tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תומרקין הגדיר זאת כ"ניסיון להיות חלק פעיל במכלול: לגעת בנוף, לא לאונסו".בעבודה "הגדרת עץ התולע" (1980–1981) למשל, הציב תומרקין סדרה של חמישה לוחות זכוכית המקיפים עץ אלון התולע שניצב בשטח קיבוץ אילון, אל מול שרידי היישוב איקרית.
בנוסף מתח כבל מתכת בין העץ לאדמה, שעליו נתלו בדים צבעוניים.
סדרת עבודות זו, הקשורה לעצים המקומיים, לדברי יגאל צלמונה "מהווה ביטוי לקשר שבין האדם לאדמה".
סביבה אמנותית שונה עוצבה על ידי תומרקין באותה עת ב"פסל לטייסים", שכלל מסוק צבאי שיצא משימוש המוקף בגדר עמודי עץ.
הפסל מהווה אלמנט מרכזי בגן פסלים שנחנך ב-9 בדצמבר 1983 בבסיס חיל האוויר פלמחים, על שטח של כשישה דונם.
באותה עת, ובייחוד בין 1979–1980, יצר תומרקין מספר סדרות גדולות של הדפסים, שכללו בין 5 ל-7 הדפסים שונים, ששיקפו נושאים שהעסיקו אותו החל ממחצית שנות ה-70. עבודות אלו הודפסו בסדנאות כמרכז ברסטון לגרפיקה, ובייחוד בסדנת ההדפס ירושלים.
העבודות, כמו ההדפס "פייטה, פייר פאולו פאזוליני", אופיינו בשילוב קולאז' בין הדימויים, תוך הדגשת האלמנטים הפיסוליים שבחיבור-פלטות תצריבי.
1985–2017: בין השמים הגבוהים של הים התיכון לשמים הנמוכים של אירופה
בריאיון עיתונאי הסביר תומרקין את יחסו המורכב לתרבות ולחברה באומרו "יש לי סלידה מהשמים הגבוהים של הים התיכון ומהשמים הנמוכים של אירופה; אז אני נשארתי לא פה ולא שם, אני נע בין שניהם".
יחס זה תורגם לעיסוק שיטתי בהיסטוריה של אירופה.
בסדרת העבודות "מברטה השמנה עד רוזה האדומה" (1984–1989) למשל, יצר תומרקין מבנה של קרונית הנעה על פסים ועליה מותקן פגז המסמל את "ברטה השמנה" – כינויו של תותח גרמני ממלחמת העולם הראשונה, המכוון אל דמותה של רוזה לוקסמבורג.
הפסלים, העושים שימוש במגזרת מתכת (סילואטה), בקרוניות על פסי רכבת, יוצרים מתח בין תנועה לסטטיות, וכן בשימוש בצבע יסוד המאחד את חלקי הפסל, והם אופייניים לסגנונו של תומרקין בתקופה זו.
תומרקין הגדיר את הדימוי כ"מסמל את הקשת של האידיאלים הפוליטיים בעידן המכונה הראשון".
עבודות נוספות של תומרקין עסקו גם בגורלה של גרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בסדרת העבודות הנושאת את כותרת שירו של היינריך היינה "גרמניה.
אגדת חורף", או "רקוויאם גרמני" (1991–1992), חידד תומרקין את ההבחנה שבין מוטיבים גאומטריים-שכלתניים, לבין דימויי כאוס והרס.
בפסל "Macht Arbeit Frei?" (1992), בחר תומרקין להשתמש שוב בדימוי הפירמידה מהעבודות המוקדמות שלו, "כסמל נצחי של אבן הפינה של החברה האנושית", שהפכה ביצירה ל"בית חרושת ענק למוות".
פסל זה זכה ב-1992 בפרס הראשון בתחרות פרס רודן לפיסול, מטעם מוזיאון האקונה ומוזיאון אוצוקושי גאהרה ביפן.
בעקבות הזכייה הוצב במוזיאון פסלו "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992).
במהלך שנות ה-90 זכה תומרקין להכרה מחודשת בקרב הממסד האמנותי.
באפריל 1992 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית שהוקדשה ליצירתו הגרפית של תומרקין, לצד תערוכה נוספת שהוקדשה לפיסול שלו.
לרגל התערוכה אף שחזר תומרקין כמה מיצירותיו המוקדמות שנהרסו במהלך השנים.
ב-1993 יזם תומרקין תערוכה רטרוספקטיבית ליצירתו (אוצרת: רחל (רוחל'ה) זיו), שהתקיימה בחלל חדשני לאותה התקופה: לופט בקומה שמעל אחד ממבני נמל יפו (כיום מול תיאטרון "נא לגעת").
ב-1994 חנך תומרקין גן פסלים שני בשטח הגן הלאומי כוכב הירדן, וב-1999 הוצגה תערוכת היחיד שלו, "לצייר שפם לזמיר", במוזיאון ישראל.
ב-1998, בעת ששהה בפריז בחופשה, חלה תומרקין בדלקת קרום המוח.
באותה שנה הוא זכה בפרס זוסמן לאמנים הנותנים ביטוי ביצירתם למוראות השואה.
בעקבות סערה ציבורית שקמה נגד הענקת הפרס, החליטה הנהלת יד ושם, המעניקה את הפרס, לבטל את הענקתו לתומרקין.
כנגד תומרקין נטען כי צוטט באומרו "כאשר רואים את השחורים האלה מבינים למה הייתה השואה", טענה שהוכחשה על ידי תומרקין.
הנהלת קרן זוסמן החליטה לעקוף את החלטת יד ושם ולהעניק לתומרקין את הפרס בטקס שנערך ב-2 באפריל במסגרת פתיחת תערוכה של אמנות ישראלית לציון 50 שנה להקמת מדינת ישראל במוזיאון היהודי בווינה, אוסטריה.
סערה ציבורית דומה התרחשה ב-2004, בעקבות זכיית תומרקין בפרס ישראל לפיסול.
ועדת הפרס נימקה החלטתה באומרה כי "תומרקין הוא מהחשובים ומהמקוריים שביוצרי הסגנון המודרני בפיסול הישראלי.
יצירתו הטביעה את חותמה על האמנות הישראלית בארבעים השנים האחרונות".
אולם התבטאויות ישנות של תומרקין גרמו להתנגדות ציבורית למתן הפרס.
בעקבות המחאות הציבוריות אישרה ועדת הפרס שלוש פעמים את זכייתו של תומרקין, כונס דיון דחוף של הכנסת שדן בעניין זה וב-29 במרץ 2004 אף התקיים דיון בבג"ץ בשלוש עתירות שהוגשו נגד מתן הפרס; בג"ץ דחה את העתירות.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 עבר תומרקין ליצור בסטודיו במושב בורגתא.
הוא אף הקים במושב גן פסלים מיצירותיו.
ב-2009 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו בשם "יגאל תומרקין – 50 שנות יצירה" בגלריות אופאל וזיסמן בתל אביב-יפו.
בשנת 2014 הוצגו עבודות מוקדמות שלו בתערוכה בגלריה דן.
יצירתו של תומרקין התאפיינה בשינויים סגנוניים ותוכניים החל מראשית פעילותו האמנותית, בשנות ה-50 של המאה ה-20. כבר בשנים ראשונות אלו החל תומרקין לפתח גישה אסמבלאז'ית לאמנותו.
יצירותיו, משנות ה-60 של המאה ה-20, היוו שינוי משמעותי באמנות הישראלית, שעסקה באותה עת בעיקר בביטויים רגשיים מופשטים בנוסח "אופקים חדשים".
פסליו וציוריו הביאו לאמנות המקומית ביטויים של מחאה תרבותית ופוליטית, לצד השפעות של אמנות הפופ ארט.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, עברה יצירתו של תומרקין התפתחויות סגנוניות שונות.
במהלך שנות ה-70 הופיע ביצירותיו שילוב בין מוטיבים גאומטריים-שכלתניים לבין אלמנטים אקספרסיביים ואילו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, הושפעה יצירתו מאמנות האדמה האמריקאית, ששימשה כבסיס לתוכן מקומי-ישראלי ופוליטי.
לצד יצירות קטנות ממדים, הרבה תומרקין להציב פסלים ואנדרטאות ברחבי ישראל, פעמים רבות באזורים מדבריים או כפריים.
יונה פישר הציג במחקרו אודות אמנות שנות השישים הנחה לפיה התעניינות של הפסלים בנוף וב"קסם המדבר" נבעה לא רק מכמיהה רומנטית אל הטבע, אלה גם מן הניסיון לגבש תרבות של "קולטורה" (Culture) ולא של "ציוויליזציה" (Civilization).
ואכן, ביצירותיו של תומרקין, מופיעים באופן תדיר מושגים ואישים מן התרבות האירופית.
דורון בר אדון, לדוגמה, ראה בפעילות בנוף של תומרקין ניסיון להבניית ונטיעת זהותו האישית בנוף "כרצון למעורבות ושליטה בגאוגרפיה, הן כאהבה והן כנוכחות אישית".
פרשנים שונים עמדו על מורכבותם של הדימויים ביצירתו.
בציוריו ופסליו מצויים דרך קבע דימויים ליריים ומוטיבים של תרבות אירופית גבוהה, המעומתים עם שפה אקספרסיבית בוטה, עם כלי נשק, ועם דימויים של פגיעות נפשית וגופנית.
יגאל צלמונה טען כי ביסוד עבודותיו של תומרקין מצוי רעיון של דואליות, המהווה עיקרון מובנה ביצירתו.
גם שרה ברייטברג-סמל וארטורו שוורץ טענו כי ביצירתו שואף תומרקין לשפה היוצרת איחוד של ניגודים.
גדעון עפרת ראה בתומרקין כמי שמבטא רעיון אקזיסטנציאליסטי.
"עולמו הרוחני של תומרקין", כתב עפרת, הוא "עולם של קורבנות זבי דם, עולם של שמש שחורה וייסורים, עולם שאומר 'הן' למיתוסים אך 'לא' לדתות, עולם – שבדרך פלא – מניף את דגל ההומניזם על גוויות האדם".
