tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלטונם השתרע מסמוך לאגן טארים, עד אורומצ'י במזרח, לימת בלחש, דרך ערבות צ'ו שבגבול מונגוליה ואלטאי בצפון, ומערבות טלס ואזור סיר דריה עד ימת אראל במערב.
התיאוריות הקדומות מהעת העתיקה וימי הביניים המוקדמים
המידע המוקדם על ההפתליטים, נוצר בדרך כלל על בסיס שילוב של מקורות רומיים, מידע סיני מאוחר הרבה יותר ומידע אסלאמי לא מקיף.
גם ההיסטוריון הביזנטי בן המאה ה-6 פרוקופיוס מקיסריה בספרו "תולדות המלחמות" תרם ליצירת תמונה אודות ההפתליטים.
המקורות הוותיקים הללו, מיקמו אותם בדרך כלל באזור שבין סוגדיאנה להינדו-כוש.
התיאוריות המציינות מוצא איראני או מוצא אלטאי הן התיאוריות העיקריות שהיו מקובלות.
ההיסטוריון הביזנטי בן המאה ה-6 פרוקופיוס מקיסריה, קשר אותם להונים באירופה, אך התעקש על הבדלים תרבותיים וסוציולוגיים, בהדגישו את התחכום של ההפתליטים:
התיאוריות על פי מקורות סיניים
הסינים הכירו לראשונה את ההפתליטים בשנת 456 לספירה, כאשר שגרירות הפתליטית הגיעה לחצר הסינית של שושלת וי הצפונית.
הסינים השתמשו בשמות שונים עבור ההפתליטים, כגון הואה (滑), יה-טה-אי-לי-טו (פשוט 厌带夷栗陁), מסורתי (厭帶夷粟陁) או בקצרה יה-דה (嚈噠).
תעודות סיניות אימפריאליות עתיקות מציעות הסברים שונים על מקורות ההפתליטים:
גם על פי כרוניקות רבות מאוחרות יותר, הם היו צאצאים "לשבטי דה-יואז'י ".
ההיסטוריון הקדום פיי זיה (Pei Ziye, היסטוריון של שושלת ליאנג הדרומית, פעל במאה ה-6) שיער שה"הואה" (滑) עשויים להיות צאצאיו של גנרל מממלכת ג'ושי (Jushi Kingdom) מהמאה ה-2 לספירה, משום שהגנרל הזה נקרא "באהואה" (八滑).
פנטזיה אטימולוגית זו אומצה על ידי ספר ליאנג (ספר ליאנג הוא חלק מאוסף של היסטוריות רשמיות המפרטות את השושלות של סין, מהקיסרים האגדיים באלף ה-4 לפנה"ס ועד שושלת מינג במאה ה-17, המכונה "הקאנון של עשרים וארבע ההיסטוריות של ההיסטוריה הסינית", כרך 30 וכרך 54).
פנטזיה אטימולוגית נוספת הופיעה ב-טוגדיאן (Tongdian, ספר היסטורי סיני), בה מסופר על דיווח של הנוסע ווי ג'י לפיו ייתכן שההפתליטים היו צאצאיהם של הקנג'ו (שם סיני של ממלכה במרכז אסיה במחצית הראשונה של האלף הראשון לספירה), משום שגנרל של הקנג'ו מהאן המזרחי נקרא "יטיאן".
ספרי הליאנג, מסבירים שלהפתליטים לא הייתה שפה כתובה במקור והם אימצו את האלפבית המקומי, "הברברי", במקרה זה, הכתב הבקטרי.
התיאוריות מהעת החדשה המאוחרת: סקיתים והונים
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, חוקרים אירופאים זיהו את ההפתליטים עם עמים נודדים אחרים מאסיה, וטענו כי הם שלוחה מזרחית של ההונים האירופאים (כגון אלה של אטילה) או קרובים לסקיתים האיראנים.
תיאוריות אלה נשענו בעיקר על קווי דמיון תרבותיים לשוניים וסגנונות לוחמה.
חוקרים העלו סברות שונות לגבי הקשר של ההפתליטים להונים שפלשו לאירופה:
על פי חוקרים מסוימים, להפתליטים כנראה לא היה קשר ישיר עם ההונים האירופיים, אך ייתכן שהיה קשר מקרי לתנועתם.
השבטים קראו לעצמם בכוונה "הונים" על מנת להפחיד את אויביהם.
כתוצאה משינויי אקלים, יובש אזורי השפיע על שטחי המרעה בהרי אלטאי במהלך המאה ה-4 לספירה ואז, בסביבות 380 - 350 לספירה, התרחשו ההגירות ההוניות הגדולות מאזור אלטאי שהגיעו גם לאירופה.
לאחר מכן, שבטי נוודים אלו התחרו על עליונות בשטחים החדשים שלהם בדרום מרכז אסיה.
חוקרים מחזיקים דעה מנוגדת וסוברים כי ההפתליטים היו חלק מהגירות ההונים ש"היו היורשים הפוליטיים, ובחלקם התרבותיים, של השיונגנו".
מקובל להניח כי ההפתליטים יצרו גל שלישי של הגירה לתוך מרכז אסיה.
אחרים סוברים שקיימת סינכרוניות גבוהה בין "שלטון האימה" של אטילה במערב לבין ההתפשטות הדרומית של ההפתליטים, עם חפיפה טריטוריאלית נרחבת בין ההונים לבין ההפתליטים במרכז אסיה.
בנוסף לתיאוריה של היותם אירנים הודו-אירופיים, חוקרים סברו שהם "כנראה היו שבט נודד מעורב".
כלומר, הקבוצות השולטות של הפולשים הללו כללו בני שבטים דוברי טורקית מהמזרח והצפון ואילו רוב האנשים במקום אליו פלשו, דיברו בשפה איראנית.
במקרה זה הנוודים אימצו את השפה הכתובה, המוסדות והתרבות של האנשים המיושבים במקום.
קשר לאיראנים מזרחיים (הודו אירופיים)
בהמשך, מחקרים בלשניים ומחקרים מבוססים ממצאים ארכאולוגיים, הכוללים מטבעות וכתובות המעידים על השפעה איראנית ברורה העלו את הסברה שההפתליטים היו עם איראני מזרחי, בעלי קשרים לעמים שכנים.
לפי החוקרים, ההפתליטים אימצו את הבקטרית כשפתם הרשמית (שפה איראנית מזרחית, שנכתבה באלפבית היווני, שריד של במאה ה-3-2 לפנה"ס), בדיוק כפי שעשו הקושאנים, לאחר התיישבותם ב באקטריה (היא טוכריסטן).
הבקטרית, מעבר להיותה שפה רשמית, הייתה גם השפה של האוכלוסיות המקומיות שנשלטה על ידי ההפתליטים.
הם הטביעו כתובות בבקטרית על מטבעותיהם, התארים שהם נשאו היו בקטריים, כגון XOAΔHO או Šao, וכנראה גם בשילוב שמות ממוצא סיני, כגון Yabghu.
מאידך, שמותיהם של השליטים ההפתליטים בשאהנמה של פירדוסי הם שמות איראניים.
כתובות על אבני חן ועדויות אחרות מלמדות כי השפה הרשמית של האליטה הייתה מזרח איראנית.
המחקרים החדשים יותר מתבססים גם על נומיסמטיקה וגם על ממצאים ארכאולוגיים שאינם רבים.
בין התיאוריות חדשות הבולטת ביותר, המתבססת על הערכה מחדש של מקורות סיניים היא שההפתליטים היו בתחילה ממוצא טורקי, ולאחר מכן אימצו את השפה הבקטרית.תחילה למטרות מנהליות, ואולי מאוחר יותר כשפת אם.
בפועל, ייתכן שההפתליטים היו קונפדרציה של אנשים שונים, הדוברים שפות שונות והכילו שבטים טורקיים מהמזרח ומהצפון.
חוקרים חושבים שהיה צפוי שהשבטים הפולשים יאמצו את השפה הכתובה, המוסדות והתרבות של יושבי הקבע.
תיאוריה זו תומכת בהגדרתם כשבט מעורב.
ניתוח עכשווי של התיעוד הסיני הקדום
קזואו אנוקי (Kazuo Enoki), היסטוריון יפני, ערך ניתוח פורץ דרך ראשון של המקורות הסיניים הקדומים, בשנת 1959. על סמך מחקרו, הוא הציע כי ההפתליטים היו שבט מקומי של אזור טוכריסטן (באקטריה), שמוצאם מהימלאיה המערבית הסמוכה.
הוא גם השתמש כטיעון בנוכחותם של שמות באקטריאניים רבים בקרב ההפתליטים, ובעובדה שהסינים דיווחו שהם מתרגלים פוליאנדריה, תכונה תרבותית ידועה במערב ההימלאיה.
על פי הערכה מחודשת של המקורות הסיניים על ידי ההיסטוריון דה לה וסייר (de la Vaissière) משנת 2003, יש לתת תוקף רק להשערה על האתניות העיקרית של ההפתליטים כצאצאים של הגאוג'ו הטורקים.
הוא מציע כי ההפתליטים היו במקור שבט אחד דובר אוגורית שהשתייך לקונפדרציה גאוג'ו/טיאלה (הגאוג'ו, (高車 שפירושו מואר או "עגלה גבוהה", הידועים גם בשם טיאלה, היו דוברי טורקית מוקדמים הקשורים לעם הדינגלינג, עם מהמאה הראשונה, המוזכר בספרי ההיסטוריה הסינית, שנכבשו על ידי השיונגנו.
על פי ווישו הייתה קרבה לשונית ואתנית בין הגאוג'ו לשיונגנו) דה לה וסייר הסיק שהאזכור של דה-יואז'י נובע רק מהעובדה שבאותה תקופה, ההפתליטים כבר חיו בטריטוריה של באקטריה, לשעבר טריטוריה של הדה-יואז'י היכן שהשפה הבקטרית מזרח איראנית הייתה בשימוש על ידם.
מקורות סיניים מאוחרים יותר נעשים מבולבלים למדי לגבי מוצאם של ההפתליטים, וייתכן שהסיבה לכך היא הטמעה מתקדמת של התרבות והשפה הבקטרית לאחר שהתיישבו ב באקטריה.
