tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מודל זה התפרסם בשוודיה ב-1974 בצורת פירמידה , צורה שאומצה ב-1989 על ידי מדינות סקנדינביה האחרות, גרמניה המערבית יפן וסרי לנקה, ולאחר מכן על ידי ה-USDA.
בהמשך, התפשט השימוש במודל הפירמידה למדינות נוספות.
המודל אותו הציגה שוודיה היה של מוצרי מזון בסיסיים שנועדו לספק את הצרכים החיוניים מבחינה בריאותית, ומוצרים נוספים שהכילו ויטמינים ומינרלים שלא נכללו בקבוצה זו.
היצוג הגרפי של המודל היה עגול, אך על יצוג זה נמתחה ביקורת כי הוא הראה רק מהם המזונות החשובים, ללא יצוג מפורש של הכמות המומלצת מכל סוג מזון.
על בסיס המודל הזה יצרה אנה בריט אגנסטר, מרשת המרכולים הקואופרטיבית השוודית , יצוג גרפי ברור של המנות במבנה בצורת פירמידה שפורסם כאמור ב-1974. המבנה הפירמידיאלי נועד לעזור לציבור לאזן בין עלות לבריאות.
מבנה זה הוצג במגזין השנתי של הקואופרטיב, אך ממשלת שוודיה והוועדה לא קיבלו את מודל הפירמידה, בטענה כי מודל זה מבוסס על שיקולים מסחריים, בהמשיכם להשתמש בתצוגה הגרפית המעגלית.
בסיס הפירמידה הכיל מוצרים חיוניים לקיום מבחינה קלורית ובריאותית המכילים חלבונים, פחמימות ושומנים ממוצרי חלב, שומנים, דגנים, לחם ותפוחי אדמה.
מעליהם, הופיעו מוצרי המזון הטרי כפירות וירקות שהיו יקרים בהרבה באותה העת, אך היו מקור חשוב לוויטמינים ומינרלים.
בחלקה העליון הופיעו מוצרי מותרות יקרים מאוד אשר אינם הכרחיים לתזונה כבשר, דגים וביצים.
פירמידה זו פורסמה לראשונה בשנת 1992 בארצות הברית.
התצוגה פותחה על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית על סמך ההמלצות התזונתיות שנקבעו ופותחו על ידם מאז ראשית המאה ה-20.
פירמידת המזון החדשה של הרווארד
בשנת 2005 פרסם בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד, פירמידה מזון חדשה, שכללה מידע שהצטבר בעקבות מחקרים שנעשו מאז פורסמה פירמידת המזון המקורית בשנת 1992. הפירמידה החדשה שינתה את הרכב המזון הרצוי, ובעיקר הציעה להפחית משמעותית את כמות הדגנים הנצרכת, ובעיקר את אלו שאינם מדגנים מלאים.
הפירמידה בנויה מקבוצות מזון המסודרות בקומות, כשכל קומה מתאימה ברוחבה לחלק היחסי שצריך להיות לכל קבוצה בתזונה יומית נכונה לדעת ממשלת ארצות הברית.
כמו כן הדגישה את חשיבות האימון הגופני והשמירה על המשקל התקין.
ב-2 ביוני 2011 החליפו משרד הבריאות ומשרד החקלאות האמריקאים את המלצתם למודל חדש בשם "הצלחת שלי".
השינויים העיקריים במודל הצלחת הם הגדלת כמות הפירות והירקות לחצי מהתזונה, והחלפת המוצרים מהחי ב"חלבון" כללי, ללא תלות במקורו.
בעקבות משרדי הממשלה, זנחה גם הרווארד את מודל הפירמידה ועברה למודל הצלחת, בשינויים דומים לאלה של משרדי הממשלה.
הרווארד ממליצה אף יותר בפירוש על הגבלת המזון מהחי, כגון החלפת כוס החלב בכוס מים.
ישנן טענות רבות כנגד מודל פירמידת המזון האמריקאי (ואימוצו על ידי מדינות אחרות):
כבר בעת פיתוח הפירמידה ידעו מדעני תזונה כי הצריכה של סוגים מסוימים של שומן הכרחית לבריאות ומקטינה את הסיכון למחלות לב.
מחקרים שנעשו בשנות הששים הראו כי צריכה מוגברת של שומן רווי גורמת לעלייה ברמת הכולסטרול.
כן היה ידוע על מתאם בין כולסטרול גבוה ומחלות לב.
אך במקביל, היה גם ידוע כי צריכה של שמנים חד רווים כגון שמן זית לא גורמת לעלייה בכולסטרול.
הצוות שפיתח את הפירמידה החליט כי הבדלים אלו קשים להסברה לציבור הרחב, ולכן בחר בגישה הגורפת של "שומן הוא רע".
מכאן נבעה ההמלצה על צריכת שומן בכמות שלא תעלה על מ-30% מסך הקלוריות, המלצה שהתבססה על שיקולים הסברתיים ולא על מדע התזונה שהיה זמין באותה עת.
בנוסף, המקורות העיקריים לחלבונים באותה תקופה היו עתירי שומן (למשל בשר אדום), ולכן מפתחי הפירמידה נמנעו מלהמליץ על הגדלה של צריכת החלבונים.
הפירמידה לא הבדילה בין סוגים שונים של מזון בתוך אותן הקטגוריות, כאשר יש בין הסוגים השונים הבדלים בריאותיים משמעותיים, למשל בין פחמימות פשוטות, מרוכבות ומעובדות, שומן רווי מול שומן בלתי רווי ושומן טרנס (הנחשב כיום כמזיק במיוחד), ועוד.
הפירמידה, שאומצה כאמור בעיקרה על ידי גורמים רבים ברחבי העולם, מתעלמת מהבדלים תרבותיים בין קהילות שונות כפי שבאים לידי ביטוי בצריכת המזון (כגון זמינות של מזונות כאלה או אחרים).
כן מתעלמת הפירמידה מסוגי תזונה שונים כצמחונות, דיאטה ים תיכונית ודיאטת אטקינס, שראיות למכביר מעידות על היותם בריאים ויעילים.
הפיתוח הסופי של הפירמידה בוצע תחת השפעה של קבוצות אינטרס חזקות של יצרני מזון אמריקאים.
כך למשל, הלובי של יצרני תירס וחיטה, יצר הטיה מכוונת לכיוון מוצרים אלו על אף שלא היו אז (ואין כיום) הוכחות מדעיות מספקות שלצריכה גבוהה של פחמימות יש ערך בריאותי.
לובי של יצרני חלב ומוצריו יצר את ההפרדה בין מוצרים אלו למוצרים אחרים (הפרדה שלא הייתה בהמלצות המקוריות) ובכך מיצב אותם כמוצרים הכרחיים ולא כמוצרים חלופיים.
הגדרת המנות בפירמידה לא תאמה את המציאות (למשל, בייגל אמריקאי אחד מהווה בין 6 ל-11 מנות על פי הפירמידה)
במבחן התוצאה, מגפת ההשמנה בארצות הברית החמירה מאז פרסום פירמידת המזון.
פירמידת דונלד טראמפ מינואר 2026
ביוזמת ממשל דונלד טראמפ, הוצגה בינואר 2026 פירמידת המזון הפוכה, שבבסיסה הרחב חלבונים, מוצרי חלב מלאים, שומנים טבעיים וירקות, ובראשה הצר – המזונות התעשייתיים המעובדים.
פירמידת המזון הישראלית מבוססת על עקרונות הפירמידה של משרד החקלאות האמריקאי, בהתאמה לישראל (על ידי המחלקה לתזונה במשרד הבריאות).
הפירמידה מורכבת משש קבוצות מזון: חמש הראשונות (התחתונות יותר) הן חיוניות, השישית אינה חובה.
בעתיד, ניתן יהיה לבנות תפריטים על בסיס כמות קלוריות מתאימה לכל מטרה, לפי גודל המנות ומספר המנות המומלצות מכל קבוצה.
דבר זה אינו אפשרי במלואו כרגע מכיוון שנכון להיום עדיין אין בישראל הגדרה מבוססת של גודלי המנות לסוגי המזון השונים.
סוגי המזון מוינו לקבוצות לפי רכיבי התזונה העיקריים בהם.
בחירת סוגי מזון שונים ומגוונים בכל קבוצה תבטיח אספקה טובה של כל רכיבי התזונה הדרושים.
בתחתית הפירמידה - דגנים ומוצרי מאפה - קבוצה זו מכילה פחמימות מורכבות כרכיב תזונה עיקרי ותורמת גם חלבון, סיבים תזונתיים, ויטמינים ומינרלים.
לדוגמה: לחם, אטריות, אורז, פתיתים, תפוח אדמה, תירס, עוגות ללא קרם, קמח מדגנים שונים.
בקומה הראשונה - שתי קבוצות מזון : קבוצת הירקות וקבוצת הפירות.
מומלץ לצרוך משתיהן כמות שונה ביחס של 2/3 ירקות ו-1/3 פירות.
מזונות אלו מספקים ויטמינים (לדוגמה ויטמין A, ויטמין C) מינרלים וסיבים תזונתיים.
בקומה השנייה – קבוצת מזונות עשירים בחלבון המתחלקת לשלוש תתי-קבוצות:
קבוצת מוצרי הבשר - מכילה דגים, עוף, בשר בקר ובשר הודו (גם ביצה שייכת).
מזונות אלו עשירים בברזל - פרט לביצה, אשר ספיגת הברזל ממנה נמוכה.
קבוצת מוצרי החלב - מכילה חלב, גבינה, יוגורט, מעדני חלב ולבן (עשירים בסידן).
קבוצת הקטניות, המכילה אפונה יבשה, שעועית יבשה, עדשים, פולי חומוס, פולי סויה ופול (מהווים מקור לפחמימות, סיבים תזונתיים ולברזל).
בקומה השלישית - קבוצת מזונות עשירים בשומן: מכילה בעיקר מזונות שומניים שמקורם בצומח.
לדוגמה: אגוזים, שקדים, בוטנים, אבוקדו, שומשום וטחינה.
סוגי מזון אלו עשירים מאוד באנרגיה ומספקים ויטמינים מסיסים בשומן (A,D,E,K).
בראש הפירמידה - קבוצת ממתקים ומשקאות ממותקים בסוכר.
סוגי מזון אלו עשירים מאוד באנרגיה (בשל תכולת סוכר גבוהה) אך דלים ברכיבי תזונה אחרים.
