tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך שנים ספורות הוא פרסם מספר מאמרים פורצי דרך בהם פיתח שיטות מתמטיות חדשות לחישוב הספקטרה של אטומים מורכבים תוך שימוש בעקרונות סימטריה ובתורת החבורות.
עבודה זאת נעשתה בשנות מלחמת העולם השנייה, תוך בידוד כמעט מוחלט מהעולם המדעי.
פרופ' רקח הדריך דור חדש של מדענים צעירים בתחום הספקטרוסקופיה האטומית.
עם השנים אחדים מהם עברו לעסוק בפיזיקה גרעינית.
הם יישמו בהצלחה רבה את שיטותיו של רקח בתחום חדש זה והגיעו למעמד של חוקרים מובילים בתחום הספקטרוסקופיה הגרעינית.
קבוצת הפיזיקה של המצב המוצק כוללת חוקרים ניסיוניים ועיוניים.
תחומי המחקר כוללים תופעות הולכה במוצקים לא מסודרים ובתנאים של חוסר שיווי משקל תרמודינמי, מערכות בממדים נמוכים, מערכות זכוכיתיות, והשפעות הדיסיפציה וחוסר הקוהרנטיות הקוונטית.
המחקר העיוני משתמש בשילוב של חישובים אנליטיים וסימולציות מחשב, בשיטות של תורת שדות ושיטות קירוב שונות.
שיטות אלה מיושמות על מגוון בעיות כמו אילוחים מגנטיים, אפקט הול הקוונטי, על מוליכות, לוקליזציה ומוליכים חד־ממדיים.
המחקר הניסיוני עוסק בתופעות של על מוליכות, זכוכיות אלקטרוניות, אלקטרוניקה במערכות ננומטריות, מבנים קוונטיים של מוליכים למחצה וצמתי ג'וזפסון.
בתחום האופטיקה קיימות מספר מעבדות.
המחקרים בתחום זה כוללים לייזרים בעוצמות גדולות במיוחד והשפעתם על חומר, חקר יסודות תורת הקוונטים ומידע קוונטי בעזרת התכונות הקוונטיות של האור, אור איטי בתוך אדי חומר ואופטיקה במערכות ננומטריות.
מכון שילה הוא מרכז פסיכולוגי ייחודי וייעודי לציבור הדתי לאומי, שנוסד בשנת 2004 בגבעת שמואל ופועל ברחבי ישראל.
מכון שילה הוקם כמענה לתופעה בחברה הדתית, שבה אנשים חששו לפנות לייעוץ פסיכולוגי מקצועי, ומתוך הבנה שהציבור מהציונות הדתית זקוק לאוזן קשבת שתוכל להבין את מרקם החיים המיוחד שלו.
בחברה הדתית והדתית לאומית נהגו מאז ומעולם לפנות לרבני הקהילה, מתוך חשש שפסיכולוגים עלולים שלא להבין או אף להשפיע לרעה בנושא האמוני וההלכתי.
בנוסף, בנושאים רגישים השייכים לעולם הרגשי הפנימי, נושאי משפחה, זוגיות, מיניות, ובמיוחד הטרדות ופגיעות מיניות, ובעיות.
בזהות המינית, דורשים מענה משולב של רבנים ואנשי מקצוע, דבר שלא היה קיים עד להקמת מכון שילה.
בסוף שנות ה-90 נעשה ניסיון להקמת מכון דתי, ביוזמתו של ד"ר צבי מוזס, אך הניסיון נכשל בשל קשיים כספיים, למרות ניסיונו לערב גורמים ציבוריים, דוגמת משרד החינוך, החינוך הממלכתי-דתי ומרכז ישיבות בני עקיבא.
בשנת 2004, ד"ר צבי מוזס החל ביישום הפרויקט על ידי חברת קונטקט בבעלותו, אשר באותה תקופה, נתנה טיפולים פסיכולוגיים לעולים חדשים.
הרב יובל שרלו, בתחילה התנגד לרעיון, אך לבסוף, שינה את עמדתו ותמך בקידומו, זאת לאחר שנתקל בבעיות פסיכולוגיות רבות, שהגיעו אליו באמצעות שו"ת בפורטל מורשת ואתר ערוץ 7 ונזקקו למענה מקצועי.
ביוזמתו, נוצר שיתוף פעולה עם ארגון רבני צוהר והרב רפי פוירשטיין בפרט.
יחד עם ארגון רבני צוהר ואוניברסיטת בר-אילן, בשיתוף פרופ' אלי וקיל, התקיימו כנסים בנושא פסיכולוגיה ויהדות.
אשר זכו להד ציבורי ושימשו בסיס לתחילת הדרך של מכון שילה.
במהלך התקופה לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות, פנה מכון שילה, לשירותי הרווחה בגוש קטיף במטרה להקים צוות טיפולי שיסייע בהתמודדות של התושבים מהכיוון הפסיכולוגי.
לאחר קבלת תקציב מהמחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, הוקם צוות ממטפלי המכון שפעל בגוש קטיף והורשה לנוע בין היישובים ולתת סיוע טיפולי מתאים.
בין השאר, הצוות עסק בליווי משפחות שאיבדו את יקיריהם ונאלצו להעתיק את מקום קבורתם.
כיום, מכון שילה פועל עצמאית בניהולו של ד"ר צבי מוזס, ומרכז פעילות ענפה בנושא הפסיכולוגיה בציבור הדתי.
במכון עובדים עשרות פסיכולוגיים דתיים בכל הארץ.
בנוסף, מכון שילה שם לו למטרה להעלות לדיון ציבורי נושאים שלא דוברו בציבור הדתי.
כחלק ממטרה זו, אורגנו במשך השנים כנסים שעסקו בנושאים רגישים ואקטואליים.
בין הנושאים: המחיר הנפשי של שמירת הלכה, השלכות של חינוך נפרד ומעורב, נישואין מוקדמים ורווקות מאוחרת, גירושין וייעוץ משפחתי או זוגי.
מְכוֹנַאי מוּטָס הוא איש צוות עזר אוויר ולוחם חוד, המהווה יחד עם הקברניט וטייס המשנה את צוות המסוק לביצוע כלל משימות הטיסה שכן המכונאי המוטס הוא איש צוות הכרחי לכל גיחה.
בחיל האוויר הישראלי, הבסיס להכשרת מכונאי מוטס הוא שירות באחד מהדרגים (א', ב', ד') במערך הטכני של החיל וסיום קורס בבית הספר למכונאים מוטסים.
בצבאות דוברי אנגלית התפקיד של מכונאי מוטס נקרא Crew chief.
עם קליטת מטוסי נורד ומסוקי הסיקורסקי S-55 בשנים 1955–1956 נדרשו לתפעלם גם המכונאים המוטסים.
בספטמבר 1957 קבע מפקד חיל האוויר עזר ויצמן את מעמד המכונאים המוטסים במטוסי התובלה והמסוקים.
אז נקבע שמכונאי מוטס יוכל לשמש כמכונאי בעל ניסיון ניכר בעבודה עצמאית.
לא היה הכרחי שיהיה ראש צוות, אך כדי לעורר מוטיבציה בין המכונאים רצוי שיהיה ראש צוות.
באותו דיון הובע חשש שאם המקצוע יוגדר כאיש צוות אוויר יאבד הגף הטכני את בכיריו מכיוון שיפסיקו לעבוד בקו המטוסים לאחר הסמכתם כמכונאים מוטסים, ולכן הוחלט שמכונאי מוטס יהווה תפקיד ולא מעמד צוות אוויר.
המכונאים המוטסים של אותה תקופה המתינו עוד שלוש שנים וחצי נוספות עד אשר זכו לענוד כנפי מכונאי מוטס ייעודי משלהם.
ב-14 במרץ 1961 הסתיים בבית הספר לטיסה קורס מכונאים מוטסים ראשון.
בקורס השתתפו מכונאים מטייסת 103 (תובלה, מטוסי נורד) ושני נציגים מטייסת 124. באותו היום הוחלט על מעמדם של מכונאים מוטסים כאנשי צוות אוויר.
קורסים במתכונת זו נמשכו מספר שנים בודדות.
בשנת 1964, עם קליטת מטוסי סטרטוקרוזר בחיל האוויר, צורפו חלק מהמכונאים המוטסים של מטוסי הנורד לקורס מכוננים בן שנתיים, קיבלו כנפי מכונן והפכו למכוננים בצוותים של מטוסי סטרטוקרוזר.
בשנת 1978 הוגדר מחדש מעמד המכונאי המוטס כאיש צוות עזר אוויר.
במהלך השנים שלאחר מכן התבצע קורס המכונאים המטוסים במסגרת עצמאית, בתוך טייסות מסוקי הסער בשיטת OJT.
שיטה זו נקראה צֶבֶר הסמכות ולא הייתה בה הגדרה ברורה לסילבוס נדרש, יעדים ומדידת השגתם, וגם לא מועד סיום מוגדר.
בינואר 1996 נפתח קורס מכונאים מוטסים מספר 1 בטייסת 123 שבבסיס חיל האוויר בחצרים בצורה ממוסדת המשולבת קורס אימון מתקדם ומשכו 35 שבועות.
ביולי 2015 עברה הטייסת לבסיס פלמחים ועמה גם בית הספר למכונאים מוטסים.
תפקידיו העיקריים של מכונאי מוטס
תפקידיו העיקריים של המכונאי המוטס הם:
תפעול של תא המטען: פינוי וחילוץ פצועים, הטסת לוחמים או נוסעים, גלישה מחבלים, תדלוק אווירי;
הפעלת מערכות משימה כגון מנוף הצלה, מערכות גלישה, נשק, מכשור ומתלה מטען;
תפעול מערכות טיסה בתא הטייס;
זיהוי תקלות וסיווגן במהלך טיסה;
לחימה אווירית וקרקעית במהלך ביצוע משימות או בזמן מילוט או הישרדות.
הקורס בחיל האוויר במתכונתו הנוכחית מכיל ארבע אבני דרך מרכזיות:
שלב טרום מכין - שלב זה כולל את איתור מועמדים, העוברים סדרת בדיקות ביחידת רפואה אווירית (ירפ"א) של חיל האוויר וכן מבחני נייר ועיפרון.
לאחר הבדיקות והמבחנים עוברים המועמדים גיבוש, המבוצע בהובלת קורס מכונאים מוטסים ומדור מיונים בחיל האוויר.
על אישור המועמדים מחליטה ועדה בראשות ראש מחלקת הסגל בחיל האוויר.