במשך השנים פרסם תומרקין שורה של מאמרים שבהם ביטא את הסתייגותו מן האמנות והתרבות הישראלית בת זמנו.
בין התבטאויותיו הידועות הייתה "כשאני רואה את החרדים אני מבין את הנאצים שרצחו אותם בשואה".
אמירה עליה קיבל ביקורת רבה.
בריאיון עיתונאי בשנת 2003 צוטט תומרקין באומרו כי "אני גר פה אבל אני אירופי", והוסיף כי הוא מרגיש בישראל גולה.
"אבל לא רק פה", הוסיף, "גם בגרמניה ובאירופה בכלל, בכל מקום מסיבות אחרות".
ברבות מהתבטאויותיו של תומרקין בולטת השאיפה המודרניסטית לחינוך תרבותי ולשינוי פני החברה הישראלית.
"תומרקין", כתב מרדכי גלדמן, "ידוע כילד הנורא של האמנות הישראלית בגלל אלימותו המילולית.
הוא איש של מאבקים ומלחמות האוהב לשנוא, לכעוס, לגדף ולשחוט פרות קדושות.
[...] מצד אחד יצירתו מלאה באלימות והרס.
מצד שני היצירה אצל תומרקין היא סכר בפני ההרסנות".
במאמר שפורסם בשנת 1984, תיאר תומרקין את הסתייגותו מן היהדות הממוסדת בשל היותה קיבוע של העבר.
"יהדות צרופה יפה, אולי, לספר, לעבר", כתב תומרקין, "אך כדי להוות גוף – תמיד נזקקת לתשתית חילונית, למן חירם, בונה המקדש ועד לציונות.
רוצה לאמור, שכל שאיפה לקידמה נזקקה לניתוץ אלילים, גם כששם האליל הוא 'אדוני אלוהי ישראל'.
החיים, עבורי, הם חיפוש אחר תחליף לאלוהים".
לתומרקין בת, אורנה, מאשתו הראשונה נעמי, ושני בנים, דור ויון תומרקין, מאשתו השנייה, נעמה, מנהלת אגודת דורשי הטכניון.
בעשרים שנות חייו האחרונות חי עם בת זוגו, קרנית שחורי.
תומרקין נפטר ב-12 באוגוסט 2021 בביתו שבתל אביב, בגיל 87. הוא נקבר בבית העלמין בנען.
1963 – פרס ראשון על האנדרטה חוליקאת
1968 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1968 – פרס ראשון, תחרות לבניית אנדרטה "יורדי הים", חיפה
1971 – פרס ראשון, תחרות לבניית אנדרטת "שואה ותקומה", תל אביב
1978 – פרס ראשון בביאנלה לרישום, רייקה
1984 – אות נשיא הרפובליקה האיטלקית
1985 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב 1988 – ציון לשבח, פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק
1992 – הפרס על שם אוגוסט רודן, התחרות המוזיאון הפתוח בהאקון, יפן
1997 – אות ההצטיינות מטעם נשיא הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, גרמניה
1998 – פרס אני והיינריך זוסמן לאמנים ישראלים אשר נותנים ביטוי ביצירתם למוראות השואה, וינה
2004 – פרס ישראל בתחום הפיסול
אמנות במרחב הציבורי – גני פסלים
1983 – גן פסלים, בבסיס חיל האוויר פלמחים (נחנך ב-9 בדצמבר 1983, פורק, כנראה בשנות ה-90)
1995 – גן פסלים, מושב בורגתה (פורק, חלק גדול מן העבודות הועברו ב-2019 לגן הפסלים באכסניית אנ"א בחיפה)
גן פסלים, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, ברעם
אמנות במרחב הציבורי – אנדרטאות ופסלי חוץ
"התרחשויות", 1972, בטון ופלדה צבועה, לפני בניין מקסיקו, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו (תמונות חופשיות)
"מחווה ליוהנס קפלר", 1972, פלדת אל-חלד, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"בועז ויכין", 1970–1971, ברזל צבוע, פארק הירקון, תל אביב-יפו (תמונות חופשיות)
"פינת שחר", אבן וברזל, פארק הירקון, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"אנדרטה לשואה ולתקומה", 1971–1975, פלדה וזכוכית, תל אביב-יפו
"קיר רפלקטיבי", 1978, ברזל ופקסיגלס, רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"טבור הזמן", שנות ה-90 של המאה ה-20, הכניסה להיכל המשפט תל אביב, תל אביב-יפו (מכיוון רחוב ויצמן)
"הרכבת האחרונה מיפו לירושלים", 1985, רח' אילת פינת שדרות ירושלים, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"קרני חיטין", 1986, פלדה, בית אמות משפט, שד' שאול המלך 8, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"ואן גוך הולך לעבודה", 1987, מתנ"ס נוה אליעזר, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"מלך השמש", רחוב הרצל 156, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
פסל #1, שדרות דוד המלך 47, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
פסל #2, שדרות דוד המלך 47, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
אנדרטה לזכר חוה לנדאו, תיכון עירוני ד', רחוב ויצמן 74, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"עמוד התיכון", המרכז העירוני לקהילה הגאה, גן מאיר, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
"שער ומדרגות", 1964–1967, ברזל, הר הבנים, רמת גן (תמונות חופשיות)
פסל, בית הצנחן, ברזל, רמת גן (תמונה חופשית)
"אנדרטה לזכר יצחק רבין", 1997, פלדה, מוזיאון רמת גן (תמונה חופשית)
"צהוב – מחווה לגויה", 2004, גן הפסלים ע"ש יואב דגון, שדרות ויצמן, רמת השרון (תמונה חופשית)
"כולם ביחד וכל אחד לחוד", הרצליה (תמונה חופשית)
פסל (שבת המכשפות?), ברזל צבוע, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (תמונה חופשית)
"בין חצץ לבין חתך הזהב, בין מקדש לבין מספנה", 1990–1991, ברזל וחצץ מיוצב, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (תמונה חופשית)
"ספינת שוטים" (עם יעקב דורצ'ין), 1993, הרצליה (תמונות חופשיות)
"Freedom is not Free" (מחווה לרוברט קאפה), 2004, ברזל צבוע, נתניה (ליד יד לבנים) (תמונה חופשית)
"כנשר יעיר קינו", גן שמואל (תמונה חופשית)
"גליוראקטור III", מכללת רופין (תמונה חופשית)
"מחווה לגויה", 1989, חברת החשמל, גבעת אולגה
"אופקי לגמרי, לגמרי אופקי", 1988, פארק הרכבת, ברחוב אורנים 17, עפולה
תמרור, 1972, פלדת קורטן צבועה, גובה 620 ס"מ, דרך ההגנה, חיפה (תמונות חופשיות)
האדם הוויטרובי, 1990, ברזל צבוע, חצר בניין הטכניון הישן, חיפה (תמונות חופשיות)
1970 "מחווה לדירר", פלדה צבועה, חיפה
אנדרטה לנופלים מאח"י אילת, 1994/2009, בטון ופלדה, בסמוך למוזיאון חיל הים ומוזיאון ההפעלה, חיפה (תמונה חופשית)
"היום והלילה", 1989, שדרות ירושלים, קרית-ים
1962 "חלון אל הים", בטון ופלדה, עתלית תמונות חופשיות
"ביג צ'יף", 1969, טנקים צבועים, קריית שמונה (תמונה חופשית)
"תפן", גן התעשייה, תפן (תמונה חופשית)
"הכניסיני תחת כנפך", קיבוץ הראל (תמונה חופשית)
"הקומדיה האלוהית", שמונה פסלים, חצר הפסלים, מוזיאון בר דוד, ברעם
"דיאלוג", פלדה ובטון, אורך 17.8 מ', קיבוץ אשדות יעקב מאוחד (1986)ירושלים
ללא כותרת, 1967, ברזל, גן הפסלים, מוזיאון ישראל (תמונה חופשית)
כיסא, מזבח, קיר ברזל, 1994–1995, פלדה ואבן גרניט, גן הפסלים, מוזיאון ישראל (תמונה חופשית)
"אנדרטת השלום", 1966, אבן וברזל, דרך חברון, ירושלים
"אתגר לשמש", 1973, פלדה צבועה, רמות אלון, ירושלים
"צ'יצן איטצה" (Chichen Itza), 1986, קריית מנחם, ירושלים
"תרגיל בחתך הזהב", פסגת זאב, ירושלים
"מחווה לירושלים", הגבעה הצרפתית, ירושלים
"שלוש דתות", 1992, הר הצופים (במעבר בין האוניברסיטה לבצלאל), ירושלים
1970 "אבן הראשה", פלדה צבועה, ירושלים
קיר רפלקטיבי מס 5, 1976–1978, ברזל פלדה וזכוכית, קמפוס אדמונד י' ספרא, גבעת רם, ירושלים (תמונה)
"עוף החול", 1973, פלדת אל חלד וברזל, כיכר הלוחמים (כיכר קוגל), חולון (תמונות חופשיות)
"מזרח מערב", אבן וברזל, בית החולים בלינסון, פתח תקווה (תמונה חופשית)
פסל, מרכז מסחרי, רמת אפעל
"טוטם", 1991, פלדה, ראשון לציון (תמונה חופשית)
פסל, מכון ויצמן למדע, רחובות
פסל הידידות, 1977–1979, פלדה ובטון, לוד (תמונות חופשיות)
"רקוויאם לעידן המכונה הראשון", 1986–1987, פלדה צבועה, אורך 16 מ', תל נוף (תמונה חופשית)
פסל #1, כפר דניאל (תמונה חופשית)
פסל #2, כפר דניאל (תמונה חופשית)
"גן שעוני השמש", 1968–1972, בטון ופלדה, מרכז אפרידר, אשקלון (תמונות חופשיות)
"אנדרטה לנופלים", 1971, ברזל, פלדת אל-חלד ובטון, אשקלון (תמונות חופשיות)
פסל, ברזל ובטון, חוף הים, אשדוד (תמונה חופשית)
פסל, ברזל, שדרות בני ברית, אשדוד
פסל #3, בית ג'מאל (תמונה)
1989–1991 "עוצמה", ברזל צבוע, תחנת רכבת באר-שבע מרכז, באר שבע
1978 "שובך יונים", פלדה ואדמה, שילה (תמונה חופשית)
1962–1968 "מצפור ערד", בטון ופלדה, מצפה מואב, ערד (תמונות חופשיות)
1962–1969 "עידן המדע", בטון ופלדה, דימונה (תמונות חופשיות)
1972 "אנדרטת הבקעה", בטון ופלדה, בקעת הירדן (תמונות חופשיות)
"מחווה לדירר", 1976, אוניברסיטת בוסטון, ארצות הברית (תמונה)
"Chichen Itza Blue", 1986, אוניברסיטת ראטגרס (Rutgers University), ניו ג'רזי, ארצות הברית (תמונה)
"Aggressive Couple", 1986 קולג' אורסיניאוס (Ursinus College), פנסילבניה, ארצות הברית (תמונה)
"תזאוס", 1986, אלנטאון (Allentown), פנסילבניה, ארצות הברית (תמונה)
"שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן", 1992, מוזיאון האקונה הפתוח, יפן
"Gleichtag" (יום השוויון), מוזיאון springhornhof, גרמניה (תמונות חופשיות)
"מחווה לרוברט קאפה", 1985, אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, ארצות הברית
"מחווה לרוברט קאפה", 1989, פוזבלנקו (Pozoblanco), ספרד
שנה שם המחזה מחזאי תיאטרון במאי 1956 הנפש הטובה מסצ'ואן ברכט ברלינר אנסמבל בנו בסון 1956 אשת הסנדלר הנפלאה לורקה זירה מ.
