tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך מקורות אלו, שבדרך-כלל עוסקים בסוגיות שונות בתוכנן, הוא איתר את היסוד המהותי המשותף להם.
חקירות מחודשות - לדרך ה'חקירה' (דילמה) התלמודית שהתפתחה בעיקר במאתיים השנים האחרונות, תרם הרב ענגיל באופן מיוחד בהתמקדו גם בתפיסות מופשטות יותר.
דוגמה אופיינית לכך היא 'חקירתו' האם ריבוי הכמות גובר ומכריע ביחס לאיכות, דילמה שהשלכותיה מתפרסות על מגוון נושאים: האם עדיף לתת סכום גדול בבת אחת לצדקה או שמא לחלקו לסכומים קטנים בנתינות נפרדות; האם חומרתן המצטברת של עבירות קלות נחשבת יותר מחומרת עבירה גדולה בודדת ועוד.
ספריו מפגינים את בקיאותו הרבה בספרות התלמודית והם נחשבים עד היום לדוגמאות קלאסיות של חריפות ופלפול תלמודי.
קונטרס "גבורות שמונים" שלו מכיל שמונים תירוצים על קושיה אחת.
הוא היה בקיא גם בתורת הנסתר וכתב חיבורים בענייני קבלה, ככל הנראה הושפע גם בכתיבתו התלמודית מלימודיו אלו.
בגיל צעיר מאוד החל לרשום את חידושיו, ניתן למצוא פעמים רבות בכתביו את הלשון "בעודי בטל ילדותי.." וכדומה.
משך כל חייו עסק בכתיבה, עד שהצטברו תחת ידיו חיבורים רבים מאוד, אך רק מעט מהם מצויים בידינו.
הרב שמואל וואזנר העיד כי בצעירותו ראה בביתו של ר' יוסף 90 חיבורים תורניים בכתב ידו, וישנן אף עדויות על למעלה מ-120 כרכים.
בית האוצר - אנציקלופדיה למושגים תלמודיים ותורניים.
כדרכו של המחבר, אין זה ליקוט ערכים פשוט, שכן רובם של הערכים הוגדר וחודש על-ידו, כמו גם המבנה התוכני.
נדפסו רק שני חלקי היצירה הראשונים (ערכים הפותחים באות א' וחלק מאות ב').
נכדו כותב כי הסדרה הושלמה בכתב יד (כעשרים כרכים), אך הם אבדו במהלך המלחמה כרבים מספריו.
לקח טוב - חקירות תלמודיות.
אתוון דאורייתא - חקירות תלמודיות.
שבעים פנים לתורה - שבעים תירוצים לסתירה בתלמוד בבלי בדברי רב אשי (מדבריו בפסחים מד, ב לדבריו בזבחים צז, ב).
גבורות שמונים - שמונים תירוצים לקושיה תלמודית אחת.
אוצרות יוסף - חידושים על שו"ע יו"ד, דיני שביעית בזמן הזה, מאמר הלבנה (על הקבלה) ותשובות שונות.
גליוני הש"ס - חידושים על בבלי וירושלמי סדר זרעים, מועד, נשים ונזיקין.
שב דנחמתא - קונטרס במילי דאגדתא שחובר לזכר אמו.
חוסן יוסף או שארית יוסף - חידושים על מסכת קידושין, על חידושי המהרי"ט לקידושין ועל ספר אבני מילואים (הספר היחיד שצאצאיו הצליחו להציל בשואה).
ציונים לתורה - חקירות תלמודיות (קצרות יחסית).
תפארת יוסף - ליקוט מספריו של הרב על החומש, בצירוף הערות ותולדות חייו, על ידי מכון אוהבי תורה מונסי נ.
בן פורת - שו"ת (ב' כרכים)
מאמר הלבנה - מאמרים בתורת הקבלה, נערך והובא לדפוס על ידי הרב אברהם יוסף הלר, ראש כולל אברכים חב"ד בקראון הייטס
בשנים האחרונות נפתח מכון להוצאת חיבוריו מחדש - מכון 'אוהבי תורה' (ראה להלן בקישורים החיצוניים)
רבי יוסף סרגוסי (או יוסי סרגוסי, ה'ר"כ, 1460 – ה'רס"ז, 1507) היה מחכמי צפת ומנהיגיה במאה ה-16, ורבו של רבי דוד בן זמרא (הרדב"ז).
בקרב יהודי צפת נהגו לכנותו בשם "הצדיק הלבן" או "הצדיק של התרנגולים".
האגדה אף מספרת עליו שזכה לגילוי אליהו.
נולד לרבי אברהם, בעיר סרגוסה שבחבל אראגון בספרד, ומכאן כינויו "סרגוסי".
רבי יוסף עזב את ספרד בזמן גירוש ספרד והתיישב בסיציליה.
לאחר מכן עלה לארץ ישראל.
בדרכו לארץ ישראל עבר בביירות, בצידון ובמצרים.
במצרים קיבלו אותו בכבוד גדול, שכן שמו כבר התפרסם בעולם.
במצרים גר כשלוש שנים ושם למד אצלו רבי דוד בן זמרא (הרדב"ז) ולאחר מכן עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת.
בצפת התקבל כמנהיג הקהילה ואף רבי יוסף קארו נהג בו כבוד גדול.
בספר חרדים מוזכר שהיה מרבה שלום בין אדם לחבירו ובין איש לאשתו אף בין גוים.
האגדה מספרת כי פעם אחת גזר הפחה על יהודי צפת שיביאו לו כמה מאות תרנגולים לבנים.
באותה עת תרנגול לבן היה נדיר ביותר, ורוב התרנגולים היו צבעוניים.
יהודים עלו לציונו של רבי יוסף שהיה ידוע כמחולל נסים, וכמי שזכה ל"גילוי אליהו" ובקשו שם רחמי שמיים.
התגלה רבי יוסף לאחד מהם בחלום ואמר שיביאו כמה מאות תרנגולים צבעוניים, ובדרך נס הפכו התרנגולים ללבנים.
עוד מספרת האגדה, כי פעם אחת הלך רבי יוסי מצפת להתפלל על קברו של רבי יהודה בר אילעאי, בדרכו התגלה לו אליהו הנביא ולמד עמו תורה.
ביקש רבי יוסי כי לאחר מאה ועשרים שנה יקברו אותו במקום בו התגלה לו הנביא.
ואכן נמצא קברו של רבי יוסי, על צלע ההר ליד קברו של רבי יהודה, בעין זיתים, בדרך לצפת.
יוסף עופר (נולד ב־15 באוקטובר 1955 כ"ט בתשרי ה'תשט"ז) הוא פרופסור במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים תשע"ד–תשע"ו עמד בראש המחלקה.
לימד גם בחוג לתנ"ך במכללת הרצוג שבאלון שבות.
תחומי התמחותו העיקריים הם חקר המסורה ונוסח המסורה, וכן מנהגי קריאת התורה וההפטרה.
כמו כן, משמש סגן נשיא האקדמיה ללשון העברית.
בתשנ"ה קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מתגורר ביישוב כרמי צור שבגוש עציון.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם המסורה למקרא ופרשנות המקרא.
כמו כן הוא עוסק בעברית החדשה וערך ספרים בתחומים שונים.
עופר חקר את כתר ארם צובא ופרסם כמה עדויות חשובות על החלקים שאבדו מכתב היד: רשימותיו של פרופ' משה דוד קאסוטו, התנ"ך של רבי שלום שכנא ילין וארכיונו של י"ז בער.
שימש אחראי מדעי על מהדורת התנ"ך כתר ירושלים (2000).
בשנים תשנ"ט–תש"ס היה החוקר הראשון במרכז בן-יהודה לחקר תולדות הלשון העברית.
ספרו על המסורה הבבלית (הוצאת האקדמיה ללשון העברית ומאגנס, 2001) הוא מחקר חלוצי בתחום זה.
כמו כן ערך ועדכן את ספרו של ישראל ייבין "מבוא למסורה" (2003) ואת המהדורה החדשה של חיבור המסורה "מנחת שי" לרבי ידידיה שלמה נורצי (איטליה, המאה הי"ז), שהתקין ד"ר צבי בצר (2005).
בשנת 2022 יצא לאור ספרו "המסורה למקרא ודרכיה - פרקי מבוא", ובו תיאור של עקרונות ודרכי הפעולה של המסורה, מידת התפשטותו של נוסח המסורה במהלך הדורות, כתבי היד החשובים של התנ"ך ומסורתם, ותחומי ההשקה שבין המסורה והדקדוק, בין המסורה וההלכה, ובין המסורה ופרשנות המקרא.
בתחום פרשנות המקרא בימי הביניים פרסם כמה מחקרים על דרכי פרשנותם של רש"י, רשב"ם וחזקוני ועל כתבי-היד של פירושיהם.
בשנת 2013 פרסם יחד עם ד"ר יהונתן יעקבס את הספר תוספות הרמב"ן לפירושו לתורה שנכתבו בארץ ישראל, ספר שזיכה את שניהם בפרס יצחק בן-צבי לשנת תשע"ז.
במסגרת מפעל "מקראות גדולות הכתר" באוניברסיטת בר-אילן עסק בפרשנות חמש מגילות.
כמו כן הדריך תלמידי מחקר רבים בתחום זה.
עסק גם במנהגי הקריאה בתורה וההפטרה בארץ ישראל ובבבל, וערך רשימה מקיפה של קטעי הגניזה שבהם הפטרות ארץ-ישראליות לפי המנהג התלת-שנתי.
עופר הוא חבר האקדמיה ללשון העברית (חבר יועץ משנת תשס"א-2001 וחבר מלא משנת תשע"א-2011).
שימש בה מזכיר מדעי בשנים תש"ן-תשנ"ח (1998-1990) והיה יושב ראש ועדת הדקדוק של האקדמיה בשנים תשע"ג-תשע"ט (2019-2013).
כך נתוודע אל בעיות הלשון האופייניות לעברית החדשה ולדרכה של האקדמיה ללשון העברית בפתרונן.
בתחום זה עסק גם בהוראתו האקדמית בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללת הרצוג באלון שבות, ופרסם כמה מאמרים הנוגעים לעברית החדשה.
בשנת ה'תשפ"ב-2022 מונה לסגן נשיא האקדמיה, במקום פרופסור אהרן ממן שקודם לתפקיד הנשיא.
עופר ערך את ספריו של הרב מרדכי ברויאר "פרקי בראשית" (תשנ"ח), "תורת הבחינות" (תשס"ה) ו"פרקי ישעיהו" (תש"ע), והשתתף בעריכת קובצי המחקרים "עיוני מקרא ופרשנות" כרך ז, מנחות ידידות והוקרה למנחם כהן (בר-אילן, תשס"ה) ו"תשורה לעמוס" (תשס"ז).
במשך שנים רבות השתתף בעריכת כתב-העת "מגדים" – ביטאון לענייני תנ"ך היוצא לאור במכללת הרצוג, היה חבר במערכת כתב-העת "לשוננו לעם" של האקדמיה ללשון העברית והביטאון התורני "מעלין בקודש" לענייני המקדש וקדשיו.
תוספות רמב"ן לפרושו לתורה שנכתבו בארץ ישראל, יחד עם יהונתן יעקבס, הוצאת המכללה האקדמית הרצוג, ירושלים תשע"ג (מהדורה שנייה מורחבת ירושלים תשפ"ב)
המסורה הבבלית לתורה - עקרונותיה ודרכיה, הוצאת מאגנס, תשס"א
המסורה למקרא ודרכיה - פרקי מבוא, הוצאת מאגנס והוצאת דה גרוייטר, תשפ"ב
יוסף סרצ'וק (בפולנית: Józef Serczuk; 1919 – 6 בנובמבר 1993) היה מפקד יחידת פרטיזנים יהודים באזור לובלין שבפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה העיד במשפטים נגד הנאצים וקיבל על כך הוקרה מיוחדת ממדינת ישראל.
לאחר הכיבוש הגרמני נשלחו סרצ'וק ואחיו דוד לעבודות כפייה במחנה סקרז'יסקו קמיינה ולאחר מכן הועברו לעבודות כפייה בעיר חלם.
ב-1941 נודע להם שאביהם וחלק מבני משפחתם נרצחו בגטו וכי אימם ואחותם הועברו לגטו ולודבה.
בניסיון להציל את בני משפחתם, ברחו האחים לוולודבה, אך כמעט מיד לאחר שהצליחו להגיע ולמצוא את הבית בו שהו בני משפחתם, פשט הגסטפו על הגטו ושלח, בין היתר, את כל בני משפחת סרצ'וק למחנה סוביבור ברגל, מרחק של כ-10 קילומטרים.
בהגיעם לסוביבור, נשלחו הנשים לתאי הגזים, בעוד הגברים נשלחו לעבודות כפייה.
לאחר יום אחד במחנה, נמלט יוסף יחד עם אחיו ליער קרוב ויחד עם בורחים נוספים הוא ייסד שם גרעין של קבוצת פרטיזנים.
במהלך המלחמה, הקבוצה בהנהגתו קלטה יהודים שברחו מהגטאות שבסביבה וממחנה סוביבור.
בין חברי הקבוצה היה גם הסופר דב פרייברג.
לאחר השחרור הסובייטי ב-1945 התגייס דוד לצבא הפולני, והתקדם במהירות בדרגות הקצונה.
ב-1948 הוא נרצח באכזריות בלובלין בידי נאו-נאצים פולנים.
עם סיום המלחמה לקח יוסף חלק בפעילות לאיתור פושעי מלחמה נאצים נמלטים באירופה, ושימש כעד במשפטי נירנברג.
לאחר מכן חזר לפולין והגיש בקשה להגר לישראל, אך נענה בסירוב.
ב-1950 קיבל דרכון ועלה לישראל.
מיד עם הגיעו ארצה התגייס כלוחם בצה"ל.
בתום השירות נישא, התיישב ביד אליהו שבתל אביב ועסק בתעשייה וביזמות.
במהלך השנים יצא סרצ'וק לאירופה מספר פעמים כדי להעיד במשפטיהם של פושעי מלחמה נאצים.
באחד מהם, משפטו של אוברשרפיהרר הוגו ראשנדורפר, הוא שימש כעד התביעה, יחד עם חיים פדר וחיים פוברוז'ניק.
לאחר שראשנדורפר הורשע ונידון למאסר עולם, הוענק לסרצ'וק אות הוקרה מיוחד ממחלקת חקירות פשעי הנאצים של משטרת ישראל.
בשנת 1967 העניק לו ראש ממשלת ישראל לוי אשכול את אות הלוחם בנאצים, ובשנת 1968 קיבל בנוסף את עיטור לוחמי המדינה.
ראה בהקמת וחיזוק צה"ל ומדינת ישראל והגברת הילודה היהודית - את נקמתו בנאצים שטבחו את כל משפחתו המורחבת.
סרצ'וק נפטר בשנת 1993 בתל אביב בגיל 74. נקבר בבית העלמין ירקון.
היה נשוי, והשאיר אחריו תשעה ילדים ויותר ממאה נכדים ונינים.
יוסף עופר (16 ביוני 1929 – 25 באוגוסט 2003) היה סופר וטייס ישראלי, מראשוני חיל האוויר הישראלי.
עופר נולד ב-1929 באורדיאה שבצפון טרנסילבניה, רומניה בשם הנריק הרש.
ב-1940 הועבר חלקה הצפוני של טרנסילבניה להונגריה, בעלת בריתה של גרמניה הנאצית, על פי תכתיב וינה.
ב-1944, כאשר גילו הגרמנים כי הונגריה מתכוונת לעבור לצידן של בעלות הברית, החל מבצע מרגרטה ובמהלכו נכבשה הונגריה, ועמה טרנסילבניה על ידי הגרמנים.
במהלך הכיבוש הגרמני אירעה שואת יהודי הונגריה, ועופר בן ה-14 נשלח עם כל יהודי עירו למחנה הריכוז אושוויץ.
הוא היה הניצול היחיד ששרד מכל משפחתו.
עופר שרד משום שהיה עובד כפייה במפעל מטוסים שפעל ליד מחנה ההשמדה.
כפועל כפייה צעיר רכש את האהבה לטיס.
בסיפורו "שחרור" מתאר עופר את מהלך עבודתו בהרכבת כנפיים למטוסי הפוקה-וולף Fw 190. סיפורו של עופר מגיע לשיא עם תיאור השבועה שנשבע בעת שחרורו ממחנה הריכוז באפריל 1945, להפוך בעצמו לטייס.
עופר עלה לארץ כמעפיל ביולי 1946, בספינת המעפילים "הגנה".
הוא נשלח על ידי שלטונות המנדט הבריטי למחנה המעצר למעפילים בעתלית.
לאחר שחרורו מהמעצר הצטרף לקיבוץ אפיקים, שהפך לביתו.
בקיבוץ אף פגש את מי שהפכה לאשתו לימים, חווה.
באותה תקופה הוא עברת את שמו ליוסף עופר.
ב-1947, כאשר התחילו קרבות מלחמת העצמאות ועוד לפני הקמת המדינה הצטרף לחטיבת גולני.
במהלך הקרבות לשחרור טבריה החל המשוריין שבו היה לעלות בלהבות והוא ניצל ממוות רק בזכות מנחם גולן, לימים מפיק סרטים ובמאי קולנוע, אשר הצליח להוציאו מהמשוריין ולהצילו ברגע האחרון.
עם הקמתו של חיל האוויר הישראלי היה עופר מראשוניו.
הוא היה בוגר קורס הטיס הראשון שהחל והסתיים כולו בארץ (קורס טיס מס' 3 - 12/4/51) ובכך הצליח לדבריו "לממש את השבועה שנשבע שש שנים בדיוק קודם לכן" בעת שיצא ממחנה הריכוז הנאצי.
בהמשך הפך עופר למדריך טיסה ושימש כטייס וכמפקד טייסת התובלה הראשונה של חיל האוויר, טייסת 103, שכונתה "טייסת הפילים".
הוא אף היה זה שהלחין את המנגינה להמנון הטייסת.
במבצע קדש, ב-1956, היה עופר הטייס המוביל של הרביעייה השנייה של מטוסי DC-3 דקוטה, מהם צנחו לוחמי חטיבת הצנחנים על יד מעבר המיתלה.
ב-1966 נשלח לבריטניה שם כיהן כנספח אווירי של צה"ל בשגרירות ישראל וב-1969 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מונה עופר לקברניט באל על ובכך עסק עד פרישתו לגמלאות.
הוא היה בין מדליקי המשואה לזכר ששת המליונים, בשנת היובל למדינה.
ב-25 באוגוסט 2003 נפטר ממחלת הסרטן והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
בתו של עופר, הסופרת, המשוררת והמתרגמת עופרה עופר אורן, כתבה ביצירותיה ואמרה בראיונות עיתונאיים כי הייתה קרבן לגילוי עריות ולאלימות פיזית ומילולית מצד אביה בשיתוף אמה.
טענות שפורסמו ברבים לאחר פטירתו למרות שהוכחשו בעודו בחיים.
את ספרו הראשון כתב עופר עוד בזמן שירותו בצה"ל ("מתא הטייס", הוצאת אותפז - 1968).
הספר עסק בתחום הטייס, כרוב יצירתו.
ראו למשל - "רשאי להמריא" (הוצאת משרד הביטחון מערכות - 1992).
עופר היה מראשוני סופרי המדע הבדיוני בארץ, כשכתב את ספרו "זוהר הארגמן" (הוצאת ביתן - 1970).
הרקע בעלילת ספרו זה היה גם הוא טיסה - גיבורי הספר הם טייס ונווט ישראליים, הלוחמים בחוצנים הפולשים לכדור הארץ.
עופר הצליח לשלב בסיפור בדיוני זה גם את הרקע שלו כניצול שואה.
בנוסף לספרים כתב עופר גם סיפורים קצרים, חלקם לילדים כגון "ציפה ודון זרגוזה", שיצא לאור בהוצאת ביתן, ב-1995, וחלקם פורסמו בבמות ספרותיות שונות.
כמו כן כתב מספר תסכיתים ששודרו ברדיו.
ספרו האחרון, "מאלף החלומות", יצא לאור לאחר פטירתו.
