tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Mosel Rieslings מסתמכים על נוכחות חזקה של חומצה טרטרית כדי לאזן את הסוכר של הענב ולעזור להקנות את תווי הפירות שלו.
מאפיין של כל יינות המוזל הוא החומציות הגבוהה בדרך כלל ושקיפותם של טעמים מוגדרים בבירור.
היינות של אזור מוזל ארוזים באופן מסורתי בבקבוק יין ארוך בצבע ירוק "בסגנון הוק".
מבחינה היסטורית הצבע הירוק הבחין בין יינות המוזל לבין הבקבוקים החומים של אזור היין של הריינהסן.
זני הענבים המתורבתים ביותר, לפי אזור בשנת 2008, היו:
מוזס רובינסון היה דמות פוליטית בוורמונט.
כאשר ורמונט הייתה רפובליקה עצמאית, הוא היה השופט הראשי הראשון שלה ושימש כהונה של שנה כמושל.
כמושל, הוא ניהל את המשא ומתן שהוביל לקבלתה של ורמונט לאיחוד כמדינה הארבע עשרה בארצות הברית.
לאחר מכן שימש כאחד משני חברי הסנאט של ארצות הברית הראשונים מוורמונט.
רובינסון נולד בהארדוויק, מסצ'וסטס, והיה בנם של סמואל רובינסון (1707–1767) ומרסי (לאונרד) רובינסון (1714–1793).
הוא גדל בהארדוויק, ובשנת 1761 עבר עם משפחתו לבנינגטון, במה שלימים יהפוך לוורמונט, אך אז נשלט כחלק מניו המפשייר - מענקי ניו המפשייר.
אביו היה מנהיג חשוב במענקי ניו המפשייר, ומת בזמן שהותו באנגליה בניסיון לפתור מחלוקת בשאלה האם לניו המפשייר או לניו יורק יש את הזכות להעניק קרקעות ועיריות שם.
עד מהרה הפך מוזס רובינסון לאזרח חשוב של בנינגטון בזכות עצמו, ושימש כפקיד העירייה בין השנים 1762–1781. הוא היה חקלאי וערך ספקולציות בקרקעות, הפך לפעיל בתנועת העצמאות האמריקאית, ושימש כקולונל במיליציה של ורמונט במהלך המהפכה האמריקאית.
בשנת 1778, כאשר הוקמה ממשלת ורמונט לאחר שוורמונט הכריזה על עצמאות בשנת 1777, רובינסון הפך לחבר במועצת המושל ולזקן השופטים של בית המשפט העליון של ורמונט.
בשנת 1782 הוא נשלח לקונגרס הקונטיננטלי כסוכן מדינה כדי לנסות לפתור את מחלוקת הממשל המתמשכת עם ניו יורק.
הוא כיהן במועצת המושל עד 1785 וכשופט עליון עד 1789, אז הפך למושל ורמונט, והחליף את תומאס צ'יטנדן.
רובינסון כיהן כמושל עד אוקטובר 1790, כמעט חמישה חודשים לפני שוורמונט התקבלה כמדינה לארצות הברית, והוחלף על ידי צ'יטנדן.
בשנת 1789 קיבל רובינסון את תואר הכבוד של מאסטר לאמנויות מאוניברסיטת ייל, וב-1790 קיבל את אותו כבוד ממכללת דארטמות'.
לאחר קבלתה של ורמונט לאיחוד ב-1791, רובינסון נבחר על ידי העצרת הכללית של ורמונט לאחד משני המושבים בסנאט מטעם ורמונט.
הוא כיהן בסנאט במשך חמש שנים משש שנות כהונתו, מ-17 באוקטובר 1791 ועד 15 באוקטובר 1796, אז התפטר.
הוא נקשר עם הפלג האנטי-ממשלתי, ובהמשך כהונתו, עם ראשיתה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של תומאס ג'פרסון.
לאחר פרישתו מהסנאט, חזר רובינסון לבנינגטון וחידש את החקלאות והספקולציה בקרקעות.
הוא שירת בבית הנבחרים של ורמונט ב-1802.
רובינסון מת ב-26 במאי 1813 בבנינגטון ונקבר בבית הקברות הישן בנינגטון.
רובינסון התחתן עם מרי פיי, בתו של סטיבן פיי, מנהיג של גרין מאונטיין בויז, ואחותם של ג'וזף פיי ודייוויד פיי נולדו להם שישה בנים.
אשתו השנייה, לאחר מותה של מרי, הייתה סוזנה האו.
רובינסון היה אחיהם הבכור של ג'ונתן רובינסון וסמואל רובינסון, שגם בלטו בהיסטוריה הפוליטית של ורמונט.
רובינסון היה בנו של נתן רובינסון ונכדו של מוזס רובינסון.
מוזיקת תיאטרון או מוזיקה תיאטרלית הוא מוזיקה שהולחנה במיוחד להצגות בתיאטראות.
בין התת-ז'אנרים של מוזיקת תיאטרון, ניתן למנות אופרה, בלט ומספר צורות של מחזמר, מפנטומימה ועד אופרטה ומחזות זמר מודרניים ורביו.
צורה נוספת של מוזיקת תיאטרון היא מוזיקת ליווי, שכמו גם ברדיו, בקולנוע ובטלוויזיה, משמשת לליווי הפעולה או להפרדה בין הסצנות של מחזה.
מאז ימיו הראשונים של התיאטרון, למוזיקה יש חלק חשוב בדרמה הבימתית.
בתיאטרון היווני של המאה החמישית לפני הספירה, נכתבו אודות לתיאטרון כדי לשיר ולרקוד בין החלקים המדוברים של טרגדיות וקומדיות.
רק חלק מהקטעים של האודות שוחזרו.
היו מספר ניסיונות לשחזר את האודות לשלמותן החל מתקופת הרנסאנס ועד העת החדשה.
מלחינים, כמו אנדראה גבריאלי, פליקס מנדלסון, ריף וון ויליאמס הלחינו מוזיקת מקהלה להפקות של מחזות של סופוקלס, אריסטופאנס ואחרים.
מחזאים, כמו ז'אן ראסין, ויליאם בטלר ייטס וברטולט ברכט כתבו מחזות מקוריים על בסיס האודות, עם קטעים מוזיקליים למקהלה וקריינים.
בסוף המאה ה-16 בפירנצה, ניסיונות להחיות את הדרמה היוונית העתיקה, עם תרומות ווקאליות ליצירות הדרמה, גרמו להתפתחותו של הז'אנר המודרני אופרה.
כמו כן, תיאטראות עממיים תמיד הציגו שירה וריקוד במחזותיהן.
במאות ה-16 וה-17 הוצגה מוזיקת תיאטרון בזמן הצגות ולאחריהן.
בתחילת המאה ה-18, המוזיקה התבססה היטב כחלק כמעט מכל מופעי התיאטרון באירופה, בין אם מדובר באופרה, מחול או דרמה מדוברת.
תיאטראות נבנו עם בורות תזמורת, והמוזיקה הולחנה במיוחד להפקה ועובדה מחומר מוזיקלי קיים.
הסופר רוג'ר סאבאג' ציין ב-"מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים" כי: "הצורות הקלאסיות של התיאטרון האסייתי מהודו ועד יפן נשענות במידה רבה על מוזיקה, וכך גם הטקסים הדרמטיים מאפריקה שמדרום לסהרה וכן מהעמים הילידים של אמריקה".
בז'אנרים של תיאטראות מערביות, סאבאג' כתב כי מוזיקה היא מאפיין חשוב בדרמה הליטורגית מימי הביניים, בלט, אופרה, פנטומימה, זינגשפיל, מלודרמה, בורלסק ויקטוריאני, מיוזיק הול, וודוויל, מופע מגוון , אופרטה, קומדיה מוזיקלית אדוארדית , המחזמר המודרני (כולל מחזמרי רוק ) וצורות אחרות של מחזמרים.
כמו הרדיו, הקולנוע והטלוויזיה, התיאטרון השתמש במוזיקת ליווי לליווי דרמה מדוברת.
מוזס אדווין קלאפ היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מינסוטה.
קלאפ נולד ב-21 במאי 1851 בדלפי שבאינדיאנה, ועבר עם הוריו להדסון שבוויסקונסין.
הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ויסקונסין ועסק בעריכת דין בהדסון, ויסקונסין.
הוא היה התובע המחוזי של מחוז סנט קרויקס, ויסקונסין, ולאחר מכן עבר לפרגוס פולס שבמינסוטה, שם עסק בעריכת דין.
הוא כיהן בתפקיד התובע הכללי של מינסוטה בין השנים 1887–1893. בשנת 1900 נבחר בבחירות המיוחדות למושב של מינסוטה בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בשל מותו של קושמן קלוג דייוויס.
הוא ניצח בבחירות אלו, ובהמשך נבחר מחדש בשנת 1904 ובשנת 1910 לשתי כהונות נוספות.
בנוסף לפעילותו הפוליטית, היה קלאפ שותף-מייסד של מכללת המשפטים ויליאם מיטשל, יחד עם היירם פ.
סטיבנס, אמברוז טיג, תומאס ד.
אדמס לפרסום בפני הקונגרס ה-59. קלאפ מת ב-6 במרץ 1929 באקוטינג שבווירג'יניה.
מוזס סלומון אסר (בהולנדית: Mozes Salomon Asser; אוגוסט 1754–4 בנובמבר 1826), ובשמו העברי משה שלמה אשר, היה משפטן יהודי-הולנדי, חבר ועדת החקיקה להתאמת החוקים בהולנד לתנאים החדשים שנוצרו עם הקמת הרפובליקה הבטאווית וממייסדי האגודה פליקס ליברטטה, שחרתה על דגלה אמנציפציה ליהודים.
אסר נולד באמסטרדם והיה לסוחר קקאו אמיד.
עם קריסת השווקים ב-1795, החל ללמוד משפט מסחרי וזכה למוניטין רב בתחומו.
בשנת 1798 מונה לחבר בוועדת החקיקה שכונסה באמסטרדם לצורך התאמת החקיקה ההולנדית לתנאים שנוצרו עם הקמת הרפובליקה הבטאווית תחת הפרוטקטורט הצרפתי.
