tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת ההכנות למסע זה פגש פירי את מת'יו הנסון שהפך ליד ימינו והצטרף אליו לכל מסעותיו הבאים (כולל המסע לכיבוש הקוטב הצפוני).
ביוני 1891 הוביל פירי משלחת נוספת לגרינלנד .
הפעם הייתה זו משלחת רשמית שמומנה על ידי מספר גופים אקדמיים ופירי ניסה לבחון נתיב נוסף לחציית גרינלנד בהתאם למחקר שהגיש ב-1886.
ביולי 1891, דרכם לגרינלנד, שבר פירי את רגלו והמשלחת נאלצה לחנות כחצי שנה בחופיה המזרחיים של גרינלנד עד החלמתו של פירי.
שהות זו בחברתם של התושבים האינואיטים איפשרה לפירי ללמוד ולאמץ את שיטותיהם של ילידי המקום להישרדות בין השאר אימץ פירי את השימוש בבגדי פרווה, למד את שיטת בניית איגלו ואיך להכין מסתורי מזון ואספקה לאורך המסלול.
רק במאי 1892 הבריא פירי והמשלחת יצאה צפונה למרחק של כ-1,000 ק"מ מהמקום בו חנו.
המשלחת הגיעה ל"פיורד אינדיפנדס" בצפון גרינלנד והוכיחה חד משמעית שגרינלנד היא אכן אי.
באוגוסט חזרה המשלחת לכפר האינואטים.
במסע זה הועלו טענות כנגד פירי על צירוף אשתו ג'וזפין (בתור דיאטנית) למשלחת למרות חוסר ניסיונה.
ב-1894 הוביל פירי משלחת נוספת לצפון גרינלנד והיה למערבי הראשון שחזה בשבריו של "מטאוריט של קייפ יורק" .
נגד פירי נמתחה ביקורת על כך ששכנע שישה מהילידים בני שבט האינואיט לחזור איתו לאמריקה ולהביא לשיבטם מוצרים יקרי ערך כשבפועל ארבעה מהם חלו במחלות של העולם המודרני ומתו תוך מספר חודשים.
ב-1898 יצא פירי במשלחת שהגיעה לכף מוריס יסופ המוגדר כנקודה הצפונית ביותר של גרינלנד.
מסע זה נמשך עד 1902. במהלך המסע הגיעה המשלחת לאי אלסמיר, בטריטוריה של קנדה, שם גילה פירי שטחים חדשים.
כהערכה לתגליותיו הועלה פירי בדרגות.
ב-1905 החל פירי בהכנות למשלחת לצפון כשיעדו היה הקוטב הצפוני.
לשם כך גייס כ-75,000 דולר אנשי עסקים אמידים כשהכסף איפשר לו לרכוש ספינת קיטור בשם רוזוולט .
הספינה הביאה את המשלחת עד אזור האי אלסמיר משם יצאו עם מזחלות על גבי אוקיינוס הקרח הצפוני לכוון הקוטב.
בקו רוחב 86° נתקלה המשלחת בסופה שגרמה להיפרדותו של פירי מהשאר.
פירי ניסה להתקדם אך הגיע ב-20 באפריל 1906 עד קו רוחב 86° ו-'30 כשמזונו אזל והוא נאלץ לחזור על עקבותיו.
פירי טען שב-21 באפריל, לפני שפנה חזרה, הגיע לקו רוחב 87° ו-'06 המהווה את הנקודה הצפונית ביותר אליה הגיע אדם מערבי אך מידע זה לא תועד ביומן המסע שלו לכן יש המפקפקים בהישג.
במאי חזר פירי לאונייתו רוזוולט והמשיך את מחקריו משם.
בספר שפרסם ב-1907 בשם "Nearest the Pole" טען פירי שבאחת מהנקודות בהן עבר במשלחת של 1905 צפה על אי לא ידוע בשם "קרוקר" .
ב-1913 יצאה משלחת לאמת גילוי זה והגיעה למסקנה שהאי "קרוקר" לא קיים.
בדצמבר 1906 העניקה אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק לפירי את "מדליית האבארד" על הישגי משלחתו.
ביולי 1908 יצא פירי שוב בראש משלחת בת 22 אנשים (לא כולל מקומיים) במטרה לכבוש את הקוטב הצפוני.
גם במסע זה השתמש פירי בספינה רוזוולט והוא יישם פירי את הניסיון שצבר במסעות קודמים כשבין השאר שלח סיירים להכין מאגרי אספקה למשלחת העיקרית.
האונייה חנתה בכף שרידן באי אלסמיר ושהתה שם עד פברואר 1909 ואז יצאה לדרך צפונה כשבדרכה הקימה בסיס בכף קולומביה.
עם הזמן חזרו חלק מהצוותים לאונייה כשבשלב האחרון, במרחק של כ-240 ק"מ מהקוטב, נשאר פירי בראש צוות שכלל את עוזרו מת'יו הנסון וארבע מקומיים ועם 5 מזחלות ו-40 כלבים.
ב-6 באפריל 1909 הגיעה המשלחת למרחק של 5 ק"מ מהקוטב (קו רוחב 89° ו-'57) ופירי החל לערוך בדיקות לאימות המקום המדויק של הקוטב.
בהמשך ערכו פירי והנסון מספר צעדות לעבר הנקודה בה נמצא, להערכתם, הקוטב הצפוני.
ב-7 באפריל החלה המשלחת את דרכה לאונייה אליה הגיעה בסוף אפריל וביולי אותה השנה הפליגה האונייה לנמל הבית.
בהגיעו לניו יורק טען החוקר פרדריק קוק , שהיה שותף במשלחת השנייה של פירי לגרינלנד, שהוא הגיע לקוטב כבר ב-1908,לפני פירי.
בדיקות של אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק ותת-הוועדה לענייני ים של בית הנבחרים של ארצות הברית הכירו בהישגיו של פירי ורשמו את כיבוש הקוטב הצפוני על שמו.
ב-1911, לאחר שהוענקה לו דרגת אדמירל, פרש מהצבא וחזר לביתו ב"איגל איילנד" שלחופי מיין.
ב-1909, כשהוא עוד בשירות, מונה פירי לנשיא "מועדון החוקרים" בניו יורק, תפקיד אותו מילא עד 1916.
ב-1916 מונה ליו"ר "הוועדה הלאומית לסיירת האווירית של החוף" (המשוייכת ל-Aero Club of America ) שקידמה סיורי אוויר לאורך חופי ארצות הברית לגילוי ספינות וצוללות אויב.
גישה זו יושמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה.
השימוש בשירותים אוויריים הביא, בין השאר, לפיתוח שירותי דואר אוויריים .
ב-1896 היה פירי הראשון לזכות במדליית קולום לגאוגרפיה
ב-1902 היה פירי הראשון לזכות במדליית צ'ארלס ד.
באותה שנה זכה פירי במדליה מיוחדת מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון.
מדליות מהסניפים של ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק בוושינגטון, פילדלפיה , שיקגו.
מדליות מהסניפים של ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק בגרמניה, איטליה, אוסטריה, הונגריה, בלגיה וספרד .
תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם קולג' "בודווין" ואוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד.
חבר כבוד בארגונים כמו "לשכת המסחר של מדינת ניו יורק" , "אגודת פנסילבניה" (Pennsylvania Society), "החברה הגיאוגרפית של מנצ'סטר" (Manchester Geographical Society) ו"החברה הגיאוגרפית המלכותית של הולנד" (Royal Netherlands Geographical Society).
גביע מיוחד מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד.
הוקרה מטעם הקונגרס של ארצות הברית .
ב-1913 זכה באות קצין גדול בלגיון הכבוד הצרפתי.
פירי נישא ב-11 באוגוסט 1888 לג'וזפין ססיליה דיביטש (1955-1863) ולזוג נולדו שלושה ילדים (רוברט, מארי ופרנסין שנפטרה זמן קצר לאחר לידתה).
לאחר הנישואין עבר הזוג לגור באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי ולאחר תקופה עברו לפילדלפיה, פנסילבניה.
בתחילת המאה ה-20 גרה המשפחה ב"איגל איילנד" שלחופי מיין.
ב-1914 עברה המשפחה לבית בשכונת אדמס מורגן בוושינגטון די.
פירי גר בבית זה עד פטירתו ב-1920. הובא למנוחות בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
עוזרו הנאמן הנסון נקבר לידו ב-1988.
פירי הרבה להיעדר מביתו בגלל מסעותיו וההערכה היא שבמהלך 23 השנים הראשונות לאחר הנישואים שהה פירי עם משפחתו רק שלוש שנים.
חוקרים טוענים שבתקופה בה שהה במסעותיו ניהל פירי יחסים עם נשים משבט האינואיטים ושעם אחת מהן, נערה בת 14 בשם אהליקסינדווה (Ahlikasingwah), הוליד 2 ילדים.
פרשת הקשרים בין פירי וחברי המשלחות לנשות השבטים האינואיטים בגרינלנד נחקרו על ידי סמואל אלן קאונטר (שכתב על הפרשה ספר בשם North Pole Legacy: Black, White, and Eskimo) ועל ידי החוקר וואלי הרברט (שהתייחס לפרשה בספרו The Noose of Laurels).
ב-1923 הוציאה ג'וזפין ספר בשם "My Arctic journal : a year among ice-fields and Eskimos" בו סיפרה על חוויותיה מהתקופה בה ליוותה את בעלה במשלחת בגרינלנד 1891–1892 ואת פגישותיה עם בני השבטים האינואיטים.
לאורך השנים נמתחה ביקורת כנגד פירי וחברים במשלחות שלו על התנהלותם מול המקומיים בני שבטי האינואיטים.
קיום קשרים אינטימיים עם בנות השבטים שהביאו ללידת ילדים.
פירי שכר את השירות של הגברים האינואיטים לסייע למשלחותיו.
כחלק מעסקה זו ליוו משפחותיהם של הגברים את המשלחות כשהנשים עסקו, בדרך כלל, בתפירת בגדי עור לאנשי המשלחת.
מבקריו של פירי טענו שפירי השאיר את הנשים והילדים האינואיטים במחנות לאורך מסלולן של המשלחות כשהם בבדידות לתקופות ארוכות תוך ניתוק מהשבט ובסביבה בה המזון מצומצם.
