tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צמיחה זו הביאה את קוריאה הדרומית לדירוגה ככלכלה ה-14 בגודלה בעולם.
מראשית שנות ה-60 ועד לסוף שנות ה-80 צמחה הכלכלה הדרום קוריאנית בשיעור מרשים של 8.7% בשנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה התמ"ג לנפש ברמה של המדינות העניות ביותר באפריקה ובאסיה.
מלחמת קוריאה הרעה את המצב עוד יותר.
בתחילת המאה ה-21, התמ"ג לנפש בקוריאה הדרומית שווה ערך לזה שבכלכלות הבינוניות של האיחוד האירופי, ופי 20 מזה שבקוריאה הצפונית.
ב-2004 הצטרפה קוריאה הדרומית למדינות שבהן התמ"ג עולה על טריליון דולר אמריקני.
ההצלחה הכלכלית התבססה בין היתר על יחסים קרובים בין הממשל והמגזר העסקי, שכללו הגבלות על יבוא, מענקים לתעשייה וטיפוח כוח העבודה.
הממשלה עודדה יבוא חומרי גלם וטכנולוגיה מתקדמת.
במהלך שנות ה-90 המאוחרות ובתחילת המאה ה-21 הפכו תעשיות ההיי טק של קוריאה הדרומית למובילות בשוק העולמי ולמתחרות חשובות וגדולות לתעשיות שביפן ובטאיוואן.
המשבר הפיננסי ב-1997 חשף בעיות של תוכנית פיתוח המשק הדרום קוריאני שהיו קיימות במשך שנים רבות כמו: הלוואות גדולות במיוחד ולא אחראיות של המדינה, שחיתות ומגזר פיננסי לא יציב.
כתוצאה מכך, בין יולי 1997 ליוני 1999, 11 מ-30 התאגידים הגדולים במדינה (כולל תאגיד הענק דייהו) פשטו רגל.
בעקבות המשבר, החלה קוריאה הדרומית בשנות ה-2000 בתהליך ליברליזציה של המשק במטרה להקטין את מעורבות הממשלה ואימוץ כלכלה חופשית יותר, הנשלטת על ידי כוחות השוק.
כמו כן הגבירה הממשלה את הפיקוח על הצ'בול, במטרה למנוע מונופוליזציה והגברת התחרות במשק.
בעשור השני של המאה ה-21 מאופיינת קוריאה הדרומית במשק יציב עם אינפלציה בקצב בינוני, אבטלה נמוכה וחלוקה שוויונית יחסית של הכסף בין התושבים.
קוריאה הדרומית היא בין המדינות המובילות בעולם בייצור זיכרונות של מוליכים למחצה, מסכים דקים וטלפונים סלולריים.
בנוסף מדורגת המדינה ראשונה בבניית ספינות בעולם וחמישית בבניית מכוניות.
עם החברות הקוריאניות המובילות נמנות סמסונג, יונדאי, LG, קיה וחברת SK.
מנוע הצמיחה המרכזי הוא ענף הייצוא של סחורות ושירותים, שמהווה כ-53% מהתוצר במדינה, נכון לשנת 2009.
בנובמבר 2020 חתמה קוריאה הדרומית על הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה, שהניח את התשתית להסכם סחר אזורי עם סין, יפן, איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה, וניו זילנד.
כלל חברה לביטוח בע"מ, המוכרת במותג "כלל ביטוח ופיננסים", היא אחת מקבוצות הביטוח והפנסיה הגדולות והמובילות בישראל.
החברה היא חברה בת (99.98%) של חברת כלל החזקות עסקי ביטוח בע"מ, שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ללא בעל שליטה.
נתח השוק של הקבוצה במונחי פרמיות שהורווחו ברוטו עומד על כ-16% משוק הביטוח, והיקף הנכסים המנוהלים על ידה עומד על כ-295 מיליארדי ש"ח (נכון לסוף דצמבר 2022).
כלל חברה לביטוח בע"מ מדורגת בדירוג ilAA+ על ידי Standard & Poor's Maalot, ובדירוג AA1.IL על ידי מידרוג.
הקבוצה מחזיקה בסוכנויות ביטוח, קרנות פנסיה, קופות גמל, קרנות השתלמות וחברות למתן אשראי.
כלל החזקות עסקי ביטוח מעסיקה כ-4,400 עובדים ופועלת ביחד עם כ-2,000 סוכני ביטוח.
קונצרן "כלל" נכנס לעסקי הביטוח בשנת 1978, כאשר רכש את חברת הביטוח "יובל" ובשנת 1979 שינה את שמה ל"כלל ביטוח".
חברת הביטוח "יובל" החלה לפעול בשנת 1962 כחברת ביטוח ממשלתית תחת השם "יובל חברת הביטוח לישראל בע"מ" במטרה לבטח רכוש ממשלתי.
ב-1968 הורשתה "יובל" לפעול גם כמבטחת במגזר הפרטי, והוחלט למכור את החברה.
"יובל" נמכרה לקבוצת משקיעים בראשות מנכ"ל החברה ג'סי קפלן ועו"ד יגאל ארנון.
עו"ד יגאל ארנון החזיק 25% מחברת "יובל" והמשיך להחזיק במניות גם לאחר שהפכה ל"כלל ביטוח".
בשנים 1982–1983 רכש קונצרן "כלל" את השליטה בחברת הביטוח "אררט" על ידי רכישה של 33% ממניותה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1985 רכש את חברת הביטוח "אריה".
"כלל החזקות עסקי ביטוח בע"מ" נוסדה בשנת 1987 במטרה לרכז את עסקי הביטוח של קונצרן "כלל" בחברת החזקות אחת.
המטרה הייתה להקים קבוצת ביטוח שתתחרה בחברת הביטוח הגדולה בישראל אז - "הסנה".
ב-1988 החלו מניות החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-1989 עקפה את חברת "הסנה" והייתה לחברת הביטוח הגדולה בישראל.
בשנת 1992 רכשה כלל ביטוח חלק מתיק הביטוח של "הסנה, חברה ישראלית לביטוח", וחלק מתיק הביטוח של חברת הביטוח "צור שמיר".
בשנת 1998 רכשה כלל ביטוח את "החברה הישראלית לביטוח אשראי בע"מ", ושמה שונה ל"כלל ביטוח אשראי בע"מ".
בשנת 1999 רכשה כלל את חברת הביטוח "עילית", שהייתה בבעלות אברהם רינות, שקודם להקמתה היה מנכ"ל חברת "אררט" וחזר לנהל אותה.
באותה עת החל גם מהלך של מיזוג כל החברות הבנות לחברת ביטוח אחת.
ביולי 2000 עברה החברה האם "כלל החזקות עסקי ביטוח" לשליטת חברת ההחזקות "אי די בי חברה לפיתוח".
בשנים 2016–2018 מכרה בהדרגה קבוצת "אי די בי" את כל המניות שהחזיקה.
בשנת 2020 הפכה חברת אלרוב נדל"ן ומלונאות לבעלת המניות הגדולה בחברה האם, כשבבעלותה 14.06% ממניות החברה האם.
ב-31 באוקטובר 2019 הודיעה החברה על הפסקת שיווק ביטוח סיעוד לפרט, על רקע הודעתה של מבטחת המשנה הגדולה בתחום זה בשוק הישראלי, חברת "סקור", על יציאתה מישראל בעסקים שאינם ביטוח כללי.
ב-15 בספטמבר 2024 החלה החברה במיתוג חדש ללוגו החברה תחת הסיסמה שפה תקשורתית חדשה בכלל.
בשנת 2023 הושלמה עסקת כלל - מקס, כמעט שמונה חודשים לאחר חתימתה.
במסגרת העסקה רכשה כלל אחזקות את חברת כרטיסי האשראי מקס לפי שווי של 2.47 מיליארד שקל מידי קרן ורבורג פינקוס (75%) ושותפותיה.
השלמת העסקה עוררה עניין רב בענף הביטוח והפיננסים הן בשל היקפה והן בשל השלכותיה האפשריות.
גורמים בענף כרטיסי האשראי העריכו כי המטרה המרכזית ברכישות הללו היא הקטנת התלות של חברות הביטוח בשוק ההון.
חברות כרטיסי האשראי נחשבות לבעלות רווחיות יציבה וצומחת, שאינה מושפעת כמעט ממצב שוק ההון, בניגוד לתלות הגבוהה של רווחי חברות הביטוח עצמן בשוק ההון.
בהובלת ברק בנסקי, שהתמנה לתפקיד מנהל ההשקעות הראשי של כלל ביטוח בסוף 2022, השקיעה החברה מאות מיליוני שקלים בחברות שונות, עם דגש על תחום הנדל"ן.
אפריקה מגורים: השקעה של עד 770 מיליון שקל.
אקרו נדל"ן: השקעה של 100 מיליון שקל.
אמות: השקעה של 220 מיליון שקל.
שיכון ובנייה נדל"ן הפרטית: השקעה של עד 400 מיליון שקל.
אאורה: השקעה של 110 מיליון שקל.
השקעות אלו הן חלק מאסטרטגיית החברה להגדיל את חשיפת תיקי העמיתים לנדל"ן למגורים בישראל.
בנוסף בוצעה השקעה בתחומים שונים הכוללת את:
אל על: השקעה של 120 מיליון שקל.
רכישת 10% מערד השקעות: השקעה של 250 מיליון שקל.
רכישת 9 מאלקטריאון: השקעה של 86 מיליון שקל.
רכישת מניות של בנק הפועלים: השקעה של 336 מיליון שקל.
משק אנרגיה: השקעה של כ-200 מיליון שקל, שיסייעו לממן את הרכישה של תחנת הכוח אשכול בידי החברה-הבת דליה אנרגיה
חיסכון ארוך טווח (קרנות הפנסיה, קרנות השתלמות, קופות גמל)
חברות בנות של החברה הן:
כלל ביטוח אשראי בע"מ (80%): נוסדה ביוני 1981 בשם החברה הישראלית לביטוח אשראי בע"מ ונרכשה על ידי כלל ביטוח ב-1998. עוסקת בביטוח סיכוני אשראי בישראל.
כללביט מימון בע"מ (100%): עוסקת בהנפקת איגרות חוב והפקדת תמורתן ב"כלל חברה לביטוח".
החברה היא חברה מדווחת, שאיגרות החוב שלה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה האחות כללביט מערכות בע"מ היא זרוע המחשוב של כלל חברה ביטוח בע"מ.
