tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופות שבהן שררה עוינות גדולה בין חוגים דתיים לאומיים ימניים לבין הממשלה, בעיקר בתקופה שמחתימת הסכם אוסלו א' ועד רצח יצחק רבין וכן בזמן תוכנית ההתנתקות, היו שנמנעו מלומר את התפילה, או שערכו בה שינויים שהביעו את הסתייגותם מהנהגת המדינה.
בחלק מן הנוסחים שונו המילים "שלח אורך ואמתך לראשיה, שריה ויועציה ותקנם בעצה טובה מלפניך" למילים המדגישות את רצונם למנהיגים יראי אלוהים וישרים בראש המדינה.
יש קהילות שנוהגות בשינויים אלו עד היום.
במסגרת חגיגות שנת ה-50 לשחרור ירושלים, התקיים מסדר מיוחד ובה נאמרה לראשונה התפילה כחלק מטקס רשמי.
תפילין הן תשמיש קדושה יהודי מעור, ומשמש לקיומה של מצוות הנחת תפילין.
בתוך התפילין מוכנסות יריעות קלף בהן כתובות ארבע הפרשיות העוסקות בייחוד השם, שכר ועונש ויציאת מצרים, והתפילין הן מעין תזכורת לעניינים אלו.
על פי ההלכה מניחים את התפילין ביום ולא בלילה, בימי חול ולא בימי שבת וחג, ונשים לא חייבות בהנחת תפילין.
מצוות הנחת תפילין חלה במשך כל היום (ויש שסוברים שהחובה היא לזמן מועט), אך כיום נהוג להניחן רק במהלך תפילת שחרית, ובצומות יש נוהגים להניח גם בתפילת המנחה, אך בתשעה באב נהוג בהרבה קהילות להניחן רק בתפילת מנחה.
התפילין מכילות שתי מצוות יחידות עצמאיות: "תפילין של יד" ו"תפילין של ראש".
ההלכה קובעת שהמניח תפילין צריך להקפיד באופן מיוחד שלא לפגוע בקדושתן כל עוד הן מונחות עליו.
הקפדה זאת הביאה לנוהג לפיו מתחילים להניח תפילין רק סמוך לגיל בר המצווה, בניגוד למצוות אחרות, אליהן מחנכים ילדים מגיל צעיר (ואכן, ישנן קהילות רבות המחנכות מגיל צעיר גם לתפילין).
בכך הפכו התפילין לאחד הסמלים העיקריים של טקס בר המצווה.
השם תפילין מקורו בלשון חז"ל.
המילה הנזכרת במקרא בהקשר של מצוות תפילין היא "טֹטָפֹת" (טוֹטָפוֹת), כמתואר בפסוק "וקשרתם לאות על ידך, והיו לטטפת בין עיניך".
פירושה של מילה זו לא היה נהיר גם בעת העתיקה, ועד היום אין לה פתרון חד משמעי.
תרגום המקרא ליוונית על ידי תאודוטיון - הגר, ותרגום השבעים מפרשים - מטפורית, במשמעות "תותב, תותבת" ומתרגמים טוטפות:"שאינם זזים, קבועים, שאינם מתנועעים" – לציין יציבותן של מצוות ה'.
פרשנים רבים הציעו להקביל את המילה למילה "טטפת" שבמשנה, שפירושה תכשיט ().
החוקר הוברט גרימה וכן חוקרים נוספים הניחו כי המילה "טטפת" מקורה במלה המצרית ḏdft 𓆙, המסמלת את נחש האוראוס שעיטר את מצחו של המלך המצרי כסמל להגנת האלים עליו, שכן נחש הקוברה נחשב במצרים העתיקה לחיה מלכותית עם סגולות רבות להגנה ולשמירה.
השם "תפילין" מתועד לראשונה בתקופת המשנה, ואף מקורו ומשמעותו אינם חד משמעיים.
מקובל שהמילה תְּפִלִּין היא צורת ריבוי מן המילה תְּפִלָּה.
אך בטקסט ארמי מן המושבה היהודית שהתקיימה ביב שבמצרים מופיע כבר הביטוי "תפלה זי כסף" ונראה שהכוונה היא לקמיע, ואף באוגרית נמצא טקסט שתוארך למאה ה-14 לפנה"ס לכל המאוחר, ושם נאמר "ראשה תפלי תלי בן ענה", שנתפרש: (על) ראשו תפילין תלוי בין עיניו.
לכן משערים החוקרים שהמילה תפילין שימשה במקורה ככינוי לקמיע.
התפילין כוללות שתי יחידות: תפילין (או תפִלה) של יד ותפילין (או תפִלה) של ראש, ומהן משתלשלות רצועות עור שבעזרתן ניתן להניחן על היד ועל הראש, בהתאמה.
כל אחת מהן מורכבת משלושה חלקים עיקריים:
בית התפילין היא קופסה עשויה עור בהמה טהורה.
נוהגים שה'בית' צבוע בשחור (בניגוד לרצועות שחייבות להיות שחורות מבחוץ), ולהיות מרובע לגמרי באופן מדויק.
גודלם של בתי תפילין המצויים כיום נע בין 2–4 ס"מ, אולם קיימים גם בתי תפילין קטנים יותר.
לפי ההלכה יש ליצור מעור ה'תפילין של ראש' על ה'קציצה' שתי אותיות שי"ן מובלטות, כאשר בצד ימין של המניח מובלטת אות שי"ן בעלת שלושה ראשים (שין רגילה), ואילו בצד שמאלו מובלטת שין בעלת ארבעה ראשים.
את בתי התפילין ניתן להכין מעור בהמה גסה (כגון שור או פרה), שמעובדים בלחץ רב ונחשבים ליציבים, או בתים העשויים מעור בהמה דקה (כגון כבש או עז), הקלים יותר לעיבוד אולם אינם נשמרים היטב בצורתם לאורך שנים והם גם אטומים פחות.
בעבר רווח השימוש בעור בהמה דקה, אך במאת השנים האחרונות, בעקבות פיתוחיו של הסופר נתנאל תפילינסקי, חדר השימוש בעור בהמה גסה.
גם כיום התפילין הזולות יותר עשויות בדרך כלל מעור בהמה דקה.
ישנם בתים מעור בהמה דקה העשויים מפיסת עור אחת וישנם אחרים שעשויים מפיסות שונות המודבקות זו לזו.
בתים מעור בהמה גסה עשויים תמיד מעור אחד.
בניגוד לבשר שנאכל רק לאחר שחיטה כשרה, תפילין כשרות גם אם הם עשויים מנבלה, כלומר חיה טהורה שמתה מוות טבעי או ממחלה/פציעה (שולחן ערוך אורח חיים לב, יב).
בתפילין של ראש ישנם ארבעה בתים, שנעשו מעור אחד, יש להקפיד על כך שארבעת הבתים יהיו חלוקים עד לתיתורא, בתים אלו נקראים "פרודות", אולם גם בתים שהם "רוב פרודות" כשרים.
יש המהדרים לרכוש תפילין שארבעת הבתים לא דובקו ביניהם ("פרוד ונראה").
בשנים האחרונות הומצאו עקב שכלולים טכנולוגיים בקוי היצור "תפילין חרוצות" אשר בהן ישנה הפרדה מלאה בין בית לבית עם חלל אוויר של עד כמה עשיריות המילימטר.
מאחר שתפילין אלה לא היו בנמצא בזמנים עברו ישנה מחלוקת בלתי מבוטלת לגבי כשרות תפילין כאלה.
ריבוע בתי התפילין הנעשים מבהמה גסה, נעשה בעזרת מכונת כרסום חשמלית ש"משייפת" ומכרסמת את העור סביב הבית, בתים אלו נקראים "ריבוע מכונה", ישנם המהדרים שלא להשתמש בעזרת כלי חשמלי לעשיית הריבוע, לכך ישנה כרסומת המונעת על ידי סיבוב הרגלים (מעין אופניים) בתים אלו נחשבים מהודרים יותר ונקראים "ריבוע רגל".
ישנם המהדרים יותר ואת הריבוע עושים על ידי פעולה ידנית ללא כלי עזר תפילין אלו נקראים "ריבוע יד".
בית התפילין מורכב משלושה חלקים:
"קציצה" – החלק המרובע העליון של הבית שבתוכו מונחות הפרשיות.
ב'תפילין של יד' מכניסים קלף אחד, ולכן בתוך ה"קציצה" יש חלל אחד.
ב'תפילין של ראש' מכניסים ארבעה קלפים שונים, ולכן הבית עשוי מארבעה בתים קטנים מוצמדים זה לזה.
קיימת מחלוקת האם מותר להדביק את הבתים זה לזה או שעליהם להיות מוצמדים בלחץ בלבד, אולם התפילין המצויות עשויות לפי שיטה המתירה הדבקה.
"תיתורא" – החלק שמתחת לבית ובולט סביבו.
כאשר התיתורא פתוחה, מבחינים בשני חלקים:
תיתורא עליונה: החלק העליון של התיתורא הבולט מסביב לבית.
תיתורא תחתונה: החלק התחתון של התיתורא.
גודלו כגודל התיתורא העליונה והוא מכסה את פתח הבית וסוגר אותו.
במקורות נקראת רק התיתורא התחתונה בשם "תיתורא".
עובי התיתורא: כדי שהתיתורא תהיה עבה וחזקה מדביקים על התיתורא העליונה חתיכת עור רבועה חתוכה במרכזה בצורת ריבוע.
את החתיכה הריבועית מוסיפים כאשר עור התיתורא אינו עבה דיו, אך בבתים, שעור התיתורא שלהם עבה וחזק, אין מוסיפים את חתיכת העור הריבועית.
בתים אלה נקראים "מקשה", כי הם נעשים מחתיכת עור אחת בלי שום תוספת.
"מעברתא" – החלק הבולט מריבוע התיתורא לאחור, ולאורכו עוברת תעלה חלולה שדרכה עוברת רצועת התפילין, לכן נקרא חלק זה "מעברתא".
בשני צידי המעברתא יש חתכים בצורת רבע עיגול, כדי שתהיה לתיתורא צורת ריבוע.
במעברתא של-יד בצד ימין למעלה יש חתך גדול יותר כדי שיהיה מקום להכניס בו את הקשר של-יד.
