tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ושרידי המטוס אותרו על ידי כוחות צה"ל לא רחוק מאגם תמסח.
במטוס נמצאה קסדתו של הנווט סרן גולן.
לאור הממצאים שהתגלו בזירה, ההערכה באית"ן היא שהצוות הצליח לנטוש את המטוס.
ככל הידוע לא נמצאו פרטים נוספים לגבי היעלמותם.
סמוק נישא בשנת 1964 לאורה עמה נולדו לו שתי בנות.
לאחר הסכם השלום עם מצרים נערכו מספר מבצעי חיפוש בניסיון לאתר את גופתו של סמוק, אך ללא הצלחה והוא הוכרז כחלל שמקום קבורתו לא נודע.
ביוני 1977 הוענק לו צל"ש על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור:
מצבת זיכרון הוקמה לזכרו בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
גד עמוס (נולד ב-24 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בהפועל תל אביב.
עמוס החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
בקיץ הושאל להפועל עכו אך לא זכה לדקות משחק.
ב-4 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 1–3 נגד בני סכנין ובסך הכול רשם שש הופעות בליגת העל.
בקיץ הצטרף למכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
שנה לאחר מכן חזר להפועל חיפה כשוער שני, אולם לאחר שנה חזר לאחי נצרת ושיחק ארבע שנים במדיה.
לקראת קיץ הצטרף לעירוני קריית שמונה.
בקריית שמונה שיחק שנתיים, שימש לרוב כשוער שני ורשם רק שמונה הופעות במדיה.
ב-18 ביולי 2020 חזר לקדנציה נוספת במכבי אחי נצרת.
בתחילת העונה היה השוער השני של המועדון אולם במהלך העונה הצליח לבסס את מקומו בהרכב הקבוצה ורשם 22 הופעות בליגה.
ב-23 במאי 2023 חתם במכבי בני ריינה בעונתו הראשונה בקבוצה זכה בתואר שוער העונה בליגת העל.
ביוני 2023 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל למשחק מול נבחרת אנדורה במסגרת מוקדמות יורו 2024. הוא זומן לסגל פעם נוספת במרץ 2024, לקראת המשחק במסגרת שלב הפלייאוף של מוקדמות יורו 2024 מול איסלנד.
ב-29 בינואר 2026 חתם בהפועל תל אביב.
שוער העונה בליגת העל מטעם אתר ONE וארגון שחקניות ושחקני הכדורגל: 2023/2024
נבחרת העונה בליגת העל מטעם אתר ONE וארגון שחקניות ושחקני הכדורגל: 2023/2024
גד (גדי) פרנק (נולד ב-17 ביולי 1980) הוא כלכלן ומנהל ישראלי.
משמש מאז 2017 כמנכ"ל אוניברסיטת תל אביב.
פרנק נולד במושב חיבת ציון במועצה האזורית עמק חפר.
למד בבית הספר היסודי הממלכתי דתי בכפר הרא"ה, ולאחר מכן בכפר ויתקין.
את לימודי התיכון סיים בתיכון חדרה.
שירת בחיל האוויר כלוחם וכמפקד במערך ההגנה האווירית.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת תל אביב, בה סיים תואר ראשון בכלכלה ובתקשורת, ובהמשך תואר שני מחקרי בכלכלה, ועסק בעבודת התזה שלו במודלים מקרו כלכליים של צמיחה בתוצר וחלוקת הכנסות בסביבות שונות של השקעה בהון אנושי.
תוך כדי לימודי התואר השני לימד פרנק כסגל זוטר בבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006, לקראת סיום לימודיו, הצטרף פרנק לאחר הקמתה למועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה.
במסגרת תפקידו, היה מעורב בנושאים כמו מתווה הפחתת יחס חוב-תוצר, תכנון והפעלת מס הכנסה שלילי, ודיונים בוועדות שונות כמו בוועדת ברודט ובוועדת שוחט.
בשנת 2009 מונה לסמנכ"ל תכנון ומדיניות במועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) והוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
בתפקיד זה היה אחראי על גיבוש התוכנית הרב-שנתית למערכת ההשכלה הגבוהה ועל פיתוח מודל תקצוב חדש למוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 2011 מונה לסמנכ"ל תקצוב וכספים, ושימש גם כחבר בצוות המאקרו כלכלי של ועדת טרכטנברג.
בשנת 2013 מונה פרנק למנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב, שם עסק בין היתר בנושאים כגון משא ומתן וחתימת הסכם שכר עם הסגל האקדמי, קידום השתלבות המגזר החרדי והחברה הערבית בהשכלה הגבוהה, והגדלת לימודי מדעי המחשב וההנדסה.
באפריל 2017 נבחר פרנק למנכ"ל אוניברסיטת תל אביב, ובדצמבר של אותה שנה נכנס לתפקידו.
במהלך כהונתו הושלמה בנייתם של מספר בנייני הוראה ומחקר, כמו מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט ובניין צ'ק פוינט למדעי המחשב, וכן הושלמה בנייתם של שלושה מגדלי מעונות לסטודנטים.
פרנק הוביל גם תוכנית אסטרטגיה דיגיטלית רחבת היקף לשדרוג מערכות המחשוב של האוניברסיטה, כולל הקמת מרכז מחשוב חדש ושיפור מערכי הגנת הסייבר.
פרנק גם יזם וקידם מכרז מקיף למעבר כלל צריכת החשמל של האוניברסיטה לאנרגיה ירוקה על בסיס שילוב בין גגות סולאריים וקירוי חניונים בקמפוס האוניברסיטה, הקמת שדה סולארי ייעודי עבור האוניברסיטה בנגב, ומתקן אגירת אנרגיה בקמפוס.
המועצה הציבורית לסטטיסטיקה – חבר הוועדה לסטטיסטיקה של בינוי, דיור ונדל"ן (2010)
הוועדה לשינוי חברתי כלכלי ("ועדת טרכטנברג") – חבר הצוות המאקרו כלכלי (2011)
פרויקט פר"ח (מלגות חונכות לסטודנטים) במכון דוידסון – יו"ר ההנהלה (2013–2017)
פארק עתידים (חברת נדל"ן) – חבר דירקטוריון וחבר ועדת הכספים (מ-2017)
רמות (חברת מסחור ידע) – חבר דירקטוריון, יו"ר ועדות תגמול וכספים (מ-2017)
TAU Ventures (קרן הון סיכון) – חבר דירקטוריון יו"ר ועדת כספים וביקורת (מ-2018)
גד "שץ" פלום (1944 – 31 באוקטובר 1995) היה עבריין ישראלי ידוע, שנחשב לאחת הדמויות האכזריות והמשפיעות בעולם הפשע הישראלי בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. פלום, שנולד להורים ניצולי שואה וגדל בתל אביב, התבלט כבר בנעוריו כמנהיג כנופיות מקומיות והפך עם השנים לדמות מרכזית בסצנת הפשע המאורגן בישראל ובגרמניה.
הוא נודע בשל מעורבותו בשוד בנקים, סחר בסמים, הימורים, גביית דמי חסות וחיסולים, כולל שימוש במטעני חבלה נגד יריביו.
פלום נרצח ב-1995 בבר "המנזר" בתל אביב, ותיק הרצח שלו לא פוענח עד היום.
גד פלום נולד ב-1944 בתל אביב להורים ניצולי שואה שעסקו בסחר ביהלומים.
הוא גדל ברחוב אלכסנדר ינאי בצפון הישן של תל אביב, באזור שהיה אז שכונת מצוקה.
כילד, הפגין כישרונות אמנותיים בנגינה בכינור ובציור, אך כבר בגיל צעיר נמשך לעולם הפשע.
כנער, עמד בראש "כנופיית כיכר מילאנו" וחבורת "קריסטל", והיה ידוע כדמות קשוחה ומאיימת.
בגיל 15 התאהב בבת ממשפחה עשירה, אך הוריה שלחו אותה לאוסטרליה כדי להרחיקה ממנו, מה שהותיר בו משקע רגשי כבד.
פלום למד בפנימיית הדסים, שם כונה "שץ", אך סולק ממנה בסוף כיתה י"א בשל בעיות משמעת והישגים לימודיים נמוכים.
מעצרו הראשון התרחש בגיל צעיר בגין גניבת אופנוע, אך הוא הבטיח כי זו תהיה הסתבכותו האחרונה – הבטחה שלא קיים.
בשנות ה-60 וה-70 ביסס פלום את מעמדו בעולם התחתון של תל אביב, תוך מעורבות בסחר בסמים, הימורים וגביית דמי חסות מבעלי עסקים בשווקים.
ב-1969 היה מעורב בשוד סניף בנק דיסקונט ברחוב אבן גבירול.
אחד ממשתתפי השוד, ניסים "סיבוני" כהן, הפך לעד מדינה והפליל את פלום, שהורשע ונשלח לשש שנות מאסר.
זמן קצר לאחר שחרורו של פלום, נרצח סיבוני בפיצוץ מטען חבלה במכוניתו – מעשה שיוחס לפלום כנקמה וכמסר לעולם התחתון.
בשנות ה-70 חבר פלום לעבריינים בכירים כמו שמעיה אנג'ל, הרצל אביטן ועמוס מסיקה, וניסה להשתלט על תחומי הפשע בתל אביב והפריפריה.
פעילות זו הובילה למספר רציחות של עבריינים יריבים, כולל חשד למעורבותו ברצח שמעון גליקרו, "דורון מלך האבטיחים".
פלום נודע כחלוץ בשימוש במטעני חבלה לחיסול יריביו, ומיוחסים לו כעשרה חיסולים.
בסוף שנות ה-70, בעקבות לחץ משטרתי והצעה מהפרקליטות לסגור תיקים בתמורה לעזיבת הארץ, עבר פלום לגרמניה יחד עם אנג'ל ואביטן.
בפרנקפורט השתלב במהירות בסצנת הפשע המקומית, והשתלט על תחומי ההימורים, הסמים והזנות.
