tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבוחרים בנסיעה מסוג זה עושים זאת בדרך כלל בגלל שלוש סיבות: נחיצות (חוסר בתקציב, או בכלי תחבורה זמינים), יעילות סביבתית (ניצול נסיעות קיימות במקום ליצור נסיעות חדשות), או הרפתקה (גילוי תגליות באופן אקראי, פגישת אנשים חדשים ובלתי צפויים).
טרמפים נפוצים בעיקר באזורים כפריים, ולא מיושבים.
מפני שבמקומות אלו התדירות של התחבורה הציבורית מאוד נמוכה אם בכלל, מה שמאלץ נוסעים חסרי רכב פרטי להסתמך על טרמפים להתניידות, וקיימת במקומות אלו "תרבות טרמפים" של נהגים רבים המוכנים לעצור לטרמפיסטים.
לעומת זאת בערים נסיעה בטרמפים נדירה.
בשל ההיצע הרב של תחבורה ציבורית ומוניות המאפשרת התניידות.
היחס הכללי לטרמפים משתנה מאזור לאזור.
יש מדינות בהן מקובל "לתפוס" טרמפים ולאסוף טרמפיסטים.
במדינת ישראל, לדוגמה, תחנות אוטובוס בכבישים בינעירוניים נקראות טרמפיאדות.
אף מדינה בעולם לא אוסרת הקפצות באופן גורף, אך ישנן מדינות בהן קיימים איסורים והגבלות לגבי הנסיעה.
כך לדוגמה בארצות הברית, חל איסור לתפוס טרמפים על יד בתי סוהר.
במקומות מסוימים קיים איסור לתפוס טרמפים בכבישים מהירים בין-ארציים, אך בדרך כלל מותר לתפוס טרמפ בכניסה או עלייה לכביש המהיר.
בישראל תפיסת טרמפים מותרת בתחנות המיועדות לכך.
על חיילי צה"ל חל איסור גורף לתפוס טרמפים.
עם התפתחות הרשתות החברתיות המקוונות, נעשה שימוש גם בהם כדי לאתר טרמפים.
השיטה לתפוס נהגים אינה קבועה ומשתנה מאדם לאדם ומאזור לאזור, אך במרבית המקומות בהם נהוג לתפוס טרמפים, גם קיימת שיטה מקובלת אשר באמצעותה הטרמפיסט מסמן לנהגים חולפים כי הוא מחפש הסעה.
בחלקים רבים בעולם, בהם צפון אמריקה ואירופה, הטרמפיסטים מותחים באופן מסורתי את ידם לצד גופם בזווית של 90 מעלות מגופם ומרימים את האגודל שלהם לכיוון מעלה.
טרמפיסטים בדרום אפריקה נוהגים להרים את ידם ולהצביע כלפי מעלה עם האצבע.
לעומת זאת, טרמפיסטים בפולין מנופפים בידם כאשר כף היד פתוחה לכיוון כלי הרכב הקרבים, ובהודו מנופפים בידם כאשר כף היד פתוחה לכיוון מטה.
בישראל נהוג להצביע לעבר הכביש כאשר היד מתוחה לצד הגוף והאצבע המורה פתוחה בזמן ששאר האצבעות קפוצות.
במקומות בהם תפיסת טרמפים פחות רווחת, ניתן לראות טרמפיסטים משתדלים לעצור נהגים בשיטות יצירתיות יותר, על מנת למשוך את תשומת לב הנהגים.
יש טרמפיסטים המחזיקים שלט קטן עם שם היעד.
המטרה היא לחסוך מהנהגים את הצורך לעצור ולברר את מקום יעדם ולעודד נהגים אחרים, אשר לולא השלט לא היו עוצרים.
ברוסיה ישנם איגודים של טרמפיסטים המסמנים את עצמם על הכביש ברצועות בד זוהרות על הבגדים.
טרמפיסטים אחרים נוהגים לא לעמוד לצד הדרך ולחכות להסעה, אלא לעבור בין המכוניות העומדות בתחנת דלק או ברמזור ולדבר עם הנהג.
בשיטה זו הטרמפיסט מנסה לשכנע את הנהג שיעזור לו להגיע ליעדו.
שיטת עצירת טרמפים זו נקראת "טרמפ לחץ", מכיוון שהטרמפיסט מפעיל לחץ נפשי מסוים על הנהג על מנת שזה האחרון יפתח את החלון ויעזור לו להגיע למחוז חפצו.
במדינות מסוימות, כמו גם בישראל, חלים הגבלים משפטיים על שיטה זו מפני שכשמדובר ברמזורים היא עלולה להפריע לסדר הציבורי.
גם לנהגים יש שיטה לתקשר עם הטרמפיסט.
כאשר נהג רוצה לסמן לטרמפיסט שהוא לא נוסע רחוק ולכן הוא איננו עוצר לטרמפיסט, הוא מצביע כלפי מטה בצורה תכופה.
כאשר הנהג מצביע לכיוון ימין או שמאל או ישר הוא למעשה מסמן לטרמפיסט את כיוון הנסיעה שלו בצומת הבא.
הנהג ישקול אפשרות של עצירה לטרמפיסט אם הטרמפיסט יסמן לו שאכן יעד הנסיעה שלו מתאים לסימון הנהג (באמצעות תנועה דומה - ימינה/שמאלה/מטה).
לרוב אין משלמים כסף תמורת ההסעה.
ישנם טרמפיסטים המשלמים לנהג בסוף הנסיעה כהשתתפות בהוצאות הדלק, אך בישראל מחווה זו נדירה.
במקומות בהם אין תחבורה ציבורית מסודרת גם מקומיים תופסים טרמפים.
באזורים כאלה, כגון באסיה המרכזית ובכפרים ערביים מסוימים ביהודה ושומרון, נהוג שהטרמפיסטים משלמים עבור הנסיעה במשאיות סכום המקביל לדמי נסיעה באוטובוס.
יש לוודא את עניין התשלום לפני התחלת הנסיעה כדי לא ליצור אי הבנה.
לרוב מסתיימת הנסיעה בחילופי תודה לבביים.
רוב הטרמפיסטים יודעים להכיר תודה לנהג שעזר להם, ורוב הנהגים נהנים להכיר אנשים חדשים.
במקרים מסוימים יכולות גם להיווצר חברויות.
ישנם אף מקרים בהם לקיחת טרמפיסט הסתיימה בחתונה בין הנהג/ת לטרמפיסט/ית.
לנסיעה בטרמפים יש מוניטין מפוקפק לעיתים.
עבריינים עושים שימוש ציני ברצון הטוב של אחרים כדי לשדוד או להטריד מינית תוך שהם מתחזים לנהגים תמימים, או לחלופין, לטרמפיסטים תמימים.
אירוע חריג במיוחד קרה לאמנית האיטלקייה פיפה באקה שנחטפה ונרצחה בטרמפ שלקחה בטורקיה במהלך מסע שלום מתוקשר לכיוון ירושלים.
מקרה מפורסם נוסף הוא חטיפתם ורציחתם של שלושה נערים ישראלים על ידי מחבלים פלסטיניים בעת שעלו על טרמפ בגוש עציון.
עד לשנות התשעים, היה הטרמפ שיטת הנסיעה המועדפת על חיילים שלא בתפקיד, בעיקר לצורך נסיעות בין הבסיס והבית.
ביוזמת הוועד למען החייל נבנו בצמתים מרכזיים ברחבי הארץ תחנות הסעה לחיילים ("טרמפיאדות") - מתקנים דמויי תחנות אוטובוס, כדי שהמתנת חיילים להסעה תהייה נוחה ובטיחותית יותר.
בינואר 1966 הודיע סגן שר הביטחון צבי דינשטיין שתבדק האפשרות לבטח חיילים הנוסעים בטרמפ כדי שנהגים לא יחששו לקחת טרמפיסטים ובמאי אותה שנה הושגה הסכמה בנושא.
בסוף שנת 1973 יצא משרד התחבורה במסע פרסום בו נתבקשו טרמפיסטים לשאת שלט המציג את יעד נסיעתם.
במהלך השנים היו אירועים אחדים של חטיפת הנוסעים בטרמפים בידי מחבלים כדי שישמשו בני ערובה לשחרור מחבלים הכלואים בישראל, או למטרת רצח.
אבי סספורטס, ואחריו אילן סעדון, נחטפו ב-1989 בידי מחבלים מהחמאס ונרצחו מיד לאחר מכן.
נחשון וקסמן נחטף באוקטובר 1994 בידי החמאס, שדרש שחרור אלפי מחבלים תמורתו.
וקסמן נרצח במהלך ניסיון לחילוצו.
כיום, בעקבות אירועים אלו, חל איסור חמור על נסיעת חיילים הן בסדיר והן במילואים בטרמפים.
למעט עצירת טרמפ מתוך בסיס צבאי, עקב חשש כבד ותמידי מחטיפת חיילים.
המשטרה הצבאית עורכת מבצעים בהם היא אוספת טרמפיסטים ומדמה את חטיפתם, כאשר חייל הנתפס במבצע, נענש בחומרה.
ישנה הוראה גורפת על פיה על כל מפקד, לפני שחרור חייל לביתו, להדריכו ולהזכירו על האיסור בדבר עצירת טרמפים ("תדריך יציאה").
עם זאת, במקרים של חוסר מוחלט בתחבורה ציבורית בזמן ובמקום שבו נמצא החייל, יכול להינתן לו אישור לתפוס טרמפים על ידי מפקדיו.
הסופר האמריקאי ג'ק קרואק הנציח את הנסיעה בטרמפים בספרו "בדרכים".
אין ספור סופרים כתבו על דרכים ועל הנסיעה בטרמפים, כגון הסופר ג'ון סטיינבק אשר פתח את ספרו המפורסם ענבי זעם בהסעה מזדמנת.
רואלד דאל כתב סיפור קצר בשם "הטרמפיסט", בו הוא מציג את הרעיון על פיו ניתן לשמוע סיפורים מרתקים כשמסיעים טרמפיסטים.
טוני הוקס, קומיקאי בריטי, התערב בזמן שהיה שתוי כי יוכל להקיף את אירלנד כשהוא נוסע בטרמפים בלבד ונושא איתו מקרר קטן.
התוצאה המשעשעת של התערבות זו מונצחת בספר "האי הירוק, המקרר ואני".
באלבום ניגן אף אריק קלפטון.
