tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממשלה שלמה משכורת ל-349 פקידים, כולל עובדי קול בפולין החופשית ועובדי הטלגרף הפולני.
רוב הצי הפולני נמלט לבריטניה, ואלפי פולנים אחרים נמלטו דרך רומניה או הים הבלטי על מנת להמשיך בלחימה, לאחר התמוטטות הצבא בפולין.
עם הקמת הממשלה הגולה, יצא שיקורסקי בקריאה לפולנים ברחבי העולם להתגייס לצבא פולין כדי להמשיך בלחימה נגד גרמניה.
עוד קודם לכן, ב-10 בספטמבר 1939 חתם שגריר פולין בצרפת על הסכם עם ממשלת צרפת להקמת לגיון פולני בצרפת.
במהלך המלחמה לקחו חיילים פולנים אלו חלק בלחימה בנורווגיה בעת המערכה על נרוויק בשנת 1940, ובהגנת צרפת במהלך הפלישה הגרמנית במאי 1940. לאחר תבוסת צרפת, עברו אלפי חיילים וטייסים פולנים לאנגליה.
הם השתתפו בקרב על בריטניה (שבו לחמה טייסת שכל טייסיה פולנים), ובכיבוש איטליה בקרב הקשה במונטה קסינו, וכן במבצעים שונים לצד הלוחמים הבריטים, כ"מבצע מרקט גארדן" (הפלישה הכושלת מן האוויר לארנהם, 1944).
הממשלה הפולנית עקבה אחר המצב בפולין, אספה עדויות ופרסמה מחאות נגד פעילויות של הנאצים והסובייטים בפולין.
הממשלה אף פרסמה אזהרות כי לאחר שחרור פולין היא תחזיר את המצב לקדמותו ותעניש את הפוגעים בעם הפולני.
החל מפברואר 1940 החלה להוציא שלוש פעמים בחודש פרסומים על הפגיעות בפולין.
בטרם הפלישה הגרמנית לברית המועצות, כבשה ברית המועצות כשליש משטחה של פולין על פי נספח סודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, וגורלם של עשרות אלפים אזרחים וקצינים שנפלו בידי הצבא האדום הפולש היה לוט בערפל (ובדיעבד הסתבר כי נרצחו בידי הנ.ק.ו.ד.
כ-2 מיליון פולנים הוגלו על ידי ברית המועצות אל תוך רוסיה.
זמן קצר לאחר פתיחת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941, החלו שיחות בין שיקורסקי ושגריר ברית המועצות בלונדון, איוואן מאיסקי.
בעקבות השיחות, הושג בסוף יולי הסכם, שלפיו ישוחררו אזרחי פולין השוהים בברית המועצות ויורשו להשתתף בצבא פולני שיוקם בברית המועצות ויפעל עם הצבא האדום בהדיפת התוקף הנאצי.
ברית זו הייתה בלתי טבעית ומנוגדת לחלוטין לנטיות לבם של שיקורסקי וסטלין כאחד; סטלין לא מוכן היה לוותר על חלקי פולין שנפלו בידיו ב-1939, בעוד שיקורסקי לא היה מוכן אף הוא להסכים לכל שינוי מן הגבול שהיה ערב המלחמה.
ההסכמה הביאה להקמתו על אדמת ברית המועצות של "צבא אנדרס", אשר הורכב מחיילים ופליטים ששהו על אדמת ברית המועצות בעת חתימת ההסכם בין הצדדים, בראשותו של הגנרל ולדיסלב אנדרס.
שיקורסקי התעקש על ממצאי חקירת הצלב האדום, ובתגובה לכך ניתק סטלין את היחסים עם ממשלת פולין הגולה, ואף הקים ממשלת בובות משלו, בראשות ואנדה ווסילייבסקה, ו"צבא" המכונה "דיוויזיית טדאוש קושצ'ושקו".
עם התקדמות הצבא האדום מערבה, החלו הרוסים להחזיק בשטחים שהיו שייכים לפולין לפני המלחמה.
ממשלת בובות המכונה "הוועד לשחרור לאומי פולני" הוקמה בלובלין ביולי 1944 על אדמת פולין.
התפתחות טרגית נוספת הייתה כאשר התקומם "צבא המולדת" (ארמייה קריובה), ארגון מחתרת פולני, שהיווה למעשה את זרועה הארוכה של ממשלת פולין הגולה, על אדמת פולין, בראשות הגנרל טדאוש בור-קומורובסקי.
מרד ורשה, באוגוסט 1944 נועדה להראות את עצמאותה של פולין הלוחמת, בטרם יגיע הצבא האדום ויכפה את אנשי ממשלת לובלין.
התקוממות זו הייתה שיאה של מערכה שנוהלה מזה מספר חודשים בפולין כולה, שזכתה לכינוי "מבצע סופה" שבמהלכה השתלטו יחידות הארמייה קריובה על אזורים שאליהם התקרב הצבא האדום, וניסו להשליט בהם את סמכות הממשלה הגולה.
לפי חוקרי מוסד יד ושם, ממשלת פולין בגולה, וה"דלגטורה" (Delegatura, נציגות של ממשלה זו בפולין הכבושה) לא פעלו בנחרצות לאורך ימי הכיבוש למען אזרחיה היהודים של פולין.
הממשלה ונציגיה בפולין פעלו באומץ למען ייצוגם של אזרחי פולין ובניסיון להגן עליהם במידת האפשר מפני השלטון הנאצי האכזרי.
עם זאת, תושביה היהודים של פולין, לא נתפסו כאזרחים של המדינה הפולנית, לא כל שכן כחלק אינטגרלי מהעם הפולני.
בשנות המלחמה הועברו לידי הממשלה הגולה ידיעות רבות ומוסמכות על שואת יהודי פולין, עם זאת, הממשלה התבטאה במוצהר ובבירור בנוגע לרצח יהודי פולין רק במקרים מעטים:
באמצע שנת 1942 פרסמה ממשלת פולין בגולה את דוח הבונד – דו"ח מפורט וחד־משמעי ששטח את התוכנית הגרמנית לרצח כלל היהודים.
כמו כן, ב־ 10 בדצמבר 1942 הקריא שר החוץ של ממשלת פולין בגולה את מזכר רצ'ינסקי - מסמך מפורט על "הרצח השיטתי של היהודים בפולין הכבושה על־ידי הגרמנים".
דו"ח זה הוביל להצהרה המשותפת והחשובה של בעלות הברית ביחס לשואת יהודי אירופה (17 בדצמבר 1942).
עם זאת חברי ממשלת פולין בגולה היו חלוקים בדעתם ביחס לנושא היהודי.
הממשלה הגולה לא העמידה את רצח היהודים בראש מעייניה, והפיצה את המידע על אודות רצח היהודים אל מול בעלות הברית בעיקר במקרים שבהם האמינה כי העיסוק בכך יעלה את קרנה בעיני בעלות הברית המערביות (ובמיוחד ארצות־הברית) ויסייע לה בתביעותיה בנוגע להסדרי הגבול שייקבעו בסיום המלחמה.
הממשלה הגולה סייעה במידת מה לארגוני מחתרת יהודים ופרו-יהודים.
באמצעות קשרים הצליחו להגיע אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה, ואלו שאלו את מפקד ארמייה קריובה סטפן רובצקי לדעתו.
הוא לא שש לסייע, אך לאחר קבלת הוראה מלונדון סיפקה הארמייה קריובה לארגון היהודי הלוחם עשרה רובים, חמישים אקדחים וחמישים רימונים, שהיוו כעשרה אחוזים מן הנשק שהיה בידיו.
מאוחר יותר סייעה הממשלה הגולה לארגון ז'גוטה (המועצה לעזרת יהודים) שהיה ארגון קטן שסייע להצלת יהודים.
עם זאת תנועה זו הייתה היוצא מן הכלל, וחברי ז'גוטה נאלצו להסתיר את מעשיהם מהחברה הפולנית, שלא ראתה בעין יפה את הסיוע ליהודים.
המחתרת הפולנית הגדולה ביותר בזמן המלחמה הייתה הארמייה קריובה- בשיא כוחה מחתרת זו מנתה מאות אלפים.
הארמייה קריובה הייתה מזוהה עם ממשלת פולין בגולה ואף קיבלה ממנה תמיכה כספית.
מחתרת זו הייתה בעלת אופי לאומני וחלק משמעותי ממנה היה עם אופי אנטישמי.
היבט זה בא לידי ביטוי בדבריה של חסידת אומות העולם וחברת ארגון ז'גוטה, אירנה סנדלר, כי בימי מלחמת העולם השנייה היה פשוט יותר להסתיר טנק מתחת לשטיח מלהחביא ילד יהודי בבית.
בשונה מכמה מדינות אחרות, אף ארגון מחתרת פולני לא לא הגדיר את הסיוע ליהודים כחלק מהמאבק בכובש הנאצי, ובחלק משמעותי מהחוגים מחתרתיים המצב היה הפוך: רדיפת היהודים נתפסה כמעשה פטריוטי ראוי לשבח.
בעוד הצבא האדום מתקדם מערבה, ומחזיק בכל שטחי פולין שלפני המלחמה, ישבו אנשי ממשלת פולין הגולה בלונדון וראו כיצד סטלין ואנשיו מחזיקים בשטחה של פולין ועושים בו כבשלהם.
מיקולאיצ'יק ניהל במוסקבה מגעים על מנת לשלב את ממשלתו בממשלת "הוועד לשחרור פולין", אך חבריו לממשלה לא הסכימו למגעים אלו.
בדצמבר 1944, על אף חוסר האמון שרחש לרוסים, פרש מיקולאיצ'יק מן הממשלה הגולה ושב לפולין על מנת לקחת חלק בממשלה שהוקמה שם על ידי הרוסים.
את מקומו קיבל הסוציאל-דמוקרט ארצישבסקי.
רבים מחבריו של מיקולאיצ'יק בממשלה הגולה התנגדו לשיתופו בממשלה החדשה, וטענו כי המדובר בממשלת בובות שמטרתה להשליט את הקומוניזם בנוסח המקובל בברית המועצות על פולין.
