tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת, מתוך תפיסה כי היופי מבוסס על הבנייה חברתית, שאין לאפשר לה לפגום בתחושת הביטחון והערך עצמי של הפרט.
הרעיון בבסיס תנועת הגוף החיובי מתמצא בתפיסה שאנשים צריכים לאהוב את עצמם באופן מלא תוך קבלה שלמה ומלאה של תכונותיהם הגופניות.
שורשיה של התנועה בגל הראשון של הפמיניזם, כאשר קמה תנועת רפורמה לקוד לבוש ויקטוריאני, שהתנגדה ללבוש המגביל נשים באמצעות מחוכים ואמצעים נוספים שהצרו את תנועת הגוף וניסו להתאימו לאידיאל מותניים צרות, שרווח באותה התקופה.
נקודת ציון נוספת התרחשה בשנות השישים של המאה הקודמת, כאשר התקיים בסנטרל פארק אירוע שנועד לחבר אנשים שמנים כנגד תופעות של ביוש שמנים.
בעידן הנוכחי התנועה צוברת תאוצה באמצעות הרשתות החברתיות והסירוב להיכנע למודל מצומצם ומדיר של יופי.
סדרת הטלוויזיה הגווארדיה הלבנה היא סדרה בת שמונה פרקים בבימויו של סרגיי סנז'קין על מלחמת האזרחים ברוסיה, המבוססת על רומן "הגווארדיה הלבנה" מאת מיכאיל בולגקוב.
הסדרה שודרה בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 ב-3 וב-4 במרץ 2012, ועוררה התנגדות מצד אוקראינה.
הסדרה עוסקת במשפחת טורבין, שנקלעה למלחמת האזרחים בחורף 1918–1919 בקייב.
הרקע ההיסטורי של הסדרה הוא נפילת שלטונו של ההטמאן האוקראיני פבלו סקורופדסקי, כיבוש קייב על ידי כוחות הרפובליקה העממית של אוקראינה והקרבות הממושכים נגד הצבא האדום.
הדמות הראשית, אלכסיי טורבין, היא רופא צבאי ששרד את שלוש שנות מלחמת העולם הראשונה.
הוא אחד מאלפי קצינים רוסיים, שאחרי מהפכת אוקטובר נקלעו לחוסר ודאות מוחלט בחייהם הפוליטיים והפרטיים.
רבים מהם פנו לשרת אצל סקורופדסקי במשטרו בחסות גרמניה, שהיה מתון בהשוואה לטרור האדום בקייב שהפעילו הבולשביקים נגד קצינים ואנשי מודיעין.
אחרי שהובסה הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, נמלט ההטמאן עם הגרמנים.
מספר קצינים וצוערים רוסיים היו הכוח הצבאי היחיד שנותר מול אנשי סימון פטליורה האוקראיני, שהתקדמו לקייב.
הסדרה צולמה בסנקט פטרבורג, ברחוב המבצר בויבורג, במדרון אנדרייבסקי ובכנסיית אנדריי הקדוש בקייב.
במרץ 2012 כתב ולדימיר בונדרנקו על כישלון "הגווארדיה הלבנה".
אולס בוזינה כתב: "מתחזים של הגווארדיה הלבנה בשמונה פרקים משעממים".
ב-28 ביולי 2014, שלל משרד התרבות של אוקראינה מהסדרה את זכויות השידור באוקראינה.
לדברי המשרד, הסדרה "מפגינה התעלמות מהשפה האוקראינית, מהעם ומהמדינה" ו"עובדות מסוימות שוכתבו לטובת רוסיה".
הגופה בחדר הספרייה היא יצירה מסוגת סיפורת בלשים מאת אגתה כריסטי, שפורסמה לראשונה בארצות הברית על ידי בפברואר 1942 ובממלכה המאוחדת על ידי Collins Crime Club במאי באותה השנה.
המהדורה האמריקאית תומחרה ב-2.00 דולרים, בעוד שהמהדורה הבריטית תומחרה בשבעה שילינג ושישה פני.
ברומן מופיעה הבלשית החובבת והבדיונית שלה, ג'יין מארפל, המוכרת גם בשם "גברת מארפל".
העוזרת באולם גוסינגטון מעירה את גברת באנטרי באומרה, "יש גופה בספרייה!".
כתוצאה מכך, מעירה דולי באנטרי את בעלה, קולונל ארתור באנטרי ואומרת לו לרדת למטה.
הוא מוצא גופה של אישה צעירה על שטיח הקמין בספרייה, כשהיא לבושה ושיערה בלונדיני.
הקולונל מתקשר למשטרה, וגברת באנטרי מתקשרת לחברתה הוותיקה, ג'יין מארפל.
חוקרי המשטרה הם אלוף-משנה מלצ'ט והמפקח סלאק.
בנתיחה של ד"ר היידוק מתגלה כי הצעירה, הייתה בריאה אך לא בגירה לחלוטין וכי היא נפטרה בין השעות 22:00–00:00 בערב שלפני.
עוד התגלה כי היא סוממה ואז נחנקה ולא הושחתה.
גברת מארפל שמה לב שהמראה של האישה הזו לא תקין, מציפורניה ועד לבושה.
היא משתפת את דולי בתגליות אלה.
באותה העת, אורח במלון, קונווי ג'פרסון, מדווח כי רובי קיין, רקדנית בת 18 ממלון מג'סטיק בדנמות', נעדרת.
ג'וזי טרנר, עובדת במלון, מזהה את הגופה כזו של בת דודתה, רובי.
האורחים ראו את רובי כבר בשעה 23:00 רוקדת עם ג'ורג' ברטלט, אך זו לא ביצעה את מופע הריקודים הקבוע שלה בחצות.
דולי וגברת מארפל הולכות למלון מג'סטיק כדי לחקור עוד על הנושא.
קונווי קורא לסר הנרי קליטרינג להצטרף לחקירה; סר הנרי רואה את העלמה מארפל במלון ומזמין אותה להצטרף לניהול החקירה.
ג'יין מארפל: תושבת הכפר סנט מרי מיד.
בעלת ניסיון רב בפתרון רציחות.
דולי באנטרי: אשת הקולונל, בעלת קשרים ידידותיים עם שכנתה מהכפר, ג'יין מארפל.
קולונל ארתור באנטרי: איש צבא בדימוס, בעלה של דולי, ובעל אדמות נרחבות.
אלוף-משנה מלצ'ט: השוטר הראשי של רדפורדשייר, שם נמצאה הגופה הראשונה.
הפקח סלאק: חוקר חשודים בשתי הרציחות ומבצע את המעצרים.
אף על פי ששם משפחתו ("סלאק", בעברית: "מרושל"), הוא יסודי בעבודתו.
ד"ר היידוק: רופא שמבצע את הנתיחה שלאחר המוות בגופה הראשונה, שנמצאה בספרייה של משפחת באנטרי.
קונווי ג'פרסון: איש עשיר השוהה במלון מג'סטיק עם חתנו, כלתו ונכדו החורג.
הוא איבד את רגליו בתאונת מטוס; אותה התאונה בה איבד את אשתו מרגרט, בנו פרנק ובתו רוזמונד כמה שנים קודם לכן.
הוא חבר ותיק של משפחת באנטרי.
מארק גסקל: אלמנה של רוזמונד ג'פרסון.
הוא חי עם חותנו בצער משותף שנגרם כתוצאה מהתרסקות המטוס.
אדלייד ג'פרסון: אלמנתו של פרנק ג'פרסון.
יש לה בן בשם פיטר קרמודי, בן 9. פיטר נולד לאחר מותו של בעלה הראשון, מייק קרמודי.
מתוארת כאמא טובה ואישה אמינה.
אדוארדס: משרתו האישי של קונוויי ג'פרסון.
הוא מסכים לדבר עם קלית'רינג, אשר שיתף את המשטרה רק במידע הדרוש.
רובי קין: היא בת דודתה הצעירה של ג'וזי, ורקדנית המשתמשת בשם הבמה הזה.
היא נולדה בשם רוזי לג.
קונווי ג'פרסון אומר שהוא יאמץ אותה ויהפוך אותה ליורשתו ברגע שישנה את צוואתו.
היא גדלה כענייה, והמראה החיצוני שלה היה זהה לזה של בתו רוזמונד.
היא לא הייתה דומה לרוזמונד באישיותה, מכיוון שזו הייתה תאבת בצע.
ג'וזי טרנר: היא בת דודתה של רובי, שביקשה ממנה לבוא למלון לרקוד במקומה בזמן שהקרסול שלה נרפא לאחר שסובבה אותו.
היא ממולחת, מעשית וחובבת גדולה של כסף.
ריימונד סטאר: נולד כתומאס רמון סטאר.
הוא עובד כטניסאי ורקדן במלון מג'סטיק.
יש לו תקוות לחזר אחרי אדלייד.
סר הנרי קלית'רינג: מפקד בדימוס של סקוטלנד יארד וידוע כעמיתה של מיס מארפל.
הוא נקרא לעזור בחקירה על ידי חברו, קונווי ג'פרסון.
המפקח הרפר: ממשטרת גלנשייר, שם ממוקם המלון.
בזיל בלייק: צעיר שעבר לקוטג' מחוץ לסנט מרי מיד, ונהנה מביזוי הדור המבוגר.
הוא עובד באולפן קולנוע כ-30 קילומטרים משם, וחוזר הביתה בעיקר בסופי שבוע.
גברת מארפל יודעת שבחייו הקודמים הוא היה חלק מצוותי מכבי האש בממלכה המאוחדת, שהציל חיים בבניין בוער ונפצע תוך כדי.
דינה לי: אישה עם שיער בלונדיני שמופיעה בביתו של בלייק.
הם נשואים אבל לא מספרים לאף אחד בכפר.
ג'ורג' ברטלט: היה בן זוגה האחרון לריקוד של רובי.
יש לו מכונית שחונה במגרש הפתוח של המלון ובהמשך, נגנבת.
כמו כן, הוא דווח כנעדר בבוקר העוקב לרצח של רובי.
פמלה ריבס: ילדה מקומית, בת 16 ומדריכת נוער, שהשתתפה באירוע של המדריכים בלילה בו נרצחה רובי; הוריה דיווחו עליה כנעדרת בשעה 21:00; פרק זמן מסוים לאחר שהגיעה לביתה.
למחרת, התגלתה גופתה שנמצאה במכוניתו הגנובה והשרופה של ברטלט.
פלורנס סמול: חברתה של פמלה ריבס.
