tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משה שמעון רוט נולד בשנת ה'תשכ"ד (1964) בקראון הייטס, לחיים אלטר ראטה – ממייסדי קריית צאנז ולניאדו - מרכז רפואי צאנז בנתניה ופעיל בולט של אגודת ישראל בארצות הברית.
כילד למד בתלמוד התורה של חסידות צאנז ולאחר מכן המשיך בישיבות של החסידות ובישיבת לוצרן.
בגיל 20 עלה לישראל לבדו.
בישראל החל למסור שיעורים תורניים קבועים בהלכה ובאגדה במספר מקומות וכן מעביר שיעור קבוע בדף היומי.
למד גם מפיהם של אדמו"רי לעלוב, מכנובקא, ליובאוויטש, גור, סקולען ועוד.
רוט השתתף בסרט הדוקומנטרי אסתיר פניי ששודר בתאגיד השידור הישראלי.
רוט בוגר תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, ובעל ניסיון כעורך דין לדיני חוזים, ירושות ונדל"ן.
בשנת 1999 מונה לחבר הוועד המנהל של לניאדו - מרכז רפואי צאנז.
במסגרת זו, ניהל מול משרד הבריאות את המשא ומתן להבראת בית החולים לניאדו.
במקביל, כיהן כראש הנהלת מוסדות צאנז בבני ברק, שבה הוא מתגורר.
במשך שנתיים ייעץ רוט לחברת ההשקעות א.ד.ר.
כלכלה בטוחה בע"מ אשר התמחתה בקניית פוליסות ביטוח חיים מאזרחים אמריקאים.
בין השנים 1996 עד 1999 שימש יועץ לענייני שיקום שכונות של לסגן שר השיכון מאיר פרוש.
עד 2021 לא יוצגה חסידות צאנז ברשימת יהדות התורה.
בתום תהליך התקרבות ממושך בין החסידות למפלגת אגודת ישראל ולקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, מונה רוט לנציג חסידות צאנז ברשימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב כנציג חסידות צאנז באגודת ישראל במקום התשיעי ברשימת יהדות התורה.
עם התפטרותו של השר מאיר פרוש במסגרת "החוק הנורווגי", נכנס רוט לכנסת.
בכנסת העשרים וחמש מכהן רוט כחבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת המשנה למדיניות חוץ והסברה, ועדת המשנה למשאבי אנוש בצה"ל, ועדת הבריאות, בוועדה לביקורת המדינה, ובוועדת המשנה לביטחון, יחסי חוץ וקשרי מסחר בינלאומיים, בוועדה לזכויות הילד, בוועדה לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל.
בנוסף מכהן כיו"ר השדולה למען בתי החולים הציבוריים.
רוט מונה בתחילת הכנסת ה־25 לסגן יושב ראש הכנסת.
ב־19 במאי 2025 התפטר מתפקידו על מנת לאפשר את מינויה של לימור סון הר-מלך מעוצמה יהודית לתפקיד.
ביולי 2024 התמנה רוט ליושב ראש ועדת האתיקה של הכנסת כשהוא מחליף את ינון אזולאי, וב-15 ביולי 2025, התפטר מראשות הוועדה בעקבות החלטת מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ב-17 ביולי 2025 הסתיימה כהונתו בכנסת, לאחר שחברי יהדות התורה, שהתפטרו מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי, שבו לכהן בכנסת.
משה "טעטשר" רוזנפלד (25 בדצמבר 1869 – 15 באוקטובר 1939) היה פוליטיקאי ועסקן חסיד ויז'ניץ, הידוע בפעילותו למען יהודים כחבר מועצה בעיר חוסט, כיום באוקראינה.
אביו, נפתלי דיאמנט, נולד בשטריזב בגליציה ועבר לעיר אוז'הורוד (ידוע גם כאונגוואר) שם עבד אצל חייט בשם רוזנפלד.
כאות הוקרה על שאימץ אותו כבן שינה שמו מדיאמנט לרוזנפלד.
לאחר נשואיו לאסתר איצקוביץ עבר לגור בבית חותנו בעיר טעטש.
שם נולדו בניו שמואל חיים, לייבוש, פייביש, משה ובתו גיננדל.
שמו, משה, ניתן לו בעקבות שיטפון שאירע בסמוך ללידתו ממנו ניצלה משפחתו בעקבות הפסוק "כי מן המים משיתיהו" (ספר שמות, פרק ב', פסוק י').
עם נשואיו למלכה (בתם של ר' מרדכי שלמה קסירר ובילא בת ר' ייעקל פרקש) עבר להתגורר בעיר מגוריה חוסט (לכן בחוסט הוא כונה משה טעטשער, ואילו בטעטש כונה משה חיסטר).
מלכה נפטרה בשנת 1936 וקבורה בחוסט.
הוא היה בעליו של בית מסחר למכולת בסטונאות, עסק ביבוא קפה, נפט ופירות קולוניאליים בקנה מידה גדול.
פרטים אלו אודותיו מופיעים בספר "זכרון מאיר".
למשה ומלכה רוזנפלד נולדו שבעה בנים ובת אחת, חלקם נספו בשואה.
העסקן משה רוזנפלד (טעטשר) היה ראש הקהילה בחוסט עד סוף שנות העשרים (לא ידוע בדיוק מאיזו שנה).
משה רוזנפלד "טעטשר" עמד בקשרים עם הפקידות הגבוהה במחוז.
במלחמת העולם הראשונה שחרר צעירים יהודים רבים מן השירות בצבא ובמלחמה בחזית.
צבי מנשל בספרו המקיף על העיר חוסט ואנשיה "קהילת חוסט והסביבה - ספר זיכרון" מתאר את ביתו של משה רוזנפלד כבית מידות, העומד בפינת רחוב המכס ורחוב "תחנת הרכבת הקטנה".
הוא היה דמות מרכזית בקהילה וכתובת לטיפול בבעיות מול השלטונות כפי שמתואר בסיפורים הרבים בספרי הקהילות כגון הספר "אהל נפתלי" ובספר "זיכרון מאיר".
העסקן משה רוזנפלד היה מחסידיו של רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, בכל פעם שהרבי היה מגיע מויז'ניץ (שהייתה ברומניה באותם ימים) לחוסט (שהייתה שייכת לצ'כוסלובקיה) היה מתארח בביתו המרווח של העסקן משה רוזנפלד או בבית בכור בניו של משה רוזנפלד- ששמו היה יעקב רוזנפלד (יעקיל).
הרבי ישראל הגר זצ"ל אף נתן לעסקן משה רוזנפלד (טעטשר) קפטן (קפוטה) ובו נקבר לאחר מותו.
העסקן משה רוזנפלד (טעטשר) היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של צ'כיה (בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ובה הייתה צ'כיה מדינה עצמאית) וחבר מטעמה במועצת העיר.
בזכות מעורבותו השתתפו רבים מהקהילה בבחירות, דבר שחיזק את מעמדו וכך נבחר לתפקידים מוניציפליים וממשלתיים שאפשרו לו לעזור להרבה יהודים ולעמוד על מימוש זכויותיהם כאזרחים במדינה ובעיר.
ראשי "המזרחי" פנו אליו ובקשוהו להצטרף אליהם אך הוא דחה אותם בטענה שיותר חשוב לו להשתייך למפלגה השלטת מאשר להגדיל את כמות החברים היהודים באופוזיציה.
למרות עמדה זו הצטרף לבסוף כחבר ב"אגודת ישראל" ואף השתתף מטעמה בכמה כנסיות גדולות (כך נקראים הכינוסים שלהם) שבהם נאם וזכה להכיר שם את ה"חפץ חיים" ואת האדמו"רים מגור ומטשורטקוב.
בספר שלוחא דידן מסופר כי בתשרי ת"ש, שבוע לפני מותו יצאו גזירות חדשות על ידי השלטונות ההונגרים על יושבי הכפרים.
היהודים תושבי הכפרים נדרשו למלא טפסים ושאלונים רבים.
העסקן משה רוזנפלד (טעטשר) ביודעו את הקושי של אותם תושבים להתמודד עם טפסים ושאלונים אלו פרסם הודעות בכל כפרי הסביבה כי כל מי שמתקשה במילוי טפסים אלו מוזמן לביתו ביום א' (ג' חשון ת"ש - אוק' 1939) והוא יישב עם כל אחד ויסייע בידו במילוי הטפסים והשאלונים.
בשבת (ב' חשון ת"ש) חש לפתע ברע ומת.
הכפריים אשר הוזמנו לביתו למילוי השאלונים התייצבו, אמנם, אך במקום זאת הצטרפו להלווייתו.
משה רוביני (במקור רובין, בהונגרית: Rubinyi Mózes; דברצן, 1 באפריל 1881 – בודפשט, 26 בספטמבר 1965) היה היסטוריון ספרות, בלשן יהודי-הונגרי חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, פרופסור באוניברסיטה.
תחומי המחקר שלו היו: אסתטיקה בשפה; היסטוריה של הבלשנות ההונגרית; אמנות הכתיבה של קלמן מיקסאט.
משה רוביני נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט רובין (1836–1924) ושל אסתר פרידלנדר.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן המשיך באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובמהלכו ביקר פעמיים במולדובה (הרומנית) כדי ללמוד שם את הניבים של הצ'אנגואים.
מאוחר יותר למד בלשנות כללית בלייפציג ובברלין.
הוא קיבל את הדוקטורט בשנת 1902 וב-1903 את תעודת ההוראה.
בין השנים 1903–1938, עד פרישתו לגמלאות היה מורה בבית הספר בחטיבת הביניים ובבית הספר התיכון למסחר.
בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מונה למרצה באוניברסיטה, תפקיד שנשלל ממנו לאחר נפילת הרפובליקה.
בין השנים 1945 לבין 1948 מונה לממונה על ענייני התרבות והמדעים של העיר בודפשט.
בשנת 1947 מונה לפרופסור חבר בנושאים "גבולות מדעי בלשנות ומדעי הספרות", וגם לפרופסור במדעי הרוח של אוניברסיטת סגד.
הוא ערך לדפוס את המורשת הספרותית של קלמן מיקסאט ב-17 כרכים ואת כרך הזיכרון של אשתו של מיקסאט (1922) ואת "סוד טירת בורזוואר" של קורנליה מאוקס (1924).