כלל ה 90-9-1 הנקרא גם "חוק האחוז האחד" נגזר מהטענה כי ברשתות החברתיות המקוונות קיים אי־שוויון השתתפותי בין המשתמשים.
הכלל נוגד את הדעה הרווחת בחברה כי קיים שוויון ברשתות החברתיות, ולמעשה מציג כיצד רוב המידע ברשת נוצר על ידי 1% מהאוכלוסייה הגולשת.
Hill, Hillan, Wroblewski ו- Mccnadles הטביעו לראשונה את הכלל, ובהמשך הוא פותח למחקר על ידי Jakob Nielsen, שהטביע את המושג "אי שוויון השתתפותי".
הכלל מבטא את בעיית הנוסע החופשי ברשת החברתית, וג'יקוב מציע מספר דרכים לפתרון חוסר השוויון.
הכלל טוען שהתכנים ברשתות החברתיות אינם נוצרים על ידי כלל המשתתפים, אלא קיימת חלוקה לא שוויונית בין היוצרים לבין הצופים בתכנים.
הכלל מורכב מ-1% "יוצרים" שמהווים משתתפים פעילים ברשתות החברתיות השונות, ולמעשה יוצרים את התכנים.
9% מהגולשים הם "עורכים" שדנים ועוסקים במידע שהעלו ה"יוצרים".
90% מהגולשים הם "אורבים", שצופים בתכנים השונים ובדיונים עליהם.
ה"אורבים" לא יוצרים תכנים או נושאי שיחה חדשים.
מהכלל ניתן להסיק כי ברשת קיים רוב דומם, שלא לוקח חלק פעיל ביצירת או עריכת תכנים.
זהו מונח שטבע ג'ייקוב נילסן שטוען כי ברשת חברתית מקוונת לא קיים שוויון השתתפותי מאחר שאחוז קטן מאוד יוצר את התכנים.
לדבריו, נכון לשנת 2006, מתוך 1.5 מיליארד משתמשים באינטרנט רק ל-55 מיליון (5%) יש בלוג.
הנתון אף מחמיר כאשר הוא טוען שמתוך משתמשי הבלוג רק 1.6 מיליון (0.1%) מעדכנים אותו באופן יומי.
בזאת מוכיח ג'ייקוב כי אחוז הצופים ברשתות הוא גדול ומשמעותי יותר מאחוז הגולשים שיוצרים את התכנים.
ג'ייקוב ממליץ לבצע מספר פעולות ברשת על מנת להזמין את ה"אורבים" לשימוש פעיל יותר, שיוביל לעלייה במספר ה"יוצרים" וה"עורכים":
להפוך את ההשתתפות בדיונים וביצירת התכנים לפשוטה - לא לדרוש יותר מדי התחייבויות או תנאי שימוש.
להעניק תגמול למשתתפים הפעילים (לא יותר מדי) שיעודד אותם לתרום יותר.
לאפשר עריכת תכנים ולא רק יצירת תכנים, על מנת לא להרתיע את הגולשים מהשתתפות מתחייבת.
לקדם משתתפים איכותיים - ליצור בנק מוניטין אשר יוביל להצגת המשתתפים הפעילים באופן חיובי, כתהליך לקידום המשתתפים והיוצרים האיכותיים.
להפוך את תרומתו של היוצר לתוצר לוואי של הפעולה שהוא ביצע.
ג'ייקוב טוען, שברגע שיתבצעו הקלות אלו, הרשת החברתית תהיה מקום פורה יותר לדיונים ותכנים שיהפכו את הרשת החברתית לחזקה יותר, שתתבסס על יותר משתמשים שמחזקים את חכמת ההמון.
כיום עולות תגובות שונות כנגד הכלל.
אחת מהן טוענת כי מחקרו של ג'ייקוב כבר איננו מדויק בימים אלה, מאחר שהרשתות החברתיות עברו שינוי מהותי בשנים האחרונות, ומקומן בחברה השתנה.
המתנגדים טוענים שהיחסים בין היוצרים, עורכים ואורבים השתנו ל: 70-20-10. כלומר, 70% "אורבים", 20% "עורכים" ו-10% "יוצרים".
לטענתם, קיימת עלייה משמעותית במספר המשתתפים הפעילים מאוד ברשתות החברתיות, כשהסיבה העיקרית היא שהן תופסות תאוצה בשנים האחרונות.
בין הסיבות לעלייה בשימוש קיים ריבוי המכשירים מהם ניתן ליצור תכנים - סמארטפונים, מחשבים ניידים וטאבלטים, ריבוי האתרים והחברות השונות שמציעות קישורים לרשתות החברתיות, וקיומו של דיון חברתי רחב, שמשפיע על הגולשים להיות שותפים פעילים ביצירת תכנים ברשתות.
כלל תעשיות ביוטכנולוגיה בע"מ היא חברת השקעות ישראלית, המשקיעה ומחזיקה במגוון חברות העוסקות בתחום הביוטכנולוגיה.
כל אחת מחברות הפורטפוליו נמצאת בשלבי פיתוח שונים של מוצריה.
החברה היא חברת בת בשליטה של כלל תעשיות והשקעות, שהיא חברה בשליטה (57.5%) של המיליארדר היהודי לן בלווטניק.
חברת טבע מחזיקה ב-14% ממניות החברה.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ונכללות במדדים: תל אביב טק-עילית, תל אביב בלוטק ותל אביב ביומד.
חברות הבנות המוחזקות על ידי כלל תעשיות ביוטכנולוגיה
אחת החברות העיקריות שמחזיקה כלל ביוטכנולוגיה היא מדיוונד (46%) שפיתחה את התרופה נקסובריד (NEXOBRID), המופקת מגבעולי אננס עם שילוב של ג'ל, ונותנת מענה לנפגעי כוויות ללא נגיעה כירורגית בפגועים, בעוד עד לפיתוח זה על מנת לגלות את דרגת הכווייה השתמשו בדרך כלל בניתוח כירורגי אשר מגלה את חומרת הכווייה.
התרופה זכתה לאישור שיווק ממנהל המזון והתרופות האירופאי (EMA), ממשרד הבריאות בישראל ומה-FDA.
תרופת הנקסובריד היא בעלת פוטנציאל מכירות של מאות מיליוני דולרים בשנה.
תרופה זו אמורה להוות עבור כלל ביוטכנולוגיה ציון דרך היסטורי, כאשר מדובר בתרופה הראשונה אי פעם של חברה המוחזקת על ידי כלל ביוטכנולוגיה אשר הגיעה לשלב המכירות.
במרץ 2014 הונפקה מדיוונד בנאסד"ק (תחת הסמל: MDWD) במחיר 14$ למניה ששיקף לחברה שווי כולל של כ-290 מיליון דולר.
תרופת הדגל של אנדרומדה ביוטק - Diapep277, מתיימרת להוות את עתיד הטיפול בחולי סוכרת למבוגרים בעזרת כדור בבליעה.
המוצר עבר ניסוי Phase III לקבלת אישור FDA ממנהל המזון והתרופות האמריקאי.
וכעת מתבצע ניסוי המשך Phase III על מנת לקבל אישור שיווק.
בנוסף, ככל הנראה, עוד לפני תחילת שיווק התרופה יאושר לחולים קשים במחלה להשתמש בתרופה כטיפול בעל צורך ראשוני דחוף (כאשר כל טיפול אחר לסוכרת אינו יעיל עבורם) בכמות מצומצמת.
ה-Diapep277 של אנדרומדה ביוטק אמורה להיות תרופה יחידנית בעולם ללא מתחרים לתחום הסוכרת למבוגרים, ההערכות מדברות על שוק של 4 מיליארד דולר בשנה.
מספר חברות גדולות בעולם כמו johnson&johnson וגלקסוסמיתקליין אשר ניסו להחדיר לשוק תרופה ברמה של ה-Diapep277 נכשלו כישלון חרוץ בניסוי Phase III היכן שאנדרומדה ביוטק הצליחה.
ביוני 2014 הושלם הסכם בין כלל ביוטכנולוגיה לחברת התרופות האמריקאית Hyperion Therapeutics (סימבול: HPTX) למכירת אנדרומדה, תמורת 12.5 מיליון דולר במזומן, ומניות החברה הרוכשת בשווי 7.5 מיליון דולר.
בנוסף תשלם הרוכשת עד 550 מיליון דולר בכפוף לעמידה באבני דרך, כמו כן תשלם תמלוגים ממכירת התרופה בעתיד.
בספטמבר 2014 חברת Hyperion הודיעה חד-צדדית על ביטול רכישת אנדרומדה, עקב הטיית תוצאות ניסוי רפואי שביצעו עובדי אנדרומדה לכאורה.
נטען כי העובדים החריגו מבדיקות שלב III שלושים וארבעה חולים, לאחר שכבר ידעו אילו חולים קיבלו תרופה ואילו קיבלו תרופת דמה.
חברת גמידה סל אשר מוחזקת על ידי כלל ביוטכנולוגיה בשיעור של 22% פיתחה במיזם משותף עם טבע תעשיות פרמצבטיות את תרופת ה-StemEx לחולי לוקמיה ולימפומה.
התרופה מבוססת על השתלת דם טבורי שמועשר בתאי גזע.
החברה רשמה הצלחה בניסוי Phase III, אך הפסיקה את הפיתוח לאור דרישת ה-FDA לניסוי Phase III נוסף, והחליטה לנסות למסחר את התרופה.
במקביל מפתחת גמידה סל את הדור הבא של ה-StemEx, ה-Nicord, בו אין לטבע זכויות.
כעבור תקופה קצרה, ב-19 באוגוסט שוב הודיעה החברה כי נחתם הסכם השקעה עם ענקית הפארמה הבינלאומית נוברטיס [Novartis Pharma AG] לפיו תשקיע נוברטיס 35 מיליון דולר בגמידה סל תמורת 15% מהחברה ואופציה לרכישת החברה בשלמותה בכפוף לעמידה באבני דרך הקשורים בפיתוח ה-Nicord.
לאחר הסכם זה ירדה אחזקתה של כלל ביוטכנולוגיה בגמידה סל ל-19%.
קיורטק (55%) פועלת לפיתוח תרופות בתחום הסרטן באמצעות ויסות ועידוד מערכת החיסון בעזרת הקולטן CT-011. השווי המוערך של קיורטק שוערך נכון לסוף 2013 על ידי מעריך חיצוני 'וריאנס ייעוץ כלכלי' בכ-500 מיליון שקלים.
