tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש בשנת 2020 הוצב במיקום ה-26 ברשימת "כחול לבן" ונכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-33 מנדטים.
במהלכה, היה חבר בוועדת הכספים וועדת הפנים והגנת הסביבה לצד חברותו במשלחת הכנסת לאספה הפרלמנטרית לארגון לשיתוף פעולה וביטחון באירופה – אבש"א (OSCE).
נוסף לכך, החל לכהן כיושב ראש השדולות למען החקלאות וביטחון מדינת ישראל.
במהלך כהונתו בכנסת ה-23 העסיק בן ברק כיועצת את עורכת הדין ליניר אבו הזאז, לאחר שנטען כי אבו הזאז הצטלמה עם תומכי טרור הושעתה העסקתה.
לבסוף, החזיר אותה בן ברק למשרדו.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע בשנת 2021 הוצב במקום ה-10 ברשימת "יש עתיד" לכנסת, ועם השבעת הממשלה מונה ליושב ראש ועדת החוץ והביטחון עד להשבעת הכנסת ה-25.
בנובמבר 2022 אמר בריאיון בכאן רשת ב' כי אם יאיר לפיד ירוץ גם בבחירות הבאות, הוא יתמודד מולו על ראשות מפלגת יש עתיד.
אחרי שדבריו עוררו רעש תקשורתי, פרסם בן ברק פוסט בפייסבוק שבו הבהיר את דבריו, והסתייג מעט ממה שאמר.
במאי 2023 בראיון לגלי צה"ל הודיע שוב על כוונתו להתמודד מול יאיר לפיד על ראשות יש עתיד.
בן ברק נבחר לכנסת ה-25. ב-2 באוקטובר 2023 הגיש בן ברק את מועמדותו להתמודדות על ראשות מפלגת יש עתיד מול היו"ר המכהן יאיר לפיד; זאת לקראת הפריימריז במפלגת יש עתיד שצפויות היו להתקיים לראשונה בתולדות המפלגה בדצמבר 2023.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסם בן ברק מאמר משותף עם ח"כ דני דנון (הליכוד) בעיתון "וול סטריט ג'ורנל" שבו קראו לאפשר קבלת פליטים מתושבי רצועת עזה למדינות שונות בעולם.
בראיון, תמך בשילוב הרשות הפלסטינית ברצועה לאחר המלחמה.
במרץ 2024 התמודד מול יאיר לפיד בבחירות המקדימות הראשונות לראשות המפלגה.
הוא קיבל 47.5% מקולות הבוחרים, לעומת יאיר לפיד שקיבל 52.5% מקולות הבוחרים וניצח בהפרש של 29 קולות בלבד.
בן ברק נולד בנהלל, אחד מארבעת ילדיהם של פנינה ומנחם.
נכד לבן העלייה השנייה אהרן בן-ברק, ממייסדי נהלל, שבא לתל חי כחודשיים לפני נפילתה.
נשוי לאיילת עמישב-בן ברק, רופאה במחלקת המטו-אונקולוגית ילדים במרכז הרפואי רמב"ם.
הם מתגוררים בנהלל ולהם שלושה ילדים.
אחיו הבכור, , נהרג במהלך הניסיון הישראלי הראשון לכיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים.
בן דודו היה הסופר מאיר שלו, ואחיינו הוא המוזיקאי והיוצר רועי כפרי.
ב-11 במרץ 2023 בסביבות חצות, פרצה שרפה במתבנו של בן ברק.
היחידה המרכזית (ימ"ר) של משמר הגבול (מג"ב) פתחה בחקירה בחשד להצתה.
רם הרשטין (נולד ב-1968) הוא יזם, פרופסור לשיווק ולמיתוג ומשורר.
שימש דקאן הפקולטה למנהל עסקים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן כפרופסור חבר.
הוא דור שלישי לניצולי שואה מהעיר קרסנושילץ (פולין) והנובר (גרמניה) ודור רביעי למתיישבי היישוב היהודי בחברון.
במהלך שירותו הצבאי כמפקד כיתה בבית הספר למקצועות החי"ר של חיל האוויר במערך הנ"מ, נפצע ועבר תהליך שיקום ממושך.
הרשטין הוא בוגר לימודי תואר ראשון במנהל עסקים במכללה למינהל (1993), תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול (התמחות בניהול רפואי) באוניברסיטת בן-גוריון (1995) ותואר שלישי בשיווק באוניברסיטת מידלסקס בלונדון (1998).
לאחר סיום הדוקטורט נקלט כחבר סגל במחלקה למינהל עסקים במרכז האקדמי רופין.
בהמשך קודם לתפקיד ראש תחום השיווק בלימודי תואר ראשון ותואר שני.
מאוחר יותר, מונה לשמש כראש התוכנית לתואר שני במינהל עסקים במרכז האקדמי לנדר בירושלים.
בשנת 2008 קודם על ידי המועצה להשכלה גבוהה לדרגת פרופסור חבר.
בהמשך מונה לשמש כסגן דקאן הפקולטה למנהל עסקים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן וכדקאן הפקולטה.
בין השאר, עסק הרשטיין בנושאים של שיווק עירוני ומותגים פרטיים.
הרשטין פרסם יותר מ-70 מאמרים.
שלושה ממאמריו זכו בפרסים בכנסים בתחום השיווק והניהול.
לאורך השנים פרסם כתבות ומאמרי דעה בעיתונות הכלכלית ובאתרי אינטרנט חדשותיים בישראל בתחום המיתוג והשיווק.
הרשטין שימש כיועץ עסקי ושיווקי לחברות בישראל בתחומי הקמעונאות, המזון, הפיננסים, הבריאות, החקלאות וכן בסקטור המוניציפלי.
שימש כחונך מקצועי למנהלי מותגים של חברות מקומיות ובינלאומיות הפועלות בישראל.
כמו כן, העביר הדרכות מקצועיות בקרב עובדי משרד החוץ בנושא מיתוג מדינות.
היה שותף בפרויקטים בינלאומיים למיתוג ערים ומחוזות בניגריה, בסין, בליטא ובבולגריה, חלקם בשיתוף משרד החוץ.
בשנת 2018 ייסד את חברת PBS ייעוץ בע"מ, לשיווק ומכירה, ולפיתוח פתרונות רפואיים.
מחקר המותגים הלא אהודים, שראה אור בשנת 2014, מבוסס על מדד חברתי שבנה הרשטין.
במסגרת המדד, מדורגות עשר החברות הפחות אהודות בישראל, זאת, מתוך כוונה להצביע על בעיתיות בניהול ובתפקוד של חברות ישראליות וכמו כן, כדי להעלות את המודעות ואת הצורך במעקב ובפיקוח אחר חברות ישראליות ומותגים הנדרשים לעמוד בסטנדרטי איכות תחרותיים.
הרשטין מעביר, בהתנדבות, ימי עיון והדרכות לבני-נוער, להורים, למורים ולפנסיונרים, שמטרתם לחנך לצריכה נבונה ולצמצום פערים בחברה הישראלית.
הקים את קבוצת "רם הרשטין - בדרך להגשים חלום" המיועדת ליזמים ולמי ששואף להתפתח מבחינה עסקית.
ניהול המותג - פיתוח אסטרטגיות תדמית מותג, הוצאת צ'ריקובר, 2000
מיתוג המודרני - גישות שיווקיות בניהול מותגים, הוצאת גלובס, 2004
עסק קטן - הצלחה גדולה, הוצאת מטר, 2011
עובדים עליכם בעיניים, הוצאת מטר, 2013
לשחות נגד הזרם ולטבוע בזהב, הוצאה עצמית: "בדרך להגשים חלום"' 2025
הרשטין פרסם שלושה ספרי שירה ועשרות משיריו ראו אור בבמות ספרותיות שונות.
יצירתו היא חברתית באופייה ומשלבת יהדות, זהות ישראלית וזיכרון השואה.
כמה משיריו תורגמו לאנגלית ולספרדית בתרגומה של המשוררת טל איפרגן:
עונות, הוצאת אשכולות פואטיקה, עורך: שוקי גוטמן, 2020
אנשי הקוקוריקו, הוצאת אשכולות פואטיקה, עורך: שוקי גוטמן, 2022
בתום מרדף יום: שירת הייקו בניחוח עברי, הוצאת אשכולות פואטיקה, 2024
שיריו מופיעים בכמה אנתולוגיות שירה, לדוגמה:
האנתולוגיה "אגדות" בהוצאת יונה שחורה (עורכים נתנאל לוריא ואלי יונה), מרץ 2022
אנתולוגיית טיפול "אנא" בהוצאת קתרזיס (עורכים קמה שיר ויואב גלבוע), סיון, התשפ"ב 2022
אנתולוגיית "מפתחות" בהוצאת מוטיב (עורך אלירן דיין), כסלו, התשפ"ג 2022
אנתולוגיית "בורוד ובשחור" בהוצאת "המרכז הישראלי להתמכרויות", דצמבר 2022, "מחדש" 36, טבת, התשפ"ג
אנתולוגיית "חול ואש" - שירת השואה וזכרה, בהוצאת "אשכולות פואטיקה" (עורכים שוקי גוטמן ומלכה בן שטרית-אבוקרט), תשפ"ה 2024
אנתולוגיית "שירת המפתחות" בהוצאת מוטיב ספרים מבית מוטיב שירה.
רם אליאס-פור (נולד ב-14 באוגוסט 1993) הוא כדורסלן ישראלי-הולנדי המשחק בעמדת הסנטר.
שיחק לאחרונה בהפועל באר שבע מליגת העל בכדורסל.
אליאס-פור נולד לאב ישראלי ואם הולנדית וגדל בעיר רוטרדאם.
כנער שיחק בקבוצה "רוטרדאם צ'אלנג'רס".
בגיל 14 עלה עם משפחתו לישראל והצטרף למחלקת הנוער של הפועל ירושלים.
בעונת 2009/10 צורף לקבוצה הבוגרת של ירושלים והיה חבר בסגל במשך שתי עונות.
בעונת 2011/12 עבר לזבולה לאנדשטד מהולנד בה שיחק עונה אחת.
כעבור שנה חזר לירושלים אך שותף למשך 6 דקות בלבד.
בעקבות זאת עבר במהלך העונה להפועל חולון אך סבל מפציעה וסיים את העונה לפני תומה.
