tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית כרוניקות אלה ששרדו עד ימינו מתבססות על טקסט קדום מקורי, ורק החל מתיאור שנת 911 ניתן לראות וריאנטים בין הכרוניקות.
כרוניקות אלה המתבססות על הטקסט הקדום כוללות את דברי ימי אניספאלן, דברי ימי אלסטר, הכרוניקון סקוטורום, דברי ימי קלונמאקנוייז, דברי ימי טיגרנאך, דברי ימי רוזקרי ודברי ימי בויל.
הכרוניקה מתארת את האירועים שאירוע בשנה מסוימת תחת הכותרת של השנה.
במרבית המקרים מדובר בתיאור אירוע בודד או מספר מועט של אירועים שהתרחשו באותה שנה.
כך לדוגמה הפשיטה הויקינגית על מנזר איונה בשנת 806, בה נרצחה כל אוכלוסיית המנזר, וממנה ניתן ללמוד כנראה על פשיטות שנערכו בשנה זו בכל רחבי סקוטלנד ואירלנד, מתוארת בכרוניקה כך:
ככל הנראה המספר מתייחס למספר ההרוגים.
מרבית אירועים הכרוניקה הם למעשה ציוני פטירה של אצילים שונים, והחל משנת 800 מצוינים בכרוניקה אירועי פשיטה של הוויקינגים, וכן מצוינים בכרוניקה תיאורי אירועים אסטרונומיים כגון ליקוי חמה שהתרחש ב-29 ביוני 512.
לא ידועים שמות המחברים, אולם ככל הנראה מדובר בנזירים במנזרים שונים שתיעדו את ההיסטוריה של המנזרים.
הכרוניקה נכתבה באזורים שונים, ובהם במנזר איונה.
ככל הנראה מדובר במספר כרוניקות שאוחדו במהלך המחצית השנייה של המאה השביעית לכרוניקה אחת - איחוד שבוצע כנראה באיונה.
כנראה בין השנים 740–911 נכתבה הכרוניקה באיונה ובשנה זו הועברה למנזר אחר (ייתכן שמדובר בארמאז' - Armagh).
לאחר שנה זו נכתבו האירועים בשני אתרים שונים ונוצרו למעשה מספר כרוניקות שונות (כגון הכרוניקות המוזכרות לעיל ודברי ימי ממלכת אירלנד).
דברי ימי אלסטר (באירית: Annála Uladh, באנגלית: Annals of Ulster) היא כרוניקה שנכתבה באירלנד בימי הביניים.
הכרוניקה מתארת התרחשויות שאירעו בין השנים 431 ו-1540. האירועים שאירעו עד שנת 1489 נכתבו במהלך המאה ה-15 על ידי רורי או'לינין (Ruaidhrí Ó Luinín) במימונו של פטרונו קהל אוג מק מגנוסה (Cathal Óg Mac Maghnusa).
הכרוניקה נכתבה באי בל (Belle Isle) בלוך ארן שבפרובינציית אלסטר.
התרחשויות מאוחרות יותר נוספו על ידי סופרים מאוחרים.
לוינין השתמש בכרוניקות קדומות על מנת לתאר אירועים שאירעו באירלנד ובסקוטלנד וכן העלה על הכתב מסורות בעל פה שנשתמרו.
צ'ארלס אדוארדס סבור כי הכרוניקה התבססה על כרוניקה שאבדה שהיא בתורה התבססה על דברי ימי אירלנד.
כרוניקה זו היוותה בסיס חשוב לכתיבת דברי ימי ממלכת אירלנד כמאה שנים מאוחר יותר.
הכרוניקה נכתבה באירית אולם חלק מהאירועים נכתבו בלטינית.
מאחר שכותב הכרוניקה העתיק מקורות קדומים כלשונם, הכרוניקה מהווה מקור לבלשנים ללימוד התפתחות השפה האירית.
כמו כן, הכרוניקה מהווה מקור היסטורי חשוב להיסטוריונים בתיארוך אירועים בתולדות סקוטלנד ואירלנד.
כתב היד המקורי נשמר בספרייה של טריניטי קולג' שבדבלין.
העתק שנכתב זמן קצר לאחר כתיבת היצירה המקורית שמור בספרייה הבודליאנית שבאוניברסיטת אוקספורד - עותק המכיל מידע נוסף שאינו מופיע בגרסה המקורית, ואשר נוסף ככל הנראה על ידי המעתיק.
דברי ימי אנשי אלבה (בגאלית סקוטית: Senchus Fer n-Alban - סנכוס פר נ-אלבן) היא כרוניקה הכתובה באירית עתיקה מימי הביניים והמתארת את שליטי ממלכת דאל ריאטה.
ההיסטוריונים סבורים כי כרוניקה זו נכתבה במהלך המאה ה-10, וייתכן כי היא מהווה איסוף של כרוניקות קדומות יותר, שנכתבו בלטינית במהלך המאה השביעית.
הכרוניקה מהווה רשימה גנאלוגית של מלכי דאל ריאטה, וכן תיאור האכלוסייה (מעין מפקד אוכלוסין) של ממלכת דאל ריאטה.
מספר עותקים של הכרוניקה שרדו - הידועה שבהם הייתה זו שהועתקה והוחזקה בטריניטי קולג' שבדבלין במאה ה-14.
הסנכוס כולל בין 70 - 80 שורות (כתלות בגרסה), ומתחיל את שושלת מלכי דאל ריאטה בארק ובניו.
רק חלקיו האחרונים של הסנכוס הם בעלי חשיבות היסטוריות, בשל אי הדיוקים הרבים ושילוב מיתוסים ואגדות בגניאולוגיה המתוארת בראשיתו של הסנכוס.
ככל הנראה, רק תיאור המלכים החל מקונאל מק קומגאל הוא תיאור היסטורי של המלכים שמלכו החל מהמאה השישית.
אחרון המלכים הניתן לזיהוי מהמלכים המוזכרים בסנכוס הוא קונאל קראנדומנה אשר נפטר בשנת 660 לערך.
דברי הכנסת הם אוסף הפרוטוקולים הרשמי של הדיונים הנערכים במליאת הכנסת.
"דברי הכנסת" יוצאים לאור בדפוס והועלו כולם גם לאתר האינטרנט של הכנסת.
"דברי הכנסת" אינם מוגנים בזכויות יוצרים.
ביצירת "דברי הכנסת" עוסקים סעיפים 38–39 לתקנון הכנסת, שזו לשונם:
(א) בישיבות הכנסת יירשם פרוטוקול שיכלול את כל מהלך הדיונים, את הנאמר בעל פה, בין מעל הדוכן או מהמקומות המיועדים לכך באולם המליאה ובין כקריאת ביניים, ואת תוצאות ההצבעה; הפרוטוקול, וכן תוצאות מפורטות של ההצבעות האלקטרוניות, יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.
(ב) נאום שנישא במליאת הכנסת שלא בעברית, לפי הוראות סעיף 22, יירשם בפרוטוקול בתרגומו לעברית, ולפי החלטת מזכיר הכנסת – ייכלל בנספחות לדברי הכנסת גם בשפה שבה נישא.
(א) הפרוטוקול ייערך בידי עורך דברי הכנסת ויעמוד לעיון חברי הכנסת; כל דובר רשאי לתקן שיבושים, שגיאות והשמטות בדבריו כפי שנרשמו בפרוטוקול; דובר הרוצה לתקן את רישום דבריו כאמור, יעביר את הנוסח המתוקן של דבריו לעורך דברי הכנסת בתוך שבעה ימים מהמועד שבו הועמד הפרוטוקול לעיון חברי הכנסת.
(ב) הפרוטוקול הערוך יפורסם ב"דברי הכנסת"; לדברי הכנסת יצורפו נספחים הכוללים מסמכים שמזכיר הכנסת או סגנו הודיע כי הונחו על שולחן הכנסת, כפי שיורה מזכיר הכנסת.
הדיונים מופיעים בדברי הכנסת לפי סדר קיומם.
בראש כל פרוטוקול המוקדש לדיון מסוים מופיע זיהוי הדיון (למשל: "הישיבה המאתיים-וחמישים של הכנסת השבע-עשרה") ומועד קיומו.
בפרט נכללים ב"דברי הכנסת" תוצאותיהן של ההצבעות הנערכות במליאת הכנסת.
"דברי הכנסת" כוללים רק את הנאמר בעל פה במליאה, אם מן הדוכן ואם כקריאת ביניים, אך אינם כוללים מסמכים המוגשים על ידי חברי הכנסת ולא הוקראו.
לעיתים, כאשר שר משיב לשאילתה של חבר הכנסת שאינו נוכח במליאה, הוא מכריז כי תשובתו "תועבר לפרוטוקול".
תשובה זו מתפרסמת ב"דברי הכנסת", אף שלא נקראה במליאה.
תוכנם של "דברי הכנסת" כולל לא רק את דברי הנואם מעל הדוכן, אלא גם את הערותיו של יושב ראש הישיבה וקריאות ביניים שנקראו במהלך הדיון, עד כמה שהרשמים היושבים באולם המליאה הצליחו לקלוט אותן (לעיתים מצוינים בדברי הכנסת שלושה מקפים, המרמזים לקיומה של קריאת ביניים שלא נקלטה).
כאשר בלהט הוויכוח מתבטא חבר הכנסת בחריפות יתרה, נוהג יושב ראש הישיבה להציע לו למחוק את דבריו מהפרוטוקול.
כאשר חבר הכנסת מסכים לכך, נרשמים בפרוטוקול דבריו הבוטים וגם הסכמתו למחיקתם.
"דברי הכנסת" מעניקים פומביות לדיונים במליאת הכנסת, ובנוסף הם משמשים לעיתים את בתי המשפט ואת חוקרי המשפט, כמקור לבירור תכלית החקיקה ומשמעותה (אם כי יש שופטים השוללים זאת).
כך תיאר זאת נשיא בית הדין הארצי לעבודה, מנחם גולדברג: "כל המעיין בפסקי הדין של בית הדין לעבודה, יבחין כי בית הדין הארצי, מתחילת דרכו, ייחס חשיבות רבה לדברים שנאמרו מעל דוכנו של בית המחוקקים, כל אימת שנזקק לפרש חוק זה או אחר".
דברי ימי עם עולם היא סדרת ספרים ב-11 כרכים מאת שמעון דובנוב, העוסקת בהיסטוריה של עם ישראל.
הסדרה התחילה כספר לימוד בן שלשה כרכים וממאמרים רבים שפרסם.
דובנוב החל לכתוב את הסדרה כשישב בברלין, וכתיבתה נמשכה 30 שנה.
