tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם שמו של מכון ההנצחה לנספי השואה שיזם האדמו"ר מקאליב הוא "שמע ישראל", וכך גם שמה של האנציקלופדיה שיצאה מטעם המכון שבה רוכזו סיפורי האמונה ומסירות הנפש של הנספים.
אמירה בעת מוות על קידוש השם
בתלמוד הבבלי מופיע סיפור מותו של רבי עקיבא, המדגים אמירת "שמע ישראל" בעת מוות על קידוש השם:
אמירת "שמע ישראל" בשעת מוות ובמיוחד במצבים של מסירות נפש, נחשבת בתורת הסוד כתיקון גדול ביותר לנשמת האדם ומכפרת על עוונות רבים, ונהוגה גם דורות רבים לאחר רבי עקיבא.
במיוחד בתקופות מסעי הצלב, ובפוגרומים השונים.
בקינה על השואה שחיבר האדמו"ר מבאבוב הוא מציין את מסירת הנפש תוך אמירת "שמע ישראל": .
בדורנו התפרסם קצין צה"ל רועי קליין, אשר בקרב בבינת ג'בייל השתטח על רימון יד במטרה להציל את חבריו לפלוגה במהלך מלחמת לבנון השנייה וזעק "שמע ישראל" לפני שהקריב את חייו כדי להציל את חיי חבריו.
הפסוק שמע ישראל הולחן ובוצע על ידי צביקה פיק בפסטיבל הזמר החסידי בשנת 1972 וזכה במקום השלישי.
כעבור זמן קצר ביצע הזמר מרדכי בן-דוד לחן זה והכלילו באלבום הבכורה שלו שיצא בשנת 1973. ב-2022 הוציא יעקב שוואקי יחד עם נפתלי שניצלר קאבר נוסף לשיר.
הביטוי "שמע ישראל" הוא המוטיב הבולט בשירה של שרית חדד "כשהלב בוכה" (מילים: יוסי גיספן).
שמו של אלבום הסולו הראשון של הזמר מוקי הוא "שמע ישראל".
שמסדין סמי פרשרי (באלבנית: Şemseddin Sami Frashëri; בטורקית: Şemseddin Sami Bey; 1 ביוני 1850, פרשאר – 18 ביוני 1904, איסטנבול).
יחד עם אחיו נעים ועבדיל, היה אחד מראשי התנועה הלאומית האלבנית.
פרשרי סיים את הגימנסיום זוסימאה, ביואנינה שביוון, שם למד פילוסופיה מערבית וכן את השפות איטלקית, יוונית וצרפתית.
בנוסף על כך למד עם מורה פרטי טורקית, ערבית ופרסית.
בשנת 1872 היגר לאיסטנבול ושם לעצמו מטרה להעלות את קרנן של השפה והתרבות האלבניות.
יחד עם אחיו אבדיל פרשרי ועם חסן תחסיני ופאשקו ואסה, הקים בשנת 1879 את האיחוד המרכזי להגנה על זכויות העם האלבני.
אחת ממטרות הארגון הייתה פיתוח אלף בית אלבני.
בנוסף על כך עמד בראש האגודה למען פרסום כתבים אלבניים, שמטרתה הייתה פרסום כתבים של סופרים ומלומדים אלבניים.
הוא לקט את כתבי היד יחד עם אחיו אבדיל פרשרי.
פרשרי מת באיסטנבול בשנת 1904.
פרשרי היה בעל זהות כפולה, אלבנית עת'מאנית.
הוא תרם רבות לרפורמות בשפה הטורקית.
מאידך היה מאבות הלאומיות האלבנית.
בשנים 1889–1898 הוציא לאור אנציקלופדיה בת שישה כרכים בשם המילון הכללי (Kamûs-ül Â'lâm), זו הייתה האנציקלופדיה הראשונה שיצאה בשפה העות'מאנית.
האנציקלופדיה נבנתה על פי מודל צרפתי וייתכן שחלק ניכר ממנה תורגם מצרפתית.
עם זאת הוקדש בה חלק נרחב לערכים הקשורים לזהות העות'מאנית והאלבנית.
באנציקלופדיה נדונו גבולות אלבניה, הכוללים גם את קוסובו וחלקים מיוון ומקדוניה של היום.
הוא מייחס את האלבנים לעמים עתיקים כמו האלירים, התראקים, האפירים והמקדונים.
לפיכך הם תושביו המקוריים של הבלקן.
לטענת פרשרי קבלו האלבנים את השלטון העות'מאני ואת דת האסלאם בידיים פתוחות, במטרה ליטול חלק בבניית האימפריה.
עם זאת הוא אינו מסתיר גם את מלחמתו של המנהיג האלבני, סקנדרבג בעות'מאנים.
פרשרי הוציא בסביבות 50 ספרים בשפות העות'מאנית והאלבנית.
בין השאר הוציא מספר מילונים עות'מאניים ועות'מאנים-צרפתיים וכן מילון עת'מאני-ערבי.
בנוסף על כך פרסם פרסומים מדעיים ופוליטיים וכן רומאנים ומחזות בשפות האלבנית והעות'מאנית.
שמן תעשיות בע"מ (כיום נקראת שמן נדל"ן מניב בע"מ) היא חברה שייצרה בעבר שמנים צמחיים למאכל וכוספא לבעלי חיים, וכיום עוסקת בנכסי נדל"ן מניבים להשקעה.
הרעיון לחידוש והקמה של תעשייה בארץ ישראל הועלה לראשונה בתחילת המאה הקודמת, על ידי קבוצה של חובבי ציון ממינסק שברוסיה (כיום בלארוס).
בשנת 1903 הגיע לארץ נחום וילבוש (וילבושביץ), מהנדס וחבר בחובבי ציון מן העיר מינסק אשר ביקש לבדוק את האפשרויות לפיתוחה התעשייתי של הארץ: חיפוש מקורות אנרגיה, בדיקת דרכים לשכלול ופיתוח התעשיות המסורתיות - בעיקר של שמן וסבון.
וילבוש הציע להקים חברה שתעסוק ביצירה משנית של שמן זית מגפת (פסולת זיתים) לאחר שהוצא ממנה השמן.
באותה עת תהליך זה בוצע בארץ במכבשי עץ, ואילו וילבוש הציע לעשות זאת באמצעים כימיים על ידי בנזין.
כדי להקים את בית החרושת, נמצא מקום בשטח צפוף של מטעי זיתים ובתי בד מהם ניתן לקנות את הגפת, ונקנו 100 דונם מאדמות כפר חדיתא שמצפון מזרח ללוד.
וילבוש נסע לאירופה כדי ללמוד את מלאכת המיצוי הכימי ולהזמין את המכשירים הדרושים לכך.
בית החרושת חדיד שלימים נקרא "בן-שמן" (למעשה האזור נקרא בן שמן בעקבות פעילות חברת שמן במקום) הוקם בשנת 1905 במימון כספי יהודים מצריצין שנענו ליוזמתו של וילבוש.
בית החרושת החל לפעול בסוף ינואר 1906 עם קבלת הציוד כולו.
העונה הראשונה לא הייתה ברוכה במיוחד - מתוך 260 טונות גפת הופקו כ-10% שמן ובסוף העונה ירד שיעור השמן לכ-5-6% בלבד.
בית החרושת שימש את איכרי פתח-תקוה ורחובות.
בשנת 1909 הקים וילבוש בחיפה יחד עם קבוצת משקיעים ובהם טוביה דוניה, שמואל פבזנר ושמואל איצקוביץ' את חברת "עתיד - בית החרושת למעשה שמן ובורית" (כלומר - למיצוי שמן גפת ולסבון).
שם החברה הוצע על ידי אחד העם.
וילבוש מיזג לתוך החברה את נכסי חדיד ועל שפת הים בחיפה נבנה מבנה המפעל באבן מסותתת.
המסבנה פעלה בניהולו של נחום ארמן ומספר פועלי עתיד הגיע תוך שנתיים לכמאה.
עם תחילת הפעלתם של מכבשי ברזל בתעשייה המסורתית ירד מאוד אחוז השמנים בגפת, ולכן יצור שמן מגפת הפך לפחות ופחות כדאי.
בעקבות קשיים כלכליים נסגר המפעל ב-1910 והמפעלים הוחכרו.
נחום ארמן המשיך ביצור מצומצם של סבון עד 1922.
לצד תעשיית השמן פעל במקום גם בית החרושת ליציקת מכונות `עתיד - איצ`קוביץ` בו היה המהנדס ברוך קטינקא יד ימינו של וילבוש לייצור מטחנות קמח, מכבשי זיתים ומשאבות מונעים בחשמל.
בין העבודות הטכניות שבצע המפעל משאבה לאספקת המים לבתים בראשון לציון, כל העבודות הטכניות לפרדסי אגודת נטעים, משאבה חשמלית לבאר בכפר תבור, כאשר המנוע ממוגן בתחום הכפר והבאר מחוצה לו.
עבור האדונים טויסטר וטודרס מטבריה הרכיבו ספינת קיטור שיובאה למפעל ממצרים מפורקת לחלקיה ושינעו אותה לטבריה.
בשנת 1984 הוקם המוזיאון לתולדות תעשיית השמן במבנה בית החרושת.
המוזיאון מציג את תעשיית שמן הזית שבמהלך 5000 שנים היוותה ענף כלכלי עיקרי בארץ ישראל.
בשנת 2013 עבר המוזיאון למושב רגבה.
למרות הקשיים נחום וילבוש לא נסוג, ובשנת 1919 ייסד את חברת "שמן" בלונדון יחד עם אחיו משה, גדליהו וילבושביץ ובעל ההון אליהו פאינסון.
עקב הצורך בנמל חופשי ממכס ליצוא, תוכנן להיבנות נמל כזה ליד קיסריה, הוחכרו בתים ונכתבו תוכניות, אך השלטונות הבריטיים לא התירו זאת, למרות שתדלנותו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנת 1922 הקימו נחום וגדליהו וילבושביץ את בית החרושת "שמן" ליד בית החרושת "עתיד" והחלו להרכיב את המכונות (נכסי חברת "עתיד" מוזגו לתוך החברה החדשה).
במפעל החדש שילבו שיטות ייצור ומיכון מתקדמות - מכבשים הידראוליים ומנועי דיזל, בית זיקוק ומסבנה מודרניים.
מנועי בית החרושת נחנכו בדצמבר 1924 על ידי הנציב העליון הבריטי סר הרברט סמואל.
בשנת 1931 רכש את המפעל התעשיין חיים ליבוביץ ואיחד אותו עם המפעל שהיה בבעלותו.