השין מייצגת את האות הראשונה משם ש-ד-י.
בדפנות הבתים של ראש יש שני סוגי "שין":
"שין" של שלושה ראשים בולטת בדופן הימנית של הבית של ראש (מצד המניח).
"שין" של ארבעה ראשים בולטת בדופן השמאלית של הבית של ראש (מצד המניח).
בצורת ה"שין" של ראש יש מספר מנהגים, חלקם לפי סוגי הכתב:
כתב בית יוסף – מנהג האשכנזים (אך הכתב האשכנזי הישן מלפני מאות שנים יותר דומה לכתב הספרדי של היום).
כתב האר"י – מנהג חלק מהספרדים והחסידים.
כתב ספרדי – מנהג חלק מהספרדים והתימנים.
כתב האדמו"ר הזקן – ניסיון של תלמידי המגיד ממזריטש לייצר כתב לפי קבלת האר"י העומד בתנאי ההלכה.
"שי"ן שוקעת" - לדעת הרב יוסף קאפח, כפי שהבינו תלמידו הרב רצון ערוסי, על פי שרידי מנהג שנשאר ביהדות תימן ועל פי הראשונים, לאות שי"ן שבתפילין אין בסיס/מושב, אלא יתדות השי"ן יוצאות ישר מחיבור התיתורא לקציצה.
עשיית השי"ן היא הלכה למשה מסיני.
אך בספרים הובא כי בשי"ן זו נרמזו כמה עניינים:
יש שכתבו על פי הפסוק בתהילים "שֶׁבַע בַּיּוֹם הִלַּלְתִּיךָ עַל מִשְׁפְּטֵי צִדְקֶךָ", ששבעת ראשי השין (משני צידי הבית) מסמלים את שבע ברכות קריאת שמע.
האליה רבה מביא בשם ספר ברוך שאמר, ששלושת ראשי השי"ן בצד ימין הם כנגד שלושת האבות, וארבעת ראשי השי"ן השמאלי הם כנגד ארבע האמהות.
בזוהר נאמר על פי הקבלה ששבעת ראשי השין רומזות לשבעת אונות הריאה שבאדם.
אחת ההשערות במחקר למקור השין היא שבתפילין הקדומות, ארבעת בתי התפילין היו שטוחים הרבה יותר, ומה שסימן את צורת השין היה החריצים שבין בית לבית.
במשך הדורות כאשר הידרו בבתים גבוהים בצורת קובייה - העבירו את צורת השין לצידי התפילין שכן זו נחשבה כהלכה למשה מסיני.
ארבע פרשיות כתובות על קלף בדיו סת"ם מוכנסות לתוך כל "קציצה".
ארבע פרשיות אלו נבחרו מכיוון שבכל אחת מהן מוזכר כי צריך לקשור או לשים משהו, שחז"ל פירשו שמדובר בתפילין.
ביחידת 'תפילין של יד' רשומות כל 4 הפרשיות על קלף אחד, ואילו ביחידת 'תפילין של ראש' רשומה כל פרשיה על קלף נפרד.
הקלף מגולגל מהסוף להתחלה ונעטף בשערות של בהמה טהורה, כאשר כיום נהוג להשתמש בשערות זנב עגל.
לאחר מכן הוא נעטף שוב בקלף ואחר כך שוב בשערות לרוחב ואז הוא מוכנס לתוך התפילין.
לאחר מכן לוקחים גיד של בהמה טהורה, דופקים עליו עד שהוא מתפורר להרבה חוטים, שבעזרתם תופרים את התפילין.
חל איסור על פי ההלכה להשתמש בדבק.
רצועות העור מתחלקות לסוגים שונים, שההבדל ביניהן הוא בסוג העור ממנו הן עשויות וסוג העיבוד שלו.
על פי ההלכה, רצועות העור חייבות להיות שחורות מבחוץ לצד השיער (רצועות עור עליון), אולם קיימות גם רצועות שהושחרו מהצד הפנימי (רצועות עור תחתון "שפאלט") שכשרותן נתונה במחלוקת.
בנוסף, לפי חלק מהשיטות ישנה החמרה להשחיר את הרצועה משני צדדיה.
מחקר חדש שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת אריאל, מרשות העתיקות ממכון ויצמן ומאוניברסיטת אקסטר גילה שלפני 2000 שנים בתפילין (הבתים) שמקורם באזור קומראן לא נצבעו בשחור.
החוקרים ערכו בדיקות מדעיות שבחנו את צבע התפילין.
רוחבה צריך להיות בשיעור של אורך שעורה לפחות (כ־9 מ"מ).
אורכה בתפילין של ראש הוא כדי "שיהיו תלוים לפניו ויגיעו עד הטבור או למעלה ממנו מעט".
אורכה בתפילין של יד אורך רצועה של יד כדי שתקיף את הזרוע ויקשור ממנה הקשר ותמתח על אצבע אמצעית ויכרוך ממנה על אצבעו שלשה כריכות ויקשור.
מידות האורך האלה אינן מעכבות למעשה ולכן אם אינו מוצא אחרות יכול להניחן כמות שהן עד שימצא אחרות כשיעור הנצרך.
על פי ההלכה יש לקשור את התפילין, בין של יד ובין של ראש.
הקשירה בתפילין של ראש אינה מוזכרת בתורה אך היא הלכה למשה מסיני.
יוד של תפילין הקשר בתפילין של יד נעשה כעין האות יו"ד.
ישנה מחלוקת בין רש"י והרמב"ם באופן הקשירה, לכן נוהגים היום לקשור כדעת שניהם.
קיימות ארבע שיטות מרכזיות לסידור הפרשיות בתוך התפילין; בטרמינולוגיה ההלכתית השיטות השונות זכו לכינויים: שיטת רש"י; שיטת רבנו תם; שיטת הראב"ד; ושיטת השימושא רבא (חיבור בהלכות תפילין המיוחס לתלמיד של אחד הגאונים).
על פי שיטת רש"י (והרמב"ם והרבה ראשונים) יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך", "שמע", "והיה אם שמוע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין (שמאל המניח).
לשיטת השימושא רבא, בתפילין של ראש, הסדר הוא כשל רש"י אלא שמתחילים מצד ימין של מי שמניח את התפילין, אולם יש המבארים את דבריו באופן שאין מחלוקת בינו ובין שיטת רש"י.
בשיטת רבנו תם יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך" "והיה אם שמוע" ו"שמע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין.
שיטת הראב"ד, סדר הפרשיות בתפילין של ראש כדעת רבינו תם, אך לדעתו מתחילים מצד ימין של מניח את התפילין.
הסדר של רש"י הוא הסדר הנפוץ ביותר, ואחריו – של רבנו תם.
כיום, רוב החסידים - וכן בהרבה קהילות ספרדיות - מניחים תפילין דר"ת בנוסף לתפילין דרש"י לאחר החתונה, אם כי בחסידויות חב"ד, ברסלב וקומרנא מקובל להניח תפילין של ר"ת מיד עם הבר מצווה.
בשנים האחרונות ישנם חסידי חב"ד המניחים ארבעה זוגות תפילין.
לאחר שכותבים את פרשיות התפילין יש לספור את האותיות כדי לדעת האם נפלה טעות.
בארבע פרשיות התפילין יחדיו יש 3188 אותיות.
התפילין נחשבות לכתבי קודש בגלל הפרשיות שנמצאות בתוכן.
"כל כתבי הקודש -- מצילין אותן מפני הדליקה, ...
מצילין תיק הספר עם הספר, ותיק התפילין עם התפילין, אף על פי שיש בתוכן מעות..." (משנה, שבת, ט"ז א'), ולכן נוהגים בהם בקדושה ובכבוד.
על פי ההלכה בעת עטיית התפילין אין להיכנס לחדרי רחצה או שירותים ואין להניחם בגוף שאינו נקי, לרבות כאשר יש חשש הפחה בהם.
על פי התפיסה המסורתית ביהדות, מקור מצוות התפילין ופרטי ההלכות הקובעות את צורתם, הוא במסורת שעברה לאורך הדורות בלא שינוי מאז מתן תורה.
מחקרים שונים עוסקים באופי התפילין שנהגו בתקופות שונות, על פי ממצאים ארכאולוגיים ולפי העולה מאזכור התפילין בטקסטים עתיקים.
מקור מצוות התפילין מופיע במקרא בפסוקים: "וקשרתם לאות על ידך והיו לטטפת בין עינך" (המופיע בצורות שונות ארבע פעמים בתורה), אך עם זאת - אין במקרא פרטים לגבי אופן קיום המצווה, או אזכור על אנשים שקיימו את המצווה.
האזכור המוקדם ביותר שבוודאי מדבר על מצוות התפילין הוא מימי הבית השני בחיבור שנקרא איגרת אריסטיאס, שם הוזכרה המצווה ביחד עם מצוות הציצית, ועם מצוות המזוזה: "ואף ציווה בדברים ברורים לקשור את האות סביב היד".
החוקרים מתארכים את כתיבת האיגרת למחצית המאה ה-2 לפנה"ס, אף על פי שהיא מתארת מציאות של למעלה ממאה שנה קודם לכן (שהתרחשה במצרים התלמיית).
פילון שחי במצרים מזכיר כמטאפורה לקיום מעשי של מצוות התורה "את הלכות הצדק התורה אומרת אדם חייב לשים על לבבו ולקשור לאות על ידו והן מטלטלות מול עיניו".
בארץ ישראל יש תיאור של התפילין בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים": "חייבים הם גם לכתוב על דלתותיהם את הטובות הגדולות ביותר, שהיטיב אלהים עמהם, ועל כל אחד להראותן על זרועו.
כל מה שעלול לסמן את כוחו של אלהים וחיבתו אליהם חייבים הם לכתוב ולשאת על הראש ועל הזרוע, כדי שיהא חסדו של אלהים אליהם גלוי לבריות מכל צד".
בברית החדשה, ב"הבשורה על-פי מתי" מתוארים התפילין בתוך דברי תוכחה של ישו נגד הפרושים: "וְעֹשִׂים אֶת־כָּל־מַעֲשֵׂיהֶם לְהֵרָאוֹת בָּהֶם לִבְנֵי אָדָם, כִּי מַרְחִיבִים אֶת־תְּפִלֵּיהֶם וּמַאֲרִיכִים אֶת־צִיצִיּוֹתֵיהֶם".