הוגו מקליין: חבר ותיק של אדלייד שרצה להתחתן איתה ובהמשך מצליח בכך.
בהקדמה של הספר, כריסטי מתארת את השם "הגופה בחדר הספרייה" כקלישאה של ספרות בלשית.
להלן היסטוריית היציאות לאור של "הגופה בחדר הספרייה" לאורך השנים:
1941, Dodd Mead and Company (ניו יורק), פברואר 1942, כריכה קשה, 245 עמודים
מזרחי, כריכה רכה, 215 עמודים
1962, ספרי פונטנה (הרפר קולינס), כריכה רכה, 191 עמודים
1972, מהדורת Ulverscroft בהדפסה גדולה, כריכה קשה, 305 עמודים;
מזרחי (תל אביב), כריכה רכה, 207 עמודים
2005, מהדורת Marple Facsimile (מבוססת על המהדורה הבריטית הראשונה משנת 1942), 7 בנובמבר 2005, כריכה קשה;
הרומן הוצג לראשונה בארצות הברית ב-The Saturday Evening Post בשבעה חלקים; החל מ-10 במאי (כרך 213, מספר 45) ועד 21 ביוני 1941 (כרך 213, מספר 51) עם איורים מאת היי רובין.
הגולם: כיצד הוא בא לעולם הוא סרט אימה אילם גרמני השייך לזרם הקולנועי של האקספרסיוניזם הגרמני, ומבוסס על האגדה אודות הגולם מפראג, שבה המהר"ל מפראג יוצר גולם שמטרתו להגן על היהודים.
הסרט מבוסס על הרומן של גוסטב מיירינק משנת 1915 שמהווה אדפטציה לאגדה זאת.
פאול וגנר ביים את הסרט יחד עם קרל בואזה וכיכב בתור דמות הגולם.
זהו הסרט השלישי והמוכר ביותר מתוך הטרילוגיה של וגנר העוסקת בדמותו של הגולם והיחידי מביניהם שנשמר בשלמותו.
הוא מהווה פריקוול לסרט משנת 1915 בשם "הגולם" שחלקים ממנו נשמרו, שבו דמותו של הגולם קמה לתחייה במאה ה-20 לאחר שמתגלה על ידי סוחר עתיקות יהודי וכן לסרט נוסף בשם "הגולם והרקדנית" שלא נשמר, שבו שחקן גרמני מתחפש לגולם על מנת להרשים רקדנית.
מבחינה סגנונית הסרט מהווה אב טיפוס לסרטי פרנקנשטיין (מפלצת) שעקבו לו ולדעת חוקרי קולנוע של התקופה הוא מהווה סרט אקספרסיוניסטי מובהק.
מספר חוקרים הצביעו על כך, שהסרט הוא טקסט אנטישמי שבאמצעות המבע האקספרסיוניסטי שלו מציג את דמות היהודי כמעוות, כזר מאיים ומיטי, וכמקור הרוע, תוך שהם מצביעים על כך שיוצר הסרט פאול וגנר השתתף בהמשך דרכו בסרטי תעמולה נאציים.
מיעוט של חוקרים אחרים טוענים, כי הסרט דווקא מציע אלטרנטיבה למאבק בין היהודים לנוצרים בדמות התנועה הציונית.
בגטו היהודי של פראג מימי הביניים, פותח בסצנה שבה הרב לאו (המהר"ל מפראג), ראש הקהילה היהודית בעיר, חוזה בכוכבים אסון שצפוי להתרחש לקהילה היהודית ומכנס את זקני הקהילה לתפילה לביטול הגזרה.
למחרת קיסר רומא חותם על צו שמצהיר כי היהודים חייבים לעזוב את העיר ושולח את האביר פלוריאן למסור את הגזרה.
לצד מסירת הגזרה, האביר מקיים רומן עם ביתו של הרב לאו, מרים.
לאחר שהרב לאו שוקד על גולם מחימר, בעזרת השוליה שלו הוא מפיח בו חיים בטקס שמכיל מאגיה שחורה, קסמים ובמרכזו זימון השדה עשתורת ויצירת הכשף תוך שימוש במילה "אמת".
לאחר יצירתו מוצג הגולם כמשרתו של הרב לאו: חוטב עצים, שואב מים וזה שעושה עבורו קניות.
הרב לאו יוצא לארמונו של הקיסר על מנת להציג את הגולם בפניו ובמקביל האביר פלוריאן מתגנב אל ביתו שם הוא שוכב עם ביתו מרים.
בארמון, הקיסר ואנשי המלוכה מבועתים מהגולם אך מתלהבים מיכולתיו של הרב.
הם מבקשים מהרב להציג להם עוד מיכולתיו והוא מסכים אך מזהיר אותם שלא יצחקו.
הרב מציג לאנשי המלוכה חיזיון שבו נצפית דמות המתוארת כ"אחשוורוש היהודי הנודד", הקהל צוחק למראה דמותו ובעקבות כך מתחיל הארמון לקרוס.
המלך מבקש מהרב להציל את האנשים שבקהל בתמורה לחנינה ליהודים ואכן הגולם מונע את קריסת הארמון מעל ראשם.
בחזרה בגטו היהודי, הגולם מנסה לתקוף את הרב והאחרון בתגובה משבית אותו ומתכנן לנתץ אותו.
כאשר הרב יוצא יחד עם היהודים לחגוג במקדש, בליווי שופרות וארון הברית, שוליית הרב שנשארת מאחור מחייה את הגולם מחדש על מנת שהגולם יבדוק מי הגבר הזר אצל בת הרב.
הגולם קם לתחייה אגרסיבי, לוחם באביר פלוריאן והורג אותו לאחר שזורק אותו מצריח.
לאחר מכן הוא חוטף את בת הרב ומצית את הגטו היהודי באש.
הרב והיהודים חוזרים מהפסטיבל למשמע השריפה ובגטו הרב מטיל כשף שעוצר את השריפה ומונע מהגולם לפגוע בביתו.
בסצנה האחרונה של הסרט, הגולם יוצא מחוץ לשער הגטו שם הוא נתקל בקבוצת ילדים וילדה קטנה בעלת חזות ארית משביתה אותו מתפקוד.
לאחר מכן הרב והיהודים מוציאים את הגולם המושבת ומודים לאלוהים על שהציל אותם ממנו.
הגוף המחוקק היה אספה מחוקקת צרפתית שהוקמה על ידי חוקת 22 פרימר בשנת VIII ונשמר על ידי הסנאטוס קונסולטוס האורגני ב-16 בתרמידור בשנת X ועל ידי הסנאטוס קונסולטוס האורגני מ-28 בפלוריאל נקרא גוף מחוקק אחד משלושת הבתים של הפרלמנט הטריקמרלי הצרפתי, לצד הטריבונט וההסנאט השמרן.
הגוף המחוקק החליף את מועצת הזקנים ותפקידו האחד והיחיד היה להצביע עבור החוקים שנדונו בפני הטריבונט.
הגוף המחוקק התחיל את פעילותו בתאריך 11 ניבוז בשנת VIII (1 בינואר 1800) בו זמנית עם הטריבונט, כגוף המשלים את הסנאט השמרן.
הוא פוזר ב-4 ביוני 1814 על ידי משטר הרסטורציה והוחלף בבית נבחרי המחוזות (Chambre des députés des départements).
בעת מאה הימים הוקם "בית נבחרים" (Chambre des représentants).
חוקת שנת I של צרפת ציינה הצורך בגוף מחוקק והגדירה אותו כפורום אוניקמרלי, אבל הוא לא הוקם מכיוון שהוקה עצמה לא מעולם נכנס לתוקף.
בתקופת הדירקטוריון הצרפתי שהוקם ב-1795 הגוף המחוקק שלו התחלק בין שני בתים:מועצת החמש מאות ((Conseil des Cinq-Cents) ומועצת הזקנים (Conseil des Anciens)
בהמשך בימי הקונסולאט הנפולאוני, חוקת 11 בניבוז VIII או 1 בינואר (1800 הקימה "גוף מחוקק" שהיה אחד מארבעת מרכיבי הפורום המחוקק, לצד מועצת המדינה, ושני המרכיבים האחרים של הפרלמנט הטריקמרלי – הטריבונאט ו"הסנאט השמרן".
מבחינת התפקיד החליף הגוף המחוקק את מועצת הזקנים ונדרש להצביע, ללא דיונים, בנוגע להצעות החוק שנערכו על ידי מועצת המדינה ונדונו ללא הצבעה בטריבונט.
הגוף המחוקק שכן בארמון בורבון שבו התכנסה קודם לכן מועצת החמש מאות
חוקת שנת X שמרה את המתכונת, אבל בגלל האיטיות של תהליך החקיקה, ב-1804 נפוליאון נישל אותה מחלק רב מהסמכויות.
ב-14 ביוני 1814 כל הפורום המחוקק כולל מועצת המדינה ושלושת מרכיבי הפרלמנט בוטל על ידי המלך לואי השמונה עשר שהחליף אותו בבית נבחרי המחוזות (Chambre des députés des départements) עם סוגריים בתקופת מאה הימים שבה נפוליאון הקים בית נבחרים אחר בשם (Chambre des représentants).
הגוף המחוקק כלל 300 חברים שנבחרו לחמש שנים.
כל שנה חמישית מתוכן נבחרו מחדש.
חברי הגוף אולצו לשמור על תקופת צינון של שנה לפני שיכלו להיבחר מחדש.
איסור זה בוטל בימי הקיסרות.
בימי הקונסולט הבחירות לגוף המחוקק נערכו לפי מתכונת מיוחדת בהצבעות כלליות של בני זכר מעל גיל 21 בארבעה שלבים.
תחילה כל הזכרים בקומונה אחת בחרו ב"רשימת אמון" מורכבת מעשירית מתוכם.
התהליך חזר ברמה מחוזית אחר כך לאומית ועל ידי כך נבחרה "רשימת אמון" לאומית שכללה אדם אחד מכל אלף, כלומר ששת אלפים שמות.
מתוך רשימה זו, מקרב בני 31 ומעלה, הסנאט בחר בחברי הגוף המחוקק.
כשכל מחוז יוצג בו לפחות על ידי נציג אחד.
סנאטוס קונסולטוס מ-16 בתרמידור שנת XII שינה את פרוצדורת הבחירה.
הוא הקים בכל קנטון אספה שכללה את האזרחים הזכרים המתגוררים באותו קנטון.
