tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכניות ההתקפיות של ספינות הסער, אף שהיו מתורגלות, לא אושרו לביצוע.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים וצה"ל היה במגננה בזירות היבשה, שררה במטכ"ל אווירה קשה.
תלם החליט לנקוט ביוזמה התקפית שאותה תרגלו ספינות הטילים.
על מנת למנוע מחיל הים המצרי ומהצי הסורי את היוזמה לתקיפה בחופי ישראל, שלח תלם את ברקאי עם חמש ספינות טילים לתקוף את הצי הסורי.
בכך העמיד את הרמטכ"ל דוד אלעזר בפני עובדה שההגנה בזירה הימית מתחילה בקרבת נמלי האויב.
לאחר הצלחת הקרב הראשון - קרב לטקיה - תמך הרמטכ"ל בגישת היוזמה ההתקפית, ואף דרש לרתק את הסורים להגנת אזור החוף הסורי.
מפקדת חיל הים הפעילה את ספינות הטילים כך שבכל הקרבות הימיים עם סוריה ועם מצרים הייתה לישראל עדיפות מקומית, ובכולם הושג ניצחון.
כתוצאה מכך, הסתגרו עד סוף המלחמה כלי השיט של מצרים ושל סוריה בנמליהם, והסתפקו בירי מתותחי החוף.
על תפקודו וביצועיו במלחמת יום הכיפורים כמפקד שייטת ספינות הטילים, קיבל ברקאי את עיטור המופת.
בעת קבלת האות אמר שהוא והוסיף גם לזכותם של מפקדי השייטת הקודמים הדר קמחי ושבתאי לוי שהביאו את השייטת לרמת הביצוע שהפגינה במלחמה.
לאחר המלחמה המשיך ברקאי לשפר את המקצועיות ואת כושר הלחימה של השייטת.
הדרך העיקרית הייתה באמצעות התחקיר שהנהיג, שבו נכחו כל קציני השייטת ובו הוצגו ונדונו האירועים והופקו הלקחים.
נכונותו של ברקאי לספוג ביקורת ולהודות בטעויות בעצמו העלתה את איכות התחקיר החושפני.
בקיץ 1974 הוצב ברקאי במטה חיל הים בתפקיד עוזר ראש מספן הים, תפקיד שנוסד באותה עת ונקרא כיום "רמ"ח אמל"ח".
בהמשך מונה לראש מספן הים, ובמסגרתו יזם וביצע שינויים ארגוניים ניכרים במבנה מטה חיל הים, עם דגש על נוהלי עבודת המטה למבצעים ועל פיתוח ושילוב של מערכות אמצעי לחימה.
בשנים אלו גבר האיום של חדירת חוליות ארגוני הטרור מן הים.
בתקופת שירותו של ברקאי במטה חיל הים הוקם מערך ביטחון שוטף, הוגברו סיורי הספינות, והורחבה פריסת מערכות המכ"ם.
ברקאי עסק רבות בהקמת גף סיורי ים בחיל האוויר, שכלל מטוסי סיור ימי נושאי מכ"ם לגילוי וזיהוי מחבלים במרחק רב מן החוף, כשהם מופעלים באחריות חיל הים.
ברקאי מונה למפקד חיל הים בחודש ספטמבר 1976. כמפקד החיל פעל נמרצות לגיבוש תורת הלחימה החילית ולגיבוש התוכניות המבצעיות של החיל ושל המערך הטכנו-לוגיסטי.
כמו כן אופיינה תקופת הפיקוד שלו בלחימה מתמשכת בארגוני הטרור הפלסטיני.
בין אוניות המחבלים שנתפסו וטובעו בתקופת פיקודו הייתה "אגיוס דמטריוס" במפרץ אילת.
ב-11 במרץ 1978 הצליחו מחבלים לחדור לחוף מעגן מיכאל, ומשם המשיכו וביצעו את פיגוע כביש החוף.
לאחר פיגוע זה יצא צה"ל למבצע ליטני לחיסול קני מחבלים בדרום לבנון.
בלחימה זו השתתפו כל ספינות הטילים וספינות הדבור של חיל הים.
בתקופתו של ברקאי כמפקד חיל הים נקלטו צוללות "גל" בחיל.
לצורך הפיקוד על צוללות חדשות אלה החליט ברקאי לערוך קורס פיקודי מיוחד בחיל הים, זאת בניגוד למקובל עד אותה עת, שקצינים נשלחו להכשרה זו בחילות ים זרים.
הוא הטיל את הכנת הקורס על אל"ם גדעון רז, ואף התפנה מכל עיסוקיו למשך שבוע כדי להפליג בצוללת ולהתרשם ממבחני ההסמכה.
מסוק ללא טייס - כדי להבין טוב יותר את אופי הפעילות של יחידות הלוחמה הזעירה, עבר ברקאי קורס צלילה שבו למד את סוגי הכלים ואמצעי הלחימה שהופעלו בהן.
הוא חיפש אישית פתרון לנושא המסל"ט - מסוק ללא טייס - שיוכל לשמש לזיהוי ולהכוונה של ספינות הסער בשעת תקיפה בקרבת חופי האויב באזור מוגן נגד מטוסים.
גלשני רוח - ברקאי עסק בספורט ימי בלא מגבלות גיל.
ב-12 בפברואר 1977 זכה במקום שלישי בתחרות גלשני רוח שהתקיימה מול חוף תל אביב.
כמפקד חיל הים המשיך ברקאי בבניית הכוח הימי.
קודמו בנימין תלם שאף ליישם את לקחי קרבות הטילים בהגדלת מספר יחידות הלחימה והגדלת המהירות כדי שניתן יהיה לשלוט על התנהלות הקרב.
כאשר הוצעה ספינה סנפירית (הידרופויל) של חברת גרומן ראה בה פתרון.
סדר הכוחות המתוכנן כלל את 12 ספינות סער 4 ו-18 ספינות הידרופויל, שיחליפו את 12 הספינות מדגמי סער 2 וסער 3 שיגמרו את שירותן לאחר 20 שנה.
בנוסף תכנן לבנות מספר ספינות פיקוד פרויקט אירית בכלי שיט גדול יותר מסער 4 שיוכל לשאת שני מסוקים/מסל"טים.
הבחירה בסנפיריות להחלפת הספינות מדגמי שרבורג נראתה כהמשך ישיר לעקרונות ספינות סער.
הרמטכ"ל מרדכי גור אישר בניית שתי ספינות אבטיפוס - פרויקט "זיוונית".
נחתם חוזה בחברת גרומן בארצות הברית בארצות הברית בתנאי שהמשך הייצור כבר מהספינה השנייה יעשה במספנות ישראל.
בחירת כלי השיט נעשתה כאשר מידע שהיה בידי הצי ומשמר החופים האמריקאי על תקלות רבות הוסתר.
קליטתן של ספינות האבטיפוס התבצעה לאחר שברקאי סיים את כהונתו והן הושבתו לאחר זמן קצר.
בשנת 1978 הואשם האלוף ברקאי בניסיון אונס חיילת שהייתה תחת פיקודו.
הוא הועמד למשפט צבאי בפני הרכב שכלל את האלוף חיים הרצוג, ואת השופטים שלמה לוין ויעקב קדמי שקבלו דרגות ייצוג של אלוף לצורך המשפט.
את התביעה ייצגו התובעים הצבאיים הראשיים, שבתי לוי ואמנון סטרשנוב.
בנובמבר 1978 הושעה מתפקידו כמפקד חיל הים עד קיום משפטו.
המשפט התנהל בדלתיים סגורות תוך שימוש בסעיף הגנה על ביטחון המדינה, והעיתונות דיווחה מדי יום על העדים שהגיעו להעיד במשפט.
בפסק הדין, שניתן בינואר 1979, זוכה ברקאי מכל סעיפי האישום.
השופטים קבעו כי אף שהם מאמינים לגרסתה הבסיסית של החיילת שברקאי תקף אותה וניסה לאנוס אותה, הם אינם יכולים להרשיעו, הואיל ובאותה עת נדרשה על פי הפסיקה ראיה מסייעת לכך שברקאי הוא שתקף את החיילת, לצורך הרשעה באונס.
השופטים דחו כבלתי מהימנה את גרסתו המכחישה מכל וכל של הנאשם.
לאחר המשפט הודח ברקאי על ידי שר הביטחון עזר ויצמן מהפיקוד על חיל הים, ופרש מצה"ל בשנת 1979. ויצמן לא קיבל את המלצותיו של ברקאי באשר למועמד הראוי להחליפו.
הודיע כי יתמוך במועמד שימליץ הרמטכ"ל, שבחר בזאב אלמוג, שאותו הכיר מתקופת מלחמת ההתשה.
בעקבות זיכויו של ברקאי יזמה חברת הכנסת שולמית אלוני, שסייעה למתלוננת, תיקון לחוק שביטל את החובה בהצגת ראיה נוספת בתיקי אונס.
עם שחרורו התפנה ברקאי לתחביבו הקודם, שיט בספינות מפרש, ויחד עם אשתו רחל נסעו ליוון, שם בנו את היאכטה "לוויתן".
בשנת 1981 החל ברקאי לעבוד בצי הסוחר, ועל אף ניסיונו הרב בכלי שיט, החל את שירותו בצי בתפקיד נמוך כקצין משמרת והתקדם בהדרגה עד שהוסמך כרב-חובל.
הוא שימש כרב-חובל האונייה "דלית" ואחר כך באונייה "מקלף".
בחורף הפליג במסגרת עבודתו בצי הסוחר ובקיץ הפליג עם אשתו על היאכטה שבנה.
בשנת 1990 חצו בני הזוג ברקאי את האוקיינוס האטלנטי עם ה"לוויתן" והגיעו לדרום הים הקריבי ולוונצואלה.
בדרכם לארצות הברית עצרו באי סן מרטן שבאנטילים ההולנדים, ונשארו בו 4 שנים, בין היתר עסקו בהפעלת ספינות תיור וארגנו סיורים מודרכים לתיירים.
בשנת 1995 שב ברקאי עם אשתו לישראל.
בשנת 1999 הוזמן על ידי מפקד שייטת ספינות הטילים, חזי משיטה, להיות חלק מצוות שהוקם לצורך עדכון תורת הקרב המשולבת של חיל הים.
