tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנץ בנה (בהונגרית: Bene Ferenc; 17 בדצמבר 1944 – 27 בפברואר 2006) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בנה נולד בבלטונויאק שבהונגריה בשנת 1944. את רוב הקריירה שלו שיחק במועדון אויפשט ההונגרי, שכבש בו 303 שערי ליגה ב-417 הופעות.
את משחקו הראשון בנבחרת הונגריה ערך נגד יוגוסלביה בשנת 1962, ואת משחקו האחרון ערך נגד צ'כוסלובקיה בשנת 1979.
ביורו 1964 כבש את שער השוויון בחצי גמר נגד ספרד, אך הונגריה הפסידה בהארכה.
במשחק על המקום השלישי כבש שער נוסף נגד דנמרק והונגריה סיימה במקום השלישי.
בנה סיים בתור מלך השערים של הטורניר יחד עם חברו לנבחרת, דז'ה נובאק.
באוקטובר 1964 זכה במדליית זהב אולימפית, וסיים בתור מלך השערים של הטורניר עם 12 שערים ב-5 משחקים בלבד.
כבש במשחק הגמר נגד צ'כוסלובקיה.
שנתיים לאחר מכן שיחק במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, והיה לכובש הפורה ביותר מבין שחקני נבחרתו.
הוא כבש בכל שלושת המשחקים בשלב הבתים נגד הנבחרות ברזיל, פורטוגל ובולגריה.
ברבע הגמר בנה כבש נגד ברית המועצות, אך הונגריה הפסידה 2–1 וסיימה את חלקה בטורניר.
בסיום הטורניר זכה בנעל הארד.
בסך הכל ערך 76 הופעות עבור הנבחרת ההונגרית, בהן כבש 36 שערים.
בנה נפטר בבודפשט בירת הונגריה בשנת 2006. בנו של בנה, פרנץ בנה ג'וניור, הוא גם שחקן לשעבר ועובד כיום כמאמן.
מלך השערים באליפות אירופה: 1964
מלך השערים במשחקים האולימפיים: 1964
מלך השערים בגביע ההונגרי: 1969
פרנץ גנדר (במקור קראוס, בהונגרית: Göndör Ferenc; דיאוסג, 7 בדצמבר 1885– ניו יורק, 1 ביוני 1954) היה עיתונאי הונגרי-יהודי ואמריקאי.
גנדר ששינה את שמו בשנת 1911 מקראוס החל את הקריירה שלו באוראדיה, שם היה חבר במערכת העיתון סבדשאג (Szabadság), חופש בהונגרית.
בהמשך ערך את ה"שומודי נפלו" בעיר קפושוואר.
אשתו אילונה פוגאני, הייתה אחותו של יוז'ף פוגאני, קומיסר העם ההונגרי-יהודי בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
גנדר עבר לבודפשט בשנת 1912 ועבד תחילה ביומון נפסבה היומון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ואחר כך ב"דלי הירלפ", בהונגרית "חדשות הצהריים".
ב־1 באוקטובר 1918 הוא השיק את השבועון "אדם".
בתקופת הרפובליקה הסובייטית הפך לנשיא איגוד העיתונאים ולנשיא מנהלת העיתונות, אך מאוחר יותר פנה עורף לרעיון של הדיקטטורה של הפרולטרון.
"קרב עיתונאות קצר פרץ בין העיתון "נפסבה" לבין "העיתון האדום", שהגיע לשיאו בניצחון הקו הקומוניסטי; הנהגת המפלגה המאוחדת (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הקומוניסטים בהונגריה) הכריעה לטובת גישתו של ג'רג' לוקאץ', ולכמה שבועות נאסרה הופעת השבועון של פרנץ גנדר, האיש שפתח במתקפה.
ויכוח זה היה חשוב גם להמשך פיתוח תפיסת הספרות הסוציאליסטית המהפכנית מכיוון שהוא חשף את התפיסות השגויות והפרקטיקות המזיקות של הספרות של הסוציאל-דמוקרטית ביחס לדיקטטורה של הפרולטריון, ותהליך זה של בירור רעיוני איפשר את גישת הספרות סוציאליסטית.
עם זאת, הוויכוח הקשה לגבי בירור העיקרון והמחלוקת בין פעילים לבין בלה קון הקשו על הבירור.
בעקבות גינויו של בלה קון, פרנץ גנדור והקרובים לו רעיונית החריפו את מתקפותיהם לגבי העמדות של הצד השני."
ציטוט מ"תולדות הספרות ההונגרית - ויכוחים אידאולוגיים בספרות ההונגרית".
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לווינה, שם הוציא שוב את השבועון "אדם" בשנת 1926. מאוחר יותר היגר לארצות הברית.
הוא התיישב בניו יורק, שם היה עד מותו המו"ל והעורך של השבועון שלו.
בשלושה (אנתולוגיה, עם שיריה של אנה סדרקניי ולאיוש הרשאתי, הקדמה לכרך מאת אנדרה אדי, קפושוואר, 1906)
בעקבות המלחמה (בודפשט, 1915, מהדורת דיק מנו)
לילה אחד תחת פרמישל 99
הסיפור של שאלה רוזנבלוט 112
שור, החייט של טרנוב 126
בירי המצור על איזונזו 181
עולם כבישי הסבל (רישומי מלחמה, בודפשט, 1916, ספרות אתניאום ודפוס R.-T.
סוציאליסטים סרבים במלחמה (בודפשט, 1917, מהדורת נפסבה)
פרנץ ארקל (בהונגרית: Erkel Ferenc דיולה, 7 בנובמבר 1810 - בודפשט, 15 ביוני 1893) היה מלחין הונגרי, מנצח, פסנתרן.
בנוסף היה גם שחמטאי, הנשיא הראשון של חוג השחמט של פשט.
הוא החל את הקריירה כפסנתרן וכמורה למוזיקה בקולוז'וואר, ובהמשך עסק גם בניצוח ובהלחנה.
שנתיים עבד כמנצח ב"תיאטרון הגרמני העירוני של פשט" ו"בחוג התיאטרון ההונגרי בבודה".
בשנת 1837 הצטרף לתיאטרון ההונגרי של פשט, לימים התיאטרון הלאומי של בודפשט, תחילה כמנהל במה ואחר כך כמנצח.
הוא עבד שם כשלושה עשורים.
בשנת 1840 כתב את האופרה הראשונה שלו, "מאריה באטורי".
בשנת 1844 זכה במכרז להלחנת מילות ההמנון הלאומי של פרנץ קלצ'יי.
לאחר מהפכת 1848 בהונגריה ומלחמת העצמאות בשנים 49–1848, הוא פעל לקידום החיים המוזיקליים של בירת הונגריה.
בשנת 1853 תחת הנהגתו הוקמה האגודה הפילהרמונית, אותה ניהל תקופה ארוכה.
האופרה שלו "באנק באן", הנחשבת לשיא בקריירה שלו, הוצגה בשנת 1861. הוא תרם להקמת האקדמיה למוזיקה (1875), והיה בה מנהל ופרופסור לפסנתר במשך עשר שנים.
הוא היה למנהל המוזיקלי הראשי של בית האופרה של בודפשט, שנפתח בשנת 1884. שמו של ארקל נקשר ביצירת האופרה הלאומית ההונגרית.
על בסיס דפוסי האופרה המערביים, בעיקר איטלקיים וצרפתים, הצליח ליצור שפת אופרה לאומית אחידה יחסית על ידי שאיבת השראה מסגנונות מוזיקת העם ההונגרית כמו סוגת הוורבונקוש, לעדן ולהרחיב את אפשרויות הביטוי שלה.
הוא היה שחמטאי מפורסם, ממקימי חוג השחמט של פשט, שנוסד בשנת 1864.
היו מספר סברות לגבי מוצא משפחתו של פרנץ ארקל.
אחת מהן היא שלמשפחה מוצא הולנדי.
עם זאת, ככל הנראה, אבותיו המיידיים של ארקל היו גרמנים קתוליים מברטיסלבה.
לפי לאיוש קמני (1933), השם ארקל הופיע בספרי הקרקעות של המאה ה-15. ככל הנראה השם התפתח מהשם ארגל מהגרמנית ההעילית התיכונה שפירושו היה סל לבציר ענבים.
המורה למוזיקה הראשון של פרנץ הצעיר היה המהגר הפולני שימון צינגולסקי, ומשנת הלימודים השנייה אביו בעצמו.
את הידע המוזיקלי שלו לפני כן הוא רכש מאביו ומסבו.
הוא השתתף במפגשים מוזיקליים למבוגרים מוקדם מאוד ולעיתים קרובות, במיוחד בערבי המוזיקה של אלברט רושטי, הנוטריון הראשי של מחוז בקש.
פרנץ הקטן התקדם במהירות עם בלימודיו.
כבר כשהיה בן עשר החליף לפעמים את אביו על ספסל העוגב.
הוא היה בן אחת עשרה כשניגן בפסנתר לראשונה בפני קהל בדיולה.
הוא החל את לימודיו בגימנסיה באוראדיה, ובשנים 1822 עד 1825 המשיך את לימודיו אצל הבנדיקטינים בברטיסלבה, על פי רצון אביו.
כשהיה סטודנט בברטיסלבה הוא ניגן לעיתים קרובות במיסות של מנזר נוטרדאם.
את לימודיו סיים בגיל שבע עשרה.
הוא למד את היסודות של ההלחנה, תוך התפתחות לווירטואוז לפסנתר.
עוד לפני שעזב שם כתב את יצירתו הראשונה, ליטאניה, אשר אבדה.
הוא קיבל משרת מורה ונגן בקלוז'-נאפוקה ועבר לבירת הונגריה בשנת 1835, שם הפך למנצח "חוג התיאטרון העירוני של בודה".
תוך זמן קצר הפך לאיש המוביל בחיי המוזיקה של הערים בודה ופשט.
כמעט בכל מהדורות המגזין הונדרי (Honderű) שהיה מגזין ספרות, אמנות ואופנה הונגרי בין 7 בינואר 1843 ל-1 באפריל 1848, שהיה מיועד בעיקר לאצולה, הוזכרו הקונצרטים לפסנתר שלו..
