tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרקע המיידי לקרב היה פלישתו החוזרת של אנטיוכוס השלישי לקוילה-סוריה בניסיון לכבוש אותה ולממש את חלומו של מייסד השושלת, סלאוקוס הראשון לזכות בשליטה באזור.
לטענתם של הסלאוקים, הובטחה להם הארץ עוד בעת מלחמת הדיאדוכים ואילו בית תלמי נסוג מן ההבטחה הישנה.
המלחמות הראשונות הסתיימו בהפסד סלאוקי ואילו במלחמה הקודמת, הרביעית במספר, הפסיד אנטיוכוס בכבודו ובעצמו לצבא תלמיי בקרב רפיח.
עתה, כשנפטר השליט התלמי, תלמי הרביעי, ומצרים שקעה במערבולת של בעיות פנימיות, תקפו הסלאוקים פעם נוספת.
במסע המלחמה שהתחיל בשנת 202 לפנה"ס כבשו הסלאוקים את קוילה סוריה וארץ ישראל, למעט עזה.
אנטיוכוס שב למעונות חורף בסוריה, ואילו המצביא התלמי, סקופס, ניצל את היעדרותו וכבש בחורף 201–200 את ארץ ישראל מידי בית סלאוקוס.
אנטיוכוס תקף בקיץ וכך נפגשו הצבאות בקרב באזור בניאס.
בראש הצבא הסלאוקי עמד המלך, אנטיוכוס השלישי, ושני בניו הצעירים.
מצביא התלמיים היה סטרטגוס סקופאס (יוונית: Σκόπας) מאטוליה.
לא ידוע רבות על הקרב, אך ידוע ששימוש בקטפרקטים היה גורם מכריע בניצחון הסלאוקים.
הקטפרקטים הסלאוקים הבריחו את הפרשים המצריים על ידי תקיפה מן הצד, ולאחר מכן הם תקפו את הגוף העיקרי של הצבא המצרי מאחור וניצחוהו.
ניצחון הסלאוקים הביא את הקץ על שלטון של כמאה שנה של בית תלמי בקוילה-סוריה ובארץ ישראל.
קרב בלנהיים , שנערך ב-13 באוגוסט 1704, היה אחד הקרבות העיקריים של מלחמת הירושה הספרדית.
לואי ה-14 מצרפת שאף להדיח את הקיסר לאופולד באמצעות כיבוש וינה, הבירה ההבסבורגית, ולהשיג הסכם שלום בתנאים מועדפים.
הסכנות שבהן הייתה נתונה וינה היו משמעותיות: כוחותיהם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין בבוואריה איימו מכיוון מערב, ואילו צבאו הגדול של מרשל ונדום חנה בצפון איטליה והיווה סיכון משמעותי באמצעות מתקפה דרך מעבר ברנר.
וינה הייתה נתונה בסכנה גם מצד המהפכן ההונגרי פרנץ ראקוצי, שהיה יכול לאיים על גבולותיה המזרחיים.
הדוכס ממרלבורו החליט להסיר את האיומים שבהם הייתה נתונה וינה, והוביל את צבאו דרומית לבדבורג ובכך תרם להישארותו של לאופולד בברית הגדולה.
מרלבורו הצליח לעבור לאורך כ-400 קילומטרים מארצות השפלה לדנובה בתוך חמישה שבועות וללא פגיעות, באמצעות שילוב של הונאה וניהול מוצלח שנועדו להסתיר את יעדו האמיתי מידידיו ואויביו כאחד.
לאחר שאבטח את דונאוורת שעל הדנובה הוא החליט להתעמת עם הצבא של אלקטור בוואריה ומרסין, לפני שמרשל טאלאר יצליח להביא תגבורת דרך היער השחור.
אולם, המפקדים הפרנקו-בווארים לא היו מעוניינים להילחם עד שמצבת הכוחות שלהם תתמלא.
הדוכס ממרלבורו נקט במדיניות של ביזה בבוואריה על מנת לאלצם לעשות כרצונו.
הטקטיקה שלו לא הצליחה, אך כאשר מרשל טאלאר הגיע עם כוחותיו על מנת לתגבר את צבא האלקטור מבוואריה, הגיע גם הנסיך אויגן מסבויה עם תגבורת משלו עבור מרלבורו, ושני הצבאות נלחמו על גדות הדנובה, בקרבת הכפר הקטן בלנהיים שבדרום גרמניה המודרנית.
קרב בלנהיים נחשב לאחת מנקודות המפנה של מלחמת הירושה הספרדית.
הניצחון הגדול של הברית הבטיח את שלומה של וינה מפני הצבא הפרנקו-בווארי, ובכך מנע את קריסת הברית הגדולה.
בוואריה נטשה את המערכה, ותקוותיו של לואי ה-14 לניצחון מהיר סוכלו באופן סופי.
צרפת ספגה למעלה מ-30,000 נפגעים, כולל המפקד טאלאר עצמו, שנשבה ונלקח לאנגליה.
לפני שהסתיימו הקרבות של 1704 הצליחו כוחות הברית לכבוש ערים נוספות באזור גרמניה של ימינו, כהכנה לפלישה לצרפת עצמה ב-1705.
1704 הייתה השנה הרביעית של מלחמת הירושה הספרדית.
השנה שלפני כן הייתה מוצלחת עבור צרפת ובנות בריתה, בעיקר באזור הדנובה, היכן שמרשל וילאר ואלקטור בוואריה יצרו איום מיידי על וינה, הבירה ההבסבורגית.
וינה ניצלה בזכות מחלוקת בין שני מפקדים, שבגללה הוחלף וילאר במרשל מרסיל הפחות דינמי.
למרות זאת האיום בשנת 1704 היה ממשי: המהפכן ההונגרי ראקוצי איים על גבולותיה המזרחיים של האימפריה הרומית הקדושה, וכוחותיו של מרשל ונדום היו על סף פלישה מצפון איטליה.
בחצרות המלוכה של ורסאי ומדריד הייתה השלמה עם נפילתה של וינה, מאורע שככל הנראה היה מוביל לקריסת הברית הגדולה.
על מנת להגן על הדנובה מפני התערבות כלשהי של הברית הוטל על מרשל וילרואה ו-46,000 חייליו לעצור את 70,000 החיילים ההולנדים והאנגלים שהתאספו באזור מאסטריכט שבארצות השפלה, בשעה שגנרל קואני חנה עם הגיס שלו באלזס על מנת למנוע את כיבוש החבל במתקפת פתע.
כוחותיו של הנסיך לודוויג מבאדן, שמנו 36,000 חיילים, היו היחידים שיכלו להגן על וינה באופן מיידי, והם היו מוצבים בקווי שטולהופן על מנת לפקח על מרשל טאלאר שהיה בשטרסבורג; רוזן שטירום פיקד על כוח חלש יותר שמנה 10,000 חיילים והוצב בקרבת העיר אולם.
השגריר האימפריאלי בלונדון רוזן ורטיסלב והדוכס ממרלבורו הבינו את ההשלכות של מצב זה על הדנובה.
לעומת זאת, ההולנדים היו תלויים באופן מוחלט בחייליהם כדי להגן על מדינתם, והתנגדו לכל מבצע צבאי הרפתקני בדרום הדנובה, ולא אפשרו את דילול הכוחות בארצות השפלה הספרדיות.
צעידת כוחותיו של מרלבורו החלה ב-19 במאי בבדבורג, 32 קילומטרים צפונית-מערבית לקלן.
הצבא (שכונס על ידי אחיו, הגנרל צ'ארלס צ'רצ'יל) הורכב מ-66 אסקדרונים, 31 גדודים ו-38 תותחים, ובסך הכל 21,000 חיילים שמתוכם 16,000 היו בריטים.
כוח זה קיבל תגבורת בדרך כך שכאשר מרלבורו הגיע לדנובה, צבאו מנה 40,000 חיילים ב-47 גדודים ו-88 אסקדרונים.
בזמן שמרלבורו הוביל את צבאו שמר גנרל אוברקירק על קווי הגנה ברפובליקה ההולנדית, במקרה שווילרואה יחליט לתקוף.
מרלבורו הבטיח להולנדים שבמקרה והצרפתים יתקפו הוא יחזור בזמן, אך למעשה תכנן כי צעידתו לכיוון דרום תגרום למפקד הצרפתי לדלוק אחריו.
מרלבורו צדק בהנחה הזו, כיוון שווילרואה החליט לרדוף אחריו עם 30,000 חיילים שאיישו 60 אסקדרונים ו-42 גדודים.
הסיכונים הצבאיים שהיו כרוכים ביוזמה זו היו רבים: קווי התקשורת של מרלבורו לאורך הריין היו חשופים למתקפה צרפתית, כיוון שהגנרלים של לואי ה-14 שלטו על גדת הנהר השמאלית וחלקו המרכזי.
צעדה כה ארוכה הייתה יכולה לגרום גם למקרים רבים של תשישות ומחלות בסוסים ובחיילים.
אולם, מרלבורו היה בטוח בדחיפות העניין, ובמכתב לגודולפין טען כי אם היה נוהג אחרת האימפריה הייתה נופלת.
הצרפתים נאבקו על שמירת ותגבור כוחותיו של מרסין, בשעה שהכנות כוחות הברית התקדמו.
מרסין פעל ביחד עם אלקטור בוואריה נגד המפקד האימפריאלי לודוויג מבאדן, והיה מבודד מצרפת: קווי התקשורת היחידים שלו עברו דרך המעברים הסלעיים של היער השחור.
ב-14 במאי הצליח מרשל טאלאר להעביר 10,000 חיילי תגבור וכמויות גדולות של אספקה ותחמושת דרך השטח הקשה למעבר, תוך כדי תמרון ועקיפה של ברון ת'ינגן שחסם את דרכו.
לאחר מכן חזר טאלאר עם חייליו לריין, כשגם הוא מצליח להדוף את נסיונותיו של ת'ינגן ללוכדו.
ב-26 במאי הגיע מרלבורו לנקודת המפגש בין המוזל לריין, בקרבת העיר קובלנץ.
אם הוא היה רוצה לתקוף לאורך המוזל הוא היה צריך לפנות לכיוון מערב, אך ב-27 במאי חצה עם הצבא שלו לגדה הימנית של הריין, ועצר רק כדי להמתין לתגבור של 5,000 חיילים הנוברים ופרוסים.
וילרואה התמקם בעמדות הגנתיות על המוזל, וסבר כי לא ייערך עליו קרב כיוון שהאנגלים הגיעו לגרמניה.
הצרפתים הבינו כי כעת בעלות הברית יכולות ליזום מתקפת פתע על אלזס, על מנת לכבוש את שטרסבורג.
