tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאורעות 1933 היו מעין הקדמה למאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, אשר החלו כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1936, במהלכן התרחש גם מרד המוני של ערביי ארץ ישראל כנגד שלטון המנדט הבריטי, בד בבד עם פרעות ביהודים ומלחמה גלויה נגד היישוב היהודי בארץ ישראל.
מאורעות אלה נמשכו עד שדעכו בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מאוריציוס הוא קדוש נוצרי שהיה מפקד יחידת חיילים בלגיון הרומי אשר היה ידוע כלגיון התבאי.
יחד עם קבוצה שלמה של חיילים מאותו לגיון הוא הוצא להורג על דתו ונחשב למרטיר.
מאוריציוס הוא קדוש מגן למספר מקצועות, מקומות וממלכות; הוא קדוש חשוב בכנסייה הקופטית, מכיוון שהיה מצרי.
בשנת 287 נשלח הלגיון שלו במצוות הקיסר מקסימיאנוס לדיכוי מרד של הבגאודאי בגאליה.
במהלך דיכוי המרד, הצטוו חיילי הכוח להטריד גם נוצרים שהתגוררו בגאליה.
כשסירבו, העניש אותם מקסימיאנוס בפקודת דקימאטיו (הוצאה להורג של כל חייל עשירי).
לאחר הדקימאטיו, המשיך הלגיון להתמרד ולסרב להטריד נוצרים, ומקסימיאנוס הפעיל שוב את העונש, עד שהחליט להוציא את כל חיילי הלגיון להורג.
על פי המסורת הוא קבור באגאונום (כיום סן מוריץ שבקנטון ואלה בשווייץ).
הוא נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית מאז המאה ה-4. יום חגו הוא ה־22 בספטמבר.
עיירת הנופש היוקרתית והמפורסמת סנקט מוריץ קרויה על שמו.
מאוריציו ויטלה (1 באפריל 1907 – 30 באפריל 1985) היה תעשיין ישראלי, מייסד תשלובת הטקסטיל ויטלגו ומלון רמת אביב.
ויטלה נולד בעיר ביאלה שבמחוז פיימונטה באיטליה, שם גר גם בימיו הבוגרים עם אשתו ויטוריה ושלושת ילדיו ברונו ריקרדו ואלדו.
לאחר פלישת הגרמנים לצפון איטליה ב-1943, ברח ויטלה עם משפחתו, ועם המטפלת קרלוטה ריצטו לשווייץ.
קרלוטה ריצטו הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם על הצלת הבן הבכור ברונו.
המשפחה התגוררה בלוגאנו, שווייץ, עד לסיום המלחמה.
ויטלה ומשפחתו חזרו לביאלה ב-1945. ב-1950 המשפחה עלו ארצה יחד.
מלון רמת-אביב הוקם מצפון לירקון בשנת 1951 על ידי ויטלה, יהודה ארזי, שהיה מראשי "ההגנה" ועדה סרני, שהייתה מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה ואלמנתו של הצנחן אנצו סרני.
המלון פעל במשך כ-55 שנים והתארחו בו מפורסמים רבים כגון ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון, ראש ממשלת בורמה או נו, שחקן הקולנוע דני קיי ואחרים.
המלון הוקם כארבע שנים לפני שכונת רמת אביב.
גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל, הייתה תושבת שכונה מצפון לירקון שטרם נקבע שמה.
מאיר פנתה לויטלה שיסכים כי השכונה תיקרא על שם המלון.
מאוחר יותר עבר המלון לניהולה של חברת "נכסי אביב", המנוהלת על ידי בנו ראובן ויטלה.
ב-2009 נהרס המלון ובמקומו הקימה חברת אפריקה ישראל להשקעות שכונה חדשה.
אחד מרחובות השכונה נקרא על שמו של מאוריציו ויטלה.
ב-1960 הקים את תשלובת הטקסטיל "ויטלגו" ברמת החייל יחד עם רפאל סטרוגו.
ב-1964 קנה את חלקו של סטרוגו במפעל.
המפעל ייצר חוטים להלבשה עליונה ותחתונה, חוטי אריגה לבדי ריפוד וחוטים לסריגת יד.
מאוחר יותר עברה התשלובת לבעלות בניו של ויטלה, ראובן, ברונו ואלדד.
ב-2001 רכשה חברת "צמר טדי" את המפעל.
מאוריציו גאלבאיו (באיטלקית: Maurizio Galbaio; בלטינית: Mauricius Galba - מאוריקיוס גאלבה; נפטר בשנת 787) היה השביעי מבין דוכסי ונציה.
גאלבאיו כיהן כדוג'ה בין שנת 764 ועד מותו.
בתקופת עליית גאלבאיו לשלטון, נאבקו שתי סיעות זו בזו לקביעת עתידה של ונציה.
הסיעה הפרו-לומברדית מחד, והסיעה הפרו-ביזנטינית מאידך.
קודמיו של גאלבאיו היו פרו לומברדים.
גאלבאיו בא ממשפחה פרו-ביזנטינית, והתנגד לתומכי עצמאותה של ונציה.
גאלבאיו קיבל את התואר "היפאטוס" ו"מגיסטר מיליטום מקיסר האימפריה הביזנטית לאון הרביעי.
המלך הלומברדי דסידריוס, בתמיכת קרל הגדול תקף את מדינות האפיפיור ואת איסטריה, ואף שבה את בנו של הדוג'ה - ג'ובאני גאלבאיו.
מאוריציו גאלביו פנה לאפיפיור, אשר שלח שגרירים לקרל הגדול והביא לשחרורו של ג'ובאני גאלבאיו.
בעקבות שחרור בנו ניסה גאלבאיו להפוך את משרתו למשרה העוברת בירושה, ובשנת 778 מינה את בנו לתפקיד "משנה לדוג'ה" בהסכמת הקיסר הביזנטי.
במשך העשור הבא התפשטה ונציה באיי הלגונה, מאזור הריאלטו ועד קסטלו.
גאלבאיו הקים על האי אוליוולו (כיום קסטלו) את כנסיית סרגיוס ובקוס הקדושים וכן את כנסיית סן פייטרו די קסטלו.
לאחר מותו של מאוריציו גאלבאיו עלה לשלטון בנו ג'ובאני.
פלביוס מאוריקיוס טיבריוס אוגוסטוס היה קיסר של האימפריה הביזנטית.
נולד בשנת 539, הוכתר בשנת 582 והוצא להורג ב-27 בנובמבר 602. תקופת שלטונו הייתה סוערת והתאפיינה בלחימה בלתי פוסקת בכל החזיתות שעל גבולות האימפריה וחוסר שקט מבית.
מאוריקיוס נולד בקפדוקיה בשנת 539, מעט ידוע על מוצאו ואגדות מאוחרות מייחסות לו מוצא ארמני ואילן יוחסין עד לימי האימפריה הרומית.
מאוריקיוס הגיע לקונסטנטינופול כנוטריון ושימש כמזכיר עבור גדוד המשמר המלכותי הביזנטי האקסקוביטורס כאשר הוכתר מפקד המשמר כטיבריוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית תפס מאוריקיוס את התפקיד.
בשנת 577 וללא ניסיון כמפקד צבאי מונה מאוריקיוס כמגיסטר מיליטום למזרח (Magister Militum per Orientem), כלומר המפקד הצבאי העליון של הצבא הביזנטי במזרח, וזכה לקבל את התואר פטריקיוס - תואר כבוד עבור אנשים שהפגינו שירות נאמן לאימפריה.
מספרם של הפטריקים בממלכה הוגבל, בדרך כלל שימש התואר את האדם שהחזיק בכוח מאחרי הקלעים באימפריה.
בשנת 581 הצליח מאוריקיוס לנצח את הפרסים ושנה לאחר מכן הוא התחתן עם בתו של הקיסר קונסטנטינה.
מצבה של האימפריה הידרדר והקיסר טיבריוס הביא אותה לסף פשיטת רגל במדיניות פזרנית וחסרת ריסון, הוא נפטר - ככל הנראה הורעל - ביום 13 באוגוסט 582 וחתנו מאוריקיוס קיבל מידיו את השלטון.
מאוריקיוס קיבל את השלטון על אימפריה מוכה ובמצב של פשיטת רגל.
האימפריה שילמה מס כבד לאווארים לשמור על שקט בגבולות בעוד הסלאבים עורכים פשיטות שוד בבלקנים.
פעולתו הראשונה נועדה להקל את הלחץ על הגבול המזרחי ובשנת 586 הוא הביס את צבא האימפריה הסאסאנית בקרב שנערך בסמוך לעיר דארה.
האימפריה הסאסאנית עמדה על סף מלחמת אזרחים, והמלך הורמיזד הרביעי הודח מכסאו.
בנו - ח'וסרו השני הפסיד במאבק על השלטון ומצא מקלט מדיני בביזנטיון.
מאורסיוס הפקיד בידיו צבא של 35,000 חילים ואיתם חזר כוסרו לפרס הביס את מתחרהו והצליח לעלות לכס המלכות הסאסאני.
כוסרו, שככל הנראה אומץ טקסית על ידי מאוריקיוס, נשא לאישה את מרים בתו הבכורה של הקיסר הביזנטי ובתמורה העביר לריבונות ביזנטית את ארמניה ובירתה העתיקה דוין , חלקים ממסופוטמיה, ימת ואן, איבריה הקווקזית ובירתה טביליסי.
בכך השיג מאוריקיוס סטטוס קוו עם האימפריה הסאסאנית, הרחיב את השטח שבשליטת האימפריה הביזנטית וחסך כסף רב לאוצר האימפריה בייצוב הגבול המזרחי.
עם סיום מצב הלחימה במזרח הפנה מאוריקיוס את משאביו לאזור הבלקנים.
באזור זה נאחזו שבטים סלביים לאחר שבמשך תקופה ארוכה שדדו ותקפו מרכזים ומבצרים ביזנטיים, והגיעו על לפלופונסוס שביוון.
האווארים כבשו את הנמל סירמיום (בימינו העיר סרמסקה מיטרוביצה בשטח סרביה).
וממנו ערכו פשיטות הרס וביזה על נמלי הדנובה ובשנת 586 צרו על סלוניקי.
