tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צעדה גדולה זו מתוארת כאמור בערך מורחב: צעדות מוות בודפשט-הדיאשהאלום (סתיו 1944).
במהלך חודשיה האחרונים של שנת 1944 פונו עשרות תתי-מחנות קטנים מיושביהם והללו הועברו למחנות המרכזיים באותו האזור.
במסגרת אותם פינויי מחנות ונוכח התקדמות הרוסים במזרח, פונו בדצמבר של אותה שנה גם כ-200 נשים יהודיות ממחנה המשנה שטיינורט למחנה המשנה לנשים פרושץ'-גדנסקי.
על אותו פינוי סיפרה מינה לויפגרבן:
בראשית ינואר 1945 היו במחנות הריכוז בגרמניה ובפולין מעל לכ-700,000 אסירים (מרביתם גברים).
אוסוולד פוהל, מי שעמד בראש המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס, העריך במשפטו כי כרבע מיליון מאותם אסירים הועסקו בתעשיות החימוש ומספר זהה של אסירים הועסקו בשיקום התשתיות (שניזוקו קשות כתוצאה מהפצצות בעלות הברית) ובעבודה בתוך המחנות עצמם.
תהליך קבלת ההחלטות ופינוי המחנות התנהל בשני שלבים:
ינואר-פברואר 1945 - פינוי מחנות הריכוז הגדולים במזרח (אושוויץ, שטוטהוף וגרוס-רוזן).
אפריל-מאי 1945 - פינוי מחנות הריכוז בגרמניה ובאוסטריה
ב-12 בינואר פתחו הכוחות הרוסים במתקפתם הסופית על גרמניה ומספר ימים לאחר מכן החל פינוים של יתר מחנות הריכוז שעוד נותרו בפולין.
פינוי מחנה אושוויץ היה הראשון בשורת הפינויים של סוף המלחמה.
העברת אסירים מאושוויץ החלה כמספר חודשים לפני פינויו בינואר 1945, החל מאוגוסט 1944 פונו כ-70,000 מאסירי אושוויץ ב-130 טרנספורטים ופוזרו במחנות ריכוז רבים בגרמניה.
עם התגברות הלחץ בחזית המזרחית והמשך כיבושי הצבא האדום, הועברו האסירים גם למחנה הריכוז בגרוס-רוזן שהפך לתחנת מעבר מרכזית לאלפי אסירים בטרם ימשיכו בדרכם לעומק גרמניה.
ב-18 בינואר 1945, מספר ימים לאחר פתיחת מתקפת הצבא האדום, החל פינוי מהיר של כ-66,000 אסירים (רובם המכריע יהודים) מאושוויץ ומהמחנות המסונפים לו.
פינוי האסירים נעשה באנדרלמוסיה מוחלטת, ורבים מהאסירים יכלו לנצל זאת ולהסתתר בשטחי המחנה הנטושים על מנת שלא להצטרף לשיירות היוצאות.
אולם רובם של האסירים העדיף להתפנות מן המחנה ולא לחכות בו עד לבוא הצבא האדום, כפי שהסביר זאת אחד האסירים:
האסירים הובלו במסע רגלי מזורז לוודז'יסלאב ומשם הועברו ברכבות משא למחנות שונים (גרוס-רוזן, בוכנוואלד, דכאו ומאוטהאוזן).
יותר מ-15,000 אסירים נרצחו ונהרגו באותו המסע.
פינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו נמשך עד לשבוע האחרון של ינואר 1945. לאחר פינוי המחנות המרכזיים (אושוויץ, בירקנאו ואושוויץ-מונוביץ), נמשך פינוים של תתי-המחנות הרבים של אושוויץ הפזורים ברחבי שלזיה עילית.
בכמה מן המקרים, במקומות עבודה קטנים שבהם היו רק כמה עשרות אסירים, נמלטו אנשי הצוות הגרמנים והשאירו את האסירים לנפשם.
באחת היחידות החיצוניות של רשת המחנות הושארה קבוצה כזו שמנתה כ-100 אסירים, אך אנשי אס אס שעברו במקום בדרכם לנוס מערבה רצחו אותם עד לאחרון שבהם.
לאחר הפינוי נותרו באושוויץ כ-2,000 אסירים (מרביתם חולים שלא יכלו לצאת עם השיירות) שלמרבה הפלא לא חוסלו על ידי הגרמנים על אף שאסירים אלו עתידים להיות הראשונים שימסרו לחוקרי הצבא האדום עדות על שהתרחש במחנה.
אחד מהחולים שנותרו במחנה היה פרימו לוי, שתיאר את השבוע הקשה שעבר עליהם עד בואם של הרוסים:
ב-27 בינואר 1945 שחרר הצבא האדום את אושוויץ.