הניצוח על האופרה של רוסיני הספר מסביליה ב-11 באפריל 1835 נחשבת להופעת הבכורה שלו אף על פי שניצח בעבר על אופרות בקלוז'-נפוקה, תאריך זה נחשב לנקודת המוצא לניצוחו של ארקל.
ארקל קיבל משרה לתקופה קצרה בתיאטרון הגרמני של פשט ונשאר שם עד סוף 1837. בינתיים נבנה התיאטרון הלאומי ההונגרי החדש שאליו עבר תמורת הכנסה קטנה יותר.
גם בחייו הפרטיים חל שינוי.
הוא פגש את הפסנתרנית הגדולה אדל אדלר בשנת 1839 והם נישאו ב-19 באוגוסט.
כך הפך לחתנו של המנצח המהולל של הכנסייה הראשית להכתרה בבודה, ג'ורג' אדלר.
הזוג נסע לדיולה לירח הדבש, שם הם גם ערכו קונצרט משותף כדי לעזור לבית החולים המחוזי.
ארקל הקדיש את השנה שלאחר מכן להלחנה והבכורה של האופרה הראשונה שלו מאריה באטורי הייתה ב-8 באוגוסט 1840. בנוסף לעיתונות ההונגרית בפשט, גם זו הגרמנית בירכה על האופרה, והדגישו את מקוריותה ועושרה במנגינות לאומיות.
תחת ניהולו של ארקל עלתה רמת התיאטרון הלאומי ההונגרי בהדרגה.
עבודתו החינוכית הקפדנית והעקבית יצרה אנסמבל מחובר רב-פנים, בעל מיומנויות שונות.
הרפרטואר הועשר ביצירות ברמה גבוהה יותר.
אופרותיהם של לואיג'י כרוביני, אטיין מאול, דניאל אובר, ג'אקומו מאיירבר, וינצ'נצו בליני ויצירותיו של גאטנו דוניצטי הוצגו גם הן.
בנו הראשון של ארקל, דיולה, נולד ב־7 ביולי 1842, ובנו השני, אלק, נולד ב־2 בנובמבר 1843. בנו השלישי, לאסלו, נולד ב־9 באפריל 1844, ובאותה שנה סיים אחיו רז'ה לימודי רפואה ושימש כרופא התיאטרון עד שובו לדיולה בשנת 1845. שתי האופרות של ארקל זכו להצלחה אדירה באותה השנה.
שנת 1853 היא שלב חשוב בחיי המוזיקה ההונגריים.
ארקל הקים את האגודה הפילהרמונית בראש קומץ מוזיקאים.
קונצרט ההיכרות בשנת 1853 התרחש ב־20 בנובמבר, לאחר חודשיים של ארגון וחזרות, באולם הטקסים במוזיאון הלאומי.
בתוכנית הוצגו יצירות מאת מוצרט, בטהובן, מנדלסון ומאיירבר, בניצוחו של ארקל.
מכיוון שמערכת הדיכוי של אוסטריה לא אפשרה הקמת אגודות, אך הסכימה לארגון קונצרטים, החברה לא הפכה לישות משפטית עד אוגוסט 1867.
שנים עברו מאז ההצלחה הבלתי נשכחת של הוניאדי.
במהלך תקופה זו לארקל לא היו יצירות משמעותיות.
כשהשמיע את קולו שוב, הוא הציג בפני הקהל את היצירה האיכותית ביותר שלו, את האופרה באנק באן שהוא כפל אוצר תרבותי: לדרמה ההיסטורית של יוז'ף קטונה אין שום דומה לו בספרות ההונגרית, וכך גם לאופרה של ארקל עם שורה של שירים היסטוריים הונגריים.
הליברטו של היצירה נכתב על ידי בני אגרישי והיה בהחלט מוכן במחצית הראשונה של 1851, שכן הליריקן של ארקל נפטר ביולי של אותה שנה.
לא ידוע מתי הוא הגיש לארקל את הטקסט, רק שהמלחין סיים את תזמור האופרה בשנת 1860.
ארקל - כמלחין - תופס אותו מקום בהיסטוריה של המוזיקה ההונגרית כמו מיכאיל גלינקה במוזיקה הרוסית (הלאומית), סטניסלב מוניושקו בפולנית אנטונין דבוז'אק ובדז'יך סמטנה במוזיקה הצ'כית.
עבודותיו מאופיינות בטיפוח מסורות לאומיות, עושר המנגינות, שימור צורות שיר וריקוד, ושילובם עם סימני סגנון אירופיים (בעיקר איטלקיים וצרפתיים, במידה פחותה גרמניים) (אחת הדוגמאות הידועות ביותר היא אריה לה גראנג שחוברה בהמשך בלסלו הונאדי).
העידן הראשון שלו כמלחין אופרה הושפע בעיקר מהכותבים האופנתיים בתקופה, בליני, אובר, הרולד, מאיירפיר, וגם ורדי.
בקומפוזיציות המאוחרות שלו, הוא גם עשה ניסיון צנוע להציג את טכניקת העריכה של וגנר.
קארל (קארלו) פרנץ (פרנצ'סקו) ברנדל היה מבקר מוזיקה גרמני, עיתונאי, מוזיקולוג והיסטוריון מוזיקה בולט בתקופה הרומנטית, שידוע בעיקר כממשיך דרכו של רוברט שומאן כעורך כתב העת-Neue Zeitschrift für Musik וכהוגה של הביטוי האסכולה הגרמנית החדשה.
ברנדל נולד בסטולברג, במדינת סקסוניה-אנהלט אשר בגרמניה.
הוא היה בנו של מהנדס מכרות ומכונות מצליח בשם כריסטיאן פרידריך ברנדל.
הוא היה סטודנט באוניברסיטת לייפציג, אוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת פרייבורג משנת 1832 עד שנת 1840. הוא סיים את לימודיו בפרייבורג עם פרסום עבודת גמר (1840) בפילוסופיה רפואית.
ברנדל שלמד פילוסופיה, החל להתמסר ללימוד המוזיקה בשנת 1843.ובשנת 1846 החל ללמד היסטוריה של מוזיקה בקונסרבטוריון לייפציג בגרמניה.
שם היה לו פליקס דראז'קה כתלמיד.
פרנץ ברנדל היה תלמידו של פרידריך ויק.
אביה של קלרה שומאן אשתו של המלחין.
בשנת 1852 פרסם היסטוריה כללית נחשבת למוזיקה אירופית.
ברנדל פרסם גם ספר על המלחין ההונגרי פרנץ ליסט.
פרנץ ברנדל השתתף במלחמת הרומנטיקנים, אשר עוררה סערה פוליטית-מוזיקלית על ידי מגוון מלחינים, כגון פרדריק שופן, רוברט שומאן, יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, יוזף יואכים, פרנץ ליסט, ריכרד וגנר והקטור ברליוז.
פרט לפעילותו העיתונאית, ברנדל גם העביר הרצאות על תולדות המוזיקה בקונסרבטוריון בלייפציג במשך זמן מה, בהן השתתפו במיוחד מוזיקאים צעירים בעלי אופי פרוגרסיבי כמו פליקס דרייסקה.
הוא נישא לפסנתרנית אליזבת (ליסינקה) טאוטמן (1818–1866) בדרזדן בשנת 1844. בשנת 1861 ייסד את דויטשר מוזיקקריין ביחד עם פרנץ ליסט.
הוא היה עורך ה-Neue Zeitschrift für Musik, נכנס לתפקיד בשנת 1845 על התפקיד שוויתר על ידי רוברט שומאן (בשנת 1844 בשל הופעותיו באירופה והתקפי דיכאון חוזרים ונשנים) ונשאר בתפקיד עד מותו.
כיוון העיתון השתנה במידה ניכרת תחת עריכתו של ברנדל.
השפעתו של הגל מסומנת באופן בלתי ניכר על האיזה שלו, השקפה תיאטית, היסטורית וביקורתית, בין אם זאת באמצעות ברנדל המנכס היבטים של הפילוסופיה של הגל, או הסטה ממנה.
החשיבה של ברנדל נבעה מפילון הלך הרוח הסופי לעומת זה של שומאן שחשיבתו מאוד עומדת כמו של מוזיקאי מתרגל.
רוברט שומאן שם דגש על פרסום של מלחינים אשר בתחילת דרכם, וברנדל שם דגש על היבטים שונים מכל מיני דעות.
ברנדל טבע את הביטוי Neudeutsche Schule (האסכולה הגרמנית החדשה) כדי לתאר את התנועה המוזיקלית המתקדמת בגרמניה בראשות ריכרד וגנר ופרנץ ליסט וגם כדי לתאר את תנועתם של מבקרי המוזיקה הגרמנית (כולל את עצמו ואדוארד הנסליק), באמצע המאה התשע עשרה.
לאחר מכן, הוא הפך לידידם של ליסט, ברליוז ווגנר.
ויחד איתם, הוא קידם את פרסומה של האסכולה הגרמנית החדשה ב-Neue Zeitschrift für Musik.
בין השאר הוא פרסם בעיתון את המאמר הידוע לשמצה מאוחר יותר (אך לא הבחינו בו יותר מדי בפרסום הראשון) של ריכרד וגנר "יהדות במוזיקה" (1850).
ברנדל לקח חלק חשוב במלחמת הרומנטיקנים ובפרסומה של האסכולה הגרמנית החדשה.
קארל פרנץ ברנדל נפטר ב-25 בנובמבר 1868 בלייפציג.
"המתחיל, כל עוד הוא הולך בדרכים מוכרות, כל עוד הוא מנסה רק לגבש את ההרגל מעט באופן אינדיבידואלי, זוכה להצלחה רגעית.
אם אדם כזה מתחיל לתפוס את עצמו בהצלחה בכל כוחו, נראה שפתאום כזה שונה מהאחרים.
אדם כזה מאבד את אהדתו, עד שמשמעות הדרך החדשה, אולי רק אחרי שנים תהפוך למודעת ציבורית.
מחיאות הכפיים המופצות בדרך כלל מוקדשות לא למפותחים יותר, אלא למקובל." פרנץ ברנדל.
