tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי דעה מקובלת בגלל מותו על קידוש ה' לא השלים את ספרו, ותלמידיו הם שהשלימוהו וקראו את הספר על שמו, אם כי לאחרונה יש שהוכיחו כי המרדכי השלים את חיבורו לגמרי.
רבי שמואל בן אהרון שלטשטדט, כתב "קיצור ספר מרדכי" או "מרדכי קטן".
דבריו הובאו רבות על ידי גדולי הפוסקים.
כמו כן הוא חיבר את ה"הלכות קטנות" על הלכות ציצית, תפילין וכו' שנדפסו כחלק מה"מרדכי".
ידוע על קיצור נוסף של ספר המרדכי, שנכתב בידי רבי שמשון מדורין.
"הגהות מרדכי" כוללות, מלבד השלמות מהנוסח הארוך של המרדכי עצמו, גם הוספות מקיצור ספר המרדכי וממקורות נוספים.
בתקופות מסוימות, בעיקר במאה ה־15, היה ספרו ספר הפסיקה המרכזי באשכנז.
הרמ"א כתב הגהות לספרו (נדפסו לראשונה בש"ס וילנא), והסתמך עליו רבות בספריו, ובפסיקות ההלכתיות שלו בהגהותיו על השולחן ערוך.
ואף היה משמונת הרבנים המוערכים ביותר על ידי רבי יוסף קארו על פי הקדמתו לספרו בית יוסף.
ר' מרדכי חיבר קובצי תוספות בבית מדרשו של רבינו פרץ בקורביל, על המרדכי לפרק ערבי פסחים ניכר שאינו שייך לחיבור המרדכי, אלא הוא קובץ תוספות לתלמוד שנכנס לתוך חיבורו בפרק ערבי פסחים.
לדעת שלם יהלום ושמחה עמנואל חבר רבינו פרץ גם תוספות לזבחים, אך הדברים אינם מוכרחים.
לדעת הרב יצחק שילת התוספות הנדפסים על הדף במסכת ברכות נכתבו על ידו.
מרדכי בְּרוֹיֶאר (Breuer; 8 באפריל 1918 – 28 במאי 2007, אור לי"ב בסיוון תשס"ז) היה היסטוריון ישראלי, חוקר יהדות אירופה בימי הביניים ובעת החדשה.
נולד בפרנקפורט שבגרמניה לד"ר יצחק ברויאר, מן המנהיגים והוגי הדעות של אגודת ישראל בראשיתה, נכדו של רש"ר הירש, ולאסתר (ג'ני) לבית אייזנמן, נכדתו של הרב אליעזר ליפמן פרינץ.
התחנך בבית הספר של הקהילה החרדית בפרנקפורט ולמד שנתיים בישיבה שייסד שם סבו הרב שלמה זלמן ברויאר, חתנו של רש"ר הירש.
בשנת תרצ"ו (1936), לאחר חקיקת חוקי נירנברג של גרמניה הנאצית, עלה לארץ ישראל עם אביו וכל משפחתו.
למד תקופה קצרה בישיבתו של הרב דושינסקי, רבה של העדה החרדית בירושלים, ואחר כך עוד כשנתיים בישיבת חברון.
לאחר מכן החל ללמד בבית הספר חורב בירושלים.
באותה תקופה נמנה עם מייסדי סניף "עזרא" בירושלים ואף חיבר את הלחן להמנון התנועה.
בשנת תש"ג נישא לשמחה בת הרופא החרדי ד"ר יעקב לוי.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה נקרא על ידי תנועת פא"י לשמש כשליח הסוכנות היהודית לטיפול בחינוך היהודי במחנות העקורים בגרמניה.
בשנת תש"ו השאיר את אשתו ובתו התינוקת בארץ ויצא למחנה העקורים ברגן-בלזן, שם עסק כשנה בהקמת מסגרות חינוכיות לפליטי השואה.
בתקופת מלחמת העצמאות לחם בשורות ההגנה בבירה.
בשנת תשי"א הקים את "כפר אליהו" - מוסד חינוכי פנימייתי דתי לילדי עולים ליד גדרה, ועמד בראשו שבע שנים.
יותר מאוחר שב לירושלים, החל בלימודים אקדמאיים ובמקביל ניהל והורה במוסדות חינוך שונים, ביניהם בית הספר האזורי "אבן העזר" במושב נחם, ועוד.
פרופ' ברויאר הקים את הישיבה התיכונית "חורב", ולמעלה מעשר שנים עמד בראש כל מוסדות חורב.
התעניין במוזיקה ואף הלחין חומרים שונים.
בשנת תשכ"ז קיבל תואר ד"ר להיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ומשנת תשל"ב עד צאתו לגמלאות כיהן כפרופסור ועמד בראש המחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי מחקרו היו בעיקר תולדות היהדות האורתודוקסית בגרמניה, ועולם הישיבות והתפתחותן.
על הנושא הראשון חיבר את ספרו "עדה ודיוקנה: אורתודוקסיה יהודית ברייך הגרמני 1871 - 1918", ועל הנושא השני את ספרו "אוהלי תורה - הישיבה תבניתה ותולדותיה".
על ספריו אלה קיבל את פרס הרב קוק מטעם עיריית תל אביב.
בשנת תשס"ה קיבל את אות "יקיר ירושלים".
מלבד פעילותו האקדמית השתתף ברויאר, כמייסד ומנהל מוסד יצחק ברויאר, יחד עם בן דודו הרב מרדכי ברויאר, בעריכה ובתרגום כתביו של אבי-סבו, רש"ר הירש, ובהם פירושו לתורה וספרו "חורב".
עסק רבות בהוצאה לאור של כתבי אביו, כגון "נחליאל", "הכוזרי החדש" ועוד.
הוציא לאור את כתב העת התורני המעין החל משנת תשי"ג.
נחשב כשומר ומעביר מסורת פרנקפורט דמיין, כחלק מחשיבות המסורת הקליט לאוניברסיטה העברית את הלחנים שלמד ב'בית אבא' בפרנקפורט, שם היה כילד חלק ממקהלת בית הכנסת.
אחיו של מרדכי ברויאר הוא יעקב בר-אור.
בתו הבכורה דינה צונץ מוותיקי היישוב בית אל.
בנו הוא הרב שלמה ברויאר, חתנו של הרב גדליה אייזמן, המשגיח בישיבת קול תורה.
הרב שלמה ברויאר עצמו מכהן כמשגיח בישיבות בית מתתיהו בבני ברק ומאור יצחק במושב חמ"ד.
בת נוספת של פרופ' ברויאר, צפורה, נשואה לזמר החסידי הוותיק שמואל ברונר, ובתם (נכדתו) היא הבמאית והמפיקה יעל לוינשטיין.
בתו הגברת חוה קרוסקל, מחברת הספר 'מי לה' אלי' על חייו ופועלו של רש"ר הירש.
תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה - כרך א - מסורת והשכלה 1600-1780, ביחד עם מיכאל גרץ, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2000
אוהלי תורה: הישיבה תבניתה ותולדותיה, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ד 2003
כמו כן ההדיר את הספרים ספר ניצחון ישן, ספר ויכוח נגד הנוצרים מימי הביניים, וצמח דוד של רבי דוד גנז.
שימש ראש לשכת הרמטכ"ל משה דיין ולאחר מכן קצין החינוך הראשי, חבר הכנסת מטעם מפלגת רצ ופעיל שמאל.
בר-און נולד בתל אביב וגדל מגיל שנתיים בראשון לציון.
אביו אברהם נולד על הגבול בין החלק הרוסי לחלק הגרמני של פולין ובגיל צעיר נדד לעיר ברסלאו (אחרי מלחמת העולם השנייה נקראה ורוצלאב), בה נולדה אימו (יהודית סופיה) כקתולית גרמניה והתגיירה כשהתחתנה עם אביו.
אביו היה מהנדס והיה ראש המיכון הכבד של מע"צ, אימו הייתה מנהלת החשבונות של בירה נשר בראשון לציון.
מרדכי בר-און היה הצעיר מבין אחיו; אחיו הבכור היה המלחין יחזקאל בראון; אחיו השני, בנימין בר-און, היה אלוף-משנה ושותף בתכנון טנק המרכבה; להם אחות קטנה, ישירה אלבק, שהייתה מורה.
בר-און היה חבר בהגנה מגיל 14 וחניך תנועת השומר הצעיר.
לאחר לימודי התיכון, במסגרת שנת השירות הלאומי, התגייס למשטרת היישובים העבריים כמפקד המשמר הנע של ראשון לציון.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, בפברואר 1948, נשלח לקורס הקצינים הראשון (למעשה הואיל וצה"ל עוד לא הוקם, היה זה קורס המ"מים האחרון של ההגנה).
כקצין שירת תחילה בר-און בחטיבת גבעתי כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בחזית הדרום בתקופת הבלימה של הפלישה המצרית, בתקופת ההבקעה לנגב במבצע יואב ובהטלת מצור על כיס פלוג'ה.
לאחר מכן עברה החטיבה, ובר-און בתוכה, לאזור השרון.
בקרב ברמת הכובש נגד הצבא העיראקי פיקד על מחלקה ונפצע בקרב.
בשנים 1949–1950 היה מ"פ בגבעתי ועסק בשמירה על הקו העירוני של ירושלים.
בשנת 1951 מונה לקצין אג"ם חטיבתי בדרגת רב-סרן.
בשנת 1952 נשלח מהצבא ללימודים באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה ולכלכלה לתואר הראשון, בשנת 1954 פיקד על העתודה האקדמית בירושלים.
בשנת 1955 מונה לראש ענף היסטוריה במטכ"ל ובשנים 1956–1957 עמד בראש לשכת הרמטכ"ל משה דיין, התפקיד כלל השתתפות בכל הפגישות החשאיות שנערכו בפריז כהכנה למבצע סיני ובמבצע עצמו.
בשנת 1958 השתלם בבית הספר לפיקוד ומטה ויצא ללימודים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק בשנים 1959–1961, שם עשה תואר שני ביחסים בינלאומיים.
בשנים 1961–1963 כיהן כסגן קצין החינוך הראשי ובשנים 1963–1968 כיהן כקצין החינוך הראשי בדרגת אלוף-משנה.