אין הכרח לצרוך מזון מקבוצה זו ולמעשה רצוי לצמצם את צריכתם.
לדוגמה: סוכר, ריבה, חלבה, עוגות עם קרם/מילוי, עוגיות, גלידות, ושתייה ממותקת בסוכר.
ישנם סוגי מזון אשר לא ניתן לשייכם לקבוצת מזון מסוימת.
הם בנויים משתי קבוצות מזון או יותר.
נמנים עליהם למשל פיצה, פלאפל, מג'דרה, מנת המבורגר או נקניקייה בלחמנייה.
בחודש יוני 2020, יצא משרד הבריאות בהמלצות חדשות לתזונה בריאה.
להמלצות ניתן השם "קשת המזון".
ברבים: פירמידֽיָה) היא אבן הקצה בפירמידות במצרים.
בתקופת הממלכה הקדומה, היה הפירמידיון עשוי מדיוריט, מגרניט או מאבן גיר, והיה מצופה בזהב או באלקטרום.
לאחר מכן, בממלכה התיכונה, הם נעשו מגרניט בלבד, היו מצופים בזהב, והיו מוטבעים עליהם תוארי מלוכה וסמלים דתיים.
פירמידיה מעטים שרדו עד לתקופה המודרנית, בעיקר אלו העשויים גרניט שחור.
האוסף הגדול ביותר המצוי כיום כולל ארבעה פירמידיה, ומוצג במוזיאון המצרי בקהיר.
פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית היא עמותה לאמנות עכשווית, שנוסדה ב-1992 ולה גלריה גדולה בוואדי סאליב, חיפה.
את העמותה הקימה קבוצת אמנים ותיקים שבראשה עמד אברהם אילת, שמאז 2003 גם משמש כיושב ראש שלה.
הקבוצה, ששאיפתה המוצהרת הייתה הפריה אמנותית בין ישראל והעולם, וקידום האמנות בישראל, קיבלה מראש עיריית חיפה, אריה גוראל, מבנה בית ספר יסודי נטוש וצירפה אליה אמנים צעירים.
המבנה עבר שיפוץ חלקי, והיה הראשון בשורה איטית של צעדי התחדשות עירונית שהתרחשו בעיר התחתית מאוחר יותר.
עם החוליה הוותיקה נמנים, מלבד אילת, אמנים כיהודה יציב, יעקב דורצ'ין, ישראל ורטמן ומורל דרפלר, שנהרג בפיגוע בנהריה ב-2001. חברי הבית נטלו על עצמם לשקף דרך חלל הגלריה את הנעשה באמנות בספֵירה הישראלית והבינלאומית, והתערוכות שהתקיימו מאז 1994 הביאו לוואדי סליב אמנים בעלי שם עולמי.
המבנה, בן שלושה מפלסים רחבים, עמד מאז שפונתה השכונה כשהוא ריק ושימש מאורת סמים מרכזית ופעילה.
גם לאחר שנכנסו הדיירים החדשים, חברי "פירמידה", עוד המשיכו לזמן מה לפרוץ אל המקום חסרי בית, שהתעניינו פחות בחומרי היצירה ויותר בתכולת המקרר.
חלונותיו החשופים והגדולים, והיותו, כדברי האוצרת סמדר שינדלר, "לא מפנק פיזית", היו נדבך מהותי עבור הבניין בתהליכי היצירה שהתחוללו בתוכו מאז שנות התשעים.
לחוד מהגלריה, נחנך בשנת 1996 "פרויקט אמנים צעירים", כשאמנים ששמם טרם יצא, ממגוון ענפי אמנות חזותית, באים לשכור חדרי סטודיו בקומותיו השונות של המבנה, בתוכנית שנמשכת בין שנתיים לארבע שנים שבמהלכה הם עוסקים בתחומי האמנות שלהם באופן אישי, ומקבלים תנאי עבודה וחשיפה שקודם לכן לא זכו להם.
בין המציגים בתערוכות המתחלפות היו אמנים כיאיר גרבוז, משה קופפרמן, מנשה קדישמן, מאיר פיצ'חדזה, משה גרשוני, עליזה אולמרט, פנחס כהן-גן, יגאל תומרקין, יחיאל שמי ונוספים מהשדרה האמנותית הלאומית.
לצידם הציגו אמנים מניו יורק, מהולנד ומאיטליה.
אמני ההמשך, שלוקחים ולקחו חלק בפרויקט אמנים צעירים, מונים את שמעון וונדה, יעל בלבן, נדב וייסמן, שחר סיון ואחרים.
עם אוצרי התערוכות עד היום נמנים אוצרים מישראל ומחו"ל, חלקם אף היו בקבוצת פירמידה בזמנים שונים.
בסוף שנת 2017 מונתה גליה בר אור כאוצרת ראשית של הפירמידה.
בר אור ניהלה במשך כ–30 שנה את המשכן לאמנות בעין חרוד.
בר אור, מקיבוץ עין חרוד מאוחד, בעלת תואר דוקטור בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות מאוניברסיטת תל אביב, אצרה תערוכות רבות בארץ ובעולם, ניהלה אירועי תרבות וביאנלות, ופרסמה מאמרים וקטלוגים רבים.
פרויקט אחר שהחל בשנת 2006 הוא מופעי מוזיקה, יוזמה שהחלה גם היא מחיפוש של הרכבים אלטרנטיבים צעירים אחר בית, כשהפירמידה מקדישה להם את החלל שמדי חודש הופך לחלל-הופעות.
בין האמנים שהתארחו - אלברט בגר, הרולד רובין, אריאל שיבולת, והרכבים מגרמניה ומארצות הברית.
העמותה מתוקצבת חלקית על ידי משרד התרבות.
בתערוכות המתקיימות בגלריה חושפים חברי העמותה והאמנים האורחים את פירות עבודתם מחדרי הסטודיו, מהארץ ומהעולם, ואלה כוללים רישומים, מיצבי וידאו, פיסול, צילום וקשת ענפה של טכניקות מעורבות.
הגלריה נפתחת לציבור במספר שעות קבועות במהלך השבוע.
במרבית הזמן עם זאת המקום משמש כחללי סדנאות, הפתוחים לקהל בתיאום עם האמנים.
פִּירָמוֹס ותיסבֵּה הוא סיפור קצר מהמיתולוגיה היוונית, המספר על זוג אוהבים והקשר ביניהם, המסתיים בסוף טרגי.
הסיפור הובא לראשונה בספרו של אובידיוס, "מטמורפוזות".
הסיפור היה השראה רבה לאמנים רבים, ובכל העולם ניתן למצוא יצירות המתארות אותו, כגון "רומיאו ויוליה".
פירמוס ותיסבה הם שני שכנים שהתאהבו, והוריהם התנגדו לקשר ביניהם.
הם נאלצו לשמור עליו בסוד.
פירמוס מצא סדק בקיר משותף של בתיהם, הרחיב אותו, ודרכו הם דיברו זה עם זה.
לבסוף החליטו להיות ביחד, ברחו, וקבעו להיפגש ליד בית קברות.
תיסבה הקדימה וכעבור זמן מה ראתה לביאה, שירדה למעיין להרוות את צמאונה לאחר ציד.
תיסבה נבהלה ורצה למקום מחבוא, ובמהלך ריצתה צעיפה נפל לאדמה, ונמצא על ידי הלביאה, שקרעה אותו לגזרים.
פירמוס, שהגיע למקום זמן קצר לאחר מכן, לא מצא את תיסבה, אך ראה את צעיפה מוטל על הרצפה קרוע לגזרים.
בנוסף, דם הטרף של הלביאה הכתים את הצעיף, ופירמוס טעה לחשוב שתיסבה נטרפה, ומרוב צער התאבד.
תיסבה יצאה ממחבואה וראתה שפירמוס מת, וחרבו העקובה מדם מוטלת לצדו, התאבלה עליו, והתאבדה אף היא.
לפני מותה התפללה תיסבה לאלים שהיא ופירמוס לא יישכחו, ומכיוון שהתאבדו ליד עץ תפוחים, מאז ועד היום צבע התפוחים הוא אדום כדמם של השניים.
במחזהו של ויליאם שקספיר "חלום ליל קיץ" ממחיזים בעלי המלאכה סיפור זה, אך עושים זאת בצורה נלעגת ומעוררים אצל הצופים צחוק, במקום הרגשות הנעלים שהם מנסים לעורר.
האסטרואיד שהתגלה ב-1866 נקרא על שם תיסבה.
פירמידת גילים, או פירמידת אוכלוסייה, היא תרשים המציג את התפלגות האוכלוסייה לפי קבוצות גיל ומגדר, לרוב בתחום מדינה או חטיבה גאוגרפית.
תרשים זה משמש לניתוח דמוגרפי של האוכלוסייה.
קיימים ארבעה טיפוסים מאופיינים של פירמידות גילים:
פירמידה יציבה – פירמידה שבה דפוסי הילודה והתמותה לא משתנים
פירמידה נייחת – פירמידה האופיינית לאוכלוסיות שבהן שיעורי ילודה ותמותה נמוכים
פירמידה מתרחבת – פירמידה בעלת בסיס רחב וקודקוד צר, האופיינית לאוכלוסיות עם שיעורי ילודה ותמותה גבוהים ותוחלת חיים קצרה, כמו במדינות מתפתחות
פירמידה מצטמצמת – פירמידה בעלת בסיס צר מחלקיה האמצעיים, האופיינית לאוכלוסיות מזדקנות עם תוחלת חיים גבוהה ושיעור ילודה נמוך, כמו במדינות מפותחות מאוד.
פירמידות גילים משמשות לבחינת התלות של אוכלוסיות נתמכות בכוח העבודה.
אוכלוסייה נתמכת מוגדרת כקבוצות הגיל שמתחת לגיל 14 ומעל גיל 65. מדינות מתפתחות הן בעלות מאפיינים של אוכלוסייה נתמכת גדולה.
בפירמידת הגילים יש בדרך כלל סימטריה בין הצד הימני לצד השמאלי של הפירמידה מכיוון שצד אחד של הפירמידה מייצג את הנשים באוכלוסייה והצד השני את הגברים, והחלוקה לנשים וגברים כמעט זהה.
עם זאת, בפירמידת הגילים של מדינות מפותחות בקבוצת הגיל של הקשישים, מעל גיל 65, ניכרת עליה משמעותית בקבוצת הנשים לעומת הגברים, וזאת מכיוון שבמדינות מפותחות תוחלת החיים של הגברים נמוכה מתוחלת החיים של הנשים.
