tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 בספטמבר 2020 חתם בהסטינגס יונייטד מהליגה הראשונה של ליגת איסת'מיאן .
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל של ליגת איסת'מיאן.
ב-15 באוקטובר 2019 ערך סקוט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברמודה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת גואטמלה במשחק ידידות.
ב-30 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת ארובה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נוריה פוזדרץ' (בלועזית: Nurija Pozderac; 15 בינואר 1892 – 12 ביוני 1943) ודוולטה פוזדרץ' (Devleta Pozderac) בני זוג מוסלמים בוסנים שפעלו להצלת יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה והוכרו כחסידי אומות העולם.
נוריה פוזדרץ' נולד בעיירה צאזין שבצפון-מערב בוסניה, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הוא היה אחד מ-11 ילדיהם של מורת פוזדרץ', מנהיג מקומי בצאזין.
פוזדרץ' הוסמך להוראה, אך במהרה עבר לפוליטיקה והצטרף כפעיל לשורות הארגון המוסלמי היוגוסלבי (JMO).
בזכות כישוריו ויכולותיו, הוא הפך לדמות מוערכת ומובילה הן בקהילה המוסלמית והן בקהילה הרחבה בצאזין.
בשנת 1929 נבחר פוזדרץ' כחבר באספה המכוננת של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וב-1939 נבחר לסנאט בממשלת הממלכה.
פעילותם בזמן מלחמת העולם השנייה
ב-1941, לאחר פלישת כוחות הציר ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית (NDH) תחת שלטון האוסטאשה, סירב פוזדרץ' להצעות לכהן בתפקיד בכיר בממשלה.
הוא העדיף להצטרף לתנועת ההתנגדות של הפרטיזנים היוגוסלביים בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו.
פוזדרץ' נשא נאומים פומביים נגד מעשי הזוועה של האוסטאשה, ועודד את הציבור להצטרף להתנגדות.
פוזדרץ' לא הסכים לקבל תפקידים בממשלת האוסטאשה, גם במחיר השפלה אישית.
נוריה ודוולטה העניקו סיוע תמידי במזון, במחסה ובמציאת מקומות מסתור למאות פליטים שנמלטו מטרור האוסטאשה או נרדפו בשל יהדותם.
בנוסף לפעולות ההצלה, הביע פוזדרץ' באופן קבוע את התנגדותו הנחרצת להשמדת היהודים ופעל למנוע את פעולות ההשמדה.
נוריה ודוולטה הצילו את ד"ר איזידור לוי ואשתו קלרה.
נוריה הכריז כי איזידור נמצא תחת חסותו והכניס אותו ואת אשתו לביתו ב-1941. כאשר אנשי האוסטאשה באו לביתו סירב נוריה לתת להם לפגוע באיזידור.
כאשר איזידור הצטרף לפרטיזנים, דוולטה המשיכה להסתיר את קלרה בביתם.
לאורך כל התקופה, נוריה ודוולטה הבטיחו את ביטחונם של בני הזוג תוך סיכון חייהם.
במהלך קרב סוטייסקה ביוני 1943, נפצע נוריה פציעה אנושה ונפטר כעבור ארבעה ימים.
לאחר מותו המשיכה דוולטה את פעילותה למרות הסכנות הרבות, תוך שהיא נושאת לבדה בעול הטיפול בפליטים ובמשפחתה.
היא נכלאה על ידי האוסטאשה ונשלחה למחנות ריכוז שונים, כולל המחנות בבוסנסקי נובי, קוסטאייניצה וגרדישקה.
שחרורה התאפשר הודות ליוסיפ ברוז טיטו, שהציע בחילופי שבויים לשחרר קצין גרמני שנשבה בתמורה לחירותה
ב-11 בספטמבר 2012, הכיר יד ושם בנוריה ודוולטה פוזדרץ' כחסידי אומות העולם על הצלת יהודים, ושמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
טקס הענקת התואר נערך בבלגרד, סרביה.
בתם, סדטה בוליבשיץ', קיבלה את המדליה והתעודה בשמם.
נוריקו-סאן הילדה מיפן (בשוודית: Eva möter Noriko-san, אווה פוגשת את נוריקו-סאן) הוא ספר ילדים, השני בסדרת "ילדי העולם".
הספר יצא לאור בשוודית ב-1956. הוא תורגם לעברית על ידי לאה גולדברג ויצא לאור בישראל בהוצאת ספרית פועלים ב-1957.
הספר בשוודית מתחיל עם סיפור מסגרת בו אווה הילדה השוודית מספרת לאמה שהיא טסה ליפן לפגוש ילדה יפנית.
בעברית החלק הזה הושמט והספר מתחיל בתיאור חייה של נוריקו-סאן ביפן.
נוריקו-סאן ילדה יפנית עם שיער שחור ועיניים שחורות ישנה בביתה על הרצפה, היא מתרחצת באמבטיה מעץ, לובשת קימונו ומשחקת בבובות.
אווה היא ילדה בהירה, היא מגיעה לשדה התעופה ביפן ומצליחה למצוא את נוריקו-סאן אחרי שעצמה את עיניה והלכה מאה צעדים.
יחד הן משחקות ומחליפות ביניהן בגדים אווה לובשת קימונו ונוריקו-סאן לובשת שמלה מערבית.
לבסוף הן נפרדות ואווה טסה חזרה הביתה.
במהדורה השוודית בסוף הסיפור אווה חוזרת הביתה ומספרת לאמה על הביקור ומציינת שביפן היא יכולה לדבר יפנית.
סיפור המסגרת בשוודית גרם למספר חוקרים לשער כי מדובר בסיפור דמיוני של אווה, הטסה לבדה ליפן, מוצאת באורח פלא את נוריקו-סאן וחוזרת לבדה לשוודיה.
הספר יצא בעקבות הצלחתו הרבה של ספר הילדים הראשון שצילמה חנה ריבקין בריק "אלה קרי הילדה מלפלנד" (1951) אותו כתבה אלי יאנס.
בעקבות העלויות הגבוהות של הטסת הצלמת והסופרת ליפן הוחלט כי ריבקין-בריק תטוס לבד לצלם ולכשתשוב יאנס תכתוב את העלילה, אך האחרונה סירבה.
כתיבת הספר נמסרה לאסטריד לינדגרן אשר עבדה כעורכת מדור ספרי הילדים בהוצאה לאור שהוציאה את הספר על אלה קרי.
לינדגרן כבר הייתה סופרת מפורסמת באותה תקופה, ספרה בילבי מ-1945 נחל הצלחה גדולה.
חנה ריבקין בריק הגיעה לטוקיו, יפן ב-1956 על מנת לצלם ספר על המפגש בין ילדה יפנית לילדה שוודית.
בריאיון סיפרה כי כילדה ברוסיה הביאו לה הוריה ספר ציורים יפני שהותיר עליה רושם רב וכך עלה בה הרעיון לספר.
ביפן, באמצעות חברה היא מצאה ילדה יפנית, שגרה בשכנות אליה.
בשגרירות שוודיה היא מצאה ילדה שוודית, בת אחד הדיפלומטים.
לינגרדן כתבה את עלילת הספר והקשר המקצועי בין השתיים הפך לקשר חברי.
חלק ממסעה של ריבקין-בריק ליפן מומן על ידי חברת התעופה SAS אשר תמונות של מטוסיה ותיק עם הלוגו שלה מופיעים בספר.
נוריקו-סאן הייתה בת חמש בעת צילומי הספר.
הספר לא תורגם ליפנית כך שלמרות שהיה לה עותק בשוודית, היא לא הכירה את עלילת הספר.
אווה היא אווה קראפורד לארסן, בת דיפלומט שוודי שחי עם משפחתו ביפן.
הספר יצא לאור בשוודיה בהוצאת בהוצאת Rabén & Sjögren ב-1956 ותורגם לכמה וכמה שפות.
בעברית תורגם על ידי לאה גולדברג ופורסם ב-1957. הוא יצא בעברית במהדורות נוספות ב-1964 וב-1969. ב-2009 יצאה מהדורה מחודשת של כל סדרת ספרי הילדים שיצאה בהוצאת ספרית פועלים - הקיבוץ המאוחד.
ב-2015 מהדורה נוספת של הספר יצאה לאור.
בשנת 2014 יצא הסרט "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו-סאן?" .
ב-2015 הגיעה לישראל נוריקו שיראישי, היא נוריקו מהספר, כאורחת בפסטיבל תל אביב הבינלאומי לסרטי ילדים ונוער עבור בכורת הסרט.
נוריו נאגאיאמה (ביפנית: 永山 則夫; 27 ביוני 1949 – 1 באוגוסט 1997) היה רוצח וסופר יפני.
נאגאיאמה נולד בעיר אבאשירי שבהוקאידו, יפן, וגדל במשפחה של הורים גרושים.
בשנת 1965 עבר לטוקיו ועבד ברובע שיבויה, שם היה עד לירי בזאמה ושיבויה.
בין 11 באוקטובר 1968 ל-5 בנובמבר 1968, נגיאמה רצח ארבעה בני אדם באמצעות אקדח.
את שני קורבנותיו האחרונים גם שדד בסכום של 16,420 יין (שווה ערך ל-46 דולר אמריקאי באותה שנה).
הוא נעצר ב־7 באפריל 1969, כאשר היה בן 19 ונחשב לקטין לפי החוק היפני דאז.
בשנת 1979 גזר עליו בית המשפט המחוזי של טוקיו עונש מוות, אך בית המשפט הגבוה של טוקיו ביטל את גזר הדין והטיל עליו מאסר עולם בשנת 1981. בשנת 1983 ביטל בית המשפט העליון של יפן את החלטת בית המשפט הגבוה, וקבע את הקריטריונים להחלת עונש מוות במדינה.
לבסוף, בשנת 1987, שב בית המשפט הגבוה וגזר עליו עונש מוות, וגזר הדין אושרר על ידי בית המשפט העליון בשנת 1990.
במהלך שהותו בכלא, החל נגיאמה לכתוב ספרים, והפך לדמות מוכרת בציבור היפני.