יש המחשיבים אלבום זה כטוב יותר מאלו שיצר ווטרס בתקופה המקבילה במסגרת פינק פלויד, אם כי הצלחתו המסחרית הייתה מתונה, וסיבוב ההופעות אליו יצא ווטרס, שכונה "סיבוב הטרמפיסט", נכשל.
ב"חסין מוות", סרטו החמישי של הבמאי קוונטין טרנטינו משנת 2007, אחת הדמויות נקלעת לטרמפ ברכב פעלולים של סאדיסט ועוברת בו מסכת עינויים.
הסרט עד קצה העולם (Into The Wild), המבוסס על סיפור אמיתי, מתאר את קורותיו של צעיר אמריקאי שנודד ברחבי צפון אמריקה דרך תפיסת טרמפים.
בשיטה זו הוא נפגש עם הרבה מדמויות הסרט.
הסרט האפל האמריקאי "הטרמפיסט" מ-1953 (The Hitch-Hiker) בכיכובו של אדמונד או'בראיין ובבימויה של אידה לופינו.
סרט האימה הנודע מ-1986 "הטרמפיסט" (The Hitcher) בכיכובו של רוטגר האוור הפך לסרט פולחן והיווה מקור השראה לסרטים נוספים בסגנון.
בשנת 2007 נעשה חידוש לסרט באותו השם בכיכובו של שון בין.
הסדרה הקנדית "כמעט בבית" על צעיר בשם קן מתיוס שנוסע בטרמפים ממניטובה לביתו שבעיר קורנוול, אונטריו .
סדרת רשת דוקומנטרית בשם הטרמפיסטים פורסמה בישראל דרך הפייסבוק בשנת 2016. בסדרה, אוסף יוצר הסדרה טרמפיסטים על מנת ליצור עימם מפגש ולשמוע אותם.
הנסיעה בטרמפים מוּסדה בפולין בתקופת המשטר הקומוניסטי.
לאנשים רבים בתקופה זו היו מסמכים רשמיים בהם תועדה נסיעתם.
יתרה מכך, הטרמפיסטים היו מוסרים לנהגים אישור כי קיבלו הסעה.
בברית המועצות יישמו מערכת תלושים אשר הועילה לנהגים.
נהגי משאיות בקובה מחויבים להסיע טרמפיסטים, וברומניה הנסיעה בטרמפים בתשלום היא חלק מהתרבות המקומית עד כי לעיתים קשה לתפוס טרמפיסטים עקב תחרות.
בשפה העברית, "לתפוס טרמפ", ובאופן דומה באנגלית free rider משמש גם ביטוי לניצול כלשהו.
לדוגמה, במשפט "אני רוצה לתפוס על הדיון הזה טרמפ, היות שחלפה כבר כמעט שנה מאז איחוד הרשויות במדינת ישראל..." נראה כי הנואם מנצל את הדיון הנוכחי כדי להעלות נושא אחר.
ניתן להשתמש בביטוי "לתפוס טרמפ" על מגוון נטיותיו - "תפסתי טרמפ", "עלה על טרמפ" וכדומה.
יש שלושה סוגים נפוצים של סלטות: קירוס - מצב בו הרגליים מקופלות וצמודות לחזה, קיפול - מצב בו הרגליים ישרות, ומוחזקות בידיים צמודות לחזה וגוף ישר - המצב בו כל הגוף ישר.
בתחרויות המשתתפים מבצעים דאבל סלטות (2 סלטות ברצף באוויר) טריפל סלטות (3 סלטות ברצף באוויר) ולעיתים 4 סלטות ברצף באוויר.
במהלך הסלטות מבוצעים לפעמים גם ברגים באוויר - הסלטה מבוצעת אנכית ותוך כדי הבורג מאוזן.
במהלך התרגיל משתלבות גם הנפילות על הבטן והגב (לדוגמה סלטה על הבטן ומהבטן עוד סלטה בחזרה לעמידה).
במהלך התרגיל, המתעמל צריך לבצע 10 תרגילים (כל קפיצה נחשבת תרגיל), כל תרגיל חייב להתחיל ולהסתיים על הרגליים.
התרגיל נשפט על ידי 5 שופטים.
שני הדירוגים עם התוצאות הקיצוניות ביותר לא נחשבים בחישוב התוצאה, והיא מחושבת על פי ממוצע של שלושת הדירוגים הנותרים.
השופטים מתייחסים לגובה הקפיצה, לדיוק (הפחתה בתזוזה ממרכז הטרמפולינה) ולאיכות הביצוע.
ניתן לקבל נקודות בונוס על אלמנטים קשים יותר.
אם משתתף נופל מהטרמפולינה או נעצר באמצע התרגיל, התרגיל יישפט עד לאותה נקודה אליו המשתתף הגיע.
בתחרות הזוגות, כל מתעמל נמצא על טרמפולינה נפרדת, ושתי הטרמפולינות צמודות.
המשתתפים מבצעים את אותם 10 תרגילים, וצריכים לבצע אותם בתיאום מקסימלי.
המשתתפים נשפטים כמו ביחיד על איכות הביצוע, ובנוסף גם על רמת התאום ביניהם.
קושי התרגיל נקבע כמו בתחרות יחידים.
המשתתפים צריכים לשמור על גובה זהה, ועל נחיתה באותו הזמן על הטרמפולינה.
בדומה ליחידים, אם אחד מהקופצים נופל, התרגיל נפסק עבור שניהם.
תחרות הדאבל מיני טרמפולינה מבוצעת על טרמפולינה קטנה מבשאר התחרויות.
יש לה שיפוע בקצה אחד, ולמעט זאת היא שטוחה ומלבנית.
המתעמלים רצים ואז קופצים אל קצהו המשופע של הטרמפולינה, נוחתים בחלק השטוח וממנו מבצעים קפיצה שנייה ורצופה בירידה אל המזרן.
הטרמפולינה נכנסה כענף ספורט אולימפי רשמי באולימפיאדת סידני 2000.
הראשונים שזכו היו הנציגים רוסיה אלכסנדר מוסקלנקו (מאמנו היה סרגי אפלבאום, אשר בהמשך היה בין הראשונים שפיתחו את הענף בישראל והתחיל להפעיל את הענף בזיכרון יעקוב ובהמשך עבר לאור עקיבא, כיום הוא מאמן נבחרת הטרמפולינה באור עקיבא) בגברים ואירינה קרבייבה בנשים.
איגוד הטרמפולינה הישראלי הוקם בשנת 1995 על ידי לאוניד גלפנד.
כיום כל ענף הטרמפולינה בישראל ממומן על ידי מפעל הפיס.
האיגוד מקדם את ענף הטרמפולינה בישראל בכך שהוא מקים סניפים חדשים בכל הארץ, מארגן תחרויות, מארגן קורסים למאמנים ועוד.
בשנת 1998 נבחרה הנהלה חדשה לאיגוד הטרמפולינה בראשותו של יואב מזרחי, אשר שמה למטרה להרחיב ולקדם את ענף הטרמפולינה בישראל.
באיגוד הטרמפולינה בישראל פעילות 12 אגודות (ביניהן שלומי, נהריה ואור עקיבא בצפון, באר שבע ואשקלון בדרום, מודיעין, חולון וירושלים) בהן מעל 300 ספורטאים.
בינואר 2015 נחתם הסכם עם איגוד ההתעמלות בישראל שבמסגרתו כל פעילות הענף בארץ תהיה דרך האיגוד.
המנהל המקצועי של הענף לשנת 2017 הוא יעקב לוי, מאמן נבחרת "בגין חולון".
מדי שנה מתקיימת אליפות ישראל בטרמפולינה.
באליפות ישראל בטרמפולינה שנערכה בחולון ביולי 2011 זכה רן מרקוביץ' במדליית זהב, בתוצאה של 62.2 נק', לפני אלון כץ מקבוצת הפועל "בגין" חולון (45.4 נק') ומתן שטיינבוך
2015 אליפות ישראל דרגה 5 אליפות ישראל נועם אליוף (שש שנים אלוף ישראל) מקום שני ניב דובדבני (אלוף ישראל דרגה 4) ומקום שלישי ברק דהן.
ב-9 ביוני 2017 התקיימה אליפות ישראל לדרגות הנמוכות (1–5) בהיכל הקונכייה בבאר שבע.
אליפות ישראלי לדרגות הגבוהות (5–8) התקיימה במסגרת משחקי המכבייה 2017.
למרות המקצוענות אליה מגיעים הקופצים הטובים, הם מנסים לעשות את האלמנטים הכי "טובים" שאפשר, והדבר מוביל לנפילות ותאונות.
בטרמפולינות התחרותיות הקפיצים מכוסים בריפוד על מנת לצמצם את הסיכוי לפגיעה במקרה של נחיתה לא טובה.
כמו כן, משני הצדדים ובאותו הגובה של הטרמפולינה נמצאים מזרנים, מכיוון ששם רוב הנפילות קורות.
בנוסף למזרנים, במהלך תרגיל עומדים 4 שומרים מסביב לטרמפולינה, שתפקידם לתפוס את הקופץ במקרה של נפילה מהטרמפולינה.
טרנבה (בסלובקית: Trnava; בהונגרית: Nagyszombat; בגרמנית: Tyrnau) היא עיר בדרום־מערב סלובקיה, בירת מחוז טרנבה.
בשל ריבוי הכנסיות בה מכונה העיר "רומא של סלובקיה".
חלקה העתיק של העיר מוקף בחומה.
טרנבה הוזכרה בכתובים לראשונה ב-1211, קיבלה זכויות של עיר מהמלך בלה הרביעי בשנת 1238 ובכך הפכה לעיר החופשית הראשונה בסלובקיה.
על פי כתב הזכויות העיר הייתה כפופה ישירות למלך.
בעקבות כיבוש מרכז הונגריה על ידי העות'מאנים, באמצע המאה ה-16 עבר לטרנבה מושב הארכיבישוף מאסטרגום והוקם בה קולג' ישועי.
מוסד זה הכשיר מורים ומסיונרים ששאפו להתחזקות הקתוליות והשפעת בית הבסבורג במרחב הקרפטי.
אוניברסיטה ישועית התקיימה בטרנבה בין השנים 1635-1777 והייתה האוניברסיטה היחידה בממלכת הונגריה באותה תקופה.
האוניברסיטה הייתה לערש התרבות הסלובקית משום שרוב תושבי המקום היו סלובקים.