נסיונותיו של מאוריקיוס לייצב את האימפריה עלו על שרטון לקראת סוף שלטונו, מצבו הכספי הדחוק הביא אותו לקצץ במשכורות החיילים שכירי החרב שהרכיבו את רובו של הצבא הביזנטי, ועל פי חלק מהמקורות לסרב לשלם כופר עבור 12,000 שבויים ביזנטיים וכתוצאה מכך הם הוצאו להורג על ידי האווארים.
לפי המסורת, באותה תקופה תיאודורוס מסיקיון צין את הסוף הקרוב של הקיסר.
הניצוץ הוצת בשנת 602 כאשר הצבא הביזנטי בדנובה לא זכה לחזור למחנה החורף שבסמוך לבירה ונשאר בחזית - בניגוד למנהג.
החיילים הממורמרים העלו קצין בשם פוקאס על מגן והכריזו כי הוא מנהיגם.
המהומות התפשטו לקונסטנטינופול ומאוריקיוס ברח מהעיר עם אשתו ומשפחתו לניקומדיה (בימינו העיר הטורקית איזמיט).
פוקאס נכנס כמנצח לעיר הבירה והוכתר כקיסר.
מאוריקיוס נלכד, נאסר והוצא להורג עם בניו.
אשתו ושלוש מבנותיו שרדו והועברו למנזר.
ח'וסרו השני ניצל את רצח בן בריתו על מנת לשחרר עצמו מכבלי הסכם השלום עם ביזנטיון, אסף צבא ויצא לסדרת קרבות מול האימפריה הביזנטית, מערכה שתביא לידיו את כל אזור הלבנט ותביא אותו לשערי קונסטנטינופול.
חוקרים מודרניים של ההיסטוריה הביזנטית רואים במאוריקיוס שליט ומפקד צבאי מוכשר.
הוא מתואר כבעל יוזמה, מעוף ואומץ.
רפורמות מנהלתיות שיזם שינו את פני האימפריה לחיוב והיו נהוגות זמן רב לאחר מותו.
הוא ידוע כפטרון של אומנויות ומחקר מדעי ועל שמו קרוי ספר תאוריה צבאית, הסטרטגיקון, שנכתב ככל הנראה במטרה ליצור אחידות מבנית ורעיונית לתורת הלחימה של האימפריה הביזנטית בימי הביניים וכקודקס חוקים לרפורמה הצבאית.
הסטרטגיקון נחשב לאחד הטקסטים הצבאיים החשובים של ימי הביניים ובסיס לספרי תאוריה צבאית ביזנטיים מאוחרים יותר.
חולשתו הגדולה היה עיוורונו לעם וחוסר יכולתו לשפוט את העוינות הציבורית להחלטותיו.
החלטות אלו שיהירות בבסיסן הביאו בסיכומו של דבר לנפילתו.
כישלונו ומותו סימנו נקודת מפנה בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית והעולם, העימות המתחדש בין הביזנטים לסאסאנים הביא לתשישות של שני היריבים ולהצלחה המסחררת של הכוח העולה החדש - האימפריה המוסלמית שבמחצית השנייה של המאה השביעית תשמיד ותמחוק את האימפריה הסאסאנית ותכווץ את שטחי האימפריה הביזנטית.
הסלבים יחזרו לבלקן, יתיישבו בו דרך קבע ואיטליה תשתחרר מאחיזת הביזנטים.
בתורת ההסתברות, מאורע הוא מצב שניתן לייחס לו הסתברות.
באופן פורמלי יותר, מאורע הוא קבוצה השייכת לסיגמא-אלגברה שעליה מוגדרת מידת הסתברות.
בהינתן מרחב הסתברות , קבוצה נקראת מאורע.
קבוצת כל המאורעות היא סיגמא-אלגברה, ולעיתים מכונה "שדה המאורעות".
לפי אקסיומות ההסתברות, לכל מאורע מתקיים .
נבחן את המקרה של הטלת קובייה הוגנת.
מרחב המדגם של הטלת קובייה הוא המרחב האחיד .
כל תת-קבוצה של קבוצה זו הוא מאורע.
בעזרת העובדה שלכל תוצאה סיכוי של להתקבל ובזכות הסיגמא-אדיטיביות של פונקציית ההסתברות נוכל לחשב את ההסתברות לכל מאורע:
המאורע "תוצאת ההטלה היא " הוא הקבוצה וההסתברות שלו היא .
המאורע "תוצאת ההטלה זוגית" הוא הקבוצה וההסתברות שלו היא .
המאורע "תוצאת ההטלה היא " הוא הקבוצה הריקה (כי אינו במרחב מדגם) וההסתברות שלו היא .
המאורע "תוצאת ההטלה היא מספר" הוא הקבוצה שהיא מרחב המדגם כולו וההסתברות שלו היא .
כאשר מרחב המדגם הוא בדיד (דיסקרטי), כלומר הוא סופי או בן מנייה, מספיק להגדיר את ההסתברות לכל מאורע פשוט, דהיינו לכל יחידון במרחב המדגם, כדי להגדיר את ההסתברות של כל תת-קבוצה של מרחב המדגם.
על כן במרחב שכזה ניתן להגדיר את שדה המאורעות להיות קבוצת החזקה של מרחב המדגם.
לעומת זאת, במרחבים אחרים כגון הישר הממשי לא תיתכן מידת הסתברות המוגדרת לכל תת-קבוצה של המרחב, ולכן ביחס למידת הסתברות נתונה, לא כל תת-קבוצה היא מאורע.
לכל מאורע קיים מאורע משלים שהוא קבוצת המשלים של המאורע ביחס למרחב המדגם.
מהגדרת פונקציית ההסתברות נובע כי .
זוג מאורעות נקראים בלתי תלויים ביחס למידת הסתברות נתונה, אם מתקיים .
המשמעות היא שהתרחשות אחד איננה משפיעה על התרחשות השני.
אם השוויון לא מתקיים המאורעות נקראים תלויים.
בהינתן שני מאורעות כאשר מאורע לא זניח (), ניתן להגדיר את ההסתברות המותנית .
הסתברות זו משקפת את הסיכוי שמאורע יתרחש בהינתן ש- התרחש.
מאוריציוס משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
הופעת הבכורה שלה הייתה אמורה להיות באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך היא הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
מאוריציוס מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
הספורטאי הראשון ממאוריציוס שהגיע להישג משמעותי במשחקים היה האתלט סטפן באקלנד, שהעפיל לשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר באולימפיאדת סידני (2000), וסיים במקום העשירי.
באולימפיאדת אתונה (2004) שיפר באקלנד את הישגו, העפיל לשלב הגמר וסיים במקום השישי.
אתלט נוסף, ג'ונתן צ'ימייר, סיים במקום העשירי בקפיצה לרוחק.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה המתאגרף ברונו ג'ולי לספורטאי הראשון ממאוריציוס שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג.
באותם משחקים התחרה באקלנד בפעם השלישית.
הוא לא הצליח להעפיל לשלב הגמר, וסיים במקום ה-12. באולימפיאדת לונדון (2012) בלטה הג'ודוקא כריסטיאן לז'נטיל, שסיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שוב סיימה לז'נטיל במקום השביעי.
באותם משחקים העפיל המתאגרף קנדי סן-פייר לשלב רבע הגמר.
מאוריציוס השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע, למעט המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) מהם נעדרה.
במשחקי החורף לא נטלה מאוריציוס חלק מעולם.
כל המשלחות אותן שלחה מאוריציוס למשחקים הפאראלימפים לאורך השנים היו תמיד משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני ספורטאים.
הספורטאים הנכים אותם שלחה מאוריציוס מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
מאוריציו דמילנו הוא אתלט עבר איטלקי.
הוא אלוף אולימפי בעל 3 מדליות מהן 1 זהב, פעמיים ברציפות אלוף עולם (רומא 1987 וטוקיו 1991), סגן אלוף אירופה (שטוטגרט 1986) בהליכה ל-20 ק"מ ושיאן העולם הנוכחי בהליכה ל-30 ק"מ (2012).
דמילנו נולד בסקרנפיג'י נפת קונאו שבצפון איטליה, 45 ק"מ מטורינו.
ביחד עם אחיו התאום, ג'ורג'ו, אף הוא אתלט אולימפי (מקום 11 ב-20 ק"מ הליכה במוסקבה 1980) התאמנו בהליכה תחרותית בהדרכת אחיהם הבכור סנדרו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1978 סיים דמילנו במקום שישי ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:24:57.5 שעות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה דמילנו במדליית זהב ב-20 ק"מ הליכה בשיא אולימפי חדש של 1:23:35.5 שעות, לפני פיוטר פוצ'ינצוק מברית המועצות (1:25:45.4 שעות) ורולנד וייזר ממזרח גרמניה (1:25:58.2 שעות).
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1981 זכה דמלינו במדליית זהב ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:26:47 שעות.
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 1983 זכה דמלינו במדליית כסף ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:24:21 שעות.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום שביעי ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:21:57 שעות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה דמילנו במדליית ארד ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:23:26 שעות, אחרי צמד הלכים ממקסיקו ארנסטו קנטו (1:23:13 שעות) וראול גונסאלס (1:23:20 שעות) ולא הצליח להגן על תוארו.
נוסף לכך, הוא השתתף ב-50 ק"מ הליכה, אך לא סיים את התחרות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה בשנת 1986 זכה דמילנו במדליית כסף ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:21.17 שעות, שתי שניות אחרי שיאן העולם יוזף פריבילינץ מצ'כוסלובקיה (1:21.15 שעות) ולפני מיגל אנחל פריטו מספרד (1:21.36 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכה דמילנו במדליית זהב ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:20:45 שעות, לפני יוזף פריבילינץ (1:21:07 שעות) וחוסה מרין מספרד (1:21:24 שעות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה דמילנו במדליית ארד ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:20:14 שעות, אחרי יוזף פריבילינץ (1:19:57 שעות) ורונלד וייגל ממזרח גרמניה (1:20:00 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה דמלינו במדליית זהב בשיא תחרות חדש של 1:19:37 שעות, לפני ההלכים מברית המועצות מיכאיל שצ'ניקוב (1:19:46 שעות) ויבגני מיסיוליה (1:20:22 שעות).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים דמילנו במקום רביעי ב-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:23:39 שעות.
