tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פול חוזר מדי לילה לאותו המקום כדי לחזור לאותה תקופה, ופוגש דמויות נוספות: פבלו פיקאסו, סלבדור דאלי, לואיס בוניואל, מאן ריי, ת"ס אליוט, אנרי מאטיס, ג'וזפין בייקר וגרטרוד סטיין.
הוא נותן לגרטרוד סטיין (קתי בייטס) לקרוא את ספרו, וזוכה לקבל ממנה הערות על כתיבתו.
לבוניואל הוא נותן רעיון לסרט, ודאלי (אדריאן ברודי) מציג בפניו את רעיונותיו.
הוא פוגש גם את אדריאנה (מריון קוטיאר), אהובתו של פיקאסו, המספרת לו שהייתה קודם לכן בת זוגו של אמדאו מודיליאני.
גיל מתאהב בה, וכאשר הוא חוזר להווה, הוא מוצא בחנות ספרים משומשים את ספר זכרונותיה בצרפתית.
הוא מבקש ממדריכת תיירים שאתה התיידד (קרלה ברוני) שתתרגם לו את הספר, והיא מקריאה לו קטע שבו אדריאנה מספרת שהתאהבה בתייר אמריקאי בשם גיל, והיא חולמת שיביא לה עגילים ושהם יתנו אהבים.
גיל מנצל ידע זה, ופועל להגשמת החלום.
בבילוי עם אדריאנה, בשנות ה-20, הוא מגלה שלאדריאנה יש חלום לחזור לתקופה קודמת, ל"בל אפוק", ומופתע מכך שאדריאנה רוצה לעזוב את שנות ה-20 הנפלאות בעיניו.
לפתע עוצרת לידם מרכבה, והרכּב מזמין אותם לעלות.
הם נוסעים במרכבה ומגיעים לבית הקפה "מקסים", שבו הם פוגשים את הציירים אנרי טולוז-לוטרק, אדגר דגה ופול גוגן, ומבינים שחזרו לשנות ה-90 של המאה ה-19. בשיחה עם השלושה הם מגלים שדגה וגוגן חולמים על תקופת הרנסאנס.
גיל מבין שגעגועים לתור זהב קודם מאפיינים את אנשיה של כל תקופה.
אדריאנה מחליטה להישאר בתקופת ה"בל אפוק", וגיל חוזר להווה ונפרד מארוסתו.
בעת שהוא מטייל לבדו בפריז הוא פוגש את גבריאל (לאה סֶדוּ), מוכרת בחנות לתקליטים משומשים, שבה נתקל קודם לכן במהלך הטיול בפריז.
במהלך שיחתם מתחיל לרדת גשם ומתברר שבניגוד לארוסתו לשעבר, גבריאל אוהבת כמוהו להסתובב בפריז בגשם.
הסרט הוא קופרודוקציה של חברת ההפקה של אלן, Gravier Productions, ושל חברת ההפקה הספרדית Mediapro.
זהו הסרט השלישי המופק על ידי שתי חברות אלה יחדיו, לאחר הסרטים "ויקי כריסטינה ברצלונה" ו"כשתפגשי זר גבוה ומסתורי".
זהו סרטו הראשון של אלן שצולם בשלמותו בפריז.
אתרי הצילום כללו, בין השאר, את מונמארטר, איל דה לה סיטה, בזיליקת סקרה קר והפנתאון.
שני סרטים קודמים של אלן, "אהבה ומלחמה" (1975) ו"כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996) צולמו בחלקם בפריז.
זהו סרטו הראשון של אלן שצולם מלכתחילה בפורמט דיגיטלי (ולא בצילום כימי).
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה ב-11 במאי 2011, כסרט הפותח של פסטיבל קאן.
ב-20 במאי החלה הקרנת הסרט בארצות הברית.
סצנת הפתיחה של הסרט, עוד קודם לכתוביות הפתיחה, כוללת שוטים רבים מאוד מנופי פריז.
הצגת שוט של מבנה מפורסם בעיר היא טכניקה מקובלת בקולנוע, כדי לרמז לצופה היכן מתרחש הסרט, אך בסרט זה מוצגים, כאמור, שוטים רבים מאוד מנופי פריז, ביום ובלילה, בקיץ ובחורף.
מבקר הקולנוע אורי קליין תיאר זאת:
"חצות בפאריס" מתחיל במונטאז' של צילומים של פאריס, שהיא פאריס בסמליותה המודעת והמוכרת ביותר, והמונטאז' הזה, שמפגין מידה שווה של בנאליות ויופי, קובע את הטון שהסרט כולו יתנהל בצלמו.
גם המבקר שמוליק דובדבני התייחס לכך בקצרה:
סרטו הנוכחי אמנם נפתח במונטאז' מרהיב של גלויות תיירות פריזאיות, שמזכיר במתכוון את רצף הדימויים הניו יורקיים בשחור לבן שבתחילת "מנהטן".
המבקר יאיר רוה מתייחס לכך בגישה מורכבת יותר:
המחשבה על יחסיו של אלן עם האנשים המממנים את סרטיו האחרונים עולה גם למראה סצנת הפתיחה.
וכרגיל, שוטים של אקספוזיציה שיציגו לנו את העיר בה מתרחשת העלילה.
זו מוסכמה כזאת, 2-3 שוטים להראות באיזו עיר, באיזו תקופה ובאיזו עונה אנחנו נמצאים.
אלן בעצמו השתמש בפתיח מעין זה באופן מושלם ב"מנהטן".
אלא שחולפים אותם 2–3 שוטים, ומגיעים עוד.
להערכתי היו שם לפחות מאה שוטים של נופי פריז בדקות הפתיחה המוזיקליות של הסרט.
תהיתי האם זו אובססיה – להציג את העיר באופן כה אינטנסיבי, לשורר לה שיר אהבה פוטוגני כה בוטה מיד בפתיחת הסרט – או שמא התרסה כלפי המפיקים.
רוצים שוטים יפים של העיר?!