זוהר הארגמן, תל אביב, הוצאת ביתן, תש"ל
רשאי להמריא תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ה'תשנ"ב (1992)
ציפה ודון זרגוזה או חתונה בספרי, תל אביב, הוצאת ביתן, ה'תשנ"ו (1995), איורים - דני קרמן
מאלף החלומות, תל אביב, הוצאת חלונות, ה'תשס"ד (2003), אחרית דבר מאת דוד נצר
יוסף סַנדֶל (ביידיש: סאנדעל; בפולנית: Józef Sandel; כ"ח באלול תרנ"ד, 29 בספטמבר 1894, קולומיאה, גליציה – ה' בכסלו תשכ"ג, 1 בדצמבר 1962, ורשה) היה מבקר וחוקר אמנות יהודית ועיתונאי יהודי פולני, יו"ר האגודה היהודית לקידום האמנויות היפות בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה, היסטוריון של האמנות הפלסטית היהודית בפולין.
יוסף בן אביגדור סנדל נולד בסתיו 1894 בקולומיאה שבגליציה, אוסטריה, במשפחה יהודית ענייה.
על אף שלא רכש השכלה גבוהה, עסק באמנות כתחביב ובמקצוע.
בשנים 1930–1933 ניהל את הגלריה לאמנות צעירה (Galerie Junge Kunst) בדרזדן.
בסוף שנות ה-30 עבר לעיר וילנה שבפולין, ושם ארגן את המחלקה לאמנות בייווא (המכון המדעי היהודי).
כתב ביקורות אמנות בעיתוני וילנה "צייט" ו"טאָג" ובכתבי עת נוספים (בעיקר ביידיש, שכן הפולנית שבפיו הייתה דלה).
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בברית המועצות, ולאחריה שב לפולין עם הגל הראשון של השבים למולדת, באמצע שנת 1946, והתיישב בוורשה.
כיהן כיו"ר האגודה היהודית לקידום האמנויות היפות (Żydowskie Towarzystwo Krzewienia Sztuk Pięknych), שהתארגנה מחדש לאחר המלחמה, והיה הרוח החיה בה.
האגודה פעלה לרכוש ולהציל יצירות אמנות יהודיות, ארגנה תערוכות של אמנות יהודית, ושאפה לייסד מוזיאון לאמנות יהודית.
לאחר התפרקות האגודה, הוקמה ב-1950 גלריה לאמנות יהודית במסגרת המכון ההיסטורי היהודי בוורשה, וסנדל כיהן כמנהלהּ, עד סגירתה ב-1953.
יוזמה נוספת של סנדל במסגרת האגודה הייתה קיבוץ רשימה של האמנים היהודים הנספים והנעדרים במלחמה, שלימים שימשה אותו בספרו על האמנים היהודים בפולין שנספו בשואה.
סנדל הרבה לפרסם בעיתונות היידית והפולנית ביקורות, מחקר וסקירות היסטוריות של האמנות הפלסטית היהודית בפולין.
פרסם ביידיש בהוצאת "יידיש בוך" בוורשה את הספרים "מוטיבים יהודיים באמנות הפולנית" (1954) – קובץ רשימות על האמנים היהודים הנודעים בפולין מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ועד השואה – ואת אלבום הביוגרפיות והרפרודוקציות "אמנים יהודים בפולין שנספו" (1957), שניהם בעריכת דוד ספארד.
לאחר מותו ראה אור הספר והאלבום "אמנות פלסטית של יהודים בפולין" (1964), גם הוא בעריכת ספארד.
עבודתו הספרותית נעשתה יחד עם אשתו, ארנסטינה (אֶרנָה) (אסתר) פּוֹדהוֹרצֶר-סנדל (ערנא פּאָדהאָריצער-סאנדעל; Erna Podhorizer-Sandel; 1903–1984).
סנדל נפטר בוורשה בדצמבר 1962, בן 64 במותו.
העלער, ורשה: יידיש בוך, 1952. ("שמואל הירשנברג") (ספרון)
יידישע מאָטיוון אין דער פּוילישער קונסט; רעדאַקטאָר: ד.
ספארד, ורשה: יידיש בוך, 1954. ("מוטיבים יהודיים באמנות הפולנית")
אומגעקומענע יידישע קינסטלער אין פּוילן; רעדאַקטאָר: ד.
ספארד, 2 כרכים, ורשה: יידיש בוך, 1957. ("אמנים יהודים בפולין שנספו") (אלבום רפרודוקציות)
פּלאסטישע קונסט ביי יידן אין פּוילן; רעדאַקטאָר: ד.
ספארד, ורשה: יידיש בוך, 1964. ("אמנות פלסטית של יהודים בפולין")
יוסף בן פנחס עוזיאל (31 במאי 1888 – 21 בפברואר 1968) היה עיתונאי ציוני וסופר יהודי.
יוסף בן פנחס עוזיאל נולד בסלוניקי שתחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
מצד אמו היה נצר למשפחת רבנים מפורסמים, משפחת ארדיטי.
התחנך בבית הספר היסודי "תלמוד תורה קטן" בשכונת קאלאמריה, ואחר-כך למד בבית הספר האיטלקי, שבו רכש את השכלתו הכללית הרחבה.
בהתבגרותו נפגש עם המנהיג הציוני דוד פלורנטין.
הלה, שהיה לרבו לעניין הציוני והשפיע על דרכו הספרותית והעיתונאית, צירפו למערכת העיתון בלאדינו "איל אב'יניר" ("El Avenir"; 'העתיד'), עיתון ציוני שנמנה עם העיתונים היהודיים החשובים והנפוצים בסלוניקי.
עוזיאל פרסם בו מאמרים, רשימות וסיפורים קצרים, בעיקר בנושאי חגים, ועליהם חתם בשם העט "נער עברי".
כן פרסם רומן בהמשכים מחיי יהודי איטליה בשם "לה פרינג'יפיסה אינקארסיליאדה" ('הנסיכה הכלואה') ותרגם ללאדינו ב-1914 את הרומן של בנימין זאב הרצל "אלטנוילנד", והוציאו לאור כספר ("בייז'ה-נואיב'ה טיירה").
הרומן של הרצל היה מהיצירות הראשונות שתורגמו ללאדינו, ופרסומו שיקף את התגברות ההתעניינות ברעיון הציוני בקהילה.
הוא כתב בשבועונים הציוניים "לה טריבונה ליבירה" ו"רב'יסטה פופולארה", ובמשך זמן קצר ערך את ביטאון הפדרציה הציונית "לה איספיראנסה" ('התקווה').
העיתונות הייתה עבורו כלי להפצת הציונות ובמה לוויכוחים עם מתנגדיה.
ביחד עם פלורנטין הקים עוזיאל כמה אגודות ציוניות, כשהבולטת ביניהן הייתה אגודת בני ציון, שאספה לחיקה תומכים רבים שתרמו גם בכספם לטובת העשייה הציונית ואף הקימה סניפים נוספים ברחבי יוון.
בשנת 1920 עלה עוזיאל לארץ ישראל, והגשים בכך את הרעיון הציוני שעליו חלם, דיבר ואותו הפיץ בקרב יהודי סלוניקי, שכן הוא האמין שמקומו של היהודי הוא במולדת, ארץ ישראל.
לפרנסתו פתח בית מסחר לחומרי בניין בתל אביב, ועם זאת המשיך בארץ בפעילותו הציבורית והעיתונאית.
הוא שלח מאמרים לעיתונות היהודית בסלוניקי על אודות המתרחש בארץ, במטרה לשכנע את קוראיו לעלות לארץ ישראל.
שישה כותבים בלטו בניסיונותיהם להשפיע על עליית יהודי סלוניקי לארץ מעל דפי 'איל מכביאו': רקנטי, 'חובב ציון', עוזיאל, פלורנטין, סימן טוב יקואל וחיים לוי.
כל אחד בדרכו סָקר, התריע, דרש בלהט, שכנע, השיב על טענות והפנה את כל מרצו לכתיבה אוהדת בדבר עלייה לארץ ישראל.
בכרך של 1922 התפרסם מכתבו של עוזיאל, שעלה זה לא כבר לארץ ישראל: .
קריאה זו באה, כפי הנראה, בעקבות המצב החברתי, הדמוגרפי והדתי המעורער של היהודים באותה עת בסלוניקי – בעקבות מלחמת יוון–טורקיה (1919–1922).
ב-1929 פרסם את ספרו "המגדל הלבן".
באותה שנה התמנה למזכיר הרבנות הראשית בתל אביב, ושימש בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות.
בספטמבר 1931 הקים יחד עם שישה נוספים את הסתדרות עולי סלוניקי (שלימים נקראה "התאחדות עולי יוון") ושימש כיושב הראש שלה.
הארגון שתי מטרות הציב לעצמו: ביסוסם של עולי סלוניקי, וקידום עליה מאורגנת מסלוניקי לארץ ישראל.
ארגון זה הוליד מאוחר יותר את ארגון לשדה בראשות יוסף עוזיאל וליאון רקנאטי, ומטרתו הייתה סיוע באיסוף כספים לטובת התיישבות ארגון קופינאס.
כשפרש יוסף עוזיאל לגמלאות, ב-1953, המשיך בפעילות ספרותית: אז פרסם את ספריו: "בציר אביעזר" ו"שלשלת הזהב", שבהם סיפורים בסגנון תנ"כי המיועדים לנוער, מתוך מגמה לקרב את מאורעות התנ"ך ללב התלמיד ואף ללב הקורא המבוגר.
הוא פרסם גם את הרומן "ז'אק פריירה", העוסק בתולדותיה של משפחת בנקאים יהודית מסלוניקי.
כמו כן הקדיש את מיטב זמנו ל"מכון לחקר יהדות סלוניקי", שכיהן כיושב ראש שלו, ואף השתתף בעריכת הספר "סלוניקי עיר ואם בישראל", המקים יד ומצבה לעירו, שיהודיה נספו בשואה.
יוסף עוזיאל נפטר בראשית שנת 1968, בתל אביב, בסמוך למלאת לו 80. נקבר לצד אשתו יפה (1895–1964) בבית העלמין נחלת יצחק.
הספר המגדל הלבן: רשמים, זכרונות וספורים מחיי עיר עברית בגולה הוא ראשיתה של יצירה עברית-תיעודית על אודות עולמם של היהודים-הספרדים דוברי לאדינו מסלוניקי.
היא סנונית ראשונה של יצירה ספרותית-תיעודית בשפה העברית – יצירה המבקשת לתעד את הווי חייהם של יהודי סלוניקי.
עוזיאל היה לחלוץ המספרים בעברית שהעמיד במרכז יצירתו קהילה מקהילות היהודים-הספרדים דוברי הלאדינו, וניתן לומר כי לפניו לא נכתב, אף לא ספר אחד, על חיי קהילה יהודית-ספרדית כלשהי, גם לא על סלוניקי.
