tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביצע בדיסק של אביחי פז גרינוולד את השיר "ושמחת בחגך".
ביצע דואט יחד עם יצחק מאיר בשיר "אם אשכחך".
דואט השלום בדרכו של הרב מנחם פרומן "דרך מיוחדת".
שירת שכם - הלחין וביצע יחד עם ירמיהו את שירו של הרב הלל אליהו ליברמן שנרצח על ידי מחבלים בשכם.
הרב מרדכי לנדינסקי (י"ז בכסלו תרס"ו, 15 בדצמבר 1905 – י"ז בסיוון תשנ"ה, 15 ביוני 1995) היה רב פולני אמריקאי, כיהן כרב בעיר נובופוסט שבפולין ובברוקלין שבניו יורק.
היה חבר באגודת הרבנים של ארצות הברית ופעיל בוועד ההצלה.
הקים וניהל את ישיבת "חפץ חיים" בניו יורק וישיבת ראדין בנתניה.
נולד בראדין שבפולין, לרחל ולרב משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין.
בבחרותו למד בישיבת ראדין אצל החפץ חיים ואצל אביו.
בשנת תרצ"ז (1926) נסמך להוראה על ידי רבי נפתלי טרופ ורבי אהרן וולקין.
לאחר נישואיו שימש ברבנות בעיר נובופוסט שבפולין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לפני כיבוש ליטא הצליח להגר לארצות הברית והתיישב בברוקלין, ניו יורק, שם מונה לרב קהילת "אגודת אחים בני יעקב".
לאחר בואו לארצות הברית הצטרף לפעילות ועד ההצלה של אגודת הרבנים באמריקה.
עם סיום המלחמה יצא יחד עם הרב שמחה וסרמן והרב יצחק הרצוג לאירופה לחיפוש אחר ילדים שהושארו בבתי יתומים ובמנזרים קתוליים.
הקים יחד עם הרב מנחם מנדל זקס, חתנו של החפץ חיים, את ישיבת חפץ חיים בניו יורק.
הוא עמד לצידו בראשות הישיבה וניהל אותה עד לפטירתו.
בנוסף, הקים בארץ ישראל את ישיבת ראדין בנתניה וניהל אותה עד לסגירתה.
היה חבר באגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה.
ופעיל בארגון עזרת תורה שעל ידי האגודה.
נפטר בי"ז בסיוון תשנ"ה, הלווייתו התקיימה בישיבת חפץ חיים בניו יורק ולאחר מכן הועלה ארונו לישראל.
מרדכי ליטווין היה מתרגם ומבקר ספרות ותיאטרון יידי פריזאי, משורר ומסאי.
חתן פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1973).
תרגם ליידיש בעיקר מהספרות הצרפתית, וכן מרוסית ומגרמנית.
מרדכי ליטווין נולד בשנת 1903 בעיר שאוולי שבליטא (אז ברוסיה).
קיבל בעירו חינוך יהודי חילוני, ולמד מדעי הרוח באוניברסיטאות קובנה וברלין.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נתפס ובשנים 1934-37 ישב בבית כלא בגרמניה.
בשנת 1939 הגיע לפריז, ובה חי עד מותו.
בשנות הכיבוש הגרמני של צרפת פעל במסגרת המחתרת הצרפתית בדרום צרפת.
לאחר המלחמה פעל במוסדות התרבות היהודיים הקומוניסטיים בפריז והשתתף בפרסומיהם.
פרסם מסות ספרותיות וביקורת תיאטרון, וכן תרגומים לפרוזה ולשירה מן הספרות הצרפתית הרוסית והגרמנית, ובפרט יצירות קלאסיות.
בסוף שנות ה-60 פרסם ספר תרגומים מוערים מן השירה הצרפתית (כרך נוסף הופיע באמצע שנות ה-80).
כעשור לאחר מותו הופיע, ב-2003, הופיע בהוצאת הספרים ה.
לייוויק בישראל קובץ מתרגומיו מהספרויות הצרפתית, הרוסית והגרמנית.
ליטווין נפטר בשנת 1993 בפריז בתום מחלה ארוכה וקשה.
דעם אָנדענק פֿון די מאַרטירער און קעמפֿער פֿון וואַרשעווער געטאָ: איין-און-דרייסיק ציַיכענונגען פֿון מאָריס מענדזשיצקי ; פּאָעמע פֿון פּאָל עלואַר ; יידיש: מ' ליטווין, פריז: אויפסניי, 1950.
ליטווין, פֿראַנצייזישע פּאָעזיע: איבערזעצונגען און קאָמענטאַרן, 2 כרכים, פריז: אונזער קיום, תשכ"ח–תשמ"ו.
פֿון דער וועלט-פּאָעזיע: איבערזעצונגען פון פראנצייזיש, רוסיש, דייטש: מ.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, תשס"ג 2003.
מרדכי כהן (נולד ב-1969) הוא מנהל ישראלי.
בעבר כיהן כמנכ"ל משרד הפנים בין ינואר 2017 ליוני 2021.
מרדכי כהן נולד בחצור הגלילית לשמעון ולקמי כהן, בן רביעי מבין ששת ילדיהם.
שירת כחובש קרבי בחטיבת הנח"ל.
הוא בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מנצ'סטר (לימים הקריה האקדמית אונו).
באוניברסיטה העברית הקים תא משותף ליהודים וערבים, והיה פעיל בתנועת הקשת הדמוקרטית המזרחית.
הוא בוגר בית הספר למנהיגות חינוכית, מכון מנדל, ירושלים ותוכנית גוונים של פדרציית סן פרנסיסקו.
בשנת 1997 סיים בהצלחה את התוכנית להכשרת פעילי ציבור של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2004–2010 שימש מנכ"ל עמותת "יעדים לצפון" מיסודה של קרן רש"י ובין השנים 2010–2012 שימש כסמנכ"ל חינוך בקרן.
בין השנים 2012–2016 שימש כמנהל מינהל השלטון המקומי במשרד הפנים.
בנובמבר 2016 מונה על ידי שר הפנים, אריה דרעי, לממלא מקום המנכ"ל במשרדו, עד למינויו הקבוע כמנכ"ל המשרד, שאושר בישיבת הממשלה ב-8 בינואר 2017.
בין השנים 2013–2014 היה חבר הוועדה למיגור העוני בישראל, בראשות יו"ר קרן רש"י לשעבר, אלי אלאלוף.
את הוועדה הקים שר הרווחה, מאיר כהן, בשנת 2013, לשם המלצה על דרכים להתמודדות עם העוני והגברת שוויון ההזדמנויות בישראל.
הוועדה הגישה ב-23 ביוני 2014 את המלצותיה לשר מאיר כהן.
בין השנים 2013–2016 כיהן כחבר הנהלת מועצת רשות המים והחל משנת 2016 מכהן כחבר דירקטוריון מפעל הפיס, כנציג שר הפנים.
עד 2017 שימש כחבר דירקטוריון המועצה הישראלית לצרכנות.
במסגרת תפקידיו הציבוריים נמנה עם פורום מגזר שלישי להקמת בית הספר לרפואה בגליל והיה עמית ושותף בהקמת המרכז למנהיגות יהודית חברתית.
מרדכי כהן מקדם פרויקטים ותהליכים ממשלתיים לצמצום פערים כלכליים וחברתיים בין רשויות מקומיות ופיתוח כלכלי ברשויות בפריפריה, במטרה לספק שירותים טובים לתושב.
משמש כיו"ר הוועדה לבחינת נוסחת מענק האיזון, ועדה שהשיגה תוספת של מאות מיליוני ש"ח למענקי האיזון לרשויות.
הוועדה צפויה להמשיך ולהשפיע על נוסחת מענקי האיזון שנאמדים במיליארדי שקלים.
מהלך נוסף אותו הוא מוביל הוא הקמת שבע ועדות גאוגרפיות קבועות לשינוי גבולות, חלוקת הכנסות ושינוי מעמד מוניציפלי.
ועדות אלה יחלפו את הוועדות שהוקמו אד הוק וייבחנו את הנושאים העומדים לפתחן באופן מרחבי, תוך אופק תכנוני בהיבטי מסחר, תעשייה ומגורים.
בעקבות החלטת ממשלה בנושא, מונה כהן על ידי השר דרעי ליו"ר הוועדה לאסדרת תחום הארנונה בישראל.
במסגרת עבודת הוועדה, נדונים, בין היתר, נושאי שיעור העדכון השנתי, שיטת חישוב אחידה ובחינת סוגי הארנונה הקיימים בישראל.
כהן שימש ומשמש גורם מרכזי לקידום והעברת החלטות ממשלה למגזר הערבי, הבדואי, הדרוזי והצ'רקסי, בגובה כולל של מיליארדי ש"ח, לפיתוח כלכלי מואץ, שיפור השירות לתושב, פיתוח תהליכים ארגוניים ברשויות המקומיות הללו ועוד.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל, שם משרד הפנים דגש מיוחד על פיתוח תוכניות הכשרת צוערים לשלטון המקומי, אשר מהווים גורם מקצועי וניהולי חשוב ברשויות מקומיות מוחלשות ומוצבים בהם, לאחר שעוברים הכשרה מקצועית אקדמית הנוגעת לתחומי השלטון המקומי במספר אוניברסיטאות בישראל.
במסגרת תפקידו כמנהל מינהל השלטון המקומי כ-4 שנים וחצי, היה אמון, בין היתר, על נושאי הפיתוח הכלכלי בשלטון המקומי, התאגידים העירוניים, חופי הרחצה ורישוי עסקים ועל מענקי הפיתוח והאיזון, אותם מקצה משרד הפנים.
בינואר 2018 נבחר מרדכי כהן לאחד מאנשי השנה המשפיעים של עיתון גלובס, על מאבקו לחיזוק ביטחונן הכלכלי של הרשויות המקומיות במסגרת הסכמי הגג.
ביולי 2021 מונה לעמית מחקר בכיר ב"המכון למחשבה ישראלית"
הרב מרדכי ישכר בער לייפר (ט"ז בטבת ה'תשט"ז, 31 בדצמבר 1955 – י"ז בתשרי ה'תשפ"א, 5 באוקטובר 2020) היה האדמו"ר השלישי מפיטסבורג.
לייפר הוא יקיר העיר אשדוד.
נולד בניוארק לרבי אברהם אבא לייפר ולרחל בת רבי איתמר מנדבורנה.