מרלבורו עודד את התפיסה הזאת בכך שהקים גשרים על הריין ליד פיליפסבורג.
תרגיל זה גרם לווילרואה לחוש לעזרתו של טאלאר בהגנה על אלזס, ובנוסף לכך הבטיח כי תוכנית הצרפתים לנוע לכיוון וינה תשותק כתוצאה מחוסר ודאות.
הציפייה של ההולנדים למתקפת נגד צרפתית נגד עמדותיהם החלשות בארצות השפלה התבררה כטעות, כיוון שווילרואה השגיח על כל תנועה של מרלבורו.
מרלבורו הבטיח לחזור לארצות השפלה במקרה של מתקפה צרפתית, והעביר את חייליו במורד הריין על גבי דוברות בקצב של 130 קילומטרים ליום.
הפרלמנט ההולנדי היה מעודד מתחושת הביטחון הזאת, והסכים לשחרר את הנציגות הדנית שמנתה שבעה גדודים ו-22 אסקדרונים, על מנת שאלה ישמשו כתגבורת.
מרלבורו הגיע ללדנבורג, וחנה שם במשך שלושה ימים על מנת לתת מנוחה לפרשים שלו ולאפשר לתותחים ולחיילים הרגליים להדביק את הפער.
ב-6 ביוני הוא הגיע לעיירה ויסלוך, דרומית להיידלברג, וביום המחרת פנה צבא הברית מהריין לכיוון הרי שוואביה והדנובה שמעבר להם.
בשלב זה היעד של מרלבורו היה ברור מעל לכל ספק.
ב-10 ביוני נפגש הדוכס ממרלבורו בפעם הראשונה עם נשיא מועצת המלחמה האימפריאלית הנסיך אויגן ועוזרו הרוזן וראטיסלב, ליד הכפר מונדלשיים השוכן באמצע הדרך בין הדנובה לריין.
ב-13 ביוני הצטרף אליהם בגְרוֹסהֵפָּאךְ מפקד השדה האימפריאלי, הנסיך לודוויג מבאדן.
שלושת הגנרלים פיקדו על כח שמנה בסך הכל כ-110,000 חיילים.
באחת מוועידותיהם הוחלט כי הנסיך אויגן יחזור עם 28,000 חיילים לקווי שטולהופן שעל הריין, על מנת לנסות לצפות את מהלכיהם של וילרואה וטאלאר, ולמנוע מהם לסייע לצבא הפרנקו-בווארי שעל הדנובה.
במקביל לכך ישולבו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן, שמנו כ-80,000 חיילים, לצורך הצעדה לכיוון הדנובה ואיתור כוחותיהם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין לפני שאלה יקבלו תגבורת.
וילרואה וטאלאר היו מודעים ליעד של מרלבורו, וב-13 ביוני נפגשו בלנדאו שבאלזס כדי לתכנן במהירות תוכנית פעולה להגנת בוואריה.
אולם, בגלל המבנה הנוקשה של הפיקוד הצרפתי כל שינוי בתוכנית המקורית היה צריך להיות מאושר על ידי השלטון בוורסאי.
אישורו של לואי ניתן ב-27 ביוני.
ב-1 ביולי חצו 35,000 חייליו של טאלאר את הריין בפעם השנייה, ליד קהל, והחלו בהתקדמות.
במקביל נפגשו כוחותיהם של מרלבורו ובאדן בלאוצהיים, וחצו את 400 הקילומטרים בתוך חמישה שבועות.
הודות ללוח זמנים מתוכנן היטב הוקטנו במידה רבה העייפות והשחיקה.
בתגובה לתמרוניו של מרלבורו העבירו את 40,000 החיילים שלהם למחנה המבוצר בדילינגן שעל גדת הדנובה הצפונית, מאחר שהיו מודעים לנחיתותם המספרית.
מרלבורו לא היה יכול לתקוף את דילינגן כיוון שהיה לו מחסור בתותחי מצור, לאחר שלא הצליח להביא אותם מארצות השפלה ובאדן לא הצליח לספקם בניגוד להבטחותיו הקודמות.
למרות זאת בעלות הברית היו זקוקות לבסיס מתאים לאספקה וחציית נהר.
לפיכך, ב-2 ביולי הסתער מרלבורו על מבצר שלנברג בגבעות שמעל העיירה דונאוורת'.
הרוזן ז'אן ד'ארקו נשלח עם 12,000 חיילים מהמחנה הפרנקו-בווארי על מנת להחזיק בעיירה ובגבעה, אך לאחר קרב עקוב מדם ואבדות רבות משני הצדדים נכנע המבצר, וזמן קצר לאחר מכן נכנעה דונאוורת'.
האלקטור, שכעת ידע כי לא יוכל להגן על מיקומו בדילינגן, תפס עמדה מאחורי הביצורים החזקים של אאוגסבורג.
במקביל לכך אויגן היה מוטרד מהתקדמותו של טאלאר.
הוא הבין כי כדי למנוע נחיתות מספרית על הדנובה עליו לנסות להדביק את טאלאר לפני שיגיע לשם, או לחבור במהירות למרלבורו.
הוא הבין גם כי אם ייסוג מהריין לדנובה וילרואה עשוי לנוע דרומה על מנת לחבור לאלקטור בוואריה ולמרסין.
הוא החליט להסתכן, ולאחר שהותיר 12,000 חיילים בקווי שטולהופן התקדם עם שאר הצבא שלו על מנת לעצור את טאלאר.
אויגן לא היה יכול לעכב באופן מהותי את התקדמותו של טאלאר, מאחר שהיו חסרים לו חיילים; למרות זאת התקדמותו של המרשל הצרפתי הייתה איטית מדי.
כוחותיו של טאלאר התמודדו עם תנאים יותר קשים במסעם בהשוואה לחייליו של מרלבורו - רוב סוסי הפרשים שלו סבלו ממחלת גלנדרס, ומעברי ההרים היו קשים מדי עבור 2,000 קרונות האספקה.
האיכרים הגרמנים המקומיים כעסו על מעבר הצבא הצרפתי בשטחם, והרגו לפחות מאות מחייליו עוד לפני שאלה התפנו מהיער השחור.
בנוסף לכך הוא התעקש להטיל מצור על העיירה הקטנה וילינגן למשך שישה ימים (16 עד 22 ביולי), אך כשנודע לו על התקדמותו של אויגן נטש את תוכניתו.
ב-14 ביולי גילה אלקטור בוואריה, ששהה באאוגסבורג, כי טאלאר חוצה את היער השחור.
חדשות אלה היו טובות מבחינתו, ועודדו אותו להמשיך במדיניות של אי נקיטת פעולה והמתנה נוספת לתגבורת.
אולם, הימנעות זו מכניסה לקרב גרמה למרלבורו לנקוט במדיניות ביזה שנויה במחלוקת בבוואריה, ולשרוף בניינים ויבולים ברחבי האזורים העשירים המשתרעים דרומית לדנובה.
לצעדים האלה היו שתי מטרות: הראשונה הייתה ללחוץ על אלקטור בוואריה להילחם או להיכנע לפני שטאלאר יגיע עם תגבורת, והשנייה הייתה להרוס את בוואריה כבסיס שממנו הצבא הצרפתי והצבא הבווארי יוכלו לתקוף את וינה, או לתקוף ולרדוף אחרי הדוכס לתוך פרנקוניה במקרה שהוא ייאלץ לסגת צפונה.
הרס זה, ביחד עם המצור המתמשך על ריין (9 עד 16 ביולי), גרם לאויגן לומר .
למרות זאת, מבחינה אסטרטגית מרלבורו הצליח למקם את כוחותיו העדיפים מבחינה מספרית בין הצבא הפרנקו-בווארי לווינה.
טאלאר הגיע לאולם עם 34,000 חיילים, וב-5 באוגוסט הצטרף לאלקטור בוואריה ומרשל מרסין באאוגסבורג, והביע את מורת רוחו מכך שאלקטור בוואריה פיזר את צבאו בתגובה לפשיטות שיזם מרלבורו באזור.
באותו יום הגיע הנסיך אויגן להכשטאט, וכבר בלילה שלאחר הגעתו יצא כדי לפגוש את מרלבורו בשרובנהאוזן.
מרלבורו ידע כי יש צורך בנקודת חצייה נוספת על הדנובה במקרה שדונאוורת' תיפול לידי האויב.
ב-7 באוגוסט נפרד כוח בן 15,000 חיילים אימפריאליים בפיקודו של באדן (השאר יצאו יומיים לאחר מכן) מהכוח המרכזי של מרלבורו, על מנת להטיל מצור על העיר אינגולשטאדט, השוכנת במרחק של כ-30 קילומטרים במורד הזרם של הדנובה.
טאלאר ואלקטור בוואריה התלבטו בסוגיית היעד הבא שלהם, כיוון שכוחותיו של אויגן היו בהכשטאט ואלו של מרלבורו בריין שעל גדת הדנובה הדרומית.
טאלאר העדיף להמתין ולא לתקוף, לחדש את האספקה ולאפשר למערכת הדנובה של מרלבורו להתקדם בצורה מגושמת בשבועות הקרים של הסתיו; לעומתו, האלקטור ומרסין רצו לנוע קדימה לאחר שקיבלו תגבור לכוחותיהם.
המפקדים הצרפתיים והבוואריים הסכימו על תוכנית בסופו של דבר, והחליטו לתקוף את הכוח של אויגן, שהיה קטן יותר.
ב-9 באוגוסט החלו הכוחות הפרנקו-בוואריים לחצות את גדת הדנובה הצפונית.
ב-10 באוגוסט הורה אויגן לשלוח בדחיפות שליח על מנת לדווח שהוא על סף תבוסה בדונאוורת'.
באמצעות סדרת תמרונים טובים הצליח מרלבורו לרכז את כוחותיו בדונאוורת', וב-11 באוגוסט הושלמה החבירה בין שני המפקדים.
באותו יום הפעיל טאלאר לחץ על נקודות החצייה של הנהר באזור דילינגן; ב-12 באוגוסט חנו הכוחות הפרנקו-בוואריים מאחורי הנהר נבל (Nebel) שבקרבת הכפר בלינדהיים (שנודע באנגליה כבלנהיים), על מישור הכשטאט.
באותו יום שלחו מרלבורו ואויגן סיור לכיוון העמדות הצרפתיות מהצריח המחודד של כנסיית טאפפהיים, והעבירו את כוחותיהם המשולבים למינסטר, השוכנת במרחק 8 קילומטרים מהמחנה הצרפתי.
