוך כאבים לאחר ניתוחים, או במהלך הלידה.
ספרה "רפואה מעשית על פי טרוטה" דן בטיפול בפצעים ובמחלות פנימיות שאינן אופייניות לנשים בלבד.
ספרה "על קוסמטיקה לנשים" מביא מרשמים מפורטים לשימוש קוסמטי ולטיפול בבעיות עור.
חלק מהרכיבים המוזכרים על ידה נמצאים בשימוש עד היום.
בשל המוניטין הרב שרכשה כרופא וכחוקרת, כתבי היד שלה הופצו בכל האוניברסיטאות באירופה, תורגמו לשפות רבות ופורסמו במהדורות חדשות מדי מספר שנים.
עבודותיה הניחו את יסודות הרפואה המודרנית.
רבקה גוארנה (באיטלקית: Rebecca Guarna)
רבקה גוארנה, שפעלה במאה ה-13 או ה-14, הייתה רופאה ומנתחת שלמדה בבית הספר לרפואה בסלרנו.
חיבוריה כוללים את De Urinis (אודות השתן), בו שיטות לאבחון מחלות על ידי בדיקת דגימות שתן, De febribus (אודות החום), De embrione (אודות העובר).
אבלה דה קסטלומטה (באיטלקית: Abella de Castellomata)
מעט ידוע על חייה של אבלה.
היא נולדה כנראה בשנת 1380, למדה בבית הספר לרפואה בסלרנו, לימדה בו מקצועות הקשורים ב"מרה השחורה" ובאופן כללי בבריאות האישה והתמחתה יחד עם רבקה גוארנה בתחום האמבריולוגיה.
אבלה פרסמה שני ספרים: "אודות המרה השחורה" , על אחת מארבע הליחות שהיו אחריות, על פי הרפואה היוונית העתיקים, למצבי הרוח ולהופעת מחלות, ו"אודות טבעו של נוזל הזרע" שלא השתמרו.
קונסטנס קלנדה (באיטלקית: Constance Calenda)
קונסטנס קלנדה, שפעלה במאה ה-15, התמחתה ברפואת עיניים, למדה ולימדה בבית הספר לרפואה בסלרנו ולאחר מכן באוניברסיטת נאפולי.
משערים כי רכשה חלק מהשכלתה הרפואית תחת הדרכתו של אביה, סלוודור קלנדה, שהיה דקן בית הספר לרפואה בסלרנו (1415) ולאחר מכן דקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת נאפולי.
מרקוריאד, ששמה המלא אינו ידוע, הייתה רופאה, מנתחת, מרצה בבית הספר לרפואה בסלרנו ומחברת עבודות בתחום הרפואה.
היא נולדה במאה ה-14 בסלרנו שם למדה בבית הספר לרפואה.
מיוחסים לה ארבעה חיבורים: "על התקפים" הדן בטיפולים רפואיים במקרה התקף, "על קדחת מדבקת" , הדן בטיפול בסוגי קדחת מדבקים, "על הטיפול בפצעים" ו"על משחות" .
פרנצסקה די רומא (באיטלקית: Francesca di Roma)
פרנצ'סקה די רומא,(ספ') הייתה האישה הראשונה שהוסמכה לשמש כמנתחת, את הרישיון לעסוק בכירורגיה קיבלה ב-10 בדצמבר 1321 מידי הדוכס קרלו מקלבריה (ספ').
מאוחר יותר היא עבדה כמנתחת בחצר המלוכה בנאפולי יחד עם בעלה מתאו די רומאנה דה סלרנו, שעל פי עקרונות הדת היהודית והמוסלמית לא הורשה לטפל בנשים.
גביש היה מפעל ישראלי לייצור כלי זכוכית שפעל בראשון־לציון במשך כ-37 שנים, משנת 1934 ועד 1970.
המפעל נחשב לחלוץ בענף הזכוכית המקומי, ונתפס כמעסיק משמעותי באותה תקופה.
בשנת 1945 הועבר המפעל לבעלות קואופרטיב עובדי גביש בע"מ.
בשיאו העסיק המפעל שלוש מאות עובדים, שייצרו מגוון מוצרי זכוכית חלולה לבית: כוסות, בקבוקים, אגרטלים, צינצנות קריסטל, אהילים, נברשות, עששיות ועוד.
מפעל "גביש" הוקם בראשון־לציון בשנת 1933 ונחנך בשנת 1934 על ידי היזמים יוסף יזרסקי וטוביה לפידות, יוצאי גרודנו–פולין.
אלה ייבאו ציוד, ידע ומומחים פולניים לייצור זכוכית.
ביאליק, שנענה לפניית יוסף יזרסקי, העניק את השם "גביש" למפעל הזכוכית.
המפעל החל לייצר זכוכית חלולה בשיטת ניפוח פה ובשיטה חצי אוטומטית וכן כלי בית (אגרטלים, כוסות ועוד) בשיטת כבישה.
החול שהוא חומר הגלם לייצור הזכוכית הובא מבלגיה לאחר שהניסיון להפיק זכוכית מחול מקומי כשל.
בשנים מאוחרות יותר החלו להשתמש גם בחול מאזור ירוחם שבנגב.
המפעל סבל מקשיי הסתגלות רבים וכאשר הצליח לעלות על דרך המלך, שנתיים לאחר הפעלתו פרצו מאורעות 1936–1939 והחרם הערבי גרמו לסגירתו.
הוא שב ונפתח מחדש בשנת 1940 לאחר שנמכר ועבר לבעלותם של שלושה שותפים לייב מינצר, ס.