בשנות ה-30 שלטה שמן בשוק השמנים בארץ ישראל והיא הסכימה למכור את תוצרתה רק לחנויות שפעלו איתה באופן בלעדי, דבר שהקשה על חדירת מתחרים, דוגמת יצהר לענף.
תוצרת המפעל גם יוצאה לכל מרחבי הקיסרות הבריטית.
בשנת 1943 עבר המפעל לבעלות ההסתדרות.
תולדות החברה לאחר קום המדינה
בשנת 1961 הפכה החברה להיות חברה ציבורית ונרשמה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
משנת 1970 ועד 1997 פעלה החברה במסגרת קונצרן "כור תעשיות", תחת חטיבת "כור מזון".
ב-1997 החברה עברה לבעלות חברת קוראלון בע"מ.
החברתה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ונמצאת בשליטת חיים פינק (יו"ר דירקטוריון החברה), צביקה בן צבי, וקרן JTLV.
עד ל-2021, פעילותה המסחרית של החברה התרכזה ב-2 תחומים - ייצור ושיווק שמני מאכל מהצומח וייצור חומרי גלם ומזון לבעלי חיים.
חטיבת המזון של החברה עסקה בפיתוח, שיווק, יבוא ומכירת שמני המאכל לשוק הקמעונאי והמוסדי, וחטיבת האגרו-מזון עסקה ברכש, פיתוח, ייצור ומכירה של מוצרים תעשייתיים וחומרי גלם ללקוחות בתעשיית המזון ובמשק החי.
חטיבת האגרו-מזון עיבדה את חומרי הגלם לשמנים וכוספאות ומכרה אותם ללקוחות עסקיים וכן לחטיבת המזון, שמכרה את שמני המאכל בשוק הקמעונאי והמוסדי.
שמני המאכל שיוצרו על ידי החברה היו שמן זית, קנולה, חמניות וסויה - אשר נמכרו תחת מותגי "עץ הזית", "מילומור" ו"מגד".
בתחום הזנת בעלי חיים החברה מכרה כוספאות (פתיתי שאריות מוצקות של גרעינים ששמן מוצה מהם) וגרעינים.
חטיבת האגרו-מזון מכרה גם שמנים בצובר, גולמיים ומזוככים, לשימוש כחומרי גלם בשוק המזון התעשייתי.
ב-5 בינואר 2021 החליט דירקטוריון החברה להפסיק את פעילות הייצור במפעל שמן בחיפה, ולעבור לייבוא של שמני המאכל מחו"ל.
ההחלטה נעשתה על רקע התוצאות הכספיות של מגזר האגרו-מזון, ונוכח קיומם של חלופות זולות יותר למוצרי החברה מספקים מחו"ל.
בעקבות החלטה זו, ב-28 בפברואר הופסקה פעילות הייצור במפעל.
באותו היום מכרה החברה את פעילותה הקמעונאית לחברת סוגת תעשיות תמורת כ-163.5 מיליון ש"ח.
עם אישור העסקה על ידי רשות התחרות ביוני 2021, עברו מותגי "שמן" לבעלות סוגת, וכיום סוגת מוכרת שמנים מתוצרת חוץ תחת מותגי "עץ הזית" ו"מילומור".
שמנת עשירה היא שמנת מהמטבח הבריטי המוגדרת לפי חוק כמכילה לפחות 55% שומן.
כדי להכינה מחממים חלב פרה בלתי מפוסטר ומשאירים אותו מספר שעות בתבניות רדודות.
במהלך זמן זה, השמנת עולה אל פני השטח ויוצרת קרישים.
קרישים כאלו לא היו נוצרים בחלב מפוסטר.
שמנת עשירה היא מאכל אופייני לדרום-מערב אנגליה, אך אין הסכמה האם מקורה בדבון או בקורנוול.
קיימים טיעונים לכאן ולכאן, אך אין להם עדויות מתועדות.
היצרנית העיקרית של שמנת עשירה בממלכה המאוחדת היא Rodda's מקורנוול, אך בנוסף קיימים יצרנים מקומיים רבים בדרום-מערב אנגליה, במחלבות וחוות המייצרות עבור בתי עסק מקומיים.
שמנת עשירה היא חלק מארוחת Cream tea, בה היא מוגשת על גבי סקונס עם ריבת תות שדה או פטל.
בדבון השמנת משמשת באופן מסורתי כתחליף לחמאה, והריבה נמרחת מעליה.
בקורנוול השמנת מונחת מעל הריבה.
באיחוד האירופי, שמנת עשירה מקורנוול (Cornish clotted cream) היא כינוי מקור אזורי (PDO) לשמנת עשירה המיוצרת על פי מתכון מסורתי בקורנוול.
מוצר דומה המכיל 48% שומן נקרא שמנת דבון (Devon Cream) או שמנת דבונשייר (Devonshire cream).
שמן קיקיון (Castor oil), נקרא גם: "שמן קיק" הוא שמן צמחי המופק מהצמח קיקיון מצוי, הקיקיון נמנה עם ממשפחת החלבלוביים.
צבע השמן המופק ממנו חיוור – מצהוב בהיר עד שקוף והוא בעל טעם חלש, וחסר ריח.
נקודת הרתיחה שלו היא 313 מעלות צלזיוס, נקודת העשן שלו - 200 מעלות וצפיפותו 961 קילוגרם למטר מעוקב.
מבחינה כימית, חומר זה מורכב מטריגליצרידים, המכילים בקירוב 90 אחוז חומצה ריצינולאית, ובאופן משני מכיל גם חומצה אולאית ולינולאית.
החומצה הריצינולאית שהיא המרכיב העיקרי של שמן קיקיון, היא חומצת שומן חד בלתי-רוויה המכילה 18 פחמנים ומכילה קבוצה הידרוקסילית בפחמן ה-12. קבוצת ההידרוקסיל גורמת לשמן קיקיון להיות קוטבי מבחינה חשמלית, תכונה שמעניקה לו חשיבות עבור האדם, בהשוואה לשמנים אחרים, ולכן גם מחירו גבוה יותר.
לדוגמה, ביולי 2007 המחיר לקילוגרם של שמן קיקיון תוצרת הודו היה 0.90 דולר אמריקני, בעוד שמנים צמחיים אחרים כדוגמת שמן סויה, קנולה ושמן חמניות נמכרו תמורת 0.30 דולר.
שמן קיקיון ונגזרותיו משמשים בהפקת סבון, שמני סיכה, שמן בלמים, צבעי שמן, שעוות, ציפוי, הפקת דיו, פלסטיק עמיד בקור, ניילון, ובשמים.
בנוסף לשמן קיקיון, זרעי הקיקיון מכילים חלבון רעיל בשם ריצין וקטיף הזרעים טומן בצידו סיכון.
גורמים אלרגניים נמצאים על פני הצמח ויכולים לגרום לפגיעה עצבית בלתי-הפיכה, דבר שמביא את פעולת הקטיף לכזו שעלולה לפגוע בחיי אדם.
הודו, ברזיל וסין הם מרכזי הגידול העיקריים של צמח הקיקיון והעובדים בענף זה סובלים מרעילות הצמח.
סוגיה בריאותית זו, יחד עם הסכנה שבשימוש התוצר עצמו, מביאים לניסיונות של שימוש בשמנים אחרים כתחליף לשמן קיקיון.
במקביל, נעשים מחקרים המנסים בטכניקות של הנדסה גנטית למנוע או להפחית את יצירת הריצין בצמח.
הרכב ממוצע של שמן זרעי קיקיון שם החומצה טווח ממוצע, באחוזים חומצה ריצינולאית 85 עד 95% חומצה אולאית 6 עד 2% חומצה לינולאית 5 עד 1% חומצה לינולנית 1 עד 0.5% חומצה סטארית 1 עד 0.5% חומצה פלמיטית 1 עד 0.5% חומצה דיהידרוקסיסטארית 0.5 עד 0.3% אחרים 0.5 עד 0.2%
בתעשיית המזון, משמש שמן קיקיון כתוסף מזון, תיבול, ממתקים כדוגמת שוקולד, ובאריזת מוצרים.
כמו כן משמש השמן כמעכב התפתחות עובש.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי ('FDA') מגדיר שמן קיקיון כחומר מוכר, בטוח לשימוש ובעל השפעה יעילה, והוא יכול להימכר כתרופה ללא מרשם רופא.
בארץ, השמן הפך לתרופה הנמכרת רק במרשם רופא ב־1/5/2015. השימוש העיקרי בו הוא כחומר משלשל והוא משפיע בעיקר על המעי הדק.
אף על פי יעילות החומר במניעת עצירות, השימוש בו אינו מומלץ.
במריחה על פני הגוף, שמן קיקיון חודר לעור, הודות למסה המולקולרית הנמוכה שלו, והוא יכול לחדור את השכבה החיצונית והנוקשה של העור (Stratum corneum).
הודות לכך ולתכונות נוספות של השמן, הוא משמש גם למוצרי טיפוח עור נוספים כדוגמת שמפו, שפתון ועוד.
המרכיב העיקרי של שמן קיקיון, חומצה ריצינולאית משמש גם כחומר אנטי-דלקתי.
נגזרת נוספת המופקת מן השמן, חומצה אנדצילנית, משמשת גם כתרופה ללא מרשם רופא המטפלת בבעיות עור.
מעט תרופות ניתנות בימינו במצבן הכימי הטהור, והרכיבים הפעילים לרוב משולבים בחומרים שאינם פעילים ובתוספים.
לתרופות מודרניות רבות מוסיפים את שמן הקיקיון ונגזרותיו ביניהן:
פקליטקסל, חומר המעכב חלוקה מיטוטית, המשמש בכימותרפיה כנגד מחלת הסרטן
סנדימון, חומר הניתן יחד עם זריקה כדי להפחית את פעילות מערכת החיסון של המטופל
נלפינויר, חומר המעכב את פעילות הנגיף HIV ולכן משמש במאבק במחלת האיידס
אסי-ג'ל, חומר שמופק משילוב של חומצה ריצינולאית, חומצה אצטית ואוקסיקוינולין, המשמש לשמירה על החומציות של הנרתיק
השימוש בשמן קיקיון בכבישה קרה כתרופה עממית הקדים את השימוש הממוסד בו, ברפואה המודרנית.
בכבישה קרה, שמן קיקיון זך הוא חסר טעם וריח והוא שימש לטיפול בבעיות עור כדוגמת כוויות, כווית שמש, חתכים בעור, ושריטות.
כמו כן שימש השמן לטיפול ב'שעורה' בעין, על ידי מגע של כמות קטנה של החומר על העין והעפעף.