ספרו הראשון, דמעות הבערות (ביפנית: 無知の涙), פורסם בשנת 1971. בשנת 1983 זכה בפרס על ספרו גשר עץ (ביפנית: 木橋).
הצלחתו הספרותית עוררה מחלוקת בחוגים הספרותיים ביפן, והוא נדחה מהצטרפות לאגודת הסופרים היפנית, אך זכה להכרה מחוץ ליפן, ובשנת 1996 זכה לפרס מחוזי במדינת סארלנד שבגרמניה.
נגיאמה הוצא להורג ב־1 באוגוסט 1997 במרכז המעצרים של טוקיו, בגיל 48, בצו של שר המשפטים איסאו מצוארה.
ההוצאה להורג התבצעה 34 ימים בלבד לאחר מעצרו של סייטו סאקקיברה, הרוצח בן ה־14 בפרשת רצח הילדים בקובה.
נאגאיאמה לא הותיר אחריו הצהרת פרידה.
בצוואתו הקים קרן צדקה לסיוע לנזקקים.
מאסאקי איטו (伊藤 正明, Itō מסאקי)
נורית הירש (נולדה ב-13 באוגוסט 1942, ל' באב ה'תש"ב) היא מוזיקאית, מנצחת, מעבדת, פסנתרנית ומלחינה ישראלית.
כלת פרס ישראל בתחום הזמר העברי לשנת ה'תשע"ו.
נורית הירש נולדה וגדלה בתל אביב, לזוג הורים שעלו לישראל ממזרח אירופה.
אביה הלל היה זמר אופרה בווינה ובישראל פתח בית מסחר לעטים נובעים.
אמה לאה לבית זילברשץ הייתה עורכת דין.
המשפחה התגוררה בין היתר בבית יודוביץ בשדרות בן-גוריון (דאז שדרות קק"ל).
כשהייתה נורית בת שבע נפגשו הוריה עם המנצח שלמה קפלן שהיה המורה לזמרה בבית ספרה.
קפלן אמר להוריה שהילדה צריכה לנגן, אלא שבדירת המשפחה לא היה פסנתר, והיא ניגנה בפסנתר השכנים.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בעירוני א' בעיר.
מגיל צעיר עבדה כפסנתרנית בתיאטרון "החמאם" ביפו, בתיאטרון "הבימה" ובסטודיו לבלט, וליוותה בנגינה זמרים של האופרה הישראלית ואת רביעיית מועדון התיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת גייסות השריון, וב-1962 השתתפה בתוכניתה החמישית של הלהקה "זמר לשריון".
לאחר שחרורה מצה"ל החלה בהלחנת שירים.
הירש היא בוגרת האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין במגמה לפסנתר, שם למדה פסנתר אצל אלכסנדר בוך, הלחנה אצל מרדכי סתר, יחזקאל בראון ויצחק סדאי, ניצוח אצל לסלו רוט ותזמור אצל נעם שריף.
בנוסף, ניגנה בכיתתו של עדן פרטוש מוזיקה קאמרית, ולמדה גם לנגן בקלרינט אצל יעקב ברנע.
לאחר מכן יצאה ללימודים בארצות הברית, שם למדה הלחנה בניו יורק והשתלמה בהלחנה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בתחומי מוזיקה לסרטים ומוזיקה אלקטרונית.
שירה הראשון שהתפרסם היה "פרח הלילך", שהלחינה ב-1965 למילותיו של אורי אסף.
השיר הוקלט לראשונה על ידי שלישיית שריד.
השיר התפרסם לאחר מכן בביצוע חוה אלברשטיין, שהקליטה אותו לאלבומה הראשון מ-1967. שירה המצליח השני היה "כחולה כחלום", שבשנת 1965 ביצעה שלישיית גשר הירקון בתוכניתה השנייה.
בין כותבי המילים עמם הרבתה לשתף פעולה נמנה אהוד מנור.
היא הלחינה את שיריו "הבתים שנגמרו ליד הים", "בשנה הבאה", "ללכת שבי אחרייך", ועוד עשרות שירים שהפכו ללהיטים.
גם עם יורם טהרלב יצרה להיטים רבים, כגון "מלאך מסולם יעקב" (צוות הווי נח"ל), "בפרדס ליד השוקת" (יהורם גאון), "אתה לי ארץ" (ירדנה ארזי) ו"חשמל בכפות ידיך" (רותי נבון).
הזמרת אילנית הרבתה לבצע את שיריה של הירש, בהם "אל הדרך", "אהבתה של תרזה דימון", "כבר אחרי חצות", "ושוב אתכם" ו"נחמה".
הירש הגיעה להישגים בין-לאומיים כאשר שיריה זכו להצלחה באירוויזיון.
באירוויזיון 1973, כאשר ישראל השתתפה לראשונה בתחרות, היא יוצגה בשיר "אי שם" שהלחינה הירש למילותיו של אהוד מנור ובוצע על ידי אילנית.
השיר הגיע למקום הרביעי, כשהירש עצמה מנצחת על התזמורת שליוותה את השיר.
זו הייתה גם הפעם השנייה (הראשונה הייתה המנצחת השוודית באותה שנה) שאישה ניצחה על תזמורת האירוויזיון.
שיא הצלחתה היה בשיר "אבניבי" בביצוע יזהר כהן למילותיו של אהוד מנור, שייצג את ישראל באירוויזיון 1978, וזכה במקום הראשון.
בעקבות הזכייה תורגם השיר לשפות נוספות והיה ללהיט עולמי.
שיר נוסף פרי עטה הוכתר באותה שנה במקום הראשון בפסטיבל הילדים שנערך בפורטוגל, כשהוא הושר על ידי מרינה פיינגולד, ונקרא "פאפא פופאי".
הירש פעלה גם בתחום הזמר היהודי-מסורתי.
לחנה ל"עושה שלום במרומיו" נכתב לפסטיבל הזמר החסידי הראשון, שנערך ב-1969, ובבתי כנסת ובקהילות יהודיות רבות בחרו מאז להכליל אותו כלחן תפילה.
הירש הלחינה נעימות ופזמונים למספר סרטי קולנוע ישראלים, כשהבולטים ביניהם היו "בלדה לשוטר", שיר הנושא של הסרט "השוטר אזולאי" של אפרים קישון, שבוצע על ידי אושיק לוי, ו"תני לי יד", שיר הנושא של הסרט "מאחורי הסורגים" בביצועו של בועז שרעבי.
ב-1978 כתבה את המוזיקה לסרטו של קישון "השועל בלול התרנגולות", וב-1979 את המוזיקה לסרט "אל תשאלי אם אני אוהב".
הירש כתבה גם את הלחנים למחזמר "סאלח שבתי", אף הוא של אפרים קישון, בתיאטרון "הבימה".
אחד השירים במחזמר, "אח יא ראב", הפך ללהיט גדול שהושר על ידי כוכב ההצגה, זאב רווח.
הירש הלחינה גם פתיחים לתוכניות טלוויזיה - בהם לסדרה "קרובים קרובים".
ב-1973 כתבה את המוזיקה לסרט "חכם גמליאל", ממנו התפרסם השיר "דינה" בביצועה של מירי אלוני.
היא תרמה להיטים גם ללהקות הצבאיות ובהם, "לצפון באהבה", "לאחד החיילים", "רק בישראל", "אל הנחל" ו"בוא בשלום".
הירש הלחינה גם שירי ילדים רבים, חלקם לפסטיבל שירי ילדים ולפסטיגל.
עם הנודעים שבהם נמנים "ברבאבא" ו"אני ג'ינג'י" בביצוע ציפי שביט, "הדרך אל הכפר" ו"חלקת אלוהים" בביצוע רבקה זהר, ו"המשפחה שלי" בביצוע שלמה ניצן (על שמו נקרא אלבום אוסף משירי הילדים שלה וכן ספר מנגן משיריה).
חוה אלברשטיין ביצעה חלק משירי הילדים של הירש, ובייחוד נודעו שיריה "מקהלה עליזה" למילותיה של לאה נאור, ו"עץ הכוכבים" היידי במקור.
הירש הלחינה גם פתיחים לתוכניות טלוויזיה לילדים כמו "פרפר נחמד", "הבית של פיסטוק" ו"דלת הקסמים".
בשנת 1992 הפיקה הירש יחד עם מיכל חזון קלטת וידאו עם שירי משחק וריקודים לילדים בשם "דיג דיג דוג".
הקלטת זכתה להצלחה גדולה, נמכרה במאות אלפי עותקים, ועל פיה הועלה מופע לילדים שזכה גם הוא להצלחה.
הירש וחזון הפיקו בהמשך עוד שלוש קלטות המשך בשם זה.
ב-2016 הוקדש מופע הילדים "מותק של פסטיבל" לשירי הילדים שלה, ובשנת 2021 אחרי שנים שלא כתבה שירים חדשים לילדים כתבה במיוחד לפסטיבל "השיר הבא" לצעירים בניהולו האמנותי של אלי ניסמן, יחד עם הפזמונאית לאה לופנפלד, את השיר "די בדאי" שזכה בפרס הגדול בפסטיבל.
נורית הירש מרבה להופיע כזמרת עם שיריה במקומות שונים, שרה עם הקהל, ומלווה את האירועים בנגינה בפסנתר.
ב-2014 הלחינה שיר לפסוקי שירת דבורה עבור טקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל, שהיה בסימן "זמן נשים".
השיר בוצע על ידי אסתר רדא ותזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של דוד זבה.
בשיר השתתפו גם נגני חיל החינוך והנוער, מקהלת זמר לך מהרצליה, מקהלת שירן מרמת השרון, ומקהלת רון מחולון.
ב-2016 זכתה בפרס ישראל עבור תרומתה לזמר העברי ולאומנות עממית.
להירש התקיימו מספר מופעי הצדעה, בהם בפסטיבל עין גב בשנת 2017, ומופע מחווה ליום הולדתה ה-80 בתיאטרון ירושלים.