בשנת 1808, כחלק מדרישתו של נפוליאון בונפרטה לאימוץ קודקס החוקים בשטחי החסות הצרפתיים, הפקיד לואי בונפרטה בידי אסר, יוהנס ואן דר לינדן וארנולדוס ואן חנפ את המלאכה לנסח קודקס מסחרי כחלק מיצירת מערכת משפט אחידה ברחבי הממלכה.
זמן קצר לאחר הרסטורציה הצרפתית, מילא אסר חלק פעיל בוועדה של 1814. עבודתו בוועדה, כמו גם ניסוח הקודקס בתקופת נפוליאון, היוותה בסיס לקודקס המסחרי של 1838, אשר מרביתו עודה בתוקף.
כהוקרה על שירותיו העניק לו וילם הראשון, מלך הולנד, בשנת 1819 את אות אביר מסדר האריה ההולנדי.
אסר היה ליהודי הראשון שקיבל תואר זה.
אסר היה ממייסדי אגודת פליקס ליברטטה שפעלה לקדם אמנציפציה ליהודים.
הוא חיבר תזכיר מטעם האגודה ב-26 במרץ 1796, אשר בו הפציר בפרלמנט להסיר את המגבלות על היהודים במדינה.
אסר נמנה עם ראשי קהילת עדת ישורון בעיר.
אשר היה לראשה של שושלת משפטנים הולנדית.
הוא נשא לאישה את חיילה טוביה ונולדו להם שלושה ילדים.
בנו הבכור, קארל אסר, המשיך את דרכו כמשפטן וכמוביל בקהילת עדת ישורון.
מוזס נוריס הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם ניו המפשייר.
נוריס נולד ב-8 בנובמבר 1799 בפיטספילד שבניו המפשייר, למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית פיטספילד, והשלים את לימודיו בדארטמות' קולג' בשנת 1828. הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1832 והחל לעסוק במקצוע בברנסטד.
בשנת 1834 חזר לפיטספילד, כיהן כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1837–1840 ושוב בשנת 1842, והיה חבר המועצה המבצעת של ניו המפשייר בשנים 1841–1842.
נוריס נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה־28 וה־29, וכיהן מ-4 במרץ 1843 עד 3 במרץ 1847. לאחר מכן שב וכיהן כחבר בית הנבחרים של המדינה בשנים 1847–1848, ואף כיהן כיושב ראש הבית.
בהמשך נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ־4 במרץ 1849 ועד מותו.
במהלך כהונתו בסנאט היה יושב ראש ועדת התביעות (הקונגרס ה־31), וחבר בוועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים (הקונגרס ה־32) ובוועדת מחוז קולומביה (הקונגרס ה־33).
ב-11 בינואר 1855, ונטמן בבית העלמין פלורל פארק בפיטספילד.
המוח הוא האיבר הראשי במערכת העצבים, המצוי בגופם של בעלי חיים רב תאיים.
תפקידו של המוח הוא לקבל מידע ממערכות החוש, לעבד אותו, ולהשתמש בו על מנת לנהל את הפעילות של מערכות הגוף השונות ואת התנהגותו של בעל החיים.
המוח הוא בבסיסו איבר לניתוב ועיבוד של מידע.
הוא מקבל מידע חושי (קלט) על גירויים בסביבה ועל מצבן של מערכות הגוף, מעבד את המידע שהתקבל ומוציא פקודות (פלט) שמועברות לאיברי הגוף ומווסתות את פעילותם.
צורת עיבוד המידע במוח מאפשרת לבעל החיים להתאים את עצמו לסביבה ולשפר את התגובות העתידיות לגירויים, בעזרת תהליכים של למידה.
המידע במוח ובמערכת העצבים עובר בעיקר באמצעות תקשורת בין תאים הנקראים תאי עצב או נוירונים, שהם רכיבי המפתח של מערכת העצבים.
תהליכי העיבוד והולכת המידע במוח מבוססים על הקישוריות בין הנוירונים, אשר נפגשים זה עם זה בנקודות המכונות סינפסות.
כל תא עצב יכול ליצור סינפסות עם עשרות עד אלפי תאי עצב אחרים, בהתאם למורכבות מערכת העצבים של בעל החיים.
בתוך תא העצב המידע עובר בצורה של דחף עצבי, הנקרא גם פוטנציאל פעולה.
הדחף העצבי הוא אות חשמלי הנע מגוף תא העצב לאורך סיב הקרוי אקסון.
בין תאי עצב שונים (או בין תא עצב לתא מטרה אחר) מועבר המידע בסינפסה בצורה של אותות כימיים, באמצעות שחרור מולקולות המשמשות כמוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטרים).
המוליך העצבי נקשר לקולטנים על התא בצדה השני של הסינפסה.
הוא גורם לשינוי במתח החשמלי של אותו תא, ובכך משפיע על דפוס הדחפים העצביים שייווצר בו ויועבר הלאה בשרשרת ההולכה העצבית.
סוגי קלט שונים שמגיעים מהסביבה דרך קולטנים חושיים (למשל גלי קול או לחץ מכני), עוברים התמרה לדחפים עצביים לפני כניסתם למוח, וכך מתאפשר ייצוג של מידע חושי על ידי רשתות של תאי עצב.
המוח משתמש במידע זה על מנת להגיב לגירויים ולנהל את שלל ההיבטים של ההתנהגות.
העברתם של מסרים יוצאים, הנשלחים מתוך המוח לכיוון איברי מטרה (כגון שרירים או בלוטות מסוימות), מתבצעת דרך סינפסה בין תא עצב לתא מטרה.
המוליך העצבי שחוצה את הסינפסה גורם לשינוי בתפקודם הביולוגי של התאים, ובכך משפיע על פעולת איבר המטרה.
בנוסף לתאי העצב, המוח מכיל סוגים שונים של תאי גלייה.
תאים אלו מספקים הגנה ותמיכה לתאי העצב, ולעיתים ממלאים גם תפקידים בוויסות תהליכי ההולכה העצבית.
מערכת עצבים ומוח בחסרי חוליות
מערכת עצבים קיימת בכל בעלי החיים למעט ספוגיים, אך בחסרי חוליות פשוטים יחסית, למשל בבני מערכת הצורבים (כמו המדוזה או ההידרה), היא מאורגנת כרשת תאי עצב (neural net) המבוזרת על פני כל הגוף, כך שאין ליצורים כאלו מוח של ממש.
עם זאת, רשתות כאלו נוטות להיות צפופות יותר באזורי גוף העוסקים בחישה או בתנועה.
בזרועות הציד של ההידרה, למשל, ניתן למצוא צפיפות גדולה יחסית של תאי עצב הרגישים לאור ומאפשרים לה ללכוד את טרפה.
נראה כי במהלך האבולוציה אזורים צפופים כאלו התפתחו לצבירים של תאי עצב או גנגליונים, ובראשם התפתח המוח, שהוא הגנגליון הראשי והגדול ביותר.
גם באדם קיימים עדיין גנגליונים רבים במערכת העצבים ההיקפית, כמו גנגליוני השדרה משני צידי חוט השדרה.
במערכות בעלי־חיים שהסתגלו לתנועה מהירה התפתחה לרוב סימטריה דו־צדדית, המאפשרת תנועה מאוזנת קדימה, ובהתאם לכך התפתחו אצלם גם מערכות עצבים סימטריות, בעלות צד ימין וצד שמאל דומים זה לזה.
בבעלי־חיים כאלו גם נוטה להתפתח ריכוז של איברי חוש, כמו עיניים ואיברי הרחה, בקצה הגוף הפונה לכיוון התנועה – הראש – ובהתאם לכך גם נוטים להתפתח שם גנגליונים גדולים יותר.
לדוגמה, בתולעים טבעתיות ובפרוקי-רגליים, כמו סרטנים וחרקים, מערכת העצבים מורכבת משני חוטי עצב סימטרים מחוברים זה לזה בצורת סולם, העוברים לכל אורך הגוף בצד הגחוני, מתחת למערכת העיכול.
כל אחד מחוטים אלו מכיל עצבים רבים, והם מתחברים למספר גנגליונים המפוזרים לאורך הגוף, ובעיקר למוח גדול מכולם באזור הראש.
מרבית חסרי החוליות הם יצורים קטנים יחסית, ומערכת העצבים שלהם קטנה הן באופן מוחלט והן יחסית לגודל גופם.
בהתאם לכך גם יכולותיהם השכליות מוגבלות לרוב לצורות פשוטות מאוד של למידה.
יוצאי דופן מכלל זה הם חלק מחברי מחלקת הסילוניות, בעיקר התמנונים והדיונונים, שהמוח שלהם עשוי להתקרב בגודלו היחסי לזה של חולייתנים מתקדמים, יונקים ועופות, אף שהוא שונה מאוד בצורתו ובאופן הארגון שלו.
בהתאם לכך כמה תמנונים ודיונונים מפגינים יכולות מרשימות למדי של למידה וטיפול בעצמים שונים.
בכל המיתרניים ובעיקר בקבוצה הגדולה והנפוצה שלהם, החולייתנים (הכוללים גם את האדם), מערכת העצבים מופיעה באותו אופן במהלך התפתחות העובר וגידולו.
בשלב מוקדם מאוד, שכבת הנבט החיצונית (האקטודרם) בגבו של העובר מתקפלת לרכס עצבי, הנסגר ליצירת צינור עצבים חלול לכל אורכו של העובר.
צינור זה עובר גבית למערכת העיכול (בניגוד למערכת העצבים הגחונית בחרקים למשל).
התאים בהיקף הצינור מתמיינים לתאי עצב ולתאי גלייה, בעוד חלל הצינור מלא בנוזל המוח.
במיתרני ראש, הקבוצה פחות מפותחת של המיתרניים, אפילו בחיה הבוגרת ניתן לכל היותר לזהות התעבות קלה של צינור העצבים בקצהו הקדמי.
ואולם בחולייתנים התעבות זו ממשיכה לגדול ולהתפתח ליצירת מוח, בעוד שאר הצינור מתפתח לחוט השדרה.
חלקי המוח השונים מופיעים כשורת "שלפוחיות" של התעבות זו, וגם המבנה הראשוני שלהם זהה בכל החולייתנים, כולל האדם.