כמו כן, נמצאו תפילין במערות קומראן שככל הנראה שייכים לכת האיסיים שישבה במקום.
במקומות אחרים במדבר יהודה נמצאו תפילין מתקופת מרד בר כוכבא, אך ישנם חוקרים שמייחסים את התפילין שנמצאו שם לקנאים מימי המרד הגדול.
במשנה אין התייחסות מפורשת למבנה התפילין רק שאין לעשותם עגולים או מצופים זהב.
ישנה התייחסות למנהגי הנחת תפילין מהתקופה על ידי כתות שונות, שנהגו להניחם שלא על פי ההלכה: "העושה תפילתו עגולה – סכנה ואין בה מצווה.
נתנה על מצחו או על פס ידו – הרי זו דרך המינות.
ציפה זהב ונתנה על בית אונקלי שלו – הרי זו דרך החיצונים".
המשנה מזכירה שיש ארבעה חלקים הנקראים קציצה במקורות תנאים אחרים יש התייחסות לחיוב שיהיו ארבע טוטפות.
על פי מקורות אלו, נראה שמצוות התפילין הייתה מבוססת דיה בימי הבית השני המדוברים – הן במצרים (שגם בה הייתה קהילה יהודית גדולה) והן בארץ ישראל, ביחד עם מצוות המזוזה (שגם היא לא מוזכרת במקרא עצמו, פרט לאזכור שבתורה).
מספרן של יריעות התפילין שנמצאו במערות קומראן, הוא כשלושים יריעות שונות.
רובם לא נמצא בתוך בתי התפילין.
התפילין שנמצאו אינן באתר עצמו אלא במערות הסמוכות אליו.
בקומראן נמצאו פרשיות נוספות על ארבע הפרשיות המסורתיות.
התפילין שנמצאו עם פרשיות מורחבות הם בעלי אורתוגרפיה המקובלת בקומראן בלבד ולמעשה אלו תפילין כיתתיות.
מהממצאים עולה כי יש מספר קבוע של פרשיות נוספות בתפילין מקומראן, וכי לפרשיות אלו גבולות מוגדרים פרשיות אלו צמודות לפרשיות ה'קלסיות', לפניהן, כך שלמעשה מדובר בגרסה מורחבת של פרשיות התפילין.
המחלוקת היא בהגדרת הגבולות של 'הדברים האלה' האם רק הפרשיות הקלאסיות או מורחב יותר.
רובן של תפילין אלה כוללות צירופים שונים של פרשיות, בהם שירת "האזינו" ועשרת הדברות, וגם פסוקים נוספים לפרשיות.
כמו כן נמצאו ארבע תפילין שכללו רק קטעים שלא נכללו בדברי חז"ל
יוצאים מן הכלל הם התפילין ממערה 8 בקומראן (8Q 3), המכילות את ארבע הפרשיות בלבד, תפילין אלו הן עם אורתוגרפיה מסורתית.
סדר שתי הפרשיות הראשונות ("קדש", "והיה כי יביאך") אינו דומה לשיטות המסורתיות ידין זיהה בטעות כמתאים לשיטת ר"ת ולמעשה דומה לשיטת הראב"ד.
שתי הפרשיות האחרונות ("והיה אם שמוע", "שמע") כתובות במקביל, טור מול טור.
מספר השערות נאמרו לגבי ריבוי התפילין במערות קומראן: שהייתה זו גניזה של תפילין או מפעל המייצר תפילין.
המסתבר ביותר הוא שתפילין של כת קומראן היו שונות ומי שהצטרף לכת הביא את התפילין הקודמות וגנזן.
אפשרות נוספת היא שכת קומראן אפשרה לחבריה לקיים את מצוות התפילין בדרכים שונות והייתה זו למעשה חברה פלורליסטית.
ייתכן שהתפילין משקפות את ההלכה המוקדמת להלכה התנאית ואת השלב הראשון בהתגבשות ההלכה התנאית.
אך מכיוון שבממצאים משתקפים רוב הנוהגים שנשנו מאוחר יותר בדברי חז"ל והפוסקים, יש הסבורים שתפילין אלו היו שלב בהתפתחות התפילין, בהסכמה בין הכיתות השונות.
התפילין שהתגלו בנחל צאלים נמצאו בתוך בור בקרבת פתח המערה (ממצא סותר את הצעתו של חנן אשל שהתפילין למערה זו הובאו על ידי פרס.
סביר שהגיעו בימי מרד בר כוכבא, אך ייתכן שהובאו כבר בימי המרד הגדול.
מסקנה זו בנויה על אנליזה פלאוגרפית של הכתב על יריעות התפילין שנתגלו במערה 34, שפרסמה ירדני (2017) ומסקנתה היא שהכתב הוא מהמחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה.
בית התפילין שנמצאו, יותר קרובות למלבן מאשר לריבוע וצבען חום.
סוג אחד בו הפרדת התאים נעשית על ידי חתכים ותפרים סביב לכל תא ובין סוג שני בו הפרדה מבצעת על יד תפרים בלבד.)
תפילין נוספות שנמצאו מחוץ לקומראן, במערות מסתור בנחל צאלים במדבר יהודה (במערת המגילות) מתקופת מרד בר כוכבא, כללו שתי רצועות קלף המכילות קטעים של שתיים מפרשיות תפילין בנוסח זהה לנוסח המסורה למעט שינוי אחד, בו נכתב "תאכלו" במקום נוסח המסורה "תאכל".
יהודה כהן, שכתב את הדוקטורט שלו על התפילין בעת העתיקה, טען כי התפילין היו בשימוש נרחב בתקופת התנאים.
טענה זו נסמכת על קיומו של סחר בתפילין, כמו גם על אזכורם האגבי של התפילין לאורך המשנה והתוספתא.
לטענת כהן, התפתחו התפילין בתקופת הכיבוש היווני של ארץ ישראל, בהשפעת מנהגי קמעות יווניים דומים, שכללו לעיתים קרובות פסוקים מיצירות הומרוס.
נראה שמצוות התפילין הייתה נהוגה במצרים במאה ה-2 לפנה"ס.
אולם, איננו יודעים על צורת תפילין אלו, או על אופן הנחתם.
יונתן אדלר, בביקורת על חיבורו של כהן, כותב: "לא השתכנעתי מההיפותזה העיקרית של הספר, שהריטואל של התפילין היה 'מסורת שהומצאה' בתקופה ההלניסטית, בהשפעת קמעות יווניים, כדי למלא תפקיד אפוטרופאי.
באשר לשאלה הכרונולוגית נראה שאין בידינו מספיק נתונים כדי למקם את ראשיתו של הריטואל בתקופה ההלניסטית...
הראיות שמביא המחבר כדי לתמוך בהיפותזה שלו הן נסיבתיות למדי...
המחבר חיפש ראיות לאופיין המאגי של התפילין בכל מקום אפשרי ולעיתים קרובות המאמץ נראה מאולץ".
חז"ל התייחסו בחומרה לאי-הנחת תפילין, ובתלמוד נאמר: "איזהו עם הארץ?
כל שאינו מניח תפילין", וכן: "מעשה באשה אחת שנשאת לחבר והייתה קומעת לו תפילין על ידו; נשאת לעם הארץ והייתה קושרת לו קשרי מוכס (קשר המשמש להוכחת תשלום המס) על ידו", ובחומרה רבה יותר נאמר: "פושעי ישראל בגופן, מאי ניהו (מי הם)?
אמר רב: קרקפתא דלא מנח תפילין" (גולגולת שאינה מניחה תפילין).
בשלהי תקופת בית שני נהגו להלך עם התפילין כל היום, וכמעט לכל מקום.
אולם הממצא הארכאולוגי הראה הימצאות של תפילין בצורה דומה לתפילין שלנו מימי המרד הגדול, ונראה כי היה שימוש בתפילין כבר במאה ה-1 לספירה.
חיבור הלכתי מתקופת הגאונים (מיוחס למאה ה-9) בשם "שימושא רבא" מציג את שיטת עשיית התפילין המוכרת לנו.
התפילין במאות השנים האחרונות ועד לעת החדשה
ממחקר שערך פרופ' זהר עמר על תפילין של העדות השונות ובייחוד אצל יהודי תימן עולה שישנם מספר הבדלים בין התפילין הקדומות לבין אלה המיוצרות כיום.
העור שממנו עשויים בתי התפילין עשוי בהמה דקה (כבש או עז) ובתימן היה שכיח השימוש בעור השליל (עובר בקר).
הגודל הממוצע של בתי התפילין והתיתורות הוא יחסית קטן כאשר הגודל הממוצע של הקציצות הוא כ-20 מ"מ ושל התיתורות הוא כ-30 מ"מ.
גודל התפילין של יד ושל ראש אינו אחיד - בדרך כלל שיעור של ראש גדול יותר בשל הצורך להכניס ארבע פרשיות עם מחיצות ביניהן.
גובה הקציצות - לרוב הוא אינו זהה לאורך ולרוחב שלהן.
צורת וגודל בתי היד - לעיתים בית היד גבוה וצר באופן יחסי, לעיתים בעל מתאר מעוגל.
המתאר המעוגל נבע לעיתים מהתכווצות עור הבית הדק וקבלת צורת הקלף המגולגל בתוכו ונראה שלעיתים הבתים יוצרו כך לכתחילה.
ריבועי בתי הראש אינם מדויקים כמו בימינו.
רצועות התפילין צרות - רוחבן נע בין 10–18 מ"מ לערך.
נראה שנחתכו ביד, שכן לא תמיד רוחבן היה אחיד באופן מדויק לכל אורכן.
צורת הגבול החוצץ בין הפרשיות - בבתי התפילין של ראש ישנם שלושה חריצים עמוקים וברורים בעור החיפוי החיצוני המציינים את הגבול החוצץ בין הפרשיות, אבל בתוך הבתים לרוב לא הייתה הפרדה ברורה..3 לעיתים, רק חלקית.
לצורת השי"ן של בתי הראש זרועות התחברו לבסיס רחב הנושק לתיתורא והוא אינו מסתיים בחוד הנוצר רווח.
יצירתה נעשית על ידי קימוט והבלטת האות ולא בדפוס.