מרווין האריס טוען שהמצואיזם הגברי הוא שמוביל להפרש זה בתוחלת החיים.
כאשר מתקיימת אסימטריה בולטת בין נשים לגברים, כמו בכווית, צריך לבדוק את הנתונים הכלכליים וההיסטוריים כדי לזהות את הסיבה לכך.
לדוגמה, בכווית בשל מאגרי הנפט יש צורך בידיים עובדות וגברים צעירים רבים מהגרים אליה לעבוד בתעשיית הנפט.
פירמידת מוזיאון הלובר היא פירמידה העשויה ממסגרת מתכת ומלוחות זכוכית ומוקפת בשלוש פירמידות קטנות.
הפירמידה משמשת ככניסה הראשית למוזיאון הלובר בפריז וממוקמת בחצר הראשית הקרויה על שמו של נפוליאון.
הקמת הפירמידה הסתיימה בשנת 1989.
בשנת 1984 הזמין נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את הקמת המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל איי אם פיי ונבנה על ידי חברת ניקולט שארטרנד קנול (Nicolet Chartrand Knoll Ltd) ממונטריאול וחברת רייס פרנסיס ריצ'י (Rice Francis Ritchie) מפריז.
המבנה, שנבנה כולו מחלקי זכוכית, מגיע לגובה של 21.6 מטר, וצלעות בסיסו המרובע באורך 35 מטר.
המבנה מורכב מ-603 מעוינים ו-70 משולשים.
הפירמידה והלובי התת-קרקעי שמתחתיה נבנו בשל הקושי שנוצר בכניסה הראשית המקורית של הלובר להתמודד עם המספר הגדול של המבקרים מדי יום.
ייחודו של המבנה הוא בכך שהמבקרים נכנסים דרך הפירמידה ויורדים ללובי מרווח ואז עולים שוב לתוך המבנים העיקריים של המוזיאון.
מספר מוזיאונים אחרים בעולם העתיקו את הקונספט של המבנה, בהם מוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו.
מבנה הפירמידה עורר מחלוקת ניכרת מכיוון שאנשים רבים חשו כי המבנה המודרני-עתידני נראה לא מתאים למוזיאון הלובר ולאדריכלות הקלאסית שבסביבתו.
המלעיזים אף ייחסו את ההחלטה על בניית המבנה כחלק מ"שגעון פרעוני" של מיטראן.
אולם אחרים שיבחו את המיזוג המוצלח של סגנונות אדריכליים מנוגדים, כמיזוג של ישן וחדש, קלאסי עם אולטרה-מודרני.
הפירמידה העיקרית היא הגדולה מתוך מספר פירמידות זכוכית שנבנו בסמוך למוזיאון, בהן פירמידה הפוכה המשמשת צוהר לקניון התת-קרקעי שנמצא מול המוזיאון.
ראש עיריית פריז בעת הבנייה, ז'אק שיראק, אף ביקש למתוח כבלים שידמו את מראה הפירמידה, כך שהציבור יוכל לחוות את דעתו על השינוי המוצע לפני שתתחיל הבנייה בפועל.
פירמידת שליטה היא מבנה החזקות של חברות ציבוריות, שנוצר במטרה להשיג שליטה בחברה בצורה עקיפה ותוך כדי מינוף.
לרוב, מדובר בשליטה שלא ניתן היה להשיג בצורה ישירה.
בנוסף לבעל השליטה בראש הפירמידה יש אפשרות ואינטרס לבצע הזרמות הון בין החברות שבשליטתו.
לדוגמה להעביר את הרווחים מחברה בתחתית הפירמידה בו יש לו החזקה נמוכה לחברה בה יש לו החזקה גדולה יותר.
העברות הרווחים האלה פוגעות בבעלי המניות שאינם בעלי השליטה.
טעות נפוצה היא, שפירמידת שליטה מורכבת מחברות בנות שלהן חברות נכדות (רבות יותר) כך שבתרשים המבנה ייראה כפירמידה.
פירמידה יכולה להיות מורכבת משרשור יחיד.
הכוונה במינוח פירמידה, נגזר מהיחס הפירמדיאלי – יחס ההשקעה לעומת יחס השליטה.
במילים פשוטות כמות כסף (או לחלופין מניות) קטנה שולטת על כמות כסף (או מניות) גדולה.
על מנת לפשט ולהבהיר את הדברים (ולהימנע ממושגים פיננסיים מורכבים בשלב זה) תובא דוגמה להלן:
איש העסקים מוטי שואף להשתלט על חברת "טלפוניה לישראל" שערכה מוערך בכ-800 ש"ח.
אם היה בידיו הון עצמי של 400 ש"ח היה יכול לבצע זאת בצורה ישירה, תוך הגשת הצעת רכש או רכישת מניות ישירה של מה שמכונה "גרעין שליטה" של למעלה מ-50% ממניות החברה (ניתן להשיג גם שליטה ישירה באמצעות גרעיני שליטה נמוכים יותר, אך הדבר פחות נפוץ בשוק הישראלי.
שוב, לצורכי הדוגמה ומטעמי פשטות נניח שיש צורך בגרעין שליטה של 50% לפחות).
למוטי כאמור, הון עצמי של 51 ש"ח בלבד, אשר מאפשרים לו רכישה ישירה של 6.25% בלבד מסך מניותיה של "טלפוניה לישראל".
אלו לא יאפשרו לו להשיג גרעין שליטה מספק בחברת "טלפוניה לישראל".
לכן, מוטי מחליט להשיג שליטה באמצעות מבנה פירמידאלי.
מוטי מקים את חברת "מוטי החזקות" – שהונה ההתחלתי הוא 51 – כספו של מוטי.
הוא מנפיק מניות לציבור בשווי 49 ש"ח, כך שהוא עדיין נותר הרוב ששולט בחברה, ונוטל הלוואה (לדוגמה באמצעות הנפקת אג"ח) בסך 100 ש"ח.
בעקבות הגיוסים, סך הכסף שבשליטת מוטי צומח ל-201 ש"ח.
"מוטי החזקות" מקימה חברת בת בשם "אלינור החזקות" – "אלינור החזקות" מקבלת לקופתה 201 ש"ח מהחברה האם ומגייסת הון נוסף בסך 200 ש"ח באמצעות הנפקת מניות לציבור (יש לשים לב שהיא מותירה בידיה למעלה מ-50% מהמניות).
גרעין השליטה של "אלינור החזקות" (מעל 50% מסך המניות) נמצא בידי חברת "מוטי החזקות".
גרעין השליטה של "מוטי החזקות" נמצא בבעלותו הישירה של מוטי.
כעת הוא שולט ב-401 ש"ח באמצעות 51 ש"ח (מינוף של פי 8) ולמרות שסך המניות האמיתי שלו ב"אלינור החזקות" הוא 25%.
חברת "אלינור החזקות" משתלטת על חברת "טלפוניה לישראל" – כעת חברת "אלינור החזקות" שבקופתה 401 ש"ח ורוכשת מניות בשווי 401 ש"ח שמהוות באותו הרגע מעל 50% ממניותיה של "טלפוניה לישראל".
כעת למוטי החזקה ישירה ב-12.5% אחוז ממניות "טלפוניה לישראל" אך בה בעת יש לו גרעין שליטה בחברה.
יחס המינוף כעת הוא 1:16, באמצעות 51 ש"ח השיג מוטי שליטה על חברה בשווי 800 ש"ח.
מחקר שערך פרופסור אסף חמדני בשנת 2009 מצא כי 50% מהחברות הציבוריות הגדולות בישראל נשלטות על ידי בעלי שליטה ריכוזיים, באמצעות פירמידות שליטה וכי "שליטתה של קבוצה מצומצמת יחסית של משפחות במגזר העסקי, באמצעות פירמידות שליטה טומנת בחובה חשש לפגיעה במשקיעים מהציבור, בהתפתחות הכלכלה ואף באיכות השלטון והדמוקרטיה".
מחקר שערך בנק ישראל בשנת 2011 מצא כי עשר פירמידות שולטות בכ-40% משווי שוק החברות הציבוריות בישראל.
במסגרת המסקנות וההמלצות של הוועדה להגברת התחרותיות במשק, שפורסמו ב-22 בפברואר 2012, הומלץ בין השאר על השטחת מבנה הפירמידות העסקיות בישראל, איסור יצירת פירמידות חדשות וחיזוק הרגולציה עליהן.
בנוסף הומלץ כי השליטה בהצבעה ובהון בחברות פירמידה יאוחדו, כך שלא יהיה ניתן לשלוט באמצעות הון מועט בחברות-נכדות.
בעקבות כך חוקק בשנת 2013 החוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות שמטיל מגבלות על הקמת פירמידות שליטה.
החוק חייב חברות לצמצם את מספר השכבות בפירמידה ל-3 שכבות עד לדצמבר 2017, ול-2 שכבות עד לדצמבר 2019.
פירמידה הוא יישוב כורי פחם באי שפיצברגן שבאיי סבאלברד שבנורווגיה.
היישוב הוקם ב-1910 על ידי שוודיה ונמכר לברית המועצות ב-1927. היישוב נטוש מאז 1998 והתשתיות שלו עדיין תקינות ברובן.
פירמידה הוקם ב-1910 על ידי שוודיה ונמכר לברית המועצות ב-1927. היישוב שוכן בקצהו של פיורד באי שפיצברגן והוא קרוי על שם הר בצורת פירמידה הסמוך לו.
היישוב שוכן 50 ק"מ מצפון לבירת הטריטוריה לונגיירבין, 100 ק"מ מצפון-מזרח לבארנצבורג ו-100 ק"מ ממזרח לנו אלסון.
היישוב הוא בבעלות חברת הכרייה בבעלות ממשלת רוסיה, ארקטיקוגול (Арктикуголь), שהיא גם הבעלים של בארנצבורג.
בעבר מנתה אוכלוסיית היישוב 100 תושבים.
היישוב ננטש ב-1998 עקב עלויות אחזקתו הגבוהות וריחוקו.
עד לשנת 2007 היה פירמידה יישוב רפאים ובתוך הבניינים נשאר המצב כאילו העיר ננטשה בבהלה.
צופים שעקב קצב הריקבון האיטי הנובע מהטמפרטורות הנמוכות, המבנים העיקריים ביישוב ישרדו במשך 500 שנה.