כוח סיור צרפתי בפיקודו של המרקיז דה סילי התקדם כדי לבדוק את מצב האויב, אך נהדף על ידי חיילי הברית שנפרשו בעמדות כדי לכסות את שטח ההתקדמות האפשרי של הצבא הצרפתי, ועבדו במהירות כדי לבנות גשרים ארעיים מעל נחלי האזור ולשפר את הדרך המובילה מערבה להכשטאט.
מרלבורו העביר קדימה במהירות שתי בריגדות בפיקודם של גנרל וילקס ובריגדיר ראו, על מנת להגן על המעבר הקרקעי הצר בין הדנובה לגבעת פוכסברג, ליד מעבר ההרים הצר שוונינגן.
צבאו של טאלאר מנה 56,000 חיילים ו-90 תותחים, וצבא הברית הגדולה מנה 52,000 חיילים ו-66 תותחים.
קציני בעלות הברית היו מודעים לעליונות המספרית של יריביהם ולעמדות ההגנה החזקות שלהם, והתווכחו עם מרלבורו אודות הסיכונים שבמתקפה.
הדוכס היה נחוש, ואמר לקציניו כי .
מרלבורו ואויגן החליטו לסכן הכל, והסכימו לפתוח במתקפה כבר ביום המחרת.
שדה הקרב השתרע לאורך כ-6.4 קילומטרים.
באגף הימני של הצבא הפרנקו-בווארי הייתה הדנובה, ובקצה האגף השמאלי גבעות האורנים של שווביה.
נחל קטן, נבל, היה בצד הקדמי של הכוחות הצרפתיים.
הצרפתים נחו בכפר בלנהיים, השוכן באזור שבו הנבל נשפך לדנובה.
הכפר עצמו היה מוקף בגדרות, שיחים, גנים סגורים ואזורי מרעה.
בין בלנהיים לאוברגלאוהיים, הכפר הבא, היו שדות חיטה שנקצרו והיו מתאימים לפרישת חיילים.
הכפר שאחרי אוברגלאוהיים היה לוצינגן, ובין שניהם היה שטח של חפירים, סבכי עצים ואטדים, שהיו קשים למעבר עבור חיילים תוקפים.
בשעה 2:00 ב-13 באוגוסט נשלחו 40 אסקדרונים כדי לקדם את פני האויב, וכעבור שעה אחת נשלח הכוח העיקרי של בעלות הברית בשמונה טורים.
בשעה 6 בבוקר הם הגיעו לשוונינגן, השוכן במרחק 3 קילומטרים מבלנהיים.
החיילים הבריטים והגרמנים שהחזיקו בשוונינגן במהלך הלילה הצטרפו לצעדה, ויצרו את הטור התשיעי בצד השמאלי של הצבא.
מרלבורו ואויגן ערכו את תוכניותיהם הסופיות.
לוטננט-גנרל ג'ון קאטס יתקוף את בלנהיים בתיאום עם המתקפה של אויגן.
מאחר שהאגפים של הצבא הצרפתי יהיו עסוקים, מרלבורו יוכל לחצות את הנבל ולתקוף את לב הצבא הצרפתי.
אולם, היה עליו להמתין עד שאויגן יסיים להתמקם לפני שהעימות הכללי יתחיל.
טאלאר הופתע ממתקפת הבוקר של כוחות הברית, לאחר שהוטעה על ידי דיסאינפורמציה שנתנו לו שבויים שנלקחו על ידי דה סילי יום אחד קודם לכן.
מכיוון שהיו בטוחים בעמדות ההגנה שלהם, טאלאר ועמיתיו לפיקוד היו משוכנעים שאויגן ומרלבורו ייסוגו בכיוון צפון-מזרח לעבר נירדלינגן.
טאלאר כתב על כך ללואי ה-14 באותו בוקר, אך זמן קצר לפני צאת השליח נצפה צבא הברית באזור המחנה.
תותחי ההתראה ירו על מנת לכנס את יחידות הצבא, כך שהחיילים הצרפתים והבווארים יוכלו להיערך בעמדות קרב לקראת האיום הבלתי צפוי.
הארטילריה באגף הימני של הצבא הצרפתי פתחה באש בשעה 8 בבוקר בקירוב, ובתגובה פתחו באש הסוללות של קולונל בלאד.
יריות התותחים נשמעו גם במחנה של באדן ליד אינגולשטאדט.
שעה אחת לאחר מכן נפגשו במגדל הכנסייה של בלנהיים טאלאר, האלקטור, ומרסין, על מנת לגבש את תוכניותיהם הסופיות.
נקבע כי האלקטור ומרסין יחזיקו את קטע החזית מהגבעות לאוברגלאוהיים, ובמקביל טאלאר יגן על השטח בין אוברגלאוהיים לדנובה.
אולם, המפקדים הצרפתים חלקו זה על זה בסוגיית ניצול הנבל: טאלאר רצה לנקוט בטקטיקה של משיכת כוחות הברית קדימה לפני שישחרר את חיל הפרשים ויגרום למהומה ופאניקה בשורותיהם, ואילו מרסין והאלקטור טענו כי יש לקדם את הרגלים עד לנחל עצמו; בזמן שהאויב ייאבק בביצות הוא יילכד באש צולבת מבלנהיים ואוברגלאוהיים.
התוכנית הייתה מבוססת כל עוד כל חלקיה בוצעו, אך בזכותה הדוכס ממרלבורו היה יכול לחצות הנבל ללא כל התנגדות ממשית, ולהילחם לפי התוכנית המקורית.
המפקדים הפרנקו-בוואריים פרשו את כוחותיהם.
רוזן מאפיי מיקם חמישה גדודים בתוך הכפר לוצינגן, ובשולי הכפר הציב סוללה של 16 תותחים.
ביער שבצד השמאלי של לוצינגן הוצבו שבעה גדודים צרפתים תחת פיקודו של המרקיז דה רוזל.
בין לוצינגן לאוברגלאוהיים הציב האלקטור 27 אסקדרונים של פרשים - 14 אסקדרונים בווארים היו בפיקודו של רוזן ד'ארקו, ו-13 נוספים בפיקודו של רוזן וולפראמסדורף המתינו כתגבורת בקרבת מקום.
בצד הימני שלהם התמקם מרסין עם 20 אסקדרונים ו-12 גדודים צרפתים.
באוברגלאוהיים הוצבו 14 גדודים בפיקודו של המרקיז דה בלנוויל, ולאורך הכפר הוצבו שש סוללות תותחים.
בצד הימני של העמדות הבוואריות והצרפתיות, בין אוברגלאוהיים ובלנהיים, התמקמו 64 אסקדרונים (16 מתוכם הועברו מכוחותיו של מרסין) צרפתים ווולונים, בנוסף לתשעה גדודים צרפתים שהוצבו ליד הדרך המובילה להכשטאט.
בשדה התירס הסמוך לבלנהיים הוצבו שלושה גדודים מהרגימנט המלכותי.
תשעה גדודים בפיקודו של המרקיז פיליפ דה קלרמבו הוצבו בכפר עצמו.
ארבעה גדודים הוצבו מאחורי הכפר, ו-11 נוספים היו אמורים לשמש ככוח עתודה.
הגדודים הללו נתמכו על ידי 12 אסקדרונים של דרגונים לא רכובים.
בשעה 11 בבוקר טאלאר, האלקטור, ומרסין, היו במיקומם הסופי.
רוב הגנרלים של כוחות הברית היססו לתקוף עמדות כה חזקות, והרוזן מאורקני אף אמר "נתבקשתי לתת את חוות דעתי, ואני מתנגד לה".
אויגן היה אמור להגיע לעמדה שלו בשעה 11 בבוקר, אך התקדמותו הייתה איטית בגלל תנאי השטח ואש האויב.
הטור של לורד קאטס - שעד שעה 10 הצליח לסלק את האויב משתי טחנות מים על גדול הנבל - השלים את פרישתו לאורך הנהר מול בלנהיים, ובשלוש השעות שלאחר מכן ספג אש כבדה מסוללה שמנתה שישה תותחים והוצבה ליד הכפר.
שאר הצבא של מרלבורו, שהמתין על המדרון ליד הנבל, ספג אש תותחים חזקה ו-2,000 אבדות עוד לפני תחילת המתקפה.
תוך כדי האירועים הללו תיקנו מהנדסי הצבא מספר גשרי אבן לאורך הנבל, ובנו חמישה גשרים וסוללות לאורך הביצה שבין בלנהיים ואוברגלאוהיים.
רצונו של מרלבורו לצאת פעולה בהקדם האפשרי התגשם כאשר בצהריים דיווח קולונל קדוגן כי חיילי הרגלים הפרוסים והדנים של אויגן סיימו את היערכותם - ואז ניתנה ההוראה לכל הצבא להתחיל לנוע.
בשעה 13:00 ניתנה לקאטס פקודה לתקוף את בלנהיים, ובמקביל הוטל על אויגן לתקוף את לוצינגן שבאגף הימני של כוחות הברית.
קאטס הורה לבריגדה של בריגדיר גנרל ארצ'יבלד רו לתקוף.
חיילי הרגלים הבריטים הגיחו מגדת הנבל, וצעדו בדממה לאורך 130 מטרים לעבר בלנהיים.
הבריגדה הבריטית של ג'ון פרגוסון סיפקה סיוע באגף השמאלי של רו, ונעה במסודר למתרסים בין הכפר לנהר תחת חיפוי הדרגונים של אוטפיי.
כשכוחות הברית הגיעו למרחק של 27 מטרים פתחו התותחנים הצרפתים במטח אש קטלני.
רו הורה לחייליו לא לירות עד שינעץ את חרבו בגדר הכלונסאות, אך כשצעד קדימה כדי לתת את האות הוא נפגע ונפצע באורח אנוש, ושני קציני מטה שניסו לפנותו נהרגו.
הניצולים של חיל החלוץ צמצמו את הפערים בשורותיהם ומיהרו קדימה.
קבוצות קטנות של חיילים הסתננו דרך ההגנות, אך מטחי אש חוזרים ונשנים של הצרפתים אילצו את הבריטים לסגת אחורה אל הנבל, תוך ספיגת אבדות כבדות.
כשחיילי הברית המשיכו במתקפתם המהוססת הם נתקלו בשמונה אסקדרוני עילית של ז'נדרמריה, שפגעו באגף החשוף של הרגימנט האישי של רו.
אולם, הבריגדה ההסניאנית של וילקס הוצבה באזור הדשא הביצתי שעל גדת הנהר, והצליחה להחזיק מעמד ולהשיב אש באופן קבוע לעבר הז'נדרמריה, כך שהחיילים הבריטים והסניאנים יכלו להתארגן מחדש ולפתוח במתקפה נוספת.
המתקפות החוזרות ונשנות על בלנהיים הוכחו כמועילות למרות שכוחות הברית נהדפו פעם נוספת, מאחר שהן גרמו לקלרמבו לבצע את אחת הטעויות הצרפתיות החמורות ביותר באותו יום.
ללא התייעצות עם טאלאר הוא הורה לגדודי המילואים שלו להיכנס לתוך הכפר, ובכך הפר את האיזון מול העמדה הצרפתית וביטל את העליונות המספרית של הצבא הצרפתי.
הצפיפות בתוך הכפר הייתה כה גדולה עד שחיילים לא יכלו לירות מחשש לפגיעה בחבריהם לנשק.
מרלבורו גילה את הטעות הזאת, והורה לקאטס לא לפתוח במתקפה שלישית, ובמקום זאת לבודד את האויב בתוך בלנהיים; כ-5,000 חיילים של כוחות הברית הצליחו לרתק מספר כפול של חיילי רגלים ודרגונים צרפתים.
בצד הימני של כוחות הברית נאבקו כוחותיו הדנים והפרוסים של אויגן בכוחותיהם העדיפים מבחינה מספרית של האלקטור ומרסין.
הנסיך מאנהלט-דסאו הוביל ארבע בריגדות לאורך הנבל על מנת לתקוף את העמדות המבוצרות היטב בלוצינגן.
בנקודה זו של שדה הקרב הנבל הפריע במידה פחותה, אך הסוללה הגדולה שהוצבה על הרכס של הכפר הייתה בעלת שדה אש טוב לאורך השטח הפתוח המשתרע עד הכפריר שווננבאך.
כשחיילי הרגלים חצו את הנהר הם ספגו אש מחיילי הרגלים של מאפיי, ומטחי אש מהתותחים הבווארים שהוצבו לפני הכפר ובאנפילדה שעל קו העצים מימין לכפר.
למרות האבדות הכבדות הפרוסים ניסו להסתער על הסוללה הגדולה, ובמקביל ניסו הדנים להדוף את חיילי הרגלים הצרפתים מהחורשות שמאחורי הכפר.
הפרשים של אויגן החלו לחצות את הנבל מאחר שחיילי הרגלים היו עסוקים בלחימה.
תחילת הצליחה של הנהר הייתה מוצלחת, אך לאחר מכן הקו הראשון של הפרשים, בפיקודו של הנסיך מקסימיליאן וילהלם מבראנסוויק-לינבורג, נלחץ על ידי הקו השני של פרשי מרסין, ונסוגו בבלבול.
למרות זאת הצרפתים המותשים לא יכלו לנצל את היתרון הזה, ושני כוחות הפרשים ניסו להיאסף ולהתארגן מחדש.
אולם, חיילי הרגלים הפרוסים והדנים נאלצו לסגת לרוחב הנבל, מאחר שלא הייתה להם תמיכה של פרשים והם היו נתונים בסכנת כיתור.
חלק מחייליו של אויגן איבדו את העשתונות.
מאות חיילים נלקחו בשבי, ורק בזכות מנהיגותם של אויגן והנסיך הפרוסי הרגלים הפרוסים לא נטשו את שדה המערכה.
לאחר שקיבץ את חייליו ליד שוונינגן - מאחורי נקודת ההתחלה שלו - התכונן אויגן לפתיחה במתקפה שנייה בראשותם של אסקדרוני הקו השני שהיו נתונים לפיקודו של הדוכס מווירטמברג-טק.
גם הם נלכדו באש ארטילרית צולבת מלוצינגן ואוברגלאוהיים, ופעם נוספת נסוגו בחוסר סדר.
אולם, הצרפתים והבווארים היו לא מאורגנים בדומה ליריביהם, והיו זקוקים להשראה ממנהיגם, האלקטור מבוואריה.
חיילי הרגלים הדנים והפרוסים של אנהאלט-דסאו תקפו בפעם השנייה, אך לא יכלו להמשיך בהתקדמות בלי תמיכה לוגיסטית מתאימה.
פעם נוספת הם נסוגו אל מאחורי הנחל.
מרלבורו התכונן לחציית הנבל בזמן שהאירועים שתוארו החלו להתרחש בבלנהיים ובלוצינגן.
הכוח המרכזי, בפיקודו של אחיו של הדוכס גנרל צ'ארלס צ'רצ'יל, הורכב מ-18 גדודים של רגלים בשתי שורות: שבעה גדודים בשורה קדמית על מנת להשיג דריסת רגל על הנבל, ו-11 גדודים מאחור שנתנו חיפוי מצד הנחל.
בין חיילי הרגלים הוצבו 72 אסקדרוני פרשים בשתי שורות.
שורת חיילי הרגלים הראשונה הייתה אמורה לחצות את הנחל, ולהתקדם במידת האפשר.
על שורה זו הוטל ליצור ולאבטח את מעבר הסוסים, ולהותיר מרווחים מספיק גדולים למעבר הפרשים לעמדות התקיפה הקדמיות.
מרלבורו הורה למערך להתחיל להתקדם.
פעם נוספת הז'נדרמריה של זורלאובן החלו להתקדם לקראתם, על מנת למצוא דרך לעקוף את הפרשים הבריטים בפיקודו של קולונל הנרי למלי, שהיו חוליית הקשר בין הטור של קאטס שניצב מול בלנהיים לבין חיילי הרגלים של צ'רצ'יל.
כשהחלו לתקוף את הבריטים הם נתקלו בחמישה אסקדרונים בפיקודו של קולונל פרנסיס פאלמס.
להפתעתם של הצרפתים הז'נדרמריה נהדפו אחורה בבלבול רב, ונרדפו הרחק מעבר לנחל שחצה את בלנהיים.
פאלמס ניסה לנצל את היתרון שהשיג, אך נהדף בבלבול מה על ידי פרשים צרפתים אחרים ואש מוסטים משולי בלנהיים.
טאלאר הופתע מאוד מהדיפת יחידת העילית של הז'נדרמריה, ורכב בבהילות לאורך השדה כדי לבקש ממרסין תגבורת: אולם, מרסין סירב לבקשתו, כיוון שהיה נתון בלחץ מצד אויגן שניהל את מתקפתו השנייה.
כשטאלאר התייעץ עם מרסין נלקחו רוב חיילי הרגלים שלו לבלנהיים על ידי קלרמבו.
טאלאר, שהיה מודע לכך, עשה שגיאה בכך שלא הורה לתקן את הטעות הזאת, ונותר רק עם תשעה גדודי רגלים ליד הכשטאט על מנת להתמודד עם החלק המרכזי של צבא האויב.
זורלאובן ניסה להפריע לבניית מערך כוחות הברית בגדת הנחל שבה היה טאלאר; פרשי הקו הראשון שלו הסתערו קדימה במורד המדרון המתון המוביל אל הנבל.
המתקפות הללו סבלו מחוסר תיאום, ומטחי האש של חיילי הרגלים של הברית הפריעו בקביעות לפרשים הצרפתים.
במהלך המהומה הזאת נפצע זורלאובן באורח אנוש, ומת יומיים לאחר מכן.
השעה הייתה מעט אחרי 15:00.
הפרשים הדנים, בפיקודו של הדוכס מווירטמברג-אאלס (Württemberg-Öels), התקדמו באיטיות לרוחב הנבל ליד אוברגלאוהיים; הם הופרעו על ידי הרגלים של מרסין ליד הכפר, ונסוגו בחזרה אל מעבר לנחל.
הרגלים ההולנדים של הרוזן הורן הצליחו להדוף את הצרפתים מגדת הנחל, אך היה ברור כי לפני שמרלבורו יפתח במתקפה העיקרית נגד טאלאר יהיה צורך לכבוש ולאבטח את אוברגלאוהיים.
הרוזן הורן הורה לנסיך מהולשטיין-בק לכבוש את הכפר, אך שתי הבריגדות ההולנדיות שלו נלכדו על ידי החיילים הצרפתים והאירים, שלכדו ופצעו באורח אנוש את הנסיך עצמו במהלך הקרב.
אם הטור ההולנדי של הולשטיין-בק היה מושמד, צבא הברית היה מחולק לשני חלקים: האגף של אויגן יבודד מזה של מרלבורו, והיוזמה הייתה עוברת לכוחות הפרנקו-בווארים שנלחמו לאורך כל המישור.
מרסין הבחין בהזדמנות הזו, והורה לפרשיו להפסיק לתקוף את אויגן ולפנות ימינה לאגף הלא מחופה של חייל הרגלים של צ'רצ'יל, ליד אונטרגלאו.
מרלבורו, שחצה את הנבל על מנת ליטול את הפיקוד על המצב באופן אישי, הורה לגדודים ההנוברים לתמוך בחיילי הרגלים ההולנדים.
בריגדת פרשים הולנדית הובאה קדימה, אך תוך זמן קצר נאלצה להתמודד עם האסקדרונים של מרסין.
מרלבורו ביקש מאויגן לוותר על הרוזן הנדריק פוגר ובריגדת הקירסירים האימפריאלית שלו, על מנת שזו תסייע להדוף את מתקפת הפרשים הצרפתים.
אויגן נענה מיד לבקשה למרות שהיה נתון במאבק קשה, והפגין את רמת האמון הגבוהה ואת שיתוף הפעולה בין שני הגנרלים.
למרות שנחל הנבל זרם בין האסקדרונים של פוגר ומרסין, הצרפתים פנו לכיוון אחר כדי להתמודד עם האיום החדש, ובכך מנעו ממרסין את האפשרות להכות בחיילי הרגלים של מרלבורו.
הקירסירים של פוגר הסתערו קדימה, פגעו בזווית הנוחה להם, וגרמו להדיפת האסקדרונים של מרסין בחוסר סדר.
חיילי הרגלים ההסניאנים, הנוברים והולנדים קיבלו תמיכה ארטילרית מהסוללות של קולונל בלאד, ותחת פיקודו של רוזן ברנסדורף הצליחו להדוף את הצרפתים ואת האירים בחזרה לתוך אוברגלאוהיים, כך שהם לא יוכלו יותר לאיים על האגף של צ'רצ'יל כשזה יפנה נגד טאלאר.
המפקד הצרפתי בכפר, המרקיז דה בלנוויל, היה אחד מההרוגים הרבים.
בשעה 16:00 חיילי האויב היו נתונים במצור בבלנהיים ובאוברגלאו, והכוח המרכזי של כוחות הברית, שמנה 81 אסקדרונים (תשעה נוספים סופחו מהטור של קאטס), הסתייעו ב-18 גדודים והיו ממוקמים היטב בקו הצרפתי שמנה 64 אסקדרונים ותשעה גדודים של מגויסים חדשים.
בשעה זו הייתה הפסקה בקרב: מרלבורו רצה לתאם את ההתקפה על כל החזית, ואויגן היה זקוק לזמן כדי להתארגן מחדש לאחר שנהדף פעם נוספת.
זמן קצר לאחר השעה 17:00 כוחות הברית סיימו את הכנותיהם.
שני קווי הפרשים של מרלבורו נעו לחזית הקרב, כשמאחוריהם שני קווים תומכים של רגלים.
מרודה-וסטרלו ניסה לחלץ חיילי רגלים צרפתים שהיו תקועים בבלנהיים, אך קלרמבו הורה להם להיכנס בחזרה לכפר.
הפרשים הצרפתים התמודדו פעם נוספת בקו הראשון - האנגלים והסקוטים של למלי באגף השמאלי של כוחות הברית, והאסקדרונים הגרמנים וההולנדים בצד הימני.
האסקדרונים של טאלאר, שלא זכו לתמיכת הרגלים, היו תשושים אך הצליחו להדוף את הקו הראשון של כוחות הברית אל מקום חיילי הרגלים שלהם.
הקרב טרם הוכרע, אך מרלבורו נאלץ לנזוף באחד מקציני הפרשים שלו שניסה לעזוב את שדה הקרב, ואמר לו "אדוני, אתה טועה, האויב נמצא בכיוון הזה...".
מרלבורו תפס את הפיקוד על הקו השני של כוחות הברית והורה לו להתקדם, ולאחר התקדמות במרכז הצליחו לבסוף כוחות הברית להניס את פרשיו העייפים של טאלאר.
תשעת גדודי הרגלים הצרפתים הנותרים המשיכו להילחם בעוצמה למרות היעדר תמיכת הפרשים הנסוגים, וניסו ליצור מערך מרובע.
ניסיון זה היה חסר תועלת.
הגדודים הצרפתים היו המומים מהארטילריה הקרובה של קולונל בלאד ומאש המחלקות.
רוב החיילים הנסוגים של טאלאר פנו לכיוון הכשטאט, אך לא ניצלו את הביטחון של העיירה ובמקום זאת פנו לכיוון הדנובה ואיבדו חיילים רבים בטביעה, כשחיילים אחרים נלכדים על ידי הפרשים שרדפו אחריהם.
הצרפתים ניסו ליזום התקפת-נגד נוספת, אך נהדפו בקלות על ידי צבאות הברית המנצחים.
מרשל טאלאר נסוג במהירות לכיוון סונדרהיים, לאחר שניסה לדרבן את חייליו בפעם האחרונה.
טאלאר כותר על ידי אסקדרון של חיילים הסניאנים, ונכנע לעוזרו האישי של הנסיך מהסה-קסל.
לאחר מכן נשלח תחת ליווי למרלבורו.
תוך כדי לקיחתו בשבי של טאלאר בעלות הברית תקפו את המאחז הבווארי בלוצינגן.
אויגן, לעומת זאת, היה מתוסכל מביצועי הפרשים האימפריאליים שלו שנכשלו בפעם השלישית בניסיון התקיפה.
הוא הצטרף למתקפה עם חיילי הרגלים הדנים והפרוסים, כפי שעשה לאופולד מאנהאלט-דסאו, והניף את דגל הרגימנט על מנת לתת השראה לחייליו.
בפעם הזו הצליחו הפרוסים להסתער על הסוללה הבווארית הגדולה, ולהמם את צוותי התותחנים.
החיילים הדנים, בפיקודו של הרוזן שולטן, הביסו את חיילי הרגלים הצרפתים בקרב כידונים פנים-אל-פנים ליד הכפר.
האלקטור ומרסין הגיעו למסקנה שהקרב אבוד כשראו שמרכז המערך שלהם נפרץ, ובדומה לשרידי צבאו של טאלאר ברחו משדה הקרב.
הניסיונות לארגן את כוחות הברית כדי למנוע ממרסין לסגת נכשלו בגלל תשישות הפרשים, והבלבול ההולך וגובר בשדה הקרב.
מרלבורו הסב את תשומת לבו מהאויב שנסוג במהירות, והורה לאחיו לשלוח עוד חיילי רגלים לצורך ההסתערות על בלנהיים.
חיילי הרגלים של הרוזן מאורקני וחיילים הנוברים חצו את שדות החיטה הרמוסים לכיוון הקוטג'ים של הכפר.
קרבות פנים-אל-פנים עזים דחקו את הצרפתים למרכז הכפר, לתוך ומסביב לחצר הכנסייה המוקפת חומה שהייתה אמורה לשמש כמגן.
הדרגונים הלא-רכובים של היי ורוס נשלחו גם כן, אך ספגו אבדות במתקפת נגד שניחתה עליהם מידי הרגימנטים של ארטואה ופרובאנס.
החיילים ההנוברים של קולונל בלוויל הוזעקו במהירות לשדה הקרב על מנת לייצב את הדרגונים, ופעם נוספת החלו במתקפה.
התקדמות חיילי הברית הייתה איטית וקשה, ובדומה ליריביהם הם ספגו פגיעות רבות.
קוטג'ים רבים בכפר עלו בלהבות, הסתירו את שדה הראייה וגרמו לחיילים המתגוננים לצאת מעמדותיהם.
לאחר ששמע את המולת הקרב בבלנהיים הורה טאלאר להעביר מסר למרלבורו, ובו להציע לתת פקודה לחיל המצב לסגת משדה הקרב.
תגובתו של הדוכס הייתה "תודיע למסייה טאלאר כי, במיקום שבו הוא נמצא, אין לו כל סמכות לתת פקודות".
למרות זאת, עם התקרבות שעות החשיכה רצה מרלבורו להגיע להכרעה מהירה.
הרגלים הצרפתים נלחמו בעקשנות על מנת להחזיק בעמדותיהם בבלנהיים, אך מפקדם לא היה באזור.
דרישתו של קלרמבו להגביל את חייליו הרבים לתחומי הכפר קבעה את גורלו באותו יום.
הוא הבין שטעותו הטקטית גרמה לתבוסתו של טאלאר במרכז, ונטש את בלנהיים ואת 27 הגדודים שהגנו אליו, וככל הנראה טבע למוות בדנובה כשניסה להימלט מהאזור.
בשעה זו היה בלנהיים נתון למתקפה כללית מכל צדדיו על ידי שלושה גנרלים בריטיים: קאטס, צ'רצ'יל ואורקני.
הצרפתים הדפו בקטלניות כל מתקפה, אך רבים מתוכם ראו מה קורה במישורים שמחוץ לכפר ומה יהיה גורלם; הצבא שלהם הובס והם היו מנותקים ממנו.
אורקני, שתקף מאחור, ניסה טקטיקה שונה וניהל משא ומתן עם בריגדיר דה נוויל על כניעתו.
יחידות אחרות החלו לנקוט בדרך פעולה דומה, לאור האיום של תותחי כוחות הברית.
אולם, רק בשעה 21:00 המרקיז דה בלנזאק (Blanzac), שקיבל את הפיקוד לאחר בריחתו של קלרמבו, הסכים בחוסר רצון להכיר בתבוסה הבלתי נמנעה, וכ-10,000 מחיילי הרגלים הטובים ביותר של צרפת הניחו את נשקם.
במהלך המאורעות הללו מרלבורו עדיין היה על אוכף הסוס שלו, וניהל את המרדף אחר האויב המובס.
הוא עצר לרגע אחד על מנת לשרבט על גב חשבון ממסבאה פתק קצר לאשתו, שרה: "אין לי זמן לומר דבר מעבר לכך שאני מתחנן בפנייך למסור למלכה על שירותי, וליידע אותה שהצבא שלה נחל ניצחון עטור תהילה".
האבדות הצרפתיות היו כבדות והסתכמו בלמעלה מ-30,000 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים.
יתר על כן, המיתוס של הצרפתים הבלתי מנוצחים נהרס, ושאיפותיו של לואי להסכם שלום מוקדם מעמדת ניצחון נגוזו.
מרודה-וסטרלו סיכם את הטענות נגד הצבא של טאלאר: .
היה זה קרב צמוד וקשה, שבעקבותיו אמר אויגן .
למרות זאת, קרב בלנהיים היה ככל הנראה הניצחון הגדול ביותר של המלחמה; מרלבורו ואיגן, שעבדו בשיתוף פעולה הדוק, הצילו את האימפריה של בית הבסבורג ולפיכך הגנו על הברית הגדולה מפני קריסה.
תוך זמן קצר הצליחו כוחות הברית לכבוש את הערים הבוואריות מינכן, אאוגסבורג, אינגולשטאדט, ואולם.
לפי הסכם אילברשיים, שנחתם ב-7 בנובמבר 1704, בוואריה עברה לשלטון צבאי אוסטרי, כך שההבסבורגים יכלו לנצל את משאבי הטבע שלה להמשך המלחמה.
שרידי האגף שהיה נתון לפיקודם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין הגיע בקושי רב לשטרסבורג, ובדרך לשם ערקו משורותיו כ-7,000 חיילים נוספים.
לאלקטור בוואריה הוצע להמשיך להמשיך כשליט המדינה (תחת תנאים שיוכתבו באמצעות ברית עם אוסטריה), אך הוא בחר לעזוב את מדינתו ומשפחתו על מנת להמשיך להילחם נגד הברית הגדולה מארצות השפלה הספרדיות, שבהן הוא כיהן בתפקיד המושל הכללי.
המפקד העליון בפועל באותו יום, מרשל טאלאר, נלקח לאנגליה ונכלא בנוטינגהאם עד לשחרורו ב-1711.
הקרבות של 1704 נמשכו זמן רב מעבר לצפוי, כיוון שחברות הברית הגדולה רצו להשיג את היתרון הגדול ביותר האפשרי.
אויגן, מרלבורו ובאדן הבינו כי לצרפת יש מספיק עוצמה כדי להימנע מחתימה על הסכם שלום לאחר ההפסד בבלנהיים, ונפגשו על מנת לתכנן את מהלכיהם הבאים.
במשך השנה שלאחר מכן הציע הדוכס לתקוף לאורך כל עמק נהר המוזל, על מנת להביא את המלחמה לתוך צרפת.
צעד זה היה כרוך בכיבוש המבצרים הגדולים של לנדאו ששמרו על הריין, ואת העיירות טריר וטרארבאך שעל גדות המוזל עצמו.
טריר נכבשה ב-26 באוקטובר, ולנדאו נכנעה ב-23 בנובמבר לכוחותיהם של המרגרייב מבאדן והנסיך אויגן; עם נפילת טרארבאך ב-20 בדצמבר ניתן האות לסיום הקרבות של 1704.
מרלבורו חזר לאנגליה ב-25 בדצמבר (14 בדצמבר לפי הלוח היוליאני) לקול שבחיהם של המלכה אן והעם.
בימים הראשונים של ינואר שלאחר מכן הובאו לארמון וסטמינסטר דגלי יחידת הפרשים 110 ויחידת הרגלים 128, שנלקחו בשעת הקרב.
אולם, האירועים לא הסתיימו בכך.
נכון לשנות ה-2000 ארמון בלנהיים הוא אחד מבתי המגורים הבריטיים היחידים המכונים "ארמון" ואינם שייכים למשפחת המלוכה הבריטית.
הוא ממשיך לשמש כמקום מושבם של דוכסי מרלבורו.
קרב בֶּלָאסִיצָה (בבולגרית: Беласишка битка, בכתבים הביזנטים מכונה גם קרב קְלִידְיוּם, או קרב קְלֶיְדִיוֹן) נערך ב-29 ביולי 1014 ונפגשו בו צבאות האימפריה הביזנטית וצבאות האימפריה הבולגרית הראשונה.
הקרב היה מכריע להמשך קיומה העצמאי של הישות הבולגרית, אשר נוכחותה באזור נמשכה למעלה מ-330 שנים.
הקרב הסתיים בתבוסה בולגרית מוחצת, שנחרטה בנרטיב הבולגרי כאסון הצבאי הגדול ביותר בתולדותיהם והובילה בפועל לקץ ימיה של האימפריה הבולגרית.
מאמצע המאה ה-10 החל תהליך נסיגתה של האימפריה הבולגרית הראשונה.
בשנת 970 הוכו הבולגרים על ידי צבא נסיכות רוס של קייב, אשר החריב את בירתם פליסקה.
בנוסף, נאלצו הבולגרים להתמודד בעת הזו עם פלישות של פצ'נגים, ממלכת הונגריה והסרבים מנסיכות רשקה.
קרבות מתמשכים אלו שחקו את כוחה של האימפריה הבולגרית ואת יכולתה הכלכלית להחזיק בצבא סדיר גדול ומודרני.
הביזנטים ניצלו עד תום את היחלשותם של הבולגרים והחלו לנגוס אט אט בשטחיהם מחד, ולהיות "המוציאים והמביאים" בכל הנוגע לשלטון הבולגרי מאידך.
לאחר החרבת עיר בירתם השנייה פרסלב, נאלצו הבולגרים לעבור לסקופיה ולנהל משם קרב מאסף על עצמאותם.
יתרה מכך, משפחות אצולה בולגריות רבות בחרו להיות וסליות ביזנטיות ולהתנתק מהשלטון הבולגרי, עניין שהחליש עוד יותר את הממלכה.
בעת ההיא, היו הביזנטים בתור זהב.
בסיליוס השני, אשר עלה לשלטון בשנת 976 נחשב לאחד הקיסרים הביזנטיים הגדולים של האימפריה ובתקופתו התרחב שטחה לממדים הגדולים ביותר מאז הפלישה הערבית.
בסיליוס גמר אומר למגר אחת ולתמיד את הישות הבולגרית ומשנת 986, תוך ארגון צבא חזק, ממושמע ומצויד היטב, ניהל מערכה שיטתית ומסודרת להשגת המטרה, כאשר צבאו של הקיסר סמואיל התקשה לבלום אותו.
כאמור, ב-29 ביולי 1014 נפגשו צבאות שני הצדדים, כאשר הביזנטים בשיא כוחם וביטחונם העצמי והבולגרים במצב של תהליך נסיגה מתמשך.
הצבא הבולגרי נחלק לכוחות רגלים ופרשים.
צבא הפרשים מנה בשיאו 30,000 פרשים כבדים, אך בעת בה נערך הקרב מוערך מספרו בכמחצית הכמות הנ"ל, כאשר רובו מורכב מפרשים קלים.
צבא הרגלים הבולגרי שמנה גם קשתים, אומן בעיקר בלוחמה הררית, בטקטיקות של לוחמת גרילה, וזאת כדי להתמודד ביתר יעילות עם הצבא הביזנטי, אשר בדרך כלל היה גדול בממדיו מהצבא הבולגרי ונחשב כבד ומסורבל.
הצבא הביזנטי הורכב משני כוחות עיקריים.
הראשון הורכב מחמש יחידות אזוריות שכונו ת'מאטות והורכבו מגרעין פיקוד ביזנטי, אשר פיקד על מיליציות שהורכבו מבני המחוזות השונים ברחבי האימפריה (הת'מאטות: הארמנית, האנטולית, האופסיקיונית, התראקית והקרביסיאנית).
הת'מאטות חולקו לבאנדה, גדודים בני 300 לוחמים כל אחד, שבדרך כלל היו כוחות רגליים שצוידו גם בקשתות וקלעים.
הכוח השני היה הגרעין הצבאי המקצועי של הצבא הביזנטי, שכונה טאגמאטה והורכב מחמש יחידות עיקריות ועוד כוחות עזר, אשר בדרך כלל הוצבו באזור קונסטנטינופול ושימשו הן להגנת הבירה הביזנטית והן ככוח להתערבות מהירה.
הטאגמאטה הורכבה בעיקרה מכוחות פרשים כבדים, שצוידו היטב.
הקרב נערך בעמק סטרומיצה, בין הרי בלאסיצה להרי אוגרז'דן המצויים בימינו במשולש הגבולות בין בולגריה, מקדוניה ויוון, סמוך לתוואי הנהר סטרומה.
העמק עצמו נמצא בגובה 455 מטרים מעל פני הים והרכסים שמסביבו נעים בגבהים שבין 1,500 ועד 1,900 מטרים.
מתוך ידיעה שצבאו נחות לעומת הצבא הביזנטי, ביצר הקיסר הבולגרי סמואיל את כל מעברי ההרים במתרסים ובכלל זה בנה מצודה החולשת על המעבר ברכס הבלאסיצה.
בשל מבנה העמק, יכול צבא קטן יחסית לחסום את המעבר בו, גם לכוחות עדיפים ממנו.
התוכנית הבולגרית, התבססה על הנחה זו ועל הנחה נוספת שהתבררה כשגויה, שבשל התנאים הטופוגרפיים הקשים, יהוו רכסי ההרים מכשול יבשתי בפני הצבא הביזנטי והם יאלצו להילחם רק בעמק הצר יחסית.
כאשר הגיע צבאו של בסיליוס השני לאזור, הוא תקף חזיתית דרך העמק ונבלם במתרסי הצבא הבולגרי, כאשר קשתים מיומנים שהוצבו על הרכסים השולטים פגעו בחיילים הביזנטיים והסבו להם אבדות.
אליהם הצטרפו חיילי רגלים אשר השליכו ודרדרו סלעים אל עבר החיילים.
בסיליוס שהיה מצביא מחונן, הבין שלא יוכל לפרוץ דרך המעבר ועל כן נקט בתחבולה, לה לא ציפו הבולגרים.
בעוד חלק מסוים מהכוח המשיך במתקפה החזיתית, הוטל על ניקופורוס חיפיאס אחד ממפקדי הצבא, לבצע איגוף דרך רכס הבלאסיצה בתוואי קרקע כמעט בלתי עביר ולהפתיע את הבולגרים במתקפה מאחור.
הקיסר הבולגרי סמואיל ובנו גבריל רדומיר ביצעו טעות מכרעת, כאשר בחושבם שהחזית יציבה ונשלטת, עזבו את המקום ביחד עם חלק מכוחותיהם, למפקדתם במצודת סטרומיצה מרחק מספר שעות רכיבה, עניין שהוביל גם לשאננות בקרב המגינים.
ב-29 ביולי תקף במפתיע הכוח של חיפיאס את הצד האחורי, המוגן פחות של הקווים הבולגריים, תוך שאגות קרב.
הבולגרים הופתעו לחלוטין, בכוחותיהם שררה אנדרלמוסיה מוחלטת, קל וחומר בהיעדר יד פיקודית מכוונת.
הביזנטים הכריעו את החיילים הבולגרים, פעלו מיד להריסת המתרסים ואפשרו לעיקר הכוח של בסיליוס לפרוץ לשטחי הממלכה הבולגרית.
סמואיל ובנו ביחד עם כוחות סיוע, ניסו נואשות לחבור ממצודת סטרומיצה לצבאם, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
כוחות הסיוע נבלמו על ידי הביזנטים שהתקדמו במהירות וסמואיל נפצע ונחלץ בעור שיניו מהקרב, כאשר בנו מגן עליו בגופו, מעלה אותו על סוסו ומחלץ אותו למצודת פרילפ (היום במקדוניה).
כ-10,000 חיילים בולגרים נפגעו במהלך הקרבות וכ-14,000 נפלו בשבי הביזנטים.
בתחילת חודש אוקטובר, כדי להטיל מורא על יריביו, חילק בסיליוס את השבויים לקבוצות של 100 חיילים, הורה לעקור את עיני 99 חיילים מכל קבוצה והותיר חייל אחד עם עין תקינה אחת, כדי שיוביל את החיילים חזרה למפקדם סמואיל.
פעולה זו זיכתה את הקיסר הביזנטי בתואר בולגרוקטונוס, "ממגר הבולגרים".
מספר מקורות מציינים, שהקיסר הבולגרי התעלף כאשר ראה את חייליו המושפלים והנכים.
בנו ועוזריו השיבו לו את הכרתו בעזרת מלחי הרחה, אך יומיים לאחר מכן ב-6 באוקטובר, הלך הקיסר לעולמו מהתקף לב.
כוחותיו של הקיסר הביזנטי המשיכו לנוע בשיטתיות לתוך הממלכה הבולגרית ועל אף שספגו אבדות, הצליחו לאחר קרב קשה לכבוש גם את מצודת סטרומיצה.
לביזנטים היו עתודות כוח אדם ועורף לוגיסטי איתן, כך שיכלו להמשיך במערכה בקצב שלהם ולנגוס בעוד שטחים בולגריים.
כעת, לאימפריה הבולגרית שבשיאה הייתה יריב עיקש של הביזנטים, נותר רק שמה, ובארבע השנים הבאות הייתה מצויה בפרפורי גסיסה צבאיים ופוליטיים, כאשר מאבק ניטש בין מצדדי הווסליות הביזנטית לבין המיליטנטים שרצו להמשיך במאבק.
גבריל ראדומיר נרצח שנה לאחר הקרב בידי שליחיו של בן דודו איוון ולאדיסלב, אשר ירש את מקומו.
ולאדיסלב עצמו נהרג בקרב מול צבאו של בסיליוס בפברואר 1018 ליד העיר דורס, באלבניה של ימינו.