גישה זו הייתה, כמובן, נכונה, ועל אף שניתן למיקולאיצ'יק להתמודד בבחירות בשנת 1947, הסתבר כי בחירות אלו זויפו, ועל אף שניתן למיקולאיצ'יק התפקיד של סגן ראש הממשלה, לא ארך זמן רב ובאוקטובר 1947 נמלט מיקולאיצ'יק בחזרה ללונדון והותיר את פולין בשליטה קומוניסטית מוחלטת.
בינתיים שמרה הממשלה הגולה על קיומה, אך ארצות הברית ובריטניה הודיעו על הפסקת ההכרה הדיפלומטית בה ב-6 ביולי 1945. הכוחות הפולנים מחוץ לגבולות פולין פוזרו ב-1945, ורוב אנשיהם, אשר לא יכלו לשוב לפולין הקומוניסטית מחשש לחייהם, נותרו בגלות.
הפולנים בלונדון נאלצו לעזוב את השגרירות הפולנית, והקימו את מעוזם במשכנו הפרטי של ה"נשיא" בלונדון.
הממשלה איבדה את כל סמכויותיה והפכה אך לסמל להתנגדות לכיבוש פולין בידי זרים.
אירלנד וספרד היו היחידות שהמשיכו להכיר בממשלה זו.
הממשלה התיימרה לייצג כחצי מיליון פולנים החיים בגלות.
ב-1954 חל קרע בשורות אנשי הממשלה הגולה.
שבע שנות כהונת ה"נשיא" אוגוסט זלסקי תמו, אך הוא סירב לפרוש מתפקידו.
קבוצה בראשות הגנרל אנדרס ואחרים הקימה מועצה של שלושה אשר קיבלה את סמכויות הנשיא.
רק לאחר מותו של זלסקי בשנת 1972 אוחד הקרע.
היו ששבו בשנים אלו לשטחה של פולין.
ממשלת פולין הקומוניסטית פעלה להשבת הגולים לשטחה, והכריזה כי יזכו ליחס הוגן, לתעסוקה, ול"חנינה" על חטאי העבר.
הממשלה שמרה על קיומה עד לסיום השלטון הקומוניסטי בפולין בשנת 1989. עד לתאריך זה עדיין היה "נשיא" ו"קבינט" בן שמונה חברים המתפקדים ונפגשים מדי שבועיים בלונדון, ומייצגים כמאה וחמישים אלף פולנים ותיקי מלחמת העולם השנייה החיים בבריטניה, מתוכם כשלושים וחמישה אלף בלונדון.
בדצמבר 1990, כאשר לך ואלנסה הפך לנשיא פולין הפוסט-קומוניסטי הראשון, העניקו לו אנשי הממשלה הגולה את סמלי הרפובליקה הפולנית (הסרט האדום של הנשיא, חותם הנשיא וחותם המדינה, וההעתק המקורי של חוקת 1935), מן ה"נשיא" האחרון של הממשלה הגולה, רישארד קצורובסקי, וכך הבטיחו את רציפות קיומה של המדינה הפולנית.
ב-1992 הכריזה ממשלת פולין על הכרה בעיטורים צבאיים שהעניקה הממשלה בגלות בשנות קיומה.
הממשלה הטיבטית הגולה, נקראת רשמית מרכז הניהול הטיבטי של הוד קדושתו הדלאי לאמה היא ממשלה המונהגת בידי הדלאי לאמה ה-14 טנזין גיאטסו וראש הממשלה לובסנג סנגאי, ומקום מושבה בדרמסאלה שבמדינת הימאצ'ל פרדש, בצפון הודו.
הממשלה הגולה רואה עצמה כאחראית ומחליטה בענייני טיבט, אך הרפובליקה העממית של סין, השולטת בחבל טיבט, אינה מכירה בה.
הממשלה הטיבטית הוקמה לאחר שטנזין גיאטסו נמלט יחד עם עשרות אלפי פליטים טיבטים להודו בשנת 1959 לאחר כישלון ההתקוממות כנגד הרפובליקה העממית של סין, אשר כבשה את חבל טיבט בשנת 1950. לפי תפיסת הממשלה הגולה, זהו ממשל צבאי וכיבוש בלתי חוקי.
הממשלה תובעת מתן אוטונומיה על המחוז האוטונומי הטיבטי (כפי שהוא מכונה על ידי הסינים) ועל מחוז צ'ינגהאי, וגם על חלקים מהמחוזות גאנסו, סצ'ואן ויונאן, כל המחוזות שבהם מתגוררים טיבטים רבים ומתוארים כחלק מ'טיבט ההיסטורית' על ידי הממשלה הגולה.
אף מדינה ריבונית אינה מכירה כיום בממשלה הגולה של טיבט, אולם קיימת אהדה גדולה מאוד כלפיה במדינות המערב וכן מצד הודו שבה הממשלה שוכנת, במידה רבה בזכות מאמציו של טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה הנוכחי, המרבה בפעילות דיפלומטית בכל רחבי העולם, ודוגל במאבק לא אלים.
הממשלה הטיבטית הגולה הקימה בדרמסלה מספר מכוני מחקר וקרנות שונות שמטרתן לתמוך בפליטים הטיבטיים, לשמר את הדת והתרבות הטיבטית, ולעורר מודעות למאבק לשחרור טיבט.
ב-10 במרץ 2011 הכריז טנזין גיאטסו כי ברצונו להעביר את תפקיד ראש הממשלה בו החזיק בתור הדלאי לאמה.
זאת מתוך חשש שכשימות יתלקחו עימותים בין העם הטיבטי לממשלת סין על מינוי יורש.
ב-27 באפריל נבחר לובסנג סנגאי (Lobsang Sangay; נולד ב-1968) לתפקיד ראש הממשלה (קאלון טריפה, Kalon Tripa) לאחר שזכה ב-55% מקולות הבוחרים.
ב-8 באוגוסט נכנס סנגאי לתפקידו.
הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה (לעיתים קרויה רשמית הממשלה הזמנית של צ'כוסלובקיה, בצ'כית Prozatímní státní zřízení československé) הייתה תוארה הבלתי רשמי של ועדת השחרור הלאומי הצ'כוסלובקית, תחילה על ידי הכרה דיפלומטית של ממשלת בריטניה.
השם התקבל על ידי בעלות הברית האחרות כאשר גם הם הכירו בממשלה הגולה מאוחר יותר.
במקור הוועדה נוסדה בפריז באוקטובר 1939 על ידי נשיא צ'כוסלובקיה לשעבר, אדווארד בנש.
ניסיונות שנכשלו לנהל משא ומתן עם צרפת על מעמד דיפלומטי, כמו גם כיבוש צרפת על ידי הגרמנים, אילצו את הוועדה לסגת ללונדון ב-1940. מלונדון עברה הוועדה לאסטון אבוטס (Aston Abbots) שבבקינגהאמשייר ב-1941, בה חיפשה הגנה יחסית מהבליץ של לונדון.
הייתה זו הממשלה הלגיטימית של צ'כוסלובקיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כממשלה שהייתה אנטי פשיסטית במפורש היא שאפה לבטל את הסכם מינכן ואת הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה שבא בעקבותיו, ולהחזיר את הרפובליקה לגבולותיה בשנת 1937. על סמך עקרונות אלו היא קיבלה בסופו של דבר הכרה, על ידי המדינות שהכירו בה, כהמשך חוקי לרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה.
כאשר ראה כי סופה של הרפובליקה היא עובדה מוגמרת, התפטר אדווארד בנש מתפקיד נשיא הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה, שבוע אחד אחרי שבהסכם מינכן נמסר חבל הסודטים לגרמניה הנאצית.
בתחילה הוא נמלט לאוניברסיטת שיקגו, שם מצא מקלט בקרב אותה קהילה שנתנה מחסה לידידו וקודמו בתפקידו, טומאש מסריק.
בהיותו שם, לחצו עליו לחזור במהרה לאירופה על מנת לארגן צורה כלשהי של ממשלה בגולה.
משום כך חזר לאירופה והתגורר בפריז יחד עם כמה מהדמויות הבולטות בממשלו הקודם.
לאחר שמלחמת העולם השנייה פרצה רשמית, הייתה הקבוצה ידועה כ"ועדה הצ'כית לשחרור לאומי", והחלה מיד לחפש הכרה בינלאומית בה כממשלה הצ'כוסלובקית הגולה.
בשלהי 1939 קיבלה הוועדה אישור מצרפת ומבריטניה לחתום בריתות בינלאומיות – צרפת ב-13 בנובמבר ובריטניה ב-20 בדצמבר 1939 - אך הן לא ראו בבריתות אלו ככאלו שנחתמו בשמה של הרפובליקה הצ'כוסלובקית.
למעשה הייתה זו צרפת בעצמה שהוכחה כמכשול העיקרי לקבלת הוועדה כממשלה גולה בצורה מלאה.
עמדת ממשלתו של אדואר דאלאדיה הייתה דו-ערכית לגבי השאיפות של הוועדה ושל צ'כוסלובקיה באופן כללי.
למרות שדאלאדיה הביע פומבית את דעתו שהפייסנות כלפי היטלר תוביל למלחמה, הוא נכנע בסופו של דבר לרצונותיו של נוויל צ'מברלין.
כשפרצה המלחמה היססו דאלאדיה וממשלתו בשאלה מי מהווה סכנה גדולה יותר, ברית המועצות או האיום הנאצי.
באופן דומה, על אף שהוא העניק לוועדה מעמד של סוכנות בלתי ממשלתית, לא התחייבה ממשלתו כלפי בנש עצמו, וראתה תסריטים רבים אפשריים בצ'כוסלובקיה שלאחר המלחמה.
אחת מההסתייגויות העיקריות של דאלדייה מהענקת מעמד ממשלתי לבנש הייתה המצב המעורפל ששרר בסלובקיה שהייתה אז עצמאית.
הממשלה הצרפתית של חורף 1939 חשה שבנש לא בהכרח מדבר בשמם של כל תושבי צ'כוסלובקיה, בהתייחס למצב הנזיל בסלובקיה.
הדיפלומטיה של צרפת כלפי בנש הייתה אם כן גמישה.
היא נמנעה מכל ביטוי ישיר של תמיכה בשאיפה של הוועדה של בנש לחזרה לרפובליקה הראשונה.
עם זאת, כיוון שבנש היה איש המפתח לקבלת תמיכה צבאית מהצבא הצ'כוסלובקי המאומן היטב, הייתה צרפת למדינה הראשונה למעשה שחתמה ברית עם הוועדה.