במרכז התרבות של היישוב נמצא פסנתר הכנף הצפוני ביותר בעולם.
הגישה לפירמידה היא באמצעות אופונועי שלג מלונגיירבין, כחלק מסיור מודרך או באופן עצמאי.
לא קיימות מגבלות על ביקור ביישוב שעדיין נמצא בבעלותה של חברת "ארקטיקוגול", אך נאסר על המבקרים להיכנס לבניינים ללא אישור גם אם הם פתוחים.
למרות שרוב הבניינים נעולים, פריצה לבניינים, ונדליזם ולקיחת "מזכרות", הפכו למכה בעיר המאיצה את ההתדרדרות במצבם של הבניינים.
מאז 2007 שיפצה החברה את המלון ומבצעת עבודות לשדרוג התשתיות, כולל בניית תחנת כוח חדשה כדי לשכן את התיירים המגיעים ליישוב.
כ-6 עובדים חיים ביישוב במהלך כל השנה כדי לתחזק את התשתיות ולהדריך את התיירים.
נכון לשנת 2013 מלון "טוליפ" פועל מחדש וניתן לשהות בו ללינת לילה.
בנוסף, פועל מלון קטן על גבי סיפונה של אוניית מכולות ישנה העוגנת ליד הנמל.
יחד עם זאת, אין כל כוונה כרגע להחזיר את היישוב לפעילות מלאה.
ב-2022 רוסיה הכריזה כי בכוונתה להשקיע עשרות מיליוני דולרים בתשתיות פירמידה ובארנצבורג.
הסופר הנורווגי קיארטן פלוגסטד (Kjartan Fløgstad) כתב ספר על היישוב.
אחד מפרקי הסדרה העולם אחרי האנושות של ערוץ ההיסטוריה צולם ביישוב פירמידה כהמחשה ליישוב שתושביו נטשו אותו בפתאומיות.
הפירמידה של ח'עפרע (בשמו היווני: Χεφρήν- חפרן ובמצרית: ח'עפר'ע) היא הפירמידה המצרית השנייה בגובהה ובגודלה במתחם הפירמידות בגיזה שבמצרים העתיקה.
הפירמידה נבנתה סביב שנת 2550 לפנה"ס בערך ונקראה בפי המצרים "וויר ח'עפרע'" שפירושו הוא "ח'עפרע הגדול".
ח'עפרע (ששלט בשנים 2558–2532 לפנה"ס במהלך השושלת ה-4 במצרים) הוא בנו ויורשו של ח'ופו - בונה הפירמידה הגדולה של גיזה.
הפירמידה (כמו שאר הפירמידות בגיזה) בנויה מלבנים עשויות אבן גיר במשקל של יותר מ-2 טונות כל אחת, והיא בשיפוע של 53 מעלות - יותר תלולה מהפירמידה הגדולה שלידה.
מה שגורם לפירמידה להראות גבוהה יותר הוא סלע יסוד בגובה של 10 מטרים שעליו היא בנויה.
הפירמידה כנראה נפתחה ונשדדה כבר במהלך תקופת הביניים הראשונה.
בתקופת השושלת ה-19, בהוראת רעמסס השני, נלקחו כמה מאבני הציפוי בשביל לבנות מקדש בהליופוליס (און).
תיעוד של ההיסטוריון איבן עבד אל-סלאם ו"גרפיטי" בערבית על חדר הקבורה מאותה תקופה מעידים כי הפירמידה נפתחה שנית ב-1372. לא ידוע מתי נעלמו שאר אבני הציפוי, ידוע רק שכאשר ג'ון גרייבס, פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת אוקספורד, ביקר שם ב-1646, אבני הציפוי עדיין עמדו במקומן.
הפירמידה נחקרה לראשונה ב-2 במרץ 1818 על ידי החוקר האיטלקי ג'ובאני בלזוני.
פירמידת מנכאורע היא הפירמידה הקטנה מתוך שלוש הפירמידות העיקריות (של ח'ופו, חאפרו ומנכאורע), במתחם הפירמידות של גיזה שמדרום לקהיר.
הפירמידה נבנתה על ידי מנכאורע (נודע גם בשמו היווני – מיקרנוס), פרעה ששלט במהלך השושלת הרביעית במצרים העתיקה, בערך (יש ויכוח בין החוקרים) בשנת 2510 לפנה"ס ונועדה לשמש לו כקבר.
שמה של הפירמידה במצרית הוא "נטג'רי- מנכאורע" ("nṯrj Mn-k3.w-Rˁw") שפירושה הוא "מנכאורע האלוהי".
הפירמידה ממוקמת כמה מאות מטרים דרומה מהפירמידות של ח'ופו וחאפרו ולצידה נבנו שלוש פירמידות למלכות ומקדש מנכאורע.
גובהה המקורי של הפירמידה היה 65.5 מטר והיום היא בגובה 61 מטר, בסיסה באורך 108.5 מ' ונפחה 235,183 מטר מעוקב.
הפירמידה נוטה במדרון של 51 מעלות.
היא בנויה מאבן גיר וכאבני ציפוי השתמשו המצרים בגרניט אדום ובאבן גיר מטורה, שנמצאת באמצע הדרך בין חלואן לקהיר.
בתוך הפירמידה, ב-1835 גילה ריצ'רד ויליאם הווארד ויס, אגיפטולוג בריטי, במבואה העילית – ארון קבורה מעץ עליו כתוב השם מנכאורע ובתוכו עצמות אדם, אך בדיקת פחמן 14 גילתה כי הם בני פחות מאלפיים שנה ולא ברור למה הונחו שם.
כשהגיע ריצ'רד עמוק יותר בפירמידה, הוא גילה סרקופגים עשויים מבזלת ועשירים בעיטורים.
הסרקופגים לא שרדו, הם אבדו ב-13 באוקטובר 1838 כאשר הספינה "ביאטריס" שהובילה אותם לבריטניה טבעה בדרכה ממלטה לקטרחנה.
בסוף המאה ה-12, אל-מאלכ אל-עזיז עות'מאן בן יוסף, בנו ויורשו של צלאח א-דין, ניסה להשמיד את הפירמידות, החל משל מנכאורע.
האיש ששכר אל מאלכ הבין במהרה כי להרוס את הפירמידה יהיה קשה ויקר בדיוק כמו לבנותה.
הם עבדו במשך שמונה חודשים, כל יום הם לא הצליחו להרים יותר מאבן אחת או שתיים ונאלצו לבקע אותן בעזרת טריז בשביל להרימן, עד שבסופו של הפסיקו.
בקע אנכי בחלקה הצפוני של הפירמידה נשאר עד לימינו.
פירמידת השמש היא המקדש המרכזי בעיר טֵאוֹטִיװַאקַאן במקסיקו והמבנה הגדול ביותר בעיר.
הפירמידה מתנשאת לגובה של כ-65.5 מטרים, והיא הפירמידה השלישית בגודלה בעולם והשנייה בגודלה בעולם החדש.
הפירמידה בנויה מול הזריחה, ושימשה כמקדש המים העומדים (אגמים, נהרות וים).
השימוש בה הופסק לפני כ-1600 שנים.
היא התגלתה מחדש על ידי האצטקים בשנת 1340 לספירה וננטשה על ידם במאה ה-16.
פירמיאוס (שם מדעי: Pyramios) הוא סוג נכחד של חיית כיס ענקית ממשפחת הדיפרוטודוניים אשר חיה בערבות אוסטרליה בתקופת המיוקן.
במראהו יונק ענק זה דמה לדיפרוטודון, הגדול שבחיות הכיס מעולם והגיע לאורך 2.5 מטר, לגובה 1.5 מ' ולמשקל 700 ק"ג, גדול יותר מכל כיסאי חי.
מבנה לסתותיו היה מיועד ללחך צמחייה קרקעית בעזרת שיניו הטוחנות הגדולות.
ייתכן שהוא היה אביו של הדיפרוטודון אשר חי מאוחר יותר.
פירמידת המזון של הדיאטה הים תיכונית היא מדריך תזונה, שפותח על ידי הארגון Oldways Preservation Trust, על ידי בית הספר לבריאות הציבור בהרווארד וארגון הבריאות העולמי בשנת 1993.
ממצאים אלה התבססו בחלקם הגדול על מחקריו של המדען אנסל קיז.
מחקרים מראים כי דפוס הצריכה של הדיאטה הים תיכונית מקדם בריאות ואריכות חיים.
לאורך השנים פורסמו מחקרים המראים את הקשר שבין צריכה של דיאטה ים תיכונית לבין ירידה בסיכון של היווצרות מחלות שונות, כמו מחלות ריאות, מחלת אלצהיימר וכן הגנה מפני אלרגיות ואסתמה.
פירמוס היה על פי החיבור העתיק "היסטוריה אוגוסטה", אוזורפטור (תופס שלטון בכוח) ממצרים בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי אורליאנוס.
התיאורים על חייו, הנראים סותרים, וכן האיש עצמו, נחשבים על ידי היסטוריונים מסוימים כזיוף מוחלט, ואולי מבוססים על פירמוס המאוחר יותר.
על פי ה"היסטוריה אוגוסטה" (קובץ ביוגרפיות של קיסרי רומא שנכתב בסוף המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5), פירמוס תפס את השלטון במצרים, אך הקיסר אורליאנוס החזיר לידיו את השלטון בה מיד.
על פי התיאור בהיסטוריה אוגוסטה, פירמוס היה אדם עשיר מאוד.
ביתו היה מצויד ב"חלונות משובצים לוחות מרובעים של זכוכית", והוא היה בעל ספרייה ענקית.
היו לו קשרים מסחריים קרובים ביותר עם הבלמיים , הסרקנים ועם הודו.
היו לו שני חטי פיל ארוכים, שאורליאנוס תכנן מאוחר יותר להשתמש בהם כבסיס לפסל ליופיטר, אך לאחר מכן ניתנו על ידי הקיסר קארינוס במתנה לאישה.
מבחינה פיזית, "פירמוס היה בעל קומה עצומה" וחזק מאוד, ויכול היה לאכול לא מעט.
ההיסטוריה אוגוסטה מציינת שפעם אכל יען שלם ביום אחד, ואף ניצח את אחד מנושאי הנסים של אורליאנוס, שהיה שתיין נודע, בתחרות שתייה, תוך שרוקן שני קנקני יין לא מהול ונשאר פיכח במשך כל הסעודה.
החשיבות והאיום של המרד של פירמוס קשורים להפסקת אספקת התבואה המצרית לרומא.