בתוך שלפוחיות אלו, חלל צינור העצבים העוברי מתפתח לחדרי המוח ולחלל שבתוך חוט השדרה, שעדיין מחוברים ביניהם גם באדם.
רבים מחלקי המוח של האדם, כמו גם את העצבים השונים המסתעפים ממנו, ניתן לזהות כבר במוח דגים כמו הכריש.
עם זאת, יחסי הגודל בין חלקים אלו עשויים להיות שונים מאוד, כמפורט בסעיף הבא.
בדומה למספר מערכות חסרי־חוליות, גוף המיתרניים מצטיין בסימטריה דו־צדדית, ובהתאם לכך המוח אצל כל המיתרנים והחולייתנים הוא סימטרי בעיקרו, וכל איברי המוח הצידיים (כלומר שאינם נמצאים על המישור החיצי) הם זוגיים ודומים מימין ומשמאל.
בעקבות התפתחות המוח בחולייתנים מתפתחת גם הגולגולת, חלק מן השלד שתפקידו העיקרי להגן על המוח.
הן במהלך האבולוציה והן בהתפתחות העוברית של חולייתנים בני ימינו, הגולגולת נוצרת לאחר המוח, והיא עוטפת אותו ומקבלת ממנו את צורת החלל הפנימי שלה.
בדגי סחוס ובעוברים של חולייתנים מפותחים יותר הגולגולת עדיין פתוחה מצידה העליון, ולכן חלקה העוטף את המוח (להבדיל מן הלסתות למשל) נקרא "קדרת המוח".
בדגי גרם ובחולייתנים יותר מפותחים, קדרת המוח מתכסה מלמעלה בעצמות שטוחות גרמיות, המתאחות עם קדרת המוח ליצירת "קופסת המוח".
בעת התפתחותה מותירה הגולגולת חורים למעבר העצבים המסתעפים מן המוח.
ביונקים ובעופות המוח גדול משמעותית, יחסית לגודל הגוף, מאשר בשאר קבוצות החולייתנים.
גידול זה מושג בעיקר בזכות הגדלתה של ה"שלפוחית" הקדמית ביותר של צינור העצבים, המוח הקדמי (Telencephalon).
במהלך ההתפתחות העוברית חלק זה גדל בקצב מהיר משל שאר חלקי המוח, עד שהוא מכסה אותם מלמעלה.
כתוצאה מגידול בלתי־פרופורציונלי זה, תצורת הצינור המפותל עם שלפוחיות האופיינית למוחות דגים, דו־חיים וזוחלים הופכת ביונקים ועופות בוגרים לתצורה הטיפוסית של גוש גדול בראש "גבעול".
מסיבה זו מכנים את המוח הקדמי ביונקים ובעופות בוגרים במונח "המוח הגדול", בעוד שלכל שאר חלקי המוח מתייחסים לעיתים קרובות במונח "גזע המוח".
עם זאת, הגדלת המוח הגדול מושגת בדרכים שונות בעופות וביונקים, אשר משקפות את האבולוציה הנפרדת של שתי קבוצות אלו מן הזוחלים.
בעופות עיקר הגידול הוא של צבירי העצב שבתוך המוח הגדול, גרעיני הבסיס, בעוד שביונקים עיקר הגידול הוא של המעטפת החיצונית של המוח הגדול, קליפת המוח.
קליפה זו מהווה למעשה מעין יריעה רחבה בת מספר שכבות תאי־עצב, אשר "מתקמטת" בגלל הצורך להדחס לתוך חלל הגולגולת המוגבל, ובכך מעניקה למוח היונקים את מראהו המקומט האופייני.
גידול המוח הקדמי עומד בהתאמה לאינטליגנציה הגבוהה יותר של יונקים ועופות, ובעיקר ליכולותיהם ללמוד צורות התנהגות חדשות.
במוח הגדול מופיעים מרכזים תפקודיים חדשים, אשר משמשים כשכבה נוספת של עיבוד מידע ובקרה מתקדמים יותר, מעל שכבת המרכזים העתיקים של גזע המוח.
לדוגמה, במוחות דגים עצב הראייה מוביל מרשתית העין אל התלמוס במוח הביניים, ובהתאם לכך עיקר תפקודי הראייה מתבצעים במוח הביניים ובמוח האמצעי הנמצא מיד מאחוריו.
במוחות היונקים, כניסת עצב הראייה ומרכזי הראייה העתיקים עדיין נמצאים באותם מקומות, אך הם נשלטים על ידי מרכזי ראייה נוספים ומפותחים יותר במוח הגדול, כמו קליפת הראייה.
במוחות היונקים ניתן כבר למצוא את כל חלקיו ומרכיביו האנטומיים של מוח האדם, כמעט תמיד עם תפקודים זהים או דומים מאוד לאלו שבאדם.
חלקים אלו שונים משל האדם בעיקר ביחסי הגודל ביניהם.
על דמיון האנטומי ותפקודי זה מסתמכים ניסויי חקר המוח ובחינת תרופות של המוח בחיות מעבדה.
גודל ומורכבות המוח בבעלי חיים ובאדם
קיים שוני רב בין בעלי החיים במבנה וברמת המורכבות של המוח ומערכת העצבים.
לדוגמה, מערכת העצבים של התולעת C.
elegans מורכבת מ־302 תאי עצב בדיוק, היוצרים ביניהם כמה אלפי קשרים סינפטיים, בעוד שמספר תאי העצב במוח האדם הבוגר מוערך בכ־90 מיליארד היוצרים יותר מ־100 טריליון סינפסות.
עם השנים נעשו ניסיונות רבים לקשור בין המבנה, הגודל והמורכבות של המוח בבעלי חיים לבין היכולות השכליות שלהם, בעיקר תוך השוואה בינם לבין מוח האדם.
גישה אחת מסתכלת על הנפח או המסה של המוח כאינדיקציה ליכולות שכליות מורכבות יותר.
מוחות הלווייתנים והפילים גדולים ממוח האדם, אך זאת במידה רבה בגלל גופם הגדול בהרבה.
כדי לפצות על כך נוהגים לעיתים לבטא את מסת המוח כשבר או אחוז ממסת הגוף.
ואולם גם מדד זה איננו אמין – הוא נותן יתרון למינים קטנים יותר, משום שמסת המוח נוטה לגדול בקצב איטי יותר ממסת הגוף.
כך למשל יש ליונקים קטנים כמו העכבר מוח בגודל יחסי דומה לזה של האדם, כ־1/40 ממסת גופם, ולציפורים זעירות כמו הקוליברי מוח גדול יחסית אף יותר, עד 1/12 ממסת גופן.
על־מנת לקבל מדד אמין מקובל לחשב את המתאם המייצג ביותר בין מסת המוח ומסת הגוף במדגם של מיני בעלי־חיים רבים.
כמו במקרים דומים רבים מתחום האלומטריה (חקר יחסי גודל גוף בעולם החי), נמצא שמתאם זה מתואר באופן הטוב ביותר על ידי חוק חזקה.
המדד המכונה "מנת מוחיות" או בקיצור EQ (ראשי תבות של Encephalization Quotient) ניתן על ידי הכפלת מקדם במסת המוח מחולקת למסת הגוף בחזקת מעריך.
במדגמים של מיני יונקים נמצא לרוב כי לאדם ערך EQ בין 6 ל־8 (היינו, מוחו גדול פי 6 עד 8 מן הצפוי ליונק באותו גודל גוף).
הבאים אחריו בדרוג, הדולפינים וקופי האדם, מקבלים בדרך־כלל ערכי EQ של 2 עד 5. הפיל וכלב הבית מקבלים לרוב ערכים בין 1 ל־2. לעומת זאת בעלי פרסות כמו הסוס ומכרסמים כמו העכבר מקבלים לרוב ערכי EQ קטנים מ־1.
גישות נוספות מתמקדות בגודלם של אזורים ספציפיים במוח, כמו קליפת המוח המפותחת מאוד בבני אדם, או ביחס בין גודלו של המוח בעת הלידה לבין גודלו בפרט הבוגר, יחס האמור להעיד על שיעור הלמידה של בעל החיים במהלך התפתחותו.
אף שגודל המוח לא תמיד משקף נאמנה את יכולותיו השכליות, יתרון של גישות כאלו הוא שניתן להשתמש בהן אפילו ביצורים מאובנים, שכן ניתן למדוד את המוח באמצעות מדידת הנפח הפנימי של חלל גולגולת מאובנת.
באופן זה ניתן להתחקות אחר גידולו של המוח באבולוציה של האדם.
ממצאי המאובנים מראים שלפני כשני מיליון שנה, מוחותיהם של האוסטרלופיתקים היו עדיין דומים בגודלם לאלו של קופי־אדם בני ימינו, בנפח של כ־350 עד 500 סמ"ק, אף שהם כבר הלכו זקופים על שתיים בדומה לאדם.
רק עם הופעת המינים הראשונים של סוג האדם החלה אבולוציה מואצת, שהביאה בסופו של דבר לגידול של פי שלושה לערך בגודל המוח, לנפח ממוצע של כ־1,400 סמ"ק באדם בן־ימינו.
גידול זה תואם את ההשתכללות ההולכת וגוברת של תרבויות כלי אבן מסותתים, אשר נמצאו באתרים ארכאולוגים מן התקופה הפלאוליתית ביחד עם מאובני האדם.
מספר מאפיינים של המוח והחשיבה מייחדים את בני האדם לעומת בעלי חיים אחרים, גם המפותחים שבהם.
ככל הידוע, האדם הוא בעל החיים היחיד אשר משתמש בשפה של ממש, זאת בניגוד לתקשורת בין בעלי חיים שאינה מקיימת את המאפיינים של שפה טבעית.
יש הרואים במאפיינים אנושיים שונים – ביניהם שימוש מתקדם בכלים, יכולות חברתיות, אומנות ועוד – כסימן למוח מפותח ויוצא דופן.
מושגים כמו קוגניציה ותודעה משמשים לתיאור אופי החשיבה האנושית, ומתקיים ויכוח בשאלה עד כמה ניתן להחיל אותם גם על בעלי חיים מפותחים אחרים.
המוח נמצא בתוך הראש ומוקף במבנה העצמות של הגולגולת ובמספר שכבות של קרומי מוח.