בתחילת שנות ה־40 גבר הביקוש למוצרי המפעל עקב מלחמת העולם השנייה.
למפעל הובאו שישה עובדים מקצועיים מיוון שסייעו בהכשרת פועלים מקומיים במקצועות הניפוח והחריטה.
הללו גם שבתו על מנת לשפר את תנאי העסקתם ובתיווך הקונסול היווני נפתר סכסוך העבודה.
בשנים 1941, 1943 ו־1944 דווח על שביתות וסכסוכי עבודה עקב עומס, ציוד מיושן ותנאי שכר.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 נסגר המפעל שוב (עד לפתרון הבעיה שנוצרה בעקבות ההתמודדות עם היבוא שהחל להגיע מאירופה).
80 מעובדי המפעל התארגנו לקואופרטיב ורכשו 50% מן המפעל.
בשל ההתמודדות הקשה מול היבוא נאלצו חברי הקואופרטיב לוותר לעיתים על מחצית משכרם.
בהמשך, רכש הקואופרטיב את כל המפעל והקימו את "קואופרטיב עובדי גביש".
עם הקמת המדינה הגיעה אל המפעל דרישה מאת בן-גוריון ואשכול, לייצר במהירות בקבוקי מולוטוב עבור המאמץ המלחמתי.
"גביש" לקח על עצמו את המשימה, ובסיוע בית החרושת "היוצק" (באזור מחלף חולון של היום) שהכין את התבנית, החלו בייצור המבוקש.
לאחר קום המדינה התפתח המפעל והחל לייצר זכוכית מקושטת ואף קריסטל.
היקף הייצור גדל, נוספו כבשנים חדשים והמפעל ייצר כלי זכוכית רבים ומגוונים לתעשייה ולבית.
בשנים אלו העסיק המפעל בין 150 ל־200 עובדים, הללו עבדו ב-3 משמרות.
תנאי העבודה והשכר גרמו לסכסוך עבודה ולהשבתה של המפעל למספר ימים עד שיושבו הפערים הגדולים.
לצד המבנה המרכזי, ששימש את הכבשנים לייצור כלי הזכוכית, קרור התוצרת ב"תנור קרור" ובית אריזה, פעלה מסגריה ששרתה את המפעל בייצור תבניות ברזל לעיצוב כלי בית, צינורות ניפוח, ולתחזוקה שוטפת של הכבשנים ו"תנור קרור" של התוצרת שאך קיבלה את צורתה.
חדשנות טכנולוגית ופרסי קפלן (1958- 1960)
בסוף שנות ה־50 פיתח המפעל שיטות ייצור חדשות שהובילו לייעול נרחב והגברת התפוקה.
בשנת 1958 זכה המפעל בהכרה ציבורית עם הענקת "פרס קפלן" לרחמים ברוך על חדשנות תעשייתית שחסכה 12 פועלים ביממה, ובשנת 1960 לצבי יזרסקי על המצאת מפוח יד לצינור שהחליף את "ניפוח הפה".
בתחילת שנות ה־60 בתאום עם ההסתדרות ומשרד הבריאות קלט המפעל והכשיר קבוצת נערים צעירים לשם ריענון השורות וחיסכון בשכר עבודה.
בכך העסיק המפעל מעל 200 פועלים והיה ספק מרכזי של כלי זכוכית בישראל.
ארבעת מנהליו: צבי יזרסקי, רחמים ברוך, משולם לם ואריה קומר הובילו אותו לשגשוג ולצמיחה.
לקראת סוף העשור גברה התחרות מול יבוא זול ונרשמו שביתות עקב תנאי שכר ועומסים.
לאחר מלחמת ששת הימים הציף היבוא את השוק הישראלי.
חובות המפעל הגיעו לכ־1.1 מיליון ל"י.
בשנת 1970 מונה כונס נכסים, והמפעל נסגר.
המפעל ייצר מגוון רחב של מוצרי זכוכית:
בקבוקים וצנצנות למזון, תרופות ותמרוקים
לאחר 1945 פעל המפעל כקואופרטיב עובדים: 80 חברים היו בעלי מניות וזכות בחירה.
אחת לשנה נתקיימו בחירות לארבעת מנהלי החברה.
עשרות עובדים נוספים הועסקו כשכירים.
מודל זה העניק עצמאות ניהולית, אך הקשה על גיוס הון לחידוש ציוד.
מפעל "גביש" נחשב לאחד ממפעלי הזכוכית הראשונים בישראל וכמעסיק משמעותי לתקופתו.
המפעל הכשיר דורות של מנפחים וחרטים, תרם להתפתחות התעשייה המקומית, וזכה להכרה ציבורית בזכות שיפור תהליכי ייצור הזכוכית.
גֶּבַע בִּנְיָמִין (אָדָם) היא התנחלות ויישוב קהילתי הממוקם 2 ק"מ צפונית מזרחית לירושלים, בין כביש 437 לכביש 60. היישוב הוקם על ידי יוצאי שכונות ירושלמיות שהתגבשו לגרעין שנקרא "גרעין אדם".
הגרעין התגורר בשתי נקודות עד שב-1984 אושר ליישוב מיקומו הנוכחי.
מקור השם "גבע בנימין" הוא בעיר הכהנים המקראית גבע שבנחלת שבט בנימין, הנזכרת רבות בתנ"ך, ואשר שמה השתמר בשם הכפר הסמוך ממערב "ג'בע".
היישוב קרוי באופן לא רשמי "אדם", על שמו של סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם, שנהרג ביוני 1982 בלבנון.
מקור השם הלא רשמי הוא בכינוי שנתנו לקבוצתם ראשוני הגרעין שהקים לימים את היישוב.