בספר הביא עוזיאל רשמים, זיכרונות וסיפורים המציירים תמונת חיים של עיר ואם בישראל – סלוניקי.
שמו של הספר קרוי על שמו של המגדל הלבן בסלוניקי (לה טור בלאנש) - מגדל עגול בנמל סלוניקי וסמל העיר, שצילומו מופיע גם על עטיפת הספר.
לספר פרולוג ושלושה חלקים: בפרולוג מובאים התרשמויותיו של אלכסנדר שלן, סופר נורווגי, ששהה ימים אחדים בשנת 1890 בסלוניקי ופרסם את רשמי נסיעתו בעיתון "אפטנפוסט".
הוא מלא התפעלות מהקהילה היהודית ומביע את הערכתו הרבה בראותו את התנהגותם ועבודתם של היהודים.
בחלק הראשון של הספר – רשמי מסע – מוצגת התכתבות בין גוסטב ויבורג, הנוסע הדני ממוצא יהודי, לידידו אלברט ורמונד בשנת 1900, שבה מספר העיתונאי על נסיעתו לסלוניקי, על רשמיו מקהילת סלוניקי ועל ייחודה לעומת קהילות אחרות.
אנו עדים לחוויה הנפשית שהוא חווה, המזכירה לו את היותו יהודי וגורמת לו להיות גאה ביהדותו.
סלוניקי היהודית עושה עליו רושם חזק, והוא מדגיש כיצד קיבוץ מרוכז של יהודים מטביע את חותמו על העיר כולה, והוא מציין את ההשפעה הרבה של יהודי סלוניקי על כל חיי עירם.
בעיקר, הוא מתאר את הווי חייהם של היהודים, ומדגיש את תכונות המשפחות המאחדות בקרבן: צביון יהודי ודרך ארץ, מוסריות, מעשיות ושאיפות רוחניות, עדינות ויושר טבעי, כבוד עצמי, לפעמים מופרז, וביחד עם זה גם פשטות הטבע, כובד ראש, ומעל הכול לב רך ורחמן ומזג נוח.
בפרט השתמרה בהן מסורת שלמה של נימוסים יפים, וביניהם הבולטים ביותר – הסדר והניקיון, והמעלה אשר יותר מכל מציינת את היהודים האלה ונותנת זיו לחיי המשפחה בסלוניקי זאת היא הצניעות.
המכתב האחרון והיחידי נשלח מאלברט ורמונד אל גוסטב ויבורג, ובו הוא מציין את העניין הרב שגילה במכתבי חברו.
כמו כן הוא כותב במכתב על החלום של מדינה יהודית בארץ ישראל.
בחלק השני של הספר – זיכרונות – תיאור אישים מהקהילה היהודית, שבלטו בהתנהגותם, באהבת האדם שבהם ובתרומתם למען רווחת יהודי סלוניקי שהתבטאה בעזרה לנצרכים, בהקלה במיסים, בהקמת בית-חולים ועוד.
בזכות תכונותיהם הנאצלות ומעשיהם הפכו למושא הערצה על בני הקהילה.
בחלק זה יש גם תיאור דמויותיהם של גויים שכונו בפי יהודי סלוניקי "חסידי אומות העולם" שראויים, לדעת יוסף עוזיאל, למצבת זיכרון.
בחלק השלישי של הספר – סיפורים – שמונה במספר, מפרי עטו של יוסף בן פנחס עוזיאל.
שלושה מהסיפורים הופיעו כבר בשנת 1906 בעיתון הלאדינו הסלוניקאי "איל אב'יניר" בחתימת "נער עברי", כינויו הספרותי של המחבר בימי נעוריו.
כותרתם בעברית, לאחר שעובדו ותורגמו על ידי יוסף עוזיאל היא "מגילת הפלא", האפרסק" ו"על יד הגשר".
נושאיהם של הסיפורים הם חגי ישראל או ענייני חברה שהעסיקו את החברה היהודית בסלוניקי באותה תקופה.
בחמשת הסיפורים הנוספים: "ל"ו הצדיקים", שלושה דורות", "מתנתו של 'סינייור דה-אליהו'", "ערב-כיפור" ו"לבבות" מתעד המחבר את החיים של יהודי סלוניקי.
וגם מתוכם עולה נשמתה של קהילה מפוארת, שטיפחה את מסורת ישראל וטוהר המשפחה.
את כל היופי, התמימות והכנות המאפיינים את יהודי סלוניקי, השכיל המספר להעלות בפשטות, בחן רב ובעניין.
בין הנושאים; הכמיהה לעלייה לארץ-ישראל, והכאב על מצבה של עיר הקודש ועל גורל תושביה היהודים יחד עם התחושה שהגאולה קרובה.
דור הזקנים החולמים אוחד עם דור התקווה הרץ לקראת העתיד.
נושא נוסף שבא לידי ביטוי הוא יחסי אנוש; תחושת אחדות, אהבת הבריות, היכולת להבין את מצוקתו של הזולת ולהושיט לו יד בעת צרה.
בעיצוב הדמויות בולטת האמונה התמימה בבורא העולם, והשילוב במילים, בביטויים ובמטבעות לשון בשפת הלאדינו מוסיפים צבע לשוני ונעימה מיוחדת המקרבים את הקורא למתואר.
כמו כן, משקפים הסיפורים את עולמו של יוסף עוזיאל השומר על מסורת ישראל.
הציוני המשכיל הרואה בכתיבתו שליחות חברתית: הנצחת אורחותיה, הווייתה וייחודה של קהילת סלוניקי שברובה ככולה נכחדה בשואה.
יוסף עוזיאל כתב את הספר כשעדיין חיו בסלוניקי למעלה מחמש רבבות יהודים.
ייתכן, שחש שהנה מתחיל תהליך שיוליך, אם לא לחיסולה של הקהילה, לירידת מעמדה והשפעתה, אף כי איש לא יכול היה להעלות על הדעת שהקץ יהיה כל כך מהיר, טרגי ומחריד כפי שהיה.
בוודאי לא עלה על דעתו של יוסף עוזיאל, שכמה שנים לאחר הוצאת הספר לאור הוא יהיה מצבה לזכר הקהילה.
קהילת סלוניקי, על יהודיה הגאים, נכחדה בשואה.
יוסף עוזיאל ניבא, אף כי לא ידע את אשר ניבא.
הסיפורים השונים מלמדים על מה שראה הכותב כמייצג את המורשת הסלוניקאית שרצה לתעד ולהנציח בספר זה.
ברומן ז'אק פריירה מתאר הכותב את פרשת חייה של משפחה סלוניקאית עשירה בשלהי המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים, אשר אירע סכסוך בין ענפיה.
גיבור הרומן הוא ז'אק פריירה, בחור צעיר בעל מזג סוער שנדד מקושטא לדרום אמריקה תוך שניתק בהדרגה את קשריו עם משפחתו שנשארה בקושטא.
הרומן נפתח בהגיעו לסלוניקי, עיר הולדתו, כדי לברר מה עלה בגורלו של מגרש שהיה שייך לאביו.
סלוניקי היא מקום ההתרחשות של הרומן ז'אק פריירה – יצירתו הספרותית של יוסף בן פנחס עוזיאל, ומשתקפים בה מאפיינים של החברה היהודית בעיר זו.
כמו כן, באים לידי ביטוי תהליכים חברתיים ושינויים שעברו על החברה בסלוניקי ובמקומות נוספים במרחב הבלקן במהלך הרומן.
אמנם יוסף עוזיאל בפנייתו אל הקורא מציין, שהרומן בא לתאר דרמה אנושית ולא יהודית בלבד.
אבל אנו רואים בצירוף הרקע שבו מתפתחת העלילה הסובבת סביב היחסים במשפחה סלוניקאית טיפוסית מהשדרות הגבוהות, ואורח החיים של בניה כטיפוסיים לבני קהילה זו בראשית המאה העשרים.
מדפי הספר מבצבצת גם האווירה המיוחדת של קהילת סלוניקי, שורשיותה והמשך הדורות שבה.
בשיחה בין הסב וז'אק פריירה בא לידי ביטוי יחסו של הסב לבנקאות ולאורח החיים החדש של צאצאיו.
כמו כן, עדים אנו להיחשפות של יהודי הבלקן לשאלות הלאומיות והכלליות שעלו על סדר היום היהודי; התעוררות הסוציאליזם, התעוררות הציונות ופרשת דרייפוס.
עניינים אלה זכו לתגובות ולהתייחסויות בעיתונות ובתיאטרון בקהילות היהודיות בבלקן, והן באות לידי ביטוי בתיאור קורותיו של ז'אק פריירה, גיבור הרומן.
ברומן משתקף גם הפער בין הדורות: הדור הישן, המסורתי, לעומת הדור החדש העשיר יותר, המתגאה בגינוני המערב והמתרחק מהמסורת ומהלבוש המסורתי.
מובא תיאור מפי המספר על לבושו של סבא רבא בבגדים המסורתיים:
בתיאור הבגד המסורתי שלבשו יהודי סלוניקי בעבר, ושנזנח לטובת הבגדים האירופאיים יחד עם השינויים האחרים שהתרחשו בעקבות ההתמערבות, מצליח המספר לבטא את אהדתו ואפילו כמיהתו אל הישן והמסורתי המייצג והמייחד את יהודי סלוניקי.
יש בקטע זה גם התייחסות לשינוי הפיזי שחל בבני פריירה בעקבות השינויים באורח החיים.
לאורך הרומן כולו משתקפים השינויים שעברו הקהילות היהודיות בבלקן עם ההיפתחות למערב, אשר האיצה את תהליכי החילון, יצרה פער בין הדורות ועוררה חשש מהתרחקות מהיהדות ומהתבוללות.
ישנה ביקורת על ההתמערבות ולעג כלפי המתמערבים.
ברומן מובא יחסו השלילי של הסב אל המתמערבים:
גם שמותיהם של הגיבורים ממחישים את הנטייה לתרבות המערב: לדור ההורים שמות עבריים כמו דוד, אליהו ושלמה, ואילו לדור הצעיר שמות אירופיים כמו סטלה, ז'אנה, מוריס וז'אק.
אנו רואים שהגיבורים ברומן מתלבטים בין "העולם הישן" לעולם המשתנה מול עיניהם.
על שמו של יוסף בן פנחס עוזיאל נקראה גינה עירונית ברחוב טולדנו, בשכונת בבלי שבתל אביב.