פירמידת הזמן היא פירמידה אמנותית הנבנית בעיר ומדין במזרח מדינת בוואריה שבגרמניה העשויה מלבני בטון, המתווספות אליה אחת לעשר שנים.
בניית הפירמידה החלה ב-1993 ועתידה להסתיים ב-3183, שעה שכל 120 הלבנים תונחנה במקומן.
ב-2023 הונחה הלבנה הרביעית בפירמידה.
לדברי מנפרד לבר, האמן המקומי שהעלה את הרעיון באשר לבניית הפירמידה, מטרתה היא להמחיש אורך של תקופה בת 1,200 שנה, מ-1993 עד 3183. כשתסתיים בניית הפירמידה, היא תהיה מורכבת מארבע שכבות של לבנים.
"פירמידות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את השיר הוציאה לאור בינואר 1997 חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל השני מתוך אלבומה השישי, "כשזה עמוק".
"פירמידות" נכתב והולחן על ידי מאיר גולדברג ואלאל בהתאמה.
על הפקתו המוזיקלית היה אחראי ערן צור.
השיר עוסק בכאב עמוק ומתמשך, שמתואר באמצעות הדימוי של "פירמידות של כאב".
פירמידות אלו קרובות ללב הדוברת, דבר המרמז על כך שהכאב הוא אישי ואינטימי.
בד בבד הן רחוקות מהחלום האידיאלי של הדמות המרכזית, מה שמדגיש את הנתק בין רצונה לשאוף גבוה למציאות הכואבת.
כאשר הפירמידות "מרימות את ראשיהן", הן מתקרבות לעננים – סמל לרגשות המתקרבים לבכי על החסכים בחייה של הדוברת.
הבית השני של השיר מעמיק את התחושה של הכאב, כאשר "השער נעול" ו"הסהר אכול" משדרים תחושת סופיות וייאוש.
הדוברת מכירה היטב את הכאב, שמתואר כלובש צורות משתנות, במיוחד כאשר הרקיע מתערבב בצבעיו.
העיניים הבוערות משדרות את הכעס הפנימי והדמעות הרבות שזלגו בעקבות הקשיים.
השיר כולו מצייר תמונה של סבל מתמשך עם תחושת מחסום ואובדן שאינן ניתנות להתגברות.
זהו אחד הסינגלים היחידים של אלאל ללא עטיפה.
ב-12 בינואר 1997 הוצג "פירמידות" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-12. ב-9 בפברואר עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף, ב-9 במרץ יצא מהדירוג השבועי לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
פירמידת בנט (באנלגית: Bent Pyramid, בעברית נקרא גם הפירמידה הנטויה) היא פירמידה נקרופוליסית אשר נבנתה בדהשור, כ-40 קילומטר מדרומית לעיר קהיר.
הפירמידה נבנתה תחת פיקודו של סנפרו, פרעה מצרים העתיקה במהלך המאה ה-26 לפנה"ס, מייסדה של השושלת הרביעית ומבין בוני הפירמידה הגדולות הראשונים.
הפירמידה נקראה בשפה המצרית הקדומה נסוט חא-סנפרו "סנפרו נוצץ מהדרום".
היא מתנשאת לגובה של 104.71 מטרים.
הפירמידה הייתה המבנה הגבוה בעולם מ-2,600 לפנה"ס עד 2,590 לפנה"ס, אז נבנתה פירמידת רד, המתנשאת לגובה של 105 מטרים.
הוא היה הראשון לפתח את הפירמידות מעבר לצורת המדרגות (דוגמת הפירמידה של ג'וסר), וגם פירמידת בנט נבנתה בצורה זו.
תיאוריה אחת גורסת כי טקטיקה זאת אפשרה למצרים לבנות לגובה ולמנוע קריסה של הפירמידה.
רוב הפירמידה עשויה מאבן גיר מלוטשת.
לפירמידה יש שני מסדרונות כניסה נפרדים, שתי הכניסות מובילות למרכז הפירמידה אשר נמצאת מתחת לאדמה.
פִירֶנְצֶה (באיטלקית: ; בכתיב מיושן: פירינצי) היא עיר במרכז איטליה צפונית לרומא, המשמשת כבירת חבל טוסקנה.
בעיר ששוכנת על נהר הארנו מתגוררים כ-364,000 תושבים.
בפירנצה רבתי מתגוררים קרוב ל-1,500,000 תושבים.
היא ידועה בעיקר הודות לפריחתה התרבותית ומרכזיותה בתקופת הרנסאנס והודות לעושר האמנותי והארכיטקטוני שלה.
בימי הביניים פירנצה נחשבה למרכז הכלכלה והמסחר באירופה.
בעבר כונתה העיר אתונה של ימי הביניים.
פירנצה מהווה מוקד משיכה תיירותי ממדרגה ראשונה.
מעריכים כי מספר התיירים הפוקדים אותה בשנה הוא כ-16 מיליון.
בשנת 1982 המרכז ההיסטורי של פירנצה הוכרז אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בסמוך לעיר פועל נמל התעופה פירנצה, המשרת את העיר ואת האזור.
העדויות הראשונות על העיר הם משנת 59 לפני הספירה.
היא מתוארת כהתיישבות של חיילים שסיימו את שירותם בצבא הרומאי.
היא ידעה עליות ומורדות ונשלטה במשך השנים על ידי שליטים רבים ביניהם הביזנטים והפרנקים.
במאה ה-13 החלה פריחתה של פירנצה שהייתה מוגדרת פוליטית כעיר-מדינה, דגם שהיה מקובל באותה עת ברחבי איטליה.
הפריחה הייתה, בין השאר, הודות לתעשיית הטקסטיל הענפה ופריחתו של ענף הבנקאות בעיר.
היסטוריונים אומדים את גודל אוכלוסיית בעיר עם פרוץ מגפת מגפת הדבר בשנת 1348 בין שמונים למאה אלף תושבים.
ספרו של יליד העיר, הסופר הדגול ג'ובאני בוקאצ'ו (Giovanni Boccaccio), "דקאמרון", כולל תיאור נורא מכלי ראשון של זוועות המגפה, שהשמידה כשני שלישים מאוכלוסיית העיר.
ממפקד שנערך לצורכי מיסוי (catasto) בשנת 1427 עלה כי אוכלוסיית העיר מנתה באותה עת עשרים ותשעה אלף תושבים.
לאחר ניסיונות שביתה והפיכה של פועלי הצמר נגד האצולה השלטת חזרו משפחות האצולה לשלוט בעיר.
הבולטת במשפחות האצולה ששלטו בעיר, לעיתים כדיקטטורים, לעיתים כשליטי רפובליקה ולעיתים כדוכסים הם משפחת מדיצ'י.
תחת שלטונם, העיר פרחה ושגשגה לאורך כל ימי הרנסאנס.
יש אף שטוענים כי מקור הרנסאנס הוא בפירנצה.
בשנת 1737 נכבשה העיר על ידי הממלכה האוסטרית למשך יותר ממאה שנה.
ב-1859 היא הוחזרה לאיטליה המתאחדת תחת שלטונו של ויטוריו אמנואלה השני.
פירנצה הייתה אף בירת איטליה עד שנת 1870, כשרומא צורפה לאיחוד לאחר שנשלטה על ידי האפיפיורים.
בשנת 1966, בעקבות עונה גשומה במיוחד, עלה נהר הארנו על גדותיו והציף את העיר תוך שהוא גורם להצפתם של מבנים היסטוריים חשובים ולאובדן שכיות חמדה רבות.
שוחרי אמנות רבים מכל העולם נחלצו לעזור והגיעו לפירנצה בניסיון להציל אוצרות אמנותיים ולהעבירם למקום מבטחים.
עד היום ישנם סימונים על קירות העיר המציינים את רום המים באותו שיטפון.
פירנצה מקורה כעיר רומית, ומאוחר יותר, לאחר תקופה ארוכה ומשגשגת של מסחר ובנקאות מימי הביניים, היא הייתה מקום הולדתו של הרנסאנס האיטלקי.
היא הייתה מבחינה פוליטית, כלכלית ותרבותית אחת הערים החשובות באירופה ובעולם מהמאות ה-14 עד ה-16.
פירנצה הוקמה על ידי יוליוס קיסר בשנת 59 לפני הספירה כאות הוקרה לחיילים שסיימו את שירותם בצבא הרומי.
בתור הכרת תודה לחייליו הוא בחר בעמק פורה עם קרקע עשירה על גדות נהר הארנו.
העיר נבנתה בדומה למחנה צבאי בתבנית של לוח שחמט כשהרחובות הראשיים קארדו ודקומאנוס נפגשים בכיכר הקרויה היום "פיאצה דה לה רפובליקה", כיכר מרכזית בעיר גם היום.
פירנצה עמדה על הדרך החשובה ויה קסייה, הדרך העיקרית שחיברה בין רומא לצפון איטליה מה שתרם לעיר בהתפתחותה כמרכז מסחרי.
הקיסר דיוקלטיאנוס הכריז על פירנצה כבירת הפרובינציה טוסקיה (הממוקמת בסביבות האזור שידוע היום כפרובינציית וברטו), בדרום מזרח מחוז טוסקנה, במאה השלישית לספירה.
היום נחשבת העיר בירת טוסקנה.
הקדוש המעונה הראשון של פירנצה היה הקדוש מיניאס.
ראשו נכרת בסביבות 250 לספירה במהלך הרדיפות האנטי-נוצריות שערך הקיסר דקיוס.
הבזיליקה של סן מיניאטו אל מונטה הוקמה קרוב למקום בו הוצא להורג.
מושבה של הבישופות מהמאה הרביעית לערך.
העיר הייתה בשלטון ביזנטי ואוסטרוגותי לסירוגין אחרי ששתי הממלכות נלחמו על שליטה בעיר רק כדי להפסיד אותה שוב אחר כך.
ברגעי שפל המלחמות על העיר צימקו את האוכלוסייה לרמות של 1,000 תושבים.
השלום הוחזר לעיר תחת שלטון הלומברדים במאה השישית.
השושלת הקרולינגית כבשה את העיר בשנת 774 והעיר הפכה לחלק מטוסקנה עם העיר לוקה בראשה.
האוכלוסייה החלה לחזור לעצמה ולגדול באותה תקופה והמסחר שגשג.
ב-854 פירנצה ופייזולה (Fiesole) אוחדו למדינה אחת.