במסגרת חיבתו לשייט מפרשים מונה ברקאי מזבולון בת-ים, לפקד על סירה של הפועל תל אביב שהשתתפה בשיוט הערים העשירי בשנת 1953.
בצוות הסירה הכיר את רחל כצמן שבשנת 1958 נישאה לו.
הבכור נולד בשנת 1959 ונקרא רהב על שם הצוללת.
הבת נגה שנקראה על שם אח"י נגה נולדה בשנת 1960.
רהב ברקאי התגייס לחיל הים ושירת בשייטת 13. נעשה איש תוכנה, ועוסק בתחום מערכות מידע.
נישא לאורלי ממשפחת פלד ולהם 3 ילדים.
הבן הבכור, גל, שירת בשייטת 13. אחיותיו שחר ושי שירתו בחיל הים במערך השליטה.
נגה ברקאי שירתה בחיל הים כקצינת שליטה.
בסוף שנות ה-90 חלה ברקאי בסרטן המעי הגס, וערך בדיקות וטיפולים בבית חולים.
הוא הכיר והעריך את מרדכי גור שסבל ממחלה דומה ושם קץ לחייו.
בשלב מסוים התבטא ברקאי שאינו מתכוון להמשיך כחולה סופני.
בסוף מאי התחוור לו שלמחלתו אין תרופה, והטיפולים בה הם רק כדי לדכא את הסימפטומים ולהאריך את חייו.
ביום שישי 28 במאי 1999, הגיע מפקד חיל הים, האלוף אלכס טל, לביתו של ברקאי ובישר על כך שצוות החיפושים האמריקני גילה את שרידי אח"י דקר - שבה מצא אחיו בומי את מותו 31 שנה קודם לכן - על קרקעית הים בעומק 3 ק"מ, בנתיב שיוטה לישראל.
ברקאי מעולם לא שעה לשמועות השונות והיה בטוח שהצוללת שקעה על נתיבה.
הוא גם היה מציאותי וידע שסיכויי מציאתה קלושים ואמר שהצוללנים נמצאים במקומם ולא צריך להפריע למנוחתם.
ברקאי שידע כי הוא חולה וצפוי לסבל רב, התאבד מאוחר יותר באותו יום ביריית אקדח.
חברו יגאל תומרקין הספיד את ברקאי במילים:
עיריית חולון הנציחה את ברקאי בקריאת רחוב על שמו בשכונת האלופים בעיר.
שמשון בובר, הימיה ''אסופת סיפורי הפלוגות הימיות' דפוס אפעל 2004, עמ' 150–151.
הקים, הנהיג והוביל מערכות חינוכיות בישראל.
בשנת ה'תשנ"ח זכה בפרס החינוך מטעם משרד החינוך.
גל נולד במינכן לאמן וצייר היהודי, ערי גלס.
עוזי גל הוא אחיו למחצה, מאביו.
ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לישראל עם הוריו והתיישב בקיבוץ יגור.
בשנות החמישים שירת כמפקד בסיירת אילת והיה חברו הקרוב של יאיר פלד, מפקד סיירת צנחנים, שנרצח בשנות החמישים על ידי בדואים.
ב-1962 הקים יחד עם יהושע כהן ויורם יום-טוב את בית ספר שדה שדה בוקר והיה למנהלו הראשון.
במסגרת זאת הוא עסק בשחזור כורנוב וסייע לסקר ארכאולוגי בנגב.
הקים את אגף הנוער במשרד החינוך ועמד בראשו שבע שנים.
במהלך תקופה זו הפך את הגדנ"ע לתוכנית של"ח.
בתקופתו הכין משרד החינוך לראשונה חומר לבתי הספר על המחתרות.
בשנת 1977 יצא גל ללימודים לתואר שני באוניברסיטת הרווארד.
בספטמבר 1979 התגייס לצה"ל לבקשת הרמטכ"ל, רפאל איתן כדי להקים את פרויקט מקא"מ.
ניהל את מקא"מ מספר שנים.
בשנת 1982 עמד בראש ועדה לבחינת בתי הכלא הצבאיים.
בהמשך מונה לסגן קצין חינוך ראשי.
בשנת 1985, בהיותו מנהל אגף החינוך בעיריית ירושלים, הקים את מנח"י בשיתוף עם שמשון שושני מנכ"ל משרד החינוך.
בתקופת כהונתו הוא התמודד עם האינתיפאדה הראשונה במזרח ירושלים והחליט על סיום עבודת מורות יהודיות בבתי ספר במזרח ירושלים.
בשנת 1989 עלה שמו כמועמד להיות מנכ"ל משרד החינוך, אך הוא לא זכה בתפקיד.
ראש העיר דאז, טדי קולק, מינה אותו בסוף 1989 למנכ"ל העירייה.
בשנים 1992–1997 ניהל את בית הספר למנהיגות חינוכית.
בשנת 1999, היה גל בין המייסדים של המרכז הבין-תרבותי לירושלים, ושימש כיו"ר הראשון של המרכז.
בשנת 2000 קיבל את אות "מחנך למופת".
נפטר ב-21 בנובמבר 2006 בגיל 73, והובא למנוחות בבית העלמין בכפר ורדים.
בשנת 2006 הוקם במדרשת בן-גוריון מרכז גל למנהיגות (מג"ל).
בשנת 2008 הוקמה מכינה קדם צבאית גל הנקראת על שמו.
מיכאל גלוזמן (נולד ב-2 באפריל 1962) הוא חוקר ספרות, היסטוריון של הספרות העברית ומורה מוסמך לאיינגאר יוגה.
מכהן כפרופסור מן המניין בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
מיכאל גלוזמן למד לתואר ראשון ושני בחוג לתורת הספרות הכללית שבאוניברסיטת תל אביב.
את התואר השני סיים ב-1988 בהצטיינות יתרה.
עבודת הגמר שלו, שנכתבה בהנחיית מנחם פרי, עסקה ב"מבנה הסיום בטקסטים נראטיביים".
הוא למד לתואר שלישי בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וכתב את עבודת הדוקטור בהנחייתה של חנה קרונפלד.
הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1993.
בשנים 1998–2001 שימש מרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא הקים באוניברסיטת בן-גוריון את כתב העת מכאן לחקר הספרות העברית.
מאוחר יותר גם ערך גיליון מיוחד של כתב העת "זמנים" בנושא "פסיכואנליזה, יהדות וציונות".
ב-2001 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך לפרופסור חבר.
הוא כיהן פעמיים כראש החוג לספרות, והקדנציה האחרונה שלו בתפקיד הסתיימה ב-2015.
גלוזמן מתגורר בתל אביב ובמתת שבגליל עם בן זוגו, השף ארז קומרובסקי.
גלוזמן כותב היסטוריוגרפיה של הספרות העברית בגישה ביקורתית.
בהשראת תאוריות פוסט-סטרוקטורליות (שיח מיעוטים, ביקורת פמיניסטית, תאוריה קווירית ועוד) הוא מנסה לתאר את ההיסטוריה של הספרות העברית מתוך מודעות לכוחות האידאולוגיים שעיצבו אותה.
יהודה ויזן ביקר בחריפות שיטה פרשנית זו, שלדעתו כופה תבניות קשיחות על היצירות מבלי להיות קשובה לתוכנן הספרותי.
מגיבים למאמר זה, החתומים כ"מורות ומורי החוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב", שללו מכל וכל את גישתו של ויזן.
לדיון הצטרפו גם גבריאל מוקד, שטען כי "אין שחר לתזה המרכזית של גלוזמן", ודן מירון, ששלל את גישתו של מוקד.
במקביל לפעילותו האקדמית, גלוזמן הוא מורה מוסמך ליוגה.
הוא החל ללמוד טאי צ'י צ'ואן בגיל 23, ועסק באמנות לחימה זו אותה למד במשך חמש שנים בסן פרנסיסקו אצל מאסטר בן לו.
עם חזרתו לארץ החל ללמוד יוגה על פי שיטת איינגר, ובשנת 2000 החל ללמד יוגה.
(עם גיל נאדר), מילון אחר, תל אביב: הוצאה עצמית, תשנ"ז.
גלוזמן ערך בצוותא עם האמן גיל נאדר ספר בשם "מילון אחר", שליווה את תערוכתו של נאדר "הכובש את יצרו".
נאדר הפך חדר בגלריה שלו לארון, וכך כל מבקר בתערוכה חווה את הקלאוסטרופוביה של החיים בארון.
הספר התמודד באופן ביקורתי עם ההגדרות המילוניות להומוסקסואליות והביא הגדרות אלטרנטיביות, לעיתים הומוריסטיות ואנקדוטאליות לשורה של מושגים כגון אהבה, זוגיות, מיניות, משפחה וכדומה.
ספר זה (הפוליטיקה של הקנון: קווי-התנגדות בשירה העברית המודרנית) מבוסס על עבודת הדוקטור של גלוזמן.
הספר שואל כיצד מתהווה הקאנון הספרותי בעידן של בניית אומה ובוחן את המבנה של הקאנון הספרותי באמצעות התבוננות במה שנדחק לשוליו.
הספר בוחן את היחסים בין ספרות ללאומיות באמצעות התבוננות ביוצרים ויוצרות שנתפסו כ"מינוריים" מחצית הראשונה של המאה העשרים.
הספר מציע קריאות חדשות בשירת הנשים העברית של שנות העשרים, ובשירתם של דוד פוגל ואבות ישורון.
מעבר לעיסוק בהדרה ובשוליות, הספר מציע מבט היסטוריוגרפי חדש על המודרניזם העברי.
בעיר ההריגה - ביקור מאוחר: במלאת מאה שנה לפואמה של ביאליק, תל אביב: רסלינג, 2005.
ספר שותף של מיכאל גלוזמן, חנן חבר ודן מירון, בו כל אחד כתב פרק ארוך על הפואמה של ביאליק "בעיר ההריגה", אחד השירים הגדולים ביותר של השירה העברית.
גלוזמן מתמודד במאמרו עם גינוי הקורבנות, גינויים של הגברים שלא הגנו על נשותיהם בעת הפוגרום.