בשנת 1970 עלתה משפחתו לישראל והתגוררו באשדוד.
רבי מרדכי למד בישיבת גרודנא בעיר, בישיבת טשעבין בירושלים ובישיבת לייקווד בארצות הברית.
נישא לאביבה מרים בתו של הרב יצחק אייזיק ליבס אב"ד אגודת הרבנים בניו יורק ומחבר שו"ת "בית אבי", לאחר נישואיו התגורר בניו יורק.
בתשמ"ג עלה ארצה בשנית, וכיהן כראש ישיבת פיטסבורג.
בעשרה בטבת ה'תש"ן נפטר אביו בפתאומיות, והוא הוכתר לממלא מקומו.
בהנהגתו התרחבה החסידות בעיר, והוקמו מוסדות שונים.
לייפר, כאביו, הלחין ניגונים, וחלקם יצאו לאור בסדרת התקליטים "ניגוני חסידי פיטסבורג".
כמה מניגוניו התפרסמו ביותר, בין השאר הניגון על המילים "וידע כל פעול" מתוך תפילת ראש השנה, והניגון על הפיוט "יה ריבון עלם" לשבת.
בשנת ה'תשס"ד יצא לאור כרך ראשון מתוך סדרת ספריו הנקראים בשמם "פתגמי אורייתא".
במהלך השנים יצאו עוד חמישה כרכים של דברי תורתו.
אחר פטירתו שונו שמות הספרים והם נקראים על שמו "תפארת מרדכי".
עם התפרצות מגפת הקורונה, בחודש אב ה'תש"ף, אוגוסט 2020, הוא נדבק בנגיף ואושפז במצב קשה בלניאדו - מרכז רפואי צאנז כשהוא מורדם ומונשם.
סמוך לפטירתו הוכשרה על פי צוואתו בבית העלמין באשדוד "חלקת פיטסבורג" והוא נטמן בה ראשון.
על אף הסגר השני שהיה באותה תקופה, אושרה השתתפותם של 300 חסידים בהלוויה, בפועל השתתפו למעלה מ-5,000 איש.
בנו וממלא מקומו רבי משולם אליעזר לייפר, חתן רבי ניסן רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף ירושלים
בתו מלכה, נשואה ליעקב הגר, בן הרב ישראל אליעזר הגר, היה רב קהילת סערט ויז'ניץ בירושלים
בנו יעקב, נשוי לאסתר, בתו של הרב ישראל אליעזר אדלר, האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ
בנו יוסף נשוי לעטיל, בתו של הרב ישראל ארנסטר, בן הרב מנחם ארנסטר וחתן רבי שמעון נתן נטע בידרמן מלעלוב
בתו שרה טויבא, נשואה לאליעזר זוסיא שטרן, נכדו של הרב ישראל אברהם פורטוגל האדמו"ר מסקולען
בתו איידל בינה, נשואה למנחם מנדל דוד פלדמן, בן הרב אהרן אליהו פלדמן חתן רבי משה הגר ראש ישיבת יחל ישראל
בתו הינדא יוכבד, נפטרה בד' תשרי תשנ"ז בגיל 3 ממחלת הסרטן.
בתו דבורה, נשואה לאלעזר ארנסטר נכד הרב זאב ארנסטר, רב קריית מאור חיים בירושלים
בתו רחל, נשואה לדוד מתתיהו קורנרייך, נכד רבי יהודה זאב קורנרייך, האדמו"ר משידלובצא
מרדכי למברג (נולד בערך ב-1938) הוא משפטן ישראלי, פרקליט מחוז הצפון במשך עשר שנים וראש חטיבת המחקר במשרד המשפטים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו הוריו לישראל והתיישבו בצפון תל אביב.
ב-1963 עמד בראש ארגון מתמחים שניסה להיאבק על דירוג השכר של המתמחים למשפטים.
ב-1965 לאחר התמחות של שנה בבית המשפט העליון אצל הנשיא שמעון אגרנט, שאצלו למד קודם לכן ב, התקבל ללשכת עורכי הדין בתל אביב.
את התואר השלישי עשה באוניברסיטת קיימברידג' בהנחיית גלנוויל ויליאמס .
לאחר ששב ארצה שימש כמרצה במשרה חלקית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית ובמקביל נכנס כשותף למשרד עורכי דין פרטי.
אחד משותפיו דאג להעברתו למילואים בפרקליטות הצבאית.
הוא החל את דרכו בפרקליטות המדינה בפרקליטות מחוז דרום, והתגורר בעומר.
בסביבות גיל ארבעים בעקבות פטירת אמו והיכרות עם ירמיהו ברנובר והרב יוסף שמחה גינזבורג חזר בתשובה והתקרב לחסידות חב"ד, ילדיו התחנכו במוסדות החסידות.
באמצע שנות ה-70 נשלח להקים את פרקליטות מחוז הצפון שהייתה עד אז מסונפת לפרקליטות חיפה, כפרקליט מחוז הצפון ניהל את התביעה במשפט כלא שאטה.
בשנת 1988 סיים את תפקידו כפרקליט מחוז הצפון והתמנה כאחראי על המחקר במשרד המשפטים.
ב-1992 פרש ממשרד המשפטים ועבד כסנגור פלילי.
במקביל שימש מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של מכללת שערי משפט וב.
ילדיו הם חסידי חב"ד ופעילים במוסדות החסידות:
הרב אורי - ראש כולל אברכים בקריית שפרינצק בשם "מכון הוראה – אהלי יוסף יצחק"
יואב - מחבר הספר "'הפסק בתפילה' לפי שיטת אדמו"ר הזקן".
אריאל - מזכ"ל אגודת חסידי חב"ד בישראל וחבר הנהלת צעירי אגודת חב"ד בישראל ורשת אהלי יוסף יצחק
עודד - מחנך בבית הספר תלמוד תורה ליובאוויטש לוד חב"ד.
מחבר הספר 'חדוות עלם' יסודות וחידושים' בש"ס.
יעל - שליחת הרבי ביישוב מכבים - רעות.
מרדכי למברג ושבת לוי (עורכים), ש' אגרנט, דיני עונשין: רשימות לפי הרצאות, ירושלים תשכ"ד
מרדכי לבנון (י"ח בשבט תרמ"ח, 2 במרץ 1888 – כ"ד בתשרי תשמ"ו, 10 באוקטובר 1985) היה השופט היהודי הראשון בזמן שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, משפטן, איש ציבור, יקיר ירושלים.
לבנון נולד בעיר בוברויסק, שבפלך מינסק, בלארוס, בן ללאה (לבית הלוי-הורוביץ, ממשפחת השל"ה) ודוד בלינקי.
עד גיל 13 חי בעיר, אז גמלה באימו ההחלטה להגשים את חלומה הציוני ולעלות לארץ ישראל, יחד עם ארבעת ילדיה.
האב, חוכר יערות וסוחר עצים, נותר מאחור ברוסיה הלבנה במטרה להמשיך ולפרנס את המשפחה מרחוק.
האם וארבעת ילדיה עלו לארץ ישראל בשנת 1901. האב, דוד, היה חסיד חב"ד עוד ברוסיה הלבנה ועם עלייתו ארצה בשנת 1923 המשיך בפעילותו בכולל חב"ד בירושלים.
את קורותיו בתקופת ילדותו מתאר מרדכי לבנון ברשימה שכתב בשם "ילדות במרחקים" שפורסמה בספר קהילת בוברויסק.
לאחר עליית המשפחה ב-1901, התחנך לבנון בבית הספר למל בירושלים, ובהמשך עבר הכשרה להוראה בבית המדרש למורים של חברת "עזרה" (מחזור א').
בתקופה זו עברת את שמו מבלינקי (לבנבן או לבנוני ברוסית) ל"לבנון".
בשנת 1910, לאחר מספר שנות עבודה כמורה ביפו ובירושלים, נסע לקושטא (איסטנבול) ללמוד משפטים באוניברסיטה.
בקושטא השתייך לקבוצת סטודנטים יהודים למשפטים שכונו בהמשך "קבוצת קושטא," ושחבריה נודעו לימים כבעלי השפעה ביישוב היהודי בארץ והיו דמויות בולטות במערכת המשפט, הפוליטיקה והחברה בארץ ישראל.
עם חברי הקבוצה נמנו, בין השאר, דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, משה שרתוק, גד פרומקין, ישראל שוחט ודוד רמז.
במקביל ללימודיו עסק לבנון בהוראה בבית הספר היהודי בעיר והיה כתב של העיתון היהודי הניו יורקי The Jewish Daily News.
לבנון סיים את לימודי המשפטים והוסמך בקושטא עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914).
בהיותו נתין עות'מאני (טורקי), הוא גויס לצבא.
בזכות שליטתו במספר שפות (בנוסף לרוסית ועברית, שלט באנגלית, ערבית, טורקית, גרמנית, פרסית, יידיש וצרפתית), שימש כמתורגמן מטורקית לגרמנית ולהפך, בעוצבה הגרמנית השישית שהוצב במסופוטמיה (עיראק).
עם תום המלחמה עוטר במדליית צלב הברזל מדרגה שנייה, כהוקרה על שירותיו בצבא הטורקי.
עם סיום המלחמה ב-1918 שב לבנון לקושטא ועבר את מבחני ההסמכה בהצטיינות.
לאחר מכן שב לארץ ישראל, שהייתה עכשיו תחת שלטון המנדט הבריטי, והחל לעבוד כעורך דין בירושלים.
בספטמבר 1920 הוא מונה לשופט שלום שני (עוזר שופט) בירושלים, בעקבות מינויו של גד פרומקין שהיה שופט שלום ראשי בירושלים, לבית המשפט לערעורים של מערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי.
שנתיים לאחר מכן, ב-1922, מונה מטעם הנציב העליון, סיר הרברט סמואל, לשופט שלום בירושלים.
במקביל לתפקידו כשופט שימש כמרצה למשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
לבנון כיהן כשופט במשך חמש שנים עד שנת 1927 ופרש בעקבות חילוקי דעות עם השלטון המנדטורי, בין השאר, סביב שאלת מעמדה של השפה העברית במערכת המשפט שהשימוש בה היה קרוב לליבו, ובגלל שלא זכה לקידום לבית המשפט המחוזי.
לאחר פרישתו של לבנון מבית המשפט המנדטורי, חזר לעבודתו כעורך דין במשרד בירושלים.
