tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבארמאוויר שנחנך בשנת 1925 ובעל תכולה של 3,650 מושבים, ששופץ לאחרונה בשנת 2011.
בשנת 1925 האצטדיון הכיל 5,000 מושבים אך לאחר שיפוץ מקיף שנערך בשנת 2007 מספר המושבים הופחת וכיום זהו אצטדיון לכדורגל ולתחרויות אתלטיקה.
מדצמבר 2015 ועד מרץ 2016 שוב נערכו בו שיפוצים שבמסגרתו הדשא הוחלף בדשא מלאכותי וחודשו כל המושבים וחדרי ההלבשה.
הקבוצה היא אחת ממספר קבוצות כדורגל במחוז קרסנודאר ונחשבת למעשה לאחת הזניחות במחוז, כשהקבוצות האחרון הן קרסנודאר מליגת העל הרוסית בכדורגל וקובאן קרסנודאר מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
כל מפגש של ארמאוויר עם קבוצות הכדורגל של המחוז הוא דרבי סוער המושך עניין רב בקרב חובבי הכדורגל מהמחוז.
מאז 2016, סמל הקבוצה הוא שועל, שבמשך שנים היה כינוי הקבוצה.
צבעי הקבוצה הם כתום וסגול.
עד 2016 סמל הקבוצה היה האות T וסביבה חצי מעגל של מעגל תעשייה המסמל את מפעל התעשייה המקומי שסיפק חסות למועדון, כשהאות T הוא האות הראשונה של שם המועדון בעבר, "טורפדו".
תפקידשםבעלי הקבוצה דז'באן צ'לויאנץ אולג מקרטצ'אןמנכ"ל הקבוצה סורן מקרטצ'אןנשיא הקבוצה ולנטין קלימקומאמן ראשי ארסן פפיקיאןמאמן שוערים אנדריי צ'יצ'קין
ארמאש (ברומנית: Armaș) היה תוארו של אחד מסוגי הדרגטור בחצר שליטי נסיכות מולדובה או נסיכות ולאכיה.
הארמאש היה בויאר ממונה על שמירת בתי הסוהר ועל ביצוע העונשים הגופניים, שהטילו השליט או המועצה שלו (הדיוואן), כולל הוצאות להורג ועבודות הפרך במכרות.
מתוקף תפקידו לארמאש היו כפופים תלייני בתי הסוהר.
התואר מוזכר כבר במסמכים מתקופתם של שטפן הגדול (1489) וולאד המשפד (1460 לערך).
במאות 16-17 הארמאש נקרא גם בשם ממקור סלאבי "אורז'ניק" (orâjnic).
במהלך הזמן התפקיד עבר שינויים והארמאש הפך להיות גם מפקד חיל התותחנים.
הוא היה אחראי על התותחנים, הרובאים ועל נושאי הלפידים (מסלאג'י masalagii).
הארמאש השגיח גם על התותחים, על הפגזים ועל אבק השרפה.
בוולאכיה הפך הארמאש אחראי גם על צועני המלכות ה-aurari שעבדו במכרות הזהב ב"ארץ התחתונה"..
השם ארמאש נגזר מהמילה הרומנית לכלי נשק (armă) ומשמעותו הראשונה הייתה "אדם מזוין".
על אף שכיהן הארמאש הגדול (וֶל-ארמאש) במועצת המלוכה, הדיוואן, הוא לא היה חבר בקבינט המצומצם והחשאי של השליט.
לארמאש הגדול היו כפופים ארמאשים בדרגאות נמוכות יותר - שנייה ושלישית וכ-60 ארמשיי (armășei), במעמד זוטר.
ארמשיי נקראו לפעמים גם חיילים ביחידת תותחנים תחת פיקוד הארמאש.
הארמאש היה אחראי גם על ארגון המוזיקה בחצר, כולל ה"טובולחאנה" תזמורת היניצ'רים.
ארם אנדוניאן (בארמנית: Արամ Անտոնեան; 1875 – 23 בדצמבר 1951) היה עיתונאי, היסטוריון וסופר ארמני.
אנדוניאן נולד בקונסטנטינופול, שם ערך את העיתונים "Luys" (אור), "Dzaghik" (פרח) ו-"Surhandak" (מבשר).
לאחר מכן שירת במחלקת הצנזורה הצבאית של האימפריה העות'מאנית.
הוא נעצר בהוראת שר הפנים טלעת פאשה בערבו של ה-24 באפריל 1915 ובכך הצטרף למספר הרב של האינטלקטואלים הארמנים שגורשו מהבירה קונסטנטינופול.
אנדוניאן גורש לצ'נקירי , אולם במחצית הדרך הוחזר לאנקרה וגורש שוב למחנות בראס אל-עין ומסקנה (Meskene).
אך אנדוניאן שרד במחתרת בעיר חלב שבסוריה.
כאשר כוחות בריטיים כבשו את העיר, בכיר טורקי נמוך-דרג, נעים ביי, שיתף פעולה עם ארם אנדוניאן בפרסום זיכרונותיו – תיאור גירושם של הארמנים.
"זיכרונות נעים ביי" פורסמו בשנת 1920, ולפעמים מכונים "מברקי אנדוניאן" או "מברקי טלעת פאשה".
המברקים מתיימרים להוות הוכחה ישירה שרצח העם הארמני בשנים 1915–1917 היה מדיניות של הממשלה העות'מאנית.
הם הוצגו כהוכחה במשפט של סוגומון טהליריאן.
על פי הפרופסור רוברט מלסון , המתמחה ברצח עם, דיווחו של אנדוניאן על הגירושים ורציחות הארמנים שלאחר 1915 הוא מכריע לגבי המחקר של תקופה זו.
בין השנים 1928–1951 ניהל אנדוניאן את ספריית נובאר (Nubarian Library) בפריז, והצליח להחביא ולהציל את רוב האוסף במהלך הכיבוש הגרמני של פריז.
אנדוניאן נפטר בפריז ב-23 בדצמבר 1951.
ביוגרפיה של אלכסנדר שירוואנזאדה (Շիրվանզադէ), קונסטנטינופול, 1911.
"ההיסטוריה המאוירת השלמה של המלחמה הבלקנית" (5 כרכים, 1912–1913), יצאה לאור במקור בארמנית (Պատկերազարդ ընդարձակ պատմութիւն Պալքանեան պատերազմին), לאחרונה יצאה לאור מהדורה בטורקית.
"באותם ימים חשוכים" (Այն սեւ օրերուն), בוסטון, 1919.
"זיכרונות נעים ביי", לונדון, 1920.
ארמאן פז'ו היה מהנדס ותעשיין צרפתי, מחלוצי יצרני המכוניות בצרפת, מייסד ומנהלה הראשון של יצרנית הרכב הצרפתית פז'ו.
פז'ו נולד למשפחה פרוטסטנטית, בנו של אמיל פז'ו, בארימונקור שבמזרח צרפת.
למשפחה היה עסק של מוצרי מתכת, המייצר מגוון מוצרים כגון: מטחנות קפה, להבי מסורים, ומסגרות משקפיים.
בשנת 1872 התחתן עם סופי ליאוני פאלוט (1852–1930) נולדו להם חמישה ילדים, אך בנם היחיד, ריימונד, נפטר ב-1896.
פז'ו היה בוגר "אקול סנטרל פריז" , בית ספר להנדסה בפריז.
בשנת 1881 יצא פז'ו לאנגליה, שם בחן את הפוטנציאל של האופניים ואת הייצור שלהם.
בשנת 1865, הקימו פז'ו ובן דודו השני אז'ן (Eugène) את חברת "Peugeot Frères Aînés".
בשנת 1882 החלו לייצר אופניים.
פז'ו הציג את דגם ה"לה גראנד בי" של אופני "גרוש ולירה" ב-1882. מאז ייצרה החברה טווח נרחב של דגמי אופניים, עד אשר עסקי הרכב והאופניים פוצלו ב-1926.
בשנת 1889 הציגו תלת אופן, שהורכב בו מנוע קיטור, בתערוכה העולמית של פריז.
שני השותפים יצרו את המכונית הראשונה שלהם בבית המלאכה שלהם אשר ממוקם במזרח צרפת.
בשנת 1892, שם החברה היה "Les Fils de Peugeot Frères", והם החלו לייצר מכוניות עם מנועי דיימלר שפיתח גוטליב דיימלר.
בשנה זו היה פז'ו הראשון שהרכיב צמיגי גומי למכוניות ממונעות בנזין.
פז'ו שאף להגדיל את הייצור, אבל שותפו אז'ן התנגד לחייב את החברה להשקעה הנדרשת.
ב־2 באפריל 1896, הקים פז'ו את חברת ייצור המכוניות: "סוסייטה אנונימוס דה פז'ו" (Société Anonyme des Automobiles Peugeot).
פז'ו בנה מפעל באודינקורט , שייצר מכוניות עם מנוע בעירה פנימית.
בפברואר 1910, ללא יורש זכר, הסכים פז'ו למזג את החברה שלו עם אז'ן.
כאשר ירד מניהול החברה בשנת 1913, פיג'ו הייתה יצרנית הרכב הגדולה ביותר בצרפת, בייצור 10,000 מכוניות בשנה.
פז'ו נקבר בבית העלמין פר לשז.
בקומונה "La Garenne-Colombes" , בפרבר הצפון-מערבי של פריז רחוב על שמו של פז'ו.
מדגמי המכוניות הראשונות שייצרה "פיג'ו"
שארל ארמאן אוגוסט פרדיננד מרסייה די פאטי דה קלאם היה לוטננט קולונל בצבא צרפת, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
פאטי נולד בפריז ב-21 בפברואר 1853. אביו וסבו היו שניהם עורכי דין, אולם הוא פנה לקריירה צבאית.
ב-1870 הוא סיים את האקדמיה הצבאית סן-סיר והתגייס לצבא צרפת.
ב-1874 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-1877 לדרגת קפטן.
ב-1879 הוא הוצב במטה הכללי במשרד הראשון (משרד הניהול), וב-1887 הועבר למשרד השלישי (מבצעים ואימונים).
ב-1890 הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
בספטמבר 1894, מחלקת הריגול הנגדי של צבא צרפת גילתה את "הבורדרו" מסמך שנגנב משגרירות הקיסרות הגרמנית בפריז, ואשר ממנו השתמע כי בשורות צבא צרפת פועל מרגל המעביר מידע לגרמנים.
