tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, דלור סירב לרוץ, והמועמד שרץ לבסוף מטעם הסוציאליסטים, ליונל ז'וספן, הובס בבחירות לנשיאות על ידי שיראק.
ב-1996 ייסד דלור את צוות החשיבה Notre Europe שמרכזו בפריז ונשאר אחד מנשיאיו.
בנוסף חבר דלור ב-Club of Madrid, מוסד ללא כוונת רווח עצמאי המורכב מ-81 נשיאים וראשי ממשלה דמוקרטיים מ-57 מדינות.
ב-15 בספטמבר 2010 תמך דלור ביוזמה החדשה Spinelli Group אשר הוקמה כדי לחזק את השואפים לפדרליזציה של האיחוד האירופי.
תומכים אחרים ביוזמה הם דניאל כהן-בנדיט וגי ורהופשטאט.
בשנים 1995–2000 שימש כנשיא המועצה המנהלית של College of Europe.
ב-1997 זכה דלור בפרס ארסמוס, פרס המוענק לאישים ומוסדות שתרמו תרומה משמעותית לתרבות או לחברה באירופה, וב-1998 זכה בפרס נשיא אופ"א על תרומתו לכדורגל באירופה.
דלור הוא אביה של הפוליטיקאית הסוציאליסטית מרטין אוברי.
דלור נפטר בשנתו בביתו בפריז, ב-27 בדצמבר 2023, בגיל 98.
ז'אק אדווין בראנדנברגר (Jacques Edwin Brandenberger; 19 באוקטובר 1872 - 13 ביולי 1954) היה כימאי שווייצרי וממציא הצלופן בשנת 1908.
בראנדנברגר למד באוניברסיטת ברן, בה השלים דוקטורט, ב-1895. הוא החל לעבוד בחברת Blanchisserie et Teinturerie de Thaon, ושם ניסה למצוא מוצר שקוף ואטום שיוכל לשמש כמעיל.
את המוצר הוא ייצר לראשונה ב-1908. בשנת 1917 הוא החל לייצר גרסה דקה יותר של החומר לו הוא קרא צלופן.
מחומר זה נוצרו מעילים אטומים וכן מגן לעיניים למסכות גז.
בעקבות המצאת הצלופן הוא זכה במדליית אליוט קרסון בשנת 1937. בשנת 2006 נכנס להיכל התהילה הלאומי לממציאים (National Inventors Hall of Fame).
ז'אק בנואה-מאשן היה פוליטיקאי, סופר והיסטוריון צרפתי.
בנואה מאשן פיתח קריירה כסופר והיסטוריון, והיה פעיל בחוגי ימין צרפתיים עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה שימש בתפקידים בכירים שונים במשטר צרפת של וישי עד לקריסת המשטר.
לאחר המלחמה המשיך בקריירה כסופר והיסטוריון, ופרסם ספרים בנושאים היסטוריים שונים.
ז'ק אלול היה אנרכיסט נוצרי, פרופסור למשפטים, פילוסוף, סוציולוג, תאולוג וחסיד אומות העולם מצרפת.
אלול היה סופר פורה, חיבר יותר מחמישים ספרים ויותר מ-600 מאמרים במהלך חייו, שרבים מהם דנו בתעמולה, בהשפעת הטכנולוגיה על החברה ובאינטראקציה בין דת ופוליטיקה.
הנושא הדומיננטי בעבודתו היה האיום שנוצר על חופש האדם ודתו, בעקבות הטכנולוגיה המודרנית.
אלול היה פרוטסטנטי, בן לאם פרוטסטנטית ולאב יווני אורתודוקסי ותמך בדיאלוג יהודי-נוצרי.
הוא החל את לימודי המשפטים בבורדו ושם גם כתב עבודה לתואר דוקטור.
אלול היה חבר קרוב של ברנרד שרבונו, שגם היה סופר מאזור אקיטן וחסיד תנועת הפרסונליזם הצרפתי.
הם נפגשו באמצעות התאחדות הסטודנטים הפרוטסטנטית במהלך שנת הלימודים האקדמית בשנים 1929–1930. שניהם הכירו בהשפעה הרבה שהייתה לכל אחד על השני.
בראשית שנות השלושים שלושת מקורות ההשראה העיקריים של אלול היו קרל מרקס, סרן קירקגור וקרל בארת.
אלול התוודע לראשונה לרעיונותיו של קרל מרקס במהלך קורס בשנת 1929; אלול למד את מרקס והפך לפרשן פורה של התיאוריות שלו.
באותה תקופה הוא נתקל גם באקזיסטנציאליזם הנוצרי של קירקגור.
לדברי אלול, מרקס וקירקגור היו שתי ההשפעות הגדולות ביותר שלו, ושני המחברים היחידים שאת עבודתם קרא במלואם.
כמו כן, הוא ראה בקארל בארת, שהיה מנהיג ההתנגדות נגד כנסיית המדינה הגרמנית במלחמת העולם השנייה, לגדול התאולוגים במאה ה-20. בנוסף להשפעות אינטלקטואליות אלו, אלול אמר גם כי אביו מילא תפקיד גדול בחייו ורואה בו את המודל לחיקוי.
בשנת 1932, לאחר מה שהוא מגדיר "המרה מאוד אכזרית ופתאומית", אלול הכריז על עצמו כנוצרי מאמין.
אלול מאמין שהיה בערך בן 17 ובילה את הקיץ עם כמה חברים בבלנקפורט, צרפת.
תוך כדי תרגום של פאוסט בעת שהיה לבדו בבית, ידע אלול (מבלי לראות או לשמוע דבר) שהוא נוכח במשהו כה מדהים, כה מוחץ, שנכנס למרכז ישותו.
הוא קפץ על אופניים ונמלט, והגיע בסופו של דבר למסקנה שהוא נכח בפני אלוהים.
ניסיון זה התחיל את תהליך התקרבות לדת, שלדברי אלול נמשך לאחר מכן במשך שנים רבות,
הוא הרצה באוניברסיטאות מונפליה, סטרסבור וקלרמון פראן.
ב-1943 הגיש חיבור לקבלת תואר הביליטציה בנושא המשפט הרומי.
ב-1944 מונה לתפקיד מרצה באוניברסיטת בורדו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, עבר אלול לקלרמון פראן עם רוב סגל אוניברסיטת סטרסבור.
הוא היה מהאינטלקטואלים הראשונים שהתנגדו לנטיות האנטישמיות של משטר וישי.
כשהצהיר על נטייתו זו בפומבי, סולק ממוסדות החינוך הגבוה בתירוץ של לאומיותו האנגלית של אביו, שנולד במלטה.
הוא החל לעסוק בחוואות לשם פרנסה, ליד בורדו, ובסיוע משפחתו החל לייצר בחווה תוצרת חקלאית.
ביתו הפך למרכז של המחתרת הצרפתית, ובין הפעילים שפקדו את ביתו היו צופים פרוטסטנטים מתנועת Eclaireuses et Eclaireurs Unionistes de France .
בסיוע אשתו אכסן אלול בחוותו חברי מחתרת, פליטים, שבויי מלחמה שנמלטו מהשבי הגרמני, ויהודים שנרדפו.
באפריל 1943 הוזהר כי שכניו היהודים, בני משפחת הרץ (Hertz), צפויים למעצר.
הוא הזהיר אותם וליווה אותם ללזה (Lezay), שם הסתתרו בביתו של חסיד אומות העולם, חבר המחתרת הכומר פייר פושיה (Fouchier).
אלול הגיע לפריז ושם השיג מסמכים מזויפים גם לקרוביהם של בני משפחת הרץ.
לאחר מכן פעל בשורות המחתרת הצרפתית בדרום-מערב צרפת.
מאפריל 1945 היה אלול חבר מועצת העיר באופן זמני.
הוא המשיך להרצות באוניברסיטת בורדו, עד שנת 1980, בה פרש ממשרתו זו.
הוא התמקד בחקר כתביהם של קרל בארת וסרן קירקגור, וכן עסק בחקר התנ"ך (לא ביקורת המקרא אלא עיון תאולוגי פילוסופי) והכנסייה בת זמנו.
בין השנים 1956–1971 היה חבר הכנסייה הרפורמית הפרוטסטנטית של צרפת (Église réformée de France).
בשנת 2001 הוכר אלול על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בכתביו ניסה אלול לקשור את הולדת הטכנולוגיה עם השפעות דתיות.
לגישתו של אלול, המכונה והבירוקרטיה שמנסה להפעיל אותה הן מעין גולם שקם על יוצרו, האדם, ודרוש מבנה חברתי-מדיני שירסן אותה וירסן את האדם מלהשתמש בה ללא בקרה.
יצירתו "הטכנולוגיה, או אתגר המאה" (La technique ou l'enjeu du siècle) תורגמה לאנגלית בהמלצתו של אלדוס הקסלי.
יצירותיו תורגמו לאנגלית, גרמנית ושפות נוספות.
בעוד שאלול היה בעיקר סוציולוג שהתמקד בדיונים על טכנולוגיה, הוא ראה בעבודתו התאולוגית חלק מהותי בקריירה שלו.
הוא החל לפרסם מאמרים תאולוגיים בשלב מוקדם בקריירה שלו, וספרים דוגמת "נוכחות הממלכה" שפרסם ב-1948.
הוא אמנם היה בן למסורת הרפורמית הצרפתית של המיעוט, ובכך יורש רוחני של הוגים כמו ז'אן קלווין ואולריך צווינגלי, אך אלול חרג באופן מהותי מהמסורות הדוקטרינריות הרפורמיות, ובניגוד להוגים פרוטסטנטים אירופיים אחרים, דחה לחלוטין את השפעת האידיאליזם הפילוסופי או הרומנטיקה על אמונותיו על אלוהים ואמונה אנושית.
בניסוח רעיונותיו התאולוגיים, הוא התבסס בעיקר על קורפוס יצירותיו של התאולוג השווייצרי-גרמני קרל בארת ועל הביקורות על הנצרות הממלכתית האירופית שהשמיע הכומר סרן קירקגור.
לפיכך, יש שהחשיבו אותו כאחד מהתומכים הנלהבים ביותר של התאולוגיה הדיאלקטית, שנמצאה בירידה במקומות אחרים בזירה התאולוגית המערבית בתקופתו.
תנועה תאולוגית שעוררה את זעמו הייתה "תאולוגיית מות האל" (Death of God theology).
