tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרפובליקה של קונגו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (1964).
היא נעדרה מאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), ואת אולימפיאדת מונטריאול (1976) החרימה, כמרבית מדינות אפריקה, במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק עם נבחרתה של דרום אפריקה חרף החרם שהוטל על האחרונה בשל משטר האפרטהייד.
מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) משתתפת קונגו במשחקים ברציפות.
המשלחות ששלחה קונגו למשחקים השונים היו בנות משתתפים בודדים בדרך כלל.
רוב הישגיהם של הספורטאים הקונגולזים היו נמוכים, ועד כה, איש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה האתלט פרנק אלמבה קרוב לכך, כשסיים במקום הרביעי בהדיפת כדור ברזל.
הרפובליקה של מרילנד (ידועה גם כ"המדינה העצמאית של מרילנד") הייתה מדינת אפרו-אמריקאים קטנה באפריקה שהתקיימה מ-1854 עד 1857 ואז אוחדה עם המדינה שהיא כיום ליבריה.
בדצמבר 1831 הקציב בית הנבחרים של מדינת מרילנד כ-10,000 דולרים במשך 26 שנים על מנת להעביר שחורים חופשיים ועבדים לשעבר מארצות הברית לאפריקה, ליישום מטרה זו נבחרה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד.
במקור הייתה תנועת ההתיישבות של מרילנד סניף של תנועת ההתיישבות האמריקנית שייסדה את ליבריה ב-1822. תנועת ההתיישבות של מרילנד החליטה להקים בעצמה התיישבות חדשה שתוכל לקלוט את המהגרים מתחומה.
האזור הראשון שיושב היה כף פלמס (הנקודה הדרום מערבית ביותר בחציה הצפוני של אפריקה), ב-1834, שהייתה מעט דרומית משאר ליבריה.
הכף הוא חצי אי קטן וסלעי המחובר ליבשת במצר חולי.
מערבית לכף וצמוד אליו נשפך הנהר הופמן (Hoffman) לים.
21 קילומטרים מזרחית לכף נשפך הנהר קוולה (Cavalla), המהווה את הגבול בין ליבריה לחוף השנהב, לאוקיינוס האטלנטי.
הכף מסמן את הגבול המערבי של מפרץ גינאה, על פי ההגדרה של הארגון הבינלאומי להידרולוגיה (IHO ראשי תיבות של International Hydrographic Organisation).
מרבית המתיישבים היו עבדים אפרו-אמריקאים משוחררים ואפרו-אמריקאים שנולדו חופשיים בעיקר ממדינת מרילנד.
המושבה נקראה מרילנד באפריקה (וגם "מרילנד בליבריה") ב-12 בפברואר 1834.
ב-1836 המושבה מינתה את המושל השחור הראשון, ג'ון בראון רוסוורם (John Brown Russwurm) (1851-1799), שנותר מושל עד מותו.
רוסוורם עודד הגירה של אפרו-אמריקאים למרילנד ותמך בחקלאות ובסחר.
הוא החל את הקריירה שלו כמזכיר המושבות של תנועת ההתיישבות האמריקנית בין 1830 ל-1834. הוא עבד גם כעורך העיתון "ליבריה הרלד" ("Liberia Herald"), אם כי התפטר ממשרה זו ב-1835 במחאה על מדיניות ההתיישבות האמריקנית.
ב-1838 התאחדו ההתיישבויות האמריקנית-אפריקנית האחרות על החוף המערבי של אפריקה ויצרו את חבר המדינות של ליבריה, שהכריזה על עצמאותה ב-1847. עם זאת, המושבה מרילנד בליבריה נותרה עצמאית, שכן חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד רצתה לשמור על מונופול המסחר באזור.
ב-2 בפברואר 1841 הוענק למושבה מעמד של מדינה והיא הפכה למדינת מרילנד.
ב-1847 הדפיסה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד את "החוקה והחוקים של מרילנד בליבריה", המבוססת על חוקת ארצות הברית.
הצהרת העצמאות והסיפוח על ידי ליבריה
ב-29 במאי 1854 הכריזה מדינת מרילנד על עצמאותה כ"מרילנד בליבריה" (וגם כרפובליקה של מרילנד), כשהעיירה הרפר נבחרה כבירה.
המדינה השתרעה לאורך החוף בין העיירה גרנד קס (Grand Cess) ונהר סן פדרו (San Pedro).
אך המדינה החדשה שרדה שלוש שנים בלבד כמדינה עצמאית.
זמן קצר אחר כך תקפו לוחמים מהשבטים המקומיים של הקרו והגרבו את מדינת מרילנד כגמול על הפגיעה בסחר בעבדים.
כיוון שלא הייתה מסוגלת להגן על עצמה פנתה מרילנד לליבריה, שכנתה החזקה יותר, בבקשת עזרה.
נשיא ליבריה ג'וזף ג'נקינס רוברטס שלח סיוע צבאי, והברית של הכוחות של מרילנד והמיליצה הליברית הדפו בהצלחה את בני השבטים המקומיים.
עם זאת היה ברור כי הרפובליקה של מרילנד לא תוכל לשרוד כמדינה עצמאית, ב-18 במרץ 1857 סופחה מרילנד לליבריה והפכה למחוז מרילנד.
הרפובליקנים (בצרפתית Les Républicains (LR); נקראה בעבר: האיחוד למען תנועה עממית, בצרפתית: Union pour un Mouvement Populaire) היא מפלגת ימין-מרכז בצרפת.
המפלגה, בעלת מורשת גוליסטית, הוקמה ב-17 בנובמבר 2002 בשם האיחוד למען תנועה עממית על ידי ז'אק שיראק כאיחוד כמה מפלגות ימין-מרכז.
במאי 2015 שונה שם המפלגה על ידי יו"ר המפלגה ניקולא סרקוזי, ומאז היא נקראת "הרפובליקנים".
בשנת 2002, במהלך הבחירות לנשיאות צרפת, התמיכה במפלגה הגוליסטית "מרוץ הרפובליקה", מפלגת השלטון, ירדה פלאים, ולכן הוקם האיחוד למען רוב נשיאותי, שהפך אחר כך לאיחוד למען תנועה עממית.
המפלגה דגלה במדיניות חוץ של שמרנות פעילה וקידום פיתוח אינטגרציה אזורית אל האיחוד האירופי.
המפלגה הוקמה במטרה לזכות ברוב לנשיאות האספה הלאומית.
המפלגה הוקמה מאיחודן של מרוץ הרפובליקה, האיחוד למען הדמוקרטיה הצרפתית, ומפלגת הדמוקרטיה הליברלית.
ב-14 בינואר 2007 אישר הקונגרס הלאומי של המפלגה ברוב של 98% תמיכה בניקולא סרקוזי כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה.
ב-2012 הריץ האיחוד את ניקולא סרקוזי לקדנציה שנייה כנשיא צרפת, אולם סרקוזי הפסיד בסיבוב השני למועמד הסוציאליסטי פרנסואה הולנד.
האיחוד למען תנועה עממית ובעקבותיו "הרפובליקנים" הם חברים במפלגת העם האירופית והאיחוד הדמוקרטי הבינלאומי.
בבחירות לרשויות המקומיות בצרפת במרץ 2013, המפלגה קיבלה 47 אחוזים מהקולות ברחבי צרפת, בעוד המפלגה הסוציאליסטית קיבלה 38 אחוזים בלבד, כאשר "החזית הלאומית" מהימין הקיצוני בהנהגת מרין לה פן קיבלה 5 אחוזים מסך כל הקולות - תוצאה גבוהה בהרבה מ-0.9 האחוזים שקיבלה בסיבוב הראשון בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008.
בבחירות למועצות השונות בצרפת, במרץ 2015, המפלגה הגדילה מאוד את כוחה וזכתה ב-70 מתוך 98 המועצות ברפובליקה הצרפתית.
במאי 2015 פורקה המפלגה על ידי ניקולא סרקוזי ואוחדה לתוך מפלגת הימין-מרכז החדשה, המפלגה הרפובליקנית הצרפתית בראשותו של סרקוזי.
המפלגה הוקמה כתוצאה מחשש אצל סרקוזי כי קהל הבחירה של הימין המסורתי בצרפת יזלוג לעבר מפלגת הימין הקיצוני של מרין לה-פן לקראת הבחירות לנשיאות.
המטרה להגשים את ערכי הרפובליקה הצרפתית בתוך המפלגה הרפובליקנית החדשה.
מטה המפלגה נמצא ברחוב לה בואסי 55, פריז.
הרפורמה בבריאות הנפש בישראל היא שם כולל למהלך המורכב משלוש תתי רפורמות הקשורות זו לזו.
מטרת המהלך הייתה להעביר את מרכז הכובד של הטיפול באנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית בישראל מבתי החולים הפסיכיאטריים אל הקהילה, לשם כך נעשה ארגון מחדש של שירותי בריאות הנפש בישראל.
בעוד שהרפורמות המבנית והשיקומית בוצעו קודם לכן, הרפורמה הביטוחית יצאה לדרך רק ביולי 2015 לאחר מחלוקת ציבורית שטרם הסתיימה.
בשנת 1988 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת תפקודה של מערכת הבריאות, בראשות השופטת שושנה נתניהו (ועדת נתניהו).
ב-1990 הגישה הוועדה את המלצותיה.
בהתייחס לתחום בריאות הנפש, המליצה הוועדה להעביר את מוקד הטיפול מבתי החולים הפסיכיאטריים לקהילה, תוך פיתוח שירותים קהילתיים, וכן לשלב את שירותי בריאות הנפש ברפואה הכללית במסגרת קופות החולים.
משרד הבריאות החליט לאמץ את ההמלצות וליישמן.
מאמצע שנות ה-90 החלה הרפורמה המבנית, שבמסגרתה הוחל בצמצום שירותי האשפוז והמיטות בבתי החולים הפסיכיאטריים.
כתוצאה מכך, כמות המאושפזים וכמות ימי האשפוז למטופל ירדו בהתמדה.
בשנת 2000 נחקק חוק שיקום נכי נפש בקהילה, שהיווה את הבסיס החוקי ליישומה של הרפורמה השיקומית, במסגרתה הוקמו שירותי השיקום הפסיכיאטריים בקהילה.