הוא זכה לכבוד ולחשש מצד עבריינים מקומיים, אך הסתבך ברצח איש העסקים הישראלי יצחק אסייג.
אשתו של אסייג, רודיקה, זיהתה את פלום כרוצח, והוא הורשע ונידון למאסר עולם בגרמניה.
פלום ריצה כ-12 שנים בכלא הגרמני, תקופה שתיאר כ"גיהנום".
הוא טען כי סבל מתנאים קשים ואף חשד כי הסוהרים ניסו להתנקש בחייו.
במהלך מאסרו שלח מכתבים שבהם תיאר את תחושתו כי "הכלבים רוצים להרוג אותי".
לאחר שחרורו בתחילת שנות ה-90, חזר פלום לישראל ומצא כי מפת הפשע השתנתה.
תחומי השפעתו נתפסו על ידי ארגונים אחרים, בראשם משפחת אלפרון.
הוא ניסה להשתלט מחדש על שוק דמי החסות בתל אביב, מה שהוביל לעימותים עם יעקב ומוסא אלפרון.
בין היתר, נחשד בניסיון לפוצץ את מכוניתו של מוסא אלפרון.
שמו של פלום נקשר כמעט לכל פרשת רצח משמעותית בעולם התחתון באותה תקופה.
ב-31 באוקטובר 1995, בעת שישב בבר "המנזר" ברחוב אלנבי בתל אביב, נרצח פלום ביריות על ידי שני רוכבי אופנוע חבושי קסדות.
הוא נפגע ממספר כדורים מטווח קצר ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
פלום היה בן 51 במותו.
תיק הרצח לא פוענח, והמשטרה העריכה כי הרוצח או מי ששלח אותו כבר אינם בחיים.
לדברי קצין חקירות לשעבר, פלום היה מסוכסך עם עבריינים רבים, ובלתי צפוי, מה שהפך אותו למטרה.
גד "שץ" פלום נחשב לחוליה מקשרת בין עידן הפשע "הרומנטי" של שנות ה-70 לבין הפשע המאורגן המודרני של שנות ה-90 בישראל.
הוא נתפס כאחד העבריינים האכזריים בתולדות המדינה, ורבים בעולם התחתון חששו ממנו בשל נטייתו לחסל יריבים ללא היסוס.
שימושו החלוצי במטעני חבלה שינה את דפוסי הפעולה של הפשע המאורגן בישראל.
עם זאת, חייו הסתיימו כפי שחוו רבים ממקורביו – בחיסול אלים.
גד נתן (19 במאי 1935 – 11 ביולי 2012) היה מתמטיקאי וסטטיסטיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמדען הראשי בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
גד נתן נולד בירושלים (1935), אך שהה חלק גדול מילדותו בבריטניה.
הוא למד תואר ראשון במתמטיקה, פיזיקה וסטטיסטיקה ותואר שני במתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים (1960).
הוא סיים את שני התארים בהצטיינות יתירה.
ב-1964 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות, מהמכון הטכנולוגי ע"ש קייס (לימים אוחד עם מכללת וסטרן ריזרב ונקראה אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב) בקליבלנד, אוהיו בארצות הברית.
את הדוקטורט בנושא: An Optimal Matching Process, כתב בהנחיית פרופסור אלי מרקס.
בין השנים 1969-1966 הוא היה מרצה בכיר, במשרה חלקית, באוניברסיטת תל אביב.
באוניברסיטה העברית החל לעבוד בשנת 1958. תחילה כעוזר מרצה עד 1960. בשנת 1961, ובשנים 1967-1964 כמרצה מן החוץ.
בשנת 1967 הצטרף כחבר סגל, כמרצה חבר.
ב-1973 קודם למרצה בכיר, ב-1977 כפרופסור חבר וב-1983 לפרופסור מן המניין.
נתן כיהן, פעמיים, כראש המחלקה לסטטיסטיקה.
הוא פרש ב-2002 כפרופסור אמריטוס.
מחקריו התמקדו הן בתיאוריה הסטטיסטית והן ביישום.
בין הנושאים שחקר מתודולוגיית דגימה ושגיאות במדגמים לא מייצגים.
כמו כן התמחה בהסקה סטטיסטית ויישם שימוש בקבצים מנהליים לצרכים סטטיסטיים, ביצוע סקרים מרחוק ותכנון וניתוח של סקרים אורכיים.
הוא כיהן כנשיא האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ומדע הנתונים, והשתתף במספר פרויקטים מחקריים עם קבוצות בקנדה, אנגליה, צרפת, ארצות הברית ואוסטרליה.
גד נתן פרסם מספר רב של פרסומים בכתבי עת אקדמיים וספרים.
הוא זכה למענקים ופרסים בין היתר עמית החברה האקונומטרית (1978).
גד נתן היה מנחה לדוקטורט של פרופסור דני פפרמן, לימים הסטטיסטיקן הלאומי (בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה).
גד נתן עבד שנים רבות גם בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שם כיהן בתפקידים שונים.
הוא החל באגף התכנון תחילה כמתכנן ואחר כך כסגן מנהל.
הוא התקדם תחילה למנהל חטיבה של שיטות סטטיסטיות ובהמשך לתפקיד המדען הראשי.
במהלך עבודתו תרם תרומות משמעותיות לקידום עבודת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
בכלל זה קידם את מפקדי האוכלוסין בישראל שעליהם גם פיקח, בפרט בתחום המתודולוגי.
בין היתר, לראשונה, שולבו במפקדים נתונים מינהליים: מהימנות הנתונים עלתה, צומצם נטל ההשבה על המפקד, וכך גם התאפשר לצמצם את מחקר השטח.
תרומה משמעותית נוספת לעבודת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הייתה לו דרך הכנסת תהליכי אוטומציה בסקרים, בכל שלבי הסקר: איסוף הנתונים, קידוד ועיבוד האומדנים.
גד נתן היה נשוי לבתיה.
הוא היה אדם רחב אופקים שהתעניין בתחומים רבים ובהם: מוזיקה, תיאטרון, סרטים ותערוכות.
הוא אהב טיולים רגליים ורכיבה על אופניים.
הוא נפטר ב-11 ביולי 2012, ונקבר בבית עלמין קיבוץ קריית ענבים.
להנצחתו, החל משנת 2013, מעניקה מדי שנה, המחלקה לסטטיסטיקה ומדע הנתונים באוניברסיטה העברית, מלגה על שם גד נתן, לפרויקט מצטיין בסדנה לייעוץ סטטיסטי של תלמידי התואר השני.
גד ברוך חינקיס (נולד ב-1984) הוא מוזיקאי, ראפר, מפיק מוזיקלי וחדשן טכנולוגי ישראלי.
נודע כחבר בהרכבי ההיפ הופ הישראלי פרברים רפיוג'יז ופי.אר טרופרז, וכסולן והמפיק של ההרכב האלקטרו-סווינג הבין-לאומי Dirty Honkers.
חינקיס פועל תחת שמות במה שונים, ותרם רבות לפיתוח סצנת ההיפ הופ העצמאית בישראל.
נוסף לפעילותו המוזיקלית, הוא יזם בתחום טכנולוגיות המוזיקה, ומתמקד בפיתוח כלים דיגיטליים אינטראקטיביים.
במהלך שירותו הצבאי גדי חינקיס העביר את רוב זמנו הפנוי ביצירת ביטים במחשב בתוכנות הפקה שונות.
הוא הקים יחד עם חברי ילדותו מהישוב מכבים-רעות את להקת ההיפ-הופ פרברים רפיוג'יז פעל בה כראפר וכמפיק מוזיקלי ראשי.
ההרכב כלל חמישה ראפרים והיה ההרכב הראשון בישראל שניגן היפ הופ חי.
בשנת 2004 ייסד את ההרכב פי.אר טרופרז, לצד נמרוד דוויק.
דוויק שימש כאוצר האמנים ומנהל הלהקה, וחינקיס הפיק את החומרים המוזיקליים.
ההרכב זכה להשפעה רבה בזירת ההיפ הופ המקומית ונחשב למי שהקדים את זמנו, ושינה את פני ההיפ הופ הישראלי.
ההרכב נתן במה ראשונה לאמנים כמו פלד, לוקץ', אורטגה ואחרים.
ההרכב השתתף בין היתר בשיר "להביא את המכה" של הדג נחש, שהופיע באלבומם "בעזרת הג'אם", ובאלבום הלייב של הלהקה.
באותה שנה הקים חינקיס את הרכב ההארדקור פאנק SxFxTxC – ראשי תיבות של Shmen For The Children – יחד עם ניר אלהרר, חגי זהבי ותום לוי.
McDaddy G – כינויו של חינקיס במסגרת פרברים רפיוג'יז ו-פי.אר טרופרז.
Vndrshmuken – זהות אליה השתייך אלבום טכנו שיצא בשנת 2004. את עטיפת האלבום עיצב האמן Pilpeled
אבגדה – הכינוי הנוכחי, תחתיו יצא אלבום הסולו שלו "קוקו" בשנת 2024.
אחד מהפרויקטים הבולטים של חינקיס הוא Dirty Honkers, הרכב אלקטרו-סווינג בין-לאומי שבסיסו בברלין.
לצידו פועלים בהרכב הסקסופוניסטים והזמרים אנדריאה רוברטס מקנדה ("Screechy 2 Shoes") ופלורנט מאננט מצרפת ("Flap Jack Malone").
ההרכב ידוע בשילוב של טכנו ברלינאי, סווינג ג'אז, שירה וראפ, ונחשב לאחד ממובילי סצנת האלקטרו-סווינג העולמית.
ההרכב הופיע בפסטיבלים ובמועדונים ברחבי העולם, וההופעות החיות שלהם כוללות שימוש בג'ויסטיקים תוצרת בית, בקרי משחק, והפקת מוזיקה אלקטרונית חיה על הבמה.
חינקיס פיתח שיטות מיוחדות לפריצת בקרי משחק ושילובם בכלי נגינה דיגיטליים.
