tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1968, התמזגה עם הכפרים פרימורסקי וסלדאוויה והפך לחלק מהעיר וילוצ'ינסק.
צוללות גרעיניות של צי האוקיינוס השקט הרוסי ממוקמות שם ובבסיס הסמוך ויליוצ'ינסק.
עד 1994 נקרא הבסיס בשם פטרופובלובסק-קמצ'טסקי-53.
בסיס פוליארני (Полярный) הוא הבסיס הימי הרוסי הגדול ביותר שמשרת את הצי הצפוני של רוסיה.
ממוקם במחוז מורמנסק, במרחק 35 ק"מ צפונית לעיר מורמנסק בעיר פוליארני.
מרבית אוניות הצי הצפוני עוגנות בפוליארני.
פוליארני הוא בסיסם של ספינות וכלי השיט של שייטת קולה של הצי הצפוני.
"אדמירל צ'בננקו" - ספינה נגד צוללת מפרויקט 11551. משרתת בצי מאז 1999.
"אדמירל לבצ'נקו" - ספינה נגד צוללות.
"אדמירל חרלמוב" - ספינה נגד צוללת.
"סגן אדמירל קולאקוב" - ספינה גדולה נגד צוללת.
"סברומורסק" - ספינה גדולה נגד צוללת.
חטיבת הנחיתה ה-112 של חיל הנחתים
ספינת נחיתה גדולה מפרויקט 775. בצי מאז 1985.
שירתה בצי מאז 1989. כיום מוצבת לשימור.
"מגניטוגורסק" - צוללת דיזל מפרויקט 877. נמצאת בצי מאז 1990.
בצי מאז 1989. הועברה לשיפוץ.
"אייסברג" - ספינת טילים קטנה מפרויקט 1234. בצי מאז 1979.
בסלון של עמירן הייתה תוכנית אירוח מוזיקלית ישראלית שהופקה ושודרה בערוץ 97 בהנחייתו של עמירן דביר.
התוכנית, שרצה בין אוגוסט 2020 לנובמבר 2022, הציגה מגוון אמנים ויוצרים מהמוזיקה הישראלית באווירה אינטימית וביתית.
התוכנית התבססה על פורמט של אירוח אישי ומוזיקלי, כאשר עמירן דביר אירח בכל פרק אמנים ומוזיקאים ישראליים בסביבה דמוית סלון ביתי.
את התוכנית הפיקו ישראל כהן, דקל פלד ויהודה אהרוני, ואת הבימוי ביצע דייוויד שפירו.
התוכנית צולמה בשיטת מערך מרובה מצלמות, מה שאיפשר לתעד את האירוח והביצועים המוזיקליים מזוויות שונות ובאופן דינמי.
התוכנית שודרה בערוץ הידברות באמצעות פלטפורמות הטלוויזיה המובילות בישראל (yes, HOT, פרטנר TV וסלקום TV), כמו גם בערוץ צופיה.
בנוסף לשידורי הטלוויזיה המסורתיים, התוכנית הופצה גם בפלטפורמות דיגיטליות, כולל אתר הידברות, דף הפייסבוק של הערוץ וערוץ היוטיוב של הידברות.
עונת ספיישל - "שרים בסלון עם עמירן"
ב-5 בנובמבר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הופקה ועלתה לשידור עונת ספיישל בשם "שרים בסלון עם עמירן".
עונה זו הגיעה כהמשך רוחני לתוכנית המקורית במהלך תקופה זו.
מספר הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי 1ננסי ברנדס9 באוג' 20202אריק סיני (& יאיר מיכאל)14 באוג' 20203דודו פישר21 באוג' 20204ישראל גוטסדינר28 באוג' 20205ליאור אשכנזי4 בספט' 20206יובל שם טוב11 בספט' 2020
מספר הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי 1עדי לאון19 באפר' 20222דודי בר דוד7 ביוני 20223צפריר יפרח (ZAFRIR)14 ביוני 20224דן שפירא21 ביוני 20225יוסי גיספן28 ביוני 20226ג'וש שגיא5 ביולי 20227עדן מאירי12 ביולי 20228חיים צינוביץ'19 ביולי 20229אסף אשתר26 ביולי 202210סאבלימינל30 באוגוסט 202211אלקנה מרציאנו8 בנובמבר 202212אלון דה לוקו
מספר הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי 1שמואל5 בנובמבר 20232הראל טל6 בנובמבר 20233דוד לוסקי7 בנובמבר 20234אברומי וינברג8 בנובמבר 20235מוטי וייס9 בנובמבר 20236ירון בר11 בנובמבר 2023
בסל ואן דר קולק (בהולנדית: Bessel van der Kolk; נולד ב-1943) הוא פסיכיאטר, סופר, חוקר ומחנך בבוסטון, ארצות הברית.
מאז שנות ה-70 חוקר הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
הוא חיבר רב מכר של הניו יורק טיימס, The Body Keeps the Score שתורגם לעברית בשם "נרשם בגוף" (פרדס, 2021).
ואן דר קולק היה נשיא האגודה הבין-לאומית לחקר לחץ טראומטי, והיה מנהל שותף ברשת הלאומית ללחץ טראומטי בילדים בארצות הברית.
הוא פרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון ונשיא הקרן לחקר טראומה בברוקליין, מסצ'וסטס.
ואן דר קולק פרסם למעלה מ-150 מאמרים מדעיים.
בין ספריו: הפרעת דחק פוסט-טראומטית (1984), טראומה פסיכולוגית (1987), לחץ טראומטי (1996, עם אלכסנדר מקפרלן ולארס וייסת', ו"נרשם בגוף" (2014).
ואן דר קולק נולד בהולנד בשנת 1943. הוא למד תוכנית לימודים קדם-רפואית עם התמחות במדעי המדינה באוניברסיטת הוואי ב-1965. הוא קיבל דוקטורט ברפואה (MD) בבית הספר לרפואה פריצקר באוניברסיטת שיקגו בשנת 1970, והשלים התמחות פסיכיאטרית במרכז לבריאות הנפש של מסצ'וסטס, בית הספר לרפואה של הרווארד, בשנת 1974.
לאחר הכשרתו עבד כמנהל בית החולים של מדינת מסצ'וסטס בבוסטון.
הוא היה פסיכיאטר צוות במרפאת החוץ של מינהל החיילים המשוחררים של בוסטון.
הוא החל לחקור מתח טראומטי בשנת 1978 תוך כדי עבודה עם ותיקי מלחמת וייטנאם הסובלים מ-PTSD.
הוא היה עוזר מחקר בגיבוש מהדורת 1980 של המדריך האבחוני והסטטיסטי של הפרעות נפשיות (DSM).
בשנת 1982 הקים את מרכז הטראומה בברוקליין, מסצ'וסטס בזמן שהיה חבר סגל זוטר בבית הספר לרפואה של הרווארד.
הוא ערך תוכניות הכשרה וניסויים קליניים.
הוא ביצע מחקרים על אופי הזיכרון הטראומטי והיה בין המובילים במחקרים הראשונים על הטיפולים הפסיכו-פרמקולוגיים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
הוא ערך כמה מהמחקרים המוקדמים ביותר על התשתיות הביולוגיות של הפרעת דחק פוסט-טראומטית ועל שיכוך הכאבים שגורם המתח.
הוא מעורב במחקרי דימות מוחי של הפרעת דחק פוסט-טראומטית והפרעת זהות דיסוציאטיבית, ואן דר קולק קיבל מענקים מהמכונים הלאומיים לבריאות לשם לימוד EMDR ויוגה וחקר השפעתם.
לוואן דר קולק יש עניין מיוחד בפסיכופתולוגיה התפתחותית ובחקר ההשפעה הדיפרנציאלית של טראומה, בהתאם לשלב ההתפתחותי ולביטחון שבמערכת ההתקשרות.
הוא טבע את המונח "הפרעת טראומה התפתחותית" עבור הטווח המורכב של תגובות פסיכולוגיות וביולוגיות לטראומה במהלך ההתפתחות, הידועה גם בשם הפרעת דחק פוסט טראומטית מורכבת (CPTSD).
בשנת 1999 יזם ואן דר קולק את הקמת הרשת הלאומית ללחץ טראומטי בילדים.
עד 2019, היא גדלה לרשת של 150 אתרים המתמחים בטיפול בילדים בטראומה ובמשפחותיהם ברחבי ארצות הברית.
הוא דגל בטיפולים חדשניים ללחץ טראומטי אצל ילדים ומבוגרים, כגון יוגה רגישה לטראומה, טיפולי גוף ונפש, נוירופידבק וטיפולים פסיכדליים.
מאז 1989 הוא מנהל קורס של ועידת הטראומה הבין-לאומית השנתית של בוסטון, המאגדת מדענים וקלינאים מובילים המתמחים בטראומה, פסיכופתולוגיה התפתחותית, לימודי התקשרות, טיפולים מוכווני גוף, תיאטרון ואומנויות הבעה.
ספרו של ואן דר קולק, The Body Keeps the Score, יצא לאור ב-2014. נכון לספטמבר 2022, הספר היה למעלה מ-200 שבועות ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2017 ון דר קולק הושעה מארגון האם של מרכז הטראומה, Justice Resource Institute (מכון משאבי צדק), עקב האשמות על יצירת סביבה עוינת שאפשרה לו, בתפקידו אז כמנכ"ל מרכז הטראומה, לעסוק בפרקטיקות פוגעניות.
ואן דר קולק הצהיר שהשעייתו הייתה ניסיון של המכון להפחית את אחריותו המשפטית להתנהגות הפסולה לכאורה.
צוות ההנהלה מחה פה אחד על ההשעיה וכל בכירי המרכז התפטרו.
ואן דר קולק הגיש תביעה נגד המכון על מספר סעיפים, כולל מצג שווא והשמצה.
התביעה הסתיימה בהסכם סודיות (NDA).
התביעה הוכרעה במהירות מחוץ לבית המשפט.
בשנת 2020 נסגר לצמיתות מרכז הטראומה במכון משאבי צדק.
במאי 2018, ואן דר קולק השתמש בכספים שקיבל בהסדר עם מכון משאבי הצדק כדי לייסד את הקרן לחקר טראומה.
הקרן לחקר טראומה נרשמה כארגון ללא מטרות רווח ביולי 2018.