בעונתו השנייה בחולון שיחק 8.7 דקות למשחק.
בעונת 2014/15 שיחק במכבי אשדוד בה שותף 10.9 דקות למשחק.
בעונה שאחריה שיחק בהפועל אילת, וב-2016 חתם באשדוד אך עבר להפועל תל אביב בחודש דצמבר.
בעונת 2017/18 שב אליאס-פור לקבוצת נעוריו הפועל ירושלים.
ב-24 ביולי 2018, חתם אליאס-פור אצל העולה החדשה לליגת העל באותה שנה, הפועל באר שבע על חוזה לעונה אחת.
אליאס-פור היה חבר בנבחרת הנוער של ישראל.
בגיל 18 הועלה לשחק במקביל גם בנבחרת העתודה בשל מצוקת גבוהים של הנבחרת.
רם וינוגרד (נולד בכ"א בשבט ה'תשכ"ז 1 בפברואר 1967) הוא שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
נולד בארצות הברית ליוסף ורבקה, שהיו בשליחות חינוכית בארצות הברית וחזרו באותה השנה לישראל.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים ובמסלול הסדר בישיבת הר עציון.
בשנת 1994 סיים את לימודי המשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים.
את ההתמחות עשה בבית המשפט העליון אצל השופט אליעזר גולדברג וכעבור שנתיים הוסמך לעריכת דין.
בשנת 1996 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
עבד כעורך דין במשרד העוסק בתחום האזרחי בירושלים ועם השנים נעשה שם לשותף.
שימש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה האקדמית רמת גן.
בשנת 2003 התמנה לשופט בבית משפט השלום בירושלים.
בשנת 2012 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בשנת 2024 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2021 נכנס בשלישית לרשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון לאחר שמועמדויותיו הקודמות בשנים 2017 ו-2018 לא צלחו.
נשוי לעו"ד תהלה וינוגרד, סגנית היועץ המשפטי במשרד מבקר המדינה, אב לארבעה.
בשנת 2012 הורה על פינוי שלוש משפחות יהודיות מבית מגורים בעיר חברון לאחר שקיבל את טענות הבעלות של העותרים הפלסטינים.
בדצמבר אותה שנה ישב בהרכב שופטים שהרשיע את הרב אליצור סגל בעבירת העלבת עובד ציבור, בגין מאמר שפרסם ב-2004 נגד הרב הצבאי הראשי, תא"ל ישראל וייס.
בשנת 2017 הפך בית המשפט העליון את פסק הדין ובהרכב של תשעה שופטים זיכה את סגל פה אחד.
בשנת 2014 פסק כי פעילות נגד התבוללות אינה מהווה בהכרח עבירה פלילית.
בשנת 2015 קיבל את ערעורו של פעיל הר הבית וחבר המחתרת היהודית יהודה עציון וביטל את הרחקתו מההר.
בהחלטתו ביקר את התנהלות המשטרה בפרשה וקבע כי התנהגותה כלפי עציון מהווה "מדרון חלקלק".
בדצמבר 2017 דחה את תביעת העותרים הפלסטינים, תוך הסתמכות על חוקי הקרקעות העות'מאניים, וקבע כי אדמות קיבוץ ראש צורים שבמרכז גוש עציון, שייכות לחברת הימנותא שבבעלות הקרן קיימת לישראל.
בשנת 2018 דחה את תביעת 130 מיליון הש"ח של עיריית ירושלים נגד יזם פרויקט הולילנד הלל צ'רני, והשית עליה הוצאות משפט של יותר ממיליון ש"ח.
זאת בשל קביעתם כי "אין ראיות התומכות בהחלטת בית משפט השלום להקל בעונשו של ורשבסקי בשל מצבו הבריאותי".
במרץ 2021 דן בעתירה שהוגשה נגד הנגשת מערת המכפלה לנכים באמצעות בניית מעלית באתר המקודש תוך הפקעת שטח מידי עיריית חברון, יוזמה של כמה ארגוני נכים וארגון "בצלמו".
עתירה זו זכתה להד תקשורתי רב ואחרי כמה דיונים במסגרתם דחה בקשת נכים להצטרף למשיבים בעתירה, אישר וינוגרד את ההנגשה תוך דחיית טענת חוסר המידתיות עליה עמדו העותרים.
נהר רם או נהר ראם הוא נהר בהרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
הנהר זורם לכיון מזרח, מתמזג עם נהר רם הצפוני, ונשפך אל נהר ססקצ'ואן הצפוני, בסמוך לעיירה רוקי מאונטיין האוס.
מוצאו של הנהר בגובה 2,374 מטרים מעל פני הים, ושפכו בגובה של 1,048 מטרים מעל פני הים.
אל הנהר נשפכים היובלים הבאים:
נחל המינגברד (Hummingbird Creek) - אליו נשפכים:
נהר רם הצפוני (North Ram River) - אליו נשפכים:
נהר רם הוא אתר דייג פופולרי.
בשנת 2018 שקלה ממשלת אלברטה לאסור על הדיג בנהר על מנת לשקם את אוכלוסיית דגי הטרוטה בו.
בעקבות לחץ ציבורי חזרה בה ממשלת אלברטה מהחלטה זו.
רם פראסאד ביסמיל (11 ביוני 1897 – 19 בדצמבר 1927) היה מהפכן הודי אשר השתתף בקשירת הקשר במיינפורי בשנת 1918, בשוד הרכבת בקאקורי בשנת 1925, הידוע בכינוי הקשר בקאקורי, ונאבק נגד האימפריאליזם הבריטי.
לצד היותו לוחם חירות, הוא היה גם משורר אשר ביטא את הלאומיות ההודית וכתב בהינדית ובאורדו בשמות העט: רם, אגיאט וביסמיל.
את פרסומו קנה בשם משפחתו "ביסמיל".
רם פעל עם התנועה הרפורמיסטית ההודית "אריה סמאג'" ושאב השראה מן הספר "סטיארת' פראקאש" אשר נכתב על ידי סוואמי דיאננד סאראסוואטי.
הוא קיים גם קשר סודי עם המהפכן ההודי לאלה האר דאיאל באמצעות הגורו שלו סוואמי סומדב אשר הטיף את ערכי תנועת אריה סמאג'.
ביסמיל נמנה עם מייסדי הארגון המהפכני האיחוד הרפובליקני של הינדוסטן.
הלאומן ההודי בגד סינג העלה על נס את ביסמיל כמשורר בולט באורדו והינדית.
כמו משורר גדול-סופר של אורדו והינדי, אשר תרגם את ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי "קתרין" מאנגלית והספר "הבולשביקים" מבנגלית.
רם פראסאד ביסמיל נולד ב-11 ביוני 1897 בשאחג'אהנפור, במחוזות הצפון-מערביים בהודו הבריטית.
הוא למד הינדי מאביו ונשלח ללמוד אורדו ממורה דת מוסלמי.
הוא התקבל לבית הספר בשפה האנגלית, אף על פי שאביו התנגד לכך והצטרף לתנועה הרפורמית ההודית בשאחג'אהנפור.
עוד בעת שהיה תלמיד בן 18 ביסמיל קרא גזר דין אשר דן למוות את בהאי פארמאנאנד, מלומד וחבר של האר דאיאל.
באותה תקופה ביקר באופן קבוע בבית תפילה של אריה סאמאג' בשאחג'אהנפור, שם לימד סוואמי סומדב, חבר של פארמאנאנד.
כביטוי לזעמו על גזר הדין ביסמיל.
חיבר שיר בהינדית אשר שמו "לידתי", אותו הראה לסומדב.
בשיר הוא מצהיר על מחויבותו לסלק את השלטון הבריטי מהודו.
שנה אחר כך עזב ביסמיל את בית הספר ונסע עם חלק מחבריו ללאקנאו, שם ארגן עמם קבוצת בני נוער במטרה לפרסם ספר בהינדית על ההיסטוריה של עצמאות ארצות הברית.
הספר פורסם בהסכמת הגורו סומדב תחת שמות עט.
מיד לאחר פרסומו, נאסרה הפצתו על ידי ממשלת אוטר פרדש.
ביסמיל ייסד ארגון מהפכני בשם "מזבח האומה" ויצר קשר עם המהפכן גנדה לאל דיקסיט, מורה בית ספר באאורייה.
את הקשר בין השניים אפשר סומדב אשר סבר כי ביסמיל יהיה יעיל יותר בשליחותו אם יהיו לו תומכים מנוסים.
לדיקסיט היו קשרים עם אנשי כנופיות בעלי עוצמה במדינה.
דיקסיט ביקש לנצל את עוצמתם לצורך מאבק מזוין נגד השלטון הבריטי.
בדומה לביסמיל, גם דיקסיט יצר ארגון בני נוער, אשר כונו "שיבז'י", על שם מלך הודי בן המאה ה-17.ב-28 בינואר 1918 ביסמיל פרסם עלון אשר כותרתו "מסר לבני העם", אותו הפיץ לצד שירו "שבועת מיינפורי".
במטרה לגייס כספים לתנועתו בוצעו שלושה מעשי ביזה בשנת 1918. בעקבות פעולת אלה החלה המשטרה לחפש אחר אנשי ארגונו וחלקם נתפסו בעודם מפיצים את הספר שנאסר למכירה.
ביסמיל הצליח להימלט עם הספרים.
בעודו מארגן מעשה ביזה נוסף באזור שבין דלהי לאגרה, הגיע למקום כוח משטרה ואש נפתחה משני הצדדים.
ביסמיל קפץ למי נהר יאמונה ושחה מתחת לפני המים.
עם היעלמו סברו חבריו וגם המשטרה כי נהרג במהלך העימות.
אף דיקסיט נעצר בתקרית עם חבריו והוחזק במצודת אגרה.
ביסמיל נמלט לדלהי וחי מאותה עת במחבוא.
מאוחר יותר נמלט אף דיקסיט ממעצרו, שעה שהובא למשפט במיינפורי.
תקרית זו נודעה בכינוי "הקשר במיינפורי".
ב-1 בנובמבר 1919 הרשיע בית משפט מחוזי את כל המשתתפים בתקרית והכריז על דיקסיט וביסמיל כפושעים נמלטים.