באוניברסיטה התקיימו גם לימודי אסטרונומיה והאסטרונום הל ביחד עם פרנץ בורגיה קרי הקים במקום מצפה כוכבים ראשון בהונגריה.
הקהילה היהודית בטרנבה (במקורות יהודיים טירנא או טירנוי) היא מהעתיקות בסלובקיה והתקיימה כבר במאה ה-12. אחת המצבות שנמצאו בבית הקברות היהודי היא משנת 1340. היהודים גרו ברובע יהודי והתפרנסו ממסחר ביין ומהלוואות בריבית.
נפוצה טענה בין החוקרים שבתחילת המאה ה-15 התגורר בעיר הרב יצחק אייזיק מטירנא מחבר "ספר המנהגים" וייסד בה ישיבה, אך מסתבר שטירנא שממנה מוצאו היא לא טרנבה אלא יישוב אחר בשטח צ'כיה של היום ושהוא לא חי בהונגריה אלא באוסטריה ובגרמניה.
בשנת 1494 הועלו על המוקד 14 יהודים בעקבות עלילת דם.
בעלילת הדם הואשמו היהודים שהם משתמשים בדם נוצרי כדי לרפא את פצעי ברית המילה, להכין מאכל שמעורר אהבה, לרפא את הווסת אשר אצל היהודים מופיע אצל נשים וגברים ולצורך קרבן שנתי סודי.
לאחר עלילת דם נוספת גורשו היהודים מהעיר בשנת 1539.
בשנת 1783 הורשו היהודים לחזור לעיר.
הם בנו בית כנסת בשנת 1831 ופתחו בית ספר יהודי בשנת 1855. בשנת 1880 הוקמה קהילה אורתודוקסית נפרדת עם ישיבה, תלמוד תורה ובית ספר משלה.
אגודה ציונית הוקמה במקום בשנת 1899. 82% מיהודי העיר גורשו למחנות ההשמדה במהלך 1942 ורוב הנשארים נשלחו בספטמבר 1944. כ-250 יהודים התגוררו בעיר אחרי השואה וכמחציתם עזבו את המדינה לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה.
מאז אין קהילה יהודית פעילה בטרנבה, אך יש בה שני בתי כנסת ושני בתי קברות.
בית הכנסת של קהילת סטטוס קוו אנטה שנבנה בשנת 1897, שופץ וכיום הוא משכנה של גלריית יאן קוניירק לאמנות עכשווית.
בית הכנסת הוא מבנה מפואר, בנוי מלבנים אדומות והוא חלק מפרויקט נתיב המורשת היהודית בסלובקיה.
בית הכנסת של הקהילה האורתודוקסית הוא מבנה קטן יותר, שנבנה בשנת 1880 והוא כיום בבעלות פרטית.
בשנת 2010 שופץ המבנה על ידי בעליו, תוך שימור האלמנטים הארכיטקטוניים המקוריים והמוטיבים היהודיים, והוא משמש כבית קפה וגלריה לאמנות בשם "Cafe Synagoga".
טרן בנו של איינפטך (Ainftech) היה מלך הפיקטים.
טרן מלך כארבע שנים, החל משנת 692 ועד הדחתו בשנת 696.
טרן, הקרוי על שמו של אל הרעם הגאלי טרניס, היה בנו של איינפטך - שם שנכתב במספר צורות (ובהן אמפרדך (Amfredech), אטיפידיך (Entifidich), אנפודך (Anfudeg) ואמפודך (Amfodech)).
ככל הנראה היה טרן אחיו של המלך נכטאן השלישי, וייתכן שאימו הייתה הנסיכה הפיקטית דר איליי.
על פי חלק מהרשימות טרן מלך 14 שנים, אולם מדובר בכתיב לטיני ולכן מדובר שהאות x המסמלת 10 שנים נכתבה בטעות ומדובר ב-4 שנים בלבד.
על פי "דברי ימי אלסטר" נכתב שאיינפטך ובניו נהרגו בבואנדו, וייתכן שהכוונה לטרן ואביו או לאביו של טרן ואחד מאחיו.
על פי "דברי ימי אלסטר" הודח טרן בשנת 696, ואילו "דברי ימי טיגרנאך" מתארכים את ההדחה לשנת 697. "דברי ימי אלסטר" מציינים כי טרן ברח לאירלנד בשנת 698.
את טרן ירש ברידיי הרביעי, מלך הפיקטים.
טרמפולינה (לפי האקדמיה ללשון העברית: קַפֶּצֶת; קַפָּצִית) היא מתקן המורכב מפיסת בד המתוחה באמצעות קפיצים על מסגרת פלדה.
האריג עצמו אינו אלסטי, ומקור האלסטיות של הטרמפולינה הוא בקפיצים המחברים אותו למסגרת.
במדינות רבות (בולטת במיוחד בתחום זה אוסטרליה) הטרמפולינות קיימות בגינות רבות.
משחק דמוי טרמפולינה פותח על ידי האינדיאנים משבט האינואיט בצפון אמריקה.
האינואיטים מילאו עור ניבתן באוויר, והשתמשו בו כמקפצה.
ישנם אזכורים ספרותיים מהמאה ה-19 למשחק אירופאי במסגרתו מתחו אנשים שמיכה והשתמשו בה על מנת להקפיץ את השחקנים באוויר.
משחק מסוג זה מוזכר בספר דון קישוט אך שם מדובר באמצעי ענישה.
מקפצת שמיכה מעיין זו הופיעה בקרקס של פבלו פנקה בשנת 1843.
הטרמפולינה המודרנית הראשונה הומצאה על ידי ג'ורג' ניסן בשנת 1936. ניסן, ספורטאי באוניברסיטת איווה שבארצות הברית ראה אמני קרקס הקופצים מעל שמיכה מתוחה.
ניסן, בסיוע ידידו לארי גריסוולד החלו לבנות במוסך ביתם בדים על מסגרת מתכת, כאשר קפיצי מתכת השאירו את הבד מתוח.
ניסן קרא למתקן "טרמפולין" (trampolín) שמשמעו בספרדית: "לוח קפיצה".
ניסן שמע את המונח בעת שביקר במקסיקו בשנות ה-30, והחליט לבחור בצורת הכתיבה האנגלית כשם המסחרי של המוצר.
בשנת 1942 הקימו ניסן וגריסוולד את חברת גריסוולד-ניסן טרמפולינות (Griswold-Nissen Trampoline & Tumbling Company) והחלו לשווקו באופן מסחרי.
הטרמפולינות משמשות לספורט, שחרור לחצים, פיתוח קואורדינציה ועוד.
בשנת 2012 הציע משרד האדריכלים הצרפתי איי-זד-סי (Atelier Zündel Cristea) לעשות שימוש בטרמפולינות כאלמנט אדריכלי, כחלק ממרכיבי גשר שיוקם על נהר הסן.
בהתאם להצעה זו, גשר להולכי רגל יורכב מבלונים טבעתיים אשר יעוגנו בכבלי מתיכה מפלדה לגדות הסן.
במרכז הטבעות יורכבו טרמפולינות אשר יקפיצו את הולכי הרגל מטבעת לטבעת ויאפשרו בכך חציית נהר הסן.
טֶרְנַאטֶה (באינדונזית: Pulau Ternate) הוא אי באיי מאלוקו שבמזרח אינדונזיה.
שטח האי 111.8 קילומטרים רבועים ומתגוררים בו למעלה מ-200,000 תושבים.
טרנאטה וטידורה (האי השוכן מדרום לו ודומה לו בצורתו ובממדיו) היו במשך שנים רבות המקור היחיד בעולם לתבלין ציפורן, גידול שהיה אנדמי לאיי מאלוקו.
הסולטאנים ששלטו בשני האיים היו בין העשירים ורבי ההשפעה ביותר באזור אינדונזיה של ימינו, ובתקופה מסוימת אף שלטה סולטנות טרנאטה על מרבית איי מאלוקו.
האי שוכן מול חופו המערבי של האי הלמהרה, הגדול ממנו בהרבה, ושייך מנהלית למועצה העירונית (kotamadya) טרנאטה (Kota Ternate) במחוז מאלוקו צפון (Maluku Utara).
טרנאטה והאי השכן טידורה היו היצרנים העיקריים של תבלין הציפורן, מוצר שהעשיר את שליטיהם, שהיו בין העשירים ורבי ההשפעה באינדונזיה.
בין שני השליטים שררה יריבות מרה שהתפרצה מדי פעם למלחמה גלויה.
במאה ה-13 היה האי קרוי בשם גאפי (Gapi), והאוכלוסייה הייתה מרוכזת בארבעה כפרים שתושביהם היגרו מהלמהרה שבראש כל אחד מהם עמד "מומולה" (momole – "ראש חמולה").
האי היה מרכז לסחר בתבלינים והגיעו אליו סוחרים ערבים, ג'אוויאנים, מלאים וסיניים.
בשל החשש מהתקפות פירטים התכנסו ראשי הכפרים, החליטו להתאחד, ובחרו אחד מהם, "מומולה סיקו סמפלו" (momole Ciko Sampalu) להיות מלך (Kolano) על כל האי בשם באב משהור מאלמו (Baab Mashur Malamo, שלט 1257–1272).
מרכזה של ממלכת גאפי היה בכפר טרנאטה שעקב כך הלך וגדל והתפתח ותושביו היו מכונים "גם למו" (Gam Lamo – "כפר גדול", מקור שם הר הגעש גמאלמה).
בשל החשיבות הגדלה של טרנאטה השתנה שם הממלכה מממלכת גאפי לממלכת טרנאטה.
הממלכה שמקורה היה באי קטן הפכה הודות לעושר שהגיע מסחר התבלינים לממלכה החשובה ביותר במזרח אינדונזיה של אותה העת.
בכרוניקה של האי ידועים תואריהם של 18 המלכים ששלטו באי לפני בוא האסלאם.
באמצע המאה ה-15 היה האי טרנאטה לראשון באיי מאלוקו שקיבל עליו את דת האסלאם, שהגיעה כנראה מג'אווה כתוצאה מקשרי המסחר שהיו לאי.
המלך קאיצ'יל מארהום (kaicil marhum; שלט 1465–1486) התאסלם, ובעקבותיו התאסלמו בהדרגה בני משפחת האצולה ואחר-כך שאר בני עמו.
בנו, זאינאל אבידין (Zainal Abidin, שלט 1486–1500) קבע את האסלאם כדת הרשמית של הממלכה, כפה את חוקי השריעה, והתאים את המנהל לכללי הדת האסלאם ושילב בממסד את אנשי הדת.