אלמז 1956 הבעל האישה והמוות ז'.
שמר 1957 ירמה לורקה הקאמרי שמואל בונים 1957 הנפש הטובה מסצ'ואן ברכט הולנד י.
דילס 1957 פונטילה ומאטי משרתו ברכט הולנד ר.
דה פריז 1957 מעגל הגיר הקווקזי ברכט ק.
שאן 1957 השופט מסלמיאה פדרו קלדרון דה לה ברקה הולנד י.
דליס 1959 הכלל והיוצא מן הכלל ברכט פריס ז'.
סרו 1959 חזיונות סימון משאר ברכט הנובר א.
זיידה 1959 שירת התיש פרנץ וורפל הולנד ק.
ון דר הנסברגן 1959 טנחליין ה.
ון דייק 1961 פונטילה ומאטי משרתו ברכט הבימה שמואל בונים 1962 הסירוב יהודה האזרחי האוהל ניסן נתיב 1962 ערב התיאטרון הבינלאומי (27 במרץ 1962) מבחר קטעי מחזות מתיאטראות ישראל הבימה שמואל בונים 1962 המשטרה ס.
מרוז'ק האוהל זאב ברבן 1962 קפטן קרגיוז פ.
גולי הקאמרי שמואל בונים 1963 וויצק ג.
ביכנר הקאמרי שמואל בונים 1963 מעיין הכבשים לופה דה וגה תיאטרון חיפה קוולקנטי 1964 "אהבה ראשונה" בביצוע שלישיית גשר הירקון החמאם שמואל בונים ויוסי צמח 1966 אדם הוא אדם ברכט האוהל ז/.
סרו 1969 מחכים לגודו בקט הבימה י.
יזרעאלי 1969 בית הקברות למכוניות פרננדו ארבאל האוהל ע.
שביט 1971 מדיאה סנקה הקאמרי י.
יזרעאלי 1971 מות הלוחם אשרה אלקיים רונן (כאוגרפית) תאטרון מחול ענבל 1979 גלילאו ברכט תיאטרון חיפה יוסף מילוא 1980 במושבת העונשין קפקא תיאטרון המדרגות א.
צרפתי 1984 שבעת החטאים ברכט פסטיבל ישראל ד.
אולדן 1984 רקוויאם ברלינאי ברכט פסטיבל ישראל ד.
אולדן 1988 סוף משחק בקט נוה צדק י.
פולק 1991 מינה פון ברנהלם ג.
טלבך 1995 דוד ברכט הבל, ברלין ב.
תומרקין – פרויקטים, הוצאת מסדה, 1975
מצריים CLOSE UP: מילים, רשומים, צילומים, מסדה, רמת גן, 1978
תחריטים, טקסטים ורישומים, מסדה, רמת גן, 1980
I תומרקין, הוצאת מסדה, גבעתיים, 1981
עצים, אבנים ובדים ברוח, מסדה, גבעתיים, 1981
13 שיחות על אמנות המאה ה-20, הוצאת משרד הביטחון, 1985
מסעות הפלא: הודו-נפאל, דביר, תל אביב, 1986
מסעות הפלא: איטליה-סיציליה, דביר, תל אביב, 1986
יוצאים לטייל, הוצאת מסדה, תל אביב, 1987
בניין הארץ: מתקופת התנ"ך ועד ימינו, הוצאת משרד הביטחון, 1988
מן האדמה עד לאמנות האדמה: תקופות – פסלים – סמלים, זמורה ביתן, תל אביב, 1989 יון והכלבים, ד' די נור, 2000
דורסי לילה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2000
הרפסודה של המדוזה, עם עובד, תל אביב, 2002
הקיסר והצבוע, פרקים ורישומים מחיי פרידריך השני לבית הוהנשטאופן, (1194–1250), הוצאת ירון גולן, 2003
תומרקין, יגאל, "הצילום כאומנות" (מתוך "13 שיחות על אמנות המאה ה-20")
תומרקין, יגאל, "התכתבות חד-סטרית", סטודיו, מס' 112, מרץ–אפריל 2000, עמ' 26. (מאמר על משה קופפרמן)
נתן זך במקום חלום: מחברת איטלקית ראשונה, מסדה, תל אביב, 1966.
יבי, די, אוגדן, ירושלים, 1969 (תצלומי פסלים)
יהושע, 9 סיפורים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1970.
רוברט פוזן, שורות לעת מצוא, עקד, תל אביב, 1970.
דליה רביקוביץ, כל משבריך וגליך, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1972.
דן עומר, חלום ישראלי, נובילות, ספריית "פרוזה" עיתונספרות, תל אביב, 1980.
רות בלומרט, הצריח, כתר, ירושלים, 1984.
דליה ויינשטין, ילדי מלחמה, הוצאת ביתן, תל אביב, 1988.
יצחק אוורבוך אורפז, לצלוח את המאה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1993.
רות בלומרט, מודע מזמן אחר: שירים, כרמל, ירושלים, 1996.
פרנץ קפקא, לפני החוק, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2000.
ברייטברג-סמל, שרה, מסעות אל תרבות: עבודות על נייר 1980–1956, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1980
גינתון, אלן, תומרקין פסלים 1957–1992, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992
דגון, יואב, יגאל תומרקין, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה, 1991
מושנזון, עדנה, תומרקין – הדפסים 1962–1991, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992
עומר, דן, "מי שאינו אוהב את נוף מולדתו – גם היא אינה חשה אותו...", פרוזה, עמ' 26–50
שלומית שטיינברג (אוצרת), אביעד קליינברג ואחרים, לצבוע שפם לזמיר - יגאל תומרקין: עבודות חדשות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999
עפרת, גדעון, יגאל תומרקין, הוצאת קרן לוין לאמנות ישראלית, 2019
פורר, רוני, יצחק דנציגר ויגאל תומרקין: מפגשים, בבל, תל אביב, 2002
נוגה ראב"ד: יובל למצפור ערד, המרכז לאמנות עכשווית בערד, 2017
גדעון עפרת, קופפרמן תומרקין: פגישה בזמן - שנות ה-60, 2017
הרב יגאל קמינצקי (נולד ב' בשבט ה'תש"י, 20 בינואר 1950) הוא רב ישראלי חרדי לאומי, חבר ההנהגה הרבנית של ארגון חותם, וראש מרכז תורה ומדינה.
שימש כרבו של גוש קטיף עד פינויו במסגרת תוכנית ההתנתקות, ומשמש כראש הישיבה הגבוהה בניצן, והיה חבר בוועד רבני יש"ע.
הרב יגאל קמינצקי גדל בירושלים, למד בבית הספר חורב ובישיבה התיכונית נתיב מאיר.
לאחר מכן למד בישיבת כרם ביבנה, בישיבת מרכז הרב ובכולל האידרא ברמת הגולן.
שירת בנח"ל במסגרת גרעין עזרא.
בצעירותו נשלח הרב קמינצקי על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק לשמש כרב בגוש קטיף, בתחילה – החל מאלול ה'תש"ם (1980) – שלוש שנים בגני טל, ולאחר מכן מעל עשרים שנה כרב היישוב נווה דקלים ורבו של חבל עזה בכללותו.
בזמן כהונתו היה מיוזמי הקמת מכון התורה והארץ, ובשנים הראשונות עמד בראשו.
במסגרת המכון, עסק הרב קמינצקי ביצירת דרכים לגידול חקלאי לפי ההלכה, במסגרת עסקית, בלי לפגוע בהלכות שנת השמיטה ואחרות, וכן בקידום היוזמה לגידול חסה ללא תולעים, כשהוא משמש כנותן הכשרות במקרים מסוימים.
כמו כן, הרב קמינצקי היה מיוזמי הקמת כולל מג"ל, שבהמשך השנים התפתח לישיבת תורת החיים.
בשנותיה הראשונות של ישיבת תורת החיים, שימש הרב קמינצקי כר"מ בישיבה.
בזמן תוכנית ההתנתקות, הרב קמינצקי ביטא קו התנגדות פאסיבי, שדגל באי-אלימות כלפי מתכנני הפינוי ומבצעיו, אך תמך בסירוב פקודה בעקבות פסיקתו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, עליה התבטא: "הרב שפירא הוא המרא דאתרא והפוסק בכל הנושאים הללו, הוא אמר את דברו בצורה הברורה ביותר, ומי אנחנו ליד פסיקתו".
