tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1881 התגורר הקיסר מנליק השני, שבאותה תקופה עדיין היה מלך שאווה, על ההר אנטוטו, בסמוך למקומה הנוכחי של העיר.
למיקום העיר היו שני יתרונות משמעותיים: האחד הוא מיקומה הדרומי של העיר ביחס לבירות קודמות של אתיופיה, מה שהקל על איחוד דרום המדינה עם צפונה.
השני הוא החשיבות ההיסטורית של האתר, כמקום מושבם של מלכים מימי הביניים.
בנובמבר 1886 העבירה אשתו של מנליק, טאיתו בטול, את המחנה אל העמק הסמוך, מיקומה הנוכחי של העיר.
על פי הדיווחים, העבירה טאיתו את המחנה בגלל הטמפרטורות הנמוכות שעל ההר והמעיינות החמים שבעמק.
בשנת 1889 הוקם בעיר ארמון לקיסר מנליק השני והונחה הצנרת המרכזית הראשונה במדינה.
העיר כמעט ננטשה עקב המחסור בעץ להסקה, עד שהובאו אליה אקליפטוסים מאוסטרליה, ולכן נקרא האקליפטוס עד היום "בָּהַר זָף" (באמהרית: ባሓር ዛፍ), שפירושו -"עץ הים".
על פי המסורת המקומית, התפעלותו של הקיסר מהתפרחת של עץ האקליפטוס, תפרחת שנקראה "פרח חדש" בהיעדר שם מקומי לעץ, היא זו שקבעה את שם העיר ב-1892. על פי מסורת אחרת, אשתו טאיתו העניקה את השם לעיר.
באותה שנה הפכה העיר לבירתה הרשמית של האימפריה האתיופית.
בשנת 1936 פלשו כוחות איטלקים לעיר כחלק מהמלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ולאחר המלחמה הפכו את העיר לבירת מזרח אפריקה האיטלקית.
העיר נכבשה בחזרה ב-1941 על ידי כוחות בריטים ואתיופים כחלק מהמערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
העיר מהווה שער כניסה לאתיופיה עבור תיירים מכל רחבי העולם, בהיותה המרכז הפוליטי, התרבותי והמסחרי של המדינה.
ב-2003 נפתח בנמל התעופה של העיר, נמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, טרמינל חדש.
דרך נמל התעופה של העיר הועלו כ-14,400 מיהודי אתיופיה במבצע שלמה בשנת 1991.
העיר הייתה מחוברת לג'יבוטי במסילת רכבת, אך המסילה אינה פעילה.
בשנת 2015 נחנכה מערכת הרכבת הקלה של אדיס אבבה שכוללת 39 ק"מ של מסילה ושני קווים.
האוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת אדיס אבבה, נקראה בעבר אוניברסיטת היילה סלאסי, על שם הקיסר הקודם של אתיופיה.
הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה
שוק המרקאטו - הגדול ביותר בכל אפריקה, ואחד הגדולים בעולם.
תחנת הרכבת של אדיס אבבה
באדיס אבבה אקלים סוב-טרופי הררי עם שינויי מזג אוויר קלים של כ-10 מעלות, המעניקים תחושה של אביב תמידי בעיר.
אדינבורו היא עיר מרכזית והיסטורית בחוף המזרחי של סקוטלנד, על הגדה הדרומית של לשון הים של פורת'.
היא הייתה בירת סקוטלנד מאז 1492, ומשנת 1999 חזרה להיות בירת האוטונומיה הסקוטית של בריטניה ומקום מושבו של הפרלמנט הסקוטי, שנוסד מחדש.
אדינבורו הייתה אחד המרכזים של "תקופת ההשכלה", או עידן הנאורות, בהנהגת אוניברסיטת אדינבורו.
העיר העתיקה והעיר החדשה של אדינבורו הוכרזו כאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1995. במפקד האוכלוסין של 2001 היו באדינבורו 448,624 תושבים.
ב-2021 הגיע מספר התושבים ל-526,470, על-פי האתר הסטטיסטי של ממשלת סקוטלנד
אדינבורו ידועה בפסטיבלים הרבים שמתקיימים בה מדי שנה - ביניהם פסטיבל ג'אז ובלוז, פסטיבל אמנות, פסטיבל מדע, מסיבת רחוב שנערכת בערב ראש השנה הלועזי (Hogmanay), והחשוב מכולם - פסטיבל אדינבורו הבינלאומי, שהוא הפסטיבל הגדול ביותר בעולם לאמנויות הבמה, המתקיים במהלך כל חודש אוגוסט.
מקור השם כנראה במילה הבריטונית "דין איידן" (מבצרו של איידן) מהתקופה שבה הייתה העיר מבצר הררי, אולי מאז שהוא היה ביתו של המלך קלינוג אייתין במאה השישית, שכינויו ("אייתין") דומה לשם המקום.
לאחר שהאנגלים הברניסיים כבשו את המקום, שונה השם ל"אדין-בור", שיש הסבורים כי מקורו במילה האנגלו-סקסית ל"מבצרו של אדווין", שם שייתכן שהגיע מהמלך הנורת'מברי מהמאה השביעית, אדווין.
אך מכיוון שהשם היה קיים עוד לפני אדווין, הסבר זה אינו סביר.
העיר נקראת בחיבה "אולד ריקי" (Auld Reekie, סקוטית ל"עָשֵנה ישנה").
יש שקראו לאדינבורו "אתונה של הצפון", מסיבות שונות.
ההשוואה המוקדמת ביותר בין הערים הראתה עד כמה הן דומות בטופוגרפיה שלהן, כאשר העיר הישנה של אדינבורו ממלאת את תפקיד האקרופוליס באתונה.
לשתיהן הייתה אז אדמה חקלאית טובה שיורדת מההר אל נמל המרוחק כמה קילומטרים.
אף שסדר זה הוא רגיל באירופה הדרומית, הוא יוצא דופן באירופה הצפונית.
לתנועה האינטלקטואלית של המאה ה-18, שלפעמים קוראים לה "ההשכלה הסקוטית", הייתה השפעה משמעותית על קבלת השם.
מאורות כמו דייוויד יום ואדם סמית' זהרו בתקופה זו.
מאחר שאדינבורו איבדה את כל ההשפעה הפוליטית שלה, היו שקיוו כי תהיה לה השפעה תרבותית על לונדון כמו שלאתונה הייתה על רומא.
גורם נוסף לשם הייתה האדריכלות הנאו-קלאסית, ובמיוחד זו של ויליאם הנרי פלייפר, והמונומנט הלאומי .
סופר אחד כתב כי "רייקיאוויק של הדרום יהיה שם יותר מתאים!"
אדינבורו גם ידועה כדנידין (Dunedin), שם המגיע מהשם הסקוט-גאלי.
העיר דנידין בניו זילנד נקראה במקור "ניו אדינבורו", ועדיין מכונה "אדינבורו של הדרום".
המשורר הסקוטי רוברט פרגוסון לפעמים התייחס לעיר בשם "אדינה", ויש סקוטים המכנים אותה "אמברה".
במאה הראשונה, הרומאים הזכירו את הווטדיני כשבט בריטוני החי באזור, ובערך בשנת 600 השתמשו בגרסה הבריטונית של שם המקום בשיר "אה גודודין" (Y Gododdin), בתיאור הלוחמים הסועדים ב"ארמון הגדול של איידין".
המרכז ההיסטורי של אדינבורו מחולק לשניים על ידי הרצועה הרחבה של גני רחוב הנסיכים (Princes Street Gardens).
לדרום שולטת על הנוף טירת אדינבורו, המצויה על גבי הר געש כבוי, והעיר הישנה שמתמשכת אחריה במורד ההר.
בצפון נמצאים רחוב הנסיכים (Princes Street) והעיר החדשה (New Town).
הגנים נשתלו ב-1816 על אדמת ביצה שהייתה פעם אגם (הנקרא בסקוטלנד לוך) בשם "נור".
לפני כ-70 מיליון שנה התקררו והתקשו כמה ארובות געשיות באזור, וכך יצרו פקקי בזלת קשיחים.
מאוחר יותר עבר קרחון על האזור ממערב למזרח, חשף את הצוקים הסלעיים ממערב והשאיר אחריו שביל של שברי סלעים השוטף למזרח (מורנה).
השביל הסלעי הזה גרם לצוק צר, הנעשה נמוך יותר במשך כקילומטר וחצי עד שהוא מגיע לגובה הקרקע בהולירוד.
באותו זמן, הקרחון גם חפר את האדמה מכל צד, וכך יצר את העמק של ה"גראסמרקט" ושל "קווגייט" בדרום, ואת הבקעה הביצתית של נור לוך בצפון.
תהליך זה יצר מבצר טבעי, וחפירות בארמון מצאו שם שרידים מתקופת הברונזה המאוחרת, מ-850 לפנה"ס.
העיר העתיקה שימרה את תוכניתה עוד מימי הביניים והרבה מהמבנים מתקופת הרפורמציה.
צד אחד של העיר נחתם על ידי הטירה והרחוב המרכזי (המייל המלכותי - The Royal Mile) מוביל ממנו; רחובות קטנים יותר (הנקראים "קלוזז" - closes או "ויינדס" - wynds) מתמשכים מהרחוב הראשי.
רחבות גדולות מציינות את מקום השווקים, או מקיפות בנייני ציבור חשובים כמו הקתדרלה של סנט גיילס (St.
Gyles Cathedral), הבנויה בסגנון גותי ובעלת צריח כתר ייחודי במגדל המצלב.
התוכנית הזו, הדומה להרבה מהרבעים הישנים באירופה הצפונית, היא מיוחדת מאוד באדינבורו, שם הטירה יושבת על ההר הקטן והרחוב הראשי יורד ממנו.
העיר הישנה היא גם מקום מושבם של כמה מרבי הקומות הראשונים.
במאה השמונה-עשרה גרו בעיר הישנה כ-80,000 תושבים, אך בתקופה המודרנית ירדה האוכלוסייה בחלק זה של העיר ל-4,000 בלבד.
התושבים לא רצו לבנות מחוץ לחומות, ולכן ככל שהצורך במבנים גדל, הבניינים נבנו גבוה יותר ויותר.
אולם רבים ממבנים אלה נהרסו בשרפה הגדולה של 1824, אז בנו אותם מחדש על היסודות הישנים.
בנייה זו הביאה לשינוי בגובה הקרקע, ויצרה הרבה מעברים ומרתפים מתחת לעיר הישנה.
