tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוטציה המוכרת ביותר של הפלטי היא גוף אדום עז וסנפירים שחורים, אך יש גם מוטציות אחרות הנפוצות אצל מגדלי הדגים, כגון גוף כתום וסנפירים אדומים, או, אדום עז כולו, עם נקודות שחורות, וכן מוכרת המוטציה שבה הדג כתמתם עם כתם מעוין בתחילת סנפיר הזנב.
פלטיהו בן בניהו היה משרי העם היהודי בירושלים ונזכר בתנ"ך בתקופה שלאחר גלות יהויכין.
יחזקאל נישא ברוח אלהים מהגולה בארץ כשדים, אל בית המקדש בירושלים, מה שמתאר "במראה, ברוח אלהים", ושם ראה בחטאי העם היהודי, כשעובד עבודה זרה באופנים שונים.
באחת מהמראות שנגלו לעיניו, הוא ראה 25 אנשים המפנים את אחוריהם לכיוון פתח ההיכל, נופחים ומטילים צואה לכיוונו, תוך כדי השתחוויה לשמש.
בהמשך התיאור מופיע פירוט של שניים מהאנשים; יאזניה בן עזור ופלטיהו בן בניהו.
בשלב זה יחזקאל מתנבא, ובנבואה מוטחת ביקורת על שני האישים; הם מוצגים כמסיתי העם שלא לקבל את דברי נביאיו, וכמרגיעי העם באומרם כי נבואות הזעם של נביאיו לא יתממשו בעתיד הקרוב.
בנבואה מובטח שאותם המבטיחים הבטחות שווא לשלווה, חלקם לא יסיימו את חייהם בירושלים באופן שגרתי, וחלקם יגלו וימותו מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
תוך כדי הנבואה פלטיהו נופל ומת מול יחזקאל, וזה צועק בצער לה', כי מכלה הוא את עם ישראל.
בתלמוד מופיעה מחלוקת בין רב לשמואל, האם צעקתו של יחזקאל נבעה מצער על מות פלטיה, משום שהציל יהודים מעבדות לאחר שתדלנות אצל נבוכדנצר, או שהסכים עם מותו בשל חטאיו, רק שכאב את צרות כל העם.
לאחר צעקת יחזקאל, ה' עונה לו תשובה על טענתו בנבואה, כי הצרות קורות בשל חטאי העם, והנבואה מסתיימת בתיאור עתידי של חזרה בתשובה, וקיבוץ גלויות.
פלטכניקה היה מפעל לייצור כיסאות בקיבוץ ניצנים.
פלטכניקה הוקמה בשנת 1943 על ידי יוסף אברהמי (יוסוף) ואוטו בלאושטיין.
שם המפעל הוא נוטריקון של המילים "פלשתינה" ו"טכניקה".
החברה התמחתה בעבודות חריטה וריתוך ומכרה גנרטורים לריתוך.
החברה פעלה ברחוב הגדוד העברי 5 בתל אביב.
בתחילת שנות ה-60 עבר המפעל לייצור כיסאות למשרד ולתעשייה, "כיסאות הייעול" החברה הייתה הראשונה בארץ לייצר כיסאות ארגונומיים לישיבה נכונה עם תמיכה למניעת כאבי גב, לשימוש במשרדים ומפעלי תעשייה.
החברה השתמשה בידע וחלקים גרמניים בשיתוף פעולה עם מפעל גרמני גדול.
בשנת 1969 נרכש המפעל בידי קיבוץ ניצנים והציע מגוון רחב של כיסאות למשרד.
משרד החברה המשיך לפעול בתל אביב.
בשנות ה-80 ייצא המפעל לאירופה ולארצות הברית.
בשנות ה-90 רכשה החברה ידע לייצור מושבים לתחבורה ציבורית מחברת Vogel הגרמנית וידע לייצור כיסאות לחדרי הרצאות מחברת Sokoa הצרפתית.
בתחילת המאה ה-21 היו לחברה שלוש חטיבות עסקיות: מושבים לתחבורה ציבורית, כיסאות משרדיים ו-OEM.
החברה מכרה מושבים בין השאר לאוטובוסים של אגד, מטרופולין וקונקס ולרכבת ישראל.
כמו כן, ייצרה החברה מושבים לרכבים ממוגנים של פלסן סאסא, שנמכרו לצבא ארצות הברית.
בשנת 2008 חתמה החברה על הסכם יצוא כיסאות קליניקה ארגונומיים לצרפת.
בשנת 2015 נסגר המפעל בניצנים, בעקבות החלטת שר התחבורה דאז, ישראל כץ, להתיר יבוא אוטובוסים מסין.
קלוב אתלטיקו פלטנסה (בספרדית: Club Atlético Platense) הוא מועדון ספורט מפלורידה שבבואנוס איירס רבתי, ארגנטינה.
המועדון נוסד ב-25 במאי 1905 וידוע בעיקר בשל קבוצת הכדורגל שלו.
הקבוצה משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית, אך השתתפה בליגת העל הארגנטינאית במשך למעלה מ-70 שנה והייתה בין המייסדות שלה בעידן המקצועני.
תלבושת המועדון מורכבת מהצבעים לבן וחום.
המועדון מיוצג גם בענפים נוספים, בהם כדורסל, התעמלות מכשירים, כדוריד, הוקי שדה, כדורגל אולמות, ג'ודו, גלגיליות, פלוטה פאלטה, הוקי רולר, טאקוונדו, אגרוף, שחייה וטניס.
קבוצת הכדורסל של המועדון משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית.
לפלטנסה יריבות ספורטיבית עם שכנתה מאזור צפון בואנוס איירס רבתי, טיגרה, מליגת העל.
פלטנסה הועלתה לראשונה לליגת העל, יחד עם קבוצות נוספות כמו בוקה ג'וניורס, כתוצאה מהחלטה של ההתאחדות ב-1912. ב-1916 הקבוצה משיגה את הישגה הגבוה היותר במהלך ההיסטוריה, כאשר היא מוכתרת כסגנית אלופה.
בשנות העשרים, עת התקיימו שתי ליגות על מקבילות בארגנטינה, השתתפה בכל אחת מהן קבוצה בשם "פלטנסה".
בטבלה המסכמת לעידן החובבני בארגנטינה (בין השנים 1891–1934) תופסת פלטנסה את המקום התשיעי.
בקיץ 1951, במהלך מחנה אימונים באירופה, פגשה הקבוצה במשחק ידידות בסן סירו את מילאן, שהייתה באותה העת בלתי מנוצחת בביתה במשך שנתיים, וניצחה אותה בתוצאה 2–3. פלטנסה שהתה בליגת העל עד ירידתה הראשונה ממנה בשנת 1955.
בעונת 2024/2025 זכתה הקבוצה באליפות ארגנטינה בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
סגנות ליגת העל הארגנטינאית (1): 1916
אליפות ליגת המשנה הארגנטינאית (1): פרימרה B 1976
אליפות הליגה השלישית בארגנטינה (מטרופוליטנה) (1): פרימרה B 2005/06, פרימרה B 2017/18
פלטירנצ'יים (שם מדעי: Platyrinchidae) היא משפחת ציפורי שיר, קטנות מיערות החיים מדרום מקסיקו עד לארגנטינה.
שלושת סוגי המשפחה נחשבים על פי חוקרים רבים למשפחת הטירניים אך על פי כמה חוקרים הועברו למשפחה נפרדת.
הם דומים לקרוביהם אך בעלי עיניים גדולות יותר ורגליים חזקות.
הם חיים ברחבי יערות הגשם הטרופי וחיים רוב הזמן בין הענפים הנמוכים.
הם חיים בחבורות קטנות ורודפים אחרי חרקים שונים ביער.
פלטיבלודון (שם מדעי: Platybelodon; מילולית: "חט עשויה חנית שטוחה") הוא סוג של יונק קדום שהיה קרוב רחוק של הפילים המודרניים.
הוא חי בתקופת המיוקן לפני 10–15 מיליון שנה.
מאובניו נמצאו במערב אסיה ובקווקז.
יצור זה היה שונה מאוד מהפילים של היום והיה קרוב לגומפותריום.
אורכו הגיע ל-4 מטרים, גובהו ליותר מ-2 מטרים ומשקלו 2 טונות.
הוא היה בעל לסת תחתונה ארוכה שהשתפעה מטה והייתה בעלת זוג שיניים שטוחות בקצה.
החדק היה רחב וניצב במקביל ללסת התחתונה, אך נטה מעט כלפי מעלה (החדק עצמו לא השתמר במאובנים מאחר שאיננו עשוי עצם).
ליצור היו שני חטים כמו לפילים המודרניים.
יצור זה היה מאוכלי העשב הגדולים של המיוקן והוא חי בביצות והערבות הקדומות של אסיה.
פיו המוזר עזר לו לעקור צמחייה מיימית מהקרקעית וייתכן שמבנה השיניים בקצה עזר לו לעקור ענפי עצים.
פלטיפטריגיוס (שם מדעי: Platypterygius; משמעות השם: "כנף שטוחה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת האיכתיוזאורים שהיה קרוב לאופתלמוזאורוס מהיורה, אשר חי בתור הקרטיקון לפני 130-94.3 מיליון שנה.
הוא היה אחד מאחרוני האיכתיוזאורים שנותרו.
מאובני הזוחל נמצאו באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אירופה ואוסטרליה והוא כלל מינים רבים.
הפלטיפטריגיוס הגיע לאורך מרבי של שבעה מטרים והיה בעל זנב ארוך דמוי-דג וחרטום גדול ומעט מעוקל בקשת.
בתוך החרטום היו שורת שיניים מחודדות שדמו לאלה של הדולפינים.
היו לו ארבעה סנפירים שטוחים ורחבים מתחת הגוף שהיו בעלי אצבעות בקצוותיהם.
ייתכן שבדומה לאיכתיוזאורוס הוא השריץ צאצאים חיים מתחת למים.
זוחל זה היה מטורפי העל של האוקיינוסים והימים הקדומים והוא ניזון בעיקר מדגים ורכיכות אך ניזון גם מטרף גדול יותר.
הוכחות לכך נמצאו שרידים של צבי ים ושל עופות ימיים שהתגלו בבטנו.
פלטיגונוס (שם מדעי: Platygonus; מילולית: ""שטוח-ראש" עקב מבנה המצח המוזר) הוא סוג של פקארי נכחד שחי באמריקה הצפונית והדרומית בין סוף תקופת המיוקן עד סוף הפליסטוקן לפני 10.3 מיליון שנה עד ללפני 11,000 שנה מהיום בסוף עידן הקרח האחרון.