חינקיס שימש כמפיק מוזיקלי במספר רב של פרויקטים בישראל, וחתום על ההפקה של אלבומים חשובים בזירת ההיפ הופ המקומית, ביניהם:
2004 – פי.אר טרופרז – מתוך הזוהמה
2006 – פרברים רפיוג'יז – Rapperarium
2007 – פלד ואורטגה – ממשיכים לבעוט
במקביל לעשייתו האמנותית, חינקיס פועל בתחום טכנולוגיות המוזיקה.
הוא ממייסדי האפליקציה Jambl – אפליקציית ביטים ואולפן דיגיטלי נייד, שהורדה מעל מיליון פעמים.
חינקיס התפרסם בזכות הצגת המכירה של האפליקציה באמצעות ראפ חי.
בשנת 2024 הצטרף כראש תחום מוצר בפרויקט PatchWorld – פלטפורמה אינטראקטיבית ליצירת מוזיקה, עיצוב כלים, גיימינג ואמנות חזותית תוך שימוש במציאות מדומה ומציאות רבודה.
2004 – PR Troopers – מתוך הזוהמה
גד סובול (נולד ב-8 באפריל 1939) הוא היסטוריון והנדסאי חשמל ישראלי, העוסק בחקר ארץ ישראל ובשימור אתרי מורשת, בפרט בעיר מגוריו, אשקלון.
סובול הוא יקיר "המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל" (2011) ויקיר העיר אשקלון (2013).
סובול נולד ב שבחיפה ב-1939, ולמד בבח"א 21. הוא התגייס לצה"ל עם פרוץ מלחמת סיני, ושירת כמדריך בבית הספר בו למד.
ב-1945 עבר עם משפחתו לקריית עמל.
סיים לימודי הנדסאות חשמל ב"".
ב-1968 החל לעבוד במפעל "עשות אשקלון", ולשם כך העתיק את מגוריו מקריית טבעון לאשקלון.
בתפקידו הראשון היה מנהל מחלקת החשמל, ובהמשך מנהל האחזקה, וכן היה שותף בפיתוח מערכות חשמליות של טנק ה"מרכבה" הישראלי, ולקח חלק בתכנון ובשיפור ההסבה מסימן 2 לסימן 3 של הטנק.
במקביל לעבודתו, השלים תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ב, אותו סיים בהצטיינות.
עם מעברו לעיר, החל להתעניין במיוחד בתולדות העיר.
עם פרישתו המוקדמת ב-1996 מעבודתו כאחראי פיתוח ב"עשות אשקלון", הצטרף למערכת הכתיבה של ספר אודות הקהילה היהודית בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה, בהוצאת "יד ושם".
ב-1999 החל בלימודי תואר שני באותו תחום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שגם אותו סיים בהצטיינות, כאשר התזה שלו עסקה בתנועות הנוער היהודיות בגרמניה בין שתי מלחמות העולם..
בהמשך החל לימודי תואר שלישי בנושא גרמנים נוצרים בישראל.
ב-2007 וב-2011 פרסם יחד עם חוקר ארץ ישראל, אבי ששון, שני ספרים בהוצאת עיריית אשקלון – "אשקלון – שימור אתרים ומורשת" ו"אתרים היסטוריים באשקלון".
מ-2007 ועד 2020 כיהן כנאמן שימור אתרי מורשת באשקלון מטעם "המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל".
ב-2013 נבחר לקבל את אות "יקיר העיר אשקלון".
בינואר 2015 זכה באות "יקיר הנוער" של אשקלון על רקע פעילותו בתחום שימור אתרי מורשת בעיר, כיזם הפרויקט "אמץ אתר" בבית הספר התיכון מקיף ה', במסגרתו תלמידים מאמצים אתר לשימור, מטפחים אותו ולומדים אודותיו.
במרץ 2025 הזניק יחד עם ראש עיריית אשקלון, תומר גלאם, את מרוץ אשקלון ע"ש , שם קראו לשחרורם של החטופים במלחמת חרבות ברזל.
סובול מתגורר באשקלון מאז 1968, הוא נשוי ליעל, אב ל-3 ילדים וסב ל-10 נכדים, ביניהם גלי וזיו ברמן, שנחטפו על ידי מחבלים פלסטיניים בטבח שבעה באוקטובר והושבו לישראל כעבור שנתיים במסגרת תוכנית 21 הנקודות.
גדוד הוא יחידה צבאית שכפופה לחטיבה או לרגימנט.
בגדודי חיל רגלים (חי"ר) בצה"ל שתיים עד חמש פלוגות ובין 650–1,000 חיילים.
בצה"ל, מפקד גדוד (בקיצור מג"ד) הוא קצין בדרגת סגן-אלוף ובצבאות העולם קצין בדרגת לוטננט קולונל.
קיצור מקובל לסגן מפקד גדוד הוא סמג"ד.
גדוד אורגני הוא גדוד בעל יכולת טקטית בלבד, שפועל במסגרת משותפת עם יחידות אחרות.
גדוד עצמאי הוא גדוד בעל יכולת פעולה עצמאית יותר.
בצה"ל, גדוד חי"ר בנוי משלוש פלוגות מבצעיות, פלוגה מסייעת ופלוגת מפקדה.
גדוד חה"ן בנוי מפלוגות רובאיות, מחלקות סיור, פלוגות צמ"ה ופלוגות מפקדה.
המבנה האורגני של המחלקות בחי"ר וחה"ן הן זהות.
גדוד בחיל השריון הישראלי כולל כ-36 טנקים ופלוגת חרמ"ש (לרוב פלוגת החרמ"ש היא פלוגת מילואים – גם בגדודי שריון סדירים), ולאחרונה גם פלוגה מסייעת שריון.
גדוד הוא היחידה האינטגרלית הקטנה ביותר בצה"ל.
למשל, גיוס לשירות המילואים בישראל מתבצע ברמת גדוד לפחות.
היחידה המקבילה לגדוד בחיל הים היא פלגה ובחיל האוויר היא טייסת.
מספר גדודים מרכיבים חטיבה, ובחלק מהמדינות רגימנט.
מפקד גדוד או בקיצור מג"ד, הוא תפקיד של קצין בצה"ל, העומד בראש גדוד לוחמים בחי"ר, שריון, הנדסה קרבית, איסוף קרבי, תותחנים או יחידה מובחרת.
בצה"ל מתייחס מונח זה למפקד יחידה הכפופה לחטיבה או לאגד.
דרגתו של מפקד הגדוד היא בדרך כלל דרגת סגן-אלוף והוא גם השתלם בקורס מפקדי גדודים.
גד קינר (קיסינגר) (נולד ב-26 ביוני 1947) הוא שחקן, מתרגם, סופר, משורר, דרמטורג ופרופסור בגמלאות בחוגים לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית.
גד קינר נולד בתל אביב בשם גד אברהם קיסינגר, למשפחה יוצאת גרמניה.
הוא למד בבית הספר היסודי "המרכז" (תל-חי) ובתיכון עירוני א'.
במהלך לימודיו בתיכון החל לשחק בו-זמנית בחוג הדרמטי בבית הספר, בתיאטרון הנוער "שחרית", ובחוג שהקים במרכז ביכורי העיתים.
שירת בצה"ל בשנים 1965–1968 והיה חבר בלהקת גייסות השריון ובתיאטרון צה"ל.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף לקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה" של חנוך לוין, שהיה בלתי מוכר באותה עת.
במקביל לקריירת המשחק שלו החל בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב, בחוג לאמנות התיאטרון ובחוג לתורת הספרות הכללית.
במהלך השנים לימד בבית הספר למשחק בית צבי, בסמינר הקיבוצים ובסמינר אורנים.
כמו כן לימד וריכז את מגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
קינר כיהן כפרופסור חבר בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, וכראש החוג לתיאטרון, ומרכז לימודי הכתיבה, הבימוי והדרמטורגיה.
משמש מרצה מן החוץ בחוג ללימודי התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור אורח במכון למדע התיאטרון של אוניברסיטת מינכן.
היה חבר ההנהלה האמנותית, דרמטורג ומנהל המחלקה החינוכית של תיאטרון החאן הירושלמי בשנים 1982–1984, התיאטרון הקאמרי בשנים 1984–1993, ותיאטרון הבימה בשנים 1993–2005. שימש כמנהל אמנותי של רוב פסטיבלי ה"דו אמן" בקאמרי ובהבימה ושל פסטיבלי התיאטרונטו הישראלי והבינלאומי.
קינר עורך מאז 1998, יחד עם ד"ר חיים נגיד, את כתב העת "תיאטרון: רבעון לתיאטרון עכשווי", ושימש עורך אורח של גיליון כתב-העת Theatre Research International, שהוקדש לדרמטורגיה.
הוא מכהן כמזכ"ל הסניף הישראלי של ארגון התיאטרון הבינלאומי.
החל לפרסם שירים בהיותו תלמיד בתיכון בעיתון מעריב לנוער.
במרוצת השנים פורסמו שיריו בעיתון 77, גג, עלי-שיח, הליקון, מאזנים, קשת החדשה, סלון הדחויים ובמוספים הספרותיים בעיתונים היומיים.
נכון ל-2022 ראו אור שלושה ספרי שירה פרי עטו.
בראשית דרכו חיבר קינר מחזות ותסכיתי רדיו, וביניהם "המגדל הנוטה אל צידו", שזכה בפרס "קול ישראל", תורגם למספר שפות ושודר בארצות שונות.
גד קינר תרגם מחזות רבים מגרמנית, משוודית ומנורווגית, שפות שלמד כדי לתרגם את יצירותיו של הנריק איבסן.
הוא הופיע בכמה סרטי קולנוע ועל גבי במות התיאטרון.
ב-2008 זכה בתואר כבוד מידי מלך נורווגיה, הראלד החמישי, על תרומתו לקידום המחזאות הנורווגית בישראל.