ב-7 בדצמבר 2002 הייתה שרפה גדולה נוספת בעיר העתיקה של אדינבורו, ששרפה חלק מקווגייט (Cowgate).
היא הרסה את מועדון הקומדיה המפורסם, "ת'ה גילדד בלון" (Gilded Balloon), והרבה מהמחלקה למידע של אוניברסיטת אדינבורו, כולל את הספרייה לאינטליגנציה מלאכותית.
העיר החדשה הייתה פתרון של המאה ה-18 לבעיית הצפיפות של העיר הישנה.
ב-1766 התקיימה תחרות לתכנן את העיר החדשה שבה זכה ג'יימס קרייג, אדריכל בן 22. התוכנית שלו הייתה בנויה מרשת מסודרת, שהתאימה לרעיונות הרציונליים של עידן הנאורות.
הרחוב הראשי היה אמור להיות רחוב ג'ורג', שממשיך את הרכס הטבעי מצפון לעיר הישנה.
משני צדיו היו הרחובות המרכזיים האחרים, רחוב הנסיכים (Princes street) ורחוב המלכה.
רחוב הנסיכים נעשה מאז לרחוב המסחר העיקרי של אדינבורו, וכמה מבנים מהתקופה הג'ורג'יאנית עדיין קיימים שם.
רחובות אנכיים מחברים בין רחובות ראשיים אלו.
בקצוות המזרחיים והמערביים היו רחבת סנט אנדרוס ושרלוט.
האחרון תוכנן על ידי רוברט אדם, ונחשב לאחת הרחבות הג'ורג'יאניות היפות בבריטניה.
בית בוט, המעון הרשמי של השר הראשון של סקוטלנד, נמצא בצד הצפוני של הרחבה.
בבקעה שבין העיר הישנה לחדשה היה הנור לוך, ששימש גם כמקור המים של העיר וגם כמקום להזרמת הביוב.
כמה מהתוכניות מראות כי תעלה הייתה מתוכננת שם, אך לבסוף הגנים הם שנוצרו שם.
אדמה מיותרת מבניית המבנים נזרקה בבקעה, וכך נוצר מה שהיום הוא ה"מאונד" (mound - ערימה).
באמצע המאה ה-19 הגלריה הלאומית של סקוטלנד והאקדמיה המלכותית הסקוטית נבנו על המאונד, ומנהרות לתחנת וייברלי נחפרו דרכה.
העיר החדשה הצליחה מאוד, והורחבה ביותר.
תוכנית הרשת לא נשמרה, ובמקומה נוצרה תבנית מעניינת יותר.
ליית' (Leith) היא הנמל של אדינבורו.
עדיין יש לה זהות שונה משל אדינבורו, והאיחוד בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה מקור לתרעומת רבה.
אפילו כיום, המושב בפרלמנט הוא של "צפון אדינבורו ולית'".
עם הפיתוח של לית' זכתה אדינבורו בעסקים של כמה חברות שיט, המספקות קווי שיט לנורווגיה, לשוודיה, לדנמרק, לגרמניה ולהולנד.
בלית' גם עוגנת היאכטה המלכותית בריטניה, מאחורי מרכז הקניות "אושן טרמינל" (Ocean Terminal).
מבנים חשובים ואתרים בעלי עניין
ה"האב" (אדינבורו) - לשעבר כנסיית טולבות'
הכנסייה הידועה ביותר בעיר היא כנסיית סנט גילס שבעבר הייתה קתדרלה, אך כיום היא כנסייה רגילה.
היא בנויה בסגנון גותי ובעלת צריח כתר על מגדל המצלב.
קתדרלת סנט מרי האפיסקופלית (אדינבורו)
, בנויה בסגנון התחייה הגותית, ולה מגדל עם צריח מחודד בגובה ושני צריחים בחזית המערבית.
באדינבורו קיימת גם קתדרלה קתולית בשם סנט מרי.
במייל המלכותי, ממש לפני טירת אדינבורו, נמצא מבנה נאו-גותי שנקרא "The Hub" שהיה בעברו כנסייה בשם Tolbooth Kirk וכיום משמש כמרכז אמנות ואולם מופעים.
המבנה מפורסם בצריח המחודד שלו, שבנוי בסגנון נאו-גותי ומתנשא לגובה של .
הטופוגרפיה המגוונת של העיר כוללת מספר פסגות המאפשרות צפייה על אדינבורו.
מדרום מזרח למרכז אדינבורו ניצבת הגבעה "ארת'ור'ס סיט" (Arthur's Seat "מושבו של ארתור"), הצופה על הולירוד האוס (Palace of Holyrood House) ועל העיר הישנה שלצידו.
הגבעה היא הר געש כבוי, ועל מורדותיו בנויה העיר.
הנקודות הגבוהות בהר הגעש הן מחדרים פלוטוניים דוגמת הסיל הנחשף בצוקי סולסברי והפקק הגעשי הקרוי "צוק הטירה" עליו בנויה טירת אדינבורו.
ארת'ור'ס סיט הוא היום חלק מהולירוד פארק, במקור בבעלות המלך וחלק מאדמותיו של הארמון של הולירוד האוס.
קיים בו הריכוז הגבוה ביותר בבריטניה של אתרים בעלי עניין גאולוגי, והוא מספק לאנשי אדינבורו נופים מרשימים ומקום להירגע בו לאחר יום עבודה בעיר.
לצפון מזרח, צופה על העיר החדשה, ניצבת גבעת קלטון (Calton Hill).
עליה יש כמה מבנים ומונומנטים: שני מצפי כוכבים, נלסונס מוניומנט (Nelson's Monument), התיכון המלכותי הישן, והמונומנט הלאומי הלא גמור, שתוכנן בצורתו של הפרתנון ומכונה "הבושה של אדינבורו".
לאדינבורו יש שתי קבוצות כדורגל מקצועיות; היברניאן והארטס.
משחקים בינלאומיים ברוגבי וכן משחקי פוטבול מתקיימים באצטדיון מאריפילד.
אדינבורו אירחה את משחקי חבר העמים הבריטי ב-1970 וב-1986.
כלכלתה של אדינבורו מיוסדת בעיקר על מגזר השירותים; חשובים במיוחד הם בנקאות ותיירות.
ה"בנק אוף סקוטלנד" נוסד ב-1695, בחוק של הפרלמנט הסקוטי, והוא עכשיו חלק מקבוצת HBOS, שיושבת באדינבורו.
הבנק המלכותי של סקוטלנד נוסד ב-1747 על פי צ'רטר מלכותי, והוא כיום הבנק החמישי בגודלו בעולם.
ב-2005 עבר הבנק לבניינים חדשים בגוגרברן (Gogarburn).
העיר החדשה תמיד הייתה הבית של חברות רבות, אך הצרכים המודרניים גרמו לרבים מהן לעבור.
ממערב למרכז העיר ממוקם אזור הסחר "אקסצ'יינג'", שתוכנן על ידי טרי פרל, שם יושבות מספר חברות חשובות.
אדינבורו פארק הוא פארק עסקי, המעסיק כ-20,000 איש, והוא נמצא ממערב לעיר, על יד נמל התעופה אדינבורו.
אדיסו מסלה (באמהרית: አዲሱ መሰለ; נולד ב־16 ביוני 1961) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 מטעם מפלגת העבודה ומפלגת עם אחד, וחבר הכנסת הראשון יוצא אתיופיה.
אדיסו מסלה נולד בכפר במחוז בגמדר שבאתיופיה.
בזמן פרוץ מלחמת האזרחים האתיופית היה חבר בארגון המורדים המרקסיסטי יחאפה.
לאחר שהדרג החל לפעול כנגד הארגון ולרדוף את חבריו, מסאלה ברח לסודאן והגיע לישראל בשנת 1980. בישראל עבר את הגיור לחומרא שדרשה הרבנות מעולי ביתא ישראל בזמנו.
מסאלה עבד במסגרת הסוכנות היהודית בקרב בני קהילתו.
רכש השכלה גבוהה באוניברסיטת בר-אילן, ובמקצועו הוא עובד סוציאלי קהילתי.
מאסלה פעיל למען עלייתם של יהודי אתיופיה, מכהן כיו"ר ארגון הגג של עולי אתיופיה, חבר הנהלת המועצה הציבורית לקליטת עלייה, חבר הנהלה בהלצין (מרכז למורשת יהדות אתיופיה), חבר הנהלת מרכז ההיגוי לחינוך ילדי אתיופיה, חבר הנהלת מרכז ההתנדבות בישראל, וחבר הנהלת הפדרציה הספרדית בישראל.
בשנת 1996 היה מאסלה מראשי המאבק נגד מגן דוד אדום בפרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה.
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה בשנת 1996, נבחר מאסלה לרשימה כנציג העולים, בגלל פיצול במחנה העולים מברית המועצות, בניגוד לעמדת שמעון פרס וראשי המפלגה, שהעדיפו נציג מן העולים מברית המועצות כדי למשוך קולות של עולים אלו.
בעקבות זאת, שוריין מקום נוסף ברשימה לכנסת ה-14 לסופה לנדבר.
בשנת 1997 עתר חבר הכנסת מאסלה לבג"ץ כנגד הענקת פרס ישראל לשמואל שניצר, בעקבות מאמר בוטה שלו נגד העלאת בני הפלאשמורה לישראל, ובהסתמך על ביקורת חריפה שמתח בית הדין לערעורים של מועצת העיתונות על מאמרו של שניצר.
בג"ץ קיבל את העתירה ובדיון חוזר החליטה ועדת הפרס לא להעניקו למר שניצר.
חבר הכנסת מסאלה שימש כחבר בוועדת העלייה והקליטה, בוועדת העבודה והרווחה, וכממלא-מקום בוועדת הכספים של הכנסת.
בבחירות הפנימיות בעבודה ב־1999, לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה לא נבחר מאסלה במשבצת העולים והוא טען בעקבות תחקיר של נחום שחף שהבחירות זויפו במגזר הדרוזי, ובעיקר במחשב הספירה המרכזי.
במחאה על אי הסדרים בבחירות הוא תקף בחריפות את אהוד ברק במרכז העבודה, אך לא זכה למקום ברשימה.
בעקבות זאת, הוא פרש ממפלגת העבודה והקים יחד עם עמיר פרץ ורפיק חאג'-יחיא את סיעת עם אחד.