מצד שני, כשמתוודעים לגיבור הסרט (אוון ווילסון, שהוא לדעתי פשוט הליהוק המושלם ביותר לסרטי וודי אלן בני ימינו), ולאהבה שלו לפריז – במיוחד פריז בגשם – סצנת הפתיחה הארכנית (אך היפה) הזאת מקבלת צידוק.
ראינו את הנוף מנקודת מבטו של הגיבור, תייר בעיר, שמגלה את נופי התיירות, פינות החמד, וממשיך לצעוד בעיר מבוקר עד לילה, במזג אוויר יבש וגשום.
לבו של הסרט הוא המפגש של גיל עם גיבורי התרבות שהתגוררו בפריז בשלהי שנות ה-20. אלמלא נתפס כהוזה, יכול היה גיל להתגאות ("ניים דרופינג") בכל הדמויות שפגש.
על המפגש של הצופה עם דמויות אלה כתב יאיר רוה: "זה אכן מאוד משעשע לפגוש בהם בלי הכנה.
ויותר משעשע לנסות לזהות את כולם לבד.
וודי אלן מקדיש לצופיו המתוחכמים שעשועון אינטלקטואלי מרענן למדי." דעה דומה הביעה ליאור אלפנט: "חובבי תרבות ואומנות יישבו לאורך "חצות בפריז" עם חיוך בלתי נגמר על השפתיים שלהם כל פעם שהסרט יעשה 'ניים דרופינג' למישהו שהם מכירים.
כל מי שהוא משהו בשנות ה-20–30 וגר בפריז, או אפילו סתם עבר שם", ומוסיפה: "פיצג'רלד ודאלי שלו אינם העתק מדויק של האנשים האמיתיים, אלא קריקטורות מסודרות שלהם, שמכוונות לפי מה שהגיבור חושב עליהם, שזה בדרך כלל מה שאנחנו חושבים עליהם".
מרט פרחומובסקי נלהב פחות משעשוע זה: "את ההנאה העיקרית בסרט מפיקים מהמסע בין הכוכבים המשועשע הזה, שמאפשר לצופה הבורגני הממוצע לטפוח לעצמו על השכם וגורם לו להרגיש נורא משכיל, כיוון שהוא מכיר את כל החבר'ה החשובים."
ניים דרופינג דומה, שבו נכללות רבות מהדמויות שבסרט, עשה אלן בסיפורו הקצר, המסופר בגוף ראשון, "A Twenties Memory", שפורסם כארבעים שנה קודם ליצירת הסרט.
לנוסע בזמן לעבר יש יתרון על פני האנשים שהוא פוגש: הוא יודע את עתידם (אותו הוא מכיר כעבר), ולעיתים מתפתה לשנות עתיד זה.
במרבית הסצנות המתרחשות בעבר, גיל הוא צופה, המזהה את הדמויות שהוא פוגש, אך נמנע מלהשתמש בידע הנוסף שיש לו לשם השפעה על דמויות אלה.
בסצנות אחדות משתמש גיל בידע המיוחד שיש לו:
סצנה שבה גיל מנסה לכבוש את לבה של אדריאנה, לאחר שקרא בספר זכרונותיה העתידי על תשוקתה אליו ועל חלומה.
סצנה שבה גיל ואדריאנה רואים את זלדה מנסה להתאבד בקפיצה לנהר, ומונעים זאת ממנה.
גיל מרגיע את זלדה באומרו שיש לו ידיעה ברורה על אהבתו של סקוט פיצג'רלד אליה, והוא מציע לה ואליום, ומסביר שזו תרופה עתידית.
גיל מציע לבוניואל רעיון לסרט, על קבוצת אנשים הנכלאת בחדר שבו אכלו ארוחת ערב.
רעיון זה הוא הסרט "המלאך המשמיד", שאותו יביים בוניואל כארבעים שנה מאוחר יותר, ב-1962.
הנוסטלגיה היא בדיוק מה שהייתה פעם
הנושא המרכזי בסרט הוא הנוסטלגיה, המתבטאת בחלומו של גיבור הסרט, גיל, לחיות בפריז של שנות ה-20, כ-85 שנה קודם זמנו.
באורח פלא חלומו מתגשם, אך הוא מופתע לגלות שאדריאנה, החיה בשנות ה-20, חולמת לחיות ב"בל אפוק" - שנות ה-90 של המאה ה-19, כ-30 שנה קודם זמנה.
בשיחה עם דגה וגוגן, בני ה"בל אפוק", הם מגלים שדגה וגוגן חולמים על תקופת הרנסאנס.
במסיבת עיתונאים בקאן התייחס וודי אלן לנוסטלגיה:
הרצון לחיות בתקופה אחרת מזו שבה אתה חי הוא מפתה, אבל הוא גם יכול לשמש לך מלכודת.
כשאתה רוצה לחיות בתקופה קדומה יותר, אתה זוכר ממנה רק את הדברים הטובים.
אתה שוכח למשל, שבפאריס בשנות ה-20, שזו התקופה שבה גיבור הסרט שואף לחיות, כשהלכת לרופא שיניים לא היה חומר הרדמה וסבלת מכאבים נוראיים.
במבט ראשון הסרט משויך לז'אנר הקומדיה הרומנטית, ומסגרתו של הסרט נותנת סיבות ברורות לכך: הסרט עוסק בזוג מאורס, גיל ואינז, המגיע לבילוי בפריס.
בתחילת הסרט מביע גיל את אהבתו לאינז, בהמשך הסרט הוא מתאהב (או לפחות חושק) באדריאנה, והסרט מסתיים בהבטחה לרומן חדש, בין גיל לגבריאל.
עם זאת, מרכיבים אלה הם רק המסגרת של הסרט, שעיקרו פנטזיה נוסטלגית – "שיר אהבה נוסטלגי לפריז של שנות ה-20, לאמניה המודרניסטים, לסופרים האמריקאים הדגולים שגלו בה, לסלונים הספרותיים שפרחו בה, ולפריטי הממורביליה שבאים עם זה".
זהו סרט ש"מעלה את השאלה: למה אנחנו כל הזמן מפנטזים על מקום אחר וזמן אחר במקום להיות מרוצים בכאן ובעכשיו?".
בהתאם לכך מתאר המבקר אורי קליין את הסרט כ"פנטסיה קומית".