ב-2010 חתם על מכתב מחאה שנוי במחלוקת, ובו הצהיר כי יסרב להופיע בעיר אריאל, המצויה מעבר לקו הירוק: "ברגע שניתן את חסותנו בשתיקה או במעשה להפרדה הזו שקיימת כל השנים בחבירה לאזור שאינו שייך לישראל ונמצא תחת שלטון כיבוש צבאי, אנו מביעים עמדה פוליטית שמצדדת בכיבוש ובהתנחלויות, ולזה איננו מוכנים".
מכתב זה עורר סערה וגרף ביקורות עזות מכמה קצוות הקשת הפוליטית והתרבותית בישראל.
באבן הזאת זורמים מים (תל אביב: ספריית פרוזה עיתונספרות, 1978)
חייך הקליניים: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1989)
דגימת נשימה: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2000)
הפרעת קשב: שירים (תל אביב: ספרא, 2009)
בפגיית התכלת השמיימית (תל אביב: ספרא, 2015)
בסיכון גבוה (תל אביב, ספרא 2020)
היונה משתוקקת למבול (תל אביב, כתב ווב, 2024)
דרמה גרמנית חדשה: תקצירים: פרשנות: נתונים, בחירה, עיבוד וניתוח: גד קינר.
תל אביב: גד קינר בתמיכת מכון גתה - מרכז התרבות הגרמני, 1984
הקאמרי: תיאטרון של זמן ומקום.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב.
הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, 1999
מחזות מאת ג'ורג' טבורי, מבוא ועריכה: שמעון לוי וגד קינר.
הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, החוג לאמנות התיאטרון, 2004
עיונים בתיאטרון, מאת שוש אביגל; עורכים: שמעון לוי וגד קינר; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, 2005
רוחות מאת הנריק איבסן: תרגם והוסיף מבוא והערות גד קינר; תל אביב: אור-עם, 1983
בית בובות מאת הנריק איבסן: תרגם והוסיף מבוא גד קינר; תל אביב: אור-עם, 1983
יון גבריאל בורקמן מאת הנריק איבסן; מנורווגית: גד קינר, רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1987. עלה ב"הבימה" ב-1988
ברווז הפרא מאת הנריק איבסן, עלה בתיאטרון באר שבע, 1987
רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1989
איולף הקטן מאת הנריק איבסן; עברית גד קינר; מהד' 2 (מהד' א' ב-1984).
רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה, ליד "בית צבי", בית-הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1991
תמונות מחיי נישואין מאת אינגמר ברגמן, תרגום של המחזה שיצר ברגמן במקור כסדרת טלוויזיה, "צוותא", 1991
החיילים מאת יעקב מיכאל ריינהולד לנץ; מגרמנית: גד קינר; רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי"-בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1991
הדה גאבלר: מחזה בארבע מערכות, מאת הנריק איבסן; מנורווגית: גד קינר; תל אביב: תיאטרון "הבימה", 1994
הקונטרבאס מחזה מונולוג במערכה אחת, מאת: פטריק זיסקינד; מגרמנית גד קינר, הוצאה לאור מודן, 1996
דגימת נשימה: שירים, מאת גד קינר; ערכה: לאה שניר; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2000
ברווז הפרא, הנריק איבסן; תרגום ראשון מנורווגית: גד קינר רמת-אביב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2003
האישה מן הים: מחזה בחמש מערכות (1888), מאת הנריק איבסן.
רמת-גן: בית צבי - בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה; בית צבי - בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, 2004
מחזה חלום, מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג; תרגום משוודית: גד קינר; תל אביב: אור-עם, 2004
מישל דה גלדרודה, מחזות, נוסח עברי: משה לזר; בעריכת שמעון לוי, גד קינר, ועדנה שביט; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, החוג לאמנות התיאטרון, 2005
העלמה יוליה מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג, בשם "מדמואזל ז'ולי", עלה בתיאטרון גשר ב-2001, ובתיאטרון תמונע ב-2011
דרקון הזהב מאת רולנד שימלפפניג, עלה בתיאטרון תמונע ב-2019
קורנט (הצגת-יחיד בגרמנית שהוקלטה לרדיו ברלין וקול ישראל)
פסק דין (הצגת יחיד, תיאטרון בית הובן)
הבעל הנצחי (הבימה) - הצגה על פי ספרו של דוסטויבסקי, הבעל הנצחי
אכזר מכל המלך (תיאטרון חיפה)
מחכים לגודו (תיאטרון צוותא, 1974)
יומן נוכחות (תיאטרון צוותא, 1976)
הרופא וגרושתו, פרנהיים (תיאטרון המרתף, 1970)
די, בן אדם (תיאטרון הספרייה)
את ואני והמלחמה הבאה (תיאטרון אוניברסיטת תל אביב)
המלך ליר (תיאטרון אוניברסיטת תל אביב)
"האם יש מקקים בישראל" (מאת: ניסים אלוני, צוותא, 2018)
מחפשת בעל על ארבע, 1993
גד שִמרון (נולד ב-26 בפברואר 1950) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, פרשן לענייני ביטחון, מודיעין ומדיניות בינלאומית.
את שירותו בצה"ל עשה כקצין מודיעין.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בהיסטוריה כללית ולימודי דרום-מזרח אסיה.
ב-1975 גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירת בו במשך כעשר שנים ביחידות שונות.
במסגרת זו השתתף בין השאר בהברחת יהודי אתיופיה.
במקביל לשירותו במוסד עבד כעיתונאי במעריב.
בשנות התשעים שימש שליח העיתון בגרמניה, עבד כעיתונאי במחלקת החדשות של קול ישראל, והגיש את התוכנית "בוקר טוב" בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
שמרון היה העיתונאי הראשון שחשף יורש לאחד מאלפי חשבונות הבנקים של קורבנות השואה שנותרו עלומים עשרות שנים בבנקים שווייצרים.
בתחקיר משותף עם עמנואל רוזן, שבהמשך הביא להעלאת שאילתות בפרלמנט השווייצרי, חשף את הקשרים החשאיים של חברות שווייצריות עם תוכנית נשק ההשמדה ההמוני האיראני.
כתבה על המפגש שארגן בין בנו של אדולף אייכמן וצבי אהרוני, איש המוסד שאיתר את אייכמן בארגנטינה והשתתף בחטיפתו והבאתו לישראל, פורסמה בעשרות עיתונים בכל רחבי העולם.
מאז תחילת אוגוסט 2009 ועד ינואר 2013, כמעט מדי שבוע, הגיש פינה העוסקת בהיסטוריה צבאית ומודיעינית ב"שישי אישי", תוכניתו של משה טימור ברשת ב'.
בהמשך, חזר להיות בין המשתתפים העולים לשידור בתוכנית, כשהוא מביא סיפורים היסטוריים שונים, אם כי במתכונת פחות קבועה מזו שהייתה נהוגה קודם לכן.
גד שמרון, המוסד והמיתוס: איך קרה שהמוסד עלה למעלה, ירושלים: הוצאת כתר, 1996 (תורגם לצרפתית תחת השם "ההיסטוריה הסודית של המוסד")
חיסול התליין מריגה: הסיפור המלא על המבצע הישראלי היחיד לחיסול פושע נאצי (יחד עם אנטון קינצלה), ירושלים, כתר, 1997. הסיפור על המבצע של "המוסד" לחיסול הפושע הנאצי הרברטס צוקורס.
"הביאו לי את יהודי אתיופיה": הסיפור האמיתי - כך העלה "המוסד" את יהודי אתיופיה מסודאן, הד ארצי, 1998. על מבצע "המוסד" להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן.
תורגם לאנגלית תחת השם "מוסד אקסודוס".
השטן בארץ הקודש, אלפא תקשורת, 1998. רומן היסטורי על ממלכת ירושלים ועל הצלבן רנו משאטיון.
יצא במהדורה מחודשת בשם מסע הצלב האחרון של רינו, הוצאת ידיעות אחרונות, 2011.
ואנחנו חשבנו שזה לא יכול להיות: מותחן פוליטי על מציאות סהרורית, איפאבליש, 2018. מותחן פוליטי על ראש ממשלת ישראל הנסחט על ידי רעייתו.
צבא אחר: יחידות מיוחדות בצבאות העולם, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2007
אהובת הטמפלר מעמק רפאים, הוצאת מטר, 1988. רומן היסטורי המבוסס על סיפור אמיתי.
הותירו חותם, אייקאסט (ספר קולי), 2017. סקירה היסטורית על חיילים, קצינים ומצביאים ששינו את ההיסטוריה ב-2,400 השנים האחרונות.
גדוד 100 היה גדוד שריון-חרמ"ש מאולתר שהוקם במלחמת יום הכיפורים במפקדת קצין שריון ראשי, מרדכי צפורי, והורכב מאנשי מילואים ישראלים שלמדו או עבדו בחו"ל ושבו לישראל עם פרוץ הקרבות וממתנדבים.
לוחמי הגדוד לא הכירו זה את זה ולא לחמו יחדיו לפני כן.
מפקד הגדוד היה סא"ל אהוד ברק.
הגדוד לחם בקרב החווה הסינית, במסגרת מבצע אבירי לב וסייע בחילוץ גדוד הצנחנים 890 משוחות ה"חווה".
אהוד ברק שב מלימודיו באוניברסיטת סטנפורד ב-7 באוקטובר 1973, יום לאחר פרוץ הקרבות.
ב-9 בחודש סופח בהוראת הרמטכ"ל, דוד אלעזר, למפקדת קצין שריון ראשי במחנה ג'וליס עם פקודה לארגון גדוד.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה פיקד ברק על גדוד שריון מאז שעבר הסבה לשריון, לפני שיצא ללימודים.
ברק הצליח, למרות מחסור בציוד, בנשק ובתחמושת, להקים מאנשי מילואים חוזרים גדוד בהיקף של שתי פלוגות טנקי מג"ח (M48 פטון) ופלוגת חרמ"ש.
סגן מפקד גדוד היה נחום גת, גם הוא שב (באותה טיסת אל על מנמל התעופה קנדי בניו יורק עם אהוד ברק) מלימודיו בהנדסת אווירונוטיקה וחלל באוניברסיטת סינסינטי.