כמו כן היה חבר מערכת של כתב העת "משמר הלשון ההונגרית".
אשתו הראשונה הייתה בתם של ארמין שימוני ושל ברטה בריכלר, לנקה (1882–1928) לאחר מות אשתו, נשא לאישה ב-18 בדצמבר 1930, את אילונה בודור בבודפשט, ממנה התגרש כעבור שנה.
אשתו השלישית הייתה בתם השנייה של ארמין שימוני ושל ברטה בריכלר, אילונה, איתה התחתן ב-16 באפריל 1935 באויפשט.
משנת 1929 ועד מותו היה סגן נשיא המועדון PEN הסניף הונגרי של ארגון הסופרים הבינלאומי.
רוביני היה חבר בוועד המנהל של "החברה ההיסטורית לספרות ההונגרית".
הוא היה חבר בדירקטוריון של חברת לה פונטיין, חבר ב"אגודה הלשונית ההונגרית", באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
משה-רז רוזנצוויג (11 במרץ 1951 – 9 באוקטובר 1973) היה מפקד פלוגת שריון בגדוד 71 שלחם תחת חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים, ועוטר בעיטור העוז על שהמשיך להילחם לאחר שספג פציעות קשות ועל חילוץ צוותו הפגוע של מג"ד 71, משולם רטס, תחת אש.
רוזנצוויג נולד ב-11 במרץ 1951 בחיפה למלכה ולשמואל, וגדל בכפר אתא.
כשהיה בן 14 הצטרף למחזור ט"ו של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
באוגוסט 1969 התגייס רוזנצוויג לחיל השריון, ועבר קורס מפקדי טנקים, קורס קצינים, קורס קציני שריון וקורס מפקדי פלוגות.
בשנת 1972, בעקבות פטירת אימו, הועבר לבקשתו לתפקיד מפקד מחלקה בפנימייה הצבאית בחיפה על מנת שיוכל לדאוג לאביו.
במאי 1973 נשא לאישה את חברתו יפה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הוזעק רוזנצוויג לשמש מפקד פלוגה כ' בגדוד 71, שהוקם ב-4 באוקטובר.
בערב יום הלחימה הראשון נפגע הטנק ממנו פיקד, ורוזנצוויג נפצע מעל עינו, אך רוזנצוויג החליף טנק והמשיך לפקד על הפלוגה על אף הפציעה.
בהמשך הלחימה נפגע גם בכתפו.
בבוקר ה-9 באוקטובר לחם עם פלוגתו בקרב עמק הבכא.
לאחר שטנק המג"ד, משולם רטס, נפגע, הוביל רוזנצוויג את חילוץ צוות הטנק תחת אש.
לאחר החילוץ נפגע הטנק של רוזנצוויג והתלקח.
זונצוויג הצליח לצאת מהטנק הבוער אך נפטר מפצעיו בבית החולים בהמשך אותו יום.
לאחר שנפל הועלה בדרגה לדרגת סרן, והוענק לו עיטור העוז.
משה רוזנטל (נולד ב-8 ביולי 1985) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
סרט הבכורה שלו "קריוקי" זכה בשנת 2022 בארבעה פרסי אופיר.
רוזנטל נולד בחולון להוריו אתי מאפרת מקצועית ומקס סמנכ"ל תפעול בחברה לייצור מטבחים.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו כתב וביים שני סרטים קצרים: "נעורי קלרה" ו"ערי נעורי", שהשתתפו בפסטיבלי קולנוע בארץ ובעולם.
ב-2016 עלתה סדרת הרשת "קונפס", אותה יזם, כתב וביים.
הסדרה הוקרנה בארץ למנויי HOT, ונרכשה בידי רשת השידור האמריקאית AMC.
רוזנטל משמש מפיק שותף בסדרה, לצד השחקנית ז'ולי דלפי שרשומה כיוצרת, כותבת ובמאית.
הסדרה מורכבת מסיפורים קצרים על היכרות בין שני אנשים דרך אפליקציה ועוסקת במפגש בין פנטזיות מיניות למציאות.
ב-2016 זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים עבור הסרט "שבתון" אותו כתב וביים.
ב-2018 כתב וביים את "בדרך חזרה", סרט קצר בכיכובו של ליאור אשכנזי.
הסרט הופץ להקרנות מסחריות בקולנוע לב במסגרת הפרויקט "3 סיפורי ערבה" והיה מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר.
במקביל, עבד רוזנטל כתסריטאי בסדרות הקומיות של חברת yes, "תום יער עושה את שביל ישראל", ו"תום יער עושה בגרות".
ב-2022 זכה סרטו "קריוקי" בקרן סטיב טיש לפיצ'ר ראשון ובפרס שני בתחרות הפיצ'-פוינט של פסטיבל ירושלים.
הסרט נרכש להפצה בינלאומית על ידי חברת Charades הצרפתית.
וכן נרכש להפצה בארצות הברית על ידי חברת Greenwich Entertainment.
הסרט משתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים טרייבקה 2022.
בפסטיבל הקולנוע ירושלים זכה הסרט בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר ובפרס בחירת הקהל.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2022 היה מועמד ל-14 פרסי אופיר וזכה בארבעה פרסים.
סרטו "עצמאות" השתתף ב-2022 בחממת התסריטים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וזכה בפרס השופטים.
משה רֶדְמָן אַבּוּטְבּוּל (נולד ב-6 באוקטובר 1984) הוא ממובילי המחאה נגד הרפורמה המשפטית והמחאה נגד ממשלת נתניהו השישית, יזם היי-טק, יוצר תוכן, מרצה ויועץ בתחום החדשנות.
משה רדמן אבוטבול נולד וגדל בלוד לשרה (לבית אבוטבול) ויצחק רדמן.
אביו הוא בן לניצולי השואה מפולין, עובד עירייה, ואימו בת לעולים ממרוקו, מנהלת חנות ספרים.
מגיל בית הספר היסודי למד במסגרות לילדים מחוננים ובהם בית ספר למחוננים ומסלול מצטיינים באוניברסיטת בר-אילן.
הוא עזב את התיכון אחרי כיתה י', והקדיש את הזמן עד הגיוס לצה"ל לעבודה ולקריאה.
למד לבחינות הבגרות בצורה אוטודידקטית וקיבל אישור להיבחן ללא מוסד שמגיש אותו.
שירת בצה"ל כקצין איסוף בחיל מודיעין השדה ובהמשך כקצין מחקר באמ"ן.
במסגרת השירות קיבל אות מצטיין קורס קצינים ואות מצטיין חילי.
הוא השתחרר משירות קבע בשל בעיה רפואית שאילצה אותו לעבור ניתוח מוח מורכב.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד מספר שנים כמורה במסגרת קורסי הכנה לבחינה הפסיכומטרית ובהמשך למד לתואר ראשון דו-חוגי בכלכלה ובחשבונאות באוניברסיטת תל אביב.
עוד לפני סוף לימודי התואר הראשון החל לעבוד כמתרגל ובהמשך כמרצה במסגרת המכינה לחשבונאות של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2014, בתום לימודי התואר, הקים רדמן אבוטבול עם שותף את קבוצת iGroup, שניהלה מועדוני לקוחות מבוססי בינה עסקית והתאמה אישית, בהיקף של מאות אלפים ביוני 2018 פרש מתפקידו כמנכ"ל הקבוצה ומכר את אחזקותיו בה.
החל מ-2018 ייעץ וליווה חברות בין־לאומיות גדולות בתחומי בינה מלאכותית וחדשנות, והעביר הרצאות וסדנאות בתחום הבינה המלאכותית לארגונים.
בשנים 2021–2023 היה דירקטור בחברת הנדל"ן G-CITY (לשעבר גזית גלוב).
ב-2022 ייסד וניהל את חברת ההזנק Anyverse Studio, שפיתחה את BraVer, משחק טיפולי במציאות מדומה.
בינואר 2023 הקפיא את פעילות החברה על רקע המשבר החברתי בישראל והקדיש את רוב זמנו למאבק ברפורמה המשפטית.
בשנים 2022-2019 כתב טור קבוע בעיתון "גלובס" בתחום החדשנות בכלל והבינה המלאכותית בפרט ויצר את הפודקאסט Digital.Tech.Business שעסק בהתפתחויות בעולמות הבינה המלאכותית וטכנולוגיה והקשר שלהם לעולם העסקי הוא התראיין בתקשורת כמומחה בנושאים אלו.
בשנים 2023-2021 הרצה בחוג לניהול של המכללה למינהל לסטודנטים לתארים ראשון ושני במנהל עסקים.
בין השאר הוא מלמד את הקורס "טכנולוגיות בשירות השיווק".
כמו כן, בנה את הקורס הראשון בישראל שעוסק בבינה מלאכותית יוצרת ומטאברס (Metaverse) "טכנולוגיות משבשות קווים לדמותן".
לאחר פרסום תוכנית הרפורמה המשפטית ב-4 בינואר 2023, הודיע רדמן אבוטבול לעובדי החברות בבעלותו שהם יוצאים לחופשה ללא תשלום, שהפכה בהמשך לפיטורים, והקדיש את כל זמנו למחאה נגד הרפורמה.
הוא ייסד ביחד עם פעילים נוספים את קבוצת "מחאת ההייטקיסטים", והחליט לקחת על עצמו את תחום ההסברה.
הסרטון הראשון שיצר נועד להפריך את הטענה שהושמעה באותם ימים על ידי מקדמי הרפורמה, שאין בבית המשפט העליון שופטים מזרחים ושמטרת הרפורמה היא לאזן את הרכב השופטים.
הסרטון זכה למיליוני צפיות, והשפיע על השיח, והוא המשיך בפורמט זה ויצר עשרות סרטונים על מהלכי הרפורמה, על פייק ניוז ועל פעולות המחאה, והתראיין בתקשורת.
בנוסף נפגש עם תומכי הרפורמה, על מנת להסביר את המשמעויות והסכנות הגלומות בה לדעתו.
במהלך חודשי המחאה נאם בבמות שונות ברחבי ישראל במסגרת המחאות בכלל זה בהפגנה הראשית בקפלן (תל אביב).