שלב זה כולל גם ביצוע סדרת חי"ר להשלמת הסמכתם כרובאי לוחם, האורכת כ־5 שבועות.
שלב מכין (טרום טיסה) - במהלך שלב זה יקבלו החניכים בקורס כלים בסיסיים לתחילת טיסות על מסוקי "הינשוף".
המכונאים מבצעים הסבה קרקעית למסוקי הינשוף וכן עוברים לימודי מטאורולוגיה ואווירודינמיקה של כנף סובבת.
חניכי הקורס עוברים הסבה קרקעית לביצוע בדיקות למסוק (בדיקות לפני ואחרי טיסה וכן ביצוע בדיקת בין גיחות) וכן סדנאות חוץ המותאמות למכונאי מוטס, ומבוצעות על ידי בית הספר לפיקוד ומנהיגות של צה"ל.
שלב ראשוני - בשלב זה מתחילים החניכים לטוס במסוקי הינשוף ולומדים את יסודות הטיסה.
הם מתנסים בתחומים שונים, ובהם עבודת צוות, הכרת מתארי הטיסה, בניית תמונה אווירית, נוהל דיבור בקשר, ועוד, ומכירים את תחומי האחריות שלהם.
שלב זה נמשך כ־4 חודשים ומבוצע בשילוב הטייסים הנמצאים במסגרת קורס אימון מתקדם (קא"ם), מיד לאחר סיום קורס הטיס.
השלב הראשוני מתחלק לכמה פרקים:
לימוד תורת הלחימה של מערך מסוקי הסער בחיל האוויר;
ביקור ביחידות חיל האוויר השונות שעימן יעבדו המכונאים המוטסים במהלך שירותם.
שלב מתקדם - שלב זה מבוצע עפ"י המערכים השונים במערך מסוקי הסער, ונמשך כ־11 שבועות.
האימונים בשלב זה משולבים בתוכנית טיסות האימונים של טייסות מסוקי הסער המבצעיות בחיל האוויר.
שלב זה נחלק לשני פרקים עיקריים.
בפרק הראשון עוברים החניכים הסבה קרקעית למסוקי סער שאותם לא הכירו החניכים עדיין - מסוקי יסעור ועטלף.
ההסבה מבוצעת על ידי טייסת מובילה וכן על ידי מאמני טיסה, ונמשכת כשבועיים.
בפרק השני מתבצעת התמחות אווירית ספציפית, בנוסף למתארי היסוד אשר נלמדים בשלב הראשוני.
בטייסות היסעור מבצע הטכנאי הסמכה לתדלוק אווירי ולהעמסת כלי רכב מיוחדים ובטייסת 193 ("מגיני המערב") מבצע המכונאי המוטס המתלמד הסמכות לתפעול מערכות טיסה וחילוץ מכלי שיט, ועבודה מול חיל הים.
סיכות כנפיים מכונאי מוטס בחיל האוויר הישראלי
הסמל המרכזי בסיכת כנפיים הוא מדחף בעל שלושה להבים.
מכון קרנגי למדע הוא ארגון אמריקאי, עצמאי, ללא מטרות רווח, לעידוד המחקר המדעי שנוסד על ידי אנדרו קרנגי בשנת 1902. כוונתו הייתה שהמוסד יהיה בית לאנשים יוצאי דופן - גברים ונשים בעלי דמיון ומסירות יוצאת דופן המסוגלים לעבוד בחוד החנית של תחומיהם.
כיום, מדעני קרנגי עובדים בשש מחלקות מדעיות בחוף המערבי והמזרחי ומטה הארגון נמצא בוושינגטון.
בשנת 2007 המכון אימץ את השם מכון קרנגי למדע.
תמיכה משמעותית מגיעה ממענקים פדרליים ותרומות פרטיות.
מועצת נאמנים, המורכבת ממנהיגים בתחום העסקים, המדעים, החינוך והשירות הציבורי, מפקחת על פעילותה של קרנגי.
לכל אחת משש המחלקות מנהל מדעי משלה המנהל את הפעולות היומיומיות, הנעזר על ידי צוות התמיכה.
קרנגי מעורבת גם בחינוך ברמות הנמוכות.
כיום המכון עוסק בשישה תחומי המחקר הבאים המאורגנים בשש מחלקות מחקר:
אסטרונומיה במחלקה למגנטיות כדור הארץ.
ומצפי הכוכבים הנמצאים בפסדינה, קליפורניה ובמדבר אטקמה שבצ'ילה, שנוסדו בשנת 1904.
מעבדה גיאופיזית – מדעי כדור הארץ והחלל (Earth and planetary science) במחלקה למגנטיות כדור הארץ.
אקולוגיה גלובלית במחלקה לאקולוגיה של אוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה ונוסדה בשנת 2002 .
גנטיקה וביולוגיה התפתחותית במחלקת לאמבריולוגיה בבולטימור מרילנד, נוסדה בשנת 1913 בצירוף המחלקה לאנטומיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
המחלקה למגנטיות יבשתית – ממוקמת בוושינגטון די.
בוטניקה במחלקה לביולוגיה של צמחים של אוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה ונוסדה בשנת 2003 .
מכון רויטרס ללימודי עיתונות הוא מרכז מחקר וצוות חשיבה שמרכזו בבריטניה.
זהו מרכז המחקר של אוניברסיטת אוקספורד לחקר נושאים המשפיעים על התקשורת העולמית.
המכון הוקם במחלקה לפוליטיקה וליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד ב-2006 כדי לערוך באמצעותו מחקרים מדעיים ומקצועיים על אמצעי התקשורת, לנהל את תוכנית המלגות לעיתונאות של תומסון-רויטרס, ולארח עמיתים למחקר אקדמי.
מכון רויטרס פועל לגשר בין עיתונאות יומיומית ובין מחקר אקדמי, והוא מרכז מחקר למצוינות באוניברסיטה.
המכון מקיים באופן קבוע סמינרים ואירועים ויש לו תוכנית פרסום מקיפה.
תוכנית המלגות לעיתונות של תומסון-רויטרס, שנוסדה בשנת 1983, מנוהלת בשיתוף על ידי המחלקה לפוליטיקה ויחסים בינלאומיים של אוניברסיטת אוקספורד ועל ידי מכללת גרין טמפלטון (Green Templeton College).
התוכנית אירחה מעל 500 עמיתים מ-90 מדינות.
אל המלגה מגישים מועמדות עיתונאים באמצע הקריירה מכל רחבי העולם, והנבחרים זוכים למימון שבאמצעותו הם כותבים מחקר אקדמי על נושאים על פי בחירתם באוקספורד.
מכון רויטרס מארח עמיתים אקדמיים שעובדים על מחקרים במימון בנושאים בעלי משמעות לתעשיית החדשות.
הנושאים המרכזיים שמעסיקים את חוקרי המכון הם שיטות עיתונאיות, סטנדרטים עיתונאיים, אחריות של המדיות השונות, הפיקוח על כלי התקשורת ועסקי החדשות.
המכון הוא שותף ב"תצפית העיתונות האירופית" (European Journalism Observatory), רשת של 11 אתרים בשפות שונות המדווחים על מחקר תקשורת מרחבי אירופה.
מכון רויטרס מקבל מימון מקרן תומסון-רויטרס וכן מימון נוסף מחברות תקשורת, מקרנות וממכוני מחקר אקדמיים ברחבי העולם.
את המכון מנהל ד"ר רסמוס קלייס נילסן (Rasmus Kleis Nielsen), פרופסור באוניברסיטת אוקספורד.
בעבר שימש נילסן מנהל המחקר במכון.
מכונאי הוא איש מקצוע שעוסק בבנייה, הרכבה ותחזוקה של מכונות.
מכונאים רבים מתמחים בתחום מסוים, כגון מכונאות רכב, מכניקת דודים, מכניקת מיזוג אוויר ומכונות קירור, מכונאות מטוסים, מכונאות טנקים, וכו'.
בתוך חלוקה זו יש לעיתים התמחויות משנה.
בתחום מכונאות רכב, למשל, ישנן תת-התמחויות כגון התמחות בחשמלאות רכב, בבלמים וההגה, במערכת ההילוכים האוטומטית או הרגילה, בתיקוני מנוע, וכו'.
ההכשרת מקצוע המכונאות נרכשת לאחר מספר שנות לימוד של תאוריה והכשרה מעשית במוסדות הכשרה מקצועית.
תעודות מקצועיות למכונאי הן טכנאי והנדסאי.
נוסף על כך, מתקיימים בישראל קורסים ללימודי תעודה, להכשרת מכונאי אוטוטק מטעם משרד העבודה, אשר נוצרו בעקבות שילוב הטכנולוגיה והמחשוב בתעשיית הרכב.
בוגרי קורסים אלו מקבלים תעודת "מכונאות רכב" ותעודת "חשמל רכב".
מכונאי הממשיך את לימודיו יכול להתקדם למהנדס מכני.
בישראל חלק נכבד מהכשרת המכונאים נעשה בצה"ל, במוסדות קדם-צבאיים של חיל הטכנולוגיה והאחזקה וחיל האוויר, ובמסגרת השירות הצבאי, לשם תחזוקה של אמצעי הלחימה של צה"ל.
כיום ישנו מחסור במכונאים בתעשיית הרכב הישראלית, מחסור שאף התעצם בתקופת משבר הקורונה.
בין הסיבות למחסור זה נכללות בחירתם של צעירים במקצועות האקדמיה ולא בהכרח בלימודים הטכנולוגיים, וכן העדפתם של צעירים רבים לפנות למקצועות ההייטק שבהם רמות השכר נחשבות גבוהות במיוחד, העדפה הקשורה גם בירידה הדרגתית בתדמיתם של מקצועות התחבורה והרכב בקרב הדור הצעיר בישראל.
מכון רוברט קוך הוא סוכנות ממשלתית פדרלית ומכון מחקר שאחראי על בקרת ומניעת מחלות.
הוא ממוקם בברלין ולו מתקנים גם בוורניגרודה.
כסוכנות פדרלית עליונה, היא כפופה למשרד הבריאות הפדרלי של גרמניה.
המכון נוסד לראשונה בשנת 1891 ונקרא על שמו של המנהל המייסד שלו, מייסד הבקטריולוגיה המודרנית וחתן פרס נובל רוברט קוך.
מכון רוברט קוך מפקח על בריאות הציבור.