זאת, אף על פי שהשמן נמכר לרוב בצמוד עם אזהרה למגע עם העין.
השמן משמש גם למריחה כנגד מכאובים כדוגמת כאבי בטן, כאבי ראש, כאב שרירים, דלקות, פריחה בעור, פצעים, אקנה, וסינוסיטיס.
שמן קיקיון נארז על ידי טבילה של בד פלנל בשמן, ולאחר מכן הנחת הבד על האזור הדואב, ועל הבד - בקבוק מים חם.
אופן השימוש הזה בשמן מוזכר בכתביהם של מרפאים רבים מאמצע המאה ה-19.
מוזכרים שימושים של השמן בזירוז לידה אצל נשים הרות, אף על פי שהיישום אינו תמיד יעיל ורצוי.
בליעה של החומר יכולה לגרום להתכווצות של המעי, ובכך גורמת לשלשול.
לפיכך, המעי גורם ללחץ על הרחם.
במנת יתר, בשלב שצוואר הרחם כבר מורחב, ההתכווצות יכולה להביא לצירי לידה.
הצורה יוצאת-הדופן והכואבת הזו של צירי לידה המושרים על ידי שמן קיקיון, יכול להביא ללחץ רב על האישה ההרה ועל העובר.
כמו כן, השימוש בשמן מביא להתייבשות בשל השלשול החריף וההקאה שנגרמת בשל השפעת השמן על מערכת העיכול.
לכן, הכמות המומלצת לשימוש היא לא יותר מ-4 כפיות של נוזל.
בכל מקרה, שימוש בטיפול זה אינו מומלץ ללא השגחת איש מקצוע.
בדרום מצרים קיימת אמונה לפיה צריכת שמן קיקיון מביאה למניעת הריון למשך כשנה, ואמונה נוספת לפיה השמן מעודד צמיחת ריסים, אמונות אלו אינן נתמכות על ידי מחקרים מדעיים.
שמנים צמחיים, הודות ליכולת ההתכלות המהירה שלהם, מהווים חלופות טובות לחומרי סיכוך שמקורם בנפט.
לעומת זאת, שמנים צמחיים נוטים לעבור חימצון בשכיחות גבוהה יותר, ולכן הם לא מתאימים לכל שימוש.
שמן קיקיון שומר על צמיגותו גם בטמפרטורות נמוכות, ושומר על יכולת הסיכוך שלו גם בטמפרטורות גבוהות, זאת בהשוואה לשמנים צמחיים אחרים, ולכן שמן זה שימושי עבור מטוסי סילון, מנועי דיזל, ומכוניות מרוץ.
שמן קיקיון נוטה למרקם צמיגי מדי, דמוי-גומי, לאחר שימוש קצר יחסית, ולכן השימוש בו מוגבל למנועים שמורכבים מחדש אחת לזמן קצר – והופך את השמן למתאים למנועים שמתוחזקים בצורה טובה, כדוגמת מנועי מכוניות מרוץ.
שמן קיקיון מועדף גם לשימוש במשאבות אוויר לאופניים, היות שהוא בעל מסיסות נמוכה יחסית.
היות ששמן קיקיון מתכלה במהירות גבוהה יותר בהשוואה לשמנים שמקורם בנפט, הוא מועדף מפני הסכנה שבהתפזרות לא מבוקרת, כמו בעת תאונה.
מקור השם של חברת האנרגיה 'Castrol' הוא בשמו האנגלי של שמן קיקיון.
שמן קיקיון היה חומר הסיכוך המועדף בראשית ימי התעופה, והוא שימש במנועים סיבוביים כגון מנועי הגְנוֹם ששימשו בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
בטיסנאות, במנועים שמוזנים על ידי מנועי מתאנול, מועדף שימוש בשמן קיקיון, הודות לכך שיש לו התנגדות גבוהה להפחתת-לחץ כשהמנוע מופעל על תערובת של דלק וחמצן, כדי להגיע למהירות המקסימלית.
בעיית המשקעים הצמיגיים, בעלי מרקם דמוי-גומי, המוזכרת למעלה עדיין יכולה להיות בעייתית עבור דגמי מטוסים המסוככים בשמן קיקיון, כאשר אלה גורמים בסופו של דבר לפגיעה בלתי הפיכה במיסבים כדוריים שמחייבים את החלפתם בשל משקעי השמן.
לבד משימושיו הישירים, שמן קיקיון משמש כחומר גלם לייצור של מספר חומרים כימיקליים, כדוגמת חומצה סבצית, חומצה אנדלוצטית, וניילון-11. הייצור של גריז (חומר) מבוסס-ליתיום צורך כמויות גדולות של שמן קיקיון.
תהליכי הידרוגנציה וספוניפיקציה ('סיבון') של שמן קיקיון יוצרים חומצה 12 - הידרוקסטארית שלאחר מכן מגיבים עם ליתיום-הידרוקסיד או ליתיום פחמני ליצירת חומר סיכה בעל ביצועים טובים.
שמן המכונה 'שמן טורקי אדום' ('Turkey red oil') נוצר על ידי תוספת של חומצה זרחנית לשמן צמחי, בייחוד שמן קיקיון.
חומר זה נחשב לדטרגנט הסינתטי הראשון, לאחר סבון רגיל.
הוא נמצא בשימוש עבור חומרי סיכה, מרככים, וחומרי טווייה.
גידול מסחרי של צמחי קיקיון מצוי למטרות הפקת ביודיזל החל בשנת 2008 באזורים 'ולטיה' ו-'גומה גומה' שבאתיופיה.
היוזמה לכך היא מצד חברת האנרגיה 'Global Energy Ethiopia' שגם מבצעת תוכנית מחקר ופיתוח במטרה להעמיד זנים חדשים של קיקיון שיציגו יבול גבוה יותר.
באיטליה הפשיסטית, תחת שלטונו של הרודן בניטו מוסוליני, אחד מהאמצעים שנעשה בהם שימוש על ידי אנשי 'החולצות השחורות' להפחדה של ההמונים ומתנגדי השלטון, הוא האכלה באונס של שמן קיקיון, שהוא, כאמור, רעיל בכמויות גדולות.
מתנגדי שלטון, דיסידנטים, הוכרחו לשתות כמויות גדולות של השמן.
טכניקה זו פורסמה לראשונה הודות לכתביו של הסופר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו.
קורבנות של האמצעי הזה לעיתים קרובות מתו, לאחר שהם סובלים מהשפעתו המשלשלת של השמן וההתייבשות שבעקבותיה; מכות שספגו באלה לא שיפרו את מצבם.
גם אלו ששרדו את העינוי, היו צריכים לעמוד בהשפלה הכרוכה בשלשול החריף שנגרם מצריכת כמות גדולה של השמן.
נאמר, כי כוחו של מוסוליני "נתמך על ידי האלה ושמן קיקיון".
בכמויות מופחתות, השמן היה בשימוש כמעורר בהלה באזרחים או חיילים שניסו להסית כנגד הממשל.
היות שלשמן יש גם סגולות רפואיות, הנגישות אליו הייתה קלה, וגם מי שהחזיק בו, היה יכול לתלות זאת באמתלה רפואית.
גם כיום, למילים 'מנגנלו' (manganello) ו-'אוֹילוֹ דה ריציניוֹ' (olio di ricino) משמעות פוליטית טעונה באיטליה, ושימוש בהן אינו רצוי בשיחות יום-יומיות.
כאמצעי ענישה, האכלה באונס של שמן קיקיון מיוצגת בסדרת האנימציה 'טום וג'רי'.
שמן תעשייתי הוא תרכובת פחמימנית בעלת שרשרת פחממנים ארוכה.
שמנים אלו מיוצרים בצמיגויות שונות: החל מהגריז הסמיך ועד לשמנים דקים המשמשים לסיכוך חלקים עדינים.
שמן תעשייתי הוא אחד המרכיבים העיקריים בתרסיס השימון הנפוץ WD-40.
בכלי רכב כמכוניות, משאיות, סירות ומטוסים יש לשמן תפקיד חשוב בפעולת המנוע.
השמן מסכך את החלקים הנעים ומונע את שחיקתם, תוך שהוא תורם לקירור ופיזור אחיד של חום המנוע.
מחסור בשמן יכול להביא להרס מהיר של המנוע.
שמן מנוע יכול להיות מינרלי (כלומר - ללא תוספים ושמנים סינתטיים), חצי-סינתטי או סינתטי לגמרי.
השמן הסינתטי המלא נחשב לטוב ביותר והוא היקר ביותר, שכן אורך חייו ואיכותו גבוהים יותר.
צמיגות השמן מצוינת בהתאם לסיווג של ה-SAE, אגודת מהנדסי הרכב בארצות הברית, על ידי צמד מספרים, לדוגמה 10W40 או 20W50. בדוגמה זו המספר מציין שמן רב-דרגתי שצמיגותו משתנה עם הטמפרטורה (20 בטמפ' נמוכה, 50 בטמפ' גבוהה.
מספר קטן מציין שמן דליל יותר).
איכות השמן מצוינת בהתאם לסיווג של ה-API, מכון הנפט האמריקאי, בצמד אותיות, כגון SJ ,SH ,CD ,SL.
ככל שהאות האחרונה "גבוהה" יותר, השמן איכותי יותר.
סיווגים אפשריים אחרים הם לפי ACEA, איגוד יצרני הרכב האירופאי, או לפי מפרט של יצרן המנוע עצמו.
שמנים מינרליים מבוססים על נפט גולמי.
בבסיסם הם מורכבים ממולקולות הבנויות משרשראות פחמן ארוכות הרגישות ללחץ וחום.
בשמן מינרלי יש חומרים הגורמים להעלאת צמיגות השמן עד לרמה הדומה לסירופ בטמפרטורות נמוכות יחסית (מקורם בחומרים שלא ניתן לסנן מהנפט הגולמי).
בטמפרטורות גבוהות ובמצבים מסוימים (מנועי רכב במקרי מאמץ וכו') נשברות שרשראות הפחמן.
במקרים אלו בסיס השמן רותח ומשנה את רמת הצמיגות שלו.
שמן פרפין - שמן חסר טעם וריח.
השימוש בו נפוץ במקרה של בעיות עיכול.
שמע ישראל הוא אלבום הסולו הראשון של הזמר הישראלי מוקי, אשר יצא בשנת 2001 בהוצאת אן אם סי.
"שמע ישראל" זכה להצלחה רבה, נמכרו ממנו כ-25 אלף עותקים והוא הגיע למעמד של אלבום זהב תוך זמן קצר.