החברה נוסדה על בסיס עבודותיהם של הפרופסורים בריטה הרדי ואברהם נובוגרודסקי.
לכלל ביוטכנולוגיה אחזקה של 81% בחברת ביוקנסל, המפתחת תרופה בלעדית לסרטן השתן הגרורתי.
תוצאות ניסוי שלב IIb אמורות להתפרסם ברבעון השלישי של 2014. כלל ביוטכנולוגיה מקווה למסחר את התרופה.
ביוקיין תרפיוטיקס חברת תרופות ישראלית מרחובות אשר מפתחת תרופה לסרטן הדם גם כן נמנית בחברות הבנות של כלל ביוטכנולוגיה, באחרונה תרופת הדגל של ביוקיין נרכשה ב-50% על ידי ביוליין הישראלית שתשקיע בתרופה של ביוקיין 100 אלף דולרים בכל חודש על מנת לפתח את תרופה זו.
אברהם פרמצבטיקה המפתחת את תרופת הלדוסטיג'יל, מולקולה חדשה לטיפול בפגיעה קוגניטיבית קלה (MCI) החברה בעיצומו של ניסוי Phase II בתרופה שפותחה על ידי ממציאת תרופת האקסלון - פרופ' מרתה ויינשטוק-רוזין מהאוניברסיטה העברית, ועל ידי פרופ' מוסא יודעים מהטכניון, ממציא האזילקט.
התרופה עברה תהליך פיתוח לראשונה על ידי פרופ' מיכאל חורב מהאוניברסיטה העברית והרווארד.
שלושת המדענים הנ"ל מכהנים כיועצים מדעיים של אברהם פרמצבטיקה.
לדוסטיג'יל תוכננה תחילה לצורך עיכוב האנזים אצטילכולין אסטראז והאנזים מונואמין אוקסידאז באופן ייחודי במוח.
אולם במינונים נמוכים, בהם המולקולה אינה מעכבת את האנזימים, לדוסטיג'יל מגנה על תאי העצב, על ידי הפחתת העקה החמצונית, הפחתת הפעילות של תאים דלקתיים במוח המכונים תאי מיקרוגליה, והפחתת הפעילות הדלקתית.
הלדוסטיג'יל עשויה להאט את התפתחות מחלת אלצהיימר אצל חולים שאובחנו עם MCI.
פוטנציאל זה הודגם בצורה משכנעת במודלים של בעלי חיים, במיוחד חולדות.
יישום ומוסד הטכניון למחקר ופיתוח חתמו עם אברהם פרמצבטיקה על הסכם רישוי בלעדי לפיתוח התרופה, שהתגלתה כבטוחה לשימוש בניסויים קליניים שלב I ו-II.
כלל ביוטכנולוגיה חתמה בתחילת שנת 2012 על הסכם עם הראל ומגדל, שני בתי ההשקעות הגדולים בישראל על פתיחת 3 חברות מכשור רפואי חדשות, אחת מהן בשם גילי מדיקל שפיתחה מוצר שנכון לשנת 2014 מתבצעים ניסויים במוצר זה.
חברת כלל (ישראל) בע"מ, שנודעה בשם "כלל" או "קונצרן כלל", הייתה חברת החזקות ישראלית גדולה, בעלת חברות בנות ברבים מענפי המשק בישראל.
עם החברות הבנות שלה נמנו כלל תעשיות, "כלל סחר", "אזורים" וכלל ביטוח.
בשנת 2000 מוזגה חברת "כלל" לתוך חברת אי די בי חברה לפיתוח.
החברה הוקמה בשנת 1962 בשם "כלל - חברה להשקעות בישראל בע"מ".
יוזם הקמתה היה ג'ורג' וייז, בתמיכתו של שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר.
הקונצרן נועד למשוך לישראל השקעות של יהדות אמריקה הדרומית שהתקשו להשקיע ישירות במפעלים בישראל בגלל המרחק וחוסר ההכרות עם המשק הישראלי.
הבעלות בחברה התפזרה על פני משקיעים רבים מחוץ לישראל, יחד עם עשר קבוצות ישראליות: בנק דיסקונט, בנק דיסקונט למשכנתאות, בנק לאומי, בנק הפועלים, סולל בונה, החברה המרכזית להשקעות, בנק לסחר חוץ, כור, בנק החקלאות והבנק לפיתוח התעשייה, שהחזיקו יחד 20% ממניות החברה, אך קיבלו מחצית מהמושבים במועצת המנהלים.
בשנים הראשונות השקיעה החברה באופן פסיבי, אולם החל משנת 1965 החלה החברה להשפיע באופן אקטיבי על פעילות החברות בהן השקיעה.
בשנת 1969 רכשה קבוצת דיסקונט את המניות של הבנק לחקלאות והבנק לפיתוח התעשייה, שהיו בבעלות ממשלתית, כדי למנוע את הפיכת "כלל" לחברה החייבת בביקורת של מבקר המדינה.
בכך הייתה קבוצת דיסקונט לגורם דומיננטי בחברה.
גורם נוסף שהחזיק מניות רבות בחברה הייתה חברת "מעלה", שרכשה את מניות החברה מידי משקיעים מחוץ לארץ בעת עלותם לישראל.
בשנת 1972 הגיע חלקם של בנקים ישראלים בחברת כלל לקרוב ל-50%, 20% לדיסקונט, 20% לבנק הפועלים ו-10% לבנק לאומי.
בשנת 2000 מוזגה כלל לתוך חברת אי די בי חברה לפיתוח, באמצעות המרה של מניות "כלל" למניות "אי די בי פיתוח", שהחזיקה ערב המיזוג ב-61% ממניות "כלל".
בנו גיטר היה המנכ"ל הראשון של החברה.
בתחילת 1965 הוא הוחלף על ידי אהרן דוברת, שפרש מניהול חטיבת התעשייה במשרד המסחר והתעשייה, וגיטר עבר לכהן כיו"ר הוועד המנהל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים של החברה.
דוברת כיהן כמנכ"ל החברה עד שנת 1991.
דוברת וגיטר הפכו את החברה לקונצרן הגדול בישראל, עם פעילות בתחומי התעשייה, היצוא, המסחר והנדל"ן, תוך הגדלת ההון העצמי שלו מ-20 מיליון דולר לכ-400 מיליון דולר.
בשנת 1980 התמנה יצחק שרם לסמנכ"ל החברה, ודוברת ושרם הובילו יחד את החברה להצלחות גדולות במהלך שנות ה-80.
ב-1990 הורשע אריה גולדין, מנכ"ל חברת ניהול התיקים כלל אינווסטמנט, בגנבת כספי לקוחות, ונידון לשמונה שנות מאסר.
בשנים 1991–1997 כיהן דוד וינשל כמנכ"ל החברה.
בשנת 1997 מונה יצחק קאול למנכ"ל, והוא פרש מהתפקיד ביולי 2000, עם השלמת המיזוג של "כלל" עם אי די בי חברה לפיתוח.
החברה השקיעה במגוון רחב של תחומים שכללו בנקאות, נדל"ן, תעשייה וחקלאות.
ב-1965 תוארה החברה בדבר: "כמעט אין פרויקט גדול שכלל אינה חלק בו".
בשנת 1968 רכשה "כלל" את חברת "גאס רסקו", זרוע ההשקעות בתעשייה של חברת "רסקו".
שם החברה הנרכשת הוסב ל"גאס תעשיות", ובשנת 1971 הוסב שמה ל"כלל תעשיות".
במרץ 1968 רכשה "כלל" את החברה הממשלתית "מניב", שהחזיקה בבעלותה את "מפעל תרגומי המדע הישראלי בע"מ" - חברה שעסקה בתרגום ובהוצאה לאור שמה של ההוצאה שונה ל"כתר הוצאה לאור".
בשנת 1969 נמכרה מחצית ההוצאה למפעלי נייר חדרה.
אולם לאחר כשנתיים יצאה נייר חדרה מהשקעה זו.
באמצע שנות ה-70 סבלה ההוצאה מהפסדים כבדים בעקבות הוצאת אנציקלופדיה יודאיקה ובעקבות זאת הועברה הבעלות על ההוצאה מכלל תעשיות לחברה האם "כלל", כדי לשחרר את "כלל תעשיות" מחובות ההוצאה.
בתחילת 1987 הונפקו 25% ממניות החברה בבורסה, ובשנת 1990 מכרה כלל את מניותיה בחברה להוצאת מקמילן.
בשנת 1964 החלה כלל לרכוש מניות של החברה המרכזית וב-1973 מוזגה "החברה המרכזית" לתוך כלל.
בשנת 1972 רכשה כלל 50% מהמניות של סופרגז.
במהלך שנות ה-80 השתלטה "כלל" בהדרגה על מניות בית החולים אסותא.
בשנת 1994 מכרה "כלל" את בית החולים לקופת חולים מכבי.
ביולי 1999 קונצרן כלל רכש 28.8% ממניות חברת קו מנחה אשר הוחזקו על ידי קבוצת יפעת.
באוגוסט 1999 חברת כלל טכנולוגיות מידע מקונצרן כלל רכשה כ-10.8% ממניות חברת התוכנה כלנית כרמון.
בשנות ה-90 עסקי החברה היו מאורגנים במספר חברת החזקה שנרשמו למסחר בבורסה בתל אביב:
כלל תעשיות - חברת החזקות בחברות תעשייתיות, בין השאר מחזיקה או החזיקה ב: נייר חדרה, משאב, נשר מפעלי מלט ישראליים, קבוצת תעבורה (50%), קבוצת גולף א.ק.
כלל ביוטכנולוגיה - חברת השקעות המשקיעה ומחזיקה במגוון חברות העוסקות בתחום הביוטכנולוגיה.
כלל טכנולוגיות מידע - חברה להשקעות בהיי טק שהוקמה ונוהלה על ידי גיורא רום.
כלל ביטוח - בעלת השליטה בחברות הביטוח "אררט", "אריה", ו"החברה הישראלית לביטוח אשראי בע"מ".
בשנת 1992 רכשה כלל ביטוח חלק מתיק הביטוח של "הסנה, חברה ישראלית לביטוח" וחלק מתיק הביטוח של חברת הביטוח "צור שמיר".
כלל פיננסים בית השקעות - בית השקעות שהיה בשליטת כלל ביטוח.
כלל סחר - החזיקה ביותר מ-30 חברות בתחומי הקמעונאות, המסחר, השיווק, לוגיסטיקה, מדיה ומחשבים, נמכרה בינואר 1998 לאיש העסקים גד זאבי ששינה את שמה ל"זאבי אחזקות".