בשנים 1919 עד 1920 חי ביסמיל בסתר כשהוא נע ונד בין כפרים שונים באוטר פרדש, תוך שהוא מוציא לאור מספר ספרים.
בין הספרים הייתה אסופת שירים שלו ושל אחרים, "לאהאר במחשבותי".
הוא אף תרגם שני ספרים מבנגלית ואת הספר "קתרין" מאנגלית.
את הספרים פרסם באמצעות כספים שגייס.
לאחר מותו, בשנת 1929, פורסם ספר שירים נוסף שחיבר, Kranti Geetanjali, ספר שנאסר להפצה על ידי הראג' הבריטי בשנת 1931.
הקמת ההתאחדות הרפובליקנית של הינדוסטן
בפברואר 1920, לאחר ששוחררו של אסירי הקשר במיינפורי, ביסמיל שב לביתו בשאחג'אהנפור, שם הגיע להסכם עם השלטונות כי לא ישתתף עוד בפעילות מחתרתית.
הצהרתו תועדה אף בשפת העם בפני בית המשפט.
בשנת 1921 השתתף ביסמיל, לצד רבים אחרים משאחג'אהנפור בקונגרס אחמדאבאד.
הוא ישב בנשיאות הקונגרס כאשר הוא מקדם קו מדיניות אלים נגד השלטון הבריטי, בניגוד לגישתו של מהטמה גנדי אשר ניסה לגייס את בני הנוער לגישתו המתנגדת לאלימות.
בפברואר 1922 נהרגו מספר חקלאים בצ'אורי צ'אורה, עיירה באוטר פרדש, עת השתתפו בהפגנה נגד שיתוף פעולה עם השלטון.
בתגובה הותקפה תחנת המשטרה בעיירה על ידי המון זועם ו-22 שוטרים נהרגו בתחנה שהועלתה באש.
מיד לאחר שנודעה התקרית הכריז גנדי על הפסקת פעולות תנועת אי-שיתוף הפעולה, מבלי שנועץ תחילה באיש מנשיאות הקונגרס.
בכינוס הקונגרס הלאומי ההודי, אשר נערך אותה שנה בגאיה שבביהר, התייצבו ביסמיל ותומכיו נגד עמדתו של גנדי.
כאשר גנדי סירב לשנות את עמדתו התפטר מכהונתו נשיא הקונגרס צ'יטאראנג'ן דאס.
שנה אחר כך ייסד צ'יטאראנג'ן את מפלגת סוואראג', יחד עם מוטילאל נהרו.
בני הנוער בהנהגת ביסמיל ייסדו את המפלגה המהפכנית בהנהגת ביסמיל.
בהסכמת לאלה האר דאיאל, ביסמיל עבר לאללהאבאד שם כתב בשנת 1923 את חוקת המפלגה בעזרת שני חברים נוספים.
המסמך, המפרט את שם ומטרות הארגון, נכתב על נייר צהוב ואושר ב-3 באוקטובר 1924 על ידי ועדת החוקה של הארגון, אשר התכנסה בקאנפור.
בכינוס ועדת החוקה אושר שמה של המפלגה "ההתאחדות הרפובליקנית של הינדוסטן".
לאחר דיון ארוך נקבע כי ביסמיל ימונה למארגן המחוזי של שאחג'אהנפור וראש האגף המזוין.
הוא אף התמנה למארגן של המחוז המאוחד (אגרה ואוד).
המנשר של ההתאחדות הרפובליקנית של הינדוסטן
מנשר שכותרתו "המהפכן" הופץ ברחבי המחוז המאוחד בהודו בשלהי חודש ינואר 1925. עותקים מן המנשר נמצאו בידי חלק מן המשתתפים ב"קשר מקאקורי", בהתאם לקביעות פסק הדין של בית המשפט באוד.
הייתה זו למעשה החוקה של ההתאחדות הרפובליקנית של הינדוסטן מודפסת על ארבעה דפים לבנים, אשר הופצה ברחבי הודו.על המנשר לא הופיע שם בית הדפוס.
לצד כותרתו הופיע התאריך, 1 בינואר 1925 והוא מוספר כגיליון מספר 1.
ביסמיל הגה תוכנית מפורטת לביזת אוצר המדינה, כספים שהועברו ברכבת אשר חלפה בקאקורי, עיירה באוטר פרדש.
התוכנית הוצאה לפועל ב-9 באוגוסט 1925 ונודעה בשם "הקשר בקאקורי".
עשרה מהפכנים עצרו את רכבת הנוסעים בין שאחראנפור ללוקנו, שעה שחלפה בקאקורי.
בידי הקושרים היו אקדחים גרמנים, מאוזר C96. בעוד סגנו של ביסמיל עסוק בפריצת הכספת שברכבת, נפלטה ירייה מאקדח שהחזיק אחד המהפכנים ונוסע נהרג.
למעלה מ-40 מהפכנים נעצרו לאחר האירוע, אף שרק 10 השתתפו בפועל במעשה השוד.
בין העצורים היו אף אזרחים תמימים אשר חלקם שוחררו מאוחר יותר.
לצורך הגנת החשודים הוקמה ועדה.
בסופו של הליך משפטי הורשעו הנאשמים וערעור שהוגש, כשל.
ב-16 בספטמבר 1927 הוגש ערעור סופו לחנינה למועצה המלכותית בלונדון, אולם אף הוא נדחה.
לאחר 18 חודשי הליך משפטי נידונו למוות ביסמיל ושלושה מחבריו לקשר.
ביסמיל הוצא להורג בתליה ב-19 בדצמבר 1927 בכלא גוראקפור.
גופתו נשרפה על גדת נהר ראפטי בטקס הינדי.
ביסמיל הונצח בעיר הולדתו, שאחג'אהנפור.
ב-18 בדצמבר 1994 הוסר הלוט מעל פסל שיש לבן, בדמותו של ביסמיל, בידי מושל אוטר פרדס, אז ציינו 69 שנה למותו.
באזור הצפוני של חברת הרכבות בהודו נבנתה תחנת רם פראסאד ביסמיל, כ-11 קילומטר משאחג'אהנפור.
ב-19 בדצמבר 1983 חנכה ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי, מצבת זיכרון לחברי הקשר מקאקורי בעיירה קאקורי.
ב-19 בדצמבר 1997 הנפיק השרות הבולאי ההודי בול צבעוני המציין 100 שנה להולדת ביסמיל.
ממשלת אוטר פרדש קראה גן לאומי על שמו של ביסמיל סמוך לאחד הכפרים שם הסתתר לאחר הקשר במיינפורי בשנת 1919.
רם ברגמן (נולד ב-1970) הוא מפיק קולנוע ישראלי, ידוע בזכות הפקת הסרטים ההוליוודיים: "בריק", "לופר", "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי", ו"רצח כתוב היטב", שכולם נכתבו ובוימו על ידי ריאן ג'ונסון.
ברגמן נולד וגדל בראשון לציון, לאביו הייתה חנות למטבחים ואמו עבדה כמזכירה ביקבי כרמל.
כנער שיחק בקבוצת הכדורגל מכבי תל אביב.
לאחר הצבא חבר הציע לברגמן להצטרף לקורס לקולנוע באוניברסיטה הפתוחה, לאחר שעבד על סרט קצר נטש את הלימודים, החליט שהוא רוצה להתמקד בהפקת סרטים ולנסות את מזלו בארצות הברית.
ברגמן ירד תחילה לניו יורק ואחר כך עבר ללוס אנג'לס, ב-1991, בעקבות אחיו המתופף טל ברגמן, שניגן באותה עת עם כוכב הרוק הבריטי בילי איידול.
הוא החל לעבוד בהוליווד כעוזר הפקה, תוך שהוא גם "מנסה להבין איך לעשות סרטים" ובאותה השנה הפיק את סרטו הראשון, ולמד את המקצוע בזמן העבודה.
באחד ההפקות פגש במפיקה והבמאית דנה לוסטיג, ויחד החליטו להקים חברת הפקות משלהם.
חברת ההפקות של ברגמן ולוסטיג התמחתה בהפקות דלות תקציב, חלקן לא זכו להגיע לבתי הקולנוע, הפיקה כ-15 סרטים, כולל הסרט "סטריפטיז באיגואנה הכחולה" בכיכובה של דריל האנה משנת 2000, עד שהגיעה הההצלחה הגדולה.
בשנת 2004, ברגמן פגש את הבמאי-התסריטאי ריאן ג'ונסון בזמן שג'ונסון ניסה ליצור את הסרט "בריק".
ברגמן נזכר: "ריאן ניסה לעשות את הסרט הזה במשך שבע שנים אחרי שיצא מבית הספר וכשקראתי את התסריט, הבנתי שמעולם לא ראיתי דבר כזה." בעזרתו של ברגמן ג'ונסון הצליח להפיק את הסרט בהוצאה כספית נמוכה משמעותית.
ברגמן תיאר את מערכת היחסים שלהם, כשאמר "אתה לא חושב כשאתה מתחיל למה זה יכול להוביל.
אתה פשוט מתמקד ביצירת הסרט, אבל היום אנחנו שותפים ואני חושב שאני אהיה האיש המאושר ביותר אם אוכל להמשיך לעשות איתו סרטים עד סוף חיי".
הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2005, ולשבחי מבקרי הקולנוע.
ב-2006 הפיק את הסרט "איזה מין הורים" בכיכובו של דני דה ויטו.
ב-2008 הפיק את הסרט "הנוכלים בלום".
בו כיכבו שני השחקנים זוכי האוסקר אדריאן ברודי ("הפסנתרן") ורייצ'ל וייס ("הגנן המסור") על פי תסריט של ריאן ג'ונסון.
ב-2012 הפיק את הסרט "לופר" סרט מדע בדיוני הכולל מוטיב של מסע בזמן, שבוים על ידי ריאן ג'ונסון בכיכובם של ברוס ויליס, ג'וזף גורדון-לוויט ואמילי בלאנט.
ב-2014 ברגמן חבר שוב לריאן ג'ונסון והפיק את "הג'דיי האחרון", הסרט השני בטרילוגיית סרטי המשך של "מלחמת הכוכבים".
ב-2013 הפיק את סרטה של נטלי פורטמן "סיפור על אהבה וחושך" על פי ספרו של עמוס עוז.
