tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רובינסון נולד ב-12 במרץ 1881 בפיקרינגטון שבאוהיו, והשלים את לימודיו באוניברסיטת אוהיו נורת'רן בשנת 1901 (תואר ראשון במסחר ותקשורת), בבית הספר למשפטים של אינדיאנה (כיום בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה על שם רוברט ה.
מקיני) באינדיאנפוליס בשנת 1910 (תואר ראשון במשפטים), ובאוניברסיטת שיקגו בשנת 1913 (תואר ראשון בפילוסופיה).
בשנת 1910 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק כעורך דין באינדיאנפוליס.
בין השנים 1914–1918 כיהן רובינסון כחבר הסנאט של אינדיאנה, ולאורך כל התקופה כיהן כמנהיג הרוב הרפובליקני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט ראשון, קפטן ומייג'ור, ושירת בצרפת בצבא הכיבוש.
לאחר המלחמה חזר לעסוק בעריכת דין ובין השנים 1921–1922 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של מחוז מריון.
ב-1922 חזר לעסוק בעריכת דין באינדיאנפוליס וב-20 באוקטובר 1925 מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית על ידי המושל אדוארד ג'קסון.
לאחר מכן נבחר מחדש בבחירות מיוחדות שנערכו ב-2 בנובמבר 1926, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של סמואל רלסטון.
הוא נבחר מחדש בשנת 1928, וכיהן מ-20 באוקטובר 1925 עד 3 בינואר 1935. בבחירות של 1934 לא הצליח להיבחר מחדש.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן כיו"ר ועדת הפנסיות (Committee on Pensions) במהלך הקונגרסים ה-70 עד ה-72.
רובינסון עסק בעריכת דין באינדיאנפוליס עד מותו ב-17 במרץ 1961. הוא נקבר בבית הקברות Washington Park Cemetery East.
ארתור רוברט שמידט היה עורך קולנוע אמריקאי.
שמידט ערך גם רבים סרטיו של רוברט זמקיס, מטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד" ועד "להתחיל מחדש".
אביו, , היה אף הוא עורך קולנוע; נאמר כי ידיעותיו של ארתור הבן בעריכה החלו כאשר צפה באביו עורך את הסרט "שדרות סאנסט".
שמידט זכה פעמיים בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר: ב-1988 עבור הסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט" וב-1994 עבור הסרט "פורסט גאמפ".
נוסף על כך היה מועמד, בין היתר, לפרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר עבור הסרטים "בתו של כורה פחם", "בחזרה לעתיד" (יחד עם הארי קרמידס), "המוהיקני האחרון" (יחד עם ) ו"להתחיל מחדש".
שמידט מת בביתו שבסנטה ברברה בגיל 86.
אש היא תהליך חמצון מהיר של חומר דלק, תוך שחרור חום ואור, המאופיינים בדרך-כלל על ידי להבות.
האש מתחילה כשחומר הדלק נחשף למקור אנרגיה אחר, כגון גפרור או מצית, והיא מתמשכת בעזרת שחרור נוסף של אנרגיית חום.
פעמים רבות אש בשימוש ביתי מתפתחת לשרפה.
עם זאת, נמצא שגלאי עשן פעילים מפחיתים את סיכון המוות משריפה ב-50%, ומתזי מים יכולים להפחית את התמותה ב-100%.
גם בגדים, מיטות וספות עמידות באש הפחיתו פגיעות כתוצאה משריפות.
בארצות הברית נמצא שהגורם המוביל לפריצת שריפות ביתיות הוא כשל בבישול, ובמיוחד בישול שהושאר ללא השגחה.
על פי הערכות, סיגריות וכלי עישון אחרים אחראיים לכ-28% מהשריפות הביתיות של דליקת רהיטים מרופדים, ולכ-58% ממקרי המוות בשריפות אלו, וכן שריפות שפרצו מסיגריות הן קטלניות יותר הן בעלות שיעורי תמותה גבוהים יותר משריפות שהתפשטו מאש גלויה.
עוד נמצא ששימוש בסיגריות עם מנגנון כיבוי אוטומטי (Fire Standard Compliant - FSC cigarettes) הפחיתו את השריפות מכלי עישן ב-45%.
(עבור נתונים בישראל, ראו: בטיחות בבית#שרפה).
בעברית, המילה 'אש' היא שם עצם ממין נקבה, אך ניתן לבטאו גם כזכר.
להבה היא תערובת של גזים ומוצקים הנמצאים בתהליך של תגובה כימית הפולטת קרינת אור נראה וקרינת תת-אדום.
התדר של גלי הקרינה – מה שמשפיע על הצבע הנראה, תלוי בהרכב הכימי של חומרי הבערה ותוצרי ביניים של התהליך.
כמו כן צבע הלהבה משתנה לפי הטמפרטורה.
האש היא תהליך אשר משחרר אנרגיה.
כאמור, האש מחממת כתוצאה מהיווצרות של חום בתהליך הבעירה.
הטמפרטורה של האש נעה על פני טווח רחב, החל מעשרות מעלות ועד אלפי מעלות.
השליטה באש הייתה אחד מההישגים הגדולים הראשונים של האנושות.
והיוותה את המרכיב החשוב ביותר בהתפתחות התרבות האנושית.
באמצעות האש האדם יכול להגן על עצמו, לחמם את סביבתו, להרחיב את שעות הפעילות שלו ללילה, לצוד ולהילחם באויבים, ולהרחיק טורפים ליליים.
גילוי האש איפשר את ההגירה לאזורים קרים יותר, שללא האש היו נותרים מחוץ לתחום ההתיישבות האנושית.
בשלב הבא האדם למד לבשל את מזונותיו, וכך לגוון את מקורות התזונה שלו, להפחית מחלות על ידי הריגת אורגניזמים במזון ולצמצם את זמן האכילה, וכתוצאה מכך לעסוק בארגון חברתי ובפיתוח של התרבות האנושית, דבר שלפי תיאוריות אנתרופולוגיות רווחות הביא לגדילת מוחו מ-400 גרם ל-1.4 ק"ג.
ממצאים ארכאולוגיים מאתר גשר בנות יעקב מרמזים כי מינים אנושיים קדומים, כגון ההומו-ארקטוס, שלטו באש והשתמשו בה עוד לפני כ-790,000 שנה.
באתר "ערש המין האנושי", מצפון ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, נמצאו עדויות לאש מבוקרת מלפני כמיליון שנה.
גם המשך ההתקדמות הטכנולוגית של המין האנושי הייתה תלויה באש.
באמצעות האש יכול היה האדם להתיך עפרות ברזל ונחושת וליצור חומרים וכלים חדשים כמו חרבות, מגינים, קנקנים, גלגלים ומרכבות, לנוע במהירות במרחב וליצור תהליכי צביעה.
האדם גם השתמש באש כאמצעי תקשורת לאותת ולהעביר מסרים למרחוק.
בהמשך האש שימשה מרכיב מרכזי במהפכות התעשייתיות של קיטור, חשמל, מחשוב וחלל.
האש הביאה לניידות גדולה של האדם ושינוע סחורות באמצעות מנועי קיטור, בעירה פנימית וסילון שהותקנו ברכבות, אניות, כלי רכב ומטוסים.
הצבא המודרני מבוסס על כוח אש של אבקת שרפה, חומרי נפץ וטילים.
אפשר אף לכלול באש את האנרגיה האטומית, שבו בתהליך של ביקוע גרעיני או היתוך גרעיני מופק אש.
ולמעשה האש היא זו שמניעה את גלגלי הציוויליזציה המודרנית.
לאורך שלבי ההיסטוריה ניסתה האנושות להבין את מהותה של האש, בשל היותה חלק מרכזי בחייו של האדם.
תרבויות עתיקות רבות כללו במיתולוגיה שלהם אל שמייצג את האש.
ההסבר הפילוסופי שניתן לאש ביוון העתיקה, כבר במאה החמישית לפנה"ס על ידי אמפדוקלס, היה במסגרת תורת ארבעת היסודות, לפיה אש היא יסוד אחד מתוך ארבעה, שצירופים שונים שלהם מרכיבים את עולם הטבע כולו.
אריסטו אימץ את התאוריה הזאת, וכמו ביתר תחומי המדע, שיטתו של אריסטו הייתה הדעה המדעית השלטת במשך כאלפיים שנה, עד המהפכה המדעית.
גם לאחר סתירת תאוריית ארבעת היסודות, לא נמצא הסבר ברור למהותה של האש.
במהלך ההתפתחות של מדעי הפיזיקה והכימיה, הוצעו מספר תאוריות אפשריות למהות האש, אך הם נשללו בזו אחר זו.
התאוריה הבולטת שבהן היא תאוריית הפלוגיסטון שהוצעה במאה ה-17, שלפיה אש היא חומר מסוים שמצוי בחומרי בעירה, שבתהליך הבעירה נפלט לאוויר.
הסתירה לתאוריה זו הייתה חוק שימור המסה, שכן בתהליכי בעירה מסוימים נמדדה דווקא עלייה במסה של החומר הבוער.
ההסבר המודרני פותח על ידי אנטואן לבואזיה, אבי הכימיה המודרנית, לפיו האש היא תוצר של תהליך חמצון, אינטראקציה של חומר הבעירה עם יסוד החמצן, שמשנה את צורתם בתהליך של בעירה.
בהסבר זה הוא התחיל את המהפכה הכימית.
אש ושרפה שימשו רבות בפולחני הקרבת קורבנות בדתות שונות, אולי משום שעשן השרפה עולה השמימה.
אש נחשבה לאחת מארבעת היסודות הקלאסיים, כמו גם אחד מחמשת היסודות הסיניים.
בנצרות האש מופיעה לעיתים קרובות כחלק מתיאורי הגיהנום.
אחת האלות שנקראות אלות האש היא וסטה-במיתולוגיה הרומית, או הסטיה-במיתולוגיה היונית.
אחת מארבע הדרכים במקרא להוצאה להורג היא שריפה באמצעות אש, אך לפי חז"ל השריפה לא נעשית באמצעות אש אלא באמצעות עופרת רותחת.
בתלמוד, האש היא אחת מארבעה אבות נזיקין.
עוד ביהדות ישנו איסור על הדלקת אש וכיבויה בשבת וקיימת מצוות הדלקת נרות שבת ויום טוב והדלקת נרות חנוכה, ומנהג הדלקת נרות נשמה.