אחד ממפקדי הפלוגות בגדוד היה סגן משה עברי סוקניק.
ב-14 באוקטובר הוכפף הגדוד לפיקודה של חטיבה 460 בפיקודו של גבי עמיר ולפני עלות השחר ב-17 באוקטובר נשלח למשימת חילוץ הצנחנים, שנקלעו לאש תופת בציר "טרטור" שבמתחם "החווה הסינית".
פעולת הגדוד בשטח זכתה לשבחים ולגינוי כאחד.
הפעולה הייתה בסיכון גבוה מאוד, כאשר טנקי הגדוד חשופים על רקע החול הבהיר והלילה המואר לעיני חיילי הצבא המצרי, שהיו מחופרים ומצוידים היטב בנשק נ"ט, כולל רקטות RPG, טילי "סאגר" ואמצעי ראיית לילה.
לעומת האויב, לגדוד 100 חסרו מקלעים ותחמושת.
יש הטוענים כי הייתה זו פעולת התאבדות.
במהלך קרב החילוץ נפגעו חמישה טנקים ושני נגמ"שים, 10 לוחמים נהרגו ו-20 נפצעו.
עם זאת, בוצעו במהלכו מספר מעשי גבורה, על אחד מהם זכה המ"פ סוקניק בעיטור העוז.
אולם, הגדוד נכשל במשימתו והצטרף למעשה לצנחנים הלכודים, וברק פקד על נסיגה מההסתערות אל עמדות מוגנות ובכך ניתק מגע קרבי.
על החלטה זו ספג ברק ביקורת, למשל מאת אורי מילשטיין.
בשעות הצהריים, במהלך המאמץ של פיקוד הדרום לחילוץ כוח הצנחנים, השתתפו נגמ"שי הגדוד בחילוץ לכודים ופצועים בעוד הטנקים הבלתי פגועים חוסמים את הכוח המצרי.
הסמ"פ אשר טל שנפצע ונותר מאחור, יחד עם קצין הצנחנים חזי דחבש וצנחנים נוספים, חולצו לבסוף על ידי ברק.
בלילה שבין ה-17 ל-18 באוקטובר צלח הגדוד את תעלת סואץ ל"אפריקה" (הגדה המערבית של התעלה), יחד עם חטיבה 460 על גבי "תמסחים".
גדאל סָאלֶסקי (Gdal Saleski; 11 בפברואר 1888 – 8 באוקטובר 1966) היה צ'לן, מלחין וסופר יהודי אמריקאי ממוצא רוסי (אוקראיני).
סאלסקי נולד בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה).
בנעוריו שר בבית כנסת בעיר.
ב-1904 התקבל לבית הספר המלכותי למוזיקה של האגודה המוזיקלית של רוסיה בקייב ולמד נגינה בצ'לו בהדרכת פרידריך וילגֶלמוביץ' מוּלֶרט (Мулерт).
ב-1905, בעקבות הפוגרומים, היגר משפחתו לגרמניה והתיישב בלייפציג.
שם למד בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג נגינה בצ'לו אצל יוליוס קלֶנגֶל, קומפוזיציה אצל מקס רֶגֶר ותזמור אצל שטפל קרֶהל (Krehl).
לאחר שזכה במלגת פרס מנדלסון, ניגן בתזמורת הגוונדהאוס שבלייפציג בניצוחו של ארתור ניקיש.
ב-1910 התפרסם כצ'לן-הסולן של התזמורת הפילהרמונית של קייב בניצוחו של גאורג שנפויגט, ובעקבות זאת הוזמן לנגן בערי רוסיה וגרמניה, והתקרב לאלכסנדר גלאזונוב.
מ-1915 התגורר בסקנדינביה וניגן בעריה.
ב-1922 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
בסוף שנות ה-20 עבד להוליווד, שם שימש כצ'לן הראשון של יונייטד ארטיסטס.
בסוף שנות ה-30 שב לניו יורק.
במשך שנים ניגן כצ'לן ראשון בתזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר בניו יורק.
כן היה סולן בהתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית שבניצוח ארתורו טוסקניני מעת ייסודה ב-1937. בנוסף ניגן כנגן אורח בתזמורות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, בהרכבים שונים של מוזיקה קאמרית, וכן הופיע ברסיטלים רבים (כמה בקרנגי הול).
סאלסקי חיבר יצירות שבוצעו: לתזמורת מיתרים, יצירות סולו לפסנתר, דואט לצ'לו וכינור ועוד.
בשנת 1927 פרסם את הספר "מוזיקאים נודעים מגזע נודד: רשימות ביוגרפיות של אנשי שם מצוינים ממוצא יהודי בעולם המוזיקה", וב-1949 הוציא מהדורה מורחבת שלו, תחת הכותרת "מוזיקאים נודעים ממוצא יהודי".
בספר זה הביא מבחר ביוגרפיות של מוזיקאים יהודים, כאשר הקריטריון הוא אתני, ולא השתייכות דתית או לאומית.
ב-1951 חזר מערבה ללוס אנג'לס.
בספטמבר אותה שנה נישא לאיזבל רוס (Ross) (1901–1968), שלה היה נשוי עד מותו.
סאלסקי נפטר כתוצאה ממחלת לב בסתיו 1966 בלוס אנג'לס, בגיל 78. נקבר במאונט סיני ממוריאל פארק (Mount Sinai Memorial Parks) שבשכונת הוליווד הילס בלוס אנג'לס.
גד רֶפֶּן (נולד ב-18 בספטמבר 1945) הוא לוחם בחיל השריון בדימוס שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב עמק דותן במלחמת ששת הימים.
רפן נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד.
היה מ"מ במילואים של טנקי שרמן אם-51 בפלוגה ה' בגדוד 39 בחטיבה 45 (לימים חטיבה 188) של חיל השריון.
לקראת מלחמת ששת הימים גויס ויחידתו יועדה לפעילות בגזרת ג'נין.
עם פרוץ המלחמה נעה יחידתו, שהייתה מכונסת בשטחים באזור אליקים, דרך יקנעם לצומת מגידו.
כשהגיעה לאזור הצומת קיבלה היחידה הודעה על תותחים ארוכי טווח המפגיזים את רמת דוד.
הכוח נכנס לקרב וחיסל את התותחים.
לאחר שמפקד הפלוגה נפגע לקח רפן את הפיקוד על הפלוגה, ועם סיום הקרב הוביל את הטנקים לרכס מעל ג'נין כדי לוודא שהטנקים הירדניים חוסלו.
הוא קיבל פקודה לשוב לעמק דותן, המרחב שבו התנהל הקרב, ושם ניהל קרב נוסף מול טנקי פטון M-48, בהיותו בעמדת נחיתות.
במהלך הקרב נפצע רפן, ספג רסיסים בכל חלקי גופו, נכווה קשות, וידו השמאלית נותרה תלויה על בלימה.
הוא ועשרה חיילים רצו לעבר סמוך.
מכיוון שחששו שהם עומדים ליפול בשבי הירדני, השמידו החיילים שמצאו מסתור בבית המשאבה את כל המסמכים שהיו ברשותם.
בסופו של דבר, הטנקים הירדניים לא איתרו אותם, והם הצליחו להתארגן ולבסוף חולצו מהמבנה.
רפן פונה לבית חולים העמק בעפולה, ובשל מצבו החמור העבירו אותו לבית החולים רמב"ם בחיפה, שם נקבע כי לא ניתן להציל את ידו.
על פעולותיו בקרב עוטר רפן בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי כושר מנהיגות למופת, שליטה עצמית וסבילות.
רפן נזכר, לצידו של צבי סדן שעוטר בעיטור העוז, במילות שירה של דליה רביקוביץ', "עמק דותן", שהושר על ידי להקת פיקוד הצפון: "וגדי וצבי בהדר גבורתם".
רפן עבר תהליך שיקום של שנתיים ובו הותאמה פרוטזה לידו הכרותה.
לאחר מכן השלים בגרויות במסגרת מבצע של התנועה הקיבוצית שהקימה בית ספר בקיבוץ אייל במימון משרד הביטחון.
בשנת 1970 הצטרף לפרויקט טנק מרכבה והיה בצוות האחראי לבניית התובה.
כמו כן, עסק בניסויי שדה של הטנק עד לשנת 1978. לאחר מכן שב לקיבוץ.
בשנת 1980 הצטרף לעבודה בחברת ביטוח ממשלתית, קרן הביטוח לנזקי טבע וחקלאות.
רפן עבד בקרן במשך 20 שנה והגיע לתפקיד שמאי ראשי ומנהלת מחלקת שמאות, תפקיד שבו היה ממונה על השמאים בארץ.
בשנת 2023 הצטרף להפגנות נגד הרפורמה המשפטית.
גדוב (בפולנית: Gdów; ביידיש: גדאוו) הוא כפר במחוז וייליצ'קה שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הכפר נזכר לראשונה במאה ה-13, וביישוב התקיימו ירידים שנתיים.
בשנת 1846 נערך במקום קרב בין המורדים הפולנים ובין כוחות הצבא האוסטרי.
יהודי הכפר היו כפופים לקהילת וייליצ'קה, וקברו את מתיהם בבית העלמין שבה.
בשנת 1880 נמנו ביישוב קרוב ל-400 יהודים מתוך כ-1,500 תושבים, ואלו עסקו ברוכלות ובמלאכה.
בנובמבר 1918 ובנובמבר 1919 נערכו ביהודי הכפר פרעות בידי איכרי הסביבה, תוך הרס וביזה של רכוש יהודי.
בשנת 1921 נמנו ביישוב 245 יהודים.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי הכפר מזרחה.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים הוטלו על יהודי המקום הגבלות תנועה, וחלקם נלקחו לעבודות כפייה.
אנשי ס"ס וגסטאפו שהגיעו לכפר מעת לעת ממישלניצה, נהגו להתעלל ביהודי המקום, לשדוד רכוש, ולגבות תשלומי כופר מהקהילה.
בסוף 1939 הוקם ביישוב יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים מדי יום עובדים יהודים.
עד מרץ 1942 הוחרם על ידי הגרמנים כל רכוש ועד הקהילה.
באביב 1942 נאסר ראש היודנרט בכפר, ונרצח, וכן נאסרו חברי היודנרט הנוספים, והועלמו.
באוגוסט 1942 גורשו יהודי הכפר לוייליצ'קה, שם התקיימה אקציה כעבור מספר ימים, במהלכה שולחו רוב יהודי הכפר למחנה ההשמדה בלז'ץ.
גד (גדי) רכליס (נולד ב-5 בפברואר 1967) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן, אלוף ישראל לשנת 1988.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-31 בישראל לפי מד כושר.
בשנת 1977 עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בבאר שבע.
בוגר בית הספר התיכון מקיף ו'.
בעל תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת תל אביב.
1981 - זכה במקום השני באליפות ישראל לנוער עד גיל 20, שנערכה בכפר סמיר, בגיל 14 בלבד.
1984 - חלק את המקום השישי באליפות העולם בשחמט לנוער שנערכה בקיליאווה, פינלנד.
1985 - סיים במקום תשיעי באליפות אירופה בשחמט לנוער שנערכה בחרונינגן, הולנד.
1986 - חלק את המקום השישי באליפות העולם בשחמט לנוער שנערכה בגסדל, נורווגיה וסיים במקום רביעי באליפות ישראל.
1987 - חלק את המקום השישי באליפות העולם בשחמט לנוער שנערכה בבגיו, הפיליפינים.
1988 - זכה במקום ראשון באליפות ישראל בשחמט.
1988- זכה במקום ראשון באליפות ברלין הפתוחה.
1995 - זכה בפעם השנייה במקום ראשון באליפות ברלין הפתוחה.
רכליס ייצג פעמיים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
גד קרן (נולד ב-1950) הוא קרדיולוג, פרופסור מן המנין לקרדיולוגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, לשעבר מנהל המערך הקרדיולוגי בבית החולים איכילוב, לשעבר נשיא האיגוד הקרדיולוגי הישראלי, מופקד על הקתדרה לקרדיולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
קרן עוסק בנושאים : אי-ספיקת לב, המודינמיקה ומסתמי הלב, הדמיה לא חודרנית של כלי דם והלב.
קרן נולד בקיבוץ עין החורש לניצולי שואה מצ'כיה.
אביו היה רופא פנימי, אמו מרים, הייתה עקרת בית.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לרמת גן.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר בורוכוב בגבעתיים, למד בבית ספר התיכון תיכון חדש בתל אביב, תחת ניהולו של יהויקים פאפוריש.
בגיל 18 התגייס קרן למסגרת העתודה האקדמאית, וסיים את לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב.
במקביל סיים תואר ראשון בפילוסופיה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כחובש בפיקוד דרום.
משנת 1975 שירת כרופא צבאי בתפקיד של רופא גדודי.
בין השנים 1980–1985 התמחה בקרדיולוגיה, בבית החולים איכילוב במחלקתו של הפרופ' שלמה לניאדו.
בהמשך קרן יצא להשתלמות בארצות הברית בתחומים הקרדיולוגים : המודינמיקה, אי ספיקת לב, אקוקרדיוגרפיה בבית החולים ע"ש אלברט איינשטיין, בניו יורק ובמחלות כלי דם כלילית ומחקר בתחום אולטראסאונד בכלי דם, NIH בטסדה, במרכז רפואי בוושינגטון.
קרן ניהל בהמשך מעבדת אקו לב בבית החולים איכילוב, ואת היחידה לאשפוז קרדיולוגי.
משנת 2002 עד סוף שנת 2018 קרן ניהל את המערך הקרדיולוגי באיכילוב.
קרן משלב את עבודתו כקלינאי, איש אקדמיה ואיש ניהול.
קרן מכהן כראש הקתדרה לקרדיולוגיה ע"ש חיים שיבא באוניברסיטת תל אביב
בין השנים 1998–2002 כיהן קרן כסגן דיקן להוראה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
קרן בעל תואר פרופסור מן המנין מאוניברסיטת תל אביב,, פרסם כ-200 פרסומים מדעים.
בנוסף קרן מכהן כסגן עורך "עיתון הרפואה" ועיתון "IMAJ", בהוצאת ההסתדרות הרפואית.
בין השנים 2000–2004 שירת כחבר בנשיאות המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
קרן היה שותף בפיתוח מסתם זעיר המווסת את מעבר הדם בין עליות הלב, ועל ידי כך מסייע להפחתת הלחץ העודף הקיים אצל חולי אי ספיקת לב בעלייה ובחדר השמאלי, שגורם להצפת הריאות במים ולקשיי נשימה.
קרן הגה את הטכנולוגיה של חברת V-Wave והיה אחד ממקימי החברה.
בשנת 2000 קרן כתב פטנט על השיטה שפיתח.
בין השנים 1991–2001 כיהן קרן כדירקטור בחברת התרופות תרו..
בית המשפט העליון נדרש לערעור בעניין המס על שכרו של קרן מחברת תרו, וקבע כי רווח של 1.2 מיליון ש"ח ממימוש אופציות אותן קיבל קרן כשכר מהחברה ימוסו בשיעור גבוה לפי סיווג של "הכנסה אחרת ממשלח יד או עסק".
גדוד 32 מכונה גם גדוד התאו וגם הנוראים (בפורטוגזית: Os Terríveis) היה גדוד חי"ר קל של צבא דרום אפריקה שנוסד בשנת 1975. בשונה מרוב היחידות בצבא דרום אפריקה באותו הזמן, לגדוד גויסו חיילים שחורים וזאת למרות חוקי האפרטהייד שאסרו זאת.
לאחר הניצחון של התנועה העממית לשחרור אנגולה במלחמת העצמאות האנגולית בשנת 1975, חיילים רבים של יריבתה העיקרית, החזית הלאומית לשחרור אנגולה, מצאו מקלט בדרום מערב אפריקה (כיום נמביה) שהייתה אז בשליטת דרום אפריקה.
קולונל יאן ברייטנבך, ממקמי היחידה המיוחדת הראשונה של דרום אפריקה, וקומנדנט סיבי ואן דר ספוי הקימו מקרב הפליטים הללו יחידה צבאית בשם קבוצת בראבו אשר פעלה בשיטות גרילה ולוחמה זעירה.
קולונל ברייטנבך אימן את היחדה החדשה לפי הדגם של כוחות גרילה שהקימו הכוחות המיוחדים האמריקנים במלחמת וייטנאם.
הוא צייד את היחידה במדים הדומים למדי האויב וחימש אותם בנשק שלל סובייטי זאת כדי שיוכלו להיטמע בשטח.
קבוצת בראבו סופחה לגדוד 201, אשר הוקם מקרב הבושמנים של נמביה, ושני הכוחות הללו היו בחוד החנית של כוח זולו במבצע סוואנה.
קבוצת בראבו כללה שתי פלוגות חי"ר, מחלקת מרגמות, מחלקה נגד טנקים ומחלקת מקלעים.
לאחר כישלון מבצע סוואנה הפליטים שירתו בקבוצת בראבו מצאו את עצמם ללא כל אפשרות לחזור לאנגולה, צבא דרום אפריקה אשר העריך את היעילות וכוח הלחימה של הפליטים החליט למסד את היחידה ושלח את קולונל ברייטנבך לגייס אנשים נוספים מקרב הפליטים ומקרב קבוצות שהתנגדו לממשלת התנועה העממית לשחרור אנגולה בדרום אנגולה.
קולונל ברייטנבך החליט להקים את הכוח החדש על דגם לגיון הזרים הצרפתי, זאת מפני שידע שהוא רק יוכל לדרוש מהם נאמנות ליחידה ולא לדרום אפריקה.
קולונל ברייטנבך מיקם את היחידה החדשה ליד הגבול עם אנגולה בנקורוקורו, דודג' סיטי ובאפלו.
התנאים בבסיסים היו קשים, הנגדים והחוגרים התגוררו ביחד, החיילים הנשואים שיכנו את המשפחות שלהם בבסיסים גם כן.
בתחילה הייתה התנגדות בפיקוד הבכיר לגיוס חיילים שחורים (באותו הזמן הייתה יחדה אחת בלבד בצבא דרום אפריקה אשר הייתה מעורבת) אבל עקב החשש שאבדות בקרב החיילים הלבנים יכולות להוביל ללחץ על הצבא להפסקת הפעילות בדרום אנגולה הובילה לאישור היחידה ולארגונה במסגרת גדוד.
גדוד 32 הורחב לשבע פלוגות חי"ר, אגף סיור ופלוגת תמיכה המורכבת ממחלקת מרגמות 81 מ"מ, מחלקת נ"ט ומחלקת מקלעים.
בגדוד שירתו חיילים דרום אפריקנים לבנים לצד חיילים שחורים מאנגלוה שצבא דרום אפריקה מאפשר לחיילים מצבאות אחרים, כמו בריטניה ואוסטרליה, לשרת גם ביחידה אבל רק לאחר שקיבלו אזרחות דרום אפריקנית.
כל המשרתים בגדוד היה מתנדבים אשר עברו תהליך מיון קשה.
הגדוד נוהל בעיקר בפורטוגזית וגם הלבנים שירתו ביחידה היו חייבים ללמוד את השפה.
הגדוד קיבל דגל וסמל רשמי רק ב־1985 והיה ליחדה הצבאית היחידה של צבא דרום אפריקה שקיבלה את הדגל והסמל שלה בשטח לחימה.
הגדוד פעל באזור הגבול שבין דרום אפריקה לאנגולה, הגדוד התמקד בעיקר בפעילות כנגד הזרוע הצבאית של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה וכנגד הזרוע הצבאית של התנועה העממית לשחרור אנגולה אשר סייעו לפעילות שלהם כנגד דרום אפריקה.
הגדוד היה מבצע סיורים עמוקים לתוך דרום אנגולה במסוקים או ברגל, משבש פאת פעילות האויב וחוטף טרוריסטים בשביל חקירות מודיעין.