באוגוסט 2025, הורחק ואן דר קולק מאירועים נוספים מטעם ארגון אומגה ללימודים הוליסטיים, בעקבות תלונות שהאמירות שלו על מלחמת ה7 באוקטובר במהלך סדנה שבה השתתף היו אנטישמיות.
ובהמשך התנצל על הדברים, ואמר שהאמירות היו פוגעניות ולא מדויקות.
ואן דר קולק מלמד בארצות הברית ובעולם.
הוא לימד בכל אירופה וכן בסין, יפן, אוסטרליה, אינדונזיה, הודו, ניו זילנד, מצרים, ישראל, איחוד האמירויות הערביות, טורקיה ודרום אפריקה.
בסיס תפעול קדמי ) הוא בסיס צבאי קדמי מבצעי, המשמש לתמיכה בכוחות הלוחמים הנמצאים בשטח ומאפשר פעולה מהירה ואיכותית יותר לביצוע יעדים אסטרטגיים או טקטיים של הלחימה.
בסיס תפעול קדמי עשוי לכלול בתוכו בסיס טיסה, בית חולים צבאי, מוסך צבאי ומתקנים לוגיסטיים אחרים.
בסיס תפעול קדמי מקבל תמיכה בדרך כלל מבסיסי הפעלה ראשיים שמסייעים ומגבים על בסיס התפעול הקדמי.
בצורתו הבסיסית ביותר בצבא ארצות הברית, בסיס הפעלה קדימה מורכב מעמדה המוקפת גדר עם נקודת בקרת כניסה מבוצרת (ש"ג).
שכבת ההגנה השנייה כוללת מחסומי בטון, שערים, מגדלי שמירה, פילבוקסים, בונקרים ותשתיות אחרות להגנה על הכוח בבסיס.
בסירו דיומיי דיאקאר פיי הוא פוליטיקאי סנגלי ופקיד מס לשעבר, המכהן כנשיאה החמישי של סנגל מאז 2024. הוא כיהן בעבר כמזכיר הכללי של מפלגת , וניצח במערכת הבחירות לנשיאות סנגל ב-2024 במקומו של המועמד שנפסל , אותו מינה מאוחר יותר לתפקיד .
פיי נולד ב-25 במרץ 1980 בנדיאגניאו, במחוז המערבי של מ'בור, סנגל.
הוא חבר בקבוצה האתנית .
אביו, סמבה פיי, היה חבר , וסבו נלחם עבור צרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה כקלע סנגלי, ומאוחר יותר נכלא בעקבות סכסוך עם הרשויות הקולוניאליות הצרפתיות על מאמציו להקים בית ספר תיכון מחוזי בנדיאנגנאו, בו למד פיי מאוחר יותר.
הוא למד בבית ספר יסודי בכפרו ולאחר מכן למד בחטיבת הביניים ובתיכון במ'בור.
בשנת 2000, השלים את לימודי הבגרות.
הוא השיג בהצלחה תואר שני במשפטים ב בדקר ולאחר מכן עבר את שתי הבחינות התחרותיות, ונרשם לבית הספר הלאומי למינהל של סנגל (ENA) ולבית משפט השלום ב-2004. לאחר סיום הלימודים, פיי בחר להיות פקיד מס במחלקת המיסים והעיזבונות, שם התיידד עם עוסמאנה סונקו.
ב-2014, מערכת היחסים של פיי וסונקו התהדקה באיגוד המיסים והאחוזות, שהוקם על ידי סונקו, מנהיג המפלגה הפוליטית החדשה PASTEF.
במהלך תקופתו בראש האיגוד, פיי ניהל קמפיין להקל על בעלות על בתים עבור סוכני מס ורכוש.
עם הקמת PASTEF, פיי התקדם במהירות והפך לאחת הדמויות הבולטות במפלגה.
בבחירות לנשיאות סנגל ב-2019 הוא סייע למועמדותו של סונקו, שקיבל כמעט 16% מהקולות והגיע למקום השלישי.
בפברואר 2021, פיי הפך למזכירה הכללית של PASTEF לאחר שסונקו נעצר באשמת אונס.
כחלק מהאסטרטגיה שלו לזכות בשלטון, פיי ניסה לאחד את האופוזיציה לקראת בחירות 2022, וזכה ב-56 מושבים במסגרת הברית הפוליטית .
במקביל, פיי התמודד ללא הצלחה על ראשות עיריית נדיאנגנאו.
ב-14 באפריל 2023, פיי נעצר בגין אישומים הכוללים "הפצת חדשות כוזבות, ביזיון בית המשפט והשמצה של גוף מכונן" בעקבות פוסט שפרסם במדיה החברתית.
בפוסט זה, הוא גינה את חוסר הצדק במערכת המשפט, וחזה פסק דין שעלול לפסול את סונקו בסכסוך משפטי בין PASTEF לבין שר התיירות, מאמה מבאי ניאנג.
בהמשך הוגשו נגדו אישומים נוספים של "הסתה להתקוממות" ו"פגיעה בביטחון המדינה", שהובילו לתקופת מעצר בלתי מוגבלת.
לאחר ניסיון של הנשיא המכהן מאקי סאל בפברואר 2024 לדחות את הבחירות, בטענה למחלוקות לא פתורות בשאלה מי יכול להתמודד, פרצו מחאות נרחבות והמועצה החוקתית של סנגל ביטלה את הדחייה.
בתגובה הודיע סאל כי יעזוב את תפקידו כמתוכנן ב-2 באפריל, וקבע את מועד הבחירות ל-24 במרץ.
הוא גם הביע את נכונותו לשחרר את סונקו, פיי וכל תומכיהם כאקט של רצון טוב.
בסוף פברואר הגישה הממשלה הצעת חוק חנינה כדי להרגיע את התסיסה החברתית והפוליטית.
כמה מאות אסירים פוליטיים שוחררו על ידי הממשלה וב-14 במרץ, ימים ספורים לפני הבחירות, שוחררו סונקו ופיי מהכלא.
עקב אי הודאות לגבי האפשרות שסונקו יהיה מועמד בבחירות לנשיאות, PASTEF העמידה את פיי בנובמבר 2023 כמועמדה לנשיאות.
עם זאת, קיומה של PASTEF נאסר כמה חודשים קודם לכן, כך שפיי רץ כעצמאי.
ב-20 בינואר 2024 פרסמה המועצה החוקתית של סנגל את רשימת המועמדים הסופית לבחירות לנשיאות וסונקו לא הופיע בה.
מועמדותו של פיי אושרה מכיוון שהוא מעולם לא הורשע, למרות מעצרו.
סונקו מיהר להודיע על תמיכתו בפיי.
ב-15 במרץ 2024, יום לאחר שחרורו של פיי מהכלא, הוא אסף מאות תומכים בהופעתו הפומבית הראשונה כמועמד לנשיאות.
הנשיא לשעבר עבדוליי ואד ו שלו (PDS) הודיעו באותו יום על תמיכה בפיי, כדי להגביר את סיכוייו לנצח בבחירות.
זאת לאחר פסילתו של מועמד ה-PDS מלהתמודד בגלל אזרחות כפולה.
שייח' טידיאן דיאיי, מועמד נוסף בבחירות לנשיאות, פרש לטובת פיי.
במהלך הקמפיין לנשיאות, פיי הבטיח ליצור מקומות עבודה, ניהל קמפיין תקיף נגד שחיתות והבטיח לבחון מחדש את חוזי האנרגיה.
הוא רץ תחת הסיסמה "Diomaye mooy Sonko", שפירושה "דיומאי הוא סונקו" בוולופית, והביע תקווה שהכריזמה של סונקו והמשיכה הפופולרית שלו בקרב צעירי סנגל יחזקו את התמיכה בו.
במהלך הקמפיין, פיי פרסם הצהרה על נכסיו וקרא למועמדים אחרים ללכת בעקבותיו.
פיי נבחר לנשיאות כשהוא מקבל יותר מ-54% מהקולות, מה שהפך אותו למועמד האופוזיציה הראשון שניצח בבחירות בסיבוב הראשון מאז עצמאותה של סנגל ב-1960.
פיי הושבע רשמית כנשיא ב-2 באפריל.
בנאום ההשבעה שלו, הוא התחייב להילחם בשחיתות ולבצע רפורמה בכלכלה.
פעולתו הרשמית הראשונה הייתה למנות את סונקו לראש ממשלת סנגל.
הוא הציג את ממשלתו באופן רשמי ב-5 באפריל.
ב-3 באפריל הורה פיי לערוך ביקורת על מגזר הכרייה, הנפט והגז, אך התעקש כי המשקיעים "מתקבלים בברכה בסנגל".
ב-25 באפריל ערך פיי את ביקורו הראשון כנשיא במאוריטניה, שם נפגש עם הנשיא מוחמד ולד אל-ע'זוואני בנואקשוט.
ב-25 במאי הוא נפגש עם המנהיג הצבאי של גינאה ממאדי דומבויה במהלך ביקורו במדינה.
ב-30 במאי הוא נפגש עם אסימי גויטה, מנהיג החונטה השלטת במאלי במהלך ביקור בבמקו.
פיי הביע בעבר את כוונתו להחזיר את מאלי, כמו גם את המדינות הנשלטות על ידי הצבא בורקינה פאסו וניז'ר לקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה.
ב-12 בספטמבר פיזר פיי את האספה הלאומית של סנגל והורה על עריכת בחירות בזק לבית הנבחרים ב-17 בנובמבר.
הוא היה בעבר בעימות עם בית המחוקקים והאשים את האחרון בחסימת הרפורמות והתקציב המוצע על ידו.
PASTEF זכתה בבחירות ברוב מוחץ.
פיי הוזמנה לבית הלבן לפגישה בין הנשיא דונלד טראמפ למנהיגים אפריקאים שונים ביולי 2025. במהלך הפגישה, פיי שיבח את טראמפ על יכולתו לפתור משברים ועל כישורי הגולף שלו, והרגיע את המשקיעים האמריקאים לגבי היציבות הפוליטית של סנגל.
פיי מאמין בשינוי השיטה ובפאן-אפריקניות שמאלנית כדי להחזיר את ריבונותה של סנגל, לפי הפרשנים, הוא רמז לכוונתו להרחיק את המדינה ממעצמות המערב, במיוחד מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית לשעבר.
הוא גם הבטיח להילחם ב"אחיזת החנק הכלכלית הצרפתית" בסנגל אם ייבחר.
פיי הבטיחה לצמצם את סמכויות הנשיא ולהחזיר את תפקיד סגן הנשיא.