הוגו הגדול בחר את פירנצה כמקום מגוריו במקום לוקה במאה ה-10. מהלך זה החל את תור הזהב של פירנצה.
בשנת 1013 בניית הבזיליקה של סן מיניאטו אל מונטה החלה.
חלקה החיצוני שופץ ושונה לסגנון הרומי בין השנים 1059 ו-1128. רפובליקת פירנצה החלה את דרכה בשנת 1115. במאה ה-13 היוותה פירנצה מוקד למאבק בין הגיבלינים שהיו נאמנים לקיסר הרומי והגואלפים תומכי האפיפיור שאחרי ניצחונם התפצלו לשתי סיעות שהיו לאויבות, ה"שחורה" וה"לבנה", שנשלטו על ידי ויירי דה קרצ'י וקורסו דונאטי בהתאמה.
הקרבות בין הסיעות הובילו בסופו של דבר לסילוקם של הגולפים הלבנים מאדמת פירנצה וביניהם דנטה אליגיירי.
דינו קומפאניי, אחד מהגולפים הלבנים תיעד את המאבק ב"כרוניקות של פירנצה".
למרות הקונפליקט הפוליטי האחרון עלייתה של פירנצה לגדולה לא נעצרה והפכה לאחת הערים החזקות והמשגשגות ביותר באירופה.
שקיעתה של היריבה החזקה לשעבר פיזה (הובסה בקרב ב-1284 על ידי ג'נובה וסופחה על ידי פירנצה ב-1406) ועליית המסחר שאחריה בא מהלך אנטי-אריסטוקרטי שהוביל ג'יאנו דה לה בלה הביאו לחקיקת הקובץ "חוקי הצדק" ב-1293, שהיו בו עונשים חמורים במיוחד לפשעים מסוימים, במטרה לייצב את השלטון בעיר.
פירנצה היא העיר בעלת התרומה המיוחדת לרנסאנס ומשמשת דוגמה לכל מה שקרה גם בערי מדינה אחרות.
פירנצה הייתה עיר גדולה ועשירה כתוצאה מהמסחר הרב שלה וייבאה מוצרי מותרות, תבלינים,
צבעים, בדי צמר מאפריקה ואסיה.
לחברה של בני המדיצ'י שחיו בפירנצה היו סניפים בכל רחבי
לצורך המסחר היה צורך בממון
וכך החלו להתפתח בנקים ובפירנצה לבנקים היה קשר עם האפיפיורות.
עם פרוץ המגפה השחורה ותעשיית בדי הצמר נעצרה.
כך שאמנות הרנסאנס צמחה על רקע של משבר
עשירי המאה ה-15, שהיו עשירים פחות מקודמיהם נתנו דגש רב יותר
לרווחתם האישית והחלה מתפתחת צריכת האמנות.
נוצרית החלה להיות מופנית לצורכי הפרט.
מאוכלוסייה שהוערכה בכשמונים עד מאה אלף תושבים לפני מגפת המוות השחור שפגע בפירנצה ב-1348, כעשרים וחמישה אלף התפרנסו מתעשיית הצמר של העיר.
בשנת 1378 היה ניסיון הפיכה כושל של גוזזי צמר (צ'ומפי) שניסו להפיל את השלטון האוליגרכי, במה שנקרא "מהפכת כפכפי העץ או ההפיכה הצ'ומפית".
לאחרי דיכוי אלים של ניסיון ההפיכה, עברה העיר לשלטון של משפחת אלביצי (1382-1434), יריבים מרים של משפחת בית מדיצ'י.
באמצע שנות העשרים של המאה החמש-עשרה הפך קוזימו דה מדיצ'י לשליט הראשון מבית מדיצ'י ששלט על העיר, אם כי הקפיד לעשות זאת מאחורי הקלעים.
אף על פי שמבחינה פורמלית הייתה פירנצה רפובליקה דמוקרטית, הייתה שליטתו של קוזימו בעיר מוחלטת וזאת משום שזכה לתמיכת רשת של פטרונים ומברית שכרת עם המהגרים החדשים בתקופתו, ה"ג'נטה נובה".
עושרו של בית מדיצ'י והעובדה שהמשפחה שימשה כבנקאים של האפיפיור עזרה להתחזקותם גם כן.
ממשיכו של קוזימו היה בנו פיירו שפינה את מקומו לאחר זמן קצר לנכדו של קוסימו, לורנצו דה מדיצ'י, המכונה "המפואר", בשנת 1469. לורנצו היה חובב אמנות גדול וונודע כפטרונם של אמנים רבים ובהם מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י ובוטיצ'לי.
בשנת 1478 - מאה שנה בדיוק אחרי מרד ה"צ'ומפי" - שרד בית מדיצ'י ניסיון הפיכה נוסף, הפעם של בית פאצי.
הקושרים ניסו להרוג את לורנצו במהלך תפילה בקתדרלת סנטה מריה דל פיורה, אך הוא נפצע, נמלט ודיכא את המרד.
אחרי מותו של לורנצו בשנת 1492 והדחתו של בנו החלש פיירו בשנת 1494, תמה תקופת השלטון הראשונה של משפחת מדיצ'י והעיר חזרה לשלטון של ממשלה רפובליקנית כביכול שהעלתה לשלטון המעשי בעיר את הנזיר הדומיניקני הקנאי ג'ירולמו סבונרולה שדרשותיו הלוהטות שבו את ליבם של בני פירנצה.
אולם בני העיר מאסו בסופו של דבר בשלטון האימים של סבונרולה שהכריז מלחמה על כל תענוגות החיים והגוף.
לאחר ארבע שנים בשלטון, בשנת 1498, הועלה סבונרולה על המוקד.
לאחר הוצאתו להורג כוננה ממשלה רפובליקנית בראשותו של פיירו סודריני (Soderini) וזו שלטה בפירנצה עד חזרתם לשלטון של בני בית מדיצ'י בשנת 1512.
הוגה דעות מפורסם נוסף שחיי בפירנצה בתחילת המאה ה-16 היה ניקולו מקיאוולי (Machiavelli).
מקיאוולי החזיק בתפקיד בכיר בשלטון הרפובליקה בתחילת המאה ה-16 וטען בהגותו המדינית - צבאית שעל פירנצה להקים צבא אזרחי.
פרסומו העיקרי בא משתי יצירות אותן כתב לאחר גלותו מתפקיד בעיר: "הנסיך" ו"דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס".
בחסותה של משפחת מדיצ'י, כתב מקיאוולי גם את "ההיסטוריה הפלורנטינית", ספר שתיאר את היסטוריית העיר.
בכל רחבי טוסקנה, רק הרפובליקה של לוקה (מאוחר יותר דוכסות לוקה) הייתה עצמאית משלטונה של פירנצה.
בתקופת הרנסאנס ארגוני פשע היו נפוצים ובעלי השפעה בפירנצה.
משפחות פשע כל הזמן הסתבכו בקרבות על כוח ושליטה בין האחת לשנייה.
מבחינה פוליטית בגידות לא היו נדירות והתרחשו גם בתוך המשפחות.
עלייתן של האמנות, הספרות והמחקר המדעי לגדולה בפירנצה בין המאות ה-14 עד ה-16 היו אפשריות בזכות עסקיה הכלכליים של פירנצה, הבנקאות המפותחת והמסחר שהובילו לתקופה של עושר ושגשוג.
בנוסף לכך, המשבר בכנסייה הקתולית, בעיקר חילוקי הדעות לגבי אפיפיורות אביניון הצרפתית והקרע המערבי, יחד עם התוצאות הקשות של המוות השחור, החזירו את הערכיים של ימי הביניים והתוצאה הייתה תרבות הומניסטית שקיבלה רוח גבית מעבודותיו של פטרארקה ובוקאצ'ו.
שינויים אלה גם קידמו את מחקר העתיקות מהתקופה הרומית הקלאסית מה שעזר ליצור את הרנסאנס.
פירנצה הרוויחה מבחינה חומרית ותרבותית מהשינוי החברתי שהתרחש.
היכחדותה של שושלת מדיצ'י והשתלטותו של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על פירנצה ב-1737 הובילו לצירופה של טוסקנה לשלטון בית הבסבורג.
השלטון האוסטרי הסתיים בתבוסה לצרפת ולממלכת סרדיניה-פיימונטה ב-1859 וטוסקנה הפכה לפרובינציה של איטליה המאוחדת ב-1861.
פירנצה תפסה את מקומה של טורינו כבירתה של איטליה בשנת 1865 (אחרי איחוד הממלכות הקטנות ותחילת הקמתה של איטליה המוכרת לנו היום), ואירחה את הפרלמנט הראשון של המדינה.
אולם לאחר 6 שנים צורפה רומא לממלכה והפכה לבירה הרשמית.
אחרי שאוכלוסייתה הוכפלה במאה ה-19 כמות תושביה של פירנצה גדלה פי שלושה במאה ה-20 עם גידול משמעותי בתיירות, מסחר, כלכלה ותעשייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר חוותה שלטון גרמני במשך שנה (בין 1943–1944).
בזמן הנסיגה הגרמנית פירנצה הוגדרה "עיר פתוחה" (עיר שבעת מלחמה לא מוגנת על ידי הצבא השולט ומאויבה מצופה שלא ישתמש בהפצצות או נשק אחר לכיבושה) מה שמנע ממנה נזק משמעותי כתוצאה מהקרבות.
החללים של בעלות הברית שנפלו בקרבות שהובילו למנוסת הכוחות הגרמנים מהעיר נקברו בבתי קברות שנמצאו מחוץ לעיר (אמריקאים במרחק 9 ק"מ מדרום לעיר, בריטים ובני הממלכה של בריטניה הגדולה כמה קילומטרים ממזרח למרכזו של הפלג הצפוני של הארנו).
ב 4 בנובמבר 1966 הוצף מרכז העיר על ידי הארנו ונגרם נזק משמעותי לעיר.
לפחות 40 תושבים נהרגו ומיליוני יצירות אומנות וספרים נדירים נפגעו.
השלטונות שידעו על שיטפון שצפוי היה להתרחש לא הזהירו את תושבי העיר כלל מלבד שיחת טלפון לצורפים וסוחרי התכשיטים בפונטה וקיו.
מתנדבים מכל העולם הגיעו לעיר כדי לעזור להציל את הספרים והאומנות ומעשה זה העלה רעיונות חדשים לשימור יצירות אומנות.
אחרי ארבעים שנה יש עדיין עבודות הרוסות המחכות לשחזור.