השלמת הכרך האחרון בסדרה נעשתה לאחר שדובנוב החליט לתעד גם את קורות העם היהודי בסוף ימיו ממש, בשנת 1938 וראשית שנת 1939. הוא נימק זאת בין היתר בכך "שלא היו כמותם לרוע בכל תקופות הריאקציות הקדומות, ולא יכולתי שלא להכניס אותם כאן".
דובנוב לא הספיק לתעד את אימי השואה טרם נספה בה בדצמבר 1941. סקירה היסטורית על דברי ימי ישראל בין השנים 1936-1951 נוספה על ידי ש"ל קירשנבוים במהדורה העברית משנת 1966.
הסדרה נכתבה ברוסית, אך יצאה לאור לראשונה בתרגום לגרמנית (בהוצאת יודישער פערלאג בין השנים 1925-1929), ואחר כך בעברית בתרגומו של ברוך קרוא, וביידיש.
סדרת הספרים ברוסית הוקדשה על ידי דובנוב לד"ר אבא לפין, עותק עם ההקדשה נמצא בספריה הלאומית בירושלים.
דובנוב כתב את הסדרה בראייתו המיוחדת לו וחילק אותה לפי סדר המרכזים הרוחניים של עם ישראל: ישראל בארצו, בבל, אפריקה הצפונית, ספרד, ארצות אשכנז, מזרח אירופה, ארצות הברית וחוזר חלילה לארץ ישראל, שנעשתה בדורו למרכז רוחני חשוב של עם ישראל.
דברי ימי עם עולם: תולדות עם ישראל מימי קדם עד היום הזה, תל אביב: דביר, תרפ"ט–תשכ"ח.
בתרגום לעברית מאת ברוך קרוא (מהדורה ערוכה וסדורה מחדש יצאה לאור בתשל"ב)
אלגעמיינע אידישע געשיכטע: פון דער עלטסטע צייטען ביז דער נייער צייט, וילנא, היסטארישער פארלאג, 1920. תרגום: זעליג קאלמאנוויטש
די וועלט געשיכטע פון יידישן פאלק: פון די אלטע צייטן ביז צו היינטיקער צייט אין צען בענד, בוענאס-איירעס: אלוועלטלעכער יידישער קולטור-קאנגרעס, (1948-1956)
דברי ימי ישראל , מאת ההיסטוריון צבי גרץ, היא יצירה מונומנטלית, ראשונה מסוגה, המונה 11 כרכים ומתעדת את תולדות עם ישראל.
בחיבור מושם דגש על גזרות הגלות, קידוש השם ומאבק העם היהודי לשמירת ייחודו הלאומי.
הספר שימש במשך זמן רב כמקור המוסמך ללימודי ההיסטוריה היהודית, ותורגם לשפות אירופיות רבות.
הכרך הראשון לצאת לאור היה הכרך הרביעי מהספר, בשנת 1853. אחריו יצאו הכרך השלישי (1855) והכרך החמישי (1860).
עד 1870 יצאו כל הכרכים 3–11. שני הכרכים הראשונים, המספרים את תולדות ישראל בזמן כתבי הקודש, יצאו רק בשנים 1874–1876, אחרי שובו של גרץ ממסעו לארץ ישראל.
שני הכרכים הפכו בינתיים לשלושה, כאשר הכרך השני פוצל לשניים.
גרץ פרסם במהלך השנים כמה מהדורות מקוצרות של ספרו.
החידוש הגדול של הספר היה הדגש על הלאומיות היהודית המודרנית.
מפעלו הגדול של גרץ תרם לחיזוק התודעה היהודית המסורתית, בתהליך אותו הגדיר ההיסטוריון ישראל בר-טל במונחים המעבר מתודעת "אומה" לתודעת "לאום".
גרץ תרם לכך באמצעות כתיבתו שאיפשרה לבסס את תודעת הלאום היהודי ההיסטורי על יסוד 'נראטיב' היסטורי שלם יחסית, דבר שהתאפשר מכך שגרץ כהיסטוריון תיאר את היהדות כעניין אחדותי והיסטורי.
היהדות נתפשת בספרו של גרץ כלאום עם מסורת תרבותית מאוחדת והיסטוריה מתמשכת.
בכך אפשר גרץ את הטרנספורמציה של היהודים לתקופה המודרנית.
מפעלו של גרץ תרם בין השאר לחיזוק והעשרת התודעה הציונית, שהחלה מתפתחת באותה התקופה, כפי שניתן ללמוד בין השאר מהמקרה של משה הס.
הספר אינו הרצאת דברים יבשה (אם כי הוא כולל שלל פרטים, שמות ותאריכים).
הוא נכתב בפאתוס ומתוך התרוממות הנפש, וכך נפתח הפרק הראשון בכרך הראשון בדברו על ארץ כנען (בתרגום כאמור לעיל):
והוא מסיים את ספרו הגדול, בכתבו על חכמת ישראל בתקופתו:
בניגוד לתוכן הספר עצמו, המהווה אפוס של רדיפות, את הכרך ה-11 סיים גרץ בתחושת ביטחון לגבי חיי היהודים בגרמניה שלאחר מלחמת צרפת–פרוסיה:
כבר בשנות השבעים של המאה ה-19 החלו לתרגם חלקים מהספר לעברית.
אברהם קפלן תרגם את הכרך השלישי (וינה 76–1875) וקלמן שולמן את הכרך הראשון (וינה 78–1876).
בשנת תרמ"ח ניגש שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר) לתרגם את כל הספר (תרגום שהוגדר כמפעל חייו) וקרא לו "דברי ימי ישראל".
הכרך הראשון מהתרגום היה יותר כעיין עיבוד שנעשה מספר ההיסטוריה של גרץ לעם (אשר ממנו השמיט רבינוביץ בין השאר חלקים מן המקור הקשורים לביקורת המקרא) ואילו שאר הכרכים היו תרגום ממשי מההוצאה הגדולה אך בהשמטות ובהוספות.
רבינוביץ' לא תרגם את הכרך האחרון, כמו גם את הפרק על צמיחת הנצרות, אותם תרגם אחר כך י.
גרץ סמך ידו על תרגום רבינוביץ, ואפשר לו להוסיף משלו ולהשמיט קטעים שעלולים לפגוע בקוראים דתיים או קטעים שהצנזורה הרוסית לא הייתה מרשה לפרסם.
את החלק הרביעי מהספר תרגם גם א.
פינקל (ורשה 1893) ובשנת תרס"ה התחיל נחום סוקולוב להוציא תרגום חדש, ממנו יצא החלק הראשון והחלק השני לא נשלם.
רק בשנת תרצ"א-1931 יצא תרגום של כל הסדרה (בשישה כרכים) מתוך המהדורה המקוצרת מאת שמואל ליב ציטרון (כרכים א-ב), ד"ר אברהם שלום קמנצקי (כרכים ג-ד), וא.
בן-אורי (כרכים ה-ו), בהוצאת אחיספר שעל-יד חברת צנטרל, ורשה:
כרך ראשון: מראשית היות ישראל לעם עד התקוממות החשמונאים (בצירוף מבוא מפרט ותולדות המחבר מאת פישל לחובר ועם הערות מדעיות מאת ד"ר אברהם שלום קמנצקי).
כרך שני: מימי הנשיאים החשמונאים עד חרבן ירושלים (כולל הקדמה, ההיסטוריון כאמן וכסופר מאת יעקב פיכמן והערות מדעיות מאת קמנצקי).
כרך שלישי: מחרבן הבית השני עד תקופת הגאונים.
כרך רביעי: מראשית התפתחותה של התרבות היהודית-הספרדית עד גזרות השמד על היהודים בספרד.
כרך חמישי: מגזרות-השמד על היהודים בספרד עד יסוד מרכז חדש ליהדות באמשטרדם (בעריכת לחובר).
כרך ששי: ממלחמת שלושים השנים עד העת האחרונה.
דברי ימי האופל היא סדרת ספרי פנטזיה היסטוריים שכתבה מישל פייבר, המתארים את עלילותיו של נער בשם טוראק, שנאלץ לשרוד לבדו ביער שורץ סכנות לאחר שאביו נהרג.
בסדרה שישה ספרים, ששלושה מהם תורגמו לעברית בהוצאת כתר.
בעולמו של טוראק, שמבוסס בעצם על העולם של תקופת האבן, רוב האנשים חיים בשבטים, שמעניקים להם ביטחון וכל אנשי השבט עובדים ביחד כדי לשמור על שלמותו.
לכל שבט יש חיית שבט, שתפקידה הוא לשמור עליו, ועל שמה הוא נקרא (למשל "שבט העורב", "שבט הזאב" וכדומה).
בנוסף, לכל שבט יש מנהיג שמטרתו לקבל החלטות עבורו, אך סמכויותיו מוגבלות, והוא לא יכול לפקד על כל אדם בו.
לכל שבט יש גם "מג" (סוג של מכשף, שמאן או חוזה עתידות) ראשי, שמשתמש בכוחותיו לטובת השבט - למשל על ידי חיזוי העתיד, מציאת פריטים שהשבט זקוק להם ועוד.
לכל שבט יש קעקוע משלו, בדרך כלל על הפנים, ולכל בני השבט יש את הקעקוע הזה.
ישנם שבטים נודדים, ושבטים שנשארים כל הזמן באותו מקום.
בדרך כלל הגברים שבשבט יוצאים לצוד מחוץ לתחום המחנה, והנשים נשארות עם הילדים במחנה, מבשלות, מתקנות ותופרות בגדים ועוד.
טוראק הוא ילד משבט הזאב, שאמו מתה בלידתו ואביו נהרג על ידי דוב כמה שנים לאחר מכן.
לאחר מות אביו טוראק יוצא למסע ארוך שמטרתו להציל את אנשי היער.
רן - בת שבט העורב.
רן היא ציידת מוכשרת שלומדת כישוף מהמכשפת הבכירה בשבטה.
רן היא חברתו הטובה של טוראק והיא הצטרפה למסעו.
זאב - שמו של זאב שמלווה את טוראק במהלך הסיפור.
כל להקתו נהרגה בשיטפון, וטוראק אימץ אותו.
פין-קדין - ראש שבט העורב.
פין-קדין הוא דודה ואביה המאמץ של רן, והוא אדם חכם וכריזמטי.
סיאן - המכשפה הבכירה של שבט העורב.
פה - אביו של טוראק.
פה הוא מרפא ומכשף בשבט הזאב.
הוא גידל את טוראק ביער הרחק מבני אדם.
סשרו - מכשפת חזקה של שבט הצפע.