לטענתו, הוא נותן עדיפות למלחמה בשחיתות פוליטית, משום ש"אף מדינה לא יכולה להתפתח כאשר שחיתות ומעילה בכספי ציבור הן אנדמיות".
הוא מתכוון לעצור את המחזור של פרנק CFA בסנגל, להסיר אותו ממעמד המטבע הרשמי שלה וליצור מטבע לאומי חדש.
בתוכניתו נכתב: "נבצע רפורמה מוניטרית שתאפשר למדינה שלנו לקבל מטבע משלה".
במסיבת עיתונאים הוא הוסיף: "אין ריבונות אם אין ריבונות מוניטרית".
לאחר חששות מצד משקיעים זרים, הוא אמר במרץ 2023 כי "סנגל תבקש ליישם תחילה רפורמה בפרנק CFA ברמה האזורית, ואם זה ייכשל, היא תשקול יצירת מטבע לאומי".
פיי תומך במשא ומתן מחודש על חוזים בין הממשלה לתאגידים במגזרים כלכליים שונים, החל מאנרגיה ועד כרייה ודיג.
הוא גם התחייב לחלק באופן שווה את הרווחים משדה גז שהיה צפוי להתחיל בהפקה ב-2024.
פיי בעד הפרדת רשויות, כך שלא יהיו קשרים בין הרשות המבצעת לרשות השופטת.
תוכניתו כוללת מעבר מהמועצה החוקתית של סנגל לבית משפט חוקתי.
בנוסף, בניסיון להגביר את האחריות ולחזק את מנגנוני הפיקוח, הוא מציע לבטל את הכספים הפוליטיים ולהחליפם בכספים מיוחדים שהוקצו על ידי האספה הלאומית למבצעים חיוניים, כגון רכש נשק ומשימות חשאיות.
יתר על כן, תוצג חקיקה להגנה על חושפי שחיתויות, בהתאם לעקרונות המפורטים בחוק שקיפות בניהול כספים במגזר הציבורי.
פיי התחייב להשתמש בשפות הילידיות של סנגל כשפת ההוראה העיקרית במדינה.
מאז שהפך לנשיא, הוא נשא את נאומיו הרשמיים בוולופית ובצרפתית.
הוא גם תומך בשינוי שמות כבישים מסוימים הנושאים שמות מהתקופה הקולוניאלית הצרפתית לכבוד "גיבורים לאומיים".
תחת נשיאותו של פיי, הושג הסכם שלום חדש בביסאו ב-25 בפברואר 2025 עם (MFDC) לסיום לאחר שיחות שאירחה גינאה ביסאו.
פיי הוא פוליגמי ויש לו שתי נשים: מארי קון פיי ואבסה פיי.
מארי קון היא קרובת משפחה של בעלה, ויחד נולדו להם ארבעה ילדים: שלושה בנים ובת אחת.
יש לו בת נוספת עם אבסה.
פיי נישא למארי ב-2009 ולאבסה ב-2023. הוא קרא לאחד מבניו על שמו של עוסמאן סונקו, חברו הקרוב.
על פי הצהרת הנכסים שלו במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2024, פיי מחזיק בבית בדקר, כמו גם בקרקע מחוץ לבירה ובנדיאגניאו.
בסיס צבאי משותף אנקוסטיה-בולינג הוא בסיס צבאי משותף של חיל האוויר של ארצות הברית ושל הצי האמריקאי, הממוקם בדרום-מערב וושינגטון די.
סי., בין נהרות הפוטומק והאנקוסטיה.
שטחו הכולל של הבסיס הוא כ-4.1 קמ"ר, והוא משרת למעלה מ־17,000 אנשי צבא ואזרחים הפועלים באזור הבירה הלאומית.
הבסיס ממוקם בין נהרות הפוטומק והאנקוסטיה, בסמוך לכביש הבין־מדינתי 295, באזורים אנקוסטיה ו־Congress Heights של דרום־מערב וושינגטון.
מיקומו המרכזי מאפשר לו לספק תמיכה לוגיסטית, טכנולוגית ומבצעית למערך הביטחון של הבירה האמריקאית.
השטח שעליו שוכן הבסיס הנוכחי היה מיושב במקור בידי שבט האינדיאנים אנקוסטאן.
בשנת 1663 הוענקה הקרקע, שנקראה אז Giesboro, לתומאס דנט על ידי לורד בולטימור השני.
במהלך הדורות עברה הקרקע בין משפחות דנט, אדיסון ויאנג, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה כמתקן לפרשי האיחוד.
בסוף המאה ה־19 הוסב חלק מהשטח לאתרי נופש על גדות הנהר, ובהם Giesboro Park ו־Buena Vista.
הקמת תחנות האוויר אנקוסטיה ובולינג
בשלהי 1917 החל הצי האמריקאי להשתמש בחלק הצפוני של השטח לטיסות ימיות, וב־1 בינואר 1918 הוקמה רשמית תחנת האוויר הימית אנקוסטיה (Naval Air Station Anacostia).
במקביל החל חיל האותות של הצבא להשתמש בשטח סמוך לשדה תעופה, שהוקדש רשמית ב־1 ביולי 1918 ונקרא שדה התעופה בולינג (Bolling Field), על שמו של קולונל ריינל ס.
בולינג – מחלוצי התעופה הצבאית שנהרג בצרפת באותה שנה.
במהלך שנות ה־20 הפך שדה בולינג למרכז פעיל לתעופה צבאית, ולמקום שבו נערך ב־1920 טורניר האוויר הצבאי הראשון – מבשר מופעי האוויר המודרניים.
בשדה התקיימו אירועים וטיסות בעלי חשיבות היסטורית, בהם ביקורו של צ'ארלס לינדברג ב־1927 לאחר טיסתו ההיסטורית.
בשנות ה־30 הועבר בסיס בולינג דרומה, לשטח מוגבה ובטוח יותר, ונבנו בו מבני קבע רבים ובהם מגורי קצינים, מבני מטה, מחסנים ותחנת כיבוי אש.
בשנת 1934 שימש הבסיס את שירות הדואר האווירי, וב־1939 הוסדרו זכויות הקרקע בין הצי לחיל האוויר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מילא בסיס בולינג תפקיד מרכזי במערך חיל האוויר האמריקאי.
הבסיס שימש להעברת מטוסים לבעלות הברית, להכשרת כוח אדם ולהגנה אווירית על וושינגטון.
במהלכה פעלו בו מפקדות חיל האוויר השמיני והשתים-עשרה, שהיו מעורבות בפעולות באירופה ובצפון אפריקה.
הבסיס שימש גם אתר לטקסים רשמיים, בהם הענקת עיטורים לאנשי טייסת דוליטל לאחר הפשיטה על יפן, וכן טקסים נשיאותיים שנערכו בנוכחות פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר 1945 הועבר בסיס בולינג לאחריות פיקוד האוויר האסטרטגי (Strategic Air Command – SAC), ובהמשך הוגדר כמטה מינהלי של חיל האוויר.
בשנת 1948 קיבל הבסיס מעמד רשמי כבסיס חיל אוויר.
בשנות ה־50 וה־60 פעלו בבסיס יחידות טקסיות ומוזיקליות של חיל האוויר – תזמורת חיל האוויר ומשמר הכבוד של חיל האוויר, שהשתתפו באירועים ממלכתיים ובטקסי לוויות של בכירי החיל.
בשנת 1962 הועברו טיסות המטוסים הקבועים לבסיס אנדרוז הסמוך, ובולינג נותר כמרכז טקסי ומינהלי.
בשנות ה־80 הוקם בבולינג פיקוד מחוז הבירה האווירית (Air Force District of Washington – AFDW), אשר ריכז את כלל פעילויות חיל האוויר באזור וושינגטון.
בשנת 1993 הוקמה הכנף ה־11 (11th Wing), ששימשה כיחידת התמיכה המרכזית עד לשנת 2010, עת הועברה לאנדרוז והבסיס הועבר לניהול הצי במסגרת הקמת הבסיס המשולב.
בבסיס אנקוסטיה–בולינג שוכנות יחידות רבות של זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית ושל סוכנויות ביטחון פדרליות.
בין הגופים המרכזיים הפועלים בבסיס:
מחלקת ההגנה של ארצות הברית
משרד המפקח הכללי של משרד ההגנה (Office of Inspector General)
הכנף ה־11 של חיל האוויר (11th Wing) – יחידת האירוח המרכזית בבסיס
תזמורת חיל האוויר של ארצות הברית (U.S.
משמר הכבוד של חיל האוויר (U.S.
יחידת הכמורה של ארלינגטון (Arlington Chaplaincy)
טייסת כוח האדם והשירותים ה־11
התוכנית להיסטוריה ולמוזיאונים של חיל האוויר (Air Force History and Museums Program)
מרכז לואיזה מורס להיסטוריה של CAP (Colonel Louisa S.
המחוז הצבאי של וושינגטון (U.S.
יחידת העניינים האזרחיים ה־4 (4th Civil Affairs Group)
משמר הטקסים של הצי (U.S.
משמר החופים של ארצות הברית (United States Coast Guard)
פיקוד האוקיינוס האטלנטי (Atlantic Area)
תחנת משמר החופים של וושינגטון די.
בסיס פאץ' הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית הממוקם בעיר שטוטגרט, גרמניה.
הבסיס משמש כבסיס המפקדה של פיקוד אירופה של ארצות הברית (EUCOM), ומהווה אחד ממרכזי הפיקוד החשובים של הכוחות האמריקאיים באירופה.
מערכת החינוך של מחלקת ההגנה של ארצות הברית (DoDEA) מפעילה בבסיס פאץ' את Patch Middle School, המיועד לילדי אנשי השירות.
תלמידי התיכון לומדים בתיכון שטוטגרט האמריקאי (Stuttgart High School – SHS), שנפתח בשנת 2015 וממוקם בבסיס פאנצר קזרנה (Panzer Kaserne) שבבובלינגן.
בשנת 2022 שימש בסיס פאץ' (Patch Barracks) כמשכנה של תא התיאום הבין־לאומי של התורמים (International Donor
s Co-ordination Cell – IDCC), מאמץ משותף של מדינות רבות שנועד לתאם את אספקת הציוד הצבאי לאוקראינה לצורך הגנתה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
בַּסְמָ"ה היא מועצה מקומית, באזור נחל עירון במחוז חיפה בישראל.
