tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולות השמדת ההמונים החלו בטרבלינקה ב-23 ביולי 1942. המשלוחים הראשונים לטרבלינקה הגיעו מגטו ורשה בו התבצע גירוש המונים כאשר למעלה מ-80% מאוכלוסיית הגטו גורשה.
יותר מ-250,000 מיהודי ורשה אשר נשלחו לטרבלינקה בתקופה שבין 22 ביולי עד 21 בספטמבר 1942, וכן יהודים ממחנות אחרים המשולחים מהגטאות אל מחנה ההשמדה, לא ידעו בדרך כלל על יעד נסיעתם ועל הצפוי להם שם.
המגורשים האמינו לסיפור הכיסוי שהמציאו הנאצים, כלומר שהם נשלחים ל"מחנות עבודה".
המשלוח הראשון שהגיע להשמדה במחנה היה רכבת בקר בת 58 קרונות, לתוכה נדחסו בצפיפות 7,350 יהודי גטו ורשה, במוצאי תשעה באב, 23 ביולי 1942. רבים מן המגורשים לא היו בין החיים כאשר הגיעה הרכבת למחנה, כתוצאה מהחום הכבד ומהצפיפות שהיו בקרונות הבקר.
מתאריך זה ואילך יצאה מהגטו במשך חודש, בתדירות יום-יומית, רכבת בקר בה דחוסים אלפי יהודים אל מותם במחנה.
הגירוש מגטו ורשה נמשך עם הפוגות עד יום כיפור, שחל אותה שנה ב-21 בספטמבר.
במהלכו נרצחו בטרבלינקה 254,000 יהודים מהגטו בוורשה.
בתקופה זו חוסלו שאר היישובים היהודיים והגטאות במחוז ורשה, ויושביהם נשלחו אל מותם במחנה.
שיא ההשמדה במחנה היה בחודשים ספטמבר - אוקטובר 1942. בתקופה זו היו מגיעים בממוצע למחנה עד שלושה משלוחים ביום, ומספר הנרצחים ביום כזה יכול להגיע ל-10,000-13,000 ומעלה.
היו ימים שבהם פעלו תאי הגזים אף בלילה, והושמדו עד 20,000 איש ביממה.
מנובמבר 1942 ואילך החלה ירידה משמעותית במספר המשלוחים משטחי הגנרלגוברנמן בו חיו מרבית יהודי פולין, לאחר שלא נותר בו עוד גטו אחד שמרבית תושביו היו עדיין בין החיים.
מראשית חודש זה החלו להגיע למחנה רבבות יהודים מגטאות וממחנות איסוף במחוז ביאליסטוק.
עד סגירת המחנה נרצחו כ-107,000 יהודים ממחוז זה במחנה.
כ-18,000 יהודים מגטו טרזיינשטט הובאו להשמדה בעשרה משלוחים בחודשים ספטמבר - אוקטובר 1942 בנוסף לכמה מאות מיהודי הגטו שנשלחו לגטו ורשה באביב אותה שנה ומשם נשלחו לטרבלינקה ביחד עם היהודים המקומיים.
על פי דיווחו של קצין בכיר בשם הרמן הפלה (שהגיע לסוכנות הביון הבריטית), נספו בטרבלינקה עד סוף שנת 1942 713,555 בני אדם (אולם אי אפשר לדעת האם מספר זה כולל את רבבות היהודים שנספו ברכבות, בעיקר בתקופת הקיץ).
מסוף ינואר 1943 ואילך התמעטו המשלוחים למחנה בצורה כה דרסטית עד כדי כך שהיו לעיתים שבועות שלמים בהם לא הגיע אף משלוח.
מיעוט המשלוחים החמיר את הרעב בין האסירים, שלרוב ניזונו מהמזון שאותו הביאו היהודים שגורשו למחנה.
במהלך שנת 1943 הגיעו עוד כמה רבבות יהודים מגטאותיה המחוסלים של פולין (ביניהם גטאות ורשה, ביאליסטוק, צ'נסטוחובה ועוד) וכן קרוב ל-8,000 יהודים ממוצא ספרדי שנשלחו היישר לטרבלינקה מיוון ומבולגריה.
מצב האסירים השתפר אז לפרקי זמן קצרים, בסמוך להגעת המשלוחים.
בסך הכל נרצחו בטרבלינקה 845,000 יהודים מכל שטחי פולין: 366,000 יהודים ממחוז ורשה, כ-337,000 יהודים ממחוז ראדום וכ-34,800 יהודים ממחוז לובלין- סך הכול 738,000 יהודים מאזור הגנרלגוברנמן (הממשל הכללי) בפולין ובתוכם כמה אלפי יהודים שמוצאם מגרמניה, מאוסטריה, מצ'כיה ומסלובקיה שגורשו לגטאות שונים בפולין, ומהם נשלחו יחד עם היהודים המקומיים לטרבלינקה.
רובם המכריע של המגורשים משטחי הגנרלגוברנמן הושמדו בפרק הזמן שבין אוגוסט - נובמבר 1942 (בתוכם אלפים רבים של יהודים מגרמניה, מאוסטריה, מסלובקיה ומצ'כיה שגורשו קודם לגטאות פולין ומשם לטרבלינקה).
כן הושמדו בטרבלינקה עוד 107,000 יהודי מחוז ביאליסטוק בפולין וכן עוד 26,000 יהודים, חלקם ספרדים, שנשלחו ישירות מארצות אחרות - מצ'כוסלובקיה, מבולגריה ומיוון.
אחרוני הנספים בטרבלינקה היו 7,600 יהודים שהובאו באוגוסט 1943 בשני משלוחים שהגיעו מגטו ביאליסטוק לאחר שפרצה בו התקוממות.
רציחתם התבצעה כאשר רוב המבנים במחנה, למעט תאי הגז, היו שרופים כתוצאה ממרד האסירים היהודים שפרץ בתחילת החודש.
מלבד היהודים הושמדו בטרבלינקה גם כמה אלפי צוענים וכמה מאות עובדי כפייה פולנים שהובאו ממחנה העונשין טרבלינקה 1, הסמוך למחנה ההשמדה.
האומדן המקובל של קורבנות המחנה לאורך כל תקופת פעילותו נע סביב 875,000 בני אדם, למעלה מ-99% מהם יהודים.
ההשמדה בפועל החלה עוד בעת שהאנשים היו בתוך הרכבות בדרכם לטרבלינקה.
לקרונות המשא נדחסה כמות עצומה של אנשים ללא מזון, מים או אוויר מספיק לנשימה, ועקב תנאים קשים אלו מתו רבבות אנשים בהמתנה לנסיעה ובמהלכה.
הנסיעה מוורשה, שהייתה אמורה להימשך שעות אחדות בלבד, נמשכה לעיתים יממה או שתיים.
אחת הסיבות להשתהות הארוכה של הרכבות בדרך לטרבלינקה נעוצה בריבוי בלתי מתוכנן של מספר המשלוחים שהופנו למחנה זה בעקבות שינוי בתוכניות הגירוש, ושליחת כל יהודי ורשה וסביבתה למחנה ההשמדה טרבלינקה (במקום פיצולם ושליחתם למחנות ההשמדה סוביבור ובלז'ץ).
מצב זה גרם לעומס במחנה ההשמדה טרבלינקה וגרם למפונים להמתין זמן רב בטרם יישלחו למותם בתאי הגזים.
כאמור לעיל, מספר קטן של אנשי סגל הספיק לביצוע הפעולה באלפים שהובאו יום יום להשמדה, מאחר שננקטו כל האמצעים כדי להטעות את הקורבנות ולהסתיר מהם את מטרת בואם.
שיטת ההטעיה של הקורבנות במחנה טרבלינקה הועתקה מן המחנות בלז'ץ וסוביבור, אשר קדמו לו.
על רציף הרכבת סודר בית נתיבות כביכול, ונקבעו שם שלטי דמה המורים לרציפים אחרים, לאולם ההמתנה, למזנון, לקופת הכרטיסים וכדומה.
כמו כן, היו שם כניסות ויציאות שונות, שהובילו למעשה אל תאי הגזים.
כך למשל, רכבת ובה 6,000-7,000 בני אדם הייתה מגיעה לתחנת הרכבת של טרבלינקה, ולאנשים המפונים נאמר שעליהם להניח את כל מטענם, לפשוט את כל הבגדים ולהסיר כל תכשיט או חפצי ערך מעל גופם.
החולים, הנכים, הזקנים והילדים נשלחו מיד בהיכנסם למחנה אל צריף עם שלט "בית חולים" ונורו בעורפם על ידי איש אס אס והופלו לבור.
בשער הכניסה למגרש הופרדו הנשים והגברים באכזריות אחד מן השני, הנשים לשמאל והגברים לימין.
נשים הוכנסו לצריף בצד שמאל של המגרש, שם היה עליהן להתפשט, ושם גזזו את שערותיהן, ובהיותן ערומות הורצו במסלול שכונה בפי הנאצים "הדרך לשמיים", , מסלול אשר לאורכו ניצבו אנשי אס אס ואוקראינים עם כלביהם, כשהם נוגשים בצליפות מגלב ובמקלות על האנשים הערומים ומשסים בהם את הכלבים.
במהלך השנים נשאלה פעמים רבות השאלה מדוע לא היו אנשים שהתנגדו לכניסה לתאי הגזים.
תשובה אפשרית היא, שהגילוי הפתאומי של המציאות האיומה בשילוב עם ההשפעה הפסיכולוגית של מערומיהם, הכו אותם בהלם ושללו מהם את היכולת לחשוב, להגיב ולנסות להתנגד.
בסוף המסלול של המובלים לתאי הגזים נמצא בניין בטון, אשר תאיו נראו כתאי מקלחת.
במכות נדחפו האנשים דרך דלתות צרות לתוך התאים, כאשר ידיהם מעל לראשיהם, כדי לאפשר יתר דחיסה.
מעל המסה האנושית הלחוצה שנוצרה הושלכו הילדים, כדי לנצל את השטח במלואו.
לאחר-מכן נסגר התא הרמטית וגז פחמן חד-חמצני, אשר הופק על ידי מנוע של טנק, הוכנס בצינורות שחוברו אל פתחי הפליטה של המנועים לפתחים מיוחדים בתקרת התא.
תהליך זה נמשך כרבע שעה, אך האנשים היו סגורים בתאים 25–45 דקות.
לאחר-מכן נפתחו הדלתות מצידם השני של התאים, והרצפה שבהם, שהייתה משופעת, רוקנה את הגוויות החוצה.