בנוסף לתיאורים של ההיסטוריון הביזנטי בן המאה ה-6, פרוקופיוס, שהובאו לעיל ולתעודות הסיניות המתארות את השגרירים ההפתליטיים, קיימים בשטח עדויות ארכאולוגיות בעיקר בצורת ציורי קיר ותבליטים אך גם מספר מבצרים וקברים:
במכלול בנדיאן (מקדש אש ארכאולוגי קדום שנמצא בח'ורסאן שבאיראן) נמצאו תבליטים המראים את התבוסה הראשונית של ההפתליטים נגד הסאסאנים בשנת 425 ולאחר מכן את הברית שכרתו איתם, בימי בהראם החמישי, ועד שפלשו לשטח הסאסאני והרסו את המכלול הבנדיאני בשנת 484.
מכלול הבודהות של באמיאן נחצב באבן תחת שלטון ההפתליטי.
לאחר פירוק האימפריה שלהם בשנים 550–560, המשיכו ההפתליטים לשלוט באזורים הגאוגרפיים המקבילים לבקטריה ולצפון אפגניסטן של היום, ובעיקר החזיקו בשורה של טירות בדרכים ל.
במקור היו קיימי שני פסלים: "בודהא המזרחי", הקטן יותר, בן ה-38 מטר, תיארוך, באמצעות ניתוח פחמן 14, של המרכיבים המבניים של הבודהות קבע שהוא נבנה בסביבות 570 לספירה, בעוד שהגדול יותר, ה"בודהא המערבי" בן ה-55 מטר, נבנה בסביבות שנת 618 לספירה.
זה תואם לתקופה שסביב התבוסה הגדולה של ההפתליטים נגד הכוחות המשולבים של האימפריה הטורקית המערבית והסאסאנית, ב-557 לספירה.
בתקופה שלאחר מכן ההפתליטים התקבצו מחדש מדרום לאוקסוס כנסיכות, לפני שהטורקים המערביים השתלטו סופית על האזור בשנת 625. סביב הפסלים נמצאו ציורים של סצנות טקסיות שונות.
בין הציורים המפורסמים ביותר של הבודהות של במיאן, תקרת הבודהה המזרחית הקטן יותר מייצגת אלוהות שמש על מרכבה רתומה לסוסים, כמו גם סצנות טקסיות עם דמויות מלכותיות וחסידים.
האל לובש קפטן בסגנון , מגפיים ומחזיק רומח, הוא "אל השמש ומרכבת זהב העולה בגן עדן".
ייצוגו נגזר מהאיקונוגרפיה של האל האיראני מיתרה, אל האור והבריתות, שנערץ בסוגדיאנה.
הוא רוכב על מרכבה מוזהבת דו-גלגלית, רתומה לארבעה סוסים.
שני מלווים בעלי כנף עומדים לצד המרכבה, חובשים קסדה קורינתית עם נוצה ואוחזים במגן.
בחלק העליון נמצאים אלי רוח, עפים עם צעיף המוחזק בשתי ידיים.
זו קומפוזיציה ייחודית, ואין לה מקבילה בגנדהארה או בהודו, אבל יש כמה קווי דמיון לציורים המופיעים במערות קיזיל או במערות מוגאו, הידועות גם כמערות אלף הבודהות ומערות דוּנְחְוָאנְג.
התמונה המרכזית של אל השמש הרכוב על מרכבת הזהב שלו ממוסגרת על ידי שתי שורות לרוחב של יחידים: מלכים ומכובדים המתערבבים עם בודהות ובודהיסטוות.
משערים שאחת הדמויות, העומדת מאחורי נזיר בפרופיל, היא מלך במיאן.
הוא לובש כתר מחוספס עם סהר בודד וקורימבו (כדור משובץ אבני חן שהכיל את שערו העליון של שליט השושלת הסאסאנית של איראן ומונח על כתרו),טוניקה וסרט סאסאני.
לכמה מהדמויות, יש מראה אופייני של ההפתליטים טוכריסטן: חגורים, בעלי ז'קטים עם דש ייחודי של הטוניקה שלהם, מקופל לצד ימין, שיער קצוץ, אביזרי שיער והפיזיונומיה הייחודית שלהם נטולי הזקן והפנים העגולות שלהם.
משערים שדמויות אלה מייצגות את התורמים שתמכו בבנייתו של בודהה הענק המונומנטלי.
הפרטים בציור זה דומים מאוד לפרטים המתוארים בבלליק טפה (אתר ארכאולוגי במרכז אסיה, באוזבקיסטן עם ציורי קיר רבים) ומשערים שהם קשורים להפתליטים.
ציורי קיר אלה נעלמו עם השמדת הפסלים על ידי הטליבאן בשנת 2001.
הפתליטים על קברי סוחרים סוגודיאנים
קבר ווירקאק הוא קברו של סוחר סוגדיאני מהמאה ה-6 שהוקם בסין, והתגלה בשיאן בשנת 2003. העיטורים הציוריים של הקבר, מכילים תיאורים של שליטים הפתליטים כדמויות מלכותיות עם כתרים סאסאניים, הם מתוארים בארמונותיהם, ביורטות, נוודים או בזמן ציד.
השליטים ההפתליטים מוצגים קצרי שיער, לובשים טוניקות, ולעיתים קרובות מתוארים יחד עם בת זוגם.
משערים שהסוחר הסוגדי ווירקאק היה בקשרי מסחר מפותחים עם הפתליטים במהלך שנותיו הצעירות (הוא היה בסביבות גיל 60 כאשר האימפריה ההפתליטית נכבשה על ידי ברית הסאסאנים והטורקים ב-560 לספירה).
ההפתליטים מופיעים גם בארבעה לוחות של ספת הקבורה של מיהו (אנדרטת הלוויה לאציל סוגדי חשוב, בצפון סין, בערך 570 לספירה) עם מאפיינים קריקטוריים משהו, ומאפיינים של וסאלים של טורקים.
"התקופה ההפתליטית" באמנות, מתבטאת במאפייני המראה שלהם, ההפתליטים מזוהים בציורים, לפי מראה אופייני להם: שיער קצוץ בעל תסרוקת קצוצה מסוימת, אביזרי שיער, פיזיונומיה ייחודית ופנים עגולות חסרות זקן.
לבושם האפייני הוא קפטן (Kaftan) בעל חגורה ודש ייחודי בעל צווארון משולש מקופל בצד ימין.
הם נושאים כתרים עם סהרונים.
התרבות החומרית שהתגלתה באתרי ניהול, קבורה ואמנות כמו בבאלליק (Balalyk Tepe) ובדילברג'ין טפה (Delbarjin Tepe), משקפת סגנון אמנותי מעורב, שבו ניכרים גם מוטיבים סאסאניים, הודיים ומקומיים מרכז אסייתיים.
ככל שהשטחים שנשלטו על ידי ההפתליטים התרחבו למרכז אסיה ולאגן טארים, אמנות ההפתליטים, המאופיינת בלבוש ובתסרוקות של הדמויות המיוצגות, שימשה גם באזורים שבהם שלטו, כמו סוגדיאנה, באמיאן או הממלכה הבודהיסטית העתיקה, קוצ'ה באגן טארים (כפי שהתגלו באתרים שנים באזורים אלו: מערות קיזיל, קומטוריה, קוטוריה).
באזורים אלו מופיעים מכובדים עם קפטנים עם צווארון משולש בצד ימין, כתרים עם שלושה סהרונים, חלק הציורים מאזור קוצ'ה, במיוחד ציורי הסייף במערות קיזיל, נעשו בתקופת השלטון ההפתליטי באזור, בסביבות 480–550 לספירה.
השפעתה של אמנות גנדהארה בכמה מהציורים המוקדמים ביותר במערות קיזיל, המתוארכות לשנת 500 לספירה בקירוב, נחשבת כתוצאה מהאיחוד הפוליטי של האזור בין באקטריה לקוצ'ה תחת ההפתליטים.
ייתכן שכמה מילים מהשפות הטוכריות אומצו מהשפה ההפתליטית במאה ה-6.
ההפתליטים מתוארים במספר אתרים ארכאולוגים בציורי קיר באזור טוכריסטן.
למשל בציורי קיר בדילברג'ין טפה (Dilberjin Tepe - עיר עתיקה בצפון אפגניסטן), הנחשבים כמייצגים את ההפתליטים המוקדמים.
השליט חובש כתר קורן הדומה לכתר המלך על חותם "יבגו של הפתליטים".
נוספת נמצאה בסצנות משתה ב באלליק טפה (אתר ארכאולוגי באוזבקיסטן שהיה אחוזה קטנה ומבוצרת מסוף המאה החמישית עד המאה השביעית, שהייתה שייכת לשבט הפתליטי נסיכי).
ציורי הקיר סביב הבודהות בבמיאן
המאפיינים של הדמויות סביב הבודהה בציור התקרה של הבודהה בגובה 35 מטר שבפסלי הבודהות בבאמיאן (אפגניסטן המודרנית) דומים לדמויות ב באלליק טפה: דש משולש בצד ימין, תסרוקות, פנים וקישוטים, והם משקפים סגנון הפתליטי.
(המכלול הבמיאני פותח תחת שלטון הפתליטי.
היסטוריונים סוברים שהדמויות בבאמיאן מייצגות את התורמים ובעלי ההשפעה שתמכו בבנייתו של הבודהה הענק המונומנטלי).
הציורים הללו הם חלק מ"המסורת האמנותית של המעמדות השליטים ההפתליטים בטוכריסטן".
הציורים הקשורים אל ההפתליטים קובצו לעיתים קרובות בספרות תחת הכינוי "אסכולת טוכריסטן", או "שלב ההפתליטים בהיסטוריה של אמנות מרכז אסיה".
הציורים שנמצאו בתווקה קורגן (אתר ארכאולוגי במבצר עתיק שנמצא בשירבד שבאוזבקיסטן), באיכות גבוהה מאוד, שייכים גם הם לאסכולה זו וקשורים קשר הדוק לציורים אחרים של האסכולה הטוכריסטנית כמו בבאלליק טפה, בתיאורי הבגדים, ובעיקר בהצגת הפנים.
בבאקטריה ובסוגדיאנה נמצאו מספר חותמים שיוחסו להפתליטים:
חותם בול (BM 119999) במוזיאון הבריטי המציג שתי דמויות הפונות זו לזו, אחת מזוקנת ולובשת את הגלימה הסאסאנית, והשנייה ללא שיער פנים ועונדת כתר זוהר, שתיהן מעוטרות בסרטים מלכותיים.
קיימות שתי גרסאות ביחס לתיארוך שלו: תיארוך עכשווי למאות ה-5–6 לספירה.
אך על פי מקורות מוקדמים יותר כולל של המוזיאון הבריטי, החותם תוארך לשנים 300–350 לספירה ויוחס לממלכה הקושאנית סאסאנית.
"חותם חִנְגִילָה " מציג שליט חסר זקן עם כתר זוהר וסרטים מלכותיים, חובש קפטן בעל דש יחיד, על שם אשִקינגִיל (εϸχιγγιλο), שיכול להתאים לאחד השליטים בשם חִנְגִילָה (χιγγιλο), או שיכול להיות תואר הוני שמשמעותו "בן לוויה של החרב", או אפילו "בן לוויה של אל המלחמה".
ההפתליטים הפכו משבטים נוודים פולשים לאימפריה שנגסה באימפריה הסאסאנית והתקיימה עד שנת 560 לספירה.
לאחר מכן התפצלה לנסיכויות שהוכרעו באופן סופי על צידי הכיבוש הערבי בשנת 710.
להלן סקירה כרונולוגית של האירועים בתהליך זה.
+תקופה/שנהאירועיםבסביבות 125מקורות סיניים מתעדים לראשונה את ההפתליטים כשבט בשם "הואה" החי בדזונגריה (צפונית לחומה הגדולה)עד תחילת המאה ה-5ההפתליטים היו ערב רב, ואסלים של מונגולים ושל ח'אנות ז'ואו-ז'אן (רוראן) ששלטו במונגוליה.
הם ניהלו עם הרוראנים קשרים הדוקים, כולל קשרי חיתון, אם כי תרבותם ושפתם היו שונים.
הם אימצו חלק ניכר מהארגון הפוליטי שלהם מהרוראנים.
בפרט, התואר "חאן", שהיה מקורי לרוראנים, אומץ על ידי השליטים ההפתליטיים.
הם נאלצים לשלם מיסים להפתליטים479הם כובשים את סוגדיאנה בצפון ואת קאשגאר ואת ממלכת חוטאן במזרח.480פולשים לאימפריית גופטהבסביבות 483–485הם שבו וניצחו בקרב הראת, את הכוחות הסאסאניים.
במקביל ממלכת גופטה מתמוטטת וחלק ניכר מצפון הודו עובר לשליטתם508ההפתליטים מרחיבים את כיבוש טורפן וקאשגאר דבר המזכה אותם בשליטה על רוב אגן טארים509כבשו את סוגדיאנה ואת 'סוגד' (בירת סוגדיאנה).522–530 לערךהשיגו שליטה על האימפריה הסאסאנית.
בם הדפו את הערבים וכבשו את כל אזור ח'וראסאן חד 704 שבה נכבשה שוב על ידי ערביי הח'ליפות האומיית709מרד נזאק טרקן, שליט ההפתליטים של באדג'יס,710 הצליח לבסס מחדש את השליטה המוסלמית על טוכריסטן.
לפני הופעת ההפתליטים, בשנים 390–460 בקירוב, קושאן וגונדרה נשלטו על ידי הקידארים.
הם היוו כוח משמעותי באזור מרכז אסיה.
השליטה של הקידארים בטוכריסטן החלה בסביבות סוף המאה ה-4 או ראשית המאה ה-5. ייתכן שהם התחלו לתפוס את מקומם של הקושאנים המאוחרים (Kushano-Sasanians).
הם הגיעו לשיא השליטה סביב 420 – 450 לספירה.
הקידארים שלטו בטוכריסטן, באקטריה ואזורים נוספים (ייתכן שגם בקנדהר וב גנדהארה).
הם הנפיקו מטבעות בסגנון קושאן, ולעיתים נשאו תואר כמו "קושאנה-שאה".
לאחר מכן, סביב 450–470, האלכונים דוחקים את הקידארים, ושולטים עד 500 לערך.
בסביבות שנות ה-450 לספירה, החלו האלכונים להתפשט מטוכריסטן ומזרחה.
יש עדויות לכך שהאלכונים הביסו את הקידארים באזור טוכריסטן וסביבותיה בשנות ה-460. לפי מקורות סיניים ופרסיים, האלכונים הפכו לכוח הדומיננטי באזור החל מהשנים 470–480 לספירה, לאחר הדחת הקידארים.
סוברים שמהמה הצליח מאוחר יותר להיאבק ולזכות באוטונומיה או אפילו בעצמאות כשהכוח הסאסאני דעך והוא עבר להודו, תוך יצירת השלכות קשות על ממלכת גופטה.)
בדרום מערב שלטה האימפריה הסאסאנית וממלכות גופטה והינדו-כוש התקיימו בהודו.
ההפתליטים הגיעו לאזור מהמזרח, משערים שמאזור פמיר.
הם כבשו את אזור טרנסאוקסיאנה, החלו לחדור לבאקטריה, (טוכריסטן), לסוגדיאנה (טרנסאוקסיאנה, סמרקנד) וככל הנראה גם לארץ בלח'.
הם הפכו לכוח צבאי משמעותי החל משנת 450. משערים שההפתליטים התרחבו לכוון טוכריסטן (באקטריה).
בשנת 466 הצליח פרוז הראשון, בסיוע ההפתליטים, שהתרחבו לכוון טוכריסטן (באקטריה), לשים קץ לשלטון הקידארי בטרנסוקסאניה אחת ולתמיד.
הקידאריים המוחלשים נאלצו למצוא מקלט באזור גונדרה.
ההפתליטים משתלטים על האזור בסביבות 470 ונוכחותם בטוכריסטן מתוארכת בבטחה לשנת 484 לספירה.
מאותה תקופה, באקטריה עברה לשלטון הפתליטי באופן רשמי.
ההפתליטים הטילו מיסים על האוכלוסייה המקומית.
(קיימות עדויות כתובות המחזקות תאריך זה: בממלכת רוב, נמצא חוזה בבקטרית המתוארך ל-483–484, אשר מזכיר מיסים שהוטלו על ידי ההפתליטים והמחייבים מכירת קרקע כדי לשלם מיסים אלו..
כמו כן נמצאו שני מסמכים, עם תאריכים מהתקופה שבין 492 ל-527 לספירה, המזכירים מיסים ששולמו לשליטים ההפתליטים.
מסמכים נוספים, ללא תאריך, מזכירים תפקידי רישום ומשפט כפופים להפתליטים).
כיבוש סוגדיאנה בידי ההפתליטים (479 לספירה)
עד שנת 479 כבשו ההפתליטים את סוגדיאנה, שמעבר לנהר האוקסוס, גרשו את הקידריטים שנמלטו ל גנדהארה והתיישבו בפשוואר במזרח.
לאחר מכן כבשו את בלח' ואת באקטריה.
הם הפכו לישות פוליטית משמעותית בבאקטריה וגרשו את ההונים האלכונים שהתרחבו לגונדרה ולצפון הודו.
בבניית ציר הזמן של כיבוש סוגדיאנה נעזרים בתיעוד סיני המתאר את השגרירים שנשלחו לאימפריה הסינית ממדינות שונות.
מסיקים על קיום המדינות על פי יכולתם לשלוח שגרירים.
חוקרים מתארכים את כיבוש סוגדיאנה בידי ההפתליטים ושילובה באימפריה שלהם, לשנת 479 לספירה, שכן זהו התאריך של השגרירות האחרונה הידועה של הסוגדים בסין.
קיים תיעוד נוסף, שבסביבות שנת 479 לספירה כבשו ההפתליטים את אזור סמרקנד.
לחלופין, ייתכן שההפתליטים כבשו את סוגדיאנה מאוחר יותר, בשנת 509 לספירה, שזהו התאריך של השגרירות האחרונה הידועה מסמרקנד לאימפריה הסינית, אם כי ידוע כי מספר ערים, כמו בלח' או קובדיאן, מינו שגרירים לסין בשנת 522 לספירה בעודם תחת שליטת הפתליטים.
בשנת 484, השליט ההפתליטי, אחשונוואר, שניצח את פרוז הראשון, החזיק בתואר שעשוי להיות מובן כסוגדיאן: "'xs'wnd'r" ("בעל כוח").
משערים שההפתליטים בנו ערים מבוצרות גדולות היפודמיות (חומות מלבניות עם רשת אורתוגונלית של רחובות) בסוגדיאנה, בבוכרה, בפנג'יקנט ובהראת, בהמשך למיזמי בניית הערים של הקידאריים.
ההפתליטים שלטו כנראה על קונפדרציה של שליטים או מושלים מקומיים, מקושרים באמצעות הסכמי ברית.
סוגדיאנה, שנמצאת במרכזה של דרך המשי החדשה בין סין לאימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית שגשגה מאוד תחת האליטות הנוודיות.
ייתכן שניתן להסביר את השגשוג של האזור מאותה תקופה בכך שהעושר של הכופר והמנחות הסאסאניים הושקעו בסוגדיאנה..
ההפתליטים קיבלו על עצמם את תפקיד המתווך העיקרי בדרך המשי, לאחר קודמיהם, הקושאנים, והעניקו לסוגודיאנים המקומיים את האפשרות להמשיך ולסחור במשי ובמוצרי יוקרה אחרים בין האימפריה הסינית והאימפריה הסאסאנית.
בגלל הכיבוש ההפתליטי של סוגדיאנה, המטבע המקורי שלה הוצף על ידי זרם המטבעות הסאסאניים ששניתנו להפתליטים ככופר עבור פרוז הראשון שנשבה על ידם.
משנת 474 ועד אמצע המאה ה-6, האימפריה הסאסאנית העלתה מיסים להפתליטים.
הדבר השפיע על התפתחות המטבעות ההפתליטיים.
מטבעותיו של פרוז הראשון הציפו למעשה את טוכריסטן, וקיבלו עדיפות על כל המטבעות הסאסאניים האחרים.
ההפתליטים אימצו לעצמם כעיצוב המטבע שלהם את דמותו של פרוז הראשון בעל הכנף והסהר המשולש.
הם נהנו מהזרימה של מטבעות הכסף הסאסאניים, ולא פיתחו מטבעות משלהם.
הם טבעו מטבעות עם אותם עיצובים כמו הסאסאנים, או פשוט סימנו נגד מטבעות סאסאניים עם סמלים משלהם.
הם לא רשמו את שם שליטם, בניגוד להרגלם של ההונים האלכונים או הקידארים לפניהם.