עד למפנה המאה העשרים, מוות בפוגרום נחשב כמוות הרואי על קידוש השם אך שירו של ביאליק מסמן רגע של מפנה תרבותי, שבו מוות כזה נתפש כאירוע מביש.
מאמרו מנתח את תגובתו של ביאליק לפוגרום במונחים היסטוריים, ביוגרפיים ומגדריים.
הגוף הציוני - לאומיות, מגדר ומיניות בספרות העברית החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
בניגוד לספרו הראשון של מיכאל גלוזמן, שעסק בשולי הקאנון, הרי שהספר "הגוף הציוני" דן בטקסטים הקאנוניים ביותר של הספרות העברית.
זהו ניסיון לקרוא את המסורת המרכזית בספרות העברית כהתמודדות עם הציווי הציוני לכונן גבריות חדשה.
גלוזמן מתאר בספרו כיצד הציונות ניסתה להמיר את דמותו של התלמיד החכם ששוקד על תלמודו בדמות חדשה של לוחם ללא חת, עובד אדמה, המסמל בגופו את רעיון שלילת הגולה.
הספר בוחן כיצד הגיבה הספרות העברית לאידיאל הגבריות החדש והקריאות המובאות בו מראות שתגובה זו הייתה מורכבת ואמביוולנטית.
לאחר קריאה ב"אלטנוילנד" להרצל, מציע הספר קריאה ביצירותיהם של מנדלי מוכר הספרים, חיים נחמן ביאליק, יוסף חיים ברנר, משה שמיר, יהושע קנז, דויד גרוסמן ואתגר קרת.
שירת הטבועים: המלנכוליה של הריבונות בשירת שנות החמישים והשישים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה בשיתוף ידיעות ספרים, 2018.
בשנת 2015 זכה כתב היד של שירת טבועים בפרס בהט של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
אהרן: הבית והמשפחה בשירת אהרן שבתאי - הוצאת למדא של האוניברסיטה הפתוחה, 2021. כתב היד של הספר זכה בפרס קרן גולדברג.
מונוגרפיה מקיפה על יצירתו של המשורר אהרון שבתאי, מהמשוררים המרכזיים בשירה העברית.
הספר כולל מכתבים מארכיונו של שבתאי המתפרסמים לראשונה, שיחות איתו ועם חבריו ומחקר המתייחס למכלול ההקשרים של שירתו.
לספר מצורפות חמש מסות שכתב שבתאי, המכונסות יחדיו לראשונה.
התפרסם כחדרן ובן הלוויה, שעבד בשירותו של פרידריך השני מפרוסיה במשך הזמן הרב ביותר.
השניים נפגשו כשפרידריך השני היה עדיין במאסר על ניסיון להימלט עם בן הלוויה הקודם שלו, האנס הרמן פון קאטה.
פרדרסדורף היה מבוגר בארבע שנים מיורש העצר.
הן בני זמנם והן היסטוריונים מעריכים, שבין פרדרסדורף לפרידריך השני היה קשר הומוסקסואלי, אך אין ראיה חותכת לדבר.
לאחר זמן יתאר וולטר את מערכת היחסים בספר הזכרונות שלו במילים אלה, "החייל הזה, יפה תואר, בנוי היטב, שגם ניגן בחליל, שימש לבדר את האסיר ביותר ממובן אחד." פרדריך מינה את פרדרסדורף לחדרנו, אחר למנהל התיאטרון המלכותי ולבסוף לקנצלר של פרוסיה.
הצעד האחרון הזה הכה בהלם את הסנובים הפרוסים, כיון שפרדרסדורף היה יורש לאיכר אריס ותואר הקאנצלר היה כרוך בהקצאת נחלה.
פרדרסדורף ביקש להינשא, בסופו של דבר, מהלך ששם קץ לקסם שהילך על המלך.
פרידריך כתב לו, "ערוך את טקס נישואיך היום ולא מחר, אם זה יתרום לשלומך ולרווחתך; ואם אתה מבקש לשמור ברשותך גם נער חצר קטן ומשרת קטן, אדרבא."
מיכאל בּרוּנוֹ היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, נגיד בנק ישראל החמישי, והכלכלן הראשי של הבנק העולמי.
נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-1975 וכחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1982. חתן פרס רוטשילד לשנת 1974 וזוכה פרס ישראל לשנת 1994.
מיכאל ברונו נולד בהמבורג שבגרמניה, אמו, לוטה (לאה) לבית סמסון, הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה, ואביו, ד"ר הנס (יוחנן) ברונו, היה רופא.
אביו, שהיה סוציאל-דמוקרט בהשקפת עולמו, פתח מרפאת פועלים בשכונה בהמבורג.
ב-1933, זמן קצר לפני עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל, בארץ פתח אביו מוסך ביחד עם שותף.
בזמן מלחמת העולם השנייה שירת הנס ברונו כרופא בצבא הבריטי, לאחר המלחמה עבד כרופא בקיבוצים ואחרי כן היה מנהלו של בית חולים אלישע בחיפה.
מיכאל ברונו סיים את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1950, ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל.
ב-1952 החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית, אחרי כן עבר ללמוד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיים תואר ראשון במתמטיקה.
בהשפעתו של ג'ון מיינרד קיינס, שבעבר לימד בקינגס קולג', זנח ברונו את תוכניותיו להיות פיזיקאי עיוני, ועשה תואר ראשון נוסף, הפעם בכלכלה.
משסיים את לימודיו ב-1957 שב לישראל והחל לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל.
ברונו עם מנהל מחלקת המחקר, דוד כוכב, עסק בניתוח התקציב הלאומי הראשון ובתוכנית החומש, ואחרי כן כיהן כמנהל מחלקת המחקר בבנק ישראל.
אחרי שכתב את ספרו "קשרי גומלין, שימוש במקורות ופיתוח המשק הישראלי" יצא לשנת השתלמות אצל פרופ' קנת' ארו באוניברסיטת סטנפורד ובהמלצתו של ארו קיבל תואר דוקטור עבור הספר.
בשובו לישראל הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
בשנת 1967 הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנות השישים היה ראש צוות לתכנון כלכלי-חברתי של הוועדה לפתוח השטחים המוחזקים, המלצותיה הוגשו לראש הממשלה לוי אשכול, אולם הן לא יושמו.
שימש כפרופסור אורח ב-MIT, שם פיתח ביחד עם רוברט סולו ופול סמואלסון תאוריה של צמיחה והון.
אחרי מלחמת יום הכיפורים עמד ברונו בראש ועדה שהקים שר האוצר פנחס ספיר שנועדה להחזרת המשק לפעילות תקינה.
ב-1974 שימש כחבר בוועדת בן שחר, ועדה לתכנון רפורמה במס.
היה יועץ לשר האוצר יהושע רבינוביץ בשנים 1975–1976.
בשנים 1977–1984 הקדיש עצמו לפעילות אקדמית, חקר ופרסם בנושאי אבטלה ואינפלציה, גיבש תוכנית לייצוב המחירים באמצעות שילוב של איזון התקציב מאיחד והקפאת שער החליפין, המחירים והשכר מאידך.
בעקבות משבר הדלק העולמי בשנות השבעים, כתב ביחד עם פרופ' ג'פרי סאקס (Sachs) מאוניברסיטת הרווארד את הספר Economics of Worldwide Stagflation ("כלכלה של סטגפלציה כלל-עולמית").
סאקס וברונו בדקו מהם הגורמים המביאים לסטגפלציה, המתאפיינת בשילוב של אבטלה ואינפלציה, ומהן התוצאות הנובעות מביצוע מדיניות מיקרו-כלכלית שאב לייצב זעזוע כלכלי.
בשנות השמונים חקר את האינפלציה, התמקד בחשיבות הגורמים המוסדיים בהצמדות שכר ובציפיות אינפלציוניות.
ב-1985 היה ברונו ממגבשי תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. בשנים 1977–1979 היה נשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
ב-1986 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לכלכלה.
בשנים 1986–1987 היה נשיא האגודה האקונומטרית (שבה היה חבר מ-1967).
ב-1992 התמנה לנשיא האגודה הבינלאומית לכלכלה.
ב-1993 התמנה לסגן נשיא הבנק העולמי ולכלכלן הראשי שלו.
כמו כן ניהל מאבק למען שטחים ירוקים בירושלים, שהגיע עד לפתחו של בג"ץ.
ברונו נפטר בירושלים בשנת 1996. לאחר מחלה.
הוא הותיר אחריו אלמנה, נטע (גרושתו של פרופ' יורם בן פורת) ו-3 ילדים (מאשתו הראשונה, עופרה הירשנברג-ברונו שהייתה נשואה לפני כן לפרופ' גיורא חנוך): יעל, עידו ואסא.
בנו עידו כיהן בשנים 2021-2017 כמנכ"ל מוזיאון ישראל.
בנו אסא היה אדריכל, נפטר ב-2021 בגיל 50.
להנצחתו, המכון הישראלי ללימודים מתקדמים בשיתוף יד הנדיב מעניק מדי שנה פרס על שם מיכאל ברונו לחוקרים מצטיינים צעירים בעלי עתיד מבטיח.
צמיחה, מאזן תשלומים ואינפלציה: ישראל ברטרוספקטיבה, ירושלים: המכון למחקר כלכלי בישראל על-שם מוריס פאלק, תשל"ט
עיונים בכלכלה 1979 / בעריכת מיכאל ברונו וצבי זוסמן, ירושלים: האגודה הישראלית לכלכלה, תש"ם.
ייצוב המשק: תוכנית החירום וראשית דרכה, ירושלים: מכון מוריס פאלק למחקר כלכלי בישראל, תשמ"ה.
מיכאל ברקוביץ (לעיתים מיכל; בכתיב יידי: בערקאָוויטש; בכתיב לועזי: Michael Berkowitz; ז' בשבט תרכ"ה, 3 בפברואר 1865, בוריסלב / דרוהוביץ' – י"ח באייר תרצ"ה, 18 במאי 1935, בילסקו, פולין) היה מחנך, עיתונאי, וסופר, מראשוני התנועה הציונית ומתרגמו העברי הראשון של הרצל.
מיכאל ברקוביץ נולד בשנת 1865 למשפחה אורתודוקסית בגליציה המזרחית (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית), בעיר בוריסלב (Borysław) או בדרוהוביץ'.