הוא היה חבר ועד אגודת עורכי הדין בירושלים וכיהן גם כיושב הראש שלה.
הוא אף שימש כיועץ המשפטי של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובהמשך גם של הרבנות הראשית, החל ב-1941 ובמשך 20 שנה.
לבנון עסק בפעילות ציבורית מגוונת והיה מעורב בתחומי עשייה רבים.
בשנת 1921 התקבל כאח בלשכת ירושלים של מסדר בני ברית.
במלאת 50 שנה לפעילותו במסדר הוענקה לו תעודת הוקרה מיוחדת על פועלו ותרומתו למסדר (1981).
כחלק מפעילותו הציבורית, היה לבנון ממקימי בית הכנסת ישורון.
בין תפקידיו השונים בישורון, שימש כחזן וכגבאי, כחבר הוועד המנהל, פעל להקמת הספרייה של המוסד, ואף כיהן כנשיא האגודה.
לבנון דחף לקיים את התפילות בעברית ובהטעמה ספרדית, בשעה שבבתי כנסת אחרים בעיר נהוג היה השימוש בהטעמה אשכנזית.
לצד פעילותו בישורון, היה לבנון מעורב בתחומים נוספים של פעילות ציבורית.
הוא היה חבר תנועת הפועל המזרחי, פעיל בוועד הלשון, שקדם לאקדמיה ללשון עברית.
במסגרת זו פעל לעידוד השימוש בתאריכים העבריים בכל מסמך שהוציא תחת ידיו.
לבנון היה חבר נשיאות ועד העיר ליהודי ירושלים (שנקרא בהמשך ועד הקהילה) וחבר באגודת המשפט העברי.
בעקבות מאורעות תרפ"ט (1929) הקים הוועד הלאומי (הגוף המרכזי של היישוב היהודי באותם ימים) ועדה שמנתה שלושה חברים, שעליה הוטל לחקור את האירועים.
חברי הוועדה היו: היו"ר פרופ' סופיה גצובה, הפתולוגית הראשית של בית החולים הדסה, ד"ר גרשון גרי, המנתח הראשי בהדסה ולצידם מרדכי לבנון, נציג הציבור.
בגבור הלחץ הציבורי בעקבות מאורעות אלה הקימו הבריטים ועדת חקירה מנדטורית כדי לבדוק את טענות הצדדים, יהודים וערבים, ביחס לזכויות ברחבת הכותל המערבי.
ועדת הכותל שמעה עדויות של גורמים רבים מטעם הצדדים.
במטרה לחקור את הזכויות ההיסטוריות באתר, נשלח מרדכי לבנון, בעל הידע במשפט עות'ומאני, לגנזך המדינה באיסטנבול, לאתר ולהביא בפני הוועדה תעודות טורקיות, שיוכיחו את זכויותיהם של היהודים ברחבת הכותל.
בחיפושיו בארכיונים מצא לבנון פירמאן (רישיון) שניתן לחכם באשי, הרב הראשי יעקב שאול אלישר, בשנת 1841 מאת הסולטן עבד אל מג'יד ופירמאן נוסף משנת 1883, מאת הסולטן עבד אל חמיד, שהוענק לרב הראשי חיים אברהם גאגין.
מסמכים אלה חיזקו את עמדת הצד היהודי.
בין השנים 1936 ו-1942, ערך לבנון את פסקי הדין של בית המשפט העליון המנדטורי בצירוף הערות ופרשנות.
במסגרת זו הוציא לאור 11 כרכים בשם: Current Law Reports, שהיו מקור מידע רב חשיבות לעוסקים במשפטים.
בתחילת שנות ה-40, בזמן ששימש כיועץ המשפטי של הרבנות הראשית לישראל, ניסח לבנון את התיקון לסעיף 181 לפקודת החוק הפלילי, האוסר על ביגמיה.
בעקבות תמיכתם של הרבנים הראשיים בניסוח שכתב לבנון, התקבל התיקון בשנת 1947.
בנובמבר 1947, עם הציפייה לסיום המנדט הבריטי, מונה לבנון כחבר בוועד הציבורי למען מגבית ההתגייסות וההצלה שפעלה לאסוף כסף לצורך רכישת נשק להגנת היישוב היהודי.
בשנת 1952 יצא לבנון ללונדון בשליחות מטעמו של הרב אייזק הלוי הרצוג לגייס תרומות להקמת בית הכנסת הגדול בירושלים.
הוא הצליח לרתום את הנדבן יצחק אייזק וולפסון לתרום להקמת הבניין שייקרא על שם אביו של התורם, היכל שלמה, ושבו ישכנו הרבנות הראשית לישראל, בית הדין הרבני ובית כנסת מרכזי.
לצד פעילותו המקצועית והציבורית כתב לבנון ופרסם שירים ולחנים כבר משנות נערותו.
אחותו, דבורה, שהייתה גננת ומורה כתבה גם היא שירים, ששמשו אותה בזמן ההוראה, ומרדכי נהג להלחין אותם לשימושה.
מספר שירים שלו אף פורסמו בספרים ובעיתונות, לדוגמה בעיתון הילדים של הצופה.
במשך כעשרים שנים שקד לבנון על תרגום לעברית למסכת ברכות מהתלמוד הבבלי בתוספת פירושים וביאורים.
מטרתו הייתה לקרב את אוצר התרבות הזה לקהל הרחב.
לאחר פטירתו של הרב שמחה אסף, עבר החוג השבועי לתלמוד שלימד, לבית לבנון שבשכונת רחביה, שם התקיים החוג מידי שבת בבוקר במשך 25 שנה.
את השיעוריים הנחה, בין היתר, פרופ' אפרים אלימלך אורבך והשתתפו בהם אישי ציבור, ביניהם הנשיאים יצחק בן צבי, זלמן שזר, וכן יוסף בורג וישעיהו ליבוביץ.
במלאת ללבנון 80 שנה הוענק לו תואר יקיר ירושלים (1968) בידי ראש העירייה טדי קולק.
הוא נמנה עם זוכי המחזור השני של הענקת התארים.
על שמו של לבנון קרויה ככר בשכונת רחביה בירושלים, בקרבת מעונו ברחוב אברבנל שבו התגורר במשך שנים רבות.
בשנת 1923 נישא לבנון לשולמית (זלמה, לבית פיק; אחותו של פרופ' חיים פיק) בירושלים.
לזוג נולדו שני ילדים: אברהם יהודה ודינה.
כדי למצוא מסגרת לימודית דתית-לאומית מתונה עבור ילדיהם, יזמו בני הזוג, יחד עם הורים נוספים, כולל הזוג פרידה ומרדכי עליאש, הקמה של בית ספר חדש בשם "מעלה" (1930).
מטרת בית הספר הייתה "לחנך ולגדל ילדים וילדות ליהודים שלמים בנפשם ויודעי תורה".
לימודים מעורבים, של בנים ובנות, היו נדירים בבתי ספר דתיים באותה העת.
לבנון היה פעיל בוועד בית הספר עד לשנת 1957.
לבנון נקבר בהר הזיתים בירושלים לצד אמו, רעייתו ואחיותיו.
הרב מרדכי ליב הלוי קצנלנבוגן (1954 - כ' בסיון ה'תשפ"א, 31 במאי 2021) היה עורך ומחבר תורני במוסד הרב קוק.
בין השאר ערך את מהדורת תורת חיים הנפוצה, שבה נכללים פירושי הראשונים המרכזיים על התורה ועל חמש מגילות.
נולד בירושלים לאורה (ה'תרצ"ב – ה'תשע"ד) ולרב משה חיים הלוי קצנלבוגן (ה'תרפ"ז – ה'תשס"א) ממקימי מוסד הרב קוק ומנכ"ל המוסד, בנו של הרב רפאל קצנלבוגן.
נקרא על שם סבו של אביו הרב מרדכי ליב רובין.
נישא לאילנה, בתו של הרב משה הרשלר, מראשוני העורכים התורניים המקצועיים בישראל.
הרב קצנלנבוגן שימש במשך שנים כעורך בכיר במוסד הרב קוק, במסגרת "המכון להוצאת ראשונים ואחרונים" והוביל בין היתר את עריכת סדרת תורת חיים הנפוצה על חמשת חומשי תורה ועל חמש מגילות, שבה נדפסו יחדיו לראשונה פירושי הראשונים, בנוסח מוגה ומוער.
כן פרסם ספרי ראשונים בהלכה פרשנות והגות יהודית, מכתבי יד, בהוצאות מוערות ומבוארות.
פרסם מפעם לפעם מאמרים בנושאים שונים בכתבי עת תורניים.
בשנת ה'תשנ"ט זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מטעם עיריית תל אביב-יפו.
בשנותיו האחרונות פרש לגמלאות ממוסד הרב קוק.
נפטר בירושלים ביום כ' בסיון ה'תשפ"א (31 במאי 2021) לאחר מחלה קצרה, והוא בן 67.
אחיו הרב מאיר יהושע הלוי קצנלבוגן אף הוא מעורכי מוסד הרב קוק.
חידושי הרמב"ן על מסכת ראש השנה – עם דרשת הרמב"ן לראש השנה, הוצאת מכון התלמוד הישראלי השלם ה'תשמ"ז.
נדפס כחלק מסדרת חידושי הרמב"ן על התלמוד.
בית הקודש – לרבנו דוד בן שמואל מאישטילא, נדפס לראשונה מתוך כתב יד, עם מקורות ציונים וביאורים, הוצאת בית מדרש לתורה – מכון גבוה להלכה והוראה (מכון ורגנשברג) ה'תשמ"ג.
פירוש רשב"ם הקצר לפרק חזקת הבתים, וכן שרידי פירוש רשב"ם המקורי לפרקים המוכר את הספינה ויש נוחלין – על פי דפוס פיזרו ר"ע עם מבואות, הערות, ציוני מקורות ומקבילות, מוסד הרב קוק ה'תשמ"ה.
סדר ברכות הנהנין הלכות ברכות – לרבינו יום טוב אלאשבילי (הריטב"א) נדפס מתוך כתב יד ודפוס ראשון בצירוף מבוא, ציוני מקורות, מקבילות, הערות וביאורים, מוסד הרב קוק ה'תשמ"ה, ומאז במספר הדפסות.