באופן יוצא דופן, סוג מטבע אחד חורג מהעיצוב הסאסאני, על ידי מראה פסל של נסיך הפטאלי אוחז בכוס שתייה.
לאחר מכן התפשט המטבע הזה לאורך דרך המשי.
סמל ההפתליטים מופיע על גבי מטבעות המקומיים של סמרקנד, כנראה כתוצאה מהשלטון ההפתליטי בסוגדיאנה.
הוא בולט במטבעות סוגדיאנה בין השנים 500 ל-700 לספירה, כולל במטבעות של יורשיהם הילידים האיכשידים (642–755 לספירה), ומסתיים בכיבוש המוסלמי של טרנסוקסאניה.
עימותים עם האימפריה הסאסאנית (427 - 484)
הפתליטים התקרבו לעבר הטריטוריה הפרסית ונגסו בשטחים שלה במערב.
נוצרו חיכוכים וקרבות בינם לבין הצבאות הסאסאניים.
עוד מלפני הופעת ההפתליטים, השליטים הסאסאניים נלחמו להודף את הפולשים ההונים מהמזרח.
היחסים עם ההפתליטים התפתחו מיריבות ועוינות לשיתוף פעולה ולקרבות גורליים:
שליט סאסאנישנות שלטוןאירועים עיקרייםחיכוכים וקרבות עם הצבאות הסאסאנייםשפור השני309–379נלחם נגד הקידארים שמבססים שלטון בטוכריסטן ייתכן שגם בח'וראסאן.
הקידארים מאיימים על מזרח איראן.
הם לא נבלמו סופית.420–438לפי השאהנאמה וכן במקורות מודרניים, בשנת 427 בהרם בלם זמנית את פלישת הקידארים או קבוצות הוניות ממזרח שייתכן והיו הפתליטיות.
התמונה ההיסטורית אינה חד-משמעית, אין הבחנה מובהקת בין הקידארים, ההפתליטים וקבוצות הוניות אחרות באותה תקופה.
ניצחון זה היה זמני.יזדגרד השני438–457ההפתליטים מתקדמים לעבר חורסאן; על פי ההיסטוריון הארמני בן המאה החמישית , ההפתליטים מוזכרים במקורות הפרסיים כאויביו של יזדגרד השני, בנו של בהרם החמישי, אשר משנת 442, נלחם ב'שבטי ההפתליטים'.
בשנת 453 העביר יזדגרד את חצרו מזרחה כדי להתמודד עם ההפתליטים או בקבוצות הקשורות בהם.
הוא הצליח לבלום אותם חלקית אך לא לגרשם.הכרעת האימפריה הסאסאניתפרוז הראשון459–484בתחילה, ההפתליטים שיתפו פעולה עם האימפריה הסאסאנית.
בשנת 458, מלך הפתליטי, שכונה אחשונוואר הושיט סיוע צבאי לקיסר הסאסאני פרוז הראשון ועזר לו לזכות בכס המלוכה הפרסי מאחיו הורמיזד השלישי.
בשנת 467 הצליח פרוז הראשון, בסיוע ההפתליטים, לשים קץ לשלטון הקידארי בטרנסוקסאניה אחת ולתמיד.
הקידאריים המוחלשים נאלצו למצוא מקלט באזור גונדרה.משנת 474 לספירה, ניהל פרוז הראשון שלוש מערכות נגד בעלי בריתו לשעבר, ההפתליטים.
בשתיים הראשונות הוא עצמו נשבה ונפדה לאחר מכן.
בעקבות תבוסתו השנייה, הוא נאלץ להציע שלושים פרדות עמוסות בדרכמות כסף להפתליטים, וכן את בנו קבאד, שנשאר בן ערובה ביד ההפתליטים.
במשך השנתיים הבאות שדדו ההפתליטים את החלק המזרחי של האימפריה הסאסאנית.
בסך הכל, הסאסאנים שילמו מיסים עצומים להפתליטים, עד שנות ה-530 ועלייתו של ח'וסרו הראשון.במערכה השלישית כנגד פרוז, בקרב הראת (484), פרוז הובס ונהרג על ידי המלך ההפתליטי אחשונוואר.
פרוזדוקסט, בתו של פרוז, נתפסה והפכה, לאשת המלך ההפתליטי קון-ח'י.
היא הרתה ונולדה לה בת שלימים תתחתן עם דודה הסאסאני, קבאד הראשון.שיתוף פעולהקבאד הראשון488–531בעקבות ניצחונם על פרוז הראשון, הפכו ההפתליטים למגנים ולדורשי טובתו של בנו, קבאד הראשון, כאשר , אחיו של פרוז, תפס את כס המלוכה הסאסאני.
בשנת 488, הצבא ההפטלי ניצח את הצבא הסאסאני של בלאש, והצליח להעמיד את קבאד הראשון (488–496, 498–531) על כס המלכות.
לפי אל-טברי, ח'וסרו הראשון הצליח, באמצעות מדיניות ההתרחבות שלו, להשתלט על " סינד, חזה, אל-רוקחאג', זבוליסטן, טוכריסטן, דרדיסטן וקבוליסטן ", כאשר בסופו של דבר הביס את ההפתליטים בעזרת הח'אנות הטורקי הראשון.
הוא מצליח להביס את ההפתליטים באופן סופי בשיתוף עם הטורקים.
מביא לקץ שליטתם במזרח איראן.
התפשטות מזרחה לאגן טארים (בסביבות 480–550 לספירה)
בשלהי המאה ה-5 לספירה ההפתליטים התרחבו מזרחה דרך הרי הפמיר, כפי שעשו הקושאנים לפניהם וזאת בשל הימצאות רמות נוחות למעבר בין הפסגות הגבוהות.
הם כבשו את מערב אגן טארים (קאשגאר וחוטן, שבדרום מערב סין) מידי הרוראנים, שגבו מס כבד מערי נאת המדבר, אך נחלשו כעת תחת ההתקפות של שושלת וי הצפונית הסינית.
בשנת 479 הם כבשו את הקצה המזרחי של אגן טארים, סביב אזור טורפן.
בשנים 497–509 הם דחפו צפונה מטורפן לאזור אורומצ'י.
בשנים הראשונות של המאה ה-6, הם שלחו שגרירויות משלטונותיהם באגן טארים אל שושלת ויי הצפונית.
הם כנראה היו בקשר עם לי שיאן, המושל הסיני של דונהואנג, שידוע בכך שאייר את קברו בסגנון שיוצר כנראה בבאקטריה.
ההפתליטים המשיכו בכיבוש אגן טארים עד סוף קיום האימפריה שלהם, בסביבות שנת 560 לספירה.
עדויות משגרירויות הפתליטים בליאנג סין (516–526 לספירה)
התיעוד לגבי ההפתליטים באזור זה נשאב מתיאורים מאוירים הידועים בשם "דיוקנאות המנחות התקופתיות של ליאנג", ציורים שנוצרו על ידי שושלות סיניות שונות והיו מסמכים היסטוריים רשמיים של החצרות הקיסריות.
הטקסט של השיר מסביר עד כמה קטנה הייתה מדינת הואה כשהם עוד היו ואסלים של ח'אנות רוראן, וכיצד הם עברו מאוחר יותר ל"מוקסיאן", (אולי מתייחס לכיבוש סוגדיאנה), ולאחר מכן כבשו מדינות שכנות רבות, כולל את האימפריה הסאסאנית.
מספר דיוקנאות של שגרירים אזוריים מהשטחים שנכבשו על ידי ההפתליטים (טוכריסטן, אגן טארים) ידועים מציורים סיניים כמו "דיוקנאות המנחה התקופתית של ליאנג", שצוירו במקור בשנים 526–539 לספירה.
בתקופה שבה הם היו תחת שלטון ההפתליטים ושלחו את השגרירויות לחצר ליאנג הדרומית בתחילת המאה ה-6 לספירה.
על פי "דיוקנאות המנחות התקופתיות של ליאנג" לפני 516 לא הגיעו שליחים הפתליטים לחצר הדרומית, ורק בשנת 516, שלח מלך הפתליטי בשם יליטו יאנדאי (Yilituo Yandai 姓厭帶名夷栗陁) שגריר בשם משוער פודואוא (Puduoda שם בודהיסטי "בודהאדאטה" או "בודהאדאסה").
בשנת 520, שגריר אחר בשם פוהאליאלו (Fuheliaoliao 富何了了) ביקר בחצר ליאנג, והביא מנחות - אריה צהוב, מעיל פרווה עשוי מפרוות נמייה לבנה ומעשה רקמה פרסי.
שגריר אחר בשם קאנג פוז'ן (康符真), הלך בשנת 526 בעקבותיו גם כן והביא מתנות.
ההפטליתים מטופלים בתעודות אלו כמדינה הזרה החשובה ביותר, שכן הם תופסים את הטור המוביל, בחזית העמוד של השגרירים הזרים, ויש להם ללא ספק את הטקסט התיאורי הגדול ביותר.
על פי הליאנגשו (פרק 54), ההפתליטים היו מלווים בשגרירותם על ידי שלוש מדינות: הומידאן (胡蜜丹 כנוי לבאקטריה הקדומה), ירקנד (周古柯) חרגאליק, וקבאדיאן (呵跋檀, עיר שנוסדה על ידי המלך הסאסאני קבאד הראשון במהלך גלותו באימפריה ההפתליטית)
רשימת השגרירים בתעודות מסודרת בשני טורים: בטור הימני נמצאים פרס, קוריאה, קוצ'ה, יפן, מלזיה.
בטור השמאלי - ההפתליטים, צ'יאנג, ירקנד, קבאדיאן, קומד, הומידאן ובלח'.
רוב השגרירים ממרכז אסיה מוצגים עם זקן כבד ושיער ארוך יחסית, אך בניגוד גמור, השגריר ההפתליטי, כמו גם השגריר מבלח', מגולחים למשעי וחשופי ראש, ושיערם קצוץ קצר.
מאפיינים פיזיים אלה נראים גם ברבים מהחותמות המרכז-אסייתיות של התקופה.
מאה שנה לאחר מכן, תחת שושלת טאנג, נוספו איורים של דיוקנאות של תושבי טוכריסטן המקומיים בספר "התכנסות המלכים", בסביבות שנת 650 לספירה.
התיעוד סיני מונה עשרים וארבע שגרירויות הפתליטים: השגרירות הראשונה בשנת 456, והאחרות משנת 507 עד 558 לספירה (כולל חמש עשרה לצפון ווי עד סוף שושלת זו בשנת 535, וחמש לדרום ליאנג בשנים 516–541).
