tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצורך כתיבת הרומן החליט דוסטויבסקי לחזור לרוסיה, אך לפני נסיעתו, ברגע של משבר, הוא החליט לשרוף את כתבי היד עליהם עבד במשך שלוש השנים שישב באירופה, ובהם "האידיוט", "הבעל הנצחי" ואת הפרקים הראשונים של "שדים", מתוך חשש שמשטרת הגבולות תמצא אותם ותעצור אותו ואת אשתו.
עם זאת, אנה גריגורבינה, אשתו של דוסטויבסקי, הצליחה להציל כמה מפנקסי הרשימות עבור "שדים".
בסופו של דבר ביסס דוסטויבסקי את הרומן על רצח אמיתי שאירע בשנת 1869. קורבן הרצח היה הסטודנט איוואן איוואנוב, חבר בתנועה מהפכנית סוציאליסטית בשם "נקמת העם" שביקש להפסיק את פעילותו המהפכנית.
האחראי לרצח היה ראש התנועה, מהפכן רוסי בשם סרגיי ניצ'אייב, עליו מבוססת דמותו של פיוטר ורכובינסקי הצעיר.
את דמותו של ניקולאי סטאברוגין, שהייתה אמורה לעמוד במרכז הרומן המקורי, ביסס דוסטויבסקי על האנרכיסט הרוסי מיכאיל באקונין.
באקונין היה מקורבו של ניצ'אייב, והשניים אף שיתפו פעולה בחיבור המסמך "קטכיזם של מהפכן", שהכיל הנחיות וכללים לביצוע מהפכה ברוסיה.
שדמות היה כתב עת של התנועה הקיבוצית.
עם ייסודו ב-1960 נועד לשמש ככתב עת לנושאי הדרכה.
סביב כתב העת נוצר חוג רעיוני לנושאי תרבות וחברה שביקש לבחון את יחסי והחברה הקיבוצית ליהדות ולמסורת, שנקרא חוג שדמות.
חברי חוג שדמות עוסקים בגיבוש זהות יהודית חילונית-סוציאליסטית ובעיצוב טקסים יהודיים במסגרת חיי הקיבוץ, בהם טקסי חגים ושבת וטקסי מעבר (כגון טקסי בר מצווה, חתונה ולוויה).
מרכז חוג שדמות הוא במדרשת אורנים לחינוך.
כתב העת "שדמות" (בחמש השנים הראשונות: "שדמות למדריך") נוסד על ידי אברהם שפירא (פצ'י) באפריל 1960 כחוברת לענייני הדרכה של מחלקת הנוער של איחוד הקבוצות והקיבוצים במתכונת רבעון.
שמה של החוברת המשיך את שמו של כתב העת של התנועה המאוחדת.
שפירא החל לשלב בחוברות תכנים מגוונים ובהם סיפורי חסידים, סיפורים של מרטין בובר, קטעים מכתבי הרב קוק וקטעי תפילה יחד עם כתביהם של אישים כגון א.
גורדון, ברל כצנלסון ויוסף חיים ברנר, שעל אף שהביעו עמדה ביקורתית עדיין קיימו שיח חי וידע עמוק במסורת ישראל.
כמו כן שילב שפירא בחוברות מאמרים של הוגים פילוסופיים כהוגו ברגמן, נתן רוטנשטרייך, גרשם שלום ועקיבא ארנסט סימון.
גיוון החומרים, שהיו חידוש לבני הדור השני והשלישי בתנועה הקיבוצית, קסם לרבים והחוברת נפוצה ברחבי כלל התנועה הקיבוצית.
באותם ימים, "כל הגבארדיה עוד חיה ובועטת - חזן, יערי, טבנקין - כולם עוד מצליפים בכולם", ולמרות זאת כתב עת של "האיחוד" מצא את דרכו גם לצעירי הקיבוץ הארצי והקיבוץ המאוחד ויצר סביבו חבורה קטנה ומסורה של קוראים ומגיבים.
בשנת 1970 פרש שפירא מעריכת כתב העת.
כתב העת הפך מגוון יותר מבחינת התכנים החברתיים והאמנותיים וקיבל קו יוני יותר ויותר.
בין השנים 1974–1987 יצאה לאור גם מהדורה באנגלית (בעריכת דוד טברסקי) ולה שתי מגמות.
אחת, יצירת קשר עם גורמים שמאליים בקרב יהדות ארצות הברית ותנועת הבונים דרור שם, שהכניסו למגוון ההשפעות היהודיות גם חומרים הקשורים ליהדות הרפורמית והקונסרבטיבית.
השנייה, יצירת קשר בין התנועה הקיבוצית לבין סטודנטים ומתנדבים.
בשנים 1980–1994 עברה הפקת הרבעון לתק"ם ותדירותו הפכה פחות סדירה עד שנסגר למעשה במתכונתו המקורית.
ב-1995 החלה מדרשת "אורנים" בהפקת "מחברת שדמות", שהיו חוברות ייעודיות לנושאים מסוימים.
חלקן במתכונת "מדרש" סביב טקסט כגון "גילוי וכיסוי בלשון" של חיים נחמן ביאליק או "תמול שלשום" של שמואל יוסף עגנון.
באוקטובר 1967 יזם אברהם שפירא שורת שיחות עם צעירים שחזרו מקרבות מלחמת ששת הימים שיצאו לאור בספר רב-ההשפעה "שיח לוחמים".
חלק מהשותפים ליצירת "שיח לוחמים" היו צעירים שהכיר דרך העיסוק ב"שדמות" ורבים מהם היוו את גרעינו של מה שנודע כ"חוג שדמות" או, כפי שהחוקרת אניטה שפירא כינתה, "חוג מחפשי-האלוהים בתנועה הקיבוצית".
קבצים נוספים שיצאו במסגרת זו וברוח דומה הם "שנה לאחר המלחמה" (1968) ו"בין צעירים" (1969).
החוג, עד להתרכזות פעילותו ורבים מחבריו כאנשי חינוך במדרשת אורנים בראשית שנות התשעים, לא היה חוג רעיוני רשמי.
הפעילויות המרכזיות של חברי החוג היו בתחום ה"אגדה", כהגדרתם, כלומר מדרשי-טקסטים מקוריים (ביחידים או בחברותא) וגילוי טקסטים יהודיים וזיקתם אל החיים הקיבוציים בארץ ישראל, אל עולם החקלאות, אל הסוציאליזם וכדומה.
הפעילות בתחום ה"הלכה" התמקדה בטקסי מעגל החיים בקיבוץ ובמיוחד טקסי בר ובת מצווה וטקסי חגים ושבתות.
בשונה מוועדות התרבות של התנועות, החוג לא הפיץ משנה סדורה בנושאים אלו.
רבים מחברי החוג פעילים בתחום ההוראה והמחקר וכתבו ספרים רבים שיצאו בסדרות בסגנון "ארון הספרים היהודי" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית פועלים ועם עובד.
אין ולא הייתה לחוג אמירה מוסרית-חברתית-רוחנית-פוליטית ברורה והוא אינו מפרסם כל נייר עמדה או דעה אחידה בנושאים הנידונים בדיון ציבורי בישראל או בעולם היהודי.
עם זאת, אישים בולטים המזוהים עם חוג שדמות (מוקי צור, עמוס עוז, אביעזר יערי) חותמים יחדיו על עצומות או משתתפים בארגון הפגנות וימי עיון בנושאים אלו.
צבי צמרת, שהיה מקורב לפעילות אף שלא בא מן התנועה הקיבוצית, פיתח סניפים ברוח דומה במדרשת שדה בוקר ובקריית שמונה והקים עם אברהם אינפלד את תוכנית מלי"ץ (מכונים לחינוך יהודי-ציוני) שעסקו גם בקליטת עלייה, מתוך מחויבות ליהדות התפוצות.
ב-1978 פתחו יריב בן-אהרן ומוקי צור את "הסדנה הבין-תחומית" בסמינר אפעל בה הודגש לימוד מקצועות היהדות לא כלימוד פרונטלי בלבד אלא כחוויה השתתפותית.
הסמינר המשיך לאחר מכן במסגרת המכון לחינוך ציוני באורנים.
בין המשתתפים הבולטים בסמינר ניתן למנות את מוטי זעירא, שי זרחי, רות קלדרון (שהקימה את בית מדרש אלול ואת מכללת עלמא, שניים מהמוסדות המרכזיים בהתחדשות היהודית החילונית).
מוטי בר-אור, מבוגריה הראשונים של ישיבת הר עציון, שלמד בצפת, הציע לשלב לימודים של תלמידי ישיבה אורתודוקסים עם מנחים מהסמינר באורנים, תהליך שהבשיל לחוגים ולבתי מדרש משותפים ששיאם בארגונים כגון "קולות", בית מדרש "אלול" ועוד.
לאחר רצח יצחק רבין הוקם ארגון בינ"ה הממשיך אף הוא חלק מהכיוונים של חוג שדמות.
הביקורת על החוג ודרכו הגיעה ומגיעה גם מגורמים אורתודוקסיים שמרניים, וגם מגורמים חילוניים אתאיסטיים.
בראשיתו סלדו ממנו כמה מהאבות המייסדים של הציונות הסוציאליסטית החלוצית מתוך מה שנראה כמהלך ריאקציונרי של חזרה בתשובה, זניחת ערכי ההומניזם, אחוות העמים מחד ושל ערכי החירות והליברליזם מאידך.
היו שראו בעיסוק האובססיבי והאינדיבידואלי בתרבות וביהדות פירור היסודות השיתופיים המלכדים של החברה הקיבוצית העובדת.
כן התקוממו המבקרים על מתן קדימות לערכים קדומים על פני ערכי הקידמה והמדע, שעמדו אף הם ביסוד התנועה הקיבוצית.
גם מה שנראה כהתבססות על תפילה ועל פניה לאלוהים בא בסתירה לאמונה במרכזיותו של האדם ובכוחו לפעול בלי הסתייעות בכוחות עליונים.
מאידך, הוטחה ביקורת על כך שהחוג לא יצר יצירה קוהרנטית שלמה.
הוא לא יצר תוכנית לימודים ולא ספרות קאנונית (בניגוד לספרים מחקריים ופופולריים רבים), הוא לא יצר, כפי שציפו חלק ממנו, "זרם יהודי-קיבוצי" חדש משמעותי.
כמו כן לא זכה החוג לתרגם את רעיונותיו לעשייה פוליטית או חברתית נרחבת.