בקשת התושבים לקרוא ליישוב אדם נדחתה על ידי ועדת השמות הממשלתית מכיוון שהעיר המקראית אדם רחוקה מאוד ממיקום היישוב ליד ירושלים, אולם בפועל השימוש בשם "אדם" בקרב תושבי המקום נפוץ יותר מהשם הרשמי.
הגרעין המייסד של היישוב נקרא "גרעין אדם" והתגבש מבני שכונות בירושלים שביקשו להקים יישוב בקרבת ירושלים, לאחר שהבשילה בהם ההכרה כי עתידם יהיה טוב יותר במקום חדש.
השקפתם הפוליטית של חברי הגרעין והרוח הגבית שנתנה ממשלת בגין באמצעות סיוע כלכלי דחפו את ראשי הקבוצה להקים את ההתיישבות דווקא בחבל בנימין.
באפריל 1984 אישרה ועדת ההתיישבות של הממשלה והסוכנות היהודית את הקמת היישוב, שיועד להיות שכונה עירונית.
בשנת 1984 הוכשרה הקרקע על ידי קרן קיימת לישראל, החטיבה להתיישבות הציבה במקום 20 קרוואנים ונערך טקס העלייה לקרקע.
במרבית השנים אופיינה הבניה ביישוב בבתים פרטיים צמודי קרקע.
החל מתחילת שנות האלפיים עיקר הפרויקטים החדשים שנבנו אופיינו בבניה רוויה - מדורגים ובתים רב משפחתיים.
ב-26 ביולי 2018 ביצע מחבל פלסטיני פיגוע בבית ביישוב, בפיגוע הוא רצח את יותם עובדיה ופצע שני אזרחים נוספים.
לאחר ששנים רבות סבל היישוב מעומסי תנועה כבדים בכניסה וביציאה ליישוב, נפתח בדצמבר 2018 מחלף גבע בנימין שנתן פתרון לבעיה.
גבע בנימין מוגדר כיישוב עירוני-קהילתי, והוא מנוהל על ידי ועד מקומי בתוך מועצה אזורית מטה בנימין.
ביישוב מתגוררים חילונים, מסורתיים, דתיים וחרדים.
קרבתו לירושלים עודדה את התפתחותו.
קרבתו למדבר השאירה בקרבתו שטחים נרחבים של אדמות מדינה המאפשרים את התפתחותו.
ביישוב ישנם מספר בתי ספר: ממלכתי תל"י "אדם-ועולמו" (כיתות א'-ח'), ממ"ד "אהבת תורה" (כיתות א'-ו') ותלמודי תורה חרדיים "אור פנחס" ו"תשב"ר", חווה לימודית-חקלאית "שיח השדה", ספרייה, מעוז של תנועת הנוער בית"ר וסניף של תנועת בני עקיבא, בנוסף, קיים סניף של תנועת הילדים עוז (כיתות א'-ג') ביישוב.
השירותים הדתיים כוללים: בתי כנסת, מקוואות, בתי מדרש, תלמוד תורה.
אזור התעשייה שער בנימין המשתרע על שטח של 600 דונם ומאכלס תעשייה, מסחר ושירותים נמצא בשטחו המוניציפלי של היישוב.
בשנת 2023 החלה הרחבת הכביש המוביל לפסגת זאב מנתיב אחד לכל כיוון ל-3 כיוונים לכיוון.
עם סלילת הכביש ליישוב יקוצרו משמעותית זמני הנסיעה לירושלים ועם ההפרדה המפלסית המתוכננת ירד עומס הרכבים הנוסע על הכביש ושאינם מתוכננים לעבור בירושלים.
ההרחבה נועדה בכדי לאפשר קליטת משפחות חדשה ביישוב כך שיגדל ל-18,000 תושבים עד שנת 2035.
עד היום הבניה התאפיינה בצמודי קרקע אך עם גידול האוכלוסייה המתוכנן בהרחבה המזרחית של היישוב, הופכת הבניה לרוויה לגובה.
פיתוח היישוב, קרבתו לירושלים והאפשרות לשיפור באיכות החיים בעקבות מבנים צמודי קרקע מושך אל היישוב אוכלוסייה איכותית, שזו בתורה מעלה את הדירוג הכלכלי של היישוב.
עם עליית דירוגו הכלכלי של היישוב, עולים משמעותית מחירי הנד"ן ביישוב, מה שמקשה על הדור השני והשלישי של מקימי היישוב לרכוש בתים ביישוב וכך תושבים חדשים משנים בהדרגה את אופיו של היישוב.
כקילומטר מזרחית ליישוב הוקם מאחז בשם "סנה" (ע"ש הסלע המקראי ששכן באזור), המוכר יותר בשם "בני אדם".
מצפון לגבע בנימין הוקם ב-1998 אזור תעשייה שער בנימין המשמש בעיקר למסחר ושירותים.
דרומית ליישוב מצויות, מזרחית לכביש 437, חמש מצבות ענקיות המכונות על ידי הערבים "קַבּוּר בני אסרָאיל", אשר יש המזהים אותן עם אירועים מקראיים.
בסמוך ליישוב עובר ערוץ נחל מכמש.
בפתח הערוץ ניצבים שני סלעים, המזוהים עם הסלעים המקראיים "סנה" ו"בוצץ", המוזכרים בספר שמואל ב' בתיאור הקרב שבין יונתן בן שאול לפלשתים.
בימים עם ראות טובה ניתן לצפות מהיישוב על ים המלח.
גבס הוא מינרל רך מאוד המורכב מסידן וסולפט, והרכבו הכימי הוא CaSO4•2H2O.
כאשר מחממים את הגבס מעל ל-150 מעלות צלזיוס מתאיידים 75% מהמים האגורים במבנה הכימי שלו על פי הנוסחה הבאה:
והגבס רוכש תכונות אנהידריטיות (חסרי מֵי-גֶּבֶשׁ).
בצורה הזאת הוא נקרא טיח פריז.
לכן מלט העשוי טיח פריז או המכיל אותו נוטה להתקשות במים, ומכאן נובע השימוש בו לקיבוע איברי גוף שבורים.
גבס רך נמס במים בתגובה אקסותרמית.
ברוב המקרים הגבס הוא משקע הנוצר כאשר מים מתאדים בלגונות ימיות או באגמים סגורים.
באזורים מדבריים נוצר הגבס כקרום מעלייה נימית של מי תהום מלוחים.
ישנן כמויות מעטות של גבס הנוצרות ממוצא געשי כאשר הגזים העשירים במימן גופרתי מתרכבים עם הסלעים הסידניים שבסביבת ההתפרצות.
כמויות מסחריות של גבס מצויות באנגליה, קנדה, ובניו יורק, מישיגן, איווה, קנזס, ניו מקסיקו, קולורדו ויוטה בארצות הברית.
גבס מבודד היטב טמפרטורה ורעש.
הוא מתמוסס במים ועל כן קל לאחות בין חלקים ישנים לחדשים.
הוא עביד ביותר – כאשר יוצקים אותו לתוך תבנית הוא מקבל פרטים דקים מאוד משום שהתמיסה זורמת וממלאת כל נקב בתבנית.
קל לשלוט על משקלו המרחבי של הגבס הקשוי – משקל זה תלוי בכמות הנקבוביות שבו וכמות זו היא תוצאה של כמות המים בתמיסה (בתעשייה מתייחסים ל"יחס מים/גבס").
דרגת הקשיות של הגבס היא 2 (מתוך 10) בסולם מוס.
עקב תכונותיו אלה, בנייה בגבס נפוצה מאוד, בייחוד בקירות פנימיים.
גְּבַל (בפיניקית: 𐤂𐤁𐤋) הייתה עיר נמל כנענית־פיניקית מרכזית לחוף הים התיכון.
שרידיה של העיר הקדומה שוכנים כיום בעיירה ג'בייל (جبيل), כ־40 ק"מ צפונית לביירות.
גבל הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1984.
באכדית של ימי אל־עמארנה כונתה העיר gub-la, gu-ub-la, ובאכדית של האימפריה האשורית החדשה נכתב שמה Gub-li או Gu-ub-li.
גרסה אכדית נוספת לשם הייתה "גֻּבְּלֻ".
המצרים כינו את העיר "כבן" (kbn) כיוון שלא היו אז בכתב המצרי סימנים ל־ג' ו־ל'.
מאוחר יותר, בתקופת הממלכה התיכונה, נכתב השם kbn:V31*D58-N35:N25
הפיניקים כינו את עירם בשם "גובלה" ולאחר מכן "גבל", וממנו בא שמה הערבי.
ביוונית התפתחה הצורה "גּוּבְּלוֹס" ל"בּוּבְּלוֹס" (Βύβλος, בהגייה מודרנית בִּיבְּלוֹס) לאחר המאה ה־12 לפנה"ס, ולכן הפפירוס שהיו סוחרי גבל מיצאים, בין השאר ליוון, קיבל ביוונית את שם העיר, ומכאן נגזרו גם כמה מילים הקשורות בספר, כמו ביבליוגרפיה, או שמו של התנ"ך – Bible.
גבל נחשבת לאחת הערים העתיקות בעולם המיושבות ברציפות, ונראה כי קהילת דייגים הייתה קיימת במקום בתקופת האבן החדשה, לפני 7,000 שנה.
באתר נמצאו שרידי בקתות בנות חדר בודד שרוצפו בחלקי אבן גיר, וכן כלי אבן מתקופה זו.
ב־1962 פרסם הארכאולוג הצרפתי ז'אק קובין מחקרים המתייחסים לגילוי כלי צור באתרים נאוליתים וכלכוליתים באזור גבל.
מקור הקבורה המשנית הכלקוליתית בארץ ישראל הוא בקבורת ילדים ותינוקות בקנקנים בתקופה הנאוליתית בגבל.
בתקופה הכלקוליתית, במהלך האלף ה־4 לפנה"ס, זכתה העיר לתוואי עירוני חדש.
בתים הוקמו על התל, ונקרופוליס חדש קם מחוץ לשטח הבנוי.
מספר שיטות קבורה נהגו בתקופה זו, ובהן קבורת מתים בכדי חרס גדולים יחד עם חפציהם הארציים.
בתחילת תקופת הברונזה נחשבה גבל לנמל ייצוא העץ במזרח הים התיכון והיא עמדה בקשרי מסחר הדוקים עם מצרים העתיקה.
בנוסף לעץ, שלחה גבל למצרים שרף שהופק מעצי ארז ואשר בו עשו המצרים שימוש בחניטת גופות, ובתמורה שלחו המצרים לגבל זהב, אלבסטר, פפירוס וצמר.
העיר הוקפה בחומות ובמרכזה נסלל רחוב ראשי שממנו התפצלו רחובות משניים.
בשנת 2700 לפנה"ס לערך נבנה בעיר מקדש לבעלת גבל, שנחשבת לאלת העיר.