חוט השדרה מהווה את המשכו התחתון של המוח ויוצר יחד איתו את מערכת העצבים המרכזית.
דרך חוט השדרה מקושר המוח לכל איברי הגוף, הפנימיים והחיצוניים כאחד, על ידי מערכת העצבים ההיקפית.
מוח האדם מורכב משלושה מבנים עיקריים: המוח הגדול, התופס את מרבית נפח הגולגולת, גזע המוח, הנמצא בחלק התחתון של המוח ומקושר לחוט השדרה, והמוח הקטן (צרבלום), היושב מאחורי גזע המוח ומתחת למוח הגדול.
מבחינה תפקודית, גזע המוח שולט על תפקודים בסיסיים של הגוף, כמו נשימה ועוררות, והוא נתיב להעברת מידע חושי ופקודות מוטוריות בין המוח לחוט השדרה.
המוח הקטן אחראי בעיקר על תיאום מדויק של פעולות מוטוריות.
עיקר העיבוד של המידע מהחושים וביצוע הפעולות הרצוניות של הגוף נמצאים תחת שליטתו של המוח הגדול, על שלל מרכיביו.
בחלוקה גסה, רקמת המוח נחלקת לשני סוגים עיקריים – החומר האפור מכיל ריכוזים של גופי תאי עצב, ואילו החומר הלבן מורכב ברובו מאקסונים המחברים בין האזורים השונים של חומר אפור במוח.
מלבד הרקמה התאית, המוח מכיל גם מערכת של חללים הנקראים חדרי המוח.
חללים אלו מלאים בנוזל מוחי שדרתי, אשר נמצא גם בין קרומי המוח ובתעלת חוט השדרה.
חתך אורכי חוצה את המוח הגדול במרכזו ומחלק אותו לשתי המיספירות, הימנית והשמאלית.
ההמיספרות מקושרות ביניהן באמצעות אזור של חומר לבן המכונה כפיס המוח (Corpus Callosum), אשר מכיל צרורות של אקסונים החוצים בין שני צדי המוח.
המבנה של המוח הוא סימטרי ברובו, ואזורים מקבילים בשתי ההמיספרות לרוב אחראים על אותם תפקידים ומערכות.
עם זאת, האנטומיה והקישוריות בתוך שתי ההמיספרות אינה זהה, וקיימת התמחות של כל המיספרה לתפקודים מסוימים, באופן שגם עשוי להשתנות מאדם לאדם.
ההמיספרה השמאלית לרוב דומיננטית בפונקציות הקשורות לשפה, והימנית לרוב דומיננטית בהקשר של תפיסה מרחבית.
עם זאת, חלוקה זו אינה נכונה לכלל האוכלוסייה, ובכל מקרה מדובר בהתמחות של המיספרה מסוימת ולא בהפרדה מוחלטת של התפקודים המוחיים בין ההמיספרות.
רוב מערכות החוש והשליטה המוטורית במוח פועלות בצורה קונטרלטרלית, כלומר כך שצדו האחד של המוח אחראי על הצד הנגדי של הגוף.
כך לדוגמה, האזורים המוטוריים בהמיספרה הימנית שולטים על שרירים בצדו השמאלי של הגוף, וקלט שמגיע מחלקו הימני של שדה הראייה עובר עיבוד בהמיספרה השמאלית של קליפת המוח.
המבנה הבולט ביותר במוח הגדול הוא קליפת המוח, המכסה את כל שכבתו החיצונית.
זוהי רקמה מפותלת של חומר אפור, המשופעת בשקעים ובליטות שמגדילים באופן ניכר את שטח הפנים שלה.
קליפת המוח שולטת על הפעלתם הרצונית של השרירים, והיא זו שאחראית על עיבוד ואינטגרציה מתקדמים של המידע המגיע מהחושים.
האונה המצחית (פרונטאלית) – בחלקה האחורי של אונה זו נמצאת הקליפה המוטורית, אשר אחראית על הוצאה לפועל של תנועות ושולחת פקודות לשרירים בכל הגוף.
חלקה הקדמי, האזור הקדם־מצחי, אחראי על תכנון והכוונת התנהגויות מורכבות, והוא זה שמעורב בקבלת החלטות מודעת.
כמו כן, באונה זו מתבצע עיבוד מתקדם של מידע חזותי, המאפשר לזהות גירויים מורכבים, למשל לזהות פנים.
האונה הקודקודית מבצעת אינטגרציה של מידע מחושים שונים (בעיקר חושי הראייה, השמיעה והמגע), ומשתמשת בו על מנת לגבש תפיסה מרחבית.
ההיפוקמפוס והאמיגדלה, יחד עם אזורים נוספים מתחת לקליפת המוח, לעיתים מקובצים תחת הכותרת המערכת הלימבית, אם כי אין הגדרה אחת מוסכמת למושג זה.
תלמוס – ממוקם במרכז המוח הגדול, בדיוק מעל גזע המוח.
התלמוס משמש כמעין תחנת ממסר של מידע המגיע מהחושים (למעט חוש הריח) בדרכו לקליפת המוח.
התלמוס משתתף גם בתהליכים של שינה ועוררות.
היפותלמוס – ממוקם מתחת לתלמוס.
אחראי על ההפעלה של המערכת האוטונומית.
בעזרת בלוטת יותרת המוח (היפופיזה) שנמצאת תחתיו, ההיפותלמוס שולט על המערכת האנדוקרינית והפרשת הורמונים בגוף.
גזע המוח מורכב משלושה חלקים האחראים לתפקודים פיזיולוגיים בסיסיים ומרכזיים של הגוף: המוח האמצעי, הפונס והמוח המוארך.
המוח האחורי הוא שמם המשותף של הפונס והמוח המוארך.
המוח האמצעי מכיל חלק אחורי הנקרא טקטום וחלק קדמי הנקרא טגמנטום.
בטקטום מתבצע עיבוד ראשוני של מידע חזותי ושמיעתי, המאפשר תגובה מהירה לגירויים.
הטגמנטום מכיל מספר גרעינים ואזורים הממלאים פונקציות שונות, ביניהם החומר השחור.
פונס – מלבד תפקידו כקישור בין המוח הגדול לבין המוח הקטן והמוח המוארך, הפונס שולט בין השאר על מנגנונים של שנת רע"מ (REM) ויצירה של חלומות.
המוח המוארך (medulla oblongata) – החוליה המקשרת בין המוח לחוט השדרה.
שולטת דרך מערכת העצבים האוטונומית על הפונקציות הבסיסיות ביותר של הגוף, כמו נשימה ומחזור הדם.
מתוך גזע המוח יוצאים מרבית עצבי הגולגולת, המקשרים את המוח לשרירים ואיברי חוש באזור הראש.
המוח הקטן דומה במבנהו למוח הגדול.
הוא מחולק לשתי המיספרות ומכוסה בקליפת מוח דקה ובעלת קפלים רבים.
מתחת לקליפה ישנו אזור של חומר לבן ובתוכו ארבעה גרעינים עמוקים של חומר אפור.
הצרבלום ממלא תפקיד חשוב בשליטה על דיוק וקואורדינציה של תנועות מוטוריות.
קרומי המוח והנוזל המוחי שדרתי
אחרי העור והגולגולת מגנות על המוח עוד שלוש שכבות של קרומי מוח – הקרום הקשה (Dura mater), הקרום העכבישי (Arachnoid mater) והקרום העדין (Pia mater).
כפי ששמם מעיד, הקרומים עשויים מסוגי רקמה שונים – החל מרקמת חיבור צפופה ועד לרקמה עדינה שעוקבת אחרי כל הקפלים של קליפת המוח.
הקרום הקשה מפריד בין שני חצאי המוח הגדול – ההמיספרות (Falx Cerebri).
חלק הקרום קשה המפריד בין המוח הגדול והקטן הוא בצורת אוהל ונקרא לכן "טנטוריום" (Tentorium Cerebelli).
בין הקרום העכבישי לקרום העדין נמצא מבנה ספוגי בשם "החלל התת־עכבישי".
חלל זה מלא בנוזל המכונה הנוזל המוחי שדרתי (CSF).
הנוזל ממלא גם מערכת של חדרי המוח.
העובדה שהמוח צף בתוך נוזל מקטינה באופן ניכר את משקלו האפקטיבי, ובכך מאפשרת לו לשאת את משקלו העצמי ומורידה את הלחץ מבסיס המוח.
כמו כן, הנוזל המוחי שדרתי עוזר לייצב את המוח ולהגן עליו מפני זעזועים, ודרכו נשטפת הפסולת המטבולית של מערכת העצבים.
עיקר השליטה המוטורית הרצונית על הגוף מתבצעת מהאזור המוטורי העיקרי שנמצא בחלקה האחורי של האונה המצחית.
בסמוך אליו נמצאים אזורים נוספים המעורבים גם הם בתכנון ובהכוונה של תנועות.
הנתיב המרכזי לפקודות מוטוריות רצוניות הנשלחות מקליפת המוח לשרירי השלד הוא המסלול הקורטיקו־ספינלי, שיורד מקליפת המוח לאורך חוט השדרה.
האות העצבי מהמוח מגיע לתאי עצב מוטוריים בנקודות שונות לאורך חוט השדרה, שמקושרים בסינפסה ישירות לתאי שריר (למשל בשרירי היד).
תאי העצב משחררים לסינפסה את המוליך העצבי אצטילכולין.
כניסת המוליך העצבי לתא מתחילה תהליך פיזיולוגי שמוביל בסופו של דבר לכיווץ תא השריר, ובכך מומר האות העצבי לתגובה מכנית.
פקודות לשרירים באזור הפנים עוברות ישירות דרך עצבי הגולגולת ואינן עוברות דרך חוט השדרה.
בנוסף למסלול זה, קיימים מסלולים נוספים היוצאים מגזע המוח ושולטים על היבטים שונים של הליכה ויציבה ועל הזזת הראש והעיניים.
בכל רגע נתון פועלים כמה מסלולים מוטוריים במקביל, והמוח מתאם את פעולתם על מנת לבצע תנועות מורכבות ולהתאים אותן למידע על הסביבה שמתקבל מהחושים.
בנוסף להכוונה של קליפת המוח, משוב שמגיע מפעילותו של המוח הקטן תורם לדיוק ולתזמון של התנועות המוטוריות.
גרעיני הבסיס חשובים גם הם לתיאום והוצאה לפועל של תנועות, דרך מעגל מוטורי מורכב שמערב מספר גרעינים שונים.
באזורים מסוימים בקליפת המוח הקשורים לפעילות מוטורית קיימים תאי עצב מיוחדים, המכונים נוירוני מראה.
תאים אלו מעבירים תגובה עצבית גם כאשר האדם מבצע פעולה מוטורית מסוימת, וגם כשהוא צופה באדם אחר המבצע את אותה הפעולה.
מאז שנוירוני המראה התגלו בשנת 1992, הועלו מגוון תאוריות מרחיקות לכת לגבי חשיבותם להיבטים שונים של ההתנהגות – למידה וחיקוי של פעולות, הבנת האחר, רכישת שפה ועוד.
עם זאת, טרם התגבשה הסכמה בקהילה המדעית בנוגע למשמעות התגלית ותפקיד נוירוני המראה.
המוח מקבל מידע ממערכות חוש רבות.
החושים המספקים מידע על הסביבה החיצונית מוכרים כ"חמשת החושים" – ראייה, שמיעה, מישוש, טעם וריח – אך ישנם גם קולטנים של חושים נוספים אשר מספקים מידע על הגוף עצמו (כגון מערכת שיווי המשקל), על מצב האיברים הפנימיים ועל ריכוזים של חומרים בתוך הגוף.
במערכות החוש קיימים קולטני חישה, שתפקידם הוא לזהות ולאפיין את הגירויים ולשלוח אותות מתאימים למערכת העצבים.
הקולטנים בכל מערכת חוש מגיבים לגירויים מסוג אחר – לחץ, טמפרטורה, אור, מולקולות מסוימות וכו'.
בתהליך של התמרה חושית, הגירויים הפיזיים גורמים לשינויים בתוך תא הקולטן, ובסופו של דבר מומרים לדחפים עצביים אשר מקודדים את אופיו ועוצמתו של הגירוי.
לדוגמה, במערכת השמיעה הקלט הוא בצורת תנודות אוויר שנכנסות דרך האוזן.
התנודות גורמות לנוזל בתוך האוזן הפנימית להפעיל לחץ פיזי על תאי שערה מיוחדים, שמתפקדים כקולטנים.
תעלות יונים על פני תא השערה נפתחות או נסגרות כתוצאה מהלחץ, והמתח החשמלי בתוכו משתנה.
בהתאם לעוצמת המתח, תאי השערה משחררים מוליך עצבי לסינפסות עם תאי עצב, ואלה מעבירים למוח את המידע על הגירוי בצורה של דחפים עצביים.
האזורים בקליפת המוח שאחראים על עיבוד מידע חושי נחלקים לאזורים ראשוניים או עיקריים הממונים על קליטה ועיבוד ראשוניים, ואזורים אסוציאטיביים או משניים העוסקים בעיבוד מתקדם יותר וכן בשילוב מידע המגיע מחושים שונים.
זאת, על מנת לפרש את משמעות הגירויים ולגבש תפיסה כוללת של הסביבה.
גם בתוך המוח, המידע מהחושים מסודר לעיתים בהתאם לסידורו במרחב: מידע על גירויים באזורים סמוכים בעור מגיע לתאי עצב סמוכים באזור התחושתי הראשוני במוח, וגם הייצוג החזותי של הסביבה בקליפת המוח מסודר לפי מיקומם המרחבי של עצמים בשדה הראייה.
עם זאת, הייצוג אינו בהכרח פרופורציונלי – אזור נרחב יחסית מוקדש למשל לעיבוד קלט חושי מאצבעות הידיים, אף על פי שהן מהוות רק חלק מזערי מהגוף.
המוח בנוי ממספר עצום של תאי עצב, שפעולתם המשותפת מאפשרת למידה משוכללת ביותר.
תהליכי הלמידה במוח מערבים שינויים פיזיולוגיים בקישורים הסינפטיים שבתוכו.
למידה גורמת לסינפסות באזורים שונים להתחזק או להיחלש, ומביאה גם ליצירה של סינפסות חדשות או להתנוונות ומוות של סינפסות אחרות.
המנגנון התאי שגורם לחיזוק הסינפסות כתוצאה מלמידה מכונה הגברה ארוכת טווח (Long-term potentiation).
בתהליך זה, סינפסה עם תא מטרה מסוים מתחזקת כאשר היא פועלת במקביל לפעילותה של סינפסה אחרת עם אותו תא.
נמצא כי הגברה ארוכת טווח מתרחשת באזורים שונים במוח, וכי היא מתבססת בין השאר על הגדלת הכמות והרגישות של הקולטנים העצביים בתא המטרה.
התהליך ההפוך, בו סינפסות נחלשות לאורך זמן, מכונה דיכוי ארוך טווח (Long-term depression).
בצורות פשוטות יחסית של למידה, כמו התניה קלאסית, נוצר קישור ישיר בין גירוי מסוים לבין ההתנהגות שהאדם יבצע בתגובה אליו.
למידה כזו מתרחשת במסלולים המקשרים בין תאי עצב שאחראים על קליטת הגירוי החושי לבין תאי עצב מוטוריים שיוצרים תגובה התנהגותית.
באופן כללי, חיזוק של סינפסות לאורך המסלול יחזק את ההתניה, והיחלשות של הסינפסות תביא בסופו של דבר לדעיכה.
התניה אופרנטית היא למידה המתבססת על חיזוקים שמתקבלים כתגובה להתנהגות מסוימת.
קבלת גמול חיובי מגדילה את הסיכוי לביצוע של אותה ההתנהגות בעתיד, וקבלת גמול שלילי (עונש) מקטינה את ההסתברות לכך.
בנוסף לתהליכים המתרחשים בדומה להתניה קלאסית, צורה זו של למידה מערבת את מערכת החיזוק במוח.
מנגנון החיזוק העיקרי במוח מערב הפרשה של המוליך העצבי דופמין לתוך גרעין האקומבנס ואזורים נוספים, זאת כתגובה לגירויים שנתפסים כחיוביים.
הפרשת הדופמין תורמת להגברה ארוכת טווח, ובכך היא מגדילה את הסיכוי שהאדם יחזור בעתיד על אותה ההתנהגות, שהביאה כאמור לתוצאות חיוביות.
מנגנון זה קשור להיבטים שונים של מוטיבציה, וגם ליצירת תופעות של התמכרות.
זיכרון מהווה גם הוא סוג של למידה.
המושג "זיכרון" מזוהה לרוב עם זיכרון דקלרטיבי, כלומר היכולת לזכור, לדמיין ולתאר מידע שקלטנו (זיכרון סמנטי) או אירוע שחווינו בעבר (זיכרון אפיזודי).
בניגוד לסוגי הלמידה שהוזכרו עד כה, צורה זו של למידה היא בהגדרתה מודעת.
יצירה של זיכרונות מודעים מתבצעת על ידי ההיפוקמפוס, אשר מקבל מידע מאזורים שונים של המוח וככל הנראה יוצר את הקישורים המאפשרים לנו לאחד את מרכיביו השונים של הזיכרון ואת היחסים ביניהם.
ההיפוקמפוס (בעיקר בהמיספרה הימנית של המוח) מעורב גם ביצירה של זיכרון מרחבי.
מחקרים רבים מצאו קשר בין אזורים ותהליכים שונים במוח לבין תגובות רגשיות שונות.
בעבר היה נהוג להתייחס לאזורים במוח העוסקים ברגש בתור המערכת הלימבית, אם כי ההגדרה של מערכת זו השתנתה מאוד לאורך השנים.
כיום מקובל יותר לזהות את המעגלים העצביים הספציפיים שמעורבים בהיבטים שונים של יצירה, זיהוי והבעה של רגשות.
סוגים שונים של רגשות פועלים במסלולים עצביים נפרדים במוח:
המבנה הבולט ביותר במוח שמזוהה עם תגובות רגשיות הוא האמיגדלה.
הגרעינים באמיגדלה מטפלים בהיבטים שונים של תפיסת והבעת רגש, בדגש על רגשות שליליים כמו פחד וכעס.
האמיגדלה מגיבה לגירויים שנתפסים כשליליים ומנהלת את התגובה ההתנהגותית אליהם.
כמו כן, זהו האזור שאחראי על קידוד זכרונות והתניות שהם בעלי מימד רגשי.
תחושות של הנאה קשורות פעמים רבות לפעולתה של מערכת החיזוק.
בתגובה לגירויים שמזוהים על ידי המוח כחיוביים, מופרש דופמין לתוך גרעין האקומבנס.
דבר זה יוצר תחושה של עונג ומגדיל את המוטיבציה לחזרה על ההתנהגות שהובילה להפעלת המערכת.
קיים קשר בין רגשות רומנטיים של אהבה לבין הפרשתם של הורמונים ומוליכים עצביים מסוימים במוח.
מלבד ההורמונים הקשורים ישירות לפעילותה של מערכת הרבייה (כמו טסטוסטרון ואסטרוגן), משיכה מינית מערבת מוליכים עצביים שונים, בין השאר במערכת החיזוק, וכן כימיקלים הנקראים פרומונים.
הפרשת ההורמונים אוקסיטוצין ווזופרסין, שמשפיעים על תפקוד של סינפסות במוח, מעורבת ביצירתם של קשרים מונוגמיים ארוכי טווח ורגשות אהבה והיקשרות בין בני זוג.
הפעלה חזקה של מערכות הרגש גוררת במקרים רבים הפעלה של מערכת העצבים הסימפתטית, דבר המתבטא בין השאר בעלייה בקצב הלב ולחץ הדם.
הפעילות של חלקים מסוימים באזור הקדם־מצחי חשובה לוויסות ומיתון של התגובות הרגשיות, ולמניעת תגובות מוגזמות למשל אגרסיביות יתר או חרדה בלתי פוסקת.
המוליך העצבי סרוטונין ממלא תפקיד מרכזי בתהליכים של ויסות הרגש ומצב הרוח.
זיהוי ויצירה של הבעות פנים הם גורם משמעותי במערכות הרגש באדם.
זיהוי הרגשות מערב לעיתים את אותם המבנים שמופעלים בעת הבעת הרגש (האמיגדלה, למשל, מזהה הבעות פנים של פחד).