בתחרות שנערכה בקונאו ב-3 באוקטובר 1992 קבע דמילנו ב-30 ק"מ הליכה שיא עולם חדש של 2:01:44.1 שעות (הנוכחי 2012).
בסך הכל קבע דמילנו 9 שיאי עולם בתחרויות הליכה שונות.
הוא זכה ב-20 תוארי אליפות איטליה (6 פעמים ב-10 ק"מ הליכה, פעם אחת ב-15 ק"מ הליכה, 9 פעמים ב-20 ק"מ הליכה, 3 פעמים ב-50 ק"מ הליכה ופעם אחת ב-5 ק"מ הליכה באולם).
מאוריצהאוס (בהולנדית: Mauritshuis) הוא מוזיאון לאמנות בהאג שבהולנד.
המוזיאון מכיל אוספים של בית המלוכה ההולנדי, ויצירות אמנות מאת יוהאנס ורמיר, רמברנדט ואן ריין, יאן סטיין, פאולוס פוטר, פרנס הלס, הנס הולביין הצעיר, ואחרים.
מבנה המוזיאון נבנה במאה ה-17, עבור אציל בשם מאוריץ, ותוכנן על ידי הצייר יאקוב ואן קמפן.
המבנה והאוסף הועבר לבעלותה של ממשלת הולנד בראשית המאה ה-19. האתר הוא אחד ממאה אתרי מורשת בהולנד.
מאוריציו גאודינו (באיטלקית: Maurizio Gaudino, נולד ב-12 בדצמבר 1966 בברוהל שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא איטלקי ששיחק בעיקר בשטוטגרט ובאיינטרכט פרנקפורט בעמדת הקשר ההתקפי.
בנו של מאוריציו גאודינו, ג'אנלוקה גאודינו, הוא כדורגלן פעיל המשחק נכון לדצמבר 2016 בסנט גאלן מליגת העל השווייצרית, בהשאלה מבאיירן מינכן.
גאודינו שיחק בנוער של וולדהוף מנהיים ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1984. לאחר שלוש עונות בהן הבקיע תשעה שערים ב-60 הופעות, עבר גאודינו לשטוטגרט.
עם שטוטגרט הגיע גאודינו לגמר גביע אופ"א בעונת 1989, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול לנאפולי של דייגו מראדונה.
במשחק הראשון בנאפולי, הפסידה שטוטגרט בתוצאה 2-1, כשגאודינו כבש שער יתרון זמני לשטוטגרט.
הגומלין בשטוטגרט הסתיים בתוצאה 3-3, שלא הספיקה לשטוטגרט ולגאודינו.
בשנת 1992 זכה גאודינו באליפות הבונדסליגה, כאשר הוא היווה חלק מחוליית קישור עם מתיאס זאמר ולודוויג קוגל.
סך הכל גאודינו שיחק שש עונות בשטוטגרט, בהן הבקיע 30 שערים ב-171 הופעות.
בשנת 1993 עבר גאודינו לאיינטרכט פרנקפורט, ובעונתו הראשונה הצליח במדי הקבוצה שהייתה באותה תקופה קבועה בצמרת הבונדסליגה.
הצלחה זו סייעה לגאודינו להגיע לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994. גאודינו הושאל בפגרת החורף של עונת 1994/95 למנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג, שם הבקיע שלושה שערים ב-20 הופעות, וסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה.
בעונת 1995/96 הושאל לקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית.
בקיץ 1997 עזב גאודינו את פרנקפורט, לאחר שצבר 75 הופעות בונדסליגה והבקיע 16 שערים בתקופות בהן לא היה מושאל, וחתם בפ.צ.
בזל לעונה אחת, בה הבקיע עשרה שערים ב-30 הופעות.
בתום עונה זו חתם גאודינו בבוכום, גם שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע שני שערים ב-20 הופעות.
בתום עונה זו, חתם גאודינו באנטליהספור מליגת העל הטורקית.
במועדון זה שיחק גאודינו שלוש עונות, ועזב את הקבוצה לאחר שירד ליגה בעונת 2002. בשנת 2003 הופיע 13 פעמים במדי וולדהוף מנהיים, הקבוצה בה גדל, ובשנה זו פרש מכדורגל.
לגאודינו חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה, בהן הבקיע שער אחד.
גאודינו זומן על ידי המאמן ברטי פוגטס לסגל הגרמני למונדיאל 1994, בו הודחה הנבחרת ברבע הגמר על ידי נבחרת בולגריה, אך לא שיחק דקה אחת.
בשנת 2006 השתתף גאודינו במשחק צדקה בין נבחרת גרמניה לנבחרת אנגליה, לציון 40 שנה לזכייה האנגלית במונדיאל 1966. במשחק זה לקחו חלק כוכבי עבר וידוענים.
ביולי 2015 מונה גאודינו למנהל הספורטיבי בקבוצת רויטלינגן 05.
מאוריציו קאגל היה מלחין יהודי ארגנטינאי-גרמני.
נודע בעניין שגילה בפיתוח הצד התיאטרלי של הביצוע המוזיקלי.
קאגל נולד ב-1931 בבואנוס איירס, ארגנטינה, למשפחה יהודית שנמלטה מברית המועצות בשנות ה-20 של המאה ה-20. קאגל למד מוזיקה, תולדות הספרות ופילוסופיה בבואנוס איירס.
בשנת 1957 הגיע כמלומד לקלן, גרמניה, שם חי עד מותו.
בשנים 1960–1966 ושוב מ-1972 עד 1976 לימד בסמינר הקיץ הבינלאומי למוזיקה חדשה בדרמשטדט.
קאגל עסק בהוראה באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבאפאלו (אוניברסיטת באפלו) בשנים 1964–1965 כפרופסור לתאוריה של המוזיקה וכן באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה של ברלין כמרצה אורח.
הוא כיהן כמנהל הקורסים למוזיקה חדשה בגוטנבורג ובקלן והיה פרופסור לתיאטרון מוזיקה חדשה בקונסרבטוריון של קלן משנת 1974 עד 1997.
בהזמנת ולטר פינק, היה המלחין השני שהשתתף ב"דיוקנאות מלחינים חיים" בפסטיבל המוזיקה של ריינגאו בשנת 1991. בשנת 2000 קיבל את פרס ארנסט פון סימנס.
בין תלמידיו היו מריה דה אלוויאר, קרולה באוקהולט, בראנימיר קראסטיץ', דייוויד זאואר, ריקרד שפר, חואן מריה סולארה, ג'רלד בארי וצ'או מינג טונג.
קאגל מת בקלן ב-18 בספטמבר 2008 אחרי מחלה קשה, בגיל 76.
בתורת ההסתברות, המשלים של מאורע כלשהו A, אותו נהוג לסמן בתור ′A, Ac או , הוא המאורע שבו A לא מתרחש.
צמד המאורעות A ו- הם ממצים ומוציאים זה את זה, כלומר: בוודאות אחד מהם יתרחש, אבל לא ייתכן ששניהם גם יחד יתרחשו (במונחים של תורת הקבוצות: האיחוד שלהם הוא כל המאורעות האפשריים והחיתוך שלהם הוא הקבוצה הריקה).
בהינתן מאורע כלשהו, המאורע והמשלים שלו יחדיו מגדירים ניסוי ברנולי: האם המאורע קרה או לא?
לדוגמה, אם מטילים מטבע רגיל, התוצאה יכולה להיות אחת משתיים: או שהוא יראה "עץ" או שהוא יראה "פלי".
מכיוון ששתי תוצאות אלו כוללות את כל האפשרויות שייתכנו, וגם לא ייתכן ששתיהן יתרחשו בו-זמנית, אז כל אחת מהן היא משלים של התוצאה השנייה.
ניתן גם לומר שמבחינה לוגית "פלי" שקול ל"לא-עץ" וש"עץ" שקול ל"לא-פלי".
דוגמה נוספת: אם מאורע A הוא: "מחר ירד גשם או ברד או שלג", אז המאורע המשלים הוא: "מחר לא ירד לא גשם, לא ברד ולא שלג".
בעת ביצוע ניסוי, כלל ההסתברויות של כל המאורעות האפשריים שיכולים לקרות בניסוי חייב להסתכם ל-1, כלומר: מאורע כלשהו חייב להתרחש.
מצד שני, מאורע והמשלים שלו לא יכולים לקרות שניהם.
מכאן נובע שההסתברות להתרחשות היא 1 פחות ההסתברות להתרחשות A :
הכלל תקף רק אם אכן מדובר במאורעות משלימים.
לדוגמה, המאורע "תוצאת הקובייה תהיה 3" והמאורע "תוצאת הקובייה תהיה 4" מקיימים את התכונה שהחיתוך ביניהם הוא הקבוצה הריקה, אבל הם לא מכילים את כל המאורעות האפשריים (שכן תוצאת הקובייה יכולה להיות גם 6,5,2,1).
דוגמה נוספת: המאורע "תוצאת הקובייה תהיה גדולה מ-2" והמאורע "תוצאת הקובייה תהיה קטנה מ-5" אמנם כוללות את כל התוצאות האפשריות, אך יש גם חפיפה ביניהן (שני המאורעות יתרחשו יחדיו אם התוצאה תהיה 3 או 4), לכן הכלל לא תקף גם במקרה זה.
מאוריציו סארי (באיטלקית: Maurizio Sarri; נולד ב-10 בינואר 1959) הוא מאמן כדורגל איטלקי, המאמן את קבוצת לאציו מהסרייה א'.
סארי נולד בנאפולי שבאיטליה, להורים שהגיעו לעיר מטוסקנה בעקבות עבודתו של אב המשפחה כפועל בניין באחד מהפרויקטים בעיר.
לאחר שתמה העסקתו של אביו, חזרה משפחתו של סארי לנאפולי והוא חילק את זמנו בין משחקי כדורגל חובבנים בהם שיחק בשעות אחר הצהריים והערב בקבוצת ASD ג'אלו בלו פילינה, לבין עבודתו כבנקאי בבנק מונטה די פסקי די סיינה בשעות הבוקר.
בגיל 40 החל סארי גם לאמן במשחקים בקבוצות החובבניות בהם שיחק.