לצורך גיבוש פרטיה של הרפורמה מונתה על ידי משרד הבריאות בשנת 2000 הוועדה לתכנון פריסת שירותים אשפוזיים ואמבולטוריים בבריאות הנפש, בראשה עמד פרופ' מרדכי שני.
יישום הרפורמה הביא להגדלת מספר המסגרות העומדות לרשות מתמודדי הנפש בקהילה אשר מטרתן הייתה לתת מענה לכל תחומי החיים: דיור, תעסוקה, ופנאי.
מסגרות דיור: הוקמו מערכי דיור שונים, אשר מטרתם לתת מענים למגוון הצרכים (דיורים מוגנים, הוסטלים, קהילות תומכות, ועוד).
מסגרות תעסוקה: הוקמו חברות השמה המתמחות בהשמת מתמודדי נפש, ופותחו מקומות עבודה ייעודיים להעסקת מתמודדים.
מסגרות השכלה: הוקמו הורחבו והנגשו מסלולי השכלה למתמודדים.
מסגרות פנאי: הוקמו, הורחבו והונגשו מועדונים, חוגים, ומקומות בילוי, שמטרתם לתת מענה ייחודי לצורכי המתמודדים ולשלב אותם בפעולות הפנאי בקהילה.
בשנת 1994, בעקבות המלצות ועדת נתניהו, נחקק חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
החוק עיגן את זכותם של תושבי מדינת ישראל לקבלת שירותי בריאות, הגדיר את סל השירותים לו זכאי כל תושב וקבע כי קופות החולים יהיו הגופים האחראים למתן סל השירותים הכלולים במסגרת החוק, אשר כללו טיפולים למרבית תחלואות הגוף.
כך פירשו את החוק כל הערכאות המשפטיות שדנו בתביעות הדדיות שהוגשו במהלך השנים.
ממועד מעבר חוק ביטוח בריאות ממלכתי, נמנעו שני הצדדים - קופות החולים והמדינה - מההרחבות הנדרשות, והעומס בשירותים המרפאתיים הציבוריים הלך וגבר, כפי שחזרו והתריעו דו"חות מבקר המדינה.
התקיימו דיונים ממושכים בוועדת הכנסת עד 1998 (בראשות חבר הכנסת מקסים לוי).
ב-1998 ביטל חוק ההסדרים את "תקרת הגג" של שלוש השנים להחלת הרפורמה הביטוחית.
בשנת 2001 החלה התארגנות ציבורית להחזרת נושא העברת האחריות על בריאות הנפש לקופות החולים במסגרת הרפורמה ולסדר היום הציבורי.
בין השאר פעלה לכך עמותת עוצמה - פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש, באמצעות מאמרים מקצועיים, בעיתונות, בדיונים פומביים שיזמה ובלחצים על הממסד.
במרוצת השנים שחלפו מאז, מצב שירותי בריאות הנפש בישראל הפך למושא לביקורת נוקבת כלפי המדינה.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2009 שהסתמך בין השאר על ההתנסות והמחקרים של עמותת עוצמה (כולל הבג"ץ שהוגש בשנת 2005), נמתחה ביקורת על כך שבשנים שקדמו לדו"ח חלה הרעה משמעותית בטיב השירותים הניתנים לסובלים ממצוקה נפשית ולפגועי נפש.
הוא קרא למשרדי האוצר והבריאות בשיתוף עם קופות החולים להגיע להסכמות שימנעו את הפגיעה בסובלים ממצוקה נפשית בתקופת הביניים עד להשלמת ההעברה.
בשנת 2003, ביוזמת שר הבריאות, נסים דהן, התקבלה החלטת ממשלת ישראל העשרים ותשע לבצע את המהלך ולהעביר את השירותים לידי קופות החולים.
כמו הצווים שהוצאו בשנים 1996–1998, גם החלטה זו לא יצאה לפועל.
צביאל רופא, דליה וירצברג-רופא, חה"כ תמר גוז'נסקי, וחה"כ ושר הבריאות נסים דהן.
העותרים דרשו מן המדינה לקיים את ההחלטה שהיא עצמה קיבלה, ולהעביר את האחריות לשירותי בריאות הנפש לידי קופות החולים.
בית-המשפט פסק צו-על-תנאי שהורה למדינה לפעול לביצוע הרפורמה לאלתר.
ארגונים נוספים שהצטרפו לתמיכה בהחלת הרפורמה הם: עמותת המתמודדים 'לשמה', מטה מאבק הנכים, עמותת אנוש - העמותה הישראלית לבריאות הנפש ועמותת 'בחברה טובה'.
בעקבות צו הבג"ץ ולחץ הארגונים, התקבלה ב-2006 החלה חוזרת של ממשלת אהוד אולמרט על ביצוע הרפורמה ואכן הוגשה לכנסת בשנת 2007 הצעת חוק ממשלתית שמטרתה להסדיר את הרפורמה.
הצעת החוק עברה בכנסת ה-17 בקריאה ראשונה בחודש יולי 2007, ומאז נותרה על שולחן ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, על-מנת לערוך בה שינויים נוספים לקראת הבאתה לקריאה שנייה ושלישית, ולאישורה כחוק.
הכנסת השמונה עשרה אישרה במליאה את רציפות החקיקה, אך הוועדה קיימה במשך שנתיים וחצי, עד סוף כהונת הכנסת ה-18, ארבעה דיונים בהם עלו הסתייגויות רבות מנוסח החוק שהוצע, והחוק נותר על שולחן הוועדה.
בדיון נוסף שנערך בבג"ץ ב-19 בדצמבר 2011, לפי בקשת הארגונים העותרים הורה בית-המשפט למדינה להשיב כיצד היא מתכוונת להמשיך לקדם את הרפורמה בהתאם להחלטותיה ומדוע שלא תופעל הרפורמה בצו ממשלתי כפי שמאפשר חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
ואכן, ב-1 במאי 2012 אישר הקבינט החברתי-כלכלי את העברת הרפורמה בצו ממשלתי וקבע תקופת ביניים בת שלוש שנים לצורך היערכות.
כדי לעודד את הקופות לפתוח מרפאות בריאות נפש משלהן חתם עמן משרד הבריאות הסכמים לפיהם התחייב לשלם לקופות על השירותים שיסופקו במרפאות החדשות במהלך תקופת הביניים.
העברת מלוא האחריות על תחום בריאות הנפש לקופות החולים חלה ביולי 2015. מנהלת הרפורמה בראשות מנכ"ל משרד הבריאות פועלת בהרכב רחב הכולל נציגי קופ"ח וארגוני הצרכנים ומתווה את התהליכים בשטח לקידום הרפורמה.
בתחילת שנת 2021 הפיץ משרד הבריאות 'טיוטת חוזר מנכ"ל לפיה עד שנת 2023 קופות החולים יחויבו לספק פגישת אבחון פסיכולוגי לכל פונה בתוך שבועיים, ולהתחיל את הטיפול הפסיכולוגי בתוך חודש מהאבחון.
נכון למאי 2021, הטיוטה טרם קודמה להנחיה מחייבת.
מחקר שבוצע בידי מכון אסקריא עבור ידידות טורונטו בסוף שנת 2020, העלה כי 76% אחוז מהמבוגרים ו-53% מהילדים מקרב הזקוקים לטיפולי בריאות הנפש בחברה החרדית, נמנעים מלקבל טיפולים באמצעות קופות החולים.
המחקר אף מצא את הגורמים לכך: זמני המתנה ארוכים מאוד, קשיים בירוקרטיים לקבלת אישור לטיפול, רמה נמוכה של הצוות הטיפולי וחוסר ידע על האפשרות לקבלת טיפולים מוזלים באמצעות הקופה.
מענה מסוים לכך ניתן על ידי "ידידות טורונטו" שמפעילה תוכנית משלימה לשירותים הפסיכולוגיים של מערכת הבריאות, ומנגישה טיפולים פסיכולוגיים לילדים ולנוער מהמגזר החרדי באמצעות הפלטפורמה הבית-ספרית.
לצד פעילות זו, מתקיימת פעילות לטובת העלאת המודעות הציבורית לזכויות בריאות הנפש וכן פעילות מול משרד הבריאות לקביעת סטנדרט מחייב בנושא זמינות התורים ונגישות השירות.
המחלוקת סביב הרפורמה הביטוחית בבריאות הנפש
במהלך השנים בהן נמצאת הרפורמה על סדר היום הציבורי, התגלעו מחלוקות בין גורמים שונים בעלי נגיעה בנושא.
גופים רבים, ביניהם משרד הבריאות, משרד האוצר, קופות החולים, ארגוני מתמודדים, ארגוני בני משפחות, ארגוני זכויות אדם, ארגוני פסיכולוגים וארגוני רופאים, מביעים עמדות שונות לגבי המהלך ואופן ביצועו.
במהלך השנים נערכו עשרות דיונים פומביים במסגרות אקדמיות ומנהליות וכן בארגונים של אנשי מקצוע, בכנסי ים המלח של [מכון גרטנר] ובמועצות לאומיות לבריאות הנפש, לרופאת משפחה ולשיקום נכי נפש בקהילה.
למרות המחלוקות, כל הגורמים המעורבים מסכימים כי מצבה של מערכת בריאות הנפש כיום הוא בכי רע אך יש מחלוקת בשאלה האם הרפורמה תיטיב או תרע את המצב.
מתוך דו"ח מבקר המדינה לשנת 2009:
הסרת האחריות הביצועית ממשרד הבריאות – המתנגדים למהלך טוענים כי יש להשאיר את התחום באחריות המדינה ולתגבר אותו מבחינה תקציבית.
מנגד, התומכים במהלך טוענים כי הממשלה צריכה לפעול כקובעת מדיניות וכמפקחת, ולא כספק שירותים.
העברת האחריות לידי קופות החולים – המתנגדים לרפורמה טוענים כי מדובר למעשה במהלך של הפרטה.
לטענתם, העברת האחריות על מתן שירותי בריאות נפש לידי קופות החולים תגרום להעדפת שיקולים כלכליים על פני טובת המטופלים, וכן להעדפת טיפול תרופתי שעלותו הכספית נמוכה יותר מטיפול פסיכותרפי ממושך.
העדפה זו סבירה גם לאור האתוס והתרבות הארגונית של קופות החולים שמנוהלות על ידי רופאים ורואות במודל הרפואי ביולוגי כמודל עבודה עיקרי.