במסגרת תפקידו זה, עסק בהקניית השכלה תיכונית לחיילים שחסרו השכלה זו, טיפח את הלהקות הצבאיות, יזם את הוצאת ספרי תרמיל; בזמנו חובר מארש צה"ל והוקמה רביעיית צה"ל.
אחרי מלחמת ששת הימים ערך את אלבום צה"ל, המסכם את המלחמה.
בר-און היה זה שכתב את נאום הר הצופים שנשא הרמטכ"ל יצחק רבין לאחר מלחמת ששת הימים.
הוא עזר להכשיר לפרסום פומבי את הספר שיח לוחמים, שיצא בהוצאה לא-פומבית במסגרת הקיבוצים, זהו קובץ שיחות של חיילים שהשתחררו מהלחימה.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה בר-און על ידי הקונגרס הציוני העולמי לחבר הנהלת הסוכנות היהודית מטעם תנועת העבודה ולראש מחלקת הנוער והחלוץ (1968–1977).
בתפקידו זה עסק בעיקר במה שקרוי היום "תגלית", פעילות חינוכית בנושא ישראל במסגרת קהילות ישראל בגולה.
במסגרת זו פרס רשת של שליחים בקהילות ישראל בגולה וערך בעצמו ביקורים רבים.
הוא גם הקים את מלי"ץ והעמיד בראשו את אברהם אינפלד.
עם סיום תפקידו בסוכנות היהודית בשנת 1977 הוא נרשם לדוקטורט בחוגים ליחסים בינלאומיים והיסטוריה באוניברסיטה העברית.
הוא השלים את הדוקטורט בנושא "מדיניות הביטחון והחוץ של ישראל בשנים 1957-1955" ב-1989 בהנחייתם של יהושפט הרכבי ועמנואל סיוון.
בשנת 1978 החל מרדכי בר-און בפעילות ציבורית בתנועת "שלום עכשיו" והיה חבר בהנהלה של המועצה לשלום וביטחון, שעסקה בפרסומים ובדיאלוג בין אינטלקטואלים יהודים וערבים (מועצה זו שונה ממועצה בשם זה של קציני צבא הקיימת היום).
בשנת 1983 נפגש יחד עם קבוצת פעילי שלום עם אבו איאד, סגנו של ערפאת.
בשנת 1984 יצא עם מוחמד מלחם, ראש עיריית חלחול, שגורש מהארץ, למסע הרצאות משותף בארצות הברית, הם הופיעו בפני קהילות יהודיות, ערביות ונוצריות עם המסר של חלוקת הארץ בין שתי מדינות לשני עמים, סרט של שעה מההרצאות שודר ב-PBS, רשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית וצפו בו ארבעים מיליון איש.
בשנת 1984 נבחר מטעם רצ לכנסת ה-11, כעבור שנתיים פרש.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדת הכספים.
לאחר הכנסת שב ללימודי הדוקטורט, אותו הגיש בשנת תשמ"ט, נושאו היה: "מדיניות הביטחון והחוץ של ישראל בשנים 1955–1957".
מדריכיו היו הפרופסורים יהושפט הרכבי ויעקב טלמון ומשטלמון נפטר באמצע העבודה, החליפו פרופ' עמנואל סיון.
בשנים 1989–1991 שימש עמית מחקר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שהה שנה כעמית מחקר בכיר ב-1992–1993 (US Institute of Peace).
בשנים 2005–2013 שימש יושב ראש צוות ההיגוי האקדמי של המרכז לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי.
במסגרת זו היה שותף פעיל בעריכה של שנתון העמותה שנקרא "עלי זית וחרב".
שימש נשיא הקרן החדשה לישראל וכחבר במועצה הבינלאומית של הקרן.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת ב-2019 הוצב במקום ה-111 הסמלי ברשימת מרצ.
מרדכי בר-און התגורר בירושלים ונפטר ב-7 במרץ 2021 בגיל 92. הוא הובא למנוחות בבית הקברות הישן גני אסתר בראשון לציון, העיר בה גדל .
הותיר אחריו אישה, אראלה לבית זייצוב, שהייתה מורה ומזכירת יוניצ"ף בישראל, ושלוש בנות.
מרדכי בר-און עסק במחקריו בעיקר בתולדות מדינת ישראל בעשרים שנותיה הראשונות (1947 - 1968), החל ממלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים (כולל).
שלום עכשיו: לדיוקנה של תנועה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ה 1985.
אתגר ותגרה: הדרך למבצע קדש 1956, המרכז למורשת בן-גוריון, שדה בוקר, תשנ"א 1991. הספר מבוסס על יומן לשכת הרמטכ"ל משה דיין, אותה ניהל בר-און, על יומני מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס ועל יומניו של בר-און עצמו.
הוא נכתב לפי הוראתו של משה דיין בשנת 1958 כמסמך סודי ביותר ורק כעבור שלושים וחמש שנים הותר לפרסום.
שערי עזה: מדיניות הביטחון והחוץ של מדינת ישראל: 1957-1955, עם עובד, תל אביב, תשנ"ב 1992. עיבוד של עבודת הדוקטור של בר-און הנסמכת על מסמכי המטה הכללי ולשכת שר הביטחון וכן על חקר מסמכי הארכיונים של משרד החוץ הבריטי ושל מחלקת המדינה והבית הלבן האמריקני.
ספר זה משלים את ספרו "אתגר ותגרה".
הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת St.
Martin's Press בניו יורק ולונדון.
זיכרון בספר: ראשיתה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית של מלחמת העצמאות 1948–1958, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והעמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי, תל אביב, תשס"א 2001.
גבולות עשנים: עיונים בתולדות מדינת ישראל 1948–1967, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, והמרכז למורשת בן-גוריון, שדה בוקר, תשס"א 2001. אוסף של 14 מאמרים של בר-און, שפורסמו בביטאונים אקדמיים שונים בשנות השמונים ובשנות התשעים.
מכל ממלכות הגויים: יחסי ישראל ובריטניה הגדולה בעשור הראשון לאחר תום תקופת המנדט 1958-1948, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשס"ו 2006. הספר הוא פרי מחקר במסמכי הארכיון הבריטי, ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון וגנזך המדינה.
עת מלחמה ועת שלום: עיונים בתולדות מדינת ישראל 1948–1967, הוצאת כתר, ירושלים, תשס"ז 2007. קובץ שני של מאמרי המחבר, שפורסמו בביטאונים אקדמאיים שונים בשנות התשעים ובראשית העשור הראשון באלף השלישי.
'גבעתי' כמו כולם: קורות גדוד 55 במלחמת העצמאות, העמותה לחקר כוח המגן על־שם ישראל גלילי, ירושלים, 2009. סיפורו של גדוד 55 של חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות, בו שרת בר און כקצין, מיום הקמתו ועד לפירוקו.
מורלה בר-און, בן המאה שעברה.
קורות חייו של המחבר, הוצאת כרמל, 2011.
עצמאות בצל המלחמות: שישה עיונים בתולדות הסכסוך הישראלי-ערבי, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2014. קובץ של שישה מאמרים העוסקים באירועים שונים ובפנים שונות של קורות הסכסוך הישראלי-ערבי.
משה דיין: קורות חייו 1915–1981, עם עובד, ספריית ספיר, תשע"ד 2014. (מהדורה באנגלית - הוצאת Yale University Press).
אל מול פני המלחמה החזקה, אפי מלצר בע"מ, מודיעין, 2015. על מלחמת העצמאות.
כשהצבא החליף מדיו: פרקים בהתפתחות צה"ל בשנים הראשונות לאחר מלחמת העצמאות 1949–1953, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2017.
מבחן ערכים (מסה, בתוך הפשיזם הנצחי מאת אומברטו אקו), הוצאת תשע נשמות, ירושלים, 2019.
קדמה וימה: מסעות בתפוצות העם היהודי 1968–1977, בהוצאת המחבר, ירושלים, 2019.
שישה ימים: אלבום מלחמת ששת הימים, הוצאה לאור של משרד הביטחון, תל אביב, תשכ"ח 1968. אלבום ניצחון של מלחמת ששת הימים שיצא לאור על ידי צה"ל ובר און ערכו במסגרת תפקידו.
הופץ בעברית ובאנגלית בלמעלה מ-100,000 עותקים.
אתגר הריבונות: יצירה והגות בעשור הראשון למדינה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשנ"ט 1999 - קובץ של עשרים מאמרים העוסקים בהבטים רוחניים ותרבותיים של ראשית תקומתה של מדינת ישראל.
שני עברי הגשר: דת ומדינה בראשית דרכה של ישראל (יחד עם צבי צמרת), יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשס"ב 2002 – קובץ מאמרים העוסקים בהבטים שונים בהתפתחות מעמדה של הדת במשטר הישראלי, משברים הקשורים ליחסי דתיים וחילוניים והתפתחויות בתוך המחנה הדתי.
A Never Ending Conflict: A Guide to Israeli Military History, Praeger, Wesrport, Connecticut and London, 2004. – קובץ המכיל שנים עשר מאמרים על שתים עשרה מערכות בסכסוך הישראלי-ערבי ממאורעות תרצ"ו עד האינתיפאדה השנייה, עם הקדמה נרחבת של בר-און.
עם במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות (יחד עם מאיר חזן), יד יצחק בן-צבי, אוניברסיטת תל אביב והעמותה על שם גלילי, ירושלים תשס"ו 2006
אזרחים במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות (יחד עם מאיר חזן), יד יצחק בן-צבי, אוניברסיטת תל אביב והעמותה על שם ישראל גלילי, תש"ע 2010.
מרדכי בן-עמי, במקור חיים מרדכי (מארק) רבינוביץ' – ג' באדר ב' תרצ"ב/ 8 בפברואר 1932, תל אביב, ארץ ישראל) היה סופר, עיתונאי ובעל טור ציוני יהודי-רוסי, שכתב בעיקר ברוסית ומעט ביידיש.
תחילה חתם על פרסומיו בשם העט "ריש גלותא" ('ראש הגולה'), אך בסופו של דבר אימץ את השם מ.