באלבום השתתפו גם יובל בנאי, קוואמי, פישי הגדול, MC שירי, ומקהלת בית ספר יסודי ביבנה.
השיר המרכזי והמצליח ביותר בו היה "מדברים על שלום", שתפס תאוצה בתחנות הרדיו בימי האינתיפאדה השנייה.
שמֶנדריק, או, החתונה הקומית (ביידיש: שמענדריק, אָדער, די קאָמישע חתונה) הוא מחזה שנכתב והועלה ב-1877 על ידי אברהם גולדפדן.
מחזה זה הוא אחד המחזות המוקדמים והמתמידים בתיאטרון יידיש.
התפקיד הראשי – שמנדריק – נכתב בתחילה עבור זיגמונד מוגולסקו הצעיר ומקורו בתפקיד שמוגולסקו גילם במבחן במה עבור גולדפדן מוקדם יותר באותה שנה.
מאוחר יותר שיחקה בתפקיד זה השחקנית המפורסמת מולי פיקון.
המחזה מבוסס, בצורה רופפת, על מחזה בשפה הרומנית Vlăduțu Mamei (ולדוץ של אמא) והועבר לסביבה של משפחה חסידית.
סביבה חברתית זו הייתה המטרה העיקרית להומור בקרב היהודים המשכילים באותה תקופה.
על פי יעקב אדלר, המחזה היה הצלחה כה גדולה עד שכאשר הציג אותו ישראל רוזנברג כמחזה השני של להקתו החדשה באודסה, שנה אחרי שהוצג לראשונה בבוקרשט, השם "שמנדריק" כבר עבר לשפת יידיש גם כמונח המביע חיבה ולעג וגם כסלנג עבור רדיפה אחר כסף וככינוי למשטרה.
שמנדריק הוא ילד-של-אמא אוויל ונאיבי, תלמיד גרוע ללא תקווה, שאמו עיוורת לחלוטין לכל מגרעותיו.
העלילה המרכזית מתחילה כאשר אמו משדכת לו נערה שלא רק מרגישה דחייה משמנדריק, אלא גם כבר מאוהבת במישהו אחר.
העלילה מתמקדת, כמובן, בדרך בה היא תימנע מהשידוך הלא הולם ותתאחד עם אהובה האמיתי.
שמן תירס הוא שמן המופק מנבט תירס.
השימוש העיקרי שלו הוא בבישול, ובגלל שנקודת העשן שלו גבוהה, הופך שמן התירס לשמן טיגון חשוב.
בנוסף הוא מרכיב מרכזי במרגרינות מסוימות.
שמן תירס הוא בדרך כלל זול יחסית לסוגים אחרים של שמנים צמחיים.
שמן תירס הוא גם חומר גלם המשמש לביודיזל.
שימושים תעשייתיים אחרים לשמן תירס כוללים סבון, משחה, צבע, ציפוי נגד חלודה למשטחי מתכת, טקסטיל, ניטרוגליצרין וקוטלי חרקים.
בנוסף, הוא משמש לעיתים כנישא למולקולות תרופה בהכנות תרופות.
בושל אחד של תירס (כ35 ליטר) מכיל 700 מיליליטר שמן תירס (2.8% מהמשקל).
אגרונומי תירס פתחו זנים בעלי אחוז שמן גבוה, אולם זנים אלו נוטים להראות תשואות שדה נמוכות, ולכן הם לא מקובלים באופן אוניברסלי על ידי המגדלים.
שמס אל-דין אלתותמש (شمس الدین التتمش, שלט בשנים 1211–1236), נקרא גם אלתמאש, או בתוארו המלא אלתותמש אלבארי שמס אל-דוניה ואל-דין אלמלכ אלמוט'אפר נאיב אל ח'ליפת ע'סול אללה סולטאן, היה הסולטאן השלישי בשושלת הע'לאם, ומייסד הסולטנות של דלהי דה פקטו.
אלתותמש היה עבד תורכמני (ע'למאן) משבט אלבאר.
הוא היה עבד צבאי חשוב ואהוב בחצרו של סולטאן לאהור (ומי שנחשב לעיתים למייסד סולטנות דלהי) קטב אל-דין איבכ והיה חתנו של קטב אל-דין.
לאחר מותו של קטב אל-דין עלה לשלטון אראם שאה ואלתותמש היה מושל בודאון.
אולם אצילי הסלטאנות קראו לאלתותמש להתערב והוא ניצח את אראם שאה והוכתר סולטאן ב-1211.
בתחילת שלטונו, התמודד עם בעיות עם שליטים שכנים שניסו לנגוס בממלכתו, ממלכות הינדיות שהרימו ראשן וכבשו שטחים בתחומו, פלישה מונגולית לגבולו וכך הלאה.
עם עלייתו לשלטון עמדו בפני אלתותמש שורת בעיות מפנים אך בעיקר מחוץ: שליטי מולטאן וע'זנה השכנות, תבעו בעלות על העיר לאהור.
לאחר תקופה קצרה בה הודה באדנותו של סולטאן ע'זנה, ילדז, יצא אלתותמש למאבק נגדו וניצח אותו בקרב טראין.
הוא גם הביס את שליט מולטאן אך נמנע מלחדור לשטחו עקב סכנת המונגולים, וכדרך הזאת נהג וסירב לתת מקלט לג'לאל אל-דין מח'וארזם מפני המונגולים ובכך נמנע מריב עמם.
הוא אף הצליח להחזיר לסולטנות שטחים שאבדו לה לטובת ממלכות הראג'פוטים ההינדיות בתקופת אראם שאה.
לאחר מכן העביר את בירתו מלאהור לדלהי באופן רשמי ואף השיג את אשרור הח'ליפה העבאסי לשלטונו באזור, ועל כן נקרא "נאיב אלח'ליפה" (עוזר לח'ליף).
אחר כך, קיים שורת מסעות צבא נגד ממלכות הראג'פוטים ההינדיות, במהלכן כבש את מבצר רנתמבור.
הוא גם כבש והחזיק בבנגאל הרחוקה שבמזרח והעמיק את כיבושיו עד גבול טיבט ממש.
בתקופתו, הנהיג אלתותמש שינויים, בהם יישום מסודר של שיטת האקטאדירי להחכרת קרקעות לשרי הצבא (בדומה לפאודליזם), העברת השלטון לדלהי וקיום מפעלי בנייה בהיקף נרחב בתוכה, בהם השלמת המנהארט של קטב אל-דין ומאגר המים האוץ'-י שמסי הקרוי על שמו ששימש עד לתקופה המוגולית.
לאחר מותו ב-1236 נקבר במאוזלאום שנבנה מכספי הקדש לצד מדרסה.
אלתותמש אף הצליח להעמיד שושלת אחריו, שנקראים לעיתים האלבארי על שם מוצאו.
ארבעה מצאצאיו, בהם בתו, רצ'יה, שלטו אחריו ברצף למשך תקופות קצרות, כאשר אחד מפיל או יורש את משנהו.
הקמת השושלת, העברת הבירה לדלהי והשגת הכרת הח'ליפה העבאסי בו - הם שהביאו לאלתותמש את המוניטין של המקים בפועל של סולטנות דלהי.
במחקר נהוג לייחס את הקמת הסולטנות של דלהי לסולטאן קטב אל-דין איבכ.
הוא היה עבד צבאי (ע'לאם) של הסולטאן הע'ורי האחרון (ששלט בלאהור), מחמוד ע'אזי.
לאחר ההתנקשות בחייו של מחמוד שהיה חשוך ילדים, התחלקה ממלכתו בין עבדיו, ובהם איבכ שקיבל את דלהי ולאהור.
אף על פי שמשל אף בדלהי ודאג לטפחה והקים בה את בסיסו של המנהארט הקרוי על שמו, אך שלט נומינלית בעיר לאהור, בה גם נפטר בתאונת פולו ואף נקבר.
כמו כן, סולטנותו של איבכ לא הוכרה על ידי הח'ליפה העבאסי הנחשב לפטרון הפוליטי-דתי של השליטים המקומיים השונים ברחבי העולם המוסלמי.
סולטנות דלהי הייתה מראשיתה סולטנות של ע'למאן, עבדים צבאיים, ומבנה זה (שהתקיים גם בסולטנות קהיר הממלוכית) הקשה על קיום שלטון יציב וארוך ימים ורוב שליטי השושלת משלו אך שנים ספורות בטרם אצולת הע'לאמן (שהתארגנה כמועצה של ארבעים איש - צ'האלע'אני) החליטה להפילם או להחליפם בשליט אחר מסיבה זו או אחרת.
אלתותש היה לאחד השליטים היחידים שקיימו בידם שלטון יציב, ארוך ואף הצליחו להעביר את השלטון ליורשים משאריהם.
הסולטנות של דלהי אף התמודדה עם בעיות מחוץ.
הלא היא עצמה הייתה רק אחת מני מספר סולטנויות שהוקמו עם נפילת הע'ורים.
סולטנות אחרת קמה בע'זנה, ושלט בה אחד ילרז.
אפילו כל סולטנות לעצמה הייתה בעלת מבנה קונפדרלי שאפשר לכל אמיר ששלט במחוז או עיר להקים לעצמו בסיס כוח עצמאי.
כל זה הקשה על קיום שלטון חזק ו"ריכוזי" ואף הוביל למלחמות על שליטה.
אלתותמש נולד לשבט האלבאר השייך לקונפצדרצית השבטים התורכמנית של הקפצ'ק.
הוא נשבה ונמכר במחיר גבוה בשל מראהו הנאה.
הוא היה עבד צבאי (ע'לאם) חשוב בחצרו של מחמוד ע'אזי ועבר אחר כך למרותו של קטב אל-דין איבכ, סולטאן לאהור.
הוא היה העבד האהוב על איבכ, וזה מינה אותו לתפקיד, החשוב בזמנו, של ראש הצידה - האחראי על מסעות ציד (וכן על כלבי הציד וכלל הסידורים הקשורים בכך).
מסעות ציד היו בבחינת "סמל סטטוס" חשוב לשליטים הבינימים (בעיקר על פי המסורת הפוליטית הפרסית ששליטי העולם האסלאמי, בחלקו המזרחי בפרט, היו שטופים בה) ומכאן חשיבותו של מעמד זה.
בהמשך אף מונה למושל (מקטע) של העיר בדיאון ונחשב למצביא חזק.
כאשר נפטר קטב אל-דין בתאונת פולו בלאהור, ירש אותו אדם מהוהה ששלט בתואר אראם שאה.