כלל מחשבים - חברת בת של "כלל סחר", שכללה את החברות סימטרון, כלל מערכות, טלה-נולדג', סמארט סולושנס ומל"ם מערכות.
מל"ם עצמה החזיקה במספר חברות בת: כלל אייפקס, אטלס גיאומטיקס וקור סופטוור.
ב-1999 שינה זאבי את שמה של "כלל מחשבים" ל"זאבי מחשבים".
מטה החברה היה ממקום ב"בית כלל", בניין משרדים בן 23 קומות ובצמוד לו מבנה חניון בין 5 קומות מעל הקרקע, הממוקם בצומת רחובות גליקסון ודרויאנוב, סמוך לכיכר דיזנגוף.
הבניין שנבנה בסגנון הברוטליסטי, נחנך בשנת 1968 על מגרש בו פעל "בית החרושת סיליקט" ללבני חול-סיד.
מתחם של מסחר ומשרדים הממוקם במרכז רחוב יפו, סמוך לשוק מחנה יהודה בלב ירושלים.
הוקם בשנות ה-70 על ידי חברת הבת של כלל אזורים.
חברת "כלל" נקלעה למאבק חריף עם העיתונאי יואב יצחק, שפרסם ב"מעריב", החל מ-15 בינואר 1989, סדרת כתבות ביקורתיות על "כלל".
כלכלת צד-היצע היא תיאוריה מקרו-כלכלית הגורסת שניתן לעודד צמיחה כלכלית בצורה היעילה ביותר על ידי הורדת מיסים, הפחתת הרגולציה והתרת סחר חופשי.
תומכי התיאוריה הכלכלית הזאת טוענים כי היא גורמת לכך שהצרכנים ייהנו מאספקה גדולה יותר של סחורות ושירותים במחירים נמוכים יותר ובאיכות טובה יותר, והתעסוקה תגדל.
בסיס לכלכלת צד-ההיצע הוא עקומת לאפר, קשר תאורטי בין שיעורי מיסוי והכנסות ממשלתיות.
עקומת לאפר מצביעה על כך שכאשר רמת המס גבוהה מדי, שיעורי מס נמוכים יותר יגדילו את הכנסות הממשלה באמצעות צמיחה כלכלית, משום שלאנשים יהיה תמריץ לעבוד קשה ולשאוף להרוויח כמה שיותר, בידיעה שהממשלה לא תיקח להם חלק גדול מפירות העבודה שלהם.
הרמה שבה שיעורי המס נחשבים "גבוהים מדי" שנויה במחלוקת.
במשך זמן מה היה נחשב שהמונח "כלכלת צד-היצע" נטבע על ידי העיתונאי ג'וד וואנישקי ב-1975, אך לפי רוברט ד.
אטקינסון, המונח "צד-היצע" שומש לראשונה ב-1976 על ידי הרברט שטיין (היועץ כלכלי של הנשיא ריצ'רד ניקסון) ורק מאוחר יותר באותה שנה ג'וד וואנישקי השתמש במושג הזה.
המונח דוגל בביטוי הרעיונות של הכלכלנים רוברט מנדל וארתור לאפר.
כלכלת צד-ההיצע התפתחה בתגובה לסטגפלציה של שנות ה-70. הוא התבסס על מגוון מחשבות כלכליות שאינן קיינסיאניות, כולל אסכולת שיקגו והאסכולה הקלאסית החדשה במקרו-כלכלה.
ברוס בארטלט, חסיד של כלכלת צד ההיצע, עקב אחר המוצא האינטלקטואלי של אסכולת המחשבה הזו, וייחס אותה לפילוסופים אבן ח'לדון ודייוויד יום, הסאטיריקן ג'ונתן סוויפט, הכלכלן הפוליטי אדם סמית' ושר האוצר של ארצות הברית אלכסנדר המילטון.
בארטלט הצהיר ב-2007 כי:"כיום, כמעט אף כלכלן לא מאמין במה שהקיינסיאנים האמינו בשנות ה-70, ורובם מקבלים את הרעיונות הבסיסיים של כלכלת צד-ההיצע - שתמריצים חשובים, ששיעורי מס גבוהים רעים לצמיחה, ושאינפלציה היא ביסודה תופעה מוניטרית.
כתוצאה מכך, אין עוד הבדל משמעותי בין כלכלת צד-היצע לכלכלה מיינסטרים".מה שמייחד יותר מכל את כלכלת צד-ההיצע כתופעה מודרנית הוא הטיעון התועלתני שלה בעד שיעורי מס נמוכים בעיקר מסיבות קולקטיביות ולא מסיבות אידאולוגיות מסורתיות.
הליברלים הקלאסיים התנגדו למיסים משום שהם התנגדו לממשלה רחבה שפוגעת בזכות הטבעית של האדם לקניין.
טענתם הייתה שלכל אדם יש זכויות טבעיות על עצמו ועל רכושו ולכן המיסוי אינו מוסרי משום שהוא מפר אותם.
מנגד, כלכלנים התומכים בכלכלת צד-היצע טענו שהתועלת הקולקטיבית לכאורה (כלומר הגדלת התפוקה והיעילות הכלכלית של החברה) מספקת את הסיבה העיקרית להפחתת שיעורי המיסים.
כלכלת צד ההיצע עלתה בפופולריות בקרב פוליטיקאים מהמפלגה הרפובליקנית מ-1977 ואילך.
לפני 1977, הרפובליקנים היו מפוצלים יותר בנוגע להפחתת המס, וחלקם דאגו שהפחתות המס יעודדו את האינפלציה ויחריפו את הגירעונות.
ב-1978 פרסם ג'וד וואנישקי את "The Way the World Works", בו פרש את התזה המרכזית של כלכלת צד-ההיצע ופירט את הכישלונות של מס הכנסה פרוגרסיבי, שיעורי מס גבוהים והמדיניות המוניטרית של ארצות הברית תחת ריצ'רד ניקסון וג'ימי קרטר בשנות השבעים.
וואנישקי דגל בשיעורי מס נמוכים יותר והחזרה לסוג של תקן זהב, בדומה למערכת ברטון וודס בשנים 1944–1971 שניקסון נטש.
ג'יימס ד' גוורטני וריצ'רד ל.
סטרופ סיפקו הגדרה לכלכלת צד-היצע כ"אמונה שלהתאמות בשיעורי המס השוליים יש השפעות משמעותיות על ההיצע הכולל".
גוורטני וסטרופ אמרו "שכלכלת צד-ההיצע היוותה את הבסיס למדיניות המס של רייגן, שהובילה להפחתה משמעותית בשיעורי המס השוליים בארצות הברית במהלך שנות ה-80".
בוסוורת' סיפק הגדרה נוספת על ידי הצגת כלכלת צד-ההיצע משתי נקודות מבט:
"עניין רחב בגורמי ההיצע המצרפי - היקף ואיכות תשומות ההון והתעסוקה, והיעילות שבה נעשה בהן שימוש".
"התמקדות צרה יותר בהפחתות מס כאמצעי להגדלת היצע החסכונות, ההשקעות והעבודה".
כלכלת צד-היצע לעומת גישות קודמות למדיניות כלכלית
כלכלת צד-היצע נוצרה כחלופה לכלכלה הקיינסיאנית, אשר מיקדה מדיניות מקרו-כלכלית בניהול הביקוש הסופי.
כלכלת צד הביקוש מסתמכת על תפיסה שבה לביקוש תפקיד מרכזי בהגדרת צמיחת ההיצע העתידי, מה שמאפשר גם השלכות תמריץ של השקעה.
גישות המדיניות הקיינסיאניות מתמקדות בניהול ביקושים כמכשיר מרכזי להשפעה על הייצור המצרפי והתל"ג, בעוד שהמוניטריזם מתמקד בניהול המצרפים המוניטריים והאשראי.
בניגוד לכלכלת צד-ההיצע, כלכלת צד הביקוש מבוססת על ההנחה שהעליות בתוצר נובעות מגידול בהוצאות.
מדיניויות כלכליות מסורתיות אותגרו על ידי התיאוריה של כלכלת צד-ההיצע כפי שהתבטאה בממשל רייגן בשנות ה-80. הלה טוענת שמדיניות פיסקלית עשויה להוביל לשינויים בהיצע וגם בביקוש.
לכן, כאשר שיעורי המס השוליים גבוהים, הצרכנים רודפים אחר תוספת פנאי וצריכה שוטפת במקום לרדוף אחר הכנסה שוטפת והכנסה נוספת בעתיד.
לכן ישנה ירידה במאמץ ובהשקעה בעבודה, אשר בתורה גורמת לירידה בייצור ובתל"ג, ללא קשר לרמות הביקוש הכלליות.
על סמך הנחות אלו, כלכלני צד-היצע מנסחים את הרעיון כי לקיצוץ בשיעורי המס השוליים יש השפעה חיובית על הצמיחה הכלכלית של החברה.
תפקידם של שיעורי המס השוליים
המטרה העיקרית של כלכלת צד-ההיצע הוא קידום צמיחה כלכלית.
בהקשר זה, כמה מחקרים הציעו לשקול שני מחירים חברתיים-כלכליים יחסיים.
הראשון משפיע על החלטות של יחידים על חלוקת הכנסתם בין צריכה לחיסכון.
(רוברטס, 1984, עמ' 36) עלות ההחלטה של הפרט להקצות יחידת הכנסה לצריכה או לחיסכון היא ערך עתידי של היחידה, אשר וותרה על ידי הבחירה בצריכה או חיסכון.
יחידת ערך ההכנסה מוגדרת על ידי שיעורי המס השוליים.
לפיכך, שיעורי מס גבוהים יותר יפחיתו את עלות הצריכה, מה שיגרום לירידה בהשקעות ובחיסכון.
במקביל, שיעורי מס נמוכים יותר יגרמו לעלייה ברמות ההשקעה והחיסכון, בעוד שרמות הצריכה ירדו.
המחיר השני משפיע על החלטות של יחידים על חלוקת זמנם בין עבודה לפנאי.
עלות ההחלטה של הפרט להקצות יחידת זמן לעבודה או פנאי עומדת על פי ההכנסה השוטפת, אשר וותרה על ידי בחירה בעבודה או פנאי.
העלות כוללת גם את ההכנסה העתידית, שהופתנה למטרות פנאי במקום להגביר את הכישורים המקצועיים.