בנוסף ב-2013 הפיק את סרט הדרמה הקומית "דון ג'ון", בכיכובם של ג'וסף גורדון-לויט וסקרלט ג'והנסון.
בספטמבר 2019 הקימו ברגמן וריאן ג'ונסון את חברת T-Street, חברת יזמות שתפיק תכנים מקוריים לתוכניות קולנוע וטלוויזיה.
המיזם מהוון במלואו על ידי חברת המדיה העולמית Valence Media .T-Street השיקה עם עסקת מבט ראשונה עם חברת Media Rights Capital של Valence Media לפרויקטים של סרטים וטלוויזיה.
Valence Media מחזיקה בנתח מניות מיעוט משמעותי בחברה.
ג'ונסון וברגמן מתכוונים ליצור יצירות מקוריות משלהם דרך החברה, ולהפיק ליוצרים נוספים.
ברגמן הוא הבעלים והמייסד של חברת הפקת הסרטים, "רם ברגמן הפקות".
רם יבנה (נולד ב-1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כראש החטיבה האסטרטגית וכקצין המודיעין של פיקוד הצפון.
יבנה התגייס לצה"ל ב-1986 ועשה את מרבית שירותו באגף המודיעין.
בשנת 2000 מונה לראש ענף סוריה בפיקוד הצפון, ב-2003 מונה לקצין המודיעין של אוגדת אזור יהודה ושומרון.
ב-2006 מונה לראש זירת טרור בחטיבת המחקר.
ב-2008 מונה לקצין המודיעין של פיקוד הצפון.
ב-2011 מונה לראש מחלקת תכנון בחטיבת המחקר.
ב-2013 מונה לסגן ראש חטיבת המחקר.
בשנים 2015 עד 2018 כיהן כראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון.
יבנה סיים ב-1995 תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון והיסטוריה כללית מאוניברסיטת חיפה, וב-2006 סיים תואר שני במדע המדינה מהמכללה לביטחון לאומי ואוניברסיטת חיפה.
רם בלינקוב (נולד ב-7 באוקטובר 1955) הוא כלכלן ישראלי ששימש כמנכ"ל משרד האוצר.
בעבר כיהן כיושב ראש דירקטוריון חברת נת"ע וחברת נמלי ישראל, כממונה על התקציבים, כמנכ"ל משרד הפנים, ובתפקידים נוספים במגזר הציבורי והפרטי בישראל.
נולד בירושלים ליונתן ולדבורה (לבית להב).
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים ותואר שני במינהל עסקים בהתמחות במימון וחשבונאות, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בלינקוב עבד באגף התקציבים בשורת תפקידים בין השנים 1983–1990. בתפקידו האחרון היה סגן הממונה על התקציבים והיה אחראי על תחומי התחבורה, המים, תקשורת ומשרדים מינהליים.
עם פרישתו מאגף התקציבים, כיהן החל מ-1991 כסמנכ"ל לכלכלה ולוגיסטיקה בבזק.
בשנת 1995 עבר לקבוצת עורק והוביל את הקבוצה לזכייה במכרז למתן שירותי תקשורת בינלאומיים, בעקבותיו התמנה למנכ"ל קווי זהב.
מ־2001 כיהן כמנכ"ל חברת הטלוויזיה בכבלים ערוצי זהב.
החל מ־2004 ועד ל־2006 הוביל את המיזוג התפעולי של חברות הכבלים והיה למנכ"ל הראשון של HOT.
בין השנים 2006–2007 כיהן כמנכ"ל משרד הפנים.
בשנים 2008–2009 כיהן כממונה על התקציבים.
הוא התפטר מתפקידו עקב עימות בינו לבין אורי יוגב בעת הדיונים על תקציב המדינה ל־2009 ו־2010 והמשא ומתן עם ההסתדרות בהקשר זה.
לאחר מכן המשיך לכהן בדירקטוריונים של ארגונים פרטיים וציבוריים כגון כפרית, אבן קיסר, חברת נמלי ישראל עד למינויו האחרון כיו"ר דירקטוריון נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים.
ב־2010 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
ב-2021, עוד לפני השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש נודע ששר האוצר אביגדור ליברמן מייעד את בלינקוב לתפקיד מנכ"ל משרד האוצר.
הוא מונה לתפקיד ב-27 ביוני 2021. במסגרת תפקידו, בלינקוב היה חבר בוועדה לצמצום הריכוזיות.
באוגוסט 2021, מונה לממלא מקום מנהל רשות החברות הממשלתיות, בנוסף לתפקידו כמנכ"ל משרד האוצר.
זאת לאחר שתפקיד מנהל הרשות לא היה מאויש במשך מספר חודשים.
בתפקיד זה כיהן עד מרץ 2022, עם מינויה של מיכל רוזנבוים למנהלת הרשות.
בינואר 2023 הודיע על סיום תפקידו כמנכ"ל משרד האוצר.
סבתו של בלינקוב, חיה בלינקוב לבית צ'יזיק, הייתה אחותם של שרה צ'יזיק שנפלה בקרב תל-חי, של אפרים צ'יזיק שנפל במאורעות תרפ"ט, וכן של ברוך צ'יזיק, חנה צ'יזיק ויצחק חרפי.
דודו (שהוא נקרא על שמו), , היה אחד מארבעת חברי ההגנה שנפלו בעת מתקפה על מחנה הצבא הבריטי בשרונה הידועים כ"הארבעה".
בן דודו מדרגה שנייה הוא העיתונאי אהוד יערי.
רם ויקר (1936 – 26 בפברואר 2003) היה אמן קומיקס הודי שעבד על הסדרה Amar Chitra Katha, המבוססת על מיתולוגיה, היסטוריה ופולקלור הודי.
הוא אייר את הגיליון הראשון, 'קרישנה' בשנת 1969, ורבים אחרים אחר כך.
בשנות השמונים הוא היה מאייר של כתב העת טינקל, שערך אננט פאי.
שם, הוא היה האיש שעמד מאחורי האמנות של דמויות אייקוניות כמו סופנדי, פיארלאל, נאסר א-דין, צ'ורו וג'ורו ורבים אחרים.
רם ויקר נפטר בשנת 2003, כאשר הקומיקס על צ'אנקיה ווישוואמיטרה היו הפרויקטים האחרונים שלו.
בתו ארכנה אמברקר הייתה אמנית במגזין טינקל מאז ובנו סנג'יב ויקר אייר גם עבור טינקל בראשית שנות התשעים.
רם אריה פרומן (נולד ב-30 ביולי 1968) הוא פעיל חברתי, אינטלקטואל ציבורי ומשפטן ישראלי, מייסד עמותת הפורום החילוני.
בעברו היה עורך דין ומנהל קרנות סיכון.
פרומן טוען שלנוכח התעצמות היסודות הדתיים והלאומניים במדינת ישראל, על הציבור המחזיק בעמדות ליברליות-חילוניות לפתח תודעת מיעוט ולדרוש אוטונומיה כדי לשמור על קיומו.
למד תואר ראשון במשפטים ובהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן סיים דוקטורט להיסטוריה בבית הספר הגבוה למדעי החברה בפריז, בהדרכת ז'אן-קלוד שמיט .
פרומן העיד ש"היה בהלם" כשפגש בצרפת, לראשונה בחייו, אנשים ללא דת.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1996, עסקה בהפרשות גופניות בתלמוד.
בשנת 2011 ייסד פרומן את הפורום החילוני, עמותה רשומה ללא מטרות רווח שהוקמה כארגון ארצי לקידום תודעה חילונית ולמאבק בתופעת ההדתה.
הפורום פועל נגד תהליכי הדתה בישראל ובפרט במערכת החינוך, בצבא ובמרחב הציבורי בכלל.
כמו כן הוא פעיל להרחקת שלוחי חב"ד מפעילות בשכונות חילוניות ובפרט מפעילות בסביבת בתי-הספר הממלכתיים בישראל.
בשנת 2019 בחר מגזין "ליברל" בפרומן כאחד המשפיעים על החברה הישראלית.
בשנת 2019 התפרסם בהוצאת "ידיעות ספרים" ספרו "הדרך החילונית".
בספר מתאר פרומן את ההדתה בישראל כתהליך מאורגן ומתוכנן, המובל על ידי הציונות הדתית ומצליח קודם כל עקב חולשתה ובלבולה הערכי של החברה החילונית, ומציע דרכים להיאבק בה.
באפריל 2021 הגיש לרשם המפלגות בקשה להקמת מפלגה בראשותו בשם "חופש".
הוא בעל טור קבוע בעיתון "הארץ" וב-"ynet".
פרומן החל לגבש את דעותיו ולפרסמן בשנות ה-2010, על רקע דעיכת מפלגות המרכז-שמאל וציבור מצביעיהן תחת שלטון נתניהו הממושך, והשפעתם הגוברת של הימין והדתיים.
המניע המיידי שלו היה ההתערבות באורח חייה של סביבתו, כשהממשלה הגבירה את מינון היהדות במערכת החינוך, והוא נוכח בהתעצמות ההשפעה הימנית-דתית גם בצבא, בתרבות הפופולרית ובכל הספירה הציבורית.
לתיאור כלל התופעות האלו הכניס לשיח הפופולרי את המונח "הדתה", שבה נאבק ארגונו "הפורום החילוני".
מעבר לפעילות ציבורית, ביקש לעמוד על שורשי ההדתה.
פרומן סבור כי הכישלון המתמשך להפריד דת ומדינה ולבלום את ההתערבות הדתית המסיבית בחיי האזרחים נובע בשורשו לא מיחסי כוחות פוליטיים או מלחצי האורתודוקסים, אלא מכך שהזהות היהודית היא דתית ולא ניתנת לניתוק מן הדת.
דבר זה מציב את הכוחות החילוניים בישראל בעמדה פרדוקסלית ורוויית סתירות, ומעניק לאורתודוקסים יתרון מוחלט.
הפרויקט הציוני החילוני, שהושפע מרעיון ה"יהדות כתרבות", לא הצליח אלא לחלן באופן שטחי את המסורת היהודית ולבנות על בסיסה תרבות עברית-ישראלית, שהתקיימה דורות ספורים בטרם קרסה, ועתה היא בשלבי היעלמות.