ממחנה הריכוז שטוטהוף - ינואר 1945
התקדמות הרוסים במזרח המשיכה לתת את אותותיה, וב-22 בינואר 1945 הוציא מפקד מחנה הריכוז שטוטהוף, פאול ורנר הופה, פקודה הכוללת הוראות מפורטות לפינוי המחנה.
על פי הפקודה, הפינוי היה עתיד להתחיל ב-25 בינואר בשעה 06:00. עוד נאמר כי במחנה יושארו החולים אשר אינם מסוגלים להתפנות בכוחות עצמם.
הופה מינה את מפקד המשמר, תיאודור מאייר, למפקד הפינוי ולאחראי על ארגונו ולצדו מונו קצין נוסף ואחד מרופאי המחנה, ד"ר לאוב, שמילא תפקיד חשוב בארגון הפינוי בהתחשב בכך שהחולים שאינם יכולים להתפנות היו צריכים להישאר במחנה.
הפקודה מפרטת גם את מסלול הפינוי שנקבע בכיוון כללי מערב, לכיוון העיירה למבורק (Lebork).
בפקודה הובאו נתונים נוספים, כגון מספר טורי האסירים שייצאו את המחנה, מספר השומרים המלווים ודרכי ההצטיידות.
הפקודה גם מבארת את הנוהל לטיפול בגופות האסירים שימותו במהלך הצעדה - יש להעבירן לקבורה בצורה מרוכזת ולדווח על כך למפקד הפינוי, מאייר.
ב-25 בינואר 1945 בשעה 04:00 לפנות בוקר הוצאו האסירים לרחבת המסדרים ועל פי פקודה מסודרת הוצעדו אל מחוץ למחנה בטורים שחולקו לפי ה"בלוקים" שבהם שכנו בזמן שהותם במחנה, כל אסיר קיבל לפני צאתו 500 גרם לחם ו-120 גרם מרגרינה.
התכנון המקדים המדויק נועד להקל על המורכבות הלוגיסטית הכרוכה בפינוים של 46,331 אסירים (מהם כ-35,000 יהודים) מהמחנה הראשי ועוד 22,521 אסירים (מהם כ-18,000 יהודים) ממחנות המשנה.
התכנון המקדים לא הורגש במחנות המשנה מאחר שפקודתו של הופה התעלמה מהם לחלוטין.
הדוגמה הקיצונית ביותר למנת חלקם של אסירי אותם מחנות הייתה ברשת מחנות המשנה שבאזור קניגסברג (Kenigsberg).
בין 15 ל-20 בינואר פונו כ-7,000 אסירים, כולם יהודים, ממחנות האזור ורוכזו במחנה קניגסברג.
יציאתם של האסירים מהמחנה, נתנה את האות לתחילתו של מסע רצח רצוף שהתנהל בשלג הכבד ובקור העז, האסירים נורו על ידי השומרים ללא הבחנה ובמשך עשרת ימי המסע נרצחו למעלה מ-700 אסירים.
ב-31 בינואר הגיעו האסירים לפלמניקן, שם הריצו אנשי האס אס את האסירים הימה, וקצרו בהם במכונות ירייה.
ידוע על 33 ניצולים בלבד מאותו טבח נורא.
ממחנה גרוס-רוזן - פברואר 1945
שיכונם הזמני של אלפי האסירים שפונו מערבה במחנה גרוס-רוזן ושימושו כתחנת מעבר לאסירים שפונו מאושוויץ, גרמו לכך שהצפיפות ששררה במחנה בסוף ינואר ובתחילת פברואר 1945 הפכה לבלתי נתפסת: בצריפי המחנה, שבדרך כלל הכילו 100–200 אסירים, שוכנו כעת 300–400 אסירים, ובמספר צריפים נדחסו מעל ל-1,500 אסירים.
רק ב-6 בפברואר התקבלו במפקדת המחנה הוראות באשר לפינוי האסירים, ובתוך כיומיים החל פינויו החפוז של המחנה.
עשרות צעדות מוות יצאו את שערי המחנה במהלכו של פינוי הרה אסון זה, וכ-44,000 אסירים מצאו את מותם במהלכן.
ב-13 בפברואר 1945, עם שחרור המחנה על ידי הצבא האדום, נמצאו במקום כ-70 אסירים שהושארו על ידי הגרמנים על מנת למחוק את עקבות המחנה.
במהלך מרץ 1945 ניהלו היינריך הימלר, מפקד האס אס ושר הפנים הגרמני, פעולות דיפלומטיות מסובכות וסותרות.
הימלר, שחתר למניעת תבוסה גרמנית כפולה, קיים בחשאי ובניגוד להוראותיו של אדולף היטלר מגעים ישירים ועקיפים עם דיפלומטים מארצות סקנדינביה ומשווייץ, כדי להסדיר כניעה גרמנית לצבאות המערב בלבד ובכך לעצור את הדהירה הסובייטית במזרח.