כמו כן, הבנת רגשות האחר נקשרה לפעילות של נוירוני מראה במוח.
כאשר אנו רואים הבעת פנים של אדם אחר, נוירוני המראה מייצגים את הפעולה של יצירת הבעת הפנים הזו במוחנו שלנו, ואחת ההשערות היא שבכך אנו חשים אמפתיה ו"מבינים" כיצד אחרים מרגישים.
יצירת הבעות הפנים מתבצעת בשני מסלולים עצביים נפרדים.
במסלול אחד, תחושה אמיתית של רגש גורמת באופן בלתי רצוני להיווצרות הבעת הפנים המתאימה, ובמסלול שני האדם יוצר באופן רצוני הבעות פנים "מזויפות".
מחקרי דימות מוחי מראים כי מנגנוני הזיהוי של המאפיין הרגשי בהבעות פנים או בטון הדיבור נוטים להיות דומיננטיים להמיספרה הימנית של המוח, וזהו ככל הנראה המצב גם בהקשר להבעת רגשות.
העיסוק בשפה במוח אינו מוגבל לאזור אחד – רוב החשיבה המודעת מערבת תהליכי קידוד מילוליים.
עם זאת, ישנם אזורים המרכזים את התהליכים הקשורים בעיבוד והפקה של שפה, כמו הבנת כללי הדקדוק.
אצל מרבית בני האדם (אך לא כולם) קיימת דומיננטיות של ההמיספרה השמאלית בפונקציות הקשורות לשפה.
זוהו שני אזורים ספציפיים בקליפת המוח אשר ממלאים תפקידים בתחום זה – אזור ברוקה, הממוקם באונה המצחית, מטפל בעיקר בהפקה של דיבור, ואזור ורניקה באונה הרקתית אחראי על הבנה של שפה מדוברת וכתובה.
הפעילות במוח נעה בין רמות שונות של עוררות, המכתיבות את רמת הפעילות במוח ואת תשומת הלב לגירויים חיצוניים.
עוררות מוגברת נקבעת על ידי מספר מוליכים עצביים המופרשים מגרעינים שונים של תאי עצב, בין השאר בתצורה הרשתית של גזע המוח ובהיפותלמוס.
קבוצה אחרת של תאי עצב, הממוקמת גם היא בהיפותלמוס, מקדמת הפחתה של העוררות והפעילות במוח וכניסה למצב של שינה.
שתי המערכות מתנגדות בפעילותן זו לזו ואינן יכולות לפעול במקביל, והמעבר ביניהן גורר מעבר בין מצבי ערות לבין מצב של שינה.
מנגנון זה מווסת גם על ידי הגרעין העל־תצלובתי בהיפותלמוס, שמנהל את השעון הביולוגי של הגוף.
נהוג לאפיין את מצבי העירות והשינה בעזרת הדפוסים שנמדדים על ידי מכשיר אלקטרואנצפלוגרם (EEG), המכונים "גלי מוח".
דפוסים אלה משקפים מאפיינים כלליים של הפעילות החשמלית במוח.
בעוד ערנות גבוהה מתאפיינת בהיעדר סינכרון בין רשתות תאי העצב, בשינה עמוקה הם פועלים בצורה סדירה ומתואמת יותר.
לעומת זאת, בשנת רע"מ (REM), הנשלטת על ידי הפונס, הפעילות המוחית דומה יותר לזו שמתקיימת בזמן ערות.
זהו השלב בשינה שבו נחווים חלומות, ובמהלכו ישנה הפעלה של קליפת המוח באזורים האחראים על קלט חושי, פעילות מוטורית ושפה.
בשלב זה של השינה שרירי השלד משותקים ומונעים מהאדם להוציא לפועל את החוויות מהחלום.
שינויים במוח האדם במהלך החיים
המוח עובר שינויים במהלך החיים, אשר מושפעים לא רק מתהליכי התפתחות קבועים מראש ומגורמים גנטיים אלא גם מהסביבה והחוויות של כל אדם ואדם.
הקישוריות בין תאי העצב, שעליה מתבססת כל פעולת המוח, היא מאוד דינמית הודות לפלסטיות של מערכת העצבים.
באופן זה תהליכים של למידה גורמים לסינפסות ספציפיות במוח להתחזק או להיחלש.
בנוסף, נוצרות כל הזמן סינפסות חדשות או נהרסות אחרות.
השינוי בקישורים בין תאי העצב ובעוצמתם משפיע על פעילותן של רשתות עצביות ובהתאם משנה גם את התגובה לגירויים ואת ההתנהגות.
השינויים המשמעותיים ביותר מתרחשים בחודשי החיים הראשונים לאחר הלידה.
בעוד שגודל המוח של ולד אדם הוא כ־25%–30% מגודלו של מוח של אדם בוגר, בגיל שנתיים מתקרב הגודל ל־80%.
בשלבים הראשונים של ההתפתחות המוח מסתעף בצורה ניכרת ונוצרות טריליוני סינפסות חדשות.
לאורך הילדות וההתבגרות פוחת מספרם של תאי העצב ושל הסינפסות בצורה ניכרת, ובסוף גיל ההתבגרות מתגבש ומתייצב מבנה הקישורים של מוח בוגר.
גם לאחר גיל ההתבגרות, ממשיכים למידה והשפעות סביבתיות לעצב את המוח ואת הקישורים בתוכו, אך לרוב בצורה מתונה יותר.
תמותת תאי העצב ממשיכה אף היא: אצל אדם בוגר מתים כ־85,000 תאי עצב מדי יום.
אחד התהליכים החשובים בהתפתחות המוח הצעיר הוא יצירת מעטה המיאלין סביב האקסונים של תאי העצב.
מעטה זה מגביר את הבידוד החשמלי של האקסונים, ובכך מאפשר להם להוליך דחפים עצביים במהירות רבה יותר.
בניגוד ליתר התאים בגוף, תאי העצב במוח אינם עוברים חלוקה תאית.
משמעות הדבר היא שבמוח כמעט שלא נוצרים תאי עצב חדשים במהלך החיים.
במשך שנים רווחה הדעה שמצב זה הוא אבסולוטי, וכי כל תאי העצב במוחו של אדם נמצאים שם מאז לידתו.
בסוף המאה ה־20 התגלה כי תפיסה זו אינה נכונה, וכי באזורים מסוימים במוח מתקיים תהליך של נוירוגנזה, שבו נוצרים תאי עצב חדשים מתוך תאי גזע.
משמעותו וחשיבותו של תהליך הנוירוגנזה טרם הובררו לחלוטין.
עדויות רבות מראות כי מודעות אינה מאפיין כללי של פעולת מוח האדם.
אמנם תהליכים של חשיבה וקבלת החלטות מודעת הם חלק מהותי מההוויה האנושית, אך רבים ממנגנוני הפעולה של המוח כלל אינם מערבים חשיבה מודעת של האדם.
דוגמה אחת לכך היא התופעה של ראייה עיוורת.
תופעה זו נצפתה בקרב אנשים שהתעוורו עקב פגיעה בקליפת הראייה הראשונית שבאונה העורפית.
אף על פי שהם מדווחים כי אינם רואים דבר, ניסויים הראו כי נבדקים בעלי ראייה עיוורת מסוגלים לבצע פעולות מסוימות המצריכות ראייה, כמו להבחין בכיוון התנועה של גירויים חזותיים או להבחין בין גירויים שונים המוצגים להם.
אחד ההסברים לתופעה הוא שבנוסף למסלול הראייה שמגיע לקליפת הראייה שנפגעה, קיים מסלול "פרימיטיבי" יותר שעובר דרך גזע המוח (אשר לא ניזוק).
פעילותו של מסלול זה מאפשרת לאדם "לראות" ולהגיב בהתאם, אך כיוון שאזורים אלה אינם מערבים חשיבה מודעת, האדם מדווח שלא ראה דבר וכלל אינו יודע להסביר את תגובותיו המדויקות לגירויים.
על הקשר בין מודעות ותפקודן של שתי ההמיספרות במוח ניתן ללמוד מאנשים בעלי מוח חצוי – חולי אפילפסיה קשים שעברו פרוצדורה של הסרת כפיס המוח על מנת למנוע התקפים אפילפטיים.
בעקבות הניתוח, ההמיספרה הימנית והשמאלית מנותקות כמעט לחלוטין אחת מהשנייה ובקושי יכולות להעביר מסרים ביניהן.
אף על פי שהניתוק אינו גורם לרוב לפגיעה קשה בתפקוד היום-יומי, השפעותיו מלמדות על הקשר בין ההמיספרות ותפקידן במודעות:
כיוון שההתמחות לשפה מתרכזת לרוב בהמיספרה השמאלית, חולים אלו מתכחשים מילולית למידע שנקלט רק בידי ההמיספרה הימנית (למשל, גירוי שהוצג בצד השמאלי של שדה הראייה).
החולים מסוגלים להגיב לאותו גירוי בעזרת תפקודים שנשלטים בידי ההמיספרה הימנית, למשל על ידי הצבעה באמצעות יד שמאל, אך אינם יודעים להסביר את התגובה הזו בעל פה.
פעמים רבות, ההמיספרה השמאלית "ממציאה" הסבר שגוי להתנהגות, שלמעשה נבעה מגירויים שהגיעו רק לידיעתה של ההמיספרה השנייה.
במקרים מסוימים, בעלי מוח חצוי אפילו מדווחים על תסמונת הגף הזרה – הם מתארים מקרים שבהם יד שמאל פועלת בניגוד לרצונם וסותרת את פעולתה הרצונית של יד ימין (לדוגמה, כאשר יד אחת מדליקה סיגריה והשנייה בוחרת לכבות אותה).
המוח הוא המקום שבו שזורים הפיזי והנפשי זה בזה.
על טבעו החידתי של שילוב זה יכולות להעיד, בין השאר, העובדות הבאות:
התהליכים הנפשיים הם פרטיים לחלוטין.
איש אינו יכול לחוש בהם, מלבד האדם החווה אותם.
הצורה הפיזית של המוח אינה זהה במובן כלשהו למהות שהיא יוצרת.
לעת עתה גם לא נמצא קשר של אחת לאחת בין כמות ההורמונים והנוזלים הכימיים המעורבים בפעילות מוחית לבין עוצמת החוויה הפנימית הנגרמת על ידיהם.