שלושת האחרונים מוזכרים ב"ג'ושו", המתעד שההפתליטים כבשו את אנשי יוטיאן (אזור חוטן בשינג'יאנג) ויותר מעשרים מדינות נוספות, וכי הם שלחו שגרירויות לחצר הסיני של הווי המערבי ולג'ואו הצפוני בשנת 546, 553 ו-558 לספירה בהתאמה.
לאחר שהוכנעו על ידי הטורקים, השגרירויות נסגרו.
ההונים האלכונים ופלישה לממלכת גופטה ההודית (470–560)
בהודו העמים הפולשים כונו בשם הסנסקריטי הונה, או "סבטה הונה" (ההונים הלבנים) בסנסקריט.
ההוּנַה מוזכרים בכמה טקסטים עתיקים כגון הרַאמָאיַאנַה, המַהָאבָּהַרַטה, ה והרַגְוַוַמַשַׁה של קאלידאסה (פואמה אפית בסנסקריט מאת קאלידאסה).
ההונים האלכונים, שפלשו לצפון הודו ונודעו שם כ"הונות", נחשבו זה מכבר לחלק או תת-קבוצה של ההפתליטים, או כענפם המזרחי, אך קיימים היסטוריונים הסוברים שההפתליטים לא היו בהכרח זהים להונה (סבטה הונה).
הם נוטים להחשיבם ישות נפרדת, שייתכן שנעקרה עקב התיישבות ההפתליטים בבאקטריה.
הפלישה ההונית להודו התרחשה במהלך המאה החמישית והשישית לספירה, בסביבות 455 -467, כאשר קבוצות של הונים לבנים חדרו לתוך צפון-מערב תת-היבשת מדרום מרכז אסיה דרך הרי הינדו-כוש.
אין הסכמה במחקר לגבי זהותם של ההונים שפלשו לראשונה להודו בשנות ה־450 לספירה.
מקורות הודיים בני התקופה מכנים את הפולשים בשם הכללי "הונה", אך אין הבחנה ברורה בין קבוצותיהם האתניות.
יש גם הסבורים כי בתקופה זו התקיים ערבוב בין קידארים, הפתליטים ואלכונים, ואין אפשרות לזהות בוודאות את הקבוצות בשל הדמיון התרבותי, הסמיכות הגאוגרפית והבריתות המשתנות ביניהן.
הפלישה ההונית הראשונה, משוערת של הקידארים, נבלמה על ידי הקיסר הגופטי סקנדגופטה (455-470) סביב שנת 455 לספירה,אולם במרוצת השנים הבאות נחלש השלטון הגופטי, גל שני של פלישה להודו התקיים על ידי ההונה האלכונים לאחר מותו של שליט סקנדגופטה, הם הובלו על ידי מפקד בשם טוראמנה.
הוא מונה על ידי ההפתליטים למלך של ההונים האלכונים ושלט בצפון הודו בסוף המאה ה-5 ותחילת המאה ה-6, לספירה כחלק מהאימפריה ההפתליטית.
טוראמנה חדר להודו דרך עמק קאבול מפנג'אב, מראג'אסטן ומקשמיר.
משם הם התקדם מזרחה לאחר הכנעת אימפריית קושאן.
הם הצליחו להקים שלטון עצמאי בפנג'אב (סביבות 460–515).
ההונה ביססו את שליטתם בגנדהארה בחלק הצפון-מערבי של תת-היבשת ההודית בסביבות שנת 480 לספירה.
יורשו של טוראמנה, , נודע באכזריותו והרחיב את השליטה ההונית דרומה עד אזור אודישה.ההונה הקימו שלטונות מקומיים בצפון מערב הודו שהתקיימו עד אמצע המאה ה־6, הם גורשו מהודו על ידי קואליציות של שליטים הודים מקומיים, בראשם המלכים יאסודהרמן מצפון הודו, ונאראסימהגופטה כנראה מלך מגדהה, במאה ה-6.
האוכלוסיות המקומיות תחת שלטון ההפתליטים
ההפתליטים שלטו על עמים שונים שרבים מהם היו כנראה ממוצא איראני, דוברי שפה איראנית.
מספר ערים, כגון בלח', קובדיאן ואולי גם סמרקנד, הורשו לשלוח שגרירויות אזוריות לסין בזמן שהיו תחת שליטת ההפתליטית.
קיימת הערכה שהאוכלוסייה המקומית בנאות המדבר המרכזי בטוכריסטן ובמערב טורקסטן, במהלך התקופה, מנתה מאות אלפים בכל אחד, בעוד שבנווה המדבר מרכזי באגן טארים האוכלוסייה נעה סביב עשרות אלפים.
לסיכום: גבולות האימפריה ההפתליטית באמצע המאה ה-6
ההפתליטים הקימו אימפריה גדולה, עד שהובסו על ידי הטורקים והסאסאנים במחצית השנייה של המאה ה-6 מוקד שליטתם היה:
צפון: דזונגריה ואגן טארים (צפון-מערב סין של ימינו)
דרום: טוכריסטן (צפון אפגניסטן), עד למורדות הצפוניים של ההינדו-כוש, ההפתליטית לא חצו את הרי ההינדו-כוש.
מזרח: גבול לא ברור, אך לא חצה את אגן טארים
הם היו קונפדרציה שבטית נוודית, שהתבססה בעיקר לאורך דרך המשי, והשפעתם הייתה אזורית.
בשנת 552, הגקטורקים השתלטו על מונגוליה, יצרו את הח'אנות הטורקי הראשון, וב-558 הגיעו לוולגה.
החל מסביבות שנת 560, הטורקים של הח'אנות הטורקי הראשון השתלטו על אזורי טורפן וקוצ'ה, ובעזרת ברית עם האימפריה הסאסאנית, שמשו כלי בנפילת האימפריה ההפתליטית.
בסביבות 555–557 הטורקים מהח'אנות הטורקי הראשון והסאסאנים תחת ח'וסרו הראשון חברו נגד ההפתליטים והביסו אותם לאחר קרב בן שמונה ימים ליד קרשי (קרב גול-זריון, תאריך משוער 557. ישנן דעות שונות, ביחס לתאריך המדויק של הקרב: 557, 558–561, 557–563, 557–561, 560–563, 565)
לאחר התבוסה נסוגו ההפתליטים לבאקטריה והחליפו את המלך גטפר בפאגניש, שהיה נסיך הפתליטי, שליט צ'אגניאן (אזור הממוקם על הגדה הימנית של נהר האוקסוס, דרומית לסמרקנד, היה נסיכות באמצע המאה ה-6).
במקור הוא היה כפוף למלך ההפתליטי ובהמשך, בשנת 560 לערך, הפך לווסאל של האימפריה הסאסאנית.
אירועים אלה שמו קץ לאימפריה ההפתליטית.
פיצול לנסיכויות הפתליטיות (560–710 לספירה)
האימפריה ההפתליטית, התפצלה לנסיכויות עצמאיות למחצה.
הנסיכויות העלו מיסים לסאסאנים או לטורקים, בהתאם למצב הצבאי בשטח.
האזור סביב האוקסוס בבאקטריה, הכיל מספר רב של נסיכויות הפתליטיות.
נמצאה סדרה של טירות הפתליטיות גם בדרך לבמיאן, ונקרופוליסים קורגניים (צורת קבורה אופיינית למרכז אסיה המתבטאת בתלולית עפר מעל קבר בודד המכיל גם כלים וחפצים).
נרחבים של הפתליטים שנחפרו בכל רחבי האזור.
הסאסאנים והטורקים סימנו גבול לאזורי ההשפעה שלהם לאורך נהר אוקסוס, והנסיכיות ההפתליטיות תפקדו כאזורי חיץ בין שתי האימפריות.
אבל כאשר ההפתליטים בחרו בפאגניש כמלך צ'אגניאן, ח'וסרו הראשון חצה את האוקסוס והיטיל על נסיכויות צ'אגניאן וחוטן מיסים.
מרידות ופשיטות לתוך האימפריה הסאסאנית (579–610 לספירה)
לאחר מותו של ח'וסרו הראשון בשנת 579, ההפתליטים מטוכאריסטן ומחוטן ניצלו את המצב כדי למרוד בסאסאנים, אך מאמציהם נכשלו על ידי הטורקים.
בסביבות שנת 581, החלק המערבי של הח'אנות הטורקי הראשון נפרד והפך לח'אנות הטורקי המערבי.
בשנת 588, החלה המלחמה הפרסו-טורקית הראשונה, לאחר פלישת הח'אן הטורקי (הידוע במקורות הפרסיים כסבאח/סבא), יחד עם נתיניו ההפתליטים, לשטחים הסאסאניים מדרום לאוקסוס, שם הם תקפו והביסו את החיילים הסאסאניים שהוצבו בבלח', ולאחר מכן המשיכו לכבוש את העיר בנוסף את הערים טלאקאן, באדגיס והראת.
הם נהדפו לבסוף על ידי הסאסאנים בשנת 588.
בסביבות שנת 600 לספירה, פשטו ההפתליטים על האימפריה הסאסאנית והגיעו עד איספהאן שבמרכז איראן.
הם הנפיקו מטבעות רבים המחקים את מטבעותיו של ח'וסרו השני, והוסיפו בפני המטבע חתימה הפטליתית בסוגודית ואת סמל הטמגה.
בסביבות 616/617 לספירה פשטו הגוקטורקים וההפתליטים על האימפריה הסאסאנית, והגיעו למחוז איספהאן.
ח'וסרו השני, בעזרת נסיכים פרסיים, הדף את ההפתליטים ובזז את אזורי השליטה שלהם במזרח ח'וראסאן.
השתלטות הטורקים המערביים (625 לספירה)
משנת 625 לספירה, נכבש שטחם של ההפתליטים, מטוכריסטן ועד קאבוליסטן, על ידי הח'אנות הטורקית המערבית, שיצרו ישות שנשלטה על ידי אצילים טורקים מערביים, טוכרה יבגו .
(זו היו שושלת של מלכי משנה של הח'אנות הטורקית המערבית, בעלי התואר "יבגוס", ששלטו משנת 625 לספירה מדרום לנהר אוקסוס, באזור טוכריסטן ומעבר לו.
מורשתם הורחבה לדרום-מזרח עד המאה ה-9 לספירה).