מאוחר יותר ובעקבות תשוקתו הרבה לתחום - החליט לעזוב את עבודתו כבנקאי ולהקדיש את כל יומו לאימון כדורגל.
בשנת 2000, לאחר מספר שנות עבודה כמאמן חובבן בקבוצות קטנות בטוסקנה, החל סארי את קריירת האימון המקצועית שלו במועדון מעט גדול יותר מאלו שאימן בהם עד כה - סאנסובינו, אף הוא מטוסקנה.
בעקבות הצלחותיו בסאנסובינו וסנובאזנה, מונה בשנת 2005 למאמן פסקארה האיטלקית ששיחקה באותה עונה בסרייה ב'.
מאז ועד 2011 עבר סארי במועדונים נוספים רבים בליגת הנמוכות ברחבי איטליה, כאשר בכולם לא השלים יותר מעונה אחת, על-אף שבחלק מן הקבוצות זכה להצלחה ולשבחים מצד אנשי תקשורת וכדורגל רבים.
בשנת 2011, בעקבות הצלחתו בסורנטו, מונה סארי למאמן אמפולי - הקבוצה הבכירה במחוז מגוריו טוסקנה.
בעונתו הראשונה במועדון זכה להצלחה רבה והגיע עם קבוצתו עד לגמר פלייאוף העלייה לסרייה א', שם הפסידה לליבורנו.
בעונתו השנייה עמד במשימה והעפיל עם המועדון, לראשונה לאחר שש שנים, לסרייה א'.
לקראת עונת 2014/2015 - עונתנו הראשונה בליגה הבכירה, הוערך על ידי התקשורת כי קבוצתו תרד ליגה בסיום העונה, זאת בעקבות הכנסת שחקני נוער רבים למועדון.
למרות הציפיות הפסימיות, הוביל סארי את קבוצתו להישארות בליגה וסיום במקום ה-15 וזכה לשבחים.
ב-11 ביוני 2015, לאור הצלחתו באמפולי, חתם סארי לעונה אחת כמאמן קבוצת נאפולי, עיר הולדתו, שם החליף את רפאל בניטס הספרדי.
מיד עם כניסתו לתפקיד, הביא סארי לקבוצה את השוער פפה ריינה, הקשר אלן מרקוס ואת המגן אלסייד היסאיי, שלושה שחקנים שייחשבו כמובילי הקבוצה בשנים שלאחר מכן.
לאחר עונה אחת במועדון בסיומה נפרדה קבוצתו מגונסאלו היגוואין, מלך שערי הקבוצה והליגה האיטלקית באותה עונה עם 36 שערים, שנמכר ליובנטוס עבור 90 מיליון יורו, חתם סארי לשלש שנים נוספות במועדון.
בעונת 2016–2017 הוביל סארי את קבוצתו למקום השלישי בליגה האיטלקית ובסיומה של העונה נבחר למאמן השנה בסרייה א'.
בעקבות הצלחתו בעונה זו, האריך סארי את חוזהו במועדון עד ל-2020. את עונת 2017–2018 החלה נאפולי בהצלחה רבה וקבעה שיא חדש לניצחונות רצופים בליגה האיטלקית.
במהלך כל החורף הובילה נאפולי את טבלת הסרייה א', זכתה באליפות החורף.
אמנם לקראת סיום העונה נאפולי תחת סארי איבדה גובה במירוץ האליפות וסיימה במקום השני לאחר יובנטוס.
לאחר סיום עונת 2017/2018 סארי עזב את נאפולי.
ב-14 ביולי 2018, חתם סארי כמאמן קבוצת צ'לסי, שם החליף את אנטוניו קונטה בן ארצו.
בעונתו הראשונה במועדון סיים עם הקבוצה במקום השלישי בטבלת הפרמייר-ליג, בעקבותיה חזרה הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות אחרי שנת היעדרות.
ב-29 במאי 2019 זכה עם קבוצתו בליגה האירופית, לאחר ניצחון 1–4 על ארסנל בגמר שנערך בבאקו, בירת אזרבייג'ן, התואר הראשון של סארי כמאמן.
ב-16 ביוני 2019 מונה סארי למאמן יובנטוס.
בסוף עונת 2019/2020 בסרייה א' הוכתרה יובנטוס כאלופה בפעם התשיעית ברציפות, וסארי זכה בתואר הראשון שלו באיטליה, אם כי בליגת האלופות, הודח על ידי אולימפיק ליון כבר בשלב שמינית הגמר, דבר אשר הוביל לפיטוריו ב-8 באוגוסט 2020.
מאוריציו קַטֶלאָן (באיטלקית: Maurizio Cattelan; 21 בספטמבר 1960) הוא אמן פלסטי איטלקי, הפועל באיטליה ובארצות הברית.
הוא נודע, בין השאר, בפסליו הסטיריים, כמו "השעה התשיעית" (La Nona Ora) (1999) שבה הציג את דמותו של האפיפיור באותה תקופה, יוחנן פאולוס השני, כשהוא מופל ארצה על ידי מטאוריט, "הוא" (2001) שבו הראה תלמיד מתפלל שפניו מקרוב נראים כפניו של היטלר, ו"האהבה נשארת לנצח" (1997).
מאוריציו קטלן יצר את יצירות האמנות החשובות ביותר שלו ב-Viale Bligny 42 במילאנו, שם הוא התגורר במשך שנים רבות.
קטלאן, יליד פדובה, התחיל את הקריירה האמנותית ב-שנות ה-1980 בעיר פורלי בשיתוף פעולה עם אמנים מקומיים.
השתתף לראשונה בתערוכה בשנת 1991 בגלריה לאמנות מודרנית בבולוניה עם היצירה "Stadium" -שולחן כדורגל ארוך מאוד כשמשני צדיו שתי שורות שחקנים - הלבנים - שחקני המילואים של קבוצת A.C.Cesena מול שחורים - פועלים סנגלים שעבדו באזור ונטו.
יצירותיו משלבות פיסול עם מיצג, אך לעיתים קרובות כוללות אירועים מסוג "הפנינג", פעולות פרובוקטיביות, קטעי תיאטרון, מילות הסברה על שלטים המלווים יצירות אמנות שלו או של אחרים, מאמרים ראשיים ללא מקור.
יחד עם פאולה מנפרין ודומיניק גונסאלס-פרסטר הוציא לאור את כתב העת Permanent Food
ויחד עם ג'וני ועלי סאבטוניק - את כתב העת "צ'ארלי" (Charley).
לפעמים עבד עם המגזין לאמנות עכשווית Flash Art.
בספטמבר 2010 יחד עם הצלם פיירפאולו פרארי הקים את הפרויקט "Toilet Paper".
יצירתו "אמריקה" משנת 2016, מציגה אסלה עשויה מזהב.
ב-2017 סירב מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים לבקשת הבית הלבן להציג את היצירה נוף מושלג שצייר ואן גוך באגף מגורי הנשיא, והציע את אמריקה כחלופה.
היצירה נגנבה מארמון בלנהיים, שבו הוצגה בהשאלה ממוזיאון גוגנהיים.
ב-2019, לאחר כמעט 15 שנים שבהם הפסיק את פעילותו, הציג את היצירה "Comedian" שהורכבה מבננה שהדביק לקיר התצוגה בסרט דביק.
2 גרסאות של היצירה נמכרו ב-120,000 דולר.
היצירה עוררה סערה ושאלה בגבולות האומנות.
קטלאן מחלק את זמנו בעיקר בין מילאנו לניו יורק.
מאוריציוס משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער ממאוריציוס מדליית זהב יחידה בקאנו/קיאק.
עם זאת, ההשתתפות של ספורטאי הנוער המאוריציוסים היא סמלית.
המשלחת הראשונה של מאוריציוס למשחקים האולימפיים לנוער היא לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה תשעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת העפילה לגמר קפיצה משולשת לנערים באתלטיקה בה סיימה במקום השביעי.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים בדמינטון, ג'ודו, טניס שולחן ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט: אופניים, אתלטיקה, ושחייה.
המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימה בין המקומות האחרונים.
מאורעות ב' בנובמבר 1921, שידועים גם בתור מאורעות תרפ"ב, התרחשו ב-2 בנובמבר 1921, וכללו אלימות של ערביי ארץ ישראל כלפי יהודים בירושלים במחאה על הצהרת בלפור שניתנה 4 שנים לפני כן.
במאורעות נהרגו חמישה יהודים ושלושה ערבים.
המועד השנתי של הצהרת בלפור ב-2 בנובמבר, היה למועד מחאה שנתית של התנועה הלאומית הפלסטינית.
מספר ימים לפני 2 בנובמבר 1921 הובאו כרוזים ממצרים שקראו לקיים יום אבל על הצהרת בלפור.
בעקבות זאת, מושלי המחוזות הזהירו את מנהיגי הערבים ברחבי ארץ ישראל שלא יאפשרו קיום הפגנות מכל סוג ב-2 בנובמבר ודרשו מהם לקיים שגרת חיים רגילה.
השלטונות קראו ליהודים להמשיך בשגרת חייהם כרגיל והבהירו שיום כל הקדושים חל בשני בנובמבר ועל כן גם אם יורדו דגלים במוסדות קתוליים לחצי התורן אין לזה כל קשר להצהרת בלפור.
למרות אזהרות השלטונות, בירושלים לא נפתחו חנויות הערבים בבוקר של השני בנובמבר, ובמקום זאת התאספו ערבים רבים בעיר העתיקה בירושלים עם מקלות בידיהם וקראו קריאות נגד היהודים.
נעשו שני ניסיונות של המון ערבי לפרוץ אל הרובע היהודי, אך בכניסה לרובע היהודי עמדו יהודים שמנעו מהפורעים הערבים להיכנס לרחוב היהודים ובין היהודים לערבים היו חילופי יריות.
הם לא הצליחו להיכנס לחצר נוספת מפני שתושבי החצר הערבית מנעו זאת מהם.
היהודים שהתגוררו ברחוב חברון נמלטו לרובע היהודי ושוכנו באופן זמני בכיתות של תלמוד תורה עץ חיים בחצר חורבת רבי יהודה החסיד.
בסביבות השעה 2:30 אחר הצהריים הוכנס הצבא הבריטי לעיר העתיקה והמהומות שכחו.
