tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שורק ערך לזכרו את ספר הזיכרון "איש ימינך".
באוגוסט 2019 נרצח בנו בפיגוע טרור סמוך לישיבת מחנים שבה למד.
המשפחה יזמה את כתיבת הספר "דביר: תשע עשרה שנים של אור" לזכרו, בידי עפרה לקס.
בתו נועה נשואה לנדב הלפרין.
הרב מנחם בורשטין הוא גיסו (נשוי לאחות של אשתו).
יואב קַרני (נולד ב־1957) הוא עיתונאי ובלוגר ישראלי.
יואב קרני נולד בישראל, בן להורים ממוצא מזרח-אירופי.
בילדותו שהה מספר שנים באחת ממדינות אפריקה, במסגרת שליחות שמילאו הוריו.
לאחר ששבה המשפחה ארצה השתקעה בשכונת תל גנים ברמת גן, שם למד בבית הספר תל גנים (לימים בית ספר קורצ'אק).
מגיל צעיר פרסם קרני רשימות פרי עטו ב"הארץ שלנו".
ב-1975 התגייס לגלי צה"ל ומונה לעורך חדשות החוץ הראשון של התחנה.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לעיתון "ידיעות אחרונות" ושימש חמש שנים כפרשן פוליטי.
ב-1985 עבר ל"הארץ" ומונה לשליח העיתון בניו יורק.
ב-1992 עבר לעיתון הכלכלי "גלובס" ושימש ככתבו בוושינגטון עד שנת 2012. ב"גלובס" פרסם מסות על פוליטיקה, יחסים בינלאומיים, כלכלה והיסטוריה.
בשנות ה-90 כתב קרני בהרחבה על כמה מן התוצאות של התמוטטות ברית המועצות.
את מסעותיו הנרחבים בהרי הקווקז סיכם בספרו באנגלית "אנשֵי הֶהָרים: מסע אל הקווקאז בעִקבוֹת הזיכרון", אשר יצא לאור בניו יורק בשנת 2000.
במאי 2003 הקים את הבלוג שלו, "יואב קרני בוושינגטון", שהיה מאלה שחנכו את הבלוגיה של אתר "רשימות".
הרעיון להקמת בלוג לקרני בו יפרסם באופן קבוע את רשימותיו הוא הגרעין ממנו צמח הרעיון ל"רשימות" (וקרני הוא האחראי להמצאת השם "רשימות" לפרויקט).
באפריל 2010, לקראת ביטול אתר "רשימות", סגר את הבלוג ב"רשימות" לטובת בלוג עצמאי משלו, "קו המשווה: יואב קרני בוושינגטון" (שאליו העביר גם את הארכיון).
בשנת 2013 עבר קרני לגור בניו דלהי, והמשיך לכתוב משם ל"גלובס", עד לפרישתו מעיתון זה בטור מ-16 באוקטובר 2025.
יואב ריבק (נולד ב-20 ביולי 1980) הוא עיתונאי ישראלי.
הוא מכהן כעורך המוסף "7 ימים" ב"ידיעות אחרונות", וכיהן בעבר כראש מחלקת החדשות ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות".
ריבק נולד בחולון לאב מהנדס ולאם מורה.
את דרכו העיתונאית החל בתיכון איילון בעיר כשערך את המגזין של כיתת התקשורת "שולמן".
לפני גיוסו לצה"ל, עבד ריבק תקופה קצרה ב"ידיעות אחרונות", ומיד עם תום שירותו הצבאי הצטרף לצוות הכותבים של אתר הספורט "סל-ניוז" שנסגר מאז.
בהמשך עבד כשנתיים וחצי כעורך וראש דסק באתר האינטרנט של עיתון "הארץ".
לאחר מכן, עבר להיות עורך חדשות במהדורה המודפסת של העיתון.
כעבור כמה חודשים, עבר ל"מעריב" כעורך בדסק החדשות, שם עבד כשנה.
לאחר מכן חזר לעיתון הארץ כעורך וכן כתב רשימות עיתונאיות.
לאחר שנתיים וחצי ב"הארץ", הוא חזר לקדנציה שלישית במעריב, הפעם כראש מחלקת החדשות של אתר nrg.
כעבור כשנה קודם להיות סגנו של נטע ליבנה, ראש מחלקת החדשות של העיתון.
בעקבות רכישת העיתון על ידי נוחי דנקנר בשנת 2011, הוחלט כי ריבק יחליף בתפקיד את ליבנה, והוא שימש כראש אגף החדשות יחד עם עומר ברק.
מיוני 2006 עד פברואר 2009, בשיתוף עם העיתונאי יאיר טרצ'יצקי, כתב בלוג בשם "לחץ חברתי".
בבלוג עסקו השניים בסוגיות תקשורתיות וחברתיות, ובין היתר בנושא חוק ההסדרים.
בסוף 2006 פרסמו השניים סדרה של פוסטים על חוק ההסדרים לשנת 2007. אתר החדשות ynet בחר בבלוג "לחץ חברתי" כאחת מעשר היוזמות החברתיות שעשו את שנת 2006.
השניים נמנו גם על מקימי ועד העיתונאים ב"הארץ", למרות התנגדות המוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן.
ריבק אף כיהן בנציג "הארץ" בהנהלת אגודת העיתונאים של תל אביב, וכיום הוא ממייסדי ארגון העיתונאים בישראל שפועל לאגד עיתונאים במסגרת ההסתדרות.
כשנה לאחר הקמת הוועד ב"הארץ" ייסדו השניים גם את החטיבה הצעירה באגודת העיתונאים של תל אביב.
התארגנותם של העיתונאים הצעירים הובילה מאוחר יותר גם להקמת ועד עיתונאים במעריב.
לאחר רכישת "מעריב" על ידי שלמה בן צבי, עזב את תפקידו בעיתון.
יוּאי יוֹשיאוֹקה (Yui Yoshioka) ששם הבמה שלה הוא יוּאי (YUI) (נולדה ב-26 במרץ 1987) היא זמרת, רב נגנית, פזמונאית ושחקנית יפנית.
יואי, שנולדה בפוקואוקה שביפן וגדלה במשפחה חד-הורית, רצתה להיות זמרת מגיל צעיר אבל רק בעקבות השפעת אמהּ היא החלה לכתוב שירה, בעת שהייתה בחטיבת הביניים.
כשהגיעה לבית ספר תיכון החלה לכתוב גם שירים ועבדה במשרה חלקית כדי לממן את לימודיה.
בהמשך חלתה ובעת שהייתה בבית החולים הבינה שהיא תחת עומס רב מדי שלא מאפשר לה לעסוק במוזיקה, ולכן עזבה את בית ספרה ועברה לבית ספר פרטי למוזיקה, שם היא למדה נגינה על גיטרה ופזמונאות.
על מנת להפוך למוזיקאית מקצוענית היא החליטה שהיא צריכה לערוך הופעות רחוב בתחנת רכבת מקומית, כמו מוזיקאים שהיא ראתה כשהיא השתחררה מבית החולים.
הופעות רחוב אלו עזרו לה להתגבר על ביישנותה.
ב-2004, בעת שלמדה בבית הספר הפרטי, מוריה ייעצו לה ללכת לאודישן שנערך על ידי חברת המוזיקה סוני.
באודישן עצמו היא שרה שלושה שירים וקיבלה ציון מקסימלי מהשופטים עבור הופעתה, וזה החל את הקריירה המקצועית שלה.
היא הוציאה לאור שניים מהשירים האלו תחת חברת מוזיקה עצמאית בשם "Leaflet Records" (את השלישי הוציאה לאור בזמן מאוחר יותר) ועמדה להוציא עוד שיר תחת חברת מוזיקה עצמאית, אבל מפיק טלוויזיה שמע אותו והחליט להשתמש בו בסדרת דרמה טלוויזיונית בשם "Fukigen na Gene".
בעקבות הופעת השיר בתוכנית הטלוויזיה יואי הוציאה אותו לאור ומכרה 100,000 עותקים ממנו, והוא הגיע למקום השמיני בטבלת המצעד "Oricon Weekly Charts".
לסינגלים הבאים שלה ולאלבום הבכורה שלה, "From Me To You", הייתה הצלחה בינונית (האלבום נמכר ב-200,000 עותקים).
בשנת 2006 התחילה את קריירת המשחק שלה כשהופיעה בסרט באורך מלא בשם "Midnight Sun", שהוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן.
עבור סרט זה קיבלה את פרס האקדמיה היפנית עבור היותה השחקנית החדשה הכי טובה באותה שנה.
במהלך צילומי הסרט המשיכה לעסוק במוזיקה והוציאה לאור סינגל שנכתב עבור הסרט, שנהיה הסינגל הכי נמכר שלה (הוא נמכר ב-200,000 עותקים).
בהמשך היא הוציאה לאור עוד מספר סינגלים שזכו להצלחה מסוימת, שאחד מהם הופיע בתוכנית אנימה ושני בפרסומת.
ב-4 באפריל 2007 יואי הוציאה לאור את האלבום המלא השני שלה, "Can't Buy Me Love", שהגיע למקום הראשון בטבלת המצעדים "Oricon" ונשאר שם במשך שבועיים.
האלבום נמכר בכ-680,000 עותקים ובגלל הצלחתו האלבום הקודם של יואי נמכר בעוד 9,000 עותקים.
יואי המשיכה להוציא סינגלים, שהגיעו למקום הראשון בטבלת המצעדים "Oricon" או למיקומים דומים, והופיעו באנימה ובסרטים, וב-4 בנובמבר הוציאה די.וי.די של הופעה חיה שלה מסבב ההופעות השני שלה.
יואי המשיכה לנחול הצלחה ולהוציא לאור סינגלים, וכשהוציאה לאור את אלבומה השלישי הוא נמכר ב-400,000 עותקים והגיע למקום הראשון בטבלת המצעדים "Oricon Weekly Charts".
בעקבות הצלחת האלבום יצאה לסבב הופעות שלישי, מכרה עוד שיר לתוכנית טלוויזיה והוציאה אלבום קומפילציה.
אלבום הקומפילציה, שיצא ב-2008 בשם "My Short Stories", כלל רק שירי צד ב' מסינגלים קודמים שהיא הוציאה לאור.
