tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהושע פראוור ציין (בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל") כי בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה, עם בית דין משלה, שכללה פליטים מערים אחרות בארץ ישראל שברחו מאימת השלטון הצלבני; תמיד היו היהודים רעים למוסלמים באיבתם את הנוצרים.
קהילה זו נצטרפה לפליטים המוסלמים שיצאו מאשקלון בלווי פרשים צלבנים עד לאל עריש.
אשקלון הפכה לעיר צלבנית וארץ ישראל כולה הייתה בשליטת הצלבנים - ללא מובלעות מוסלמיות.
נור א-דין מיהר לדהור דרומה אל אשקלון, אך מוג'יר א-דין לא אפשר לו לעבור עם צבאו בשטחי דמשק לעזרת המוסלמים הנטבחים, וכך סיכל את הצלתם והחלשת ממלכת ירושלים.
לאחר הכיבוש הפך המסגד של אשקלון לכנסיית פאולוס הקדוש, ומסגד "אל-חדרא" (הירוק) הפך ל"כנסיית מרים הירוקה".
בלדווין נתן את אשקלון לאחיו אמלריך לנחלה, ובכך הכפיל את שטחה של רוזנות יפו.
נפילת העיר הכתה גלים במצרים ובסוריה; ביצורי העיר אשקלון וגבורת מגיניה היו לאגדה לאחר חמישים שנות הלחימה שלהם כנגד המתקפות הצלבניות, וכיבושה היווה מהלומה מוראלית אדירה לארצות האסלאם כולן.
דמשק מיהרה לשוב ולשלם מס למלך בלדווין, והמצרים נהגו כמותם.
כיבושיו של בלדווין בדרום סייעו לאחיו וממשיך דרכו, המלך אמלריך, לפשוט על מצרים, למוטט את שלטונה וצבאה ולכבשה בפרק זמן קצר.
בשנת 1152 הביס בלדווין את הפולשים התורכמאנים הארתוקים שפלשו אליו מצפון סוריה.
בינתיים כבש בלדווין את חארם, שהשתייכה לנסיכות אנטיוכיה, וב-1158 הנחיל תבוסה לנור א־דין.
בסיכומו של דבר הוביל בלדווין את ממלכת ירושלים לכיבוש גבולותיה הסמוכים מדרום וממזרח, והבטיח את הצפון בברית עם ביזנטיון; בלדווין נחשב למלך שהגן היטב על ארצו וסייע לביטחונה, והיה המלך החזק הכמעט אחרון של ממלכת ירושלים, קודם אחיו אמלריך אשר שורת ניצחונותיו נחתמה עם עלייתו של צלאח א-דין ממגר הצלבנים.
כיבושיו של בלדווין זיכו אותו ביוקרה מספקת כדי שהביזנטים יחפצו להיות עמו בשלום, ובייחוד הקיסר מנואל הראשון, שנטה תמיד לכרות בריתות שלום עם מעצמות שכנות; בלדווין שלח את אונפרואה השני מטורון לביזנטיון בשנת 1157, והרוזן חזר עם ההצעה - נישואי בלדווין לתאודורה קומננה , אחיינית הקיסר מנואל.
בלדווין הסכים, אף על פי שהברית הייתה, למעשה, לטובת האימפריה הביזנטית, אשר זכתה בכך בהכרת ירושלים לכוחה באנטיוכיה; שכן הברית גם חיזקה את ממלכת ירושלים בבעלת ברית חשובה מול נור א-דין המאיים מצפון.
לפי חוזה הנישואים הובטחה לתאודורה במקרה שתתאלמן מבלדווין ללא ילדים העיר עכו בלבד, הסכם זהיר שנועד למנוע מהביזנטים להשתלט על נתחים גדולים יותר בארץ.
הנישואין נערכו בספטמבר 1158, כאשר בלדווין היה בן 28 ותאודורה בת 13 בלבד.
יחסי ירושלים–קונסטנטינופול השתפרו עוד יותר כאשר נפגשו בלדווין ומנואל באנטיוכיה, ב-1159. השנים נהפכו לידידים, ומנואל אימץ במידת מה את הלבוש והמנהגים האירופאיים ואף השתתף בטורניר רכיבה מול המלך בלדווין.
מנואל אף טיפל באופן אישי בבלדווין, כאשר הלה נזרק מסוסו בזמן אחת התחרויות.
בלדווין אכן העדיף לסכל את השידוך, שיקשור את הביזנטים באנטיוכיה לעד, והציע למנואל בת דודה אחרת שלו, מליסנדה מטריפולי, שכן רוזנות טריפולי הייתה קלה פחות להשתלטות מצד הביזנטים.
נסיונותיו כשלו, ומנואל נישא למריה בהמשך שנת 1160.
ב-10 בפברואר 1163, כאשר שהה בלדווין בביירות, חלה המלך ומת.
שמועות נפוצו על כך שהוא הורעל בכוונה תחילה באנטיוכיה, שם ביקר קודם לכן, על ידי תרופות כביכול שנתן לו שם רופאו הביזנטי-אורתודוקסי.
"ברגע שהמלך לקח את הגלולות", מספר ויליאם מצור, "עלה חומו, והוא נתקף במעין דיזנטריה שהתפתחה לקדחת ממנה כבר לא הוקל לו עוד".
לפי שמועה זו, המשיך משם בלדווין דרומה בדרכו לממלכתו, נשאר ברוזנות טריפולי מספר חודשים, ואחר כך המשיך לביירות, שם גברה עליו מחלתו והוא נפטר.
לאחר מכן מספר ויליאם כי "במשך שמונה ימים רצופים, הזמן בו נסעה תהלוכת הלוויה מביירות לירושלים, הייתה הקינה בלתי מרוסנת, והאבל התחדש כמעט בכל שעה מחדש".
בלדווין נקבר בכנסיית הקבר בירושלים.
בלדווין נפטר כשנה לאחר מות אמו.
נישואיו לא הניבו צאצאים, ולכן ירש אמלריך אחיו את כתרו, בעוד לתאודורה, שהייתה כעת רק בת 16 או 17, ניתנה עכו לנחלה.
ב"היסטוריה המודרנית של קיימברידג' " נכתב (כרך 5 עמוד 308) כי "בלדווין השלישי - לא רק לוחם היה.
בלדווין בילה חלק ניכר מזמנו הפנוי בקריאת ספרי היסטוריה, והיה בעל ידע בארכיונים המשפטיים של הממלכה, שנאספו מאוחר יותר על ידי משפטנים כז'אן מאיבלין-ארסוף (1215–1266) ופיליפ מנוברה (1200 –1270).
בלדווין גם עשה שימוש בידיעותיו בקלות, כנראה, משום שהיה בעל זיכרון מעולה (בניגוד לאביו, מציין ויליאם, שהזכיר בדבריו על פולק את "חוסר יכולתו לזכור את שמותיהם ופניהם של הבריות").
בלדווין, כמו אמו, נולד בירושלים, אך הוא היה המלך הצלבני הראשון להיוולד בממלכה; המלכים אשר קדמו לו נולדו כולם בצרפת, ואילו הוא היה דור שלישי לצלבני אירופה, מהם היה סבו בלדווין השני.
כמו כן, בלדווין לא הרבה להתערב בענייני הכנסייה, כיבד את דבריה ולא הרבה עליה מיסים, והתמקד בהגנת גבולות ממלכתו.
בצעירותו היה בלדווין אמנם נמרץ ושובב, והרבה במשחקי קוביות ודומיהם, ואף היה מפלרטט מדי פעם עם נשים; אך בבגרותו חל בו "שינוי לטובה", והוא נותר תמיד נאמן לחלוטין לאשתו תאודורה.
ויליאם תיאר את מראהו של המלך כ"גבוה מהממוצע, גפיו מותאמים לגופו...
תווי פניו היו עדינים ונעימי סבר, עורו בריא ובוהק - הוכחה לכוח מולד; ...
עיניו היו בינוניות, בולטות מעט ובורקות.
שערו היה זהוב וחלק, ועל לחייו וסנטרו גידל זקן מלא למדי.
הוא היה רחב קומה, אך לא בשרני כאחיו או צנום כאמו".
הוא זכה להערכת נתיניו, בגין יחסו לאמו אחרי מלחמת האזרחים, ואף להערכתו של יריבו המושבע נור א־דין, אמיר חלב, שבמות המלך אמר כי "על המוסלמים להוקיר ולכבד כעת את אבלם של הנוצרים, ולחוס עליהם ברחמים; משום שאיבדו נסיך אשר אין עוד כדוגמתו בעולמנו".
בלדווין היה מאחרוני המלכים החזקים של ממלכת ירושלים, כאשר אחיו אמלריך חותם את תקופת הזוהר של הממלכה הצלבנית בארץ ישראל, עם עלייתו לשלטון של צלאח א-דין האיובי.
"בלדה לחובש" הוא פזמון עברי שכתב דן אלמגור בשנת 1956, הלחין אפי נצר בשנת 1968 ועיבד שמעון כהן.
הוא זכה לפרסום ולהצלחה רבה בעקבות זכייתו במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1969 העברי, בביצועו של יהורם גאון.
הבלדה עוסקת בחייל שנפצע בשדה הקרב, וחובש צבאי חש אליו לחלצו תוך סיכון חייו שלו, וזאת למול הפצרותיו של הפצוע שישאיר אותו בשדה הקרב ויציל את עצמו.
במהלך הפינוי החובש נפצע, אולם ממשיך בפינוי הפצוע עד להגעת כוחות חילוץ נוספים.
בסופו של דבר, החובש מוצא את מותו עם הגעת הכוחות, ואילו חייו של הפצוע ניצלים.
לאורך הבלדה מתקיים דין ודברים בין הפצוע לחובש, שמחדד את עוז נפשו של החובש שמוסר את נפשו כדי להציל את חייו של חברו.
אלמגור חיבר את השיר כשהיה בן 21. כמרומז משמו, השיר שייך לסוגת הבלדה.
בדומה לבלדות אחרות העוסקות בנושא המלחמה, גם בזו הגיבור, החובש, מוצא את מותו באופן דרמטי בסוף השיר.
בריאיון סיפר נצר כי אלמגור אמר לו שהשיר לא נכתב על מקרה מסוים.
עם זאת השיר דומה לכמה אירועים שקרו במציאות.