הירש הייתה נשואה לאיש העסקים יורם רוזנפלד, בנו של העיתונאי שלום רוזנפלד, ולזוג נולדו שני ילדים - הבת רותי היא זמרת אופרה והבן דני הוא נגן ומורה לג'אז.
בן זוגה הנוכחי של הירש הוא משה לינדן.
הירש היא בת דודתה של השחקנית אורלי זילברשץ.
עם אהוד מנור, 50 להיטים, ספריית מעריב, 1969
רק בינתיים, משכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 1990
ללכת שבי אחרייך, ידיעות וספרי חמד, 1999
מקהלה עליזה, משכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2007
זמר שכזה - השירים היפים של נורית הירש - 1982
נורית הירש - בעקבותייך - 1997
אילנית ונורית הירש - הנה ימים באים - 2003
נורית הירש - מקהלה עליזה - 2007
נורית הירש זכתה במספר פרסים, ביניהם:
פרס אקו"ם בהלחנה בתחום הזמר העברי - 2001
אשת השנה מליונס ישראל - 2006
פרס על מפעל חיים מאוניברסיטת בר-אילן - 2006
פרס רוזנבלום על מפעל חיים - 2014
פרס ישראל בתחום הזמר העברי - 2016
פרס ירושלים על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה - 2021
פרס מפעל חיים ב"פסטיבל השיר הבא" 2021
נורית זרחי (נולדה ב-19 באוקטובר 1941, כ"ח בתשרי ה'תש"ב) היא משוררת, פזמונאית, סופרת, עורכת ועיתונאית ישראלית, מהנשים הבולטות בעולם הספרות הישראלי.
כלת פרס ישראל בתחום הספרות והשירה לשנת ה'תשפ"א (2021).
נורית זרחי נולדה בירושלים, בת לסופר ישראל זרחי ולאסתר.
בגיל חמש התייתמה מאביה, ואף שהיא מייחסת את כישרונה הספרותי ואת פריון הכתיבה שלה אליו, היא טוענת ש"נולדתי וגדלתי בעצם ללא אב".
לאחר מות אביה עברה זרחי לקיבוץ גבע יחד עם אמה שהייתה מורה.
את חוויותיה הקשות מהתקופה הזו תארה בספרה "ילדת חוץ".
מאוחר יותר עברה לעין חרוד שם סיימה את לימודיה התיכוניים.
לאחר שירותה הצבאי למדה בסמינר למורים, השתלמה במדעי הרוח באוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון בספרות ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1963 הכירה את הפזמונאי יורם טהרלב, בהיותם סטודנטים בחוג לפילוסופיה.
כעבור זמן קצר, באוגוסט 1963, נישאו.
נולדו להם שתי בנות: הציירת רוני טהרלב, ואראלה טהרלב בן-שחר, עיתונאית ודוקטור (Ph.D) בהיסטוריה של הרפואה.
תחילה התגוררו זרחי וטהרלב בקיבוץ יגור, שם נולדה בתם הבכורה רוני, אולם כעבור שנה עזבו את הקיבוץ - תחילה לפתח תקווה, משם לראשון לציון ולבסוף לתל אביב.
זרחי פרסמה מספר רב של שירים וסיפורים בעיתוני ילדים, פרסמה מעל למאה ספרי ילדים ומעל ל-200 ספרים בכללי, שירה, פרוזה ומחקר וכן עבדה כעיתונאית בעיתון ידיעות אחרונות.
הרצתה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומנחה סדנאות לכתיבה יצירתית.
בשנת 2010 היא ערכה ספר של יהודית דריגס.
כתיבתה לעיתים מציאותית ולעיתים דמיונית או דמוית חלום, שמה במרכז את היחיד, לעיתים קרובות את הילד ועולמו הפנימי:
זרחי זכתה בפרסים ספרותיים רבים, בין השאר זכתה מספר פעמים בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער, המוענק במקביל לפרס אנדרסן לסופרים, מתרגמים ומאיירים ממדינות חברות ארגון סופרי הילדים הבינלאומי IBBY.
כן זכתה בפרס ביאליק, פרס יהודה עמיחי, פרס לנדאו לאמנויות הבמה, פרס ראש הממשלה, פרס דבורה עומר על מפעל חיים, ופרס לאה גולדברג.
בשנת תשפ"א זכתה בפרס ישראל בתחום הספרות והשירה.
מנימוקי השופטים שהעניקו לזרחי את פרס דבורה עומר על מפעל חיים: "...[ספריה ניחנים] בפואטיקה ייחודית, מלאת תעוזה, הומור, ואמת פנימית בלתי מתפשרת.
ספרי הילדים שלה אינם מצייתים לחוקיות מוכרת ומוסכמת: לא מבחינת הז'אנר, לא מבחינת מהלך העלילה, הדמויות, התפקידים הניתנים להן, ואף לא מבחינת השפה...
מקריאת יצירותיה עולה התחושה שהיא מעלה על הכתב את הלא-מודע של קוראיה...
כך, ממש כבחלום שכולו שלנו – אנחנו השחקנים והצופים גם יחד.
וכמו חלום, גם יצירותיה ניתנות לפרשנויות רבות ושונות...
בנוסף מאתגרת זרחי ביצירתה את ההפרדה הנוקשה שבין כתיבה לילדים וכתיבה למבוגרים, בדברה, ברוב יצירתה בהרבה גילים ואל הרבה גילים בו זמנית."
2025 העמדת פנים, בית האמנים תל אביב, אוצרים : טובה אוסמן ואריה ברקוביץ .
נורית גוברין (נולדה ב-5 בנובמבר 1935) היא חוקרת, סופרת, מורה, מרצה ופרופסור אמריטה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
נורית גוברין נולדה בתל אביב, בת לסופר ולמסאי ישראל כהן ואחות לחגית הלפרין.
את הוויית הספרות העברית ספגה מילדותה.למדה בבית הספר תל נורדאו והשלימה את לימודי התיכון שלה בבית הספר "תיכון חדש".
לאחר שירותה בנח"ל הייתה זמן קצר חברת קיבוץ מעין ברוך.
את לימודיה האקדמיים עשתה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1961–1972. בשנת 1964 קיבלה תואר ראשון בספרות ותנ"ך ותעודת הוראה.
עבודת הדוקטור שלה נושאת את השם "העומר וש.
במוסד הזה החלה גם להורות, והיא עשתה בו את כל הדרך האקדמית עד למעלת פרופסור מן המניין, תואר שאותו קיבלה בשנת 1990.
נורית גוברין היא מהמובילות של תחום חקר הספרות העברית והוראתו.
היא מילאה בארץ ומחוצה לה תפקידים ציבוריים הקשורים לתחום הספרות העברית.
על פעילותה בתחום זכתה בשורה של פרסים, ובהם פרס ביאליק לספרות יפה בשנת 1998. חידושה העיקרי של נורית גוברין בחקר הספרות העברית והבנתה הוא בתפיסתה כרב-מערכת תרבותית והיסטורית שיש לה זיקות הדוקות לתחומים נוספים: התחום החברתי, הביוגרפי וההיסטורי.
היא הקפידה על הצגה מפורטת ומוארת של התהליך ההיסטורי-תרבותי שהוביל את הספרות העברית ממרכזים שונים בעולם (מזרח אירופה, אמריקה) אל המרכז היחיד בארץ ישראל ובישראל.
גוברין השתתפה במרבית מהכנסים של ברית עברית עולמית.
נורית גוברין כתבה ספרי מחקר רבים, ובהם פיתחה את תפיסת היסוד שלה.
בין השאר כתבה מונוגרפיות על גרשון שופמן, דבורה בארון ואהרן מגד; ספרים העוסקים בחקר כתבי עת ספרותיים ובחקר חבורות ספרותיות; ואסופות של מאמרי ביקורת התייחסות וגילויים ראשונים מהארכיונים.
תורתה שונה מתורת הספרות הכללית שפותחה באוניברסיטת תל אביב ולעיתים אף מנוגדת לה.
גוברין היא גם מחלוצות המחקר הספרותי העברי הנוגע ליצירתן של סופרות עבריות.
בין הפרסים שהוענקו לה: פרס אברהם קריב על ספרה "ברנר – 'אובד עצות' ומורה-דרך" (1993); פרס ביאליק (1998); פרס ישראל אפרת (2002), פרס מפעל חיים מטעם עירית רמת-גן (2010); אות יקירת העיר תל אביב-יפו (2010).
בשנת 2005 פרשה גוברין לגמלאות בתום ארבעים שנות הוראה ומחקר בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
לרגל המאורע הוגש לה "ספר יובל", אסופה נרחבת של דברי ספרות, מחקר ויצירה, בהשתתפותם של ארבעים יוצרים וחוקרים.
ספר יובל זה, "ממרכזים למרכז – ספר נורית גוברין" (בעריכת אבנר הולצמן ובהוצאת אוניברסיטת תל אביב) מציג באופן נרחב ומגוון את הנחות היסוד שהניחה בחקר הספרות העברית החדשה ובהוראה.
מאז יציאתה לגמלאות ממשיכה גוברין לפרסם ספרים ומחקרים.
לימדה בהתנדבות בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, למעלה מעשר שנים (עד תשע"ט/2018).
משתתפת בכנסים בארץ ובעולם ומרצה בפני קהלים שונים במסגרות רבות.
בשנת תש"ע (2010) זכתה באות יקיר העיר תל אביב-יפו ובפרס עיריית רמת גן למפעל חיים בספרות.
ביבליוגרפיה של כל כתביה והכותבים עליה, בשנים 1950 - 2020 בעריכת אלי שקדי, בהוצאת צבעונים, תשע"ט/2019, 150 עמודים, לקראת יובל ה-85 שלה.
ספרה האישי: 'ילדת מנדט - זיכרונות מדור לדור', בהוצאת חדרים, מהדורה ראשונה: 2024 מהדורה שנייה: 2025.
בפברואר 1956 נישאה לשלמה גוברין, בנו של ח"כ עקיבא גוברין.
שלמה נפטר באוגוסט 2009. לנורית גוברין 17 נינות ונינים.