מאסלה שובץ במקום הרביעי ברשימת עם אחד בבחירות לכנסת ולא הצליח להיבחר לכנסת ה-15.
במאי 2015, לאחר הפגנות הקהילה האתיופית, התראיין מאסלה לחדשות 2 והסביר כי חי על קו ישראל - אתיופיה במסגרת עבודה והיה נשאר במידה והיו הצעות להשתלב במגזר הפרטי לאחר שסיים את הקריירה הפוליטית שלו.
אשתו ושלוש בנותיו מתגוררות בישראל.
אדיפוס המלך היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי סופוקלס בשנת 428 לפנה"ס, על פי דמותו של אדיפוס מלך תבאי - דמות מהמיתולוגיה היוונית.
המחזה הוא השני מבין הטרגדיות התבאיות שהועלו על במה, אך הוא הראשון בסדר הכרונולוגי, כשלאחריו באים "אדיפוס בקולונוס" ו"אנטיגונה".
אריסטו (ב"פואטיקה") ראה ב"אדיפוס המלך" דגם מושלם של טרגדיה יוונית, ובדיעבד אכן זה מקומו של המחזה בתולדות הספרות המערבית.
אדיפוס הוא בנם של ליוס מלך תבאי ויוקסטה.
כאשר נולד נמסרה להוריו נבואה, שעל פיה, כאשר אדיפוס יגדל, הוא יהרוג את אביו ויינשא לאימו.
הוריו של אדיפוס החליטו להורגו כדי למנוע את התגשמות הנבואה.
הם הפקידו אותו בידי רועה, וציוו עליו להורגו.
אך הרועה ריחם עליו והשאיר אותו על ראש הר.
רועה צאן אחר שעבר במקום מצא את התינוק והביא אותו לפוליבוס מלך קורינתוס.
הוא גדל כבנם של המלך והמלכה.
כאשר אדיפוס גדל, הוא שמע מפי האורקל מדלפי כי הוא עתיד להרוג את אביו ולהינשא לאמו.
הוא החליט לברוח מחשש שמא יגשים את הנבואה ויהרוג את הוריו המאמצים.
במהלך נדודיו ביוון, הוא פוגש זקן נישא על ידי שני משרתים שמתייחסים אליו ביהירות רבה.
אדיפוס הורג אותם, מבלי לדעת שאחד מההרוגים הוא אביו הביולוגי, ושחציה הראשון של הנבואה הוגשם.
בהמשך דרכו הגיע אדיפוס לתבאי, עיר הולדתו, ושמע שמלך העיר מת בנסיבות מסתוריות.
העיר הייתה נתונה במצור על ידי ספינקס, שדרשה שיפתרו את חידתה כתנאי להסרת המצור.
אדיפוס פתר את החידה, שהייתה: איזו חיה הולכת בבוקר על ארבע, בצהריים על שתיים, ובערב על שלוש?
התשובה הייתה האדם, שבצעירותו זוחל על ארבע, בבגרותו הולך על שתיים, ובזקנתו הולך עם מקל ולכן יש לו שלוש רגליים.
הוא שחרר את תבאי, וכפרס על תושייתו נשא לאישה את אלמנת המלך.
לאחר מספר שנים, כאשר לאדיפוס ולאשתו-אימו היו ילדים, פרצה בתבאי מגפה נוראה.
אדיפוס שלח שליחים לכל רחבי יוון במטרה להבין את סיבת המגפה, ומתחיל חיפוש אחרי החוטא.
בשלב זה של קורות חיי אדיפוס, מתחיל המחזה אודותיו.
אדיפוס שולח את קראון לאורקל בדלפי כדי לקבל מענה לצרה שנפלה על העיר.
קראון חוזר עם התשובה שהסיבה למגפה היא משום שרוצחו של המלך ליוס גר בעיר.
אדיפוס, מבלי לדעת שליוס הוא אביו והוא שרצח אותו, נותן מראש עונש לאשם שיימצא, בכך שיוגלה מן העיר ויוחרם.
כדי לגלות מיהו הרוצח שהביא את המגפה, מזמן אדיפוס את תרסיאס הנביא העיוור כדי שייתן תשובות.
תרסיאס מתחמק משאלתו כדי לא להיות מי שמספר לאדיפוס שהוא עצמו האשם, דבר שמביא את אדיפוס לכעוס עליו ולהאשימו ברצח שהביא את הצרות על תבאי.
מסע האשמות הזה ממשיך גם בהאשמתו של קראון בכך שזה רוצה לקחת את המלוכה ממנו.
כתוצאה מהמריבה של אדיפוס ותרסיאס, תרסיאס מגלה לאדיפוס לבסוף שאדיפוס עצמו הוא הרוצח.
אדיפוס תחילה לא מאמין לו, וממשיך לדבר עם אשתו ולנסות לגלות את האמת על הרוצח.
רק לקראת סיום המחזה, לאחר מפגש עם הרועה שאסף אותו מבית הוריו, אדיפוס ואשתו-אימו מבינים את האמת המרה.
אדיפוס ובני משפחתו גוזרים על עצמם את עונשם.
אדיפוס עוקר את שתי עיניו ויוצא לגלות יחד עם שתי בנותיו, איסמנה ואנטיגונה.
אולם שני בניו, אטאוקלס ופוליניקס, נשארים בעיר.
קיימות שתי גישות עיקריות הנוגעות לגורלו הטראגי של אדיפוס.
האחת טוענת שטרגדיית אדיפוס המלך היא טרגדיה של גורל, כלומר – אדיפוס נתון בציפורני הגורל ואינו אחראי לטעויותיו ולגורלו.
לפי גישה זו, חיי האדם נשלטים על ידי כוחות שמעבר לאדם (האלים).
דעה זו גורסת כי אדיפוס לא עשה עוול בכוונה תחילה – הסיבות לרצח לאיוס מושתתות בעיקרן על אופיו הנמהר ומהיר החימה – הוא אכן חף מפשע, במובן המדובר.
כל אשמתו היא שהאלים בחרו בו כדי ללמד לקח את בני התמותה.
לא משום שחטא, אלא משום שזהו רצונם, ורצונם צודק תמיד.
בגישה הזו האלים מגלמים את תפקיד 'הגורל העיוור', ועל אדיפוס הוטל להיות הקורבן, הדמות הטראגית בעלילה (אך למרות זאת, בסיפור האגדה עצמו, מה שאין מספרים, לפני שנולד לליוס בן הוא אנס בן של כהן בדלפי, ועל כך נחתה עליו קללה שלא ייוולד לו בן.
אך למרות זאת הוליד ליוס בן, ולכן קיללו אותו האלים שוב, "הבן שלך ירצח אותך וישכב עם אימו").
הם רצו להדגיש את עליונות כוחם האלוהי על הכוח האנושי, שהוא כאין וכאפס ביחס לשלהם, ובחרו באדיפוס דווקא משום שהוא אדם דגול ורם מעלה, כי אין הכפשת שמו של איש מעניי העם יכולה להיות סימן לגדולת האלים.
הגישה השנייה, לעומת זאת, בה תומכים רבים (ואריסטו הראשון בהם), אומרת שמקור גורלו הנורא של אדיפוס הוא בחטא שחטא.
אומנם הנקודות השליליות באופיו הן ביטחון עצמי מופרז וחשדנות, שמביאים אותו למעשים נמהרים ולא תמיד צודקים, אך עם זאת, לפי תיאור הרצח של לאיוס, משתמע כי אדיפוס היה חף מפשע.
בני אדם רבים שחטאיהם ומגרעותיהם גדולים מאלו של אדיפוס נחשבים לאנשים הגונים ומהוגנים, וחייהם רגועים ושלווים.
לפי מושגי היוונים, רצח לאיוס היה רצח שאינו גורר כל עונש, אלא רק צורך בהיטהרות.
אדיפוס הוא אדם מהיר החלטה ומהיר פעולה, בעל אינטליגנציה גבוהה המנוצלת היטב, ותכונות מנהיגות בולטות, שמעורר הערצה אצל נתיניו.
עם כל אלה, הוא גם איש נמהר, נוח לכעוס ולחשוד.
יש לו אישיות גדולה, אבל לא אידיאלית לאישיותו של אדם.
אישיותו מגלמת את הדמות הטראגית בכך שהוא נאבק באומץ מול הגורל, ואצילות הרוח שאופפת אותו אפילו בשעת משבר, אסון והתפוררות האושר שלו, היא מקור הטראגיות של המחזה "אדיפוס המלך".
ככל שמתקדם המחזה מתהדקת 'טבעת האמת' סביב אדיפוס, עד שהוא אינו יכול עוד לברוח.
דמותו מתגלה בכל הטראגיות שבה בתמונת השיא של המחזה – בשיחה שבין אדיפוס, השליח מקורינתוס והמשרת הזקן, בה אדיפוס יכול להרכיב, לבסוף, את תמונת חייו למן ההתחלה.
היא מורגשת על ידי הקורא (או הצופה), באופן מסוים, כבר מהתמונה הראשונה, בה בני תבאי מתחננים בפני אדיפוס שיציל את העיר מפני הצרות שפקדו אותה.
את הטראגיות במחזה מדגישה האירוניה הטראגית שנראית בכל חלקי המחזה.
נראה שאדיפוס כלל אינו מתרעם על גורלו העגום, למרות היותו הקורבן, כביכול.
הוא לא מתלונן על דינו ואינו כועס על האלים.
הוא מקובע בתכונות אופיו השליליות – וגם החיוביות.
הוא מתעקש לחקור את האמת עד סופה, מה שנובע מתקיפותו האינטלקטואלית המאפיינת אותו – גם בוויכוח שלו עם תרזיאס הוא מפגין חוסר הקשבה וחוסר הבנה.
העימות הטראגי שבמחזה, שיוצר את דמותו הטראגית של אדיפוס, הוא ההתנגשות בין האמת של האלים לבין האמת בה מאמינים בני האנוש.
סופוקלס, אדיפוס המלך, תרגם מיונית עם מבוא שאול טשרניחובסקי, ברלין, א.י.