סדר כתיבת הפרשיות היא בשיטת רש"י, אך ללא תגים (בניגוד לרמב"ם) ומספר השורות של הפרשיות, בין של ראש ובין של יד- אינו קבוע.
בבתי התפילין הקטנות הפרשיות כתובות בכתב זעיר, עדות למיומנות של כתיבה שכיום אינה שכיחה כבעבר.
כריכת הפרשיות - פרשיות התפילין היו כרוכות בקלף וקשורות בשיער בהמה.
לא נהגו להוציא את השיער מחוץ לבית הראש.
רק במאות השנים האחרונות חלו שינויים משמעותיים בייצור התפילין באירופה, שיותר מאוחר השפיעו על ייצור התפילין בשאר קהילות ישראל.
בתימן מתחילים לראות שיפורים בייצור התפילין בראשית המאה העשרים.
בסוף המאה ה-19 החלו להשתמש בעור בהמה גסה אך הדבר לא היה שכיח.
שינוי משמעותי היה ביובל השנים האחרון עם השימוש באמצעי מתיחה (Press) חזקים שאפשרו שימוש בקלף עבה של בהמה גסה, ששיפר את חוזקן ועמידותם לאורך זמן של התפילין.
אין בחומרות של היום כדי להטיל דופי בתפילין של אבותינו, שכן הללו התבססו במקרים רבים על שיטות פסיקה הלכתיות שונות מהמקובל בימינו, ועל יכולות ואמצעי ייצור שונים לחלוטין.
מצוות הנחת תפילין היא מצווה הנוהגת מדי יום, למעט ימים מיוחדים.
על פי ההלכה מניחים את התפילין ביום ולא בלילה, בימי חול ולא בשבתות וימים טובים.
בחול המועד, נחלקו הראשונים האם להניח תפילין, וישנם בפועל מנהגים שונים בעניין, אך מנהג רוב הקהילות בארץ ישראל הוא שלא להניחן.
בעבר רווח הנוהג להניח תפילין במשך כל היום, ויש הנוהגים כך גם כיום, אך הרוב נוהגים להניח תפילין רק במהלך תפילת שחרית, ולעיתים בתפילת מנחה בימי צום.
ישנם בקרב הציבור החסידי המניחים תפילין דר"ת בתפילת מנחה.
בתפילת מוסף נוהגים שלא להניח תפילין, לכן בראש חודש חולצים את התפילין לפני תפילת מוסף והנוהגים להניחם בחול המועד חולצים אותם בטרם אמירת ההלל.
נחלקו הדעות האם כוונת הפסוק הפשוטה היא ציווי הנחת אביזר ייחודי כלשהו, או שמא לביטוי מטפורי שמטרתו להורות על זכירת המצוות.
לדוגמה, רשב"ם פירש את הפסוק בצורה מטפורית: כלומר: לפי רשב"ם פשט הפסוק הוא שיש להפנים את המצוות כאילו הן כתובות על היד או ענודות כתכשיט בין העיניים.
עם זאת, על פי המסורת כפי שהתקבלה בתורה שבעל פה, הציווי הוא על הנחת אביזר בשם "תפילין", שצורתו על כל פרטיה, היא "הלכה למשה מסיני".
בספר החינוך (מצווה תכא-תכב), מבאר את טעם המצווה ועניין ארבע פרשיות אלו בפרט:
הרמב"ן בפירושו על התורה כתב דברים דומים בביאור מצווה זו.
בקרב ארצות הספרדים נהגו לחנך קטן למצוות תפילין, עוד לפני גיל שלוש עשרה, על פי הגמרות ורוב הראשונים, אצל האשכנזים המנהג הוא חודש אחד לפני גיל שלוש עשרה או יותר.
הקראים אינם מניחים תפילין, משום שהם מפרשים את הפסוק בתור מטפורה.
אנלוגיה מטפורית זו (שעליה חלק האבן עזרא בפירושו לשמות י"ג פסוק ט'), קיימת גם בפרשנות השומרונית.
לשם טלטול התפילין ולשמירתן נהוג לאחסנן בתיק מיוחד למטרה זו.
בדרך כלל עשוי תיק זה מבד קטיפה, או פרווה.
אך נהוג גם לאחסן ב"תפידנית" שעשויה כצינור פלסטיק שסגור בקצה אחד שבתוכו מונחים התפילין בתוך בתי התפילין.
לעיתים קרובות רקום על תיק התפילין זיהוי בעל התיק.
בקהילות מסוימות נהגו שלקראת החתונה הגבר מקבל ממשפחת הכלה תיק רקום בשמו או בראשי התיבות של שמו לתפילין, שאותו רקמה האישה.
על פי ההלכה, צריך להניח קודם תפילין של יד, ורק לאחר מכן תפילין של ראש (משום ש"מעלין בקודש ואין מורידין", וקדושת תפילין של ראש גדולה משל יד).
על פי כלל זה אם אדם מוציא מתיק התפילין את תפילין של ראש לפני תפילין של יד, הוא לכאורה היה צריך לקיים את המצווה שהזדמנה לו ראשונה ולהניח קודם את של ראש (כדי לא להעביר על המצוות), וזאת בניגוד לכלל ש"מעלין בקודש ואין מורידין".
הגנה נפוצה שקיימת על מנת לשמור על שלמות בתי התפילין ואי הישחקותם, היא כיסוי קשיח מיוחד העשוי לרוב מפלסטיק, שבתי התפילין (של יד ושל ראש) מוכנסים לתוכו בזה אחר זה.
התפילין, ובעיקר תפילין של ראש סמלו גאווה יהודית, עוד בתקופת הרומאים, כפי שמשתמע מסיפורו של אלישע בעל כנפיים, אשר נרדף על הנחתן והתפילין הפכו בידיו לכנפי יונה – סמל עם ישראל.
בספרות היהודית מימי הביניים יש כמה סיפורים על זכות התפילין אשר הצילה חיים.
בשואה מפורסמת תמונת השפלת אולקוץ' בה נראה רבי משה הגרמן, אחד מרבני העיירה, כשהתפילין לראשו מבוקעים בעת השפלתם של הקהילה היהודית בעיר בידי חיילים גרמנים.
באנדרטת מגילת האש לאחר מלחמת ששת הימים, הפסל נתן רפופורט בחר להציג את הרב גורן עטור תפילין של יד (על ידו הימנית דווקא).
תמונת חייל על טנק המניח תפילין צולמה במלחמת יום הכיפורים והפכה לאחת מהתמונות המוכרות ממלחמה זו.
תמונות חיילים מתפללים עטורי תפילין הפכו נפוצות גם במלחמות שלאחר מכן.
התפילה לשלום חיילי צה"ל או מי שברך לחיילי צה"ל היא תפילת מי שברך שנאמרת בשבת ובחגים לשלום חיילי צה"ל ולכוחות הביטחון בישראל.
באדר ב' תש"ח פרסם בית הכנסת הגדול של תל אביב נוסח של תפילת מי שברך ל"כל אחינו ואחיותינו שהתגייסו להגנת העם והמולדת והעומדים על המשמר יומם ולילה לבלי לתת למשחית לפגוע בערינו ובמושבותינו".
נוסח מעט מרוחב יותר פורסם כחודש לאחר מכן.
לדעת אהרון ארנד, מסתבר שהתפילה חוברה על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב הראשי לתל אביב.
בערב ראש השנה תש"י הדפיסה הרבנות הצבאית מחזור לימים נוראים עבור חיילי צה"ל, שהתבסס על צילום של מחזור בנוסח ספרד עם הוספות מעטות.
ביו היתר נקבע בו נוסח "מי שברך" שכלל ברכה למנהיגי המדינה – נשיא מדינת ישראל חיים ויצמן, ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון והרמטכ"ל יעקב דורי.
בנוסף נכלל בו עיקרי נוסח מי שברך לחיילים.
התפילה נוסחה על ידי הרב שמואל אבידור הכהן, עוזרו של הרב הצבאי הראשי שלמה גורן וקצין הווי דת שטיפל בהדפסת המחזור.
מספר שינויים עברו על הנוסח בהדפסות הבאות.
במהלך מלחמת סיני, בנובמבר 1956, פרסם הרב גורן מי שברך לחיילי צה"ל והציבור נתבקש לאומרו בבתי הכנסת לאחר קריאת התורה בשבת.
נוסח זה הוא הנוסח המקובל כיום.
בתמוז תשי"ז קבעה מועצת הרבנות הראשית כי את תפילת מי שברך לחיילי צה"ל יש לומר בעת פתיחת ההיכל כשהקהל עומד.
התפילה חדרה לנוסח התפילה בבתי הכנסת בסוף שנות השישים.
בתחילה הופיעה בסדרי תפילה ליום העצמאות, ולאחר מכן התפשטה לשבתות מיוחדות ולבסוף לכל שבתות השנה.
בקהילות מסוימות התפילה נאמרת אחרי הקריאה בספר התורה בסמוך לברכה לרפואת חולים (מי שברך לחולים), ובצמוד לתפילה לשלום המדינה (מנהג האשכנזים), ובקהילות אחרות נאמרת התפילה עם פתיחת ההיכל (מנהג הספרדים).
התפילה נהוגה בבתי כנסת בעלי צביון דתי לאומי ובחלק מבתי הכנסת בעלי צביון חרדי־ספרדי.
תפילה זו, לצד התפילה לשלום המדינה, מהווה שוני בין התפילות בבית כנסת דתי-לאומי וחרדי לאומי ובין התפילות בבית כנסת חרדי לא ציוני.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה יש ששינו את נוסח התפילה מ"מגבול הלבנון" ל"מן הלבנון" או באופן דומה.
שינויים מעין אלה בתיאור הגבולות נעשו לאורך השנים כדי לשקף את שטחי הפעילות של צה"ל.
בתקופת האינתיפאדה השנייה שונה הנוסח הרשמי של התפילה, והוספו הביטויים 'ואנשי כוחות הביטחון' לנושא הברכה, ו'בכל מקום שהם' לתיאור מיקומם של חיילי צה"ל.
אולם הנוסח החדש לא נתקבל בכל בתי הכנסת, בין השאר בשל מעמדה הרעוע של הרבנות הראשית לישראל באותה תקופה, ההפרעה למנגינה על ידי התוספות, והתרעומת על דקדקנות היתר.
לאחר יישומה של תוכנית ההתנתקות החלו בקהילות מסוימות להוסיף לנוסח התפילה את המילה המסייגת "לטובה" לאחר המשפט "בכל מעשה ידיהם", אך גם שינוי זה לא נתקבל ברובן המכריע של הקהילות.
הרב יוסף משאש חיבר באייר התשכ"ז, שישה ימים קודם למלחמת ששת הימים, נוסח נרחב יותר של מי שברך לחיילים, כשהוא מוסיף מליצות וקטעי מקראות לתפילה.
בקיץ תשע"ז (2017) יזם הרב הראשי של משטרת ישראל, ניצב משנה רמי ברכיהו תוספת לנוסח המתייחסת בפירוש לשוטרי משטרת ישראל בנוסח התפילה.
הצעה זו זכתה לאישורו של הרב הראשי לישראל דוד לאו, ובתמוז תשע"ח אישרה מועצת הרבנות הראשית תוספת זו בהתאם להצעתם של הרבנים הראשיים, הרב דוד לאו והרב יצחק יוסף.
בציבור החרדי, יש שאומרים נוסח אחר:
נוסח זה נכתב על ידי הרב מנחם מנדל גפנר ("הצדיק הירושלמי") בהסכמת רבי איסר זלמן מלצר ורבי דב בריש וידנפלד, ואינו מזכיר את צה"ל אלא את "העומדים במערכה נגד שונאי ישראל".
קיימת גם תוספת לטובת שבויים ונעדרים – .
הרב פרופסור עזרא ציון מלמד פרסם ב־1956 נוסח "מי שברך לצה"ל".
מי שברך זה לא הושפע מהנוסח שהיה במחזורי צה"ל, שלא היה מוכר באותה עת בבתי הכנסת מחוץ
את הנוסח של הרב מלמד נהגו לומר בימיו בירושלים בבתי הכנסת שבהם נהג להתפלל, אך הוא לא התפשט.
בנוסף, הוצעו תפילות נוספות לשלום חיילי צה"ל.
הרב גורן קבע בהגדה של פסח נוסח אחיד שפורסמה ב־1956 תוספת בברכות הרחמן שבברכת המזון .
הרב פרופסור עזרא ציון מלמד תיקן גם הוא תוספת לברכת החודש בה נתווספה בקשה לשלום החיילים.
תפילה היא מצוות עשה מהתורה, וחלק מרכזי בעבודת ה' המלווה את היהודי בכל מעשיו.
אנשי הכנסת הגדולה קבעו את החובה להתפלל שלוש פעמים ביום ותיקנו את עיקרה של נוסח התפילה.
לאחר חורבן בית המקדש נחשבת התפילה גם כתחליף לעבודת הקורבנות, זאת על פי הכתוב בפסוק: ().
בכל יום חול מתקיימות שלוש תפילות: שחרית, מנחה, וערבית.
בימי שבת, חג, וראש חודש נוספת גם תפילת מוסף.
ביום הכיפורים, ובימי המקדש גם אנשי המעמד שבכל יום, מוסיפים תפילה חמישית, תפילת נעילה.
התפילה המלאה יכולה להתקיים רק במניין, כלומר בנוכחות עשרה גברים או יותר מעל גיל 13, שכן ישנם חלקים בתפילה שלא יכולים להאמר אלא במניין.
גם בחלקים שיכולים להאמר ביחיד, כמו תפילת העמידה, תפילה בציבור נחשבת בעלת מעלה גדולה יותר.
כמו כן, ישנה מעלה שהתפילה תתקיים דווקא בבית כנסת.
במשנה ובתלמוד הוזכרו לראשונה ברכות ונוסחי תפילות קבועים.
מאוחר יותר הם סודרו כנוסח קבוע ומחייב בסידור התפילה.
ספר התפילות היהודי קרוי סידור, על שם סידור התפילות ועריכתם, ומרוכזים בו תפילות יום יומיות וברכות שונות.
ספר התפילות של החגים קרוי מחזור, על שם המחזוריות השנתית, ומרוכזים בו תפילות של שלוש רגלים (פסח, שבועות וסוכות), ראש השנה ויום הכיפורים.
פוסקים רבים סוברים שתפילה אינה נחשבת כמצוות עשה שהזמן גרמא ועל כן אף נשים חייבות בתפילה, לכן יש דיונים לגבי חובת האשה, האם היא מדרבנן או מדאורייתא.
התנ"ך מספר על מספר דמויות שהתפללו, כגון אליעזר עבד אברהם, יעקב, משה, חנה ושלמה, כמו גם על תפילות של עם ישראל בכללותו.
אחד מנוסחי התפילה המוקדמים שיש בידינו הוא מתפילתו הקצרה של משה על מרים אחותו בעת צרעתה: .
לפי חז"ל כל אחד משלושת האבות תיקן תפילה מתפילות היום.
חיוב התפילה מהתורה או מדרבנן
לדעת הרמב"ם תפילה היא מצוות עשה מהתורה:
הרמב"ן חולק על כך, ולדבריו התפילה היא תקנת חכמים, שכן הוא רואה אותה כחסד שעושה האלוהים עם ישראל.
אמנם בשעת צרה – אף לדעת הרמב"ן התפילה היא מצווה מהתורה.
התפילות היו קיימות גם בתקופת התנ"ך ובית המקדש.
מדברי רבי יהושע עולה שגם בזמן בית המקדש היו מתפללים במקביל לזמני הקרבת הקרבנות:
גם אז היה קשר כלשהו בין התפילות לקרבנות, שכן שמות התפילות וזמניהן נגזרו מעבודת הקורבנות – כנגד תמיד של שחר – שחרית, כנגד תמיד של בין הערביים – מנחה, כנגד השאריות של הקרבנות שהיו נשרפים למשך כל הלילה – ערבית, וכנגד קורבן מוסף בחגים – תפילת מוסף.
למרות קיומן הקדום של התפילות, לאחר שהאקט הדתי הציבורי של הקרבת קורבנות בשם העם כולו חדל מלהתקיים עם חורבן הבית, הוגדרו תפילות הציבור כתחליף להקרבת הקורבנות.
בהיעדר בית מקדש להקריב בו קרבנות חובה אלו, הייתה התפילה למוסד המאחד את עם ישראל והמעניק לו את סדירות הקשר עם האל.
ברוח זה פירשו חכמים את הפסוק בספר הושע , כלומר כאשר אין באפשרותנו להקריב פרים בבית המקדש נתפלל בשפתינו לאלוהים כהשלמה.
את היחס בין התפילה לקרבנות ביטא רבי אלעזר במילים "גדולה תפילה יותר מן הקרבנות"
חלקי תפילה רבים קשורים עם הקרבת הקרבנות (אמירת הקטורת בתחילה ובסיום תפילות שחרית ומנחה, אמירת פרשת הקרבנות לפני תפילת שחרית, ועוד אזכורים רבים של הקרבנות ובית המקדש).
כך גם הלכות רבות בהלכות התפילה, שהמרכזית שבהן היא עניין הכוונה בתפילה, הנובע מאיסור מחשבת פיגול בקרבנות.
חכמי המשנה סידרו את הבסיס לתפילות שאנו מכירים כיום, אולם יש תפילות שנוסחם קבוע מתקופה קדומה הרבה יותר, למשל קריאת שמע, שאת הפרשה הראשונה שלה היו קוראים בנוסף לעשרת הדיברות בבתי כנסת במקביל להקרבת הקרבנות בבית המקדש (הוכחה לכך נמצאה עם התגלותו של פפירוס נש).
בכל התפילות, גרעין התפילה היא תפילה אחת מרכזית שחוזרים עליה שוב ושוב בגרסאות שונות: תפילת שמונה עשרה.
את התפילה הזו, שהייתה בתחילתה מורכבת משמונה עשרה ברכות, נוהגים להתפלל בעמידה.
כבר בשלהי תקופת בית השני נוספה ברכה נוספת (ברכת המינים), ולכן תפילת העמידה מכילה כיום תשע עשרה ברכות.
במהלך השנים התפתחו דיונים הלכתיים ערים סביב הכנסת ניגונים – מקוריים או שאולים מסביבות חוץ-יהודיות – בתפילה, אם כקטע מהחזנות או כשירה על ידי הציבור, כולל דיונים על שימוש בכלי נגינה.
דיונים אלו הושפעו מהמוזיקה שהתפתחה בתפילות הנוצרים בכנסיות, בעיקר בקהילות פתוחות יותר כגון יהדות איטליה.
ביהדות יש לכל הפחות שלוש תפילות ביום:
תפילת שחרית (תפילת הבוקר) – זמנה מעלות השחר ועד חצות היום (לכתחילה זמנה מהנץ החמה ועד שליש היום).
תפילת מנחה (תפילת הצהריים) – זמנה מאחרי חצות היום ועד שקיעת החמה.
תפילת ערבית (תפילת הערב) – זמנה מצאת הכוכבים ועד עלות השחר.
בשבתות, בחגים ובראשי חודשים ישנה תפילה נוספת אחרי תפילת שחרית:
תפילת מוסף – זמנה לכתחילה עד שעה שביעית, ובדיעבד כל היום.
ביום כיפור ישנה תפילה נוספת, חמישית במספר, שהיא ייחודית ליום זה בלבד:
תפילת נעילה – זמנה מכ־40 דקות קודם השקיעה ('כשהחמה בראש האילנות') עד צאת הכוכבים.
מעבר לתפילות החובה קיימת בהלכה רשות להתפלל תפילת נדבה.
אך לדעת הרבה פוסקים אפשרות זו מוגבלת כיום, ונעשה בה שימוש רק במצבים של ספקות שאירעו בימי חול.
ברוב התפילה נהוג לשבת, אבל בחלקה העיקרי של התפילה – 'תפילת שמונה עשרה' – שנקרא גם 'תפילת עמידה' יש לעמוד, והרבה מתנועעים בשמונה עשרה ובמהלך כל התפילה.
ישנם קטעי תפילה כמו הקדיש וקדושה כמו גם קריאת התורה שמחייבים מניין, ותפילת שמונה עשרה שבה עדיף מניין, שהוא קבוצה של עשרה אנשים לפחות.
המקום המיוחד לתפילה נקרא בית כנסת על שם ההתכנסות של האנשים בו.
אין כללים כיצד לעצב את בית הכנסת, מלבד העקרונות הבסיסיים של בתי תפילה דתיים, ביניהם כיוון התפילה לירושלים, ולכתחילה אף הימצאות חלונות.
לפי חלק מפוסקי ההלכה, די במחיצה שגובהה מטר.
אולם, יש הפוסקים כי יש צורך במחיצה המונעת ראייה מצד הגברים אל צד הנשים, וכך נהוג ברוב בתי הכנסת על מנת להימנע מהיסח הדעת.
בתי כנסת נבנים לפי עיקרון זה.
במשנה נאמר על "חסידים הראשונים", שהיו ופירש הרמב"ם:
מלבד הנהגה זו פסק רבי אלעזר כי ישנה חובה להסדיר את נוסח התפילה לפני התפילה, על מנת שלא לבא בה לידי טעות, אך רבי אבא הגביל את דבריו לתפילות ראש השנה ויום הכיפורים ושל פרקים בלבד, שברכותיהן ארוכות ויש בהן חשש טעות, וכך נפסקה ההלכה.
התפילה במהותה היא ניסיון של האדם להתקרב אל אלוהים באמצעות פניה ישירה אליו.
דבר זה מעורר בעיות עצומות, כיצד אפשרית קרבה זו?
רבי שלמה אבן גבירול היטיב להציג את הדילמה בפניה עומד האדם המתפלל בשיר "שְׁפַל רוּחַ":
הבעייתיות, אליבא דאבן גבירול, מתעוררת בעצם הרשות להתפלל, כיצד יכול אדם, ילוד אישה וקרוץ חומר, לגשת בתפילה אל מלך מלכי המלכים שאין להשיגו באמצעות חוש ושכל?
הבעיה אינה מצטמצמת לתהייה בדבר יכולתו של האדם להתפלל, אלא מטילה ספק בלגיטימיות של התפילה בכלל.
בספר נפש החיים הסביר ר' חיים מוולוז'ין שעל אף שיש פער לא נתפס בין עצמות הבורא האינסופית לבין האדם, וזוהי לכאורה מחשבת עזות לפנות אליו, במצוות התפילה הוא גילה שזהו רצונו.
הברכה שאנו מברכים את האלוהים, אין בה כוונה לעצמותו האינסופית כשלעצמה, שהיא סתומה מכל ואין לנו בה שום תפיסה בה; אלא לעצמות אינסוף מצד כוחותיו האלוהיים המתחברים אל העולם מצד הכרתינו והשגותינו, שבזה תפילת האדם מעוררת את השפע האלוהי לרדת ולהחיות הכל, שזה עניין הברכה, השפע וריבוי החיוניות האלוהית בעולם.
הרב יוסף דב סולובייצ'יק מתיר את התפילה משום שהיא הכרחית מבחינה נפשית לאדם הדתי.
האדם המאמין לא יכול להחזיק מעמד בלי לפרוק את רגשותיו באמצעות התפילה.
בתלמוד נאמר על הפסוק , שהתפילה עומדת ברומו (כרום) של עולם ואנשים נוטים לזלזל (זולות) בה.
שני המרכיבים העיקריים של התפילה, שבח ובקשות מעוררים קושי.
אלוהים כישות מושלמת, לא צריך שישבחו אותו.
וכישות שאינה משתנה, לא משנה את רצונו בגלל תפילת האדם.
בעיית השבחים בתפילה הטרידה כבר את חז"ל.
במסכת ברכות מסופר: וביתר חריפות במסכת מגילה:
גם הבקשות שמעתיר האדם על האל בתפילתו מעלות קושיות; האם אין האל יודע את חסרונותיו ורצונותיו של האדם?
והאם המתפלל מאמין כי חל באל שינוי כתוצאה מתפילתו?
המשנה מבהירה את גבולותיה של תפילת היחיד:
המשך המשנה מציגה את העיקרון שמאחורי הודאה ובקשה במילים "נותן הודאה לשעבר, וצועק לעתיד לבוא" – על האדם להודות לאל על דברים שכבר קרו, ובתפילתו הוא רשאי לבקש על דברים שטרם קרו.
הרמב"ן יוצא נגד ההשקפה הגורסת כי התפילה היא אמצעי בעזרתו גורם האדם לאל בהכרח להיענות לבקשותיו.
ומסביר הרמב"ן מדוע כעס יעקב על רחל כאשר בקשה ממנו שיביא לה בנים:
כאן מחלק הרמב"ן בין האדם המתפלל תפילה פסולה, שמטרתה היא לשעבד את רצון האל לרצונו של האדם, ובין המתפלל תפילה כשרה, היודע שאין בכח תפילתו לשנות משהו ברצון האל.
גם לדעת הרמב"ם מטרת התפילה אינה בשינוי רצון האלוהים אלא אמצעי חינוכי הנועד להחדיר לתודעת המאמין הרגשת יראה ותלות.
רעיון זה משתקף גם בדברי שלמה:
מקובלים ייחסו לתפילה תפקיד תיאורגי של תיקון העולמות, הן עולמנו הפיזי והן עולמות רוחניים: בירור ניצוצות, העלאת מחשבות, ייחוד השכינה עם הקדוש ברוך הוא, וכן תיקון נשמות.
בהקשר זה נודעו כוונות התפילה המיוחסות להאר"י המצמידות לכל משפט מן התפילה את הכוונה הקבלית השייכת לו.
לדעת הרמח"ל (ספר דרך ה'), באמצעות בקשת הצרכים בתפילה מתרומם האדם משפלות ההשתדלות החומרית בעולם.
כאשר האדם עוסק בענייני העולם הוא שוקע בגופניות ובחומריות.
תיקון המציאות העגומה הזאת מתבצע בתפילה, כאשר מבקש האדם את צרכיו בתפילה, הוא מראה שתולה את ביטחונו באל, דבר שמונע ממנו לשקוע באופן מוחלט בהבלי החומר.
גם לדעת רבי יהודה הלוי התפילה, יותר משהיא מתכוונת להשיג תועלת מעשית, משמשת כעין הפוגה רוחנית לאדם המתפלל, ומחזקת אותו כנגד טרדות הגוף והחומר המעכירות את דעתו:
הרב קוק מדגיש בכתביו כי התפילה, אין מטרתה להשפיע ולשנות את רצונו של האל, כי אם לרומם ולהשלים את מידות האדם:
אך עדיין השאלה במקומה עומדת: אם התפילה אינה מכוונת להשפיע על רצון האל, מדוע מבקשים ממנו בקשות?
הרב קוק משיב כי התפילה אמנם פועלת ומשפיעה, אך לא בדרך של שינוי רצון ה' אלא באמצעות שינוי מצבו של האדם המתפלל, דהיינו, התפילה אינה גורמת לשפע שירד מלמעלה למטה, להפך, באמצעות התפילה האדם מתרומם, מדרגתו הרוחנית עולה, והוא נעשה ראוי לקבל את השפע האלוהי.
לעומת כל ההוגים דלעיל, הפילוסוף והמדען ישעיהו ליבוביץ לא מצא את תוכן התפילה בעייתי מבחינה תאולוגית.
לפי דעתו של ליבוביץ' מטרת כל המצוות, ובכללן מצוות תפילה, היא עבודת ה' ואין בלתה.
לכן אין כלל מקום להקשות על מטרתה של התפילה ועל התועלת שבה.
אם כן, החיוב להתפלל דווקא בנוסח שקבעו חכמים משום שאמנם אין חשיבות, ובוודאי אין קדושה, לנוסח התפילה, אך חכמים תקנו דווקא את נוסח התפילה הנמצא בידינו - אמירת שבח ובקשת צרכים, משום שעל פי שיקול דעתם זו הדרך הטובה ביותר לקיים מצוות תפילה, והמחויבות לנוסח זה נובעת מהכרעה הלכתית זו.
תפילה לשלום המלכות, המוכרת גם לפי פתיחתה הנותן תשועה למלכים, היא תפילה יהודית הנאמרת בציבור לכבוד המלך ומשפחת המלוכה.
במסכת אבות נאמר: "רבי חנינא סגן הכהנים אומר הוי מתפלל בשלומה של מלכות שאלמלא מוראה איש את רעהו חיים בלעו".
רבים פירשו שהדברים מבוססים על הפסוק בירמיהו: , אך הרב ראובן מרגליות טען שמדרשות חז"ל עולה שירמיהו הורה להתפלל לשלומה של ירושלים, משמה גלו ישראל (מ' חסרה).
רבי דוד אבודרהם, בספרו (דיני קריאת התורה) כותב: "ונהגו להתפלל למלך ולברך לשם שיברכהו ויאמצהו על אויביו".
באחת ממגילות מדבר יהודה שנמצאו בקומראן זוהה קטע כמכיל תפילה לשלומו של יונתן המלך, הוא אלכסנדר ינאי, שמלך כמה דורות לפני רבי חנינא סגן הכהנים.
תפילות מיוחדות חוברו במהלך השנים לכבוד שליטים שונים בעקבות אירועים מיוחדים.
בין השאר, חוברה תפילה לכבוד מריה תרזה על ידי רבי יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), רבה של פראג, וכן לכבוד פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה על ידי רבי מרדכי בנט, רבה של ניקלשבורג וחבל מוראביה.
במרוקו, נשאו היהודים תפילה לשלומו של הסולטאן חסן הראשון, שנודע ביחסו האוהד כלפיהם.
את נאום הזכייה שלו בפרס נובל לספרות סיים ש"י עגנון בתפילה קצרה לשלום המלך גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה.
על פי הסבר זה, התפילה בנוסחה הגלוי מתפללת לשלום המלכות אך מרמזת לבקשה להצלה מידי מלכויות העמים או לקללה כלפיהם.
ואכן, לא תמיד משקף נוסח התפילה את יחס היהודים לשלטונות ולהפך.
לדוגמה, בסידור שפת אמת, רעדלהיים תרצ"ח, הנוסח הוא כך:
"אנא אב הרחמים מקור הברכות, אתה משביח שאון גלים ובידך פקודת נפש כל חי אלף שנים בעיניך כיום אתמול כי יעבר ואשמורה בלילה יהי נא חסדך עם ארץ מולדתנו ארץ גרמניא ירום הודה לרפאות את שברה, לקוממה להאדירה לשכללה לחזקה ביתד בל תמוט לעולם.
הסר מנאות ארצה דבר וחרב ורעב ויגון, למען ינוחו כל בניה בשלוה והשקט וכל משחית לא יקרב לאהליהם לא ישמע קול שוד בגבולנו בהשביתך מלחמות עד קצה הארץ להשיב איש אל גפנו ותחת תאנתו במהרה תושע יהודה וישראל ישכון לבטח ובא לציון גואל וכן יהי רצון ונאמר אמן."
בקהילת הספרדים באמסטרדם החליטו לאחר השואה לדלג על המילה "רחמנות" שבמשפט "מלך מלכי המלכים ברחמיו יתן בלבה ובלב כל יועציה ושריה רחמנות לעשות טובה עמנו ועם כל ישראל".
התפילה מקובלת בקהילות האשכנזים וברוב קהילות הספרדים, ובחלק מקהילות התימנים.
נהוג לאומרה בתפילת שחרית של שבת ושל ימים טובים לאחר קריאת התורה, יקום פורקן ומי שברך לקהל.
נהוג ששליח הציבור אומר את התפילה בקול רם, תוך שהוא מחזיק בידו את ספר התורה.
את שמות בני משפחת המלוכה ותואריהם נהוג לציין, הן בדפוס והן בעל פה, בשפה המקומית ולא בעברית.
בקהילה הספרדית של אמסטרדם אומרים את התפילה בכל יום בו קוראים בתורה (גם בימות החול) לפני הוצאת ספר תורה.
בקהילות ספרדיות רבות נהוג לומר את התפילה כחלק מתפילות מי שברך רבות הנאמרות לאחר תפילת כל נדרי ביום הכיפורים.
כיום התפילה נאמרת בארצות אירופה.
בארצות הברית היא נאמרת בהרבה מקומות, אלא שבמקום ההתייחסות למלך ומשפחתו מסתפקים בהתייחסות ל"כל ראשי הממשלה ויועציהם" או "כל שרי המדינות האלו", או עם התייחסות לנשיא וסגן הנשיא.
במשבר הקורונה בשנת 2020 בתי הכנסת נסגרו למשך חודשיים ימים ולאחר שנפתחו בתי הכנסת בארצות הברית בעקבות הכרזת הנשיא דונלד טראמפ בדבר חיוניותם, בתי כנסת רבים חדשו את אמירת הנותן תשועה כהוקרה לנשיא.
במאי 2020, פרסמה הקהילה היהודית באיחוד האמירויות את הנוסח שלהם ל"תפילה לשלום המלכות".
ביוני 2025, לאחר שארצות הברית הצטרפה לעזור לישראל בהפצצת מתקני הגרעין באיראן במבצע עם כלביא, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ורב הכותל שמואל רבינוביץ, אמרו את התפילה בכותל המערבי על נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בברית המועצות הודפסו סידורים בהם הופיעה תפילה למען ברית המועצות, מגינת השלום בעולם.
במדינת ישראל לא התקבלה תפילה זו בשל מגמותיה השליליות כלפי השלטונות, בתחילת ימי המדינה נדפסו נוסחים המברכים את נשיא מדינת ישראל ומאוחר יותר חוברה תפילה לשלום המדינה הנאמרת בקהילות רבות בישראל ובמקצת הקהילות מחוצה לה.
תפזורת היא חידת חיפוש וסימון במסגרת נתונה.
בחידת תפזורת הפותר צריך לחפש, לאתר ולסמן, בתוך בליל האותיות שבמסגרת הנתונה, רצפים של אותיות המרכיבים את המילים הנתונות מתחת למסגרת.
כיוון קריאת המילים יכול להיות מימין לשמאל, משמאל לימין, מלמעלה למטה ומלמטה למעלה.
בתפזורות מסוימות (לא בכל התפזורות) יש גם מילים שכיוון קריאתן הוא באלכסון, משמאל לימין או מימין לשמאל, כלפי מעלה או כלפי מטה.
יש תפזורות בהן כל המילים המבוקשות קשורות לנושא מסוים, למשל: הלבשה, כלי נשק, פרחים וכדומה.
בהוראות הפתרון מקובל לציין מה הם כיווני הקריאה (האם כוללים אלכסונים או לא) או לסמן אותם על ידי צומת חיצים.
לפי אותו עיקרון בו פועלת חידת התפזורת הרגילה, יש גם חידת תפזורת מספרים.
בתפזורת מספרים, להבדיל מהתפזורת הרגילה, צריך למצוא מספרים (במקום המילים) בתוך בליל של ספרות (במקום אותיות).
את המספרים החבויים בתוך בליל הספרות קוראים לפי אותם הכיוונים, כמו המילים בתפזורת רגילה.
תפילין הוא שיר מאת יונה וולך שהתפרסם לראשונה בכתב העת הספרותי "עתון 77" ב-1982 ועורר סערה רבה זמן קצר לאחר מכן.
השיר עוסק בתפיסת העצמי: גוף ונפש, ובהקשר של התרבות היהודית והישראלית; הוא מאזכר תפילין, שהן תשמיש קדושה חשוב ביהדות, בהקשר מיני מרוקן לכאורה מיחס הכבוד המקובל הנדרש במסורת היהודית.
השיר נכלל בקובץ שיריה של וולך, "אור פרא"; אחד משיריה הרבים אשר עסקו ביחסים קרובים עם הורים, ידידים ובני זוג רומנטיים, שתיארו תלות רגשית, ויחסי שולט-נשלט, קריאה לעזרה, יחסי מין, ביקורת, פרידה, געגועים ופרישת מערך ציפיות מורכב ורב ניגודים לכתחילה מהזולת.
אחרי "תפילין" נכתבו השירים: תותים,, כשתבוא,, "כשתבוא לשכב איתי כמו שופט", "כשתבוא לשכב איתי כמו אלהים" ו"כשתבוא לשכב איתי".
העיסוק במיניות מופיע גם בשירים אחרים של וולך, אשר לפי דעתו של חוקר הספרות גבריאל מוקד, הייתה "משוררת ארוטית מאוד".
רות צופר העירה על שיר זה: .
יעל גילעת הוסיפה: "וולך הציגה בשיר זה הבניה חדשה של מיניות נשית וזהות נשית, תוך שימוש שירי-רדיקלי בתפילין, אשר יותר מכל חפץ פולחני אחר בתרבות היהודית, עשוי היה לייצר עבורה מרחב תיאטרלי-פולחני, סוג של במה שעליה "מתרחש שיר-מיצג".
השיר עורר מחאה נרחבת, בשל מה שנתפס אצל רבים כחילול הקודש וכבוטות מינית מוגזמת.
הסערה הציבורית כללה תגובות נזעמות של קוראים, לרבות שורה של מכתבי איום, ובהם חבילה עם תפילין שנחתכו בפראות בסכין.
המשוררת החרדית זלדה, שהייתה כותבת קבועה ב"עתון 77" וידידה קרובה של וולך, כתבה לעורך כתב העת: "כשראיתי את השיר של יונה חשבתי כי הלוואי ומתתי, לא אוכל עוד להחזיק ביד עיתון שהדפיס דבר כזה".
ואכן, מאותו גיליון הפסיקה לקחת חלק בכתב העת, ואף ניתקה לחלוטין את קשריה עם וולך, עמה הופיעה ב"צוותא" בערבי הקראת שירה.
השיר גרר גם הצהרה בוטה במיוחד של סגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה, כשנה וחצי לאחר פרסומו: "וולך פשוט מופרעת...
בהמה מיוחמת שכותבת שיר כזה ועוד מפרסמת אותו...
הסערה הציבורית גברה כאשר הצלם מיכה קירשנר פרסם בירחון "מוניטין" את עבודתו "דיוקן יונה וולך", שכללה תצלום של גבר עירום עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות, כתיאור אומנותי לשיר.
בשנת 2002, עשרים שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת תערוכת התמונות של וולך "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
תפילות לבּוֹבִּי הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2009 בכיכובם של סיגורני ויבר וראיין קלי המבוסס על סיפור אמיתי - סיפורה של מרי גריפית', אמא לבן הומו שהתאבד בשל עקשנותה "לרפא" אותו.
לאחר מות בנה הפכה מרי גריפית' לפעילה במאבק למען סובלנות כלפי הומואים, לסביות ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בארצות הברית.
הסרט מבוסס על הספר Prayers for Bobby: A Mother's Coming to Terms with the Suicide of Her Gay Son מאת לירוי פ' ארונס , שראה אור ב-1996 (ראה אור בתרגום לעברית ב-2011 בשם "תפילה לבובי").
הסרט היה מועמד לשני פרסי אמי בטקס ה-61 שהתקיים בשנת 2009, וסיגורני ויבר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בו.
הסרט עצמו זכה בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
מרי גריפית' (סיגורני ויבר) היא נוצרייה אדוקה שמגדלת את ילדיה על פי משנתה השמרנית של הכנסייה הפרסביטרית.
כאשר בנה בובי (ראיין קלי) מגלה לאחיו הגדול שיש לו נטיות הומוסקסואליות, משתנים חיי המשפחה.
מרי מאמינה שאלוהים יכול לעקור מבנה את יצרו הרע.
היא פונה לעזרת הכנסייה ולפסיכיאטרית העוסקת בטיפולי המרה.
בובי משתף בתחילה פעולה עם אמו על מנת לרַצותה, אך משהוא מגלה שמשיכתו לגברים אינה משתנה, הוא מתרחק מהמשפחה ומנסה למצוא מחסה אצל דודניתו.
חוסר הקבלה של אמו והקונפליקט האמוני נוכח נטייתו המינית מביאים את בובי לשים קץ לחייו.
לאחר מות בנה, מתחילה מרי להטל ספק בדברי הכנסייה.
היא מגלה כי יש אנשים דתיים אשר סובלניים להומואים ולסביות, ויוצרת קשר עם ארגון הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים (PFLAG), המספק תמיכה להורים של הומואים ולסביות.
מרי מכירה בכך שהתנהגותה החמירה את מצוקת בנה ותרמה להתאבדותו.
היא הופכת לפעילה במאבק לסובלנות ולזכויות להט"ב.
תפילה זכה היא תפילה שנהוג לאומרה ברבות מקהילות אשכנז בכניסת יום הכיפורים, קודם תפילת כל נדרי.
עיקרה של התפילה הוא וידוי של האדם על חטאיו ועוונותיו, ובקשת למחילה.
התפילה היא תפילה אישית, ואינה נאמרת בציבור, אלא בידי כל אחד ואחד.
התפילה חוברה על ידי הרב אברהם דנציג והובאה בספרו חיי אדם (כלל קמ"ד, סימן כ'), במהדורה השנייה שנדפסה בשנת תקע"ט (1819).
הוא חיבר תפילה זו כדי שתיאמר בכניסת היום דווקא, משום שישנם פוסקים הסבורים שיש להתוודות ביום הכיפורים עם כניסת היום.
ואשרי מי שיאמר אותה גם בשחרית".
התפילה התפשטה בקרב יהודי אשכנז, הודפסה בקונטרסים נפרדים ובהמשך הוכנסה לתוך המחזורים.
בעקבות פנייה של הרב בן ציון שטרנפלד אל הרב ישראל מאיר הכהן, פעל האחרון להקדים את החלקים העוסקים ב"בין אדם לחברו" בתפילה זכה, לתחילת התפילה, בשל חשיבות עניינים אלו והאפשרות שאנשים לא יאמרו את התפילה כולה והמודעות לחשיבות המצוות שבין אדם לחברו תיפגע.
התפילה מנוסחת כפנייה אישית של המתפלל לבוראו וכל אחד אומר אותה בשקט בינו לבין בעצמו.
נוסח התפילה כולל וידוי וחרטה על חטאי השנה שחלפה ובקשה לקבלת יסורי התענית והרהורי תשובה.
באחת הפסקאות מופיע נוסח הבעת מחילה מצד המתפלל לכל מי שפגע בו במשך השנה.
היו שכתבו שאם הזמן קצר כדאי לומר לפחות את הפסקה הזאת.
אליהו כי טוב בספר התודעה כותב על התפילה:
"ונאה תפילה זו לשמה; זכה היא בכל אמריה, ומזככת את לבות אומריה, ומכשרתם לקבל עליהם את יום הכיפורים בקדושה וטהרה ומחילת עוונות.
גופה של תפילה זכה, שיש בה קבלת הצום בכל חמשת עינויו וגם יש בה פתיחת הלב לחרטה ולווידוי.
ואולם עיקרה של תפילה זו שבשעת פתיחת הלב בתשובה ובחרטה ובדברי ריצוי לפני המקום ברוך הוא, היא נותנת בפי השבים דברי סליחה ומחילה בכל חטאות האדם בינו לחברו...
וניטלים מחסומי הכפרה ונפתחים שערי הרחמים בשמים".
בכל יום מימי ראש השנה מתפללים ארבע תפילות: ערבית, שחרית, מוסף ומנחה.
בתפילות משולבים קטעי תפילה ופיוטים רבים המביעים את המלכת ה', ובמהלך תפילת מוסף תוקעים בשופר.
התפילות נאמרות בדרך כלל במתינות ובניגונים מיוחדים.
תפילות ראש השנה הן מהתפילות הארוכות ביותר ביהדות (מלבד יום כיפור).
הדבר נובע מנוסח התפילה הארוך המכיל פיוטים רבים, ובשל הנוהג לאומרן במתינות ובניגונים מיוחדים.
אצל חלק מיהדות תימן נוסח התפילה קצר יחסית, והתפילות אורכות מעט יותר מתפילות שבת רגילה.
ההוספות בכל עשרת ימי תשובה
בתפילות עשרת ימי תשובה ישנם מספר שינויים והוספות בתפילת העמידה, שינויים אלה קיימים אף בתפילות ראש השנה, שכן ימי ראש השנה הם בכלל עשרת ימי תשובה.
בתלמוד בבלי מוזכרים שני שינויים: הראשון בחתימת ברכת קדושת השם - במקום "האל הקדוש", והשני בחתימת ברכת המשפט - במקום "מלך אוהב צדקה ומשפט".
בזמן הגאונים הנהיגו להוסיף בעשרת ימי תשובה עוד הוספות מעניין ימי הדין:
ובכן תן פחדך בברכת קדושת השם.
בספר חיים בברכת שים שלום.
לפי נוסח אשכנז המקורי, גם משנים את חתימת הברכה לחתימה הארצישראלית "ברוך אתה ה' עושה השלום".
אולם, כמה פוסקים התנגדו לשינוי זה, ולכן בהרבה קהילות לא נוהגים שינוי זה.
בסדר רב עמרם גאון מובא לפני וכתוב לחיים תוספת ארוכה: ואחר כך אומרים ואז מוסיפים כך היה נהוג גם בנוסח צרפת, מנהג דומה השתמר בנוסח איטליה.
לפי מנהג אשכנז המזרחי אומרים את הנוסח "זכור רחמיך" בחזרת הש"ץ של מוספי ראש השנה, ושל תפילות יום כיפור לפני "וכתוב לחיים".
היו מהגאונים שהתנגדו להוספות אלו, משום שהם נוגדים את הכלל שאין אומרים בקשות בג' ברכות ראשונות וג' ברכות אחרונות, והיו שהנהיגו כפשרה לומר זאת רק בראש השנה וביום הכיפורים, אולם למעשה נהוג לאמרם בכל עשרת ימי תשובה.
חוץ מובכן תן פחדך שכנראה בשל ארכו נהוג ברוב קהילות ישראל לאמרו רק בראש השנה ויום כיפור, אמנם בנוסח הרמב"ם וכן מנהג תימן וארם צובא נהוג לאמרו כל עשרת ימי תשובה.
בברכת קדושת השם מוסיפים מספר פסקאות ("ובכן תן פחדך") המבטאות את שלטון ה' על עולמו ואת אימת הבריות מפניו.
בברכת אתה קדוש יש שנהגו להוסיף קטע זה, (גם אצל מי שלא נהג להוסיף "ובכן תן פחדך") "קדוש אתה ונורא שמך ואין אלוה מבלעדיך".
יש קהילות שאמרו נוסח זה במקום הנוסח הרגיל של ברכת "קדושת השם", ויש שאמרו נוסח אחר "לדור ודור המליכו לאל".
בכל הנוסחאות מוסיפים בחתימה את הפסוק "ויגבה ה' צבאות במשפט והאל הקדוש נקדש בצדקה".
ומקדימים לו "ככתוב" או "ונאמר".
בתפילת עמידה שבתפילות ערבית, שחרית ומנחה מברכים שבע ברכות, כבכל יום טוב.
הברכה האמצעית, המכונה ברכת קדושת היום, פותחת כבכל יום טוב בפסקאות 'אתה בחרתנו', 'ותתן לנו' ו'יעלה ויבא'.
לאחריהם ממשיכה הברכה בפסקה 'מלוך על כל העולם', המבטאת את הציפייה להופעת מלכות ה' על העולם:
הברכה מסיימת בפסקת 'קדשנו במצותיך', כבכל יום טוב, וחותמת במשפט הבא:
כאשר חל היום השני של ראש השנה במוצאי שבת, מוסיפים לאחר 'אתה בחרתנו' פסקה המתחילה במילים 'ותודיענו' המהווה הבדלה בין שבת ליום טוב (בדומה ל'אתה חוננתנו'), כבכל יום טוב שחל במוצאי שבת.
בתפילת מוסף של ראש השנה מברכים תשע ברכות בניגוד לתפילת מוסף בשבת ויום טוב שהיא של שבע ברכות, מוסיפים את אמירת מלכויות זכרונות ושופרות.
מקור ההוספה הוא על פי האמור בתלמוד במסכת ראש השנה:
ברכת מלכויות, מציינת את המלכת האל, ברכת זכרונות, את העלאת זכרונם של ישראל לפני הקדוש ברוך הוא, וברכת שופרות מציינת את מצוות תקיעת שופר.
לפי המנהג המקובל משלבים את ברכת המלכויות יחד עם ברכת "קדושת היום", כדעת רבי עקיבא.
בתוך כל אחת מהברכות אומרים לפחות עשרה פסוקים הקשורים לנושא הברכה, שלשה פסוקים מהתורה שלושה מהכתובים ושלושה מהנביאים, ומסיימים בפסוק נוסף מהתורה.
כבכל יום טוב, בקהילות אשכנז נהוג להוסיף בתפילת מוסף בסוף ברכת העבודה את נוסח ותערב.
בשני ימי ראש השנה מוציאים שני ספרי תורה בין תפילת שחרית למוסף.
בשעת הוצאת ספר תורה נוהגים לומר י"ג מידות של רחמים ותפילה מיוחדת לימים הנוראים, בשבת לא מוסיפים את שתי התוספות הללו.
בשני הימים קוראים בתורה בפרשת וירא, ביום הראשון על הולדת יצחק, גירוש הגר וישמעאל והברית עם אבימלך וביום השני על עקידת יצחק.
בשני הימים קוראים בספר השני בפרשת פנחס על הקורבנות המוקרבים בבית המקדש בראש השנה.
לאחר קריאת התורה המפטיר קורא בנביא, ביום הראשון בספר שמואל א' בפרק א' על הולדת שמואל וביום השני בספר ירמיהו בפרק ל"א.
נהוג לתקוע את התקיעות הראשונות (תקיעות דמיושב) לפני שמחזירים את ספרי התורה לארון הקודש.
מפני אורך התפילה, בקהילות אשכנזיות רבות נהוג לערוך הפסקה לקידוש בין קריאת ההפטרה לתקיעות הראשונות.
באשכנז הקדומה, נהגו בחלק מן הקהילות להוסיף פיוטי מערבית כמו בשאר ימים טובים.
מנהג זה נתבטל בתקופה קדומה יחסית, ונשאר רק בקהילת וורמייזא.
בקהילות אשכנז נהוג להוסיף בברכות קריאת שמע ובחזרת הש"ץ פיוטים שונים, הפיוטים התחברו בתקופות קדומות מאוד, ומכונים בשמות לפי מקומם בתפילה: "יוצר" "אופן" "מגן" "מחיה" "סילוק" ועוד.
הפיוטים הנאמרים בברכות מלכויות זכרונות ושופרות נקראים "תקיעתא".