המועצה נוצרה מאיחודם של היישובים ערביים ברטעה, עין אל-סהלה ומועאוויה, בשנת 1995. השם בסמ"ה מורכב מראשי התיבות של יישובים אלו.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996, בעלת שטח שיפוט של 1,700 דונם.
בַּסְמֶת טַבְּעוּן היא מועצה מקומית בדואית במחוז הצפון שבישראל.
נוסד בתור כפר, והוכרז כמועצה מקומית ב-1969. בַּסְמֶה (بسمة) שוכנת בסמוך לשפרעם.
נכון ל-2025, כלל תושבי בסמה הם ערבים-מוסלמים.
ההחלטה על הקמת הכפר התקבלה בשנת 1963 ומטרתה הקמת יישוב קבע בשביל השבטים ערב אל-סעדיה וערב אל-זבידאת אשר התיישבו באזור הגליל בימי המנדט הבריטי על פלשתינה (א"י).
הכפר נקרא על-שם חורבת בַּסְמֶה שעליה נבנתה, וכמו-כן על-שם טַבְּעוּן כשמה בערבית של קריית טבעון (יישוב יהודי מודרני) הסמוכה לו בצפונה של מדינת ישראל.
שם היישוב אושר על ידי ועדת השמות הממשלתית בתחילת שנת 1966.
בשנת 1965 החלה הקמת השכונות, לכל חמוּלה בנפרד, ונבנו שתי שכונות שיצרו את הבסיס ליישוב.
בשנת 1968 הוחלט במשרד הפנים על הקמת מועצה מקומית ביישוב, וב-12 בפברואר 1969 הוכרז כמועצה מקומית, בעת שהתגוררו בו כ-700 איש.
בשנת 1992 צורפו ליישוב שלושה שבטים בדואיים נוספים: חִלְף, זְבֵּידַאת, וחַ'וואלֶד ולשם כך נבנו שכונות חדשות.
נכון ל-2010 ביישוב ארבע שכונות עיקריות: יסמין, מַשַאיֶח' א-סַעְדִ֫יה, ח'לף, וזבידאת.
השכונות מאוכלסות לפי שיוך שבטי ומופרדות אחת מהשנייה, הן מבחינת תשתיות והן מבחינה פיזית, כאשר כל אחת נמצאת על גבעה אחרת ומופרדת בחורש טבעי וגיאיות.
ב-2010 הגיש משרד הפנים תוכנית להרחבת גבולות היישוב לצורך איחוד השכונות והרחבת היישוב.
הבסקים (בסקית: Euskaldunak; ספרדית: Vascos או Vascongados; צרפתית: Les Basques) הם עם היושב בעיקרו בצפון חצי האי האיברי, בקצה המערבי של הרי הפירנאים, כאזור בספרד, הנקרא ארץ הבסקים (ישנו גם מיעוט בסקי היושב בצרפת, באזור שנמצא בתחומי מחוז הפירנאים האטלנטיים).
האזור מחולק לשבעה מחוזות, ארבעה בספרד ושלושה בצרפת.
שלושה מתוך ארבעת המחוזות בספרד נמצאים תחת האוטונומיה הבסקית (ומרכיבים יחד את הקהילה האוטונומית חבל הבסקים): גיפוסקואה, ביסקאיה ואַלַבָה, כאשר המחוז הגדול ביותר, שהוא גם קהילה אוטונומית בפני עצמו, נווארה, אינו כלול באוטונומיה זו.
הבסקים מתפרנסים בעיקר מחקלאות ובאזור מגוריהם נמצאות חוות רבות שעוברות במשפחה בירושה.
בעקבות עושר האזור במרבצי ברזל התפתחו תעשיית הספנות והתעשייה הכבדה בצורה ניכרת.
לא קיימת תמימות דעים לגבי מוצאם של הבסקים.
ב-218 לפנה"ס, לאחר שכבשו הרומאים את כל שטחי איבריה (חצי האי הספרדי של היום) וגאליה (אזור צרפת כיום), כשלו הרומאים בניסיונותיהם לכבוש את האזור ההררי בחבל הבסקים, והם הצליחו בכך רק במאות הראשונות לספירה.
הרומאים הם גם אלו שנתנו לשוכני הרים אלו את השם "בסקים".
הלשון הבסקית (Euskera או Euskara), שזכתה להכרה רשמית רק ב-1982, אינה דומה לשום שפה המוכרת כיום.
הבסקית אינה נובעת מהלטינית ואינה שייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות.
ישנן תאוריות שונות לגבי מקורה: חלק מהחוקרים סבורים שהיא השפה הקדומה של תושבי חצי האי האיברי, אחרים סבורים שהיא דומה לשפות הברבריות (גבלנץ ושוכארט), אחרים מוצאים דמיון לשפות הקווקז, ללשונות אפריקאיות, או ליפנית ואף יש המשייכים אותה לכמה לשונות אמריקאיות ילידיות.
במהלך התפשטות השבטים הגרמאניים לא הצליחו אלו לכבוש את הטריטוריה הבסקית, והיא נשארה עצמאית.
הכיבוש הרומי השפיע יותר בפן הדתי מאשר מבפן התרבותי.
יחד עם זאת, הבסקים בתקופה זו עדיין השתייכו לדת המקומית עם המיתולוגיה העממית.
החל מהמאה ה-4 החלה הנצרות להגיע לאזור ולאורך השנים תושבי החבל התנצרו.
כיום הבסקים אדוקים בדתם ומקפידים לשמור על המסורת והתרבות הבסקית העתיקה.
נערכים מחקרים בהקשר למיתולוגיה הבסקית.
הפסל הבסקי פטקסי קסייה לזמה פריאר מבסס את היצירות שלו על המיתולוגיה הבסקית ופרסם מחקר בנושא.
סמלים לאומיים שלהם הם הברט והמאקילה – מוט הליכה.
בסוף המאה ה-19, ברוח הלאומיות באירופה כולה, קמה המפלגה הבסקית הלאומית.
בשנות השלושים, עם המהפכה השמאלית בספרד והקמת הרפובליקה הדמוקרטית, נחלקו הבסקים בשאיפות הלאומיות שלהם: חלקם שאפו רק לזכות למעמד האוטונומי ואחרים שאפו להפיל את משטרו של פרנקו.
בתקופת שלטון הפשיסטים על ספרד שלאחר מלחמת האזרחים הורע מצבם של הבסקים וזכויותיהם האוטונומיות נפגעו.
הרעה זאת במצבם עודדה רבים להגר לדרום אמריקה.
ב-1936 זכתה החזית העממית בבחירות והכירה באוטונומיות.
כתוצאה מכך המפלגה הבסקית הקימה את האוטונומיה הבסקית, אך ללא המחוזות נווארה ואלבה שהתנגדו למהלך.
מאוחר יותר באותה שנה פרצה בספרד מלחמת אזרחים בין הסוציאליסטים והקומוניסטים לבין הפשיסטים בראשות פרנקו, שכבש לבסוף את כס השלטון.
פרנקו הטיל מרותו בכל ספרד, תוך דיכוי מסיבי של כל סממן תרבותי או דתי, ולמעשה ביטל את האוטונומיה הבסקית, כמו גם את האחרות.
המחתרת הבסקית אט"א (ETA), הוקמה ב-1959 ומטרתה הייתה להקים מדינת לאום סוציאליסטית בסקית.
מאז הקמתה אט"א ביצעה פעילויות אלימות רבות, ביניהן פעולות טרור כנגד הממסד, וזאת במטרה להביא לעצמאותה של ארץ הבסקים.
האירוע המשמעותי ביותר, אשר צמצם מאוד את תמיכת הציבור בארגון הטרור, התרחש בשנת 1997: חברי הארגון רצחו מנהיג בסקי צעיר, משום שהממשל הספרדי סירב לשחרר אסירים של ETA.
בעקבות הרצח יצאו לרחובות ספרד 6 מיליוני מפגינים, ובמשך 4 ימים רצופים הפגינו נגד האלימות של הארגון.
אומנם מתקפות הטרור של הארגון פחתו באופן משמעותי, אך הן לא פסקו לגמרי.
הארגון ניסה לשכנע את הממשל הספרדי לפתוח במשא ומתן, אולם הספרדים סירבו בטענה שלא ינהלו שיחות עם ארגון שאינו מתנער מאלימות.
שלטונו של פרנקו נמשך עד מותו ב-1975, שנתיים לאחר שאט"א רצחו את ראש הממשלה שמינה, לואיס קאררו בלאנקו.
עוד לפני מותו, מינה פרנקו את המלך חואן קרלוס הראשון לראש המדינה בתקווה שישהה בתפקיד עד שתעלה ממשלת ימין.
תקוותו של פרנקו נגוזה, כאשר חואן קרלוס הראשון מינה את אדולפו סוארס לעמוד בראש ממשלת המעבר.
סוארס פעל נמרצות לפיזור הפרלמנט הדיקטטורי והנהיג רפורמות מרחיקות לכת נוספות בדרך לכינון משטר דמוקרטי.
ב-1978 הוקמה מחדש האוטונומיה הבסקית, שכללה הפעם גם את מחוז אלבה אך עדיין ללא מחוז נווארה.
המפלגה הבסקית הלאומית חזרה לשלטון באוטונומיה, ואט"א הקימה את מפלגת העם הבסקי (Herri Batasuna).
בניגוד לציפיות, הקמת האוטונומיה לא הביאה רגיעה ופעולות הטרור של אט"א נמשכו.
כיום, השפה הבסקית מוכרת כשפה רשמית ויש אוניברסיטאות שאף מלמדות בשפה הזו.
אט"א לא זוכה לתמיכת רוב הציבור הבסקי שסולד מפעילותיה האלימות.
ביטוי לכך ניתן לראות בסקרים, בפעולות מחאה כנגד המחתרת מצד הבסקים וכמובן במבנה הפרלמנט הבסקי.
ב-2001 הזרוע הפוליטית של אט"א כיום (EH) איבדה מחצית מהמושבים בפרלמנט הבסקי.
המפלגה הבסקית הלאומית (PNV) היא מפלגת השלטון, וזאת מאז מיסודו מחדש של הפרלמנט ב-1979. המפלגה מעוניינת בעצמאות החבל, אך בדרכי שלום בלבד.
הישגי המפלגה הם בעיקר בהעברת סמכויות מהשלטון המרכזי לאוטונומית החבל.