ערך הפסדי ההכנסה מוגדר לפי שיעור המס שנקבע להכנסה הנוספת.
לכן, העלייה בשיעורי המס השולי מביאה לירידת מחיר הפנאי.
עם זאת, אם שיעור המס השולי יורד, עלות הפנאי עולה.
הן גובהן של ההכנסה הלא ממוסה ושל ההכנסה הממוסה נקבעות לפי שיעור המס השולי.
זו הסיבה שמבחינת כלכלנים בצד-ההיצע, שיעורי המס השוליים ממלאים תפקיד משמעותי בקביעת התפתחות המשק.
בשל תפקיד מכריע בקביעת כמה זמן יבזבזו העובדים על עבודה ופנאי או כמה הכנסה תוקדש לצריכה ולחסכון, כלכלני צד-ההיצע מתעקשים להפחית את שיעורי המס מכיוון שהם מאמינים שזה יכול לשפר את שיעורי הצמיחה של המשק.
עקומת לאפר ממחישה קשר מתמטי בין הכנסות ממסים ושיעורי מס, ונעשתה פופולרית על ידי הכלכלן ארתור ב.
לאפר ב-1974. כלכלת צד-ההיצע תלויה מאוד בהשלכות הנובעות מהקשר שמציגה העקומה.
הוא מראה כי שיעורי מס גבוהים יכולים לעיתים להקטין את בסיס המס, מה שיוביל לירידה בהכנסות ממסים.
בשל ההשפעה שמפעילים המיסים על ההכנסה הממוסה, ייתכן שהתאמת שיעורי המס לא תוביל לשינויים יחסיים בהכנסות ממסים.
לכן, חלק מהכלכלנים מצד-ההיצע מתעקשים כי הורדת שיעורי מס גבוהים תגרום לגידול בהכנסות ממסים.
עקומת לאפר מגלמת עמדה של כלכלת צד-ההיצע: ששיעורי מס והכנסות ממסים הם שונים, כאשר הכנסות הממשלה ממסים זהות בשיעור מס של 100% כפי שהן בשיעור מס של 0%, וההכנסה מקסימלית איפשהו בין שני אלה, לאו דווקא בשיעור של 50%.
כלכלני צד-היצע טענו כי בסביבת שיעורי מס גבוהים הורדת שיעורי המס תגרום להגדלת ההכנסות או להפסדי הכנסה קטנים יותר ממה שניתן היה לצפות בהסתמך על אומדנים סטטיים בלבד של בסיס המס הקודם.
זה הוביל את תומכי צד-ההיצע לעודד הפחתות גדולות בשיעורי מס ההכנסה השולית ורווחי הון כדי לעודד השקעות גדולות יותר, מה שייצר יותר היצע.
ג'וד וואנישקי ורבים אחרים דוגלים בביטול מוחלט של מס רווחי הון.
ההיצע המצרפי המוגדל אמור לגרום לביקוש מצרפי מוגבר, ומכאן המונח "כלכלת צד-היצע".
רייגנומיקס (השיטה הכלכלית של רייגן)
בארצות הברית, פרשנים לעיתים קרובות משווים כלכלת צד-היצע עם רייגנומיקס.
ממשלו של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן קידם את המדיניות הפיסקלית שלו כמבוססת על כלכלת צד-היצע.
רייגן הפך את כלכלת צד-ההיצע לביטוי שגור בכל משק בית, והבטיח הפחתה כללית בשיעורי מס ההכנסה והפחתה גדולה עוד יותר בשיעורי מס רווחי הון.
במהלך מסע הבחירות של רייגן לנשיאות ב-1980, הדאגה הכלכלית המרכזית הייתה אינפלציה דו ספרתית, אותה תיאר רייגן כ"יותר מדי דולרים רודפים אחרי מעט מדי סחורות".
הוא הבטיח דרך הדרגתית ולא כואבת להילחם באינפלציה.
במעבר ממדיניות מוניטריסטית קודמת, יו"ר הפדרל ריזרב, פול וולקר, יישם מדיניות מוניטרית הדוקה יותר, כולל צמיחה נמוכה יותר של היצע הכסף כדי לשבור את הפסיכולוגיה האינפלציונית ולסחוט את הציפיות האינפלציוניות מהמערכת הכלכלית.
לכן, תומכי צד-ההיצע טוענים כי הרייגנומיקס התבססה רק באופן חלקי על כלכלת צד-היצע.
הקונגרס תחת רייגן העביר תוכנית שתפחית מיסים בשווי עצום של 749 מיליארד דולר במשך חמש שנים.
המבקרים טוענים כי הפחתת המיסים הגדילה את הגירעונות התקציביים של הממשלה הפדרלית בעוד שתומכי רייגן טענו כי הגירעון התקציבי היה פוחת אלמלא הגדלות מסיביות בהוצאות הצבאיות, שהיו הכרחיות בתקופת המלחמה הקרה.
כתוצאה מכך, ג'ייסון הימוביץ' תיאר את רייגן - יחד עם ג'ק קמפ - כתומך גדול בכלכלת צד-היצע בפוליטיקה, ושיבח שוב ושוב את מנהיגותו.
מבקרי הרייגנומיקס טוענים שהיא לא הצליחה לייצר הרבה מהרווחים המוגזמים שהבטיחו חלק מתומכי צד-ההיצע.
פול קרוגמן סיכם מאוחר יותר את המצב: "כשנבחר רונלד רייגן, לשוחרי צד-ההיצע הייתה הזדמנות לנסות את הרעיונות שלהם.
למרות שהוא זיכה את כלכלת צד ההיצע על היותה מוצלחת יותר מהמוניטריזם, שלטענתו "הותירה את הכלכלה בהריסות", הוא הצהיר שכלכלת צד-ההיצע הניבה תוצאות "שלא הגשימו את מה שהיא הבטיחה", ותיאר את תאוריית צד-היצע בתור "ארוחות צהריים חינם, אגדה".
פרנקל ואורזג תיארו את "השמרנות הפיסקלית הפרוגרסיבית" של חבילת 1993: "שמרנות פיסקלית פרוגרסיבית כזו משלבת ניסיונות צנועים של חלוקה מחדש (המרכיב הפרוגרסיבי) ומשמעת תקציבית (המרכיב השמרני הפיסקאלי).
כך כללה חבילת 1993 הפחתת הוצאות משמעותית והעלאות מס.
אבל היא ריכזה את העלאות המס על משלמי המס בעלי ההכנסה הגבוהה, תוך הרחבת משמעותית של הזיכוי למס הכנסה, "Head Start" ותוכניות ממשלתיות אחרות המיועדות למשתכרים נמוכים יותר".
העלאות המס הובילו להכנסות גדולות יותר (ביחס לקו בסיס ללא העלאת מס).
הצעת החוק זכתה להתנגדות נחרצת על ידי הרפובליקנים, במיוחד על ידי ג'ון קייסיק ומצליף המיעוט ניוט גינגריץ', שיצאו בהתקפה נחרצת על כך שהחוק עלול לגרום לאובדן מקומות עבודה ולהורדת הכנסות הממשלה הפדרלית.
הכלכלן פול קרוגמן כתב ב-2017 שהעלאות המס של קלינטון על העשירים היוו דוגמה נגדית לדוקטרינת הפחתת המס בצד ההיצע: "ביל קלינטון סיפק מבחן ברור, על ידי העלאת המיסים על העשירים.
הרפובליקנים חזו אסון, אבל במקום זאת הכלכלה פרחה ויצרה יותר מקומות עבודה מאשר תחת רייגן".
כלכלן צד-ההיצע אלן ריינולדס טען שעידן קלינטון מייצג המשך של מדיניות מס נמוך (משנות ה-80):
"במציאות, מדיניות המס לא הייתה חד משמעית טובה יותר בשנות השמונים מאשר בשנות התשעים.
שיעור מס ההכנסה הגבוה ביותר היה 50 אחוזים מ-1983 עד 1986, אך מתחת ל-40 אחוזים לאחר 1993. ומס רווחי הון היה 28 אחוזים מ-1987 עד 1997, אך רק 20 אחוז בשנים הפורחות של 1997-2000. בכנות, היו דברים טובים ורעים בשתי התקופות.
אבל גם בשנות השמונים וגם בשנות התשעים הייתה מדיניות מס הרבה יותר חכמה מזו שהייתה לנו מ-1968 עד 1982".
תומכי צד-היצע, לאפר והפרשנים הכלכליים סטיבן מור ולארי קדלו מילאו תפקידים בולטים בגיבוש המדיניות הכלכלית של טראמפ בכך שייעצו לו לגבי הפחתת המס שלו, כמו גם עידודם להוריד חסמי סחר.
לאפר ומור כתבו ספר משנת 2018 על המדיניות, Trumponomics.
הכלכלן גרגורי מנקיוב סקר את הספר ב-Foreign Affairs, ואפיין את ההצהרות סביב מדיניותו של טראמפ כ"כלכלה של הונאה".
טראמפ יישם קיצוץ מס הכנסה של יחידים וחברות שנכנס לתוקף ב-2018. הפרופסור לכלכלה של רוטגרס, פארוק לנגדנה, טען כי הפחתות המס של טראמפ הן דוגמה למדיניות מס של תאוריית צד-היצע, תוך ציון מכתב תמיכה של כלכלנים הקשורים זה מכבר לתאוריית צד-היצע, המתאר אותן ככאלה.
חלק מהתומכים בהורדת המיסים ב-2017 שיישם ממשל טראמפ טענו כי הפחתות המס יהיו נייטרליות, כלומר לא ישפיעו על הכנסות הממשלה הפדרלית.
התומכים טענו זאת לפני העברת הפחתות המס והמשיכו לטעון כי הפחתות המס החזירו את עצמן בשנים שלאחר הפחתות המס; ה-CBO העריך ב-2017 כי הפחתות המס יגדילו את הגירעונות, וניתוחים שפורסמו בהמשך הראו כי הפחתות המס אכן הגדילו את הגירעונות.
הניו יורק טיימס דיווח באוגוסט 2019 כי: "הרמות הגוברות של 'דיו אדום' (ביטוי ציורי לגירעון) נובעות מירידה חדה בהכנסות הפדרליות לאחר הפחתות המס של מר טראמפ ב-2017, שהורידו את שיעורי המס של יחידים ותאגידים, וכתוצאה מכך זרמו הרבה פחות כספי מס למשרד האוצר.