הוא לא אחז היטב את מוסרות השלטון ואיבד שטחים רבים לממלכות הראג'פוטים ההינדיות, בעיקר לשושלת צ'ואן שכבשה מחדש את רנתמבור.
גם עיר הקודש ההינדית בנארס נכבשה מחדש, וגם לב לבה של הסולטנות נכפף לסולטנות מולטאן הסמוכה.
לא יצאה שנה בטרם קרא קול מאת אצולת הע'למאן (מועצת הארבעים) לאלתותמש להציל את הסולטנות.
ב-1211 הוא קרא תיגר על מרותו של אראם שאה על ידי שהכריז על עצמו סולטאן (עצמאי במשמע) של דלהי ובכך למעשה מרד במלכות אראם שאה, שמשל בלאהור.
הם נפגשו בקרב נטוי במישור ג'וד הסמוך לעיר דלהי, שם נחל אלתותמש ניצחון מוחץ והרג את אראם שאה.
על מנת להתנתק ממרכז הכוח של קודמו, העביר אלתותמש את בירתו לדלהי.
את שנותיו הראשונות בשלטון העביר בתיקון הבעיות שהתעוררו מעיקרן בתקופת קודמו.
היה עליו להתמודד עם שלושה שליטים נוספים שהתחרו על השלטון באזור: נאצר אל-דין קבאצ'ה, שליט מולטאן; ע'יאת' אל-דין ח'לג'י, מושל גאודה שכבש מאראם שאה את מחוז ביהאר, וטאג' אל-דין ילדז שמשל בע'זנה.
יתרה מזאת, הן נאצר אל-דין והן טאג' אל-דין, תבעו את השלטון על לאהור ובכך התחרו עם אלתותמש על השליטה בעיר המרכזית הזאת.
שמס אל-דין בנה את כוחו, ובה בעת הכיר נומינלית באדנותו של ילדז ובסמלי שלטונו, התרבוש ומטה הצ'טר.
בינתיים, באו האמירים של מחוזות הסולטנות ומרדו בו והחמירו את המצב, אך הוא הצליח להדבירם בקרב בשדה ג'וד ואיחד חזרה את כל שטחיו, לרבות הערים בדיאון ובנארס.
כך הצליח להקים צבא חזק ויציב שאפשר לו לעמוד מול אדונו-לכאורה טאג' אל-דין.
גורם נוסף שהביא לנפילת טאג' אל-דין היה ההתפשטות של שליט ח'וארזם, עלאא אל-דין, שכבש את כל פרס ובתוך כך גם את ע'זנה, לאחר שהביס את טאג' אל-דין.
דבר זה החליש את טאג' אל-דין ודחק אותו מעירו לתוך הפנג'ב, תוך שהוא מבקש את דלהי כדי לכונן בה מחדש את כסו.
מצב זה הכריח את שמס אל-דין ובה בעת המציא לו שעת כושר, לצאת למלחמה גלויה על אדונו לשעבר, וכך נצחו בשדה טראין ב-1216. לאחר הקרב נכלא ילדז ולאחר זמן מה הוצא להורג.
בתנופת ניצחונותיו, צבא שמס אל-דין גם על נאצר אל-דין שליט מולטאן, וניצח אותו וכבש את עירו, אך נמנע מלכבוש את כל הפנג'אב ביראתו מפני המונגולים.
הגעת המונגולים בתחילה הושיעה את הסולטנות, שעמדה בפני כיבוש של מלך ח'וארזם החזק, עלאא אל-דין מחמד, שכבש את הסולטנות הע'ורית, את ע'זנה ואת פשוור שבמעבר חיבר.
אפשר שהיה משתלט על הסולטנות, אלא שאז הגיעו אל גבולו שליחיו של ג'ינגיס חאן, והוא האשימם בריגול וביזה אותם, דבר שהעלה עליו את חמתו של החאן המונגולי שהחריב את ממלכתו.
בהמשך, החריבו החאן ויורשיו את בגדאד (1285) ואת חלב, כך שלמעשה הסולטנות של דלהי נותרה הישות הפוליטית האסלאמית היחידה במרחב המשרך.
שמס אל-דין הכיר מלכתחילה באיום הנשקף מן המונגולים וגם לאחר ניצחונו של שמס אל-דין על נאצר אל-דין, נמנע מלרדוף אחרי קבאצ'ה לתוך חבל הפנג'ב מחשש מהכוחות המונגולים שהגיעו שמה.
חששו מהמונגולים הביאו גם לסרב לתת מקלט לג'לאל אל-דין מנגאבארני, יורש שושלת ח'וארזם שאה.
מדיניות זו של הסולטאן שמס אל-דין, אפשר שהצילה את הסולטנות שלו מחורבן שהיה נכון לה אילו יצאה לקרב נטוי מול הצבא המונגולי של הח'אן.
ג'לאל אל-דין, שכבר שלט על חלקים מהפנג'ב, ביקש מקלט בדלהי, אך הושב ריקם ושמס אל-דין אף נאלץ לנהוג באלימות כלפי שליחיו לצאת לקראו בראש צבא כדי למנוע את כניסתו.
אחרי מות החאן הגדול, ג'לאל אל-דין נטש את נחלותיו בהודו ושב לע'זנה ופרס, תוך שהוא מותיר אדמה חרוכה מאחוריו.
שמס אל-דין אף סיפח מחדש את ביהאר וגאודה מיד עיאת' אל-דין ח'לג'י והפך את סולטאן בנגאל לוסל שלו (זאת עד עלית השושלת הח'לג'ית אחרי שושלת הע'למאן).
אחרי מות צ'נגיס ח'אן ב-1227, ניצל שמס אל-דין את המבוכה במחנה המונגולי כשעת כושר לחדור למולטאן שכבש נחלשה מכיבושי המונגולים ומסעות המלחמה של ג'לאל אל-דין הח'וארזמי, וכבש את כל שטח מלכותו בסינד ומולטאן ומינה להם אמיר משלהם מטעמו.
רק לאחר שאיחד בידיו את הכוח בצורה זו, החל בשנת 7–1226 במסעות מלחמה נגד מלכויות הראג'פוטים ההינדיות.
דבר זה עצמו היה קשה לא פחות ואף יותר ממלחמה בשליטים מוסלמים אחרים, בשל עוצמתן של המצודות ההינדיות העתיקות ובשל מנהגיהם של ההינדים, שהיו מוכנים לטרוף נפשם בכפם בשדה הקרב (מנהג הקרוי שאקה).
עם זאת, כיבושים אלו יכלו להתבצע באמתלה של ג'יהאד וכן להמציא רווחים גדולים לסולטנות.
הוא כבש את מצודת רנתמבור העזה ב-1226, לאחר שבני שושלת צ'ואן האיתנה כבושה מידי אראם שאה.
הוא כבש את דשפור במחוז מאלוה המרוחק שנה לאחר מכן.
נכבשו גם ביאנה, אג'מר, סמבהאר, נגאור וגואליור, וכן בידאון, בנארס, קנאוג' ורוכילח'נד.
ב-1235, שמס אל-דין כבש, חילל והחריב את מקדש מהאקלה באוג'אין.
הוא ניגף אך ורק בג'וג'אראת שנותרה בלתי כבושה מתחילת כיבושי האסלאם ועד ימי עלאא אל-דין, שהלך בדרכי שמס אל-דין ממש במסעותיו הצבאיים לג'וג'אראת ורנתמבור (שחזרה למרוד במלכות אחרי מות אלתותמש).
הוא פרש את שלטונו גם על ממלכת בנגאל הרחוקה, שנשלטה על ידי ע'יאת אל-דין עואג' שאה אל-ח'לג'י (שמשושלתו עתיד לקום ג'לאל אל-דין אלח'לג'י, הסולטאן הח'לג'י הראשון של דלהי).
עואג' שאה כבר הובס על ידי אלתותמש עצמו כאשר ניצל את עלייתו של זה לשלטון כדי להשתלט על ביהאר.
ב-1224 ניצח אותו אלתותמש, ועואג' שאה הפך לווסל שנאלץ להטביע את שמו של אלתותמש על מטבעותיו, להקריא את שמו בדרשה (ח'טבאא) בתפילת יום השישי, ולהעלות לו מס עובד של כסף ופילים.
אפס מיד עם נסיגת כוחותיו הצבאיים של אלתותמש, מרד עואג' שאה במלכותו.
אלתותמש לא קפא על שמריו אלא שלח מיד את בנו הבכור, נאצר אל-דין מחמוד, שר אודה, לדכא מרד זה.
נאצר אל-דין ושר צבאו, עלאא אל-דין ג'אני, כבשו את בנגאל לעצמם, ונאצר אל-דין קיבל מאביו את התואר "מלך אלשרכ" - מלך המזרח.
נאצר אל-דין המשיך את התפשטות האימפריה של אביו מזרחה וב-1228 כבש את אסאם, חבל הארץ המזרחי ביותר בהודו, השוכן למרגלות ההימלאיה, בשאיפתו להוסיף לסולטנות את ממלכת טיבט כולה ולהגיע עד סין וממלכת הקמר.
בנגאל נותרה נאמנה לשושלתו של אלתותמש עד סופה.
אלתותמש נקרא בתחילה אמיר (שר) תחת הע'זנוים, ובתואר אמיר אלאמראא (ראש השרים) שהתייחד לפני כן לח'ליפה בלבד.
ב-1211 הכריז על עצמו "סולטאן" בדלהי ואחר כך גם נקרא "סולטאן י-עזאם" (הסולטאן הגדול).
החל מ-1225 כנראה, הוא השיג את הכרת הח'ליפה העבאסי, אלמסתנצר, בשלטונו בדלהי, ועל כן נקרא במטבעותיו "אבו אלמצפאר" ואף "נאיב אלח'ליפה" - המשנים לח'ליפה העבאסי.
גם אם הכרתו של הח'ליפה בסולטאן לא הייתה אלא מס שפתיים (הח'ליפות העבאסית בימי מסתנצר הייתה נטולת כוח פוליטי, כל שכן במחוזות רחוקים כגון דלהי) הייתה לכך חשיבות סמלית פוליטית-פוליטית אדירה ללגיטימציה של אלתותמש בעיני נתיניו והשליטים המסלמים האחרים בסביבתו.
אלתותמש הקים מספר מפעלי בנייה שמטרתם הייתה לפאר את שמו וכן להיות בעלי שימושים פרקטיים עבורו ועבור העם, כמו גם לשרת מטרות דתיות ורוחניות.
בתוך כך יש להכליל את קברו המפואר, את הקבר בעל צורת המשושה שנבנה לבנו הבכור, נאצר אל-דין מחמוד.