לקיחת שישה מבני שבטים בחזרה לניו יורק לצורך מחקר ב (כולל שני ילדים).
לאחר שהוחזקו בתנאים קשים נדבקו ארבעה מהם בשחפת ונפטרו.
לאחר שקבורתם זוייפה נותחו הגופות ואחת מהן הוצגה במוזיאון.
ב-1986 כתב הסופר קן הרפר את סיפורו של מיניק וואלאס , שהיה אחד מהילדים שהובאו לניו יורק ובנו של האינואיטי שגופתו הוצגה במוזיאון.
פירי הואשם גם בכך שהיה עסוק במסעותיו והזניח לחלוטין את האינואיטים שהביא לניו יורק ושרק ב-1909 התפנה לסייע למיניק כששמבקריו טענו שעשה זאת רק כדי לצמצם את הביקורת נגדו.
לקיחת "מטאוריט קייפ יורק" מרשות הילידים והעברתו לניו יורק.
מטאוריט זה היווה את מקור הברזל היחיד של הילידים לייצור כלי ציד ועבודה.
ביקורת כללית יותר הושמעה על כך שפירי טבע במסעותיו מודל של ניצול משאבי המקום לטובת חברי המשלחות.
במהלך המאה ה-20 התרבו המשלחות לגרינלנד והתגבר הציד אחרי אייל הצפון שהביא כמעט להכחדתו.
המבקרים טוענים גם שמשלחותיו של פירי, והמשלחות המאוחרות יותר, הביאו לאינואיטים המקומיים ציוד מתקדם לעבודה וצייד והפכו אותם לתלותיים בציוד זה.
תלות זו הפכה לחרב פיפיות בין משלחת למשלחת כשהשבטים איבדו מיומנויות קדומות.
לאורך השנים חלקו חוקרים על טענתו של פירי שהגיע לקוטב הצפוני.
הטענה העיקרית הייתה שפירי לא הגיש את רישומיו למוסדות רשמיים בארצות הברית אלא רק לאגודת נשיונל ג'יאוגרפיק.
המבקרים טענו שבדיקת המסמכים על ידי ארגון זה הייתה שטחית מאחר שהוא היה בין המממנים ונותני החסות למסעותיו של פירי.
כמו כן טענו המבקרים שהנשיונל ג'יאוגרפיק חסם את הגישה של חוקרים אחרים למסמכיו של פירי ושעורך המגזין של הנשיונל ג'יאוגרפיק, גילברט הווי גרוסבנר , שיכנע את ראשי האקדמיה הלאומית למדעים לא להתערב בוויכוח.
המבקרים טוענים גם שהחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון סמכה את ידיה על ממצאי אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק בארצות הברית על אף החשדות ואף העניקה לפירי מדליה.
כששוחררו מסמכיו של פירי (הקשורים למשלחת איתה כבש את הקוטב הצפוני) לרשות הציבור הועלו מספר טענות על ידי החוקרים שניתחו את המידע:
בשלב האחרון של המסע לא ליווה את המשלחת מומחה ניווט כדי לאמת את תוצאות בדיקותיו של פירי כך שהאימות היחידי היה הרישום של בדיקותיו של פירי.
רישומיו של פירי עצמו אינם עומדים בסטנדרטים הנדרשים במדידות.
מהירות התנועה של פירי בשלב האחרון בו הגיע לקוטב הייתה כפולה (ואף משולשת) משלבי המסע הראשונים.
מהירות זו אינה תואמת לעדותו של העוזר הנסן שסיפר על שדות קרח גסים שאילצו את המשלחת לבצע עיקופים.
ב-1984 הזמינה אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק את החוקר הבריטי וואלי הרברט לבדוק את היומן של פירי ואת ממצאיו המדעיים.
הרברט הגיע למסקנה שפירי זייף את ממצאיו ולכן לא הגיע לקוטב.
הרברט פרסם את מסקנותיו ב-1989 בספר "The Noose of Laurels" ועורר ביקורת רבה וטענות של חוסר אובייקטיביות מאחר ששלילת התואר מפירי פירושה הענקתה להרברט עצמו.
בעיני רבים נחשב הרברט לחוקר הראשון שאכן אומתה בוודאות הגעתו לקוטב הצפוני (ב-1969).
ב-1989 ערכה אגודת נשיונל ג'יאוגרפיק מחקר על התמונות שצילם פירי בקוטב שקבע שפירי הגיע לפחות מ-8 ק"מ מהקוטב אולם מאחר שמצלמת הקודאק והעדשות השונות בהן השתמש לא שרדו לא התקבלו תוצאות המחקר כאמינות.
ב-2005 שיחזר החוקר הבריטי תום אברי את מסעו של פירי לקוטב תוך שהוא מסתייע במזחלות כלבים שנבנו במודל של המזחלות של פירי.
המשלחת של אברי עברה את המרחק מנקודת המוצא לקוטב בחמש שעות פחות מהזמן שלח לפירי לעבור את המרחק.
מספר ספינות של צי ארצות הברית נקראו על שם פירי:
המשחתת USS Peary (DD-226) שנבנתה ב-1920 וטובעה על ידי מטוס יפני בקרבת חופי אוסטרליה בפברואר 1942.
Peary (FF-1073) שנבנתה ב-1972 ושירתה בצי ארצות הברית עד 1992 אז נמכרה לטאיוואן והמשיכה בשירות, תחת שם אחר, עד 2015.
Peary שהושקה ב-2008 ועדיין בשירות.
אוניית משא SS Robert E.
Peary שהושקה ב-1942 לתמיכה בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ופורקה ב-1963.
מוזיאון "פירי-מקמילן" שהוקם בקולג' "בודווין" , מיין שם למד פירי.
שם המוזיאון מנציח גם את חוקר האזור הארקטי דונלד בקסטר מקמילן (1970-1874).
ב-1986 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול לזכרם של פירי ועוזרו הנסון.
מספר אתרים בגרינלנד ובצפון קנדה נקראו על שמו של פירי וביניהם "ארץ פירי" , קרחון פירי , מחוז פירי נונטק , קייפ פירי , מפרץ פירי , תעלת פירי , הר פירי (באנטארקטיקה) וכן מכתש פירי על הירח .
צבא ארצות הברית קרא למחנה צבאי בווירג'יניה על שמו של פירי "מחנה פירי" .
חלק מאוטוסטרדה 22 במהלכה בפנסילבניה נקרא על שם פירי.
ב-1922, שנתיים לאחר פטירתו, חנכה בתו מארי אנדרטה לזכרו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בטקס השתתף נשיא ארצות הברית וורן הרדינג.
ב-1932 הציבה בתו של פירי, מארי, מונומנט לזכרו של פירי בקייפ יורק (משמאל)
רוברט פינסקי הוא משורר, סופר, מבקר, מתרגם ועורך יהודי-אמריקאי.
רוברט פינסקי נולד בניו ג'רזי למשפחה יהודית אורתודוקסית ובילדותו למד מעט יהדות ועברית בבתי ספר יהודיים.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת ראטגרס ולתואר שני ושלישי באוניברסיטת סטנפורד.
בעת לימודיו בסטנפורד התיידד עם המשוררים רוברט האס, ג'ון מתיאס, ואייבור וינטרס.
לימים תרגם יחד עם רוברט האס את שירתו של המשורר הפולני הגדול צ'סלב מילוש.
פינסקי היה פרופסור לאנגלית וכתיבה יצירתית באוניברסיטת בוסטון והיה עורך מדור השירה במגזין "Slate".
פינסקי היה מראשוני המשוררים האמריקאים שהכירו בכוח העצום של האינטרנט לקידום השירה.
הוא יזם והשתתף בכמה מיזמי רשת, אמריקאים וכלל עולמיים, לקידום השירה כשליחה לעולם טוב יותר.
הוא חבר האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
פינסקי השתתף בהופעת אורח (בתפקיד עצמו), בעונה ה-13 של סדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, בפרק "ילדה קטנה בעולם הגדול" (Little Girl in the Big Ten) בה ליסה מתחזה לתלמידת קולג'.
רוברט פינסקי פרסם 20 ספרים שזכו להכרה נרחבת, כיבודים רבים והערכה.
לעברית לא תורגם עד כה אף אחד מספריו.
שירים בודדים משלו תורגמו בידי כמה מתרגמים, ביניהם יהונתן גפן, יעל גלוברמן, משה דור וחוה פנחס-כהן, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים ובאנתולוגיות.
בשנים 2013 ו-2015 היה אורח כבוד בכנס כיסופים בירושלים.
פרסים וציונים שזכה בהם על כתיבתו
פרס התרגום ע"ש הרולד מורטון לנדון (על תרגום "התופת" של דנטה אליגיירי (1995)
עיטור על שמו של המשורר ויליאם קרלוס ויליאמס
רוברט פינסקי נתמנה ל"משורר הקונגרס" (המשורר הלאומי ה-39) האמריקאי, וכיהן בתפקיד בין שנת 1997 ושנת 2000.
רוברט פיקלני (צרפתית: Robert Pikelny; 9 בפברואר 1904 – 23 ביולי 1986) היה צייר יהודי-צרפתי.
פיקלני נולד ב-1904 בלודז' שבפולין למשפחה יהודית.
ב-1908 עבר להתגורר עם הוריו ב-מוסקבה.
החל להתעניין בציור בזכות גלריית טרטיאקוב בעירו; הוריו קנו לו שם רפרודוקציות שקישטו את חדרו בילדותו.
כנער הכיר את הזרם החדש של הציירים הרוסים, "Le Valet de Carreau", שהושפעו מסגנון ציור פוביסטי וקוביסטי.
הוא למד ציור אצל איליה מקנוב (Ilja Machkoff) מקבוצה זו.
ב-1922, בגיל 17, נסע לווינה וברלין ואחר כך לפריז כדי ללמוד ציור ב-École de Paris.
הוא פגש סטודנטים יהודים נוספים ממזרח אירופה, בהם לזאר וולוביק (Lazare Volovick) וז'אן פוני (Jean Pougny, 1892 - 1956).
פוני תמך בו בזמן לימודיו ובתקופה קשה אחר כך, כשחי ערירי בפריז.
במהלך לימודיו אייר וכתב מאמרים על אמנות עבור מספר עיתונים וירחונים.
נישא לדוגמנית אליאן סטיינוויל (Eliane Steinville).