מיצירותיו ההיסטוריות המוזיקליות של ברנדל ידועות בעיקר גרונדז'ג'דר גיסטר der Musik (1848) ו- Geschichte der Musik באיטליה, דויטשלנד ו פרנקרייך (1852).
ברנדל חקר גם תנאים מוזיקליים עכשוויים ביצירות כמו Die Musik der Gegenwart und die Gesamtkunst der Zukunft (1854) ופרנץ ליסט כסימפוניסט (1859).
פרנץ הארטמן היה רופא, תאוסוף, מיסטיקן, אסטרולוג וסופר גרמני.
בין הטקסטים המפורסמים שהוא כתב ניתן למצוא את הביוגרפיה של יאקוב במה ואת הביוגרפיה של פאראצלסוס.
על פי עדותו של תאודור רויס, היה הארטמן בין המייסדים של "מסדר הטמפלרים של המזרח" (אנ').
נחשב על ידי רבים לאחד הסופרים התיאוסופיים החשובים ביותר בתקופתו.
תרגם לגרמנית את הבהגווד גיטא
פרנץ הארטמן נולד ב-22 בנובמבר 1838 בדונאוורת, גרמניה.
ב-1865, הארטמן סיים לימודי רפואה באוניברסיטת מינכן, ובאותה שנה גם הגר לארצות הברית.
ב-1882, הצטרף הארטמן לאגודה התאוסופית, וב-4 בדצמבר 1883 הוא הגיע אל המרכז של האגודה באדיאר, שם הוא פגש את הלנה בלוואצקי.
ב-1885, עזבו הארטמן ובלוואצקי את אדיאר ונסעו לאירופה.
ב-1893, הוא התמנה לתפקיד עורך כתב העת "Lotusblüten" (אנ').
ב-3 בספטמבר 1897, ייסד הארטמן את האחווה התאוסופית הבינלאומית (גר'), אם כי על פי מקורות אחרי הוא ייסד אותה כבר בשנת 1896.
הארטמן נפטר מדום לב ב-7 באוגוסט 1912, בקמפטן.
פרנץ דיאק (בהונגרית: Deák Ferenc; 16 בינואר 1922 – 18 באפריל 1998) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
לפי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), דיאק כבש מעל 576 שערים רשמיים במהלך הקריירה – נתון המציב אותו ככובש ה-8 הפורה ביותר בתולדות הכדורגל העולמי.
דיאק נולד ב-16 בינואר 1922 בבודפשט שבהונגריה.
עם תחילת הקריירה ב-AC צנטלורינסי התחיל לכבוש בצרורות, ובעונת 1945/46 הגיע לשיא שערים לעונה בליגה באירופה, 66 שערים ב-34 הופעות בלבד.
דיאק היה למלך השערים פעם נוספת עונה אחר כך עם 48 שערים ולאחר מכן עבר לפרנצווארוש.
במדים הלבנים-ירוקים הוא כבש בשנתו הראשונה 41 שערים ונבחר בפעם השלישית והאחרונה למלך השערים בליגה עם 59 שערים בעונת 1948/49, עונה בה היה שותף לזכייתה באליפות.
בשנת 1950 עבר דיאק לאויפשט למשך הארבע שנים הבאות.
בסך הכל ערך 238 משחקים בליגה ההונגרית הבכירה בהם כבש 305 שערים.
החל משנת 1955 עבר לשחק בליגה השנייה בקבוצות כמו ספרטקוס ואגיטרטס בודפשט ולבסוף ב-1958 עם BFC שיופוק.
עם מרב השערים שכבש דיאק במהלך הקריירה הוא למעשה הכובש ההונגרי השני בטיבו בהיסטוריה אחרי פרנץ פושקש.
במדי נבחרת הונגריה עשה את הופעת הבכורה ב-6 באוקטובר 1946 נגד אוסטריה בבודפשט, משחק בו הצטיין עם צמד שערים מנצח.
יחד עם גיולה ז'נגלר ופרנץ פושקש ששיחקו לצידו היה שותף לזכייתה בגביע מרכז אירופה של בין השנים 1948–1953. דיאק סיים את דרכו בנבחרת עם שער ב-20 בנובמבר 1949 בניצחון 0–5 על שוודיה.
פרנץ בינדר היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא מלך השערים של ראפיד וינה בכל הזמנים ואחד מגדולי שחקני אוסטריה.
בינדר נולד ב-1 בדצמבר 1911 בסנקט פלטן שבאוסטריה למשפחה ענייה וגדל יחד עם תשעה אחים נוספים.
בשנת 1930 כשהוא כמעט בן 19 חתם בראפיד וינה תחת אישור אמו, אך נאלץ לנסוע כל יום ברכבת את הדרך מסנקט פלטן לווינה-הוטלדורף.
עד 1936 הוא התגורר אצל הוריו שם חלק מיטה עם אחיו.
החלוץ האוסטרי המצוין זכה במשך כל תקופתו עם ראפיד בשישה תוארי אליפות, וגם באליפות גרמניה ב-1941 כשהוא כובש שלושער במשחק הגמר נגד שאלקה 04. אחרי שהאוסטרים נכנסו לפיגור 3–1 בינדר הציל אותם עם שלושה שערים ב-10 דקות בלבד כששניים מתוכם הגיעו מבעיטה חופשית.
בנוסף לכך זכה עימה פעם אחת גם בגביע הגרמני והאוסטרי בשנים 1938 ו-1946 בהתאמה, וברמה האישית היה מלך השערים בליגה האוסטרית שש פעמים וקיבע את עצמו ככובש הגדול ביותר במועדון ראפיד בכל הזמנים.
הוא היה מלך השערים של אליפות גרמניה בכדורגל 1940.
בינדר כבש בסך כל הקריירה שלו 1,006 שערים ב-756 הופעות בלבד (לא כולם רשמיים), נתון המציב אותו כאחד השחקנים היחידים שעברו את ה-1,000 לצד ארתור פרידנרייך, גרד מילר, פרנץ פושקש, יוזף ביקאן ופלה.
לאחר פרישתו מקריירת משחק ב-1949 הוא אימן את ראפיד בתחילת שנות החמישים.
הוא בנה שם את הסגל שהפך לטוב ביותר של המועדון בהיסטוריה והיא הייתה נמצאת בין הצמרות באירופה.
לאחר מכן בינדר המשיך במועדונים יאן רגנסבורג ונירנברג מגרמניה ובפ.ס.וו איינדהובן ההולנדית.
בינדר חזר לקדנציה שנייה בראפיד בשנות השישים בה הוביל אותה לזכייה בליגה ב-1964, ובשנות השבעים בהן הוא ורוברט קרנר זכו בגביע ב-1976.
בינדר נפטר ב-24 באפריל 1989 בווינה שבאוסטריה בגיל 77. לאחר מותו אלפים נתנו לו כבוד אחרון והוא נקבר בבית הקברות בבאומגרטנר פרידהוף שבווינה.
פרנץ אנטון בּוסטֶלי היה פסל גרמני שיצר דגמי דמויות חרסינה בסגנון הרוקוקו עבור פורצלן נימפנבורג.
בוסטלי הצטרף למפעל פורצלן שהוקם על ידי מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה בשנת 1754, שנה לאחר הקמתו.
בשנת 1761 עבר המפעל לשטח ארמון נימפנבורג שם הוא פועל עד היום.
המפעל עבד על בסיס הטכניקה שפותחה על ידי יוהאן פרידריך בוטגר עבור חרסינת מייסן.
בוסטלי יצר 150 דגמים חדשים.
עבודותיו הראשונות היו פסלי אלים קלאסיים ופסלי פוטו, בהמשך יצר פסלים של סוחרי רחוב, וגם פסלים דתיים גדולים יותר על בסיס סגנון פסלי עץ שרווח בתקופתו, בהמשך יצר סדרות של דמויות סיניות וטורקיות, ועם צבירת הניסיון החל ליצור פסלי פורצלן של דמויות קומדיה דל'ארטה והתמקצע בצביעת הדמויות.
פרנץ אנדראס באואר היה חוקר ואמן בוטני אוסטרי.
הוא נולד בפלדסברג, מוראביה (בצ'כיה), והוא היה בנו של לוקאס באואר (נפטר 1761), צייר החצר של נסיך ליכטנשטיין, ואחיהם של הציירים יוזף אנטון (1756–1830) ופרדיננד באואר (1760 –1826).
לאחר מותו של לוקאס באואר, אשתו, תרז המשיכה להעביר לשלושת בניה שיעורים באמנות ובאיור.
יוזף החליף את אביו כצייר החצר ובסופו של דבר הפך למנהל הגלריה בווינה.
פרנץ ופרדיננד רכשו את החוויה הראשונה שלהם באיור בוטני עם הגעתו של נורברט בוקיוס, אב המנזר מפלדסברג, בשנת 1763, והפיקו מעל 2000 רישומי צבעי מים של דגימות צמחים בהדרכתו.
הם הועסקו אז על ידי הרוזן דיטריכשטיין כציירי פרחים בווינה - פרנץ אייר עבודות של הברון ניקולאוס יוזף פון ז'קין ובנו הברון יוזף פרנץ פון ז'קין בגנים הקיסריים של ארמון שנברון.
פרנץ ליווה את האחרון לאחר מכן ללונדון.
שם הוצג בפני ז'קין הצעיר סר ג'וזף בנקס, שהכיר ביכולת כישרונו יוצא הדופן והבטיח לו תפקיד כמאייר בוטני ראשון בגנים הבוטניים המלכותיים, קיו ובמוזיאון, בשכר שנתי של 300 ליש"ט.
הוא שהה שם למשך שארית חייו, והפיק שפע של איורים בוטניים ואנטומיים מעולים, הפך לחבר בחברה המלכותית ומונה לצייר בוטני של המלך ג'ורג' השלישי.
ב-1790 התיישב פרנץ באואר בקיו והיה מעורב בציורים מפורטים ורישומים של נתיחות פרחים, לרוב ברמה מיקרוסקופית, והקפיד מאוד על צביעת היד של עותקים ליטוגרפיים של עבודותיו.