הוגי תנועה זו החזיקו בעמדה שהתפיסות הנוצריות המסורתיות של אלוהים והאנושות נובעות מתודעה פרימיטיבית, זו שרוב האנשים המתורבתים התגברו עליה.
קו מחשבה זה אישר את משנתו האתית של ישו, אך דחה את הרעיון שהוא מייצג משהו יותר מאשר בן אדם מוכשר ביותר.
אלול תקף את אסכולה הזו, והעוסקים בה כמו הארווי קוקס, משום שלא בהתאם למסורות הדוקטרינריות הנוצריות, המסירות לאלילים כמו שליטים, מדינות, מטריאליזם, מדענות, טכנולוגיה וכלכלה.
בעיני אלול, אנשים משתמשים בהם, כתחליף לאלוהים, והם, בתורם, משמשים אותם, ללא פנייה לתמימות או נייטרליות.
אלול למעשה דגל בהבנה הנוצרית המסורתית של החטא הקדמון, ודגל בפסימיות יסודית בהבנה של היכולות האנושיות.
מושג הטכניקה של אלול מוגדר בקצרה בסעיף "הערות לקורא" של הספר "החברה הטכנולוגית" (1964).
זהו "מכלול השיטות שהגיעו באופן רציונלי ובעלות יעילות מוחלטת (לשלב נתון של התפתחות) בכל תחום של פעילות אנושית".
הוא קובע גם כאן שהמונח טכניקה אינו אך ורק מכונות, טכנולוגיה או הליך המשמש להשגת מטרה.
מה שרבים רואים בעבודתו החשובה ביותר של אלול, החברה הטכנולוגית (1964), פורסם במקור בצרפתית בשם La Technique: L'enjeu du siècle (מילולית, "יתד המאה").
בה העלה אלול שבעה מאפיינים של טכנולוגיה מודרנית ההופכים יעילות לחובה: רציונליות, מלאכותיות, אוטומטיות של בחירה טכנית, הגדלה עצמית, מוניזם, אוניברסליזם ואוטונומיה.
הרציונליות של הטכניקה אוכפת ארגון לוגי ומכני באמצעות חלוקת עבודה, קביעת תקני ייצור וכו 'והיא יוצרת מערכת מלאכותית אשר "מבטלת או מכפיפה את עולם הטבע".
בנוגע לטכנולוגיה, במקום שהיא כפופה לאנושות, "בני האדם צריכים להסתגל אליה ולקבל שינוי מוחלט" כדוגמה, אלול הציע את הערך המופחת של מדעי הרוח לחברה טכנולוגית.
כשאנשים מתחילים להטיל ספק בערך של לימוד שפות והיסטוריה עתיקות יומין, הם מטילים ספק באותם דברים שעל פני השטח אינם עושים מעט כדי לקדם את מצבם הכלכלי והטכני.
לטענת אלול, דגש שגוי זה הוא אחת הבעיות בחינוך המודרני, מכיוון שהוא מייצר מצב בו מושם לחץ עצום על מידע בבתי הספר שלנו.
המוקד באותם בתי ספר הוא להכין צעירים להיכנס לעולם המידע, להיות מסוגלים לעבוד עם מחשבים אך לדעת רק את הנמקתם, את שפתם, את צירופיהם ואת הקשרים ביניהם.
תנועה זו פולשת לכל התחום האינטלקטואלי וגם לזה של המצפון.
ז'אק הרולד היה צייר, פסל, חרט ומאייר ספרים יהודי-רומני, שרוב חייו חי בצרפת.
ז'אק הרולד נולד ברומניה, בעיר פיאטרה ניאמץ, בשם הרולד בלומר (Herold Blumer), הילד החמישי מבין שישה אחים ובגיל שנתיים עברה משפחתו לגאלאץ, שם היה אביו ליצרן סוכריות.
הרולד למד בבוקרשט עם מלגה בבית הספר לאומנויות פלסטיים בין השנים 1925 - 1926. בשנים 1926 - 1929 למד באקדמיה לאמנות ולדסקו (Academia de Artă Vlădescu) בבוקרשט.
הרולד עבד כצייר במשרד אדריכלים בבוקרשט, הצטרף לתנועת האוונגרד הרומנית והשתתף בכתב העת Unu, בו פרסם ציורים ראשונים תחת שם העט B.
הוא היה מקורב לטודור ארגזי, אבל ביולי 1930 עזב לפריז, צרפת, שם התיידד עם קונסטנטין ברנקושי ועזר לו בעבודתו.
הוא פגש ב-1932 את איב טנגי, שקירב אותו, ב-1934, לקבוצת הסוריאליסטים, שבלטו בה אז סלבדור דאלי ומקס ארנסט.
בינואר 1936 נישא לוויולט בוגליו ופתח סטודיו ברחוב רוזנוולד בפריז.
ב-1940 נמלט, בדומה לאמנים סוריאליסטים אחרים, לדרום צרפת, שם התיישב במרסיי.
ב-1946 זכה לראשונה לתערוכת יחיד חאז היו לו יותר מארבעים תערוכות יחיד.
יצירות של הרולד מוצגות בדרך קבע במוזיאונים רבים ברחבי העולם, בפריז, בריסל, לייז', מרסיי, ירושלים, ניו יורק ועוד.
להרולד היו עשרות תערוכות אישיות והשתתף בעשרות תערוכות קבוצתיות.
היצירות של הרולד זוכות לביקוש גדול וב-2013 הרולד דורג במקום ה-13 מבין מאה יוצרים פלסטיים ילידי רומניה, לפי הערך של יצירותיהם - בשלושת המקומות הראשונים זכו קונסטנטין ברנקושי, ויקטור בראונר וראובן רובין.
ז'אק דשנו (נולד ב-1945) הוא מנחה טלוויזיה ועיתונאי שווייצרי.
ב-2007 הוא הקים חברה הנקראת "JDx performance" העוסקת בניהול ספורט ובתקשורת.
ז'אק דובושה הוא ביופיזיקאי שווייצרי.
הוא חוקר לשעבר במעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית בהיידלברג, גרמניה ופרופסור לשם כבוד בביופיזיקה באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ.
בשנת 2017, הוענק לו פרס נובל לכימיה יחד עם יואכים פרנק וריצ'רד הנדרסון "על תרומתו בפיתוח מיקרוסקופיה אלקטרונית קריוגנית ברזולוציה גבוהה לבחינה של מערכות ביוכימיות בתמיסות".
בשנת 1962, דובושה החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ וב-1967 קיבל תואר בהנדסה פיזיקלית.
בשנת 1969, קיבל תעודה מאוניברסיטת ז'נבה על לימודיו בביולוגיה מולקולרית, לאחר מכן הוא החל ללמוד את המיקרוסקופיה האלקטרונית ב-DNA.
בשנת 1973, דובושה השלים את התזה שלו בביופיזיקה באוניברסיטת ז'נבה ובאוניברסיטת בזל.
משנת 1978 עד 1987, ז'אק דובושה היה מנהיג צוות במעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית שבהיידלברג, אז חלק מגרמניה המערבית.
משנת 1987 עד 2007, היה פרופסור באוניברסיטת לוזאן.
בשנת 2007, בגיל 65, בחר להפסיק את עבודתו ולצאת לפנסיה, והפך לפרופסור לשם כבוד באוניברסיטת לוזאן.
במהלך הקריירה שלו, ז'אק דובושה פיתח טכנולוגיות במיקרוסקופ אלקטרונים קריוגני ובטומוגרפיית אלקטרונים קריוגנית.
טכנולוגיות אלה משמשות לדימות של מבנים ביולוגיים אינדיבידואלים כמו חלקיקי וירוס ועוד.
בלוזאן הוא לקח חלק ביוזמות שונות כדי להפוך את המדענים מודעים יותר לבעיות חברתיות.
בשנת 2014, קיבל דובושה את 'פרס לנהארט פיליפסון' מהמעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 2015, פרופסור גארת' גריפית'ס, הקולגה של דובושה במעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית הסביר: "לז'אק היה חזון.
הוא מצא דרך להקפיא שכבות דקות של מים כל כך מהר שלקריסטלים לא היה זמן לקבל צורה [שיכלה לפגוע בדגימות], עם הזמן הטכניקה הפכה לחשובה יותר ויותר עבור לימודי מדעי החיים וכיום ברור שזה שווה פרס נובל".
לצד הקריירה המדעית שלו, ז'אק דובושה היה קצין בצבא השווייצרי.
דובושה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית השווייצרית וחבר בפרלמנט של העיר מורגס, שם הוא מחזיק במושב בוועדה המפקחת.
ז'אק דובושה נשוי לכריסטין והוא אב לשני ילדים.
ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה, , היה בנו של לואי הראשון, דוכס בורבון ואב קדמון של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ז'אק נולד בשנת 1319, ללואי הראשון, דוכס בורבון ולמארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג.
בשנת 1342 לחם ז'אק במלחמת הירושה הברטונית, ובשנת 1346 לחם בקרב קרסי ואף נפצע בו.
בשנת 1349 הוא מונה לקפטן הכללי של לנגדוק, ובשנת 1350 הוא נלחם נגד כוחותיו של הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון.
בשנת 1354 הוא מונה לקונסטבל של צרפת, אולם בשנת 1356 הוא עזב את תפקידו ויצא להילחם בקרב פואטייה.
במהלך הקרב נפצע ז'אק ונפל בשבי האנגלי, שממנו שוחרר רק בהסכם ברטיני בשנת 1360. בשנת 1362 לחם ז'אק בקרב בריגנאי, ונפצע אנושות במהלך הקרב.
ב-6 באפריל מת ז'אק בליון, וזמן קצר לאחר מכן מת גם בנו הבכור פייר השני, רוזן לה מרשה שנפצע במהלך אותו קרב, ובנו ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1335 התחתן ז'אק עם ז'אן דה שאטיון, בתם של איג דה שאטיון וז'אן דה ארגי, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
איזבל דה בורבון (1340–1371), התחתנה עם לואי השני, רוזן של ביומון-או-מיין, ולאחריו התחתנה עם בושאר השביעי, רוזן ונדום
ז'אק הלברונר היה יהודי צרפתי ששימש נשיא הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת (מוסד המנהל את הדת היהודית בצרפת) בשנים 1940–1943. בנוסף היה משפטן צרפתי, עובד ציבור, יועץ מדיני ופקיד.
במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר נכבשו חלקים נרחבים משטחה של צרפת נכבש גם האזור עליו שלט כנשיא, הוא נתפס על ידי הנאצים וגורש למחנה הריכוז אושוויץ, שם נרצח בתא הגזים של הנאצים, ב-1943.
הלברונר נולד ב-21 בספטמבר 1873. אביו, הוראס הלברונר, היה עורך דין.
אמו, הרנס סנט פול, הייתה עקרת בית.
הלברונר שירת בצבא הצרפתי משנת 1894 ועד שנת 1895. הוא סיים את לימודיו במדעי המדינה בצרפת, לאחר מכן קיבל גם דוקטורט במשפטים.
היה עורך דין בבית המשפט לערעורים של פריז מ-1895 עד 1898. לאחר מכן עבד בתור עובד ציבור, ויועץ המדינה לשעבר.
בראשית המאה חיו בצרפת 90,000 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית הגיעו לצרפת גלים גדולים של מהגרים יהודים מהים התיכון.
גל מהגרים נוסף הגיע ממרכז אירופה לאחר עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933, וב-1935 הגיע מספרם ל-260,000.
היהודים הזרים נתפסו כמקור לצרות בעיני הלברונר וכבר ביוני 1933 הכריז הלברונר שאז עבד בתור יועץ מדינאי: "צרפת...
יש לה מובטלים משלה, ולא כל הפליטים היהודים מגרמניה ראויים להישאר כאן.
7, 8, או אולי 10,000 היהודים שיבואו לצרפת, האם באמת מענייננו להשאירם כאן?".
עמדתו גרמה לכך שהחל משנת 1934 פסקה העזרה לפליטים.
הלברונר המשיך כך גם בשנים הבאות וב-1936 הביע צער על הליברליות של צרפת וכינה את הפליטים היהודים "ערב־רב, פסולת החברה, האלמנטים שלא יכלו להביא כל תועלת לארצם שלהם".
כבר אז ניתן היה לראות את שנאתו של הלברונר ליהודים הפליטים שאינם תושבי צרפת.
בשנת 1940 נכנעה צרפת לגרמניה ויותר ממחצית משטחה נכבש על ידי הגרמנים.
המרשל פיליפ פטן עמד בראש משטר וישי, שהיה למעשה ממשלת בובות של גרמניה הנאצית.
ב-23 ביוני 1940 נמלט הברון אדואר אלפונס ג'יימס דה רוטשילד, יושב ראש הקונסיסטוריה לספרד, ז'אק הלברונר הפך ליושב ראש החדש של הקונסיסטוריה המרכזית.
באוקטובר 1940 אותה שנה אימץ משטר וישי תקנון המפלה את החברה היהודית בצרפת (statut des Juifs).
בשל חוקים אלו נאלץ הלברונר לעזוב את תפקידו והפך לסגן נשיא הקונסיסטוריה.
לאחר הכיבוש הגרמני הייתה תקופה בה פטן, שכונה "המרשל", שיתף פעולה עם הקונסיסטוריה והלברונר - הוא שמר והגן על הקונסיסטוריה, למרות התקנון המפלה את מעמד היהודים ואוסר זאת.
אך למרות שיתוף הפעולה נמשכה רדיפת היהודים ונקבעו חוקים רבים נגד יהודי צרפת.
הלברונר תמך במרשל פיליפ פטן.
פטן אמר לז'אק שלחצו עליו הפולשים הגרמנים להעביר חוקים אנטישמיים חולפים.
כמו כן, נאמר לו שבעתיד ישנו את מרבית חוקים אלה.
ההיסטוריון ז'אק אדלר טען שהלברונר הוטעה על ידי ממשלת וישי כמו צרפתים רבים נוספים אשר האמינו כי שיתוף הפעולה של פטן עם גרמניה הוא העמדת פנים זמנית.
ככל שחלף הזמן הלכו והתמעטו המאמינים באמונה זו.
לאחר שצרפת חוותה תבוסה כאשר נכנעה לגרמניה ושטח רב ממנה נכבש ב-1940, ז'אק הלברונר גויס לתוכנית השיקום של צרפת ומדיניותו הייתה להבטיח מיטב ההגנה לצרפתים היהודים, לרבות האזרחים, אנשי הצבא ושבויי המלחמה.
במטרה זו הוא קיים מגעים תכופים עם ממשלת וישי ופטן.
נמתחה ביקורת על הלברונר על שהסתגל למדיניות של המשטר שקבעה כי יהודי צרפת היחידים המאושרים לחיות בצרפת (אם כי גם הם נרדפו ונפגעו) וניסה בהתאם לכך לסייע קודם כל ליהודים הצרפתים השורשיים ולהגן על חייהם, על חשבון היהודים הזרים, שנפלטו לצרפת לפני ובזמן המלחמה.
בשנת 1942 הגרמנים כבשו אזורים רבים נוספים בצרפת, כאלה שהיו בשליטת ממשלת וישי קודם לכן.
באזורים הללו התעצמו הרדיפות נגד היהודים והחלו גם מעצרים ושליחה לגטאות.
ב-22 באוקטובר 1943 הלברונר עצמו נעצר על ידי הגרמנים, ולמרות שמבחינת ממשלת וישי נחשב משתף פעולה - נעצר על ידי הגרמנים בשל יהדותו.
לאחר מעצרו נשלח לאושוויץ, שם נרצח ב-23 בנובמבר שנת 1943, בן 70 במותו.
ז'אק דפרה היה גאולוג פלאונטולוג וסופר צרפתי שעיקר מחקריו היו בהודו-סין ובדרום סין.
בשנת 1917 הוא הואשם בזיוף ממצאים מדעיים והודר מהקהילה המדעית.
דפרה פנה לקריירה חדשה מוצלחת בתור סופר בשם העט הרברט ויילד.
דפרה שהפך לחבר החברה הגאולוגית של צרפת בשנת 1899, בגיל 19, סיים לימודי תיכון בגאולוגיה בבזאנסון, ואז בפריז, שם נרשם לסורבון להכין עבודת גמר על הגאולוגיה של האי אוויה בהדרכתו של הגאולוג אנטואן לקרואה, במוזיאון הלאומי לתולדות הטבע.
הוא קיבל דוקטורט בשנת 1904. הגאולוג פייר טרמייה (Pierre Termier) הציע לו את תפקיד ראש השירות הגאולוגי של הודו-סין (Service Géologique de l'Indochine, בראשי תיבות SGI), שבסיסו בהאנוי, לשם עבר עם משפחתו בשנת 1909. הוא ערך ופרסם מחקרים גאולוגיים על טונקין ולאוס.
במסגרת המחקר הגאולוגי הוא הגיע יחד עם הגאולוג ומהנדס המכרות אונורה לנטנואה והארכאולוג אנרי מנסווי ליונאן בדרום סין, לאזור שהוכרז מאה שנים אחר-כך כאתר מורשת עולמית בשם אתר המאובנים בצ'נגג'יאנג, וערכו בו סקרים בין השנים 1907 ל-1912. הם פרסמו מאמרים על גילוי מאובני טרילוביטים ופרוקי-רגליים אחרים.
בקיץ 1913 התמנה לסגן הנשיא לענייני הודו-סין בקונגרס הגאולוגי העולמי בטורונטו.
הוא זכה לכבוד בשל הדיווחים על סיכומיו הגאולוגיים שהגיעו לאקדמיה הצרפתית למדעים.
בשנת 1914 הוא קיבל פרס מהחברה הגאולוגית של צרפת ואת פרס על שם פיוטר צ'יחצ'יוב (Пётр Алекса́ндрович Чихачёв), פרס prix Tchihatchef מהאקדמיה למדעים, אותו הוא חלק עם אנרי מנסווי, הפלאונטולוג של השירות הגאולוגי של הודו-סין.
בשנת 1917 נחשד בהונאה על ידי הממונה עליו לשעבר אונורה לנטנואה ועמיתו אנרי מנסווי.
הם טענו שהוא הבריח מאובני טרילוביטים מבוהמיה וצירף אותם לאוסף המאובנים שלו מהודו-סין.
מאובני הטרילוביטים היו דומים מאוד לאלה שנתגלו באירופה, דמיון שנחשב אז לבלתי אפשרי (אפילו דפרה עצמו ראה זאת כבלתי סביר).
דפרה ראה את עצמו קורבן לקנוניה, והאשים את מנסווי בהברחת המאובנים לאוספים וסירב להיחקר.
הוא הושעה בסוף 1917 על ידי מושל הודו-סין, וקיבל את השכר הנמוך ביותר בסולם השכר הממשלתי.
במאי 1919 הובאה הפרשה לטיפול ועדה שבראשה עמד הגאולוג עמנואל דה מרג'רי (Emmanuel de Margerie), ודפרה הורשע פה אחד.
עם זאת, הרכב הוועדה הושפע מלנטנואה, והיה בה רק מומחה אמיתי אחד לטענות הנחקרות, אך הוא לא רצה להתחייב והדיונים נמשכו.
רק כשפתאום הוא נפטר, הוועדה הגיעה מהר מאוד להרשעה.
ב-4 בנובמבר 1919 גורש דפרה מהחברה הגאולוגית הצרפתית, פעולה ששמה קץ לקריירה המדעית שלו.
בתחילת 1919, הוא עזב את הודו-סין ושב לצרפת והתיישב עם משפחתו במולן.
מכיוון שהיה מובטל הוא פנה לקריירה חדשה כסופר, תוך שימוש בשם עט "הרברט ויילד" (Herbert Wild).
ב-1926 הוא פרסם רומן מפתח אוטוביוגרפי בשם "הכלבים הנובחים" (Les Chiens aboient).
הצלחת הספר התחילה קריירה מוצלחת כסופר; ב-1927 זכה בפרס הגדול של אסיה הצרפתית (Grand Prix des Français d'Asie) ברומן "חומת הקרח" (La Paroi de Glace) כשהתחרה מול ספרו של אנדרה מאלרו "הדרך המלכותית" (La Voie Royale), ושב וזכה בפרס ב-1931 עם הרומן "הענק הישן" (Le Colosse endormi).
בהמשך הוא הוציא לאור ספרים רבים, שחלק הודפסו מחדש במאה ה-21. הוא עבר להתגורר בהרי הפירנאים.