חגים כמו חנוכה, אותו כינה פרומן "הנכבה של החילונים" בשל כך שהוא מציין את ניצחון קנאי הדת, אומצו בשעתו תוך התעלמות ממימד העומק שלהם, העולה עתה לפני השטח.
לשיטת פרומן, המהלך שהוביל את ישראל ל"תמהיל הלאומני, הדתי והגזעני" בהווה קדם לכל ויתור שעשו הציונים הסוציאליסטים לאורתודוקסיה.
הוא נעוץ במעבר מדרכו של הרצל הפרגמטי והמתבולל – שביקש פתרון לבעיית יהודי מזרח אירופה בכל מקום שהוא, ולא התעניין כמעט ביהדות, בשפה העברית או בארץ-ישראל – לחזונם של דוד בן-גוריון, ברל כצנלסון ושותפיהם, ששפעו להט משיחי והאדירו את הפרטיקולריזם היהודי, התנ"ך, הארץ והשפה.
פרומן ראה קו ישיר המחבר את בן-גוריון לאיתמר בן-גביר.
בניגוד לדעתם של חוגים כמו הכנענים שהזהירו מכך וביקשו ניתוק מרבי, הזרם המרכזי בציונות בחר בחיבור עמוק לזהות היהודית, עוד לפני שהעניק לממסד הרבני כח במדינת ישראל.
עקב כך הסתבכה המדינה עם מסורת פרימיטיבית, שונאת זרים וקנאית, שאין לה (שלא כנצרות) כל תקדים של הפרדה בין מרחבים חילוניים ודתיים, החותרת לשליטה גמורה בכל פרט ופרט בחיי הכפופים לה.
מלבד זאת, הרבנות הרשמית וחוקי הדת מתפקדים כחלק מהמנגנון שתפקידו להפריד ולהבדיל בין האזרחים היהודים והלא-יהודים, במסגרת הלאומנות האתנית המקובלת בישראל, ולקיים משטר ובו "שני מעמדות" ליהודים ולערבים.
פרומן טען כי הקריאה להפרדת דת ומדינה בישראל היא "דגל שקרי" ו"קשקוש", משום שהדבר בלתי-אפשרי בטרם הושג ניתוק של המדינה מהיהדות, וכי הוא איננו עוסק בהפרכת האמונות הדתיות כשלעצמן, שכן הזהות היהודית היא מקור הבעיה, "המחלה" ו"עקב האכילס" של הציבור החילוני, המאיימת על מעמדו ועל הישרדותו.
פרומן הביע הסתייגות וסלידה עמוקות מהרכיב היהודי הדומיננטי בישראל ובישראליות.
הוא הביע הערכה רבה לתאודור הרצל בשל אדישותו ליהדות, וסבר כי רעיונו המקורי להתנצרות המונית והתבוללות היה עדיף בהרבה כפתרון לבעיה היהודית, אלא שהאנטישמיות הגזענית כבר סתמה על כך את הגולל.
הוא תיאר את הרצל כמי שנגרר להעדיף דווקא את ארץ ישראל במהלך פולמוס אוגנדה ולתת מקום בולט ליהדות רק משהבין שלא יזכה לתמיכת יהודי המערב המתבוללים, וכי הציונות תלויה ביהודי מזרח-אירופה הנחשלים והמסורתיים.
כמו כן ציטט פרומן את אזהרתו של גרשם שלום לפרנץ רוזנצווייג מ-1926 אודות כך שהשימוש המחודש בעברית יביא בסופו של דבר לתחיית הדת בשל המטענים המיסטיים העמוקים בלשון הקודש הקדומה, והזכיר כי הרצל חזה בתחילה שהמדינה המוצעת תתנהל בתערובת שפות אירופאיות.
כמו כן הביע הסתייגות מכך שירושלים בעלת ההיסטוריה המקודשת נבחרה כבירה הישראלית, ולא עיר אחרת (כפי שטורקיה החילונית ביכרה בכוונה את אנקרה על פני איסטנבול), ומכך שהכותל המערבי הפך לאתר לאומי מוביל.
פרומן מתייחס בביטול לא רק לניסיון הציוני לכונן זהות יהודית חילונית בעבר, אלא גם להתחדשות היהודית העכשווית, ולשאיפתה לחלץ ערכים הומניסטיים מתוך המסורת.
הוא רואה את התנועה כנגועה בחוסר כנות אינטלקטואלית ובנטייה לקיטש, וכפונה אל היהדות לא במושגיה שלה, אלא באמצעות סולם ערכים זר, ושדינה להינגף בפני הקריאה האותנטית של האורתודוקסיה במקורות.
ההתחדשות לדעתו איננה רק עקרה, אלא גם מסוכנת, בגלל שהיא מגבירה את מינון היהדות.
הוא השווה את אנשי ההתחדשות לקולונל ניקולסון בסרט "הגשר על הנהר קוואי", המפתח אובססיה למשימה שהוא מופקד עליה, ונעשה כלי-שרת בידי האויב.
הוא הביע התנגדות למאמצים לחזק את הזרמים הרפורמי והקונסרבטיבי הקטנים בישראל, בנימוק שמסריהם יכולים להיקלט בחו"ל, שם לחץ הסביבה מביא ממילא לחיפוש אחר ערכים הולמים במסורת, אך בישראל הם יחזקו עוד את המיקוד ביהדות כזירת הדיון היחידה.
בעוד שבכל העולם השחיקה של ערכי הקדמה האירופאיים על ידי הפוסטמודרניזם מזיקה לחילוניות ולמודרניות, פרומן מדגיש כי בישראל הבעיה קשה בהרבה, בשל התלות בזהות היהודית והחלל האידאולוגי, המביאים לבלבול ומשבר ערכי חריף.
אלו מצטרפים לבעיה ארוכה של חוסר הגדרה עצמית מצד החילונים, ומביאים אותם להפגנות חולשה, כניעות והתבטלות עצמית נוכח הדתיים והמסורתיים, התנצלות על היותם חילונים, פלורליזם מוגזם, חוסר יכולת להתאגד לפעולה קולקטיבית ורתיעה ממאבקים.
אליבא דפרומן, תקנתם היחידה של המחזיקים בעמדות הומניסטיות וליברליות היא למזער ככל האפשר את מקומה של היהדות, ולהציב תחתיה את התרבות והערכים האוניברסליים-מערביים.
הוא ביכה את הפיחות במעמדם של התחומים ההומניים לטובת הריאליים במערכת החינוך, ותלה בכך רבות מהרפיסות כלפי האורתודוקסיה, המבקשת לדעתו להיות המופקדת הבלעדית על דברים שברוח.
פרומן סבור כי יש להתמקד לא בהיסטוריה היהודית בת אלפי השנים, אלא בהוויה ובתרבות הישראליות שראשיתן בהתיישבות הציונית בשלהי המאה ה-19, שבהן לציבור החילוני יש עמדת בכורה.
הוא סבור כי התרבות הישראלית חזקה ועשירה מספיק כדי לייצר אתוס עצמאי.
כינון הזהות הלאומית על הישראליות מחד ועל הומניזם אוניברסלי מאידך יגלח באחת את מחלפות האורתודוקסים הלאומנים, ויאפשר שילוב מלא של האזרחים הערבים בישראל.
לגבי היהדות, קרא פרומן לאימוץ דגם שכינה "הדודה הרחוקה": אין להתכחש בצורה מלאכותית לזהות היהודית, אך יש להסיטה לשוליים ולנהוג בה בנימוס מרוחק.
הוא קרא בין היתר לשינוי חוק השבות כך שקבלת אזרחות תותנה בתקופת השתקעות ארוכה ובמבחני שפה ותרבות, כדי לוודא שהזכאים הם לא רק ממוצא יהודי, אלא גם התערו בהוויה הישראלית; והביע התנגדות מוחלטת לגיור כנתיב להתאזרחות ולקבלה חברתית של מהגרים שאינם מוכרים כיהודים.
פרומן לא צופה היתכנות לאבדן ההגמוניה של הימין והדתיים בישראל בעתיד הנחזה, מטעמים דמוגרפיים.
פרומן מעריך שהוא עצמו מייצג בערך שליש מן החילונים.
הוא סבור שחובה על החילונים המובהקים יותר להתנתק ככל האפשר מהמסורתיים, כדי לחדד את זהותם, ולאפשר למסורתיים בתורם לחדד את זהותם שלהם.
עקב חוסר היכולת לחזור לשלטון, פרומן גורס שהציבור המזדהה עם דעותיו מחויב לסגל לעצמו תודעת מיעוט, ולארגן מעין אוטונומיה פנימית, מגזרית.
זו נדרשת בראש ובראשונה בתחום החינוך, הפרוץ להשפעה דתית המאיימת על דור ההמשך.
התמגזרות והקמת מערכת חינוך ממלכתית-חילונית דרושות כדי לספק מרחב בו יוכלו להתגבש אליטות ואידאולוגיה לציבור החילוני-ליברלי, שסובל מחולשה ערכית ובלבול קשה.
הוא השווה זאת לזרם העובדים והתנועה הקיבוצית, שסיפקו מרחב כזה לשמאל הסוציאליסטי בעבר והדבר אפשר לו להיות עלית שולטת על אף מיעוטו המספרי, ולמוסדות הנבדלים של הציונות הדתית, שנוסכים במתחנכים בהם הכרה והשקפה ברורות, שהביאו להם השפעה החורגת בהרבה משיעורם באוכלוסייה.
פרומן משוכנע שהמכשלה בפני זכויות אוטונומיות כאלו, המוקנות כבר לסקטורים הדתיים בישראל, איננה בהתנגדות הממשלה, אלא בציבור שלו.
מחשבתם של בני המעמד האשכנזי הוותיק, ששלט במדינה עד עלות הליכוד ב-1977, מקובעת במושגי אידאולוגיית הממלכתיות של אותם ימים.
הם ממשיכים להתנהל כאילו ההגמוניה עודנה בידם ואין כל הפרש בין עצמותם לדמות המדינה, שלה הם אחראים, ויתר הקבוצות עדיין נדרשים לחקותם כתנאי לניעות חברתית.
בעוד שגישה פטרונית כזו הייתה הגיונית בעבר, עתה היא איננה אלא בגדר אשליה עצמית (הוא כינה זאת "וירוס") המונעת מהם לראות את מצבם נכוחה, ומכעיסה את יתר הישראלים.
הדבקות הכוזבת בממלכתיות שעבר עליה הכלח, היא לשיטתו האיום הגדול ביותר על החילונים לצד הזהות היהודית.
בעוד שהפוליטיקה הישראלית מתנהלת ביחסי גומלין בין המגזרים האחרים, המעמד הישן מנסה לזכות בבחירות מתוך חזון עוועים של השתלטות מחדש על המדינה, ונכשל שוב ושוב בעודו מצטמק והולך.
פרומן ציין כי מסורתיים, חרדים ודתיים-לאומיים הביעו בפניו תמיכה בתוכנית האוטונומיה שלו, בעוד בני הציבור החילוני הוותיק דרשו לשמר את המסגרת הממלכתית.
הוא מאמין כי קץ הממלכתיות הישנה, והבנה שהחברה הישראלית מורכבת מ"שבטים" (ברוח דברי הנשיא ראובן ריבלין בנאומו מ-2015), נדרשת לא רק כדי לשרת את האינטרסים של הציבור שלו, אלא כדי לאפשר זירה פוליטית עניינית ושוויונית יותר.
"סופרי הצללים של המהפכה: סמיוטיקה של עורכי דין בעולם היי-טק" (מתוך "טכנולוגיות של צדק: משפט, מדע וחברה", אוניברסיטת תל אביב, 2003, עורך: שי לביא).
"מה עושים חילונים בחגים", (מתוך "לא להאמין: מבט אחר על דתיות וחילוניות", אוניברסיטת תל אביב, 2004, עורך: אביעד קליינברג)
הדרך החילונית (ידיעות ספרים, 2019)
"מה קורה כשלאומיות חילונית מושתתת על דת", המכון למחשבה ישראלית, 22 ביולי 2024
"לאן פני החילונים הישראלים", הוצאת שהם קראוס, 2025
"דרכים אחרות", עברית (הוצאה לאור), 2025
רם סטי (נולד ב-5 בינואר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק במספר קבוצות בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל ירושלים, שם גדל ובילה את רוב הקריירה שלו.
סטי נולד וגדל בירושלים, והצטרף למחלקת הנוער של הפועל ירושלים בהיותו ילד בגיל 9. בגיל 18 נכלל בסגל הקבוצה הבוגרת, ואחרי עונה החל לשחק בה באופן קבוע.
בקיץ 2006, אחרי עשר שנים בהפועל ירושלים ולראשונה בקריירה - עבר סטי מהפועל ירושלים, להפועל עירוני קריית שמונה תחת המאמן רן בן שמעון, איתה עלה לליגת העל לראשונה בתולדותיה.
לאחר מכן עבר סטי למכבי אחי נצרת, ובתום שתי עונות בקבוצה, גם היא עלתה לליגת העל לראשונה בתולדותיה.
בקיץ 2009 חתם סטי בקבוצת הפועל ניר רמת השרון, בה התקרבה למשחקי המבחן אך לא הצליחה לסיים במקום השלישי שהיה מוביל אותה למשחקי המבחן לעלייה.
בקיץ 2010 חזר סטי לקבוצת המקור שלו הפועל ירושלים שביקשה ממנו לחזור ולחזק אותה על מנת לעלות לליגה הלאומית ממנה ירדה בעונה החולפת, והוא נענה לבקשתה וחזר לקבוצת ילדותו בגיל 33. בתום עונת 2010/2011 העפילה הפועל ירושלים חזרה לליגה הלאומית כשסטי משחק בקבוצה ומבקיע 7 שערים לעונה זו.
סטי המשיך לשחק בקבוצה עוד 2 עונות, ובתום עונת 2012/2013, הודיע סטי על פרישה מכדורגל פעיל בגיל 36 וחצי, אחרי 25 שנות קריירה ו-14 עונות סך הכל במדי הפועל ירושלים.
רם ברכה (נולד בתל אביב, 1966) הוא צלם ישראלי ומרצה לצילום.
ברכה למד צילום במדרשה לאמנות בין השנים 1988 ל-1992, ולאחר מכן החל ללמד צילום בקמרה אובסקורה, בית הספר מימד לאמנות חזותית, המדרשה לאמנות ומוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה.
בין השנים 2015 - 2005 שימש כראש המחלקה לצילום במדרשה לאמנות בית ברל.
בעקבות הצילום - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1993)
מבין תערוכות קבוצתיות בהן השתתף:
יומנים - הסטודיו בבורוכוב, הגלריה, תל אביב (1992)
תערוכה קבוצתית - הסטודיו בבורוכוב, הגלריה, תל אביב (1993)
אנטיפאתוס: הומור אפל, ציניות ואירוניה באמנות ישראלית עכשווית - מוזיאון ישראל, ירושלים (1993)
הכלאה - אלטרנטיבה אינטרדציפלינרית - בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב (1993)
אוסף פלוס, סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט, טווח הריאליזם - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1993–1994)
ארט פוקוס - בוגרי המדרשה לאמנות ברמת השרון, המגמה - המדרשה לאמנות, רמת השרון (1994)
צילום ישראלי עכשווי - רכישות חדשות - מוזיאון ישראל, ירושלים (1995–1996)
ממציאות, מציאות בדויה בצילום הישראלי - גלריית הסדנה לאמנות, יבנה (1996)
מחלון ומראה לזיכרון - הגלריה ע"ש מורל דרפלר, מוסררה - בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה ע"ש נגר, ירושלים (1996)
תערוכת מורים - מוסררה, בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה ע"ש נגר, ירושלים (1997)
דו"ח מצב: צילום בישראל היום - מוזיאון ישראל, ירושלים (1998)
תערוכה קבוצתית - הגלריה ע"ש מורל דרפלר, מוסררה - בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה ע"ש נגר, ירושלים (1998)
מסגרת זמן, מאה שנות צילום בארץ ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים (2000)
בקשר לגוף - בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל (2005–2006)
מופע הגוף - בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל (2006)
מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל (1994)
רם בן חצרון הוא דמות מקראית משבט יהודה, מאבותיו של דוד המלך.
הוא בנו השני של חצרון בן פרץ.
רם מוזכר מספר פעמים בתנ"ך:
אין לטעות בין רם בן חצרון לבין אחיינו, רם בנו של ירחמאל, בנו של חצרון:
בספר איוב מצוין שאליהוא בן ברכאל הבוזי הוא "ממשפחת רם".
פירוש האבן עזרא כותב שרם זה הוא רם אבי עמינדב, אולם מפרשים אחרים, כמו רש"י ורלב"ג פירשו אחרת.
הפירוש המילולי של השם רם הוא גבוה, מעל כולם, נשגב, חזק.
ישנם הרואים בשם תקווה שהילד יהיה רם כשיגדל ואחרים מייחסים את השם לאל.
בתרגום השבעים, שמו מופיע כ"ארם" (יוונית: Ἀράμ) ו-"Arni" (יוונית: Ἀρνὶ).
רם איבנוביץ' ויאחירב היה מהנדס, מדינאי ומנהל סובייטי ורוסי, בשנים 1993–2001 יו"ר מועצת המנהלים של גזפרום.
ויאחירב יזם את הקמת גזפרום כחברה בינלאומית ומנע את העברת השליטה על עתודות האנרגיה הרוסיות וסחר בינלאומי בגז להון זר, כפי שתוכנן באמנת האנרגיה .
זכה לכינוי "מלך הגז" של רוסיה.
רם ויאחירב נולד ב-1934 בכפר בולשאיה צ'רניגובקה, מחוז קויבישב, והיה הילד הבכור במשפחה של מורים כפריים.
ב-1973 פגש את ויקטור צ'רנומירדין, המנהל החדש של מפעל עיבוד הגז באורנבורג.
היכרות זו מילאה תפקיד חשוב בקריירה המאוחרת של ויאחירב.
בשנים 1983–1986 – סגן שר תעשיית הגז של ברית המועצות, במקביל ראש טיומנגזפרום.
27 במאי 1986 מונה לסגן השר הראשון של תעשיית הגז של ברית המועצות.
יחד עם ויקטור צ'רנומירדין הם הצליחו לשכנע את מועצת השרים של ברית המועצות ליצור את קונצרן הגז הממלכתי גזפרום על בסיס מינגזפרום.
בארגון החדש, ויאחירב הופך לסגן יו"ר הדירקטוריון הראשון.
ויאחירב הוא אחד המארגנים העיקריים של הקונגרס העסקי האירופי (מאז 2015 – קונגרס העסקים הבינלאומי).
בוועידת ההקמה של ה-EBC ויאחירב נבחר ובמשך חמש שנים (1997–2002) היה נשיא ה-EBC.
רם אבירם (נולד ב-18 בדצמבר 1955) הוא דיפלומט, לשעבר שגריר ישראל ביוון, מומחה להידרו-דיפלומטיה וסופר ישראלי.
רם אבירם נולד בשכונת יד אליהו בתל אביב להורים ניצולי שואה שעלו מפולין.
בשנת 1974 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון כקצין ובתור מ"מ בקורס מפקדי טנקים.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודים אקדמיים: סיים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב (1981) והשלים לימודי תואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטה העברית בירושלים (1992).
בשנת 1983 סיים את קורס הצוערים המדיני של משרד החוץ.
במסגרת שנותיו בשירותי החוץ, מילא שורת תפקידים בארץ ובחו"ל בין היתר הוצב ביאנגון, קופנהגן ובלונדון, שם שימש יועץ תקשורת עם המדיה הבריטית והערבית.
אבירם מונה (1995–2000) למרכז המשא ומתן הרב-צדדי של חמש קבוצות העבודה עם מדינות ערב, במסגרת הצוות הישראלי של תהליך מדריד ועמד בראש צוות המים הישראלי במסגרת זו.
אבירם שימש כנציג של ממשלת ישראל להקמת מרכז המחקר המזרח תיכוני להתפלה (MEDRC) שהוקם בעומאן בשותפות ישראלית-אמריקאית-ערבית.
במסגרת תפקידו זה, אבירם היה מעורב בהיבטי המים של שיחות השלום עם הפלסטינים כולל בוועידת קמפ דייוויד, (1999) ניהול יחסי המים עם ירדן וצוותי ההכנות למשא ומתן עם סוריה ולבנון.