באותו הזמן, הצפיפות והמצוקה במחנות הריכוז על אדמת גרמניה הגיעו לשיאים חדשים וזאת עקב הגעתם של עשרות אלפי אסירים שפונו מן המחנות במזרח.
ב-12 במרץ פקד הימלר על אוסוולד פוהל להורות אישית לכל אחד ממפקדי המחנות להפסיק את רצח היהודים ולהעניק להם טיפול הולם על מנת להשאירם בחיים.
באמצע החודש יצא פוהל לסדרה של ביקורי בזק במספר מחנות ושלח את ריכרד גליקס (המפקח הכללי של מחנות הריכוז) למחנות.
בפועל, נמשכו הפינויים של מחנות הריכוז השונים, ואלה נעשו תוך כדי מעשי רצח המוניים, ממש עד ליום האחרון של המלחמה באירופה, בתחילת מאי 1945.
צעד קטן הוא סרט ביכורים ישראלי של הבמאי שחר סגל משנת 2003, עם ברק גרינברג, אדם הירש,
אבי נשר וחלי גולדנברג בתפקידים הראשיים.
הסרט מוצג מזווית ראיתו של סהר צור, נער בן 14 שאביו עובד כמהנדס בפרויקט תעופה יוקרתי של התעשייה האווירית.
סהר צופה בחוסר אונים ביחסיהם המתפוררים של הוריו, במקביל הוא מתעד את חייו בסיפור שהוא כותב לתחרות סיפורים קצרים.
סהר וחבריו עוסקים במה שעוסקים נערים בגילם, מדברים על בנות וחולמים על מין, אך במקביל הם גם מלווים את התמודדותו של חברם אייל עם מחלת הסרטן המתפשטת בגופו.
הם מנסים לדאוג לכך שאייל בן ה-14 לא ימות בבתוליו.
הסרט מתחיל בסצנה שבה דובה (אדם הירש) ונועם (יואב כורש) משחקים כדורגל בזמן שסהר (אדם גרינברג) ואייל (יונתן גרובר) מדברים על בנות.
דובה מפחיד את נועם ואומר לו שהוא ייתן לו "פיצוץ", כלומר יבעט חזק מאוד את הכדור אליו אבל בסוף כשנועם בורח מהשער הוא בועט חלש ומבקיע שער.
סהר ואייל מדברים על מיכל שעומדת בצד השני של המגרש, מיכל היא הילדה שסהר אוהב.
נועם באותו זמן משחק עם הכדור והוא בועט אותו בעיטה חזקה שפוגעת ישר באשכיו של סהר.
הם לוקחים אותו למיון, שם הרופא בודק אותו ואומר שהכול בסדר.
כשהוא רואה את אייל הוא שם לב שיש לו בלוטה על הצוואר והוא מכניס אותו כדי לבדוק את העניין.
לאורך כל הזמן שהחברים מחכים בחוץ הם מדברים על האיבר של סהר שנעמד כתוצאה מפגיעת הכדור והם ממציאים לו כינויים של כוכב פורנו.
כאשר אמו של סהר מגיעה, אייל יוצא.
הרופא שרואה את אמו של סהר מדבר איתה על בעיה רפואית שיש לה.
מורגש שיש משהו בקשר ביניהם שהוא מעבר לקשר רופא חולה.
באותו זמן אביו של סהר, איתן (אבי נשר) נמצא בפגישה עם נציגים של נאס"א שמבשרים לו שהם מפסיקים את התמיכה הכלכלית שלהם בפרויקט שלו.
בצעד קיצוני איתן קונה את הפרויקט באמצעות החסכונות של המשפחה, ומתכנן לבנות חללית בחצר בית המשפחה.
החברים באים אל אייל כי רק אצלו אפשר לראות סרטים כחולים.
בזמן שהם רואים סרט, דובה שואל את אייל שאלות בקשר לסרטן וגם שואל אם הוא איבד את בתוליו.
כשהוא מגלה שאייל עדיין לא שכב עם מישהי הוא מחליט לקחת את הדבר לידיים שלו ולמצוא לאייל בחורה שתשכב איתו.
החברים מבריזים ממבחן הציונות והולכים לבית של נועם כדי לדון מה לעשות עם אייל.
כשאחותו של נועם מגיעה, דובה מספר לה על הבעיה שלהם ומבקש ממנה שתהיה האישה שתעזור, אך היא מתעצבנת ועוזבת.
מיכל (עדה רגימוב) היא שכנה של סהר, ולסהר יש רגשות כלפיה.
כל פעם שהוא רוצה לנהל איתה שיחה או להזמין אותה לפגישה היא עונה איזה משפט חכם או איזו סטטיסטיקה ובורחת מהר.