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר לדרום צרפת, ובתום המלחמה חזר לפריז.
בהמשך סייר באיטליה, ספרד וטורקיה.
סגנונו של פיקלני היה מודרני - Art Moderne.
הוא השאיר אחריו ציורים רבים בצבעי שמן על בד וצבעי פסטל.
ב-1999 נערכה במשך חודש תערוכה כללית במוזיאון לארכאולוגיה באיטליה שנקראה "Les début de l'art moderne" (תחילת האמנות המודרנית), בה הוצגו עבודותיהם של הציירים היהודים שלמדו ב-École de Paris, ובהם פיקלני.
רוברט פיצו (בסלובקית: Robert Fico; נולד ב-15 בספטמבר 1964) הוא פוליטיקאי סלובקי שמכהן כראש ממשלת סלובקיה.
פיצו משתייך למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בסלובקיה.
הוא החל את דרכו הפוליטית בשמאל, אך עמדותיו כיום תוארו כלאומניות, אירוסקפטיות, פופוליסטיות, שמרניות חברתית ופרו רוסיות.
הוא כיהן כראש הממשלה מ-4 ביולי 2006 עד 8 ביולי 2010. ב-4 באפריל 2012 שב לכהן כראש הממשלה, ובמרץ 2018 התפטר מתפקידו.
ב-2023 נבחר שוב לראש ממשלת סלובקיה.
במאי 2024 נפצע באורח קשה מירי מתנקש.
פיצו נולד בצ'כוסלובקיה בשנת 1964 בעיר טופולצ'אני.
אביו היה מפעיל מלגזה, ואמו שימשה זבנית בחנות נעליים.
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קומניוס בברטיסלבה, ועבד במכון למדינה ולמשפט של האקדמיה הסלובקית למדעים.
בשנת 1987 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
לאחר מהפכת הקטיפה בשנת 1989, והתמוטטות המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, פיצו הצטרף למפלגת השמאל הדמוקרטי (בסלובקית: Strana demokratickej ľavice, SDĽ), ממשיכת דרכה של המפלגה הקומוניסטית בסלובקיה.
בין השנים 1994–2000 ייצג את סלובקיה כיועץ משפטי לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
בשנת 1999, כאשר דעכה התמיכה הציבורית במפלגתו מתחת לאחוז החסימה, פיצו עזב את המפלגה וייסד את תנועת "כיוון – סוציאל-דמוקרטיה", "סמר" (סלובקית: Smer – sociálna demokracia, Smer-SD).
הוא הפך לאופוזיציונר אהוד אשר מתח ביקורת על הרפורמות של ממשלת הימין הסלובקית בראשות מיקולאש דזורינדה.
עם עליית כוחה של מפלגתו, התמזגה לתוכה מפלגת SDL.
סמר הגדירה את עצמה בתחילה כמפלגת הדרך השלישית.
היא אימצה את הכינוי סוציאל-דמוקרטיה לאחר התמזגות עם כמה מפלגות מרכז-שמאל קטנות בשנת 2005.
בשנת 2014 הציג את מועמדותו לנשיאות סלובקיה תחת הסיסמה "מוכן בעד סלובקיה", אף על פי שדחה מועמדות פוטנציאלית לנשיאות ב-2009, כשאמר למראיין: .
בבחירות הוא נוצח בסיבוב השני ב-29 במרץ 2014 על ידי המועמד העצמאי הטירון אנדריי קיסקה עם 59% מול 41% מהקולות.
בשנת 2016, בעקבות תוצאות הבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-5 במרץ, כמו בשנים 2006–2010, נאלץ פיצו להרכיב קואליציה שברירית עם המפלגה הלאומית הסלובקית (SNS) בעלת נטייה ימנית מאוד.
בגלל ברית קואליציונית זו, מפלגתו של פיצו סולקה בעבר ממפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה הלאומית היא המפלגה השלישית בפרלמנט (עם 9% מהקולות) וקיבלה את תיקי החינוך והביטחון.
בממשלה משתתפות גם מפלגת המרכז ההונגרית Most-Hid ("גשר") ומפלגת סייט Siet ("הרשת") המתונה.
ב-2018 התפטר מתפקידו כראש הממשלה בעקבות פרשת הרצח הכפול של העיתונאי-תחקירן יאן קוצ'יאק וארוסתו.
יאן האשים את פיצו בקשרים עם המאפיה האיטלקית 'נדרנגטה' ועמד לפרסם תחקיר על פילגשו של פיצו, מריה טרוסקבה, שהייתה החברה לשעבר של ראש ארגון המאפיה.
בקונגרס המפלגה ביולי 2020, בעקבות פיצול פנימי גדול (שהביא להקמת מפלגת Hlas היריבה), הכריז פיצו על מעבר ל"הסוציאל-דמוקרטיה הכפרית שתופסת את הפרטים הספציפיים של המציאות הסלובקית".
לאחר שנת 2020, מפלגתו החלה להחזיק בעמדות שתוארו כלאומניות, פופוליסטיות, שמרניות חברתית ופרו רוסיות.
מפלגתו הייתה מפלגה פופוליסטית שמשתייכת לשמאל הפוליטי ושיתפה פעולה עם מפלגות ימין קיצוני.
הוא תמך ברוסיה ובפוטין, נגד השמאלי-הליברלי, התבטא נגד להט"ב ונגד מהגרים, והיה לבעל ברית לויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה.
פיצו הבטיח לעצור את הסיוע הצבאי לאוקראינה ולמנוע את צירופה לנאט"ו, וטען שהפלישה הרוסית לאוקראינה הייתה תגובה ל"נאצים ופשיסטים אוקראינים".
ב-2023 הציג שוב את מועמדותו לראשות הממשלה בסלובקיה.
לפי תוצאות הבחירות שנערכו ב-30 בספטמבר באותה שנה, מפלגתו הייתה הגדולה ביותר, זכתה ב-23% מהקולות והייתה צפויה לקבל 42 מ-150 המושבים.
פיצו חתם על הסכם קואליציוני עם מפלגת השמאל הסוציאליסטית Hlas ועם מפלגת הימין המפלגה הלאומית הסלובקית.
ב-15 במאי 2024 היה ניסיון התנקשות בחייו של פיצו.
הוא נורה ב-4 יריות מטווח קצר על ידי מתנקש בעיר הנדלובה ונפצע, אך יצא מכלל סכנה לחייו.
חשוד הוא פעיל שמאל המשורר ג'ורג' סינטולה בן 71. על פי הדיווחים, הוא לא הסכים עם החלטתו של פיצו להפסיק את משלוחי הנשק לאוקראינה.
פיצו נשוי לסבטלנה סבובּודובה פיצובה, ולזוג בן יחיד.
רוברט אלן פרוש היה מנהל סוכנות החלל הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית.
היה המנהל החמישי של סוכנות החלל, וכיהן בתפקיד מ-1977 עד 1981.
רוברט "רוב" פלין מוכר בעיקר כסולן והגיטריסט הראשי של להקת הת'ראש / גרוב מטאל משין הד.
פלין הקים את הלהקה עם אדם דאס, לוגן מאדר וטוני קוסטנזה אחרי עזיבת להקת הת'ראש מטאל Vio-lence.
בנוסף, לקח פלין חלק במשך זמן קצר בלהקה Forbidden מ-1985 עד 1987, אך עזב לפני שיצא ללהקה אלבום.
ב-11 ביוני 2007 קיבל פלין את פרס ה-Golden God של מגזין Metal Hammer 2007.
אלבומם האחרון של משין הד, The Blackening, הגיע למקום ה-54 במגזין בילבורד האמריקני לאחר כשבועיים בלבד אחרי יציאתו.
אלבום זה מהווה את שיא הצלחתה של הלהקה.
פלין עצמו הפיק את האלבום ואת האלבום הקודם לו, Through the Ashes of Empires.
רוברט פלאד , פילוסוף, רופא ואוקולטיסט אנגלי.
אביו של רוברט פלאד היה בכיר בממשלה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
פלאד למד רפואה באוניברסיטת אוקספורד וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
בין השנים 1598 ל-1604 נדד פלאד באירופה והשתלם ברפואה ועיסוקים הקשורים לפילוסופיה הרמטית.
הוא גם התכתב עם יוהאנס קפלר בנושאים אלה.
עבודתו העיקרית, שפורסמה בגרמניה (בלטינית) בין השנים 1617–1620 היא Utriusque Cosmi, Maioris scilicet et Minoris, metaphysica, physica, atque technica Historia לאמור: "ההיסטוריה המטהפיזית, פיזיקלית, וטכנית של שני העולמות הנעלה והשפל".
אחד מכיווני המחשבה האינטואיטיבים של פלאד הובילו לגילוי של מחזור הדם.
לפי קו המחשבה שלו הלב הוא כמו השמש במערכת ההליוצנטרית והאיברים הם כמו כוכבי הלכת.
ההשפעה הקוסמית מן השמש לאיברים הוא זרם הדם שחייב לשפוע מן הלב אל האיברים.
תפיסתו הטכנולוגית את הלב כמשאבה הובילה אותו לראיית גוף האדם כפרפטום מובילה, מכונה הנעה לעולם.
הוא אף תכנן מכונה-נצחית המבוססת על משאבה השואבת מים למאגר ממנו הם נופלים על גלגל שסיבובו מפעיל את המשאבה וחוזר חלילה.
ב-1618 כתב פלאד את חיבורו (בלטינית) על ההרמוניה (De Musica Mundana "על המוזיקה העולמית"), המתקשר לרעיונות דומים של קפלר לפיהם הכוכבים הנעים במסילותיהם משמיעים "הרמוניה קוסמית", עקב היחסים המספריים בין אורכי המסלולים שלהם.
ההיסטוריונית של המדע פרנסיס ייטס דנה בכתביו של פלאד, אשר למרות שנכתבו לאחר שהקורפוס ההרמטי כבר הוכח כזיוף על ידי איזק קזובון, מתייחסים אליו כאמת, ככתבים שסייעו להעברת הרעיונות ההרמטיים אל העת החדשה ו"לדלג" מעל הסקפטיות של חלק מבני התקופה ובכך שימרו את צורת החשיבה ההרמטית.
ייטס דנה גם בכתביו של פלאד על הזיכרון והעלתה טענה שתיאטרון הגלוב משקף מבנים מנמוניים (עזרי-זיכרון) שהציע פלאד.