קרן על שם יוסף בן פנחס עוזיאל למלגות, מיסוד המכון לחקר יהדות שאלוניקי בתל אביב, מתנהלת במכון סלטי לחקר הלאדינו.
דבורה רוט, העיצוב הספרותי של תרבות הלאדינו ועולמה בפרוזה העברית העכשווית, תוכן עניינים ופרק על יוסף בן פנחס עוזיאל
הרב יוסף סמט (נכתב גם סאמעט) (נולד ב-תשי"ט) הוא עורך תורני ומייסד עוז והדר ומשמש כעורך הראשי של התלמוד בבלי ופרויקטים נוספים במכון.
במשך תקופה ארוכה עמד בראש מספר מכוני מחקר תורניים.
סמט הוא אחיו של הרב אהרן סמט ונשוי לבתו של הרב מאיר ברנדסדורפר, ונמנה עם חסידי תולדות אברהם יצחק.
בשנות השמונים השתתף בעריכת "ארבעה טורים" מהדורת מוסדות שירת דבורה ומכון ירושלים.
בסביבות שנת תשמ"ט החל להוציא באופן עצמאי כרכי גמרא בודדים תחת השם עוז והדר, אשר לימים נקנה על ידי הרב יהושע לייפר.
כן, ערך והוציא לאור את הספר שיטה מקובצת וספרים נוספים.
בהמשך יזם גם את ההוצאה לאור של התלמוד ירושלמי בהוצאת עוז והדר, הוא רתם לשם כך את הפילנתרופ הרשי פרידמן והמהדורה נקראת על שמו של האחרון; בשלב הביצוע עמד בראש מערכת ההדרת הירושלמי הרב דוד יונה רוזנבוים.
במקביל להמשך עדכון וההדרת מהדורת התלמוד הבבלי של עוז והדר, משמש סמט בעשורים הראשונים של המאה ה-21, עורך ראשי במפעל קדם - אוצר גאוני ספרד, שיוצא לאור על ידי עוז והדר בשיתוף עם ישיבת בנין אב.
בנו שמעון דב נפטר בחייו ב-2012 מדום לב.
רבי יוסף ב"ר רפאל סקוביץ (בכתיב יידי: סאַקאָוויץ; כונה: ר' יוֹסֶלֶ'ה מורה-הוראה; ה'תקע"ה, 1815 – א' בתמוז ה'תר"ן, 19 ביוני 1890) היה דיין ומו"צ בווילנה, מחבר הגהות "פורת יוסף" על התלמוד הבבלי שנדפסו בש"ס וילנא.
רבי יוסף ב"ר רפאל שימש כראש המו"צים בווילנה במשך עשרות שנים, משנת ה'תר"ה (1845) ועד לפטירתו, כשבהמשך הצטרף אליו ידידו הצעיר ממנו, רבי בצלאל הכהן.
הם גם היו חברים לבית הדין הווילנאי כשלצידם הדיין השלישי, הרב אליהו אליעזר גרודזינסקי, ומאוחר יותר, רבי שלמה הכהן.
ביחד עם ידידו, חתם על הקונטרס "הוראת היתר" שבו הכשירו את אתרוגי קורפו בעת הפולמוס עליהם בשנות ה-70 של המאה ה-19; נתנו הסכמה לספרו של רבי ישראל מאיר הכהן, "חפץ חיים"; ואסרו את השימוש בספר "סדרי טהרות" של האדמו"ר רבי גרשון חנוך הניך ליינר מראדזין.
בהמשך השנים, הוא נתן הסכמה לספרו ההלכתי של החפץ חיים, "משנה ברורה", יחד עם רבי שלמה הכהן.
הוא כיהן כרבו של בית המדרש של הגר"א בווילנה, והיה מכונה "זקן ההוראה".
נהג להתהלך עטור בטלית ובתפילין לאורך כל היום, גם בלכתו ברחוב.
חתנו היה הרב אפרים זלמן סלוצקי שהתמנה לאחר פטירתו בשנת ה'תר"ן לשמש במקומו כמורה ההוראה בווילנה.
הישגו הבולט הוא ביטול הסכם ה"פיפטי פיפטי" בכל מוסדות הספורט, שהיה הסדר של פשרה שהיה נהוג בין "מכבי" ל"הפועל".
ענבר נולד וגדל באוסטריה בשם יוסף בורשטיין למשפחה דתית בת שבעה ילדים, בנם של רבקה ושמואל בורשטיין.
בהיותו בן שנה עברה משפחתו לגראץ.
הוא התחיל לשחק כדורגל בגיל עשר בקבוצת "הכח גראץ" ובשנים 1929–1932 שיחק בתפקיד שוער הקבוצה.
הוא שימש בתפקיד ראש קן השומר הצעיר בגראץ ובוגר האקדמיה למסחר בשנים 1930–1932. בשנת 1932 הוא עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ ג' שתוך שנה עלה לקרקע בגבעת חיים.
בשנים 1932–1934 שיחק כשוער כדורגל בהפועל חיפה ונבחרת "הפועל" והשתתף למסע לאירופה.
ענבר ייסד וניהל בשנים 1937–1952 את "קואופרטיב עמק חפר", המשותף לכל קיבוצי עמק חפר.
בשנת 1940 הוא נבחר למזכירות מרכז הפועל וכיהן בה 50 שנה עד לפטירתו.
הוא נישא לשרה ובשנת 1943 נולד בנם הבכור, עמרי.
יומיים לפני השבת השחורה נולד בנו , שאותו הוא ראה לראשונה כעבור חמישה שבועות, רק לאחר ששוחרר מהמעצר בלטרון.
בשנים 1952–1955 שימש בתפקיד מזכיר קיבוץ בגבעת חיים (איחוד).
בשנים 1956–1962 הוא ניהל את משרד "תחבורה", שהיה תאגיד הגג של הקואופרטיבים להובלת משאות בישראל.
בשנת 1961 נבחר לתפקיד יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל וכיהן עד שנת 1963. בשנים 1962–1976 שימש בתפקיד מזכ"ל "הפועל", יו"ר הוועד האולימפי בישראל ויו"ר "ספורטוטו".
ענבר היה יו"ר ראש המשלחות הישראליות למשחקי אסיה בשנים 1966, 1970 ו-1974. לאחר הרחקתה של ישראל מהוועד האולימפי של אסיה, הצליח ענבר לצרף את ישראל להתאחדויות הספורט של אירופה וכך נתקבלה ישראל לפיפ"א, פיב"א ולכל יתר התאחדויות הספורט באירופה.
ענבר עמד בראשן של ארבע משלחות ישראליות למשחקים האולימפיים (טוקיו 1964, מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976).
לענבר שלושה בנים, עמרי, , שנפל במלחמת יום הכיפורים וגדי ענבר, מחזאי, במאי ורעיונאי.
צאצא למשפחה של יהודים ספרדים מדרום צרפת.
אבות המשפחה, שלפי מסורת משפחתית הם צאצאי המכבים, מושיעיהם של ישראל – "Salvador" בספרדית פירושו "מושיע" – היגרו מאפריקה לספרד במאה התשיעית, ומשם לדרום צרפת במאה ה-15 בבורחם מהאינקוויזיציה הספרדית.
אביו, איין (Ayen; בשמו העברי "חיים"), לא נמנה עם נכבדי ועשירי הקהילה, ואמו, אליזבת וינצנס, הייתה קתולית.
הוא היה הבכור מבין שלושת בניהם של איין ואליזבת, לאחריו אחיו בנז'מין, שנישא להוגנוטית, בת למשפחה מכובדת (בנו, גבריאל סלבדור, כתב ביוגרפיה על דודו יוסף), ואחותו סופי, שנישאה לעורך דין יהודי.
הוא היחיד מבין אחיו שנותר רווק.
קיבל חינוך יהודי ובבית ספר כללי ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטה של עיר מולדתו כדוקטור לרפואה (1816).
את התזה שלו כתב על "היישום של פיזיולוגיה בפתולוגיה".
ב-1819 קרא על מהומות אנטי-יהודיות בגרמניה, והוא מתאר את ההשפעה של קריאה על רדיפת היהודים בספרו המאוחר יותר, "Paris, Rome, Jerusalem ou la Question religieuse au XIX siecle".
נסע לפריז על מנת להשתלם במקצועו והרחיב את ידיעותיו במדעי החברה.
בפריז בילה את שארית חייו.
הוא נטש את הקריירה הרפואית – מעולם לא עסק ברפואה למעשה – והקדיש את עצמו לחלוטין לספרות.
הוא סירב לכמה משרות ציבוריות שהוצעו לו, והעדיף לשמור על עצמאותו.
היה ביחסי ידידות עם כמה מהצרפתים המוכרים בזמנו, בהם גיזו וסילבסטר דה סאסי.
נקבר, לבקשתו, בבית הקברות הפרוטסטנטי של לה ויגאן שליד מונפלייה.
בספר "La Loi de Moïse, ou Système Religieux et Politique des Hébreux" ("תורת משה, או המערכת הדתית והמדינית של העברים") ניסה סלבדור, באמצעות ניתוח מדוקדק של הרעיונות הטבועים בטקסט, למצוא בסיס רציונלי בכתבי הקודש.
בחקירתו זו הושפע מהרציונליות שרווחה במאה השמונה עשרה.
מסקנתו הייתה שמטרתו של החוק הקדום הייתה לרסן את כוחו של הכהן, ולבסס את כוחו של המלך על טעמים חוקתיים.
בעבודה ובמסקנתה נגע בשאלות בוערות ביותר באותו הזמן, והוא ספג ביקורת מחוגי הקונסטיטוציונליסטים והקלריקלים.
חולשתו של הספר נובעת ממחסור בחומר היסטורי לביסוס הטענות, ובחוסר יכולתו של המחבר לברור בין מקורות שונים.
הספר עורר דיון והתנגדות רבה; חלק מהקלריקלים דרשו לגונזו ולהחרימו, ומן הצד השני, הליברלים קידמו אותו בברכה וראו בו תרומה למחשבה חופשית.
באמצעות ראייה רחבה של חורבן הבית כחלק מההיסטוריה האוניברסלית, טענתו המרכזית הייתה שלחורבן הבית היה חלק חשוב בהיפרדות מה שיקרא בהמשך "נצרות" מהיהדות.
התזה של סלבדור בספר הייתה ניסיונו ליצור דת אוניברסלית המבוססת על שילוב של היהדות והנצרות.