סשרו היא אישה יפה אך בוגדנית, מרושעת ותחמנית.
טיאזי - המכשף של שבט האלון והאדם החזק ביותר ביער.
טיאזי הוא סאדיסט, ואדם סכסכן ומרושע, שתאב לשליטה.
דברי גד החוזה הוא כתב יד תימני מקוצ'ין, שנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג' המכיל בין היתר חזיונות אלוהיים של גד הנביא, נבואתו של חירם, ועוד.
רובו הגדול של החיבור עוסק בדוד המלך השופט החכם צוואתו, וגבורתה של בתו תמר.
דברי גד החוזה הועתק בקוצ'ין באמצע המאה ה-18 בידי סופר ממוצא תימני (כפי שניכר מכתב היד).
כתב היד היה שייך לר' יחזקאל רחבי, אף הוא ממוצא תימני.
בכך תואם כתב היד את מסורתם של יהודי קוצ'ין לפיה מוצאם מתימן ובבואם מתימן להודו הם הביאו עימהם את נבואות נתן, גד, אחיה ושמעיה.
ב-1806 כומר אנגליקני ממוצא סקוטי בשם קלאודיוס ביוקאנן קיבל כתבי-יד של יהודים בבית הכנסת בקוצ'ין.
את כתבי היד תרם ביוקאנן לספריית אוניברסיטת קיימברידג' ובשל כך עוטר בתואר דוקטור בלימודי דתות (DD) מאוניברסיטת קיימברדיג' (שהצטרף לתואר זהה שקיבל מארבע אוניברסיטאות אחרות קודם לכן).
בפעם היחידה מוזכר 'דברי גד החוזה' בתנ"ך כאשר מחבר ספר דברי הימים דיווח לקוראיו על מקורות חיבורו, עם סיימו לתאר את קורות חייו של דוד המלך: .
כלומר, מחבר ספר דברי הימים מודיע לקוראיו כי לצורך כתיבת ספרו, הוא השתמש בשלושה חיבורים (לפחות): דברי שמואל הרואה, דברי נתן הנביא ודברי גד החוזה.
מחקרים ראשונים על כתב היד
במאה ה-18 הגיע לקוצ'ין יהודי מומר בשם ליאופולד יעקב עמנואל ואן-דורט ושאל את יהודי המקום לתולדותיהם.
הם ספרו לו שאבותיהם גלו מארץ ישראל לתימן, ולאחר זמן עברו מתימן להודו.
במסעות נדודיהם הביאו עימם הגולים, בין היתר, את 'נבואת גד, ונתן, שמעיה, ואחיה', אף כי המספרים לא ידעו דבר על קיומם של ספרים אלו ביניהם.
הידיעה הזו הגיעה לפרוסור גוטפריד אייכהורן (1752 – 1827), וב-1790 הוא פרסם זאת במבואו למקרא.
בזמן קצר תורגמו הדברים לעברית ופורסמו על ידי נפתלי הירץ ויזל (1725 – 1805), מבני חוגו של משה מנדלסון, ועדיין לא ראה איש מהרשומים לעיל את הספר.
מן הסתם סיווגו המלומדים ידיעה אקזוטית זו כסוג של זיכרון היסטורי או אולי פולקלור מקומי, ואף על פי שהדברים פורסמו בעברית פעמים נוספות, עדיין היה הספר בבחינת חיבור אבוד.
ב־1894 פרסם שלמה זלמן שכטר מאמר על כתבי-יד יהודיים שנרכשו בקוצ'ין במאה ה-19. במאמר תיאר שכטר כמה כתבי יד רבניים, אשר הוא העיד עליהם כי אין להם חשיבות מרובה.
לקראת סיום המאמר הוא מספר על כתב יד של ספר בשם דברי גד החוזה, ותיאר אותו קצרות.
לטענת מאיר בר-אילן, שכטר תיאר את כתב היד באופן לקוי, לא עמד על טיבו של כתב היד, ולא פחות חשוב: הוא לא קישר את הספר שבידיו עם הספר אשר יהודי קוצ'ין טענו כי היה מצוי בקרבם.
כל מה ששכטר ידע לקבוע היה כי מדובר בספר חיצוני, והוא שיער שמדובר בחיבור בן ימי הביניים.
תלמידו של שכטר, ישראל אברהמס, הקדיש לספר מחקר בן כמה עמודים ומאמר דו-לשוני שיצא לאור לאחר מותו ולא הותיר שום רושם.
גילויו וההדרתו מחדש של כתב היד נעשה על ידי פרופסור מאיר בר-אילן.
בשנת תשע"ח פרסם החוקר הרב משה הלל את הספר 'מגילות קוצ'ין', בו טען שואן-דורט חיבר את החיבור כחלק מסדרה נרחבת של חיבורים שחיבר במאבק נגד המסיון.
בר-אילן הגיב לטענתו של הלל בטענה כי חיבוריו הידועים של ואן-דורט, הכוללים תרגומים לעברית של הקוראן, חלקים מהברית החדשה, ועוד, מראים כי שליטתו בעברית הייתה חלשה וההנחה כי חיבר חיבורים בעברית מעין מקראית רחוקה.
לצד זאת, תלדות חייו של ואן־דורט נחקרו בידי אחרים ומציגים תמונה הרחוקה מלתאר מומר הנאבק בנצרות.
דברי גד החוזה הוא ספר דמוי מקרא: העברית שלו מקראית, או לפחות כך נדמה לקורא במבט שטחי.
מבחינה חיצונית, הספר מחולק לפסוקים, ומעוטר במסורה הדומה למסורה המקראית.
כלומר, יש בספר זה אותיות קטנות וגדולות, מ"ם סתומה באמצע תיבה, שש פעמים כתוב בחיבור זה "כה אמר ה'" ועוד.
שם ה' כתוב בספר ככתבו וכפי שהוא נכתב בספר תורה.
כל פסוק בכתב היד מסתיים בנקודתיים, ומספרו באותיות מופיע בגיליון.
כתב היד מכיל 14 פרקים בהם למעלה מ-5200 מילה.
ה', בשמותיו השונים, מוזכר בחיבור למעלה מ-170 פעם, אך הבריח התיכון של הספר הוא דוד המלך, אשר מוזכר בחיבור 89 פעם (ופעם נוספת כ'בן ישי').
שני גיבורים ראשיים לספר: דוד המלך וגד החוזה.
המסר של הספר הוא דתי: הברית שכרת ה' עם דוד עבדו לנצח קיימת.
כך, למשל, אחד מפרקי החזון מסתיים במילים: 'אשר הוא אמת ודברו אמת וחותמו אמת'.
דוד המלך מתגלה בספר בצורה הדומה, גם אם שונה, לאופן בו הוא מוצג במקרא, ובין היתר הוא מתואר כשופט חכם (בסיפור אשר אופיו דומה למשפט שלמה), דרשן ועוד.
בכתב היד פרקים בעלי אופי אפוקליפטי (מיוונית: התגלות, או חיזיון אלוהי).
כך למשל, מלאכים מראים לחוזה מראות שמימיים, והחוזה מתאר שירה של שׂה שמימי, שׂה המסמל את עם ישראל, המאדיר את ה' ומהללו: 'אודך ה' כי אנפת בי ותשוב' (בדומה לישעיה יב,א), וממשיך השׂה ומהלל עוד את ה' (פרק א').
חזון אחר מתייחס למשפט השמימי בו שופט ה' את בריותיו בראש השנה (פרק י"ד).
מתואר בפירוט כיסא ה' והמשפט השמימי, ולא נותר לקורא אלא להשוות בין החזון בדברי גד החוזה לבין הכתוב במסכת ראש השנה (בשם רבי כרוספדאי אמר ר' יוחנן בדף טז ע"ב).
פרק א': התגלות לגד ואמירתה לדוד
גד הנביא רואה חזון שבו דמויות שונות בעלות משמעות סמלית: צמד בקר, חמור, גמל, שמש, ירח ועוד.
קול אלוהי הסביר לגד כי מצבו הקשה של עם ישראל נובע מכמה חטאים: בגידה, השחתת הקודש, הצגת הטומאה כטהרה ועוד.
בחזונו ראה גד את הא-ל בדמות רועה הנושא על שכמו שׂה אשר קונן על מר-גורלו.
השׂה הקריב זבח שלמים על המזבח השמימי ושר שיר תודה לה'.
מלאך לבוש בדים ציווה את גד לכתוב את חזונו ולומר לדוד את תוכנו, אשר עיקרו: הברית בין ה' לבין דוד ועם ישראל עדיין בתוקף.
כשדוד שמע זאת הוא הילל את ה' ובירך את גד על שה' גילה לו סודו, וגד בירך את דוד.
פרק ב': חזון אחרית הימים
בחזונו ראה גד את אשר יקרה באחרית הימים, לעם ישראל ולאומות העולם.
עם ישראל יכונס אל ארצו, ולא יהיה בהם ארור וטמא.
כל העמים יקיימו את התורה ו'כולם ידברו בלשון היהודים לשון הקדושה'.
לאחר הנחמה תבוא הנקמה – ה' יילחם את מלחמות ישראל.
תחילה יעניש ה' את אדום, וכן את הטוענים כי ה' גירש את עמו.
לאחר מכן יעשה ה' כלה בספרד, צרפת, אשכנז וגרמניה.
מיכאל השר הגדול יתגבר על סמאל שר העולם, וה' יושיע את ישראל אם יעשה 'את כל אשר צויתיך בתורת משה עבדי'.
פרק ג': מואבי מבקש מדוד להתגייר
איש מואבי בא אל דוד וביקש למול את ערלתו ולהתגייר, אך נענה בשלילה, בהתאם לכתוב בתורה (דברים כג, ד-ז).
המואבי התרעם על תשובה זו בציינו את ייחוסו של דוד, ועל כך לא הייתה לדוד תשובה.
דוד ביקש מה' שיורה לו את משפטו של המואבי, וה' ענה לו באמצעות נתן הנביא.
נתן הנביא אמר לדוד כי האיסור לבוא בקהל הוא על מואבי, ולא על מואבית.
בתשובה זו נדחה המואבי מלהתאחד עם עַם ישראל, אך דוד המלך לקחו לרעות את צאנו.
לימים, בִּתּו של אותו מואבי, צפירה, שהייתה 'יפת תואר ויפת מראה' נהייתה פילגש לשלמה ('לראש לכל בית הפלגשים') והפרק מסתיים: 'ותהי משפט הזה לחוק בישראל עד עולם'.
פרק ד': דוד המלך השופט החכם
בסיפור קצר מתואר דוד המלך כשופט חכם.