עקב מצבהּ הכלכלי של משפחתו נאלץ להפסיק את לימודיו ולעבוד כפנקסן באחת החנויות בעיר, ובמקביל למד לבחינות הבגרות.
כעבור זמן-מה שב לבית הספר – הפעם לגימנסיה בברודי, וקיבל תעודת בגרות.
מיכאל ברקוביץ חבר לרב והסופר יהושע טהון, לימים מנהיג ציוני גליציה ושלזיה וחבר הסיים ברפובליקה הפולנית השנייה 1919–1936), וכן למרקוס אהרנפרייז (לימים רב העיר סטוקהולם), ופרסם בשיתוף עמו את 'הספרייה העממית היהודית'.
בשנת 1886, עוד בהיותו סטודנט, שימש כתב-קורספונדנט של העיתון 'העברי', וכתב בנושאי דת, פוליטיקה, חברה, ספרות ומדע.
כן כתב בשבועון העברי 'הזמן', שערך הסופר העברי והיידי ראובן אשר ברודס בקרקוב, פיליטונים, שעליהם חתם בשם "סטודנט מלבוב".
בנוסף, תרגם ברקוביץ מסיפוריהם של ברודס ושל דוד פרישמן לגרמנית.
בשנת 1893, בגיל 28, עבר ברקוביץ לווינה, שם למד מדעי היהדות בבית המדרש לרבנים ובלשנות שמית במכללה הכללית.
בווינה פגש ברעיון הציוני, הצטרף לאגודת הסטודנטים הציונית "קדימה", וארגן במסגרתהּ שיעורי עברית.
בתקופה זו נתוודע לתאודור הרצל, והיה לתומך מושבע שלו.
ברקוביץ, ששימש מזכירו העברי של הרצל ויד ימינו, נטל חלק בהכנות לקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל ב-1897, והשתתף בו כציר מווינה.
בנוסף, כתב לשבועון הציוני 'די ולט'.
תרגם לעברית מכתביו של הרצל, ובהם בין היתר ספרו 'מדינת היהודים' (1896).
באותהּ שנה עבר לקרקוב, והחל לעבוד כספרן.
משנת 1898 עבד בהוצאת הספרים 'אחיאסף' בעיר, וניהל את עבודת העריכה והאדמיניסטרציה בעיתון היידי 'דער יוד'.
כן כתב בכתב העת הניו יורקי 'צוקונפֿט'.
ב-1903 שב ברקוביץ לווינה ללמוד באוניברסיטה.
בהנחייתו של פרופ' דוד צבי מילר התמחה בחקר הריתמוס והמבנה הספרותי המקראי, והחיל את המבנים שמצא מילר במקומות נוספים בתנ"ך.
סיים את לימודי הדוקטור ב-1906. ברקוביץ זכה לשבחים ממילר הן בספרו 'הנביאים וצורות הנבואה הפיוטית' והן בישיבת האקדמיה הקיסרית למדעים בווינה.
בהמלצתו של מילר, פרסמה בשנת 1910 האקדמיה הקיסרית ברשימותיה את ספרו המבוסס על הדיסרטציה שלו, על אודות 'מבני סטרופה בספר תהילים' .
הואיל ועבודתו המדעית לא סיפקה פרנסתו די צרכו, החליט ברקוביץ לשלוח ידו בחינוך.
בין השנים 1909–1911 עבד כמורה בבתי ספר בברנו ובייהלבה (כיום בצ'כיה), ולמן שנת 1911 שימש מורה ליהדות, לתולדות ישראל ולעברית בעיר ביליץ (בילסקו, ביילסקו-ביאלה אז בשלזיה האוסטרית, כיום בפולין).
על הוראתו מעיר דוד ישעיהו זילברבוש כי "הוא עושה מעשהו אמונה ללון וללון בעומקה של כל הלכה והלכה בהלכות העומדות ברומו של עולם היהדות, כדי לדון עליהן בכובד ראש ולשמור על נקיונן וטהרתן".
בין תלמידיו היה גם מיכאל וינר (לימים אבינרי, אביו של פרופ' שלמה אבינרי) שהחל לפעול באגודה הציונית "השחר" בביילסקו בהשפעתו ועלה אחר כך ארצה.
במקביל נטל חלק בחיבור המהדורה הרביעית של 'הלקסיקון היהודי' שיצא לאור בברלין.
בתקופה שבין מלחמות העולם התפרסמה פעילותו כמורה ומחנך בבילסקו.
נוסף על פעילותו החינוכית, היה חבר במועצה הדתית היהודית בעיר, שבהּ נחשב לסמכות עליונה, פעל במסגרת רשת 'תרבות' וכתב בשבועון היידי 'פֿאָלקסבלאַט'.
ביום הולדתו ה-70 ייסדה מועצת הקהילה היהודית בבילסקו את 'קרן מיכאל ברקוביץ', קרן מלגות לסטודנטים צעירים.
כעבור זמן קצר, כשלושה שבועות לאחר יום הולדתו, בעת חגיגות ל"ג בעומר, נפטר מיכאל ברקוביץ, ונקבר בשדירת גדולי האומה בבית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה.
בשנת 1938 יצאה לאור בבילסקו אסופת מאמרים פרי עטו של ברקוביץ, בשפות עברית, פולנית וגרמנית, בשם 'Vätererbe und Zukunftshoffen' (גרמנית: "מורשת אבות ותקוות לעתיד").
'ספרי הנביאים בצורתם הראשונה', הצפירה, 1896, גל' 70, 71, 75, 88, 100 – על ספרו של מורו פרופ' דוד צבי מילר בשם זה ('די פראָפֿעטען אין איהרער אורשפרינגליכען פֿאָרם', וינה: 1895), על החוקים שבבניין פסוקי הנבואה, שתרם גם הוא לחיבורו
תיאודור הרצל, מדינת היהודים, ורשה: תושיה, 1896.
מיכאִיל ארקדייביץ' גוּרְפִינְקֶל הוא קלרניתן ישראלי.
גורפינקל נולד בדנייפרופטרובסק שבאוקראינה הסובייטית.
ב-1984 סיים את לימודי הקלרינט באקדמיה הרוסית למוזיקה "גנסין" במוסקבה.
מ-1985 עד 1990 ניגן בתזמורת בניצוחו של גנאדי רוז'דסטוונסקי.
ב-1990 עלה לישראל והתקבל כקלרינטן ראשון של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
גורפינקל מנגן גם בהרכבים קאמריים בישראל ובעולם, בין השאר ניגן עם רביעיית בורודין.
גורפינקל מלמד קלרינט באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובקונסרבטוריון "אקדמא" באשדוד.
אביו, ארקדי גורפינקל, היה גם הוא קלרינטן, מורה ומעבד.
שני בניו של מיכאל, התאומים דניאל ואלכסנדר, נולדו בישראל בשנת 1992 ומנגנים בקלרינט מאז שנת 2000. בשנת 2004 זכו בפרס "מאסטרו" לכישרונות צעירים ובפרס בתחרות הראשונה לנגני כלי נשיפה מעץ בישראל.
בניו מרבים להופיע בארץ ובעולם, הן באולמות קונצרטים והן בשידורי רדיו וטלוויזיה.
זובין מהטה הזמין אותם להופיע כסולנים בקונצרט למוזיקאים צעירים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מיכאל גיטלין (נולד ב-23 באפריל 1943) הוא צייר, פסל ורשם ישראלי.
גיטלין נולד בדרום אפריקה ועובד בישראל ובארצות הברית ומתגורר בניו יורק.
גיטלין מפעיל גישה דומה לזו של יהושע נוישטיין בתחום הפיסול החל מהשנים 1973-1974. ביצירתו הוא משתמש בלוחות עץ אותם הוא מפרק בידיו לכדי יחידות הדורשות מן הצופה לשחזר בדמיונו את צורתו של הלוח המקורי.
עקרון העבודה שהנחה אותו הוא שמירה על החומר תוך שינוי ארגונו הצורני.
הוא מזיז חלקים חתוכים, פורש אותם, ומחליף את מקומם.
לעבודותיו ממד אקספרסיבי בשל היותן מבוקעות לאבריהן השונים באמצעות מכות גרזן, כפי שלעבודותיו של נוישטיין אופי לירי-פואטי, הנוצר מקריעות הנייר שהוסיפו להן נופך של רגישות לא מנוכרת.
האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים, 1967-1963
1984 - מענק לאומי לאמנויות, תרומה לאומית לאמנויות, ארצות הברית
1984 - מלגת פגי גוגנהיים, ניו יורק, ארצות הברית
1987 - מלגת גוגנהיים בפיסול ורישום, ניו יורק, ארצות הברית
1988 - מענק אוגוסט סנט גאודנס
1989 - פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1991 - מענק קרן פולוק-קרסנר
2000 - פרס ג'נט ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2005 - מענק קרן ניו יורק לאמנות
מיכאל גולן (נולד בשנת 1978) הוא איש עסקים ישראלי-צרפתי, מייסד חברת התקשורת הסלולרית "גולן טלקום" ומנכ"לה הראשון.
החברה נמכרה בחודש אפריל 2017 לקבוצת "אלקטרה".
נולד כמיכאל בוקובזה בפריז ב-1978 להורים יהודים שהיגרו לצרפת מתוניסיה.
בעל תואר שני בניהול וכלכלה מאוניברסיטאות דופין (Dauphine) ו-ESCP Europe בפריז.
בראשית דרכו המקצועית שימש בנקאי השקעות בבנק רוטשילד בפריז, ובהמשך בבנק מורגן סטנלי בלונדון.
בינואר 2000 החל לעבוד עבור איל התקשורת הצרפתי קסבייה ניאל, כסמנכ"ל הכספים בחברה Iliad שהקים ניאל, בעלת מותג התקשורת Free.בהמשך מונה לתפקיד מנהל פעילות החברה, וב-2002 החל לכהן כמנכ"ל.
החברה עסקה בשיווק חבילות תקשורת מסוג "טריפל" (טלפון, אינטרנט וטלוויזיה רב-ערוצית), ובתקופת ניהולו של גולן, גדל היקף מכירותיה מ-20 מיליון אירו ל-1.2 מיליארד יורו.