האלבום הצליח והגיע למקום הראשון בטבלת המצעדים "Oricon" - דבר שהפך אותה לאישה השנייה שאלבום הקומפילציה שלה הגיע למקום הראשון בטבלה.
לאחר כל זאת לקחה חופש של חמישה חודשים שלאחריו הוציאה עוד סינגלים, שהגיעו למקומות גבוהים בטבלאות המצעדים ונמכרו בעשרות אלפי עותקים עד כמאה אלף עותקים, והיא מתכננת להוציא אלבום חדש (החמישי שלה) ב-14 ביולי 2010.
2008: My Short Stories - אלבום קומפילציה
Midnight Sun - סרט יפני שיצא ב-17 ביוני 2006
Thank Yoy My Teens - די.וי.די של הופעה חיה שיצא ב-14 בנובמבר 2007
שנה מועמדות תוצאה 2007 אמנית השנה בפרס Japan Gold Disc 2007 טירונית השנה בפרס האקדמיה היפנית 2008 האמנית הטובה ביותר בפרס MTV Student Voice 2008 הווידאו קליפ הטוב ביותר של מוזיקת פופ, בפרס Space Shower Music Video
יואב שגיא הוא מראשי החברה להגנת הטבע ופעיל למען שמירת טבע ואיכות הסביבה.
שגיא, בן מושב מולדת, החל את עבודתו בחברה להגנת הטבע בשנת 1962 כפקח שטח ומדריך במרחבי הגליל, ובשנת 1964 הקים וניהל את בית ספר שדה הר מירון.
בשנים 1977 - 1986 כיהן שגיא כמנכ"ל החברה להגנת הטבע ובשנים 1988 – 1998 כיו"ר הוועד המנהל של החברה.
בתפקידיו אלו הוא השתתף בכתיבתם של ניירות עמדה ומחקרים מקצועיים והיה למומחה בתחום שמירת טבע ואיכות הסביבה וייצג נושאים אלה בפני גופים ממשלתיים וארגונים חוץ ממשלתיים.
בשנים 1993 – 1995 ייצג את ממשלת ישראל בתחומי הסביבה כחבר המשלחת למשא ומתן לשלום עם ירדן.
וניסח יחד עם עמיתו הירדני את הנספח הסביבתי של חוזה השלום.
שגיא ייצג במשך שנים רבות את ארגוני הסביבה האזרחיים כחבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה.
משנת 1990 עומד שגיא בראש מכון דש"א, (דמותה של ארץ) העוסק בגיבוש המלצות למדיניות לכלים לשמירה על שטחים פתוחים, אותו ייסד במסגרת החברה להגנת הטבע.
שגיא משמש כיו"ר הוועדה הישראליתשל האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) וחבר הוועדה למורשת עולמית בוועד הישראלי לאונסק"ו הפועל במשרד החינוך.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נמנה שגיא על מקימי ומפקדי היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל.
פועלו של שגיא צוין במעמד הענקת פרס ישראל, לשנת 1980, לחברה להגנת הטבע על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה באיכות הסביבה.
ב-2008 קיבל את אות יקיר התכנון מטעם איגוד המתכננים בישראל, והיה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
יואב שגיא נבחר על ידי עיתון "TheMarker" לאחד מבין 101 המשפיעים לטובה לשנת 2010, אשר "הופכים את ישראל למקום שיותר טוב לחיות בו".
שגיא נבחר בקטגוריה "תכנון וסביבה".
יואב תַלמִי (נולד ב-28 באפריל 1943) הוא מוזיקאי, מנצח ומלחין ישראלי המוזמן בקביעות להופיע כמנצח אורח עם תזמורות מרכזיות ברחבי העולם.
תלמי התפרסם לראשונה כאשר הלחין בהיותו חייל בן 19 את מארש צה"ל, שיר הלכת הרשמי של צבא ההגנה לישראל.
תלמי נולד ב-1943 בקיבוץ מרחביה ולמד הלחנה וניצוח תזמורת בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
הוא המשיך בארצות הברית, בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
בשנת 1963 הגיע המארש שהלחין למקום הראשון בתחרות המארשים הראשונה שהתקיימה בישראל, והיה למארש צה"ל, שיר הלכת הרשמי של צבא ההגנה לישראל - "צה"ל צועד".
תלמי השתלם בשנת 1966 בניצוח אצל וולטר זוסקינד באספן, בשנת 1967 אצל ברונו מאדרנה בזלצבורג, אחר כך אצל פורנה בהילברסום (1968) ואצל אריך ליינסדורף ב "ברקשייר מיוזיק סנטר" בטנגלווד.
בשנת 1966 זכה בפרס הניצוח על שם קוסביצקי במרכז טנגלווד למוזיקה.
בשנת 1973 זכה גם בתחרות הניצוח של קרן רופרט בלונדון.
תלמי היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ארנהם משנת 1974 עד 1980. בשנים 1979–1980 כיהן כמנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של מינכן.
בין השנים 1984–1988 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית, ושל האופרה הישראלית החדשה, שהיה גם בין מייסדיה, בשנים 1985–1988.
תלמי כיהן גם כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סן דייגו משנת 1989 עד 1996 והקליט איתה את יצירותיו התזמורתיות של הקטור ברליוז עבור חברת נקסוס.
כיהן כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של המבורג בגרמניה בשנים 2000 עד 2004.
כיהן כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של קוויבק בקנדה מ-1998 עד 2011 והקליט שבעה תקליטורים עבור חברות התקליטים המובילות בקנדה.
ב-2011 התמנה למנצח אמריטוס של התזמורת הזאת, תואר שהוא מחזיק בו עד היום, לצד היותו ראש מחלקת הניצוח בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
בר אבני הייתה בין תלמידיו.
בשנים 2013–2014 כיהן שוב כמנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית.
בין יצירותיו - אלגיה לכלי מיתר, טימפני ואקורדיון ("הרהורים על דכאו").
"ממעמקים" ("דה פרופונדיס") למקהלה ותזמורת, "Animi Motus" לתזמורת ומקהלת ילדים (או נשים), מוזיקה לחליל וכלי קשת (זוכה פרס בוסקוביץ' 1963), "Clarinet Quintet" (זוכה פרס אקו"ם ע"ש אבידום 2018), "בצוק העתים" לרביעיית כלי קשת, "איכה ישבה בדד" סימפוניה לסופרנו ותזמורת, סינפוניה קאמרטה ויצירות רבות אחרות ועיבודים להרכבים קאמריים.
נשוי לאראלה תלמי, חלילנית וסופרת, והם הורים לשניים.
פרס ע"ש קוסביצקי למנצחים, ארה"ב, 1969
קרן רופרט למנצחים, לונדון, 1973
פרס 'גראנד פרי' על הקלטת ברוקנר, פריז, 1986
תואר דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת לאוואל, קוויבק, קנדה 2001
פרס ע"ש פרנק פלג למלחינים, 2008
אות קצונה במסדר הלאומי של מדינת קוויבק, 2009
פרס ראש הממשלה למלחינים, 2013
פרס אבידום ליצירת השנה, 2018
יואב שוהם (נולד ב-22 בינואר 1956) הוא פרופסור אמריטוס למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
מחקריו עוסקים בבינה מלאכותית, בתחום מערכות מרובות סוכנים ובתורת המשחקים.
שוהם סיים תואר ראשון בטכניון.
לאחר התואר רצה להתמחות בבינה מלאכותית, אך הענף היה בחיתוליו בארץ ולכן בשנת 1982 נסע לאוניברסיטת ייל כדי להמשיך את לימודיו.
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת ייל והמשיך ללימודי פוסט-דוקטורט במכון ויצמן למדע.
בשנת 1987 החל ללמד באוניברסיטת סטנפורד ושם לימד עד 2015.
שוהם הקים מספר חברות העוסקות בעסקים מקוונים.
המוכרת ביותר בהם היא חברת טריידינג דיינמיקס, אשר עסקה בניהול מכרזים מקוונים.
החברה נמכרה לחברת אריבה תמורת 458 מיליון דולר.
בשנת 2014 פיתח יחד עם פרופ' דן אריאלי אפליקציית ניהול זמן בשם Timeful, שנמכרה בשנת 2015 לחברת גוגל.
בשנת 2016 יזם שוהם את "מדד הבינה המלאכותית" (AI Index) שהושק פומבית בסוף 2017.
שוהם הוא מנכ"ל ומייסד משותף (יחד עם פרופ' אמנון שעשוע ואורי גושן) של חברת ההזנק AI21 Labs, העוסקת ביישומי בינה מלאכותית.
הוא נשוי בשנית לנועה אליאסף-שוהם, ממייסדי מכון ראות, ואב לארבעה ילדים.
יואב (צ'יקו) רענן (15 בינואר 1928 – 9 בנובמבר 2022) היה קופץ למים ישראלי, אשר שלט בענף הקפיצה למים בישראל בשנות ה-50 וייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956), אלוף אסיה (מנילה 1954) ואלוף המכביה הרביעית.
רענן נולד בקהיר להורים שהיגרו ב-1913 מירושלים למצרים.
ב-1939 החל לעסוק בספורט הקפיצה למים, לאחר שהוקסם מביצועיה של הקופצת הבריטית דניס ניומן (Denise Newman), שהופיעה במצרים.
מי שהביא להתקדמותו בספורט היה האלוף המצרי פאריד סימייקה שאימן אותו במצרים.
כשהיה בן 18 זכה בסגנות אליפות מצרים בקפיצה למים, וב-29 בנובמבר 1947 עלה לארץ ישראל, לאחר שהתפטר מעבודתו בחברת התעופה החבשית.
בישראל התגייס לחיל האוויר, ובו שירת כאלחוטאי.
לאחר שחרורו מצה"ל, ב-1950, החל לעבוד באל על בתפקיד דומה.
לאחר שזכה במדליית כסף במכביה השלישית, כמעט ללא אימונים, החל לנצל את נסיעותיו לחו"ל במסגרת עבודתו כדי להתאמן ברצינות ולהתחרות.