סהר שעדיין לא היה במצב כזה מנסה ככל יכולתו להתגבר על הבושה אך מיכל לא נותנת לו וכבר כשהוא מצליח לקבוע איתה דייט הוא נאלץ להבריז לה וללכת עם החברים כדי למצוא מישהי לאייל.
החברים מחליטים שאין מישהי שהם מכירים שתסכים אז הם הולכים לזונה ששמה הוא שנטל (מרינה שויף).
הם משכנעים אותה שתיקח את הכסף והם לוקחים אותה לאייל.
כשהם מגיעים לבית שלו הם רואים שהוא לא נמצא ואמא שלו (לימור גולדשטיין) נמצאת במצב קשה.
היא מספרת להם שאשפזו אותו בבית חולים, ולאחר מכן היא מתמוטטת.
כשסהר ואמו (חלי גולדנברג) יוצאים לקניות סהר שומע את אמו מדברת בטלפון והוא מבין שהיא מדברת עם המאהב שלה שנמצא גם הוא בחנות.
הוא חוזר לקופה ולא מתעמת איתה.
הקופאית אומרת להם שהכרטיס לא עובד והרופא-המאהב מגיע ורוצה לעזור אך אמא של סהר חותמת על צ'ק והם עוזבים.
סהר נרשם לתחרות כתיבת סיפורים שהפרס שלה הוא כרטיס למשלחת לאושוויץ והוא מנסה לאורך כל הסרט לחשוב על רעיונות, ובסוף הוא מחליט לכתוב על החיים שלו, על אמו והמאהב, על אבא שלו שבונה חללית בחצר ועל אייל והחברים שלו, סיפור שהוא אמיתי אבל דמיוני.
סהר ומיכל נפגשים בבית של מיכל.
והפעם לא מיכל היא זאת שמפסיקה אותם בדיוק שנייה לפני שהם מתנשקים, אלא דובה שהגיע למסקנה שאולי מיכל היא זאת שתעזור להם.
סהר אומר לו שזה לא יקרה אבל הוא לא מוותר ואפילו מגיע לבית של מיכל ומבקש ממנה.
הוא בוכה ומבקש ממנה שאם היא יכולה אז שתדחה קצת את הפעם שלה ושל סהר ותהיה עם אייל שאין לו זמן, ומיכל כמובן לא מסכימה.
איתן, אבא של סהר רואה את הסיפור שסהר כתב ומבין שדינה, אשתו, בגדה בו.
הוא כועס עליה והם רבים ודינה עוזבת את הבית.
באותו לילה החברים מבריחים את אייל מבית החולים ולוקחים אותו לבית של נועם שם הם הכינו את החדר של אחות של נועם ובחדר מחכה לו שנטל, בחדר שמילאו אותו בפרפרים שתלויים מהתקרה אייל מאבד את בתוליו.
כשאחותו של נועם מגיעה, דובה עוצר אותה לפני שהיא נכנסת לחדר, והוא יושב איתה ומדבר איתה על עצמו ומספר לה את הסיפור העצוב שלו.
הסיפור של סהר זכה בתחרות והפרס בתחרות הוא טיסה לפולין.
כשהם באים לבקר את אייל בהתאוששות מניתוח שהוא עבר הם רואים את אמו של אייל כשמספרים לה על כך שאייל נפטר.
כשהם יוצאים הרופא-מאהב של אמא של סהר פוגש אותם ושואל את סהר מה שלומו אבל סהר הודף אותו וממשיך.
אחרי כמה צעדים הוא מסתובב, רץ לעבר הרופא וקופץ עליו.
החברים שלו מהר מפרידים אותו והולכים משם.
דובה מצליח גם הוא לאבד את בתוליו עם אחותו של נועם וסהר מתלבט אם לגור עם אמו או עם אביו.
ביום הנסיעה לפולין סהר מבקר את מיכל והיא שוב בורחת ממנו, ולפני שהוא עולה לטיסה מיכל שנסעה לשדה התעופה עם אמו של סהר, עוצרת את סהר לפני שהוא הולך ומבקשת ממנו להישאר והם מתנשקים, וסהר מחליט להישאר בארץ עם מיכל ולא לטוס לפולין.
הסרט נגמר כשכולם צופים בחללית של איתן שממריאה לשמיים וסהר מספר איך החיים התגלגלו משם: אבא שלו גר עכשיו בארצות הברית ועובד בנאס"א, ושלאמו יש חבר חדש ושהוא בסדר עם זה.
סאטיאגרהאת המלח הייתה פעולת מרי אזרחי לא אלים נגד שלטון האימפריה הבריטית בהודו, שהתמקד במס המלח שהטיל ממשל זה.