רוברט פיירפקס היה מלחין אנגלי מתקופת הרנסאנס, הנחשב לבולט ולמשפיע ביותר בתקופות המלוכה של הנרי השביעי והנרי השמיני, מלכי אנגליה.
פיירפקס נולד בדיפינג גייט, לינקולנשייר.
הוא נהנה מחסותה של הדמות החשובה ביותר בתחום התרבות בחצרו של הנרי השביעי, אם המלך ליידי מרגרט בופורט.
במהלך השנים כיהן בתפקידים רשמיים שונים מטעם החצר.
בשנים 1498 עד 1502 היה נגן העוגב ואחראי על המוזיקה במנזר סנט אלבנס.
פיירפקס למד באוניברסיטת קיימברידג' וקיבל תואר ראשון במוזיקה בשנת 1501 ותואר שני בשנת 1504. בשנת 1511 קיבל דוקטורט במוזיקה מאוניברסיטת אוקספורד.
משנת 1516, במשך ארבע שנים רצופות, הגיש פיירפקס למלך הנרי השמיני קבצים של יצירותיו ועל כך קיבל תגמולים כספיים.
בשנת 1520 הנהיג את הקאפלה המלכותית בביקור ממלכתי בצרפת.
פיירפקס מת בשנת 1521, אולי בסנט אלבנס, שם נקבר.
מיצירותיו של פיירפקס שרדו שש מיסות, שני מגניפיקאטים, שלושה-עשר מוטטים, שירים בתשעה קולות ושתי יצירות אינסטרומנטליות.
המיסות שלו כוללות את ה"תרגיל" שהגיש כעבודת הדוקטורט שלו, המיסה Oh quam glorifica.
אחת המיסות, Regali ex progenie, הועתקה בקולג' המלכותי למוזיקה בקיימברידג' ושלוש מיסות (Salve regina,Regali Magnificat ומיסה לא גמורה, Ave lumen gratiae נמצאות ב"ספר המקהלה של אטון".
אחת המיסות שלו, O bone Jesu, שנכתבה בהזמנת ליידי מרגרט בופורט, נחשבת למיסה הפרודית הראשונה.
פיירפקס תואר כדמות ראשונה במעלה בממסד המוזיקלי של זמנו וכמלחין נערץ בדורו.
ליצירתו הייתה השפעה רבה על מלחינים מאוחרים יותר, בהם ג'ון טאוורנר ותומאס טאליס.
רוברט פרוסינצ'קי הוא כדורגלן עבר קרואטי ומאמן כדורגל המשמש כיום כמאמנה של נבחרת מונטנגרו.
פרוסינצ'קי, אשר נחשב לאחד מהכדורגלנים הקרואטים הטובים בכל הזמנים, שיחק בנבחרת קרואטיה בין השנים 1994–2002 והיה שותף להישג השיא שלה בזכייה במקום השלישי במונדיאל 1998. פרוסינצ'קי שיחק במספר רב של מועדוני כדורגל אירופאים לאורך הקריירה בין היתר בריאל מדריד וברצלונה.
פרוסינצ'קי מחזיק בשיא בהיותו שחקן הכדורגל היחיד בהיסטוריה שכבש במונדיאל במדי שתי נבחרות שונות (יוגוסלביה וקרואטיה).
פרוסינצ'קי החל את הקריירה במועדון דינאמו זאגרב בו רשם 2 הופעות בקבוצה הבוגרת בעונת 86–87. לאחר שלא זכה לדקות משחק ולחוזה שיבטיח את עתידו הכלכלי חיפש פרוסינצ'קי קבוצה אחרת ובשנת 1987 חתם על חוזה בקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
הצוות המקצועי של הכוכב האדום זיהה מיד את יכולותיו של פרוסינצ'קי שהפך לשחקן הרכב קבוע החל מעונת 87–88. פרוסינצ'קי זומן באותה עונה לסגל הנבחרת הצעירה של יוגוסלביה לאליפות העולם בצ'ילה שם זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר.
פרוסינצ'קי שיחק בכוכב האדום בלגרד במשך ארבע עונות בין השנים 87–91 במהלכן זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות וגביע ביוגוסלביה וזכייה היסטורית בגביע האלופות בשנת 1991.
בשנת 1991 חתם פרוסינצ'קי על מעבר לקבוצת ריאל מדריד מהליגה הספרדית תמורת סכום של 15 מיליון יורו.
במדריד תלו ציפיות גדולות מפרסינצ'קי, שאף כבש שער זכור במיוחד בבעיטה חופשית במשחק מול קבוצת ברצלונה, אולם שורת פציעות מנעה ממנו לשחק במרבית המשחקים בעונה הראשונה.
בשתי העונות שלאחר מכן שיחק פרוסינצ'קי 52 משחקים במדי ריאל מדריד אולם לא ענה על הציפיות הגבוהות שיוחסו למעבר שלו בתחילה.
בשנת 1994 עבר פרוסינצ'קי לריאל אוביידו ועונה לאחר מכן חתם בברצלונה בה שיחק שתי עונות.
עד סוף הקריירה שיחק פרוסינצ'קי במספר קבוצות ביניהן סביליה, פורטסמות' וסטנדרד לייז'.
פרוסינצ'קי שיחק במהלך הקריירה ביוגוסלביה, ולאחר הקמתה של קרואטיה שיחק במדי קרואטיה החל משנת 1994.
פרוסינצ'קי שיחק 15 משחקים במדי נבחרת יוגוסלביה והיה חבר בסגל הנבחרת למונדיאל 1990 בו כבש שער אחד בניצחון נבחרת יוגוסלביה מול נבחרת איחוד האמירויות.
במדי נבחרת קרואטיה הופיע פרוסינצ'קי 49 פעמים וכבש 10 שערים.
פרוסינצ'קי היה חבר בסגל נבחרת קרואטיה לטורניר יורו 1996 בו העפילה הנבחרת הקרואטית לרבע הגמר.
פרוסינצ'קי היה שותף להישג השיא של נבחרת קרואטיה במונדיאל 1998 בו סיימה הנבחרת במקום השלישי.
פרוסינצ'קי כבש 2 שערים באותו טורניר נגד נבחרות הולנד וג'מייקה.
הטורניר הגדול האחרון בו ייצג את נבחרת קרואטיה היה מונדיאל 2002 בו הנבחרת הקרואטית הודחה בשלב הבתים.
פרוסינצ'קי הוא הכדורגלן היחיד בהיסטוריה שכבש במונדיאל במדי 2 נבחרות שונות.
לאחר פרישתו מכדורגל מונה פרוסינצ'קי לעוזר מאמן נבחרת קרואטיה בשנת 2006 וכיהן בתפקיד עד שנת 2010. בין השנים 2010–2012 שימש כמאמן הכוכב האדום בלגרד ובין השנים 2012–2013 אימן את קבוצת קייסיריספור מליגת העל הטורקית בכדורגל.
בשנת 2014 מונה פרוסינצ'קי למאמן נבחרת אזרבייג'ן.
בשנת 2017 סיים את תפקידו לאחר שלא סיכם על הארכת חוזהו.
בינואר 2018 מונה למאמן נבחרת .
בשנת 2024 מונה למאמן נבחרת מונטנגרו.
פיקארדו נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנו של ג'ו פיקארדו.
רוברט הוא ממוצא איטלקי, כאשר מקורה של משפחתו של אביו הוא מונטקורבינו רובלה, סלרנו; הוריה של אמו, במקור, הם ממומבה, אברוצו.
פיקארדו טוען שאחד מרגעי השיא של חייו היה ביקור בשתי ערים אלו, יחד עם בנותיו ואחיו ג'ו, בקיץ של שנת 2011.
פיקארדו הוא בוגר בית הספר לאמנות ויליאם פן בשנת 1971. במקור, התקבל ללימודים באוניברסיטת ייל כסטודנט לרפואה, אך העדיף לשחק במקום.
בזמן שהוא היה באוניברסיטת ייל, הוא היה חבר באחת מקבוצות הא-קפלה הסטודנטיאליות הוותיקות בארצות הברית.
במהלך 1988–1991 פיקארדו הופיעו בו-זמנית ברשת הטלוויזיה ABC, בסדרה "China Beach" בתפקידו של ד"ר ריצ'רד דיק, כמו גם בסדרה "שנות הקסם", בתפקידו של המאמן קאטליפ.
פיקארדו נישא ללינדה פאווליק בשנת 1984. לזוג שתי בנות.
ביולי 2012 הגיש פיקארדו בקשה לגירושין בשל "הבדלים בלתי מתפשרים".
פיקארדו מכהן במועצה המייעצת של האגודה הפלנטרית והופיע (בקולו) בשידורי Planetary Radio.
סר רוֹבֵּרְט פִּיל הבן היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
לפני כן כיהן פיל כשר הפנים ובתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא יצר את התפיסה המודרנית של משטרת בריטניה שלפיה נוצר טיפוס השוטר הידוע באנגליה כ"בובי" ("Bobby") ובאירלנד כ"פילר" ("Peeler") על שמו של פיל.
בתקופת כהונתו הראשונה כראש ממשלה הוא הניח את היסוד להקמתה של המפלגה השמרנית ובתקופת כהונתו השנייה הוא דאג לביטולם של חוקי הדגן.
פיל היה בנו של מייצר כותנה עשיר בלנקשייר, שהיה גם חבר פרלמנט.
אביו השאפתני הכין את פיל לפוליטיקה והקנה לו את מושבו בפרלמנט.
פיל התחנך בכרייסט צ'רץ', אוניברסיטת אוקספורד, שם הצטיין.
רק שנה לאחר סיום לימודיו נבחר פיל לתפקיד חבר פרלמנט ובמהלך שנותיו בפוליטיקה ייצג מספר רב של מושבי פרלמנט, כולל מושב אוניברסיטת אוקספורד.
הוא נחשב לתומך נחרץ של יוניוניזם, ובמקור התנגד לאמנציפציה לקתולים.
על דעותיו הנחושות הוא זכה לכינוי 'קליפת תפוז'.
בשנת 1822 מונה לשר הפנים, לאחר שהתפטר מרצונו מתפקיד השר לענייני אירלנד בשנת 1817. בתקופתו הציג מספר רפורמות חשובות במשפט הפלילי הבריטי; השינויים שלו בחוק העונשין הביאו לכך שכ-100 פחות פשעים היו בעלי דין מוות.
הוא גם ערך רפורמה במערכת בתי הסוהר עם תשלום עבור סוהרים וחינוך לאסירים.
פיל המשיך בתפקידו תחת ממשלת הדוכס מוולינגטון.
במהלך תקופה זו הוא שוכנע לתמוך באמנציפציה לקתולים, ודחף את הצעת החוק לאמנציפציה דרך הפרלמנט, וטען כי ללא האמנציפציה ישנה סכנה מפני סכסוך אזרחי בבריטניה.
כמזכיר הפנים, הוא גם הקים את משטרת המטרופולין של הבירה לונדון בשנת 1829. עם התפטרותה של ממשלת הלורד גריי בשנת 1834 סירב פיל להזמנתו של המלך ויליאם הרביעי להקמת ממשלה.
עם זאת, הוא קיבל את קריאתו החוזרת של המלך בשנה שלאחר מכן.
בתקווה לזכות ברוב גדול, הוא קידם בחירות חדשות אך הרוב בו זכה בבחירות היה קטן על אף ציפייתו, ומספר תבוסות בפרלמנט הובילו להתפטרותו באפריל 1835. פיל מונה לראש ממשלה בפעם השנייה ביוני 1841. זו הייתה תקופה של סכסוכים כלכליים, עם אחוז אבטלה גבוהה וקשיים עבור הסחר הבינלאומי של בריטניה.
פיל, אף שמעולם לא היה תומך בסחר חופשי בבחינה אידאולוגית, נקט צעדים לליברליזציה של הסחר, מה שיצר את התנאים להתאוששות.
פיל גם העביר כמה חוקים פורצי דרך, כגון חוק המכרות משנת 1842 שאוסר על העסקת נשים וילדים בכרייה, וחוק בתי החרושת של 1844 שהגביל את שעות העבודה של ילדים ונשים בבתי חרושת.
בשנת 1845, הוא התמודד עם האתגר המכונן בקריירה שלו.
יבולים שנכשלו הביאו חלק ניכר מהאוכלוסייה לבקש לבטל את חוקי הדגן, שאסרו על יבוא דגנים זרים זולים.
משבר זה הידרדר לכדי רעב תפוחי האדמה באירלנד.
בשעת המשבר של הרעב ניסה פיל לבטל את החוקים.
בעלי הקרקעות ראו בניסיון ביטול החקיקה התקפה עליהם, ומחו בחריפות בבית הנבחרים.
המפלגה השמרנית של פיל לא תמכה בו והוויכוח נמשך 5 חודשים.
בסופו של דבר, ביוני 1846, חוקי הדגן בוטלו.
עם זאת, ממש באותו היום, הוא פוטר בהצעת אי-אמון וממשלתו נפלה.
רוברט פיל נולד בברי (Bury) שבמנצ'סטר רבתי.
אביו, סר רוברט פיל האב, היה חבר פרלמנט ותעשיין, אחד מיצרני הטקסטיל העשירים בראשית המהפכה התעשייתית.
ברי עצמה הייתה עשירה בייצור טקסטיל וכותנה.
פיל הבן הראה כישרון עוד בשיעוריו הראשונים בחינוכו המוקדם, שנלקח עם הכומר ג'יימס הארגרייבס של ברי.
ייתכן ופיל העדיף את ללמוד בחדרים סגורים על פני השטח הפתוח, שם שיערו האדום חשף אותו לעלבון.
פיל היה בן שמונה כשאביו קנה את מפעל הטקסטיל בעיר דרייטון מנור, טאמוורת', בשנת 1796, והיה בן עשר כשהמשפחה עברה לגור בדרייטון.
הוא הביא עמו מבטא של בן לנקשייר, שאותו ניתן היה לזהות במהלך נאומיו במהלך חייו.
בדרייטון הוא התחנך במסגרת שיעוריו של הכומר פרנסיס בליק.
מחוץ לבית הספר, הוא נהג לבלות בפארק העירוני.
הוא למד לרכב, אך העדיף להתאמן בציד ברגל, עם רובה, מיומנויות שיטוט ונהג לצוד בירי גס.
בשנת 1800, כשהיה בן שתים עשרה, היה אביו, תומך הממשל, לברונט (Baronet).
בינואר 1801, כשפיל כבר היה בן 13, לאחר שסיים את בית הספר היסודי הוא התחנך בבית הספר הארו שבצפון-מערב לונדון.
פיל היה בלימודים בהארו במשך שנתיים, והיה בן חמש עשרה, כשאמו מתה.
שנים לאחר מכן, הוא סיפר כי לא השקיע את רוב זמנו ופעילותו בלימודים בהארו, ובספר זיכרונותיו מספר פיל על טיולים ארוכים דרך הכפר עם רוביו, אותם שמר במחסן סמוך.
על אף השקעתו המצומצמת בלימודים, הלטינית והיוונית הגיעו אליו בקלות, וחבריו לבית הספר רצו אליו לעזרה בתרגומיהם ובפסוקיהם.
פיל עזב את בית הספר בחג המולד 1804, והתגורר כמה חודשים בבית אביו בלונדון ברחוב אפר גרוסבנור, השתתף בהרצאות במכון המלכותי והקשיב לוויכוחים בבית הנבחרים.
ישנה שמועה לפיה ראש הממשלה ויליאם פיט הבן עצמו שאל את סר רוברט פיל האב מיהו הצעיר שצופה בדיוני הבית.
פיל בילה את קיץ 1805 בדרייטון בלימודי מתמטיקה אצל מלומד מאוניברסיטת קיימברידג'.
באוקטובר של אותה השנה החל פיל ללמוד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד וסיים שם תואר כפול בלימודים קלאסיים ובמתמטיקה.
חונכו הראשון באוקספורד היה תומאס גייספורד וחונכו השני היה צ'ארלס לויד, לימים בישוף אוקספורד, שאיתו המשיך פיל להתכתב על נושאי הפרדת הדת מהמדינה עד מותו של לויד בשנת 1829. חברו הקרוב ביותר של פיל היה הנרי וואן, בנו ויורשו של לורד דרלינגטון, ולימים דוכס קליבלנד.
לנוכח השקעתו הרבה בלימודיו פיל גם טיפח תדמית ציבורית בין הסטודנטים.
פיל הוצב במקום הראשון בכיתתו בסיומן של הבחינות.
הוא שירת שירות צבאי חלקי בדרגת קפטן ברגימנט של מנצ'סטר של המיליציה ב-1808 ובהמשך כלוטננט ביחידת הפרשים של סטפורדשייר ב-1820.
פיל נכנס לפוליטיקה ב-1809 בגיל 21 כאשר נבחר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של קאשל (Cashel) שבמחוז טיפררי, אירלנד שהיה מחוז רקוב.
כדי להיבחר הוא היה זקוק לתמיכתם של 24 בוחרים ומסע הבחירות שלו מומן על ידי מי שהיה אז המזכיר הראשי לאירלנד סר ארתור ולסלי, לימים הדוכס מוולינגטון, שהקריירה הפוליטית של שניהם תהיה קשורה במשך 25 השנים הבאות.
פיל נכנס לתפקידו והתייצב בבית הנבחרים מיד לאחר בחירתו, אך לא נאם בפני הפרלמנט עד 23 בינואר 1810. פיל נשא את נאום הבכורה שלו בפרלמנט בראשית המושב של 1810, עת נבחר על ידי ראש הממשלה ספנסר פרסיבל להיות המגיב השני לנאום מן הכס.
נאומו נחשב לסיפור הצלחה ותואר כנאום הבכורה הטוב ביותר מאז נאומו של ויליאם פיט הבן.
הנאום מן הכס נועד לסמל את נאמנותו של הנואם למשרה, ופיל נקט קו פטריוטי, הקורא להתנגדות נחרצת לקיסרות הצרפתית של נפוליאון במסגרת המלחמות הנפוליאוניות, תמיכה במערכה המחודשת של סר ארתור ולסלי בחצי האי האיברי, ואמון הממשלה במסחר הבריטי.
ארבעה חודשים לאחר מכן, רוברט ג'נקינסון, הרוזן השני מליברפול, מזכיר המדינה לענייני מלחמה ומושבות (אשר היה גם כן מלומד בכנסיית כרייסט צ'רץ'), הציע לפיל את תפקידו הראשון כתת-מזכיר במשרד המלחמה.
פיל לקח על עצמו את ההתכתבות המחלקתית עם המושבות - כל המשובות, לדבריו, ממפרץ בוטנאי ועד לאי הנסיך אדוארד.
כאשר תוצאות פעילותו עלו לידיעתו של הפרלמנט, פיל נקרא גם לענות על שאלות בבית הנבחרים.
כישוריו המחלקתיים וכישוריו הפרלמנטריים, יכולותיו הניהוליות וסמכותו כדובר גדלו כך יחד.
הלורד ליברפול העניק לפיל מעון מגורים רשמי במסגרת פעילותו המנהלית עם מינויו לראש ממשלה (ליברפול כיהן כראש ממשלה בין 1812 ל-1827).
בתקופה זו, במקום בתקופת לימודיו בבית הספר או באוניברסיטה, נוצרו חברויות מתמשכות שלו, עם הנרי גולברן - פוליטיקאי ולימים איש מפתח וג'ון וילסון קרוקר - פוליטיקאי וסופר אירי.
במאי 1812 ליברפול מונה לראש ממשלה והזמין את פיל להצטרף לממשל כמזכיר הראשי לענייני אירלנד בדבלין.
פיל החזיק במשרה במשך שש שנים - הכהונה הארוכה ביותר במאה התשע עשרה - ושירת תחת שלושה נציגי כתר.
בעת הצטרף אליו פיל, היה הממשל הבריטי באירלנד נעול בהסתמכות על חוקי העונשין ועל המעמד הפרוטסטנטי של אירלנד, שהיווה מיעוט.
כמזכיר הראשי פיל נדרש לעסוק בין לבין בשאלת הזכויות של אירים קתולים.
מחד פיל אפשר ללא הפרעה את בחירתם של מפגינים אירים לזכויות קתולים לפרלמנט בשנים 1812 ו-1818, ומאידך הוא שכנע את משרד נציג הכתר לפרק את הארגון "הוועד הקתולי", בשנת 1814, ארגון שהורכב מאירים-קתולים-לאומניים.
בבחינת פעילותו של פיל בלונדון, הוא התנגד בדיונים לכל הצעה להענקת שוויון זכויות עבור קתולים.
פיל הציג מסר בולט בנאום בפני הפרלמנט אשר נגע לתיק נגד הקתולים בשנת 1817. פיל טען בנאומו כי הקתולים נשבעו אמונים למעצמה זרה, הוא עצמו לא היה מאפשר לאפיפיור להשיג דריסת רגל בתוך האיים הבריטיים, והוא קשר את אמונתו בעתיד האיחוד לאמונתו בעקרון האחדות הדתית.
אירלנד הייתה, לראייתו של פיל בתחילת דרכו, ארץ כושלת הנוטה לעברה ולא לקדמתה, איפה שראה את שימור האיחוד עם בריטניה.
בינתיים נאלץ פיל להתמודד עם החברות החשאיות של בדלנים קתולים.
באותה העת שבע שמיניות מאוכלוסיית אירלנד היו קתולים, ולא היו שווי זכויות למעמד הפרוטסטנטי.
בדומה למזכירים ראשיים אחרים הוא קרא לחיזוק הסמכות השלטונית, וחידש את חוק התקוממות מספר פעמים (בשנת 1814, 1815, 1816 ו-1817).
פיל הבטיח כי ראה עדיפות בשימוש בכוח סמכות משטרתי על פני כוח סמכות צבאי במאבק מול פשיעה ומול ארגונים בדלניים אירים שונים.
כמזכיר הראשי בדבלין ב-1813 הוא הציע את הקמתו של כוח משטרה מיוחד שחבריו נקראו בהמשך "פילרים" ("peelers").
ב-1814 הוקם כוח השיטור המלכותי האירי (Royal Irish Constabulary) על ידו.
בשנת 1817 הוא הגיב לרעב ברכישת מזון וחלוקת כסף.
כמזכיר הראשי באירלנד פיל הוכיח את יכולתו לשמש את נציג הכתר; סגן הלורד, בתור "חברו, יועצו, [ו]נציגו בפרלמנט".
אבל המשרד גם החל לעצב את חייו הפוליטיים של פיל עצמו בדרכים אחרות.
התנהלותו באירלנד הביאה להתנגדותו מצד בדלנים ולאומנים אירים שונים, והובילה לכינוי שלו "התפוז" (עקב צבע שערו) שניתן לו בידי דניאל או'קונל, המנהיג האירי הלאומי.
היריבות הפוליטית הרדיקלית ביניהם הובילה לכך שבשנת 1815, אותגר פיל לדו-קרב, שלא התקיים בסופו של דבר, באוסטנדה.
פיל אמור היה להילחם על משמר כבודו נגד או'קונל.
עדיין, פיל המשיך לתמוך בשימור של ההנהגה הפרוטסטנטית באירלנד עקב היותה דת המדינה של הממלכה המאוחדת.
יו"ר הוועדה לבחינת נושא תקן הזהב
במשך שש שנים פיל לקח חופש מעבודתו עבור חג רק פעם אחת, בשנת 1815, כשפגש את וולינגטון בפריז, הרסטורציה הצרפתית עם סיום המלחמות הנפוליאוניות והגליית נפוליאון לסנט הלנה.
פיל שמע מפיו של וולינגטון כיצד נערך קרב ווטרלו, ומפריז המשיך בדרכו והתארח אצל הדוכס של ריצ'מונד בבריסל, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
בהיותו שם צפה פיל בקרקע שעליה התקיים קרב ווטרלו.
פיל עזב את אירלנד באוגוסט 1818 (הוא מעולם לא חזר אל האי), ולא הצטרף לממשלתו של לורד ליברפול עד ינואר 1822. בשנים שבין 1818 ל-1822 כיהן פיל בתור יושב בראש ועדה שמומנה בידי הממשלה והיה עליה לשקול את הכדאיות של דרישה מבנק אנגליה לחדש את תקן הזהב.
הצורך בוועדה עלה לנוכח הצעת חוק בעניין ובבוא העת היה פיל זה שכתב את הדו"ח המסכם את תוצאותיה של הוועדה.
הראיות שהובאו בפני ועדת מטילי הכספים בשנת 1811 הראו כי הנפקת יתר של מטבע הנייר מאז השעיית התשלומים במזומן בשנת 1797 הביאה לירידת ערכה של הלירה שטרלינג ולעליית מחירי הזהב.
השאלה הייתה, האם הפרשי הערכים היו בעלי חשיבות על הסדר הכלכלי.
בשנת 1811 בית הנבחרים שהונהג בידי רוב טורי בראשות ספנסר פרסיבל, החליט שהתשובה היא כן, אך לא כל עוד התמשכה המלחמה באירופה, ופיל עצמו הצביע נגד השבת תקן הזהב בהצבעה של אותה השנה.
המשבר הכלכלי שפרץ לאחר המלחמה שכנע אותו כי סוגיית ההפרשים וירידת הערך של הלירה שטרלינג הובילה גם להשערות כלכליות בעייתיות, משברים כלכליים, אבטלה ותסיסה פוליטית.
כעת סבר פיל כי האחריות הראשונה של הוועדה היא להגן על הנושה הציבורי, אשר זכאי מבחינה מוסרית להיפרע במטבע שהשאיל ולא במטבע מסוג אחר.
הוועדה עברה במהירות לבחינה של מתי ואיך ישתנה התקן לזהב, צבירת עתודה של זהב והשלבים הבאים לקראת הסדר תקן זהב.
החל מהשטרות הגדולים יותר, היה צורך להעביר דרישה מצד בנקים להמרת ניירות כסף לזהב.
הליכים אלו התקיימו בשעה שמחירי הליש"ט והזהב החלו להשתוות מחדש.
דרך השינויים בהפרשים בין תקן הכספים ותקן הזהב סיכם פיל את המורכבות התאורטית של הסוגיה, ונתן תוקף לתמיכתו בפתרון דרך חקיקה פרלמנטרית ארוכת טווח אשר תייצב את ערכו של המטבע הבריטי באשר הוא ביחס למסחר העולמי.
פעילותו כיו"ר הוועדה תרמה רבות לטיפוח הקריירה הפוליטית שלו והעלתה את חשיבותו הפוליטית בתוך הפרלמנט.
לא ברור אם כאשר עזב את אירלנד, פיל כבר התאהב בג'וליה פלויד (Julia Floyd; 1795–1859), בתו של הגנרל סר ג'ון פלויד, שהיה, כשהגיע פיל לאירלנד בשנת 1812, השני בפיקודו על הכוחות הצבאיים באי.
אשתו הראשונה של ג'ון, רבקה ג'וליאנה, הייתה בתו של צ'ארלס דארק, סוחר במדרס (דרום הודו; טאמיל נאדו).
ג'וליה נולדה בהודו, וכמו פיל היא איבדה את אמה בצעירותה (בשנת 1802).
היא ואמה החורגת, ליידי דני, אורחו בבית המזכיר הראשי באירלנד בפיניקס פארק עת מילא פיל את תפקיד המזכיר.
פיל היה קשוב אליהם בצורה יוצאת דופן כאשר, בשנת 1817, הם עזבו את דבלין ללונדון.
כשפיל עצמו חזר לאנגליה בשנת 1818 הוא תהה אם ג'וליה תנטוש את עיסוקיה השונים במסחר ואופנה בכדי להיות אשתו של פוליטיקאי מקצועי.
לבסוף ג'וליה השיבה על שאלה זאת בחיוב.
הזוג התארסו במרץ 1820, והתחתנו ב-8 ביוני.
במהלך שתים עשרה השנים הבאות, בעוד פיל עלה לפסגה בפוליטיקה הלאומית, נולדו לזוג שבעה ילדים: ג'וליה הבת (1821), רוברט פיל השלישי (1822), פרדריק פיל (1823), ויליאם פיל (1824), ג'ון פלויד (1827), ארתור ולסלי פיל (1829), ואליזבת (1832).
בלונדון התגוררה משפחת פיל בבית חדש שתוכנן על ידי רוברט סמירק ונבנה בשנת 1824 ב-4 גנים מול כביש וייטהול ברובע הסיטי של וֶסְטְמִינְסְטֶר שבלונדון.
בביתם החדש, בגלריה ארוכה שהוזמנה במיוחד, תלה פיל את אוסף הציורים שלו מהולנד ופלנדריה.
אלה נרכשו, בעזרתו של אביו ובעצת הצייר הסקוטי המהולל דייוויד וילקי, בתקופה בה משרדי הממשלות האירופאיות עדיין היו עסוקים בעיקר בתוצאות ובעקבות של תהפוכות המלחמות הנפוליאוניות והשיקום שלאחריהן.
בכל פעם שפיל מצא את עצמו לבד בלונדון הוא כתב לג'וליה מדי יום, ושום שערורייה על רומנים מחוץ לנישואים לא נצמדה לשמו.
פיל נחשב לאחד הכוחות העולים במפלגה הטורית והוא נכנס לממשלה לתפקיד מפתח בתחילת 1822. בשנים 1820 ו-1821 סירב פיל להצעות למשרה בממשלה כנשיא מועצת הבקרה.
אך ב-17 בינואר 1822 הצטרף מחדש לממשל כמזכיר הפנים (Home secretary), תפקיד המקביל לזה של שר פנים.
הייתה זאת משרה אשר בה כיהן פיל עד שלורד ליברפול ספג אירוע מוחי בשנת 1827 וחדל מראשות הממשלה, פיל כיהן פעם נוספת בתפקיד, תחת הדוכס מוולינגטון, משנת 1828 עד 1830. בתפקיד זה פיל הנהיג מספר רפורמות חשובות במערכת אכיפת החוק הבריטית.
כאחריותו העיקרית של מזכיר הפנים היה על פיל לשמר חוק וסדר אזרחיים, ובמסגרת אחריות זאת הוא הבדיל את עצמו מרבים אחרים בני תקופתו שקראו לרפורמה מנהלית.
היה זה במסגרת תפקיד זה שפיל ניחן ביכולתו לראות את התהליכים החברתיים בשלמותם ולדאוג לכל ההיבטים הנדרשים בהם, החל מהניסוח של החוק הפלילי והמכניקה של השיטור, דרך כתב אישום, משפט וגזר דין, ועד ענישה על פגיעה ברכוש, בכלא ובמושבות עונשין.