הוא זכה להישגים במספר תחרויות בינלאומיות, וב-1952 נבחר לייצג את ישראל באולימפיאדה הראשונה שבה נטלה חלק – אולימפיאדת הלסינקי.
באולימפיאדה סיים רענן במקום ה-9 ממקפצה בגובה 3 מטר ובמקום ה-30 ממקפצה בגובה 10 מטר.
במכביה הרביעית זכה רענן במדליית זהב בתחרות הקפיצה, לאחר שגבר על אלוף המכללות האמריקאי, מורלי שפירא, שניצח אותו במכביה השלישית.
במשחקי אסיה שנערכו במנילה, הפיליפינים בשנת 1954 זכה רענן בשתי מדליות: מדליית זהב ממקפצה של 3 מטר ומדליית כסף ממקפצה של 10 מטר.
באולימפיאדת מלבורן נמנה רענן על המשלחת המצומצמת ששיגרה ישראל (בת שלושה ספורטאים בלבד).
הוא סיים במקום ה-22 ממקפצה בגובה 3 מטר.
הוא טען כי סבל משריר מתוח בגבו שפגע בביצועיו, ועל כן החליט לוותר על התחרות ממקפצה בגובה 10 מטר שבה היה אמור להשתתף.
בשנת 1967 שפט רענן באליפות אירופה בקפיצה למים.
בישראל ייצג רענן את מועדון ברית מכבים עתיד.
יואב קְרָקוֹבְסְקִי (נולד ב-8 במאי 1975) הוא עיתונאי וכתב רדיו וטלוויזיה ישראלי המשמש מגיש וראש התחום הפוליטי בתאגיד השידור הישראלי.
קרקובסקי הוא בנם של ישראל ונילי קרקובסקי.
ב-1997 החל את עבודתו ברשות השידור, ככתב ברשת ב' של קול ישראל במערכת תל אביב.
בפברואר 1999, בעקבות מותו של הכתב אילן רועה בדרום לבנון, מונה להחליפו ככתב בצפון למשך שלוש שנים.
שימש כתב לענייני איכות סביבה ולאחר חודשים מספר מונה לכתב הפוליטי של רשת ב'.
עורך יומנים ותוכניות ונמנה עם מגישיה של התוכנית "כל היום".
מימי טרום הבחירות לכנסת העשרים החל להגיש תוכנית פוליטית שבועית ברשת ב' בשם "המזנון".
היה ממייסדי קבוצת "חדשות ישראל", שהתמודדה במכרז על הקמת ערוץ החדשות הייעודי.
לאחר שהמיזם לא יצא לפועל, שב לרשת ב'.
כיהן גם ככתב לענייני משטרה בחדשות עשר.
ב־2007 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה.
החל מ־2010 שימש כמגיש מחליף בתוכניות בערוץ הכנסת, ושימש גם כפרשן בתוכנית "המשחק המרכזי".
מ־2017 עד פברואר 2018 הגיש את התוכנית "בחצי היום השישי" בכאן ב'.
באוגוסט 2020 הודיע שהוא עוזב את תפקידו כראש התחום הפוליטי ועובר לשמש ככתב מגזין ועורך פרויקטים מיוחדים בתאגיד.
נוסף על תפקידיו בעיתונות, קרקובסקי מדריך מסעות לפולין מטעם "יד ושם".
קרקובסקי נשוי לרויטל יכין, בתה של מירי יכין, שהייתה שנים רבות ראש אגף האירועים והטקסים בכנסת.
יואוזאס אמברזוויצ'וס-ברזאיטיס (בליטאית: Juozas Ambrazevičius-Brazaitis; 9 בדצמבר 1903 בטאקישקאי, מחוז מריאמפולה – 28 באוקטובר 1974 בסאות' אורנג', ניו ג'רזי) היה פילולוג, היסטוריון של הספרות ופוליטיקאי ליטאי, כיהן בימים הראשונים של הכיבוש הנאצי בליטא כראש הממשלה הזמנית שהוקמה על ידי "חזית הפעילים הליטאית", בתאריכים 23 ביוני 1941 - 5 באוגוסט 1941.
נולד ביישוב באזור מריאמפולה לאיכר סימונאס אמרזוויצ'וס וליאבה מאורוקאיטייה.
אחרי סיום לימודיו בגימנסיה במריאמפולה, למד באוניברסיטת קובנה (1927-1922) ובאוניברסיטת בון שבגרמניה (1932-1931).
בשובו למולדת לימד שפה וספרות ופולקלור ליטאיים בגימנסיה "אאושרה" בקובנה.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 היה פעיל בארגונים של מורים ואנשי מדע ליטאים.
כתב ספרים בתחום תורת הספרות ותולדות הספרות הליטאית:" Literatūros teorij ("תורת הספרות") (1930), Visoutinė literatūros istorija ("היסטוריה של הספרות העולם" - 1932-1931) בשני כרכים, Vaižgantas (1936), מקראה חדשה בשלושה כרכים (Naujieji skaitymai, Lietuvių rašytojai ("סופרים ליטאים", 1938).
הוא עבד במערכת היומון הלאומי "לייטובה" וביומון הקתולי "XX amžius" (המאה ה-20).
במשך מלחמת העולם השנייה ערך עיתון מחתרתי Į laisvę ("אל החירות") אותו חידש בגרמניה אחרי המלחמה ואחר כך בארצות הברית.
בשנת 1938 הצטרף לסגל הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת ויטאוטאס הגדול בקובנה.
אחרי סיפוח ליטא על ידי ברית המועצות ביוני 1940 היה אמברזוויצ'וס אחד מראשי הארגון הלאומני הפרו-גרמני LAF (Lietuviu Aktzvistu Frontas) - "חזית הפעילים הליטאית", בהנהגתו של קאזיס שקירפה, שנאבקה בכיבוש הסובייטי ותכננה מרד נגד השלטון הסובייטי בד בבד עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
ראש "ממשלה זמנית" בתחילת הכיבוש הנאצי
אחרי שברית המועצות הותקפה על ידי גרמניה הנאצית עמד יואזאס אמברזוויצ'וס בראש הממשלה הליטאית הזמנית שהורכבה ב-23 ביוני 1940 על ידי "חזית הפעילים הליטאית".
הוא החליף בתפקיד זה את שקירפה, שהוחזק במעצר בית בברלין.
ממשלתו הזמנית של אמברזוויצ'וס הקימה גם את הגטו היהודי בקובנה.
שר האוצר של "הממשלה" החדשה, יונאס מטוליוניס הסביר שהקמת הגטו הולמת את העמדה הנוצרית שיש להימנע מלרצוח יצורי אנוש ועדיפה דרך ההפרדה, שמא היהודים ימשיכו להזיק לעם הליטאי.
קיים תיעוד על שיתוף פעולה מובהק עם הנאצים של הממשלה הזמנית של אמברזוויצ'וס ושל "חזית הפעילים הליטאית" שהרכיבה אותה ביישום מדיניות ההשמדה נגד היהודים.
ב-30 ביוני 1941 החליטה ממשלת-בובה זו להקים את הגטו הראשון בשטח ליטא.
תוך כמה חדשים בין יוני לדצמבר 1941 הושמדו רוב יהודי ליטא.
משטרה של משתפי פעולה ליטאים סאוגומו פעלה נגד האזרחים היהודים בכל רחבי ליטא, וגם נגד קבוצות לוחמות פולניות שנאבקו בנאצים באזור וילנה.
היא השתתפה בכל שלבי רצח העם נגד האוכלוסייה היהודית ו פעלה נגד האוכלוסייה הפולנית באזור וילנה.
משטרת העזר הליטאית ותושבים ליטאים אחרים ביצעו את הרציחות ההמוניות בשנים 1941–1944 ביער פונאר, שבהן הושמדו 70,000-60,000 יהודים וכן 20,000 פולנים, חלקם - אקדמאים פולנים מווילנה.
ב-5 באוגוסט 1941 פוזרה הממשלה הזמנית של אמברזוויצ'וס ובסופו של דבר הפכה ליטא למחוז של הרייך השלישי.
החל מאוקטובר 1941 עמד אמברזוויצ'וס בראשות ארגון ההתנגדות "החזית הליטאית".
החל מנובמבר 1943 עמד (בתפקיד סגן יושב ראש) בראש הוועדה הפוליטית של המחתרת הליטאית המאוחדת "הוועד העליון לשחרור ליטא".
במאי 1944 על מנת להתחמק ממעצר על ידי הגסטפו סידר לעצמו מסמכים מזויפים בשם יואוזאס ברזאיטיס, ששימש אותו עד יום מותו.
אחרי הכיבוש מחדש של ליטא על ידי הצבא הסובייטי נמלט למערב גרמניה.
בשנים 1946–1951 היה הנציג בחו"ל של כוחות ההתנגדות האנטי-סובייטית מליטא - "הוועדה העליונה לשחרור ליטא" (VLIK).
בשנת 1952 הוא היגר לארצות הברית.
הוא ערך שם את העיתון הליטאי "Darbininkas".
כתב גם זכרונות שפורסמו בשנת 1964 תחת הכותרת "Vienų vieni" ("לגמרי לבד") ותחת שם העט נ.
אמבזוויצ'וס-ברזאיטיס נפטר בשנת 1974 בארצות הברית, בגיל 70. הוא נקבר בפוטנם שבקונטיקט.
היה נשוי למשוררת, המחזאית ומבקרת הספרות וולאדה פרושצ'ונאיטה ולזוג נולדה בת, מריה ברזאייטיטה-מארטל.
בהיסטוריוגרפיה הליטאית בת זמננו, אמברזוויצ'וס לא נחשב לראש ממשלה חוקי של ליטא ואינו מוזכר ברשימת ראשי הממשלה של ליטא באתר הרשמי של הממשלה.
בספטמבר 2000 מיוזמתו של ויטאוטס לנדסברגיס הסיים הליטאי כמעט אישר חוק על הכרת ממשלתו של אמרזוויצ'וס כממשלה לגיטימית של ליטא, אולם בגלל גל מחאות החוק בוטל.