משימות הליבה שלה כוללות איתור, מניעה ומאבק במחלות זיהומיות ומחלות חסינות לחיסונים בגרמניה.
המכון מייעץ לציבור ולממשל על מניעה והתמודדות עם התפרצויות מחלות זיהומיות כמו מגפת שפעת החזירים בשנת 2009 והתפרצות EHEC O104: H4 בשנת 2011. המכון מופקד גם על מעקב אחר בריאות ודיווח בריאות בגרמניה, המכסה מחלות חסינות לחיסונים: במחקרי ניטור גדולים, RKI עוקב אחר מצבם הבריאותי של מבוגרים וילדים בגרמניה.
מדעני RKI מפרסמים באופן קבוע את תוצאותיהם בכתבי עת מדעיים ובדו"חות, למשל "דו"ח שנתי לאפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות", דוחות מיוחדים על מחלות שונות בגרמניה (שפעת, שחפת, סרטן), "בריאות בגרמניה".
מלבד זאת, המכון מפרסם כמה כתבי-עת מדעיים, כמו למשל "כתב העת לבקרת בריאות", "עלון אפידמיולוגי" וביטאון "Bundesgesundheitsblatt".
המכון הוא גם ביתם של מרכזים אזרחיים שונים ומעבדות ייעוץ בתחום האפידמיולוגיה.
במכון רוברט קוך ממוקמים גם כ-15 ועדות מדעיות, כמו הוועדה לחיסונים (STIKO) והנציבות להיגיינה של בתי חולים ולמניעת זיהום (KRINKO).
המכון מארח שתי מעבדות של ארגון הבריאות העולמי (לפוליו וחצבת ולאדמת) והיה המרכז לשיתוף פעולה של ארגון הבריאות העולמי לזיהומים חדשים ואיומים ביולוגיים מאז 2016. RKI הוא המכון הפדרלי היחיד בגרמניה בתחום הרפואה האנושית עם מעבדת BSL-4 (שנפתחה בשנת 2015 והחלה לפעול באופן מלא בקיץ 2018).
למכון רוברט קוך מטה ושני אתרים נוספים בברלין (נורדופר, סייסשטראסה, גנרל-פייפ-שטראסה) וכן אתר באזור ורניגרודה/הרץ.
המכון מתמקד במחקר, כאשר כ-450 מתוך כ-1,100 אנשי צוות הם מדענים.
המחלקה לאפידמיולוגיה של מחלות זיהומיות
המרכז לאיומים ביולוגיים ופתוגנים מיוחדים
קבוצות פרויקטים (מנגנוני הגנה חיסונית; Acinetobacter baumanii; אפידמיולוגיה של מיקרואורגניזמים פתוגניים מאוד; דיגום אפידמיולוגי של מחלות זיהומיות; גורמי נגיף בסלמונלה וקמפילובקטר)
קבוצות מחקר קטנות (מיקרוביאל גנומיקה; מטבוליזם של פתוגנים מיקרוביאליים)
יחידות צוות (למשל צוות בריאות גלובלית וביטחון ביולוגי; צוות הנדסה גנטית)
שירותים מרכזיים (למשל מקורות אנושיים)
מוזיאון המציג את חייו ויצירתו של רוברט קוך כמו גם את פעילות המכון כיום ממוקם בבניין הראשי באתר נורדופר והוא פתוח למבקרים מיום שני עד שישי.
ניתן לבקר במוזוליאום עם שרידיו של רוברט קוך.
המכון הוקם על ידי חתן פרס נובל רוברט קוך בשנת 1891 בשם המכון הפרוסי המלכותי למחלות זיהומיות.
קוך חי עד גיל 66, כאשר נפטר מהתקף לב בבאדן-באדן, ב-27 במאי 1910; אפרו נקבר במוזוליאום בתחום המכון ב-10 בדצמבר 1910. בשנים 1917–1933 ניהל את המכון פרד נויפלד.
סגנו של נויפלד בשנים 1919–1933 היה וולטר לווינטל.
בתקופת הרייך השלישי, המכון היה מעורב גם בזוועות שבוצעו בשם הנציונל-סוציאליזם.
בשנת 1941 היה המכון מעורב בהקמת ניסויים לחיסונים נגד טיפוס במחנה הריכוז בוכנוולד שהביא למותם של 127 מתוך 537 האסירים שעברו ניסויים.
המכון נקרא על שמו של רוברט קוך בשנת 1942.
בשנת 1952 המכון הפך לסוכנות הכפופה לסוכנות הבריאות הפדרלית.
בעקבות איחוד גרמניה בשנת 1990, כמה סוכנויות בריאות לשעבר בגרמניה המזרחית שולבו (בחלקן) במכון רוברט קוך.
אחד מהם היה המכון לאפידמיולוגיה ניסיונית באזור ורניגרודה/הרץ, שעדיין משמש את המכון כיום.
בשנת 1994 פורקה סוכנות הבריאות הפדרלית, ו-RKI הפכה לסוכנות פדרלית עצמאית במסגרת משרד הבריאות הפדרלי הגרמני.
שני מכוני סוכנות הבריאות הפדרלית לשעבר, מרכז האיידס שבברלין והמכון לרפואה חברתית ואפידמיולוגיה ("Institut für Sozialmedizin und Epidemiologie") צורפו למכון רוברט קוך.
ל-RKI - שעד אז היה עסוק במחלות זיהומיות בלבד - היה נושא עיסוק נוסף: מאבק במחלות חסינות לחיסונים וטיפול בגורמי הסיכון שלהן.
קלאוס שילינג (1871–1946), נסיין גרמני בניסויי מחנות הריכוז האנושיים הנאציים שהוצאו להורג בגין פשעי מלחמה, מנהל חטיבת הרפואה הטרופית במכון.
מכון קרלסרוהה לטכנולוגיה היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת בקרלסרוהה שבגרמניה אשר הוקמה בשנת 1825.
מבין האישים הבולטים אשר למדו באוניברסיטה או למדו בה ניתן למנות את קרל בנץ, הרמן שטאודינגר, פריץ הבר והיינריך רודולף הרץ.
המכון חבר ב-TU9, בוועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם ובאגודת הלמהולץ.
נכון לשנת 2024 יש באוניברסיטה 11 פקולטות:
הנדסה אזרחית, גאולוגיה ומדעי האקולוגיה
האוניברסיטה הוקמה במתכונתה הנוכחית בשנת 2009 כאיחוד של האוניברסיטה המקומית עם מכללה טכנית שהוקמה עוד בשנת 1825. בשנות ה-60 של המאה ה-20 האוניברסיטה הובילה את המחקר הארצי במדעי המחשב.
מכונאי ראשי הוא הסמכות המקצועית הבכירה ביותר בכלי השיט בכל הנוגע למערכות ההנעה, ההספקה החשמלית הציוד הטכני, ובכל המערכות הקשורות לבטיחות כלי השיט: בקרת נזקים, יציבות בקרת נוזלים – דלק, שמן וכו'.
הוא מפקד על מחלקת המכונה ואחראי על שיגרה שוטפת ובטוחה של ההפלגה.
זוכה בדרך כלל לכינוי "צ'יף".
הוא היועץ הבכיר למפקד/קברניט כלי השיט בכל נושא הקשור במצבי קיצון שיכולים להתרחש בזמן הפלגה ובעיקר במצבי ים קיצוניים.
המכונאי הראשי אחראי לתפעול והתחזוקה של מערכות ההנעה והבטיחות של האוניה, ומפקח ומתדרך את אנשי מחלקתו ואנשי צוות האוניה האחרים בנושאים שבסמכותו.
כאדם שממלא את אחד התפקידים הבכירים ביותר בכלי השיט, עליו להיות בעל כישורי תקשורת ומנהיגות מצוינים.
מצופה ממנו לעבוד באופן קבוע לצד אנשי צוות אחרים ויועצים חיצוניים, וכן לספק הדרכה לצוותו ואחרים כאמור.
מכונאי ראשי חייב לודא כי ניתן לבצע את משימת הספינה בהצלחה על ידי פיקוח או ביצוע פעילויות טכניות מורכבות או קשות במיוחד.
מכונאי ראשי חייב להיות מסוגל לקחת משמרות באופן קבוע כאשר הספינה נמצאת בים או בנמל.
וכן להימצא בדריכות וכוננות לטיפול בתקלות בכל עת.
המכונאי הראשי מתכנן, מכוון ומבצע את פעילויות מחלקת המכונה בביצוע תפקידיה לפי הצורך.
המכונאי הראשי מפקח על אנשי המחלקה תוך שהוא מספק הדרכה ותפקידים למכונאים האחרים.
חייב לוודא שכל משימה שהוקצתה הושלמה ולנהל רישומים, יומנים ודוחות נדרשים.
מרכיב נוסף וחשוב בתפקיד המכונאי הראשי הוא פיקוד על צוות בקרת הנזקים בספינה, אשר אמון על מענה לאירועי שריפה והצפה בכלי השיט.
כדי להיות מוסמך מכונאי ראשי בצי הסוחר הישראלי, על המועמד להשיג רישיון לדירוג ההספק ולסוג הספינה בה הוא מועסק.
הכשרה לתפקיד קצין מכונה מכונאי באונייה נעשית בבתי ספר ימיים ובמכונים להכשרת קציני ים.
בחיל הים נעשית ההכשרה במגמת מכונה של קורס חובלים של חיל הים הישראלי.
בצי הסוחר הישראלי נעשית הכשרה במכון להכשרת ימאים.
אגף הספנות ארגן בעבר קורסים צפים לקציני משמרת גשר באוניות צים.
המועמדים לתפקידי קצונה בים נקראים בשלב ההכשרה "קדטים".
בסוף תקופת ההכשרה, המסיימים חייבים לעמוד בבחינות הסמכה של רשות הספנות והנמלים.
מכונאי ראשי חייב לרכוש את הידע של הבנה, הפעלה ותחזוקה של הטכנולוגיה והציוד העדכני ביותר המשמש באוניות מודרניות.
מכונאות ומערכות חשמל ימיות - יסודות מנוע דיזל, התנעה, מערכת דלק, מערכת קירור, משאבות, מערכת אוויר דחוס, התפלת מים, הנעה – חישובי יעילות הפלגה על פי סיבובי מנוע.
תצרוכת דלק – השפעת שינוי מהירות על צריכת דלק.
מערכות עזר: קירור ומיזוג אוויר, מערכת הגה ומערכת עקיבה.
הכרת מבנה האנייה בכלל ואנייתו בפרט.