אספה זו בחרה בשני קולגיומים לצורך בחירות (collège electoral): קולגיום נפתי, שכלל מספר התואם את משקל הנפה באוכלוסיית המחוז כשכל תושב הוא בעל זכות להביחר ; וקולגיום מחוזי שכלל אלפית ממספר תושבי המחוז וזכאים להיבחר רק מבין שש מאות האזרחים המשלמים הכי הרבה מיסים ישירים.
חברי הקולגיומים נבחרו לכל החיים.
כל קולגיום בחר בשני תושבים, מתוכם אחד לא היה חייב להיות חבר הקולגיום, לרשימה הסופית שממנה נבחרו חברי הגוף המחוקק.
כל מחוז יוצג בגוף המחוקק על ידי מספר נציגים התואם את משקל אוכלוסייתו באוכלוסיית המדינה.
הבחירות הראשונות התקיימו ב-4 בניבוז שנת VIII (25 בדצמבר 1800).
תפקידו הבית הזה היה להצביע בעד או נגד הצעות החוק, ללא כל דיון.
הצעות החוק נבחנו בטריבונט שהציג אותם להצבעה בפני הגוף המחוקק.
אחרי ביטול הטריבונט ב-1807 סמכויות הגוף המחוקק הוגדלו.
על שלוש ועדות של שבעה חברים כל אחת הוטלה המשימה לבחון את הצעות החוק.
הוועדות דנו בהן והציגו אותן בפני מליאת ההגוף המחוקק, שהצביעה בלי לדון.
כמו הסנאט השמרן, בימי הקונסולט והקיסרות גילה הגוף המחוקק צייתנות מובהקת.
בנוסף בגלל אי יכולתו לדון בהצעות החוק, בני התקופה תיארו אותו בלעג כ"גוף האילמים".
יחד עם זאת נפוליאון לא סמך בו.
הוא חשד שהמחוקקים, שרבים מהם היו מהפכנים לשעבר, יחשבו את עצמם עדיין כמעין "אספה לאומית".
עם נפילת הקיסרות, ב-14 ביוני 1814 הגוף המחוקק בוטל.
237 מבין 300 חבריו צורפו ל"בית נבחרי המחוזות" של משטר הרסטורציה.
הגופה היא מיני-סדרה מסוגת מותחן-פשע-מדע בדיוני בריטית שנכתבה ונוצרה בעיקר עבור נטפליקס על ידי פול טומאלין, המבוססת על הרומן הגרפי של DC קומיקס באותו שם שנכתב על ידי סי ספנסר ואויר על ידי דין אורמסטון, טולה לוטי, מגהן הטריק ופיל ווינסלייד.
הסדרה מורכבת משמונה פרקים והוצגה בבכורה בנטפליקס ב-19 באוקטובר 2023.
הסדרה עוקבת אחר חקירת רצח סבוכה בוייטצ'אפל שבלונדון בארבע תקופות היסטוריות שונות: 1890, 1941, 2023 ו-2053, כאשר בכל מקרי הרצח מופיעה אותה הגופה בדיוק באותו המקום ועל השפעת הרצח על עתיד הממלכה.
בסדרה יש כאמור ארבעה צירי זמן שונים.
בכל ציר זמן מופיעה גופה עם פצע ירייה בעין.
כאשר בכל הצירים מתבצעת חקירה של הרצח.
תוך כדי התקדמות הפרקים מבינים את ההקשר בין הגופות השונות ומתברר שבעתיד קיימת טכנולוגיה של מסע בזמן.
ג'ייקוב פורצ'ן-לויד בתור השוטר צ'ארלס וייטמן (1941)
אמאקה אוקאפור בתפקיד השוטרת שהרה חסן (2023, 2053)
קייל סולר בתפקיד המפקח הכללי אלפרד הילינגהד (1890)
טום מאתרסדייל בתפקיד הגופה/גבריאל דפו (בכל התקופות)
מייקל ג'יבסון בתפקיד השוטר והשותף של שהרה, ג'ק ברבר (2023)
סטיבן גרהם בתפקיד אליאס מאניקס / סר ג'וליאן הארקר (בכל התקופות)
גרטה סקאקי בתפקיד פולי (1941)
דרק רידל בתפקיד השוטר קאלווי (1941)
ג'ורג' פרקר בתפקיד הנרי אש (1890)
גבריאל האוול בתפקיד אליאס מניקס (2023)
אנה קלדר-מרשל בתפקיד ליידי הארקר (1890)
ג'וני קווין בתפקיד פארל (1941)
אלכסנדרה רואץ' בתפקיד מגי (2023)
מארק לואיס ג'ונס בתפקיד אנדרו מורלי (2023)
קייט אשפילד בתפקיד איליין מורלי (2023)
נטלי גאווין בתפקיד שרה מאניקס (2023)
קיי אלכסנדר בתפקיד לוחמת היחידה ללוחמה בטרור (2023)
הסדרה הוכרזה בפברואר 2022 כאשר פול טומאלין הוגדר כיוצר ומפיק בפועל.
Moonage Pictures הוכרזה כחברת ההפקה.
לצוות הכתיבה צורפה גם דנוסיה סמאל.
ביולי 2022 לוהקו שירה האס, סטיבן גרהאם, ג'ייקוב פורצ'ן-לויד, קייל סולר ואמאקה אוקאפור.
הצילומים החלו ב-16 במאי 2022 עם הצלם ג'ואל דוולין.
סצנות רבות שצולמו בעיר העתיקה של האל תוך שימוש בבניינים הוויקטוריאניים המפוארים במרכז העיר האל וכמה סצנות צולמו על סיפון הסירות של הורנבלואר קרוזס ביורק ובחצר הסירות סיטי קרוזס ביורק.
רבות מהסצנות העתידניות צולמו באוניברסיטת לידס.
האתר Rotten Tomatoes דיווח על דירוג ממוצע של 6.6/10, בהתבסס על 18 ביקורות.
Metacritic, המשתמשת בממוצע משוקלל, דירגה ציון של 65 מתוך 100 על סמך 7 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ב-Tvbee, האתר "סרט" ובעיתון הארץ פורסמו ביקורות בינוניות-חיוביות על הסדרה, בדגש חיובי על המשחק של שירה האס הישראלית.
באתר IMDb קיבלה הסדרה ציון של כ-7.4 על סמך 23 אלף ביקורות.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצההמיני-סדרה או סדרת האנתולוגיה הטובה ביותר"הגופה"
הגול הבא מנצח הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 2023 בבימויו של טאיקה ואיטיטי, עם מייקל פסבנדר בתפקיד הראשי.
התסריט מתבסס על סרט דוקומנטרי בשם זה המתאר את נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל המנסה להתאושש לאחר הפסד היסטורי לנבחרת אוסטרליה בכדורגל.
הסרט הוקרן לראשונה ב-2023 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
תומאס רונגן (מייקל פסבנדר) הוא מאמן כדורגל אמריקאי שצבר כישלונות, וכעת עומד לפני ועדה של התאחדות הכדורגל האמריקאית בה נמצאת גם פרודתו ג'ייל (אליזבת מוס).
הוא מנסה להציג את הישגיו אבל מקבל הודעת פיטורים והצעה לאמן את נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל.
רונגן יודע שב-11 באפריל 2001 שיחקה נבחרת סמואה מול נבחרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, והפסידה בתוצאה מביכה, 0 - 31, שרשומה בספר השיאים של גינס כתוצאה הגבוהה ביותר במשחק בינלאומי.
רונגן מושפל מההצעה אבל אין לו ברירה והוא טס לסמואה האמריקאית ומתקבל בתשואות בנמל התעופה של פאגו פאגו.
הוא מתראיין לטלוויזיה ומתקבל על ידי מנהל הנבחרת טביטה ועוזר המאמן אייס.
רונגן נפגש עם השחקנים חסרי הביטחון והכושר.
הוא מתחיל לאמן אותם ולפתח את כושרם הפיזי אבל נתקל בהתנגדויות.
השחקן הבולט בהם הוא/היא ג'איה שהיא פאפאפין.
באחת ההתקלויות שלו אתה קורא לה רונגן בשמה הזכרי ג'ון והיא מפילה אותו.
רונגן מחליט להתפטר אך חוזר בו ולקראת המשחק הוא מצליח לגייס את השוער סלאפו שחטף 32 גולים נגד אוסטרליה ואיבד את ביטחונו.
הנבחרת טסה לסמואה כדי להתמודד עם נבחרת טונגה בבמסגרת השלבים המוקדמים של אזור אוקיאניה
במוקדמות מונדיאל 2014. לפני הנסיעה הם נפגשים בכנסייה והכומר (טאיקה ואיטיטי) מעודד אותם בעזרת האל.
במחצית הראשונה השחקנים כושלים וסופגים שער.
רונגן מיואש ומחליט להתפטר אך טביטה משכנע אותו לחזור ולהתייחס לשחקנים ברגישות.
רונגן מספר להם כי בתו נהרגה בתאונת דרכים וכי עליהם לשחק ברגש וכי הניצחון אינו חשוב.
רמבו כובש שער ראשון, ג'איה שער שני, סלאפו הודף בעיטת עונשין והמשחק מסתיים בתוצאה סנסציונית 2 - 1 לטובת סמואה האמריקאית.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמייקל פסבנדרתומאס רונגןמאמןאליזבת מוסג'ייל רונגןאוסקר קייטליטביטהדייוויד פאיןאייסעוזר מאמןויל ארנטאלכס מגנוסוןמנהל התאחדות הכדורגל האמריקאיתקאימנהג'אינה סלואהשחקן פאפאפיןאולי לטוקפוניקי סלאפושוערסמו פיליפורמבושחקן כדורגלטאיקה ואיטיטיכומר
הגוזמנים היא סדרת טלוויזיה מונפשת לילדים משנת 1986, שנוצרה על ידי פרנק פמרס.
הסיפורים סבבו סביב תושבי הארץ הבדיונית גוזמניה ומאבקם המתמשך נגד הרודן המרושע קלנדסטינו ותוכניותיו להרוס את היער בו הם חיים.
הסדרה התבססה על רעיון של ג'ין דייטש, שגם כתב את המילים לשירי הסדרה.
מייקל ג'ופ, שיצר גם את הסדרות "אבן החלומות" ו-"הדלי של בימבל", היה המנהל האמנותי של הסדרה ויצר את הדמויות.
גוזמניה הייתה פעם מדינה יפהפייה לפני שקלנדסטינו המטורף השתלט עליה.