ההסכם מ-2 באוקטובר 1939 בין צרפת ובין בנש אפשר את בנייתו מחדש של הצבא הצ'כוסלובקי על אדמת צרפת.
בסופו של דבר לחמו יחידות מהדיוויזיה הראשונה של הצבא הצ'כוסלובקי לצד מארחיהם בשלבים האחרונים של המערכה על צרפת.
היה זה הכישלון של כוחות בנות הברית במערכה זו שסייע בצורה הישירה ביותר לשאיפותיה של ועדת בנש.
עם נפילת צרפת לידי הנאצים, קיבלו השקפותיו של וינסטון צ'רצ'יל, שזה עתה נבחר לראש ממשלת בריטניה, עדיפות על החששות של הרפובליקה הצרפתית השלישית הגוועת.
צ'רצ'יל היה נחרץ הרבה יותר מקודמו בהתייחס לעניין צ'כוסלובקיה, והכיר במהירות בבנש כנשיא הממשלה בגולה לאחר נפילת צרפת.
עם זאת, הוועדה חשה עדיין חוסר ביטחון במידת מה בקשר להכרה זו, משום שהזכירה את בנש במפורש כנשיא, אך לא קישרה את בנש באופן מפורש לממשלה שהייתה קיימת קודם בצ'כוסלובקיה.
לכן הם הפעילו באפריל 1941 לחץ על הבריטים להבהיר את עמדתם בצורה נחרצת יותר.
ב-18 באותו חודש הם שלחו מכתב לממשל הבריטי ובו דרשו שההסכמים עליהם הם חותמים "יחתמו, כמו לפי ספטמבר 1938, בשמה של הרפובליקה הצ'כוסלובקית".
שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן נתן הסכמה כזו ב-18 ביולי 1941. ארצות הברית וברית המועצות נאלצו לעשות אותו דבר מאוחר יותר באותה שנה, משום שסלובקיה הכריזה מלחמה על שתי ארצות אלו.
כאשר בברטיסלאבה (בירת סלובקיה) פעלה ממשלה שהייתה שייכת באופן בולט לברית מדינות הציר, הייתה הממשלה של בנש הממשלה הידידותית היחידה שנותרה במחצית השנייה של 1941, שניתן היה להכיר בה.
השאלה המשפטית שנותרה הייתה האם ממשלת בנש היא "ממשלת המשך" בפועל של הרפובליקה הראשונה, או שהיא ממשלה יורשת ללא בסיס חוקתי מוצק.
הספקות נמחקו באביב 1942. לאחר כמעט שישה חודשים של תכנון מעבר לקווי האויב הצליחו פעילי מחתרת צ'כיים להתנקש בחייו של ריינהרד היידריך, הרודן שעמד בראש הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
הצלחת משימה זו, מבצע אנתרופואיד, גרמה לבריטניה וצרפת לבטל רשמית את הסכם מינכן, ובכך להעניק לגיטימציה דה יורה לממשלת בנש כממשיכה של הרפובליקה הראשונה.
חוסנה של הממשלה היה תלוי בניצחון צבאי של בנות הברית.
הסכם מינכן קיבל חיזוק מהפעילות החתרניות של הגרמנים שבחבל הסודטים.
במהלך השנים האחרונות של המלחמה, פעל בנש לפתור את בעיית המיעוט הגרמני וקיבל את הסכמת בנות הברית לפתרון המבוסס על טרנספר של האוכלוסייה הגרמנית בחבל הסודטים לאחר המלחמה.
הרפובליקה הראשונה הייתה מחויבת למדיניות מערבית ביחסי החוץ.
בנש החליט לחזק את ביטחונה של צ'כוסלובקיה כנגד תוקפנות גרמנית עתידית באמצעות כריתת בריתות עם פולין ועם ברית המועצות, אבל האחרונה התנגדה להתחייבות משולשת צ'כוסלובקית-פולנית-סובייטית.
בדצמבר 1943 חתמה ממשלת בנש ברית עם הסובייטים.
העניין של בנש ביחסים ידידותיים עם ברית המועצות הונע גם מרצונו להימנע מעידוד סובייטי למהפכה קומוניסטית בצ'כוסלובקיה.
בנש פעל להביא גולים קומוניסטים צ'כוסלובקיים בבריטניה לשתף פעולה עם ממשלתו, כשהוא מציע ויתורים מפליגים, כולל הלאמה של התעשייה הכבדה והקמה של ועדות עממיות מקומיות בסוף המלחמה.
במרץ 1945 הוא מינה גולים צ'כוסלובקיים קומוניסטים ששהו במוסקבה לשרים בתפקידי מפתח בממשלתו.
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית הייתה הממשלה ששלטה בצרפת בין שחרור צרפת על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפילת משטר צרפת של וישי בשנת 1944 לבין הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1946.
עם שחרור צרפת על ידי בעלות הברית, לא היה גוף שלטוני מוסמך שבידו ליטול את השלטון האזרחי.
ממשלת צרפת של וישי הוכתמה בשיתוף פעולה עם הגרמנים, והייתה חשופה לטענתו של שארל דה גול כי כינונה לא היה חוקתי מלכתחילה.
ראשיה - המרשל פטן ופייר לאוואל נסו לגרמניה.
יש מאנשי הרפובליקה הצרפתית השלישית כגון הנשיא לשעבר אלבר לברן שטענו כי יש לקיים רציפות שלטונית עם מוסדותיה של הרפובליקה, אך היה ברור כי גם פתרון זה אינו ראוי.
אנשי דה גול התאגדו לגוף המכונה צרפת החופשית שבתחילה הקים מעין ממשלה בשם "הוועד הלאומי" ולאחריה הרחיב את המסגרת כדי לכלול גם את תומכיו של הגנרל אנרי ז'ירו למסגרת בשם "Comité français de la Libération nationale".
עם שובם של אנשים אלו לאדמת צרפת בעקבות צבאות בעלות הברית, ניתן היה לאחד כוחות עם הלוחמים בכיבוש הנאצי במסגרת הרזיסטאנס ולהקים ממשלה.
הבעיות שעמדו בפני הממשלה החדשה היו רבות.
לאחר הכיבוש והלחימה העזה על שטחה, הייתה המדינה חרבה.
היה צריך להקים את המוסדות מלכתחילה, לבסס את שיקום המדינה על בסיס כלכלי מוצק, לקבוע את הדרך בה ינהגו במשתפי הפעולה, לבסס יחסים עם מעצמות החוץ.
ב-11 בספטמבר 1944 כינס דה גול לראשונה את הממשלה שהרכיב, וב-12 בספטמבר 1944 כינס דה גול כנס בן 8,000 משתתפים בארמון שאיו בפריז, והציג את מדיניותו בפני הנוכחים.
המאזן הפוליטי וחלוקת הכוחות בממשלה
הבחירות הראשונות בצרפת לאחר המלחמה היו בחירות מוניציפליות, שנערכו בשני סיבובים, ב-29 באפריל 1945 וב-13 במאי 1945. בבחירות אלו זכו שלוש מפלגות במרבית הקולות, התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והמפלגה הקומוניסטית של צרפת.
תוצאות הבחירות נתפסו כניצחון של השמאל.
לאחר הבחירות המוניציפליות היה ברור כי יש לקיים בחירות כלליות, וכי מאזן הכוחות הפוליטי החדש חייב להשתקף בהרכב הממשלה.
כן עלתה השאלה בדבר שיטת הממשל העתידית.
האם תמשיך לחול חוקת הרפובליקה השלישית או שהאסיפה שתיבחר תהיה גם אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה.
הבחירות התקיימו ב-21 באוקטובר 1945, ובהן התקיימה הצבעה בשתי קלפיות.
באחת נבחרה האספה, ובשנייה ענו הבוחרים במשאל עם על השאלה האם להמשיך בהסדר החוקתי מימי הרפובליקה השלישית, או לנסח חוקה חדשה.
לראשונה בתולדות צרפת הצביעו בבחירות אלו גם נשים.
בבחירות השתתפו 85% מהבוחרים, 24 מיליון איש, מתוכם 13 מיליון נשים.
בבחירות זכו הקומוניסטים בכרבע מן הקולות, 159 צירים, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ב-142 צירים, והתנועה הרפובליקנית העממית ב-152 צירים.
במשאל העם הוכרע כי האספה תהיה אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה לרפובליקה הרביעית.
האספה הטילה על דה גול להרכיב ממשלה.
ב-21 בדצמבר 1945 הציג דה גול את ממשלתו, שכללה בפעם הראשונה גם קומוניסטים ובהם מוריס תורז כשר בלי תיק.
אך ממשלה זו החזיקה מעמד כחודש אחד בלבד, וב-26 בינואר התפטר דה גול.
הסיבה הרשמית שנתן הייתה כי הוא חפץ במשטר נשיאותי וההסדר החוקתי המתגבש נטה יותר לכיוון משטר פרלמנטרי.
עם זאת פעלו גם גורמים נוספים - היו ויכוחים על התקציב, והייתה תחושה כי דרישותיו של דה גול במישור הבינלאומי אינן מתקבלות על ידי נציגי המעצמות הגדולות.
את מקומו של דה גול תפס הסוציאליסט פליקס גואן, ששימש בתפקידו עד יוני 1946. ממשלת גואן המשיכה לנסות ולנסח חוקה, ובסופו של דבר העמידה למשאל עם הצעה לחוקה שהייתה מבוססת על ממשלה הנסמכת על בית אחד, הבוחר בראש ממשלה על בסיס קואליציוני.
ביוני 1946 נבחרה אספה לאומית חדשה, שבה הסיעה הדומיננטית הייתה התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, כאשר ל"ברית שלוש המפלגות" של הרפובליקנים הקתולים, הסוציאליסטים והקומוניסטים רוב מוחלט, כשהם דוחקים אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים.
ז'ורז' בידו, ראש הממשלה החדש, הביא לניסוח חוקה חדשה, שהייתה דומה מאוד לחוקת הרפובליקה השלישית, והתבססה על פרלמנט בן שני בתים, שבו עיקר הכוח הפוליטי נמצא בידי "נשיא האספה" (הוא ראש הממשלה) ולצדו מכהן נשיא בעל סמכויות סמליות בעיקרן.