המרי החל בצעדת המלח לדאנדי ב-12 במרץ 1930. זו הייתה פעולת ההתנגדות הראשונה נגד השלטון הבריטי לאחר פונרה סווארג', הכרזת העצמאות על ידי מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
מהאטמה גנדי הוביל את צעדת דאנדי מהאשראם שלו באזור עיר אהמדאבאד אל הכפר דאנדי בחוף הים (היום במדינת גוג'ראט), כדי להפיק מלח מהים הערבי.
הודים במספרים גדלים והולכים הצטרפו אליו במהלך הדרך.
בסופו של המסע בן 400 הקילומטרים, ב-6 באפריל 1930 הפר גנדי את חוק המלח שאסר על הפקה של מלח מתחרה במונופול הבריטי.
דבר זה הצית פעולות נרחבות של מרי אזרחי נגד הראג' הבריטי בהן השתתפו מיליוני הודים.
בשנת 1927 מינתה ממשלת בריטניה את "הוועדה הסטטוטורית ההודית" לרפורמה חוקתית בהודו בראשותו של סר ג'ון סימון ובהשתתפות קלמנט אטלי (שהפך לאחר מכן לראש הממשלה הבריטי שפיקח על הענקת העצמאות להודו ופקיסטן מאוחר יותר).
ועדת סימון לא התקבלה באהדה בהודו ובכירים רבים בהודו לא קיבלו את עבודתה ולא שיתפו פעולה עימה.
בוועידה בקולקטה בדצמבר 1928 קידם גנדי החלטה הקוראת לממשלה הבריטית להעניק להודו מעמד של דומיניון או שיפתח נגדה קמפיין לא-אלים חדש שמטרתו השגת עצמאות מלאה להודו.
גנדי מיתן את דעותיהם של אנשים צעירים יותר כמו סובהש צ'נדרה בוס וג'ווהרלל נהרו שרצו לתבוע עצמאות מיידית, אבל גם שינה את עמדתו שלו, למתן אורכה של שנה אחת בלבד במקום שנתיים.
ב-26 בינואר 1930 חגגה מפלגת הקונגרס שהתכנסה בלאהור את יום העצמאות ההודי.
לאחר עצמאות הודו, קובלה חוקת הודו באופן סמלי ב-26 בינואר 1950, והוא נחגג מאז כיום הרפובליקה.
בהתאם להבטחתו, פתח גנדי בסאטיאגרהא חדשה נגד מס המלח במרץ 1930, ששיאה היה צעדת המלח המפורסמת לדאנדי מ-12 במרץ ועד ל-6 באפריל 1930. גנדהי צעד 400 קילומטרים מאהמדאבאד (בירת גוג'ראט) לדאנדי (כפר חוף קטן במדינה זו), כדי להפיק מלח בעצמו.
אלפי הודים וכתבי עיתונות מרחבי העולם התלוו אליו במסעו אל הים.
גנדי נעצר ב-5 במאי 1930, מספר ימים לפני ביצוע של פשיטה מתוכננת על מפעלי המלח בדהראסאנה (Dharasana) בגוג'ראט.
מצעד דנאדי והמאבק העוקב בדהראסאנה משכו את תשומת לבה של התקשורת העולמית אל תנועת העצמאות ההודית, וזו העניקה לנושא כיסוי נרחב בעיתונים וביומני קולנוע.
הסאטיאגרהא נגד מס המלח נמשכה במשך שנה כמעט, ונגמרה כאשר שוחרר גנדי מכלאו, והחלו הדיונים עם המשנה למלך לורד אירווין בוועידת השולחן העגול ההודית השנייה.
יותר מ-80,000 הודים נעצרו כחלק מסאטיאגרהאת המלח.
למאבק הייתה השפעה משמעותית בשינוי הגישה של בריטניה והעולם כלפי השאלה של עצמאות הודו, והוא גרם להודים רבים להצטרף לראשונה למאבק, אם כי נכשל בהשגת ויתורים מדיניים משמעותיים מצד הבריטים.
המאבק נחשב לאחד הקמפיינים המוצלחים ביותר של גנדי, ובצד הפרסום של המאבק, הוא הקנה פרסום בינלאומי רב גם לגנדי עצמו.
בין היתר נבחר גנדהי ב-1930 לאיש השנה של השבועון טיים.
צעד בעליזות הוא סרטו של השחקן והזמר האמריקני פרנק סינטרה.
הסרט נחשב לסרטו השני של סינטרה והוא יצא לאקרנים בשנת 1944. הסרט הוא קומדיה מוזיקלית המבוססת על המחזמר "שירות חדרים", שהופיע על במות תיאטרון ברודוויי בסוף שנות ה-30. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בעבור עיצוב תלבושות.
מפיק תיאטרון (ג'ורג' מרפי), מגיע בלילה לבית המלון בו שוהים השחקנים והצוות.
ומנסה בכל כוחו להחזיק את ההפקה לבל תתפרק, למרות קשיים רבים בתחום הכספי.