חקירה חובבנית שערך אנרי ד'אבוביל הובילה אותו למסקנה שהאשם הוא אלפרד דרייפוס - קצין יהודי צעיר.
ד'אבוביל טען כי ישנו דמיון בין כתב היד שבו נכתב הבורדרו לכתב היד של דרייפוס, והציג את ממצאיו בפני הרמטכ"ל בואדפר וסגנו גונז.
אלו האחרונים הגישו את הנתונים בפני שר המלחמה אוגוסט מרסייה, אשר דרש לערוך חקירה מקיפה יותר.
בשלב זה, נטל גונז את היוזמה לידיו, והזמין את פאטי למשרדו.
פאטי נהג להתרברב שיש לו כישורים גרפולוגיים, וגונז החליט לתת לו להשוות בין הבורדרו לכתב ידו של דרייפוס.
גונז הציג בפני פאטי את הבורדרו לעומת כתב יד של דרייפוס בלי לספר לו למי שייך כתב היד.
פאטי קבע מיד כי שני כתבי היד זהים.
גונז הסביר לו כעת את החשד ופרט בפניו את החקירה החובבנית של ד'בוביל.
פאטי חקר את כתבי היד במהלך ה-7 באוקטובר, ולמחרת הגיש את תוצאות מחקרו אשר קבעו כי "למרות כמה הבדלים" שני כתבי היד זהים ורצוי להגיש אותם לחקירה רצינית יותר.
ב-12 באוקטובר זימן אליו בואדפר את פאטי ודרש ממנו לאסור את דרייפוס ולבצע חיפוש בביתו.
במקום לבצע מעצר פשוט, פאטי הכין תוכנית מפורטת ודרמטית כיצד לעשות זאת.
ככל הנראה הוא קיווה שדרייפוס ישבר ויודה בכל.
ביום שבת 13 באוקטובר קיבל דרייפוס אל ביתו צו המורה לו להגיע ביום שני 15 באוקטובר למיניסטריון המלחמה בלבוש אזרחי לצורך ביקורת שגרתית.
דרייפוס תמה על ההוראה, אולם לא חשד במאום.
ייתכן שבכוונה העניק לו פאטי מרווח של זמן מתוך תקווה שדרייפוס ינסה להימלט או להסתתר וכך יאשש באופן רשמי את החשדות לגביו.
אולם לא כך קרה, ובמועד הנקוב הופיע דרייפוס בכניסה למיניסטריון המלחמה.
בכניסה, הוא פגש את לוטננט קולונל ז'ורז' פיקאר, אשר עתיד למלא תפקיד חשוב בהמשך הפרשה ולעת עתה רק הוכנס בסוד העניינים.
פיקאר הזמין את דרייפוס לחדרו, שם שוחחו במשך כמה דקות, ולאחר מכן הוביל אותו אל חדרו של בואדפר.
זה האחרון לא היה בחדר, ובמקומו מצא דרייפוס את פאטי ועוד שלושה אנשים בלבוש אזרחי.
פאטי הציג את עצמו בפני דרייפוס וביקש ממנו כטובה אישית לכתוב בשבילו מכתב לבואדפר.
פאטי החל להכתיב לו מכתב אשר שילב בתוכו קטעים מתוך הבורדרו.
בשלב מסוים נראה היה שדרייפוס מאבד את ביטחונו העצמי, וידו החלה לרעוד באמצע הכתיבה.
פאטי ניסה לערער אותו עוד יותר, אולם לא הצליח בכך.
לפיכך, הוא החליט לנטוש את העמדת הפנים.
הוא הניח יד על כתפו של דרייפוס והצהיר: "בשם החוק אני אוסר אותך.
דרייפוס העיד לימים כי: "אילו הלם בי הרעם לא היה גורם לי להזדעזעות כה עזה".
הוא החל למחות ולזעוק שהוא חף מפשע, בעוד האנשים בחדר השתלטו עליו ונטלו ממנו את מפתחות ביתו.
פאטי הגיש לו אקדח והציע לו להתאבד, אולם דרייפוס השיב: "אני רוצה לחיות כדי להוכיח את חפותי".
האנשים אזקו אותו ומסרו אותו לידי אובר-ז'וזף אנרי, אשר הוביל אותו לבית הסוהר שרש-מידי, שם נכלא בתא לבדו, ונאסר עליו לכתוב או ליצור מגע עם אדם.
מיד לאחר מכן, מיהר פאטי אל ביתו של דרייפוס.
הוא פגש את לוסי דרייפוס ובישר לה על מעצרו של בעלה.
הוא ערך חיפוש בבית, והחרים מכתבים אישיים, כולל מכתבים שכתבו הזוג דרייפוס זה לזה בתקופת אירוסיהם.
במהלך הימים שלאחר מכן, ביקר פאטי את דרייפוס בתאו מדי ערב.
הוא חקר אותו בצורה נוקשה ביותר, וניסה ללא הרף להביך אותו, לבלבל אותו ולייאש אותו.
הוא הכתיב לו הכתבות ארוכות ואיים עליו שגורלו נחרץ.
כל אותו הזמן, לא נאמר לדרייפוס במה מאשימים אותו ולא ניתן לו לראות את הבורדרו.
כתוצאה מכך, בריאותו הנפשית התערערה כליל, והוא שקע בהתקפי דיכאון, או לחלופין בהתקפי זעם שבהם היה משליך כל מה שבהישג יד ואף פוגע בעצמו.
במקביל לחקירה הרשמית, פתח פאטי בחקירה אשר נועדה לחקור את חייו האישיים של דרייפוס ולהכפיש את שמו.
דו"ח שהגיע למשטרה קבע שדרייפוס נראה מספר פעמים במועדוני קלפים מפוקפקים.
נערך גם דו"ח נגדי אשר הוכיח שדרייפוס מעולם לא ביקר במועדונים הללו, אולם הוא הועלם עד מהרה.
נמצא שהיו לו מספר מערכות יחסים עם נשים מחוץ לנישואים, אולם למרות חיפושים נמרצים שערך צוותו של פאטי, לא נמצאה ביניהן אף אחת אשר הייתה עשויה להיות מרגלת.
דרייפוס מצדו, טען שכל קשריו עם הנשים הללו נפסקו לאחר נישואיו.
לנוכח עקשנותו של דרייפוס, החל פאטי לפקפק באשמתו.
בדו"ח שכתב ב-28 באוקטובר, טען פאטי כי: "עובדות אחדות שישנן בידינו, לא נוכל להביא אותן לפני בית דין, משום שהן עלולות לגרום לנו תסבוכת עם מעצמות זרות - מחד, ומאידך - העובדות הממשיות האחרות היכולות לשמש בסיס להאשמה, רופפות מדי ועלולות להביא לידי זיכוי.
מתוך כל אלה חושב החוקר [היינו פאטי עצמו], שבמצב הקיים כיום ולפי המידע שיש בידינו כעת, רצוי, אולי, להפסיק את החקירה.
יש בכל זאת לנקוט אמצעי זהירות מתאימים נגד הקפיטן דרייפוס כדי למנוע ממנו התקשרות עם סוכנים זרים, עד שנעבד תוכנית חדשה".
פאטי הגיש את הדו"ח לבואדפר למחרת היום, וזה האחרון דרש ממנו לכתוב דו"ח חדש, אותו סיים פאטי לכתוב ב-31 באוקטובר ובו קבע כי יש להמשיך את החקירה.
משפטו של דרייפוס נפתח ב-19 בדצמבר.
אולם בואדפר, גונז ומרסייה היו נחושים להבטיח שהמשפט לא יוכרע לטובת דרייפוס, ולפיכך הכינו תיק עם כמה מסמכים מפלילים שלא היו ידועים להגנה.
הם הורו לפאטי להביא את התיק לשופטים כאשר יצאו מאולם המשפט להתייעצות.
כאשר הם יצאו, הגיש פאטי את התיק לאב בית הדין הקולונל אמיליין מורל והצהיר: "נתבקשתי להעיר את תשומת לבך להערה חשובה בתוך המעטפה, וששר המלחמה ביקש להודיע על תוכנה לשופטים בלבד בשעת התייעצותם".
הגשת מסמכים לשופטים בלי שיינתן להגנה לעיין בהם נחשבה למעשה פלילי בעליל.
לא ברור עד כמה השפיע התיק הסודי על החלטתם של השופטים.
מורל טען לימים שקרא רק מסמך אחד, מכיוון שכבר החליט לפני כן שדרייפוס אשם.
כך או כך, השופטים החליטו פה אחד שדרייפוס אשם וגזרו עליו את העונש המרבי: שלילת דרגותיו וגלות עולם באי השדים.
מורל החזיר את התיק הסודי לפאטי שהביא אותו לראש המחלקה לריגול נגדי ז'אן סאנדהר.
מרסייה הורה לסאנדהר לפזר את המסמכים בארגזים שמהם הגיעו.
סאנדהר הפקיד את המשימה בידי אובר-ז'וזף אנרי, שמסיבה לא ברורה לא עשה זאת.
תחת זאת, הוא הניח את המעטפה בכספת ברזל המיועדת למסמכים סודיים וכתב עליה "תיק סודי".
סאנדהר פרש לימים מתפקידו כמפקד משרד הריגול הנגדי, וזמן קצר לאחר מכן מת ממחלה.
את מקומו ירש ז'ורז' פיקאר אשר פתח מחדש את תיק דרייפוס ונדהם מדלות הראיות נגדו.
כמו כן, הוא גילה את המרגל האמיתי: פרדיננד אסטרהאזי.
כדי לאמת את חשדותיו, פנה פיקאר אל פאטי והראה לו את כתב ידו של אסטרהאזי בלי לספר לו של מי הכתב הזה.
פאטי לא הראה שהוא מזהה את הכתב, אולם פתק בכתב ידו שנמצא מאוחר יותר מעיד כי הוא אכן זיהה אותו.
בואדפר, גונז ושר המלחמה החדש ז'אן-בטיסט ביו היו נחושים למנוע מפיקאר לחשוף את הפרשה, ולפיכך החלו בזיוף מסמכים במטרה לחזק את האשמתו של דרייפוס ולהאשים תחת זאת את פיקאר בזיוף והדלפה.
פאטי היה שותף בכל התהליך, ואף יצר קשר עם אסטרהאזי וסייע לו להתגונן כנגד ההאשמות שהעלו נגדו פיקאר ומתייה דרייפוס.
המעשים הפליליים שביצעו פאטי ושאר הקצינים בשיתוף פעולה במהלך הפרשה, זיכו אותם בכינוי "הקנוניה".