בהבדלה מברכים את ברכת בורא מאורי האש.
בבית המקדש ישנם מצוות נוספות באש: מצוות הקרבת קורבנות על אש המערכה של מזבח העולה, הדלקת אש תמיד ומצוות הדלקת נרות המנורה.
בזמן התלמוד הבבלי, בליל קידוש החודש היו משיאים אבוקות של אש על פסגות ההרים, על מנת לפרסם כי החודש מקודש.
האש יכולה לשמש את האדם כמקור אור.
הלפיד אפשר לנייד את האש מהמדורה, כך שיוכל לשמש כאמצעי תאורה נייד.
מאוחר יותר התפתחו מנורת שמן והנר.
השימוש באש לצורכי תאורה היה נפוץ במיוחד לפני השימוש בנורה חשמלית.
עם זאת ממשיכים לעשות בה שימוש בחברה המודרנית, בעיקר משיקולי אסתטיקה או לצורך יצירת אווירה.
ניתן להשתמש באש לצורך חימום ובישול המזון.
לצורך כך המדורה יכולה לשמש לחימום ולתאורה.
ניתן לעשות שימוש בלהבה ובחום גם כדי לעבד חומרים שונים.
בימי קדם שימשו העצים כמקור עיקרי לאנרגיה שצרכו בני-האדם.
בעבר, התכת מתכת ויצירת פחם עץ צרכו כמויות גדולות של עצים לשרפה.
בתקופה המודרנית רק חלק זעיר מהאנרגיה בה משתמשת האנושות מופק משריפת עצים; במקום זאת נעשה שימוש בדלק, בפחם אבן, באנרגיה גרעינית ובמקורות אנרגיה חלופית אחרים.
עם זאת, במדינות רבות עדיין משמשת שריפת עץ כצורת חימום.
השימוש באש גורר אחריו את סכנת השרפות.
אש בלתי מבוקרת יכולה להוות סכנה גדולה לבני אדם ולבעלי חיים ולרכוש.
החום המופק מהאש מפרק את התרכובות הכימיות שמהן מורכב הגוף, ולכן הוא ניזוק כאשר הוא בא במגע עם אש.
חשיפה לאש עשויה לגרום לכוויות, לשאיפת עשן, ואף למוות.
האש יכולה לפגוע גם בצמחים ובמבנים.
סכנת השרפה גדלה כשנבנו ערים גדולות וצפופות.
זאת במיוחד עבור בתים העשויים מעץ, אשר האש הייתה עלולה להתפשט בהם במהירות ולגרום נזקים כבדים ברכוש ובנפש.
מקרים מפורסמים בהיסטוריה הם: השרפה הגדולה של רומא, השרפה הגדולה של לונדון, והשרפה הגדולה של שיקגו.
על פי רוב התזת מים על האש היא דרך יעילה לכבות אותה.
זאת משום שהמים נוטלים כמויות גדולות של חום וכך מפריעים לתהליך הבערה.
כמו כן, הם יוצרים מסך של אדים המונע חמצן מהאש.
אולם לעיתים השימוש במים עלול להזיק.
כאשר הלהבות אוחזות ברשת חשמל המים עלולים לגרום לקצר ולהתחשמלות.
במקרים שבהם השימוש במים יחמיר את המצב ניתן להתיז על האש פחמן דו-חמצני על ידי אבקות שמשחררות גז זה, או חומרים יוצרי קצף.
עבור שריפות קטנות בהן אפשר להתקרב אל מוקד האש, אמצעי כיבוי יעיל הוא שפיכת חול.
שירותי כבאות והצלה נועדו לעסוק בכיבוי של שרפות.
מכבי אש ממהרים למקום בו פרצה שרפה כדי לנסות לכבותה ולחלץ את בני האדם הנתונים בסכנה.
בבניינים רבים מותקנת מערכת גילוי וכיבוי אש.
ארתור שניצלֶר היה מחזאי וסופר יהודי-אוסטרי.
נחשב יחד עם הוגו פון הופמנסתאל לאחד מהנציגים הבולטים של "המודרנה הספרותית של וינה".
שניצלר נולד בשנת 1862 בווינה כבנם הבכור של יוהאן שניצלר (1835–1893), רופא אף-אוזן-גרון מפורסם, ושל אשתו לואיז לבית מארקברייטר (1840–1911).
בשנת 1885 קיבל בעצמו את התואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת וינה.
לאחר שלמד רפואה התנודד שנים ארוכות בעבודתו בין הרפואה לספרות.
שניצלר מילא תפקיד מרכזי בחיי התרבות של וינה בתור הזהב שלה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
שניצלר כתב מחזות ופרוזה (בעיקר סיפורים), שבהם הדגיש בעיקר את התהליכים הפסיכולוגיים המתחוללים בנפשם של גיבוריו.
ביחד עם המבט אל עולמם הפנימי של הגיבורים מתקבלת אצל הקורא תמונה של החברה הסובבת את הגיבורים ומעצבת אותם.
העלילה ביצירותיו של שניצלר מתרחשת לרוב בסביבה הקונקרטית של וינה של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. רבים מסיפוריו ומחזותיו מתבססים על האווירה הווינאית הייחודית.
גיבוריהם הראשיים הם דמויות טיפוסיות מהחברה הווינאית בת התקופה: קצינים ורופאים, אומנים ועיתונאים, שחקנים וגנדרנים נהנתנים, וכן נערת הפרברים קלת הדעת (יצאנית), אשר הייתה לאחד מסימני ההיכר של הסיפורת של שניצלר, ושימשה בידי מתנגדיו - בראש ובראשונה קרל קראוס, כנשק בעזרתו ביקשו להציג את שניצלר כפשטני ושטחי.
שניצלר אינו מתאר תהליכים נפשיים חריגים או חולים, אלא מתמקד במהלכי נפשם של בני אדם נורמליים וממוצעים, על שקרי חייהם הרגילים, אשר מתמודדים מול חברה מלאה באיסורים ותקנות בלתי כתובים, במיוחד בתחום המיניות והכבוד האישי.
בערך באותו הזמן כמו עמיתו זיגמונד פרויד בתחומי הפסיכואנליזה נותן שניצלר ביטוי לאיסורים השונים, בעיקר המיניים, אשר רווחו בחיים הציבוריים כמו גם בחיי הפרט בחברה בת זמנו, אשר הייתה משועבדת לערכי הרציונליות והקידמה.
שניצלר מדגים את פעולתם של כוחות בתת מודע שאינם נשמעים להיגיון.
פרויד עצמו היה מלא הערכה לתובנות הפסיכולוגיות העמוקות שביצירותיו של שניצלר.
ביצירתו של שניצלר מופיעים לא פעם גירושין (למשל במחזה השערורייתי "המעגל", 1896/1897), רומנים חשאיים, ונשים כגיבורות ראשיות.
לא במקרה היה זה שניצלר אשר החדיר לספרות הגרמנית את המונולוג הפנימי בנובלה "Leutnant Gustl" (סגן גוסטל).
בעזרת נקודת מבט ייחודית זו סיפק לקוראיו מבט עמוק וישיר אל הקונפליקטים הפנימיים של הדמויות.
בגין נובלה קצרה זו עמד שניצלר במרכזה של שערורייה ציבורית גדולה שסופה העמדתו, בתור קצין מילואים, לדין צבאי באשמת פגיעה בכבוד הצבא ההבסבורגי, ושלילת דרגותיו.
שניצלר הוא גם אחד מגדולי כותבי היומנים בספרות הגרמנית.
מגיל שבע-עשרה ועד יומיים לפני מותו ניהל יומן מדוקדק, כתב-יד בן 8,000 עמודים אשר פורסם בין השנים 1981 ל-2000 בעשרה כרכים בידי האקדמיה האוסטרית למדעים.
שניצלר היה ידידו של בנימין זאב הרצל, התכתב איתו וייעץ לו על המחזות שכתב.
יצירתו של שניצלר "סיפור חלום" (Traumnovelle) שימשה כבסיס לעלילת סרטו של סטנלי קובריק, עיניים עצומות לרווחה.
נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית, וכן קרוי על שמו רחוב בשכונת פלורנטין בתל אביב.
המעגל, עשרה דיאלוגים (קומדיה, 1896/7)
נעורים בווינה (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1968)
מיתה: נובילה (תרגם מאשכנזית: א.ל.
פרופסור ברנרדי: קומדיה בחמש מערכות (תרגם: א.ל.
פרופסור ברנרדי (עברית: תום לוי), רמת גן: בית-צבי, בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1990.
העלמה אלזה (בתרגום ישורון קשת; חוברות י-יב של "ספריה קטנה"), תל אביב: פ.
העלמה אלזה (תרגום: דוב קמחי), ירושלים: עופר (ידיעות אחרונות), 1946.
העלמה אלזה (תרגום: אילנה המרמן), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022.
הקוקאי הירוק: מחזה במערכה אחת (עברית בידי יצחק שנברג [=שנהר]), ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ד.
הבן והמאהב: סיפור אהבה (עברית: י' בן-יעקב), תל אביב: נ' טברסקי, תש"ט (סדרת 'ספר כיס לכל', 14).
עושר גנוז (תרגם: א' כהן), תל אביב: עידית, תש"ו.
מחולות מחנים : עשרה דו-שיחים (תרגם: נ' סנפירי), ירושלים: העברי, תש"ז.
במעגל (מגרמנית: א' קהתי), יפו: הספרייה הקטנה, [תשי"-].
חויה / בר הופמן, שניצלר, הופמנסתאל (עברית: שלמה טנאי; ציורים: גד אולמן), תל אביב: עקד, 1968 (קובץ יצירות של שלשה מסופרי וינה).
שובו של קזנובה (מגרמנית: צבי ארד), תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984. (קובץ סיפורים)
אנאטול (מגרמנית: שמעון לוי), רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית-צבי", תשמ"ח 1987.
דוקטור גראסלר, רופא המרחצאות וסיפורים אחרים (מגרמנית: יצחק עקביהו), תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1993.
סיפור חלום (מגרמנית: ניצה בן-ארי ואורי בן-ארי; אחרית דבר: ניצה בן-ארי; בצירוף מכתב לשניצלר מאת זיגמונד פרויד), תל אביב: גוונים, תשס"ח 2008. (סיפור מסעו של פרידולין, רופא צעיר, אל נבכי נפשו.)
ארתרוגריפוזיס היא בעיית שרירים מולדת הגורמת להגבלת תנועה סביב מספר מפרקים דרך קיצור גידים ושרירים.
המחלה אינה מתקדמת עם הזמן.
במקרים קלים רק מעט מפרקים נפגעים, וטווח התנועה עשוי להיות כמעט נורמלי.
במקרה הקלאסי של ארתרוגריפוזיס, כפות ידיים, פרקי כף יד, מרפקים, כתפיים, מפרקי ירך, כפות רגליים וברכיים נפגעים.
במקרים הקשים ביותר, כמעט כל מפרק בגוף עשוי להיות מעורב, כולל מפרק הלסת ומפרקי עמוד השדרה.
לעיתים קרובות הגבלת התנועה מלווה בחולשה של השריר, אשר מגבילה את התנועה עוד יותר.
זו פגיעה נדירה, המתרחשת אחת לכ-3,000 לידות.
רוב הילודים הנפגעים שורדים, אך מיעוטם מתים, בדרך כלל עקב מעורבות של שרירים הקשורים בנשימה.
ברוב המקרים, ארתרוגריפוזיס אינה בעיה גנטית, ואינה מתרחשת יותר מפעם אחת במשפחה.
בכ-30% מהמקרים ניתן לזהות גורם גנטי.
הסיכון להישנות של המקרה תלוי בסוג ההפרעה הגנטית.
מחקרים הראו כי כל דבר שפוגע בתנועת המפרקים התקינה טרם הלידה עלול להוביל להגבלת תנועה במפרקים.
המפרק עצמו עשוי להיות תקין.
עם זאת, כאשר מפרק אינו מופעל במשך תקופת מה, רקמת חיבור עודפת נוטה לגדול סביבו, ולקבעו למקומו.
העדר תנועה במפרק משמעה גם שגידים החוברים למפרק אינם נמתחים למלוא אורכם.
מצד שני, גידים קצרים מקשים על תנועת מפרק תקינה.
בעיה דומה עלולה להתפתח לאחר הלידה, במפרקים שקובעו בגבס למשך זמן רב.
באופן כללי ניתן לסווג את גורמי הבעיה לחיצוניים ופנימיים.
מרחב תנועה בלתי מספיק ברחם לתנועה תקינה.
למשל, עקב ריבוי עוברים, מיעוט מי שפיר או צורת רחם חריגה.
מסקולוסקלטלי/נוירומסקולרי (שריר-שלד/עצב-שריר): שרירים לא מתפתחים כראוי (אטרופיה).
ברוב המקרים, הסיבה אינה מזוהה.
חושדים במחלות שרירים (למשל פגיעה מולדת בהתפחות השריר), חום של האישה בעת ההריון, ונגיפים אשר עשויים לפגוע בתאים המעבירים מסר עצבי לשרירים.
נוירולוגי - מערכת העצבים המרכזית וחוט השדרה מעוותים.
במקרים כאלה, מגוון בעיות נוספות מלווה את הארתרוגריפוזיס, למשל עקמת.
רקמת חיבור - גידים, עצמות, מפרקים או ריפוד המפרק עשויים להתפתח באופן חריג.
למשל, הגידים עשויים להתחבר למפרק במקום הלא נכון.
הטיפול בבעיה כולל בדרך כלל:
ארתפּנוּס (גם ארטפּנוּס; ביוונית: Ἀρτάπανος, Artapanus) היה היסטוריון, כנראה יהודי, שחי באלכסנדריה שבמצרים במאה ה-3 או ה-2 לפנה"ס.
כתביו אבדו, אך ציטוטים מספרו "על היהודים" שרדו אצל שני היסטוריונים מאוחרים יותר, מאבות הכנסייה:
קטע קצר אצל קלמנס מאלכסנדריה (בערך 150–215 לספירה) בספרו "Stromata" ושלושה קטעים אצל אוסביוס מקיסריה (265–339 לספירה) בספרו "הכנה לבשורה", שהשלישי מביניהם מפורט הרבה יותר מהאחרים.
אוסביוס מצטט את ארתפנוס, שכתב אגדות על מוצא היהודים, על אברהם והגעתו למצרים.
הוא כתב בהרחבה על משה, שגדל כנסיך מצרי, וזיהה אותו עם מוסאיוס מאתונה .
על ידי זיהוי זה, ייחס ארתפנוס למשה אגדות רבות המשלבות מיתולוגיה מצרית ויוונית, ובהן שהיה מורו של אורפאוס ושהמציא את הפילוסופיה, את הספינות ואת המכונות להנחת אבנים ולשאיבת מים ועוד דברים רבים.
כמו כן, הוא ארגן מחדש את החלוקה המנהלית והדתית של מצרים ומכיוון שהפך לפופולרי מאוד בקרב ההמונים וקיבל מהכהנים המצריים כבוד של אל, נקרא בשם "הרמס", כי ידע לפרש את ההירוגליפים.
המלך, שקינא בהצלחתו, שלח אותו למערכה הצבאית נגד האתיופים הפולשים.
משה ניצח במלחמה וייסד עיר בשם "עיר-הרמס".
עם הזמן האתיופים חיבבו אותו ולמדו ממנו (וכך גם הכהנים המצריים) את מנהג המילה.
אַרְתַּחְשַׁשְׂתָּא הראשון (פרסית עתיקה: 𐎠𐎼𐎫𐎧𐏁𐏂,Arta-Xşaça - ארתָאכְָֿשָסאָ "מולך הצדק/האמת".
מוכר גם בשמו היווני ארטקסרקסס) היה מלך הממלכה האחמנית בשנים 465 - 424 לפנה"ס.
הוא עלה למלוכה לאחר שאביו, המלך חשיארש הראשון, נרצח על ידי אחד מאנשי חצרו - ארטבון.
החוקרים מזהים את ארתחששתא הראשון עם מלך פרסי בשם זה הנזכר הן בספר עזרא והן בספר נחמיה, שם מסופר כי התיר את בניית בית המקדש השני ואף תרם לכך כספים.
יש פרשנים שסברו שהוא עשה כן מאחר שאמו הייתה אסתר המלכה.
מסופר כי השומרונים הלשינו על היהודים כי הם מקימים את חומות ירושלים, והוא ציווה עליהם להפסיק את העבודה.
מאחר שחשש כי הדבר יוביל למרד מצד היהודים במטרה ליטול עצמאות מדינית.
מקורות עתיקים מזהים אותו עם אחשוורוש של מגילת אסתר - כך למשל תרגום השבעים ויוסף בן מתתיהו.
הדבר גם מתיישב עם המסופר בספר עזרא, בנוגע לסכום כסף עצום שנתן ארתחששתא הראשון לעזרא, לשיקום בית המקדש.
עם זאת, הפרטים במגילה אינם מספיקים כדי לאפשר זיהוי ודאי של זהותו, ויש הסבורים שאחשוורוש של המגילה הוא דווקא אביו, חשיארש הראשון.
רש"י במסכת מגילה מפרש שהוא היה בנם של אחשוורוש ואסתר, וששמו היה דריווש ארתחשסתא.
וכך כתוב באסתר רבה (וילנא) פרשה א': "אחשורוש ר' לוי ורבנן, ר' לוי אמר אחשורוש הוא ארתחששתא, ורבנן אמרי אחשורוש שכל מי שזוכרו חושש את ראשו, למה קראו הכתוב ארתחששתא שהיה מרתיח".
ארתור שרביוס (גרמנית: Arthur Scherbius; 20 באוקטובר 1878 - 13 במאי 1929) היה מהנדס חשמל גרמני אשר לזכותו נזקפת המצאת מכונת ההצפנה המכנית אניגמה.
הוא למד הנדסת חשמל ב"טכניקל קולג'" שבמינכן והמשיך את לימודיו בהנובר שם סיים במרץ 1903. בשנה שלאחר מכן הוא סיים עבודת מחקר שנושאה היה "שיטה לבניית בקר עקיף לטורבינת מים", ולאחר סיומה קיבל תואר דוקטור בהנדסה.
שרביוס החל לעבוד במספר חברות הנדסה בגרמניה ובשווייץ.
בשנת 1918 הוא הקים חברה בשם שרביוס וריטר.
הוא המציא מספר פטנטים ובהם מנוע אסינכרוני, כרית חשמלית, וחלקי חימום קרמיים.
תרומות המחקר שלו הובילו לקישור שמו עם עקרון שרביוס למנועים אסינכרוניים.
בשנת 1918 ביקש שרביוס לרשום פטנט על מכונת הצפנה מבוססת גלגלי שיניים מחווטים ומסתובבים.
החברה של שרביוס קנתה את הזכויות על פטנט נוסף של הוגו קוך משנת 1919. העסקים לא נחלו הצלחה רבה, ובשנות ה-20 של אותה מאה אורגנה החברה לפחות פעמיים.
מכונת ההצפנה של החברה, ששווקה תחת הכינוי "אניגמה", נחלה הצלחה בקרב הצי הגרמני בשנת 1926. הצבא הגרמני קיבל גרסה של האניגמה מספר שנים לאחר מכן.
שרביוס לא זכה להיות עד לשימוש הרב שנעשה במכונה, שכן הוא נהרג בתאונת כרכרה בשנת 1929.
ארתור אברהם שְׁפַּנְיֶיר (בתעתיק ארכאי: שפּאניער; שמו העברי: אברהם; בגרמנית: Arthur Spanier; 17 בנובמבר 1889, מגדבורג, גרמניה – 30 במרץ 1944, ברגן-בלזן) היה ספרן וחוקר מדעי היהדות יהודי-גרמני.
למד לימודים קלאסיים ולימודי יהדות, ושילב במחקריו שני תחומים אלה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלץ לפרוש מתפקידו בספריית המדינה בברלין.
לאחר ליל הבדולח ניסה להגר לארצות הברית, אך בגלל גישתם הנוקשה של פקידי ההגירה האמריקאים, לא הצליח לקבל אשרת כניסה, ונספה בשואה.
מחקריו תרמו תרומה חשובה לחקר התוספתא, התפילה וטעמי המקרא.
ארתור שפנייר נולד בעיר מגדבורג, עיר המחוז של פרובינציית סקסוניה של ממלכת פרוסיה שבקיסרות הגרמנית.
שם משפחתו מעיד על היותו מצאצאי מגורשי ספרד.
אביו, מוריץ שפנייר, היה מורה ליהדות שפרסם ספרים אחדים ומאמרים רבים.
ארתור למד בגימנסיה על שם המלך וילהלם במגדבורג.
בשנים 1908–1913 למד שפות קלאסיות באוניברסיטה של ברלין, ובמקביל למד לימודי יהדות ועברית בבית המדרש לחכמת ישראל בברלין.
בשנת 1914 הוסמך כמורה ללטינית, ליוונית ולעברית, ולימד בבית ספר תיכון.
בשנים 1915–1918, בימי מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא הגרמני.
אחרי המלחמה שב ולימד בבית ספר תיכון.
בשנת 1920 סיים את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת פרייבורג, בהדרכת אוטו אימיש , שעסקה באלבינוס (פילוסוף מזרם הפלאטוניזם שחי במאה השנייה).
בשנים 1919–1921 עסק במחקר באקדמיה לחכמת ישראל, שמייסדה ומנהלה הראשון היה אויגן טויבלר, מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה וממורי בית המדרש לחכמת ישראל.
עמו היו חוקרים צעירים נוספים, שלימים הפכו לחוקרים חשובים בתחומם, ובהם דוד צבי בנעט, שהיה ידידו, חנוך אלבק ויצחק בער.
אולם שפנייר שאף לכיוון מעשי, ועל כן החל לעבוד באוקטובר 1921 בספריית המדינה בברלין, תחילה כמתנדב ואחר כך כעובד מן המניין.
בשנת 1926 התמנה למומחה ליהדות ולעברית במחלקת המזרח.
הוא שימש בתפקיד מקביל לתפקיד שמילא לפניו משה (מוריץ) שטיינשניידר, הנחשב לאבי הביבליוגרפיה העברית.
הוא התמחה גם בקִטלוג כתבי-יד ארמניים.
שפנייר זכה להערכה רבה מצד עמיתיו בספרייה בזכות ידיעותיו הרבות ונועם הליכותיו.
וילנד שמידט (Schmidt; ספרן וגרמניסט, 1904–1989) תיאר את שפנייר כ"אדם שקט, מופנם, רגוע ואצילי, שעין איש לא הייתה צרה בו".
לצד עבודתו בספרייה, עסק במחקר, ופרסם ספרים, וכן מאמרים בספרי יובל וב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums (MGWJ, הירחון להיסטוריה היהודית ולמדעי היהדות).
בפרסומים בעברית נכתב שמו העברי, אברהם.
במסגרת עבודתו ערך שפנייר רשימות של כתבי-היד העבריים שבספריית המדינה בברלין.
כשהוקם המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים, נעזרו החוקרים נחמיה אלוני ודוד שמואל לוינגר גם ברשימותיו של שפנייר, שאת תצלומיהן קיבלו מהנהלת הספרייה בברלין.
בתמונה שמשמאל דף מרשימות אלה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נחקק החוק להשבת הפקידות המקצועית הלאומית על כנה, אשר חִייב כל פקיד שאינו בן "הגזע הארי" לצאת לגמלאות.
שפנייר, ששירת בצבא הגרמני ולחם בחזית במלחמת העולם הראשונה, היה פטור מחובה זו על פי סעיף-המשנה בחוק, אך בסוף שנת 1935, בעקבות חוקי נירנברג, נאלץ לפרוש לגמלאות.
שפנייר ניסה להעביר את רוע הגזירה, והגיש הצהרה שמשפחתו ותיקה בגרמניה (להבדיל מיהודים שהיגרו בדורות האחרונים לגרמניה ממזרח אירופה), אך ללא הועיל.
במקומו התמנה יוהאנֶס פול (Pohl), חבר המפלגה הנאצית.
לאחר פרישתו הכפויה שב שפנייר לבית המדרש לחכמת ישראל, שבו למד בצעירותו.
הוא שימש כמרצה וכספרן, ואף עסק במחקר, אולם גם פרק חדש זה בחייו נגדע.
לאחר אירועי ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938) נעצר שפנייר, עם אלפי יהודים גרמנים אחרים, ונכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
הוא כתב ליצחק משה (איזמר) אלבוגן, מורו ועמיתו לשעבר בבית המדרש לחכמת ישראל, וביקש את עזרתו.
באותו זמן פעלה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי שבארצות הברית תוכנית להצלת חוקרים יהודים פליטים מאירופה.
הזמנת חוקרים לפרק זמן של שנתיים לפחות אפשרה להם לקבל אשרת כניסה לארצות הברית שלא במסגרת מכסות ההגירה.
אלבוגן, שהיגר לארצות הברית בשנת 1938 בעזרת ההיברו יוניון קולג' ושלושה מוסדות אחרים, הופקד על בחירת המועמדים להצלה.
שפנייר קיבל מינוי כמרצה לספרות חז"ל בהיברו יוניון קולג'.
בזכות מינוי זה הצליח שפנייר להשתחרר ממחנה הריכוז, אך לא הצליח לקבל אשרת כניסה לארצות הברית.
פקידי ההגירה נימקו את סירובם בטענה ששפנייר היה בראש ובראשונה ספרן, ולא פרופסור, ושבית המדרש שבו לימד לא היה ברמה האקדמית המקבילה להיברו יוניון קולג' (השלטון הנאצי הוריד את דרגתו של בית המדרש מ"בית ספר גבוה" ל"מכון").
בהקדמה לכרך מודה המערכת לד"ר א' שפנייר ולאנשים נוספים על עזרתם בקריאת ההגהות, שלא תמיד יכלו להגיע לכל המחברים – רמז לקשיי הזמן.
בשנת 1939 החליט שפנייר לבקש מקלט זמני באמסטרדם, שבה חיו אחותו גרטרוד ואמו הלן (לבית להמן), ולהמתין בה לקבלת אשרת כניסה לארצות הברית.
בינואר 1940 שלח גלויה לידידו הקרוב, דניאל גולדשמידט, ובה סיפר על ההמתנה לאשרת הכניסה.
בזמן שהותו באמסטרדם היה בקשר הדוק עם אברהם יהושע השל.
השל, שנכלל אף הוא בתוכנית ההצלה של ההיברו יוניון קולג', גורש מגרמניה לפני שקיבל אשרת כניסה לארצות הברית, והצליח להגיע לאנגליה.
באמצעות שפנייר שלח השל כסף ומזון לקרובי משפחתו שנותרו בוורשה.
השל הצליח לבסוף לקבל אשרה וניצל, ואילו שפנייר לא זכה לכך, למרות מכתבי התמיכה בבקשתו מנשיא ההיברו יוניון קולג'.
הקונסול האמריקאי ברוטרדם פסל אותו כמועמד לאשרה, בטענה שהיה ספרן ולא פרופסור, ובכך חרץ את גורלו של שפנייר.
הוא עבד כמה שנים בספריית רוזנטליאנה באמסטרדם (כיום חלק מספריית אוניברסיטת אמסטרדם).
בשנת 1942 נעצר וגורש לגרמניה, ולבסוף נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן, בו נספה ב-30 במרץ 1944, והוא בן 55.
מאמר לזכרו של שפנייר כתב אויגן טויבלר (מ-Hebrew Union College).
ההיסטוריון יצחק בער הקדיש לזכרו את המבוא לספרו של א"מ הברמן 'ספר גזירות אשכנז וצרפת' (תש"ה).
אבן נגף הונחה לזכרו של שפנייר בשנת 2022 מול ספריית המדינה בברלין (יחד עם עוד 8 מלומדים שפוטרו מעבודתם בספרייה בשנת 1935).
אחיו של שפנייר תכנן אף הוא להגר להולנד, אך לבסוף התאבד.
אחותו גרטרוד נספתה במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1943, אמו נפטרה במחנה המעבר וסטרבורק בשנת 1943, ואביו נפטר במגדבורג בשנת 1938. אחותו מרגרט, שהיגרה לארצות הברית, הייתה היחידה מבני המשפחה שניצלה.
ארתור עצמו, ככל הנראה, לא הקים משפחה.
שפנייר עסק בשני תחומים עיקריים: התורה שבעל פה והמסורה.
בשנת 1922 פרסם שפנייר ספר על התוספתא – Die Toseftaperiode – פרי מחקרו באקדמיה לחכמת ישראל.
בספר זה ניסה לקבוע את יחס התוספתא לברייתות שבשני התלמודים.
הוא ראה את ההבדלים בנוסח הברייתות שבתלמוד הבבלי כשינויי עריכה, ועל כן הכריע שהברייתות שבו השתלשלו מן הברייתות שבתוספתא.
בנוגע ליחס התוספתא למשנה, סבר שפנייר שהיא אוסף של פירושים שנכתבו במקורם בצד המשנה שקדמה למשנת רבי יהודה הנשיא.
בשנת 1928 פרסם אלכסנדר גוטמן ספר על היחס שבין המשנה לתוספתא (Das redaktionelle und sachliche Verhältnis zwischen Mišna und Tosephta), ובו דחה את דעתו של שפנייר.
שפנייר הגיב בשני חיבורים קצרים שהתפרסמו בשנת 1931, ובהם הגן על עמדתו.
החיבור הראשון נדפס במאתיים עותקים בלבד.
ארבעה מהם מצויים בספרייה הלאומית.
בעותק שבאוסף גרשם שלום בספרייה הלאומית רשם שפנייר הקדשה למשה שוַבה (Moshe Schwabe; חוקר השפעת התרבות היוונית בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד).
במאמריו עסק שפנייר בכינויי האל: "המקום" ו"הקדוש ברוך הוא"; במסכת תמיד ובמסכת מידות במשנה; באמרות מספריות בספרות חז"ל; ובתפילה.
ארבעת מאמריו על התפילה התפרסמו בשנים 1934–1939, והם עוסקים בניתוח סגנוני של התפילות, במקבילות יהודיות-נוצריות, ובהצעת גישה חלופית לשיטה הפילולוגית בניתוח התפתחות נוסחי התפילה.
שפנייר היה הראשון שבדק בדיקה שיטתית את הדפוסים הצורניים של התפילה.
מאמריו בתחום זה סללו דרך חדשה ושימשו יסוד חשוב לספרו של יוסף היינימן על התפילה בתקופת התנאים והאמוראים.
כאשר שב לבית המדרש לחכמת ישראל, החל במחקר משותף עם אויגן טויבלר על תרגומי המקרא ועל הספרות היהודית-הלניסטית.
מטרת מחקר זה הייתה להתחקות על המעבר מספרות המקרא לספרות התלמודית הקדומה, אולם שפנייר לא זכה להשלים מחקר זה, ואנו לומדים עליו מדברי ההספד של טויבלר שהתפרסמו בשנת 1945.
שפנייר הושפע ממורו, הפילולוג הקלאסי אדוארד נורדן (Eduard Norden), ומספרו על הפרוזה האמנותית העתיקה (Die antike Kunstprosa), ושאף למצוא את המקצב בעברית המקראית.
כיוון מחקרי זה עורר בו את העניין בטעמי המקרא.
בשנת 1927 התפרסם ספרו על טעמי המקרא (Die massoretischen Akzente), פרי מחקר של שנים רבות, שהחל כבר בזמן שירותו הצבאי, כשהיה בשדה הקרב וספר המקרא בידו.
בספרו דן בכללי ההטעמה במסורת הטברנית ובמסורת הבבלית, ובשאלות יסוד בחקר הטעמים, כגון מטרת הטעמים, והסדר הכרונולוגי של שלוש מסורות הטעמים: הטברנית, הבבלית והארץ-ישראלית.
ספרו של שפנייר התקבל בביקורת חריפה של פאול קאלה.
עיקר ביקורתו של קאלה נוגעת לטענתו של שפנייר כי מערכת הטעמים משקפת את הטעמת המשפט בעברית הקדומה.
שפנייר הגיב על ביקורתו של קאלה בחיבור קצר (Der Satzakzent), שבו הבהיר את עיקר משנתו.
גוטהלף ברגשטרסר סקר חיבור זה וצידד בטענת קאלה בנוגע להטעמת המשפט, אך שיבח את שפנייר על תרומתו בתחום חקר כללי הטעמים.
שפנייר פרסם מאמרים נוספים וביקורות ספרים בענייני ניקוד, מסורה וכתבי-יד עבריים.
שפנייר היה חוקר יסודי שהרבה לבדוק את כתביו, ולא היסס להודות בטעויות.
כך, למשל, כשפרסם את חיבורו על קטע ברייתא מספריית המדינה בברלין, סבר שהטקסט בקטע שבו דן הוא ברייתא; כשהתברר לו לאחר כמה שבועות, שקטע זה שייך לספר מצוות קטן שכתב רבי יצחק מקורביל, מבעלי התוספות, נחפז להוציא גרסה מתוקנת (החיבור על הזיקה שבין המשנה לתוספתא).
כשהחל לכתוב את ספרו על טעמי המקרא, היה לפניו ספרו של קאלה על מסרני המזרח (=בבל); כשערך את הספר לדפוס התפרסם ספרו של קאלה על מסרני המערב (=ארץ ישראל), ובאחרית דבר העיר שפנייר שמסקנתו בנוגע לזמנה של המסורת הארץ ישראלית עשויה להשתנות בעקבות ספרו החדש של קאלה.
שפנייר שילב במחקריו את בקיאותו הרבה במקרא ובספרות חז"ל עם שליטתו ביוונית ובלטינית.
אף על פי שעיקר מחקרו היה בתחום התורה שבעל פה, תרומתו הבולטת ביותר היא בתחום טעמי המקרא, ובפרט הטעמים הבבליים.
ספרו על טעמי המקרא היה מחקר חלוצי, שסלל את הדרך לחקר כללי ההטעמה במסורת הבבלית ולמיון הכרונולוגי של כתבי-היד במסורת זו.
אברהם שפאניער, "על דבר אי אילו מדרשים וקובצי הלכות שנוסדו על סדר המספרים", ספר היובל לכבוד פרופיסור אלכסנדר מרקס, במלאת ארבעים שנה לכהונתו בתור ספרן בישראל, עלים לביבליוגרפיה וקורות ישראל, ניו יורק תש"ג, עמ' 135–139.
אש הוא אלבומו השני של הזמר משה פרץ, שיצא לאור במרץ 2007.
פרץ כתב והלחין את רוב שירי האלבום.
פריצתו המשמעותית של פרץ באה עם הוצאת הסינגל "אש" בשנת 2006. בעקבות ההצלחה של אותו הסינגל, הוא הוציא בשנת 2007 את אלבומו השני, "אש", שזכה להצלחה רבה יחסית.
סינגלים נוספים ששוחררו מתוך אותו האלבום הם: "זה הזמן", "איך", "כמו השקט", "יש רגעים" ו"בחלומות שלי".
באלבום זה ניתן למצוא גם את השיר של זוהר ארגוב, "מפרץ שלמה", אותו הוא מבצע בעיבוד מחודש.
בניגוד לאלבום הבכורה, פרץ כתב חלק מכובד מהשירים באלבום זה, ביניהם השירים "אש" ו"כמו השקט", אשר נחשבים לשירים אהודים בכל הופעותיו של פרץ.
עיבודי השירים נחלקו בין תמיר צור ושי ראובני, כשניר סייג עיבד את החידוש ל"מפרץ שלמה".
מס'מיליםמיליםלחןאורך השיר1."בחלומות שלי"משה פרץמשה פרץ3:572."יש רגעים"צ'ולי זכאישי ראובני3:303."אש"משה פרץמשה פרץ4:014."כל העולם"משה פרץמשה פרץ3:185."זה הזמן"צ'ולי זכאישי ראובני3:556."איך"משה פרץמשה פרץ3:287."כמו השקט"משה פרץ ודודו אהרוןמשה פרץ ודודו אהרון3:228."אם תאהבי אותי"יוסי גיספןעדי לאון3:229."נולד לאהבה"ארלט ספדיהעדי לאון4:0710."מותק"יוסי גיספןעדי לאון3:0111."מפרץ שלמה"שלמה כישורצוריאל לוי3:41
אַרְתְרוֹסקופיה (בלועזית: Arthroscopy, נקרא גם Arthroscopic surgery) או שְׁקִיפַת מִפרק היא ניתוח זעיר-פולשני של מפרק.
הפרוצדורה כוללת החדרת מכשירים לגוף, הן לצורך אבחנה והן לצורך טיפול של פגיעות שונות.
ארתרוסקופיה מבוצעת בהרדמה כללית או מקומית, ומשכה כרבע שעה עד שעה.
היא לרוב תדרוש אשפוז יום ולא מעבר לכך, אך ההחלמה יכולה להיות בת מספר חודשים, תלוי בחומרת הפגיעה ובטיפול שנעשה, ויכולה לדרוש גם טיפול פיזיותרפי.
בניתוח ארתרוסקופי מוחדר סיב אופטי דרך חתכים קטנים לתוך מפרק ובאמצעותו ניתן לראות את תוכן המפרק בהגדלה על מסך ולבצע ניתוחים שונים.
מקור המילה "ארתרו" הוא מפרק ומקור המילה "סקופ" הוא להסתכל.
השימוש האנדוסקופי הראשון בהסתכלות ישירה למפרק הברך תועד בתחילת המאה ה-20, אך היישום הקליני החל כחמישים שנה מאוחר יותר.
המנתח מבצע חתך קטן במפרק ודרכו מכניס את המכשירים הנדרשים לפעולת הבדיקה או הניתוח.
ראשית מוחדר מכשיר אופטי (מצלמת וידאו ברוב המקרים) המציג למנתח את המראה הפנימי של המפרק.
התמונה יכולה להיות מוצגת על מסך מול המנתח.
לפי החלטת המנתח מוחדרים מכשירים נוספים למטרת חיתוך, איחוי או כל פעולה נדרשת אחרת (בדרך כלל דרך חתך נוסף).
הניתוח המקורי של ארתרוסקופיה החל במפרק הברך לפני שאר המפרקים, כאמצעי אבחוני בלבד וכאמצעי טיפולי בהמשך.
לפני הארתרוסקופיה, הטיפול בקרע של המניסקוס המקובל היה כריתה כוללת במחשבה שתיווצר צמיחה מחודשת.
התברר כי הנחה זו הייתה שגויה, וכי לעומת זאת כריתה חלקית ארתרוסקופית מובילה לתוצאות קליניות משופרות ואף לשחיקה מופחתת עתידית של המפרק.
כריתה חלקית ארתרוסקופית של המיניסקוס הוא הניתוח השכיח ביותר באורתופדיה.
קיימות הוריות נוספות רבות לביצוע ארתרוסקופיה של הברך כגון הוצאת גופים חופשיים, תיקון נזקי סחוס מוקדמים, טיפול בזיהומים, במחלות חלל המפרק, בשאתות במפרקים ועוד.
עם זאת, היא אינה נותנת פתרון יעיל במחלות ניווניות מתקדמות של הברך.
הכתף היא המפרק השני בשכיחותו לאחר הברך מבחינת אבחון וטיפול ארתרוסקופי.
ניתוחים לטיפול ביציבות מפרק הכתף וניתוחים לטיפול בבעיות גידים סביב הכתף התפתחו בעיקר במאה ה-20 ונעשו בגישות הפתוחות הקלסיות.
בעקבות התפתחות הארתרוסקופיה של מפרק הברך החלו ניסיונות ליישום ארתרוסקופי גם בכתף, אך בקצב איטי יותר בשל האנטומיה.
הכתף מכוסה יותר בשרירים מאשר הברך, לכן קשה יותר למשש את עצמות המפרק, והחדירה אליו סמוכה לעצבים וכלי דם.
הארתרוסקופיה תרמה רבות להבנת הפתולוגיה בכתף, והיא הפכה מפעולה אבחונית לפעולה עם יכולת תיקון ושיחזור רקמה המשתווה בתוצאות לניתוחים הפתוחים הקלסיים.
חלה עלייה במספר הניתוחים הארתרוסקופיים של מפרק הירך.
מפרק הירך קשה במיוחד לגישה ארתרוסקופית בשל היותו עמוק, יציב והדוק.
הסיבות הנפוצות לניתוח בשלבים הראשונים היו קרע בלברום, הוצאת גוף חופשי במפרק, זיהום, פגיעה בסחוס, מחלה של חלל המפרק ואבחון לבירור הכאב ממקור המפרק.
ארתרוסקופיה של שורש כף היד משמשת כדי לחקור ולטפל בתסמינים של פגיעה חוזרת למתח, שברים של שורש כף היד ורצועות קרועות או פגומות.
גם זה יכול לשמש כדי לוודא נזק שנגרם על ידי דלקת מפרקים ניוונית בשורש כף היד.
לפני השיטה הארתרוסקופית כל הניתוחים בוצעו בגישה פתוחה ונרחבת יותר.
בהשוואה לגישה הפתוחה, לגישה הארתרוסקופית יותר יתרונות:
גישה וראייה של כל חללי המפרק ולכן דיוק באבחון
סיכון מופחת לפגיעה לא רצויה ברקמה, כגון: עצב, כלי דם ושריר
החסרונות העיקריים הם: זמן ארוך נדרש ללימוד השיטה ושליטה בציוד ההיקפי.
למרות התחלואה המופחתת לעומת ניתוחים פתוחים ארתרוסקופיה היא תהליך פולשני שעלול לגרום לסיבוכים.
הסיבוכים במהלך או לאחר ניתוחים ארתרוסקופים אינם שכיחים ולרוב מינוריים.
את רובם אפשר למנוע על ידי תכנון טרום ניתוחי, שליטה באנטומיה וטכניקה נכונה.
הסיבוך הנפוץ ביותר בזמן הניתוח הוא פגיעה בסחוס על ידי המכשור בשל חוסר ניסיון, מפרק הדוק או ניתוח ממושך וקשה.
כמו כן ניתן לפגוע גם במבנים אחרים של המפרק בשכיחות קטנה מאוד כמו עצב או כלי דם גדולים.
נוזל דמי במפרק הוא סיבוך שכיח יחסי לאחר הניתוח, בנוסף לזיהום לאחר הניתוח, הוא קטן מ-1%.
הסיכון לאירועים פקקתיים-תסחיפיים אף הוא נמוך.
ארתורס סיט (מאנגלית: Arthur's Seat – מושבו של ארתור) הוא פקק געשי, שריד להר געש כבוי המצוי בפארק הולירוד במרכז אדינבורו, סקוטלנד.
שריד זה הוא הנקודה הגבוהה ביותר בפארק ומהווה חלק ממתחם געשי שנוצר בקרבון לפני כ-340 מיליון שנים, הכולל הרי געש, שפכי לבה ומחדרים פלוטוניים.
אף שלמקום אין שם מסורתי בשפה הגאלית סקוטית, רבים סבורים כי הוא נובע משמו של המלך ארתור האגדי.
עם זאת, קיימת טענה כי השם הוא שיבוש של Àrd-thir Suidhe – "גובה החצים", שהפך ל-Archer's Seat – "מושב הקַשָּׁת", ואחר כך ל-Arthur's Seat – מושבו של ארתור.
במקום אחר נטען כי מקור השם הוא Àrd-thir Suidhe, שפירושו "מקום גבוה": Ard – גבוה, thir או tir – אדמה, suidhe – מקום.
ארתורס סיט הוא פקק געשי – סלע שנקרש ממאגמה בזלתית בתום הפעילות הגעשית.
אף שפסגתו מתנשאת לגובה של כ-250 מעל העיר אדינבורו, הוא נוח לטיפוס ומהווה אתר תיירות פופולרי ונקודת תצפית פנורמית על העיר וסביבתה.
הפסגה מכונה "ראש הארי" (Lion's Head), מאחר שמכיוון מצפון נראה המתחם כולו כאריה שרוע.
פקק געשי זה נמצא כ-1.6 ק"מ מזרחית לטירת אדינבורו, הבנויה מעל פקק געשי אחר – "צוק הטירה".
בסוף הדבון נמצאה סקוטלנד סמוך לקו המשווה, בקרקעיתו של ים רדוד.
בסביבה זו הושקעו בה שכבות אבן גיר ואבן חול מכילות פחם.
בתחילת הקרבון התרחשה התכנסות של לוחות טקטוניים, שקימטה שכבות משקע אלה.
בעקבות העלייה בטמפרטורה ובלחץ הותכו סלעים למאגמה.
השכבות נמתחו ונבקעו באמצעות העתקים גדולים, שאפשרו את חדירת המאגמה לתוכן.
לפני 340 מיליון שנים החלה המאגמה להזין געשיות, שהותירה שרידים בדמות הרי געש רבים.
בהר הגעש של ארתורס סיט החלה התפרצות געשית מבעד לשני צינורות הזנה: תחילה מבעד ל"ראש הארי" ומאוחר יותר מבעד ל"ירך הארי" (Lion's Haunch), עובדה ההופכת את ארתורס סיט להר געש מורכב.
התפרצות זו יצרה הר געש שכבתי המורכב מ-13-19 שכבות בעוביים שונים שנוצרו לסירוגין: מטוף בעת התפרצויות מתפוצצות ומזרמי לבה בתקופות שקטות יותר.
שכבות אלה השתלבו בשכבות דקות של סלעי משקע שהמשיכו להיווצר בים הרדוד במהלך הפוגות געשיות, ונראות בצוקים התלולים המקיפים את ארתורס סיט.
הגעשיות הפעילה נמשכה פחות מ-10 מיליון שנים, וכאשר החלה לדעוך נדחפה המאגמה אל בין השכבות העמוקות והותירה בהם סילים.
מאגמה שנותרה בצינור ההזנה התגבשה לסלע, והלוע התמלא באגלומרט – הצטברות של טיפות געשיות בגדלים שונים.
תהליכים טקטוניים המשיכו לקמט את האזור והיטו את שכבות הסלע ב-20 מעלות כלפי מזרח.
בסוף הקרבון הוצף האזור, והרבדה נוספת של סלעי משקע כיסתה את שרידי הגעשיות.
ברביעון חלה סחיפה נרחבת של סלעי המשקע באזור, בעיקר בשל תנועתם של קרחונים בעידן הקרח האחרון.
סחיפה זו פעלה על השכבות העליונות ויצרה בפארק הולירוד מבנים של צוק וזנב – חשיפת צד אחד של המסלע המגמטי הקשה ושמיטת הסלעים הרכים שנסחפו בצדו האחר.
הסחיפה חשפה את המחדרים הפלוטוניים והדגישה את נטיית המסלע כלפי מזרח.
גם סלעים רכים בארתורס סיט – בעיקר אלה שנוצרו מאפר געשי – נסחפו, ונותרה פחות ממחצית גודלו המקורי.
בשיפולים המזרחיים של הגבעה נמצאו שרידים של ביצורי-עפר מתקופת האבן.
ב-1836 התגלו במערה קטנה מתחת לפסגה 17 ארונות קבורה מיניאטוריים מעץ, ובכולם דמויות מגולפות שנוכחותם לא הובהרה מעולם.
ההסברים שהוצעו כללו בין היתר קשר למעשי כישוף.
הסבר אחר קושר אותם ל-17 הקורבנות בסדרת רציחות, שהתרחשה באדינבורו בשנים 1827-1828. שני הרוצחים – ויליאם בורק (William Burke) וויליאם הר (William Hare) – מכרו את הגופות לרוברט נוקס – מרצה לאנטומיה.
בקרב חברי התנועה המורמונית בארצות הברית יש להר כינוי נוסף, זכר לאירוע בהיסטוריה של התנועה.
ב-1840, טיפס אורסון פרט (Orson Pratt ; 1881-1811), אחד החברים המקוריים ב"קוורום של שנים עשר השליחים" ששימש אז כמיסיונר מטעם התנועה המורמונית לסקוטלנד, על ההר והתפלל שיצליח להמיר למורמוניות לפחות 200 נפשות.
מכיוון שהוא זכה להצלחה בקרב התושבים החלו המורמונים לכנות את ההר "גבעת פרט" (Pratt's Hill).
ארתורס סיט הוא אחד המקומות שחקר ג'יימס האטון – גאולוג בן המאה ה-18 שצפה מביתו על פארק הולירוד.
תצפיותיו בסלעי המשקע וסלעי היסוד של הפארק קידמו את הבנתו כי אלה נוצרו בזמנים שונים ובתהליכים שונים – הבנה שעמדה ביסוד פיתוח הפלוטוניזם, תאוריה שביסודה היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה.
רוברט לואיס סטיבנסון, הסופר יליד אדינבורו, כתב ב-1879 את "Edinburgh, Picturesque Notes" – רשימות מאוירות על עיר הולדתו – 10 שנים לפני שעזב אותה לשארית חייו.
ארתורס סיט וסלעי פארק הולירוד מוזכרים ברשימות אלה כמה פעמים:
ארתורו ארסמו וידאל פרדו (בספרדית: Arturo Erasmo Vidal Pardo; נולד ב-22 במאי 1987) הוא כדורגלן צ'ילאני המשחק בעמדת הקשר בקולו קולו ובנבחרת צ'ילה.
וידאל ידוע כשחקן מוכשר, בעל כושר מסירה ותיקול גבוהים.
וידאל החל את קריירת הנעורים שלו במועדון הפאר הצ'יליאני קולו קולו.
הופעת הבכורה בהרכב הבוגרים הייתה בטורניר האפרטורה בשנת 2006, בו נכנס כמחליף במשחק מול אוניברסידד דה צ'ילה שבו ניצחה קבוצתה 1–2 והמשיכה לזכייה באליפות ליגת העל הצ'יליאנית.
בטורניר הקולואסורה של אותה השנה הפך וידאל לחלק אינטגרלי יותר במועדון, אשר זכה באליפות שנייה ברציפות.
וידאל הופיע במשחקים בינלאומיים של קבוצתו בגביע סודאמריקנה, שם הבקיע ומשך את עיניהם של סקאוטים מרחבי העולם.
בשנת 2007 חתם במועדון הגרמני באייר לברקוזן לאחר שמנהלה הספורטיבי רודי פלר טס לצ'ילה לדבר אל ליבו.
הקבוצות סיכמו על סכום רכישה של 11 מיליון דולר, שיא העברות לשחקן מהליגה הצ'יליאנית.
משחקו הראשון בקבוצה הגרמנית היה ב-19 באוגוסט 2007 בהפסד להמבורג.
וידאל השתלב בקבוצתו החדשה, ואף הבקיע במהלך הקמפיין שלה בגביע הגרמני, שנגמר בהפסד לורדר ברמן בגמר.
בקיץ 2011 חתם במועדון האיטלקי יובנטוס בתמורה ל-12.5 מיליון אירו.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע במשחקו הראשון במסגרת הסרייה א', נגד פארמה, במשחק שהסתיים בניצחון 1–4 ליובנטוס.
ב-28 ביולי 2015 הצטרף לאלופה הגרמנית באיירן מינכן תמורת 37 מיליון אירו.
ב-1 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהסופר קאפ הגרמני בו קבוצתו הפסידה לוולפסבורג בדו-קרב פנדלים, בו הבקיע.
ב-9 באוגוסט 2015 כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–3 על נוטינגן בגביע הגרמני, כחמש דקות לאחר שריקת הפתיחה.
ב-6 באוגוסט 2018 חתם בברצלונה הספרדית לשלוש שנים תמורת 18 מיליון אירו, יחד עם שלושה מיליון בבונוסים עתידים.
ב־12 באוגוסט 2018 עשה את הופעת הבכורה שלו במדי ברצלונה בסופר קאפ הספרדי וגם זכה בתואר הראשון שלו עם הקטאלונים כאשר ברצלונה ניצחה את סביליה 2-1. בחודש אפריל זכה באליפות ספרד ובתואר ליגה שמיני בקריירה שלו ובכך הפך לאחד השחקנים הבודדים שזכו בתואר ליגה בשלוש מדינות שונות (איטליה, גרמניה וספרד).
ב-20 בספטמבר 2020 עבר לאינטר מילאנו.
ב-14 ביולי 2022 חתם בפלמנגו מהליגה הברזילאית לעונה וחצי.
ב-14 ביולי 2023 חתם באתלטיקו פרנאאנסה עד לדצמבר 2023.
וידאל ייצג את מדינתו לראשונה באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת 2007 בפרגוואי.
בטורניר זה היה סגן מלך השערים עם שישה.
הצלחת הנבחרת בטורניר העניקה לה כרטיס לאליפות העולם עד גיל 20 בו היא סיימה במקום השלישי, כאשר וידאל מבקיע שלושה שערים.
הופעת הבכורה של וידאל בנבחרת הבוגרת הייתה מול נבחרת ונצואלה, ומאז הוא הפך לחלק אינטגרלי מהנבחרת תחת שרביטם של מרסלו בייאלסה וממשיכו קלאודיו בורגי.
וידאל הבקיע שלושה שערים בנבחרת, והשתתף בקופה אמריקה 2011 בארגנטינה, במונדיאל 2010 בדרום אפריקה ובמונדיאל 2014 בברזיל..
בשנת 2015 זכה וידאל בקופה אמריקה 2015 עם נבחרת צ'ילה לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ארגנטינה בבעיטות הכרעה, לאחר 0-0 במהלך 120 דקות, על אף שבמהלך הטורניר נעצר לאחר שעבר תאונת דרכים כאשר נהג בשכרות.
כמו כן, וידאל נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
בשנת 2016 זכה וידאל עם נבחרת צ'ילה בקופה אמריקה סנטנריו, לאחר ששוב ניצחה צ'ילה את ארגנטינה בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 ב-120 דקות.
וידאל החמיץ אמנם את הפנדל שלו, אך נבחרתו ניצחה 2–4 וזכתה בגביע.
ב-11 באוקטובר 2017, הודיע וידאל על פרישה מהמדים הלאומיים של צ'ילה, יום לאחר שנבחרתו כשלה להעפיל למונדיאל 2018 ברוסיה.
אבל, שעות ספורות לאחר הודעת הפרישה שלו וידאל חזר בו והבטיח שלא יעזוב את הנבחרת.
בקופה אמריקה 2019 סיימו וידאל וצ'ילה במקום הרביעי.
ב-2019 נפרד מאשתו לאחר עשר שנות נישואין.
שחקן העונה של יובנטוס: 2012/13
אַרְתַּחְשַׁשְֹתְּא השני היה מלך פרס האחמנית.
בתחילת שלטונו בשנת 401 לפנה"ס מרד בו אחיו, כורש הצעיר.
המרד מתואר בספרו של קסנופון אנבסיס.
ארתחששתא השני הצליח לדכא את המרד וכוחותיו ניצחו את המורדים בקרב קונקסה.
לאחר הניצחון התייצב מעמדו, אם כי המרידות לא פסקו.
מרד הסטרפים פרץ בשנת 372 ונמשך עד שנת 362 לפנה"ס.
גם מצרים מרדה בשלטונו ואמירתאיוס הצליח לזכות בעצמאות.
למרות המרידות הרבות הצליח לשמור על מעמדו, ואף חיזק את מעמד האימפריה הפרסית.
השכיל לנצל את המאבק על ההגמוניה ביוון.
בתקופת שלטונו נערכה המלחמה הקורינתית והוא היה שושבין שלום אנטלקידס (387 לפנה"ס), שהבטיח את הגבולות המערביים של האימפריה.
כמו כן, עסק במיזמי בנייה גדולים כמו שיקום ארמונו של דריווש הראשון בשושן וכן פרויקטי בנייה באקבטנה.
אַרְתַּחְשַׁסְתְּא הרביעי (בפרסית עתיקה: 𐎠𐎼𐎫𐎧𐏁𐏂𐎠), הידוע גם כאַרְסֵס (מיוונית: Ἀρσής, מפרסית עתיקה: 𐎠𐎼𐏁𐎣, רְ'שָׁה) היה מלך פרס בין השנים 338–336 לפנה"ס.
הוא היה בנם הצעיר של המלך ארתחשסתא השלישי והמלכה אטוסה, ולא היה אמור לרשת את כס המלוכה של פרס.
עלייתו הבלתי צפויה לכתר באה ב-338 לפנה"ס כתוצאה מרצח אביו ורוב בני משפחתו, ככל הנראה על ידי בגווהיה , השר החזק של פרס שסר חינו בעיני ארתחשסתא.
בגואס ביקש להישאר בתפקידו על ידי החלפת ארתחשסתא עם ארסס הבן, איתו חשב שיהיה קל יותר לשלוט.
ארסס היה לא יותר ממלך בובה בשתי שנות שלטונו, תוך שבגווהיה פעל ככוח שמאחורי הכתר.
בסופו של דבר, ממורמר ממצב עניינים זה, ובהשפעת אצילי החצר שהתייחסו בבוז אל בגווהיה, ארסס תכנן לרצוח את בגווהיה.
בגווהיה שוב הכה ראשון במטרה להגן על עצמו, והרעיל את ארסס.
אז המליך את בן דודו של ארסס כמלך דריווש השלישי.
דאגתם הגדולה של הפרסים בעת שלטונו הקצר של מלך זה, הייתה אי השקט בגבול המערבי עם מוקדון תחת המלכים פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול.
אי השקט יוביל למלחמה בין שתי המדינות בתקופת שלטונו של יורשו של ארסס.
במקורות היווניים הוא היה ידוע בשם "ארסס" ונראה שזה היה שמו האמיתי.
לפי הכתובת התלת לשונית מקסנתוס, ולפי חרסים משומרון נראה שהוא אימץ את השם המלכותי ארתחשסתא הרביעי, בעקבות אביו וסבו.
אַרְתַּחְשַׁסְתְּא השלישי (בפרסית עתיקה: 𐎠𐎼𐎫𐎧𐏁𐏂, בפרסית אמצעית: ארדשיר, בפרסית חדשה: اردشير سوم), שנקרא אוֹכוֹס , היה המלך הגדול של פרס והמלך האחד עשר באימפריה האחמנית, וכיהן גם כפרעה הראשון של השושלת ה-31 של מצרים העתיקה.
הוא היה בנו ויורשו של ארתחשסתא השני והוחלף על ידי בנו, ארסס (הידוע גם ארתחשסתא הרביעי).
שלטונו חפף לתקופת שלטונו של פיליפוס השני במוקדון ונכתנבו השני במצרים.
לפני עלייתו לכס היה ארתחשסתא אחשדרפן ומפקד בצבאו של אביו.
ארתחשסתא התגלגל לשלטון לאחר שאחד מאחיו הוצא להורג, אח אחר התאבד, האח האחרון נרצח ואביו, ארתחשסתא השני נפטר בגיל 86. מיד לאחר שהוכתר למלך, ארתחשסתא רצח את כל משפחת המלוכה כדי להבטיח את שלטונו כקיסר.
הוא התחיל שני מסעות מלחמה גדולים נגד מצרים.
המסע הראשון נכשל, ולאחריו פרץ מרד ברחבי האימפריה המערבית.
ב-343 לפנה"ס, ארתחששתא הביס את נכתנבו השני, פרעה מצרים, הגלה אותו ממצרים, ועצר מרד בפניקיה בדרך.
במסעו אף הגלה יהודים מיריחו.
בשנות שלטונו המאוחרות, כוחו של פיליפוס השני ממקדוניה התגבר ביוון, והוא ניסה לשכנע את היוונים למרוד בפרס האחמנית.
ארתחשסתא התנגד נחרצות לפעילות זו, ובתמיכתו, העיר פרינתוס הצליחה לעמוד בפני מצור מקדוני.
יש ראיות למדיניות בנייה מחודשת בפרספוליס, בה ארתחשסתא הקים ארמון חדש, נבנה בה קברו שלו, והתחילו פרויקטים ארוכי טווח כמו "השער שלא הושלם".
לדברי מקור יווני, דיודורוס סיקולוס, בגואס הרעיל את ארתחששתא, אבל לוח בכתב יתדות (המצוי כעת במוזיאון הבריטי) מרמז על כך שהמלך מת מסיבות טבעיות.
האפוס הפרסי שאהנאמה מספר שאלכסנדר הגדול היה בנו של ארתחשסתא השלישי, שקיבל את בתו של פיליפוס השני לאחר שניצח את האחרון בקרב.
בלילה הראשון לנישואים הבחין ארתחשסתא בריח הרע שיצא מפיה של בתו של פיליפוס והחזירה בחזרה למוקדון.
רק לאחר החזרתה למוקדון התגלה כי האחרונה בהריון והדבר לא נמסר לארתחשסתא.
על-מנת לשמור על כבוד משפחת המלוכה ובתו, הסתיר פיליפוס את דבר הגירושים וההיריון, ולאחר היוולדו של אלכסנדר גידל אותו כבנו שלו.
כך שלפי סיפור זה היה אלכסנדר פרסי, וכן אחיו החורג של דריווש השלישי.
אָרתוּרוֹ אוּמבֶרטוֹ אִיליה (בספרדית: Arturo Umberto Illia; 4 באוגוסט 1900 – 18 בינואר 1983) היה נשיא ארגנטינה מ-12 באוקטובר 1963 עד 28 ביוני 1966 וחבר במפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי (UCR).
איליה נולד ב-4 באוגוסט 1900 בפרגמינו שבפרובינציית בואנוס איירס לאמה פרנצסקוני ומרטין איליה, שהיגרו לארגנטינה מחבל לומברדיה שבאיטליה.
הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס ב-1918. באותה שנה הצטרף לתנועת רפורמה באוניברסיטאות ארגנטינה שהתחילה בעיר קורדובה והניחה את היסודות למערכת אוניברסיטאות חופשית, פתוחה וציבורית שמושפעת פחות מהכנסייה הקתולית.
במסגרת לימודי הרפואה שלו התחיל איליה לעבוד בבית החולים סן חואן דה דיוס בעיר לה פלאטה, וקיבל תואר ב-1927.
במקביל לתחילת לימודיו, ב-1918, הצטרף לתנועת האיחוד האזרחי הרדיקלי (UCR) תחת השפעת החינוך המיליטנטי הקיצוני שקיבל מאביו ומאחיו איטלו.
הוא הרבה לעסוק בפוליטיקה לצד עיסוקו כרופא.
ב-1929 עבר לקרוס דל אֵחֶה שבפרובינציית קורדובה, והמשיך שם בעבודתו כרופא וכן בפעילות פוליטית.
ב-1935 נבחר לסנאט של הפרובינציה.
במסגרת כהונתו כסנאטור פעל לחוקק חוק רפורמה אגררית.
החוק עבר בסנאט המחוזי אך נדחה על ידי הקונגרס הלאומי.
בנוסף, כיהן כראש ועדת האוצר והתקציב בסנאט, ומתוקף תפקידו זה קידם הקמת סכרים בפרובינציה.
בבחירות שהתקיימו במרץ 1940 נבחר איליה לסגנו של מושל קורדובה, סנטיאגו דל קסטיו.
הוא החזיק בתפקיד זה עד שפדרו רמירס תפס את השלטון בארגנטינה בהפיכה, והדיח אותו.
בין השנים 1948–1952 כיהן איליה בבית הנבחרים הארגנטינאי שנשלט על ידי המפלגה הפרוניסטית והיה פעיל בוועדת הרפואה וההגיינה ובוועדת העבודות ציבוריות.
לאחר תקופה של אי-יציבות פוליטית בין השנים 1963-1955 שבה כיהנו בארגנטינה חמישה נשיאים שונים, נבחר איליה לנשיאות בבחירות דמוקרטיות בראש מפלגת ה-UCR.
כנשיא, איליה הסיר את המגבלות האנטי-פרוניסטיות שהציב הצבא ב-1955.
ב-15 בפברואר 1939 נישא איליה לסילביה אלווירה מארטורל.
הוא היה אב לאֶמה סילביה, למרטין ארתורו וללאנדרו איפוליטו.
בנו מרטין איליה נבחר לקונגרס ב-1995 וכיהן בו עד מותו ב-1999.
ארתור היא סדרת אנימציה לילדים אשר מופקת בשיתוף פעולה קנדי-אמריקאי.
הסדרה מבוססת על סדרת ספרי ילדים מצליחה שנכתבה ואוירה על ידי מארק בראון.
הסדרה מופקת על ידי אולפני קוקי ג'אר ומשודרת בארצות-הברית בערוץ PBS החל מ-2 בספטמבר 1996 ועד היום.
בישראל הסדרה משודרת בערוץ הילדים משנת 1997 וכיום משודרת בערוץ לוגי, רק למנויי Partner tv ומנויי סלקום טיוי.
בישראל זכתה הסדרה לפופולריות רבה, וזכתה 5 פעמים ברציפות בתואר "סדרת השנה" בטקס נבחרי הילדים שמארגן ערוץ הילדים בכל שנה.
ארתור ריד (או בשמו המלא ארתור טימוטי ריד; באנגלית: Arthur Timothy Read) הוא שנבוב דמוי אנוש, דמות בדיונית, הראשית בסדרה.
הוא הופיע לראשונה בספר "האף של ארתור" מ-1976, ולראשונה בטלוויזיה בפרק הראשון "העיניים של ארתור".
הוא מדובב באנגלית כיום על ידי דרו אדקינס.
בגרסה העברית הוא דובב בעבר על ידי דבי בסרגליק עד פטירתה ואחרי כן על ידי שירי גדני.
ארתור הוא תלמיד בבית הספר היסודי של עירו, לייקוד.
ארתור לובש סוודר צהוב ונועל נעליים אדומות-לבנות.
ארתור מוכר לילדים ולמבוגרים ברחבי העולם.
פסל בדמותו מוצג בגג הכניסה למוזיאון הילדים בבוסטון.
חבר הוא כלבו של ארתור.
הופיע לראשונה בספר "הכלב החדש של ארתור".
לברדור צהבהב בעל קולר אדום.
מתקשר בעיקר עם קייט ובעלי החיים האחרים.
לאורך הגרסה העברית דובב על ידי מדבבים רבים (אלי לולאי, יהויכין פרידלנדר, קובי אשל ועפרון אטקין) אך כיום על ידי דור סרוגו.
גילי ריד (או בשמה המלא גליה-דורה לאונרה ריד; באנגלית: Dora Winifred) היא שנבובית דמוית אנוש, דמות בדיונית.
היא הופיעה לראשונה בספר "האף של ארתור".
היא מדובבת בגרסה העברית על ידי אור אזולאי.
גילי היא אחת הדמויות היחידות בסדרה שהמדבב שלהן לא הוחלף במהלך השנים.
גילי היא תלמידת גן ילדים שגילה הוא 4 אך במהלך הסדרה חוגגת את יום הולדתה ה-5.
גילי נתפסת בעיני חבריה כחברותית אך מעט שתלטנית.
מרבה להציק לאחיה הגדול ארתור.
אחותם הפעוטה בת השנה של ארתור וגילי.
דובבה במשך השנים על ידי דבי בסרגליק, אור אזולאי ואורלי קטן.
בגרסה העברית של הפרקים הראשונים בעברית נקראה "קייטי".
דייוויד ריד (או בשמו המלא: דייוויד ל.
ריד; באנגלית: David Read) הוא שנבוב דמוי אנוש, דמות בדיונית.
דייוויד הוא אביהם של ארתור, גילי וקייטי, הבעל של ג'יין והבן של ת'ורה.
דייוויד הוא בעל של חברת קייטרינג עצמאית שאותה הוא מנהל במוסכו.
הוא הופיע לראשונה בספר "האף של ארתור".
הוא מדובב בגרסה העברית על ידי יהויכין פרידלנדר עד עונה 20, ומאותה עונה על ידי סער בדישי ובגרסה האנגלית על ידי ברוס דנימור.
ג'יין ריד היא שנבובית דמוית אנוש, דמות בדיונית.
ג'יין היא אמם של ארתור, גילי וקייטי, רעייתו של דייוויד וביתו של דייב.
ג'יין היא רואת חשבונות, שעובדת בעיקר בשביל אד קרוסוואיר, אביה של מופי.
בתחילת הגרסה העברית דובבה על ידי טלי גוטפריד, בהמשך על ידי מיכל צפיר ומעונה 20 על ידי ענת ניב.
ת'ורה ריד היא שנבובית דמוית אנוש, דמות בדיונית.
ת'ורה היא הסבתא של ארתור, גילי וקייט.
אמו של דייוויד וחמתה של ג'יין.
ת'ורה מוצגת כבשלנית לא טובה, אך מוצגת כבעלת הרבה כישרונות, למשל במשחק גולות.
לאורך הסדרה דובבה על ידי מדבבות רבות (מרית יפה, דבי בסרגליק, מיכל צפיר) אך כיום על ידי אורלי קטן.
קילר היא כלבתה של ת'ורה.
היא הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה, בפרק "הכלבה החדשה של סבתא ת'ורה".
בשל אופייה הקשוח ונטייתה לנשוך, ננטשה מספר פעמים על ידי בעליה הקודמים וביקרה פעמים רבות במכלאה, עד שאומצה על ידי סבתא ת'ורה.
דייב הוא שנבוב דמוי אנוש, דמות בדיונית.
הסבא של ארתור, גילי וקייט.
אביה של ג'יין וחמו של דייוויד.
מדובב בעברית על ידי יהויכין פרידלנדר.
בסטר בקסטר הוא ארנב דמוי אנוש, דמות בדיונית, ואחת הדמויות הראשיות בסדרה.
הוא מדובב בגרסה העברית על יד אור אזולאי עד עונה 20, ומאותה עונה הוענק לבאסטר קול גברי על ידי גילן שחף והוחזר לבאסטר קול נשי בעונות האחרונות של הסדרה על ידי אור אזולאי.
בסטר תלמיד בבית הספר היסודי של עירו אלווד, לייקוד.
בסטר נוהג ללבוש סוודר בצבע טורקיז שמתחתיו חולצה מכופתרת כתומה, ג'ינס כחול חלק ונעלי אולסטאר אדומות-לבנות.
למרות שבסדרה ד"ש מבסטר הוא לובש חולצה כתומה לגמרי.
לבסטר חיבה והערצה לחייזרים ואוכל.
הוא החבר הכי טוב של ארתור.
בסטר מעריץ את הסדרה "הארנב הביוני" ואף התחזה אליו.
הוריו התגרשו כאשר היה בן 4.
לאמו קוראים בטסי (בחלק מהעונות קוראים לה ביצי).
פרנסין פרנסקי (או בשמה המלא פרנסין אליס פרנסקי; באנגלית: Francine Alice Frensky) היא קופה דמוית אנוש, דמות בדיונית, יהודייה רפורמית, ואחת הדמויות הראשיות בסדרה.
היא דובבה בעבר בגרסה העברית על ידי טלי גוטפריד, וכיום היא מדובבת על ידי אורלי קטן.
לעיתים חבריה מכנים אותה "פה גדול", והיא נתפסת בעיניהם שתלטנית.
ספורטאית מצטיינת ומשחקת במגוון סוגי ספורט.
למשל כדורגל, כדורסל, טניס, פוטבול, בייסבול ועוד.
יש לה אחות גדולה בשם קתרין.
היא החברה הכי טובה של מופי.
מופי קרוסוואייר (או בשמה המלא מארי אליס קרוסוואייר; באנגלית: Mary Alice "Muffy" Crosswire) היא קופה דמוית אנוש, אחת הדמויות הראשיות בסדרה.
היא הופיעה לראשונה בספר "ארתור ופרנסין האמיתיים".