מנהל המלון מאיים להשליך את מילר וצוות השחקנים מבית המלון, עקב מחסור בכסף.
מילר מהיר הדיבור, לא מפסיק לאלתר עיכובים וכך מונע ממנהל המשמרת במלון מלהשליכם אל הרחוב.
כל זאת בעודו מנסה להשיג מימון בסך 50.000 דולר מתומך עשיר.
בינתיים גלן דייוויס (פרנק סינטרה), הכותב והיוצר של המחזה של מילר, מופיע במלון כדי לבדוק איך העניינים מתקדמים.
לא חולף זמן רב ודייוויס נסחף על ידי תוכניתו הנואשת של מילר להישאר במלון, וזאת למרות ניסיונותיו הבלתי פוסקים של מנהל משמרת וואגנר להשליכם.
לכוד בין כל הצדדים הנוגעים בדבר, מנהל המלון גריבל (וולטר סליזק), התומך העשיר ג'ינקינס (יוג'ין פאלטה), אהובתו של דייוויס מיס אבולי (אן ג'פריס) והשחקנית המובילה במחזה כריסטין (גלוריה דה האבן).
בסופו של דבר מה שיכול לפתור את התסבוכת היא יכולת השירה של דייוויס.
זאת אם יוכל להתגבר על דלקת גרון הנובעת מפחד במה של דייוויס.
פרנק סינטרה - גלן ראסל
ג'ורג' מרפי - גורדון מילר
אדולף מנג'ו - וואגנר (מנהל המשמרת)
גלוריה דה האבן - כריסטין מרלו
וולטר סליזק - ג'ו גריבל
יוג'ין פלאטה - סיימון ג'נקינס
צעדת הנגב היא צעדה ספורטיבית עממית שהתקיימה החל משנות ה-60 של המאה ה-20 בנגב.
היא יצאה ממקומות יישוב שונים לכיוון באר שבע, ולאחר מכן גם למקומות נוספים בנגב.
הצעדה נוסדה ביוזמתו של המהנדס מאיר כץ ואורגנה על ידי "הפועל" כאחת מפעילויות הספורט העממיות שלו, יחד עם צליחת הכנרת ומרוץ הקפת התבור.
הצעדה התקיימה לראשונה בשנת 1962. החל מהשנה השנייה התקיימה הצעדה בשני מסלולים, מסלול ארוך של בין 30–40 קילומטר למבוגרים, ומסלול קצר של כ-15 קילומטר לנוער.
ברוב השנים התקיים המסלול הארוך למבוגרים בלילה והמסלול הקצר התקיים ביום.
במרץ 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, יצאה הצעדה מחברון.
ראש עיריית באר שבע, אליהו נאוי אמר שהצעדה נועדה להדק את הקשר בין חברון לבאר שבע והדרך תישאר פתוחה לתמיד.
בצעדת הנוער השתתפו לרוב 1,000-800 בני נוער ובצעדת הבוגרים השתתפו לרוב 2,500-1,500 צועדים, אולם בשנת 1965 נרשמו לצעדה 3,500 צועדים.
בשנה זו גם הגיע דוד בן-גוריון לנקודת הזינוק בירוחם לברך את הצועדים.
בשנת 1967 הגיעו לצעדה מעל 10,000 צועדים, חלקם ברכבת מיוחדת מתל אביב לדימונה.
בשנת 1971 הצעדה התקיימה משדה בוקר למצפה רמון ובפעם הראשונה לא הסתיימה בבאר שבע.
בשנת 1972 שוב התקיימה הצעדה מחוץ לבאר שבע, הפעם מערד למצדה.
הצעדה בשנת 1967 הופרעה כאשר ב-2:30 לפנות בוקר, שעה וחצי לאחר הזינוק, החל גשם זלעפות שנמשך עד הבוקר.
כך גם הצעדה של 1970 התקיימה במזג אוויר סוער.
בשנת 1972 מת נער במהלך הצעדה, ככל הנראה ממאמץ יתר.
בשלוש השנים הראשונות התקיימה צעדת הנגב בליל שבת, אולם לבקשת גורמים דתיים הוחלט להעביר את הצעדה לימי חול ובשנה הרביעית היא התקיימה בליל פורים.
בשנת 1967 התקיימה הצעדה במוצאי שבת ובשנת 1969 היא התקיימה בחול המועד פסח.
בשנים 1970–1973 התקיימה הצעדה ביום פורים.
בצעדה חולקו פרסים לקבוצות מצטיינות על פי מגוון תחומים, בהם צורת ההליכה, משמעת, כניסה ויציאה מחניונים, ליווי מוזיקלי ועזרה הדדית.
הצעדה זכתה לציון לשבח בדו"ח של אונסק"ו כאחד ממפעלי הספורט העממיים הראויים לציון בישראל.
צעדת המופקרות (או צעדת השרמוטות; מאנגלית: SlutWalk) היא תהלוכת מחאה שבה מפגינים מוחים נגד תרבות האונס ונגד הטענה לפיה נשים שמתלבשות באופן חושפני אשמות בכך שהן מוטרדות מינית או הופכות לקרבנות של אלימות מינית.
ב-24 בינואר 2011 הרצה מייקל סנגינטי, קצין משטרה קנדי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת יורק בטורונטו, ואמר "נאמר לי שאני לא אמור להגיד זאת, אבל נשים צריכות להימנע מלהתלבש כמו מופקרות (sluts) כדי שלא יהפכו לקורבנות של אלימות מינית".
סנגינטי עצמו חזר בו בינתיים מן הדברים, אך התחושה הייתה שדבריו מייצגים השקפה רחבה יותר, של תרבות אונס שפעילות פמיניסטיות סברו שיש להיאבק בה.
ב-3 באפריל אותה שנה התכנסו כ-3,000 מפגינות ומפגינים בקווינס פארק וצעדו לעבר משטרת טורונטו.
אף שהמפגינות נתבקשו להתלבש בבגדים שהן לובשות בחיי היומיום, כדי לסמל את העובדה שנשים מותקפות מינית באופן יומיומי, רבות מהן בחרו להתלבש בלבוש חשוף כהמחשת הרעיון שאישה נתונה לאלימות מינית, ללא קשר למה היא לובשת.
בחודשים שלאחר מכן נערכו צעדות דומות בערים שונות ברחבי העולם, בין היתר בקנדה, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, דרום אפריקה, סינגפור ושוודיה, וב-2012 החלו צעדות כאלה להתקיים גם בישראל.
בארגון המחאה המקורית בשנת 2011 בחרו מארגנות המחאה, סוניה ברנט והת'ר ג'ארוויס, להשתמש במילה "slut" בה השתמש סנגינטי, דווקא בגלל הקונוטציה השלילית שהיא מעוררת, במטרה להוציא ממנה את עוקצה.
השימוש הזה הוא סוג של ניכוס מחדש של המושג, פעולה שהוצעה כפתרון לתופעת הסלאט-שיימינג.
השם הועתק, בתרגומים שונים, גם למדינות אחרות, כדוגמת "Marcha das Vadias" בברזיל.
בין השנים 2012 עד 2019 כונו הצעדות הישראליות "צעדת השרמוטות".
בשנת 2020, בעקבות ביקורת ארוכת שנים על שם הצעדה מצד נשים שהזדהו עם תוכן המחאה ועם סגנונה אך הסתייגו משמה, החליטו מארגנות הצעדה הירושלמית לשנות את שמה ל"צעדת המופקרות", ובשנת 2021 החליטו מארגנות הצעדה החיפאית לאמץ החלטה זאת.
המילה שרמוטה, שהושאלה מהשפה הערבית אל הסלנג העברי-ישראלי, נתפסת בעיני רבות כפוגענית, והשימוש בה אף נתפס כניכוס תרבותי, מה שגורם לכך שנשים רבות, מזרחיות ודתיות, נמנעו מלהשתתף במחאה.
מעבר לכך, נשים ערביות ופלסטיניות רבות מרגישות חשש לביטחונן האישי עקב השתתפות בצעדה אשר זהו שמה.
שינוי השם נועד לפתוח את הצעדה לקהלים נוספים ולעודד נשים חדשות להצטרף לתנועה.
לבחירה בשם זה יש שני הסברים, שנובעים מכפל המשמעות של המילה מופקרת: כשם תואר, מופקרת היא התרגום העברי הקרוב ביותר למילה "SLUT", המתייחס לנשים המתלבשות בצורה חושפנית ודוגלות בפתיחות מינית.
כמו אז, הבחירה במילה מופקרת מביעה ניכוס מכוון, כאשר מארגנות הצעדה מפנות את מה שרע במילה זו אל מי שבאמת אשם בה.
מארגנות הצעדה הירושלמית הסבירו בדף הפייסבוק:
בבאר שבע מתקיימת הצעדה בשם שונה, ונקראת "צעדת את לא אשמה".
הצעדה הראשונה שתוכננה בישראל הייתה בירושלים, ב-2012, והובילה אותה הפעילה הפמיניסטית אור לוי.
בעקבות ההכרזה על צעדת המופקרות הישראלית הראשונה, הרעיון של הצעדה אומץ גם על ידי מארגנות בערים אחרות, ובסופו של דבר הצעדה הראשונה בפועל נערכה בתל אביב ב-22 במרץ 2012. לצעדה הגיעו כמה מאות משתתפות ומעט משתתפים.
לאחר מכן נערכה הצעדה בירושלים, וכן נערכו צעדות בחיפה ובאר שבע.