קלנדסטינו הרס את המקום היפהפה, כי הוא חושש שהגוזמנים יגלו את הסוד שלו - הסוד של קבלת הכל!
כעת על הגוזמנים לעצור את משימותיו המרושעות של קלנדסטינו ולמצוא את הסוד הגדול שלו.
זוק (קיצור של זוקרטס), ינשוף זקן וחכם שלובש טוגה וזר דפנה.
זוק הוא דמות אבהית ויועץ לגוזמנים (כלומר, שוכני החיות של היער האחרון שנותר בגוזמניה), ושומר הספר האנציקלופדי של כל הידע.
שמו הוא גרסה של סוקרטס (ומכאן הופעתו כקיסר רומא).
זיפ, סנאי כחול אשר רץ במהירות ואוהב הרפתקאות; הוא הוביל מספר פשיטות על טירתו של קלנדסטינו.
כאשר זיפ אינו מוביל פשיטה על הטירה, הוא נמצא לעיתים קרובות בפעילות כלשהי שקשורה לאגוזים.
בושמת, עכברה ורודה עם ראש אדום.
יש לה רגשות רומנטיים כלפי זיפ, אך הוא מהסס להחזיר לה אותם.
דובשון, דוב חום פשוט אופקים עם תשוקה עזה לכל דבר שקשור לדבש, ודבורי המחמד שלו תמיד עפות סביב ראשו.
שארפי, שועל אדום, דו-רגלי, שאוהב להערים על אחרים למען רווחתו האישית.
הוא מרגיש ששקר, רמאות וגניבה הם מה ש"שועלים אמיתיים" עושים, למרות שהוא נוטה לא לעשות זאת בהצלחה רבה.
משר הנשר, נשר שמדבר וחושב כמו חייל.
דמות זו היא הפחות מובלטת מבין הגוזמנים ולעיתים קרובות נקרא לבצע רק משימה קטנה בכל תוכנית שיש לחיות.
ג'ין-סנג, אווזה בעלת מראה מזרחי המתמחה בייצור תרופות צמחיות.
היא נקראת על שם צמח הג'ינסנג .
קוצלי קיפוד, קיפוד היפראקטיבי, בעל קוצים אדומים, שתמיד מוכן לפעולה ולקרב.
הוא מסוגל לירות את הקוצים שלו באופן מדויק, אם כי אספקה בלתי נדלית זו של קוצים מגיעה לעיתים קרובות לירכתיו של שארפי או של גוזמן תמים אחר.
פסיכו, נחש ביישן ומתבודד בעל כוחות נפשיים מוגבלים; לדוגמה, הוא שימש בעבר כגלאי מתכות.
קלנדסטינו, בן אנוש נפוח, מעריץ את עצמו וגיבן; הוא השליט הטוטליטרי שמינה את עצמו לגוזמניה.
הוא גר בטירה דמוית מבצר, שבמרתף שלה נמצא "סוד השגת הכל" היקר שלו, שהוא מקור כוחו.
סיליקון, הרובוט המשרת של קלנדסטינו; הוא חכם יותר מאדונו ונראה שאין לו זדון, אך הוא משרת את קלנדסטינו באופן נאמן.
שמו מבוסס על סיליקון (היסוד שממנו עשויים רוב הטרנזיסטורים והמעגלים המשולבים) וסילי (שטות).
גלאם, כלב השמירה של קלנדסטינו; אהדתו נתונה עם הגוזמנים, אך הוא אינו מעז למרוד בגלוי באדונו משום שאינו רוצה לאבד את ביתו בטירה.
שיר וריקוד, שני ארנבים - אחד גבוה ורזה, אחד נמוך ושמן - שלעיתים קרובות עוטים משקפי שמש.
לפעמים הם נראים מנצחים על קטעי המוזיקה, אך אינם חלק בלתי נפרד מהסיפורים.
כל פרק הוא באורך של כ-25 דקות.
רוב הסיפורים מתמקדים בקלנדסטינו שעושה או מתכנן משהו שיהרוס את היער האחרון של גוזמניה או ישבש את חייהם של הגוזמנים, ובניסיונותיהם של הגוזמנים לסכל אותו.
חלק מהסיפורים מתמקדים בתוכניותיהם של הגוזמנים לגנוב את "סוד השגת הכל" של קלנדסטינו כדי שיוכלו להשתמש בו כדי להדיח אותו מהשלטון.
סוד זה, אשר משחק תפקיד מרכזי ברוב הפרקים, לעולם לא נגנב בהצלחה או אפילו נחשף לאורך הסדרה.
הקרוב ביותר שנראה ממנה הוא דלת הסוד, נעולה ומקומרת בשרשראות, גולגולת ואורות מסוגננים סביב מסגרתה.
רק קלנדסטינו רשאי לראות זאת, ואם מישהו מנסה ומעז, אפילו על ידי משרתיו, ייהרג.
זו הסיבה שהוא תמיד נושא עמו את המפתחות למנעולי הדלת.
בפרק האחרון של הסדרה כולה, בעודו חופר את חצרו בעזרת המכונות שלו אחר מינרלים, הוא שבר את החפיר, ובכך גרם להצפה של הטירה כולה, ולשקיעה של החלקים התחתונים, ולקח איתו את הסוד, למרות ניסיונותיו חסרי התוחלת להציל אותו.
כל פרק מכיל שני שירים.
בסוף שנות ה-80, הסדרה שוחררה בקלטות וידאו VHS בארצות הברית (על ידי הלייבל "Just For Kids" של Celebrity Home Entertainment) וברוב מדינות אירופה, כשכל אחת מהן מכילה פרק אחד או יותר.
הייתה גם קלטת וידאו של אוסף של שירים מוזיקליים מהסדרה.
בישראל, הסדרה שודרה בשנת 1991 בערוץ הראשון בדיבוב עברי.
הסדרה שודרה פעם נוספת בשנת 2000 בדיבוב חדש בערוץ הילדים תחת השם "הבלופרים".
הגופה הוא הפרק השישה-עשר בעונתה החמישית של סדרת הדרמה העל-טבעית "באפי ציידת הערפדים" (1997–2003).
הפרק נכתב ובוים בידי יוצר הסדרה, ג'וס וידון, ושודר לראשונה בארצות הברית ב-27 בפברואר 2001 ברשת "The WB".
בסדרה, באפי סאמרס היא נערה שנבחרה בידי כוחות מיסטיים וניחנה בכוחות-על כדי להילחם בערפדים, שדים וישויות רעות אחרות הפולשות לעיירה הבדיונית סאנידייל.
במאבקה תומכת בה קבוצה קרובה של חברים ובני משפחה, המכונה "חבורת הסקובי".
עם זאת, במהלך הפרק היא מוצאת עצמה חסרת-אונים לראשונה כאשר היא נתקלת בגופת אמה, שמתה כתוצאה ממפרצת מוחית.
אף שבאפי וחבריה מתמודדים עם מוות כמעט מדי שבוע – לעיתים קרובות באופנים גרפיים ופנטסטיים במיוחד – בפרק זה הם נבוכים וחסרי-כלים לנוכח מותה הטבעי של ג'ויס סאמרס, אמן של באפי ושל אחותה דון, ששימשה לעיתים גם כדמות אם עבור חברי הקבוצה.
הדמויות מתקשות להבין מה משמעות האובדן עבור כל אחת ואחד מהן ועבור החבורה כולה.
באפי נאלצת להתחיל להתמודד עם חייה ועם חובותיה כקוטלת ללא תמיכה ונחמה הורית.
הפרק הופק ללא מוזיקת רקע כלל, ונעשה בו שימוש באמצעים חזותיים מטלטלים כדי להעביר את תחושות הניכור, הבלבול והאובדן הנלווים למותו של בן משפחה קרוב.
הפרק שודר לשבחי הביקורת וזכה מאז לדירוג גבוה במיוחד, כאשר מבקרים רבים מנו אותו כאחד מפרקי הטלוויזיה הגדולים ביותר ששודרו אי-פעם.
באפי (שרה מישל גלר) נעזרת כבר מן העונה הראשונה בחבריה הקרובים, המכנים את עצמם יחד "חבורת הסקובי": זאנדר האריס (ניקולס ברנדון), שעיקר כוחו במסירותו לבאפי; וילו רוזנברג (אליסון הניגן), שמתחילה להתנסות בכישוף והולכת ונעשית חזקה יותר ויותר.
מדריך אותם רופרט ג'יילס (אנתוני הד), ה"צופה" של באפי, ובהמשך מצטרפת אליהם אניה ג'נקינס (אמה קולפילד), בת-זוגו של זאנדר, שהייתה בעבר שדת נקמה עד שכוחותיה נשללו ממנה.
אניה מתקשה לעיתים להבין כיצד לתקשר עם בני אדם, ודיבורה ישיר ובוטה תכופות.
בעונה הרביעית וילו מתאהבת בטארה מקליי (אמבר בנסון), אף היא מכשפה.
כל עונה של "באפי ציידת הערפדים" מציגה נושא-על שאליו מתקשרים פרקי העונה.
רוז קייבני מזהה את נושאי המשפחתיות וההשתייכות כנושאי-העל של העונה החמישית.
בתחילת העונה, אמה של באפי, ג'ויס (קריסטין סאת'רלנד), מתחילה לסבול מכאבי ראש, מתמוטטת פעם אחת ונזקקת לאשפוז.
בהמשך מוסר גידול ממוחה, והיא מחלימה היטב.
בפרק הקודם, "I Was Made to Love You", היא מקבלת פרחים ממחזר, אותם באפי מגלה בסיום אותו פרק.
העונה החמישית מציגה גם את דון (מישל טרכטנברג), אחותה בת ה-14 של באפי.
בכל עונה קיים אנטגוניסט מרכזי; בעונה זו מדובר באלה רבת-עוצמה בשם גלורי (קלייר קריימר).
באפי מגיעה לביתה ורואה את הפרחים ששלח המחזר של ג'ויס.
היא קוראת לאמה, אך אינה זוכה למענה.
באפי מבחינה בג'ויס, השכובה ללא רוח-חיים על הספה ומבטה נעוץ בתקרה.
מתרחש פלשבק לארוחת חג המולד שבה נוכחים ג'ויס וכל חברי חבורת הסקובי, משוחחים בשיחה קלילה ושגרתית עד לרגע שבו באפי מתחילה להתווכח עם ג'ויס.
הסצנה נקטעת וחוזרת להווה: באפי ההיסטרית בסלון, מטלטלת את ג'ויס וצורחת.