ביקורת מוטחת בחוג גם משום שהוא עומד ביסוד הטשטוש בין דתיות לחילוניות בחברה הישראלית, טשטוש מולו מתעצמת, לדברי המבקרים, תנועת היהדות החרדית וש"ס כאלטרנטיבות נהירות המספקות תשובות ברורות.
שדמית אדומת כנף (שם מדעי:Glareola pratincola) היא מין של עוף ממשפחת השדמתיים, השייכת לסדרת החופמאים.
בישראל היא חולפת מצויה באביב ובקיץ ומקננת נדירה.
בעולם מצב השימור של שדמית הזו הוא ללא חשש, אך בישראל היא מוגדרת כמין בסכנת הכחדה עקב היעלמות הקינונים.
שדמית אדומת-כנף, בשונה משאר החופמאים, ניזונה לרוב מחרקים מעופפים ולא מחרקים הנמצאים על הקרקע.
ציד החרקים מתבצע בדרך כלל בקבוצות, מה שמאפשר שלל גדול יותר.
השדמית חיה בדרך כלל בשדות, ושם גם מקננת.
קנה של השדמית נמצא על הקרקע והתטולה היא 2-4 ביצים.
שַׁדְמִית (שם מדעי: Glareola) הוא סוג של עופות ממשפחת השדמתיים.
לעופות אלה פנים צהובות בעלות סנטרים שחורים ומקורים אדומים והם מעופפים מעל שדות פתוחים, שם הם חוטפים חרקים קטנים במעוף מהיר.
מינים שונים של השדמית חיים באירופה, אסיה, אוסטרליה, אפריקה והאי מדגסקר.
בישראל נצפים שני מינים חולפים, ומין אחד (שדמית מזרחית) מוגדר כמזדמן.
סוג זה כולל 7 מינים:
שַׁדְמִית מזרחית (שם מדעי: Glareola maldivarum) הוא מין של עוף ממשפחת השדמתיים.
פירוש השם המדעי: "שוכנת על מצע חצץ במלדיביים".
שדמית זו דומה מאוד לשדמית אדומת-כנף, אך יש כמה מאפיינים, גם אם קשים לאבחנה, המבדילים אותה מאדומת הכנף: מבנה גופה גוץ יותר, בשל זנבה הקצר, שיש לו מזלג רדוד יותר משאר השדמיות; תחתית הכנף חלודית כמו אצל שדמית אדומת-כנף, אבל אין לה שפת זרימה לבנה ובולטת.
רק במבט מקרוב ניתן לראות שפת זרימה בהירה ודקה מאוד; גשר העין כהה יותר, ולבסיס המקור יש גוון אדום מצומצם יותר; צורת הנחיר: במבט מקרוב ניתן להבחין שצורתו היא עגולה או אליפטית.
זאת בשונה משתי השדמיות האחרות הנצפות בישראל - אדומת כנף ושחורת כנף - שיש להן נחיר בצורת חריץ מוארך.
השדמית המזרחית נפוצה באסיה מחבל קשמיר ועד סין.
בישראל היא נצפתה פעם אחת בלבד בשפכי באר-שבע ב-1999.
שדמית שחורת-כנף (שם מדעי:Glareola nordmanni) הוא מין של עוף ממשפחת השדמתיים.
שדמית זו דומה לשדמית אדומת-כנף אך כהה יותר.
כמו כל מיני השדמית היא ניזונה מחרקים מעופפים ולא מחרקים הנמצאים על הקרקע.
תפוצתה בדרום מזרח אירופה ובדרום מערב אסיה.
בישראל היא הייתה בעבר חולפת נפוצה אך חלה ירידה גדולה במספרים וכיום (2023) היא מוגדרת כחולפת לא נפוצה.
שמה המדעי ניתן לה על שמו של אלכסנדר פון נורדמן (Alexander von Nordmann), ביולוג פיני.
שדמיתיים (שם מדעי: Glareolidae) היא משפחה של עופות מסדרת החופמאים.
המשפחה כוללת 4 סוגים בהם 17 מינים של עופות קיימים.
משפחה זו נפוצה בעולם הישן, בעיקר באפריקה.
רוב מיני המשפחה נמצאים במדבריות אך ישנם מינים שנמצאים על גדות נהרות וחופי ים.
רוב המינים נפוצים באזורים נמוכים, ומינים בודדים חיים באזורים גבוהים, עד 2000 מטר מעל גובה פני הים.
כל המינים ניזונים בעיקר בחרקים כאשר מיני הסוג שדמית אוכלים חרקים מעופפים ושאר המינים אוכלים חרקים שנמצאים על הקרקע.
שֶדליץ (בפולנית: Siedlce , להאזנה, שדלצה או שיידלצה; ביידיש: שעדליץ או שעדלעץ; ברוסית: Седльце) היא העיר הרביעית בגודלה בחבל מזוביה שבמזרח פולין, ובה 76,438 תושבים.
שדליץ נזכרת לראשונה בשנת 1448, ובשנת 1547 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך המאה ה-17 הוחרבה העיר מספר פעמים בידי השוודים, הקוזקים, הטטרים והטרנסילבנים.
נוכחות יהודית בשדליץ נזכרת מראשית המאה ה-16, אך בגזירות ת"ח ות"ט הושמדה הקהילה בעיר לחלוטין.
בראשית המאה ה-17 שוקמה הקהילה ביישוב, ומאז התפתחה, עד שבשנת 1839 היוו היהודים 71.5% מתושבי העיר (3,727 איש), כאשר רק בסוף המאה ה-19 ירד שיעורם בה מתחת ל-50%.
בספטמבר 1906 נערך ביהודי העיר פוגרום מתוכנן בידי השלטונות הרוסיים, תוך ירי והפגזת בתי היהודים בעיר בתחילה, ביצוע מעשי שוד ורצח של יהודים לאחר מכן, ומאסר מאות יהודים כחשודים בפעילות נגד השלטון הצארי בהמשך.
בסיוע יוצאי העיר בארצות הברית השתקמה הקהילה לאחר פוגרום זה.
בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, נרצחו בעיר כ-25 יהודים בידי חיילים פולנים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-15,000 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל, של הבונד ושל המפלגות הציוניות, שהפעילו בעיר חוות הכשרה חלוציות ובית ספר עברי.
כשבוע לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר באופן כבד בידי הגרמנים, תוך הרג של כ-2,000 מתושביה, רובם יהודים.
בד בבד נמלטו מהעיר יהודים רבים.
ב-11 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיר, והחלו בביצוע מעשי שוד, התעללות ורצח ביהודיה.
כמה ימים לאחר מכן נכנס לעיר הצבא האדום, אך זה נסוג ממנה ב-10 באוקטובר 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, והגרמנים ששבו לעיר המשיכו במעשי ההתעמרות ביהודיה.
בדצמבר 1939 הטילו הגרמנים על הקהילה בעיר סכום כופר גבוה, ובערב חג המולד שרפו עם שוטרים פולנים את בית הכנסת הגדול בעיר על יושביו, את בית המדרש בה, ואת ספרי התורה שבהם.
לאחר מכן, נצטוו יהודי העיר לענוד סרט זרוע, והם גויסו לעבודות כפייה מפרכות, חלקן במחנות עבודה.
במרץ 1941 נערך פוגרום בעיר, בו נרצחו מספר יהודים.
באוגוסט 1941 רוכזו כ-12,000 יהודי העיר בשני גטאות שהוקמו בה, אשר שעריהם ננעלו כעבור כחודשיים, תוך גידורם.
בשל הצפיפות הרבה ותנאי המחיה הקשים בגטאות אלו, מתו בהם עשרות יהודים מדי יום, ומעת לעת הוטלו תשלומי כופר על יושביהם, ונרצחו בהם עובדי כפייה יהודים.
ב-22 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו הגדול שבעיר שוטרים אוקראינים, פולנים וגרמנים, וריכזו את יושביו, יחד עם כ-9,300 יהודים נוספים מהעיירות מורדי ולושיצה, בסמוך לבית העלמין היהודי בעיר, תחת כיפת השמיים.
לאחר סלקציה בת יומיים, נרצחו במקום כ-2,300 יהודים, כ-600 גברים הועברו אל הגטו הקטן בעיר, וכ-10,000 היהודים הנותרים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-2,000 יהודים שלא נמצא להם מקום בקרונות המשא הדחוסים נרצחו במקום גם הם.
כמו כן, רצחו הגרמנים את כ-100 המאושפזים בבית החולים היהודי בגטו ואת כל חברי הצוות הרפואי בו.
כ-200 יהודים שנתגלו לאחר האקציה במקומות מסתור בגטו נרצחו במקום, וכ-30 נשים יהודיות עליהן הוטל למיין את רכוש המגורשים נרצחו אף הן.
כ-2,000 יהודים שנותרו בגטו הקטן בעיר שולחו בחלקם הגדול בספטמבר 1942 למחנות עבודה שונים, בהם נספו.
ב-26 בספטמבר 1942 שולחו חלק מהיהודים שנותרו בגטו לטרבלינקה, וב-25 בנובמבר 1942 הוצעדו היהודים האחרונים שנותרו בגטו הקטן שבעיר למחנה העבודה בגסי-ברקי הסמוך אליה, בו הוחזקו עם כ-1,000 יהודים נוספים מהסביבה.
ב-20 בנובמבר 1942 הוצעדו היהודים ממחנה זה בחזרה לשדליץ, תוך רצח מאות מהם בדרך בידי שומריהם האוקראינים, ומשדליץ שולחו הנותרים לטרבלינקה.
כ-500 עובדי כפייה יהודים שהושארו בעיר לאחר האקציות נרצחו עד מרץ 1943.
שדי טוקיו (יפנית: 東京喰種トーキョーグール ברומאג'י: Tōkyō Gūru) היא סדרת מאנגה ואנימה יפנית שנכתבה על ידי סוי אישידה .
סדרה זו פורסמה במגזין הסיינן "Weekly Young Jump" של הוצאת Shueisha מספטמבר 2011 עד לספטמבר 2014. סדרת המשך בשם "טוקיו גול: רי" החלה להתפרסם באותו המגזין באוקטובר 2014, ופריקוול בשם "טוקיו גול: ג'ק" שודר ברשת באתר "Jump Live."
סדרת אנימה בעלת 12 פרקים אשר מהווה עיבוד למנגה, על ידי סטודיו פיירו, שודרה בין יולי וספטמבר 2014 בערוץ Tokyo MX.