כמו בשאר מחנות ההשמדה, התברר שקיבולת תאי הגזים, ששטחם הכולל היה 48 מטרים רבועים, היא גורם המעכב את תהליך ההשמדה וגוזל זמן רב מדי, ולפיכך הוספו עשרה תאי גזים חדשים, ששטחם הכולל היה 320 מטרים רבועים.
את גופות הנרצחים העבירו "פלוגות מיוחדות" (זונדרקומנדו) למקום שבו הותקנו רשתות מיוחדות.
על הרשתות הונחו עצים ספוגים בדלק, ביניהם הונחו שכבות של גופות.
לאחר ששפכו דלק על ערימות הגופות והעצים, הוצתו העצים.
בערה זו נמשכה לעיתים יממות שלמות, וגרמה לכך שמעל האזור כולו התאבך אפר ונישא ריח שריפת הגופות.
במקביל לפעולת ההשמדה עסקה קבוצה של כ-50 אסירים יהודים בניקוי הקרונות שברציף מגוויות המתים בדרך, מהחפצים ומהלכלוך שנערמו בפנים.
לאחר הניקוי הוצאה הרכבת משטח המחנה, כדי לאפשר ל-20 קרונות אחרים עמוסי אדם, שחיכו בתחנה, להיכנס למחנה.
דברי לבוש, נעליים וחפצים אחרים של המושמדים מוינו, תוקנו ונשלחו לגרמניה.
בתקופה שמ-2 ועד 21 בספטמבר 1942 לבדה, נשלחו מטרבלינקה 203 קרונות-משא טעונים דברי-לבוש.
בערך כל שבועיים נשלחו לגרמניה משאיות טעונות יהלומים, זהב, שעונים, מטבע חוץ ודברי ערך אחרים, שערכם רב מאוד.
הנאצים אף שלחו בארגזים את שיני הזהב של המומתים ואת שערן הגזוז של הנשים.
למרות אמצעי ההטעיה של הנאצים ולמרות האימה שהוטלה על המובאים למחנה, אירעו מקרי התנגדות פעילה במחנה.
מחודש ספטמבר 1942 ואילך, כאשר בין היהודים שנותרו בגטאות הלכו והתרבו השמועות על השמדה המונית, אירעו יותר ויותר מקרים של בריחה מרכבות הגירוש.
ב-10 בספטמבר 1942 דקר למוות אחד מעובדי-הכפייה במחנה, מאיר ברלינר, שגורש עם משפחתו מגטו קיילצה שלושה שבועות קודם לכן, את איש האס אס מאקס ביאלה .
ברלינר הוכה למוות בקת רובה בו במקום, ואחריו הוצאו להורג כ-150 אסירים יהודים נוספים.
מקרה זה הגביר את חששות ההנהלה הנאצית של המחנה ממעשי התקוממות נואשים.
הריגתו של ביאלה הייתה פעולת יחיד של ברלינר, והוא ביצע אותה ללא עוזרים ובלי ששיתף אחרים בכוונותיו ובתוכניותיו.
המעשה תוכנן מראש ולצורך זה הוא החזיק בהסתר את הסכין שנועדה למטרה זו.
זהו אחד המקרים היחידים מסוגו במחנה טרבלינקה שכן המרד בטרבלינקה בקיץ 1943 היווה פעילות משותפת ומתוכננת מבעוד מועד.
יהודים אחדים כגון מרטין גריי הצליחו להימלט מן המחנה בחודשים הראשונים באמצעות רכבות שהכילו את רכוש הנרצחים ונסעו מערבה.
ב-20 באוקטובר 1942 הצליח האסיר יעקובוביץ' לעבור את גדר התיל ולהגיע לוורשה.
כתגובה על כל מעשה בריחה הוציאו הנאצים להורג עשרות אסירים.
במשלוח שהגיע מגטו גרודנו ונשלח להשמדה באחד מלילות ינואר 1943, סירבו כמה צעירים להתפשט ולהיכנס ל"מקלחות המוות".
במקום פרצה מהומה ויהודים רבים התקוממו וניסו להימלט.
אחד היהודים אף הטיל רימון יד לעבר השומרים האוקראינים.
מיד נפתחה על יהודי המשלוח אש קטלנית מכל הכיוונים.
בבוקר התגלו עשרות רבות של גופות שרועות בשלג, ושאר היהודים במשלוח נהדפו בבגדיהם לתאי הגזים.
באוקטובר 1942 ובינואר 1943 הצליחו אהרן גלברד ומשה רפפורט להימלט מטרבלינקה ולחזור לגטו צ'נסטוחובה הקטן.
הם סיפרו על מצבו ותפקידו של מחנה טרבלינקה, והתנאים של מעט האסירים המוחזקים בו לצורך תפעול תהליך ההמתה.
כמו כן מסרו על קיומה של מחתרת בטרבלינקה, בראשות משה יהושע לובלינג, שב-1941 הנהיג את שביתת הרעב של הפועלים בגטו.
במאי 1943, דרך 'רכבת הבגדים' נוספת, הועבר מכתב מוצפן בצורה שירית, ממשה לובלינג אל בנו שנותר בגטו.
במכתב תועד התכנון לקראת מרד, וכמה ממנהיגי גטו צ'נסטחובה קראו מכתב זה.
משה לובלינג הודיע שרצונו להקריב את נפשו על מזבח המרד, ואינו מתכנן להציל את חיי עצמו.
המחתרת בטרבלינקה תכננה מרד כללי.
התאריך לפריצתו נקבע תחילה למאי 1943, אך נדחה, כשהתברר שרימונים שהושגו לצורך המרד היו ללא נפצים, והיה בידי המחתרת רובה אחד בלבד.
תאריך נוסף נקבע ל-12 ביולי אותה שנה, אך המרד נדחה.
יש עדויות שהמרד היה מתואם עם מרד בגטו צנסטוחובה הקטן (שנותר לאחר חיסול הגטו המרכזי בסוכות אותה שנה).
ימים אחדים לאחר מכן, כנראה עקב הלשנה או עינויים, הוצאו חלק ממפקדי המחתרת להורג.
בד בבד, באותה עת נרצחו אנשי היודנראט הנותרים בגטו צנסטוחובה הקטן ומשפחותיהם.
יעקב ויירניק היה המתכנן של בניית המחנה והבנאי בפועל של המחנה הפנימי וכך השיג קשר בין שני חלקי המחנה ועל ידי המידע של מפת המחנה המדויקת הצליחו המורדים לדעת כל פרט.
ב-2 באוגוסט 1943 (א' באב ה'תש"ג) בוצע המרד המזוין של האסירים בטרבלינקה, אשר תוכנן זמן רב מראש.
האסירים המעטים שהושארו בחיים לצורך תפעול תהליך ההמתה, שרובם היו מועסקים ב"פלוגות המיוחדות" לטיפול בבגדים ובשיני הזהב של המומתים, ובעבודות אחרות במחנה, הצליחו לאחר עיכוב ממושך לשחזר את המפתח למאגר הנשק של המחנה, ולחדור אליו, תוך ניצול חופש התנועה המוגבל שניתן להם לצורך מילוי תפקידם.
באותו הזמן המחתרת המורדת כללה אסירים משני חלקי המחנה - המחנה הראשי ו"אזור ההשמדה".
בראש המחתרת מ"אזור ההשמדה" עמדו זֶ'לומיר (זֶ'לו) בלוך , שהיה קצין יהודי בצבא צ'כוסלובקיה, משה לובלינג, וצבי ליבקינד, הקאפו של "בית החולים".
למעשה, בראש תכנון המרד עמד ד"ר יוליאן חורונז'יצקי, אך זה התאבד שלושה חודשים לפני המרד, על מנת לשמור את סוד התוכנית, כאשר מלשינים גילו יהודים אחדים שברשותם כסף למימון המרד ולשיחוד חלק מהשומרים.
כסף זה נלקח מבגדי היהודים המומתים ונועד להישלח לגרמניה, כשאר רכושם של הקורבנות.
בסוד המרד היה גם "זקן היהודים" - שוטר יהודי שתחילה התאכזר לאחיו היהודים, אך הצטרף למורדים.
המרד אורגן ותואם תוך מידור משתתפיו, ובכל אחת מיחידות העבודה היו מספר יודעי סוד.
בעת פרוץ המרד נראה שהיו כ-60 "מפקדי אזור" מתוך כ-1500 אסירים שהשתתפו במרד, אשר לכל אחד מהם תפקיד.
המורדים הוציאו ממחסן הנשק כמה עשרות רובים, תחמושת ורימוני יד.
מטרת המתקוממים הייתה הריסת מתקני ההשמדה במחנה ונקמה לגרמניה הנאצית על מעשיה.
ישנן עדויות לכך שבנוסף, הייתה תוכנית להתחבר גם עם האסירים הפולנים במחנה הגדול של טרבלינקה, ולהקים יחידת פרטיזנים שתמשיך במלחמתה נגד הגרמנים.
יש המשערים שהנהגת המרד, שרובה גברים מבוגרים ובעלי משפחה לשעבר, רצתה גם להציל את הצעירים.
שלב גנבת הנשק והפצתו, תוך ניתוק החשמל והתקשורת במחנה, ולאחר מכן בשעה 16:30 אחר הצהריים, פתיחת ההתקפה על השומרים הגרמנים והאוקראינים, לקול נפץ רימונים.
בסביבות שתיים בצהריים, בעקבות הלשנה, נתפסו שני יהודים בצריפי המגורים.
קיטנר גילה שיש בכליהם כסף והחל להכותם.
החשש שיעונו ויגלו את התוכנית הוביל אותם לירי בקיטנר, שלא נהרג והצליח להימלט.
מיד אחר כך פרץ המרד במלוא עוזו, כשעתיים לפני המועד המתוכנן.
המורדים ניתקו את קווי הטלפון עוד בצהרי אותו יום גורלי, אך לא הצליחו לנתק את החשמל, שגרם למותם של רבים שניסו להימלט דרך הגדר החשמלית, מאוחר יותר.
אחד האסירים ריסס מבנים רבים במחנה בבנזין.
המורדים הציתו את תאי הגזים ומבנים אחרים, כולל מחסן הנשק שהתפוצץ על תוכנו, וכן מגדל הדלק, שבער בעוצמה רבה.
במעט הנשק שהצליחו לגייס התקיפו את הגרמנים והאוקראינים.
המורדים הרגו כמה מאנשי הסגל, תפסו מהשומרים ההרוגים נשק נוסף, וניסו לברוח מן המחנה תוך כדי חילופי ירי.