הפלטיגונוס היה פקארי ענקי בגובה של 1 מטר ובמשקל 160 ק"ג.
היו לו גפיים ארוכות, ראש רחב ושטוח וניבים ארוכים אשר עזרו לו להתגונן מטורפי אמריקה הקדומה שכללו דובי ענק, סמילודונים וזאבים גדולים.
הוא היה בעל מערכת עיכול שהזכירה מעלי גירה מודרניים.
ממצאים שונים מראים שהוא חי בעדרים גדולים.
הוא קרוב למין קטגונוס צ'אקו החי כיום באמריקה הדרומית.
נמצאו בסוג זה מינים רבים, חלקם בוטלו, אשר נמצאו בין דרום קנדה למקסיקו ובין קליפורניה לפנסילבניה.
לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה הם נעו דרומה והגיעו עד לארגנטינה.
פלטלאוריניכוס (שם מדעי: Plataleorhynchus; פירוש השם: "חוטם כפן") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הקטנוצ'סמטיים שחי באירופה במשך סוף היורה או בתחילת הקרטיקון.
המאובנים של הפטרוזאור התגלו בשטחי חצי האי "Isle of Purbeck" שבדורסט, אנגליה.
הם תוארו ב-1995 בידי החוקרים סטפורד האוס ואנדרו מילנר.
הסוג כלל מין אחד - Plataleorhynchus streptophorodon, שמשמעותו: "שן צווארון", עקב המבנה של השן.
הפטרוזאור הקדום היה קטן יחסית, עם גולגולת באורך 40 ס"מ.
מבנה הלסת היה מוארך ושטוח עם דמיון למקור של כפן או למרית.
מבין הלסתות בלטו 22 שיניים מעוקלות מעט החוצה מהפה ועוד 40 שיניים קטנות וקצרות יותר נמצאו באחורי הלסת.
הלסת העליונה הייתה חסרת שיניים כלל.
מבנה מוזר זה עזר לפטרוזאור לסנן מזון בדומה למקור הכפן.
הצורה הרדודה מנעה ממזון כמו רכיכות או דגים לברוח מהמקור.
חוקרים אחרים הסוברים שמבנים דמויי-שיניים נמצאו על החיך מרמזים על תזונה דומה יותר לזו של לווייתני מזיפות שמסננים את מזונם ומסייעים בשטיפת המים או הבוץ מהמקור של הפטרוזאור ולכידת טרף קטן בפנים.
מבנה זה דמה ללסתות פטרוזאורים מאותה משפחה כמו הפטרודאוסטרו והגנתוזאורוס (Gnathosaurus).
פלטינה הוא אלבום הסולו השני במספר של הראפר הישראלי לוקץ'.
האלבום יצא לאור ב-6 ביולי 2011 דרך היי פידליטי.
האלבום כולל 13 רצועות שהופקו על ידי אורי שוחט, יאן לובין ומיכאל כהן.
באלבום מתארחים אקסטרה ג'י, אקסום, נצ'י נצ', כהן@מושון, רועי ויטו פלג ועתליה לוי.
מתוך האלבום בלט השיר "אצלנו בשכונה" ונכון ל-4 באפריל 2021, הגיע השיר למיליון וחצי צפיות באתר יוטיוב.
פלטיהיסטריקס (שם מדעי: Platyhystrix; מילולית: "דרבן שטוח") הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים, אשר חי במשך הקרבון הפנסילבני עד לתחילת הפרם באמריקה הצפונית שלפני 299 עד 279.5 מיליון שנה מזמננו.
הוא עטה מפרש מוזר דומה לסינאפסידים קדומים כמו הדימטרודון והאדפוזאורוס, דבר שנבע מאבולוציה מתכנסת שכן היה דומה במראהו לצפרדע או סלמנדרה יבשתית.
הסוג תואר בידי החוקר סמואל ונדל ויליסטון ב-1911 והוא הכיל מין אחד - Platyhystrix rugosus, אשר התגלה בממצאים בטקסס.
את שמו קיבל עקב מבנה המפרש שהזכיר קוצי דרבן.
יצור זה הגיע לאורך של מטר אחד לרבות הזנב והיה בעל רגליים קטנות וחוליות גב ארוכות דמויות מפרש הדומות לזה של הדימטרודון שכנראה שימשו לוויסות אקלים ולחימומו.
הוא היה בעל גולגולת חזקה, מוארכת ושטוחה וגוף גלילי שהזכיר את קרובו, הקאקופס.
מבנה הגוף מרמז שהיה יבשתי יותר מהדו-חיים המודרניים ואולי היה קרוב לראשוני הזוחלים.
הוא התקיים באזורי ביצות וגדות נהר בטקסס הקדומה ונשמר מטורפים גדולים כמו האירופס או זוחלים גדולים ששגשגו במשך הפרם.
פלטינום דונז היא חברת הפקות אמריקאית שנוסדה בנובמבר 2001 על ידי הקולנוענים מייקל ביי, בראד פולר, ואנדרו פורם.
דרך החברה מופקות גם סדרות טלוויזיה, כמו "מפרשים שחורים", "הספינה האחרונה" ו"ג'ק ראיין".
להלן לקט מהסרטים שהופקו בידי פלטינום דונז:
להלן לקט מסדרות הטלוויזיה שהופקו בידי פלטינום דונז:
פלטון טיורין היה צייר דיוקנאות וצייר קיר רוסי.
הוא נולד למשפחה של צמיתים וקיבל את חירותו בשנת 1843. שנתיים לאחר מכן הוא נסע לסנט פטרסבורג, שם נרשם לשיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ולמד אצל אלכסיי מרקוב.
בשנת 1850 הוענק לו התואר "אמן" על ציור היסטורי ופורטרט.
בשנת 1857 זכה בתואר "אקדמי" לציור דיוקנאות וקיבל תפקיד בשירות המדינה.
לאחר 1860, עבודתו הייתה קשורה קשר הדוק עם וולוגדה והאזור שמסביב.
הוא קיבל הזמנות לפורטרטים מכל משפחות בעלי האדמות המקומיות, כמו גם אנשי הדת ואזרחים בולטים אחרים.
במהלך שנות ה-60, הוא קיבל הזמנות לצייר איקונות בכנסיות מקומיות, ובשנת 1862, האדונים לשעבר שלו הזמינו אותו לצייר כנסייה באחוזתם במחוז גריאזובצקי.
בשנת 1865, טיורין התחתן עם איכרה מקומית.
מ-1876 עד 1877, הוא היה אחד מהאמנים שהשתתפו בקישוט הקתדרלה החדשה של ישו המושיע, ויצר 34 אייקונים.
הוא היה חולה במשך כמה שנים ומת משחפת ב-1882.
פלטון אלכסנדרוביץ' אנטונוביץ' היה איש צבא וממשל רוסי.
לוטננט גנרל, מושל בסרביה וראש עיריות אודסה וקרץ'.
בין השנים 1867–1880 שימש אחראי על מחוז החינוך של קייב , הגוף האחראי על מוסדות החינוך במחוזות האימפריה הרוסית.
פַּלְיָ"ם (הלחם של פלמ"ח וים, ולא ראשי תיבות על אף שנכתב עם גרשיים) הייתה הזרוע הצבאית הימית של הפלמ"ח, הכוח הצבאי הסדיר של "ההגנה" בארץ ישראל בשנים 1941–1948.
פעילותה של הפלוגה (פלוגה י' של הפלמ"ח) התמקדה בהעפלה ובביצוע פעולות חבלה ימית כנגד הצי הבריטי, אך אנשיה השתתפו גם בלחימה היבשתית.
בתחילת 1948 השתתפו כ-200 מימאי הפלי"ם במבצע נחשון להסרת המצור מעל ירושלים, כ-70 מהם נקברו בבית הקברות בקריית ענבים.
במהלך מלחמת העצמאות המשיכו ימאי הפלי"ם להוביל את אוניות המעפילים והעולים וכן את אוניות הרכש.
בשיאה כללה הפלוגה הימית כ-370 איש, מהם כ-250 בוגרי עשרה קורסים למפקדי סירות וכ-100 בוגרי חמישה קורסי חובלים.
ה"הגנה" הייתה מעורבת בפעילות ימית ובהעפלה עוד לפני מלחמת העולם השנייה, למשל ב-8 ביולי 1939 נפתח קורס של ההגנה שמטרתו הייתה להכשיר אנשים לליווי אוניות מעפילים והורדת מעפילים ביישובי החוף, אולם לא היה גוף שעיסוקו רק בלוחמה ימית.
ב-9 באוגוסט 1939 איש הפו"ם ישראל נורדין הטביע את סירת המשטרה החדישה "סינבד 2" שעסקה בגילוי והרתעה של ספינות מעפילים.
בפיצוץ נהרג קצין בריטי אחד.
מגעים שנערכו בין המוסד לעליה ב' לפלמ"ח בסוף 1942, הביאו לפתיחת קורס ימי ראשון, "קורס מפקדי סירות", בינואר 1943. הרקע לכך היה הצורך בקאדרים ימיים למטרות ההעפלה, שצפויה הייתה להתחדש עם תום מלחמת העולם השנייה.
התפקידים שנועדו לבוגרי הקורס היו א) ביצוע העפלה, ב) חבלה ימית, ג) תובלה ימית, ד) יחידות נחיתה מהים.
בקורס היו 31 חניכים והוא נערך בקיבוץ שדות ים תחת פיקודו של יעקב סלומון.
תוכנית הקורס הוכנה על ידי שמואל טנקוס (לימים מפקד חיל הים), אשר גם הדריך בו יחד עם דב מגן (ברצ'יק) ומרדכי (מוקה) לימון (לימים מפקד חיל הים).
הקורס נמשך שלושה חודשים וכלל מגוון נושאים: שחייה, השטת סירות חתירה, סירות מפרש וסירות מנוע, טיפול בציוד ימי, הכרת חופי הארץ, ניווט חופי, מטאורולוגיה, הכרת הים וטבעו, שיטות להורדת מעפילים לחוף, חוקי ים בינלאומיים וידע בסיסי במקצועות הים השונים.
בהמשך נפתח גם קורס מכונאים בקיבוץ יגור.
עם תום הקורסים, נשלחו בוגריהם חזרה ליחידותיהם.
לפלמ"ח הייתה באותה עת אוריינטציה יבשתית וגישת המטה הייתה שיש לערוך קורס ימי בסיסי לכל איש פלמ"ח.
בהתאם לכך, במהלך 1943 נערכו קורסים של שבועיים בחוף קיסריה ובחוף גינוסר, שהקיפו של רוב חברי הפלמ"ח.
בקיץ 1943, אחרי הקורס השני, הושג הסכם בין המוסד לעלייה ב' לבין פיקוד העליון של "ההגנה", לפיו ימאי הפלמ"ח יעמדו בשעת הצורך לרשות המוסד, שמצדו קיבל לממן את האימונים.
במקביל, מבין אנשי הפלמ"ח הימאים, בלטו כאלה שביקשו להקדיש את כל זמנם למקצוע הימי ובשלהי 1943 הבשילו התנאים להקמת יחידה ימית תחת פיקודו של זלמן פרח, כמחלקה בפלוגת המטה של הפלמ"ח, פלוגה ז'.
במטרה לרכוש ניסיון בימאות עבדו תחילה אנשי המחלקה בנמל חיפה.
בשנת 1944 הוכשרה הספינה "עמוס" כאוניית בית ספר, כדי לאפשר לימאים לרכוש ניסיון מעשי בים.
בנוסף היו ימאים שהפליגו על ספינות סוחר ודייג.
הכשרת אנשי הפלוגה בתחום הימי קיבלה תנופה בינואר 1945, כשנפתח קורס חובלים (קציני ים) ראשון של הפלי"ם.
הקורס התקיים בבית הספר הימי בחיפה, שפעל ליד הטכניון והסתיים ביוני 1945. שישה מבוגרי קורס החובלים הראשון נמנו עם מלווי ספינות המעפילים שהגיעו לחופי הארץ עד סוף 1945.
חלק מהמשתתפים בקורסים הימיים (מפקדי סירות וחובלים) קיבלו בהמשך גם הכשרה צבאית מתקדמת בקורסים שונים של הפלמ"ח (קורס מפקדי כיתות, קורס מפקדי מחלקות וקורס חבלה).
ממחלקה לפלוגה – הפעילות עד החלטת החלוקה
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה גברה ההכרה שיש להגדיל את היחידה הימית לנוכח הצורך להעלות את שארית הפליטה ארצה.
ואכן, על בסיס המחלקה הימית הוקמה באפריל 1945 הפלוגה הימית, שהייתה פלוגה י' בגדוד הרביעי (גדוד המטה) של הפלמ"ח.
אברהם זכאי מונה למפקדה הראשון של הפלוגה ואחריו פיקדו עליה יוסף ריבקינד (יריב), יוסף (יוסוף) ברין-גדרון ושמואל ינאי.
הבסיס העיקרי של הפלוגה היה בקיבוץ שדות ים, אך אנשיה נמצאו גם בגבעת השלושה, בנווה ים, במעברות, בשפיים וביגור.
לוחמים נוספים צורפו ליחידה ונפתחו קורסים נוספים הן להכשרת מפקדי סירות והן להכשרת קציני ים שנדרשו כדי להשיט וללוות את ספינות המעפילים ארצה.
במקביל הכשירו אנשי הפלי"ם את אנשי הפלמ"ח בהורדת מעפילים מהספינות לחוף וגם סייעו בארגון והדרכה של אגודות הספורט הימי, במטרה להכשיר עתודות כוח אדם לפלוגה.
בסוף 1945 הוקמה במסגרת הפלוגה החוליה לחבלה ימית, שעליה פיקד יוחאי בן-נון ושמטרתה הייתה לשבש את הפעילות של הצי הבריטי לסיכול ההעפלה ארצה.
בתקופה שעד מלחמת העצמאות התמקדה פעילות הפלוגה הימית בשלושה תחומים:
העפלה: עם חידוש ההעפלה בסיום מלחמת העולם השנייה סופחו כ-70 מאנשי הפלוגה, ימאים וגדעונים (אלחוטנים), אל המוסד לעלייה ב'.
הם שימשו כמלווים של 65 אוניות המעפילים שהגיעו ארצה מתום מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה.
בספינות אלה העפילו כ-70,000 איש, אך כ-52,000 מהם נתפסו בידי הבריטים והועברו למחנות המעצר בקפריסין.
ראשוני המלווים שהגיעו למחנות בקפריסין הקימו את שורות המגינים, מסגרת צבאית חשאית, שבה הכשירו קבוצות מעפילים לקראת גיוסם.
פעולות חבלה ימית: החוליה לחבלה ימית, שהייתה חלק מהפלוגה הימית, פעלה מסוף 1945 כנגד מטרות של הצי הבריטי.
נובמבר 1945: הטבעת ספינות משמר בריטיות בחיפה וביפו.
אוגוסט 1946: פגיעה באוניות הגירוש "אמפייר הייווד" ו"אמפייר רייוול" בנמל חיפה.
פברואר 1947: חבלה באסדות נחיתה בנמל חיפה (שהבריטים השתמשו בהן כגשר צף להעברת מעפילים מאוניות המעפילים לאוניות הגירוש).
אפריל 1947: חבלה באוניות הגירוש "אושן ויגור" (בקפריסין) ואמפייר רייוול (בחיפה).
יולי 1947: חבלה באוניית הגירוש "אמפייר לייף גארד" בנמל חיפה.
השתתפות בלחימה היבשתית: במקביל לפעילות הימית השתתפו אנשי הפלוגה הימית גם בפעולות יבשתיות של הפלמ"ח, בין היתר בליל הרכבות ובתקיפת בסיסי משטרת החופים הבריטית בגבעת אולגה, בכפר ויתקין ובסידנא עלי.
מהחלטת החלוקה ועד לפירוק הפלי"ם
בעקבות החלטת החלוקה שהתקבלה באו"ם בכ"ט בנובמבר, השתנו סדרי העדיפות של הפלי"ם.
ההעפלה אמנם נמשכה עד סוף מאי 1948, אך הפלי"ם, שבאותה עת הגיע לשיא כוחו, פעל גם במשימות אחרות:
פלוגת הנמל: בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה ב-30 בדצמבר 1947, הוקמה במסגרת הפלי"ם פלוגה נוספת, פלוגת הנמל, שנועדה לשמור על האינטרסים העבריים בנמל ולהגן על 500 הפועלים היהודים שעבדו בו לצד 1,500 פועלים ערביים.
כיוון שהבריטים שלטו עדיין בנמל, אנשי הפלוגה התחזו לפועלים ועסקו בחשאי בהבטחת שלומם של הפועלים היהודים ואימונם להגנה עצמית.
אנשי הפלוגה, שבראשה עמד יוחאי בן-נון, עסקו גם בפעולות רכש שונות ובאפריל 1948 השתתפו בקרבות לשחרור חיפה.
מבצע נחשון: במרץ 1948 צורף הגדוד הרביעי (ובכלל זה כ-200 מלוחמי הפלוגה הימית שהייתה חלק ממנו) לכוחות שלחמו באזור ירושלים להסרת המצור מהעיר.
בקרבות אלה נהרגו 70 מלוחמי הפלוגה הימית.
אוניות רכש: מראשית 1948 ובמהלך מלחמת העצמאות עסקו 50 מאנשי הפלוגה בליווי אוניות רכש בדרכן ארצה.
ב-17 במרץ 1948 הוקם השירות הימי, שהיווה שלב ביניים לקראת הקמת חיל הים הישראלי.
מטה הפלי"ם וכ-120 ימאים הצטרפו לשירות והיו הגרעין שסביבו הלך והתגבש החיל.
במהלך ההפוגה הראשונה, אחרי השלמת מבצע נחשון, הצטרפו לחיל הים עוד 100 מאנשי הפלוגה, שהשתתפו במבצע 'נחשון'.
פיקוד על כלי שיט: לרשות החיל לא עמדו כלי שיט קרביים, ולכן הוחלט להשתמש באוניות המעפילים לשעבר - "מדינת היהודים", "וג'ווד, ו"הגנה - שבמקורן היו אוניות הצי האמריקני ולהכשירן לספינות מלחמה.
יוצאי הפלי"ם פיקדו על אחדות מהספינות הללו בראשית דרכו של חיל הים.
הקמת שייטת 13: את שייטת 13 הקימו יוצאי חוליית החבלה הימית של הפלי"ם.
לוחמים אלה שולבו בקרבות הימיים במלחמת העצמאות, בין השאר בהטבעת אוניית הדגל של הצי המצרי "האמיר פארוק" ושולת מוקשים שהתלוותה אליה מול חופי עזה, ובפגיעה באונייה "איגריס" בנמל ביירות.
בוגרי קורס החובלים של הפלי"ם הוו את מרבית הקצונה באוניות, לרבות מפקדיהן.
חמישה ממפקדיו הראשונים של חיל הים הישראלי נמנו עם אנשי הפלי"ם: מרדכי לימון, שמואל טנקוס, יוחאי בן נון, אברהם בוצר ובנימין תלם.
פליאה שרה אַלְבֶּק (חשוון ה'תרצ"ח, 28 באוקטובר 1937 - אלול ה'תשס"ה, 27 בספטמבר 2005) הייתה משפטנית ישראלית, זכורה בעיקר כמי שליוותה משפטית את הקמת ההתנחלויות ונתנה להן מטרייה משפטית.
אלבק, בתו של יצחק ארנסט נבנצל (מבקר המדינה) ואחותם של הרב אביגדר נבנצל, ישעיהו נבנצל ושולה נבנצל-לוין, גדלה בירושלים.
היא למדה בבית הספר חורב וסיימה בגיל 16 וחצי.
קיבלה תואר במשפטים מהאוניברסיטה העברית ביוני 1961 והוסמכה כעורכת דין בשנת 1961.
התגוררה בעיר העתיקה בירושלים בשכנות להוריה ואחיה.
הייתה נשואה לפרופ' שלום אלבק (חוקר תלמוד ומשפט עברי ובנו של פרופ' חנוך אלבק), ואם לחמישה: יהודה אלבק, פרופסור רחל אלבק-גדרון, רבקה אלבק-סלומון, הרב חנוך אלבק (רב קהילה ברמת בית שמש וחתן הרב דוד יצחק מן) ובתיה ליכט.
נפטרה ב-27 בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן, נקברה בבית הקברות הר הזיתים.
בדצמבר 1965 מונתה לסגנית פרקליט המדינה.
הייתה במשך 24 שנים מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
בתפקידה זה, עסקה בהסדר הקרקעות בנגב ובטיפול בתביעות הבדואים לאדמות ובבירור תביעות של ערבים על אדמות בגליל.
בעיקר תחת ממשלות הליכוד בשנים 1977–1992, עסקה במעמד המשפטי של ההתנחלויות ושל השטח שעליו הוקמו.
לצורך פעילותה אף סיירה רבות בשטח, גם באמצעות מסוקים.
בעקבות החלטת בית המשפט העליון בעניין אלון מורה לפיה נאסר להפקיע קרקעות פרטיות לצורכי התנחלות, הגדירה אלבק את המנגנון המשפטי שאיפשר להכריז על קרקע כאדמות מדינה על פי החוק העות'מאני מ-1858 ועסקה באיתור אדמות שאינן מעובדות.
לימים התגאתה בכך שכל פעולותיה עמדו במבחן בג"ץ.
אף על פי כן ספגה ביקורת רבה מחוגי השמאל, שראו בפעילותה דוגמה לאופן שבו מצדיק המנגנון הביורוקרטי והמשפטי פגיעה בזכויות אדם.
מנגד ספגה ביקורת גם מהצד הימני על התנגדותה העיקשת להפקעת קרקעות מאנשים פרטיים ועל עיכוב הקמת התנחלויות.
אליקים העצני, מאנשי קריית ארבע, סיפר כי "הכביש המוביל לקריית ארבע מתפתל ומתפתל, לעיתים תוך סיכון חיי אדם, כי היא לא רצתה לקחת מהערבים את האדמה שלהם.
בראשית שנות ה-80, במקביל לגיוס מלאי מספק של קרקעות להתיישבות ממשלתית, עסקה בבקרה על רכישת קרקעות וההתיישבות הפרטית.
מתוקף תפקידה היא הזהירה רוכשים פוטנציאליים לוודא שקרקעות שהם קונים קיבלו היתר עסקה מהמנהל האזרחי, כדי לצמצם את הסיכוי להונאה.
בעקבות מספר מקרים של הונאה במכירת קרקעות היא קבעה בשנת 1985 תקנות להסדר עסקאות הנדל"ן ביהודה ושומרון.
בעקבות זאת, היא זכתה לכינויי גנאי מסוחרי הקרקעות, יהודים וערבים.
למרות ההשקפה הניצית שיוחסה לה, הביעה דעתה בשנותיה האחרונות בריאיון לעיתון הארץ כי בהתנחלויות יש אלמנט של זמניות ולמתנחלים אין זכות קניין על בתיהם על פי המשפט הבינלאומי הפומבי.
בנוסף לענייני קרקעות עסקה אלבק בנושא של אימוץ והייתה חברה בוועדת עציוני לגיבוש חוק בנושא.
בשנות ה-80 עסקה בהסדרת אימוצים מחוץ לישראל.
ועמדה בראש צוות בינמשרדי לעניין אימוץ ילדים מחוץ לישראל.
בשנת 1976 הייתה חברה בוועדה לקידום מעמד האישה בה הביעה את העמדה שקידום האישה לא צריכה לבוא על חשבון הילודה.
כן עסקה במתן המענה של המדינה לתביעות נגדה.
בשנת 1991 התעוררה סערה ציבורית לאחר שהודלף מסמך פנימי של הפרקליטות שבו חיוותה את דעתה לדחות תביעת פיצויים של תושב ח'אן יונס שאשתו נהרגה בפעולת צה"ל.
במסמך זה טענה בין היתר כי: .
בעקבות כך תבע חבר הכנסת יוסי שריד לפטרה, אך דרישתו לא נתמלאה, שכן טיעונים מעין אלו, שלכאורה מצביעים על אטימות רגשית, רווחו בשפה המשפטית.
ב-1993 הודחה מתפקידה על ידי שר המשפטים דוד ליבאי, על רקע ביקורת פנימית (שהודלפה) שהטיחה בחיים אורון, בה הטילה ספק בנאמנותו למדינה, לאחר שביקש לקבוע פיצויים לנפגעי טרור יהודי.
היא הואשמה בכך שהיה אסור לה כעובדת מדינה להעביר ביקורת על נבחר ציבור.
לאחר שנת צינון, היא פתחה משרד פרטי שהתמחה בדיני קרקעות.
בין השאר ייצגה את מושב רשפון מול מינהל מקרקעי ישראל על רקע רישום קרקעות המושב על שם הקרן הקיימת לישראל, וזכתה בעתירתה.
פליאה אלבק, השימוש בקרקעות ביהודה ובשומרון לצורך התיישבות היהודית - היבטים משפטיים ומבחן המציאות (בתוך) העלייה אל ההר - ההתיישבות היהודית המתחדשת ביהודה ושומרון, העורך: אברהם שבות, הוצאת ספריית בית אל - המכללה האקדמית יהודה ושומרון - 2002
מייקל פיטר באלזארי הידוע בשם הבמה "פְלִי" (flea; פרעוש) הוא מוזיקאי ושחקן קולנוע אמריקאי-אוסטרלי, הבסיסט של להקות הרוק "רד הוט צ'ילי פפרז" ו"אטומס פור פיס".
נחשב בעיני רבים לאחד הבסיסטים הטובים בהיסטוריה של הרוק.
נמצא במקום ה-22 ברשימת "הבסיסטים הטובים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.
באלזארי נולד בפרוור של מלבורן, אוסטרליה לאב ממוצא הונגרי ולאם ממוצא אירי.
במרץ 1967 הוצב מיק, אביו של מייקל, שהיה עובד מכס, לעבודה בניו יורק.
בעקבותיו עברה כל המשפחה לארצות הברית.
בשנת 1971 התגרשו הוריו ולאחר מכן אימו עברה איתו ועם אחותו קרן ללוס אנג'לס, קליפורניה.
אמו נישאה בשנית לזמר ג'אז בשם וולטר אורבן ג'וניור.
באלזארי התחיל לנגן בתופים אך כבר בגיל תשע עבר לנגן על חצוצרה.
הוא ניגן על כלי זה במקהלת חטיבת הביניים שלו ואף בתזמורת הפילהרמונית הצעירה של לוס אנג'לס.
פלי סיפר שלא היה לו כל עניין במוזיקת רוק אנ' רול והוא רצה להיות מוזיקאי ג'אז כמו אביו החורג, אך דעתו השתנתה לאחר שהגיטריסט הלל סלובק, לעתיד גיטריסט הרד הוט צ'ילי פפרז, הכיר לו את מוזיקת הרוק אנ' רול עם אמנים כגון קיס, ג'ימי הנדריקס ועוד.
כשעלה לתיכון פיירפקס הכיר את סולן הלהקה, אנתוני קידיס והתחיל לנגן על גיטרה באס.
בגיל 17 הקים יחד עם הלל סלובק, אנתוני קידיס וג'ק איירונס את "רד הוט צ'ילי פפרז" שנקראה אז "Tony Flow and the Miraculously Majestic Masters of Mayhem".
הוא עזב לתקופה קצרה לטובת להקת "Fear", להקת פאנק רועשת, אך חזר ב-1983 לחבריו להקמת "רד הוט צ'ילי פפרז".
הלהקה זכתה בחוזה הקלטות חצי שנה לאחר מכן, ופלי אף דחה לשם כך הצעה מג'וני רוטן מהסקס פיסטולס, אותם העריך מאד.
באלזארי נחשב לאחד מהבסיסטים הטובים בעולם הרוק.
סגנון הנגינה הייחודי לו מסמל את הסאונד המיוחד של הרד הוט צ'ילי פפרז, שנודע בצלילי ה"פופים" וה"סלאפים" שלו, לעומת זאת עד שנת 2007 פלי לא ידע את תורת המוזיקה כלל, וניגן את כל השירים באלתור, יש האומרים כי זה מה שנתן לו את הסגנון הייחודי שלו.
בכמה מאלבומי הרד הוט צ'ילי פפרז הוא מנגן על חצוצרה, למשל סולו החצוצרה בשיר "Torture Me" מבוצע על ידו.
פלי הושפע בעיקר מנגני פאנק כגון בוטסי קולינס מפאנקאדליק (Funkadelic) ומלהקות פאנק רוק (Punk rock) כגון הסקס פיסטולס.
בשנת 2001 יסד פלי בית ספר למוזיקה בפרבר סילברלייק של לוס אנג'לס, בית הספר מתנהל בעיקר מתרומות.
פלי מנגן לא רק ברד הוט צ'ילי פפרז.
בתחילת שנות השמונים הוא ניגן בבאס עבור Fear, הוא מילא את מקומו של אריק אייברי בהופעת האיחוד של ג'יינס אדיקשן ב-1997 ומנגן בחצוצרה באחד השירים באלבום Nothing's Shocking וניגן בבס באלבום הבכורה 'Jagged Little Pill' של אלאניס מוריסט.
ב-2003 ניגן פלי באלבום De-Loused in the Comatorium של להקת דה מארס וולטה.
בדצמבר 2025 הכריז פלי על אלבום סולו ראשון בקריירה, הצפוי לצאת בשנה שלאחר מכן בחברת התקליטים Nonesuch Records.
הסינגל הראשון מתוכו, "A Plea", הוא יצירה המשלבת ג'אז חופשי, ספוקן וורד וכלי נשיפה, והוא נכתב, בוצע והוקלט בידי פלי עצמו, הכולל נגינה בבס חשמלי ובחצוצרה.
הווידאו קליפ לשיר בוים בידי בתו הבכורה, קלרה בלזרי, צלמת בת 37, ומציג את פלי רוקד בפריסטייל בחלל ריק.
פלי תיאר את השיר כביטוי לכמיהה למקום של אהבה ואחדות מעבר לקיטוב הפוליטי, והדגיש את אמונתו בדיאלוג אנושי במקום בעימות פוליטי.
באלזארי גם הופיע בסרטים כגון: "מוטורמה", "ביג לבובסקי", "פחד ותיעוב בלאס וגאס", "איידהו שלי", "בחזרה לעתיד 2", "בחזרה לעתיד 3", "Low Down" ו"בייבי דרייבר" ודיבב בסרט "ראגרטס משתוללים".
בשנת 2019 שיחק במותחן האירוטי "קווין וסלים", לצדם של דניאל קלויה וקלואי סביני.
בשנת 2022 שיחק בדרמה-קומדיה התקופתית "בבילון" בתפקיד משני, לצדם של בראד פיט, דייגו קלווה, טובי מגווייר ומרגו רובי.
באותה השנה שיחק בפרק של המיני-סדרה "אובי ואן קנובי" של ערוץ דיסני+, חלק מיקום "מלחמת הכוכבים".
באלזארי נישא ב-1986 ובתם המשותפת נולדה שנתיים לאחר מכן.
הזוג נפרד בשנת 1990 אך נותר בקשר ידידותי.
שמה של אשתו, לושה, עדיין מקועקע על חזהו.
באוקטובר 2005, פלי הפך לאב בפעם השנייה ממערכת יחסים עם הדוגמנית פרנקי ריידר.
באוקטובר 2019 פלי נישא למעצבת מלודי אשאני.
הפְּלִיאָדוֹת במיתולוגיה היוונית היו שבע נימפות בפמלייתה של ארטמיס, בנות הטיטאן אטלס ונימפת הים פלאיונה שנולדו בהר קילנה (Cyllene) שבארקאדיה.
הן אחיותיהן של קליפסו, היאס, ההיאדות וההספרידות.
הפליאדות היו בנות לווייתה של ארטמיס, ויחד עם שבע ההיאדות נקראו "אטלנטידות", "דודונידות" או "ניסיאדות", אומנותיו של בקכוס התינוק.
קיים ויכוח באשר למוצא שמן.
לפנים סברו כי השם "פליאדות" נגזר משמה של אמן, פלאיונה.
ברם, כיום מקובלת יותר ההנחה כי המקור הוא מ- πλειν , משום שקבוצת כוכבי הפליאדות נראית בים התיכון בלילה במשך הקיץ, מאמצע מאי ועד ראשית נובמבר, פרק זמן החופף את תקופת השיט בעת העתיקה.
סברה זו הייתה מקובלת כבר על ידי הקדמונים ובהם המשורר הרומאי ורגיליוס (גאורגיקה, 1.136-138).
אין ספק כי לפליאדות היה חן רב, משום שכמה מאלי האולימפוס הבולטים ביותר (ובכללם זאוס, פוסידון וארס) ניהלו פרשיות אהבים עם שבע האחיות השמיימיות.
התוצאה הבלתי נמנעת של אהבים אלה הייתה הבאתם לעולם של ילדים:
מאיה (Maia), הבכורה שבפליאדות, הייתה אמו של הרמס מזרעו של זאוס.
אלקטרה (Elektra) הייתה אמם של דרדאנוס (Dardanos) ויאסיון (Iasion) מזרעו של זאוס.
טאוגטה (Taugete) הייתה אמו של לקדיימון (Lakedaimon) מזרעו של זאוס.
אלקיאונה (Alkyone) הייתה אמו של הירייאוס (Hyrieus) מזרעו של פוסידון.
קלאינו (Kelaino) הייתה אמם של ליקוס (Lykos) ואוריפילוס (Eurypylos) מזרעו של פוסידון.
סטרופה (Sterope), נקראת גם אסטרופה (Asterope), הייתה אמו של אוינומאוס (Oinomaos) מזרעו של ארס.
מרופה (Merope), הצעירה בפליאדות, הרתה לאוריון (Orion).
על פי גרסאות אחרות היא נישאה לסיזיפוס (Sisyphos), הפכה בשל כך לבת-תמותה ונמוגה.
היא ילדה לסיזיפוס כמה בנים.
כל הפליאדות, להוציא מרופה, התרועעו עם אלים.
לאחר שנגזר על אטלס לשאת את כיפת השמיים על כתפיו, רדף אוריון אחר כל הפליאדות, וזאוס הפך אותן בתחילה ליונים ולאחר מכן לכוכבים כדי שינחמו את אביהן.
מספרים כי קבוצת הכוכבים "אוריון" עדיין רודפת אחריהן בשמי הלילה.
בצביר פליאדות רק שישה מהם אורם בוהק, והכוכב השביעי, מרופה, אורו עמום וחלש משום שמרופה עוטה קלון לנצח-נצחים על שהתרועעה עם בן-תמותה.
מיתוסים אחדים מספרים כי הכוכב שאורו חלוש הוא "אלקטרה", האבלה על מותו של דרדאנוס, ואחרים אומרים כי הוא "סטרופה".
אחד המיתוסים הנודעים ביותר אודות הפליאדות הוא הסיפור כיצד הפכו אחיות אלה לכוכבים.
על פי כמה גרסאות של הסיפור, כל שבע האחיות שלחו יד בנפשן משום שלבן נמלא צער על גורלו של אביהן, אטלס, או משום אובדן אחיותיהן, ההיאדות.
זאוס, ראש האלים היווניים, העניק להן חיי נצח בקובעו אותן בשמיים.
שבעת הכוכבים הללו מהווים את הקונסטלציה הידועה מני אז בשם "הפליאדות".
המשורר היווני הסיודוס מזכיר את הפליאדות פעמים אחדות ביצירתו "מעשים וימים".
מאחר שהפליאדות הן בעיקרן כוכבי קיץ, הן ממלאות תפקיד מרכזי בלוח המועדים החקלאי.
הנה אחת מעצותיו של הסיודוס (מעשים וימים, 618-622, בתרגום שלמה שפאן):
הסיודוס, שירת הסיודוס: מעשים וימים / תיאוגוניה / מגן הרקלס.
תרגם מיוונית והוסיף מבוא והערות שלמה שפאן, ירושלים, מוסד ביאליק, תשט"ז.
פְּלָטֵרוֹ וַאֲנִי (בספרדית: Platero y yo) הוא אחד מספריו המפורסמים ביותר של המשורר והסופר הספרדי חואן רמון חימנס.
הספר ראה אור לראשונה, בגרסה חלקית שכללה שישים ושלושה פרקים בלבד, בשנת 1914, וגרסתו המלאה, בת המאה שלושים ושמונה פרקים, התפרסמה שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1917. הספר תורגם לשפות רבות.
שמו של חתן פרס נובל, חואן רמון חימנס, נקשר אחת ולתמיד בדמות החמור פלטרו, אחד משני הגיבורים הראשיים ביצירה.
הספר מגולל את מערכת היחסים בין חמור כפרי לבין משורר האוהב אותו אהבת נפש, וזהו אינו רק ספרו המפורסם ביותר של יוצרו, אלא גם אחד הספרים האוניברסליים ביותר בספרות שנכתבה בלשון הספרדית במאה העשרים.
אף-על-פי-כן, ואולי דווקא משום כך, נפל הספר קורבן להצלחתו הגורפת.
כותבו עצמו מחה עוד בחייו נגד הקריאה השטחית ביצירה, קריאה שהשאירה את הספר ברמה הרדודה של קובץ אנקדוטות סנטימנטליות.
דימוי זה מבוסס על התפישׂות האפלטוניות שהסופר דגל בהן לאורך כל חייו, והאי הרוחני אשר צנח מן השמים ושלבו של המשורר יוצא אליו הוא גן-העדן האבוד של הילדוּת, תקופה עתירת כמיהות אשר לא תחזור ותישנה, זמן של ציפיות וחלומות שחלקם לא יתגשמו לעולם.
במבוא לספר שפרסם בשנת 1932, העלה המשורר את שלושת הרעיונות שעמדו בבסיס בחירתו בקטעים ששולבו ביצירה: תיאור רגשות, רוחניות מוארת ואידיאליזם חופשי.
היוצר היה משוכנע כי שילוב השירה והטבע יצליחו לעורר בילד ובמבוגר כאחד דמיון בשלושה מישורים – הרגשי-אמנותי, הרוחני והאידיאליסטי.
בדגם היצירה שהרכיב חימנס ישנם יסודות רבים המיועדים ליצירת הזדהות אגב הקריאה, ואף-על-פי שהסופר מצהיר כבר בפתח ספרו כי היצירה נועדה לילדים, הרי קוראיה הנלהבים ביותר הם לא פעם דווקא מבוגרים, אשר לא ויתרו על הילד שבהם אלא היטיבו לשַׁמרו.
אפשר אמנם לקרוא את היצירה כספר שירה פשוט על קשר רגשי עמוק בין יוצר רגיש, משורר צעיר, לבין החמור הקרוב ללבו ועל הזיקה בין שני אלה לבין המקום שהם חיים בו ולבין יושביו.
אולם לא בכדי מצאו קוראי הטקסט וחוקריו רבדים רבים ביצירה ופרשנויות מגֻוונות לקטעים הכלולים בה.
ואכן, בגלל היקפם המצומצם של קטעי הספר, בשל מספרם המרובה ומפאת רבגוניותם התוכנית, יכול כל קורא לגלות בכתוב קשת רחבה של תחומי עיסוק ועניינים שונים.
ב-12.12.14 לציון 100 שנה לצאת הספר יצרה חברת גוגל שרבוט גוגל בדמות החמור מהספר.
תרגומו העברי הראשון, מאת עמנואל אולסבנגר, התפרסם בהוצאת עם עובד בשנת 1956. בשנת 2006 ראה אור תרגום של רמי סערי בהוצאת כרמל, ובשנת 2021 יצא לאור תרגום חדש של הספר, פרי עטם של שמואל רגולנט ושמואל בנג'ו, בהוצאת גמא.
הפליאדות (מיוונית Πλειὰδες, בעברית: כִּימָה, נקרא גם שבע האחיות וכן M45 מ-Messier 45) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים שור המכיל כ-1,000 כוכבים ונמצא במרחק של כ-444 שנות אור ממערכת השמש - אחד הצבירים הפתוחים הקרובים ביותר והבהירים ביותר בשמי הלילה.
בשל בהירותו הצביר היה ידוע כבר בימי קדם וזכה להתייחסות בתרבויות רבות.
עם בהירות נראית מדרגה 1.6 הצביר קל לצפייה ולזיהוי גם כאשר תנאי התצפית אינם טובים וניתן אף לראותו במקומות מיושבים.
במקום חשוך ניתן לראות ללא ציוד עזר 6 כוכבים ובתנאים מיטביים 9–11 כוכבים.
הצביר מרשים במיוחד כאשר הוא נצפה באמצעות משקפת, אז ניתן לראות עד כ-100 כוכבים, כאשר תנאי התצפית טובים מספיק.
גודלו הזוויתי - כשתי מעלות לא מאפשר לראות את כולו באמצעות טלסקופ.
את ערפיליות ההחזרה המקיפות את כוכביו ניתן לראות רק באמצעות צילום ארוך חשיפה.
הפליאדות נמצאות כ-14 מעלות מצפון-מערב לאלדבראן וכ-12 מעלות מצפון מערב למרכז צביר ההיאדות.
הצביר נמצא גם כ-4 מעלות מצפון למישור המלקה כך שאירועים בהם הירח עובר על פני הפליאדות ומסתיר אותן אינם נדירים, אך אירועים אלו קורים בתקופות מסוימות כל חודש ובתקופות אחרות אינם קורים כלל.
מאז 2011 ועד לשנת 2023 לא יראו אירועי הסתרה של הפליאדות על ידי הירח.
צביר הפליאדות נמצא במרחק של כ-444 שנות אור ממערכת השמש, מסתו מוערכת בכ-800 מסות שמש והוא מכיל כ-1,000 כוכבים.
רוב כוכביו הם כוכבים צעירים וחמים בעלי סיווג ספקטרלי B.
חלק מהכוכבים הצעירים מסתובבים במהירות גבוהה שמגיעה ל-300 ק"מ בשנייה, מה שגורם להם לצורה פחוסה בקטבים ולזריקת גז מאזור קו המשווה.
הצביר צעיר למדי וגילו מוערך בכ-100 מיליון שנים בלבד.
ערפיליות ההחזרה המקיפות את כוכביו הן השריד לענן האבק הבין-כוכבי שממנו נוצרו כוכבי הצביר.
גודלו הזוויתי הנראה של הצביר הוא כ-2 מעלות, כך שגודלו האמיתי הוא כ-14 שנות אור אך השפעתו הכבידתית נמשכת למרחק הגדול פי שלושה.
אלקיונה (25 בשור) הוא הכוכב הבהיר ביותר בצביר והיחיד שקיבל ציון באייר - η (אטה) בשור.
למעשה אלקיונה היא מערכת מרובת כוכבים המורכבת מזוג ענקים כחולים מסוג ספקטרלי B7IIIe (אלקיונה A) המקיפים זה את זה במרחק של כ-4.5 יחידות אסטרונומיות, בערך כמו המרחק של צדק מהשמש.
בהירותם המשותפת היא מדרגה 2.86, בהירותם המוחלטת היא מדרגה 2.8- כך שהם מקרינים פי יותר מ-1,000 מקרינת השמש בתחום הנראה ולפחות כפול מכך בצירוף הקרינה העל סגולה.
מסתם של הענקים היא כ-6 מסות שמש, ורדיוסם 8-10 רדיוסי שמש.
הענקים מסתובבים על צירם במהירות של כ-200 ק"מ בשנייה, בערך פי 100 ממהירות הסיבוב של השמש ובשל כך נזרק גז החוצה ויוצר דיסקה המתאפיינת בספקטרום פליטה של מימן.
טמפרטורת פני השטח של הענקים היא כ-12,750 קלווין.
את זוג הענקים מקיפים שלושה כוכבים נוספים.
שניים מהם (אלקיונה B ואלקיונה C) הם כוכבי הסדרה הראשית כחולים-לבנים מסוג A בעלי בהירות נראית מדרגה 8 והם מקיפים את אלקיונה A במרחק של כ-0.25 וכ-0.38 שנות אור בהתאמה.
השלישי (אלקיונה D) הוא כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי F בהירות מדרגה 8.7 והוא מקיף את אלקיונה A במרחק של כ-0.4 שנות אור.
אטלס (27 בשור) הוא מערכת משולשת.
שניים מהכוכבים הם ענקים כחולים מסוג ספקטרלי B8III עם בהירויות מדרגות 4.1 ו-5.6. לא ניתן להפריד ביניהם באמצעים אופטיים וקיומם מוסק ממדידות ספקטרוסקופיות.
בהירותם המשותפת היא מדרגה 3.6 וביחד הם מאירים בעוצמה של פי 550 מהשמש בתחום הנראה וקרוב לפי 1,000 בצירוף הקרינה העל-סגולה.
טמפרטורת פני השטח שלהם היא כ-12,000 קלווין ומסתם מוערכת בכ-5 מסות שמש.
הכוכב השלישי במערכת הוא עמום יותר עם בהירות מדרגה 6.8 והוא מקיף את הזוג הבהיר יותר במרחק של לפחות 52 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה שלו הוא כ-150 שנים.
אלקטרה (17 בשור) הוא ענק כחול מסוג ספקטרלי B6IIIe.
טמפרטורת פניו היא כ-13,500 קלווין - הגבוהה ביותר מבין הכוכבים הבהירים של הצביר, ובהירותו היא מדרגה 3.7, כך שהוא מקרין בעוצמה של פי 500 מהשמש בתחום הנראה ופי 2.5 בצירוף התחום העל-סגול.
לכוכב מסה של כ-5 מסות שמש ורדיוסו הוא פי 6 מרדיוס השמש.
מאיה (20 בשור) הוא גם כן ענק כחול עם מאסה של כ-4 מסות שמש ורדיוס של כ-5.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו היא כ-12,600 קלווין וסיווגו הספקטרלי הוא B8III.
בהירותו הנראית היא מדרגה 3.8 כך שעוצמת ההארה שלו היא פחות מפי 500 מהשמש, אם כי בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול הוא מאיר פי יותר מ-600 מאשר השמש.
מהירות הסיבוב שלו נמוכה יחסית, כ-33 ק"מ בשנייה בלבד.
מרופה (23 בשור) הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B6IVe, טמפרטורת פניו היא כ-13,400 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 350 מהשמש וכמעט כפול מכך בצירוף הקרינה העל-סגולה, כך שבהירותו הנראית היא מדרגה 4.2. זהו כוכב משתנה מהסוג של β בקפאוס.
מסתו היא כ-4.5 מסות שמש ורדיוסו הוא מעט יותר מפי 4 מרדיוס השמש.
מהירות הסיבוב שלו על צירו היא גבוהה במיוחד, כ-280 ק"מ בשנייה, כך שהוא משלים סיבוב ב-18 שעות בלבד.
בשל הסיבוב המהיר נזרק מפניו גז היוצר ספקטרום פליטה של מימן.
בסביבתו של מרופה נצפתה לראשונה ערפילית ההחזרה המקיפה את כל הצביר.
טאיגטה (19 בשור) הוא מערכת בת שלושה כוכבים, שניים מהם צמודים וניתנים להפרדה רק באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות, או כאשר הירח עובר על פניהם ומסתיר לפרק זמן קצר רק אחד מהם.
זוג זה מורכב מתת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B6IV ובן זוג כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי B9 המקיפים זה את זה במרחק של כ-4.6 יחידות אסטרונומיות, כמרחקו של צדק מהשמש.
הכוכב הבהיר יותר הוא בעל מסה של כ-4.5 מסות שמש ורדיוסו כ-4.5 רדיוסי שמש, בהירותו הנראית היא מדרגה 4.6 וטמפרטורת פניו כ-13,400 קלווין.
מסתו של בן הזוג העמום יותר היא כ-3.2 מסות שמש ובהירותו היא מדרגה 6.1. ביחד בהירותם הנראית היא מדרגה 4.3 והם מאירים בעוצמה של פי 300 מהשמש בתחום הנראה ומעט יותר מפי שניים מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
את הזוג מקיף כוכב נוסף עם דרגת בהירות 8 במרחק זוויתי של כ-69 שניות קשת - כ-0.15 שנות אור.
זמן ההקפה שלו הוא לפחות 300,000 שנים.
פלאיונה (28 בשור) הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B8IVpe, טמפרטורת פניו היא כ-12,000 קלווין ובהירותו היא מדרגה 5, כך שדרושים תנאי תצפית טובים כדי להבחין בו ללא ציוד עזר.
מסתו כ-3.4 מסות שמש ורדיוסו בערך פי 3.2 מרדיוס השמש.
פלאיונה מסתובב על צירו במהירות גבוהה במיוחד של כ-330 ק"מ בשנייה ובשל כך זורק לחלל גז הפולט ספקטרום אופייני של מימן.
מדי פעם נפלטת כמות גדולה במיוחד של גז לוהט לחלל עד כדי יצירת שינוי בעוצמת ההארה של הכוכב.
עוצמת ההארה שלו היא פחות מפי 200 מאשר השמש וככל הנראה יש לו בן זוג עמום יותר שתכונותיו אינן ידועות, אך נראה שמחזור ההקפה שלו נמשך 35 שנים והמסלול אליפטי למדי עם מרחק ממוצע של כ-28 יחידות אסטרונומיות.
קלאנו (16 בשור) הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B7IV ועם דרגת בהירות 5.45 דרושים תנאי תצפית טובים במיוחד על מנת להבחין בו.
טמפרטורת פניו היא כ-13,200 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 100 מהשמש באור נראה ופי 200 בצירוף הקרינה העל-סגולה.
מסתו של הכוכב כ-3.7 מסות שמש ורדיוס בערך פי 3 מרדיוס השמש.
לקלאנו בן זוג עמום בהרבה ממנו, ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A3, המקיף אותו במרחק קטן מיחידה אסטרונומית ובזמן הקפה של כחצי שנה.
במרחק כזה לא ניתן לצפות בו ישירות וקיומו מוסק ממדידות ספקטרוסקופיות.
אסטרופה (או סטרופה) הם זוג כוכבים המופרדים בכ-2.5 דקות קשת זה מזה.
הבהיר מביניהם (21 בשור) הוא כוכב הסדרה הראשית כחול עם דרגת בהירות 5.76, כך שניתן להבחין בו ללא ציוד עזר רק בתנאי תצפית מיטביים.
סוגו הספקטרלי הוא B8V, טמפרטורת פניו היא כ-12,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 75 מהשמש.
הכוכב העמום יותר (22 בשור) הוא כוכב הסדרה הראשית כחול-לבן עם דרגת בהירות 6.43, כך שלמעשה לא ניתן לראותו ללא ציוד עזר.
סוגו הספקטרלי הוא A0V וטמפרטורת פניו היא כ-9,500 קלווין.
הוא מאיר בעוצמה של פי 40 מהשמש.
הצביר ידוע מהספרות המסופוטמית עוד מהאלף ה־3 לפנה"ס, באבלאית בכתיב kà-ma-tù (נהגה ככל הנראה kaymatu), באכדית בכתיב MUL.MUL או za-ap-pu, ובאמורית בשם Kēmat; השמות האבלאי והאמורי בעלי מקור אטימולוגי משותף לשם העברי והסורי "כימה" (שם דומה משמש גם בגעז (חבשית)).
בחלוקה הבבלית של השמיים, הפליאדות היו השיער על צווארו של , הוא קבוצת הכוכבים "שור".
הצביר נזכר כבר באיליאדה של הומרוס:
בתנ"ך מופיע השם "כימה" שלוש פעמים, בצמידות לשם קבוצת הכוכבים כסיל ('אוריון'): , , .
בסמוך לעיר הגרמנית נֶבְּרָה התגלתה דיסקת ברונזה שיוצרה ככל הנראה במאה ה-12 לפנה"ס ועליה משובצים בזהב השמש, הירח ומספר כוכבים, כאשר שבעה מהם מקובצים ביחד וייתכן שהם מסמלים את הפליאדות.
היוונים נתנו שמות לתשעת הכוכבים הבהירים בצביר: אטלס, פלאיונה, אלקיונה, אלקטרה, מאיה, מרופה, טאייגטה, קלאנו ואסטרופה (או סטרופה), על שם אטלס הטיטאן, פלאיונה הנימפה ושבע בנותיהם, הפליאדות.
בתלמוד הבבלי () מוסבר הקשר שבין המבול לבין קבוצת הכוכבים כימה, הפליאדות (רש"י אומר שכימה הוא זנב טלה, מזל טלה).
ב מוסבר השם כימה - "כמאה ככבי" (כמאה כוכבים) שהם "כוחה של כימה" (רש"י שם), כחלק ממדרש על משמעות הפסוקים בספר איוב, המספר שכימה מופיעה בחורף בלבד.
בהמשך מתואר עש כעוקב אחר כימה ומבקש את שני הכוכבים שניטלו ממנו בחזרה.
במדרש ילקוט שמעוני מסופר על העלמה איסתהאר שסרבה לקיים יחסי מין עם מלאכים ועלתה לשמים והושמה אחר כבוד בקבוצת כוכבי כימה.
בפיוט, משמשת כימה באחד מתיאורי הכהן הגדול בפיוט 'מראה כהן', וכן מופיעה בפיוטים אחרים כדוגמת 'יונתי זיו יפעתך' לר' ישראל נג'ארה.
בספרות הקבלה כימה מופיעה כקבוצת כוכבים יפים המסמלים כתר (זוהר פרקי היכלות רבתי).
ב'ספר הרזים' הוא מופיע כאחד הסודות שיש להבין את כוחם (אך לא מוסבר).
בקטלוג פלמסטיד שפורסם בתחילת המאה ה-18 קיבלו 13 מכוכבי הצביר ציון פלמסטיד, אך עד סוף המאה כבר מופו למעלה מ-120 כוכבים מהצביר.
בשנת 1767, הגאולוג הבריטי ג'ון מיצ'ל חישב את ההסתברות להתקבצות מקרית של כוכבים שונים במרחקים שונים סביב קו ראייה יחיד כך שייצרו את הפליאדות.
להערכתו ההסתברות לכך הייתה קלושה ולכן הוא טען שמדובר בצביר של כוכבים הקרובים זה לזה.
ב-1769 צירף שארל מסיה את הצביר לקטלוג מסיה, אף על פי שהצביר כלל לא נראה כמו ערפילית ולא סביר שצופה בשמים יטעה ויחשוב שמדובר בשביט.
זהו גרם השמים הבהיר ביותר בקטלוג והקל ביותר לצפייה ללא ציוד עזר.
בשנת 1846 נמדדו המהירויות המוחלטות של כוכבי הפליאדות על ידי אסטרונום גרמני בשם מדלר ונמצא כי כולם נעים באותו הכיוון ובאותה המהירות, מה שחיזק את ההערכה שמדובר בצביר.
ב-1859 גילה האסטרונום הגרמני וילהלם טמפל ערפילית החזרה המקיפה את מרופה ולאחר מכן התגלו ערפיליות החזרה נוספות מסביב לכוכבי הצביר.ביפנית שם הצביר הוא "סובארו", והסמל של יצרן הרכב סובארו הוא ציור של הפליאדות כפי שהן נראות בעין בלתי מזוינת.
פליאו הוא רובוט צעצוע שעוצב כדמות דינוזאור שיוצר על ידי חברת Ugobe.
פליאו עוצב על ידי קלב צ'אנג, שעזר ביצורו הצעצוע פרבי.
פליאו נחשף לראשונה לציבור ב-7 בפברואר 2006 בכנס בסקוטסדייל, אריזונה.
הפצת בובות פליאו לחנויות החלה ב-5 בדצמבר 2007.
פליאו תוכנן על ידי קבוצת מומחי דינוזאורים, ציירי אנימציה, אנשי טכנולוגיה, מדענים, ביולוגים ומתכנתים.
העיצוב כולל חיישנים ומערכת של בינה מלאכותית שיכולה ליצור תדמית טבעית בעלת תזוזות בסיסיות והתנהגות.
לרובוט תכנה המאפשרת לו להשתדרג באמצעות כרטיס Secure Digital, או דרך ממשק ה-USB.
מערכת מצלמה חזותית (בעלת יכולת זיהוי חשיפה לאור וניווט)
שמונַה חיישני מגע (ראש, סנטר, כתפיים, גב, רגליים)
ארבעה מתגי רגל (זיהוי פני השטח)
חיישני רכינת התמצאות בשביל תנוחת גוף
העברת מסרים ותקשור עם רובוטי פליאו אחרים
USB קטנים לשם הורדת שדרוגים ושינויים מהאינטרנט
כרטיס Secure Digital בשביל לשדרג את רובוט הפליאו
פלטשר המילטון הנדרסון הבן (.Fletcher Hamilton Henderson, Jr; 18 בדצמבר 1897 - 28 בדצמבר 1952) היה מוזיקאי ג'אז, פסנתרן, מעבד מוזיקלי, מוביל הרכב ביג בנד ומלחין.
אחת הדמויות החשובות בפיתוח הביג בנד של עידן הסווינג.
הנדרסון נולד בג'ורג'יה, אביו היה פסנתרן וכל ילדי המשפחה למדו נגינה קלאסית כחלק מחינוכם.
הנדרסון הונחה להתעלם מ"ההשפעות המזיקות" של הבלוז.
ב-1916 התקבל לאוניברסיטת אטלנטה, למד מתמטיקה וכימיה ושיחק בייסבול.
לאחר סיום הלימודים עבר לניו יורק והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה במטרה להפוך לכימאי.
בתור השלמת הכנסה עבד כפסנתרן במועדונים.
לאחר מכן נשכר כפסנתרן על ידי הוצאה לאור של דפי תווים בסמטת טין פאן.
כיוון שהדרך האקדמית לצעיר אפרו-אמריקאי לא הייתה פשוטה ובמקביל זכה לשבחים ולשכר כפסנתרן החליט הנדרסון בסביבות 1921 לזנוח את הקריירה האקדמית.
הוא התקבל כאחראי על העיבוד המוזיקלי בחברת התקליטים Black Swan Records.
הנדרסון החל ללוות את הזמרת את'ל ווטרס תחילה בפסנתר ולאחר מכן בראש הרכב קטן שמנה, בין היתר, את הסקסופוניסט קולמן הוקינס ואת נגן הקלרינט דון רדמן.
בין השנים 1922–1923 הייתה את'ל ווטרס כוכבת וההרכב זכה להצלחה והקלטות רבות יחסית.
הנדרסון עצמו החל להתמחות במקביל כפסנתרן ניו יורקי, למד את סגנון הסטרייד פיאנו והרגטיים ושילב קטעים ברוח זו בנגינתו.
הנדרסון קיבץ סביבו מוזיקאים מוכשרים שהגיעו לניו יורק משיקגו וניו אורלינס, כולם בעלי מסורת שורשית של ג'אז ודיקסילנד ג'אז שנוצר במקומות אלה.
בין נגנים אלו בלט חצוצרן צעיר בשם לואי ארמסטרונג.
ארמסטרונג הביא גם את שיטות התזמור של ג'ו "קינג" אוליבר עמו ניגן בשיקגו והנחיל אותם להנדרסון.
בדומה לתזמורת של אוליבר כללה התזמורת של הנדרסון חטיבת קצב ובה בנג'ו, טובה, כקו בס ומתופף בנוסף להנדרסון עצמו בפסנתר.
בין השנים 1923–1927 הייתה התזמורת של הנדרסון עסוקה מאוד, כתזמורת ריקודים בעיקר, והופיעה ב-Club Alabam, ב-Roseland Ballroom ובמועדון הכותנה, לבד מהקלטות, סיבובי הופעות והופעות ברדיו.
אל התזמורת הצטרפו במהלך השנים נגנים נוספים בהם נגן הטרומבון צ'ארלי גרין והנשפן בני קרטר.
התזמורת שימשה גם כתזמורת הליווי של הזמרת בסי סמית, איתה ועבורה כתב הנדרסון את "Gin House Blues".
מעבד הלהקה היה הנשפן דון רדמן, שקיבל חופש רב מאת הנדרסון.
הוא היה בעל השכלה מוזיקלית וחוש לסווינג והצעיד את ההרכב לשיאים של תחכום.
הוא נטל מפול וייטמן את השימוש בסקסופונים (כלי לא מוכר בדיקסילנד ג'אז) ושילב קונטרבס במקום הטובה בקו הבס וגיטרה במקום הבנג'ו, כמו בתזמורות הריקודים של ניו אורלינס.
הנדרסון היה מוביל להקה מסוג מיוחד.
רוב מובילי התזמורות (פול וייטמן ודיוק אלינגטון כדוגמאות מייצגות) היו אנשים קשוחים, שידעו להיכן הם מעוניינים להוביל וניווטו את דרכם תוך הקפדה על משמעת.
הנדרסון דגל בחופש, היו שפירשו זאת כחולשה וחוסר מנהיגות.
הוא הדגיש את האלתור החופשי כבסיס להתפתחות ונתן יד חופשית לנגנים שונים להתערב בנושאי עיבוד וסולואים (שנים לפני שחלוצי הבי בופ העלו מרכיבים אלה על נס) דבר שהצמיח בתזמורתו כמה מגדולי הסולנים של הדור (בראש ובראשונה קולמן הוקינס).
מאידך, חלק מהנגנים גמלו לו באיחורים לחזרות, שתיית אלכוהול ואי הופעה להופעות.
ב-1927 קיבל רדמן הצעה עסקית טובה ועזב את ההרכב והנדרסון נפגע בתאונת דרכים.
פגעים אלו הובילו לירידה חדה ברמת העיבודים ולתחרות עם תזמורתו החדשה של רדמן "קוטפי הכותנה", שזכתה להצלחה על חשבון הצלחת התזמורת של הנדרסון.
אולם התזמורת הצליחה לשרוד והנדרסון למד אט אט את מלאכת העיבוד.
בתחילת שנות השלושים המציא מחדש את הצליל של התזמורת ואת כיוונה, פחות מוזיקה לריקודים ויותר מוזיקה אמנותית ויצירתית, בדומה לסגנונו של אלינגנטון.
הוא השתמש בהשפעות של בלוז, וגוספל ובמנגנון הקריאה ותגובה מהתפילה בכנסיות האפרו-אמריקאיות ליצירת שיח בין החטיבות בביג בנד, המשיך ליצור תפקידים מרתקים עבור סולנים והרכבים זעירים (של 2–3 נגנים) בתוך התזמורת ועשה שימוש בהכפלות (למשל סקסופון המנגן "מאחורי" סולו חצוצרה).
הצליל של הנדרסון משך מוזיקאים כדיוק אלינגטון ובני גודמן שהביע מילות הערכה חמות.
ב-1934 החליף בן ובסטר את קולמן הוקינס שעזב וזמן קצר לאחר מכן התערער מצבה הכלכלי של התזמורת עקב החמרת המשבר הכלכלי הגדול.
ב-1935 פירק הנדרסון את הלהקה.
מי שהציל את הנדרסון מקריסה כלכלית היה בני גודמן, אשר קיבל משרה קבועה עבור תזמורתו בתוכנית רדיו של NBC.
הוא זיהה את יכולותיו של הנדרסון והציע לו להיות ה"פרד גרופה" שלו.
הנדרסון נענה לאתגר ועיבד עבור תזמורתו של גודמן שורה של שירים פופולריים בהם Can't we be Friends של קיי סוויפט, King Porter Stomp (ג'לי רול מורטון), Honeysuckle Rose (פאטס וולר), Bojangles of Harlem (ג'רום קרן) ועוד.
בעוד בני גודמן זכה להצלחה עצומה, שמו של הנדרסון לא נודע כלל בציבור.
ב-1936 הקים הנדרסון הרכב עצמאי קצר-ימים שהתפרק עד מהרה והנדרסון שב לכתוב עיבודים עבור גודמן.
בשנות הארבעים החלה הפופולריות של הסווינג לרדת.
הנדרסון חזר לתחילת דרכו, כמלווה של את'ל ווטרס וכנגן פסנתר בהרכבים קטנים.
בשנת 1952 לקה באירוע מוחי ממנו נפטר.
פלי-הנמר פלד (נולד בשם ישראל פלד ב-26 ביולי 1947) הוא נשיא קבוצת המדיה והפקות האירועים "אנשים ומחשבים" ומייסדה, והוגה "שיטת הנמר" לאימון אישי לכישורי חיים עסקיים.
פלד הוא בוגר החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר לימודיו שירת בצה"ל ביחידת המחשב יענ"א המסונפת לממר"ם.
עם סיום שירותו בצה"ל עבר לחברת יבמ ישראל וכיהן בתפקידי ניהול מכירות ושיווק כ-10 שנים.
את שם החיבה "פלי" המציאה אשתו דליה-אסיא פלד.
לימים, עם פיתוח "תורת הנמר" ומסע ההרצאות שהוא עורך בארץ ובעולם, שינה את שמו הפרטי - גם במרשם האוכלוסין - לפלי הנמר פלד, והוא מוכר בשם "פלי הנמר".
בשנת 2024 זכה בפרס מפעל חיים מטעם עמותת בוגרי ממר"ם.
בשנת 1981 הקים את "אנשים ומחשבים" שלימים התפתחה לקבוצה העוסקת בתקשורת, הפקות ואירועים, אותה הוא מנהל יחד עם אשתו, דליה פלד.
הקבוצה מונה עשרות עובדים ועיקר עיסוקה הוא בתחום המדיה, העיתונות, האירועים וההדרכה.
לקבוצה מדיה העוסקת בתחומים מקצועיים ופונה למנהלי ומקצועני המחשוב וההיי-טק בישראל בשני ערוצים עיקריים: פורטל אנשים ומחשבים בנושאי מחשוב וטכנולוגיה, ניוזלטר יומי בשם "דיילי מיילי", ובעבר בעידן הפרינט הוציאה לאור גם את השבועון "Information Week".
"אנשים ומחשבים" יוזמת, מפיקה ומנהלת עשרות כנסים ואירועים בשנה.
בשנת 2004 הקים פלד את C3 - מועדון המנכ"לים והמנמ"רים של תעשיית הטכנולוגיה בישראל.
במועדון חברים כמה מאות מנהלים מחברות וארגונים, הנפגשים כמה פעמים בשנה בישראל ומחוצה לה כדי להעשיר את ניסיונם ולהעמיק את הקשרים הבלתי אמצעיים.
מועדונים נוספים הם: CSC למנהלי אבטחת מידע וסייבר, C6 למנהלי תשתיות, טכנולוגיה וחדשנות ופורום WIT Women In Tech.
בשנת 2024 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם עמותת בוגרי ממר"ם שבראשות יוסי מלמד, על מפעלו הכולל ועל תרומתו לעמותה.
פלי הנמר אמר בטקס הענקת הפרס כי "עמותת בוגרי ממר"ם עושה דברים נפלאים.
כשהגעתי לממר"ם, הגעתי לעולם חדש לחלוטין.
הגעתי לשם אחרי שלמדתי כלכלה באוניברסיטה, ושם גיליתי את עולם ה-IT, שאז קראו לזה ענ"א – עיבוד נתונים אלקטרוני.
דבר חשוב יותר שיצא לי משירותי בממר"ם, הוא ההיכרות עם אשתי, דליה פלד – דרך אחיה, דייוויד אסיא, ששירת אף הוא ביחידה.
מאז אנחנו ביחד, וביחד הקמנו, לפני 45 שנים, את אנשים ומחשבים, ואנחנו מנהלים את החברה עד היום".
פלד ייסד ופיתח את "תורת הנמר", פילוסופיה המקנה כלים מעשיים להתמודדות בחיים, ופרסם ספרים שבהם הוא מתאר ומסביר את שיטתו:
"הרוב בסדר בשאר אני מטפל", 2009
"איך לבנות או להרוס את חייך במו ידיך"
בנוסף לשימוש במילים וביטויים מחיי הג'ונגל, פלד נוהג ללבוש פריטי לבוש מנומרים, משרדו מקושט בהתאם ויש לו אוסף של אלפי פריטים מנומרים.
ברוח שיטתו תרם נמר שנקרא על שמו לספארי ברמת גן.
כיום הנמר פלי מפוחלץ בתצוגה מרכזית במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט.
מאז שיצר את תורת הנמר, מפיץ פלד את משנתו בקורסים ובהרצאות בקרב עובדים רבים בהיי-טק ומרבה להופיע לפני נוער.
נשוי לדליה פלד ולהם בן ושתי בנות.
הבת דנה בזוגיות עם העורך הראשי של "הארץ", אלוף בן.
פליאה היא רגש, הדומה לתדהמה, שאנשים חווים כאשר הם עומדים אל מול דבר מה נדיר או בלתי צפוי.
פליאה היא מילה בעלת קונוטציה חיובית מתדהמה, וכרגש מתבטאת לאורך תקופה ארוכה יותר של זמן.
כמו כן, היא הוכחה כקשורה לסקרנות, קסם ודחיפה לחקירה מדעית.
פליאה מושווה לעיתים גם ליראת כבוד אך יראת כבוד מיוחסת לפחד והוקרה ולא לשמחה.
כמו כן, בעוד פליאה היא המובילה לגילויים מדעיים, רבות מיוחסת יראת כבוד כמובילה להשתמוממות מהניסים המתוארים בכתבים של מרבית הדתות.
פליאדות הוא שם של קונסטלציה בת שני לוויינים לחישה מרחוק, ברזולוציה גבוהה של 50 סנטימטר, המאפשרים כיסוי נרחב של כדור הארץ.
שני הלוויינים יתוגברו על ידי שני לווייני חישה מרחוק מסדרת "ספוט".
הלוויינים ישמשו ליישומים ביטחוניים ואזרחיים כאחד, והם נחשבים ללווייני הצילום המתקדמים ביותר של צרפת.
שיגור הלוויין הראשון התקיים ב -17 בדצמבר 2011. המערכת תעשה שימוש בתוצרי לווייני המכ"ם האיטלקיים COSMO-SkyMed, כחלק משיתוף הפעולה הביטחוני בתחום הלוויינות בין צרפת לאיטליה.
הלוויין השני שוגר ב-2 בדצמבר 2012.
בשנת 2021 שוגר זוג לוויינים של הדור השני Pléiades-Neo.
הם נבנו על ידי איירבוס ביטחון וחלל ומתוכננים לפעול במשך כ-10 שנים.
שיגור נוסף בדצמבר 2022 נכשל.
לווייני הפליאדות תוכננו לבצע מגוון משימות ולתמוך ביישומים שונים:
לווייני פליאדות כוללים שני מטע"די צילום:
מצלמה פאן כרומטית עם רזולוציית צילום של 70 ס"מ
מצלמה מולטי ספקטרלית עם רזולוציה של 2.8 מטרים
כל לוויין יוכל לייצר ולשדר אל מרכז הבקרה עד 450 הדמאות ביממה.
מערכת פליאדות תעשה שימוש במגוון מרכזי בקרה ותחנות קרקע.
סוכנות החלל הצרפתית היא האחראית לפיתוח המקטע הקרקעי לצרכים השונים של המשתמשים העתידיים בלווייני פליאדות.
תחנות הקרקע העיקריות של המיזם הן:
מרכז שליטה ובקרה צבאי, שיופעל על ידי צרפת בשותפות עם ספרד
מרכז בקרה ליישומים אזרחיים וצבאיים, יופעל על ידי CNES
גישה מוגבלת למשתמשי הלוויינים מסדרת SPOT - בפריסה גאוגרפית נרחבת
פְּלָטַת שַׁבָּת (בקיצור: פְּלָטַה) או כִּירַת שַׁבָּת היא כירה חשמלית – מכשיר חשמל ביתי עשוי מתכת, המכיל בתוכו גוף חימום בעל עוצמת חום קבועה ובלתי ניתנת לשינוי – המיועדת בעיקר לשמירת החום של מאכלי השבת עד להגשתם בסעודות שבת.
עיצוב מכשיר זה מבחינת תפקוד מבוסס על ההלכות הנוגעות לבישול בשבת.
פלטת השבת היא משטח מתכת שעליו ניתן להניח מספר סירים או כלי אוכל ממתכת.
היא מכילה בתוכה גוף חימום חשמלי, בדומה לפלטה המיועדת לבישול, אך בניגוד אליה, בפלטת השבת החום מתפרס על שטח רחב (על מנת לאפשר שמירת חום של מספר סירים), ועל כן נמוך יותר מפלטה המיועדת לבישול.