כאשר הושמע השיר אחרי מלחמת ששת הימים הוא נתפס בעיני רבים באותה תקופה כמייצג של הנעלה שברוח הגבורה של החייל הישראלי, כפי שהתבטאה גם בשירים אחרים בני התקופה (לדוגמה, בשיר "גבעת התחמושת").
לאחר המלחמה התקשו משפחות שכולות להאזין לשיר וביקשו שלא להשמיעו ברדיו.
בלטה פנייתם של הורי החייל שלמה אפשטיין אל מלחין השיר אפי נצר, שהיה מכר שלהם, בבקשה שיתחשב ברגשותיהם ויפעל לאי־השמעתו (פרטי נפילתו דומים מאוד למילות השיר).
אחרים הסתייגו מן השיר בגלל דרמטיות היתר של ביצועו של גאון.
במשך שנים רבות לא הושמע השיר ברדיו, אלא רק ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, בעקבות בקשתו של נצר להסירו מהמצעד.
למרות זאת נחשב השיר לאחד משיריו האהובים ביותר של יהורם גאון, ובשלושה מצעדים שונים של שיריו הוא זכה במקום הראשון – ב־1999 וב־2010 ברשת ג', וב־2004 בגלי צה"ל.
השיר זכה לביצוע מחודש של שרית חדד בשנת 2016 לכבוד יום הזיכרון.
כיום השיר מושמע במרבית טקסי הסיום של קורסי החובשים בבית הספר לרפואה צבאית (בה"ד 10).
בלדווין הראשון מלך ירושלים או בלדווין מבולון, נולד בסמוך לשנת 1060 ונפטר ב-2 באפריל 1118; היה אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון.
שליטה השני והראשון לשאת בתואר מלך של ממלכת ירושלים בין השנים 1100–1118. הוא היה אחיו של שליטה הראשון של הממלכה, גוטפריד מבויון.
בלדווין היה בנם של אוסטס השני רוזן בולון ושל אידה, בתו של גוטפריד השלישי דוכס לותרינגיה (לורן) התחתית.
הוריו של גוטפריד היו נצר למשפחות אצולה מאזור ארצות השפלה (בלגיה והולנד של ימינו).
בהיותו בן זקונים יועד בלדווין מילדות לשמש כנער כנסייה ולאחר מכן ככומר, אולם הוא ויתר על השירות הדתי בסביבות שנת 1080. לאחר שפרש ממשרת הכומר עבר בלדווין להתגורר בחבל נורמנדי שבצרפת, שם פגש את אשתו גודהילדה, בת למשפחת אצילים אנגלית.
לאחר נישואיו עבר בלדווין למחוז לורן וקיבל את השליטה על חבל ורדון שהיה קודם לכן תחת שליטתו של גוטפריד אחיו.
בשנת 1096 הוזמן בלדווין על ידי גוטפריד אחיו להצטרף אליו למסע הצלב המתוכנן.
בלדווין מכר את מרבית רכושו לכנסייה המקומית, הצטייד לקראת המסע, לקח את אשתו והצטרף אל אחיו.
מסע הצלב הראשון היה למעשה מסעם השני של האירופים לכיוון ארץ ישראל.
המסע המוקדם נערך על ידי פשוטי העם וזרע הרס וחורבן בדרכם של הצלבנים עד לעצירתו של המסע באסיה הקטנה.
כאשר עברו בלדווין ואחיו בשטח ממלכת הונגריה, דרש מלך הונגריה בן ערובה מקרב הצלבנים כדי להבטיח את השקט ולשלול אפשרות של התפרעויות כפי שקרו במסע הצלב העממי.
אחיו של בלדווין העניקו אותו למלך כבן ערובה וקיבלו אותו חזרה רק כשעזבו יחד עם כל אנשיהם את שטח הממלכה.
בהגיעם לשטחה של האימפריה הביזנטית החלו כוחות הצלבנים מתעמתים עם התושבים היוונים של מזרח האימפריה, שחוו את נחת זרועם של האיכרים במסע הצלב הקודם ולא חפצו בחוויה נוספת מסוג זה.
באחד הסכסוכים הצבאים שניטשו סביב סוגיית מעבר הצלבנים בשטח הביזנטי פלש בלדווין בראש כח צבאי לעיר קונסטנטינופול.
עם כניסתו לעיר החלו חייליו של בלדווין לבזוז ולהרוס מכל הבא לידם, מצב שחייב את הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון לספק לצלבנים הנזעמים בן ערובה כדי לשמור על השקט והשלום.
בן הערובה היה בנו של הקיסר יוחנן (לימים הקיסר יוחנן השני) והוא הופקד בידיו של בלדווין.
מסעם המשותף של בלדווין ואחיו הגיע לקיצו בקרבת העיר הראקליה שבאסיה הקטנה, שם פנו בלדווין ואנשיו מזרחה ונפרדו מעיקר הכח הצלבני שהמשיך דרומה לכיוון ירושלים.
בלדווין, יחד עם חברו טנקרד שחיפש לעצמו נחלה קלה לכיבוש, צעד לעבר מחוז קיליקיה, שם חלתה אשתו גודהילדה ונפטרה כעבור זמן קצר.
בחודש ספטמבר 1097 התעורר סכסוך בין בלדווין וטנקרד, סכסוך שהסתיים בכיבוש אחוזתו של טנקרד בטאורוס על ידי בלדווין בעזרתם הנאמנה של שודדי ים מבולוניה.
כיבוש האחוזה לא הביא לסופו המוחלט של הסכסוך בין השניים וצבאותיהם המשיכו להתנגש מפעם לפעם אולם מעולם לא להילחם מלחמות של ממש.
בשלב מסוים נטש טנקרד את המערכה והצטרף לדודו בוהמון הראשון בנסיכות אנטיוכיה, ואילו בלדווין קיבל הזמנה להתמנות לשליט בארמניה.
הוא יצא לדרכו אל מעבר לנהר הפרת והתיישב בעיר טורבסל (טילבסאר שבטורקיה של ימינו).
לאחר שהתיישב בארמניה קיבל בלדווין הזמנה נוספת, הפעם מטורוס , שליט העיר אדסה.
בלדווין הגיע לאדסה ושכנע את טורוס לאמצו כבן ולמנותו ליורשו החוקי לאחר מותו.
טורוס אכן עשה כן, אולם חודשים ספורים לאחר האימוץ הוא נרצח בידי מתנקשים אלמוניים.
לא ידוע האם ידו של בלדווין הייתה ברצח, אולם על כל פנים הוא התמנה לרוזן הראשון של אדסה, מייסד בכך את ראשונת המדינות הצלבניות.
בלדווין נשא לאישה את ארדה, בתו של טורוס, ונשא בתואר הלא רשמי של שגריר הצלבנים בארמניה.
בשנתיים הראשונות לשלטונו פעל בולדווין להרחבת גבולות הרוזנות, בעיקר על חשבון המוסלמים הסלג'וקים ששכנו ממזרח לה.
בינות כיבושיו הוא נלחם בניסיונות להדחתו מצד נתיניו הארמנים, וכן הגיש עזרה לצבא הצלבנים בעת המצור הצלבני על אנטיוכיה, על אף שהוא לא יצא בעצמו לעיר אלא רק שלח תגבורת לצרים.
לאחר שנות השלטון הראשונות באדסה ביסס בלדווין את מעמדו בצורה מספקת כדי לצאת ולהילחם מלחמות קודש במוסלמים, בניגוד למלחמות אותן ניהל עד לתקופה זו אשר מטרתן העיקרית הייתה סיפוח מרב השטחים לרוזנות.
לקראת סוף שנת 1099 יצא בלדווין לביקור אצל אחיו גוטפריד בירושלים, שם הוא דחה את הצעת אחיו להישאר בארץ ישראל ולקבל נחלה משל עצמו.
הוא שב לאדסה בשנת 1100 והמשיך למשול ברוזנות עד למותו בירושלים של אחיו.
לאחר מותו של גוטפריד ביולי שנת 1100, הוזמן בלדווין על ידי האצילים שתמכו במיסוד ממלכה חילונית בירושלים לרשת את מקומו.
הוא העביר את השליטה באדסה לידי בן דודו בלדווין מבורק ויצא לדרכו דרומה.
בדרך לירושלים נתקל בלדווין במארב שהציב לו סולטאן דמשק דוקאק בקרבת ביירות.
מהקרב שהתפתח במקום יצא בלדווין כשידו על העליונה, והוא המשיך לכיוון ירושלים, אליה הגיע לבסוף בחודש נובמבר.
בהגיעו לירושלים נתקל בלדווין בהתנגדות מצד יריבו הוותיק טנקרד, נסיך הגליל, שחבר לפטריארך של העיר, דגובר מפיזה, כדי להדיח את בלדווין ולהקים בירושלים ממלכה דתית.
בלדווין העדיף שלא להתעמת עם טנקרד ועמיתיו, ובמקום להישאר בירושלים יצא מיד למסע כיבושים במצרים, מסע ממנו הוא שב רק בסוף חודש דצמבר.
הפטריארך סירב להכתיר את בלדווין בירושלים, מפאת חילוניותה של העיר, ולכן, בחג המולד של שנת 1100, בטקס שנערך בכנסיית המולד בבית לחם, הוכתר בלדווין למלכה הראשון של ממלכת ירושלים על ידי הפטריארך בעצמו, שוויתר בינתיים על ההתנגדות לממלכה החילונית.
המאבק בין בלדווין לראש הכנסייה המקומית בירושלים לא תם עם ההכתרה.
באביב 1101 התגלע ויכוח בין השנים לגבי גודל התרומה אותה צריכה הפטריארכיה להרים לטובת הממלכה, מגינת הגביע הקדוש.
בלדווין גרם להשעייתו של הפטריארך הסרבן מתפקידו על ידי צו אפיפיורי, ושנה לאחר מכן גרם לסילוקו המלא מהתפקיד.
בשנת 1101 יצא בלדווין למספר מסעות להרחבת השטח של ממלכתו החדשה.
הוא כבש את ארסוף וקיסריה בעזרתו של הצי של עיר המדינה האיטלקית ג'נובה, ובתמורה לעזרה נתן לגנואזים את הזכות להקמת רובע מסחרי בכל אחת מהערים שנכבשו, כמו גם מיסוד ארכיבישופות גנואזית בקיסריה.