ההכנסות ממסים עבור 2018 ו-2019 נפלו ביותר מ-430 מיליארד דולר ממה שמשרד התקציבים חזה שיהיו ביוני 2017, לפני אישור חוק המס באותו דצמבר".
מדיניויות פיסקליות בצד-היצע נועדו להגדיל את ההיצע המצרפי, בניגוד לביקוש המצרפי, ובכך להרחיב את התפוקה והתעסוקה תוך הורדת מחירים.
ישנן כמה סוגים כלליים של מדיניויות מהסוג הזה:
השקעות בהון אנושי, כגון חינוך, בריאות, ועידוד העברת טכנולוגיות ותהליכים עסקיים, לשיפור הפריון (תפוקה לעובד).
עידוד סחר חופשי גלובלי באמצעות מכולות הוא דוגמה חשובה לאחרונה.
הפחתת מס, כדי לתת תמריצים לעבוד, להשקיע ולקחת סיכונים.
הורדת שיעורי מס הכנסה וביטול או הורדת תעריפים הם דוגמאות למדיניויות מסוג זה.
השקעות בציוד הון חדש ובמחקר ופיתוח (מו"פ), כדי לשפר עוד יותר את הפריון.
מתן אפשרות לעסקים לרכוש ציוד הון מהר יותר (למשל, שנה לעומת עשר שנים), מעודד אותם לרכוש ציוד כזה.
צמצום וביטול רגולציות וביורוקרטיות ממשלתיות, כדי לעדוד היווצרות והרחבה של עסקים.
אחד היתרונות של מדיניויות כאלה הוא שהסטת עקומת ההיצע המצרפית כלפי חוץ פירושה שניתן להוריד את המחירים יחד עם הרחבת התפוקה והתעסוקה.
זאת בניגוד למדיניויות צד הביקוש (למשל, הוצאות ממשלתיות גבוהות יותר), שגם אם הן לעיתים רחוקות מוצלחות, הן נוטות ליצור לחצים אינפלציוניים (כלומר, להעלות את רמת המחירים המצרפית) כאשר עקומת הביקוש המצרפית זזה כלפי חוץ.
השקעה בתשתיות היא דוגמה למדיניות שיש בה אלמנטים בצד הביקוש והן בצד ההיצע.
כלכלת צד-היצע גורסת כי מיסוי מוגבר מפחית בהתמדה את הפעילות הכלכלית בתוך מדינה ומרתיע השקעות.
מיסים פועלים כסוג של חסם סחר או מכס שגורם למשתתפים כלכליים לחזור לאמצעים פחות יעילים לסיפוק צורכיהם.
ככזה, מיסוי גבוה יותר מוביל לרמות נמוכות יותר של התמחות ומקצועיות, וגורם ליעילות כלכלית נמוכה יותר, כפי שמומחש על ידי עקומת לאפר.
לכלכלנים בצד ההיצע יש פחות מה לומר על השפעות הגירעונות ולפעמים מצטטים את עבודתו שלרוברט בארו הקובעת שגורמים כלכליים רציונליים יקנו איגרות חוב בכמות מספקת כדי להפחית את שיעורי הריבית לטווח ארוך.
השפעה על צמיחה כלכלית והכנסות ממסים
ברוס בארטלט אמר ב-2007 כי "תומכי תאוריית צד-ההיצע טענו שקיצוצי מס מסוימים, בנסיבות מיוחדות מאוד, עשויות להעלות את ההכנסות הפדרליות, אבל היום מקובל לשמוע את מקצצי המיסים טוענים, באופן בלתי סביר, שכל הפחתת המיסים מעלה הכנסות".
כמה כלכלנים אינם מחשיבים את כלכלת צד-ההיצע כתיאוריה כלכלית בת קיימא.
אלן בלינדר כינה אותה אסכולה ש"מביאה מזל רע" ואפילו "מטופשת", על דפי ספר לימוד משנת 2006. גרג מנקיוו, לשעבר יו"ר מועצת היועצים הכלכליים של הנשיא ג'ורג' וו.
בוש, העביר ביקורת חריפה דומה על האסכולה במהדורות המוקדמות של ספר המבוא שלו לכלכלה.
"קיצוצי מס רק לעיתים רחוקות מחזירים את עצמם.
הקריאה שלי בספרות האקדמית גורמת לי להאמין שכשליש מהעלות של הורדת מס טיפוסית מוחזרת עם צמיחה כלכלית מהירה יותר".
במאמר משנת 1992 עבור הרווארד אינטרנשיונל ריוויו כתב ג'יימס טובין: "הרעיון של 'עקומת לאפר' לפיו קיצוץ מס יגדיל את ההכנסות התברר כראוי ללעג".
קארל קייס וריי פייר כתבו ב-Principles of Economics, כי "ההבטחות הקיצוניות של כלכלת צד-היצע לא התממשו.
הנשיא רייגן טען שבגלל ההשפעה המתוארת בעקומת לאפר, הממשלה יכולה לשמור על הוצאות, להוריד את שיעורי המס ולאזן את התקציב.
הכנסות הממשלה ירדו בחדות מרמות שהיו מתממשות ללא הפחתות המס".
תומכי צד-היצע ידועים, טרבנדט ואוהליג, טוענים כי "הניקוד הסטטי מעריך יתר על המידה את אובדן ההכנסות מהפחתות במס עבודה והון" וכי "ניקוד דינמי" מנבא טוב יותר את השפעות הפחתת המס.
מחקר משנת 1999 של הכלכלן אוסטן גולסבי מאוניברסיטת שיקגו, שבחן שינויים משמעותיים בשיעורי מס ההכנסה הגבוהים בארצות הברית משנות ה-20 ואילך, הגיע למסקנה שיש שינויים מתונים בלבד בהכנסה המדווחת של אנשים בעלי הכנסה גבוהה, מה שמצביע על כך שלשינויי המס היו השפעה קטנה על כמות האנשים העובדים.
הוא הגיע למסקנה כי התפיסה שממשלות יכולות לגייס יותר כסף על ידי הפחתת שיעורים "לא סביר שתהיה נכונה בשום דבר בהתחשב בשיעורי המס השוליים של היום".
נייר עמדה משנת 2008 מצא שבמקרה של רוסיה, "קיצוץ בשיעורי המס יכול להגדיל את ההכנסות על ידי שיפור ציות לפקודת המס".
סקר משנת 2012 מצא קונצנזוס בקרב כלכלנים מובילים כי הפחתת שיעור מס ההכנסה הפדרלי בארצות הברית תעלה את התמ"ג אך לא תגדיל את ההכנסות ממסים.
כלכלת קנדה היא כלכלת שוק חופשי, והיא הכלכלה התשיעית בגודלה בעולם נכון ל-2024, ותמ"ג נומינלי של כ-2.117 טריליון דולר.
כמו כן, היא חברה בארגון המדינות המתועשות (G7) ובפורום שרי האוצר ונגידי הבנקים המרכזיים (G20).
קנדה בעלת כלכלה גלובלית היא אחת מאומות הסחר הגדולות בעולם.
הבורסה לניירות ערך בטורונטו (TSX) היא הבורסה לניירות ערך העשירית בגודלה בעולם לפי שווי שוק, ונכון לינואר 2024 היו רשומות בה למעלה מ-3,476 חברות עם שווי שוק משותף של למעלה מ-3.35 טריליון דולר.
מאז מלחמת העולם השנייה, כלכלת קנדה התפתחה מכלכלה כפרית ברובה, לתעשייתית ועירונית.
ענפי הכרייה, התעשייה והשירותים הפכו את קנדה לכלכלה חזקה ויציבה.
הודות להסכמי הסחר החופשי עם ארצות הברית ומקסיקו, קנדה חוותה עלייה גדולה בהיקף הסחר, ונכון לשנת 2022, שלושה רבעים מן הייצוא של קנדה מגיע לארצות הברית, עם היקף סחר עצום של למעלה מ-717.677 מיליארד דולר בשנת 2023.
נכון לשנת 2024, לקנדה 59 חברות ברשימת פורבס גלובל 2000, ו-14 חברות ברשימת פורצ'ן גלובל 500
קנדה היא ארץ שופעת במשאבי טבע.
יש בה יערות טבעיים רבים, ועל כן היא יצואנית העץ הגדולה בעולם.
קנדה בעלת עתודות נפט וגז רבות, אשר מציבות אותה במקום השלישי בעולם בעתודות הנפט, כשלפניה רק ערב הסעודית וונצואלה.
למרות זאת, היא מייצאת כמות נפט שמציבה אותה רק במקום השביעי בעולם.
רוב הנפט מופק בפרובינציות המערביות, בעיקר באלברטה.
לקנדה מתכות רבות בתחום המשאבים, כגון ניקל, זהב ואורניום, והן מיוצאות לרחבי העולם, בעיקר לארצות הברית.
קנדה היא ספקית הנפט והגז הגדולה ביותר של ארצות הברית, כשהיא חולפת על-פני ערב הסעודית, מקסיקו וונצואלה.
הביקוש לנפט וגז בארצות הברית עולה, וקנדה מספקת צרכים אלו של האמריקאים.
"לא הרבה יודעים זאת, אולם ניו-יורק מוארת באמצעות גז טבעי מאלברטה" אמר רלף קליין, ראש ממשלת אלברטה.
התעשייה בקנדה חשובה מאוד לכלכלה, ומרכז התעשייה נמצא במרכז קנדה, שם תחומי הרכב והמטוסים פורחים.
כמו כן, תעשיית זיקוק הנפט במרכז קנדה ובעיקר באלברטה משגשגת.
מכונות, חלקי כלי רכב ומטוסים ועוד מוצרים מהווים כ-38% מהייצוא של קנדה נכון לשנת 2009.
חברת בומברדייה לייצור מטוסים ורכבות פועלת בעיקר בקנדה.
נכון לשנת 2023, קנדה חתומה על 15 הסכמי סחר חופשי עם 51 מדינות.
יחד, הסכמים אלה מכסים 1.5 מיליארד צרכנים ברחבי העולם.