ב-2007 עלה לישראל מטעמים ציוניים, ועברת את שם משפחתו ל"גולן".
כמו כן, עם בואו לישראל, פנה אליו איש העסקים הצרפתי פטריק דרהי, בבקשה לייצגו בישראל.
במשך שנתיים למד גולן את שוק התקשורת בישראל, והכין את הקרקע לרכישת חברת "HOT" בידי דרהי.
עם הרכישה מונה לנציגו של דרהי בדירקטוריון החברה, ובהמשך אף מונה בה לתפקיד יועץ למנכ"ל.
לאחר התפטרותו מ"הוט" שב לעבוד עם קסבייה ניאל, תחילה מונה לאחראי על ביצוע הרפורמה בעיתון "לה מונד" שרכש ניאל.
ב-2010 הקים יחד עם ניאל את קבוצת התקשורת "גולן טלקום".
החברה זכתה ביולי 2011 ברישיון להיות המפעילה הסלולרית החמישית בישראל, לאחר מכרז התדרים הסלולריים שיזם משרד התקשורת.
גולן החזיק בשליטה בקבוצה, עם 50% ממניותיה.
לאור מעורבותו בעבר של גולן בענייני חברת "מירס", בבעלות דרהי, ביקשה חברת "מירס" שהשתתפה אף היא במכרז, בינואר 2011, להוציא צו מניעה למניעת השתתפותו של מיכאל גולן במכרז התדרים הסלולריים, אך תביעה זו נדחתה בבית המשפט בפברואר 2011.
בשנת 2011 נישא בישראל לדבורה וייל, היורשת של בית האופנה "וייל".
בנובמבר 2015, הודיע שהוא מוכר את גולן טלקום לחברת סלקום תמורת 1.17 מיליארד שקלים חדשים.
בינואר 2017 נחתם הסכם לרכישת גולן טלקום על ידי חברת אלקטרה צריכה תמורת הסכום הנמוך משמעותית של 350 מיליון ש"ח.
מיכאל (מיקי) גולדמן-גלעד (נולד ב-26 ביולי 1925 בקטוביץ) הוא ניצול שואה, מקציני המשטרה שניהלו את חקירתו של אדולף אייכמן לאחר לכידתו.
סיפורו האישי היווה השראה לסרט "המכה ה-81".
הוא נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה'תשע"א, 2011.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח גולדמן-גלעד עם הוריו, אחיו ואחותו בת השמונה לעיר פשמישל, משם גורש למחנה שבניה.
בנובמבר 1943 גורש לאושוויץ ונשלח למחנה בירקנאו.
לאחר כחודש וחצי הועבר למחנה בּונה-מונוביץ (אושוויץ III) שם עבד במפעלי אי גה פארבן עד לפינוי המחנה בינואר 1945. גולדמן-גלעד הוצא בצעדת המוות, הצליח לברוח ממנה, והסתתר אצל משפחה פולנית, חסידי אומות העולם, עד השחרור.
בפברואר 1945 התנדב לצבא האדום ונפצע בקרב.
בספטמבר 1945 הגיע למחנה העקורים פוקינג שבגרמניה, ובמאי 1947 עלה על אניית המעפילים "התקווה", שהפליגה ארצה.
האונייה נתפסה בלב ים על ידי הבריטים, והוא גורש עם יתר העולים למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה וחצי במחנה הסגר.
לאחר קום המדינה עלה ארצה, התגורר בתל אביב והתגייס למשטרה בשנת 1949. הוא שירת 7 שנים במחלקת החקירות הכלכליות ובשנת 1956 הועבר למחלקת תקירות פליליות במטה הארצי, שם המשיך לעסוק בחקרית פשיעה כלכלית והברחות.
בשנת 1960, לאחר לכידתו של אדולף אייכמן, צורף גולדמן-גלעד כקצין חקירות ללשכה 06 – יחידה מיוחדת שהוקמה לשם ניהול החקירה.
הוא היה עוזרו האישי של גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה, שעמד בראש התביעה.
בין השאר נשלח לגרמניה לחקור עדים לקראת המשפט.
במהלך משפט אייכמן נחשף מעט מעברו של גולדמן כנער בזמן השואה, כאשר תושב גטו פשמישל, רופא השיניים ד"ר בוז'מינסקי (לשעבר דיאמנט), סיפר בעדותו שראה נער שהוכה 80 מלקות על ידי פרנץ שוומברגר, מפקד הגטו מטעם הס"ס.
כאשר נשאל על ידי האוזנר אם הוא רואה באולם בית המשפט את הנער שהוכה, ענה בוז'מינסקי: "זהו קצין המשטרה שיושב לידך" והצביע על גולדמן.
שם הסרט "המכה ה-81" לקוח מעדותו זו, באשר המכה השמונים ואחת באה, לדבריו, כתוצאה מההתעלמות שהייתה בארץ לסיפורי הניצולים.
בסרטו של נועם זיו "תנור" שהוקרן בפסטיבל אפוס 2020 במוזיאון תל אביב לאמנות, מיכאל גולדמן הוא אחד מגיבורי הסרט שעוסק במשפט אייכמן.
גולדמן נכח בהוצאתו להורג של אייכמן בכלא רמלה, ויחד עם אריה ניר פיזר את אפרו מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
בשנת 1987 עצרה משטרת ארגנטינה את שוומברגר ולאחר מכן הסגירה אותו לשלטונות גרמניה.
בשנת 1963 עזב גולדמן-גלעד את המשטרה.
הוא נשלח פעמיים כשליח מטעם הסוכנות היהודית לאמריקה הלטינית.
עם שובו ארצה שימש ראש המינהל המרכזי לשליחות בהנהלת הסוכנות היהודית עד לפרישתו בשנת 1995. כיום הוא חבר מועצת יד ושם, חבר הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם וחבר בדירקטוריון של מוסד ביאליק.
נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות התשע"א, 2011.
בספטמבר 2023 הועלה לדרגת ייצוג של ניצב-משנה.
מיכאל גולדמן-גלעד נשוי לאוה והוא אב לחמישה ילדים, שלושה מנישואיו הנוכחיים, ושניים מנישואיו הראשונים: המוזיקולוגית ד"ר אסתי שינברג והתסריטאי והסופר טל גלעד.
מיכאל בראנטס (בספרדית: Michael Barrantes Rojas ; נולד ב-4 באוקטובר 1983) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ששיחק בעמדת הקשר
בראנטס החל את הקריירה שלו בקבוצות בליגת העל של קוסטה ריקה.
תחילה בבלן ופונטרנס ולאחר מכן עבר ב-2007 לדפורטיבו סאפריסה איתה זכה בשלוש אליפויות.
ביוני 2010 הושאל לאולסון מליגת העל הנורווגית ולאחר שנה חתם שם.
ב-2011 עזר לאלסונד לזכות בגביע נורווגיה כאשר בין האר הבקיע את שני השערים של קבוצתו בגמר נגד בראן, משחק שהסתיים בתוצאה 2 - 1. ביוני חתם בשאנגחאי שנשין הסינית.
בראנטס משחק בנבחרת קוסטה ריקה משנת 2007 ושותף במספר טורנירים כמו גביע הזהב 2007 ו-2013, ובמונדיאל 2014.
פרס קניקסן, קשר השנה בנורווגיה: 2011
מיכאל אליהו גוֹר (13 בספטמבר 1898 – 21 באפריל 1969) היה שחקן תיאטרון ישראלי, ממייסדי "התיאטרון הארץ ישראלי" (התא"י) ושחקן התיאטרון "הקאמרי".
נולד בי' בתשרי תרנ"ט למנחם ורחל לבית כהן ברוקישקיס שבליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בילדותו למד בחדר מתוקן והמשיך לימודיו בגימנסיה בריגה שבלטביה.
סבו עלה ארצה ב-1906, התיישב בחברון ונפטר שם ב-1910.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע כפליט ב-1915 לסמולנסק וסיים בגימנסיה שם את לימודיו.
במהלך לימודיו הצטרף לחבורת תלמידים שעסקה בפעילות ציונית, בין השאר הפיקו עיתון ציוני מחתרתי.
בשנת 1918 החל לימודיו באוניברסיטת מוסקבה ועבר משם לאוניברסיטת חרקוב.
הצטרף בחרקוב לתיאטרון היידי "אונזער ווינקל" שהוקם אז וכן שיתף פעולה עם צבי פרידלנד ופאני לוביץ' בעריכת נשפים עבריים.
בנוסף, הקים עם אברהם לוינסון את אגודת "הזמיר" לאמנות ותרבות עברית.
בשנת 1919 עזב את "אונזער ווינקל" ואת חרקוב ושב לריגה.
גור עלה לארץ ישראל בשנת 1921, בגיל 24, והתיישב בתל אביב.
בשנים 1922-1923 הופיע ב"תיאטרון העברי" עם מרים ברנשטיין-כהן, ארי קוטאי, מאיר תאומי ויוסף אוקסנברג.
בשנת 1922 הקים בגימנסיה הרצליה חוג דרמטי.
ב-1924 הצטרף לתיאטרון הארץ ישראלי והופיע בין היתר במחזות "הדיבוק", "קשה להיות יהודי" ו"אין מזל" מאת שלום עליכם, "רוחות", "אל נקמות" לשלום אש ו"יזרעאל" של הנרי ברנשטיין.
בשנת 1925 יצא עם מספר שחקנים לשנת השתלמות מקצועית בברלין.
שם העלו את המחזה "בלשאצר".
גור הוזמן על ידי רשת החינוך העברית תרבות לקובנה ב-1926 כדי לייסד שם תיאטרון עברי.
בהיותו בקובנה נישא בשנת 1929 למרים ברנשטיין-כהן.
בשנת 1935 שבו בני הזוג לארץ ישראל והקימו את תיאטרון "קומדיה ארצישראלית".
הם העלו את המחזות "הילד הזר" מאת שקורקון, "המכשפה" מאת גולדפדן וכן מחזה ארצישראלי ראשון "חנה גיטל מחפשת עבודה" מאת יצחק שדה.
את המחזה ביים אלף ארי וולף, שביים קודם לכן בתיאטרון אהל.