שני אנשים באו לפני דוד השופט, והתדיינו לפניו ביחס לבעלות על ארנק שנמצא.
למרות היעדרם של עדים הצליח דוד לגלות מיהו דובר האמת, והרמאי איבד את כספו.
ישראל שמעו 'את המשפט, ויתמהו על דוד וישמחו כי ראו כי חכמת אלהים בקרבו'.
פרק ה': תשועתם הפלאית של ישראל מיד פלשתים
ניצחונם המופלא של ישראל על פלשתים מתואר בפרק זה בקצרה.
לפני הקרב חשש דוד מאוד מאויביו בשל מספרם הגדול, אך ה' שלח את גד שאמר לדוד כי אל לו לפחד מפלשתים.
בלילה יצא רכב-אש והכה את הפלשתים, ודוד הסיק מכך 'כי תשועתו (של ה') כהרף-עין'.
אז בירך דוד את ה', והציב מצבה 'ויקרא לה מצב נקמות עד היום הזה'.
ה' הורה לגד ללכת אל דוד ולהוכיח אותו על כך שהוא מייחס את ניצחונו לעצמו, ולא לה'.
דוד הכחיש את האשמה באומרו כי עוד מנעוריו ייחס את ניצחונותיו לעזרת ה'.
דברי דוד מצאו חן בעיני ה', ועל כן הבטיח ה' לעזור לבית דוד לעולם.
כשגד סיפר את הבטחת ה' לדוד בירך דוד את ה'.
פרק ז': דוד מונה את העם, בא על עונשו, ומתכפר בעולות על מזבח העולה
דוד המלך ערך מִפקד בכל ישראל כדי לדעת כמה אנשי-חיל יש בממלכתו, בשל הסתת השטן.
יואב בן צרויה שר החיל התריע בפני דוד כי אין למנות את ישראל, אך בכל זאת יצא לפקוד את ישראל, ולאחר שסבב את ארץ ישראל הוא שב לדוד והודיע את מניין אנשי החיל: 1.6 מיליון.
ה' שלח את גד להוכיח את דוד על חטאו, וכתוצאה מכך הכיר דוד בחטא.
שוב שלח ה' את גד שאמר לדוד לבחור את העונש אותו הוא מעדיף – אחד מתוך שלושה – ודוד העדיף להיענש ביד ה' ('נפלה נא ביד ה' כי רבים רחמיו').
דוד התפלל אל ה', הכיר בחטאו, וטען כי רק הוא ראוי לעונש.
ה' נענה לו באמצעות מלאך אשר אמר לגד להודיע לדוד כי עליו להקים מזבח בגורן ארנן היבוסי.
ארנן רצה לתת את הגורן חינם, אך דוד התעקש לקנות את השטח בזהב ובכסף עובר לסוחר.
דוד בנה מזבח, הקריב עליו עולות ושלמים והמגפה נעצרה.
פרק ח': דוד מקהיל את העם בעת זקנתו ודורש בפניו
ה' התגלה אל דוד, אישר את הברית ביניהם, והורה לו לדבר אל העם את הדברים שהוא שם בפיו.
דוד הקהיל את העם בירושלים ודרש בפניהם.
לאחר שדוד קרא בכינוייו השונים של ה' הוא הודיע לעם כי לכל אדם יש אפשרות לבחור את אשר יעשה.
בדרשתו חיזק דוד את העם לעבוד את ה' ולקיים את מצוותיו, ולדבריו צירף הוא משל.
דוד הוכיח את שומעיו לדבר בשלום איש עם רעהו, והבטיח שכר טוב למי שיאהב את ה', כפי שהוא אוהב גם את האדם.
את הדרשה סיים דוד בתפילה לה' לברך את ישראל, ולאחר שהנוכחים ענו 'אמן אמן' הוא שילח את העם לביתו.
פרק ט': חירם מלך צור מבקש מדוד להתגייר
חירם מלך צור פנה אל דוד המלך בבקשה להתגייר, אך דוד דחה את הבקשה והמליץ לחירם להיות ירא מה', הא-ל עושה הכל, ולקיים את מצוות בני נח, שכן אם יעשה זאת 'אזי טוב לך כל הימים'.
דוד הסביר לחירם כי רק בני ישראל, בני בריתו של ה', מצווים לקיים את התורה.
בהתקבל תשובת דוד שמח חירם וקרא לעמו לירא מאלוהי ישראל אשר בחר בישראל ובדוד עבדו.
חירם הודיע את דברי דוד לשריו ולעמו, ולאחר מכן נשא נאום בעל אופי של חיזיון נבואי (בסגנונו של בלעם), על ניצחונו העתידי של דוד על כל בני חם ויפת.
ה' שָמח על דברי חירם, ושלח את גד לומר לדוד כי ישרו הדברים בעיניו, ועל כן חירם ועמו יסייעו בבניית המקדש.
כמענה לגד שיבח דוד את ה' ובירכו, והוסיף פסוקים מתהלים (פט,נג; קג,יא; קג,כב), כחתימה לפרק.
פרק י': שיר-תהלה לא-ל אוניברסלי (תהלים קמה)
פרק י' הוא שיר שבח לא-ל, בו מהלל המשורר את ה', וקורא לאחרים להצטרף אליו בדברי שבח, התפעלות ותודה.
המשורר מהלל את ה' הן בשל 'תכונותיו' המובעות בשמות-תואר או כינויים, כגון: מלך, גדול, נכבד, נורא, חסיד, טוב, צדיק, וכיוצא בכך, והן בשל האופן בו מנהיג ה' את העולם, בשמות-פעולה כגון: חנון, רחום, שומר, ועוד.
המשורר מכיר במלכות ה', ורואה בה' א-ל המולך בכל העולם, בכל זמן, ועל כל הבריות.
הכרה דתית זו מוליכה את המשורר למסקנה כי 'כל בשר' צריך להלל את ה' לנצח.
פרק י"א: תפילה להצלה ושיר-תודה (תהלים קמד)
שתי תפילות התפלל דוד ביום בו הכו אלחנן בן יעיר ויהונתן בן שמעא את אויביהם (את לחמי אחיו של גלית ואת איש המדה).
התפילה הראשונה היא תחינה אל ה' לסייע למשורר במלחמתו, לרדת מהשמים ולהשתמש באיתני הטבע ככלי-מלחמה כנגד אויביו: בני-נכר.
לאחר מכן מובא שיר חדש לאלהים, שיר-תודה, ובו מהולל האל על כי הושיע את דוד מחרב רעה.
המשורר מציין את שפע הטוב שהיטיב האל עם ישראל: בנים ובנות בריאים, צאן ומזון בשפע, וביטחון.
הפרק מסתיים בפסוק 'אשרי העם שככה לו אשרי העם שה' אלוהיו'.
פרק י"ב: דברי דוד האחרונים
לפני מותו דיבר דוד לפני ה' וישראל.
לאחר שדוד ציין לערך עשרה מכינוייו של ה' (גדול, יחיד, תמים צדק, גומל דלים, יקיר, בכיר וכו'), הוא פונה אליו בבקשה לעזור לעם ישראל, ולשמור על אחדותו.
תפילת דוד נמשכה בדרשה בה פנה אל עמו והורה לשומעיו לבל יעבדו אלילים ולדבוק ב-ה', על מנת שכך יזכו לבוא לירושלים הצפונה להם, ולראות את ה' עין בעין.
פרק י"ג: תמר בת דוד הגיבורה
לאחר שתמר בת דוד נאנסה על ידי אחיה החורג אמנון (שמואל ב,יג), היא ברחה בסתר לבית אבי אמהּ, מלך גשור (בצפון ארץ ישראל).
שלמה המלך ניסה לגלות היכן מסתתרת אחותו, אך לשווא.
בהיעדרו של מלך גשור, ניסה פרשז, רֵעַ-המלך, לאנוס את תמר.
לאחר שראתה כי כלתה אליה הרעה ביקשה תמר לדחות את המעשה עד אשר תנגן בכינור.
בשעה שתמר ניגנה ושרה, היא התפללה בליבה אל ה' ('שלח אורך ואמתך להחזיקני ואל תתן את תאות רשע ערל וטמא') ואל דוד אביה ('אבי דוד, אבי דוד, אבי דוד, ראה את חרפתך וחרפת בתך') שילך לפני כיסא הכבוד ויבקש עליה רחמים.
ה' שמע לקול דוד ('וישמע ה' את קול דוד בתמר בתו'), וגרם לכך שפרשז נרדם על חיקה של תמר.
תמר התפללה אל ה' וביקשה שיסייע לה מכוחו של אביה דוד, כשם שסייע ליעל אשת חבר הקיני.
לאחר מכן תקעה תמר את חרבו של פרשז בליבו, והרגה אותו, והתפללה תפילת-תודה לה'.
תמר הובאה אל שרי המלך אשר שאלוה לפשר מעשיה, ולאחר שהשיבה: 'הכזונה יעשה את בת מלך?', היא ניתנה בבית המשמר.
על מעשה זה של תמר דיווחו השרים למלכם אשר היה באותה שעה בירושלים אצל שלמה המלך.
הדיווח נכתב על ספרים אשר נשלחו באמצעות רצים, אך כשהגיעו הרצים לירושלים הם נתפשו על ידי שומרי המלך שלמה, וכך נודע לשלמה המלך כי תמר הייתה כל אותה שעה בגשור, וכן התברר לו שמלך גשור כיחש לו באומרו כי לא ידע היכן תמר.
כעונש על מעשה זה ציווה שלמה על בניהו בן יהוידע להרוג את מלך גשור ואת אנשיו, אשר נקברו במערת הערלים לפני שער הדיגים 'עד היום הזה'.
שלמה שלח את בניהו עם אנשי חיל להביא את תמר חיה, ולהחריב את בית המלכות בגשור.
עם בוא תמר לפני שלמה שואל אותה המלך מדוע ברחה לגשור ומדוע הרגה את פרשז.
לשמע תשובותיה בירך אותה שלמה, שינה את שמה ל'טָפַת', כינה אותה בתואר 'בתי', ונתן אותה לאישה לבן אבינדב.
פרק י"ד: החזון השלישי: המשפט האלוהי בראש השנה
בראש השנה (שנתיים לפני שנבנה בית המקדש הראשון), ראה גד חיזיון אלוהי בו יושב ה' על כסאו ושופט את עמו ישראל.
איש לבוש בדים הביא לפני ה' שלושה ספרים 'אשר ביד כל אדם נכתבים'.
עם ישראל נדון, והשטן אשר רוצה לקטרג מושתק על ידי המלאך.
צבא מעלה נוכח במשפט, ולבוש בדים מציג בפני ה' שלושה ספרים: באחד כתוב 'צדקות עמו', בשני כתוב 'שגגות עמו', ובשלישי כתוב 'זדונות עמו'.
החוזה מתאר את פסק הדין ומוסיף 'ונשתוממתי אל המראה כי לא ידעתי מה עשה ה' לי'.
החוזה עבר טקס כפרה בידי כְּרוּב אשר הודיעו שמשפט אלוהי זה הוא 'חוק לישראל'.
המלאך בירך את עם ישראל בשלום, החוזה ענה 'אמן', והמלאך חתם ב'אמן ואמן'.
"דברי גד החוזה" ההדיר ופירש מאיר בר-אילן, הוצאה עצמית, 2015.
דברי המדינות (סינית מסורתית: 國語, סינית מפושטת: 国语, פין-יין: Guóyǔ) הוא ספר ההיסטוריה הקדום ביותר בסין במבנה של סיווג ההיסטוריה לפי מדינות.
הספר מאגד רישומים היסטוריים ממספר מדינות, החל מתקופת שושלת ג'וֹאוּ ועד 453 לפנה"ס.
"דברי המדינות" כנראה נכתב החל מהמאה ה-5 לפנה"ס ועד סוף המאה הרביעית לפנה"ס.
הפרק הקדום ביותר של היצירה הוא "דברי ג'וֹאוּ".
כותב הספר אינו ידוע בוודאות.
החל מסְה-מָה צְ'ייֵן נהגו ההיסטוריונים הסיניים לשייך את היצירה לדְזְווֹ צְ'יוֹמִינְג, שהיה בן זמנו של קונפוציוס וכתב גם את הדְזְווֹ גְ'ווָאן - הפרשנות המפורסמת לספר "האביבים והסתוים".
תרמה לכך גם העובדה כי מעל 60 מהמקרים המצוינים בדְזְווֹ גְ'ווָאן מופיעים גם ב"דברי המדינות".
"דברי המדינות" אף נחשב למסורת החיצונית של "האביבים והסתוים", המכילה מסורות שלא נכנסו לכתבים הרשמיים.
בתקופת שושלת גִ'ין החלו מלומדים רבים כגון פֿוּ שׂוֵ'אן ולְיוֹ שׂוֵ'אן לחשוד כי דְזְווֹ צְ'יוֹמִינְג אינו הכותב, ובתקופת שושלת טָאנְג אף טענו דָאן ג'וּ ולוּ צ'וּן, כי היצירה אינה שייכת לאותו סוג ספרות שיצר דְזְווֹ.
התפיסה הכללית הייתה שהיצירה נוצרה על ידי יוצרים רבים, וגָ'או יִי בן תקופת שושלת צ'ינג שילב את הגישות בטענה כי דְזְווֹ פשוט ליקט מאמרים מבלי לבצע בהם עריכה.
הוויכוח על זהות היוצר ניטש עד היום.
ככלל מאמינים החוקרים כי דְזְווֹ לא היה יוצר יחיד, אך אין כל ראיה חותכת לאחד הצדדים.
התפיסה המקובלת היא כי הספר נכתב על ידי מספר היסטוריונים שהכירו את המדינות השונות, על בסיס היסטוריות של השושלת הקיסרית והמדינות המשועבדות אשר סודרו ונערכו לכדי אוסף אחד.
לא מן הנמנע שדְזְווֹ לקח חלק בפעילות זו.
"דברי המדינות" מחולק ל-21 פרקים, המאוגדים לשמונה מגילות העוסקות בשבע מדינות ובשושלת ג'וֹאוּ:
הסיפורים ב"דברי המדינות" מפורטים ומסועפים, וישנה נטייה לעסוק במספר נושאים במקביל תוך הוספת גוזמאות ופרטים.
זאת בניגוד לשפתו התמציתית של הדְזְווֹ גְ'ווָאן.
נטייה זו גררה ביקורת רבה על "דברי המדינות" בספרים העתיקים של טרום תקופת צִ'ין.
התוכן של "דברי המדינות" בנוי עם אוריינטציה חזקה למוסר.
הוא מקדם את רוח הסגולה, ומעריץ את הסדרת הטקסים מתוך התפיסה שהטקסים הם הבסיס לשלטון.
בנוסף מדגיש הטקסט את ערך הנאמנות לשליט, וככלל נחשב אחד מחומרי הלימוד שנועדו לאצילי התקופה.
ההשקפה של "דברי המדינות" על פוליטיקה נחשבת מתקדמת יחסית, ומתייצבת כנגד דיקטטורה ושחיתות.
ככלל האידיאלוגיה הנשקפת מהספר מגוונת, ולמעשה הרעיונות המובעים בו מושפעים מן המתעדים עצמם, אשר אינם מציגים קו אחיד.
יש שרואים בספר בעיקר היסטוריה של מדינת גִ'ין, מאחר שזו המדינה לה מוקדש החלק הגדול ביותר בטקסט.
"דברי המדינות" מתעד את הכלכלה, הפוליטיקה, החוק, הנישואין, ואת ענייני הצבא, הדיפלומטיה והחינוך של תקופת המדינות הלוחמות, ובנוסף להם גם מקרי אירוסין במשפחה הקיסרית, חגי קורבנות, אמרי חוכמה ועוד נושאים רבים.
הספר נחשב בעל חשיבות עליונה למחקר ההיסטורי של תקופת טרום-צִ'ין.
על "דברי המדינות" נכתבו פרשנויות רבות, ביניהן הפרשנויות של גֶ'נְג ג'ונְג וגְ'יָה קְווֵי מתקופת הָאן המזרחית, טָאנְג גוּ, יוּ' פָאן, וָאנְג סוּ ווֵיי גָ'או מתקופת שלוש המדינות, וקוֹנְג צָ'או מתקופת שושלת גִ'ין.
אף אחת מן הפרשנויות לא שרדה לימינו, מלבד זו של וֵיי גָ'או.
לְיוֹ ג'ונְגְיְוֵּ'אן כתב ביקורת על "דברי המדינות" בשם "לא דברי המדינות".
בתגובה כתבו מספר מלומדים החל מן המאה האחת עשרה ועד המאה הארבע עשרה חיבורים תחת השם "לא לא דברי המדינות".
דִּבְרֵי דָוִד הָאַחֲרֹנִים היא שירה המופיעה בספר שמואל.
בשיר מספר דוד בגוף ראשון על התגלות ה' בדברו אליו, והבטחת ברית עולם בין דוד וזרעו לבין אלוהים.
לדעת בנימין אופנהיימר, שיר זה חובר בתקופת דוד או בתחילת מלכות שלמה בנו.
אופנהיימר קושר את הבטחת ה' לשלמה בסיפור חלום שלמה בגבעון המופיע ב, בו מטרת המחבר לשבח את המלך ולהציגו כגיבור ישראל.
אחרים טוענים שמחבר מתקופה מאוחרת יותר ייחס את השירה לדוד.
השיר בנוי ממשלים וקיימות חזרות של מילים.
מספר מילים מקשרות בין שירה זו לשירת דוד המופיעה בפרק הקודם.
חלקו השני של השיר אינו מובן ונראה שנפלו בו שיבושים בזמן העריכה.
לדעת הרמן גונקל מזמור זה המופיע בשמואל ב' כ"ג, הוא מזמור מלך אופייני בעל מוטיבים דומים אשר היו מושרים במזרח הקדום.
לשיטתו נהגו מלכים באזור מסופוטמיה וישראל לשבח את עצמם בשירים.
גונקל מזהה מספר מזמורי מלך בספר תהילים.
בשירים אלה קיימים מספר מוטיבים כמו דברי הלל ושבח למלך הנערץ והגיבור, עוד משבחים את המלך על יראתו כלפי האל, ומברכים אותו במיטב הברכות.
בשירים אלו יש הבטחה לניצחון.
לדעת גונקל רוב מזמורי המלך, נכתבו בממלכת יהודה, כנראה בזמן חורבן הממלכה.
לדעת אחרים נכתבו מזמורים אלו בתקופה שלאחר הגלות, אך דעה זו אינה נתמכת על ידי אלה המשווים מזמורים בעלי אופי דומה, אשר נכתבו על ידי מלכים אחרים מן המזרח הקדום.
דימוי המלך כשמש מופיע במזמורים שומריים.
דוגמאות לכך הן 'המנון לליפית־אשתר' : "כשמש יצא, אור הארץ" ושירת שולגי המדמה עצמו "לשמש המפיצה אור רב על מושבות".
בין דימויים אלה המופיעים בשירה מהמזרח הקדום דמיון רב לדבריו של דוד בשיר "וּכְאוֹר בֹּקֶר יִזְרַח-שָׁמֶשׁ בֹּקֶר" ().
בכותרת הפתיחה: "דִּבְרֵי דָוִד, הָאַחֲרֹנִים" רואים חז"ל את ההבדל בין שירת דוד המופיעה ב לבין שירה זו כאחרונה המיוחסת לדוד.
שיר זה הוא מעין צוואה של דוד לפני לכתו.
הרעיון המרכזי בשיר הוא ששליט צדיק אשר הולך בדרכי ה', מביא עמו ברכה.
רעיון זה מובע בשיר, ה' כרת עם דוד ברית ולמתנגדיו צפוי סוף רע ומר.
המחבר מעמיד מול השליט הצדיק וירא האלוהים את האיש הרע ובן הבליעל.
דוד מעיד על עצמו כי רוח ה' דיברה בו.
התבנית 'נְאֻם' הבאה בפתיחת השיר באה להורות כי דוד הוא הדובר בשיר.
המילה " נְאֻם" פירושה דברי נבואה, והיא נוסחת פתיחה המעידה על כך שהדובר נבחר על ידי ה' להעביר את דברו.
הדבר מעיד על מעמדו הגבוה של הדובר.
רלב"ג פירש: "והוא מעלת כיסא המלוכה".
במזרח הקדום ייחסו יכולת נבואית לשליט.
לדעת שמואל אברמסקי, שירה זו אינה דברי נבואה הבאה להעביר את דברי האל כמנהג הנביאים אלא השראה אשר נחה על דוד, אלא לומר דברים על ייעודו כמלך ועל ההבטחה שניתנה לו מפי ה' על הבטחת שלטונו לדורי דורות.
דברים אלו נמסרו לדוד על ידי נתן הנביא וזהו אם כן פירוש ההבטחה הבאה בצורת התגלות ה'.
מסורת קדומה זו משתקפת במזמור זה, על יכולת נבואית אשר קיימת אצל המנהיג מייחסת את צליחת רוח ה' על דוד גם בסיפור משיחתו המופיע ב.
לשון דומה בשירה זו, נוקט הכתוב בשירת חנה ב.
השורש י-ש-ע והמילה 'צוּר' מופיעים בשני הכתובים.
השירה הראשונה בספר שמואל היא שירת חנה והשירה החותמת את הספר היא 'דברי דוד האחרונים'.
דברי דוד האחרונים במקורות חיצוניים
במגילת התהילים הגדולה שנמצאה בין מגילות מדבר יהודה במערת קומראן 11 מופיע סוף הקטע - "ועץ חוצנית ובאש שרף ישרפו בשבת" ולאחריו קטע פרוזה נוסף המונה את שירי דוד בהתאמה ללוח השנה במגילות קומראן.
דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין הוא ביטוי שמקורו בתלמוד, ומשמעותו היא שכאשר ישנה התנגשות בין דעת רב לדעת תלמיד יש להישמע לדעת הרב.
הביטוי מופיע בתלמוד כאחד הטעמים לכלל ההלכתי אין שליח לדבר עבירה.
כיוון שהשליח צריך היה להישמע לדברי הרב (הקב"ה) ולא לדברי התלמיד (המשלח), בטלה השליחות, והאחריות על העבירה שנעשתה מוטלת על השליח.
שלש פעמים נוספות מופיע הביטוי בתלמוד הבבלי.
בשני מקומות הוא מופיע כטענה שאין לטעון: לגבי השוכר עדי שקר נאמר שהוא פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים, ושהוא אינו יכול לטעון שעל עדי השקר היה שלא להעיד משום דברי הרב.
וכן מסית אינו יכול לטעון שעל הניסת היה שלא לשמוע לו, דבר הנלמד מסיפורו של נחש הקדמוני, שנמנע ממנו להגן על עצמו, כדי שלא יטען טענה זו.
לגבי מסית ומדיח - כאמור, בתלמוד נאמר שהמסית אינו יכול לפטור עצמו בטענה שהמוסת היה צריך לשמוע בקול הקב"ה ולא בקולו משום "דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעים".
לפי התוספות הטעם הוא שאיסור ההסתה הוא איסור העומד בפני עצמו, ואינו תלוי בכך שהמוסת ישמע ויפעל לפי ההסתה.
הכלל אין שליח לדבר עבירה - לפי הטעם הזה יש חילוק בין שליח שמצווה על אותו איסור לבין שליח ש"אינו בר חיובא", כלומר אינו מצווה על איסור זה.
דוגמה לדבר היא אישה שנשלחת על ידי איש לבצע הקפת הראש.
כיוון שאישה אינה מצווה על איסור הקפת הראש, לדעת רבינא תהיה במקרה זה שליחות לדבר עברה.
אין הלכה כתלמיד במקום הרב - אחד מכללי הפסיקה במחלוקות האמוראים שהשתמשו בו הראשונים.
כלל זה דומה לעיקרון לפיו יש להישמע לדברי הרב ולא לדברי התלמיד.
אמנם הוא אינו כלל מוחלט
דברי הימים - חדשות העבר היה כתב עת, שתיאר את אירועי ההיסטוריה היהודית בתצורת עיתון מודרני.
כתב העת הוצא לאור בשנות החמישים, וסיקר את האירועים מתקופת אברהם אבינו ועד לתקופת רבי יהודה הלוי.
העיתון יצא לאור בהוצאת "מוסד הראובני", ביסודה ומימונה של פאולה ואן-ליר.
את הרעיון להוציא עיתון שיסקור את תולדות עם ישראל באופן מודרני, הגתה המיליונרית פאולה ואן-ליר, אשתו של ברנרד ון ליר ואמו של וים ון ליר, מייסד הסינמטק הראשון בירושלים.
לפני שיצא העיתון במתכונתו המסודרת, יצאו לאור מספר גיליונות על תקופת בית שני באנגלית, בעריכת רב רפורמי מהולנד, אך ואן-ליר רצתה שהעיתון יופיע בעברית ובישראל.
למרות שבעבר סירב אלדד לכתוב בעילום שם, הפעם הסכים, ייתכן משום שראה בכתיבת העיתון כלי להפצת דעותיו ומסריו דרך הפרשנות על אירועי העבר.
מערכת העיתון שכנה ברחוב אבן גבירול בירושלים, בדירתה הפרטית של ואן-ליר.
העיתון הופץ גם באנגלית בארצות הברית, בשם "Chronicles: news of the past", בתרגומו של משה אומן.
עורכי המשנה של העיתון היו שלום רוזנפלד ועמנואל כ"ץ.
בתפקידים משניים במערכת עבדו מספר סטודנטים, ביניהם גאולה כהן.
אומן, שהיה אחראי להפצת העיתון בארצות הברית, סיפר שם כי הוא עורכו של העיתון.
הדבר הכעיס את אלדד, שהגיש נגדו תביעה משפטית.
השופט בנציון שרשבסקי, בפניו נידונה התביעה, הציע פשרה: על העיתון האנגלי יופיעו שמות שניהם, כיוון שתרגום העיתון הוא ככתיבה ממש, ואילו בעיתון העברי יופיע שמו של אלדד בלבד.
הצדדים קיבלו את הפשרה, ומאז החל להופיע שמו של אלדד על העיתון.
העיתון יצא לאור כל חודש, המהדורה האנגלית ("Chronicles: news of the past") החל מפברואר 1950 ועד לתקופת הרצל.
המהדורה העברית יצאה בין אוקטובר 1950 ל-1954, ובה יצאו לאור 48 גיליונות, בהם סיקור מתקופת אברהם אבינו ועד לתקופת רבי יהודה הלוי.
נכון ל-1995, נמכרו בהוצאה האנגלית כחצי מיליון עותקים.
בין קוניו הגדולים של העיתון נמנה בן-גוריון, שהיה גם שר הביטחון, ונהג לקנות 1,500 עותקים בכל חודש ולחלק אותם בין קציני צה"ל.
ב-1958, לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל, הודפסו 26 הגיליונות שיצאו באנגלית בכרך אחד.
גיליונות אלו הודפסו מספר פעמים נוספות.
ב-1992, פרסם הג'רוזלם פוסט את כתב העת במהדורה האנגלית.
מטרתו של העיתון הייתה להגיש את אירועי התנ"ך וההיסטוריה בשפה עכשווית ואקטואלית.
לדברי אלדד, כתיבת העיתון לא נעשתה באופן הומוריסטי, אלא רעיון הכתיבה בלבד יש בו הומור; ואילו הקורא מן העבר כלל לא היה משועשע לו קרא את העיתון בזמנו.
העיתון נראה כעיתון מודרני לכל דבר, זמן "הוצאתו" וכן מיקום המערכת הם לפי התקופה בה עוסק הגיליון.
דיווחיו עקבו אחרי האירועים המרכזיים בתנ"ך, כמו גם אירועים חשובים נוספים ברחבי תבל, כמו נפילת מצרים בידי החיקסוס ושלטונו של חמורבי, וכן תיארו את המציאות היום-יומית של אותה תקופה.
כדי להגיש לקורא תמונה מלאה על מאורעות התקופה, סיקר העיתון את כל היבטיו של המאורע: פוליטית, כלכלית, חברתית, דתית ותרבותית.
העיתון כלל חדשות, כתבות, מאמרי מערכת, שירים, קריקטורות, תמונות ומפות, מכתבים למערכת, ואפילו מודעות פרסומת, טור רכילות ותשבץ.
כתיבת העיתון נתקלה בשתי בעיות כרונולוגיות: אחת נבעה ממחלוקות ההיסטוריונים לגבי תיארוך מאורעות התנ"ך, והשנייה לגבי זמן "הוצאת" העיתון, שכן לא ניתן היה להוציא את העיתון כל פרק זמן קבוע, אלא לפי רצף האירועים המרכזיים.
אלדד החליט "להוציא" את העיתון בפערי זמן משתנים, כשהוא נצמד לאירועים המרכזיים.
בניגוד לגרסה הקודמת של העיתון, לעיתון ניתן תאריך מדויק של שנה, חודש ויום, ולא של תקופת זמן כללית.
כתוצאה מכך כל גיליון מאזכר כ"דרך אגב" אירועים שקרו זמן רב לפני "הוצאת" הגיליון, וכן "השערות" לגבי התרחשויות ש"ייתכן" שיתרחשו לאחר הוצאת הגיליון, כפי שידוע לנו היום שאכן קרה.
בנוגע להתרחשויות עצמן נצמד אלדד ככל האפשר לעובדות הידועות לנו מתיאורי התנ"ך וכתבי התקופה, כמו גם מתגליות ארכאולוגיות ומחקרים מאוחרים, ואילו בנוגע להקשר ביניהן כתב גם השערות שאינן מבוססות, חלקן פרי המצאתו.
אלדד הקפיד להדגיש בהקדמת כל גיליון אלו מהתיאורים הם עובדות ואלו השערות בלבד.
בנימוקי ועדת השופטים לפרס ביאליק, תשמ"ח שניתן לאלדד, נאמר: .
דברי ימי בארצ'סטר היא מיני-סדרה בריטית משנת 1982, בהפקת ג'ונתן פאוול עבור ה-BBC.
את התסריט כתב אלן פלייטר, והיא מבוססת על שני הרומנים הראשונים מתוך סדרת ספרי בארצ'סטר מאת אנתוני טרולופ, "מנהל בית המחסה" ו"מגדלי בארצ'סטר".
הצילומים נערכו בסביבות קתדרלת פיטרבורו.
אחרי שהסתיים "מסע צלב" כושל נגד ההתעשרות העצמית של הכנסייה האנגליקנית, הקהילה המנומנת של בארצ'סטר תוססת בעקבות פרסום דוח של חקירה שנערכה בכנסייה המקומית.
דונלד פלזנס – מר הרדינג
נייג'ל הות'ורן – סגן הבישוף גרנטלי
אנג'לה פלזנס – גברת גרנטלי
סיריל לוקהאם – הבישוף גרנטל
דייוויד גווילים – ג'ון בולד
ג'ורג' קוסטיגן – טום טאוורס
ברברה פלין – מרי בולד
ג'נט מאו – אלינור הרדינג
קלייב סוויפט – הבישוף פראודי
ג'רלדין מקיואן – גברת פראודי
אלן ריקמן – עובדיה סלופ
סוזן המפשייר – סיניורה מדלן נרוני
אורסולה האוולס – מיס ת'ורן
ג'וזף או'קונור – מר באנס
קליפורד פאריש – אייבל הנדי
פיטר בליית' – ברטי סטנהופ
סוזן אדמונסטון – שארלוט סטנהופ
פילידה לאו – גברת סטנהופ
ב-1982 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה על העיצוב (כריס פמסל).