שאלת הז'אנר אליו משתייך הסרט באה לידי ביטוי גם בהבדל שבין כרזת הסרט האנגלית לכרזה העברית.
הכרזה העברית היא כרזה רומנטית מובהקת – נראים בה גיל ואינז מתנשקים על גדת הסן.
הכרזה האנגלית, לעומת זאת, מתרחקת מהרומנטיקה ומדגישה את הפנטזיה הנוסטלגית – גיל נראה בה הולך לבדו על גדת הסן, ואת השמים מחליפה יצירתו של וינסנט ואן גוך, "ליל כוכבים".
האם גיל הוא בן דמותו של וודי אלן הצעיר?
רבים טענו שדמותו של גיל, בגילומו של אוון וילסון, משקפת את דמותו של וודי אלן בצעירותו.
אלן הכחיש זאת במהלך פסטיבל קאן: "וילסון הוא ההפך ממני.
אני ניו יורקי, ואוון הוא קאובוי שנולד בטקסס ונשמע כמו טקסני.
אנשים שרואים את 'חצות בפריז' חושבים שהדמות שלו היא דמות שאני הייתי יכול לשחק כשהייתי צעיר, אבל הדרך בה אוון משחק אותה שונה ממני לחלוטין - הוא לא נשמע כמוני, הג'סטות שלו שונות משלי.
זה נשמע כמו כשמישהו שנולד בטקסס או חי בהוואי אומר שורות שאני כתבתי.
אם אני הייתי משחק את הדמות הזאת, זה היה סרט אחר לגמרי: הייתי עושה אותו הרבה יותר מהיר ועצבני, ומדבר יותר מהר.
אוון מדבר כמו מישהו שמבלה על גלשן.
אני הייתי עושה את זה בסגנון של אינטלקטואל מהחוף המזרחי".
חצות היום הוא ציון זמן בהלכה לשעה המדויקת שבין הנץ החמה לשקיעת החמה, כאשר השמש נמצאת בדיוק בין מזרח למערב.
הזמן שבין הנץ החמה לשקיעת החמה מחולק ל-12 שעות זמניות, ובסוף השעה השישית חל חצות היום.
לאחר חצות היום מתחיל זמן בין הערביים.
זמן חצות היום אינו חל בשעה קבועה לפי השעון הרגיל, אלא משתנה מיום ליום לפי עונות השנה, הסיבה לכך היא משום שפרק הזמן של 24 שעות בשעון רגיל הוא פרק זמן קבוע ואחיד, ואילו כדור הארץ משלים הקפה סביב עצמו בפרק זמן שמשתנה במהלך השנה.
לעיתים ישלים כדור הארץ סיבוב סביב עצמו ב־23 שעות ו־59 דקות, ולעיתים ב־24 שעות ודקה, ולכן ייתכן שיחול זמן חצות יום אחד ב־12:00 ולמחרתו ב־12:01, מכיוון שהשמש חזרה להיות מעל נקודת החצות רק כעבור 24:01 שעות, או כעבור 23:59 שעות.
אמנם לכל תאריך גריגוריאני קיים זמן חצות קבוע לכל שנה ושנה.
[יצוין כי גם ה-24 שעות שלנו מבוססות על זמן הסיבוב השלם של כדור הארץ, אלא שהן מייצגות את משך זמן הסיבוב הממוצע של כדור הארץ, לעומת זמן חצות שתלוי בזמן הסיבוב המעשי בכל יום ויום].
ההשתנות העונתית של זמן חצות, אינה נוגעת רק לזמן חצות עצמו, אלא גורמת, בנוסף לגורמים אחרים, להשתנות יום יומית של כל זמני היום בהלכה.
וזאת מכיוון שכל זמני היום תלויים בזמן סיבוב כדור הארץ סביב עצמו.
זמן חצות משתנה אף לפי המיקום הגאוגרפי, משום שהשמש נמצאת מעל כל נקודה גאוגרפית בזמן אחר, ואף שינוי זה נוגע לכל זמני היום.
אמנם קיים הבדל בין זמן חצות לשאר הזמנים, בכך שזמן חצות משתנה רק בין קווי האורך, כלומר שלכל קו אורך זמן חצות משלו.
אך אינו משתנה בין קווי הרוחב, כלומר שבשתי נקודות המצויות בשני קווי רוחב שונים אך באותו קו אורך יהיה זמן חצות שווה.
זאת לעומת שאר זמני היום שמשתנים גם בין קווי האורך וגם בין קווי הרוחב.
להרב משה פיינשטיין שיטה ייחודית שזמן חצות היום אינו משתנה במשך השנה.
על כל פנים, שיטה זו לא נתקבלה חוץ משכונת הלואר איסט סייד, אתריה דהרב פיינשטיין.
לחצות היום השלכות הלכתיות רבות.
עד חצות אפשר בדיעבד להתפלל תפילת שחרית (ולפי דעת רבנן לכתחילה).
מחצות מתחיל מעיקר הדין זמן בין הערביים, שבין היתר הוא זמן הקרבת קרבן תמיד של בין הערביים.
בשבת חובה לטעום לפני חצות היום.
בערב פסח מחצות היום ניתן להתחיל לשחוט את קרבן הפסח.
כמו כן חלים כל איסורי חמץ מהתורה.
חצוצרות כסף הן זוג כלי תרועה, אשר על פי המסורת היהודית נעשו תחילה בידי משה, בעת מסע הנדודים של עם ישראל במדבר.
הצו המקראי מורה לצקת את החצוצרות מכסף.
החצוצרות שימשו לצרכים שונים המוגדרים בתורה: לאיסוף ופיזור המחנות, להכרזת מלחמה ולציון המועדים.
התורה מצווה בפרשת בהעלותך: .
התלמוד מדייק כי החצוצרות של הכהנים צריכות להיעשות מכסף טהור ואף בדיעבד לא ניתן להחליף אותן למתכות אחרות.
בכך מובן שסוג החצוצרה שהכהנים השתמשו בה הייתה חצוצרה פשוטה.
אולם לעת התקיעה של שנת הקהל, היו הכהנים תוקעים בחצוצרות של זהב.