ייסד עם יוסף גולנד ומיה ארבטובה בשנת 1939 את להקת הרביו - "אף על פי" וביים חלק מהצגותיה.
בשנת 1944 הצטרף לתיאטרון לי לה לו.
בשנת 1949 הצטרף לתיאטרון הקאמרי והופיע בו עד לפטירתו.
גור השתתף ב-1953 בסרט דני ועליזה וב-1963 בקומדיה רק בלירה.
מיכאל גור נפטר מהתקף לב בג' באייר תשכ"ט, בגיל 70 ונטמן בבית העלמין הדרום.
הותיר אחריו את רעייתו מרים ברנשטיין-כהן ובת משותפת, שחקנית הקאמרי אביבה גור.
עיריית תל אביב הנציחה את זכרם בשלט בחזית הבניין בו התגוררו בני הזוג ברחוב ביל"ו 5.
מיכאל בריצ'ר היה מדען יהודי-קנדי שהתמחה ביחסים בינלאומיים.
ממניחי היסודות האקדמיים לחקר מדיניות החוץ של ישראל.
בשנת 1946, לאחר שסיים לימודי מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת מקגיל, החל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת ייל.
בריצ'ר הגיע לארץ ישראל באניה מאיטליה בספטמבר 1949.
התגורר בקיבוץ בישראל כחצי שנה עד ונישא לאווה לבית דנון.
הגיע לראשונה ב-1951 עם רעייתו להודו בטיסה מישראל דרך פקיסטן.
סיים תואר דוקטור באוניברסיטת ייל בשנת 1953.
כיהן כפרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה משנת 1954 ועד למותו.
בסוף 1960, חזר שוב לישראל.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1970–1974 ועסק בחקר מדיניות החוץ של המדינה בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
מחקרו הראשון על מדיניות החוץ הישראלית, שהופיע בשנות השבעים, נחשב לבסיסי בתחום מחקר מדעי זה, בשל שימושו החדשני בשיטות מחקר שפותחו בחקר היחסים הבינלאומיים, בשל התבססותו על מקורות רבגוניים ועשירים ובשל הדיון המקיף והמעמיק בהתהוות מדיניות החוץ הישראלית.
בריצ'ר חקר את התפתחות מדיניות החוץ במערכת הבין–לאומית הדו–קוטבית שהתפתחה משנת 1947 במסגרת המלחמה הקרה.
גם שני אחיו של מיכאל בריצ'ר כיהנו כפרופסורים באוניברסיטת מקגיל.
אירוינג בריצ'ר היה פרופסור לכלכלה וג'ו (יוסף) בריצ'ר, כאחיו מיכאל, פרופסור למדע המדינה.
מיכאל בריצ'ר נפטר בשנתו בביתו שבמונטריאול, ב-16 בינואר 2022, בגיל 96.
תאוריות של משבר, סכסוך ומלחמה
מדיניות חוץ - תאוריה וקבלת החלטות
מדיניות חוץ במזרח התיכון, הסכסוך הישראלי-ערבי ותהליך השלום
יחסים בינלאומיים בדרום אסיה, הודו וקשמיר
דימויים, החלטות והיזון-חוזר במדיניות-החוץ הישראלית: ירושלים
דמויים והתנהגות: משבר מלחמת יום הכיפורים 1973
מדיניות החוץ של ישראל: עשרים השנים הראשונות
תהליך קבלת החלטות במצבי משבר: מבצע סיני
מיכאל גורודין (נולד ב-1982) הוא שחקן, במאי ומורה ישראלי, בעבר יו"ר העמותה למשחקי תפקידים בישראל.
גורודין נולד בברית המועצות ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 8. משפחתו התיישבה בנתניה.
בין השנים 2003–2006 הוא ביים מספר הצגות בפסטיבל אייקון.
גורודין הוא גם שחקן מרכזי בתיאטרון מיקרו.
בשנת 2004 השתתף בהצגה "שונאים – סיפור אהבה", בתפקיד לאון ובשנת 2006 השתתף בהצגה "נדרים" בתפקיד יוסף.
השתתף גם בהצגות "חכמי חלם", "רצח על שפת הים", "שירים מהבוידעם", "הזכות להיות אידיוט", "כימים אחדים", "שוזס ובז'ז'ינה", "כסף, בריאות ושלום עולמי", "טייבלה והשד שלה", "הסערה" ו"שאול המלך".
תרגם מרוסית את ההצגות "שירים מהבוידעם" ו"כתב היד".
בין השנים 2013–2016 שימש כיו"ר העמותה למשחקי תפקידים בישראל.
למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ומלמד מתמטיקה והיסטוריה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בנוסף, הוא מלמד מתמטיקה בשנה הראשונה בתוכנית ההאצה לתואר "אודיסאה" באוניברסיטה העברית.
משמו נגזרה המילה "גורודיניה" – סוגת משחקי תפקידים.
מיכאל ברודסקי (נולד ב-1972 בסנקט פטרבורג) הוא דיפלומט ישראלי.
ברודסקי מכהן כשגריר ישראל באוקראינה מאז אוגוסט 2021. וכיהן כשגריר בקזחסטן וכשגריר לא-תושב בקירגיזסטן בשנים 2015–2018.
בשנת 1990 עלה ברודסקי לישראל יחד עם בני משפחתו.
ברודסקי בעל תואר ראשון במדע המדינה והוא מוסמך אוניברסיטה בדיפלומטיה וביטחון לאומי מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2015 מונה לשגריר בקזחסטן במקום אלי טסמן.
ביוני 2025 זכה ברודסקי בפרס "איש השנה" האוקראיני על חיזוק הקשר בין אוקראינה לישראל בזמן מלחמת אוקראינה - רוסיה.
הוא דובר רוסית, עברית, אנגלית וגרמנית.
מיכאל הוא בנו של ואלרי ברודסקי; ואלרי הוא אחיינו של האלוף האולימפי יעקב פונקין, מתאבק שזכה במדליית זהב באולימפיאדת הלסינקי.
הוא נשוי לרגינה שפיר ולהם 3 ילדים.
מיכאל גנדלב (רוסית: Михаил Генделев; 28 באפריל 1950 לנינגרד – 30 במרץ 2009 תל אביב) היה משורר, סופר ומתרגם ישראלי אשר כתב בשפה הרוסית.
אביו של גנדלב, שמואל, עבד כמורה לפני מלחמת העולם השנייה.
עם תחילתה של המלחמה הוא גויס, נפצע קשות עוד בראשיתה, שתי רגליו נקטעו, וידו ועינו נפגעו קשות.
לאחר המלחמה הוא עבד כל חייו כמהנדס במפעל.
גנדלב החל את לימודיו במכון הרפואי של סנקט פטרבורג ב-1967. באותה שנה החל לכתוב שירים אשר מעולם לא יצאו לאור בברית המועצות.
לאחר סיום הלימודים החל לעבוד כרופא ספורט.
ב-1977 עלה לישראל, התיישב בבאר שבע ועבד בתור רופא מרדים בבית החולים סורוקה.
השתתף במלחמת לבנון הראשונה כפרמדיק.
לאחר המעבר לירושלים החליט גנדלב לעזוב את הרפואה ולהקדיש את חייו לספרות.
גנדלב הוציא לאור תשעה ספרי שירה וכמה ספרי פרוזה, כולם ברוסית.
ב-2000 תורגם לעברית, בידי פטר קריקסונוב, קובץ שיריו "חג", שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
המשורר חיים גורי, שהעריך את יצירתו של גנדלב למרות שלא ידע רוסית, סייע בתרגום.
גנדלב עסק בתרגום של חיבוריהם של גדולי המשוררים של יהדות ספרד, כמו יהודה הלוי, שמואל הנגיד ואחרים.
ב-1987 הוא ביקר בברית המועצות, כשבעקבות הביקור יצא לאור הרומן שלו "מסע רוסי גדול", שהביקור בברית המועצות שימש לו להשראה.
בין השנים 1988–1994 הוא ביקר עוד מספר פעמים בברית המועצות (ובמדינות אשר נוצרו לאחר פירוקה), כאשר רוב הנסיעות האלו היו מטעם הסוכנות ונתיב (לשכת הקשר).
בסוף שנות התשעים הוא עבד במטה בחירות של בנימין נתניהו ונתן שרנסקי.
בסוף שנת 1999 הוא עבר למוסקבה בהזמנתו של בוריס ברזובסקי כדי לשמש בתור יועץ לפרויקט בניהולו של ברזובסקי.
גנדלב נפטר ב-30 במרץ 2009 בבית חולים ביילינסון לאחר מאבק במחלת ריאות קשה.
בגני אללה, ירושלים, 1997 («В садах Аллаха»).
מהדורה עברית: בגני אללה (תרגום מרוסית: לנה זידל, עריכת התרגום: עודד זידל, ייעוץ ועריכה: פטר קריקסונוב, אחרית דבר: מיכאל וייסקופף, עורך ראשי: רפי וייכרט), תל אביב, הוצאת קשב לשירה, 2016.
אוסף בלתי מלא משירי גנדלב, ירושלים, 2003
מיכאל (ברקו) ברקן (6 ביולי 1946 – 14 באפריל 2020) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן במספר תפקידי קצונה ביניהם: מפקד חטיבת אגרוף הברזל, סגן מפקד עוצבת געש, מפקד חטיבה 188 ונספח צה"ל בפרו, בוליביה וקולומביה.
מיכאל ברקן נולד בטקוץ' שברומניה בשנת 1946 לברוך ופרומה ברקו, בשנת 1951 עלה עם משפחתו למדינת ישראל באניית "קונסטנצה" ממנה הועברו למעברת העולים במגדל שם גרו שנה.
בהמשך עברו לעיר נהריה שם גדל.
למיכאל היו שתי אחיות, רבקה ואאוריקה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964 מיכאל בחר לשרת בחיל השריון.
בתחילת שירותו עבר מסלול חילי של חיל השריון שבמסגרתו עבר הכשרה לקצונה במסגרת קורס קצינים.
במלחמת ששת הימים פיקד על מחלקה בחטיבה 7 בגזרת סיני, ולאחר מכן בצע תפקידי פקוד ומטה ברמת הגדוד, והכשרה לתפקיד מפקד פלוגה במסגרת קורס מפקדי פלוגות.
בתחילת שנות ה-70 המוקדמות פיקד על פלוגה בגדוד 74 בחטיבה 188 בגזרת רמת הגולן.
בימי מלחמת יום הכיפורים רב-סרן מיכאל היה קצין אגף מבצעים של עוצבת יפתח בגזרת רמת הגולן תחת פיקודו של אורי אור.
באמצע שנות ה-70 מיכאל קודם לדרגת סגן אלוף, ופיקד על גדוד 53 בחטיבה 188 תחת עמרם מצנע ולאחר מכן תחת יאיר נפשי.
בשנת 1977 שימש מיכאל כסגן מפקד חטיבה 188 בפיקודו של יאיר נפשי.
בשנות ה-70 המאוחרות שימש כקצין אגף מבצעים בעוצבת געש שוב תחת פיקודו של אורי אור, מפקדו מחטיבה 679.
בשנות ה-80 המוקדמות קודם מיכאל לדרגת אלוף-משנה, ופיקד על חטיבת אגרוף הברזל (חטיבת מילואים) תחת פיקודו של גיורא חייקה מפקד עוצבת המפץ (אוגדה 319).
בתפקיד הבא שימש כסגן מפקד עוצבת געש בפיקודו של עמרם מצנע.
באמצע שנות ה-80 קיבל את הפיקוד על חטיבה 188 תחת יהודה פלד מפקד האוגדה.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש מיכאל כנספח צה"ל ונציג מערכת הביטחון במדינות פרו, בוליביה, וקולומביה.
ב-1 בינואר 1990 פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה לאחר שירות של 26 שנה.
עסק ביזמות עסקית בתחום הנדל"ן ברומניה, ייעוץ וניהול בנושא השקעות בנדל"ן - רכישות ושיווק קרקעות, פיתוח הקרקע והקמת תשתיות לבניה עצמית.
מאמצע שנות ה-90 שימש כמנכ"ל חברת "סא.ד.ר חברה לבניה", והוביל את החברה בפרויקטים למגורים בנתניה, בית שאן, בית שמש, ירושלים ובמועצה אזורית מטה בנימין.
כמוכן עסק ביזמות פרטית והקים את החברה "ארט מפעלי מתכת".
מיכאל בוגר בית ספר תיכון חקלאי ע"ש חנה שוחט בנהלל, ובעל תואר ראשון במדע המדינה וגאוגרפיה מטעם אוניברסיטת חיפה, הוא בוגר הטכניון במנהל עסקי בכיר.
מיכאל נפטר ב-14 באפריל 2020. והותיר אחריו את אשתו תמר (טניה), אותה הכיר בלימודיו בבית הספר החקלאי בנהלל וארבעה ילדים.
מיכאל ברג הוא דמות ספרותית, גיבור הרומן נער קריאה מאת ברנהרד שלינק.
לאחר זמן מה האנה נעלמת, עוברת דירה ולא משאירה זכר אחריה, דבר הגורם ייאוש למיכאל, לאחר מכן בהיותו של מיכאל סטודנט למשפטים באוניברסיטת היידלברג הוא פוגש במפתיע את האנה כנאשמת בפשעי מלחמה.
לאחר מכן מיכאל כאדם בוגר עובד כעורך דין בגרמניה והוא אב חד-הורי.
בעיבוד הקולנוע של הספר, מיכאל הנער מגולם על ידי דויד קרוס ומיכאל הבוגר מגולם על ידי רייף פיינס.
מבקרת הקולנוע גיתית גינת מתארת את הדמות כ"בן הדור שנולד אחרי מלחמת העולם השנייה נאלץ מייקל להתמודד עם המעשים המיוחסים להאנה ועם התשוקה שעוד נשארה שם ועכשיו הפכה למסובכת יותר.
אתיקה ופרברסיה מתבלבלות, ולסלט נוספות גם שאלות של אשמה קולקטיבית, של הזדהות וזיכרון".
ד"ר יחיאל מיכל (מיהאי) הכהן גוטמן (בהונגרית: Guttmann Mihály; בגרמנית: Michael Guttmann; קישקונפלג'האזה, 6 בפברואר 1872 – בודפשט, כ"ז בחשוון תש"ג/7 נובמבר 1942) היה רב הונגרי נאולוגי, תלמודיסט, מנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט, מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1924–1925.
הוריו של מיכל (מיהאי) היו שאנדור גוטמן ורוזליה וידר.
הוא קיבל את ההדרכה המקראית והתלמודית הראשונה מאביו שאנדור (?
אחר כך למד בישיבה אצל הרב משה חיים פולק (?
- 1888) בבונהאד (ולאחר מכן גם בברטיסלבה).
יחד עם אחיו אליהו, ברח ממשפחתו האורתודוקסית אל בודפשט כדי ללמוד באוניברסיטת בודפשט ומשנת 1895 עד 1903 בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא סיים את בית המדרש בשנת 1903 וקיבל תואר דוקטור באוניברסיטה.
בין השנים 1903–1907 היה רב בצ'ונגראד (בדרום הונגריה).
הוא קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1904. בין השנים 1907–1921 היה פרופסור בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בין השנים 1921–1925 שימש עורך שותף של כתב העת "הצופה לחכמת ישראל" בבודפשט.
בשנים 1924–1925 הוזמן לפתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים ושימש בה פרופסור אורח לתלמוד.
בין השנים 1921–1933 היה רב ופרופסור בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, חזר להונגריה וניהל את בית המדרש לרבנים בבודפשט עד לפטירתו ב-1942. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (חלקה 4 / A-11-17).
מיכל הכהן גוטמן היה נשוי לקמילה ואב לארבעה ילדים: וילמה, אלכסנדר והיינריך שרדו את השואה, ובת הזקונים רוזה נפטרה ממחלה עם שובה לבודפשט מביקור בפלשתינה עם אביה ב-1925. גוטמן הוא סבי סבה של המשוררת הישראלית מימס וילמה.
"מפתח התלמוד", אנציקלופדיה בת 24 כרכים לביאור מונחים מן התלמוד הבבלי והירושלמי.
רק 4 הכרכים הראשונים המקיפים את האות אל"ף פורסמו בימי חייו.
הכרך הראשון ראה אור ב-1911. יתר כתבי היד אבדו או הושמדו.
אברהם בר חייא מסרגוסה גאומטריה III.
פרק כתוספת לעבודה האבודה של אוקלידס ΠΕΡΙ ΔΙΑΙΡΕΣΕΩΝ ΒΙΒΛΙΟΝ.
פורסם, תורגם וכתב הערות הרב מיכל גוטמן על בסיס שני קודקסים של מינכן.
מהגאומטריה של אברהם בר חייא.
הדפסה מיוחדת של »הסקירה יהודית-הונגרית« משנת 1906. בודפשט, 1906.
כמה הערות מזדמנות על אחת הסוגיות העומדות על סדר היום של העדה הדתית היהודית.
הרב מיכל גוטמן כתב את הביוגרפיה של הרב ההונגרי משה לייב בלוך בחלק השני של "הפלוטארך היהודי".
(הספרייה היהודית הפופולרית 19.) הוא ערך את ספר היובל ליום הולדתו השבעים של ד"ר ארנולד קיש, הרב הראשי לבודה, יחד עם ד"ר שמואל לוינגר (בודפשט, 1939).
ספר זיכרון לד"ר שמעון הבשי, הרב הראשי של פשט, לרגל יום השנה הארבעים שלו.
בעזרת תלמידיו, חבריו ומעריציו (בודפשט, 1934)
מחקרים לזכרו של לאיוש בלאו (זכרון יהודה) (בודפשט, 1938)
מיכאל גולדברג היה צייר אקספרסיוניסטי מופשט ומורה אמריקאי, הידוע בעיקר בעקבות ציורי פעולה, הפשטות וציורים של טבע דומם.
מוותיקי מלחמת העולם השנייה, גולדברג היה אחד הניצולים האחרונים שנותרו מאסכולת ניו יורק; לפעמים הוא כונה כחבר ב"דור השני" של האקספרסיוניזם המופשט, אף על פי שהחל להציג את ציורי הפעולה שלו תערוכות קבוצתיות בגלריות בניו יורק בתחילת שנות החמישים.
הוא החל להציג את ציוריו בניו יורק בתחילת שנות ה-50, וכמה מעמיתיו באקספרסיוניזם המופשט כללו אמנים כמו ג'ואן מיטשל, אלפרד לסלי, גרייס הרטיגן, הלן פרנקנטלר, נוקס מרטין, פרידל דזובאס, נורמן בלום וסם פרנסיס בין היתר.
מיכאל גולדברג התבלט בסוף שנות החמישים, תחילת שנות השישים, בדיוק בזמן שציורי שדות הצבע, ציור קצה והפופ ארט עלו על מרכז הבמה.
עם שינוי אופנות בעולם האמנות, ההישגים הגדולים ביותר שלו כצייר לא הוכרו מספיק ורבים מבני דורו התעלמו מעבודתו במשך שנים רבות.
הוא נודע בתחילת שנות החמישים בעקבות רומן שניהל עם המשוררת והמחזאית ויולט רני לאנג והוא נחגג במחזה שלה "יציאת אש", כפי שסופר בזיכרונותיה של אליסון לורי V.R.
עם זאת, בשנות השבעים והשמונים עבודתו החלה להשיג הכרה והערכה והוא נהנה מקריירה ארוכה, מוצלחת ומפורסמת כצייר מופשט.
עבודותיו כמו אחרים בזרם האקספרסיוניסטי המופשט הביעו שילוב ציורי של המטאפיזיקה המערבית והפילוסופיה המזרחית.
לאורך הקריירה הארוכה שלו וכלה בשנותיו הבוגרות, המשיך ללמד, לצייר ולהציג את עבודותיו.
בשיעוריו בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק השתתפו היטב סטודנטים מסורים וגם כן מעריצים.
הוא חי עם אשתו ובן זוגה הוותיק, הציירת לין אומלאוף, המלמדת גם בבית הספר לאמנות חזותית.
הוא מת במנהטן מהתקף לב.