ספר הפרדס ותרומת הפרדס – על דיני ברכות הנהנין, ברכות השבח וברכות המצוות, לרבינו אשר בן רבי חיים נבי"ו ממונתשון, נדפס לראשונה מתוך כתבי יד עם מקורות, ציונים, ביאורים ומבוא, הוצאת שלם ה'תשמ"ה.
תורת חיים – חמשה חומשי תורה מוגהים על פי כתר ארם צובא, עם פירושי רס"ג, רבינו חננאל, רש"י, ראב"ע, רשב"ם, רד"ק, רמב"ן, מהר"ם מרוטנבורג, חזקוני וספורנו וכן ספר החינוך, מוסד הרב קוק ה'תשנ"ג, ומאז במהדורות רבות.
נביאים וכתובים – מוגהים על פי כתר ארם צובא וכתבי יד הקרובים לו, עם פירוש רש"י, על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים, בתוספת מבוא, שינויי נוסחאות, ציוני מקורות, מקבילות, הערות וביאורים.
כרך א: יהושע שופטים, ה'תשמ"ז; כרך ב: שמואל, ה'תשנ"ה.
חידושי הרשב"א – מסכת בבא בתרא, על פי כתבי יד בצירוף מבוא, ציוני מקורות, מקבילות, הערות וביאורים.
כרך א: פרקים א-ד, ה'תשנ"ז.
כרך ב: פרקים ה-י, ה'תשפ"א.
הגדה של פסח: תורת חיים – עם פירושי רש"י, פירוש קדמון, המיוחס לרש"י, המיוחס לרשב"ם, ראב"ן, רבי יהודה בר יקר, רבי ישעיה דטראני, רבי צדקיה בן אברהם, הריטב"א, רבי אהרן הכהן מלוניל, רבי דוד אבודרהם, הרשב"ץ ורבי אפרים בן יעקב מבון (על פיוטים).
על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים בצירוף מבוא, ציוני מקורות, הערות וביאורים, מוסד הרב קוק ה'תשנ"ח.
דרשות הר"ן השלם – שלוש עשרה דרשות, על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים בצירוף מבוא, ציוני מקורות, מקבילות, שינויי נוסחאות ומפתחות מאת הרב אריה ליב פלדמן.
עם פירוש "בארות משה" – עיונים, הערות וביאורים מאת הרב קצנלנבוגן.
משנת ראובן: מסכת אבות – עם פירושי רש"י, רבי יעקב בן שמשון, רמב"ם (כולל שמונה פרקים), רבינו יונה, המאירי (כולל סדר הקבלה), רבינו בחיי, רשב"ץ, ספורנו ורבי עובדיה מברטנורה.
על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים בצירוף מבוא, ציוני מקורות, הערות וביאורים.
כרך א: פרקים א-ב, ה'תשס"ה.
כרך ב: פרקים ג-ו, ה'תש"ע.
מגילת אסתר – מוגהת על פי המסורה של כתר ארם צובה בידי הרב מרדכי ברויאר.
עם תרגום ראשון ותרגום שני, מוגהים בידי הרב פנחס קורח.
עם פירושי רס"ג, רש"י, ראב"ע (נוסח א ונוסח ב), רבי יוסף קרא, רשב"ם, רי"ד, רבי אביגדור כהן צדק, רלב"ג, רבי בחיי בן אשר, רבי יוסף בן ר' יוסף נחמיאש ורבי משה בן יצחק חלאיו.
על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים בצירוף מבוא, ציוני מקורות הערות וביאורים.
תורת חיים: רות ושיר השירים – מוגהות על פי המסורה של כתר ארם צובה בידי הרב מרדכי ברויאר.
עם פירושי רס"ג, רש"י, ראב"ע, ר"י קרא, רי"ד, רשב"ם, רלב"ג, ר"א כהן צדק, ברטנורא.
על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים, בצירוף מבוא, ציוני מקורות, הערות וביאורים.
שיר השירים נדפס עם תרגום מוגה על פי כתבי יד תימניים ומתורגם לעברית, בידי הרב פנחס קורח, ועם פירוש מיוחס לרמב"ן, ספורנו, מצודת דוד ומצודת ציון.
תורת חיים: קהלת ואיכה – מוגהות על פי המסורה של כתר ארם צובה בידי הרב מרדכי ברויאר.
ועם תרגום מוגה ומבואר בידי הרב פנחס קורח.
עם פירושי רס"ג, רש"י, ר"י קרא, רשב"ם, ראב"ע, רי"ד, ר"א כ"ץ, רלב"ג, ספורנו, ועם דרשת הרמב"ן על דברי קהלת.
מגילת איכה נדפסה ועם תרגום מוגה ומבואר בידי הרב פנחס קורח.
ספר איוב עם פירוש הרמב"ן – על פי כתבי יד, עם שינויי נוסחאות, ועם "חיי שרה" – פירוש דברי הרמב"ן ו"מאור יחיאל" – מילואים והשלמות, מאת הרב יהודה ליב שמחה פרידמן.
מרדכי לוי תלמי (נולד ב-1956) הוא ספורטאי ספורט נכים, שחקן כדורשער בנבחרת העיוורים של ישראל לשתי אולימפיאדות.
לוי נולד וגדל בדגניה, התגייס לשירות צבאי בשנת 1974 ושירת בחיל השריון.
הוא הוכשר כמפקד טנק וכקצין שריון ושירת בבסיס צאלים.
באוקטובר 1976 נפצע במהלך תאונת אימונים, בעקבותיה נקטעה ידו השמאלית והוא איבד את מאור עיניו.
הוא עבר שיקום בבית החולים תל השומר ולאחריו החל להתאמן בבית הלוחם והיה חבר נבחרת הכדורשער איתה התחרה ב וב.
בסוף שנות השבעים לוי סיים קורס תכנות מחשבים בטכניון ועבד כשבע שנים ביחידת המחשוב של מפעלי הקיבוצים.
בשנת 1987 חזר לשירות קבע ביחידת המחשוב של אגף כח אדם ולאחר מכן כמפקד מדור המחשוב של המשטרה הצבאית.
את שירותו סיים בדרגת סגן אלוף לאחר 16 שנים ובמשך עשור עבד באגף מערכות מידע של חברת נמלי ישראל.
לוי פעיל בהנהגת ארגון נכי צה"ל והוא חבר ההנהלה של הספרייה המרכזית לעיוורים.
מלבד לימודי התכנות הוא בוגר לימודי מנהל עסקים בקריה אקדמית אונו, תואר ראשון בתולדות ארץ ישראל באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
הרב מרדכי חי לופז (לופס; י"ד בטבת ה'תרצ"ב, 24 בדצמבר 1931 – י"ח בטבת ה'תשמ"ה, 11 בינואר 1985) היה רב ודיין ישראלי, חבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים ומועצת הרבנות הראשית ורב שכונה בתל אביב.
קודם לכן כיהן כאב בית הדין בעיר.
נולד בעיר העתיקה בירושלים להדסה והרב שלום לופז (לימים, רבה של עכו).
בוגר ישיבת תל אביב, ישיבת היישוב החדש, ישיבת חברון, ישיבת פורת יוסף, היכל התלמוד וכולל "שבט מיהודה".
בשנת ה'תש"ך, בעת לימודו בכולל, זכה בפרס מטעם המשרד לענייני דתות על עבודה הלכתית שכתב בנושא "קנין חופה".
נסמך לרבנות בידי הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יצחק נסים ויוסף שלום אלישיב.
ב-1958 התמנה לרב שכונת "רמה" בצפון הישן של תל אביב, והיה רב בית הכנסת "אוהל ישראל" ברחוב בן יהודה, וייסד בו בשנת ה'תשל"ז כולל אברכים.
ביוני 1965 התמנה לדיין בבתי הדין הרבניים, תחילה בבאר שבע, לאחר מכן באשדוד ולבסוף בתל אביב, שם התמנה כעבור מספר שנים לאב בית דין.
ב-1973 היה חבר בוועדה הבוחרת את הרבנים הראשיים לישראל.
באותה שנה, התמודד על משרת רבה הספרדי של חיפה, ועל אף שנחשב למועמד המוביל, הפסיד לגיסו הרב אליהו בקשי דורון.
לאחר הבחירות עתר לבג"ץ כנגד הבחירות, בטענה כי לפני הבחירות הורה הראשון לציון הרב עובדיה יוסף לכל חברי הוועדה הבוחרת שלא לבחור בו, אך עתירתו נדחתה.
כמו כן, הגיש מועמדותו באותה שנה למשרת רבה הראשי של תל אביב, אך בשל העובדה שלא היה לו כושר לרבנות עיר הוא הגיש בקשה למועצת הרבנות הראשית להעניק לו כושר כזה, אך למרות תמיכתו של הרב הראשי שלמה גורן - המועצה לא העניקה לו את הכושר.
ב-1974 התמנה לחבר מועצת הרבנות הראשית, שבה כיהן עד שנת 1980. ב-1984 התמנה כחבר בפועל בבית הדין הרבני הגדול בירושלים במקומו של הרב רפאל עבו שנפטר, וזאת כדי לחסוך את הצורך בוועדת מינויים.
היה מרצה בענייני יהדות בבמות שונות ובתוכניות רדיו.
בשנת 1976, כאשר הרב הראשי שלמה גורן ניסה לשנות את עמדתה של הרבנות הראשית ביחס לעליית יהודים להר הבית - לא תמך הרב לופז בהצעה, ודרש ששינוי כזה יידון בפורום רבנים רחב יותר.
עם זאת, בשנת 1980 חתם על קריאה לרבנים הראשיים לפרסם היתר לעלייה לחלקים מתחומי הר הבית.
נפטר לאחר מחלה ממושכת בחיי הוריו בי"ח בטבת ה'תשמ"ה, ונקבר בחלקת הספרדים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
היה נשוי לתמר לבית פדואה, ולהם ארבעה ילדים.
גיסו היה הרב אליהו בקשי דורון.
הרב שמעון בעדני היה נשוי לבת-דודתו.
הרב לופז כתב מאמרים בכתבי עת תורניים שונים, בהם עסק בסוגיות אקטואליות בתחום הדיינות, כדוגמת: ייבום בזמן הזה; חיוב מזונות לאשה שבעלה מסרב לעבור מכפר לעיר; השביתה בהלכה ועוד.
בשליחות הרב יצחק נסים הוציא לאור מכתב יד את שו"ת צדקה ומשפט חלק אבן העזר מאת הרב צדקה חוצין (תשל"ה).