פאטי שימש בתחילה כדמות צללים בפרשה, אולם בהדרגה נחשפה השפעתו הרבה על ההליכים.
אמיל זולא, במאמרו הנודע "אני מאשים...!" אף הגזים בחלקו של פאטי בפרשה.
זולא הצהיר כי "בשורש כל הפרשה נמצא אדם רשע אחד, לוטננט קולונל די פאטי דה קלאם שהיה באותה תקופה מייג'ור.
מצבו של פאטי נעשה מסוכן כאשר שר המלחמה החדש גודפרואה קווניאק פתח בחקירה כנגד אסטרהאזי, וגילה כי פאטי סייע לו בהליך המשפטי שהתנהל נגדו, וכן שפאטי זייף מסמכים כדי להפליל את פיקאר.
עם זאת, בהדרגה השתכנע קווניאק כי פאטי חף מפשע.
אולם בהמשך נחשף כי המסמך העיקרי ששימש להאשמתו של דרייפוס, הוא זיוף (זיוף אנרי).
גילוי הזיוף גרם לאנרי להתאבד, לאסטרהאזי לברוח לבריטניה ולהודות באשמה, לבואדפר וקווניאק להתפטר ובהמשך לנפילת ממשלתו של אנרי בריסון ולהקמת ממשלה חדשה אשר האמינה בחפותו של דרייפוס והייתה נחושה לזכות אותו.
מפקדי הצבא החדשים מאסו בפאטי והוציאו אותו משירות פעיל בספטמבר 1898. ביוני 1899 הוא נעצר בחשד לזיוף, אולם שוחרר לקראת סוף השנה כאשר הנשיא אמיל לובה החליט להעניק חנינה כוללת לכל הנוגעים בפרשה משני הצדדים.
למרות זאת, ב-1901 הוא בחר לעזוב את הצבא.
בשנת 1913 הוא הגיש בקשה להתקבל מחדש לצבא, והוצב כלוטננט קולונל בכוחות המילואים.
הוא לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, והיה הקצין היחיד מבין הקצינים המעורבים בפרשת דרייפוס שעשה זאת, למעט את אלפרד דרייפוס עצמו.
הוא נפצע ב בספטמבר 1914, וקיבל את אות לגיון הכבוד.
ב-3 בספטמבר 1916 הוא מת מפצעיו בוורסאי.
בנו, שארל די פאטי דה קלאם, מונה לקומיסר הכללי לענייני יהודים תחת ממשלת וישי בין פברואר למאי 1944, בעיקר בשל העובדה שאביו היה מעורב בפרשת דרייפוס.
ארמאן סיניור דה סילז' ד'אתוס ד'אוטוויאלה , הידוע יותר בשם ארמאן ד'אתוס (1615 בקירוב – 21 בדצמבר 1643), היה מוסקטר מגסקוניה בצרפת של המאה ה-17. הוא לקח את שמו מעיירת שוק קטנה בשם אתוס-אספיס.
אתוס היה בן דודו הראשון של הרוזן דה טרואזוויל ובן דודו הראשון של אייזק דה פורתאו.
בשל ידידות קרובה עם אנרי ד'אראמיס ועם פורתאו, הם נקראו "שלושת האחים".
הוא שימש השראה לדמות שרקם אלכסנדר דיומא האב באותו השם בספר שלושת המוסקטרים.
אתוס היה ככל הנראה אציל, הוא נולד בביארן, צרפת בסביבות שנת 1615 לאדון אדריאן דה סילז' ד'אתוס ד'אוטוויל דה קסבר ואחותו של הרוזן דה טרואזוויל.
על פי ספר זכרונותיו של ד'ארטניאן, ד'ארטניאן הציל את חייו של אתוס ולאחר שהצטרף לחיל המוסקטרים בשנת 1640, שמר אתוס על ידידותו עם ד'ארטניאן.
אתוס נהרג בדו-קרב ב-21 בדצמבר 1643, ונקבר ב"פרה או'קלרקס" סמוך לפריז.
ארמאל מטה הוא זמר-יוצר ומלחין איטלקי ממוצא אלבני.
מטה נולד בפייר שבאלבניה וגדל בבארי.
הוא זכה להכרה כאחד הזמרים הראשיים של הלהקות Ameba4 ו-La Fame di Camilla.
לאחר שכתב שירים עבור אמנים איטלקים שונים, החלה קריירת הסולו שלו, והוא הוציא שני אלבומי אולפן: Umano ו-Vietato morire, שהגיע למקום הראשון באיטליה, וקדם לו הסינגל בעל אותו שם, שהגיע למקום השלישי בפסטיבל המוזיקה סן רמו לשנת 2017, בו קיבל גם את פרס המבקרים "מיה מרטיני".
בשנת 2018, מטה זכה בפסטיבל המוזיקה סן רמו והמשיכה לייצג את איטליה באירוויזיון 2018 בליסבון, פורטוגל.
מטה נולד בעיר פייר שבאלבניה, ובגיל 13 עבר לבארי, דרום איטליה יחד עם משפחתו.
מטה הופיע לראשונה כגיטריסט של להקת Ameba4 האיטלקית, שהתחרה בקטגוריית בפסטיבל המוזיקה סן רמו עם השיר "Rido...
forse mi sbaglio", שנכלל באלבום שנקרא על שם הלהקה, שיצא לאור בפברואר 2006.
בשנת 2007 הפך מטה לזמר המוביל וכותב השירים הראשי של להקת La Fame di Camilla.
אלבום הבכורה שלהם, שנקרא La Fame di Camilla, יצא לאור על ידי יוניברסל מיוזיק בשנת 2009. מאוחר יותר הוציאה הלהקה את האלבומים Buio e luce, שכולל את השיר איתו התמודד בפסטיבל המוזיקה של סן רמו לשנת 2010, ו-L'attesa.
לאחר שעסק בכתיבת שירים עבור כמה אמנים איטלקים, ביניהם מרקו מנגוני, אמה, קיארה, אנליסה, פאטי פראבו ולורנצו פרגולה, מטה התחיל את קריירת הסולו שלו.
ביולי 2013 הוא השתתף בסינגל "Non mi interessa" של פטי פראבו.
בשנת 2014 הוא את פסקול סדרת הטלוויזיה האיטלקית Braccialetti rossi, בביצוע השיר "Tutto si muove".
בשנת 2016, הוא התחרה בפסטיבל המוזיקה ה-66 של סן רמו, וביצע את השיר "Odio le favole", שהגיע למקום השלישי.
"Odio le favole" נכלל באלבום הסולו הראשון שלו, Umano.
הוא חזר לתחרות בשנת 2017, והתמודד לראשונה בקטגוריית Big Artists, עם השיר "Vietato morire".
בלילה השלישי של התחרות הוא ביצע קאבר של "Amara terra mia" של דומניקו מודוניו, וקיבל את פרס ביצוע הקאבר הטוב ביותר.
מטה הוצב במקום השלישי הכללי בתחרות, וקיבל את פרס המבקרים "מיה מרטיני".
אלבום האולפן השני שלו, Vietato morire, יצא לאור ב-10 בפברואר 2017. האלבום כולל גם דואט עם הזמרת-יוצרת האיטלקייה אליסה.
במרץ 2017 מטה נבחר להיות שופט בעונה ה-16 של תוכנית הכישרונות האיטלקית Amici di Maria De Filippi.
ב-11 בפברואר 2018, נבחר מטה, יחד עם פבריציו מורו, לייצג את איטליה באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל, לאחר שזכו בקטגוריית Big Artists בפסטיבל המוזיקה של סן רמו לשנת 2018, עם השיר "Non mi avete fatto niente".
ב-2020, הוא הוציא את הסינגל "Finirà bene".
ב-2021, הוא התחרה בפסטיבל סן רמו 2021 על ייצוג איטליה באירוויזיון 2021, עם השיר "Un milione di cose da dirti", וסיים במקום השלישי בגמר ולא נבחר.
שנה פרס קטגוריה מועמדתוצאה הערה 2017 פרסי המוזיקה של MTV אירופה האמן האיטלקי הטוב ביותרעצמו
ארמאביר היא עיר במחוז קרסנודאר, רוסיה, הממוקמת על נהר הקובאן.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, בעיר מתגוררים כ-188,000 תושבים.
העיר נחשבת למרכז התעשייתי והמסחרי השני בחשיבותו במחוז.
העיר ידועה כמרכז לתעשיות עיבוד מזון, בניית מכונות ותעשיות עץ.
האזור היה מיושב לראשונה על ידי אבזים.
מאוחר יותר התיישבו באזור גם טטרים טורקים מחאנות קרים.
כתוצאה ממלחמת הקווקז נאלצו האבזים הנותרים להגר מדרום רוסיה לאימפריה העות'מאנית.
יש הטוענים כי ארמאביר היא גם חלק מהארץ ההיסטורית של הצ'רקסים.
היישוב המודרני נוסד בשנת 1839 על ידי ארמנים בשם "ארמיאנסקי אוול" ("").
שמה הנוכחי של העיר אומץ בשנת 1848, על שם אחת הבירות ההיסטוריות של ארמניה העתיקה.
במהלך מלחמת האזרחים הרוסית בשנים 1918–1920, התרחשו מספר קרבות קטלניים במרץ 1920 ארמאביר נכבשה סופית על ידי הסובייטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני.
היא שוחררה על ידי הצבא האדום בינואר 1943.
אַרְמָאזִי (בגאורגית: არმაზი) הוא אתר ארכאולוגי בגאורגיה, 4 ק"מ דרומית-מערבית למצחתה ו-22 ק"מ צפונית-מערבית לטביליסי.
על הגדה הדרומית של נהר הקורה.
באתר ניצבה עיר עתיקה בשם ארמאזי שהייתה בירתה המקורית של הממלכה הגאורגית הקדומה, כארתלי או איבריה.
המקום שגשג בעיקר במאות הראשונות לספירה ונהרס בפלישה הערבית בשנות ה-30 של המאה השמינית.
מיקום הבירה ארמאזי כיום הוא באחד מרבעיה של העיר מצחתה.
שם העיר והאזור מזוהה בדרך כלל עם שמו של ארמז, האל הראשי בפנתאון של גאורגיה הפגנית.
חפירות קטנות בשטח ארמאזי שבוצעו בשנת 1890 חשפו את בסיס חומות העיר הבנוי מלבנת חמר, עם מדרגות אבן, וחשפו מבנה בן שני החדרים, שבו התגלו שברי טורסו של פלג גוף עליון של אישה מהמאה הראשונה לספירה.
בשנים 1943 ועד 1948 נערכה חפירה בקנה מידה נרחב בניהולו של אַנְדְּרִיאָה אַפָּכִּידְזֶה מהאקדמיה הגאורגית למדעים, חודשה ב-1985 ונמשכת מאז.
אלה הראו כי חומות הלבנים והמגדלים, שנבנו במחצית הראשונה של המאה הראשונה לספירה על תשתית של אבנים חצובות, הקיפו את ראש הגבעה והגיעו חלקית במורד המדרונות עד לנהר בשטח של 30 דונם.
הקרקע בין החומות הייתה מדורגת ועל הטרסות ניצבו מבנים שונים.
בחפירות זוהו שלוש שכבות תרבותיות עיקריות: הקדום ביותר מתוארך למאות השלישית והרביעית לפנה"ס (ארמאזי I), האמצעי הוא בין המאות הראשונה עד השלישית לפנה"ס (ארמאזי II), והמבנה החדש יחסית שייך לתקופה בין המאה הראשונה למאה השישית לספירה (ארמאזי III).
ארמאזי I בנוי מגושי אבן מסיביים היוצרים בסיס בלתי חדיר ומוקפים בלבני בוץ פחות עמידות.
האתר מכיל גם אולם גדול עם שישה עמודים עם גג רעפים.
ארמאזי II מוכר בזכות מקדש עם אפסיס.
ארמאזי III הוא השכבה העשירה ביותר עם גושי אבן מגולפים באלגנטיות המוחזקים יחד עם טיט סיד ומהדקי מתכת.
בין המבנים ששרדו ניתן למנות את הארמון המלכותי, מספר קברים מעוטרים בשפע, בית מרחץ ומאוזוליאום אבן קטן.
האתר כיום הוא פארק-מוזיאון ארכאולוגי המוגן על ידי גאורגיה המנוהל כחלק מהמוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של גאורגיה - שמורת מצחתה רבתי.
על פי עדויות ארכאולוגיות שטחה של ארמאזי הקדומה היה הרבה יותר נרחב ממה שהוא היום.
מיקומה האסטרטגי של ארמאזי נקבע בזכות הגישה הנוחה למעבר דריאל, הדרך הראשית לאורך הקווקז הגדול, שדרכו פלשו הסקיתים למזרח הקרוב.
הדעה הרווחת היא ששם העיר ואקרופוליס הבולט שבה, ארמז-ציחה (מילולית, "מצודת ארמאזי"; არმაზციხე), נקראים על שם ארמז, אבי האלים של הפנתיאון האיברי הפגאני.
הוא היה או צורה מקוצרת של ארמזד או אהורא מזדא, האל הזורואסטרי.
או שהוא נגזר משמו של האל הוודי ארמה שפירושו אל הירח בסנסקריט.
ממצאים של שרידי אל הירח מאששים במידת מה דעה זו.
השם מופיע לראשונה בדברי הימים הגאורגיים המוקדמים של ימי הביניים, אם כי ברור שהוא ישן יותר ומשתקף בשם הקלאסי ארמסטיקה או הרמוזיקה של סטרבו, פליניוס, תלמי ודיו קסיוס .
על פי הרשומות הגאורגיות ('ניצורה של כארתלי') מימי הביניים, ארמאזציחה נוסדה, במאה השלישית לפני הספירה, על ידי המלך פרנוואז הראשון מאיבריה במקום הידוע עד כה ככארתלי.
פרנוואז, שמלך אחרי אזו, הקים צֶלֶם גדול על הרכס וקרא לו בשם ארמז.
הוא בנה חומה עד לנהר קרא לעיר ארמאזי.
מבצר זה ניצב על הר באגינתי של ימינו, על הגדה הימנית של נהר הקורה, במפגש שלו עם נהר האראגווי.
המצודה השנייה, ציצמורי או סֶוֶוְסָמוּרָה על פי הסופרים הקלאסיים, עמדה ממש ממול, בגדה השמאלית של האראגווי ושלטה על הדרך לכיוון קזבק.
גם לאחר שמצחתה הפכה לבירת ממלכת איבריה, נותרה אראמזי העיר קדושה של הפגניות האיברית ואחד ממגניה של מצחתה.
מצודת ארמאזי נכבשה על ידי המצביא הרומי פומפיוס במהלך המערכה שלו בשנת 65 לפני הספירה נגד המלך האיברי ארטאג .
מבנה הרוס מעל נהר מתקווארי מתוארך מאותה תקופה ונקרא עד היום "גשר פומפיי" ().
תקופת הזוהר של ארמאזי הגיעה כאשר ממלכת איבריה הייתה בעלת ברית של הקיסרים הרומים.
בשנת 1867 נתגלתה אסטלה המכונה אסטלת ארמאזי של וספיאן (אספסיאנוס) .
הכיתוב על האסטלה מספר כי הקיסר הרומי אספסיאנוס ביצר את ארמאזי עבור המלך האיברי מיתרידטס הראשון בשנת 75 לספירה.
חומת הגנה זו שנבנתה בעמדה ייחודית כדי לחסום את היציאה הדרומית של מעבר דריאל לפני שהיציאה מתרחבת למישור של טביליסי המודרנית, הייתה ככל הנראה אמצעי מנע נגד האלאנים שפשטו תכופות על הגבולות הרומיים מצפון הקווקז.
במהלך תקופה זו, ארמאזי נשלט על ידי פיטיאחש תורשתי, שדרגתו הייתה קרובה לדרגתו של המשנה למלך או סטראפ, והיה שני בהיררכיה האיברית הרשמית אחרי המלך.
בחפירות של הנקרופוליס יורשי שושלת זו נמצאו פנינים חקוקות הנושאות דיוקנאות של שניים מהמשנים למלך אלה, אספרוך וזבאך (שנת 150 לספירה), דוגמה נדירה לאותנטית, דיוקן גאורגי קדם-נוצרי.
כתובות באלפבית ארמי של ארמאזי מזכירות גם את האדריכל המלכותי ואת האפיטרופוס ("לורד צ'מברלין").
ארמאזי מילאה תפקיד מרכזי בחיי התרבות הגאורגיים העתיקים ובהתפתחות האפיגרפיה המקומית בגאורגיה, לפני המצאת האלפבית הגאורגי במאה החמישית.
מבין מספר כתובות מוזרות שנמצאו בארמאזי, החשובה ביותר היא כתובת המצבה היוונית -ארמית הדו-לשונית המנציחה את הנסיכה סרפיטה קצרת הימים ואת השושלת האצילית שלה.
הוא מכיל גרסה יוצאת דופן, בדוקטוס שלו ובכמה מצורותיו, של האלפבית הארמי שזכה לכינוי 'הכתב הארמאזי' , אם כי ניתן למצוא אותו גם מחוץ לארמאזי, בחלקים אחרים של גאורגיה.
עם העברת הבירה הגאורגית לטביליסי בסוף המאה ה-5 או תחילת המאה ה-6, ארמאזי דעך האזור באופן הדרגתי.
עדיין היה לה קומנדנט בכיר משלה, תפקיד שהחזיק בשנת 545 לספירה על ידי ויסתם פלוני.
העיר נהרסה לבסוף והחרבה עד היסוד בשנת 736 על ידי המפקד הערבי מרואן בן מוחמד (הח'ליפה של בית אומיה לעתיד מרואן השני).
העיר ארמאזי מעולם שבה לגדולתה מאז, יחד עם זאת נבנה, בין השנים 1150 ל-1178, מנזר גאורגי אורתודוקסי על שם נינו הקדושה.
מבחינה אדריכלית בצורת כנסיית אולם בעלת שישה אפסיסים, אשר.
כיום נותרו מהמנזר והמבנים הקשורים אליו, לרוב הריסות ורק חלקים מציורי הקיר מהמאה ה-12 שרדו.
ארמאן קריקילי (Armand Crekillie; 1921 – 11 באוקטובר 2006) היה גנרל בחיל האוויר הבלגי אשר שימש כראש המטה הכללי של בלגיה בין השנים 1972–1979.
קריקילי נולד באוסטנדה ב-1921. ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נמלט מבלגיה הכבושה לבריטניה והתגייס לחיל האוויר הבריטי.
הוא הוכשר כטייס קרבי, ובמהלך המלחמה ביצע 95 גיחות קרביות.
לאחר המלחמה חזר לבלגיה וקיבל דרגת קפטן בחיל האוויר הבלגי.
הוא מונה למפקד כנף קרב, וב-1958 מונה לראש אגף המבצעים של חיל האוויר.
ב-1964 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד חיל האוויר הטקטי.
ב-1968 מונה לסגן מפקד חיל האוויר ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל של בריגדה.
ב-14 במרץ 1972 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש המטה הכללי של צבא בלגיה.
קלמנט ארמאן פלייר היה מדינאי צרפתי שהיה נשיא צרפת מ-1906 עד 1913.
קלמנט ארמאן פלייר היה סמל לרפובליקניזם ברפובליקה הצרפתית השלישית.
הוא נולד למשפחה ממעמד הביניים בלוט-א-גרון והפך לעורך דין ופוליטיקאי רפובליקני.
הוא מילא תפקידי שרים שונים והיה לזמן קצר ראש ממשלה ב-1883. הייתה לו גישה מתונה ורגישה לבעיה הדתית, אבל היה קשוח בהתמודדות עם אי שקט בעבודה.
ב-1906 הוא הפך לנשיא צרפת, והביס את פול דומר.
לפי דייוויד בל, היה לו כישרון לזהות כישרונות פוליטיים.
הנשיאות שלו התאפיינה בהתנהגותו הגאונית והמרגיעה, מה שהפך אותו לדמות פופולרית.
הוא הסתפק בכבוד הפרוצדורלי של נשיא חוקתי ונתן לשריו לקבל את ההחלטות.
נשיאותו הדגישה את הרפובליקניות של הסנאט.
היה לו הכבוד, אם כי לא הכוח, לעמוד בראש קואליציית השלטון השמאלנית המכונה "גוש השמאל".
פלייר נולד ב-6 בנובמבר 1841 במזין שבמחוז לוט וגארון, צרפת, שם אביו היה פקיד השלום.
הוא למד משפטים והפך לעורך דין ב-Nerac, החל את הקריירה הציבורית שלו שם כחבר מועצת העירייה (1868), לאחר מכן כראש העירייה (1871), וכראש המועצה הכללי של מחוז לוט וגארון (1871).
בהיותו רפובליקני נלהב, הוא איבד תפקיד זה במאי 1873 עם נפילת טייר, אך בפברואר 1876 נבחר לסגנו של נרק.
בלשכה הוא ישב עם הקבוצה הפרלמנטרית הרפובליקנית האופורטוניסטית, Gauche républicaine, חתם על המחאה ב-18 במאי 1877, ונבחר מחדש חמישה חודשים לאחר מכן.
ב-1880 הוא הפך לתת-מזכיר המדינה במחלקת הפנים במשרדו של ז'ול פרי (מאי 1880 עד נובמבר 1881).
משרדו נאלץ להתמודד עם שאלת גירושם של הטוענים לכס המלכות של צרפת, עקב הכרזתו של הנסיך נפוליאון (ינואר 1883).
פלייר, שהיה חולה באותה תקופה, לא היה מסוגל להתמודד עם סערת האופוזיציה, והתפטר כשהסנאט דחה את הפרויקט שלו.
אולם בנובמבר שלאחר מכן, הוא נבחר כשר ההוראה הציבורי על ידי ז'ול פרי, וביצע רפורמות שונות במערכת החינוך.
הוא התפטר במרץ 1885, והפך לשר הפנים בקבינט של מוריס רובייר שנתיים מאוחר יותר.
הוא החליף את התיק שלו בדצמבר בתיק של משרד המשפטים.
הוא חזר שוב למשרד הפנים בפברואר 1889, ולבסוף השתלט מחדש על משרד המשפטים ממרץ 1890 עד פברואר 1892. ביוני 1890 המחוז שלו (לוט וגארון) בחר בו לסנאט ב-417 קולות מול 23. שם פלייר נשאר בלתי תלוי במאבקי המפלגה, אם כי שמר על השפעתו בקרב הרפובליקנים.
במרץ 1899 הוא נבחר לנשיא הסנאט, ושמר על תפקיד זה עד ינואר 1906, אז נבחר על ידי איגוד קבוצות השמאל בשני הלשכות כמועמד לנשיאות הרפובליקה.
הוא נבחר בהצבעה הראשונה ב-449 קולות מול 371 ליריבו, פול דומר.
פלייר היה מתנגד בולט לעונש המוות והמיר את עונשם של אסירים רבים שנידונו למוות.
לאחר סיום תפקידו ב-1913 התגורר פלייר בלאנה, עד מותו ב-22 ביוני 1931.
ארמאן פלייר - נשיא מועצת השרים, שר החוץ הזמני, שר הפנים ושר הפולחן
ז'אן ת'יבודין - שר המלחמה
פייר טיראר - שר האוצר
פול דבס - שר המשפטים
פרנסואה דה מאהי - שר החקלאות ושר הצי והמושבות הזמני
ז'ול דובו - שר ההוראה והאמנויות היפות
אן שארל הריסון - שר לעבודות ציבוריות
אדולף קושרי - שר הדואר והטלגרף
פייר לגראן - שר המסחר
ספרד: הצלב הגדול של מסדר קרלוס השלישי, עם קולר, 19 ביוני 1905
: אביר המסדר המלכותי של השרפים, 27 באפריל 1906
: הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש, עם קולר, 13 באוקטובר 1906
סיאם: אביר מסדר בית המלוכה של צ'אקרי, 20 ביוני 1907
רומניה: קולר של מסדר קרול הראשון, 1907
: השרשרת המלכותית הוויקטוריאנית, 29 במאי 1908
איטליה: אביר מסדר הבשורה הקדושה, 25 באפריל 1909
: הצלב הגדול של מסדר שארל הקדוש, 27 באפריל 1909
ארמדה מיוזיק היא חברת תקליטים הולנדית עצמאית, המתמחה במוזיקה אלקטרונית לסוגיה.
החברה הוקמה בשנת 2003 באמסטרדם על ידי המפיק ארמין ואן ביורן, איש העסקים מייקל פירון ומנהל האמנים דייוויד לואיס.
החברה נוסדה ב-1 ביוני 2003. השם "Armada" מורכב מאותיות משמות משפחתם של שלושת המייסדים (ARmin, MAykel, DAvid).
ארמדה פתחה משרד ראשון בלונדון בשנת 2017 ומאז הכפילה את מספר עובדיה בבריטניה.
בשנת 2022 הקימה החברה קרן השקעות בשם BEAT Music Fund (ראשי תיבות של Best Ever Acquired Tracks), המיועדת לרכישת קטלוגים מוזיקליים.
בשנת 2023 רכשה הקרן את חברת ההוצאה לאור Cloud 9 Music.
בספטמבר 2025 החברה פתחה מרכז יצירתי חדש בשורדיץ', לונדון, בשטח של כ-7,000 רגל רבועה המתפרש על פני שישה קומות ומשמש גם כבסיס תפעולי וגם כמרכז לפעילות אמנותית מקומית ובינלאומית.
נכון ל-2025 חתומים בחברה אמנים בולטים כגון: ארמין ואן ביורן, אילקה קליין, לאוד לוקסורי, מאט דאב, סאנרי ג'יימס ות'מבה.
עד דצמבר 2015 זכתה ארמדה מיוזיק חמש פעמים ברציפות בפרס "חברת התקליטים הגלובלית הטובה ביותר" מטעם פרסי מוזיקת הדאנס הבין-לאומיים.
בשנת 2014 הייתה מועמדת לשני פרסים נוספים באותם טקסים, וב-2019 קיבלה שבע מועמדויות.
בשנת 2014 זכתה "האקדמיה למוזיקה אלקטרונית" – מיזם משותף של ארמדה עם גוגל, מגזין DJ Mag ובית הספר Point Blank – בפרס People's Voice Award במסגרת פרסי הובי.
ארם ג'ולס פותייר היה בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי ממוצא קנדי צרפתי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1887–1888, כראש עיריית וונסוקט בשנים 1894–1895, כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1897–1898, וכמושל רוד איילנד ה-51 וה-55 בשנים 1909–1915 ובשנים 1925–1928, בהתאמה.
ארם פותייר נולד בקוויבק סיטי שבמזרח קנדה (כיום קוויבק), כבנם של ג'ולס פותייר ושל דורמילטילד (לבית דאלייר) פותייר.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים בקנדה, וסיים את לימודיו בניקולט קולג' שבקוויבק.
בעת סיום לימודיו, עברו כבר הוריו לוונסוקט שברוד איילנד, והוא הצטרף אליהם.
ב-1881 רכש אביו של פותייר בית ברחוב פונד, וארם פותייר התגורר בבית צנוע זה של קומה וחצי עד למותו.
הוא היה פקיד של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר לטימר ו.
ב-1900 הכיר פותייר את רעייתו פרנסואז דה שרמיני בתערוכה העולמית של פריז.
השניים נישאו ב-1902 בברידג'פורט, קונטיקט, ולא נולדו להם ילדים.
את הקריירה הפוליטית שלו החל פותייר ב-1885 כחבר מועצת החינוך של וונסוקט מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ב-1889 הוא מונה על ידי המושל רויאל צ.
טאפט כנציג רוד איילנד בתערוכה העולמית של פריז.
בשנים 1887–1888 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד.
בשנים 1889–1894 הוא היה מבקר העיר של וונסוקט.
לאחר מכן ועד 1895 הוא כיהן כראש עיריית וונסוקט.
בשנים 1897–1898, בשנת כהונתו הראשונה של המושל אלישע דייר הבן, כיהן פותייר כסגן מושל רוד איילנד.
לאחר תום כהונתו בתפקיד זה, הוא פרש מהחיים הציבוריים, אך ב-1907 שב כחבר מועצת החינוך של רוד איילנד.
ב-1900 מינה אותו דייר כנציג רוד איילנד בתערוכה העולמית של פריז.
ב-1908 נבחר פותייר כמושל רוד איילנד ה-51. הוא הושבע לתפקידו ב-5 בינואר 1909, ונבחר לשתי תקופת כהונה נוספות של שנה כל אחת.
ב-1912 שונה משך תקופת כהונת בעלי התפקידים ברוד איילנד משנה לשנתיים, ופותייר נבחר באותה שנה לתקופת כהונה רביעית של שנתיים.
בתקופת כהונתו בוצעו שינויים בחוקי העבודה לנשים ולילדים, הונהגו פיצויים לעובדים, הורחב בית המשפט הגבוה של המדינה, והוקמה מועצת מפקחי המס המדינתית.
בתקופה זו גם עברו התיקונים ה-13 עד ה-16 לחוקת רוד איילנד, שבהם נקבעו שינויים במחוזות הבחירה לבית הנבחרים המדינתי, ניתנה למושל סמכות וטו, ושונה משך הזמן בין מערכות הבחירות לשנתיים.
בינואר 1915 הוחלף פותייר על ידי עמיתו למפלגה הרפובליקנית רוברט ליווינגסטון ביקמן, שוב פרש מהפוליטיקה, והיה לנשיא מכון וונסוקט לחסכונות ושל חברת איחוד הנאמנות של פרובידנס.
ב-1924 נבחר פותייר שוב כמועמד הרפובליקנים למשרת המושל, ניצח בבחירות, נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1926, וכיהן בתפקיד מינואר 1925 ועד מותו.
בשנים אלו הוא הוא ארגן מחדש את המערכת הפיננסית המדינתית, צמצם את שליטת בית המחוקקים על התקציב, יצר את תפקידי נציב המדינה לפיננסים ומבקר המדינה, והקים את משטרת רוד איילנד.
הוא גם תמך בכמה תיקונים נוספים לחוקה שעברו רק לאחר מותו, רישום דו-שנתי של ציבור הבוחרים, ביטול הבעלות כתנאי לקבלת זכות הצבעה בערים, וארגון מחדש של הסנאט של רוד איילנד.
ארם פותייר נפטר בוונסוקט ב-4 בפברואר 1928. הוא נטמן בבית הקברות פרשס בלאד שבעיר.
ב-1944 נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
ב-2010 הוא הוכנס להיכל התהילה של החברה הגנאלוגית האמריקאית-צרפתית .
ארמדיליים (שם מדעי: Chlamyphoridae) הם משפחה של יונקים, והמשפחה הגדולה ביותר בסדרת הארמדילאים, הנודעים בעיקר בשריון הגוף שלהם.
בעבר נכלל במשפחה זו גם הזן המכונה טטו, הנפוצים באמריקה הצפונית, אך כעת הם מסווגים כמשפחה נפרדת.
קבוצת הגליפטידוניים, שבעבר סווגו כמשפחה נפרדת, נכללים כיום כזן במשפחת הארמדיליים.
אורכם הממוצע של הארמדילים הוא כ-75 סנטימטרים, מראש ועד קצה הזנב ובעלי שריון גדול המגונן עליהם מטורפים והם ניזונים מחרקים.
כל המינים במשפחה חיים כיום באמריקה הדרומית בלבד.
בעבר חלק ממיני הגליפטודונים היגרו צפונה לעבר אמריקה הצפונית, אך נכחדו בהמשך.
הגדול בארמדיליים הוא ארמדיל ענק (Priodontes maximus) שמשקלו מגיע ל-32.5 ק"ג.
הקטן ביותר הוא ארמדיל החולד (Chlamyphorus truncatus) שמשקלו מגיע ל-120 גרם.
סוג ומין יחיד ארמדיל החולד (chlamyphorus truncatus)
סוג ומין יחיד ארמדיל חולד גדול (Calyptophractus retusus)
סוג ומין יחיד ארמדיל שש-החגורות (euphractus sexcinctus)
סוג ומין יחיד ארמדיל ארגנטיני (zaedyus pichiy)
סוג ארמדיל מקורנן (Peltephilus) - נכחד
סוג מקרואאופרקטוס (Macroeuphractus) - נכחד
מין ארמדיל חשוף-זנב צפוני (cabassous centralis)
מין ארמדיל חשוף-זנב צ'אקו (cabassous chacoensis)
מין ארמדיל חשוף-זנב גדול (cabassous tatouay)
מין ארמדיל חשוף-זנב דרומי (cabassous unicinctus)
סוג ומין יחיד ארמדיל ענק (Priodontes maximus)
מין ארמדיל שלוש-החגורות הברזילאי (tolypeutes matacus)
תת-משפחה גליפטידוניים (Glyptodontinae) - נכחדה
ארמון הוא מקום מגורים גדול ונרחב, המשמש או ששימש בעבר למגורי המלך ואחרים ממשפחת המלוכה, או העומדים בראש השלטון.
כפועל יוצא מכך היווה לעיתים קרובות מרכז כוח שלטוני בשלטון המונרכי.
בדרך כלל, היישוב שבו נמצא הארמון הוא בעל חשיבות בממלכה או באימפריה.
ארמונות רבים הוסבו במהלך השנים לשימושים אחרים, כמו בתי פרלמנט ומוזיאונים.
שימוש חדש יותר למילה "ארמון" הוא לציון מבנים גדולים ומפוארים, בדרך כלל מבני ציבור, גם אם אין להם קשר לשלטון, למשל "ארמון הבדולח" בלונדון.
השימוש במילה פאלאס (באנגלית "Palace") לתיאור המגורים המלכותיים מגיע מאחת משבע הגבעות ברומא, גבעת הפאלאטין (Palatine Hill), שם ישב מרכז הכוח השלטוני הראשוני של האימפריה הרומית בתחילת ימיה.
מקור המילה "ארמון" בשפה העברית אינו ברור, והיא אינה מבוססת על שורש ידוע בשפה העברית, אך יכול להיות שמקור השם הוא מן המילה "רימון" עקב צורת כתר אשר בראש הפרי המסמלת מלוכה.
המילה מופיעה בספר מלכים, עמוס, ישעיהו, ירמיהו משלי, תהילים, איכה ודברי הימים.
המילונאי אברהם אבן-שושן משער כי המלה נגזרה מן השרשים רוֹם או רמה.
בממלכות ישראל ויהודה בעת העתיקה, היה ארמון המלך חלק מהמערך השלטוני.
בישראל ישנם שרידים לארמונות מהעת העתיקה, החל מתקופת הברונזה הקדומה.
למשל ארמון תל ירמות, ארמון מגידו וארמון הורדוס בירושלים, ששכן בחומה הצפון מערבית של העיר העליונה, שימש כמעון ראשי עבור המלך, אך נהרס כמעט לחלוטין, ורק שרידי חומותיו ומגדליו נותרו במתחם מגדל דוד והקישלה.
רבים נוטים להתבלבל עם מצדים כגון מצדה והרודיון אך ההבדל טמון בפונקציה של המבנה.
מבנים כגון מצדה וההרודיון לא מרכזים את הפעולות האדמיניסטרטיביות של האזור, אלו נבנו בעיקר לשם הגנה.
בתקופות מאוחרות יותר ישנם בתים פרטיים מפוארים ביותר שלא שימשו כארמונות, למשל בית יהודיוף-חפץ אך מפאת פארם כונו 'ארמון'.
יש המחשיבים את בית הצדק העולמי במרכז הבהאי העולמי שבחיפה כארמון.
בנוסף, מתכננים חסידי חב"ד להקים בכפר חב"ד ארמון למלך המשיח.
בבריטניה משפחת המלוכה הבריטית מחזיקה במגוון ארמונות, ביניהם מעונות רשמיים, משרדים, אתרי אירועים מלכותיים, ובתי נופש פרטיים, כמו ארמון בקינגהאם, טירת וינדזור, טירת בלמורל, ארמון הולירוד ובית סנדרינגהאם.
בשוודיה משפחת המלוכה השוודית מחזיקה בשלושה מעונות עיקריים: הארמון המלכותי בסטוקהולם, ארמון דרוטנינגהולם ליד העיר, וארמון סולידן באי אלנד המשמש כארמון קיץ.
בספרד ארמון מדריד, אף שאינו משמש כמעון מלכותי למלך ספרד, הוא עדיין זירת טקסים רשמיים וקבלות פנים, ומהווה תזכורת מפוארת למורשת המלוכה הספרדית.
בנוסף ארמון מדריד מושך אליו תיירים רבים בזכות אולמותיו המפוארים, אוספי האמנות המרשימים וההיסטוריה העשירה שלו.
ארמה היה מלך אקסום בשנת 614. הוא ידוע בעיקר הודות למטבעות שהוא טבע בתקופת מלכותו.
אולם נרמז כבר בשנת 1895 כי הוא אסחאמה אבן אבג'אר שהעניק מחסה למוסלמים מהגרים בשנים 615-6 באקסום.
מונרו-היי מציין כי ארמה או גארסאם היו המלכים האחרונים שייצרו מטבעות.
בשני המקרים לא נמצאו מטבעות זהב של המלכים.
והשערתו של מונרו-היי היא כי ארמה השלים עם העובדה כי לא היה טעם בייצור המטבעות היות שממלכתו כבר התנתקה, לפחות באופן חלקי, מרשת הסחר הביזנטית.
למטבעות הכסף של ארמה יש צורה לא שיגרתית.
עליהם מבנה של שלושה צלבים, האמצעי מוזהב וייתכן והוא מתייחס לכנסיית הקבר כהפנייה לממלכה האחמנית וכיבוש ירושלים בשנת 614. במידה וההשערה נכונה, היא מספקת את תאריך המלוכה של ארמה.
אַרְמָדִיל טָטוּ (שם מדעי: Dasypus novemcinctus; נקרא גם ארמדיל תשע-החגורות או ארמדיל תשע-החגורות ארוך-האף) הוא מין יונק בגודל קטן–בינוני ממשפחת הטטויים והנפוץ מביניהם.
הוא התפתח בדרום אמריקה, ונשאר שם עד שהיגר באמצע המאה ה-19 גם למרכז אמריקה וצפונה וכיום הוא הדלשינאי היחיד שחי בטבע באמריקה הצפונית.
בתי הגידול שלו מגוונים, מיערות-גשם עד לערבות שיחים.
הוא יצור מתבודד ולילי, הניזון בעיקר מחרקים אותם הוא מוצא באדמה בעזרת חוטמו.
ארמדיל זה הוא היונק הקטן הלאומי של טקסס.
צבעו בדרך כלל חום מעורב עם לבן-צהבהב.
כינויו "ארמדיל תשע-החגורות" ניתן לו בשל תשע הרצועות הניתנות להזזה אשר נמצאות על שריונו, אף על פי שמספרן משתנה במקומות שונים השכבה החיצונית של השריון, הקשה אך הגמיש, עשויה מקשקשי-דרמיס גרמיים, המכוסים בשכבת קשקשי-אפידרמיס קרניים שאינם חופפים, ומחוברים ברצועות גמישות של עור.
השריון מכסה את גבו, צדדיו, ראשו, זנבו והחלקים החיצוניים של הרגליים; לחלק התחתון של הגוף ולחלקים הפנימיים של הרגליים אין הגנה משוריינת, ובמקום זאת הם מכוסים בעור קשה ובשכבת שיער גס.
החוליות של הארמדיל מותאמות במיוחד כדי להתחבר לשריון.
לארמדיל יש טפרים ארוכים בבהונות האמצעיים ברגליים הקדמיות, אלו משמשים לחפירה.
בשונה מחברו בעל שלוש החגורות, ארמדיל מצטנף, הוא אינו יכול להתכנס לכדי כדור משוריין.
שיניו דומות לאלו של שאר החברים בעל-סדרת הדלשינאים; כולן קטנות, הטוחנות דמויות יתד עם שורשים חשופים וללא אמייל.
למעשה, שיניים חותכות נוצרות אצל העובר, אך אלו מתנוונות מהר ולרוב יעלמו עד הלידה.
חושים: חוש הריח שלו מפותח, דבר שמתבטא בחלקים הקשורים לכך במוחו, והוא העיקרי מהחושים; חוש השמיעה שלו טוב מאוד, מה שעוזר לו להתחמק מסכנות; חוש הראייה די גרוע ולא שימושי אלא למרחקים קצרים; חוש המישוש נחשב אצלם כגרוע; בקשר לחוש הטעם, לארמדילים יש בלוטות טעם מעטות מאשר לשאר היונקים .
למין יש מערכת חיסון חלשה, מה שגורם לרבים מהם לחלות ולמות .{{הערה|שם=| David T.
בדרך כלל הזכרים גדולים יותר מהנקבות.אורך הגוף: 66–100 סנטימטר; ללא הזנב אורכו יהיה בין 40–47 סנטימטר.משקל: 3–6 ק"ג; פרטים גדולים במיוחד שקלו אף 10 ק"ג.גובה (רצפה עד קודקוד השריון): בין 15 ל-25 סנטימטר.אורך חיים: בין 7–8 שנים עד למעלה מ-20 שנה.
דווח על ארמדיל שהגיע לגיל 23 שנים.
ארמדיל טאטו התפתח בבית-גידול חם וגשום, האזורים הטרופיים, ולכן הוא עדיין נפוץ במקומות המזכירים את ביתם של אבותיו הקדמונים.
כבעל-חיים סתגלני במיוחד, בכל אופן, הוא יכול להימצא גם באדמות שיחים נמוכים, בערבות הנקראות "Prairies" (עם שיחים גבוהים ועצים), באזורים יבשים למחצה, בסוואנה וביערות הרריים.
הוא לא משגשג באזורים חמים, קרים או יבשים במיוחד, זאת בגלל איטיות חילוף החומרים שלו ומפני ששטח הפנים הגדול שלו, שלא מבודד טוב עם שומן, רגיש במיוחד לחום, קור ואיבוד נוזלים.
בכל מקרה בו אספקת האוכל והמים נפוצה, ארמדיל טאטו יהיה סתגלן מאוד ביחס לבתי-גידול שונים; הם אף נצפו ליד ביצות מיוערות וביצות עשב.
לארמדיל טאטו התחום הגאוגרפי הרחב ביותר מכל מיני האמרדילאים , תחום המשתרע על פני חלקים גדולים מאמריקה:
בארצות הברית: הוא הנציג היחיד של הארמדילאים שנמצא באופן קבוע באזור, ואחד משני מיני הארמדילאים היחידים שהיגרו מדרום אמריקה – הוא וארמדיל חשוף-זנב צפוני.
מחוץ לארצות הברית: הוא נפוץ במרכז ודרום אמריקה – בכל החלק הצפוני, כולל בצפון-מערב, צפון ומזרח פרו; בכל החלק המזרחי, כולל אורוגוואי; במרכז אמריקה, מצפון, מזרח ודרום-מזרח בוליביה עד לצפון ארגנטינה.
גם במרכז ודרום אמריקה המין ממשיך להרחיב את שטחי המחיה שלו.
טווח הגבהים: מגובה פני הים עד 2,000–3,000 מטר מעל פני הים.
מאז ההכחדה שהתרחשה בסוף הפליסטוקן היו רוב הדלשינאים מוגבלים למרכז ודרום אמריקה.
לפני שנת 1850, ארמדיל טאטו לא היה מצוי מצפון לנהר הריו גראנדה.
המכשולים העיקריים שניצבו בפני התפשטות הארמדיל לארצות הברית לפני שנת 1850:נהרות: אף על פי שהארמדיל שחיין מצוין, הריו גראנדה הוא מכשול כביר.
בכלל, נהרות גדולים כמו המיסיסיפי מנעו, או לפחות עיכבו, את התפשטותו לאזורים מסוימים בארצות הברית; חיות מעטות ינסו לחצות נהרות בסדר גודל כזה.
ציד וטריפה: בחלקים רבים של מרכז ודרום אמריקה, הארמדילים נחשבים כמקור מזון ואף למעדן.
שיטות הציד של ילידי צפון מקסיקו ודרום טקסס כנראה הגבילו את מספר הארמדילים באזור.
בנוסף, טורפים כמו כלביים וחתוליים למיניהם תרמו לתפוצה המוגבלת.
מחסור בבתי-גידול מתאימים: הארמדילים חיים במגוון בתי-גידול, אך מעדיפים אזורים מיוערים או כאלו המכוסים בשיחים צפופים, היכולים לספק מחסה.
שריפות שנתיות גרמו לכך שטקסס תהיה מכוסה בערבות פתוחות, מה שלא התאים לארמדילים.
הודות להתנחלות ההמונית של מתיישבים אמריקנים בטקסס בשנים המאוחרות של המאה ה-18, המחסומים הפיזיים והאקולוגיים האלו פחתו ואף הוסרו; דיכוי וטבח ילידים אמריקנים צמצם את הציד על ידיהם, עצירת שריפות שנתיות בערבות אפשרה ליותר חורשות עצי ינבוט (Mesquite)
לחדור אל הערבות הפתוחות, ציד וצמצום בתי-הגידול של טורפיהם אפשר לארמדילים להתרחב משני צדדי הנהר.
הארמדיל אינו נוטה להגר, אלא אם האוכלוסייה צפופה, ולכן גורמים אלו, אשר תרמו לגידול האוכלוסייה, גרמו לו לעשות כן.
בנוסף, הרבה ארמדילים הועברו את הנהר על ידי האדם.
האדם אף עזר לארמדיל להתפשט, בין במכוון ובין בשוגג, בכך ששחררו לטבע.
לדוגמה, קיומה של אוכלוסיית הארמדילים בפלורידה נבע משחרור פרטים מעטים לטבע מגן חיות קטן בשנת 1924, לצד מספר בריחות מקרקס נודד ב-1936. הארמדיל אף התגנב כנוסע סמוי לרכבות מסע של בקר מטקסס למדינות אחרות; ישנם דיווחים לא מעטים על כך שהארמדיל היה נפוץ ברכבות אלו.
סחר בו כחיית-מחמד, הודות למראהו הקוסם בזרותו וצייתנותו, תרם אף הוא.
ב-150 השנים שעברו מאז התפשטותו החלוצית, ארמדיל טאטו הרחיב את תחום מחייתו צפונה לכיוון ארצות הברית.
הוא התנחל בצורה מהירה ופתאומית מאוד במדינות הדרומיות בארצות הברית, מה שגרם לביולוגים רבים למדי לעמוד משתאים ולתהות על הגורמים לכך.
שיעור ההתפשטות לשנה היה מהיר כמעט פי עשרה משיעור ההתפשטות הממוצע של יונק, ובכל שנה ושנה נצפו עוד ועוד פרטים ממין הארמדיל הזה, צפונה יותר בכל פעם.
לפלורידה הגיע לראשונה על ידי האדם במקביל לחצייתו את הריו גראנדה ממקסיקו.
בסביבות 1995, המין התבסס היטב בטקסס, אוקלהומה, לואיזיאנה, ארקנס, מיסיסיפי, אלבמה ופלורידה, ואף נצפה הרחק באזור קנזס, מיזורי, טנסי, ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית.
עשור לאחר מכן, הוא התבסס לחלוטין בכל האזורים הנ"ל והמשיך בנדידתו; הוא אף נצפה בצפון הרחוק יחסית של נברסקה הדרומית, דרום אילינוי, דרום אינדיאנה וקנטקי.
ההתפשטות צפונה צפויה להמשיך עד שהמין יגיע רחוק לאוהיו, פנסילבניה וניו ג'רזי.
התקדמותו לתוך ארצות הברית ואזורים אחרים מוגבלת על ידי הטמפרטורות והגשמים.
מאחר שאין לארמדיל שכבת שומן מבודד עבה, הוא מתקשה לשמר חום, ולכן תקופות ארוכות של קור קיצוני מסוכנות, במיוחד לצעירים.
הוא אינו מסוגל לקיים מושבות יציבות אם הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא מתחת לשתי מעלות צלזיוס.
בנוסף, הארמדיל צריך מקור מים קבוע; אומדנים מצביעים על כך שהארמדיל יכול לשרוד באזורים בהם המשקעים השנתיים הם לפחות 38 סנטימטר.
החוקרים טאולמן ורובינס השוו מידע זה עם נתוני מזג-האוויר והמשקעים השנתיים בארצות הברית, ויצרו מפת התפשטות אפשרית לארמדיל טאטו.
הם העריכו שהוא יכול לקיים מושבות מנברסקה עד ניו-יורק וצפון-מזרח קייפ קוד.
חרף מכשולים פיזיולוגיים המונעים ממנו לעבור מערבה בעצמו, האדם יכול לעזור לו לעשות זאת באריזונה, קולורדו וניו מקסיקו.
פרטים שישוחררו בחוף המערבי יוכלו להרחיב את שטחם מקליפורניה עד וושינגטון, אורגון ואולי גם חלק מצפון-מערב איידהו.
המסקנה שנבעה מפרסום מפת ההתרחבות הנ"ל היא שרק חצי מתחום המחיה האפשרי של ארמדיל טאטו מאוכלס.
נכון לנתונים משנים 2000–2013, ההשערה הייתה מדויקת למדי.
לתת-המינים הצפון-אמריקניים יש שונות גנטית נמוכה בהשוואה לאלו ממרכז ודרום אמריקה, מה שמצביע על כך שמוצאם מאוכלוסייה קטנה יחסית שהיגרה לצפון אמריקה.
ארמדיל טאטו הוא יצור מתבודד הפועל בחושך; מתחיל בחיפוש אחר מזון בשעות בין-הערביים וגומר לעשות כן עם עלות הבוקר.
כאשר אינם מחפשים אחר מזון, הם מדשדשין באיטיות, ועוצרים לפעמים כדי להריח סימני סכנה.
אם ייבהל, הוא יכול לנוס במהירות מפתיעה לכיוון מאורתו או לסבך צפוף; הוא אף יכול לקפוץ בבהלה לגובה של כ-91–120 סנטימטר באוויר ולמרחק אפילו יותר גדול, רפלקס שיכול להבהיל טורפים, אך לפעמים דבר זה פועל לרעתו כאשר הוא קופץ אל כביש.
הוא חופר לו לבית מאורה באורך מספר מטרים עם ציפורניו הארוכות.
המין הוא "חפרן מקיף"; לפעמים פרט אחד יכול לתחזק עד 12 מחילות בשטחו.
מאורות אלו רוחבן 20 סנטימטר בערך, עומקן 2.1 מטר, ו-7.6 מטר אורכן.
הארמדיל מסמן את שטחו באמצעות שתן, גללים, והפרשות המופקות בבלוטות ריח הנמצאות על עפעפיו, אפו ורגליו.
נקבות נוטות לקיים טריטוריות בלעדיות המוגדרות באופן ברור; זכרים מחזיקים בטריטוריה גדולה יותר, וזאת לפעמים חופפת עם שטחיהן של מספר נקבות.
מאבקים טריטוריאליים מיושבים בעזרת בעיטות ורדיפות.
הוא אינו נודד לצורכי רבייה או לשם התיישבות זמנית במעונות-חורף באזורים חמים.
ארמדיל טאטו ניזון בעיקר מחרקים – נמלים, טרמיטים, חיפושיות (מהוות את מקור המזון העיקרי), מגוון פגיות, תולעים וכו'.
הוא יכול לאכול גם סוגים שונים של ענבה (כמו פירות יער) ושאר סוגי צמחים רכים.
הארמדיל משוטט, ודוחף את חוטמו לאדמה רכה, בין הצמחייה או באשפה צמחית.
לצופה מהצד הוא יראה כאחוז-תזזית, חופר באדמה בדפוסים לא קבועים, ועוצר לפעמים אחרי שגילה זחל או מזון אחר, אותו הוא בולע באמצעות לשונו הדביקה.
אפם הרגיש יכול לאתר מזון מבעד ל-20 סנטימטר של אדמה.
המין נצפה מתגלגל או קופץ על קני-נמלים במטרה לאוכלן.
הם מגוונים לפעמים עם דו-חיים וזוחלים קטנים, במיוחד בחודשים קרים בהם טרף כזה נוטה להיות איטי ועצל יותר, כמו כן בביצי עופות ופעוטות יונקים.
יכול להיות שהמין אף יאכל פגרים, אך לרוב מקרה כזה יתרחש אחרי שיימשך לרימות הנמצאות בהם יותר מאשר לבשר עצמו.
פחות מ-10 אחוז מתזונת המין מורכבת מחומרים לא חייתיים, כמו פטריות, פקעות, פירות וזרעים.
לפעמים הארמדיל נעמד על רגליו האחוריות, מאזן עצמו עם הזנב ומרחרח את האוויר כדי לגלות סכנות ומזון.
ההזדווגות מתרחשת בעונת-רבייה שנמשכת 2–3 חודשים, בין יולי לאוגוסט בחצי הכדור הצפוני ובין נובמבר לינואר בחצי הכדור הדרומי.
עונת הרבייה מתוזמנת לתחילת הגשמים.
במהלך העונה, זוגות זוגות של ארמדילים נצפים מהלכים יחדיו; דבר זה לא רגיל מכיוון שהם חיות מתבודדות.
במהלך השוטטות בזוגות, הזכר נשאר ליד הנקבה, כמטרים בודדים, ומדי פעם מחפש איתה אחר מזון.
התנהגויות נוספות שנצפות בזמן זה הן נגיעות בגב, כשכוש בזנבות, הרמת הזנב (אצל הנקבה, מה שחושף את איברי-המין), רחרוח או אף מגורים במאורה משותפת.
קרבת הזכר אל הנקבה בזמן זה נחשבת להתנהגות שנועדה לשמור עליה מזכרים אחרים; אם זכר זר יתקרב, הזכר הראשון ילחם עליה.
נקבות מתחמקות בקביעות מזכרים הרוצים אותה לעצמם כאשר אינה מוכנה להזדווג; כשהיא מבייצת, הנקבה מפרישה ריח שונה מהרגיל מבלוטות הריח האנאליות.
לנקבה דגדגן חיצוני גדול, בעוד שאשכי הזכר פנימיים.
ההזדווגות לא רגילה יחסית ליונקים מהלכים על ארבע, זאת מכיוון שהנקבה מתהפכת על גבה בזמן הפעולה.
ביצית אחת מופרית, אך השתרשותה ברחם מושהית למשך שלושה–ארבעה חודשים כדי להבטיח שהתינוק ייוולד בזמן נוח ומתאים.
אחרי שהזיגוטה משתרשת ברחם, תקופה של בין ארבעה לחמישה חודשי היריון חלה , ובה הזיגוטה מתחלקת לארבעה עוברים זהים שלכל אחד שליה משלו.
עוברי השגר נולדים מפותחים למדי, במשקל של כ-66 גרם , ומזכירים את הוריהם, רק קצת יותר קטנים ובצבע ורדרד-חום.
עיניהם נפתחות מהר, אך עורם מתקשה לכדי שריון רק אחרי מספר שבועות.
אחרי לידתם של העוברים המפותחים, הם נשארים במאורה, ניזונים מחלבה של אמם במשך שלושה חודשים בערך.
לאחר מכן, הם מתחילים לשוטט עם אמם בחיפוש אחר מזון, עוזבים בגיל שישה חודשים עד שנה, ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנה עד שנתיים.
הם מתרבים לרוב על בסיס שנתי לאורך 12–15 שנות חייהם (בטבע); נקבה יחידה יכולה להוליד למעלה מ-56 צאצאים לאורך חייה.
"תפוקת" הרביעיות הלא רגילה, נוסף לאורך החיים וליכולת להשהות את השתרשות הביצית ל-14 חודשים או יותר, תרמה לשגשוגו ולעובדה כי רק ארמדילים מעטים נצרכים כדי לפתח אוכלוסייה משגשגת.
שיטוטו אחר מזון יכול לגרום נזק קל למערכת השורשים של צמחים מסוימים, אך הם "מפצים" על זאת בכך שהם מספקים בתים לבואשים, אוגרים מהסוג Sigmodon, כוסי מחילות, נחשים מהמין "Pituophis melanoleucus" ועכסנים.
בנוסף, מחילותיו נודעו כמאיצות ומחריפות שחיקה, וכמערערות יסודות מבנים.
מחקרים הראו כי הציפור ממין "Basileuterus lachrymosus" (מין בסוג "סבכי העולם החדש"; נקרא גם "Euthlypis lachrymosa") עשתה לעצמה למנהג לעקוב אחר ארמדיל טאטו כדי לאכול חרקים וחסרי-חוליות אחרים שנעקרו ממקומם על ידיו.
ארמדיל טאטו חשוב מאוד כטרף לפומה בכלל, ולתת-המין הנדיר "פומה צפון-אמריקאית בפרט, אך מצד שני, לעיתים הארמדיל יכול לסכן את הצב מהמין צב גופרי שמוגדר כ"פגיע" בכך שיגרש אותו בתוקפנות ממקום מגוריו ולדרוש אותו לעצמו.
יותר מזה, ארמדילים בפלורידה נצפו אוכלים ביצי וצאצאי צבי-ים ואף הורסים את קיניהם (כולל צב הים הגלדי, צב הים החום וצב הים הירוק); הארמדילים אחראים לפשיטות על כ-14 אחוזים מהקנים באזורים המושגחים, ונחשבים לאחראים לכ-95 אחוזים מהפשיטות עליהם.
תופעה זו של פשיטה על קנים של צבי-ים היא חדשה יחסית (נצפתה לראשונה ב-1988), נראה כי זו הסתגלות הנובעת מהתרחבות שטח המחיה.
ארמדיל טאטו בתרבות ויחסיו עם האדם
ארמדילי תשע החגורות משמשים במחקר המדעי, בנוסף למחקרי הצרעת המבוצעים על כלל הארמדילים, בשל מערכת הרבייה המוזרה שלהם, בה כאמור נולדים ארבעה ארמדילים זהים מבחינה גנטית.
היות שהם תמיד זהים, רביעיות ארמדילי תשע החגורות שימושיות למחקרים מדעיים, התנהגותיים ורפואיים הדורשים קבוצות של נבדקים ללא הבדל גנטי.
החשיבות הגבוהה של ארמדיל תשע החגורות למחקרים נובעת מהעובדה שמלבדו אין אף יונק אחר אשר באופן קבוע ממליט תאומים זהים מבחינה גנטית.
בטקסס, שם הוא היונק הקטן הלאומי, מגדלים ארמדילי תשע-החגורות לשם השתתפות במירוץ ארמדילים; ספורט הנפוץ בקנה מידה קטן יחסית אך מבוסס היטב, בו החיה רצה במהירות על פני מסלול באורך 12 מטר.
"יום הארמדיל" ("Armadillo/Dillo Day") הוא יום מיוחד בשנה בו אנשים (בעיקר באמריקה) חוגגים את קיומו של הארמדיל.
ביום זה נהוג להכין דגלים עליהם מופיעים תמונות וציורים של ארמדילים, בובות בדמות הארמדיל וכן כובעים ופסלים בדמותו.
נהוג לשיר את "שירי הארמדיל" ביום זה
בעת השפל הגדול ארמדיל טאטו ניצוד בשביל בשרו במזרח טקסס, שם הוא כונה כ"חזיר העניים" או כ"חזיר הובר'''" על ידי מי שכעס על משפטו של הנשיא הרברט הובר "Chicken in every pot" (תרנגולת בכל סיר) וחשב כי הוא האחראי לשפל.
ארמדיל טאטו מהווה כ-6.1% מהציד לשם מאכל או הנאה של האינדיאנים, ו-9.5% מהארמדילים האלו ניצודים על ידי איכרים (לרוב משום שהם נוטים לגנוב ביצי עופות משק וציד).
בשרם יקר, נטען כי טעמו דומה לבשר חזיר; הוא נצלה בדרך כלל עם השריון, שבתורו משמש למוצרי עבודת-יד.
בוונצואלה, שמועה רווחת שהארמדילים סובלים מצרעת (מה שנכון לפעמים, בני אדם אף נדבקו ממנו) גרמה לצמצום הציד שלהם.
נכון לסוף שנת 2009, קרוליינה הצפונית החלה שוקלת מיסוד עונת-ציד של המין, בעקבות דיווחים על כך שנכנס לאזורים הצפוניים שלה (בערך באזור שארלוט ווילמינגטון).
ציד הארמדילים נעשה בעיקר בלילה עם פנסים, בדרך כלל עם כלבים.
לפעמים מנסים לצוד איתם על ידי משיכתם ממאורתם, מלכודות, או המתנה ליד אחד משבילי ההליכה שלהם.
אוכלוסיות מקומיות יכולות להיות מאוימות ובסכנת הכחדה בגלל ציד, אך בכל מקרה נראה כי הארמדילים סובלניים לציד ושינויים בסביבתם, ומספרם באזורים מיושבים על ידי האדם גדול יותר מכאלו בהם הם יכולים לחיות באין מפריע.
תכונה מוכרת של הארמדיל היא קפיצתו באוויר כאשר הוא מופתע.
תכונה זו היא הגורם הראשי לתופעה המוכרת של מוות ארמדילים בתאונת דרכים: כאשר מכונית מתקרבת והרעש מבהיל את הארמדיל, הוא קופץ לגובה, ישר אל בין גלגלי המכונית או הפגוש.
לפעמים, טורף יצליח לארוב לארמדיל ולפרוץ את שריונו הקשה עם נשיכה או חבטה ממוקמת היטב.
אם הארמדיל רואה שאינו מצליח לברוח מן הטורף, הוא יחפור תעלה רדודה ויתקע עצמו בפנים; נדיר מאוד שטורף יצליח להוציא ממקומו ארמדיל החפור באדמה.