המפלגה הפופולרית השמרנית (PP) היא מפלגה משמעותית נוספת בפרלמנט, שבעבר הייתה המפלגה השנייה בגודלה, והיא מסתייגת מהעברות סמכויות נוספות לשלטון המקומי.
המפלגה השנייה בגודלה כיום, ובמרבית השנים גם שותפה קואליציונית, היא המפלגה הסוציאליסטית (PSOE) שגם היא מתנגדת לסמכויות נוספות מהשלטון המרכזי, אך פחות מהשמרנים כיום, חלוקת הפרלמנט הבסקי המורכב מ-75 מושבים היא: 29 למפלגה הבסקית הלאומית, 18 לסוציאליסטים, 15 לשמרנים, 9 לזרוע הפוליטית של אט"א ו-4 לאחרות.
הגנרל-דיקטטור פרנסיסקו פרנקו ששלט בספרד מ-1939 עד 1975, פעל נגד השאיפות הלאומיות של קהילות הלשון השונות בספרד, ביניהן גם הבסקים.
בשנת 1959, ממשלת פרנקו אסרה על שימוש רשמי בשפה הבסקית.
פרנקו גם הוציא מחוץ לחוק את המועצות האוטונומיות-למחצה של הבסקים ואת רשות גביית המיסים שלהן כדי להקשות על התנהלותן הכלכלית.
כתוצאה מכך, תנועת עצמאות התוססת ממילא, הקימה ארגון טרור ששמו הוא-ETA, ומטרתו, להקים מדינה עצמאית וסוציאליסטית לחבל הבסקים.
ארגון ETA (מולדת בסקית וחרות) נוסד בסתר כדי להביא לעצמאות החבל.
המחתרת הבסקית אטא (ETA) פרסמה התנצלות רשמית בחודש אפריל 2018 על הקורבנות מהמאבק שניהלה עשרות שנים על עצמאותה מספרד, זאת ימים לפני הכרזתה הצפויה על התפרקותה הסופית.
המחתרת ביקשה מחילה על מותם של אלו שלא היו מעורבים ישירות בסכסוך בן 40 השנים, שבו נהרגו כ-800 איש ונפצעו עוד אלפים.
בסקית (Euskara) היא שפתו של העם הבסקי.
הבסקית היא מן השפות הבודדות שמדוברות באירופה ואינן שייכות למשפחת השפות ההודו-אירופיות.
אין כיום תאוריה מוסכמת על מוצאה.
בלשנים אחדים מצאו קווי דמיון דקדוקיים בין השפה הבסקית לגאורגית או אף לשפות צפון-אפריקאיות.
יש שמשערים שהיא הייתה חלק ממשפחה רחבה יותר של שפות הנקראת השפות הווסקוניות, שהתקיימו במערב אירופה ונכחדו בעקבות פלישת העמים ההודו-אירופיים – לפי תאוריה זו בסקית היא השפה האוטוכתונית היחידה באירופה, כלומר היחידה שמוצאה במקום בו מדברים בה.
בכל אופן, היא מוגדרת היום רשמית כשפה מבודדת, כלומר שאינה חלק מאף משפחה.
בתקופה שלפני השלטון הרומאי, דוברי בסקית שכנו בכל האזור שבין אקיטן לנהר האברו.
הבסקית לא הועלתה על הכתב עד המאה ה-16, אם כי נמצאו חלקי משפטים בסקיים בכתבים ספרדיים כבר במאה ה-10. בשנת 2021 נמצאה היד של אירולגי בעלת דמיון לחמסה "מזרחית" מהמאה ה-1 לפנה"ס ועליה מילים בבסקית.
הבסקית הייתה נתונה תחת לחץ כבד מהשפות החזקות יותר שמסביבה (צרפתית וספרדית), והשטח שבו היא מדוברת הצטמצם בהדרגה.
בתקופת הדיקטטורה של פרנקו נאסר על הבסקים לדבר בשפתם בפומבי; ילדיהם נאלצו ללמוד בספרדית, שפה שלא הכירו, ונענשו אם נתפשו משוחחים בסקית.
לאור הלחץ של המדינה התפתחו בתי-ספר מקבילים בסקיים (ikastolak).
בשנת 1968 קיבלה על עצמה האקדמיה ללשון הבסקית (Euskaltzaindia) ליצור גרסה מאוחדת של השפה (Euskara Batua), שתתאים לשימוש כשפה מודרנית.
זהו ניב שביעי והוא הנפוץ כיום.
דוברי הבסקית מונים כ-700 אלף איש, רובם בחבל הבסקים בספרד, וחלקם בצרפת.
בחבל הבסקים הספרדי משמשת הבסקית כשפה רשמית, לצד הספרדית, וכך גם בחלקים מנווארה, ואילו בחבל הבסקים הצרפתי הבסקית אינה שפה רשמית.
+פונמות בבסקית סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי חודימכתשי להבישִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיɲnm סותם*gkɟc*dt*bp מחוכך ʧ ʦ̺ ʦ̻ חוכך *h *ʝ*~x ʃ s̺ s̻ f מקורבʎl מקישɾ רוטטr* בעלי אלופוני [β ɣ ð] בהתאמה ו-/h/ נשמט ברוב הניבים הדרומיים
נהגה [j ɟ ʝ x χ ʃ (d)ʒ] בתלות בניב
המורפולוגיה של השמות בשפה הבסקית מתבססת על סיומות.
הסיומות קבועות לכל השמות, למעט שינויים פונטיים קלים.
הבסקית היא שפה ארגטיבית; משמעות הדבר היא שקיימת בה הבחנה בין נושא של פועל יוצא, שמקבל את יחסת הארגטיב, לבין נושא של פועל עומד, שמוטה כמו מושא ביחסת האבסולוטיב.
בסך הכול יש בבסקית בין 13 ל-17 יחסות, תלוי בשיטת הספירה, שמצוינות כולן באמצעות סיומות.
מעבר לשתיים שצוינו לעיל, יש יחסות שמתאימות למילות היחס של, לְ-, באמצעות, עם, בְ- (מקום), מן (מקום), אל, עד, בכיוון, בשביל (אדם), בשביל (מטרה), בתור.
יחסה נוספת מציינת מושא ישיר של פועל בשלילה.
מאחר שהבסקית היא שפה ארגטיבית, הפועל מתאים במין ובמספר גם לנושא וגם למושאים.
המורפולוגיה של הפעלים מתבססת בעיקר על פועלי עזר, בדומה ל-Present Perfect האנגלי (I have done): פעלים עומדים מוטים בעזרת הפועל izan, שמקביל לפועל האנגלי to be, ואילו פעלים יוצאים מוטים בעזרת הפועל ukan (ששקול ל-to have) באזורים הצרפתיים ובעזרת izan ביתר האזורים.
פועל העזר (I have בדוגמה) הוא זה שנוטה בהתאם לנושא ולמושא; חלק המשמעות (done בדוגמה) נשאר בצורת שם הפועל.
אוצר המילים של הבסקית שונה ברובו משל יתר השפות הידועות, אם כי יש טענות שבאזורים נידחים באירופה (למשל באזורים מרוחקים באלפים) השתמרו מילים שדומות למילים בסקיות.
בבסקית עצמה יש מספר גדול של מילים שאולות מספרדית.
כמו כן בספרדית יש מספר מילים שאולות מבסקית, כגון izquierda (שמאל), בבסקית – ezker.
בֵּסָרַבְּיָה (ברומנית: Basarabia; באוקראינית: Бесарабія) הוא חבל ארץ היסטורי במזרח אירופה, שהיה לסירוגין תחת שלטון רומני, עות'מאני, רוסי, ופולני-ליטאי.
כיום, חבל ארץ זה נכלל ברובו הגדול בשטחה של רפובליקת מולדובה, ומקצתו בשטח אוקראינה.
עד השואה חיו בבסרביה יהודים רבים, בערים ועיירות דוגמת חוטין, בעלץ וקישינב.
רוב יהודי בסרביה נספו בשואה.
בסרביה נקראה על שם השליט הרומני בסאראב הראשון (Basarab I), מייסד בית בסאראב, ששלטונו סימן את שחרורה של "ארץ רומניה" (ולאכיה).
ההיסטוריון הרומני ניקולה יורגה, שכיהן גם כראש ממשלת רומניה (1931-1932), כתב שמקור המשפחה מן השבטים המקומיים שהיגרו לסרביה באזור המאה ה-8 לספירה, "Rab" מצוין הסיומת נפוצה בשפות הטורקיות.
הדעה הרווחת כיום היא שמקור השם הוא בשפה הקומנית (טטרית) ומשמעותו "האב השליט".
חבל בסרביה שכן בין נהר הפרוט במערב, נהר הדניסטר בצפון ובמזרח, והים השחור בדרום.
ברובו היה שטח מישורי בעל אדמה פורייה.
כאשר חבל בסרביה השתייך לממלכת רומניה, הוא היה מחולק ל-9 מחוזות.
המחוזות שכיום נמצאים בשטחי אוקראינה
רוב שטחו של מחוז צ'טאטאה אלבה (Cetatea Albă), בעבר חלק מהחבל ההיסטורי בוג'אק, מחולק כיום בין מספר מחוזות משנה תחת מחוז אודסה - כולל העיר אקרמן.
רוב שטחו של מחוז איזמאיל (Ismail), בעבר חלק מהחבל ההיסטורי בוג'אק, ומשנת 1954 מחולק למספר מחוזות משנה תחת מחוז אודסה – כולל את הערים: איזמאיל, קיליה, בולגרד.
חלקו הצפוני של מחוז חוטין (Hotin), כיום מחולק למספר מחוזות משנה תחת מחוז צ'רניביצי (צ'רנוביץ) – כולל את הערים: חוטין, נובוסליצה, סקורני.
המחוזות שכיום נמצאים בשטחי רפובליקת מולדובה
מחוז בלץ (Bălți) – כולל את היישובים: בלץ.
מחוז קאחול (Cahul) – כולל את היישובים: קאחול, וולקנשט.
מחוז אורחיי (Orhei) – כולל את היישובים: אורחיי, רזינה.
מחוז לאפושנה (Lăpușna) – כולל את היישובים: לאפושנה, חינצ'שט, קארפינן.
מחוז סורוקה (Soroca) – כולל את היישובים: סורוקה, אטאקי.
מחוז טיגינה (Tighina) – כולל את היישובים: קאושן, טיגינה (בנדר).