במהלך תקופה זו הוא הדריך את המלכה שרלוט, הנסיכה אליזבת ויליאם הוקר באומנות האיור, ולעיתים קרובות אירח בביתו חברים ובוטנאים.
הוא נפטר בשנת 1840, ונקבר בכנסיית סנט אן, קיו, ליד תומאס גיינסבורו.
את המורשת שלו אפשר למצוא בפרסומים מפוארים כמו מיון צמחים אקזוטיים (1796–1803), שיתוף הפעולה שלו עם ג'ון לינדלי איורי צמחי סחלבים (1830–1838), והליטוגרפיות העדינות שלו ב"סטרליציא דיפיקטה" (1818).
פרנץ הבשי (במקור הנדלר עד שנת 1905, בהונגרית: Hevesi Ferenc; לוגוז', 15 ביולי 1898 – הונולולו, הוואי, 29 במרץ 1952) היה הרב הראשי של פשט.
פרנץ הבשי הוא בנם של שמעון (צדוק) הבשי ושל יוליאנה (ינקה) ברודי.
בין השנים 1912–1921 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1921 כתב את עבודת הדוקטורט שלו, בשם: אלמנטים פילוסופיים בתרגומי התנ"ך הערבית של סעדיה גאון.
הוא קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1922 באותה שנה נבחר לרב הראשי של הקהילה הניאולוגית של סקשפהרוואר.
בשנת 1930 נבחר לרב בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני, ולאחר מכן בשנת 1943, לאחר מות אביו, כרב הראשי של פשט.
בין השנים 1939–1946 לימד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא הסתתר בתקופת השנתיים האחרונות של מלחמת העולם השנייה, ולאחר שחרורו, בהזמנת הג'וינט (Joint Distribution Committee) סייר באנגליה ובארצות הברית, כדי להשיג תמיכה ועזרה ביהדות הונגריה.
הוא לא שב לבודפשט כי חבר בהונגריה הזהיר אותו לא לעשות כן.
הוא התיישב בארצות הברית ועד מהרה עבר להוואי, שם קיבל על עצמו את הנהגת הקהילה היהודית של הונולולו.
הוצע לו לעבוד באוניברסיטת ג'ורג'טאון במחלקה לפילולוגיה שמית שזה עתה הוקם, אך נפטר מהתקף לב לפני שחזר ליבשת אמריקה.
הוא נחשב לנואם ודרשן מצוין.
עבודותיו התאולוגיות פורסמו בהונגרית ובעברית.
אשתו הייתה מגדולנה רוטנשטיין, בתם של מוריץ רוטנשטיין ושל שרולטה הרצפלד, אותה נשא לאישה ב-2 בנובמבר 1922 בבודפשט.
אלמנטים פילוסופיים בתרגומי התנ"ך לערבית של סעדיה גאון ופרשנויותיהם (בודפשט, 1921)
מתוך ספר ההתגלות (בודפשט, 1924)
תרגום ההגדה של פסח (1924)
הפילוסופיה היהודית של העת העתיקה
פרנץ דומאן (בהונגרית: Domány Ferenc; ג'נג'ש, 30 באפריל 1899 – לונדון, ספטמבר?
פרנץ דומאן נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ דומאן, סוחר בדים, ושל מאלווין טאוס.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה אצל האדריכל דז'ה הילטל ולאחר מכן המשיך וסיים את לימודיו באוניברסיטה לטכנולוגיה בברלין.
מ-1925 בנה כמה בתי מלון גדולים בברלין (Woga-Hotel 1927–1930 Autohotel 1929–1930), בניין משרדים ואולם ספורט, ועם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 חזר הביתה לבודפשט עם רכוש כספי משמעותי.
בשיתוף עם האדריכל בלה הופשטטר חברו, תוכננו על ידו בתי דירות מודרניים, למשל:
הבניינים של אזור פארק סנט אישטוואן
בנייני בתי קולנוע (אדי, הדנובה)
הוא עבר ללונדון ב-1939, שם זכה בפרס במכרז תכנון ארמון הדואר של לונדון וקיבל אישור עבודה.
על פי דיווחים עכשוויים, בסתיו 1939, הוא הרעיל את עצמו על ידי תרופת לומינל בדירתו בלונדון ומת.
משפחתו חולקת על כך, ביודעה שענייניו העסקיים התנהלו טוב והוא קיבל כל הזמן עבודות.
הם האמינו שיכולה הייתה לקרות תאונה, כלומר נטל יותר כדורי שינה מהדרוש.
פרנץ גאשפאר (בהונגרית: Gáspár Ferenc; שימלאו סילבאניי, 9 ביוני 1861 – בודפשט, 12 ביולי 1923) היה רופא ונוסע יהודי-הונגרי שערך מסעות ברחבי העולם.
הוא נולד במשפחה יהודית בצפון טרנסילבניה (אז ממלכת הונגריה).
ילדותו לא הייתה קלה שכן איבד את אמו בגיל צעיר.
אחרי שנות התיכון שלו בבית הספר התיכון האוניטרי בקולוז'וואר למד רפואה באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בשנת 1886 התגייס ושירת בצי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך כמעט שני עשורים של עבודתו כרופא ימי עבד כרופא פריגטות במשך שבע שנים ולאחר מכן סייר בכל חמש יבשות העולם בשרותו בספינות צי סוחר במספר אוניות ומספר פעמים.
הוא הגיע גם לאיי הים התיכון, האוקיינוס ההודי, האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, שאליהם מגיעים לעיתים רחוקות.
את רוב מסעותיו עשה בסוף המאה ה-19 על ספינות מפרש (וקיטור) מלחמתיות.
הוא פרסם את מסעותיו הגדולים ואת הערותיו עליהם ביצירות שנכתבו בצבעים מעוטרים ועזים.
אלה היו ספרי קריאה פופולריים מאוד של זמנם הן בשל התיאור היפה והמעניין שלהם והן בשל התוכן המדעי שסופר בצורה פופולרית מובנת לכל.
הוא מסר דיווח מעורר השתאות על המהגרים שהמתינו להפלגה בנמל המבורג באותנטיות של עד ראייה.
הוא תיאר בפירוט את איי הים התיכון, את האיים הקנריים, ואת מרחבים הקריביים.
הוא הפליג במעלה נהר האמזונס למנאוס, הציג את הג'ונגלים סביב מדינת פארה בצפון ברזיל בכוח תיאורי רב.
מעניין מאוד תיאורו את מאבק גאות הים מול מי נהר האמזונס והפורורוקה (גלים שמגיעים עד 4 מטרים גובה).
מדיווחיו ניתן ללמוד על ערי דרום אמריקה בסוף המאה ה-19 (ריו דה ז'ניירו, פרנמבוקו, סנטוס, מונטווידאו, בואנוס איירס), על הפמפס של אורוגוואי ושל ארגנטינה, איי פוקלנד, מצר מגלן, ארץ האש ומדבר אטקמה בצ'ילה.
הוא פרסם תיאורים מעניינים של אפריקה, כמו גם על מדינות אקזוטיות רבות באסיה באותה תקופה (הודו, ציילון (היום שמה סרי לנקה) בורמה (היום שמה מיאנמר), סיאם (היום שמה תאילנד), הודו-סין, הארכיפלג המלאי (מלזיה).
הוא סייר בארכיפלג היפני של סמואה והגיע להוואי, ולאיי שלמה .
עבודותיו הן יצירות מצטיינות בהפצת ידע מדעי, ובמקביל מסמכים חשובים על החיים הימיים של המאה ה-19 ומצב הבריאות בעולם.
בשל מקצועו הקדיש תשומת לב מיוחדת לשכיחות, לגורמים ולניסיון הטיפולי של מחלות טרופיות שונות.
עבודתו מצטרפת לאחרות של בני דורו כמו ארמין ואמברי - שכתב את ההקדמה ליצירתו של גאשפאר "מסביב לכדור הארץ".
הופעותיו החיות בתיאטרון אורניה, מאוירות בדימויים מוקרנים, הציגו את העולם בפני קהל מאזינים רב.
בסיום הפלגותיו והשתקעותו, הוא התיישב בבודפשט.
בשנת 1907 היה קצין הרפואה של משרד ביטוח העבודה הממלכתי במשרד המסחר ההונגרי, ולאחר מכן הנציב הממשלתי של בית החולים המסחרי פרנץ יוזף.
ארבעים אלף מייל עם מפרש וקיטור (סגד, 1892)
תקופת האבירות של חיל הים (1905)
פרנץ האר (בהונגרית: Haár Ferenc; באנגלית: Francis Haar; צ'רנאטפאלו (אז הונגריה, היום רומניה), 8 ביולי 1908 – הונולולו, 22 בדצמבר 1997) היה צלם, צלם קולנוע, במאי קולנוע יהודי-הונגרי, הגיס של הסופרת היהודייה-הונגרייה רֶלִי פאפה (1917–1984) ושל בעלה הצייר ארנה שוברט.
פרנץ האר נולד במשפחה יהודית כבנם של אַנְשל (ארנולד) האר (1873–1942), אמן חוטים דקורטיביים (חוטים שנשזרו מחוטי זהב, מחוטי כסף או מחוט יקר אחר, ושימשו לקישוט בגדים), ושל אדל רייטר (1880–1967).
שמקום מנוחתם בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בין 1924 לבין 1927 היה סטודנט באקדמיה הלאומית ההונגרית לאמנויות שימושיות, שם למד אצל דיולה קס (אדריכל, מעצב פנים, מעצב רהיטים, מעצב גרפי ידוע).
ב-1928 החל לעבוד כמעצב פנים ומעצב כרזות ולמד בעצמו צילום.
בשנת 1930 התוודע ל"חוג העבודה", שהונהג על ידי לאיוש קשאק, משורר אוונגרד סוציאליסט ואמן חזותי שחזר להונגריה מווינה.
קשאק ציין ש"תצלום הוא יותר מציור ויכול לגשת לחלקי מציאות שלציירים אין גישה אליהם".
המוטו של קשאק היה: "צילום הוא הילד האמיתי של זמננו, לא הציור".
אמירה זו שימשה השראה לכל החיים עבור פרנץ הצעיר.