המחבר מאמין שמרכזה של דת משיחית זו צריך להיות ירושלים, ורואה באמונה האוניברסלית הזו תולדה ישירה של מה שתפס כיהדות הקלאסית.
כדי לגרום להתכת שתי הדתות זו לזו, קרא סלבדור להקמתה של מדינה חדשה, שתגשר בין מזרח למערב, ותשכון בגבולותיה של ארץ ישראל הקדומה.
סלבדור ציפה לירושלים ולמדינה ללאום היהודי לא כציפייה פוליטית, אלא כשאיפה רוחנית.
התזה שלו חזרה והדהדה בדבריהם של הוגים ציוניים מאוחרים יותר, כגון אחד העם ובניגוד גמור לבנימין זאב הרצל שכידוע בספרו 'מדינת היהודים' כתב במפורש שעל העם היהודי לבנות מחדש את ביתו הלאומי ממש בארץ ישראל.
ביוגרפים ומבקרים צרפתיים בסוף המאה התשע עשרה ראו בו יהודי צרפתי מתבולל שעבודתו עסקה באופיה של הדת היהודית.
אליהו בן-אמוזג, בספרו "מוסר יהודי לעומת מוסר נוצרי", מבקר את גישתו של סלבדור למוסר היהודי וליהדות בחריפות ורואה בה טעות המושפעת לחלוטין מהנצרות.
בהגות הציונית המאוחרת יותר נתפש סלבדור כמקדים את ההגות הציונית של סוף המאה התשע עשרה, וכ"פרוטו-ציוני".
יוסף סאלח עראקאת הוא יוטיובר, קומיקאי, שחקן וראפר אמריקאי מוסלמי, המוכר בשם הבמה "Fousey".
הוא יוצר תוכן של ולוגים, סקיצות ומתיחות בערוצו ביוטיוב.
בערוץ המתיחות שלו fouseyTUBE יש כ-10.4 מיליון מנויים רשומים ויותר מ-1.7 מיליארד צפיות כוללות.
בערוצו השני, DOSEofFOUSEY, יש כ-3.41 מיליון מנויים רשומים ויותר מ-791 אלף צפיות כוללות נכון ל-6 בספטמבר 2021.
יוסף עריקאת נולד ב-22 בינואר 1990 בפרימונט, קליפורניה.
סיים את לימודיו באוניברסיטת סאן חוזה כאמן תיאטרון גדול.
עריקאת עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה לאחר האוניברסיטה במטרה להמשיך את קריירת המשחק שלו.
לעראקאת היו מספר ערוצי יוטיוב, הבולט שבהם הוא ערוץ העוסק בכושר.
הוא התפרסם וגדל בעיקר כשהחל ליצור סרטוני מזרח-תיכון.
הערוצים הקודמים שלו כללו אותו בשגרת אימון גופני, ואותו נותן סיקור לפני ואחרי שגרה זאת.
ב-1 בינואר 2015 הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו, הנקרא "Prideland" תחת שם הבמה "פאוסי" (Fousey).
קליפ רשמי לשיר יצא באותו יום, בערוץ הוולוג שלו, DOSEofFOUSEY.
עריקאת יצא לסבב הופעות עולמי ביחד עם חברו ושותפו להופעות, רומן אטווד.
סבב ההופעות נקרא "הסבב רומן נגד פואוסי – Roman vs Fousey Tour".
עד כה, הם הופיעו בשלל מדינות בארצות הברית, הכוללות את קליפורניה, אוהיו, ניו יורק וטקסס.
הם הופיעו גם מחוץ לארצות הברית, כמו בקנדה.
הסבב כולל עוד מדינות כמו סקוטלנד ואנגליה, אך רשימת ההופעות המלאה עוד לא יצאה רשמית, כך שלא ידוע על עוד מדינות.
בשנת 2016 כיכב בסרטו של טיילר פרי "ליל כל הקדושים של מדיאה", קומדיית אימה פרודית.
עריקאת גדל במשפחה מוסלמית דתית.
במשך זמן ארוך במיוחד, הוא לא הסתדר עם הזהות הדתית שלו ועם עדתו, למרות שהוא נתן לא פעם ביקורת על סטריאוטיפים שליליים על מוסלמים.
עריקאת סובל מדיכאון מתמשך, התמכרות והפרעה דו-קוטבית.
הוא מזכיר את זה בהרבה ולוגים שלו, וגם הצהיר זאת בכנס של VH1. הוא היה מועמד למתחן השנה ולהופעת השנה בכנס ה-Streamy Awards החמישי, וב-18 בספטמבר 2015 הוא זכה בהופעת השנה של 2015 באותו כנס.
יוסף עזריאל (20 בנובמבר 1903 – 12 בפברואר 1986) היה איש ציבור ישראלי, בעל דפוס עזריאל בירושלים ובתל אביב וציר הקונגרס העולמי של היהודים הספרדים.
נולד בירושלים ב-20 בנובמבר 1903 (א' בכסלו ה'תרס"ד) למשה עזריאל בן הרב אברהם עזריאל ולסולטנה מלכה בת הרב חיים דוד סורנאגה, ובילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית ולאחר מכן בבית הספר של חברת כל ישראל חברים.
לאחר שהתייתם מאביו בשנת 1916, נכנס לעבוד בבית הדפוס שייסד אביו.
יחד עם דודו, נסים עזריאל, הפך את בית הדפוס למודרני, והדפיס בו בין היתר את העיתונים דואר היום, "משמר" והבוקר.
בשנת 1935 (ה'תרצ"ה) עבר להתגורר בתל אביב, ובשותפות עם אחיו ואחותו הקים בעיר סניף לבית הדפוס שייסד אביו, והקים בניין משרדים גדול באחוזת בית.
בשנת 1940 (ה'ת"ש) נישא לשרה בת מנדל אלשטיין, ולהם בת אחת.
בשנת 1943 (ה'תש"ג) עזב את תפקידו בבית הדפוס, והתמסר לפעילות ציבורית.
בבית הדפוס החליפו דודו, אביגדור עזריאל.
בפעילותו הציבורית שימש כחבר בוועד "הסתדרות חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) בירושלים, פעיל באיחוד הארצי של היהודים הספרדים וחבר ועד העדה הספרדית בתל אביב.
בשנת 1951 (ה'תשי"א) שימש כציר הקונגרס העולמי של היהודים הספרדים בצרפת, ובשנת 1954 (ה'תשי"ד) בירושלים.
הלך לעולמו ב-12 בפברואר 1986 (ג' באדר א' ה'תשמ"ו) ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
דודו היה הרב וידאל סורנאגה.
יוסף עטאונה הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי, ששימש כחבר הכנסת.
הוא פעיל במאבקים שונים למען המגזר הבדואי בנגב.
במהלך כהונת הכנסת העשרים כיהן למשך חודשים בודדים כחבר כנסת מטעם מפלגת חד"ש בסיעת הרשימה המשותפת, ובכנסת העשרים וחמש כיהן כשנתיים וחצי מטעם רשימת חד"ש-תע"ל.
עטאונה הוא בן למשפחה ערבית-בדואית-מוסלמית מפורסמת בנגב, שמקום מושבה לפני קום מדינת ישראל היה הכפר ג'מאמה שב.
לאחר שנת 1948, עם כינון המשטר הצבאי, הועברה המשפחה מאדמותיה לאזור יתיר, שם נולד יוסף.
משם עברה המשפחה בתחילת שנות התשעים ליישוב חורה.
הוא למד בבית הספר היסודי חורה ולאחר מכן עבר להמשך לימודיו התיכוניים בעיר טייבה במשולש.
עטאונה סיים את לימודיו במכללה להכשרת מורים קיי בבאר שבע ועבד כמורה מספר שנים.
במקביל לעבודתו כמורה, סיים לימודי תואר ראשון במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במינהל ומדיניות ציבורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עטאונה היה מנהל מדור הנוער במועצה האזורית שוקת לפני שמונה, בשנת 1996, למנהל מחלקת החינוך במועצה המקומית חורה.
עטאונה היה אז לפעיל חברתי ופוליטי, חבר ועדת המעקב של ערביי הנגב וממובילי המאבק להכרה בכפרים הבלתי מוכרים ועצירת הריסת הבתים בנגב.
בנוסף, היה ממקימי עמותת "הגר", שהקימה גנים ובית ספר דו-לשוני בבאר שבע.
ב-2008 נבחר לכהן כיושב ראש ועד העובדים של המועצה המקומית.
כן שימש מזכיר סניף חד"ש ביישוב.
בבחירות לכנסת השש עשרה, בבחירות לכנסת השבע עשרה, בבחירות לכנסת השמונה עשרה ובבחירות לכנסת התשע עשרה מוקם עטאונה, בהתאמה, במקום 6, במקום 5, במקום 108 ובמקום 111 ברשימת חד"ש לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים מוקם במקום ה-17 ברשימתה של "הרשימה המשותפת", אולם הרשימה קיבלה בבחירות 13 מנדטים.
לאחר שמספר חברי כנסת מהרשימה התפטרו מהכנסת, נתמנה ב-25 באוקטובר 2017 עטאונה לחבר הכנסת, וב-30 באוקטובר 2017 הצהיר אמונים.
בעקבות כניסתו לכנסת ועל רקע כוונתה של חד"ש לשמור את המקום ברשימה, שמהווה בעיני רבים הפרה של הסכם הרוטציה בין חד"ש לבל"ד, קמה מחאה ציבורית חריפה ותנועת התחברות -תראבוט הודיעה על פרישתה מחד"ש.
עטאונה התפטר מהכנסת ב-7 בפברואר 2018.
בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 הוצב במקום ה-16 ברשימת "הרשימה המשותפת" ולא נבחר לכנסת.
במערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב עאטונה במקום השישי בחד"ש, שהוא המקום ה-12 ברשימה המשותפת.
בבחירות לכנסת ה-25 הוצב במקום ה-5 ברשימת חד"ש-תע"ל, ונבחר בשנית לשמש כחבר הכנסת.
ב-18 ביוני 2025 התפטר מהכנסת במסגרת הסכם רוטציה עם סמיר בן סעיד מתע"ל.
התפטרותו נכנסה לתוקף יומיים לאחר מכן.
בעקבות העובדה שעטאונה נשוי לשתי נשים, נמתחה עליו ביקורת על ידי ארגונים פמיניסטיים ופעילות ישראליות נוספות שנאבקות בתופעת הפוליגמיה בחברה הבדואית בישראל.