דפרה אהב מאוד סקי נלהב וטיפוס הרים.
תחביב זה גרם למותו ב-1935 שעה שטיפס על ההר התלול "Aiguiles d'Ansabère" בנסיבות דומות לאלו שתיאר בספרו "חומת הקרח".
התגליות בנושא הגאולוגיה וטקטוניקת הלוחות במאה ה-20 הובילו לחשיבה מחדש בנוגע לאותנטיות של המאובנים של דפרה.
ב-1990 פרסם מישל דורן דלגה (Michel Durand Delga), הנשיא לשעבר של החברה הגאולוגית הצרפתית, מאמר על הפרשה בשם "פרשת דפרה" (l'affaire Deprat), וב-10 ביוני 1991 החליטה החברה הגאולוגית של צרפת לטהר את שמו והשיבה אותו לשורותיה (56 שנים לאחר מותו).
ב-1999 פרסם הסופר והגאולוג האנגלי רוג'ר אוסבורן ספר על הפרשה בשם "The Deprat Affair".
ז'אק אלבלא היה יהודי-יווני, ששימש כראש "שירות הסדר היהודי" (המשטרה היהודית) בגטו סלוניקי במהלך שואת יהודי יוון, ולאחר שילוחו למחנה הריכוז ברגן-בלזן שימש שם כ"זקן היהודים".
בתום המלחמה נשפט ביוון בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים והתאכזרות ליהודים, ונידון ל-15 שנות מאסר.
אלבלא נולד ב-26 ביולי 1901 בבלגרד שבסרביה, ולאחר מכן עבר לקסטוריה שביוון.
עבר לווינה, ושימש שם כמדריך תיירים מהמזרח, וכך רכש את השפה הגרמנית.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לסלוניקי, שם חי בעוני ונסמך בעיקר על כספי הסיוע שקיבל מהקהילה הישראלית או מעבודות שונות כמוביל.
גרמניה הנאצית פלשה ליוון באפריל 1941 לאחר ניסיונות איטליה לפלוש ללא הצלחה.
צבא יוון הצליח להדוף את פלישת הצבא האיטלקי אך לא את פלישת הצבא הגרמני.
יוון חולקה לשלושה אזורי כיבוש: גרמני, איטלקי ובולגרי.
סלוניקי, ובה מרבית יהודי יוון, הייתה תחת שלטון הגרמנים.
ב־1941 מינו הנאצים את שבתאי שאלתיאל לתפקיד ראש כל יהדות יוון.
מכיוון שלא ידע גרמנית שכר לשירותיו את אלבלא כמתורגמן.
ב 1942 פרסם העיתון הגרמני Apoyevmatini פקודה גרמנית לפיה על כל היהודים בגילאי 19–45 להתייצב ב "כיכר החירות" הגדולה בסלוניקי, בשבת 11 ביולי 1942. בפקודה לא צוינה מטרת הריכוז אך היה ידוע כי היהודים המסוגלים לעבוד יירשמו לעבוד, למען המאמץ המלחמתי, במפעלי החברות "מילר" (Muller) ו "טוד" (Todt).
משגילה על כך שאלתיאל פנה מיד לגסטפו על מנת לשחרר מחובת ההתייצבות את פקידי הקהילה, רבנים וחברי ועדות העזרה השונות.
תשעת אלפים יהודים התייצבו ב"כיכר החירות" ונשלחו לעבודת הרחבת שדות התעופה, סלילת כבישים ועבודות אחרות ברחבי יוון.
במשך הזמן התברר שמצב המגויסים מתדרדר.
ב 20 באוגוסט 1942 פנה מילר, גדול קבלני העבודות הציבוריות של הגרמנים ביוון, אל שאלתיאל והציע שארגון הגיוסים לעבודות הכפייה, כמו כן ההשגחה הרפואית על העובדים, יוטלו על ועדה מיוחדת של הקהילה.
כמו כן הציע מילר שהוועדה תהא רשאית להחליט על שחרור מהגיוס ותוכל לקבוע תשלום כופר תמורת חובת גיוס.
הקהילה היהודית קיבלה מיד את ההצעה.
הייתה זו הפעם הראשונה ביוון שהגרמנים הטילו על ועדה כלשהי תפקיד קישור ביניהם לבין הקהילה עצמה.
בוועדה היו חברים עורך הדין יום טוב יקואל, סלומון עוזיאל, יצחק אנג'ל וסאבי פילוסוף.
לוועדה לא הייתה אוטונומיה מוחלטת שכן למילר נשמרה הזכות להשתתף בכל הישיבות, והחלטות הוועדה נזקקו לאישור המפקדה הצבאית.
כנציג שלטונות הכיבוש חתם על ההסכם ד"ר מקסימיליאן מרטן, ששימש אז כיועץ הממשל הצבאי הגרמני בסלוניקי ובאזור האגאיב 29 באוגוסט 1942 וההסכם נכנס לתוקפו מיד.
במשך עשרים הימים הראשונים לקיום הוועדה גויסו לעבודות בין 3000 ל-9000 יהודים.
הוועדה הצליחה לשחרר מן העבודה ראשי משפחות גדולות, נכי מלחמה ותלמידי גימנסיות ואוניברסיטאות, באמצעות מס פדיון בסך מיליון דרכמות (150 פרנקים לערך).
העשירים והאמידים חויבו בתשלומים גדולים ממעוטי היכולת.
הוועדה הייתה מתכנסת ודנה בבעיות השוטפות.
אלבלא התלווה לשלתיאל בכל הפגישות.
במשך הזמן התגלו תככים שקיימו שאלתיאל ואלבלא עם דוקטור מרטן ובעקבות זאת החליטה הוועדה להתפטר.
אך עקב איומו של מרטן לפיו, אם תתפטר הוועדה ישלח את כל חבריה למחנה ריכוז- חזרה בה הוועדה מהתפטרותה ואלבלא הוחלף בדוקטור צבי קורץ- ששב מגלותו בווינה.
מאז החלפתו נהג שלתיאל בותרנות וחדל לכפות על אחרים את השקפותיו.
אלבלא הואשם במעילה בכספי יהודים ונאסר.
כאשר הונהגה מדיניות הטלאי ביוון כל טלאי סומן במספר כאשר מספרים 1–1000 נועדו לעובדי הקהילה, חברי המועצה, לוועד העזרה הסוציאלית ולכל אלו שהשתתפו בביצוע חוקי הגזע.
הרב קורץ קיבל את טלאי מספר 1 ואלבלא את טלאי מספר 2.
אלבלא הועמד בראש שירות הסדר היהודי, שמטרתו הייתה לפקח על ביצוע פקודות הגרמנים בעיר.
בראשיתו משמר זה נקרא 'פוליטופילאקי' ומנה 250 איש.
בין היתר ניהל המשמר את הכניסה לגטאות.
בהתחלה חשבו הנוצרים שמטרת משמר זה הייתה להחליף את המשטרה הרגילה אך לאחר מכן התגלה שהייתה זו תחבולה של הנאצים על מנת להבטיח את צייתנותם ושעבודם של היהודים - על ידי היהודים עצמם- במטרה להגלותם ולהשמידם לאחר מכן.
היהודים עצמם חשבו בהתחלה שהקמת גוף זה היא חלק מהתוכנית להפוך את הגטו לעיר אוטונומית.
מי ששירת במשטרה היהודית הזו היו קצינים ותת קצינים לשעבר של המשטרה היוונית, כמו גם פליטים יהודים ממרכז אירופה שהגסטפו פרש עליהם את חסותו.
שוטרים מארגון זה נשאו על זרועם סרט צהוב שעליו נכתב ביוונית ובגרמנית "שוטר יהודי".
כזה היה אלבלא, שדיווח מדי יום לגסטפו על הפעילויות שלו ושל פקודיו.
ב-10 במרץ 1943 נודע לציבור שהגיעו לתחנת העיר 300 קרונות רכבת (לטרנספרים).
ב-14 במרץ, יום לפני צאתו של הטרנספורט הראשון הגיעו אלבלא והרב קורץ למחנה (גטו הברון הירש, גטו-מחנה מעבר ביוון) שם נאם קורץ בפני הקהילה על מה שעומד לקרות.
הוא סיפר להם שהצעירים הרווקים יעבדו במחנות ביוון בעוד הוריהם יורשו להישאר בסלוניקי, ולזוגות נשואים הוא הבטיח תנאים סבירים במקום היעד של השילוחים, מה שהוביל לעשרות בקשות דחופות לחתונה, מחשש לעבודות כפייה ביוון.
ב-2 באוגוסט 1943 נשלח אלבלא בטרנספורט לברגן בלזן בקבוצה שמנתה 441 יהודים, מתוכם 367 בעלי אזרחות ספרדית ו74 נושאי תפקידים לשעבר בקהילה.
יחד עם אלבלא נשלחו גם אשתו הצעירה לורי/לורה (24.5.21) ובנם הפעוט זיגורד (29.10.42).
לבעלי האזרחות הספרדית נאמר שהם נשלחים לתקופת מעבר בגרמניה לפני שיוכלו לשוב למולדתם.
אלבלא שימש כמתורגמן בין הנאצים האחראיים על המשלוח לבין היהודים והוא ואדם נוסף מונו לראשי המשלוח.
המשלוח הגיע לברגן בלזן ב 13 באוגוסט 1943. הנשלחים חולקו לשתי קבוצות - בעלי אזרחות יוונית ובעלי אזרחות ספרדית.
היוונים שוכנו בצריפים יחד עם יהודים שנשלחו מהולנד.
אלבלא פיקד על קבוצה זו.
עד מהרה סרו למרותו גם אלפי יהודים נוספים שנשלחו מהונגריה, צ'כוסלובקיה, הולנד ומקומות אחרים.
תת-המחנה הזה נקרא "מחנה הכוכבים" או "מחנה אלבלא" (במקורות מסוימים -ראה שואת יהודי יוון" עמוד 183) ואלבלא שימש בו כזקן המחנה.
מעמד זה העניק לו-מלבד היוקרה והסמכויות של 'זקן המחנה'- יתרונות חומריים ונוחיות, והחשוב מכל אוכל בשפע שלא נמנע מלהתחלק בו עם ידידיו וחבריו.
למחנה הכוכבים הייתה ה"פריבילגיה" של ניהול עצמי עד לרמה מסוימת.
בעוד שתחושה זו של שליטה הייתה בדויה ברובה ובעיקרון מטרת התפקיד הייתה לבצע את הוראות האס אס, היה אפשר להקל על חלק מהאכזריות.
אלבלא הוסמך לבצע את הענישה במחנה בכוכבים, אך הוא נחשב למושחת.
בהתמודדות עם מקרי גניבה (בעיקר זו של לחם) יעצו לו "הוועדה השיפוטית" לכאורה, שהובלה על ידי עורכי דין שבין האסירים, שהאובייקטיביות והיושרה שלהם הייתה בעלת אמון נרחב.
באפריל 1945 יצאו 3 טרנספורטים מברגן בלזן לכיוון טרזיינשטט.
הרכבת השלישית עזבה את ברגן בלזן ב 10 באפריל ועליה הועלו אלבלא ומשפחתו.
בנו זיגורד נפטר ברכבת במהלך הנסיעה.
לאחר המלחמה ניסה אלבלא לשוב לסלוניקי דרך יוגוסלביה, שם נתפס ונעצר יחד עם חבריו על פי דרישת קהילת סלוניקי.
בין ה 2 ל-4 ביולי 1946 הועמד למשפט יחד עם 53 יהודי סלוניקי אחרים, בניהם אשתו, הם במתן עזרה לגרמנים, התעללות והתאכזרות ליהודים, קבלת טובות מן הגרמנים ועוד.
מתוך 53 היהודים במשפט זה נפלה האשמה בעיקר על 16 נאשמים, ביניהם אלבלא ואשתו.
אלבלא הפסיד במשפט ונידון ל 15 שנות מאסר.
ז'אק חיים אסיאו וגם אסיאוב (בבולגרית: Жак Хаим Асео וגם Жак Хаим Асеов; 9 בינואר 1896, דופניצה, נסיכות בולגריה – 27 באוקטובר 1982, ניו יורק סיטי, ארצות הברית) היה איש עסקים, יזם, נדבן, כלכלן ומשפטן יהודי–בולגרי שפעל בבולגריה ובארצות הברית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל ומימן פעילות ענפה להצלת יהודי בולגריה מגירוש למחנות ההשמדה וסייע להעלאת יהודים לארץ ישראל.
משפחת אסיאו נמנית עם מגורשי ספרד שהתיישבו בסלוניקי.
לאורך השנים צברה המשפחה מעמד כלכלי איתן והייתה בעלת מכרות כרום, מפעלי טקסטיל ונכסי נדל"ן, ובניה התיישבו בערים נוספות באזור יוון.
לאחר מלחמת העצמאות היוונית התחולל פרץ אנטישמיות ביוון ובערים בעלות אוכלוסייה יוונית כגון סלוניקי, ורבים מבני משפחת אסיאו היגרו לאזורי בולגריה ומקדוניה, אזורים שהיו נתונים עדיין לשליטת העות'מאנים ונחשבו בטוחים ויציבים בעת ההיא.
ז'אק אסיאו נולד בדופניצה (הסמוכה במאה ה-21 לגבול עם מקדוניה הצפונית) למשפחה עשירה שצברה את הונה מעסקי הטבק.
הוא רכש השכלה תיכונית בקיוסטנדיל ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת סופיה, והמשיך לתארים מתקדמים בכלכלה ובמשפטים באוניברסיטת וינה.
לאחר מות אביו חיים, ירש את מפעל הטבק "פרננדז" אשר בבעלותו והחל לשווק בבולגריה סיגריות עם המותג "אסיאוב".
ב-1926 הפך לסוכן הרשמי בבולגריה של חברת הטבק הגרמנית רימטסמה .
אסיאוב ואחיו אוריאל הקימו את חברת הטבק הגדולה בבולגריה "בלקן-טבק" (בבולגרית: Балкантабаkъ) ולה סניפים בסופיה, דופניצה, פלובדיב, קיוסטנדיל וחסקובו.
אסיאו נחשב לאחד המעסיקים הראשונים בבולגריה שהעניק לעובדיו זכויות סוציאליות ודאג לרווחתם.
בהמשך היה הסוכן הראשון בבולגריה של ג'נרל מוטורס וייבא לראשונה מכונית ביואיק לבולגריה.
הצלחתו בעסקים הפכה אותו לטייקון בבולגריה, והוא הפך גם לפילנתרופ.
אסיאו היה הבעלים של העיתון הנפוץ "סלובו" (בבולגרית: "Слово"), וייסד את ארגון העיתונאים בבולגריה.
הוא הקים את בית הקולנוע "סינמה רויאל", וסייע במימון הקמת התחנה המטאורולוגית הראשונה בבולגריה על הר מוסלה , מימן את הקמתם של מרכז קהילתי ובית יתומים, את האנדרטה לזכר הנופלים היהודים במלחמות הבלקן ובמלחמת העולם הראשונה, וקרן סיוע לנזקקים בדופניצה, ואת הקמתו של מרכז מבקרים בגינה המרכזית של סופיה .
אסיאו תרם להקמת סכר בכפר סאמוראנובו , מימן בניית דרך סלולה לפועלי הכפר, ותרם 300 אלף לבות לרכישת ספרי לימוד לילדי הכפר.
לאות הוקרה נקרא הסכר שנבנה על שמו.
השפל הגדול פגע גם בעסקיו של אסיאו.
בנוסף, ב-1934 התחוללה הפיכת הליגה הצבאית בבולגריה, והממשל החדש של קימון גאורגייב פעל בגישת המדינתיות ומפעלי טבק הולאמו.
במקביל, ככל שבולגריה העמיקה את קשריה עם גרמניה הנאצית התגברה האנטישמיות הממוסדת בממלכה.
אסיאו מכר חלק מנכסיו והיגר לארצות הברית.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 וראשית שנות ה-40, בגבור רדיפות היהודים הממוסדות בבולגריה, העניק אסיאו סיוע בסך 500 לבות לכל עולה בעל סרטיפיקט מבולגריה לישראל, סכום שהיווה כשליש מהוצאות המסע לארץ ישראל.
אסיאו סייע בעקיפין להגירת יהודים מבולגריה באמצעות השגת דרכונים, ויזות ופטור משירות צבאי.
כן עמד בעקיפין בקשר עם אנשי המוסד לעלייה ב' לצורך בחירת נציג מטעם המוסד לארגון העלייה מבולגריה.
באוקטובר 1942 הקים ז'אק אסיאו בארצות הברית את "הוועד להצלת יהודי בולגריה" וכיהן כנשיאו.
הוועד הפעיל לחץ על הממשל בארצות הברית להתערב מול ממשלת בולגריה להפסקת רדיפות היהודים, למניעת גירושם למחנות ההשמדה, ולמתן אשרות יציאה מבולגריה.
הוועד פעל ביחד עם ההסתדרות הציונית הדסה כדי להביא לעלייתם של ילדים ובני נוער מבולגריה לישראל.
אסיאו פעל מול הקונגרס היהודי העולמי כדי שיופעל לחץ על ממשלת בולגריה.
בעקבות פועלו, שידרו במאי 1943 תחנות רדיו מניו יורק, לונדון, קהיר ובארי שלוש פעמים ביום בבולגרית "מסרים" שהופנו לעם הבולגרי ולממשלת בולגריה בדבר אחריותם לרדיפות יהודים והצורך בביטול החוקים האנטי-יהודיים שאין להם סליחה ומחילה.
עוד צוין בשידורים כי נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט הכריז שהתנהגות הארצות הכבושות וחברות הציר כלפי המיעוט היהודי תובא בחשבון לאחר סיום המלחמה, ולא תתקבל כל הצדקה להתנהגות בלתי אנושית כלפי המיעוט היהודי.
אסיאו פעל והשיג שליחת מחאות חריפות לממשלת בולגריה מטעם ארגונים בולגריים ומקדוניים בארצות הברית ובאמריקה הלטינית, שאף פנו לאפיפיור בבקשת עזרה.
ביולי 1943 הודיע הממשל בארצות הברית לאסיאו שהם "ערים למצב המדאיג של הקהילות היהודיות בבולגריה, ושננקטו כל הצעדים האפשריים".
בהמשך, הודיע לו הרב מרקוס אהרנפרייז משוודיה, אשר כיהן בשעתו כרב הראשי של יהודי בולגריה, כי מצב היהודים אזרחי בולגריה המתגוררים בשטחה "פחות מדאיג".
ז'אק אסיאו נפטר בניו יורק ב-1982 והוא בן 86. היה חבר הבונים החופשיים ורוטרי.
ב-1962 הוקם בראשון לציון במימונו של ז'אק אסיאו בית אבות ליוצאי בולגריה והוא נקרא על שמו.
ז'אק ארנפרוינד הוא ישראלי ממוצא צרפתי שמכהן כפרופסור להיסטוריה של יהודים וליהדות בפקולטה לתאולוגיה ולמדע הדתות באוניברסיטת לוזאן בשווייץ.
ארנפרוינד נולד וגדל בעיר ליל בצרפת.
אמו אווה (לבית קוהנפוסן) ילידת דרזדן בגרמניה, הייתה זמרת אופרה ובהמשך חייה מורה לגרמנית.
אביו זיגמונד (אשר זליג) נולד בעיר יאסלו בגליציה שבפולין, היה היחיד מבני משפחתו שניצל מהשואה, וב-1946 היגר לצרפת ועסק במסחר.
לארנפרוינד אחות אחת, שגרה בישראל, ועובדת כמתורגמנית צרפתית-עברית.
בשנים 1982–1985 למד לתואר ראשון בהיסטוריה ב.
לאחר סיום התואר הראשון, בהיותו כבן 20, הגיע לישראל להמשך לימודיו.
בשנים 1986–1989 למד לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים.
שלו עסקה ביהודי ברסלאו ברייך השני כדוגמה של מיעוט דתי במציאות עירונית, ונכתבה בצרפתית, בהדרכתו של פרופ' מיכאל גרץ.
בשנים 1991–1996 למד לתואר שלישי בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטור שעסקה ביהודי ברלין כתב בהדרכתם של פרופ' ריצ'רד כהן מהאוניברסיטה העברית ושל פרופ' מהסורבון.
בשנים 1988–1998, במקביל ללימודיו עבד בכמה מוסדות אקדמיים: בסגל ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה, כעוזר הוראה באוניברסיטה העברית, וכמדריך-דוקטור באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1996–2005, לאחר סיום לימודיו, היה מרצה בכמה מוסדות אקדמיים בארץ ובחו"ל, כשהעיקרי שבהם היה החוג להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן, שבו התמנה לדרגת מרצה, ובהמשך לדרגת מרצה בכיר.
החל משנת 2005 הוא משמש כפרופסור להיסטוריה של יהודים וליהדות בפקולטה לתאולוגיה ולמדע הדתות באוניברסיטת לוזאן בשווייץ.
בשנים 2019–2022 כיהן כדיקן הפקולטה לתאולוגיה ולמדע הדתות באוניברסיטה זו.
ארנפרוינד מתמחה בהיסטוריה בת-זמננו של יהודים ויהדות.
הוא מתמקד בהיווצרות של זהויות קולקטיביות של קבוצות מיעוט אתניות ודתיות.
בפרסומיו, הרבה לכתוב על יהדות גרמניה ועל יהדות צרפת ועל שאלות של זיכרון והיסטוריוגרפיה.
נשוי לחגית לבית גריילסמר, ד"ר לפסיכולוגיה ומטפלת בתנועה.
מחלק את זמנו בין לוזאן (שווייץ) לבין ישראל.
ארנפרוינד פרסם כמה עשרות מאמרים ופרקים בספרים ערוכים.
ז'אק הראשון, נסיך מונקו היה נסיך מונקו מ-1731 עד 1733. הוא היה גם דוכס ולנטינואה מ-1716 עד 1733, ורוזן ת'וריני.
מוצאו של ז'אק היה ממשפחה נורמנית עתיקה.
"Thorigny" המכונה כעת Torigni-sur-Vire, שם בניין העירייה היא הטירה המשפחתית לשעבר.
דודו היה מרשל צרפת שארל אוגוסט דה גיון דה מטיניון.
הוא היה בנם של ז'אק גיון דה מטיניון, הרוזן דה ת'וריני, ושרלוט גיון דה מטיניון, הרוזנת דה ת'וריני סו-ז'ור.
כאשר אנטואן הראשון, נסיך מונקו ואשתו מארי דה לורן-ארמניאק חיפשו בת זוג לבתם וליורשת לואיז איפוליט ממונקו, המשפחה הציעה אותו כמועמד.
מועמדותו נתמכה על ידי צרפת לואי ה-14, שרצה לגבש את ההשפעה הצרפתית במונקו.
ז'אק ולואיז איפוליט נישאו ב-20 באוקטובר 1715 ונולדו להם תשעה ילדים.
טקס החתונה היה המעשה הרשמי הראשון שהמלך בן החמש, לואי ה-15, ביצע במהלך העוצרות של פיליפ השני, דוכס אורליאן.
הנישואים לא היו מאושרים במיוחד.
ז'אק העדיף להישאר יותר בוורסאי, שם היו לו כמה פילגשים, מאשר במונקו.
לאחר מותו של אנטואן הראשון ממונקו, נסעה לואיז איפוליט מפריז למונקו ב-4 באפריל 1731 וזכתה לקבלת פנים נלהבת על ידי האוכלוסייה.
כשז'אק הצטרף אליה כמה פעמים מאוחר יותר, קבלת הפנים הייתה קרה הרבה יותר.
ז'אק שימש כעוצר עבור אשתו מ-21 בפברואר 1731 ועד מותה.
בסוף 1731, לואיז איפוליט מתה מאבעבועות שחורות.
ז'אק הראשון הזניח את ענייני המדינה ובלחץ האוכלוסייה נאלץ לעזוב את הארץ במאי 1732. הוא התפטר לטובת בנו אונורה בשנה שלאחר מכן.
את השנים האחרונות לחייו בילה בוורסאי ובפריז.
בוורסאי הוצעה לואיז-פרנסואז דה בורבון-מיין, נכדתם של לואי ה-14 ופילגשו, מאדאם דה מונטספן, כאישה לנסיך האלמן; למרות שהיה לה נדוניה גדולה, (היא הייתה בתו של לואי-אוגוסט דה בורבון, דוכס מיין ואשתו, אן לואיז בנדיקט דה בורבון), הנישואים מעולם לא התממשו והנסיך לא התחתן שוב.
מעונו בפריז נקרא על שמו Hôtel Matignon והוא כיום מעונו הרשמי של ראש ממשלת צרפת.
לפני מותו, הוא ביקר תדיר בוורסאי עם בנו.
לז'אק ולאשתו לואיז איפוליט, נסיכת מונקו נולדו תשעה ילדים:
אנטואן שארל מארי (16 בדצמבר 1717 – 4 בפברואר 1718), "מרקיז דה באו קומטה דה מאניון".
שארל מוריס (14 במאי 1727 – 18 בינואר 1798), רוזן ולנטינואה; התחתן ב-10 בנובמבר 1749 עם Marie Chrétienne de Rouvroy.
ז'אק דה מנשה היה מלחין, פסנתרן ומבקר מוזיקה יהודי אמריקאי ממוצא אוסטרי.
ז'אק דה מנשה נולד בבאד אישל, אז בחלק של דוברי הגרמנית ב, למשפחה יהודית עם שורשים במצרים, שם צברו עושר רב כסוחרים ובנקאים ומילאו תפקידים בולטים בקהילה היהודית, שהתרכזה באלכסנדריה.
הסופר הקתולי ז'אן דה מנשה הוא גם נצר למשפחה זו, ז'אן היה בן דודו הראשון של אביו של המלחין, אנרי דה מנשה.
אוסקר קוקושקה צייר את דיוקנו של ז'אק דה מנשה, כאשר היה ילד.
בצעירותו הוא למד באקדמיה למוזיקה של וינה אצל מורים שכללו את יוזף מרקס, פול פיסק ואמיל פון סאואר, הוא גם זכה לעידוד רב על ידי אלבן ברג, שביזמתו הלחין את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר.
יצירותיו כוללות שני קונצ'רטו לפסנתר, הסונטה לוויולה ולפסנתר (מנגינות עבריות לכינור ופסנתר), ומחזורי השירים "Quatre "Chansons", "Outrenuit ו-"Pour une Princesse".
ז'אק ביילנקי (גם ביילינסקי, ובצרפתית: Jacques Biélinky; ) היה עיתונאי צרפתי.
ביילינקי, יליד ויטבסק, שרד את פרעות קישינב ב-1903 ונכלא בשל פעילות סוציאליסטית תחת משטר הצאר.
ב-1909 היגר לצרפת כפליט פוליטי וב-1927 התאזרח בצרפת.
הוא היה מבקר אמנות ובעל טור בעיתון היהודי L'Univers isralite (העולם היהודי), והיה נציג יהודי רשמי, מהמומחים לנושאי קבוצת המהגרים היהודית ממנה הגיע.
בין השנים 1940-1942 ניהל יומן המפרט את חיי היומיום בפריז ואת רדיפת היהודים.
בחודשים הראשונים של הכיבוש הבחין במעט רמיזות אנטישמיות.
לפיכך הצו מיום 27 בספטמבר 1940 המורה על פרסום כרזה צהובה מול חנויות יהודיות אינו גורם לירידה בנוכחות הקונים הלא יהודים.
לאט ראה ביילינקי את תמיכת הפריזאים דועכת.
הם נתקלו בקשיי אספקה ובבעיות יומיומיות, ונסוגו לתוך עצמם.
יומנו של ביילינקי מאפשר להבין את המצבים האנושיים החבויים מאחורי הטקסטים של החוקים האנטי-יהודיים.
ביילינקי נעצר בלילה שבין 11 בפברואר 1943, במהלך פשיטה שאורגנה על ידי המשטרה הצרפתית, וגורש בשיירה מספר 52 ב-23 במרץ 1943 מחנה הריכוז דראנסי לחלם, ואז למחנה ההשמדה הנאצי סוביבור בפולין.
ז'אק בריניון , היה טניסאי צרפתי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כשלזכותו 12 זכיות בתחרויות גראנד סלאם בזוגות, ו-5 זכיות בגביע דייוויס במדי נבחרת צרפת.
הוא היה חלק מדור זהב של הטניס הצרפתי, כשיחד עם רנה לקוסט, אנרי קושה וז'אק בריניון כונו "ארבעת המוסקטרים", אשר שלטו בטניס העולמי במהלך שנות ה-20 ובתחילת העשור הבא אחריו.
בתחרויות זוגות מעורבים הוא שיחק לצד סוזן לנגלן והם זכו במספר אליפויות.
בתחרויות זוגות גברים הוא שיחק לצד אנרי קושה וז'אן בורוטרה והם זכו להצלחות.
ז'אק בריניון השתתף באולימפיאדת 1920. ז'אק בריניון השתתף באולימפיאדת 1924 וזכה במדליית כסף בתחרות זוגות גברים.
עם נבחרת צרפת בריניון זכה 5 פעמים בגביע דייוויס (1927- 1931).
ב-1976 התקבל ז'אק בריניון, יחד עם שלושת חבריו ל"ארבעת המוסקטרים", להיכל התהילה של הטניס.
גמרים של גראנד סלאם - זוגות
תוצאה שנה טורניר שותף יריבים בגמר תוצאהזכייה 1925 אליפות צרפת הפתוחה סוזן לנגלן דידי ולאסטו אנרי קושה 6–2, 6–2זכייה 1926 אליפות צרפת הפתוחה סוזן לנגלן ננט לה בסנרה ז'אן בורוטרה 6–4, 6–3
ז'אק וברטה ליפשיץ הוא ציור שמן על בד משנת 1916 מאת אמדיאו מודיליאני.
הוא מתאר את חברו של מודיליאני, הפסל ז'אק ליפשיץ, עומד לצד אשתו היושבת ברטה.
מודיליאני וליפשיץ עברו שניהם לצרפת בגיל צעיר, היו ממוצא יהודי, והפכו לידידים קרובים שפעלו באותם חוגים אמנותיים בפריז.
על אף הדמיון ביניהם, היו הבדלים משמעותיים: ליפשיץ גילם חריצות אמנותית, בעוד שמודיליאני נמשך לחיי הבוהמה ולפזרנות.
לפני שצייר את "ז'אק וברטה ליפשיץ", הכין מודיליאני סדרת רישומים מקדימים, שמתוכם שרדו חמישה: שניים של ליפשיץ, שניים של ברטה, ואחד שבו שניהם בתנוחה הסופית של הציור ליפשיץ תיאר את התפתחות הציור שנים מאוחר יותר:
ליפשיץ חש אי נוחות לקבל את הציור תמורת עשרה פרנק בלבד, ולכן ניסה לעכב את מסירתו כדי שמודיליאני ימשיך לעבוד עליו.
"אתה יודע", אמרתי, "פסלים אוהבים יותר חומריות." "ובכן", ענה, "אם אתה רוצה שאקלקל אותו, אני יכול להמשיך." "כנראה הזמן הארוך ביותר שהוא עבד אי פעם על ציור אחד".
ז'אק וברטה ליפשיץ הוא אחד משני הדיוקנאות הכפולים היחידים שצייר מודיליאני, ונודע בזכות המחקר המורכב והחידתי שלו בנוגע לניגודים שבין אישיותם של המוצגים.
ליפשיץ מוצג עם אשתו ברטה קיטרוסר, משוררת רוסייה, בדירתם הפריזאית, אשר הייתה בעבר ביתו של הפסל קונסטנטין ברנקושי.
השניים מוצבים מול רקע ארכיטקטוני מופשט, כאשר ליפשיץ לבוש בהידור, ועומד בנונשלנטיות עם ידו על כתפה של ברטה.
הבעות הפנים המזכירות מסכות הובילו לפרשנויות שונות.
ביוגרף מודיליאני, ורנר שמלנבאך, השווה בין "ז'אק וברטה ליפשיץ" לבין "כלה וחתן" משנת 1915, וציין כי חלה התפתחות מציור פורמלי של "טיפוסים" להבנה מעמיקה יותר של אופי אינדיבידואלי.
לאחר מותו של מודיליאני בשנת 1920, ליפשיץ יצר את מסכת המוות שלו, והכין שנים-עשר יציקות גבס עבור חבריו ומשפחתו של האמן.
זמן קצר לאחר מכן, החליף ליפשיץ את הציור עם סוחר אמנות בתמורה להחזרת פסלים ש"לא חשבתי עוד שהם מייצגים אותי." הציור נרכש בשנת 1922, ונכנס לאוסף מכון האמנות של שיקגו בשנת 1926 במסגרת אוסף הזיכרון של הלן בירץ' בארטלט.
ז'אק דופרה נולד בניו אורלינס כבנם הבכור של לורן דופרה דה טרבון ושל מארי ז'וזפין פונטנו.
דופרה היה קריאולי ממוצא צרפתי מלא, וגדל במחוז לנדרי.
כשהיה בן עשר נפטר אביו, ואימו נישאה בשנית.
ב-1791 קיבלו דופרה ואחיו מענקי קרקע מלכותיים מהשלטון הספרדי בבאיו בואף.
בשנה שלאחר מכן הוא נשא לאישה את תיאוטיסט רואה ממחוז פוינט קופה, ולשניים נולדו שבעה ילדים שגדלו בחווה מצפון-מערב לעיר אופלוסס.
החל מ-1815 שירת דופרה כמייג'ור ברגימנט ה-16 של המיליציה של לואיזיאנה.
במלחמת 1812 הוא השתתף ב לצד שניים מבניו.
לראשונה נבחר דופרה לבית הנבחרים של לואיזיאנה ב-1816, כיהן בו שנתיים, ונבחר שוב ב-1823 וכיהן בו עד 1825. ב-1828 הוא נבחר לסנאט של לואיזיאנה.
ב-6 באוקטובר 1829 נהרג המושל פייר דרביני כתוצאה מנפילה מכרכרה, ונשיא הסנאט, ארמנד בווה, שהיה הראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, הושבע במקומו.
חודשיים לאחר מכן התפטר בווה, ודופרה נבחר במקומו כנשיא הסנאט, ומתוקף תפקידו זה היה למושל לואיזיאנה השמיני וכיהן בתפקיד מינואר 1830 ועד ינואר 1831. דופרה היה המושל בפועל השני תוך שנה אחת, ועקב כך נוצר משבר חוקתי בשל המחסור במושל נבחר.
בתום תקופת כהונתו של דופרה כמושל נערכו בחירות מיוחדות בהן נבחר כמושל אנדרה רומן.
סוגיית ירושת המושל תיפתר רק עם כינון חוקת לואיזיאנה של 1845, בה נוצרה משרת סגן המושל.
כמושל, פיקח דופרה על התאגדותן של חברת הרכבות הראשונה בלואיזיאנה, של חברת התעלות, של חברת עבודות שיפורי נתיבי הביצות, של חברת הביטוח של הסוחרים של ניו אורלינס ושל חברה לייצור סוכר בתהליך חדש.
במהלך תקופת ממשלו הוטל איסור על הגירה של אפרו-אמריקאים חופשיים אל תחומי המדינה ועל גירוש אלו שנכנסו אליה מאז 1825. באותה שנה חזרה ניו אורלינס להיות בירת לואיזיאנה במקומה של דונלדסונוויל.
ב-1831 לא התמודד דופרה בבחירות על תפקיד המושל, וכאשר נבחר אנדרה רומן, הוא שב לסנאט, בו הוא כיהן 16 שנים נוספות עד מותו.
במושב הסנאט של 1838 הוא כיהן שוב כנשיאו.
ז'אק דופרה נפטר באופלוסס ב-14 בספטמבר 1846. הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
ז'אק אנסל היה גאוגרף, היסטוריון ופוליטיקאי צרפתי ממוצא יהודי, קפטן בצבא צרפת, פרופסור באוניברסיטת פריז, אסיר במחנה ריכוז של ממשלת וישי, מחברם של ספרים בתחום הגאופוליטיקה.
אנסל נולד בפרמיין שבסן-אה-אואז למשפחה יהודית, והיה מורה להיסטוריה ולגאוגרפיה.
ב-1906 נשא לאישה את מריאן (מאנו) מבית אולאר, בתו של ההיסטוריון הצרפתי פרנסוא-אלפונס אולאר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס אנסל ב-1914 כטוראי בחיל הרגלים.
הוא השתתף בקרב ורדן ולאחר שנפצע שלוש פעמים, נשלח לחזית המזרחית וסיים את המלחמה בדרגת קפטן במטכ"ל של צבא המזרח הצרפתי.
צבא המזרח הצרפתי נלחם נגד האימפריה העות'מאנית בחצי האי הבלקני, כך הכיר אנסל אזור זה, עליו יכתוב בהמשך.
אנסל היה למומחה בענייני האזור וב-1930 קיבל דוקטורט על נושא מקדוניה.
הכרת האזור סייע לו למגעים בין בולגריה לסרביה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה זומן אנסל, יחד עם גאוגרפים צרפתים נוספים, לוועידת השלום בפריז (1919), כדי להגן על האינטרסים של צרפת.
ז'אק אנסל, בהיותו יהודי, פוטר מתפקידו באוניברסיטה מיד עם פרסום החוקים האנטישמיים של אוקטובר 1940. בדצמבר 1941 גורש למחנה הריכוז הגרמני קומפיין רויאלייה ושוחרר במרץ 1942 במצב גופני קשה מאוד.
הוא אולץ לענוד טלאי צהוב ומת בטרם עת שנה וחצי לאחר מכן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הכירו שלטונות צרפת בכך שמותו נגרם במידה רבה משהותו במחנה הריכוז והעניקו לו מעמד של Mort pour la France (מת למען צרפת) מה שהבטיח תמיכה למשפחתו.
אנסל קיבל את העיטור הצרפתי "צלב המלחמה" על מעשיו במלחמת העולם הראשונה וב-1933 קיבל את עיטור לגיון הכבוד לקצינים.
ז'אק באלמה היה מטפס הרים, שנודע בעיקר בזכות הטיפוס הראשון המתועד לפסגת המון בלאן, יחד עם מישל־גבריאל פאקארד, ב־8 באוגוסט 1786. אירוע היסטורי זה נחשב לציון דרך מכונן, והוא סימן את הולדת טיפוס ההרים המודרני.
המון בלאן נחשב זמן רב ל"תחום ארור".
ז'אק באלמה ומישל פאקארד היו הראשונים שכבשו את פסגתו, ב־8 באוגוסט 1786, וטיפוסם סימן את ראשית עידן הטיפוס על הרים המודרני.
בסוף ימי הביניים נכנס ההר לתודעה האירופית, ומשך אליו אנשים בזכות סקרנות מדעית, אהבת הסיכון ויופיו המרשים, שילוב של אימה וקסם.
כל אלה הפכו אותו ליעד מבוקש.
המון בלאן הפך לסמל להשראה ולהישגים ספורטיביים, וגם לסמל לשבריריות המערכת האקולוגית הזקוקה להגנה.
ז'אק באלמה נולד בשנת 1762. הוא עסק בחיפוש קריסטלים.
הוא נודע בכינוי "גיבור המון בלאן", משום שהגיע לפסגתו עם פאקארד, וגם משום ששרד, ביוני 1786, לינה בלתי מתוכננת ב"גראן פלאטו".
כך הוכיח שאפשר לשרוד את תנאי הלילה הקשים בגובה רב.
בכך, הוא עזר להתגבר על הפחד הקדום מההרים ופתח את הדרך לניצול ופיתוח תרבותי של האזור, תהליך שמוכר כ"התאמה תרבותית".
הטיפוס הראשון על המון בלאן
מישל-גבריאל פקאר וז'אק באלמה הגיעו לפסגת המון בלאן ב־8 באוגוסט 1786. פאקארד, שהיה רופא, שאף לבצע מדידות מדעיות בפסגה, ובהן קריאות ברומטריות.
השימוש בברומטרים למדידת גובהם של הרים עודד טיפוס לפסגה, וחוסר הדיוק בשיטה זו הפך את הפסגה לאתר ניסויים מועדף.
פרסומים מדעיים שתיארו ניסויים אלה שימשו מדריכים לטיפוס לפסגה.
מטיילים עסקו במדע לא רק כדי להצדיק את טיפוסיהם, אלא גם משום שחוויית ההר שלהם תווכה באמצעות מכשירים, תצפיות ופרסומים אלה.
הטיפוס הראשון על המון בלאן היה שנוי במחלוקת למעלה ממאה ועשרים וחמש שנים, משום שטענות סותרות הועלו באשר לזהות מגלה הנתיב לפסגה ולמיזם המשלחת.