מלבד היותה מרכז כלכלי חשוב, עיקר חשיבותה של פירנצה הוא בתרומתה לאמנות העולם המערבי.
בה גם נולדו, חיו ויצרו אישים הקשורים לאמנות, ספרות אדריכלות ומדע, בהם דנטה אליגיירי (מחבר "הקומדיה האלוהית"), בוקאצ'יו, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, סנדרו בוטיצ'לי, דלה רוביה, ג'וטו די בונדונה, דונטלו, מקיאוולי, פיליפו ברונלסקי, גיברטי, מיכלאנג'לו וורוקיו.
השפע הכלכלי של פירנצה החל מהמאה ה-14 ותורגם להישגים והשקעה באמנות, בספרות ובפיתוח ההגות והמחשבה.
רבים מהאומנים בעיר מומנו באופן ישיר על ידי משפחות האצולה ומשפחת מדיצ'י בפרט.
פירנצה נודעה גם בזכות האוניברסיטה שלה שנוסדה בשנת 1321 והיא מהעתיקות באירופה.
בשנת 1982 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של פירנצה כאתר מורשת עולמית.
פירנצה הייתה העיר השנייה להיות בירת התרבות של אירופה, היא נשאה את התואר בשנת 1986.
בין האתרים הבולטים בעיר נמצא פסל דוד המקורי של מיכלאנג'לו, וכן פסל הפייטה.
בנוסף, אוסף ציורים גדול נמצא בגלריית אופיצי.
האקדמיה לאמנות של פירנצה (Galleria dell'Accademia) בה נמצא פסל דוד המקורי של מיכלאנג'לו, וכן פסל הפייטה.
פאלאצו וקיו (Palazzo Vecchio), מושב הממשל בעבר והעירייה בהווה, ניצב בכיכר הסיניוריה, הכיכר המרכזית של העיר.
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (Santa Maria del Fiore) (הדואומו) בעלת כיפת הענק שבנה פיליפו ברונלסקי.
בצמוד לקתדרלה - הקמפנילה די ג'וטו, מגדל הפעמונים שבנה הצייר ג'וטו ליד הקתדרלה.
מול הקתדרלה - הבפטיסטריום של פירנצה.
שער גן העדן (Porta del Paradiso) הכינוי לדלתות המזרחיות של הבפטיסטריום של פירנצה.
הכינוי ניתן על ידי מיכאלאנג'לו בואונארוטי, כאשר ביקר במקום ואמר שהשערים יפים ככניסה לגן העדן.
הן נחשבות לאחת היצירות הידועות של תקופת הרנסאנס האיטלקי.
גלריית אופיצי (Galleria degli Uffizi) - מוזיאון עתיק המכיל את אחד מאוספי האמנות הגדולים והמרשימים ביותר בעולם.
כולל יצירות אמנות רבות של גדולי אמני הרנסאנס.
פונטה וקיו (Ponte Vecchio) - הגשר הישן מעל נהר הארנו, המשמש מרכז קניות עם החנויות לאורכו.
אפילו בעת ההפגזות הקשות על העיר במלחמת העולם השנייה נזהרו מלפגוע בו.
גני בובולי - (Giardino di Boboli) - הפארק ההיסטורי של העיר.
ארמון סטרוצי (Palazzo Strozzi) ארמון מגורים היסטורי
פאלאצו פיטי - (Palazzo Pitti) - היה מושבם של שליטי פירנצה מבית מדיצ'י - היום מוזיאון.
כיכר הרפובליקה (Piazza della Repubblica) - הוקמה במקום בו היה הפורום הרומאי.
במקום בו Colonna dell'Abbondanza נפגשו הקארדו והדקומנוס - הרחובות המרכזיים בפלורנטינה הרומית.
עם הקמת ממלכת איטליה ובחירת פירנצה לבירתה הראשונה הייתה הככר למרכז האורבני החשוב של המדינה החדשה.
לשם בניית הככר נהרס השוק הישן (Mercato Vecchio) שכלל גם את הגטו היהודי של העיר שהוקם בשנת 1571.
כנסיית סנטה מריה נובלה (Basilica di Santa Maria Novella) - הכנסייה הדומיניקנית הראשית של פירנצה, ידועה בעיקר בזכות יצירות האמנות המעטרות אותה.
תחנת פירנצה סנטה מריה נובלה (Stazione di Firenze Santa Maria Novella) היא תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
התחנה, שנחנכה ב-1934 היא אחד המבנים המודרניסטיים החשובים באיטליה.
התחנה משרתת כ-59 מיליון נוסעים בשנה וממוקמת סמוך לכנסיית סנטה מריה נובלה בצפון מרכז העיר.
לוג'ה דיי מרקטו נואובו (Loggia del Mercato Nuovo) - שוק מן המאה השש עשרה.
אורסנמיקלה (Orsanmichele) - כנסייה ומוזיאון.
פיאצלה מיכאלאנג'לו - ככר על גבעה גבוהה, ממנה נשקף נוף פנורמי, על כל חלקיה העתיקים של פירנצה, ועל נהר הארנו.
במרכזה ניצב פסל ברונזה של דוד המלך.
יהדות פירנצה מהווה את הקהילה היהודית השלישית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא ויהדות מילאנו.
אחרי מלחמת העולם השנייה שופץ בית הכנסת.
בית הכנסת נמצא בתהליך שיפוצים, בעזרת המדינה, זה שנים רבות.
מחוץ לבית הכנסת ניצבת אנדרטת אבן ועליה שמותיהם של 284 יהודי פירנצה שנרצחו בימי השואה ובראשם הרב הראשי הרב דר' נתן קאסוטו.
מניחים כי בפירנצה היה יישוב יהודי כבר בימי הקיסרות הרומאית.
הוא התרכז בכניסה לעיר מ"ויה קסייה", הדרך העיקרית שחיברה בין רומא לצפון איטליה.
הפריחה של הקהילה החלה בשנת 1396 כאשר היהודים הוזמנו להקים בעיר בנקים.
בסוף המאה ה-15, לורנצו דה מדיצ'י עודד את הגירת יהדות ספרד לעיר.
ידיד קרוב של לורנצו, ואחד מהיהודים הבולטים של פירנצה, היה רבי משולם מוולטרה, ממנה יצא למסעו המפורסם לארץ ישראל בשנת 1481. מאה ה-16 קובצו היהודית לגטו - מזרחית מ"פיאצה דה לה רפובליקה".
במאה ה-19 פונו היהודים מהאזור, אשר ייועד לפיתוח על ידי קבוצת בעלי הון יהודיים.
מאז הקהילה היהודית פזורה בכל רחבי העיר.
פירסינג (מ-Pierce, לנקב באנגלית; על פי החלטות האקדמיה ללשון העברית נִזּוּם), הוא הליך קוסמטי בו מנוקב הגוף על מנת לענוד תכשיט.
ניתן לבצע הליך זה במקומות רבים בגוף, כאשר הנפוץ ביותר הוא ניקוב תנוך האוזן.
מקומות אחרים נפוצים לענידת פירסינג הם צידי האף (נזם), מעבר בין הנחיריים ("ספטום"), אפרכסת האוזן ("הליקס"), חלק הסחוס הקטן ליד פתח תעלת השמע ("טראגוס"), טבור, הגבה, הלשון, השפה ואיברי המין.
עשיית פירסינג נהוג היה משחר ההיסטוריה ויש עדויות לכך אף מאתרים פרהיסטוריים שונים ברחבי המזרח התיכון.
בונצ'קלו טרלה, בצפון מסופוטמיה, הוא האתר הקדום ביותר בו נמצאו עדויות לניקוב הגוף 12,000 שנים לפני זמננו.
את תנוכי האוזניים נהוג לרוב לנקב בעזרת אקדח עגילים, העושה שימוש בעגילים בעלי קצה חד על מנת להכניס את העגיל בכוח לגוף.
מקומות אחרים בגוף מנקבים בדרך כלל באמצעות מחט סטרילית וחלולה, בדומה למחט המזרק.
בקצה המחט, ניתן להכניס או להניח עגיל מתאים, וכך חירור הגוף והכנסת העגיל יכולים להעשות באופן חלק.
אקדח עגילים משתמש בעגילים בעלי קצה חד על מנת להכניס את העגיל בכוח ובמהירות לגוף.
השימוש באקדח הוא מהיר וזול אך הריפוי איטי יותר והדיוק במיקום נמוך ביחס לניקוב באמצעות מחט ייעודית.
את תנוכי האוזניים נהוג לרוב לנקב בעזרת אקדח עגילים.
לעומת אפרכסת האוזן, הטראגוס והנחיריים רגישים לניקוב באמצעות אקדח עגילים, העלול לתרום להתפתחות זיהום ולצלקות.
למרות זאת, השימוש באקדח עגילים לעשיית נזם הוא עדיין נוהג נפוץ, דבר הגורם לעיתים קרובות למיקום שגוי של הנזם, בדרך כלל קרוב מדי לתחתית הנחיר, בשל גודלו של המכשיר.
שני סוגי התכשיטים הנפוצים בשימוש בפירסינג שאינו בתנוך האוזן נקראים "חישוק לחץ" (BCR-Ball Closure Ring) ו"מוט" (Barbell).
חישוק הלחץ הוא טבעת בעובי אחיד, הלוחצת על גולה המשמשת כסוגר.
הטבעת מעוצבת כך שקשה לפתוח ולסגור אותה, על מנת להקל על ההחלמה ולמנוע סיבוכים מיותרים.
לאחר החלמת הפירסינג, מומלץ לפנות לאיש מקצוע ("פירסר") כדי להוריד את החישוק.
במוט ישנן גולות בשני הקצוות, כשבדרך כלל אחת מהן קבועה והשנייה מתברגת למוט (ההברגה יכולה להיות פנימית או חיצונית).
התכשיטים הנפוצים בשימוש באף הם נזם הנקודה - תיל שבחזיתו כדורון או אבן קטנה, והוא מתעקל בתוך האף על מנת שלא ייפול, וכן חישוק.
המתכות מהן עשויים התכשיטים חייבות להיות כאלה שאינן יוצרות תגובה אלרגית או גירוי.
על כן, נהוג שלא להשתמש במתכת המכילה ניקל העלול להשתחרר לגוף (מאחר שניקל ידוע כאלרגן); כמו כן, נהוג שלא להשתמש בכסף, העלול ליצור סימן אפור בלתי ניתן להסרה.
