tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הביטוי "רוח הנבואה" לקוח מ"חזון יוחנן", פרק י"ט, פסוק י', בו הרוח מזוהה עם התגלותו של ישו: כיוון שכך, בלייק משווה את "הגאון הפואטי" לרוח הנבואה.
אם כן, בלייק מעניק תוקף תנ"כי עתיק לתאוריה שלו; "הגאון הפואטי" מהווה למעשה הוכחה להתגלות ישו.
לוח 9 (עיקרון 6) עיקרון 6
של החוויה הגופנית.מעל הטקסט, ישנם שני לוחות אבן בעלי כתב בלתי קריא על כל אחד מהם.
מתחת לטקסט, דמות (אשר עשויה להיות גבר או אישה) בגלימה ארוכה הולכת לכיוון ימין.
זמן ההתרחשות כנראה הוא במהלך הלילה.
הלוחות מייצגים כנראה את "הברית הישנה והחדשה" המוזכרות בטקסט.
הדמות עשויה להיות האנשה של "טבעה המוגבל של החוויה הגופנית".
מבחינה נושאית, בלייק טוען שהסמכות האלוהית של התנ"ך מהווה ביטוי מקורי ל"שכל הפואטי"; כל סמכות שכזו, המצויה בתנ"ך, מצויה בו אך ורק עקב ההשראה המקורית שלהן וסמכויות אלו אינן טבועות מכללא בדתות הממוסדות הטוענות שהן מסתמכות עליהן.
לדידו של בלייק, דתות אלו סילפו את המשמעויות המקוריות של הטקסט התנ"כי והשתמשו בו בעורמה למטרות שליטה על הכפופים להן.בלייק יחזור על הרעיון האומר שהדת המאורגנת משחיתה את מסרי התנ"ך המקוריים ב-"נישואי העדן והשאול" (1790), "אירופה: נבואה" (1794), "ספר יורייזן" (1794) וב-"שירו של לוס" (1795).
איבס, אסיק וויסקומי מפרשים את העיצובים כ-"חזרה על ההבחנה בין תנ"ך בעל השראה לבין חוויה חושית כפי שהוצבו בטקסט, אולם הלוחות והתבנית הסגורה התוחמת אותם מצביעים גם על כך ש-"השכל הפואטי" התווסף אף הוא לאוסף החוקים המגבילים אותם חוקקו הדתות הממוסדות".
האפילה אוירה באמצעות תצריב קו לבן.
לוח 10 (עיקרון 7ד) עיקרון 7ד
כיוון שכל בני האדם דומים זה לזה
והוא הוא "השכל הפואטי" מעל הטקסט המאויר רק מחזהו לראשו כשזרועותיו מורמות.
מתחתיו, בצד שמאל, מאוירת דמות אדם הרובץ על הקרקע, כשחלק גופו העליון מורם קלות.
מתחתיו, בצד ימין, ישנה דמות אדם נוסף הרובץ גם הוא על הקרקע, כשחלק גופו העליון מסובב החוצה מהדמות המרכזית וזרועותיו פונות לימין.
מתחת לטקסט, מתוארת ציפור שעפה על גבי מי הים הכהים.
הדמות שבחלק העליון של הציור עשויה להיות ישו הנוצרי, והאירוע המתואר בו מרמז על הכתוב בבשורה על-פי מתי 28:4, שלפיה ישו קם מקברו ומדהים בכך את שני שומריו.
ישנה אפשרות נוספת, המפרשת את שתי הדמויות כאדם וחוה והדמות שמלמעלה היא דמות האל המפריד ביניהם.
הציפור היא כנראה היונה (המסמלת את רוח הקודש), המרחפת "מעל פני המים" (בראשית 1:2).
הים אויר באמצעות תצריב קו לבן.
גרסה צבעונית חלופית אחרת של עמוד השער גרסה חלופית נוספת של עמוד השער מהעתק אחר, לא ידוע, נצבעה והודפסה בדיו בצבע חום.
הצללית שמאחורי ולרוחב הלוחות נוצרה באמצעות תרחיץ לאחר ההדפסה.
הציור נמצא במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הנושא המרכזי ב"כל הדתות הן אחת" הוא מושג ה"גאון הפואטי" אשר מקביל בערך לדמיון.
בלייק טוען כי "הגאון הפואטי" הוא גדול יותר מאשר כל דבר אחר, והוא "האדם האמיתי".
לפיכך, "הגאון הפואטי" מחליף את המושגים המסורתיים של האלוהות בגדר "הגוף או הצורה החיצונית של האדם נגזר מ"הגאון הפואטי" [...] צורתם של כל הדברים נגזרת מ"הגאון הפואטי", צורה שמכונה על ידי הקדמונים מלאך, רוח ושד".
לפיכך, "הגאון הפואטי" מחליף את האמונה התאולוגית הקיימת.
"גאון פואטי" זה הוא כלל-עולמי, המשותף לכל בני האדם; "כיוון שכל בני האדם דומים בצורתם החיצונית [...] כל בני האדם דומים גם ב"גאונותם הפואטית".
באופן דומה, כל הפילוסופיות מקורן מה"גאון הפואטי"; "כל הכתות הפילוסופיות באות מה"גאון הפואטי", כשהן מותאמות לחולשותיו של כל פרט", וכך גם כל הדתות, שהן בסך הכל ביטויים של "הגאון הפואטי"; "הדתות של כל העמים נגזרות בתפיסתן השונה את "הגאון הפואטי" אשר בכל מקום מכונה "רוח הנבואה".
שוב, בדגש על המאפיין התאולוגי של ה"גאון הפואטי".
אפילו התנ"ך מקורו ב"גאון הפואטי"; "הברית הישנה והחדשה מהוות נגזרת מקורית של ה"גאון הפואטי".
לפיכך, כיוון שכל בני האדם דומים ב"גאונותם הפואטית", וכיוון שמקור כל הדתות הוא ה"גאון הפואטי", כך גם הדתות חייבות להיות דומות זו לזו, לכן "כל הדתות הן אחת".
דייוויד בינדמן מסווג את כל הדתות הן אחת, כ"דיאלוג מופשט עם התאולוגיה הקונבנציונלית".
במובן זה, היצירה מתפרשת לעיתים קרובות כנקודת העימות המוקדמת ביותר של בלייק עם הדאיזם והדואליזם.
באופן דומה, נורת'רופ פריי טוען כי התאוריה של בלייק האומרת ש"כל הדתות הן אחת" מהווה "סובלנות של חזון" הנמצאת כנגד ה"סובלנות הרציונלית" או ה"סובלנות הדאיסטית" "הגורסת כי כל הדתות מנסות לפצח באופן שווה את אותו מסתורין בלתי פתור".
הולכת לפי אותו קו מחשבה, פלורנס סנדלר טוענת כי בטקסטים אלה בלייק "הגדיר על עצמו את משימת הפרדת דת האמת שלו מסטיותיה, בזמנו שלו, ובתנ"ך עצמו".
עוד חוקרת ספרות, אליסיה אוסטרייקר, מתמקדת בהפרכת הדיאיזם, כאשר היא מתייחסת ליצירה כאל "לעג כלפי הרציונליזם וחוסר רצון להתפשר על הפוטנציאל האינסופי של האדם".".ס.
פוסטר דיימון מציע שמה שבלייק עשה ב"כל הדתות הן אחת" זה "להדיח את ההגיון ממקומו העתיק כיכולתו העליונה של האדם, ולהמליך את הדמיון"." בנוסף לכך, דיימון גם טוען כי "בלייק השלים את התאוריה המהפכנית שלו בדבר טבע האדם והצהיר על אחדות כל הדתות האמיתיות".
הרולד בלום מגיע כמעט לאותה המסקנה, ומציע שמה שבלייק טוען הוא למען "העליונות של הדמיון הפואטי ביחס לכל המערכות המטאפיזיות והמורליות".
למסקנה דומה מגיע דניס וולטה, אשר טוען ש"שתי היצירות מהוות חלק מהעימות המתמשך של בלייק במהלך חייו עם הפילוסופיה של בייקון, ניוטון, ולוק.
כשהוא דוחה את האמפיריציזם הרציונלי של ההשקפה הדיאיסטית בת המאה השמונה עשרה, או "הדת הטבעית", אשר הסתכלה על העולם החומרי כהוכחה לקיומו של האל, בלייק מציע כאלטרנטיבה את "כושר הדמיון" או את "הגאונות הפואטית".
במונחי ההשפעות על בלייק, בשנת 1787 הנרי פוזלי עבד על תרגום של "פתגמי האדם" מאת יוהאן קספר לווטר עבור המו"ל ג'וזף ג'ונסון, כשהוא שוכר את בלייק כדי שיחרוט את שער הספר.
בלייק כה התאהב בעבודתו של לוואטר עד כדי כך שעל עטיפתו של עותק הספר שהוא החזיק, הוא רשם הן את שמו והן את שמו של לוואטר, תוך שהוא מאייר לב המקיף את השמות.
בלייק גם ציטט בהרחבה עותק זה, ומספר מבקרים ציינו את ההקבלות בין ביאוריו של לוואטר ופתגמיו של בלייק עצמו הן בכל הדתות הן אחת והן באין דת טבעית.
פוסטר דיימון מצביע במיוחד נקודות כדי על שני פתגמיו הראשונים של לוואטר כבעלי השפעה חזקה על בלייק:
דע, ממקור ראשון, כי בני האדם מסכימים על המהות, כפי שהם מסכימים בגפיהם ובחושיהם.
בני האדם אמנם נבדלים בצורתם הפיזית – ורק אז, ולא יותר".
לנקודות אלה בלייק הוסיף הערה: "זוהי הפילוסופיה הנוצרית האמיתית, הרבה מעבר לכל הפשטה אחרת".
עבודה נוספת אשר כנראה השפיעה על בלייק היא עבודתו של עמנואל סווידנבורג "העדן והשאול" (1758).
בביאוריו לסווידנבורג, בלייק מקשר פעמיים בין המילה "אלוהים" למילים "גאון פואטי".
במהלך הדיון בו עוסק סווידנבורג בקשר שבין העולם הרוחני לבין העולם החומרי, בלייק כותב "הוא אשר אוהב ומרגיש את האהבה יורדת אליו והוא אשר בעל חוכמה עשוי לתפוס אותה ולהבינה אך ורק מ"הגאון הפואטי", אשר הוא האדון".