בנו פרסיאן השני, נאלץ להיכנע לביזנטים באוגוסט 1018, והאימפריה הבולגרית הראשונה חלפה מן העולם.
קרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה היה קרב שהתנהל בבינת ג'בייל, בשבוע השלישי של מלחמת לבנון השנייה, לקראת סוף חודש יולי 2006, בין כוחות חטיבת גולני וחטיבת הצנחנים לבין כוח מיוחד של ארגון החזבאללה.
גדוד 51 ו־17 מלוחמיו שהשתתפו בקרב זכו בעיטורים.
גם בחטיבת הצנחנים זכו מספר רב של לוחמים וקצינים בצל"שים ועיטורים רבים.
הקרב נערך במהלך מבצע קורי פלדה במלחמת לבנון השנייה.
במבצע זה תקפו שלוש חטיבות את העיירה בינת ג'בייל; חטיבת הצנחנים ממערב, חטיבת גולני ממזרח, וכוח מחטיבה 7 של חיל השריון חיפה מהרכסים מדרום לעיירה.
העיירה ממוקמת כארבעה קילומטרים צפונית לגבול ישראל, סמוך למושב אביבים.
העיירה נבחרה לתקיפה בגלל היותה סמל ובסיס ירי משמעותי של החזבאללה, וכן על פי דוחות מודיעין התרכזו בה כמה מפקדות של החזבאללה.
לאחר יומיים של פעילות מארבים מתוך בתים (אלמנת קש) בפאתים המזרחיים של העיירה בינת ג'בייל, קיבל גדוד 51 מחטיבת גולני פקודה להתקדם מעט לתוך מרכז העיירה ולהשתלט על בתים אחרים ולהמשיך מתוכם לבצע מארבים בדפוס הפעולה שבו נקטו ביומיים הראשונים למבצע.
העיירה בינת ג'בייל נבחרה לתקיפה מכמה סיבות עיקריות:
בינת ג'בייל היא סמל שמקורו בנאום "קורי העכביש" של חסן נסראללה מעל במת בינת ג'בייל במאי 2000.
בבינת ג'בייל ישב פיקוד דרום של חזבאללה וכוחות מחטיבת אל-נאצר של חזבאללה אשר היוו בסיס ירי משמעותי של הארגון לעבר אזרחי מדינת ישראל.
כוחות החזבאללה ששכנו בבינת ג'בייל ביצעו ירי ולא אפשרו לכוחות צה"ל לפשוט על "שמורות הטבע" – הבונקרים התת-קרקעיים שבנה חזבאללה מאז נסוג צה"ל מלבנון במאי 2000. שמורות הטבע שכנו ממזרח וממערב לעיירה בינת ג'בייל ולכן היה צורך לנטרל את האיום של העיירה כדי לטפל ב"שמורות טבע".
המבצע תוכנן כ"פשיטת מלקחיים" – חטיבת גולני ממזרח וחטיבת הצנחנים ממערב.
חטיבת גולני הגיעה ליעדים שלה ביום שני, 24 ביולי בשעה 04:00 לפנות בוקר כמתוכנן.
הכוח של חטיבת גולני (יחידת אגוז, גדוד 51 וגדס"ר גולני) פשט על העיירה, פרץ לבתים באמצעי פריצה שקטים (הידראוליים) וביצע מארבים מתוך בתים ("אלמנת קש") בפאתים המזרחיים של העיירה בינת ג'בייל.
היום הראשון היה מוצלח מבחינת כוחות צה"ל.
ביום זה הצליחו לוחמי גדוד 51 להרוג שלושה לוחמי חזבאללה, אשר שהו בפטרול בפאתים וכלל לא היו מודעים להימצאות כוחות צה"ל בבינת ג'בייל.
כוחות חטיבת גולני הרגו ביומיים הראשונים כ-20 מחבלים ואספו חומר מודיעיני רב.
לאחר יומיים של שהייה בפאתים המזרחיים קיבלה חטיבת גולני פקודה להתקדם לכיוון צפון מערב, לאזור המכונה "הפוליגון השחור".
משימתם הייתה להשתלט על בתים אחרים ולהמשיך מתוכם לבצע מארבים בדפוס הפעולה של היומיים הראשונים למבצע שהיו מוצלחים ביותר.
יומיים אלה אפשרו לארגון החזבאללה לאסוף מל"מ ולהתכונן לקראת העימות עם צה"ל בעיירה.
בחשכת אשמורת הבוקר של יום רביעי א' באב תשס"ו 26 ביולי 2006, החל גדוד 51 לנוע לכיוון מרכז העיירה בינת ג'בייל.
פלוגה א' עם מפקד הגדוד, סא"ל יניב עשור, נעה ראשונה והתמקמה במיקומה החדש.
פלוגה ג' עם סגן מפקד הגדוד רועי קליין נעה אחרונה והגיעה ליעדה סמוך לאור ראשון.
מחלקת החוד נעה ראשונה עם הסמג"ד, רס"ן רועי קליין, וסגן מפקד הפלוגה, אלכס שוורצמן, ופניהם למבנה הראשון, ניסיונות פריצת הבית לא צלחו.
בשעה 5:00 לפנות בוקר כשמחלקת החוד ממתינה בחצר לפריצת הבית, מקלען החוד זיהה מאחוריו ממזרח (הכיוון ממנו הגיעו) מעבר לחומה לוחם חזבאללה, הוא ירה לעברו צרור כדורים וכך החל קרב שנמשך 11 שעות רצופות.
לוחמי גולני פתחו באש וזרקו רימונים לאחור מעבר לחומה, אך החומה הגבוהה הקשתה על הלוחמים להשיב אש בנשקם האישי.
הסמג"ד קליין נתן פקודה לתקוף באיגוף ימני.
סגן עמיחי מרחביה הוביל את מחלקתו לאיגוף דרך מטע הזיתים העליון ונבלם על ידי חומת אבן נוספת שהקיפה את מטע הזיתים העליון ומאחוריה כבר הספיקו להתפרס לוחמי החזבאללה, ששלטו באש על המטע העליון.
מפקד המחלקה וסמל המחלקה שמעון דהן נפגעו מחוליה קטלנית שהתמקמה מימין להם מאחורי החומה.
הכוח המשיך בירי וזריקת רימונים מעבר לחומה והזעיק עזרה.
הסמג"ד קליין חבר למחלקת החוד והמשיך בלחימה עם האויב שמעבר לחומה, קליין כרע ברך ליד מרחביה שהיה בשלב זה פצוע קשה, והעלה אותו על אלונקה שהועברה אליו.
מנגד היו חילופי אש של הכוחות ואסף נמר, מלוחמי המחלקה, נפגע בראשו ונהרג.
רימון נוסף שנזרק נפל סמוך לקליין.
קליין זיהה את הרימון שנזרק לעבר הכוח וזינק עליו כדי להציל את חייליו ששהו בסמוך.
קליין נפצע אנושות, זעק "שמע ישראל" ודיווח על עצמו בקשר "קליין מת.
קליין מת" כדי להודיע ששדרת הפיקוד נפגעה.
לאחר שפרץ שוורצמן הסמ"פ את דלת המבנה עם לבנת חבלה דילג גם הוא עם קשרו עידן כהן למטע העליון לסייע, אך גם הם נפגעו קשה ברגליהם מצרור שנורה לעברם מהחוליה הקטלנית שהתמקמה מימין למטע.
חיסול החוליה הקטלנית מימין (כנראה על ידי הסמ"פ שוורצמן ואוהד קלאוזנר) בשעה 5:30 (כ-30 דקות לאחר תחילת הקרב) היה נקודת המפנה הראשונה בקרב.
בהמשך הלחימה חבר מפקד הפלוגה, אלון חכימה, ופיקד על הקרב וחילוץ הנפגעים עד לפציעתו.
סרן איתמר כץ שנלווה לפלוגה החליף את חכימה בפיקוד על הפלוגה שאת חייליה לא הכיר.
בשעה 7:20 חלה תמורה נוספת בקרב, והיא החלטתו של איתמר כץ להיכנס למבנה אותו פרץ הסמ"פ שוורצמן בתחילת הקרב.
לאחר תפיסת עמדות מחלונות הקומה השנייה של המבנה החל ירי יעיל ומדויק אל מתחם המחבלים.
מפקד הגדוד, סא"ל יניב עשור, היה עם פלוגה א' סמוך לנקודת ההיתקלות, והוביל את הלחימה כנגד לוחמי החזבאללה.
המחבלים נסוגו לאחור והתרכזו במבנים סמוכים ובמסגד.
בשעה 8:00 חלה התמורה השלישית בקרב, כאשר קצין המבצעים הגדודי יוני שטבון עם שלושה לוחמים חברו לכוחות פלוגה ג'.
שטבון עלה לגג המבנה וסימן לכוחות חיל האוויר על ידי זריקת רימון עשן כחול, וכיוונם לסיוע אש קרוב לכוחות הלוחמים.
מסוקי הקרב ואמצעי סיוע אחרים שהופעלו מעתה סייעו בפגיעה מדויקת בלוחמי החזבאללה ובחיפוי על חילוץ הנפגעים למבנה מחלקת החוד שנתפס.
בחמ"ל החטיבתי שהו במהלך הקרב מפקד האוגדה, תא"ל גל הירש ומח"ט גולני, אל"ם תמיר ידעי וניהלו את הקרב.
מפקד זרוע היבשה במלחמה, האלוף בני גנץ הגיע למפקדה באביבים במהלך הקרב, ועודד את המפקדים נוכח התחושות הקשות מן הקרב באומרו – "גולני יצאו ממצבים יותר קשים, אתם תצאו גם מזה".
חילוץ הפצועים היה פעולה מורכבת שנוהלה ישירות על ידי המג"ד יניב עשור, שהסתייע בפלוגות החה"ן והסיירת של הגדס"ר.
פלוגת החה"ן פינתה במספר סבבים את הפצועים לפלוגה א'.
פלוגה רובאית א' חילצה את הפצועים במספר סבבים והעבירה אותם לידי לוחמי הסיירת שפינו אותם תחת אש במספר סבבים לשני מנחתי מסוקים.
למרות תנאי הפתיחה הקשים, המשיכו הלוחמים בסיוע חבריהם בפלוגה ומפקדיהם בגדוד ובחטיבה בניהול הקרב ובחילוץ הנפגעים במשך שעות רבות של לחימה קשה, בגבורה, בעקשנות ובאומץ לב, תוך דבקות במטרה והקרבה אישית עד הכרעתו הסופית של האויב וחיסול כארבעים מלוחמיו.