בקרת נזקים, כולל כיבוי שריפות ומענה במקרי הצפה.
בשנת 1960 הועלתה דרישה של מכונאים ראשיים להכשרה למעמד של מכונאי ראשי בכיר Extra Chief Engineer בדומה לקיים באנגליה.
במאי 1961 נפתחה ההכשרה במדור ללימודי חוץ של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
השתתפו 8 מכונאים ראשיים הקורס הסתיים בפברואר 1965 בהסמכת הבוגרים.
קצין המשמרת במכונה אחראי לאנשי המשמרת ולפעולה התקינה של מערכות האנייה.
לפני קבלת המשמרת יבדוק את מערכות ההיגוי ואחרות הנמצאות מחוץ לחדר המכונות.
עליו לדעת את מצב העבודה של כל המערכות.
במהלך המשמרת עליו להימצא בעמדת השליטה במכונה.
בכל מקרה של תקלה או חריגה בפעילות יודיע למכונאי הראשי.
המשמרות במכונה נעשות במשך 4 שעות במקביל למשמרות בגשר.
קצין המשמרת במכונה אחראי לבצע את הוראות קצין משמרת הגשר והוראות המכונאי הראשי.
נוכחות המכונאי הראשי בחדר המכונות אינה משחררת את קצין המשמרת מחובותיו.
בחלק מהאוניות המודרניות נעשית השליטה במכונות מהגשר ומשמרת המכונה מתנהלת ללא נוכחות מכונאים בחדרי המכונות.
עם הקמת חיל הים, בנוסף לכלי שיט קטנים שהיו בשירות, נקלטו מספר אוניות מופעלות באמצעות מנועי קיטור ומכונות בוכנה מיושנות.
אוניות אלו היו קורבטות ופריגטות מעודפי חילות הים ממלחמת העולם השנייה.
ב-1956 נרכשו שתי משחתות בריטיות גם הן מעודפי מלחמת העולם השנייה, והצטרפו לחיל.
היו אלו אח"י יפו ואח"י אילת.
המשחיתות בניגוד לקורבטות ופריגטות היו הרבה יותר מורכבות מקודמיהן ודרשו מיומנות רבה יותר הן בידע מקצועי והן באופי הפעלת הצוותים.
עם קליטתם הם הווה הכח העיקרי של חיל.
הכשרת הצוותים נעשתה באנגליה ושם גם נרכשו שיטות תקני כוח האדם ואופי הפעלתם.
המכונאים הראשיים במשחתות היו ברובם בוגרי הצי הבריטי המלכותי ממלחמת העולם השנייה.
מכונאים ראשיים אלו, היו הדוגמה לדורות הבאים של המכונאים ראשיים הצעירים שאחר כך איישו את כלי השיט החדשים של חיל הים.
הדור הראשון של צ'יפים אלו היו בוגרי קורס קציני מכונה שהתנהל במקביל לקורס חובלים ד' ואחריהם בוגרי מגמת מכונה של קורס חובלים ה' שהסתיים בדצמבר 1957.
ב-30 באוקטובר 1956 נכנעה משחתת מצרית בשם "איברהים אל אוואל" בקרב עם המשחיתות ולאחר שיפוצה במספנת חיל הים הצטרפה לסד"כ של החיל בשם אח"י חיפה.
שייטת הטרפדות – שייטת 5, הייתה היחידה היותר מבצעית בחיל הים ביחד עם שייטת 13 בשנים הראשונות של החיל.
כלי השיט הראשונים היו שאריות ממלחמת העולם השנייה, ועודפים שנרכשו בדרך לא דרך ממקורות זרים.
לאחר מכן נרכשו ספינות מעץ ממספנה צרפתית בהן הותקנו מנועי בנזין בעלי אוקטן גבוה – 100 אוקטן.
מנועים אלו "יומו" היה שמם, שימשו במקור להנעת מטוסי קרב גרמניים – המסרשמיטים – שעברו מעין הסבה לשימוש ימי.
בכל ספינה היו ארבעה - שני זוגות מנועים משולבים עם תיבות תמסורת לשני מדחפים.
למערכת ההנעה היו הרבה תקלות ונדרשה תושייה רבה כדי שספינות אלו יוכלו לבצע את משימותיהן המבצעיות.
עם הזמן הוחלפו מנועים אלו למנועי "פאקרד".
שהיו בעברם מנועים של מטוסים אמריקאים.
מנועי הבנזין של הטרפדות טופלו ושופצו על ידי התעשייה האווירית.
בספינות אלו היו מאוכסנים אלפי ליטרים של בנזין, ולכן נדרשה הקפדה רבה על משמעת אש.
כמובן שעישון היה אסור בהחלט והיה סיכון גבוה בקרב תותחים.
המכונאים הראשיים -הצ'יפים – היו נגדים בכירים בעלי הכשרה מיוחדת וחלקם גם יוצאי הצי הבריטי.
מעמדם בצוות היה מכובד ביותר.
ב 1959 הגיעו שלוש טרפדות גם הן מעץ מאותה מספנה צרפתית Meulan.
טרפדת שלישית - אח"י תחמס (ט-206), נבנתה עוד בסדרה הקודמת.
כלקח שנלמד מספינות הבנזין והותקנו בטרפדות אלו מנועי דיזל.
הוזמנו מנועי דיזל חדישים ומיוחדים "נפייר-דלטיק", וכשמם הם היו בתצורת האות היוונית דלתה.
המנועים היו במשקל יחסית נמוך ולעומת זאת בעלי הספק גבוה.
דבר שאפשר לטרפדת להגיע למהירויות גבוהות.
בכל ספינה הותקנו שני מנועים אמינותם הייתה גבוהה מאוד.
המכונאים הראשיים היו, בדומה לספינות הקודמות, נגדים בכרים בעלי ידע וניסיון מקצועי רב.
עם הגעת ספינות אלו ארצה שייטת 5 שנתה את שמה ונקראה פלגה 914. במטה הפלגה היה מפל"ג, וקצין תיקונים שבפועל היה המכונאי הראשי של הפלגה.
עקב מחסור בנגדים בכירים, קצין התיקונים הפלגתי שימש לעיתים קרובות כצ'יף של ספינה.
תפקידו של קצין התיקונים היה אחראי כלפי המפל"ג על התקינות הטכנית של הטרפדות, השגחה וביצוע אחזקה מתוכננת, הכשרת צוותים טכניים.
קצין התיקונים התלווה למפקד הפלגה בכל הפלגה שהוא השתתף.
מכונאי ראשי בצוללת הוא קצין יש לו תפקידים נוספים לתפקידיו במחלקת מכונה.
בצוללות המכונאי הראשי מוסמך, לאחר הכשרה מתאימה, לשמש קצין משמרת גשר בהפלגה על מימית וקצין משמרת במרכז בשגרת צלילה.
תחומי אחריותו להפעלה והן אחזקה מתוכננת קפדנית ואחזקת שבר – תיקונים בדרג ראשון.
ביטחון צלילה - המושג "ביטחון צלילה" השתרש בשייטת, אף על פי שהמונח הנכון הוא "בטיחות צלילה".
בתחום הזה אחראי המכונאי הראשי לקיים את שגרת ההפעלה בקפדנות יתרה לפי הנהלים, במיוחד במעבר מהפלגה על פני המים לצלילה ומצלילה להפלגה על פני המים.
טיהור אוויר - בהיות חלל הצוללת חלל סגור, יש צורך מתמיד לפקח על איכות האוויר.
שלושה גזים דורשים ניטור מתמיד בעת צלילה ואלו הם: אחוז החמצן באוויר, אשר נצרך על ידי הצוות, אחוז דו־תחמוצת הפחמן, שנוצר על ידי הצוות ואחוז המימן אשר נפלט ממצברי העופרת בזמן טעינת המצברים.
המערכות המטפלות בשלושת הגזים הללו, הן מבחינת הניטור והן מבחינת הטיפול בהם הן בתחומו של המכונאי הראשי.
בקרת נזקים - כמו בכל כלי שיט, המכונאי הראשי אחראי לנושאי בקרת נזקים.
הוא אחראי לאימון הצוות, תקינות הציוד לכיבוי אש, לאטימות גוף הצוללת, לטיפול בפריצות מים.
נהול מחלקת מכונה - מחלקת מכונה היא המחלקה הגדולה בצוללת.
בעזרת המחלקה אחראי המכונאי הראשי להפעלה נכונה של חדר מכונות, להפעלה יעילה של מערכות העזר בצוללת, וטיפול באיזון נכון של הצוללת חייבת להיות מאוזנת חרטום - ירכתיים ומשקלה במים חייב להיות שווה לנפח המים שהיא דוחה.
בשייטת ספינות הסער (שייטת 3)
ספינות סער אופיינו במערכת הנעה למהירות.
רמת אבטחת האיכות לא הייתה גבוהה.
השאיפה להשגת מהירות עליונה גבוהה והמדיניות ליישום מהיר, גרמו להופעת תקלות שצוותות המכונה נאלצו להתמודד איתם בים ובנמל.
פלגות הבט"ש מפעילות ספינות קטנות והמכונאי הראשי אינו קצין.
את התפקיד מבצעים ימאים בשירות חובה הרוכשים את המקצוע בקורס "לוחם בט"ש השטה" למשך כארבעה חודשים בבה"ד חיל הים.
בסיום הקורס מוצבים לספינות וממשיכים בהכשרה תוך כדי השירות.
אנשי הצוות עוברים סדרת הסמכות מקצועית למערכות השונות: שמן, דלק, בקרת נזקים, גנרטור, מים מתוקים, חשמל, גוף הספינה.
תוך כדי שגרת לוחם בט"ש.
המיועדים למכונאי ראשי יורדים לחודש תקופת לימודים בבסיס המעמיק את הרמה.
קורס מכונאי ראשי בבה"ד חיל הים נמשך כארבעה חודשים עד להסמכה.
היות שיש סוגים שונים של ספינות בט"ש לפעמים יש צורך בהסבה מקצועית בין דבורה (כלי שיט) לשלדג (כלי שיט)
סגל פיקוד הספינה מפקד, סגן מפקד ומכונאי ראשי (צ'יף).המפקד קצין, סגן המפקד והמכונאי הראשי הם בשירות חובה או קבע.
הצ'יף פועל בשיתוף פעולה עם סגן המפקד מול גורמי התחזוקה בבסיס.
הצ'יף רוכש ניסיון בעצמו תוך כדי הפלגות ומכשיר את אנשי הצוות.
פעמים רבות המכונאי נדרש להמשיך ולהשקיע מניסיונו ולחתום קבע.
colspan="6" |מכונאים ראשיים, רשימה חלקית
| מקס הלר ||החל כמכונאי ראשי בצוללת גרמנית שירת במלחמת העולם השנייה בצי הבריטי והגיע לצי הסוחר הישראלי ||בעל תעודת הסמכה מס 104.||
|אפרים צוק|| שירת באוניות אמריקאיות אנייתו הוטבעה על ידי צוללת גרמנית, בשנת 1951 התגייס לחיל הים ||בשנת 1954 הוסמך כמכונאי ראשי בצי הסוחר הישראלי.||
|ארתור פרישר ||הפליג בחברה לשירות ימי עתיד ובחברת צים ביוני 1952 הוסמך כמכונאי ראשי.||השתתף במבצע ספינות שרבורג כמכונאי ראשי של האונייה "דן" אשר תדלקה את הספינות במרכז הים התיכון||
|אמיל רוזנטל||מ"ר ב"קדמה" האונייה הראשונה של צים||תעודת הסמכה למכונאי ראשי מס 11. ||
| סא"ל יוסף בן שמואל || כראש המשלחת קליטת המשחתות||הביא את אח"י אילת בהפלגה לישראל ||
| רס"ן יצחק איצוק ||הראשון באח"י יפו (ק-42)|| בעת קבלתה מהצי המלכותי הבריטי ||
|רס"ן משה סגל||היה הראשון להפעיל את מנועי איבראהים אל-אוול לאחר שבייתה||בהיותו מ"ר באח"י יפו (ק-42) נרצח במריבת שכנים ||
|אלכס שדמון||מכונאי ותיק החל באח"י וג'ווד והיה המ"ר הראשון בצוללת הישראלית הראשונה אח"י תנין (צ-71)|| ||
|יורם בר ים||המכונאי הראשי הראשון באח"י רהב (צ-73) || ||
|רס"ר ראובן רוזן (יונס) || קלט את מנועי הדיזל המהירים נפייר דלטיק || קפדן ומשקיען שמר את חדר המנועים כבית מרקחת||
|סגן מאיר לוין||קצין המכונה של אח"י מבטח הספינה הראשונה שנבנתה בשרבורג|| ||
|סגן צבי קרני ||המכונאי הראשון באח"י חיפה (סער 2)||הספינה הראשונה לקבל מערכת טילים||
|סגן יגאל שפיר||הראשון באח"י חרב (סער 3)|| ||
|סגן אילן בוכריס||קצין מכונה באח"י אילת (סער 2)||עבר לתחום הפיקוד וכמפקד אח"י בת גלים 2 הביא עולים במסגרת מבצע משה||
|שחר ולד שלמה||קצין המכונה באח"י יפו (סער 4) במבצע פעמון החירות||נעשה קצין מכונה שייטתי||
| אייל גבעון||מכונאי ראשי ראשון בדבור הראשון||עבר קורס חובלים ונעשה מכונאי ראשי בספינות סער ||
|סמ"ר שלום נחמני||מכונאי ראשי בספינת דבור 864, שחילץ את הספינה שנתקעה בחוף המצרי בקרב מרסא תלמאת.||על כך קיבל את עיטור המופת, מהרמטכ"ל מרדכי גור,||
|רס"ל שלמה ערן ||החל בספינות הברטרם והמשיך בדבורים || מכונאי ראשי בפלגות הבט"ש ||
| דוד שיף||מכונאי ראשי באח"י בת שבע במבצע הנחיתה במלחמת לבנון || ||
|חנוך בן אליהו||החל באח"י נגה (ק-22)||נעשה ראש מספן הציוד||
|סרן אברהם פאר||החל בטרפדות, המשיך באח"י נגה (ק-22), הביא את אח"י בת ים (ת-83)||נעשה ראש צוות "מחוג" לקליטת הצוללות מסדרת גל ||
| סרן עמי אוזן|| מכונאי ראשי באח"י נגה|| הכין את האונייה למכירה ||
|יוסי ברקן||מ"ר ראשון באח"י מעוז || ||
בחיל הים מכונאים ראשיים בספינות סער או בצוללות שעברו למסלול הפיקוד, הצליחו והגיעו לדרגות בכירות, ובהם: אלי מרום, חיים געש, דורון עמיר, חזי משיטה, צבי ינאי ואילן בוכריס.
דני בסני, למה את המכונה אף אחד לא מזכיר?
אח"י פלברה אגדות שקרו באמת, הוצאת בית החובל, 2020, עמ' 54.
ניר צ'ופ, הצ'יף והתפלת המים, אח"י פלברה אגדות שקרו באמת, הוצאת בית החובל, 2020, עמ' 330.
שחר ולד שלמה, בחינות למפקד ספינה - דרגת הנבחן אינה קובעת, אח"י פלברה אגדות שקרו באמת בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 364.
שחר ולד שלמה, חווית האין דלק בדרך לארצות הברית, אח"י פלברה אגדות שקרו באמת בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 366.
מכון שמיר למחקר הוא מרכז מו"פ יישומי אזורי הפועל בגולן.
המכון הוקם בשנת 1983 בקצרין בתמיכת משרד המדע והטכנולוגיה ומועצות הגולן ובחסות אקדמית של אוניברסיטת חיפה.
בתחילה נקרא "המכון לחקר הגולן", אך ב־2014 שונה שמו ל"מכון שמיר למחקר" על שם יצחק שמיר.
בראש המכון עומדים דינה גלעד, מנכ"לית המכון וד"ר ירון דקל, המנהל המדעי.
מטרתו העיקרית של המכון היא להוות עוגן אקדמי מחקרי ומנוע צמיחה למחקרים המבוססים על היתרון היחסי של האזור, תוך שמירה על ערכי פיתוח בר קיימא.
במכון פועלים כ־80 אנשי צוות, מהם 25 חוקרים בדרגת Ph.D, עוזרי מחקר ומנהלה בתחומים מגוונים של חקלאות, חינוך וחברה, ארכאולוגיה, אקולוגיה וסביבה.
המכון מארגן כנסים אקדמיים וימי עיון לאומיים ובין לאומיים, מייעץ למוסדות חינוך והשכלה באזור ונמצא בקשרים עם התעשייה המקומית והארצית.
המכון מפעיל מעבדות מולקולריות, חדרי גידול תרביות, מכשור מיקרוסקופי, גנטי ומיקרוביאלי וכן חממה מתקדמת למחקר בתחום האגרי-טק ופלטפורמה מעבדתית למיקור חוץ בנושא יזמות חקלאית וסביבתית.
המכון נמצא בשלב בניית מבנה מעבדות חדשני הכולל 12 מעבדות מתקדמות בשטח של 1,200 מ"ר, המתווספים למבנה המכון שגודלו 1,300 מ"ר.
המכון מנהל ומפעיל את תחנת החקר לתלמידים בתחומי החקלאות והסביבה, את ארכיון הגולן, המתעד את החומר ההיסטורי והמנהלתי של הגולן מאז הקמתו ואת היחידה לחקלאות וחדשנות, הפועלת למתן שירות איכותי ומקצועי לחקלאים, תוך הפיכת הגולן למעצמת אגרי-טק ארצית ובינלאומית.
מכון שחרית - יוצרים מחנה משותף הוא מכון חשיבה ועשייה הפועל כעמותה שהוקם ב-2012, שמטרתו ליצור "שותפות חברתית חדשה" בין כל חלקי החברה הישראלית ובניית "מחנה משותף".
בסתיו 2009 התכנס צוות של עשרים ושבעה פעילים מרקעים חברתיים שונים למעין סמינר שמטרתו להכיר את החברה הישראלית העכשווית מבחינה סוציולוגית.
הפעילים קיימו מפגשים וסדנאות במשך שנתיים והתעמקו בכל אחת מהן בנדבך אחר: החברה החרדית, החברה הערבית, עיירות הפיתוח, התנחלויות ועוד.
בתום תקופת הלמידה הוחלט על הקמת המכון, שיעסוק במסקנות שהוסקו ממנה ואוגדו במספר מסמכים באתר המכון.
ב-2 בנובמבר 2014 התקיים כנס שחרית הראשון, שכינס נציגים ממגוון הקהילות המגוונות בישראל שניסו להציף תנודות ושינויים בחברה הישראלית שאינם מקבלים לדבריהם ביטוי בתקשורת.
כיום עיקר פעילות המכון היא בתמיכה וארגון של יוזמות חברתיות ופרסום ניירות עמדה בנושאים שונים.
המכון מתמקד בפיתוח מנהיגות חברתית ופוליטית בישראל תוך שבירה של שסעים חברתיים פעילות קהילתית.
המכון שואף לייצר "טוב משותף" תוך בנייה של מה שהמכון מכנה "פוליטיקה חדשה".
פעילות המכון כוללת את תוכנית ה-120 לעתודה פוליטית, התארגנויות קהילתיות במישור המקומי, קיום כנס שחרית המתקיים אחת לשנה, פעילות אקדמית וכתיבת ניירות עמדה בנושאים כלכליים וחברתיים.
מחזור הכספים של העמותה גדל מסכום של חצי מיליון שקלים ב-2012 לכארבעה מיליון שקלים ב-2022.
חברי ההנהלה של המכון מגיעים מרקעים שונים בחברה הישראלית.
מנכ"ל המכון הוא גלעד רובינשטיין, יו"ר הוועד המנהל של המכון הוא המחנך החרדי הרב בצלאל כהן, מנהל המחלקה הפוליטית הוא המשורר יניב קקון וסמנכ"לית העמותה היא הפעילה החברתית יעל גולן.
בצוות המכון נמנים בין היתר גם נזיר מג'לי., הרב אילעאי עופרן, הרבנית יפה גיסר, זינב אבו סויד.
בוועדה המייעצת של המכון חברים בין השאר עדינה בר-שלום, חביבה פדיה, מנחם מאוטנר, מאיר בוזגלו, מירב אלוש לברון, ושלמה פישר.
תוכנית ה-120 לעתודה פוליטית של המכון היא תוכנית הכשרה מנהיגותית אשר במטרותיה להכשיר את "הדור הבא של חברי הכנסת".
במטרות התוכנית להכשיר אנשים מרקעים חברתיים ופוליטיים שונים.
חלק מבניית התוכנית הוא השמה של אנשים אלה במקום אחד כדי להפגיש אותם עם המתחים שבין הדעות השונות ויחד עם זאת לבנות מחנה משותף בחברה הישראלית.
התכנית מורכבת מ-6 מחזורים בני שנה כל אחד, במהלכם יוכשרו 120 משתתפים ומשתתפות.
המחזור הראשון של התוכנית יצא לפועל ב-2014.
בין עמיתי המכון בתוכנית ה-120 נמנים בין היתר: ח"כ נעמה לזימי, ח"כ עידית סילמן, אחיה קמארה, הרב דוד מנחם, רפאל בלולו, יואב ללום, ענת רוט, ענת ניר, יהודה גרובייס, יעל שרר, יאיר קראוס, שלהבת חסדיאל, בתיה כהנא דרור, יערה זרד ועוד.
תכלית - המכון למדיניות ישראלית הוא מכון מחקר ישראלי המציג עצמו: "תַּכְלִית הוא מכון מחקר יישומי הפועל לחיזוק הדמוקרטיה הישראלית ומוסדותיה, ולחידוש האמנה האזרחית בין כל חלקי החברה הישראלית".
המכון פועל כעמותה שהוקמה בשנת 2021 על ידי עו"ד יניב כהן, העומד בראש המכון.
ראש המחקר במכון הוא ד"ר אלעד גיל, חתן פרס גורני למשפט ציבורי לחוקרים צעירים לשנת 2023. בעלי תפקידים נוספים הם עו"ד אמי פלמור, חברת הכנסת והשרה לשעבר ד"ר יפעת שאשא-ביטון, חבר הכנסת לשעבר רועי פולקמן, פרופ' יניב רוזנאי, פרופ' מורן ירחי, ועו"ד ד"ר אורי שרון, חבר פורום האקלים הישראלי.
מטרתו המוצהרת של המכון היא הנעת תהליכים לשיפור וחיזוק הממשל, הכלכלה, הביטחון הלאומי והחברה באמצעות מחקר, קידום מדיניות ושיתוף פעולה עם גופי השלטון, האקדמיה והמשק.
המכון מפרסם דו"חות, מחקרים וניירות עמדה בנושאים שונים הקשורים לתחומי פעילותו.
פעילות המכון מכוונת להתמודדות עם השפעת המשבר הפוליטי בישראל והמשבר הפנימי-אזרחי.
מחקרי המכון נועדו לסייע למקבלי ההחלטות להתמודד עם האתגרים השונים, במטרה לחזק את השלטון ואת המערכות התומכות בו.
בשנת 2023 המכון לקח חלק בגיבוש מתווה הנשיא יצחק הרצוג לפתרון משבר הרפורמה המשפטית והשתתף בשיחות המשא ומתן שהתקיימו בבית הנשיא.
המכון ניהל משא ומתן מול שר המשפטים יריב לוין ויו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט ח"כ שמחה רוטמן ופורום קהלת, וגיבש את אחת מהצעות הפשרה שהונחו על שולחן הנשיא.
בחודש מרץ 2023 השתתף המכון במשא ומתן חשאי בהשתתפות שרים ומשפטנים להשגת פשרה סביב חוקי הרפורמה המשפטית.
הצדדים היו קרובים להסכמות אך היוזמה נגדעה בעקבות פיטורי שר הביטחון יואב גלנט.
פרופ' יניב רוזנאי לקח חלק מטעם המכון בניהול המשא ומתן, וכיועץ למשפט חוקתי בשיחות על הרפורמה המשפטית בבית הנשיא.
מחקרי מכון תכלית הוזכרו מספר פעמים בעתירות שהוגשו לבג"ץ בעניין הרפורמה המשפטית, ובנימוקי השופטים במענה לעתירות אלה.
מכון תכלית עורך סקרי דעת קהל ככלי תומך לתוכניות המחקר ולגיבוש מדיניות.
ועידת מקור ראשון ומכון תכלית לחברה וביטחון בשדרות: הכנס, שהתקיים תחת הכותרת "חברה וביטחון: פנינו לאן?", היה הראשון שנערך בשדרות אחרי מתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר ועסק בהשפעת מלחמת חרבות ברזל על מדינת ישראל בהיבטים ביטחוניים, חברתיים וכלכליים.
עם הדוברים בכנס נמנו השר בני גנץ, ראש עיריית שדרות אלון דוידי ונשיא המדינה יצחק הרצוג.
כנס: כללי המשחק של הדמוקרטיה הישראלית: התקיים בהמשך לעבודה שנעשתה על ידי חוקרים באוניברסיטת רייכמן ומכון תכלית, שפעלו בשיתוף סטודנטים מבית הספר לאודר לממשל במטרה למפות את אתגרי הדמוקרטיה הישראלית, להציע מפת דרכים ראשונית לפתרונם.
הכנס הפגיש מקבלי החלטות מהמגזר הציבורי, מומחים מהאקדמיה, וגורמים מן החברה האזרחית לשיח על האתגרים המלווים את מערכות השלטון של ישראל.
בכנס נדונו סוגיית חוק יסוד: החקיקה בהשתתפות ח"כ שמחה רוטמן והשופט חנן מלצר, משך כהונת ראשי ממשלה בהשתתפות ח"כ אמיר אוחנה ועו"ד אליעד שרגא, ושינוי שיטת הממשל בהשתתפות ח"כ גלעד קריב והעיתונאי עמית סגל.
יוזמת אחד העם: היא יוזמת חשיבה ומחקר שקמה כמענה לצורך הצפוי לשקם את ישראל ביום שאחרי מלחמת חרבות ברזל.
צוות המחקר עוסק בגיבוש אסטרטגיית היציאה מעזה ביום שאחרי המלחמה, בחוק יסוד: החקיקה להסדרת מערכת היחסים בין רשויות השלטון; ברפורמות בכנסת, בממשלה ובשיטת הבחירות; ברפורמה לחידוש השירות הציבורי; ובאסדרת פעילות המדיה החברתית.
כללי המשחק של הדמוקרטיה הישראלית: תוכנית מחקר העוסקת בדרכים לפיתוח וקידום של מדיניות, חקיקה ושיח ציבורי המושתתים על ערכים לשמירת הדמוקרטיה הישראלית.
מחקרי התכנית שימשו כרקע לדיונים שהתקיימו בבית הנשיא במהלך המשא ומתן על הרפורמה המשפטית.
מחקר הבוחן את שיטת בחירת נשיאי הערכאות העליונות בעשרים מדינות דמוקרטיות, ומחקר הבוחן את השימוש בעילת הסבירות בפיקוח על מינויים ציבוריים באמצעות בחינת פסקי דין משני העשורים האחרונים עלה גם בדיונים בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
אמנה חברתית בעידן דיגיטלי: מטרת התוכנית היא לזהות את הפערים החוקיים והרגולטוריים המעצימים את הסיכונים החברתיים הטמונים בעידן הדיגיטלי ולפתח כלי מדיניות וחקיקה שיביאו למזעור הסיכונים החברתיים ועיוותי השוק הקיימים בו.
התכנית מקדמת גיבוש אמנה חברתית – רגולטורית חדשה, ככלי להתמודדות עם חסרונות המהפכה הטכנולוגית של העת הזו מבלי לפגוע ביתרונות שהיא נושאת אתה.
פרסומי התכנית, בהם מחקר בשיתוף מרכז פדרמן לחקר הסייבר באוניברסיטה העברית שימשו בסיס להמלצות הצוות המייעץ לשר התקשורת יועז הנדל בנושא האסדרה של פלטפורמות תוכן דיגיטליות, הידוע כוועדת הנדל.
חותם תכלית: תוכנית מחקר בשיתוף עמיתי מחקר מהאקדמיה ובהובלת עו"ד אמי פלמור, המציעה רפורמה מקיפה להתחדשות השירות הציבורי, הכוללת התייחסו להון האנושי בשירות הציבורי, לחיזוק סמכויות הניהול של משרדי הממשלה והבראת יחסי העבודה בין הדרג הנבחר והדרג הניהולי.
מכון תורת הקרבנות הוא מכון מחקר תורני חרדי העוסק בהפצת הלימוד והעיון בסדר קדשים, לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא.
המכון מפעיל רשת כוללי אברכים ברחבי הארץ (בבני ברק, ירושלים ומודיעין עילית) ומוציא לאור עלונים, חוברות וספרים של כותבים מגוונים בנושאי סדר קדשים, וכן מקיים תרגולים מעשיים של עבודת הקרבנות.
בנשיאות המכון עומדים הרב ברוך שמואל דויטש, הרב דוד כהן, הרב נתן קופשיץ והרב חיים מאיר שטיינברג.
דברי תורה מרבנים אלו אף ראו אור בפרסומי המכון, וכך גם דברי תורה מהרב דוב לנדו ומהרב איתמר גרבוז.
מתשע"ב המכון מוציא לאור עלון חודשי בשם תורת הקרבנות.
אחת לכמה חודשים המכון מוציא קובץ תורני בשם תורת הקרבנות בענייני סדר קודשים, וכן חוברות וספרים בשם 'אוצר דינים - תורת הקרבנות', ובהם פסקי הלכות.
עד עתה יצאו עשרות רבות של קבצים וחוברות.
בנוסף, המכון הוציא לאור סדרה של חוברות צבעוניות בשם 'והשב את העבודה', להמחשת נושאים בסדר קודשים באמצעות תמונות ואיורים, בין הנושאים: מסכת תמיד, מומי בהמה, סדר הקרבת קרבן תודה, סדר הקרבת מנחות, קרבן פסח, ועוד.
המכון אף הוציא לאור את ספרי 'שער הקרבן' - שני כרכים המפרטים באופן מקיף את הלכות עבודת יום הכיפורים והלכות קרבן פסח - שני הספרים פורסמו בעילום שם, ולימים נודע שנכתבו על ידי הרב אהרן צבי קרפט.
המכון שם דגש על לימוד שחותר למסקנה מעשית, ורוב פרסומיו מנוסחים בפורמט של פסקי הלכות בחלקו העליון של הדף והערות שוליים בחלקו התחתון של הדף, תוך ניסיון להקיף אפשרויות שונות ולתת להן מענה, מבחינה עיונית ומבחינה יישומית.
מיזם נוסף בשם 'לגיונו של מלך' מקדם כתיבה שיתופית, שבמסגרתו מוזמנים כותבים תורניים מהציבור הרחב להקיף יחד את כלל הלכות המקדש והקרבנות, בדגש על חלקים שעדיין לא נכתבו עליהם פסקי הלכות.
לצורך כל מנגיש המכון רשימת נושאים הכוללת ביבליוגרפיה עם מיון לפי הנושאים שנכתב עליהם והנושאים החסרים, וכן מאגר דיגיטלי של ספרות רלוונטית בנושא, שנכתבה במכון ומחוצה לו.
מעת לעת המכון מעניק מלגות לכותבים, ומוציא לאור קבצים בשם 'לגיונו של מלך', ובהם החיבורים החדשים שנכתבו.
תרגולים והתכוננות מעשית להקרבת קרבנות
המכון מקיים כנסים ובמרכזם תרגולים והמחשות של עבודות המקדש, כגון: שחיטת קרבן הפסח, הכנת שתי הלחם, ועוד.
כנסי התרגולים מיועדים לקהל הרחב, או למוסדות חינוך שעוסקים בנושא העיוני שבו עוסק התרגול המעשי; לעיתים בנוכחות מאות משתתפים.
מדי שנה, החל משנת תשע"ז, המכון מציע לקראת חג הפסח קניית חלק בכבש המיועד לקרבן פסח מבלי להקדישו, לצורך התכוננות לתרחיש שבו ייבנה בית המקדש השלישי ויתחייבו להקריב את קרבן הפסח.
מכונית היא כלי רכב מנועי גלגלי, המיועד לשאת נוסעים או מטען בדרכים וכבישים.
בתחילת עידן המכוניות פיתחו המהנדסים פתרונות הנעה שונים, שכללו מנועי בעירה פנימית, מנועים חשמליים, מנועי קיטור ועוד, אך מנועי הבעירה הפנימית מסוג מנוע בנזין ומנוע דיזל הם עדיין הנפוצים ביותר.
מאז תחילת המאה ה-21, עם עליית המודעות לזיהום האוויר, מיוצרות יותר מכוניות עם מנוע חשמלי כמנוע יחיד או בשילוב מנוע בעירה פנימית.
המילה מכונית נגזרת מהמילה "מכונה".
את המילה חידש איתמר בן-אב"י.
כינוי נפוץ למכונית הוא "אוטו", שמקורו בשפות מערביות ומהווה קיצור של "אוטומוביל" (מילולית: "נע בעצמו").
זאת בגלל שהמכוניות הראשונות לא היו שונות במראה שלהן מהמרכבות של אותה תקופה, אך בשונה מהמרכבות, המכוניות נעו ללא סוסים אלא בעצמן.
כלי הרכב הראשון שהונע באמצעות מנוע ונע ללא מסילה, פותח על ידי קפטן צרפתי בשם ניקולא-ג'וזף קנו בשנת 1770.
היה זה תלת אופן עם מנוע קיטור בן שני צילינדרים שנע במהירות של ארבעה קילומטר לשעה למרחק כמה מאות מטרים.
כלי רכב נוספים מסוג זה פותחו ושוכללו במאה השנים שלאחר מכן, אך היו גדולים ומסורבלים.
דגם של רכב זה מוצג במוזיאון הטכנולוגיה בפריז.
המצאת מנוע הבעירה הפנימית קידמה את פיתוח המכונית באופן משמעותי.
בשונה ממנוע הקיטור, ממדיו היו קטנים יחסית וכך גם האמצעים הדרושים לנשיאת חומרי הדלק שלו, ולכן התאים במיוחד לכלי רכב קטנים דוגמת המכונית.
הצרפתי ז'אן אטיין לנואר הצליח בשנת 1862 להתקין מנוע כזה שהונע בגז בכרכרה בה הותקנה לראשונה מערכת היגוי.
במקביל פיתח באוסטריה זיגפריד מרכוס מנוע שתי פעימות המונע בדלק נוזלי והמציא את המאייד הראשון.
בנוסף, המציא מרכוס מגנטו חשמלי שסיפק את הניצוץ אשר הצית את תערובת האוויר והדלק.
כלי רכב זה חולל מהומה לא קטנה כאשר ניסה אותו מרכוס ברחובות וינה, ורק היכרותו עם האצולה חסכה ממנו את התערבות המשטרה.
מכונית זו מוצגת במוזיאון הטכנולוגי בווינה.
בשנת 1867 הציג הגרמני ניקולאוס אוטו בתערוכת פריז את מנוע ארבע הפעימות הראשון.
מנוע זה היה תודלק בגז והסתובב כ-180 סיבובים לדקה.
אוטו רשם פטנט על המצאתו בגרמניה ובארצות הברית.
הגרמני גוטליב דיימלר, שהתלהב ממנוע ארבע הפעימות של אוטו, שילב ב-1876 את תכנון המנוע של אוטו עם זה של מרכוס בכך שהסב את המאייד לשימוש בדלק נוזלי.
ב-1885 הרכיב את המנוע על גבי אופניים, וכך יצר את האופנוע הראשון.
מבלי שידע על עבודתו של רעהו, ניסה הגרמני קרל בנץ לפתח כלי רכב משלו ובשנת 1879 הצליח לייצר מכונית המונעת במנוע בן שני צילינדרים, והיה לראשון שפיתח את מערכת ההצתה החשמלית מבוססת המצבר, המצת, המצמד, ההילוכים והמקרן.
ב-1886 רשם פטנט על תלת-אופן פרי תכנונו שצויד במנוע ארבע פעימות בעל צילינדר בנפח 958 סמ"ק והספק של 3/4 כוח סוס.
דגם משופר הפך ב-1888 למכונית הראשונה שנמכרה אי פעם.
למרות אמינותו של כלי הרכב הצליח בנץ למכור מכוניות בודדות בלבד עקב ספקנות הקונים ביעילות המוצר.
יחסי ציבור טובים למכונית ניתנו על ידי אשתו ברטה, אשר מבלי להודיע לבעלה נסעה במכונית יחד עם שני בניה הקטנים, ממנהיים לפפורצהיים וחזרה באותו היום.
לאחר מכן נסע בנץ ליריד הסחר במינכן, מרחק של 200 מיל, לקבלת מדליית זהב על המצאתו.
בנץ מכר רישיונות לייצור המנוע והמכונית ליזמים אחרים, ביניהם אמיל רוג'ר הצרפתי, אשר הצליח לייצר ולמכור יותר מכוניות בנץ בצרפת משהצליח בנץ עצמו בגרמניה.
המכונית הראשונה המונעת בבנזין שנבנתה בארצות הברית הייתה מכונית שהאחים דיוראה בנו בשנת 1893 בספרינגפילד.
"סטודיבקר" החלה בייצור מכוניות בשנת 1897. בשנים הראשונות בארצות הברית היו פופולריות מכוניות מסוג "runabout" – ל-2 מושבים ללא גג, ללא מגן נגד רוח וללא דלתות.
בהמשך קמו מספר יצרנים, שהבולט בהם היה רנסום אולדס שהקים את החברות "אולדסמוביל" ו"ריאו".
המכוניות המודרניות הראשונות עם המבנה המוכר של הגה ודוושות היו הקדילאק והאסטון מרטין 7. בשנות ה-30 של המאה ה-20 יוצרה בגרמניה החיפושית של פולקסווגן, שהייתה מכונית עממית.
מכונית אופיינית בתחילת המאה ה-21 מכילה בדרך כלל מנוע (בדרך כלל מופעל בדלק, לעיתים בסולר, גז פחמימני מעובה או בגז טבעי), מערכת תמסורת ("הילוכים", או "גיר" בלעז), מערכת היגוי, מערכת בלמים, מערכת איתות, מראות, פנסים אחוריים וקדמיים ומגבים לשמשה הקדמית.
מערכות בטיחותיות מגוונות – חגורות בטיחות, כריות אוויר או ABS, ומערכות נוחות שאינן קשורות לנהיגה, כגון מערכת שמע או מזגן.
במדינות מסוימות נהוגה מדיניות להוצאה מהשוק של כל כלי הרכב שאינם מכוניות חשמליות, כמו בנורווגיה או בקליפורניה שבארצות הברית.
גופי האיחוד האירופי הגיעו להסכם על איסור שימוש במכוניות חדשות עם מנועי בעירה פנימית החל משנת 2035.
מנוע המכונית הוא מנוע בעירה פנימית שמופעל בדרך כלל על ידי בנזין ולעיתים על ידי סולר (מנוע דיזל), גז פחמימני מעובה או בגז טבעי ודלקים חלופיים כאתנול וביודיזל.
מנוע המכונית מורכב מבוכנות, הנדחפות כלפי מטה על ידי שרפה של חומר בעירה הנוצר משילוב דלק (חומר בעירה) ואוויר הניצת בניצוץ חשמלי או (במנועי דיזל) מחום הדחיסה.
תנועת הבוכנה מועברת בעזרת תמסורת לגלגלים.
מנוע מכונית מקורר באמצעות מערכת מים סגורה ומקרן (רדיאטור).
ופליטת חומר הבעירה השרוף מהמנוע מתבצעת באמצעות מערכת הפליטה.
מערכת הפליטה היא המערכת המיועדת לפלוט, ממנוע המכונית, את התערובת השרופה לאחר שנוצלה להנעת הבוכנות.
הפחתת זיהום האוויר כתוצאה מהגזים השרופים, בשרפה לא שלמה (לדוגמה, הפחתת הפחמן החד-חמצני) והוצאת הגזים השרופים מהמנוע אל מחוץ למכונית.
כך שהיושבים ברכב לא ינשמו גזים רעילים אלו.
השקטת הרעשים הנוצרים במנוע עקב פיצוץ הדלק.
בכלי רכב כבדים יש גם בלמנוע – בלם המאפשר להאט את המנוע על ידי חסימה חלקית של צינור הפליטה.
במכונית בעירה פנימית קיים מכל דלק שמכיל את הדלק שנועד לספק אנרגיה למנוע.
הדלק יכול להיות בנזין או סולר, וכמותו מספקת בדרך כלל לנסיעה של כמה מאות קילומטרים.
למכונית המונעת באמצעות גז קיימים במקום או במקביל מכלי גז.
למכונית חשמלית אין מכל דלק ובמקומו קיימות סוללות חשמליות שמספקות את כל האנרגיה של הרכב.
למכונית קיים הגה שמשמש לקביעת כיוון נסיעתה.
בעת הזזת ההגה מערכת תמסורת המשולבת מכנית גורמת להזזת הגלגלים הקדמיים ימינה ושמאלה.
בכלי רכב רבים קיים הגה כח, שמערכת התמסורת בו מתוגברת באמצעות מערכת עזר הידראולית או חשמלית.
הגה כוח מקל על הזזת הגלגלים ימינה ושמאלה, במיוחד בעת שהרכב לא בתנועה.
בתקופה האחרונה מקובל למקם על גלגל ההגה מתגים שונים שנועדו לשליטה על מערכות השמע, בקרת השיוט ולעיתים מערכות נוספות.
זאת במטרה לאפשר לנהג לתפעל מערכות אלו מבלי להסיר את ידיו מגלגל ההגה.
ככל הנראה המגמה החלה בהגאי מכוניות המירוץ, בהן הרכב נוסע במהירות שאינה מאפשרת הסרת הידיים אף לרגע (אם כי שם המדובר היה במערכות החיוניות יותר לנהיגה).
למכונית יש הילוכים שהם תמסורת של גלגלי שיניים עם יחס העברה משתנה כדי להפיק מהמנוע תכונה רצויה: יותר מהירות או יותר כוח.
יש "הילוך אחורי" המשמש לנסיעה אחורה (רברס), הילוך "ניוטרל" (הִלּוּךְ סְרָק) שמנתק את הגלגלים מהמנוע ובתיבת הילוכים אוטומטית גם הילוך "חניה" אשר מנתק את הגלגלים מהמנוע ונועל את הגלגלים.
בתיבת הילוכים ידנית קיים גם מצמד הנשלט על ידי הדוושה השמאלית שמנתק זמנית את הגלגלים מהמנוע לצורך החלפת הילוכים.
בתיבת הילוכים אוטומטית קיימים כל המרכיבים הנ"ל שמופעלים אוטומטית ובנוסף מצמד הידראולי שמחליש את החיבור של המנוע לגלגלים בסיבובי מנוע נמוכים.
ישנן גם מכוניות עם תמסורת "רציפה" שיחס ההעברה בה משתנה באופן רציף בהתאם למהירות ולעומס (מומנט).
למכונית יש שתיים או שלוש דוושות שנמצאות מתחת להגה ואותן הנהג מפעיל באמצעות רגליו: דוושת האצה ששולטת במידת הזרמת הדלק ובכך להגדלת או הקטנת סיבובי המנוע ושליטה במהירות הרכב, ודוושת בלם שגורמת לעצירת המכונית.
במכוניות בעלות הילוכים ידניים יש גם דוושת מצמד (קלאץ) המשמשת בעת העברת הילוכים.
למכונית בלם יד (הנדברקס) הנמצא לרוב לצידו של הנהג, שמשמש לבלימה מוחלטת של הרכב באופן מכני, בעת עצירה ממושכת (פקק)/ חנייה / בסכנת תאונה.
לכל מכונית יש לוח מחוונים (מכונה דשבורד, מאנגלית: dashboard) שהוא לוח בקרה המצוי בכלי רכב, לנגד עיני הנהג, וכולל מחוונים (אנלוגיים או דיגיטליים) המציגים לנהג את נתוני מאפייני הנסיעה של הרכב.
מחוונים נפוצים הם מד דלק, מד סל"ד, מד מהירות, אודומטר (מד מרחק נסיעה), מד חום נוזל קירור מנוע, חיווי תיבת הילוכים, חיווי דלת פתוחה ועוד.
לוח המחוונים מאפשר לנהג לנהל ולבקר את הנהיגה באופן מושכל, ולהיות מודע לאפשרות של תקלות לפני התרחשותן.
למכונית יש בדרך כלל ארבעה גלגלים.
במכונית בעלת מנוע בעירה פנימית הגלגלים מתחברים לסרן (בדרך כלל הקדמי, לעיתים נדירות יותר לאחורי או לשניהם) שמתחבר לגל הינע (דרייבשפט) דרך דיפרנציאל מהמנוע.
את הגלגל עוטף צמיג, שהוא מעטפת טבעתית וגמישה (המכילה גומי) העוטפת את החישוק בגלגלי כלי תחבורה.
תפקיד הצמיג להעביר את כח המנוע לתנועה, לספק אחיזת כביש טובה לכלי הרכב, לבלום זעזועים ולהגן על החישוק.
הכניסה למכונית והיציאה ממנה מתבצעת דרך מספר דלתות, בדרך כלל בין שתיים לחמש.
לרוב במכוניות קטנות נמצאות שתיים או שלוש דלתות, בדרך כלל מכוניות שיש בהן מקום רק לנהג ולנוסע (אם ישנם מושבים אחוריים, היציאה והכניסה אליהם צריכה להיעשות במקרה כזה על ידי הזזת מושב קדמי).
ה"דלת" השלישית במכונית כזו היא באחורי המכונית, נפתחת כלפי מעלה ומשמשת בעיקר להכנסת מטען לאחורי הרכב.
במכוניות גדולות יותר יש שתי דלתות מכל צד של המכונית.
במרכב "סדאן" יש ארבע דלתות, ותא המטען נפרד מתא הנוסעים.
במרכב "האצ'בק" יש חמש דלתות – שתיים מכל צד, ועוד אחת מאחור, הנפתחת כלפי מעלה ומשמשת בעיקר להכנסת מטען (בדגם כזה אין תא נפרד למטען אלא אזור המטען מחובר אל תא הנוסעים).
למכונית יש פנסים קדמיים לתאורה של הדרך בחשיכה, פנסי איתות (מלפנים מאחור ובצדדים) כדי לאותת לנהגים אחרים על סטייה (לצורך פנייה/עקיפה) מהנתיב בו נוסעת המכונית, פנסים אחוריים כדי שנהגים יבחינו ברכב בחשכה, ופנסי בלימה לאותת לנהג מאחור על האטה כדי להימנע מהתנגשות.
לפנסים הקדמיים יש שני מצבים: אורות נמוכים ואורות גבוהים.
באורות גבוהים משתמשים לראות את הדרך מרחוק, ובאורות נמוכים כדי לא לסנוור רכב שמגיע בנתיב הנגדי וכן רכב הנמצא ממול לנהג בנתיב הנסיעה.
במכונית מורכבים מנגנוני בטיחות שונים שנועדו להפחית את הסיכון לתאונות דרכים כמו
מערכות לבקרת יציבות, בקרת משיכה ובקרת שיוט וכן אביזרים שנועדו להגן על שלמות גופם וחייהם של הנוסעים במקרה של תאונת דרכים.
למשל חגורת בטיחות שמטרה למנוע את טלטול הגוף במקרה של התנגשות, תנועה או האטה, כריות אוויר שמטרתם לספוג חלק מהאנרגיה הגבוהה הנוצרת במהלך התאונה, ומשענת ראש שמטרתה מניעת "צליפת שוט" (פגיעה צוואר ראש).
וכן אביזרים אלקטרוניים למניעת דריסה בתנועה לאחור, מניעת תאונות ושמירת מרחק באמצעות מכ"ם או ראייה ממוחשבת.
בעבר, עד אמצע המאה ה-20 לערך, המבנה הבסיסי של המכונית היה השלדה (בלועזית שאסי) שעליה הורכב מרכב הרכב.
השלדה היא מבנה פלדה המורכב משתי קורות אורך ומספר קורות רוחב.
כיום למרבית המכוניות אין שלדה נפרדת אלא המרכב אחוד עם רצפת הרכב.
מתחת לקורות הרוחב הקדמיות הורכבו קפיצים קדמיים, ותחת קורות הרוחב האחוריות קפיצים אחוריים.
הסרן הקדמי והסרן האחורי שוככו באמצעות קפיצים אלו ובולמי זעזועים, המנוע היה לרוב בתצורה אורכית, מאחוריו תיבת הילוכים ותיבת ההעברה שהעבירה את כח המנוע לסרן האחורי.
בחצי השני של המאה החלו להופיע כלי רכב שבהם המרכב אחוד עם השלדה, המנוע מותקן רוחבית עם תיבת ההילוכים לצידו וממנה ציריות מניעות ישירות את הגלגלים הקדמיים.
מאז, זהו הסידור הנפוץ בכלי רכב פרטיים ורק כלי רכב מסחריים ורכבי שטח נותרו עם שלדה נפרדת המאפשרת חוזק רב יותר.
מרכב מציין את צורת הרכב החיצונית.
קיימים מספר סוגי מרכבים נפוצים:
קופה – לרוב 2 דלתות ומבנה ספורטיבי עם גג משופע.
סדאן (Sedan) – לרוב 4 דלתות עם תא מטען מופרד מתא הנוסעים, מבנה המכונה גם "שלוש קופסאות".
האצ'בק (Hatchback) – לרוב 3 או 5 דלתות עם תא מטען מחובר לתא הנוסעים.
סטיישן (Station) – לרוב 5 דלתות, גרסה ארוכה עם תא מטען גדול.
פנאי שטח – דומה למרכב האצ'בק אך גבוה יותר.
קבריולה (Cabriolet) – גרסה בעלת גג נפתח.
מיניוואן (Minivan) – רכב גדול יותר שמתאים למשפחה גדולה או לצרכים מסחריים בסיסיים.
SUV – כלי רכב המשלב מספר מושבי נוסעים וגודל תא מטען הזהים לאלה של מכוניות סטיישן או מיניוואן, בנוסף לתכונות של רכב שטח.
קרוסאובר – רכב שיש בו מאפייני עיצוב של SUV, ללא תכונות של רכב שטח.
מכונית מיקרו – היא סוג של כלי רכב מנועי בעל ממדים קטנים במיוחד.
מכוניות בארץ ישראל ובמדינת ישראל
בשנת 1908 נסעה לראשונה "עגלה-מכונית" בירושלים.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה ובימי המנדט הבריטי החל שימוש נרחב יותר במכוניות, אך קצב הגידול בכמות הרכבים היה גבוה בצורה דרסטית מקצב בניית הכבישים, כאשר בשנת 1922 עמד מספר הרכבים האזרחיים על 400, ובשנת 1933 על 6,126 כלי רכב, בעוד אורכי הכבישים הוכפלו פי 2 בלבד.
ייבוא הרכבים עלה בשנות המנדט בצורה דרסטית, כאשר מרבית המכוניות יובאו מארצות הברית ומהממלכה המאוחדת.
באותה תקופה קמו בארץ מועדונים עבור חובבי מכוניות.
בארץ ישראל, הנסיעה ברכב החליפה בשלב מוקדם יחסית את הנסיעה ברכבת, כאשר גודלה הקטן של הארץ גרם לרבים להעדיף את אפשרות הנסיעה המהירה יותר.