מאמר מרדכי - חוברת שיצאה לאחרטערתו מרשימותיו ובה ראשי פרקים לדרישות על פרשיות ויחי ושמות.
מרדכי כליף (1939 – 6 באוגוסט 2024) היה שופט שכיהן כסגן השופט הראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים וכשופט הראשי בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
נולד בעיראק בשנת 1939 ובשנת 1942 עלה ארצה.
בילדותו מגיל 9 עבד במכירת עיתונים.
בשנת 1957 סיים לימודיו בגימנסיה 'דעת', ושירת בצה"ל עד 1958.
בשנת 1969 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1969-1973 שימש כמזכיר ראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובשנים 1973–1975 התמחה בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים ובמשרד פרטי.
בשנת 1975 הוסמך כעורך דין ועבד במקצוע עד שנת 1980 בהכשרת היישוב ולאחר מכן כעצמאי.
באפריל 1980 מונה לרשם בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובספטמבר 1985 לשופט.
ביולי 1990 מונה לסגן שופט ראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים ובמאי 1996 לשופט הראשי בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
בשנת 1999 עורר סערה כשפנה לנשיא בית הדין הארצי לעבודה סטיב אדלר בטענות בדבר חייה האישיים וקשריה של שופטת הכפופה לו בבית הדין האזורי לעבודה.
בעקבות כך מאות עורכי דין פרסמו גילוי דעת המביע תמיכה בשופטת.
בשנת 2002 ביקש לסיים את תפקידו אולם חזר בו מהתפטרותו על רקע בקשת נשיא בית המשפט העליון אהרון ברק ונשיא בית הדין הארצי לעבודה סטיב אדלר.
ב-1990 פסק באופן תקדימי כי אין לחייב מעסיק להמתין לשחרורו של עובד שנעצר במעצר מינהלי, וכי לא יהיה חייב בפיצויי פיטורין.
ב-1988 דן בשביתת רופאי המדינה והוציא נגדה צו מניעה.
נישא לחיה לבית בדולח (קריסטל) ולהם שלושה ילדים, ביתו נעמה משמשת אף היא כעורכת דין.
מרדכי יצהרי (28 בפברואר 1930, ל' בשבט ה'תר"ץ – 26 במאי 2025) היה משורר, סופר, מוציא לאור, מחנך ופוליטיקאי עירוני ישראלי.
ממקימי האגודה לטיפוח חברה ותרבות.
יצהרי נולד ב-28 בפברואר 1930, ל' בשבט ה'תר"ץ ברדאע, תימן, לנדרה לבית דהרי ולצדוק יצהרי, מיהודי תימן, דור שש עשרה לצאצאי הרב זכריה אלצ'אהרי (הרז"א).
בפברואר 1948 היה אביו מעורב בהפיכה של אל-וזירי , בה נרצח האימאם יחיא חמיד א-דין; ב-30 באוגוסט, לאחר כישלון ההפיכה, ברח אביו מחשש לחייו, ובעקבות כך נכלא יצהרי ושוחרר כעבור עשרה חודשים, ב-4 במאי 1949. ב-1 בנובמבר 1949 עלתה משפחתו לישראל במסגרת מבצע מרבד קסמים והתיישבה בראש העין.
יצהרי השתתף בפעולות של בני עקיבא בירושלים, ובעקבות כך הקים מועדון לנוער בראש העין.
בבחירות לרשות המקומית ב-1955 היה פעיל בהנהלת תנועת "בני תימן" בראשות אביו, ארגון בלתי-מפלגתי שהתמודד בבחירות לרשות המקומית.
הרשימה קיבלה שלושה מושבים במועצה.
החל מ-1956 הועסק יצהרי כמנהל בית הנוער וכמורה במועצה המקומית.
בבחירות לרשות המקומית ב-1959 שימש מנהל ועדת קלפי בעיר.
בבחירות לרשות המקומית ב-1965 עמד יצהרי בראש רשימת רפ"י ונבחר לכהן כחבר מועצה מטעמה.
במסגרת תפקידו כמנהל בית הנוער היה מעורב בעיצוב סמל העיר ראש העין, שאומץ בדצמבר 1968. בבחירות הבאות ב-1969 התמודד ונבחר מטעם המערך כאיש מפלגת העבודה.
בעקבות פרשיה זו פנה משה זכריה, חבר המועצה מטעם העבודה, לבית הדין של המפלגה והתלונן על יצהרי.
בבחירות לרשות המקומית שהתקיימו בסוף 1973 התמודד ונבחר יצהרי מטעם רשימה עצמאית שנקראה "העובד הדתי".
בקדנציה זו העביר יצהרי ביקורת רבה על ראש המועצה יוסף מלמד, אך נמנע מניסיונות הדחה.
בעקבות הביקורת הגיש מלמד תביעת לשון הרע כנגד יצהרי.
בסוף שנת 1978 עזב את המועצה המקומית.
ב-1976 הפיק וביים בבית הספר רמב"ם בראש העין הפקה של מחזה מאת ישראל ישעיהו-שרעבי, ששימש אז יושב ראש הכנסת.
בשנת 1988 הוציא לאור שני ספרים מכתבי אביו.
הראשון, "יסודות האמונה וביאורם", כלל את י"ג העיקרים לשיטת הרמב"ם, עם ביאור שכתב חוטר בן שלמה אלמעלם ותורגמו לעברית על ידי אביו; השני, "כך ברחתי מתימן", הביא את תולדות אביו בימי ההפיכה הצבאית בתימן.
בהמשך אותה שנה הוציא ספר נוסף שהכיל את דברי אביו על החיבור "כבוד חכמים" שכתב יעקב בן אלעזר לנדא.
ב-1989 פרסם את הספר "הייתי בן ערובה בתימן" שכתב על שהותו בכלא בתימן.
בסך הכול הוציא לאור 8 ספרים עד 1990. במהלך שנות ה-90 המשיך להוציא לאור תכנים העוסקים בתולדות יהדות תימן.
ב-26 במאי 2025 נפטר יצהרי בגיל 95, והובא למנוחות בבית העלמין בראש העין .
מרדכי כוגן הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים, העוסק בקשרים הפוליטיים והתרבותיים בין ישראל הקדום וממלכות אחרות במזרח הקרוב הקדום.
כוגן נולד ב־24 בדצמבר 1939 בפילדלפיה, ליעקב ויוכבד כוגן.
למד במקביל תואר ראשון בספרות עברית בגרץ קולג' (סיים ב־1960) ובלימודי שפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה (סיים בהצטיינות ב־1961).
עוד מהתיכון היה חבר בתנועת הבונים, ובין 1962–1966 עמד בראש אחד ממחנות התנועה.
ב־1961–1962 למד במכון חיים גרינברג בירושלים באוניברסיטה העברית.
ב־1962–1969 למד לדוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה תחת אפרים אביגדור ספייזר, שמואל נח קרמר ומשה גרינברג, וב־1968–1969 חזר ללמוד בירושלים, בין השאר על התרבות הנאו־אשורית תחת חיים תדמור.
ב־1972 עלה לישראל, התיישב בעומר (יישוב), והחל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב כעשרים שנה.
ב־1991 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית ולימד בה עד לפרישתו לגמלאות ב־2008.
כוגן עוסק במקרא ובמסופוטמיה העתיקה, ובעיקר את המגעים ביניהם.
עיקר מחקריו נוגעים לפרשנות המקרא, היסטוריה והיסטוריוגרפיה של ישראל ומסופוטמיה הקדומות, פרסום ופרשנות למקורות היסטוריוגרפיים באכדית, חקר שיטות החיבור של כתובות מלכותיות אשוריות וחקר יישומן של שיטות אלה בכתיבת המקרא.
בין פרסומיו הבולטים ניתן למנות את הספרים:
(1974) – ספר שנכתב על בסיס עבודת הדוקטורט של כוגן.
הספר הפריך את העמדה שהייתה מקובלת בקרב חוקרים בזמנו, ולפיה הפוליתאיזם המיוחד במקרא למלכים אחז ולמשנה מקורו בכפייה דתית מצד האימפריה האשורית.
I Kings (2001) ו־II Kings (1988), מסדרת Anchor Bible, בשיתוף עם חיים תדמור – פרשנות לספר מלכים.
פרשנות לספרי מלכים, עובדיה, יואל ונחום, בסדרת מקרא לישראל.
אסופת כתובות עבריות מאשור ובבל: מאות ט'–ו' לפסה"נ (2003; פורסמם מחדש ב־2023 תחת השם הנחל השוטף: תעודות מאשור ובבל בזיקה לתולדות ישראל בימי בית ראשון) בסדרת "ספריית האנציקלופדיה המקראית" – אסופות טקסטים מסופוטמיים הנוגעים לתולדות ישראל בימי בית ראשון.
בנוסף לפרסום מחקרים באקדמיה, כוגן משתתף במאמצים להפיץ את המחקר ותגליותיו בציבור הרחב.
בין השאר, היה חבר בוועדות מקצועיות של משרד החינוך וחיבר את ספר הלימוד "לא לבדד ישכון: ישראל ושכניו בימי הבית הראשון", והמשיך להרצות בסדנאות והשתלמויות למורים גם לאחר פרישתנו מהוראה באקדמיה.
מרדכי מילגרום (נולד ב-1946) הוא אסטרופיזיקאי, פרופסור לפיזיקה תאורטית במכון ויצמן למדע ברחובות.
הוא הגה את דינמיקה ניוטונית מתוקנת (בקיצור: דינ"ם; או באנגלית: MOND), החלופה המצליחה והעמידה ביותר להשערת החומר האפל.
תחומי עיסוקיו המדעיים האחרים משתייכים לקוסמולוגיה ולאסטרופיזיקה באנרגיות גבוהות.
הוא קיבל את התואר הראשון מהאוניברסיטה העברית בשנת 1966. בהמשך למד במכון ויצמן למדע והשלים דוקטורט בשנת 1972.
בשנת 1981, בעת ששהה בשנת שבתון במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, הגה את הרעיון של דינמיקה ניוטונית מתוקנת שמהווה פתרון חלופי לבעיה שאותה נועד לפתור רעיון החומר האפל.
בריאיון הסביר את גישתו: "העיקרון שהנחה את התאוריה פשוט.