חלקו הקטן של מחוז צ'טאטאה אלבה (Cetatea Albă).
חלקו הקטן של מחוז איזמאיל (Ismail) – כולל את העיר איזמאיל.
חלקו הדרומי של מחוז חוטין (Hotin) – כולל את היישובים: אדניץ, ליפקני, בריצן.
קישינב, העיר החשובה ביותר בבסרביה, היא כיום בירת רפובליקת מולדובה.
לפי הסטטיסטיקה הרוסית הרשמית, ב-1897 היו בבסרביה 1,935,412 תושבים, מתוכם 47.6% רומנים (920,919), 19% אוקראינים, 11% יהודים, 8% רוסים והיתר בולגרים, סרבים, צ'כים, גרמנים, טורקים, טטרים, פולנים ומיעוטים נוספים.
לפי מפקד רומני, ב-1930 היו בבסרביה 2,864,662 תושבים, מתוכם 56.23% רומנים, 12.28% רוסים (כולל ליפובנים), 10.97% אוקראינים, 7.15% יהודים, והיתר בולגרים, גגאוזים, גרמנים ומיעוטים אחרים (פולנים, ארמנים, אלבנים, יוונים וצוענים).
ב-1812, בתום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), נחתם בבוקרשט הסכם שלום בין האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית.
במסגרת הסכם זה, האימפריה העות'מאנית העבירה לאימפריה הרוסית את שטחי נסיכות מולדובה שבין נהר הפרוט לנהר הדנייפר, את העיר הטורקית חוטין ואת בסרביה ההיסטורית (המכונה בטורקית בוצ'אק).
האימפריה הרוסית החילה את השם בסרביה על האזור שהועבר לחזקתה.
בשנת 1917, בעקבות מהפכת פברואר, התפטר מושל מחוז בסרביה מטעם הצאר והעביר את סמכויותיו ל ולסגנו .
ביוזמת אלכסנדר קרנסקי התכנס קונגרס איכרים באוקטובר 1917 שבחר ביון אינקולץ למושל בסרביה.
אולם בגלל התנגדות של האצולה, הוסכם שולדימיר קריסטי יחזיק בתפקיד המושל ואינקולץ יהיה סגנו.
באוקטובר-נובמבר 1917 התכנס המועצה הלאומית של בסרביה שהכריז על הקמת רפובליקה הדמוקרטית המולדובנית שתהווה מחוז אוטונומי בפדרציה הרוסית.
שלושה ימים לאחר ההחלטה, תפסו הבולשביקים את השלטון בקישינב.
בינואר 1918 נכנס הצבא הרומני לבסרביה וגירש ממנה את הכוחות הבולשביקים.
המועצה הלאומית התכנסה מחדש והכריזה על עצמאותה ב-24 בינואר 1918 וב-27 במרץ 1918 החליטה על איחוד עם רומניה.
באוקטובר 1920, בהסכם פריז, הכירו מדינות ההסכמה (פרט ליפן) באיחוד שבין רומניה ובין בסרביה.
ברית המועצות, שלא לקחה חלק בהסכם זה, מעולם לא הכירה באיחוד.
לפני מלחמת העולם השנייה ואחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ברית המועצות הציגה לרומניה אולטימטום בו תבעה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה.
רומניה צייתה לאולטימטום וב-1940 סופחו החבלים לברית המועצות.
מעשה זה שימש כעילה עיקרית לברית שכרתה רומניה עם גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות במטרה להחזיר לעצמה את החבלים שסופחו.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבש צבא רומניה יחד עם הוורמכט את החבלים האלה, אך נסוג מהם לאחר שינוי מגמת המלחמה וניצחונו של הצבא האדום.
בין השנים 1940–1941 ולאחר מכן, עם כיבושה מחדש על ידי הצבא הסובייטי ב-1944, נהפך רוב שטחה של בסרביה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית (Republica Sovietică Socialistă Moldovenească).
בה בעת, שטחים ממנה בצפון ובדרום נמסרו לאוקראינה.
עם התמוטטות ברית המועצות הכריזה רפובליקת מולדובה על עצמאותה ב-1991.
בשנת 1889 חיו בבסרביה 180,918 יהודים, כתשיעית מסך כל האוכלוסייה.
האוכלוסייה היהודית גדלה בהתמדה, ובשנת 1897 כבר מנו 225,637 יהודים מתוך 1,936,392 תושבי החבל (גידול קטן גם בערך היחסי).
רוב יהודי בסרביה חיו בערים הגדולות בקהילות מפוארות כגון קהילות קישינב, בעלץ ואדינץ.
בשנת 1903, בזמן פרעות קישינב, קהילת יהודי קישינב, בירתה של בסרביה, היוו 46% מתוך כלל אוכלוסיית העיר, דהיינו כ-50,000 נפשות.
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, חיו בבסרביה כ-300,000 יהודים.
לאחר נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביוני 1940, הואשמו היהודים בגילוי אהדה ושיתוף פעולה עם ברית המועצות הקומוניסטית ועם הצבא האדום.
ברומניה אף הוטחו האשמות קולקטיביות כי היהודים גילו עוינות כלפי החיילים הרומנים הנסוגים, ירקו עליהם, השפילו אותם ופגעו בהם.
ב-1941 עם כיבושה מחדש של בסרביה בידי הרומנים, בעקבות הברית עם הגרמנים, החליטו השלטונות הפשיסטיים הרומנים "לנקום" ביהודים.
ערב הפלישה לבסרביה הוציא מנהיג רומניה, יון אנטונסקו, פקודה סודית, בעלת שם הצופן "טיהור השטח".
הפקודה כללה שלושה סעיפים: 1. חיסול פיזי של כל היהודים בכפרים במקום.
2. מעצר יהודים החיים בערים וריכוזם בגטאות.
3. מעצר כל החשודים כקומוניסטים וכמי ששירתו את הסובייטים בשנת השלטון הסובייטי בבסרביה, והוצאת חלקם להורג, לאחר שיימצאו אשמים.
ברצח היהודים השתתפו יחידות הז'נדרמריה שקיבלו את הפקודה ערב פרוץ המלחמה.
יחידות הצבא הצטוו לעזור לאנשי הצבא שעסקו בפועל בהוצאות להורג.
הוקמה יחידה בפיקודו של סגן ראש-הממשלה, מיכאי אנטונסקו, שנקראה "השדרה המיוחדת".
ביחידה היו כ-160 אנשים, וגם הם השתתפו ברצח יהודים, תוך שיתוף פעולה עם היחידות הגרמניות המקבילות.
גופים אלו, ביחד עם הצבא הגרמני והאיינזצגרופה D, רצחו בחודשים יולי-אוגוסט כ-160-150 אלף יהודים.
את רוב הרציחות עשו הרומנים.
ב־15 בספטמבר 1941, ציווה יון אנטונסקו לגרש את כל יהודי בסרביה לז'בוקריץ' שבמחוז טרנסניסטריה (שטח הכיבוש הרומני באוקראינה, מעבר לנהר דניסטר).
לפי אומדן רשמי, נרצחו כ-25,000 יהודים בדרך לגירוש ועשרות אלפים נזרקו לקבר אחים מאולתר ביער קוסאוץ במרכז בסרביה, שדרכו עברו השיירות לעבר נקודת המעבר.
עשרות אלפים נוספים הוטבעו בנהר הדנייסטר במעבר לטרנסניסטריה.
ב־1942, בעיצומה של המלחמה, נערך מפקד בשטחי בסרביה, בו נמצאו 227 יהודים בלבד.
למעשה בסרביה הייתה, בהתאם לתוכניות, "נקייה" מיהודים.
לפי הערכתו של ההיסטוריון אביגדור שחן, בערך 282,000 מיהודי בסרביה נרצחו בשואה.
בזמן שחרור טרנסניסטריה נמנו בה 13,980 יוצאי בסרביה שהצליחו להימלט.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לבסרביה כמה עשרות אלפי יהודים מתוך אלה שהצליחו לברוח מפני הנאצים מזרחה לברית המועצות ומניצולי טרנסניסטריה.
לקראת סוף שנת 1993 הוערך מספר היהודים ברפובליקה של מולדובה בכ־15,000 נפש.
באותה השנה 2,173 יהודים עלו לישראל.
בעיר הבירה קישינב, פועל בית הכנסת המרכזי לצד מוסדות חינוך וחסד לרווחת הקהילה היהודית במולדובה, בהנהגת שליח חב"ד, הרב יוסף יצחק אבלסקי, הרב הראשי למולדובה.
במרכז קישינב פועל מרכז תרבות יהודי הממומן על ידי ארגון הג'וינט וכולל בית כנסת ברשות הרב דניאל שמשון.
"בסמ"ת (נהגה "בּוֹסְמָת") - בית ספר מקצועי תיכוני להנדסאים וטכנאים מוסמכים" הוא בית ספר תיכון לחינוך מדעי וטכנולוגי שהוקם על ידי הטכניון בחיפה בשנת 1928 והיה בית הספר המדעי-טכנולוגי הראשון בארץ ישראל.
מבנה בית הספר כלל מעבדות, ספרייה ומתקני ספורט.
בית הספר נסגר בשנת 2007 ונפתח מחדש בשנת 2013. שמו של בית הספר הוסב ל"בסמת החדש" הוגדר כבית ספר מדעי טכנולוגי על אזורי.
בשנת 1928 הקים המהנדס יעקב ארליך, שטרם עלייתו לארץ ישראל היה מורה למקצועות המתכת בבתי ספר מקצועיים שהוקמו על ידי הברון הירש ברוסיה, את בסל"מ (בית הספר למלאכה), שהיה חלק מהטכניון ומוקם בחצרו ליד בתי המלאכה.
בבלס"מ למדו שנתיים והתמקדו בלימודים מעשיים של מקצועות העץ והמתכת.
בשנת 1933, ביוזמת הטכניון, יזם ד"ר שלמה ברדין הקמת בית ספר תיכון מקצועי בן 4 שנות לימוד.
במסגרתו היו שלושה מסלולי לימוד: מסלול ארבע-שנתי, מסלול דו-שנתי ומסלול תלת-שנתי.
תלמידי המסלול הדו-שנתי עבדו בבתי המלאכה 40 שעות בשבוע ולמדו לימודים תאורטיים רק 8–9 שעות בשבוע.
במסלול ה-4 שנתי למדו 25 שעות בשבוע ועבדו 20 שעות בשבוע.
התנהל משא-ומתן בין הטכניון לד"ר ארתור בירם מנהל בית הספר הריאלי הסמוך, על הקמת בית ספר לאומנים (מייסטרים) שיקרא "בית אומ" או במ"ל - בית ספר מקצועי לאומנים.
שם נוסף לבית הספר המיועד "ביתם".
המשא-ומתן עלה על שרטון, לאחר שד"ר בירם סירב להקים הנהלה משותפת עם הטכניון וד"ר ברדין, ודרש שבית הספר המקצועי המיועד יהיה חלק אינטגרלי של הריאלי.
שלמה קפלנסקי מנהל הטכניון התנגד לדרישה זו.
קפלנסקי יצא לפראג, כציר מטעם פועלי ציון לקונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי.
שם נודע לו שד"ר בירם עומד ליצור עובדות בשטח בקשר להקמת בית הספר.
לכן הזעיק אליו לפראג את ד"ר ברדין ששהה בלונדון, ב-24 באוגוסט 1933 נחתם זיכרון דברים על הקמת בית ספר תיכון מקצועי ללא קשר עם בית הספר הריאלי.
הוועד המנהל אישר את זיכרון הדברים ובכך נוסד בית הספר התיכוני מקצועי ליד הטכניון (בסמ"ת).
בין 1933 ל-1937 פעלו במקביל שני המוסדות, בסל"מ והמקצועי התיכוני באותה חצר ובשכנות אחד לשני.
בשנת 1937 שולב בית הספר למלאכה בתוך בית הספר המקצועי בשם "בסמ"ת" וחדל להתקיים עצמאית (כ"בסל"מ").
מבנהו הראשון של בית הספר הוקם בשכונת הדר הכרמל בסמוך למגדל המים ובאר ששימשה את תושבי השכונה באותם ימים בפינת רחובות בלפור ומסדה.
בית הספר שכן בחצר האחורית של בניין הטכניון הישן שתכנן אלכסנדר ברוולד.
במטרה להכשיר פועלים מיומנים לתעשייה העברית ולהכין את התלמידים ללמודים גבוהים בטכניון.
הוקמו בבסמ"ת מגמות מקצועיות מהראשונות בארץ, אשר כללו את המקצועות מכונות, חשמל, אדריכלות, הנדסה כימית, נגרות, קירור ומיזוג אוויר, מכונאות רכב, מגמת רדיו (אשר הפכה למגמת אלקטרוניקה) ומגמות נוספות שהתווספו והשתנו עם השנים בהתאם לדרישות כגון: מכשור ובקרה, בזק וענ"א (לאחר מכן ענ"א - מערכות).
בשנת 1938 החל ניסיון פיתוח מגמת לימודי ימאות שסופה לעבור מבסמ"ת חיפה לעכו.
בתקופת המנדט הבריטי, בניין הטכניון בהדר, כולל מבני בית הספר המקצועי, היו המרכז של ארגון ההגנה בחיפה ובאזור כולו.
בבתי המלאכה, במחתרת, ייצרו רימוני יד, חרטו קנים לתת מקלעי סטן, מכשירי איתות (מורס) והליוגרפים ובמהלך מלחמת העצמאות מתקני כינון עבור תותחים שהובאו ארצה ללא מתקנים מתאימים.
עוד לפני כן במלחמת העולם השנייה, יוצרו בבית הספר חלקי חילוף עבור מטוסים של חיל התעופה הבריטי כיוון שלא יכלו להטיס אותם מאנגליה.
במלחמת העצמאות השתתפו תלמידיו בייצור כלי נשק והתנדבו לשורות הלוחמים.
במאי 1957 הוקם בקריית הטכניון בניין על שם התורם אלכסנדר קונוף.
זה היה אמור להיות הבניין הראשון של קריית בסמ"ת בטכניון אולם לאחר מותו נפסקו התרומות מצד משפחתו ולא נמצאו תורמים נוספים כך שרק בניין קונוף פעל בקריית הטכניון.
ובו פעלו מגמות ענ"א-מערכות, אלקטרוניקה, חשמל, מכשור ובקרה, בזק ומיזוג אוויר.
למחלקת מיזוג אוויר היה בית מלאכה שנתן שירותי תחזוקה לטכניון ובית ספר לרפואה.
עד שנת 1958 למדו בבית הספר רק בנים.
מספר הבנות בבית הספר לא עלה על 25% אפילו בשנותיו האחרונות.
בנות השתלבו בכל המגמות אולם היו מגמות כמו מכונאות רכב שבהן לא שובצו בנות והן התרכזו במגמות כמו כימיה ובניין.
במהלך שנות ה-80 ואילך החלו להיסגר מגמות בגלל חוסר ביקוש מצד תלמידים.
במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 נפתחה רק מגמה אחת (תעשייה וניהול).
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הגיע מספר התלמידים ל-1,600 שמהן 160 תלמידות.
והוחל ביישום תוכנית להרחבת מתחם בית הספר בתכנון האדריכל שלמה גלעד.
גלעד תכנן את הרחבת בניין הכתות הוותיק, את מבנה הסדנאות "בית אהרוני" (שנקרא על שמו של ד"ר גרשון אהרוני, שהיה מנהל המוסד) וכן את מבנה ההדריון, שנקרא כך על שמה של השכונה – הדר הכרמל.
מבנה ההדריון, הוא מבנה מתומן ובו ספרייה, אודיטוריום ומספר אולמות נוספים.
ובקומת הקרקע שלו יש רחבה בה נקבע קיר זיכרון לבוגרי בית הספר שנפלו במלחמות ישראל.
לשיאו הגיע בסמ"ת בתחילת שנות ה-80 כשלמדו בו כאלפיים תלמידים, מהן 480 תלמידות.
בית הספר גם פעל כמכללה להכשרת טכנאים והנדסאים.
חלקם היו תלמידי בית הספר שהמשיכו ללמוד ישירות בכיתות י"ג-י"ד, שנה או שנתיים נוספות, וחלקם היו תלמידים שהוכשרו כטכנאים והנדסאים אחרי השירות הצבאי, בשיתוף עם משרד העבודה.
הטכניון היה הבעלים הבלעדי של בסמ"ת והיה האחראי על תקציבו, כולל ההתחייבויות האקטואריות לפנסיה של גמלאי המוסד.
התקציבים שקיבל ממשרד החינוך ומשרד העבודה, וההכנסות משכר לימוד, לא כיסו אפילו את ההוצאות השוטפות, שהיו גבוהות יחסית, כבית ספר מקצועי בו ציוד יקר, מעבדות וסדנאות, ויחס נמוך של מספר תלמידים למורים.
בסוף שנות ה-90 הגירעון המצטבר של בית הספר הלך וגדל מדי שנה.
ובסוף 1998 כלל ההתחייבויות לגמלאות בסך 96.8 מיליון שקל, גירעון שוטף של 15.3 מיליון שקל - ובסך הכל הגיעה הגירעון לכ-112 מיליון שקל.
בנוסף, עקב השינוי הדמוגרפי בעיר חיפה בעיקר וכן ירידה בהכוונת הנוער לחינוך תיכוני מקצועי בכלל, חלה ירידה במספר התלמידים הנרשמים לבית הספר.
משך מספר שנים נעשו ניסיונות חיפוש אחר רשויות או מוסדות אחרים, דוגמת עיריית חיפה ורשת אורט, שייקחו מהטכניון את הבעלות על בית הספר.
כמו כן נעשו ניסיונות להעביר את האחריות התקציבית של בית הספר לתקציב המדינה.
לאחר כישלון ניסיונות אלו הודיע הטכניון כי בשנת 2004, בית הספר לא יקבל עוד תלמידים חדשים, וכי הוא צפוי להיסגר ב-2007 לאחר שהמחזור האחרון של בוגרי בית הספר יסיים את חוק לימודיו.
בקיץ 2007, עם סיום שנת הלימודים, אנשי המנהלה של בית הספר עסקו בפירוק המעבדות, מכירת ציוד או מסירתו, טיפול בבקשות בוגרים לאישורי תעודות וסידור ספרים ותיקיות.
במהלך השנים 2007–2008 הועבר כל ארכיון בית הספר לארכיון העירוני בחיפה.
בשנת 2007 הפך בניין סדנאות המלאכה של בית הספר לחלק מהמוזיאון הלאומי למדע בחיפה.
במבנה אחר ששימש את חטיבת הביניים של בית הספר, נפתח החל משנת הלימודים תשס"ז, בית הספר השש-שנתי "מופ"ת בסמת", המנוהל על ידי עמותת מופת.
שני מבני הכתות ננטשו ואחד מהם נשרף.
במבנה ה"הדריון" נפתח מרכז המשלב אקדמיה וקהילה, אולם הספורט שהפך למיבנה מסוכן בעקבות שרפה, נהרס בחודש ספטמבר 2020 בזמן שהוא משמש את פיקוד העורף לתרגיל חילוץ נפגעים מהריסות.
בשנת 2013 החליטה עיריית חיפה בעלת בית הספר, לחדש את פני בית הספר ולהשיבו לגדולתו.
החטיבה העליונה שהייתה סגורה במשך מספר שנים נפתחה מחדש.
בשנת 2016 התמנה אבי זיגלר למנהל בית הספר, ובינואר 2018 בהנהלתו עבר בית הספר למשכנו החדש הזמני בקריה הטכנולוגית בשכונת נוה דוד בחיפה.
במתחם בית הספר 'שוב' הנטוש הסמוך לקריה צפוי לקום מגדל הלימוד החדש של ביהס.
שמו של בית הספר הוסב ל"בסמת החדש" ומוגדר "מדעי טכנולוגי על אזורי".
בשנת הלימודים תשפ"ג לומדים בבית הספר למעלה מ-500 תלמידים הלומדים במגמות טכנולוגיות ומדעיות.
בית הספר זכה בשנת הלימודים תשפ"ג למענק תגמול מיוחד ממשרד החינוך על הישגי התלמידים בבחינות הבגרות, והצטרף לתוכנית יהלום, נתיב הלמידה הדיגיטלית בהיסטוריה ממלכתי.
ב-1936 חשב ד"ר ברדין, מנהל בית הספר התיכוני-מקצועי, לפתוח מגמה ימית, ב-1938 הוקם על פי חזונו של ד"ר ברדין, בית ספר חדש בתוך מתחם בית הספר המקצועי, תחת אותה הנהלה, בית הספר הימי (בסי"מ), שלימים עבר לעכו והפך לבית הספר לקציני ים עכו.
מנהלו הראשון של בית הספר הימי היה שלמה ברדין וכעבור כשנה החליפו ד"ר גרשון אהרוני.
מנהל מגמת השיט היה קפטין מילר, קצין בריטי בדרגת לפטננט מהצי המלכותי שנשא דרגת רב חובל בצי המסחרי הבריטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לצי, ואת מקומו בניהול מגמת השיט מילא זאב הים.
חלק מחברי הפלי"ם היו בוגרי בסי"ם.
אחד מהמורים במגמת השיט היה שמואל טנקוס, לימים המפקד הרביעי של חיל הים הישראלי.
בסי"מ קיבל הכרה מאת ממשלת המנדט.
בית הספר בסמ"ת פעל בקשר הדוק עם טובי המהנדסים מן התעשייה.
במגמת אלקטרוניקה לימדו מהנדסים מרפא"ל ואלביט.
פרויקטים מתקדמים לתואר הנדסאות אלקטרוניקה בוצעו במעבדה לעיבוד אותות בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
בשנים 1976–1986 כיהן סטף ורטהיימר כחבר ויו"ר הוועד המנהל של בית הספר "בסמ"ת".
מנהלי בית הספר וצוות המורים
ד"ר שלמה ברדין מייסד בסמ"ת ומנהלו הראשון
אינג'ינר (סא"ל) - נפל במלחמת יום הכיפורים
פרופסור אלישע שקלרסקי (מהפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון)
פרופסור אברהם שיצר (דיקן הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ובוגר בית הספר בקירור ומיזוג-אוויר)
בריקנר רפי - עד סגירת בית הספר בשנת 2007
רחל ויינברג - מנהלת מופ"ת בסמת
אבי זיגלר - מנהל בסמ"ת החדש
בעיני רבים, הרוח החיה בבית הספר היה פרופסור פרנץ אולנדורף.
שהיה מדען ידוע שם בגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1937. חזונו של אולנדורף היה ש"ילד עברי צריך להתוודע למדעים בגיל צעיר" ולשם כך פעל להקמת מערכת חינוך טכנולוגית.
אולנדורף לימד הן בטכניון, בו הקים את הפקולטה להנדסת חשמל והן בבסמ"ת בו הקים את המגמה לחשמל ורדיו שנפתחה כמגמת "זרם חזק" והורחבה לאחר מחצית שנה למגמת אלחוט ורדיו.
פרופסור אולנדורף שאמר, "בסמת היה ביתי", לימד בבית הספר עד לשנת 1975.
בבית הספר למדו תלמידים מכל רחבי ישראל ומחו"ל (בעיקר מליטא, מלטביה, מפולין, מגרמניה, מצרפת ומטורקיה).
אחוז התלמידים מבתים אמידים היה קטן.
בני הבורגנות הגיעו לבית הספר הריאלי ודומיו.
רוב תלמידי בית הספר היו בני פועלים ומעמד בינוני נמוך.
בתקופת המנדט היו רוב התלמידים חברי תנועות נוער חלוציות.
ולכן עם פרוץ מלחמת העצמאות הגיעו רוב בוגרי בית הספר לפלמ"ח.
מתוך 105 מגויסי בית הספר, נהרגו 45.
בסוף המאה ה-20 נוספו לבית הספר תלמידים בני העליות ממדינות חבר העמים של שנות ה-70 וה-90.
בסמ"ת היה אבן שואבת בחינוך הטכנולוגי.
מלבד חיפאים, תלמידים הגיעו מנהריה, עכו, יקנעם, הקריות, זכרון יעקב, נצרת, מגדל העמק, כפרי הדרוזים בכרמל וישובים נוספים בסביבה.
את בית הספר סיימו כ-19,800 בוגרים, שהשתלבו בענפים מגוונים במשק וכאן ניתן למצוא את חלקם.
תלמידי בית הספר היו יצירתיים ביותר וחלק מהמצאותיהם קיימות עד היום.
אחד מן הממציאים הוא שלמה קיסילב שזכה באוקטובר 1968 בתערוכה הבינלאומית לממציאים שנתקיימה בניו יורק, במדליית זהב בזכות המצאתו מזלגון הרמה נייד.
כיום מזלגון ההרמה הוא חלק אינטגרלי מכל משאית.
בבסמ"ת התקיים חוג לאנרגיית השמש וסוכנות עתים דווחה על תכנון רכב שינוע על מימן דחוס.
בסוף אפריל 1968 שיגרו תלמידי בית הספר מן החוג לטילים טיל דו-שלבי שכונה "בסמ"ת - 1".
הטיל התרומם לגובה של שישה ק"מ וזאת לאחר שלושה ניסיונות כושלים.
שנה אחר כך שיגרו את הטיל "בסמ"ת - 2", ובאוגוסט 1969, שיגרו בהצלחה הטיל "בסמת 3" לגובה של שלושים ק"מ.
בנוסף להיותו מקום לימוד למקצועות הטכנולוגיה, הדגיש בית הספר את חשיבות נושא הספורט.
בסמ"ת הצטיין בנבחרת כדורסל חזקה שהגיע להישגים מכובדים בארץ ובאירופה.
הנבחרת טופחה על ידי המנהל טוביה תורן.
בשנת 1971 זכה בית הספר במקום הרביעי בתחרות לבתי הספר העל יסודיים שנערכה ביוגוסלביה.
בשנת 1972 זכה בית הספר במקום הרביעי בתחרות לבתי הספר העל יסודיים שנערכה ביוון.
בשנת 1974 זכה בית הספר במקום החמישי בתחרות לבתי הספר העל יסודיים שנערכה בספרד.
בשנת 1981 זכה בית הספר במקום השביעי בתחרות לבתי הספר העל יסודיים שנערכה בבלגיה.
לאחר נפילתו של מנהל בית הספר סגן-אלוף טוביה תורן בקרבות הבלימה בגולן, החלה משנת 1974 מסורת גביע הכדורסל על שם טוביה תורן במחוז חיפה.
בשנת 1979 זכה בית הספר במקום הראשון באליפות מחוז חיפה בכדורסל בהדרכת המאמן שאול לופו (שחקן הפועל חיפה בכדורסל).
בשנת 1982 זכה בית הספר במקום הראשון בליגת הכדורסל לבתי הספר התיכונים לאחר שניצח את נבחרת אליאנס תל - אביב.
מלבד כדורסל בבית הספר היו נבחרות חזקות נוספות כגון נבחרת הכדור עף ובשנת 1977 עלתה הנבחרת לשלב משחקי הגמר הארציים בהדרכתו של יובל ראובני (אחיה של הזמרת דורית ראובני).
היסטוריית נבחרת הכדורעף של בסמ"ת שזורה במאמן אהרון עמישב (דולק אומשווייף) שדחף ענף ספורט זה בחיפה בכלל.
דולק היה החלוץ בעניין זה והקים נבחרת כדורעף בבסמ"ת עוד בשנת 1956.
בבית הספר לימדו מורים לספורט אשר בעצמם היו ספורטאים ידועים והם אמיל פרקש באתלטיקה (אחיו הצעיר של דוד דז'ה פרקש מאמן הכדורגל של מכבי חיפה בשנים 1959–1961), בני אלון שחקן הפועל חיפה, שמעון שנהר (שלפנברג) מאמן מכבי חיפה 1975-1977.
מורי בסמ"ת של הטכניון באירוע סגירת בית הספר צולם ב 17 בספטמבר 2007
שאול דגן סגירת בסמ"ת סיור סגירה חלק-1
שאול דגן סגירת בסמ"ת סיור סגירה חלק - 2
בסקין-רובינס היא רשת גלידריות אמריקאית רב-לאומית בעלת מספר הסניפים הגדול בעולם, עם כ-8,000 סניפים בסך הכל, מהם 2,800 בארצות הברית.
הרשת נוסדה בקליפורניה על ידי גיסים יהודים-אמריקאים, ברט בסקין ואירב רובינס.
בסקין-רובינס ידועה בשל המוטו שלה "31 flavors" .
החנות הראשונה שנפתחה בשנת 1945 הציעה 21 טעמים בלבד.
אולם בשנת 1953 הוגדל מבחר הטעמים ל-31. על מנת שההיצע בחנויות הרשת יהיה גדול מזה של המתחרה באותם ימים - רשת Howard Johnson's (שהציעה 28 טעמים).
בחלק מהמדינות נמכרים טעמי גלידה המותאמים לטעמם המקומי, בהם שעועית אזוקי, ליצ'י, דומדמניות שחורות ומלון כתום.
בעבר פעלו סניפים של הרשת גם באזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, דרום אפריקה, האיים המלדיביים, הולנד, הפיליפינים, מאוריציוס, מלטה, מקסיקו, סנט מרטן, פורטוגל, פנמה ורוסיה.
בשנת 1945 ייסדו ברט בסקין ואירב רובינס, גיסים אמריקאים-יהודיים, את החנות הראשונה בגלנדייל, קליפורניה שבארצות הברית.
עד 1948 נפתחו שש חנויות.
בשנת 1949 פתחו השניים מפעל לייצור גלידה בברבנק, פלורידה, אשר שירת את כלל החנויות.
סמוך לאחר מכן החליטו השניים למכור את כל החנויות למנהליהן על מנת שיפעילו אותן כזכיינים.
אולם ב-26 בנובמבר 1962 הוחלף השם בשנית ל-Baskin-Robbins, Inc..
המייסדים החזיקו בחברה עד 1967. בשנה זו, זמן קצר לפני מותו של בסקין, נמכרה החברה ל-United Brands Company.
בשנת 1972 הנפיקה יונייטד ברנדס 17% ממניות החברה לציבור.
אולם שנה לאחר מכן רכשה J.
את כל מניות החברה, הן אלה שהיו בידי יונייטד ברנדס והן אלה שהיו בידי הציבור.
בשנת 1978 התמזגה ליונס עם Allied Breweries.
החברה הממוזגת Allied Lyons התמזגה עם Pedro Domecq S.A ליצירת התאגיד Allied Domecq בשנת 1994. מבחינה ארגונית הייתה בסקין-רובינס חלק מחטיבת Dunkin' Brands שכללה גם את דאנקין דונאטס וטוגו'ס.
החטיבה נמכרה לקרנות השקעות פרטיות בשנת 2006.