היא מזעיקה אמבולנס ומנסה לבצע החייאה, ללא הצלחה.
עם הגעת הפרמדיקים באפי מפנטזת לרגע שג'ויס מתעוררת ומחלימה בבית החולים, אך המציאות מכה בה כאשר ניסיונות ההחייאה נכשלים והפרמדיקים נאלצים לקבוע את מותה.
ג'יילס מגיע, ובאפי מבקשת ממנו שלא להזיז את הגופה – מילה שמזעזעת אותה מעצם השימוש בה.
בבית הספר, באפי מוציאה את דון משיעור אל המסדרון; מבעד לחלונות כיתת האמנות צופים התלמידים בבאפי מבשרת לדון על מות אמם.
זאנדר ואניה מגיעים לחדרה של וילו במעונות, שם טארה מנסה לסייע לווילו המבוהלת למצוא חולצה ללבוש, משום שווילו אינה יודעת כיצד ראוי להופיע בפני באפי ודון.
אניה שואלת את זאנדר מה עליה לעשות; הוא אינו יודע להשיב.
זאנדר מביע רצון למצוא את גלורי ולמצות עמה את הדין, ובהמשך מתלונן על רשלנות הרופאים שטיפלו בג'ויס.
אניה שואלת אם יראו את הגופה, ואם יפתחו אותה, ווילֹו מגיבה לה בכעס.
אניה פורצת בבכי ומתוודה שאינה מבינה כיצד עליה להתנהג, או מדוע ג'ויס אינה יכולה פשוט לחזור אל גופתה – ביטוי לחוסר יכולתה להבין מוות אנושי.
לאחר מכן יוצאת הקבוצה לבקר את באפי, דון וג'יילס בבית החולים.
בחדר ההמתנה, מחוץ לחדר המתים מודיע הרופא לבאפי כי ג'ויס מתה מוות טבעי ממפרצת מוחית, בפתאומיות וללא כאב.
דון נכנסת לבדה לראות את גופתה של ג'ויס.
בזמן שהותה שם אחת הגופות קמה לתחייה כערפד.
כאשר באפי מבחינה שדון אינה חוזרת, היא יוצאת לחפש אחריה.
לאחר שבאפי מחסלת את הערפד, הסדין נופל מפניה של ג'ויס.
דון מביטה בגופת אמה ושואלת לאן היא הלכה, בעוד היא מושיטה יד לגעת בלחיה.
וידון לא ביקש למצוא מסר מעצים או מחזק ב"הגופה".
תחת זאת, שאף ללכוד את תחושת הבידוד והשעמום המלווים את הדקות והשעות שלאחר גילוי מותו של אדם אהוב, מצב שאותו תיאר כ"אפר שחור בפה, קהות המוות".
הוא לא התכוון לפתור שאלות דתיות או קיומיות על סוף החיים, אלא לבחון את התהליך שבו אדם חדל מלהיות אדם והופך ל"גופה" בלבד.
אמו של וידון, מורה במקצועה, מתה גם היא ממפרצת מוחית, והוא הסתמך על חוויותיו האישיות, כמו גם על חוויות של חברים וכותבים אחרים, בבניית הפרק.
הוא ביקש להשיג ב"הגופה" תחושת "גשמיות לא-אסתטית" (unlovely physicality), שתמחיש את הפרטים הקטנים והמטרידים הכרוכים בניסיון להבין את הבלתי-נתפס.
לשם כך קיבלו פרטים קטנים חשיבות רבה: כדי לשמור על כבודה, באפי מושכת מטה את שולי חצאיתה של ג'ויס לאחר שזו עלתה במהלך ניסיונות ההחייאה; המצלמה מתמקדת ברוח הנושבת בפעמוני רוח בזמן שבאפי מקיאה; וכדי להדגיש את בדידותה של באפי, הסצנה מצולמת ללא צילומי חוץ מקדימים של הבית.
רצף הפתיחה של הפרק שימש גם כסצנת הסיום של הפרק הקודם, "I Was Made to Love You"; זהו הפרק היחיד בסדרה ששודר לראשונה ללא מקטע "בפרקים הקודמים".
נוסף לכך, סצנת ארוחת חג המולד שולבה הן כדי ליצור ניגוד חד למציאות הקשה של שאר הפרק והן כדי להימנע מהקרנת כתוביות הפתיחה מעל הסצנות הראשונות שבהן באפי מנסה להחיות את אמה.
הפרק מחולק לארבע מערכות, שכל אחת מהן נפתחת בדממה מוחלטת ובתקריב לפניה החיוורות והקפואות של ג'ויס.
צילום המערכה הראשונה היה קשה במיוחד עבור שרה מישל גלר.
וידון צילם את הסצנה שבה באפי מוצאת את אמה כשוט ארוך אחד, שבו היא נעה בבית ומזעיקה את שירותי החירום, וחזר על הצילום כשבע פעמים.
שאר סצנות המערכה צולמו ברצף.
קריסטין סאת'רלנד עודכנה כבר במהלך הפקת העונה השלישית כי דמותה תמות, דבר שקיבלה בהבנה משום שתכננה לשהות תקופה באירופה.
היא נעדרה מרוב העונה הרביעית בשל נסיעות תכופות.
לדבריה, האווירה על הסט של הפרק הייתה מוזרה ומתוחה, שכן לאחר שהייתה דמות קבועה בסדרה, מצאה עצמה מגלמת לפתע גופה.
היא התקשתה בתפקיד, לא רק בשל הצורך בחוסר-תנועה, אלא גם בשל האיפור והשכיבה על שולחן חדר המתים לצד גופות אחרות.
הסצנה הקשה ביותר לצילום עבור ווידון הייתה זו שבה וילו נתקפת פאניקה בחדרה במעונות.
עיסוקה האובססיבי במה ללבוש לביקור אצל באפי נבע מחוויותיו האישיות של ווידון, כאשר לא ידע איזו עניבה ללבוש להלוויה של חבר.
הוא שיבח את משחקה של אליסון הניגן וציין כי הצליחה להיות רגשית בעקביות בכל טייק, עד שגרמה לו ולצוות לבכות שוב ושוב.
בדיון הפרשנות על גבי ה-DVD, הודה וידון כי התקשה לדבר בזמן הצפייה בסצנה.
דחייתו של וידון את פורמט "הפרק המיוחד" הניעה אותו לעסוק בגשמיות הקשר בין וילו לטארה בתוך הפרק.
לפני פרק זה הן החזיקו ידיים ורקדו על המסך, אך לא התנשקו.
בשנות ה-90 התפתח בז'אנר הטלוויזיוני תת-סוגה של "פרק הנשיקה הלסבית", שבו דמות נשית מנשקת אישה אחרת ללא המשך משמעותי ליחסיהן.
וידון ביקש להכיר באהבתן של וילו וטארה מבלי להפוך אותה למוקד המרכזי של העלילה.
ניסיון זה נתקל בהתנגדות מצד רשת השידור "The WB", אך וידון הבהיר כי הנשיקה "אינה נתונה למשא ומתן".
לדבריו, מנהלי הרשת חששו ממספר הקשרים ההומוסקסואליים בה, והוא השיב שהנשיקה "נאמנה לדמויות" ואף איים לפרוש מהסדרה אם תיאסר – הפעם היחידה שבה עשה זאת.
כאשר וילו וטארה נפגשו לראשונה בעונה הרביעית, הכותבים לא התכוונו לפתח ביניהן קשר רומנטי, אך הכימיה בין השחקניות הייתה כה חזקה, שכעבור שני פרקים וידון וצוות הכתיבה הודיעו להניגן ולאמבר בנסון על ההתפתחות.
לאורך שאר העונה הוצג הקשר המיני ביניהן באופן מטפורי באמצעות הכישוף, מבלי שמנהלי "The WB" יבחינו בכך.
בסופו של דבר שיבח וידון את התנהלות הרשת בפרק זה:
סטיבן טרופיאנו, בספרו "Prime Time Closet: A History of Gays and Lesbians on TV", כתב כי גישה זו הייתה "פורצת דרך באמת"; ללא נאום ארוך או גילוי דרמטי: הוא מתאר זאת כ.
זמן קצר לפני סוף הסצנה, בעוד זאנדר מדבר, ניתן לראות את וילו לוחשת בשפתיה "אני אוהבת אותך" לטארה.
תגובת הקהל למשחקה של אמה קולפילד הייתה רגשית יותר מכפי שציפה וידון.
תמימותה הבוטה של אניה פעלה כמעין תפנית עלילתית, שכן הצופים לא ציפו לעומק הרגישות שנחשף במונולוג שלה – רגע שווידון ראה בו "לב החוויה", והמבקר נואל מאריי הגדיר כמטרת הפרק "באותיות מודגשות וגדולות".
אגרופו של זאנדר בקיר ופציעת ידו סיפקו לארבע הדמויות בסצנה מוקד פעולה, דרך להסיט את תחושת חוסר-האונים – היבט נוסף של הגשמיות שבהתמודדות עם המשבר.
וידון השתמש בשוט מעקב ארוך נוסף, מפניה של ג'ויס בחדר המתים בעקבות הרופא במסדרון אל באפי וחבורת הסקובי, כדי לבסס את המציאות המוחשית של קרבתם הפיזית, ולא לאפשר תחושה שמדובר בסט אחר.
הערפד התוקף את דון בחדר המתים נתפס בידי צופים אחדים כאלמנט שאינו תואם את הפרק.
עם זאת, נומק כי סצנה זו נועדה ליצור ניגוד בין מקרי המוות הפנטסטיים הרגילים בסדרה לבין מותה הריאליסטי של ג'ויס.
נוסף לכך, צוין כי בדומה לדו"ח החניה של זאנדר ולקולות החיים הנשמעים מחוץ לביתה של באפי, הערפדים הם חוויה יומיומית בסאנידייל, והכוונה הייתה להראות כי חרף המשבר חייה של באפי ממשיכים "כרגיל".
בניתוחה של ניקי סטפורד, תגובותיהם של באפי, דון, זאנדר, וילו, אניה וטארה מייצגות שלבים שונים מתוך חמשת שלבי האבל של אליזבת קובלר-רוס, כאשר כל דמות משקפת שלב אחר או היבט שונה.
ג'וס וידון ציין בפרשנות ה-DVD עד כמה הופתע מתגובת הצופים, שכתבו לו כי הפרק סייע להם לקבל את מותו של בן משפחה קרוב, גם אם במשך חודשים או שנים לא הכירו בכך רגשית.