החוקה התקבלה ברוב קטן במשאל עם שנערך ב-13 באוקטובר 1946. האספה הלאומית החדשה, שנבחרה ב-10 בנובמבר 1946, הביאה להמשך שליטת ברית שלוש המפלגות - הרפובליקנים הקתולים, הקומוניסטים והסוציאליסטים, שיחד זכו לרוב מוחלט, ודחקו מהשלטון גורמים רדיקלים ושמרנים.
לאחר הבחירות לנשיאות נבחר וינסן אוריו לנשיא הרפובליקה, בלום התפטר, ופול רמדיה כיהן כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הרביעית.
הישגי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית משלה בתקופה קשה וסוערת.
המלחמה עדיין לא הסתיימה וכוחות צבא צרפת המחודש השתתפו בלחימה על אדמת צרפת וגרמניה עד סיום המלחמה.
במישור הבינלאומי השתתפו נציגי צרפת בוועידות הבינלאומיות ששרטטו את דיוקן העולם לאחר המלחמה.
ניתן להבחין בארבע תקופות שונות ביחס לאנשי וישי ומשתפי הפעולה:
"הטיהור הפראי" (épuration sauvage), שכלל הוצאה להורג ללא משפט של משתפי פעולה.
דה גול העריך כי 10,842 איש נהרגו בצורה זו, מהם 6,675 איש במהלך הקרבות בתקופת השחרור ולמעלה מ-4,000 איש לאחר מכן.
"הטיהור החוקי" (épuration légale), שבו נשפטו משתפי הפעולה באמצעות בתי דין מיוחדים.
עוד ב-24 ביוני 1944 הוציא דה גול צו המורה על משפטם של משתפי הפעולה.
ב-13 בספטמבר 1944 הורה דה גול בצו נוסף על הקמת בתי דין מסוג זה בכל מחוז, ובהם שופט וחבר מושבעים שהורכב מאנשים מהימנים שלא הוכתמו בשיתוף פעולה.
בתי דין אלו דנו ב-120,000 מקרים והורו על הוצאתם להורג של 779 איש.
השלב השלישי היה משפטם של ראשי וישי, פטן, לאואל ודרנאן.
שלב זה נחשב לרחום יותר כלפי משתפי הפעולה.
פטן לא הוצא להורג, וכמותו גם אישים כלואי פרדינן סלין.
בשלב הרביעי העניקה ממשלת הרפובליקה הרביעית חנינה לרבים מראשי המשטר שנידונו לעונשי מאסר, כגון קסאבייה ולה שנידון לעשר שנות מאסר אך בפועל ישב בכלא כשנתיים, או רנה בוסקה, ראש המשטרה החשאית, שזכה לטיהור וללגיטימציה ואף המשיך בפעילות פוליטית.
פטן, ז'וזף דארנן ולאוואל נידונו למוות ביולי 1945. עונשו של פטן הומתק על ידי דה גול, והוא בילה את שארית ימיו במאסר.
רבים אחרים נחונו, המשיכו בקריירות שהיו להם בשירות המדינה או במנגנון הפוליטי כלפני המלחמה.
אישים כמוריס פאפון הצליחו לחמוק מעונש, ופאפון אף שירת כשר בממשלת דה גול הראשונה.
הממשלה הזמנית של הוואי (בהוואית: Aupuni Kūikawā o Hawaiʻi) הוכרזה לאחר הפלת ממלכת הוואי ב-17 בינואר 1893, על ידי ועדת הבטיחות המונה 13 חברים בהנהגתו של היו"ר הנרי א.
קופר והשופט לשעבר סנפורד ב.
דול כנשיא המיועד של הוואי.
היא החליפה את ממלכת הוואי לאחר הדחת המלכה ליליואוקלאני כממשלה זמנית עד שהוקמה הרפובליקה של הוואי ב-4 ביולי 1894.
לאחר הפלת ממלכת הוואי בינואר 1893, ביקשה ממשלת הוואי הזמנית לבצע את סיפוחה המהיר של הוואי על ידי ארצות הברית.
ועדה, בראשות לורין א' ת'רסטון, נשלחה לוושינגטון הבירה כדי לנהל משא ומתן על אמנת סיפוח עם נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון.
משלחת בראשות הנסיכה ויקטוריה קאיולני נסעה גם היא לוושינגטון כדי למחות על ההדחה ולהשתדל נגד הסיפוח.
הריסון והוועדה חתמו על הסכם סיפוח, שנשלח לסנאט האמריקני לאשרור.
עם זאת, הסנאט לא פעל לפני ה-4 במרץ 1893, כאשר כהונתו של הריסון הסתיימה וגרובר קליבלנד נכנס לתפקידו.
הנשיא החדש היה אנטי אימפריאליסט והתנגד נחרצות לסיפוח.
הוא הסיר את האמנה מעיון, והורה על חקירת הקונגרס על האירועים סביב הפלת המלוכה בהוואי.
לאחר קבלת הדו"ח הראשון של הוועדה, המליץ קליבלנד על החזרת המלכה ליליואוקלאני לשלטון.
הניסיון לא התקבל בטוב אפילו בקרב המפלגה שלו.
בסופו של דבר, הצבעה דו-מפלגתית בקונגרס קראה למדיניות "הסרת ידיים" ביחס לאירועים פנימיים בהוואי.
חקירה נוספת של הקונגרס הובילה לדו"ח מורגן, שקבע כי חיילי ארצות הברית בהוואי היו נייטרליים לחלוטין במהלך ההדחה, ופוטר את צבא ארצות הברית מכל האשמות בשיתוף פעולה.
לאחר הגשת הממצאים של ועדה זו, קליבלנד חזר על עמדתו, גינה את הממשלה הזמנית ולא הכיר בה בין אם דה פקטו או דה יורה.
לאחר הפלת המלוכה הוקם צבא ב-27 בינואר 1893, והוצב תחת פיקודו של קולונל ג'ון האריס סופר.
צבא זה כלל ארבע פלוגות: שלוש פלוגות שמירה לאומיות ופלוגת צבא רגילה אחת.
פלוגות המשמר הלאומי היו: פלוגה A שהורכבה ממתנדבים גרמנים אתניים, בפיקודו של צ'ארלס וו.
זייגלר; פלוגה B המורכבת מחברי רובאי הונולולו, בפיקודו של יו גאן; פלוגה C המורכבת ממתנדבים פורטוגזים אתניים, בפיקודו של ג'וזף מ.
הסדירים היו פלוגה D שהורכבה, כמו פלוגה B, מרובאי הונולולו, בפיקודו של ג'ון גוד.
הצבא היה פעיל תחת הממשלה הזמנית של הוואי שם הם הופעלו במלחמת הצרעת ב-1893 וברפובליקה של הוואי והופעל שוב במהלך מהפכת הנגד של 1895 בהוואי ב-1895. לאחר שהוואי סופחה והפכה לטריטוריית הוואי ב-1898, הפלוגות נכנסו למערכת המשמר הלאומי של הצבא והפכו לחלק מהמשמר הלאומי של צבא הוואי.
תחת הממשל החדש הממשלה הפכה למגבילה יותר, כולל שלילת אזרחות ממהגרים סינים.
מחלקת החינוך של הוואי כמעט והכחידה את שפת הוואי לטובת האנגלית.
הפעילות הראשונה של הממשלה הזמנית לאחר הדחת המלכה ליליואוקלאני הייתה להקים ממשלת מעבר בזמן שלורין א' ת'רסטון שהה בוושינגטון הבירה כדי לנהל משא ומתן על סיפוח עם הקונגרס.
קבוצה אחת הציעה את נטילת השלטון של הנסיכה קאיולאני בעוד שגוף שהוקם על ידי ועדת הבטיחות יוכל לפעול כממשלת מחוז.
עם היעדרותה הפיזית של הנסיכה מהאיים, ההצעה בוטלה מיד.
הממשלה הזמנית ספגה מכה עצומה כאשר נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון, שתמך בסיפוח הוואי, הוצא מהבית הלבן.
גרובר קליבלנד, אנטי-אימפריאליסט, קיבל את הנשיאות ומיד פעל להפסקת הסכם הסיפוח.
חודש בלבד לפני שקליבלנד הפך לנשיא, לורין א' ת'רסטון חתם על הסכם עם הקונגרס בזמן שהתכונן לאשרור אמנת סיפוח.
קליבלנד, לאחר ששמע את פניותיה של הנסיכה קאיולאני בשם דודתה הכלואה, חזר בו מהאמנה ופתחה בחקירת העניין.
קליבלנד מינה את ג'יימס הנדרסון בלאנט ממייקון, ג'ורג'יה, לנציב פרמאונט ולשר בהוואי.
המשימה העיקרית שלו הייתה לחקור את הפלת ממשלתה של ליליאוקלאני.
בלאונט הגיע למסקנה בדו"ח שלו שההדחה השתמשה בסיועו של ג'ון ל.
סטיבנס, שר ארצות הברית להוואי, שהורה על נחיתת חיילים מ-USS "בוסטון".
על בסיס הדיווח של בלאנט, קליבלנד שלח את אלברט סידני ויליס מקנטקי להונולולו כשר להוואי עם הנחיות סודיות.
ויליס, שנדחה בתחילה על ידי המלכה, השיג את הבטחתה של ליליאוקלאני להעניק חנינה לאחר עיכוב ניכר.
לאחר שהבטיח את ההבטחה הזו, ויליס הגיש דרישה רשמית לפירוק הממשלה הזמנית ולשיקום מוחלט של המלוכה, אם כי ללא ידיעתו עד אז זה היה מאוחר מדי מאחר שקליבלנד כבר הפנה את הנושא לקונגרס.
בהתייחס לדרישה כערך נקוב, ב-23 בדצמבר 1893, סנפורד ב.
דול שלח תשובה לוויליס שסירב בכל תוקף למסור את סמכותה של הממשלה הזמנית למלכה המודחת.
בתגובה להפניה של קליבלנד בנושא, הסנאט העביר החלטה המסמיכה את ועדת יחסי החוץ שלו לקיים דיונים פומביים בשבועה, ולחקור עדים, לחקור את מעורבות ארצות הברית במהפכה וגם לחקור אם היה ראוי לנשיא קליבלנד למנות את בלאנט ולתת לו סמכויות יוצאות דופן לייצג את ארצות הברית ולהתערב בהוואי ללא אישור הסנאט.