הסחר הימי בין מצרים לנמל גבל שגשג עוד מהמאה ה־27 (ואלי אף ה־28) לפנה"ס; המצרים החשיבו מאוד את עץ ה"עש" (שייתכן שמקור שמו במלה הכנענית "עץ"), שם המתייחס למיני עצי מחט, והשמן המופק ממנו, שיובא מנמל גבל.
יחסים הדוקים היו בין מלכי מצרים, ששלחו לגבל מנחות קודש, לבין מלכי גבל וכהניה, וכהני גבל הותירו את חותמם בלחשים מצריים.
מלכי השושלת השנייה של מצרים (2890–2686 לפנה"ס לערך) נהגו, על אף קשייהם בביסוס שלטונם במצרים עצמה, לשלוח מנחות לאלוהי גבל.
בימי הממלכה הקדומה הוסיפו להתפתח יחסי גבל ומצרים, וכך ההשפעה המצרית בעיר גברה, וקרנה של העיר במצרים עלתה.
בכל אותה תקופה נבנו בגבל מקדשי פאר מאבני גזית כדרך מצרים, ונחשפו בהם דברי־נדר של פרעונים עד לשושלת השישית (האחרונה בממלכה הקדומה, 2350–2200 לפנה"ס לערך).
באותה תקופה התפתח גם כתב גבל , בו סימנים השאולים מכתב החרטומים המצרי.
בפירמידה של אונס, בין כתבי הפירמידות, נמצאו לחשים במצרית נגד נחשים, שביניהם משובצים קטעים קצרים בכנענית מתועתקת לכתב חרטומים, גם הם נגד נחשים.
הטקסטים הועלו על הכתב במאה ה־24 לפנה"ס, אך חלק מהחוקרים מתארכים אותם מאות שנים קודם לכן.
הקטעים נחשבים לאחדים מהטקסטים הקדומים ביותר בכנענית (כלומר בעברית קדומה), ואף בכל שפה שמית, שהתגלו.
בלחש המצרי מסופר ש"הגבלים (kbnw במצרית) הסתלקו בזחילה", וזה מבהיר את מהות הכנענית שבטקסט: חלק מהנחשים עליהם מסופר בלחש הם נחשים גבליים, והם מבינים את הכנענית (המדוברת בגבל), ואף אזכור האל חֿעי־תאו (שנעבד בגבל, ומתואר בכתבי הפירמידות כשוכן בלבנון) מהווה זיקה לעיר.
בימי תקופת הביניים הראשונה במצרים העתיקה (2250–2000 לפנה"ס) היה, לפי תיעוד פרעוני, משטר־זקנים בגבל, שהיה נפוץ אז בכל רחבי כנען וכן בדלתת היאור.
בגבל התקיימה תעשייה משוכללת מסביבות 2100 לפנה"ס והלאה, והיא הייתה קשורה גם לאמורים שהגיעו ממרכז אנטוליה, לשם הגיעו במסחר הסחר האשורי באנטוליה.
לקראת סוף אותה תקופת ביניים, מנת'וחתפ השני (2060–2009 לפנה"ס), שהשתלט על מצרים התחתונה וחדר למכרות סיני, חידש את הסחר הימי עם גבל.
מלך גבל נזכר גם בתעודות אור השומרית קרוב לשנת 2000 לפנה"ס.
הממלכה הפרעונית התיכונה, ובפרט השושלת השתים עשרה מנוא אמון (1990–1800 לפנה"ס), שבה להשפיע על כנען ועל גבל במיוחד ולעודד בה את פריחת ערי החוף.
העיר מוזכרת ברשימות ערי חוף כנעניות בימי אותה שושלת.
כן נזכרת העיר בסיפורו של שאנהת, עלילה ספרותית המאורכת לימי סנוסרת הראשון (1943–1898 לפנה"ס), כמקום הראשון בו עצר גיבור הסיפור לאחר שברח ממצרים.
מלך גבל הקדום ביותר שמוכר לנו נקרא אבי־שם (במצרית: ), שם במתכונת השמות שמואל או שמואב, לפי אובליסק אבישם שהתגלה במקדש האובליסקים בעיר ().
אותו מקדש נבנה במאה ה־18 לפנה"ס, והאובליסקים בו, המסמלים עמודי־און, היו נפוצים מגבל ועד הכעבה הטרום־מוסלמית , ונמצאו להם מקבילות מגליתיות במלטה.
מימי המלך נפרחותפ מהשושלת ה־13 ידוע מלך אחר של העיר מאותה תקופה, ינתין-עמו , והוא עמד בקשרים עם העיר מרי.
העיר נזכרת במכתבי אל־עמארנה מהמאה ה־14 לפנה"ס אז שלטו עליה ריב־הדד ואחיו, אילי־רפיח, אחריו; עשרות מכתבים של ריב־הדד נמצאו בארכיון, שני מכתבים של אילי־רפיח, ושני מכתבים של אנשים נוספים מגבל.
העיר נזכרת גם במכתבים אחרים.
בכתבי אוגרית נמצא מכתב מקוטע ממלך גבל למלך אוגרית (אותו הוא מכנה "אחיו"); על לוח אחר נמצא תיעוד לסחר באניות עם מלך גבל, שאולי כלל הלוואת כסף.
חלק גדול מהמכתבים ממוענים למלך המצרי ובהם ביקשו מושלי גבל מפרעה (אמנחותפ השלישי ובנו אחנאתון) שישלח אליהם כוחות צבא מצרי כדי שיגן על גבל מפני מלכי אמורו והעפירו/חבירו, שאיימו על העיר.