מותה של ג'ויס היה המוות הראשון בסדרה שנגרם מסיבות טבעיות.
בספר "The Psychology of Joss Whedon" מזהים שני פסיכולוגים אקדמיים את מקור כוחה של באפי בדמות אמה, בצירוף חניכותו של ג'יילס.
ג'ויס לא ידעה מראש שבאפי היא הקוטלת, והתקשתה לקבל את הייעוד שנכפה על בתה.
עם זאת, היא הייתה תמיד קשובה וזמינה כאשר ביטחונה של באפי התערער, ומסירותם של ג'ויס ושל ג'יילס "העניקה לה את הביטחון העצמי להפעיל את כוחה במלוא הפוטנציאל שלו".
ג'ויס שימשה כדמות אם גם לחבריה של באפי, שמשפחותיהם היו לעיתים קרובות חסרי-יציבות או חום, ולכן מותה היה כואב במיוחד עבור כולם.
וילו מזכירה את הוריה מספר פעמים במהלך הסדרה, אך אביה אינו מופיע בה מעולם.
אמה מוצגת פעם אחת בלבד, בפרק "Gingerbread", תחילה כאקדמאית השקועה בקריירה שלה עד שאינה מסוגלת לתקשר עם וילו, ובהמשך – יחד עם ג'ויס – כמי שנמצאת תחת השפעתו של שד ומתוך היסטריה מוסרית מנסה לשרוף את בתה שלה על המוקד בשל עיסוקה בכישוף.
הוריו של זאנדר מתוארים על ידיו ועל ידי אחרים שביקרו בביתו כאלכוהוליסטים ואלימים מילולית.
אפילו אניה, החסרה מאוד כישורים חברתיים, מאבדת דמות שאותה העריצה ונתנה בה אמון.
גם ג'יילס מתאבל על אובדן של חברה – ובפרק אחד, כאשר המבוגרים נתונים לכישוף הגורם להם לסגת למצב נפשי מתבגר – אף של אהובה לשעבר.
לורנה ג'ואט, בספרה "Sex and the Slayer", כתבה כי ג'ויס מייצגת יציבות ונורמליות.
עבור חבורת הסקובי, מותה מנפץ את האשליה שלפיה החיים ה"רגילים" חפים מקשיים; הם מאתגרים לא פחות מהתמודדות עם כוחות על-טבעיים.
כאשר באפי מוצאת את גופת אמה, היא מכחישה בתחילה את מה שהיא רואה, עד כדי דמיון של מציאויות חלופיות.
וידון הסביר כי רצפי החלום הקצרים הללו דומים לסרטים תיעודיים: אנשים שמוצאים את יקיריהם מתים משתוקקים לדמיין תוצאה אחרת וטובה יותר, ויוצרים פנטזיות שגורמות לכאב רב אף יותר כאשר הם נאלצים לשוב לאכזריות המציאות.
מאוחר יותר, בבית החולים, באפי מדמיינת מה יכלה אולי לעשות כדי להציל את ג'ויס, אף שהרופא מבהיר לה שלא היה דבר שניתן לעשות.
וילו וזאנדר מבטאים כעס וחוסר-אונים.
אניה, שחדשה לתמותה ולקשרים אנושיים, ילדותית בתמימותה ובשאלותיה.
כעסו של זאנדר ובלבולה של אניה מאפשרים להם להיות, במידה מסוימת, "תחת חסותה" של וילו, הזקוקה בעצמה לטפל במישהו.
דון נתונה בהכחשה עמוקה, ואינה מסוגלת להבין שהאישה שחשבה שהכירה כל חייה איננה עוד.
טארה, שעברה חוויה דומה בעבר, מייצגת את שלב הקבלה, מרגיעה ומסייעת לאחרים לעבד את מה שהם חווים.
גם באפי מתחילה לקראת הסוף לגלות קבלה, כאשר היא אומרת לדון שהגופה שבחדר המתים אינה אמם; ג'ויס איננה עוד.
הפרק מדגיש גם נושא נוסף של העונה: תגובתה של באפי לכוחות שאינה יכולה להילחם בהם.
לאורך העונה היא מתמודדת עם האלה רבת-העוצמה גלורי, אך מותה של ג'ויס הוא זה שמותיר אותה חסרת-אונים יותר מכל.
במותה של ג'ויס אין כוח רשע שיש להילחם בו; היא פשוט מתה, ובאפי – על אף כל כוחה – אינה מצוידת להבין את ממדי מצבה.
בהלם שהיא חווה, באפי נסוגה למצב ילדותי של בלבול, וקוראת לאמה כאשר זו אינה עונה: .
גם אמה קולפילד קיבלה הנחיה להעלות את קולה לטון ילדותי בסוף המונולוג שלה כדי ליצור אפקט דומה.
לדברי החוקרת רונדה וילקוקס, נושאי ההתבגרות וההתמודדות עם אחריות בוגרת מתחילים עם עזיבתו של בן-זוגה של באפי, ריילי פין, שישה פרקים קודם לכן, ומתגבשים בפרק הקודם, שבו באפי מבינה שאינה זקוקה לבן-זוג כדי לחוש שלמה.
בסיום אותו פרק היא מתעמתת עם מותה של ג'ויס, שנבחן במלואו ב"הגופה".
ההתמודדות עם אחריות הופכת לנושא המרכזי של העונה החמישית.
במהלך הפקת הפרק, וידון עשה שימוש בשורה של אמצעים מחוללי-דיסאוריינטציה במטרה להעצים את תחושת המציאות והריאליזם של האירועים בפרק, עד כדי כך שהם נדמים סוריאליסטיים.
שוט הפתיחה הארוך, שבו באפי חוזרת הביתה ומוצאת את ג'ויס, צולם במצלמה ידנית אחת הנמצאת בתנועה מתמדת, כאשר באפי הולכת דרך הבית אל הטלפון ושבה אל אמה.
כפתורי הטלפון של באפי גדולים במידה חריגה – אפקט שווידון הוסיף משום שחווה אותו בעצמו כאשר אמו נפטרה.
באפי כה מבולבלת מדברי הפרמדיק האומר לה שג'ויס מתה, עד שהיא מסוגלת להתמקד רק בפיו בניסיון להבין את דבריו.
המצלמה משתמשת בנקודת מבטה, ורק החלק התחתון של פני הפרמדיק נראה בפריים.
במקום צילום רגיל "מעל הכתף", באפי מצולמת בגובה כתפו של הפרמדיק, כשהיא בקושי נדחסת לפריים – דרך הצגה שנועדה, לדברי וידון, להמחיש אותה כמי שלכודה במציאות.
קריסטין סאת'רלנד ציינה כי התסריט היה "מדהים", במיוחד ביכולתו ללכוד תחושת ניתוק:
הסצנה שבה באפי וטארה יושבות בחדר ההמתנה צוינה בידי רונדה וילקוקס בשל הריאליזם שבהצגת גלר כמרופטת ובלתי-זוהרת בעליל, במיוחד לאור העובדה שבאותה תקופה הוצגה באופן מתוכנן כדי למשוך קהל גברי ואף שימשה פרזנטורית של מותג "מייביליין" בזמן שידור הסדרה.
באפי יושבת עם עיגולים מתחת לעיניים, שיער לא מחמיא ויציבה שמוטה, לצד טארה, שספגה ביקורת על כך שהיא "כבדה מדי", אף שמבנה גופה היה טיפוסי לנשים בגילה.
הבולט שבאמצעים מחוללי-הדיסאוריינטציה, בעיני מבקרים וחוקרים, הוא השימוש של וידון בצליל ובשקט.
בזמן שבאפי מבצעת החייאה, היא שוברת אחת מצלעותיה של ג'ויס בצליל חד ומבהיל.
לאחר שבאפי מקיאה על הרצפה, היא עומדת בפתח האחורי ומאזינה להמשך החיים: ילדים משחקים, מישהו מתאמן בחצוצרה, וציפורים מצייצות.
הפסקות ארוכות בין שורות דיאלוג יוצרות חללים מביכים, כאשר הדמויות מנסות לחשוב מה לומר – אפקט בולט במיוחד בסדרה הידועה בדיאלוגים המהירים והשנונים שלה.
המעבר בין סצנת ארוחת חג המולד לבין הסצנה בסלון הוא חד ופתאומי, וקולות צעקותיהן של באפי וג'ויס לאחר שהפילו עוגה על הרצפה נמשכים אל תוך הדממה של פניה חסרי-החיים של ג'ויס ובאפי העומדת לבדה בסלון.
אפקט זה מופעל גם במעבר בין הגרסה החלופית שבה באפי מדמיינת את אמה "בריאה כחדשה" בבית החולים, לבין ניסיונות הפרמדיקים להחיותה.
במכונית בדרכם למעונות בהם וילו מתגוררת, אניה מצולמת במצלמה המותקנת על הפגוש הקדמי, מופרדת מן הצופים באמצעות השמשה הקדמית.
זאנדר, הנוהג, פונה לכיוון ההפוך; איש מהם אינו מדבר, ורק רעש המכונית נשמע.
ג'ויס מילמן מ-"Salon.com" כותבת על סוגיית הצליל: .
קייטי סטיבנס מציינת כי הדיאלוג בפרק הוקלט באמצעות מיקרופונים שהוצמדו על השחקנים עצמם, מה שהבליט לקהל שינויים בקולם – סדקים, עליות ולחישות – ובכך צמצם את המרחק בין השחקנים לצופים.
מנגד, הסצנה שבה נמסר לדון דבר מותה של ג'ויס צולמה מבעד לחלון גדול של כיתה, דבר שמעמעם את תגובתה הרגשית של דון ומבודד את באפי ודון הן מהכיתה והן מהצופים.
מספר רגעים של שקט באים בעקבות סצנה זו.
וידון צילם את השיחה מקרוב מספר פעמים, כולל צילומי "מעל הכתף" ותגובות, אך לבסוף בחר בנקודת מבט מרוחקת יותר.
מישל טרכטנברג אמרה לימים על האפקט:
הצגת הפרק ללא מוזיקת רקע הייתה דרכו של וידון לשלול מן הצופים כל נחמה, ולאלץ אותם לגזור משמעות בעצמם ממעשיהן ומדבריהן של הדמויות.
כפי שכתבו שני מוזיקולוגים על היעדר המוזיקה בפרק: מבקר הטלוויזיה גארת' מקלין כתב כי החלטה זו היא
הפרק זכה לשבחי הביקורות, ומאז ועד היום הוא נמנה בקביעות עם פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר ששודרו אי-פעם.