הסכם סחר חופשי בין קנדה לישראל (נכנס לתוקף ב-1 בינואר 1997)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לצ'ילה (נכנס לתוקף ב-5 ביולי 1997)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לקוסטה ריקה (נכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 2002)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לאיגוד הסחר החופשי האירופי (איסלנד, נורווגיה, שווייץ וליכטנשטיין; נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2009)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לפרו (נכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2009)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לקולומביה (נחתם ב-21 בנובמבר 2008, נכנס לתוקף ב-15 באוגוסט 2011)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לירדן (נחתם ב-28 ביוני 2009, נכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 2012)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לפנמה (נחתם ב-14 במאי 2010, נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2013)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לדרום קוריאה (נחתם ב-11 במרץ 2014, נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2015)
הסכם סחר חופשי בין קנדה לאוקראינה (נחתם ב-11 ביולי 2016, נכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2017)
הסכם כלכלה וסחר מקיף עם האיחוד האירופי (נחתם ב-30 באוקטובר 2016, נכנס לתוקף ב-21 בספטמבר 2017)
הסכם מקיף ומתקדם לשותפות טרנס-פסיפיק (נחתם ב-8 במרץ 2018, נכנס לתוקף ב-30 בדצמבר 2018)
הסכם קנדה-ארצות הברית-מקסיקו (נחתם ב-30 בנובמבר 2018, נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2020)
הסכם המשכיות סחר בין קנדה לבריטניה (נחתם ב-9 בדצמבר 2020, נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2021)
נכון לשנת 2024, בקנדה ישנם 1,991,416 מיליונרים המהווים 6.3% מהאוכלוסייה הבוגרת, לפי שווי נקי (בדולרים אמריקאים) על סמך הערכה שנתית של עושר ונכסים שנאספה ופורסמה על ידי הבנק השווייצרי קרדיט סוויס.
רשימת 10 המיליארדרים (מתוך 67 סך הכול) הקנדים הבאה מבוססת על הערכה שנתית של עושר ונכסים שחיברה ופורסמה על ידי פורבס בשנת 2024:
דייוויד ומסון ומשפחתה (מקום 22 בעולם), 67.8 מיליארד דולר.
צ'אנגפנג זאו (מקום 50 בעולם), 33 מיליארד דולר.
דייוויד צ'ריטון (מקום 156 בעולם), 12.6 מיליארד דולר.
ג'ים פטיסון (מקום 263 בעולם), 9.3 מיליארד דולר.
ג'וזף צאי (מקום 298 בעולם), 8.5 מיליארד דולר.
אלן בושאר (מקום 322 בעולם), 8 מיליארד דולר.
אנתוני פון מנדל (מקום 334 בעולם), 7.7 מיליארד דולר.
טובי לוטקה (מקום 398 בעולם), 6.9 מיליארד דולר.
צ'יפ וילסון (מקום 403 בעולם), 6.8 מיליארד דולר.
ארתור אירווינג (מקום 612 בעולם), 6.3 מיליארד דולר.
כלכלת צרפת היא כלכלת שוק מעורבת, כאשר המגזר הפרטי רחב, אך לממשלה יש חלק חשוב בכלכלה.
צרפת היא אחת מהכלכלות החזקות בעולם, והיא חברה בארגון המדינות המתועשות.
לאורך השנים הפריטה ממשלת צרפת הפריטה חברות רבות, חלקית או בצורה מלאה, כגון אייר פראנס, פראנס טלקום, רנו ועוד.
כמה מהחברות הגדולות בעולם הן צרפתיות, כגון איירבוס, רנו, פיג'ו, סיטרואן, אורנג' (פראנס טלקום) ועוד.
צרפת היא המדינה המתוירת בעולם, עם 89 מיליון תיירים זרים בשנת 2017, רובם ביקרו בריביירה הצרפתית, באלפים הצרפתיים, בפריז ובחבל אלזס.
מאז בחירתו של עמנואל מקרון לנשיאות צרפת, השיקה צרפת רפורמות כלכליות רבות להגברת התחרות, ועד שנת 2022 מס החברות מתוכנן לרדת מ-35% בשנת 2017 ל-22% בלבד בשנת 2022.
כלל בית צ'טהאם (או כלל צ'טהאם האוס, באנגלית: Chatham House Rule) הוא שיטה לקיום חבר דיונים, פגישות ושיחות על נושאים השנויים במחלוקת.
הכלל נקרא על שמו של מטה המכון המלכותי ליחסים בינלאומיים הממוקם בבית צ'טהאם (צ'טהאם האוס) בלונדון.
כלל צ'טהאם נועד להגדיל את פתיחותם של דיונים על ידי כך שבפגישה הנערכת תחת כלל זה, כל מי שנכח בפגישה חופשי להשתמש במידע מן הדיון שהתקיים בה ולציין הערות שעלו בה, אך אינו יכול לחשוף את זהות הדוברים.
הכלל נוצר בשנת 1927, עודכן ב-1992 ומאז העדכון האחרון בשנת 2002, הכלל קובע:
לפעמים ישנה התייחסות לכללי בית צ'טהאם (ברבים).
עם זאת, כלל בית צ'טהאם הוא כלל בודד ויש להשתמש בלשון יחיד.
הכלל תורגם לשפות ערבית, סינית, צרפתית, גרמנית, פורטוגזית, ספרדית וגם רוסית.
הכלל נועד להבטיח אנונימיות לדוברים וכך להגביר את הפתיחות ולעודד דיון חופשי בסוגיות של מדיניות ציבורית ונושאים אקטואליים נוספים ומאפשר למשתתפים להביע דעות וטיעונים שנויים במחלקות ולאתגר את דעותיהם של משתתפים אחרים ועם הפרדה ברורה בין דעתם לבין עמדת ארגונם וזאת מבלי לסכן את הקריירה או את המוניטין שלהם.
הכלל נועד גם להפחית את מה שמתואר כחשיבת קבוצתית ולאפשר לתת מקום לדעות חדשות שעשויות להיות בתחילה לא פופולריות וכך לנתח סוגיות ביחסים בינלאומיים בצורה טובה יותר.
לרוב, התחייבות לכבד את הכלל מהווה תנאי מקדים להשתתפות באירוע.
הצלחתו של הכלל תלויה בכך שהוא מחייב מוסרית, במיוחד במקרים שבהן אי ציות לו אינו מלווה בסנקציות.
כלכלה עוסקת באופן שבו עושים שימוש במשאבים שיש בהם מחסור.
קשב או תשומת לב הוא מצב שבו המודעות מתמקדת במרכיב מסוים על חשבון מרכיבים אחרים שבסביבה.
כלכלת תשומת הלב או כלכלת קשב מתייחסת לתשומת הלב כאל סחורה עוברת לסוחר.
המציאות הווירטואלית מושכת את תשומת הלב.
אנשים מסתכלים שוב ושוב בטלפון, מתמכרים למשך זמן ארוך לשיתופים, למסרים מיידיים ולהתראות ועקב כך נוצר מחסור ביכולת הקשב שלהם.
מצב זה גורם נזק ברמה האישית, מאיים על המבנים החברתיים ומחליש את הדמוקרטיה.
הכוח המעצב את האינטרנט הוא הפרסום.
האינטרס של תעשיית הפרסום הוא לשכנע ברעיונות (גם אם הם לא נכונים) ולעודד לפעולה (רכישת מוצרים).
את המונח כלכלת תשומת הלב או כלכלת קשב טבע לראשונה בסוף שנות ה-60 הכלכלן ואיש מדע המדינה הרברט סיימון, שאפיין את עומס המידע כבעיה כלכלית.
כלכלת הקשב נוצרה בעולם התקשורת לפני עולם האינטרנט.
כאשר התקשורת הייתה תקשורת המונים (עיתון, רדיו, טלוויזיה) פותח המודל של מימון גופי התקשורת בעזרת כספי פרסומת.
ההנחה הייתה שאמנם יש לנו ריבוי ערוצי תקשורת, אבל לכל צופה יש רק זוג עיניים אחד ומוח אחד לעבד את מה שקוראות העיניים – זו מגבלת הקשב.
על מגבלת הקשב הזו מתחרים גופי הפרסום.
כשהאינטרנט התפתח המושג הזה הפך פופולרי במיוחד בגלל החוויה החדשה שהאינטרנט יצר - שפע של תכנים זמינים מיידית.
הכמות הזאת הפכה את המחסור בתשומת לב לגורם מגביל בצריכת מידע.
בשנות ה-70 של המאה העשרים הייתה כווונה לספק לצופים תוכניות ומידע ללא עלות כספית.
באולפני הטלוויזיה עשו זאת באמצעות פרסומת.
הצופים התכוונו לצפות בתוכניות הטלוויזיה ולשם כך היו חייבים להיחשף גם לפרסומות.
כך הם אמנם לא נדרשו לשלם כסף אבל היו חייבים להקדיש את זמנם למפרסמים והיו חשופים לפיתוי לרכוש את מוצריהם.
תשומת הלב של הצופים היא המוצר שהטלוויזיה סיפקה למפרסמים ואלה שילמו עליה לטלוויזיה.
כך, באמצעות הצפייה בפרסומות, קיבלו הצופים תוכניות טלוויזיה בלי שיצטרכו לשלם עליהן בכסף.
הרשתות החברתיות בתחילת דרכן אימצו מהטלוויזיה את אותה הטכניקה ופעלו באותו אופן.
הן סיפקו חינם מידע שהמשתמשים היו מעוניינים בו, תמורת תשומת הלב שלהם.
כך פועלת חברת גוגל למשל שמספק לנו את מנוע החיפוש גוגל, גוגל תרגום, google maps ועוד, חברת פייסבוק המספקת את שירותי פייסבוק ואינסטגרם, רשת טיקטוק של חברת ByteDance וכדומה.
הם מציגים למשתמשים פרסומות, גלויות וסמויות, ולכן המשתמשים אינם מתבקשים לשלם על השימוש.
ההבדל בין אמצעי התקשורת המסורתיים (עיתון, רדיו, טלוויזיה) לבין האינטרנט בכלל והרשתות החברתיות בפרט הוא באופן התקשורת.
בעוד שגופי תקשורת מסורתיים בעיקר משדרים מידע, בתקשורת מבוססת אינטרנט, התקשורת היא דו-כיוונית ויש אפשרות לאסוף נתונים על הצרכן.
כך, בזמן שהצופים נאלצים לבהות בפרסומות, המפרסמים למדו לצבור אודות הצופים האלה מידע רב, ביג דאטה.
בשנת 2015 רק חצי אחוז מהנתונים הדיגיטליים שנאספו בעולם שימש לצורכי מחקר.
השפע הזה הפך את המידע לזול יחסית, בעוד מחיר תשומת הלב זינק.
בעקבות המחסור בכלי מחקר מול הכמות הגדולה של נתונים והודות להתפתחות הבינה המלאכותית התעשייה התחילה להשקיע משאבים רבים בעיבוד המידע הרב שהיה בשרתים, שעד אותו זמן היה בלתי שמיש ונראה כאילו הוא מיותר.