בני דורו העניקו לפיל קרדיט על צמצום מספר העבירות שגרמו לעונש מוות.
אך לא נרשמה ירידה במספר ההוצאות להורג כבר בתקופה שפיל היה למזכיר הפנים, וההישג הבולט ביותר בתקופתו במשרד הפנים היה איחוד החוק הפלילי.
הוא החל בשנת 1823 במקום שבו קודמו, לורד סידמות', נעצר בסיום כהונתו עם הרפורמה בחוק הנוגע לבתי כלא.
בשנה שלאחר מכן הוא נקט ברפורמה בחוקים הנוגעים לסדרי תחבורה, והחל לשדל את השופטים הסקוטים לקראת רפורמה בחוק הפלילי הסקוטי, שהיה נפרד ממקבילו האנגלי.
בשנת 1825 הוא איחד שמונים וחמישה חוקים הנוגעים לפעילות שופטים לכדי חקיקה אחת.
בשנת 1826 הוא הציע לאחד את החוקים הנוגעים לגנבה.
מתוך 14,437 אנשים באנגליה ובוויילס שהואשמו בפשעים שונים במהלך השנה הקודמת, 12,500 (לפחות) הואשמו בגנבה, שהייתה קטגוריית הפשיעה הפלילית הנודעת ביותר.
היה צורך באיחוד מכיוון שבכל שנה במאה השמונה עשרה, מעשים ספציפיים (דוגמת גנבת חורים, קוצים וחבטות) נענשו כפשעים לפי חקיקות שונות.
נכון להצעת האיחוד של פיל היו תשעים ושתיים חוקים הנוגעים לגנבה לפי קוד המשפט הפלילי הבריטי, חלקם החלו עוד בתקופת שלטונו של הנרי השלישי, מלך אנגליה, ופיל ביקש לאחד אותם בתקנון אחד בן שלושים עמודים.
בהזדמנות זו ניסיונו לצמצם את החוקים השונים לכדי חקיקה אחת הוכיח את שאפתנותו, והצעת החוק הגיעה, לבסוף, כארבע חקיקות נפרדות בשנת 1827.
כישרונותיו של פיל מעולם לא היו בולטים יותר מאשר בעמלת איחוד החקיקות הזאת.
בשנת 1824 המליצה ועדה נבחרת להפריד בין גיבושי חקיקות ותיקוני חקיקות.
פיל החליט שהם אינם ניתנים להפרדה.
הוא פירש את משמעותו של גיבוש חקיקות כאוסף 'חוקים מפוזרים בראש אחד' אשר בנוסף לגיבושם תידרש בדיקה ומעבר תיקונים, תפקיד שלטענתו של פיל היה על בתי המשפט למלא.
כאשר מצא פער כלשהו "דרכו בורחת אשמה ידועה לשמצה" (הוא הטיל כדוגמה גנבה של תעודות מניות בכספים שלא היוותה עבירה באותה תקופה), היה צורך לתקן אותו במקביל לגיבוש.
בידיו של פיל, אפוא, הייתה חקיקה מגבשת שהייתה במקביל גם לחקיקה רפורמית אשר שילבה פסיקות וסיפקה מחסומים למחדלים משפטיים כמתקיים בתיקוני חקיקות.
כשהיה על פיל להשיג תמיכה לאיחוד לא רק מהפרלמנט אלא גם מהרשות השופטת, הוא הפיץ טיוטות של ארבע הצעות החוק המגבשות שלו בקרב השופטים, והתאמץ לזכות בתמיכתם.
הוא הצליח כיוון שתשע עשיריות מכלל המשפט הפלילי נגע לחוקים רשומים, ששופטים אהבו לבקר אותו, ועשירית אחרונה, הייתה לחוקים המבוססים על מסורת ועל כן לא רשומים.
ב-9 במרץ 1826 השיטה של פיל להציג הצעת חקיקה הגיעה לבשלות בנאומו הגדול על גנבה.
הוא פתח בהתנצלות בפני הפרלמנט על כך שעמד לנאום על נושא שעלול 'להרחיק התרגשות מהרגשות הפוליטיים' ועשוי להיראות 'עקר ולא מזמין' עבור חברי הפרלמנט.
הייתה התייחסות להתחלה חדשה היפותטית ('אם היינו מחוקקים את סדר חדש, ללא התייחסות למנהגים קודמים והרגלים שנוצרו').
היה מבט על הצעות קיצוניות יותר ל'רפורמה מהירה, שאינה עולה בקנה אחד עם התלבטות בוגרת', והבטחה שאם יתאפשר לו להתנהל כדרכו, לא תהיה 'חתרנות עולה של מוסדות עתיקים' ו'לא תביא לוויתורים' מצד גורמי סמכות.
הצעותיו שלו הוצגו אז כדרך אמצע בין חופש הפעילות של הקוד המשפטי הבריטי לבין התמציתיות של ההקבלה הצרפתית.
לבסוף הודיע על שאיפתו להשאיר אחריו 'רישום כלשהו של האמון שנתן בו הפרלמנט', ולחבר את שמו עם 'תיקונים נצחיים' במוסדות המדינה.
עם תחילת כהונתו השנייה במשרד הפנים, הפעם תחת ממשלת וולינגטון, המשיך פיל את הרפורמות בהן פסק עם התפטרותו ב-1827. בשנת 1828 עסק בדיני העבירות כלפי האזרח התובע, והפחית את מספר החקיקות בנושא מחמישים ושבע לאחת.
בשנת 1830 הפך את עשרים ושבע החקיקות הנוגעות לזיופים של עונשי מוות לכדי חקיקה אחת.
נושא שראה בו חשיבות גדולה עוד יותר, היה עניין פעילותה של המשטרה.
בשנת 1822 סירבה ועדה להמליץ על כל רפורמה.
בשנת 1828 הבטיח פיל ועדה חדשה שתדון במשטרה מיוחדת למטרופולין; מרכז אוכלוסין, ובשנה שלאחר מכן הצליח להעביר חקיקה לטובת הקמת יחידה שכזאת בלונדון.
ב-1829 הקים פיל את כוח המשטרה המטרופוליטני של לונדון שמוקם בסקוטלנד יארד.
1,000 השוטרים בכוח זה כונו בחיבה "בובי'ס" ("'Bobbies'") או מתוך חיבה פחותה יותר "פילר'ס" ("Peelers").
אף שבתחילה הם לא זכו לאהדה ציבורית, הם הוכיחו את עצמם כיעילים מאוד בצמצום ממדי הפשע בלונדון וב-1857 הוכרחו כל הערים בבריטניה להקים לעצמן כוחות משטרה.
פיל נחשב לאביה של משטרת בריטניה המודרנית וניסח את הקוד האתי שלה.
פיל כבר נתן אינדיקציה לאופן מחשבתו ודעותיו בנושא כאשר שיבח את היחידה הקטנה של שופטים מקצועיים ושוטרים שהוקמה בלונדון בשנת 1793. אבל מבנה יחידת האכיפה המיוחדת הזאת נשען על מכלול של קשיים במערכת הבירוקרטית המסובכת.
בסנט פנקראס רנסאנס לונדון הוטל שברובע קמדן לבדו היו שמונה עשר משמרות לילה שונות של תחנות משטרה שונות, שלרבים מהם לא הייתה סמכות להתערב בקטטה בצד השני של הרחוב.
פיל החליט ליצור גוף מאוחד בשליטת מזכיר הפנים והיה זה משרדו ששילם על פי תעריף כללי.
הכוח החדש החל לסייר ברחובות ב-29 בספטמבר 1829. הם לא היו שם כדי לבצע עבודות בילוש פליליות כנהוג ביחידות מיוחדות, אלא לרסן התפרעויות ולשמר אכיפת חוק וסדר.
'משטרת המניעה הנמרצת' של פיל נשאה כלי מטען אך לא כלי נשק, והנשק החדשני שלהם היה המשמעת הצבאית שלהם.
כוח המשטרה ה"לא חוקתי" הזה, כפי שהוא נקרא בעתירה לחקיקה נגדו (שלא עברה), פגש התמרמרות אזרחית, והחלו הרבה תקיפות על שוטרים.
אבל כוח של קצת יותר מ-3,000 איש זכה לשליטה באכיפה ברחובות לונדון.
בתקופות בעייתיות של תסיסה אזרחית-מהפכנית כביכול, היה הכוח גם צעד מרגיע שמנע את הצורך בשימוש בחיילים ופעל להפחית את הסיכון לשפיכות דמים.
עם הזמן נסוגה האופוזיציה לרפורמה המשטרתית מטענותיה.
החשש שהמשטרה התפתחה למשטרה חשאית על פי המודל המטרופוליני התברר כהקצנה, ועוינות ומרירות אזרחית מעצם הרעיון של כוח משטרה יעיל נשמט.
באמצע המאה הפך תדמיתו של השוטר לדמות ידידותית ושכנה עבור האזרחים.
הרפורמה החשובה ביותר הייתה הקמתו של כוח המשטרה המטרופוליטני ב-1829. הוא גם ביצע רפורמות בחוק הפלילי בהפחיתו את מספר הפשעים שעונשם היה מוות ופישט ואיחד מספר חוקים פליליים.
הוא יצר רפורמה במערכת בתי הסוהר על ידי שינוי בתשלום לסוהרים ובהקמת מערכת חינוך לאסירים.
כל עוד הלורד ליברפול היה ראש הממשלה האמנציפציה הקתולית נשארה שאלה פתוחה, ופיל, אשר כמזכיר הבית היה אחראי כולל על הממשל באירלנד, המשיך לפעול כמתנגד מרכזי לה המפגין בבית הנבחרים.
אבל הנושא החל לצאת מכלל שליטה, הן בווסטמינסטר והן באירלנד.
בשנת 1825 זכו הפרו-קתולים בהצבעה השנתית בבית הנבחרים.
פיל הציע את התפטרותו, אך נאמר לו כי התפטרותו תפיל את ממשלת ליברפול.
בשנת 1826 התקיימו בחירות כלליות אשר במהלכן השיגה המפלגה השמרנית רוב מוחץ של מושבים בבית הנבחרים, ובתחילת השנה שלאחר מכן ספג ליברפול אירוע מוחי ונאלץ לסיים את כהונתו.