חמישה יהודים ושלושה ערבים נהרגו בהתנגשויות, ושמונה יהודים וארבעה ערבים נפצעו קשה.
יששכר דב זלטוביצקי, שמש בית הכנסת של ישיבת תורת חיים אשר נפגע מפצצה שהושלכה לחצר הישיבה ולאחר מכן נגרר ממנה ונדקר למוות.
אברהם מסנר, צעיר בן 19 מגליציה שליווה אורחים ממלון אמדורסקי ונדקר למוות
אהרון אריה פריינד שנרצח בפתח מלון אמדורסקי
דוד ישעיהו כהן דרעי שנרצח בביתו לעיני משפחתו
זלמן רובין שהותקף בלכתו עם ישראל יעקב ברינשטיין ברחוב ונפטר מפצעיו כשבוע לאחר מכן.
אשתו ובנו של דוד דרעי שהפורעים פרצו לביתו והרגוהו
יצחק סנוימן, ציר שגר ליד שער שכם ונדקר בכתפו
מקס לוביק שנדקר בלכתו עם סנוימן
שמואל אגוני מגליציה, בן 19 שנפצע בידו
הפרעות הביאו לחרדה רבה בקרב היהודים בעיר העתיקה ורבים הלכו לעיר החדשה עד יעבור זעם.
הסוחרים היהודים סירבו לפתוח למחרת את חנויותיהם והלכו להפגין בפני מושל העיר על אוזלת היד של השלטונות.
משלחת של הסוחרים נפגשה עם הנציב העליון שהבטיח להם שיאחזו בכל האמצעים למנוע פגיעות נוספות בידי הערבים.
ביום חמישי, 3 בנובמבר, בערב, בקשו בוועד הקהילה להביא את ארבעת ההרוגים לקבורה, אולם המון יהודי מנע זאת ודרש לקיים להרוגים הלוויה גדולה במהלך שעות היום.
ההלוויה התקיימה ביום שישי בצהריים בנוכחות אלפים.
את ההרוגים הספידו הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יעקב מאיר.
כ-40 איש נעצרו חלקם נשפטו למאסר או קנסות והיתר שוחררו.
ב-5 בנובמבר 1921 נשפטו 21 עצורים ערבים.
שלושה נשפטו לתשעה חודשי מאסר, אחד נשפט לשבוע מאסר, על ארבעה הוטלו קנסות ושמונה זוכו.
משפטם של חמישה נוספו שנאשמו בהסתה נדחה לצורך חקירה נוספת.
שמונה יהודים, ארבעה שוטרים וארבעה אזרחים, נעצרו בעקבות המאורעות.
ב-21 בנובמבר 1921 נפתח בפני בית משפט מיוחד של שני שופטים בריטים בגלל חומרת ההאשמות, משפטם של שלושה יהודים, אחד מהם שוטר יהודי בחופשת מחלה, שהואשמו בזריקת פצצות לכיוון הערבים בעת ההגנה על הרובע היהודי.
על הנאשמים הגנו עורכי הדין הארי סאקר וד"ר מרדכי עליאש.
בפסק הדין, השופטים קבעו שהנאשמים היו בתוך ההמון שזרק את הפצצות, ושזריקת פצצות אינה באה בגדרי הגנה עצמית, אך נחלקו בשאלה האם הוכח שהם אלו שזרקו את הפצצות.
למרות זאת, הם נשפטו ל-6, 10 ו-11 שנות מאסר, בתור שותפים לפשע.
גזר הדין זכה לביקורת רבה ביישוב היהודי.
הנאשמים הורשו לערער רק על סמך נמוקים משפטיים, ובינואר 1922 ערעורם התקבל וגזר דינם בוטל.
בית המשפט לערעורם גם ביטל את עונש 15 שנות המאסר שהוטל על ערבי שנתפס למחרת המאורעות עם סכין ובמקום זאת השית עליו עונש של שנת מאסר אחת על נשיאת נשק.
ערבי שני שנתפס עם פצצה ביום המאורעות וסירב למסור את הפצצה לשוטר, הוקל עונשו לשישה חודשי מאסר כי לא נסתרה טענתו שקיבל את הפצצה מיהודי ולא הייתה לו כוונה רעה.
"מאורע ברנר" הוא כינוי לפולמוס חריף, שהתנהל בעולם היהודי בשנים 1910–1911, בעקבות מאמר של יוסף חיים ברנר.
בראשית המאה ה-20 החלה תופעה חדשה בקרב יהדות מזרח אירופה: המרת הדת לנצרות.
תופעה זו, שכונתה גם "שמד", הייתה מוכרת במהלך המאה ה-19 בקרב יהדות מערב ומרכז אירופה, אולם התפשטותה למזרח גרמה לתגובת חרדה בציבור היהודי.
הדאגה מפני השמד ומפני "פריצת החומות" באה לידי ביטוי במאות מאמרים בעיתונות היהודית, והייתה נושא מרכזי בסדר היום היהודי עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
על רקע זה ניתן לראות במאמר של ברנר, ובפולמוס שהתפתח סביבו, חלק בלתי נפרד ממסכת הוויכוחים של התקופה בשאלת ההתבוללות.
תחילת הפולמוס: המאמר של ברנר
ב-24 בנובמבר 1910 פרסם יוסף חיים ברנר מאמר בעיתון "הפועל הצעיר", שיצא בירושלים.
המאמר הוא חסר כותרת, כיוון שנדפס במדור הקבוע של ברנר - "בעיתונות ובספרות (הערות וציונים)".
המאמר עסק במה שכונה "מגפת השמד", כלומר, המרת הדת בקרב הדור הצעיר במזרח אירופה.
הנקודות העיקריות במאמרו של ברנר היו:
תופעת השמד היא שולית, ואינה מסכנת כלל את קיומו של העם היהודי.
הדיונים הרבים בתופעת השמד מיותרים ואף מזיקים כי הם מסיחים את הדעת מהבעיות האמיתיות והדחופות של עם ישראל, וגוזלים את האנרגיה הדרושה להקמת לאום יהודי חדש ובריא.
יש לחדול לגמרי מהעיסוק בשאלות תאולוגיות ומהתנצחות עם הנצרות ולהתמקד רק בעיקר: "שאלת ח י י נ ו היהודית ולא שאלת הדת היהודית" (ההדגשה במקור).
כותב המאמר איננו מאמין בשום דת.
כל הדתות בעיניו הן הבל ורעות רוח.
עם זאת, יש לו קשר עמוק ומחייב לתרבות היהודית ולספר התנ"ך, שהוא היסוד לה, והוא הירושה הרוחנית של בעל המאמר, יחד עם כל עם ישראל.
בהתייחסותו לתנ"ך רואה בעל המאמר את הברית החדשה כהמשך אורגני של הברית הישנה וכשווה לה במעמד.
ביחד מגלמות שתיהן את ספר הספרים של עם ישראל.
ברנר חתם על המאמר באחד משמות-העט שלו, י.
חבר, אך היה ידוע לכל, כי הוא היה הכותב היחיד במדור זה.
המאמר של ברנר גרר תגובות קשות, ולא רק בציבור הדתי והמסורתי, שהיה אז רוב רובו של העם היהודי.
בעיקר עוררו כעס דברי ברנר המרוממים, לכאורה, את הברית החדשה, ולצידם ביטויי בוז חריפים במיוחד כלפי כל הדתות באשר הן, כולל הדת היהודית.
בארץ ישראל הוביל את הביקורת השבועון "החרות", ביטאון העדה הספרדית בירושלים.
כשבוע לאחר פרסום מאמרו של ברנר יצא "החרות" במאמר ראשי, ללא חתימה, שכותרתו "כפירה או הסתה".
המאמר תקף בחריפות את מערכת "הפועל הצעיר", שפרסמה את דברי י.
חבר, והאשים אותה בשיתוף פעולה עם שליחי הנצרות.
מחבר המאמר עצמו זכה למטר של גידופים - "בוגד", "כופר", "מסית" ו"מסיונר-בסתר" - ונרמז שהוא מקבל שכר מהמיסיון עבור פעילותו.
למתקפה של "החרות" על המאמר הצטרפו כתבי עת רבים בישראל ומחוצה לה.
ברנר הגיב ב"הפועל הצעיר" במאמר מלא בוז כלפי שבועון "החרות" ודחה את כל האשמותיו.
במקביל התפרסמה הודעה של גוף בשם "ועד הפועל הצעיר בירושלים" שבה תקפו הכותבים בחריפות את המאמר ב"החרות".
יתר על כן, מערכת "החרות" נדרשה לפרסם את שם כותב המאמר "כפירה או הסתה" כדי לתבעו לדין, על אשר האשים את "הפועל הצעיר" בשיתוף פעולה עם המיסיון בארץ ישראל.
עוד נאמר בהודעה, כי אם לא תתמלא הדרישה לפרסם את שם העיתונאי אין הוועד אחראי למעשי אלימות שיינקטו נגד עיתון "החרות".
דרישת הוועד לא נענתה, ותוך זמן קצר אכן אירעו מעשי אלימות: התבצעה "חבלת אזהרה" בסדר-הדפוס של עיתון "החרות", חבלה שעיכבה את יציאת העיתון ביום אחד, ולאחר יומיים נופצו חלונות מערכת העיתון ונזרקו לתוכה אבנים.
אירועים אלה גררו האשמות, הכחשות, איומים בפנייה למשטרה ובתביעות משפטיות.
כל אלה נשארו בגדר איומים בלבד, אך הרוחות סערו.
מוקד ההתנגדות השני היה בלונדון, שם עורר המאמר של ברנר את חמתו של אחד העם.
הוא החל להריץ מכתבים זועמים לכל אנשי שלומו באירופה, ודחק בהם להגיב בחריפות על המאמר.
במיוחד לחץ אחד העם על חברי הוועד האודיסאי שתמך כספית בעיתון "הפועל הצעיר".
חברי הוועד אמנם היו שותפים לדעתו של אחד העם על המאמר וסגנונו הבוטה, אך הם לא מיהרו להגיב.
אחד העם לא ויתר והגביר את לחצו עליהם, עד שלבסוף השיג את מבוקשו: באספת הוועד ב-18 בינואר 1911 התקבלה החלטה להסיר את התמיכה הכספית בעיתון "הפועל הצעיר".