מיכאל (מייק) גולדמן (10 בספטמבר 1952 – 7 באוקטובר 1973) היה קצין שריון בצה"ל ששימש מפקד מחלקת טנקים בגדוד 198 של חטיבה 460, ועוטר בעיטור העוז על נסיונותיו הנשנים לחלץ פצועים תחת אש ממעוז "מפרקת", על אף שהמעוז כותר.
גולדמן נולד ב-10 בספטמבר 1952 בפורט אליזבת, דרום אפריקה, לנעמי ולחיים.
משפחתו עלתה לארץ בשנת 1953, והתיישבה בעיר טבריה שם למד בבית הספר היסודי-ממלכתי ד'.
בתיכון למד גולדמן במחזור ט"ז של פנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
תחילה שירת בחיל המודיעין בשל האסתמה ממנה סבל, ולאחר מכן עבר הסבה ועבר לחיל השריון, שם עבר קורס מקצועות וקורס צניחה, ונשלח לקורס קצינים אותו סיים בהצטיינות.
לאחר שסיים את קורס קציני שריון הוצב בחטיבה 460.
במלחמת יום הכיפורים לחם גולדמן בחזית המצרית.
ב-7 באוקטובר לחמה מחלקתו באזור מעוז "מפרקת" על גדות תעלת סואץ.
במהלך הלחימה ביצע גולדמן שתי גיחות אל תוך המעוז, שכבר היה מכותר, בהן פינה פצועים תחת אש.
בעת שניסה להיכנס אל המעוז בשלישית נפגע גולדמן ונהרג.
לאחר שנפל הועלה בדרגה לדרגת סגן, והוענק לו עיטור העוז.
מיכאל גוצרייב הוא איש עסקים ומשורר רוסי.
גוצרייב הוא בעל המניות העיקרי של הקבוצה התעשייתית והפיננסית ספמר , הכוללת את רוסנפט , והרבה חברות אחרות.
מחזיק גם במניית שליטה בחברת הקמעונאות M.video .
מאז 2002, נכלל מדי שנה ברשימת 200 אנשי העסקים העשירים ביותר ברוסיה (לפי מגזין פורבס).
בדירוג שפורסם באפריל 2021, גוצרייב מדורג במקום ה-60 עם הון של 2.5 מיליארד דולר.
גוצרייב הוא מחבר של יותר מ-300 שירים שבוצעו על ידי אמני פופ רוסיים פופולריים.
מיכאל ברנר (נולד ב-4 בינואר 1964 בוויידן) הוא פרופסור להיסטוריה של היהדות והיסטוריה ישראלית בתרבות באוניברסיטת מינכן ופרסם ספרים ומאמרים בנושאים אלה.
ברנר חיבר שמונה ספרים על היסטוריה יהודית, שתורגמו לשתים עשרה שפות והוא עורך שותף של שמונה עשר ספרים.
הוא ממלא תפקידי הוראה הן באוניברסיטת מינכן והן באמריקן יוניברסיטי.
ברנר למד באוניברסיטה ובמרכז למדעי היהדות היידלברג, באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
את עבודת הגמר שלו כתב באוניברסיטת קולומביה על התרבות היהודית ברפובליקת ויימאר.
מ-1993 עד 1994 הוא היה עוזר פרופסור באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון ומ-1994 עד 1997 באוניברסיטת ברנדייס.
מאז 1997 הוא לימד כיו"ר להיסטוריה ותרבות יהודית באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן.
מאז 2013 הוא מכהן גם כראש הקתדרה ללימודי ישראל על שם סימור וליליאן אבנסון באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.סי.
הוא היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, ביניהן ברקלי, סטנפורד, ג'ונס הופקינס, חיפה, האוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט והמכון הטכנולוגי של ציריך.
ברנר, הנוקט לעיתים קרובות עמדות בנושאים ציבוריים, הוא חסיד של מוסלמי לתפקיד הנשיא הפדרלי.
בשנת 2016 הוא תמך בפובליציסט נאביד קרמני, שאותו תיאר כ"הקול המעניין ביותר בגרמניה".
הוא גם נחשב למבקר בולט של מפלגת "אלטרנטיבה לגרמניה" (AfD), שנגדה התבטא לא פעם.
ברנר התפרסם גם דרך מחקריו על קורט אייזנר הסוציאליסט.
על פעילותם הפוליטית של יהודים שמאלנים רבים למען הרפובליקה הסובייטית, כתב ברנר: "רבים מהם ראו בסוציאליזם הזדמנות להימלט ממצוקתם החברתית".
בשנת 1981 זכה מיכאל ברנר בפרס הראשון של תחרות ההיסטוריה של הנשיא הפדרלי בגרמניה בקרב 13,000 מתחרים.
בשנים 1998 עד 2009 ברנר כיהן כיו"ר הוועד האקדמי של מכון ליאו בק בגרמניה.
בשנת 2013 הוא מונה לנשיא הבינלאומי של מכון ליאו בק.
מאז 2009 הוא נבחר לעמית של האקדמיה הבווארית למדעים ומדעי הרוח, מאז 2012 של האקדמיה נאציונלה וירג'יליאנה במנטובה, ומאז 2014 של האקדמיה האמריקאית למחקר יהודי.
ב-20 בנובמבר 2014 שר המשפטים הגרמני הייקו מאס העניק לברנר את העיטור הגבוה ביותר בגרמניה, צלב ההצטיינות הפדרלי במהלך טקס במכון ליאו בק.
ב-7 בדצמבר 2020, וינה הודיעה על הקמת פרס סאלו וו.
ברון למצוינות אקדמית במחקר על החוויה היהודית, כאשר הפרס הוענק לברנר כחתן הפרס הבכיר הראשון, תוך ציון עבודתו האקדמית וניסיונו החי בגישור בין ארצות הברית לאירופה.
תחיית התרבות היהודית בגרמניה הווימארית (1996)
תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה (כרך ב) (1997)
מיכאל ברולסקי היה מלחין יהודי גרמני-ישראלי, יליד ליטא.
חי בישראל בשנים 1971–1977. במקביל ואחר כך החל מ-1977 חי פעל בגרמניה.
נודע בעיקר כמלחין של מוזיקה אלקטרונית "קלאסית" אוונגרדית.
ברולסקי נולד ב-1947 בווילנה שבליטא, אז בברית המועצות.
מגיל תשע קיבל חינוך מוזיקלי הלחין מגיל עשר.
מגיל 16 למד בבית הספר למוזיקה בווילנה - בעיקר הלחנה ופסנתר, תאוריה מוזיקלית ואתנולוגיה.
בגיל 18 קיבל שיעורי הלחנה מויטולד לוטוסלבסקי במסגרת סמינר בינלאומי למוזיקה חדישה בוורשה שבהשפעתו פנה למוזיקה אוונגרדית.
ב-1968 נסע למוסקבה ולמד באופן פרטי אצל אדיסון דניסוב ואלפרד שניטקה
.בשנים 1969–1971 עבד כעורך תוכניות מוזיקליות ברדיו הממלכתי בווילנה.
כבר בשנה הראשונה להגעתו נוגנו יצירותיו בקונצרטים ופורומים חשובים בישראל.
השתתף בקורס למוזיקה חדישה אצל קלאוס הובר בבוסוויל בשווייץ וכן בדארמשטאדט אצל מאוריציו קאגל, ג'ורג' ליגטי וקרלהיינץ שטוקהאוזן (1972).
משנת 1974 לימד ברולסקי הרמוניה ומוזיקה אלקטרונית במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב.
ב-1977 -1979 הוזמן לגרמניה המערבית עם מלגה מ Deutsche Akademie במסגרת חילופי אקדמאים, התגורר בעיר קלן ועבד עם הומפרט בתחום המוזיקה האלקטרונית.
ברולסקי נפטר ממחלה בגרמניה ב-2009.
בתו, יעל ברולסקי, היא כנרת.
1965 - רביעייה לכלי נשיפה מעץ
1966 - ריצטטיב ומלודיה לחליל, צ'לו ופסנתר
1967 - קונצ'רטינו לכינור סולו, חצוצרה, טרומבון, כלי הקשה ושני פסנתרים - בוצע ב-1972 על ידי נגני התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של מנדי רודן, סולן:שמעון מישורי
1969 - טלפונו-בלדה, קנטטה לבריטון, 6 קריינים והרכב קאמרי
1970 - יציאת מצרים לתזמורת סימפונית
1971 - הפואמה הסימפונית כל נדרי - בוצעה בבכורה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של יורי אהרונוביץ' (1973)
1972 - סקריפטוס - לפי מכתבי קפקא - לבריטון, אמן פנטומימה והרכב קאמרי
1972 - דקר (לזכר הצוללת "דקר") - לחמישה נגני כלי הקשה, פסנתר וסרט מגנטי -הוזמן על ידי הפסיטיבל הישראלי ובוצע על ידי נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח מנדי רודן (1974) - נוגנה גם בשיקגו לרגל פיתחת אולם קונצרטים חדש
1972 ריטואל לפסנתר - מבוסס על מוזיקה ליטורגית
1973 - מוזיקה קאמרית לארבעה (חלילן, נגן כלי הקשה, פסנתר, נגן נבל) וקהל - הוזמנה על ידי קול ישראל, בוצעה בבכורה בחניכת אולם הקונצרטים ע"ש רקנאטי במוזיאון תל אביב
פוטוגנזיס א- לחמישה כלי נשיפה, ממתכת וכלי נשיפה וכלי הקשה,
פוטוגנזיס ב - לצ'מבלו, מוקדש לפסנתרן ונגן הצ'מבלו בוריס ברמן.
הנגן משתמש גם בפעמוניות סיניות ובפעמון אופניים
פוטוגנזיס ג - לחליל- תוך שימוש בפיקולו, בחליל-אלט ובחיליל-בס
פוטוגנסיז ד - בשתי גרסאות - בתווי גרפי ובתווי מסורתי - לאחד עש שלושה נגני כלי הקשה וסרט מגנטי (1975)
1975 - מלוס למצוסופרן, צ'לו, פסנתר, אורגן חשמלי, כלי הקשה וסינתסייזר - הוזמנה על ידי קול ישראל בעבור הסדרה "מוזיקה בממד חדש"
מבוסס על הפסוק שיר השירים ג,א,.