המחנה, שפרט לתאי הגזים, היה רובו בנוי עץ, נשרף בעת המרד.
כ-200 אסירים הצליחו לברוח מטרבלינקה הבוערת.
ממספר זה שרדו עם כניסת הצבא האדום לאזור, רק 70 אסירים - היתר נהרגו מיריות השומרים ותושבים פולנים בסביבה.
חלק מן האסירים המורדים שנותרו במחנה הוצאו להורג, וחלקם הועסקו בפירוק המבנים והגדרות של המחנה ובטשטוש עקבות פשעי הגרמנים שנעשו באתר.
שטח המחנה נחרש, נזרע וניטעו בו עצים, הוקמה במקום חווה חקלאית ויושבו בה איכרים אוקראינים, על-מנת להסתיר את ההשמדה.
העמדה לדין וענישה של הסגל הנאצי
המשפט הראשון לאנשי הסגל הנאצי במחנה נפתח ב-12 באוקטובר והסתיים ב-24 באוגוסט 1965. במשפט זה הובאו לדין עשרה אנשי אס אס, בראשם סגן מפקד המחנה קורט פרנץ.
ארבעה נאשמים נידונו למאסר עולם, חמישה נידונו למאסר שבין 3–12 שנים ואחד זוכה.
משפט טרבלינקה השני, שבו הועמד לדין מפקד המחנה פרנץ שטנגל שנתפס בברזיל והוסגר לגרמניה, נערך בין 13 במאי ל-22 בדצמבר 1970. שטנגל נידון למאסר עולם.
מפקד המחנה בקיץ 1942, אירמפריד אברל, התאבד לפני תחילת משפטו.
במשפט אייכמן שנערך בירושלים בשנים 1960–1962 העידו אליהו רוזנברג (נפטר ב-2010) ואברהם לינדווסר (נפטר ב-1975) על רצח ההמונים במחנה.
שניהם היו עובדי כפייה באזור ההשמדה.
משפט מפורסם הקשור למחנה נערך בישראל לג'ון דמיאניוק, שהואשם כי היה שומר במחנה שנודע כאיוואן האיום.
דמיאניוק הורשע במשפט, אולם זוכה מחמת הספק בערעור לבית המשפט העליון כאשר טענת ההגנה הייתה ש"איוואן האיום" הוא כינויו של שומר אוקראיני אחר ששמו האמיתי היה איוואן מרצ'נקו.
במהלך המשפט המתוקשר נגבו עדויות מניצולי מחנה ההשמדה, וסיפוריהם על זוועות המחנה קיבלו הד רב.
ב-11 במרץ 2009 הודיעו שלטונות גרמניה כי בית משפט השלום במינכן הוציא צו מעצר נגד דמיאניוק בגין יותר מ-29 אלף עבירות של סיוע לרצח במחנה סוביבור.
ב-1 במאי 2009 דחה בית משפט פדרלי לעתירות במדינת אוהיו באופן סופי את עתירתו של דמיאניוק נגד הסגרתו לגרמניה.
ב-12 במאי, לאחר מאבק משפטי ארוך, הועלה דמיאניוק למטוס והוסגר לגרמניה, שם מת בגיל 91 בעודו מחכה להחלטה בערעור שהגיש על הרשעתו.
המחנה הונצח על ידי "המועצה להגנת אתרי-זיכרון של המאבק, הסבל והעינויים".
ב-10 במאי 1964 התקיים בטרבלינקה טקס הסרת לוט ממצבת הזיכרון לזכר קורבנות הנאצים.
בטקס זה נכחו כ-30,000 אורחים שבאו מחוץ לפולין, ביניהם אסירים שנותרו ממחנה זה.
ב-31 במאי 1978 נערך על שטח המחנה לשעבר טקס הסרת הלוט מאבן לזכר המחנך, הרופא והסופר יאנוש קורצ'אק, שנשלח מגטו ורשה לטרבלינקה ב-5 באוגוסט 1942, לאחר שדחה כל אפשרות הצלה אישית, ולא נטש את חניכיו מבית היתומים שלו בדרכם האחרונה.
בשטח המחנה הוקם אתר הנצחה לאומי של פולין, בצורת בית עלמין.
על 17,000 אבנים חרוטים שמות הקהילות שמהן הובאו לטרבלינקה הקורבנות להשמדה.
עשר אבנים מציינות את שמות המדינות מהם גורשו היהודים לטרבלינקה.
במרץ 2014 פורסם מחקר ארכאולוגי שנערך באזור מחנה ההשמדה, ואשר גילה לראשונה ראיות לקיומם של תאי הגזים במחנה, שאותם ניסו הנאצים להסתיר.
הראיות שנמצאו, אריחים ועצמות, מאששים את עדויות הניצולים, עדי הראייה והשומרים שנתפסו.
מבין מאות היהודים שניסו להימלט מן המחנה בעת פרוץ המרד נותרו בסיום המלחמה 70 יהודים.
חלק מניצולי טרבלינקה, היו עובדי כפייה באזור ההשמדה במחנה, ולאחר המלחמה הם אלו שנתנו עדויות ממקור ראשון על רצח ההמונים בתאי הגז ושריפת הגוויות במחנה.
במשפט דמיאניוק, שנערך בירושלים בשנים 1987–1988, העידו רובם של שאר ניצולי המחנה שעוד נותרו בחיים והתגוררו בישראל.
באפריל 2011 יצאו לביקור מצולם בשטח המחנה שני ניצולי טרבלינקה האחרונים בישראל, שעוד נותרו בחיים: שמואל וילנברג, שנשלח למחנה מגטו אפטא בסוף אוקטובר 1942, וקלמן טייגמן, שנשלח למחנה מגטו ורשה בתחילת ספטמבר 1942. יחד אתם באה קבוצה של חיילים וקציני צה"ל.
שמואל וקלמן הופיעו בסרט תיעודי בשנת 2002, יחד גם צ'יל רחמן שכתב על זיכרונותיו מהמחנה והעיד במשפט דמיאניוק.
קלמן טייגמן נפטר מספר חודשים לאחר ביקורו היחיד בשטח המחנה.
שמואל וילנברג, תושב תל אביב, נפטר בפברואר 2016, בגיל 93.
ולדיסלב שלנגל, משורר יהודי שנאסר בגטו ורשה, חיבר את השיר "התחנה הקטנה טרבלינקה" המהווה מעין אזהרה לחבריו שבגטו מפני הצפוי להם בטרבלינקה.
השיר תורגם מפולנית לעברית על ידי הלינה בירנבאום, הולחן על ידי יהודה פוליקר.
השיר נכלל באלבומו של פוליקר "אפר ואבק".
הטרגדיה (מיוונית: Τραγωδία) היא מחזה - יצירה ספרותית בעלת עלילה, אירועים וחוויות עזות.
הטרגדיה התפתחה ביוון הקדומה מן המזמורים שבהם ליוו את קורבן התיש בחגו של דיוניסוס.
שני הסוגים הספרותיים העיקריים בדרמה היוונית הם הקומדיה והטרגדיה, שמהוות ניגוד אחת לשנייה.
הטרגדיה דנה בשאלות יסוד של הקיום האנושי: מה הם גבולות הסבל והייסורים שבהם יכול האדם לעמוד?
מדוע העולם הוא כה בלתי צודק?
הטרגדיה עוסקת ביצרים אנושיים בלתי נשלטים כגון: גאווה, תשוקה ושנאה.
הטרגדיה מסתיימת באסון צפוי מראש, ועלילתה רצופה במשברים, עליות ונפילות של הגיבור כנגד הגורל והאלים.
הטרגדיה שואבת את נושאיה מן האגדה וההיסטוריה ועלילתה רבת עניין.
הטרגדיות מתחלקות לשתי קבוצות: הטרגדיה הקלאסית והטרגדיה המודרנית.
בטרגדיה הקלאסית הדמויות הן בדרך כלל מבני המעמדות העליונים בחברה,
לעומת הטרגדיה המודרנית שבה הגיבורים הם בני אדם מהשורה.
שורשי הטרגדיה בפולחנים לאלים היוונים בעת העתיקה.
היא נוצרה כענף משנה של הדרמה, יחד עם הקומדיה.
שמה של הטרגדיה, מקורו מהמילה "טרגוס" (ביוונית הוא "תיש") לזכר קורבנות התיש שהיו מקריבים לזכר דיוניסוס וכמו כן בעת הפולחנים הדתיים שהפכו למחזות, אנשי המקהלה לבשו על עצמם עור של תיש.
בספרו פואטיקה, אריסטו טען כי "טרגדיה היא חיקוי אמנותי של מציאות חיים נעלה", והמליץ למחברי טרגדיות לשמור על אחדות עלילה, כלומר על רצף אירועים מקושרים באופן סיבתי ("הכרחי או מסתבר", מסביר אריסטו) שנתון בין התחלה לסוף.
את המבנה הטקסטואלי של הטרגדיות הקלאסיות נהוג לחלק כך (לא כל טרגדיה מכילה את כל החלקים להלן):
פרולוג - (פרולוגוס ביוונית)- מבוא המתאר את הרקע הדרוש כדי להבין את עלילת המחזה.
הוא משמש מעין אקספוזיציה שמטרתה לפרוש את המצב הקיים ולרמוז לגבי העתיד.
הפרולוג בעל אופי מסביר ואינו דרמטי.
פארודוס- שיר כניסה של המקהלה - צעדת המקהלה אל הבמה מלווה בדקלום או בשירה.
הבתים השיריים מכילים הסבר או רקע נוסף וקובעים את הנימה ההרגשתית של המחזה.
אפיסודיון וסטסימון- באפיסודיון מתחילה העלילה להתפתח.
מספר האפיסודיונים נע בדרך כלל בין שלושה לחמישה.
הם דיאלוגיים בעיקרם, ובהם מפותחים הקונפליקטים הדרמטיים.
הם מופרדים על ידי קטעי מקהלה הנקראים סְטָסִימוֹנִים.
קטעים אלו בדרך כלל מהרהרים או מחווים דעה או הרגשה לגבי המצב, ואינם מקדמים את העלילה, אלא מעצימים את האווירה.
אכסודוס- ירידת המקהלה מהבמה מלווה בדקלום או זמרה שמנסחים לקח או מוסיפים אחרית-דבר לעלילה.
לטרגדיה, לפי אריסטו, שישה מרכיבים מהותיים שהם:
מיתוס - סיפור המעשה (עלילה)
אתוס - מידות מוסריות של הגיבורים
לקסיס - יכולת ניסוח המחשבות והבעתן
מלוס - הנעימה; הליווי המוזיקלי
אופסיס - חיזיון; התנועה, המסכות, התפאורה -- כל מה שרואים על הבמה מעבר למלים המושמעות.
הסיבה לכישלון בטרגדיה אינה רשעות של הגיבור או מי מהדמויות, אלא חטא שחטא הגיבור.
בטרגדיה אין דמויות שליליות או חיוביות, אין דמויות מושלמות ואין רשעים מושלמים - זה לא נושא הטרגדיה.
לדברי אריסטו, הטרגדיה מתאפיינת, בין השאר, במעבר מאושר לאומללות.
הפריפטאה היא הרגע העלילתי בו מעבר זה מתרחש.
בטרגדיה היוונית מתרחשת תמיד קטסטרופה (יוונית: אסון, אך פה הכוונה למצב ללא מוצא) - והיא מתרחשת בין נפשות קרובות המובילות עצמן אל הקטסטרופה.
שלבי הטרגדיה (על פי דורותיאה קרוק)
הטרגדיה היוונית מורכבת מארבעה שלבים (על פי החוקרת דורותיאה קרוק):
המעשה המביש: מעשה חמור ששובר את המוסכמות החברתיות ועובר על כללים מוסריים.
זה מקרה קיצוני ומקומם של זוועה שמעוררת את חרדת הצופה.
בדרך כלל בתחומי המשפחה (ראה תסביך אדיפוס).
הסבל והייסורים: הסבל והיסורים באים בעקבות המעשה המביש והם חייבים להיות קשים ושקולים כנגד המעשה.
לסבל ישנה השפעה הרסנית על האדם והגיבור הסובל מודע לסבלו ובשלב מאוחר יותר יתברר לו מדוע.
הידיעה: זו הארה המגיעה לידי הגיבור ואז הוא מבין את חומרת חטאו וטעותו, ומכך משליך עליו את סבל האדם.
בכך שהגיבור מבין מדוע הוא סובל, מבינים זאת גם הקוראים.
האישור מחדש: בעקבות המעשה המביש התערערו מוסכמות החברה, ונעשה אישור מחדש שבא כדי לאשר מוסכמות כמו "הרוצח בא על עונשו" ובא במחזה על ידי הסקת מסקנות.
בטרגדיה היוונית משתתפות דמויות נעלות.
לדמויות אלה אין קונפליקט פנימי לגבי המעשים אותן הן רוצות לבצע וזאת בניגוד לדמויות בטרגדיה המודרנית בהן לדמויות ייתכנו דיאלוגים פנימיים לגבי מעשיהן.
כך, למשל, הגיבור הטרגי בטרגדיה היוונית יחזור בו ממעשהו המביש רק כשזה מאוחר מדי (למשל באנטיגונה: קריאון חוזר בו רק אחרי שאנטיגונה התאבדה כך שכל שנותר לו הוא לצפות בתוצאות).
חוקרת הספרות דורותיאה קרוק קבעה מאפיינים כוללים לגיבור הטרגי:
הגיבור הטרגי מייצג את סבלו של האדם, אך עם זאת הוא נעלה מבני האדם האחרים במעמדו.
בדרך כלל הוא ממשפחת האצולה ולא אחד מפשוטי העם.
מאוד כריזמטי וסבלו נוגע ללב.
חוטא מתוך סערת נפש, יוהרה וגאווה "חטא ההיבריס".
מביא על עצמו את אסונו.
דמות עקשנית ובעלת גאווה ומוסריות.
לוחם נגד כוחות גדולים ממנו בצורה מעוררת כבוד.
מרגע שביצע את המעשה המביש נגזר עליו גורלו.
כיום נהוג לכנות בשם "טרגדיה" כל יצירה ספרותית, בימתית או קולנועית המתארת מאבק מלא סבל וייסורים של הגיבור שבו הסוף הוא לרוב עצוב.
בהשאלה, המונח "טרגדיה" מתאר גם אסון כבד שהתרחש בחיים האמיתיים, על אחת כמה וכמה אם נסיבות המקרה נראות כאילו הן לקוחות מסיפור טרגדיה.
טרביום הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Tb ומספרו האטומי 65. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
טרביום הוא מתכת כסופה אפורה, רקיעה, ניתנת לחישול ורכה מספיק בשביל שניתן יהיה לחתוך אותה עם סכין.
טרביום יציב יחסית כשנחשף לאוויר.
לטרביום תפקיד בייצור מכשירים אלקטרוניים כטרביום פוספיד.
לTb2O3 שימוש בתור צבע בטלוויזיות צבעוניות.
יחד עם תחמוצת זירקוניום (ZrO2), לטרביום שימוש בתור חומר מייצב בתאי דלק בטמפרטורות גבוהות.
הטרביום זוהה ב-1843 על ידי הכימאי השוודי קרל מוסנדר (Carl Gustaf Mosander), בתור זיהום בתחמוצת איטריום (Y2O3) ונקרא על שם הכפר איטרבי בשוודיה.
טרביום לא מופיע לעולם בטבע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כגון צריט, גדוליניט, מונזיט (שמכיל מעל 0.03% טרביום), קסנוטים (YPO4) ואוקסניט (שמכיל למעלה מ-1% טרביום).
ניתן לבודד טרביום מTbF3 באמצעות תגובה עם סידן כך:
לטרביום ותרכובותיו רעילות נמוכה ומנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם.
לטרביום אין תפקיד ביולוגי ידוע.
טרבזונספור (בטורקית: Trabzonspor) היא קבוצת כדורגל טורקית מן העיר טרבזון, המשחקת בליגת העל הטורקית.
זכתה 7 פעמים באליפות, 9 פעמים בגביע הטורקי, ו-10 פעמים בסופר קאפ הטורקי.
טרבזונספור היא אחת משתי הקבוצות היחידות מחוץ לאיסטנבול שזכו באליפות טורקיה, יחד עם בורסאספור.
בנוסף, הקבוצה מעולם לא ירדה לליגה השנייה מאז עלתה אליה בשנת 1974.
טרבזונספור נוסדה בשנת 1967, בעקבות איחוד של שתי קבוצות מקומיות.
הרבה שחקנים מקבוצות אלו נהיו חלק מהקבוצה שהצליחה לעלות לליגה הבכירה בטורקיה ועזרו לה לשמור על מעמדה.
אחמט סואט אוזיאזיצ'י מונה למאמן הקבוצה בשנת 1973. בעונתו הראשונה כמאמן, הוא הוביל את הקבוצה לליגה הראשונה.
המועדון סיים במקום התשיעי בעונתם המלאה הראשונה בליגה הבכירה.
העונה הבאה הייתה מוצלחת יותר, שכן הקבוצה סיימה במקום הראשון.
הם הפכו למועדון הראשון מחוץ לאיסטנבול שזוכה באליפות הליגה.
תחת אוזיאזיצ'י, טרבזונספור החלה להיות קבוצה דומיננטית בליגה הבכירה.
המועדון זכה בדאבל בעונת 1976/1977, כשזכה בליגה ובגביע.
בנוסף, הם גם זכו בסופר קאפ.
לאחר שסיימו במקום השני בליגה ולאחר זכייה נוספת בגביע הטורקי בעונת 1977/1978, אוזיאזיצ'י הוחלף על ידי אוזקאן סומר.
סומר זכה בליגה ובגביע הטורקי, אך הוחלף באוזיאזיצ'י בעונה שלאחר מכן.
השניים ימשיכו להחליף תפקידים בשנים שלאחר מכן, כשהקבוצה תזכה בעוד תארים וגביעים.
טרבזונספור זכתה בסך הכל ב-17 גביעים בתקופה המוצלחת ביותר של המועדון תחת אוזיאזיצ'י וסומר.
הגביעים כללו 6 אליפויות (2 תחת סומר ו-4 תחת אוזיאזיצ'י), שלושה גביעים טורקים (2 תחת אוזיאזיצ'י), שישה סופר קאפ (Özyazıcı - 4, תחת סומר 2 ו-4 תחת אוזיאזיצ'י), ושני גביעי ראש הממשלה (שניהם תחת אוזיאזיצ'י).
רשם ניצחון היסטורי על אלופת אנגליה ליברפול 1–0 במשחק הראשון בסיבוב השני בגביע אירופה 1976/1977, אך הפסידו 0–3 במשחק השני.
תחילת שנות האלפיים היו עונות חלשות של המועדון.
בעונת 2001/2002 הקבוצה ספגה הכי הרבה שערים בליגה.
העונה הטובה ביותר של הקבוצה בשנות ה-2000 הייתה עונת 2003/2004. טרבזונספור סיימה במקום השני, ארבע נקודות בלבד אחרי האלופה פנרבחצ'ה.
הקבוצה זכתה גם בגביע הטורקי שנה שנייה ברציפות.
לאחר שסיימה במקום השני בליגה העפילה לסיבוב המוקדמות השני של ליגת האלופות בפעם הראשונה מאז האליפות האחרונה ב-1983/1984. טרבזונספור גברה 4–1 על סקונטו ריגה בסיכום שני המשחקים, אך הודחה לאחר מכן על ידי דינמו קייב בתוצאה 3–2 בסיכום שני המשחקים, לאחר שניצחה 1–2 במשחק הראשון.
לאחר ההדחה נשרה הקבוצה לגביע אופ"א שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו.
בעונה שלאחר מכן, שוב סיימה הקבוצה במקום השני, הפעם אחרי גלאטסראיי.
טרבזונספור הודחה במפתיע בסיבוב השני של ליגת האלופות על ידי אנורתוזיס פמגוסטה.
ב-24 באוגוסט 2011 החליטה אופ"א להעלות את הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות על חשבונה של פנרבחצ'ה שהושעתה בעקבות הטיית משחקים.
לאחר שהגיעה למקום השלישי בבית אחרי אינטר מילאנו וצסק"א מוסקבה, עברה לשחק בשלב 32 האחרונות בליגה האירופית, הפסידה לפ.ס.וו.
בעקבות הגעתה של הקבוצה לגמר הגביע הטורקי בעונת 2012/2013, שיחקה הקבוצה בליגה האירופית בעונת 2013/2014. בסיבוב המוקדמות השני ניצחה הקבוצה את קבוצת דרי סיטי מצפון אירלנד.
בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה את קבוצת דינמו מינסק מבלארוס.
בשלב הפלייאוף ניצחה את קבוצת קוקסי מאלבניה והעפילה לשלב הבתים.
בשלב הבתים הוגרלה הקבוצה לבית הכולל את הקבוצות לאציו, אפולון לימסול ולגיה ורשה.
הקבוצה סיימה את הבית במקום הראשון והעפילה לשלב 32 האחרונות, שם הודחה על ידי יובנטוס.
בעונת 2021/2022 זכתה הקבוצה באליפות טורקיה, האליפות הראשונה של המועדון מאז עונת 1983/1984, והשביעית בתולדותיה בסך הכל.
מאוחר יותר זכתה בסופר קאפ העשירי שלה לאחר ניצחון 0–4 על סיוואספור.
טְרֶבּוּשֶ֫ה (מצרפתית: trébuchet, מתורגם לעיתים גם כ"מרגמה") הוא כלי מצור ששימש בימי הביניים ליידוי קליעים גדולים לעבר חומות של עיר נצורה.
ישנם שני סוגים של טרבושות: טרבושה משיכה וטרבושה משקל נגד.
טרבושה משיכה הפיק את הכח הדרוש ליידוי קליעים מצוות של עשרות, ולעיתים מאות אנשים שמשכו בחבלים ארוכים.
מאוחר יותר הוחלף צוות המושכים במשקל נגד גדול, בדרך כלל עשוי סלעים שנאספו בשטח.
צוות המושכים או משקל הנגד גרמו לתנועה של מנוף גדול המונח על ציר אופקי.
בקצהו השני של המנוף היה קלע עשוי חבל, שהגביר את מהירות ההטלה עד לשיא המסלול שם השתחרר הקלע והאבן המשיכה במסלולה למרחק רב.
עם נפילת האימפריה הרומית דעך השימוש בכלי מצור כגון קטפולטה ובליסטרה, שהיו בשימוש נרחב מאז שהומצאו, כנראה, בסירקוזה בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס.
ההיסטוריונים חלוקים לגבי הסיבה המדויקת לכך.
חלקם, לין ווייט למשל, טוענים שלשבטים שהחליפו את האימפריה הרומית ככח הצבאי החזק באירופה לא היו האמצעים הטכנולוגיים והארגוניים שנחוצים לבניית מכונות מתוחכמות.
לשיטתם הטרבושה הגיע לאירופה רק לאחר שהצלבנים נתקלו בו בקרבותיהם נגד הערבים אשר נתקלו בגרסה קדומה של הנשק בקרבות כנגד קיסרות סין.
לאחרונה נטען על ידי ההיסטוריונים דייוויד היל, קרול גילמור ופול שבדן, שאת מקומן של הבליסטרה והקטפולטה בלוחמת ימי הביניים המוקדמים תפס הטרבושה כבר במאה ה-6 לספירה.
יואניס, הארכיבישוף של סלוניקי, שעירו נכבשה על ידי האבארו-סלאבים ב-597, כתב כך:
המכונות שעשו רושם חזק כל כך על הארכיבישוף היו כנראה מסוג טרבושה משיכה.
מוסכם על ההיסטוריונים שמקורו של הטרבושה בסין, שם הומצא במאה ה-4 לפנה"ס.
במאה ה-6 התפשט השימוש בטרבושה לעולם הערבי.
החל מהמאה ה-12 הפך טרבושה משקל-הנגד לכלי נשק נפוץ בעולם הערבי, ובמיוחד במלחמתם בצלבנים בארץ הקודש.
מתועד שבסוף המאה ה-13 היו ברשות הערבים במצור על עכו כ-90 מכונות מסוג טרבושה משקל נגד.
השימוש בטרבושה דעך עם הופעת אבק השרפה באירופה, ולמרות שבקרבות רבים במאה ה-14 עדיין היו מכונות טרבושה בשימוש צבאי, הן החלו לאבד את מעמדן בפני התותחים עד שנעלמו לחלוטין בסוף המאה ה-15.
טרביטש לינקולן היה פוליטיקאי, הרפתקן בינלאומי, משתף פעולה נאצי, אמן הונאה, נזיר בודהיסטי ומרגל ממוצא יהודי-הונגרי.
טרביטש ידוע בעיקר בשל מעלליו השונים ונטייתו להמיר את עצמו למספר דתות שונות.
שארי פוניו הייתה קרובת משפחתו.
טרביטש לינקולן נולד בשנת 1879 בהונגריה בשם איגנץ טימוטי טרביטש, למשפחה יהודית דתית מרובת ילדים.
אביו נתן טרביטש היה יליד מוראביה שבאימפריה האוסטרית, כיום בצ'כיה.
בנעוריו הצטרף לאקדמיה ההונגרית המלכותית לאמנות הדרמה אך היה מבוקש על ידי המשטרה על גנבות זעירות.
כבעל תאוות נדודים עזה נדד בצעירותו בין אנגליה וגרמניה.
בלונדון המיר דתו לנצרות לותרנית והוטבל בשם "איגנציוס טימוטיוס טרביטש".
טרביטש עבר למונטריאול בקנדה שם שימש כמיסיונר וניסה להמיר את האוכלוסייה היהודית.
במהלך שהותו טרביטש עבר לזרם הפרסביטריאני ולאחר מכן לזרם האנגליקני.
בזמן הזה הוא נישא לאישה בשם מרגרו וחזר לאנגליה לאחר ריב על המלגה שלו.
באנגליה שימש זמן קצר ככומר בכנסייה אנגליקנית כפרית בעיירה אפלדור שבמחוז קנט.
לאחר מכן הפך למזכירו של איש עסקים עשיר, חבר המפלגה הליברלית, ובשירותו יצא לשליחויות רבות באירופה למרות שעדיין לא הוכר כאזרח בריטי.
בבחירות בינואר 1910 נבחר לפרלמנט הבריטי, בשם טרביטש לינקולן, כנציג מטעם המפלגה הליברלית.
כיהן בפרלמנט שנה אחת בלבד אך הסתבך בעסקאות שונות בהן נותר חייב לנושים אלפי לירות שטרלינג ולא הצליח לזכות בשנית במושב בבחירות שנערכו בדצמבר באותה שנה.
טרביטש לינקולן העתיק את עסקיו למזרח אירופה ועסק ביזמות בכספי משקיעים בתעשיית הנפט של רומניה וגליציה שבפולין.
בשנים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה מעורב בעוד מספר פעולות מסחריות כושלות, והתגורר זמן מה בבוקרשט.
טרביטש נותר חייב למשקיעים למעלה ממאה אלף לירות שטרלינג.
על כך הועמד לדין בפני בית משפט רומני ובה בעת היה מבוקש על ידי הסקוטלנד יארד בגין עבירות מרמה וזיוף.
במצב זה החליט להסב את עיסוקו מנוכלות והונאה לריגול, והציע את שירותיו כמרגל (למעשה, כסוכן כפול) לבריטניה.
כשהצעותיו לא נענו, טרביטש נסע להולנד ויצר קשר עם הגרמנים שהסכימו להעסיקו כסוכן כפול אך פוטר זמן קצר לאחר מכן.
כשחזר לאנגליה הצליח להתחמק ממעצר ובשנת 1915 נמלט לארצות הברית באונייה שם ניהל מספר רב של מערכות יחסים תחת זהויות רבות.
בארצות הברית ניסה ליצור קשר עם הנספח הצבאי פרנץ פון פאפן אך קיבל הוראה מברלין שלא לחבור אליו.
טרביטש מכר את סיפורו למגזין New York World תחת הכותרת "Revelation of I.
ממשלת בריטניה, נחושה להימנע ממבוכה, העסיקה את סוכנות הבילוש הפרטית פינקרטון כדי לאתר את טרביטש.
לבסוף נעצר והוסגר לאנגליה בגין הונאה, אזרחותו הבריטית נשללה והוא נשפט לשלוש שנות מאסר בכלא פארקהרסט באי וייט.
במהלך שהותו בכלא הבריטי הוא נתמך כלכלית על ידי אשתו והמאהבות שלו, חלקן אפילו ביקרו אותו.
לבסוף אשתו של טרביטש נקלעה לעוני, אך נשארה נאמנה והגנה על טרביטש לאורך כל שהותו בכלא.
בשנת 1919 שוחרר וגורש לרפובליקת ויימאר.
פליט חסר פרוטה, טרביטש פילס את דרכו להתחבר לחוגי הימין הקיצוני והכיר בין היתר את וולפגנג קאפ, אריך לודנדורף ומקס באוור.
בשולי הימין המיליטריסטי הקיצוני היה בין הקונספירטורים בניסיון ההפיכה של וולפגנג קאפ ב-1920 (הידוע בשם הפוטש של קאפ) ונועד להיות איש הקשר לעיתונות הזרה בממשלת הקושרים.
בתפקיד זה היה אחראי לצנזורת העיתונים ואף פגש את אדולף היטלר.
אחרי כישלון הפוטש ברח לבוואריה, אך חזר לברלין כדי לפגוש את אחת המאהבות שלו, ושם נעצר.
הוא ברח ממעצרו ונמלט לווינה ומשם לבודפשט.
במנוסתו השתמש בזהויות ותחפושות שונות בעשרה שמות בדויים.
בהונגריה הצטרף טרביטש לינקולן לחוגי הימין הקיצוני שהתנגדו לחוזה ורסאי ולחוזה טריאנון.
טרביטש חבר למספר פלגים פוליטיים שוליים כמו ברית רופפת של מונרכיסטים וריאקציונרים מכל רחבי אירופה הידועה בשם "White International".
לאחר זמן מה גילו אנשי הימין הקיצוני שטרביטש יהודי מומר, והחליטו להתנקש בחייו משום שהרפתקאותיו סיכנו את ארגוניהם.
טרביטש זייף את מותו ונמלט מבודפשט ונטל עמו מזוודה מלאת מסמכים של ארגוני הימין הקיצוני, אותם ניסה למכור ללא הצלחה לבריטים ולצרפתים.
עלה בידו למכור אותם לשלטונות צ'כוסלובקיה תחת זהות בדויה, והציג את עצמו כאחד ממנהיגי הארגון ממנו ברח.
טרביטש הצליח למכור את המסמכים, אך לאחר תחקיר, הממשלה הצ'כוסלובקית גילתה על מעלליו ועצרה אותו.
לאחר מכן הוא נעצר בווינה וגורש ממנה, ובשנת 1922 הגיע ליפן וממנה לסין.
בסין הסתפח לאחדים מאילי המלחמה הסינים שלחמו באותה תקופה אלו באלו, והפך ליועצו של המצביא יאנגסן שכבש אז את אזור צ'אנגפינג.
לאחר מכן נטש את יאנגסן ושירת תחת מספר מצביאים אחרים, ביניהם וו פאיפו.
במהלך שהותו בסין חזר על תעלוליו הכספיים ונדד הלוך ושוב בין סין לאירופה.
בעקבות חזיונות מיסטיים החל טרביטש לחקור רעיונות בודהיסטים ותאוסופים ולכן עבר למנזר בסרי לנקה.
במהלך העפלה לסרי לנקה עצר באי ג'אווה שבאינדונזיה, שם נטש את משפחתו אשר מצאה את דרכה חזרה לאנגליה, לבד מבנו ג'ון.
הוא נאלץ להגיע מהמזרח הרחוק לבריטניה, כאשר בנו האחר, ששירת כסמל בצבא הבריטי, נדון למוות על ידי בית דין צבאי באשמת רצח.
הבן הוזמן לארוחה בבית ארוסתו בערב חג המולד 1925. כדי שלא להגיע בידיים ריקות החליט לפרוץ לאחד הבתים במטרה למצוא כסף או דבר מה שיוכל להביא כמתנה.
בעל הבית הפתיע אותו והוא ירה בו והרגו.
מתוך אגרטל שבבית לקח כמה שושנים ויצא לבית ארוסתו.
שוטרי הסקוטלנד יארד עלו על עקבותיו, שלפו אותו מהארוחה והוא הועמד לדין.
האב חש להציל את בנו.
בכוונתו היה להציע לשלטונות בבריטניה למסור להם סודות צבאיים שברשותו תמורת חיי בנו.
ספינתו התעכבה בתעלת למאנש בשל הערפל, הוא הגיע ללונדון לאחר שבנו כבר הוצא להורג ונאלץ לשוב לסין ריקם.
בשנת 1931 הפך טרביטש לינקולן לנזיר בודהיסטי בשם "צ'או קונג".
הוא הקים מנזר בשנגחאי, והצליח לגייס כ-150 נזירים, כולם נדרשו להעביר את כל רכושם לטרביטש.
כאב המנזר עינה חלק מהנזירים ובילה זמן בפיתוי הנזירות.
בשנת 1937, הוא העביר שוב את נאמנותו, הפעם לאימפריה של יפן, והפיק תעמולה אנטי-בריטית בשמם.
מקורות סיניים אומרים שהוא גם כתב מכתבים ומאמרים רבים לעיתונות האירופית בגנות התוקפנות האימפריאלית היפנית בסין.
בראשית מלחמת העולם השנייה יצר קשר עם סוכן נאצי בשאנגחאי והציע את שירותיו לגרמניה הנאצית, הוא הציע לשדר עבורם ולקומם את כל הבודהיסטים של המזרח הרחוק כנגד כל השפעה בריטית שנותרה באזור.
מפקד הגסטפו במזרח הרחוק, קולונל האס אס יוזף מייזינגר, דחק שתוכנית זו תזכה לתשומת לב רצינית.
אפילו הוצע לאפשר לטרביטש ללוות סוכנים גרמנים לטיבט כדי ליישם את התוכנית.
הוא הכריז על עצמו כדלאי לאמה החדש לאחר מותו של הדלאי לאמה ה-13, מהלך שנתמך על ידי היפנים אך נדחה על ידי הטיבטים למרות מאמצים מהצד היפני לגרוף לגיטימציה לטרביטש.
היינריך הימלר התלהב, כמו גם רודולף הס, אבל הכל עלה בתוהו לאחר שהאחרון טס לסקוטלנד במאי 1941 לניהול משא ומתן עם הבריטים, שם נתפס.
התברר שעשה זאת עקב עצה אסטרולוגית שניתנה לו.
לאחר מכן, אדולף היטלר שם קץ לכל מזימות פסאודו-מיסטיות, ובין היתר גם פרויקט זה בוטל לאחר שריינהארד היידריך גילה על מוצאו היהודי של טרביטש.
במהלך הפלישה היפנית לאינדונזיה בנו ג'ון שנשאר באי ג'אווה נעצר ועונה על ידי הצבא היפני, ולבסוף לקח את חייו.
בשנת 1943 טרביטש גילה שאחיו מת בשואה.
טרביטש מחה על רצח העם במכתב להיטלר.
כתגובה ביקש הפיקוד העליון הנאצי שממשלת הכיבוש היפני בשנגחאי תרעיל את טרביטש.
התגובה לבקשה זו לא ידועה.
עם זאת, טרביטש אכן מת מבעיות בטן בשנגחאי בשנת 1943, בגיל 64.
הסופר והמתרגם יוסף נדבה, שנכח בקבורתו, הביע לאחר זמן השערה כי ארון הקבורה היה ריק.
נדבה העלה את קורות חייו של טרביטש לינקולן בספר ביוגרפי.
דמות של "הטרביטש האמיתי" (az igazi Trebitsch) מופיעה גם בספר הרפתקאות סאטירי פופולרי של הסופר ההונגרי ינה רייטה.
טרבזון (בטורקית: Trabzon; ביוונית: Τραπεζούντα - טרפזונטה.
שמה ההיסטורי טרביזונד) היא עיר נמל בצפון-מזרח טורקיה על חוף הים השחור ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים השחור.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 824,352 בני אדם.
מיקומה של העיר על הדרך מאיסטנבול לאיראן העניק לה חשיבות בסחר הבינלאומי, ובעקבותיו הפכה לעיר מרכזית במספר אימפריות ובהן האימפריה של טרפזונטס והייתה העיר הביזנטית האחרונה שנפלה בידי העות'מאנים.
קבוצת הכדורגל המקומית, טרבזונספור, משחקת בליגת העל הטורקית.
ישנה גם קבוצת כדורסל מקומית, טרבזונספור, שמתמודדת בליגת העל הטורקית בכדורסל.
טְרָבֶרְסוֹ הוא אחד משמותיו ההיסטוריים של חליל הצד, וכיום הוא משמש לציין חלילי-צד היסטוריים (או העתקים מודרניים שלהם), להבדיל מחליל המתכת המודרני.
השם הוא קיצור המונח האיטלקי Flauto traverso (חליל רוחבי, כלומר המוחזק במאוזן להבדיל מן החלילית המוחזקת במאונך).
שמות נפוצים אחרים כיום מתייחסים לתקופה הספציפית של החליל: חליל בארוק, חליל רנסאנס, חליל קלאסי וכו'.
בשיח המוזיקלי, משמש המונח טרברסו בדרך-כלל לחליל בארוק.
חלילים רבים מתקופות היסטוריות שונות שרדו עד ימינו, חלקם במצב המאפשר נגינה בהם.
כמו כן, בעקבות התפתחות התנועה למוזיקה עתיקה, פועלים כיום בוני כלים הבונים העתקים של חלילים כאלה, ונעשה בהם שימוש רב בקונצרטים ובהקלטות של מוזיקה עתיקה.
חלילי רנסאנס בנויים לרוב מחתיכה אחת של עץ, ובה שישה חורים לאצבעות, ללא מפתחות.
חלילים אלו נוצרו לרוב ב"משפחות" של ארבעה כלים בגדלים שונים, ושימשו לנגינה בקונסורט חלילים.
בחלילי בארוק בדרך כלל מתווסף מפתח אחד בנוסף לשישה חורים נוספים לאצבעות.
הם בנויים משלושה מפרקים (עד ראשית המאה ה-18) או מארבעה מפרקים (התצורה הנפוצה ביותר כיום).
לעיתים המפרק האמצעי בא בכמה גדלים שונים, כך שאותו החליל יכול לשמש לנגינה בגבהים שונים.
חליל הבארוק הטיפוסי הוא בסולם רה מז'ור, אך הוא מכוון בכוונון בארוק - חצי טון נמוך מהכוונון המודרני.
ככל שהתפתחו החלילים נוספו בהם מפתחות בהדרגה, וכן חורים נוספים כדי לשנות את הכוונון ולקרבו לכוונון המושווה.
המערכת של בונה הכלים תאובלד בהם (Böhm), המבוססת על 15-17 חורים, הופיעה באמצע המאה ה-19 והובילה, בסופו של דבר, להתפתחות חליל הצד המודרני.
בספורט, טרבל (מאנגלית - Treble בתרגום חופשי - שלישייה) הוא הישג של קבוצת כדורגל או כדורסל אשר זוכה במהלך עונה אחת בשלושה תארים שונים.
התארים הנחשבים בספירת הטרבל הם אליפות הליגה הבכירה במדינה, תחרויות גביע מקומיות וטורנירים יבשתיים.
תחרויות של משחקים בודדים כגון הסופר קאפ אינן נחשבות בדרך כלל לחלק מטרבל.
קיימת יותר מדרך אחת לזכייה בטרבל, אך היוקרתית ביותר היא זכייה בליגה הבכירה והגביע העיקרי במדינה (דאבל) ובתואר האזורי הבכיר.
בטרבל היוקרתי שכולל זכייה בליגה הבכירה והגביע העיקרי במדינה ובתואר היבשתי הבכיר ביותר, הצליחו לזכות 15 קבוצות שונות ועוד 3 זכו בטרבל משני.
הראשונה שעשתה זאת היא סלטיק בעונת , כאשר זכתה באליפות ליגת העל הסקוטית, ב ובגביע אירופה לאלופות.
מאז הצליחו 8 קבוצות מאירופה, שתי קבוצות מאמריקה הצפונית, קבוצה אחת מאסיה ושש קבוצות מאפריקה לשחזר זאת.
פורטו היא הקבוצה הראשונה שהצליחה לזכות פעמיים בטרבל, כאשר בפעם הראשונה זכתה בסופר ליגה, ב ובגביע אופ"א בעונת , ובפעם השנייה זכתה בסופר ליגה, בגביע הפורטוגזי וב בעונת
ברצלונה היא הקבוצה הראשונה שזכתה פעמיים בטרבל הבכיר ביבשת, כשזכתה ב- וב- בלה ליגה, בגביע המלך הספרדי ובליגת האלופות, ואחריה באיירן מינכן, שזכתה ב- וב- בבונדסליגה, הגביע הגרמני ובליגת האלופות.
טרבל מקומי כולל זכייה באליפות הליגה הבכירה ובשני הגביעים הבכירים במדינה (בדרך כלל גביע המדינה וגביע הליגה).
בטרבל זה זכו 52 קבוצות שונות, כשגלאזגו ריינג'רס עשתה זאת 7 פעמים.
דוגמה לקבוצה שזכתה בטרבל שכזה היא באיירן מינכן, שבעונת זכתה באליפות הבונדסליגה, ב ובגביע הליגה הגרמנית.
בעונת , לראשונה בהיסטוריה של הכדורגל בישראל, זכתה קבוצת מכבי תל אביב בטרבל, לאחר שזכתה באליפות, בגביע המדינה ובגביע הטוטו.
במדינות רבות אין שתי תחרויות גביע שונות ולכן אין באפשרות הקבוצות במדינות הללו לזכות בטרבל מקומי.
נבחרת אשר זכתה בגביע העולם, אליפות היבשת בה היא משתתפת ובגביע הקונפדרציות ברצף, זכתה אף היא בטרבל.
בטרבל זה זכו שתי נבחרות בלבד.
זכתה במונדיאל 1998, יורו 2000 וגביע הקונפדרציות 2001.
זכתה במונדיאל 2002, קופה אמריקה 2004 וגביע הקונפדרציות 2005.
בטרבל, הנקרא גם כתר משולש, הכולל זכייה בליגה הבכירה והגביע העיקרי במדינה ובתואר האירופאי הבכיר (כיום היורוליג), הצליחו לזכות 12 קבוצות שונות ב-20 מקרים.
הקבוצה המובילה את טבלת הזכיות בטרבל היא מכבי תל אביב, אשר זכתה בו 6 פעמים.
שארונאס יאסיקביצ'יוס הוא השחקן היחידי שזכה בטרבל 4 פעמים.
טרגו ז'יו (Târgu Jiu) היא העיר הראשית במחוז גורז' בחבל אולטניה ברומניה.
שם העיר, היריד ז'יו, נגזר מהנחל ז'יו שעובר דרכה (במהלך השנים שינה את אפיקו).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה במקום מחנה הריכוז טרגו ז'יו, שנכלאו בו יהודי רומניה וקלט אליו גם יהודים מיאשי באחת מרכבות המוות, לאחר פרעות יאשי.
בעיר יש תערוכה מתמדת מעבודותיו של הפסל קונסטנטין ברנקושי (ברנקוזי) הקרויה המכלול המונומנטלי של קונסטנטין ברנקושי בטרגו ז'יו, וגם האוניברסיטה המקומית קרויה על שמו.
טרגו מורש (ברומנית: Târgu Mureş; בלטינית: נובום פורום סיקולורום Novum Forum Siculorum, בהונגרית:
Marosvásárhely, בגרמנית: Neumarkt ובעבר Szeklerneumarkt, ביידיש: וואשארהיי או מורש-וואשארהיי), עיר ובירת מחוז מורש, טרנסילבניה, רומניה, שנקראה בעבר גם בשם "מורש-אושורחי" Mureş-Oşorhei או "מורש-אודורחי" Mureş-Odorhei.
היא תועדה לראשונה בשנת 1332 במרשם הוותיקן תחת השם "Novum Forum Siculorum".
ב-1405 העניק מלך הונגריה זיגמונד מלוקסמבורג זכויות מסחר לעיר (ששמה היה אז שקליוזרהלי - שוק הסקויים).
ב-1482 הכריז עליה המלך מתיאש הוניאדי כאחד ממושבי בית המלוכה.
היישוב הפך לעיר באופן רשמי ב-1616 ושינה את שמו ל-מארוֹשוָשָרהֶי (Marosvásárhely).
ב-1754 הפכה למושב בית המשפט העליון של נסיכות טרנסילבניה, דבר אשר הגביר את חשיבותה.
אברם ינקו, שהיה ממנהיגי מהפכת 1848 בטרנסילווניה היה פעיל בעיר כעורך דין לפני שהחל בפעילותו המהפכנית.
ההרכב האתני של תושבי העיר השתנה בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה.
במאי 1944 רוכזו בגטו שהוקם בעיר 7,830 יהודים, אשר שולחו עד 8 ביוני 1944 בשלושה משלוחים לאושוויץ.
ב-1947 התגוררו בעיר 2,420 יהודים, ניצולי השואה מתושבי העיר, כמו גם מחלקים אחרים ברומניה.
בתקופת הרודן ניקולאה צ'אושסקו הפעיל המשטר מדיניות להגברת אחוז הרומנים בעיר ולדיכוי התרבות ההונגרית.
במרץ 1990 פרצו מהומות אתניות קשות בעיר בין שתי האוכלוסיות.
בשנת 2002 התגוררו בטרגו מורש 149,577 תושבים, 75,317 מתוכם היו רומנים, 69,825 הונגרים והיתר צוענים, גרמנים ואחרים.
העיר ממוקמת על שתי גדות נהר המורש ומשמשת כצומת דרכים ומסילות ברזל.
אורך מסילת הברזל לקלוז'-נפוקה הוא 127 קילומטרים, לברשוב 282 קילומטרים ולבוקרשט 448 קילומטרים.
אורך הדרך הסלולה לקלוז' הוא 105 קילומטרים, לברשוב 171 קילומטרים ולבוקרשט 346 קילומטרים.
במקום יש שדה תעופה ותחבורה אווירית פנים ארצית.
החאן טֶרְבֶל (בבולגרית: Тервел, ביוונית טרבליס) היה בנו ויורשו של אספרוך, שליט בולגריה של חבל הבלקן בין השנים 701–721.
אחרי פלישת הערבים לאימפריה הביזנטית והחלשותה של האימפריה, התחזקו גם הבולגרים.
בקרב אנכיאלו, הבולגרים, יחד עם בני בריתם הסלאבים ניצחו את כוחותיו של יוסטיניאנוס השני.
כתוצאה מכך הביזנטים חתמו על הסכם שלום עם הבולגרים ובכך הכירו בקיומה של המדינה החדשה כמדינה עצמאית, תאריך זה נחשב לשנת לידתה של האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר השתרעה בשטחי מואסיה וחלקים מתראקיה ומקדוניה.
טרבל היה מקורב ליוסטיניאנוס השני בתקופת גלותו של יוסטיניאנוס.
אחרי ניסיון ההתנקשות בחייו נמלט יוסטיניאנוס אל טרבל וכרת איתו ברית: טרבל העמיד 15,000 פרשים בולגרים לעזרת יוסטיניאנוס, כדי שיוכל לכבוש בחזרה את השלטון בביזנטיון ובתמורה הבטיח יוסטיניאנוס להשיא לטרבל את בתו, אנסטסיה, לאישה ולהעניק לו את התואר קיסר וגם שטחים נוספים.
הלחימה ארכה כשנתיים ובמהלכה הצליחו הכוחות הבולגרים והביזנטים להשמיד את הכוחות הערביים הרכובים ואת הצי הערבי בים השחור, ובמספר ימים נוספים לחסל את שארית הצבא.
צעד זה הביא לסיום הניסיונות הערבים (החליפות של בית אומיה) לחדור ליבשת דרך חצי האי הבלקני.
עזרת הבולגרים הייתה כה משמעותית עד שמשוררים ומוזיקאים ביצירותיהם העניקו לחאן טרבל את הכינוי "מושיע אירופה".
לאחר שובו לשלטון קיים יוסטיניאנוס את הבטחותיו וטרבל היה הבולגרי הראשון שנשא את התואר קיסר.
בתקופתה זו נוצר תבליט הרוכב ממדרה, שמסמל את הכרתה של האימפריה הביזנטית בממלכה הבולגרית החדשה, אשר בשנת 1979, הוכרז אתר מורשת עולמית.
טרבינפין הידרוכלוריד (terbinafine hydrochloride, נמכרת בארצות הברית, בריטניה, צרפת והונגריה בשם למיסיל - Lamisil, וכן נמכרת במקומות שונים בעולם בשם Terbisil) היא תרופה אנטי-פטרייתית סינתטית מסוג allyamine.
היא בעלת משיכה כימית לשומנים בטבעה ונוטה להצטבר בעור, בציפורניים וברקמות השומניות.
כתרופה גנרית היא נמכרת בשם Zabel באוסטרליה וכיום היא זמינה בגרסאות גנריות גם בארצות-הברית ובישראל.
בישראל נמכרת התרופה הן כקרם ותרסיס לטיפול מקומי (בשמות למיסיל ולמיזיל בגרסה האתית של חברת נוברטיס ובשמות דרמסיל ופטיר בגרסאות גנריות של מעבדות רפא) והן כקפליות (בשמות למיסיל בגרסה האתית של נוברטיס ובשם Terbinafine-Teva בגרסה הגנרית של חברת טבע).
טרבינפין הידרוכלוריד היא אבקה לבנה גבישית המסיסה בקלות במתנול ובמת'ילין כלוריד, מסיסה באתנול ומסיסה מעט במים.
בדומה לתרופות אחרות ממשפחת ה-allylamine-ים, הטרבינאפין חוסמת את הסינתזה של הארגוסטרול על ידי חסימת הסקוולן אפוקסידאז, אנזים המהווה חלק מתהליך הסינתזה של דופן תא הפטרייה.
הטרבינאפין משפיעה בעיקר על קבוצת הפטריות הדרמטופיטיות כולל Sporothrix schenckii.
בתור קרם או אבקה בריכוז 1% היא משמשת נגד זיהומי עור פטרייתיים שטחיים דוגמת Tinea cruris, Tinea pedis וסוגים שונים של גזזת.
קפליות 250 מ"ג בנטילה פומית נרשמות על פי רוב לטיפול בפטרת הציפורניים ברגליים או בידיים שנגרמה על ידי דרמטופיטים ומכונה על כן Tinea unguium.
זיהומי ציפורניים פטרייתיים ממוקמים עמוק תחת הציפורן בעור הקרני, ולשם טיפולי עור שטחיים אינם מצליחים לחדור בכמות מספקת.
לעיתים נדירות הקפליות עשויות לגרום להרעלה כבדית, כך שהחולים מוזהרים בנוגע לכך ותפקודי הכבד שלהם מנוטרים דרך קבע על ידי בדיקות דם.
גם צריכת אלכוהול אסורה בעת נטילת הטרבינאפין.
בתקופה בה הפטנט על התרופה היה בתוקף עלתה התרופה הון רב וחברות ביטוחי בריאות רבות בארצות הברית לא כיסו את עלות הטיפול שעשוי להימשך חודשים ולעלות אלפי דולרים, משום שהחשיבו את זיהומי העור הפטרייתיים לבעיה קוסמטית גרידא.
לחלופין המליצו על שימוש בחלופות זולות יותר דוגמת פלוקונזול.
מנהל הבריאות והמזון האמריקאי, ה-FDA, אישר את הגרסה הגרסאות הגנריות הראשונות של קפליות הטרבינאפין לנטילה פומית (טרבינאפין היכרוכלוריד).
שאר הפטנטים והבלעדיות על הטרבינאפין פגו ב-30 ביוני 2007 וכיום בשל כך נמכרת התרופה בשבריר ממחירה הגבוה בעבר והעלות הסופית למטופל ברוב הביטוחים הגדולים היא כדולר לשלושים טבליות מהמינון המקובל - 250 מ"ג.
מחקר משנת 2002 השווה את יעילותה ובטיחותה של הטרבינאפין לפלצבו, איטרקונזול ו-griseofulvin בטיפול בזיהומים פטרייתיים של הציפורניים.
הממצאים העיקריים היו שלצורך צמצום היקף פגיעת הפטרייה הייתה הטרבינפין טובה משמעותית מהאיטרקונזול והגריסאופולבין, ושטרבינאפין נסבלה טוב יותר על ידי הנסיינים מאשר האיטרקונזול.
מחקר שבוצע על 504 נסיינים בשנת 2007 גילה שעקירה כירורגית של הציפורן בשילוב עם טרבינאפין בנטילה פומית (דרך הפה, להבדיל מקרם למריחה מקומית) הפחית משמעותית את תדירות הימצאות תסמיני הזיהום הפטרייתי בהשוואה לנטילת טרבינאפין בלבד.
ניסוי קליני אקראי משנת 2007 עם 249 משתתפים הראה ששילוב של לק אמורולפין לציפורניים (נמכר בישראל בשם לוסריל - Loceryl) עם נטילה פומית של טרבינאפין הגביר את יעילותו הקלינית של הטיפול בטרבינאפין בלבד וגם היה טוב יותר בניתוח עלות-תועלת.
טרבור צ'ארלס רבין הוא מוזיקאי, פזמונאי, גיטריסט ומלחין סרטים יהודי-דרום אפריקאי.
רייבין, חבר להקת הרוק המתקדם הפופולרית "יס" במשך תשע שנים, אחראי על פסקולי קולנוע רבים, בהם פסקולי הסרטים "ארמגדון", "אוצר לאומי", "אוצר לאומי: ספר הסודות", "קון אייר", "שחק אותה סמארט", "בחורים רעים 2" ו"עקיצה ב-60 שניות".
רייבין נולד למשפחת אמני מוזיקה קלאסית ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שהתנגדה לאפרטהייד בדרום אפריקה.
אביו גודפרי היה כנר בתזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג, וממשפחה יהודית ששמה במקור היה "רבינוביץ".
סבו של אביו היה חזן בליטא.
הוריו דחפו אותו לתחום מוזיקת הרוק, בעוד שרבין גילה עניין דווקא במוזיקה קלאסית.
לפני שגילה את חיבתו לגיטרה, ניגן מעט בפסנתר.
בגיל 16 נתגלה בידי מפיק תקליטים מקומי והיה לנגן אולפן במבחר סגנונות מוזיקליים.
בתחילת דרכו הושפע בעיקר מהמלחינים הקלאסיים ארנולד שנברג ופיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, וכן מהביטלס, מקליף ריצ'רד ומג'ימי הנדריקס.
בגיל 19 התגייס לצבא דרום אפריקה ושירת ביחידת בידור במשך שנה.
הופיע לראשונה כנער בלהקות הרוק המקומיות "המסה הצבורה" ו"חופש הילדים", ומשם המשיך להופיע כגיטריסט ונגן באס עם מספר להקות ג'אז בדרום אפריקה.
את הפריצה שלו עשה בשנת 1972 כשהקים את להקת הרוק "Rabbitt" ביחד עם חברי להקת "המסה הצבורה".
רבין היה לסולן ולגיטריסט הראשי של הלהקה, שזכתה להצלחה גדולה ברחבי דרום אפריקה בשנת 1975, כשהוציאה את אלבומה הראשון "Boys Will Be Boys".
בשנת 1977 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "A Croak and a Grunt in the Night".
רבין, שהיה שותף להפקת האלבום, זכה בעבור עבודתו בפרס המוזיקה הלאומי של דרום אפריקה.
בעקבות הפופולריות הרבה שצברו לעצמם, גילתה חברת התקליטים האמריקאית "Capricorn Records" עניין בהפקת אלבום ללהקה, אולם המשא ומתן לא צלח בשל הגבלות בינלאומיות שהוטלו על דרום אפריקה באותה תקופה.
כתוצאה מכישלון הפריצה הבינלאומית עזב רבין את הלהקה ואת דרום אפריקה לטובת לונדון.
חבריו ללהקת "Rabbitt" הוציאו בלעדיו את אלבומם השלישי ומיד לאחר מכן התפרקו.
"Rabbitt" נחשבת עד היום ללהקת הרוק הטובה ביותר שיצאה מדרום אפריקה.
לאחר אלבום הסולו השלישי שלו נפגש רבין עם הבסיסט כריס סקווייר, ממקימי להקת הרוק המתקדם הפופולרית "יס" והמתופף הלהקה אלן ווייט.
סקוויר ווייט אהבו את הרעיונות של רבין, וביחד החליטו לשתף פעולה בתחילת 1982.
בשנת 1983 רבין הצטרף להרכב להקת "יס", שכלל מלבד ווייט וסקווייר גם את הזמר הבריטי ג'ון אנדרסון ואת המוזיקאי הבריטי טוני קיי, רבין שימש כגיטריסט וזמר רקע.
באותה שנה היה רבין שותף עיקרי ומכריע לעשיית האלבום "90125", שמכר למעלה משישה מיליון עותקים והיה למצליח ביותר בתולדות הלהקה.
רבין היה בין הכותבים של הסינגל המפורסם "Owner of a Lonely Heart" שהגיע לראש מצעד הפזמונים של "בילבורד הוט 100", הישג השיא של הלהקה עד היום.
הסינגל "Cinema" שגם אותו כתב והפיק רבין זיכה את הלהקה בשנת 1985 בפרס גראמי בקטגוריית הופעת הרוק האינסטרומנטלית, פרס גראמי היה ליחיד בתולדות הלהקה.
רבין כמעט והחמיץ את סיבוב ההופעות לאלבום לאחר שנפצע בבריכה בבית המלון בו שהה.
בשנת 1987 הוציאה להקת יס את אלבומה ה-12 במספר "Big Generator".
האלבום זכה להצלחה כלכלית יחסית, אך מלבד סינגלים בודדים שזכו להצלחה אותם שר רבין כסולן ראשי, האלבום לא התקרב לשחזר את הצלחת האלבום הקודם.
חוסר הצלחת האלבום יוחס בעיקר לחילוקי הדעות שהתגלו בין חברי הלהקה, בין היתר גם בין רבין עצמו והסולן הראשי אנדרסון, חילוקי דעות שגרמו בסופו של דבר לעזיבתו של אנדרסון לאחר סיבוב ההופעות של האלבום.
בשנת 1989 הוציאה הלהקה את האלבום "Union" בו שיתפה הלהקה פעולה עם הלהקה "Anderson Bruford Wakeman Howe" אותה הקים אנדרסון.
את הסינגל המצליח מתוך האלבום "Lift Me Up" הפיק רבין וכתב ביחד עם כריס סקווייר.
את אלבומו האחרון עם הלהקה "Talk" הוציא רבין בשנת 1994, האלבום היה לכושל ביותר של הלהקה מזה 20 שנים מבחינה מקצועית ומסחרית.
בשנת 1995 עזב רשמית את הלהקה.
בשנת 1978 הוציא רבין את אלבום הסולו הראשון שלו "Trevor Rabin", אלבום רוק בין תשעה שירים לו היה שותף גם אביו של רבין גודפרי.
בזמן שעבד על אלבומי הסולו שלו מצא רבין זמן גם לעזור בתור מפיק מוזיקלי למוזיקאים צעירים ומבטיחים מדרום אפריקה.
בשנת 1979 הוציא את אלבומו השני "Face to Face", בעל מלודיות רוק בדומה לאלבומו הראשון.
שני אלבומיו הראשונים של רבין לא זכו להצלחה, זאת גם בשל העובדה שבאותם זמנים סגנון הפאנק רוק (Punk rock) החל לתפוס תאוצה.
ב-1981 הוציא בהפקה משותפת עם להקת "הקינקס" את אלבומו השלישי "Wolf", באלבום שיתף רבין פעולה עם המוזיקאי הסקוטי המפורסם ג'ק ברוק ועם המתופף האנגלי סיימון פיליפס.
בשנת 1989 הוציא את אלבום הסולו המפורסם בקריירה שלו "Can't Look Away", את האלבום הפיק רבין ביחד עם המפיק המוזיקלי הקנדי בוב אזרין.
הסינגל המצליח מתוך האלבום "Something to Hold On To" זכה בפרס גראמי לקליפ הווידאו הטוב ביותר.
רבין הוציא בשנת 2003 את שני אלבומי הסולו האחרונים שלו "Live in LA" ו"90124", באלבומים שילב את להיטיו עם להקת "יס".
לאחר שעזב את להקת "יס" פנה להלחנת סרטים, את הפסקול הקולנועי הראשון שלו כתב לסרט הפעולה "מרדף הצללים".
בשנת 1997 הלחין ביחד עם מארק מנסינה את פסקול סרט האקשן "קון אייר".
ב-1998 יצר רבין ביחד עם המלחין הבריטי הארי גרגסון ויליאמס את הפסקול המפורסם והמושקע של "ארמגדון", השניים יצרו יחד גם את פסקול הסרט "אויב המדינה".
ב-1999 הלחין את הפסקול של סרט המתח "ים כחול עמוק".
בשנת 2000 היה רבין אחראי על פסקול דרמת הספורט "לזכור את הטיטאנים" וסרטי הפעולה "עקיצה ב-60 שניות ו"היום השישי".
ב-2001 הלחין רבין את הפסקול של מותחן הפעולה העתידני "האחד" ושל הדרמה המוזיקלית "רוק סטאר".
ב-2002 הלחין את פסקול קומדיית הפעולה "באד קומפני" ו"לא דופקות חשבון".
ב-2003 הלחין את הפסקולים של קומדיות הפעולה "בחורים רעים 2" ו"קנגורו ג'ק".
ב-2004 יצר רבין את פסקול שובר הקופות "אוצר לאומי", סרט האימה "מגרש השדים: ההתחלה" וסרט המרוצים "מהיר ללא גבולות".