יותר מכך, חידוש התמיכה הותנה בהחלפת מערכת העיתון ושינוי התוכן שלו.
תגובת אנשי ארץ-ישראל להחלטת הוועד האודיסאי: החלטת הוועד האודיסאי לבטל את תמיכתו הכספית בעיתון "הפועל הצעיר" עוררה סערה בארץ-ישראל.
ביוזמתם של שלושה אישים (אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ, יצחק וילקנסקי-וולקני ור' בנימין) הוזמנו כל סופרי ארץ-ישראל לאספת חירום, שהתקיימה ביפו ב-11 בפברואר 1911. כל המוזמנים מיפו הגיעו, ואך מעטים מחוץ ליפו, אולם אלה שלא הגיעו שלחו מכתבים שהוקראו באספה.
לצד דוברים שתקפו בחריפות את הוועד והגנו בלהט על ברנר, היו גם כאלה שהיו פחות חריפים.
חלק מהדוברים הסתייגו בבירור מדברי ברנר, אך כולם הביעו תמיכה בחופש הביטוי וחופש העיתונות.
מגוון דעות רחב הושמע באספה, והיה צורך במאמץ ניכר כדי להגיע לידי החלטה שתהיה מוסכמת על הכל.
לבסוף התקבלה פה אחד הודעה, שניסוחה היה מתון בהרבה מרוח האספה.
זאת מתוך כוונה לשמור על יחסים תקינים עם הוועד האודיסאי ולא לפגוע בכבוד האישים החשובים שכיהנו בו.
בהודעה הביעו סופרי ארץ-ישראל מחאה על הפסקת התמיכה בעיתון "הפועל הצעיר", והודיעו, כי הם ידאגו בעצמם להמשך קיומו.
עשרים וארבעה סופרים חתמו על ההחלטה ביפו: ל"א אורלוף, ז"י אנכי, דבורה בארון, ר' בנימין, בן ישראל, ש.
בן ציון, א"ד גורדון, ישראל דושמן, חיים הררי, יוסף ויתקין, מאיר וילקנסקי, ח"ל זוטא, ד"ר לוריא, זאב סמילנסקי, דוד סמילנסקי, ק"ל סילמן, ש"י עגנון, א.
ציוני, א"א קבק, א"ז רבינוביץ', יעקב רבינוביץ', י.
הקריאה לתמיכה כספית בעיתון הצליחה מעל המשוער.
מיד לאחר פרסום ההודעה החל להגיע למערכת "הפועל הצעיר" זרם של תרומות - רובן עמד על סכומים קטנים – מארגונים ומאנשים פרטיים בארץ-ישראל וגם מחוץ-לארץ.
תרומות אלו לא רק הבטיחו את המשך קיומו של העיתון אלא אפשרו לו להתרחב ולהגדיל את תפוצתו.
התגובות למאמרו של ברנר התעצמו והסתעפו בעקבות החלטת הוועד האודיסאי ותגובת הנגד של סופרי ארץ-ישראל.
למשל, התפתח ענף עצמאי בוויכוח, שבו המאמר של ברנר שימש רק כנקודת פתיחה לדעות בנושאים של חופש הביטוי, חופש העיתונות, הקשר בין תמיכה כספית להכתבת דעות והיחס לתמיכה בכלל.
במקביל הוסיף להתנהל ולהתפתח הוויכוח הבסיסי בנושאי לאומיות וחילוניות, יהדות ונצרות ואף לגבי ברנר עצמו, דעותיו ואישיותו.
וכך כותבת נורית גוברין בספרה על הפרשה:
"הוויכוחים נתעצמו והתנהלו במרץ רב.
מאמר רדף מאמר, תשובה לתשובה, ועד שלא נתפרסמה תגובה אחת, כבר הופיעו מאמרים חדשים שחייבו תגובה חדשה.
היו שבאו 'להגן' והגנתם נדחתה על ידי הנוגעים בדבר, היו שבאו לברך ונמצאו מקללים.
אבל הכל שינסו עטיהם, השחיזו לשונם והשתתפו במערכה.
ובהמשך: "הרוחות ממשיכות לסעור, הוויכוח גואה [...] וכשם שהוא מתנהל במקביל בהסתעפויותיו הנושאיות השונות כך הוא מתנהל במקביל בארצות השונות ובכתבי העת השונים.
המאמרים נכתבים בעת ובעונה אחת בכל העיתונים ובכל המקומות, ועוד לא התפרסמה תגובה על דעה מסוימת [...], וכבר מתפרסם חומר חדש.".
שני עיתונים בארץ ישראל היו עסוקים במיוחד במאמר של ברנר ונגזרותיו: "החרות" ו"האור".
מאמרים ותגובות בקשר לפרשה התפרסמו בעמודיהם הראשיים כמעט מדי יום, במשך חודשים רבים.
עיתון "האור" נקט בקו אובייקטיבי ונתן ביטוי לדעות שונות.
עיתון "החרות", לעומת זאת, המשיך לנקוט עמדה לוחמנית ובלתי מתפשרת נגד ברנר והציבור שלו - הציונות החילונית.
העיתון החזיק בעמודו הראשי מדור מיוחד ל"עניין ברנר", ובו פורסמו בקביעות תגובות ביקורתיות, שהתאימו לעמדת העיתון, ולוקטו מכל עיתוני העולם.
המצדדים בברנר, ובראשם מפלגת "הפועל הצעיר" ועיתונה, יצאו מן העימות וידם על העליונה.
עיתון "הפועל הצעיר" הגדיל את תפוצתו, הפך מדו-שבועון לשבועון והיה לעיתון שהאריך ימים יותר מכל עיתוני התקופה (נוסד ב-1910 ונסגר ב-1970).
ברנר עצמו נהייה אישיות ידועה יותר.
תומכיו ואוהדיו (שלא כולם תמכו בדעותיו) ראו בו מנהיג ומורה דרך.
מתנגדיו ראו בו אדם מסוכן ומשחית.
עם זאת, למרות הדברים הקשים שנאמרו בין הצדדים נעשו ביניהם צעדי פיוס, שאפשרו המשך שיח, ואף פעילות משותפת, בין המחנות בכלל ובין ברנר למתנגדיו בפרט.
המחלוקות נותרו בעינן, אך ניכר מאמץ להרגיע את הרוחות.
ה"פיצוץ" בעין גנים: לקראת סיום שנת 1911 נמצא הפולמוס בדעיכה, אך הוא התלקח מחדש בספטמבר-אוקטובר, עם ביקורו של אחד העם בארץ ישראל.
הביקור כלל מפגש עם פועלי מושב עין גנים, שם הופתע אחד העם מעוצמת הביקורת שהוטחה בו.
הפועלים הזכירו לו את עמדתו ופעילותו בפולמוס ברנר, ובמיוחד את דברי ההשמצה שלו, על כך שהם - פועלי ארץ-ישראל - פונים עורף ליהדות ונוטים לנצרות.
אחד העם ניסה להסביר את עמדתו לגבי המאמר של ברנר, והכחיש בתוקף את ההאשמה האחרונה, אך דבריו והכחשתו לא נתקבלו.
דבר הפגישה הסוערת, והקרע הגלוי שנוצר בה בין אחד העם לבין ציבור הפועלים, התפרסמו בישראל ומחוצה לה וגררו מאמרי תגובה רבים.
לאחר מכן דעך הפולמוס ופינה מקומו למחלוקות אחרות.
גימנסיה הרצליה: ברנר עצמו הפך לאישיות בלתי רצויה בחוגים מסוימים בארץ, אך הוא המשיך במאבקיו התרבותיים והחברתיים ובחיפוש דרכו האישית.
דוגמה לקשיים שניצבו בפניו ניתן לראות בפרשת התקבלותו כמורה לספרות בגימנסיה הרצליה, בשנת 1915: ההנהלה שכרה אותו ללא ידיעת הוועד המפקח על הגימנסיה, ובניגוד לדעתו.
הוועד ניסה לסכל את המינוי, אך לא הצליח, ובתגובה מינה את המורה מרדכי בן הלל הכהן כמפקח על השיעורים של ברנר.
היה על הכהן לוודא, שברנר מלמד בהתאם לתוכנית הלימודים ואינו מסית נגד הדת.
תוך זמן לא רב אישר הכהן, כי ברנר הוא מורה מצוין, הולך בתלם ואינו מביע שום דעות "נפסדות".
בכך בא קץ גם לפרשה זו.
אחד הציירים הפופולריים ביותר בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. נפטר ברעב בגטו ליצמנשטאט הוא גטו לודז' בעת הכיבוש הנאצי ושואת יהודי פולין.
טרמבץ', לצד שמואל הירשנברג, יעקב ויינלס ולאופולד פיליכובסקי היו חלק מהדור הראשון ליוצרים יהודיים שהתעלמו או העניקו פרשנות מקלה לאיסור על יצירת וציור דמות אנושית, הם הלכו בעקבות מאוריצי גוטליב ועסקו בנושאים מההיסטוריה היהודית ומחיי היהודים.
טרמבץ' הצטיין כצייר דיוקנאות ונוף, אך עיקר חשיבותו בתיאור חיי הדת וחיי היומיום היהודיים שמהווים זיכרון לעולם שאבד.
רבות מיצירותיו אבדו בשואה, אך מבחר מייצג שלהם שרד.
מאוריצי מינקובסקי (בפולנית: Maurycy Minkowski; 1882/1881, ורשה – 23 בנובמבר 1930, בואנוס איירס) היה צייר יהודי-פולני, הידוע בציורי סצנות מחיי היומיום של העיירות.
הוא נולד למשפחה יהודית עשירה.
מחלה שחלה כשהיה ילד קטן הותירה אותו חירש ופגעה ביכולת הדיבור שלו.
בגיל שבע החל ללמוד בבית ספר לחירשים והראה כישרון רישום מוקדם, שעודד את הוריו לשלם עבור שיעורים פרטיים.
בשנת 1901 החל את לימודיו הרשמיים באקדמיה לאמנויות בקרקוב, שם היה תלמידם של יוזף מהופר, יאן סטניסלבסקי וליאון ויצ'ולקובסקי.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1905.