הוא הפך לחבר פעיל ומוביל בחוג העבודה (Munka Kör), יחד עם שאנדור גנצי, ארפאד סלפאל (מקודם שוורץ) ולאיוש לנדייל, שלימים הפך למעצב גרפי ומעצב ספרים מפורסם.
בשנת 1932 אורגנה בממלכת הונגריה תערוכת הצילום החברתי הראשונה, שהביאה לפרנץ האר את הצלחתו הראשונה.
סטודיו הצילום הראשון שלו (Haár Stúdió) נפתח ב-1935 בבודפשט.
חלק מתצלומיו הוצגו בתערוכת פריז ב-1937, ובכך הוא החליט לעבור לפריז, שם התבסס כצלם פורטרטים.
עם זאת, בשנת 1939 הזמין אותו הירושי קוואזו (Hiroshi Kawazoe) ליפן, ו"האגודה הבינלאומית לתרבות יפן" ארגנה רשמית את נסיעתו.
מ-1956 עד 1959, הוא עבד כצלם עבור "תאגיד המכולות של אמריקה" בשיקגו.
חזר לטוקיו והפעיל שוב את סטודיו הצילום שלו במשך שנה.
ב-1960 קיבל החלטה גדולה ועבר להוואי ופתח שם את סטודיו הצילום שלו.
מ-1964 עד 1974 לימד צילום באוניברסיטת הוואי.
הוא הפך לצלם הפקה של "תיאטרון קנדי" במחלקת הדרמה של אוניברסיטת הוואי.
האר הלך לעולמו בהונולולו בגיל 89.
אשתו הייתה אירן פאפה (1912–1999), בתם של שאנדור פאפה ושל נטי פריד, אותה נשא לאישה ב-11 במרץ 1934 בבודפשט.
הוא הובא למנוחות בפארק הזיכרון של הוואי בקבר משותף עם אשתו.
פרנץ האמורי (בהונגריה: Ferenc Hámori; נולד ב-14 באוקטובר 1972) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
האמורי התחיל את הקריירה שלו במ.ט.ק.
בודפשט במדיה שיחק ארבע עונות.
בקיץ עזב את המועדון לאחר שזה ירדה לליגה השנייה וחתם בגיור.
בדצמבר הושאל למאריטימו מליגת העל הפורטוגלית במדיה שיחק עד אוקטובר , אז חזר לגיור.
בעונת רשם את עונת השיא שלו כאשר כבש 17 שערים ב-29 משחקי ליגה במדי וואשאש אליה הצטרף בתחילת העונה.
עונה לאחר מכן כבש 11 שערים.
ב-13 באוגוסט 1999 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 6-0 למ.ס.
בנתניה שיחק 16 משחקים, אך לא כבש ולו שער אחד.
בקיץ חזר להונגריה וחתם בפרנצווארוש במדיה רשם רק הופעה אחת בשנה וחצי.
בינואר חתם בוואשאש במדיה שיחק שנתיים.
בהמשך הקריירה שיחק בלאנג בודפשט, דונאיווארוש, צ'אבדי ואוניון בודפשט.
ב-4 בדצמבר 1991 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בהפסד 3-0 ל.
4 ימים לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
פרנץ הונט (במקור עד 1946 הולצר, בהונגרית: Hont Ferenc; סגד, 4 באפריל 1907 – בודפשט, 11 במרץ 1979) היה במאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), אסתטיקן תיאטרון.
אחד מיוזמי משחקי הבמה הפתוחה של סגד בתחילת שנות ה-30. אשתו הראשונה הייתה זמרת האופרה ארז'בט הונט, אשתו השנייה הייתה השחקנית אילונה גרג.
פרנץ הולצר נולד במשפחה יהודית, בנם של דניאל הולצר, סיטונאי בגדים עשיר מסגד ושל וילמה יוזפה רוט.
הוא נחשב לילד פלא, כתב שירים כבר בגיל חמש.
את לימודיו השלים בסגד, אך עד מהרה הפסיק ללמוד, הסתובב ברחבי גרמניה והכיר את השירה הגרמנית ואת התיאטרון הגרמני.
היו לו שאיפות פואטיות, שיריו פורסמו באנתולוגיה הלירית של סגד משנת 1922. עד מהרה למד אצל השחקן דיולה גל בבודפשט, ואז הפך לתלמידו הפרטי של השחקן והבמאי הצרפתי פירמן ז'מיאה בפריז.
הוא יזם משחקי תיאטרון בחוץ, באוויר, על במה פתוחה בסגד יחד עם דיולה יוהאס כבר במחצית השנייה של שנות ה-20. זה התאפשר משנת 1930, לאחר בנייתו של ככר דום.
בין השנים 1928 לבין 1937 עבד כבמאי הן בתיאטראות סגד והן בתיאטראות בודפשט.
הבימוי המפורסם ביותר שלו היה העלאת הדרמה של אימרה מדאץ', טרגדיית האדם בסגד (26 באוגוסט 1933).
הונט (אז עוד הולצר) היה אדם דינמי ביותר, שהשתתף בכל קבוצות העריכה הספרותיות, המשחק או העיתונים האוונגרדיים.
אחד מחבריו הטובים ביותר היה הגרפיקאי ומתכנן התפאורות ג'רג' בודאי, שציורי הבמה שלו עזרו מאוד לעבודתו של הונט.
הונט הצטרף לתנועה של מכללת הנוער סגד לאמנויות, שבה עשה רבות כדי להציג את תרבות התיאטרון באמצעות הופעותיו.
בין שתי מלחמות העולם הוא לא זכה להצלחה גדולה בקרב קהל התיאטרון בהונגריה שהתברך בטעם זעיר-בורגני, אבל בעבודה חרוצה מתמדת ומתמשכת הוא פעל רבות כדי לשנות את ציפיות הקהל הזה מהתיאטרון.
בין השנים 1935–1938, במסגרת התאחדות השחקנים הארצית, ניהל בית ספר למשחק, הכשיר שחקנים ובמאים.
הוא ערך את כתב העת "הבמה" (A Szinpad) בשנים 1935–1939. בין 1937 לבין 1943 הוא היה עורך העיתון "במה עצמאית" (Független Színpad) ובמקביל היה מנהיג קהילת העבודה של שחקנים צעירים שהתאגדו סביב העיתון.
הוא נלקח למחנות שירות העבודה ב-1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שרד וחזר הביתה ביוני 1945. בשנים 1945–1949 מונה למנכ"ל האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין השנים 1949–1950 מונה לראש אגף במשרד התרבות ההונגרי.
בין השנים 1950 ל-1951 היה מנהל תיאטרון הנוער (Ifjúsági Színház).
בין 1952 ל-1957 כיהן בתפקיד המנכ"ל של "המוזיאון הלאומי לתולדות התיאטרון" (Országos Színháztörténeti Múzeum).
מקום העבודה האחרון שלו היה המכון למדעי התיאטרון (Színháztudományi Intézet), אותו ניהל בין 1957 לבין 1969. בתחומי האסתטיקה של התיאטרון, הבימוי, המשחק ותולדות התיאטרון, זכה להישגים בל יימחו והכשיר דור של עוזרים ותלמידים רבים.
ג'ורג' ברנרד שו: ג'ואנה הקדושה
ולדימיר ולדימירוביץ' שצ'רבצ'וב: קפטן שנקנה בטבק
מרגיט גאשפאר: המלט לא צודק
פרנץ הונט, בודפשט: מחשבה, 1969.
פֶרֶנְץ גֶרְלֶאִי, (עד 1909 גרין, (בהונגרית: Gerlei Ferenc; סרווש, 28 באפריל 1901 – נירג'האזה, 21 ביוני 1970) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, מומחה בהיסטופתולוגיה, בפתולוגיה, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט במדעי הרפואה (מכונה "דוקטורט קטן" .CSc) זוכה פרס קושוט (1961) שהוא הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה-מקביל לפרס ישראל.
היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
פרנץ גרין נולד במשפחה יהודית כבנם של ינה גרלאי (גרין) (1870–1923), בעלים של טחנת קמח על קיטור ושל לאולגה שיין (Schőn) (1870–?).
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בסרווש, אך החל את לימודיו באוניברסיטה רק שנים לאחר מכן בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד.
הוא קיבל את התואר שלו ביוני 1932. כבר במרץ 1926 הצטרף כעובד חיצוני למכון לפתולוגיה והיסטופתולוגיה של האוניברסיטה ומספטמבר של השנה שלאחר מכן מונה למתמחה בשכר.
בשנת 1927 זכה בפרס עם התזה המדעית שלו.
ב-1935 עבר את בחינות המומחה במקצועות הפתולוגיה, ההיסטופתולוגיה והפתוכימיה בסגד.
ב-1936 הגיש מועמדות לתפקיד בבית החולים הציבורי ארז'בט בנירג'האזה, שאותו מילא מ-1 בנובמבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלקח למחנות שירות העבודה מספר פעמים (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אך המנהל הראשי של בית החולים הצליח להחזיר אותו בכל פעם בשל "חיוניותו".
גם לאחר המלחמה לא נותק הקשר שלו עם אוניברסיטת סגד, שם קיבל ב-1947 הסמכה להוראה כפרופסור באוניברסיטה בקורס "נתיחה והיסטופתולוגיה של איברי העיכול".
הוא החזיק בתואר קנדידט (דוקטורט) מינואר 1953. לאחר אפריל 1952, הוא היה הרופא הראשי של המחלקה הפתולוגית העצמאית של בית החולים המחוזי בנירג'האזה.
הוא ניהל גם את הספרייה הרפואית של בית החולים המחוזי במשך עשרות שנים ואחר כך עבד כיועץ רפואי.
כ-70 פרסומים מדעיים שלו פורסמו.
אשתו הייתה אנה נמט, איתה התחתן בגיל 65.
על פגיעה תת-עורית קהה של התריסריון.
מקרים של קדחת חוזרת אנדמית במחוז סאבולץ'.
סרקומה של שפתיים המחקה זיהום דימומי ראשוני.
מקרה של מחלת נזלת אנושית קרונית ומשמעות ההכרה בה מנקודת מבט של הגנה על בעלי חיים.