דייוויד ביאנקולי מ-"New York Daily News" שיבח את יכולות המשחק של שרה מישל גלר, מישל טרכטנברג, אליסון הניגן ואמבר בנסון.
לדבריו, מבקרת הטלוויזיה אליסיה רדינג והעורך ג'ו וינס מ-"South Bend Tribune" כתבו: רדינג הוסיפה: .
גארת' מקלין מ"הגארדיאן" דוחה את ההשוואה בין "באפי" לבין סדרות נעורים אמריקאיות "דביקות" כדוגמת "דוסון קריק": מקלין העריך במיוחד את הפרטים הקטנים, כגון ניסיונה של באפי לשמור על כבוד אמה ואת הבלבול שבו שרויות הדמויות.
הוא מסכם: ג'ו גרוס מ-"Austin American-Statesman" כינה את הפרק "שלו באופן הרסני" וקבע כי "כל צוות השחקנים והיוצרים היה צריך לקבל איזשהו אמי על הפרק".
ב-"Salon.com" כתבה ג'ויס מילמן: אנדרו גילסטראפ מ-"PopMatters" הכריז שזהו גילסטראפ הוסיף כי הסדרה לא שבה לעסוק במוות ובאבל בעוצמה דומה עד עונה שש, כאשר טארה נהרגת מכדור תועה.
ג'רי מקורמיק מ-"The San Diego Union-Tribune" הסכים, וציין כי מותה של ג'ויס נשא השפעה רגשית דומה לזו של מותה של טארה בפרק "Seeing Red", ושניהם נמנים בעיניו עם הרגעים העצובים ביותר בסדרה.
קירה שלכטר מ-"The Patriot-News" הכריזה כי "הגופה" הוא "אחד הפרקים המעולים ביותר של כל סדרה אי-פעם", וציינה שהשקט והצילום החדשני הם "יוצאי דופן, והכתיבה מבריקה".
שיחתה של באפי עם דון בבית הספר, לדבריה, היא "קורעת לב ממש".
עם סיום הסדרה בשנת 2003, איימי אנטנג'לו מ-"Boston Herald" וסיונה לה-פראנס מ-"New Orleans Times-Picayune" דירגו את הפרקים הטובים ביותר של "באפי", והציבו את "הגופה" בשוויון במקום הראשון לצד "הס" ו-"Once More, with Feeling"; לה-פראנס הגדירה את הפרק כ"קלאסיקה מיידית".
ג'ונתן לאסט מ-"The Weekly Standard" מיקם את הפרק במקום השמיני ברשימת עשרת פרקי "באפי" הטובים ביותר, וכתב שזהו נואל מארי מ-"The A.V.
Club" מצא אף הוא את הפרטים הקטנים כמשמעותיים במיוחד, כגון התמקדות המצלמה במגבת הנייר שבה באפי מכסה את הקיא על השטיח.
עם זאת, הוא ציין שחלק מן הצילומים "נראים מעט גימיקיים", אך הוסיף כי "הרגעים שכן עובדים יעילים כל-כך, עד שנדמה קטנוני להתלונן על כך שווידון מגזים לעיתים (וממילא, רגעים שונים נוגעים באנשים שונים)".
מעבר לשבחים על משחקה של גלר, חוקר "באפי" איאן שאטלוורת' התייחס גם לאנסמבל כולו, לקהות החושים המעודנת ולבלבול של הדמויות, בשילוב רגעי הדממה בפרק: ניקי סטפורד, מחברת "Bite Me!
The Unofficial Guide to Buffy the Vampire Slayer", כינתה את "הגופה" "יצירת מופת מוחלטת", והסבירה שזהו "ללא ספק השעה המפחידה, שוברת-הלב, הכואבת והמרשימה ביותר של טלוויזיה שראיתי אי פעם".
היא שיבחה את כלל צוות השחקנים, אך הדגישה במיוחד את גלר, אליסון הניגן ואמה קולפילד.
סטפורד — כמו וידון — שיבחה גם את קריסטין סאת'רלנד, שנאלצה לשכב ללא תזוזה ובעיניים פקוחות במשך שעות ארוכות, לאורך שמונה ימי צילום.
בשנת 2015 חזר גאווין התרינגטון מ-"SpoilerTV" אל הפרק, ארבע־עשרה שנים לאחר שידורו.
בביקורתו כינה אותו "אחת השעות הטובות ביותר של טלוויזיה" שראה אי-פעם, והוסיף:
בעת שידורו המקורי בארצות הברית ברשת "The WB" ב-27 בפברואר 2001, זכה הפרק למדד נילסן של 3.5 ולנתח צפייה של 5, ונצפה בידי כ-6 מיליון צופים.
הוא דורג חמישי במשבצת השידור שלו, ו-82 בדירוג הכללי של שידורי הטלוויזיה לאותו שבוע (26 בפברואר – 4 במרץ 2001).
זו הייתה הסדרה הנצפית ביותר ב-"The WB" באותו ערב, והשנייה הנצפית ביותר באותו שבוע, אחרי "הרקיע השביעי".
נתון זה ייצג עלייה קלה לעומת מדרוג 3.4 ומקום 87 שהשיג הפרק הקודם.
הפרק הופץ ב-DVD ב-28 באוקטובר 2002 באזור 2, וב-9 בדצמבר 2003 באזור 1. אף שזכה לביקורות חיוביות, הפרק לא היה מועמד לפרסי אמי.
רונדה וילקוקס ייחסה זאת לכך שפרסי האמי מהווים "מעוז של טעם פופולרי שמרני", הנוטה לפסול מראש סדרות בז'אנר הפנטזיה והמדע הבדיוני.
עם זאת, התסריט היה מועמד לפרס נבולה, המוענק על מצוינות בכתיבה בתחום המדע הבדיוני והפנטזיה.
הגוש המזרחי (נקרא גם: הגוש הסובייטי או הגוש הקומוניסטי) היה קבוצת מדינות שנשלטו או הושפעו מברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
הגוש כלל מדינות במזרח אירופה ובאזורים אחרים שבסיסם היה בקומוניזם.
מדינות הגוש היו חברות בארגון הכלכלי "קומקון", וחלקן אף הקימו ברית הצבאית – "ברית ורשה".
זאת מול הגוש המערבי בהובלת ארצות הברית וברית נאט"ו.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נודעה המערכת העולמית כמערכת דו גושית.
המדינות בגוש המזרחי נהגו להענות לתכתיבי ברית המועצות, שהשתלטה עליהן בשיטת הסלאמי.
בשנת 1953 פרצה במזרח גרמניה התקוממות עובדים שדרשו רפורמות כלכליות.
ההתקוממות דוכאה על ידי השטאזי, הפולקספוליציי והצבא האדום, ובעקבותיה הצטרפה מזרח גרמניה ב-1954 לברית ורשה.
בשנת 1956 הצבא האדום דיכא בכוח את המרד ההונגרי נגד הקומוניזם.
כשמנהיגיה הקומוניסטים של פולין ניסו לבחור מנהיג חדש למפלגתם, הם קיבלו אולטימטום מהצבא האדום, שדרש לבטל את הבחירה.
הסובייטים פלשו גם לצ'כוסלובקיה לאחר שהחלו תהליכי דמוקרטיזציה במדינה בשנת 1968, במה שכונה "האביב של פראג".
בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הביעו מדינות הגוש המזרחי תמיכה מלאה בעמדות הפלסטינים במאבקם נגד ישראל.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לא הייתה חלק מהגוש המזרחי או מברית ורשה, אף על פי שהיא מדינה קומוניסטית, מנהיגה, יוסיפ ברוז טיטו, עלה לשלטון בזכות פועלו כפרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
בניגוד לשאר המדינות הקומוניסטיות, טיטו, לא מונה על ידי ברית המועצות ולא הביע כל נאמנות אליה.
יוגוסלביה הצטרפה מאוחר יותר לברית המדינות הבלתי-מזדהות.
בדומה ליוגוסלביה, הממשלה הסטליניסטית באלבניה גם עלתה לשלטון בעצמה ולא כמינוי של הצבא האדום.
אלבניה התרחקה מברית המועצות לאחר הפיצול הסיני-סובייטי, והביעה תמיכה בסין ולא בברית המועצות.
בסוף שנות ה-80, אחרי נפילת חומת ברלין, בנובמבר 1989 והתפוררות ברית המועצות, הגוש המזרחי קרס והביא לקץ המלחמה הקרה.
הגוש המערבי, המכונה גם הגוש הקפיטליסטי, היה קואליציה של מדינות שהיו בעלות ברית עם ארצות הברית והזדהו עם האידאולוגיה שלה, רוב החברות בגוש היו חברות בנאט"ו או התנגדו לברית המועצות, נגד הגוש המערבי הוקמה ברית ורשה.
הממשלות והעיתונות של הגוש המערבי נטו לכנות את עצמן כ"עולם החופשי" או "העולם המערבי", ואילו הגוש המזרחי נקרא לעיתים קרובות "העולם הקומוניסטי" או העולם השני".
גרמניה המערבית (חברה בנאט"ו בין השנים 1955–1990)
מדינות שהפכו לחברות בנאט"ו לאחר תום המלחמה הקרה
מקדוניה הצפונית (חברה בנאט"ו החל מ-2020)
מדינות ושותפים אחרים הקשורים לנאט"ו
ממלכת לאוס (חברה ב-SEATO עד 1975)
דרום מערב אסיה/אזור צפון אפריקה
הגזע הארי הוא מושג הודו-אירופאי עתיק שהוכר לעולם המערבי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 במסגרת מחקרים בבלשנות היסטורית ואתנוגרפיה של העמים (בין השאר בעקבות התאוריה הנורדית), ובעקבות שורה של תגליות לשוניות שזיהו כי מרבית השפות האירופיות קשורות ללשונות מאזור פרס והודו (השפות ההודו-אירופיות).
לפי רעיון זה, הדמיון בשפות מצביע על גזע קדום שממנו התפתחו העמים האירופים לאחר שבני הגזע הזה פלשו לאירופה.
כיום היסטוריונים מערערים על אמיתות תאוריה זו, היות שנחשפו מספר עובדות המצביעות על כך שתאוריה זו שגויה וכי השפות ההודו-אירופאיות לא התפתחו מהפרסית העתיקה, אלא כי כולן (כולל הפרסית העתיקה) התפתחו מפרוטו-הודו-אירופית.