בקרב נהרגו שמונה לוחמים ומפקדים: רס"ן רועי קליין, סרן אלכס שוורצמן, סגן עמיחי מרחביה, סמ"ר שמעון דהן, סמ"ר עידן כהן, סמ"ר אוהד קלאוזנר, סמל שמעון אדגה, וסמל אסף נמר.
כמו כן, נפצעו כעשרים וחמישה לוחמים נוספים.
בלילה הביא גדוד 12 של גולני אספקה והתקדם למשימות נוספות, לוחמי פלוגת המסלול של גדוד 12 בפיקוד רב-סרן (נהרג במבצע צוק איתן) נשאו את גופות החללים בחזרה.
מסע האלונקות הרגלי של פלוגת המסלול של גדוד 12 הגיע באור ראשון של יום חמישי למבנה הפגודה במארון א-ראס, משם המשיך בפינוי כוח רכוב באכזריוֹת של פלוגה ב' מגדוד 51 של גולני.
עשהאל לובוצקי, אחד ממפקדי המחלקות, הוביל את האכזריוֹת שחנו בסמוך בנסיעה עד לקו הגבול הסמוך לאביבים.
כוח החזבאללה נסוג מאזור הקרב.
במהלך הקרב הרגו לוחמי הגדוד, בסיוע חיל האוויר וכוחות נוספים, כארבעים מחבלי חזבאללה, השמידו שלושה משגרי רקטות ופוצצו מצבורי תחמושת ורקטות שנתפסו.
יומיים לאחר מכן נערכו כוחות מחטיבת הצנחנים וביניהם לוחמים מגדוד 890 וגדוד 101 בפיקודו של אל"ם חגי מרדכי.
באשמורת הליל פשטה הפלוגה המבצעית של גדוד 101 על פאתיה המערביים של העיירה בינת ג'בייל, הפלוגה התמקמה בבתים הצופים אל תוך הקסבה במארב בצד המערבי של בינת ג'בייל, ומיקמה בקומות הגבוהות של המבנה צוות צלפים.
לאחר מספר שעות כוח מיוחד של חזבאללה שפעל במרחב נחשף על ידי כוח הצלפים, כוח הצלפים והפלוגה המבצעית לחמו וצלפו בכוח החזבאללה.
הקרב נמשך בלחימה עיקשת מול כוחות חזבאללה נוספים שזרמו למקום והצטרפו ללחימה.
לאחר 9 שעות, תם הקרב הקשה בו נפצעו מספר רב מחיילי הפלוגה.
חילוצם התבצע באמצעות נסיגה תחת אש בחיפוי מסוקי קרב.
על חלקה בחילוץ הפצועים תחת אש, קיבלה טייסת החרב המתהפכת את צל"ש הרמטכ"ל.
על פי מקורות זרים בתום הקרב נמנו מעל 100 מחבלים הרוגים.
הקרב נחשב אחד מהקרבות המרכזיים במורשת הקרב של חטיבת גולני והקרב הקשה ביותר של מלחמת לבנון השנייה.
לגדוד 51 ולשבעה עשר לוחמים ומפקדים שלחמו בקרב הוענקו עיטורים וצל"שים.
עיטור העוז – הוענק לרס"ן רועי קליין ולסמ"ר אביחי יעקב.
עיטור המופת – הוענק לסמ"ר ולדיסלב (ולדי) קזצ'קוב ולסרן איתמר כץ.
צל"ש הרמטכ"ל – הוענק לסרן יוני שטבון, לסמל ראשון שירן אמסילי, לסרן אלכסנדר שוורצמן, סמ"ר ישראל בן לולו ולסמל אלכסנדר סירנקו.
צל"ש אלוף – מאת אלוף פיקוד הצפון גדי איזנקוט הוענק לגדוד הבוקעים הראשון (51) בספטמבר 2007 "על שהראה רעות, נחישות, מקצועיות ואומץ לב במהלך מלחמת לבנון השנייה".
כמו כן הוענק ללוחמים הבאים: סמל ראשון יוסף אביטבול ז"ל (נפצע בקרב זה ונהרג בהמשך הקרבות במלחמה), סמל ראשון יונתן ז'אנו, סמל ראשון ארן אליהו, סמל ראשון יונתן רוט ולסגן שלמה שובי.
צל"ש מפקד אוגדה - מאת מפקד עוצבת געש אלי רייטר הוענק לסרן ישראל פרידלר ולסמל ראשון משה נחום.
צל"ש מח"ט - מאת מפקד חטיבת גולני תמיר ידעי הוענק לסמל ראשון ניר מלצקי.
קרב בצרה התחולל מ-11 בנובמבר עד ל-22 בנובמבר 1914 בין כוחות הצבא הבריטי והצבא העות'מאני במהלך המערכה במסופוטמיה ובסיומו כבשו הבריטים את בצרה מידי הטורקים.
בטרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שלטה האימפריה העות'מאנית במסופוטמיה בעוד שבריטניה שלטה בפרס שם פעלה חברת הנפט האנגלו-איראנית להפיק נפט, לעבד אותו ולשלוח אותו במכליות לבריטניה דרך המפרץ הפרסי.
עם פרוץ המלחמה עמדו שתי המעצמות משני עברי המתרס ומשרד המלחמה בבריטניה חשש שהטורקים ינסו לפגוע בייצור הנפט בפרס ולחסום את נתיב השייט ולכן החליטה בריטניה להשתלט אל אזור שאט אל ערב כדי למנוע כל ניסיון כזה.
הפלישה הבריטית לעיראק החלה ב-6 בנובמבר 1914 באזור פאו ואזור החוף נכבש באותו יום מול התנגדות טורקית מצומצמת של דיוויזיה 38 בפיקודו של סולימאן אסקרי ביי.
לאחר כיבוש אזור פאו נסוג הצבא העות'מאני לבצרה.
עקב חששם של הבריטים שמא העות'מאנים מתכננים לתקוף את פאו, החליטו הבריטים להביס את הצבא העות'מאני ולכבוש את בצרה.
ב-7 בנובמבר 1914 החלו חיילים בריטים להתקדם מפאו לעבר בצרה.
קרבות רבים התרחשו בין כוחות חיל הרגלים הבריטי ובין כוחות חיל הפרשים העות'מאני בין 7 ל-9 בנובמבר, בעת שחיל הפרשים העות'מאני נשלח כדי להדוף את התקדמות החיילים הבריטים.
הכוחות הבריטיים הגיעו לאזור בצרה ב-10 בנובמבר.
למרות נסיגת העות'מאנים מהעיר, הם הותירו כמה מאות חיילים כדי לשמור עליה.
הבריטים תקפו את בצרה, ובתוך שעה הובסו החיילים העות'מאנים הנותרים ובצרה נכבשה.
אף על פי שהבריטים כבשו את בצרה, הם לא מימשו את מטרתם להשמיד את הצבא הטורקי, שנסוג במעלה החידקל לכות.
כישלון הבריטים במימוש מטרתם הביא למערכות נוספות במסופוטמיה.
קרב ביאליסטוק-מינסק היה חלק מהמערכה הצבאית, שהתנהלה באזורי הגבול של ברית המועצות בשבועות הראשונים של מבצע ברברוסה (הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות).
הקרב, שהתנהל בין 22 ביוני ל-8 ביולי 1941, הסתיים בניצחון גרמני מוחץ.
הצבא הסובייטי ספג תבוסה קשה, כ-300 אלף חיילים סובייטים נלקחו בשבי והצבא הגרמני התקדם כ-300 ק"מ מזרחה תוך כיבוש מינסק, בירת בלארוס.
המשימה שהוטלה על קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית בפיקוד פדור פון בוק בסיוע צי האוויר השני בפיקוד אלברט קסלרינג, הייתה להביס ולהשמיד את כוחות הצבא האדום, שהגנו על מערב בלארוס, ולהתקדם במהירות מערבה לכיוון מוסקבה, בירת ברית המועצות.
ריכוז הכוחות הגרמני בגזרת קבוצת ארמיות מרכז היה הגדול ביותר, וכלל כמחצית מכלל הכוחות הממונעים הגרמניים, שהופעלו בחזית הסובייטית (שתי ארמיות פאנצר).
תוכנית המתקפה הגרמנית התבססה על שימוש בטקטיקת בליצקריג קלאסית.
ריכוז עיקר הכוח בשני האגפים, וכיתור כוחות הצבא האדום, שהחזיקו בבלארוס, באמצעות תנועת איגוף כפולה.
הכוחות התוקפים פעלו בשתי זרועות:
קבוצת הפאנצר השלישית, בפיקוד הרמן הות, והארמייה הרביעית, בפיקוד גינטר פון קלוגה, נועדו לתקוף באזור סובאלק.
קבוצת הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן, והארמייה התשיעית בפיקוד אדולף שטראוס, נועדו לתקוף באזור ברסט ליטובסק.
חיל האוויר הגרמני נדרש, בשלב ראשון, להשמיד את כוחות חיל האוויר הסובייטי באזורי הגבול ולהשיג עליונות אווירית, ובשלב שני, להעניק סיוע צמוד למתקפת כוחות הקרקע.
ההגנה על הגזרה המרכזית של החזית הסובייטית בגבול המערבי של ברית המועצות, הופקדה בידי החזית המערבית בפיקוד דמיטרי פבלוב.
החזית כללה 4 ארמיות סובייטיות:
הארמייה ה-3 בפיקוד וסילי קוזנצוב שרוכזה באזור הורדנה
הארמייה ה-10 בפיקוד קונסאטנטין גולובב שרוכזה באזור ביאליסטוק
הארמייה ה-4 בפיקוד אלכסנדר קורובקוב שרוכזה באזור ברסט ליטובסק.
הארמייה ה-13 בפיקוד פיוטר פילאטוב נמצאה בשלבי התארגנות והוחזקה בעתודה.
כבר ביומיים הראשונים של הלחימה ספג חיל האוויר הסובייטי באזורי הגבול מכה קשה ומאות מטוסים הושמדו, רובם על הקרקע.
כתוצאה מכך השיגו הגרמנים עליונות אווירית מוחלטת, ומפקד חיל האוויר הסובייטי בזירה התאבד.
קבוצת הפאנצר ה-3 בפיקוד הרמן הות תקפה מכיוון ליטא וכבר ביום הלחימה הראשון הגיעה לנהר ניימן.
הארמייה ה-9 בפיקוד אדולף שטראוס כבשה תוך יומיים את העיר הורדנה.
הארמייה ה-4 בפיקוד גינתר פון קלוגה הביסה את כוחות הצבא האדום, שניצבו מולה, והשיגה התקדמות משמעותית.
קבוצת הפאנצר ה-2 בפיקוד היינץ גודריאן עקפה את מבצר ברסט ליטובסק והתקדמה מזרחה במהירות.