עם אמיל פלדי וג'רג' גרג.
גרורות קרצינומה של תאי הכליה (גידול גראביץ) בבלוטת התריס.
לימפומה פוליקולרית (Macrofollicular lymphoblastoma או מחלת בריל-סימרס) כתהליך נוסף של מחלת פרהבלסטומה שמתקדם להמובלסטוזיס ממאירה.
עם בלה קורפאשי, עם ינה אורמוש, אדם שרקדי, וטיבדאר סרבאי.
בדיקת תפקודי כבד קלה לביצוע עבור המטפל.
היצרות פילורית הנגרמת מאבן מרה שחדרה לתריסריון.
(עיתון הגניקולוגים ההונגרים, 1957, 6)
קנדידה כללית הנגרמת על ידי קנדידה קרוסיי.
עם אישטוואן ויטז ולאסלו פטרפי.
חסימת מעיים משולשת שנגרמת הנגרמת כתוצאה מ (Ectopic pancreas) הדיברטיקולום של Meckel המכיל חריגים מהלבלב.
במשך שנים, פוליפ מרה חיצוני ספונטני נחשב למורסה קרה הקשורה לעששת.
ברקסטוריס עם רודולף, קראסניי עם יהודית.
עם גזה פאלאסתי ומרגיט האלאש.
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג כסף (1965)
ביום השנה ה-100 להולדתו בכניסה למחלקת הפתולוגיה של בית החולים האומניברסיטאי יושה אנדראש בנירג'האזה.
ב-28 באפריל 2001 נחנך לוח זיכרון.
פרנץ דונאט (בהונגרית: Donáth Ferenc; יאסארוקסאלאש, 5 בספטמבר 1913 – בודפשט, 15 ביולי 1986) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, היסטוריון חקלאי, פובליציסט, חבר האספה הלאומית ההונגרית והפרלמנט, סגן שר, אסיר פוליטי, בעלה של הפובליציסטית אווה בוזוקי.
פרנץ דונאט נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר ליפוט דונאט, עורך דין, ושל אילונה ויטאל.
הוא השלים את בתי הספר היסודיים והתיכוניים שלו ביאסברן, ובין 1930 לבין 1934 למד משפטים וקיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט.
ב-1934 הוא הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
ב-1937 נטל תפקיד בהקמת "חזית מרץ" (תנועה רעיונית ופוליטית) וב-1939 השתתף בהקמת מפלגת האיכרים הלאומית.
בשנים 1939–1944 היה בעל טור במדיניות החוץ של העיתון "מילה חופשית" (Szabad Szó).
באביב 1940, הוא נעצר יחד עם סילארד אויהאי, ולאחר מכן שוחרר לאחר מספר שבועות של חקירה, אך הוא עדיין היה בפיקוח המשטרה.
בסתיו 1940 נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) משם שוחרר בסוף השנה, אך נלקח שוב באביב 1941. הוא שוחרר לאחר מכן עקב דימום ריאתי.
אחר כך, מ-1942 ועד תום המלחמה חי במחתרת תוך כדי הסתתרותנ ועסק בנושאי פוליטיים באופן בלתי חוקי.
ב-1944 תרם להקמת "מפלגת השלום" (מפלגה קומוניסטית בלתי חוקית) ולארגון מחדש של המפלגה הקומוניסטית המקורית.
בין השנים 1945-1951 מילא תפקידים פוליטיים שונים:
סגן נשיא המועצה הלאומית לניהול מקרקעין
חבר ההנהגה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית
מזכיר מדיני (סגן שר) של משרד החקלאות
ראש מחלקת הכפר של ההנהלה המרכזית של המפלגה
בתקופת ראש הממשלה מתיאש ראקושי, הוא היה ראש משרד המזכירות הכללית הראשית
בתפקיד זה היה אחד התומכים והחלוצים של ה"קולקטיביזציה" בסגנון הסובייטי ומה שנקרא "המאבק נגד קולאקים".
הוא נעצר בפברואר 1951 ונידון ל-15 שנות מאסר בדיון סגור ב-18 בדצמבר.
(יאנוש קאדאק, גיולה קאלאי ושאנדור הרסטי הורשעו גם הם באותו משפט ראווה).
הוא בילה את רוב עונשו בבידוד.
הוא טוהר לאחר מותו של סטלין ושוחרר ביולי 1954.
מדצמבר 1954 עמד בראש מחלקת החקלאות של המכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ולאחר מכן מונה לסגן המנהל של המכון כולו.
בשנת 1956 היה בין הרפורמים סביב אימרה נאג' .
בבוקר ה-24 באוקטובר 1956, הוא וגזה לושונצי צורפו על ידי להנהגה המרכזית של מפלגת העובדים ההונגרית, (MDP) שעליה ויתרו מיד במכתבם המשותף.
במשפטו ראה בית המשפט (BHÖ 1) את התפטרותו כראיה לסחיטה.
בזמן התפטרותו דגל ה-MDP בדיכוי המזוין של המרד.
מצד שני, הוא וגזה לושונצי דגלו במשא ומתן עם המורדים.
ב-30 באוקטובר 1956 הפך לחבר בוועדת הניהול הזמנית שהוקמה אז של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית.
ב-4 בנובמבר ברח לשגרירות יוגוסלביה בבודפשט.
ב-24 בנובמבר, גורש עם משפחתו ל-Snagov (רומניה).
הילד השלישי שלו נולד שם.
בשנת 1958, הוא נידון ל-12 שנות מאסר כנאשם משני במשפט אימרה נאג' באשמת "ייזום והובלת ארגון שמטרתו להפיל את סדר המדינה הדמוקרטי של העם".
לאחר המשפט, לאחר 22 חודשים, בשנת 1958, הורשתה משפחתו לחזור להונגריה.
באפריל 1960 הוא שוחרר בחנינה אישית.
בין השנים 1960–1976 היה עמית מדעי של הספרייה החקלאית הלאומית, של המוזיאון החקלאי ההונגרי, ולאחר מכן של המכון לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובין 1976 לבין 1983 היה עמית בכיר במכון המחקר השיתופי של האקדמיה ההונגרית למדעים.
משנות ה-70 הוא היה האישיות המקשרת של תנועת האופוזיציה הדמוקרטית ותנועת הסופרים הפופולריים; הוא היה בין הראשונים לחתום על הצהרת הסולידריות בעד אמנת 77, והוא ארגן את הוצאת ספר הזיכרון של ביבו כסמיזדאת ב-1980. ב-1985 היה המארגן הראשי של "מפגש מונור" בהשתתפות נציגי קבוצות אופוזיציה.
הבן השלישי, פרנץ דונאט (1956–2023), נולד בבוקרשט ב-1956 עקב גירוש המשפחה מסנגוב וקיבל את אזרחותו ההונגרית רק לאחר שובם הביתה ב-1958. נולדו לפרנץ דונאט תשעה נכדים.
פרנץ אמיל לורנץ הירמן גראף פון וימפפן (2 באפריל 1797 – 26 בנובמבר 1870) היה גנרל ואדמירל אוסטרי, אשר כיהן כראש המנהל של הצי האוסטרו-הונגרי בין השנים 1851–1854.
פרנץ פון וימפפן נולד ב-2 באפריל 1797 בפראג, בנו של קרל פרנץ אדוארד פון וימפפן (1776–1842), ששירת כראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי (1824–1830), ושל אשתו, הנסיכה ויקטוריה פון אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (1772–1817), שהייתה אלמנתו של לנדגרף קרל מהסה-פיליפסטל (1757–1793).
הוא היה בעליהם של טירות ונחלות באוסטריה, כולל קיינברג, רייטנאו ואייכברג.
בתור קתולי, היה אביר במסדר הריבוני הצבאי של מלטה.
באוקטובר 1813 קיבל דרגת Unterleutnant ושירת כקצין ארטילריה בשלוש השנים האחרונות של המלחמות הנפוליאוניות, כולל המערכה בגרמניה (1813), המערכה בצפון-מזרח צרפת (1814) והמלחמה הנפוליטנית (1815).
בשנת 1838 הועלה לדרגת Generalmajor ומונה למפקד בריגדה בטריאסטה.
בשנת 1846 קיבל פיקוד על דיוויזיה של הקורפוס השני באיטליה בדרגת Feldmarschall-Leutnant (לוטננט-פלדמרשל בצבא הקיסרי והמלכותי האוסטרי).
הוא הצטיין בקרבות ויצ'נזה ובקוסטוזה ב-1848. מאוחר יותר, במדינת האפיפיור, אילץ באמצעות הפגזה את כניעת בולוניה ואנקונה.
באוקטובר 1849 מונה למושל האזרחי והצבאי של טריאסטה ולמושל ארץ החוף האוסטרית, אשר כלל את חצי האי איסטריה, בדרגת פלדצויגמייסטר (גנרל ארטילריה בצבא האוסטרי).
באוגוסט 1851, לאחר התפטרותו של האנס בירך דהלרופ, מונה פון וימפפן כמחליפו בתפקיד Oberkommandant der Marine (המפקד העליון של הצי הקיסרי והמלכותי).
בתקופתו הואץ פיתוח הבסיס הימי בפולה ובית הספר הימי ברייקה הוסב לאקדמיה הימית האוסטרית.
בספטמבר 1854, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, הדיח אותו מתפקידו כמפקד העליון של הצי, בניגוד להמלצת יועציו הצבאיים, והוא מונה למפקד הקורפוס הראשון.
מחליפו בצי היה מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אחיו הצעיר של הקיסר.
למרות ביצועיו כמנהל הצי, היה פון וימפפן ידוע בחוגים צבאיים כ"גנרל שמעולם לא ניצח בקרב".
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה (1859), לאחר התבוסה בקרב מג'נטה ב-4 ביוני, תמך בהחלטת המפקד האוסטרי פרנץ גיולאי לסגת אל מעבר למינצ'ו למנטובה, תוך ויתור על מילאנו ולומברדיה לידי הצרפתים והסרדינים.
בעקבות זאת, ב-16 ביוני פיטר פרנץ יוזף את גיולאי, לקח על עצמו את הפיקוד על הצבא בשדה הקרב, ומינה את פון וימפפן למפקד חיל הפרשים.