הדיון בזהות הטיפוס הראשון נמשך מאות שנים, והושפע משיקולים חברתיים, פוליטיים ולאומיים.
פאקארד, שהיה יעקוביני מוביל בשאמוני, נעלם מהנרטיב ההיסטורי של ההר לכמעט מאה שנה לאחר המהפכה.
אנדרטה שהוקמה בשאמוני ב־1887 לציון הטיפוס הראשון הציגה השמיטה את פאקארד.
לצד באלמה, מונצח באנדרטה דה סוסיר, חוקר טבע שהציע פרס לטיפוס על פסגת המון בלאן, אף שלא היה הראשון שהגיע לפסגה – באלמה ופאקארד הקדימוהו.
שיקום מעמדו של פאקארד נמשך יותר מ־150 שנה.
ההכרעה בשאלה מי הגיע לפסגה ראשון מחייבת הבנה של יחסי הגומלין בין מהפכנים לאנטי־מהפכנים, קביעת גבולות מקצועיים ומוסדיים, וניסוח מחודש מתמשך של התיאור ההיסטורי.
ז'אק באלמה נפטר בשנת 1834. הטיפוס הראשון על המון בלאן, שבו באלמה ופאקארד היו חלוצים, נחשב ללידת טיפוס ההרים המודרני.
הישג זה סימל מערכת יחסים חדשה בין האדם להר: מתפיסה ארוכת שנים של הרים כ"תחום ארור" למקום של סקרנות מדעית, נטילת סיכונים והערכה אסתטית של עוצמתו.
ההר הפך לאתר מועדף להשקעה אנושית, לסמל של השראה והישגים ספורטיביים, ולסמל של שבריריות המערכת האקולוגית הדורשת הגנה.
ז'אק לאקאן היה פסיכואנליטיקאי ופסיכיאטר צרפתי.
לאקאן נחשב לאבי , גישה פסיכואנליטית
אשר ראתה את הלא־מודע כמובנה כמו שפה, ופירשה סימפטומים ופליטות פה כפעולות לשוניות.
גישה זו גם הדגישה את הסובייקט המפוצל, שנבנה מתוך חוסר ולא מתוך אני שלם ועקבי.
גישתו של לאקאן הייתה מבוססת על קריאה מעמיקה בכתבי זיגמונד פרויד, זאת בתקופה אשר בה, על פי טענתו של לאקאן, הסתעפו ענפים שונים בפסיכואנליזה אשר הלכו והתרחקו ממקורותיה והכוונתו של פרויד.
עבור לאקאן, הפסיכואנליזה הפרוידיאנית מגלמת בליבה את המונח לא-מודע כמה שאינו נגיש למודע, ולא ניתן להביאו לכדי מודעות, זאת בהתאם לתפיסתו של פרויד בדבר החציצה בין שתי ערכאות נפשיות אלו.
עבור לאקאן, הטיפול הפסיכואנליטי ממוקד דרך הדיבור במפגש גוף-שפה, והשלכותיו הייחודיות והבלבדיות של מפגש זה עבור כל סובייקט כיחיד ושונה.
כך הטיפול הפסיכואנליטי הלאקאניאני קשור בראש ובראשונה באופן היחידני אשר אותו מפגש גוף-שפה מגולם עבור אותו מטופל ואופני ההתענגות , מונח אשר תרם לאקאן לפסיכואנליזה.
לאקאן נולד בפריז, הבן הבכור מבין שלושת ילדיהם של אמילי ואלפרד לאקאן.
אביו היה איש עסקים בתחום סבונים ושמנים.
אמו הייתה קתולית; אחיו הצעיר נשלח למנזר ב-1929 ולאקאן השתתף במכללה הישועית של סטניסלס.
בתחילת שנות ה-20 השתתף לאקאן בפגישות הפוליטיות של המפלגה הימנית אקסיון פראנסז, ושם הוא נפגש עם מייסד המפלגה שארל מוראס.
עד אמצע שנות ה-20 החל לאקאן להתרחק מהדת, דבר שהביא למריבות רבות עם בני משפחתו.
ב-1920, לאחר שקיבל פטור משירות צבאי בגלל משקלו הנמוך, הוא התחיל לימודי רפואה, וב-1926 התמחה בפסיכיאטריה בבית החולים סנט אן בפריז.
הוא התעניין במיוחד בפילוסופיות של קרל יאספרס ומרטין היידגר והשתתף בסמינרים על הגל שניתנו על ידי אלכסנדר קוז'ב.
ב-1931 קיבל לאקאן רישיון לעסוק בפסיכיאטריה משפטית.
ב-1932 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "פסיכוזה פרנואידית והקשר שלה לאישיות"; העבודה אמנם זכתה להתעלמות מרוב הפסיכואנליטיקאים של זמנו, אך קיבלה שבחים בעיקר מאמנים סוריאליסטים.
שנתיים לאחר מכן הוא התקבל לחברה הפסיכואנליטית של פריז SPP (Société Parisienne de Psychanalyse).
בינואר 1934 נישא למארי-לואיז בלונדין ונולדה בתם הראשונה, קרוליין.
בנם השני, תיבו, נולד באוגוסט 1939.
ב-1936, הציג לאקאן את הדו"ח האנליטי הראשון שלו בפני הקונגרס של האגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית במריאנבד, על "שלב המראה", מאמר אשר היווה מודל עבור הפסיכואנליטיקאי הבריטי דונלד ויניקוט (ולימים השניים התכתבו ביניהם).
יו"ר הקונגרס ותלמידו של פרויד הפסיכואנליטיקאי ארנסט ג'ונס הפסיק את ההרצאה לפני שלב הצגת המסקנות, שכן הוא לא היה מוכן להאריך את זמן הצגת המצגת מעבר לזמן המוקצב; כאות מחאה, עזב לאקאן את הקונגרס על מנת לצפות במשחקים האולימפיים שהתקיימו בברלין באותה תקופה.
כיום לא נותר עותק מההרצאה המקורית.
לאקאן היה אינטלקטואל פעיל בתקופה שבין מלחמות העולם.
הוא יצר קשרים עם אנדרה בריטון, ז'ורז' בטאיי, סלבדור דאלי, ופבלו פיקאסו.
הוא פרסם בכתב העת הסוריאליסטי "המינוטאור", והשתתף בקריאה הפומבית הראשונה של ספרו של ג'יימס ג'ויס "יוליסס".
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה לאקאן מבין החברים היחידים בחברה הפסיכואנליטית של פריז.
ב-1940, באופן פורמלי, התפרקה אגודת הפסיכואנליטיקאים של פריז (SPP), בעקבות כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית.
לאקאן נקרא לשרת עבור צבא צרפת בבית החולים הצבאי "ואל דה גרייס" שבפריז, שם פעל בשנות מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, במהלך שנות המלחמה, המשיכו חברי החברה הפסיכואנליטית של פריז בפעולתם כקבוצה בתחום, אך זאת באופן שקט.
לאקאן היה אחד החברים הבודדים שנותרו, והוא תרם בעיקר באופן של הוראה ולימוד במסגרות שונות, זאת לצד קבלת מטופלים והדרכת אנליטיקאים באופן פרטני.
בתו השלישית, סיביל, נולדה ב-1940. שנה לאחר מכן נולדה ללאקאן בת מחוץ לנישואין בשם ג'ודית (שנשארה עם שם המשפחה בטאיי), מסילביה בטאיי, אשתו בנפרד (מ-1933) של חברו ז'ורז' בטאיי.
קיימות ידיעות סותרות לגבי הקשרים הרומנטיים של לאקאן ובטאיי בדרום צרפת של שנות המלחמה.
התיעוד הרשמי מראה רק שאשתו מארי-לואיז ביקשה להתגרש אחרי הולדת הבת ג'ודית, ושלאקאן ובטאיי נישאו ב-1953.
בתום המלחמה חידשה אגודת SSP את פגישותיה.
בהמשך לעבודתו על שלב המראה ועל מפגשים קבוצתיים, ביקר לאקאן באנגליה למשך חמישה שבועות לצורכי מחקר, שם פגש את הפסיכואנליטיקאים האנגליים וילפרד ביון וג'ון ריקמן.
מחקריו של ביון על קבוצות טיפוליות השפיעו על לאקאן, שעסק לאחר מכן בקבוצות לימוד (אשר כינה בשם 'קרטל', ואשר כיום מהווה צורת עבודה מהותית בהכשרה הפסיכואנליטית) כמבנה שעשוי לקדם את העבודה התאורטית בפסיכואנליזה.
ב-1949 הציג לאקאן נייר עמדה חדש על שלב המראה בפני הקונגרס השישה-עשר של IPA בציריך.
ב-1951 החל לאקאן להעביר באופן פרטי סמינר שבועי בפריז, שבו הציג את "השיבה לפרויד", כדבריו, שהתמקדה בטבע הלשוני של תסמינים פסיכולוגיים.
ב-1953 הסמינר זכה להכרה ציבורית והמשיך להתקיים במשך 27 שנים; הסמינר היה בעל השפעה רבה בחיי התרבות בפריז, כמו גם בתאוריות הפסיכואנליטיות וביישום הקליני שלהן.
ב-1953, בעקבות חילוקי דעות על נושא ה"מפגש באורך-משתנה", עזבו לאקאן ורבים מתומכיו את אגודת הפסיכואנליטיקאים של פריז, והקימו קבוצה חדשה בשם "החברה הצרפתית לפסיכואנליזה" SFP (Société Française de Psychanalyse).
בעקבות זאת נשללה חברותם של חברי הקבוצה באגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית.
לאקאן היה מרוצה מהקבלה של רעיון "השיבה לפרויד" והדו"ח שלו "התפקוד ותחום הדיבור והשפה בפסיכואנליזה", והחל בקריאה מחודשת בכתביו של פרויד, תוך הדגשת הקשר שלהם לתחומים כגון פילוסופיה בת זמנו, בלשנות, אתנולוגיה, ביולוגיה וטופולוגיה.
מ-1953 עד 1964 פעל לאקאן בבית החולים "סיינט אן", שם המשיך להעביר את הסמינרים שלו והציג מקרים של מטופלים שהיו לו.
במשך זמן זה הוא כתב מאמרים שרוכזו ב-1966 בספר "Écrits".
בסמינר השביעי שלו, "האתיקה של הפסיכואנליזה" (1959-60), הגדיר לאקאן יסודות אתיים לפסיכואנליזה.