העיר גבל תופסת מקום מרכזי במגילת ון אמון – גיבור המגילה, כהן האל אמון, נוסע לגבל כדי להביא ארזים לבניית סירה לאל אמון.
במגילה נזכר גם זכר־בעל (TAkArw barA במצרית עתיקה) מלך גבל.
מלכי גבל משושלת אחירם כתבו כתובות מלכותיות הידועות ככתובות מלכי גבל.
המלך האשורי תגלת פלאסר הראשון כבש את האזור ("אמורו"), וקיבל מנחה מגבל, צידון וארוד.
בשנת 853 לפנה"ס, העיר השתתפה בקרב קרקר, שהתנהל בין שלמנאסר השלישי מלך אשור לבין ברית של 12 מלכים מקומיים שקיוו להדוף את התרחבות האימפריה האשורית לכיוון מערב.
אחד המלכים היה מלך גבל.
על פי תיאור הקרב המופיע על גבי המונולית מכורח מלך גבל הוסיף לצבא הקואליציה כוח של 500 רגלים.
העיר גבל תחת המלך שבתבעל/שפטבעל (Sibitti-biʿil באכדית) מוזכרת ברשימות מעלי המנחה למלך תגלת פלאסר השלישי (745–727 לפנה"ס), ובימי תגלת פלאסר סופחה, יחד עם ערים פיניקיות נוספות, לאימפריה האשורית החדשה.
בימי סנחריב (704–680 לפנה"ס) מוזכרת העיר תחת המלך ירו־מִלכי/אורו־מִלכי (Ūru-milki באכדית) יחד עם שאר מלכי ארץ אמורו המגישים לסנחריב מנחה.
בימי אסרחדון (681–669 לפנה"ס), בנו של סנחריב, מוזכרת העיר ומלכהּ מִלכי־אַשַפַה (Milki-ašapa באכדית) בין המלכים המתכנסים מארץ חֿתִי, עבר הנהר וידננה, עליהם הטיל אסרחדון לשלוח חומרי בנייה ופסלים גדולים לארמונו בנינוה.
במהלך מסעו הראשון של אשורבניפל (668–627 לפנה"ס) נגד מצרים, עשרים ושניים מלכי הלבנט וקפריסין באו אליו להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, וביניהם מילכי־אַשַפַה מלך גבל, והוא הכריחם ללוות עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
גבל נזכרה במספר מקומות בתנ"ך.
"הָאָרֶץ הַגִּבְלִי" נמנית בין חלקי הארץ המובטחת שלא נכבשו בחיי יהושע ().
אנשי גבל השתתפו בבניית מקדש שלמה: .
בקינת יחזקאל על צור מוזכרים הגבלים, בין בני ערים פיניקיות מרכזיות אחרות, בתיאור צור ותפארתה: .
גבל נזכרת בתהילים פ"ג בין אויבי ישראל: .
מתקופת השלטון הפרסי בגבל ידועות כמה כתובות מלכותיות: כתובת בן שפטבעל, ארון בתנועם וכנראה גם מצבת יחומלך.
מטבעות העיר בתקופת המלך עזבעל (בנה של בתנועם מארון בתנועם) מציגים אניות קרב עם לוחמים ומגינים, שחרטומיהן מעוטרים באריה שואג – כל אלה מסמלים את כוחה הצבאי של העיר.
סמלים נוספים על מטבעות העיר הם סוס מכונף המזכיר את הסוס עליו רוכב מלקרת במטבעות צור מאותה תקופה, וחלזון הארגמן, סמל לאומי פיניקי המשותף למטבעות ערים פיניקיות רבות.
לפי אריאנוס, אלכסנדר הגדול השתלט על גבל בתנאי כניעה, ובהמשך בגד מלך גבל ענאל (ביוונית Ἔνυλος – אֶנִילוס) במלך פרס, וחבר לאלכסנדר מוקדון במהלך המצור על צור.
שם המלך נמצא במטבעות העיר, בהם גם הוטבע מניין השנים מ"שחרור" גבל בחסות מלכי יוון.
העיר הייתה למושבו המרכזי של אדוניס, הוא תמוז, שנולד בגבל לפי האגדה.
לאחר הכיבוש היווני, המנהגים והתרבות ההלניסטים אומצו.
העיר עמדה בקשרי מסחר ענפים עם ערים אחרות ברחבי הים התיכון.
על מספר מטבעות נמצא הכיתוב "לגבל קדשת", גבל הקדושה.
גנאיוס פומפיוס מגנוס כבש את העיר בשנת 64 לפנה"ס וסיפח אותה לאימפריה הרומית.
בתקופה הרומית ירדה חשיבותה המסחרית של העיר אך מקדשיה היו למקום עלייה לרגל.
בין מפעלי הבנייה של הורדוס מחוץ לתחומי ממלכתו, הוא תיקן את חומת העיר גבל.
בתקופת האימפריה הביזנטית שנמשכה משנת 395 עד 636, הייתה גבל מקום מושבו של בישוף, אך היא הלכה ואיבדה מחשיבותה.
ב־636 השתלטו עליה הערבים ותהליך שקיעתה של העיר המשיך.
הסחר עם מדינות אירופאיות גווע, וימי השפע חזרו לגבל רק לאחר הכיבוש הצלבני ב־28 באפריל 1103, עת עמדה בקשרי מסחר עם ג'נובה.
העיר הייתה בסיס צבאי חשוב במהלך המאה ה־11, ושרידי המצודה הצלבנית וכנסיית יוחנן המטביל מעידים על כך.
גבל נכבשה בידי צלאח א־דין ב־1188, אך לאחר מכן השתלטו עליה הצלבנים שוב ב־1197. לבסוף נכבשה העיר בידי הסולטאן הממלוכי ביברס ב־1266, וביצוריה שוקמו.
ב־1369 הפציצו ספינות ממלכת קפריסין את העיר מהים.
בשנת 1516 נכבשה העיר בידי האימפריה העות'מאנית אשר שלטה בלבנט במשך 400 שנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר לחלק מהמנדט הצרפתי בלבנון, והיא חלק מלבנון מאז עצמאותה.
העיירה המודרנית משתרעת לאורך חוף הים התיכון ועל מורדותיו הסמוכים לים של הר הלבנון.
היא משמשת כבירת נפה במחוז כסרוואן-ג'בייל הנושאת את שמה.
רוב תושביה הם קתולים מרונים והמיעוט מוסלמי שיעי.
חלק מהאוכלוסייה השיעית שנמלטה ממנה בימי הביניים הקימה את העיר בינת ג'בייל בדרום לבנון, ועל כן הוענק לה השם שמשמעותו "בת ג'בייל".
העיירה היא מוקד תיירותי, ומדי שנה בקיץ נערך ברובע ההיסטורי של גבל פסטיבל מוזיקה.
במיתולוגיה המצרית, האל אוסיר הוא שהביא למצרים אורחות חיים תרבותיים, חקלאות, חוקים וכבוד לאלים.
האל סת (הוא טיפון היווני) קינא באחיו אוסיר על פועליו ומעמדו, וקשר נגדו עם עוד 72 חברים לתפוס את שלטונו.
הוא הכין תיבה מדהימה ביופיה, שהותאמה בסתר למידותיו של אוסיר.
סת הציג את התיבה וחבריו התפעלו ממנה, והוא הבטיח להעניקה למי שיתאים לה במידותיו.
החברים נכנסו אחד אחד אך לא התאימו לה, וכשאוסיר נכנס אליה הם מיהרו לסגור את המכסה עליו, להדק אותו במסמרים ולאטום בעופרת מותכת.
הם לקחו את התיבה ליאור ושלחו אותה לים דרך שפך היאור העובר דרך העיר טאניס.
כששמעה על כך איסיס, היא לבשה מיד בגדי אבל, ונדדה בארץ בחיפוש אחר אוסיר, וכששאלה כמה ילדים על התיבה הם סיפרו לה שראוה שטה לים דרך אותו שפך ביאור.
לאחר מכן למדה איסיס בהשראה אלוהית שהתיבה שטה עד לחוף גבל, והגלים הניחוה בעדינות בסבך אברש (או שקמה), שגידל בתוך זמן קצר גזע מרשים ועטף את התיבה.
מלך הארץ התפעל מהעץ וכרת את החלק המסתיר את התיבה, כדי להפכו לעמוד בארמונו.
כשגילתה איסיס את כל זאת היא באה לגבל והתיישבה מדוכדכת ודומעת ליד מעיין.
היא לא דיברה עם איש, פרט לכך שהיא קיבלה את משרתות המלכה בחביבות, קלעה את שיערן והעניקה להן מניחוח גופה המופלא.
כשהמלכה ראתה אותן והריחה מהן את האמברוסיה, רצתה לפגוש את אותה אישה שפגשו, וכך נעשו המלכה ואיסיס כה קרובות שאיסיס הפכה לאומנת תינוק המלכה.
איסיס הניקה את התינוק דרך אצבעה ולא דרך שדיה, ובלילה הייתה שורפת את חלקי גופו הקשורים בתמותה (כדי להפכו לבן אלמוות), והיא עצמה הפכה לסנונית, הסתובבה מסביב לעמוד בו הייתה תיבת אוסיר ויבבה.
כשהמלכה ראתה את כל זאת נבהלה מתינוקה הנשרף, צעקה ובכתה ובכך נשלל ממנו האלמוות.
איסיס גילתה את עצמה וביקשה את העמוד התומך בגג, הסירה אותו בקלות, חתכה אותו ופתחה את התיבה.
היא טיפלה בגופת אוסיר, ולפחות עד המאה ה־1 כיבדו אנשי גבל את אותו עץ שנשמר בהיכל איסיס.
אז איסיס השליכה את עצמה על הארון בבכי כה נורא שהצעיר מבני המלך מת במקום.
היא לקחה איתה את הבן הבכור, הניחה את התיבה על סירה ועזבה את היבשה.
הקשרים המיתולוגיים בין מצרים וכנען, ובפרט גבל, מבטאים קשרים היסטוריים עתיקים והשפעות הדדיות.
הופעתו של אוסיר, האל בצורת אדם, בניגוד לרבים מאלי מצרים שהם בצורת חיות בהשפעה מערבית צפון־אפריקאית, והבאת החיים התרבותיים והחקלאות למצרים, קשורים בהבאת הישגי קדמת־אסיה (למשל, החקלאות) למצרים על־ידי יורדי כנען, בפרט יורדי גבל.
על כך יעיד גם אופיו כאל עץ־מחט, הזר לחלוטין למצרים או לכל הארצות הסובבות אותה פרט לכנען.
סַכֻּניַתֹן (ביוונית "סנכוניאתון") סיפר שקרונוס (הוא אל הכנעני) בנה חומה מסביב למושבו ובכך ייסד את העיר הראשונה מעולם, היא גבל.
מערכות כתב עתיקות שנמצאו בגבל
בגבל נמצאו שתי כתובת עתיקות ייחודיות.
הראשונה עתיקה מאוד כתובה בכתב הברות, שהקדימה את הכתב האלפביתי הכנעני־פיניקי בכאלף שנה, והשנייה היא הקדומה ביותר הידועה לנו כיום באותיות כנעניות־פיניקיות.