2012 – טקס לווייה ממלכתי בליטא
בחודש מאי 2012 הועברה גופתו של אמברזוויצ'וס מארצות הברית לליטא והובאה קודם לווילנה, בירת ליטא העצמאית, ומשם לטקס קבורה ממלכתי בחצר כנסיית התחייה בקובנה.
החלטת השלטונות הליטאים נתקלה בביקורת ומחאות מצד הקהילות היהודיות, כולל בליטא, ומצד המרכז שמעון ויזנטל.
רחוב ואולם בעיר קובנה נושאים את שמו.
רחוב בעיר מריאמפולה שבדרום ליטא
מיצג הנצחה מהודר במוזיאון המלחמה בקובנה.
26 ביוני 2009 - קיבל אחרי המוות מידי הנשיא ואלאדס אדמקוס את עיטור "מסדר הצלב הגדול של ויטיס" בדרגת אביר
יואח בן אסף היה מזכירו של המלך חזקיהו.
המושג "מזכיר" בהקשר זה, פירושו המזכיר למלך איזה משפט צריך לידון עכשיו, או האחראי על ספר הזכרונות המלכותי.
השם יואח נפוץ בקרב שמות הלויים.
השם יואח נזכר בתנ"ך גם בתפקיד שוער.
יואח מופיע בספרים מלכים וישעיה, כאחד מבכירי ממלכת כחזקיהו.
יחד איתו הגיעו גם אליקים בן חלקיהו אשר היה הממונה על בית המלך, ושבנא הסופר, אשר הגיעו להקשיב לדברי שליחו של סנחריב רבשקה, שהגיע לרפות את ידי העם ממלחמה בסנחריב, ולשכנע אותם להיכנע ללא קרב.
יואח וחבריו שומעים את תחילת דברי רבשקה שנאמרו ביהודית (שפתם של תושבי ממלכת יהודה), ומבקשים ממנו לדבר אליהם בארמית, כדי שלא יבינו ויפחדו העם שבירושלים שהקשיבו לשיחה הקשה.
רבשקה עונה להם בהתרסה כי דבריו כלל אינם מכוונים אליהם- שרי הממלכה, אלא אל העם הנמקים ברעב מבעד לחומת ירושלים, וממשיך לדבר ביהודית, מגביר את קולו ומסיים את נאומו.
כשמסיים רבשקה את נאומו, שותקים יואח וחבריו על פי ציוויו של המלך חזקיהו, ובאים אל המלך בבגדים קרועים.
בתקופתם של דוד ושלמה שירת בתפקיד יהושפט בן אחילוד ובתקופת יאשיהו שירת בתפקיד זה יואח בן יואחז.
לדעת משה צבי סגל היה המזכיר ממונה על כתיבת הזכרונות את אירועי הממלכה.
יואב רוטמן (נולד ב-24 בפברואר 1995) הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלי.
בשנת 2010 החל ללמוד במגמת תיאטרון בבית הספר לאמנויות "תלמה ילין".
הוא סיים את לימודיו בשנת 2013. בצבא שירת בתיאטרון צה"ל.
בשנים 2008–2009 קיבל את התפקיד הטלוויזיוני הראשון שלו, כאשר גילם את יעקב בסדרת הדרמה "לאהוב את אנה" בבימויו של ציון רובין למשך כשתי עונות, לצידם של משה איבגי, עפר שכטר, יאנה גור ואחרים.
בשנת 2011 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "מבול", שם גילם את יוני רושקו, אח של אוטיסט (מיכאל מושונוב) ששב הביתה מהמוסד שבו הוא שוהה.
ב-2012 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "המיוחדת", שם גילם את יותם רפאלי.
בשנת 2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בני ערובה", בבימויו של רותם שמיר, ששודרה בערוץ 10, שם גילם את אסף דנון, אחד מבני הבית שנחטפו.
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הנעורים "מועדון החנונים" בערוץ זום, בתפקיד הראשי את דמותו של יותם.
ב-2017 השתתף גם בסרט שהופק על הסדרה, "מועדון החנונים: הסרט".
באוגוסט אותה שנה החל להשתתף בהצגה "דג מוסר" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2015 שיחק בעונה השנייה של "שטיסל", שם גילם את חנינא טוניק, והמשיך לגלם את דמותו גם בעונה השלישית, שיצאה בשנת 2020.
בשנת 2016 שיחק בסרט "מעבר להרים ולגבעות", בתפקיד אביתר.
בשנת 2017 גילם את עידו, הדמות הראשית בעונה השישית של "ראש גדול" (שנקראה בשם: "ראש גדול-ראש חדש").
באותה שנה גילם את עומר בסדרה "נעלמים" בעונה השנייה.
בשנת 2018 גילם את ניסן בסדרת הטלוויזיה לנוער "אילת".
ב-2019 שיחק בסרט "מראות שבורות".
בשנת 2019 גילם נער גבעות שמשתף פעולה עם השב"כ בסדרת הטלוויזיה הישראלית-אמריקאית "הנערים", המבוססת על רצח הנער מוחמד אבו חדיר.
בשנת 2020 גילם את איתמר בסדרת הטלוויזיה "בלקספייס" ברשת 13.
בשנת 2021 גילם את אסף סחרוב בעיבוד החדש למחזה "משחקים בחצר האחורית".
בשנת 2022 גילם את נפתלי, בעלה של פייגי העקרה בסרט "עקרה".
באותה שנה שיחק בדרמת הנוער "המתחם ה-25", בתפקיד גיורא, אחראי המתנדבים בגן.
בשנת 2023 גילם את גלעד, סטודנט לקולנוע, בסדרת הטלוויזיה "סובייצקה" בכאן 11.
בשנת 2024 גילם בהצגת ילדים את הנסיך ניל במרכז דוהל.
באותה השנה גם שיחק בסרט "בחורים טובים 2" גילם את ידידיה אוירבך, אחיו של ברוך אוירבך (מאור שוויצר).
בשנת 2025 גילם את סמל יוני בסדרת הטלוויזיה "החמאם" בכאן 11.
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2022פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקן אהוב בסדרת נוערהמתחם ה-25
יואב שוטן-גושן (נולד ב-8 ביוני 1980) הוא תסריטאי, מחזאי, סופר ומשפטן.
יואב שוטן-גושן גדל בבנימינה שירת ביחידת החילוץ 669 ולמד משפטים ובתוכנית הרב תחומית במדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו עבד כקופירייטר במשרד הפרסום אדלר-חומסקי, וכתב בידיעות אחרונות וב-The Marker.
לאחר לימודיו התמחה אצל עו"ד פינחס רובין, עבד כעורך-דין, ואז פנה ללימודי תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
מלמד במכללה האקדמית ספיר ובמרכז האקדמי למשפט ועסקים.
מתגורר בתל אביב עם בת זוגו איילת גונדר-גושן ועם שלושת ילדיהם.
כיפת ברזל (2017)- יוצר (יחד עם איילת גונדר-גושן, רעיה שוסטר ואבנר ברנהיימר) ותסריטאי ראשי – סדרת דרמה מקורית עבור ערוץ 2, "קשת".
הסדרה הייתה מועמדת במספר קטגוריות בתחרות פרסי האקדמיה 2018, בין היתר בקטגוריית הסדרה הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
הסדרה נמכרה לשירותי הסטרימינג של AppleTV.
מקוללים (2018) - סרט אימה באורך מלא (תסריטאי יחד עם איילת גונדר-גושן ועירד רובינשטיין).
הפקה: חיליק מיכאלי (הסרט הופק בתמיכת הקרן לקולנוע).
להעיר אריות (2024) - עיבוד ע"פ ספרה של איילת גונדר-גושן (התיאטרון הקאמרי).
אני והבאג שלי (2024) - מחזה מקורי (תיאטרון השעה).
הטנק (2022) - מחזה ע"פ ספרו של אסף ענברי (התיאטרון הקאמרי).
פנתר כפול (2021) - מחזה מקורי על הפנתרים השחורים (תיאטרון בית ליסין).
אהבה ומגפה (2021) - מחזה מקורי על מלונית קורונה (התיאטרון הקאמרי).
לילה אחד, מרקוביץ' (2018) - מחזה ע"פ ספרה של איילת גונדר-גושן (תיאטרון בית ליסין).
מלך הכלבים (2017) - מחזה ע"פ ספרו של שלום אש 'מוטקה גנב' (תיאטרון בית ליסין).
ההצגה הובילה במספר המועמדויות בתחרות פרסי התיאטרון (ביניהם על המחזה), וזכתה בשלושה פרסים.
דונה פלור ושני בעליה (2017)- מחזה ע"פ ספרו של ז'ורז' אמאדו (תיאטרון באר שבע).
מר ורטיגו (2015) - עיבוד ע"פ ספרו של פול אוסטר (תיאטרון גשר).
המרכז לניסוי ותהייה (2014)- מחזה מקורי.
פעם אחת, אישה אחת – רומן ביכורים, (כנרת זמורה-ביתן, עורכת: נועה מנהיים, 2017).
הספר נכנס לרשימת רבי המכר מיד לאחר צאתו.
יואב שמש (נולד בשנת 1981 בחיפה) הוא מלחין, פסנתרן, מוזיקאי, ומפיק מוזיקלי ישראלי המתגורר כיום בניו יורק.
בעל תואר ראשון בקומפוזיציה במחלקה הרב תחומית באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ותואר שני בקומפוזיציה ומולטימדיה באוניברסיטת ניו יורק.
בין מוריו היו ד"ר אלמר פאל, וצ'סלב גנלין, מיכאל וולפה, ינעם ליף, פרופסור ג'ואן לה ברברה ופרופסור איירה ניו-בורן.
יואב כותב יצירות לתזמורות ואנסמבלים רבים, החל מאולמות הקונצרטים ועד למחול מודרני, לקולנוע ותיאטרון.
Music With a View Music Festival, צלילים במדבר, פסטיבל עכו, פסטיבל גוש עציון ועוד.
יואב זכה בפרסים בתחרות הקומפוזיציה ע"ש גרטרוד קראוס, בתחרות ע"ש חנה ידור-אבני, בפרס אלמר ברנסטיין, במלגת באייר סיגר לכתיבת שירים ובמקום ראשון בתחרות הקומפוזיציה של אוניברסיטת ניו יורק וסקירבול סנטר.