בסביבות שנת 650 לספירה, במהלך הכיבוש הערבי של האימפריה הסאסאנית, ניסה שליט האימפריה הסאסאנית יזדגרד השלישי להתארגן מחדש ולאסוף כוחות סביב טוכריסטן.
לאחר תבוסתו לערבים בקרב ניהאוונד (642 לספירה) הוא קיווה להיעזר בטורקים.
יזדגרד נתמך בתחילה על ידי נסיכות צ'אגאניאן ההפתליטית, ששלחה לו כוחות סיוע נגד הערבים.
בשנת 651 פלשו הערבים לח'וראסאן, ועד שנת 652 הם כבשו את רוב ערי צפון טוכריסטן, כולל בלח', והנסיכויות ההפתלטיות נאלצו לשלם מס ולקבל חילות חיל מצב ערביים בשטחן.
בשנת 654, בני השושלת הקארינית, הפרסית, בפיקודו של קארין, יחד עם הפתליטים בפיקודו של נזאק טרקאן, ערכו התקוממות נגד הערבים.
המרד התפשט בהראת, באדגיס ובקוהיסטן, ובהמשך אף הצליחו להדוף את הערבים מנישאפור ומבלח'.
אולם הערבים בהנהגתו של עבדאללה בן אמיר הצליחו להביס אותם ולהרוג את קארין.
בכתבים סיניים משנת 659, נזכרים "הפתליטים טרקאנים" (כנראה קשורים לנזאק טרקאן), כחלק מהשליטים בטוכריסטן שנותרו כפופים לאימפריה הסינית, ועירם העיקרית הייתה הואולו (כיום מזאר-א שריף, אפגניסטן).
העיר מרב הפכה לבסיס של הערבים לפעילות התרחבותם למרכז אסיה.
הערבים נחלשו במהלך מלחמת האזרחים בת ארבע השנים שהובילה להקמת הח'ליפות האומיית בשנת 661, אך הם הצליחו להמשיך בהתפשטותם לאחר מכן.
מרד ההפתליטים נגד הח'ליפות האומיית (689–710 לספירה)
בסביבות שנת 689 לספירה, השליט ההפתליטי של באדג'יס והמורד הערבי מוסא בן עבד אללה בן ח'זים, בנו של מושל ח'וראסאן עבד אללה בן ח'זים אל-סולאמי, כרתו ברית נגד הח'ליפות האומיית.ההפתליטים ובעלי בריתם כבשו את תרמז בשנת 689, הדפו את הערבים וכבשו את כל אזור ח'וראסאן לתקופה קצרה.
הם קבעו את תרמז כבירתם, שתוארה על ידי הערבים כ"מטה ההפתליטים" (דאר ממלקאת אל-חיאתלה).
ערביי הח'ליפות האומיית תחת יזיד בן אל-מוהלב כבשו מחדש את תרמז בשנת 704.נזאק טרקן, שליט ההפתליטים של באדג'יס, הוביל מרד חדש בשנת 709 בתמיכת נסיכויות אחרות ובתמיכת השליט הנומינלי, טוכרה יבגו מטוכריסטן.
בשנת 710, הצליח לבסס מחדש את השליטה המוסלמית על טוכריסטן ולכד את נזאק טרקן, שהוצא להורג בהוראת אל-חג'אג', למרות הבטחות לחנינה, היבגו הוגלה לדמשק והוחזק שם כבן ערובה.
ההפתליטים נחשבו לכוח צבאי רב עוצמה.
בהתאם למקורות, הנשק העיקרי שלהם היה הקשת, המכה או החרב.
אם לשפוט לפי הישגיהם הצבאיים, כנראה היה להם חיל פרשים חזק.
חוקרים טוענים שעיצובים "הוניים" בכלי נשק השפיעו על עיצובים סאסאניים במהלך המאה ה-6–7 לספירה, רגע לפני הפלישות האסלאמיות.
הסאסאנים אימצו עיצובים נוודיים הוניים עבור חרבות ברזל ישרות ועבור נדניהם מצופי הזהב.
זה נכון במיוחד לגבי עיצוב תלייה בעל שתי רצועות, שבו רצועות באורכים שונים חוברו לבליטה בצורת P על הנדן, כך שניתן היה להחזיק את החרב הצידה, מה שמקל על שליפתה, במיוחד כשרוכבים על סוס.
מחשיבים את מערכת התלייה הדו-נקודתית לחרבות כשיטה שהוצגה על ידי ההפתליטים במרכז אסיה ובאימפריה הסאסאנית בשטחים שבשליטתם.
הדוגמה הראשונה לחרב בעלת שתי תליות באמנות הסאסאנית מופיעה בתבליט של טאק בוסטאן מתקופת ח'וסרו השני (590–628 לספירה), ויש הסברה כי אומצה בעקבות ההפתליטים.
חרבות בעלות תלייה של שתי רצועות ועיטורי , כפי שנמצאו בציורים של פנג'יקנט וקיזיל ובחפירות ארכאולוגיות, עשויות להיות גרסאות של הפגיונות שיוצרו בהשפעת ההפתליטים.
כלי נשק עם עיצובים הוניים מתוארים ב"מערת הציירים" במערות קיזיל, בציור קיר המציג לוחמים בעלי שריון ומתוארך למאה ה-5 לספירה.
למגיני החרבות שלהם יש עיצובים הוניים אופייניים של צורות מלבניות או אליפטיות עם עיטורי קלואזונה.
קסדות למלר זכו לפופולריות גם בקרב נוודי הערבה, ואומצו על ידי האימפריה הסאסאנית כאשר השתלטו על שטחי ההפתליטים לשעבר.
קסדה מסוג זה מופיעה בפסלים על כותרות עמודים טאק בוסתן ובביסוטון, ועל מטבעות ענהיטה של ח'וסרו השני (590–628 לספירה).
ההפתליטים לא הותירו מקורות כתובים בשפתם, אך מן העדויות הארכאולוגיות והמקורות הסיניים, הפרסיים וההודיים ניתן לשחזר קווים כלליים של דתם ותרבותם.
מבחינה דתית, נראה כי ההפתליטים סיגלו לעצמם מגוון של מסורות איראניות ובודהיסטיות.
לדברי ההיסטוריון אנדרה וינק, "...בשלטון ההפתליטי הבודהיזם היה דומיננטי אך היה גם משקע דתי של זורואסטריות ומניכאיזם " באזורי טוכאריסטן ובקטריה, נתגלו מטבעות עם דימויים זורואסטרים לצד סמליות הינדואית ובודהיסטית, דבר המעיד על סובלנות דתית או סינקרטיזם דתי שהתפתח בקרב האליטה השלטת.
מקורות סינים טענו שההפתליטים סגדו ל'אלים זרים", ל'שדים'" ל'אל השמים" או ל"אל האש".
סונג יון, נזיר בודהיסטי סיני, ביקר בשטחי ההפתליטים בשנת 540 ותיאר את האנשים, לבושם, הליכי בית המשפט והמסורות העממיות שלהם.
הוא ציין שההפתליטים לא הכירו בדת הבודהיסטית ושהם הטיפו לאלים מדומים, ושהם הרגו בעלי חיים למען בשרם.
הוא דווח כי חלק מההפתליטים הרסו לעיתים קרובות מנזרים בודהיסטיים, אך אלה נבנו מחדש על ידי אחרים.
בחלק מן המקורות הסיניים ההפתליטים מצטיירים כרודפי הבודהיזם מצד אחד, מאידך, מתוארים כמי שהיו מושפעים מהבודהיזם המאוחר, אך אין עדות ברורה לאימוץ רשמי של הבודהיזם כדת ממלכתית.
לדברי שואנדזאנג, עולה לרגל סיני שהיה השלישי שביקר באותם אזורים כמו סונג יון כ-100 שנה מאוחר יותר, טען שבבירת צ'אגאניאן היו חמישה מנזרים בודהיסטיים.
בבלח' היו כ-100 מנזרים בודהיסטיים ו-30,000 נזירים ומחוץ לעיירה היה מנזר בודהיסטי גדול.
בקרב ההפתליטים היו גם נוצרים עד אמצע המאה ה-6, אם כי לא ידוע דבר על האופן שבו הם התנצרו.
בשנת 549, הם שלחו משלחת לאבא הראשון (הפטריארך של 552 - 540, בבקשה למנות כומר שנבחר על ידם לבישוף שלהם ושהפטריארך ביצע.הבישוף החדש היה כפוף לפטריארך ולמלך הסאסאנים, ח'וסרו הראשון.
מושב הבישופות אינו ידוע, אך ייתכן שזה היה באדגיס, שהבישוף שלה, גבריאל, שלח נציג לסינוד של הפטריארך אישויאב הראשון בשנת 585. נוכחותה של הכנסייה בקרב ההפתליטים אפשרה להם להרחיב את עבודתם המיסיונרית ברחבי האוקסוס.
לסיכום, באימפריה ההפתליטית היו מספר דתות: בודהיזם, זורואסטריזם, נצרות (ביסודו של דבר נסטוריאניזם), מניכאיזם, הינדואיזם, כמו גם השקפות פגאניות (פולחן השמיים, פולחן האש).
ההפתליטים החזיקו בהשקפות דתיות שונות.
קשה לומר אם אחת הדת שלטה, בגלל האופי הבלתי ברור של המקורות.
נראה כי דתות שונות התקיימו במקביל וסובלנות דתית אפיינה את האימפריה ההפתליטית.
תיאוריות שונות נבנו לגבי ההפתליטים: נאמר שהם מתרגלים פוליאנדריה ועיוות גולגולתי מלאכותי.
הגוקטורקים סיפרו לביזנטיים שהם הקיפו ערים בחומות.
מקורות סינים אחדים אמרו שלא היו להם ערים והם גרו באוהלים.
חוקרים, מנסים לפתור את הסתירה במקורות, באומרם שהם היו נוודים שהתיישבו בערים שכבשו.
קיימות מספר קבוצות המשויכים על ידי החוקרים כצאצאים של ההפתליטים.
אווארים: הועלו הצעות לפיהן האווארים הפאנוניים היו הפתליטים שהגיעו לאירופה לאחר קריסתם בשנת 557 לספירה, אך ממצא זה אינו נתמך כראוי על ידי מקורות ארכאולוגיים או כתובים.
פשטונים: ייתכן שההפתליטים תרמו להתפתחות העדתיות (אתנוגנזה) של הפשטונים.
על פי היסטוריונים סובייטיים שחקרו את תולדות אפגניסטן, קבעו שהפשטונים החלו כאיחוד של שבטים מזרח איראניים, והפכו לשכבה האתנית הראשונית של האתנוגנזה הפשטונית מאמצע האלף הראשון לספירה, וקשורים לפירוק הקונפדרציה ההפתליטית.
מקורות נוספים קבעו שצאצאי ההפתליטים הם פשטונים.
פשטונים דוראניים מאפגניסטן נקראו "עבדאלי" לפני 1747. ישנם בלשנים והיסטוריונים הסוברים שהשם השבטי שלהם, עבדאלי, עשוי להיות קשור להפתליטים.
לאחר קריסת הקונפדרציה ההפתליטית, הם כנראה נטמעו באוכלוסיות מקומיות שונות, העבדאלי עשויים להיות אחד השבטים ממוצא הפתליטי.
עבדאלי הוא שם חלופי לאנשי איינו, (שבט ממוצא טורקי השוכן באזור צ'אגאניאן בסין).
ניתן למצוא כמה אלמנטים עבדאליים גם בהרכבים מוזיקליים של אזרבייג'נים, טורקמנים, קזחים, אוזבקים-לוקאים, טורקים ווולגה-בולגרים.
אנשי ח'לאג' (קבוצה אתנית איראנית): מוזכרים לראשונה במאות ה-7–9 באזור ע'זני, קלטי גילג'י (בירת נפת קלאת שבמחוז זאבול שבאפגניסטן), ואזור זבוליסטן (אזור בדרום אפגניסטן המתאים לזאבול ולע'זני של ימינו).
המשורר מוחמד אבן אחמד אל-ח'וואריזמי הזכיר אותם כשארית שבט הפתליטי.
עם זאת, ישנם חוקרים הטוענים שחסרות עדויות ארכאולוגיות להיותם יורשיהם של ההפתליטים, בעוד שלפי אחרים, הח'לאג' היו "אולי קשורים רק פוליטית להפתליטים".
חלקם עברו מאוחר יותר תהליך של שינוי תרבותי או לשוני שבו הם הסתגלו להשפעה פשטונית ולאחר מכן הפכו לשבט הפשטוני גילג'י.
קאנג'ינה: שבט סאקה המקושר לקומיג'ים ההודו-איראניים והשתלב עם ההפתליטים.
ייתכן שהקנג'ינים עברו טורקיזציה מאוחר יותר, שכן אל-ח'וואריזמי כינה אותם "קאנג'ינה טורקים".
קרלוקים: דווחו כיושבי ע'זני וזבוליסטן, (אפגניסטן של ימינו), במאה השלוש עשרה.
גאוגרפים מוסלמים רבים זיהו את "הקרלוקים" כח'לאג' עקב בלבול, מכיוון ששני השמות היו דומים ושתי הקבוצות הללו התגוררו זו בסמוך לזו.
הצבא האדום של הפועלים והאיכרים היה עד 1946 שמו של צבא הקבע של ברית המועצות, אחת מזרועות הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
נודע בקיצור בכינוי הצבא האדום עקב זיהויו עם הדגל האדום שאומץ על ידי המפלגה הקומוניסטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נקרא בשם הצבא הסובייטי אך המשיך להיות ידוע גם בשם "הצבא האדום".
הצבא האדום הוקם על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בהנהגת טרוצקי לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, כדי להילחם בקבוצות המתנגדים הידועים כ"הצבא הלבן".
לאחר מכן הוא נלחם במלחמה הפולנית-סובייטית, במלחמת החורף, במלחמת העולם השנייה, במלחמת אפגניסטן ובעימותים נוספים.
בנוסף, השתתף בדיכוי המרד בהונגריה, המרד המזרח גרמני והמרד בצ'כוסלובקיה.
לאחר התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991, התפרק הצבא הסובייטי לרפובליקות שהחליפו את ברית המועצות.
רובו נותר תחת הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
במהפכת פברואר 1917 ויתר הצאר ניקולאי השני על כיסאו והוקמה ממשלה דמוקרטית זמנית שהונהגה בתחילה על ידי גאורגי לבוב ואחר-כך על ידי אלכסנדר קרנסקי.
באוקטובר אותה שנה התרחשה מהפכה נוספת, מהפכת אוקטובר, בה המשמרות האדומים בהנהגת המפלגה הבולשביקית החלו להשתלט על האימפריה הרוסית.
בינואר 1918 הם פיזרו בכוח את האספה המחוקקת והכריזו על הקמתן של מועצות פועלים מהפכניות סובייטיות שייטלו לידיהם את השלטון.
בכך, הניחו את הבסיס להקמתה של ברית המועצות הקומוניסטית.
כנגד הכוחות הקומוניסטים שנקראו "המשמרות האדומים" התייצבו כוחות ומליציות אנטי-בולשביקיות שזכו לכינוי "הצבא הלבן".
רבים מהם היו חיילים וקצינים בצבא הצארי לשעבר, כך שלרוב הם היו מצוידים ומאומנים הרבה יותר מיריביהם הבולשביקים.
בין השנים 1917 ל-1920 התחוללה ברוסיה מלחמת אזרחים, בין הקומוניסטים למתנגדיהם, שהסתיימה בניצחון הקומוניסטים.
הצבא הלבן – מיד לאחר אירועי מהפכת אוקטובר נעשה ניסיון להפיכת נגד מצד כוחות הממשלה המודחת בראשות אלכסנדר קרנסקי ופיוטר קרסנוב, שנתמך על ידי צוערים מהאקדמיה הצבאית בפטרוגרד, ניסיון זה דוכא במהירות, אך ההתנגדות לממשלה הבולשביקית החלה לצבור תאוצה.
הקבוצות הראשונות שפעלו נגד הבולשביקים היו כוחות קוזקים מקומיים שהצהירו על נאמנותם לממשלה הדמוקרטית.
הבולטים שביניהם היו הכוחות של קלידין, הקוזקים של הדון, של ההטמאן סמיונוב והקוזקים הסיביריים.
במקביל החלו לארגן כוחות הגנרלים המובילים של צבא הצאר לשעבר.
בנובמבר, גנרל מיכאיל אלכסייב החל בגיוס צבא המתנדבים בנובוצ'רקסק.
בדצמבר הצטרפו אליו לאוור קורנילוב, דניקין וגנרלים נוספים שנמלטו ממחנה המעצר בו נכלאו לאחר ניסיון ההפיכה נגד ממשלת המעבר הרוסית – פרשת קורנילוב שהתרחש זמן קצר לפני אירועי אוקטובר.
כוחות אלה נלחמו כנגד הבולשביקים בכל רחבי אוקראינה.
במחוז הדון הקוזאקים הצליחו להשתלט על רוסטוב על דון בדצמבר 1917. בשלב זה, לאחר שורת מפלות של הבולשביקים נראה היה שהכוחות "הלבנים" בדרכם לתפוס שליטה על רוסיה כולה.
בתחילת 1918 החליט לנין להחליף את "המשמרות האדומים" בצבא קבע מסודר שיוכל להתמודד עם הכוחות היריבים.
וב-15 בינואר 1918 סובנרקום פרסם צו על הקמת "הצבא האדום של האיכרים והפועלים".
לפיקוד הצבא הוקמה ועדה בה היו 3 חברים: ולדימיר אובסיינו (מהפעילים המרכזיים במהלך תפיסת השלטון באוקטובר 1917, היה קצין זוטר בצבא), ניקולאי קרילנקו (פעיל בולשביקי ללא השכלה צבאית) ופיוטר דיבנקו (ימאי בצי הבלטי).
ב-8 באפריל 1918 על פיקוד הצבא הופקד לאון טרוצקי בהיותו קומיסר לענייני צבא והצי.
הוא היה בתפקיד זה עד 1925.
אולם, עם זאת, בצו מ-29 במאי 1918 של הסובנרקום הוטל שירות צבאי חובה לכל הגברים מגיל 18 עד 40. לצורך זה, הבולשביקים יצרו קומיסריונים צבאיים אזוריים (военный комиссариат, военкомат).
במהלך חורף 1918 הורחבו מאוד שורות הצבא האדום, החלו גיוסים המוניים של פועלים ואיכרים ומינוים של קומיסרים פוליטיים לכל יחידה צבאית.
גיוסם של האיכרים שנועד להרחיב את בסיס כוחו של הצבא בוצע לעיתים קרובות תוך שימוש באמצעים של טרור והפחדה – כמו ירי בבני ערובה על מנת לגרום לשיתוף פעולה מצד האיכרים, וגיוסם בכוח של מפקדים מקצועיים מקרב הקצונה הצארית ולקיחת בני משפחותיהם כבני ערובה להבטחת נאמנותם.
בתחילת המלחמה שלושה רבעים מכלל מפקדי הגייסות של הצבא האדום הורכבו מקצינים לשעבר של צבא הצאר, לקראת סופה 83% מכלל מפקדי הדיוויזיות והגייסות היו חיילים צאריסטיים לשעבר.
הרשויות הבולשביקיות הקצו לכל יחידה בצבא האדום "קומיסר פוליטי" (כונה "פוליטרוק").
לקומיסר הייתה הסמכות לעקוף פקודות של מפקדי היחידות, אם אלה נגדו את עקרונות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אומנם זה הביא לעיתים, לכך שהייתה סרבנות גדולה בצבא בתקופה הראשונה לייסודו, אך הנהגת המפלגה ביססה את היותה לשליטה הפוליטית על הצבא, ככל שהצבא הסתמך יותר ויותר על קצינים מנוסים מתקופת הצאר.
בשלבי ההקמה של הצבא האדום הוחלט שיפעל במודל חדשני ובצורה שוויונית, מינוי המפקדים התבצע באמצעות הצבעה חופשית של חיילי היחידות, מותר היה להתווכח עם המפקד, והחלטות משמעותיות היו מתקבלות בהצבעה ולא על ידי המפקדים.
תחילה הממשל הבולשביקי היה בדעה שניתן להקים צבא על בסיס מתנדבים.
לקראת אביב 1918 זרם המתנדבים אזל, כמו כן התברר שמספר גדול של מתנדבים ראה בצבא מקום בטוח לקבלת מזון.
בהתאם לכך במאי 1918 הוחלט על תחילת גיוס חובה לצבא לכל הגברים מגיל 18 עד 40. לצורך זה, הבולשביקים יצרו קומיסריונים צבאיים אזוריים (военный комиссариат, военкомат).