זמן קצר לאחר מכן, בלייק מוסיף הערה לאמירתו של סווידנבורג כי "שלילת האל היא הגיהנום", ומבאר: "שלילת "הגאונות הפואטית" היא הגיהנום".
בעוד שהשפעותיהם של לוואטר וסווידנבורג הן במידה מסוימת ספקולטיביות, ההשפעה של בייקון, ניוטון ולוק ידועה, בכיוון ההפוך, כמו גם העובדה שבלייק תיעב את האמפיריציזם המדעי עוד מגיל מוקדם.
בשנת 1808, כשהוא מבאר את הערותיו ל-עבודותיו של סר ג'ושוע ריינולדס, בלייק כותב:
הרולד בלום, מצטט גם את עבודותיהם של אנת'וני קולינס, מת'יו טינדל וג'ון טולנד כבעלות השפעה על מחשבתו של בלייק.
באופן כללי יותר, "בלייק רואה את אסכולות המחשבה של בייקון ולוק, כבסיס הדת הטבעית, הניסיון הדיאיסטי להוכיח את קיומו של האל באמצעות חוויה חושית וחקירתה הרציונלית".
ביחס לחלק הסופי של האמירה הזו, בלייק "מכופף את המיתולוגיה הסינקרטיסטית מבית מדרשם של יעקב בריאן, פול הנרי מולט ואולי אנשי מחשבה נוספים, אשר הניחו את הבסיס למה שהפך להיות המחקר ההשוואתי של הדת.
הוא מעלה כנגדם טענה התומכת בקיומו של "גאון פואטי" כלל-עולמי ועל-שכלי, המבטא את עצמו באמצעות הצורות המשותפות (למרות הגיוון הנצחי) של כל הדתות".
ביחס לעבודתו האחרונה, נורת'רופ פריי רואה את כל הדתות הן אחת ואת אין דת טבעית כיצירות המהוות הצהרת כוונות עבור בלייק, סוג של מתווה תקדימי לעבודתו העתידית"; הצהרת סיכום של דוקטרינות הקאנון החרוט".
באופן דומה, איבס, אסיק וויסקומי טוענים שהיצירות "מכילות כמה מהעקרונות היסודיים ביותר של בלייק וחושפות את עקרונות היסוד שיתפתחו מאוחר יותר בהגותו ובאמונתו".
סטיבנסון קורא להן "הצהרה מוקדמת ביותר של דעות שורשיות אשר בלייק החזיק בהן כל חייו".
." כדוגמה לגבי איך בלייק חזר לנושאים המרכזיים ב"כל הדתות", ב"נישואי העדן והשאול" (1790), הוא כותב: "הגאון הפואטי" היווה את העיקרון הראשון וכל השאר רק נובעים ממנו".
כל אחד מהם חוקר הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוגוסט 1956 של המגזין Future Science Fiction.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 2014 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 4.
הסיפור מתמקד בהרמן צ'ונס וסמית, המרכיבים יחד צוות חוקרי שטח, המופקד על חקירת כוכבי לכת חדשים, במיוחד כוכבי לכת בעלי פוטנציאל לאכלוס על ידי בני אדם.
אך מאחר שהמנוע העל-אטומי שלהם מתקלקל, נאלץ הזוג לנחות על כוכב דמוי כדור הארץ, בעל כוח כבידה ואטמוספירה דומים, ובו הם מוצאים תרבות חקלאית מתקדמת של חייזרים נמוכים בעלי ארבע רגליים.
החייזרים מעניקים לצוות שני מאבחני גמוב על-חלליים - מכשירים בעלי ערך רב - אף על פי שבני אדם מעולם לא נחתו על הכוכב הזה.
החייזרים מצביעים על כוכב לכת שכן בתגובה לשאלה היכן ישנם עוד מכשירים כאלה והחוקרים עוזבים בחופזה כדי לבקר בו; בלי לעצור לשקול את המצב אפילו פעם אחת.
על כוכב הלכת השני הם פוגשים יצורים דמויי נחשים אשר מטפחים את אותם הצמחים, והם מעניקים להם עוד מאבחני גמוב.
בחזרה בחללית, סמית, אשר ידוע בתחושות הבטן שלו, מבין בסופו של דבר מה קרה; הם עברו "התניה" טלפית על מנת להאביק את הצמחים (אשר שולטים בטלפתיה) מכוכב לכת אחד למישנהו.
סמית מאמין כי הוא חייב לחזור לכדור הארץ ולהזהיר אותם מהאיום הזה, משום שהוא מבין גם כי אחד משני המינים של בעלי החיים היה מסוגל פעם לטוס נסיעה בין כוכבית.
עם זאת, הצמחים בוודאי החשיבו את הטכנולוגיה הזאת לאיום והשתמשו בטלפתיה כדי להשמיד אותה, מה שעלול לקרות גם לבני האנוש אם הם לא יזהירו אותם.
אבל מה שהצוות אינו יודע, הוא שכשהם חוזרים לכדור הארץ הם מביאים איתם נבגים של הצמחים, שהם בעלי פוטנציאל להשתלט על כדור הארץ - ובעצם הדחיפות שחש סמית לשוב, הייתה חלק מההתניה.
כל בדיחות אשכול הוא ספר הומוריסטי שיצא לאור בכריכה רכה בדצמבר 1966 על ידי הוצאת "איסר".
את הספר כתב אורי סלע בשיתוף עם חברו העיתונאי שרגא הר-גיל.
בשנת 1967 יצא כרך ב' עם בדיחות נוספות, כשבשער רשום: "עוד בדיחות אשכול".
בספר זה הוצג לקט קטעים ואמירות הומוריסטיות שרווחו בציבור על לוי אשכול וממשלתו.
מחברי החוברת מסבירים במבוא כי "חוברת קטנטונת זאת באה לאסוף את בדיחותיה של תקופת אשכול – ההנאה היחידה שתקופה זו הביאה לאזרחי המדינה".
הבדיחות מבטאות דיכאון כבד, מתובל בהומור שחור וגס.
"חוברת זו" – כותבת יונה הדרי בדוקטורט שלה "משיח רכוב על טנק" – "מנסחת מצב רוח ציבורי דיכאוני שהגיע לשיאו".
באותה תקופה, היו מיתון חריף ואבטלה: עסקים פשטו את הרגל (שני הבנקים, פויכטוונגר ואלרן, התמוטטו, חברת רסקו הפסיקה את פעילותה) ורבים היגרו לחו"ל ("יורדים").
מאמציהם של אשכול וספיר להסביר שמדובר במשבר חולף נכשלו, והפופולריות של אשכול ירדה פלאים.
על הספר אמר יוסי שריד: "זה הדבר הכי גרוע שיכול לקרות למנהיג.
עדיף כבר שישנאו אותך מאשר שיצחקו עליך".
זמן קצר לאחר פרסום החוברת פתחה המשטרה בחקירה כדי לאתר את מחברה.
העילה לחקירה הייתה שהמו"ל של החוברת לא ציין עליה את שם בית הדפוס שבו הודפסה ולא את שם המחבר.
עם השנים, התברר כי מחבר החוברת היה אורי סלע.
הוא עשה זאת לשם פרנסה אך גם מתוך תחושה שחוברת זו נותנת ביטוי אמיתי למצב הרוח הציבורי.
בנמל התעופה לוד תלו שלט: היוצא אחרון מתבקש לכבות את האור
אספן בולים מוכרח להישאר בארץ בשביל להשיג את מעטפת היום האחרון למדינה.
השר ישראל גלילי שבר את ידו כשניסה להרים את המורל של העם.
לוי אשכול ואורי זוהר נפגשו.
שאל לוי אשכול את אורי זוהר מה דעתו עליו.
ענה אורי זוהר: שמע, אשכול, את המדיניות שלך עוד הייתי מוכן לסבול, אבל זה שאתה מצחיק את הקהל יותר ממני-על זה לא אסלח לך.
פנחס ספיר (שר האוצר דאז) הבטיח להעמיד את משק המדינה על הרגליים...ובאמת, הרבה אנשים נאלצו למכור את המכוניות שלהם.
האוניברסיטה החליטה להעניק לפנחס ספיר תואר דוקטור כבוד לביוכימיה על שהצליח להפוך את הלירה לזבל אורגני.
ראש ממשלה גרמני חושב כשהוא שותה בירה, ראש ממשלה צרפתי חושב כשהוא אוכל, ראש ממשלה בריטי חושב כשהוא מעשן מקטרת, ראש ממשלה ישראלי חושב אחרי שהוא עושה.
לקטנים מקצצים ולגדולים מחלקים עוגות.
כל הג'אז הזה הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1979 בבימויו של בוב פוסי, שכתב את התסריט, יחד עם רוברט אלן.
הסרט הוא אוטוביוגרפי באופן חלקי, הוא מבוסס על היבטים שונים בחייו של פוסי, הקריירה שלו כשחקן, רקדן, כוריאוגרף ובמאי, אך גם משולבים בו אלמנטים של פנטזיה.
הסרט נוצר בהשראת המאמץ והמאניה שליוו את פוסי בעריכת סרטו "לני", במקביל לבימוי המחזמר "שיקגו" בברודוויי.
בשנת 1980 הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
ב-2001, הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בספריית הקונגרס.
"Perfect Day" – הארי נילסון
המשפט "It's showtime!" היה מועמד להיכנס לרשימת מאה שנים...
כל אחד כפי יכולתו ולכל אחד לפי צרכיו היא סיסמה סוציאליסטית.
העיקרון מתייחס לגישה החופשית לטובין, הון ושירותים המנתקת בין תרומת היחיד, לתמורה אותה הוא מקבל - אך גם למחויבותו ולאחריותו של היחיד כלפי הכלל.
בתפיסה המרקסיסטית, הסדר שכזה ייעשה אפשרי בזכות שפע הסחורות והשירותים שמערכת כלכלית קומוניסטית מפותחת תוכל לייצר.
הרעיון הוא שעם התפתחות מלאה של סוציאליזם ושחרור הכוחות היצרניים, יהיה מספיק כדי לספק את צורכי כולם.
משפט זה היה גם העיקרון המארגן של התנועה הקיבוצית בישראל עד תחילת מגמות ההפרטה.
על אף שלא הוא הגה אותה, ושהייתה נפוצה בתנועות הסוציאליסטיות עוד לפניו, מזוהה הסיסמה ביותר עם קרל מרקס שעשה בה שימוש בחיבורו משנת 1875, 'ביקורת תוכנית גותהא':
הסיסמה שימשה גם הוגים סוציאליסטים קודם לכן, כגון אוגוסט בקר בשנת 1844 ולואי בלאן בשנת 1851. יש המייחסים את מקורה הראשוני לאוטופיסט הצרפתי אטיין-גבריאל מורלי בספרו מ-1755 'קוד הטבע', בו הציע "חוקים ועקרונות יסוד שיקרעו את שורשי המידות הרעות ואת כל רעות החברה":
יש הרואים את שורשי הסיסמה בכתבי הברית החדשה, במעשי השליחים ובאורח החיים הקומונלי של קהילת המאמינים המתוארת בו:
חוקרים אחרים סבורים כי שורשי הכלל במשפט הרומי ובעקרון ה-obligation in solidum ('מחויבות הדדית' או 'ערבות הדדית') על פיו 'כל אחד לוקח על עצמו אחריות על כל מי שאינו יכול לשלם את חובו, והוא אחראי מנגד עבור כולם'.
"כל הדברים היפים באמת" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה דניאלה ספקטור.
השיר יצא לאור בשנת 2014.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עבדה דניאלה ספקטור על אלבום הבכורה שלה.
ספקטור נתקלה בקושי יצירתי להשלים את האלבום.
מתוך תחושת ייאוש זו, כתבה כמה מילים לנחמה.
ספקטור הצליחה בהמשך להשלים את האלבום, וזמן מה לאחר מכן הוסיפה עוד כמה מילים למנטרה.
אף שמבנהו מצומצם וכולל פסקה אחת בלבד, לדבריה כתיבת השיר ארכה זמן רב.
ניסיונות להוסיף לשיר בית נוסף לא צלחו, והיא בחרה להשאירו במבנה המקורי כפי שנכתב בתחילה.
תהליך היצירה החל במנגינה, שהובילה בהדרגה לכתיבת המילים ולהתקדמות ההרמונית של השיר.
ההשראות המוזיקליות לשיר כוללות השפעות של מוזיקה פורטוגזית וספרדית, מוזיקה ישראלית משנות ה־70, ושימוש בגיטרה קלאסית, לרבות השפעתו של המלחין מתי כספי.
בנוסף, ספקטור הושפעה גם מיצירות ספרותיות ורוחניות שקראה באותה תקופה, ובהן הספר הלב הנבון מאת ג'ק קורנפילד.
השיר כולל שני חלקים – החלק הראשון כולל תשע מילים, והחלק השני שהתווסף בהמשך כולל חמש מילים.
השיר בוצע בהופעות במשך מספר שנים.
בעת שעבדה על אלבומה השני בעברית, החליטה להקליט אותו עבורו בשם "כל הדברים היפים באמת".
ספקטור ציינה כי שלב ההקלטה היה מאתגר, שכן נדרשה לבחור ביצוע אחד מייצג מתוך פרשנויות רבות שנוצרו בהופעות חיות, ולהציג את השיר בעיבוד מינימליסטי ונקי.
היא הוציאה אותו כסינגל לרדיו בשנת 2014, והשם שניתן לאלבום הוא כשם השיר.
את השיר מלווה קליפ אנימציה שיצרו דפנה אנגלנדר ורפי יניגר.
עם יציאתו כסינגל, השיר לא זכה להצלחה מיידית, אך עם הזמן צבר חשיפה והכרה רחבה.
לדברי ספקטור, השיר התפשט "צעד צעד" והגיע לקהלים מגוונים שמצאו בו מקור לנחמה והזדהות.
השיר זכה לשימושים טקסיים ואישיים, בין היתר בטקסי חופה, ציטוטים בכתובות, ובהקשרים חינוכיים וקהילתיים.
ספקטור ציינה כי קיבלה לאורך השנים תגובות מאנשים שסיפרו על הקשר האישי שלהם לשיר והשפעתו על חייהם.
נכון לדצמבר 2025, השיר צבר מעל 10 מיליון השמעות בספוטיפיי, לקליפ מעל 4 מיליון צפיות ביוטיוב, וזה הוא השיר המושמע ביותר של ספקטור בשתי הפלטפורמות.
כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון (בעברית: כל מה שתיקנו חכמים כעין של התורה תיקנו) הוא כלל בהלכה, לפיו תקנות חכמים, בנויות באותם כללים התקפים בדינים דאורייתא.
הביטוי משמש לעיתים גם להדגשת החשיבות של תקנות חכמים וחומרתם, כך למשל בדברי הרא"ש לגבי דין מדרבנן באיסור אכילת חלב
כלל זה מופיע בכמה מקומות בתלמוד:
לגבי הגעלת כלים – גם כלים שבלעו יין נסך שאיסורו מדרבנן, טעונים את אותם כללי הגעלה שדרושים להגעלת כלים שאיסורם מהתורה.
לגבי קניין על ידי קטן – הכללים התקפים לגבי קניינו מדאורייתא הם הכללים הדרושים לקניין על ידו לגבי עירוב חצרות אף על פי שהוא לצורך מצווה דרבנן.
לגבי תרומות ומעשרות - אין לעשר ממין אחד של פירות אחד על מין אחר, גם כאשר החיוב הוא מדרבנן, וזאת כעין הדין בדברים החייבים במעשרות מהתורה.
בתלמוד מבואר שאין כלל זה תקף באיסורי דרבנן שאין להם עיקר מן התורה.
יש שכתבו שכלל זה תקף רק לגבי תקנות התנאים ולא לגבי תקנות האמוראים.
באחרונים העירו כי ב'כללי פסיקה' אחרים נראה כי אכן ישנה הקלה באיסורי דרבנן.
המפורסם בכללים אלה הוא הכלל ספקא דרבנן לקולא, וכן הכללים שאני אומר, הם אמרו והם אמרו.
ביישוב לסתירה זו כתב החזון איש כי הדבר נתון לשיקול דעתם של החכמים כאשר תיקנו את התקנה:
כל בחורה צריכה להינשא הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1948, בבימויו של קליפורד אודטס, עם קרי גרנט ובטסי דרייק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סיפור של אלינור הריס על בחורה שמשאת נפשה להתחתן כי "כל בחורה צריכה להתחתן".
קרי גרנט ובטסי דרייק הפכו לזוג במהלך הסרט ובטסי דרייק הפכה כעבור שנה לאשתו השלישית של גרנט.
אנבל סימס (בטסי דרייק) עובדת כזבנית בחנות כלבו גדולה.
היא יושבת בבית קפה עם חברתה ג'ודי (דיאנה לין) ומשתפת אותה ברצונה למצוא גבר מתאים ולהתחתן.
למקום נכנס גבר נאה (קרי גרנט) ואנבל "נדלקת" עליו.
מאוחר יותר היא פוגשת אותו בחנות ומסתבר לה ששמו מדיסון בראון, הוא רופא ורווק.
היא מגיעה לקליניקה שלו בטענה שהיא סובלת מנדודי שינה אך מסתבר לה שהוא רופא ילדים.
היא לומדת עליו הכל - המסעדה החביבה עליו, האוכל האהוב עליו ועוד.
היא מגיעה למסעדת "פייר" כאילו במקרה ועושה רושם שהיא מחכה למישהו.
כשמדיסון חוקר אותה היא אומרת שהיא מחכה ל"ארוס" שלה מר רוג'ר סנפורד (פרנשוט טון) שהוא גם בעל חנות הכלבו.
רוג'ר נגיע למסעדה במקרה ומשתף אתה פעולה.
הם יוצאים ביחד אבל זה לא עושה רושם על מדיסון.
למחרת עוקבת אנבל אחרי רוג'ר ומתנשקת אתו ברחוב.
צלם פפרצ'י מצלם זאת וזה מתפרסם בעיתון והיא הופכת לידוענית.
רוג'ר מתאהב בה ולא רוצה לתבוע אותה אך היא רוצה את מדיסון והוא אדיש ומציע לה לחזור לעיירה שלה ולהתחתן עם הארוס שלה ג'ו.
לבסוף מתכנסים כולם בדירתה של אנבל ולמקום מופיע ג'ו (אדי אלברט) עם פרחים כדי להחזיר את אנבל לעיירה ולהתחתן אתה.
רוג'ר נכנע ועוזב אבל מדיסון מזהה את ג'ו כשדרן רדיו המפורסם הארי פרוקטור והמזימה של אנבל מתגלה.
ג'ו עוזב והם מתחבקים ובאותו זמן מגיע כומר שהוזמן כדי לשוחח על החתונה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקרי גרנטד"ר מדיסון בראוןרופאבטסי דרייקאנאבל סימסדיאנה ליןג'ודי הדסוןאדי אלברטג'ופרנשוט טוןרוג'ר סנפורדבעל כלבו
כל האור שאיננו רואים היא מיני-סדרת דרמה בבימויו של שון לוי בהפקת נטפליקס.
הסדרה מבוססת על הרומן זוכה פרס פוליצר מאת אנתוני דואר באותו שם, ומככבים בה אריה מיה לוברטי, מארק ראפלו, לואיס הופמן ויו לורי.
הסדרה בת ארבעת הפרקים עוקבת אחר סיפורה של מארי-לור, נערה צרפתייה עיוורת וחייל גרמני בשם ורנר, שדרכיהם מצטלבות בצרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עלילת הסדרה מתארת חייהם של שני בני נוער בשיאה של מלחמת העולם השנייה, מארי-לור, נערה צרפתייה עיוורת, ורנר פפניג, נער גרמני שאולץ להתגייס ולהילחם למען המשטר הנאצי.
אריה מיה לוברטי – מארי-לור לבלאן, נערה צרפתייה עיוורת, בתו של דניאל לבלאן
נל סאטון – מארי-לור לבלאן הצעירה
מארק ראפלו – דניאל לבלאן, אביה של מארי-לור ומסגר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז
יו לורי – אטיין לבלאן, מתבודד סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית כתוצאה משירותו במלחמת העולם הראשונה, ודודה רבא של מארי-לור
לואיס הופמן – ורנר פפניג
לארס אידינגר – שטנדרטנפיהרר ריינהולד פון רומפל
אד סקריין - רודולף סיידלר
קצין באס אס שהתחזה למומחה למערכות תקשורת.
ורנר מגלה את סודו, וגם שמידט מגלה את סודו של ורנר, ובתום מאבק הדדי, ורנר מחסל את שמידט.
במרץ 2019, נטפליקס וחברת ההפקות "21 Laps Entertainment" רכשו את הזכויות לפיתוח סדרת טלוויזיה מוגבלת לעיבוד הרומן עם שון לוי, דן לוין וג'וש בארי.
בספטמבר 2021, פורסם כי נטפליקס נתנה להפקה אישור להפיק סדרה המורכבת מארבעה פרקים, כאשר סטיבן נייט כותב את התסריט ולוי יביים את כל הפרקים.
בדצמבר 2021, פורסם שאריה מיה לוברטי לוהקה לתפקיד מארי-לור.
בינואר 2022, פורסם כי מארק ראפלו ויו לורי לוהקו לתפקיד ראשי.
רפאלו יגלם את דניאל לבלאן, ולורי יגלם את אטיין לבלאן.
בפברואר 2022, פורסם כי לואיס הופמן, לארס אידינגר ונל סאטון לוהקו לסדרה.
במרץ 2022 פורסם כי המלחין ג'יימס ניוטון הווארד יכתוב את הפרטיטורה המוזיקלית לסדרה.
"כל גיבור נשבר" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי רביב כנר.
השיר יצא ב-13 בדצמבר 2022 בתור הסינגל הראשון מאלבום האולפן השני שלו עכשיו טוב.
השיר נכתב והולחן על ידי קרן פלס ואבי אוחיון והופק על ידי מתן דרור.
השיר, שיצא סמוך ליום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל הוקדש לנפגעי פוסט־טראומה בעקבות שירותם הצבאי בצבא ההגנה לישראל.
השיר יצא ב-13 בדצמבר 2022 ועם יציאתו פרסם כנר הקדשה של השיר:
למחרת, ב-14 בדצמבר בריאיון לאיריס קול מרדיו 103fm התבטא כנר:
בהמשך הריאיון אישר כנר כי המילים מדברות על הקעקועים שעליו.
ב-12 בדצמבר 2022, יום לפני צאת השיר פרסם כנר טיזר לשיר באינסטגרם בו הוא נראה כשהוא שר את המשפט הראשון מהשיר: "דיברנו שעות לא אמרת לי כלום".
עם יציאת השיר ב-13 בדצמבר עלה גם הוידאו-קליפ של השיר לערוץ היוטיוב של כנר.
הקליפ בוים על ידי לירן סגל, הופק על ידי נטע בירק וצולם על ידי עופר בן יהודה.
בקליפ נראה רביב כנר בחולצה וכובע גרב שחורים על רקע שחור כשהוא שר את מילות השיר.
במהלך הקליפ מוצגים פלאשבקים של חייל הנופל בקרב אשר מגולם על ידי ויקטור פסנקו.
ב-15 בדצמבר פרסם כנר קטע מצילומי הקליפ לשיר וכתב: .
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-740 אלף צפיות ביוטיוב.
ב-14 בדצמבר 2022, יום לאחר יציאתו ביצע רביב כנר את "כל גיבור שנשבר" ברדיו 103fm., וב-19 בדצמבר 2022 ביצע את השיר בתוכנית "בחצי היורם" המשודרת ברדיו דרום.
דודי פטימר מאתר מעריב תיאר את השיר: "לחן נוגע וביצוע מרסק לב שלא משאיר אף עין יבשה.
מסוג השירים שאין בהם דופי אלא אך ורק אופי (ויופי)".
כל האור שאיננו רואים הוא רומן מלחמה משנת 2014 שנכתב על ידי הסופר האמריקאי אנתוני דואר.
הרומן מתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ובמרכזו הדמויות מארי-לור לבלאן, נערה צרפתייה עיוורת המוצאת מחסה בבית דודה בסן-מאלו לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לפריז; ורנר פניג, ילד גרמני מבריק שהתקבל לבית ספר צבאי בגלל כישוריו בטכנולוגיית רדיו לפני שנשלח לצבא.
הרומן כתוב בסגנון פואטי וכמעט כל הפרקים מתחלפים בין סיפורה של מארי-לור לסיפורו של ורנר, שניהם מקבילים זה לזה.
לנרטיב יש מבנה א-ליניארי, מהבהב בין הקרב בסן-מלו לבין האירועים שהובילו אליו.
לסיפור יש נושאים מוסריים כמו סכנות החזקה ואופי ההקרבה והוא מתאר קסם מהמדע והטבע.
ההשראה הראשונה לרומן הגיעה מנסיעה ברכבת ב-2004, במהלכה צפה באדם כועס משיחת הטלפון שהתנתקה.
דואר הרגיש שהאיש לא מעריך את ה"נס" של היכולת לתקשר למרחקים ארוכים.
הוא החליט להציב את הרומן במלחמת העולם השנייה עם התמקדות בקרב סן-מלו לאחר טיול בעיירה בשנת 2005. הוצאת סקריבנר פרסמה את הרומן ב-6 במאי 2014 וזכה להצלחה.
הרומן היה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך יותר מ-200 שבועות ובסופו של דבר נמכרו למעלה מ-15 מיליון עותקים.
מספר פרסומים ראו בו בין הספרים הטובים ביותר לשנת 2014 והוא זכה בפרס פוליצר לספרות לשנת 2015 ובמדליית קרנגי לשנת 2015 למצוינות בסיפורת.
עיבוד טלוויזיוני שהופק על ידי Netflix ו-21 Laps Entertainment הוכרז ב-2019 ומתוכנן לעלות לשידור ב-2 בנובמבר 2023.
הספר תורגם לעברית על ידי שאול לוין ויצא לאור בהוצאת מודן.
מארי-לור לה-בלאן היא ילדה שגרה בפריז עם אביה דניאל, המסגר הראשי במוזיאון להיסטוריה של הטבע.
מארי-לור התעוורה בגיל שש ב-1934 ודניאל מסייע למארי-לור להסתגל לעיוורון שלה על ידי יצירת דגם של פריז כדי שתרגיש ומאמן אותה לנווט בה.
מארי-לור שומעת סיפורים על יהלום המכונה ים הלהבות שמסתתר בתוך המוזיאון; אומרים שהיהלום מעניק אלמוות במחיר של חוסר מזל אינסופי לסובבים את המחזיק ביהלום.
הדרך היחידה לסיים את הקללה היא להחזיר את האבן לאוקיינוס, בעליו החוקיים.
כאשר גרמניה פולשת לצרפת ב-1940, מארי-לור ודניאל בורחים לעיירת החוף סן-מלו כדי למצוא מקלט אצל הדודה-רבא אטיין, ותיק מתבודד ופוסט-טראומטי מהמלחמה הגדולה, שמבלה את זמנו בשידור תקליטים ישנים של אחיו המת ברחבי אירופה.
ללא ידיעתה של מארי-לור, המוזיאון הפקיד בידי אביה את יהלום "ים הלהבות" או אחד משלושה עותקים מדויקים שנעשו כדי להגן על אבן החן המקורית.
חודשים לאחר מכן, בעת בניית דוגמה של סן-מלו עבור מארי-לור, דניאל נעצר ונחשד בקשירת קשר.
לא שומעים ממנו שוב, והוא משאיר את מארי-לור לבד עם אטיין והמשרתת הוותיקה ועוזרת הבית שלו מאדאם מאנק.
מאדאם מאנק משתתפת בתנועת ההתנגדות הצרפתית יחד עם נשים מקומיות אחרות.
לפעילויותיהן יש הצלחה מסוימת, אך מאדאם מאנק חולה ומתה.
מארי-לור ואטיין ממשיכים במאמציהם במהלך השנים ומשדרים מסרים סודיים לצד הקלטות ומידע חשוב על קוד מורס.
בסופו של דבר, בזמן שמארי-לור הולכת הביתה כדי להעביר הודעת התנגדות שגרתית, היא זוכה לביקורו של הקצין ריינהולד פון רומפל, גמולוג נאצי שמחפש את "ים הלהבות" ועקב אחרי מסלול ים הלהבות האמיתי לסן-מלו.
פון רומפל שואל את מארי-לור המבוהלת אם אביה השאיר לה משהו ועוזבת כשהיא אומרת "סתם דגם מטומטם".
אטיין משתלט על תפקידה של מארי-לור כמעבירת מסרים, ולאחר מכן מארי-לור פותחת את דגם ביתו של אטיין על פי הדגם של סן-מלו ומוצאת בפנים את ים הלהבות.
אטיין נעצר בסופו של דבר באשמת שווא של טרור ונשלח למצודת פורט נשיונל.
בגרמניה הנאצית, ורנר פניג הוא יתום בעיירת כורי הפחם זולצריין.
ורנר מבריק במיוחד ובעל מיומנות טבעית לתיקון מכשירי רדיו.
הוא מגלה את המיומנות הזו ב-1934 בגיל שמונה לאחר שמצא רדיו מקולקל עם אחותו יוטה, מתקן אותו ומשתמש בו כדי לשמוע תוכניות מדע ומוזיקה המועברות ברחבי אירופה.
ב-1940, מיומנותו של ורנר מקנה לו מקום במכון לחינוך פוליטי-לאומי בשולפורטה, פנימייה ממלכתית המלמדת ערכים נאציים.
יוטה שונאת את הערכים הנאציים ומאזינה לשידורי רדיו צרפתיים המתייחסים לסיפורים מחרידים על הפלישה של גרמניה, ומכעיסה את ורנר כאשר הוא מקבל מקום בשולפורטה.
לפני היציאה לשולפורטה, ורנר מבטיח ליוטה שהוא יחזור לזולפוריין בעוד שנתיים כדי לטוס איתה במטוס.
בשולפורטה, ורנר מתחיל לעבוד על טכנולוגיית רדיו לצד פרנק פולקהיימר - סטודנט עדין - בהנחייתו של פרופסור ד"ר האופטמן.
פולקהיימר עוזב בסופו של דבר כדי להצטרף לצבא.
ורנר מתיידד עם פרדריק, תלמיד טוב לב וחסר תשומת לב שחולשתו מעוררת בו את זעמם של תלמידים אחרים.
התלמידים האחרים מכים בסופו של דבר את פרדריק, שהופך לחולה אמנזיה, וכתוצאה מכך נשלח חזרה לביתו בברלין.
שנתיים לאחר כניסתו למכון, כאשר ורנר מבקש לעזוב את שולפורטה, ד"ר האופטמן משקר לגבי גילו של ורנר ומשכנע גורמים נאצים לשלוח אותו לשרת בצבא.
ורנר מוצב בחוליית הוורמאכט בראשות פולקהיימר המורכבת מהמהנדס ולטר ברנד ושני חיילים בשם נוימן.
החוליה מטיילת ברחבי אירופה, עוקבת אחר אותות אויב בלתי חוקיים ומוציאה להורג את מי שמייצר אותם.
ורנר הופך יותר ויותר מאוכזב ממצבו, במיוחד לאחר שהחולייה שלו הורגת נערה צעירה וחפה מפשע לאחר שהוא עקב אחר איתות שגוי.
כאשר החוליה מגיעה לסן-מלו, הם עולים על האות של אטיין והם נשלחים לעקוב אחר השידור.
ורנר עוקב אחרי האות לביתו של אטיין אבל מזהה את המקור כמי ששידר את תוכניות המדע שהאזין להן בבית היתומים.
הוא מתלהב ממארי-לור כשהוא רואה אותה נוסעת למאפיה ואינו חושף את מיקומו של ביתו של אטיין.
כאשר כוחות בעלות הברית הטילו מצור על סן מאלו באוגוסט 1944, מארי-לור תופסת את "ים הלהבות" ומתחבאת במרתף.
לאחר שינה והתעוררות למחרת, מארי-לור עוזבת את המרתף לשתות מים.
כשפון רומפל נכנס לבית בשביל "ים הלהבות", מארי-לור מתחבאת בעליית הגג.
באמצעות המשדר של אטיין, היא מנסה להזעיק עזרה על ידי שידור לעצמה קריאה של גרסת ברייל ל-20,000 מיל מתחת למים לצד תחינות לחילוץ.
במהלך זה, פון רומפל מחפש ללא הצלחה בכל הבית לאחר שגילה ש"ים הלהבות" כבר לא מוחבא בדגם של סן-מלו.
בינתיים ורנר, פולקהיימר וברנד נלכדים מתחת לערימת הריסות במרתף לאחר שכוחות בעלות הברית הפציצו את המלון שבו שהו.
ורנר מתקן רדיו בניסיון למצוא עזרה ומגלה את השידורים של מארי-לור.
מספר ימים לאחר מכן, פולקהיימר מבין שהם עלולים למות בקרוב ומבקש מוורנר לפוצץ את ההריסות עם רימון יד.
לאחר שהם נמלטים, ורנר הולך לביתו של אטיין כדי להציל את מארי-לור ומוצא את פון רומפל, שלהוט למצוא את ים הלהבות.
לאחר התמודדות קצרה, ורנר הורג בירייה את פון רומפל ופוגש את מארי-לור.
כשהם בורחים מסן-מלו, מארי-לור מניחה את ים הלהבות בתוך מערה סגורה מוצפת במי ים מהגאות ומחזירה את היהלום לאוקיינוס.
היא נותנת את המפתח לורנר, ששולח אותה למקום מבטחים.
ורנר נתפס ונשלח למרכז פירוז נשק אמריקאי, שם הוא חולה במחלה קשה.
לילה אחד, בהתקף דליריום, ורנר עוזב את אוהל בית החולים ובטעות דורך על מוקש גרמני, שהורג אותו באופן מיידי.
אטיין משתחרר מפורט נשיונל ומתאחד עם מארי-לור.
30 שנה לאחר מכן, פולקהיימר מוצא את יוטה ונותן לה את חפציו של ורנר בזמן מותו, כולל בית הדגם שהכיל את "ים הלהבות" ואומר לה שוורנר אולי היה מאוהב.
יוטה נוסעת לצרפת עם בנה מקס, שם היא פוגשת את מארי-לור בפריז; כעת היא עובדת כביולוגית ימית במוזיאון להיסטוריה של הטבע.
מארי-לור פותחת את הדגם ומוצאת את המפתח למערה.
הסיפור מסתיים ב-2014 כאשר מארי-לור, כבר בת 86, צועדת עם נכדה מישל ברחובות פריז.
לדברי אנתוני דואר, ההשראה הראשונה לספר היה במהלך נסיעה ברכבת בשנת 2004, במהלכה ראה אדם כועס כאשר שיחת הטלפון שלו נותקה לאחר שהרכבת נכנסה למנהרה.
דואר חשב שהאיש שכח את ה"נס" של היכולת לדבר עם מישהו מכל העולם באמצעות הטלפון.
דבר זה הוביל לכך שהוא חושב על סיפור המתרחש בתקופה שבה דבר כזה ייחשב לנס.
לאחר מכן, הוא כתב את שם הרומן.
בתחילה, הרעיון היחיד שהיה לו לספר היה ילדה שמקריאה לילד ברדיו.
במהלך טיול לצרפת ב-2005, ביקר דואר בסן-מלו והוקסם מהמקום.
במיוחד, הוא התעניין במראהו העתיק למרות שהושמד לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
דואר ראה בכך "צעד מוקדם" בכתיבת הרומן.
כתיבת הרומן ארכה עשר שנים, שחלק ניכר מהן הושקע במחקר.
דואר חקר יומנים ומכתבים שנכתבו ונשלחו במהלך מלחמת העולם השנייה וביקר בגרמניה, פריז וסן-מלו לצורך מחקר נוסף, אם כי מחקר זה הפריע לחוסר יכולתו לדבר צרפתית וגרמנית, והצורך להשתמש בגוגל טרנסלייט כדי לקרוא אותם.
למרות זאת, מחקרו של דואר אפשר לו להוסיף פרטים הקשורים לכל אחד מהתיאורים כגון תמלול דיבור נאצי ושמות יצרני רדיו גרמניים.
דואר רצה לכתוב רומן שסיפר סיפור על מלחמת העולם השנייה בדרך חדשה.
לפני כן, רבים מסיפורי המלחמה שהוא קרא תיארו את ההתנגדות הצרפתית כגיבורים כריזמטיים ואת הנאצים הגרמנים כמענים מרושעים.
הוא החליט לספר סיפור בעל ניואנסים יותר באמצעות הצגת נער צעיר סימפתי בשם ורנר שמוצא עצמו מעורב באופן טרגי בנאציזם בוועד שקו העלילה הצרפתי מתמקד בנכה מוכשרת בשם מארי-לור.
אולם כדי לאזן את התיאור האוהד של הנאציזם, כתב דואר את דמותו של ריינהולד פון רומפל בתור הארכיטיפוב הנאצי המרושע שהקוראים יכירו יותר.
לדבריו כתיבת הרומן הייתה "מהנה ומתסכלת במיוחד בעת ובעונה אחת", מכיוון שכתב למעלה מ-100 פרקים קצרים שהתחלפו בין נקודות מבט, אותן השווה לבניית בית לדוגמה.
בגלל הסגנון הלירי ברומן, דואר הקפיד בכוונה שהפרקים יהיו קצרים כדי להנגישם לקוראים.
סגנון הכתיבה הוא לירי ופיוטי.
הסיפור אינו פשטני והכתיבה נגישה בקלות לקוראים.
הרומן מסופר ברובו בזמן הווה, וכל פרק קצר וישיר.
לאורך כתיבת הרומן, דואר "מאפשר לפרטים פשוטים לומר הרבה".
תיאורי נקודות עניין, כגון שדות קרב וחופים, מפורטים במיוחד, הסיפור מנקודת המבט של מארי-לור משתמש בפרטים חדים ותחושתיים של צליל, מגע וריח.
הסיפורים של מארי-לור ושל ורנר מסופרים בפרקים חלופיים.
הנרטיב נע בקצב מהיר של רומן מתח; כל פרק הוא באורך של כמה עמודים, ומציע הצצה לכל אחת מהדמויות ונסיבות חייהן.
סיפורי שתי הדמויות מקבילים זה לזה; סיפורה של מארי-לור עוסק בחוויותיה ללא ראייה בעוד שסיפורו של ורנר עוסק בהתרשמותו מהצליל.
חלק גדול מהסיפור מתרחש בשנים 1934 ו-1945, עם התמקדות בקרב סן-מלו באוגוסט 1944, שם מתכנסים סיפוריהם של מארי-לור ושל ורנר.
לאורך הרומן, קו העלילה עובר בין אירועי קרב סן-מלו לבין האירועים שהובילו אליו.
החלק האחרון של הרומן מתרחש בימינו.
הדמויות ברומן הן לרוב מעורפלות מבחינה מוסרית ולא פשטניות; הפרטים שבהם משתמש דואר ברומן מונעים מהקורא לראות את ורנר רק כנאצי מרושע ואת מארי-לור כגיבורה אצילית בלבד.
רבות מהדמויות, אפילו הגיבורים, פגומות בצורה כלשהי.
מארי-לור מאמינה שהיא לא אמיצה כמו שאחרים רואים אותה ושחווית העיוורון שלה נורמלית עבורה.
ורנר מוצג בצורה טרגית; הוא נאבק למצוא רצון חופשי וגאולה כשהוא נאלץ להיכנס לבית ספר צבאי נאצי כדי להימלט מגורל מדכא בכרייה, ובסופו של דבר נאלץ להצטרף לצבא.
למרות הצגתו האוהדת, מעשיו כנאצי והסובלנות הגוברת שלו לאלימות אינם מוצדקים, אם כי בסופו של דבר הוא מוצא גאולה כשהוא מציל את מארי-לור.
חלק גדול מהרומן עוסק בנושאים אתיים.
הניסיון של גרמניה לכבוש את כל אירופה מוביל לנפילתה בעוד פון רומפל מנסה לרכוש את "ים הלהבות" ומדגיש את סכנות ההחזקה ביהלום המיתולוגי.
נושא נוסף הוא אופי ההקרבה; דניאל נותן את "ים הלהבות" למארי-לור כדי לשמור עליה בחיים למרות הקללה שהובילה למעצרו, ורנר נאלץ לסכן את חייו בחוסר רצון למען גרמניה.
הרומן עוסק גם בדילמות כמו בחירה מול גורל וזוועה מול כבוד.
הדמויות נמצאות בחיפוש מתמיד - עם זה אחר שידורי רדיו אסורים, אחר ים הלהבות, זו את זו - מאתרות נקודות זעירות בכאוס של היקום.
הן מחפשות משמעות תוך התמודדות עם המרחב העצום.
גורלם תלוי ביכולתם לפעול כאשר נראה שהכול נקבע מראש.
דואר רצה לכתוב רומן שבו תקשורת למרחקים ארוכים הייתה נחשבת לנס, לאחר שקיבל השראה מאירוע במהלך נסיעתו ברכבת.
רבות מיצירותיו הקודמות של דואר משחקות על הקסם שלו מהמדע ומעולם הטבע ו"כל האור שאיננו רואים" הוא דוגמה לכך.
המדע והעולם הטבעי ברומן, לוקחים על עצמם את התפקיד של העל טבעי בסיפור אגדה מסורתי.
יצורים, גאולוגיה והתקדמות טכנולוגית כמו גלי רדיו מתוארים כפלא מרתק ברומן.
מארי-לור מוקסמת מיצורים ימיים כמו החילזון העיוור בעוד שלורנר יש תשוקה למדע וטכנולוגיית רדיו.
שם הרומן מתייחס לספקטרום האלקטרומגנטי האינסופי הכולל אור; אי הנראות של רוב הספקטרום האלקטרומגנטי הוא מוטיב נפוץ ברומן ומעניק מרקם וקצב כמו גם מתח, שבין הטבע הבלתי משמעותי והמופלא של האנושות לבין כל המרכיבים הבלתי ניתנים למדידה המרכיבים אותה.
כאשר הסיפור מגיע לתחילת המאה ה-21, מופיעה דמות המדמיינת את שפע הגלים האלקטרומגנטיים הזורמים מטלפונים סלולריים ומחשבים.
במרץ 2019, נטפליקס וחברת 21 Laps Entertainment רכשו את הזכויות לפיתוח עיבוד טלוויזיוני לרומן, עם שון לוי, דן לוין וג'וש בארי כמפיקים בפועל.
בספטמבר 2021 הוכרז כי נטפליקס הזמינה של ארבעה פרקים עם סטיבן נייט כתסריטאי ולוי כבמאי.
בסדרה מככבים אריה מיה לוברטי בתור מארי-לור, לואי הופמן בתור ורנר, מארק רופאלו בתור דניאל, יו לורי בתור אטיין, לארס אידינגר בתור פון רומפל ונל סאטון בתור מארי-לור הצעירה.
נטפליקס הודיעה שהסדרה תעלה ב-2 בנובמבר 2023.
כל אהבותי הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת סרט נעורים וקומדיה רומנטית משנת 1986 בכתיבה ובימוי של יוחנן (חורחה) ולר, עם אלון אבוטבול, רי רוזנפלד ודב נבון בתפקידים הראשיים.
העלילה מתוארת בפלשבק והיא על גבר צעיר שחברתו עזבה אותו והוא נזכר באהובותיו השונות מאז שהיה ילד ומקליד את זכרונותיו במכונת כתיבה.
הסרט לא הצליח והורד מהאקרנים כעבור שבועיים.
פסקול הסרט משובץ בכמה ממיטב השירים הישראליים של המאה ה-20, בהם "אהבה ראשונה" של החלונות הגבוהים, "ואותך" של מתי כספי, "רוקד לקול הבנות" של אפרים שמיר, ו"היא לא תדע" של להקת גזוז.
דניאל (אלון אבוטבול) הוא גבר צעיר בן 22. חברתו סיגל (רי רוזנפלד) עזבה אותו והוא מסתגר בדירתו ומקליד את קורות אהבותיו מאז שהיה ילד.
הוא עלה מארגנטינה עם הוריו ואחותו ואביו מתעקש לדבר אתו בספרדית.
דניאל הילד (יניב בן עמי) הוא ביישן ומתקשה להתחיל עם בנות, בבית הספר מתאהב במרתה, ילדה נוצריה, שבשל היותה כך הוא לא יכול להיות חבר שלה, והם נפרדים, אף על פי שמעיד בכתביו שהיא הייתה חברת ילדות אותה אהב מאוד.
בבית הספר התיכון מתחבר אליו חברו אורן (דב נבון) שמעודד אותו להתחיל עם בנות, ואף לוקח אותו לזונה, אך הניסיון הראשון לא צולח, ושניהם נמלטים משם.
דניאל מכיר את סיגל (רי רוזנפלד) ומתחיל לחזר אחריה.
היא לא מוכנה בתחילה ליחסי מין, ומסכימה ללוות את דניאל לזונה (אורית אביב) כדי שיגיע אל סיפוקו.
לאחר זמן קצר הם נפרדים ודניאל ממשיך להתפרע עם אורן לפני גיוסם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלון אבוטבולדניאלרי רוזנפלדסיגל (סיגי)דב נבוןאורןדורית עדיזונהאורית אביבזונהגילי בן אוזיליורותייניב בן עמידניאל הצעיר
כל דבר אחר הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2003 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם וודי אלן, ג'ייסון ביגס וכריסטינה ריצ'י בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם באתרי ניו יורק ובעיקר בסנטרל פארק.
ג'רי פאלק (ג'ייסון ביגס) הוא כותב קומדיות ובדיחות לסטנד אפ בן 21 בניו יורק.
בשיטוטיו בסנטרל פארק הוא מתיידד עם דייוויד דובל (וודי אלן) בן 61 העובד כמורה לאמנות בבית ספר ציבורי ובזמנו החפשי הוא כותב קומדיות ובדיחות כמו ג'רי ולמעשה משמש מנטור שלו במקצוע הכתיבה ובחייו האישיים.
ג'רי נמצא בזוגיות הדוקה עם ברוק (קאדי סטריקלנד) והם חושבים להתחתן אך בערב אחד הם נפגשים בחברו של ג'רי, ביל סטייל (ג'ימי פאלון) ובת זוגו אמנדה צ'ייס (כריסטינה ריצ'י) שלומדת משחק.
ג'רי מגלה נושאי התעניינות משותפים עם אמנדה ו"נדלק" עליה.
הם מתחילים להיפגש עד שברוק מגלה זאת ועוזבת את ג'רי.
אמנדה עוברת לגור עם ג'רי אך היא אינה יציבה מבחינה נפשית וסובלת ממצבי רוח מתחלפים.
בתחילה היא מסרבת ליחסי מין ודוגלת באהבה חפשית ואפילו מכירה לג'רי בחורות כדי שיתחיל אתה.
ג'רי נמצא במשבר ומספר זאת לפסיכיאטר שלו ולדובל.
דובל הוא יהודי שסובל מחרדות ומפרנויה קיומית מאנטישמים, כאשר הוא מספר זאת לנהג מונית הנהג עונה לו:"זה כמו כל דבר אחר" (מכאן שם הסרט).
הוא מכריח את ג'רי (שגם הוא יהודי) לרכוש רובה להגנה ומדגים לו איך להתנהג עם בריונים ש"גנבו" לו את החנייה.
ג'רי מתקשה בכתיבה היות שבנוסף לבעיותיו האישיות מגיעה לגור בדירתם הקטנה, פולה צ'ייס (סטוקרד צ'אנינג), אמה של אמנדה.
פולה היא זמרת לשעבר וכעת גרושה, שתיינית, מסניפת קוקאין ויוצאת עם צעירים.
היא מבקשת מג'רי שיעזור לה לעשות קאמבק.
לבסוף מייעץ דובל לג'רי לעזוב את ניו יורק ולטוס אתו לקליפורניה שם יש להם סיכוי טוב יותר להצליח.
ג'רי מודיע זאת לסוכן היהודי שלו הארווי וקסלר (דני דה ויטו) וזה צועק עליו, מאשים אותו בבגידה ומתעלף.
דובל לבסוף לא רוצה לעזוב וג'רי נוסע לבדו ומספר על צרותיו לנהג המונית בדרך לנמל התעופה קנדי וזה עונה שצרותיו הן כמו "כל דבר אחר".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוודי אלןדייוויד דובלג'ייסון ביגסג'רי פאלקכריסטינה ריצ'יאמנדה צ'ייסדני דה ויטוהארווי וקסלרסוכן שחקניםסטוקרד צ'אנינגפולה צ'ייסג'ימי פאלוןפול סטיילסקאדי סטריקלנדברוקאדריאן גרנייהריי פוליטוסטודנט למשחקדיאנה קרולבתפקיד עצמה
כל אהבה לטובה הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה ברגר שפורסם ב-23 בינואר 2022, בהוצאה עצמית.
לאחר תום מגפת הקורונה והקמת הצמד המוזיקלי DNA הומבייס החליטה ברגר להוציא אלבום אולפן מלא בהוצאת עצמית.
הסינגל המוביל והיחיד מתוך כל אהבה לטובה יצא לאור ב-6 בדצמבר 2021 בשם "בגלל ש".
וידאו קליפ נלווה פורסם בסמוך לכך במטרה לעזור בקידום המסחרי שלו.
בריאיון עם איריס קול ב-103fm הצהירה ברגר: .
"כל הארץ דגלים" הוא שיר לכבוד יום העצמאות של מדינת ישראל שכתב רפאל ספורטה והלחין עמנואל עמירן בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה.
לאחר הקמת המדינה, כאשר טרם נכתבו שירים ליום העצמאות, יזם ספורטה, יחד עם המלחין עמנואל עמירן, חיבור של עשרה שירים שיצאו לאור בחוברת בשם "מנורה וענפי זית".
ביניהם היה השיר, שזכה לפרסום רב, "כל הארץ דגלים".
השיר פורסם בספר "בנבל עשור", ירושלים, תשי"ח (1958), לכבוד יום העצמאות העשירי של ישראל, מאז שייך השיר לרפרטואר של שירי יום העצמאות בקרב ילדי ישראל.
כל האמת הוא סרט דרמה ומתח אמריקאי משנת 2016, בבימויה של קורטני האנט.
הסרט עוסק בפרקליט הגנה הנקלע לתיק מורכב, בו הוא מגן על נער בן 17 המואשם ברצח אביו.
בתפקידים הראשיים מככבים קיאנו ריבס, רנה זלווגר וגוגו מבתה-רו.
הסרט מתמקד בהליכים המשפטיים ובגילוי האמת מאחורי האירועים שהובילו לרצח.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 באוקטובר 2016 על ידי סרטי ליונסגייט הוא היה כישלון קופתי, שהכניס 1,772,492 דולר מול תקציב הפקה של 7.9 מיליון דולר וספג ביקורות שליליות מצד המבקרים.
הסנגור ריצ'רד רמזי (קיאנו ריבס) מקבל על עצמו להגן על מייק לסיטר (גבריאל באסו), נער בן 17 המואשם ברצח אביו העשיר, בון לסיטר (ג'ים בלושי).
למרות שמייק הודה ברצח וכל הראיות מצביעות עליו, רמזי נחוש להוכיח את חפותו.
הוא נעזר בעורכת דין צעירה, ג'אנל (גוגו מבתה-רו), החושפת פרטים חדשים על מערכת היחסים המורכבת במשפחת לסיטר, המובילים לגילויים מפתיעים במהלך המשפט.
קיאנו ריבס – ריצ'רד רמזי, פרקליט ההגנה.
רנה זלווגר – לורטה לסיטר, אמו האלמנה של מייק.
גוגו אמבתה-רו – ג'אנל, עורכת דין צעירה המסייעת ברצון לחשוף את האמת.
גבריאל באסו – מייק לסיטר, הנאשם ברצח אביו.
ג'יימס בלושי – בון לסיטר, האב הנרצח.
הסרט "כל האמת" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 30%, המבוסס על 23 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט משפטי סטנדרטי שאינו מביא חידוש לז'אנר." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 46 מתוך 100, המבוסס על 10 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
כל ברואי מעלה ומטה הוא פיוט תפילה ובקשת רחמים, שחיבר רבי שלמה אבן גבירול ושמו חתום באקרוסטיכון הפיוט.
תוכן הפיוט היא ציפייה ובקשה לכך שכל ברואי העולם יעידו על אחדות ה' בעולם הזה.
כיום הוא נפוץ ברבים מספרי זמירות לשבת.
לדעת שד"ל, הפיוט התחבר באיטליה בתקופה מאוחרת, ומלכתחילה פתח במילים "יעידון יגידון", שנסמכו לפסוקים שבסוף שירת הים.
דעה זו נדחתה בידי החוקרים, שייחסו את הפיוט לר' שלמה אבן גבירול, והראו כי המילים הפותחות "כל ברואי מעלה ומטה" כבר מופיעות במקורות קדומים.
בנוסחים רבים נהגו להוסיף את הפיוט מדי יום, בסוף פסוקי דזמרא, לפני אמירת ישתבח.
כיום נוהגים כך בנוסח איטליה, ובעבר גם בנוסחי פרובנס וקטלוניה.
הפיוט מופיע במקום זה גם בכמה כתבי יד של סידורים בנוסח אשכנז ובנוסח צרפת.
השל"ה בסידורו הביא את הפיוט וכתב שנהגו בארץ ישראל לאומרו בעלות השחר קודם אמירת תהלים, ואחרים נהגו לאומרו כחלק מן הבקשות שקודם תפילת שחרית או לאחר ברכות השחר.
מנהגים נוספים הם לאומרו כחלק מאמירת הסליחות בימים נוראים, או בשלוש הרגלים, ובשמחת תורה קודם ההקפות.
רבי משה אלשקר הוסיף לפיוט שמונה בתים נוספים, העוסקים אף הם בייחוד השם בעולם, וחתם שמו באקרוסטיכון הפיוט:
כל האימהות משקרות היא סדרת דרמה קומית ישראלית שנוצרה על ידי יעל כץ, נעם נבו ונטלי מיכאלשווילי-דרור, בבימויה של עטרה פריש.
הסדרה היא דרמת ספורט בהפקת גרין פרודקשנס וסרטי יונייטד קינג.
במרכז העלילה סיפורה של אם יחידנית שמחליטה לצאת למסע ספורטיבי ולשחק כדורשת, כדי לנסות להשפיע לטובה על חייו של בנה ולהוציא אותו מאורח החיים היושבני שלו.
הסדרה עלתה לשידור ב-2 בפברואר 2026 בכאן 11.
עלילת הסדרה מתמקדת באלי, אם יחידנית לאיתמר בן ה-12, עובדת כמנהלת חשבונות.
אלי מעדיפה בדרך כלל לבלות את שעות הפנאי שלה בצפייה בטלוויזיה לצד בנה המתבגר.
פנייה מפתיעה שמגיעה לאלי מהמורה של בנה, גורמת לה להבין כי חוסר המעש שלה משתקף גם בהתנהלות של הבן שלה.
כדי לשדר נורמליות היא מחליטה להצטרף לקבוצת כדורשת ביפו, אף שאינה מאוד נלהבת מהרעיון.
במהלך העונה מנסות חברות הקבוצה להפוך ממפגש חברתי לא מחייב לקבוצה תחרותית, תוך התמודדות עם מתחים, קשרים אישיים וחוויות משותפות.
העלילה עוקבת אחר תהליך השינוי של חברות הקבוצה, גם על המגרש וגם בחיים האישיים.
חלק מהשחקניות בסדרה הן שחקניות כדורשת אמיתיות מקבוצת יפו בליגת "מאמאנט", אשר שימשה השראה ליצירת הסדרה.
שם השחקן/ניתשם הדמותאודות הדמותמאיה מרוןאלי רומנוהדמות המרכזית.
אם יחידנית המתמודדת עם בדידות ועם קשיים חברתיים המצטרפת לקבוצת כדורשת נשים לאחר שהיא מבינה שעליה לבצע שינוי בחייה האישיים.אגם רודברגדינה יצחקיהקפטנית של הקבוצה וחוקרת ביולוגית בעלת אופי אופטימי ומגשרעדי עזרוניטימורשחקנית מניפולטיבית מקבוצה יריבה שלא שומרת על חוקי המשחקדיאנה גולבייאנהשחקנית מוכשרת, הנחושה לפעול לפי דרכה.
במערכת יחסים פתוחה עם אישה, דבר המהווה חלק מהמאפיינים האישיים שלהבת אל מוסריבת אלפקחית חניה שמנהלת רומן מחוץ לנישואיםרינת מטטובזיווהגרושה טרייה ואמא לשניים.
שחקנית ספסלרבאקה תלחמיסבריןרוני שלוששוןהילל לב אריאייל לויצחי הלוי יגאלהאקס המיתולוגי של אלי, עתיד להתמנות לאימון הקבוצהשלום מיכאלשוויליחנני יצחקיגבר מורכב מבחינה אישיותית המושפע מהידרדרות הקריירה שלו, בעלה של דינהרות פייגלאילנההומלסית, אישה החיה ברחוב בקרבת מגרש הכדורשת ביפולידור אדרירויטלהמחנכת של איתמר, בנה של אלייותם רבינועמיהשכן של אלי מקומה 3
כל החיים לפניו הוא רומן חניכה מאת הסופר הצרפתי אמיל אז'אר (שם העט של רומן גארי) אשר יצא לאור בהוצאת מרקור דה פראנס בשנת 1975. הספר זכה ב"פרס גונקור" בשנת 1975, ועובד להצגה ולסרט.
עלילת הרומן מתרחשת בשנות החמישים בבית ישן בן שש קומות וברחובות הסמוכים לו, ברובע בלוויל שבפריז.
הרובע מאוכלס בזרים המצויים בתחתית הסולם החברתי-כלכלי של החברה הצרפתית: יהודים, ערבים ומהגרים שחורים חוקיים ולא חוקיים ממושבות אפריקה של צרפת האימפריאלית.
המציאות המורכבת כוללת זנות, סמים, פשיעה, חולי וילדים נטושים, ומנגד יחסים של חמלה, טוב לב ונדיבות בין השכנים והמכרים באזור.
במרכז היצירה עומד מעין פנסיון המנוהל על ידי גברת רוזה, קשישה יהודייה ניצולת שואה שהייתה בעבר זונה וכעת עברה להשגחה על ילדים שמפקידות אצלה זונות, בשל החוק האוסר עליהן לגדל בעצמן את ילדיהן.
גברת רוזה מתוארת כאישה זקנה הסובלת מהשמנת יתר, קוצר נשימה והתקרחות, אך מנסה לחפות על פגמיה באמצעות פאה ואיפור.
על אף חייה הקשים ומוגבלויות מסוימות בהבנתה, טוב ליבה מופגן כשהיא ממשיכה לטפל גם בילדים שלא מגיע עבורם תשלום (על אף שהיא מאיימת לנטוש אותם), וכאשר הילדים משתוללים היא מבטאת את מצוקתה בבכי או בנטילת גלולות הרגעה (בניגוד למטפלות אחרות שנותנות לילדים את הגלולות ובמינון מוגזם, כדי שיהיו שקטים).
גיבור הרומן הוא מוחמד, נער ערבי בן 14 המכונה מומו, והעלילה מסופרת מנקודת המבט שלו, בסגנון ובמשלב המשקפים תמימות והבנה חלקית או פגומה של המציאות (מהות מקצוע הסרסרות, אירועי השואה, משמעות הנהגות דתיות שונות) ומנגד תבונה עמוקה שנובעת מרגישות ומאופן חיים לא שגרתי.
לאורך הסיפור מורגש הצורך של מומו והחיפוש שלו אחר תשומת לב, חום ואהבה שיהיו מעין תחליף לאם ובכלל מענה למציאות החוסר שבה הוא גדל.
הוא מתאר כיצד היה עושה את צרכיו ברחבי הדירה, גונב מחנויות במטרה להיתפס ונעמד בדרכן של מכוניות.
הוא מעמיד פנים שהוא מגדל לביאה, לאחר ששמע את גברת רוזה משבחת את הלביאות שמגינות על גוריהן בכל מחיר ומעדיפות למות ולא לסגת, וחולם להיות שוטר, תפקיד שנתפס בעיניו חזק מכל ומגונן.
מבין כל הילדים מומו קשור במיוחד לגברת רוזה, ועל אף שבשיטוטיו השונים הוא פוגש נשים אחרות שנותנות לו כסף ודברי מאכל וניכר שהוא מוצא חן בעיני אנשים והיה יכול להסתדר גם במקום אחר, הוא ממשיך לחזור אל גברת רוזה וחש אשמה כשהיא מקנאה.
הוא מספר שהוא מאושר כשהיא קמה בבוקר כי הוא סובל מסיוטים מהפחד שיישאר בלעדיה, מנסה לשכנע מכר מבוגר שיתחתן איתה, וכשבהדרגה מתפזרים כל הילדים מדירתה הוא האחרון שנשאר איתה.
כמו כן מוזכר כמה פעמים שגברת רוזה אוהבת את מומו יותר מאת הילדים האחרים, והיא מספרת שבמשך שנים נתנה לו לחשוב שהוא צעיר בשלוש שנים מגילו האמיתי כי פחדה שיעזוב אותה.
גם בשלב שהכרתה מטושטשת היא ממשיכה לדבר עם מומו, ובין השאר משביעה אותו שלעולם לא יעסוק בזנות בעצמו.
החיבה והנאמנות ההדדית מגיעות לידי ביטוי כשבשלב מסוים מגיע לדירה אביו של מומו, הסרסור שרצח את אמו, שוחרר מבית החולים הפסיכיאטרי ובא כעת לדרוש חזרה את ילדו.
רוזה מעמידה פנים שמומו הוא ילד אחר, שלכאורה גידלה לאורך השנים בטעות כיהודי בשל בלבול ברישום, ומומו משתף פעולה על מנת לגרום לאב לוותר על תביעתו.
בהמשך הספר מתואר כיצד מחמיר המצב בביתה של גברת רוזה: היא נעשית חלשה, מוגבלת, בריאותה מעורערת ומידרדרת להסתיידות עורקים הצפויה להגיע לסניליות ולמצב של צמח.
המוניטין שלה אובד ופחות ילדים נמסרים לה להשגחה.
באחד הימים היא מתלבשת כזונה, במיניות מפתה, ביום אחר היא אורזת מזוודה ומתייצבת ליד הדלת, בשחזור של ליל הפינוי שהוביל לדראנסי ומשם לאושוויץ.
כמו כן הם מעלים על כתפיהם את דוקטור כץ - הרופא באזור הרובע שמפורסם בחיוכו, סבלנותו ומסירותו - כיוון שגם הוא מתקשה לטפס במדרגות.
באחד מרגעי הצלילות שלה מדברת גברת רוזה עם מומו שבסופו של דבר מגלה לה את האמת על מצבה.
היא מסרבת בכל תוקף לאשפוז בבית חולים כיוון שהיא יודעת שתוחזק בחיים גם ללא הכרה ומודעות, ומבקשת ממומו שידאג לבצע לה המתת חסד.
מומו מנסה לשכנע את דוקטור כץ שמסרב מסיבות אתיות וחוקיות, ורוצה להזמין אמבולנס מייד, אבל מומו משקר וטוען שהמשפחה היהודית של גברת רוזה עומדת להגיע ולקחת אותה לישראל.
באותו לילה גברת רוזה מבקשת ממומו לעזור לה ללבוש את בגדיה היפים, להתאפר ולחבוש פאה, והם יורדים יחד למרתף הבניין.
המרתף מכונה על ידי גברת רוזה "החור היהודי שלי" וכולל ריהוט בסיסי, מנורת קנים וכמה פריטים נוספים שהכינה ותחזקה מראש.
מומו מדליק נרות, מתיישב ליד גברת רוזה, מחזיק בידה ועוזר לה לומר את תפילת "שמע ישראל" לבקשתה.
זמן קצר אחר כך גברת רוזה שוקעת בדמדומים וכבר לא מגיבה.
מומו מאפר אותה כמו שאהבה ומוסיף עוד צבעים ככל שעוברות השעות וגופה מכחיל ומאפיר לאחר המוות.
בהמשך הוא משתמש בצבעים לציור, ושופך עוד ועוד בקבוקי בושם כדי לטשטש את ריח הגופה.
רק לאחר שלושה שבועות פורצים שכנים את הדלת כדי לגלות את מקור הריח, מוצאים שם את מומו, ובעזרת פתק עם כתובת שהיה בכיסו הוא מועבר לגברת נאדין ודוקטור ראמון, זוג צעיר שהתעניינו בגורלו, בהמשך להיכרות אקראית באחד משיטוטיו בעיר.
עלילת הרומן מתרחשת בפריז, העיר המסמלת את המיתוסים המהפכנים של חירויות האדם וזכויות האזרח, ובניגוד חד לחלומות השוויון מוצגת מציאות החיים הקשה של האנשים החיים בשולי החברה בצרפת.
תושבי האזור הם מהגרים ובני מיעוטים, שאמצעי הפרנסה של חלקם הם זנות, סרסור, גנבה, סחר בסמים, סבלות ומופעי רחוב.
חיי היומיום כוללים תנאי עוני והזנחה, ללא כל מסגרת סוציאלית מבחינת חינוך, בריאות וכדומה.
התמונה המצטיירת מציגה פער עצום בינם לבין השכבות המבוססות אמידות, נוכח אדישות הממסד וצביעותו.
מכאן התייחסות תושבי השכונות עצמם, וחוסר האמון כלפי רשויות הציבור, כשהפחד הגדול ביותר הוא היתפסות והעברת הנזקק שכשל "לשיקום" במוסד.
במהלך הספר מועברת גם ביקורת על החוק שאינו מאפשר לזונות לגדל בעצמן את ילדיהן, על האיסור לבצע המתות חסד, ועל היחס המפלה לטרנסג'נדרים.
בנוסף ישנה התייחסות לקורבנות השואה באמצעות סיפורה של גברת רוזה, ניצולת שואה שנאלצה לעסוק בזנות לפרנסתה וסובלת מפוסט טראומה ומהיעדר מוחלט של סיוע ושיקום.
עם זאת, מסר חזק לא פחות, מדגיש את האנושיות, טוב הלב, קשרי הידידות והאמון שניתן לקיים בין תושבי הרובע חרף מצוקות חייהם.
הם מפגינים זה כלפי זה חיבה וקבלה ללא תנאי ומגישים עזרה ללא תמורה.
גם הקשר העמוק בין רוזה ומומו מתקיים על אף ההבדלים הניכרים מבחינת גיל, מגדר, מצב בריאותי ושיוך דתי.
בסיפור מופיעים אזכורים רבים למאפיינים שונים של היהדות והאסלאם, אך רובם מוצגים במגבלות נקודת מבטו הילדותית והפשטנית של מומו, הממחישה את חוסר החשיבות של מוצא, דת ולאום, לעומת מהותיות האהבה בין בני האדם.
הספר זכה בשנת 1977 לגרסה קולנועית זוכת פרס אוסקר בבימויו של משה מזרחי ובכיכובה של סימון סיניורה והשחקנית הישראלית מיכל בת-אדם.
בשנת 2007, העלה בישראל תיאטרון "הבימה" את גרסת המחזה אשר זכתה בפרס מולייר להצגה ולעיבוד.
המחזה הועלה בכיכובה של ליא קניג בתפקיד ניצולת השואה הזונה לשעבר, ובתפקיד הנער הערבי המטופל על-ידה שיחק אושרי כהן.
גארי טען במאמרו "חייו ומותו של אמיל אז'אר" כי דמותו של מומו מבוססת על בנו, אלכסנדר דייגו גארי, וכי דמותה של גברת רוזה מבוססת על האומנת הספרדייה הזקנה של בנו, אשר שימשה לו כאם בילדותו.
גארי העיד כי האומנת הייתה חולה בדלקת ורידים שפגעה ברגליה, אך לא הפסיקה לעלות ולרדת במדרגות מדירתו לדירת בנו, וכי גם לה, כמו לגברת רוזה, "הגיעה מעלית".
בשנת 2020 הופקה גרסה עדכנית לסרט שעלתה ב-13 בנובמבר בנטפליקס.
בסרט זה עוברת העלילה מהעיר פריז לעיר בארי באיטליה, ואת התפקיד הראשי בסרט שיחקה השחקנית סופיה לורן, בת 85 בעת הפקתו באחד מתפקידיה האחרונים בקולנוע.
במאי גרסתו החדשה היה אדוארדו פונטי, בנה של סופיה לורן.
כל החיים לפניו הוא סרט קולנוע צרפתי המבוסס על הרומן "כל החיים לפניו" מאת אמיל אז'אר.
את הסרט ביים הבמאי הישראלי משה מזרחי והוא מגולל את סיפורה של אישה מבוגרת, ניצולת השואה, המטפלת בילדיהן של נשים בזנות, בבלוויל, שכונת עוני של פריז, שבה מתגוררים יהודים, ערבים ומהגרים אחרים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1977.
גרסה נוספת לספר הופקה ב-2020 בכיכובה של סופיה לורן.
כל המקיים נפש אחת הוא ביטוי המתייחס לערכם הרב של חיי אדם (ובגרסאות מסוימות - חיי יהודי).
משמעות הביטוי המקורי הוא שכל מי שמציל או שומר על חייו של אדם אחר, כאילו קיים עולם מלא.
בגרסאות מאוחרות מופיעה התוספת "נפש אחת מישראל", מה שמצמצם את המשמעות להצלת יהודים בלבד.
זהו הנוסח בכתב יד קאופמן,בכתב יד פארמה ובכתב יד קיימברידג' של המשנה, וכן הוא בנוסח המשנה בכתב ידו של הרמב"ם.
הרמב"ם בספרו משנה תורה מצטט את המשנה בהתאם לגרסתו: "שכל המאבד נפש אחת...
אולם בדפוסים ובחלק מכתבי היד נוספו המילים רמב"ם "מן העולם".
היעדרה או קיומה של המילה "מישראל" מעוררים דיונים ממושכים: האם מדובר באמירה הומניסטית, המייחסת חשיבות עליונה לחייו של כל אדם ואדם, שנברא בצלם אלוהים, או שמדובר באמירה לאומית, המייחסת חשיבות עליונה רק לחייו של אדם מישראל (כלומר יהודי).
קודמת לדיונים אלה השאלה מהו הנוסח המקורי, והאם ייתכן שאחד הנוסחים הוא שיבוש שנוצר במהלך השנים.
במאמרו של פרופ' אפרים אלימלך אורבך בנושא, הוא טען שהמילה "מישראל" היא הוספה מאוחרת לנוסח:
נוסח המשנה מצוטט גם בקוראן, תוך הסתייגות: "לפיכך כתבנו בספר לבני ישראל, כי כל המאבד נפש אחת - בלא שאיבדה נפש או ביקשה למלא את הארץ חמס - כאילו איבד עולם מלא, וכל המקיימה כאילו קיים עולם מלא".
בשיח הישראלי מקובל לצטט ביטוי זה לשם הדגשת ערכם של חיי אדם.
כך, למשל, ציטט שופט בית המשפט העליון מישאל חשין את נוסח הרמב"ם, לסיום פסק דינו שבו דחה את ערעורו של עמי פופר על הרשעתו ברצח פלסטינים:
שאול מופז, בהיותו שר התחבורה, ציטט משפט זה (בהתאם לנוסח הירושלמי וכתבי היד של המשנה - "כל המציל נפש אחת" וכו') בסיום דבריו הקוראים למלחמה בתאונות הדרכים.