אם הצורך בחומר אפל מתעורר מפני שאין מספיק כבידה, אפשר למצוא תאוריה אחרת שנותנת יותר כבידה עם אותה כמות של חומר רגיל".
מרדכי מנו (1922 – 1969) היה מחלוצי הספנות העברית, בן למשפחת ספנים מסלוניקי.
מנו נולד ב-1923 בסלוניקי שביוון, ועלה לארץ ישראל בשנת 1932 בטרם מלאו לו עשר שנים, עם גל העלייה מסלוניקי שאורגן על ידי אבא חושי מהסוכנות היהודית, לחזק את העבודה העברית בנמל חיפה.
את הידע בעולם הספנות ירש מאביו, שמואל מנו (1880–1962), אשר עסק בתחום הספנות בסלוניקי לפני עלייתם לארץ ישראל.
האב ואחיו הבכור מוריס עבדו בנמל חיפה עד הפרישה לגמלאות כמו חלק גדול ממשפחת מנו.
תחילת דרכו המקצועית של מנו הייתה בעבודה כשליח ופקיד נמל בסוכנות האוניות "ניסים משולם" ומאוחר יותר בחברת הספנות "עתיד" (שהוקמה בשנת 1934 מיסודה של משפחת בורכרד) שם למד את רזי המקצוע.
מרדכי מנו דיבר ברהיטות 7 שפות (כולל טורקית וערבית), דבר אשר סייע לו ביצירת קשרי עבודה.
בשנת 1943 הקים סוכנות אוניות עצמאית בשם "מרדכי מנו סוכני אוניות".
הסוכנות טיפלה באוניות הסחר החופשי שפקדו את נמל חיפה ובשלב מאוחר יותר אף רכש את האוניה הראשונה, אוניית עץ קטנה שעיקר עיסוקה היה בייבוא מוצרי מזון מטורקיה בשיתוף פעולה עם סוכנות האוניות "ישראל גוטסמן ובנו", שעסקו אף הם בסחר מוצרי מזון בימי הצנע של תחילת שנות ה-50.
בשנת 1956 הוקמה חברת הספנות "נתיבי הים התיכון בע"מ" כאשר מרדכי מנו מנהל ושותף בכיר בה.
החברה רכשה מספר אוניות בנוסף לאוניה "כרמלה" והאוניה "מלכה" (ע"ש שתי בנותיו), האוניה "אייל", האוניה "ליאורה" וכלים נוספים.
החברה הפכה במהרה ל"ליינר" מוביל בתנועת המטענים לישראל בים התיכון במיוחד מהים האדריאטי.
בשנת 1956, בעת מבצע קדש, ארגן מרדכי מנו, ביוזמת ממשלת ישראל, מעבר ניסיוני של מטענים ישראליים - העברת מלט מנמל חיפה לנמל אילת דרך תעלת סואץ באמצעות האוניה "פאנגיאה", אך המצרים מנעו את מעבר האונייה, ועיכבו אותה במשך כארבעה חודשים.
בשנת 1965 פוצלה השותפות של "נתיבי הים התיכון בע"מ" ומרדכי מנו הקים את חברתו המשפחתית החדשה בשם "מנו נתיבי ים".
לחברה זו הועברו חלק מאוניות "נתיבי הים התיכון" ובנוסף הופעלו מספר אוניות חכורות.
החברה עסקה בניהול אוניות, בעלות וסוכנות בנמלי חיפה ואשדוד.
מנו נפטר בתחילת שנת 1969, השאיר אחריו אישה, שתי בנות, שני בנים, ונכד.
בנו הבכור שמואל מנו ייסד את חברת סי-גל ספנות, משה מנו ייסד את חברת מנו ספנות.
ב-2020, ביוזמת בנו משה מנו, נקראה על שמו "כיכר מנו" בחיפה.
נכדו, דן מנו, הוא עורך דין ואיש עסקים ישראלי, שהתפרסם כשהשתתף בתוכנית "הישרדות".
מרדכי מנואל נח (בעברית גם מרדכי עמנואל נח, באנגלית: Mordecai Manuel Noah; 14 ביולי 1785, פילדלפיה – 22 במאי 1851, ניו יורק) היה עיתונאי, דיפלומט, מחזאי, עורך דין, שופט ושריף יהודי אמריקאי.
פעל למען הקמת עיר מקלט ליהודים – "אררט" באי גרנד איילנד שעל נהר הניאגרה, ניו יורק.
נח נולד בפילדלפיה ב-14 ביולי 1785, להורים יהודים, אביו שהיה ממוצא גרמני, היגר לארצות הברית ולחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, אימו שהייתה ממוצא פורטוגזי, הייתה מצאצאי ד"ר שמואל נוניז, יהודי אנוס שנמלט מאימי האינקוויזיציה, מפורטוגל, למה שהייתה אז עדיין מושבה ספרדית של יבשת אמריקה, וחזר שם ליהדותו.
תחילה התיישב בג'ורג'יה, לאחר מכן נדד לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, שם הקים את משפחתו והיה לחבר בקהילה היהודית המקומית.
אביה של אימו, רוברט פיליפס, היה מעוזריו של וושינגטון במלחמת העצמאות.
לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר בפילדלפיה שם נולדה בתם, יהודית, לאחר מכן נולד בנם, נח.
זמן קצר לאחר היוולדו אמו נפטרה, האב שבור הלב התקשה לגדלם לבדו והם נמסרו לידי הורי האם.
לאחר שנואש מלמצוא עבודה, החליט האב לחזור חזרה לגרמניה.
כשגדל נח, שחינוכו העברי היה דל, ייעד אותו סבו למקצוע הצורפות אולם יכולותיו במקצוע לא הרשימו.
בגיל 22, לאחר מות סבו, הוא עזב את הבית והחל ללמוד עריכת דין בצ'ארלסטון, תוך כדי פיתוח קריירות מקבילות כעיתונאי וכפוליטיקאי.
הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אחת משתי המפלגות הגדולות באותה תקופה.
הוא היה פטריוט מסור וב-1812, בהיותו בן 26, כתב מאמרי מערכת חריפים שקראו למלחמה עם בריטניה.
באותו זמן גם הגיש בקשה למזכיר המדינה להתמנות כקונסול של ארצות הברית.
הוא ציין בהבלטה את מוצאו היהודי, וטען שהדבר ירשים את הבוחרים היהודים ואת אומות העולם: "להוכיח למעצמות הזרות כי ממשלתנו, במינויה המקצועיים, אינה נשלטת על ידי הבחנות דתיות".
הוא מונה כקונסול בריגה (אז חלק מרוסיה) אולם סירב, לאחר ביקור קצר בו נתקל באנטישמיות מצד הממשל המקומי.
הוא לימד הוראה בצ'ארלסטון והמשיך בלימודי המשפטים.
בשנת 1813 מונה כקונסול בתוניס, שם קיבל משימה לפעול לשחרורם של אזרחים אמריקנים שנשבו על ידי שליט אלג'יריה.
האזרחים שוחררו, אולם נח הואשם כי בזבז כסף רב.
הוא ראה במעשהו ביטוי לחשיבות במסורת היהודית לעקרון פדיון שבויים.
בסופו של דבר ישב בתוניס שישה חודשים בלבד מתוך שלוש שנותיו כקונסול.
נח האמין כי שחרורו המוקדם מהתפקיד על ידי מזכיר המדינה דאז ג'יימס מונרו נבע מדעות קדומות.
הוא ציטט את מונרו שכתב כי "בעת מינוייך כקונסול בתוניס לא היה ידוע כי דתך תהווה מכשול במילוי תפקידך הקונסולרי".
נח שב לניו יורק וכתב מסמך בן 128 עמודים המתאר את תקופת שהותו בתוניס, במסמך הוא מוחה על פיטוריו שהוא ראה כפגיעה קשה בזכויות האזרח ובאופיה הדמוקרטי של ארצות הברית.
הנשיא ג'יימס מדיסון השיב לו כי הצעד שנעשה אינו קשור לדתו.
נח חזר לניו יורק, שם כתב בעיתון שניהל דודו, ה"נשיונל אדבוקט".
לאחר מכן ערך והקים שורה של עיתונים: "ניו יורק נשיונל אדבוקט", "נשיונל אדוורטיזר", "הקוורייר", "ניו יורק אנקווירר", "האיוונינג סטאר" ו"הסנדיי טיימס".
הוא נבחר לתפקיד השריף של ניו יורק ותפקיד "surveyor of the city's port" ושימש גם כשופט.
בשנים 1827–1828 שימש כיושב ראש של האגודה הפוליטית טמאני הול, שתמכה במפלגה הדמוקרטית והייתה בעל השפעה רבה בעיר ניו יורק.
מרדכי מנואל נח מת משבץ בשנת 1851. לווייתו בעיר ניו יורק הייתה רבת משתתפים ועיתונים רבים הקדישו למותו את העמוד הראשי.
הוא נקבר בבית הקברות "שארית ישראל" של הקהילה הפורטוגזית בניו יורק הנמצא במנהטן.
במושבה הגרמנית בירושלים ובשכונת רמת אביב בתל אביב נקראו רחובות על שמו.
הקמת בית יהודי בארצות-הברית של אמריקה
נח שאף להביא לתחייתו של העם היהודי ובשנת 1819 הוציא כרוז ליהודי העולם לבוא ולהקים בית יהודי ליהודים בארצות הברית מכיוון שארץ ישראל נשלטת על ידי המוסלמים.
ב-1820 החל במשא ומתן לקניית האי גרנד איילנד דרומית למפלי ניאגרה, בסמוך לבאפלו שבארצות-הברית וקרוב לגבול עם קנדה.
המטרה הייתה להקים מדינה ליהודים שתתווסף למדינות הקיימות בארצות-הברית.
האי גרנד איילנד ששטחו 86 קילומטרים רבועים נקנה בשנת 1815 על ידי מדינת ניו יורק מידי האינדיאנים, ונח רכש שליש ממנו, וקיבל אופציה לרכישת שני השלישים האחרים.
בשנת 1825 נערך טקס מפואר בן מאות מוזמנים, רובם נוצרים ומקצתם יהודים, בכנסיית סן פול בבאפלו.
הוא נשא נאום בו הכריז על הקמת בית לעם היהודי, והציג את אבן הפינה ליישוב החדש עליה נכתב בעברית: "שמע ישראל יי אלוהינו יי אחד" ובאנגלית:
האירוע הגרנדיוזי השיג את מטרתו וזכה לתשומת לב רבה מצד עיתונים באמריקה ואירופה, אולם היהודים לא נענו לקריאתו ולעגו לו כמשיח מטעם עצמו או כמי שמחפש הזדמנויות להרוויח על גבם של היהודים, אף רבנים דוגמת רבי רפאל מילדולה יצאו נגדו ולא הסכימו ליוזמתו.
רק בסוף המאה ה-19 החל גל הגירה המוני של מיליוני יהודים שהיגרו ממזרח-אירופה לארצות-הברית, אך הם בחרו ביעדים שונים, ולא בהתיישבות קולקטיבית לאומית על פי חזונו של נח.
בגרנד איילנד אין קהילה יהודית או בית כנסת, אך אבן הפינה שהקים נח שמורה בתצוגה הקבועה במוזיאון ההיסטורי של באפלו.
שנים לאחר מכן הגיע נח למסקנה שתחיית היהודים אפשרית רק בארץ ישראל וקרא למעצמות המערב, תחילה צרפת ואנגליה ולאחר מכן אמריקה, לסייע ליהודים.
בשנת 1837, עשרות שנים לפני הרצל, כתב:
ישראל זנגוויל תיאר את קורותיה של מדינת אררט בסיפור קצר בשם "תיבת נח" שפרסם בשנת 1899.
הסופר שמשון ארדברג (ערדבערג) פרסם בשנת 1951 רומן על חייו: "מרדכי עמנואל נח: טרוימער פון גאולה אין אמעריקע" ("מרדכי עמנואל נח: חלומות על גאולה באמריקה").
הסופר יוחנן טברסקי פרסם בשנת תשי"ד את "איפה ארץ אררט?: רומן מחיי מרדכי עמנואל נוח".
הסופרת נאוה סמל כתבה את ספרה "אישראל" 2005 בהשראת סיפור רעיון הקמת מדינה ליהודים באי גרנד איילנד.
היא תהיה חיילת (1819) She Would Be a Soldier, מחזה שהועלה על הבמות במשך שנים רבות, ועוסק באישה הבוחרת להתחזות לגבר ולהתגייס לצבא על מנת לא להינשא ולהיות קרובה לאהובה
המצור על טריפולי (1821) The Siege of Tripoli, מחזה
מרדכי לפיד (חרקוב, אוקראינה, ג' באלול תרצ"ז, אוגוסט 1937 – חברון, כ"ב בכסלו תשנ"ד, 6 בדצמבר 1993) היה אסיר ציון בברית המועצות, ממקימי היישובים אלון מורה, אלקנה וקדומים.
נרצח עם בנו שלום בפיגוע ירי ליד קריית ארבע בשנת 1993.
נולד בחרקוב שבאוקראינה, בשנת תרצ"ז (1937).
בתום מלחמת העולם השנייה עבר עם משפחתו לעיר ריגה שבלטביה.
בשנת 1961 הגישה משפחתו בקשה לעלות לישראל אך בקשתם נדחתה.
נשפט לשנתיים מאסר בגולאג ברוסיה בשנת 1966 בעקבות פעילותו הציונית.
שוחרר ב-1967 בעקבות שחרור מוקדם לרגל 50 שנים מאז המהפכה הקומוניסטית.
בשנת 1968, לאחר שחרורו הגיע למוסקבה לרב יהודה לייב לוין, רבה הראשי של רוסיה, ללמוד תורה.
אמונתו היהודית התעוררה לפי עדותו עוד בילדותו, בגיל 6 הוא הגיע לתובנה שאלוהים משגיח על כל יצוריו בעולם:
אחרי מספר ניסיונות בריחה, גורש בשנת 1968 מברית המועצות, עלה לארץ והיה בין הראשונים שעלו מברית המועצות בעלייה החדשה.
תחילה התגורר ברעננה, ואחר כך עבר עם משפחתו לשומרון.
יחד עם רעייתו מרים היו מראשוני המתיישבים בשומרון, וממקימי היישובים: אלון מורה, אלקנה וקדומים.
היה בעל תואר מהנדס ועבד בתעשייה הצבאית.
בנוסף לעבודתו היה מרדכי פעיל בקליטת עלייה.
ביום שני כ"ב בכסלו תשנ"ד (6 בדצמבר 1993), לפנות ערב, עברו מחבלים ברכב בצומת גבעת חרסינה בחברון וירו צרורות אל רכב טרנספורטר ישראלי, שעבר במקום בדרכו מקריית ארבע לירושלים.
ברכב היו בני משפחת לפיד.
הנהג, אבי המשפחה מרדכי לפיד ובנו שלום נהרגו.
הצומת נקרא אחר כך על שמם "צומת לפיד".
הובא למנוחות בבית העלמין בחברון, בהלוויה משותפת לו ולבנו שיצאה מישיבת פוניבז' בבני ברק.
בגיל 14 לשם מימוש חלומו לעלות לארץ ישראל הוא שחה בים השחור מחוף העיר חרסון לקראת אונייה טורקית שבאמצעותה התכוון לעזוב את ברית המועצות לטורקיה ומשם למדינת ישראל.
אך צוות האונייה הטורקית לא הסכים להעלותו.
בשחייה חזרה, ספינה של משמר החופים הסובייטי אספה אותו.
הוא נעצר ושוחרר לאחר יממה משום גילו הצעיר.
בשנת 1961 התנהל משפט אייכמן שעורר הדים ברחבי העולם והשפיע מאוד על יהודי ברית המועצות.
לכן בשנה זו הגישה משפחתו בקשה לעלות לארץ ישראל.
בעקבות השתתפותם בקבלת פנים בריגה של זמרת ישראלית בשנת 1966, נעצרו מרדכי ושני פעילים ציונים באשמת השתתפות בהפגנה לא חוקית.
מרדכי נשפט לשנתיים מאסר במחנות ריכוז ברוסיה.
והיה לאסיר ציון בברית המועצות.
בשנת 1968 מרדכי גורש מברית המועצות ועלה בגפו לארץ ישראל.
הקים תנועה לזהות יהודית ציונית בריגה בירת לטביה יחד עם בן ציון רחלין (שנפטר אחר כך בגיל צעיר) וצעירים נוספים.
התנועה משכה אחריה מאות יהודים שחלקם אומנם לא הזדהו דווקא עם הציונות אלא עם הזהות היהודית.
הקים אנדרטה לזכר 38,000 נרצחי יהודי גטו ריגה שנרצחו בטבח יער רומבולה.
הקים קבוצת בני נוער שליוותה את נחמה ליפשיץ, זמרת יידיש, בהופעותיה בבירה ריגה וערים נוספות בלטביה וליטא שתרמו לגיבוש זהות יהודית.
כתב ספר "ההיסטוריה של יהודי רוסיה" בן 400 עמודים והפיץ אותו בין יהודי ליטא ולטביה כדי לעורר את הגאווה של הנוער בתרבותם.
החשיבות הגדולה בפעילויות הללו הייתה בזה שהיא חיזקה את הזיקה של אלפי יהודים בברית המועצות ליהדות ונאבקה בניסיון של השלטון הקומוניסטי לנתק את יהודי ברית המועצות מהמורשת היהודית.
הצעירים שהשתתפו בתנועה שלו כונו "ילדי מריק" (מרדכי ברוסית).
אחד מהם היה יוסף מנדלביץ' שאחר כך היה אסיר ציון שניסה עם חבריו לחטוף מטוס בברית המועצות כדי להגיע לישראל ולמחות על מצב היהודים בברית המועצות.
בישראל הקים מרדכי לפיד משפחה בת 15 ילדים.
מרדכי היה פעיל בהתיישבות ביהודה ושומרון.
הוא נטל חלק בניסיון ההתיישבות בסבסטיה והיה מראשוני המתיישבים בשומרון וממקימי היישובים: אלון מורה, אלקנה וקדומים.
חייו של מרדכי לפיד הוקדשו לכתיבת הספר "ארבעה גנים" על סגולת ישראל, הספר כולל ארבעה חלקים: גן נעול, גן עדן, גן פרוץ ואינטגרל הגאולה.
הספר היה קרוב לפרסום אך התהליך נקטע עם הירצחו והספר לא יצא לאור.
כמו כן כתב מחזה בשם "גן רמוס".
הרב מרדכי מנחם מנדל קאליש (מכונה האדמו"ר האמצעי מוורקא או האדמו"ר הצעיר מוורקא.
1819 – 6 ביוני 1868; תקע"ט – ט"ז בסיון תרכ"ח) היה האדמו"ר השני של וורקא, ובנו של האדמו"ר הזקן מוורקא רבי ישראל יצחק קאליש.
נולד בעיירה ז'וריק שבפולין לרחל ולרבי ישראל יצחק קאליש מוורקא.
בגיל צעיר אביו היה מכנהו "הרמב"ם" - ראשי תיבות מנחם מנדל בן רחל.
היה נשוי לחיה רבקה, בתו של החסיד ר' צבי אריה פרידמן.
תקופה לאחר חתונתם פתחה אשתו חנות קטנה לפרנסתם.
כבר בחיי אביו הנהיג בתוך עדת חסידי אביו קבוצה קטנה שהדריך בדרכו המיוחדת בעבודת ה'.
חבורתו הייתה נקראת "לייב-גווארדיה" שפירושו "חבורת אריות", ובין בני החבורה נמנו מגדולי תלמידי אביו, בהם רבי דב בעריש מביאלה.
לאחר פטירת אביו, בכ"ב בניסן תר"ח, מיאן רבי מנדל לקבל את עול ההנהגה, במקומו הוכתר לאדמו"ר רבי שרגא פייבל מגריצא, אשר הנהיג את החסידות עד שנפטר לאחר כחצי שנה בחג הסוכות תר"ט.
רק אז, בהוראת רבי מנחם מנדל מקוצק, ניאות לשבת על כיסא אביו והחל לכהן כאדמו"ר בוורקא.
נודע בקדושתו העליונה ובדביקותו המתמדת, בשל כך היה ממעט בדיבור באופן קיצוני.
הודות לכך כונה בשם הרבי "השותק".
מעט מדברי תורתו יצאו בספר "אהל יצחק" (תרע"ד) ובספר "בית יצחק" (לייב'ל לוין, מכון הרי"ם לוין, תשל"ה).
בשמחות צאצאיו נהגו חסידיו לרקוד סביבו כשהוא חורז מילים ביידיש, אמרה מפורסמת שלו היא "לאמיר נישט זארגן, וואס וועט זיין מארגן.
לאמיר פארעכטן, וואס איז געווען נעכטן" - "אל תדאג, אל המחר.
שבת שלפני חג השבועות נקראה אצלו "שבת דרך ארץ" באמרו ש"דרך ארץ קדמה לתורה".
לאחר שבועות לקחוהו לוורשה, שם סירב לקחת חלק מהתרופות מטעמי כשרות עד שנפטר בט"ז בסיון ונטמן בבית העלמין בוורשה.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו רבי שמחה בונם קאליש, בהמשך עבר לאוטבוצק ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
רבים מחסידיו פנו לתלמידו רבי דוב בעריש מביאלה, ולאחר פטירתו לרבי יחיאל דנציגר, אבי חסידות אלכסנדר.
בתו שרה אשת רבי יעקב יהודה טננבוים, האדמו"ר מנדרזין, מחבר ספר "ישרש יעקב" שנודע בקדושתו ובפרישותו.
בתו יוטא אשת רבי נחמיה בידרמן מוורקא, נכד רבי נטע מכעלם, סירב לשמש כאדמו"ר ונסע לממשיכי בית וורקא, היה מלחין יצירות שהיו מושרות בבית וורקא ואלכסנדר.
בנו רבי שמחה בונם קאליש האדמו"ר מוורקא ואטוואצק, אשר בסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
בנו רבי שמעון קאליש האדמו"ר מסקרנביץ', אשר נכדו האדמו"ר רבי יוסף צבי קאליש כיהן כרבה של בני ברק.
מרדכי מורה (Mordecai Moreh; נולד ב-15 בנובמבר 1937) הוא צייר ישראלי המתגורר בפריז ובירושלים.
בוגר לימודי אמנות באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים.
השתלם באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, ובית הספר הגבוה לאמנויות יפות "בוזאר" בפריז.
בתחום זה, קנה לעצמו מוניטין בשליטתו בתחריט היבש (Dry-Point).
ככלל, יצירותיו הגרפיות מתאפיינות בשליטה טכנית גבוהה ורישום אקספרסיבי דייקני.
נולד בבגדאד למשפחה יהודית מסורתית אמידה.
אביו היה רואה חשבון בחברה בריטית ואמו מורה לצרפתית ולרקמה.
מרדכי הוא הקטן מבין שלושת אחיו ושתי אחיותיו.
החל לרשום מגיל 4. בגיל 14, עלה לישראל לבד.
בני משפחתו הצטרפו אליו שנה מאוחר יותר.
בין 1955 ל-1959 למד במחלקה לאמנות חופשית באקדמיה לאמנויות בצלאל.
ב-1960 זכה במלגה מטעם ממשלת איטליה ללימודי אמנות באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, שם שהה בין 1960 ל-1962. בעקבות קבלת מלגת השתלמות בחו"ל מטעם "קרן תרבות אמריקה ישראל" ב-1962, למד בבית הספר הגבוה לציור "אקול דה בוזאר" פריז.
מאז חי ויוצר, לסירוגין, בפריז וירושלים.
כבר מגיל 16, חש מרדכי מורה בצורך בחיפוש רוחני אשר הביא אותו להתעמק במיסטיקה של דתות היהדות, האסלאם, הנצרות, ההינדואיזם והבודהיזם.
הוא התנסה בקבלה, באלכימיה, ובמדיטציה טנטרית.
כמו כן רכש ידע רב ובקיאות באמנות המזרח הרחוק, לרבות הודו, טיבט, נפאל, קוריאה, סין, יפן ואמנות האסלאם.
מתערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה "ברטה אורדנג" בירושלים, בשנת 1960, ועד היום, הציג מורה בקרוב לתשעים תערוכות יחיד בארץ ובעולם.
זכה לפרסום בזכות תיאורי החיות שלו בתחריט ובציור, בין הריאליסטיות המצוירות ישר מהטבע ובין הדמיוניות בעלות מבט רגיש ועמוק.
את עיסוקו בחיות מסביר האמן בכך שבניגוד לבני אדם, הן "לא מעמידות פנים ולא מתיימרות להיות אחרות ממה שהן עצמן.
הן נמצאות מעל לשייכות ללאום, דת או גזע".
עולמו החזותי של מורה משלב בין מציאות לדמיון וציוריו רוויי חידה וסמליות.
"למרות היותו ניחן בחוש הומור חיוני, מאפיל על הסצנות השגעוניות שלו צלה של טרגדיה".
הרהור ומדיטציה, כמו גם הומור וגרוטסקה מוצאים מקום זה לצד זה ביצירתו.
יצירותיו של מורה תוארו על ידי מבקר האמנות פייר רסטני כ"משלים חזותיים...
בעלי מוסר השכל של אהבה ואמונה".
על אף שהאמן אינו מגדיר את עצמו ביחס לאסכולה מסוימת, יצירתו שויכה לסוריאליזם (ערכים מופיעים במילון ובאנציקלופדיית הסוריאליזם) כמו גם לאמנות החזיונית (Visionary Art) , ואף לאמנות השואבת מעולם הרזים של האלכימיה.
כך הוזמן האמן על ידי הנהלת הביאנלה ה-42 בוונציה להציג במחלקה "אמנות ואלכימיה".
הוא הוזמן להציג את יצירותיו במוזיאונים רבים בעולם ביניהם ניתן למנות את מוזיאון היידלברג (1972), מוזיאון גוטנברג (1973), מוזיאון ישראל (1974), מוזיאון תל אביב (1976), מוזיאון חיפה (1981), הגלריה הלאומית קונסטנץ, (1988), מוזיאון הכט (1992), המשכן לאמנות עין חרוד (1992) ומוזיאון פלנטן מורטוס (1995).
הציג בעשרות ביאנלות בינלאומיות, בין היתר בביאנלה בוונציה, איטליה, ובביאנלת סאו פאולו.
יצירותיו נמצאות באוספים (רשימה חלקית):
ארט אינסטיטיוט אוף ארט, שיקגו.
קאונטי מיוזיאום אוף ארט, לוס אנג'לס.
הספרייה הציבורית של ניו יורק.
פרס האמן הצעיר, מוזיאון תל אביב, 1965.
פרס זאידה ZAJDE, פריז, 1971.
פרס ראנק זירוקס, פריז, 1973.
פרס ז'אן שיז ((Jean Chieze לחיתוך עץ, פריז, 1980.
נושאים עבריים ותנ"כים המשלבים אותיות עבריות.
טבע-דומם ופרחים, יצירות על נייר.
סדרה בת 60 עבודות בטכניקה מעורבת על נייר בנושא השואה.
סדרה בת 50 יצירות על נייר על פי האופרה של מוצרט, דון ג'ובאני.
הרב מרדכי ליב מן (ה'תרע"ז, 1916 – ד' באדר ב' ה'תשנ"ז, 13 במרץ 1997) היה חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה וראש ישיבת בית הלל.
נולד בבריינסק (ליטא הפולנית) למשה וחיה מן.
בהיותו כבן 11 נשלח על ידי אימו ללמוד בישיבת סלונים בראשותו של הרב שבתי יגל.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת מיר שם התבלט בשקדנותו.
בשנת תרצ"ט (1939) עקב חשש גיוס לצבא הפולני עלה לארץ ישראל (באמצעות סרטיפיקט ששלח אליו הרב ראובן כץ ראש ישיבת לומז'ה בפתח תקווה).
עם עלייתו לארץ ישראל נכנס ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה אצל רבו רבי ראובן כץ, באותה תקופה התקרב לחזון איש, והוא שידכו למרים, בתו של הרב הלל ויטקינד, ראש ישיבת בית יוסף בתל אביב (נפטרה ב-1980).
לאחר נישואיו החל למסור שיעורים בישיבתו של חמיו.
בשנות ה-70 עברה הישיבה לשיכון ויז'ניץ בבני ברק ונקראה "בית הלל" על שם חמיו.
הישיבה בבני ברק משמשת ככולל אברכים.
עם הקמת מועצת גדולי התורה של דגל התורה, בשנת תשמ"ט (1989), הזמינו הרב אלעזר מנחם שך לכהן בה.
בחצי שנה האחרונה לחייו היה משותק.
בד' באדר ב' תשנ"ז נפטר לאחר מחלה קשה, ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
בשנת תשס"א (2001) נהרגו בתאונת דרכים בתו חיה מינדל, חתנו הרב שמשון פינקוס ונכדתו.
חיבר סדרת הספרים דברי מרדכי על הש"ס.
משפחת אביו נספתה כולה בשואה למעט אחיו אלחנן המתגורר כיום בחולון (כתב ספר זיכרון לעירו ומשפחתו, בשם נר לבריינסק).
גיסיו חתני חמיו הם הרב דוד פינקל, הרב שרגא גרוסברד והרב יחיאל צוקרוב.
בנו הרב דוד יצחק, היה ראש ישיבת כנסת חזקיהו
בנו הרב משה, ראש ישיבת באר יצחק
בנו הרב אליהו, מראשי ישיבת אור ישראל בפתח תקווה, וחתנו של הרב רפאל שפירא.
בנו הרב חיים, ראש ישיבת באר התלמוד באלעד ורב קהילת שדרות יחזקאל במודיעין עילית, ומרבני ועדת הרבנים לענייני חינוך של תנועת דגל התורה.
חתנו של הרב הלל זקס.
בנו הרב אברהם ישעיהו, מראשי ישיבת תפארת משה בבני ברק וחתנו של הרב חיים פרידלנדר
בנו הרב יוסף, חתנו של רבי משה קופשיץ, ממלא מקומו בישיבת בית הלל, מייסד וראש ישיבת דברי מרדכי הקרויה על שמו.
בנו הרב אליעזר יהודה, היה ר"מ בישיבת דברי מרדכי.
בנו הרב ישראל מאיר, מראשי ישיבת בית מתתיהו בבני ברק וחתנו של הרב ברוך ויסבקר
חתניו הם הרב שמשון דוד פינקוס - היה רב הקהילה החרדית באופקים; יוסף חיים שינברגר - נכדו של רבי עמרם בלוי; והרב שמואל גריינמן, בנו של הרב חיים גריינמן ומרבני חוג חזון איש.