יואב רבינוביץ' (נולד ב-10 במרץ 1987) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, תסריטאי ופובליציסט ישראלי.
לרבינוביץ' תואר ראשון במשפטים ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
רבינוביץ' הופיע בעבר כסטנדאפיסט, ובמשך תקופה היה חבר בצוות הכותבים של התוכנית "גב האומה".
ב-2009 השתתף בתוכנית הרדיו "ץ סופית", ששודרה ברדיו תל אביב, וגילם בה דמויות שונות.
ב-2016 השתתף בתוכנית "עוד כותרות" בערוץ 2 - תחילה ככותב ולאחר מכן כשחקן בתפקיד עצמו.
מלבד זה, כתב ושיחק בתוכנית "לילה טוב עם אסף הראל" ששודרה בערוץ 10, והשתתף בתוכנית האקטואליה "היום שהיה" בפינת "המועדון", כחלק מצוות בדרנים המביעים את דעתם על ענייני היום באופן סאטירי.
בנוסף, הגיש פינה בתוכנית בשם "קיר הברזל", בה סקר באופן סאטירי את פעילותם של פוליטיקאים ישראלים ברשתות החברתיות.
ביולי 2017 יצר, כתב והגיש יחד עם אריאל ויסמן וניב מג'ר את התוכנית "טלוויזיה מהעתיד" ששודרה ברשת 13.
באפריל 2018 החל להגיש את תוכנית הריאליטי "אף פעם לא מאוחר", בהשתתפות שלמה בראבא, הפרופסור רפי קרסו, מפקד חיל האוויר לשעבר איתן בן אליהו ומאמן הכדורסל פיני גרשון.
בהמשך גם הגיש את העונה השנייה, עונת הבנות בכיכובן של ציפי פינס, שרה'לה שרון, רבקה מיכאלי ונורית גפן.
ב-2019 עד 2022 ערך רבינוביץ' את התוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בהגשת גיא זהר בערוץ כאן 11 ואף שימש מספר פעמים כמגיש מחליף.
מפברואר 2020 עד סוף 2021 הגיש רבינוביץ' את הפודקאסט "יואב על החדשות" עם קומיקאים אורחים ב"כאן הסכתים".
החל מ-2021 מגיש עם שיר ראובן חלק מהפרקים של הפודקאסט "זינוק לאתמול" בכאן תרבות.
החל מאוקטובר 2024 מגיש את פודקאסט האקטואליה היומי "הקרנף", שאותו התחיל להגיש בתחילה באופן עצמאי, ובהמשך ב"בית הפודיום" בעריכת קובי מלמד.
באוקטובר 2025 הצטרף לסדרה מה שתגידו של כאן 11 בתור קומיקאי לצד יוסי מרשק.
יואב רבינוביץ' נולד ברחובות וגדל בנס ציונה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תסריט בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםקופה ראשיתהפודקאסטים הטובים ביותר לשנת 2024 (גיקטיים)2024פריצת השנההקרנף
יוּאוּ זְ'ווֹ (בסינית מסורתית: 有若, בסינית מפושטת: 有若, בפין-יין Yǒu Ruò.
518-458 לפנה"ס), הידוע גם בכינוי דְזְה יוּאוּ (子有), יליד מדינת לוּ, היה מתלמידיו הבולטים של קונפוציוס.
אין הסכמה לגבי שנת לידתו, והעדויות נעות בין 508 ל-518 ל-518 לפנה"ס.
בדומה ליֵן יֵן, בּוּ שָׁאנְג ודְזֶנְג שֶׁן, הצטרף יוּאוּ זְ'ווֹ לבית מדרשו של קונפוציוס באחרית ימיו של המורה.
הוא גם מעולם לא שירת בתפקיד מדיני רשמי, אם כי כן ייעץ לשליט מדינת לוּ.
מנציוס מספר כי לאחר מותו של קונפוציוס, האמינו דְזְה שְׂיָה, דְזְה גָ'אנְג ודְזְה יוּאוּ כי יוּאוּ זְ'ווֹ גם הוא חכם כמוהו, ורצו לנהוג בו כפי שנהגו בקונפוציוס, וזאת בניגוד לדעתו של דְזֶנְג דְזְה.
כאשר מת יוּאוּ זְ'ווֹ, הגיע הדוכס דָאו מלוּ כדי להביע את תנחומיו, והדבר מהווה ראיה כי יוּאוּ זְ'ווֹ נחשב נכבד בין אנשי מדינת לוּ.
המכבדים הוריהם ואחיהם אך אוהבים לחטוא לממונים עליהם, מה מעטים הם!
אשר אינם אוהבים לחטוא לממונים אך אוהבים לזרוע תוהו, אין כאלו בנמצא.
איש המעלה עוסק בשורש, עם התבסס השורש נולדת הדרך, והמכבד הוריו ואחיו, האין זה שורש האנושיות?
באשר לשימוש בטקסים, ההרמוניה חשובה.
דרכם של מלכי העבר הייתה לראות בכך יופי, ולפעול בהתאם לכך מגדול ועד קטן.
ויש אשר אין לעשותו: להבין את ההרמוניה ולנהוג בהרמוניה, ולא להסדירה באמצעות הטקסים, ואף אין זה אפשרי לעשות.
אם סמוכה האמינות על הצדק, הרי שניתן לחזור על הדברים.
אם סמוכה המכובדות על הטקסים, הרי שתרחיק מדבר כלימה.
כאשר בהסתמכו לא יאבד קרוב, תיתכן גם היות ראש בית אב.
הדוכס אָי שאל את יוּאוּ זְ'ווֹ: "השנה יש רעב, והאספקה לא תספיק, כיצד יש לנהוג?" ענה יוּאוּ זְ'ווֹ: "מדוע לא תטיל מס מעשר?" השיב: "יש כפול.
וזה עדיין לא מספיק לי.
ואם כך, אז איך אטיל עוד מעשר?" ענה לו: "כאשר לעם מספיק, לאיזה שליט לא יספיק?
ואם חסר לעם, לאיזה שליט לא יחסר?" (המאמרות, 12.9)
צאצא דור 72 ליוּאוּ זְ'ווֹ הגן על מורשתו בשנתו ה-53 של הקיסר צְ'ייֵנְלונְג, ובצו קיסרי קיבל את התואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì) מאקדמיית האנלין ואת תואר יורשו.
בשנתה השלישית של הרפובליקה בסין, הוחלף התואר ל"פקיד הפולחן ליוּאוּ זְ'ווֹ".
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של יוּאוּ זְ'ווֹ נמצא שישי מבין תריסר החכמים, במזרח.
הוא צורף לרשימת החכמים רק בשנת 1714, בתקופת הקיסר צְ'ייֵנְלונְג משושלת צִ'ינְג, עקב בקשה של פקיד בכיר שפעל על פי הוראות שקיבל בחלום לטענתו.
ייתכן כי מניעיו של הפקיד היו להבליט את מעלותיו של יוּאוּ זְ'ווֹ, או להחזיר את הסימטריה ללוחות החכמים, סימטריה שאבדה עם צירופו של דְזוּ שִׂי לרשימה.
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "רוזן יֵן" (汴伯).
במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר מרקיז פִּינְגְיִין (平阴侯).
בתקופת שושלת מינג תיקן הקיסר שְׁדְזונְג את כינויו ל"המכובד הקדום החכם יוּאוּ".
יואב רינוֹן (נולד ב-1963) הוא חוקר ספרות ומתרגם ישראלי, פרופסור חבר לספרות השוואתית וללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים וראש בית הספר לספרויות עתיקות וחדשות באוניברסיטה.
מחקרו עוסק בשאלות זהות ביצירתם של שארל בודלר, מרסל פרוסט וולטר בנימין.
אביו שירת בצבא הקבע ואימו מורה לספרות אשר כתבה תיזה בהנחיית ברוך קורצווייל.
הוא גדל בשכונות רמת אביב וגני צהלה, ושירת כמדריך חובשים בצה"ל.
הוא יצא מהארון כהומו בגיל 17, ונכנס למערכת יחסים עם גבר בן 30 למשך שנה.
בגיל שלושים נישא למוציאה לאור הילית חמו-מאיר, ונולדה להם בת.
הם התגרשו לאחר שש שנים, ומאז נכנס לזוגיות עם גבר למשך 19 שנים.
לאחר שירותו הצבאי עבר לירושלים ולמד באוניברסיטה העברית.
את עבודת המחקר לקבלת תואר דוקטור כתב רינון על יצירתו של המרקיז דה סאד בהנחיית מנחם ברינקר וזלי גורביץ'.
העבודה ראתה אור לאחר מכן כספר בעברית בהוצאת רסלינג (חדר המיתות של סאד) ובאנגלית (Sadian Reflections).
ב-2008 ראה אור מחקרו על תפיסת הטראגי ביצירתו של הומרוס.
ב-2014 ראה אור ספרו "משבר מדעי הרוח", שעורר דיון ציבורי בנושא.
רינון עוסק גם בתרגום ספרות קלאסית לעברית.
בין היתר תרגם מיוונית עתיקה את הפואטיקה של אריסטו עם פירושים, ואת ה"תופת" מתוך הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי מאיטלקית.
חדר המיתות של סאד, הוצאת רסלינג, 2003.
אריסטו, הפואטיקה, תרגום, מבוא, הערות ומאמר סיכום, הוצאת מאגנס, 2003.
דנטה אליגיירי, הקומדיה האלוהית (התופת), תרגום ופירושים, יחד עם לואיזה פרטי-קואומו, הוצאת כרמל, 2014.
משבר מדעי הרוח, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014 דף הספר בהוצאה
ארוס ומלנכוליה - תשע נשמות.
יואב ראובני (נולד ב-25 בנובמבר 1985) הוא דוגמן ושחקן ישראלי.
הצטלם ודגמן לבתי אופנה כגון רוברטו קוואלי, ג'ורג'ו ארמאני ודולצ'ה וגבאנה.
הוא שירת במלחמת לבנון השנייה וקיבל את אות מפקד חטיבת הצנחנים על חילוץ פצועים תחת אש, כחובש בפלס"ר צנחנים.
לאחר שחרורו מצה"ל הוחתם בסוכנות "יולי" ודגמן לחברות "מאמ'ז" ו"דלתא".
הוא שימש במשך מספר עונות כדוגמן הראשי של רשת האופנה גולף והוא הדוגמן הישראלי הראשון שהופיע בקטלוג של דולצ'ה וגבאנה.
בריאיון לאתר מאקו סיפר כי הוזמן לארוחת ערב רומנטית מהמעצב דומניקו דולצ'ה, אך סירב מפאת היותו סטרייט.
הוא הופיע בפרסום של הבושם "פרי אליס" ושימש כפרזנטור של חברת השעונים EMBOSS.
הוא עבד חצי שנה כדוגמן בדרום אפריקה שם גם היה על שער המגזין "MEN HEALTH", דגמן לחברת "ניוואה" והופיע במגזין הגרמני "OTOO".
ב-2008 הוא חתם על חוזה עם סוכנות "פורד" בפריז ועבד גם שם בתקופה, באותה שנה הוביל קמפיין ל"אופטיקה עיניים" בשווי ארבעה מיליון שקלים.
ב-2009 הצטלם לחברת האופנה הדנית "מיסטר".
בנוסף הוא שימש כדוגמן הבית של ZIP.
ב-2009 הצטרף לפאנל התוכנית "מה ש'תה שומע", ועזב לאחר כמה שבועות לאחר סכסוך עם חברת הפאנל עינב בובליל.
הוא שיחק בסרט "רווקה פלוס".
ב-2013 כיכב בסרט "שבלולים בגשם" בו גילם את דמותו של בועז, סטודנט לבלשנות המתחבט בזהותו המינית.
ראובני ניהל מערכת יחסים עם לירון ויצמן, ולאחר שנה השניים נפרדו.
לאחר מכן חזר ראובני לגור עם הוריו ביבנאל.
באוקטובר 2013 התחתן עם עדי רונן, מייסדת אתר עדיקה, ובהמשך התגרשו.
יואב צדוק שלוש (נולד ב-18 ביולי 1953) הוא שותף-מנהל בקרן ההון סיכון "אביב ונצ'רס", בשנים 1995–2001 כיהן כמנכ"ל ונשיא סאיטקס.
יואב שלוש הוא נצר למשפחת שלוש מצד אביו: סבו של סבו, אהרן שלוש, היה ממייסדי נווה צדק; סבא רבא שלו, יוסף אליהו שלוש, היה ממייסדי תל אביב שבנה את בנין הגימנסיה הרצליה; סבו, צדוק שלוש, היה יצואן הדרים וממקימי ענף ההדרים בישראל.
יואב שלוש הוא בן לרחל ואביעזר, פלמ"חניק, מפקד מחנה פליטים יהודים באירופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, דיפלומט, שגריר ישראל ביוגוסלביה וניגריה
ואחר-כך מנכ"ל "נשיונל בנק אוף שיקגו" , הבנק האמריקאי היחידי שפעל בישראל ונמכר לימים לבנק הפועלים.
יואב שלוש נולד בפריז שבצרפת, וגדל במקומות שונים ברחבי תבל, בוגר הגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1971),
שירת בצה"ל ביחידה 8200, שנתיים בשירות קבע.
ב-1974 קיבל תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1979 קיבל תואר שני במנהל עסקים מINSEAD, פונטנבלו, צרפת;
ב-2010 הוכתר על ידי INSEAD כ"אחד מ-50 הבוגרים ששינו את העולם".
בתום לימודי התואר הראשון עבד ככלכלן ואחראי על היצוא בחברת שמטן.
שלוש החל לעבוד בסאיטקס בשנת 1979.
תפקידו הראשון היה מנהל הכספים של אירופה,
לאחר-מכן סמנכ"ל השיווק העולמי ואחראי לפיתוח עסקי באסיה.
הוביל את הכניסה של סאיטקס לשוק היפני על ידי הקמת מיזם משותף עם ענקית דיו והכימיקלים Toyo ink.
היה זה שיתוף הפעולה העסקי הראשון בין ישראל ליפן (בשנים 83–85) והמיזם הרווחי ביותר של סאיטקס דאז.
לימים הגיע למחזור מכירות של למעלה מ-100 מיליון דולר לשנה ביפן.
ב-1992 מונה כסמנכ"ל בכיר, מנהל האסטרטגיה והרכישות.
בתפקיד זה הוביל סדרה של רכישת חברות ומוצרים בתחום הדפוס הדיגיטלי, המבוססים על הזרקת דיו.
בכך היה למי שהביא את סאיטקס לעמדת מובילות בתחום חדש וצומח.
פעולות הדפוס הדיגיטלי עתידות היו להניב יותר ממחצית רווחי החברה.
בשנים 1995–2001 כיהן כמנכ"ל ונשיא סאיטקס, שהכנסותיה היו 700 מיליון דולר ועבדו בה 4,200 איש.
בתקופתו כמנכ"ל סאיטקס הוא החזיר את פעילות הקדם-דפוס של החברה בסך 450 מיליון דולר לרווחית והוביל את עסקי הדפוס הדיגיטלי של החברה מאפס ל-250 מיליון דולר הכנסות, באותה עת סאיטקס הייתה החברה המובילה בעולם בתחום זה.
ב-2001 הצטרף כשותף מנהל לקרן ההון סיכון "אביב ונצ'רס", לצד מייסד החברה ד"ר אמיר גוטמן, בעבר חבר בהנהלת דסק"ש לשעבר וגדעון בן-צבי.
יו"ר הקרן היה דב תדמור, מנכ"ל דסק"ש לשעבר.
השקעותיה המוצלחות: "בריפקאם", שנרכשה בידי קנון בכ-90 מיליון דולר
ואורקם טכנולוגיות שהוקמה בידי פרופ' אמנון שעשוע וזיו אבירם ומוערכת בלמעלה ממיליארד דולר.
שלוש מכהן כיום (2022) במועצות מנהלים של טאואר-ג'אז
משמש כדירקטור בבורסה לניירות ערך
בשנים 2012–2015 כיהן כיו"ר משותף של האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (IATI).
כיהן כיו"ר "תעשיידע" - ארגון הפועל במסגרת התאחדות התעשיינים ומטרתו לחשוף ילדים ובני נוער לעולם התעשייה ולפתח אצלם כישורי מנהיגות, עבודת צוות וטכנולוגיה.
יואב שלוש נשוי לבשמת, שהייתה במשך שנים רבות היועצת המשפטית של תדיראן ובזק
וכיום של הסוכנות היהודית; להם שלושה ילדים והם מתגוררים ברמת השרון.
הרב יואב רוזנבוים (מכונה גם ר' יואב ממטרסדורף או ר' יואב ביליצר.
נפטר בד' בסיון ה'תק"ע, 6 ביוני 1810) היה רב במספר קהילות בפולין ובהונגריה, ומחבר ספרים.
בנם של רייזל (רייצל) והרב ירמיהו רוזנבוים, שהיה רב במטרסדורף וסאנטוב, בנו של הרב יצחק אייזיק רוזנבוים, רבה של אושפיצין.
למד בישיבתו של אביו במטרסדורף (שעל שמה נקרא), וכבר בגיל צעיר אביו מינה אותו ללמד בישיבתו ולמסור בה שיעורים.
בשנת ה'תקמ"ח התמנה לרב בזרנופצי שבפולין, ובשנת ה'תקנ"א נקרא למלא את מקום הרב לוי פולק ברבנות העיר צעהלים שבבורגנלנד, שם עמד בראשות ישיבה.
בשנת ה'תקנ"ח עבר להתגורר בקרולי, בה כיהן ככל הנראה כראש בית מדרש.
בשנת ה'תקס"א החל לכהן כרבה של אונסדורף, וגם שם עמד בראשות ישיבה.
משבקשתו להעלאה במשכורתו לא נענתה, עבר בשנת ה'תקס"ח לכהן בסאנטוב, למלא את מקום אביו.
בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו בד' בסיון ה'תק"ע.
יש אומרים שלאחר פטירתו נשא הרב מאיר אייזנשטטר את אלמנתו, ויש אומרים שנשא את בתו לאחר פטירת חתנו.
בנו הרב משה שמואל יצחק - אב"ד סיסקא.
ר' יצחק פרנקל-חלפן היה רבה של קרולי.
חתנו הרב אברהם אביש טננבוים היה רבן של בוגרוגקרסטור וסיסקא.
ר' שמשון נפתלי שפטיץ - רבה של ברטי-אויפאלו.
מתלמידיו היה הרב דוד יהודה רוטנברג רבה של סנפטר (מחבר "תהלה לדוד").
שערי בינה – על החיבור "שערי שבועות" שיוחס לרי"ף, וינה ה'תקנ"ב.
הסכמות: אביו, הרב מרדכי בנעט, הרב משה מינץ, הרב יצחק הלוי רבה של קראקא, הרב צבי הירש רזאניש רבה של לבוב, ר' שמואל מפשבורסק רבה של פרשבורג, ר' משולם זלמן הכהן מפירט והרב אלעזר הכהן מוואידלסוב.
בהסכמת ר' יחזקאל שרגא הלברשטאם משיניווא, יצחק יהודה שמלקיש מלבוב, ר' שלמה הלברשטאם מבאבוב, ר' משה גרינוולד מחוסט, ר' משה הלברשטאם מברטפלד, ר' צבי היש וייס מדומבורבה, ר' שרגא צבי טננבוים מטשאטה ור' משה וייס מזבורוב.
מודעא זוטא - פירוש לספר "מודעא ואונס" לרבי חיים שבתי מסלוניקי.
לצד פירושו של אביו "מודעא רבה".
חן טוב - ז'ובקבה ה'תקס"ה.
חלק א' על אורח חיים ויורה דעה יצא לאור על ידי נכדו הרב חיים ויטריאל במוקצ'בו ה'תרמ"ה.
חלק ב' על אבן העזר יצא לאור בברוקלין ה'תשמ"ה.
בספרו מתכתב עם גדולי דורו, בהם אביו, רבי אלעזר לעוו, ר' יהודה אב"ד מאקווא ועוד.