בשנת 2000 מונה אבירם לראש המטה לשר החוץ תחת השר שלמה בן עמי.
עם מינויו של שמעון פרס לשר החוץ (2001) אבירם מונה לראש המטה המדיני שלו, שימש בתפקיד זה במהלך האינתיפאדה השנייה.
בתפקידו זה עסק בין השאר במשא ומתן עם לבנון לגבי שאיבת מים מנהר הווזאני.
בשנת 2003 מונה אבירם לתפקיד שגריר ישראל ביוון.
בתקופה זו היה ממונה על תיאום השתתפותה של המשלחת הישראלית לאולימפיאדה באתונה.
במהלך שירותו הדיפלומטי אבירם פעל לקשירת יחסים בין סופרי ישראל לסופרים ברחבי העולם.
אבירם עצמו פרסם אסופת סיפורים קצרים בשם "רכבת תחתית" (פרוזה), בהוצאת זמורה ביתן, שנת 1997.
במסגרת עבודתו במשרד החוץ, ניהל אבירם משאים ומתנים דיפלומטיים בנושאים הקשורים למים, וכך צבר ידע וניסיון בהידרו-דיפלומטיה.
לאחר סיום שירותו במשרד החוץ אבירם הקים סוכנות לייעוץ בנושאי הידרו-דיפלומטי.
כמו כן, אבירם מרצה בנושאים אלה במוסדות אקדמיים שונים, ביניהם: האוניברסיטה הטכנולוגית צפון יוון, והמכון ליחסים בין לאומיים אתונה.
אבירם משתתף בצוות המטפל בפרויקט הממשלתי לשיקום נהר הירדן הדרומי.
רמאללה היא עיר פלסטינית בהרי יהודה המשמשת כמרכז שלטוני של הרשות הפלסטינית, כבירתה דה פקטו וכמקום הפעילות העיקרי של ארגון הפת"ח.
רמאללה נמצאת כ-15 קילומטר צפונית לירושלים, ונכון ל-2017 גרו בה 38,998 תושבים, רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
בנפת רמאללה ואל-בירה, שכוללת גם ערים הסמוכות לרמאללה, כגון אל בירה, ביתוניא וכפרים רבים נוספים, התגוררו נכון ל-2007 כ-280,000 בני אדם.
בעיר מוסדות שלטון פלסטינים, בהם המוקטעה, מעונו הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית, והפרלמנט הפלסטיני.
בשנת 2005 רמאללה הייתה לעיר הראשונה ברשות הפלסטינית שבה נבחרה אישה לתפקיד ראש עיר, זאת כאשר ג'נט מיכאיל נבחרה לתפקיד.
בספר שיצא ב־1696 על ידי כרטוגרף הולנדי בשם אדריאן ריילנט מתוארת רמאללה בשם "בית'אללה" שמשמעותו "הבית של אללה" ככל הנראה שם זה נגזר משמו של היישוב העברי הקדום בית אל שהיה לא רחוק מהישוב רמאללה.
רמאללה המודרנית הוקמה ב-1550 על ידי החדדים, משפחה ערבית-נוצרית המשויכת לשבט ע'סאן הנוצרי, שהגיעה מעבר הירדן.
האוכלוסייה ברמאללה הייתה ערבית-נוצרית ברובה שנים רבות.
במהלך המאה ה-19 הוקמו ברמאללה כנסיות שונות ונוסדו מספר בתי ספר הקשורים עמן.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר ברמאללה בשנת 1863, וכתב כי מתגוררים בעיירה כאלפיים איש, כמעט כולם נוצרים מהזרם היווני אורתודוקסי, אם כי יש בה גם קהילה קתולית של כ-150 איש וגם מיסיונר פרוטסטנטי בנה בה את ביתו.
הוא ציין כי אין בה חורבות.
רמאללה הייתה חלק מממלכת ירדן מ-1948 עד מלחמת ששת הימים.
באותה תקופה החל להשתנות הרכב האוכלוסייה וכפריים, רובם מוסלמים, מאזורים שונים בגדה המערבית היגרו אליה.
מיד לאחר כיבוש רמאללה במלחמת ששת הימים (1967) הדיחה ישראל את חברי העירייה וענייני המחוז כולו הוכפפו לפיקוח הממשל הצבאי.
במלחמת ששת הימים נכבשה העיר על ידי כוחות צה"ל.
מ-1994 העיר נמצאת בשטח A ובשליטת הרשות הפלסטינית.
לפני תחילת האינתיפאדה השנייה, הייתה רמאללה מרכז בילוי פלסטיני שמשך גם אזרחים ישראלים.
במהלך האינתיפאדה השתלטו כוחות צה"ל כמה פעמים על חלקים שונים של העיר.
במהלך האינתיפדה השנייה, התפרסמה העיר בין היתר בעקבות אירוע הלינץ' המפורסם בשני חיילי מילואים סמל ואדים נורזיץ' וסמ"ר יוסי אברהמי שתעו בדרכם.
כמו כן התפרסמה העיר עקב המצור הממושך על המוקטעה בה התבצרו יאסר ערפאת ובכירי הפת"ח באמצע האינתיפאדה.
לאחר סיום האינתיפאדה, החל משנת 2006, חל שיפור ניכר במצבה הכלכלי והביטחוני של העיר.
נפתחו בה מרכזי קניות, חנויות עם מיטב הסחורה והתוצרת של שוקי העולם, מסעדות, בתי קפה ומקומות בילוי.
בשל חשיבותה כבירת הרשות, היא משרתת אנשי עסקים, עיתונאים זרים, פעילי או"ם ומוסדות בין-לאומיים ונחשבת עד היום ל"מעוז הליברלי" של הרשות הפלסטינית.
ענף התיירות בעיר הולך ומתפתח ובשנים האחרונות נפתח ברמאללה מלון ברמה של 5 כוכבים מרשת מובנפיק העולמית.
כמו כן קיימים ברמאללה מספר רב של בתי מלון והארחה ברמה נמוכה יותר.
אורחי המלונות הם דיפלומטים, ערבים ישראלים אמידים, ומקצתם תיירים.
מטות הנהלת הבנקים והחברות הגדולות בענפי הביטוח, התקשורת, המסחר וההייטק נמצאים ברמאללה.
סוכנויות המכוניות ובתי המסחר הגדולים של ירושלים פתחו סניפים ברמאללה, בהם חנויות הלבשה, ריהוט וממתקים.
בשנת 2010 לעיר עבר מטה של הבנק האסלאמי הפלסטיני.
בעיר פועלים גם בעלי מקצועות חופשיים כגון עורכי דין, רופאים ורואי חשבון.
בעיר נמצאים משרדי כל האגודות המקצועיות, מרכזי התרבות והעיתונים הלאומיים.
הרשות הפלסטינית סגרה את העיתונים "אל־פג'ר" ו"א־שעב", שהמערכות שלהם היו בירושלים, ופתחה במקומם ברמאללה את "אל-איאם" ו"אל-חיאת אל-ג'דידה".
רוב המסחר בעיר מתרכז סביב כיכר אל-מנארה.
המסחר המסורתי כולל בגדים ונעליים לצד מרכז מסחרי בו מתקיים מסחר יותר מגוון.
בכיכר ישנו בית קפה בשם סטארס אנד באקס.
רמאללה יושבת על אם הדרך המובילה מירושלים לשכם ומהווה צומת תחבורה מרכזי ממנו נמתחים כבישים המקשרים בינה לבין הערים הגדולות והעיירות בגדה.
העיר הייתה עיר מסחר בתקופות קדומות ושרידים ארכאולוגיים נמצאו מתחת לקסבה של העיר.
רמאללה צמודה לעיר אל-בירה וחולקת איתה את נתיבי הסחר.
לרמאללה אמצעי תחבורה מועטים ביותר המקשרים בינה לבין שאר חלקי הגדה:
אוטובוסים המבצעים נסיעות עירוניות ובינעירוניות על ידי חברת האוטובוסים המקומית.
מוניות שירות ו"ספיישל" המבצעות נסיעות עירונית, בינעירוניות, ופרטיות על ידי חברת מוניות מקומית.
בשנת 2003 הושלמה בניית היכל התרבות ברמאללה.
הקמת ההיכל מומנה על ידי הרשות הפלסטינית, האו"ם, והממשלה היפנית, שעל שם עיר בירתה (טוקיו), נקרא הרחוב שממוקם בו ההיכל.
באפריל 2007 התקיים בערי הגדה (ירושלים המזרחית, רמאללה, בית לחם, ושכם) "פסטיבל מוצרט הפלסטיני", שבו השתתפו מעל 200 אמנים מכל רחבי העולם, 125 מהם פלסטינים.
הפסטיבל התקיים בזכותם של הקונסרבטוריון הלאומי הפלסטיני ע"ש אדוארד סעיד, בית הספר למוזיקה, ומרכזי תרבות שונים בגדה, והשתתפה בו גם "מקהלת לונדון" המפורסמת.
פסטיבל נוסף שהתקיים הוא "פסטיבל הסרטים ברמאללה" שנערך במקביל לפסטיבל בירושלים בשנת 2004. הפסטיבל התקיים בהיכל התרבות החדש, שבו הוצגו מספר סרטים.
רדיו רמאללה הוא כינוי לתחנת רדיו ירדנית שפעלה בעיר משנת 1948 עד 1967. שמה הרשמי של התחנה היה "תחנת השידור של ירושלים הערבית".
התחנה המשיכה למעשה את השידורים של "קול ירושלים", תחנת הרדיו של המנדט הבריטי שהפסיקה לשדר בתום המנדט, התחנה שידרה באמצעות מתקני השידור המנדטוריים שנשארו ברמאללה וכן באותו התדר.
השידורים היו בשפה הערבית והאנגלית, התוכניות היו חדשות, מוזיקה, תרבות, אמנות, תסכיתים ושידורי תעמולה.
רשימת מאמרים במדעי היהדות (רמב"י) היא מאגר ביבליוגרפי של רשימה סלקטיבית של מאות אלפי מאמרים אקדמיים ואחרים, בתחומים השונים של מדעי היהדות ושל חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל.
רמב"י הוא המאגר הגדול והמקיף מסוגו בעולם.
המאמרים הרשומים ברמב"י לוקטו מתוך אלפי כתבי עת – בדפוס או בצורה אלקטרונית, ומתוך קובצי מאמרים, באותיות עבריות, לטיניות או קיריליות.