ההנחה שיש קשר דטרמינסטי בין הפיזי לבין הנפשי מעוררת שאלות קשות על משמעות המוסריות ועל בחירה חופשית.
בשבץ מוחי נהרסים תאי מוח, עקב אי אספקת דם אליהם בעקבות חסימה (קריש דם) או קרע בכלי דם.
השבץ המוחי הוא גורם המוות השני בעולם, לאחר מחלות לב.
גורמי הסיכון שלו הם יתר לחץ דם, רמת שומנים גבוהה בדם, עישון וסוכרת.
דלקת קרום המוח היא מחלה דלקתית שבה נפגעים הקרומים הרכים של המוח.
ההתנפחות הדלקתית גורמת ללחץ תוך־גולגולתי ולקושי באספקת חמצן למוח, ובשל כך המחלה עלולה לחולל נזק בלתי הפיך ומהווה לעיתים סכנת חיים.
מחלת אלצהיימר היא מחלה ניוונית שפוגעת בתפקוד המוח.
במחלה זו נהרסים מספר רב של תאי עצב במוח, וכתוצאה מכך המוח נפגע באופן שהאדם איננו יכול להשתקם ממנו.
סימנים של המחלה הם אובדן זיכרון, ירידה ביכולת השיפוט, אי יכולת לזהות אנשים מוכרים, בלבול ועוד.
אפילפסיה היא מחלה המתאפיינת בהתקפים של פעילות חריגה במוח.
התקפים אלו מתבטאים בדרכים שונות, בהן פרכוסים, אובדן הכרה ועוד.
מחלת פרקינסון היא מחלה ניוונית הגורמת להפרעות נוירולוגיות רבות.
הבולט שבהם הוא רעד גופני שאינו בר שליטה.
המחלה קשורה לחוסר במוליך העצבי דופמין.
מחלת הנטינגטון היא מחלה תורשתית שבה תאים באזורים שונים במוח מתנוונים.
התסמין המרכזי של המחלה הוא ליקוי תנועתי לא רצוני המזכיר ריקוד, והחולים בה סובלים גם מדמנציה ואובדן זיכרון.
ההפרעות הנפשיות או הפסיכיאטריות, כולל סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית של מצב הרוח, דיכאון, הפרעות חרדה, וכפייתיות, מאופיינות בליקויים בדרגות שונות בתפקודים המוחיים העליונים ("נפשיים"), כגון קוגניציה, ויסות הרגשות וההתנהגות.
לצד זאת, קיימים גם ליקויים חולפים או קלים – פסיכופתולוגיה של חיי היום יום – כמו תגובות אבל ותגובות נפשיות אחרות, או הפרעות התנהגות ברמה חברתית או מוסרית, שאינן נחשבות להפרעות נפשיות.
אזכור למילה "מוח" נמצא כבר לפני אלפי שנים בכתב חרטומים.
עם זאת, במשך שנים רבות מתחילת ההיסטוריה האנושית לא היה ידוע על חשיבותו של המוח כאיבר האחראי לתודעה ולחשיבה ולמרכזה הביולוגי של החוויה האנושית.
על ידי הוצאת המוח מהגוף בניתוח שאחרי המוות מתגלה ג'ל בגוון ורוד־אפרפר, ולכן אין זה מפתיע שהקדמונים לא הכירו בחשיבותו.
לכך תרמה גם העובדה שהמוח אינו רגיש במיוחד לכאב, ועל כן פגיעה קלה בו אינה טראומטית.
נראה כי המצרים הקדמונים לא יחסו למוח חשיבות מיוחדת.
בחניטה המצרית הוצא המוח דרך הנחיריים, הורחק מהמת ונזרק כלאחר יד, שלא כאיברים כמו הלב, הקיבה, הכבד והריאות, אותם שמרו הפרעונים לצד המת כדי שיוכל לשוב ולהשתמש בהם לאחר תחיית המתים.
מכך ניתן להסיק שהמוח היה איבר מיותר לדעתם.
עם זאת, פפירוס משנת 1,700 לפני הספירה מראה כי כבר אז תועדו מקרים שבהם פגיעה בראש שינתה התנהגות.
בתנ"ך מוזכרת פעם אחת המילה מֹחַ (איוב כ"א, כ"ד), אך במובן של מח העצמות, ובשאר התנ"ך רגשות ומחשבות מיוחסים ללב.
בדברי חז"ל ניתן למצוא כמה התייחסויות לעניין: במדרש מובאת מחלוקת בין רבי אליעזר לרבי יהושע האם מקום החכמה הוא בראש או בלב, ודעת המדרש נוטה לכך שמקומה בלב.
עם זאת, בתלמוד הבבלי מובאים דברי רבי יהודה הנשיא
גם פילוסופים יוונים מסוימים לא ייחסו למוח תפקיד חשוב.
אריסטו סבר שהמוח אינו אלא אזור קירור המצנן את אדי החום הנפלטים מהלב.
הוא טען שבמהלך השינה, עולים האדים מן הלב אל המוח, מתקררים, ויורדים חזרה אל הלב.
את חוסר חשיבותו של המוח הוא הוכיח בהתבסס על ניסויים בעריפת ראשי תרנגולות אשר המשיכו לפרפר ולא מתו לאלתר.
אפלטון, לעומת זאת, טען שהחשיבה מתבצעת במוח, בהתבסס על כך שזהו האיבר הגבוה ביותר בגוף האדם, ולכן הקרוב ביותר לאלים.
בימי הביניים נאסרו ניתוחי מוח בידי הכנסייה.
ההתערבות הכירורגית המקובלת באותה עת נעשתה בידי ספרים נודדים שערכו חתך בגולגולת במקרים של מחלת נפש והוציאו ממנה את "אבן השיגעון".
רנה דקארט (1600) היה הראשון שדיבר על חשיבותו הייחודית של המוח.
צפייה בפסלים הידראוליים הביאה אותו למסקנה לפיה גוף האדם פועל על ידי "מערכת הידראולית פנימית" בה עוברים נוזלים המשפיעים על התחושות וההתנהגויות של הגוף החי.
המוח, לפי דקארט, הוא המווסת של מערכת זו.
בנוסף, יצר דקארט דיכוטומיה בין הנפש הלא פיזית לבין המוח הפיזי.
מה שחיבר ביניהם, לדעתו, היא בלוטת האיצטרובל.
בשנת 1808 פותחה תורת הפרנולוגיה.
על פי התורה הזו, מרכיבי אישיות שונים ממוקמים באזורים ספציפיים שונים במוח.
עוד האמינו לפי תורה זו, כי אופי האדם ניתן למדידה על פי בליטות בגולגולת, לכל תכונת אישיות הבליטה שלה.
על ידי מיפוי בליטות הגולגולת האמינו שניתן יהיה לגלות את מאפייני האישיות של האדם.
תאוריה זו לא שקעה, אלא כעבור מאה שנה, והיוותה בסיס, כביכול מדעי, לתורות גזעניות שונות.
הרעיון הבסיסי הגלום בה, שיש קשר בין אזורים ספציפיים במוח לבין פעילויות מסוימות, מקובל עד היום, אך בווריאציה שונה.
על פי הידע המודרני, אין מיקום ספציפי לתכונה אישיותית מסוימת, אלא לכל מאפיין פסיכולוגי (למידה, ראייה וכו') יש רשת של אזורים במוח המממשים אותו.
כמו כן, בין המוח לגולגולת אין מגע ישיר כלל, ולכן לא ניתן לומר דבר על המוח בהתבסס על גודל או צורת הגולגולת.
בימי הביניים החלו לחקור את המוח לאור שינויים בהתנהגות של אנשים שסבלו מפגיעות ראש.
בתחילת המאה ה־19 החלו לקשר לפגיעות ראש גם את מחלות הנפש.
בתקופה המודרנית חקר התהליכים המתרחשים במוח מקיף תחומי ידע רבים, ומשלב בתוכו חוקרים מאסכולות שונות, כמו ביולוגיה, פסיכולוגיה ואף מדעי המחשב ובלשנות.
תחומי המחקר השונים מקובצים תחת הכותרת מדעי המוח או מדעי העצב, ועוסקים בכל ההיבטים של מערכת העצבים בבעלי חיים.
בתחום זה קיימות שיטות מחקר ייחודיות, המסתכלות על המבנה והתפקוד של המוח ומערכת העצבים.
שיטות ביולוגיות של איתור וצביעה מאפשרות למקם היכן מרוכזים תאים וחומרים מסוגים שונים בתוך מערכת העצבים, ובכך ללמוד על התהליכים הביולוגיים המתרחשים באותם אזורים.
כמו כן, הן מאפשרות למפות את הקישוריות בין תאי עצב ואת מסלולי ההולכה העצבית.
מכשירי רישום שונים משמשים למדידת הפעילות העצבית בזמן אמת, בעת ביצוע פעולות קוגניטיביות, רגשיות ומוטוריות.
דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI) הוא כלי המחקר המוביל למיפוי פעילות האזורים השונים במוח.
בסדרי גודל אחרים, אלקטרודות מודדות פעילות של תאי עצב בודדים ואלקטרואנצפלוגרם (EEG) הוא רישום דפוסים של "גלי מוח" המשקפים את פעילות המוח כולו.
מחקרים על השפעות של נזק ושיבוש הפעילות העצבית במקומות ספציפיים מלמדים על תפקידם ההתנהגותי של אזורים וקבוצות תאים במוח.
באוקטובר 2013 החל פרויקט המוח האנושי, הפרויקט המרוכז והגדול ביותר כיום בתחום חקר המוח.
בפרויקט לוקח חלק גם צוות ישראלי שבראשם עומד פרופסור עידן שגב.
ב-2013 הצליחו לראשונה חוקרים אוסטרים לגדל אורגנואידים (צבירי תאים) של מח.
תחילה נוטלים תאי עור האדם, ובעזרת טיפול כימי הופכים אותם לתאי גזע.
אז תאי הגזע עוברים טיפול כימי כדי להפוך לתאי מח.
תאי המח גדלים להיות לצבירים קטנים כגודל ראש סיכה.
ממחקרים מאוחרים נמצא שהתאים יוצרים דפוסי גלי מח הדומים לכאלה של פגים, הם מסתנכרים, ומפתחים קיפולים בדומה לאזור הקורטקס.
דרך זו היא חלוצית בלימוד המח, מחלות שונות, אופייני גידול ומערכותיו.
מוחי א-דין א-שריף , הידוע גם בכינוי "המהנדס 2", היה טרוריסט פלסטיני, תלמידו וממשיכו של יחיא עיאש.
נולד בשנת 1966 בבית חנינא שבאזור ירושלים.
למד הנדסת אלקטרוניקה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת אל-קודס שבמזרח ירושלים.
נעצר בשנת 1991 באשמת חברות בזרוע הצבאית של חמאס.
לאחר מכן היה בן טיפוחו של יחיא עיאש, שהיה אז ראש הזרוע הצבאית של חמאס בגדה המערבית.
כשעיאש חוסל, הפך א-שריף למהנדס החבלה של חמאס.
הוא סיפק את מטעני החבלה לפיגועי ההתאבדות שבאו כנקמה על חיסולו של יחיא עיאש ב-6 בינואר 1996.
היה אחראי על פיגועים בהם נהרגו 64 אזרחים ונפצעו 373 אזרחים.
בין השאר היה אחראי על הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים (1996) ופיגוע בטרמפיאדה ליד אשקלון.
אלמונים רצחו את א-שריף ב-29 במרץ 1998 במכוניתו בפתח מעבדת נפץ ברמאללה.
לא ברור מי היה האחראי לכך.
על פי אחת הגרסאות, שהופיעה בהצהרות חמאס, החיסול נעשה על ידי השב"כ.
הוא נמצא ירוי בתוך מכונית שעלתה באש.
על פי גרסה אחרת, מנגנון הביטחון המסכל של ג'יבריל רג'וב עצר את א-שריף בסוף מרץ, אנשיו חקרו אותו בעינויים, ירו בו (לפי הדו"ח הפתולוגי), וכדי לטשטש את העקבות ביימו את פיצוץ המכונית במוסך ברמאללה.
כתמיכה לגרסה זאת נטען שביום הפיצוץ ברמאללה עצר המנגנון המסכל פעילי חמאס, שנטען שא-שריף הסגיר בחקירתו, כבר ביום הפיצוץ.
גם גרסה זאת הופיעה בהצהרות חמאס.
בישראל התקבל האירוע בברכה, וראש השב"כ אף גמל ליאסר ערפאת בתודה פומבית על עזרתו בסיכול פיגועים.
בתגובה לגל החשדות הצהיר רג'וב שא-שריף נרצח על ידי האחים עוודאללה, מפקדי גדודי עז א-דין אל-קסאם בגדה, בעקבות סכסוכי כוח על השליטה בארגון, ואף הציג הודאה כתובה של רסאן עדאסי – אחד מעצורי יום הפיצוץ.
מֻח'תאר או מוכתר הכפר הוא מוסד מתקופת האימפריה העות'מאנית.
המוח'תאר הוא פקיד ממשלתי הממונה על ידי השלטונות ונאמן להם.
הוא מקבל משכורת מהרשות השלטונית.
בין תפקידיו לשפוט בסכסוכים קלים בין איש לרעהו, ולייצג את הכפר בפני השלטונות.
בתקופה העות'מאנית הוא היה אחראי על רישום הלידות, הנישואין והפטירות, ועל הגיוס לצבא.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, צומצמו מאוד זכויות המוח'תאר.
עם חילופי שלטון, קורה שהמשרה עוברת מחמולה אחת לשנייה, אפילו יריבה לה.
ביישובים העבריים בארץ ישראל לא היה קיים מוסד כזה, אך במקרים מסוימים נאלצו למנות אדם שישא בתואר על מנת ליצור קשרים עם היישובים הערבים השכנים.
מוח'תאר הכפר הערבי ביקש לבוא במגע עם מי שנושא בתואר מוח'תאר, ולא עם מזכיר פנים או בעל תפקיד דומה.
כך, למשל, בכור-שלום שטרית מונה להיות המוח'תאר של המושבה כנרת בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בימי השלטון הבריטי נתמנה בכל כפר ערבי ובכל יישוב יהודי מוח'תאר שתפקידו היה לדאוג ליחסים התקינים עם ממשלת המנדט ועם היישובים השכנים.
ביישובים היהודים, לקראת המינוי נדרש המוח'תאר הנבחר להשתתף בקורס שהתקיים מטעם הסוכנות היהודית (בדרך כלל בחווה הפרסית סמוך למוצא).
במהלך הקורס למדו ערבית מדוברת, חוקים הקשורים לסכסוכי קרקעות וכדומה.
לדוגמה, משה (דרוויש) צורי נבחר בתחילת המאה ה-20 להיות "מוח'תאר" היהודים בעכו.
במסגרת תפקידו טיפל בענייני הכספיים של הקהילה, בבית הכנסת, בכרם זיתים שהיה בבעלות הקהילה, בבית הקברות שלה, ובקשר השוטף עם הרשויות.
מוח חצוי הוא כינוי למצב הנגרם עקב פגיעה או העדר של כפיס המוח המחבר בין שתי ההמיספירות של המוח הגדול.
כאשר כפיס המוח אינו מתפקד לא מתאפשרת תקשורת בין ההמיספרות.
כלומר, אותות עצביים הנשלחים מהמיספרה אחת לא יצליחו להגיע להמיספרה השנייה.
עם זאת, חרף הפגיעה בקשר שבין ההמיספרות, כל אחת מהן ממשיכה לתפקד באופן עצמאי על פי הקלט שהיא מקבלת משדה הקליטה של קולטני החישה המחוברים אליה ישירות.
כאשר מראים למטופל בעל מוח חצוי תמונה בשדה הראייה השמאלי (המחצית השמאלית של התמונה בשתי העיניים), הוא לא יוכל לומר במילים מה הוא רואה.
הסיבה לכך היא שהתמונה משדה הראייה השמאלי מעובדת במחצית הימנית של המוח, אך בהיעדר כפיס מוח תקין המידע לא יכול לעבור למרכז הדיבור, שנמצא אצל רוב האנשים במחצית השמאלית של המוח.
אמנם, האדם יוכל להתייחס לתמונה שלא באמצעות מילים.
ניתוח נדיר שמביא למצב של מוח חצוי נקרא קורפוס קלוסטומיה.
הניתוח נעשה, בדרך כלל כמוצא אחרון, אצל חולי אפילפסיה קשים, ונועד להפחית את חומרת התסמינים בעת ההתקפים האפילפטיים.
המחקרים הראשוניים על מוח חצוי נעשו על ידי רוג'ר וולקוט ספרי שהמשיך אותם יחד עם מייקל גזניגה.
מחקרים אלו היוו הבסיס לתאוריות לגבי חוסר הסימטריה בתפקיד של מחציות המוח השונים.
במחקרים אלו הוצג לאנשים חצויי מוח מידע חזותי לכל אחת מההמיספרות בנפרד.
החוקרים התבססו על כך שהמידע משדה הראייה השמאלי נקלט רק בהמיספרה הימנית ולהפך (זאת עקב הצטלבות סיבי העצב בתצלובת הראייה).
אך בעוד שאצל אנשים שאינם חצויי מוח, כפיס המוח מעביר את המידע בין ההמיספרות באופן מיידי, אצל חצויי המוח ההמיספרות לא יכולות לשתף אחת את השנייה במידע שנקלט.
מתוך התגובות של נבדקים חצויי מוח לגירויים שהוצגו בשדות הראייה השונים, עלה כי לרוב בני האדם יש להמיספרה השמאלית עדיפות ביכולות שפתיות.
משום שהדיבור נשלט לרוב על ידי ההמיספרה השמאלית, רק היא הייתה יכולה "לשוחח" עם החוקרים והתקשורת עם ההמיספרה הימנית הושגה באמצעות מטלות מוטוריות שלא דרשו שימוש במילים.
מוח מטריושקה הוא מגה-מבנה היפותטי המבוסס על מספר כדורי דייסון המקיפים כוכב וזה את זה כבובת מטריושקה רוסית וכך מתעלים את האנרגיה העצומה המופקת מהמבנה לכמות אדירה של יכולת חישוב.
המבנה נהגה לראשונה על ידי המדען האמריקני רוברט ברדבורי.
יכולות החישוב העצומות שמספק מוח המטריושקה העלה רעיונות רבים בספרי המדע הבדיוני של תחילת המאה ה-21. כגון יצירת יקומים מקבילים, חורי תולעת ואף העלאת תודעות שלמות של בני אדם לתוך המוח שתאפשר למעשה חיי נצח.
הרב מוזש (משה) פלדמן (בהונגרית Feldmann Mózes; ט"ו בטבת ה'תר"ך, 10 בינואר 1860 – י"ג באב ה'תרפ"ז, 11 באוגוסט 1927) היה רב הונגרי יליד סלובקיה, רבה הראשי של פשט בין השנים 1901–1927. מרכז פעילותו היה בית הכנסת ברחוב רומבך בבודפשט.
פלדמן נולד ב-ט"ו בטבת ה'תר"כ 10 בינואר 1860 בפוזדישובצה (פַּזדיץ') בסלובקיה, באזור קושיצה.
למד בישיבות סיקסו (בצפון הונגריה) ומטרסבורג (בהונגרית "סנטמרטון", באזור בורגנלנד).
בשנת 1882 התיישב הרב פלדמן עם אשתו, יוזפינה, בגלנטה (סלובקיה, אז בשטח הממלכה ההונגרית), בבית חמיו, הרב שמעון פרידמן, שהיה רב היישוב.
אחרי מותו של הרב פרידמן בשנת 1891 ירש את תפקידיו כרב של גלנטה וראש הישיבה המקומית.
חלק מהקהילה לא קיבל את דבר בחירתו ובשנת 1893 התקיים דין תורה בלשכה האורתודוקסית הגדולה בבודפשט בנימוק שלפי תקנון הקהילה לרב, שהוא "משועבד" לציבור, אסור שיהיו קרובים בתוך הקהילה.
הרב שרגא צבי טננבוים פסק נגד בחירת הרב פלדמן בהצדיקו את טענות יריביו לגבי הכתוב בתקנון.