סופוקלס, אוידיפוס המלך, תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספחים שלמה דיקמן, ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ה 1964
סופוקלס, אדיפוס המלך, מיוונית: אהרן שבתאי, ירושלים, שוקן, תשמ"א 1981
סופוקלס, אדיפוס המלך, מיוונית: שמעון בוזגלו, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2012
סופוקלס, אדיפוס המלך, מיוונית: פרופסור דבורה גילולה, הוצאת ליון בוקס, 2015.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורווסט אנד (2025)פרס אוליבייה2025ההפקה המחודשת הטובה ביותר"אדיפוס המלך"השחקן הטוב ביותרמארק סטרונגהשחקנית הטובה ביותרלזלי מנווילאינדירה וארמההבמאי הטוב ביותררוברט איקהכוריאוגרף התיאטרון הטוב ביותרחופש שכטרעיצוב הסאונד הטוב ביותרכריסטופר שוט
אדיפונקטין הוא אדיפוקין (הורמון שמופרש מרקמת השומן), משקלו המולקולרי כ-30kD והוא בנוי מ-244 חומצות אמינו.
בבני אדם החלבון מקודד על ידי הגן AdipoQ.
מאז נתגלה ב-1995 נמצא כי ההורמון משפיע על מטבוליזם של גלוקוז וחומצות שומן וכן כי יש לו השפעות נוגדות דלקת.
עם זאת, להבדיל מאדיפוקינים אחרים דוגמת לפטין, רמות אדיפונקטין בדם מצויות ביחס הפוך למסת רקמת השומן, כלומר ככל שמסת רקמת השומן בגוף גדולה, רמות ההורמון בדם נמוכות יותר.
הרצף הראשוני של אדיפונקטין יוצר חלבון מונומרי הכולל ארבעה מתחמי קיפול (Domains):
בקצה האמיני רצף איתות שנחתך מהחלבון הבוגר
מתחם בעל מבנה דמוי קולאגן
קצה קרבוקסילי בעל מבנה גלובולרי (דמוי כדור) המראה דמיון מבני ל-TNFα למרות היעדר דמיון ברצף הראשוני.
בדם ניתן למצוא מבנים מסדר גבוה יותר:
אדיפונקטין בעל משקל מולקולרי נמוך:
טרימר - מקבץ של 3 יחידות מונומר דרך קשר די-סולפידי בקצה הקולאגני.
הקסאמר - מקבץ של שני טרימרים.
אדיפונקטין בעל משקל מולקולרי גבוה - קיבוץ של מספר טרימרים.
עם הפרשתו מרקמת השומן אדיפונקטין מגיע בדם לשתי רקמות מטרה עיקריות: הכבד והשרירים, שם הוא נקשר לקולטנים ייעודיים ומפעיל מסלול איתות של מספר אנזימי קינאז.
תחילה מזורחן ומופעל האנזים AMPK - פעילותו של אנזים זה עולה כאשר רמות האנרגיה בתא נמוכות, מה שמביא לעלייה ברמות אדנוזין מונופוספט (AMP) בתא.
עם הפעלתו, מזרחן AMPK ומעכב את האנזים אצטיל קו-A קרבוקסילאז (ACC), אנזים הבקרה על סינתזת השומן בתא.
בכך גורם אדיפונקטין לירידה בייצור של מלוניל-CoA שהוא השלב הקובע בסינתזת חומצות שומן וכתוצאה מכך חומצות השומן מופנות לחמצון בטא במיטוכונדריה.
השימוש בחומצות השומן כמקור אנרגטי מביא לירידה בתכולת השומנים בתאים ובכך מגדיל את רגישות הרקמות לאינסולין.
מנגנון ההגברה של חמצון חומצות שומן דרך עיכוב האנזים ACC משותף הן לשריר והן לכבד, אולם לשפעול של AMPK נמצאו גם השפעות שונות ברקמות השונות:
בשריר נמצא כי השפעול של AMPK עורר הגברה בספיגת הגלוקוז באופן שאינו תלוי בהשפעותיו על חומצות שומן.
בתאי כבד נמצא גם כי השפעול של AMPK הביא לירידה בביטוי של מולקולות המעורבות בגלוקוניאוגנזה.
כך, ההורמון מביא לעלייה ברגישות הרקמות לאינסולין ולירידה ברמות בגלוקוז בדם.
בשנים אחרונות מצטבר מידע על המעורבות של אדיפונקטין במצבי מחלה ודלקת, במנגנון שלא תמיד פוענח.
נמצא שאדיפונקטין משפיע על תאי מערכת החיסון כגון עיכוב הפיכת מאקרופאג'ים לתאי קצף, עירור הפרשת הציטוקין נוגד הדלקת IL-10 ממאקרופאג'ים, עיכוב הביטוי של מולקולות צימוד על תאי אנדותל ועוד.
לאדיפונקטין השפעה דואלית על המסלול הדלקתי של NF-κB - נמצא כי הוא יכול להביא לשפעול המסלול בתאי שריר, אנדותל, פיברובלסטים ותאי כבד בעוד שבמקביל נמצא כי ביכולתו לעכב את שפעול המסלול בתגובה ל-LPS באדיפוציטים (תאי רקמת שומן) ובתגובה ל-TNF-α בתאי אנדותל.
בבני אדם נמצאו רמות נמוכות של אדיפונקטין בחולים קריטיים בעוד שבמחלות כרוניות דוגמת זאבת, ציסטיק פיברוזיס ודלקת מפרקים שגרונית נמצאו רמות אדיפונקטין גבוהות.
רמות אדיפונקטין בסרום - משמעות וטיפול
ידוע כי השמנה ועלייה במאגרי שומן תוך גופיים מביאה לירידה ברמות אדיפונקטין (היפואדיפונקטינמיה) ועלייה ברמות חומצות שומן חופשיות בפלסמה.
שינויים אלה גורמים בהמשך לתנגודת לאינסולין ברקמות הפריפריאליות הכבד והשרירים.
נמצא שהיפואדיפונקטינמיה היא גורם סיכון בלתי תלוי להתפתחות התסמונת המטבולית וסוכרת מסוג 2. עם זאת, מתן אדיפונקטין ממקור חיצוני במצבי חסר היא מורכבת היות שכמו הורמונים אחרים, דוגמת אינסולין והורמון גדילה, אדיפונקטין הוא חלבון המתפרק בקיבה במתן דרך הפה.
מכאן, שהדרך היחידה לטיפול באדיפונקטין היא מתן תוך ורידי (IV) הכרוך גם הוא במגבלות לוגיסטיות ואחרות.
לפיכך הטיפול כיום הוא בעיקר התערבות התנהגותית.
מעדויות שמצטברות עולה כי הצריכה הקלורית מעורבת בוויסות רמות אדיפונקטין בסרום.
נמצא שצריכה קלורית גבוהה בתזונה מביאה לירידה ברמות אדיפונקטין בסרום.
מצד שני, הגבלה קלורית וירידה במשקל שהושגו באמצעות שינויים ארוכי טווח בסגנון החיים נמצאו קשורים לריכוזי אדיפונקטין גבוהים בסרום
אֶדיס דה פיליפ הייתה זמרת סופרן ישראלית, מייסדת האופרה הישראלית, המנהלת והבמאית שלה מהקמתה ועד פטירתה.
דה פיליפ נולדה כבת הצעירה בניו יורק בשם יהודית (אדית) שטראוס דה-פיליפ, בת לסוניה-אסתר לבית גרדשטיין ולדוד דפיליפוב, במשפחה בת שתי בנות.
שני הוריה היו ילידי אוקראינה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) שהיגרו בילדותם לארצות הברית.
השם יהודית שטראוס ניתן לה לזכר אידה שטראוס, רעייתו של איש העסקים היהודי-אמריקאי איזידור שטראוס; השניים טבעו שבועות אחדים לפני כן באסון הטיטניק.
אביה הקים בהארלם בית מרקחת ומאוחר יותר העבירו לברוקלין, העסק פרנס את המשפחה בכבוד.
האב היה מתבולל אולם אדיס חוותה מסורת יהודית ולמדה מעט יידיש אצל סבה וסבתה מצד אמה.
סבה, לואיס, רכש בית כלבו בהארלם.
מגיל צעיר קיבלה חינוך מוזיקלי וכבר בגיל שש ניגנה בכינור, ומאוחר יותר למדה נגינה בפסנתר.
כיוון שהיה לה קול צלול וערב שאפה אמה שאדיס תפתח קריירה כזמרת אופרה.
מגיל עשר החלה ללמוד זמרה אצל פרופסור אלברט ז'אנו ובמקביל למדה בלט ושפות זרות - איטלקית, צרפתית, ספרדית וגרמנית.
בגיל 17 החלה לימודי מוזיקה באוניברסיטת ניו יורק.
בזכות ז'אנו קיבלה את תפקידה הראשון כוויולטה באופרה ב"לה טראוויאטה" מאת ג'וזפה ורדי בנובמבר 1934. הביקורות על הופעתה היו חיוביות ביותר, ומצנטית ידועה בשם דוריס קרסגי נפגשה עמה.
מאז היו השתיים בקשרי ידידות ודה פיליפ התייחסה לקרסגי כאל אם שנייה.
בעקבות הביקורות הנלהבות על הופעותיה בניו יורק החליטו אולפני מטרו גולדווין מאייר להחתים אותה על חוזה להפקת סרטים למשך 5 שנים.
היא עברה ללוס אנג'לס וקיבלה שכר אך לא הוצעו לה תפקידים.
לאחר שנה החליטה לנצל פסקת התרה בחוזה ושבה לניו יורק.
בשנת 1935 הייתה לאשתו השלישית של האמרגן היהודי הנודע מקס רבינוף.
בשנת 1937 הופיעה בהצגת בכורה של "לה טרוויאטה" בוושינגטון הבירה בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
קרסגי סברה שעל דה פיליפ לצבור ניסיון בזמרה בבתי אופרה באירופה ולשם כך מימנה לה הכנה בניו יורק לאופרות צרפתיות עם מנצח המטרופוליטן וילפריד פלטייה והכנה לאופרות איטלקיות עם המנצח האיטלקי טוליו סראפין.
היא למדה למעלה מ-15 תפקידים אופראיים באיטלקית ובצרפתית.
ביולי 1936 יצאה יחד עם דוריס קרסגי למסע הופעות באירופה.
דה פיליפ הופיעה עד אוגוסט 1939 בפריז, רומא, לונדון, בריסל, ורשה, ריגה וקובנה.
בתקופה זו השתלמה גם בשירה.
באירופה פגשה לראשונה אמנים יהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
בסוף אוגוסט 1939 הורתה השגרירות האמריקאית לאזרחיה לעזוב את צרפת ודה פיליפ יצאה באוניה לניו יורק.
כיוון שחלתה במהלך ההפלגה ולא החלימה לאחר שובה לניו יורק, עברה להתגורר במקסיקו סיטי בעצת רופאה.
לאחר זמן קצר חתמה שם עם חברת קוקה קולה על חוזה הופעות לשלוש שנים ברדיו.
ההופעות ברדיו היו רווחיות מאוד, דה פיליפ הרוויחה למעלה מ-35 אלף דולר לשנה.
בתקופה זו יצאה גם לסיבוב הופעות ברחבי דרום אמריקה והקימה לשם כך להקה אופראית בשם Coca Cola Opera.
בהופעותיה שרה גם עם זמרים וזמרות מפורסמים באותה עת, ביניהם טיטו סקיפה, לילי פונס, רמון ויגאי ואחרים.
עם תום מלחמת העולם השנייה שבה לניו יורק.
באוקטובר 1945 הופיעה בארוחת ערב חגיגית שארגנה המגבית היהודית ושמעה שם דיווח על יהודי ברית המועצות ועדויות של ניצולי השואה וחיילים אמריקנים.
ערב זה השפיע עליה לנסוע לארץ ישראל ולעזור להקמת מדינה יהודית.
אדיס סברה שאם כל יהודי מצליח יתרום מכישרונו כמה חודשים בארץ ישראל, יהיה זה רווח גדול גם לו עצמו וגם למדינה היהודית.
לכן יצאה לארץ על סיפון אניה שוודית ועמה מטען של 16 מזוודות מלאות בתלבושות.
האניה ניזוקה בלב ים ונגררה לנמל פורט סעיד.
ביום למחרת עלתה על אוניית דואר מצרית והגיעה לנמל חיפה בנובמבר 1945.
ימים אחדים לאחר הגעתה כינסה מסיבת עיתונאים בתל אביב והודיעה:
זמן קצר לאחר הגעתה ארצה הכירה דה-פיליפ את שמחה אבן-זהר ששימש אז כגזבר "חוג ידידי האופרה הארצישראלית העממית".
השניים התאהבו וסיפור אהבתם הכה גלים בתל אביב עקב היותו של אבן-זוהר נשוי ובעל משפחה.
דה-פיליפ הופיעה מדצמבר ועד יוני 1946 ברחבי הארץ באופרה העממית בהצגות לה טרוויאטה ולה בוהם וערכה גם מחזור של רסיטלים.
במרץ הגיע גם בעלה, מקס רבינוב, לארץ.
ב-10 ביוני הופיעה בקונצרט פרידה בפני כמה אלפי צופים בגן רינה, הבטיחה לעשות למען האופרה העממית ויצאה לארצות הברית לחיסול עסקיה שם.
היא שבה לארץ בתחילת אוגוסט אותה שנה.
בתחילת 1947 יצאה להופעות באופרה-קומיק במסגרת האופרה הלאומית של פריז, לשם הוזמנה בדחיפות להחליף את הזמרת האמריקאית גרייס מור (Grace Moore), שתכננה להופיע שם, אולם נספתה בתאונה אווירית.
בתום עונת ההופעות בקיץ 1947 שבה לארץ.
ההחלטה על הקמת האופרה הייתה משותפת לדה-פיליפ ולבן-זוגה אבן-זהר.
הם חילקו ביניהם את התפקידים כך שהיא טיפלה בתחום האמנותי והוא בתחום המנהלי.
ב-29 בנובמבר 1947 הקימה את האופרה הארצישראלית, כשמה של האופרה מייסודו של מרדכי גולינקין שפעלה בשנים 1923–1940.
במרץ 1948, עם התכברות המתח באזור, התבקשה על ידי הנציגות האמריאקית, להתפנות מן הארץ, אולם סרבה ונשארה בארץ.
במהלך מלחמת העצמאות התנדסה ל-4 הופעות בחודש בפני חיילי צה"ל (ביניהם פצועים).
בעקבות הקמת מדינת ישראל הוחלף השם לאופרה הישראלית.
דה פיליפ תמכה במוסד מכספה בתחילת דרכו, למשל כאשר נאלצה לשחרר את התפאורות של האופרה העממית (שהפסיקה פעילותה בשל פשיטת רגל) עבור ההצגה תאיס, שהוחזקו כמשכון בידי בעל קולנוע מוגרבי.
באוגוסט 1950 נישאה לאבן-זהר, לאחר גירושיו מאשתו הראשונה.
החל מן ההצגה השנייה של האופרה, "הספר מסביליה", נטלה דה-פיליפ על עצמה את מלאכת הבימוי.
על פעילות הבימוי לא קיבלה שכר נוסף.
בית האופרה סבל בשנותיו הראשונות מקשיים, אך דה פיליפ התאמצה לקיים הופעות סדירות בתל אביב, בירושלים ובחיפה (קולנוע ארמון).
האופרה יצאה להופעות גם בפתח תקווה, נתניה ורחובות.
בעקבות סכסוך ממושך עם תיאטרון "הבימה" על השימוש באולמה ובשל גירעון כספי הפסיקה האופרה את הופעותיה בתחילת מאי 1954. לאחר מכן נסעה דה פיליפ לארצות הברית ושבה לארץ ב-1956.
ביולי 1957 הודיעה דה-פיליפ במסיבת עיתונאים שהאופרה תחזור לפעילות בסתיו ותחל בעריכת חזרות באולם ברחוב מנדלשטם 12.
בינואר 1958 רכש חוג ידידי האופרה את בניין קולנוע קסם (כיום מגדל האופרה) עבור האופרה.
למרות פעילותה של אדיס דה-פיליפ, הייתה האופרה הישראלית שרויה במשך שנים רבות בגירעונות כספיים, ולא עלה בידה להגיע למעמד בינלאומי דומה לזה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
אדיס דה-פיליפ נפטרה באופן פתאומי ב-1978 ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
האופרה הישראלית שהקימה המשיכה לפעול לאחר מותה תוך קשיים מרובים עד שנסגרה בשנת 1982.
אבן-זוהר שימש מנכ"ל האופרה במשך כל פעילותה, 35 שנים, עד לסגירתה.
במשך מספר שנים לאחר פטירתה חילקה קרן על שמה מלגות לזמרים אופראיים.
לאחר מותה נקרא גן ציבורי ברמת חן שברמת גן על שמה, וכן נקבע שלט הנצחה בחזית הבית שבו גרה עד לנישואיה ברחוב ארבע ארצות 2 בתל אביב.
עיריית תל אביב קראה רחוב ביפו על שמם של שמחה אבן-זהר ואדיס דה-פיליפ.
אדינבורו על שבעת הימים , או בפי התושבים היישוב הוא היישוב העיקרי באי טריסטן דה קונה, בדרום האוקיינוס האטלנטי, ובו 235 תושבים (נכון לדצמבר 2025).
האי הוא הר געש פעיל כאשר ברוב שטחו החוף הוא רצועה צרה ביותר שממנה מטפס מדרון תלול.
היישוב ממוקם בצד הצפון מערבי של האי שבו המדרון מתון ומאפשר בנייה והתיישבות.
היישוב נחשב להתיישבות הקבע האנושית הנידחת ביותר בעולם, יותר מ-2,400 ק"מ ממקום היישוב הקרוב אליו ביותר אשר באי סנט הלנה.
המקום נקרא על שם הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו, בנה השני של המלכה ויקטוריה, לכבוד ביקורו באי בשנת 1867.
היישוב נוסד בשנת 1816 על ידי הסמל ויליאם גלאס ממשמר הגבול הסקוטי, לאחר סיפוח האי לבריטניה.
ב-5 באוגוסט 1867 ביקר באי אלפרד, דוכס אדינבורו, בנה של המלכה ויקטוריה, ובעקבות ביקור זה נקרא המקום אדינבורו.
ראשוני המתיישבים באי היו חיילי משמר, אשר הוצבו בו לצורך הגנה מפני ניסיונות צרפתיים לשחרור נפוליאון הכלוא באי סנט הלנה.
חיל המשמר הוצב באי עד לתום מלחמת העולם השנייה.
ביישוב נמצאים משרדי הממשל המקומי, בית דואר ונמל קטן.
היישוב ניזוק קשות בהתפרצות געשית שאירעה באי בשנת 1961 ואשר אילצה את התושבים להתפנות לבריטניה.
מפעל לעיבוד שימורי סרטנים מזן מקומי ייחודי הושמד כולו וחיסל מקור הכנסה משמעותי ביותר של התושבים.
שודדי ים בזזו את שנותר לאחר החורבן.
בשנת 1963 שבו מרבית התושבים לאי והחלו בשיקום המקום.
אֶדִין דְזֵ'קוֹ (בבוסנית: Edin Džeko; נולד ב־17 במרץ 1986 בסרייבו) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת החלוץ בשאלקה 04 מהבונדסליגה השנייה ובנבחרת בוסניה והרצגובינה, בה הוא משמש כקפטן.
דז'קו נחשב לאחד החלוצים הטובים ביותר בדורו, בעיקר בזכות תקופותיו בוולפסבורג ומנצ'סטר סיטי.
הוא גם מלך השערים של נבחרת בוסניה בכל הזמנים.
דז'קו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל הבוסני ז'לייזניצ'אר סרייבו.
בשנת 2003 הוא עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ושיחק תחילה בעמדת הקשר בטרם הוסט לעמדת החלוץ.
הוא כבש שער אחד בלבד ב־20 משחקים במדי סרייבו בעונת של ליגת העל הבוסנית.
בעונת הושאל לקבוצת אוסטי נד לאבם.
לאחר שכבש שישה שערים ב־15 משחקים במדי אוסטי נאד לאבם בחצי הראשון של העונה, חתם דז'קו בטפליצה הצ'כית.
עד לסיום אותה עונה הוא כבש שלושה שערים במסגרת ליגת העל הצ'כית.
עונת הייתה טובה בהרבה עבור דז'קו – הוא כבש 13 שערים, וסיים במקום השני בדירוג מלכי השערים של הליגה, אחרי לובוש פקה.
יכולתו הטובה של דז'קו בצ'כיה משכה את עיניו של פליקס מגאת, מאמנה של וולפסבורג הגרמנית, שצירפה אותו לשורותיה בקיץ 2007 ושילמה תמורתו 4 מיליון אירו.
דז'קו פתח בצורה עילאית את עונת הבכורה שלו בבונדסליגה, , כאשר כבש חמישה שערים ובישל שלוש פעמים ב־11 משחקיו הראשונים.
הוא אף נבחר על ידי המגזין "Sportal" לחלוץ המצטיין בליגה בחצי הראשון של העונה.
הוא סיים את העונה עם שמונה שערים ושבעה בישולים בליגה.
דז'קו שיפר בצורה רבה את יכולתו בוולפסבורג בעונת , תוך שהוא משתף פעולה בחוד ההתקפה עם גראפיטה הברזילאי, ועם בוסני אחר שהצטרף לקבוצה, זואזדאן מיסימוביץ'.
הוא כבש בעונה זו 26 שערי ליגה – מקום שני בדירוג מלכי השערים, אחרי גראפיטה – והיה שותף לזכייתה של וולפסבורג באליפות הבונדסליגה הראשונה בתולדותיה.
השילוב של גראפיטה ודז'קו, שכבשו יחד 54 שערים באותה עונה, היה מהמוצלחים בתולדות הכדורגל הגרמני.
דז'קו זכה בעקבות הצטיינותו בפרס כדורגלן העונה בגרמניה מטעם השחקנים, והיה מועמד גם לפרס כדור הזהב ב־2009. בראשית עונת כבש דז'קו את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–2 למנצ'סטר יונייטד.
הוא כבש ארבעה שערים במסגרת שלב הבתים של הטורניר, אך לא עזר לקבוצתו שהודחה ממנו כבר בשלב זה.
בינואר 2011 עבר דז'קו למנצ'סטר סיטי האנגלית, ששילמה תמורתו 27 מיליון לירות שטרלינג.
ב־12 באוגוסט 2015 הושאל לעונה אחת לרומא האיטלקית עם אופציית רכישה בתום העונה.
ב־2 באוקטובר הודיעה רומא על כך שמימשה את אופציית הרכישה.
בעונת הצטיין וסיים כמלך שערי הסרייה א' עם 29 שערים, כשהוא עובר את דריס מרטנס, אנדרה בלוטי וגונזאלו היגוואין.
ב-11 באוגוסט 2021 חתם דז'קו באינטר מילאנו לשנתיים.
10 ימים לאחר מכן, בהופעת הבכורה שלו בליגה, כבש גם שער בכורה בניצחון 0–4 על גנואה.
ב-22 ביוני 2023 חתם בפנרבחצ'ה לשנתיים.
ב-10 ביולי 2025 חתם בפיורנטינה לשנתיים.
ב-22 בינואר 2026 חתם בשאלקה 04 עד לתום העונה.
בצעירותו היה דז'קו חלק מנבחרת בוסניה עד גיל 19. הוא שיחק מאוחר יותר גם בנבחרת עד גיל 21, והבקיע שני שערים במסגרת מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 2007. הוא סייע לבוסניה להעפיל עד לפלייאוף מול צ'כיה, שם היא הפסידה 2–3 בסיכום המשחקים ולא עלתה לאליפות אירופה.
במסגרת אותם משחקי מוקדמות סייע דז'קו לנבחרתו להגיע למשחקי הפלייאוף על ההעפלה למונדיאל, מול נבחרת פורטוגל, כאשר נחשב לאחד מהשחקנים המובילים בסגל כשרוני במיוחד של בוסניה.
עם זאת, הוא לא הצליח להעפיל עם נבחרתו למונדיאל, לאחר הפסדים בתוצאה 0–1 בשני מפגשי הפלייאוף.
נבחרת בוסניה העפילה למונדיאל 2014 מהמקום הראשון בבית בשלב המוקדמות כשדז'קו כובש 10 מ־30 השערים שהבקיעה נבחרתו.
בוסניה שובצה במונדיאל בבית ו' עם ארגנטינה, ניגריה ואיראן, סיימה במקום השלישי בבית והודחה.
בשלב הבתים כבש דז'קו שער אחד מתוך ארבעת השערים שהבקיעה נבחרתו בטורניר, בניצחון 1–3 נגד איראן.
במוקדמות יורו 2016 סיימה נבחרת בוסניה במקום השלישי בבית והעפילה לשלב ההצלבה, שבו הודחה לאחר הפסד בסיכום צמד משחקים נגד נבחרת אירלנד.
דז'קו כבש בקמפיין 8 שערים, בהם שלושער נגד נבחרת אנדורה.
אדיפוס בקולונוס היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי סופוקלס.
המחזה מהווה את החלק השני בטרילוגיה התבאית של סופוקלס מבחינה כרונולוגית של הסיפור הוא מתרחש לאחר "אדיפוס המלך" ולפני "אנטיגונה" אולם על פי סדר כתיבתו על ידי סופוקלס הוא המחזה האחרון שנכתב בטרילוגיה והמחזה האחרון שכתב סופוקלס בחייו.
והמחזה הוצג על ידי נכדו סופוקלס השני בשנת 401 לפנה"ס.
לאחר ההתרחשות ב"אדיפוס המלך" שבה התגלה פשעו של אדיפוס הוא מוגלה מעירו תבאי על ידי קריאון שממונה למלך החדש של העיר.
לאחר גירושו מתבאי אדיפוס העיוור נידון להיות נע ונד בארץ כשרק בתו אנטיגונה משמשת כתומכת בו ויוצאת יחד איתו לגלות.
המחזה נפתח כשאדיפוס ואנטיגונה מגיעים לקולונוס, יישוב כפרי באטיקה שנשלט על ידי אתונה, שם הם נחים בחורשה המקודשת לאריניות.
המקומיים מזהירים אותו מלשכון בחורשה המקודשת.
לאחר שהם מבינים מי הוא, הם מבקשים ממנו לעזוב את מדינתם על מנת שלא יביא מזל רע עליה.
בסופו של דבר המלך תסאוס מסכים להעניק לו הגנה, בעיקר בזכות מעמדו כמלך בעבר, ומתוקף ההבנה שלא בצע את פשעיו בכוונה תחילה.
בתו האחרת של אדיפוס, איסמנה, מגיעה ומודיעה להם על מה שקרה בעיר.
על הריב שקם בין בני אדיפוס על השלטון ועל כך שפולינייקס גורש מתבאי.
כמו כן היא מבשרת על הנבואה שאדיפוס עתיד להעלות לגדולה את המדינה שבה הוא ייקבר.
לכן קריאון מגיע לקולונוס ומנסה לשכנע את אדיפוס לחזור לעיר מולדתו אולם אדיפוס מסרב תוך שהוא מחרף את תבאי על כך שלדעתו גירשה אותו בלי הצדקה ואת בניו שנטשוהו.
קריאון לא מקבל את תשובתו של אדיפוס וחוטף את אנטיגונה ואיסמנה בניסיון להכריח את אדיפוס לחזור לתבאי אולם הן מוצלות על ידי תסאוס ואנשיו ומוחזרות לאביהן.
בינתיים פולינקס מגיע לראות את אדיפוס ומנסה להתפייס איתו, מאמץ שאותו דוחה אדיפוס.
בחלק זה של המחזה אנו לומדים על כוונתו של פולינקס לצאת למלחמה נגד תבאי ומלחמה זאת עתידה לשמש הרקע למחזה "אנטיגונה" שהוא המחזה הסופי בטרילוגיה התבאית.
בינתיים פורצת סופת ברקים ואדיפוס רואה בזה את הסימן מזאוס למותו המתקרב.
הוא מוליך את תסאוס למקום שעתיד להיות קברו בחורשה המקודשת ומשביע אותו לשמור בסוד את מקום קבורתו.
לאחר מכן אנו מתבשרים על מותו של אדיפוס על ידי שליח.
המחזה מסתיים כשבנותיו של אדיפוס מתאבלות עליו, אנטיגונה מבקשת לחזור לתבאי תוך שהיא מקווה לעצור את המלחמה שפולינקס הכריז על מולדתו - זהו רמז להתרחשויות ב"שבעה נגד תבאי" לאייסכילוס.
סופוקלס, אוידיפוס בקולונוס, תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספחים שלמה דיקמן, ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ג 1963
סופוקלס, אדיפוס בקולונוס, מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב, שוקן, תש"ס 1999
אדינסון רוברטו קבאני גומס (בספרדית: Edinson Roberto Cavani Gómez; נהגה: [ˈeðinsoŋ kaˈβani]; נולד ב-14 בפברואר 1987) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ בבוקה ג'וניורס.
קבאני הוא סגן מלך שערי נבחרת אורוגוואי ופריז סן ז'רמן בכל הזמנים.
קבאני מכונה גם "אל מטאדור" וידוע במשחק הראש המשובח שלו.
כשהיה בן 12 עבר למונטווידאו והשתלב בקבוצת הנוער של דאנוביו.
הופעתו הראשונה בקבוצה הייתה בשנת 2006, ובאותה עונה הבקיע 10 שערים והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות ליגת העל האורוגוואית בעונת .
הוא זכה להתעניינות רבה בזכות יכולתו באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2007, בה הבקיע שבעה שערים, וב-29 בינואר של אותה שנה חתם בפלרמו.
הוא ערך את הופעת הבכורה בהרכב של פאלרמו במשחק הסרייה א' מול פיורנטינה ב-11 במרץ 2007. לאחר עזיבת החלוץ אמאורי ליובנטוס ביוני 2008 הפך קבאני לשחקן הרכב קבוע בפאלרמו, ובעונת הבקיע 14 שערים.
את שערו הראשון בזירה האירופית במדי הקבוצה כבש נגד סטיאווה בוקרשט במסגרת הליגה האירופית בדקה ה-97, במשחק שהסתיים בתוצאה 3-3. בסך הכול כבש בעונת 2010/2011 33 שערים ב-47 הופעות בכל המסגרות.
בעונת 2011/2012 העפיל עם הקבוצה לליגת האלופות, ואף כבש צמד שערים נגד מנצ'סטר סיטי שעזר לקבוצתו להעפיל לשמינית הגמר של המפעל.
ב-16 ביולי 2013 חתם בשורותיה של פריז סן-ז'רמן למשך חמש עונות תמורת 64 מיליון יורו.
בעונתו הראשונה בפריז כבש 25 שערים בכל המסגרות ועזר לקבוצתו באליפות צרפת ובגביע הצרפתי.
לאחר עזיבתו של זלאטן איברהימוביץ' בעונת 2016/17 קיבל הרבה יותר הזדמנויות בתפקיד החלוץ מהמאמן החדש של הקבוצה, אונאי אמרי, ובאותה עונה כבש 35 שערים בליגה הצרפתית ו-49 שערים בכל המסגרות.