בן-עמי, וכך גם הוא ידוע בקרב הציבור.
מרדכי בן עמי (רבינוביץ), בנם של יעקב אליעזר ואסתר שרה רבינוביץ, נולד בתשעה באב, תרי"ד (1854) בעיירה ורחובקה, פלך פודוליה, אשר ברוסיה.
בגיל 4 מת עליו אביו, ובן עמי החל לנדוד מביתו של קרוב אחד למשנהו, ואף שהה בבתי יתומים בארצות שונות.
בגיל 10 הגיע לאודיסה, לשם הגיעה גם אמו, שהתאכסנה בבתי קרובים.
הוא החל ללמוד ב"תלמוד תורה" שנוהל בידי משכילים, ובראשם חתנו של עורך "המליץ".
לאחר סיום לימודיו בתלמוד תורה החל ללמוד בגימנסיה, ולצורך מימון לימודיו נאלץ גם לתת שיעורים פרטיים לתלמידים האחרים.
הוראתו עשתה לעצמו שם בקרב בני העיירה, ומצבו החומרי הוטב, אלא שמזגו החם היה בעוכריו והוא גורש מהגימנסיה לאחר שפגע באחד המורים.
שוב הוכרח לנדוד ממקום למקום, ובסופו של דבר סיים את לימודיו באחת הגימנסיות בבריאנסק.
שם כתב חיבור סיום לשם קבלת תעודת גמר על הנושא: "מלחמת היהודים ברומאים".
בהיותו בן 23 החל בן עמי ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטה של קייב, אך לאחר כשנתיים נטש את מקצוע הרפואה והמשיך ללמוד בפקולטה להיסטוריה פילולוגית באוניברסיטה של אודיסה.
בשנת 1881 פרסם ברוסית את מאמרו הראשון בעיתון "ראזסוויט" האודיסאי: "על הצורך בספרי לימוד מיוחדים ללשון הרוסית לבתי הספר ליהודים".
כבר במאמרו הראשון בלטה נטייתו החזקה של בן-עמי לטיפוח הרעיון הלאומי.
באותה שנה, 1881, פרצו הפרעות בדרום רוסיה ובן-עמי ארגן, יחד עם קבוצת סטודנטים את ההגנה העצמית הראשונה ברוסיה.
הקבוצה התפלגה לשתיים: קבוצת "עם עולם", שתמכה ביציאה לארצות הברית, וקבוצת ביל"ו, שנשאה את עיניה לציון.
בן-עמי נסע לווינה לפגוש את קרל נטר, נפגש עם פרץ סמולנסקין ונכבש לרעיון חיבת ציון.
הוא החל לכתוב ברוסית בעיתון הרוסי "ווסחוד" והתגלה כפובליציסט בעל השפעה.
לאחר שהות בפריז הגיע לז'נבה והשתקע שם עד שנת 1886. כאן גם החל לכתוב סיפורים על נושאים יהודים מהעיירה היהודית, וחיבב את הנושא הלאומי על קוראיו.
בן-עמי חזר לאודסה בשנת 1886 והחל להשקיע רבות באגודת "חובבי ציון".
הוא התקרב מאוד לפינסקר והיה לידיד נפשו של אחד העם, אך כאשר הופיעה הציונות המדינית של הרצל על במת ההיסטוריה הפך לציוני נלהב.
בשנת 1897 השתתף בקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל, כציר מטעם אודסה.
כשעלה הרצל לנאום בטקס הפתיחה, נתקף בן-עמי "בתשוקה עזה" וקרא בקול: "יחי המלך!".
מותו של הרצל בשנת 1904 הכה אותו בצער ובתדהמה.
הוא עזב את רוסיה בשנת 1905 והשתקע שוב בשווייץ לתקופה ארוכה של 17 שנים.
משם המשיך לשלוח מאמרים ונובלות.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, ולאחר מכן עבר לתל אביב.
מרדכי בן-עמי נפטר בתל אביב בשנת 1932.
היה נשוי לחיה, אחותו הבכורה של הלל יפה, ואב לארבעה: ירמיהו; ד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ), מראשוני הרנטגנולוגים בארץ; ד"ר שרה בן-עמי סולודר, רופאה, אשתו של המשורר, המחנך והמתרגם העברי אברהם סולודר; ותמר, אשתו של ד"ר ירמיהו יפה (בן-דודה הלל), כימאי ועסקן ציבור.
על שמו קרוי רחוב בן עמי בתל אביב.
בהקדמה לספרו של בן-עמי, החתומה בידי ההוצאה, יש אפיון לעבודתו ודמותו של הסופר: "בניגוד לסגנון שבסיפורים, המלא עדנה וסנטימנטליות, הסגנון שבמאמריו הוא האיש בן-עמי כמות שהוא: חריף ושנון, רותח ומוכיח, לוחם נמרצות למען הלאומיות המקורית, וכנגד כל סימן של התבוללות.
טעמו זה שעמד בו עד יומו האחרון".
היה כוח ועוצמה בדבריו, הספיד אותו ביאליק במלאת שנה למותו, שהשפיעו ישירות והטביעו את חותמם, גם אם לא תמיד נאמרו בצורה מנומסת.
יצירתו הפובליציסטית והספרותית כאחת אמנם לא הצטיינה, לדברי ביאליק, מבחינה אמנותית, אך דבריו יצאו מן הלב ונכנסו אל הלב.
הוא נלחם בהתבוללות, נלחם בממשלה הצאריסטית, דגל בהתלהבות בלאומיות, אהב את הטבע, והעלה על רף גבוה את העממיות בסיפוריו.
כך תיאר בן-עמי את הופעתו של הרצל בקונגרס הראשון בבזל
לדעת יוסף קלאוזנר לסיפוריו של בן-עמי ראוי יותר התיאור: ציורים או אידיליות.
אין אירועים בסיפוריו, אלא דמויות יהודיות קיבוציות, עממיות.
גם הוא מצביע על ההבדל הגדול שבין מאמריו המתפלמסים, בהם הוא "רותח ומתרגז, מתווכח ומתרעם, קובל ומתנפל", לבין סיפוריו, בהם הוא שקט, זך, ומלא אהבה.
בן-עמי אהב מאוד את היהדות הישנה, הטבעית, שאינה מעמידה פנים, ושנא את המשכילים למחצה.
אהב את העממיות ושנא את המתבוללים.
לא לחינם סיפוריו מתעסקים רובם ככולם בשבתות, בחגים, ביפה ובשקט של התרבות היהודית.
מכיוון שנאלץ להתרחק מהחינוך היהודי בנדודיו, הוא הרבה לכתוב בשפה הרוסית, וזו אחת הסיבות, טוען קלוזנר, שהוא לא תפס בציבוריות היהודית את המקום הראוי לו.
רק חלק מיצירותיו נקבצו בספרים.
הופיע קובץ אחד של ספוריו ברוסית.
בתרגום עברי הופיעו:"כתבי בן עמי", 1914; "קובץ ספורים" על ידי "מוריה", 1914; "סיפורים לילדי ישראל", 1932; "סיפורים לנערי ישראל" 1932; "אנשי דורנו", 1932 בהוצאת שטיבל.
כן הופיעו ספריו בתרגום ליידיש.
בין סיפוריו הידועים: "תשעה באב בביתו של חוכר"; "חנוכה"; "ל"ג בעומר"; "בליל הושענא רבה"; "בן יחיד"; "נעלי הראשונות"; "אושר פתאומי", ועוד.
מרדכי בן הלל הכהן (נולד קאהן או כגן; י"ג בשבט תרט"ז, 1856, מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – כ"ג בכסלו תרצ"ז, 7 בדצמבר 1936, חיפה) היה איש ציבור ופעיל ציוני, איש עסקים, עיתונאי וסופר עברי ארץ ישראלי, ממייסדי תל אביב.
נולד בשנת 1856 בעיר מוהילב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאביו הלל הכהן כהנא כגן ולאמו רבקה לבית ורהפטיג.
הלל כגן ורבקה היו בני דודות, אמותיהם היו בנותיו של הרב יצחק גולדברג ורעייתו חסיה מקלצק, בלרוס.בהמשך עברה המשפחה לסנקט פטרבורג, ואביו הלל כגן התפרנס ממסחר.
בשנת 1882 נשא לאשה את שפרה-בתיה לבית פבזנר, אחותו של שמואל יוסף פבזנר.
בני הזוג הכהן עברו להומל שבלארוס, שם עסק מרדכי בן הלל הכהן בתעשייה ובמסחר של מוצרי עץ.
הכהן, שנמנה עם פעילי תנועת חובבי ציון, השתתף בשנת 1897 בקונגרס הציוני הראשון בבזל ונשא בו נאום בעברית.
כן כתב בעיתונים עבריים כמו "הלבנון", "הצפירה", "הקול", "השילוח" ואחרים.
היה ממייסדי אגודת הסופרים העבריים.
בשנת 1901 פרסם מאמר בשם "על הרועים הרעים" שפתח פולמוס גדול בנושא הרבנים מטעם.
בשנת 1905 הקים סניף של עסקיו בחיפה, והיה בין מייסדי בית החרושת "עתיד" (לימים "שמן תעשיות").
בשנת 1907 עלה לארץ ישראל, היה בין מייסדיה של תל אביב ושימש חבר ועד העיר מראשיתו.
כן היה בין מייסדי אגודת הסופרים העברים.
יוסף חיים ברנר היה מזכירו האישי.
בתל אביב התגורר הכהן ברחוב הרצל 11, בפינת רחוב ליליינבלום.
בשנת 1917 גורש הכהן מתל אביב יחד עם שאר התושבים על ידי השלטונות העות'מאניים.
בעקבות הכיבוש הבריטי עבר הכהן לירושלים, והיה בין מייסדי בנק הלוואה וחסכון.
ביתו עמד ברחוב אתיופיה, בצמוד לבית אליעזר בן-יהודה.
בעת ביקור בחיפה אצל בניו שמואל ודוד הכהן בחודש דצמבר 1936 לקה הכהן בלבו ונפטר.
הובא למנוחות בבית הקברות בבנימינה, שבה התגוררו בניו הלל ושמעון.
עיקר ארכיונו, ובו התכתבות, תעודות לתולדות היישוב בארץ ישראל, חומרים ארכיוניים בענייני עסקנות ציבורית, מוסדות תרבות, עיתונות ועניינים אישיים, שמור בספרייה הלאומית; חלקים נוספים נמצאים בארכיון הציוני המרכזי ובמכון גנזים.
הסופר אשר ברש מתאר את הכהן בספרו "כעיר נצורה" בדמותו של ליש בן פלתיאל.
גם ש"י עגנון מזכיר אותו בספר "תמול שלשום" כדמות חשובה ביפו של ראשית המאה ה-20.
נפטר בשנת 1936 בחיפה, והובא למנוחות על פי צוואתו בבית העלמין בבנימינה.
היו נשוי לשפרה בתיה (לבית פבזנר) ולהם ארבעה בנים:
שמעון - היה נשוי ל, חברת ה"הגנה" שנרצחה בהתקפה על אוטובוס 2094 ונחשבת להרוגה הראשונה במלחמת העצמאות.
דוד - פוליטיקאי שכיהן כחבר הכנסת בששת הכנסות הראשונות.
דינה - נישאה ללואי ברושה, צרפתי קתולי שהיה רופא ווטרינר.
בעקבות התנגדותו של אביה לנישואין אלו, התגייר החתן בגיור רפורמי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הסתתרו דינה ובתה הלן בכפר בדרום צרפת, ולאחר המלחמה עלו דינה ובעלה עם משפחתם לארץ ישראל.
הם התיישבו בבנימינה אך בשל מחלה שתקפה את לואי, שבו לצרפת.
הנכדה הלן נישאה לקצין יהודי בריטי בשם מארמוט.
רוזה גינוסר-גינצבורג - עורכת הדין הראשונה בארץ, נישאה לשלמה גינוסר-גינצבורג, בנו של אחד העם.
חנה - אשתו של המנהיג הציוני ארתור רופין.
בת אחיו הבכור של מרדכי הכהן, יצחק, הייתה פעילת הציבור הסוציאליסטית רוזה כהן (לימים רבין), שהייתה חברת מועצת עיריית תל אביב, אמו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
אוכלי לחם העצבים: ממצב בני ישראל בארץ רוסיא: בארות נשברים, סנקט פטרבורג: דפוס צדרבוים וגולדנבלום, תרל"ט.
(על מצבם הכלכלי של יהודי רוסיה)
דברים כהוויתם: Pro demo sun, יפו: דפוס איתן, תר"ע.
לקראת העתיד: עשרה מאמרות, ירושלים: דפוס עזריאל, תרע"ח.
תולדות אליעזר בן-יהודה, ירושלים: דפוס המדפיס, תרפ"ג.
הקואופרציה האשראית בא"י, תל אביב: מסחר ותעשייה, תרפ"ז.
חיים נחמן ביאליק: המגמה והסביבה בשירתו; מנחה ליום מלאת להמשורר ששים שנה (עשרה בטבת תרל"ג–תרצ"ג), ירושלים: דפוס הספר, תרצ"ג.
הלויה, חוברות 31–32 של נצנים: ספורי ילדים, ורשה: תושיה, תרס"ז.
מערב עד ערב / נאסף מן המאמרים הישנים ומן החדשים של מרדכי בן הלל הכהן, 2 כרכים, וילנה: דפוס פ' גארבער, 1904.
בסבכי היער: ספור, ירושלים: דפוס מוריה, תרפ"א.
בסבכי היער: ועוד סיפורים, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ד.
כבר: פרקי זכרונות / ערוכים לדפוס על ידי מרדכי בן הלל הכהן, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ג.
עולמי, 5 כרכים, ירושלים תרפ"ז–תרפ"ט.
מלחמת העמים: יומן, ירושלים תרפ"ט–תר"ץ.
(כתבי מרדכי בן הלל הכהן ו–י) (בצירוף מבוא והערות מאת שמעון רובינשטיין: ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"א–תשמ"ה.)
אתחלתא, 2 כרכים, ירושלים תרצ"א–תש"ב.
(כתבי מרדכי בן הלל הכהן יא–יב)
אין מאמע לשון: געקליבענע שריפטן, וילנה: דפוס פראד'- און האנדלס-קאאפ', 1935.
ספר שמות, ירושלים: עינות, תרצ"ח.
יומנים: 1934–1936 (הביאו לדפוס: נעמי קפלנסקי ונעמי אבקין), ירושלים תשס"ו.
(יצא במלאת 150 שנה להולדתו ו-100 שנה לעליית המשפחה ארצה)
מבקר עד ערב: ספר יובל לר' מרדכי בן הלל הכהן במלאת חמשים שנה לעבודתו הספרותית, תרל"ד-תרפ"ד (תשורה מאת ידידיו ומכבדיו), ירושלים: מדפיס, תרפ"ה.
(התוכן: I: מבקר עד ערב: המאמר הראשון וקטע מספר האחרון של חתן היובל.
II: מרדכי בן הלל הכהן: ביוגרפיה וביבליוגרפיה מאת ז' פישמן.
V: מכתבים ותלגרמות של ברכה מסופרים, עסקנים ומוסדות.)
צבי קרול (עורך), אור לעת ערב: ספר יובל לר' מרדכי בן הלל הכהן: במלאת ששים שנה לעבודתו הספרותית: תרל"ד-תרצ"ד, ירושלים: דפוס הספר, תרצ"ד.
מרדכי בן-ארי (10 בספטמבר 1920 – 4 בספטמבר 1994) היה מנכ"ל ויו"ר אל על, ולאחר מכן איש עסקים ויועץ בכיר בתחום התעופה האזרחית הבין-לאומית.
בן-ארי נולד כמרדכי ליבוביץ' בטרנסילבניה, רומניה, בשנת 1920, בנם של ד"ר יצחק-יהודה ואליזבט.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל בגפו, ונמנה עם חברי "הגרעין הטרנסילבני" שהקים את קיבוץ מעגן בעמק הירדן.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני בהיסטוריה, סוציולוגיה, פילוסופיה וסטטיסטיקה.
בן-ארי הצטרף ל"הגנה" ושירת באזור ירושלים בשנים 1945-1943, בין השאר כסגן מפקד הקלט (מערך קליטת כוח אדם).
בשנים 1945–1948 נמלט מהבריטים, והועבר במסגרת שירותו ב"הגנה" לגליל, שם היה קצין התכנון של נפת תל-חי.
במסגרת תפקידו זה לקח חלק פעיל בתכנון של הגנת צפת, שעמדה בהצלחה בקרבות מלחמת העצמאות.
ערב הכרזת המדינה מונה על ידי שאול אביגור והנהגת מוסדות "ההגנה" ועלייה ב', למפקד "הבריחה" באוסטריה ומזרח אירופה, למעט ברית המועצות.
בתפקידו זה שירת בין השנים 1950-1948. המשימה שהוטלה עליו הייתה לחלץ מספר רב ככל הניתן של פליטים יהודים מהונגריה, צ'כיה, רומניה, פולין ויוגוסלביה ולהעבירם אל מחוץ ל"מסך הברזל", על ידי הברחת הגבולות.
אוסטריה ובירתה וינה, שבאותה עת נחלקו לארבעה אזורי שליטה בין בעלות הברית הכובשות (ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת), היוו את מרכז הפעילות של ארגון "הבריחה".
נתיב הברחת הפליטים היה דרך האזור הרוסי באוסטריה לווינה, ואז לחלק העיר הנתון לשליטת האמריקאים.
משם נמשכו נתיבי הבריחה דרך גרמניה לנמלי צרפת, או דרך אזור הכיבוש הצרפתי והרי האלפים אל נמלי איטליה.
משימה נוספת הייתה לסגור את כל מחנות העקורים באוסטריה, שהיוותה צומת מרכזי לתנועה ממזרח אירופה, ולדאוג להעלאת הפליטים לישראל על כל רכושם וציודם.
בשנת 1950 הצטרף לחברת "אל על", חברת התעופה הלאומית שהייתה אז בחיתוליה, כמנהל מחלקת מטען ודואר.
בשנים 1958-1956 שימש כסגן ראש אגף מסחר, ובשנים 1960-1958 כראש אגף שיווק ומכירות.
בשנת 1960 מונה כסמנכ"ל למסחר, וב-1967 נתמנה כמנכ"ל החברה.
בתפקיד זה הוביל את החברה במשך עשור, תקופה שבה הפכה אל על מחברת תעופה קטנה לחברה משמעותית, בעלת פריסה רחבה, הפועלת ומוכרת בפורומים בינלאומיים בעולם התעופה.
עם סיום כהונתו כמנכ"ל ב-1977 מונה כיושב ראש פעיל של מועצת המנהלים של החברה, תפקיד שאותו מילא עד פרישתו מהחברה בשנת 1979.
במהלך כהונתו של בן-ארי בראשות החברה גדל צי המטוסים מ-7 מטוסי בואינג 707 ובואינג 720 ביולי 1967, לצי הכולל 16 מטוסים בנובמבר 1979: 7 מטוסי 707, 2 מטוסי 720 ו-7 מטוסי בואינג 747 (3 לנוסעים, 2 למטען, ו-2 מטוסים יסיבים - הניתנים להסבה מתצורת מטוס נוסעים למטען ולהפך).
היצע המושבים של החברה גדל ב-225%.
בן-ארי העמיק ומיסד את המחקר הכלכלי-תעופתי על היבטיו השונים, ובעיקר בממד רב-שנתי, מחקר שהיווה בסיס קריטי לקראת הצטיידות אל על בצי מטוסים מתקדם.
במסגרת תוכנית הפיתוח הזאת הוביל בן-ארי את ההחלטה בדבר רכישת מטוסים רחבי גוף מדגם בואינג 747 (ג'מבו), ופעל כדי לשכנע את הממשלה לאשר את הרכש הזה, ששידרג את מיקומה של אל על בקרב חברות התעופה הבינלאומיות.
כן היה צורך להשיג את המשאבים הדרושים לרכישת מטוסים אלה.
אל על הצליחה לממן את מרבית ההשקעה בהצטיידות מאסיבית זו, בהיקף של מאות מיליוני דולרים, מתוך אמצעים עצמיים שצברה וממקורות אשראי חיצוניים שגייסה, בין ממשלתיים ובין בנקאיים.
רכישת ה-747 הייתה ההשקעה הגדולה ביותר שנעשתה במשק הישראלי במסגרת עסקה אחת עד לאותה עת.
קליטת המטוס הענק דרשה הכנות ארגוניות מהותיות, לרבות הכשרת כוח אדם מיומן בתחומים חדשים ופיתוח תורות הפעלה, תוך שיתוף פעולה עם גורמים תעופתיים שונים, ובניית האנגר חדש וגדול ממדים לאחסנת המטוסים ואחזקתם.
לאורך שנות פעילותו בראשות אל על הנהיג בן-ארי את התפיסה השוללת את פתיחת שמי ישראל לטיסות שכר, מתוך ראיית זכויות הטיס כנכס לאומי שראוי לייחדו לחברת התעופה הלאומית.
כתחליף לטיסות השכר, עוד בתקופת כהונתו כסמנכ"ל למסחר, הגה את הרעיון של "מחירים קבוצתיים" -Non affinity group fares (למעשה, "טיסות שכר שלא לקבוצות סגורות": 1962, ועידת יאט"א בצ'נדלר, אריזונה).
"המחירים הקבוצתיים" היו באותה עת פריצת דרך בתחום הוזלת תעריפי הטיסה לישראל וממנה, וסייעו לפיתוח התיירות בישראל.
כאשר בוטל לבסוף האיסור על טיסות השכר, יזם בן-ארי את הקמת "אל על שירותי שכר בע"מ" - לימים "סאן דור", חברת הבת של אל על המתמחה בטיסות שכר ועדיין פועלת כיום.
בעת כהונתו כמנכ"ל החברה פרץ גל עולמי של חטיפת מטוסים כחלק מן הטרור הפלסטיני והבינלאומי.
מטוסי אל על היוו, באופן טבעי, יעד ראשון ומועדף לפיגועים אלה.
בן-ארי הוביל את אל על, בשיתוף גורמי ביטחון, בהיערכות למאבק בטרור האווירי ובניהול החברה על רקע התקפות על מטוסי החברה ונוסעיה.
בן-ארי פעל לשכנוע חברות תעופה וממשלותיהן לאמץ קו של היערכות לסיכול הטרור וללחימה נחרצת בו, מתוך ראייה קדימה כי הטרור יפגע בעתיד גם בחברות אחרות.
פעולותיו אלו בקרב מוסדות התעופה הבינלאומיים, ממשלות וחברות תעופה, תרמו ליצירה ולביסוס של מסגרת עקרונות וחוקים בינלאומיים למניעת טרור אווירי, אשר נשאה את השם Unlawful interference with Civil Aviation.
היערכותה הביטחונית המוצלחת של אל על ביססו את תדמיתה כחברת התעופה הבטוחה בעולם.
בן-ארי יזם את יישומו של מודל, שכבר יושם בקרב מספר חברות תעופה, והוא הקמת מערך תשתית משלים בבעלות אל על, בתחומים מסונפים ומשיקים לתעופה ולתיירות, כגון מלונאות, אספקת מזון למטוסים, צינורות שיווק כסוכנויות נסיעות סיטונאיות, מסוף מטענים ועוד.
לשם יישום מודל זה הוקמה חברת החזקות בבעלות אל על בשם "תש"ת".
בן-ארי הוביל מאבק לריכוז היצוא החקלאי של ישראל בידי אל על, ופעל לפיתוח עסקי של ענף זה ושילובו בפעילות החברה.
בעקבות מדיניות זו, בראשית שנות ה-80 הייתה אל על החברה המובילה בהיקף ובנפח המטענים מעל האוקיינוס האטלנטי, אפילו בהשוואה לחברות גדולות ממנה בהרבה.
אל על ומדינת ישראל נחשבו למובילות בתחום היצוא החקלאי יחסית לחברות תעופה ולמדינות אחרות, בעיקר בענף יצוא הפירות, הירקות והפרחים.
לפעילות זו הצטיידה אל על במטוסי בואינג 747 יסיבים למטען, והקדימה בכך את מרבית חברות התעופה בעולם.
בישראל זכתה יוזמה זו גם לתמיכה של השדולה החקלאית ושל חיל האוויר.
בן-ארי היה מהוגי הרעיון, ופעל למימושו בחברת בואינג בשנים 1972–1975.
פעילותה של אל על במהלך כהונתו של בן-ארי התנהלה תחת עננה של יחסי עבודה רעועים.
במהלך שנות ניהולו נקטו חלק מוועדי העובדים באל על עיצומים ושביתות מסוגים שונים (כ-90 אירועים) בתדירות גבוהה.
אירועים אלה פגעו בעסקיה של החברה ובתדמיתה.
עם פרישתו מאל על מונה בן-ארי על ידי נשיא יאט"א קנוט המרשלד (Knut Hammarskjold) לעמוד בראש הוועדה לפרויקטים מיוחדים בארגון.
בין היתר נתנה הוועדה בראשותו שירותי ייעוץ מיוחדים לחברות תעופה ומדינות שונות בעולם ובכלל זה שירותי ייעוץ יסודיים ומתמשכים לממשלת קניה, בעיצוב מדיניות תעופה ובפיתוח חברת התעופה הלאומית שלה.
הוא גם שימש כיועץ מיוחד לתיירות ותעופה לנשיא מועדון הים התיכון (Club Med) ז'ילבר טריגנו, לחברי הנהלת המועדון, ולחברות תעופה שונות באירופה ובארצות הברית.
בן-ארי הקים יחד עם ד"ר לובה וולק ויהודה מרגלית, מפורשיה הבכירים של אל על, את הארגון שלא למטרות רווח ICAM ("מרכז בינלאומי למינהל בתעופה האווירית"), שחרת על דגלו הכשרה וקידום של מנהלים בתחום מקצועות התעופה האזרחית.
הארגון זכה לתמיכת יאט"א ומשרד החוץ הישראלי, במסגרת פעולות סיוע למדינות מתפתחות.
יחד עם שותפים ייסד בן-ארי חברה שעסקה בפעילות בינלאומית בנושאי החכרה (leasing), ייעוץ ומימון של רכישת מטוסים, ושירותי ניהול בתחום התעופה.
בסיס החברה היה בשאנון, אירלנד.
בשנת 1981 היה בן-ארי בין מייסדי לשכת המסחר ישראל-אירלנד, ושימש כיו"ר שלה עד פטירתו.
במהלך פעילותו עם גורמי תעופה וממשל אירים פעל בן-ארי מאחורי הקלעים, בשיתוף משרד החוץ, לכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל ואירלנד.
היחסים מוסדו לבסוף בשנת 1994, ושגרירות אירלנד בישראל נפתחה בשנת 1996.
בן-ארי נפטר ב-4 בספטמבר 1994 ונקבר בבית העלמין בקריית שאול.
מרדכי (מוטי) בר-לב (12 בנובמבר 1942 – 18 באפריל 1996) היה פרופסור בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו עסקו בסוגיות בחינוך הדתי (הפורמלי והבלתי פורמלי) בישראל.
בין השנים 1948 ל-1955 למד בבית הספר הממלכתי דתי לבנים יעבץ בתל אביב.
בשנת 1960 למד במדרשיית נועם בפרדס חנה, וב-1961 למד בישיבה הגבוהה כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
בין השנים 1962 ל-1965 שירת בצה"ל כמורה בבית ספר יסודי בבאר שבע וכן כמרכז ב"בני עקיבא".
בין השנים 1965 ל-1968 למד תואר ראשון בספרות וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ב-1969 השלים תעודת הוראה בפילוסופיה יהודית.
בין השנים 1969 ל-1971 השלים תואר שני בחינוך וסוציולוגיה, אחר כך השתלם שנתיים בסוציולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה.
בשנת 1979 נסע ללונדון, שם שימש שליח תנועת "בני עקיבא" ועשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1983 החל ללמד בבית הספר לחינוך בבר-אילן.
בשנים 1985–1986 היה עמית אורח במרכז ללימודים יהודיים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1991 מונה לפרופסור חבר, וב-1996 לפרופסור מן המניין.
בר לב קיים מחקר בנושא יציאה בשאלה בקרב הנוער הדתי לאומי, שיצר הדים רבים.
בשנת 1992 הוענק לו פרס פרנקפורט על תרומה ייחודית בחקר החינוך היהודי בישראל ובתפוצות.
בר לב היה חבר בהנהלה הארצית של בני עקיבא וכן חבר הוועד של מעלה - המרכז לציונות דתית.
התגורר בכוכב יאיר והיה אב לחמישה ילדים.
לזכרו של בר-לב הוקדשו שני ספרים:
חינוך כאתגר חברתי: אסופת מאמרים על החינוך הממלכתי-דתי ועל החינוך הבלתי-פורמלי, בעריכת זהבית גרוס ויובל דרור.
מרדכי בן דרור (1 ביוני 1925 – 6 באוקטובר 2015) היה שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1975–1988, מנהל בתי המשפט ונשיא בית המשפט המחוזי בשנים 1988–1990 ושופט בפועל בבית המשפט העליון בשנת 1985.
נולד ב-1 ביוני 1925 באיסטנבול, למשפחה יוצאת דנייפרופטרובסק שבאוקראינה, שנמלטה לטורקיה מן הפרעות שהתחוללו שם.
כשהיה בן שבועות ספורים, הגיעה המשפחה ארצה.
כילד גדל בשכונת מונטיפיורי שבתל אביב והתחנך בבית הספר היסודי כי"ח (אליאנס) ביפו, ולאחר מכן בגימנסיה "השכלה" בתל אביב בשיעורי ערב.
כנער הצטרף לשורות ארגון ההגנה, במסגרת חי"ש תל אביב.
בשנת 1947 פנה ללימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, שהופסקו בשנת 1948 בעקבות גיוס כללי של הציבור לצה"ל.
עם שחרורו מן הצבא, חזר ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו בשנת 1953 במחזור הראשון של לימודי משפטים באוניברסיטה הזו.
בשנת 1954 הוסמך לעורך דין, לאחר שסיים את התמחותו במשרד עו"ד יהודה פרנקל ושמחה פרת.
את כל תקופת עבודתו כעורך דין עשה במשרד עצמאי שהקים בתל אביב, למן יומו הראשון במקצוע ועד לשנת 1975, עת התמנה לשופט.
עיקר עבודתו התמקדה בתחום האזרחי והמסחרי.
בשנת 1975 התמנה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי של תל אביב יפו ושימש כשופט עד שנת 1990.
בשנת 1983 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב יפו, תפקיד בו כיהן עד שנת 1990. במהלך שנים אלה, בשנת 1985, זומן לכהן במינוי זמני לשנה אחת כשופט בבית המשפט העליון.
בשנת 1988 התמנה לתפקיד מנהל בתי המשפט בישראל וקודם לדרגת נשיא בית משפט המחוזי.
בשנת 1990 פרש משפיטה והמשיך בתפקידים ציבוריים אחרים, בעיקר כיושב ראש של מספר ועדות ציבוריות.
במקביל לכס השיפוט עסק בתפקידים נלווים רבים:
בשנת 1977 מונה ליו"ר ועדת הבחירות לכנסת התשיעית במחוז תל אביב יפו, וכן כיהן כחבר הנציגות הארצית של השופטים בישראל ובמספר ועדות.
עסק בהוראת משפטים כמרצה בפקולטות למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה והמסלול האקדמי המכללה למינהל בראשון לציון, ובפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
שימש כחבר ועדת ההוראה של המכללה למנהל וכיו"ר מערכת כתב העת המשפטי של המכללה, המשפט.
הקים יחד עם השופט שלמה לוין את המכון להשתלמות שופטים ושימש כמשנה וממלא מקום של מנהל המכון עד שנת 2000.
במקביל לעבודתו כשופט וכן לאחר פרישתו משיפוט כיהן כיושב ראש של מספר רב של ועדות ציבוריות בארץ, שהעיקריות שבהן היו:
בשנים 1982–1985: חבר ועדת השופט אהרן ברק לענייני בתי המשפט
בשנים 1986–1988: חבר הוועדה למבנה בתי המשפט בראשות הנשיא מאיר שמגר
בשנים 1988–1989: יו"ר הוועדה לבדיקת שיטת המינהל של מערכת בתי המשפט
בשנים 1990–1999: יו"ר הוועדה לחלוקת כספי עיזבונות המדינה
בשנים 1993–1999: יו"ר הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות ובתאגידים ממשלתיים
בשנים 1993–1995: יו"ר הוועדה לחלוקת כספי ההימורים למוסדות ולארגוני ספורט
בשנים 1994–1995: יו"ר הוועדה לבדיקת המשרות הפטורות ממכרז בשירות הממשלה
בשנת 1996: יו"ר הוועדה לבדיקת בחירתו של נציב שירות המדינה
בשנת 1999: יו"ר הוועדה לעניין מינויים בכירים בשירות המדינה
לאחר הפרישה מכס השיפוט שימש במגוון תפקידים נוספים, וביניהם:
בשנת 1991 חבר ועדת הבחירות המרכזית לקונגרס הציוני הל"ב
בשנת 1993 מרצה במכללה לקציני משטרה בכירים
בשנת 2002 כיהן כיושב ראש חוג ידידי המרכז למורשת המודיעין (חיד"ה)
בשנת 2004 כיהן כנשיא האיגוד הישראלי לשחמט
בשנת 2005 כיהן כיו"ר חבר השופטים של פרס ס.
בן דרור נישא בשנת 1950 לעליזה, ולהם בת (דורית) ושני בנים (יואב ורון).
הזוג התגורר שנים רבות בשכונת אפקה בתל אביב ובשנים האחרונות עברו להתגורר בשכונת רמת אביב.
שופטים ועורכי דין: היכן נגמרת חברות ומתחילה העדפה.
כיצד קובעים כללים להתנהגות שופטים.
קווים לבחירת היועץ המשפטי לממשלה.
בית-המשפט העליון – מבנה חדש והערכות חדשה.
קוים לדמותה הרצויה של מערכת בתי-המשפט.
מרדכי (מקס) בן-ציון (ט' בסיוון ה'תר"ל, יוני 1870 – י"א באדר א' ה'תש"ו, פברואר 1946) היה בנקאי וקבלן ארץ-ישראלי, מייסד בנק אמריקה-ארץ ישראל ומבוני חיפה.
נולד בירושלים לפרומה ומשה-אלתר בן-ציון, ממייסדי שכונת מאה שערים בירושלים.
למד בישיבת עץ חיים והוסמך לרבנות על ידי רבה של ירושלים הרב שמואל סלנט.
בשנת 1889 נישא לשרה שטמפפר, בתו של יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה.
בשנת 1903 היגר עם משפחתו לארצות הברית והתיישב בפרובידנס שברוד איילנד.
היה מראשי הקהילה היהודית בפרובידנס ושימש יושב ראש סניף ההסתדרות הציונית המקומית.
בשנת 1922 שב עם משפחתו לארץ ישראל.
ייסד בתל אביב את בנק אמריקה-ארץ ישראל.
כעבור זמן עבר להתגורר בחיפה, שם יסד עם בנו שמואל שמעון בן-ציון את שכונת בן-ציון (כרמליה כיום), הקרויה על שם משפחתו.
כמו כן יסד את בית הכנסת "בוני ציון" על הכרמל, שאף הוא נקרא על שמו.
נפטר בחיפה בשנת 1946, ונקבר בהר הזיתים.
בנו ד"ר שמואל שמעון בן-ציון הרחיב את פעילותו והקים בירושלים שכונה נוספת על שם משפחתם, וכן הקים את שכונת כרם משה בתל אביב על שם אביו של מרדכי בן-ציון.
בתו שושנה בן-ציון-הראלי הייתה מנהלת ארגון אמהות עובדות בחיפה.
מרדכי בן דרור (1898 – פברואר 1991) היה מראשי הציבור בפתח תקווה ויו"ר מכבי ישראל.
נולד בשם מרדכי פריימן בעיר אפטא שבפולין לשמואל יעקב ובלה פריימן.
בצעירותו קיבל חינוך תורני וחינוך כללי.
בשנת 1911 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בפתח תקווה.
סייע לאביו שיסד במושבה בית חרושת לגזוז.
בשנת 1918 התנדב לגדוד העברי ושירת בו כשלוש שנים.
בשנת 1921 שב לפתח תקווה ועסק בענף פרי ההדר.
כיהן כיו"ר אגודת "האורז" והיה מפקח ראשי באגודת 'פרדס'.
היה מראשי הציבור בפתח תקווה ופעיל בתחומים אזרחיים וביטחוניים שונים.
בן דרור היה פעיל מרכזי ב"מכבי".
במשך כעשרים וחמש שנה היה יו"ר "מכבי-אבשלום" בפתח תקווה.
בשנת 1947 נבחר ליו"ר מכבי.
היה נציג מכבי בהנהלת הסתדרות הציונים הכלליים.
בשנת 1921 נישא לצפורה סטור, בת נווה צדק.
שני בניו, שמואל בן דרור וישראל בן דרור, הם כדורגלני עבר ידועים.
גם כמה מנכדיו וניניו כדורגלנים בולטים, ובהם: גד בן דרור, אמנון בן דרור ואילן בן דרור.
נכדו הוא אהוד (אדי) בן דרור, שעל שמו הוקמה על ידי משפחתו עמותת אדי לעידוד תרומת איברים.
מרדכי בן יחזקאל (האלפרין) (ז' באדר תרמ"ג - כ"ט בכסלו תשל"א, 1883 – דצמבר 1970) היה מורה, מסאי, סופר, פולקלוריסט וחוקר חסידות ישראלי יליד גליציה.
מחבר קובץ סיפורי העם המונומנטלי "ספר המעשיות" (1925–1929; תשי"ז–תשי"ט).
חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1961).
בן יחזקאל נולד בשם מרדכי האלפרין בגלינא (Glinyany) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת תרמ"ג (1883), בן ליחזקאל האלפרין, מצאצאי הרב יחיאל היילפרין, בעל "סדר הדורות", ולחנה לבית קנֶלר (קנעלר).
למד ב"חדר" ובבית מדרש, והמשיך בלימודים פרטיים עד שעבר בחינת בגרות, ולאחריה למד באוניברסיטאות ברן, ברלין ווינה.
בשנת 1913 היה ציר בקונגרס הציוני ה-11 בווינה.
בשנים 1918–1920 עבד כמורה לעברית בגימנסיה הפולנית-יהודית בלבוב, ובתקופת הכיבוש הרוסי ומלחמת העולם הראשונה היה חבר "ועד העזרה ליהודי גליציה".
באוקטובר 1920 עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד בסמינר למורות וגננות ע"ש לוינסקי ביפו, לאחר שנה שב לגרמניה, ובשנת 1924 חזר ארצה והתיישב בירושלים.
בשנים תרפ"ד–תש"ד לימד בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים, ובשנים תרפ"ה–תרפ"ז בבית המדרש למורות "מזרחי".
משנת 1908 התמקד בן יחזקאל בחקר החסידות ועיבוד סיפורי עם וכתב מאמרים ב"השלוח", "הארץ", "היום" (בוורשה ובירושלים), "הצופה", "מאזנים" ועוד.
בן יחזקאל הוציא סדרת ספרים בהוצאת דביר תחת השם "ספר מעשיות" תחילה בשנת 1925 בארבעה כרכים, ובשנת 1961 בשישה כרכים, שעליהם זכה בפרס ביאליק לספרות יפה באותה השנה.
בשנת 1966 הוענק לו "עיטור ירושלים".
בן יחזקאל נפטר בשנת 1970, בגיל 87, ונקבר בירושלים.
ספר המעשיות; מלֻקט מספרים ומתֻקן לדפוס בידי מרדכי בן יחזקאל, 4 כרכים, תל אביב: דביר, תרפ"ו 1925–תרפ"ט 1929. (לספרים ב–ד שער חלקי נוסף, שעליו כתוב: "אוצר סִפורי עם")
מהדורה מורחבת: 6 כרכים, תל אביב: דביר, תשי"ז–תשי"ט.
מרדכי (מודי) בן-ש"ך (נולד ב-28 במרץ 1951) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי.
שימש בתפקידי ניהול שונים בקבוצת פז חברת הנפט.
הוא בוגר הפנימיה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1969 התגייס לצה"ל, ובחר לשרת בחטיבת גולני, זאת בעקבות סיורי היכרות ואימונים משותפים עם לוחמי החטיבה שנערכו בתקופת לימודיו בפנימיה.
בהמשך שימש בן ש"ך כמפקד פלוגה ב' בגדוד 17. במלחמת יום הכיפורים הוביל את פלוגתו בקרב הראשון על החרמון.
במהלך הקרב הקשה בלט בן ש"ך בקור רוחו ובאומץ הלב שהפגין, וזאת אף שנפצע ברגלו.
מפקד חטיבת גולני, אמיר דרורי, שיבח את פועלו של בן ש"ך במלחמה, ואף הכה לימים על חטא כי לא העניק לו צל"ש על הצטיינותו במהלכה.
בהמשך המלחמה השתתף בן ש"ך בקרבות הבלימה והתקפת הנגד וכן בקרב ההבקעה לרמה הסורית.
בשנת 1974 מונה למפקד סיירת גולני, והוביל אותה במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
בעת הפיגוע במעלות הייתה סיירת גולני בפיקודו ליחידה הראשונה שחייליה הגיעו לזירת האירוע, אולם נאסר עליהם לפרוץ למתחם.
לאחר מכן פיקד בן ש"ך על הסיירת בפשיטה מוסקת בכפר מג'דל זון בלבנון, שבמהלכה נחטף לישראל האדם שמביתו יצאו המחבלים שביצעו את הפיגוע במעלות.
בפיגוע בנהריה פיקד בן ש"ך על כוח הסיירת שעליו הוטל לבצע את פעולת ההשתלטות על הבית וטיהורו.
הכוח העיקרי עלה דרך גרם המדרגות באגפו המערבי של הבית גילה שהמחבלים אינם באגף המערבי ולכן הכוח עלה עד לדלת שהוליכה אל הגג.
לאחר שנסרק הגג התקדמו הלוחמים לעבר דלת חדר המדרגות המזרחי.
בשעה 02:25 בניסיון פתיחת הדלת, נורה מתוך חדר המדרגות צרור ונזרקו שלושה רימונים.
מהאש ומרסיסי הרימונים נהרג אחד החיילים ונפצעו חמישה ובהם בן ש"ך.
המחבל, פצוע קשה אף הוא, ניסה לצאת אל הגג בזחילה, אולם זוהה על ידי בן ש"ך שהסתער לעברו והרגו.
באירוע נהרגו שלושת המחבלים, שלושה אזרחים וחייל אחד - , ונפצעו שבעה חיילים ואזרח אחד.
לאחר מכן השתחרר בן ש"ך מצה"ל בדרגת רס"ן.
בשירות המילואים שירת בן ש"ך כמפקד פלוגת הסיור של חטיבת הצנחנים המובחרת 409, והוביל אותה במלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, הועלה לדרגת אל"ם ושימש כסגן מפקד עוצבת האש.
בשנת 1979 נפטר אביו, והשליטה בחברת פטרולגז עברה לידיהם של בן ש"ך ואחיו הצעיר, אהוד.
תחת שליטתם מוזגה, בשנת 1993, חברת פטרולגז עם חברת פזגז, שבבעלותו של צדיק בינו.
המיזוג בין החברות הפך את פזגז לחברה המובילה בתחום הגז הביתי בישראל.
פזגז הייתה שותפה עם שלוש חברות הגז הגדולות האחרות לקרטל בלתי-חוקי, במסגרתו תיאמו ביניהן החברות מחירים וחילקו את אזורי החלוקה של הגז.
כתב אישום בפרשה הוגש ב-2004. בגין מעורבותו בפרשת קרטל הגז גזר בשנת 2007 בית המשפט על בן ש"ך, במסגרת הסדר טיעון עונש 14 יום מאסר שהומרו בעבודות שירות, וכן מאסר על תנאי של 12 חודשים כמו גם קנס בסך של 1.25 מיליון שקל.
חברת פזגז נקנסה ב-4.04 מיליון שקלים.
בשנת 2007 מכרו בן ש"ך ואחיו את מניותיהם בחברת פזגז לצדיק בינו.
בן ש"ך גם עזב את החברה באותה שנה בגין חילוק דעות עם בינו.
מרדכי (מוטיה, מוט) ברוורמן (1892–1979) היה מלוחמי הגדוד העברי וקרב תל-חי, ממייסדי באר טוביה, סגן ראש מועצת אזור, ופעיל בתנועת השמאל בישראל.
ברוורמן נולד בניקולייב שבאוקראינה בשנת 1892, הבן הצעיר מבין שישה אחים ואחיות.
בילדותו ובשנותיו הראשונות בארץ כונה בשם מוטיה, ומאוחר יותר הוחלף כינויו לשם מוט על ידי הבריטים.
משפחתו נחשבה למיוחסת בשל קרבתה לרבי מלובביץ'.
בן דודו, הרב פינייה (פנחס) אלטהויז, היה ממקימי כפר חב"ד.
בני דודים מוכרים נוספים של ברוורמן היו אברהם שלונסקי ועמנואל הרוסי.
בשנות העשרים לחייו ברח מרוסיה והיגר לארצות הברית דרך סין ויפן.
בארצות הברית עסק בעבודות שונות, בהן תפירת מכנסי ג'ינס.
בהמשך החל לחזור לאירופה במטרה להצטרף לכוחות הקומוניסטים ולהילחם איתם נגד שלטון הצאר ברוסיה.
בדרך נודע לו על הקמת כוח יהודי שנלחם תחת הפיקוד הבריטי במלחמת העולם הראשונה, והוא הצטרף אליו.
ב-1918 הגיע עם הגדוד העברי לארץ ישראל דרך לונדון, בה הכיר את מי שהייתה לימים אשתו, ברטה גרין; גרין עלתה לארץ ישראל כשנתיים אחריו, והם נישאו בראש פינה בשנות העשרים.
בארץ ישראל נהג ברוורמן להסתובב בחברת חברי תנועת "השומר", למרות שלא היה חבר בתנועה.
כך הצטרף בשנים 1920–1921 לשומרים שסייעו בהגנת תל-חי.
הוא שהה במקום בעת המאורעות של קרב תל-חי, בו נהרג יוסף טרומפלדור.
לאחר מכן עבר לתל אביב והצטרף ל"חבר'ה טראסק", עימם עסק בשיפוצים ובעבודות שונות.
ב-1930 ארגן 13 משפחות של חברים, רובם אנשי "השומר" יוצאי תל-חי, והם הקימו מחדש בי"א באדר (יום נפילת תל-חי) את באר טוביה, על שרידי המושבה שננטשה פעמיים לפני כן.
הוא התגורר עם אשתו בבאר טוביה, וב-1931 נולד בנם היחיד, חנן.
ב-1933 נפרדו בני הזוג, והוא נשאר בבאר טוביה.
במהלך מגוריו שם יצר קשרים עם חברי הנהגת היישוב, אנשי מפא"י, אנשי המנדט הבריטי ומוכתרים של כפרי הערבים בסביבה.
ב-1952 עזב ברוורמן את באר טוביה יחד עם אשתו השנייה, שיפרה (שיפ) קראוזה ברוורמן, שחיה עמו ביישוב משנת 1943. הם רכשו חלקת אדמה באזור, מול מקוה ישראל, והקימו משק חקלאי שעסק בגידול אווזים, פרחים, מטעים ופרדסים.
בתקופה זו היה מקורב לחלק מאנשי הנהגת המדינה (דוד בן-גוריון, משה שרת), ופעל במסגרת הנהגת מפ"ם עם יעקב חזן ומאיר יערי.
שימש מספר שנים כסגן ראש מועצת אזור.
בגיל 82 מכרו בני הזוג את המשק באזור ורכשו דירה ברחוב אלכסנדר ינאי בצפון הישן של תל אביב.
בתקופה זו ועוד כשהתגורר בבאר טוביה, היה מעורב בין אנשי תיאטרון ובוהמה בתל אביב, בהם חנה רובינא, אהרן מסקין, נתן אלתרמן, שמואל רודנסקי ואלכסנדר פן.
נפטר בגיל 87 בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
מרדכי בנבנישתי (1 במרץ 1938 - 12 בינואר 2015) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בתפקיד קשר הגנתי בהפועל ירושלים ובהפועל רמת גן, עימה גם זכה באליפות ב-1964. כמו כן, שיחק 13 משחקים במדי נבחרת ישראל בשנים 1960–1961.
בנבנישתי נולד וגדל בירושלים ולמד בבית הספר "אליאנס".
בגיל צעיר הצטרף לקבוצת הפועל ירושלים והיה השחקן הראשון מהמועדון ששיחק בנבחרת ישראל.
בשנת 1967 קיבל בנבנישתי גביע על היותו הכדורגלן המצטיין בירושלים בכל הזמנים.
בהמשך עבר בנבנישתי לשחק בהפועל רמת גן, ולאחר מכן שב להפועל ירושלים.
בשנותיו האחרונות עבר להתגורר ברעננה ושם נפטר בינואר 2015.
הרב מרדכי ניסים בר מוחא (מרץ 1936 – אוגוסט 1999) היה הרב הראשי הספרדי של נשר בשנים 1969–1999. מחנך, רב, מוהל, שוחט וחזן.
נולד בשנת 1936 בפורים, לרבי יצחק ולאסתר (נקברו בחדרה).
צאצא לשושלת רבנים מיוחסת וענפה בעיר מרקש.
אבי סבו, הרב אברהם בר מוחא, היה מקובל וידוע בעיר מרקש כעושה נפלאות.
נין לרבי רפאל מסעוד אבן מוחא המכונה "המלאך רפאל" שהיה אב בית דין בעיר מרקש ומחברם של הספרים "פרדס רימונים" ו"פרפראות לחכמה".
למד בעיר מקנס ובעיר מרקש ובוגר ישיבת חב"ד "תומכי תמימים" בעיר ברינואה שבצרפת.
בגיל 18 הוסמך כשוחט על ידי הרבנות הראשית במרוקו והיה מפקח בישיבות מרוקו.
קיבל הסמכה לרבנות מהרב שלום משאש מהעיר מקנס במרוקו ששימש כרב הראשי של ירושלים.
בשנת 1956 עלה לישראל עם רעייתו שושנה לבית משפחת קדוש ניסים וחסיבה.
בתחילת דרכו בישראל התמסר לעניין החינוך.
היה מחנך ומנהל בבית הספר ממלכתי דתי "ישורון" בשכונת תל חנן בנשר וחינך את ותיקי נשר.
בשנת 1960 סיים את לימודי ההוראה בגבעת ושינגטון.
עם סיום לימודיו, החל בעבודתו כמורה ומחנך בבית הספר "ישורון" בנשר ובתיכון מקיף במגדל העמק ובינתיים החל לשמש גם מוהל ומל אלפי ילדים.
בשנת 1967 מונה לחבר לשכת הרבנות בנשר וקיבל את הכושר מהרבנים הראשים דאז הרב יצחק נסים והרב איסר יהודה אונטרמן.
היה הרב הראשי הספרדי בנשר בשנים 1969–1999 במשך שנים רבות במקביל לרב האשכנזי הראשי הרב טוביה בהרי"ר.
בשנת תשל"ה התמודד על תפקיד הרב הראשי של חיפה אך לא נבחר.
היה יו"ר המועצה הדתית נשר, יו"ר ארגון הרבנים הספרדים בישראל, יו"ר חבר הרבנים בארץ ישראל וסגן יו"ר חבר המועצות הדתיות בישראל.
היה פעיל בסיעת "ליכוד ותמורה" של המפד"ל.
היה עוסק בש"ס ובתורת הקבלה.
היה נותן במשך שנים רבות שיעור גמרא כל שבוע בתל חנן ובבן דור.
בי"ח באלול ה'תשנ"ט (1999) נפטר הרב בר מוחא לאחר מחלה שנמשכה אחד עשר חודשים.
הוא נפטר בעודו צעיר בן 63 שנים.
בין בניו יוסי בר מוחא, עיתונאי, והרב דניאל בר מוחא שהיה רבה של מצפה רמון.
ללווייתו הגיעו הרבנים הראשיים דאז הרב אליהו בקשי דורון והרב ישראל מאיר לאו; הרב שאר ישוב הכהן, רב עיר חיפה; הרב שלמה שלוש רב העיר חיפה; וכן בעלי תפקידים ובהם שרים וחברי כנסת.
על שמו רחוב וגן ציבורי בעיר נשר.
בשנות ה-50 היה בדרגת סגן-אלוף ומפקדה של יחידה 131, שפעלה במסגרת אגף המודיעין של צה"ל ונועדה לבצע ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב.
כמפקד היחידה היה מעורב בפרשת העסק הביש.
מרדכי בנצור (לשעבר בנצ'בסקי) נולד בעיירה סוקולקה בפולין בשנת 1921. בשנת 1936, בהיותו בן חמש עשרה, עלה לארץ ישראל.
הוריו וחלק מאחיו ואחיותיו שנשארו בפולין נספו בשואה.
בארץ עבר הכשרה של הנוער העובד בקיבוץ גבעת חיים.
לאחר מכן הצטרף לקיבוץ רביבים.
בשנת 1941 היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח.
בשנת 1942 עבר קורס מפקדי מחלקות ומונה למפקד מחלקה.
זמן לא רב לאחר מכן מונה למפקד פלוגה.
בשנת 1945 השתחרר מהפלמ"ח והמשיך בשירותו במנגנון הקבע של ארגון "ההגנה", בו שירת כקצין מודיעין גלילי.
בחודש אוקטובר 1946 נשלח על ידי ארגון "ההגנה" לעיראק להיות מפקד "ההגנה" שם, שתפקידו לארגן את יהודי עיראק להגנה עצמית, במסגרת גוף חשאי שנקרא תנועת המחתרת הציונית חלוצית.
פיקודיו שם כינו אותו בשם עבדאללה.
בחודש אפריל 1948 חזר לישראל.
במלחמת העצמאות ארגן יחידות האזנה בחטיבות צה"ל והיה קצין מודיעין חטיבתי בחטיבת הראל, במסגרתה לחם בקרבות בחזית הדרום.
בתום המלחמה הוצב לאגף המודיעין ומונה בנובמבר 1949 למפקד ש.מ.
בשנת 1953 נתמנה למפקד יחידה 131 של אגף המודיעין בדרגת סגן-אלוף.
מטרת היחידה הייתה לבצע פעולות מיוחדות של ריגול וחבלה בארצות האויב.
באותה תקופה התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ.
יחידה 131 בפיקודו של בנצור הפעילה אז במצרים חוליית ריגול, שחבריה גויסו מקרב היהודים המקומיים החוליה.
את החוליה הקים שליח אמ"ן אברהם דר, שהגיע למצרים בשנת 1951 בשם הבדוי "ג'ון דרלינג" אזרח בריטי מגיברלטר, במטרה לגייס צעירים מתוך תנועות הנוער הציונית במצרים.
הפיקוד על החוליה נמסר לבנצור כמפקד היחידה.
אברי אלעד, איש מודיעין בעל עבר מפוקפק, הגיע למצרים בסוף חודש יוני 1954 בזהות בדויה של גרמני בשם "פאול פרנק", לשעבר קצין בוורמאכט הפועל במצרים כנציג חברה מסחרית גרמנית, כדי להפעיל את פעולות החבלה של החוליה.
הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 לחודש וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
ראשי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות והוצאו להורג בתלייה, שנים אחרים נידונו למאסר עולם.
כישלון הפעולה במצרים נחשב ככישלון מהדהד של המודיעין הישראלי וניתן לו בתקשורת הכינוי "העסק הביש".
עיקרה של המחלוקת היה האם את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת נתן שר הביטחון פנחס לבון, או שנתן ראש אמ"ן בנימין גיבלי.
לגיבלי לא הייתה כל ראיה לטענתו שלבון נתן את ההוראה לביצוע הפעולה והוא החליט לייצר ראיה כזאת באמצעות הכנסת זיוף להעתק מכתב ששלח בשעתו לרמטכ"ל משה דיין.
במהלך ביקורו נשלחו אליו דיין מספר מכתבים מגיבלי אשר העתקיהם נשמרו בתיקי אמ"ן.
על פי הוראת בנצור זייפה דליה כרמל, מזכירתו של גיבלי, את העתק מכתבו של גיבלי לדיין מיום 19 ביולי 1954 על ידי הכנסתה למכתב המקורי בדיעבד פסקה האומרת בין היתר:"על פי הוראתו של לבון הכנסנו לפעולה את החבריה של מאה שלושים ואחד".
יתר על כן הוא ניסה להשפיע על גרסתו של אברי אלעד להטלת האשמה למתן ההוראה על לבון.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה במדינה התדרדרה מ"פרשת העסק הביש" לפרשה פוליטית היא "פרשת לבון" שזיעזעה את המדינה, ומרדכי בנצור נאלץ לפרוש מצה"ל במהלך שנת 1955.
על פרישתו נכתב באחד הספרים אודות הפרשה:
"היה זה סיום עגום שלא הלם את עברו של האיש.
הוא היה אחד מוותיקי הפלמ"ח, שימש מפקד פלוגה ואחר-כך קצין מודיעין בחטיבת "הראל" בזמן מלחמת הקוממיות.
התנדב לשליחות מסוכנת בארצות-ערב עוד לפני קום המדינה ושימש מזכיר-חוץ באחד הקיבוצים הראשונים בנגב.
כאשר בוצעו מעשי "העסק הביש" היה הוא סגן-אלוף בחיל המודיעין ושימש זה כשנתיים וחצי מפקד היחידה אליה השתייכו החוליות במצרים (יחידה 131).
בזמן שבוצעו מעשי "העסק הביש" הוא עמד לסיים את שירותו כמפקד היחידה, אולם עז היה רצונו להשלים את המלאכה שהחל בה ולהעמיד על רגליהן את החוליות בקאהיר ובאלכסנדריה שנמצאו אז במצב של התרופפות והתפוררות".
במקומו נתמנה למפקד יחידה 131 סגן-אלוף יוסי הראל.
הראל החל לבדוק על דעת עצמו את נסיבות הכישלון במצרים ונחרד ממה שמצא.
הוא בא אל לבון וסיפר לו.
לבון הציע לו לנסח ממצאיו בכתב והוא עשה זאת.
לבון נטל את הכתב והלך אל ראש הממשלה משה שרת.
שרת לא היה מעורב בפעולה, אלא נודע לו עליה רק אחרי הכישלון והמעצרים.
לאחר פנייתו של לבון אליו עם ממצאיו של הראל, ביקש שרת לברר מי היה האחראי לתסבוכת והקים לשם כך את ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק אולשן ואת הרמטכ"ל בדימוס יעקב דורי.
למרות הטלת הספק לא הצליחה הוועדה להגיע לחקר האמת וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו".
בנצור נקרא להעיד בפני הוועדה כאיש מילואים.
עדותו של בנצור בפני הוועדה זיכתה אותו באמירות ביקורתיות מצד חברי הוועדה.
מרדכי בנצור, שפרטים על חלקו בעסק הביש דלפו לתקשורת לאחר שכבר פרש משירותו בצה"ל, קיבל את הכינוי "קצין המילואים".
מהלך חייו לאחר שירותו הצבאי
לאחר שירותו הצבאי עבד בנצור בחברת "גדות, מסופים לכימיקלים" העוסקת באספקה ושיווק של כימיקלים בישראל ובאירופה, כולל רכש, הובלה ימית ואחסון.
במסגרת עבודתו בחברה יצא לאירופה ופעל שם בהקמת מסופים לכימיקלים.
הוא עבד בחברה עד שפרש לגמלאות.
בשנת 1960 הופיע בנצור בפני "ועדת כהן", ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה.