tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר נעתר להם הדאימיו ואסר על המרות דת נוספות, איסור שהמעבר עליו היה עונש מוות.
חאווייר הבין שלא יוכל יותר לקדם את מטרותיו בקגושימה וביקש את רשותו של הדאימיו להגיע למייאקו (都 ביפנית עיר בירה), כינויה של קיוטו.
על סמך הניסיון באירופה ניסה חאווייר להגיע לקיסר יפן בהנחה שאם יצליח לשכנעו להמיר את דתו ילכו ההמונים אחריו (שיטה שהוכחה כיעילה בניצור עמי אירופה).
הדאימיו הסכים והעמיד לרשותו של חאווייר ספינה שהובילה אותו להיראדו, עיר ונמל מסחר באי באותו שם סמוך לקצה המערבי של קיושו.
חאווייר הפליג להיראדו בסוף אוגוסט 1550, כשהוא משאיר את הטיפול בקהילת המומרים של קגושימה לאנג'ירו.
חמישה חודשים אחר כך הצליחו הנזירים הבודהיסטים של קגושימה לגרשו מהעיר.
הוא הפך לשודד ים ונהרג זמן קצר אחר כך.
חאווייר הגיע להיראדו בספטמבר 1550. קבלת הפנים שהעניקו לו הסוחרים הפורטוגזים שבנמל שכנעו את מצואורה טקאנובו (松浦 隆信; 1599-1529), הדאימיו המקומי, בחשיבותו של האיש והוא דאג לארח אותו.
הוא המשיך בדרכו לקיוטו יחד עם חואן פרננדס כשהוא משאיר לכומר הישועי קוסמה דה טורס לטפל בקהילה שבאי.
אחד מבני הקהילה, סבסטיאן קימורה, היה ליפני הראשון שהוסמך לכמורה, אך הוא סיים את חייו על המוקד ב-1597.
מאוקטובר ועד דצמבר 1550 התגוררו חאווייר ובני לווייתו בימאגוצ'י שבקצה הדרומי של האי הונשו.
כדרכו הטיף חאווייר לתושבי העיר מתוך הספר הכתוב באותיות לטיניות כשהאח פרננדס, שהצליח יותר מהאירופאים האחרים ללמוד יפנית, משמש כמתורגמן לשאלות הקהל.
העניין שעורר גרם להזמנתו לחצרו של הדאימיו המקומי, אוצ'י יושיטאקה (大内 義隆; 1551-1507).
פרננדס קרא בקול קטעים מהדוקטרינה הנוצרית המתורגמת ליפנית שבה תקף, בין השאר, את תופעת מעשה סדום שאת מבצעיה כינה "מזוהמים יותר מחיה חסרת שכל".
על סמך מכתב המלצה שהביא עמו הוא שוּכן בביתו של אדם בשם קוּדוֹ שגם ארגן את המשך מסעו של חאווייר לקיוטו בחברת אציל יפני.
לאכזבתו הגדולה התברר לו שקיוטו היא עיר הרוסה בעקבות סדרה של מלחמות אזרחים, ושהופעתו בבלויי סחבות כתוצאה מהמסע המפרך מונעת ממנו כל מפגש עם הקיסר היפני, שממילא התברר כחסר כל השפעה של ממש על הפוליטיקה של יפן.
אף שהניסיון הסתיים בכישלון למד ממנו חאווייר כי הדרך לנצר את האוכלוסייה עוברת דרך השליטים המקומיים (הדאימיו) כיוון שאין ביפן שלטון מרכזי, וכי עוניו המופגן ששבה את לבם של הפראוואס בהודו והמלאים באיי מאלוקו דחה את היפנים.
הוא חזר במסע מזורז להיראדו וממנה הגיע לימאגוצ'י במרץ 1551. הפעם הוא התלבש בצורה מהודרת והוא הביא עמו את המתנות שייעד במקור ל"מלך יפן".
הדאימיו המקומי, אוצ'י יושיטאקה שאותו הרגיז בביקורו הקודם בימאגוצ'י התרשם והרשה לחאווייר להטיף בתחומי שלטונו.
הידיעות על הזרים ועל כך שיש בידם ידע רב, נפוצו בעיר ואל חאווייר הגיע זרם של מבקרים שהתעניינו בהסברים על תופעות הטבע כמו ליקויי חמה, שביט ותופעות שונות של מזג האוויר וחאוויר השתמש בהסברים על מנת לחתור למטרתו העיקרית, דיון ב"יוצר" של כל תופעות הטבע.
לאחר התחלה מהוססת הגיעה ההצלחה.
תוך ארבעה חודשים הצליח חאווייר להמיר את דתם של כ-500 איש, מרביתם סמוראים או אנשים הקשורים לחצר הדאימיו.
באוגוסט 1551 הגיעה שמועה לאוזניו של חאווייר כי ספינה פורטוגזית הגיעה לפונאי (府内 כיום אויטה), בירת מחוז בונגו בחלקו הצפון מזרחי של קיושו.
במקביל קיבל חאווייר הזמנה מאוטומו יושישיגה (大友 義鎮, ידוע יותר בשם אוטומו סורין; 1587-1530), הדאימיו של בונגו, לבקר בפונאי.
לאחר שלא קיבל שום דואר מאבות המסדר הישועי מאז שהגיע ליפן, החליט חאווייר לעבור לפונאי והוא הורה לאב טורס, ששהה אז בהיראדו, לעבור לימאגוצ'י על מנת לטפל בקהילה המקומית.
מנדש פינטו גם תרם כסף לחאווייר עבור הקמת הכנסייה הראשונה ביפן שהוקמה בימאגוצ'י.
בפונאי התברר לחאווייר כי לא התקבלו מכתבים עבורו, והוא חש כי הזניח את תפקידו כראש מסדר הישועים במזרח הרחוק ולכן הוא חייב לחזור להודו.
בסוף של דבר נשאה שהותו של חאווייר בת השנתיים וחצי ביפן פירות וקהיליות נוצריות הוקמו בקגושימה, בהיראדו, בימאגוצ'י ובפונאי.
בסוף 1551, חזר חאווייר להודו לאחר שהשאיר לאב קוסמה דה טורס, ולאח חואן פרננדס את המשך הטיפול בקהילות הנוצרים שכללו כ-1,000 מומרים.
חאווייר סלל את הדרך למיסיונרים הנודעים שבאו אחריו, אלסנדרו ואליניאנו ומטאו ריצ'י בכך שקבע שאין לנסות לכפות את התרבות האירופית על היפנים, אלא אם יש בתרבות זו אלמנטים המתנגשים בנצרות, והוא הקפיד לחיות ולאכול על פי מנהג המקום.
פרנאו מנדש שליווה אותו בקטע הראשון של מסעו מיפן מספר על "נס" נוסף שבו נטל חאווייר חלק.
בקטע זה פרצה סופה עזה והקברניט דוראטה דה גמה (Duarte da Gama) החליט לאייש את החד-תרנית הקטנה שהייתה קשורה לספינה ותפקדה כסירת הצלה, על מנת להבטיח שלא תתנגש בספינה.
בסופה נקרע החבל שקשר בין הספינה לחד-תרנית, והחד-תרנית ובה 15 איש התרחקה חיש מהר בסופה.
כולם כבר הספידו את הצוות בחד-תרנית, אבל חאווייר התעקש להתפלל לשלומם ולדרוש מהקברניט להמשיך לחפש אותם.
בדרך נס נמצאה החד-תרנית, ב-17 בדצמבר 1551, כמעט יומים אחר-כך, כשאנשיה עדיין בחיים.
עובדה שחיזקה את המוניטין שיצא לחאווייר כעושה ניסים.
הסופה אילצה את הספינה לעצור באי שאנגצ'ואן בסמוך לגואנגג'ואו בסין שם הייתה לפורטוגזים תחנת מסחר.
בשאנגצ'ואן עבר חאווייר לספינתו של דיוגו פריירה (Diogo Pereira), סוחר עשיר ומכר ותיק מקוצ'ין שבהודו, שהפליגה למלאקה.
חאוויר הגיע למלאקה ב-27 בדצמבר 1551 ולגואה בינואר 1552.
כבר בדרכו חזרה להודו מיפן, תכנן חאווייר את צעדיו הבאים כמיסיונר.
בביקורו ביפן למד על הכבוד שרחשו היפנים לסין כארץ ממנה הגיעה החוכמה ליפן.
על אף שלא ידע מה גודלה של סין, הבין חאווייר את חשיבותה ולכן את הצורך להביא את "הבשורה" לתושבי ארץ זו.
בהיותו על ספינתו של דיוגו פריירה בדרכו משאנגצ'ואן למלאקה הוא התייעץ עם אנשי צוות הספינה, שהיה להם מידע רב על סין, כיצד ניתן להיכנס למדינה.
מהם למד שהדרך היחידה להיכנס לסין היא בלוויית שגריר רשמי של מלך פורטוגל, ועל מנת להיפגש עם קיסר סין יש להביא לו מתנות יקרות ערך.
דיוגו פריירה הציע את ספינתו למסע זה, ואף תרם כסף רב על מנת לרכוש את המתנות.
פריירה נשאר במלאקה בשעה שחאוויר המשיך לגואה.
עם זאת, כשחזר חאווייר להודו הוא היה צריך לטפל בבעיות אדמיניסטרטיביות כממונה על שטחי הפעילות הישועית בהודו, וליישב מחלוקות עם האחראי על המיסיונים ומנהל המכללה.
כשבעיות אלה נפתרו החל חאווייר לטפל בכניסה לסין.
הוא נפגש עם דום אפונסו דה נורוניה (Dom Afonso de Noronha), שהיה המשנה למלך ומושל הודו הפורטוגזית בין 1550 ל-1554. על פי בקשתו של חאוויר הכין המושל מכתב רשמי על פיו מינה את דיוגו פריירה לשגריר מטעם מלך פורטוגל לסין.
ב-17 באפריל 1552 הפליג חאווייר מגואה למלאקה בדרכו לסין שהוא מתעתד להציג עצמו שם כשליח האפיפיור (נונציוס אפוסטולי) המלווה את פריירה כשגריר מטעם מלך פורטוגל לקיסר סין.
בהגיעו למלאקה על מנת להיפגש עם פריירה התברר לו כי פרץ ריב בין מושל מלאקה (capitão) אלווארו דה אטאידה דה גאמה (Álvaro de Ataíde da Gama), בנו הצעיר של ואסקו דה גאמה (האירופאי הראשון שהגיע להודו בדרך הים) לבין פריירה.
לטענת פרנאו מנדש פינטו הסיבה לריב הייתה סירובו של פריירה להלוות עשרת אלפים קרוסאדו (Cruzado – מטבע פורטוגזי מתקופה זו) לדה גאמה.
על רקע העימות סירב דה גאמה להרשות לפריירה לצאת ממלאקה לסין.
הוא טען כי דיוגו פריירה המוזכר בכתב המינוי של המשנה למלך היה אדם אחר, וכי בלתי סביר שלמשימה כל כך חשובה כמו שליחות לקיסר סין יישלח סוחר שהיה בעברו משרת של אחד האצילים.
כל הניסיונות של חאווייר, של סוחרים ממלאקה, ושל פקידים בממשל המקומי לשכנע את דה גאמה להרשות לפריירה לצאת לסין נתקלו בסירוב.
דה גאמה טען כי פריירה בעצם מתכנן מסע עסקים, וכל עוד הוא מושל מלאקה פריירה לא יצא לסין, לא כסוחר, ובוודאי שלא כשגריר.
בסופו של דבר הפליג חאוויר ממלאקה בספינתו של פריירה, סנטה קרוס (Santa Cruz), שאוישה בצוות חדש שנבחר על ידי דה גאמה, כשפריירה והמתנות עבור קיסר סין נשארו במלאקה.
בספרו טוען מנדש פינטו כי חאווייר חש כי קיצו קרב משום שדבריו לפני שהפליג היו "אני ודום אלווארו כבר לא ניפגש בעולם הזה, אלא ביום הדין בעולם הבא".
בתחילת ספטמבר 1552 הגיעה ה"סנטה קרוס" לאי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, (כיום חלק מהנפה העירונית טאישאן שבגואנגדונג), כ-170 קילומטרים דרומית-מערבית להונג קונג של ימינו.
חאווייר היה מלווה בסטודנט ישועי, אלווארו פריירה, סיני המכונה אנטוניו ומשרת ממלבר המכונה כריסטופר.
בסביבות אמצע נובמבר שלח חאווייר מכתב ובו כתב כי פגש אדם המוכן לקחתו ללב סין בתמורה לסכום כסף גדול.
לאחר ששלח את אלווארו פריירה בחזרה נשאר חאווייר לבדו עם אנטוניו.
ב-21 בנובמבר התעלף חאווייר לאחר קיום המיסה.
וכיוון שתנועות האונייה החריפו את מחלתו נבנתה בקתה על האי והוא הועבר אליה.
פרנסיסקו חאווייר מת על האי ב-3 בדצמבר 1552 בגיל 46, מבלי שהצליח להיכנס לסין.
הוא נקבר תחילה על חוף האי שאנגצ'ואן.
הגופה הוצאה מקברה בפברואר 1553 על מנת להעבירה לקבורה במלאקה.
הוא נקבר תחילה בכנסיית סנט פאול במלאקה ב-22 במרץ 1553. קבר פתוח בכנסייה מסמן כיום את מקום קבורתו של חאווייר.
פריירה שחזר בינתיים מגואה הוציא את הגופה מהקבר אחרי 15 באפריל 1553 והעביר אותה לביתו.
ב-11 בדצמבר 1553 הועברה גופתו של חאווייר ממלאקה והגיעה לגואה העתיקה בפברואר 1554. ב-1614 על פי הנחיותיו של קלאודיו אקוּאַוויווה, ראש מסדר הישועים החמישי, נוסרה יד ימין של הגופה מהמרפק והועברה לרומא ונקברה מתחת למזבח של כנסיית ג'זו (Chiesa del Gesù), כנסיית האם של הישועים.
הגופה מצויה כיום בבזיליקת בום ז'זוש בגואה העתיקה, בתוך ארון קבורה מזכוכית שהוכנס לארון קבורה מכסף ב-2 בדצמבר 1637. ארון הקבורה מכסף מורד לצפייה על ידי קהל המאמינים רק בתצוגה פומבית המתרחשת במשך שישה שבועות פעם בעשר שנים.
התצוגה הפומבית האחרונה הייתה בשנת 2014. קיים ויכוח בשאלה כיצד נשמרה הגופה במשך זמן כה רב.
יש האומרים כי הגופה עברה חניטה ויש הרואים בכך מעשה נס.
עם השנים, צמח המיתוס סביב אישיותו של חאווייר, נוצרו אגדות סביב יכולתו ללמוד שפות חדשות בקלות והיו שנים בהן אף נטען כי גרם להתנצרותם של מעל למיליון איש.
במציאות נראה כי התקשה ברכישת שפות חדשות ומספר המתנצרים בעטיו מוערך כיום בכ-30,000. עם זאת, הוא היה בין המיסיונרים הראשונים שראו את היתרון בלימוד שפתם של העמים בהם פעלו, בהכרת מנהגיהם ובשילוב ילידים בכמורה.
חאווייר הקפיד כי הקשר עם הקהילות הנוצריות החדשות יהיה רצוף וכי יזכו להשגחה נמשכת של כוהני דת נוצריים.
העמים בקרבם פעל בהודו נותרו נוצרים עד היום, אך הקהילות הנוצריות שקמו עקב פעילותו באיי מולוקה וביפן חוסלו במאה ה-17 לאחר שהשליטים רדפו את הנוצרים ורבים מהם הוצאו להורג.
עוד בחייו נחשב חאווייר כקדוש, תואר שאושר רשמית על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר ב-12 במרץ 1622, כשבעים שנה אחרי מותו.
יחד איתו הוכרז כקדוש גם מורהו, איגנטיוס מלויולה.
ב-1927 הוכרז חאווייר כקדוש הפטרון של כל המיסיונים.
חאווייר הוא גם הקדוש הפטרון של נווארה, אוסטרליה, בורנאו, סין, גואה, יפן וניו זילנד.
יומו של הקדוש הוא 3 בדצמבר.
על שמו קרויים בתי ספר, קולג'ים ואוניברסיטאות בהודו, בפיליפינים, בקנדה, באוסטרליה ובארצות הברית, כנסיות רבות בעולם (בארצות הברית, לדוגמה, ישנן 52 כנסיות על שמו) ואף תחנת מטרו בפריז.
החל מ-1940 מתקיימת תהלוכת החאוויראדה, עלייה לרגל המתקיימת מדי שנה מפמפלונה לחאווייר.
הפורטוגזים הכירו בתרומתו לעידן התגליות כאשר החליטו לכלול את דמותו באנדרטת התגליות שהוקמה בבלן (חלק מליסבון) על שפך הנהר טז'ו.
פרנסיסקו פיסארו (בספרדית: Francisco Pizarro; נולד 16 במרץ 1476, מת ב-26 ביוני 1541) היה מגלה ארצות וקונקיסטאדור ספרדי, מחריב אימפריית האינקה ומייסד העיר לימה, בירתה המודרנית של פרו.
פיסארו נולד בעשור השמיני של המאה ה-15 בעיר טרוחיו (Trujillo) שבאקסטרמדורה, ספרד, כבנו מחוץ לנישואים של גונסאלו פיסארו האב, קולונל בחיל הרגלים הספרדי.
אחיו הצעירים של פיסארו, גונסאלו הבן, חואן השני וארננדו, היו גם הם קונקיסטדורים, ושלטו בתקופות שונות בפרו.
על שנות ילדותו של פיסארו יש ידע מועט.
מעדויות מאוחרות יותר אודותיו ניתן להסיק כי ימי נערותו עברו עליו בהזנחה מצד משפחתו, מאחר שהיה חסר כל השכלה פורמלית ואף לא ידע קרוא וכתוב.
זמן קצר לאחר הגעת השמועות בדבר העולם החדש ליבשת אירופה, ארז פיסארו את מטלטליו ובשנת 1502 עלה על ספינה ושם פעמיו אל עבר היבשת החדשה.
הוא קבע את מושבו באי היספניולה, משם יצא כשכיר למספר משימות חקר וכיבוש בשליחות הכתר הספרדי.
במסגרת משלחות אלו תר פיסארו ברחבי דרום אמריקה, לאורך חופו של האוקיינוס השקט, לחם בילידים ובקונקיסטאדורים אחרים עד שנהרג באחד הסכסוכים הללו.
הניסיון הראשון בהיסטוריה האירופית להגיע אל יבשת אמריקה הדרומית נערך בשנת 1522 בהנהגתו של הקונקיסטדור הספרדי פסקאל דה אנדאגויה.
כאשר הגיעה משלחתו של אנדאגויה לשפך נהר סן חואן (כיום חלק מהגבול בין אקוודור לקולומביה) הורע מצבו הבריאותי של מפקד המשלחת, והוא קיבל את ההחלטה לחזור כלעומת שבא ולשוב לפנמה.
מיד עם שובו של אנדאגויה לפנמה, הוא החל מפיץ את הסיפורים אודות "בִּירוּ" (Birú), הארץ שנמצאת בדרום ושכולה זהב - תיאור שמיד הצית בראשיהם של ההרפתקנים הספרדים בפנמה את הרעיון שארץ זו היא לא אחרת מאשר אל דוראדו האגדית.
השמועה על ממלכת הזהב, יחד עם הסיפורים על הצלחותיו של הרנאן קורטס שנים ספורות לפני כן במקסיקו, גרמו לפיסארו לקום ולארגן סדרת משלחות שמטרתן אחת - חיפוש העושר האגדי של ממלכת האינקה.
בשנת 1524 הנהיג פיסארו שותפות שכללה מלבדו כומר מקומי בשם ארננדו דה לוקה ואיש צבא המלך ששמו דייגו דה אלמגרו מסיודד ריאל שבדרום קסטיליה.
מטרתה של הברית הייתה ארגון בפועל של משלחת לכיבוש וחקר הארצות שמדרום לקולומביה - המקום הדרומי ביותר אליו הגיעו הקונקיסטדורים עד לאותה תקופה.
השלושה הסכימו לחלק ביניהם בצורה שווה את הרווחים אותם הם צפו להשיג בכיבוש הארץ החדשה.
כמו כן הוסכם כי פיסארו יהיה מפקדה של המשלחת, אלמגרו יספק את הציוד, המזון ואת צורכי ההגנה של המשלחת, בעוד באחריותו של דה לוקה ארגון המימון הכספי של המסע.
ב-13 בספטמבר 1524, עזבה את חופי פנמה המשלחת הראשונה מתוך שלוש לכיבוש פרו.
במשלחת הפליגו פיסארו ותחתיו 80 אנשים וארבעה סוסים בשלוש ספינות.
דייגו דה אלמגרו נשאר בפנמה במטרה לגייס אנשים וציוד נוספים למסע אליו יצטרף ברגע שישלים את משימתו.
אולם המשלחת, שזכתה לברכתו הרשמית של מושל פנמה, פדרו אריאס ד'אוילה, לא הצליחה כמצופה.
ספינתו של פיסארו הספיקה להדרים רק עד חופיה המערביים של קולומביה עד שנתקלה במזג אוויר גרוע, מחסור במזון, ועימותים מזוינים חוזרים ונשנים עם הילידים המקומיים, שבמהלך אחד מהם איבד אלמגרו את עינו כתוצאה מפגיעת חץ.
השמות אותם העניקו הכובשים למקומות בהם חנו, משקפים את מצב רוחם בעת המסע: "פוארטו דֶסֶאַדוֹ" (הנמל הרצוי), "פוארטו דל הָאמְבּרֶה" (נמל הרעב) ו"פוארטו קֶמַאדוֹ" (הנמל השרוף).
ברצונו להימנע מקרבות נוספים עם הילידים, דבר שהיה עלול להמריד עליו את אנשיו הממורמרים, החליט פיסארו לבסוף לחדול את המסע הראשון ולשוב לפנמה בידיים ריקות.
שנתיים לאחר חזרתה של המשלחת הכושלת, החלו פיסארו, אלמגרו ודה לוקה בהכנות ליציאתה של משלחת נוספת.
מושל פנמה לא שש לאשר את משלחתו השנייה של פיסארו, וזאת בעיקר משום שהוא עצמו היה עסוק בארגונה של משלחת דומה לאזור ניקרגואה, אך לאחר שהטוען למשרת המושל הכריז על כוונתו לעודד משלחות לתור את הדרום המסתורי, הוא נאות לבסוף לאשר את הבקשה.
באוגוסט 1526, לאחר שתמו ההכנות, עזבו שתי ספינות ועליהן 160 אנשים תחת פיקודו של פיסארו את פנמה והפליגו דרומה.
המשלחת יצאה בתחילה אל הנקודה הדרומית ביותר אליה הגיע פיסארו במסעו הקודם - נהר סן חואן ומשם המשיכה דרומה.
בהגיעה לחופיה הדרומיים של קולומביה התפצלה המשלחת: פיסארו נשאר לתור את אזור החוף, בעוד אלמגרו נשלח בראש הספינה השנייה חזרה לפנמה במטרה לחזור עם תגבורת.
לאחר פיצול המשלחת קיבל פיסארו החלטה לפצל גם את הכח שנשאר לו.
הוא שלח את הנווט הראשי שלו, בארטולומה רואיס, שיפליג דרומה לאורך החופים, בעוד הוא עצמו נשאר על החוף המבודד יחד עם קומץ מאנשיו.
הנווט רואיס אכן המשיך להפליג דרומה, וזמן קצר לאחר שחצה דרומה את קו המשווה, נתקלה ספינתו בדוברה ועליה ילידים מהעיר טומבס, עיר מחוז בגבולה הצפוני של ממלכת האינקה.
אנשיו של רואיס שבו את הדוברה והופתעו למצוא על סיפונה כמויות נכבדות של טקסטיל, חפצי קרמיקה וכן מספר פריטים עשויים זהב, כסף וברקת.
חלק מהילידים אשר היו על הדוברה נשבו בידי רואיס כדי שיוכלו לשמש כמתרגמים בעת הצורך.
רכוש זה היה למעשה הרכוש היחידי אותו הצליחה המשלחת השנייה להשיג, אולם היה די בכמות הזהב הקטנה אשר נתפסה כדי להלהיב מספר רב של קונקיסטדורים לצאת ולחפש את המקור ממנו הגיעה המתכת היקרה.
לאחר שנתקל בדוברה, החליט רואיס לחזור צפונה ולעדכן את מפקדו.
בהגיעו לחופי קולומביה הוא מצא את פיסארו ואנשיו באפיסת כוחות כתוצאה מהתנאים הקשים ששררו באזור אותו הם תרו.
זמן קצר לאחר חבירתו של רואיס לפיסארו הגיעה גם ספינתו של אלמגרו למקום.
התגבורת שהביא איתו אלמגרו כללה מלבד מזון ומצרכים גם כ-80 אנשים נוספים אשר הגיעו אל העולם החדש מספרד כשבליבם מנשבת רוח ההרפתקנות לה היו זקוקים פיסארו ואנשיו הרצוצים.
התגבורת, יחד עם ממצאיו המעודדים של רואיז גרמו לפיסארו להחליט כי המשלחת תמשיך דרומה לאזור אותו חקר רואיס.
לאחר מסע קשה בים הגיעה המשלחת לחופי אקוודור, שם נתקלו האנשים באוכלוסייה גדולה מאוד של ילידים אשר רק לאחרונה קיבלו על עצמם את שלטון ממלכת האינקה.
אופיים המרדני והלוחמני של הילידים, יחד עם עדיפותם המספרית הברורה, גרמו לבסוף לספרדים להחליט שלא לקבוע את מושבם באזור זה, אלא להמשיך ולשהות על ספינותיהם בים.
לאחר מחלוקות רבות בין פיסארו לאלמגרו הוחלט לבסוף כי המשלחת תתפצל בשנית.
פיסארו, יחד עם מספר אנשים, יישאר במקום מבטחים - "איסלה דה גאיו" ("Isla del gallo" אי השכווי) אשר נמצא בקרבת חוף אקוודור, בעוד אלמגרו יחזור פעם נוספת לפנמה יחד עם הכומר דה לוקה כדי לגייס מספר רב של אנשים שיאפשר התמודדות עם הילידים.
הנחתו של פיסארו הייתה כי כעת, משבידיו הוכחות לעושרה של הארץ החדשה, יהיה קל יותר לגייס את מספר האנשים הדרוש לו כדי לכובשה.
כשהגיע טאפור לאיסלה דה גאיו, נדהם פיסארו לשמוע את הדרישה שבפיו להתלוות אליו חזרה לפנמה.
במעשהו המפורסם עמד פיסארו על החוף החולי, צייר קו ישר בחול בעזרת חרבו ואמר: "בצד זה מונחת פרו על אוצרותיה, ואילו בצידו האחר של הקו - פנמה ודלותה.
יבחר נא כל אדם, לאן ילך הקסטיליאני האמיץ?"
רק שלושה עשר אנשים נשארו לצידו של פיסארו.
החבורה, שמאוחר יותר זכתה לכינוי "שלושה עשר בעלי התהילה" (בספרדית: Los trece de la fama), צפתה בספינותיו של טאפור המתרחקות חזרה לפנמה כשעל סיפונן רוב רובה של משלחתו המקורית של פיסארו.
הנווט הראשי רואיס, נסע גם הוא עם טאפור כדי להצטרף למאמציהם של דה לוקה ואלמגרו בגיוס אנשים למשלחת נוספת.
לאחר שעזבו ספינותיו של טאפור, בנו פיסארו ו-13 אנשיו ספינה רעועה, והפליגו בה כ-15 קילומטרים צפונה אל האי "לה איסלה גורגונה", שם בילו שבעה חודשים עד להגעת התגבורת.
בינתיים בפנמה, נאות המושל דה לוס ריוס, לאחר הפצרות רבות מצידו של דה לוקה, לממן מסע של ספינה בודדת אך למטרה אחת: החזרתו הסופית של פיסארו אל פנמה לא יאוחר משישה חודשים מיום עזיבת הספינה את הנמל.
אלמגרו ודה לוקה קפצו על המציאה ויצאו עם הספינה דרומה, הפעם ללא כל מגויסים חדשים, לפגוש את פיסארו.
משנפגשו השלושה בלה איסלה גורגונה, הם החליטו שלא לשוב לפנמה כמצוות המושל, אלא להמשיך ולהפליג דרומה, כפי שהמליצו המתרגמים האינדיאנים של רואיס.
בחודש אפריל של שנת 1528 הם הגיעו לבסוף לחופי העיר טומבס, בכך היו האנשים הלבנים הראשונים שדרכו אי פעם על אדמת פרו.
בטומבס התקבלו האנשים בחמימות רבה על ידי ה"טומפיס" הילידים המקומיים.
לאחר ההגעה לטומבס חקרו אנשיו של פיסארו את האזור והגיעו למסקנה כי מדובר בארץ פורייה ביותר אשר תושביה עשירים מאוד.
לראיה ציינו האנשים כי בתי המכובדים המקומיים מעוטרים בכסף וזהב לרוב.
באותו הזמן נתקלו אנשיו של פיסארו לראשונה גם בלמה, אותה כינה פיסארו "גמל קטן".
עורם הלבן של הספרדים, יחד עם שריונותיהם הבוהקים נתנו להם את הכינוי המקומי "ילדי השמש", עדות לכבוד הרב שרחשו להם הילידים שהשמש היה אחד מאלוהיהם.
לאחר שהשתכנעו כי זו אכן הארץ העשירה אותה חיפשו, החליט פיסארו לשוב לפנמה, הפעם כדי להכין את משלחת הכיבוש האחרונה והגדולה מכולן.
שניים מאנשיו של פיסארו נשארו בטומבס כדי ללמוד את שפת המקומיים ומנהגיהם, בעוד מספר ילידים הוטבלו לנצרות והמשיכו עם פיסארו צפונה במטרה ללמוד ספרדית ולשמש כמתורגמנים בהמשך.
לאחר יותר משמונה עשר חודשים בדרכים, החל פיסארו במסעו חזרה לעבר פנמה כשבליבו הידיעה שלא ישתהה שם זמן רב לפני שיצא שוב אל פרו.
כאשר אסר מושל פנמה דה לוס ריוס על קיומה של משלחת נוספת לפרו, החליטו פיסארו ועמיתיו לעקוף את סמכותו של המושל ולבקש את ההיתר והמימון למשלחת זו הישר אצל מלך ספרד.
באביב של 1528 הפליג פיסארו מפנמה לספרד והגיע לנמל סביליה בקיץ של אותה השנה.
הוא נתקבל לראיון אצל המלך קרל החמישי בארמונו בטולדו.
הוא תיאר למלך את מסעותיו בדרומה הלא מוכר של היבשת החדשה ואת הארצות העשירות אותן חקרו אנשיו במטרה "להרחיב את האימפריה הקסטיליאנית".
המלך, אשר בדיוק עמד לצאת במסע לאיטליה, התרשם מתיאוריו של פיסארו והבטיח את תמיכתו במאמץ לכיבוש פרו.
בהיעדרו של המלך הייתה זו המלכה איזבלה, נסיכת פורטוגל אשר חתמה על ההצהרה המפורסמת (ה-Capitulación de Toledo) שאישרה לפיסארו להמשיך בכיבוש הספרדי בפרו.
פיסארו הוכרז כמושל, ומושל צבאי בכל הטריטוריות החדשות אותן יכבוש, מקו החוף ועד 200 ליגות אל תוך היבשת.
לפיסארו ניתנו כל זכויות המושל בארץ החדשה בעוד עמיתיו לתכנון המשלחת לא הוכרו רשמית כבעלי זכות על הטריטוריה או כבאי כוחו של הכתר הספרדי, עובדה שמאוחר יותר הביאה לריב בין פיסארו לאלמגרו.
אחד מסעיפי ההצהרה דרש מפיסארו גיוס 250 אנשים אשר ישמשו כצבאו בעת הכיבוש תוך שישה חודשים כתנאי לתמיכת הכתר במשלחת.
סעיף זה יצר לפיסארו זמן אותו הוא ניצל לביקור בעיר מולדתו שם שכנע את אחיו הצעיר ארננדו וכמה חברי ילדות שלו להצטרף אליו למסעו אל פרו.
בתקופה זו הצטרף אל פיסארו פרנסיסקו דה אוריאנה אשר עתיד לחקור ולגלות את כל אורכו של נהר האמזונאס.
אחיו האחרים של פיסארו החליטו גם הם להצטרף למסע.
כאשר הייתה המשלחת מוכנה לצאת לדרכה כעבור שנה מיום הגעתו של פיסארו לספרד, היא מנתה שלוש ספינות, מאה ושמונים איש ועשרים ושבעה סוסים.
מאחר שפיסארו לא עמד במכסת האנשים אותה דרש הסכמו עם המלך, הוא הפליג בינואר 1530 עם ספינתו בחשאי מספרד לעבר האיים הקנריים, שם פגש את אחיו ואת שתי הספינות הנותרות.
לאחר איחוד המשלחת יצאו פיסארו ואנשיו בדרכם אל פנמה.
המשלחת השלישית והאחרונה בראשותו של פיסארו הפליגה דרומה מפנמה אל פרו ב-27 בדצמבר 1530.
בשנת 1531 נחת פיסארו בחופי אקוודור, שם מצא כמויות זעירות של כסף, זהב ואיזמרגד.
הוא דיווח על כך לאלמגרו שנשאר בפנמה לגיוס אנשים נוספים.
על אף שכוונתו הראשונית הייתה להפליג ללא הפסקה לטומבס ושם להחל בכיבוש, הוא נאלץ להתמודד מול הילידים בני הפונה.
בקרבות נהרגו 3 ספרדים וכ-400 ילידים נהרגו או נפצעו באורח אנוש.
לאחר שוך הקרבות המשיכה משלחתו של פיסארו דרומה והגיעה לחופי טומבס.
להפתעתם הרבה העיר הייתה חרבה ונטושה.
לשני הספרדים שנשארו בה בשנת 1528 לא היה זכר.
הפליטים הבודדים מקרב הילידים אשר פגשו בפיסארו הסבירו כי שבטי הפונים פלשו לאזור ובזזו את העיר כחלק ממלחמת האחים שהתרחשה באותה עת בממלכה.
לאור התגלית לגבי מצבה העגום של טומבס החליט פיסארו לשנות את תוכניותיו המקוריות ולצאת במסע יבשתי אל פנים היבשת, מסע שבקיצו יקימו אנשיו את ההתיישבות הספרדית הראשונה בפרו (והשנייה בכל דרום אמריקה, לאחר יסוד "קדיז החדשה" בוונצואלה בשנת 1521).
ביולי 1532 הונחה אבן הפינה לעיר סן מיגל דה פּיוּרה.
לאחר הקמת היישוב יצאו קומץ מאנשיו של פיסארו, בהנהגת הקונקיסטדור ארננדו דה סוטו, לתור את הארץ.
הם שבו כעבור ימים אחדים כשבידיהם מספר תשורות מוזהבות, שליח של מלך האינקה ובפיו הזמנה אישית לפגישה שברצונו לערוך עם הספרדים.
מלחמת האזרחים שנערכה בממלכת האינקה העלתה לשלטון במדינה את המלך אטוואלפה לאחר שהאחרון הדיח את אחיו ואסקאר מהשלטון.
לאחר שוך הקרבות בחר אטוואלפה שלא לחזור לבירת הממלכה קוסקו אלא להישאר בעיירה קחאמרקה במטרה לפגוש באנשים הלבנים שעוררו את סקרנותו.
לאחר מסע רגלי של כחודשיים הגיע פיסארו עם חייליו לעיר והחל במגעים לתיאום הפגישה עם מלך האינקה.
משימת תיאום המפגש הוטלה על ארננדו דה סוטו יחד עם נזיר ספרדי ומתרגם מקומי.
אולם, על אף כוונותיו המוקדמות סירב אטוואלפה להפגש עם הספרדים בטענה שהוא לעולם לא ישמש כמשנה לשליט אחר.
אמירה זו הביאה למתקפה של הספרדים על צבאו של המלך, התקפה שהפכה לקרב הנודע בשם קרב קחאמרקה, אשר נערך ב-16 בנובמבר 1532.
לאורך כל הקרב הייתה ידיהם של הספרדים בעלי הנשק החם על העליונה.
פיסארו לכד והוציא להורג את 12 חברי משמר הכבוד המלכותי ושבה את המלך עצמו.
המלך הוחזק בחדר אשר נודע כ"חדר הכופר", לאחר שאטוואלפה התחייב למלאו בזהב בתמורה לשחרורו.
אף על פי שהמלך קיים את הבטחתו וניפק את כמות הזהב המדוברת, הוא נשפט בפני הספרדים ונמצא אשם בהריגת אחיו המלך החוקי ובקשירת קשר נגד פיסארו וכוחותיו.
אטוואלפה הוצא להורג על ידי הספרדים בחניקה ב-26 ביולי 1533.
שנה לאחר הריגתו של מלך האינקה האחרון, פלש פיסארו בראש כוחותיו לקוסקו הבירה ובכך השלים את הכיבוש הספרדי של פרו.
בירת ממלכת האינקה יצרה רושם עז על פיסארו ובאמצעות חייליו הוא כתב מסר למלך ספרד לפיו: "עיר זו היא הגדולה והמרשימה ביותר מבין הערים אשר נמצאו במדינה זו או בהודו כולה.
בטוחני, הוד מעלתך, כי יופייה של העיר ובניניה יהיו יוצאי דופן אפילו בספרד".
קוסקו נבזזה על ידי הספרדים עד היסוד.
למרות הערכתו הרבה לבירת האינקה, החליט פיסארו כי מיקומה ההררי של העיר וריחוקה מהים ימנעו ממנה לשמש נאמנה כבירת פרו הספרדית.
מאחר שלא נמצאה בממלכה עיר אחרת שתוכל לשאת בתואר ייסד פיסארו את העיר לימה, בירתה הנוכחית של פרו, ב-18 בינואר 1535.
ניסיונם של בני האינקה לשקם את המלוכה בבירתם נמנע על ידי התערבות צבאית של כח ספרדי ברשותו של אלמגרו.
לאחר הכנעת המרידה פרץ ויכוח בין פיסארו לאלמגרו בנוגע לחלוקת השטח שכבשו הספרדים.
הסכסוך התגלע לכדי קרב מזוין, בו הובס אלמגרו והוצא להורג, אולם הריגתו של אלמגרו לא שמה קץ לסכסוך, וב-26 ביוני 1541 נקם בנו של אלמגרו מאשתו האינדיאנית את מות אביו ורצח את פיסארו.
פיסארו נקבר בחצר הקתדרלה של לימה, אולם מאוחר יותר נקבר תחת רצפת הקתדרלה.
פרנסיסקו טארגה (ספרדית: Francisco Tárrega; 21 בנובמבר 1852 – 15 בדצמבר 1909), היה גיטריסט קלאסי ומלחין ספרדי.
טארגה נולד בוויאריאל שבמחוז קאסטיון, ספרד.
הוא סיפר כי אביו ניגן פלמנקו ועוד מספר סגנונות מוזיקה על הגיטרה שלו וכאשר אביו היה עובד כשומר במנזר סן פסקואל, היה פרנסיסקו לוקח את הגיטרה של אביו ומנסה לנגן את הצלילים אותם שמע בנגינת אביו ובעקבות כך פיתח את חושיו המוזיקליים.
כילד נפצע כאשר ברח מן המטפלת שלו ונפל לתוך תעלת השקיה דבר אשר גרם לפגיעה בעינו.
מהחשש שבנו יאבד את ראייתו לחלוטין, אביו העביר את המשפחה לקאסטיון דה לה פלאנה כדי להשתתף בשיעורי מוזיקה, כי האמין כי בתור מוזיקאי הוא יוכל להתפרנס, גם אם יהיה עיוור.
שני מורי המוזיקה הראשונים שלו, אוג'ני רואיז ומנואל גונזלס, היו עיוורים.
בשנת 1862 במהלך בסיור בקסטלון שמע גיטריסט הקונצרטים ג'וליאן ארקס את הופעתו של טארגה ויעץ לאביו לאפשר לפרנסיסקו לבוא לברצלונה ללמוד עמו.
אביו של טארגה הסכים אך התעקש שבנו ייקח בנוסף גם שיעורי פסנתר, באותם הזמנים הגיטרה נתפסה ככלי לליווי זמרים, בעוד הפסנתר היה פופולרי למדי ברחבי אירופה ככלי מרכזי.
עם זאת זמן קצר לאחר המעבר לברצלונה טארגה נאלץ להפסיק את השיעורים שלו כאשר ארקס יצא לסיור הופעות בחו"ל.
אף על פי שטארגה היה רק בן עשר, הוא ברח וניסה לפתוח קריירה מוזיקלית לבדו בבתי קפה ובמסעדות בברצלונה.
עד מהרה מצא אותו אביו והביא אותו בחזרה אליו, שהיה צריך להשקיע זמן רב כדי לקדם את החינוך המוזיקלי של בנו.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1865 שוב ברח טארגה, הפעם אל העיר ולנסיה שם הצטרף לחבורה של צוענים.
אביו מצא אותו והחזירו הביתה אך טארגה ברח בפעם השלישית כאשר הוא שב אל ולנסיה.
בשנות העשרה המוקדמות שלו טארגה היה בקיא הן בפסנתר והן בגיטרה.
במשך זמן מה, הוא ניגן עם מוזיקאים אחרים ברשויות מקומיות כדי להרוויח כסף, אבל בסופו של דבר הוא חזר הביתה כדי לעזור למשפחתו.
בשנת 1874 טארגה נכנס לקונסרבטוריון של מדריד בחסותו של סוחר עשיר בשם אנטוניו קאנסה.
הוא הביא עמו גיטרה שנרכשה לאחרונה ונבנתה בסביליה על ידי יצרן הגיטרות אנטוניו דה טורס חוראדו.
תכונותיה הטובות של הגיטרה העניקו לו השראה הן בנגינתו והן בהשקפתו על הפוטנציאל ההלחנתי של הכלי.
בקונסרבטוריון למד טארגה קומפוזיציה אצל המלחין אמיליו אריאטה ששכנע אותו להתמקד בגיטרה ולנטוש את הרעיון של קריירה מוזיקלית בפסנתר.
בסוף שנות השבעים של המאה ה -19, טארגה החל ללמד גיטרה כאשר בין תלמידו ניתן למנות את אמיליו פוג'יול, מיגל לובט ודניאל פורטיאה.
הוא החל להופיע בקונצרטים קבועים.
טארגה זכה לשבחים רבים על יכולת הנגינה שלו והחל לנסוע לאזורים אחרים של ספרד כדי להופיע.
בשלב זה הוא הלחין את יצירותיו הראשונות בגיטרה שאותן ביצע בנוסף ליצירות המבוססות על מנגינות של מלחינים אחרים.
בחורף 1880 החליף טארגה את חברו לואיס דה סוריה בקונצרט בנובלה אשר במחוז אליקנטה שם לאחר הקונצרט, ניגש אליו אחד מנכבדי העיר וביקש מן טארגה להקשיב לנגינת בתו, מרייה חוסה ריזו שלמדה לנגן בגיטרה.
בשנת 1881 טארגה ניגן בתיאטרון האופרה בליון ולאחר מכן באודיאון שבפריז בערב לציון מאתיים שנה למותו של המשורר פדרו קלדרון דה לה ברקה.
הוא גם הופיע בלונדון אך לא אהב את השפה ולא את מזג האוויר.
מסופר שבביקורו באנגליה לאחר קונצרט מספר אנשים ראו שהמוזיקאי שרוי במצב רוח ירוד.
"מה קרה, מאסטרו?" שאלו אותו.
הם יעצו לו לקחת את אותו רגע של עצב ולהכניסו אל אל המוזיקה שלו.
כך על פי הסיפור הוא הגה את הנושא של אחת היצירות הזכורות ביותר שלו, Lágrima (דמעה).
לאחר שניגן בלונדון חזר לנובלדה לחתונתו.
בחג המולד של 1882, טארגה נישא למאריה חוסה ריזו.
כדי להגדיל את הרפרטואר המנגינות שלו בגיטרה וכדי לנצל את הידע הרב שלו על המוזיקה, הוא התחיל לעבד יצירות פסנתר של בטהובן, שופן, מנדלסון ואחרים לגיטרה.
טארגה ואשתו עברו למדריד והתפרנסו מהוראה פרטית של גיטרה ומהופעה בקונצרטים.
אך לאחר מותה של ביתם התינוקת בחורף, מריה יוספה דה לוס אנג'לס טארגה ריזו, הם החליטו להתיישב בברצלונה.
ב-1885 ביחד עם כמה מחבריהם המוזיקאים איסק אלבניס, אנריקה גרנדוס, חואקין טורינה ופבלו קזאלס.
לטארגה ואשתו מריה ז'וזה ריזו היו שלושה ילדים נוספים: פאקיטו (פרנסיסקו), מריה רוזאטיה (מריה רוזליה) (הידועה בעיקר בשם מריאטה) וקונספסיון.
בסיור קונצרטים בוולנסיה זמן קצר לאחר מכן, פגש טארגה אלמנה עשירה בשם קונקסה מרטינז שעד מהרה הפכה לפטרונית בעלת ערך עבורו.
היא הרשתה לטארגה ולמשפחתו להשתמש בביתה בברצלונה, שם החל לכתוב את עיקר היצירות הפופולריות ביותר שלו.
מאוחר יותר לקחה אותו מרטינז לעיר גרנדה שם הגה הגיטריסט את יצירתו המפורסמת "Recuerdos de la Alhambra" שאותה חיבר עם שובו וחבר לחברו נגן הגיטרה הצרפתי אלפרד קוטין שסייע לו לקדם את הקונצרטים שלו בפריז.
מסוף שנות ה-80 של המאה 19 עד 1903, טארגה המשיך להלחין אבל הגביל את הקונצרטים שלו לספרד.
בשנת 1900, טארגה ביקר באלג'יר שם נתקל במקצב חוזר ונשנה של ניגון על תוף ערבי.
למחרת בבוקר הוא הלחין את "דנזה מורה" על סמך המקצב.
בערך בשנת 1902 הוא חתך את ציפורניו ויצר צליל שיהיה אופייני לאותם גיטריסטים הקשורים לאסכולה שלו.
בשנה שלאחר מכן הוא יצא לסיור באיטליה, ניגן בקונצרטים מוצלחים מאוד ברומא, נאפולי, ומילאנו.
בינואר 1906 הוא סבל משיתוק בצדו הימני, ואף על פי שבסופו של דבר הוא חזר לנגן בקונצרטים, הוא מעולם לא התאושש לגמרי.
הוא סיים את יצירתו האחרונה, "אורמוס", ב-2 בדצמבר 1909. הוא נפטר בברצלונה כעבור שלושה-עשר ימים ב-15 בדצמבר 1909, בגיל 57.
בנוסף ליצירותיו המקוריות לגיטרה, אשר כללו Recuerdos de la Alhambra, Capricho Árabe ו-Danza Mora, הוא גם עיבד לגיטרה יצירות אשר נכתבו לכלים אחרים, יצירות של בטהובן, שופן ומנדלסון.
כמו חברו איסק אלבניס, רצה טארגה לשלב מוזיקה קלאסית ורומנטית יחד עם סגנון ספרדי.
טארגה נחשב לאבי הגיטרה הקלאסית במאה ה-20 על כך שהעלה את המודעות שגיטרה היא גם כלי קלאסי בנוסף לעממיותה.
אנדרס סגוביה הרבה לנגן את יצירותיו של טארגה בקונצרטים באירופה והשתמש בטכניקות הייחודיות שפיתח.
חברת נוקיה השתמשה בחלק מהיצירה "Gran Vals" כרינגטון ברירת המחדל במכשירי הטלפון שלה.
פרנסיסקו פאבון בראונה (בספרדית: Francisco Pavón Barahona; נולד ב-9 בינואר 1980 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי.
פאבון שיחק את משחקו הראשון עם ריאל מדריד קסטיליה נגד אתלטיקו מדריד באצטדיון סנטיאגו ברנבאו ב-6 באוקטובר 2001. שיחק 38 משחקים בקבוצה והבקיע שער אחד.
באותה שנה עלה לקבוצה הבוגרת.
בשש שנים בקבוצה ערך 106 הופעות.
בעונתו הראשונה בקבוצה, שבסופה היא ירדה לליגת המשנה בספרד, הופיע פאבון בשמונה משחקים בלבד.
בקיץ 2010 עבר לקבוצה הצרפתית ארל.
בנובמבר 2013 פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
פְרַנְסִיסְקוֹ אִיגְנַסְיוֹ מָדֵרוֹ גּוֹנְסָאלֶס (בספרדית: Francisco Ignacio Madero González; 30 באוקטובר 1873 – 22 בפברואר 1913) היה מדינאי ומהפכן מקסיקני, נשיאה ה-33 של מקסיקו.
מדרו, בעל קרקעות יציב כלכלית, היה חלק מתנועת השכלה ליברלית בת תקופתו.
מדרו היה מראשיה המקודמים של המהפכה המקסיקנית ונשיא בין 1911 להתנקשות בחייו.
מדרו היה האיש שהתניע ב-1910 את המהפכה המקסיקנית, והוביל להפלת משטרו של הרודן פורפיריו דיאס.
זו הייתה המהפכה העממית המוצלחת הראשונה של המאה ה-20 (אם כי עלתה בחייהם של מעל מיליון מקסיקנים).
הוא לא היה מהפכן במובן הפשוט של המילה, כי אם ליברל-דמוקרטי, שדרש רק את קיום הכתוב בחוקה, ובעיקר בחירות שקופות והוגנות שיאפשרו את החלפת המשטר.
לאחר שדיאס מנע כל אפשרות להדיחו בבחירות, ואף כלא את מדרו שרץ נגדו, מדרו הכריז על מרד באמצעות הסיסמה "בחירה אפקטיבית, לא לבחירה מחדש" ("Sufragio efectivo, no reelección").
הוא קרא למצביעים למנוע את הבחירה מחדש השישית של פורפיריו דיאס, אשר מדרו ראה כאנטי-דמוקרטי והצליח לגייס כמה ממושלי מדינות הצפון של מקסיקו לצידו, כמו גם שודדי דרכים, פנצ'ו וייה, ואת אמיליאנו ספאטה מנהיג איכרים מהדרום.
המהפכה הצליחה, ומדרו נבחר וכיהן כנשיא מקסיקו בשנים 1911–1913. מדרו אכזב את תומכיו מימי המרד כיוון שלא מילא את הבטחותיו לחלק אדמות באופן נרחב לאיכרים.
כך התחילה תקופת התקוממויות נגד בהנהגת ספאטה.
לאחר תפיסת השלטון של ויקטוריאנו ורטה, נרצח מדרו על ידי קצינים מתומכי דיאס בעת שהועבר למעצר, אחד מהם קודם בהמשך לדרגת גנרל.
הטענה הרשמית הייתה שמדרו וסגנו נרצחו עקב ניסיון חילוץ כושל של חמושים.
פרנסיסקו איגנסיו מדרו גונסאלס נולד בפארס, קואווילה, בשנת 1873. הוא היה בן למשפחת בעלי קרקעות אמידה, בצעירותו אביו שלח אותו ללמוד השכלה גבוהה מחוץ למקסיקו.
מדרו למד במכללת הר מריה הקדושה באממיצבורג, מרילנד (1886–1888) ולאחר מכן למד מספר שנים בבית ספר לעסקים בפריז וסמסטר אחד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא היה נמוך, רזה וחיוור ובהמשך חייו היה לצמחוני והתנזר משתיית משקאות חריפים.
כמו כן היה אדם רוחני שכן בבית הוריו חונך לפי חינוך דתי במכללת ישועים קתולים.
מדרו היה מאמין מתון בשיטת הממשל של הדמוקרטיה, ועם שובו למקסיקו הוא לקח חלק בארגון התנועה הפוליטית הדמוקרטית על שם בניטו חוארס והנהיג את המפלגה הפוליטית בקואווילה (התקיימה בין 1904–1905) בניסיון לא מוצלח להתמנות למושל המדינה.
במהרה הגיע מדרו למסקנה כי המאמצים לסיים את הדיקטטורה הלאומית של ה"קאודיו" פורפיריו דיאס, יחייבו תנועה דמוקרטית לאומית, ולשם כך הוא תמך במאמצים של תנועות עצמאיות ועידד הקמת ארגונים פוליטיים.
בראיון משנת 1908 בפני עיתונאי אמריקאי, דיאס טען כי מקסיקו מוכנה לקראת דמוקרטיה וטען כי יתפטר מנשיאות המדינה בשנת 1910. הצהרה זו עוררה שיטפון של תנועות פוליטיות חדשות ושפע של פעילות פוליטית.
מדרו השתמש במצב פוליטי זה לחזק את פרסומו עם הוצאתו לאור של ספרו רב המכר: La sucesión presidencial en 1910 ("הירושה הנשיאותית של 1910"), בו קרא לבחירות כנות, השתתפות המונית בתהליך הפוליטי, ואיסור על בחירה מחודשת לכהונת הנשיא.
המצב הפוליטי הפך קדחתני עוד יותר כאשר דיאס שינה את דעתו בשנת 1909 והצהיר כי בכוונתו להתמודד לבחירה מחודשת בשנת 1910. מדרו סייע בארגון מפלגה שקראה להגבלת כהונותיו של נשיא, והפך למועמד מטעמה של המפלגה לנשיאות עם הסיסמה "בחירה אפקטיבית, לא לבחירה מחדש" ("Sufragio efectivo, no reelección").
לקראת הבחירות התקיימה התקוממות אזרחית שנמחצה בתגובה צבאית.
לנכוח העובדה שגורמים בצבא הביעו תמיכה באופוזיציה של מדרו, דיאס הורה על דחייה וביטול של הבחירות.
הכרזה זאת, שנגדה את הצהרתו מזה שנתיים קודם לכן, הובילה לפרוץ המהפכה המקסיקנית.
ערב הבחירות המבוטלות מדרו נעצר באשמת זיוף מרד והעלבת רשויות השלטון.
הוא שוחרר ממעצר זמני, ונמלט לסן אנטוניו, טקסס, שם פרסם באוקטובר 1910 את תוכנית דה סן לואיס פוטוסי, הכריז על עצמו כנשיא הלגיטימי של מקסיקו, וקרא להתקדם להתקוממות מזוינת נגד דיאס וממשלתו ב-20 בנובמבר.
התוכנית של סן לואיס פוטוסי הייתה למסמך קטן שבו מדרו פירט ופרש את הסיבות למרד.
מדרו, בעצתם של תומכיו הפוליטיים, יצא בחריפות נגד משטרו הדיקטטורי של דיאס.
על פי תוכניתו, מדרו טען כי יקים דמוקרטיה בכל רחבי מקסיקו, חוזים ועסקאות ממשלתיות שנעשו בעבר יכובדו, הממשלה תהיה שקופה ואחראית בעבור אזרחיה, והכלכלה תעדיף תמיכה ושימוש בתוצרת של מפעלים מקסיקניים במקום ייבוא ממייצרים זרים.
המהפכה פרצה עם שביתות חוצבים בצפון מקסיקו ובמהרה התפשטה לדרום, איפה שעובדי אדמה קשיי יום רבים החלו לתמוך באמיליאנו ספאטה ותנועתו המהפכנית.
לנוכח חששותיהם ממעמדם שלהם, האליטה השלטונית שתמכה כל אותו הזמן בדיאס, לפתע יצאה נגדו והביעה את תמיכתה בתנועה המהפכנית.
מדרו התקבל בתמיכת הצבא והאליטה השלטונית במקסיקו סיטי, ולנוכח בריחתו של דיאס לגלות, הוא מונה לנשיא מקסיקו ה-33 לאחר שפרנסיסקו לאון דה לה בארה שירת תקופה קצרה כנשיא בפועל.
לצד התמיכה של האליטה במדרו, ממשלתו החדשה שימרה את המערכת הכלכלית שהטיבה עמם.
מדרו אף שמר על משרותיהם של חלק מהשרים מממשלתו האוליגרכית של דיאס והוטיר אותם בעמדותיהם.
על מדרו היה להביא לפשרה בין האוליגרכים שהיו הבסיס לתמיכה השלטונית בו ובין התנועות העממיות שהעלו אותו לשלטון מלכתחילה.
במצב שנורצ הממשלה העבירה זיכיונות על שטחים במדבר עבור עובדי אדמה.
נוסף על כך, ממשלתו החדשה של מדרו עמדה אל מול פרשיית שחיתות שפגעה קשות באמון הציבורי כאשר הועברו קרקעות נוספות, דרך זיכיונות ממשלתיים, אל אוליגרכים רבי השפעה בממשל שהיו בעלי הון רב עוד קודם לכן.
ממשלת מדרו הכריזה על כך שתשיב לעובדי אדמה את כל הקרקעות שנלקחו "באופן בלתי-חוקי" בתקופת שלטונו של דיאס.
בפועל מעט מאוד קרקעות הועברו מהאוליגרכים לעובדי האדמות בידי הממשלה החדשה מכיוון שדיאס אישר חוקית את ההעברה של הקרקעות לתומכיו הכלכליים והפוליטיים.
ההשפעה האוליגרכית מנעה את כל קריאות הרפורמה של מדרו והשאירה את הצבא המקסיקני בעמדת השפעה.
הצבא היה באותה העת שנוא ברחבי המדינה לנוכח העובדה ששימש בעבור ההשקטה האלימה כל ההתנגדות הפוליטית לדיאס.
לנוכח חולשת ממשלתו של מדרו, פרצו מרידות חדשות במסגרת המהפכה ברחבי מקסיקו.
מרד מזוין בצפון הופל בידי הצבא המקסיקני, אך הממשלה לא הצליחה להשתלט על האנרכיסטים וה'ספאטיסטים' (תנועתו המהפכנית של אמיליאנו ספאטה), אשר נעזו בתמיכה עממית נרחבת.
כאשר מדרו פנה להגיע להסדר עם התנועה הסוציאליסטית, מנהיגיה יצאו בהצהרות ישירות נגד ממשלתו.
מרכזי ייצור הסוכר במורלוס נפלו במהרה לשליטת המהפכנים.
מורלוס הייתה, במקביל למרכז מטעי הסוכר, המדינה העשירה ביותר במקסיקו.
מדרו וממשלתו פעלו לפי האידיאלים של הדמוקרטיה הליברלית אשר בחזונם רצו להקים במקסיקו, ולא העריכו די כי בכדי למנוע את נפילת המדינה למלחמת אזרחים תידרש המחיקה המוחלטת של כל מוסדות המדינה מתקופת הדיקטטורה של דיאס.
עם פרוץ המהפכה המקסיקנית, משקיעים אמריקאים במקסיקו ברחו חזרה לארצות הברית.
כאשר מדרו החל להתדיין על ברית פוליטית עם מהפכנים סוציאליסטים בערים הגדולות, השגריר האמריקאי במקסיקו סיטי יצר קשר עם אחיין של דיאס והחל לתכנן הפיכה צבאית שתהווה מהפכת-נגד מול מדרו.
מדרו מינה את הגנרל ויקטוריאנו ורטה למפקד המוצב הצבאי במקסיקו סיטי, ללא ידיעה שורטה היה למעשה חלק מהקשר המהפכני נגדו.
מדרו וסגן הנשיא חוסה מריה פינו סוארס נעצרו בידי הצבא בפיקודו של ורטה והוצאו להורג ביריות.
הממשלה הדיקטטורית החדשה של ורטה הובילה להתמשכות המהפכה ומלחמת האזרחים במקסיקו.
פרנסיסקו לרגו קביירו (בספרדית: Francisco Largo Caballero; 15 באוקטובר 1869 - 23 במרץ 1946) היה ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית הספרדית ואיגוד העובדים הסוציאליסטי (UGT) בספרד.
לרגו נולד במדריד ועבד כטייח.
הוא הצטרף לאיגוד הפועלים הסוציאליסטי, ה-UGT, בשנת 1890, ובשנת 1905 היה לחבר מועצת האיגוד במדריד.
בשנת 1908 הוא נהיה חבר המועצה הלאומית של האיגוד, והיה מנאמניו של פבלו איגלסיס.
בשנת 1916 הוא ניהל את המשא ומתן עם ה-CNT האנרכיסטי על שיתוף פעולה, שהביא להסכם סרגוסה.
בשנת 1918 הוא נבחר למזכיר הכללי של האיגוד וייצג את הארגון בכנס האינטרנציונל הבינלאומי בפברואר 1919 בברן.
לרגו התנגד להשתתפות הסוציאליסטים הספרדים באינטרנציונל ה-3 שזוהה עם הקומוניסטים, מכיוון שלא תלה תקוות במהפכה הקומוניסטית ברוסיה וסבר שהתנאים בספרד שונים לגמרי מאשר ברוסיה, והפועלים בספרד אינם מוכנים עדיין למהפכה.
עם זאת, לרגו, בניגוד לאינדאלסיו פרייטו, תמך במהפכה סוציאליסטית וראה בהקמת רפובליקה רק כלי לקידום המהפכה הסוציאליסטית.
בימי שלטונו של מיגל פרימו דה ריברה הוא תמך בשיתף פעולה עם הממשלה, דבר שאפשר את המשך קיומו החוקי של הארגון.
לעומתו, אינדאלסיו פרייטו שלל כל שיתוף פעולה עם הממשלה הרודנית, בראותו ברפובליקה ערך בפני עצמו.
בימי פרימו דה ריברה כיהן לרגו במועצה המייעצת של המדינה (Council of state).
בשנת 1925 נבחר לרגו למנהיג המפלגה הסוציאליסטית, ה-PSOE.
הוא כיהן כשר העבודה בשנים 1931-1933 בממשלות של אלקלה סאמורה ומנואל אסאניה.
כשר עבודה הוא הקים מועצות בוררות לסכסוכים בין עובדים למעבידים שהיו להם סמכויות רחבות יותר מאשר בימי פרימו דה ריברה והעביר חוק האוסר על בעלי אדמות להעסיק עובדים ממחוץ למחוז שלהם כאשר יש מובטלים מהמחוז.
ב-1 ביולי 1931 הוצא צו הקובע יום עבודה של שמונה שעות.
חוק נוסף מנע מבעלי אדמות להפסיק לעבד את האדמות שלהם.
בעקבות ניצחון הימין בבחירות בשנת 1933, החל לרגו קביירו לדבר על מהפכה סוציאליסטית, ונהיה מנהיג הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאליסטית.
באוקטובר 1934 הוא היה בין המובילים של ההתקוממות ברחבי ספרד שכללה את המרד באסטוריאס.
הוא הועמד לדין על חלקו במרד אך הכחיש כל קשר למרד וזוכה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, הרפובליקה הספרדית השנייה התרסקה ומועצות פועלים ברחבי המדינה לקחו את השליטה במקומותיהם, מפקיעים רכוש ומארגנים פעילות משותפת של הפועלים.
לתקופה קצרה באוגוסט 1936 סבר לרגו קביירו שיש להביא להסכם בין שני ארגוני הפועלים הגדולים, ה-UGT הסוציאליסטי וה-CNT האנרכיסטי, שיקימו ממשלה משותפת.
אולם ב-4 בספטמבר 1936, הסכים לרגו קביירו לקחת את תפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון והקים ממשלה בה היו שישה סוציאליסטים כולל אותו, שני קומוניסטים ארבעה רפובליקנים, נציג לקטלנים ונציג לבסקים.
בהתאם לעצות שקיבל מהקומוניסטים, הוא נאבק נגד הפקעת רכוש על ידי הפועלים ועשה כל מאמץ להרגיע את הרפובליקנים השמאלנים מהחוג של הנשיא מנואל אסאניה, כדי למנוע תמיכה של צרפת ובריטניה בפרנסיסקו פרנקו.
אולם לרגו לא הסכים לגישה הקומוניסטית שיש להתרכז אך ורק בניצחון במלחמה ולדכא התארגנויות עצמאיות של הפועלים.
הוא סייע לקומונות אנרכסטיות של פועלים והכיר במועצה הסוציאליסטית של אראגון.
ב-4 בנובמבר 1936 הצטרפו גם האנרכיסטים לממשלתו, לתקופה קצרה, למרות התנגדותם לרעיון הממשלה.
ב-17 במאי 1937, נאלץ לרגו להתפטר בלחץ המפלגה הקומוניסטית הספרדית, אשר הובילה להחלפתו בחואן נגרין.
עם התמוטטות הרפובליקה הוא ברח לצרפת.
ב-1943 נעצר על ידי הנאצים ששלטו בצרפת והוא שהה במחנה ריכוז עד סוף המלחמה.
בסוף 1945 הוא שב לפעילות בקרב הרפובליקנים הספרדים הגולים בצרפת.
בשנת 1978 עצמותיו הובאו לקבורה במדריד.
פרנסיסקו וראז'ו (ספרדית: Francisco Varallo; 5 בפברואר 1910 – 30 באוגוסט 2010) היה כדורגלן ארגנטינאי אשר שיחק במונדיאל הראשון, מונדיאל 1930, והיה לכדורגלן האחרון שנותר בחיים מבין שחקני משחק הגמר של טורניר זה, עד למותו בשנת 2010 בגיל 100.
וראז'ו נולד בשנת 1910 בעיר לה פלאטה שבארגנטינה.
הוא שיחק תחילה בקבוצת עיר מגוריו חימנסיה לה פלאטה עד לשנת 1930, ואז עבר לקבוצת הפאר בוקה ג'וניורס בה שיחק משך עשר שנים.
הוא השתתף ב-210 משחקים וכבש 181 שערים.
עד לחודש מרץ 2008 היה פרנסיסקו למלך שערי בוקה ג'וניורס בכל הזמנים עד אשר עבר אותו מרטין פלרמו לאחר שזה כבש את השער ה-182 בקריירה שלו.
בנבחרת ארגנטינה שיחק פרנסיסקו במונדיאל 1930 בה כבש שער אחד נגד נבחרת מקסיקו בניצחון נבחרתו 3-6. זה היה המונדיאל היחיד בו הוא השתתף שכן ארגנטינה נעדרה מהמונדיאלים שנערכו בשנים: 1934 ו-1938. רגע השיא בקריירה שלו היה הזכייה בקופה אמריקה עם נבחרת ארגנטינה בשנת 1937.
מלחמת העולם השנייה שפרצה בשנת 1939 הביאה לסיום הקריירה שלו בגיל צעיר יחסית, שנה לאחר מכן.
ב-1994 זכה בתואר המצוינות של פיפ"א על תרומתו לכדורגל.
מלך השערים בליגה הארגנטינאית: 1933
מקום שלישי במלך שערי בוקה ג'וניורס בכל הזמנים: 194 שערים
מקום רביעי במלך שערי הליגה הארגנטינאית בכל הזמנים: 236 שערים
השחקן שנשאר אחרון בחיים מכלל שחקני מונדיאל 1930
פרנסיסקו פלורס פרז (17 באוקטובר 1959 - 30 בינואר 2016) היה פוליטיקאי מאל סלוודור, נשיא אל סלוודור בשנים 1999–2004.
פלורס התחיל את הקריירה הפוליטית שלו במפלגה השמרנית הברית הלאומית רפובליקאית ARENA (הNationalist Republican Alliance) וכיהן כסגן שר ב-1989 בממשלתו של אלפרדו כריסטיאני.
ב-29 במרץ 1998 ה-ARENA הכריזה על פלורס כמועמד שלהם בבחירות לנשיאות בשנה שאחרי.
בבחירות במרץ 1999, פלורס נבחר לנשיא אל סלוודור ונכנס לתפקיד ב-1 ביוני.
תקופת שלטונו הסתיימה כעבור 5 שנים והוא הוחלף באנטוניו סאקה, חבר מפלגתו.
במאי 2014 הואשם שנטל לכיסו 15 מיליון דולר, שהועברו ב-2003 מטאיוואן כתרומה לנפגעי רעש האדמה של שנת 2001. בחודש ספטמבר, לאחר מספר חודשים במחתרת, הסגיר עצמו לרשויות והושם במעצר בית.
בחודש ינואר 2016, לקה בדמם מוחי, הוא נפטר ב-30 בינואר בבית חולים פרטי בסן סלוודור לאחר שעבר ניתוח חירום.
סיסנרוס נולד בעיירה הקטנה טורלגונה לא רחוק ממדריד.
למד במקומות שונים ובין היתר באוניברסיטת סלמנקה.
בין 1459 ל-1465 עבד במנגנון הוותיקן ברומא שם לכד את תשומת לבו של האפיפיור פיוס השני.
מרומא חזר עם מכתב הסמכה (בנפיקיום), שהארכיבישוף של טולדו שהיה גם הפרימוס של ספרד סירב לכבד.
כאשר סיסנרוס התעקש, הושם בכלא לזמן מה ושוחרר כאשר הארכיבישוף הכיר בכוחו.
ב-1484 הצטרף כאח (Friar) למסדר הפרנציסקני בטולדו.
שם סיגף עצמו בצומות, בלבישת אדרת שיער והליכה ברגליים יחיפות.
משם עבר למנזר מבודד אף יותר שבו חי כאנכוריט (anchoritic, ἀναχωρέω).
הארכיבישוף מנדוסה המליץ עליו ב-1492 בפני המלכה איזבלה ככומר המוודה שלה.
סיסנרוס הסכים בתנאי שבזמן שאינו עסוק בווידויי המלכה יוכל לחיות בקהילתו עם נזיריו, אך איזבלה התוודתה לעיתים כל כך תכופות עד שלא הצליח להגשים את מטרתו ולחיות במנזר.
במהלך הווידויים שנגעו גם לעסקי המדינה נוכחה המלכה שסיסנרוס נותן לה עצות טובות ומינתה אותו ליועץ ואחר כך לקרדינל, מסופר כי סיסנרוס ניסה להתחמק ממשרות אלו והמשיך ללכת בגלימה פרנסיצקנית ויחף עד שהאפיפיור ציווה עליו להחליף את מלבושו ללבוש השרד של הקרדינלים.
סיסנרוס הנהיג רפורמה בקרב הנזירים בספרד ואילץ אותם לדבוק בתקנות.
הפיק את הפוליגלוטה הקומפלוטנסית (על שם העיר בה הודפסה).
סיסנרוס ייסד את אוניברסיטת קומפלוטנסה בעיר אלקלה דה אנארס.
חוסה חסוס פרנסיסקו סונייגה צ'וואריה (בספרדית: José Jesús Francisco Zúñiga Chavarría; 26 בדצמבר 1912 – 9 באוגוסט 1998) היה פסל קוסטה ריקני ומקסיקני.
אביו, מנואל מריה סונייגה היה פסל מקומי.
בשנת 1935 זכה סונייגה בפרס בתחרות הפיסול של קוסטה ריקה (Salón de Escultura en Costa Rica) בגין יצירתו "אמהות" (La maternidad).
בשנת 1936 עבר להתגורר במקסיקו, בה למד אמנות ב-La Escuela de Talla Directa.
בשנת 1938 החל ללמד בבית הספר לציור ופיסול "לה אסמרלדה" (Escuela Nacional de Pintura, Escultura y Grabado La Esmeralda) ולימד בבית ספר זה עד פרישתו בשנת 1970.
בשנת 1958 זכה סונייגה בפרס ראשון בפיסול מאת המכון הלאומי המקסיקני לאמנות יפה.
יצירותיו של סונייגה מוצגות במוזיאונים רבים ובהם המוזיאון לאמנות של סן דייגו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית במקסיקו סיטי ובמוזיאון הירשהורן בוושינגטון די.
פְרַנְסִיסְקוֹ וַסְקֶס דֶה קוֹרוֹנַדוֹ (בספרדית: Francisco Vázquez de Coronado y Luján; 1510 – 22 בספטמבר 1554) היה קונקיסטאדור ספרדי, שסייר בניו מקסיקו ובחלקים אחרים של דרום-מערב ארצות הברית בין 1540 ל-1542. קורונדו קיווה לכבוש את שבע ערי הזהב האגדתיות.
קורונדו נולד למשפחה אצילה בסלמנקה שבספרד כבנם השני של חואן וסקס דה קורנדו אי סוסה דה אויואה (Juan Vásquez de Coronado y Sosa de Ulloa) ואיסבל דה לוחן (Isabel de Luján).
חואן וסקס עבד בכמה משרות במנהל של ממלכת גרנדה שנכבשה זה לא מכבר תחת המושל הראשון איניגו לופס דה מנדוסה (Iñigo López de Mendoza).
ב-1535, בגיל 25 בערך, עקר פרנסיסקו וסקס דה קורונדו למלכות המשנה של ספרד החדשה (כיום מקסיקו), כחלק מן הפמליה של המשנה למלך הראשון, אנטוניו דה מנדוסה, שאביו היה הפטרון של אביו של קורונדו.
קורונדו ירש חלק גדול מהאחוזה המקסיקנית של באטריס והיא ילדה לו שמונה ילדים.
בספרד החדשה קיבל קורונדו את משרת המושל של ממלכת נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה השוכנת בצפון מערב מקסיקו וכללה את מדינות מקסיקו חליסקו, סינלואה ונאיאריט של ימינו).
על מנת לברר האם האגדה נכונה שלח קורונדו ב-1539 את הכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו (כינוי חיבה לאסטבן) בראש משלחת צפונה.
בספטמבר של אותה שנה דיווח דה ניסה לאנטוניו דה מנדוסה המשנה למלך שהוא הגיע לסיבולה והיא עיר עשירה ביותר, ושתושבי העיר, הילידים בני עם הזוני הרגו את אסטוואניקו.
אנטוניו דה מנדוסה שהתרשם מסיפוריו של דה ניסה שלח את מלצ'יור דיאס, המפקד הצבאי של קוליאקאן לחקור את ממצאיו של דה ניסה, והלה יצא יחד עם חמישה עשר פרשים צפונה ב-17 בנובמבר 1539. בהגיעו לחורבות צ'יצ'ילטיקלי הוא נאלץ לשוב על עקבותיו עקב "השלגים והרוחות העזות שנשבו בשממה".
המשלחת יצאה מנואבה גליסיה ב-23 בפברואר 1540. בהגיעו לקוליאקאן נפגש קורונדו עם מלצ'יור דיאס שהיה בדרכו חזרה ממסע המחקר והלה דיווח לקורונדו שהחקירות הראשוניות על הדיווח של מרקוס דה ניסה סתרו את קיומה של ארץ עשירה, אבל קורונדו העדיף להתעלם מכך.
קורונדו החליט לחלק את המשלחת לקבוצות קטנות ולתזמן את יציאתם כך שהמרעה ובורות המים לאורך המסלול יספיקו להתחדש.
במקומות שונים לאורך המסלול הקים קורונדו מחנות מבוצרים על מנת להבטיח שמסלול האספקה יישאר פתוח.
בקבוצה זו היו פרשים וחיילים רגליים בעלי כושר גופני טוב.
הגוף העיקרי של המשלחת נועד להתחיל את המסע מאוחר יותר.
לאחר שעזב את קוליאקאן ב-22 באפריל המשיך קורונדו לאורך החוף כשהוא מתחמק מהמכשולים שהציבה בפניהם הדרך הקשה באמצעות סטייה שמאלה עד שהגיעו לנהר סינלואה (Río Sinaloa).
הטופוגרפיה של האזור אלצה אותו להמשך במעלה עמק נהר זה עד למציאת מעבר הרים שדרכו הגיע לנהר יאקי (Río Yaqui).
הוא התקדם לאורך נהר זה למשך מרחק מה, ואז חצה לעבר הנהר סונורה (Río Sonora).
הוא המשיך לאורך הנהר סונורה כמעט עד מקורותיו עד שאותר מעבר בהרים.
מצדם הדרומי של ההרים הוא גילה נהר אותו כינה "נקספה" (Nexpa) שייתכן שהוא נהר הסנטה קרוז (Santa Cruz) או הסן פדרו של ימינו, שני נהרות הזורמים בעיקר באריזונה.
החבורה המשיכה במורד עמק נהר זה עד שהגיעה לקצה השממה, שם התגלו חורבות צ'יצ'ילטיקלי (Chichilticalli) ב-19 ביוני 1540. צ'יצ'ילטיקלי היא מילה בנאוואטל שפירושה "בית אדום", ובאתר נמצאו חורבות של מבנה גדול שקירותיו אדומים, כיום בעמק סולפור ספרינגס (Sulfur Springs Valley) בדרום אריזונה.
לאחר מנוחה במקום המשיכה החבורה בדרכה ב-22 ביוני.
משלחת קורונדו התקדמה לאורך הגבול בין אריזונה לניו מקסיקו של ימינו עד שהגיעה למקורותיו של הקולורדו הקטן ומשם פנתה לעבר הנהר זוני (Zuni River).
ביולי הגיע הצבא הקטן של קורונדו מול העיר האינדיאנית ואכזבתם הייתה רבה.
האינדיאנים ניסו להתנגד ובקרב נפצע קורונדו, אבל לא היה להם כל סיכוי כנגד הספרדים ו"הקרב", הקרוי בכרונולוגיה הספרדית "כיבוש סיבולה", הסתיים תוך שעה.
באמצע יולי שלח קורנדו משלחת בפיקודו של הסרן פֶּדְרוֹ דֶה טוֹבַאר (Pedro de Tovar).
כאן חזר על עצמו סיפור סיבולה, הספרדים לא קיבלו אישור להיכנס לכפר והם שוב השתמשו בכוח על מנת להיכנס.
אזור ההופי היה עני במתכות יקרות אותם חיפש קורנדו כמו אזור הזוני, אבל הספרדים למדו על קיומו של נהר גדול הזורם במערב (נהר הקולורדו).
במקביל למאורעות אלו שטו לאורך החוף צפונה שתי ספינות האספקה של המשלחת בפיקודו של אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן, ובאוגוסט הם הגיעו לשפך נהר הקולורדו.
כשהמסע הפך מסוכן ולאחר שהשטחים אליהם הגיע הפכו שוממים יותר ויותר הוא חזר על עקבותיו, ובסופו של דבר שב לספרד החדשה מבלי לחבור לכוח היבשתי.
אף שלא השיג דבר מבחינת המשלחת היה אלרקון לאירופאי הראשון שהגיע לנהר הקולורדו והוא היה גם הראשון שזיהה ששטח האדמה אותו כינו "האי קורטס" (אִיסְלָה דֶה קוֹרְטֶס) איננו אי אלא חצי אי (כיום חצי האי באחה קליפורניה) ולכן הים אותו כינו ים קורטס הוא בעצם מפרץ גדול (מפרץ קליפורניה).
חברים במשלחת זו חצו את רמת קולורדו והגיעו לגרנד קניון והיו בכך לאירופאים הראשונים שחזו בתופעת טבע מדהימה זו.
לאחר שניסו לשווא לחפש דרך לרדת אל הנהר, חזרה המשלחת וחבריה דיווחו שלא היו מסוגלים לנצל את נהר הקולורדו על מנת להתחבר לספינות האספקה של אלרקון.
בינתיים הגיע לסיבולה הגוף העיקרי של המשלחת, אבל מכיוון שלא נודע דבר על הגוף השני של המשלחת שהיה אחראי על האספקה בפיקודו של אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן החליט קורונדו לשלוח משלחת בפיקודו של מלצ'יור דיאס לחפש אחריו.
למשלחת זו צורף גם הכומר מרקוס דה ניסה שהכעס עליו מצד החיילים שהרגישו מרומים בעקבות הפרכת סיפוריו על העושר של סיבולה היה רב וקורונדו הורה לו לחזור מבויש לספרד החדשה (מקסיקו).
המשלחת שבה היו שניהם נעו דרומה עד לעמק קוראזונס וכאן נפרדו.
דה ניסה המשיך דרומה ודיאס יצא באוקטובר בראש קבוצה בת 25 ספרדים ונע לצפון מערב.
אינדיאנים, ככל הנראה בני קוקו מריקופה, סיפרו לו שאלרקון קבר אספקה ליד שפך הנהר חילה לקולורדו.
דיאס חילץ את האספקה ואת המכתבים שהשאיר אלרקון קבורים מתחת לצלב עץ.
מקריאת המכתבים הסתבר שאלרקון שט צפונה עד שפך הנהר ומשם המשיך כמה שיכול היה במעלה נהר הקולורדו, עד שנאלץ לחזור משום שתולעים קדחו חורים בספינותיהם שנזקקו לתחזוקה דחופה.
משלחת דיאס המשיכה לאורך הנהר צפונה, חצתה את גבול מדינת קליפורניה של ימינו והגיעה ככל הנראה לאזור ימת סלטון, לפני שהחלה לחזור לבסיסה בעמק קוראזונס עם המידע והאספקה.
בדרך קרתה לדיאס תאונה כשידית הרומח שלו ננעצה בטעות בגופו.
דיאס החזיק מעמד כשהוא סובל כאבים קשים לפני שנפטר בדרך חזרה ב-8 בינואר 1541.
קורונדו יחד עם מרבית הצבא הספרדי שאיתו נשארו בינתיים בסיבולה בתקווה לשמוע על מקומות עשירים אחרים.
באחד הימים הגיעה אליו משלחת מהפואבלו סִיקוּיָה (Cicuye) (), כיום בתחומי הפארק הלאומי ההיסטורי פקוס (Pecos National Historical Park), השוכן מזרחית לסיבולה.
לאחר החלפת מתנות הציע אחד ממנהיגי המשלחת האינדיאנית להוביל את משלחת קורונדו אל סיקויה ואל עדרי הביזון אמריקאי (באפלו) של המישורים הגדולים שבקרבת הפואבלו.
תושבי המקום, כך הבטיח, יקבלו את הספרדים בידידות.
למנהיג זה היה שפם גדול, תופעה יוצא דופן בין הילידים, ולכן כינו אותו הספרדים ביגוֹטֶס (Bigotes, בספרדית "שפם" של בעלי חיים).
קורונדו שלח את אַרְנַנְדוֹ דֶה אלווארדו (Hernando de Alvarado), אחד ממפקדיו, בראש משלחת קטנה שכללה עשרים ושלושה ספרדים ומספר לא ידוע של אינדיאנים בני ברית.
ביגוטס הוביל את המשלחת מזרחה, כ-130 קילומטרים עד לפואבלו אקומה של ימינו, ואז פנתה החבורה לצפון מזרח, ובהגיעם לאזור בו שוכנת כיום העיירה ברנליאו (Bernalillo) סמוך לאלבקרקי בניו מקסיקו התחלף הנוף השומם בשדות ירוקים של עמק הנהר ריו גראנדה.
הספרדים מצאו במקום גוש של 12 פואבלו שבהם ישבו אינדיאנים בני הטיווה (Tiwa).