ראובן פאהן, מבחר כתבים, מחקר, מבוא, עריכה וביבליוגרפיה: נורית גוברין, הוצאת מסדה, 1969.
שי של ספרות, המכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב והוצאת עקד, 1973.
מעגלים, רמת גן, הוצאת מסדה, אגודת הסופרים, 1975.
מפתחות, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978.
"העומר": תנופתו של כתב-עת ואחריתו, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1980.
שרשים וצמרות: רישומה של העלייה הראשונה בספרות העברית, פפירוס, 1981.
שופמן חייו ויצירתו, שני כרכים, הוצאת יחדיו, 1982.
תלישות והתחדשות: הסיפורת העברית בראשית המאה ה-20 בגולה ובארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1985.
'מאורע ברנר': המאבק על חופש הביטוי, יד בן צבי, 1985.
המחצית הראשונה: דבורה בארון - חייה ויצירתה, מוסד ביאליק, 1988.
דבש מסלע: מחקרים בספרות ארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1989.
ברנר - "אובד עצות" ומורה דרך, משרד הביטחון, 1991.
צריבה: שירת-התמיד לברנר, משרד הביטחון, 1995.
כתיבת הארץ: ארצות וערים על מפת הספרות העברית, הוצאת כרמל, 1998.
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרכים א - ב, הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, 2002.
נוסעת אלמונית: שלומית פלאום - חיים ויצירה, הוצאת כרמל, 2005.
ציפור חלוּמה - על שירתה של ציפי שחרור, אחרית דבר לספרה של ציפי שחרור, "עונה שנייה לאהבה", 2000.
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרכים ג - ד, הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, 2008.
אהרן מגד: חסד החיים - דיוקנו של בן-הארץ כסופר עברי, הוצאת כרמל, (תשע"ב) 2011
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרכים ה - ו, הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, 2015
עטרת קוצים - דברי סופרים בפרס ברנר, יחד עם רחל סטפק, הוצאת גוונים, 2017.
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה.
כרך ז, הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019.
כרך ח, הוצאת צבעונים ואוניברסיטת תל אביב, תשפ"ב / 2022.
ילדת מנדט - זכרונות מדור לדור.
נורית גלרון (רשף) (נולדה ב־21 במרץ 1951) היא זמרת, פזמונאית ושחקנית ישראלית.
גלרון נולדה וגדלה בהרצליה בשם נורית קְלימְבּוּרְד.
אביה, משה קלימבורד, היה קופאי בסופרמרקט שהיה בעברו חייל בצבא אנדרס, ולאחר ששכל בשואה אישה וילד העדיף, כמו יהודים רבים אחרים, לערוק מהצבא ולהגיע לארץ ישראל כעולה בלתי־לגאלי.
אמה, לאה סיטין, פרשה מהבמה אחרי שהייתה זמרת בלהקת הבריגדה היהודית "מעין זה", שהקים הבמאי אליהו גולדנברג.
גדלה בשכונת נווה עמל בהרצליה.
הייתה חניכת תנועת המחנות העולים.
גלרון החלה את הקריירה המקצועית שלה בעת שירותה בצבא.
ב־1970 התגייסה גלרון לצוות הווי גולני.
לדבריה "לא ידעתי שאני רוצה להיות זמרת, אבל היה לי נוח להיות כזו כדי שארוויח כסף ללימודי קולנוע ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב".
בצוות ההווי ביצעה את הסולו הראשון שלה, בשיר "הלוך וחטוף".
לאחר שחרורה מהצבא למדה תיאטרון וקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בעזרת מלגה, והתפרנסה מזמרה בהצגות התיאטרון לנוער.
באותם ימים החלה להופיע במועדונים קטנים.
נעים רג'ואן, אמרגנה של קלימבורד ושל עליזה עזיקרי, שלפני הופעותיה שרה נורית כזמרת חימום, הציע לה להחליף את שם משפחתה ל"גיל־רון", והיא בחרה ב"גלרון".
בשנת 1973 החלה גלרון להופיע בשיתוף המלחינה יעל גרמן, שאותה פגשה באסמאעיליה כאחת מארבע סטודנטיות שהתנדבו להופיע לפני חיילים במלחמת יום הכיפורים.
אחת ההופעות, שארגנה גרמן, הייתה בפני רכזי תרבות של קיבוצים בגבעת חביבה.
היא הובילה להזמנת יותר משלושים הופעות, בקיבוצים וגם במועדונים, שאותן הפיק אשר ביטנסקי.
בסוף 1973 הופיעה גלרון עם ליאור ייני בערב שירי מיקיס תאודוראקיס שתרגמה לעברית אביבה אורשלום.
עוד השתתפו במופע עוזי חיטמן, יונית שוהם ונגה שלם.
בשנת 1976 השתתפה באלבום שהוקדש לשיריה של לאה גולדברג עם השיר "אולי מחר", בלחן של גרמן.
באותה השנה השתתפה גלרון בתוכנית רדיו בגלי צה"ל שהוקדשה לגילוי כישרונות צעירים, לצידם של יהודית רביץ ואורי רווח, עם דובי לנץ, הופעה שקידמה את הקריירה המקצועית שלה.
בדצמבר 1977 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 8 עם השיר "הלילות הקסומים" (מילים: עדה נסטוביץ', לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
אלבום הסולו הראשון שלה, שנקרא בפשטות "נורית גלרון" (וזכה ברבות הימים לכינוי "התקליט הסגול"), יצא בסוף נובמבר 1978 בחברת התקליטים ישראדיסק וזכה לביקורות משבחות.
על אף ריבוי היוצרים ששיתפו איתה פעולה בכל אחד מ־11 השירים, מתקיימת אחידות מלאה באלבום המתבטאת במלנכוליה מינימליסטית.
חמישה שירים באלבום הלחינה יעל גרמן.
בין היוצרים הנוספים ניתן למצוא את השמות המובילים במוזיקה הישראלית של סוף שנות ה־70, כאילן וירצברג, מתי כספי, שם טוב לוי, יוני רכטר ודויד ברוזה.
בראיונות איתה באותה תקופה הדגישה גלרון שהיא אינה זמרת ג'אז, למרות הדמיון החיצוני והקולי לזמרת קליאו ליין.
באותה שנה השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "ברכי נפשי".
בדצמבר 1978 השתתפה בפעם השנייה ברציפות בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 עם השיר "כובע עשוי שמים" (מילים: נורית זרחי, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
אלבומה השני, "נורית גלרון בהופעה חיה", שיצא בשנת 1979 בחב' ליטראטון, היה אלבום ג'אז, שהוקלט חי עם קהל באולפני טריטון 31.5.79 על ידי טומי פרידמן עם מיטב נגני הסוגה באותה תקופה, בניצוחו של רמי לוין.
האלבום כלל שבעה קטעים: קוליים, ארוכים ומתורגמים, אינסטרומנטליים, ביצוע ל"לך למדבר" וביצוע לשיר "יום אחרון" של אברהם שלונסקי, ללחן של מאיר אריאל ושלום חנוך.
כמהלך שיווקי ייחודי צורף לאלבום בזמנו גם פוסטר קטן של גלרון.
בסוף 1979 זכה להצלחה במצעדי הפזמונים שירה "בודדים אומרים", שעסק במוות.
את השיר הקשה כתב אברהם בן יצחק והלחין ועיבד יאיר רוזנבלום.
רשת ג' הזמינה אותו במיוחד למצעד הפזמונים השנתי של תשל"ט.
ב־29 במרץ 1980 השתתפה גלרון בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת תש"ם, בו ביצעה עם אילן וירצברג ושמעון גלבץ את השיר "זה לא זה", שהלחין וירצברג למילותיה של יונה וולך.
על אף שהשיר זכה במקום השביעי, הוא זכה להצלחה יחסית במצעדי הפזמונים.
באותה שנה, השתתפה בערב שירי משוררים של גל"צ בו ביצעה את השיר "יש לי סימפטיה" שהלחין שלמה גרוניך למילותיו של מאיר ויזלטיר.
לאחר השתתפותה בערב מחווה למשורר נתן זך, הוציאה גלרון בסוף שנת 1981 אלבום שלם משיריו בשם "שירים באמצע הלילה".
באלבום זה נכללו שירים שהפכו ללהיטים (וגם כאלה שגלרון לא הקליטה במקור והפכו ללהיטים בביצועה) כמו "כי האדם עץ השדה" (שהפך לשיר זיכרון ידוע), "כולנו זקוקים לחסד", "כשצלצלת רעד קולך", "עם חשיכה", "עד מחר" ו"כמעט טוב".
בין מלחיני השירים באלבום היו שלום חנוך, חנן יובל, יוני רכטר, מתי כספי ואילן וירצברג.
הקשר עם זך המשיך גם הלאה, והיא הקליטה שירים נוספים שלו באלבומיה הבאים.
גם הקשר עם וירצברג המשיך באלבומים נוספים.
עוד באותה שנה השתתפה בפסטיגל הראשון, שהתקיים בחיפה, עם השיר "מה חשב תפוח תפוח הזהב" (מילים: דליה רביקוביץ', לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
בסוף 1982 הוציאה את האלבום "סימפטיה", בו בלטו השירים: "יש לי סימפטיה", "זה לא זה", "אני אשתגע" ושירה של נעמי שמר "עצוב למות באמצע התמוז".
באותה שנה נערך ערב הוקרה למלחין משה וילנסקי שנקרא "זר כלניות למשה וילנסקי" (ויצא כאלבום לאחר מכן).
גלרון שרה במופע את השיר "בלדה לאשה" (מילים: תרצה אתר) (שגם הופיע באלבום "סימפטיה").
בדצמבר אותה שנה השתתפה בשירוויזיון מספר 4 עם השיר "מחבואים" (מילים: דודו ויזר, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
באפריל 1983 הוציאה את האלבום "אני ראיתי יופי", בו ביצעה, בעיבודיו של משה לוי, את השירים "סוס מעץ" (חדוה הרכבי/נחום היימן) ו"ילדות נשכחת" (יעקב גלעד/יהודית רביץ).