בהסכם שנחתם בין קופת חולים כללית למשרדי הבריאות והאוצר מוזכר פעמים רבות המונח היזם והוא מניח את התשתית לאספקת השירותים במיקור חוץ.
מנגד, טוענים התומכים במהלך כי לא מדובר בהפרטה, מכיוון שקופות החולים הן גוף ציבורי המפוקח על ידי הממשלה ובתי המשפט, והן שמבטחות ומפעילות, לפי החוק, את כלל השירותים לתחלואות הגוף.
בנוסף, לטענתם קופות החולים מתמחות במתן שירותי בריאות הקהילה.
בנוסף לכך השיקולים הכלכליים הם דווקא לטובת הרפורמה, כי האיסור בחוק לחרוג מסעיפי תקציב המדינה פוגע בצורה חמורה בשירותים הרפואיים שהיא אמורה לתת.
הטיעון ש"נתרוקן התקציב בסעיף זה", שקביל חוקית כשמדובר בסעיפי תקציב המדינה, איננו קביל בבית משפט לגבי שירותים ספציפיים שכלולים וייכללו בסל הבריאות שבהם קופ"ח מחויבות, שכן מחויבותם בחוק היא לאיזון כספי גלובלי שאיננו מחולק לסעיפים (עם תקציב "צבוע").
איחוד הטיפול בגוף ובנפש – המתנגדים למהלך טוענים כי רצוי להפריד בין הטיפול הנפשי לטיפול הפיזי, מכיוון שהם דורשים אופי טיפול שונה.
מנגד, התומכים במהלך טוענים כי קיימת חשיבות לכך שיהיה גורם רפואי אחד שישלב באופן הוליסטי בין כל ענפי הטיפול, מכיוון שלטיפול נפשי יש פעמים רבות השלכות פיזיות, ולהפך.
שילוב זה, לטענתם, יכול לשפר את הרצף הטיפולי, למנוע תחלואה כפולה, וגם להביא לחיסכון כספי במניעת תמריצים נוגדים הנובעים מפיצול השירותים בין שרתים שונים.
בנוסף, טוענים התומכים כי איחוד שירותי בריאות הנפש עם שירותי הבריאות הכללית תחת קורת גג אחת תשווה את הזכות לקבלת טיפול רפואי נפשי לזכות לקבלת טיפול רפואי גופני, זכויות אשר כיום מעמדן המשפטי שונה.
השפעה על דעות קדומות כלפי טיפול נפשי – המתנגדים למהלך טוענים ששילוב שירותי בריאות הנפש בתוך המרפאות של קופות החולים ימנע מאנשים רבים הזקוקים לטיפול מלהגיע למקום, על מנת שלא להיחשף כמי שזקוקים לטיפול נפשי.
מנגד, התומכים במהלך טוענים כי לנזקקים תהיה ברירה להגיע למרפאות בריאות הנפש החדשות ונפרדות שיפתחו קופ"ח, כמו לתחנות הממשלתיות הקיימות, או לחלופין להגיע לאגד מרפאות גוף ונפש משולב.
מבחינה חברתית, שילוב השירותים יסייע בעקירת הסטיגמה כלפי תחלואת הנפש, נפגעיה והטיפולים בה.
תקציב – לטענת המתנגדים למהלך, התקצוב לרפורמה לא תוכנן כראוי, ולא יאפשר לקופות החולים לקחת על עצמן את האחריות למתן השירותים באופן מלא.
לשם כך תידרש גביית דמי השתתפות עצמית עבור טיפולים.
בנוסף, טוענים המתנגדים כי המהלך ילווה בסגירת מרפאות קיימות, מה שיחריף את המצוקה בקרב הזקוקים לטיפול.
תקציב הרפורמה הועבר לקופות החולים כשאינו "צבוע" מה שמעלה חשש כי הוא לא יופנה לבריאות הנפש אלא יבלע בגרעונות הגדולים של הקופות.
גם התומכים במהלך טוענים כי יש לוודא שהרפורמה תתוקצב בהתאם, כך שהיא תעבור בצורה המקיפה, הנגישה והשוויונית ביותר, וכי תחנות בריאות הנפש הממשלתיות הנותנות שירותים כיום ימשיכו לפעול[18].
התשלומים למרפאות בריאות הנפש הציבוריות הממשלתיות וגם אלו של קופ"ח יהיו בדיוק כמו לכל המרפאות המקצועיות בכל תחומי הרפואה.
הקריטריונים לזכאות לטיפול – המתנגדים למהלך טוענים כי בהצעת החוק לרפורמה, לא נכללו אבחוני קוד Z, הנוגעים למצבי חיים משבריים, ובכך למעשה צומצם באופן משמעותי היקף הזכאות לטיפול נפשי.
מנגד, התומכים במהלך טוענים כי במסגרת הדיונים על הצעת החוק, הורחבו הקריטריונים לזכאות לטיפול, גם לכל מקרה שקיימת דיאגנוזה רפואית וגם למספר ביקורים ללא דיאגנוזה ספציפית.
בנוסף, הרפורמה תביא לכך שהמנגנון השנתי של הרחבת סל התרופות, הטיפולים והטכנולוגיות יחול גם על תחלואת הנפש.
אופן העברת הרפורמה – המתנגדים למהלך טוענים כי העברת הרפורמה בצו ממשלתי היא "הליך עוקף חקיקה", ולכן אנטי דמוקרטית.
לטענתם, ההחלטה נתקבלה ללא שיתוף אנשי המקצוע.
מנגד, התומכים במהלך טוענים כי הליכי החקיקה הגיעו למבוי סתום, וכי במצבה של מערכת בריאות הנפש הציבורית, כל המתנה נוספת תסב נזק רב למטופלים.
במיוחד מעוטי הכנסה והיא מעצימה את שוק הטיפולים הפרטי הנרחב והיקר לתחלואות והפרעות נפשיות.
הסרת אחריות לתהליך ההתמחות בפסיכולוגיה קלינית שיסכן את קיומו של המקצוע - בתחנות בריאות הנפש נערכת ההתמחות בפסיכולוגיה קלינית הנמשכת ארבע שנים והיא המרכיב העיקרי בהכשרתם של פסיכולוגים קליניים בארץ.
המתמחים הם כח עבודה עיקרי בשירות הציבורי כיום טרם כניסת הרפורמה לתוקפה.
במסגרת הרפורמה לא הועברה האחריות הזו מידי משרד הבריאות לקופות החולים מה שמעלה חשש כבד לגבי המשך קיומה של ההכשרה.
העדר סטנדרטים מחייבים בהסכם שנחתם עם קופות החולים - בהסכם שנחתם ב-2012 בין קופת חולים כללית למשרד הבריאות אין כל פירוט של אמות מידה לאיכות הטיפול.
מהנספח להסכם עולה כי התקצוב למנוי יהיה עבור 2 פגישות במנוי קצר, 6 פגישות במנוי בינוני ובמקרים חריגים תתאפשרנה 30 פגישות.
אין שום התייחסות לזמן ההמתנה.
החשש שעולה הוא כי הטיפול היחידי שישתלם ליזם הוא מתן טיפול תרופתי ומעקב פסיכיאטרי ולא יתאפשרו התערבויות סוציאליות או פסיכותרפיה כפי שניתן כיום.
ברפורמה תמכו המועצה הלאומית לבריאות הנפש, המועצה הארצית לשיקום נכי נפש בקהילה, איגוד הפסיכיאטריה בישראל, נציבות השוויון לאנשים עם מוגבלות והמועצה המייעצת שלה, ואנשי מקצוע בתחום הרפואי, הפסיכולוגי, הפרא-רפואי והשיקומי, וכן ארגוני שטח של מתמודדים, משפחות, ארגוני זכויות ועמותות שיקום.
מנגד, ארגון "פורום פסיכולוגים ועו"סים למען רפורמה מיטיבה" המאגד פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מתמודדים ובני משפחות, הביע התנגדות לגרסה הנוכחית של הרפורמה.
הארגון ניסח הצעת חוק לרפורמה משופרת, שהוגשה כהצעת חוק פרטית.
ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י) לא הביעה עמדה בנושא.
בשנים האחרונות נערכו במכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל מספר רב של מחקרים שנועדו להעריך היבטים שונים של מערכת בריאות הנפש בישראל, לפני ואחרי הרפורמה.
כמה מהמחקרים נועדו לספק תמונת מצב מקיפה על מערכת בריאות הנפש טרום הרפורמה, ביניהם: סדרת מחקרים על סטיגמה כלפי בריאות הנפש בישראל, מיפוי שירותי בריאות הנפש בקופות החולים ערב הרפורמה, ומחקר מקיף על דפוסי העבודה של אנשי המקצוע בתחום.
מספר מחקרים נוספים נערכו לאחר ההחלטה על יישום הרפורמה שהתמקדו בהערכת השפעתה על שירותי בריאות הנפש ועל ציבור המטופלים.
הרפורד היא עיר הבירה של מחוז הרפורדשייר, מערב המידלנדס, אנגליה.
אוכלוסיית העיר מונה 55,800 תושבים ומלבד היותה בירת המחוז, העיר היא גם בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר בו.
הרפורד שוכנת במרכז מחוז הרפורדשייר כ-26 קילומטרים מהגבול עם ויילס ובמרכזה עובר נהר הוואי (Wye).
בקרבת העיר שכן בסיס של חיל האוויר המלכותי בין השנים 1940–1999 ששימש בין היתר לאימון.
כיום, מפקדת שירות האוויר המיוחד ולאחרונה גם רגימנט הסיור המיוחד שוכנים ליד העיר.
הרפורד היא אחת משלוש ערים באנגליה שאין בהן אוניברסיטה, אך מצד שני נמצאת בה קתרדלת הרפורד, מה שהופך אותה למרכז דתי אזורי.
מקור השם הרפורד הוא בצירוף המילה האנגלו-סקסונית 'היר' (Here) שמשמעותה כינוס חיילים או צבא, והמילה 'פורד' (Ford) שמשמעותה מעבר נחל או נהר.
שם העיר בוולשית הוא הנפורד' (Henffordd) שמשמעותה 'כביש ישן' וככל הנראה מתייחסת לכביש הרומאי העובר ליד העיר.
באופן היסטורי מזוהה הרפורד במיוחד עם תעשיית הסיידר, מבשלות בירה וגזע הבקר לבשר, פר הרפורד.
במהלך רוב המאה ה-20 לא ראתה הרפורד התפתחות רבה.
החל משנת 1998, כאשר העיר הופרדה מווסטר, העיר החלה לעבור התפתחות רבה עם בניית בתי ספר חדשים, שיפור תשתיות ושיפוץ אתרים שונים בעיר.
הרפורמה בנמלי ישראל או הרפורמה בנמלים הוא השם שניתן לשינוי מבני כולל בענף הנמלים הימיים בישראל.
הרפורמה החלה עם חקיקת חוק רשות הספנות והנמלים בשנת 2004. מטרת החוק והרפורמה היא הגברת התחרותיות של הנמלים הישראלים – נמל חיפה, נמל אשדוד ונמל אילת – על ידי שינוי המבנה הארגוני שלהם והפרטתם.
עיקר הרפורמה כולל את פירוק רשות הנמלים למספר חברות: חברת נמלי ישראל, שתהיה אחראית על אחזקה, ניהול ופיתוח של שטחי הנמלים והשכרתם לחברות ההפעלה; חברת נמל אשדוד, חברת נמל חיפה וחברת נמל אילת, שתהיינה אחראיות על מתן השירות ופיתוח מתקני הנמל; ורשות הספנות והנמלים שתהיה אחראית על אסדרת הענף.
בשנת 2009 קבע מבקר המדינה כי הרפורמה נכשלה, אך מאמצים להמשיך ביישומה נמשכו.
בשנת 2012 פורסמו מכרזים להקמת נמל המפרץ ונמל הדרום, נמלים בבעלות פרטית.
שני הנמלים נפתחו בשנת 2021. במסגרת הרפורמה עבר בשנת 2023 נמל חיפה לבעלות פרטית.
מאז שנת 1961 ועד תחילת הרפורמה, נוהלו והופעלו שלושת הנמלים העיקריים של ישראל – נמל חיפה, נמל אשדוד ונמל אילת – על ידי רשות סטטוטורית אחת, רשות הספנות והנמלים.
הרשות הייתה אחראית הן על פיתוח הנמלים והן על תפעולם השוטף על כל הבטיו.
בסוף שנות התשעים וראשית שנות ה-2000 התגבשה העמדה שמודל זה ("מודל נמל השירותים") אינו יעיל.
המודל, לפי הגישה שהתגבשה, מונע תחרות בין הנמלים, את התייעלותם הכלכלית והתפעולית ואת שיפור השירות ללקוחות.
בנוסף, ביקורת הופנתה על הבעיה של סבסוד צולב שייקר את הייבוא.
ביקורת נוספת נגעה לכוחם הרב של ועדי העובדים בנמלים, שהביא למשכורות גבוהות ולשימוש בנמלים כמנוף לחץ על הממשלה.
חוסר היעילות של הנמלים נבע גם מחוסר בהשקעה ואי-התאמה של הנמלים לאוניות גדולות, דבר שפגע בתחרותיות שלהם אל מול נמלים אחרים בים התיכון.
בהתאם לביקורת זו הוחלט על ביצוע הדרגתי של שינויים במבנה השליטה בנמלים ואסדרתם, תהליכי הפרטה והשקעה ביצירת נמלים ורציפים חדשים המותאמים לצורכיה של ישראל, תוך משא ומתן עם ארגוני העובדים במטרה להוזיל את עלויות כוח האדם ולהחליש את השפעתם.
המודל שנבחר לרפורמה הוא "מודל בעל הבית" (Landlord port).
נמלי בעל הבית מאופיינים בשילוב של שליטה ציבורית ושליטה פרטית.
בנמלים שמיישמים את המודל (כגון נמל רוטרדם, נמל ניו יורק וניו ג'רזי , נמל אנטוורפן, ונמל סינגפור), קיימת רשות ממשלתית רגולטורית, שהיא גם הבעלים של נכסי הנמל, לצד חברות פרטיות שבאחריותן הניהול השוטף של פעולת הנמל, כולל פעולות הקשורות בשינוע המטענים, פריקה והעמסה.
למודל זה חשובה ההבחנה בין תשתית (infrastructure) לבין מבנה-העל (superstructure) שמסתמך על התשתית.
התשתית היא במקרים רבים משותפת ומשמשת את כל הגורמים שפועלים במסגרת הנמל.
היא כוללת את שובר הגלים, נתיבי השיט, הרציפים, עבודות אחזור קרקע הכבישים ותשתיות התחבורה האחרות, ועוד.
מבנה העל כולל נכסים שונים, מתקנים וציוד שמשמשים לפעילות השוטפת של עובדי הנמל, כגון מחסנים, ציוד טעינה, פריקה, ושינוע (למשל עגורנים, ציוד ניתוב וגוררות), מבנים שונים, כגון משרדים ובתי מלאכה, וכדומה.
במסגרת מודל זה, הרשות הממשלתית מחכירה את התשתית הדרושה לצורך פעולת החברות הפרטיות ומעניקה להן רישיון לפעול למשך תקופת זמן נתונה בתמורה לתשלום כסף והתחייבויות אחרות להשקעה.
הרשות אחראית לפיקוח על החברה ועל ניהול ההשקעה לטווח הארוך.
חברות הפרטיות הן המפעילות של הנמל.
הן אחראיות בעצמן על תחזוקת מבנה-העל הדרוש לפעולתן, ובהרבה פעמים הן גם אחראיות להספקתו ולרכישת הציוד שמשמש אותן.
ברוב המקרים, חברות הנמל הפרטיות הן המעסיקות של כלל או רוב עובדי הרציפים הנמל.
נכון ל-2022, מודל בעל הבית הוא המודל הנפוץ ביותר בנמלים בינוניים או גדולים.
ישנם ברחבי העולם נמלים רבים שנמצאים בתהליך מעבר ממודל של "נמל שירותים" (שבו השליטה היא ציבורית כמעט במלואה) למודל נמל בעל הבית, והוא נחשב ליעיל יותר ולמעודד תחרות.
בישראל, הבחירה הייתה ליישם את מודל בעל הבית בשלבים, כאשר בשלב הראשון יוקמו חברות נמל נפרדות בכל אחד מהנמלים, בבעלות ציבורית, ובשלב השני חברות אלו יופרטו.
כאשר מוזכרת הפרטה בהקשר של מודל בעל הבית, הכוונה להעברת חברות הנמל לבעלות פרטית עם זיכיון להפעלת הנמל לזמן מוגבל, ולא להפרטה של כלל התשתיות והמקרקעין, שבמודל בעל הבית נותרים בידי הציבור באמצעות חברה ממשלתית או רשות סטטוטורית.
נמלים מופרטים לחלוטין קיימים בבריטניה ובניו זילנד, אך הם נדירים יחסית.
שינוי המבנה הארגוני והניהולי – בהתאם למודל בעל הבית, חוק רשות הספנות והנמלים משנת 2004 פירק את השליטה הכוללת והמאוחדת של רשות הנמלים.
הוא הביא ליצירתן של שלוש חברות נמל, חברת נמל חיפה בע"מ, חברת נמל אשדוד בע"מ וחברת נמל אילת בע"מ.
הוא כונן, במקום רשות הנמלים, את חברת נמלי ישראל (חנ"י), שהיא החברה הממשלתית שאחראית על פיתוח הנמלים, מתוך ראיה כוללת של צורכי המדינה והמשק, והיא הבעלים של תשתיות הנמלים, נכסי המקרקעין ונכסים אחרים.
חברת נמלי ישראל העמידה את הנכסים לרשות חברות הנמל ותאגידים אחרים, שעושים בהם שימוש לצורך הפעולה השוטפת של הנמלים.
בנוסף, הוקמה רשות הספנות והנמלים, הכפופה למשרד התחבורה, כגוף המפקח וכרגולטור.
החוק נכנס לתוקף בשנת 2005. בשלב ראשון (עד 2013) כל החברות שהוקמו במסגרתו היו בבעלות ממשלתית.
הפרטה – הכוונה להעביר את חברות הנמל לבעלות פרטית למשך זמן מוגבל מומשה חלקית.
חברת נמל אילת עברה בשנת 2013 לידי חברת פפו ספנות, בבעלות האחים נקש, למשך 15 שנה.
חברת נמל חיפה עברה בינואר 2023 לידי קבוצת אדני-גדות, בבעלות ישראלית-הודית, שתפעיל את הנמל עד 2054. נכון לינואר 2023, חברת נמל אשדוד בע"מ נותרה חברה ממשלתית.
הקמת נמלים חדשים – הוקמו נמל המפרץ במפרץ חיפה, בסמוך לנמל חיפה, ונמל הדרום בסמוך לנמל אשדוד.
בספטמבר 2021 החל נמל המפרץ לפעול, והוא מופעל על ידי חברת SIPG הסינית.
נמל הדרום החל לפעול בפברואר 2022, והוא מופעל על ידי חברת TIL ההולנדית.
שני הנמלים החדשים מתחרים בנמלים הקיימים הסמוכים להם.
הקמתם מגדילה את כמות המטען שיכולה להיות מטופלת בנמלי ישראל ביחידת זמן, והכוונה היא שהגברת התחרות תביא להתייעלות.
העברת מחלקות הים לחנ"י – מחלקות הים, שבעבר היו חלק מחברות הנמל, אחראיות על תנועת האוניות לרציפים, כולל ניתובן וגרירתן.
עם הקמת הנמלים החדשים עלה הצורך להפרידן מחברות הנמל, על מנת שהן לא ישמשו כמחסום לתחרות.
בשנת 2020 מחלקת הים של נמל חיפה הפכה לחברת בת של חנ"י, ומחלקת הים של נמל אשדוד הפכה גם היא לחברת בת בינואר 2021.
רפורמה בתעריפי הנמלים – בשנת 2010 החליטה הממשלה על רפורמה בתעריפי הנמלים, לצורך פישוטם, שקיפותם והגברת התחרותיות.
יישומה של רפורמה זו נפרס על פני עשר שנים.
מרבית התעריפים שנקבעו הם תעריפי מקסימום.
חוק רשות הספנות והנמלים (2004)
בדברי ההסבר להצעת החוק הממשלתית בשנת 2003, נכתב כי נמלי הים אחראים על מעבר 97% מסחר החוץ של ישראל, ושנמלים אלה סובלים מבעיות שגורמים להם להיות לא תחרותיים ביחס לנמלים אחרים באזור, כגון פורט סעיד במצרים ונמל פיראוס ביוון.
לפי ההצעה סיבה מרכזית לחוסר התחרותיות של נמלי ישראל היה עלויות השכר לעובדי הנמלים, שהיוו כ-50% מהוצאות רשות הנמלים.
בנוסף, הנמלים לא עבדו בצורה יעילה, ומשך ההמתנה הממוצע של ספינות היה 17.4 שעות בשנים 2000–2003. טענה נוספת על פעילות הנמלים הייתה קיומו של סבסוד צולב, שבמסגרתו זכו היצואנים לתעריפי שירות מופחתים, בעוד היבואנים סבלו מתעריפים גבוהים, דבר שלטענת מבקרי המערכת הקיימת הפחית את התמריצים להתייעלות.
מבקרים רבים טענו כי אי-היעילות בנמלים נגרמת גם כתוצאה מכוחם הרב של הוועדים של עובדי הנמל, שהיו מאוגדים יחד ואשר יכלו להשבית בקלות יחסית את כלל הנמלים בישראל.
כוחם של הוועדים הביא למשכורות גבוהות והימנעות מרפורמות.
בסוף שנות ה-90 קידם שר האוצר בייגה שוחט את הקמת נמל היובל כנמל המופעל באמצעות יזם פרטי, אך לחץ מצד ועדי העובדים הוביל ב-2001 לביטול תוכנית זו והחלפתה בתוכנית כל נמל על ידי חברת בת של רשות הנמלים.
לטענת ההסתדרות בין עובדי הנמלים לבין משרד האוצר נחתם ב-2001 הסכם לפיו הממשלה לא תקדם רפורמה בנמלים ללא הסכמת העובדים.
ב-30 בספטמבר 2003 פתחה ההסתדרות בעיצומים שכללו שביתה בנמלים עד 9 באוקטובר באותה שנה.
השביתה גרמה לזרוז הליכי החקיקה הקשורים ברפורמה, והצעת החוק הובאה לקריאה ראשונה בכנסת, כאמצעי לחץ על ההסתדרות, ב-9 באוקטובר 2003. הצעת החוק עברה בקריאה שנייה ושלישית ביולי 2004.
הביקורת על המצב הקיים התמקדה במבנה הארגוני של הנמלים, שמאז 1961 הפעלתם ופיתוחם היו נתונים בידי רשות סטטוטורית אחת – רשות נמלי ישראל.
הרשות הייתה אחראית על שטחי הנמל, על הפעלת הרציפים, על פיתוחם ועל שכר העובדים, בדומה לרשות שדות התעופה, וכתוצאה מכך נוצר מצב שבו גוף אחד מחזיק בידו משאבים רבים הקשורים לייבוא ולייצוא.
החוק משנת 2004 (נכנס לתוקף ב-2005) ניסה לפתור את הבעיה זו באמצעות "דגם בעל הבית", שבמסגרתו המדינה נותרת בעלת הנמלים והיא מחכירה אותם לחברות שאחראיות על הניהול השוטף ועל הספקת השירותים.
הוא כלל את הפיכת נמלי חיפה אשדוד ואילת לחברות עצמאיות, תוך כוונה להפריטן בהמשך; הקמה של חברה ממשלתית אחת – חברת נמלי ישראל (חנ"י) – שמחכירה את שטחי הנמלים לחברות השונות ושבאחריותה לפתח את הנמלים; והקמת רשות רגולטורית במשרד התחבורה, שתהיה אחראית על תכנון לטווח ארוך של הענף ועל אסדרתו.
פעולת גופים חדשים אלו החלה בשנת 2005. החוק לא הטיל מפורשות את תפקיד הניהול השוטף על אף גורם, אך בפועל שלוש חברות הנמלים מילאו תפקיד זה, כולל הספקת שירותים ללקוחות הנמל ופיתוח כלי העבודה שנחוצים להספקת שירותים אלה, שכן רק להן היה כוח האדם והאמצעים הדרושים לכך.
יישום וביקורת בשלב הראשון של הרפורמה (2005–2013)
יישום הרפורמה החל בשנת 2005, כאשר נכנס החוק לתוקף ושונה המבנה הארגוני של הנמלים.
בפברואר אותה השנה נחתמו הסכמי עבודה קיבוציים, בהם הובטח לעובדים שזכויותיהם יישמרו, שהם יקבלו הטבות כספיות משמעותיות בתמורה לרפורמה ושתוקם רשת ביטחון להבטחת השכר.
בשנת 2007 אישרה הממשלה תוכנית אב אסטרטגית לפיתוח הנמלים עד שנת 2055, שהוכנה על ידי לנ"י ושבמסגרתה הוחלט על הקמת מסופי מכולות חדשים בחיפה ובאשדוד, מתוך כוונה להעברת הפעלתם בהמשך לחברות אחרות שיתחרו בחברות הקיימות.
שני דוחות רשמיים טענו כי הרפורמה שהונהגה החל מ-2005 כשלה בהשגת מטרותיה – דוח מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, שפורסם במאי 2009, ודוח ועדת טרכטנברג, שפורסם בשנת 2011 בעקבות המחאה החברתית בישראל 2011.
בדוח מבקר המדינה נכתב שלמרות הניסיון להגביר את התחרות על ידי פירוק המונופול של רשות הנמלים והקמה של מספר חברות, המבנה החדש ריכז עוצמה רבה בידי שלוש חברות הנמלים, יצר כשל שוק, ואיפשר להשתמש בכוח מונופוליסטי כלפי תאגידים פרטיים המבקשים לשנע מטענים בנמל.
הממשלה הייתה מודעת לבעיה זו, ובאוגוסט 2008 העבירה הממשלה ה-31 החלטה לפיה חנ"י תנהל את מרחב הנמלים ולשם כך יוענקו לה סמכויות חדשות.
הדוח ביקר את משרד האוצר ומשרד התחבורה על כך שלא נעשו מאמצים מספקים להגדיר תחומי אחריות וסמכות בהתאם למודל הניהול שנבחר.
בנוסף, המבקר העיר על כך שלא נחיתמו הסכמי זכויות מקרקעין כנדרש.
בנושא יחסי העבודה בנמלים, נטען שעובדי הנמלים קיבלו תוספות שונות לשכרם, שעלותן יותר מ-1.2 מיליארד ש"ח.
עלות זו גבוהה פי שישה מהעלות שעליה הוכרז במעמד חתימת ההסכם עם העובדים.
העובדים המשיכו לנקוט בשביתות ועיצומים, שהביאו להסכמים חדשים עימם ללא התניית מימוש הסכמים אלו בהתייעלות.
לפי המבקר, רמת השירות בנמלים ירדה בשנים 2004–2007, בניגוד לציפיות שהרפורמה תוביל לשיפור השירות.
עד 2009, הרפורמה לא השיגה את המטרה של יצירת מבנה תעריפים כלכלי יותר בנמלים, ובעיית הסבסוד הצולב לא נפתרה.
דוח ועדת טרכטנברג עסק בין השאר בבעיות שונות המשפיעות על יוקר המחיה, כולל כשלים ברגולציה, בעיות בתחרותיות וחסמים בתחום ייבוא המוצרים.
בתוך כך, הדוח התייחס לענף הנמלים ולרפורמה בענף כמקרה בוחן המדגים את הבעיות במשק.
הדוח קבע כי הרפורמה הובילה ליצירת תחרות, במידה מועטה, אך הכשל המרכזי בענף עודנו העדר תחרות.
לפי הדוח, הנמלים בישראל בשנת 2011 עדיין היו לא יעילים ביחס לנמלים מתקדמים אחרים בעולם, עלויות השכר נשארו גבוהות, והעלות למשק של כשלים אלו נאמדת במאות מיליוני ש"ח בשנה.
הדוח האשים את הממשלה בחוסר יכולת לקדם רפורמות ותלה את העדר יכולת זו גם בכוחם הרב של ועדי העובדים בנמלים.
בהתבסס על דוח זה, אישרה שוב הממשלה תוכנית לקידום נמלים חדשים, שיתחרו בנמלים הקיימים.
עובדי הנמלים שבתו בשנים 2005–2009 במשך 259 ימים, והוערך שכל שבוע של שביתה עולה למשק כ-400 מיליון ש"ח.
עובדי הנמלים שבתו, בין השאר, על רקע הכוונה להחכיר רציפים לחברות פרטיות בשנת 2008, על רקע הכוונה להכפיף את ניהול הנמלים לחנ"י בשנים 2009 ו-2010, ועל רקע דרישות שכר ומענקים בשנים אחרות.
עם זאת, חלק מהמגיבים לרפורמה טענו שהעיסוק במשכורות העובדים ובשביתות הוא מוגזם.
בנייר עמדה שפורסם על ידי מכון מולד בשנת 2013 טען אמנון פורטוגלי שהעיסוק התקשורתי בוועדי העובדים הוא סנסציוני ומוגזם, והדגיש שהממשלה למעשה משביתה את הנמלים 80 יום בשנה, כיוון שהם לא עובדים בסופי שבוע.
לפי פורטוגלי, "שני הנמלים [חיפה ואשדוד] הראו שיפור ניכר ומתמשך בפעילותם, והם נמצאים במצב טוב על-פי סטנדרטים בינלאומיים.
הדיבידנדים שקיבלה המדינה באחרונה מנמל אשדוד עומדים על 340 מיליון שקל".
בשנת 2012 גובש הסכם בין הממשלה לבין עובדי חברת נמל אשדוד, שבבמסגרתו הוחלט על מתווה שונה להפרטת הנמל.
לפי ההסכם, שכונה "הסכם ברצלונה" על שם נסיעה סודית של בכירים בוועד העובדים של נמל אשדוד יחד עם בכירים באגף הכלכלה במשרד האוצר, נמל אשדוד אמור היה להיות מופרט במלואו, בתחום הנמל יוקם מסוף חדש ולידו יוקם נמל מתחרה.
העובדים בנמל החדש יאוגדו תחת ועד נפרד, אך שני הוועדים יורשו לשתף פעולה תחת ועד מאוחד.
בנוסף, העובדים, לפי ההסכם יחזיקו ב-25% ממניות שני הנמלים.
התוכנית שגובשה במסגרת ההסכם לא קודמה בסופו של דבר.
בדצמבר 2010 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה על הפרטה של חברת נמל אילת בע"מ בדרך של מכירת כלל האחזקות של המדינה בחברה.
ההחלטה באה בעקבות החלטה קודמת של הממשלה, ממאי 2009, לפיה חברות נמל אשדוד וחיפה יופרטו בדרך של הנפקת חלק ממניותיהן בבורסה וחברת נמל אילת תופרט בדרך שתפורט בהמשך.
בנובמבר 2012 הודיע משרד האוצר כי חברת פפו ספנות בבעלות האחים נקש זכתה במכרז על הפעלת הנמל למשך 15 שנה, תמורת 105 מיליון ש"ח ועוד כ-15 מיליון ש"ח שייגזרו מהכנסותיה העתידיות.
נכסי המקרקעין של המדינה בנמל נשארו בידיה.
הנמל עבר לידי החברה בינואר 2013. דו"ח של מבקר המדינה, שהתפרסם בשנת 2014, קבע שהפרטת הנמל נעשתה בסכום הנמוך ב-25–50 אחוז מההערכת השווי של הנמל.
המדינה קבעה סף של 100 מיליון ש"ח בלבד להשתתפות במכרז, על אף ששווי הזיכיון הוערך ב-132–171 מיליון ש"ח.
לאחר פרישת כיל מהמכרז, האחים נקש נותרו המתמודדים היחידים.
בנוסף, בתחילת 2013 נחתם הסכם קיבוצי עם עובדי הנמל, שבמסגרתו הורשתה חברת הנמל למשוך כ-20 מיליון ש"ח מתוך כספי הפנסיה שנוהלו על ידה.
סכום זה לא שוקלל בהערכות השווי, וההליך נעשה ללא ידוע הציבור לגבי הפרטים.
סכסוכי העבודה בנמלי חיפה ואשדוד (2013–2022)
באמצע מאי 2013 פורסם שבכוונת הממונה על ההגבלים דיויד גילה להכריז על הנמלים בחיפה ואשדוד כקבוצות ריכוז (אוליגופול), וזאת מתוך כוונה להגביל את היכולת של עובדי הנמלים להשתמש בכוחם כדי למנוע את הפרטת הנמלים.
ההכרזה הביאה לעימות פומבי בין שר הכלכלה נפתלי בנט ויושב ראש ועד עובדי נמל אשדוד אלון חסן.
הביקורת על אלון חסן התגברה בשנתיים לפני כן, וזכתה לסיקור נרחב בתקשורת, בעקבות כתבות של שרון שפורר ואחרים בעיתונים הארץ ודה מרקר.
במאי 2013 הודיע שר התחבורה, ישראל כ"ץ, על יציאתם לדרך של שני מכרזים להקמת נמלים חדשים בחיפה ובאשדוד בשיטת בנה-הפעל-העבר, שיפורסמו ביולי באותה השנה.
בהודעת השר נכתב כי ההכרזה נעשתה בתאום עם מנכ"ל חנ"י ושלא תהיה הידברות עם עובדי הנמלים עד פרסומם.
בנוסף, צוין בהחלטה שנעשו הכנות לעקיפת הנמלים בישראל במקרה של השבתתם, על ידי פריקת מטענים בנמלים אחרים באגן הים התיכון ובנמל עקבה, תגבור מעבר יצחק רבין בערבה לצורך הובלת מטענים מירדן, והכנות לשימוש במספנות ישראל לפריקת מטענים במקרה של שביתה בנמל חיפה.
המכרזים פורסמו על ידי חנ"י ב-3 ביולי 2013.
ב-15 ביולי נפגשו ראש הממשלה בנימין נתניהו ומזכיר ההסתדרות עופר עיני, ולאחר כישלון פגישתם הכריזה ההסתדרות על סכסוך עבודה בנמלי חיפה ואשדוד.
באוגוסט, בית הדין הארצי לעבודה סירב להתערב בסכסוך והורה להקפיא את פרסום המכרזים.
המדינה עתרה לבג"ץ נגד ההחלטה, אך בג"ץ אישר את החלטת הערכאה הקודמת.
ב-23 בספטמבר אסר בית הדין הארצי לעבודה על קיום שביתות בנמלי חיפה ואשדוד, והורה למדינה ולהסתדרות להמשיך לקיים משא ומתן.
ב-27 בנובמבר הכריז הממונה על ההגבלים שנמלי חיפה ואשדוד מהווים קבוצת ריכוז.
בשנים לאחר מכן המשיכו הצדדים לנהל משא ומתן לסירוגין, כשברקע החלה הקמה של נמלים מתחרים חדשים, נמל המפרץ ונמל הדרום .
בשנת 2016 נכתב הסכם עקרונות בין עובדי נמל אשדוד לבין המדינה (באמצעות חנ"י).
ההסכם לא נחתם, אך בשנים הבאות הודיעו הצדדים לבתי המשפט שהם עומדים מאחוריו.
עיקרי ההסכם כללו פרישה של 200–300 עובדים בתמורה לפיצויים בסך 1.5–2 מיליון ש"ח; ערבויות של המדינה לחלק משכר העובדים; הסכמה של המדינה להשקיע בבניית רציף עמוק שיאפשר לנמל לתת שירות לספינות מכולות גדולות וכך להתחרות בנמל הדרום.
חברת נמל אשדוד הנפיקה בעקבות ההסכם איגרות חוב בסך 150 מיליון ש"ח.
בדצמבר 2018 נחתם הסכם עקרונות בין המדינה לעובדים בנמל חיפה.
במסגרת ההסכם הוסכם שבתוך חצי שנה יפורסם מכרז למכירת נמל חיפה למשקיע פרטי, ובמקביל תשקיע המדינה בנמל במטרה לאפשר לו להתחרות עם נמל המפרץ.
לפי ההסכם, חמישית מכלל עובדי הנמל יעזבו מרצון, עם חבילת פרישה בשווי של כ-2.5 מיליון ש"ח בממוצע לאדם, והובטחה להם חסינות מפיטורים במשך 10 שנים מפתיחת הנמל החדש.
הסכמות נוספות כללו אחריות של חנ"י לפיתוח חזית הים העירונית בחיפה, החזרת נמל קישון מזרח לנמל חיפה, ופיתוח של נמל קישון מערב.
ב-31 ביולי 2019 נחתם הסכם עבודה קיבוצי בין חברת נמל חיפה לבין ההסתדרות וועד העובדים בנמל, שבו הובטחו ההסכמות שניתנו במסגרת הסכם העקרונות.
בשנת 2019 חתמה חנ"י על שני הסכמים נפרדים, אחד מול חברת נמל חיפה וההסתדרות ואחד מול חברת נמל אשדוד וההסתדרות, לפיהם יועברו מחלקות הים של הנמלים לרשות חנ"י.
מחלקות הים כוללות נתבים, עובדי תחזוקה ועובדי גרירה שאחראים על תנועת האוניות לרציפים.
העברת המחלקות לחנ"י נועדה להפוך אותן לאזוריות, כך שהן ישמשו גם את הנמלים החדשים, וכן על מנת להתאים את המבנה הארגוני של הנמלים ל"מודל בעל הבית", ובכך להתגבר על חלק מהבעיות שאותרו בביקורות על הרפורמה.
בפברואר 2021, כ-8 שנים לאחר שהוכרז סכסוך העבודה, נחתם הסכם קיבוצי בין חברת נמל אשדוד לבין ההסתדרות, שבו עוגנו סעיפים מהסכם העקרונות משנת 2016 והוסכם על מתווה דומה לזה שנחתם בחיפה.
למרות ההסכמים, בשנת 2022 הכריזה ההסתדרות על סכסוכי עבודה נוספים.
הסכסוך הראשון התגלע בעניין תנאי העבודה והשכר של עובדי בתי המלאכה בנמל אשדוד.
הסכסוך השני עסק בכוונה של שרת התחבורה מרב מיכאלי לעשות שימוש בנמלים החדשים לפריקת מטען כללי, לטענת ההסתדרות בניגוד להבנות בהסכמים וללא משא ומתן.
ברקע להחלטת משרד התחבורה היה פקק של אוניות שהמתינו כדי לפרוק מטענים בנמלים הממשלתיים, שבשיאו הגיע לתור של 70 אוניות משא.
בפברואר 2022 הוציא בית הדין הארצי לעבודה צווים זמניים האוסרים על קיום שביתות בנמלים, בהתייחס לשני סכסוכי העבודה.
בעקבות זאת, החלה פריקת אוניות מטען בנמלים החדשים, ובאפריל העביר משרד התחבורה שלושה רציפים נוספים לנמלים החדשים.
בדצמבר 2022 קבע בית הדין לעבודה שפריקת מטענים כלליים בנמלים החדשים אינה מהווה עילה לגיטימית לסכסוכי עבודה.
בדצמבר 2011 החליטה הממשלה, בעקבות דוח ועדת טרכטנברג, על קידום שני נמלי ים חדשים בבעלות פרטית, נמל המפרץ בחיפה ונמל הדרום באשדוד.
המכרזים פורסמו, כאמור, ביולי 2013. 8 קבוצות ניגשו למכרזים, ביוני 2014 נודע שהחברה הסינית Pan Mediterranean Engineering (PMEC) זכתה במכרז להקמת נמל הדרום.
במרץ 2015 זכתה החברה ההולנדית TIL במכרז לתפעול נמל הדרום במשך 25 שנה.
החברות אשטרום ושפיר הנדסה הישראליות זכו באוקטובר 2014 במכרז להקמת נמל המפרץ, וחברת SIPG הסינית זכתה במכרז להפעלתו.
ביוני 2019 עתרה עיריית חיפה בראשות עינת קליש-רותם נגד קידום נמל המפרץ, בטענה שהתכנון הקיים ימנע את הארכת מסלול ההמראה והנחיתה בנמל התעופה חיפה בעתיד.
בית המשפט המחוזי בחיפה הוציא צו ביניים למניעת הנפקת היתרי בנייה.
באוגוסט אותה שנה הגיעו העירייה, רשות שדות התעופה וחנ"י להסכם, לפיו יתוכנן מחדש אזור הכניסה לנמל, כך שלא תימנע הארכת המסלול.
בעקבות ההסכם הסירה עיריית חיפה את התנגדויותיה.
נמל המפרץ החל לפעול ב-1 בספטמבר 2021. נמל הדרום החל לפעול ב-18 בפברואר 2022. לפי דו"ח של רשות הספינות והנמלים, בחודש נובמבר 2022 עקף לראשונה נמל המפרץ את נמל חיפה מבחינת נפח המכולות ששונעו בתחומם, בפער ניכר של 25%.
אחת הסיבות לכך היא מעבר של חברת צים לנמל המפרץ.
לעומת זאת, נמל אשדוד שמר על פער ניכר ביחס לנמל הדרום.
בנובמבר 2022 הסתיים השלב השני בפרויקט חיבור נמל המפרץ למערכת הכבישים באזור ולשדה התעופה, בעלות 2 מיליארד ש"ח.
השלב השלישי בפרויקט חיבור הנמל מתוכנן להסתיים בסוף 2023.
הליך ההפרטה של נמל חיפה החל לאחר שב-2018 נחתם הסכם עקרונות עם ההסתדרות, ובו הוסכם בין השאר על ההפרטה.
בינואר 2020 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה שאחזקות המדינה בחברת נמל חיפה בע"מ יימכרו כמקשה אחת לחברה פרטית.
ב-14 ביולי 2022 הוכרז שהזוכה במכרז לקניית חברת הנמל היא קבוצת אדני-גדות, שמורכבת מקבוצת גדות הישראלית (30%) וקבוצת אדני ההודית.
הקבוצה התחייבה לתשלומים בסך 3.9 מיליארד ש"ח בתמורה להפעלת הנמל עד 2054. העסקה מומשה, לאחר עיכובים, ב-10 בינואר 2023, כשהקבוצה העבירה למדינה 2.9 מיליארד ש"ח, בנוסף להתחייבותה להשקעה של מיליארד ש"ח בנמל.
הֵרֵפוֹרְדְשֵׁייר הוא מחוז טקסי והיסטורי הממוקם באזור מערב המידלנדס באנגליה.
הוא גובל בשרופשייר מצפון, ווסטרשייר ממזרח, גלוסטרשייר מדרום-מזרח, ובווילס ממערב.
בירת המחוז היא העיר הרפורד.
המחוז הוקם בשנת 1996. צמיחת האוכלוסייה מהירה יחסית ביחס לאנגליה.
ההרפורדשייר מכיל כשני מחוזות בחירה לבית הנבחרים הבריטי.
כיום (2017), שני נציגי המחוז הם מן המפלגה השמרנית.
במועצת המחוז פועלים כ-53 נציגים הבוחרים את מנהיג המחוז הממנה 8 נציגים נוספים לקבינט.
הבחירות למועצה מתקיימות אחת לארבע שנים.
הבחירות האחרונות התקיימו בשנת 2015.
הרפובליקה של קרים היא ישות מדינית, שהתנתקה מאוקראינה והכריזה על עצמה כרפובליקה (ממשל חצי אוטונומי) בפדרציה הרוסית.
היא שוכנת בחצי האי קרים.
הרפובליקה הוקמה ב-18 במרץ 2014 כתוצאה מסיפוח קרים לרוסיה – במקום הרפובליקה האוטונומית של קרים שהתקיימה קודם לכן (1991–2014) כחלק מאוקראינה.
בירת הרפובליקה היא העיר סימפרופול.
אוקראינה אינה מכירה בסיפוח קרים ועדיין רואה בחצי האי קרים רפובליקה אוטונומית המשתייכת אליה, אף שדה פקטו כבר אינה שולטת בו.
ב-27 במרץ 2014 הכריזה העצרת הכללית של האו"ם כי היא רואה בחצי האי קרים כחלק מאוקראינה, בהחלטה שהצביעו בעדה 100 מדינות מתוך 193, ולמעשה, הרפובליקה אינה זוכה להכרה בינלאומית.
בשנת 1792 כבשה הקיסרית יקטרינה הגדולה את חצי האי קרים מידי העות'מאנים וכך הפך קרים לשטח רוסי.
החל מ-1802 הייתה קרים לחלק ממחוז טבריד.
בשנים 1917–1918, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, קרים החליפה ידיים וזמן-מה נשלטה על ידי תומכי הצאר.
באותן שנים הוקמה בה גם המדינה קצרת הימים הרפובליקה העממית של קרים.
בשנת 1921 הפכה לרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של קרים והייתה לחלק מברית המועצות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ב-1944, גירשו השלטונות הסובייטיים את הטטרים של קרים בחשד ששיתפו פעולה עם הנאצים.
ב-1945, הוסר מעמדה האוטונומי של קרים.
ב-1954 החליט מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית ניקיטה חרושצ'וב על הפרדת קרים מהרפובליקה הרוסית והכללתה בשטח אוקראינה הסובייטית בצעד שלא נראה חשוב כי אם ביורוקרטי גרידא.
בשנות ה-80 ובתקופת הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב הותר לטטרים לחזור לקרים.
בשנת 1991 השיבה אוקראינה לקרים את מעמדה האוטונומי, ובשנת 1996 עוגן מעמד זה בחוק אוקראינה, ונוסד תפקיד נשיא קרים, שלא החזיק זמן רב.
קרים נקראה "הרפובליקה האוטונומית של קרים", ונקבע כי היא רפובליקה אוטונומית וחלק בלתי נפרד מאוקראינה.
ב-11 במרץ 2014, בעת משבר קרים, החליט הפרלמנט של קרים ברוב של 78 נציגים מתוך 81 נוכחים, להכריז באופן חד-צדדי על עצמאות מאוקראינה.
לאחר הצהרת העצמאות נקבע משאל עם לקביעת מעמד החבל: השארת הרפובליקה כעצמאית או בקשה להסתפח לרוסיה.
נציגי הפרלמנט של קרים ביססו את החלטתם על התקדים של הכרזת העצמאות של קוסובו והצהירו שרפובליקת קרים תהיה מדינה חילונית, דמוקרטית ורב-לאומית.
מועצת העיר סבסטופול הצטרפה להחלטת הפרלמנט של קרים.
רוסיה התנגדה נחרצות לעצמאות קוסובו.
כריס בורגן, פרופסור למשפטים ומנהל משותף של המרכז למשפט בינלאומי והשוואתי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנט ג'ון בניו ציין כי קוסובו הייתה תחת ממשל בינלאומי במשך יותר מעשור, והיא הייתה המקום של פשעים אתניים בסכסוך עקוב מדם.
לעומת זאת, שום אירועים כאלה לא היו בקרים לפני 2014.
ב-16 במרץ מארגני המשאל טענו כי 96.77% הצביעו בעד סיפוח לרוסיה.
משאל העם לא הוכר על ידי העולם למעט רוסיה.
ב-18 במרץ 2014 חתמו נשיא רוסיה ונציגי חצי האי קרים, על הסכם סיפוח שעיגן את מעמדה של קרים כרפובליקה, ואת מעמדה של העיר סבסטופול כעיר פדרלית.
ההסכם הביא להקמת המחוז הפדרלי של קרים ולהקמת משרד ממשלתי שתפקידו העיקרי לפתח את חצי האי קרים.
הצבא האוקראיני עזב את קרים באופן סופי ב-19 במרץ 2014. ב-3 באפריל 2014 הפכה קרים לחלק מהמחוז הצבאי הדרומי של צבא רוסיה, וב-11 באפריל אישרה המועצה המחוקקת חוקה חדשה לקרים, ולפיה קרים היא מדינה דמוקרטית בפדרציה הרוסית וחלק מאוחד ובלתי ניתן להפרדה מרוסיה.
בתגובה לכך, ב-15 באפריל 2014 הכריז הפרלמנט האוקראיני על קרים ועל סבסטופול כשטחים כבושים.
ב-1 ביוני 2014, הפך הרובל הרוסי להילך החוקי הרשמי היחיד בחצי האי קרים.
ב-28 באוגוסט 2016 הפכה הרפובליקה לחלק מהמחוז הפדרלי הדרומי.
רק שבע מדינות ברחבי העולם מכירות ברפובליקה של קרים כשטח רוסי: רוסיה, סוריה, אפגניסטן, ניקרגואה, ונצואלה, צפון קוריאה וקובה.
על פי החוק האוקראיני, יש איסור פלילי בכניסה למקום שלא דרך אוקראינה ושלא בהיתר אוקראיני.
החוק האוקראיני מתיר לעצור באוקראינה אזרחים ותיירים שנכנסו לאזור חצי האי קרים בדרכים אחרות, כאילו היה שטח רוסי.
בראש קרים עומד ראש הרפובליקה, כיום אלכסיי אקסיונוב, שמכהן בתפקיד זה החל ממרץ 2014. לפי החוקה הוא נבחר על ידי העם של קרים, לתקופת כהונה בת 5 שנים.
לקרים פרלמנט (מועצת המדינה) בן 75 מושבים.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, תפקיד אותו ממלא ראש הרפובליקה.
בהתאם למפקד אוכלוסין בנערך בשנת 2020 ל ידי הממשל רוסי, רוסים מהווים 67% (1,296 אלף) מכלל אוכלוסייה, טטרים של קרים 13% (כ-251 אלף) ואוקראינים 7.5% (כ-146 אלף).
ענף הספורט הפופולרי ביותר הוא הכדורגל, שמנוהל על ידי פדרציית הכדורגל המקומית בתמיכת אופ"א.
אצטדיון לוקומוטיב בסימפרופול הוא האצטדיון הגדול ביותר בקרים, ובעל תכולה של 19,979 צופים.
האצטדיון הוא הגדול ברפובליקה ומשמש כמגרשה של קבוצת "ט.ס.ק.
בסימפרופול יש אצטדיון קטן בעל 5,000 מושבים בשם "פילונט", שאינו מארח משחקים.
אצטדיון אוונגרד ביאלטה מכיל 7,000 מושבים.
הקבוצה הביתית של האצטדיון, רובין יאלטה, כמעט לא משחקת בו, בהיותה משתתפת בליגה החובבנית של הרפובליקה.
בנוסף לשלושת האצטדיונים האלה בחצי האי קרים, ישנם 4–5 אצטדיונים נוספים עם קיבולת של 1,500 עד 3,500 איש עם מועדונים מקומיים קטנים.
הרפובליקה נמצאת בדרום-מערב הפדרציה הרוסית.
קרים היא אחד משני מחוזות רוסיים שאין להם רצף טריטוריאלי יבשתי עמה (השני הוא מחוז קלינינגרד שבים הבלטי).
בשנת 2019 הסתיימה בניית גשר קרים העובר מעל למצר קרץ', שמקשר את קרים לרוסיה דרך מחוז קרסנודר.
קרים גובלת מכל צדדיה בים, הים השחור, כשרק מצפון מערב היא גובלת באוקראינה.
הרפורמה בכלכלת סין (בסינית: 改革开放, בפין-יין: Gǎigé kāifàng) היא שם כולל למגוון רפורמות שיזם דנג שיאופינג החל משנת 1978 בכלכלת סין שנודעו גם בשם "סוציאליזם בעל מאפיינים סיניים".
מטרותיה של הרפורמה, שהחלה בשנת 1978, בוטאו על ידי דנג שיאופינג בכינוי ארבע המודרניזציות: חקלאות, תעשייה, מדע וטכנולוגיה.
הרפורמה נחלה הצלחה מרובה, הובילה לצמיחה מסיבית ושינתה את פני כלכלת סין.
מכלכלה מתוכננת נחשלת שמתבססת בעיקר על חקלאות ותעשייה עם אחוזי ייצוא אפסיים, סין הפכה לכלכלת השוק (למחצה) הגדולה בעולם במונחי כוח קנייה, שמתבססת רבות על ייצוא על השקעה זרה ועל סקטור השירותים.
יש המשווים את הצמיחה והתיעוש של סין במהלך אותן שנים לצמיחה של מערב אירופה וארצות הברית בזמן המהפכה התעשייתית והמהפכה הטכנולוגית.
הדרך בה בחר דנג להפוך את סין למדינה מודרנית-מתועשת הייתה רפורמה כלכלית נרחבת במשק הסיני שהתבססה על ליברליזציה נרחבת תוך כדי פיתוח של מספר מגזרים כלכלים.
ביישום הרפורמות הייתה הקפדה על התחשבות במאפיינים כלכליים וחברתיים אשר התאימו לחברה הסינית המתפתחת (בניגוד לצעדיו של מאו בקפיצה הגדולה קדימה).
לטענתו, בשנות שלטונו של מאו הייתה סין בשלב מוקדם של סוציאליזם וכעת על המפלגה לעשות הכול כדי להיטיב את הסוציאליזם במדינה תוך שמירה על מאפייניו הסיניים.
פירוש זה לקומוניזם הסיני הפחית את תפקידה של האידאולוגיה המפלגתית בתהליכי קבלת ההחלטות הכלכליים, מה שהביא ליצירת מדיניות של יעילות והשתפרות.
על ידי הפחתת החשיבות של השיתופיות בכלכלה, יצא דנג נגד התחושה בקרב העם שמשמעות הסוציאליזם היא "עוני משותף לכל", ותמך בגישה פרגמטית שאף כונתה על שמו "דנגיזם", בניגוד לקודמיו שנודעו בגישתם האידאולוגית.
שלא כמו חואה גוופנג, דנג האמין שאין לדחות מדיניות רק מכיוון שהיא אינה תואמת את משנתו של מאו, ובניגוד לדעה השמרנית הוא גם הסכים לאמץ מודלים שהיו קיימים בחברות קפיטליסטיות ברחבי העולם.
אמרה מפורסמת המיוחסת לדנג, ושנטען כי הכעיסה מאוד את מאו, היא "אין זה משנה אם החתול הוא לבן או שחור כל עוד הוא תופס עכברים".
הגל הראשון של הרפורמות של דנג החל בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, וכלל פתיחה של המשק הסיני להשקעות זרות ולמיקור חוץ, דה-קולקטיביזציה של ענף החקלאות, אישור לפתיחת עסקים פרטיים, הסרת הפיקוח על המחירים ופתיחת השוק הסיני לסחר חופשי וזאת לצד שמירה על מונופולי ענק ממשלתיים בענפי הנפט והבנקאות.
אזורים אלו היוו מנוע מרכזי לצמיחה של חלקים רבים בסין לצד אזוריים מנהלים מיוחדים כגון הונג קונג ומקאו.
דנג שיאופינג נפטר ב-19 בפברואר 1997 בגיל 93. הרפורמות שהנהיג היו בעלות השפעה עצומה על סין, והובילו להפיכתה לאחת המעצמות הכלכליות והפוליטיות המשפיעות והחזקות בעולם.
החל מאמצע העשור השני של המאה העשרים ואחת סין הפכה למעצמה הכלכלית הגדולה בעולם על פי תמ"ג וכוח קנייה.
בענף החקלאות הוביל דנג תהליך רפורמה שכלל דה-קולקטיביזציה, הפיכה של משקים קולקטיביים למשקים פרטים שאחראים על רווחיותם שנודעה בשם "מערכת אחריות ביתית".
שינוי זה הוביל לגידול בתפוקה החקלאית בקצב של 8.2% לשנה לעומת 2.7% בשנים לפני הרפורמה בענף החקלאות.
התפתחות התעשייה גרמה לגידול מסיבי בייצוא הסיני, דבר הבא לידי ביטוי בגידול היצוא הסיני כאחוז מהתמ"ג מ-4.5% בשנת 1978 לשיא של 35% בשנת 2006 ו-22% ב-2014, לפי נתוני הבנק העולמי.
השפעה על אי שוויון כלכלי ועוני
הרפורמות הכלכליות בסין והצמיחה שהן הביאו הגדילו דרמטית את אי השוויון הכלכלי במדינה, וגררו ביקורת נרחבת מצד ארגוני השמאל החדש.
אך עם זאת שיעור העוני מוחלט (הנמדד על פי אוכלוסייה המשתכרת הכנסה הנמוכה מ-2 דולר ליום) הצטמצם משמעותית מ-85% בשנת 1981 ל-15.9% בשנת 2005.
הרפורמה בחברת החשמל היא שינוי מבני מקיף בחברת החשמל בעל השלכות על משק האנרגיה בישראל ומשמעה פתיחה לתחרות של מקטעים בשרשרת ייצור ואספקת החשמל, הוצאת "ניהול המערכת", מחברת החשמל לחברה ממשלתית חדשה והתייעלות מקיפה הכוללת פרישות מוקדמות של כ-1,800 עובדים בחברת החשמל.
הרפורמה שהתחילה להתדיין בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים יצאה לתחילת דרכה ב-18 ביולי 2018, כאשר אושר תיקון 16 לחוק משק החשמל.
במקביל לרפורמה זו יצאה לדרך גם הרפורמה בשוק החשמל בישראל, אשר משלימה אותה ומהווה בעצם חלק בלתי נפרד ממנה.
בשנת 1921 חתם פנחס רוטנברג, לימים מייסד חברת החשמל ומנהלה הראשון, עם הבריטים, על שני הסכמים להפעלת חשמל (הסכם הירקון והסכם הירדן), וב-1922 התקבל כתב המנדט לנושא זה מידי "סוכני הכתר הבריטי למען המושבות".
כשנתיים מאוחר יותר, ב-29 במרץ 1923, הוקמה חברת החשמל.
מאז אותו היום, משק החשמל בישראל מצוי בשליטתה המלאה של חברת החשמל.
בשנת 1926 העניק שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל לחברה זיכיון הידוע בשם "זיכיון הירדן" וכן הוסב אליה "זיכיון הירקון".
מכוח הזיכיונות הוענקה לחברה הזכות הבלעדית לייצור חשמל ולאספקתו, חלוקתו ומכירתו ברחבי ארץ ישראל המנדטורית, למעט ירושלים וסביבותיה (בירושלים פעלה חברת החשמל והשירות הציבורי ירושלים מכוח זיכיון נפרד.
בשנת 1954 רכשה חברת החשמל את מניות החברה הירושלמית ואכן הייתה בעלת חזקה בלעדית על משק החשמל בישראל).
תוקפם של הזיכיונות נקבע למשך תקופה של שבעים (70) שנה, עד חודש מרץ 1996.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ובעקבות גלי העלייה ארצה, עמדה חברת החשמל בפני אתגרי פיתוח והיקפי השקעות עצומים שלא ניתן היה לממן במימון עצמי, והדבר הוביל למשבר פיננסי קשה בחברה.
על רקע זאת, החלה ממשלת בן-גוריון בתהליך הלאמה של החברה בשנת 1951, שהסתיים בחודש ינואר 1954. בתהליך זה אישרה הממשלה רכישה של מרבית מניות החברה מידי בעלי המניות הפרטיים, ובכך הלאימה אותה הלכה למעשה.
בתחילת שנות ה-90, בהתקרב מועד פקיעתם של זיכיונות חברת החשמל, הפכה שאלת משק החשמל בישראל - בדגש על מבנה ואופי חברת החשמל - לאחת השאלות המרכזיות בתחום האנרגיה במדינת ישראל.
התפיסה הרווחת בקרב מקבלי ההחלטות הייתה, כי תום תקופת הזיכיון היא הזדמנות היסטורית לשינויים, שיביאו לעידוד התחרות ולייעול משק החשמל בישראל וכן לעדכון החקיקה בחשמל.
כל זאת גם על רקע של שינויים דרסטיים שבוצעו במשקי חשמל בעולם, שהבולט שבהם הוא משק החשמל האנגלי שעבר תהליך פיצול והפרטה רדיקליים בתקופת ממשלות תאצ'ר.
מאז פקיעת מועד הזיכיונות ועד היום, עשרים ושתיים שנים של שרטוטים, הצעות למבנה כלשהו של משק החשמל ושל חברת החשמל עלו על שולחן הדיונים, בגרסאות שונות, אך לא הגיעו לפתרון מוסכם, עד לרפורמה הנוכחית.
1989: ועדת פישר - מציעה לשרי האוצר והאנרגיה הצעת מכר של מניות המדינה בחברת החשמל (בניגוד לדעת חברת החשמל), ובתוך כך גם הצעה למספר צעדים ראשונים שיביאו בסופו של תהליך להפרטה חלקית של חברת החשמל.
1991: ועדת פוגל - מגישה המלצות לעדכון מנגנון גביית תשלומי החשמל מהציבור על בסיס עלויות חדשות ומחירי מקסימום