הוא גם השלים את בנייתו של המנהארט של קטב אל-דין איבכ, על ידי כך שסיים לבנות את קומותיו העליונות.
אבל המבנה המפואר ביותר של שמס אל-דין מאגר המים האוד' י-שמסי, שנבנה על בסיס חלום שחלם שמס אל-דין ובו נגלה אליו הנביא מחמד והורה לו לבנות מאגר מים באותו אתר.
האמונה בכוחם של חלומות בימי הביניים הייתה גדולה והובילה בין השאר את אחמד אבן טולון לבנות את המנהארט של המסגד שלו בקהיר בצורה הייחודית לו (ולמנהארט בסאמראא) וכן במקרים אחרים.
על כל פנים, שמס אל-דין מצא בו במקום סימן שאותו פירש כחתימת רגלו של רכובו של הנביא (הוא הבוראק) ולכן הקים שם פביליון, וכן את מאגר המים שהזין גן פרסי נאה.
המים שבו נחשבו בחזקת מים קדושים.
שליטים אחרי אלתותמש הרחיבו את המתחם.
בזמן שושלת לודי נבנה מולו פונדק מפואר לעוברי אורח ושמו ג'אהז מאהל, אכבר שאה השני בשושלת המוגלית הרחיבו אותה גם הם.
אלתותמש נפטר ב-1236, אחרי שלטון מוצלח של 25 שנות שלטון.
הוא נקבר באחוזת קבר גדולה שנבנתה מכספי ההקדש (וקף) שלו לצד מדרסה גדולה.
את בנו הבכור, נאצר אל-דין מחמוד, שליט בנגאל, שכל אלתותמש עוד בחייו, ולכן מינה לאחר מותו את בתו, רצ'יה, לסולטאן.
אשתו של אלתותמש, שאה תורכאן, חמסה את השלטון לטובת בנה, פירוז, אך שניהם הוכחו כחסרי יכולת לשלוט והופלו על ידי האצולה כעבור חצי שנה, ורצ'יה הוכתרה לסולטאן.
היא הייתה שליטה מוצלחת, והאישה הראשונה ששלטה באופן רשמי בסולטנות מוסלמית, אך גם היא לא האריכה ימים בשלטון, ואחריה שלט בן נוסף של אלתותמש, בהראם, ואחריו נכדו של אלתותמש, מסעוד.
אחריו שלט בן הזקונים של אלתותמש, הקרוי על שם בנו הבכור שנפטר, מחמוד.
אחרי מותו עלה לשלטון שר צבאו, אדם בשם בלבן, ושם קץ לשושלתו של אלתותמש.
שמנצ'יק הוא סרט תיעודי-קומי משנת 2009 שיצר המתכנת טום נוטון .
הסרט מפריך את המסקנה שהגיע אליה מורגן ספרלוק בסרטו "לאכול בגדול" ואת תאוריית הליפידים הגורסת כי ככל שאדם יצרוך יותר שומן רווי, כך יגדל הסיכוי שלו ללקות בהתקף לב.
נוטון צפה בסרט "לאכול בגדול" בזמן שעבד על פרויקט העוסק בדעות קדומות כנגד אנשים שמנים.
נוטון העיד כי במהלך הצפייה בסרט "לאכול בגדול" נתגלו לו פערים בהיגיון של הסרט והוא החליט ליצור סרט תגובה.
מספר יוצרי סרטים התנסו בדיאטת מקדונלד'ס ותיעדו את תהליך ההרזיה שלהם, אך לדעתו הסרטים הללו לא היו מצחיקים.
נוטון אף חיקה מספר סצנות מסרטו של ספרלוק והציג אותן בצורה סוריאליסטית ומגוחכת.
בסרטו, מטיל נוטון ספק ברעיונות שבאו לידי ביטוי בסרטו של ספרלוק, שם ספרלוק פצח ב"דיאטת מקדונלד'ס", שם נאמר לו על ידי התזונאים שלו כי הוא צורך כ-5,000 קלוריות בכל יום.
נוטון טען כי ספרלוק משתמש בדמגוגיה כדי לשטוח את משנתו.
הטענה כי מקדונלד'ס אחראים ל"מגפת ההשמנה" בארצות הברית, וכי ההיגיון הפשוט אומר כי צריכת 5,000 קלוריות בכל יום תגרום להשמנה וטענות בדבר חוסר מידע אינן מבוססות, שכן המידע נגיש וזמין לכל דורש.
לשיטתו של נוטון, אם מקדונלד'ס רוצים למכור מזון רב במחיר זול והלקוחות רוצים לקנות, הדבר אינו נוגע לספרלוק.
נוטון טוען כי צריכה להיות אחריות אישית לענייני תזונה והרגלים ואחריות לאומית לענייני בריאות וכי לא ניתן לטעון כי מזון מהיר גורם ל"מגפת" השמנה, אלא הבחירות האישיות של כל אחד.
נוטון ואחרים ביקשו מנציגיו של ספרלוק את תפריטי התזונה שלו, אך נתקלו בסירוב.
נוטון לא חושך שבטו גם מן המרכז למדע ולאינטרס ציבורי (ראשי תיבות באנגלית: CSPI) - מוסד ללא כוונת רווח המקדם נושאים תזונתיים בארצות הברית.
נוטון טוען כי המרכז למדע ולאינטרס ציבורי מנסה לקדם צמחונות ולא את טובת הציבור.
בעזרת מיסוי ופיקוח הצליחו המרכז למדע ולאינטרס ציבורי להעלות את מחירי הארוחות של מקדונלד'ס.
בסרטו של ספרלוק הוא תוקף את מקדונלד'ס על שרק בשלושת רבעים מן הסניפים ישנם תפריטים המכילים ערכים תזונתיים של הארוחות שלהם ומבטל את הנגישות של רשת האינטרנט בטענה שרק לחצי מן האמריקנים יש אינטרנט בביתם.
נוטון מגחיך את הטענה וגורס כי כל אדם שיחפוץ לברר ערכים תזונתיים של הארוחות במקדונלד'ס באינטרנט, יכול להיכנס לספרייה או לאינטרנט קפה, ניתן לצעוד מרחק קצר לסניף אחר של מקדונלד'ס ואף למצוא את הערכים המבוקשים בספרים.
בסרטו של ספרלוק נטען כי יותר מ 60% מן הבוגרים בארצות הברית סובלים ממשקל עודף או מהשמנת יתר חולנית.
נוטון טוען כי אכן, מספר השמנים בארצות הברית גדל, אך הגידול העיקרי נובע מהגדרה לקויה ושימוש במדד ה-BMI שלפיו, הוא וגם מייקל ג'ורדן סובלים מהשמנת יתר.
נוטון מציג את תאוריית הליפידים שהגה אנסל קיז.
בסרטו הוא טוען כי קיז "שיפץ" את תוצאות המחקר שביצע כדי שיתאימו למסקנות שביקש להציג.
למרות זאת, המחקר הפך למדיניות הרשמית של משרד הבריאות בארצות הברית ורופאים ותזונאים בכל העולם אימצו אותו כאמת מוחלטת, למרות מחקרים רבים שסתרו את מסקנותיו של קיז ואפס מחקרים שאוששו אותן.
מסקנות המחקר היו חשובות מאוד לתעשיית הדגן בארצות הברית.
נוטון מסביר את הטעות בהתייחסות לכולסטרול כאויב שיש להילחם בו, ומבאר כי כאשר יש בכלי דם כלשהו דלקת, אז עלול הכולסטרול לגרום לטרשת עורקים.
ב"לאכול בגדול" מספר ספרלוק על תסמינים של התמכרות לארוחות במקדונלד'ס: הוא חש רע מאוד לפני זמן הארוחה, ולאחריה הוא שוב חש בטוב, כמו בהתמכרות לסמים לאחר שימוש בסם.
נוטון טוען כי אם אכילת מקדונלד'ס היא התמכרות, הרי שהיא לא התמכרות חזקה במיוחד שכן לאחר שהוא עצמו אכל מזון מהיר במשך חודש, כף רגלו לא דרכה שם במשך שלושה שבועות.
ספרלוק עצמו שמח לקראת הסוף של סרטו על שלא יצטרך לאכול עוד במקדונלד'ס, ונגמל בבת אחת.
יועצו הטכני של ספרלוק לסרטו היה ג'ון בנזהף - עורך דין שנלחם בזמני השידור של חברות הטבק בטלוויזיה וגרם לכך שפרסומות לסיגריות עברו מן הטלוויזיה אל המדיה המודפסת כגון עיתונים ושלטי חוצות.
באותה התקופה של הסרט "לאכול בגדול" ייצג בנזהף שתי נערות שתבעו את מקדונלד'ס לדין בטענה שגרמו להשמנתן והזיקו לבריאותן.
נוטון לועג לטיעוניו וקו מחשבתו של בנזהף ומקעקע אותם זה אחר זה ומצביע על אכילת פחמימות כגורם העיקרי לעלייה במשקל וסוכרת בארצות הברית.
ב-2014 הוציא נוטון לאור DVD של גרסת הבמאי לסרט, המכיל חלק שהורד מן הסרט המקורי, עדכונים במדע התזונה מאז שהסרט צולם ופירוט התזונה של משפחתו של נוטון.
הנסיכה שמס פהלווי (בפרסית: شمس پهلوی, 28 באוקטובר 1917 - 29 בפברואר 1996) הייתה בתו הבכורה של רזא ח'אן ואחותו של מוחמד רזא פהלווי, השאה האחרון של איראן.
במהלך שלטונו של אחיה שמס תפקדה כנשיאת האריה האדום ואיחוד האור.
בהוראת אביה, נישאה בשנת 1937 לפרידון ג'ם, בנו של ראש ממשלת איראן דאז, מחמוד ג'ם.
הנישואים היו אומללים והתפרקו עם מותו של אביה, רזא ח'אן.
שמס ליוותה את אביה בגלותו לאחר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן של 1941 בפור לואי, מאוריציוס ויוהנסבורג, דרום אפריקה.
תאריה נשללו ממנה לתקופה קצרה לאחר שהתחתנה בשנית למהרדאד פהלבוד, וחיה בארצות הברית בין השנים 1945-1947. כשהושג הפיוס עם בית המשפט והיא ובעלה חזרו לאיראן לתקופה קצרה, עד משבר אבדאן.
בשנת 1940 המירה את דתה לנצרות קתולית, ובעלה וילדיה אחריה.
כשחזרה לאיראן לאחר ניסיון ההפיכה של מוחמד מוסאדק ב-1953, הורידה פרופיל והסתפקה בניהול ההון העצום שהוריש לה אביה.
זאת בניגוד לאחותה אשרף פהלווי.
לאחר המהפכה האסלאמית עזבה את איראן ועברה לגור בארצות הברית.
בימי המהפכה האיראנית שמס הייתה למקור זעם ההמון ודוגמה להתנוונות מוסר בית המלוכה האיראני ושושלת פהלווי, זאת לאור התנצרותה והתקופה הממושכת בה חייתה בארצות הברית.
המולא שמס אל-דין מהמט אבן חמזה פנרי (בטורקית Molla Şemseddin Muhammad ibn Hamzah Fenari; 1350–1430) היה איש הפיקה ותאולוג איסלאמי מהאסכולה של אבן ערבי.
כיהן כשייח' אל-אסלאם והמופתי הראשון באימפריה העות'מאנית.
נולד בטראנסאוקסאניה למיסטיקן מהמט חמזה בן אחמד שהיה גם מורהו הראשון.
לאחר מכן למד אצל מורי הלכה רבים, מהמפורסמים של תקופתו ובין היתר נסע למצרים ללמוד את תורת המשפט החנפית.
הסולטאן באיזיט הראשון מינה אותו ב-1390 להיות המופתי של בורסה, שהייתה באותה תקופה עיר הבירה של האימפריה העות'מאנית.
בתקופת אי-היציבות ששררה אחרי מותו של באיזיט והכיבוש של טימור לנג ב-1402, נסע פנרי למצרים ובדרכו לשם עבר בירושלים, ממצרים נסע לחג'אז ועלה לרגל למכה ולמדינה (חג').
אחרי עלייתו לכס של מהמט הראשון חזר פנרי לחצר הסולטאן בבורסה, וב-1424 מינה אותו מוראט השני כשייח' אל-אסלאם הראשון של האימפריה העות'מאנית, תפקיד אותו מילא עד פטירתו.
במהלך שנות כהונתו, שימש גם כשופט וכמורה הלכה וכן כתב ספרי דת ופילוסופיה רבים.
שְׁמַע קוֹלִי הוא פיוט מסוג בקשה שחיבר רב האי גאון.
הפיוט נאמר על ידי קהילות הספרדים לפני תפילת 'כל נדרי' בערב יום הכיפורים (בדרך כלל לאחר אמירת הפיוט לך אלי תשוקתי) ובקהילות הנוהגות לשיר בקשות לפני תפילת שחרית הוא נאמר בבקרו של ראש חודש.
שמע קולי הוא פיוט מסוג 'בקשה', הוא שיר שווה-חרוז שנכתב במשקל הכמותי 'המרובה' - יתד ושתי תנועות, יתד ושתי תנועות, יתד ותנועה - בדלת ובסוגר.
הפיוט פותח בבקשה מה' שישמע את קולו של המשורר וממשיך בהזכרת היענויות במהלך הדורות (בדומה לתפילת 'ענינן'), ביניהם: האבות, יוסף, משה ויוצאי מצרים, אהרן, פינחס, יהושע, עלי, חנה, שמואל, שלמה, דוד, אליהו, אלישע, יונה, חנניה, מישאל ועזריה, דניאל, מרדכי ואסתר, עזרא וחוני המעגל.
מטרתו של המשורר היא לעורר את זכותם של אלו שהקדוש ברוך הוא נענה לתפילתם, ולכלול את תפילתו בתפילתם ("שמע קולי, אשר ישמע בקולות").
בקטע המסיים את הפיוט, מציין המשורר את היותו "שפל כל השפלים", שאינו ראוי שיתקבלו תפילותיו בדומה לתפילות הצדיקים שהזכיר, אך בהמשך לאמונתו שהקדוש ברוך הוא נענה לתפילת "כל צועק וקורא, וכל באים לפניך לחלות", הוא מבקש את מחילת חטאיו ואת ברכתו.
"שמע קולי" הוא אלבום האולפן השביעי והאחרון של מאיר בנאי, אשר יצא לאור בשנת 2007. האלבום כולל שירים מפיוטים יהודיים מתקופות שונות, שנכתבו והושרו על ידי רבי שלום שבזי, רבי שלמה אבן גבירול, רבי משה אבן עזרא, רב האי גאון ועוד.
האלבום יועד תחילה לצאת בפברואר 2008, אך הצלחת הסינגל הראשון מתוכו, "לך אלי תשוקתי", שהלחין בנאי על פי פיוטו של פרשן המקרא והמשורר רבי אברהם אבן עזרא, הקדימה את צאתו לדצמבר.
בינואר יצא הסינגל השני, "איילת חן", שכתב רבי שלום שבזי והלחין בנאי על פי לחן עממי, ובמרץ יצא "שלום לך דודי" של רבי שלמה אבן גבירול לפי לחן של מוחמד וואהבי.
מאיר בנאי זכה בפרס "הישג השנה למלחין" על שם מרדכי זעירא במסגרת פרסי אקו"ם על אלבומו, "שמע קולי".
חבר השופטים נימק את הזכייה בעובדה כי "באלבומו החדש "שמע קולי" מוכיח מאיר שאפשר להתקרב לדת, מבלי להתרחק מעשייה מוזיקלית מקורית ורלוונטית".
כמו כן, זכה האלבום גם במעמד "אלבום זהב".
שמן שומשום הוא שמן צמחי המשמש למאכל ומופק מגרעיני שומשום.
זהו אחד מהשמנים הצמחיים העתיקים ביותר שידוע עליהם בשימוש האדם.
עד לאחרונה, עקב הצורך בקציר ידני, ובשל מיעוט היבולים, היה קושי להפיק שמן שומשום בהיקף רחב.
לאחרונה, פותחו זנים מתקדמים של שומשום המותאמים לקציר ממוכן בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית.
שמן המופק מהגרעינים בצורתם המקורית, בין אם בכבישה קרה או שלא, משמש כשמן לבישול.
לשמן המופק מגרעינים קלויים ארומה וטעם אגוזיים ייחודיים, אך הוא אינו מתאים לטיגון, שכן הוא משחרר טעמים חרוכים ומרים.
השומשום הוא הגידול החקלאי הראשון לצורכי שמן הידוע לאדם, וישנם ממצאים ארכאולוגיים המעידים על זרעי שומשום בשימוש האדם כבר לפני כ-5,000 שנים.
השומשות תורבת בתת-היבשת ההודית לפני 5500 שנים, ומשם הופץ הגידול לאפריקה ולמזרח התיכון.
גרעיני השומשום מוגנים על ידי הלקט שמתבקע עם הבשלת הגרעינים.
בעקבות אובדן הזרעים הספונטני, בחקלאות מסורתית המגדלים תולשים את צמח השומשום באופן ידני ומקבצים אותם יחד עד שישלימו את תהליך ההבשלה.
בשנת 1943 התגלה על ידי פרופ' לנגהאם קו שומשום עם הלקט שלא מתבקע, אולם קו זה לא נכנס לתוכניות טיפוח מודרנית היות שהוא גרר איתו תכונות שליליות.
בשנים האחרונות פותחו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית זנים מודרניים עם יבולים גבוהים, שמאפשרים את גידול השומשום בישראל ובעולם.
טנזניה מהווה כיום היצרנית הגדולה ביותר של שמן שומשום ושולטת גם בצריכה העולמית של מוצר זה.
אפריקה ואסיה מהוות את השווקים המתפתחים ביותר בענף שמן השומשום.
בחומר היבש שנשאר לאחר הוצאת השמן משתמשים בעיקר להזנת עופות אך גם לתעשיית המזון לבני האדם.
בדומה לאגוזים וגרעינים, זרעי שומשום מכילים אחוזי שמן גבוהים, בחלק מהזנים יותר מ-50%.
לשם השוואה, זרעי סויה מכילים כ-20% בלבד.
בשמן מצויים חומרים נוגדי חמצון בריכוז גבוה, המקנים לו, מלבד סגולות בריאותיות, גם חיי מדף ארוכים.
השמן עשיר באומגה 6, חומצת שומן אשר בכמויות גדולות יכולה להוביל לדלקתיות (דלקת) מרובה ומחלות לב, אך אינו מכיל אומגה 3, חומצת שומן חיונית לגוף ולבריאות הלב.
שמן שומשום העשוי מזרעים שלא נקלו הוא צהוב חיוור בעל ריח נעים של דגנים וטעם אגוזי, והוא משמש לטיגון.
נקודת העשן שלו גבוהה והוא מתאים גם לטיגון עמוק.
שמן המופק משומשום קלוי הוא בצבע ענברי וארומה מודגשת ושונה מאד מהשומשום הלא קלוי.
הוא נמכר בבקבוקים קטנים ומשמש לתיבול בשלבי הבישול האחרונים.
שמן שומשום הודי (המכונה ג'ינג'לי) הוא זהוב.
שמני שומשום ממזרח אסיה מיוצרים בדרך כלל משומשום קלוי.
שמן שומשום נסחר בכל אחת מהצורות לעיל.
שמן שומשום לא קלוי (לא בהכרח בכבישה קרה) משמש בדרך כלל לבישול בדרום הודו, במזרח התיכון, בשוקי חלאל ובמדינות מזרח אסיה.
היסטורית, שומשום תורבת לפני יותר מ-5,000 שנה כגידול שעמיד בפני בצורת, וגדל בהצלחה באזורים מאתגרים חקלאית.
השומשום תורבת בתקופת הציוויליזציה של עמק האינדוס והיה גידול השמן העיקרי.
משם כנראה יוצא לאזור מסופוטמיה באזור 2500 לפני הספירה.
תעתיק מדויק: שמסיה חסיני; נולדה ב-9 באפריל 1988) היא אמנית גרפיטי אפגנית, מרצה לאמנות ופרופסורית לפיסול באוניברסיטת קאבול.
היא נחשבת לאמנית שחשפה את אמנות הרחוב לרחובות קאבול.
היא הציגה תצוגות אמנות דיגיטלית, אמנות רחוב וגרפיטי בתערוכות במדינות רבות, ביניהן הודו, איראן, גרמניה, איטליה, ובנציגויות דיפלומטיות בקאבול.
היא נבחרה לאחת מ-100 ההוגים העולמיים המובילים של מגזין Foreign Policy לשנת 2014.
הסאני נולדה ב-1988 בטהראן, לשם היגרו הוריה באופן זמני מקנדהאר שבאפגניסטן במהלך המלחמה המתמשכת בין המוג'אהדין לברית המועצות.
הסאני גילתה עניין בציור כבר מגיל צעיר.
בזמן לימודיה בטהראן לא הייתה רשאית ללמוד אמנות משום שהדבר נאסר על פליטים מאפגניסטן.