יואב תלם (נולד בשנת 1973) הוא קצין בדימוס במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב.
בין תפקידיו האחרונים במשטרה, כיהן כסגן-ראש אגף החקירות והמודיעין במשטרת ישראל.
הוא בנו של אלוף-משנה אבי תלם.
שירת במשטרת ישראל כמשפטן באגף החקירות והמודיעין, עוזר לעניינים משפטיים לראש האגף, אז ניצב דודי כהן ובהמשך, לניצב יוחנן דנינו.
בשנים 2010–2011 שירת כראש מפלג ביאח"ה בזמן חקירה בפרשת הולילנד בדרגת סגן ניצב.
ב-2011 מונה לעוזרו של המפכ"ל יוחנן דנינו.
בשנת 2013 מונה לראש זרוע חקירות ביאחב"ל.
בתפקיד זה ניהל את חקירת פרשת 512. בשנת 2016 מונה לראש זרוע חקירות ביחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית.
בתפקידו זה ניהל את חקירת פרשת הצוללות וחקירת השר חיים כץ.
בנובמבר 2018 מונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
בפברואר 2019 הועלה לדרגת תת-ניצב.
ב-2021 מונה לסגן ראש אגף המודיעין והחקירות.
בספטמבר 2024 במסגרת סבב מינויים במשטרה השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר קיבל את המלצתו של המפכ"ל דני לוי למנות את תלם לתפקיד הממונה למאבק בפשיעה בחברה הערבית.
באוקטובר 2024 הודיעו על פרישתו מהמשטרה, והוא פרש באוגוסט 2025.
תלם הוא עורך דין בעל תואר ראשון ושני במשפטים ובוגר תוכנית קרן וקסנר ללימודי תואר שני בממשל ציבורי בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד.
יואב תורג'מן (נולד ב-1962) הוא מנכ"ל חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
קודם לכן שימש כמנכ"ל חטיבת אלתא מערכות של התעשייה האווירית לישראל משנת 2018.
יואב תורג'מן גדל בחדרה, בן רביעי מבין שישה להורים שעלו ממרוקו.
אביו היה פועל במפעל צמיגים ואמו גננת.
למד בפנימייה במסלול עתודה טכנולוגית.
התגייס לקורס חובלים, ובהמשך שירת בתפקידי מטה ופיקוד בחיל הים, שימש ראש ענף מערכות נשק, מפקד פלגה טכנית וראש מחלקת מערכות לחימה של החיל.
בתפקידו האחרון בצה"ל הדריך במכללה לביטחון לאומי.
לאחר 25 שנים השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
שימש ראש מינהלת תוכנית החץ בחברה.
ב-2012 מונה למנהל מפעל מלמ בבאר יעקב.
ביוני 2018 מונה למנכ"ל אלתא וסמנכ"ל התעשייה האווירית, בהחליפו את ניסים הדס.
בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הודיעה רפאל כי תורג'מן נבחר לתפקיד מנכ"ל החברה.
זאת, על רקע צבר ההזמנות הגדול בתולדות רפאל, בעקבות המלחמה.
הוא נכנס לתפקיד זה בפברואר 2024. במהלך המלחמה גדל במידה ניכרת צבר ההזמנות של החברה.
לתורג'מן תואר ראשון ותואר שני בהנדסת חשמל מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני במשפטים ללא משפטנים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני נוסף, במדעי המדינה, מאוניברסיטת חיפה.
יואב רייטר (נולד ב-6 ביוני 1975), הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל בשחייה, סגן אלוף המכביה (1993) במשחה ל-100 מטר פרפר ונוירוכירורג בעיסוקו.
רייטר נולד וגדל ברמת גן.
בילדותו התגורר באלנטאון, פנסילבניה ארצות הברית בשל לימודיו האקדמיים של אביו ושם החל לשחות במרכז קהילתי יהודי בעירו.
כשחזר לישראל הוא התאמן בקבוצת מכבי תל אביב כפר המכביה בהדרכתם של חיים נעסה, ירון אילתי, רביב שלהבת והלמוט לוי וכבר בהיותו בן 13 זכה בתואר שחיין מצטיין ארצי לבני גילו.
בהיותו בן 16 הוא עבר לחיפה להתאמן בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתו של ארנון אבני ושם סיים את לימודיו בתיכון עירוני ה'.
בצבא הוא שרת כספורטאי מצטיין בחיל האוויר.
באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכה רייטר בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.79 שניות, לפני יואב מאירי (58.63 שניות) וניר שמעוני, שניהם מהפועל ירושלים.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.82 דקות, אחרי יואב מאירי (2:09.89 דקות) ולפני ערן צלר.
בתחרות השחייה של המכביה ה-14 שנערכה באוניברסיטת תל אביב ביולי 1993 זכה רייטר במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.00 שניות, אחרי דן קטלר (55.82 שניות) ולפני ג'ף פופל (57.42 שניות), שניהם מארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכה רייטר במדליית כסף אישית, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.67 שניות, אחרי יואב מאירי (57.05 שניות) ולפני ערן הירש, חברו לקבוצת מכבי חיפה.
בשנת 1997 למד רייטר באוניברסיטת אוקלנד במישיגן.
בשנתו הראשונה הוא זכה ב-NCAA דרגה שנייה, במדליית זהב במשחה ל-200 יארד פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-100 יארד פרפר והיה שותף לשתי מדליות כסף במשחי שליחים (4x50 יארד מעורב ו-4x100 יארד מעורב) ביחד עם עידו מירון.
בשנת 2013 זכה להיכלל בהיכל התהילה של אוניברסיטת אוקלנד.
רייטר נשוי ואב לשלושה ילדים ומתגורר בבלומפילד, מישיגן.
הוא בעל תואר "דוקטור לאוסטאופתיה" (D.O) מאוניברסיטת Nova Southeastern שבפלורידה (2001–2005).
הוא נוירוכירורג (2006–2012) מומחה לניתוחי עמוד שדרה מורכבים ועובד במישיגן ב-Saint Joseph Mercy Health System .
בזמנו הפנוי משתתף רייטר בתחרויות טריאתלון.
יואב תומר (נולד ב-17 בינואר 1998) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בעירוני מודיעין.
תומר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס.
קדימה צורן, יישוב הולדתו, ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנערים של הפועל רעננה.
ב-28 באוקטובר 2017 ערך תומר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–2 להפועל חיפה.
עד לסיום העונה ערך חמש הופעות בקבוצה הבוגרת.
בעונת 2018/2019 הצטרף באופן רשמי לקבוצה הבוגרת, וב-27 באוקטובר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו, בניצחון 1–0 נגד מכבי פתח תקווה.
ב-23 ביולי 2021 הצטרף להפועל תל אביב בחוזה לשנתיים, ובמחזור השני של עונת 2021/2022, שהתקיים ב-11 בספטמבר, הבקיע שני שערי בכורה בקבוצה, בניצחון 2–0 על עירוני קריית שמונה.
ב-25 בספטמבר 2022 חתם בהפועל ירושלים.
ב-22 בנובמבר 2023 חתם בהפועל חדרה.
ב-6 בפברואר 2024 חתם בהפועל ראשון לציון.ב-15 באוגוסט 2025 חתם בעירוני מודיעין.
לזכותו של תומר שלוש הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
יואב שכטמן (נולד ב-17 במרץ 1980) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור חבר, העומד בראש מעבדת הננו-ביו-אופטיקה בטכניון.
שכטמן נולד וגדל בחיפה, לציפורה ודן שכטמן, חתן פרס נובל.
בשנים 1998–2001 שירת בחיל התותחנים.
שכטמן הוא בעל תואר ראשון בפיזיקה והנדסת חשמל (2007) ודוקטורט בפיזיקה (2013) מהטכניון.
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחיית פרופ' יונינה אלדר, אשר כעבור מספר שנים הוכרזה ככלת פרס ישראל.
ב-2016 השלים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, בה פיתח שיטות מיקרוסקופייה ברזולוציית על עם וו.
מאז אוקטובר 2016 שכטמן הוא חבר סגל בטכניון, שם הוא עומד בראש מעבדת ננו-ביו-אופטיקה.
המעבדה מתמקדת בפיתוח שיטות לדימות אופטי חישובי, בנוסף לפיתוח כלים ללימוד מכונות לדימות יעיל ביישומים כמו מעקב ברזולוציה מרחבית-טמופראלית גבוהה של ביומולקולות בשלושה ממדים ובצבעים מרובים בתאים חיים.
בשנת 2018 פיתחו שכטמן וצוותו בטכניון שיטה יעילה להדמיה ביולוגית ברזולוציית על.
בשנת 2021 פיתח שכטמן, בשיתוף עם הדוקטורנטית רעות אורנג'-קדם, שיטה יעילה וזולה יותר לייצור רכיבים אופטיים מדויקים יותר.
ב-2023 הצטרף לסגל האקדמי באוניברסיטת טקסס.
בשנת 2024 קיבל "מענק PoC" מטעם מועצת המחקר האירופית (ERC) בגובה 150 אלף אירו.
במאי 2025, נבחר שכטמן להיות חבר באקדמיה הצעירה הישראלית.
2016: פרס יו"ר לקידום קריירה בטכניון
2018: פרס קריירה מוקדמת של האיגוד הבינלאומי להנדסה רפואית וביולוגית (IAMBE)
2018: מלגת מועצת המחקר האירופית (ERC)
2019: פרס עוזי ומיכל הלוי להנדסה יישומית חדשנית
2020: פרס ומדליית IUPAB לחוקרים הצעירים
יוֹאוּקוּ (בסינית: 优酷 או בשמה המלא בסינית 优酷訊息技術 - "יואוקו טכנולוגיות מידע") היא חברה לשירות אירוח ושיתוף וידאו הממוקמת בבייג'ינג, סין.
יואוקו היא חברה בת של קבוצת עליבאבא.
המטה המרכזי של יואוקו נמצא בקומה החמישית של הסינוסטיל פלאזה שברובע האידיין.
בשונה מיוטיוב, ליואוקו יש גם שירותי סטרימינג לסדרות וסרטים.
יואב קרן (נולד ב-6 ביולי 1972) הוא עיתונאי, עורך, משורר וסופר ישראלי.
קרן נולד בחיפה ב-6 ביולי 1972 לאורי, מנהל חברות ולחווה, גננת.
הוא למד בבית הספר הריאלי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
התגייס לצה"ל בשנת 1990, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולקח חלק בפעילות המבצעית בדרום לבנון.
בהמשך עבר קורס קצינים ושירת כקצין בתפקידי מטה והדרכה.
בשיורת המילואים הגיע לדרגת רס"ן.
לקרן תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת בר-אילן.
קרן נשוי לטלי ואב לשתי בנות.
הוא מתגורר בחולון עם משפחתו.
בשנת 2000 החל לעבוד כעורך בידיעות תקשורת, רשת המקומונים של ידיעות אחרונות.
בשנת 2002 החל לעבוד בעיתון מעריב כעורך בדסק החדשות וכסגן עורך המוסף הפוליטי.
במקביל כתב מאמרי דעה בעיתון ופרסם כתבות.
בשנת 2006, במלאת 50 שנה למבצע קדש, הצטרף קרן כעיתונאי מטעם מעריב לצניחה מיוחדת שארגן צה"ל בהשתתפות הלוחמים שצנחו במיתלה.
בשנת 2008 עבר לעבוד בעיתון ידיעות אחרונות כעורך בדסק החדשות, עורך העמוד הראשון של העיתון ועורך במוסף לשבת.
כמו כן ערך מוספי חגים ופרויקטים מיוחדים.
במסגרת עבודתו בידיעות אחרונות פרסם מאמרי דעה וכתבות מגזין בעיקר בתחום הצבאי וכן כתבות צבע על יעדים ברחבי העולם.
וביקור בעיירה היהודית קירימיזי קסבה שבאזרבייג'ן.
טור דעה מצולם של יואב קרן זכה ליותר מ-1.7 מיליון צפיות ולאלפי תגובות בדף הפייסבוק של ידיעות אחרונות.
בשנת 2022 סיקר יואב קרן את המלחמה באוקראינה יחד עם צלם העיתונות עמית שאבי.
במהלך שהותם באודסה ובעיר מיקולאייב הסמוכה לקו החזית פרסמו השניים סדרת כתבות ב"ידיעות אחרונות" וב-ynet.
בספטמבר 2023, לקראת יום השנה ה-50 למלחמת יום כיפור, פורסם ב"ידיעות אחרונות" מוסף מיוחד על הסיפורים שמאחורי המכתבים מהמלחמה בעריכתו של העיתונאי ליאור בן עמי.
יואב קרן נטל חלק מרכזי בפרויקט, ראיין יותר מ-20 לוחמים ובני משפחת השכול והוא חתום על כ-10 כתבות רחבות יריעה, שחלקן פורסמו גם באתר ynet.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פרסם קרן בידיעות אחרונות וב-ynet סדרה של כתבות שטח על יחידות צה"ל בגזרה, על ישובי העוטף ועל פצועי וחללי המערכה.
קרן הצטרף לכוחות צה"ל ברצועה וסיקר את הלחימה בסג'עייה, בג'באליה, בחאן יונס וברפיח.
כמו כן פרסם יחד עם הצלם אפי שריר סדרת כתבות שטח על ישובי הצפון המופגזים ובהם מנרה, מטולה ומג'דל שמס.
בהמשך גם הצטרף קרן ללוחמי גולני בלבנון.
בשנת 2010 יצא ספרו הראשון "נערת השער" בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנים האחרונות פורסמו סיפורים קצרים פרי עטו בפלטפורמות שונות והוא משתתף בערבי הקראה.
הסיפור "כורי החלומות" פורסם בכתב העת "מאזניים", גיליון אוקטובר 2021.
הסיפור "המכרז" פורסם בכתב העת "מוטיב", גיליון אוגוסט 2021.
הסיפור "מי זוכר איך קראו לסגן של בר-כוכבא" פורסם בכתב העת "מוטיב", גיליון יוני 2021.
הסיפור "איתנו באולפן" זכה במקום השני בתחרות "אתגר הקטיפה" של אפיק ספרות ישראלית, פרויקט קריאה יוצרת ואתר הדף: במה ליצירה עצמאית.
הסיפור "מכתב ממדינת פלורנטין החופשית" זכה במקום הראשון ב-"אתגר חדר חושך" של אתר הדף.
הסיפור "ממשה דיין עד משה סלקטר" התפרסם בקובץ הסיפורים "כשהיינו ילדים" בהוצאת סער.
הסיפור "פרפר" התפרסם במקבץ הסיפורים הקצרים "סיפור שכולו טוב" של רשת סיפור חוזר והוצאת "אוריון".
קרן הקריא את סיפוריו "רדוף" ו"מי זוכר איך קראו לסגן של בר-כוכבא" על במת בר-גיורא בתל אביב במסגרת המיזם הספרותי "שורטס".
קרן הקריא את סיפוריו "ההימור הגדול של יואל פומרנץ" ו"שקוף" באירועי "סיפורים מהחיים" בקפה יודפת מטעם סדנאות הבית של אשכול נבו ואורית גידלי.
קרן הקריא את סיפורו "הסוף" בתוכניתה של שני הדר ברדיו "ארץ הגולן".
קרן הקריא את סיפורו "מן המצר" באירוע של אגודת הסופרים העבריים שהוקדש לנושא החירות, בעריכתו ובהנחייתו של המשורר שוקי גוטמן.
הסיפור "הארגון" פורסם במגזין הספרות "סלונט" בנובמבר 2021.
קרן הקריא את סיפוריו "ההימור הגדול של יואל פומרנץ", "שקוף" ו"הקונטיינר" באירועי "סיפורים מהחיים" בקפה יודפת מטעם סדנאות הבית של אשכול נבו ואורית גידלי.
הסיפור "רדוף" פורסם בגיליון 18 של כתב העת הספרותי "בין סגול לבין תכלת" בדצמבר 2021.
הסיפור "פגישת מחזור" פורסם באנתולוגיה ליום ההשראה הבינלאומי 2022 בעריכתה של אורית מרלין-רוזנצוויג.
השיר "חדר" פורסם בגיליון של כתב העת "סלון הדחויים" שערך המשורר יחי לוי.
השיר "אביב במיקולייב", שאותו כתב קרן בעקבות שליחותו העיתונאית למלחמה באוקראינה, פורסם בגיליון של כתב העת "סלון הדחויים" שערכה המשוררת שני ארנהיים.
הסיפור "שקוף" פורסם בגיליון 20 של כתב העת הספרותי "בין סגול לבין תכלת" בספטמבר 2022.
שירותי ניקיון ומשימות מיוחדות" ו"לאן נעלם עורך הדין פנחס שמוקלר?" פורסמ\ו באנתולוגיה "מושב זקנים" בהוצאת מוטיב, פברואר 2023.
הסיפור "מכתב ממדינת פלורנטין החופשית" פורסם בגיליון "תיקון עצרת" בעריכת אילן שיינפלד ואף תורגם לאנגלית במסגרת גיליון מיוחד שהופץ בארצות-הברית לקראת ביקורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בחודש ספטמבר 2023.
בימים אלה עובד על ספרו השני.
קרן ערך ספרים רבים ובהם ביוגרפיות, ספרי צבא וממוארים, רובם בהוצאת ידיעות ספרים.
רבים מהספרים שערך הפכו לרבי מכר ובהם הספר "לעיניך בלבד" מאת העיתונאי שמעון שיפר, "מאפס למאה: סיפורו של צוות ביחידה 669" מאת גיא.
מ, הספר "פסיכיאטר על הספה" מאת הד"ר אילן רבינוביץ' ו"המסע לא תם" מאת דני אדינו אבבה.
נערת השער, הוצאת "ידיעות ספרים" 2010
חן קוטס, גולני שלי, הוצאת "ידיעות ספרים", 2025
יהודה וינשטיין, היועץ, "הוצאת ידיעות ספרים", 2022
אליעזר שקדי, למה מי זה מייקל, "הוצאת ידיעות ספרים", 2021
שמעון שיפר, לעיניך בלבד – סודות, הדלפות וחשיפות, הוצאת "ידיעות ספרים", 2021
אבנר שור ואבירם הלוי, סיירת מטכ"ל – המבצעים הגדולים של היחידה, הוצאת "ידיעות ספרים", 2020
שמעון שבס, חבר, הוצאת "ידיעות ספרים", 2020
שמעון שיפר, המתריע – שיחות עם האלוף עמוס גלעד, הוצאת "ידיעות ספרים", 2019
גיא מ., מאפס למאה – סיפורו של צוות ביחידה 669, הוצאת "ידיעות ספרים", 2019
דני אדינו אבבה, המסע לא תם, הוצאת "ידיעות ספרים", 2019
אריה מליניאק, לנצח זה מקצוע, הוצאת טפר, 2018 (יחד עם רמי רוטהולץ)
משה (בוגי) יעלון, דרך ארוכה קצרה, הוצאת "ידיעות ספרים", 2018 (יחד עם ענת שינקמן)
אילן רבינוביץ', פסיכיאטר על הספה, הוצאת "ידיעות ספרים", 2017
יאיר לפיד, מסע אל העתיד – מבט על עתידה של החברה הישראלית, הוצאת "ידיעות ספרים", 2017
יועז הנדל, בארץ לא זרועה – מסע ישראלי, הוצאת "ידיעות ספרים", 2015
עמיר רפפורט, אש על כוחותינו – כך הכשלנו את עצמנו במלחמת לבנון השנייה, ספריית מעריב, 2007
עמרי גינזבורג, ההוא שם בחוץ, הוצאה עצמית, 2021
יואו האו (, ; נולד ב-26 באפריל 1992) סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף העולם (גלאזגו 2015) בטבעות.
אלוף העולם (גלאזגו 2015) במקבילים.
זוכה מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף העולם (נאן-נינג 2014) בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באנטוורפן, בלגיה בשנת 2013 סיים במקום רביעי על מקבילים בתוצאה של 15.500 נק'.
באליפות העולם שנערכה בנאנינג, בסין באוקטובר 2014 זכה האו ב-2 מדליות, זהב וארד.