הוא שינה את תוארו ממלך (Kolano) לסולטאן והישות שעמד בראשה הפכה לסולטנות.
עד שהאימפריה ההולנדית השלימה את ההשתלטות על מאלוקו במאה ה-19, עמדו סולטאני טרנאטה בראש אימפריה שכללה נומינלית את אמבון, סולאווסי, סראם וחלקים מפאפואה.
האירופאים הראשונים שהגיעו לטרנאטה היו פורטוגזים ממשלחת האימפריה הפורטוגזית שהפליגה ממלאקה.
אחת הספינות טבעה מול חופי סראם, והמקומיים הצילו חלק מהמלחים, בהם מפקד הספינה, פרנסישקו סראו (Francisco Serrão).
הסולטאן של טרנאטה, בייאנולה (Bayanullah, גרסה אחרת היא אבו לאיס - Abu Lais; שלט 1500–1521), שהאי היה בתחום שלטונו, שמע על כך.
הוא ראה בכך הזדמנות לחבור למעצמה אזורית חזקה, והביא את הניצולים לטרנאטה ב-1512. הסולטאן אף אישר לפורטוגזים לבנות מצודה באי (Benteng Tolukko) שבנייתה החלה ב-1522. מצודה נוספת (Benteng Kalamata) נבנתה ב-1540.
עם זאת, היחסים בין תושבי טרנאטה והפורטוגזים היו מתוחים מלכתחילה.
השירות במקום כה מרוחק מאירופה משך בעיקר הרפתקנים ותאבי בצע.
התנהגות חסרת רגישות של הפורטוגזים, ניסיונותיהם לייצר מונופול בסחר התבלינים ולהשפיע על הפוליטיקה הפנימית, בצירוף ניסיונות רפים לנצר את האוכלוסייה המוסלמית מתחו את היחסים בין הסולטאן לפורטוגזים.
ב-1533 הדיחו הפורטוגזים את הסולטאן אבו חייט השני, בנו של בייאנולה, בתואנה כי הורה על רציחתו של המושל גונזלו פריירה (Gonzalo Pereira), ובמקומו עלה לשלטון הסולטאן טבאריג'י (Tabariji), שהיה אז רק בן 15 ולכן שלט תחילה אביו החורג כעוצר.
גם טבאריג'י הסתכסך עם המושל הפורטוגזי ויסנטה דה פונשקה (Vicente de Fonseca), ועל כן הודח גם הוא ב-1534, והוא נשלח לגואה.
במקומו מינו הפורטוגזים את אחיו למחצה הסולטאן חיירון (Khairun; שלט 1534–1570).
בהשפעת הפורטוגזים בגואה התנצר טבאריג'י ושינה את שמו לדום מנואל.
הפורטוגזים התכוונו להחזירו לטרנאטה כמועמד רצוי לכס הסולטאן, אלא שהסולטאן חיירון מנע זאת, ובסופו של דבר כשקיבל אישור לחזור הוא מת במלאקה בדרכו לטרנאטה ב-1545. בצוואתו הוא העניק את האי אמבון לסנדקו הפורטוגזי ז'ורדאו דה פריטאש (Jordão de Freitas).
ב-1546 ביקר המיסיונר הנודע פרנסיסקו חאווייר בטרנאטה ובאיים שבשליטתה.
הפעילות המיסיונרית וההתערבות בענייניה הפנימיים של הסולטנות הובילו את הסולטאן להכריז מלחמה על הפורטוגזים.
ב-1558 הושמה המצודה הפורטוגזית בטרנאטה במצור, והסולטאן כבש חלקים גדולים מהאי אמבון.
הפורטוגזים, שהחליטו לחסל את האיום, ביקשו לנהל שיחות עם הסולטאן, וכשהוא ביקר על פי הזמנתם במצודה בטרנאטה ב-25 בפברואר 1570 הוציאו אותו הפורטוגזים להורג.
בתגובה התקוממו תושבי טרנאטה כנגד הפורטוגזים.
בנו של חיירון הוכתר כסולטאן החדש בשם באבולה (Babullah; שלט 1570–1583) וניהל מערכה צבאית מוצלחת כנגד הפורטוגזים, שהובאו במצור וב-1575 נכבש המבצר האחרון שלהם בטרנאטה, מבצר סאו פאולו (Sao Paulo).
הפורטוגזים העבירו את מרכז הפעילות שלהם לאמבון, וכוחם באזור הלך ונחלש.
אומנם בהזמנת סולטאן טידורה הקימו הפורטוגזים מצודה באי ב-1578, אך הם לא היוו איום על שליט טרנאטה.
תחת שלטונו של הסולטאן באבולה ובנו הסולטאן סעיד (Said; שלט 1583–1606) הפכה סולטנות טרנאטה למדינה אסלאמית קיצונית אנטי-פורטוגזית.
במהלך שלטונו של באבולה השתלטה הסולטנות על איים רבים ובאבולה הוכתר כ"שליט על 72 מדינות" (penguasa 72 negeri).
תקופתו נחשבת לתור הזהב של טרנאטה.
ב-3 בנובמבר 1579 עגנה בטרנאטה "גולדן היינד", ספינתו של פרנסיס דרייק.
דרייק הגיע לטרנאטה לאחר מסע שוד כנגד הספרדים בפרו ובפנמה וחציית האוקיינוס השקט.
דרייק התקבל בכבוד מלכים לאחר שהתברר לסולטאן באבולה כי להם אויב משותף - הספרדים והפורטוגזים.
לזהב ששדד דרייק מהספרדים הצטרף מטען של ציפורן מאיכות מעולה.
האימפריה הספרדית הייתה מעצמה אירופית נוספת שפעלה באיי מאלוקו.
ב-1521 הגיעה המשלחת של פרדיננד מגלן, לאחר מותו בקרב בפיליפינים, לטידורה.
הסולטאן המקומי חיפש בני ברית כנגד הסולטנות החזקה של טרנאטה, שהפורטוגזים היו אז עוד בני בריתה, וכרת ברית עם הספרדים, שקיבלו רשות להקים באי מצודה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-16 ניסו הספרדים כמה פעמים להיאבק עם הפורטוגזים על השליטה באיי התבלין ושלחו לאיים משלחות.
הם הפסיקו את הניסיונות לאחר שמשלחת וִייַאלובוס (Villalobos) הובסה על ידי הפורטוגזים ב-1545. הספרדים החליטו לחזור לאזור לאחר האיחוד האיברי שבו צורפה פורטוגל לספרד במסגרת אוניה פרסונלית.
החל ב-1582 שלחו הספרדים מבסיסם בפיליפינים כמה משלחות צבאיות שניסו בלא הצלחה לכבוש את המבצר בטרנאטה בשיתוף פעולה עם הפורטוגזים.
מצב דברים זה השתנה בעקבות תבוסה מקומית.
במאי 1605 כבשו ההולנדים (שהיו אז בעיצומו של עימות צבאי עם ספרד) יחד עם בני בריתם מטראנטה את המצודה הפורטוגזית בטידורה.
בתגובה שלח פדרו דה אקוניה (Pedro de Acuña), המושל הספרדי של הפיליפינים, משלחת צבאית גדולה נוספת לאיי מאלוקו ב-1606. משלחת זו החזירה לידיים ספרדיות את השליטה על המצודה בטידורה והצליחה גם להשתלט על טרנאטה.
הסולטאן סעיד ופמלייתו הוגלו למנילה.
הספרדים נשארו בטרנאטה במשך 57 שנים, בין 1606 ל-1663. תקופה זו התאפיינה במאבקים בלתי פוסקים כנגד ההולנדים שהיו יורדי ים טובים יותר, ובדרך כלל ניצחו בקרבות הימיים.
לשני הצדדים היו בני ברית מקומיים - בני טרנאטה תמכו בהולנדים, והסולטאן של טידורה תמך בספרדים.
כבר ב-1607 הקימו ההולנדים מבצר על טרנאטה במרחק קילומטרים מהמושבה הספרדית שבאי.
בעת הקמתו היה המבצר קרוי מבצר מלאיו (Malayo), כיום מבצר אוראניה (Benteng Oranye).
ב-1609 הם הקימו בחלקו הצפוני של האי את מבצר וילמשטאדט (Willemstad), וב-1612 הם שיפצו את מבצר טולוקו הפורטוגזי וכינו אותו מבצר הולנדיה (Hollandia).
הספרדים היו כל העת בעמדת התגוננות מול ההולנדים ובני בריתם תושבי טרנאטה, וב-1610 נותר בידם חלקו הדרומי של טרנאטה (היישוב "Nuestra Señora del Rosario"), האי טידורה וכמה נמלים באיים הלמהרה ומורוטאי.
בשל מצב המלחמה הנמשך היו הספרדים בטרנאטה ובטידורה תלויים לחלוטין במשלוחי המזון, הביגוד והתחמושת השנתיים שהיו מגיעים מהפיליפינים.
במקרים שהמשלוח השנתי לא הגיע, אם משום שההולנדים לכדו את האוניות או שהאוניות טבעו בסערה, היו הספרדים בחילות המצב על האיים והתושבים המקומיים במצב נואש ועל סף רעב.
ב-1663 החליט מנריקה דה לארה (Manrique de Lara) מושל הפיליפינים לשים למצב סוף פסוק והורה על פינוי חילות המצב מאיי מאלוקו.
ב-1599 הזמין הסולטאן סעיד מטרנאטה את ההולנדים עוד בטרם היות חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC בראשי תיבות בהולנדית) לכרות ברית עמו תמורת הזכות לרכוש תבלינים, אבנים יקרות ופנינים.
הברית נשאה את הפירות להם קיווה הסולטאן כאשר ב-1605 כבש כוח משותף הולנדי-טרנאטי את המצודה הפורטוגזית בטידורה.
הספרדים (שפורטוגל הייתה חלק מממלכתם אז) שלחו בתגובה משלחת צבאית גדולה מהפיליפינים, שכבשה את טרנאטה.
ההולנדים לא היו מסוגלים לתקוף את הספרדים ישירות והקימו סדרה של מבצרים על האי.
בשנים הבאות התמקדה היריבות בין ההולנדים לספרדים בסדרה של קרבות קטנים באיים הסמוכים, שבהם הייתה ידם של ההולנדים ובני בריתם בדרך כלל על העליונה, וב-1663 פינו הספרדים את כל מוצביהם באיי מאלוקו.