כיום המושג "ארי" משמש לתיאור קבוצות עמים שהם מצאצאי העמים הקדומים דוברי השפות הפרסיות.
בעוד שבמקור מושג זה נועד לתאר סיווג אתני-לשוני נייטרלי, האידאולוגיה הנאצית והנאו-נאצית השתמשו בו לטיעונים בדבר עליונות לבנה בכלל ועליונות "הגזע הארי" בפרט.
במהלך המאה ה-18 נעשו מחקרים רבים בעניין חקר שפות, שבין היתר מצאו דמיון משותף מבחינה תחבירית בין השפה ההודית לשפות האירופאיות ובין השפה ההודית לשפה הפרסית הקדומה.
מכאן עלו תאוריות לקיומו של קשר קדום בין עמי פרס והודו לאירופה דרך נדידה.
עם עליית ההשכלה וירידת קרנה של הדת באירופה, ניסו חוקרים אירופאים למצוא זהות חדשה, כזו שתתנער מהדת.
הם ביקשו לנסות לחפש אחר קשר עתיק יותר של האירופאים למעצמה אחרת שהשפיעה על העולם.
את הקשר הם ביקשו למצוא דרך השפה, לאיראנים שהקימו לדעתם את האימפריה הראשונה והנהדרת ביותר שידע העולם - האימפריה הפרסית.
מעבר לדמיון בשפה, החלו חוקרים אירופאים אלו לחפש אחר מאפיינים גנטיים משותפים בין עמי אירופה לאיראן ומצאו קבוצה של איראנים, בעיקר כורדים, בעלי עיניים בהירות ושיער בהיר בהרים הגבוהים והמבודדים באיראן.
משם הסיקו כי כך בוודאי נראו הפרסים הקדומים.
הם הסבירו את ההבדל במראה רוב הפרסים הקיימים היום, בהתערבבות עם העמים השמים-ערבים שכבשו את איראן בתקופת הכיבושים המוסלמים, תוך מחשבה שהאיראנים שחיו בבידוד בהרים, לא התבוללו עם העמים השמים.
אכן היו קיימים עמים דוברי פרסית שהיו בעלי שיער בלונדיני ועיניים כחולות, אך לאלו לא היה להם חלק בבניה והשתייכות לאימפריה הפרסית, שעל בסיסה שייכו הגרמנים לגזע הארי את העליונות הגזעית ואת יכולות ההנהגה והלחימה הגבוהות.
העמים דוברי הפרסית שהקימו את האימפריה הפרסית זהים במראה לאיראנים של היום, שכן בתחריטים, בפסלים ובאיורים שנמצאו מתקופת האימפריה הפרסית, נראים האיראנים שהקימו והיו חלק מהאימפריה הפרסית זהים במראה לאיראנים של היום, וממילא נשללת התאוריה הארית מעיקרה.
למרבה האירוניה, נראה כי דווקא הצוענים יותר ארים גנטית מהגרמנים.
בהקשר לעמים הנורדיים שנחשבו כלא-אריים במקור (צאצאים גנטיים לאלו שהקימו את האימפריה הפרסית), הטיעון היה כי הם עמים של לוחמים דגולים, ומכאן גם הם מזן גנטי משובח, אם כי לא ארי.
במאה ה-19 נעשה מחקר בהשוואת לשונות בין השפות העתיקות שהיו ידועות באותה תקופה.
באופן זה נמצא דמיון לשוני רב בין השפה האווסטית (שפת כתבי הקודש הזורואסטריים) ושפת הסנסקריט (מצפון הודו) לבין השפות לטינית, היוונית, הגרמנית והקלטית.
המסקנה הייתה כי התקיים עם קדום, שנדד ממרכז אסיה לאירופה והיה מקור השפות האירופאיות.
לעם הקדום הוענק השם "ארי" (Aryan) מהמילה "אַרְיַה" (ārya) בסנסקריט, שפירושה "אדם אציל", אולם מקור המושג נעוץ בהודית-איראנית עתיקה, ושימש להגדרה עצמית של ההודו-איראנים הקדומים.
השם "אריים" נזכר על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), שמספר כי זה היה שמם הקדום של המדיים.
במשך השנים היה ויכוח רב על המרחב הפיזי בו חיו הארים.
הועלו השערות שונות למדינות בין ארמניה לצפון הודו, מדינות בהם שכנו ועודם שוכנים עמים דוברי שפות איראניות.
בגלל הסכמה שהייתה באותן שנים על קשר של הארים עם פרס הקדומה, זוהה מקום המוצא עם פרס, בין השאר באמצעות שמה המודרני - איראן (שנקבע על ידי רזא ח'אן ב-1935), שפירושו המילולי "ארץ הארים".
מחקרים מודרניים המבוססים על השוואת DNA הוכיחו כי יש קשר גנטי חזק (ולפיכך מוצא משותף) בין תושבי צפון הודו, פרס ומזרח אירופה (בעיקר אוקראינה ופולין) וכן צפון אירופה, בפרט פינלנד.
תאוריות אחדות על הלשונות והגזעים אומצו על ידי מספר אידאולוגים אירופים שהשתמשו בו להצדקת קולוניאליזם וגזענות במהלך המאה ה-19 ולאחר מלחמת העולם הראשונה.
הבולטים ביותר בשימוש בתאוריה זו היו הנאצים שטענו, באמצעות תורת הגזע שפיתחו ויישמו כחלק ממדיניות הגזע בגרמניה הנאצית, כי הארים מחולקים לתתי גזעים שונים, 'איכותיים' יותר ופחות, כשהעמים הגרמאנים (ובכללם הנורדים) מצפון אירופה, נמצאים בראש הרשימה, כבני הגזע העליון והמובחר.
מעריכים כי התאוריה הארית השפיעה על הקשר החם שהיה בין היטלר לרזא ח'אן, להחלטה על הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-1941 ולמעמד שנתנו הגרמנים בתקופה הנאצית לאיראנים ולשאה רזא ח'אן כארים .
לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק השימוש במונח זה והמדענים משתמשים במונח "הודו-אירופיים קדומים" כדי לתאר את התאוריה על העם הקדום שממנו נוצרו השפות והאמונות ההודו-אירופיות.
זרמים נאו-נאציים מודרניים בייחוד בארצות הברית ורוסיה חזרו לעשות שימוש בתיאורית הגזע הארי בשנים האחרונות.
הַגּוֹשְׁרִים הוא קיבוץ באצבע הגליל.
שייך למועצה אזורית הגליל העליון.
הקיבוץ הוקם בספטמבר 1948 על ידי עולים מטורקיה, בתחילה במבנים הנטושים של יישוב קודם בשם נחלים, ומאוחר יותר הועבר כקילומטר צפונה לנקודה חדשה בסמוך לכביש המקשר בין קריית שמונה לבין קיבוץ דן.
בתחומי הקיבוץ מספר נביעות ונחלים, בהם נחל קורן, אחד מפלגיו של נחל דן.
העולים בחרו בשם "הגושרים" שמסמל את היותם גשר בין הארץ לבין הגולה.
על כך כתב יהודה זיו בספרו, העוסק במשמעויות שמות יישובים בישראל, שהשם .
באתר קיבוץ הגושרים ישב מסוף 1943 מושב נחלים שהוקם על ידי ארגון ירושלים כאחד ממצודות אוסישקין.
היחסים בין אנשי המושב לבין היישובים בסביבה היו עכורים על רקע מחסור בקרקעות ויחסים מתוחים בין דתיים לחילונים, ובמהלך מלחמת העצמאות, לאחר שספגו איומים והתנכלויות, נאלצו אנשי נחלים לעזוב את המקום.
זמן קצר לאחר שאנשי נחלים עזבו את המקום, עלה לקרקע גרעין העולים מטורקיה.
הפילוג בקיבוץ המאוחד בשנות ה-50 של המאה ה-20 הביא לכמה גלים של מתיישבים חדשים שהגיעו מקיבוצים אחרים: איילת השחר וכפר גלעדי (1952), נוה אור (1954) ויד חנה (1955), שתרמו רבות לייצובו ולביסוסו של הקיבוץ הצעיר.
הקיבוץ עבר הפרטה בשנת 2000 והוא פועל במודל של "רשת ביטחון", שמשמעותו הפרטה כמעט מלאה.
חברי הקיבוץ מקבלים שכר עבור עבודתם, ובמקביל משלמים מעין מס קהילתי, שנקבע על ידי האספה הכללית.
בית ההארחה של הקיבוץ הוקם כבר בשנת 1953 על חורבות ארמון החורף של האמיר פאעור, ראש השבט הבדואי ערב אל-פאדל (שמרכזו היה בוואסט שברמת הגולן).
האמיר שחי באופן ראוותני ונזקק למזומנים, מכר את אדמותיו באזור לקרן הקיימת לישראל בשנת 1940. אלמנטים מהארמון כמו הקשתות, שולבו במבנה המרכזי של בית המלון.
ב-1997 הוכנס שותף פרטי לניהול בית ההארחה, הוא הפך לבית מלון ושינה את שמו ל"מלון בטבע".
נוסף על בית ההארחה, מפעיל הקיבוץ את "קייקי הגושרים", להשכרת סירות קיאק לשיט בנחל שניר.
בתחומי הקיבוץ נמצאת שמורת טבע לא מוכרזת, בשם "עמק הנהר הנעלם".
בשמורה יש ריכוז גדול של הצמח הנדיר שבטבט גדול.
שמורת עמק הנהר הנעלם הוקמה בשנת 1990 על ידי חבר הקיבוץ אורי דימנד ומלון קיבוץ הגושרים.
בקיבוץ נמצאות שתי טחנות קמח מופעלות בכוח מים זורמים.
בקיבוץ יש טחנת טורבינות המופעלות בכוח זרם המים לייצור חשמל.
בבית המלון וברחבי הקיבוץ מפוזרים עשרות פסלים של הפסל אריה אשכנזי, חבר הקיבוץ.
בצידו הצפוני של הקיבוץ נמצא אתר ארכאולוגי הגושרים שבו נמצאו ממצאים מהתקופה הנאוליתית והכלקוליתית.
ב-2022 נפתח סניף של "האוזן השלישית" בקיבוץ הגושרים, סניף ייחודי המשלב מכירת תקליטים, דסיקים וסרטים, לצד בית קפה מקומי, המארח אומנים בהופעות חיות, לרוב בסופי השבוע.