מנהיגותו באותה תקופה נשאה אופי רציונלי, בהתייחסות לתוכנית ההתנתקות ככזו שעשויה לצאת לפועל, בניגוד לפרשנויות שהוענקו לדברי רבנים ואישי ציבור שונים כטענות שתוכנית ההתנתקות לא תתבצע.
לאחר יישום תוכנית ההתנתקות, בשנת 2006, עבר הרב קמינצקי לגור בקרווילה בניצן.
הוא משמש כחבר מרכז מפלגת תקומה, מרבה לפעול בזירה הציבורית, ומשמש כאחד ממנהיגי קהילת מפוני גוש קטיף ודובריה, לאחר שהות של כ-4 שנים באתר הקרווילות בניצן, עבר הרב קמינצקי ליישוב הקבע החדש בניצן.
הוא נשוי ואב לתשעה ילדים.
בספטמבר 2010, הקים הרב קמינצקי יחד עם הרב אלישע וישליצקי והרב הלל רוטקוף את הישיבה הגבוהה כיסופים שבניצן ב'.
ביולי 2015, הרב הלל רוטקוף עזב את הישיבה כדי להקים ישיבה חדשה ביישוב בני נצרים, והרב קמינצקי נשאר לכהן כראש הישיבה בניצן.
כיום עומד הרב קמינצקי בראש 'מרכז תורה ומדינה' ביישוב ניצן ב'.
אחד מבניו הוא הרב אסף קמינצקי, ר"מ בישיבת מעלה אליהו בתל אביב ומחבר הספרים "בינת השבת", "בינת טהרה", "בינת ברכה", ו"בינת הלכה".
חתניו הם: הרב מאיר בראלי, רב היישוב עשהאל, הרב גלעד מינץ, ר"מ בישיבת ההסדר בירוחם, הרב נתנאל טחאובר ר"מ בישיבה הגבוהה בהרצליה והרב יובל מיטלמן רב בית הכנסת "ישורון'' בגדרה.
יגאל שילון (23 באפריל 1946 – 6 בנובמבר 2024) היה איש טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
נודע בעיקר בזכות יצירת, בימוי והנחיית תוכנית המתיחות "פספוסים", ששודרה במשך כעשור וחצי, בערוץ 2 בזכיינית רשת.
הסמל המסחרי והאייקוני שלו, עם הסיגר שבפיו, כיכב פעמים רבות בפרומואים לתכנים שונים שעסקו בו.
שילון נולד בשם יגאל שולקיס בתל אביב, בנם השני של שלמה שולקיס ופניה (לבית מוכיח), בני מעמד הפועלים שעלו ממזרח אירופה.
למד בתיכון עירוני ד' שבעיר (בין השאר, עם מני פאר, דודו טופז, וטוביה צפיר).
סיים תואר ראשון בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון, במסגרת העתודה האקדמית, אך העדיף לעסוק בתחום הבמה.
אחיו הגדול הוא מנחה הטלוויזיה דן שילון, ואחייניתו היא מנחת הרדיו והטלוויזיה עדי שילון.
בשנות ה-80 ביים מספר סרטי קולנוע ישראליים, רובם סרטי מתיחות בתחום ה"מצלמה הנסתרת".
הראשון שבהם היה "חייך אכלת אותה", אותו עשה יחד עם יהודה ברקן בשנת 1980. שילון עשה עוד שני סרטי מתיחות עם ברקן: "המתיחה הגדולה" (1984) ו"ניפגש בסיבוב" (1986).
בשנת 1985 היה שותף לסירטו של יהודה ברקן "קומפוט נעליים", כאשר הגדרת תפקידו הייתה יועץ.
בין השנים 1986 ל-1990 ביים שילון את סדרת הפרסומות למעדן "מילקי", שם השתתפו חלי גולדנברג, אביבה פז וכן בר רפאלי בילדותה.
כמו כן ביים את הסרט "עבודה בעיניים" (1988) בכיכובם של צמד הבטלנים, אותם אף ליווה במסגרת הנסיעה לבריסל כאשר יצגו את ישראל באירוויזיון 1987 עם "שיר הבטלנים".
ב-1989 השתתף בסרט המתיחות "אחד באפריל".
לאחר קריירת הקולנוע עבר שילון בשנת 1989 לטלוויזיה, תחילה לתוכניתו הלילית של גבי גזית "סופ סופ" בערוץ הראשון, בה הציג קטעי פספוסים מתוך צילומים של תוכניות טלוויזיה מהארץ ומן העולם.
במקביל הגיש פינה בתוכנית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית, שבה הציג קטעי וידאו ביתיים המכילים פספוסים.
לאחר מכן הגיש עם אלי יצפאן את התוכנית "פספוסים פלוס" בשנת 1991. בשנת 1993, החל להנחות את תוכנית המתיחות "מועדים בשמחה" בערוץ הראשון אשר התמקדה במתיחות של ידוענים ישראלים שונים.
בשנת 1994 עברה מועדים בשמחה לערוץ 2. החל מ-1994 הנחה וביים במשך 14 שנה את תוכנית המתיחות הפופולרית "פספוסים" בשידורי רשת בערוץ 2, אשר הייתה המשך לקריירת בימוי סרטי המתיחות שלו.
בשנת 2003 שילון יצר וביים את תוכנית הטלוויזיה "המופע של סטיב" אשר נוצרה בהשראת הסרט "המופע של טרומן" ומסגרתה אדם לוהק לכאורה לצוות השחקנים של טלנובלה ישראלית חדשה, אך בפועל היא חלק ממתיחה ממושכת שנמשכה חודש שלם.
בשנת 2012 חזר שילון לטלוויזיה בתוכנית "סתאאאם!" של ערוץ הילדים, שהיא תוכנית המשך של "פספוסים", לצד עודד פז, דנה פרידר ואחרים.
בשנת 2013 שילון ביים וערך את תוכנית המתיחות "אמבוש" בהנחייתו של עפר שכטר אשר שודרה בערוץ 10.
בשנת 2015 יצר שילון את השעשועון "תראו מי שואל" בערוץ 10 אשר הונחה על ידי מולי שולמן.
לצד הקריירה בטלוויזיה, עסק שילון בחידוני כפל לשון שנקראו "שילונדע", אותם פרסם בתחילה בתוכנית "הלילה" עם גבי גזית, ופרסם בהמשך מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" ולאחר מכן בשבועון "פנאי פלוס".
האיורים של שילונדע נוצרו על ידי המאייר שי צ'רקה.
בשנת 1972 התחתן עם זהבה, אשר עבדה כדיילת באל על ולאחר מכן שימשה כיו"ר סניף תל אביב-יפו של ארגון ויצו.
בני הזוג התגוררו בתל אביב.
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: אייל - שהיה עורך בתוכנית פספוסים, ירון - במאי טלוויזיה וקולנוע, תמר ומיכל - מפיקת פוסט ומפיקה בפועל בתוכניות טלוויזיה.
בינואר 2022 חשף שילון כי בעקבות נפילה בביתו הפך למרותק לכיסא גלגלים.
חייו לאחר הפציעה תועדו בסרט "הפספוס של חיי" אשר שודר בקשת 12, אותו שילון ביים יחד עם ארז טל.
באותה שנה שילון הנחה את התוכנית "חוזרים לפספוסים" אשר שודרה ברשת 13.
שילון נפטר ב-6 בנובמבר 2024 בבית החולים איכילוב בתל אביב והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
יגאל שוורץ (נולד ב-17 באוגוסט 1954) הוא פרופסור מן המניין לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב; וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מאז 2007 עובד גם כעורך ספרות בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
שוורץ נולד בשנת 1954 בישראל, בן לקטרינה (ברכה) ובלה (בן-ציון), ניצולי השואה מהונגריה.
המשפחה התגוררה בבית ששכן בלב פרדס גדול (פרדס גוט) במזרחה של רמת גן, ליד כפר אז"ר.
שוורץ למד בבית הספר היסודי "ארנון" ברמת גן, בפנימייה הצבאית שליד גימנסיה הרצליה ובתיכון "בליך" ברמת גן.
מכיתתו יצאו גם הפרופסורים לספרות ישעיהו שן (אוניברסיטת תל אביב) ודוד פישלוב (האוניברסיטה העברית).
דחה בשנה את שירותו בצה"ל, ובתקופה זו עבד עם חבורות רחוב בנתיבות.
לאחר השירות בצה"ל החל ללמוד ספרות ולשון עברית, יחסים בינלאומיים ובלשנות באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיו לתואר ראשון ושני ניהל את בית עגנון ולימד בגימנסיה רחביה.
בשנת 1985, לאחר שסיים את לימודי התואר השני, מונה לעורך בהוצאת כתר, תפקיד שבו כיהן עד 1994. לפני כניסתו לתפקיד מיעטה הוצאת כתר להוציא לאור ספרות עברית ופרסמה ספרים פרי עטם של סופרים מוכרים אחדים, בהם יצחק בן-נר, שולמית לפיד ויהושע בר-יוסף.
הצטרפותו של שוורץ חוללה שינוי והוא ערך סופרים רבים, בתחילה ללא מסגרת סדרתית ולאחר מכן ייסד את סדרת "צד התפר".
במסגרת סדרה זו ראו אור ספרים של סופרים קנוניים (עמוס עוז, אהרן אפלפלד, רות אלמוג, יצחק בן-נר ואחרים), לצד סופרים שהיו בתחילת דרכם וזכו להכרה רחבה בהמשך דרכם (יואל הופמן, דן בניה סרי, אברהם הפנר, דוד שיץ, צרויה שלו, אמנון נבות, איתמר לוי, מירה מגן, בתיה גור ואחרים).
שוורץ המשיך לשמש כיועץ להוצאה במשך שנים רבות.
כתב את עבודת הדוקטור באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופ' גרשון שקד, שראה בו את תלמידו החשוב ביותר וממשיכו, בנושא: "אמנות הסיפור של אהרון ראובני" בשנת 1989. בשנת 1998, לאחר פרישתו של שקד לגמלאות, מונה שוורץ לראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית.
בשנת 2000 עבר למחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והפך אותה לחוג לספרות הגדול ביותר בישראל מבחינת מספר התקנים האקדמיים ומספר הסטודנטים.
בשנות ה-90 ערך עם צרויה שלו את כתב העת הספרותי "אפס שתיים", שפסק מלהופיע.
שוורץ עמד בראש המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא ראש מכון הקשרים לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית באוניברסיטה.
במסגרת "מכון הקשרים" נערכים מחקרים ארוכי טווח בספרות עברית ומתבצעים פרויקטים מחקריים רבים ועתירי תקציב.
כך, למשל, לאחר שמונה שנות עבודה ראה אור בשנת 2014 לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית שמצוי גם במהדורה דיגיטלית.
הלקסיקון נערך על ידי יגאל שוורץ וזיסי סתוי, ולקחו בו חלק 138 חוקרי ספרות מישראל, מאירופה ומארצות הברית.
כמו כן, ערך את כתב העת "מכאן" לחקר הספרות העברית ואת סדרת הספרים העיוניים "מסה קריטית", והוא עורך שותף של כתב העת האלקטרוני BGU (Israel) Review.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד; אוניברסיטת מישיגן, אן ארבור; האקדמיה ההונגרית למדעים, בודפשט; אוניברסיטת דושישה, קיוטו ואוניברסיטת קיימברידג', אנגליה.
הרצה בכנסים ובסמינרים מחקריים בעשרות אוניברסיטאות בחמש יבשות, ופרסם עשרות ספרים ומאמרים בעשר שפות.
יזהר על ספרו "אמנות הסיפור של אהרן אפלפלד" (2015).
שוורץ כיהן בעשרות ועדות ציבוריות וממלכתיות ובעשרות ועדות לפרסים אקדמיים וספרותיים.
הוא הדריך כשישים סטודנטים לתארים מתקדמים בארץ ובעולם, שימש כמופקד הקתדרה לספרות עברית בת זמננו על שם ש"י עגנון, מיסודם של שוחרי אוניברסיטת בן-גוריון בגרמניה (2022-2019).
משנת 2009 חבר באקדמיה האירופית למדעים ובשנת 2022 נבחר לפרופ' עמית, לכל ימי חייו, בקלייר קולג' (Clare College) באוניברסיטת קיימברידג'.
משנת 2007 משמש שוורץ כעורך בכיר בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
בהוצאה זו ייסד, יחד עם מוריה דיין-קודיש ודקל שי שחורי, את הסדרות "רוח צד" ו"רטרו".
במהלך עבודתו עברו להוצאה סופרים ידועים מהוצאות אחרות, שעם חלקם עבד בעבר, כדי להמשיך לעבוד איתו, בהם אהרן אפלפלד, גבריאלה אביגור-רותם, סמי מיכאל, מירה מגן, חנה בת שחר, איריס לעאל, רות אלמוג ואחרים.
להוצאת ספרים זו עברו גם סופרים אחרים כדי שיערוך אותם, בהם לאה איני, שמעון אדף, ענת עינהר ועוד.
גם בהוצאה זו הוא הוציא לאור ספרי ביכורים של סופרים שזכו בהמשך להכרה, כגון הילה בלום, מתן חרמוני, אודי טאוב, ריטה קוגן ואחרים.
בנוסף, ערך במסגרת ההוצאה את ספריהם של יהונתן גפן ויוכי ברנדס.
בשנת 2019, במקביל לעבודתו בהוצאת כנרת, זמורה, דביר, החל לערוך שתי סדרות פרוזה בהוצאת פרדס.
הראשונה "גומחה" (יחד עם מוריה דיין-קודיש ואחר כך עם לי ממן), והשנייה "חיי מדף" (יחד עם לי ממן).
עם הסופרים שספריהם ראו אור בסדרות אלה נמנים שמעון אדף, סלין אסייג, איתמר לוי ויוסף לואידור.
עד כה ערך שוורץ למעלה משלוש מאות ספרי פרוזה ועיון.
ביוני 2021 ייסד שוורץ בבאר שבע את בית הסופרים ע"ש עמוס עוז; פרויקט משותף של מכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון, בתמיכת סטיוארט וטוני יאנג ועיריית באר שבע.
בבית הסופרים, שנוהל בתחילה על ידי ד"ר נירית קורמן וכיום על ידי דנה בן זקן, מתרחשות פעילויות תרבותיות ואקדמיות ענפות.
מכון הקשרים ובית הסופרים מקיימים קשרים מסועפים עם מכוני מחקר לספרות ותרבות ברחבי העולם.
במסגרת זו נערכו עשרות סדנאות מחקר, כנסים וימי עיון על סופרים עבריים בפרט וספרות עברית בכלל, וכן על נושאים בתחום הספרות המשווה ולימודי הדתות.
כנסים אלו נערכו, בין היתר, במוסדות הבאים: אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת קונסטנץ, אוניברסיטת רופרכט-קרל בהיידלברג, האוניברסיטה הבינלאומית בוונציה, אוניברסיטת נאפולי, INALCO בפריז, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, אוניברסיטת דושישה בקיוטו, אוניברסיטת בייג'ינג, אוניברסיטת מוסקבה, אוניברסיטת קייב, אוניברסיטת ירוואן בארמניה ועוד.
במאי 2025 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והוא יצטרף לשורות האקדמיה בחנוכה תשפ"ו.
שוורץ נשוי בשלישית, והוא אב לשני בנים ובת מנישואיו הקודמים.
עם בתו זהר הוא כתב את ספר הילדים "ממה באמת עשוי הירח" (2010).
בעבר התגורר בנווה שלום, והיום הוא גר באופקים.
לחיות כדי לחיות: אהרון ראובני - מונוגרפיה.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1993.
קינת היחיד ונצח השבט: אהרן אפלפלד - תמונת עולם.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1996.
מה שרואים מכאן: סוגיות בהיסטוריוגרפיה של הספרות העברית החדשה.
הידעת את הארץ שם הלימון פורח: הנדסת האדם ומחשבת המרחב בספרות העברית החדשה, דביר 2007.
מאמין בלי כנסייה: ארבע מסות על אהרן אפלפלד, דביר 2009.
ממה באמת עשוי הירח, יחד עם זהר שוורץ, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, מאי 2010.
זמר נוגה של עמוס עוז - פולחן הסופר ודת המדינה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2011.
האשכנזים: המרכז נגד המזרח, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן / כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2014.
אמנות הסיפור של אהרן אפלפלד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב / כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2014.
מקוננת במכנסי נמר: אמנות הסיפור של צרויה שלו, יחד עם שי צור ונופר רשקס, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב / ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2017.
מעת לעט: היסטוריה, ביוגרפיה וספרות.
הוצאת כנרת זמורה-ביתן, דביר / המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2017.
מגש הכסף: הרגע שבו נולדה הסיפורת הישראלית, הוצאת קדימה (סדרת 'פרויקטים'), 2020.
מכאן ומכאן: מסות ומאמרים על ספרות ישראלית, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2020.
קריאה במעשיית החיות של שארל פרו, ירושלים ותל אביב: מאגנס ומכללת לוינסקי, 2021.
ללכת ברחובות הפנימיים: היקום של יואל הופמן, יחד עם נילי רחל שרף גולד, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2024.
ג'ק ואפון הפלא או למה אני מעריץ את האנגלים וגם החלילן מהמלין או סיפורם של אלה שנשארו מאחור, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2024.
נתונים בנדידה, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2024.
רשימת ספרי ספרות יפה וספרי מחקר בעריכתו
אהרון ראובני - מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו/ ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: יגאל שוורץ.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992.
ספרות וחברה בתרבות העברית החדשה: מאמרים מוגשים לגרשון שקד.
עורכים: יהודית בר-אל, יגאל שוורץ ותמר ס.הס.
תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2000.
לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים, עורכים: זיסי סתוי ויגאל שוורץ, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2014.
לקסיקון הקשרים לספרות ישראל, אוניברסיטת בן-גוריון (אתר האון-ליין של לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים)
נסיך ומהפכן: עיונים בפרוזה של סמי מיכאל.
עורכים: יגאל שוורץ ויפתח אשכנזי.
רונית מטלון, סיפור שמתחיל בלוויה של נחש, אחרית דבר: יגאל שוורץ, סדרת רטרו, כנרת זמורה ביתן דביר, 2018.
מילת הכבוד של הרחוב - עיונים בשירתו של רוני סומק, עורכים: נועה שקרג'י, יגאל שוורץ, קציעה עלון.
תומר לויסמן, בשדה הקרב של הזיכרון.
עורך: יגאל שוורץ, הוצאת כנרת, זמורה, דביר, 2020.
נורית גרץ, מה שאבד בזמן.
עורכים: שלומציון קינן ויגאל שוורץ, הוצאת כנרת, זמורה, דביר, 2020.
חביבה ישי, חנה סוקר-שווגר, חיים וייס ומוריה דיין-קודיש (עורכים), מן הפרדס: פואטיקה, היסטוריה, מיתולוגיה - מחקרים מוגשים ליגאל שוורץ, חיפה ובאר שבע: פרדס ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מכאן: כתב-עת לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית כד (מאי 2023).
מכוניות יגואר היא חברה בריטית לייצור מכוניות יוקרה.
היא נוסדה בשנת 1922 כ-Swallow Sidecar Cars Ltd וב-1945 שינתה שמה ל"יגואר".
החברה הייתה בבעלות פורד החל מ-1990 ובשנת 2008 נמכרה לקבוצת טאטא ההודית.
החברה הוקמה בשנת 1922 בבלקפול בבריטניה על ידי ויליאם ליונס.
שם החברה בהקמה היה: "SS Cars" .
בשנת 1935 ייצרה החברה את הרודסטר SS 90. ליונס עסק בשנים אלו בייצור סירות לאופנועים ואלו היו פופולריות למדי במדינה.
בשנים אלו כונו הסירות בשם SS, אך לאחר מלחמת העולם השנייה נוצרה בעיה להשתמש בכינוי זה עקב הקשר למפלגה הנאצית ולכן בחר ליונס בשנת 1945 לשנות את שם החברה ליגואר.
בשנים מאוחרות יותר, נהנתה יגואר מהצלחה במכירות וכן על מסלול המרוצים.
בשנת 1960 רכשה יגואר את הזכויות לשימוש בשם דיימלר אך לא עשתה בו שימוש.
בהמשך נקלעה החברה למשבר כלכלי והתמזגה בתוך British Motor Corporation.
בשנת 1975 היא עברה לבעלות המדינה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, שוחררה החברה מידי המדינה על ידי סיר ג'ון אגן, אך עצמאות זו לא החזיקה זמן רב.
העלויות העצומות של פיתוח דגמים חדשים רוקנו את כיסי החברה ובשנת 1990 היא נרכשה על ידי פורד.
בשנת 2008 נמכרה החברה לקבוצת טאטא ההודית.
בשנת 2021 הודיעה יגואר שעד שנת 2025 היא תייצר רק כלי רכב חשמליים.
ב-21 בנובמבר 2024 הודיעה החברה על מיתוג מחדש.
במסגרת המיתוג מחדש הוחלף הלוגו ועוצב מחדש בפונט שונה.
הפרסומת החדשה של המותג כוללת שחקנים ושחקניות ממגדרים וזהויות שונות לבושים בצבעוניות עזה, ללא ויזואליה של הרכב עצמו.
השינוי נובע בעקבות ירידה במכירות בשנים האחרונות, מה שהביא לביצוע שינוי אסטרטגי.
החברה הודיעה כי כעת היא לא מוכרת יותר רכבים חדשים, והחל משנת 2026 חברת יגואר היא חברת רכבים שמייצרת רכבים חשמליים בלבד.
זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם הראשונה שבה לא יימכרו רכבי יגואר במהלך שנה.
XE- רכב מנהלים יוקרתי שהוצג ב-2014, ומחליף את ה-X-PACE.
המנועים המוצעים הם בנפח 2 ליטר טורבו בנזין או דיזל, ומנוע בנזין נוסף בנפח 3 ליטרים המצויד במגדש על.
התיבה אוטומטית בעלת שמונה הילוכים, או ידנית עם שישה.
הרכב מצויד בהנעה אחורית או כפולה.
בתחילת שנת 2017 החברה הוסיפה לדגם גרסאות סטיישן, קופה וגרסת R קיצונית.
ביולי 2017 הציגה החברה את ה-XE SV פרוג'קט 8, מכונית ספורט-על בייצור מוגבל של 300 יחידות, המצוידת במנוע 5 ליטר המפיק 600 כ"ס.
הרכב מתחרה במרצדס C-קלאס, ב.מ.וו.
סדרה 3, אאודי A4 ודומיהם.
XF- רכב סלון בתצורת סדאן או סטיישן שהוצג בשנת 2007. הדור השני שיצא בשנת 2015 עבר מלפנים שינויים קלים בלבד, אך הבסיס שונה לחלוטין, והפנסים האחוריים שונו.
הרכב מצויד במנועים בנפח 2 ו-3 ליטרים לוגמי דיזל או בנזין.
סדרה 5 מרצדס E-קלאס ודומיהם.
XJ- רכב פאר במרכב סדאן, ויש גם גרסה מוארכת.
הרכב הוצג לראשונה בשנת 1968, וכיום משווק הדור השישי שלו שהוצג בשנת 2009 ועבר מתיחת פנים בשנת 2015. לרכב מנוע 2 ליטר טורבו בנזין המפיק 240 כ"ס, או מנוע V6 בנפח 3 ליטרים המייצר 360 כ"ס.
בנוסף, קיים גם מנוע דיזל בנפח 3 ליטר שמפיק 300 כ"ס.
במתיחת הפנים שעבר הדגם בשנת 2015, נוספה רמת גימור "אוטוביוגרפי" יוקרתית במיוחד, עם דיפון מעץ אלון ועוד.
לרמת גימור זו מנוע בנזין V8 בנפח 5 ליטרים שמפיק 510 כוחות-סוס.
הדגם מתחרה ברכבי פאר כדוגמת מרצדס S-קלאס, ב.מ.וו.
סדרה 7, אאודי A8, קדילאק CT6 ודומיהם.
מאז שנת 2016 מוצעת גרסה ממוגנת.
F-טייפ- רכב ספורט בתצורת מרכב קופה או רודסטר שהוצג בשנת 2012. ה-F-TYPE היה הרכב הראשון של החברה שנשא את הפנסים האחוריים החדשים של המותג, שמותקנים כיום בכל הדגמים החדשים (למעט ה-XJ).
בשנת 2016 החברה הציגה גרסת SVR שמגיעה למהירות מרבית של 322 קמ"ש.
F-פייס - רכב כביש-שטח בינוני שהוצג בשנת 2015. המנועים הם דיזל בנפח 2 או 3 ליטרים, ובנזין 3 ליטר V6. תיבת ההילוכים ידנית עם שישה גלגלי שיניים, או אוטומטית עם שמונה יחסי העברה.
מרווח הגחון עומד על 21 ס"מ.
הדגם מתחרה במרצדס GLC, אאודי Q5 ודומיהם.
E-פייס דגם פנאי קומפקטי שקטן מה-F-PACE.
הדגם הוצג ב-2017, והוא מצויד במנועים בנפח 2.0 ו-3.0 ליטר טורבו בנזין או דיזל, ותיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים או ידנית עם שישה הילוכים.
דגם פנאי חשמלי, הראשון בתולדות החברה.
בשנת 2019 זכה בישראל בתואר "אוטו השנה".
יגואר שווקה בישראל מאז שנת 1995 על ידי מאיר חברה למכוניות ומשאיות, המייבאת גם את וולוו והונדה.
שנת השיא במכירות הייתה שנת 2008, בה מכרה החברה 125 מכוניות.
בשנת 2016, במסגרת איחוד היבוא של מותגי קבוצת טאטא, הועבר יבוא יגואר לחברת המזרח לשיווק מכוניות, יבואנית לנד רובר.
בשנת 2024 נמסרו 13 רכבי יגואר בפילוח לפי דגמים של: יגואר F-Pace (8 מכירות), יגואר E-Pace (3 מכירות), יגואר I-Pace (2 מכירות).
יגאל קמחי, בנו היחיד של הסופר דב קמחי ואשתו רינה, נולד בירושלים.
לאחר סיום לימודיו יצא ללונדון ולמד שם עיתונאות.
ידיעת האנגלית שלו הביאה אותו לכהן כמתרגם בכיר במזכירות הראשית של ממשלת המנדט הבריטי.
הוא שימש בתפקידו זה בין השנים 1942-1936.
בשנת 1942 התגייס יגאל קמחי לצבא הבריטי ושירת בחיל האוויר במזרח התיכון ואחר כך גם באיטליה.
לימים פרסם סיפורים קצרים ראשונים, מהווי היהודים הארצישראלים בצבא הבריטי.
בגמר מלחמת העולם השנייה התגייס קמחי לארגון ההגנה, ועם פרוץ מלחמת העצמאות שירת בצה"ל.
בדצמבר 1948 מונה למזכירו הפרטי של הנשיא הראשון, חיים ויצמן, ושוחרר מצה"ל.
הוא כיהן בתפקיד עד מאי 1951, אז מונה לסגן מנהל של לשכת נשיא המדינה.
מיד לאחר פטירתו של ויצמן פרסם ספר זכרונות על חוויותיו עם הנשיא שחלקים ממנו פורסמו בעיתונות.
כשפרש מהשירות הציבורי עבר יגאל קמחי לעסקים פרטיים.
והיה בעלי חברת "ארץ ישראל המזרחית בע"מ" - חברה שפעלה מחנות ברחוב הרצל 4 בתל אביב ועסקה ביבוא ציוד מיכון משרדי כגון, מכונות חישוב ומכונות כתיבה.
ב-1964 קיבלה גם זיכיון לשווק וייצור בישראל של מוצרי חברת התקליטים הבריטית "EMI" וחברת הבת האמריקאית "קפיטול רקורדס".
בין האמנים שהיו חתומים בחברת "EMI" היו הביטלס, קליף ריצ'רד הצלליות ועוד, שזכו להצלחה רבה.
פעילות זאת בוצעה באמצעות חברה חדשה שהקומה בשם "מפעלי מוזיקה ישראליים איי.מ.אי.
בע"מ", בשותפות עם חברת "הד ארצי" שייצרה את התקליטים בישראל.
בשנת 1967 פורקה השותפות עם "הד-ארצי" וקמחי הקים במקומה את חברת "ישראדיסק" בשותפות עם המפיק אבשלום רובין.
בנוסף שימש נציג ישראל בפדרציה הבין-לאומית לתקליטים.
אחר כך מכר את חלקו בחברה והתמקד בפעילות ספרותית.
לקראת הבחירות לכנסת השישית ב-1965 הוצב במקום ה-55 ברשימת רפ"י לכנסת.
קמחי החל לפרסם סיפורים קצרים, ארצישראלים, כבר בסוף שנות השלושים, וחבר לקבוצת הסופרים הצעירים, ילידי הארץ ברובם, שלימים כונו "דור הפלמ"ח".
בשנת 1944 הוציא את ספרו הראשון, "אוהלים", בו כינס את סיפוריו המוקדמים.
כסופר לא התבלט קמחי בין סופרי דור הפלמ"ח.
אבל הוא התפרסם כמתרגם מאנגלית של כמה מהספרים החשובים של התקופה.
אהלים, סיפורים מאי-שם, מסדה, ירושלים תש"ד 1944.
מעבר לקווים, רומן, ליריק, רמת גן 1987.
הנשיא הראשון, פרקים בחייו של חיים ויצמן, מסופרים בידי יגאל קמחי, מי שהיה מזכירו הפרטי, משרד הביטחון, תשנ'ד 1994.