כאשר חזרה לקאבול בשנת 2005 החלה ללמוד לתואר באומנות מסורתית באוניברסיטת קאבול.
לאחר זמן מה הצטרפה לאוניברסיטת קאבול כמרצה, ולאחר מכן כפרופסורית לפיסול מן המניין.
הסאני גם הקימה את "Rosht", קולקטיב לאמנות עכשווית.
היא משתמשת בצבעוניות של הגרפיטי כדי לכסות, לטענתה, את הזיכרונות השליליים של האנשים מימי המלחמה.
הסאני טוענת, בין היתר, כי לתמונה יש יותר השפעה מאשר למילים, וזוהי דרך ידידותית יותר לתקשר מאשר להילחם.
היא גם משתמשת באמנות שלה כדי להילחם למען זכויות הנשים, כשהיא מעוררת אנשים לשים את לבם לטרגדיות שפוקדות את הנשים באפגניסטן.
האסני למדה לצייר גרפיטי בצורה מקצועית בסדנה בקאבול בדצמבר 2010 בחסות צ'ו, אמן גרפיטי בריטי.
בעקבות הסדנה החלה לתרגל אמנות רחוב על קירות בתים ברחובות קאבול.
בזמן זה אימצה הסאני את שיטת האמנות הזו, משום שהמוצרים הנצרכים כדי ליצור אותה זולים ונפוצים בהרבה מציוד מקצועי ליצירת אמנות מסורתית.
ב-2013 אמרה הסאני ל-ART RADAR: "אני רוצה לצבוע את הקירות מחדש בצבעים מאירים כדי לכסות את הזיכרונות הרעים של המלחמה.
אני רוצה שיכירו את אפגניסטן בגלל האמנות שבה, ולא בגלל המלחמות".
האסני מייצרת בעיקר תמונות מונומנטליות מסוגננות של נשים לובשות בורקה.
בראיון על הנושא אמרה: "אני רוצה להראות שנשים חזרו לחברה האפגנית בצורה חדשה וחזקה יותר.
זאת אישה חדשה, מלאת אנרגיה, אשר רוצה את החיים מחדש".
באותו ראיון הסבירה גם ש"אני מאמינה שיש הרבה ששכחו את כל הטרגדיות שנשים מתמודדות איתן באפגניסטן.
אני משתמשת בציורים שלי כאמצעי להזכיר את זה לאנשים.
אני רוצה להדגיש את העניין הזה בחברה, עם ציורים המשקפים נשים בבורקה בכל מקום.
אני מנסה להראות אותן גדולות יותר משהן במציאות, בצורות מודרניות של אושר ותנועה.
אני מנסה לגרום לאנשים להסתכל עליהן בצורה שונה".
אחת מיצירותיה צוירה על קירות מרכז התרבות של קאבול.
ביצירה נראית אישה לובשת בורקה היושבת מתחת למדרגות, כשתחת היצירה כתוב: "המים יכולים לחזור לנהר יבש, אבל מה עם הדגים אשר מתו?".
הסאני משלימה את עבודתה בתוך 15 דקות, כדי להימנע מהטרדות במהלך עבודתה, משום שלדעת אנשים רבים היא נראית "לא-אסלאמית".
האסני מוטרדת במהלך עבודתה לעיתים קרובות.
בראיון על כך אמרה: "זה מאוד מסוכן בשביל אישה לצייר ברחובות בקאבול.
לפעמים אנשים באים להטריד אותי משום שהם לא חושבים שהאסלאם מתיר לאישה לעמוד ברחוב ולעשות גרפיטי".
האסני מעורבת גם בהצגת עבודת אמנות בפורמט דיגיטלי באמצעות פרויקט שכותרתו: "חולמים גרפיטי".
בפרויקט היא מציגה ומציירת על גבי תמונות דיגיטליות "כדי לחקור בעיות של ביטחון לאומי ואישי", לטענתה.
ב-2014 הייתה האסני מועמדת לקבלת פרס Artraker על הפרויקט: "קסם האמנות הוא קסם החיים".
שמס תבריזי או שמס אל-דין מוחמד (בפרסית: شمس تبریزی; 1185–1248) היה מוסלמי ממוצא פרסי, שנחשב למורה הרוחני של מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד בלח'י, ידוע גם בשם רומי.
הוא מקבל התייחסות רבה והערצה באוסף הפיוטי של רומי, ובמיוחד בדיואן-א-שמס-א תבריזי (עבודותיו של שמס תבריזי).
המסורת המקובלת היא ששמס לימד את רומי בהסתגרות בקוניה במשך ארבעים יום, לפני שברח לדמשק.
הקבר של שמס-תבריזי היה מועמד לאחרונה לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
לדברי סיפאח סלאר, חסיד וידיד אינטימי של רומי, שבילה איתו ארבעים יום, שמס היה בנו של האימאם עלא אל-דין.
בכתב בשם מנאקיב אל-עריפין (הספדים של הגנוסטיקאים), אחמד אפלקי מספר על אדם מסוים בשם עלי כאביו של שמס-תבריזי ואת שם סבו כמאליקדאד.
כשהוא מבסס את חישוביו על פי הכתב מאקלאט (שיחות) של חג'י בקטש ולי, מציע אפלקי כי שמס הגיע לקוניה בגיל שישים שנה.
עם זאת, חוקרים שונים הטילו ספק באמינותו של אפלאקי.
שמס קיבל את חינוכו בתבריז והיה תלמידו של באבא כמאל אלדין ג'ומדי.
לפני שפגש את רומי, הוא כנראה נסע ממקום למקום כשהוא טווה סלים ומוכר מחוכים לפרנסתו.
על אף עיסוקו כאורג, קיבל שמס את הכינוי "הרוקם" (זרדוז) בכתבים ביוגרפיים שונים, כולל זה של ההיסטוריון הפרסי דאולאטשאה.
אולם זהו לא העיסוק שהופיע על ידי חג'י בקטש ולי במאקלאט, אלא היה הכינוי שניתן לאימאם האסמאעילי, שמס אל-דין מוחמד, שעבד כרקם בזמן שחי באנונימיות בתבריז.
ההעברה של הכינוי לביוגרפיה של המורה הרוחני של רומי מעידה על כך שהביוגרפיה של האימאם הייתה ידועה לביוגרפים של שמס-תבריזי.
איך העברה זו התרחשה, עם זאת, עדיין לא ידוע.
מפגשו הראשון של שמס עם רומי
ב-15 בנובמבר 1244 הגיע אדם לבוש בבגדים שחורים מכף רגל ועד ראש לפונדק המפורסם של סוחרי הסוכר בקוניה.
הוא טען שהוא סוחר במסע.
כפי שנאמר בספרו של חג'י בקטש ואלי, "מאקלאט", הוא חיפש משהו שהיה אמור להימצא בקוניה.
בסופו של דבר הוא מצא את רומי רוכב על סוס.
יום אחד קרא רומי ליד ערימת ספרים גדולה.
שמס תבריזי, שעבר לידו, שאל אותו: "מה אתה עושה?" רומי השיב בלעג: "משהו שאי אפשר להבין".
(זהו ידע שלא יוכלו להבין הלא-מלומדים).
כששמע את זה, שמס זרק את ערימת הספרים לתוך בריכה סמוכה של מים.
רומי מיהר להציל את הספרים ולהפתעתו כולם היו יבשים.
רומי שאל את שמס, "מה פשר הדבר הזה?" ושמס השיב, "מוולאנה, זה מה שאתה אינך יכול להבין".
(זהו ידע שלא יוכלו להבין המלומדים).
בגרסה שנייה של הסיפור שמס עבר על יד רומי שקרא ספר.
רומי החשיבו לזר לא משכיל.
שמס שאל את רומי מה הוא עושה, ורומי השיב, "משהו שאתה לא מבין!" באותו רגע, הספרים עלו לפתע באש ורומי ביקש משמס להסביר מה קרה.
תשובתו הייתה, "משהו שאתה לא מבין."
גרסה נוספת של המפגש הראשון היא זו: בשוק של קוניה, בין דוכני הכותנה, סוחרי הסוכר ומוכרי הירקות, רכב רומי ברחוב, מוקף בתלמידיו.
שמס תפס את המושכות של חמורו, וקרא תיגר על האדון בשתי שאלות.
"מי היה המיסטיקן הגדול יותר, ביאזיד (קדוש סופי) או מוחמד?
מוחמד גדול יותר מכל הקדושים, "ענה רומי.
"אז מדוע אמר מוחמד לאלוהים, 'לא הכרתי אותך כפי שהייתי צריך', ואילו ביאזיד הכריז, 'תהילה לי, כמה מרוממת היא התהילה שלי!' [כלומר, טען שהוא התבטאות של אלוהים בעצמו]?
" רומי הסביר שמוחמד הוא הגדול מבין השתיים, משום שביאזיד היה יכול להתמלא עד כדי כך על ידי חוויה אחת של ברכות מקודשות.
הוא איבד את עצמו לגמרי והיה מלא באלוהים.
אך יכולת הכלתו של מוחמד הייתה בלתי מוגבלת והוא לא יכול היה להתמלא.
תשוקתו הייתה אינסופית, והוא תמיד היה צמא לעוד.
עם כל רגע הוא התקרב לאלוהים, ולאחר מכן הצטער על מצבו הקודם המרוחק.
מסיבה זו הוא אמר, "מעולם לא הכרתי אותך כפי שהייתי צריך." לאחר החלפה זו של מילים, חש רומי כי חלון נפתח בראשו וראה עשן עולה לשמים.
הוא צעק, נפל ארצה, ואיבד את ההכרה למשך שעה.
שמס, כששמע תשובות אלה, הבין כי הוא פנים אל פנים עם מושא הכמיהה שלו, זה שהוא התפלל אלוהים שישלח לו.
כאשר התעורר רומי הוא אחז בידו של שמס, ושניהם חזרו ברגל לבית הספר של רומי.
לאחר שנים אחדות עם רומי בקוניה, יצא שמס והתיישב בעיר ח'וי.
בחלוף השנים ייחס רומי יותר ויותר משירתו לשמס כסימן לאהבתו לחברו ומורו.
בשירה של רומי שמס הפך למדריך לאהבת האל לאנושות; שמס היה שמש ("שמס" פירושו "שמש" בערבית) שמאירה ומנחה את רומי בדרכו לפזר את החושך בליבו, בנפשו ובגופו שעל פני האדמה.
מקור תורתו של שמס היה הידע הרב של עלי בן אבי טאלב, המכונה גם אבי הסופיזם.