עוד הייתה הסדרה מועמדת לפרסי סדרת הדרמה (ג'ונתן פאוול, דייוויד ג'יילס), עיצוב התלבושות (חואניטה ווטרסון), גרפיקה (סטיוארט אוסטין), איפור (אליזבת ראוול), סאונד (כריס אנתוני), צילום וידאו (ג'ף פלד), ותאורת וידאו (הווארד קינג).
יצירות הוא פודקאסט (הסכת) העוסק בענייני התנ"ך, המזרח הקדום והיסטוריה של ארץ ישראל בכללותה.
ההסכת החל את שידוריו בשנת 2014. הוא נוצר ומוגש על ידי ד"ר אילן אבקסיס.
בהסכת עולים הפרקים בהתאם ללוח השנה הירחי א' (וט"ו) בחודש עברי.
ההסכת עוסק במגוון תחומים (אישים, יצירות, היסטוריה והיסטוריה צבאית, לשון, כתובות עתיקות, תרבויות קדומות ועוד).
בנוסף מגיש אילן אבקסיס הסכת נוסף עם בתו בשם 'איזה קטע - תנ"ך עם נטע'.
דברי הימים של משה רבנו הוא חיבור מסוגת המקרא המשוכתב (כתיבת סיפורי המקרא עם תוספות), העוסק בחיי משה רבנו.
הספר נכתב כנראה בסביבות המאה ה-11 או המאה העשירית, זאת בשל העובדה שהספר מצוטט בספר הערוך, ומשום שהסגנון האופייני לתקופה.
אביגדור שנאן הגדיר את דברי הימים של משה כ"סיפור" ולא כמדרש מכמה סיבות: לשון החיבור היא פסאודו-מקראית ולא ארמית, צורת הספר אינה מפרשת את הפסוקים אלא עורכת אותם מחדש, בספר לא מוזכרים חכמים, לא מוזכרים המילים "שנאמר" "הדא הוא דכתיב" הרגיל במדרש, לספר אין מגמה מוסרית אלא להנאת הקורא.
מנחם מנדל כשר טען שהספר מתבסס על ספר הישר, ואילו אהרן ילינק סבר הפוך – שספר הישר הסתמך על דברי הימים של משה.
כיום ברור שדברי הימים של משה הוא המקורי ולו רק בשל הדעה הפופולרית במחקר שספר הישר התחבר במאה ה-17.
טסה ראג'ק זיהתה בספר מוטיבים השאולים מהמיתולגיה היוונית.
הסיפור נדפס לראשונה בקושטא רע"ז, ולאחריו פעמים רבות, על ידי אהרון ילינק, על ידי יהודה דוד אייזנשטיין ועל ידי זיכרון אהרן.
אביגדור שנאן הדפיס מהדורה מכתב יד של ספר דברי הימים לירחמאל.
מהדורתו זהה עד לסיפור משה בכוש ומשם יש מספר שינויים בגוף הסיפור ושינויים לשוניים.
לדוגמה: מספר השנים שבהם היה בכלא של יתרו (7 או 10), הבן הנימול במלון (אליעזר או גרשום) ועוד.
מבחינה לשונית נוסח כתב היד שומר על נוסח מקראי (שכתוב המקרא) ואילו נוסח הדפוסים בלול בלשון חז"ל.
בנוסף בנוסח כתב היד יש פרק המהווה סיכום של הספר.
לפי שנאן מהדורה זו מדויקת יותר.
נוסח זה נדפס גם על ידי עידן דשא.
ג'ון רבס תרגם את החיבור לאנגלית.
סעד מאלכי תרגם קטעים רבים מהחיבור לערבית ופרסמם בעיתון אסראאיל.
הספר מתאר את חייו של משה רבנו בגוף שלישי ובזמן עבר, המתמקד בעלילה ולדברי שנאן "אינו מתעכב כמעט על חיי הנפש", רגשות או מחשבות.
לדבריו זהו "סיפור עלילה רדוד שלא הושקעה בו כל מחשבה לא מצד המבנה ולא מצד הדמויות, לא מצד הסגנון ולא מצד העלילה".
מבחינה עלילתית ולא כותב על הרגשות או המחשבות שלהם.
בשונה מסיפור התורה, המתאר את משה כשליח ה', מייסד דת ומחוקק, הספר מתאר את משה כגיבור וחכם אישי יותר, הלוחם את מלחמותיו ופותר את בעיותיו בעיקר בזכות כוחו וכישוריו.
החיבור צוטט לראשונה על ידי רבי נתן מרומי בספר הערוך.
צוטט גם על ידי פרשני המקרא רבי אברהם אבן עזרא, רשב"ם, ורבים אחרים.
החיבור נכלל באנתולוגיה "ספר הזכרונות" לאלעזר בן אשר הלוי ("דברי הימים לירחמיאל") שחובר ב-1325, וחלקים ממנו נכללו בספר ילקוט שמעוני, ומאוחר יותר – בספר הישר.
אבן עזרא הסתייג מהספר, וכתב: "ואל תסמוך אל דברי הימים של משה, כי הבל כל הכתוב בו".
בדומה לכך כתב רשב"ם: "ואין בדבר זה מדברי התנאים והאמוראים, ואין לחוש לספרים החיצונים".
רבי יצחק אברבנאל כתב, "אפשר שיהיה אמת",
דברי ימי המהפכה הרוסית היא סדרת דרמה היסטורית רוסית, בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי, שמשודרת בשירות הסטרימינג START.
הסדרה מגוללת את סיפורה של מהפכת 1905, מהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר ומכסה אירועים מההיסטוריה של רוסיה בשנים 1905—1924. מככבים בה יורה בוריסוב, יבגני טקאצ'וק, ניקיטה יפרמוב, יוליה ויסוצקאיה, ניקיטה קרטאייבה, אלכסנדר מיזב, טימופיי אוקרוייב ואחרים.
הסדרה מתרחשת בשנים 1905–1924: מהמהפכה הרוסית הראשונה ועד למותו של ולדימיר לנין ועלייתו של סטלין לשלטון.
ההיסטוריה של רוסיה בתקופת הזמן הזו מתפתחת על רקע עימות רגשי בן 20 שנה בין ארבע דמויות בדיוניות.
הסדרה מחולקת לארבעה פרקים, שנקראים "השחר", "האצה", "פירוק" ו"חשבון".
יוליה ויסוצקאיה — אינסה ארמנד
ניקיטה יפרמוב — ניקולאי השני
יבגני טקאצ'וק — ולדימיר לנין
חברת VGTRK ורשת רוסיה-1 אחראים להפקת הסדרה, במימון הקרן של אלישר אוסמנוב.
צילומי הסדרה נערכו במשך כשנה, מספטמבר 2022 ועד אוגוסט 2023.
הסדרה תשודר בשירות הסטרימינג Start במהלך שנת 2024 ותשודר גם ברשת רוסיה-1.
סֵפֶר דְּבָרִים או חומש דברים הוא החומש החמישי מבין חמשת ספרי התורה.
החומש נקרא גם משנה תורה.
בחומש מדבר משה עם בני ישראל על הדרך שעשו במדבר ועל האתגרים הצפויים להם בכניסה לארץ, ועוד כמה וכמה מצוות חדשות.
דברים אלו נאמרים בערבות מואב, תחנתם האחרונה במדבר, בשנה הארבעים ליציאת מצרים, מא' בשבט ועד למותו של משה בז' באדר.
הספר מכיל שלושים וארבעה פרקים, עשרים ושבעה סדרים, שלושים וארבע פרשיות פתוחות ועשרים וארבע סתומות.
כשאר כרכי החומש, ספר דברים נושא שם המבוסס המילה המשמעותית הראשונה המופיעה בפרק הראשון, .
שמו הקדום (מתקופת חז"ל) היה משנה תורה, על פי הכתוב בו .
אחד ההסברים לכינוי "משנה תורה" (שהיה שכיח בעיקר בתקופת התנאים והאמוראים) היא משום סיכומו של הנאמר בארבעת הספרים הקודמים.
מסורת דומה משתקפת בביבליה הנוצרית, בה מכונה הספר Δευτερονόμιον בתרגום השבעים היווני או Deuteronomium בתרגום הוולגטה הלטיני, כלומר "חוק שני", או תרגום ישיר של הביטוי "משנה תורה" כפי שהובן על ידי המתרגמים ליוונית.
עיקרו של ספר דברים הוא נאומו של משה בו הוא סוקר את ההיסטוריה של עם ישראל ואת החוקים שקיבל.
במידה רבה חוזר ספר דברים על פרטים רבים שתוארו כבר ביתר ספרי התורה, אלא שהוא עושה זאת בסגנון ייחודי, בשינויי פרטים ובמתן דגש על עניינים כסוגיית ריכוז הפולחן "בָמַקוֹם אָשֶר יִבְחַר ה'", או איסור על הקרבת קרבנות מחוץ לבית המקדש, אשר הובא בסגנון אחר ב.
בחקר המקרא הספר מייצג את האסכולה הדויטרונומיסטית (ראה בהמשך).
סגנונו של ספר דברים שונה משל שאר ספרי התורה: רובו מורכב מנאום שמשה אמר לבני ישראל בערבות מואב, בטרם כניסתם לארץ כנען - הלא היא ארץ ישראל.
יש בספר שני פרקי שירה, פרקים ל"ב ול"ג.
המשפטים בספר ארוכים ומורכבים מעט יותר מהעברית הרגילה, והוא משתמש בלשון מלאה יחסית במליצות רטוריות (כדוגמת "ערים גדולות ובצורות בשמים" וכדומה).
נאום משה, שהוא עיקרו של ספר דברים, מספר על ה', שבחר בעם ישראל להיות לו לעם בשל אהבתו ומחויבותו לשלושת האבות.
עם ישראל מחויב לקיים את המצוות שה' ציווה עליהם - כך הספר נפתח, וכך הוא נסגר.
הפרק האחרון - פרק ל"ד - מספר על מות משה.
החלק הראשון ( , מזכיר גם את פתיחתו של חומש שמות - "ואלה שמות בני ישראל"), כולל הטפות מוסר לעם והוכחתו על חטאים במדבר.
משה מוסר (פרקים א–ד) סקירה היסטורית לא כרונולוגית וניתוח היסטוריוסופי ותיאוסופי של אירועים שונים שאירעו לבני ישראל במדבר, החל מציווי ה' לנסיעתם מחורב לאחר מתן תורה, דרך מעמד הר סיני עצמו, ומסיים בהטפת מוסר ואזהרה על עבודה זרה ותוצאותיה, ובהבטחה או דרישה לחזרה בתשובה.
אז ישנה הפסקה בנאום, ומסופר על קיומה הלכה למעשה של מצוות הבדלת ערי מקלט (בעבר הירדן המזרחי) על ידי משה.
החלק השני ( דברים ה א, מזכיר גם את פתיחתו של חומש ויקרא - "ויקרא אל משה"), הוא חלק המצוות, ובו משוחזרות חלק גדול ממצוות התורה, לעיתים בתוספת טעם והסבר.
משה חוזר על עשרת הדיברות, מצווה על ייחוד השם, וממשיך בסדרת צווים, אזהרות והטפות מוסר לקראת בואם של ישראל לארצם החדשה.
לאחר מכן הוא שב לסקירתו ההיסטורית וסוקר את מעשה עגל הזהב, וחוזר לדרשתו הארוכה.
בחלק השלישי (, ) משה מצווה בעיקר על כל החוקים והמצוות הקשורים באופן מהותי לארץ ישראל.
החוקים מורים כיצד יש לנהוג בעבודה זרה והפסילים שבארץ כנען, ומוסיף פרטים במצוות רבות, כמו הקורבנות, כיצד להבחין בין נביאי אמת לבין נביאי שקר, מצוות הקשורות למערכת המשפט בארץ, מצוות שלוש רגלים (פרקים יב–טז), דיני זקן ממרא, מלכים ודיני מלחמה, ועוד דינים רבים אחרים (פרקים יז–כו).
בפתח החלק השלישי משה מצווה על קיום מעמד הר גריזים והר עיבל שבו יכרתו עם ישראל ברית עם ה' על קיום כלל מצוות התורה, ובפרט על המצוות המנויות בחלק זה של ספר דברים, שבו מופיעות מצוות הנוגעות לישיבתם של ישראל בארץ.
החלק הרביעי ( , מזכיר גם את פתיחתו של חומש במדבר - "וידבר ה' אל משה"), פותח בציווי נוסף לערוך את מעמד הר גריזים והר עיבל בו יכרתו עם ישראל ברית עם ה' על מצוות ספר דברים.
לאחר מכן מונה משה סדרה של ברכות להן יזכו ישראל אם ישמרו את המצוות הללו, וסדרה של קללות באם יפרו את הברית ולא יקיימו את המצוות הללו.
משה מוסיף להרבות באיומים ואזהרות על העונשים הצפויים לעוברי הברית (פרקים כז–ל), המגיעים לשיאם בשירת האזינו ().
בכך למעשה 'עוטף' משה את מצוות הארץ הנמנות בחלק השלישי של הספר, בציווי על כריתת הברית בהר גריזים והר עיבל, המופיע לפני המצוות הללו (), ומיד לאחריהן ().
החלק החמישי הוא סיום הספר והתורה כולה.
משה רבנו נפרד מעם ישראל בברכות כלליות ואישיות לכל שבט (), עולה לראש הפסגה ומביט בארץ המובטחת, אליה לא זכה להיכנס.
על פי חלק מן הדעות בחז"ל, יהושע בן נון, עוזרו ויורשו של משה, הוא אשר תיעד את מותו של משה ().
בשל הדגש שהספר מעמיד על שכר ועונש ועל צדק חברתי, הוא הפך לאחד המקורות הנקראים ביותר בתקופה המשיחית הסוערת של בית המקדש השני.
עדים לכך העותקים הרבים של הספר שנמצאו בקרב מגילות מדבר יהודה.
שלושת הספרים המצוטטים ביותר במגילות ובברית החדשה הם דברים, ישעיה ותהלים.
חז"ל עמדו על הקושי שבייחוס הספר השלם למשה שפטירתו מסופרת בספר, וברייתא בתלמוד הבבלי מיחסת את שמונת הפסוקים האחרונים ליהושע.
לפי דעה אחרת אלוהים הכתיב למשה את דבר מותו, ו"משה כותב בדמע".
גם לדעה זו פסוקים אלו קדושים פחות ו"יחיד קורא אותם".
באחד ממדרשיהם העלו חז"ל את האפשרות כי גילוי ספר התורה בימי יאשיהו היה כרוך בקריאה - מחודשת - של פרשיית התוכחה (פרק כח'), שבספר דברים.
ספר דברים היה נקודת מפנה בביקורת המקרא בשתי נקודות מרכזיות: ייחוסו למשה כאשר מותו של משה מתואר בו, הוביל את תומאס הובס לפקפק באמינות ייחוס התורה למשה בכלל.
המשיך אותו ברוך שפינוזה במאמר תאולוגי-מדיני, שם הוא הציג ראיות לאנכרוניזם בספר דברים על פי הבנתו את פרשנות אבן עזרא.
שתי נקודות חלוציות אלה בביקורת המקרא בישרו על מהפך בתיארוך התורה, שחל ב-1805 עם זיהויו של וילהלם מרטין לברכט דה וטה את ספר דברים עם הספר שהכהן הגדול, חלקיהו בן שלום, מצא בבית המקדש: .
מכל מקום זיהוי זה הוביל את דה וטה לתארך את ספר דברים למאה השביעית לפני הספירה על סמך ריכוז הפולחן.
לפי דבריו, חשש יאשיהו מן ההשלכות החמורות של אי קיום פולחן ריכוזי והחליט, בשנת 622 לפנה"ס, על רפורמת יאשיהו – רפורמה בפולחן, ומכאן שספר דברים נכתב באותה תקופה.
ההנחה של דה וטה התבססה על סתירות רבות בין הפולחן שהיה קיים אז לבין הדרישות שבספר דברים.
להערכתו מחבר הספר היה בן דורו של יאשיהו או הכוהן הגדול חלקיהו אשר מצא את הספר בבית המקדש.
במהלך המאה השביעית לפנה"ס, צמחה האסכולה הדויטרונומיסטית אשר הושפעו מספר דברים ולאור כך הוסיפו נוסחי עריכה לאורך ספרי מלכים שאינם קיימים אצל האסכולה האפרתית של אנשי הצפון.
התארוך של דה וטה סלל את הדרך להשערת התעודות של יוליוס ולהאוזן.
אף על פי שחלקים רבים מהשערת התעודות מצויים בוויכוח במחקר, תארוכו של ספר דברים זכה להסכמה רחבה בביקורת המקרא.
הסיבה לכך היא שלמסורת התעודה D יש מאפיינים ייחודים המבדלים אותה מהמקור הכוהני, המקור היהוויסטי והמקור האלוהיסטי כפי שמאופיינים בתורת התעודות של ולהאוזן.
הזיהוי של ספר דברים כתעודה בפני עצמה שהתחברה במסגרת רפורמת יאשיהו תרם לזיהוי מאפייני לשון ותאולוגיה ייחודיים לאסכולה הדויטרונומיסטית בה צמח הספר.
את הביטויים המאפיינים את הספר ליקט משה ויינפלד בעבודת הדוקטורט שלו מ-1964, "מוצא ספר דברים והאסכולה הדבטרונומיסטית".
מבחינה לשונית וסגנונית, ויינפלד הסיק שאסכולה זו פעלה בשלושה תחומים מרכזיים: חיבור ספר דברים, עריכת ההיסטוריוגרפיה המקראית (ספרי יהושע עד מלכים) לפי התאולוגיה הדויטרונומיסטית (שבבסיסה שכר ועונש), ועריכת ספר ירמיה.
ויינפלד מדגיש, ששלוש פעילויות אלה, מביאות את בשורת האסכולה בשלוש סוגות שונות: חוק ומשפט, היסטוריוגרפיה, ונבואה.
נקודה מרכזית נוספת שהעלה ויינפלד במחקרו הוא זיהוי דגם הברכה והקללה שבספר דברים כמקביל לנוסח בריתות במזרח הקדום.
עד סוף שנות ה-80 הקונצנזוס במחקר לגבי עיתוי כתיבת הספר, היה שהספר נכתב בימי חזקיהו, נגנז בתקופת מנשה, והתגלה מחדש בתקופת יאשיהו.
ממלכת ישראל התמרדה באשור ונהרסה בשנת 722 לפנה"ס.
דבר זה השפיע על ממלכת יהודה, מכיוון שפליטים שברחו מישראל ליהודה חיזקו בבואם מספר מסורות אשר השפיעו על הדינמיקה החברתית ביהודה, ביניהן מסורת שה' הוא האלוהים היחיד שיש לשרתו.
השקפה זו השפיעה רבות על האליטה של בעלי האדמות, שממנה תצא האסכולה שתשפיע רבות על כתיבת הספר.
בינתיים עלה לשלטון יאשיהו, שהומלך בגיל 8 בעקבות רצח אביו, אמון.
במהלך שלטונו של יאשיהו, נוצרה הזדמנות למאבק לעצמאות מאשור, אותו הובילה תנועה יהודאית, שנשאה על דגלה רעיון תאולוגי-לאומי של נאמנות לה' כאל היחיד.
סביב תקופה זו נכתב הספר אשר נמצא בבית המקדש, ובאה לידי ביטוי בו "האסכולה הדויטרונומיסטית" - כפי שתיקרא מאוחר יותר בחקר המקרא - אשר השפיעה על הכתוב בו במטרה לחזק את האידאולוגיה שלהם.
בתמיכתו של יאשיהו פתחו אנשי האסכולה ברפורמה מקיפה של ריכוז הפולחן.
פעילותה של האסכולה המשיכה בגלות בבל ובזמן חורבן ממלכת יהודה, בשנת 586 לפנה"ס.
היו אלה אירועים שעוררו דילמות תאולוגיות רבות, והאסכולה הסבירה את האסונות כעונש ה' על אי-ציות לחוקיו, ופנתה לערוך במקביל לספר דברים גם את הכתבים ההיסטוריוסופיים של עם-ישראל, הספרים מיהושע עד מלכים, כדי להמחיש זאת.
בזמן שיבת-ציון, בתקופת שלטון פרס בארץ, נחתם הספר, כחלק מחומשי התורה.
חלק מן החוקרים טוענים שהאוטונומיה בירושלים הצריכה חוק יהודי מוגדר ומוסכם, אשר יאושר על ידי הממשל הפרסי, ולכן הקבוצות היהודיות איחדו את המסורות שלהן לכדי טקסט אחד - הלא הוא ספר דברים והתורה בכללה.
בשלב זה, לקראת חתימת הספר, נוספו לספר דברים פרקים חדשים, שהתאימו את הספר להתפתחויות החדשות.