היא כתובה על שפת מכסה ארון הקבורה של אחירם מלך גבל.
כתובת זו היא הראשונה בסדרת כתובות מלכי גבל, שמלכו אחריו, ואף הן בחלקן כתובות על גבי ארונות קבורה מאבן.
במחצית הראשונה של האלף ה־2 לפנה"ס התפתח בגבל כתב הברות הנקרא על שמה (כתב ההברות של גבל), ובה מערכת סימנים שונים שבה התנועות משולבות בעיצורים הפותחים והסוגרים של הברות.
בכך כל אות מביעה הברה בדומה לכתב הגעז האמהרי בימינו.
באתר התגלו עשר כתובות בכתב זה.
מכיוון שחלק מהסימנים הטשטשו או נמחקו עם הזמן, אין יודעים את המספר המדויק של הסימנים.
החוקרים מעריכים שישנם לכל הפחות 66 סימנים ויש המעריכים כי מדובר אף ב־168 סימנים, אך ייתכן שסימנים בסגנונות כתיבה שונים התפרשו כסימנים שונים.
כתובות נוספות בכתב זה התגלו גם במצרים, באיטליה ובתל מגידו, אך כתובות אלו טרם פוענחו.
בנוסף, בגבל נמצאה הכתובת העתיקה ביותר הידועה לנו של כתב אלפביתי כנעני־פיניקי מאזור לבנון על ארון אחירם, סרקופג של המלך אחירם מגבל.
הכתובת נכתבה בשורה אחת ארוכה על צידי מכסה הסרקופג.
הכתב בהיר והשתמר ברובו, והמילים מחולקות זו מזו בקו אנכי.
הניב דומה לעברית מקראית קדומה.
מספר מלכים נוספים משושלתו של אחירם מלך גבל השאירו גם הם אחריהם כתובות מלכותיות, המזכירות אותם ואת מפעליהם – כתובות מלכי גבל.
האתר הארכאולוגי בגבל שוכן על חופו של הים וצורתו כשל עיגול בקוטר של כ־400 מטר.
לפני שהמקום נחפר, התנשא התל במקום לגובה של 12 מטר, והוא כוסה בבתים מאוחרים ובצמחייה.
האתר העתיק התגלה מחדש בשנת 1860 ומחקרים נערכו בו לאחר מכן.
בתחילת שנות ה־20 של המאה ה־20 התגלה בוודאות הקשר המסחרי ההדוק שעמד בין גבל לבין מצרים, וחקר התל המשיך במשך כל המאה ה־20.
במקום שוכנים שרידיהם של מקדש בעלת גבל שהוקם בשנת 2700 לפנה"ס ושל מקדש האובליסקים, מתחילת האלף ה־2 לפנה"ס.
סמוך לחוף הים נמצא תיאטרון קטן.
בחלקו הצפוני של האתר ניצבת הטירה הצלבנית שהוקמה מאבן גיר בראשית המאה ה־12. צורתה כשל ריבוע מוקף חומה ובה חמישה מגדלים.
מגדל העוז והחצר שכנו במרכז, וגשר היה תלוי מעל לחפיר הצפוני שהקיף את המבנה.
צלאח א־דין הרס חומות המצודה ב־1190, אך הן שוקמו עם הכיבוש הצלבני החוזר ב־1197.
צמוד לאתר הארכאולוגי מצפון שוכן רובע ימי הביניים הקטן והוא מוקף בחומה.
ברובע זה שוכן נמל קטן, כנסייה המוקדשת ליוחנן המטביל שהוקמה ב־1150, מסגד, ושוק קטן.
גִּבְעוֹן הייתה, על-פי ספר יהושע אחת מארבע ערי החיווים בכנען:
לפי המסופר במקרא, לאחר שבני-ישראל כבשו את העי ויריחו, ובטרם תקפו את גבעון, יצאו אליהם זקני העיר והונו אותם לחשוב כי מרחוק הגיעו, כדי לכרות ברית עם בני-ישראל, שמסע הכיבוש שלהם נודע למרחוק.
מבלי להיוועץ באלוהים כרתו יהושע בן נון ונשיאי העדה ברית עם החיווי, ואז התבררה להם התרמית; אולם הם לא הפרו את הברית, ולא פגעו בחיווי בני-ישראל הענישו את החיווי בכך ש.
על פי המסופר ב, מלכי ירושלים, חברון, ירמות, לכיש ועגלון כרתו ברית (נקראת: "ברית הדרום") נגד גבעון, כשהאחרונה השלימה עם יהושע וישראל, ויצאו נגדה למלחמה.
ישראל ובראשם יהושע יצאו לעזרת גבעון, הביסו את צבאות הדרום והרגו את מלכיהם.
במהלך המרדף אחר הצבאות הנסוגים גרם יהושע לשמש לעמוד במקומה, כדי לאפשר לעם ישראל למקסם את הניצחון במערכה, ולהמשיך במרדף אחר האמוריים.
זהו מקור האמרה שמש בגבעון דום.
גבעון הייתה בנחלת שבט בנימין ונמנית כאחת משלוש עשרה ערי הכהנים שנתנו בני ישראל על פי הגורל במשכן שילה:
גבעון נחשבה למולדת משפחתו של שאול המלך לפי הנאמר בספר דברי הימים על תולדות שבט בנימין:
חוקרי מקרא מביעים דעה שמכאן יחסם של הגבעונים אל שאול, שהתנחל בעירם וזאת גם הסיבה למציאות שבה ביקש ().