בקרב סולפרינו (24 ביוני 1859) לחם פון וימפפן באומץ, אך האוסטרים הובסו.
הקרב היה כה עקוב מדם, עד כי תוך זמן קצר נחתמה הפסקת אש ונפתחו משא ומתן לשלום.
בשנת 1861, פרש פון וימפפן מהשירות בדרגת ג'נרלפלדצוגמייסטר (מרשל הארטילריה של הצבא האוסטרי), ומונה ליועץ הקיסרי והמלכותי של קיסר אוסטריה.
הוא נפטר ב-26 בנובמבר 1870 בגוריציה, ונקבר בקריפטה של קפלת טירת אייכברג באוסטריה, לצד אשתו.
ב-5 באוקטובר 1825 נישא לברונית מריה אנה "מריאן" ססיליה ברנהרדינה פון אסקלס (1802–1862), שהמירה את דתה מיהדות לנצרות קתולית, בהיצינג, אוסטריה.
היא נולדה ב-2 במרץ 1802 בפאלה אסקלס שבווינה, בתם של הבנקאי ברנהרד פון אסקלס ואשתו ססיליה (זיפרכה) איציג, שממנה ירשה הון גדול במניות ובאג"ח; ונפטרה ב-10 באוגוסט 1862 במינכן, בוואריה.
היינריך אמיל גראף פון וימפפן (1827–1896), ירש את תואר הרוזנות ועמד בראש הבית הרוזני.
פרנץ אלפונס פון וימפפן (1828–1866), קולונל, נהרג בקרב נאחוד.
ויקטור אגידיוס כריסטיאן גוסטב מקסימיליאן גראף פון וימפפן (נולד בהיצינג, ווינה, אוסטריה, 24 ביולי 1834 – נפטר בבטאליה טרמה, איטליה, 22 במאי 1887), שירת כקפטן קורבטה בצי האוסטרו-הונגרי, וכיהן כמפקח כללי על הטלגרף באוסטריה.
ב-11 בינואר 1860 נישא בווה, שווייץ, לברונית אנסטזיה סינה דה הודוש אט קיזדיה (נולדה בווינה, 8 באוקטובר 1838 – נפטרה בווינה, 24 בפברואר 1889), ממוצא הונגרי, רומני (משפחת גיקה) וגאורגי (משפחת דדיאני), ונולדו להם ילדים.
מריה פון וימפפן (1842–1918), נישאה לפרידריך בלדווין פון גגרן, ונולדו להם ילדים.
פרנץ וֶרְפֶל (Franz Werfel; 10 בספטמבר 1890, פראג – 26 באוגוסט 1945, בוורלי הילס) היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרי, מנציגיו הבולטים של זרם האקספרסיוניזם בספרות הגרמנית.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים היו ספריו לרבי מכר.
רוב פרסומו בא לו מיצירותיו הסיפוריות ובראשן "ארבעים הימים של מוסה דאג", אף שוורפל עצמו העדיף את השירה שלו על פני הסיפורת שלו.
יצירותיו עסקו בתפר שבין זהות, התחדשות דתית, היסטוריה והומניזם-רליגיוזי יהודי-נוצרי.
בשל נטייתו המוגברת לעבר הנצרות הקתולית הואשם לא פעם בהתנצרות.
עם זאת, ורפל מעולם לא הוטבל לנצרות ונותר כל חייו נאמן ליהדותו.
פרנץ ורפל היה בנם של יצרן הכפפות האמיד רודולף ורפל ואשתו אלבינה.
המשפחה, כמרבית יהודי פראג, הייתה דוברת גרמנית ומשולבת בתרבות הגרמנית.
במהלך כל חייו היה מיודד עם בני גילו הסופרים וילי האס, ארנסט דויטש, מקס ברוד ופרנץ קפקא.
את תעודת הבגרות השלים ורפל בשנת 1909 בגימנסיה הגרמנית ברחוב שטפן בפראג.
כבר במהלך ימי בית הספר פרסם משיריו הראשונים.
בשנים 1911–1912 התנדב לשנת שירות צבאי בחיל המצב בפראג.
בשנים 1912–1915 היה לֶקטור בהוצאת ספרים בלייפציג.
סדרת הכתבים האקספרסיוניסטיים "Der jüngste Tag" ("היום האחרון") ראתה אור בהשתתפותו.
הוא נפגש עם המשורר ריינר מריה רילקה ויצר קשרי חברות ובעיקר יריבות עם הפובליציסט היהודי קרל קראוס.
בשנים 1915–1917 שירת כחייל מפקדה ואחראי על טלפון-השדה בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, בחזית גליציה המזרחית.
בשנת 1917 הועבר לתפקיד דוברות צבאית בווינה והתחבר עם אלמה מאהלר (אז אלמה מאהלר-גרופיוס).
במהלך הרומן שלהם, נכנסה אלמה מאהלר, שהייתה עדיין נשואה לולטר גרופיוס, להיריון.
בנם, מרטין קרל יוהאנס, לא שרד ומת לאחר תשעה חודשים.בהשפעתה של מאהלר החל מתרחק מהחיים הציבוריים והרבה בנסיעות.
בשנת 1925 זכה ורפל בפרס גרילפרצר (Grillparzer), בשנת 1927 בפרס הממלכתי הצ'כוסלובקי ובפרס שילר.
בשנת 1929 נישא לאלמה מאהלר לאחר שהתגרשה מוולטר גרופיוס.
בשנת 1937 זכה ורפל בצלב הכבוד האוסטרי לאמנויות ומדעים.
ורפל ואלמה ביקרו פעמיים בארץ ישראל המנדטורית, בשנת 1925 ו-1930. רשמי המסע השפיעו רבות על יצירתו של ורפל, ובמיוחד במחזות "פאולוס בין היהודים" ו"הדרך הנצחית", וברומנים "ארבעים הימים של מוסה דאג" ו"ירמיהו איש ענתות".
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית (האנשלוס), נמלט ורפל בשנים 1938 עד 1940 מפני הנאצים לצרפת, לסנרי-סיר-מר (Sanary-sur-Mer), ואחרי 1940 ללוּרד (Lourdes).
ביחד עם הסופרים היינריך מאן וגולו מאן נמלט ורפל בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) מעבר להרי הפירנאים לספרד, עבר משם לפורטוגל ומשם היגר לארצות הברית, לבוורלי הילס וסנטה ברברה.
במהלך התקופה שבין הימלטותו מאירופה ועד להגעתו לארצות הברית הפיצו הנאצים שמועות כי הוא נתפס על ידם ואף מת.
רבים ממכריו ומעריציו, לרבות בארץ ישראל, ניסו לברר מה עלה בגורלו, ביניהם הסופרת לאה גולדברג והמשוררת היהודייה-אוסטרית מרתה הופמן.
בשנת 1941 קיבל את האזרחות האמריקאית.
בשנת 1943 החמירה מחלת הלב שלו (אנגינה פקטוריס) ופקדו אותו שני התקפי לב.
באותה שנה הוסרט בהצלחה רבה ספרו "שירת ברנדט" עם ג'ניפר ג'ונס בתפקיד הראשי.
ב-1944 כתב את המחזה "יעקובובסקי והקולונל", שהועלה בהצלחה בברודוויי.
בשנה האחרונה לחייו עמל לסיים את הרומן האחרון שלו, "כוכבם של הלא-נולדו", שחלק ניכר ממנו כתב ממיטת חוליו.
ורפל השלים את כתיבת הרומן ימים אחדים לפני מותו.
בשנת 1945 נפטר ורפל מהתקף לב, ונטמן בבוורלי הילס.
בשנת 1975 הועברו שרידיו לקבורה מחדש בבית הקברות המרכזי של וינה, בחלקת הכבוד (32 C, מספר 39).
בשנת 2006 הוענקה לו (לאחר מות) אזרחות כבוד של ארמניה.
על שמו קרוי "פרס פרנץ ורפל לזכויות האדם" .
על יצירתו: ספר השירים הולטפרוינד ("הידיד לעולם")
למרות פרסומו הרב כסופר רב-מכר של הרומנים "ארבעים הימים של מוסה דאג" ו"שירתה של ברנדט", שבעבורם הוא נודע כיום, את דרכו הספרותית הוא החל כמשורר אקספרסיוניסטי צעיר ומרדן.
תהילתו באה לו מפרסום ספר שירי הגימנסיה שלו מפראג הישנה.
בשנת 1911 נתפרסם ספר השירים הראשון שלו, "Der Weltfreund" ("הידיד לעולם") בתמיכתו של פטרונו הספרותי מפראג, הסופר היהודי מקס ברוד.
ספר זה נתקבל בהערצה בקרב דור שלם של אינטלקטואלים במרכז-אירופה, ביניהם ולטר בנימין ופרנץ קפקא.
"הידיד לעולם" נחשב לספר שבישר את ראשיתה של התנועה האקספרסיוניסטית בשירה ובספרות הגרמנית.
השיר המפורסם ביותר מספר זה נחשב למניפסט הרוחני של התנועה האקספרסיוניסטית, השיר "אל הקורא" ("An den Leser") עם השורה המפורסמת מתוכו: "הו בנאדם, כל משאלתי היא להיות קרוב אליך!".
שיר זה מבטא יותר מכל את הקריאה הצעקנית של הדור האקספרסיוניסטי, וכמיהתו לצאת מבדידותו האורבנית והמודרנית.
לאורך כל חייו פרסם ורפל קובצי שירה.
המפורסמים שבהם: "אנו הווים", "יום הדין", ו"שינה ויקיצה".
בגלותו בארצות הברית אף התפרסם מבחר משיריו על פני שלושה עשורים בתרגום לאנגלית בידי אדית אברקרומבי סנואו.
בהמשך דרכו היצירתית בווינה בין שתי מלחמות העולם גיבש ורפל השקפת עולם רליגיוזית קונסרווטיבית והיה לסופר מוביל בתנועה התרבותית להתחדשות הקתולית והיהודית באוסטריה.
גיבוריו של ורפל משקפים לא פעם את הדואליות היהודית-נוצרית עמה נאבק לאורך כל חייו וביצירתו.