האלבום הוקלט בלונדון, שם חי באותה תקופה נחום היימן, החתום על רוב הלחנים.
באותה שנה בעקבות רצח אמיל גרינצוויג פעיל "שלום עכשיו" בהפגנת "שלום עכשיו" בירושלים, הקליטה גלרון לזכרו את השיר "אמיל", שכתב חיים חפר והלחין רפי קדישזון.
על אף הצלחתו היחסית של השיר, הוא לא הופיע בשום אלבום אולפן של גלרון.
אלבומה הבא של גלרון, "נגיעה אחת רכה", יצא באפריל 1984. יוני רכטר, שם טוב לוי, יזהר אשדות אבנר קנר וקובי רכט התחלקו בעיבודי השירים.
בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא (שכתב עלי מוהר ויועד במקור לאלבומו של גידי גוב "40:06", אך הוא הועבר לגלרון משום שגוב לא התחבר אליו והיא שרה אותו בשינויים קלים בטקסט), "השיר שהוא שר לי בגשם" (מילים: יענקל'ה רוטבליט, לחן: שמוליק קראוס, עם נגינת גיטרה של יצחק קלפטר).
באותה שנה היא שיחקה בסרט "מגש הכסף" לצד גידי גוב.
בדצמבר אותה שנה, השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 15 עם השיר "לבד בקרנבל" (מילים: יעקב גלעד, לחן: יהודה פוליקר, עיבוד: אורי קריב).
אף על פי שהשיר לא הגיע למקום גבוה בתחרות, הוא זכה אחר כך להצלחה רבה.
בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 17 עם השיר "מגירת החלומות" (מילים: מיכל סנונית, לחן: מירון מינסטר, עיבוד: אילן וירצברג).
בשנת 1988 יצאה גלרון למופע משותף עם יהודית רביץ, ובמרץ אותה שנה הוציאה את תקליט הילדים "ציפור הנפש" עם יוסי בנאי, שהתבסס על ספרה של מיכל סנונית "ציפור הנפש", מתוכו הצליח השיר "תחת עץ האהבה".
אלבומה הבא של גלרון, "אחרינו המבול", שיצא ביולי 1989, היה בעל גוון של רוק מחוספס.
את רוב השירים בו כתבה גלרון בעצמה ללחנים ועיבודים של אילן וירצברג.
חלק מהשירים עובדו על ידי אלונה טוראל.
בשיר "אחרינו המבול" שכתבה גלרון והלחין ארקדי דוכין, הביעה גלרון לראשונה את דעותיה הפוליטיות־חברתיות על אדישות תושבי ישראל לנוכח האינתיפאדה הראשונה שהתחוללה באותה עת ביהודה ושומרון.
בשיר מופיעה השורה "אל תספר לי על ילדה שאיבדה את עינה", המבוססת על הודא מסעוד בת השנה, ממחנה הפליטים ג'באליה שאיבדה עין מכדור גומי שנורה, לכאורה בשגגה, על ידי חייל ישראלי.
הילדה מתוארת גם כ"ילדה שאיבדה את ביתה" ו"ילדה שאיבדה ילדותה".
שיר זה נפסל להשמעה בגלי צה"ל וברשות השידור, מה שחולל סערה זוטא ודיון על חופש הביטוי, על אף שהשיר מספר על אדישות תל אביב.
פרט לשיר הנושא בלטו שירים נוספים כ"כמו שאני כמו שאתה", "ראיתי", ו"ציפורי" ("בליל הולדתי ה־39"), שהלחינה יהודית רביץ למילים של פנחס שדה.
רביץ גם ניגנה בשיר בטמבורין.
בשנת 1990 שיחקה גלרון בסרט "דרך הנשר" לצד גידי גוב ואלי דנקר.
באותה שנה הוציאה אלבום הופעה בשם "משהו בלבבה", שכלל חלק משירי האלבום המקורי לצד שירים ישנים וחדשים של גלרון.
ההוצאה המקורית של האלבום הייתה ב־1988, אך זו יצאה רק על גבי תקליט ויניל, ולמעשה המהדורה מ־1990 היא מהדורת הדיסק.
בשנות התשעים החלה גלרון לעבוד עם יוצרים צעירים נוספים מתחום הרוק, ביניהם אביב גפן, בן ארצי, ארקדי דוכין וערן מיטלמן.
באלבום "בתוך הסערות" שיצא בספטמבר 1992, בעיבודו של עופר מאירי, בלטו השירים "אתה פה חסר לי" שכתבו בשבילה אביב ושירה גפן, ו"תעתועי לילה", שכתבה גלרון והלחינה יהודית רביץ.
באותה השנה השתתפה גלרון עם ירון לונדון בקלטת הילדים המצליחה "מעשה בחמישה בלונים".
היא בלטה שם בשירים "ב־ב־בלון", "בבית של יעל", "הבלון מבולבלון" ו"ריח מתקתק", ארבעתם למילים של רחל שיין ארגמן וללחן של אילן וירצברג.
בשנת 1995 הקליטה את האלבום "קלאסי", המורכב ממוזיקה קלאסית ובשיתוף פעולה עם תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של ירוחם שרובסקי.
באלבום הופיעה גרסת כיסוי לשירה של להקת החיפושיות "She's Leaving Home" וגרסה קלאסית לשיר "הציפור שלי", מתוך התקליט "ציפור הנפש".
במרץ 1996 יצא אלבומה "המקום ההוא", שבו הצליחו השירים "מעביר דף" (הידוע גם כ"המיסטיקנים הסינים"), שכתב והלחין שלמה ארצי; "עשה לי את זה חזק", שכתבה שירי ארצי והלחין בן ארצי; "תקרית", שהלחין ארקדי דוכין למילותיו של דוד אבידן; ו"גאון" של אביב גפן.
את האלבום הפיק הטכנאי ליאור טבת.
למופע שנלווה לאלבום הקליטה גלרון חידוש לשירם של יהונתן גפן וצביקה פיק "אין מדינה לאהבה".
ביצוע זה נכלל כבונוס בהוצאות הבאות של הדיסק.
בשנת 1997 יצא אוסף ראשון של גלרון, "אסיף".
לאלבום הוקלטו חלק מהשירים מחדש, וכן כמה משיריו הם חלק מהמופע של האלבום "המקום ההוא", ביניהם גרסתה של גלרון ל"אין מדינה לאהבה".
ב־1998 הקליטה עבור פרויקט עבודה עברית גרסת כיסוי לשירה של להקת "פונץ'", "ונדמה שישוב".
בשנת 2000 יצא אלבומה ה־15 של גלרון, "להתראות מתוק", בהפקתו המוזיקלית של אבנר חודורוב.
את שני השירים המצליחים ביותר באלבום הלחינה לאה שבת: "אתה הולך לישון מוקדם" ששבת גם כתבה את מילותיו, ושיר הנושא "להתראות מתוק" שכתב מאיר גולדברג.
שיר נוסף שהצליח מהאלבום היה דואט של גלרון עם לאה שבת בשם "זה לא קל לוותר".
בשנת 2005 יצא אלבום אוסף שני וכפול, "המיטב", שכשמו הכיל את מיטב להיטיה מכל התקופות.
בשנת 2006 יצא אלבומה ה־17 של גלרון, "מה שהשמים נותנים", שאותו הפיק יזהר אשדות.
בין כותבי השירים לאלבום זה נמנים אשדות, מאיר גולדברג, קורין אלאל, שילה פרבר, יצחק קלפטר ורונה קינן.
בין שיריו המוכרים היו "אתה משתחרר" שכתבה והלחינה פרבר ו"ספינותיה" שכתב גולדברג והלחין דודי לוי.
בשנת 2008 שיחקה גלרון את דמותה של מיקי רן בסדרה "רביעיית רן" ששודרה ב-Yes.
בשנת 2010 יצא אלבומה ה־18, "ואז בא לנו", אלבום נוסף המורכב משירים (חדשים) של נתן זך.
בין מלחיני השירים היו בן ארצי, ערן וייץ, שילה פרבר, איה כורם ואילן וירצברג.
באלבום זה בלטו השירים "אהבה של שני אנשים" ו"חוזר אחרת".
באותה שנה הקליטה גלרון עם המוזיקאי עילי בוטנר את השיר "בוא אלי הלילה", שכתבו גלרון ובוטנר במשותף.
השיר נכלל באלבום השירים שלו "עילי בוטנר".
בשנת 2011 העלתה יחד עם המנצח, המלחין והפסנתרן גיל שוחט את המופע "קלאסי וקלאסיקה", שבו ביצעו יצירות קלסיות של מוצרט, באך ועוד מלחינים לצד קלסיקות ישראליות של משה וילנסקי, סשה ארגוב, מאיר ויזלטיר ועוד.
המופע תועד על גבי דיסק הופעה חיה, וזו פעם ראשונה מאז שנת 1995 (השנה שבה יצא האלבום "קלאסי") שגלרון מבצעת קטעים קלסיים.
בשנת 2012 הוציאה את השיר "הייתי" לזכרו של עלי מוהר שכתב את המילים.
בינואר 2015 הוציאה לאור שיר ראשון בשם "כמו שמבקשים" מתוך אלבום אולפן שהפיק עופר מאירי.
ביוני 2015 יצא השיר השני מתוך האלבום והוא קרוי "יקיצה", את המילים כתבה גלרון בעצמה.
ביולי 2015 הוציאה את השיר השלישי "מוכה אהבה".
באוגוסט 2015 הוציאה גלרון את הסינגל הרביעי "מי בלבבך" שכתב שגיא הרשקו ללחן של עינן פרל.
בדצמבר יצא הסינגל החמישי "ויש".
באותה שנה התארחה בספיישל שהוקדש לה בתוכנית "בית ספר למוסיקה".
ביולי 2016 הוציאה את השיר "תלתלים", שכתב והלחין חנן בן ארי.
בינואר 2019 הוציאה את השיר, "שוב האש", שכתב גלעד כהנא, הלחין דודו טסה ועיבדו והפיקו מוזיקלית דודו טסה וניר מיימון.
מספר חודשים לאחר מכן, המשיכה גלרון את שיתוף הפעולה עם אותו צוות כותבים והוציאה את השיר, "נחכה למחר".
בשנת 2023 השיקה גלרון מופע חדש, בהפקה מוזיקלית של גיא ויהל ובהשתתפות הרכב נגנים, זמרות ונגניות גיטרה.
באותה השנה הוציאה שיר חדש בשם "קורא לי לבוא".
באותה שנה שיחקה גלרון בסדרה "גוף שלישי" ששודרה בקשת והצטלמה לסדרה "טיפול לילי" של YES.
בשנת 2025 עלה לאקרנים הסרט "חמצן" שיצרה הבמאית נטעלי בראון, ובו משתתפת גלרון.
הסרט זכה בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
גלרון נשואה לשדרן הרדיו ומגיש הטלוויזיה רפי רשף.
הם מתגוררים בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב ולהם שלושה ילדים ונכדים.
אחייניתה היא ליהי גלוזמן, שהייתה מעורבת ברצח אסף שטיירמן בשנת 1996, ושהתה במהלך מעצר הבית שהוטל עליה בביתם של גלרון ורשף.
"נורית גלרון בהופעה חיה" (1979)
"קלאסי" (1995) (עם תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של ירוחם שרובסקי)
"האלבומים המקוריים" (2008) (מארז המכיל את האלבומים "אני ראיתי יופי", "סימפתיה", "נגיעה אחת רכה" ו"משהו בלבבה")
"האלבומים המקוריים 2" (2010) (מארז המכיל את האלבומים "אחרינו המבול", "בתוך הסערות", "המקום ההוא" ו"להתראות מתוק")
נורית גפן (נולדה ב-10 באוקטובר 1944) היא אשת טלוויזיה, יחצ"נית, מפיקה ושחקנית ישראלית.
נולדה בשם נורית מקובר ברמת גן, טרם קום המדינה, לברוך וגאולה מקובר.
משפחת אביה מפולין ומשפחת אימה מסוריה.
בגיל 16 החלה לצאת עם יהורם גאון, אך לאחר כשנתיים וחצי נפרדו.
בנעוריה סבלה מעקמת ועברה ניתוח בגיל 17. עקב כך שוחררה משירות בצה"ל.
בשנת 1969, בגיל 25, נישאה ליוצר יהונתן גפן בחצר ביתם של משה דיין ורות דיין.
ב-1971 נולדה בתם, הסופרת והשחקנית שירה גפן, ובשנת 1973 נולד בנם, המוזיקאי אביב גפן.
בשנות השבעים נהפך בית המשפחה למוקד חשיפה, וקשיי משפחתה של גפן היוו עניין תקשורתי רב בעיתונים כמו "העולם הזה".
לאורך השנים נהפכה גפן לדמות ציבורית, כשהתראיינה רבות על משפחתה הידועה, והודתה על תפקודה הלא יציב כאם לילדיה.
גם גירושיה מיהונתן גפן היו מקור לעניין תקשורתי רחב.
בשנת 1979, בגיל 35, נרשמה ללימודי פילוסופיה והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, והשלימה תואר ראשון.
במקצועה, גפן היא מפיקת טלוויזיה ויחצ"נית, ושימשה חברת מערכת בערוץ השני ובערוצי הכבלים במשך למעלה משלושים וחמש שנה.
בשנת 1993 השתתפה בקליפ של בנה לשיר "בוכה על הקבר".
בשנת 2003 השתתפה בסרט "זהירות מצלמה" לצד יהודה ברקן וג'וזי כץ.
באותה שנה השתתפה בסרט תיעודי על חיי בנה, "אביב", שרובו ערוך מחומר אותו צילמה בעצמה יחד עם בנה לאורך הנקודות החשובות בקריירה שלו.
בשנת 2005 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של גור בנטביץ' "בסימן ונוס" לצד גורי אלפי, נטע גרטי ויהודה לוי.
בשנת 2007 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "הבלוגרים", אשר שודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הקולנוע "בורג" בבימויה של בתה, שירה גפן.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית המציאות התיעודית "אף פעם לא מאוחר" ששודרה ברשת 13.
בשנת 2021 גילמה את דליה בסדרת הטלוויזיה "הד קולך".
החל מאותה שנה משמשת כפאנליסטית קבועה בתוכנית "גלית ואילנית".
בשנת 2022 החלה להגיש את הפודקאסט "באות בזמן" מבית "All•in" עם הבמאית והמפיקה דליה גוטמן, עד פרישתה באוקטובר 2023.
בשנת 2024 השתתפה כיועצת בתוכנית הטלוויזיה "מוקד 11" ששודרה בכאן 11. באותה השנה החלה להגיש את הפודקאסט "מעניין לי את הסבתא" יחד עם נכדה, דילן גפן.
בשנת 2025 שיחקה בסרטו של עמיחי גרינברג "הסתברות לאהבה", בתפקיד אשתו המנוחה של ראובן (יהורם גאון).
נורית כנען-קדר (24 ביוני 1938 – 3 בנובמבר 2015) הייתה פרופסור בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, מומחית להיסטוריה של אמנות ימי הביניים ובפרט בפיסול בימי הביניים.
נורית כנען-קדר נולדה ב-24 ביוני 1938 בתל אביב לפרופסור ארוין רבאו ולציונה לבית קטינסקי-שרתוק, מראשוני תל אביב.
אביה, גינקולוג וסגן מנהל בית החולים מואביט בברלין, עלה לארץ ישראל בשנת 1933. רבאו היה ממייסדי בית החולים בילינסון, ומאוחר יותר של בית החולים תל-השומר.
אמה, ציונה, בתם של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק, נולדה בארץ ישראל, הייתה פעילה ציונית נלהבת ותיעדה בספריה ובהם "בתל אביב על החולות" את ראשיתה של העיר תל אביב.
ביתם של ארווין וציונה רבאו שילב בין השכלה הומניסטית רחבה ואהבת אמנות לבין פעילות ומודעות ציונית עמוקה.
החיבור בין יסודות אלו – אוניברסליים מחד ומקומיים ישראליים מאידך – יהפוך לציר מרכזי בפעילותה האקדמית והתרבותית של כנען-קדר.
היא שירתה בנח"ל, ובמהלך שירותה הצבאי הייתה מראשוני היאחזות עין רדיאן בערבה (לימים יטבתה).
בשנת 1958, לאחר שירותה הצבאי, נסעה ללימודי תולדות האמנות וארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת בזל.
את עבודת הדוקטורט שלה, אשר עסקה במחזור הציורים בכנסייה הרומנסקית הצרפתית סן-שף (Saint-Chef) כתבה בהנחיית יוזף גנטנר, מאבות הדיסציפלינה של תולדות האמנות.
בשנת 1964 שבה לישראל והחלה בפעילותה האקדמית כחוקרת וכמרצה.
בתחילה לימדה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים והייתה מבקרת האמנות של העיתון "הארץ".
בשנת 1969 העתיקה את פעילותה לאוניברסיטת תל אביב שם הייתה ממקימי החוג החדש לתולדות האמנות.
בשורה של תפקידים הייתה כנען-קדר אישיות מרכזית בתהליך התבססותו ופיתוחו של החוג – הייתה ראש החוג במשך שתי קדנציות, עיצבה את תוכנית הלימוד של החוג ואת אופיו כמוקד מרכזי של פעילות מחקרית — ובמקביל ביססה עצמה כחוקרת אמנות אירופאית וצלבנית בעלת שם בינלאומי.
בין השנים 1985-1982 שילבה בין העיוני למעשי, כאשר שימשה כראש המחלקה לאמנות של "בצלאל" והקימה את כתב העת לאמנות בצלאל.
בשנת 1991 נבחרה לראשונה לדיקן הפקולטה לאמנויות, תפקיד שמילאה במשך שתי תקופות כהונה (1996-1991; 2002-2000).
בתפקידה כדיקן קידמה את התוכניות העיוניות-מחקריות של הפקולטה ונתנה להן משקל מחד, ובמקביל תמכה במסלולי היצירה האמנותיים כאשר היא יוצרת זיקות ביניהם, וכך יסדה את מסורת סדרות הדיקן של הפקולטה, הפתוחה גם לקהל הרחב, אשר הראשונה שבהן ששיקפה את ההתרחשות בפקולטה הייתה "חוקר מציג יוצר".
כדיקנית הפקולטה הובילה את הקמת בית הספר לאדריכלות ע"ש דוד עזריאלי (1994) כמו גם את ייסוד התוכנית הבינתחומית ללימוד האמנויות לתואר ראשון (1992-3).
ב-2006 זכתה בפרס הצטיינות בהוראה בפקולטה לאמנויות.
ייסדה את "מותר", כתב העת האינטרדיסציפלינרי של הפקולטה לאמנויות המוקדש לדיון אקדמי באמנויות השונות.
יחד עם פרופסור אשר עובדיה יסדה את כתב העת בשפה האנגלית Assaph – Studies in Art History, ששניהם היו עורכיו.
כתב העת הפך לאכסניה בינלאומית בה משתתפים חוקרים מארצות שונות.
במשך שנים ארוכות פעלה כנען-קדר במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, ואצרה שם תערוכות חדשניות בתחום התרבות החזותית בישראל.
התערוכה "ציפורי גן העדן: מרי בליאן והקרמיקה הארמנית של ירושלים" (2000) – ממנה יצא ספר בעברית ובאנגלית; התערוכה ארץ חפץ: אמנות ועיצוב במתכת בשני העשורים הראשונים למדינה (2005), אשר הוקדשה לתעשיית חפצי החן כמשקפת את תפישותיה של המדינה הצעירה; התערוכה מעשה צורף (2008), הוקדשה לתכשיטי בית הצורפים יעקבי בראשית המדינה.
משפחת יעקבי עלתה לארץ ישראל ב-1935 וב-1948 פתחו בית צורפים (חנות תכשיטים).
עבדו אצלם צורפים מכל קהילות ישראל במזרח.
כנען-קדר הייתה שותפה ליוזמת תערוכת ציורי התקרה אשר צוירו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בבתים ברחבי ישראל, רבים מהם בתי מידות ערביים, ולקטלוג שליווה מפעל זה.
כנען-קדר הייתה נשואה לרופא ד"ר גבריאל כנען.
בניהם הם פרופ' חגִי כנען והמוזיקאי יונתן כנען.
לאחר גירושיה מד"ר כנען נישאה בשנית לפרופ' בנימין זאב קדר.
לאחר מותה כתב קדר על אודות מערכת היחסים בינו לבינה את הספר "עם נורית: היסטוריון חוקר את אהבת חייו", שראה אור בהוצאת כרמל ב-2019.
מקורותיה ומשמעותה של האמנות הצלבנית בארץ ישראל
לאורך שנות השבעים והשמונים הקדישה כנען-קדר מחקרים רבים לסוגיית מקורותיה ומשמעותה של האמנות הצלבנית בארץ ישראל.
פרסמה מאמרים על אדריכלות ופיסול כנסיית הקבר בירושלים ומחקריה בנושא הקתדרלה ע"ש יוחנן המטביל בשומרון (סבסטיה), קתדרלת יעקב הקדוש הארמנית בירושלים, ומבנים צלבניים רבים נוספים.
היא טענה שהאמנות הצלבנית אינה מיובאת מצרפת או מארצות אירופה כפי שסברו עד אז, אלא הומצאה בארץ ישראל והיא מהווה אסכולה מקומית של אמנות צלבנית, טענה שהתקבלה במחקר.
קבוצות השוליים בפיסול ימי הביניים
החל משנות השמונים התמקדה כנען-קדר במחקר של קבוצות שוליים בחברה ותיאורן בפיסול ימי הביניים מהמאה ה-12 עד המאה ה-16. אלו הן סדרות פיסוליות שמוצבות במקומות גבוהים במבנה הכנסייה, נושא שלא נידון עד אותה עת.
לאחר מחקר מקיף בן למעלה מעשור, אשר כלל עבודת תיעוד ראשונית נרחבת, התפרסם ב-1995 ספרה Marginal Sculpture in Medieval France: Towards the Deciphering of an Enigmatic Pictorial Language אשר הפך למחקר היסוד בחקר תיאורי קבוצות השוליים באירופה, ומהווה בסיס לכלל המחקר בנושא זה לאחר מכן.
ההד הנרחב לעבודתה זו הגיע לשיאו בכנס בינלאומי שהתקיים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק בשנת 2006, בו הוזמנה לשאת הרצאה מרכזית.
משנות השמונים ואילך הקדישה כנען-קדר חלק ניכר מפעילותה המחקרית והאקדמית להבנת תפקידן המרכזי של נשים כאמניות וכפטרוניות האמנות.
כנגד דעות רווחות אודות האופי המוגבל של פטרונות נשית באמנות ימי הביניים, חשפה כנען-קדר שורה של נשים פטרוניות רבות עוצמה שהכתיבו תפישות באמנות.
דוגמאות לכך הן הקיסרית הצלבנית תיאודורה, המלכה הצלבנית מליסנדה ואלינור, דוכסית אקוויטניה בת המאה ה-12, לימים מלכת צרפת ואנגליה ואמם של ריצ'רד לב הארי וג'ון בלי ארץ.
אלינור הייתה אישה עצמאית וביטאה עצמה כפטרונית של השירה הטרובדורית ושל האמנות הפלסטית בת זמנה.
בשורה של מחקרים עסקה כנען-קדר בפועלן של נשים יוצרות גם בעת החדשה, ובהם מחקריה אודות פרידה קאלו, סוזאן ואלאדון, ואמניות ישראליות עכשוויות.
תרומת עולי מרכז אירופה להנחלת האמנות החזותית בישראל
בראשית המאה ה-21 הקדישה כנען-קדר מספר מחקרים לתרומתם המרכזית של עולי מרכז אירופה ('היקים') להנחלת האמנות החזותית בישראל.
בהקשר זה חשפה כנען-קדר מסמך נדיר – הגדת הקהילה היהודית בברלין משנת 1936 – המבטאת בדימוי ובמילה את הלכי הרוח בקהילה עם פרסום חוקי נירנברג.
יצירתן האמנותית של הקהילות הנוצריות בארץ במאות ה-19 וה-20
בד בבד עם מחקרים אלה הדריכה דוקטורנטים (חלקם סיימו את מחקריהם) החוקרים נושאים ספציפיים של האמנות הנוצרית בארץ ישראל בתקופה זו, ויחד יסדו קבוצת חוקרים העוסקת בלימוד, תיעוד וסקירה של האמנות הנוצרית בארץ במאות ה-19 וה-20.
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20 פרסמה כנען-קדר שורה של ספרי יסוד בעברית.
ראו אור לדוגמה: "אמנות ימי הביניים – מושגי יסוד" (1990); "האמנות הגותית – בין קתדרלה לעיר" (1995); "דמות האישה באמנות ימי הביניים" (1998).
בשנת 2002 פרסמה את ספרה "תחייתו של הפיסול המונומנטלי באירופה", שהוא מחקר יחיד בשפה העברית המבאר בפני הקורא הישראלי בעיות יסוד בפיסול ימי הביניים.
בספר היא מתארת את מהותה של האמנות הרומנסקית שרווחה מסוף המאה ה-11 ועד אמצע המאה ה-12, סגנון שהתאפיין בדמויות מעוותות מאוד ולא-קלאסיות.
הייתה זו תקופה בה עדיין לא צמחו מדינות באירופה ולא היו מודלים ברורים של שלטון.
האישה ודימוייה באמנות ימי הביניים, ספריית 'אוניברסיטה משודרת', הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1998.
האמנות הגותית - מקתדרלה לעיר, ספריית 'אוניברסיטה משודרת', הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1995.
האמנות הנוצרית בימי הביניים: מושגי יסוד, ספריית 'אוניברסיטה משודרת', הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1990.
הקרמיקה הארמנית של ירושלים: שלושה דורות, 1919 - 2000, מוזיאון ארץ-ישראל ויד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2002
תחייתו של הפיסול המונומנטלי באירופה, קו אדום - אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2002.
ארץ חפץ, אמנות ועיצוב במתכת בשני העשורים הראשונים למדינה, מוזיאון ארץ-ישראל ויד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2006
מעשה צורף, תכשיטי בית-יעקבי בימי ראשית המדינה, מוזיאון ארץ-ישראל, ויד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2008
המדונה של שיח הצבר, מסורת וחידוש בציור הנוצרי בארץ במאות ה-19 וה-20. יד יצחק בן צבי, ירושלים, 2009.
נורית כנען-קדר, אשר עובדיה (עורכים), אמנות ואומנות – זיקות וגבולות, תל אביב, 2003
נורית כנען-קדר (עורכת), מותר, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב, 1, 1993 – 11, 2003
נורית יובל (נולדה ב-30 בנובמבר 1940) היא סופרת, משוררת, מאיירת ועורכת ספרי ילדים ישראלית.
זכתה בפרס לספרות ילדים ונוער במסגרת פרסי שרת התרבות והספורט בתחומי היצירה הספרותית בקטגוריית הגיל הרך לשנת תשע"א.
נורית רחל יוּבַל (לבית מאיר) נולדה בארץ ישראל ב-30 בנובמבר 1940 לריכרד , רופא שעלה מגרמניה ולאמה יהודית שהייתה דור שביעי בארץ ישראל, היא גדלה והתחנכה בירושלים.
בשנות נעוריה למדה בגימנסיה העברית, ובצה"ל שירתה כאלחוטאית.
את שנות לימודיה עשתה בבצלאל.
היא מספרת שראשית השראתה הייתה בזמן מלחמת העולם השנייה, כשאביה הרופא התגייס לצבא הבריטי ונשלח להודו, באותו זמן אימה דאגה לה ולאחיה בביתם בקטמון שבירושלים לתעסוקה בקריאה ובכתיבה של סיפורים ובאיורם.
בראשית דרכה המקצועית עבדה כציירת של האנציקלופדיה העברית בהוצאת מסדה.
עם הקמתה של הטלוויזיה הישראלית ב-1968, הצטרפה לצוות ההקמה כסגנית מנהל מחלקת שרותי האמנות, בעיקר בתוכניות לילדים.
בתוכנית המרכזית לילדים באותם ימים - "סמי וסוסו", היו הציורים וסרטי האנימציה שלה רקע קבוע ל"סיפור השבוע".
לאחר מכן הייתה במשך שמונה שנים המאיירת הראשית של השבועון "דבר לילדים", עד לאיחודו עם השבועונים "הארץ שלנו" ו"משמר לילדים" במסגרת השבועון החדש - "כולנו".
בשנת 1983 התמנתה לעורכת הראשית של כתב העת לילדים "פילון" ולאחר מכן של כתב העת המאוחד "כולנו פילון", תפקיד זה של עורכת כתב עת לילדים מלאה במשך כ-12 שנה.
בעבודת עריכת העיתון הדגישה את האישי והאנושי ובציוד הקורא ביסודות ספרותיים קלאסיים, מדע, איור והומור, כצֵידה לדרך החיים.
בשנות פעילותה הרבות כתבה ספרים רבים לילדים בגילים שונים ואת מרביתם איירה בעצמה.
ספרים אלה הם ברובם ספרי קריאה העוסקים בנושאים שונים מעולמו של הילד.
יכולת החריזה המיוחדת שלה בעברית עשירה ובמשקל נכון באה לידי ביטוי בשירים שפרסמה בעיתוני הילדים ובספריה, ובעיקר בעיבוד לשפת זמננו ובחריזה לספר "משלֵי שועלים" של ר' ברכיה הנקדן, אשר נכתב במקורו במאה ה–12, ובחריזה במשקל התואם למקור הרוסי של הספר "סוסון גבנוּנוֹן" (1985) מאת המשורר הרוסי פיוטר יירשוב.
במקביל לכתיבה הספרותית ולעריכת ספרים ועיתוני ילדים, איירה עשרות רבות של ספרים שנכתבו על ידי סופרים ישראלים.
בין הסופרים שאת ספריהם איירה ניתן למנות את:
דבורה עומר - "מגדל של קוביות בניתי", "הנשיקה שהלכה לאיבוד", "לא מתחשק לי", "קול הלב ".
אוריאל אופק – "חמש דקות פחד",
לוין קיפניס – "חמש בנות",
אהוד בן עזר – "לילה בגינת הירקות הנרדמים",
ירדנה הדס – "טוב להיות קטן", "קואלה לא צמא",
אדיר כהן - "הספר הגדול של הקוסמים והמכשפות", "הספר הגדול של מצחיקני העולם",
ריקה ברקוביץ – "פרפרי הרגשות",
נורית רייכמן –"פלופי משגעת את אמריקה"
תמר פרימור וד"ר שירלי פורמנסקי - "מרד החתולים הגדול".
אשר ויינשטיין - "מי המפסיד?", "אני מרכז המעגל", "ממש וכאילו", "מחבקים את קיפודוני", "ניצחונו של חלזוני", "מחנכים את המפלצת".
וספרים של סופרים רבים אחרים.
יובל היא ממקימי ארגון "", כמו כן היא גם זכתה בפרס שרת התרבות לספרות לילדים לשנת תשע"א.
בשנים האחרונות הצטרפה יובל לחבורת "בגלל", ובכתב-העת בעל אותו שם מופיעים תכופות שיריה וסיפוריה (למבוגרים) וכן ציוריה ותרגומיה החופשיים.
יובל נשואה ואם לשני ילדים, היא מתגוררת בגני תקווה.
ספרים מקוריים נוספים (רשימה חלקית)
ספורי חלם, אלומות מוציאים לאור
למודים הם משחק ילדים, מאת ג'אנט סאלינגסברי
פָּסְפַּס והאח הקטן, מאת לוסי קאזינס
מאמרים בנושאי ספרות (רשימה חלקית)
פנטסיה מאוירת - עקרונות וצרכים, עיונים בספרות ילדים 17, תשס"ח
האם זה היה באמת?, תהליכי כתיבת סיפור אישי על רקע היסטורי מסד.
מאסף לענייני ספרות והוראתה מכללת אחווה לחנוך: גיליון 5, 2007
הארי פוטר / בית אריאלה ואתר 'כנפיים'/ מרץ 2006
תערוכה לספר שירי אהוד מנור/ מדיטק חולון 2006
המתמטיקה / מוזיאון המדע בירושלים 2006
המשחקים / בית יד לבנים רעננה 2007/ אוצרת אורנה פיכמן
איורים עכשוויים לאגדות ישנות / בית אריאלה, ת"א 2003/ אוצרת: חווה ליבר
מגזרות נייר / מוזיאון וילפריד ישראל, קבוץ הזורע, 2003 /אוצר גבריאל מענית
ליצנים, שוטים ובדחנים / בית אריאלה 2005
נורית ירדן (נולדה ב-1959) היא אמנית ישראלית, בוגרת המחלקה לצילום בבצלאל בירושלים.
ירדן נולדה בתל אביב, ובילדותה חיה שבע שנים בפריז עם משפחתה.
לאחר שובה לישראל התגוררה בתל אביב שם סיימה את בית הספר התיכון "אליאנס" בשכונת רמת אביב.
את שירותה הצבאי עשתה בלהק מודיעין בחיל האוויר.
לאחר שחרורה למדה צילום ב"קמרה אובסקורה" והמשיכה את לימודיה במחלקה לצילום בבצלאל.
היא סיימה את לימודיה ב-1986.
ירדן יוצרת, מרצה ומנחה בתחום הצילום.
יוצגה כעשר שנים על ידי "גלריה שלוש לאמנות עכשווית" בתל אביב, וכיום עובדת באופן עצמאי.
בשנים הראשונות לאחר סיום לימודיה בבצלאל היא חקרה את אלבום המשפחה ובהמשך היא בחנה בעבודותיה את המרחב הציבורי הישראלי מנקודת מבט פוליטית וחברתית.
זהו יומן סביבה המבוסס על שיטוט.
עבודותיה משלבות בין דימוי וטקסט, ובין צילום ישיר לצילום מבוים, והן מורכבות בדרך כלל מסדרות על פי נושאים.
רצונה להכיר את החברה שבה היא חיה ולהבין טוב יותר איך המרחב הציבורי משקף אותה, הוביל אותה ליזום את "שהות": פרויקט רזידנסי עצמאי מתמשך בארץ, שהחל בדצמבר 2015 ומועד סיומו לא ידוע.
במסגרת הפרויקט נוסעת ירדן שלוש פעמים בשנה ליישוב שאינה מכירה, ושוהה בו שבוע ימים.
היא מוצאת איש קשר שעוזר לה להשיג מקום לינה צנוע ומקשר בינה לבין כמה פעילים חברתיים מקומיים.
בשלושת הימים הראשונים היא נפגשת עם הפעילים, לומדת על המקום, כותבת יומן עם ציטוטים מתוך השיחות, ובשאר הימים מצלמת.
מטרתה של ירדן היא לשהות בכל סוגי ההתיישבות, ולהכיר את כל המגזרים.
עד לקיץ 2023 שהתה ירדן בשישה עשר יישובים: ערד, קיבוץ ברעם, מעלות תרשיחא, מצפה רמון, עוספיא, קיבוץ כפר מסריק, עכו העתיקה, מושב מעלה גמלא, שפרעם, מושב תימורים, כפר תבור, אילת, קיבוץ כפר עזה, מטולה, אפרת ושכונת הקטמונים בירושלים.
מאחר שמדובר בפרויקט רחב יריעה שטרם הסתיים, תוצרי פרויקט "שהות" מוצגים בינתיים כספרים דיגיטליים באתר האינטרנט של ירדן, ובנוסף הם מוצגים במפגשים של ירדן עם קהלים שונים ברחבי הארץ: סטודנטים לאמנות וקבוצות מהקהל הרחב.
בעתיד יוצגו העבודות גם בתערוכות בחללים פיזיים.
ירדן פרסמה את הספר "מולדת" שליווה את תערוכת היחיד שלה במוזיאון הרצליה (2019); הוציאה קטלוג לתערוכה "במרחק הליכה" בגלריה קונטמפוררי, תל אביב (2013);
ואת ספר האמן ארוחה משפחתית בהוצאת חרגול/עם עובד (2007).
בספרים: לימבוס, מקום, צילום, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2008); וצלמי הארץ של גיא רז בהוצאת מפה והקיבוץ המאוחד (2003),
בקטלוגים שונים: ובהם קטלוג התערוכה "זירת האירוע", מוזיאון הרצליה (2019); קטלוג התערוכה "מזל וברכה", בית התפוצות, תל אביב (2014); קטלוג התערוכה "דיוקנאות קין", אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע (2012); קטלוג התערוכה "בריסטולים", מוזיאון בת-ים (2011); וקטלוג התערוכה "Family Files", המוזיאון היהודי, מינכן (2010);
ירדן זכתה בפרס "עידוד היצירה" של משרד התרבות הישראלי (2002) ובמלגת "קרן שרת" – קרן תרבות אמריקה ישראל (1985).
עבודותיה נמצאות באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון בת ים, מוזיאון הרצליה, קום איל פו, .O.R.S ובאוספים פרטיים רבים.
ירדן חיה ויוצרת בתל אביב.
2019 - "מולדת", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2013 - "במרחק הליכה", גלריה קונטמפוררי, תל אביב
2005 - "Home Cooking", גלריה שלוש, תל אביב
2002 - "כאילו כלום - יומנים ויזואליים", גלריה שלוש, תל אביב
1992 – "מסע-אפיפניות", גלריה קלישר 5, תל אביב
1990 - גלריה בוגרשוב, תל אביב
2019 - מולדת, ספר שיצא לאור יחד עם התערוכה "מולדת" במוזיאון הרצליה
2013 - קטלוג שליווה את התערוכה "במרחק הליכה" בגלריה קונטמפוררי
2007 - ספר אמן, ארוחה משפחתית, הוצאת חרגול/עם עובד
עבודותיה בקטלוגים, כתבי עת וספרים
עבודותיה של ירדן שולבו בפרסומים שונים ובהם:
2019 - קטלוג מערך התערוכות "זירת האירוע", מוזיאון הרצליה
2014 - קטלוג התערוכה "מזל וברכה", בית התפוצות, תל אביב
2012 - קטלוג התערוכה "דיוקנאות קין", אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע
2011 - קטלוג התערוכה "בריסטולים", מוזיאון בת-ים
2010 - קטלוג התערוכה ""Family Files, המוזיאון היהודי, מינכן
2008 – לימבוס, מקום, צילום, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2003 – צלמי הארץ, עורך גיא רז, הוצאת מפה והקיבוץ המאוחד
2002 - פרס "עידוד היצירה", משרד המדע התרבות והספורט
1985 - מלגת "קרן שרת" - קרן תרבות אמריקה ישראל
עבודותיה של ירדן נמצאות באוספים שונים ובהם:
נורית בנאי-קורן (נולדה ב-8 ביוני 1964) היא במאית דיבוב, שחקנית ומדבבת ישראלית.
בנאי-קורן היא בוגרת מגמת משחק באוניברסיטת תל אביב.
היא שיחקה בתיאטרון יידיש במחזות "חלום גולדפאדן", "שישי חומש"; בתיאטרון הקאמרי במחזה "היי רימונה"; בתיאטרון ארצי לנוער, ובהפקות של "נאוה הפקות", "חני הפקות".
קורן השתתפה בסדרת הסיטקום "סטרייט ולעניין" המבוססת על סדרת הסיטקום האמריקאים "שלושה בדירה אחת".
בשנת 2002 שיחקה בסרט בטלוויזיה "אבא שחור לבן".
דיבבה גם את סאוור האמא הקנגורו בסרט "הורטון שומע מישהו", את האמא ב"תפוס ת'פטיש" ואת דיג'יי טאנר פולר ב"צער גידול בנות - הדור הבא".