הכנתן נידונה במדרשים השונים, והיא מוגדרת .
החצוצרות שעשה משה נגנזו לאחר מותו ונעשו חצוצרות חדשות.
החצוצרות מוזכרות לראשונה בתורה בפרשת בהעלותך, בציווי מפורט של אופן השימוש בהן:
ניתן לחלק את תפקידי החצוצרות לשתי קבוצות.
בין תיאור שתי הקבוצות ישנו פסוק מבדיל העוסק בכוהנים התוקעים ():
הנהגת תנועת מחנות שבטי ישראל בנדודים במדבר.
למקרא העדה: תקיעה בשתי החצוצרות שהיא סימן לכל העדה להיקבץ אל משה לפתח אוהל מועד, ותקיעה בחצוצרה אחת מהווה סימן לוויעוד הנשיאים בלבד.
למסע המחנות: תרועה בחצוצרה מורה למחנות החונים להתחיל לנסוע.
תרועה ראשונה מורה לשבט יהודה, שבט זבולון ושבט יששכר לצאת לדרך.
בתרועה שנייה יצאו שבט ראובן, שבט שמעון ושבט גד.
כך עוד שתי תרועות וכל השבטים הצטרפו למסע.
זיכרון לפני ה' בעתות צרה או שמחה.
יציאה למלחמה: תרועת זיכרון במלחמת מצווה.
ימי שמחה: במועדים ובראשי חודשים, בהקרבת הקורבנות העולה וזבחי השלמים בבית המקדש.
במקרא נמצאו מקרים נוספים שבהם תקעו והריעו בחצוצרות:
בעת העלאת ארון ברית ה' למקומו בירושלים ()
בעת חנוכת הבית (; )
בעת יסוד היכל ה' ()
בעת חנוכת חומת ירושלים ()
התלמוד בבלי סבור שאין פוחתין משני כהנים עם בתקיעה ואין מוסיפין על מאה ועשרים כהנים, אולם אחרים סוברים שאם שלא פוחתים משני כהנים, ניתן להוסיף כהנים תוקעים בלי שיעור.
לאורך כל ימי הבית הראשון אין הכוהנים תוקעים בחצוצרות.
בשיבת ציון מבצעים מנהיגי העלייה זרובבל בן שאלתיאל וישוע בן יהוצדק, מהלך חסר תקדים, כשהם מועידים את התקיעה בחצוצרות רק לכוהנים, ומנהיגים אותה כחלק מטקסי הפולחן.
ייתכן וניתן לייחס זאת להשפעת המוזיקה הפרסית, או אולי להבנה עקרונית שיש צורך לגוון יותר את הליווי המוזיקלי בטקסים.
התוקעים בחצוצרות, מעבר להיותם כוהנים, היו מחויבים להיות תמימים (חסרי מום) שהרי המעמד הציבורי חייב הופעה מרשימה ומעוררת הכבוד.
כל יום בבית המקדש החל בשלוש תקיעות לפתיחת שערי העזרה, לאחר מכן נשמעו עוד תשע תקיעות בחצוצרה בטקס התמיד של שחר ותשע תקיעות בערב, וזאת כהוראת המשנה, שאין פוחתין מעשרים ואחת תקיעות בכל יום ואין מוסיפין על ארבעים ושמונה.
שלושים ושש התקיעות כללו את מניין העשרים ואחת שבכל יום בתוספת תשע תקיעות בימים שיש בהם קרבן נוסף, היינו בשבתות ובחגים, ושש תקיעות של שבת.
ארבעים ושמונה תקיעות כללו את השבת שבחג, הוא חג הסוכות.
בהלכות מצוות שופר של ראש השנה כותב הרמב"ם:
עד כה נמצא רק תיעוד אחד שלהן, בתבליט המפורסם בשער טיטוס ברומא.
על פי התבליט שעל שער טיטוס, שוחזרו במוזיאון למוזיקה בחיפה שתי חצוצרות הכסף.
חצוצרות אלה היו שונות משתי החצוצרות המוטבעות במטבעות בר כוכבא, שהן קצרות ועבות כחצוצרות צבאיות.
"חצות" הוא אלבומו ה-13 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, שיצא בשנת 1981. באלבום זה בלטו השירים "לא עוזב את העיר", "יום אחד", "הלילה השני", "במטוס סילון", "לַנֶּגֶב", "מהן המילים".
משה לוי הפיק מוזיקלית את רוב שירי האלבום, שהוקלט ב-8 ערוצים באולפני "טריטון" בבני ברק.
טכנאי קול היה איתמר גפני, שהיה זה האלבום הראשון בו שימש טכנאי הקול הראשי.
הגיטריסט הצעיר מורדי פרבר, שהתגלה באלבום "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין, ניגן בגיטרות בתקליט.
כמו באלבום הקודם, "דרכים", שבו הלחין את "אתמול חלפו הציפורים", של המשורר והסופר משה בן-שאול, גם באלבום הזה הלחין ארצי טקסט שלו ("מהן המילים").
בשנת 2013, שוחרר האלבום בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז תקליטורים מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את אלבום זה, "גבר הולך לאיבוד", "דרכים" ואלבום ההופעה "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא".
תופים - אלון הלל, טל ברגמן
גיטרה בס - איתן גדרון
חלילים - שם טוב לוי
סקסופונים -ירוסלב יעקובוביץ', מאיר שפייזר
סינטיסייזר פרופט - דריו מלכי
הוקלט באולפני טריטון - ינואר-מאי 1981
טכנאי הקלטה, בישולים ועריכה - איתמר גפני
חצות בגן הטוב והרע הוא סרט אמריקאי משנת 1997 בבימויו של קלינט איסטווד.
הסרט מבוסס על הספר באותו השם מאת ג'ון ברנט, ספר אקטואליה שתיעד אירועים שהתרחשו בסוואנה, ג'ורג'יה, בשנות השמונים של המאה העשרים.
בסרט מככבים קווין ספייסי, בתפקיד ג'ים ויליאמס, איש העומד למשפט בגין רצח, וג'ון קיוזאק, כתב שמסקר את האירועים.
הסיפור הפנורמי על המוזרויות והיופי של העיר סוואנה מתמקד במקרה רצח ועל ג'ים ויליאמס קווין ספייסי העומד בגינו למשפט.
ויליאמס הוא איש עשיר, אספן אמנות, סוחר עתיקות ואיש החברה הנוצצת של סוואנה.
הוא גם הומו שחצי בארון.
ג'ון קלסו ג'ון קיוזאק הוא כתב במגזין שמגיע לעיר כדי לסקר את נשף חג המולד המפורסם של ויליאמס.
קלסו מוקסם מהעיר בעלת הארכיטקטורה היפה וההיסטוריה העשירה וכן מתושביה, כולל האיש שבא לסקר.
אך סקרנותו מתעוררת כאשר הוא פוגש את מאהבו הצעיר והאלים של ויליאמס, בילי ג'וד לאו.
כשמאוחר יותר בערב נמצאת גופתו נטולת החיים של בילי, קלסו מחליט להישאר בסוואנה ולסקר את חקירת הרצח והמשפט.
קלסו מרגיש עצמו חלק מהחקירה ותומך בוויליאמס, וכשחבר המושבעים מוצא אותו זכאי, קלסו חוגג יחד עם כולם, ומברך את ויליאמס על כך שהוכיח את חפותו.
אך כעבור שבוע, לוקה ויליאמס בהתקף לב, ומת.
לאחר מותו מסתבר שסבל מייסורי מצפון קשים על כך שהרג את בילי, לאחר שגילה שניהל רומן עם גבר אחר.
קלסו מגיע ללווייתו, וכשהוא מסתכל על הסובבים אותו שם, על הרגילים ויוצאי הדופן מביניהם, הוא מבין שלא תמיד אנשים הם באמת כפי שהם נראים.
קווין ספייסי – ג'ים ויליאמס
ג'ון קיוזאק – ג'ון קלסו
ג'ק תומפסון – סוני סיילר
אליסון איסטווד – מנדי ניקולס
פול היפ – ג'ו אודום
ליידי שאבלי – שאבלי דבו
קים האנטר – בטי הרטי
ג'פרי לואיס – לות'ר דריגרס
בוב גנטון – פינלי לרג'נט
ריצ'רד הרד – הנרי סקרידג'
ליאון ריפי – הבלש בון
סוני סיילר – השופט וייט
דורותי לאודן – סרינה דוז
היו מספר הבדלים בין הספר המקורי לעיבוד הקולנועי.
דמויות רבות מהספר הושמטו או לחליפין, אוחדו לדמויות אחרות.
הסופר, אותו גילם ג'ון קיוזאק, אמנם בוסס על ברנט, אך הפרטים שונו, כולל הוספת מושא אהבה בדמותה של מלני, אותה גילמה בתו של איסטווד, אליסון איסטווד.
במציאות, ויליאמס עבר מספר משפטים והליכים אחרים, אשר בסרט אוחדו למשפט רצח יחיד.
עורך דינו של ויליאמס, סוני סיילר, שיחק בתפקיד השופט שכיהן במשפט בסרט.
הכלב שלו, UGA V, הופיע בתפקיד אורח בתור אביו, UGA IV, שהיה קמע נבחרת הפוטבול בזמנו.
כל אחד משושלת UGA משמש כקמע בתורו, וחי בסוואנה כאשר הנבחרת אינה בדרכים.
פסקול הסרט, אשר יצא ב-1997, נחשב לחלק אינטגרלי ממנו.
הוא מוקדש לג'וני מרסר, שהוא בן העיר סוואנה.
הסרט לא הצליח להרוויח בחזרה את תקציבו, והכניס בקופה בארצות הברית רק $25.1 מיליון, כאשר עלות הסרט הייתה כ-$30 מיליון.
הסרט זכה גם לביקורות מעורבות, כאשר ציונו באתר Rotten Tomatoes הוא 47%.
הצילום זכה לשבחים, וכן הופעתו של ספייסי, בעוד מבקרים כגון רוג'רט איברט גרסו שהדמות של קלסו הייתה מיותרת ורק הכבידה על עלילה שהייתה יכולה לנסוק בלעדיו.
חצוצרה אצילה או חלזון החצוצרה (שם מדעי: Charonia variegata), הוא מין של חילזון ימי טורף גדול.
הוא בולט בקונכייה הבורגית-מגדלית שלו, שגודלה יכול להגיע ל-37.5 סנטימטר ודפנותיה עבות.
תפוצתו רחבה מאוד וכוללת את האוקיינוס האטלנטי והימים המחוברים אליו, כולל הים התיכון במזרח והים הקריבי וחופי ברזיל במערב.
חלזון החצוצרה נפוץ גם בחופי ישראל, בעיקר בצפון.
הקונכייה המרשימה שלו, שבה החוד נגדם, שימשה בעבר כחצוצרה ומשמשת כך עד היום בקרב שבטים פרימיטיביים.
המין חצוצרת הים Charonia tritonis קרוב ודומה מאוד לחצוצרה האצילה ובעבר נחשבו השניים לאותו מין טקסונומי.
גודל הקונכייה הממוצע של חלזון החצוצרה הוא כ- אך יכול להגיע עד ל- בפרטים הגדולים, כאשר האורך המרבי שתועד הוא 374 מ"מ.
הקונכייה שלו היא בורגית-מגדלית, בת 9–10 פיתולים, ונראית כסליל מפותל סביב חרוט גבוה.
הקונכייה מסתיימת בחוד שפיצי ללא "בליטה" קהה בקצה, כמו המין הקרוב לו Charonia tritonis (חצוצרת הים).
הפיתולים תפוחים כאשר הפיתול האחרון הוא הגדול והרחב מכולם, ותופס למעלה משליש נפח הקונכייה.
שפת הפתח הפונה אל הקונכייה מעוטרת בקווים לבנים דקים דמויי צלעות על רקע חום כהה עד שחור, ואילו שפת הקונכייה הפונה החוצה מעוטרת בקווים לבנים עבים על רקע חום כהה.
צבע הקונכייה הוא צבע בז' (חום בהיר בגוון צהבהב, מעין צבע קרם) ונע בין בז' צהבהב לבז' קרמי ועד בז' בהיר לבן.
הפיתולים השונים מעוטרים ברצועות של סהרונים וחצאי עיגולים בגוונים שונים שנעים בין חום לבז' ללבן.
הצבע הפנימי שלה לבן כאשר השפה היא בצבע כתום בגוון ורדרד.
החילזון עצמו הוא בצבע צהוב בהיר.
במין זה יש שונות ביולוגית ניכרת, המאפשרת גיוון ומספר צורות של המאפיינים שתוארו לעיל.
ככל הידוע, אין לו תת-מינים גאוגרפיים.
חלזון החצוצרה הוא טורף שניזון בעיקר מרכיכות שוכנות קרקע אחרות (כגון צדפות) וקווצי עור, בעיקר כוכבי ים וקיפודי ים.
מבלוטות הרוק שלו הוא מפריש חומצות (בעיקר חומצה גופריתית וחומצה אספרגינית) שהורסות את שלדו של הנטרף ומשתקות אותו.
הפגית שלו נקראת וליגר ומתפתחת במשך שלושה חודשים כייצור פלגי הנסחף בזרמים התת-מימיים, כולל בזרמים טרנס-אטלנטיים.
פגיות אלה הן הגדולות ביותר במשפחה שלו באוקיינוס האטלנטי.
שלב הפגית מסתיים כאשר הפגית גדלה לאורך 5 מ"מ, ואז היא עוברת לשלב החילזון הדומה לפרט הבוגר, הממשיך לגדול עד להגיעו לבגרות וגודל מרבי של .
תפוצתו של חלזון החצוצרה רחבה מאוד וכוללת את האוקיינוס האטלנטי והימים המחוברים אליו, כולל הים התיכון במזרח והים הקריבי וחופי ברזיל במערב.
הוא נפוץ גם בחופי אמריקה, מקרוליינה הצפונית, עבור דרך מפרץ מקסיקו וכלה בחופי ברזיל בדרום.
הוא גם נפוץ בחופים המערביים של אפריקה ואף בטנזניה.
חלזון החצוצרה נפוץ גם בחופי ישראל, בעיקר בצפוניים שבהם.
בית הגידול של חלזון החצוצרה הוא חופי ים רדודים.
הוא חי על הקרקעית בעומקים של 30 ס"מ עד 110 מטר.
בארץ ישראל נפוץ המין בחופים הצפוניים, בעומקים של 3 עד 8 מטר.
בימי קדם שימשה הקונכייה של חילזון זה כחצוצרה, אחרי שהצריח שלה (הקצה המחודד) נקטם כדי ליצור פיה לנשיפה.
במיתולוגיה היוונית תואר טריטון, בנו של אל הים היווני פוסידון, תוקע בחצוצרה שהוכנה מקונכיית חילזון זה ומזוהה עמו.
מכאן השם העממי באנגלית Triton's Trumpet או פשוט Triton Snail.
כדי להבדילו ממין דומה שמצוי באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט לעיתים מוסיפים לשמו העממי את התואר "אטלנטי" שכן הוא נפוץ באוקיינוס האטלנטי.
הוא מכונה באנגלית חילזון טריטון או טריטון אטלנטי או חצוצרת טריטון אטלנטית.
השם בעברית מתאר את שימושו של החילזון כחצוצרה ושם המין "אצילה" מרמז למקומה הסמלי במיתולוגיה, בפמלייתו של אל הים, וכן לגודלה והדרה של הקונכייה של החילזון.
לעיתים הוא נקרא גם חלזון החצוצרה או חלזון חצוצרה אטלנטי, כדי להבהיר שמדובר במין של חילזון ולא בכלי נגינה.
השם המדעי העברי "טריטון" מציין סוג אחר של חילזון ימי וכן סוג של סלמנדרה.
בעבר הוגדרה החצוצרה האצילה על ידי קארולוס ליניאוס תחת המין Charonia tritonis (חצוצרת הים/חצוצרה ים-סופית), שם מדעי המשמר את הקשר המיתולוגי לטריטון, אך ב-1816 פוצלה למין נפרד Charonia variegata על ידי ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
חצוצרת הים או חלזון החצוצרה (שם מדעי: Charonia tritonis), הוא מין של חילזון ימי טורף גדול.
הוא בולט בקונכייה הבורגית-מגדלית שלו, שגודלה יכול להגיע ל-60 סנטימטר ודפנותיה עבות.
תפוצתו רחבה מאוד וכוללת את האוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי והימים המחוברים אליו, כולל ים סוף ומפרץ אילת.
הקונכייה המרשימה שלו, שבה החוד נקטם, שימשה בעבר ככלי נשיפה דמוי חצוצרה ומשמשת כך עד היום בקרב שבטים פרימיטיביים.
המין חצוצרה אצילה Charonia variegata קרוב ודומה מאוד לחצוצרת הים ובעבר נחשבו השניים לאותו מין טקסונומי.
גודל הקונכייה הממוצע של חצוצרת הים הוא כ- אך יכול להגיע עד ל- בפרטים הגדולים.
הקונכייה מסתיימת בחוד שפיצי ללא "בליטה" קהה בקצה, כמו המין הקרוב לו Charonia variegata (חצוצרה אצילה).
הוא מדביר ביולוגי של הכוכבן הקוצני, מין של כוכב ים שמזיק מאוד לשוניות אלמוגים ומהווה איום על שונית המחסום הגדולה באוסטרליה.
בשל חשיבותו של חילזון חצוצרת הים להגנת השונית (בהיותו מבין הטורפים המעטים של הכוכבן הקוצני) ממשלת אוסטרליה ניסתה להכניסו לאמנת CITES להגנה על בעלי חיים והגבלות הסחר בהם.
מאחר שאין מספיק ידע על מצב שימורו ניסיון זה נכשל.
המצב כיום הוא שחילזון זה הוא בעל חיים מוגן באוסטרליה אך לא במקומות אחרים וניתן לסחור בו ובמוצרים המופקים ממנו.
תפוצתו של חלזון החצוצרה רחבה מאוד וכוללת את האוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי והימים המחוברים אליו, כולל ים סוף במערב וחופי אוסטרליה במזרח.
חלזון החצוצרה נפוץ גם במפרץ אילת שלחופי ישראל.
בארץ ישראל נפוץ המין במפרץ אילת ובשונית האלמוגים, בעומקים של 3 עד 8 מטר.
הוא החילזון הגדול ביותר בים סוף.
בשנים האחרונות נצפה גם בים התיכון.
בימי קדם שימשה הקונכייה של חילזון זה ככלי נשיפה דמוי חצוצרה, אחרי שהצריח שלה (הקצה המחודד) נקטם כדי ליצור פיה לנשיפה.
שימוש זה היה רווח גם במדינות מזרח אסיה בה הקונכייה שימשה למשל ליצירת חצוצרות ה-Horagai היפנית וה-Pūtātara המאורית.
כדי להבדילו ממין דומה שמצוי באוקיינוס האטלנטי לעיתים מוסיפים לשמו העממי את התואר "הינדו-פסיפי" שכן הוא נפוץ באוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
הוא מכונה באנגלית חילזון טריטון או טריטון הינדו-פסיפי או חצוצרת טריטון הינדו-פסיפית.
השם בעברית מתאר את שימושו של החילזון כחצוצרה ושם המין "הים" מרמז להיותו בעל חיים ימי.
לעיתים הוא נקרא גם חלזון החצוצרה או חלזון חצוצרה הינדו-פסיפי או חלזון חצוצרה ים-סופי, כדי להבהיר שמדובר במין של חילזון ולא בכלי נגינה.
חצוצרניים (שם מדעי: Aulostomidae) היא משפחת דגי ים מסדרת האבובונאים בה מצויים סוסוני הים.
במשפחה סוג יחיד - חצוצרן (Aulostomus) שבו שלושה מינים.
דגים אלה בעלי גוף שטוח ומוארך והחוטם מגודל מאוד ובעל פה הפונה כלפי מעלה.
הם נעים בעזרת סנפירי החזה שלהם וחסרי סנפיר גב עליון אך בעלי כמה סנפירים קטנים בקצה הזנב.
אלו דגים בעלי פסים אנכיים לאורך הגוף שצבעו כחול, אפור עד צהוב והם נעים לאיטם במים.
הם חיים בשוניות ובחוליות בימים הטרופיים באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט.
דגים אלה הם טורפים הניזונים רק על דגים אחרים ושואבים במהירות את טרפם לפיותיהם הגדולות.
הם מתקרבים ללהקת דגים קטנה, שוחים בקרבה מבלי לעורר חשד ומבודדים פרט אחד ואז בולעים אותו.
הם יעקבו באותו אופן אחרי דגים בודדים.
חצוצרת הקסם הוא סרט חצי ביוגרפי משנת 1959 על נגן הקורנט המפורסם רד ניקולס עם דני קיי, ברברה בל גדס, לואי ארמסטרונג וטיוזדיי וולד בתפקידים הראשיים.
את השירים בסרט חיברה סילביה פיין, אשתו של דני קיי שחיברה שירים לרבים מסרטיו.
השיר "חמש הפרוטות" שחיברה, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ולפרס אוסקר על המוזיקה.
דני קיי "מנגן" בקורנט בביצועו של ניקולס.
טיוזדיי וולד זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה מבטיחה ביותר.
סילביה פיין, אשתו של דני קיי, כתבה והלחינה את השירים בסרט.
לורינג "רד" ניקולס (דני קיי), נגן קורנט מהעיר אוגדן ביוטה מגיע ב-1924 לניו יורק כדי לנסות את מזלו בעיר הגדולה.
הוא מתקבל ללהקתו של ויל פרדייז (בוב קרוסבי).
הנגנים, שמתייחסים אליו בבוז, מתרשמים עד מהרה מיכולתו.
הלהקה מנגנת מוזיקה איטית ושקטה שלא לטעמו של ניקולס.
הוא פוגש בזמרת הלהקה, וולה סטוצמן (ברברה בל גדס) ובפגישה הראשונה הוא מדהים אותה כשהוא מנגן באחד המועדונים בהארלם עם לואי ארמסטרונג, שגם הוא בתחילה מזלזל בו אבל לאחר מכן מתרשם מיכולותיו בנגינה.
עד מהרה הם מתאהבים ונישאים, אך ניקולס בעל אופי לא יציב ועד מהרה הם רבים.
ניקולס אוהב מוזיקת דיקסילנד ג'אז ועד מהרה הוא מסתכסך עם ויל ומפוטר.
הוא מוצא את פרנסתו במופעים משעשעים עם הקורנט (כאן מדגים קיי את היכולות הקומיות שלו, מה שלא היה במציאות של ניקולס).
ניקולס נפגש עם נגנים כמו ג'ימי דורסי, גלן מילר ועוד, ומראה להם את עיבודיו.
הם מתרשמים, וניקולס מקים את להקתו בשם "חמש הפרוטות" (Five Pennies ששווים למטבע של Nickel - משחק מילים עם ניקולס).
הלהקה מצליחה ונודדת בכל ארצות הברית.
לזוג נולדת ילדה בשם דורותי (סוזן גורדון), שנודדת איתם בדרכים אך לבסוף הם נאלצים לשלוח אותה לפנימייה.
דורותי חולה בשיתוק ילדים ונותרת נכה ברגליה.
ניקולס, החש רגשי אשמה, עוזב את עולם המוזיקה, זורק את הקורנט לים ומתחיל לעבוד כפועל במספנה.
כעבור שנים, דורותי (טיוזדיי וולד) ואמה, מנסים לשכנע את ניקולס לחזור ולנגן, אך הוא מסרב.
לבסוף הוא מסכים, ומתכונן במשך חודשיים לנגן באחד המועדונים, אך מעטים באים להאזין לו.
אבל לפתע מגיע לואי ארמסטרונג בלוויית נגניו, הם מנגנים עם ניקולס והמקום מתמלא.
דורותי צועדת בפעם הראשונה לעבר אביה והם מתחילים לרקוד.
חצוצרן המדבר (שם מדעי: Bucanetes githagineus או Rhodopechys githagines) הוא מין של ציפור שיר שמשתייך למשפחת הפרושיים.