אולם, יכולת זו לא הצליחה לעזור לפריז לזכות באליפות צרפת.
ב-27 בינואר 2018 כבש קבאני בניצחון של פריז 0–4 על מונפלייה את השער ה-127 שלו במועדון, שער שהפך אותו למלך שערי פריז סן-ז'רמן בכל הזמנים.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם במנצ'סטר יונייטד.
את הופעת הבכורה ערך ב-24 באוקטובר, בתיקו 0-0 של יונייטד מול צ'לסי.
את שער הבכורה בקבוצה כבש ב-7 בנובמבר, בניצחון קבוצתו 1–3 על אברטון.
ב-10 במאי 2021 האריך את חוזהו במועדון בעונה נוספת.
ב-29 באוגוסט 2022 חתם לשנתיים בוולנסיה מהלה ליגה.
ב-17 בספטמבר ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 0–3 על סלטה ויגו.
ב-29 ביולי 2023 חתם לעונה וחצי בבוקה ג'וניורס.
קבאני ערך את הופעת הבכורה בנבחרת אורוגוואי במשחק הידידות מול ב-6 בפברואר 2008. הוא הבקיע את שערו הראשון במונדיאל בהפסד 2–3 ל במשחק על המקום השלישי של מונדיאל 2010. הוא היה חלק מזכייתה של נבחרת אורוגוואי בקופה אמריקה 2011.
במונדיאל 2018 כבש שער בשלב הבתים, בניצחון 0–3 על .
בשמינית הגמר כבש צמד בניצחון 1–2 על .
נכלל בסגל בטורניר מונדיאל 2022.
אדין צוצאליץ' (בבוסנית: Edin Cocalić; נולד ב-5 בדצמבר 1987 בווישגראד) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הבלם.
צוצאליץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ז'לייזניצ'אר סרייבו שם שיחק במשך 11 שנים, ושימש כקפטן בשלוש שנותיו האחרונות בקבוצות הבוגרים.
צוצאליץ' נחשב לקפטן הצעיר ביותר בתולדות המועדון.
רגע השיא שלו היה בהבקעת השער השני בדרבי העירוני נגד FK סרייבו במשחק הגביע, שהוביל לניצחון 1–3 והעפלה למעמד חצי גמר הגביע.
בשנת 2010 חתם ל-3 וחצי שנים ב-פאניוניוס היוונית.
ב-9 בינואר 2012 הצטרף צוצאליץ' למכבי חיפה בה חתם לשלוש וחצי שנים, ובסיום אותה העונה העפיל עמה לגמר גביע המדינה, שם פתח בהרכב בהפסד 2–1 להפועל תל אביב.
בינואר 2015 חתם בקבוצת מכלן מליגת העל הבלגית.
ב-21 בינואר 2019 חתם לשנתיים וחצי באקהיסאר בלדייספור הטורקית.
צוצאליץ' היה הקפטן של נבחרת בוסניה והרצגובינה עד גיל 17, וחלק מהנבחרות הלאומיות עד גיל 19 ועד גיל 21. ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת ב-28 במרץ 2015 נגד בניצחון 0–3 במסגרת מוקדמות יורו 2016.
צוצאליץ' נשוי למרימה ואב לילדה.
אדימקס טכנולוגיה היא חברה טאיוואנית שהוקמה ב-1986. החברה מפתחת, מייצרת ומשווקת פתרונות טכנולוגיים לרשתות תקשורת.
החברה הפכה להיות בינלאומית על ידי יצירת קשרים ושותפויות ובה מועסקים כ-750 עובדים במדינות בכל העולם.
משרדי ההנהלה של החברה ממוקמים בטאיואן והיא רשומה בבורסה הטאיוואנית מאז 2001 (86% בידי הציבור הכללי בטאיוואן).
סך ההשקעות בחברה עד 2012 היו כ-60 מיליון דולר (US), קבוצת החברות אדימקס הרוויחה בשנת 2010 כ-110 מיליון דולר (US), וחילקה דיבידנדים בשנת 2010 בסך כ-700 אלף דולר (US).
קשת המוצרים כוללת פתרונות אלחוטיים, שרתי הדפסה, ראוטרים בשיטת xDSL, נתבים בשיטת אתרנט (משולבים), פתרונות PoE, מתאמים על גבי רשת החשמל (CFL), בקרי כניסה לרשת, מצלמות רשת, פתרונות שיחה על-גבי רשת (VoIP), נתבי KVM, ממירי מדיה, פתרונות אינטגרציה למערכות בידור ביתי ועוד פתרונות רשת לפי צורכי הלקוח.
לחברת אדימקס ישנם משרדים ב:
אירופה: אוקראינה, איטליה, אנגליה, גרמניה, הולנד, ספרד, פולין, צרפת, רוסיה
אסיה: האמירויות הערביות המאוחדות, הונג-קונג, טאיוואן, סין, סינגפור
אדין (קווניה: אטני) הוא באופן כללי השם לכלל גזעי האדם בעולם הפנטזיה (הלגנדריום) של ג'ון רונלד רעואל טולקין, אך כמעט תמיד כשמשתמשים במילה "אדין" מתכוונים לשלושת עממי רעי העלפים מן העידן הראשון, הם וצאצאיהם.
בימי קדומים חיו בארץ התיכונה העלפים.
בצפון מערב הארץ התיכונה, מעבר להרים הכחולים, שכנה ארץ בלריאנד.
בבלריאנד והארצות הצפוניות לה שכנו ממלכות רבות וחזקות של עלפים שהיו שקועים במלחמה מרה עם שר האופל מורגות'.
לאחר מכן הופיעו בני האדם בבלריאנד.
לכן הם נקראו "אטני" ובסינדרין – אדין, שמשמעו: העם השני.
שכן הופיעו לאחר שהעלפים כבר חיו ופעלו בעולם, ותכליתם הייתה שונה.
הם היו שלושה עמים שרצו להתנער משלטונם של משרתי מורגות' במזרח, שם שיעבדו אלה לרצונו של מורגות' עמים אחרים של בני אדם.
הם באו מערבה כי שמעו ששם שוכן האור, כך נתערבו בגורל העלפים ובמלחמותיהם הגדולות.
לאחר זמן מה באו גזעי אדם אחרים לבלריאנד, אך הם לא ימנו כאן מאחר שאין הם נחשבים כחלק מן האדין רעי העלפים.
הם היו שונים מן האדין במראה ובתרבות וזכו לדריסת רגל ממערב להרים הכחולים רק לאחר שמורגות הביס את העלפים.
אך לאחר שנוצח מורגות', נכחדו אותם פולשים וזכר להם נותר רק בשאריהם השוכנים במזרח, אלה אשר לא יצאו מערבה למלחמותיו של מורגות'.
עם עלות השמש, נעורו בני האדם בארץ הילדורין אשר במזרח.
משרתי מורגות' שצפו בהם, דיווחו לו על הגזע החדש שנראה בארץ והוא עזב בחפזון את מצודתו אנגבנד שמצפון לבלריאנד ובא לבדוק את בני האדם.
מורגות ניסה לקנות לו שלטון בלב האדם ולהסית אותם נגד העלפים והוולאר.
אך המלחמה בעלפים בצפון בלריאנד גרמה לו לשוב לשם מהר, ואת העיסוק בבני האדם הותיר בידי משרתים פחותי דרגה.
רוב בני האדם התפתו וקיבלו את מרותו של מורגות'.
אחרים שהיה להם שיג ושיח עם העלפים האפלים, סירבו להשתעבד לו ועל כן נרדפו על ידי אנשי מורגות'.
מן העלפים האפלים הם שמעו כי במערב שוכן האור ושם יש עוד עלפים רבים וחופשיים, לכן יצאו אותם בני אדם במסע ארוך מערבה על מנת להגיע לארץ ללא צל.
בדרכם נפרדו מהם רבים משאריהם שארכה להם הדרך.
הם פרשו מן הקבוצה קהילות קהילות ומצאו להם מקומות מחיה בארצות הריקות מיושב, לאורך הארץ התיכונה.
בשנת שלוש מאות לעלות השמש, חצו בני האדם את ההרים הכחולים בשלוש קבוצות.
שלושת העמים השונים נבדלו איש מרעהו במראה, בקומה ובאופי.
כולם תרמו מחלקם למלחמה באנשי מורגות' ומהם שקנו להם שם ותהילה כגיבורים במלחמות העזות שהתחוללו בבלריאנד בעת ההיא.
היו מהם אף שנישאו לבנות העלפים והמיאר, ומהם באה לעולם שושלת מלכי נומנור.
ראשון הופיע בבלריאנד עם בני האדם שמנהיגו היה באור הזקן.
הם חצו את ההרים הכחולים, ועברו דרך אוסיריאנד עד שהתיישבו באסטולד.
ראשון ראה את בני האדם פינרוד פלגונד נסיך הנולדור, עת שוטט לו באוסיריאנד.
הוא יצר קשר עם בני האדם והמליץ עליהם בפני שאר נסיכי הנולדור.
בסופו של דבר נשבע באור אמונים לפינרוד, אותו שירת 44 שנים, עד למותו בגיל 93. רוב אנשי באור עברו לגור בדורתוניון תחת שלטון בית פינרפין, אך מיעוטם נותר באסטולד.
אנשי באור היו אפורי עיניים ושערם היה שחור או חום.
הם היו אהובים על הנולדור שמצאו בהם תכונות הדומות לתכונות הנולדור.
שכן הנולדור אהבו את חמלתם, הבנתם הזריזה, תבונת הכפיים שלהם וזכרונם הארוך.
מבית באור יצאו כמה גיבורים גדולים ואנשי שם.
ברהיר הציל את פינרוד פלגונד בקרב דגור ברגולך, בנו של ברהיר, ברן ארכמיון חטף סילמריל מכתר מורגות' במעמקי אנגבנד עצמה.
ולאחר שהשתתף בציד הזאב הגדול קרכרות, חזר מן המתים ונישא ללותין טינוביאל בת תינגול ומלין מלכי דוריאת.
הם ילדו את דיור אלוכיל שבתו אלוינג נישאה לאארנדיל הספן ובנם אלרוס היה למלכה הראשון של נומנור.
רוב אנשי באור נספו בדגור ברגולך.
רק מתי מעט מהם נותרו לאחר מכן, מעט נשים וילדים שהצליחו להימלט לדור לומין, ואלה שנותרו באסטולד.
זמן מה לאחר חצות בית באור את ההרים, הגיע עם נוסף, קטן יותר, אלה נקראו ההלדין.
הם היו נמוכי קומה במעט מאנשי באור ופחות להוטים אחר ההשכלה.
והיו עם של שוכני יער, אשר לא התכנסו הרבה ומיעטו לדבר.
משחצו ההלדין את ההרים, פנו צפונה מאוסיריאנד והתיישבו בתרגיליון, מדרום לארצות בני פאנור.
לאחר זמן מה התקיפו האורקים את מקומות משכנם של ההלדין ורבים נקטלו, אך כמה מהם התקבצו במקום אחד ונלחמו תחת הנהגתו של הלדד, עד כי נפל הלדד בקרב.
אז כינסה הלת בתו של הלדד את שארית בני עמם, שכן נלחמה עם הגברים, והתכוננה יחד עמם לקרב האחרון.
אך באותו זמן בא מן הצפון קרנתיר בן פאנור עם צבאו והשמיד את האורקים.
לאחר מכן כינסה הלת את כל בני עמה ששרדו את הקרב והובילה אותם לאסטולד.
אך לאחר זמן מה שוב הובילה הלת את אנשיה והם נסעו מערבה והתיישבו ביער ברתיל.
מאז ואילך נודעו ההלדין גם בשם "אנשי הלת", שכן היא משלה בהם עד יום מותה.
אך היא לא נישאה לאיש ולא ילדה ילדים, ובמותה עברה ההנהגה לבן אחיה הלדן.
אנשי הלת באו בברית נישואין כפולה עם בית הדור, עת נישאו גלדור וגלורדל ילדי הדור להרת ולהלדיר ילדיו של הלמיר שר אנשי ברתיל.
משושלת זו יצא לבסוף אארנדיל, שמזרעו יצאו מלכי נומנור.
אנשי הלת לא היו רבים במספר, ולאחר קרב נירנית ארנוידיאד הם התמעטו עוד יותר.
כמה שנים לאחר הנירנית, עברו חלק מהם אל החופים, מקום שם נקבצו שרידי בני האדם משלושת העמים.
רוב אלה שנותרו מאחור, נספו.
זמן מה לאחר חצות אנשי ההלדין את ההרים הכחולים, הגיעו לאוסיריאנד בני העם השלישי בראשות מרך.
הם המשיכו מערבה והתיישבו באסטולד, בשכנות לעם באור שהיו ידידיהם ובעלי בריתם.
אנשי מרך היו גבוהי קומה וחסונים מאוד, זהובי שיער ובהירי עיניים.
הם היו זריזים לצחוק וזריזים לכעוס, רבים במספר וגיבורי מלחמה.
לאחר שנים מספר של ישיבה באסטולד, משהזמינו נסיכי הנולדור את האדין לבוא ולהתגורר בתחומי שלטונם, עברו רוב אנשי מרך להתגורר בדור לומין, בהנהגת בית מרך תחת שלטונו העליון של בית פינגולפין.
במעללי המלחמות של ימי קדומים, זכורים במיוחד אנשי בית מרך.
הדור זהוב הראש היה גיבור מלחמה ידוע, וניתנה לו קסדת הדרקון הכבדה להיות לו למורשת ביתו.
נכדו הורין תליון היה הלוחם הגדול ביותר מבני האדם, ובנו טורין כמעט שעלה על אביו מולידו.
גם הואור אחי הורין נלחם בעוז, ובנו טואור היה מגדולי הלוחמים בגונדולין.
בנו של טואור היה אארנדיל שממנו באה לעולם שושלת מלכי נומנור.
רוב אנשי הדור נספו בקרב נירנית ארנוידיאד.
המעטים ששרדו הם אלה שנשארו באסטולד, ומעט נשים וילדים שנמלטו מדור לומין אל החופים.
בתום העידן הראשון, נשאר עם מעורב של שלושת בתי האדין בחופים ובאסטולד.
לאחר תום העידן הראשון גמלו הולאר לאדין על עמלם הממושך ואבדותיהם הרבות במלחמה נגד מורגות'.
לכן בא אאונווה לביניהם והקנה להם חוכמה ודעת, חייהם התארכו פי שלושה מחייהם של בני האדם האחרים וקומתם וחוסנם גדלו.
כמו כן נתנו להם הולאר ארץ טובה ורחבה לגור בה, אי בלב הים הגדול בלגיר, כמטחווי עין מארצות האלמוות.
הארץ הזו נקראה נומנור שפשרה "אש מערב" או "ארץ המערב".
תנאי אחד ניתן לאדין, שלא יפליגו מערבה מנומנור אל ארצות האלמוות, ואם חשקה נפשם יוכלו להפליג מזרחה בלבד.
בשנת 32 לעידן השני, הגיעו האדין לנומנור והקימו בה את ממלכתם.
מלכם הראשון היה אלרוס טר מיניטור, בן אארנדיל.
שושלת היוחסין של אלרוס הייתה נכבדה מאוד, שכן שולבו בה שלושת עמי האדין, שלושת עמי האלדר ואף היה בה מזרע המיאר.
שכן אמו של אלרוס הייתה אלווינג, שסבתה הייתה לותין בת מלין המיא.
מאלרוס נמשכה הלאה שושלת המלכים, חוכמת אנשי נומנור גדלה והם נעשו גדולים וחזקים מאנשי הארץ התיכונה.
במשך כאלפיים שנה שכנו האדין בנומנור בברית עם הולאר והאלדר, והם ידעו אושר רב.
בערך אלפיים שנה לאחר תחילת העידן השני, החלו האדין מתמרדים נגד הולאר.
טיעוניהם של המורדים היו שגם הם רוצים לבקר באמן, והרי אם הם גדלו בגוף ובנפש וחוכמתם גדלה וחייהם ארכו, למה שלא יוכלו לבקר בארצות האלמוות, וינחלו לזמן קצר מאושרן?
תשובת הולאר הייתה כי האלמוות הוא מהות הנובעת מגזעם של העלפים, והתמותה היא מהות הנובעת מגזעם של בני האדם.
לבקר בארץ אמן לא יתן להם שום תועלת ורק יעכיר את רוחם.
אך התשובה לא הניחה את דעתם של אנשי נומנור ורובם התנכרו לולאר ולאלדר.
אלה נקראו אנשי המלך, כי רוב המלכים החזיקו בדעה זו ובעידודם הייתה ההתמרדות נגד הולאר.
מתחילת הפלגנות בקרב הנומנורים וההתמרדות נגד הולאר, החלו הנומנורים נוהגים שררה ועריצות בארץ התיכונה, משעבדים ממלכות וגובים מס כבד.
אנשי המלך שהיו נציבים ואנשי השררה בארצות הארץ התיכונה, למדו מהתושבים לעבוד את האופל וחלקם שרתו את סאורון ונעשו מכשפים.
אז כונו הם "הנומנורים השחורים".
מיעוט מאנשי נומנור שמרו על נאמנותם לולאר ועל רעותם עם האלדר.
ראשים להם היו שרי אנדוניה שהיו ממשפחת המלוכה וחיו במערב נומנור.
רוב הנאמנים נקהלו אף הם במערב נומנור, למשך עוד כאלף שנה.
לאחר מכן עברו לאט לאט למזרח נומנור, משם הפליגו רבים לארץ התיכונה, כי נרדפו על ידי אנשי המלך.
בשנת 3261 לעידן השני, הפליג אר פרזון מלך נומנור לארץ התיכונה, לאסור מלחמה על סאורון.
סאורון שכינה את עצמו שליט הארץ התיכונה, הרגיז את אר פרזון שרצה לשלוט על כל העולם.
בחיל כבד ועצום נחת אר פרזון באומבר וציווה על סאורון לבוא ולהשתחוות לו.
סאורון שנוכח שעוצמתם של הנומנורים עולה על כל אשר העלה בדמיונו, ידע שהוא לא יכול להתמודד עמם במלחמה חזיתית.
לכן בעורמתו בא והשתחווה לפני אר פרזון והתחנף אליו.
אר פרזון עדיין לא האמין לסאורון ולקח אותו כשבוי בחזרה לנומנור, אך סאורון הוסיף להתחנף בעורמה ולהטות את לב המלך בדבריו, עד שכעבור שנים מספר, הפך ליועץ המלך הקרוב ביותר.
לבסוף שכנע סאורון את אר פרזון לצאת למלחמה גלויה בולאר ובאלדר ולכבוש מידיהם את ממלכת אמן בכוח הזרוע.
ההכנות נערכו במשך ימים רבים ובשנת 3319 הפליג כל חיל נומנור בצי אדיר על מנת לכבוש את ארץ אמן.
ההכנות למלחמה לא היו סוד ונערכו בכל נומנור, אז התכוננו אחרוני הנאמנים לברוח לארץ התיכונה כדי לא להשתתף במרד נגד הולאר.
היורש האחרון לשרי אנדוניה – אלנדיל הגבוה, נערך עם בניו ואנשיו בתשע ספינות, בהן העמיסו את אנשיהם וכמה אוצרות וספרי חוכמה ודברים שהיו יקרים ללבבם, ועת הפליג צי נומנור מערבה, הפליגו הם מזרחה אל הארץ התיכונה.
כאשר נחת אר פרזון במפרץ אלדמר, קראו הולאר בשם אילובטר והוא קבר את כל צבא נומנור תחת גבעות מתמוטטות.
את אמן הוא הרחיק לעד מעולם בני התמותה, ובבקע שנוצר נפלה נומנור ונשמדה לגמרי.
הסערה והגלים האדירים שהתעוררו כתוצאה מפעולה זו, סחפו את ספינותיהם של אלנדיל ובניו והשליכו אותם בצפון מערב הארץ התיכונה.
בארץ התיכונה הקימו אלנדיל ובניו את ממלכת ארנור שבצפון ואת ממלכת גונדור שבדרום.
נתיניהם היו הנאמנים שנמלטו לארץ התיכונה ובני הארץ התיכונה שנשבעו להם אמונים.
כך כינו אותם – דונדין, ומשמעות השם הוא: אדין מן המערב.
כמאה שנה לאחר מכן התקיף סאורון את גונדור, אז נכרתה הברית האחרונה בין עלפים ובני אדם, וכל ממלכות האלדר שלחו צבאות לקרב עם אנשי ארנור וגונדור.