עם סיום כהונתו של הלורד ליברפול כראש ממשלה והחלפתו בג'ורג' קנינג, התפטר פיל מתפקידו כמזכיר הפנים.
קנינג תמך בחקיקת חוק מתן שוויון הזכויות לקתולים בעוד שפיל היה ממתנגדיו הראשיים.
ארבעה חודשים לאחר שקנינג מונה לתפקיד הוא הלך לעולמו ולאחר תקופת כהונה קצרה של הלורד גודריץ', חזר פיל לתפקיד שר הפנים בממשלתו של הדוכס מוולינגטון.
בתקופה זו פיל נחשב לאישיות השנייה בחשיבותה במפלגה הטורית, אחרי וולינגטון עצמו.
במקביל לתפקידו כמזכיר הפנים, היה פיל מנהיג בית הנבחרים, וככזה היה עליו להתמודד עם השאלה הקתולית.
בשנת 1827 זכו תומכי האמנציפציה בהצבעה השנתית בבית הנבחרים.
בשנה שלאחר מכן, כאשר מתנגדי האמנציפציה ותומכיו ניסו להגיע לפשרה והסדר, הובסה הממשלה בסדרת חקיקות.
המפלגה הטורית התפצלה, מה שגרם לסדרת הפסדים שלה בהצבעות בבית הנבחרים שנגעו לחקיקות.
תחילה היה חוק מבחני הקודש שהוצע בידי הפוליטיקאי הוויגי, ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון.
החוק נועד לבטל את חוק התאגיד משנת 1661 ואת חוק המבחן משנת 1673. חוקים אלו דרשו מאנשים שהיו בעלי משרות מנהליות אזרחיות או צבאיות, לקיים תפקיד בכנסייה האנגליקנית ולהצהיר שאינם תומכים בהתבססות דתית אחרת.
החוק הראשון נועד תחילה להרחיק את הקתולים מהתפקיד הציבורי, ובסופו של דבר הגביל את הפרוטסטנטים שאינם אנגליקנים.
עם זאת, במאה וחמישים השנים לאחר כניסת חוקים אלו לפעילות, הכוח החברתי ההולך וגדל של הדתות המפרידות בבריטניה הקל בהדרגה על ההקפדות הללו.
למרות מעבר החקיקה הצליחו וולינגטון ופיל לבטלה דרך הצעת חקיקה לביטול ודרך ניתוב הקשרים הפוליטיים בין חברי הפרלמנט המתנדנדים.
הקושי בחקיקה השנייה שנגעה לאמנציפציה נבעה מחיזוקם של תומכי האמנציפציה בראשות או'קונל במספר מושביהם בבית הנבחרים לאחר הבחירות המקומיות ב-1828. השאלה היחידה הייתה האם יש להעביר אמנציפציה בממשלה הקיימת או שממשלת וולינגטון ופיל תתפטר ותפנה את המקום עבור קואליציה וויגית-אירית.
שוב הציע פיל להתפטר, ושוב שוכנע להישאר.
במקביל, היה עליו לוותר על מושבו הפרלמנטרי באוקספורד.
בסוף פברואר הוא הובס בבחירות המקומיות לבית הנבחרים על ידי סר רוברט אינגליס הוויגי ב-609 קולות מול 755, והממשלה נאלצה לבקש לפנות את כיסאו של חבר המפלגה הטורית בווסטברי לטובת פיל.
פיל היה מודע, לנוכח השינויים הפוליטיים, שעל הממשלה להתפשר ולתמוך באמנציפציה עם מטרתה להישאר בהנהגת המדינה.
כאשר הגיע ב-5 במרץ 1829 לפרלמנט כדי להציג את הצעת החוק של הממשלה לאמנציפציה של הקתולים (שהוצגה ביחד עם וולינגטון), נשאל פיל בידי חברי הפרלמנט מדוע הוא רואה "הכרח לאמנציפציה כעת, דבר אשר לא היה ברור קודם לכן".
הוא ענה בפני הפרלמנט בתגובה כי זה המצב התוסס באירלנד ששכנע אותו לתמוך באמנציפציה.
'[הרפורמציה] באירלנד' עד כה 'לא התקדמה' למרות מאמציה הרבים של הכנסייה הפרוטסטנטית בבריטניה.
ריכוז אוכלוסין פרוטסטנטי נוצר - באופן חלקי - רק בחבל אלסטר בצפון אירלנד.
למרות ההחלטה, פיל לא דן עם גורמים קתולים בעניין החקיקה והותיר את או'קונל מחוץ לתכנון של החקיקה עבור האמנציפציה.
הקתולים היו רשאים להיכנס לשני בתי הפרלמנט ולכהן בכל תפקיד למעט יורש העצר המלכותי, לורד צ'נסלור (שר המשפטים) ונציג הכתר (באופן מוזר ביותר) של אירלנד עצמה.
בתמורה השיג פיל שינוי במבנה מושבי הפרלמנט האיריים שהטיב עם המפלגה הטורית.
הממשלה לא ביקשה שליטה כלשהי על מינוי הבישופים הקתולים, מכיוון שאף ממשלה בריטית, אמר פיל, לא תוכל להיכנס למשא ומתן עם האפיפיור ברומא.
נפילת הממשלה, אופוזיציה, המפלגה השמרנית
באותה תקופה שיוועו מעמד העובדים ומעמד הביניים בבריטניה לביצועה של רפורמה, ושוויון הזכויות לקתולים היה רק אחד מהרעיונות שעמדו אז על הפרק.
הצעת החוק לאמנציפציה התקבלה, אך היא פיצלה את המפלגה הטורית, והממשלה איבדה חלק נרחב מהשפעתה בפרלמנט.
פיל בילה את שנותיו המעצבות בפוליטיקה בעת שבה הממשלות הסתמכו פעמים רבות על חסות ממלכתית מצד המונרך ומצד רוב הלורדים.
המחסור בתמיכה זאת הקשה על התפקוד של הממשלה בתוך הפרלמנט.
רפורמה פרלמנטרית עלתה על הפרק, בין לבין עקב ההתפצלות של המפלגה הטורית עם האולטרה-טורים, שהמשיכו להתנגד לאמנציפציה לקתולים, פיצלו את קולותיה של הממשלה והונהגו בידי אדוארד קנצ'בול, הברונט התשיעי.
בין השנים 1826–1830 פיל עצמו פעל להעביר את שני המושבים הטוריים שנלקחו מפנרין למנצ'סטר, זאת כחלק מניסיון לזכות בתמיכה נרחבת יותר מצד מרכז אוכלוסין.
הוא נפגש בהתנגדות מצד בית הלורדים שהטילו וטו על חקיקה שנועדה לשנות את הרכב מושבי הפרלמנט (הטיה בקביעת מחוזות בחירה) בערים גדולות.
כעת, בשנת 1830, כבר נידונו הצעות רפורמה פרלמנטרית אשר קודמו בידי הממשלה הטורית לפני שג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, נפטר ביוני.
משמעות מותו של מלך הייתה פיזור הפרלמנט והכנה לקראת בחירות כלליות חדשות.
בחירות חדשות התקיימו מסוף יולי ועד תחילת ספטמבר.
המפלגה הטורית בראשות וולינגטון ופיל איבדה את הרוב שלה בבית הנבחרים אך נשארה המפלגה הגדולה ביותר.
המפלגה האולטרה-טורית החדשה שהתפצלה השיגה 60 מושבים ועבור הטורים היה קושי בהשגת גיבוש מחדש בעבור קואליציה.
במקום זאת, וולינגטון קידם ממשלת אחדות עם המפלגה הוויגית ומינה חברים מהמפלגה לתפקידי מפתח בממשלה.
פיל טען כי הייתה זאת בגידה בערכים הטורים, והוא בקושי דיבר עם וולינגטון.
כאשר הובסה הממשלה בהצבעת אי-אמון על בסיס חקיקת הרשימה האזרחית החדשה, ב-15 בנובמבר 1830, הוא תמך בהצבעה שפירקה את הממשלה.
תדמיתו הפוליטית של פיל נפגעה באשמת "חבטות" שנגעו לשאלה הקתולית והופנו נגדו מתוך מפלגתו, מה שהוביל לאנטגוניזם והיה גורם בהתנגדותו לשימור הממשלה.
בסופו של יום הממשלה הטורית סירבה להתפשר על נושאים אחרים ונפלה ב-1830 לטובתה של ממשלה וויגית בהנהגתו של צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני.
במהלך השנתיים הקרובות - בעוד שממשלה בראשות לורד גריי הציגה הצעות לחוקי רפורמות, הכריזה על בחירות כלליות נוספות, וביקשה לשכנע את המלך ויליאם הרביעי ליצור מושבי לורדים וויגים נוספים כדי להעביר את הצעת החוק שלהם דרך בית הלורדים - פיל היה מחויב ללמוד את תפקידו החדש, כמנהיג אופוזיציה.
תחילה התקשה פיל להסתגל לתפקיד זה, ב-1831 הוא נחרד מגודלן של היריבויות הפוליטיות הפנימיות, וב-9 באפריל הוא עמד על הרגליים, ולא היה בטוח כיצד לארגן מחדש את מפלגתו המפוזרת, כאשר נושא המוט השחור הגיע לזמן את כלל חברי הפרלמנט למשמע ההודעה על פיזורו של הפרלמנט.
במהלך הבחירות הכלליות, ביתו של פיל בלונדון היה צריך להיות מוגן על ידי משטרת המטרופוליטן החדשה, ופיל עצמו נאלץ להיעצר על ידי חבריו מלהתערב בדו-קרב עם סר ג'ון הובאוס (אנ') הוויגי שאתגר אותו.
בסופן של הבחירות התחזקו הוויגים עוד יותר והשיגו רוב מוצק בבית הנבחרים.
לקראת מעבר החקיקה אל בית הלורדים הציע פיל להקים עבורה ועידת לורדים מצומצמת וייחודית, הצעה שעברה.
מניעו של פיל היה בוועידת לורדים זמנית בלבד אשר תמנע מהממשלה הוויגית מללחוץ על ויליאם הרביעי להוסיף מושבים קבועים בבית הלורדים.
במאי 1832, כאשר שרים רבים התפטרו מממשלתו של גריי, סירב פיל להזמנתו של המלך להקים או להצטרף לממשלה חדשה.