ג'ון טיילר מורגן, סנטור מהתומכים בסיפוח מאלבמה, עמד בראש הוועדה.
הממצאים של דו"ח מורגן סתרו את הקביעות שהועלו קודם לכן על ידי בלאנט והנשיא קליבלנד, וב-26 בפברואר 1894, בשעה 22:43 הוגש הדו"ח.
הוא הגיע למסקנה שכוחות ארצות הברית נשארו נייטרליים לחלוטין במהלך ההדחה, זיכה את השר סטיבנס בהנחתת חיילים, והגיעה למסקנה שהמינוי והחקירה של בלאנט ללא אישור הקונגרס היו חוקתיות.
עם זאת, תשעת חברי ועדת החוץ של הסנאט שהגישה את הדו"ח לא יכלו להסכים על מסקנה סופית, ועל הסיכום המנהלי לעיתים קרובות חתם רק מורגן עצמו.
בעקבות דו"ח מורגן, והחלטת טורפי ב-31 במאי 1894, שבה אסר הקונגרס כל התערבות נוספת של הנשיא ופקידי ממשל אחרים נגד הממשלה הזמנית של הוואי, קליבלנד הכריז רשמית על הממשלה הזמנית כ"לא דה יורה ולא דה פקטו".
ב-7 בפברואר 1894, בית הנבחרים של ארצות הברית הוציא את ההחלטה הבאה:בבית הנבחרים של ארצות הברית, 7 בפברואר 1894:
תחושתו של בית זה כי פעולתו של שר ארצות הברית בהעסקת כוחות הצי של ארצות הברית וסיוע בלתי חוקי בהדחת הממשלה החוקתית של איי הוואי בינואר 1893, ובהקמת ממשלה זמנית שלא רפובליקאית בצורתה ובניגוד לרצונו של רוב העם, היה מנוגד למסורת הרפובליקה שלנו ולרוח החוקה שלנו, ויש לגנות אותו.
שאנו מאשרים מכל הלב את העיקרון שהוכרז על ידי נשיא ארצות הברית לפיו התערבות בענייניה הפנימיים של אומה עצמאית מנוגדת לרוח המוסדות האמריקאים.
וזה עוד תחושתו של בית זה שסיפוח איי הוואי לארצנו, או הנחת הגנה עליהם על ידי ממשלתנו, אינו מתבקש ובלתי מועיל; שתושבי אותה מדינה היו צריכים לקבל חופש ועצמאות מוחלטים בניהול קו מדיניות משלהם, ושהתערבות זרה בענייניה המדיניים של האיים לא תיחשב באדישות מצד ממשלת ארצות הברית.
בעקבות דו"ח מורגן, והחלטת טורפי שקבעה מדיניות של אי-התערבות בענייני הוואי מצד ארצות הברית, לורין א.
ת'רסטון והממשלה הזמנית של הוואי כינסו אספה מכוננת וכוננו את הרפובליקה של הוואי.
ממשלה זו שמרה על השלטון עד שארצות הברית סיפחה את הוואי ב-1898 עם החלטת ניולנד.
הממשלה המהפכנית הזמנית של הרפובליקה של דרום וייטנאם (PRG) הוקמה ב-8 ביוני 1969 על ידי הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (צפון וייטנאם) כממשלת מחתרת חמושה המתנגדת לממשלת דרום וייטנאם בפיקודו של הנשיא נגוין ואן ת'יו .
נציגים של חזית השחרור הלאומית של דרום וייטנאם (וייטקונג) וכן כמה קבוצות קטנות יותר, השתתפו ביצירתו.
בעקבות מתקפת טט ב-1968 והמתקפות צבאיות הנלוות בדרום על ידי סייגון ואמריקה, שבהן ספג הווייטקונג אבדות צבאיות חמורות, ה-PRG נתפס ככוח נגד פוליטי שיכול להשפיע על דעת הקהל הבינלאומית בתמיכה של איחוד מחדש ובאופוזיציה לארצות הברית ודרום וייטנאם.
הגופים המרכזיים של ה-PRG פעלו כממשלה זמנית.
הארגון הוכר כממשלת דרום וייטנאם על ידי רוב המדינות הסוציאליסטיות ומלטה.
ב-1973 הוא חתם על הסכם השלום של פריז כישות עצמאית, נבדלת הן מדרום וייטנאם והן מצפון וייטנאם.
לאחר נפילת סייגון ב-30 באפריל 1975, ה-PRG החליף רשמית את הרפובליקה של וייטנאם והפך לממשלה הייצוגית של דרום וייטנאם תחת השם הרשמי הרפובליקה של דרום וייטנאם, וירש את כל הנכסים, הזכויות, החובות וייצוג הריבונות של הרפובליקה של וייטנאם.
ב-2 ביולי 1976, הרפובליקה של דרום וייטנאם והרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם התאחדו באופן ויצרו את הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
הָמָן בֶּן הַמְּדָתָא הָאֲגָגִי (הידוע בשיח היהודי גם בכינוי "המן הרשע") הוא דמות מקראית, האנטגוניסט הראשי של מגילת אסתר.
במגילה מתואר המן כבכיר בשרי אחשוורוש מלך פרס, שהסית את מלכו כנגד האוכלוסייה היהודית בממלכה במטרה להשמידה.
המן מכונה במגילת אסתר "צורר היהודים", וכן "איש צר ואויב המן הרע הזה".
לבסוף סוכלה מזימתו, שהתגלתה בעזרת מרדכי וסוכלה בזכות אסתר, והוא נתלה.
המגילה מכנה את המן "האגגי", ועל־פי חז"ל, הכוונה היא לאגג מלך עמלק.
בשל קשר זה נהוג לקרוא בשבת זכור - היא השבת שלפני פורים - את פרשת זכור (), המזכירה לישראל את אשר עשה לו עמלק.
בתרגום על המגילה מובא ייחוסו המלא, עד עשו בן יצחק:
בתלמוד הבבלי נאמר ששם אמו של המן היה אמתלאי בת עורבתי:
דמותו של המן על פי מגילת אסתר
על פי מגילת אסתר, המן היה הבכיר בשרי אחשוורוש מלך פרס שמלך מהודו ועד כוש.
הוא ואשתו זרש חיו בשושן, בירת ממלכת פרס ומדי.
מעמדו של המן היה כה רם, עד שעל פי הוראה מהמלך אחשוורוש, היה על הכול להשתחוות לו (לפי המדרש רקם המן צלם של עבודה זרה בגרביו, כך שמי שהיה משתחווה לו היה משתחווה גם לצלם), אך מרדכי היהודי סירב להשתחוות, ובכך עורר את חמתו של המן.
חימה זו הפכה במהרה לתוכנית פעולה אכזרית נגד בני עמו של מרדכי כולם: .
המן הטיל פור, על מנת לראות את המועד המתאים לבצע את טבח היהודים, ועל פי הפור היה המועד המתאים לכך י"ג באדר.
בעקבות זאת שכנע המן את אחשוורוש להוציא גזירה בכל מדינות מלכותו להרוג את כל היהודים באותו היום.
מלבד זאת, בעצת זרש אשתו הכין המן עץ שגובהו חמישים אמה על מנת לתלות עליו את מרדכי.
אחשוורוש, שנזכר כי מרדכי הציל את חייו, החליט דווקא לרומם אותו.
הוא זימן את המן, ושאל אותו "מה לעשות לאיש אשר המלך חפץ ביקרו".
המן, שסבר כי המדובר בו, הציע כי איש זה יובל ברחובות שושן כשהוא רכוב על סוס, לבוש בבגדי מלכות ובעטרת זהב.
או אז הורה לו אחשוורוש להוביל את מרדכי ברחובות העיר, כשמרדכי רכוב על סוס, לבוש בבגדי מלכות וחבוש בעטרת זהב, ולקרוא בפניו .
בעקבות אירוע זה אשת המן ומכריו ניבאו לו רעות: .
תוך כדי כך הוזמן המן להשתתף, לצד המלך, במשתה היין של אסתר.
המן שמח בתחילה על ההזמנה, אולם ביום המשתה השני התברר לו כי מטרת אסתר הייתה לבקש רחמים על בני עמה היהודים מפני מזימתו שלו.
לאחר שקראה עליו , נפל על המיטה והתחנן על נפשו.
אז נכנס אחשוורוש לחדר, וסבר כי המן מנסה "לכבוש את המלכה".
הוא הורה על תלייתו של המן על העץ אשר הכין לתלות עליו את מרדכי (לפי המסורת היה זה בט"ז בניסן), וכן אפשר ליהודים להינקם מאויביהם ביום שבו תוכננה להם הפורענות בידי המן.
לאחר כשנה, ביום י"ג באדר, הוא יום הפור שהטיל המן להרוג ביהודים, נהרגו גם עשרת בני המן.
בעקבות בקשת אסתר ניתלו למחרת כל העשרה על עץ.
לזכר אירועים אלו, ולזכר הפור שהטיל המן על מנת להרוג את כל היהודים, חוגגים היהודים עד ימינו את חג הפורים.
דמותו של המן במסורת ישראל
בעקבות ייחוסו העמלקי ההתייחסות אל המן היא בעיקר כאבטיפוס לשנאת ישראל בכל הדורות, וכחוליה המחברת בין העמלקים הקדומים לשונאי ישראל של ימינו.
מכאן ההתייחסות המיוחדת להמן כ"ארור המן".
המאבק בהמן, הוא אם כן המאבק של עם ישראל בעמלק המיתולוגי, הלובש ופושט צורה במהלך הדורות.
בימינו נוהגים לזהות את המן עם דמותם של צוררים בני דורנו כאדולף היטלר, וכמחמוד אחמדינז'אד.
בספרו "הטור השביעי" מביא נתן אלתרמן שיר על "גנרל המן" (דמות אמיתית ממלחמת העולם השנייה - הגנרל הגרמני אדולף האמן) אשר נשבה על ידי הצבא האדום ונחקר על ידי חוקר שבויים רוסי ועוזרו היהודי, קצין צעיר בשם "מרדכי אסתרזון" ומנסה להזכר מאין הלה מוכר לו.
אופיו של המן מתואר כמושחת ותאב בצע, והוא מוזכר בכפיפה אחת עם שאר רשעי עולם, כמי שביקש לקבל הכל, ולבסוף איבד את הכל:
יוספוס פלביוס מזכיר את המן בספרו "קדמוניות היהודים".
סיפורו של יוספוס נראה כשאוב מתרגום השבעים, וממקורות יווניים ויהודים שאינם עוד בנמצא.
בחז"ל יש המזהים את המן כממוכן, היועץ שעל פי המגילה יעץ לאחשורוש להוציא את ושתי מבית המלוכה.
בחג הפורים חוגגים היהודים את סיפור ישועת היהודים ותבוסת המן.
ביום זה קוראים במגילת אסתר, וכאשר מוזכר שמו של המן, מרעישים בקול, על מנת להביע את הבוז לצורר זה; ובכך מתבצע מחיית זכר עמלק.
מכאן המנהג להרעיש ברעשן בחג הפורים.
כן נהוג לאכול מאפה בצק משולש, בדרך כלל במילוי פרג הקרוי "אוזני המן".
מקורו של המאפה הוא בעדות אשכנז, ושמו ביידיש "המן טאַש" - נרתיק (או כיס) של המן.
הביטוי המקורי היה "מאָן טאַש" - כיס של פרג, והדמיון של כינוי זה לשמו של המן הוא מקור המנהג המפורסם.
בין החוקרים הרואים במגילת אסתר "גיור" של מלחמות אלים מהמזרח הקדום, יש המזהים את דמותו של המן עם האל העילמי הראשי הֻמְבַּן, ויש המזהים אותו עם אחד האלים הזורואסטריים, ווֹהוּ-מַנַה (פרסית עתיקה "הרוח הטובה").
אטימולוגיות אפשריות נוספות בפרסית עתיקה הן הוּ-מַנַה "בעל הרוח הטובה", או הַמַה-מַנַה - "בעל אותה דעה".
אטימולוגיות אלה אינן מזהות את המן עם אל כלשהו.
מקור המילה המן בשפה הפרסית, ובמקור, hama manah ופירושו: בעל "אותה הדעת/הדעה" כשל המלך.
אביו של המן נקרא המדתא או hama data (הַמַה-דַתַה), שפירושו: בעל "אותו החוק" כשל המלך.
במגילת אסתר, נוסף לשמו של המן הכינוי "אגגי".
השם אגג (aggaga או agaga) מופיע בתעודות קדומות כשם עילמי.
על פי המסורת היהודית הכינוי אגגי משייך אותו למשפחת אגג מלך עמלק מימי שאול.
בתרגום השבעים (תרגום התנ"ך ליוונית) כינויו של המן הוא bougaios, תואר דתי זורואסטרי.
בתרגום השבעים תורגם הכינוי "אגגי" ל"מוקדוני", ככל הנראה על שם אגאי, בירתה העתיקה של מקדוניה.
במגילת אסתר מוזכרים עשרת בני המן, ובתלמוד במסכת מגילה מופיעות דעות שונות על מספר בניו:
בפרקי דרבי אליעזר, נזכר שהיו לו 40 בנים, ואילו במדרש תהילים, מובא שהיו להמן 100 בנים.
על פי המדרש הייתה להמן גם בת ושמה שכחטנת (או לפי גרסה אחרת: שבחטנות) אשר המן ניסה להציע אותה לאחשוורוש כשחיפש אישה במקום ושתי.
המדרש מספר כי אף על פי שהייתה יפה, התרחש נס ואחשוורוש לא היה יכול לסבול את הריח הרע שלה.
בקוראן מוזכר שש פעמים איש ששמו המן, ומסופר עליו שהוא ידידו של פרעה, וחוטא בזמנו של משה.
בסורת סיפור המעשה הוא מוזכר בסיפור המבוסס, כפי הנראה, על סיפורו המקראי של משה ועל סיפור מגדל בבל.
הבריטים שלטו בארץ ישראל מדצמבר 1917 ועד חודש מאי 1948.
"שלטון המנדט" הוא כינוי מקוצר לתקופת שלטון בריטניה בארץ ישראל, שהחל מתוקף המנדט שקיבלה מחבר הלאומים.
"ממשלת המנדט" היא הממשלה הבריטית שפעלה בארץ מתוקף המנדט שקיבלה מחבר הלאומים, משנת 1923.
"תקופת המנדט" היא התקופה שמכניסת הצבא הבריטי לארץ ישראל בקיץ 1917, ועד לסיום המנדט בחצות הלילה שבין 14 ו-15 במאי 1948.
שטח המנדט מנהר הירדן ועד ל הוא 25,585.3 קילומטרים רבועים.
פלשתינה (א"י) הוא השם הרשמי בעברית של הישות המדינית שהייתה בארץ ישראל המערבית תחת שלטון המנדט.
באופן בלתי רשמי, מוכרת גם כ"ארץ ישראל המנדטורית".
במהלך 1917, עם כניסת הצבא הבריטי לדרום הארץ ולאחר כיבוש ירושלים בדצמבר 1917 מידי הטורקים, הוכרז ממשל צבאי בריטי על דרומה של ארץ ישראל, במקביל להתייצבות קו החזית במרכז הארץ.
הכוחות הבריטיים המשיכו צפונה וכבשו את הארץ כולה בקיץ 1918. מנהלת שטח האויב הכבוש (OETA דרום) שהוקמה ב-23 באוקטובר 1918 קבלה אחריות ויישמה בשטח, לימים ארץ ישראל המנדטורית, את הסכם המודוס ויוונדי האנגלו-צרפתי 1918 מ-30 בספטמבר 1918.
ב-1 ביולי 1920 בעקבות החלת משטר המנדטים על הלבנט ומסופוטמיה על ידי ועידת סן רמו סיים הממשל הצבאי את תפקידו והחל ממשל אזרחי בריטי בראשות "הנציב העליון" הראשון הרברט סמואל.
29 בספטמבר 1923 הוא המועד הרשמי בו ניכנס לתוקפו המנדט שקיבלה בריטניה מחבר הלאומים על ארץ ישראל.
האינטרס הבריטי העיקרי בלבנט היה להרחיק כל מדינה אחרת מהדרך להודו ולסואץ.
למטרה זו חייב כתב המנדט את השלטון לאפשר עלייה של יהודים, לעודד את התיישבותם באמצעות הקצאת קרקעות מדינה.
בחלוף השנים נסוגה ממשלת המנדט ממחויבויותיה אלו והטילה הגבלות הולכות ומחמירות על עליית יהודים ורכישת קרקעות לצורך הרחבת היישוב והתפתחותו הכלכלית, על פי כללי "הספרים הלבנים".
לפי ספרה של ג'ואן פיטרס "מאז ומקדם", אפשרה ממשלת המנדט, בהתעלמות מכוונת, את כניסתם הבלתי חוקית של ערבים רבים לארץ.
המחלוקת בין ממשלת המנדט לתנועה הציונית בסוגיית היקף עליית היהודים לארץ העמיקה לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה ב-1933, הספר הלבן מ-1939, והגיעה לשיאה אחרי תבוסת הנאצים ב-1945 על רקע השאיפה היהודית-הציונית להרחיב את היישוב היהודי בארץ ולקלוט את פליטי השואה.
ליחסי שלטון המנדט עם היישוב היהודי היו צדדים שונים.
המנדט, שהתבסס על הצהרת בלפור, תרם לביסוס הנוכחות היהודית בארץ ישראל, שימש כחומת מגן שהגנה על היישוב היהודי הקטן במזרח התיכון, ואף אפשר קליטה מוגבלת של עולים יהודים ממזרח אירופה ומרכזה ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, בשעה שהתרחשה השואה.
עם זאת, משעה שהחלו להתרחש מרידות כנגד השלטון הבריטי מצד התושבים הערבים ופרעות שהם ערכו בתושבים היהודים, במיוחד בשנים האחרונות לקיום המנדט, נראה היה שהבריטים מעדיפים את שמירת השקט והסדר בארץ יותר מאשר את קיום הוראות כתב המנדט לגבי הקמת בית לאומי ליהודים.
לקראת סוף 1945, במחאה על מדיניות הבריטים, נוסדה תנועת המרי העברי שפעלה עד אוגוסט 1946, ובד בבד הורחבה פעילות ההעפלה.
ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שזומנה לחקור את סוגיית ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, פרסמה באפריל 1946 מסקנותיה, הקובעות שאין להקים מדינה דו-לאומית בשטח המנדט.
כמו כן המליצה הוועדה לאשר רישיונות עלייה ל-100,000 פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה עוד בשנת 1946. בריטניה דחתה את המלצות הוועדה וכדי למשוך זמן הציעה לארצות הברית את תוכנית מוריסון גריידי.
בין השלטון העות'מאני ובין המנדט
ב-9 בדצמבר 1917 נכנע השלטון העות'מאני בירושלים בפני הבריטים, ויומיים לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, קיבל את הכניעה הגנרל אדמונד אלנבי, מפקד הכוחות הבריטיים.
לאחר ארבע מאות שנות שלטון עות'מאני, החלה תקופת השלטון הצבאי הבריטי בארץ ישראל.
לפי נתוני הממשל הצבאי הבריטי, ב-1918 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל 512,000 מוסלמים, 66,000 יהודים ו-61,000 נוצרים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוקם חבר הלאומים, שקיבל החלטה כי אומות שעדיין אינן מסוגלות לשלטון עצמי, תישלטנה בידי אומות מפותחות יותר, עד שניתן יהיה, בתהליך הדרגתי, להעביר את השלטון לידי התושבים המקומיים.
גישה זו בוטאה בסעיף 22 לאמנת חבר הלאומים, שנחתמה בוועידת פריז ב-1919. לאחר מכן הוכנס סעיף זה אף לחוזה ורסאי שנחתם ב-28 ביוני 1919. המנדט על ארץ ישראל ספציפית, התייחס לעם היהודי כולו, ולא רק לאותם יהודים שהיו כבר תושבים מקומיים.
באפריל 1920 נפגשו נציגי המעצמות בוועידת סן רמו כדי לדון בדרכים ליישום סעיפים אלה ושם חולקו השטחים שנכבשו מידי העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה: בריטניה קיבלה את המנדט על ארץ ישראל ועבר הירדן, במטרה ליישם את הצהרת בלפור "...תוך מתן אפשרות לעליית יהודים...
ותוך עידוד התיישבות צפופה בארץ".
עם זאת, סעיף 25 בכתב המנדט מציין כי בריטניה הייתה רשאית להוציא את עבר הירדן מתחום הבית הלאומי היהודי, וזאת מכיוון שהשטח נועד לפי תוכניתה להימסר לעבדאללה הראשון.
באותה ועידה הוכר גם הקשר ההיסטורי של העם היהודי לארץ ישראל, והיהודים שישבו בארץ קיבלו נתינות ארץ-ישראלית.
עוד קודם לכן, כבר ב-1916, הסכימו בריטניה וצרפת ב"הסכם סייקס–פיקו" על חלוקת אותם שטחים, מתוך הנחה שטורקיה תיאלץ לוותר, בתום מלחמת העולם, על כל שטחי האימפריה העות'מאנית.
ועידת סן רמו שינתה את החלוקה על פי הסכם סייקס–פיקו במידה ניכרת: בריטניה לחצה לקבל שליטה בלעדית על ארץ ישראל, במטרה ליצור רצף טריטוריאלי של האימפריה הבריטית מן המפרץ הפרסי ועד למזרח הים התיכון.
גבולות המנדט הסופיים נקבעו רק ב-1923, לאחר הכנסת תיקונים קטנים בתוואי הגבול.
ביולי 1920 ירש הממשל האזרחי הבריטי את סמכויות השלטון הצבאי.
ב-1921 עברה האחריות על אזורי המנדט שקיבלה בריטניה בין המפרץ הפרסי לים התיכון ממשרד החוץ אל משרד המושבות.
ב-1922 החליט חבר הלאומים להחיל מנדט על ארץ ישראל, לצורך הקמת בית לאומי לעם היהודי, באחריות בריטניה ככוח המנדטורי.
שטח המנדט כלל את ארץ ישראל המערבית וכן את עבר הירדן המזרחי.
כתב המנדט כלל את הצהרת בלפור במלואה.
באותה שנה, הופרדה עבר הירדן מינהלית מארץ ישראל שממערב לירדן (שכונתה פלשתינה), לפי החלטתו של וינסטון צ'רצ'יל, שר המושבות הבריטי, שניסח נייר עמדה אשר כונה "הספר הלבן של צ'רצ'יל".
טכנית נותרו "פלשתינה א"י" ו"עבר הירדן" תחת מנדט אחד, אך מבחינה אדמיניסטרטיבית, נוהלו בנפרד.
ב-14 במאי 1923, באישור מועצת חבר הלאומים, על פי סעיף 25 של המנדט שאפשר לבריטים לנהל את עבר הירדן בלי זיקה להגשמת הצהרת בלפור, העניקה בריטניה אוטונומיה לעבר הירדן (במסגרת אמירות עבר הירדן תחת האמיר עבדאללה) והיא המשיכה להחזיק בשלטון על עבר הירדן במסגרת המנדט עד 1946.
שינוי טריטוריאלי נוסף בוצע ב-1923, כאשר הוחלפו אדמות באזור רמת הגולן שהיו תחת המנדט הבריטי, כנגד אדמות באזור מטולה שהיו תחת מנדט צרפתי.
מתחילת תקופת המנדט ועד לסיומו הייתה המערכת המנהלית הבריטית מורכבת בעיקר מאנשי השירות הקולוניאלי הבריטי המורגלים ליחסים שבין השליטים הקולוניאלים לבין מי שכונו "ילידים" .
הבריטים חשו עצמם לרוב כנתונים "בין הפטיש לסדן": מצד אחד, המחויבות שנתנו לסייע בהקמת "בית לאומי ליהודים"; מצד שני, המחויבות הבריטית לפי הצהרת בלפור שלא לפגוע בזכויותיהן של הקהילות הלא-יהודיות בארץ וכן הצורך שלהם להתמודד עם התנגדות היישוב הערבי למפעל הציוני.
חלק מההנהגה הייתה מסויגת בתמיכתה במטרות הציוניות, לדוגמה הנציב העליון הרולד מקמייקל ואנשי ממשל כגון ג'יימס פולוק, ארנסט ריצ'מונד ואדוארד קית'-רוץ'.
לעומתם, אחרים אהדו את היישוב והתנועה הציונית, כמו הנציב העליון ארתור ווקופ, והקצינים וינדהאם דידס ולואיס אנדרוס.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 נכנסו לארץ כמאה אלף עולים יהודים, וכששת אלפים מהגרים לא יהודים.
העולים נקלטו בארץ על ידי תנועות מיישבות, שקיבלו לרשותן קרקעות - בתנאי שיעובדו על ידי יהודים, וישמשו לצורכי קליטת העלייה.
הדבר גרם להתמרמרות בקרב האוכלוסייה הערבית.
במקרים מסוימים רכישות קרקע גדולות, מבעלי קרקעות שישבו בחוץ לארץ, גרמו לסילוק התושבים הערבים, שעיבדו את האדמה כאריסים.
תופעה זו גרמה להתנגדות רבה לעלייה בקרב הערבים בארץ.
על מנת להשקיט את הרוחות החליטה הממשלה הבריטית על מכסות לעלייה.
הערבים והיהודים כאחד התנגדו להחלטה זו, כל צד מסיבותיו שלו.
הערבים התנגדו משום שהמגבלות לא היו מספיק חמורות בעיניהם והעלייה נמשכה, והיהודים התנגדו מכיוון שההגבלות נראו מרחיקות לכת בעיניהם.
המתחים התגלגלו לכדי מאורעות דמים, שבהם הותקפו ונרצחו יהודים ובריטים, בעיקר בשנים 1921, 1929, ובין 1936–1939. גל המאורעות האחרון כונה בעברית: "המרד הערבי", כיוון שכלל פעולות נרחבות נגד השלטון הבריטי, ביניהן השבתת נמלי הים.
המדובר, באופן כללי ביותר, בשלושה גלי אירועים שהולידו, כל אחד, ועדות חקירה, דו"חות רשמיים, ו"ספר לבן" משלו ("ספר לבן" - מסמך עמדה רשמי, בדרך כלל מטעם משרד המושבות הבריטי, הקרוי על שמו של שר המושבות):
פרעות תרפ"א (התפרעויות בשנת 1921 של המון ערבי באזור יפו, בהן נרצחו 43 יהודים, בהם הסופר יוסף חיים ברנר, ונפצעו 140), הביאו להקמתה של "ועדת הייקראפט", ובעקבותיו "הספר הלבן הראשון".
פרעות תרפ"ט (התפרעויות בשנת 1929 באזור ירושלים, שהובילו לחורבן היישוב היהודי בחברון ולהרוגים יהודים רבים), הביאו להקמתה של ועדת שו, שהביאה לדו"ח הופ-סימפסון, ובעקבותיו את "הספר הלבן של פאספילד".
מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939), שהחלו ב-1936 עם המרד הערבי הגדול כנגד השלטון הבריטי, שארך כשלוש שנים.
מאורעות אלו הביאו להקמתן של ועדת פיל, ובעקבותיה ועדת וודהד ואת "הספר הלבן של מקדונלד".
בתגובה למאורעות, הקים היישוב היהודי כמה ארגונים צבאיים, העיקרי שבהם, ההגנה, הוקם רשמית ב-1920, אך התגבשותו החלה לאחר מאורעות תרפ"ט 1929. הוא פעל בתקופות מסוימות בשיתוף פעולה עם השלטון הבריטי, ובתקופות אחרות באופן מחתרתי.
האצ"ל והלח"י הוקמו במשך שנות השלושים, כתאים מחתרתיים של יהודים שהתנגדו לקו המדיני של הנהגת התנועה הציונית, ופעלו בעיקר בלוחמת גרילה.
בשלהי תקופת המנדט פעלו הארגונים הללו כהתנגדות מזוינת לשלטון הבריטים, ובתקופה זו אף שיתפו פעולה ביניהם לזמן-מה.
רוב הזמן פעל ארגון "ההגנה" נגד אצ"ל ולח"י.
ממשלת המנדט המשיכה לתמוך באופן עקרוני ברעיון ה"בית היהודי הלאומי", ומאות אלפי עולים נקלטו בארץ, אך עם התגברות מעשי האלימות והקונפליקטים בין יהודים לערבים, שרי המושבות הבריטים שנדרשו לעניין הטילו הגבלות שונות על היקף ממדי העלייה ועל היקף רכישת הקרקעות.
כדי למנוע החרפה של הסכסוך הועלו הצעות שונות ליישוב המחלוקת בניסיון להשכין שלום בין יושבי הארץ.
פתרון "החלוקה" הועלה לראשונה על ידי אנשי ועדת פיל, אך לאחר מכן נדחה כבלתי מעשי על ידי ועדת וודהד, ושר המושבות מקדונלד.
הפתרון שמצא מקדונלד היה הקמת מדינה דו-לאומית על כל השטח של ארץ ישראל, תוך כדי הגבלות חמורות ביותר על העלייה.
"הספר הלבן של מקדונלד" הוא המסמך מרחיק הלכת ביותר מבחינת ההבדלים בין מדיניות המנדט בפועל לבין הצהרת בלפור שעמדה בבסיסו.
המרד הערבי הגדול היה מרד מאורגן של היישוב הערבי נגד השלטון הבריטי שפרץ בארץ ישראל בשנת 1936 ונמשך שלוש שנים עד לשנת 1939. המורדים האשימו את הבריטים בכך שהם מסייעים למטרות הציוניות.
ביישוב היהודי כונתה תקופה זו בשם מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
המרד הערבי כלל פעולות איבה אלימות כנגד היהודים בארץ באותה תקופה - יהודים נורו בזמן שעבדו, נסעו וטיילו, וגידולים חקלאיים רבים נשרפו.
כמו כן כלל המרד סדרה של תקיפות כלפי כוחות בריטים שהבולטת בהן הייתה רציחתו של לואיס אנדרוס, מושל הגליל בספטמבר 1937. סך הכול נהרגו ונרצחו בפעולות המרד כ-400 יהודים ו-262 בריטים.
באותו זמן נהרגו אלפי ערבים-פלסטינים כתוצאה מפעולות הנגד של הבריטים והיהודים, אך גם בשל סכסוכים פנים-ערביים.
היישוב היהודי היה חלוק בשאלה התגובה - הלהשיב מלחמה שערה או להבליג.
מנהיגות היישוב החליטה על מדיניות ההבלגה, הקוראת ליהודים לא להגיב במעשי אלימות ובמעשי נקם ללא הבחנה בנוסח "עין תחת עין", אלא לעשות כל מאמץ לפגוע רק באשמים ולא לשפוך דם נקי באוכלוסייה הערבית.
מדיניות זו לא הייתה מקובלת על האצ"ל.
עם גבור המאורעות, ההנהגה הציונית שינתה את מדיניותה והחליטה על תגובות חריפות יותר: התפתחה שיטת לחימה של "יציאה מן הגדר" על מנת לתקוף את הכנופיות הערביות בבסיסם.
ארגון "ההגנה" הקים יחידה ניידת בשם "הנודדת", שלאחר מכן התפתחה ל"פלוגות השדה", אשר הגנו על היישובים מפני הכנופיות עוד לפני הגיעם ליעד וביצעו מארבים, מרדפים ופשיטות על בסיסי הפורעים.
במקביל, החל שיתוף פעולה עם הבריטים בהקמת פלגות הלילה המיוחדות באימונו של אורד וינגייט, שכונה "הידיד", אשר טמנו מארבים ופשטו על מרכזי כנופיות ערביות.
נוסף לפלוגות הלילה גויסו יהודים כשוטרים מיוחדים ליחידות הנוטרים, בהם למשטרת היישובים העבריים, שפעלה להגנת היישובים העבריים.
בזמן מלחמת העולם השנייה שהו חיילים בריטים רבים בארץ ישראל ששימשה כמקום אספקה והתארגנות לכוחות הבריטים שלחמו באזור המזרח התיכון.
הבריטים חששו שארץ-ישראל כמו שכנותיה נמצאת בסכנת פלישה של הכוחות הגרמניים שהתקדמו בתוך צפון-אפריקה.
על היישוב היהודי בארץ עברו מאתיים ימי חרדה עד שהצליחו הבריטים בקרב אל עלמיין בנובמבר 1942 להדוף את הצבא הנאצי שהגיע עד מצרים.
כמו ברוב העולם הערבי, לא הייתה אחדות דעים בקרב הערבים שחיו בשטח המנדט בשאלה באיזה צד לתמוך במלחמת העולם השנייה.
רבים הצטרפו לצבא הבריטי, אך אחרים, בהנהגתו של המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני תמכו בגרמניה, על מנת לשחרר את ארץ ישראל מהשליטה הציונית היהודית והבריטית, כפי שהם ראו את מצב הדברים אז.
ב-25 בנובמבר 1941 הכריז המופתי (שבשלב זה גורש מהארץ על ידי הבריטים) על ג'יהאד כנגד כוחות בעלות הברית, ובילה את זמנו ביוגוסלביה הכבושה בידי הנאצים.
היישוב היהודי לעומת זאת התייצב לימין הבריטים.
ה"כלל" שטבע דוד בן-גוריון היה: "עלינו לעזור לבריטים במלחמתם כאילו אין ספר לבן, ועלינו לעמוד נגד הספר הלבן כאילו אין מלחמה".
הוקמה הבריגדה היהודית שהייתה חטיבה במסגרת הצבא הבריטי והמוסדות המאורגנים לא רק שעודדו את הגיוס אלא ניסו לכפות אותו באמצעות לחץ חברתי (מי שלא התגייסו ולא נשאו "תעודת פטור מגיוס" הוכרזו "משתמטים").
בתחילה גם ארגון האצ"ל שיתף פעולה עם הבריטים במלחמה ומפקדו דוד רזיאל נהרג בשליחות הבריטים בעיראק.
לאחר בואו של מנחם בגין לארץ שינה האצ"ל את מדיניותו והכריז על "מרד" מוצהר במנדט הבריטי בפברואר 1944, והחל לבצע התקפות כנגד מטרות בריטיות שונות על מנת להביא לסילוק שלטונם מארץ ישראל.
צעדים אלו עוררו התנגדות רבה בקרב ראשי המוסדות הנבחרים של היישוב ושל התנועה הציונית, ובראשם בן-גוריון, שפתחו במאבק ציבורי בניסיון לאלץ את האצ"ל והלח"י (שכונו "הפורשים") ולקבל את מרות המוסדות שייצגו את הרוב הגדול של היישוב ושל התנועה הציונית ולחדול מפעולות אלה.
שיא המאבק היה הסזון בו שיתפו פעולה עם הבריטים במאבקם בארגונים, כולל הסגרת חבריהם לבריטים.
קצת לאחר תום המלחמה, באוגוסט 1945 הוקמה בבריטניה ממשלת לייבור בראשותו של קלמנט אטלי.
כשר החוץ כיהן ארנסט בווין.
ראשי מפלגה זו הביעו בעבר התנגדות למדיניות הספר הלבן והציפייה הייתה שמדיניות זו תשתנה.
בווין הכזיב את המקווים בקובעו שיש להמשיך במדיניות זו שכן יש להתחשב בדעת הקהל הערבית.
בסוף ינואר 1946 הוקמה ועדה נוספת לחקירת שאלת ארץ ישראל.
בניגוד לוועדות המלכותיות הקודמות, שהיו על טהרת הבריטים, ועדה זו כללה שישה בריטים ושישה אמריקנים (ומכאן כינויה: "הוועדה האנגלו-אמריקנית").
לוועדה היו שני יושבי ראש, בריטי ואמריקאי.
בחודש מרץ הגיעה הוועדה לירושלים וגבתה עדויות מנציגים יהודים וערבים.
בין נציגי היישוב היו ד"ר חיים ויצמן ודוד בן-גוריון.
אך הוועדה קיימה מגעים בלתי רשמיים גם עם נציגי הרוויזיוניסטים.
ממצאיה, שכללו שני דוחות, אחד מכל יושב ראש, הוגשו ב-20 באפריל 1946. עיקר המלצותיה היו:
מתן 100,000 רישיונות עלייה ("סרטיפיקטים") לפליטים יהודים מאירופה.
ביטול "חוק הקרקעות" המגביל רכישת קרקעות על ידי יהודים בארץ ישראל.
לא תוקם מדינה יהודית או ערבית.
המנדט הבריטי ימשיך לשרור עד ששני העמים הניצים יגיעו ליחסי שלום ביניהם, ולאחר מכן תקום מדינה דו-לאומית, שבה יחלקו היהודים והערבים את השלטון באופן שווה.
שני העמים, בייחוד היישוב היהודי המאורגן, ישתפו פעולה עם שלטונות המנדט ויפרקו את הכוח המזוין מנשקו (דרישה שהופנתה בעיקר כלפי היהודים).
כל הצדדים דחו את המלצות הוועדה, לרבות הבריטים.
הם הציעו לאמריקנים את תוכנית מוריסון-גריידי ובה הצעה לחלק את הארץ לקנטונים אוטונומיים בכפוף לשלטון בריטי, ולצמצם מאוד את האזור להתיישבות יהודית.
ניסיונם הכושל האחרון של הבריטים היה בין סוף שנת 1946 לתחילת 1947. הם ניסו לכנס ועידה כוללת של התושבים בארץ ישראל (יהודים וערבים), מדינות ערב, ממשלת בריטניה וארצות הברית.
הוועידה נפגשה פעמיים אבל ללא נציגים מתושבי הארץ, הן המנהיגות היהודית והן המנהיגות הערבית סירבו לקיים את הוועידה.
הכרזתו של בווין על המשך מדיניות הספר הלבן הביאה בעקבותיה גל מעשי גרילה נגד הבריטים.
המחתרות העבריות התאחדו לתנועת המרי העברי אשר פעולתה הנודעת כ"ליל הגשרים" ביוני 1946, בוצעה במחאה על הגבלת מספר העולים לארץ והסירוב להעניק את 100,000 הסרטיפיקטים.
בעקבות פעולה זו ואחרות פשטו כוחות בריטים (ב"שבת השחורה", 29 ביוני 1946) על אתרים ומקומות ישוב בארץ, עצרו רבים ממנהיגי היישוב, חיפשו ומצאו נשק מוסתר.
בהמשך אותה שנה, במה שהוגדר כמחאה על המדיניות הבריטית שלא להתיר עלייה של פליטים יהודים לארץ, פוצץ האצ"ל את מלון המלך דוד בירושלים.
בניין המלון שימש מרכז אדמיניסטרטיבי של ממשלת המנדט ומפקדת הכוחות הבריטיים בארץ.
בפיצוץ נהרגו 92 בני אדם, חלק גדול מהם אזרחים יהודים, ערבים ובריטים, שעבדו במקום כפקידים או הגיעו למקום כדי להסדיר את ענייניהם, עקב סירוב המפקד הבריטי לפנות את הבניין לאחר הודעה טלפונית של האצ"ל.
בעקבות הפיצוץ פתחו הבריטים ב"מבצע כריש", במטרה לחסל את המחתרות בארץ ישראל.
האירוע עורר זעם רב גם בקרב היישוב היהודי, והביא את "ההגנה" לסיים את התקופה הקצרה של שיתוף פעולה עם אצ"ל ולח"י.
תגובה אחרת, מתונה יותר של היישוב, הייתה ארגון מבצעי העפלה שבהם הוסעו לארץ ישראל כשבעים אלף יהודים.
רובם נתפסו בחופי הארץ ונשלח למחנות מעצר בקפריסין (שהייתה אז מושבה בריטית).
הפגנות ענק לביטול הספר הלבן התקיימו בכל ערי הארץ.
במקרה אחד - המקרה של אוניית המעפילים אקסודוס (שכונתה גם "יציאת אירופה תש"ז") - שבשנת 1947 החליטו הבריטים להחזיר את האונייה לצרפת כאמצעי הרתעה.
צרפת סירבה לתת לאונייה לעגון בנמליה, ולפיכך הובלה האונייה אל מחנות העקורים בגרמניה שהיו בשליטת בעלות-הברית.
חוסר השקט הביטחוני בארץ העצים את הקולות בבריטניה שדרשו להעביר את כל הנושא לטיפול מוסדות האו"ם.
ייתכן שבריטניה קיוותה לקבל גושפנקה מן האו"ם להמשיך את שלטון המנדט כפי שהוא, אבל הבריטים לא הוציאו מכלל אפשרות כי העברת ההחלטה לאו"ם יכולה גם להביא לסיום המנדט.