כאשר הגדוד היה יוצא למבצע רק מחצית הייתה יוצא בזמן שהמחצית השנייה נשארה בבסיס ובמבצע הבא היו מתחלפים.
הגדוד היה בין היחידות הראשונות לפעול בגדר המערכת בין דרום מערב אפריקה לאנגולה במסגרת מבצע סירת מפרש.
קיום הגדוד היה מסווג והצבא הסתיר את קיומו עד שב־1981, עקב כתבות בעיתונות העולמית שטענו שדרום אפריקה מפעילה יחידה של שכירי חרב לבנים בדרום אנגולה אשר מבצעים פשעי מלחמה, צבא דרום אפריקה הודע בקיום היחידה אבל הכחיש שמדובר ביחידה של שכירי חרב.
עם התחזקו הסיוע הקובני להתנועה העממית לשחרור אנגולה במאבק נגד האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה, שכלל סיוע שריון כבד, הגדוד חומש בנשק כבד נגד טנקים וסוללת ארטילריה.
לגדוד הייתה סיירת (Recce Wing) אשר הוקמה 1978 וכללה 12 איש שהוגדלה ל־40 ב־1983, הסיירת הורכבה מקצינים שהראו יכולת פיקודית תחת אש ונגדים וחיילים בעלי ותק בגדוד.
הסיירת הייתה פועלת במנותק מהגדוד והייתה יוצאת לפשיטות עד 250 קילומטרים לתוך אנגולה שבהם אספו מידע מודיעני על פעילות האויב ומידע לעדכון המפות של אנגולה אשר היו בידי הצבא.
כאשר הסיירת הייתה משתתפת במבצעים התפקיד שלה היה משתנה מאיסוף מודיעין להקמת מצבורי דלק למסוקים, תפקיד גששות ליחידות הצבא הסדיר ועם התקדמות המלחמה גם לתפקידי רכישת לבבות של האוכלוסייה האזרחית והטרדת קווי האספקה של האויב בעומק השטח.
אף על פי שכל אנשי הסייר עברו קורס צניחה הם בדרך כלל יצאו למבצעים על גבי מסוקים.
הלוחמים בסייר אומנו בשימוש כל כלי הנשק של הגוש המזרחי שהיו באנגולה וזאת כדי לאפשר להם לפעול בחופשיות בעורף האויב מבלי להזדקק לתמיכה והספקה מדרום אפריקה.
צוות בסיירת כלל בין שלושה לחמישה אנשי צוות, אשר כללו מפקד, מפעיל רדיו ושני לוחמים, המפקד אשר היה קצין או נגד נקרא "בוס".
המפקד נשא מכשיר רדיו אל חוטי, משקפת, משקפי ראיית לילה והיה חמוש ברובי AK-47 עם 12 מחסניות ו-50 כדורים בשרשירים עבור מקלע RPD שנשא המקלען.
הסגן של המפקד היה מפעיל הרדיו והוא היה חמוש ב-AK-47 עם שבע מחסניות, מטול רימונים M-79 עם 20 רימונים ותחמושת נוספת עבור המקלען והיה מציוד ברדיו בעל תדר גבוה.
לוחם אחד היה חמוש במקלע RPD ונשא כ־500 כדורים והלוחם השני היה חמוש ב-RPK עם שבע מחסניות ותחמושת נוספת עבור RPD.
במהלך פעילות בשטח הצוות היה מתקשר בעזרת קוד מורס בלבד וזאת כדי לחסוך בחיי הסוללות של מכשירי הקשר ולתת להם זמן רב יותר לפעול בעומק שטח האויב.
לאחר עצמאות נמיביה בשנים 1989–1990, היחידה נסוגה לדרום אפריקה והוצבה בעיירה בפומפרט במדבר בפרובינציית כף הצפוני כ־50 קילומטרים מבוטסואנה.
לאחר המעבר בחזרה לדרום אפריקה הגדוד נשלח לטפל במאבקים שבטיים בפרובינציית נטאל.
ב־8 באפריל 1992 חברי גדוד 32 היו מעורבים באירוע בפולה פארק, בחאוטנג, בו נורו ונהרגו אזרחים.
האירוע עורר ביקורת נרחבת, במיוחד מהקונגרס הלאומי האפריקני והניע את שר הביטחון לבקש חקירה של ועדת גולדסטון.
כאחת מתוצאות המשא ומתן בין המפלגה הלאומית להקונגרס הלאומי האפריקני, היחידה פורקה במרץ 1993. לאחר פירוק הגדוד הועברו חברי היחידה הנותרים ליחידות אחרות.
הממשלה ישבה את החיילים השחורים ומשפחותיהם בפומפרט, בשנת 2008 נותרו עדיין כרבע מאלף שלוש-שתיים המשפחות המקוריות בפומפרט, כאשר הם חיים בעוני.
לאנשים ששירתו בגדוד לא הוענקו שום מדליות עבור אומץ, חייל אחד הומלץ על ידי מפקדיו לקבלת שתי מדליות לאומץ אבל הבקשות נדחו על ידי הפיקוד העליון, רק מדליית עבור המולדת (מדליית מערכה צבאית) הוענקה על ידי ממשלת דרום אפריקה לחברי הגדוד.
מאוחר יותר חברי היחידה סייעו בהקמה או הצטרפות לחברות צבאיות פרטיות כמו אקזקיוטיב אאוטקמס, שלחמו בצד הממשלה האנגולית נגד האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה.
על כל פלוגה פיקד קצין לבן שנגד בכיר לבן משמש לו כסגן, על כל מחלקה פיקד סמל שחור שתחתיו היו כ־14 חיילים.
הדמות שמגלם לאונרדו דיקפריו, דני ארצ'ר, בסרט לגעת ביהלום הוא לוחם לשעבר בגדוד.
הרב גד מימון רווח (נולד ב-13 במרץ 1980, כ"ה באדר ה'תש"ם) הוא רב המועצות המקומיות מצפה רמון ונאות חובב, מ"מ רב העיר ערד ורב מוסדות "בית יוכבד" בבאר שבע ומהרבנים הבולטים בעיר.
הוא למד בישיבה התיכונית 'בני עקיבא-אהל שלמה' בעיר, ולאחר מכן כשנה בישיבת ההסדר קרני שומרון, שם למד אצל הרב יצחק הלוי.
לאחר מכן התגייס לצה"ל דרך מסלול ההסדר.
לאחר שירותו בצבא עבר ללמוד בכולל בית מוריה בעיר, אצל הרב שמעון כהן רב שכונה י"א, למשך כ-10 שנים.
בגיל 28 קיבל הסמכה לרבנות עיר.
בשנת 2014 מונה לכהן כרב קהילת "משכן שמעון- בית יוכבד" בעיר באר שבע.
בהמשך החל לכהן כרב תלמוד תורה ממלכתי דתי "עץ חיים" בעיר וכמו כן פתח את המסלול התורני בישיבת אמי"ת בעיר ועומד בראשו.
בשנת 2016 החל לכהן כרבה של המועצה המקומית נאות חובב.
נחשב למקורב ולידידו של רב העיר באר שבע הרב יהודה דרעי.
משנת 2020 מכהן כמשיב בהלכה לקופת חולים כללית באר שבע וכן גם רב ארגון איחוד הצלה סניף באר שבע.
באלול תשפ"ב הקים כולל אברכים בו מקיימים מבחני רבנות ודיינות.
בספטמבר 2022 נבחר פה אחד לכהן לתפקיד רבה של המועצה המקומית מצפה רמון לאחר שקיבל 12 קולות מתוך 12 הבוחרים.
במאי 2024 התמנה לממלא מקום רב העיר ערד.
בניסן תשפ"ג היה בין הרבנים שקראו להסרת מגבלת הגיל בבחירות לרב הראשי לישראל.
גד רשף (20 בספטמבר 1946 – 7 באוקטובר 1973) היה רב-סרן ישראלי אשר נפל במלחמת יום הכיפורים בעת שפיקד על מעוז ליטוף בתעלת סואץ.
על לחימתו הוענק לו עיטור המופת.
רשף נולד בספטמבר 1946 בהונגריה כבן יחיד לאנה ופרנץ קרקש, ניצולי שואה.
בשנת 1957 עלתה משפחתו לישראל בשל גילויי אנטישמיות, והתמקמה בירושלים.
רשף נשלח לפנימייה, ולמד בבית הספר התיכון בבן-שמן.
הוא התגייס לנח"ל המוצנח, והתמנה למפקד מחלקה.
לאחר שחרורו החל ללמוד חקלאות ב, וסיים בהצטיינות את לימודיו לתואר הראשון ולתואר השני.
בשנתו הרביעית ללימודים נישא לחנה, ולזוג נולד בן, נועם.
במסגרת שירותיו במילואים קודם לדרגת סרן ומונה למפקד פלוגה.
בסוף ספטמבר 1973 גויס למילואים והוצב כמפקד מעוז ליטוף ליד תעלת סואץ.
ביום הכיפורים ה'תשל"ד, 6 באוקטובר 1973, יום פריצת מלחמת יום הכיפורים, נפגע רשף מכדור מצרי בעת הגנתו על המעוז.
הוא המשיך להילחם ולפקד כשהוא פצוע, וחייליו נאלצו להכריח אותו להיכנס לבונקר, כדי שיקבל טיפול רפואי.
בשכבו פצוע המשיך לתת הוראות ולעודד את רוח חייליו.
בבוקר המחרת הוא פונה לבסיס רפידים, שם נפטר.
במאי 1975 הוענק לו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור:
גדאו הם קבוצה אתנית בדרום אתיופיה.
על שמה של קבוצה אתנית זו קרוי אזור גדאו במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
הם מדברים ב, שהיא אחת מהשפות הכושיות.
על פי המפקד הלאומי של אתיופיה משנת 2007, יש בקבוצה אתנית זו 986,977 חברים, מתוכם 75.05% מתגוררים במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ו-24.84% בחלקים סמוכים של אזור אורומיה.
כמעט אחד מכל שישה עשר - 6.24% - גר באזורים עירוניים.