ההולנדים היו לכוח האירופאי היחיד באיי מאלוקו.
כמו הפורטוגזים לפניהם התערבו ההולנדים בפוליטיקה הפנימית של טרנאטה כשגרמו להדחת הסולטאן מוצפר (Muzaffer) והעלו לשלטון את הסולטאן חמזה (Hamzah; שלט 1627–1648).
הסולטאן החדש השתמש בכוח על מנת לכפות את גביית המיסים מנתיניו, וכאשר בני ההיטו (Hitu) באמבון התקוממו הוא פנה להולנדים בבקשה לעזרה.
מכאן ואילך הפכה ההתערבות ההולנדית במאבקי הכוח הפנימיים בטרנאטה לתופעה קבועה.
ב-1651 פנה בנו של חמזה, הסולטאן מנדארשאה (Mandarsyah; שלט 1648–1675), שניהל מאבקי כוח פנימיים, בבקשת עזרה מההולנדים.
הם התנו את הסכמתם לעזרה בתמורה ליישום מדיניות של השמדת עצי הציפורן בכל האיים, פרט לאמבון שעליו שלטו ישירות.
הסיבה לדרישה הייתה ירידת מחירי התבלין באירופה בשל יבולי שיא של ציפורן באיי מאלוקו.
הסולטאן הסכים לכך תמורת פיצוי כספי.
ב-1683 חתם הסולטאן של טרנאטה על הסכם לפיו הפך ואסל של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
בהגיע המאה ה-19 דעך המסחר בתבלינים בצורה משמעותית.
האזור איבד מחשיבותו עבור ההולנדים, אך ההולנדים המשיכו להפגין את נוכחותם באיים במטרה למנוע אפשרות שמעצמה קולוניאלית אחרת תכבוש את האזור.
לאחר שחברת הודו המזרחית ההולנדית הולאמה על ידי הממשלה ההולנדית ב-1800, הייתה טרנאטה חלק מממשלת מולוקה (Gouvernement der Molukken).
כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות, כבשו הבריטים את טרנאטה ב-1810, אך החזירו אותו להולנדים ב-1817. ב-1824 היה האי טרנאטה למרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז שכלל את הלמהרה, את החוף המערבי של גינאה החדשה ואת מרכז החוף המזרחי של סולאווסי.
ב-1867 נוסף למרכז כל החלק שבשליטת ההולנדים בגינאה החדשה, אך בהדרגה הוא הועבר לחסות אמבון, וב-1922 הוא פורק.
כמו שאר אינדונזיה, נכבש האי טרנאטה בידי הצבא היפני במלחמת העולם השנייה.
יפן נכנעה באוגוסט 1945, ובנובמבר 1945 נכבש האי טרנאטה בידי בעלות הברית במטרה להחזירו לשלטון הולנד.
עקב לחץ בינלאומי הכירה הולנד כארבע שנים לאחר מכן בעצמאות אינדונזיה.
עם קבלת העצמאות, צורף האי טרנאטה למחוז איי מאלוקו באינדונזיה.
כמו במקומות אחרים באיי מאלוקו, פרצו גם באי טרנאטה מהומות בשנים 2000-1999, במסגרת העימות הכיתתי של מאלוקו, שבין נוצרים למוסלמים.
משמר הסולטאן מודפר שאה (Mudaffar Sjah; 2015-1935) ניסה להגן על המיעוט הנוצרי הקטן באי, אך הובס על ידי מילציה מוסלמית מקומית שקיבלה תגבורת מטידורה ומאיים אחרים.
ההמון שרף כנסיות ובתים של נוצרים והנוצרים עברו להתגורר בהלמהרה.
במקביל עברו תושבים מוסלמים מהלמהרה, שסבלו מתקיפות של נוצרים לטרנאטה, (והתגוררו תחילה בכנסיות ובבתי קולנוע).
בסיום העימות לא נותרו יותר נוצרים בטרנאטה ובטידורה.
האי טרנאטה שוכן 23 קילומטרים מערבית לאי הלמהרה.
רוחבו המקסימלי כ-13 קילומטרים והמינימלי כ-11 קילומטרים, ושטחו 111.8 קמ"ר.
מקור האי געשי ועובדה זו ניכרת בצורתו החרוטית הבולטת בדומה לטידורה, האי השכן.
תוואי הנוף הבולט באי הוא הר הגעש הפעיל גמאלמה (Gamalama) שגובהו 1,715 מטרים, ולו שלוש פסגות, שהצפונית שבהן היא הצעירה ביותר מבחינה גאולוגית.
ההר התפרץ כמה פעמים, כשההתפרצות ההרסנית ביותר אירעה ב-1763. התפרצויות נוספות היו ב-1840 (התפרצות שגרמה להרס מרבית הבתים על האי), ב-1980, ב-1983, ב-1994, ב-2003, ב-2011, ב-2014, ב-2015 וב-2016. בשל ההתפרצות ב-2014 נסגר נמל התעופה הפועל באי משום שהמסלול כוסה בשכבת אפר געשי בגובה של 5 סנטימטרים.
גם בהתפרצות של 2016 נסגר שדה התעופה בשל אפר שהצטבר על המסלול.
על הקרקע הגעשית הפורייה שעל מדרונות ההר נטועים מטעים של עצי ציפורן ואגוז מוסקט.
ניתן לטפס על ההר, ומספר מטפסים קיפחו את חייהם במסלול זה.
כמה אתרים מעידים על ההיסטוריה הגעשית של האי.
באטוּ אַנְגוּס (Batu Angus - "הסלע השרוף"), הוא שפך לבה נרחב שזרם מפסגת ההר על המדרון הצפוני עד הים במהלך ההתפרצות של מרץ 1737. שפך לבה זה מקנה לקצהו הצפוני של האי את צורתו המיוחדת.
אתר נוסף נמצא על צלע ההר בצפון-מערב האי, כ-10 קילומטרים מבירת האי.
במקום זה מצויים שני אגמים במרחק של 200 מטרים ביניהם, הקרויים אגם טולירה (Tolire).
שני האגמים הם מארים שנוצרו בהתפרצות שאירעה בלילה שבין 5 ל-6 בספטמבר 1775. הגדול בהם (Tolire Jaha) קוטרו 700 מטרים, שטחו 50 דונם, עומקו המרבי 50 מטרים, והוא מוקף בצוקים תלולים.
המקומיים מספרים כי האגמים נוצרו כשאלוהים זעם על אב שעיבר את בתו והפך את האב לאגם הגדול ואת הבת לאגם הקטן.
הם גם מאמינים כי במימי האגם מסתתרים מאות תנינים לבנים גדולים ולכן אוסרים על רחצה או דיג באגם.
מאר נוסף הוא אגם לגונה (Danau Laguna) בחוף הדרום-מזרחי של האי.
החול השחור של חוף סולמדאהה (Sulamadaha) מעיד גם הוא על ההיסטוריה הגעשית של האי.
החוף הדרומי והחוף המזרחי של האי מיוערים בצפיפות ביער טרופי.
עופות רבים מקננים ביער, כשאגם טולירה הוא אתר חביב על צפרים.
בין העופות קקדו לבן, יונת פירות כחולת-כיפה (Ptilinopus monacha), תוכי גדול-מקור (Tanygnathus megalorynchos), דגרתל כהה (Megapodius freycinet), עופות נזירים (Philemon) ולונכורה.
כמו כן חי ביערות קוסקוס כחול-עין, יונק כיס קטן שאנדמי לאי זה ולאי טידורה השכן.
האי נמצא קרוב מאוד לקו המשווה ואקלימו טרופי (סיווג Af על פי שיטת קפן).
כמות המשקעים בטרנאטה גבוהה, כשגשמים יורדים כל השנה, אפילו בספטמבר, החודש היבש ביותר יורדים בממוצע 125 מילימטרים גשם.
החודש הגשום ביותר הוא מאי עם ממוצע של 244 מילימטרים, והממוצע הרב שנתי הוא כ-2,200 מילימטרים.
החודש החם ביותר הוא נובמבר עם טמפרטורה ממוצעת של 26.6°C, והחודש הקר ביותר הוא דצמבר עם טמפרטורה ממוצעת של 26.4°C.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 26°C והלחות היחסית סביב 75%.
בסוף שנת 2015 התגוררו באי 202,262 תושבים, מרביתם בעיר טרנאטה, המרכז המסחרי של מחוז מאלוקו צפון, שעד 4 באוגוסט 2010 שימשה גם כבירתו (מתאריך זה משמשת העיירה הקטנה סופיפי – Sofifi – שבחופו המערבי של הלמהרה כבירת המחוז).
התושבים הם ממוצא מלאי, מרביתם מוסלמים (98%) ומיעוטם נוצרים (2%), תוצאה של חילופי האוכלוסייה בין טרנאטה והלמהרה בעקבות המהומות של 1999–2000.
חלק מהתושבים בטרנאטה מדברים שפה מקומית המכונה "שפת טרנאטה", שבניגוד למרבית השפות באינדונזיה אינה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות, אלא לשפות פפואניות.
היא ככל הנראה קשורה לשפות אותם דוברים באזור חצי האי ראש הציפור בגינאה החדשה.
שפה זו נמצאת בנסיגה, כאשר רוב התושבים דוברים ניב של מלאית המכונה "מלאית של טרנאטה" (Ternate Malay) ששימשה במקור לתקשורת עם הסוחרים שהגיעו לאי והפכה לשפת אם.
התושבים מגדלים אורז, תירס, קפה, פלפל, אגוז מוסקט, פירות וכן את דקל הסאגו.
אף שעושרו של האי בעבר בא מייצוא תבלין הציפורן, מייצא האי כיום בעיקר קופרה ואגוז מוסקט.
האי ושבעה איים סביבו (ארבעה מהם מאוכלסים ושלושה בלתי מאוכלסים) שייכים למועצה העירונית (kotamadya) "קוֹטֶה טרנאטה" (Kota Ternate - העיר טרנאטה).
המועצה שייכת למחוז מאלוקו צפון ומחולקת לשמונה אזורי משנה (kecamatan), מתוכם חמישה באי טרנאטה:
"פולאו טרנאטה" (Pulau Ternate – "האי טרנאטה") – שטחו 37.23 קמ"ר, והוא מקיף את אזור החוף של האי מצפון-מזרח ועד דרום-מזרח
"טרנאטה אוטארה" (Ternate Utara - "טרנאטה צפון") – שטחו 14.38 קמ"ר, קטע החוף הצפון-מזרחי
"טרנאטה טנגה" (Ternate Tengah - "טרנאטה מרכז") – שטחו 10.85 קמ"ר, מרכז החוף המזרחי
"טרנאטה דרום" (Ternate Selatan – "טרנאטה דרום") – שטחו 16.98 קמ"ר קטע החוף הדרום-מזרחי
"הוטן לינדונג" (Hutan Lindung – "יערות מוגנים") – שטחו 22.05 קמ"ר, מרכז האי כולל הר הגעש גמאלמה
בחוף הצפון-מזרחי של האי, כ-5 קילומטרים ממרכז העיר טרנאטה, פועל נמל התעופה "סולטאן באבולה" (Bandara Sultan Babullah) (), קוד יאט"א TTE.
נמל התעופה קרוי על שם הסולטאן שלחם בהצלחה כנגד הפורטוגזים בסוף המאה ה-17. בנמל התעופה פועלות כמה חברות תעופה פנים-אינדונזיות (Garuda ,Sriwijaya ,Wings ו-Expressair) ויוצאות ממנו טיסות סדירות למקאסאר, למאנדאו, לאמבון ולג'קרטה.
אל האי ניתן להגיע גם בדרך הים באמצעות חברת הספנות הלאומית של אינדונזיה (Pelni).
קו סדיר היוצא מביטונג בצפון סולאווסי בדרכו לסורונג במחוז פפואה המערבית באי גינאה החדשה עובר פעם בשבוע בכל כיוון באי.
בנוסף יש ספינות נוסעים קטנות יותר המגיעות לאי פעמיים עד שלוש בשבוע ממנאדו בירת סולאווסי בדרכן לאיי סולה בצפון מאלוקו.
פעמיים בשבוע מגיעה גם מעבורת מביטונג לטרנאטה.
סביב האי כביש טבעתי המקשר בין העיר טרנאטה ליישובים סביב החוף.
את התחבורה הציבורית מספקים מוניות שירות בנות שלושה גלגלים (המכונות bemo) או אופנועים (המכונים ojek).
העיר טרנאטה (Kota Ternate) משתרעת על חופו המזרחי של האי לאורך 10 קילומטרים, משדה התעופה ועד נמל בסטיונג (Bastiong).
המרכז המסחרי של העיר משתרע ברצועה של 2 קילומטרים מתחנת האוטובוס שליד מבצר אוראניה (Benteng Oranye) ועד נמל אחמד יאני (Ahmad Yani) שבו עוגנות הספינות של Pelni.
אתרי התיירות העיקריים בעיר הם ארמון הסולטאן, שנבנה ב-1796 ומשמש חלקית כמוזיאון, ומבצר אוראניה, שנבנה על ידי ההולנדים בשנת 1607 ושימש כמטה חברת הודו המזרחית ההולנדית עד 1619, מועד הקמת בטאוויה על חורבות ג'איאקתרא (כיום ג'קרטה) בידי ההולנדים.
ארמון הסולטאן (Kedaton Sultan Ternate, ) – הארמון בנוי למרגלות גמאלמה כשהוא צופה אל הים.
הוא בנוי בסגנון קולוניאלי ואמור לסמל אריה רובץ.
משפחת הסולטאן עדיין מתגוררת במקום, אבל תיירים מוזמנים לאולם הגדול הבנוי בסגנון מעורב, מזרחי וקולוניאלי שבו מוצגים פריטים הקשורים במשפחה דוגמת בגדי שרד, כלי נשק, מתנות שניתנו לסולטן ודגלים.
היהלום שבכתר הוא "הכתר" של הסולטאן שהמקומיים מייחסים לו כוחות נסתרים.
על מנת לראות את הכתר צריך לבקש רשות מיוחדת לפחות חודש מראש.
מסגד הסולטאן (Masjid Sultan Ternate, ) – המסגד המלכותי שוכן מרחק קצר מארמון הסולטאן.
המבנה מרובה הגגות בנוי בסגנון אופייני למסגדים אינדונזיים עתיקים.
בפנים יש עבודות מעץ עתיקות.
המסגד הגדול (Masjid Al-Munawwar Ternate, ) – המסגד הגדול הוא מסגד מודרני גדול שנבנה על קו המים בסמוך למרכז הקניות של טרנאטה (Jatiland Mall) על קרקע שיובשה מהים.
הוא נחשב בין 100 המסגדים היפים ביותר באינדונזיה.
מצודת אוראניה (Benteng Oranye, ) – מצודה הולנדית גדולה שנבנתה ב-1607 ושוכנת במרכז העיר טרנאטה.
המצודה לא שוחזרה וכיום מתגוררים בשטחה כמה משפחות.
ניתן עדיין לראות את השער הראשי, את החומות ותותחים עתיקים בשטח המצודה.
מצודת טולוקו (Benteng Tolukko, ) – מצודה פורטוגזית קטנה משוחזרת שממנה תצפית יפה והמיצג על עבודות השחזור.
מצודת קלמטה (Benteng Kalamata, ) – מצודה פורטוגזית גדולה שנבנתה ב-1540 כדי להתמודד עם התקפות הספרדים מטידורה.
במקור הייתה קרויה מבצר סנט לושיה, וקרויה כיום על שם אחותו של אחד הסולטאנים.
המבצר שוחזר ב-1994 ובנוי בצורת כוכב, כשממנו יש תצפית על טידורה.
באי יש שרידים של עוד שתי מצודות פורטוגזיות: "מצודת נוסרה סניורה דל רוסריו" (Benteng Nosra Senora del Rosario) ו"מצודת סנטו פדרו אי פאבלו" (Benteng Kota Janji (Santo Pedro Y Pablo)).
באטו אנגוס (Batu Angus Kulaba, "הסלע השרוף", ) – אתר טבע, כ-10 קילומטרים צפונית לעיר טרנאטה.
שדה לבה מהתפרצות גמאלמה במרץ 1737, שבו הסלעים נראים חרוכים.
האי הירי (Pulau Hiri, ) – אי קטן מצפון-מערב לטרנאטה השייך אליו.
גם אי זה כמו טרנאטה הוא אי געשי, אם כי הר הגעש כבוי.
ניתן לטפס לפסגה שבה יש אגם לוע, אבל הפעילות התיירותית העיקרית היא צלילה במימיו הצלולים.
חוף סולמדאהה (Pantai Sulamadaha; ) – חוף של חול שחור פופולרי בקרב התושבים.
מהחוף יש מסלול הליכה לחוף קטן יותר ולמפרץ שבו אפשר לצלול לשונית אלמוגים סמוכה.
אגם טולירה (Danau Tolire Besar, ) – שני אגמי לוע (למעשה מארים), המרוחקים כ-200 מטרים זה מזה כ-10 קילומטרים צפונית מערבית לעיר טרנאטה.
האגם הגדול קוטרו 700 מטרים, שטחו 50 דונם, עומקו המרבי 50 מטרים, והוא מוקף בצוקים תלולים.
האגמים מוקפים ביער עבות והמקומיים קושרים למקום אגדות רבות, בהם הטענה שיש במי האגם תנינים לבנים גדולים.
אגם לגונה (Danau Laguna, ) – גם אגם זה בדרום טרנאטה הוא מאר.
מחופי האגם נשקפים הר הגעש בטידורה מעבר למצר או הר הגעש גמאלמה בעורפו.
באגם אפשר לשחות, והמקומיים מגדלים בו דגים בכלובים.
הר גמאלמה (Gunung Gamalama, ) – הטיפוס אל לוע הר הגעש בגובה 1,715 מטרים דורש כושר גופני, ומחייב בדיקה מוקדמת שאין סכנת התפרצות קרובה.
מעבר ללוע המעשן נשקף מהפסגה נוף של האיים מסביב (בהנחה שהפסגה אינה מכוסה בערפל, תופעה נפוצה).
בנמל תעופה, טֶרְמִינָל (נקרא גם מסוף, מכונה גם בֵּית נְתִיבוֹת) הוא מבנה המשמש את הנוסעים במעבר בין חלקו החיצוני של הנמל עד למתקנים המאפשרים את עלייתם למטוסים.
בתוך הטרמינל נמצאים דלפקי כירטוס, מערכות הטיפול בכבודה, מתקני האבטחה, עמדת ביקורת הדרכונים, חנויות דיוטי פרי, ומתקני העלייה למטוס.
לרוב, בנמלי תעופה גדולים ישנם מספר טרמינלים, לעומת זאת בשדות תעופה קטנים, טרמינל יחיד ישמש את כל היעדים.
ברבים משדות התעופה הגדולים בעולם מחוברים הטרמינלים באמצעות מדרכה עילית, מנהרה, או רכבת קלה.
טרמינלים רבים הם מונומנטליים כנמל התעופה הבינלאומי של בגדאד, רבים מהם נחשבים ליצירות מופת ארכיטקטוניות כטרמינל 5 בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
כמו כן ישנם טרמינלים הנבנים על פי התרבות המקומית.
הטרמינלים הראשונים נבנו בשנות השלושים בשל העלייה בפופולריות טיסות הנוסעים.
הטרמינלים נבנו סמוך למסלולי הטיסה, והנוסעים היו הולכים ברגל או נוסעים באוטובוסים לעבר המטוסים.
כיום הולכים הנוסעים ברגל ונוסעים באוטובוסים בעיקר בשדות תעופה קטנים, בשדות תעופה גדולים משתמשים בגשר עלייה למטוס.
בשדות תעופה רבים בנוי הטרמינל כפיר, והמטוסים חונים משני צידי המבנה.
לטרמינלים מסוג זה קיבולת נוסעים גבוהה, ועיצוב פשוט.
אולם לעיתים על הנוסעים ללכת מרחק גדול בין הדלפקים לשער העלייה למטוס, (עד קילומטר וחצי בנמל התעופה אוסקה קנסאי).
בשדות תעופה גדולים רבים נעשה שימוש בטרמינלים מסוג זה בהם: נמל התעופה לונדון הית'רו, נמל התעופה סכיפהול, נמל התעופה שיקגו או'הייר, נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט, נמל התעופה הבינלאומי דובאי, נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג, נמל התעופה הבינלאומי מיאמי, נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה, ונמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור.
טרמינל הבנוי כעיגול מנותק משאר מבני נמל התעופה, וניתן להחנות את המטוסים סביב כל היקף הטרמינל.
שדה התעופה הראשון בו נעשה שימוש בדגם זה היה נמל התעופה לונדון גטוויק.
בתחילה נעשה שימוש במנהרות להולכי רגל על מנת להגיע לטרמינל, אולם כיום עיקר השימוש נעשה במסיעונים.
נמל התעופה הראשון בו הותקן מסיעון היה נמל התעופה הבינלאומי של טמפה.
שדות תעופה בולטים בהם טרמינלים עגולים: נמל התעופה שארל דה גול, נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, נמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן, נמל התעופה הבינלאומי לוגן, נמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה, נמל התעופה הבינלאומי אורלנדו, נמל התעופה של בריסל, ונמל התעופה הבינלאומי פיטסבורג.
בנמלי תעופה בהם טרמינל בצורת חצי עיגול, חנית המכוניות נמצאת בצד אחד והמטוסים חונים בצד השני.
בטרמינלים מסוג זה גדל המרחק אותו צריכים ללכת הנוסעים ממכוניותיהם, אולם זמן ההליכה בין הדלפקים למטוסים קצר בצורה משמעותית.
דוגמאות לשדות תעופה בהם טרמינלים דומים: נמל התעופה הבינלאומי טורונטו-פירסון, נמל התעופה הבינלאומי דאלאס פורט וורת', נמל התעופה ברלין-טמפלהוף ונמל התעופה בומביי צ'הטראפאטי צ'יוואג'י.
עד להמצאת שרוול העלאת נוסעים בסוף שנות החמישים.
נעשה שימוש בטרקלין בעל גלגלים שיכול היה להכיל עד ל-102 נוסעים, ולנסוע בעצמו לעבר המטוס.
שיטה זו פותחה על ידי חברת קרייזלר בשיתוף "Budd Company".
השימוש בטרקלינים אלו היה נדיר.
בין שדות התעופה שהפעילו את המערכת: נמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי, נמל התעופה הבינלאומי מונטריאול מירבל ונמל התעופה וושינגטון דאלס.
טְרָמֶצִינוֹ (באיטלקית: tramezzino; ברבים טרמציני או טרמיציני -tramezzini) הוא כריך האופייני למטבח האיטלקי.
הכריך עשוי משתי פרוסות לחם לבן, שנחתכה המעטפת הקשה שלהן.
כריך זה מוגש לרוב כחטיף בפאבים איטלקיים, או נאכל לארוחת בוקר.
הכריך ממולא במילויים שונים, בעיקר מילוי של טונה, זיתים ופרושוטו.
מקורו של הטרמציני בביית הקפה מולאסאנו די פיאצה קסטלו (Caffè Mulassano di Piazza Castello) שבעיר טורינו שבאיטליה.
הכריך היה פיתוח של הכריכים המוגשים במסגרת שעת התה המסורתית מהמטבח האנגלי, והומצאו על ידי גבריאלה ד'אנונציו.
לפי גרסה אחת הכריכים הומצאו בשנת 1925, ולפי גרסה אחרת - באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
שמו, "טרמציני", שפירושו "בין שניהם", כוונתו לבין שתי פרוסות הלחם.
מחוז טרנבה (בסלובקית: Trnavský kraj; בהונגרית: Nagyszombati kerület) הוא אחד משמונת המחוזות בסלובקיה.
המחוז ממוקם בחלק המערבי של סלובקיה והוא הקטן ביותר מבחינת אוכלוסייה.
עם זאת, צפיפות האוכלוסייה בו עומדת על 133 תושבים לקילומטר רבוע, נתון הגבוה מהממוצע הכלל-ארצי של 110 תושבים לקילומטר רבוע.
טרן אאוט הוא שם לפעולה המשלבת קבוצות שרירים באזור האגן והגפיים התחתונות, המחללת רוטציה כלפי חוץ של ראש עצם הירך במכתש המפרק.
מידת הרוטציה תלויה, בין השאר, בנתונים מולדים של מבנה השלד והרצועות, לרבות גמישות מסוימת של פרקי הברך והקרסול, המאפשרים כ-20-30 מעלות נוספות של סיבוב.
טרן אאוט היא יכולת חיונית לטכניקת הבלט הקלאסי והיא הבסיס לכל תנועת הבלט.
טרן אאוט מושלם הוא של 180 מעלות.
הזווית הנמדדת היא זו שבין כפות הרגליים כשהעקבים נוגעים זה בזה בתנוחה הראשונה.
רק במקרים נדירים ניתן להגיע בניסיון ראשון לטרן אאוט מושלם.
ניתן לשפר את הטרן אאוט בעזרת תרגילים, אשר מגבירים את הגמישות במפרק הירך ומחזקים את שרירי הישבן.
בתחילת המאה ה-17, הגדירו את חוקי הבלט תוך התייחסות אסתטית.
בושאמפ - מנהל האקדמיה למחול בפריז בשנת 1661 - ניסח מערכת כללים לאומנות הבלט וביסודה: חמש פוזיציות הרגליים.
חמש הפוזיציות הן חמש צורות שונות לחלוקת משקל הגוף בין שתי הרגליים.
עיקרון הפתיחה - הטרן אאוט - משותף לחמש הפוזיציות.
חמש הפוזיציות שימשו תמריץ להגדלת זווית הפתיחה ולהרחבת טווח התנועה של הגפיים התחתונות.
משום כך ניתן לייחס את התפתחות הטכניקה המתוחכמת של הבלט הקלאסי במידה רבה להתפתחות הטרן אאוט.
בנוסף להשפעתו על טווח התנועות באמצעות חופש התנועה של פרק הירך, הקל הטרן אאוט גם על העברת המשקל לאחור ומצד לצד, ובכך אפשר תזוזה נוחה וזריזה יותר, שהכרחית להתקדמות בבלט הקלאסי.
התפתחות הטכניקה והאסתטיקה של הבלט התמידה לעודד את הגדלת זווית הטרן אאוט מ-45 מעלות, בימיו של בושאמפ, עד למימוש הפוטנציאל האנטומי המרבי שלו, כלומר 180 מעלות, בשלהי המאה ה-18. ללא התפתחותו של הטרן אאוט, לא ניתן היה לממש את גולת הכותרת של עיקרון הוורטיקליות בבלט, העלייה על הבהונות.
טרמל דארדן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצה פלקנסטרו קאנטו מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
גובהו 1.96 מטרים והוא משחק בעמדת הסמול פורוורד.
אליפות ליגת העל הבלגית בכדורסל: 2008
אליפות ליגת העל האוסטרלית בכדורסל: 2009
אליפות ליגת העל הצרפתית בכדורסל: 2011
אליפות ליגת העל הספרדית בכדורסל: 2013
גביע המלך הספרדי בכדורסל: 2014
תחרויות טרמפולינה נערכות במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סידני (2000).
התחרויות נערכות הן לגברים והן לנשים.
בשלב המוקדם מתחרים 16 מתעמלים, לכל היותר שניים מכל מדינה.
"טרמינל 3" הוא אלבומו השביעי של הזמר דודו אהרון אשר יצא לאור ב-7 ביוני 2015.
אהרון עצמו אחראי למרבית המילים והלחנים, לצד טקסטים ולחנים של דיקלה, אופיר כהן, נאור סינואני, אבי אוחיון ואסף צרויה.
על העיבודים וההפקה המוזיקלית עבד אהרון עם יעקב למאי, תמיר צור, רביד קשתי ודודו קומה.
ביניהם הלהיטים "טרמינל 3", "עוברת מולי", "ואם היינו יחד", "משהו טוב" ו"משהו קורה פה" וכן הדואט "הכל קורה בתל אביב" עם מייק שריף.
את השיר הקדיש אהרון לחברתו.
טרמסוס הייתה עיר חשובה בפיסידיה, בשטחי טורקיה המודרנית.
טרמסוס נבנתה על הרי הטאורוס בגובה רב ושרידיה קיימים עד היום.
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה של העיר.
בשנת 333 לפנה"ס נכשל אלכסנדר הגדול בניסיונו לכבוש אותה.
אריאנוס אחד הביוגרפים החשובים של אלכסנדר מציין שהעיר דומה לקן נשרים, וטוען שאפילו כוח קטן מאוד יכול להגן עליה בקלות בשל המכשולים הטבעיים שלה.
בתקופת מלחמות הדיאדוכים תמכו תושבי העיר בפרדיקס, ולאחר מכן באאומנס.
בשנת 319 לפנה"ס אחיו של פרדיקס, אלקטס, ביקש מקלט בעיר מפני צבאו של אנטיגונוס מונופתלמוס.
צעירי העיר העניקו לו מקלט, אולם אנטיגונוס איים בהתקפה אם לא יוסגר לו, וזקני העיר רצו לעשות זאת, אולם אלקטס הסית נגדם את הצעירים והצליח לשכנע אותם להישאר נאמנים לו.
בלית ברירה הביאו את גופתו לאנטיגונוס, זה התעלל בגופה במשך שלושה ימים, ולאחר מכן השליך אותה בביזיון ללא קבורה, אולם צעירי טרמסוס דאגו לו לקבורה מכובדת.
העיר תמכה ברומא במהלך המאבקים השונים שלה באזור, ולפיכך קיבלה אוטונומיה מסוימת תחת השלטון הרומאי.
בתאריך לא ברור העיר ננטשה, ככל הנראה בשל מפולת סלעים שרמסה את הצינור שהוביל אספקת מים אליה.
טרנאוזן () היא עיר במחוז זיילנד שבהולנד.
זוהי העיר המאוכלסת ביותר במחוז.
טרנאוזן שוכנת על הגדה הדרומית של השפך המערבי של נהר הסחלדה.
העיר ידועה בבניין העירייה המרשים שלה ובתעלות הדומות לאלו שבאמסטרדם עם הבתים העתיקים לאורכן.
טרנאוזן מוזכרת לראשונה במקור משנת 1325. העיר שכנה במיקום אסטרטגי על נתיבי המים לגנט (כיום בבלגיה).
העיר קיבלה את מגילת הזכויות שלה ב-1584.
על פי המסורת ההולנדית, הייתה העיר ביתו של קפטן הספינה האגדית, ההולנדי המעופף, קפטן ואן דר דקן, שגידף את האל ונידון להפליג בימים לנצח, כפי שמתואר ברומן מאת פרדריק מריאט, "ספינת הרפאים" ובאופרה מאת ריכרד וגנר, ההולנדי המעופף.
לפני שנת 1877 נקראה העיר לעיתים בשם "נאוזן" (Neuzen).
כיום תעלת טרנאוזן-גנט היא נתיב מים חשוב.
נמלה של העיר הוא השלישי בגודלו בכל הולנד, לאחר אלו של רוטרדם ואמסטרדם.
המפעל הגדול ביותר של חברת דאו כימיקלים מחוץ לגבולות ארצות הברית שוכן בטרנאוזן, על הגדה המערבית של תעלת טרנאוזן-גנט.
ההגעה לטרנאוזן היא דרך מנהרת הסחלדה המערבית, שנפתחה במרץ 2003. העיר לא מקושרת לרשת הרכבות ההולנדית, למרות שמפעל דאו כימיקלים מקושר במסילת ברזל למטענים בלבד דרך גנט.
טרמפלינג (מאנגלית: Trampling; בעברית: "רמיסה", "דריסה" או "דריכה") היא פעולה של הליכה על משהו או מישהו בכוונה לגרום לו נזק או כאב.
השימוש במונח "טרמפלינג" בדרך כלל מתייחס לפעילות המינית הכרוכה ברמיסה תחת רגליו של אדם או רגליהם של כמה אנשים במטרה ליצור גירוי מיני לאדם הנרמס.
מאחר שטרמפלינג יכול לשמש לייצור כאב, הפטיש המתייחס לנושא עבור חלק מהאנשים קשור קשר ישיר לתחום הסאדו-מזוכיזם.
פטיש דומה לטרמפלינג הרגיל הוא אדם המדמיין את עצמו כאילו הוא בגודל זעיר מתחת לרגלי אדם אחר בגודל רגיל, או שהאדם מדמיין שהוא בגודל רגיל, אך הוא נרמס על ידי אדם ענק.
פטיש זה ידוע בשם "פטיש הענקיות" או מקרופיליה .
אולם פטיש זה לא דומה באופן מלא לטרמפלינג ולא מזוהה איתו.
הצורה הנפוצה ביותר של טרמפלינג נעשית על ידי אישה "שולטת" שמתהלכת על כנוע גברי, ויש המקשרים אותו לעיתים לתחום הפטיש לכפות רגליים.
ביצוע הטרמפלינג נעשה בעיקר על ידי כך שמבצעת הטרמפלינג מתהלכת על מי שמתחתיה, מקפצת עליו או רוקעת בחוזקה על גבו של הכנוע, על החזה, על הבטן, על איבר המין, על הפנים ובמקרים נדירים, גם על הצוואר שלו.
טרמינל הוא מגזין התיירות של ערוץ 13 בהנחיית ירדן הראל שהחליפה את עמית קוטלר.
התוכנית משודרת החל מ-4 ביולי 2019.
בכל תוכנית היא עוסקת בחופשות שונות בארץ ובעולם ומראיינת אנשים שקשורים לנושא.
טרמפ על מטאטא הוא סרט טלוויזיה בריטי-גרמני באנימציית סטופ מושן לילדים מסוגת פנטזיה והרפתקאות, שמבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר.
הסרט שודר לראשונה בבריטניה בערוץ BBC One ב-25 בדצמבר 2012, ולאחר מכן שודר בארצות הברית בערוץ Universal Kids ב-30 באוקטובר 2013 כחלק מספיישל לכבוד ליל כל הקדושים.
בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ לוגי בשנת 2013. אורך הסרט הוא כ-27 דקות, ושפות המקור שלו הן אנגלית וגרמנית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית וצרפתית).
בטקס פרסי אוסקר ה-86 שהתרחש בשנת 2014, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
הסרט מספר את עלילת הספר "טרמפ על מטאטא" שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר.
הסרט עוסק במכשפה וחתול היוצאים לטיול על המטאטא שלהם.
במהלך הטיול רוח חזקה העיפה את הכובע של המכשפה, את הסרט משערה ואת שרביט הקסמים שלה.
את כל הדברים האלה מצאו חיות שהחזירו את הפריטים למכשפה והצטרפו לטיול על המטאטא, דבר הגורם לתקלה איומה.
במאי הדיבוב של הסרט בעברית היה ליאור סול, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמספרסיימון פגיואב יפתמכשפהג'יליאן אנדרסוןדורית טל שלוחתולרוב בריידוןנשאר הדיבוב המקוריכלבלבמרטין קלונססער בדישיציפורסאלי הוקינסמונה מורצפרדעדייוויד ואליאמסדרקוןטימותי ספוליורם יוספסברג
טרמפ על מטאטא הוא ספר ילדים בריטי, שנכתב על ידי ג'וליה דונלדסון ואויר על ידי אקסל שפלר.
הספר עוקב אחר מכשפה אדיבה, אשר מזמינה בעלי חיים לטרמפ על המטאטא שלה יחד עם חתולה, לאחר שהם מוצאים חפצים שאבדו לה.
הספר יצא לאור לראשונה על ידי הוצאת מקמילן בשנת 2001, ומאז תורגם ל-22 שפות, זכה ב-6 פרסים, הופק לסרט והותאם לבמה.
לספר יש 32 עמודים ושפת המקור שלו היא אנגלית (הספר תורגם לשפות נוספות, ביניהן עברית ורוסית).
בישראל, הספר הופץ על ידי "כנרת זמורה-ביתן דביר", ותורגם לעברית על ידי רימונה די-נור.
הספר גם עובד להצגה על ידי תיאטרון המטמון.
מכשפה וחתול יצאו לטיול על המטאטא.
במהלך הטיול רוח חזקה העיפה את הכובע של המכשפה.
המכשפה הנחיתה את המטאטא ויחד עם חתולה חיפשה את הכובע.
פתאום הגיע כלבלב שהחזיר את הכובע למכשפה.
הכלבלב ביקש להצטרף לטיול של המכשפה והחתול, המכשפה הסכימה והכלבלב הצטרף.
לאחר מכן, רוח חזקה העיפה את הסרט משערה של המכשפה.
המכשפה הנחיתה את המטאטא ויחד עם חתולה והכלבלב חיפשה את הסרט.
פתאום הגיע עורב ירוק שהחזיר את הסרט למכשפה.
העורב הירוק ביקש להצטרף לטיול של המכשפה, החתול והכלבלב, המכשפה הסכימה והעורב הירוק הצטרף.
כשארבעתם ממשיכים לעוף על המטאטא, רוח חזקה העיפה את שרביט הקסם של המכשפה.
המכשפה הנחיתה את המטאטא ויחד עם חתולה, הכלבלב והעורב הירוק חיפשה את שרביט הקסם.
פתאום הגיעה קרפדה שהחזירה למכשפה את שרביט הקסם.
הקרפדה ביקשה להצטרף לטיול של המכשפה, החתול, הכלבלב ועורב הירוק, המכשפה הסכימה והקרפדה הצטרפה.
כשחמשתם עפו על המטאטא, המטאטא נשבר ונחצה לשתיים.
החיות שהיו על החצי הראשון נפלו לתוך ביצה, והמכשפה שהייתה בחצי השני נשארה על המטאטא.
פתאום דרקון מרושע מצא את המכשפה ותכנן לאכול אותה.
כשהדרקון החזיק במכשפה ועמד לאכול אותה, מפלצת מפחידה יצאה מהביצה והרחיקה את הדרקון.
המכשפה שפחדה מן המפלצת גילתה שהיא בעצם החיות שנפלו מן הביצה.
המכשפה עשתה כישוף בשביל להכין מטאטא חדש וכל אחת מן החיות הוסיפה חפץ לכישוף.
פתאום נוצר מטאטא חדש עם מושב מותאם לכולם, וכך החיות והמכשפה המשיכה את הטיול.
המכשפה - מכשפה עם אף לתפארת הלובשת כובע ובעלת צמה עם סרט.
החתול - חתולה של המכשפה.
הכלבלב - כלבלב שמצא את הכובע של המכשפה.
העורב הירוק - עורב ירוק שמצא את הסרט של המכשפה.
הקרפדה - קרפדה שמצאה את שרביט הקסם של המכשפה.
הדרקון - דרקון מרושע שתכנן לאכול את המכשפה.
בשנת 2012, הופץ סרט טלוויזיוני בריטי-גרמני בהנפשת סטופ מושן המבוסס על הספר בשם "טרמפ על מטאטא".
בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 2013 בערוץ לוגי.
2002: פרס הספר לילדים סקוטי
2002: Blue Peter Book Award - הספר הטוב ביותר לקריאה בקול רם
טרמרקטיים המכונים דובים קצרי-פנים (שם מדעי: Tremarctinae) היא תת-משפחה של יונקים דמויי כלב ממשפחת הדוביים שחיו החל מסוף תקופת המיוקן עד הפליסטוקן.
כיום יש רק נציג אחד מקבוצה זו - דוב המשקפיים (Tremarctos ornatus), שהוא הדוב היחיד החי בטבע באמריקה הדרומית.
מוצא הטרמרקטיים באמריקה הצפונית, ובמהלך ההחלפה האמריקאית הגדולה עברו חלק מהמינים לאמריקה הדרומית, לרבות סוג הדוב הגדול ביותר מעולם - הארקטותריום, שהגיע למשקל 2.5 טונות בממוצע.
באמריקה הצפונית שלט אז דוב ענק נוסף - דוב הבולדוג, שכונה כך עקב מבנה הלסתות שלו שעוצבו לנשיכה חזקה של טרפו, והגיע למשקל של 900 קילוגרם.
רבים מהם התפתחו לטורפי-על קרניבורים כמעט לגמרי.
עם זאת, הדובים הקטנים יותר במשפחה היו אוכלי כל, בדומה לדוב המשקפיים המודרני.
דובים אלה נחשבים לרחוקים יחסית משאר הדובים והם קרובי האיילורופודים, בה מצוי הפנדה הענקית.
סוג פליוארקטוס (Plionarctos) - נכחד
סוג דוב הבולדוג (Arctodus) - נכחד
סוג ארקטותריום (Arctotherium) - נכחד
מין דוב משקפיים פלורידה (Tremarctos floridanus) - נכחד
טרמרקטוס (שם מדעי: Tremarctos) הוא סוג של יונקים ממשפחת הדוביים ומתת-משפחת הטרמרקטיים, בה שרד מין יחיד - דוב המשקפיים (Tremarctos ornatus).
זהו הדוב היחיד החי באמריקה הדרומית ובכלל בחצי הכדור הדרומי.