רבים מגיבוריו מסמלים את האמונה שלו באדם ואת תפיסתו אודות הקשר הסימביוטי בין האדם לאל.
במובנים רבים הוא הושפע לא מעט מרעיונותיו של מרטין בובר אודות הרליגיוזיות היהודית והרנסאנס היהודי.
עם זאת, הוא תפס את הנצרות הקתולית כדת של אהבה, הנס והחסד ונטה לא פעם לעירוב בין עקרונות אמונה יהודיים ונוצריים.
ברבות מיצירותיו הוא חתר למזג בין היהדות לנצרות אך לא תמיד מבקריו עשו עמו חסד על נסיונותיו אלה.
מבקרים רבים שחשדו בו כהתנצר האשימו אותו לא פעם בהפניית עורף לאחיו היהודים ואף השוו בינו לבין הסופר היהודי-פולני, שלום אש, שבדומה לוורפל היה ידוע באהדתו לנצרות ואף פרסם ספר אוהד על ישו, "האיש מנצרת".
זמירות משלוש הממלכות (מבחר), 1917
יום-הדין (שירים ממלחמת העולם הראשונה), 1919
שירים משלושים שנים (מבחר שיצא בגלות בארצות הברית), 1939
ארבעים הימים של מוסא דאג 1933/34 (רומן היסטורי על רצח העם הארמני)
כוכבם של הלא-נולדו (רומן מדע-בדיוני שפורסם לאחר מותו), 1946
חוארץ ומקסימיליאן (דרמה הבסבורגית), 1924
לא הרוצח אשם אלא הנרצח, 1920
מותו של האזרח הקטן, 1927
ארבעים הימים של מוסה דאג -
תרגום יוסף ליכטנבום, הוצאת שטיבל, 1934; הוצאת נ' טברסקי, תש"ז
תרגום: צבי ארד, עם עובד, תשל"ט 1979
ורדי: רומן האופרה (תרגום: גבריאל טלפיר), גזית, תשט"ו-תשי"ח/(1957)
ירמיהו איש ענתות: רומן היסטורי (תרגום: ברוך קרופניק), נ' טברסקי, תש"ז
כינוס הבוגרים: רומן (תרגום: ישראל אלדד), המתמיד, תשט"ז
כתב יד נשי כחלחל (תרגום: רוני לוביאניקר), ספרית פועלים, תשנ"ב 1992
המשפחה מנאפולי (תרגום: צבי ארד), זמורה-ביתן, תשמ"ז 1986
תרגום מאיר מוהר, גזית, תש"ו
תרגום צבי ארד, זמורה-ביתן, תשנ"א 1991
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה הקיסר האחרון של האימפריה הרומית הקדושה (מ-1792 עד 1806) עד לפירוקה וביטולה על ידי נפוליאון הראשון אחרי ניצחונו בקרב אוסטרליץ.
בשנת 1804 יסד פרנץ את הקיסרות האוסטרית והכתיר עצמו לפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
על כן, הוא כונה בשם "הקיסר הכפול" (Doppelkaiser).
החל מ-1806 הוא היה לפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה ובוהמיה.
יחד עם הצאר הרוסי ועם מלך פרוסיה הוא היה ממיסדי הברית הקדושה שנוסדה לאחר קונגרס וינה ב-1815 ובהמשך, חלק מהברית המרובעת (עם צירופה של אנגליה) ומהברית המחומשת (עם צירופה של צרפת).
פרנץ היה בנו של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה, אחיו הצעיר של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושל מריה לואיסה, נסיכת ספרד, בתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד.
הוא נולד בפירנצה, בירת הדוכסות הגדולה של טוסקנה, שם גדל והתחנך.
אך מאחר שלדודו, הקיסר יוזף, לא היו צאצאים חיים, היה פרנץ לשני בסדר הירושה לאחר אביו והיה מועמד להפוך לקיסר בעתיד, ולכן בשנת 1784, בגיל 16, הובא לווינה כדי להכינו לתפקיד הרם.
דודו הקיסר התאכזב קשות מתכונותיו הגופניות והנפשיות של הצעיר וראה בו ילד מפונק.
כדי לחשל אותו, הוא הכניס אותו למשטר חינוכי נוקשה במיוחד ובסופו צורף לאחד מגדודי הצבא הקיסריים בהונגריה.
אך עם כל זאת, פרנץ העריך מאוד את דודו והקשרים ביניהם היו טובים.
יוזף השני נפטר ב-1790 ללא ילדים, ואחיו לאופולד הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר הכתרתו, מינה לאופולד את בנו, פרנץ, לנציגו בווינה בעת שהוא החל במסע ארוך לאורכה ורוחבה של הקיסרות במטרה לחזק את הקשרים והבריתות בתוכה.
בעודו עסוק בפעולות אלו, חלה הקיסר, ומצבו הבריאותי הלך והחמיר, למרות מאמצי רופאיו.
הוא הושפע רבות מהרטוריקה האנטי-מהפכנית, וחרג מהמדיניות הפייסנית כלפי המהפכה הצרפתית של קודמו בתפקיד, בין השאר משום שחשש שתפרוץ מהפכה גם ברחבי האימפריה שלו.
דבר זה הביא להסלמה נוספת ביחסי אוסטריה-צרפת, עד שלבסוף צרפת הכריזה מלחמה על אוסטריה ב-20 באפריל 1792.
בתחילת המלחמות הנפוליאוניות פיקד פרנץ על הצבא האוסטרי, והוביל אותו במערכה בפלנדריה, אולם לאחר מכן העביר את הפיקוד לאחיו הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
פיימונטה, שאיימה על צרפת מהחזית האיטלקית משך ארבע שנים, הובסה תוך חודש אחד בלבד, והאוסטרים נהדפו צפונה.
באותה תקופה הביסו הצרפתים גם את כוחות האפיפיור פיוס השישי, שאולץ לחתום על הסכם שלום זמני.
בשנת 1800 הצטרפה אוסטריה לקואליציה האנטי-צרפתית השנייה, אולם בשנת 1801 נחלו הכוחות האוסטרים תבוסה מוחצת באיטליה, וחתמו על הסכם שלום נוסף עם צרפת.
ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, שנכנס למשרד בשנת 1804, לא טמן ידו בצלחת ובחש בקלחת התככים האוסטרית.
התככים הובילו לכך שקרל קיבל את הפיקוד על החזית המשנית באיטליה ואילו את הפיקוד על הכוחות העיקריים מסרו לגנרל קרל מאק פון לייבריך.
ב-19 באוקטובר 1805, הצליח נפוליאון, בתמרון מבריק, לכתר את הצבא האוסטרי בקרב אולם.
כ-30,000 חיילים אוסטרים נכנעו, מה שהיה ניצחון מכריע לצרפתים.
לאחר התבוסה הקשה באולם נותרה אוסטריה ללא הגנה.
הארכידוכס קרל עשה מאמצים עילאיים לצאת מהמגף האיטלקי, אך מסנה התקיף אותו ועל אף הנחיתות המספרית כפה עליו קרב התשה קשה שהסתיים ללא הכרעה.
נפוליאון החזיר את דאבו והשמיד למעשה את הצבא של בעלות הברית בקרב אוסטרליץ.
הניצחון היה שלם - רבע מהצבא הרוסי נהרג בקרב, רבים אחרים פוזרו לכל עבר ורק קומץ לוחמים נשארו לרוסים על מנת להמשיך את המערכה.
לאחר התבוסה המוחצת באוסטרליץ, נאלץ פרנץ להסכים לחוזה פרסבורג, שבו הוחלט על החלשת האימפריה האוסטרית ועל ארגון גרמניה מחדש תחת נפוליאון, בגוף שנקרא הקונפדרציה של הריין.
בשנת 1809 שוב התקיפה אוסטריה את צרפת.
לאחר כמה קרבות משניים שבהם הפסידו, התנגשו האוסטרים עם הכוחות העיקריים של נפוליאון בקרב וגראם (5 ביולי - 6 ביולי 1809).
על אף שהקרב היה די שקול, האבדות הכבדות של האוסטרים גרמו להם לחתום על הסכם שנברון ב־14 באוקטובר 1809, שבו נאלץ פרנץ לכרות ברית עם נפוליאון, העברת שטחים לאימפריה הצרפתית, הצטרפות למערכת הקונטיננטלית, ולתת את בתו מריה לואיזה לנפוליאון לאישה.
בשנים 1814–1815 אירח פרנץ בווינה את הוועידה הדיפלומטית החשובה - קונגרס וינה, שבה הוא יוצג על ידי קלמנס פון מטרניך.
ב-1825 הקיסר נאלץ, בלחץ האצולה ההונגרית, לכנס את הדיאט ההונגרי ולהורות על כינוסו מדי שלוש שנים.
על אף שפרנץ הגדיר את עצמו כמלך פתוח ורגיש, הייתה המשטרה החשאית האוסטרית היעילה ביותר בכל אירופה, והצנזורה השתדלה לדכות כל התנגדות לשלטונו.
הלווייתו הייתה מרשימה, לאחר שבמשך 3 ימים חלפו המוני אזרחים על יד ארונו שהיה מוצב בבית התפילה של ארמון הופבורג.
פרנץ נטמן במקום מנוחתם המסורתי של מלכי בית הבסבורג בקריפטה הקיסרית, מוקף בשלוש נשותיו הראשונות, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרדיננד.
ב-6 בינואר 1788 התחתן פרנץ עם אליזבת, דוכסית וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, ממנה הייתה לו בת אחת:
ב-15 בספטמבר 1790 התחתן פרנץ עם מריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, ממנה היו לו 12 ילדים:
פרדיננד (1793–1875), לימים קיסר אוסטריה בעצמו.
פרנץ קרל (1802–1878); אביהם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, וסבו של פרנץ פרדיננד שרציחתו הובילה לפרוץ המלחמה הגדולה וקרל, קיסר אוסטרו-הונגריה האחרון.
ב-6 בינואר 1808 נשא לאישה את מריה לודוביקה מאוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה.
ב-26 באוקטובר 1816 נשא לאישה את קרולינה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט.