tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא הרבה אחר כך, ועד של חברת מסחר מקומית החליטו להקים עסק תעופה משלהם אשר כלל חבילות נופש וטיסות צ'ארטר לבולגריה תחת השם בולאייר (Булер).
אף על פי שהחברה החדשה ניסתה לרכוש מטוסי סילון מדגם קרוול, בולאייר לבסוף מצאה עצמה קונה רק מטוסי איליושין Il-18 תחת לחץ פוליטי סובייטי ובולגרי.
המטוסים טסו בין מדינות מערב-אירופאיות להבאת תיירים ליעדי נופש בולגריים.
חברת התעופה הלאומית רכשה שלושה מטוסים מדגם טופולב Tu-134 בסוף 1967.
במרץ 1970, בלקן שירתה 22 מדינות באפריקה, אסיה, ואירופה ועוד 9 יעשדים מקומיים.
באותו זמן, צי החברה כלל מטוסים מדגמי אנטונוב An-2, An-10, An24B, איליושין Il-14 ואיליושין Il-18, טופולב Tu-134. ב-18 בינואר 1972, מטוס מדגם איליושין התרסק ועלה בלהבות בזמן ניסיו נחיתה בנמל התעופה ציריך קלוטן בערפל, רק שני נוסעים שרדו את ההתרסקות.
במהלך 1971, בלקן הייתה החברה הראשונה מחוץ לגבולות ברית המועצות שתפעלה את הטופולב Tu-134. ב-21 בדצמבר, תאונה נוספת של מטוס איליושין במהלך המראה גרם למותם של 28 נוסעים.
כשכלכלות הגוש המזרחי החלו באופן הדרגתי להיכנס לתהליך סטגנציה בשנות ה-70, בלקן המשיכה לצמוח.
ב-1974 רשת היעדים של החברה הייתה באורך 119,900 קילומטרים.
עד סוף שנות ה-70, החברה הייתה משנעת 3 מיליון נוסעים בשנה, יותר מכל חברת תעופה מהגוש המזרחי (חוץ מאירופלוט) באותה תקופה.
ב-1986, בלקן אורגנה מחדש כחלק מתהליך כולל בכלכלה הסוציאליסטית של בולגריה כניסיון להפוך את החברה ליותר פרודוקטיבית.
בלקן הצטרפה ליאט"א ב-1988, והפכה לחברה ה-175 בארגון.
ב-10 בנובמבר 1989, מנהיג בולגריה באותה תקופה, טודור ז'יבקוב הוסר מהשלטון ובולגריה החלה להתרחק מהגוש המזרחי.
בתוך כשנה, בלקן אורגנה מחדש שוב.
באמצע 1991, בלקן חכרה שני מטוסים מדגם בואינג 767-200ER מאייר פראנס על מנת להתחרות עם חברת התעופה "ג'ס אייר" בקווים לצפון אמריקה ודרום אסיה.
באותו זמן בלקן גם קיבלה כמה מטוסים מדגם איירבוס A320 מאוריקס.
המטוסים הישנים של החברה, מתוצרת ברית המועצות, נשאר בצי המטוסים גם לאחר קבלת המטוסים החדישים.
שנות ה-90 היו עידן של דעיכה בבלקן.
חברת התעופה סבלה ממעבר בולגריה לכלכלת שוק.
מנהלים לשעבר של תעשיות בבעלות המדינה החלו ליצור חברות פרטיות כדי לספק את התעשיות שהם ניהלו פעם (במחירים גבוהים), וחברות פרטיות אחרות ניסו לקנות את התוצרת שלהם (במחירים נמוכים).
המטרה הייתה לשלוט גם במכירות וגם באספקה, וכתוצאה מכך הכלכלה הבולגרית נכנסה למיתון עמוק.
בגלל המיתון וגורמים אחרים, התיירות במדינה נפגעה והמסחר גם הוא, דבר שפגע בחברה.
במרץ 1995, לבלקן היה צי של ארבעה מטוסי איירבוס A320, שלושה מטוסי אנטונוב An-12, ארבע עשרה An-24, שלושה בואינג 737-500, שני בואינג 767-200ER, שישה איליושין Il-18, חמישה טופולב Tu-134, חמישה עשר טופולב Tu-154B ושבע Tu-154M.
בזמן זה לחברה היו 3889 עובדים ורשת היעדים של החברה כללה 52 יעדים.
ב-1998 מטוסי הבואינג 767 הוחזרו לאייר פראנס ומטוסי ה-A320 הועברו לחוכרים אחרים.
המטוסים הישנים של החברה החלו להראות את גילם וממשלת בולגריה הראתה רצון לגייס כספים עבור קניית איירבוס A310 כדי לשמר את שירות הטיסות לטווח-הארוך, אך לא יצא שום דבר לבסוף מיוזמה זו.
בסוף 1998, החברה הייתה מוכנה להימכר לחברת אחזקות הנקראת בלקן אייר, אשר הורכבה ממשקיעים בולגרים ואמריקאים, אך עסקה זו לבסוף הושהתה.
במהלך כל העשור היו שמועות על אינטרס של משקיעים בבלקן.
השמועות האלו בדרך כלל כללו חברת תעופה רוסית או גרמנית אשר תהיה מוכנה לקנות את החברה.
לבסוף, שתי חברות ישראליות - חברת ההשקעות זאבי וכנפיים-ארקיע (הבעלים של ארקיע) קנו 75% ממניות בלקן בולגריאן באמצע 1999 עבור 150,000 דולרים בהתחייבות להשקיע 100 מיליון דולר בחברת התעופה בעשור הקרוב.
ארקיע לבסוף פרשה מההסכם ולאחר מכן ב-2001 החברה הכריזה על פשיטת רגל.
בלקובו היא עיר במחוז סראטוב שברוסיה, הממוקמת על הגדה המזרחית של נהר הוולגה כ- צפונית מזרחית לעיר סראטוב.
בשנת 2025 התגוררו בעיר כמעט 180,000 תושבים בעבר פעל בסמוך לעיר נמל תעופה, שסגר ב-2003. בבלקובו ישנן תשתיות רכבת מפותחות, והיא מחוברת כך לעיר מוסקבה.
בלקובו נוסדה ב-1762 על ידי אדוקי האמונה הישנה שחזרו מפולין.
במהלך המאה ה-19 המסחר והתעשייה בעיר התפתח מאוד.
התפתחות התעשייה המשיכה אל תוך המאה ה-20. במאי 1911 ניתנו לעיירה עוד סמכויות.
העיירה קיבלה מעמד של עיר ב-1913. ערב מהפכת אוקטובר היו בבלקובו 6 כנסיות, 7 בתי ספר, שוק תבואה ומפעלים רבים.
בשנת 1985 הוקמה תחנת הכוח הגרעינית בלקובו, שכיום מייצרת כחמישית מהייצור הגרעיני ברוסיה.
בָּלַקְלַאוָוה (באוקראינית וברוסית: Балаклава) היא עיר בחצי האי קרים וחלק מהרשות המקומית של סבסטופול.
העיר הייתה בירת מחוז המשנה בלקלאווה לפני שהועברה לעיריית סבסטופול.
אוכלוסייתה מונה 35,919 (על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2021).
בלקלאווה החליפה ידיים מספר פעמים במהלך ההיסטוריה שלה.
יישוב במיקום הנוכחי נוסד תחת השם סימבולון (ביוונית Σύμβολον) על ידי היוונים הקדומים, שעבורם היא הייתה עיר מסחר חשובה.
במהלך ימי הביניים, היא נשלטה על ידי האימפריה הביזנטית ולאחר מכן על ידי חיילי הרפובליקה של ג'נובה, שכבשו אותה ב-1365. הביזנטים כינו את העיירה יאמבולי והג'נואים קראו לה צ'מבלו (Cembalo).
הג'נואים בנו אימפריית מסחר גדולה בים התיכון ובים השחור, הם קנו עבדים במזרח אירופה ושלחו אותם למצרים דרך חצי האי קרים, שוק רווחי בו התמודדו הוונציאנים.
חורבותיו של מבצר ג'נואי הממוקם גבוה על ראש צוק מעל הכניסה לבלקלאווה מהוות אטרקציה תיירותית פופולרית.
החורבות הפכו לאתר לפסטיבל ימי הביניים.
המבצר היה נושא לאחד משיריו של אדם מיצקביץ' בסדרת 18 סונטות קרים משנת 1826.
בשנת 1475 נכבשה העיר צ'מבלו על ידי הטורקים ובעקבות הכיבוש הטורקי שונה שמה לבאליק-יובה (קן הדגים) שהפך לאחר מכן לבלקלאווה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), פלשו הכוחות הרוסים לקרים ב-1771. שלוש עשרה שנים מאוחר יותר, קרים סופחה באופן סופי על ידי האימפריה הרוסית.
לאחר מכן, האוכלוסייה הטטארית והטורקית של קרים הוחלפה בכוח ביוונים אורתודוקסים.
העיירה התפרסמה בקרב בלקלאווה שהתקיים במהלך מלחמת קרים הודות למקרה הסתערות הבריגדה הקלה, במהלכו בריגדה בריטית הסתערה וסבלה מאבדות קשות מיוחד.
עקב אי הבנה הבריגדה נשלחה במעלה עמק המוחזק משלושת צדדיו בידי הרוסים.
כ-250 איש נהרגו או נפצע, ויותר מ-400 סוסים אבדו, דבר שהפחית את גודל הבריגדה הרכובה בשני שלישים.
הסופר לורד אלפרד טניסון הנציח את הקרב, בציטוט מתוך השיר "הסתערות הבריגדה הקלה".
גם הבלקלאווה, בגד סרוג צמוד המכסה את כל הראש והצוואר עם חורים לעיניים ולפה, קיבל את שמו מהעיירה בלקלאווה, שבה חיילים לבשו אותו לראשונה.
כמו כן, ערים רבות שנוסדו בארצות דוברות אנגלית בתקופות מאוחרות יותר של המאה ה-19 נקראו "בלקלאווה".
ב-1954, בתקופת ברית המועצות, חצי האי קרים כולו ובלקלאווה בפרט הועברו מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ל.
ב-1957 העיירה שולבה רשמית בגבולות המוניציפליים של סבסטופול על ידי הממשלה הסובייטית ואיבדה את מעמד העיירה.
עם התפרקות ברית המועצות, הפכה העיירה, יחד עם חצי האי קרים כולו, לחלק מאוקראינה המודרנית.
יש בעיירה עשרות אנדרטאות המוקדשות לזכר החילים שלחמו במלחמות בעבר, כולל מלחמת קרים ומלחמת האזרחים הרוסית.
מאז סיפוח חצי האי קרים על ידי הפדרציה הרוסית ב-2014, שלא הוכר בהחלטה 68/262 של העצרת הכללית של האו"ם, בלקלאווה, יחד עם שאר חלקי קרים, נוהלו על ידי רוסיה.
בשנת 2019 הרשויות ברוסיה העניקו לבלקלאווה מעמד של עיר בתוך סבסטופול.
עד 1993 פעל בבלקלאווה אחד האתרים החשובים בעיירה.
היה זה הבסיס הסודי התת-קרקעי לצוללות.
נאמר על הבסיס שהוא היה כמעט בלתי ניתן להריסה ותוכנן לשרוד פגיעה אטומית ישירה.
באותה תקופה, בלקלאווה היה אחד מאזורי המגורים הסודיים ביותר בברית המועצות.
כמעט כל אוכלוסיית בלקלאווה עבדה בבסיס; בני משפחה שחיו מחוץ לעיירה לא יכלו לבקר בעיירה ללא אישורים מתאימים.
הבסיס נשאר פעיל גם לאחר התמוטטות ברית המועצות עד 1993, כאשר החל תהליך הפירוק שלו.
בשנת 1996, הצוללת הרוסית האחרונה עזבה את הבסיס.
מאז נפתח הבסיס לציבור כמתחם המוזיאון הימי של בלקלאווה .
בלקיסה צ'איבו היא פעילת זכויות נשים ניז'רית.
היא החלה את הפעילות האקטיביסטית שלה בעקבות הניסיון של משפחתה לכפות עליה נישואים לבן דודה מניגריה בגיל 12. מאז, החלה צ'איבו במסע ארוך שמטרתו למנוע את הנשואים ואשר במהלכו תבעה את אביה ודודה.
בסופו של דבר, הנישואים לא יצאו לפועל וצ'איבו הפכה לסמל פמיניסטי בניז'ר, מדינה שעל-פי הסטטיסטיקה של יוניסף היא בעלת השיעור הגבוה ביותר של נישואי ילדים בעולם - 36% מהבנות מתחתנות לפני גיל 15 ו-75% לפני גיל 18
צ'איבו, ילידת קהילת טוארג, התבשרה בגיל שתים עשרה כי תיאלץ להתחתן עם בן דודה לאחר שימלאו לה שש עשרה שנים, תוך ויתור על רכישת השכלה בבית הספר.
צ'איבו שאפה להיות רופאה ולהימנע מגורל זה.
היא הצטיינה בלימודי התיכון כדי שהישגיה שיאפשרו לה להתקבל לבית ספר לרפואה.
אמה תמכה בה אך כוח השפעתה היה מוגבל.
אביה ציית תחילה למסורת בניז'ר על פיה האח הבכור קובע את גורל אחייניו ואת נישואיהם.
כיוון שדודה של צ'איבו היה אחיו הבכור לא התנגד תחילה להחלטתו.
צ'איבו הסכימה להתחתן בתנאי שתוכל לראות את בעלה רק בחופשות עד שתסיים את הקולג' אך אביה לא הסכים לך.
בגיל שש עשרה, יום לפני האירוסין ותחת איומי מוות, היא נמלטה כדי להימנע מהסדר הנישואים עם בן דודה.
היא הצליחה להסתתר במרכז לנשים, שם קיבלה סיוע משפטי ותיקה הועבר לבית משפט בניגריה, שם הואשמו אביה ודודה.
התיק נסגר ב-2015 בעקבות טענת דודה כי מדובר אי הבנה, אך לאחר מכן איים הדוד להרגה.
למרות האיום חזרה צ'איבו בלימודיה והמשיכה ללימודי רפואה.
בשלב זה קיבלה תמיכה מהוריה בנוגע לבחירתה והדוד חזר בו מהחלטתו.
בנוסף ללימודי הרפואה צ'איבו מרצה, משוחחת עם ראשי שבטים, מארגנת קמפיינים נגד נישואי ילדים ולמען זכויות נשים במדינתה ואף נאמה על הנושא בפסגת האו"ם.
המקרה שלה זכה לפרסום רב ומשך את תשומת ליבם של כלי תקשורת כמו BBC שהפיק סרט תיעודי על חייה, וכלי תקשורת בניז'ר.
סיפורה הופיע בספר " סיפורים לפני השינה לילדות מורדות ", בכרך הראשון שלו, והודגש על ידי ארגונים פמיניסטיים רבים ועל ידי האו"ם.
בלקברן בקניר היה מטוס תקיפה ימי שפותח בבריטניה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הבקניר שירת בזרוע האוויר של הצי המלכותי ובחיל האוויר המלכותי הבריטי בשיא המלחמה הקרה החל מ-1962 עת הוחלף בהרייר ימי ב-1979 בשירות הצי המלכותי, וב-1994 עם סגירת טייסת הבקניר האחרונה בשירות חיל האוויר המלכותי.
לאורך שנות שירותו, הבקניר שימש חמש טייסות מבצעיות של חיל האוויר המלכותי, חמש טייסות מבצעיות של זרוע האוויר של הצי המלכותי, וטייסת אחת (טייסת 24) של חיל האוויר של דרום אפריקה.
הבקניר תוכנן במקור בתגובה לפיתוח הסיירות הקלות הסובייטיות מסדרת סוורדלוב.
במקום לפתח סדרת אוניות שיעמדו מול האיום החדש, הצי המלכותי בחר בבקניר שהיה מסוגל לתקוף מנושאת מטוסים, לטוס בגובה נמוך מחוץ לטווח המכ"ם של הספינות, ועם יכולת לתקיפה בנשק גרעיני או תחמושת קונבנציונלית.
במהלך חיי השירות שלו, התפתח הבקניר לשאת גם טילים נגד ספינות, מה שיאפשר לו לתקוף כלי שיט ממרחק רב ובכך לשפר את כושר השרידות שלו מול כלי נשק מודרניים מבוססי ספינות נגד מטוסים.
הבקנייר ביצע את טיסת הבכורה שלו באפריל 1958 ונכנס לשירות זרוע האוויר של הצי המלכותי במהלך יולי 1962.
מטוסי ייצור ראשוני סבלו מסדרה של תאונות, בעיקר בשל כוח מנוע חלש; בעיות אלו תוקנו בפיתוח דגם ה-S.2 בשנת 1965 שצויד במנועי סילון ספיי של רולס רויס.
הבקניר S.2 היה המטוס הראשון של זרוע האוויר שהיה מסוגל לחצות את האוקיינוס האטלנטי ללא תדלוק.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, הצי המלכותי ביסס את טייסות זרוע האוויר הימיות (שפעלו מנושאות מטוסים) סביב מטוסי פנטום, פיירי גנט והבקנייר.
באוקטובר 1969 הבקניר נכנס לשירות גם בחיל האוויר המלכותי.
הצי המלכותי הוציא לגמלאות את אחרון נושאות המטוסים הגדולות שלו בפברואר 1979; כתוצאה מכך, אומץ ההוקר סידלי הרייר על פני הבקנייר בתפקיד מטוס התקיפה הימי של זרוע האוויר, משום יכולת ההמראה והנחיתה מותאמת לנושאות מטוסים קטנות יותר של ההרייר.
בשנת 1980 צי הבקנירים המזדקנים של חיל האוויר המלכותי צומצם ל-60 מטוסים בעוד השאר הוצאו משירות.
סיומה של המלחמה הקרה בשנות ה-90 הוביל לקיצוץ צבאי שהאיץ את פרישתם של הבקנירים שנותרו בבריטניה; אחרוני הבקנירים פרשו במרץ 1994 לטובת הפאנאוויה טורנדו.
חיל האוויר הדרום אפריקאי היה לקוח הייצוא היחיד לבקנירים, איתו לקחו חלק במלחמת הגבול הממושכת של דרום אפריקה.
בקניר S.1: דגם הייצור הראשון שפותח על פי צורכי הצי המלכותי, כולל יכולת טיסה מנושאת מטוסים וכנפיים מתקפלות.
ה-S.1 התבסס על מנועי דה הבילנד גריפון ג'וניור 101.
בקניר S.2: דגם משופר שבו בין היתר הוחלפו המנועים לרולס-רויס ספי.
בקניר S.2A: מטוסי S.2 של הצי שהותאמו לשירות חיל האוויר.
בקניר S.2B: שדרוג שהתבצע בשנות ה-70 עבור טייסות חיל האוויר והתאים את הבקניר לנשיאת טילי מרטל.
בקניר S.2C: דגם של ה-A.2A שהותאם לשימוש הצי.
בקניר S.2D: דגם מ-1975 של ה-A.2B שהותאם לשימוש הצי (כולל יכולת נשיאת טילי מרטל).
בקניר S.50: דגם ייצוא שהותאם לדרישות חיל האוויר של דרום אפריקה.
שטח כנפיים: 47.8 מטר רבוע
הנעה: שני מנועי רולס-רויס Spey טורבופן סימן 101, המספקים 11,000 ליברת-כוח (49kN) כל אחד.
מטען כנף: 588 ק"ג למטר רבוע
4 נקודות נשיאה מתחת לכנפיים לנשיאת חימוש עד 5,443 ק"ג, עם מספר אופציות חימוש:
4 תאי רקטות עם 18 רקטות 68 מ"מ מסוג SNEB
2 טילי AIM-9 סיידוויינדר; או 3 טילי AS-37 מרטל; או 2 טילי AJ-168 מרטל TV; או 3 טילי אוויר-ים סי איגל
מגוון סוגי פצצות מונחות או לא מונחות, כולל פצצות גרעיניות טקטיות מסוג WE.177 או רד ביירד
תוספות אחרות לפי צורך כגון מכל דלק נתיק, ציוד לחימה אלקטרונית, או ציין לייזר
1 תא פצצות בגוף המטוס עם יכולת נשיאת פצצות עד 1,814 ק"ג
בלקמור'ס נייט היא להקת פולק רוק בריטית-אמריקאית שהוקמה במקור בשנת 1997 על ידי הגיטריסט ריצ'י בלקמור והסולנית קנדיס נייט.
שם הלהקה הוא הלחם של שמות המשפחה שלהם.
המוזיקה של הלהקה מאופיינת בשילוב ייחודי של מלודיות בהשראת תקופת רנסאנס עם מוזיקת פולק רוק.
מילות שירי הלהקה לעיתים רבות נכתבו בהשראת סיפורי פנטזיה ותקופת ימי הביניים.
מבחינה אינסטרומנטלית, הלהקה נוהגת לרוב להשתמש במגוון רחב של כלים מסורתיים כמו לאוטות, מנדולינות וחליליות, אשר תורמים לצליל הייחודי של שירי הלהקה שהוא בסגנון ימי הביניים.
לאורך השנים הלהקה בחרה לשלב בשירים מסוימים גם כלי נגינה מודרניים כמו גיטרות חשמליות, סינתיסייזרים וכלי הקשה.
לאורך השנים הלהקה הוציאה 11 אלבומי אולפן.
הלהקה נוצרה לאחר שבלקמור, לו הייתה קריירה מצליחה כגיטריסט בלהקות הרוק Deep Purple ו-Rainbow, החליט להקים להקה חדשה יחד עם בת זוגו, קנדיס נייט, שהייתה זמרת הליווי של להקת Rainbow.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Shadow of the Moon", אשר יצא לשווקים ב-1997, זכה להצלחה מסחרית, ובמיוחד באירופה.
הלהקה נוהגת להופיע בירידי רנסאנס, ובפסטיבלים שונים בסגנון תקופת ימי הביניים.
בקונצרטים של הלהקה הנגנים נוטים להתלבש בתלבושות טיפוסיות של תקופת ימי הביניים.
אל הצמד נוהגים להתלוות בקונצרטים בין חמישה עד שישה נגנים שונים לא קבועים, המנגנים במגוון כלי נגינה.
ריצ'י בלקמור - גיטרה אקוסטית וחשמלית, מנדולינה, מנדולה, דומרה, הארדי גארדי, נייקלהרפה
קנדיס נייט - שירה, צ'נטר, קורנמוז, קלמית, ראושפייפה, תוף מרים, כלי נשיפה מעץ
בְּלר היא להקת רוק אלטרנטיבי בריטית.
חבריה הם דיימון אלברן (סולן וקלידים, גם סולן "Gorillaz"), גראהם קוקסון (גיטרה, פרש בשנת 2002, אך חזר בשנת 2008) דייב ראונטרי (תופים וכלי הקשה) ואלכס ג'יימס (גיטרה בס).
בשנות התשעים, הלהקה נחשבה לאחת מלהקות הפופ המצליחות ביותר בבריטניה, ולאחת הבולטות בסגנון הבריטפופ.
בלר נוסדה בעיר קולצ'סטר (הנמצאת כ-90 ק"מ מלונדון) בשנת 1988 בשם "סימור".
האלבום הראשון (Leisure), אותו הוציאה הלהקה באוגוסט 1991, הופק בחלקו על ידי סטיבן סטריט (המפורסם בעיקר בגלל עבודתו עם הסמית'ס), קיבל ביקורות בינוניות אך בעיקרן חיוביות מעיתוני המוזיקה וזכה להצלחה מתונה בבריטניה.
האלבום השני (Modern Life Is Rubbish), בהפקת סטריט, הופץ במאי 1993. הוא זכה להצלחה בבריטניה ולהצלחה מעטה בארצות הברית.
האלבום השלישי (Parklife), שהופץ באפריל 1994, זכה להצלחה רבה והפך אותה לאחת הלהקות המצליחות ביותר בבריטניה.
הצלחת האלבום תרמה להצלחתן של להקות בריטפופ אחרות, ביניהן אואזיס, פאלפ, וסווייד.
באוגוסט 1995 הופץ סינגל ראשון, Country House, מתוך האלבום הרביעי.
האלבום (The Great Escape) זכה להצלחה, אך בלר איבדה את מעמדה כלהקה הבריטית המצליחה ביותר ללהקת אואזיס, שזכתה להצלחה גדולה יותר בבריטניה ובארצות הברית.
בפברואר 1997 הופץ האלבום החמישי (Blur), שכלל שירים בסגנון רוק אמריקני, וזכה להצלחה בעיקר בארצות הברית.
הסינגל Song 2 מתוך האלבום הוא אחד השירים הפופולריים של הלהקה ואפשר במידה רבה את פריצת הדרך שלה בארצות הברית ואף הגיע בשיאו למקום השישי במצעד הרוק של הבילבורד.
במרץ 1999 הופץ האלבום השישי (13), שנחשב לכבד יותר מהאלבומים האחרים.
באותה שנה הופץ מארז מיוחד, לציון עשור להקמת הלהקה, שכלל 22 סינגלים.
באוקטובר 2000 הופץ אלבום אוסף (Blur: The Best Of).
בשנת 2002, הגיטריסט גראהם קוקסון הסתכסך עם חברי הלהקה, והודיע על פרישתו.
הוא הוחלף על ידי סיימון טונג, שהיה גיטריסט בלהקת הוורב.
במאי 2003 הופץ האלבום השביעי (Think Tank), שהיה מועמד לפרס האלבום הבריטי הטוב ביותר בטקס פרסי הבריטס.
בדצמבר 2008 הודיעו ארבעת חברי הלהקה המקוריים על איחוד להופעה חד פעמית בהייד פארק בלונדון, אך לאחר שהכרטיסים אזלו לאחר 2 דקות מתחילת מועד מכירת הכרטיסים הודיעו על הופעה נוספת.
שתי ההופעות נערכו ביולי 2009, ולאחר מכן יצא האלבום All the People: Blur Live at Hyde Park עם שירים משתי ההופעות.
לכבוד יום חנות התקליטים, הלהקה שחררה את השיר "Fool's Day" באפריל 2010, הסינגל הראשון של הלהקה מאז 2003. הלהקה הודיעה כי תשחרר בעתיד עוד סינגלים, אך אלברן הודיע כי כרגע לא מתוכנן אלבום חדש, בגלל שאר העיסוקים של חברי הלהקה.
באפריל 2012 הוכרז שהלהקה תיקח חלק בחגיגות הסיום של אולימפיאדת לונדון 2012 בתאריך 12 באוגוסט 2012.
בשנת 2015 הכריזה הלהקה על אלבום חדש שייקרא "The Magic Whip" בהרכבה המקורי של הלהקה עם קוקסון, אלברן, ג'יימס ורוונטרי.
האלבום יצא ב-27 באפריל 2015 וזכה לביקורות טובות ולהצלחה במכירות ברחבי העולם.
ב-2019 התאחדה הלהקה קצרות בהופעת הפתעה, בטקס של ארגון "אפריקה אקספרס" בלונדון, אותו ארגן אלברן.
ב-21 ביולי 2023 הוציאו את האלבום The Ballad of Darren.
הלהקה הופיעה בישראל בשנת 1994, במסגרת פסטיבל מוזיקה שנערך בנמל חיפה.
בֵּלְשַׁאצַּר (גם בֵּלְאשַׁצַּר; אכדית: בֵּל-שָׁרָ-אֻצוּר, "בל, שמור (אצור) את המלך" ) היה נסיך בבל, בנו של נבונאיד, המלך האחרון של האימפריה הבבלית.
בתנ"ך, בספר דניאל פרקים ו, מוזכר בלשאצר כמלך בבל, לפני הופעתן של פרס ומדי.
בלשאצר הוא בנו של נבונאיד, מלך בבל, אשר אחרי שלוש שנות שלטון בלבד, הלך אל נווה המדבר תימא והקדיש את עצמו לעבודת אל הירח סין ואת בלשאצר מינה בשנת 553 לפני הספירה לשליט מחליף, על מנת להגן על בבל בהיעדרו.
בשנת 540 לפני הספירה חזר נבונאיד מהמדבר, בתקווה להגן על ממלכתו מפני פלישתם של הפרסים.
בשנת 539 לפני הספירה הוצב בלשאצר בעיר בבל על מנת להגן על הבירה, בעוד נבונאיד צועד עם חייליו צפונה על מנת להילחם בכורש.
יומיים לאחר מכן, כבש הצבא הפרסי את העיר בבל.
הרודוטוס מתייחס למלך האחרון של בבל בשם "לבינטוס" וטוען שזה היה גם שמו של אביו.
הרודוטוס אומר כי אמו של לבניטוס הצעיר יותר הייתה המלכה ניטוקריס אותה הוא מתאר כשליטה הדומיננטית.
רבים סבורים כי היא הייתה בתו של נבוכדנצר.
לגבי מקורו של השם "לבינטוס" סבורים החוקרים כי הוא שיבוש של השם נבונידוס (כינוי של נבונאיד אצל הסופרים הקלאסיים).
לבינטוס הצעיר, כך נהוג לחשוב, הוא ככל הנראה בלשאצר.
הדעות לגבי עניין זה חלוקות, ויש הטוענים שלבינטוס הצעיר המוזכר בכתביו של הרודוטוס, הוא למעשה נבונאיד המלך, אביו של בלשאצר.
יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס) מתייחס אף הוא לבלשאצר, אך מציין כי הוא נודע על ידי הבבלים בשם "נבואנדלוס".
חוקרי התנ"ך ראו בזה שיבוש של "נבונידוס".
יוסף בן מתתיהו מתייחס למלכה באותה תקופה כסבתו של בלשאצר.
אזכור זה מהווה תמיכה לדעה, כי לבינטוס הצעיר היה אכן נבונאיד, בנה של ניטוקריס ואביו של בלשאצר.
ב, מתואר משתה בלשאצר, שבו הגביעים הקדושים שנלקחו מבית המקדש מחוללים על ידי בלשאצר ככליי שתייה עבורו ועבור שריו, נשיו ופילגשיו.
פרק זה שנכתב כולו בארמית, השפה בה נכתבו חלקים נכבדים בספר דניאל, ממשיך ומתאר כיצד יוצאות אצבעות של יד אדם (אֶצְבְּעָן דִּי יַד-אֱנָשׁ) וכותבות על הטיח מול הנברשת (לָקֳבֵל נֶבְרַשְׁתָּא) שבקיר (עַל גִּירָא) בהיכלו של המלך (דִּי-כְתַל הֵיכְלָא דִּי מַלְכָּא) את הכתובת: "מְנֵא מְנֵא תְקֵל וּפַרְסֵין".
כשבלשאצר מבחין בכך הוא מחוויר ונבהל.
הוא קורא מיד להביא לפניו את החכמים והקוסמים ואומר להם, כי מי שיקרא את הכתובת ויגלה את פשרה יקבל בגד ארגמן, כמו זה שנהגו ללבוש אנשי מלוכה.
כמו כן יקבל ענק זהב, ענק אותו היה רשאי לענוד רק מי שקיבל אותו מהמלך.
פרס נוסף שהציע בלשאצר לפותר החידה הוא להיות שליט שלישי בממלכה.
פרס זה שיקף את המצב בו נבונידוס שלט כשליט ראשון ובלשאצר כשליט שני.
איש מן החכמים והקוסמים לא יכול היה לפרש את הכתובת שעל הקיר.
כאשר נקרא אל המלך, דניאל, החכם העברי, ומתבקש לפרש את הכתובת, הוא מפרש אותה כנבואת חורבן לבבל.
אלוהים, כך אמר דניאל, (מְנֵא--מְנָה-אֱלָהָא) מנה את ימי שלטונה של בבל, (תְּקֵל תְּקִילְתָּ בְמֹאזַנְיָא), כלומר שקל במאזניים את ערך מלכותה ומצא (וְהִשְׁתְּכַחַתְּ חַסִּיר) אותו בחוסר, ולכן בבל תיפול בידי "פַרְסֵין", כלומר הפרסים.
ואכן בבל חולקה בין פרס ומדי.
הסדר הכרונולוגי של שלושת מלכי בבל מובא בתלמוד (מסכת מגילה דף י"א, עמודים א-ב) באופן הבא: נבוכדנצר מלך 45 שנים, אוויל מרודך 23 שנים ובלשאצר שלט בבבל במשך שנתיים, עד שנהרג בתחילתה של השנה השלישית לשלטונו, באותו לילה בו נפלה בבל בידי הפרסים.
ההתייחסויות של התלמוד והמדרש לבלשאצר מדגישות את הדיכוי הרודני שלו כלפי מי שהיו מבני ישראל.
מספר פסוקים בספרי נביאים מפורשים בהתייחסות לבלשאצר וקודמיו.
לדוגמה, בפסוק "כאשר ינוס איש מפני הארי ופגעו הדב .." () האריה, לפי אחד הפרושים, מייצג את נבוכדנצר, והדב, האכזרי כמו האריה גם אם לא חזק כמותו, מייצג את בלשאצר.
שלושת המלכים הבבליים, מוזכרים לעיתים קרובות יחד, באופן שיוצר רצף של מלכים הנוהגים בעריצות כלפי בני ישראל ובחוסר כבוד כלפי אלוהי ישראל, ועל כן נדונו מראש לחורבן ולביזוי.
פרשנות נוספת שמתייחסת למלכים אלו היא לפסוק בספר ישעיהו: "וקמתי עליהם נאם ה' צבאות והכרתי לבבל שם ושאר ונין ונכד נאם-ה'" ().
אחת הפרשנויות לפסוק זה, בהקשר הזה, היא ש"שם" הוא נבוכדנצר, "שאר" הוא אויל מרודך, "נין" הוא בלשאצר ו"נכד" מתייחס לושתי.
המלה "נין" לא מובאת כאן במשמעות של בן הנכד כי אם במשמעות של בן.
המדרש מתייחס בפירוט רב יחסית לאופן שבו מת בלשאצר.
לפי המדרש כורש ודריווש המדי הועסקו כשומרים בשער הארמון המלכותי.
בלשאצר, שהיה נסער בשל הכתובת המסתורית שהופיעה לפתע על קיר ההיכל וחשש שמישהו בתחפושת עשוי להיכנס אל הארמון על מנת לרצוח אותו, הורה לשומרי שער הארמון לערוף את ראשו של כל מי שמנסה להיכנס בכח אל הארמון, אפילו יהיה זה מישהו הטוען כי הוא המלך עצמו.
בלשאצר, שחש ברע, עזב את הארמון במהלך הלילה, מבלי שאף אחד יבחין, מהכניסה האחורית.
כאשר חזר סירבו השומרים להכניס אותו.
בלשאצר טען שהוא המלך עצמו, אך השומרים אמרו לו: "האם אין זה המלך אשר הורה לנו להרוג כל מי שינסה להיכנס בכח לארמון, אפילו אם יטען שהוא המלך עצמו?" כורש ודריווש אחזו בקישוט כבד שהיה חלק מפמוט ובאמצעותו ניפצו את גולגולתו של המלך.
יש מדרש האומר שבלשאצר מלך שלוש שנים.
בלרופון הוא גיבור מהמיתולוגיה היוונית, אשר רכב על פגסוס, סוס הפלא המעופף.
המיתולוגיה מספרת שבלרופון אילף את פגסוס הסוס המעופף, באמצעות רסן מוזהב שקיבל מהאלה אתנה.
בלרופון ביצע מספר משימות מסוכנות כשהוא רכוב על פגסוס, שכללו את הריגת הכימרה, הבסתן של האמזונות ועוד.
לאחר ביצוע מטלות אלו רצה בלרופון בכבוד האלים וקיווה לחיות לצידם באולימפוס, הר משכנם, אך פגסוס סירב לקחתו לשם והשליכו מעל גבו.
בלקפול הוא מועדון כדורגל אנגלי מהפוטבול ליג הראשונה, אשר הוקם בשנת 1887 בעיר החוף בלקפול אשר נמצאת במחוז לנקשייר.
מאז שנת 1899 אצטדיונה הביתי של בלקפול הוא בלומפילד רואד.
לקבוצה יריבות מתמשכת עם קבוצת פרסטון נורת' אנד עקב הקרבה הגאוגרפית שלהם.
משחקי הליגה בין שתי הקבוצות מוכרים כ"משחקי הדרבי של מערב לנקשייר".
בעונת 1947/1948 הגיעה בפעם הראשונה לגמר הגביע האנגלי והפסידה לקבוצת מנצ'סטר יונייטד.
בעונת 1950/1951 הגיעה בפעם השנייה לגמר הגביע האנגלי והפסידה לקבוצת ניוקאסל יונייטד.
הישגה המשמעותי ביותר של הקבוצה היה זכייה בגביע האנגלי בעונת 1952/1953 בו ניצחה הקבוצה את קבוצת בולטון וונדררס.
באותה עונה שיחק בשורותיה סטנלי מתיוס, הנחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים האנגלים.
בעונת 1961/1962 הגיעה לחצי גמר גביע הליגה והפסידה לקבוצת נוריץ' סיטי.
בתום עונת העפילה הקבוצה לפרמייר ליג לאחר ניצחון 3 - 2 על קארדיף סיטי בגמר פלייאוף הצ'מפיונשיפ.
בעונת 2010/2011 סיימה בלקפול במקום ה-19 בפרמייר ליג ונשרה בחזרה לליגת המשנה.
בעונת 2011/2012 הגיע הקבוצה לגמר פלייאוף הצ'מפיונשיפ בו הפסידה בתוצאה 2 - 1 לווסטהאם יונייטד.
בעונת סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה לליגה השלישית.
כעבור עונה נשרה לליגה הרביעית.
בסיום עונת 17–2016 שנה אחרי שירדה לליגה הרביעית שבה בלקפול לליגת הפוטבול ליג הראשונה אחרי שנה של היעדרות ואחרי ניצחון בגמר הפלייאוף על אקסטר סיטי.
בעונת 2020/2021 העפילה בלקפול לצ'מפיונשיפ אחרי היעדרות של 6 שנים לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף על לינוקלן סיטי.
שנתיים לאחר מכן שבה לפוטבול ליג הראשונה.
בסיום עונת 2022/2023 ירדה הקבוצה לפוטבול ליג הראשונה.
בלש זמני הוא הרומן הראשון של שאול בצר שיצא בינואר 2014 בהוצאת ידיעות ספרים.
גיבור הספר הוא מיכאל קריגר, סופר כושל המשלים הכנסה כחוקר פרטי.
הגיבור נקלע לתחום החקירות כמעט נגד רצונו ובכל הזדמנות מנסה לעזוב אך בכל פעם נאלץ להישאר עוד קצת, עד לפעם הבאה שינסה שוב לפרוש – תמיד ללא הצלחה.
למיכאל קריגר יש שני עוזרים: אלון, חברו הטוב, מלחין פסקולים לסרטי תדמית והאקר מחשבים, ואסתר, חברת ילדות, לבקנית העובדת כחשמלאית ובנוסף היא גם מטפסת קירות מקצועית.
בתחילת הספר היא בהריון מתקדם.
הפרשה המרכזית בספר היא סביב היעלמותו של אמן קומיקס פוליטי בשנות השבעים.
חקירה שמהר מאוד מסתבכת ושואבת את מיכאל למסע מסוכן רצוף בחידות מסתוריות.
מועמד לראשות הממשלה עם סוד אפל, שחקנית קולנוע שהפכה למנהיגת ארגון סתרים, עיתונאי חובב קונספירציות ומדריך גמלים שיורה באנשים חצים זעירים הם רק חלק מהדמויות המפתיעות שהוא פוגש במהלך החקירה.
הרומן בלש זמני זכה למעמד של "ספר זהב" על מכירה של למעלה מ-20 אלף עותקים.
ב-2016 יצא ספר ההמשך בשם בלש זמני – טעות כפולה.
בלרים דז'מאילי (באלבנית: Blerim Xhemaili; במקדונית: Блерим Џемаили; נולד ב-12 באפריל 1986) הוא כדורגלן עבר אלבני-שווייצרי יליד מקדוניה ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
דז'מאילי נולד להורים אלבנים בטטובו, מקדוניה.
כשהיה בן ארבע היגרה משפחתו לציריך, שווייץ.
בגיל תשע הוא הצטרף לקבוצת הנוער אוארליקון ציריך, ולאחר שנה עבר לאנטרסטראס.
בגיל 14 עבר דז'מאילי לקבוצת הליגה השלישית, יובנטוס.
לאחר כשנה במחלקת הנוער של המועדון, הוא עבר למחלקת הנוער של קבוצת ליגת העל השווייצרית פ.צ.
דז'מאילי שיחק בקבוצות הנוער השונות של ציריך ובגיל 17 בלבד קודם לקבוצה הבוגרת.
בעונתו הראשונה של דז'מאילי כשחקן בוגר ערך השחקן 30 הופעות, בהן כבש שני שערים ובישל שלושה שערים.
בעונת סייע השחקן לקבוצתו לזכות בגביע השווייצרי.
בעונת 2005/2006, בגיל 19 בלבד, מונה דז'מאילי לקפטן ציריך, ובכך היה לאחד הקפטנים הצעירים ביותר בתולדות הכדורגל השווייצרי.
בעונות 2005/2006 ו-2006/2007 הוביל דז'מאילי את ציריך לזכייה באליפות שווייץ.
ב-9 בפברואר 2007 חתם דז'מאילי בבולטון וונדררס מהפרמייר ליג.
הוא עבר באופן רשמי לבולטון בעונת 2007/2008. במשחקי קדם העונה נפצע דז'מאילי ברצועה הצולבת ועקב כך נעדר למשך שישה חודשים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבולטון בהפסד לשפילד יונייטד במסגרת גביע ה-FA.
זאת הייתה ההופעה היחידה שלו במדי בולטון.
בעונה שלאחר מכן הושאל השחקן לטורינו מהסרייה א'.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-24 בספטמבר 2008. באותה עונה היה שחקן קבוע בהרכב טורינו, והופיע ב-30 משחקי ליגה.
למרות ירידתה של טורינו לסרייה ב', אישרה הקבוצה כי דז'מאילי נרכש על ידה.
ב-31 באוגוסט 2009 חתם דז'מאילי בפארמה.
כרטיס שחקנו נרכש על ידי פארמה בחצאים, בקיץ 2010 ובקיץ 2011, בסכום כולל של כ-7 מיליון אירו.
ב-25 ביוני 2011 עבר דז'מאילי לנאפולי, ששילמה עבורו לפארמה 9 מיליון אירו.
בעשר הופעותיו הראשונות בקבוצה כבש שני שערים ובישל שער אחד.
באותה עונה הוא גם הופיע בכל משחקי שלב הבתים של ליגת האלופות של נאפולי, וסייע לה להעפיל לשלב שמינית גמר ליגת האלופות.
בעונתו הראשונה בנאפולי הוא הופיע ב-28 משחקי ליגה, בהם כבש שלושה שערים ובישל ארבעה.
באותה עונה הוא גם סייע לנאפולי לזכות בקופה איטליה.
ב-30 במרץ 2013 כבש דז'מאילי שלושער בניצחון החוץ 3-5 על טורינו.
באותה שנה זכה בתואר השני שלו בנאפולי, פעם נוספת, בקופה איטליה, לאחר ניצחון 1-3 על פיורנטינה בגמר.
ב-1 בספטמבר 2014 עבר דז'מאילי לגלאטסראיי, וחתם בקבוצה מליגת העל הטורקית על חוזה ל-3 עונות.
ב-30 באוגוסט 2015 הושאל דז'מאילי לגנואה עד לסוף העונה.
ב-17 באוגוסט 2016 חתם דז'מאילי בבולוניה לעונה אחת.
במאי 2017 הושאל למונטריאול אימפקט מליגת ה-MLS.
ב-31 בינואר 2020 חתם בשנג'ן הסינית אך לא שותף בשום משחק.
ב-18 בדצמבר 2020 חזר לקבוצת נעוריו אחרי 14 שנה לפ.צ.
באוגוסט 2023 הודיע על פרישה ממשחק.
דז'מאילי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ ב-1 במרץ 2006, במשחק ידידות נגד .
הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2006, אך לא זכה להופיע בטורניר.
ב-6 בספטמבר 2013 כבש דז'מאילי את שער הבכורה שלו בנבחרתו, מבעיטת עונשין, במשחק התיקו 4-4 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. הוא זומן על ידי מאמן הנבחרת אוטמאר היצפלד למונדיאל 2014. דז'מאילי כבש את שערו היחיד בטורניר בתבוסה 5-2 ל בשלב הבתים.
בלקפול היא עיר חוף בירת מחוז לנקשייר ורשות יונטרית השוכנת בחוף הצפון-מערבי של אנגליה.
לאורך ימי הביניים ועד לאמצע המאה ה-18 הייתה בלקפול עיירת חוף קטנה, כאשר היא החלה להפוך ליעד תיירות ומאז גדלה באופן נכבד כאשר היא מתבססת על תעשיית התיירות המשרתת את כל אזור צפון ומרכז אנגליה.
עם פיתוח כבישים ובהמשך מסילות רכבת, בלקפול הפכה יותר ויותר לעיירת נופש לתושבי אנגליה, כאשר שיא פריחת התיירות הייתה במחצית הראשונה של המאה ה-20 ומאז היא חווה דעיכה מסוימת עם פיתוח התעופה והטיסות הזולות ליעדים ברחבי העולם.
כיום רצועת החוף של בלקפול מלווה בטיילת רחבה, עם מספר רב של אתרי בידור, חנויות, מלונות וכיוצא בזאת.
למרות הדעיכה במעמדה התיירותי בעשורים האחרונים, היא עדיין נחשבת לעיר הנופש מהפופולריות בבריטניה עם כעשרה מיליון מבקרים בשנה.
השם 'בלקפול' כנראה נובע מנחל שעבר באזורי ביצת כבול וכך נשפכו מים עכורים וכהים אל תוך הים האירי כשהם יוצרים 'בריכה שחורה' (שמה של דבלין נובע מאותה הסיבה).
הסבר נוסף לשם נובע מהשם הניתן לנחל בניב המקומי 'פול' (Poole או Pul) וכך השם הניתן לאותם מים כהים.
ישנם עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת (לפני כ-12,000 שנים) באזור בלקפול.
בתקופת הכיבוש הרומי של בריטניה אזור זה היה מקום מושבם של שבט הסטנטי (Setantii) אשר בהמשך חיו תחת השלטון הרומי ובחלקה הצפוני של בלקפול כיום (אזור שכונת פלייטווד) הוקמה עיר נמל בשם 'פורטוס סטנטי' או 'סטנטיוריום'.
במהלך ימי הביניים המוקדמים היו באזור מספר התיישבויות אנגלו-סקסוניות (כמו 'לְייטוֹן' ו-'בּיספאַם') שחיו לצד התיישבויות ויקינגיות (כמו 'וורברֶק' ו-'נוֹרברֶק').
במהלך השנים החלה להתבסס באזור החוף התיישבות מאוחדת של מספר כפרים וחוות באזור (בעיקרם חיבור הכפרים וורברק ולייטון).
במאה ה-15 התיישבות זו נודעה בתור 'פול' (Pul) השם בלקפול מוזכר לראשונה רק בשנת 1602 ובמהלך המאה ה-17 החלה העיר להתהוות עם בניית דרכים לאורכה ולרוחבה.
פריחתה של העיר בלקפול החלה באמצע המאה ה-17, כאשר הרחצה בים החלה להיחשב לפעילות בריאה לגוף ותושבים מהמעמד הגבוה מהאזור החלו להגיע לחופי בלקפול.
תיירות הריפוי הזו הביאה כמה יזמים בהם תומאס קליפטון וסר הנרי הוטון שהקימו כביש פרטי בין הליפקס ומנצ'סטר לבלקפול בשנת 1781, על בסיסו הוקם קו מרכבה סדיר להבאת תיירית לעיר.
אחד השלבים החשובים ביותר בהתפתחותה של העיר היה הקמת מסילת ברזל בין בלקפול לפולטון בשנת 1846, מה שחיבר את העיר לרשת הרכבת של בריטניה.
הקמת קו הרכבת הוביל לעליה בתנועת התיירות הנכנסת לעיר, מה שהוביל לתנופת פיתוח ובנייה ברחבי העיר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. בשנת 1851 אוכלוסיית העיר גדלה לכדי 2,500 תושבים, ב-1852 הותקנה תאורת גז ברחובות העיר וב-1864 נבנתה רשת צינורות מי שתייה.
בשנים אלו הושלמה בנייתם של המזח הצפוני (1863) המזח המרכזי (1868) ועם התרחבות העיר לכיוון דרום, הושלמה בניית המזח הדרומי בשנת 1893, מה שהפך את בלקפול לעיר היחידה בממלכה המאוחדת בעלת שלושה מזחים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 בלקפול החלה לעשות שימוש נרחב בחשמל, כאשר בשנת 1879 היא הפכה לעיר הראשונה בעולם בעלת תאורת רחוב חשמלית.
מספר שנים לאחר מכן ב-1885 נפתח קו החשמלית שהיה מהרכבות הקלות הראשונות בעולם בהנעה חשמלית.
פיתוחים אלו בנוסף לשימוש החלוצי בחשמל חיזקו את מעמדה של העיר כמעוד תיירותי חשוב בצפון ומרכז אנגליה, כך שבשנות ה-90 של המאה ה-19 אוכלוסיית העיר הגיעה לכדי 35,000 תושבים והיא יכלה לארח כ-250,000 מבקרים ותיירים.
במהלך המחצית השנייה של במאה ה-19 ועד לאמצע המאה ה-20, בלקפול הלכה והתפתחה כאשר הפופולריות שלה הלכה וגברה ומספר התיירים המגיעים אליה גדל בהדרגה.
בלקפול נודעה אז כעיר שהתפתחה בפחות מ-50 שנה מכפר דייגים לעיר בת 140,000 תושבים.
בסביבות שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיעה העיר לשיא מבחינת היקף התיירות עם 147,000 תושבים בשנת 1951 (לעומת 47,000 בלבד ב-1901) וכ-17 מיליון מבקרים בשנה.
אך מאותה נקודת שיא החלה ירידה הדרגתית במספר המבקרים, כתוצאה מהתפתחות התעופה המסחרית שאפשרה חופשות יחסית זולות מחוץ לבריטניה, ודעיכה בענף הצמר באזור (ענף אשר עובדיו היוו אחוז נכבד במבקרים בעיר).
הקמה של תשתיות וכבישים מהירים חדשים באזור בשנות ה-70 אפשרו לתיירים חופשות יומיות של מספר שעות בעיר, מה שהוביל לפגיעה מסוימת למלונות העיר ולנפח התיירות.
כיום העיר עודנה משמשת עיר נופש חשובה ופופולרית באנגליה, זאת למרות הדעיכה היחסית שחוותה בעשורים האחרונים.
כלכלתה של העיר נותרה יחסית הומוגנית ומרוכזת בשירותים וענף התיירות.
תפקידה המרכזי של תעשיית התיירות בבלקפול לאורך ההיסטוריה שלה, שיחק תפקיד חשוב בפיתוח במערכות התחבורה נרחבות מסוגים שונים בעיר.
בלקפול מחוברת לרשת הכבישים המהירים של בריטניה דרך כביש ה-M55 אשר מתחבר לכביש ה-M6 (המתחיל באזור ברמינגהאם בדרום ומגיע עד לקרלייל בצפון).
ברחבי העיר ישנן חמש תחנות רכבת המשרתות את קווי הרכבת של נורת'רן רייל והטרנס פניין אקספרס, בנוסף לתחנת רכבת אשר משרתת את נמל התעופה של בלקפול (אשר נסגר לטיסות סדירות באוקטובר 2014).
במהלך המאה ה-20 נסגרו מספר תחנות ואחרות צומצמו, זאת בהתאם לצורכי התושבים והתיירים.
בנוסף למערכת הרכבת, בלקפול כוללת קו רכבת קלה הפועל לאורך כ-18 ק"מ בחלקה המערבי של העיר (פחות או יותר לאורך קו החוף).
הרכבת הקלה בבלקפול הוקמה בשנת 1885 והיא נחשבת כיום לאחד מקווי הרכבת הקלה החשמליים הוותיקים בעולם וקו החשמלית היחיד מהדור הראשון שעודנו פועל כיום בבריטניה.
העיר מאופיינת כאמור במבנים, אתרים ופארקים רבים הקשורים בתעשיית התיירות.
לכל אורך קו החוף בצדה המזרחי של בלקפול משתרעת טיילת רחבה, שלאורכה עובר קו החשמלית ואליה מחוברים שלושה מזחים.
רוב הרחובות והמבנים הקרובים לקו החוף כוללים חלק נכבד מאתרי התיירות בעיר ומשום שרובם נבנו במהלך המאה ה-19, ניתן לראות דוגמאות רבות לבנייה הוויקטוריאנית.
המזח הצפוני, המזח המרכזי והמזח הדרומי
פארק המים סנדקסל: פארק המים המקורה הגדול בבריטניה.
גני החורף: מתחם בידור רחב.
חוף פלז'ר בלקפול: פארק שעשועים.
אצטדיון דרך בלומפילד: ביתם של קבוצת בלקפול
איאן אנדרסון - סולן להקת ג'טרו טאל
ג'ון אוונס - קלידן להקת ג'טרו טאל
אדווין היוס - הניצול האחרון מהסתערות הבריגדה הקלה (נפטר ב-1927)
סינתיה לנון - אשתו הראשונה של ג'ון לנון
דייוויד ת'יוליס - שחקן קולנוע
פרנק סוויפט - שוער, שחקן מנצ'סטר סיטי ונבחרת אנגליה בכדורגל
רוברט סמית' - סולן להקת הקיור
סר גרהאם נאש - מוזיקאי וזמר
סר סטנלי מתיוס - שחקן ומאמן כדורגל
ג'ודי פלין - שחקנית טלוויזיה
ג'ון אינמן - שחקן טלוויזיה
בלש אמיתי היא סדרת פשע אנתולוגית אמריקאית שעלתה לשידור ברשת HBO ב-12 בינואר 2014. הסדרה נוצרה ונכתבה על ידי ניק פיזולטו ועונתה הראשונה בוימה על ידי קארי ג'וגי פוקונאגה.
העיקרון העלילתי שנטבע בעונה הראשונה - פוקוס על מבנה האישיות של בלשי המשטרה ועל הרקע האישי שלהם כמשפיעים על עבודת פענוח פשעים ועל חציית גבולות של מותר ואסור כדי לפענח פשע - חוזר באופן כזה או אחר גם בשאר העונות, במקביל להתקדמות העלילה המרכזית.
העונה הרביעית בכיכובם של ג'ודי פוסטר וקאלי ריס התמקדה בחקירת היעלמות המתרחשת בערבות הקפואים של אלסקה.
ב-22 בפברואר 2024 היוצרים הכריזו שתהיה עונה חמישית שנמצאת בפיתוח.
הסדרה גרפה שבחים ופרסים רבים, ביניהם פרס אמי, פרס גילדת שחקני המסך ופרס המבקרים.
במרכז הסדרה סיפור שמתרחש בכמה צירי זמן ונע קדימה ואחורה ביניהם.
גופה שעליה חרוטים סימני כת השטן נמצאת והנרצח מתברר כאיש עסקים מושחת בעל חיבה לסקס אגרסיבי.
עלילת העונה השלישית מתמקדת בצמד הבלשים ויין הייז (מהרשלה עלי), ששירת כסייר במלחמת וייטנאם, ורולנד ווסט (סטיבן דורף) אשר חוקרים את פרשת מותו של הילד וויל פארסל והיעדרותה של אחותו ג'ולי במדינת ארקנסו.
העונה מתחלקת לשלוש תקופות שונות:שנת 1980 שבה ארעה ההעלמות של ג'ולי פארסל, שנת 1990 שבה נפתחה החקירה מחדש, ושנת 2015 שבה במאית העורכת סרט על הפרשה מקיימת סדרת ראיונות עם הייז.
הייז שפרש מן המשטרה סובל מבעיות התמצאות.
הוא מנסה לפתור את התעלומה יחד עם שותפו מן העבר.
העלילה מתרחשת בעיירה אניס שבאלסקה ומתמקדת בחקירת היעלמותם של שמונה גברים מתחנת מחקר.
חקירה שאותה מובילות הבלשיות ליז דוונרס (ג'ודי פוסטר) ואוונג'לין נווארו (קאלי ריס).
כותב הסדרה ניק פיזולטו ובמאי הסדרה קארי ג'טגי פוקונאגה היו גם המפיקים בפועל.
הסדרה צולמה במישור החוף של דרום לואיזיאנה.
זוהי סדרה אנתולוגית - כל עונה מציגה צוות שחקנים וסיפור שונים.
מתיו מקונוהיי בתפקיד הבלש ראסטין ספנסר "ראסט" קול
וודי הרלסון בתפקיד הבלש מרטין אריק "מרטי" הארט
מישל מונאהן בתפקיד מגי הארט
מייקל פוטס בתפקיד הבלש מיינארד גילבו
טורי קיטלס בתפקיד הבלש תומאס פפניה
קולין פארל בתפקיד הבלש ריימונד "ריי" וולקורו ממשטרת וינצ'י
רייצ'ל מקאדמס בתפקיד הבלשית אנטיגונה "אני" בזרידס ממחלקת השריף של מחוז ונטורה
טיילור קיטש בתפקיד הקצין פול וודרו ממשטרת התנועה של קליפורניה
וינס ווהן בתפקיד פרנק סמיון, יזם עסקי ופושע
קלי ריילי בתפקיד ג'ורדן סמיון, אשתו של פרנק
כריסטופר ג'יימס בייקר בתפקיד בלייק צ'רצמן עונה 3
מהרשלה עלי בתפקיד הבלש ווין הייז
סטיבן דורף בתפקיד הבלש רולנד ווסט
סקוט מק'ניירי בתפקיד טום פארסל, אביה של הילדה שנחטפה
ריי פישר בתפקיד הנרי הייז, בנו של הבלש ווין הייז
כרמן אג'וגו בתפקיד אמיליה, מורה, אשתו של הבלש ווין הייז שכתבה ספר על הפרשה.
ברנדון פלין בתפקיד ריאן פיטרס
ריס וייקפילד בתפקיד פרדי ברנס
ג'ודי פוסטר בתפקיד הבלשית ליז דנוורס
קאלי ריס בתפקיד אוונג'לין נווארו
פין בנט בתפקיד פיטר פריור
פיונה שו בתפקיד רוז אגינו
כריסטופר אקלסטון בתפקיד טד קורסארו
איזבלה סטאר לבלאנק בתפקיד לאה דנוורס
בלש אמיתי קצרה שבחים רבים מהמבקרים.
דייוויד וייגנד מ-San Francisco Chronicle כתב: "הדיאלוג כה עשיר, צבעוני ופרובוקטיבי, ומוסיף לרגישות הגותית של הסדרה.
הבמאי קארי ג'וגי פוקונאגה משתמש בלואיזיאנה בצורה מצוינת, ונותן לה מקום חשוב מאוד בסיפור, לא פחות ממקומם של קול והארט.
כל ההופעות יוצאות מגדר הרגיל, אך אלו של הארלסון ומקונוהי הן ברמה משל עצמן".
לאחר שידורו של הפרק הרביעי, כריסטופר אור מ-The Atlantic קרא לסדרה "סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר".
סצנת שש הדקות בסיום הפרק הרביעי קיבלה תשבחות בייחוד.
הפילוסוף ניק לאנד הצביע על הסדרה "כסדרת הטלוויזיה האינטליגנטית ביותר בתולדות הטלוויזיה".
בטקס פרסי ה-TCA זכתה בלש אמיתי בפרס על הופעה יוצאת דופן בסרטים, מיני-סדרות וספיישלים, והייתה מועמדת לזכייה לסדרת השנה.
מתיו מקונוהי זכה בהופעה יוצאת דופן בדרמה.
הסדרה אף הייתה מועמדת בטקס "בחירת מבקרי הטלוויזיה" לדרמה הטובה ביותר.
בטקס זה זכה מתיו מקונוהי בשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בטקס פרסי האמי ה-66, הסדרה הייתה מועמדת לסדרת הדרמה הטובה ביותר, וודי הארלסון ומתיו מקונוהי היו מועמדים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, ניק פיזולאטו היה מועמד לתסריט הטוב ביותר וקארי ג'וגי פוקונאגה היה מועמד בקטגוריית הבמאי לסדרת הדרמה, ואף זכה.
בלשדיארמט (בהונגרית: Balassagyarmat, בסלובקית: Balážske Ďarmoty, בגרמנית: Jahrmarkt, בפי היהודים יארמאט) היא עיר במחוז נוגראד שבצפון הונגריה, ובה כ-15,500 תושבים (2015).
האזכור הראשון לבלשדיארמט הוא משנת 1244. בשנת 1522 נכבשה העיר בידי הטורקים, ומסוף המאה ה-18 שימשה כבירת מחוז נוגראד.
בינואר 1919 הדפו תושבי העיר פלישה של כוחות צ'כוסלובקיים אליה.
יהודים ישבו בעיר עוד בשנת 1648 אך עם הכיבוש העות'מאני בשנת 1663 נחרבה הקהילה הישנה.
בשנת 1730 נוסדה הקהילה מחדש וברבות השנים השתפר מצבם הכלכלי והוקמו על ידי יהודי העיר בנקים, בתי מסחר ובתי חרושת גדולים.
בשנת 1868 חנכה הקהילה את בית הכנסת הגדול בעיר ובהמשך הוקמה בעיר גם ישיבה בראשות רב העיר.
תחת הקהילה היו גם יהודי העיירה ארשקוואדקרט הסמוכה ועם השנים היגרו אליה יהודים גם מברצל השכנה.
בינואר 1941 נמנו בבלשדיארמט 1,712 יהודים, כשביעית מאוכלוסייתה.
צביון הקהילה בעיר היה אורתודוקסי, ופעלו בה בית ספר יהודי, תלמוד תורה וישיבה בראשות הרב אהרון דוד דויטש.
בישיבה זו, למד לפני השואה גם האדמו"ר מערלוי
בשנת 1942 גויסו רוב הצעירים היהודים בעיר לעבודות כפייה בחזית האוקראינית, שם מרביתם נספו.
בה בעת סייעו יהודי העיר לפליטים יהודים שהגיעו אליה מסלובקיה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במרץ 1944 ערכו בה רישום של יהודיה, וב-9 במאי 1944 הוקם בעיר גטו, בו רוכזו כ-3,000 יהודים מהעיר ומכפרי הסביבה.
בגטו שררו תנאי מחיה קשים ורעב.
ב-2 ביוני 1944 גורשו יושבי הגטו למרכז שילוח בניירישטניה הסמוכה, ומשם שולחו עם 5,820 יהודים נוספים לאושוויץ בשני משלוחים, אשר יצאו ב-11 וב-14 ביוני 1944.
בבלשדיארמט שוכן כיום מוזיאון במקום בו הייתה הישיבה הגדולה, ויש בה גם בית קברות יהודי גדול.
מַרְק רוֹזַ'אווֹלְדִי (במקור מרדכי "מוטקה" רוזנטל 1787 – 1848) היה מלחין וכנר הונגרי-יהודי.
לאסלו גיארמטי (במקור גרוס, 1921 – 1980) היה רוקח יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
אימרה הולו (במקור הירשברג, 1906 – 1971) היה מהנדס יהודי-הונגרי.
מנו האזנפלד (1836 – 1905) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, כירורג, מיילד.
דז'ה מאגוש (במקור מוּנק, 1884 – 1944) היה אדריכל, מעצב-קבלן יהודי-הונגרי.
לבלשדיארמט ארבע ערים תאומות, נכון לסוף שנת 2025:
בַּלְקָנִיזַצְיָה הוא מונח גאופוליטי המשמש לתיאור תהליך של פיצול אזור שהיה בשליטה הומוגנית לכמה מדינות קטנות יותר, שלרוב שוררים ביניהם יחסי עוינות או לפחות אינן משתפות פעולה יחדיו.
המונח במקורו מתייחס לחבל הבלקן שנשלט בעבר על ידי האימפריה העות'מאנית ופוצל למספר מדינות קטנות בין השנים 1817 ו-1912. המונח "הוטבע" לראשונה בתחילת המאה ה-19 ונחשב בעל משמעות שלילית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המונח הפך לנפוץ מאוד ותיאר אזורים נוספים באירופה שהתפצלו לאחר הקריסה של האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית.
לעיתים המונח משמש גם בהקשרים חיוביים כאשר הוא משמש לתיאור תהליכי ביזור סמכויות.
בלקניזציה של האינטרנט הוא ביטוי המתאר את ההיבדלות של האינטרנט לקבוצות קטנות בעלות תחומי עניין דומים או אינטרסים משותפים עד לכדי מצב שהן מציגות גישה צרת-אופקים לאנשים שאינם שייכים אליהן ולכאלו המחזיקים בדעות מנוגדות להן.
מכיוון שהאינטרנט וטכנולוגיות מידע מקשרים בין אנשים המופרדים זה מזה גאוגרפית לרוב מייחסים להם את היכולת לגשר על פערים, לאחד בין קהילות, להרחיב את הדיון והחלפת המידע בתחומים שונים ולתרום לגלובליזציה.
עם זאת, האינטרנט גם מאפשר לקבוצות שוליים בעלות השקפות לא סובלניות להתחבר זו לזו ובכך לשמש ככלי שמעודד אפליה.
הביטוי "בלקניזציה של האינטרנט" משלב את המונחים "אינטרנט" ו"בלקן".
ההתייחסות לאזור הבלקן במקרה זה, היא בהקשר לשינויים הגאופוליטיים שהתרחשו בחצי האי הבלקני לאחר התמוטטות האימפריה העותמאנית במאה ה 19 וראשית המאה ה-20, אשר הובילה לפיצול האזור למדינות קטנות שהלכו והתבדלו זו מזו בהיסטוריה, בתרבות, בשפה ובדת.
לכאורה, הרושם שמתקבל לגבי האינטרנט הוא שהוא פתוח, מתופעל באופן שיתופי ומאוחד.
הדבר מתבטא באפשרות לשלוח דואר אלקטרוני לביליוני משתמשי רשת, להשיק שירותים שיכולים להפוך לעסקים מאוד רווחיים (למשל Amazon), לקשר בין אנשים מכל העולם לצורך שיתוף ברעיונות ולהשפיע על ממשלים באמצעות רשתות חברתיות.
אך בשני העשורים האחרונים, אנו עדים למספר שינויים שתורמים לתהליך הסגרגציה של האינטרנט.
אחד השינויים הבולטים הוא הגדילה המשמעותית של האינטרנט: בין השנים 2000 ל 2018 שיעור המשתמשים עלה ב 1,052% ומספר המשתמשים בעולם הנאמד הוא 4.157 מיליארד בקירוב.
כמו כן חל שינוי במרכז הכובד של השימוש באינטרנט.
אם בעבר רוב המשתמשים היו מארצות הברית ומדינות עולם דוברות אנגלית, הרי שכיום, מספר המשתמשים באזור אסיה הרבה יותר גבוה.
בנוסף, חלה עלייה בעצמת רשתות המחשבים, בהתפשטות קישוריות הפס הרחב, במחשוב הענן ובאינטרנט של הדברים.
כתוצאה מאלו ומשינויים מהותיים נוספים באינטרנט, ההשפעה השלילית של הפוליטיקה והכלכלה על השימוש המשותף באינטרנט ועל טבעה הגלובלי הולכת ומחריפה.
"בלש המשטרה הפטרבורגית" הוא סרט קולנוע רוסי בבימויו של ויקטור קובזב, בהפקת אולפני הקולנוע סברדלובסק.
מבוסס על הרומן מאת לאוניד יוזפוביץ' בשם "אירוע בבלקן", שעובד לאחר מכן מחדש כספר ראשון בטרילוגיה אודות הבלש איוואן פוטילין.
מרץ 1871. בלש משטרת סנקט פטרבורג, איוואן פוטילין חוקר את תיק רצח הנספח הצבאי האוסטרי, בתקרית שעלולה להיות לה השלכות שליליות על מדיניות החוץ של האימפריה הרוסית.
בלקפול היא מיני-סדרת דרמה מוזיקלית.
הסדרה הופקה על ידי ה-BBC, ושודרה לראשונה בערוץ BBC One ב-11 בנובמבר 2004. בתפקידים הראשיים מככבים דייוויד מוריסי, שרה פאריש ודייוויד טננט.
את הסדרה כתב פיטר באוקר, והוא עבד קודם לכן עם BBC One בעיבוד המודרני ל"סיפורי קנטרברי", ועם BBC Two בדרמה "Flesh and Blood".
עוד עבד באוקר עם הבמאיות קוקי גידרויץ' וג'ולי אן רובינסון.
הסדרה צולמה באתרים בברנטפורד ובבלקפול עצמה.
בסדרה מופיעים בתפקידי משנה קווין דויל, ג'ון תומסון, ג'ורג'יה טיילור וסטיב פמברטון.
בשידור של הסדרה בארצות הברית בערוץ BBC America הוחלף שמה ל"ויוה בלקפול".
הסדרה הייתה מועמדת לפרס פיבודי עבור BBC Worldwide, חטיבת ההפצה הבינלאומית של ה-BBC.
ב-2006 הופק סרט טלוויזיה בשם "ויוה בלקפול" שהוא סיקוול לסדרה "בלקפול", והוא שודר בערוץ BBC One.
העלילה עוסקת ברצח של צעיר, שגופתו נמצאה בארקייד בבלקפול, וההשפעות של הרצח על האנשים בארקייד ועל החוקרים.
ככל שהחקירה נמשכת היא גובה מחיר מהדמויות המעורבות.
ריפלי (מוריסי), החשוד ברצח, מגלה שחייו הפרטיים והציבוריים מתפרקים.
תוך כדי שהאופי הבריוני שלו והשדים מימי ילדותו חוזרים לרדוף אותו.
בעוד קרלייל (טננט) שמתכנן להוכיח שריפלי הוא רוצח, וחושב לנצל את אשתו נטלי (פאריש) כדי ללכוד אותו, מגלה שהוא מתאהב בה בכל ליבו.
דייוויד מוריסי – ריפלי הולדן, בעל ארקייד שאפתן ויהיר, שמאמין בכל לבו במזל.
הוא מתכנן לבנות בעיר בלקפול מלון-קזינו בסגנון לאס וגאס, וכך להחיות את העיר.
ג'ורג'יה טיילור – שיין הולדן, בתם המפונקת של ריפלי ונטלי.
היא מעריצה את אביה, אבל מרוחקת ואכזרית כלפי אמה.
שרה פאריש – נטלי הולדן, אשתו המתוסכלת והבודדה של ריפלי.
הוא מקבל אותה כמובנת מאליה, ואילו קרלייל מתאהב בה.
דייוויד טננט – מפקח בילוש פיטר קרלייל, הבלש שממונה על חקירת הרצח.
קצין משטרה מקסים וטוב לב, אבל מניפולטיבי מאוד.
הוא סולד מריפלי ממבט ראשון.
תומאס מוריסון – דני הולדן, בנם של ריפלי ונטלי.
נער מתוסבך ומגושם שאביו מזלזל בו.
סטיב פמברטון – אדריאן מאר
בריאן דיק – הבלש בליית', השותף לחקירה של קרלייל
קווין דויל – סטיב, החבר של שיין המבוגר ממנה בהרבה.
הוא למד עם ריפלי באותו בית ספר, וריפלי התעלל בו אז.
ג'ון תומסון – טרי קורליט
דייוויד האונסלו – ניצב ג'ים אולברייט, הקצין הממונה על קרלייל
אנט קרוסבי – גברת ברי, אמו של פטריק, שהיה שותף לעסקים של ריפלי
מארק ויליאמס – טומי "The Motor" וסטי, בעל אולם תצוגה של מכוניות
מייגן דודס – קיטי דה-לוקס, שחקנית שהורשעה בהונאה, וריפלי מתאהב בה
אל ויבר – דארל "Vibe", רץ שעובד אצל פולארד, ומתאהב בשיין
קית' אלן – סטיב פולארד, יזם מקומי וסוכן ספורטאים
פול ריטר – בילי פופ, יד ימינו של ריפלי
היילי קרמייקל – סמלת בילוש קוגן
ייחודה של הסדרה הוא בשימוש של מוזיקת פופ לאורך סיפור העלילה.
על אף שמושמעים השירים המקוריים, הם מלווים בשירה של הדמויות, וקטעי ריקוד סוריאליסטיים במקצת.
זה מזכיר את סגנונו של המחזאי והתסריטאי דניס פוטר, שהשתמש בשירים ובריקודים בהפקות ידועות שלו כגון "מטבעות מן השמים", "שפתון על צווארונך", ו"הבלש המזמר".
פסקול הסדרה יצא לאור יחד עם חוברת קטנה שמסבירה את השימוש שנעשה בכל שיר ושיר.
תגובות הביקרת לסדרה היו מעורבות.
נתוני הצפייה נעו בין 4 ל-5 מיליון צופים לפרק.
ב-2005 הייתה הסדרה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית מיני-סדרת דרמה הטובה ביותר, והפסידה לסדרה "Sex Traffic" של ערוץ 4. הסדרה זכתה בפרס המיני-סדרה הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה באנף שנערך בקנדה.
ב-2005 הייתה הסדרה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית מיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר.
הסדרה נמכרה למדינות אחדות, ושודרה בערוץ TV One בניו זילנד, ב-BBC America בארצות הברית, ב-BBC Canada וב-TVOntario בקנדה, ברשת ABC באוסטרליה, בערוץ Canvas בבלגיה, בערוץ YLE בפינלנד, ובערוץ VPRO בהולנד.
עוד יצאה הסדרה על גבי DVD בממלכה המאוחדת באוסטרליה ובהולנד.
באוקטובר 2007 שודרה ברשת CBS האמריקאית סדרה המבוססת על אותו רעיון בשם "Viva Laughlin".
העיבוד נעשה בידי בוב לאורי ויוצר הסדרה "בלקפול", פיטר באוקר.
אבל הסדרה בוטלה אחרי שידור של שני פרקים בלבד בשל אחוזי צפייה נמוכים.
בֶּלַרמינוֹ קמילו בַּגאטי (Bellarmino Camillo Bagatti; לארי , בנפת פיזה, איטליה, 11 בנובמבר 1905 – ירושלים, 7 באוקטובר 1990) היה נזיר פרנציסקני וארכאולוג שעשה את רוב שנותיו בארץ ישראל.
בלרמינו בגאטי הצטרף בנעוריו למסדר הפרנציסקני.
גילה עניין מיוחד באמנות והשתלם במכון האפיפיורי לארכאולוגיה נוצרית.
ב-1934 קיבל תואר דוקטור על מחקרו בקטקומבות של קומודילה ברומא, שבהן חפר בשנים 1933–1934. ב-1935 הצטרף כמוֹרה וכחוקר לסגל בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים.
פעילותו התמקדה בשלושה תחומים: תרגומים מוּערים של כתבי צליינים לארץ הקודש, חֶקֶר ארכאולוגי של אתרים נוצריים קדומים וחקר הישרדותם והשפעתם של יהודים-נוצרים במאות הראשונות לנצרות.
בשנים 1968–1978 ניהל את בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים, ושנים רבות לימד בסמינר התאולוגי של משמורת ארץ הקודש.
כמו כן חפר בירדן – בהר נבו (1935) ובאתר ח'רבת אל-מֻחַיַּט שם (בתקופות שונות).
בגאטי ייסד יחד עם עמיתו סילבסטר סאלר (Saller) את כתבי העת בארכאולוגיה בהוצאת בית הספר הפרנציסקני למקרא – Collectio Maior (מאז 1941) ו-Liber Annuus (מאז 1951).
פרסומיו השונים כוללים 20 ספרים ומאות מאמרים.
בלרמינו בגאטי מת ב-7 באוקטובר 1990 במנזר סן סלוודור בירושלים, והוא קבור בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
בלש בעל כרחו הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1963 עם דני קיי וטלי סוואלס בתפקידים הראשיים.
זה סרטו האחרון של דני קיי בתפקיד ראשי.
ארנולד "ארני" קלנק (דני קיי) עובד כפקיד בחברת כרטיסי האשראי דיינרס קלאב.
הוא עצבני בגלל הרעש שהוא שומע כל הזמן מה"מחשב" של החברה וזקוק לתרופות הרגעה.
הוא מאורס ללוסי (מרתה הייר), מזכירת הבוס מר מרטינדייל (אוורט סלואן).
הם עומדים להתחתן לאחר שארני דחה זאת ארבע פעמים.
תפקידו של ארני הוא לאשר בקשות הצטרפות לחברה.
"פוטס" פולארדוס (טלי סוואלס) הוא עבריין מורשע על העלמות מס.
הוא מעוכב יציאה ורוצה להגיע למקסיקו סיטי שם נמצא כספו בכספת.
יש לו מכון כושר "Sweet Shop" המשמש להלבנת כספים ומנוהל על ידי עוזרו, ג'ורג' (ג'ורג' קנדי).
חברתו, "שוגר פאי" (קארה ויליאמס) מציעה לו להגיש בקשת חברות ב"דיינרס קלאב".
ארני המבולבל מאשר זאת לפני שהוא רואה על הלוח שפולארדוס ברשימת מסורבי הבקשות.
כעת מטרתו לבטל את האישור.
הוא נכנס לחדר ה"מחשב" המלא באלפי אישורים ומנצל את העובדה שהמפעילה אלן (אן מורגן גילברט) יצאה להפסקת צהרים.
בסופו של דבר כל האישורים מתעופפים ואלן שחוזרת מההפסקה, מתעלפת למראה הבלגן.
ארני מחליט לבלוש אחר כרטיס האשראי שאישר ולגנוב אותו.
הוא מגיע למכון הכושר ומבקש להתקבל כמאמן כושר.
ג'ורג' מסתכל על רגליו ורואה שכף הרגל השמאלית שלו גדולה מהימנית ומיד מתגבשת תוכנית למילוט פולארדוס.
פולארדוס יקנה זוג כרטיסים למקסיקו בכרטיס האשראי של ארני.
ארני יוחזק במכון ותבויים שרפה בה הוא יישרף וגופתו תזוהה כזו של פולארדוס בגלל צורת כפות הרגליים.
ארני מנסה בכל מיני הזדמנויות לגנוב את כרטיס האשראי של פולארדוס אך נכשל.
למכון נכנס פקיד בכיר מ"דיינרס" וארני מתחפש למסז'אזיסט ומעניק לו "עיסוי" טראומטי.
בין כל הבעיות האלה אמור ארני גם להינשא ללוסי.
פולארדוס מסביר לארני את תוכניתו השטנית.
פולארדוס מבחין בסוכני FBI מתצפתים על המכון ומוצא דרך להתחמק משם.
הוא מזמין 50 שליחים עם אופנים ויוצא אתם מהמכון.
הבלשים לא מזהים אותו בין כל הרוכבים.
בינתיים מצליח ארני להשתחרר, מגיע לטקס החתונה וביחד עם לוסי הוא נכנס למכונית, רודף אחרי פולארדוס וחברתו בדרך לשדה התעופה וגורם לו לעצור ולהיתפס.
ארני מתפרסם בכל העיתונים ומקבל העלאה בחברה: לעבוד במחלקת הבלשים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדני קייארני קלנקפקיד בדיינרס קלאבטלי סוואלספוטס פולארדוסעברייןקארה ויליאמסשוגר פאיחברתו של פולארדוסמרתה היירלוסיארוסתו של ארניג'ורג' קנדיג'ורג'סגנו של פולארדוסאוורט סלואןמרטינדיילהבוס של ארניאן מורגן גילברטאלה טראסקאחראית מחשב בדיינרס קלאבהווארד קייןקלוד בסניופקיד בדיינרס קלאב
בלקספייס היא סדרת דרמת מתח ישראלית.
הסדרה שודרה החל מ-13 בדצמבר 2020 ברשת 13. במאי 2021 עלתה הסדרה לשידור גם בשירותי הסטרימינג של Netflix העולמית.
ב-10 ביוני 2024 עלתה לשידור העונה השנייה של הסדרה.
בדצמבר 2024 העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בנטפליקס.
בעת טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בתיכון "מורשת רבין" בראשון לציון דמויות הלובשות סרבלים כחולים והחובשות מסכות חד-קרן מבצעות ירי בו נהרגים ארבעה תלמידים.
משטרת ישראל חושדת תחילה שמדובר בפיגוע על רקע לאומני, ומאשימה שלושה פלסטינים שעבדו בבית הספר.
החוקר רמי דוידי (גורי אלפי), שלמד בתיכון בו אירע הירי, מפקפק בקו החקירה, ומוכיח כי הירי בוצע על ידי תלמידי בית הספר.
תלמידי בית הספר משתפים עימו פעולה, והוא חושף כי הירי בוצע על ידי ארבעה מתלמידי בית הספר.
על החוקרים לגלות מי מהתלמידים עומד מאחורי הטבח, תוך כדי שמגיע אליהם מידע שנגלה אליהם מה"בלקספייס", אפליקציית מסרים מיידיים מוצפנת בה משתמשים תלמידי בית הספר.
עלילת העונה השנייה מתרכזת בנטע זהבי, תלמידת כיתה י"ב.
במסיבת סיום התיכון היא נאנסת על ידי חמישה תלמידים, אך זוכרת בהתחלה שנאנסה רק על ידי אחד מהם, ולא מצליחה להיזכר באחרים.
בהתחלה, הסדרה עוסקת במציאת האנסים, ולאחר מכן כשהנאשמים באונס נרצחים אחד אחרי השני, עלילת הסדרה עוקבת אחרי מסע הרצח ואחרי השוטרים שמנסים לגלות מי הוא הרוצח.
רמי דוידי (גורי אלפי) – בלש ביחידה לחקירות מיוחדות של משטרת ישראל.
הבעל של מירי והאבא של מיקה.
למד בבית הספר "מורשת רבין" כשהיה צעיר, ואף עבר ביריונות והתעללות מצד ילדי שכבתו, וכתוצאה מכך בעל עין מזכוכית.
חוקר את מקרה הטבח בבית הספר עם מורג.
בעונה השנייה צוין שהוא ומירי היו בתהליכי גירושין, לאחר שבגדה בו.
חוקר בעונה השנייה עם מורג את מקרה הרצח שקרה במסיבה.
בסוף העונה כמעט מת בגלל קובי אך שרד.
מורג שמואל (רעות אלוש) – חוקרת נוער במשטרה.
עובדת יחד עם רמי על חקירת מקרה הירי בתיכון "מורשת רבין".