כך התפתחו טכנולוגיות שמאפשרות מודלים עסקיים חדשים ממוקדי-נתונים ונוצרה כלכלת המעקב אחר התנהגות הצרכנים.
השוק עבר ממדידת רייטינג באמצעות סקרים של מדגם מייצג, ליכולת ניתוח נתוני האוכלוסייה כולה.
כך התפתחה יכולת הפרסונליזציה, כלומר האפשרות להתאים מסרים פרסומיים לפלחים ממוקדים.
המידע הזה נאסף מבלי שהמשתמשים באינטרנט נתנו לכך את הסכמתם.
אין נתונים מדויקים על נפח השוק העולמי של נתונים אלה, אבל הוא מוערך במיליארדים לשנה.
ההתפתחות זאת היא הגורם המוביל לעומס על מערכות ועל יחידים.
ההשפעה של המעקב אחר כל אדם קיימת לא רק בתחום העידוד לצרכנות אלא גם בתחום הפוליטי.
לחברות הדיגיטליות הגדולות יש השפעה מכריעה גם בתפקוד הכלכלה הלאומית והעולמית.
הן יכולות לזהות ולחסל איומים תחרותיים שעשויים לצוץ על ידי כך שהן מעכבות חדשנות ופוגעות ברווחת הפרט.
בהחזיקן בתיאורי נתונים התנהגותיים וחזויים ובפרופיל הדיגיטלי המפורט של כל אדם החברות האלה משכפלות אותנו ומייצרות לכל אחד מהמשתמשים "תאום דיגיטלי אנושי".
התאומים האלה משמשים כמודלים לחיזוי ההתנהגות הצרכנית, החברתית והפוליטית של המשתמש.
לא נדרשת מצד המשתמשים כל הסכמה לשימוש כזה בנתונים שהופקו מהם ללא ידיעתם, ומאחר שאין פיקוח על הפעילות הזאת האו"ם מגדיר אותה כאחת הסכנות הגדולות ביותר שעומדות בפני האנושות.
הרשתות החברתיות לא מספקות מידע אלא מעודדת התעניינות ומעורבות (engagement).
תעבורה כבדה מאוד של תכנים הופכת את העיסוק בהם למעמסה ומפזרת את תשומת הלב.
אנשים רצו לדעת יותר ויכלו להקדיש את זמנם ואת תשומת לבם לפרטים חדשים.
כיום, המשתמשים מוצפים במידע ולכן עסוקים בלברור מה מתוך הגודש רלוונטי עבורם.
ככל שהעומס גובר תשומת הלב מצטמצמת.
השטף הבלתי נחוץ והמבלבל פוגע ביכולת האנושית לבור את הבר מן התבן.
למעשה כל האינטרנט מעוצב כדי לשכנע את המשתמשים להישאר צמודים לטלפון, להתרגש, לעשות לייק, לשתף, להגיב וככלל לבצע פעולות לפי האינטרס של המפרסם.
המערכות מתוכננות כדי למשוך את תשומת הלב של מספר האנשים הרב ביותר למשך זמן ממושך ככל האפשר.
כיוון שהתחרות על תשומת הלב המוגבלת קשה, המעצבים של המערכות האלה מייצרים מסרים ברמה הנמוכה ביותר האפשרית, כשהם מנצלים את הפגיעות הקוגניטיבית שבטבע האנושי.
קיימים אמצעים שונים לצורך הסבת תשומת הלב:
עוגיות cookies הן אמצעי לעקוב אחרי המשתמשים וגם לכוון אותם כדי שיבחרו מוצר או רעיון שהמפרסמים רוצים למכור.
קליקבייט גם הוא אמצעי למשוך תשומת לב באופן מניפולטיבי.
הסחת דעת פונקציונלית functional destruction יוצרת התראות שגוזלות זמן וכוחות נפש.
הטבעת מידע בעל ערך שיש כוונה להעלימו בתוך גודש מידע נחות, כגון רכילות וקשקשת.
בדיקת A/B שמראה מה האפשרות העדיפה למפרסם מִבּחינה עסקית - גם אם היא פוגעת בלקוח או לא נחוצה מבחינתו - מבין שתי אלטרנטיבות.
אלה מאפשרים לחברות לייצר פרסומות תפורות לפי המידה, כלומר כל צופה מקבל פרסומת שמתאימה בדיוק לו וכך מוגבר כוח השיכנוע של המפרסמים ויש סיכוי גדול יותר להגדלת המכירות.
עניין רלוונטי נוסף הוא הנטייה האנושית לשים לב לדברים, גם בניגוד לרצון.
למשל אנשים ינעצו עיניים כשמתרחשת בסביבתם תאונה.
הנטייה לנהוג כך היא גנטית.
היצרנים של כלכלת תשומת הלב יודעים על הנטייה הזאת ומשתמשים בה כדי למשוך את תשומת הלב של המשתמשים לפי הצרכים של המפרסמים.
אנשים מתמכרים לדברים שמושכים את תשומת ליבם.
ההתמכרות הזאת מאפשרת למפרסמים לעשות מניפולציות על הקהל שלהם ואף לגרום בפועל לשינוי התנהגות.
"לרצות את מה שהאדם רוצה לרצות"
הפילוסוף הארי פרנקפורט דיבר על השאיפה האנושית "לרצות את מה שהאדם רוצה לרצות"; אנשים שואפים לחיות חיים שמבטאים את הערכים החשובים להם, לתת משמעות לסיפור חייהם.
הטכנולוגיה גורמת הסחת דעת מעולמות ערכים אלה, לטובת בולטות ברשתות החברתיות.
דוגמה לכך הוא השימוש של פייסבוק בכפתור לייק.
הרעיון הראשוני בכפתור הזה היה להעניק חיזוק חיובי, לתמוך.
אבל עם התפתחות השימוש בנתונים לצורכי עולם הפרסום הפכו הפעולה הזאת ודומותיה (שיתוף, תגובה...) לנתונים במאגר מידע ולאמצעי מניפולציה.
כך נוצר מצב שבו השיח לא מבטא את עולמות הערכים של המשתמשים אלא בעיקר מלבה כעס, זעם מוסרי, הרגשה שהצד השני עשה משהו שאסור לעשות.
הזעם הזה נוטה להיות ויראלי, מתסיס רגשות של ההמון ומייצר אווירה של אוכלוקרטיה, שלטון ההמון, עריצות הרוב שמחלישה את האפשרות לקיים משפט צדק.
המטרה של הרשתות החברתיות היא לייצר הסחת דעת לפי האינטרסים של המפרסמים.
בכך הן מאיימות באופן אישי על כל אחד, על כל התארגנות חברתית וגם על המערכות הארציות והבינלאומיות.
הפצת השנאה והקיטוב מפוררת את החברה האנושית, מאיימת על הדמוקרטיה ופוגעת בכושר הניהול של מערכות תקינות מבחינה פוליטית.
האו"ם הציע שמודעות בין־לאומית מוגברת לכלכלת תשומת הלב עשויה להביא ל:
כלכלה שבה כל המשתתפים מרוויחים ואי השוויון מצטמצם;
עיצוב טכנולוגי ומודל עסקי שמתבסס על הצרכים והכוונות של בני אדם ולא על פיתוי ומשיכת תשומת לב;
הכרה בטבע האדם, בנטייה האנושית למעורבות חברתית, מבלי לנצל לרעה את החולשות האנושיות;
הקטנה עד למינימום של העיצוב הממכר והפיכת הפעילות במרשתת לשקופה ולמודעת.
כלל אוקון בכלכלה הוא כלל המבטא את היחס בין האבטלה במדינה לפער התוצר שלה.
יחס זה ניתן לצפייה באופן אמפירי.
הכלל נקרא על שמו של ארתור מלווין אוקון, שניסח אותו לראשונה ב־1962.
לכלל אוקון שתי גרסאות: "גרסת הפער", הקובעת כי על כל עלייה של אחוז אחד בשיעור האבטלה, התמ"ג של המדינה יהיה נמוך בכ-2% נוספים מהתוצר הפוטנציאלי שלה (התוצר שהיה למדינה אם התעסוקה הייתה מלאה).
הגרסה השנייה, "גרסת ההפרשים", מתארת את הקשר בין שינויים רבעוניים באבטלה לשינויים רבעוניים בתוצר הריאלי.
הדיוק והשימושיות של כלל זה נתונות למחלוקת.
כלל אוקון מתאר יחס אמפירי בין משתני מאקרו.
לפי הגרסה המקורית של אוקון לכלל, עלייה של 2% בתוצר תבוא במקביל לירידה של 1% בשיעור האבטלה; לעלייה של 0.5% בהשתתפות בכוח העבודה; לעלייה של 0.5% בשעות העבודה לעובד; ולעלייה של 1% בפריון העבודה.
כאמור, כלל אוקון קובע כי עלייה של אחוז אחד בשיעור האבטלה תבוא יחד עם ירידה בשיעור שני אחוזים בתוצר הריאלי.
אך היחס בין האבטלה לתוצר איננו קבוע, ומשתנה בהתאם למדינה ולתקופת הזמן הנבחנת.
היחס נקבע על ידי רגרסיה ליניארית של התמ"ג או התל"ג על השינוי בשיעור האבטלה.
לפי הניתוח של מרטין פראצ'וני, התוצר יורד בכשלושה אחוזים עם כל עלייה של אחוז בשיעור האבטלה.
עם זאת, פראצ'וני טען שרוב השינויים בתוצר אינם נובעים משינויים באבטלה, אלא משינויים בגורמים אחרים, כמו ניצול יעיל של משאבים או שעות העבודה.
אם לוקחים בחשבון גם את הגורמים האלו, הקשר בין האבטלה לתוצר יורד לשינוי של 0.7% בתוצר על כל שינוי של 1% בשיעור האבטלה.
כמו כן, נראה כי עוצמת הירידה בתוצר הולכת ופוחתת עם הזמן בארצות הברית.
לפי אנדרו אבל ובן ברננקי, הערכות המבוססות על נתונים מהשנים האחרונות מצביעות על כ-2% ירידה בתפוקה על כל עלייה של 1% באבטלה.
ניתן להציע כמה סיבות לכך שהתמ"ג ישתנה בקצב מהיר יותר מאשר האבטלה:
אפקט המכפיל, או הגידול בתוצר שנגרם כתוצאה ממחזור הכסף אצל המועסקים, דועך;