סדרת המשך בעלת 12 פרקים אשר עוקבת אחר סיפור מקורי בשם "שדי טוקיו A√", שודרה בשמיני בינואר 2015, והסתיימה ב-26 במרץ 2015. בצפון אמריקה Viz Media מפרסמת את המאנגה, בעוד Funimation רכשה את הרישיון על סדרת האנימה לצורכי שידור והפצת הווידאו הביתית.
סדרת אנימה המבוססת על ההמשך העלילתי "טוקיו גול: רי" שודרה ב-2018 במשך שתי עונות.
האנימה זמינה בישראל עם תרגום עברי באמצעות ספריית האנימה החל מ-11 באפריל 2022.
שדי טוקיו מתרחשת במציאות חלופית שבה שדים, אשר יכולים לשרוד רק על ידי אכילת בשר אדם, חיים בין בני האדם הרגילים בחשאי, בעודם מסתירים את טבעם האמיתי כדי להתחמק מרדיפה על ידי הרשויות.
יחד עם מהירות, חושים, ויכולת בנייה מחדש מואצים, שד ממוצע חזק פי כמה פעמים מאדם רגיל, בעל עור עמיד בפני נשק חודר רגיל.
לשדים יש לפחות איבר מיוחד אחד המסוגל לטרוף איברים, אשר נקרא "Kagune", שבו הם יכולים להשתמש כנשק במהלך הלחימה.
תכונה ייחודית נוספת של השדים היא שכאשר הם מתרגשים, צבע לובן העין של שתי העיניים שלהם משחיר, והקשתיות שלהם הופכות לאדומות, או שרק עין אחת האלה עוברת את השינוי, במקרה של חצי שד.
חצי שד יכול גם להיוולד באופן טבעי כצאצא של שד ובן אנוש, או להיווצר באופן מלאכותי על ידי השתלה של איברי שד בבן אנוש.
בשני המקרים, חצי-השד הוא בדרך כלל הרבה יותר חזק מאשר שד טהור.
כדי לצוד את השדים קמו מספר ארגונים בחסות הממשלה.
הסיפור עוקב אחר קאנקי קן, סטודנט שבקושי שורד מפגש קטלני עם ריזה קאמישירו, הדייט שלו אשר גילתה את עצמה כשדה, והוא נלקח לבית חולים במצב אנוש.
לאחר התאוששות קאנקי מגלה כי עבר ניתוח אשר הפך אותו לחצי שד.
זה קרה משום שחלק מאיבריה של ריזה הועברו לתוך הגוף שלו, ועכשיו, כמו שדים רגילים, הוא חייב לצרוך בשר אדם כדי לשרוד.
השדים שמנהלים את בית הקפה "Antieku" לוקחים אותו תחת חסותם ומלמדים אותו כיצד להתמודד עם חייו החדשים כחצי שד.
חלק מקשייו היום-יומיים כוללים השתלבות בחברת השדים, יחד עם הסתרת זהותו מחברת בני האדם.
ולאחר מפגש עם רוצח שמתעלל בו, נותן קנאקי לצד הרצחני שבו לשלוט והופך להרבה יותר חזק.
קאנקי קן (Kaneki Ken) - הדמות הראשית בסדרה.
סטודנט בן 19 שאוהב לקרוא ספרים ומעדיף להיות לבד.
חברו הטוב ביותר הוא הידה, ושניהם לומדים באוניברסיטה "קאמי" שבטוקיו.
לאחר דייט קטלני עם ריזה קאמישירו, אישה שפגש בבית הקפה "אנטייקו" אשר אליו היה נוהג ללכת, מתגלה כי ריזה היא שדה שמנסה לאכול את קאנקי.
לאחר המפגש עם ריזה, שמסתיים במותה, הוא נלקח לבית חולים במצב אנוש ולאחר התאוששות קאנקי מגלה כי עבר ניתוח להשתלת קרנית הפך אותו לחצי שד.
זה קרה משום שהקרנית של ריזה הועברה לתוך הגוף שלו, ועכשיו, כמו שדים רגילים, הוא חייב לצרוך בשר אדם כדי לשרוד.
תוך כדי הסתגלות למצבו החדש, הוא פוגש בטוקה, שדה שעובדת בבית הקפה "אנטייקו" שמתגלה כבית קפה לשדים.
קאנקי מתחיל לעבוד בבית הקפה, ובאותו הזמן מנסה להתמודד עם חייו החדשים.
לאחר שנחטף ועובר התעללות על ידי יקומו יאמורי, קנאקי משלים עם היותו שד, ומקבל אליו את ריזה ואת הצד הרצחני שבו.
ריזה קאמישירו (Riza San) - ריזה קאמישירו היא שדה אוכלת כפייתית, היא יצאה לדייט עם קאנקי קן בכדי לפתות אותו ולאכול אותו אך הדברים השתנו לאחר תאונה שעברו.
ריזה סאן מתה ואיבריה הושתלו בקאנקי קן.
הצג הרצחני של ריזה נמצא בקאנקי קן.
סוזויה ג'וזו - ילד שעבר התעללות בידי שדה עשירה שקנתה אותו כחית מחמד במכירה פומבית.
עד שנמצא בידי סוכן (חוקר) בכיר מהארגון CCG (ארגון לחיסול שדים), ואומץ על ידו.
הוא ראה את הפוטנציאל שלו בתור חייל בארגון ה-CCG, עקב מצבו הפסיכולוגיה והדרך בה הוא תופס את החיים, בין היתר בגלל ההתעללות שעבר.
סוזויה נחשב לאחד הדמויות המוכרות והאהובות.
טוקה (-צ'אן) קירישימה - חברתו של קאנה קין ומי שעזרה לו להסתגל לחיים החדשים שלו בתור שד.
לאורך מחצית הראשונה של המאה ה-20 ובעיקר בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל פעלה בארץ תחבורה אווירית במטוסים אמפיביים, שהשתמשו בחופי הכנרת, ים המלח, מפרץ חיפה ועזה כמנחתים ימיים.
כבר בימי מלחמת העולם הראשונה נחתו אווירוני ים במי הים התיכון מול חופי עזה, מפרץ חיפה ומפרץ אילת.
בשנת 1924 התאחדו חברות התעופה הבריטיות והקימו את חברת אימפיריאל איירווייז הבריטית.
בשנת 1931 החליטה החברה לחנוך קו תעופה בין נמל התעופה קרוידון בלונדון להודו דרך ארץ ישראל.
הטיסה בקו זה הייתה משולבת במטוס ימי ובמטוס רגיל.
בין השנים 1931 - 1942 שימש ים כנרת כשדה תעופה ימי.
ב-21 באוקטובר 1931 נחת המטוס הימי הראשון מסוג "s-17 scipio short" על פני הכנרת, הנוסעים הועברו מטבריה אל שדה התעופה צמח ומשם המריאו להודו דרך בגדאד במטוס יבשתי.
נוסעי הטיסות הראשונות המשיכו מטבריה להודו במטוס יבשתי מסוג "H P 42" אשר כונה "hanno".
בשגרת הנחיתות בכנרת, הנוסעים הובלו אל החוף בסירות משוטים, בזמן שהמטוס היה מתודלק בלב הכנרת, וצוות הקרקע הכין את המטוס לקראת המשך טיסה להודו.
נוסעי הטיסות הראשונות שנחתו בכנרת המשיכו את דרכם מטבריה להודו בהמתנה לנוסעים לקראת הקטע הבא בדרכם: טבריה - בגדאד.
בטיסות מאוחרות יותר אוכסנו הנוסעים ללינת לילה במלון טברייני.
היו טיסות שנחתו על הכנרת רק לתדלוק ומיד המשיכו את דרכן.
בשנת 1938 הוכנסו לקו לונדון - בומביי מטוסי ים משוכללים מדגם "Empire", אשר נחתו מול "מלון לידו", שהיה ממוקם על חוף הכנרת.
נתיב המטוסים בין אנגליה לאוסטרליה כלל נחיתת ביניים בכנרת.
כאשר התרסק אחד המטוסים הימיים בכנרת בשנת 1942 בגלל סופה עזה, פסקו הנחיתות הימיות.
אחרי שהנחיתות הימיות בכנרת פסקו, הועברו ה"שדות הימיים" אל ים המלח (ובעקבות המנחת גם עבר השם "לידו") ומפרץ חיפה.
Empire (בין 16 - 24 נוסעים, כולל המחלקה הראשונה)
Calcuta (מטוס ימי תלת מנועי)
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקם נמל תעופה ימי בקליה, בצפון ים המלח, כנמל תעופה רזרבי במטרה למנוע ריכוז גדול מדי של מטוסים במקום אחד בזמן המלחמה.
בשנים 1945 - 1947 חברת British Overseas Airways Corporation הפעילה טיסות להודו ולמזרח הרחוק שעצרו לחניית ביניים בקליה.
מטוסים אמפיביים בשרות חיל האוויר
בשנותיו הראשונות של חיל-האוויר הישראלי, הופעלו לזמן קצר שלושה מטוסים אמפיביים בשורותיו: "סי-בי" (דבורת הים), "וידג'ן" ו"קטלינה".
ביוני 1948 הגיע זוג מטוסים אמפיביים מדגם "וידג'ן" מתוצרת חברת גראמן, לחיל-האוויר, במסגרת מבצע רכש של נדבן יהודי בשם וילהלם ואן-ליר, אשר מסר את המטוסים במתנה לחיל.
בשנת 1985 ניתן רישיון להפעלת מנחת ימי במפרץ אילת (מול חוף הדקל) לחברת "סנונית".
החל משנת 2018 מופעל מנחת ימי באילת על ידי חברת "סקיי-דייב" באמצעות מטוס ימי בודד.
ב-8 בפברואר 2019 נחת מטוס אזרחי קל מסוג ססנה U206B (ברישום 4X-CWD) על הכנרת לראשונה זה 77 שנים.
ראש העיר רון קובי השתתף בטיסת הפיילוט והצהיר: "קו תעופה יוצא לדרך - באוויר, בים וביבשה!".
בול השירות הבולאי של דואר ישראל לנחיתת מטוס אזרחי בטבריה
דואר ישראל הוציא ב-2 באפריל 1985 סדרת בולים לציון "ראשית התעופה בארץ ישראל".
אחת הבולים הוקדש לנחיתת מטוס הנוסעים בטבריה.
שדי חמד (לעיתים 'שדה חמד') הוא שמה של סדרת ספרים שנכתבה על ידי הרב חיים חזקיהו מדיני מגדולי האחרונים, שהתפרסם בזכות סדרת ספרים אלו, ומכונה לעיתים על שמם.
הספר הוא מעין אנציקלופדיה המרכזת תשובות להלכות יומיומיות ומשלבת בעיות אקטואליות שעמדו על הפרק.
ערכי הספר מתפרסים על פני כרכים שונים, חלק מהערכים מופיעים בסיווג 'כללים' וחלק אחר תחת 'אספת דינים', ועוד, כך שלעיתים על מנת למצוא ערך יש צורך לחפשו בחלקים השונים.
שם הספר עורר פולמוס מאחר שהוא כולל את המילה "שדי" המשמשת לאחד משמות האלוהים שאסור למחקם על פי ההלכה.
הרב מדיני הוציא קונטרס מיוחד בשם "באר בשדי", בו הוא מוכיח באריכות כי כאשר המילה נכתבת שלא בכוונה לתאר את האלוהים אין בדבר חשש.
בהקדמתו כותב הרב מדיני כי ספרו זה נכתב לשם שמים, ולהשאיר לו שם ושארית בארץ מאחר שבניו מתו בעודו בחייו.
הספר הוא מהפופולריים ביותר בספרות התורנית ולמרות היותו גדול ממדים, נדפס בכמה וכמה מהדורות.
ה"שדי חמד" הודפס לראשונה בוורשה בין השנים ה'תרנ"א-התרע"ב ובו פסקים וחידושים וכללים מסודרים בערכים על פי סדר הא"ב, בשמונה-עשר כרכים, שלושה עשר חלקים בחייו וחמישה לאחר פטירתו.
כאמור הספר עוסק במגוון נושאים הלכתיים ומאגד בתוכו את הדעות השונות באותו הנושא, כאשר הנושאים מסודרים על פי סדר הא"ב.
את הדעות השונות ליקט הרב מדיני מפי הספרים הרבים שהיו בספרייתו שמנתה כ-10,000 ספרים, שנתרמו לאחר פטירתו של הרב לבית החולים "משגב לדך".
...אם האב מותר לצאת לחו"ל ליקח אשה לבנו
כהשלמה לספרים הדפיס בירושלים (ה'תר"ס 1900) ספר בשם 'פקועות השדה'.
אֵל שַׁדַּי או שַׁדַּי (בגלל איסור הגיית השם לבטלה מכונה לפעמים שַׁקַּי או שין דלת יוד) הוא אחד משמותיו של האל ביהדות.
שם זה מוזכר מספר פעמים במקרא, והוא אחד משבעה שמות שאינם נמחקים.
ההופעה הראשונה של השם במקרא היא בפרשת לך לך, יהוה מתגלה לאברהם ואומר לו "אני אל שדי".
בפרשת וארא אלוהים מתגלה למשה ואומר לו שלשלושת האבות התגלה בשם אל שדי ולא בשם "יהוה":
זו הפעם האחרונה שמופיע בתורה השם "אל שדי".
בסך הכל מופיע הצירוף "אל שדי" שבע פעמים בתנ"ך, חמש פעמים בספר בראשית, פעם אחת בספר שמות ופעם אחת בספר יחזקאל.
השם "שדי" ללא "אל" מופיע 30 פעמים במקרא, 23 מהן בספר איוב, 3 בתורה ו-4 בשאר התנ"ך.
בתרגומי התנ"ך בדרך כלל לא תרגמו את השם שדי.
בתרגום אונקלוס לתורה ותרגום יונתן לנביאים הושאר השם כפי שהוא במקור.
בתרגום השבעים השם מתורגם בדרך כלל ל"אלוהים".
בתלמוד הבבלי מובאת אגדה בשם ריש לקיש לפרש את השם "אל שדי": בשעה שברא הקב"ה את הים היה מרחיב והולך עד שגער בו הקב"ה ויבשו.
לפי אגדה זו אלוהים נקרא אל שדי מכיוון שאמר לעולם די.
בפרקי דרבי אליעזר מופיעה אגדה זו לגבי בריאת השמיים.
לפי פירוש רש"י לתורה פירוש השם הוא "שיש די" באלוהותו לכל הבריות.
הרמב"ם כתב שפירוש "שדי" הוא שאינו צריך בקיום המציאות אלא די לו במציאות עצמו.
בפירוש האבן עזרא לתורה בשם רב שמואל הנגיד, נכתב שהמילה "שדי" פירושה חזק ותקיף מלשון שודד.
הרלב"ג כתב שפירוש השם שדי הוא "שדי במציאותו להמציא הנמצאות".
חוקרי המקרא העלו מספר השערות על מקור השם שדי.
החוקר ארנסט קנאף סבר שמקורו מהמילה שדה, והוא בא לציין את שמו של אל המדבר.
לפי תאוריה של ויליאם פוקסוול אולברייט מקור השם הוא במילה האכדית שַׁאדּוּ שפירושה הר, ומשמעות השם היא "אל ההרים".
השערה אחרת מקשרת את שדי לשד, במשמעות של אלת פריון של העיר אור (אור כשדים) איננה המתוארת לרוב עם חזה(שד) חשוף, ומשרתיה הם שדים(הנקראים לילו).
נפתלי הרץ טור-סיני קישר את השם עם המילה הארמית "שָדִי" שפירושה זרק או ירה, ומשמעות השם לפיו היא האל המשליך חיצי ברק ורעם.
ייתכן גם, ששדי המקראי נגזר מן המילה הערבית משורש ש-ד-ד (ش د د) בהגיית: אישטדה (شْتَدَّ) בהוראת להיות תקיף, להחמיר, להתעצם.
השם "אל-שדי", שלא כשאר חלק משמות אלוהי ישראל אינו מתועד בכתב האכדי ולא בחיתי ומקורו לכאורה - סתום, ומשויך לרובד הקדום שבכינויי האלוהות הישראלית ומצוי בשמותיהם של ישראלים מן השלוחה המצרית-ישראלית-הקדומה, דוגמה לכך מופיעה בשמות התאופוריים צורישדי, עמישדי ושדיאור - שלושתם מאבות הנשיאים במדבר, מהדור שיצא ממצרים.
את השם שדי נוהגים לכתוב על המזוזה מבחוץ כסגולה לשמירה, מכיוון ששדי הוא ראשי תיבות שומר דלתות ישראל.
גם בתפילין מקובל לראות את הש' שחקוקה על תפילין של ראש ביחד עם קשרי התפילין כיוצרים את האותיות "שדי".
בעל חסד לאברהם כתב שלפני קיום ברית מילה האדם נחשב כשד, וכאשר מקיים את הברית נוספת לו י' שהופכת את ה"שד" ל"שדי".
"שדות של אירוסים" הוא פזמון עברי משנת 1985 שכתב, הלחין וביצע שלמה ארצי.
הדובר בשיר מקונן על המצב במדינה ועל החברה הישראלית המשתנה.
את השיר עיבד רביב גזית, והוא פתח את אלבומו של ארצי "לילה לא שקט" מ־1986.
שם השיר שימש השראה לשירו של עומר אדם "שדות של תירוצים".
לדברי יוסי חרסונסקי, "שלמה ארצי התגעגע אז לישראל אחרת של ילדותו.
כל כך התגעגע שהוא השתמש במטפורה 'מאיימת': 'אני אקדח טעון געגועים' והוסיף 'האצבע על ההדק' על רקע אצטדיון הומה אדם".
בכתבה בידיעות אחרונות לציון יום ההולדת ה־70 לשלמה ארצי כתב רז שכניק על השיר שהוא "קינה אמיצה, נוקבת, כמעט על סף ייאוש, על המדינה, החברה הישראלית, הבית המשתנה.
והכל עטוף בלחן מרהיב, שהפך להמנון אצטדיונים מהדהד".
כמו כן ציין שכניק את העובדה שרובו ככולו של השיר, בעל "הטקסט הרועם", הפך לקלסיקה והוא "שיר מופתי שעמד בכל היבט במבחן הזמן".
בשנת 2005, ביצע הזמר יהודה סעדו את השיר במסגרת הגמר הגדול של עונתה השלישית של התוכנית כוכב נולד.
בעקבות הביצוע זכה סעדו במקום הראשון.
בשנת 2006 קיבל הסינגל את התואר "רינגטון פלטינה" על 40,000 הורדות.
ב-20 באפריל 2025, ליאור נרקיס הוציא גרסה מחודשת לשיר, שיצא לקראת יום השואה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
העיבוד לשיר בוצע על ידי גדי גולדמן והקליפ לשיר צולם ונערך על ידי חנן דיאמנט.
נרקיס תיאר את השיר כטקסט שחדר לנשמתו מאז שהיה נער, והביע כבוד עמוק לארצי.
גרסתו של ליאור נרקיס (2025)
"שדים" הוא אלבום האולפן השני של להקת הרוק הישראלית איפה הילד?, אשר יצא לאור ב-29 במאי 1994 על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
את האלבום הפיק המתופף יובל שפריר.
אסף מרוז - תופים, קולות רקע (7)
יובל שפריר - קלידים (5), הפקה, עיבוד
יוסי רגב - טרומבון (12)
אברהם פלדר - חצוצרה (12)
איתי הורן - קולות רקע (7)
דין קוסנטינו - קולות רקע (7)
קורין קוסנטינו - קולות רקע (7)
דורי נאומנקו - קולות רקע (7)
איגי וקסמן - קולות רקע (15)
שדי ים היא סדרת דרמה המשכית רוסית, שהופקה עבור רשת NTV ברוסיה ומגוללת את קורותיה של יחידת מודיעין המבצעת משימות איסוף מודיעין עבור מינהל הביון של המטה הכללי של הצי הרוסי.
הסדרה הוקדשה לכוחות המיוחדים הימיים של הצי הרוסי.
חלק מהאירועים המתוארים מבוססים על מבצעים אמיתיים כאשר כל השמות וכינויי הקרב הם בדויים.
הסדרה עוסקת ביחידה מיוחדת ללוחמה בטרור, שחיינים וצוללנים ביחידת הקומנדו הימי של הצי הרוסי.
משימות היחידה הן למנוע כל פעולה ואירוע שיש בהם איום מפורש או סמוי על ביטחון המדינה.
הם מכונים "שדי ים", אף על פי שבצדק הם יכולים להיחשב ללוחמים בשלוש חזיתות: הם פועלים ביבשה, במים ובאוויר.
לכל אחד מהם אופי משלו וגורל משלו, אך כל אחד נחוש למלא את חובתו המקצועית, ללא קשר לסיכון.
המושגים "אחווה", "ידידות", "כבוד הקצין" אינם רק מושג עבורם, אלא דבר שהם מעריכים ושעבורו הם מוכנים להקריב את חייהם.
שדי עז א-דין חמד דלדום ברגלאן (בהולנדית: Sheddy Ezzeldin Daldom Hamad Barglan, בערבית: شيدي عز الدين دلدوم حمد برجلان, בתעתיק מדויק: שידי עז אלדין דלדום חמד ברגלאן; נולד ב-3 באוקטובר 2002 בלייליסטאט שבהולנד) הוא כדורגלן סודאני-הולנדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת דן בוס מליגת המשנה ההולנדית ובנבחרת סודאן.
ברגלאן גדל במחלקות הנוער של בלאו חיל '38, ברבנט ודן בוס.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דן בוס במסגרת ליגת המשנה ההולנדית.
בשנת 2023 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, ובחודש ספטמבר 2024 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2027.
ברגלאן נולד בהולנד לאב מסודאן ולאם חצי סודאנית.
הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת סודאן לקראת מחנה אימונים בערב הסעודית בשנת 2022.
ב-15 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת טנזניה במשחק ידידות.
שדמות שיזף (שלח) הייתה היאחזות נח"ל בנגב המערבי, באזור ניצנה.
ההיאחזות הוקמה ב־18 במרץ 1956 על ציר ניצנה, כ־8 קילומטרים מגבול מצרים, בנחל לבן.
טקס העלייה לקרקע נערך ב־31 במאי 1956.
שדמות שיזף הייתה ההיאחזות השנייה שהוקמה במסגרת מבצע ההתיישבות של הנח"ל באזור ניצנה.
עם הקמתה עלו למקום שלוש חברות נוער של תנועת השומר הצעיר — סלע, להב ואיילה — שהתיישבו על גבעה מחוץ לאזור המפורז, הצופה לעבר נחל לבן.
בתחילת דרכה התאפיינה ההיאחזות בתנאי מחיה בסיסיים: לא היה חיבור לחשמל, התאורה נעשתה באמצעות מנורות נפט, ובחדר האוכל נעשה שימוש במנורת לוקס – מנורת לחץ שפעלה על נפט וסיפקה תאורה חזקה.
עם זאת, ביום הראשון להתיישבות ירד במקום גשם, שנחשב לאירוע מבורך.
ההיאחזות ננטשה ב־11 באוגוסט 1958. בין הסיבות לנטישתה נמנו מחסור חמור במים והעברת בית הספר למ"כים למחנה שבטה, מהלך שצמצם את הצורך הביטחוני בקיומה של ההיאחזות.
שְׂדֵרוֹת () היא עיר במחוז הדרום ובצפון הנגב המערבי בישראל, בקצה הצפון–מזרחי של עוטף עזה.
הוקמה בשנת 1951 והוכרזה כעיר בשנת 1996.
במחצית הראשונה של 1951 הוקמה מעברה בין ניר עם, גבים ודורות.
בדצמבר 1951 היו במעברה 70 אוהלים.
המעברה שכנה בסמוך לאדמות הכפר הערבי נג'ד , שתושביו נטשו אותו במהלך מלחמת העצמאות.
תחילה התגוררו במעברה עולים מכורדיסטן ואיראן.
ביולי 1953 הייתה במעברה תפוסה מלאה וצריפי העץ במעברה היו מלאים.
94 תלמידים למדו בבית הספר.
באותו זמן התוכנית הייתה לפרק את המעברה ולהעביר את תושביה להתיישבות חקלאית.
אולם בשנת 1954 הוחלט להקים יישוב במקום, שעל פי התוכנית אמור היה לכלול מאה בתים לתושבי המעברה ועוד 200 לעולים חדשים.
כמרכז אזורי העיירה הייתה אמורה להכיל לא יותר מ-250 משפחות.
ביולי 1955 התגוררו במעברה כ-90 משפחות שכללו כ-400 נפש.
באותה תקופה הוצבו באתר, שהיה ממערב לכביש הראשי, 35 צריפים צבעוניים אליהם עברו חלק מתושבי המעברה.
היישוב הוגדר כמרכז אזורי חצי עירוני.
בנובמבר 1955 היו 150 יחידות דיור בתהליך בנייה, בבתים דו משפחתיים.
חלק מהדירות היו בשטח של 35 מ"ר וחלק 45 מ"ר.
בסוף 1955 פלשו כ-15 משפחות מהמעברה לתוך דירות שהיו עדיין בבנייה.
מפברואר 1955 הגיעו לשדרות משפחות רבות של עולים מצפון אפריקה.
ביולי 1956 התגוררו בשדרות כ-500 משפחות, שלמעלה משני שלישים מהם היו עולים חדשים מצפון אפריקה.
בתחילת 1957 התגוררו במקום כ-620 משפחות.
שדרות קיבלה את שמה לציון שדרות האקליפטוסים שנטעו על ידי הקרן הקיימת לאורך כבישי הנגב.
במשך שנות ה-50 קלטה שדרות עולים רבים ממרוקו ומרומניה, ובשנת 1958 הוכר היישוב כמועצה מקומית.
בראשית שנות ה-60 צמחה האוכלוסייה בשדרות במידה ניכרת והגיעה לכ-6,500 תושבים בשנת 1963. בשנת 1968 היו בשדרות כ-8,000 תושבים, כ-85% יוצאי מרוקו, תימן ועיראק, 7% מרומניה והשאר מארצות שונות.
בשנות ה-90 קלט היישוב עולים מאתיופיה ומחבר המדינות.
ממדינות ברית המועצות לשעבר (בעיקר מאזור הקווקז) הגיעו לעיר למעלה מ-10,000 עולים, שהכפילו למעשה את אוכלוסיית העיר.
בשנת 1996 הוכרזה שדרות כעיר.
בתחילת שנות ה-2000 קודמה תוכנית להקמת שכונה של 1,000 יחידות דיור חדשות בעיר.
העיר תחת ירי הרקטות במאה ה-21
העיר שדרות שוכנת במרחק של מעט יותר מקילומטר מרצועת עזה – עוטף עזה – עובדה אשר השפיעה על מצבה הביטחוני.
מתחילתה של האינתיפאדה השנייה נורו על העיר רקטות "קסאם" רבות מספור בידי ארגון הטרור חמאס מרצועת עזה והיו בהן גם כאלה שגרמו להרוגים ונזק לרכוש.
גם עם דעיכתה של האינתיפאדה לא שב השקט אל שדרות, והיא המשיכה לסבול מהפגזות של רקטות.
ביוני 2004 נרצחו מירי קסאם מרדכי יוספוב בן ה-50, ואפיק זהבי בן ה-3 שהיה בדרכו לגן הילדים שלו עם אמו שנפצעה קשה.
בספטמבר 2004 נרצחו שני ילדים, דורית אניסו בת השנתיים ויובל אבבה בן ה-4 מרקטות שירו מחבלי חמאס מג'באליה לעבר שדרות.
בינואר 2005 נרצחה אלה אבקסיס בת ה-17 מפגיעת רקטה קסאם כאשר גוננה על אחיה הצעיר בן ה-10. עם ביצועה של תוכנית ההתנתקות והשלמת הנסיגה הישראלית מרצועת עזה, הפך ירי הקסאם תכוף יותר ונזקו גבר.
ירי הרקטות מהרצועה הוביל את צה"ל לבצע מבצעים צבאיים על מנת לצמצם את הירי, כדוגמת מבצע גשמי קיץ, שהחל ביוני 2006. בנובמבר 2006, לאחר תקופת הפגזות קשה יחסית, הושגה הפסקת אש בין ישראל לחמאס וירי הקסאם צומצם אם כי לא הופסק כליל.
באפריל 2007 החלה הידרדרות מחודשת בגזרת גבול הרצועה כאשר עשרות רקטות נורו אל העיר וסביבתה בבוקר יום העצמאות.
ההסלמה נמשכה לתוך חודש מאי, אז גבר מאוד ירי הרקטות אשר גרם לנפגעים ולפינוי חלקי של תושבים מהעיר.
לאחר רגיעה מסוימת התחדש ירי הקסאמים לעבר העיר אם כי בתדירות בינונית ונמוכה.
בחודשים ינואר ופברואר 2008, חלה הסלמה נוספת במצב כאשר בעקבות הירי נפגעו מספר רב יחסית של אזרחים ובהם ילדים.
במהלך תקופה זו נורה אל העיר מספר שיא של רקטות (כ-50 ביום), אשר גרמו לפגיעות ברכוש ובנפש.
פגיעות אלו הובילו את צה"ל לפתוח במבצע חורף חם בניסיון לצמצם את הירי.
בדצמבר 2008 הגיע סבב נוסף של ירי רקטות לעבר תושבי העיר, דבר אשר היה אחד הגורמים לפריצתו של מבצע עופרת יצוקה.
בשדרות קיימת מערכת "צבע אדום" המתריעה על ידי אזעקה על ירי רקטות קסאם וגראד בערך 10–15 שניות לפני נחיתת הרקטות.
בנוסף, מגינה על העיר סוללה של כיפת ברזל, המיירטת רקטות ופצמ"רים במהלך מעופן.
ביולי 2014 נורו רקטות רבות אל העיר וגרמו לנזק.
ירי הרקטות על העיר חודש במהלך מאי-יוני 2018 ואף לראשונה נפגעו בתים בעיר מירי מקלעים פלסטיני, ומעפיפוני תבערה כחלק מההידרדרות הביטחונית מול רצועת עזה.
לאורך שנת 2021 סבלה העיר מירי לעברה מרצועת עזה.
הירי התגבר במאי 2021 במהלך והעיר הופגזה במאות רקטות מדגמים שונים (כולל גראד) לאורך מבצע שומר החומות.
אחת הרקטות פגע ישירות בבניין מגורים עידו אביגיל בן ה-6 ששהה בממ"ד עם משפחתו נרצח, ואמו ובן דודו נפצעו קשה.
ב-20 באפריל 2023 קיימה ממשלת ישראל ישיבה חגיגית בשדרות, שבה הציג ראש הממשלה, בנימין נתניהו, את תרומת ממשלותיו לפיתוחה ולביטחונה של העיר.
מלחמת חרבות ברזל - בעיר
ב-7 באוקטובר 2023, כחלק מטבח שבעה באוקטובר, חדרו לעיר עשרות מחבלי חמאס מרצועת עזה ורצחו מעל ל-50 מתושבי ושוטרי העיר, חטפו שניים וכבשו את תחנת המשטרה שבעיר.
במהלך היום רצחו המחבלים אזרחים עוברי אורח, אנשים בבתיהם וכאלו שהסתתרו במיגוניות כמו קבוצת הגמלאים.
ביום ראשון, 8 באוקטובר, בקרב על תחנת שדרות, הושבה השליטה הישראלית על תחנת המשטרה.
בעקבות הטבח והמלחמה בעזה שהחלה בעקבותיו, פונו תושבי העיר למלונות ברחבי הארץ.
ב-12 באוקטובר שיגרו מחבלים מרצועת עזה רקטה לעבר העיר, ממנה נהרגה חיילת מילואים ונפצע קשה חייל נוסף.
לאחר מספר חודשי לחימה עצימים, במרץ 2024 עם ההפסקה הזמנית של שיגורי הרקטות מעזה חזרו חלק מתושבי שדרות המפונים לבתיהם.
כמספר שבועות לאחר חזרתם, חזרו שיגורי הרקטות לעיר, וכמה חודשים לאחר מכן נפסקו שוב כמעט לגמרי.
בשנת 1993 הגיעו לעיר מספר משפחות שהקימו את הגרעין התורני "אפיקים בנגב" שלימים צמח לקהילת "רעות שדרות".
הקהילה משמשת רשת למספר קהילות ברחבי העיר עם למעלה מ-800 משפחות.
במסגרתה פועלים עשרות תוכניות ומיזמים בתחומי החינוך, הרווחה, התרבות והזהות היהודית בעיר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, לקחה הקהילה חלק במתן מענה למפוני העיר בתחומי החינוך בכלל והמעונות לגיל הרך בפרט, ליווי משפחות וליווי בני הנוער של העיר.
לשדרות מקום מרכזי בשיח הפוליטי בישראל, החורג בהרבה מממדיה הפיזיים, חשיבותה הכלכלית וגודל אוכלוסייתה.
מעמד זה מתבטא בביקורים תכופים ומתוקשרים של פוליטיקאים, במיוחד במהלך מסעות בחירות, תוך הדגשת מסרים של ביטחון וחיזוק הסולידריות הלאומית.
בשיח הציבורי והפוליטי, העיר זוכה להתייחסות בכמה היבטים עיקריים:
סמל הפריפריה הישראלית: שדרות מייצגת את אתגרי הפריפריה בישראל, לעיתים דרך אזכורים תרבותיים כמו הביטוי "מסעודה משדרות".
כעיר פריפריה מובהקת, תושביה נהנים מתמיכות שונות, כגון הטבות מס, השקעות ייעודיות וכלים לעידוד צמיחה כלכלית.
סמל לחוסן לאומי: העיר מוצגת פעמים רבות בדברי פוליטיקאים כמודל לעמידה אזרחית מול איומים ביטחוניים.
תושביה זוכים לשבחים על חוסנם, ועמידתם משמשת השראה לדיונים על חיזוק החזית האזרחית והחוסן הלאומי.
מוקד ביטחוני מרכזי: ההתמקדות הביטחונית בשדרות נובעת ממיקומה הגאוגרפי ומהיותה יעד לירי רקטות מאז שנות ה-2000. אירועים צבאיים כמו "עופרת יצוקה" ו"צוק איתן" הביאו אותה לקדמת הבמה כעיר שספגה מטחים כבדים.
פתרונות כמו מערכת כיפת ברזל ומיגון מבנים הפכו אותה לדוגמה למדיניות ביטחון ממוקדת תושבים.
בשל מיקומה וההיסטוריה שלה, משמשת שדרות זירה מרכזית לדיון במתח שבין אתגרי הביטחון של מדינת ישראל לבין הצורך בטיפול מעמיק בסוגיות חברתיות וכלכליות בפריפריה.
דוגמה לדיון מתמשך זה הוא כנס ישראל-שדרות לחברה המתקיים בעיר מדי שנה.
העיר שדרות מחולקת לשתים עשרה שכונות:
נאות יצחק רבין (שכונת מ'3)
שדרות הוקמה כמעברה בתחומי המועצה האזורית שער הנגב, אשר סיפקה לה שירותים מוניציפליים.
ב-1958 ליישוב הוענק מעמד של מועצה מקומית.
ראש המועצה הראשון שנבחר היה יצחק זכאי.
בשנת 1962 הוא התפטר ופינה את מקומו ליהונתן יפרח שעמד בראשות המועצה עד סוף 1973. את האופוזיציה בעיר הנהיג בראשית שנות ה-70 יצחק טריקי, שסיעתו החזיקה מספר מושבים במועצה.
בסוף 1973 הסתיימו הבחירות למועצה ללא הכרעה ברורה, כאשר המערך בראשות יפרח ורשימה עצמאית של טריקי קיבלו כל אחת ארבעה מנדטים ומנדט תשיעי היה בידי חנניה עמוס מהמפד"ל.
בתקופת כהונת המועצה התחלפו המכהנים בראשות העיר מספר פעמים.
פעמיים, ב-1973 וב-1978 כיהן עמוס בראשות המועצה בתמיכת הרשימה העצמאית של טריקי.
בשאר הזמן כיהן בראשות המועצה נציג של המערך, תחילה יפרח, ולאחר התפטרותו, יעקב אלקבץ.
בשנת 1978 זכה חנניה עמוס בבחירות לראשות המועצה והוא כיהן בתפקיד עד 1983, עת הפסיד בסיבוב שני לעמיר פרץ, שהחזיר את ראשות המועצה לידי המערך.
בשנת 1989 נבחר דוד בוסקילה לראשות המועצה.
בשנת 1996 הוענק לשדרות מעמד של עיר.
בוסקילה, אשר הפך לראש העירייה, החזיק בתפקיד עד שנת 1998, עת גבר עליו אלי מויאל בבחירות המקומיות.
מויאל זכה לכיסוי תקשורתי נרחב לאחר שהחל ירי קסאמים על שדרות.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 לא התמודד מויאל פעם נוספת, ודוד בוסקילה נבחר שוב לראשות העיר.
בבחירות שהתקיימו ב-2013 נבחר לראשות העיר אלון דוידי.
בשנת 2011 סבלה שדרות מקשיים כלכליים ומונה לה חשב מלווה.
בשנת 2015 הוחלף החשב המלווה לבקשת מועצת העירייה, בטענה שהחשב הראה "קשיחות".
מגוון הוא קיבוץ עירוני המשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי, הממוקם בתחומי העיר.
מספרשםתקופת כהונההערה1דוד בוסקילה1996 – 1999בכהונתו שדרות הוכרזה כעיר2אלי מויאל1999 – 2008 -דוד בוסקילהדצמבר 2008 – 20133אלון דוידי2013 – הווה
הרב יעקב בן נון (חותה) – חתנו של הרב ישועה שמעון חיים עובדיה, כיהן כרב היישוב עד 1973.
החליף אותו, בן משפחתו (חתן גיסו) הרב דוד בר חן, אשר כיהן כרב העיר במשך 38 שנים, עד לפטירתו בשלהי שנת 2011.
בין השנים 2012–2022 כיהן כממלא מקום רב העיר הרב משה הבלין, המכהן במקביל גם כרבה של קריית גת.
ב-19 ביולי 2022 נבחר הרב דרור טוויל לכהן כרב העיר.
שדרות הוקמה כעיירת פיתוח שיועדה להיות עיר שתושביה עוסקים בתעשייה.
בבחירת מיקומה של שדרות השתתפו שיקולים כלכליים כאשר הגורמים המתכננים סברו שכלכלת היישוב תתבסס על מתן שירותים לסביבה הכפרית, ועל עבודה חקלאית ביישובים החקלאיים שבסביבה, מה שיסייע להגדיל את התפוקה החקלאית של האוכלוסייה המתרבה במדינה החדשה.
בשנות החמישים והשישים היה ליישוב אופי כפרי למדי: האוכלוסייה הייתה מצומצמת, הבתים היו בעיקר חד-קומתיים וכללו יחידות קרקע ששימשו כמשקי עזר.
דו"ח של משרד הפנים משנת 1957 שסקר את המסחר בשדרות הציג תמונה עגומה למדי כאשר במקום היו ארבע צרכניות שהעסיקו כ-13 איש בלבד.
יחד עצם היו מספר מוכרי ירקות ומחלק נפט אחד.
מבחינת התעשייה והמלאכה בשדרות היה מפעל תעשייה אחד שהיה מפעל לייבוש אספסת, שני ספרים, סנדלר ומתקן אופניים אחד.
אוכלוסיית היישוב גדלה בקצב איטי, והיו תקופות שבהן סבל היישוב ממאזן הגירה שלילי.
הגידול האיטי יצר צפיפות נמוכה יחסית, בהשוואה ליישוב עירוני.
בשלב מאוחר יותר נבנו במקום שכונות של רבי-קומות ולצדן שכונות "בנה ביתך" הכוללות בתים פרטיים.
יחסי התלות בין שדרות ליישובים הסמוכים לה
כאשר קמה שדרות סברו הגורמים המייסדים שכלכלת היישוב תתבסס על תעסוקה חקלאית במשקי עזר ובמשקי הסביבה ועל מתן שירותים לסביבה הכפרית, אך ציפיות אלה התממשו רק בחלקן.
היישובים הכפריים שבסביבה סיפקו בעצמם את השירותים שנזקקו להם (חינוך, בריאות, שיווק התוצרת החקלאית ועוד) ובערים הגדולות הסמוכות, כמו באר שבע ואשקלון, היה היצע שירותים נרחב ושדרות הושפעה בעיקר מהקיבוצים שהיו סביבה.
בשנת 1957 העיירה שדרות הייתה שרויה בסערה מאחר שהוחלט להעביר את מפעל קייזר פרייזר מהמקום ונעשו פניות לביטול החלטה זו לראש הממשלה דוד בן-גוריון ולגורמים נוספים.
בשנת 1958 התריע ראש המועצה המיועד יצחק זכאי על מספר בעיות מרכזיות במקום: היעדר שלטון מקומי בתוכה משום שלאחר שפג תוקפו של הצו המתיר לוועד המקומי לפעול בחסות מועצה אזורית שער הנגב.
בעיה נוספת הייתה נעוצה בשטח שיפוט שלא תאם את צורכי היישוב משום שלמקום הוקצו כ-3,000 דונם שרובם לא היו מתאימים להתיישבות, אוכלוסייה הומוגנית ברובה וחובות ציבוריים רבים.
במשך הזמן התברר שכלכלת העיר לא תוכל להסתמך על אספקת שירותים לסביבה הכפרית ועל עבודה חקלאית ביישובים הסמוכים, ובד-בבד גדלה המודעות לצורך במדיניות תיעוש ביישוב עצמו.
במשך הזמן יישובי שער הנגב החלו לקלוט את ילדי שדרות שלמדו שם במוסדות חינוכיים אשר קלטו 60 תלמידים בבתי ספר יסודיים.
מפעלי התעשייה בשער הנגב גדלו והצליחו והעסיקו מאות מתושבי שדרות, אך הרווחים וההתפתחות של יישובים אלה לא הראו את אותותיהם בשדרות שנחשבה עדיין כעיירת פיתוח המלאה בעולים חדשים, שהיו ברובם חסרי השכלה.
כיום ניתן למצוא בעיר אזור תעשייה גדול ומפעל תעשייה אף מופיע בסמל העיר.
בעיר נמצאים מספר מפעלים גדולים של החברות "אלביט מערכות", "אסם", "שטראוס" "עלית", "תפוד", "טופ גאם" ו"הולנדיה".
בשנת 2001 הקימה חברת ההיי-טק אמדוקס שלוחה בשדרות.
מול תחנת הרכבת של העיר הושלמה בקיץ 2015 בנייתו של מרכז הקניות מול 7, ובשנת 2021 הקימה חברת התוכנה הישראלית אלמנטור שלוחה בעיר.
ירי הקסאם המתמשך מאז תחילת שנות ה-2000 גרם להידרדרות בכלכלת העיר ובתעסוקת תושביה.
לפי טענת ועד העסקים הקטנים בשדרות (2008) לפחות 20% מהעסקים הקטנים שהיו קיימים לפני 2001 נסגרו או עברו ליישובים הסמוכים (נתיבות, אופקים, אשקלון, קריית גת) וחלק נכבד מאותם 20% אף הכריזו על פשיטת רגל.
בשנת 2007, לאחר מאבק ממושך זכו העסקים הקטנים בשדרות לתמריץ חד פעמי בגובה שכר המינימום לכל בית עסק, וזאת על מנת לעזור לקיים את העסקים.
בשנת 2004 הגיעה שיעור האבטלה בשדרות ל-20%.
מאז, שיעור האבטלה בשדרות ירד בצורה משמעותית ובשנת 2009 עמד על כ-7%.
נכון לשנת 2024, עומד שיעור האבטלה על 1.2%
שדרות נודעת כעיר אשר הצמיחה אנשי תרבות ידועים רבים.
מהעיר יצאו מוזיקאים כקובי אוז, מאור כהן, יורם חזן וחיים אוליאל וכן להקות רבות ביניהן "טיפקס", "כנסיית השכל", הזמר מיכה ביטון מקים להקת "טאנארה", "הסוכריות", "הגדת הבריות" ו"שפתיים".
הלהקות משדרות (ביחד עם להקות נוספות מהסביבה, שהבולטת ביותר היא להקת אלג'יר) מתאפיינות בדרך כלל בעירוב של רוק עם אלמנטים של מוזיקה מזרחית.
בתקשורת אף נוצר על רקע זה המושג "סצנת הרוק של שדרות", בעוד שלמעשה רובם של מוזיקאים אלה פעלו ופועלים בסופו של דבר במסגרת סצנת הרוק התל אביבית.
הסופרים שמעון אדף ויהודה אבוטבול (כותב הספר "שני אחים בסאפי"), וכן גם מירי בוהדנה והשחקן והמוזיקאי מאור כהן הם ילידי שדרות גם כן.
בשנת 1999 הוקם בעיר סינמטק שדרות.
החל משנת 2001 מתקיים בו פסטיבל קולנוע דרום בשיתוף עם מכללת ספיר הסמוכה לעיר.
מנהלה המוזיקלי של העיר הוא המנצח ניר ברנד.
תיכון מקיף אמי"ת ע"ש גוטוירט שדרות נבחר על ידי משרד החינוך כתיכון מצטיין.
בסמוך לשדרות נמצאת המכללה האקדמית ספיר, בה לומדים כ-8,000 סטודנטים, רבים מהם מתגוררים בעיר.
מ-1998 המכללה היא מוסד אקדמי מוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בשדרות החינוך הבלתי פורמלי נמצא תחת ניהול המתנ"ס בשיתוף מנהל חברה ונוער ועיריית שדרות.
החינוך הבלתי פורמלי מציע עבור בני הנוער בכיתות ד'-י"ב שלל פעילויות.
עמותת "חברים למען החברה" תומכת בתיאום עם אגף הרווחה, אגף החינוך, המתנ"ס, תחנת המשטרה המקומית ומסגרות אחרות בפעילויות מגוונות המיועדות לילדים ונוער ממשפחות במצוקה ולתלמידי בתי הספר התיכונים בתחום החינוך הבלתי פורמלי.
בשדרות פועלות שש תנועות נוער והן:
שני סניפים של תנועת אריאל: סניף בנים וסניף בנות.
שני סניפי בני עקיבא: סניף אגוז לעדה האתיופית באתר החרום, וסניף בני עקיבא הזית הנמצא ברחוב הזית.
בעיר פועל מאז הקמתה גם קן של תנועת הנוער העובד והלומד, המפעילה קן לילדים ונוער במשך השבוע וגם בחופשות.
שבט הצופים "סיני" המנוהל על ידי מתנדבי שנת שירות.
גרעין זה שלח בעבר קבוצות שונות למדינות זרות, ופועל למען דיאלוג בין נערים, תושבי שדרות, לערביי השטחים וערביי מדינת ישראל.
"תנועת תרבות" באמצעות מתנדבי שנת שירות, עושה פעולה ענפה בתחומי החינוך והתרבות העירונית והקהילתית.
תנועת מקום בלב הפועלת מכיתה ז'-י"ב ומדריכיה הם תלמידי ישיבת ההסדר או סטודנטיות דתיות בשכר.
תנועת מקום בלב ממומנת על ידי המרכז הישראלי של OU בישראל.
מסגרות הנוער הנוספות הן: אתגרים, מרכז מחשוב, נטע, פותחים עתיד, מועדון בן-גוריון, מועדון אפיקי אור, מל"ש (מרכז לימודי שדה) של החברה להגנת הטבע, משצ"ים, SYL, מד"צים במרום מועדונית כוכב, מרכז תכלית, מרכז קשת, הפוך על הפוך ועוד.
בעיר פעילה גם שלוחה של מכינת נחשון.
בשדרות קיימת ישיבת הסדר בשם "אפיקי דעת" ושלוחתה ישיבת לב לדעת.
בענף הכדורסל – מכבי שדרות בליגה ארצית דרום ומכבי מעיין שדרות (ליגה א' דרום)
בענף ההיאבקות – מכבי עמי שדרות
בענף הכדורגל : מכבי עירוני שדרות בליגה ב' והפועל שדרות בליגה ג'
הפועל שדרות הייתה קבוצת הכדורגל הבכירה בעיר, ובשנת 1966 הוקמה מכבי שדרות, אך היא התפרקה כעבור שבע שנים.
ב-1992 פורקה גם הפועל שדרות, ובעקבות כך הוקמה מכבי עירוני שדרות.
ב-2018 הוקמה גם הפועל שדרות מחדש.
בסוף שנת 2020 הפועל שדרות התפרקה שוב.
במקומה הוקמה קבוצה חדשה של העירייה הנקראת מ.כ שדרות.
סקייטפארק: הסקייטפארק ממוקם סמוך לפארק שדרות, הכניסה היא ללא תשלום, ואסורה לרוכבי אופניים וקורקינט.
סמוך לסקייטפארק הוקם שביל אופניים באורך של כ-150 מטרים.
אצטדיון כדורגל: במערב שכונת בן-גוריון, צמוד לבית הספר "גוטווירט", הוקם אצטדיון כדורגל (טוטו שדרות) שמכיל 1,186 מקומות ישיבה, ומארח משחקים בליגות הדרום.
אולם ספורט ע"ש "גיטיס": אולם הספורט הוקם בשנת 1983 ובו מגרש כדורסל וכ-584 מקומות ישיבה.
באולם גם חדר התעמלות קרקע וחדר אגרוף.
מרכז פיס קהילתי: במרכז חדר כושר ממוגן, מזרני התעמלות ומאחורי המרכז הוקם מגרש כדורגל וכדורסל ובו המשטח בנוי מדשא סינתטי וליד המגרש גם פרגולה למזמינים.
במרכז גם קיר טיפוס במתחם של 50 מ"ר.
פאטיו: ליד הבריכה העירונית הוקם ה"פאטיו" ובו 3 מגרשי טניס, מגרש כדורסל ומגרש כדורגל העשויים מאספלט.
מרכז פיס לחינוך גופני: המרכז נמצא בתוך בית ספר למדעים אלון ובו אולם התעמלות גדול וציוד לחינוך גופני וכמו כן גם רשת כדורעף.
הכבישים בהם גובלת העיר הם כביש 34 ממערב ומדרום, וכביש 232 ממזרח.
בשנת 2013 החלה לפעול תחנת הרכבת שדרות כחלק מפרויקט מסילת אשקלון–באר שבע (תת"ל 14) שקודם בוועדה לתשתיות לאומיות ושכולל תחנות נוסעים באופקים נתיבות ושדרות.
בתחנה עברו אחת לשעה רכבות בשני הכיוונים בקו באר שבע – רעננה.
ב-8 באוקטובר 2023 חדלה התחנה לפעול בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
ב-18 במרץ 2024 חזרה התחנה להפעלת רכבות לכיוון באר שבע בלבד.
בפברואר 2025 שירות הרכבות בתחנה הופעל גם לכיוון צפון.
בתחנה עוברות רכבות בקו הרצליה - אופקים דרך טבעת השרון.
חברת דן בדרום מפעילה קוים עירוניים, אזוריים ובין-עירוניים משדרות ליישובים: באר שבע, נתיבות, אופקים, אשקלון, ואשדוד וקיבוצי המועצות האזוריות שער הנגב, שדות נגב, אשכול וחוף אשקלון, חברת מטרופולין מפעילה אוטובוסים לבאר שבע, אשדוד, רחובות ותל אביב, וחברת גלים מפעילה אוטובוסים לבני ברק וירושלים.
כמו כן פועלות בעיר מספר חברות מוניות.
מסוף רומא (אזור תעשייה שדרות – חניון רכב כבד)
שדרות תשעה ביולי (בספרדית: Avenida 9 de Julio) הן אחת השדרות הראשיות בבואנוס איירס.
שם השדרה ניתן לה על שם יום העצמאות הארגנטינאי החל בתאריך זה: רפובליקת ארגנטינה זכתה בעצמאות ב-9 ביולי 1816. השדרה היא הרחבה ביותר בעולם.
קו C של הרכבת התחתית (Subte) של בואנוס איירס עובר מתחת לשדרה, ומוביל מהתחנה המרכזית רטירו לכיכר החוקה.
לאורך השדרה ניצבות 9 תחנות פעילות של קו C, אחת מהן בכיכר סן מרטין.
למעט מספר מעברים תת-קרקעיים, לאורך השדרה מצויים מספר מעברי חצייה שכדי לחצות בהם יש להמתין מספר דקות.
השדרה חוצה את הבירה הארגנטינית מצפון לדרום.
היא מתחילה בטרמינל האוטובוסים רטירו בחלקה הצפוני של העיר ומסתיימת בתחנה המשולבת (רכבת עם רכבת תחתית) קונסטיטוסיון ("החוקה").
אורכה של השדרה הוא כקילומטר אחד.
השדרה ידועה ברחבי העולם בשל רוחבה הרב, כ-150 מטרים.
150 מטרים הוא המרחק בין "קואדרה" אחת (Block), שממנה בנוי רוב רובו של מרכז העיר - בצורת רשת רחובות.
השדרה מורכבת מעד שבעה נתיבים לכל כיוון וצמודים אליה, במקביל, רחוב מכל צד, עם ארבעה נתיבים נוספים.
השדרה תוכננה לראשונה בשנת 1888 וצפויה הייתה להיקרא "איואומה", על שם קרב חשוב במלחמת העצמאות של ארגנטינה שנוהל על ידי הגנרל מנואל בלגראנו.
למרות שהעבודות החלו בשנת 1935, טקס הנחת אבן הפינה היה ביום העצמאות ה-121 של ארגנטינה (ב-9 ביולי 1937) ועל כן הוחלט לשנות את שם השדרה לתאריך שבו החלו עבודות הבנייה שלה.
הבנייה הראשונית הסתיימה רק כ-30 שנה אחרי כן, בשנות ה-60. בשנות ה-80 הוחלט להאריך את השדרה עד לכיכר החוקה (Plaza Constitución), דבר שהיה כרוך בהריסות רבות ובהעברת תושבים רבים מבתיהם.
האתרים המפורסמים לאורך שדרת 9 ביולי הם:
כיכר הרפובליקה והאובליסק הניצב בה - מונומנט מודרני (נבנה ב-1936) לציון יום השנה ה-400 לייסודה של העיר.
תיאטרון קולון, מהמפורסמים בתיאטרוני העולם והחשוב ביותר בבואנוס איירס.
בתיאטרון מועלות הצגות והפקות מקומיות וכן מופעי ריקודים - בעיקר טנגו, הריקוד הלאומי של ארגנטינה.
פסלו של דון קישוט בהצטלבות שבין שדרות 9 ביולי ושדרות מאי (Avenida de Mayo).
כיכר החוקה (Plaza Constitución), סופה של השדרה.
שדרות בן-גוריון היא שדרה בעיר תל אביב-יפו, באזור הצפון הישן, הקרויה על שמו של דוד בן-גוריון, ממקימי מדינת ישראל וראש ממשלתה הראשון.
השדרה נקראה עד 1974 "שדרות קרן-קיימת" (קק"ל), על שם הקרן הקיימת לישראל, שהייתה בעלת הקרקעות שעליהן הוקמה (בהווה נקרא בשם זה רחוב בצפון העיר).
זמן קצר לאחר פטירתו של בן-גוריון נקראה השדרה על שמו, בשל בית בן-גוריון השוכן בשדרה.
שדרות בן-גוריון נמשכות בכיוון מערב-מזרח מכיכר אתרים עד גן העיר וכיכר רבין.
זוהי אחת משדרות הרוחב החשובות בתוכנית גדס, והיא תוכננה כציר ירוק המקשר בין רחובות האורך המסחריים של הצפון הישן של תל אביב.
לאורך השדרה ובסביבתה קיים ריכוז גבוה מאוד של בנייני מגורים ב, המוכרזים מבנים לשימור במסגרת העיר הלבנה של תל אביב.
בצידה הצפוני של השדרה הוקמו שכונות של מעונות עובדים וגם חוות לימוד חקלאית לנשים, בית חנה.
בתקופת מלחמת העצמאות נבנו לבניינים רבים בשדרה קירות אבן חזקים החוצצים בינם לבין השדרה כהגנה מפני רסיסי הפצצות שנפלו בהפצצות המצריות באזור.
הקירות הושארו על כנם כזכר לאותם ימים.
בשדרות בן-גוריון נמצא "בית בן-גוריון" – הבניין ששימש בעבר כביתם של פולה ודוד בן-גוריון, שהתגורר בו משנות השלושים ועד למותו (נוסף על צריפו בשדה בוקר).
כיום משמש הבית כמוזיאון הפתוח לקהל הרחב, ובו ניתן ללמוד על אורח חייו של בן-גוריון.
ביוני 1969 פוצצו מחבלים מכונית תופת ברחוב.
בשנת 1997 אירע בבית חנה בשדרה פיגוע התאבדות הידוע כ שבו נרצחו שלוש נשים.
לאחר היבחרו של רון חולדאי לראשות עיריית תל אביב-יפו בשנת 1998, החלו בשיפוץ שדרות העיר ובהן גם את שדרות בן-גוריון.
השדרות התמלאו בעצים, בפרחים ובספסלים, סומנו שבילי אופניים, הוסרו המשתנות הציבוריות המוזנחות שהיו בשדרה, נבנו מתקני משחקים, ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר.
עקב כך נגרמה עלייה במחירי הנדל"ן באזור ובביקוש לבתי מגורים ולמשרדים לאורך השדרה.
בשדרות פועלים בתי קפה רבים, שבנויים על השדרה.
בעבר שימשו מבנים אלה כקיוסקים, וכיום הפכו אותם לבתי קפה חדשים שמשמשים מוקד בילוי לתושבים רבים.
שדרות בן-גוריון חוצות בין השאר את:
שדרות בן ציון היא שדרה בעיר תל אביב הקרויה על שמו של ש.
בן-ציון, שם העט של שמחה אלתר גוטמן, סופר ומתרגם עברי.
השדרה נמשכת מכיכר הבימה, בפינת רחוב אחד העם ושדרות תרס"ט, עד כיכר מיכאל'ס בפינת רחוב המלך ג'ורג'.
בהמשך ישיר לשדרות בן ציון מערבה לרחוב המלך ג'ורג' נמשך רחוב בוגרשוב עד הים.
לאחר היבחרו של רון חולדאי לראש עיריית תל אביב בשנת 1998, החלו בשיפוץ שדרות העיר ובהן שדרות בן ציון.
השדרות התמלאו בעצים, פרחים, דשא וספסלים.
סומנו שבילי אופניים ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר.
עקב כך נגרמה עלייה במחירים ובביקוש לבתי מגורים ומשרדים לאורך השדרה.
שדרות בן ציון מתחילות ברחוב המלך ג'ורג' ומסתיימות ברחוב אחד העם.
בין השאר הן תוחמות את רחוב מלצ'ט ורחוב ורבורג.
שַׁדָּר (שם מדעי: Betula, באנגלית birch) הוא סוג עצי יער במשפחת השדריים, הקרוב יחסית למשפחת האלוניים (שבה בין היתר מצויים האלון והאשור).
רוב מיני השדר נפוצים באזורים צפוניים של אקלים ממוזג: צפון אסיה, אמריקה הצפונית, ויערות באירופה.
סופרי ההשכלה ברוסיה כינו את השדר בשם "לִבְנֶה" על שם העץ הנזכר במקרא, בשל גזעו הלבן.
מאוחר יותר ניתן שם זה ללבנה רפואי, עץ הגדל בר בארץ ישראל.
עצי השדר הם עצים בינוניים או קטנים או שיחים.
עליהם פשוטים ועשויים להיות בעלי אונות או שיניים.
באביב צבעם זהוב, בקיץ ירוק ובסתיו צהוב.
עצי שדר נבדלים מעצי אלמון, בני אותה משפחה, בכך שהתפרחת אינה מעוצה ומתפוררת בהגיעה לבגרות.
כך משתחררת מתוך הפרחים האבקניים אבקה שנקלטת על ידי הפרחים העֶלְיָניים (הנקביים).
הפרי קטן ומכונף והרוח נושאת אותו למרחקים רבים.
זחלים מסדרת הפרפראים ניזונים מעצי שדר.
באזורים הצפוניים נחשבת אבקת פרחי השדר לגורם אלרגיה נפוץ למדי.
מוערך כי בין 15%-20% מהאוכלוסייה הסובלת מקדחת השחת רגישה לאבקת השדר.
שני מינים נפוצים או ידועים של השדר, מבין מיניו הרבים, הם שדר לבן ושדר הכסף, המתנשאים לגובה כ-20 מטרים.
עצי שדר נחשבים מינים חלוציים המקדימים לאכלס שטחים פתוחים.
הם גדלים מהר אולם אורך חייהם אינו רב.
לאחר 50 שנות חיים בקירוב מתחיל שדר הכסף האירופי להיכנע למחלות הנגרמות על ידי מיקרואורגניזמים וחרקים שונים.
עצים אחרים בעלי צמיחה איטית יותר אך אורך חיים רב כמו האלון הם האחרונים שמשתלטים על אזורים כאלה.
צמרותיהם הצפופות הסוגרות בעד קרני השמש ומונעות מהאור להגיע לקרקע ולספק אנרגיה חיונית, מונעות את צמיחתם של עצי שדר נוספים.
עצי שדר גם מהווים כמה ממיני העצים רחבי העלים המסוגלים לשאת טמפרטורות נמוכות ביותר ולכן גדלים באזורים צפוניים מאוד, שבהם עצים אחרים כמו אלון או אשור אינם מסוגלים להתקיים.
שדרים הם עצים רב תכליתיים.
העלים, העצה, הענפים, והשורשים משמשים להכנת כלי נגינה, חומרים רפואיים, חומרי סיכה ועוד כהנה וכהנה.
עצי שדר משמשים בין השאר להפקת סבון ושמפו.
גם את הממתיק המלאכותי קסיליטול ניתן להפיק באמצעותו.
בארצות שונות לשד השדר משמש להכנת משקאות.