במהלך קיץ 1918 בוטלה שיטת מינוי מפקדים ליחידות על בסיס בחירות בהם השתתפו חיילי היחידה.
התבססות הצבא היה תהליך איטי ובתחילת דרכה יחידת העלית של הצבא הצעיר הייתה יחידת הרובאים הלטביים שהוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה והייתה לה השפעה בולשביקית חזקה עוד בטרם פרוץ מהפכת אוקטובר.
חיילי יחידה זו היוו בסיס לכוח אבטחה של הממשל ועתודה שנשלחה למקומות הבעייתיים ביותר בחזית הלחימה.
הצבא האדום המשיך לגדול בממדים עצומים כל העת עד שבסוף 1920 היקף הצבא האדום היה כ-5.5 מיליון איש.
תפקוד הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה
מיד לאחר עלייתם לשלטון פתחו הבולשביקים בשיחות שלום עם גרמניה על מנת לסיים את המלחמה בניהם.
ב-18 בפברואר שיחות השלום של הממשלה הבולשביקית והגרמנים עלו על שרטון, והגרמנים פתחו בפלישה כוללת למרחבי רוסיה כשהם מתקדמים למעשה ללא התנגדות משמעותית במהלך צבאי שנמשך 11 יום.
על אף גיוס מסיבי של מגויסים טריים הצבא האדום נכשל בבלימת ההתקדמות הגרמנית והסובייטים חתמו ב-3 במרץ 1918 על חוזה ברסט-ליטובסק, הסכם שלום בתנאים שהוכתבו על ידי גרמניה.
בהסכם, רוסיה הודיעה על "פרישתה" מהמלחמה לצד מדינות ההסכמה, העברתם לידי הגרמנים של שטחים נרחבים במערב רוסיה, והסכמתה להקמתן של שורה ארוכה של מדינות עצמאיות בשטחים שהיו עד אז בשליטתה.
עבור מדינות ההסכמה הסכם זה היווה מהלומה קשה, מלבד פרישתה של אחד הכוחות המשמעותיים ביותר במדינות ההסכמה והעברת התמיכה לצד מדינות המרכז, נראה היה שחלק רב מהציוד הצבאי ששלחו מדינות ההסכמה לרוסיה עומד ליפול לידי האויב הגרמני.
כמו כן היה חשש כבד שגרמניה תשתמש בנמלים ובתשתיות של רוסיה על מנת לתקוף את כוחות מדינות ההסכמה.
מדינות ההסכמה מיהרו לשלוח כוחות לערי הנמל הרוסיות, על מנת שיחברו עם הכוחות האנטי-בולשביקיים.
כיוון שבריטניה וצרפת חשו שמשאביהן מתוחים עד כלות, הן פנו לארצות הברית שתספק חיילים לצורך נחיתה בנמלי צפון-מערב רוסיה.
ביולי 1918 ארגנו האמריקנים כוח כמבוקש.
בריטניה שלחה כוחות בריטיים וקנדיים, וכן כללו הכוחות חיילים אוסטרלים, שהתגייסו כפרטים.
עוד השתתפו חיילים סרבים, איטלקים ופולנים.
התערבות זו, נמשכה עד לשביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1919 – הצבא האדום נלחם וזינב כל העת בכוחות הזרים ובכוחות הלבנים והם לא רשמו כל הצלחה משמעותית.
הכוח הזר הגדול ביותר היה זה של יפן, לנוכח ההזדמנות שסיפקה לכאורה מלחמת האזרחים ברוסיה לסלק מעצמה מתחרה מהאזור הסמוך לתחומי השפעתה, שאפה יפן להקים אזור חיץ בסיביר שירחיק את האיום הרוסי.
וכך נשלחו למטרה זו עשרות אלפי חיילים יפנים, ב-5 בספטמבר 1918 התחברו לראשונה כוחות יפניים עם חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי.
חיילים בריטים, צרפתים ואיטלקים התקדמו מערבה כדי לקדם את חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי, בעוד היפנים, שמעייניהם היו נתונים למזרח הרחוק, סירבו להתקדם מעבר לימת באיקל.
הם השתלטו על אזור המזרח הרחוק הסיבירי שממזרח לעיר צ'יטה, כולל אזורי חוף האוקיינוס השקט.
לעומתם, האמריקאים הסתפקו בשליטה על העיר ולדיווסטוק, ולא נאותו להרחיק ממנה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה נותרו הצבאות הפולשים ברוסיה, כשמטרתם כעת הצטמצמה בתמיכה בצבאות האנטי-בולשביקים.
ביוני 1920 נסוגו כל הכוחות המתערבים לבד מן היפנים; אלה האחרונים נסוגו רק ב-1922.
בעקבות סדרה של מפלות בחזית, נקט טרוצקי בסדרה של אמצעים חריפים על מנת למנוע נסיגות בניגוד לפקודות, עריקות או מרידות בצבא האדום.
הוקמה מחלקת עונשין מיוחדת של הצ'קה שמטרתה הייתה לפעול נגד "גורמים קונטרה-רבולוציוניים ופעולות חבלה" שהייתה צמודה לצבא האדום וערכה משפטי שדה והוצאות להורג מסיביות של חיילים וקצינים שערקו, נסוגו מעמדותיהם או שהציגו חוסר להט התקפי מספק.
השימוש האינטנסיבי בעונש מוות הורחב על ידי טרוצקי גם כלפי קומיסרים פוליטיים שהפלוגה עליה היו ממונים נסוגה או התפרקה לנוכח פני האויב.
באוגוסט, בשל תסכולו מדיווחים חוזרים ונשנים על חיילים בצבא האדום שנסוגו תחת אש, הורה טרוצקי על הקמת פלוגות "נגד נסיגה" שהוצבו מאחורי יחידות "בלתי מהימנות" של הצבא האדום עם פקודות לירות למוות בכל אחד שנסוג מקו החזית בניגוד לפקודות.
בסוף 1918 התקדמו הכוחות הלבנים בפיקודו של אנטון דניקין מדרום, ממזרח בפיקודו של אלכסנדר קולצ'ק, ומצפון-מערב בפיקודו של ניקולאי יודניץ' – תוך שהם מאלצים את הבולשביקים ואת בני בריתם לסגת בכל החזיתות.
הצבא האדום ספג מכה נוספת, לאחר עריקה המונית של חיילים בחצי האי קרים אל הצבא השחור האנרכיסטי של נסטור מאכנו.
בתגובה לכך לאון טרוצקי, הקומיסר הצבאי, כרת ברית עם הצבא השחור ובכך מנע חבירה אפשרית של האנרכיסטים לכוחות האנטי-בולשביסטיים.
ביוני, הצבא האדום הצליח לבלום את התקדמותו של קולצ'ק.
ולאחר סדרה של התכתשויות צבאיות תוך שהם נעזרים במתקפה על קווי האספקה של הלבנים שבוצעה על ידי הצבא השחור, הצליח הצבא האדום במהלך אוקטובר–נובמבר להנחיל תבוסה גם לכוחות של דניקין ויודניץ'.
גנרל פיוטר וראנגל אסף את שרידי צבאו של דניקין והשתלט על מרביתו של חצי האי.
ניסיון פלישה נוסף לדרום אוקראינה נבלם על ידי הצבא השחור שעבר למתקפת נגד.
רנגל ניסה כוחו בתמרון צבאי נוסף בכיוון צפון כנגד הצבא האדום אך נהדף אחורנית על ידי שני הצבאות ונסוג.
בנובמבר 1920 התפנו שרידי כוחותיו של רנגל לקונסטנטינופול.
לאחר הבסתו של ורנגל, הצבא האדום מיהר להתכחש לברית עם האנרכיסטים ופתח במתקפה על הצבא השחור; המערכה לחיסולו של הצבא השחור החלה בניסיון של הצ'קה לשלוח מתנקשים לחסל את מכנו – ניסיון שכשל.
ההתקפות של הצבא האדום על מכנו ותומכיו נודעו לשמצה בשל האכזריות וחוסר המעצורים שאפיינו את פעולותיו.
נחישות חסרת לב זו כבר הוכיחה את עצמה נגד הלבנים ועתה הופנתה במלוא עוזה לעבר בעלי הברית לשעבר.
טרוצקי הורה על הוצאות המוניות להורג של איכרים באוקראינה ואזורים אחרים שגילו אהדה למכנו והאנרכיסטים.
רוסיה הקיזה את כוחותיה במלחמה עקובה מדם במשך 7 שנים במהלכה איבדו את חייהם קרוב ל-20 מיליון בני אדם.
מלחמת האזרחים עצמה גבתה כ-15 מיליון בני אדם, מהם לפחות מיליון חיילי הצבא האדום ולמעלה מחצי מיליון חיילים לבנים שנהרגו בקרב.
בשנות "הטרור האדום" הצ'קה ביצעה כ-250,000 הוצאות להורג ללא משפט של "אויבי העם", בין 300,000 ל-500,000 קוזקים נהרגו או הוגלו על ידי הבולשביקים, זאת מתוך אוכלוסייה של כ-3 מיליון.
מלחמת האזרחים ברוסיה הסתיימה בניצחון מוחלט של הקומוניסטים, ובהשמדת כל בסיסי ההתנגדות להם, ועם תום המלחמה לא נשקף יותר איום צבאי ממשי למפלגה הקומוניסטית שהתבססה בשלטון ביד ברזל.
מסיבה זו ובשל קשיים כלכליים עצומים בהם הייתה נתונה ברית המועצות לאחר מלחמת האזרחים הוחלט לצמצם את הצבא האדום שכאמור מנה בסוף המלחמה כ-5.5 מיליון חיילים.
בדצמבר 1920 החל תהליך צמצום הצבא שהסתיים ב-1924 אז נותרו בצבא כ-500 אלף חיילים.
המלחמה הפולנית-סובייטית התרחשה בין פברואר 1919 למרץ 1921, בין ברית המועצות אשר עדיין הייתה מצויה בחבלי הקמתה, ובין הרפובליקה הפולנית השנייה אשר זה עתה קמה.
ברקע הדברים היה רצונה של פולין להשיג את חבלי הארץ שאיבדה בחלוקתה בסוף המאה ה-18, וניסיון הבולשביקים להחזיר לידיהם חבלי ארץ שאבדו לאימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה.