tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסליק שימש את בני המקום עד קום המדינה אך סודו נשמר גם אחרי מלחמת העצמאות.
קיומו נחשף רק ב-2006 במהלך עבודות להריסת המבנה שמעליו.
תהליך הקמת הסליקים ביישוב העברי החל לאחר מלחמת העולם הראשונה בעקבות המכסות שהטילו שלטונות המנדט הבריטי על החזקת נשק באופן חוקי.
המאורעות שהתחוללו בשנים שלאחר המלחמה הביאו את הנהגת היישוב והיישובים למסקנה שכדי להתגונן טוב יותר יש צורך ביותר נשק מעבר למכסה שהקציבו הבריטים והחל מסע רכש משמעותי, בארץ ובחו"ל.
הבריטים שניסו לעצור תהליך זה ערכו חיפושים אינטנסיביים אחרי הנשק ביישובים ברחבי הארץ לכן ננקטו שלל פתרונות כדי להחביא את הנשק שהתבססו בעיקר על הטמנתו באדמה.
הפתרון הנפוץ היה שימוש במכלים וצנורות אטומים אולם במקרים רבים נבנו סליקים מבטון עם מנגנונים מתוחכמים לכניסה אליהם.
מרב הסליקים שנבנו בארץ לא התגלו על ידי הבריטים למרות חיפושים קפדניים ומספר סליקים המשיכו להיות חבויים ולשמש לאחסון נשק ותחמושת גם לאחר הקמת המדינה עד גילויים ופתיחתם שנים רבות לאחר מכן.
מושב רשפון הוקם ב-1936 ולפי הסכם עם המשטרה הבריטית הוקצה למקום כוח נוטרים ומספר רובים, שהוחזקו באופן חוקי, להגנה על המקום.
זמן קצר לאחר הקמתו פרצו המאורעות של המרד הערבי הגדול והישוב החדש הותקף תדיר על ידי כנופיות ערביו מהכפר אל-חרם ששכן בקרבת חוף הים ממערב למושב.
כדי להתגונן מהתקיפות הוקם ב-1937, במרכז היישוב, מבנה ציבורי מבטון כשקומת הקרקע שכנו גן ילדים (בצד דרומי), צרכניה (במרכז) ומרפאה (בצד הצפוני).
על גגו של המבנה הוצבה תחנת נוטרים בה גם הוחזק הנשק החוקי של היישוב.
על גגו של חדר הנוטרים הוצב זרקור שסייע בלילות השמירה.
במקביל לבניית הבניין העילי חפרו אנשי המשק, בסיוע ארגון ההגנה, סליק מתחת גן הילדים שם החזיקו את הנשק הבלתי חוקי שרכשו או קיבלו מההגנה.
הירידה לסליק נעשתה על ידי הזזת 4 אריחים ברצפת השירותים של הגן.
למרות מספר חיפושים שערכו הבריטים ביישוב לא התגלה הסליק.
הסליק נוהל על ידי בן המושב משה זילבר.
לאחר קום המדינה המשיך הבניין מעל פני הקרקע לשמש את חברי המושב למטרות ציבוריות שונות וזאת בזמן שאנשי הביטחון של המושב המשיכו לשמור בסוד על קיום הסליק עם הנשק והתחמושת שבתוכו.
ב-2 באוגוסט 2006 נהרס המבנה העליון, לאחר שנמצא לא בטיחותי, ובמהלך ההריסה נחשף פתח הירידה לסליק.
בסליק נמצאו כלי נשק חלודים, רימונים ופצצות מרגמה בארגזים שהתפוררו עם השנים.
הציוד טופל בסיוע משטרת ישראל ולאחר דיונים של מספר שנים הוחלט, בהסכמת ועד רשפון ומועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, לשמר את האתר ולהנציח את ההיסטוריה שלו.
במסגרת תהליך השימור נוקה הסליק, הותקנה בו תאורה ונפתחו פתחי אוורור.
בבסיס הבטון, שהיווה את תקרתו של הסליק, נקבעו 3 לוחות מאריחי קרמיקה עם תמונות מחשיפת הסליק ותכולתו.
בחנוכה, 2 בדצמבר 2013, נערך במקום טקס חנוכת הסליק המשוחזר.
הסכסוך הקוריאני הוא סכסוך מתמשך בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית אשר שתיהן מתיימרות להיות הממשל הלגיטימי היחיד שצריך לשלוט על כל חצי האי הקוריאני.
במהלך המלחמה הקרה, קוריאה הצפונית נתמכה על ידי ברית המועצות, סין ובעלות ברית אחרות, בעוד שקוריאה הדרומית נתמכה על ידי ארצות הברית, הממלכה המאוחדת ובעלות ברית מערביות אחרות.
בשל כך המשיך העימות הצבאי בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית, כאשר מעת לעת התנהלו קרבות בין הצדדים.
הסכסוך לא הסתיים עם סיום המלחמה הקרה והוא נמשך בפועל עד היום.
לארצות הברית יש נוכחות צבאית בקוריאה הדרומית במטרה לסייע לקוריאה הדרומית בהתאם להסכם ההגנה ההדדי בין ארצות הברית לקוריאה הדרומית.
בשנת 1997 נשיא ארצות הברית ביל קלינטון תיאר את חלוקת קוריאה כ"פיצול האחרון שנותר מתקופת המלחמה הקרה".
בשנת 2002, נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש תיאר את קוריאה הצפונית כחברה ב"ציר הרשע".
מול הבידוד הגובר, קוריאה הצפונית פיתחה טילים מתקדמים ויכולות גרעיניות.
בעקבות מתיחות הגוברת במהלך השנים 2017 ו-2018 נערכו מספר פסגות בהן נכחו קוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית, וארצות הברית, אשר נועד להבטיח שלום באזור ושהצדדים המעורבים יחתרו לפירוק מנשק גרעיני.
בשנים שלאחר מכן, המאמצים הדיפלומטיים התערערו והעימות הצבאי בין הצדדים חזר לקדמת הבמה.
הסלמה היא עלייה או התגברות הדרגתית וקבועה של משהו.
ברוב הפעמים, המילה "הסלמה" מיוחסת להידרדרות ביטחונית, אך נאמרת גם בהקשרים אחרים.
מקור המילה "הסלמה" הוא כנראה במילה סולם ובפרט מפרשת חלום יעקב.
אם כי יש מחלוקת על איזה סוג של סולם מדובר.
אחרים טוענים כי המילה "הסלמה" הגיעה מהמילה האכדית Simmiltu שמשמעותה היא מערכת מדרגות.
הסלמה כלכלית מתייחסת לעלייה, ירידה או הידרדרות כללית במחיר או בשווי של משהו מסוים, לעיתים כתוצאה מאינפלציה או דפלציה.
ישנם כמה סוגים לתיאור של הסלמה שנמצאים בשימוש יום-יומי.
חיל הנחתים של ארצות הברית (USMC) מחלק את ההסלמה ל-5 רמות שונות:
הנמען מגיב לפקודות מילוליות ומציית להם.
הנמען מתנגד לפקודות מילוליות אך מציית לפקודות הנוגעות במגע.
הנמען מתנגד לפקודות מילוליות אך בעזרת טכניקות שכנוע, הדבר ניתן לשינוי.
הנמען תוקף באופן פיזי את האויב שלו, וניתן להתנגד להתקפות שלו באמצעות טקטיקות הגנה.
הנמען בעל נשק או כלי אשר מסוגל להרוג את אויבו כל עוד הוא נשלט.
נושא ההסלמה הוא מוקד עיקרי שבו עוסקת תורת השלום.
רבים הולכים בנתיב של השכנת שלום בשביל לבצע דה-הסלמה, גם אם תלוי במחיר מסוים.
אחרים רואים בהפגנות, שביתות ופעולות ישירות לא אלימות, דרך התנגדות הומנית.
בנוגע להסלמה בין 2 אנשים, הידברות היא לעיתים דרך לבצע דה-הסלמה.
הסלון של ברטה צוקרקנדל-שפס היה הסלון התרבותי החשוב ביותר בווינה ממפנה המאה העשרים ועד האנשלוס.
היה קיים בווינה משנת 1888 ועד קצת לפני האנשלוס בשנת 1938. הוא היה ממוקם בביתה של ברטה צוקרקנדל, תחילה בנוסוואלדגאזה בווינה-דובלינג, אחר כך בפאלה ליבן אאוספיץ ברינגשטראסה ליד בורגתיאטר וממול לבית העירייה ואוניברסיטת וינה.
thumb|left|שלט המנציח את מיקום הסלון של ברטה צוקרקנדל בפאלה ליבן-אאוספיץ
הסלון הוקם במסורת הסלונים הספרותיים של פאני פון ארנשטיין בימי קונגרס וינה.
בסלון של צוקרקנדל התארחו מפורסמים רבים בהם גוסטב קלימט, גוסטב מאהלר, מקס ריינהרדט, ארתור שניצלר ואלמה מאהלר.
היא גם תמכה באמנים כמו אנטון.
אחותה סופי הייתה נשואה לפול קלמנסו, אחיו של ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, והעניקה לסלון קשרים לחוגים פריזאיים.
צוקרקנדל זכרה את הדברים הבאים על הסלון המקורי שלה לקראת סוף חייה בגלות:
"עד מהרה הבית שלנו היה מרכז של קבוצת חברים; אמנים, מדענים, מוזיקאים.
מאז נעורי המוקדמים הייתי רגילה לקבל אורחים.
עשיתי זאת בדרך לא שגרתית לעיתים קרובות, אבל אנשים הגיעו ל"ז'אנר" "בית החלומות" שלנו.
לעיתים קרובות גילינו גם אטרקציה נוספת: עצי האגוז הגדולים בגינה שלנו הם אותם עצים שתחתיהם ישב פעם אחד מהמבקרים התכופים שלנו.
הוא תמיד אמר שהוא לא בא אליי, אלא לעצי האגוז, שבצילם הוא חש השראה.
מבקר זה היה יוהאן שטראוס, ששמו היה קשור לווינה יותר מכל שמות האישים המפורסמים של המאה ה-19. איש זקן, אבל עדיין כל כך חי עד שכל גופו נראה מלא בקצב הוואלס".
הסליק בכפר סירקין נבנה במושב כפר סירקין עם הקמתו ב-1936. שימש לאחסון נשק לא חוקי בו נעשה שימוש בתקופת המרד הערבי הגדול ומלחמת העצמאות.
המבנה שופץ ומשמש כיום כמרכז אירועים.
המאורעות שהתחוללו בשנים שלאחר המלחמה הביאו את הנהגת היישוב והיישובים למסקנה שכדי להתגונן טוב יותר יש צורך ביותר נשק, מעבר למכסה שהקציבו הבריטים, והחל מסע רכש משמעותי, בארץ ובחו"ל.
הפתרון הנפוץ היה שימוש במכלים וצינורות אטומים אולם במקרים רבים נבנו סליקים מבטון עם מנגנונים מתוחכמים לכניסה אליהם.
כפר סירקין הוקמה, ב-1936, במזרחה של פתח תקווה כשממזרח לה רק כפרים ערביים עוינים (בעיקר הכפר פג'ה).
עם הקמתה הוצבה בה יחידת נוטרים שהתמקמה בקומה השלישית של מגדל המים כשלשימושם נמסרו 25 רובים, באישור המשטרה הבריטית.
רובים אלו יועדו הן להגנת היישוב והן לאימונים.
מאחר שהרובים היו בבעלות האנגלים היה חשש ביישוב שהם יכולים להילקח בכל רגע ולכן הוחלט לחזק אתת כוח ההגנה של היישוב על ידי השגת נשק לא חוקי.
לצורך אחסונו הוחלט על הקמת שני סליקים.
הסליק הראשי נבנה בבית הראשון של היישוב ששימש כמחסן תערובת של חברת "גדיש".
הסליק הורכב מצינורות השקיה בקוטר רחב שהוטמנו בעומק רב מתחת למחסן.
בצינורות הוסתרו רובים, אקדחים, מקלע ותחמושת.
היחידים שידעו על קיומו של סליק זה היו המא"ז, הסליקר ושני חברי המושב שחפרו את הסליק.
כדי לטפל בהסתר בכלי הנשק נבנה במחסן חדרון תוך שימוש בשקי גרעינים.
במושב היה גם סליק שהורכב מכד חלב בו הוטמנו שני תת-מקלעים, מספר רימונים ותחמושת.
סליק זה הועבר ממקום למקום, מחשש שהבריטים יגלו את מקומו, כשמקומו האחרון היה בדרום המושב, לייד שער הכניסה.
במהלך המרד הערבי הגדול (1939-1936) הותקפה כפר סירקין על ידי ערבים מכפרי הסביבה וכלי הנשק מהסליק שימשו את המגינים.
ב-1947, לקראת פרוץ מלחמת העצמאות הוצאו כלי הנשק מהסליקים כדי לתגבר את ההגנה על היישוב.
לאחר המלחמה נמסר כל הנשק לצה"ל.
מבנה האבן של מחסן התערובת שוקם וכיום פועל בו מרכז אירועים
הסכסוך הקמבודי-תאילנדי הוא עימות מתמשך בין קמבודיה ותאילנד הכולל לחימה אווירית וקרקעית מוגבלת, העימות התחיל ב-28 במאי 2025 לאחר התכתשות קצרה בין הצבא המלכותי של תאילנד והכוחות המזוינים המלכותיים של קמבודיה.
סכסוך הגבול בין קמבודיה לתאילנד נובע מאי-הבהירות בסימון קו הגבול שנקבע באמנת צרפת–סיאם משנת 1904, אשר הגדירה גבולות מסוימים בין ממלכת סיאם (תאילנד של היום) לבין הודו-סין הצרפתית (קמבודיה, לאוס ווייטנאם של היום).
עם זאת, לאחר שקמבודיה קיבלה את עצמאותה, קבע בית הדין הבין-לאומי בהאג (ICJ) בשנת 1962 כי מקדש פראה ויהאר נמצא בריבונות קמבודית.
אף על פי כן, אזור הגבול שסביב למקדש נותר שנוי במחלוקת, מה שהוביל למתיחות מתמשכת – במיוחד בתקופה שבין השנים 2008 ל-2011, אז התרחשו עימותים צבאיים שגרמו לנפגעים בשני הצדדים.
רגשות לאומניים בשתי המדינות מילאו תפקיד מרכזי בהסלמה.
בין השנים 2008 ל-2011, התנגשויות חוזרות ונשנות הובילו לפצועים ולהרוגים, עד שבית הדין הבין-לאומי בהאג חזר ואישר את פסק דינו המקורי מ-1962.
המתיחות בגבול עלתה שוב בתחילת 2025. ב-13 בפברואר, חיילים תאילנדים מנעו מתיירים קמבודיים לשיר את ההמנון הקמבודי במקדש טה מואן תום – אתר שנמצא במחלוקת – מה שהגביר עוד יותר את המתיחות.
ב-28 במאי, חיילים קמבודיים ותאילנדים התעמתו בהתכתשות קצרה שנמשכה כ-10 דקות, במהלכה נהרג חייל קמבודי אחד, סגן משנה סואן רון.
ההתכתשות התרחשה בגבול בין מחוז פרה ויהיאר בקמבודיה למחוז אובון רטצ'אטאני בתאילנד.
שתי המדינות טענו שהצד השני הוא זה שהתחיל.
מאו פלאה, דובר צבא קמבודיה, טען כי החיילים התאילנדים היו הראשונים שפתחו באש לעבר חיילים קמבודיים שהתמקמו בשוחה שנמצאת בשימוש כבר זמן מה.
במקביל, וינתאי סוברי, דובר הצבא התאילנדי, טען כי חיילים תאילנדים ניסו לשכנע את הקמבודיים לסגת – ורק לאחר מכן נפתחה אש מצד הקמבודים.
ב-29 במאי התקיימה פגישה בין גנרל פנה קליאופלות'וק, מפקד צבא תאילנד, לבין גנרל מאו סופן, מפקד צבא קמבודיה, במטרה לתאם פעולות להרגעת המצב ולמניעת עימותים עתידיים.
ב-17 ביוני הודיעה קמבודיה על איסור יבוא פירות ואופרות סבון מתאילנד.
בהמשך, תאילנד סגרה את כל מעברי הגבול עם קמבודיה תחת סמכות צבאית שהוענקה על ידי מועצת הביטחון הלאומית (NSC).
ב־23 ביוני 2025 בשעה 19:10, הפיקוד האזורי של הצבא הראשון הוציא הוראה לסגירת כלל המעברים במחוז סא קאו, ואסר מעבר כלי רכב ואנשים – למעט מקרים הומניטריים (כגון חינוך וטיפול רפואי דחוף).
מאוחר יותר, הפיקוד הצבאי השני הוציא הוראות דומות עבור סורין, סיסהקט ובוריראם – תוך שמירה על איסורים דומים אך תוך מתן אפשרות להעברת מוצרים חקלאיים ומצרכים חיוניים.
לבסוף, פיקוד ההגנה על הגבול בצ'אנתאבורי וטראט הוציא הוראה המכסה את שני המחוזות הללו, עם אותן חריגות למקרים הומניטריים וסחר מוגבל.
כל שלוש ההוראות הצבאיות נומקו בצורך להבטיח את הביטחון הלאומי ולהגביר את המאבק בפשיעה חוצת גבולות, ובעיקר בפשעים הקשורים לסחר בבני אדם, כנופיות של מרכזי שיחות, ותרמיות היברידיות, במטרה להגן על חייהם, רכושם, ריבונותם ושלמותם הטריטוריאלית של אזרחי תאילנד.
ב־20 ביוני 2025 פורסם דיווח בלתי מאושר לפיו משרד החוץ התאילנדי החזיר את שגרירו מקמבודיה והוריד את רמת היחסים הדיפלומטיים לרמת ממלא מקום זמני, כצעד תגובה.
עם זאת, דיווח אחר, גם הוא בלתי מאושר, של אותו כלי תקשורת, טען כי משרד החוץ הבהיר שהשגריר הוחזר לתאילנד רק לצורך "הערכת המצב".
נכון לעכשיו, היחסים הדיפלומטיים בין המדינות לא הורדו רשמית.
אירועים נוספים (21 ביוני – 13 ביולי)
ב-21 ביוני, תאילנד סגרה את מעבר הגבול סאי טאקו במחוז בוריראם.
קמבודיה הגיבה בצעד תגמול, כאשר הורתה על סגירת שני מעברי גבול נוספים מול מחוזות בוריראם וסיסהקט בתאילנד.
ב-26 ביוני הצי המלכותי של תאילנד טען כי יירט ארבעה רחפנים בלתי מזוהים בגבול עם קמבודיה במחוז צ'אנתאבורי באמצעות מערכות נגד־רחפנים.
ב-13 ביולי במעבר טה מואן תום שבמחוז סורין, תייר תאילנדי תקף חייל קמבודי באגרוף וברח מהמקום.
מאוחר יותר הוא זוהה ונתפס על ידי הרשויות התאילנדיות.
ב-16 ביוני שלושה חיילים מצבאה המלכותי של תאילנד נפצעו במהלך סיור באזור משולש האזמרגד לאחר שאחד מהם דרך אקראית על מוקש.
בתחילה הוערך כי מדובר במוקש שהושאר מתקופת המלחמה הקרה, אך מאוחר יותר עדויות הצביעו על כך שמדובר במוקשים רוסיים חדשים מסוג PMN-2. אחד מהפצועים איבד את רגלו.
לאחר פעולות סילוק מוקשים של הצבא התאילנדי, נמצאו לפחות שני מוקשים נוספים מסוג PMN-2 סמוך לאתר הפיצוץ המקורי.
המוקשים תוארו כ"חדשים ומוכנים לפריסה".
בנוסף, הצבא המלכותי של תאילנד גינה את המעשה כ"הפרה ברורה של ריבונות תאילנד" וקרא למדינות נוספות לגנות את קמבודיה.
בהמשך לכך, הודיע הצבא המלכותי של תאילנד על סגירה לצמיתות של ארבעה מעברי גבול ושני אתרים היסטוריים (טה מואן תום וטה קראביי), והצביע על העלאת רמת הכוננות של כוחותיו באזור.
תחילת המתקפות בין שני הצדדים (24 ביולי – הווה)
בשעות הבוקר של 24 ביולי 2025, דיווחו חיילים תאילנדים על כך שכלי טיס בלתי מאוישים קמבודיים נצפו באזור שמול מקדש פראסת טה מואן תום, וכי שישה חיילים קמבודיים חמושים ניגשו אל גדר התיל מול הבסיס התאילנדי.
לפי הדיווחים, החיילים הקמבודיים פתחו באש לעבר כוחות תאילנדים כ-200 מטרים ממזרח למקדש.
צבא תאילנד אישר את הדיווחים.
במקביל דיווחה קמבודיה כי הצבא התאילנדי הוא שפתח בירי ראשון לעבר כוחותיה, ואף חסם בכוח את הגישה הציבורית למקדש.
לפי דובר משרד ההגנה הקמבודי, "כוחותינו פעלו אך ורק במסגרת הגנה עצמית בתגובה לחדירה לא פרובוקטיבית של חיילים תאילנדים לשטח ריבוני של קמבודי".
בשעה 4:40 לפנות בוקר, טען הצבא התאילנדי כי קמבודיה ירתה רקטות ממערכת BM-21 לעבר פראסת דון טואן, סמוך לאזור מגורים.
בשעה 6:58 בבוקר, שישה מטוסי F-16 של חיל האוויר התאילנדי הפציצו עמדות קמבודיות בצ'ונג אן מה, במחוז אובון ראצ'טאני.
שגרירות תאילנד בפנום פן קראה לאזרחיה לעזוב מייד את קמבודיה.
תחנת דלק במחוז סי סאקט הותקפה בירי BM-21 גראד קמבודי, וכתוצאה מכך נגרמו "הרוגים רבים", בהם לפחות שמונה הרוגים, כולל ילד בן 8.
בשעה 6:54 בבוקר, חיילים קמבודיים תקפו את בית החולים בפנום דונגרק, מה שהביא לפצועים ולפינוי מלא של בית החולים.
בשעה 9:41 בבוקר, טען הצבא התאילנדי כי השמיד שני טנקים קמבודיים באזור קאו סטאסום.
תחילת מבצע יוטה בודין – הפלישה לקמבודיה והמתקפה הנגדית הקמבודית
ב-14:14 בצהריים, הצבא התאילנדי מינה את גנרל פאנה קלאובלאודטוק לראש הלחימה, ופתח במבצע יוטה בודין ("Yuttha Bodin" שבתרגום אומר "הקרב הקשה ביותר על הגנת הארץ").
במסגרת המבצע בחסות ירי ארטילרי כוחות פלשו אל תוך קמבודיה והשתלטו על מקדש פראה ויהאר שעליו יש סכסוך מתמשך בין קמבודיה ותאילנד, ונקודות אסטרטגיות נוספות באזור שהיוו עליונות של קמבודיה בנקודה זו בגבול.
לאחר מכן לוטננט גנרל מאלי סוצ'טאטה הצהיר כי לאחר עימות ממושך עם כוחות תאילנדים, כוחות קמבודים כבשו את מקדש טא קראבי, אזור מום ביי ואת מקדש טא מואן טום.
שלושת אזורים אלו היו בשליטה חלקית של קמבודיה ושליטה חלקית של תאילנד לפני המלחמה ושני הצדדים טענו כי כל השטח של האזורים הם שלהם.
ב-25 ביולי העימותים נמשכו באזורי פריאה ויהאר וטה קראבי בין שני הכוחות.
דווח על אש ארטילרית כבדה באזורי הגבול אודר מיאנצ'י ופראה ויהאר.
כלי תקשורת קמבודיים טענו כי קמבודיה שומרת על כל המעוזים מעבר לגבול.
לדברי דובר הצבא המלכותי התאילנדי, ריצ'ה סוקסוואנון, העימותים החלו בשעה 12:30 בבוקר לאחר שקמבודיה פתחה בלחימה באמצעות נשק קל ונשק כבד וצבא תאילנדי המלכותי הגיב בירי ארטילרי.
הוא גם הצהיר כי הם מבצעים פעולות סילוק פצצות וחילצו גופות ממחוז קנתרלק שנפגעו מטיל קמבודי ב-24 ביולי.
ראש הממשלה בפועל פומתאם וצ'איאצ'אי הצהיר ביום השני לעימותים כי הסכסוך עלול להפוך למלחמה בקנה מידה כולל אם המצב יחמיר.
שגריר קמבודיה באו"ם צ'אה קאו קרא להפסקת אש מיידית ללא תנאים עם תאילנד, במהלך דיון חירום במועצת הביטחון של האו"ם.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ שוחח עם נשיא קמבודיה הון מאנט וראש ממשלת תאילנד בפועל פומתאם וצ'איאצ'אי, וכתב ברשת Truth כי שניהם הסכימו להיפגש ולעבוד על הפסקת אש.
ב-28 ביולי סיכמו המדינות על הפסקת אש ביניהם ועל סיום הסכסוך למרות זאת תאילנד טענה להפרה של ההפסקה מצד קמבודיה.
ב-9 בדצמבר 2025, התחדשו חילופי האש בין המדינות זאת לאחר שנהרגו 3 חיילים תאילנדים.
בתגובה כוחות צבא תאילנד התקדמו ותפסו כמה נקודות מפתח בגבול עם קמבודיה.
ב-13 בדצמבר הודיע הנשיא טראמפ כי שוחח עם ראש ממשלת קמבודיה הון מאנט ועם ראש ממשלת תאילנד צ'רניביקול, וטען כי הפיצוץ בגבול שגרם למותם של חיילים מצבא תאילנד, ושהוביל לחידוש הלחימה "היה תאונה".
טראמפ הודיע כי המדינות מוכנות לשוב לשלום ולסחר משותף עם ארצות הברית.
עם זאת, חרף הצהרתו של הנשיא טראמפ, הכריז ראש ממשלת תאילנד אננין צ'רנביקול כי "תאילנד תמשיך לפעול צבאית עד שנחוש כי ארצנו לא נמצאת תחת איום".
בתום 20 ימים של עימותים שבהם נהרגו 101 בני אדם, ואחרי שקרסה הפסקת האש עליה הכריז טראמפ, תאילנד וקמבודיה הודיעו על סיום הלחימה.
הסכסוך התאי-קמבודי הוא סכסוך טריטוריאלי בין קמבודיה לתאילנד על אזורים מסוימים בגבול המשותף ביניהן.
הסכסוך החל בשנות ה-50, זמן קצר לאחר קבלת עצמאותה של קמבודיה מצרפת, והתמקד בבעלות על מקדש פראה ויהאר.
התיק הובא לבית הדין הבינלאומי לצדק, שפסק בשנת 1962 לטובת קמבודיה.
הסוגיה לא הועלתה שוב במהלך העשורים הבאים, אך נותרה בלתי פתורה מכיוון שחלקים מגבולות המדינות מעולם לא הוסכמו על ידי שני הצדדים.
בשנת 2008, הסכסוך התחיל שוב, לאחר שקמבודיה הכריזה על המקדש כאתר מורשת עולמית ומפגינים תאילנדים תקפו את ממשלתם בנושא.
העימותים הובילו לבקשה לפרשנות מצד בית הדין הבינלאומי לצדק כדי להבהיר את הפסיקה משנת 1962, שניתנה בשנת 2013. במהלך סבב סכסוך זה, התעוררו גם סכסוכים על אזורי גבול חופפים אחרים, כולל אלה סביב מקדשי הקמר העתיקים פראסט טא מואן תום ופרסט טא קראבי.
הסכסוך נרגע ונשאר כך במשך יותר מעשור עד שפרץ שוב בשנת 2025, עם הקרבות הקשים ביותר מאז תחילת הסכסוך.
המחלוקת נובעת בעיקר מהסכמים הפרנקו-סיאמיים מהשנים 1904 ו-1907, שהגדירו את הגבול הסופי בין סיאם (תאילנד של היום) להודו-סין הצרפתית, כאשר גבולות אלו נשמרו כשקמבודיה קיבלה עצמאות.
בעוד שהאמנה הגדירה את הקטע הרלוונטי של הגבול לאורך קו פרשת המים של הרי הדאנגרק, תיחום הגבול על ידי מודדים צרפתים הניב מפות שסטו מהקו באזורים השנויים במחלוקת כיום, כולל סביב מקדש פראה ויהאר.
קמבודיה גם רואה את עצמה כבעלת תביעות זכות למקדשים עקב קרבה תרבותית כיורשת של האימפריה הקמרית.
לשתי המדינות יש גם שטח גדול של תביעות ימיות חופפות הנובעות מתביעות מדף יבשתי (אזור כלכלי בלעדי) שהוכרזו על ידי קמבודיה בשנת 1972 ותאילנד בשנת 1973. הסכם שנחתם בשנת 2001 הסכים לפיתוח משותף של האזור השנוי במחלוקת מדרום לקו הרוחב ה-11 הצפוני, אם כי מאז חלה התקדמות מועטה בנושא.
בשיאה בסביבות המאות ה-11 וה-13, השפעתה של האימפריה הקמרית התפשטה על פני שטח גדול בדרום מזרח אסיה.
בסוף המאה ה-19, כאשר הצרפתים הקימו מדינת חסות על קמבודיה, רוב אזורי הגבול הנוכחיים בין קמבודיה לתאילנד היו תחת שליטתה של סיאם.
כתוצאה ממלחמת צרפת-סיאם, סיאם נאלצה לוותר על תביעות טריטוריאליות נרחבות בלאוס וקמבודיה של היום להודו-סין הצרפתית.
משא ומתן נוסף הוביל לאמנת צרפת-סיאם של 1904, שבה סיאם ויתרה על אזורים נוספים בגדה הימנית של נהר המקונג, ולהסכם של 1907, שבו היא ויתרה על אזורי קמבודיה הפנימית, כולל בירת הקמר העתיקה אנגקור.
אמנות אלו קבעו את הגבול בין סיאם להודו-סין הצרפתית, כאשר הגבולות הללו נשמרו שקמבודיה ולאוס קיבלו עצמאות.
בין הגבולות שנקבעו על ידי ההסכמים, הגבול בין מה שהוא כיום צפון קמבודיה (כולל מחוזות אודר מיאנצ'י ופראה ויהאר) לבין אזור איסאן של תאילנד (מחוזות בורי ראם, סורין, סיסאקט ואובון ראצ'אטאני) הוגדר לאורך קו פרשת המים של הרי דנגרק.
ההסכמים קבעו גם כי הגבול יסומן על ידי ועדה מעורבת המורכבת מפקידים תאילנדים וצרפתים.
בהתאם לכך הוקמו שתי ועדות בהתאם לכל אחד מההסכמים, שפיקחו על עבודה שבוצעה על ידי מודדים צרפתים.
המפות שהתקבלו מהסקרים הודפסו ופורסמו בפריז, והוגשו לשתי הממשלות.
מאוחר יותר התגלה כי המפות הכילו סטיות משמעותיות מקו פרשת המים בכמה אזורים, כולל אלה של המקדשים השנויים במחלוקת כיום, ובמיוחד פראה ויהאר.
עם זאת, ממשלת תאילנד לא ערערה על המפות באותה עת, ומסמכים שנחשפו לאחרונה מצביעים על כך שכבר בשנת 1911, הממשלה הייתה מודעת לכך שהמפה הרלוונטית הראתה את מקדש פראה ויהאר כממוקם בתוך קמבודיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תאילנד תחת שלטונו של פלק פיבונסונגרם כרתה ברית עם האימפריה היפנית ופלשה להודו-סין הצרפתית בשנת 1940 כדי לקדם את האידאולוגיה הפאן-תאילנדית שלה ולקבל בחזרה את מה שנחשב לשטחים האבודים של תאילנד.
תאילנד סיפחה לזמן קצר חלקים מהאזורים שנמסרו ב-1904 וב-1907, אך נאלצה לוותר על השטחים כאשר המלחמה הסתיימה עם תבוסת יפן.
הסכסוך בין שתי המדינות התעורר בעקבות הצבת כוחות על ידי הרשויות התאילנדיות מאז 1954 במקדש פראה ויהאר (הידוע בתאילנדית בשם פראה ויהאן), באזור שנוי במחלוקת בין מחוז פראה ויהאר בקמבודיה למחוז סיסאקט בתאילנד.
קמבודיה הגישה תלונה לבית הדין הבינלאומי לצדק בשנת 1959, והוא פסק בשנת 1962 כי המקדש ממוקם בשטח קמבודיה.
המחלוקת נבעה מהמפות השונות בהן השתמש כל צד.
צרפת, שהייתה מגינת קמבודיה באותה תקופה, הסכימה עם סיאם בהסכם הגבול הפרנקו-סיאמי משנת 1904. הוועדה המעורבת הוקמה בשנת 1905, והיא נועדה לבצע את תיחום הגבולות בין סיאם לקמבודיה.
קמבודיה השתמשה במפה שפורסמה על ידי גאוגרפים צרפתים בשנת 1907 שהראתה את המקדש בשטח קמבודיה.
בעוד שתאילנד השתמשה בהוראות ההסכם משנת 1904 שמראה שהמקדש הוא בשטח תאילנד.
בית הדין הבינלאומי לצדק פסק ב-15 ביוני 1962 כי המפה שקמבודיה משתמשת בה אינה מחייבת את שני הצדדים משום שלא הייתה עבודת הוועדה המעורבת על פי האמנה.
עם זאת, שני הצדדים אימצו את המפה, ולכן היה לה אופי מחייב.
ממשלת סיאם לא חלקה או התנגדה למפה, ולכן תאילנד הייתה מחויבת לה.
בית הדין הבינלאומי לצדק פסק ברוב של 9 מול 3 כי המקדש ממוקם בשטח קמבודיה ותאילנד מחויבת להסיג את כל הכוחות המוצבים שם, וברוב של 7 מול 5 כי תאילנד תחזיר לקמבודיה כל חפץ שהוסר מהחורבות מאז 1954.
בהתאם לאמנה משנת 1958 בדבר המדף היבשתי, עליה חתמו שתי המדינות, קמבודיה ותאילנד הכריזו על תביעות חד-צדדיות לזכויות על המדף היבשתי בשנים 1972 ו-1973, בהתאמה.
שתי המדינות חופפות באופן משמעותי, הנובעות מקביעות שונות של הקו במרחק שווה בין חוף קמבודיה לחוף הדרומי של מפרץ תאילנד, וכן מתביעות גבול רוחביות סותרות בין קו קוט בתאילנד לקו קונג בקמבודיה.
שתי המדינות חתמו על הסכם בשנת 2001 שהסכים לפיתוח משותף של האזור השנוי במחלוקת מדרום לקו הרוחב ה-11 וקביעת תיחום הגבול באזור שמצפון לקו הרוחב.
עם זאת, מאז חלה התקדמות מועטה בלבד בנושא.
בשנת 1997 הסכימו שתי הממשלות להקים ועדת גבולות משותפת שתפקח על תיחום גבולותיהן, ובשנת 2000 נחתם הסכם, שקבע את המסגרת לתהליך.
המחלוקת צצה מחדש בשנת 2008, כאשר ממשלת קמבודיה התכוננה להציע את מקדש פראה ויהאר לאונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
ממשלת סמאק סונדראווג' התאילנדית תמכה במהלך, אך קבוצת המחאה האנטי-ממשלתית "ברית העם לדמוקרטיה" ניצלה אותה כדי לתקוף את הממשלה כחלק ממחאותיה, מה שהוביל למשבר הפוליטי בתאילנד בשנת 2008. לנוכח רגשות לאומניים, ממשלתו של סמאק שינתה את עמדתה והסירה את התמיכה במועמדות של המקדש.
המצב הסלים כאשר יחידות צבאיות התעמתו זו עם זו באזורים השנויים במחלוקת, ופרצו מספר עימותים מזוינים.
סכסוכים התעוררו גם סביב אזורי גבול חופפים אחרים, כולל אלה סביב מקדשי הקמר העתיקים פראסט טה מואן תום ופרסט טה קראבי.
הסכסוך הוביל לבקשה לפרשנות מצד בית הדין הבינלאומי לצדק בנוגע לשטח המכוסה על ידי פסק הדין משנת 1962. בשנת 2013 פסק בית המשפט כי הוא כולל גם את הצוק עליו עמד המקדש, אך לא את כל האזור שמסביבו, כולל גבעת פנום טראפ הסמוכה.
בשנת 2025, גברה המתיחות במספר אזורים שנויים במחלוקת לאורך הגבול, במיוחד עם עימותים באזור משולש האזמרגד ב-28 במאי.
בעקבות מספר תקריות דיפלומטיות ופוליטיות, המשבר פרץ לסכסוך מזוין גלוי ב-24 ביולי.
תאילנד וקמבודיה הסכימו על הפסקת אש ב-28 ביולי.
הסמאשינג פאמפקינס היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית משפיעה, שנוסדה בשנת 1988 בשיקגו, אילינוי.
הלהקה הוקמה על ידי בילי קורגן (שירה וגיטרה) וג'יימס איהא (גיטרה וקולות רקע), אליהם הצטרפו ד'ארסי רצקי (גיטרה בס וקולות רקע) וג'ימי צ'מברלין (תופים וכלי הקשה).
הרכב הלהקה שונה במהלך שנות פעילותה וקורגן הוא היחיד שנשאר בלהקה לאורך כל קיומה.
בניגוד ללהקות רוק אלטרנטיבי אחרות בתקופתה, הלהקה לא הושפעה מסגנון הפאנק רוק (Punk rock), ולעומתן, הכילו שיריה אלמנטים של רוק גותי, הבי מטאל, רוק פסיכדלי, דרים פופ, רוק מתקדם, שוגייז, ובהמשך גם מרכיבים אלקטרוניים.
תוכני השירים, לחניהם והפקתם תרמו רבות לעיצוב אופיים של אלבומי הלהקה.
שיריה ונכתבו והולחנו, רובם ככולם, על ידי סולן הלהקה, בילי קורגן.
הם מאופיינים בפריטות גיטרה כבדות ועטורי שכבות צליל רבות.
הסמאשינג פאמפקינס פרצו לתודעת הציבור הרחב עם השקת אלבומם השני, Siamese Dream, בשנת 1993. הלהקה פתחה בסיבוב הופעות רחב היקף וצברה קהל מעריצים שהוסיף וגדל עם השקת אלבומם הכפול, Mellon Collie and the Infinite Sadness בשנת 1995, אשר נכנס הישר למקום הראשון בדירוג המגזין בילבורד.
נכון לשנת 2006, מכירות אלבומי הלהקה חצו את סף 18 מיליון העותקים בארצות הברית לבדה.
על כן, ניתן להכתירה כאחת מבין הלהקות המפורסמות והמצליחות מסחרית של שנות התשעים.
יריבויות בין חברי הלהקה, התמכרויות לסמים וצניחה במכירות הובילו לפירוקה בשנת 2000. באפריל 2006, הכריזה הלהקה רשמית על איחוד ועל הקלטתו של אלבום חדש.
לקורגן וצ'מברלין, היחידים שחזרו מההרכב המקורי, הצטרפו הגיטריסט ג'ף שרודר (שהפך לחבר רשמי בהרכב עד היום) והבאסיסטית ניקול פיורנטינו (שעזבה ב-2014).
ב-22 במאי 2007, פתחו הסמאשינג פאמפקינס בסיבוב הופעות לקידום אלבומם החדש, Zeitgeist.
במרץ 2009, קורגן הודיע כי צ'מברלין החליט לעזוב את הלהקה, אך הוסיף כי הסמאשינג פאמפקינס ימשיכו להופיע ולהקליט.
את מקומו של צ'מברלין תפס מייק ביירן, שעזב ב-2014.
מאוחר יותר באותה שנה, קורגן החל בהקלטת פרויקט חדש עם הרכב מוזיקאים מתחלף בשם Teargarden by Kaleidyscope.
הפרויקט כלל מספר סינגלים, אסופת אלבומים מקוצרים ושני אלבומים אולפן מלאים – Oceania ב-2012 ו-Monuments to an Elegy בשנת 2014.
צ'מברלין ואיהא חזרו רשמית ללהקה בפברואר 2018. ההרכב המאוחד הוציא את האלבומים Shiny and Oh So Bright, Vol.
כשהיה בן 19, עזב הסולן והגיטריסט בילי קורגן את עיר מגוריו שיקגו, אילינוי, ועבר לסנט פיטסבורג, פלורידה, עם להקתו הגותית The Marked.
הלהקה נחלה הצלחה מצומצמת והתפרקה במהרה.
קורגן חזר לשיקגו והחל לעבוד בחנות תקליטים.
בתקופה בה עבד במקום, פגש בג'יימס איהא והשניים החלו לחבר יחדיו שירים, שניכרה בהם השפעתן של הלהקות The Cure ו-New Order.
בילי קורגן והבסיסטית דרסי רצקי נפגשו לראשונה בשנת 1988, בהופעה של הלהקה Dan Reed Network, כשניהלו ויכוח לגביה.
לאחר שנודע לו שרצקי מנגנת על בס, העלה קורגן את העובדה שלהקתו מחפשת בסיסט ומסר לה את מספר הטלפון שלו.
לא עבר זמן רב עד שרצקי הצטרפה ללהקה ומאוחר יותר, היא ואיהא ניהלו מערכת יחסים קצרת ימים.
הסמאשינג פאמפקינס הופיעו לראשונה ב-9 ביולי 1988, בפוליש באר בשיקגו.
על הבמה הופיעו באותה עת רק קורגן ואיהא, ועשו שימוש במכונת תופים.
הלהקה ניגנה לראשונה כשלישייה ב-10 באוגוסט 1988, במועדון אבאלון.
לאחר מופע זה, בעל האולם קברט מטרו, ג'ו שאנאהן, הסכים להחתים את הלהקה על חוזה הקלטות, בתנאי שימצאו מתופף אנושי במקום מכונת התופים.
חבר של קורגן המליץ בפניו על מתופף הג'אז ג'ימי צ'מברלין, והוא צורף ללהקה.
בתחילה נדמה היה שצ'מברלין לא היה בחירה נבונה, משום שלא היה לו כל רקע בסגנון הנגינה האלטרנטיבי דאז.
עם זאת, בהמשך התבררה תרומתו הרבה של צ'מברלין ללהקה.
ציטוט של קורגן עשוי להעביר את רוח התקופה: "התעסקנו ברוק-העצוב, בסגנון הדומה לזה של Cure.
נדרשו לי שתיים או שלוש חזרות להבין שהעוצמה בנגינה שלו (צ'מברלין) אפשרה לנו לנגן רוק חזק יותר מכפי שהיינו יכולים להעלות בדמיוננו." הלהקה הופיעה לראשונה במתכונתה המלאה ב-5 באוקטובר 1988, בקברט מטרו.
אמנם צ'מברלין לא הוכרז רשמית כחבר בלהקה, אך סופח לשורותיה עד מהרה, להרכב שלא השתנה במשך שבע השנים הבאות.
בשנת 1989 הקליטה הלהקה מבחר הקלטות דמו, שנכללו בהמשך בהפצת הבוטלג "Early 1989 Demos".
שירי הלהקה ראו אור לראשונה באותה השנה בתקליט וניל בשם "Light Into Dark".
היה זה תקליט אוסף, שכלל שירים של כמה מלהקות הרוק האלטרנטיבי בשיקגו.
אלבומה הראשון של הלהקה, "I Am One" יצא בשנת 1990. היה זה סינגל שהוקלט במסגרת חברת התקליטים מקומית בשם Limited Potential ונמכר בהפצה מוגבלת.
הדיסקים אזלו מהמדפים והלהקה הוציאה סינגל נוסף, "Tristessa", הפעם במסגרת חברת Sub Pop.
לאחר מכן, חתמו הסמאשינג פאמפקינס על חוזה הקלטות בחברת Caroline Records.
את אלבום הבכורה Gish הקליטו חברי הלהקה באולפני Smart Studios של המפיק בוטש ויג, איתו עבדו.
עלות הפקת האלבום עמדה על 20,000 דולרים.
שמועות גרסו שקורגן ניגן במו ידיו בכל כלי הנגינה לצורך הקלטת האלבום, למעט בתופים, על מנת להשיג את התיאום אותו חיפש.
צלילי הלהקה היוו כור היתוך לנגינת גיטרות כבדה, רוק פסיכדלי ודרים פופ, והיו שהשוו אותם לאלה של ג'יינס אדיקשן.
Gish גרף הצלחה מועטה והסינגל "Rhinoceros" הושמע במידה כזו או אחרת בתחנות הרדיו המשדרות רוק מודרני.
לאחר שחרור המיני-אלבום Lull באוקטובר 1991 דרך Caroline Records, חתמה הלהקה על חוזה הקלטות בחברת וירג'ין רקורדס, שנרכשה על ידי Caroline.
הפאמפקינס יצאו לסיבוב הופעות במטרה לקדם את מכירות האלבום, במהלכו שימשו כמופע החימום בהופעותיהן של להקות כמו רד הוט צ'ילי פפרז, ג'יינז אדיקשן ו-Guns N' Roses.
במהלך הסיבוב, חוו איהא ורצקי פרידה קשה, צ'מברלין התמכר לסמים ואלכוהול וקורגן נכנס לדיכאון עמוק, במהלכו כתב מספר שירים לאלבום הבא, במוסך שבו התגורר באותה התקופה.
בראשית שנות ה-90, זכו להקות גראנג' כמו נירוונה ופרל ג'אם לפופולריות גבוהה.
הן סחפו עימן את ז'אנר הרוק האלטרנטיבי לקדמת המיינסטרים האמריקאי, ובתקופה שכזו, צפו לסמאשינג פאמפקינס הצלחה מסחרית רבה.
באותו הזמן, בניגוד למחאותיהם של חברי הלהקה, נהגו להכליל את הפאמקינס בתנועת הגארנג'.
בראיון בערוץ המוזיקה MTV בשנת 1993, אמר קורגן: "כבר לא מכנים אותנו "ג'יינז אדיקשן הבאים" או "נירוונה הבאים".
עכשיו אנחנו "פרל ג'אם הבאים"".
למרות ההצהרות, תרמה הלהקה את שירה "Drown" לפסקול הסרט "סינגלס", שעלילתו התרחשה על רקע עידן הגארנג' בסיאטל.
בפסקול הסרט נכללו גם שירים של להקות אחרות מסצנת הגראנג', כגון סאונדגארדן ואליס אין צ'יינס והוענק לו פלטינה לרגל מכירותיו.
לדברי קורגן, בעקבות Nevermind, אלבומה המהפכני של נירוונה משנת 1991, "כולנו חשנו בלחץ עצום, שאם התקליט הבא שלנו לא יהיה פנומנלי, זה סופה של הדרך עבורנו.
כך חשבנו על כך, פשוטו כמשמעו.
הרגשנו שחיינו תלויים בזה." דיכאונו של קורגן העמיק, עד כדי כך שחלפו בראש מחשבות אובדניות.
כדי להתעלות על תחושת הדיכאון, עבד קורגן ללא הרף.
לדבריו, הוא למעשה גר באולפן ההקלטות במהלך ההכנות לאלבום הבא.
האלבום Siamese Dream הוקלט באולפני Triclops Sound באטלנטה, ג'ורג'יה, כאשר מרב ההקלטות בוצעו בין דצמבר 1992 למרץ 1993. גם את אלבום זה הפיק בוטש ויג.
בתקופת ההקלטות, התגוררו חברי הלהקה במריאטה, ג'ורג'יה.
ההחלטה להקליט את האלבום כה רחוק מעיר מגוריהם נבעה בחלקה מרצונם להימנע ממפגש עם חברים מקומיים ומהסחות דעת שונות במהלך ההקלטות, אך בעיקרה מניסיון נואש לקטוע את קשריו של צ'מברלין ממקורות הסמים הידועים שלו.
במובן זה, נכשלה התוכנית, משום שצ'מברלין הצליח למצוא מקורות חדשים, ולעיתים קרובות נעדר, בלא שהייתה יכולת ליצור עמו קשר, לעיתים במשך מספר ימים.
אווירת ההקלטות לא הייתה קלה וחיכוכים רבים פרצו בין חברי הלהקה.
התקשורת הציגה את קורגן כמי שהתנהג כשתלטן במהלך ההקלטות.
קורגן הודה שקיים בסיס להאשמות, אך ציין שהתקשורת לא הבינה את המצב לאשורו.
על-פי שמועות שנפוצו, הקליט קורגן את כל קטעי הגיטרה והבס בעצמו.
למעשה, מעולם לא נחשפה בדיוק מידת תרומת כל חבר בלהקה לאלבום.
מפיו של קורגן ידוע שהוא ביצע חלק נכבד מקטעי הגיטרה, אך רק משום שהיה ביכולתו להקליט אותם בזמן קצר משמעותית.
בסך הכל, נשלמה הקלטת האלבום בתוך ארבעה חודשים, בתקציב שעלה על רבע מיליון דולרים.
למרות כל הבעיות שנכרכו בהקלטה, Siamese Dream נכנס בעת השקתו למקום העשירי בדירוג המגזין בילבורד ונמכר בלמעלה מארבעה מיליון עותקים בארצות הברית לבדה.
ערוץ המוזיקה MTV שידר תכופות את הקליפים לשירים "Today" ו-"Disarm" והסמאשינג פאמפקינס זכו לתשומת לב בינלאומית.
הפאמפקינס צברו הצלחה בעולם, אך לא כך היה בקרב חסידי הז'אנר האלטרנטיבי.
החברים בסצנת האינדי לעגו לחברי הלהקה, בטענתה שהם רודפי פרסום והישגים.
רבים מפרשים את השורות כלגלוג מפורש לפאמפקינס (אף על פי שסולן הלהקה, סטיבן מלקמוס, הצהיר כי "מעולם לא לגלגתי על המוזיקה שלהם.
סולן להקת Hüsker Dü לשעבר, בוב מולד, כינה אותם "המאנקיס של הגארנג'", והמוזיקאי והמפיק סטיב אלביני משיקגו השמיע ביקורת חריפה כלפי חברי הלהקה במכתב תגובה למאמר שדיבר בזכותה.
במכתב נאמר, שהפאמפקינס אינם להקה אלטרנטיבית יותר מאשר REO Speedwagon.
כן נטען בו שהם נוצרו "על ידי, בשביל ומתוך המיינסטרים" ו"הולמים למסיבות הקולג' העכשוויות, אך בסיכומו של דבר, חסרי חשיבות".
מאידך נשמעו קולות אחרים אחרים, כמו קורטני לאב מלהקת הול (שיצאה עם קורגן לפני שנישאה לסולן נירוונה, קורט קוביין), שהיו תומכים נלהבים של הלהקה.
בשנת 1994, יצא דיסק הבי-סיידס Pisces Iscariot, שהגיע למקום הרביעי בדירוג המגזין בילבורד ובכך, התעלה על קודמו, Siamese Dream.
עוד הופצה קלטת וידאו בשם Vieuphoria, שהכילה אוסף הקלטות מהופעות חיות וצילומים מאחורי הקלעים.
הסמאשינג פאמפקינס יצאו למסע הופעות ארוך לקידום אלבומם, במהלכו כיכבו בפסטיבל Lollapalooza שנערך בשנת 1994 ובפסטיבל רדינג שהתקיים בשנת 1995. לאחר מכן, יצאו חברי הלהקה לפסק זמן, לכתיבת אלבומם הבא.
במהלך ההפסקה שנטלו חברי הלהקה, עבד קורגן במרץ ולפי הצהרות שנשמעו בראיונות שונים, כתב 56 שירים לערך, שנועדו לאלבומה הבא של הלהקה.
בהמשך לשטף היצירתיות, שבו הפאמפקינס לאולפן ההקלטות עם המפיקים אלן מולדר ומארק אליס, המוכר בכינוי פלוּד, כדי לעבוד על אלבום אותו כינה קורגן "The Wall של דור ה-X" – השוואה לאלבום הקונספט הכפול והמפורסם של Pink Floyd.
המאמצים באולפן ההקלטות הניבו את Mellon Collie and the Infinite Sadness, אלבום כפול הכולל 28 שירים באורך כולל של מעל שעתיים.
(גרסת הויניל של האלבום כללה שלושה תקליטים ושני שירים נוספים והשירים בו הופיעו בסדר שונה).
השירים נועדו לעמוד יחדיו, כסמל למחזור החיים והמוות.
מגזין טיים שיבח את האלבום, כשהגדיר אותו כ"עבודתם השאפתנית והמקצועית ביותר של חברי הלהקה עד כה".
Mellon Collie פרץ במקום הראשון בדירוג המגזין בילבורד לחודש אוקטובר 1995. הצלחתו במישור המסחרי עברה את זו של Siamese Dream ולזכותו נרשמו בארצות הברית תשעה אלבומי פלטינה.
נכון להיום, מחזיק אלבום כפול זה בשיא מכירות העותקים של העשור.
בשנת 1997, הועמד Mellon Collie לשבעה פרסי גראמי, לרבות אלבום השנה.
מבין כל המועמדויות, זכתה הלהקה רק בפרס שיר הרוק הכבד הטוב ביותר, שהוענק לסינגל הראשון מתוך האלבום, Bullet with Butterfly Wings.
בסמוך ליציאת האלבום, יצאו מתוכו חמישה סינגלים: Tonight, Zero ,1979, Bullet with Butterfly Wings ו-Thirty-Three, מתוכם הוענק הוענק זהב לשלושה הראשונים וכולם, פרט ל-Zero, התברגו במצעד 40 השירים הפופולריים ביותר.
שירים רבים שלא נכנסו ל-Mellon Collie הגיעו בהמשך לאוזני הציבור כבי-סיידס בסינגלים ולבסוף, נאספו במארז התקליטורים The Aeroplane Flies High.
חברת התקליטים האחראית, Virgin Records, התעתדה תחילה להגביל את ההפצה ל-200,000 עותקים, אך שיווקה עותקים נוספים לאחר שהמלאי אזל, עקב דרישת שוק גבוהה.
בשנת 1996, החלו הפאמפקינס במסע הופעות עולמי לקידום Mellon Collie.
קורגן אימץ בתקופה זו מראה חדש, שהפך לאייקון – ראש מגולח, חולצה שחורה וארוכת שרוולים, עליה הכיתוב "Zero" והדפס של כוכב, ומכנסים צבועים כסף.
באותה השנה, נתנה הלהקה הופעת אורח בפרק של תוכנית הטלוויזיה משפחת סימפסון, אשר נקרא "Homerpalooza".
קליפים של הפאמפקינס הופיעו תדירות בלוח השידורים של MTV, בתעשיית המוזיקה נזקפו לזכותם שבחים ופרסים רבים וחולצות "Zero" רבות נמכרו בקניונים.
לאור כל אלו, הפכו הסמאשינג פאמפקינס לאחת הלהקות הפופולריות ביותר באותה התקופה.
למרות כל התהילה וההישגים, לא הייתה שנה זו חיובית לגמרי עבור הלהקה.
במאי, ניגנו הפאמפקינס באולם The Point Theatre בדבלין, אירלנד.
המקום היה מלא עד אפס מקום ולמרות בקשותיהם החוזרות ונשנות של חברי הלהקה מהקהל לחדול מריקודיהם הפרועים, נמחצה למוות ברנדט אובריין בת ה-17. בעקבות תקרית מצערת זו, הסתיים המופע והופעה שנועדה להתקיים בלילה שלאחר מכן בבלפסט בוטלה, מתוך כבור לברנדט.
בליל ה-11 ביולי 1996, קרתה טרגדיה לחברי הלהקה.
צ'מברלין וג'ונתן מלוויין, הקלידן שהצטרף לסיבוב ההופעות של הלהקה, לקחו מנת יתר של הרואין בחדר מלון בניו-יורק.
בעקבות זאת, נגרם מותו של מלוויין בעוד שצ'מברלין נותר בחיים ונעצר בגין החזקת סמים.
מספר ימים לאחר מכן, יצאה הלהקה בהודעה רשמית, לפיה פוטר צ'מברלין בעקבות התקרית.
הפאמפקינס בחרו להמשיך את סיבוב ההופעות עם קלידן ומתופף אחרים.
מאוחר יותר, אמר קורגן שזו הייתה ההחלטה הגרוע ביותר שעשתה הלהקה מעודה, משום שפגעה במוזיקה ובמוניטין שלהם כאחד.
בראיונות שנערכו לאחר יציאת Mellon Collie הצהירו החברים, שיהיה זה האלבום הקונבנציונלי האחרון של הסמאשינג פאמפקינס, ושמוזיקת הרוק הופכת שבלונית.
בסוף 1996 אמר ג'יימס איהא: "העתיד הוא במוזיקה האלקטרונית.
באמת נראה משעמם להמשיך רק לנגן רוק".
האלבומים Machina ,Adore ופירוק הלהקה: 1998–2000
אחרי יציאתו של Mellon Collie, תרמו הפאמפקינס שירים לכמה מפעלים.
בשנת 1997 נכלל השיר Eye בפס-הקול של הסרט "כביש אבוד" בבימויו של דייוויד לינץ'.
השיר נוצר כמעט כולו באמצעים אלקטרוניים ואותת על שינוי מהותי, בהשוואה לסגנון המוזיקלי הקודם של הפאמפקינס.
בשעתו, אמר קורגן שמטרתו הייתה "לשנות את מוקד העניינים ולהניח לפורמט הרוק הקלאסי, של גיטרות-בס-תופים." מאוחר יותר באותה השנה, תרמה הלהקה את שירה The End is the Beginning is the End לפס-הקול של הסרט "באטמן ורובין".
השיר הכיל צליל כבד, הדומה לזה של Bullet With Butterfly Wings, לצד מרכיבים אלקטרוניים רבים ותיפוף של מאט וולקר.
בטקסי פרס גראמי לשנת 1998, זכה השיר בתואר "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר".
למרות דבריו של קורגן, לפיהם השיר מייצג את הצליל העתידי של הלהקה, אלבומה הבא הכיל מעט שירים דומים, בהם מובילה הגיטרה.
בשנת 1998, זמן קצר לאחר גירושיו של קורגן ומותה של אמו, הוקלט האלבום Adore.
האלבום סימל שינוי ניכר מהסגנון הקודם של הפאמפקינס, בו בלטו הגיטרות, ושינה את כיוונו אל עבר האלקטרוניקה.
האלבום הוקלט בעזרת מתופפי אולפן ומכונות תופים והיה אפוף בחזות אפלה, זאת לעומת עבודת הלהקה שקדמה לו.
הלהקה גם שינתה בתקופה זו את המראה הזרוק שאפיין אותה ואימצה הופעה יותר מאופקת.
אף על פי ש-Adore זכה לביקורות טובות והיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "ההופעה האלטרנטיבית הטובה ביותר", מספר העותקים שלו שנמכרו בארצות הברית עד סוף השנה עמד על כ-830,000 בלבד ותעשיית המוזיקה חשבה אותו לכישלון.
לעומת זאת, מחוץ לארצות הברית נמכרה כמות עותקים גדולה פי שלושה.
ב-30 ביוני 1998, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בן 17 ימים, שהתפרש על פני 15 ערים בצפון אמריקה.
הסיבוב נועד למטרות צדקה וקידום האלבום החדש ובכל תחנה בו, תרמה הלהקה את מלוא הסכום שנתקבל ממכירות הכרטיסים לארגון צדקה מקומי.
הוצאות סיבוב ההופעות מומנו כולן מכיסם של חברי הלהקה.
בסך הכל, תרמה הלהקה מעל 2.8 מיליון דולרים במסגרת יוזמה זו.
בשנת 1999, הפתיעה הלהקה את המעריצים כאשר התאחדה מחדש עם ג'ימי צ'מברלין, שהשתחרר מגמילה.
הלהקה המאוחדת יצאה לסיבוב הופעות קצר, שנקרא "The Arising", בו נוגנו שירים ישנים כמו גם חדשים.
האיחוד היה קצר ימים, שכן בספטמבר של אותה שנה, לאחר השלמת האלבום Machina/The Machines of God, הודיעה הלהקה על עזיבתה של דרסי רצקי.
במקומה, גויסה הבסיסטית הקודמת של להקת Hole, מליסה אוף דר מאוור, אשר הצטרפה לסיבוב ההופעות "Sacred and Profane" ולקידום האלבום ואף הופיעה בקליפים שליוו אותו.
Machina יצא בשנת 2000 ובמסגרתו שבו הפאמפקינס לסגנון הרוק המסורתי יותר, לאחר הסגנון הגותי והאלקטרוני שאימצו ב-Adore.
האלבום נכנס הישר למקום השלישי בדירוג המגזין בילבורד, אך נעלם מעייניי הקהל במהרה והוענק לו, בשנת 2007, אלבום זהב בלבד.
עיתונאי המוזיקה, ג'ים דרוגטיס, תיאר את האלבום כ"אחד החזקים בקריירה שלהם".
ג'ים התייחס למכירות הפושרות של Machina, לעומת העלייה המקבילה במכירות אלבומי הפופ ששווקו בעיקר לצעירים, ואמר שזוהי "הוכחה חותכת שגל מעריצי פופ צעירים הפנו את גבם לרוק האלטרנטיבי."
ב-23 במאי 2000, בראיון בשידור חי בתחנת הרדיו KROQ-FM, הודיע בילי קורגן על החלטת הלהקה להתפרק בסוף אותה השנה, לאחר שתצא לסיבוב הופעות ותבצע מספר הקלטות נוספות.
האלבום האחרון של הלהקה לפני הפירוק, Machina II/The Friends & Enemies of Modern Music, יצא בספטמבר 2000 בהפצה מוגבלת, על גבי תקליטי ויניל, עם הרשאה והנחיות להפצה חינמית באינטרנט בעזרת קהל המעריצים.
25 עותקים בלבד הופצו, כל אחד מהם מוספר בכתב יד והם נמסרו לחברי הלהקה ולחבריהם הקרובים.
בתחילה, ביקשה הלהקה מחברת Virgin להציע את Machina II להורדה חופשית לכל מי שרכש את Machina.
כש-Virgin סירבה, החליט קורגן להוציא את האלבום באופן עצמאי.
האלבום הוקלט במסגרת חברת התקליטים Constantinople Records שייסד קורגן, והוא כלל שני LP ושלושה EP (עשרה אינץ').
היה זה האלבום הראשון של הסמאשינג פאמפקינס שלא הופץ תחת חברת תקליטים שבידי קבוצת EMI.
ב-2 בדצמבר 2000 התקיים מופע הפרידה של הסמאשינג פאמפקינס במטרו – המועדון בשיקגו שבו החלו את הקריירה שלהם 12 שנים לפני כן.
ההופעה נמשכה ארבע שעות, במהלכן ניגנה הלהקה 35 שירים מתקופותיה השונות ובסופה, העניקה לנוכחים הקלטה של ההופעה הראשונה של הלהקה במטרו, Live at Cabaret Metro 10-5-88. במקביל למופעי הפרידה, יצא לאור הסינגל Untitled.
בשנת 2001 הפיצה הלהקה את אלבום האוסף Rotten Apples.
האלבום יצא לאור במתכונת מצומצמת גם בגרסה כפולה, שכללה דיסק בי-סיידס בשם Judas Ø.
במקביל יצא לאור Greatest Hits Video Collection – אוסף קליפים על גבי DVD שהקיף את כל שנות פעילותה של הלהקה, מ-Gish ועד Machina, לצד חומרים שנחשפו לראשונה במסגרתו.
בשנת 2000 יצאו לאור DVD בשם Vieuphoria וכן הפסקול Earphoria, שהופץ תחילה לתחנות רדיו בלבד, ב-1994.
בילי קורגן וג'ימי צ'מברלין שיתפו פעולה ב-2001 במסגרת הפרויקט הבא של קורגן, הסופרגרופ קצרת ימים בשם Zwan.
האלבום היחיד שהוציאו, Mary Star of the Sea, זכה לביקורות חיוביות.
על אף זאת, לאחר מספר פעמים בהם ביטלה הלהקה הופעות, הודיע קורגן ב-2003 על פירוקה, בנסיבות שנותרו מעורפלות.
במהלך 2001, יצא קורגן לסיבוב הופעות עם הלהקה New Order, ותרם את קולו לאלבום הראשון שלהם מזה 8 שנים – Get Ready.
באוקטובר 2004, פרסם קורגן את ספרו הראשון – Blinking with Fists, אשר הכיל אוסף של שירים.
ביוני 2005, הוא הוציא אלבום סולו, TheFutureEmbrace, אותו תיאר כהמשך עבודתה של הסמאשינג פאמפקינס.
הביקורות לאלבום היו מעורבות ורק סינגל אחד ממנו יצא לאור – "Walking Shade".
בנוסף להשתתפותו ב-Zwan, ייסד ג'ימי צ'מברלין פרויקט רוק אלטרנטיבי – פיוז'ן בשם The Jimmy Chamberlin Complex.
במסגרת הפרויקט, יצא ב-2005 האלבום Life Begins Again, בו התארח קורגן כסולן בשיר "Lokicat".
ג'יימס איהא הצטרף כגיטריסט ללהקה A Perfect Circle וניגן עמה בסיבוב ההופעות לאלבום Thirteenth Step ובאלבום eMOTIVe משנת 2004. איהא לקח חלק בפרויקטים נוספים כמו Team Sleep של צ'ינו מורנו, חבר הלהקה Deftones, ו-Vanessa and the O's, שאלבומם זכה לביקורות נלהבות.
כמו כן, הוא המשיך לעבוד עם חברת התקליטים שפתח במשותף עם מוזיקאים נוספים, שנקראה Scratchie Records.
דרסי רצקי לא הופיעה בציבור או התראיינה מאז עזיבתה את הלהקה בשנת 1999. ב-25 בינואר 2000, היא נעצרה בעקבות רכישה לכאורה של שלוש מנות של קראק.
האשמות בוטלו בהמשך, לאחר שהשלימה בהצלחה תוכנית לגמילה מסמים, בהתאם לצו בית משפט.
במהלך תקופה זו, התנגד קורגן לאיחוד הפאמפקינס.
עם זאת, לאחר פירוק Zwan אמר בראיון כי "אני חושב שהלב שלי נשאר עם הסמאשינג פאמפקינס...
אני חושב שהיה נאיבי מצידי לחשוב שאוכל למצוא דבר שיחליף זאת".
ב-17 בפברואר 2004, פרסם קורגן הודעה בבלוג הפרטי שלו, בה כינה את רצקי "מסוממת מנוולת" והאשים את איהא בפירוק הסמאשינג פאמפקינס.
ב-3 ביוני 2004, שינה קורגן את ההשמצות להבעת חיבה, כשכתב כי "עומק הפגיעה שספגתי (מאיהא) זהה לשיעור ההערכה שאני רוחש לו".
איהא הגיב לטענות שהעלה קורגן ב-2005, באומרו: "לא, אני לא אחראי לפירוק הלהקה.
היחיד שעשוי היה לגרום לכך הוא בילי".
ב-21 ביוני 2005, ביום השקת האלבום שלו TheFutureEmbrace, פרסם קורגן מודעות בגודל של עמוד שלם בעיתונים שיקגו טריביון ושיקגו סאן טיימס, בהן הכריז על כוונתו לאחד את הסמאשינג פאמפקינס.
"במשך שנה", כך כתב, "נשאתי עמי סוד, סוד שבחרתי לשמור.
אבל עכשיו אני רוצה שתהיו הראשונים לדעת שאני מתכנן לחדש ולהשיב לחיים את הסמאשינג פאמפקינס.
אני רוצה את הלהקה שלי בחזרה, את השירים שלי ואת החלומות שלי".
בעת הופעותיו במועדוני תופים שונים ברחבי אירופה במהלך ספטמבר 2005, אישר ג'ימי צ'מברלין כי סיבוב הופעות לאות האיחוד נקבע לפברואר הבא, וכי ייתכן שהלהקה עתידה להוציא אלבום חדש.
בפברואר 2006 דיווח האתר של ערוץ המוזיקה MTV כי קורגן וצ'מברלין חתמו על חוזה עם Front Line Management לניהולם המקצועי, ומליסה אוף דר מאוור ציינה שהשניים עובדים על אלבום חדש.
ב-20 באפריל 2006, אישר האתר הרשמי של הלהקה את דבר האיחוד.
הסמאשינג פאמפקינס כותבים בימים אלה חומר לאלבומם הבא, הראשון מאז 1999".
האתר דיווח מאוחר יותר שאת האלבום החדש יפיק רוי תומאס בייקר, שהפיק רבים מאלבומיה של Queen, לרבות A Night at the Opera.
לפי רשומה בבלוג שפרסם ג'ימי צ'מברלין ב-20 באוקטובר 2006, הסתיימה העבודה עם בייקר וגויסה גם עזרתו של המפיק טרי דייט, שעבד בעבר עם פנטרה, Deftones ו-Soundgarden.
בהמשך, אושר כי קורגן וצ'מברלין ייקחו חלק באיחוד, אך עדיין נותרה השאלה בדבר השתתפותם יתר החברים.
באפריל 2007, הודיעו איהא ואוף דר מאוור, כל אחד מהם לחוד, שלא ייקחו חלק באיחוד.
צ'מברלין ציין מאוחר יותר, שאיהא ורצקי לא רצו להשתתף באיחוד.
על-פי שמועה, קורגן העדיף שאוף דר מאוור תתמקד בקריירת הסולו שלה.
במאי 2007 הופיעו הסמאשינג פאמפקינס בפריז, צרפת, הופעתם הראשונה מאז שנת 2000. בהופעה זו, חשפה הלהקה את שלושת חבריה החדשים, ג'ף שרודר – גיטריסט המשנה, וג'ינג'ר רייס – גיטריסטית הבס, וליסה האריטון – נגנית הקלידים.
תחילה, לא היה ברור אם ישמשו השלושה כחברים מן המניין בלהקה, או כאמנים מופיעים בלבד, אולם, כאמור, מאוחר יותר אושרה חברותם בלהקה.
באותו החודש, יצא לאור הסינגל Tarantula, הסינגל הראשון מהאלבום החדש.
ב-7 ביולי, השתתפה הלהקה במופע Live Earth בניו ג'רזי.
באותו החודש, יצא לאור אלבומה החדש של הלהקה, Zeitgeist, תחת Reprise Records, ונכנס הישר למקום השני בדירוג המגזין בילבורד.
צ'מברלין הכריז, שהלהקה תחל בהקלטת אלבומה הבא עם תום סיבוב ההופעות הנוכחי.
סגנונה המוזיקלי של הסמאשינג פאמפקינס מוכתב על ידי בילי קורגן, המשמש בה כגיטריסט ראשי, סולן ומחבר השירים העיקרי.
מבקר הרוק, גרג קות, כתב: "המוזיקה (של הסמאשינג פאמפקינס) לא הייתה כפי שהיא אלמלא השאפתנות והחזון שלו, וקשריו הידועים כשבריריים עם משפחתו, חבריו ועמיתיו ללהקה".
לאור הידיעות על איחוד הלהקה, צוטטה מליסה אוף דר מאוור באומרה: "הכל יודעים שבילי אינו זקוק לאנשים רבים כדי ליצור אלבום חדש של הפאמפקינס, מלבד ג'ימי (צ'מברלין) – אשר כבר הצטרף אליו".
רבים מן המילים שכתב קורגן הן ביטויים צלולים לרגש, מלאות בהרהורים אינטימיים והאשמות כלפי עצמו והסובבים אותו.
מבקרי מוזיקה לא נהגו להתייחס בחיוב לשיריו, המלאים בחרדה.
ג'ים דרוגטיס כתב ב-1993 במאמרו ב"שיקגו סן-טיימס", כי שיריו של קורגן "נשמעים לא אחת כאילו נכתבו בידי סטודנט בשנה ב'".
עם זאת, ראה דרוגטיס מידה של שיפור בהמשך, במילות השירים של האלבומים Adore ו-Machina.
עד ליציאתו של Adore, כלל הסגנון המיוחד של הפאמפקינס צירוף רצועות גיטרה רבות, אשר הוערמו בשכבות לכדי שיר אחד.
הצירוף התבצע במהלך ההקלטות באולפן, בתהליך שנקרא "אובר-דאבינג".
פלוּד, אחד השותפים בהפקת Mellon Collie, כינה את הטכניקה "צבא הגיטרות של הפאמפקינס".
הטכניקה יושמה בכמה רצועות ב-Gish, אבל לדברי קורגן, הוא עשה בה שימוש של ממש ב-Siamese Dream.
הוא ציין כי השיר "Soma" לבדו מכיל יותר מ-40 שכבות חופפות של רצועות גיטרה.
קורגן היה מודע לכך שביצוע חי של רבים מן השירים יהיה בלתי אפשרי (למעשה, גרסת הבמה של שירים אחדים שונה דרסטית מגרסת האלבום שלהם), והסביר את השימוש באובר-דאבינג באומרו: "כשאתה עומד להקליט שיר, הקלטה סופית שתופיע באלבום ושלא ניתן לשנותה, מדוע לא להעניק לה את מידת החזון הגדולה ביותר?".
מקור ההשראה לכתיבת הצלילים רבי שכבות אלה באהבתו של קורגן לרוק האצטדיונים שניגנו להקות כמו Queen, Boston ו-Electric Light Orchestra, כמו גם בשוגייז, סגנון רוק אלטרנטיבי שהופיע בבריטניה בשנות ה-80 המאוחרות וראשית שנות ה-90, וביסודו שכבות גיטרה מעורבלות.
קורגן אהד את עבודתו של אלן מולדר בהפקת להקות שוגייז כמו My Bloody Valentine, Ride ו-Slowdive.
מסיבה זו, נשכרו שירותיו של מולדר להפקת Siamese Dream.
מאוחר יותר, היה מולדר לאחד משלושת השותפים בהפקת Mellon Collie.
כמו להקות אלטרנטיביות אחרות, עשו הסמאשינג פאמפקינס שימוש בשינויי דינמיקה בשירים, מצלילים שקטים לרמים וההפך.
Zen Arcade, האלבום המשפיע של Hüsker Dü, היווה דוגמה ללהקה באשר לאופן בו יש להציג חומר מתון אל מול חומר יותר עוצמתי.
קורגן יצר שינויים כאלה בדינמיקה כדי להגשים את שאיפותיו המוזיקליות.
לדבריו, נשא חן בעיניו הרעיון לפיו הוא יוצר עולם אלטרנטיבי משלו באמצעות הצלילים, שבעצם אומר למאזין: "ברוך הבא לפאמפקינלנד ("ארץ הפאמפקינס"), כך נשמעים הדברים בכוכב פאמפקין".
דגש על האווירה הושם גם באלבום Adore (אשר תוארה בידי קורגן כ"צלילי לילה כמוסים", בראיון שנערך לפני צאת האלבום) ובאלבומי Machina (שני אלבומי קונספט המגוללים את סיפורה של להקת רוק דמיונית).
הפאמפקינס שאבו השראה ממבחר ז'אנרים אחרים, שבחלקם לא היו פופולריים בקרב מבקרי המוזיקה בשנות ה-80. בייחוד נודע קורגן בפתיחותו לרוק כבד, כאשר דיבר בשבחו של דיימבאג דארל מלהקת פנטרה, וכינה אותו הגיטרסט המודרני האהוב עליו מכל.
באחד מהראיונות עם קורגן ואיהא, ציין המראיין ש"הסמאשינג פאמפקינס היא אחת מהלהקות שמשיבות את הלגיטימציה לרוק הכבד" ושהם "בין הרוקרים האלטרנטיביים הראשונים אוזי אוסבורן ו־Black Sabbath בלא שמץ של בוז".
השיר "Zero", שהזכיר לאיהא את שיריהם של Judas Priest, הוא דוגמה למה שכונה בפי הלהקה "סייברמטאל".
להקות הנמנו עם ז'אנר הפוסט-פאנק והרוק הגותי, כמו Joy Division ,The Cure, Bauhaus, New Order ו-Depeche Mode השפיעו על הלהקה עוד מראשית דרכה, שאף נהגה לבצע גרסאות כיסוי לשיריהן בהופעות ובאלבומים.
לדבריי קורגן, "איש לא אהב בתקופה זו צלילי גיטרות רועשים או מוזיקה פסיכדלית.
אז, כפי שאופייני לפאמפקינס, כמובן שאלה הם בדיוק הדברים שהיה עלינו לעשות." קורגן אישר שאקורד אותו נהג לכנות בתור בדיחה "אקורד הפאמפקין" (אקורד #G בשריג מס' 11, בשילוב עם מיתר E), עליו התבססו "Cherub Rock", "Drown" ושירים אחרים, נוגן למעשה עוד קודם לכן, על ידי ג'ימי הנדריקס.
ברבות השנים, הזכיר קורגן להקות נוספות שהשפיעו על הפאמפקינס בראשיתה, בהן Cream, The Stooges ו-Blue Cheer.
בהתייחס להשפעת הפאמפקינס על להקות אחרות, כתב גרג קוט ב-2001: "בעוד ש-Nirvana הביאו להולדתם של אינספור מיני-Nirvana (להקות המחקות אותה), הפאמפקינס נותרו אי כלשעצמם".
עם זאת, מעט אמנים ולהקות ציינו את הפאמפקינס כמקור השראה, כגון נלי פורטדו וחברי הלהקה My Chemical Romance.
סולן My Chemical Romance, ג'ררד ווי, אמר שהם התוו את הקריירה שלהם בהתאם לקריירה של הפאמפקינס, לרבות תשומת הלב הרבה שהשקיעו ביצירת הקליפים לשיריהם.
חבריי הלהקה Kill Hannah, שנוסדה גם היא בשיקגו, מיודדים עם קורגן, וסולנה, מט דווין, תיאר קווי דמיון בין הרכבם לפאמפקינס.
צ'ינו מורנו, סולן להקת Deftones, העיד בראיון כי הוא מעריץ של האלבום Adore, נוהג להאזין לו לעיתים תכופות בעת סיבובי הופעות וכי השיר "Once Upon a Time" "מאוד מרגש" אותו.
מבקרי מוזיקה אף מצאו נוכחות של צליל הפאמפקינס באלבומים של Deftones.
במהלך שנות פעילותם, לא נחסכו שבחים מהסמאשינג פאמפקינס על היותם "אחראים לכמה מהקליפים הבולטים והמרשימים ביותר של שנות התשעים" וכן על כך ש"ניגשו להפקת קליפים מנקודת מבט אמנותית, ולא ממניעים שיווקיים ותו לא".
בשנת 2001, בשידור מיוחד של ערוץ MTV לרגל 20 שנים להיווסדו, צוינו לשבח הפאמפקינס וכן ה-Nine Inch Nails, בגין כך שהתייחסו במהלך שנות ה-90 לקליפים מוזיקליים כאל צורה של אמנות.
קורגן אמר, כי "באופן כללי התנגדנו למסורת הקליפים השבלוניים בערוץ, שבבסיסם מצולמים הרבה אנשים קופצים מסביב ודברים בסגנון הזה".
הלהקה עבדה בשיתוף פעולה עם במאי קליפים ידועים, ביניהם קווין קרסלייק ("Cherub Rock"), סמאול בייר ("Bullet with Butterfly Wings"), ועל-פי רוב, יחד עם הצוות של ג'ונתן דייטון וואלרי פאריס ("Rocket", "1979", "Tonight, Tonight", "The End is the Beginning is the End", "Perfect").
קורגן, שנהג לעיתים קרובות להשתתף בתהליך יצירת הקליפים, ציין בנוגע לדייטון ופאריס כי "הרעיונות הראשונים שאני מעלה על הכתב נוטים תמיד לכיוונים אפלים יותר, והם תמיד לוקחים אותי לכיוון עדין וחביב יותר".
קליפים דוגמת "Today", "Rocket" ו-"1979" שואבים השראתם מתרבות הבורגנות האמריקאית, על אף ההגזמה שניכרת בהם.
הקליפים של הלהקה נוטים לרוב להימנע מעיסוק בפירושים המילוליים המשתמעים מהטקסטים.
חריג בהקשר זה הוא הקליפ לשיר "Thirty-Three", שהסצנות המופיעות בו קשורות קשר הדוק למילות השיר.
במהלך שנות ה-90 הייתה הלהקה מועמדת מספר פעמים לפרסי MTV בקטגוריית הקליפ הטוב ביותר, על כל תתי-הקטגוריות שלהם.
בשנת 1996, זיכו הקליפים ל-"1979" ו-"Tonight, Tonight" את הלהקה בשבעה פרסים, ביניהם הפרס המוערך מכולם – "קליפ השנה", שהוענק ל-"Tonight, Tonight".
קליפ זה היה מועמד גם לפרס גראמי בשנת 1997. קורגן ציין לגביו, כי "לא זכור לי שעוררנו תגובות דומות בעבר...
כנראה שהצלחנו לגעת בנקודה רגישה".
הסמית'ס הייתה להקה בריטית שפעלה בשנים 1982–1987.
להקת הסמית'ס מוכרת, הן על ידי מאזיני מוזיקה והן על ידי מבקרי מוזיקה, כאחת מהלהקות הבריטיות הבולטות שפעלו בשנות ה-80, וזאת על אף שנות פעולתה המעטות.
בשנים אלו הצליחו הסמית'ס להתיך רוק גיטרות וליריקה אירונית ושנונה, וכך הם למעשה הניחו את היסודות למהפכת הבריטפופ, שבאה לידי ביטוי מלא בשנות ה-90, בפעולתן של להקות כמו בלר, פאלפ, סווייד ואואזיס.
המוזיקה שיצרה הלהקה הייתה בגדר אנטיתזה לפופ האלקטרוני המסחרי שזכה בשנות ה-80 לפופולריות רבה.
אהבותיו והערצותיו כללו, בין היתר, את הסופר אוסקר ויילד, את הלהקה הניו-יורקית The New York Dolls ואת שחקן הקולנוע ג'יימס דין (שעליו הוא אף כתב ספר בשם James Dean Isn't Dead).
כשהלהקה הוקמה, מוריסי ויתר על שמו הפרטי, וג'וני מאר שינה את שם משפחתו ממאהר למאר, על מנת למנוע בלבול עם המתופף של הבאזקוקס, בעל אותו השם.