לאחר שנודע לו על הפוגרומים המתרחשים באודסה, נסע לשם לתעד את האירועים בסדרת רישומים.
לאחר מכן ערך מסע לימודים דרך גרמניה ואוסטריה וחזר לוורשה.
אולם הוא נשאר זמן קצר בלבד, ואז נסע לפאריס בשנת 1908, שם התחתן והחליט להתיישב לצמיתות, אם כי לעיתים קרובות חזר לפולין כדי להשתתף בסדנאות ציור באוויר הפתוח בקז'ימייז' דולני, סניאטין וקרשניק.
בתחילת נובמבר 1930 הוא נסע לארגנטינה כדי לסייע בהכנת התערוכה הראשונה שלו מחוץ לפולין של ציוריו.
ארגנטינה הייתה אמורה להיות תחנתו הראשונה בשרשרת תערוכות שתוכננה באמריקה.
הוא רצה לחזור לאחר מכן לפולין ומשם לעלות לארץ ישראל.
מאוחר יותר באותו חודש, מכיוון שלא הצליח לשמוע את צפירת המונית שהתקרבה לכיוונו, הוא נדרס.
התערוכה הוצגה כמחווה לאחר מותו ליצירתו, בחסות הקהילה היהודית בארגנטינה.
בשנת 1931 הוקמה ועדה לגיוס כספים לרכישת עבודותיו.
בשנת 1942, רובם הגדול של עבודותיו הועמדו למכירה פומבית.
רובם נרכשו על ידי "Fundación IWO" (הסניף הארגנטינאי של ייווא) ואוחסנו בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
כמה מציוריו נהרסו ורבים מהם ניזוקו בשנת 1994, בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
באותו פיגוע נהרגו 85 בני אדם.
הציורים ששרדו הוצגו במוזיאון אדוארדו סיבורי בשנת 2011.
מאוריציו בוסקאליה (באיטלקית: Maurizio Buscaglia; נולד ב-9 באפריל 1969 בבארי שבאיטליה) הוא מאמן כדורסל איטלקי המאמן את סקאבוליני פזארו מליגת העל האיטלקית.
בעברו אימן מספר קבוצות באיטליה ואת הפועל חולון והפועל אילת מליגת העל.
בנוסף לכך היה גם מאמנה של נבחרת הולנד.
לאחר שאימן מספר שנים במחלקת הנוער של שני מועדונים בפרוג'יה, ושניים נוספים בבולוניה, בשנת 1996 קיבל בוסקילה הזדמנות כמאמן בוגרים כשחתם בפיוב די סאקו.
את עונת , החל כששימש כעוזר המאמן במסטרה מהליגה האיטלקית השלישית, ובהמשך העונה מונה למאמן הראשי של הקבוצה.
בשנת 2003, בוסקאליה חתם באקילה באסקט טרנטו מהליגה האיטלקית הרביעית.
הוא אימן שם עד שנת 2007, כאשר בשנת 2005 עלה עם הקבוצה לליגה השלישית.
לאחר מכן שב לאמן במסטרה ובהמשך בפרוג'ה, כאשר גם בקבוצות הללו הצליח לעלות ליגה מספר פעמים.
בשנת 2010, שב בוסקאליה לבאקילה באסקט טרנטו.
עונה לאחר מכן בוסקאליה עלה עם הקבוצה לליגה האיטלקית השנייה.
בעונת , זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי של הליגה השנייה, כשבנוסף הוא העלה את הקבוצה ליגה.
את עונת , סיים בוסקאליה עם קבוצתו במקום הרביעי, ונבחר למאמן העונה בליגה האיטלקית.
עונת 2015/2016 ביורוקאפ, הייתה העונה הראשונה שבוסקאליה וקבוצתו השתתפו במפעל אירופי, כשבסיום אף נבחר למאמן העונה של התחרות.
ב-22 ביולי 2019, חתם בוסקאליה לשנתיים בנבחרת הולנד.
הוא הוביל את נבחרת הולנד לאליפות אירופה בכדורסל 2022 שם הפסידה את כל משחקיה בשלב הבתים.
ב-2023 מונה במקומו אריק שיבק למאמנה של הולנד.
ב-1 ביולי 2021, חתם בוסקאליה בהפועל חולון מהליגה הישראלית.
הוא הוחלף על-ידי גיא גודס שהוביל את חולון לזכייה באליפות בתום העונה.
לאחר מכן עבר לאמן את נאפולי באסקט מליגת העל האיטלקית.
בינואר 2023 חתם בהפועל אילת שעד אז ניצחה רק שלושה משחקים מתחילת עונת 2022/23. בהדרכתו של בוסקאליה ניצחה אילת שישה משחקים והפסידה בשמונה והצליחה להישאר בליגה.
ביוני 2023 חזר בוסקאליה לאיטליה כאשר חתם בפזארו.
מאוריציו גוצ'י (באיטלקית: Maurizio Gucci; 26 בספטמבר 1948 – 27 במרץ 1995) היה איש עסקים איטלקי, בעלים של בית האופנה גוצ'י.
בשנת 1995 נרצח בידי מתנקש שנשכר על ידי גרושתו.
הוא בנם היחיד של השחקן רודולפו גוצ'י, והשחקנית סנדרה ראבל.
הוא נכדו של גוצ'יו גוצ'י, מייסד בית האופנה גוצ'י.
בשנת 1972 עבר מאוריציו לניו יורק כדי לעבוד עם דודו אלדו גוצ'י.
בשנת 1982 חזר מאוריציו למילאנו.
הוא ניהל עם דודו אלדו מאבק על השליטה בחברת גוצ'י.
בשנת 1986, מאוריציו נמלט לשווייץ, לאחר שעמד להעצר בחשד לזיוף חתימת אביו שמת קודם לכן, כדי להימנע מתשלומי מס.
בשנת 1988 מכר גוצ'י 47.8 אחוזים ממניות החברה לקרן השקעות מבחריין, אשר רכשה גם את חברת טיפאני בשנת 1994. בהמשך מכר לקרן ההשקעות את יתרת אחזוקתיו בחברה תמורה 170 מיליון דולר.
גוצ'י נישא בשנת 1972 לפטריציה רג'יאני וממנה היה אב לשתי בנות.
בשנת 1985 אמר לאשתו שהוא יוצא לנסיעת עסקים, ותוך כדי הודיע לה לאחר מכן על כוונתו לפרק את הנישואין.
שש שנים לאחר מכן התגרשו השניים באופן רשמי.
ב-27 במרץ 1995 נרצח גוצ'י על ידי רוצח שכיר שנשכר על ידי גרושתו פטריציה רג'יאני, בכניסה למשרדו בעת שהגיע למשרדו.
רג'יאני נידונה ל-29 שנות מאסר, ושוחררה לאחר 18 שנים.
בשנת 2021 יצא הסרט ההוליוודי "בית גוצ'י" העוסק במאוריציו גוצ'י ובוים על ידי רידלי סקוט.
גוצ'י גולם על ידי אדם דרייבר, ורג'יאני גולמה על ידי ליידי גאגא.
מאוריצי אוז'ך (בפולנית: Maurycy Orzech; 1891 – יולי 1943) היה עיתונאי ופוליטיקאי פולני, ומנהיג ה"בונד" היהודי בפולין שבין המלחמות.
הוא היה ממפקדי ה"בונד" בתקופת מרד גטו ורשה.
אוז'ך הצטרף ל"בונד" ב-1907 והיה אחראי על העיתון של המפלגה "פורברטס".
בסוף שנות ה-20 שימש כיו"ר האגודה הסוציאליסטית של בעלי המלאכה של הרפובליקה של פולין שהוקמה על ידי הבונד ("אומנים סוציאליסטים").
אוז'ך היה גם חבר בארגון הספורט מורגנשטרן המזוהה עם הבונד.
היה בבעלותו מפעל לייצור טקסטיל, "בזאר אורז'ה" שהיה רווחי מאוד.
אוז'ך השתמש בכסף מעסקיו כדי לממן את העיתון היידי "פולקסטסייטונג", שגם היה עורך שלו.
ב-1 בספטמבר 1939 גרמניה הנאצית פלשה לפולין.
הצבא הגרמני החדיש מצליח להפתיע את פולין וחיל האוויר הגרמני מפציץ בהפצצות אוויריות מסיביות את הערים המרכזיות בפולין.
הלחימה הייתה לחימה מהירה, קשה ונמשכה פחות מחודש.
הפולנים לא מצליחים להתמודד עם בין ברית המועצות וגרמניה ונכנעים.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ניסה, בעזרת השגרירות הבריטית, להימלט על ספינה לשוודיה, אולם הוא נעצר על ידי הגרמנים ונכלא בברלין.
מאוחר יותר הועבר לגטו ורשה ושם עבד אוז'ך בארגון הצדקה ג'וינט.
הוא גם עבד בהפקת עיתוני מחתרת, כולל ה-"Bundist Der Verker" (העובד – סוציאליסט הבונדסטי).
באפריל 1942 החלו הגרמנים בהוצאות להורג המוניות בגטו, כביכול כדרך להילחם בספרות המחתרת.
אוז'ך זומן על ידי נשיא היודנראט אדם צ'רניאקוב וביקש שהבונד יפסיק להפיץ את העיתונים הבלתי חוקיים שלו.
עם זאת, אוז'ך שיער נכון שהעיתונים הם רק תירוץ וכי ההוצאות להורג ההמוניות הן פשוט הצעד הראשון בהשמדה מוחלטת של יהודי ורשה.
אוז'ך כתב גם עלונים וכרוזים לתושבי הגטו שלא לבטוח בגרמנים ולא להתנדב ל"עבודה בגרמניה" כביכול מהאומשלגפלאץ – רחבת השילוחים (שהייתה למעשה נקודת איסוף לגירוש למחנה ההשמדה טרבלינקה).
ככל הנראה הוא היה ממארגני הבלוק האנטי-פשיסטי (קבוצה המייצגת קבוצות שמאליות ציוניות וחילוניות) ושימש כנציג ה"בונד" בוועידותיו.
בכלליות, אוז'ך ראה במאבקם של פולנים ויהודים נגד הכובשים הגרמנים כאותו מאבק והעדיף את מיזוג ההתנגדות היהודית וההתנגדות הפולנית.
הוא, יחד עם ליאון פיינר, כתב את המברק שהודיע לחבר הבונדיסטי בממשלת פולין הגולה, שמול זיג'ילבוים, על פרוץ מרד גטו ורשה.
לנוכח המפנה ב-7 בספטמבר 1939, כשפולין נכנעה, הממשלה החליטה לפנות את הבירה והקצתה כמה מקומות ברכבת עבור עיתונאים יהודים וכמה ממנהיגי הבונד.
רוב החברים במפלגה חשבו כי על מנהיגות הבונד לעזוב את ווארשה ולנסות לפרסם את העיתון ממזרח פולין.
לעומת זאת, אוז'ך טען שאסור למנהיגי המפלגה לעזוב את העיר וזה לא ימצא חן על ידי חברי המפלגה והתנגד לאווירת התבוסתנות שהראו מנהיגי המפלגה.
זאת ועוד, בשיחה שנערכה עם מארק אדלמן, אדם שהכיר את אוז'ך, אדלמן אמר שאוז'ך היה האדם היחיד שהיה יכול להעביר לגטו משלוח גדול יותר של נשק, זאת מכיוון שהיה בקשר טוב עם הפולנים הסוצייאליסטים.
ב-1943, לאחר מרד גטו ורשה, אוז'ך ברח אך לבסוף נעצר על ידי הגסטפו.
לפי מקורות מסוימים, נעצר כאשר ניסה לחצות את הגבול עם רומניה, הוחזר לוורשה ונספה באוגוסט 1943.
מאוריצ'יו סמואל (ברומנית Mauriciu Samuel; נולד ב-17 באוגוסט 1957) הוא אמן יודאיקה וצורפות ישראלי, הידוע ביצירותיו בסגנון ה"יודאיקה החבויה" המשלב מכניקה הנדסית ידנית.
עבודותיו זכו להכרה בינלאומית, בין היתר בשבועון הגרמני "דר שפיגל" שהגדיר אותו כ"מחייה עבודות הכסף בתחום היודאיקה", והן הוצגו בתערוכות יחיד במוזיאונים ובתערוכות קבוצתיות במוזיאונים בישראל ובאירופה.
סמואל נולד בבוקרשט, רומניה, דור שלישי למשפחת אמנים.
שורשי המשפחה נטועים בטרנסילבניה, סבו עבד כזגג וכצורף בעיר אלבה יוליה ועיטר בוויטראז'ים את בית הכנסת הגדול של אלבה יוליה "מראה יחזקאל".
אביו, רב-האמן ליאו סמואל (Leo Samuel), היה דמות מרכזית בקהילה המקצועית ברומניה ושימש כנשיא קואופרטיב הצורפים בבוקרשט לאחר מלחמת העולם השנייה.
תחת המשטר הקומוניסטי, האב נאלץ לייצר תשמישי קדושה יהודיים בסתר בסדנה חבויה שבנה בתוך מטבח ביתם יחד עם אמו רנה סמואל (Rene Samuel).
בשנת 1959, בגיל שנתיים, עלה סמואל עם משפחתו לישראל.
המשפחה התיישבה בשכונת שבזי בתל אביב, שם הקים אביו בית מלאכה קטן במרכז העיר יחד עם אמו שעיקר עשייתה הייתה בעיצוב וכצורפת.
סמואל החל ללמוד את רזי המקצוע בילדותו כשוליה להוריו, וכבר בגיל צעיר סייע בסטודיו המשפחתי.
לצד הכשרתו כצורף וכחרש כלי כסף, רכש סמואל השכלה אקדמית בתחום הנדסת בניין (B.Sc).
את שירותו הצבאי בצה"ל סיים כקצין בדרגת רב-סרן.
בשנת 1986, עם סיום שירותו בצבא הקבע, החליט להתמסר באופן מלא לאמנות הצורפות והיודאיקה.
הוא השתלם בחריטה ובגילוף אצל יאשה בן ציון ובשיבוץ אבנים אצל פינקו סולומון ושם גם הכיר את האמן לובטון יצחק שחלק מיצירותיו נוצרו בשיתוף איתו.
עבודתו של סמואל מתאפיינת בסינתזה בין עולם ההנדסה, המכניקה והצורפות הקלאסית, סגנון המכונה "יודאיקה חבויה".
המאפיין המרכזי ביצירותיו הוא אלמנט ה"הסתרה" (Hidden Judaica) – פילוסופיה אמנותית הגורסת כי "רב הנסתר על הגלוי".
רבות מעבודותיו נראות כלפי חוץ כדגמים ריאליסטיים של סמלי קדמה טכנולוגית כמו כלי תחבורה, מבנים, מכונות וכדומה, מסתירות בתוכן תשמישי קדושה פונקציונליים המתגלים רק באמצעות הפעלת מנגנונים מכניים או ידניים עדינים.
מוטיב זה שואב השראה הן מההיסטוריה הפרטית של משפחתו ברומניה והן מהזיכרון ההיסטורי של קיום מצוות בסתר בתקופות רדיפה במהלך ההיסטוריה עוד מתקופת האינקוויזיציה והאנוסים עוד מהמאה ה-16.
כל יצירה מעובדת מסגסוגת כסף סטרלינג 925 בעבודת יד המשלבת ריקוע (Hammer work), חריטה ידנית וניסור.
חנוכיית היקום: דגם שמייצג את מערכת השמש ושמונת כוכבי הלכת, כל כוכב מסתיר בית נר וסביבון הנראה כצלחת מעופפת, כאשר עם הסרת חצי מכוכב הלכת נחשף תוכנו.
היצירה מונחת על מבנה חצי עגול ובו מרוקע הפסוק "השּמִים מסְפִּריםְ כּבוֹד-אל; וַּמֲעשׂהָ יָדיו, מִגּיד הָרִקיַע." (תהילים י"ט ב.).
קערת הפתעה לפסח: קערה במבנה משושה, כל צלע נפתחת בנפרד ומסתירה מסיפורי הפסח העיקריים, החל מ"משה בתיבה" ועד לימנו בו נסובים סביב שולחן הפסח והמתנה לבואו של אליהו הנביא.
בתוך הקערה מונחים שלושה מדפי זכוכית למצה המייצגים באופן סימבולי את עם ישראל: כהן, לוי וישראל.
בראש הקערה כוס של אליהו, מרוקעת בנושא יציאת מצרים וסביבה מראה מרוקע המדמה את קריעת ים סוף.
טנק המצוות: מודל המבוסס על טנק מרכבה בעל צריח מסתובב ותותח מתכוונן, מכיל את התשמישים הבאים: שבת, פורים וחנוכה.
בנוסף, קופת צדקה ויד לספר תורה.
הכלים מוסתרים בגוף הטנק ובעיקר בצריח, התשמישים מוסתרים וברי שימוש.
סוכת הפלא: סוכה מרוקעת עם סמני עץ מרוקעים וענפי דקלים המסוככים על גג הסוכה, בפתיחת החלונות והדלת מתגלים ציורים אקריליים בנושא מנהג הישיבה בסוכה, בבסיסה מרוקע "בסוכות תשבו שבעה ימים...בהוציאי אותם מארץ מצרים" (פרשת ויקרא כג).
כל צלע מסתירה תמונה תלת־ממדית מאחת ממצוות החג העיקריות: ישיבה בסוכה, נטילת ארבעת המינים, ניסוך המים ועליה לרגל.
במרכזו הפנימי קופסה לאחסון אתרוג.
רכבת החגים: רכבת החגים כוללת תשמישי קדושה ופולחן למועדי ישראל.
בכל קרון מסתתרים תשמישים שימושיים האופייניים לכל אחד מחגי ישראל.
בקרון הנוסעים מוסתרים תשמישי חנוכה.
בקרון מיכל גז מוסתרים תשמישי פורים.
בקרון הובלת הסחורות מוסתרים תשמישי פסח ובקרון הנוסעים המקוצר מוסתר תשמיש סוכות.
הרכבת נעה על מסילת פליז.
מטוס חנוכה: חנוכייה המבוססת על דגם אווירון דו-כנפי מתוצרת אנגליה Avro 504, שבו גוף המטוס והמנוע משמשים כבתי נר וסביבון.
גוף המטוס מתפרק ומסתיר בתוכו חנוכייה יחד עם ארגזי תחמושת המסתירים פמוטי שבת.
מדחף המטוס מתפרק והופך לסביבון.
גלגל ההפתעות: גלגל ענק מיניאטורי בעל שנים עשר מושבים כמספר שבטי ישראל, בכל מושב מסתתר תשמיש שימושי המתאים לאחד ממועדי ישראל ומנהגיו.
המוזיאון היהודי באוגסבורג, גרמניה (1996–1999): השתתפות בסדרת תערוכות, בהן "חנוכה במיניאטורה" ו"היין בתרבות וביהדות", אוצרת אילה הלגה דויטש.
מוזיאון היהלומים ברמת גן (2012): תערוכת יחיד מרכזית בשם "רתוקות כסף" (Chains of Silver), שסקרה כ-70 מעבודותיו, אוצר יהודה כסיף (בשותפות עם יצחק לובטון).
סמואל הוגדר בשבועון הגרמני "דר שפיגל" כ"מחייה עבודות הכסף בתחום היודאיקה" (1989).
יצירותיו נבחרו כמתנות רשמיות והוענקו לנשיא המדינה עזר ויצמן, לראש הממשלה יצחק שמיר ולנשיא טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב.
חברון, הותקפה גם היא ובשל העדר הגנה אירע בה הטבח הגדול ביותר.
מקרי רצח רבים התרחשו גם בצפת ובמוצא, והותקפו יישובים רבים נוספים כולל יפו, תל אביב, חיפה, באר טוביה, הר-טוב, וישובים נוספים בכל רחבי הארץ.
מצד הערבים נהרגו 116 ונפצעו 232, מרביתם בידי שוטרים בריטים חלקם בקרבות בירושלים ובמקומות נוספים, חלקם במהלך דיכוי המהומות, ומקצתם על ידי יהודים בפעולות נקם.
בעקבות המאורעות מונתה ועדת שו לחקירת האירועים.
הוועדה הגישה ב־1930 את דו"ח הופ-סימפסון, ובעקבותיו הוצא לאחר מכן הספר הלבן של פאספילד.