בחודש ספטמבר הביס בלדווין את הכוחות המצריים בקרב רמלה הראשון.
אולם זמן קצר לאחר תחילת הקרב הגיעו שמועות לירושלים כי הצבא הצלבני הובס ובלדווין עצמו נהרג תוך כדי הלחימה.
טנקרד, יריבו של בלדווין החל מבצע הכנות לקראת מינויו כעוצר בממלכה, אולם זמן קצר לאחר מכן שב בלדווין לירושלים והזים את השמועות אודות מותו.
בשנת 1102 ערך בלדווין קרב נוסף מול המצרים ברמלה, קרב בו ניצחו המצרים אשר השמידו את מרבית צבאו של בלדווין והרגו רבים מאציליו.
בלדווין עצמו ברח על גבי סוסתו גאזאלה לארסוף.
מאחר שכל צבאו אבד לו, והמצרים היו קרובים למקום מחבואו, העדיף בלדווין שלא להסתכן ביציאה מהחומות הבטוחות של ארסוף, ובמקום זאת, הוא הושט בידי שודד ים אנגלי על גבי דוברה ליפו ומשם יצא בחשאי לירושלים.
המצרים גילו את מזימתו של בלדווין, וטמנו לו מארב, בלדווין אמנם נפל בפח שנטמן לו, אך הצליח, בעזרת קומץ מאנשיו, לגבור על המצרים ולשוב לירושלים.
בשנת 1103 הטיל בלדווין מצור על העיר עכו, מצור שלא צלח כיוון שהעיר זכתה לאספקה דרך הים, מידי הצי המצרי.
באותה שנה, פדה בלדווין את הכופר של בוהמונד הראשון נסיך אנטיוכיה, שישב בכלא הטורקי.
בוהמונד לא היה אהוב על בלדווין, אך היה עדיף עליו בהרבה על פני טנקרד, ששימש כעוצר באנטיוכיה בזמן כלאו של הנסיך.
בשנה שלאחר מכן שב בלדווין לנסות לכבוש את עכו, כשהפעם הוא נוחל הצלחה בעזרתם החוזרת של אנשי ג'נובה.
בשנת 1105 נערך קרב מוצלח נוסף מול המצרים ברמלה.
בשנת 1109 שימש בלדווין כבורר בקרב מועצת האצילים הצלבנים שצרו על העיר טריפולי (בלבנון של ימינו), והכריח את טנקרד למשוך את דרישתו להתמנות לרוזן העיר כאשר זו תיפול בידי הצלבנים.
עם נפילת חומות העיר הוקמה במקום רוזנות טריפולי שראשיה הכירו תודה לבלדווין על שבחר בהם כרוזנים.
בשנת 1110 נכבשה ביירות בשיתוף פעולה שלישי של בלדווין והצי הגנואזי.
לאחר כיבוש העיר יצא בלדווין צפונה לאדסה כדי לעזור לשליטיה הצלבנים בעמידתם מול המצור שהטיל עליהם מאוודוד שליט מוצול.
בשובו מאדסה כבש בלדווין את צידון בעזרתו של זיגורד הראשון מלך נורווגיה.
הוא עזר לטנקרד לכבוש לעצמו נחלה בצפונה של סוריה, אולם נכשל בכיבוש העיר צור.
בשנת 1113 עמד בלדווין בראש צבאו בפני פלישה נרחבת של שליטי מוצול ודמשק.
ממלכת ירושלים עמדה בפני קריסה, ורק חיל משלוח שהגיע מאנטיוכיה יחד עם עולי רגל מאירופה הכריע את המצב לטובת בלדווין ואנשיו.
לאחר שוך הקרבות נשא בלדווין לאישה את , וזאת לאחר שבשנת 1108 נטש את אשתו הארמנית בטענה כי היא לא שמרה לו אמונים, אולם שמועה שעשתה לה כנפיים בממלכה גרסה שנטישת אשתו באה לאחר שהאחרונה נאנסה בעת מסעה מעיר הולדתה לירושלים על ידי שודדי ים.
מקובל להניח כי נישואיו של בלדווין לבת אצולה ארמנית הפסיקו לשרת את מטרותיו הפוליטיות עקב הריחוק בין ממלכתו לארמניה והחוסר בצורך בנשיאת חן בעיני נתינים ארמנים עקב כך שבירושלים של אותה התקופה לא היו כלל תושבים ארמנים.
בהסכם נישואיו החדש של בלדווין נחתם כי במקרה שהוא ואשתו החדשה יהיו חשוכי ילדים, ימונה רוג'ר מסיציליה, בנה של אדלזיה מנישואיה הראשונים, כיורש הרשמי למלך.
מבחינה טכנית היו נישואיו השלישיים של בלדווין בגדר נישואים ביגמיים, וזאת מכיוון שאשתו הקודמת ארדה המשיכה לחיות במנזר בירושלים לאחר גירושה מחצר המלכות.
עניין זה המשיך לעמוד בעוכרו של בלדווין למשך כל ימיו.
בשנת 1115 ערך בלדווין מסע כיבושים באזור עבר הירדן ובנה את מבצר מונראל.
הוא הזמין את התושבים הנוצרים שבאזור לעבור לירושלים וזאת כדי להגדיל את אוכלוסיית עירו, שמרביתה נטבחה בעת מסע הצלב הראשון.
בשנת 1117 הוא הקים את טירת סקנדליון בקרבת צור שהייתה עדיין תחת שליטה מוסלמית.
בשנת 1117 נפל בלדווין למשכב.
הוא היה משוכנע כי מחלתו היא עונש משמיים על חטא נישואיו הביגמיים לאדליזה, ובניסיון לרצות את האל שלח את אשתו מעל פניו חזרה לסיציליה למורת רוחה הרבה.
בשנת 1118 הוא ניהל מסע כיבושים נוסף לדרום ממלכתו, והגיע עד לעיר פאראמה שבדלתת נהר הנילוס (לאחר התייבשות הזרוע הפלוסית של הנילוס, נמצאים שרידי העיר בצפון סיני).
לפי ההיסטוריון מתעד מסע הצלב הראשון פולקו משארטר: "אז הלך הוא יום אחד על גדת הנהר אותו מכנים היוונים "נילוס" והעברים "גיחון", בקרבת העיר, ונהנה מקרבתם של חבריו.
אביריו השתמשו ברומחיהם ללכידת דגים ואת השלל השיבו עימם אל מחנהם שם אכלו אותו בתיאבון רב.
אז חש המלך בקרביו ייסורים עזים מפציעת עבר, והוא נחלש עד מאוד." ההיסטוריון בן המאה ה-17 תומאס פולר תיאר את המקרה בצורה תמציתית יותר: "הוא תפס דגים רבים, כמו גם את מותו באכילתם".
בלדווין החולה הובהל חזרה לירושלים אך נפטר בדרכו לשם בכפר אל עריש ב-2 באפריל 1118.
לאחר מותו הוצעה ממלכתו של בלדווין לאחיו אוסטס השלישי , אולם הוא סירב לקבלה מאחר שהדבר היה כרוך בעקירה מביתו שבבולון ועריכת מסע מסוכן עד מאוד עד לירושלים.
תחתיו הומלך בן דודו של בלדווין, רוזן אדסה בלדווין מבורק שקיבל את התואר "בלדווין השני מלך ירושלים".
במאה ה-16 תועדה מצבת קברו של בלדווין הראשון בכנסיית הקבר.
על המצבה נכתב: "המלך בלדווין כיהודה המקבי / תקוות המולדת, עוז הכנסייה, וכבוד השְניים / אשר פחדו והביאו לו מס / קידר, מצרים, דן ודמשק רוצחת אדם / מה רב הכאב שהוא סגור בקבר כה קטן".
חיבורו של פולקו משארטר "ההיסטוריה הירושלמית" (Historia Hierosolymitana) מהווה את מקור המידע האמין ביותר אודות תקופת שלטונו של בלדווין הראשון.
פולקו תיאר את בלדווין כממשיך דרכו של יהושע בן נון, "יד ימינו של עמו, ואימת יריביו".
ההיסטוריון ויליאם מצור תיאר אותו כממשיך דרכו של המלך שאול.
ויליאם, שלא הכיר את בלדווין אישית כפי שהכירו פולקו, השאיר תיאור מדויק למדי של דמותו של בלדווין:
"נאמר עליו כי הוא היה גבוה עד מאוד, תמיר בהרבה מאחיו.
גון פניו בהיר ושערות ראשו וזקנו העבות חומות וכהות.
אפו היה נשרי ומעוקם ושפתו העליונה נדמתה כמקובעת למקומה.
לסתו התחתונה נסוגה מעט, אולם לא בצורה כזו שהדבר יחשב לפגם.
הוא בורך באומץ רב והיה בעל הופעה ודיבור חמורי סבר.
הוא היה תמיד עטור באדרת שכיסתה את כתפיו.
[הוא] לא היה כבד גוף אך גם לא צנום יתר על המידה כי אם בעל מידת גוף ממוצעת.
מומחה בשימוש בנשק וקל תנועה ברוכבו על גב סוסתו, הוא היה פעיל ושקדן בכל נושא אליו הוא נדרש".
לאחר נישואיו בשלישית נפוצה שמועה כי בלדווין הוא הומוסקסואל, וזאת כיוון שלא הביא ילדים לעולם.
ימת ברדוויל שבחצי האי סיני קרויה על שמו (ברדוויל היה הכינוי בו כינו אותו דוברי הערבית) מאחר שלפי האגדה שם נפח את נשמתו בדרכו ממצרים חזרה לירושלים.
בלדווין מבורק היה רוזנה השני של רוזנות אדסה ומלך ממלכת ירושלים השלישי.
בלדווין היה בנם הבכור של הוגו דוכס רֶתֶל ואשתו מליסנדה, בתו של גי (גווידו) הראשון ממונלרי.
הוא נחשב כבן דודם של גוטפריד מבויון ובלדווין מבולון, אולם הוא לבטח לא היה בן של אחד מדודיהם, והקרבה האמיתית ביניהם מעולם לא התבררה.
בעת ההתארגנות למסע הצלב הראשון עזב בלדווין את ביתו והצטרף בשנת 1096 לגוטפריד ובלדווין כאחד ממנהיגי המסע.