לסי חוזרת הביתה, מאת אריק נייט, אחיאסף, 1946
תולדות הלחם, ששת אלפים שנות ציויליזציה, מאת יעקב הינריך אדוארד, ניומן תל אביב, תש"' 1950.
קשר ההנאה , השקפה חדשה על חיי המין, מאת ויליאם מסטרס וירג'יניה ג'ונסון, בשיתוף עם רוברט לוין, ערכה פ' חותם, עם עובד תל אביב, תשל'ח 1977.
צפיית שיא, מאת ג'ואן קולינס, כנרת תל אביב, 1989.
אחרי פגישת מחזור , מאת רונה יפה, כנרת חולון, 1987.
אליס איילנד, רומן, מאת פרד מסטרד סטיוארט, מזרחי, תל אביב, 1986.
אנשי צבא ומדינאים במלחמה הקרה, מאת ריצ'רד ק.
אצילי ממון, רומן, מאת ג'רום ויידמן, מזרחי תל אביב, 1988.
בחלוף ימי סגריר, רומן, מאת סינתיה פרימן, מזרחי תל אביב, 1990.
הדבורה קלודיה, מאת ג'ון פרישויק לימינג, צ'צ'יק תל אביב, 1955.
היה שלום, מיסטר צ'יפס, מאת ג'יימס הילטון, ירושלים 1947.
היו זמנים באמריקה, מאת לי הייז, תל אביב מודן 1985.
יגאל תַלמִי (31 בינואר 1925 – 4 בפברואר 2026) היה פרופסור לפיזיקה ומומחה לפיזיקה גרעינית, חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת ה'תשכ"ה (1965) ופרס א.מ.ת, וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ממניחי היסודות לחקר הפיזיקה הגרעינית בישראל, באקדמיה ובמערכת הביטחון.
תלמי נולד בקייב שבאוקראינה בשם יגאל סמילנסקי, בן למשה סמילנסקי וללאה לבית ויינשטיין, אח צעיר לתחיה.
בנובמבר 1925 עלתה משפחתו לארץ ישראל וגרה בכפר יחזקאל, שם היה אביו מראשוני המורים בבית הספר.
בילדותו עברתה המשפחה את שמה לתלמי, שם המייצג את ההתיישבות העובדת וכן מהווה ראשי תיבות של בני המשפחה: תחיה, לאה, משה, יגאל.
במושב התיידד עם טוביה קושניר וחלם על קריירה כביולוג.
השניים כונו בלגלוג "ציידי הפרפרים" על עניינם בטבע במקום בעבודות משק מסורתיות.
לקראת לימודיו בתיכון מצא ספר ישן בפיזיקה שהצית את דמיונו מאחר שגילה כי ניתן לחשב תופעות טבע.
הוא למד בכיתות י"א וי"ב בגימנסיה הרצליה, ולאחר תום לימודיו התגייס לפלמ"ח.
בגלל סיבות רפואיות שוחרר מהפלמ"ח, ובשנים 1943–1947 למד לתואר ראשון ושני בפיזיקה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, התגייס ושירת בחי"ש ובחיל המדע.
לאחר סיום שירותו הצבאי, למד לדוקטורט במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) בהנחייתו של וולפגנג פאולי, ועם סיומם, בשנת 1951, עבד בספקטרוסקופיה של גרעין האטום כעוזר המחקר של יוג'ין ויגנר באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, הודות למלגת לימודים של ממשלת ארצות הברית ומלגה של ארגון ציוני אמריקה.
עם שובו לישראל החל לעבוד במכון ויצמן למדע ונמנה בין ראשוני המחלקה לפיזיקה גרעינית.
בשנת 1955 מונה למרצה אורח באוניברסיטה העברית.
באוגוסט 1956 יצא לאוניברסיטת פרינסטון כמרצה אורח.
בשנת 1958 קודם לדרגת פרופסור חבר.
באותה שנה שילם חיל האוויר של ארצות הברית למכון ויצמן עבור עבודתו במכון במסגרת שיתוף מידע.
לאורך שנות עבודתו הוזמן כפרופסור אורח והרצה ב, באוניברסיטאות ייל, פרינסטון ואחרות.
עד לפרישתו בשנת 1994 היה פרופסור במכון ויצמן ושימש גם בתפקידים מנהלתיים כיושב ראש המועצה המדעית, כראש המחלקה לפיזיקה גרעינית (1967–1976) וכדיקן הפקולטה לפיזיקה (1970–1984).
היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית וועדת המשנה למחקר.
במחקריו עסק תלמי במבנה גרעין האטום.
שיטה שפותחה על ידו ומדדה את כוחות המשיכה של חלקיקי הגרעין הביאה לנוסחה המקובלת של מצבים בגרעין.
תלמי נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1963 והיה מהצעירים ביותר שנבחרו לאקדמיה, ושימש בה יושב ראש החטיבה למדעי הטבע (1974–1980).
על עבודתו זכה במהלך השנים בפרס ירושלים למדע (1957), בפרס ויצמן של עיריית תל אביב (1962), פרס ישראל למדעים מדויקים (1965, יחד עם עמוס דה-שליט), פרס רוטשילד (1971), פרס בתה של החברה האמריקנית לפיזיקה (2000) ופרס א.מ.ת (2003).
בשנת 1959 הביע העדפה להנהגת בחירות אזוריות בישראל בתקווה ששיטה זו תעלה לשלטון אנשים יותר ראויים, הגם שטען שבכל שיטת בחירות יש חסרונות.
בשנת 1974 נמנה עם בכירי התנועה לשינוי שיטת הבחירות בישראל.
תלמי היה מתומכיו של דוד בן-גוריון.
בתחילת 1961 הוא הביע תמיכה בהמשך הקואליציה של בן-גוריון על רקע העסק הביש, בשנת 1965 הוא היה פעיל בארגון כנס של רפ"י במכון ויצמן ובשנת 1966 נמנה עם הוועד לחגיגת יום ההולדת של בן-גוריון.
בתחילת 1974 חתם על קריאה של יובל נאמן לכינון ממשלת אחדות.
בשנת 1977 היה תלמי מהחותמים על קריאה לחנינה ליהושע בן ציון (שהיה בן-דוד של רעייתו).
תלמי היה נשוי לחנה לבית קיבילביץ (נינתו של יהושע שטמפפר) מ-1949 ועד למותה בינואר 2026. הם הכירו בעת שירותם המשותף בחיל המדע.
חנה תלמי עבדה שנים רבות במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן.
להם שני ילדים: יואב, פרופסור לרפואה במרכז רפואי מעיני הישועה (ולשעבר במרכז הרפואי שיבא), ותמר דיין, פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב הנשואה לאלוף במילואים עוזי דיין.
אחותו של יגאל תלמי הייתה תחיה, אשתו של ברוך פדה.
בן-דודו מדרגה שנייה היה הקריין עמיקם גורביץ'.
תלמי התגורר לסירוגין במכון ויצמן ובכוכב יאיר.
נפטר ב-4 בפברואר 2026, בגיל 101, שבועיים לאחר פטירת אשתו ולאחר שחיו יחד במשך 77 שנים.
נטמן בבית העלמין במושב כפר יחזקאל.
הרב יגאל רוזן (נולד בי"א באייר ה'תש"ד, 4 במאי 1944) הוא ראש ישיבת אור ישראל הגדולה בפתח תקווה.
נולד בתל אביב במשפחה דתית ציונית לאביו הסופר דב רוזן ואימו בת-ציון (אחות הרב פנחס קהתי).
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ובישיבת פוניבז' בבני ברק.
בשנת 1964 זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבה מצטיינים.
נישא להינדה, בתו של משגיח הישיבה רבי ראובן גינזבורג ונכדתו של רבי יחזקאל לוינשטיין.
לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה.
עם נפילתו למשכב של הרב יוסף רוזובסקי, שהיה מגיד השיעור הבכיר בישיבת אור ישראל הקטנה, ובעצתו של רבו הרב שמואל רוזובסקי, נקרא הרב רוזן להחליפו.
עומד בראשות הישיבה הגדולה מאז הקמתה בשנת 1982. בשנת 1990 יזם הרב רוזן את הקמת שכונת גני הדר בפתח תקווה.
בשנת 2007 עברה הישיבה הגדולה לשכונה זו.
הרב רוזן נודע בגישה חינוכית קפדנית.
הוא מקפיד על שמירת סדרי הישיבה והתפילות.
גם באורח חייו שלו עצמו בולטת ההקפדה על דיוק בסדר ובזמנים.
שיעוריו היומיים והכלליים נכתבים על ידי תלמידיו ומופצים מדי סוף זמן.
בעשור השני של המאה ה-21 פעיל הרב רוזן בנושא הסדרת מעמדם של בחורי הישיבות מול הצבא.
על רקע זה הותקף כמה פעמים על ידי פעילים מן הפלג הירושלמי, הטוענים שהוא מעודד את מילוי מכסות הגיוס בעזרת נערים מן השוליים החרדיים.
בסוף שנת 2017 הושחתה דלת ביתו והתארגנה עצרת קבלת שבת המונית מתחת לביתו במחאה על פעילותו.
לאחר שבמסגרת המחאה הופרע שיעורו בשני מקרים, הוציא הרב חיים קניבסקי מכתב תמיכה בו.
מאות חרדים המזוהים עם הפלג הפגינו מתחת לביתו בבני ברק בקריאות גנאי.
באוגוסט 2025 התבטא על ראשי מערכת המשפט והצבא, והפוליטיקאים הפועלים למען גיוס חרדים לצה"ל, כולל נפתלי בנט - "כמו בשואה, הם חשודים שהם יכולים להמית אותנו בתאי הגזים.
הם חשודים על זה, אם הם רוצים, שיתבעו אותי בבית משפט.
רשעים, אנטישמים, הם יותר גרועים מהגרמנים יימח שמם".
אחיו הוא הרב ישראל רוזן שייסד את מכון צומת ועמד בראשו עד לפטירתו ב-2017.