ב-18 ביולי יזם ביחד עם מובילי מחאה נוספים (שקמה ברסלר, רן הר נבו ועמי דרור) מסע רגלי המוני מרחוב קפלן בתל אביב לירושלים כאקט מחאה נגד כוונותיה של הקואליציה לאשר בקריאה שנייה ושלישית את החוק לצמצום עילת הסבירות.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל יזם עם מתנדבים נוספים פעולות שונות, בהן יום אבל אזרחי, הקמת פרויקט התיעוד "אוצרים אמת" שבמסגרתו אוגדו אלפי סרטונים ותמונות למטרת תיעוד, הנצחה וחקירת הטבח ביישובי העוטף.
בדצמבר 2023 האשים את ראש הממשלה בנימין נתניהו בהנדסת תודעה והדגיש את חשיבות המשך המחאה בצל המלחמה.
הוא יזם הפגנות בקריאה לקביעת מועד לבחירות, שהחלו בשדרות רוטשילד בתל אביב, ובהמשך עברו לכיכר הבימה, לרחוב קפלן בתל אביב ולמוקדים נוספים בישראל.
במהלך המחאה נעצר מעל חמש פעמים על ידי המשטרה, החל ממרץ 2023, בעקבות חסימת כבישים.
בכמה מהמעצרים הוכה על ידי שוטרים, פונה מזירת המעצר על ידי אמבולנס, ואף אובחן כסובל מזעזוע מוח ואושפז בטיפול נמרץ בבית חולים.
עם השחרור מהמעצר בחודש מרץ 2024, אסרה עליו השופטת להשתתף בהפגנה בלתי חוקית למשך חודש ימים, ודרשה פיקוח צמוד להשתתפותו בהפגנה.
ב-11 באפריל 2024 התפרסם תחקיר של עמרי מניב בערוץ 12 הטוען כי רדמן אבוטבול גייס תרומות בשם פעילי מחאה והעביר חלק מהסכום לחברה פרטית בבעלותו.
רדמן אבוטבול פרסם תשובה מפורטת הכוללת מסמכים עם אישור רו"ח ועו"ד, שלטענתו דוחה את הטענות נגדו.
במאי 2024 החל לשדר את הפודקאסט "כל הקלפים על השולחן" במסגרתו הוא מראיין אנשים מרכזיים בציבוריות הישראלית.
רדמן אבוטבול הוא ממקימי ומובילי התנועה החברתית "עוגן לעתיד" שהושקה במאי 2025, בה הוא משמש כיושב ראש.
בנובמבר 2025 נחקר במשטרה בעקבות אירועי הפרת סדר בהפגנה.
חברי הכנסת נעמה לזימי וגלעד קריב ליוו אותו כתמיכה בו.
ב-6 בינואר 2026 הודיע רדמן על הצטרפותו למפלגת הדמוקרטים בראשות יאיר גולן.
רדמן הודיע על כוונתו להתמודד בפריימריז הקרובים של המפלגה.
במרץ 2024 הגיש תביעת דיבה בסך 518 אלף ש"ח נגד אראל סג"ל ו"עכשיו 14", על דברים שייחסו לו בפעילות המחאה שלו.
במאי 2025 נפסק שרונית לוי, הידועה בכינוי "רונית הביביסטית", תפצה את רדמן אבוטבול ושלושה פעילי מחאה נוספים בכ-35,000 ש"ח לכל אחד, עקב ציוצים שלה בטוויטר שפגעו בזכות לפרטיות ובזכות לשם טוב של התובעים.
רדמן אבוטבול נשוי למיטל ואב לשלושה.
משה רוזנברג (נולד ב-22 במאי 1946) הוא מאמן כדורסל ישראלי.
זכה כמאמן במדליית זהב ב (תל אביב 1968).
בגיל שנה וחצי חלה בשיתוק ילדים (פּוליו), ונותר עם נכות קשה ברגל ימין.
למרות הנכות שיחק בצעירותו כדורסל בקבוצות רגילות ואחר כך אימן במשך עשרות שנים נבחרות וקבוצות נוער ובוגרים, נשים וגברים.
מהליגה הראשונה: אליצור תל אביב, הפועל מעגן מיכאל, אליצור סלע ראשון לציון ונבחרת הקדטיות של ישראל.
קבוצות נוער מהליגה הלאומית: מכבי תל אביב, מכבי ראשון לציון, מכבי רחובות, הפועל נס ציונה, עירוני אשקלון, נבחרת הנוער של אליצור ועוד.
ב-1968 נקרא לאמן את נבחרת הנשים של ישראל בכדורסל נכים (כסאות גלגלים) והוביל אותה לזכייה במדליית זהב באולימפיאדה הפראלימפית שנערכה בישראל.
במקביל לעיסוק האינטנסיבי בכדורסל עבד בשנים 1973–2013 כביוכימאי במעבדה האנדוקרינית בבית חולים קפלן.
אחיו, קלמן רוזנברג, שיחק כדורסל בהפועל חיפה, ואימן במכבי חיפה.
בוגר קורס מאמנים במכון וינגייט.
תואר ראשון ותואר שני במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן.
1968 – מדליית זהב באולימפיאדה הפראלימפית בכדורסל נשים
1994 – מדליית זהב עם נבחרת הנוער של מכבי ישראל במכבייה שנערכה בארצות הברית.
זכייה ב-22 אליפויות לאורך השנים.
ב-2006 הוציא יחד עם ענת דרייגור את הספר "כדורסל באזור הצבע".
משה אהרן רוזנבוים (נולד בכ"ז בניסן ה'תש"י, 14 באפריל 1950) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית בית אל בין 2003 ל-2013.
נולד במושב שפיר לחיה בלומה ומאיר, חקלאים ניצולי השואה.
למד בישיבת אור עציון במרכז שפירא ושרת בחטיבת הצנחנים כלוחם וקצין, והשתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל למד ריכוז משק מושבי במשך כשנה במכללת רופין, ועבד כרכז המשק של מושב תקומה במערב הנגב.
לאחר לידת בנו הבכור, בגיל 25, עבר לירושלים והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1977 היו מהגרעין המייסד של היישוב בית אל, שחלקו היה מבוגרי מרכז הרב.
היה ממקימי ישיבת בית אל, וניהל בה מסלול של תלמידים מחו"ל.
לאחר מכן חזר לשירות קבע במשך 12 שנה.
ב-2003 נבחר לראשות המועצה המקומית בית אל, עד נובמבר 2013. כשחולקו צווי הקפאת הבנייה, קרע את הצו שקיבל.
כראש מועצה הוביל את המשא ומתן על פינוי בתים בשכונת האולפנה, שהוביל בסופו של דבר לפשרה לפיה הבתים יפונו ובמקומם ייבנו 300 יחידות דיור חדשות.
למד לימודי תעודה במכון לשלטון מקומי באוניברסיטת בר-אילן, ולתעודת הוראה במכללת הרצוג.
היה נשוי לחנה, ילידת ארצות הברית, ולהם שבעה ילדים (בהם הילדה הראשונה שנולדה בבית אל).
לאחר פטירת אשתו ממחלה, נישא לרבקה, אלמנת הרב אלימלך שפירא, ראש המכינה בפדואל שנרצח בפיגוע ירי.
משה רומנו (1936 – 30 באוגוסט 2014) היה רקדן, מנהל חזרות ומנהל אמנותי ישראלי.
רומנו נמנה עם קבוצת הרקדנים המייסדת של להקת בת-שבע ושימש מנהלה האמנותי בראשית שנות השמונים.
הוא נודע בגישתו האכפתית לרקדנים ובתרומתו לקידום כוריאוגרפים ישראלים צעירים.
רומנו התפרסם כ"איש של אנשים": הקשבה נדיבה לצורכי הרקדנים, קפדנות בחזרות ויכולת יוצאת דופן לשמר "זיכרון גופני" של כוריאוגרפיות ישנות.
בתקופת הניהול שלו הוטמעו בבת-שבע שיטות עבודה שהשפיעו על דור שלם של יוצרי מחול בישראל.
רומנו נולד ב־1936 ופנה אל אמנות המחול אחרי שסיים את שירותו בצה"ל, כשבחר ללמוד בלט קלאסי בסטודיו של מיה ארבטובה בתל אביב ואחר כך מחול ספרדי בספרד.
ב-1962 הצטרף אל התיאטרון הלירי, וכבר בשנה שלאחר מכן נקלט בלהקת בת-שבע.
שם השתתף ברפרטואר הראשוני של הלהקה, שכלל יצירות שנוצרו במיוחד עבורה בידי כוריאוגרפים בעלי שם עולמי.
בין השאר הופיע ב"דרך הלימוד" מאת מרתה גרהם; ב"מחוללים" ו"אוהל המראות" של רוברט כהן; ב"הציידים האגדיים" ו"תהילים" מאת גלן טטלי; וכן ב"האירוסין", "פנים" ו"מסכה" של נורמן מוריס.
בשנת 1962 הצטרף רומנו ללהקת התיאטרון הלירי של הכוריאוגרפית האמריקאית אנה סוקולוב, שם התוודע לסגנון המחול המודרני.
1962 – הצטרף לתיאטרון הלירי של תל אביב כרקדן.
1963 – התקבל ללהקת בת-שבע, והופיע ברפרטואר שכלל יצירות של מרתה גרהם, גלן טטלי, רוברט כהן ונורמן מוריס – כוריאוגרפים בינלאומיים שהוזמנו ליצור במיוחד עבור הלהקה הצעירה.
1970 – בעקבות פציעת גב חדל מלרקוד בקביעות ומונה למנהל החזרות והבמה של הלהקה.
במקביל שימש עוזרו של הכוריאוגרף ג'ון קרנקו ביצירת "עמי-ים, עמי-יער".
1972 – הוזמן ללונדון לשמש מנהל חזרות ב-London Contemporary Dance Theatre; זמן קצר לאחר מכן מונה גם למנהל אמנותי שותף.
בתקופה זו יזם הזדמנויות לכוריאוגרפים ישראלים, הרחיב את הרפרטואר ועיצב את תהליך העבודה בלהקה.
רומנו לא נישא; הוא הותיר אחריו אח ושלושה אחיינים.
בשנותיו האחרונות התגורר בתל אביב ותרם מזמנו לארכיון הלהקה.
באוגוסט 2014, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן, נפטר בבית-החולים איכילוב.
רבי משה רוקח (כ"ה בכסלו ה'תרנ"ו – ח' בתשרי ה'תשל"א) הוא האדמו"ר השני מקאזלאוו, משלשלת בעלזא.
רבי משה נולד בעיר סטרליסק בגליצה לאביו, רבי מאיר רוקח.
ולאימו רינא עפשטיין בת רבי יוסף אלטער עפשטיין.
באותה תקופה התיישב אביו בקוזלוב והתחיל להתנהל באדמור"ת לבני קהילתו.
כשהיה בן אחת עשרה, שלח אותו אביו ללמוד בישיבה של רבי שלום מרדכי שבדרון.
היה מקשרו וחסיד של בן דודו הרבי ישכר דוב רוקח מבעלז עליו נסע הרבה.
הוא נישא למרת שלמצאי, בתו של רבי אהרן היילפרין, מברז'אן.
לאחר נישואיו התגורר בטארנפול יחד עם אביו, רבי מאיר רוקח, אב"ד קאזלאוו.
היה יודיע, כבעל תפילה נאה, ועשה רושם רב על שומעי תפילתו מגיל צעיר.
הרב מטארנאפול מינה אותו ללבעל תפילה הימים הנוראים בבית הכנסת של הרב יקל בעיר טארנפאל.
בשנת 1924 נשכר כבעל תפילה הימים הנוראים בקהילת צעירי דת ודעת במונטריאול, קנדה.
הוא נסע מספר פעמים מאירופה לאמריקה כדי לשמש כבעל תפילה במשך השנים, עד בשנת 1929 התיישב בניו יורק, שם פתח את בית המדרש קאזלאוו באיסטסייד.
בשנת תש"י, עבר להתגורר בקראון הייטס, שם המשיך עם בית המדרש שלו קוזלוב ברחוב פרזידנט.
הוא קנה במיוחד בית גדול כדי שיוכל להכיל פליטים רבים ממלחמת העולם השנייה .
הוא היה ידוע באוסף הספרים הגדול שלו ספרית מעשה רוקח, היה לו מבחר גדול מאוד של ספרי קודש וספרים עתיקים שהיה נדרים ביותר, הרבה אדמורים ורבנים היה מגיעם להאוצר כדי לילמוד בספריה שלו, כמו הרב מליובאוויטש, סאטמר, רבי אהרן קוטלר, הרב האוטנר.
האצור עבר אחר כן לברו פארק והתנהל על-ידי בנו רבי מאיר שמילא מקומו, האצור הספרסם בחדשוות ב־2017 לאחר שהיה שמה גניבה של כמה ספרי עתיקות רב ערך.
נפטר לאחר מחלה ממושכת, ח' בתשרי תשל"א.
הוא הובא לקבורה באותו יום ליד אביו בבית החיים בית דוד.
רבי מאיר, חתנו של רבי שמחה בונם גריניברגר, רב העיר פרשבורג כיום בניוארק.
הרב אהרן רוקח (נפטר ערב שביעי של פסח ה'תש"ף)
איידעל אשתו של רבי יחיאל מיכל רוטנברג, בנו של רבי משה שמואל רוטנברג, רב מקוסאן.
מרים דבורה אשת רבי דב בריש שפירא מנארול, נר"ל, בנו של רבי חיים מאיר יחיאל שפירא.
משה (רינהולד) רינות (23 בנובמבר 1917 – 5 בנובמבר 1984) היה ממקימי אוניברסיטת חיפה.
רינות נולד באוסטריה אך גדל בגרמניה.
שירת בבריגדה היהודית בצבא הבריטי כקצין בגדוד השלישי, והשתתף בקרב לה ג'ורג'טה בחזית איטליה, ליד נהר סניו.
כן שירת כרב-סרן בצה"ל ונטל חלק בהסכמי שביתת הנשק עם ירדן בתום מלחמת העצמאות.
למד בבית בית המדרש למורים העברי.
שימש כמנהל מחלקת החינוך בעיריית חיפה, ובתפקידו זה יזם והקים יחד עם ראש העיר אבא חושי את אוניברסיטת חיפה.
לאחר הקמת האוניברסיטה עבר למסלול האקדמי, קיבל את התואר פרופסור וניהל את בית הספר לחינוך בשנים 1968–1974. נולדו לו ארבעה ילדים.
רינות היה בין ראשוני חוקרי ההיסטוריה של החינוך בישראל, יחד עם פרופ' שמעון רשף סמנו את המעבר מכתיבת היסטוריה בידי מחנכים למחקר היסטורי מקצועי של החינוך המבוסס על מחקר ארכיוני שיטתי והצלבת מקורות.
חברת העזרה ליהודי גרמניה: ביצירה ובמאבק: פרק בתולדות החינוך העברי בארץ-ישראל ובתולדות יהודי גרמניה.
ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות, אוניברסיטת חיפה ומכון ליאו בק, תשל"ב 1971.
צרור מכתבים על ייסוד בית המדרש למורים הראשון בירושלים בידי "חברת העזרה ליהודי גרמניה".
מיכאל: מאסף לתולדות היהודים בתפוצות, תשל"ג 1973: סה-פג.
אידאולוגיה וחינוך: הפולמוס בשאלות התרבות בקונגרסים הציוניים בשנים והשפעתו על עיצוב החינוך בארץ-ישראל.
האידאולוגיה הציונית בחינוך הנוער היהודי.
המאבק בין חינוך דתי לחילוני בארץ-ישראל בשלהי מלחמת-העולם הראשונה.
משה שוֹר (בפולנית: Mojżesz Schorr; 10 במאי 1874, פשמישל, גליציה – 8 ביולי 1941, אוזבקיסטן) היה מורה ומנהיג רוחני, חוקר היהדות והמזרח הקדום וסנאטור יהודי בפולין.
משה שור נולד בשנת 1874 בפשמישל שבגליציה (אז בתחומי אוסטריה, לימים בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה).
קיבל חינוך מסורתי וכללי נרחב.
למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת וינה ומדעי היהדות בבית המדרש לרבנים בעיר.
עבודתו הראשונה נתפרסמה בשנת 1896 על הנושא "לתולדות דון יוסף נשיא" על יסוד תעודות שבארכיון לבוב.
הדיסרטציה שלו מטפלת בנושא היסטורי: "על המשטר הארגוני של יהודי פולין למן התקופה הקדומה ועד שנת 1772" (כלומר, עד חלוקת פולין; העבודה נשלמה בשנת 1899).
כמלומד צעיר ומבטיח, המשיך שור לפרסם עבודות על תולדות יהודי פולין, ועורר תשומת לב בעולם המחקר.
למרות זאת, הוא פנה לשטח מחקרי חדש - המזרח הקדום.
לאחר ששימש שש שנים כמורה בבית ספר תיכון וכמורה לדת בסמינר הממשלתי למורים בלבוב, יצא בשנת 1902 לברלין ואחר כך לווינה להשתלם במדעי המזרח.
זו הייתה תקופת מפנה בחקר המזרח, ושור החליט להקדיש לו את חייו.
ב-1910 שימש כדוצנט והחל מ-1916 כפרופסור באוניברסיטה בלבוב.
הרצה על פילולוגיה שמית והיסטוריה שמית עתיקה.
בשנים 1907–1910 פורסמו שלושה כרכים של חיבורו: "התעודות הבבליות מימי השושלת הבבלית הראשונה".
עבודה זו הקנתה לו פרסום בינלאומי.
עבודתו הגדולה השנייה מטפלת בתעודות החלק האזרחי והפרוצדורה המשפטית הבבלית הקדומה.
בשנת 1922 ירש את מקומו של הרב ד"ר שמואל אברהם פוזננסקי בבית הכנסת טלומצקה בוורשה וכרב ראשי.
שור השמיע מעל במה זו דרשות אמיצות על בניין הארץ ועל בעיות לאומיות אחרות.
בשנת 1928 נבחר לאקדמיה הפולנית למדעים ובה בשנה ניגש יחד עם חבריו להקמת המכון לחכמת ישראל.
במכון הורה תנ"ך, ובלשנות שמית.
בשנים 1927–1930 שימש רקטור במכון, ששינה את שמו ל"מכון למדעי היהדות" בוורשה.
באותן שנים עסק בניסיון להוציא לאור מהדורה שנייה מעודכנת של הספר אוצר הספרים, אשר חותנו, יעקב בן-יעקב (בנו של עורך המהדורה הראשונה, יצחק אייזיק בן יעקב), עדכן במשך 40 שנה לאחר צאת המהדורה הראשונה.
מאמציו לא נשאו פרי וכתב היד אבד בשואה.
בשנותיו האחרונות שימש נציג היהודים בסנאט הפולני, והצטיין במלחמתו נגד עלילות אנטישמיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא לווהלין, הוא נתפס באוסטרוה על הגבול המזרחי של פולין, ונכלא על ידי הרוסים.
שור הועבר לכלא בלוצק ומשם לכלא בלבוב ואז למוסקבה.
הוא מת בבית כלא באוזבקיסטן ב-8 ביולי 1941. רעייתו תמר מתה גם היא בשטחי הכיבוש הגרמני.
על שמו נקראו מספר רחובות בישראל, חלקם תחת השם "פרופסור שור", בין השאר בערים ירושלים, פתח תקווה וחולון.
משה שחל (נולד ב-20 במאי 1934) הוא פוליטיקאי ועורך דין ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
נולד בשם מוריס פתאל בבגדאד שבעיראק, ובשנת 1950 עלה לישראל.
את השכלתו רכש באוניברסיטת חיפה, שם למד כלכלה ומדעי המדינה, ובאוניברסיטת תל אביב, שם למד משפטים.
לאחר לימודיו הוסמך כעורך דין.
בשנת 1958, כאשר היה בן 24, מונה למזכיר סניף ההסתדרות בעיר התחתית.
במהלך אירועי ואדי סאליב יצר קשר עם דוד בן הרוש וסיפק לו הלוואה כספית לטובת ארגון "ליכוד יוצאי צפון אפריקה" שהקים, שמטרתו הייתה לסייע לתושבי השכונה.
בגיל 27 בלבד נבחר לחבר מועצת פועלי חיפה, תפקיד שבו כיהן 4 שנים.
בבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969,הוצב במקום ה-57 ברשימת המערך.
תחילה דווח שנכנס לכנסת, אך לאחר ספירת כל הקולות זכתה הרשימה רק ב-56 מושבים.
אחר כך היה אמור אחד מחברי הרשימה שמונה לשר, להתפטר מחברותו בכנסת, ושחל היה צריך להיכנס במקומו.
חבר סניף חיפה של המערך העלה טענות נגד אמינותו של שחל, והוחלט שלא יכול להיכנס לכנסת עד סיום הבירור.
אף על פי שמועמדותו אושרה בפברואר 1970, הוא לא היה יכול להיכנס לכנסת, מאחר שעבר המועד בו יכלו שרים להתפטר כדי להכניס את המועמד הבא ברשימה.
בספטמבר 1971, לאחר פטירתו של חבר הכנסת מרדכי עופר במהלך כהונתה של הכנסת השביעית, שחל נכנס לכנסת במקומו.
מאז המשיך שחל לכהן בכנסת בתפקידים שונים עד לפרישתו מהכנסת ה-14 בשנת 1998 לאחר 27 שנות פעילות בכנסת.
בסוף 1974 מונה ליושב ראש המועצה הישראלית לצרכנות.
בשנת 1976 מונה לממלא מקום יושב ראש הכנסת.
בכנסת השמינית והתשיעית שימש יושב ראש סיעת המערך בכנסת וסגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1979 יזם הצעת חוק פרטית הקובעת שחבר כנסת שהורשע בפלילים יחדל לכהן.
בשנת 1984 מונה שחל לשר האנרגיה והתשתית, תפקיד שבו כיהן ברציפות במשך 6 שנים, עד 1990. במהלך כהונתו יזם את הרפורמה במשק הדלק, שמטרתה הייתה הגדלת התחרות והורדת מחירי הדלק בישראל.
בשנת 1992, לאחר בחירתו של יצחק רבין לתפקיד ראש הממשלה, מונה שחל לשר התקשורת, לשר המשטרה וחזר לתפקידו כשר האנרגיה והתשתית.
בתפקידו כשר התקשורת, הביא להקמתו של הערוץ השני.
היה לשר הראשון שנושא בשלושה תיקים בעת ובעונה אחת.
לאחר כשנה בתפקיד, נפרד שחל ממשרד התקשורת שהועבר לשולמית אלוני.
בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל.
בעקבות זאת הוקמה הממשלה ה-26 ועם כינונה נשאר שחל עם תיק המשטרה, שהורחב ובהתאם שונה שמו למשרד לביטחון פנים, תפקיד בו נשאר עד סיום הקדנציה ב-1996.
במשך השנים נחשב למקורבו של שמעון פרס, ולאחר פרישתו מן הכנסת, המשיך להיות פעיל במפלגת העבודה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימתה לכנסת, וב הוצב כמועמד אחרון במקום ה-120 ברשימת העבודה לכנסת.
לאחר נטישת החיים הפוליטיים חזר שחל לעבודתו כעורך דין.
בין השאר, הוא מייצג בערכאות משפטיות את החברה לישראל בשליטת עידן עופר וכן את מרכז פרס לשלום.
בנו, עפר שחל, הוא עורך דין ודירקטור.
בתו, עידית שחל הלפרין, היא עורכת דין ואומנית.
משה רחמילביץ' (2 בספטמבר 1899, תרנ"ט – 13 באוקטובר 1985, תשמ"ה) היה רופא פנימי, מאבות מקצוע הרפואה בישראל.
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 1964.
רחמילביץ' נולד בקיץ ב-2 בספטמבר 1899 במסטיסלב שבאימפריה הרוסית (כיום בתחומי בלארוס), וגדל בבוברויסק.
אביו אליעזר רחמילביץ, שהיה סוחר עצים, הקפיד על חינוך יהודי-ציוני.
לאחר לימודי הגימנסיה למד רפואה בגרמניה.
ב-1926 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בבית החולים ביקור חולים בירושלים.
ב-1927 נבחר לצאת להשתלמות בארצות הברית, שם עבד והתמחה בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
לאחר שובו לארץ עבד בבית החולים הדסה.
ב-1948 פונתה המחלקה הפנימית שניהל מהר הצופים ל"בית הדגל", וב-1961 עברה לעין כרם.
בנוסף היה רחמילביץ' רופאם האישי של מנהיגי מדינת ישראל.
הוא היה מראשוני בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית (שהוקם ב-1949) וכיהן כדקאן הפקולטה בין השנים 1958 ו-1961. עסק במחקר רפואי ובפרט בחקר מחלות הדם.
בשנת 1980 עמד בראשות ועדה שבחנה את מצב רפואת השיניים בישראל.
זכה בפרס ישראל לרפואה בשנת 1964, בתואר יקיר ירושלים (1970) ובתוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית (1973), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1982) ואוניברסיטת תל אביב (1984).
היה נשוי לחווה לבית פומרנץ עד מותה, אב לשני בנים, שניהם פרופסורים לרפואה: דניאל (מומחה במחלות דרכי העיכול ורפואה פנימית) ואליעזר (המטולוג);.
משה רחמילביץ' נפטר ב-13 באוקטובר 1985 מסרטן המעי הגס, בגיל 86, כ-10 שנים לאחר שהתאלמן.
רחוב ראשי בשכונת פסגת זאב בירושלים קרוי על שמו.
בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה.ראו: ד"ר משה רחמילביץ': מחלות רימבטיות של הלב (ישיבה ב', 31 במאי), היפרטוניה ומחלת אבני הכליות (עם ד"ר פריץ דרייפוס, ישיבה ד', 1 ביוני)
משה רסיוק (נולד ב-31 במרץ 1954) הוא מלחין ישראלי, מורה למוזיקה ולניצוח.
רסיוק נולד בחיפה והחל את לימודי המוזיקה אצל המלחין צבי הרי נדל.
הוא בוגר האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב והמחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
באקדמיה למד קומפוזיציה אצל פרופסור אבל ארליך ובשנת 1980, לאחר קבלת התואר, המשיך בלימודיו אצל פרופסור יוסף טל בירושלים.
בשנת 1982 זכתה יצירתו "קדים" בפרס ראשון בתחרות למלחינים צעירים, ביוזמת הסינפונייטה הישראלית באר שבע בניצוח מנדי רודן.
מאז נוגנה היצירה על ידי התזמורות המובילות בארץ ובכללן התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, לרבות בסיור קונצרטים באוסטרליה.
במלאת יובל למדינת ישראל ב-1998, נוגנה "קדים" בקונצרט חגיגי בפינלנד בניצוח אוסמו וונסקה, ובהמשך הוקלטה לשירות השידור של מערב גרמניה.
יצירתו של רסיוק "עבודה זרה" זכתה ב-1991 בפרס אקו"ם, ונוגנה מאז בידי התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת "המאה" באוסקה, יפן, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הפילהרמונית של נובוסיבירסק, רוסיה.
בין יצירותיו הקוליות של משה רסיוק "רחוב השוק", למקהלה, שבוצעה בידי "זמרי קאמרן" בניצוח אבנר איתי ולאחר מכן בידי זמרי ה־BBC בלונדון, "כיכר סדום" למקהלה ולכלי נקישה, זוכת פרס אנגל ליצירה ישראלית מקורית (1991), "חזון העצמות היבשות", בהזמנת הזמריה השש-עשרה, "נביא בשער" לטנור סולו, מקהלה ותזמורת, "צפרירים", למקהלת ילדים, ואחרות.
רסיוק מרצה במדרשה למוזיקה שבמכללת לוינסקי ומנצח על מקהלת כפר שמריהו.
באוגוסט 2012 קיבל דוקטורט מטעם אוניברסיטת תל אביב, נושא העבודה הוא "יחזקאל בראון והשפעת הזמרה הגרגוריאנית על יצירתו".
רסיוק שר במשך שנים במקהלת זמרי קאמרן של אבנר איתי.
רסיוק מלמד גם מוזיקה וניצוח.
בתו היא השחקנית, הזמרת ונגנית החלילית רות רסיוק.
בשנת 1982 זכתה יצירתו "קדים" בפרס ראשון בתחרות למלחינים צעירים.
בשנת 1991 יצירתו "עבודה זרה" זכתה בפרס אקו"ם.
בשנת 1991 זכתה יצירתו הקולית "כיכר סדום" למקהלה ולכלי נקישה, בפרס אנגל ליצירה ישראלית מקורית.
בשנת 1995 זכה משה רסיוק בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים .
"קדים", לתזמורת קאמרית, ביצוע ראשון: הסינפונייטה הישראלית באר שבע בניצוח מנדי רודן, 1982 היצירה זכתה בפרס ראשון בתחרות למלחינים צעירים מטעם הסינפונייטה.
"הרי אדום", לתזמורת מיתרים, ביצוע ראשון התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח נועם ייני, 1988.
"עבודה זרה", ביצוע ראשון על ידי התזמורת הסימפונית חיפה בניצוח סטנלי ספרבר ב-1993.
"קרנות המזבח" ל-4 קרנות יער ותזמורת סימפונית.
בוצעה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית חיפה בניצוח נעם שריף ב-2012.
רביעיית כלי קשת מספר 1 נכתבה ב-2015 (לזכר מורו הראשון צבי הרי נדל), בוצעה לראשונה על ידי רביעיית כרמל ב-2017.
משברי ים ל 8 חליליות
חמישה שירי ילדים למילים של המשורר ע.
הלל ביצוע ראשון: מקהלת קאמרן, 1981
ביצוע ראשון זמרי קאמרן, אבנר איתי, 1982.
"כיכר סדום", למקהלה מעורבת וכלי הקשה, על פי התלמוד בעריכה לספר האגדה של ביאליק ורבניצקי, ביצוע ראשון זמרי קאמרן, אבנר איתי, 1987.
"חזון העצמות היבשות" למקהלה מעורבת ללא ליווי.
בוצעה לראשונה במסגרת הזמריה ה-16 בשנת 1992.
"למדני אלוהי" למקהלה מעורבת (או קולות שווים) ופסנתר בוצעה לראשונה בשנת 2000.
"שירי פילגשים" לסופרן וארבעה צ'לים.
בוצעה לראשונה בערב שהוקדש למשוררת בשנת 2002.
"ובשמי העיר העתיקה - עפיפון" לאנסמבל קולי וטימפני.
"נביא בשער" לטנור סולו, מקהלה מעורבת ותזמורת בוצעה לראשונה ב-2011.
"הזהו אדם?" אופרה במתכונת קונצרטית עם נגני כלי מיתר, כלי נשיפה וכלי הקשה.
"קטעי היצירה יורחבו למתכונת של הצגה אופראית תיאטרונית".
משה שוקד (נולד ב-10 בדצמבר 1936) הוא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומכהן במכללת רופין כראש תוכנית מ.א.
משה שוקד נולד בשכונת פלורנטין בתל אביב.
בספרו "מסע ישראלי", הוא מתאר את החיים בשכונה כחיים של שלום בין עדות שונות, דתיים וחילוניים.
לימודיו לתואר ראשון היו בסוציולוגיה ובהיסטוריה של המזרח התיכון, ואת התואר השני סיים בסוציולוגיה, שניהם באוניברסיטה העברית.
בתקופת לימודי התואר השני (בראשית שנות ה-60) עבד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית כסוציולוג של חבל הנגב.
שם עמד על בעיות קליטת העלייה בקרב העדות השונות, מתוך מציאות קרובה ולא בשאלונים, ומכאן הגיע לאנתרופולוגיה.
את עבודת המאסטר עשה בהנחיית פרופ' יוסף בן דוד בנושא: "ארגוני המשפחה בתהליך ההסתגלות למושב".
את הדוקטורט השלים באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה בשנים 1968-1964 בהנחייתו של פרופ' מקס גלקמן, אשר הכשיר רבים מראשוני האנתרופולוגים הישראלים כמו שלמה דשן, עמנואל מרקס, יצחק עילם ודון הנדלמן.
בשנת 1969 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב.
במשך השנים היה קשור בביצוע והנחיה של מחקרים יישומיים בישראל, איראן, ופרו.
רבים מספריו של שוקד נכתבו בשיתוף עם חברו לספסל הלימודים החל מהשנה הראשונה באוניברסיטה, פרופסור שלמה דשן, כשכל אחד חוקר בנפרד, אולם חלק ממחקריהם פורסמו במשותף.
שוקד היה מרצה וחוקר אורח באוניברסיטת מנצ'סטר, במכון הטרופי המלכותי באמסטרדם, בקווינס קולג' (אוניברסיטת ניו יורק), באוניברסיטת סטוקהולם, באוניברסיטת איווה, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ובאוניברסיטת ברלין.
שוקד נמנה עם מייסדי כתב העת "קתרסיס" ומשמש כיום כחבר מועצת המערכת.
שוקד אימץ את שם המשפחה "שוקד" כמחווה למושב שחקר במסגרת עבודת המאסטר שלו, שוקדה (בעבודתו כינה את היישוב "רוממה").
כשהתחילה האינתיפאדה הראשונה פרסם משה שוקד מכתב למערכת עיתון הארץ שכותרתו הייתה: "הגיעה העת למרי אזרחי בציון", הוא חתם עליו אז כיו"ר האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
בעקבות מכתב זה, שעמד על מה שראה שוקד כחטא השתיקה מול הכיבוש המתמשך, התארגנה קבוצה שכללה את אבישי ארליך, ליאון שלף, ענת בילצקי, אורי מאור, טובה רוזן, ישראל גרשוני, אריאלה פרידמן ואחרים שהתקבצו ממחלקות שונות באוניברסיטה להקים את "עד כאן".
הייתה זו תנועה של אנשי האוניברסיטה נגד הכיבוש, והמשיכה להתקיים עד הסכמי אוסלו.
הם ענדו על דש בגדם כפתור עם הכיתוב: "עד כאן!
אוניברסיטת תל אביב הייתה האוניברסיטה היחידה שהתקיימה בה פעילות רציפה של חברי סגל כנגד הכיבוש.
הפעילות שכללה ארגון כנסים, הפגנות בקמפוס ומחוצה לו, וכיוצא בזה נעשתה כולה על ידי חברי הקבוצה.
באותה תקופה הרבה שוקד לכתוב בענייני השעה בעיתון הארץ.
ספר המבוסס על הדוקטורט של שוקד שראה אור במהדורה ראשונה ב-1971 ועליו קיבל את פרס יצחק בן-צבי.
בעבודת הדוקטורט שב למושב של יוצאי הרי האטלס בנגב סמוך לנתיבות, בו עבד במסגרת תפקידו במחלקה להתיישבות, והתגורר בו תקופה של שנה וחצי (1967-1965).
הוא עקב אחרי הפעילות בתחומי הכלכלה, המשפחה, הדת והפוליטיקה הקהילתית.
הספר עוסק בתהליכים העוברים על בני קהילה אחת שהגיעו כולם מהרי האטלס שבמרוקו, שם הם היו סוחרים נודדים בין שבטי הברברים, סנדלרים, נפחים, נגרים, ואשר הפכו בארץ לחקלאים במושב קואופרטיבי.
הספר נסב סביב המתרחש בחיי המשפחה, הקהילה, הדת, ומתאר כיצד קהילה שהייתה מפוצלת למשפחות שדירוגן נקבע על פי התעסוקה ומעמד כלכלי-חברתי, הופכת לקהילה של שווים במושב - באמצעים ובמעמד.
אין זה תהליך קל, והספר מתאר את הקונפליקטים והקשיים שהיו כרוכים במעבר - למשל, כשמנהיג הקהילה שהיה עשיר במרוקו הופך בארץ לרועה צאן קשה יום.
חידושו של שוקד במחקר הוא בניתוח תהליך הטרנספורמציה של קהילה מסורתית לכלכלה מודרנית ולמבנה חברתי חדש, שינוי שהתרחש במהירות יחסית.
הם נחלו הצלחה, הם הפכו לחקלאים מיומנים והצליחו לבסס כפר מפותח למדי באותה תקופה.
ספרם של שוקד ושלמה דשן שראה אור ב-1974, העוסק בבעיות חברה ותרבות של יוצאי צפון אפריקה, מעין פרק ב' של ספר הדוקטורט.
הספר דן בשאלות ספציפיות: שוקד בעולמם של עולים ממרוקו ודשן בעולים מתוניס.
הספר עוסק בבעיות של שינוי תרבותי.
אחד מפרקיו עסק בשאלת העקרות של גברים.
בהרי האטלס, גברים לא הואשמו בעקרות, ואילו בישראל הרפואה מייחסת עקרות גם לגברים.
שוקד מראה כיצד מתמודדים עם דילמה קשה זו, ואיזה חידוש תרבותי מאפשר השלמה עם פגיעה זו במעמד הגברים.
בנוסף, בודק שוקד, מה קורה ליחסי המשפחה המורחבת כשחבריה אינם חיים כולם במקום אחד, כשנוצר פיזור, וכיצד מתמודדים עם מציאות זו.
דור התמורה: שינוי והמשכיות בעולמם של יוצאי צפון-אפריקה
ספר זה מסכם את מחקריהם של שוקד ושלמה דשן על יוצאי צפון אפריקה.
מהדורה ראשונה שלו התפרסמה ב-1977 ומהדורה שנייה ומעודכנת, הכוללת פרקים נוספים יצאה ב-1999. שניהם עבדו בקהילות שונות בנגב.
הספר מנסה להראות את החוויה של העלייה מצפון אפריקה בממדי חיים שונים.
דשן ושוקד עמדו במיוחד על שאלת הדת.
תרומתו של שוקד לנושא היא בהיותו הראשון שכתב על תופעת המסורתיות של יוצאי צפון אפריקה ועדות המזרח בכלל.
הוא קרא לזה 'דתיות של מסורת' והסביר את הגורמים החברתיים והתרבותיים המעודדים דפוס דתיות זה.
כיום מובן מאליו שמסורתיות שכיחה יותר אצל עדות המזרח מאשר אצל האשכנזים.
שוקד תיאר זאת במאמר שהתפרסם לראשונה בכתב העת מגמות (1984).
גם ספר זה משותף לשוקד ושלמה דשן, וראה אור ב-1982. בספר זה מוצגת עבודתו של שוקד בקרב ערביי יפו יחד עם המחקר של דשן על יהודי צפון אפריקה.
מעמידים הם זה לצד זה את הערבים מחד ויהודי המזרח מאידך, קבוצות המצויות בשוליים של החברה הישראלית.
את מחקרו ביצע שוקד בשנים 1972–1974, בקהילה המהווה את שארית הפליטה של ערביי יפו שעד 1948 הייתה העיר הערבית הגדולה בישראל.
היו בה מעל מאה אלף ערבים, ובעת המחקר נותרו בה כ-10,000 ערבים ממוצא מוסלמי ונוצרי.
שוקד ניסה לבדוק את אופי וארגון חיי הקהילה ביפו.
הנושא המרכזי בחלק מן הפרקים הוא מאבקם של צעירים מוסלמים בוועד הממונה על רכוש הואקף המוסלמי, שהתמנה על ידי הממשלה.
התזה של שוקד הייתה שהמניע של המאבקים הוא קוד הכבוד.
קוד הכבוד הזיק מצד אחד לניהול הקהילתי, אבל מצד שני הוא נתן ביטוי לתרבות הייחודית, לתחושת הזהות הלאומית, ולקשר בין אנשים.
ספרו זה של שוקד, ראה אור ב-1988, והוא עדיין המחקר האתנוגרפי המקיף ביותר שעוסק בישראלים היורדים.
שוקד בדק את היורדים בני המעמד הבינוני ברובע קווינס בניו יורק.
הוא חי בקרבם עם משפחתו במשך שנתיים (1984-1982), וילדיו הלכו שם לבית ספר.
שוקד לא מצא שם חיי קהילה ייחודיים של היורדים, ולא ניתן היה לזהות ארגונים ישראליים במרחב ניו יורק.
הוא תיאר כיצד מתבטאת הישראליות אצל היורדים על אף העדר גיבוש קהילתי.
דוגמה לכך נמצאת בפרק בו הוא מתאר את מפגשי השירה בציבור.
היורדים מבטאים את הזהות הישראלית במיוחד באמצעות שירה בציבור.
שוקד קרא לאירועים מסוג זה מפגשים מזדמנים, שאינם כרוכים במחויבות מתמשכת.
הוא טען בספר, מה שאכן קרה, שרוב היורדים לא ישובו ארצה.
ספרו של שוקד שיצא לאור לראשונה ב-1995. בארצות הברית קיימים כעשרים בתי כנסת הומוסקסואלים, הממוקמים בערים הגדולות, ובניו יורק מצוי בית הכנסת ההומוסקסואלי הגדול מביניהם, המונה כאלף חברי קהילה ונוסד ב-1972. כאן למד להכיר אנשים המבטאים זהות כפולה: זהות של הומוסקסואלים ולסביות, אבל גם זהות של יהודים.
מסקנות מחקרו מדגישות מאבק על זהות כפולה זו.
הוא בחן כיצד הם מתמודדים עם בעיות ומצוקות, אישיות וחברתיות ומחפשים להן פתרון.
בבית הכנסת יש כיום גם מיעוט משתתפים הטרוסקסואלים.
הם יצאו למשל למאבק לצורך השתתפותם במצעד התמיכה בישראל המתקיים מדי שנה בשדרה החמישית בניו יורק.
שוקד תיאר גם את תהליך המיסוד - כיצד הופך בית הכנסת מחבורה וולונטרית למבנה ביורוקרטי הדומה לבית כנסת אמריקאי רגיל.
הם מתחילים כחבורה רדיקלית מורדת והופכים את בית הכנסת למוסד ממוסד ומפותח, שונה מאוד ממה שהכיר בשנותיו הראשונות.
במהלך השנים המשיך שוקד לפרסם מאמרים על בית הכנסת.
שוקד גם כתב מספר מאמרים העוסקים בחיי הומוסקסואלים במסגרות אחרות, ובמיוחד בנושאי קבוצות תמיכה, לביסקסואלים, קשישים, המכורים למין.
מחקרים הדנים באנשים העומדים בפני בעיות אישיות-חברתיות ומחפשים להם פתרון.
בכל מאמר ניסה לחשוף את הסיבה ואת התמורה של ההצטרפות לקבוצה.
אלו אינם תמיד מה שאנו מניחים מראש, מה שהאיש ברחוב מדמיין כשהוא רואה כותרת של מפגשי קבוצות.
ספר מקורות בעריכת שוקד ודשן שיצא לאור ב-1983 של המחקרים האנתרופולוגיים על העבר וההווה של יוצאי ארצות האסלאם.
הספר כולל מבוא לנושא העדתיות ומעבודותיהם של העורכים.
ספר מקורות שהתפרסם ב-1998 להוראת האנתרופולוגיה בעריכת שוקד ודשן.
הספר כולל מבוא של העורכים אודות התפתחות האנתרופולוגיה ומציג מבחר של מחקרים מישראל ומהקלאסיקה העולמית.
ספרו של שוקד שהתפרסם בשנת 2002. זהו תיאור אוטוביוגרפי של אנתרופולוג יליד הארץ, המשחזר את המסלול שהוביל למתודה ולשדות המחקר.
הוא עוסק גם באקדמיה הישראלית, מברר את יחסו של האקדמאי הישראלי למצב הפוליטי הישראלי הייחודי, ואת המעורבות של אקדמאי בחיי היום-יום.
הרצל לא גר כאן יותר
ספרו של שוקד משנת 2005, המתמקד בפרידה מהמציאות הפוליטית.
בספר זה הוא חושף את המגבלות במעורבותו של איש אקדמיה במציאות היומיומית.
מבטא הוא את הקושי להיות ישראלי, את תחושות התקווה המתרחקת וחוסר האונים בסביבה המסרבת להתמודד עם מהלך ההיסטוריה.
שוקד ממשיך כיום בעיבוד חומרים המצויים בידו ממחקרים קודמים ומפתח התעניינות במצבם של יוצאי אתיופיה בישראל.
מינקוביץ (שוקד) משה (תשכ"ח), מחמולה לאגודה: ארגונים משפחתיים בתהליך ההסתגלות למושב.
ירושלים: בית הספר לכלכלה ולמדעי החברה ע"ש קפלן, האוניברסיטה העברית.
שוקד משה ודשן שלמה (תשל"ז, מהדורה מורחבת תשנ"ט), דור התמורה: שינוי והמשכיות בעולמם של יוצאי צפון אפריקה.
שוקד משה, מרקס עמנואל ודשן שלמה (עורכים, תש"מ), פרקים באנתרופולוגיה חברתית.
ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן.
דשן שלמה, ושוקד משה (עורכים, תשמ"ד), יהודי המזרח: עיונים אנתרופולוגיים על העבר וההווה.
שוקד משה, ודשן שלמה (עורכים, תשנ"ח), החוויה הבין תרבותית.
שוקד משה (תשס"ג), מסע ישראלי: תל אביב, ניו יורק ומה שביניהן.
תל אביב: ידיעות אחרונות, ספרי חמד.
שוקד משה (תשס"ה), הרצל לא גר כאן יותר.
שוקד משה (2012), מסע אנתרופולוגי: תצפית מרחוק ומקרוב, הוצאת רסלינג.
שקד משה, תמונות מפסיפס אתנוגרפי: מפגשים, חוויות ותובנות, הוצאת כרמל, 2022
מאמרים נבחרים מתוך ספרים וכתבי עת
וינגרוד, אלכס ומינקוביץ (שוקד) משה (תשנ"ג), "דפוסי קליטה של דור שני במושבי עולים".
מינקוביץ (שוקד) משה (תשנ"ג), "קשרי שארות בתהליך ההסתגלות למושב".
מינקוביץ (שוקד) משה (תשכ"ז), "דיון: בעיות דמוגרפיות ואקולוגיות" מתוך מיזוג גלויות (עורכים ש.נ.
זלוצ'ובר), ירושלים: האוניברסיטה העברית, הוצאת מאגנס, עמ' 164–167.
שוקד משה (תשל"א), "רשתות חברתיות, תמריצים כלכליים ושינויים בחלוקת העבודה בין גברים ונשים במושב עולים".
שוקד משה (תשל"ב), "סלע-כפר במשבר קליטה" מתוך מושבי עולים בישראל (עורך ע.
שפירא) ירושלים: המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, עמ' 75–88.
שוקד משה (תשל"ט), "תהליכי מיסוד ארגוני במושב העולים".
מתוך ישראל דור ההתהוות (עורך א.
שוקד משה (תש"מ), "משררה אישית לרב ממונה – שינויים במעמד המנהיגות הדתית בקרב יהודי הרי האטלאס מהתקופה הקולוניאלית ועד ההתיישבות בארץ".
מתוך יהדות צפון צפון אפריקה במאות י"ט, כ' (עורך מ.
אביטבול) ירושלים, מכון בן-צבי, עמ' קט-קיט.
שוקד משה (תש"מ), "עבר והווה במבנה ההנהגה הדתית בקהילת יוצאי הרי האטלס".
מתוך פרקים בתולדות החברה היהודית בימי-הביניים ובעת החדשה (מוקדשים לפרופ' יעקב כ"ץ, עורכים עמנואל אטקס, יוסף שלמון) ירושלים: הוצאת מאגנס, עמ' תע'-תפא.
שוקד משה (תש"מ), "קיום יהודי בסביבה ברברית".
שוקד משה (תשמ"א), "היבט אנתרופולוגי לבעיית האינטגרציה – אירועים בבית ספר אזורי".
שוקד משה (תשמ"ג), "להבהרת דפוסי התוקפנות בקרב יוצאי מרוקו".
שוקד משה (תשמ"ד), "מצוות מול מסורת: מגמות בדתיות עדות המזרח".
שוקד משה (תשמ"ו), "חיי הדת בעולמם של יוצאי המזרח".
מתוך מחצית האומה (עורך ש.
שוקד משה, (תשמ"ח), "חותם העלייה על חיי המשפחה של יוצאי מרוקו בישראל".
שוקד משה (תשמ"ט), "אלימות ברפרטואר העדתי" מתוך אלימות וסובלנות (עורכים צ.
שוקד משה, (תשנ"א), "יורדים בניו יורק: אתניות ישראלית כהוויה של מפגשים מזדמנים" מגמות, כרך ל"ג (2) עמ' 145–163.
שוקד משה, (תשנ"ג), "עם הזמר: ילדי הנסיבות – מהגרים מישראל בניו יורק".
מתוך עלון למורה במדעי החברה, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, המזכירות הפדגוגית, עמ' 97–110.
שוקד משה (תשנ"ט), "קבר הצדיק וזכות-אבות בראי התקופה".
שוקד משה (תש"ס), "על חטא שלא כל-כך חטאנו במחקר יהודי המזרח".
הרב משה ריבלין (מכונה משה מגיד ריבלין; אלול ה'תק"ם, קיץ 1780 - כ"ח באלול ה'תר"ו, 19 בספטמבר 1846) היה מגיד מישרים ומנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים בשנים תר"א - תר"ו (1841–1846).
נולד בשנת 1782 בעיירה שקלוב ליד מוהילב שעל הדנייפר, באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לציפורה ולרב הלל ריבלין, בנו של הרב בנימין ריבלין, ומי שלפי המסורת המשפחתית היה מראשי עליית תלמידי הגר"א וממנהיגי ציבור הפרושים בארץ ישראל.
למד בישיבת שקלוב שייסד סבו מצד אביו, כיהן בשקלוב כמגיד מישרים.
היה פעיל למען יישוב ארץ ישראל והתפרסם בכינוי "המגיד דורש ציון".
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תקצ"ח (1838) החליט לעלות לארץ ישראל, ובאותו זמן גם נשלח על ידי רוזני וילנה לכהן כמנהיג עדת הפרושים, בשל סכסוכים שנתגלעו אז, ובשל המצב הכלכלי הדחוק.
הרב ריבלין קיבל מכתבי מינוי מרבני כל העדה האשכנזית בירושלים שהייתה מפולגת לשניים.
להזמנה זו הצטרפו גם מנהיגי ישראל ורבנים מליטא ומרייסין.
בדרכו לארץ-ישראל עבר בין קהילות שונות, כווילנה, מינסק וקרלין, ודרש למען ציון וירושלים.
כן אסף כסף לטובת היישוב וחיזק את מנגנון התרומות לטובת ישוב הארץ.
בערב סוכות ה'תר"א (1841) הגיע לקושטא, ושם נתעכב כמה חודשים בשל המלחמה בין הטורקים למוחמד עלי.
בזמן שהותו בקושטא נפגש עם משה מונטיפיורי ודן עמו על דרכים לתיקון מצבו של היישוב היהודי בארץ ישראל.
הרב ריבלין הגיע ליפו באדר ה'תר"א (1841).
בדרכו נלווה אליו רבי שמואל סלנט שהיה לימים רבה של ירושלים.
הרב ריבלין הצליח להשכין שלום בתוך העדה, וכן עם העדה הספרדית, והסדיר את מצבה הכללי של הקהילה.
רכש חלק מאדמות כפר השילוח לנטיעה וזריעה.
נפטר בירושלים בכ"ח באלול ה'תר"ו (1846).
חלק מדרשותיו נדפסו בידי נכדו, שלמה זלמן ריבלין, בספר "חזון ציון".
בנו הרב יצחק אייזיק - ממלא מקום אביו כמגיד בעיר שקלאוו, הוציא לאור את ספר אביו בית מדרש.
בנו הרב אברהם בנימין (אביו של רבי יוסף ריבלין).
בתו ציפורה ציפה - אשת הרב ישעיהו אורנשטיין.
בתו מינה לאה - נישאה בזיווג ראשון לרב שניאור זלמן ריבלין בנו של אליהו יוסף ריבלין ובזיווג שני לרבי נחום לעווי משאדיק.
בתו ראשע דרייזע - נישאה לרב שלמה זלמן לעווי, בנו של הרב יעקב יהודה לייב לעווי.
מצאצאיהם: הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב מנחם בן ציון זקס, יהושע פישל זקס, ד"ר משה חיים זקס, ד"ר יצחק זקס.
משה (מוריץ) שטיינשניידר (Moritz Steinschneider; רמש"ש; א' בניסן ה'תקע"ו, 30 במרץ 1816 – ט' בשבט ה'תרס"ז, 24 בינואר 1907), מייסד המחקר המודרני של הביבליוגרפיה העברית, היסטוריון ומזרחן יהודי צ'כי-אוסטרי-גרמני, מגדולי מלומדי חכמת ישראל במערב.
נולד בעיירה פרוסניץ שבמוראביה לרבי יעקב וקיבל השכלה תורנית וכללית כאחד.
את לימודיו המשיך בניקלשבורג, בפראג ובווינה.
בווינה למד מדעי המזרח, ספרות עברית, שפות שמיות (עברית, ערבית וסורית) וביבליוגרפיה, על אף הגבלות שהוטלו על לימודיו ומחקריו בשל יהדותו.
הוא הצטרף לאגודה קדם-ציונית, אך פרש ממנה לאחר מספר שנים כשהגיע למסקנה שהרעיון בלתי-אפשרי ליישום.
אחרי מעבר בלייפציג ושוב בפראג הגיע לבסוף ב-1845 לברלין, ובה נשאר עד פטירתו.
שם הכיר את צונץ, אברהם גייגר ושאר חוקרי חכמת ישראל.
כסטודנט השתתף באירועי מהפכת 1848, ובאותה שנה קיבל אזרחות פרוסית.
באותה שנה גם נשא לאישה את אוגוסטה לבית אוורבך, והתפרנס בתחילה כמורה פרטי וכדרשן, וכן השתתף בחיבור ובתרגום ספרי לימוד לילדים יהודים.
ב-1850 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג, וב-1859 התמנה מרצה בבית המדרש ע"ש פייטל היינה אפרים בברלין, שבו למדו יהודים ונוצרים מדעי היהדות שלא לשם קבלת תואר.
מ-1860 עד 1869 היה נציג הקהילה היהודית לענייני שבועת היהודים (more judaico), והביע את התנגדותו לטקס זה.
ב-1869 התמנה למנהל בית ספר יהודי לנערות בברלין, משרה שהחזיק בה כעשרים שנה, ובאותה שנה קיבל גם משרת ספרן בספרייה המלכותית בברלין.
הוא דחה הצעה ללמד בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין.
בין תלמידיו היו יצחק יהודה גולדציהר, שניאור זלמן שכטר, חיים ברודי, יהודה ליב מאגנס, אלכסנדר מרקס, ג'ורג' קוהוט, גוטהולד וייל, ארתור בירם ואחרים.
נכדו, גוסטב שטיינשניידר (1899-1981), היה פילוסוף ועלה לארץ ישראל.
בעלה של טוני הלה, מייסדת תיכון חדש בתל אביב.
נכד אחר, קרל (1900-1979), עלה לישראל והתפרסם בגרמניה בזכות תרגום יצירותיו של ש"י עגנון לגרמנית.
שטיינשניידר נפטר ב-1907 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה שבברלין.
בשכונת תל חיים בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
שטיינשניידר מכונה במקורות רבים "אבי הביבליוגרפיה העברית".
הוא פרסם מאמרים ומחקרים לרוב בתולדות הספר העברי והיהודי, בפרט בימי הביניים.
פרסומיו ומחקריו הביבליוגרפיים והאחרים הניחו את התשתית לחקר מדעי היהדות במסגרת תנועת חכמת ישראל.
הוא פרסם קטלוגים מפורטים, כולל ביוגרפיות של המחברים, של ספרי הדפוס בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד ושל כתבי היד העבריים בספריות בברלין, בספריית מדינת בוואריה במינכן, בהמבורג ובליידן.
שטיינשניידר כתב למעלה מאלף וארבע מאות ספרים, מאמרים, קטלוגים, רשימות ביבליוגרפיות ומהדורות מדעיות של חיבורים קדומים, ובנוסף לכך ביקורות ספרים ומכתבים, שחלקם לא פורסמו.
הוא כתב בשפות גרמנית, איטלקית, צרפתית, לטינית ועברית (לרבות פרסומים ברבים מכתבי העת של המשכילים העבריים במזרח אירופה).
מ-1859 עד 1882 ערך כתב עת בשם Hebräische Bibliographie, בעברית "המזכיר".
תחומי מחקרו לא היו בספרות העברית בלבד: הוא עסק גם בכל הספרות המדעית שלפני התקופה המודרנית, בארצות האסלאם ובאירופה וחקר את תרגומי ספרי המדע בין השפות יוונית, ערבית, עברית והשפות האירופיות.
בעיקר התמקד בפילוסופיה, רפואה ומתמטיקה של ימי הביניים.
שטיינשניידר דגל באוניברסליזם ובשוויון והתנגד לרעיונות לאומיים בכלל, ולציונות בפרט.
לאחר מותו יוחסה לו האמירה כי "מטרתה של תנועת חכמת ישראל היא להביא את שרידי היהדות לקבורה מכובדת", ועל אמירה זו נשען גרשום שלום במאמר מפורסם שבו שפך את חמתו על תנועת חכמת ישראל בדורם של צונץ, גרץ, גייגר ושטיינשניידר.
מבחינה דתית אמנם לא היה אורתודוקסי, אך שמר על דעות שמרניות והתנגד לכמה עקרונות של היהדות הרפורמית, בעיקר להחלפת שפת התפילה מעברית לגרמנית.
הוא שאף לעסוק במחקר והיה, לדברי מיכאל מאיר, קיצוני אף מיום-טוב ליפמן צונץ המתבודד בדרישתו להפריד את מדעי היהדות מכל עיסוק מעשי בחיי הדת.
המונח "אנטישמיות" נטבע לראשונה ככל הנראה על ידי שטיינשניידר כביקורת על הגותו של ארנסט רנן.
בין פרסומיו החשובים ביותר של שטיינשניידר:
אמרי בינה, ספר לימוד לבתי ספר יהודיים, ברלין 1847
Manna, עיבודים של שירים בעברית שחוברו מהמאה האחת עשרה עד המאה השלוש עשרה, ברלין 1847
Zunz (כתבי צונץ), ברלין 1857
Die Arabische Literatur der Juden (הספרות הערבית של היהודים), פרנקפורט 1902
מהדורות חדשות של ספריו נדפסו לאורך המאה העשרים, והעיסוק בפרסומיו נמשך גם בראשית המאה העשרים ואחת, לרבות הכנת מהדורה מקוונת של ספרו על התרגומים העבריים.
הוריו (ידוע רק שם אביו - מנחם מנדל) עלו לארץ ישראל מהעיר ריישא שבגליציה והתגוררו בירושלים.
שם משפחתם המקורי היה ניסבוים והוחלף בישראל לריישר על שם עיר מוצאם.
ריישר ביקר במקומות שונים בארץ ישראל ואף נסע ללבנון ולסוריה.
בתחילת שנות ה-20 לחייו החליט ריישר שהשתייך לכולל החסידים של ירושלים, על דעת עצמו, להיות שד"ר של הכולל.
הגיע לגליציה בשנת תרכ"ה בערך ושם כתב את ספרו שערי ירושלים, על-פי זיכרונותיו מחייו בארץ.
הספר נדפס לראשונה בוורשה בתרכ"ח (1868) ונדפס בעוד 12 מהדורות שונות.
בכתביו הוא מתייחס לנושאים מגוונים כמו: איתור כלי בית המקדש, מנהגי תשעה באב בירושלים העתיקה, כמו כן תיאר את תהליך הבנייה של מגרש הרוסים.
בכתיבתו של ריישר משולבים בקיאות בתורה, ידיעת הארץ וחוויות אישיות.
ספריו שנכתבו מתוך אהבה לארץ ישראל השפיעו על יהודי מזרח אירופה, עודדו אותם לתת תרומות ליהודי ארץ ישראל, אף לעלות לארץ וליישב אותה, והיו מבין הספרים בני התקופה שסייעו לצמיחת תנועת חיבת ציון.