המידע נאסף מתוך אלפי כתבי עת מדעיים - מודפסים ואלקטרוניים - מאספים וקובצי מאמרים, שרוב רובם נמצאים באוסף של הספרייה הלאומית.
רמב"י נוסד בשנת 1966 על ידי ד"ר יששכר יואל, כהרחבה למדור "בתוך כתבי העת" שהופיע עד אז בתוך כתב העת הביבליוגרפי קריית ספר.
בשנת תשכ"ט יצאה החוברת הראשונה של רמב"י, שנרשמו בה כ-2,500 מאמרים שפורסמו בשנת תשכ"ו (1966).
בהקדמה לחוברת נרשם: "נעשה כאן ניסיון לרשום בסדר מקצועי את המאמרים במדעי היהדות שהופיעו בשנת תשכ"ו בכתבי עת ובקבצים עבריים, ובשנת 1966 בכתבי עת ובקבצים לועזיים." המאמרים בחוברת סודרו על פי מדורים ותתי מדורים, וכפי שנכתב בהקדמה לחוברת: "הסדר הפנימי בכל מדור ותת מדור הוא עד כמה שאפשר, בהתאם לעניין...
ואם אין אפשרות כזו לפי א"ב של שמות המחברים." בסוף החוברת הופיעו מפתחות: נושאים, אישים, מקומות, ספרים ועוד ומפתח מחברי המאמרים.
המפתחות נערכו על ידי אסיה נויברג.
ד"ר יששכר יואל המשיך לערוך את גליונות רמב"י עד לפטירתו בשנת תשל"ז.
בשנת 1985 החל המעבר לקיטלוג באמצעים אלקטרוניים (בקטלוג ממוחשב, שהיה נגיש ממחשבי הספרייה).
במקביל לקטלוג הממוחשב יצא לאור גם קובץ שנתי מודפס.
עם הופעת גיליון החמישים בשנת 2000, חדל כתב העת המודפס להופיע.
מאז, מתעדכן המאגר באופן שוטף רק באתר האינטרנט.
בשנים האחרונות, נוספו בו גם מאמרים שקדמו לשנת 1966, בעיקר מכתבי עת שנסרקו ועלו לאינטרנט ב-JSTOR ובמאגרי מידע נוספים, במטרה להציע כיסוי מקיף ככל הניתן של המחקר האקדמי בתחומי היהדות.
מאגר רמב"י משרת חוקרים וסטודנטים במגוון תחומים במדעי הרוח והחברה, מרחבי העולם.
רשומה ביבליוגרפית טיפוסית במאגר רמב"י מכילה את שם המחבר או המחברים, את כותרת המאמר, את שם כתב העת או קובץ המאמרים שבו ראה המאמר אור, את פרטי הגיליון, מספרי העמודים וכיוצא בזה, שנת הפרסום ושפת המאמר.
עד שנת 2010 בערך, כללו הרשומות מיון נושאי לפי עץ נושאים ייחודי למאגר - ומיון רחב (לדוגמה, "יהדות התפוצות") וכן מיון מפורט יותר.
עם מעבר הספרייה הלאומית לקטלוג מאוחד של כל אוספיה, אוחדו הקטלוגים השונים של המחלקות השונות, קטלוג הספרים, קטלוג כתבי יד ותצלומי כתבי יד, מחלקות ארכיונים מפות מוזיקה ועוד, נוסף גם מאגר רמב"י לקטלוג זה.
עם האיחוד, עבר מיון הנושאים ברמב"י לשיטת כותרות הנושאים של ספריית הקונגרס.
מערכת רמב"י משתייכת מבחינה ארגונית לספרייה הלאומית, ושוכנת בבניינה החדש בקריית הלאום.
רמאל רמאל היה פיזיקאי לבנוני.
בגיל 18 עבר רמאל לצרפת, בה למד באוניברסיטת ז'וזף פורייה שם קיבל תואר במתמטיקה בשנת 1973. את הדוקטורט קיבל במרכז הלאומי למחקר מדעי בגרנובל בשנת 1977. הוא המשיך להתגורר בצרפת במשך רוב הקריירה האקדמית שלו.
החל משנת 1993 מוענק על שמו פרס שנתי לפיזיקאי מהמזרח התיכון.
רם שמואלי (נולד ב-17 ביוני 1960) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש להק המודיעין בדרגת תת-אלוף.
מאז 2007 הוא עוסק בנושאים שונים בתחום החינוך.
שמואלי נולד וגדל בכפר יהושע, בנם של צביקה ועמליה.
הוא דור שלישי למשפחת חקלאים מקומית ונכד לעולי העלייה השלישית.
הוא נקרא על שמו של , טייס בן הכפר שנהרג בתאונה.
שמואלי התגייס לקורס טיס מספר 93 אותו סיים כחניך מצטיין במגמת קרב, ולאחריו שובץ בטייסת 119 (טייסת "העטלף"), אז טייסת מטוסי F-4 פנטום.
כמה חודשים לאחר מכן כבר השתתף בגיחתו המבצעית הראשונה, הפצצה בצידון.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה השתתף במבצע ערצב 19 ובמאות גיחות נוספות, בהם ניסיונות לחסל את יאסר ערפאת.
ב-1984 עבר הסבה למטוסי F-16 פייטינג פלקון ומונה לסמ"ט ב' בטייסת 110 (טיסת "אבירי הצפון").
בהמשך נשלח לארצות הברית כחלק מצוות הקליטה של מטוסי ה-F-16C.
בתקופה זו השתתף והוביל גיחות צילום ואיסוף מודיעין רבות.
ב-1989 השתחרר מצה"ל, אך לאחר מספר חודשים חזר לשירות קבע ויצא לשנת לימודים בבסיס חיל האוויר של ארצות הברית ובאוניברסיטת אובורן במונטגומרי שבאלבמה.
עם שובו ארצה מונה במאי 1990 למפקד טייסת המיון של בית הספר לטיסה בחצרים.
שנה אחר כך מונה למפקד טייסת 101 (טייסת "הקרב הראשונה"), שהפעילה מטוסי F-16D.
כמפקד הטייסת הוביל אותה בתקיפת בסיס האימונים של חזבאללה בעין דרדרה.
הוא סיים את תפקידו באוגוסט 1994 ומונה לראש ענף אימוני קרב במטה חיל האוויר.
בתפקיד זה היה אמון על תחילת שיתופי הפעולה של חיל האוויר הישראלי עם חיל האוויר הטורקי.
בהמשך שימש בתפקיד ראש ענף קרב במחלקת המבצעים של החיל.
ב-1997 מונה שמואלי למפקד בסיס עובדה ובשנים 2000–2004 שימש מפקד בסיס רמת דוד.
לאחר שסיים לימודי תואר שני בממשל ציבורי באוניברסיטת הרווארד קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק המודיעין.
הוא כיהן בתפקיד במהלך מלחמת לבנון השנייה, במהלכה השמיד חיל האוויר את מרבית מערך הרקטות ארוכות-הטווח של חזבאללה בימים הראשונים של הלחימה.
בתחילת יולי 2007 הוחלף על ידי אבישי לוי ופרש משירות הקבע.
המשיך לשרת עד 2020 כטייס מבצעי בטייסת 109 ולאחר מכן כמדריך בבית הספר לטיסה במגמת נווטי קרב.
לאחר שחרורו מצה"ל פעל בנושאי חינוך, והקים ב-2008, יחד עם יצחק אוחיון, מנהל אינטל ירושלים, את "צוות משימה ציבורי - הטובים בחינוך" (יחד מורים), שפעל בתחילה כמנהלת ייעודית במשרד החינוך, לצורך הכשרה להוראה של פורשים מצה"ל וכוחות הביטחון ויוצאי תעשיית ההיי-טק.
הוא נבחר ב-2009 לאחד מ-50 המובילים בחינוך בישראל על ידי מגזין "העיר".
שמואלי הוא שותף מייסד ומנהל תוכנית ערי חינוך.
משנת 2010 עד 2019 כיהן שמואלי כיו"ר ארגון "השומר החדש" הפועל ברחבי ישראל בעזרה לחקלאים ובחינוך עשרות אלפי בני נוער וצעירים לעבודת האדמה ודרכה חיבור לעצמם ולמורשתם ולארצם.
הוא ממשיך להיות חבר בוועד "השומר החדש".
הוא הצטרף לארגון לאחר שחש תסכול עוד בהיותו קצין בחיל האוויר מהשתלטות לא חוקית של בדואים על שטחים באזור בסיסי חיל האוויר בנגב.
משנת 2012 ייסדו שמואלי ואביהו סופר את רשת הארגונים "מתחברים לעתיד משותף".
במסגרת ייסוד והובלת התנועה קיימו מתחברים מפגשים של כמעט 200 אלף ישראלים בשולחנות עגולים ומפגשים בכל הארץ.
פרויקט הדגל של הפעילות הוא צעדה לאומית חברתית-"מתחברים בדרך לירושלים" אשר צעדה 7 שנים במשך יומיים בדרך לירושלים.
הפעילות של מתחברים הניעה "אדוות" רבות של פעילות והתארגנויות חדשות בכל רחבי הארץ ובקרב כל השבטים בעם ובחברה, לחיזוק הלכידות החברתית ולבניית יחד ישראלי חדש.
בין השנים 2010 ו-2014 כיהן כיו"ר עמותת תל"י - תגבור לימודי יהדות בבתי ספר ממלכתיים ביחד עם המנכ"ל איתן שיקלי.
משנת 2014 התמנה ליו"ר עמותת כפר גלים, בו לומדים כאלף תלמידים וגרים כמעט 240 בני נוער בפנימיה שבכפר.
ב-2015 זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל.
כהוקרה על מהלך מתחברים ו"מתחברים בדרך לירושלים".
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הצטרף למפלגת כולנו ושובץ במקום העשירי.
באוגוסט 2019 הקים שמואלי יחד עם יו"ר איגוד מנהלי מחלקות החינוך ברשויות המקומיות אבי קמינסקי את הקבינט הציבורי לחינוך.
הקבינט מאגד בתוכו את ראשי ארגוני הגג היציגים בתחום החינוך- ארגוני מורים, הורים, תלמידים ועוד.