תרבות הגדאו מיוחדת בשתי תכונות.
הראשונה הוא הבאאלה, מסורת של דרגות ומעמדות גיל הדומים לשיטת ה של בני האורומו.
בקינגהאם (Beckingham) והאנטינגפורד (Huntingford) מתארים את המערכת כשבע רמות המשתרעות על פני תקופה של 10 שנים של לידה, היוצרות מחזור של 70 שנה.
אסבה רגאסה דבלו מספר על מסורות בעל פה המראות שהגדאו רכש את המנהג מה, שעמם היה להם, היסטורית, מערכת יחסים קרובה.
מצד שני, כלכלתם החקלאית מבוססת על גידול , וכך גם שכניהם בני ה, ששפתם קשורה קשר הדוק לשפתם.
מנקודת מבט גאופוליטית, הגדאו שייכים לקרן אפריקה, ומנקודת מבט אתנית, הם .
מקורם של הגדאו אינו מוחוור.
טדסה קיפי קאנשי (Tadese Kippie Kanshie) מזכיר סיפור אחד שבו הגדאו מתחקים אחר מוצאם לשבט האבוריג'יני הנקרא מורגה-גוסאלו (Murgga-Gosallo), אולי האנשים הקדומים ביותר שחיו באזור.
מספרים כי לדראסו היו שבעה בנים משתי נשים, וצאצאיהם הם המקור של שבעת הקלאנים של הגדאו: דובאה, דראששה, גורגגורשה, האנומה, בקארו, הנבאאה ולוגודה.
אלה מאורגנים לשני "בתים": השולה-באקסה (shoole baxxe -הבכיר) שאליו שייכים ארבעת הראשונים והסוסה באקסה (sase baxee - הזוטר) שאליו שייכים שלושת האחרונים.
השולה-באקסה כולל יותר מעשרים וחמישה תת-שבטים ואילו הסוסה באקסה מורכב מעשרה תת-שבטים, כולם אקסוגמיים.
לשבעת הקלאנים הללו יוחסו תפקידים ספציפיים, שמשמעותם שרק קלאן או תת-קלאן מסוים תורם חברים משורותיו לתפקיד ההנהגה בעוד שקלאנים או תת-קלאנים אחרים ביצעו מטלות הקשורות לטקסים, לרפואה מסורתית וכו'.
בעבר נבחר אבא גאדא (Aba Gada) מהקלאנים לוגודה והנבאאה.
השתלבות באימפריה האתיופית המתרחבת ב-1895 הובילה לתהפוכות חברתיות רבות.
באזורים שבהם הגדאו "נכנעו בדרכי שלום" לא הופרע הממשל המקומי, אבל באלה שדרשו פעולה צבאית, שלטו מושלים צבאיים ולעיתים הפכו לאדונים פיאודליים.
ההשתלבות השפיעה קשות על האוטונומיה החברתית-כלכלית, הפוליטית והתרבותית שלהם.
למשל, נאסר על הגדאו להשתמש במסורת הבאאלה שלהם בחיי היום-יום שלהם, למעט בטקסים דתיים, מה שהוביל להתפוררות חברתית, וריפו את הקשרים החברתיים בין השבטים השונים.
אדמתם של מי שנלחמו נגד האימפריה האתיופית הוחרמה והם הפכו ל"גאברים" (gebbar), המקבילה האתיופית לצמיתים.
בעלי הקרקע המקומיים, הידועים כנפטאגנה (naftagna) ובלאבט (balabat), היו זכאים לקחת שליש (סיסו) עד חצי (גמה) מכל מה שהגבארים גידלו.
בעלי הקרקע הדגישו את ייצור הקפה בשל חשיבותו כגידול המפיק רווחים ולא נועד לצריכה מקומית - לטובת בעלי הקרקע, לא לאיכרים של הגדאו.
נוסף על כך, הגאברים ובני משפחותיהם נדרשו לבצע עבודה ללא תשלום עבור בעלי הקרקע.
הגאברים היו צריכים לתרום גם אסרט (asrat - מעשר כמורה מסך התוצרת) ל.
בעל הקרקע שלט גם בחייו החברתיים של הגאברים, דרש מהם לבקש את רשותו לפני שהציעו נישואים לילדיהם או לשלוח את ילדיהם לבית הספר.
עם זאת, מקור אחד גורס שהפעולה המנהלית הגדולה ביותר ששינתה את חיי הגדאו הייתה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר הוכנסה מדידת קרקע באמצעות גלאד (qallad, חבל או רצועת עור באורך של כ-66–67 מטרים).
תהליך מדידת הקרקעות הביא לבעלותם של השלטונות הלאומיים אדמות רבות שלא היו מאוכלסות עד אז, ואזורים מיוערים בעבר שהיו בשליטת הרשויות המסורתיות.
זה אילץ את הגדאו הרגילים לנטוש את אדמותיהם המסורתיות שבהן הם גידלו אנסטה (כפי שבעלי הקרקע טענו לזכויות ריסט (rist) ומדריה (maderia) על האדמות שנמדדו), ולכיוון אזורי פריפריה בחיפוש אחר אדמות פנויות ומיוערות.
הגירה זו הובילה להטמעה של קלאנים שונים, חיסלה את אזורי ההפקר המסורתיים ועודדה פינוי שטחים מיוערים למטרות גידול קפה מעורב באנסטה.
מיסיונרים פרוטסטנטים הגיעו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. הם הקימו שתי כנסיות, כנסיית קאלהיווט (Kalehiywot) האתיופית והכנסייה האוונגליסטית האתיופית מקאניסוס (Mekaneyesus).
מתוכם, כנסיית קאלהיווט האתיופית שבתה את ליבם של עיקר אוכלוסיית הגדאו והפעילה השפעה מרחיקת לכת.
המיסיונרים מצאו את עבודתם האוונגליסטית קלה למדי, שכן היה עליהם רק להחליף את האל הנוצרי במגנו (Mageno), הישות העליונה של הגדאו.
יתרה מכך, לפני שהגיעו המיסיונרים הנוצרים לא היה כמעט חינוך פורמלי בקרב הגדאו.
קומץ בתי הספר הממשלתיים היו בעיירות.
המיסיונרים זיהו במהירות את הפער הזה והשתמשו בו לטובתם, והקימו בתי ספר לתנ"ך ובתי ספר יסודיים.
הגדאו היו כל כך להוטים ללמוד קרוא וכתוב, שבתי ספר יסודיים נאלצו להציע שיעורי ערב למבוגרים, מוארים במנורות נפט.
כפי שכותב טדסה קיפי קאנשי, "בתי הספר האלה לימדו לא רק צוותים של דתיים אלא גם צוותים של שינוי".
בעלי הקרקעות, שהיו מודעים היטב להשלכות, התנגדו בכל תוקף לכל חינוך של הגדאו, ופעלו נגד מאמצי המיסיונרים, על ידי הגבלת תנועתם באזורים הכפריים בדרכים שונות.
בעוד שהמיסיונרים הסתמכו על עזרת המתנצרים שלהם כדי לעקוף את השפעת המגבלות הללו, גם האליטות המקומיות פעלו נגדם.
חלקם, כמו מורטי אובס (Murtti Obese) אחד מהמתנצרים הראשונים הטיפו לנצרות לגדאו דרומית ל, נרצח ב-1970 כשהיה באזורים הנידחים של אורומיה, וטספאי ארגו (Tesfaye Argaw) נרצח בעת משימה דומה בשפלה.
קשור לכך היה המאמץ של הגדאו להחזיר את זכויותיהם האבודות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נבחרו זקני גדאו והגישו עצומה להיילה סלאסי, קיסר אתיופיה באדיס אבבה, אך ללא הועיל.
הגדאו התנגשו עם צבא אתיופיה בשנת 1960 בגבעת מיכילה (Michille) ליד דילה.
עם כלי נשק מסורתיים כמו חניתות נגד כלי נשק מודרניים, הגדאו הרגו 68 חיילים ממשלתיים ופקידים, בעוד שהאחרונים הרגו 86 איכרים של הגדאו, "מספר קטן בהתחשב ברמת הכוח הצבאי של המדינה", מציין אסבה רגסה דבלו בסיפוק מסוים.
אף על פי כן, תבוסה זו הובילה לרדיפה ממשלתית של פרוטסטנטים מקומיים.
מנהיגי הכנסייה הואשמו בהסתה של העם נגד השלטון הפיאודלי ונאסרו התכנסויות בכנסיות.
יתר על כן, רשויות הממשלה יישבו מחדש את גדאו בכוח ב, האגרה מריאם (Hagere Mariam, או גם בול הורה) ובטריטוריות אחרות של גוג'יי אורומו הממוקמות הרחק מארצות המולדת של הגדאו.
אמנם נפילתו של הקיסר היילה סלאסי הובילה תחילה לשיפור התנאים, כגון רפורמת קרקעות, אך השיפורים הללו לא החזיקו מעמד.
רמאות והונאה הפכו לדרכים "נורמליות" בהן השתמשו רוב סוחרי העיירה בהתמודדות עם איכרי הגדאו.
הקומיסרים הפוליטיים אמרו להם מתי לקצור, מתי למכור ולמי למכור, ופקידים אלה ניסו בסופו של דבר לאכוף קולקטיביזציה חקלאית על הגדאו.
בתגובה, חקלאים התעמתו עם חיילי הממשלה ב-1981 ליד ראגו-קיששא (Rago-Qishsha).
הסכסוך בין בני ה ובני הגדאו באזור גדאו מאז 2018 הוביל לכך שבאתיופיה היה המספר הגדול ביותר של אנשים שנמלטו מבתיהם בעולם בשנת 2018, עם 45,000 עקורים חדשים.
שטח של כ-300 קילומטרים רבועים באזור גדאו הוכרז כאתר מורשת עולמית בשם "הנוף התרבותי של גדאו" ונוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
הנכס שוכן לאורך הקצה המזרחי של עמק הבקע האתיופי הראשי, על המתלולים התלולים של הרמות האתיופיות.