שירתו מזכירה צליל של חצוצרה ומכאן מקור שמו.
החצוצרן ניזון מזרעים, מעלים, מפירות, ואף מחרקים שונים.
הוא זקוק למי שתייה וימצא במשך שעות היום ליד מקורות מים.
אורך גופו של החצוצרן כ-14.5 סנטימטר ומשקלו כ-19 גרם.
ראשו גדול ומקורו קצר ומאוד עבה, וזנבו יחסית קצר.
חצוצרן המדבר משנה צבעו בהתאם לעונת השנה.
בקיץ צבע הזכר חום בגוון ורדרד והכנפיים אפורות.
הזנב חום כהה, הרגליים בהירות וצבע המקור אדום, וצבעם המקורי נחלש בחורף.
בעונת החורף, לזכר יש ראש אפרפר, חלקי הגוף העליונים חומים-אפרפרים וגחונם בגוון דומה אך בהיר יותר.
צבעים אלו מעורבבים במעט גוון ורוד, גוון דומה מופיע גם בסוככות הכנף ובקצוות אברות היד.
הזנב והכנפיים שחומים ומקורו של הזכר צהבהב-כתום.
הנקבה דומה לזכר בלבוש החורף אך היא חומה ובהירה יותר.
בראשה אין כמעט גוון אפור, ובגופה אין בכלל את הגוון הוורוד.
מקורה של הנקבה בעונת החורף צהבהב, ואילו הצעיר חום כולו, ואין להם גוון ורוד בכלל.
לצעיר מקור צהבהב-חום בהיר, צבע רגליו הוא ורוד בהיר מאוד לעומת הרגל של הבוגר.
הרגל של הבוגר צהבהבה בחורף והופכת ורדרדה באביב.
בעונת הקינון, הראש והצוואר של החצוצרן נעשים אפורים עקב בליית קצות הנוצות, הגב נעשה חום-ורדרד וגוון ורוד מתבלט גם בקצוות הכנפיים.
החזה אפרפר-ורוד ואילו הבטן ורדרדה.
בעונת הקינון מקורה של הנקבה בגוון כתום צהבהב ואילו בתחילת עונת הקינון מקורו של הזכר בצבע כתום כהה עד אדום.
כשם הציפור, בית גידולה מצוי במדבריות טרשים וגבעות סלעים.
חצוצרן המדבר הוא ציפור נפוצה ברוב חלקי הנגב ומדבר יהודה.
ניתן למצוא אותה גם באזורים מדבריים ביבשת אפריקה, כמדבר סהרה, ובאזורים חמים וצחיחים במדינות אגן הים התיכון וביבשת אסיה.
הקן נבנה בדרך כלל על הקרקע מתחת לסלע או שיח.
הנקבה מטילה 3–6 ביצים תכלכלות בהירות ודוגרת עליהן לבדה במשך כ-13 יום.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים בקן כשבועיים לאחר בקיעתם.
חצוצרן המדבר משתלב בלהקות של עשרות פרטים, אך לקראת עונת הקינון הלהקה מתפצלת לזוגות.
חצוצרן החרמון (שם מדעי: Rhodopechys sanguineus) הוא ציפור שיר ממשפחת הפרושיים, המקננת על מדרונות הרים בגובה רב וניזונה בעיקר מזרעים.
הציפור מצויה במזרח טורקיה, באיראן, במערב פקיסטן, ובאזור הר החרמון בישראל.
"חצוצרן החרמון" נקרא באנגלית Asian Crimson-winged Finch - שם שפירושו: "פרוש אדום-כנף" (Crimson = אדום עמוק או ארגמני).
אורך גופו של חצוצרן החרמון הוא 13–15 ס"מ, ומוטת הכנפיים כ־30 ס"מ.
צווארו עבה, ראשו גדול, והמקור רחב ובגוון כתמתם בהיר.
המצח ומרכז הכיפה שעל ראשו.
צדי הראש וצדי הגוף חומים, הבטן – לבנה.
בשולי הכנף והזנב גוון וורדרד, היוצר מראה מפוספס בזמן מעוף.
לחצוצרן החרמון ממין זכר ישנם גוונים חומים ערמוניים וכהים יותר מאשר לנקבה.
חצוצרן החרמון מצוי בקבוצות קטנות.
הוא מקנן בהרים חשופים בגובה של 1,700–3,300 מטרים, אם כי בחודשי החורף הוא מקנן גם בגבהים נמוכים יותר.
חצוצרן החרמון נצפה במדרונות סלעיים או ברכסים בעלי צמחייה ועשבים, והוא ניזון בעיקר מצמחייה, זרעים ופירות.
בישראל, חצוצרן החרמון מצוי על מדרונות וסלעים בעלי צמחייה דלילה.
אוכלוסיית חצוצרן החרמון בעולם יציבה ואינה מוגדרת בסכנת הכחדה.
הציפור דוגרת במזרח טורקיה, באירן, במערב פקיסטן, ובישראל – באזור החרמון.
בחרמון מקנן החצוצרן בגובה 1,900 מטרים ומעלה.
בין היתר, הוא נצפה בראש נחל שיאון ובמורדות הר שקד, שבהם מקננים כ-50 זוגות בלבד, על פי הערכה שנעשתה בשנת 2013.
חצוצרה (שם מדעי: Charonia) היא סוג מונוטיפי של חלזונות ימיים גדולים מאוד במשפחת החצוצריים.
בחופי ארץ ישראל נפוצים כל המינים בסוג זה.
השם הנפוץ "חצוצרה" נגזר מהסיפור על האל טריטון במיתולוגיה היוונית, שהיה בנו של פוסידון, אל הים.
האל טריטון תואר לעיתים קרובות נושף אל תוך קרן קונכייה גדולה הדומה למינים בסוג זה; חצוצרות כאלו עדיין נעשות לעיתים מזדמנות גם כיום.
קיימים תיעודי מאובנים רבים מסוג זה מתקופת הקרטיקון עד הרביעון (מלפני כ-94.3 עד 0.012 מיליון שנים).
מאובנים נמצאים בשכבות וקרקעיות ימים ברחבי העולם.