הוא ונשותיו מתגוררים בכפר חורה שבפזורה הבדואית שבנגב.
יוסף ספיר (1869–1935), ברקוביץ' במקור, היה פעיל ציוני, רופא נשים, מנהל מחלקת נשים בבית החולים ביקור חולים בירושלים (1925-1935).
ספיר נולד בקישינב, בסרביה שברוסיה לצבי ולאטיל.
את לימודי הרפואה עשה בווינה ובמונפלייה.
ספיר התחתן עם מתילדה בת ד"ר אהרון פוריעס.
ספיר כיהן כיושב ראש של אחת האגודות הציוניות באודסה.
תוך זמן קצר נעשה לראש כל האגודות, שמספרן באודיסה הגיע אז לכמה עשרות.
ספיר השתתף בקונגרסים הציוניים מהרביעי ועד ה-12.
בשנת 1914 ספיר ביקר בארץ ישראל.
בשנת 1916 נאסר בגלל היותו מעורב בפעילות ציונית, בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ הפרעות באוקראינה בין השנים 1918–1921 היה מראשי הוועד לעזרת הנפגעים.
ספיר נבחר לראש קרן קיימת לישראל באודסה, ובהמשך ליושב ראש ההסתדרות הציונית בדרום רוסיה.
ספיר נמנה עם מייסדי חוגי "עבודת הקודש" באודסה.
אודסה של תחילת המאה היוותה ציר חשוב של הספרות העברית.
ספיר קיבל על עצמו להיות המפיץ של הספרות הלאומית - ציונית ביידיש וברוסית.
לימים ייסד ספרייה שהייתה קרויה "דיא קופיקה ביבליאטהעק".
בספרייה זו הוציא עשרות חוברות בהשתתפותם של טובי הסופרים הציונים על נושאים לאומיים וציוניים שונים.
החוברות הללו נפוצו בהרבה רבבות טפסים.
ספיר היה מקורב לחיים נחמן ביאליק, ולד"ר שאול טשרניחובסקי.
ספיר נתמנה למנהל מחלקת היולדות בבית החולים ביקור חולים בירושלים ספיר היה פעיל בהר"י ובהסתדרות "הציונים הכלליים".ספיר היה פסל חובב.
בין עבודותיו נמנה פסלו של הרצל, אשר נמכר בעותקים רבים, כשההכנסה ממכירותיו הייתה קודש לאגודת "קרן הקיימת".
הוא נפטר בשנת 1935, ונקבר בירושלים.
הותיר אחריו 2 ילדים: רופאת הנשים ד"ר רחל יהודית ספיר-וילצ'יק והאדריכל ברוך ספיר.
נכדיו: מנתח הלב פרופ' דני גור, והאמנית אילנה גור.
"חלוצי התחייה" (תר"ץ) (1903), אוסף מאמרים בנושא מהות הציונות ותולדותיה, שזכה לפרס ולתפוצה עולמית ותורגם למספר שפות
הרב יוסף יצחק סעד (1885?–1973) היה רב, מחנך ואיש ציבור ישראלי, מראשי הקהילה התימנית בתל אביב.
נולד בעיירה צעפאן שבמחוז חראז שבתימן.
העיירה שוכנת באזור הררי במערב תימן, וכל תושביה היו יהודים.
משפחת סעד הייתה משפחת נפחים מזה דורות ועסקה בתיקון ובייצור כלי עבודה חקלאיים, והייתה הגדולה והעשירה שבמשפחות העיירה.
בילדותו התייתם מאביו יצחק, וגודל על ידי אמו ודודו.
בצעירותו עבד בתור שוליית נפח, ומשבגר נשלח ללמוד אצל הרבנים מעוצ'ה ישועה ושלום (סאלם) תנעמי ואצל רבני עיר הבירה צנעא, ובשנת 1904 הוסמך לרבנות על ידי חכמי הישיבה בעיר, והוא בן 19 בלבד.
לאחר שהוסמך על ידי בית הדין של צנעא גמלה ההחלטה בליבו לעלות לארץ ישראל.
כדי לממשה עבר לעיר עדן, ושהה שם מספר שנים, במהלכן לימד בימים, ובלילות למד ב"ישיבת חכמי עדן".
במקביל ללימודיו התפרנס מעבודה כדייג.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל ולאחר שהות בקהיר הגיע לעיר יפו.
לאחר זמן מה הוא התיישב בשכונת מחנה יוסף, שאך זה נוסדה מחוץ ליפו.
בשנת 1913, הקים עם הרב רפאל אלשיך תלמוד תורה לילדי התימנים בתל אביב-יפו, כאשר במקביל לימד במקומות נוספים.
בשנים הבאות לימד בבית הספר "קלישר", עד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1954 נרתם למבצע למען הוראת הלשון העברית בתל אביב.
בין תלמידיו לאורך השנים היה שלמה כהן, זמר ואיש חבורת האש, הידוע בכינוי "סולימאן הגדול", והרקדן כוריאוגרף המחול הגברי התימני סעדיה דמארי.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הקים, ומאוחר יותר עמד בראש, את "ועד-השכונות" שאיחד וכלל את שכונותיה הדרומיות של העיר תל אביב - מחנה יוסף, מחנה יהודה, שכונת אהרן, אפ"ק, אהל משה, כרם התימנים, נווה שלום ונווה צדק.
הוועד עסק במגוון נושאים למען רווחת התושבים החיים בשכונות, בהם נושאי ביטחון וסיוע סוציאלי לנזקקים.
עוד בטרם הקמת המדינה פעל הוועד לשחרורם ממעצר של ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח ושל חבר מועצת העיר תל אביב ד.
כהן, באמצעות פנייה חוזרת ונשנית לנציב העליון הבריטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות דאג הוועד לספק פתרונות דיור חלופיים לתושבים שאבדו את בתיהם, וארגון הגנה עברית אל מול איומי הצלפים הערבים על השכונות.
כן דאג הוועד לאספקת נפט במחירים הוגנים.
עם קום המדינה נרתם יוסף סעד להעלאתם לישראל של יתרת יהודי תימן ובמקביל המשיך בפעילותו הציבורית; כך למשל דאג לרפואה זמינה לכל נזקק, להתקנת קווי טלפון, לפינוי האשפה מרחובות תל אביב, לפתרון מצוקת הדיור, שהחריפה עם העלייה ההמונית באותה תקופה, ולעזרה וסיוע לקשישים עריריים.
כחבר הוועד פעל כנגד הפיכתן של שכונותיה הדרומיות של תל אביב לאזור עירוני מתועש, לאחר הפקעתן של קרקעות באזורים אלו על ידי הממשלה.
כמו כן היה חבר הנהלתה של התאחדות התימנים בישראל.
כרבע מאה ומסוף שנות החמישים ועד לשנות השבעים היה חבר המועצה הדתית של העיר תל אביב.
כן היה מקדש ומחתן מטעם התאחדות התימנים ומטעם הרבנות הראשית.
מרי יוסף נלחם לשימור מורשת יהדות תימן, ותרם מזמנו וממרצו לסייע לכוראוגרפית שרה לוי-תנאי בהקמת להקת המחול "ענבל", שהורכבה מיוצאי תימן.
כן נלחם בכוונת רשת השידור "קול ישראל" לקצץ בשעות השידור שנועדו לעולי תימן, ופעל יחד עם העיתונאי חיים שר-אבי נגד בחירתו של רב ראשי ספרדי לעיר תל אביב-יפו.
כחלק מפעילותו החינוכית החשיב את הנחלת מסורת תימן, בצורת ההגייה.
את הקמת מדינת ישראל ראה כאחד הניסים אשר אירעו לעם ישראל בעת החדשה, ובדרשותיו ובמאמריו הכתובים טען כי קום המדינה היא אתחלתה דגאולה.
לשאלת תלמידיו לגבי אמירת הלל ביום העצמאות קבע כי יום זה הוא יום טוב וראוי לאמירת הלל.
בדרשותיו נהג לציין לשבח את העזרה ממוסדות המדינה לה זוכים זקני העדה, והתמיד להזכיר כי בתימן מצבם היה רע וגרוע.
עיקר גאוותו התורנית הסתמכה על מסורת מנהגי תימן אשר להשקפתו כולם מנהגים תלמודיים, וטען כי "היהדות האמיתית" השתמרה רק בתימן.
לאורך כארבעים שנה שימש הרב סעד מנהיג רוחני ועובד סוציאלי, של אנשי שכונת מחנה יוסף.
בימות השבוע הנהיג חוג לומדים בשעות אח"צ בתחילה בביה"כ "התום" ולאחר מכן בביה"כ עוזרי.
בשבתות ובשאר ימים טובים נהג לאחר סיום התפילה לדרוש בענייני תורה ואקטואליה, ולימים הועלו דרשותיו על הכתב.
ברשות נכדו עו"ד רצאבי מצויים עדיין בכתב יד חידושיו על הלכות שחיטה, מרנות, וסליחות בנוסח יהודי תימן, דרושים ופרפראות על פרשיות התורה, ועשרות דרושים לבר מצווה.
נפטר בכ"ה בכסלו ה'תשל"ד, 1973 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
היה נשוי לבנייה סעד לבית נהארי ולסעדה סעד.
יוסף סערוני (מאטוב; 1901 – 1 במרץ 1990) היה מתרגם, סופר, מבקר ספרותי ועיתונאי ישראלי.
סערוני נולד בעיירה פופלנאסטויה, שבאוקראינה, לרחל ושלום מאטוב.
לבני הזוג הייתה גם בת בשם איטה שחיה בסיביר אך הקשר עימה נותק.
אביו של סערוני עסק במסחר בעץ ונעדר מביתו תקופות ארוכות.
האב נפטר בדרכים במהלך נסיעת עסקים.
בנערותו נחשב סערוני לעילוי בתורה והוריו אף שכרו עבורו מורה לעברית.
הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת חארקוב שם למד בלשנות וספרות.
במאבק למען העברית בברית המועצות
בשנת 1923 הוציא לאור בחארקוב את הקובץ הספרותי העברי הראשון בברית המועצות.
זאת לאחר מאבק ממושך בצנזורה ובייבסקציה (המחלקה היהודית במפלגה), שאסרה לחלוטין פעילות תרבותית בשפה העברית.
הקובץ שנקרא "צלצלי שמע" הכיל 32 עמודים של שירה וסיפורת עברית.
בזכות השתדלותו של סערוני התירה לבסוף הייבסקציה להדפיס 100 עותקים בלבד של הקובץ.
העתק אחד הגיע לידיו של בן-גוריון בעת ביקורו בתערוכה חקלאית במוסקבה באוקטובר 1923. בקובץ כלול גם סיפור קצר בשם "קצת" וחתום י.
ברוח הימים הסוערים ומלאי התקווה של המהפכה הקומוניסטית ובעיצומו של תהליך ביסוס המשטר הסובייטי, כתב סערוני בסיפורו זה את השורה: "...לא שאיפות שעבוד ורמאות, אלא מיליונים כוכבים אדומים, שירדו עלינו כגשם-מרד מרקיע האמת.
סער, סער, סער!" בין השנים 1924–1927 היה בלנינגרד וחבר שם לקבוצת "האוקטובראים" (חסידי מהפכת אוקטובר) - סופרים ומשוררים יהודים שפעלה להפצת השפה העברית.
החבורה הלנינגרדית יצאה נגד השירה העברית הקלאסית (למשל שירתו של ביאליק) ופרסמה מספר קבצים ספרותיים שנקראו "בראשית" ו"עלי עשור".
סערוני נחשב למנהל הצד הארגוני של החבורה.
חברים בולטים נוספים בקבוצה היו המשוררים חיים לנסקי, שהפך לחבר קרוב ביותר של סערוני, ויוכבד בת-מרים, שפעלה במסגרת הקבוצה תקופה קצרה בשנת 1924.
בשנת 1927 הגיש סערוני לצנזורה בלנינגרד קובץ סיפורים בשם "סיפורי סמרקנד".
הספר נשלח לצנזורה המרכזית במוסקבה ומשם לייבסקציה.
בניסיון להיאבק בהגבלות על התרבות העברית ואיסור הפצת פרסומים בעברית שלח סערוני מכתב תלונה גלוי אל התובע העליון של ברית המועצות.
המכתב נתפס ועוכב על ידי הצנזורה ולבסוף הוא פורסם ב"דבר" וב"הצפירה" באוגוסט 1927. ייתכן ובעקבות כך, ובגלל פעילותם למען העברית, נאסרו כמה מחברי הקבוצה הלנינגרדית בנובמבר 1927. סערוני הוגלה לעיר מינוסינסק שם שהה בשנת 1928. בשנת 1929 הצליח לצאת מברית המועצות ועלה לארץ ישראל.
עם בואו לארץ נפגש עם ברל כצנלסון במערכת העיתון "דבר".
הקשר עם ברל כצנלסון החל עוד בשנת 1927 כאשר ברל הזמין את סערוני לכתוב ל"דבר".
סערוני התלונן אז לפני ברל שהוא שלח לאברהם שלונסקי סיפור על מנת שיתפרסם ב"דבר", אך לדברי ברל, שלונסקי סירב לשחרר את היצירה.
ב"דבר" נפגש סערוני גם עם משה שרתוק, שהיה אז מזכיר העיתון, ובאקראי גם עם דוד בן-גוריון.
במהלך ביקורו ב"דבר" התגאה שרתוק בפני סערוני במכונת הדפוס החדשה שנרכשה בכספי תרומות מארצות הברית.
בתחילת עבודתו בארץ שיתף פעולה עם אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי בכתב-העת "כתובים" (שנוסד על ידי ח.נ.
כבר משנת 1929 פרסם רשימות וסיפורים ב"כתובים".
בהיותו מחוסר-בית באותה עת, התגורר סערוני בחדר-המערכת של "כתובים", בשדרות רוטשילד 13 בתל אביב.
על רשימותיו ב"כתובים" נהג לחתום בשם העט י.
בתקופה זו החלה ידידות קרובה עם אלכסנדר פן שהגיע לתל אביב מרחובות.
סערוני סיפר שפגישתו הראשונה עם פן התרחשה כבר בשנת 1930, בעת שביקר ברחובות בחברת מייסד כתב-העת "גזית", גבריאל טלפיר.
עם בואו של פן לתל אביב הוא פגש את סערוני במשרד של "כתובים" והשניים התגוררו תקופת מה יחד בחדר המערכת של העיתון.
פן ישן על שולחן כתיבה וסערוני על ערמת כרכים של העיתון.
סערוני התיידד גם עם נתן אלתרמן ואף תכנן איתו להשתקע בחיפה ולהוציא שם ירחון עצמאי - תוכנית שלא יצאה אל הפועל.
כשנסגר כתב-העת "כתובים" בשנת 1933 המשיך סערוני לעבוד עם אברהם שלונסקי בעיתונו החדש "טורים".
הוא כתב במגוון רחב של כתבי עת נוספים (ביניהם גם "גזית" ו"בוסתנאי") רשימות, כתבות, ביקורת ספרות, תיאטרון וקולנוע ואף סיפורים פרי עטו.
בשנת 1930 השתתף בכתיבת תוכניות לתיאטרון "המטאטא" (תוכניות י"ג וט"ז).
כבר בשנת 1932 פרסם בשבועון המצויר "השבוע", ביקורת קולנוע על הסרט הישראלי "ויהי מה" שנחשב בעיניו "הסרט הארצישראלי הראשון" אותו הגדיר כ"מפעל-חלוצי".
משנת 1933 כתב בנושאי תיאטרון בכתב-העת "במה" (החל מגיליונו הראשון - מאמר תחת הכותרת "חיינו באמנות הבמה- סקירת העונה").
מאמריו של סערוני בנושאי תרבות ותיאטרון התפרסמו ב"מאזניים" החל משנות ה-30, וכמו כן השתתף בעיתונים הומוריסטיים כגון "משכית" (1930), "כרמליון" (1937), "עגל הזהב" (1939) ועוד.
במרוצת השנים התפרסמו מאמרים וכתבות של סערוני גם בעיתונים היומיים"הדור" (עיתונה של מפא"י), "הארץ", "על המשמר" ו"דבר".
כבר בראשית דרכו בארץ היה סערוני מעורה בקרב חוגי סופרים, משוררים, עיתונאים ומו"לים.
היה מזוהה עם חבורת "יחדיו" שהתכנסו בבית הקפה "אררט" (נפתח בשנת 1937) בתל אביב.
בין אנשי חבורת "יחדיו" ניתן למנות את המשוררים והסופרים נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, אברהם חלפי, אלכסנדר פן, אליעזר שטיינמן, יעקב הורוביץ, משה ליפשיץ, ישראל זמורה, יוסף אריכא, מנשה לוין ואביגדור המאירי.
הגרעין של חבורת "יחדיו" סבב סביב שלונסקי וכתב-העת "טורים".
בארכיון סערוני מצויים מספר מאמרים גנוזים על אנשי החבורה ובהם מאמר על אביגדור המאירי.
על קשריו עם אלכסנדר פן ודמותו כתב סערוני בהרחבה במאמר שפרסם בשנת 1973 ב"סימן קריאה" תחת הכותרת "פן ופניו".
הודות לקרבה ביניהם, צוטט סערוני רבות במאמרים ובמחקרים על שירתו ודרכו של פן.
בשנת 1961 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו "נסים בצפת" שזכה לקבלת פנים פושרת של המבקרים.
לפי עדות רעייתו סבל מדיכאון בעקבות התגובות הלא אוהדות לספרו.
סערוני עסק רבות בתרגום ספרות רוסית לעברית.
בין תרגומיו החשובים ניתן למנות את "ארכיפלג גולג" ו"אגף הסרטן" פרי עטו של אלכסנדר סולז'ניצין וכן את "השטן במוסקבה" של מיכאל בולגקוב.
"השטן במוסקבה" הוא למעשה גרסה מצונזרת של יצירתו הסנסציונית של בולגקוב "האמן ומרגריטה", ממנה השמיט הצנזור הסובייטי למעלה מ-14,000 מילים.
תרגומו של סערוני לעברית יצא לאור בשנת 1969, בסמוך לפרסום הספר המקוצר בברית-המועצות.
על עבודת התרגום בחר סערוני לחתום בשם העט א.ר.
לאחר התפרקות ברית המועצות התגלה במרתפי הק.ג.ב העתק כתב היד המלא של הרומן, והוא ראה אור בעברית בשנת 1999 בתרגומו של פטר קריקסונוב.
בדברי פתיחה לתרגום היצירה המלאה, מעלה יהודה מלצר על נס את תרגומו של סערוני, ומציין בהשתאות את בחירתו לחתום על התרגום הראשון בשם בדוי.
נפטר ב-1991 ונקבר בבית העלמין הדרום.
מעיון בארכיונו מתברר שסערוני הרבה להשתמש בשמות עט במהלך עשרות השנים בהן פרסם בעיתונות העברית בישראל.
בין השמות הרבים בהם חתם ניתן למנות כינויים כמו: פרפר, צליף, דינה עדינית, יוסיפון, מררי, י.
רשוף, אצטרובל (ראה מקבץ של שמות עט בפרסומים שונים וכן בכתב ידו מתוך קטעים השמורים בארכיונו במרכז קיפ באוניברסיטת תל אביב).
בארכיון נמצאים גם קטעי יצירות גנוזות של סערוני.
בדברים שנרשמו מפיה של רעייתו, נאמר כי הירבה להתחיל אך מיעט לסיים.
כמו כן מכיל האוסף בארכיון מכתב מנעמי שמר שהייתה ידידה קרובה ונהגה להתארח בביתו, וכן מכתב מהסופר דניאל פרסקי המפציר בסערוני לפרסם ביקורת על ספרו "לאלף ידידים".
סערוני נישא בישראל לטובה (גיטה) נגינה (עלתה בשנת 1928) שעסקה בחינוך בפנימייה לנערות במצוקה.
רשמים מניסיונה בעבודה עם הנערות פורסמו בספרה "ילדות עשוקה" שיצא לאור בסדרת הספריה לעם בהוצאת עם עובד בשנת 1958. בני הזוג התגוררו כ-40 שנה בבית צנוע ברחוב ריינס 13 בחולון.
לאחר מות יוסף סערוני במרץ 1990 פורסמו בעיתונות דברי הספד לזכרו מאת נעמי שמר, ב"ידיעות אחרונות", וחיים באר, ב"דבר השבוע".
צלצלי שמע, קובץ ספרותי, חארקוב, 1923
גזר-דינו של פגניני, מסדה, מוסד ביאליק, 1940