המתכות בשימוש הן "פלדת אל חלד" - סגסוגת ברזל המכילה ניקל (קשור) בכמות מעטה שאינה משתחררת לגוף, טיטניום, זהב (14 קרט ומעלה), וכן פלטינה.
ייסוד נוסף הוא ניוביום, אף על פי שאינו נפוץ בשימושו בישראל, כמעט זהה בשימושו לטיטניום ומתאים לבעלי אלרגיה לטיטניום.
קוטר (עובי) התכשיטים משתנה בין 0.8 מ"מ (קוטר מספר 20ga), המשמש בעיקר לניקוב התנוך, ועד מספר מילימטרים.
נהוג להשתמש במידות אמריקאיות למדידת עובי התכשיט, כאשר מספר גדול משמעותו קוטר קטן.
לניקוב הטבור והלשון משתמשים בדרך כלל במחט ותכשיט בעובי 14ga, ולניקוב האף - בעובי 20ga.
בתהליך ההחלמה לאחר הניקוב נוצרת רקמת עור לאורך הנקב.
אורך תהליך ההחלמה משתנה בהתאם למקום הניקוב, והוא אורך בין כששה שבועות (בתנוך) ועד כששה חודשים (טבור, אפרכסת האוזן).
ניקוב הסחוס בעייתי יותר מבחינת ההחלמה, כיוון שאספקת הדם חלשה יותר באזור.
במשך תהליך ההחלמה, שייתכן שילווה בהפרשות ומוגלה, חשוב לשמור על ניקיון המקום ולטפל בו.
מומלץ למרוח מעט משחה אנטיספטית (מחטאת) כמה פעמים ביום, ולשטוף פעם ביום בתמיסת מי מלח (ככפית מלח ים בכוס מים רתוחים שקוררו לטמפרטורת החדר), אך לא באלכוהול או במי חמצן, הפוגעים בתהליך ההחלמה.
כמו כן, מומלץ לשמור על היגיינה גבוהה, בייחוד באזור הידיים, ולא "לשחק" עם העגיל ולסובב אותו בזמן ההחלמה.
הוצאת העגיל במהלך תקופת ההחלמה גורמת בדרך כלל לסגירת הנקב.
לאחר שנוצרה תעלת העור ("פיסטולה") לאורך הנקב, ניתן להוציא את העגיל ולהחליפו בעגיל אחר ללא חשש מסגירת החור.
הוצאת העגיל למשך פרקי זמן ארוכים גורמת לעיתים להצרות החור באופן שלא ניתן לשוב ולענוד בו עגיל ללא ניקובו מחדש.
עם זאת, בחלק מהמקרים ניתן להבחין בצלקת קטנה במקום.
דברים אלה תלויים במיקום הנקב בגוף, בעובי התכשיט, ובמשך הזמן בו הוא היה במקומו, והם משתנים מאוד מאדם לאדם.
פירסינג בגבה, למשל, נוטה להשאיר צלקת ניכרת לעין, וכך גם פירסינג בטבור, בייחוד לאחר מתיחת הצלקת במהלך הריון.
פירסינג באוזניים, לעומת זאת, נוטה להשאיר צלקת קטנה בלבד, אלא אם עונדים עגילים כבדים למשך תקופה ארוכה, ונזם משאיר בדרך כלל רק צלקת מזערית.
הפירסינג הראשון הידוע בתורה היה אצל רבקה.
כאשר אליעזר עבד אברהם הלך להביא כלה ליצחק, כאשר ראה את רבקה, שם נזם על אפה:
ולאחר מכן מבהיר העבד שמדובר בתכשיט לאף: .
אזכור נוסף מופיע באירוע חטא העגל: .
כאשר בונה משה את אוהל מועד, הוא פונה אל העם ומבקש מהם להרים תרומה מהתכשיטים שלקחו מהמצרים:
רש"י מפרש פסוק זה ואומר כי הכומז הוא תכשיט אותו עונדות הנשים במקום מוצנע, במקום אחר רש"י מסביר "כומז - דפוס (תבנית) של בית הרחם", בתלמוד מובאת מחלוקת האם כומז הוא "דפוס של בית הרחם" או "דפוס של דדים", בהקשר למחלוקת מה התכשיטים שענדו בנות מדיין במלחמה עם ישראל.
מתיאור רש"י והתלמוד נשמע שהכומז עשוי בתבנית האגן.
אזכור נוסף לפירסינג מוזכר בקשר לאויבי גדעון בספר שופטים, המסביר מדוע לאויבים המדיינים היו נזמי זהב.
הכתוב מסביר כי למרות שלגברים לא היו נזמים, למדיינים היו נזמים מאחר שהם נחשבים "ישמעאלים" ונזמי זהב אלו נלקחו כשלל ושמשו לעשיית אפוד הזהב: "ויאמר אלהם גדעון אשאלה מכם שאלה ותנו לי איש נזם שללו כי נזמי זהב להם כי ישמעאלים הם".
בישעיהו מופיע הנזם בהקשר לנבואת זעם על בנות ירושלים המשתמשות בתכשיטים, ביניהן נזמי האף, כדי לפתות את הגברים.
אזכור חיובי לנזם ניתן למצוא בנביאים ובכתובים.
הנביא יחזקאל מתנבא בנבואת הנחמה: .
בספר משלי מוזכר הנזם כתכשיט יפה, שאין מקומו על בהמה טמאה כפי שיופי ללא טעם הוא פסול: "נזם זהב באף חזיר, אישה יפה וסרת טעם".
עגילים אשר אינם באוזן החלו את דרכם באופנה המערבית החל משנות ה-30 ושנות ה-40, והחלו להפוך בהדרגה מאופנת שוליים לאופנה פופולרית.
בשנת 1975 הוקמה חברת Gauntlet אשר הייתה חנות הפירסינג הפורמלית הראשונה בארצות הברית.
בשנת 1993 זכה השיר cryin' של להקת אירוסמית' לקליפ השנה, ותהליך עשיית הפירסינג בטבור שהוצג בקליפ נתן לתופעה דחיפה משמעותית אל תוך תרבות המיינסטרים.
על פי ההערכות, הפירסינג באף, או הנזם, הגיע למזרח הרחוק מהמזרח התיכון במאה ה-16. אל תרבות המערב הגיע מהתרבות ההודית במהלך המאה ה-20.
בשנות ה-70 הפירסינג היה אחד מסימני ההיכר של קהילת הפאנק, והיה חלק ממכלול סממני אופנה שסימלו מרידה במערכת.
בהמשך הפך העגיל למקובל גם בקרב הקהל הרחב, כשאומץ על ידי ידוענים שונים כמו מדונה, לני קרביץ וסלאש.
הפך לפופולרי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. בדרך כלל נהוג לנקב את מרכז הלשון, תוך שימוש במחט ובתכשיט בעובי 1.6 מ"מ.
התכשיט הראשוני צריך להיות ארוך יותר מעובי הלשון, כיוון שהלשון עשויה להתנפח בימים הראשונים.
לאחר כשבוע, עם ירידת הנפיחות, יש להחליף את העגיל בעגיל קצר יותר על מנת להפחית את הסכנה לנזק לשיניים ולחניכיים.
סוגי פירסינג נוספים הם פירסינג כפול, משני צידי הלשון, וכן חירור הקרום המחבר את תחתית הלשון לתחתית הפה.
לחירור קרום הלשון נהוג להשתמש במחט ותכשיט מסוג מוט כפוף בעובי 1.2 מ"מ.
בשנת 1956 עלתה הפופולריות של הביקיני, בד בבד עם מתן לגיטימציה אופנתית לנשים לחשוף אזורים מסוימים בגופן, כמו הטבור, שלא היה מקובל לחשוף לפני כן, מה שהפך את הטבור לאיבר מושך ואופנתי.
ב-1993 הדוגמנית כריסטי טורלינטון יצאה למסלול עם פירסינג בטבור, מה שנתן השראה לנעמי קמפבל ומדונה להראות בציבור עם פירסינג בטבור, והפכו אותו לאופנתי ופופולרי בקרב הציבור הרחב.
ניקוב האוזן הוא הפירסינג הנפוץ ביותר בחברה הישראלית.
כמעט כל הנשים בישראל עוברות את תהליך ניקוב התנוך, בדרך כלל בתחילת שנות העשרה לחייהן.
ניקוב התנוך נפוץ בכל סוגי החברות: החברה החילונית, הדתית, החרדית, והערבית.
ישנן עדות בהן תנוך הבנות מנוקב בהיותן תינוקות, אך הדבר שנוי במחלוקת כיוון שבכך ניטלת מהן זכות הבחירה.
מלבד זאת, הנקב באוזנן של נשים שנוקבו בגיל הינקות עלול להיות לא ממורכז כראוי.
גם גברים רבים נוהגים לנקב את אוזניהם, לרוב אוזן שמאל, ולענוד עגיל.
ענידת עגילים רבים בכל תנוך נפוצה מאוד בקרב נשים.
ענידת נזם נפוצה אף היא בישראל, ושכיחה גם בחברות שמרניות באופן יחסי כמו החברה הדתית-לאומית.
יש הנוהגים לנקב את גופם ולענוד עגילים במקומות נוספים.
המקום הפופולרי ביותר לאחר תנוך האוזן, הוא הנחיר (ענידת נזם), וכן האפרכסת ("הליקס"), הטבור, מחיצת האף ("ספטום"), הגבה, והלשון.
צה"ל אוסר על פירסינג למעט חיילות הרשאיות לענוד זוג עגילים אחד בלבד, עגיל בכל אוזן.
עם זאת, חיילים וחיילות רבים נוהגים לשמור על העגילים למרות השירות הצבאי, על ידי ענידת עגילים שקופים או קטנים, או העלמת עין של מפקדיהם.
במחקר שנערך במרפאה צבאית בשנת 2005, מתוך 389 חיילים שנבדקו, ל-4.3% היה פירסינג בגוף (לא כולל תנוך האוזן או הפה), ל-5.7% היה פירסינג בשפה (בהווה או בעבר) ל-6.2% היה קעקוע, ול-15.7% היה פירסינג בתוך חלל הפה (בהווה או בעבר).
קיימת סברה כי החברה הישראלית נוטה לקבל ניקובים מסוימים, כגון רוב סוגי העגילים באוזניים וכן נזם, אך ישנם ניקובים שנוטה לא לקבל (כמו: חירור מחיצת האף, חירור הלשון, חירור השפה וכן חירורים אחרים).