לאחר מסע הצלב הראשון הפך בלדווין מבולון לרוזן אדסה, בעוד בלדווין מבורק חבר לבוהמון מטרנטו, נסיך נסיכות אנטיוכיה ושירת תחתיו כשגריר מקשר בין אנטיוכיה ואדסה.
בשנת 1100 עם נפילתו של בוהמון בשבי הטורקים הדנישמנדים מונה בלדווין מבורק לעוצר הנסיכות, אולם כעבור זמן קצר הוא נבחר לרוזן אדסה לאחר שבלדווין מבולון התמנה כמלך ירושלים בעקבות מותו של אחיו גוטפריד.
בשנת 1101, בהתאם למדיניות הנהוגה באותה התקופה לפיה שליט זר נושא בת אצולה מקומית כדי לחזק את הקשר עם נתיניו, נשא בלדווין לאישה את מורפיה ממליטנה, ביתו של הנסיך הארמני גבריאל ממליטנה.
הוא עזר בגיוס הכופר לשחרור בוהמון מהכלא הטורקי, וזאת מפני שהעדיפו על פני אחיינו ומי שהחליף אותו כעוצר באנטיוכיה, טנקרד.
בשנת 1102 הגיש בלדווין מבורק את עזרתו לבלדווין מלך ירושלים בקרב מול המוסלמים המצרים באשקלון.
בשנת 1104 פלשו המוסלמים הסלג'וקים לאדסה, ובלדווין, מתוגבר בחיל משלוח מנסיכות אנטיוכיה, יצא לעומתם בראש צבאו.
בקרב שהתפתח, אשר מכונה קרב חרן , נחלו הצלבנים מפלה עצומה ובלדווין עצמו נפל בשבי.
את מקומו כרוזן אדסה מילא טנקרד כעוצר.
לאחר שוך הקרבות העדיפו טנקרד ובוהמון להחליף את השבויים המוסלמים שבידיהם תמורת כסף, ולא תמורת שחרורו של בלדווין, שהוחזק בשבי בעיר מוסול עד לשנת 1108, אז שוחרר תמורת 60,000 דינרים אותם שילם ז'וסלין מקורטני .
לאחר שובו של בלדווין לאדסה סירב טנקרד לפנות את מקומו כשליט, ובלדווין ריכז סביבו את תמיכתם של הביזנטים, הארמנים ואפילו הסלג'וקים, והכריח את טנקרד בכח הזרוע לוותר על כיסאו.
בשנת 1109, לאחר שהשלים בלדווין עם טנקרד, נלחמו השנים בקרבות הכיבוש של טריפולי.
עם מותו של בלדווין הראשון בשנת 1118 הוצע כתר המלך לאחיו הגדול, אוסטס השלישי רוזן בולון , אולם האחרון התעכב בקבלת ההחלטה האם לעזוב את צרפת ולבוא למלוך בירושלים.
בזמן זה הפעיל ז'וסלין מקורטני לחץ רב להעביר את המלכות לידיו של בלדווין, וזאת חרף גירושו של ז'וסלין מאדסה על ידי בלדווין רק חמש שנים קודם לכן.
לאחר שאוסטס סירב לקבל את הכתר, הוכתר בלדווין מבורק ב-14 באפריל 1118 כבלדווין השני, מלך ירושלים.
זמן קצר לאחר ההכתרה פלשו אל הממלכה בו זמנית כוחות סלג'וקים מסוריה וכוחות פאטימים ממצרים.
בלדווין, בהראותו נכונות ומוכנות להגנה על ממלכתו החדשה, הניס את הפולשים ללא קרב.
בשנת 1119 פלשו הסלג'וקים לנסיכות אנטיוכיה ובלדווין יצא צפונה בראש צבאו להגיש את העזרה הנדרשת.
רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה לא המתין להגעת התגבורת ויצא לקרב אותו כינו הצלבנים מאוחר יותר "קרב אגר סאנגויניס" ("שדה הדם").
על אף המפלה האיומה שנחל הצבא האנטיוכי, העיר שוקמה בעזרתו של בלדווין שמינה את עצמו לעוצר, ושנה אחת מאוחר יותר הדף בלדווין את הסלג'וקים הרחק מהנסיכות.
בשנת 1120 כינס בלדווין את "מועצת שכם" בה ניסח את חוקיה הראשונים של הממלכה וקיבע את מעמדם החוקי של המסדרים הצבאים בה.
בשנת 1122 נפל ז'וסלין מקורטני, מחליפו של בלדווין כרוזן אדסה, בשבי המוסלמי.
בלדווין מיהר לאדסה ומינה עצמו כעוצר ברוזנות, אולם זמן קצר לאחר מכן, בעודו מסייר לאורך גבולות הרוזנות נפל גם הוא בשבי המוסלמי.
אסטאש גרנייה מונה כעוצר ממלכת ירושלים והדף בהצלחה מתקפה מצרית שניסתה לנצל את העדרו של המלך.
בשנת 1124 נמלטו ז'וסלין ובלדווין מהשבי בעזרתם של הארמנים.
לאחר שובו לירושלים כינס בלדווין את כוחות הצלבנים בכל הטריטוריות הנוצריות ויצא ב-1125 אל מול הסלג'וקים בקרב אעזאז .
למרות עדיפותם המספרית של הסלג'וקים הצליח בלדווין להכריעם בקרב, וחידש את הגדוּלה הצלבנית של הימים שלפני קרב "שדה הדם".
אלמלא מאבקים פנימיים שניטשו בין אנטיוכיה ואדסה היה מתאפשר כיבוש העיר חלב בידי בלדווין.
מכל מקום, זמן קצר לאחר מכן התאחדו חלב ומוסול תחת שלטונו של הסולטאן זנגי בשנת 1128, והרעיון לכיבוש חלב נגנז.
מאחר שלא עמדו לרשותו האמצעים לכיבוש חלב או מוסול, פנה בלדווין בשנת 1129 למתקפה על דמשק בה שיתף פעולה עם האבירים הטמפלרים, אולם בהתקפה זו לא זכה לאף הצלחה.
אחד ממובילי ההתקפה על דמשק היה חתנו של בלדווין פולק החמישי מאנז'ו.
בלדווין ואשתו מורפיה ממליטני לא הולידו אף לא בן זכר אחד, אולם במרוצת השנים נולדו לזוג ארבע בנות: מליסנדה, אליס , הודיירנה ואיובטה .
בשנת 1129 הכריז בלדווין על מליסנדה כיורשתו החוקית וסידר את נישואיה לפולק.
בנותיו האחרות אליס והודיירנה נישאו לשליטי המדינות הצלבניות בוהמון השני מאנטיוכיה ורמון השני מטריפולי בהתאמה.
בתו הצעירה, איובטה, הפכה לנזירה ושרתה ככזאת במנזר של כנסיית סנטה אנה, ובהמשך קודמה לתפקיד אם המנזר על שם לזרוס הקדוש בבית עניה.
בשנת 1131 נפל בלדווין למשכב ומת ב-21 באוגוסט של אותה השנה.
הוא נקבר בכנסיית הקבר בירושלים וקברו השתמר שם עד לשרפה שהתחוללה במקום בשנת 1808, אז הוסר הקבר במסגרת עבודות שיקום שערכה במקום הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
בתו מליסנדה עלתה לשלטון תחתיו והוכתרה יחד עם פולק בעלה ב-14 בספטמבר שנת 1131.
ויליאם מצור תיאר את בלדווין כ"אדם אדוק הניכר בנאמנותו ובניסיונו העצום בתחום הצבאי" והוסיף כי הוא זכה לקבל את הכינוי "הקוצני".
בלדד השוחי הוא שם העט של כותב המדור "חוזר עם תשובה" ב"מוסף כלכליסט", וכתב בעבר את המדור "שאל בני ונענע" באתר האינטרנט "נענע".
מדוריו של בלדד עוסקים בעיקר בתשובות לשאלות מגוונות ואף מוזרות, שהופנו אליו בדואר אלקטרוני.
השוחי עונה על השאלות תוך הסברים יחסית פשוטים ולעיתים בנימה הומוריסטית.
בדרך כלל בלדד השוחי כותב תשובות ארוכות תוך הבאת סימוכין.
עם זאת, במספר תשובות שסיפק לא הובאו די סימוכין, מה שגרם לכך שאצל חלק מהקוראים הוטל צל על אמינות הדברים ואז ענה "השוחי" בעצמו לשאלה שהופנתה אליו "מה המקורות לתשובותיו?".
המדור קיבל את ההשראה ממדורו של ססיל אדמס, והשוחי מונה מדור זה בין מקורותיו, יחד עם ויקיפדיה האנגלית והעברית, מילון הספקן, האתר סנופס ועוד.
הכינוי הוא על שם בלדד השוחי, אחד מרעי איוב.
זהותו האמיתית של בלדד אינה ידועה.
הועלו השערות שונות לגבי זהותו של השוחי, אך אף אחת מהן לא אומתה.
פרסומו הראשון של בלדד השוחי היה מדור שאלות ותשובות באתר האינטרנט "נענע" בשם "שאל בני ונענע".
שם המדור הוא משחק מילים המשלב משפט מתוך המערכון "הכה את המומחה" של הגשש החיוור עם שם האתר.
במדור התפרסמו החל מנובמבר 2003 במשך כשנתיים בערך 300 טורים.
המדור אינו פעיל יותר, אך ניתן לגשת לכל השאלות והתשובות מן העבר.
המדור היה ועודנו פופולרי בין קוראי "נענע" וקוראים אחרים.
לאחר שהשוחי הפסיק לכתוב את המדור ועד נובמבר 2011, פעל באתר "נענע" מדור דומה באופיו בשם "דברים שיורמים יודעים", בעריכתו של יורם שורק.
בין ינואר 2010 ליולי 2016 הופיע במוסף כלכליסט מדור במתכונת דומה בשם "חוזר עם תשובה", שאותו חיבר בלדד השוחי, במדור פורסמו 327 טורים.
במרץ 2011 פרסם בלדד השוחי ספר חידות בשם "שקרן, שחמטאי ומטבע זהב" בהוצאת מפה.
בלדווין הרביעי מלך ירושלים (Baldwin IV of Jerusalem, 1161 – 16 במרץ 1185) ידוע בתור "המלך המצורע", היה מלך ממלכת ירושלים בשנים 1185-1174. בלדווין הרביעי מלך בדור האחרון של הממלכה הצלבנית והיה המלך האחרון המשמעותי של ממלכת ירושלים.
בולדווין נולד באמצע שנת 1161. הוריו היו אמלריק, אז הרוזן של יפו ואשקלון, ואגנס מקורטנאי.
הסנדק של בולדווין היה דודו מצד אביו, המלך בולדווין השלישי, שהתלוצץ שמתנת ההטבלה שלו היא ממלכת ירושלים.
המלך היה צעיר ונשוי לאחרונה, מה שגרם להצטרפות של אחיין להיראות בלתי סבירה; אולם בולדווין השלישי מת ללא ילדים בשנת 1163. אמלריק היה יורשו, אך אצילי הממלכה התנגדו בתוקף לאשתו של אמלריק, אגנס.
בית המשפט אילץ את אמלריק להסכים לביטול נישואיו על רקע קרבה כדי להתקבל למלך.
אמלריק הצליח לגרום לילדים שלו ושל אגנס, סיבילה ובולדווין, להכריז על חוקים למרות הביטול.
בולדווין גדל ללא אם, שכן עד מהרה נישאה בשנית, ורק ראתה את בולדווין בהזדמנויות פומביות.
הוא גם ראה רק לעיתים רחוקות את אחותו, סיבילה, שגדלה במנזר הקדוש לזרוס על ידי דודתם איובטה.
בגיל שש לבולדווין הייתה אם חורגת, מריה קומנה, שאיתה לא היה קרוב.
המלכה הייתה אישה שאפתנית שכנראה ראתה בבולדווין מכשול בפני ילדיה שלה.
ממלכת ירושלים ונסיכויות צלבניות אחרות, אף שהוקפו במדינות מוסלמיות ערביות, נשלטו על ידי פרנקים, קתולים דוברי צרפתית שהגיעו לאגן הים התיכון ממערב אירופה ונותרו מערביים בתרבותם.
אמלריק הבטיח שבולדווין, כיורש העצר של הממלכה, יקבל חינוך טוב.
הנסיך בן התשע נשלח לגור עם ויליאם מצור, ארכיבישוף מתוחכם ומלומד שהיה מפורסם בשל לימודו.
וויליאם שם לב שבניגוד לילדים אחרים במגרש המשחקים, בולדווין לא בכה כשצבטו אותו על ידי בני גילו.
לאחר זמן מה התברר למורה כי בולדווין אינו יכול לחוש כאב בזרועו הימנית.
המלך שכר ערבים לטפל בבולדווין וללמד אותו רכיבה על סוסים, מיומנות חיונית לאציל פרנקי.
עם תחושה ביד אחת בלבד, בולדווין היה צריך ללמוד לשלוט בסוס בקרב באמצעות הברכיים שלו בלבד, ושולט ברכיבה למרות הנכות.
היה חשד לצרעת, אך עדיין לא היו תסמינים נראים לעין והרופאים היססו לאבחן בגלל הסטיגמה שאיתה יתמודד הילד.
אילו האבחנה התקבלה כשהיה ילד, ייתכן שבולדווין היה נדרש על פי חוק להיכנס למסדר לזרוס הקדוש, מסדר צבאי המורכב מאבירים ואנשי מלוכה הסובלים ממחלות.
כמתבגר, בולדווין היה נחוש ואופטימי לנוכח מחלתו.
הוא ירש מאביו את מראו הטוב, מבנה גופו ואופן הליכתו והבעתו.
בולדווין למד מהר, אבל הוא גמגם.
הוא נהנה להקשיב לסיפורים ולשיעורי היסטוריה.
המורה שלו, וויליאם, העיר על זיכרונו המצוין של בולדווין, וקבע שהוא לא שכח לא טוב לב ולא קלות שעשו לו אחרים.
אמלריק ניסה לגרום לסיבילה להינשא לרוזן הצרפתי סטפן הראשון מסנצ'ר, שישלוט בממלכה כעוצר מטעמו של בולדווין אם אמלריק ימות מוקדם.
כאשר רופאים הודיעו לו שבולדווין עלול לפתח צרעת, ייתכן שאמלריק התחיל לפנטז שסיבילה וסטיבן יהיו מלכים במקום בולדווין.
ביוני 1174 מת אמרליק מדיזנטריה.
הוא מת ב-11 ביולי והותיר אחריו יורש קטין, כפי שחשש שיקרה.
כמצורע לא אמור היה בלדווין הרביעי למלוך זמן רב ולהעמיד יורשים, עובדה שתרמה להיווצרות תככים ומחלוקות פוליטיות בחצר המלוכה באשר לזהות היורש.
מונו לו שני עוצרים, הראשון שבהם היה מילו מפלנסי, לורד מונראל ושליט נסיכות עבר הירדן והשני היה רמון השלישי מטריפולי.
על אף מחלתו התמודד בלדווין הרביעי בגבורה מול צבאו של צלאח א-דין, ואף ניצח בארבעה קרבות.
לקרב האחרון שלו בקרק נישא המלך על גבי אלונקה.
בהגיעו לפרקו, יצא בלדווין הרביעי למסע פלישה לדמשק ולבקעה שבלבנון, ותכנן מתקפה על בסיס הכוח של צלאח א-דין במצרים.
בנובמבר 1177 הביסו בלדווין ורנו משטיון את כוחות צלאח א-דין בקרב גזר.
בשנת 1179 בשעה שהוביל פשיטה לשם שוד בקר באזור הבניאס, הופתע על ידי כוחות צלאח א-דין במקום ובקושי הצליח לחמוק מן הקרב.
באותה שנה הוביל פלישה לעבר מארג' עיון, אך צבאו נלכד בידי הכוח העיקרי של צלאח א-דין.
המלך, שבשל מחלתו לא יכול היה לרדת מסוסו ללא עזרה, הופל מעל הסוס והיה צריך להתפנות משדה הקרב על גבו של אביר אחר.
בקיץ 1180 השיא בלדווין את אחותו סיבילה לגי דה ליזיניאן.
גי נקשר בעבר לרנו משטיון, שניצל עתה את אחיזתו בכָּרָךּ כדי לפשוט על שיירות המסחר הנעות בין מצרים לדמשק.
לאחר שצלאח א-דין הגיב בתגמול על פשיטות אלה מינה בלדווין, עתה כבר עיוור וחסר יכולת ללכת בגלל מחלתו הקשה, את גי דה ליזיניאן לעוצר המלוכה.
אך ב-1183, כאשר יצא בלדווין להסיר מצור שצלאח א-דין הטיל על כרך, סירב גי ללחום נגד צבאות המוסלמים ואלה נסוגו ללא הפרעה.
כתוצאה מכך הדיח בלדווין את גי מתפקידו כעוצר.
מלוכה משותפת עם בלדווין החמישי ומותו
בולדווין מינה כיורשו את אחיינו בן החמש, בנה של סיבילה, בתמיכת רבים מן הברונים בממלכה.
הילד הוכתר בשנת 1183 כשליט לצד בלדווין הרביעי, ושמו נקבע כבלדווין החמישי.
בראשית 1184 ניסה בלדווין לבטל את נישואי סיבילה אחותו לגי דה ליזיניאן, אך נכשל.
מסעות המלחמה האחרונים ומאבקי חצר המלכות החלישו את בלדווין הרביעי מאוד.
הוא נפטר בירושלים באביב 1185 ממחלת הצרעת.
כצפוי, ירש בלדווין החמישי את דודו, ורמון השלישי, רוזן טריפולי שימש כעוצר.
הוא גולם על ידי אדוארד נורטון בסרט ממלכת גן עדן משנת 2005.
בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה המכונה "זרוע הברזל" (מת ב- 879).
בלדווין היה בנו של אודוקאר, הממונה על היערות מטעם לואי החסיד מלך הפרנקים, וירש תפקיד זה עם מות אביו בשנת 837. הוא נודע כלוחם נועז ובשל כך זכה לכינוי "זרוע הברזל".
הוא השתתף בקרב פונטניי ( 25 ביוני 841) לצדו של לותאר, שהפסיד במערכה נגד שני אחיו שארל הקירח ולודוויג הגרמני (כולם בניו של לואי החסיד שנפטר ב-840).
בדצמבר 862 בלדווין ברח עם אהובתו יהודית (שהייתה בתו של שארל הקירח שהפך בינתיים למלך פרנקיה המערבית) ונשא אותה לאישה בסתר.
שארל הקירח סירב להכיר בנישואים אלה, ומועצת הבישופים שהתכנסה בעיר סואסון הטילה חרם על בלדווין.
יהודית ובלדווין נסעו לרומא לבקש את עזרתו של האפיפיור ניקולאוס הראשון הגדול, שהצליח להשפיע על שארל הקירח להשלים עם נישואיהם.
ב-863 כנדוניית נישואים, העניק שארל הקירח לבלדווין את התואר רוזן פלנדריה.
בלדווין הפך ליד ימינו של שארל הקירח ולחם נגד הנורמנים.
הוא הרחיב את גבולות רוזנות פלנדריה, שהפכה לרוזנות חשובה של ממלכת פרנקיה המערבית.
הוא ביצר את הערים אראס וגנט, ואת העיר ברוז' שהפכה לבירתו ושבה הקים את כנסיית סנט דונה.
ב-877, עם מות שארל הקירח, הפכה רוזנות פלנדריה לנחלה עוברת בירושה לצאצאיו של בלדווין, החל מבלדווין השני.
הוא מת ב-879 ונקבר במנזר סן-ברטן שבעיר סנט-אומר.
מאוחר יותר עצמותיו הועברו לכנסיית סן-פייר שבעיר גנט.
"בלדה על נערי שגדל" הוא שיר שנכתב על ידי המשוררת תרצה אתר בשנת 1972, הוקדש לבנה נתן סלור והולחן על ידי סשה ארגוב.
השיר מתאר אישה בודדה הממתינה לנער שיגדל ויפרוש את אחריותו עליה, אך כשהנער גדל הוא מתחתן עם אישה אחרת ועוזב אותה.
שתי גישות שונות בתכלית לניתוח השיר: הראשונה היא הטריוויאלית וגורסת כי האישה היא נערה שהתאהבה בנער וממתינה להתבגרותו והשנייה גורסת כי מדובר באימו של הנער.
השיר בוצע לראשונה על ידי הזמרת אילנה רובינא בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת 1972. השיר יצא באותה השנה במסגרת אלבומה הראשון והיחיד "שני הצדדים" ולאחר מכן באוספים "שרה שירי אהבה" (2001) ו"תמונת רגע - מבחר משירי תרצה אתר" (2008).
מאוחר יותר ביצעו את השיר סשה ארגוב עצמו ואורה זיטנר, כחלק מאלבומם המשותף "סשה ארגוב מנגן משיריו" (1979), בו שרה אורה זיטנר בעוד ארגוב מלווה אותה בפסנתר.
גם הגבעטרון שרו את השיר בביצוע משלהם שנכלל באוספים "חמישים שנות זמר" (1998) ו"אוסף הגבעטרון - 70 השירים הגדולים מכל הזמנים" (2000).
בשנת 1998 מיקה קרני שרה את השיר בהופעה חיה שהוקלטה באלבום "כמו ציפור בחדר - מופע משירי תרצה אתר".
בשנת 2001 נתן סלור, בנה של תרצה אתר לו היא הקדישה את השיר, הקליט את השיר במסגרת אלבום אוסף בשם "רדיו ב.ל.ה דואגת" (בהפקת ארגון בלה דואגת).
השיר הופיע מאוחר יותר באלבומו "25 שעות" שראה אור בשנת 2006. סלור הקליט את השיר בליווי פסנתר, בעיבוד של הפסנתרנית אורית דוקלר, וחתם בשיר זה את אלבומו הראשון.
על אף יחוסו המשפחתי של סלור, "בלדה על נערי שגדל" הוא השיר היחיד באלבומו שנכתב על ידי מי ממשפחתו.
השיר מופיע במקומות רבים כשבסוגריים השם המשני - בלדה סלאווית.
יש דמיון מסוים בין השיר של תרצה אתר לבין "נחל שלי" של לאה גולדברג (גם הוא הולחן על ידי ארגוב, ולחן נוסף של דני ליטני)
שמופיע בספרה של גולדברג עם ההערה [סלבי] בצד סדרה של שירים שליד כל אחד מהם הערה דומה (ליטאי, יהודי, מזרחי..).
ככל הנראה הכוונה לכך שמוטיב האשה המחכה לשווא לנער המת בנחל אופיינית לבלדות עממיות סלביות (לאה גולדברג עצמה נולדה בליטא כשהייתה חלק מרוסיה ואף שהתה זמן מה ברוסיה), ותרצה אתר כתבה את שירה בהשפעתה
בלדווין החמישי, מלך ירושלים (Baldwin V of Jerusalem, 1177 – אוגוסט 1186), היה בנם של גיום ממונפראטו, רוזן יפו ואשקלון וסיבילה מלכת ירושלים.
דודו, בלדווין הרביעי, מלך ירושלים הכריז עליו כמלך במשותף בשנת 1183, ומשנת 1185 ועד למותו בשנת 1186 הוא מלך תחת פיקוח של ריימונד השלישי, רוזן טריפולי ששימש כעוצר.
מותו הביא לפני השטח את המתחים בין חצר המלוכה ואצילי הממלכה בעת שמדינת הצלבנים ניצבה בפני צבא מוסלמי מאוחד וסכנת חורבן.
הוא נולד יתום - חודשים מספר לאחר מות אביו, ומיד נקלע למערכה על קשיי הקיום של המלוכה של המדינה הצלבנית שבראשה עמד בלדווין הרביעי, מלך ירושלים שסבל מצרעת, וחסר את היכולת למשול בממלכה אלא באמצעות עוצרים שסביבם התרכזה מפלגת החצר.
בו בזמן, נשות בית המלוכה, אמו אגנס מקורטניי ואחותו סיביליה, היו מושכות בחוטים מאחורי הקלעים.
במחקר על ממלכת ירושלים מציין ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טיירמן כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם.
על מנת להבטיח את השלטון גם לאחר מותו הצפוי של בלדווין הרביעי נישאה סיביליה אחותו של המלך לגי דה ליזיניאן בשנת 1180, בהסכמתו של המלך ובתיווך של אמו אגנס מקורטניי.
מתוך רצון לשמור על יציבות חוקית בתהליך הירושה של הכתר מול מפלגת האבירים המקומית - מפלגת האבירים בראשותו של ריימונד השלישי מטריפולי, שקידם את האינטרסים של משפחת איבלין והעמיד עצמו לרשות מריה קומננה ובתה, המועמדת אף היא לרשת את הכתר, איזבל.
בלדווין, שמצבו התדרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו, העביר את השליטה והפיקוד על הצבא לידי גיסו גי דה ליזיניאן.
הצבאות עמדו זה מול זה סמוך למעיין חרוד, עד שהמוסלמים נסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים.
בסוף חודש נובמבר 1183 הוכתר בלדווין החמישי כמלך ירושלים בכנסיית הקבר.
לאחר ההכתרה יצאה תהלוכה להר הבית ובליאן מאיבלין נשא את המלך-ילד על ידיו על מנת שתושבי ירושלים יוכלו לחזות במלכם החדש.
בהר הבית ערכו הבורגנים של ירושלים סעודת פאר ואירחו את המלך ואצילי החצר.
בלדווין הרביעי כינס אספה של אצילי המדינה בה נקבעו סדרי העוצרות של הממלכה, ריימון השלישי הוכרז כעוצר בשמו של בלדווין החמישי הקטין והאפוטרופסות על הילד נמסרה לידי ז'וסלין דה קורטני, דודו של המלך מצד האם.
בעת העוצרות נמסרו מצודות הממלכה לידי המסדרים הצבאיים.
באותה אספה נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויות של האחיות הטוענות לכתר סיביל ואיזבל.
סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה.
בשנת 1184 יצא צבא מוסלמי גדול ממדים מכל רחבי האימפריה האיובית החדשה לכבוש את מבצר כרכ.
צבא צלבני פרץ את המצור והכריח את המוסלמים לסגת – שוב – תוך שהם זורעים הרס בשומרון, המאמץ המוסלמי הסתיים בבושה ושני הצדדים שהגיעו לאפיסת כוחות.
עם מות המלך בלדווין הרביעי הוסכם בשנת 1185 על שביתת נשק לתקופה של 4 שנים.
בשנת 1186 נפטר לפתע בלדווין החמישי בגיל תשע בלבד ונקבר בכנסיית הקבר.
מותו של בלדווין החמישי עורר לפעולה את מפלגת חצר המלוכה, שניצלה את מעמדה החוקי של סיביל כיורשת חוקית לכתר על מנת לקדם את בעלה גי דה ליזיניאן כטוען לכתר.
מול עמד ריימון השלישי שכינס מועצת אצילים בשכם והציע להכתיר את איזבל בתה של מריה קומננה ובעלה אונפרוא הרביעי כשליטים של ממלכת ירושלים.
מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, במקביל פעלו אצילי החצר במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה והכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות ז'ראר דה רידפור , מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של ריימון השלישי.
בשלב זה לא ניתן היה לעצור את המומנטום של מהפכת הבזק וב-20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים.
ריימון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה, בעוד מפלגת האצילים המקומית מתפוררת וראשיה נשבעים אמונים למלך החדש, תחת לחץ הנסיבות ומחשש (מבוסס) כי גי דה ליזיניאן יפעל לנשל אותו בכוח ממעמדו ונכסיו, כרת ריימון השלישי ברית והסכם שביתת נשק נפרד עם צלאח א-דין ובכך הכתים עצמו לעולמים כבוגד.
בלדה מספר 2 בפה מז'ור, אופוס 38 (המכונה גם "La gracieuse"), נכתבה על ידי המלחין הפולני פרדריק שופן בין השנים 1836–1839 בנואן שבצרפת ובאי הספרדי מיורקה.
את היצירה הקדיש שופן לרוברט שומאן, לאחר ששומאן הקדיש עבורו את יצירתו Kreisleriana אופוס 16. כינויה של היצירה "La Gracieuse", הוענק לה על ידי העורך האנגלי וסל, מבלי שזה התייעץ עם שופן.
פסנתרנים ומוזיקולוגים בולטים, ביניהם שומאן, ביקרו את היצירה וטענו כי היא גאונית פחות מן הבלדה הראשונה של שופן.
קיימת מידה מסוימת של חוסר הסכמה באשר להשראתה.
קיימת הטענה כי היא נכתבה בהשראת שירו של אדם מיצקביץ', Świtezianka, אולם טענה זו איננה מבוססת ולעיתים היא מיוחסת גם לבלדה השלישית של שופן.
הבלדה בנויה משני נושאים קונטרסטים מאוד.
היא נפתחת בשקט ובעדינות עם הנושא הראשון בסולם פה מז'ור.
הנושא מתקדם במהירות למלודיה תחת ההנחיה "sotto voce" (שפירושה "בשקט").
המודולציה המסכמת חלק זה מובילה למעבר לסולם לה מינור, והחלק הראשון דועך בהדרגה עם מספר חזרות של התו לה ביד ימין.
הנושא הבא, בניגוד גמור לקודם, סוער מאוד ונפתח עם ההנחיה "presto con fuoco" (שפירושה "מהר מאוד עם אש").
חלק זה במקום להיות במינור היחסי של פה, הוא בסולם לה מינור.
היצירה חוזרת במהרה לקצב ולסגנון המקורי שלה והנושא הראשון שב ומתפתח.
שופן משלב כאן וריאציות על המלודיה אשר אינן קיימות באקספוזיציה הראשונית של היצירה.
התפתחות זו מתקדמת עד להופעתו החוזרת והמסכמת של הנושא השני "presto con fuoco".
הפעם גם הוא מתפתח ומסתיים באופן פתאומי.
הנושא הראשון מהדהד אז פעם נוספת, אך הפעם לא בסולם פה מז'ור כי אם בלה מינור (הסולם של ה-presto) והיצירה דועכת בהדרגה מבלי לשוב לדרגת הטוניקה שלה.
כתב היד של היצירה נתרם ב-1918 לקונסרבטואר של פריז על ידי קאמי סן-סנס, והוא שמור כיום בספרייה הלאומית של צרפת.
בלדה לאישה הוא שיר שנכתב על ידי המשוררת תרצה אתר בשנת 1977, והולחן על ידי משה וילנסקי.
שיר זה היה כפי הנראה השיר האחרון שכתבה, ויש הרואים בו ניבוי לסיום חייה.
את השיר כתבה אתר להצגה "ארבע נשים" שנעשתה לפי מחזה פרי עטהּ של פאם ג'מס (Pam Gems), שאותו תרגמה קודם.
השיר, המדבר בגוף שלישי על אישה, מתאר פרידה וצער רב.
הוא מורכב משלושה בתים, שכל אחד מהם מסתיים במילים "הכל נגמר".
הבית הראשון, הנפתח במילים "אפילו ענני הגובה" מתאר את תקופת הקיץ, בה מופיעים ענני גובה.
הבית השני, הנפתח במילים "אפילו ענני אוקטובר, הסגולים אל מול שקיעה" מעיד על תקופת הסתיו.
ואילו הבית השלישי נפתח במילים "אפילו הספרים בחדר, הסגור והעצוב".
מוטיב חוזר בשיר הוא החבצלות, צמח בר הגדל באזורי החוף והנגב.
חבצלות הבר הפורחות במחזוריות, מוזכרות בכל בית בשיר כחלק מהטבע והנוף, והן הַנְגָּדָה להמשך, המציין כי "הכל נגמר".
תרצה אתר הושפעה כנראה משירה של המשוררת האמריקאית סילביה פלאת' "פרגים באוקטובר" (Poppies in October), כפי שהראתה נגה אלבלך במחקר שערכה לעיזבונה של אתר.
השיר של פלאת' נכתב על ידה באוקטובר 1962, שלושה חודשים לפני ששמה קץ לחייה, ופורסם בשנת 1965 בקובץ "אריאל".
בעזבונה של תרצה אתר התגלה תרגום של השיר, שנעשה כנראה בסמוך למועד הפרסום שלו.
השורה הראשונה בתרגומה של אתר - "אפילו ענני-השמש אינם יכולים להשתלט על הגלימות האלה" - מזכירה מאוד את שורת הפתיחה של "בלדה לאישה", שנכתבה יותר מעשור אחריו.
השיר "בלדה לאישה" נכתב למחזה "ארבע נשים" מאת פאם ג'מס (Pam Gems) שהועלה בתיאטרון הבימה, שאחת הדמויות בו מתאבדת.
תרצה אתר, שתרגמה את ההצגה, החליטה להוסיף ולכתוב שיר מקורי שיושמע בסיומה.
בטיוטה קודמת קראה המשוררת לשיר בשם "פרחי אוקטובר", והבתים בו הסתיימו במילה "אינסוף".
שלושה שבועות לפני מותה בחרה תרצה בגרסה הסופית, המוכרת כיום, ושינתה את סיום הבתים בשיר לשורה - "אך למרות הכל, הכל נגמר".
תרצה אתר בחרה במלחין משה וילנסקי להלחנת השיר.
בבוקרו של היום שבו העביר וילנסקי את השיר המולחן ל"הבימה", ב־7 בספטמבר 1977, בהיותהּ בת 36 בלבד, נהרגה תרצה אתר כשנפלה מחלון ביתה שבקומה השישית.
המשפחה טענה שהייתה זו תאונה, מאחר שיום לפני מותה נפגעה על ידי מונית, וכתוצאה מכך קיבלה טיפול של תרופות מטשטשות אשר עלולות היו לגרום לנפילתה.
לפי השערה זו, לאחר לילה של כאבים, העירו אותה בשעת בוקר מוקדמת רעשי הפועלים מבית סמוך, והיא רכנה אל החלון לבקש שקט, ואיבדה את שיווי משקלה.
אמנם, רמזים להתאבדות נמצאו בחלק משיריה.
הבולט בהם היה בשיר "בלדה לאישה".
השיר הוקלט להצגה "ארבע נשים" בביצועו של ששי קשת, והושמע בסוף ההצגה.
הצגת הבכורה עלתה ב-24 בספטמבר 1977.
בשנת 2012 הוציאה חברת NMC מארז של חמישה תקליטורים הנושא את השם בלדה לאישה.
האוסף כולל 98 שירים מהשנים הראשונות שלפני קום המדינה ועד השנים האחרונות.
שמו המלא של המארז נקרא "בלדה לאישה: נשים בזמר העברי, אנטולוגיה 1940-2011".
בלדה לאביב הבוכה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של בני תורתי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קולנוע דרום 2012, אחר-כך הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו זכה מארק אליהו לפרס על המוזיקה.
זהו השני בטרילוגית סרטיו של תורתי, נעדרי זמן ומקום.
כל אחד מהם הוא מחווה למדיום שעיצב את הווי הפריפריה הישראלית.
"הבלדה" היא מחווה למוזיקה המזרחית השורשית ולרדיו.
כל הסרט נע סביב יצירה שנקראת "סימפוניית האביב הבוכה", אותה מנגנים בסיומו.
את הבלדה מנגנים שמונה נגנים, כאשר כל אחד מהם מנגן על כלי קדום אחר: עוד, סנטור, טאר, נאי, זארב, דאריה (תופי מסגרת) וקמנצ'ה.
טאווילה, גיבור הסרט, עורך מסע לחיפוש נגנים מעולים שינגנו איתו את הבלדה, הוא הולך מכפר לכפר, מבקר בבתי המרזח המקומיים, שם מנגנים ושותים ובכל כפר הוא אוסף נגן.
בדרכו בתחנות השונות הוא נתקל בנבל (יחזקאל צ'קודה), שכל מה שמעניין אותו זה בצע כסף שמנסה לסכל את תוכניותיו.
הסרט הוא מחווה לסרטי הסמוראים.
היחס לכלי הנגינה, לאדם שבנה אותו למורה, דומה בין הנגן במזרח לסמוראי.
הסרט גם עורך מחווה למערבונים של סרג'ו לאונה, ג'ון פורד והווארד הוקס.
תשעת הנגנים הם כמו תשעת המופלאים שמלווים את הסרט לאורכו, בתי המרזח ודמות הנבל, מושפעים גם הם מהמערבונים.
עלילת הסרט מתרחשת במבני אבן.
לצורך כך תורתי צילם מבני אבן שונים באזורים שונים ברחבי ישראל: בין השאר בכנסייה בבית ג'מאל, ביפו, בבת שלמה ובבית גוברין.
חלק נכבד מהאנשים שמשחקים בסרט, הם חסרי ניסיון קודם במשחק (non-actors), והם בחלקם זמרים - אישתר, אדר גולד, דודו טסה, או נגנים - מארק אליהו, אמיר שהסר, גיל רון שמע.
את שיר הנושא 'בלדה לאביב הבוכה' כתב בני תורתי ללחן של מארק אליהו ומבצעות אותו בביצוע המקורי אישתאר ורינת בר, ביצוע נוסף מבוצע על ידי אישתאר ואדר גולד.
יוסף טאווילה, נגן הטאר האגדי של להקת "אנסמבל טורקיז" ואברהם מופרדי, כתבו את הסימפוניה "האביב הבוכה".
בערב הבכורה של השמעת הסימפוניה אירעה תאונת דרכים, טאווילה נרדם תוך כדי נהיגה, שניים מאנשי התזמורת נהרגו.
מהתאונה יצאו בחיים טאווילה, אברם מופרדי ומרגרט (זוגתו של טאווילה, שהייתה הזמרת של הלהקה) שנהפכה לנכה על כסא גלגלים.
טאווילה נשפט ונידון למספר שנות מאסר.
לאחר שחרורו מהכלא הוא נוטש את אהובתו ואת המוזיקה, פותח בית מרזח ושוקע בדיכאון.
הסרט מתאר את המתרחש עשרים שנה אחרי התאונה.
יום אחד מופיע על מפתנו של טאווילה עמרם, בנו של אברהם מופרדי, ומספר שאביו גוסס מסרטן ומבקש ממנו להקים הרכב שינגן את "האביב הבוכה".
טאווילה מחליט להגשים את משאלתו האחרונה של חברו משכבר הימים ויוצא למצוא את טובי הנגנים להרכב שינגן בפני מופרדי את היצירה לפני לכתו מהעולם.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר בתשע קטגוריות שונות, מתוכן זכה בארבע:
השחקן הראשי הטוב ביותר - אורי גבריאל
הצילום הטוב ביותר - אמנון זלאיט
הליהוק הטוב ביותר - מיכל אליאס
העיצוב האמנותי הטוב ביותר - איל אלחדד- זכה
עיצוב התלבושות הטוב ביותר - דבורה אוחנה - זכה
האיפור הטוב ביותר - מירב הורוביץ בושושה
המוזיקה המקורית הטובה ביותר - מארק אליהו - זכה
הפסקול הטוב ביותר - דוד ליס, גיל תורן - זכה
הבלדה הראשונה של שופן אופוס 23 בסול מינור, היא יצירה שכתב פרדריק שופן בגיל צעיר יחסית.
ביצוע ממוצע של הבלדה נמשך בין 8 עד 10 דקות.
הבלדה נחשבת קשה מאוד לביצוע, ודורשת רמה טכנית גבוהה מאד.
היצירה מתחילה במין מבוא, שבמהלכו יד ימין ושמאל מנגנות סוג של ארפג' של אקורד לה במול מז'ור באוקטבות שונות.
לאחר מכן מופיע קטע בו מנוגנים האקורדים סול מינור, לה מינור חצי מוקטן, לה מז'ור, ורה מז'ור.
הקטע מתפתח ומגיע לסוג של אלתור מהיר מאוד ביד ימין, אשר מיד לאחריו מתחיל שופן בהצגת נושא חדש.
הוא בנוי בצורה כזו שיד ימין מנגנת אוקטבה ועוד שלושה צלילים, בעוד שיד שמאל מנגנת שני אקורדים שבכל פעם האקורד השני מוריד את אחת הדרגות שלו בטון או חצי טון.
לאחר פיתוח קצר, מופיעים ארפג'ים מהירים מאוד של סול מינור ביד ימין, שבצורה יפה מגיעים לבסוף למלודיה יפה בסולם מי במול מז'ור.
הפיתוח מעט ארוך ולאחריו מגיע קטע זהה לנושא הראשון בבלדה פרט לכך שהוא כתוב בלה מינור, ושהסיום שלו מעט שונה, ומוביל למלודיה שהייתה בסולם מי במול מז'ור, אך בסולם מי מז'ור ובאוקטבות.
לבסוף הוא מתחיל לקרוס לתוך ארפג' אקורד מוקטן ביד ימין בקלידים נמוכים יחסית שמתחיל לאט לאט לעלות עד שהוא יורד שוב, אך הפעם בסולם.
לבסוף הקטע קורס בעזרת אקורדים של יד ימין ויד שמאל, ש"רודפים" זה אחר זה, עד שיד שמאל מנגנת אוקטבת רה רה ומתחיל סולם כרומטי מסול מאוד נמוך עד לקלידים הגבוהים של הפסנתר.
המנגינה יורדת שוב הפעם ב"אלתור" מהיר מאוד של יד ימין שהופך אחרי 3 אוקטבות לסולם סול מינור הרמוני יורד.
מיד לאחר מכן יד שמאל וימין מנגנות שתיהן סולם סול מינור מלודי שמסתיים בצלילים הגבוהים.
היצירה חוזרת ללא ירידה לאקורדים של סול מינור בהיפוך קוורט סקסט באוקטבה נמוכה.
אחר כך שישה צלילם קצרים מנוגנים בשתי הידיים, והמנגינה עולה שוב בסול מינור מלודי אך הפעם המרווח בין הידיים הוא דצימה ולא אוקטבה כמו בעלייה הראשונה.
לבסוף כל יד מנגנת אוקטבה של סולם כרומטי שהולך מסול עד סול, ולאחר אקורד בהיפוך סקסט מנוגנים שלושה סולים באוקטבה נמוכה, שמסיימים את הבלדה.
שופן התחיל לעבוד על הבלדה מס.1 בשנת 1831 בעת שהותו בת שמונת החדשים בווינה.
היא הושלמה ב-1835 אחרי שהוא עבר לפריז, אז הוא הקדיש אותה לברון בודו אלברכט פון שטוקהאוזן, (1885-1810), דיפלומט שכיהן החל משנת 1841 כשגריר ממלכת הנובר בצרפת.
הבלדה פורסמה בו זמנית בלייפציג, בפריז ובלונדון.
ב-1837 העיר רוברט שומאן: קיבלתי "בלדה" חדשה משופן.
היא נראית לי היצירה הקרובה ביותר לגאונות שלו (אם כי לא המתוחכמת ביותר) ואמרתי לו שמכל יצירותיו אני אוהב אותה הכי הרבה.
אחרי שתיקה די ממושכת הוא השיב בנימה החלטית, "אני שמח לשמוע זאת מכיוון שגם אני אוהב אותה הכי הרבה והיא יקרה לי מכול" (מתוך מכתב של רוברט שומאן להיינריך דורן)
כתב יד של 13 התיבות הפותחות של היצירה נמכר על ידי סותבי'ס ל (Narodowy Instytut Fryderyka Chopina).
1991 – הסרט – בו נראה שופן מנגן יצירה זו כשז'ורז' סאנד מפסיקה אותו וזו פגישתם הראשונה.
2002 – היא מושמעת פעמיים חלקית ובשלמות בסרט הפסנתרן של רומן פולנסקי, בביצועו של .
2012 – הבלדה מהווה את נושא הסרט התיעודי "שופן הציל את חיי" (Chopin Saved My Life) של ה-BBC.
2014 – הבלדה מושמעת בפרק האחרון של סדרת ההנפשה היפנית (四月は君の嘘), כשהיא משולבת בחלקה בנגינת כינור.
2015 – הבלדה מושמעת בחלקו האחרון של הסרט היפני , שהופק לאחר הסדרה המוזכרת לעיל.
הבלדה מצוטטת בסימפוניה מס.21 "קדיש" מאת מייצ'יסלב ויינברג
1890 – בהשראת הבלדה, כתב המשורר הגרמני דטלף פון ליליינקרון, שידע לנגן בפסנתר, שיר הנקרא "Ballade in g-Moll" (בלדה בסול מינור).
2010 – עורך העיתון גארדיאן, אלן רסברידג'ר, הקדיש שנה ללימוד הבלדה הראשונה של שופן וכתב ספר על חוויה זו "Play It Again: An Amateur Against the Impossible".
("נגן אותה שוב: חובבן נגד הבלתי אפשרי")
2007-2005 – היצירה שימשה במופעי ההחלקה האמנותית של האלוף האולימפי היפני יוזורו האניו.
בלדווין הויול ((1547/8 - 26 בנובמבר 1594) היה מלחין פרנקו-פלמי מתקופת הרנסאנס המאוחר.
מגיל 13 הוא היה זמר בחצר (המלוכה) בשטוטגרט.
בין 1563–1564 הוא היה תלמיד של המלחין אורלנדו לאסוס במינכן.
בשנת 1589 הוא החליף את החותן שלו כמנצח תזמורת החצר (Hofkapellmeister) בשטוטגרט.
ב-1593 הוא ניסה להתקבל בחצר היותר יוקרתי בעיר דרזדן אבל לא קיבלו אותו למשרה.
הוא מת בשנת 1594 מהמגפה בעיר שטוטגרט.
תפקידו הועבר לתלמיד אחר של לאסוס, לאונרד לכנר.
בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה (980-1035) הידוע גם כבולדווין המזוקן, היה איש אצולה צרפתי ורוזן פלנדריה.
הוא מלך משנת 987 עד מותו ב-1035. תחת שלטונו הפכה פלנדריה לאחד הכוחות החזקים ביותר במערב אירופה.
בלדווין היה בנו של ארנולף השני, רוזן פלנדריה ושל רוצאלה מאיטליה.
כשאביו מת בשנת 987 ירש אותו בלדווין כרוזן של פלנדריה.
אמו, רוצאלה שלטה כעוצרת בשמו עד שהגיע לגיל המתאים.
לאחר מות אביו, התחתנה רוצאלה עם רובר השני, מלך צרפת.
כשרובר התגרש ממנה בשנת 991 בלדווין מרד בו.
כשהגיעו למשא ומתן, הוחזרו לבלדווין מחוזות שנלקחו מפלנדריה בעבר.
בלדווין קיבל את מחוז זיילנד מהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמורת שירותיו הצבאיים.
הכלכלה של פלנדריה ראתה חיזוק עצום בתקופתו של בלדווין הרביעי.
בולדווין החמישי, רוזן פלנדריה, בנה של אשתו הראשונה.
יְהוּדִית מפלנדריה, בתה של אשתו השנייה.
בלדווין החמישי (1012-1067) היה רוזן פלנדריה משנת 1035 עד מותו ב-1067. הוא היה בנו של בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה הקודם.
בשנת 1028 התחתן בלדווין עם אדלה מצרפת, בתו של רובר השני, מלך צרפת.
בשנת 1028 מרד בלדווין באביו, שברח אל נורמנדי.
לאחר שאביו חזר עם כוחות חדשים, בלדווין נכנע אך הורשה למלוך לצד אביו.
לאחר מות אביו בשנת 1035 הוא הוכתר כבולדווין החמישי, דוכס פלנדריה.
במלחמת לורן (1046-1056) בלדווין כרת ברית עם גודפרי השלישי, דוכס לורן נגד היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בזמן המלחמה הפסיד בלדווין את ואלנסיין לרוזנות אנו.
בשנת 1049 הציע ויליאם השני, דוכס נורמנדיה (ולימים מלך אנגליה) נישואים אל בתו, מתילדה מפלנדריה.
בלדווין שהיה באותו זמן שקוע במלחמה עם היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והיה זקוק לבעלי ברית נואשות הסכים לכך.
כשהרמן נפטר בשנת 1051 בלדווין חיתן את בנו, בלדווין עם אלמנתו של הרמן, ריצילדה, דוכסית אנו ובכך סיפח את אנו אל שטחו.
בלדווין השישי, רוזן פלנדריה (1030–1070) הידוע גם בשם בלדווין הטוב היה רוזן רוזנות אנו משנת 1051 עד מותו ב-1070 ורוזן פלנדריה בין השנים 1067 ל-1070 הוא היה בנו של בלדווין החמישי, רוזן פלנדריה הקודם.
בלדווין השישי היה בנו הבכור של בלדווין החמישי, רוזן פלנדריה ושל אדלה מצרפת, בתו של רובר השני, מלך צרפת.
הוא היה גם האח של מתילדה מפלנדריה, אשתו של ויליאם הכובש, מלך אנגליה.
בלדווין התחתן עם ריצלדה מאנו, יורשת העצר של רוזנות אנו.
כתוצאה מהנישואין הכריז היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מלחמה על בלדווין כדי לספח את רוזנות אנו אך הובס ונכשל.
"בלדה על סוס עם כתם על המצח" היא בלדה המספרת על גלגוליו של סייס יהודי שנשלח לקנות סוס, אך במקום זאת משתמש בכסף שניתן לו לקניית ניגון.
מילות השיר מתכתבות עם מסורת הניגונים החסידיים שלפיה אף על פי שפעמים רבות אין לניגון מילים כלל, בכל זאת גלומה במוזיקה שלו משמעות עמוקה.
הלחן, בהתאם לטקסט הוא במסורת הכליזמר.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד העברי לשנת תשל"ד.
השיר מתחיל בהוראה שנותן הפריץ למושקה, לקנות לו סוס "עם כתם על המצח, וכתם על הגב ושערה של כסף זוהרת בזנב" ונותן לו 100 רובל.
מושקה הולך ליריד ושם רואה גוי עם סוס כזה, המזמר להנאתו ניגון.
מושקה מבקש מהגוי ללמד אותו את השיר, והוא דורש תשלום של 50 רובל, הניתן מיד.
לאחר שמושקה לומד את השיר הוא נזכר בסוס ומבקש לקנות אותו.
הגוי נוקב בסך של 100 רובל, ומושקה רוצה להוסיף את החמישים הנותרים, אך הגוי דוחה אותו ומסביר לו שהניגון לא חינם ומושקה מסתלק.
מושקה מוצא אדם אחר עם סוס זהה, המזמר ניגון הנשמע כהמשך של הניגון הקודם.
שוב הוא שוכח מהפריץ ומהסוס, ושוב הוא מבקש מהגוי ללמד אותו את הניגון, ומשלם תמורתו את חמישים הרובל הנותרים.
גם הפעם כשהוא נזכר בסוס, הגוי מסרב לתת לו אותו, אפילו אחרי שמושקה הציע את מגפיו.