אחד מתלמידיו הוא הרב נועם אלון, ראש ישיבת מיר ברכפלד.
נשוי להינדה (נכדתו של רבי יחזקאל לוינשטיין) ומתגורר בבני ברק.
לבני הזוג חמישה ילדים, מהם:
הרב אפרים מרדכי - ר"מ בישיבת אור ישראל הגדולה, וחתנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בתו - אשת הרב מנחם כהן, ר"מ בישיבת נתיב הדעת ובישיבת יסודות.
בתו - אשת הרב יהודה הילדסהיימר, מחבר הספרים "מהדורא קמא" ו"מהדורא בתרא", כיהן כמשיב בישיבת "באר ישראל" של הרב דוד מילר, ומקיץ תש"ע מכהן כמשיב בישיבת אור ישראל.
כל ספריו הוצאו לאור על ידי תלמידיו שכתבו את שיעוריו
יגאל רביד (צימט) (נולד ב-13 באוגוסט 1957) הוא שדרן רדיו, מגיש טלוויזיה ועיתונאי ישראלי.
רביד נולד וגדל בבני ברק כיגאל צימט.
משפחתו היא מראשוני המתיישבים בבני ברק.
בשנת 1976 התגייס לצה"ל ושירת במשך שנה וחצי בגלי צה"ל ואת שאר השירות בחיל החינוך.
למד מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ועבד בעסק שהקים אביו, צבי צימט, מחלוצי ענף הרכב בישראל, שסיפק חלקים למכוניות שיוצרו בישראל.
ב-1983 התקבל לקורס שדרנים בקול ישראל, ובשנות השמונים הגיש ברשת ג' את התוכניות "המצעד הלועזי", "הצעקה האחרונה", "הצגה יומית" ושידורים מיוחדים מחוץ לאולפן.
ב-1988 התקבל לתוכנית מיוחדת לחילופי עיתונאים צעירים בארצות הברית, ובין השנים 1989–1992 חי בלוס אנג'לס ושידר לקול ישראל ולערוץ הראשון.
היה אחראי לדיווחים מטקסי האוסקר, המהומות בעקבות תקיפת רודני קינג, וכן הפעיל שעה יומית ברדיו מקומי לקהילה הישראלית שנקראה "גלי אל.
לאחר מלחמת המפרץ והשינויים בעולם התקשורת בישראל (הרחבת רשתות הרדיו ושידורי הערוץ השני) חזר לישראל, ובשנים 1993–1996 ערך והגיש חדשות ויומנים ברשת ב'.
בשנת 1996 החל לשמש כעורך ומגיש בערוץ הראשון, בו הוביל משדרים מיוחדים כגון אירוויזיון 1999, והנחה טקסים ואירועים בינלאומיים בישראל ובחו"ל.
בשנת 1998 עזב לערוץ 2, שם עבד בחברת החדשות והגיש תוכניות במסגרת זכייניות ערוץ 2.
ב-2003 שב רביד לערוץ הראשון ובשנים 2006–2017 הגיש את התוכנית "כך היה", המבוססת על ארכיון הטלוויזיה הישראלית.
רביד הוא משתתף קבוע בתוכניות אקטואליה ותרבות המשודרות במדינות איגוד השידור האירופי.
בעקבות טענתו של רביד להתנכלות מצד מנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון, משה נסטלבאום, הוציא מבקר המדינה, יוסף שפירא, ביולי 2013, צו זמני להגנת חושף שחיתות, האוסר על רשות השידור לפגוע ברביד.
בתביעות הדדיות שהגישו רביד ונסטלבאום לבית הדין האזורי לעבודה נפסק שעל נסטלבאום לשלם לרביד פיצוי בסך 150,000 ש"ח בגין הטרדה מינית, התנכלות ולשון הרע, ועל רביד לשלם לנסטלבאום פיצוי בסך 85,000 ש"ח בגין לשון הרע.
בתביעה ובערעור נפסקו פיצויים גם ממפרק רשות השידור.
מאז שנת 2019 משמש כתב כאן רשת ב' בלוס אנג'לס ומשדר בעיקר בתוכנית השעה הבינלאומית עם ערן סיקורל.
בנובמבר 2017 החל להגיש תוכנית שבועית בשם "היה היה" בתחנת הרדיו רדיוס 100FM.
ביוני 2024 הצטרף לערוץ החדשות i24NEWS והחל לשמש כשליח הערוץ בארצות הברית.
מיולי 2019 מתגורר רביד בלוס אנג'לס.
ב-19 בדצמבר 2024 נולדו לרביד ובן זוגו תאומים בהליך פונדקאות.
רכש את כל השכלתו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט כתב בהדרכתו של פרופסור נחמן אביגד בנושא בניית הגזית בתקופת הברזל בארץ ישראל.
עבודה זו פורסמה מאוחר יותר כספר.
שילה היה חבר המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, תחילה כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור חבר.
במשך השנים היה חבר צוות בחפירות אחדות בניהולם של אחרים, ובהן חפירות יגאל ידין בתל מגידו (1968, 1969) וחפירות יגאל ידין בתל חצור (1968).
בחצור ניהל את חפירת מפעל המים התת-קרקעי מתקופת הברזל השנייה.
חפירתו העצמאית הגדולה הייתה זו שערך בעיר דוד בירושלים, בין השנים 1985-1978. חפירה זו הביאה לו מוניטין רב הן בשל ממצאי החפירה (בעיקר קבוצת הבולות מתקופת הברזל השנייה, הנושאות שמות באלפבית עברי עתיק), והן בגלל עימות שפרץ בעקבותיה עם אגודת אתרא קדישא.
עימות זה שהגיע לפסים אלימים ביותר נסב על השאלה אם היו באתר קברי יהודים והתרכז בשטח חפירות G שבראש המדרון המזרחי של הגבעה.
נדרשה התערבותו של בית המשפט העליון כדי לאפשר את המשך החפירות.
המתנגדים הפגינו נגדו וכן נערך נגדו טקס פולסא דנורא.
כמה שנים לאחר מכן חלה שילה בסרטן העצמות, ונפטר כעבור שנתיים בירושלים, בגיל 50. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
יגאל שילה היה חתן "פרס ירושלים לארכאולוגיה".
בגבעת רם שבמערב ירושלים, בצומת בו פוגש רחוב אליעזר קפלן את שדרות וולפסון, מוצבת אנדרטה לזכרו.
חפירות עיר דוד (קדם 19), האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1984
מפעלי מים תת-קרקעיים בתקופת הברזל, האדריכלות בארץ ישראל בימי קדם, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1987
יגדל אלוהים חי הוא פיוט המיוסד על שלושה עשר עקרי האמונה שקבע הרמב"ם (בפירושו לפרק חלק).
בפיוט 13 שורות, אחת לכל אחד מהעיקרים, בנוסח הספרדים יש בסוף הפיוט עוד שני חרוזים.
מקובל, שמחבר הפיוט "יגדל" הוא דניאל בן יהודה דיין, שחי באיטליה, כנראה ב.
הפיוט נדפס לראשונה במחזור "קמחא דאבשונא" שנדפס בבולוניה בשנים ש'-ש"א (1541).
בעבר היו מקובלים יחוסים שגויים, לדוגמה: הרב יעקב עמדין ייחסו בוודאות לרמב"ם, והרב יחיא צאלח והיש"ר מקנדיאה ייחסוהו לרבי שלמה אבן גבירול.
לפיוט יש דמיון רב לשיר "אפתח בכינור" מאת עמנואל הרומי יש הסוברים שהשיר המקורי הוא יגדל ועמנואל הרחיב את דבריו, אחרים סוברים שהשיר המקורי הוא מאת עמנואל ויגדל הוא קיצור שלו.
במהלך הדורות נוסף בית לפיוט (הבית האחרון) גם גוף הפיוט השתנה במעט.
שינוי אחד נעשה על ידי רבי יהושע בנבנישתי שהוסיף בבית השני את המילה "גם" מה שלדעת נחמיה אלוני מהווה סתירה לדעת הרמב"ם בנושא.
רבים כתבו שהפיוט לא תואם במדויק את שיטת הרמב"ם, אדמיאל קוסמן סיכם את הבעיות העיקריות: העיקר החמישי מחסיר את האיסור לעבוד עם מתווכים, העיקר השישי מוסיף שהנבואה רק ליהודים, העיקר השמיני מחסיר את האמונה שלא יתווסף דבר לתורה, העיקר ה-12 מחסיר את האיסור לחשב את הקץ.
המהרש"ל התנגד בחריפות לפיוט בעיקר בשל המושג "עיקרים" שלא קיים לשיטתו.
מנגד, מהרח"ו כתב שהאריז"ל אמר לו שהוא רק אומר פיוטים קדמוניים (כגון אלה של רבי אלעזר הקליר) ולא הפיוטים המאוחרים, ובפרט לא הפיוט 'יגדל'.
בחסידות הדעות חלוקות, יש שנהגו להגיד ויש שקראו למחוק את הפיוט מהסידור.
הרש"ש בכתב הייסוד של חברת אהבת שלום מצטט את הפיוט.
השל"ה ביאר את הפיוט על פי הקבלה.
בספר "סדר היום" שחיבר המקובל משה בן מכיר בסוף המאה ה-16 נאמר:
למעשה, הפיוט התקבל בכל תפוצות ישראל, אך מקום אמירתו שונה מקהילה לקהילה.
יש שאומרים אותו גם בעת קבורת המת, שכן מוזכר בו תחיית המתים.
הקראים אומרים אותו בשמחת תורה אחרי קריאת התורה.
בקרב יהודי גאורגיה נוהגים לאומרו אחרי ערבית של שבת בניגון מיוחד לשבתות, ובימים נוראים בניגון אחר.
הרב יגאל בצלאל שפרן (נולד ב-17 ביוני 1950) הוא רב ואיש חינוך ישראלי, פרופסור לאתיקה רפואית ומומחה לרפואה והלכה.
נולד ברומניה כנצר למשפחת שפרן שרבים מבניה היו רבנים ברומניה.