בשנת 2013 הצעדות התקיימו באותן ארבע ערים.
מספר המשתתפות והמשתתפים בצעדות בתל אביב וחיפה גדל מאוד, כנראה בגלל סיקור תקשורתי מורחב, וקמפיין אינטרנטי שנהיה ויראלי בעיקר דרך פייסבוק.
הצעדות לא היו נטולות מכשולים: בירושלים המשטרה סירבה תחילה לתת אישור לצעדה, עד שחברת כנסת תמר זנדברג התערבה, והאישור הומצא.
את הצעדה התל אביבית ארגנה קבוצה חדשה של פעילות, ביוזמתה של הפעילה הפמיניסטית ציפי ערן.
השינוי בא בעקבות מחלוקת חריפה בין תנועת מאבק סוציאליסטי, שהחליטה לארגן את הצעדה אבל לבטל את היותה "צעדת השרמוטות", לבין פעילות פמיניסטיות.
הטענה של אנשי תנועת מאבק סוציאליסטי הייתה שהמילה "שרמוטה" פוגענית לנשים מקבוצות מיעוט, בעוד הפעילות שהתנגדו לביטול המילה "שרמוטות" טענו שיש בביטול מן הסלאטשיימינג, או האשמת הקרבן, וזה בדיוק מה שהצעדה באה למגר.
הן גם התנגדו לכך שבראש האירוע של הסוציאליסטים עמדו גברים שדיברו בשם נשים נפגעות אלימות מינית.
בסופו של דבר, אף על פי שפורסמו שני אירועים נפרדים באינטרנט, התקיימה צעדה אחת עם מעל לאלף צועדות תחת המיתוג של צעדת השרמוטות, בהן גם תנועת המאבק הסוציאליסטי צעדה כגוש.
ב-2014 החל שיתוף פעולה בין הקבוצות המארגנות את הצעדות בערים שונות והן התאחדו לקבוצת ארגון משותפת שיצרה מיתוג כולל לצעדה וקיימה קמפיינים ופרסום משותפים.
ב-2015 התקיימו שתי צעדות: בירושלים ב-29 במאי בהשתתפות של כ-1,000 נשים, נערות וגברים והצעדה בתל אביב התקיימה ביום שישי, ה-14 במאי.
מארגנות הצעדה בתל אביב הדגישו כי למרות מה שנהוג לחשוב על הצעדה, כמקום בו נשים צועדות בלבוש חשוף, אין ולא יהיה קוד לבוש לצעדה.
כמו כן, הן הוסיפו כי: על מנת לאפשר לכולן להגיע לצעדה, הן פתחו בקמפיין גיוס המונים שיממן אוטובוס מתל אביב וחומרים לשלטים.
בעמוד הפייסבוק של צעדת המופקרות 2015 העלו סדרת מימים בהן אנשים שונים ענו על השאלה "למה אני צריך/ה את צעדת השרמוטות?".
בעמוד ניתן היה לראות תשובות מגוונות, כולן מדגישות את אותו המסר: "לא משנה מה עשיתי, איך התנהגתי, או איך התלבשתי, אין לאף אחד זכות להטריד אותי, לגעת בי, להעיר לי, כי הגוף שלי הוא שלי".
ב-2016 התקיימה צעדה בתל אביב ב-8 ביולי בהשתתפות של כ-500 נשים.
בין הידועניות שהשתתפו, נמנית ענבל ביבי, יוצאת אקס פקטור ישראל, שבה חשפה כי נאנסה בעבר.
ב-2017 התקיימה צעדה בתל אביב ב-12 במאי, בהשתתפות של כ-1,500 צועדות וצועדים.
הצעדה משכה תשומת לב ציבורית גבוהה כשאמנים כמו גדי וילצ'רסקי וסטטיק שיבחו אותה ברשתות החברתיות.
סטטיק הגדיל לעשות וניצל את ההאשמות של המעריצים שלו שהוא מקלל כשהשתמש במילה שרמוטות על מנת להסביר את הרעיון שמאחורי הצעדה למאות אלפי העוקבים שלו באינסטגרם.
הצעדה בירושלים התקיימה בתאריך ה-2 ביוני 2017 וצעדו בה מעל ל-600 צועדים וצועדות.
בין המשתתפים במחאה השנתית היו גם גברים שהגיעו לבושים בבגדי נשים לאות הזדהות.
במהלך המצעד נרשמה תקרית כששתי נשים שהביעו זעזוע מהלבוש המינימלי שעטו המשתתפות, קראו לעברן קריאות גנאי ותגובות שונות, בהן: "בגלל נשים שכמותן גברים מרשים לעצמם לאנוס".
ביולי 2017 חלק ממארגנות הצעדה בתל אביב התאגדו להקמה של עמותת כולן, עמותה לקידום השיח הפמיניסטי בישראל.
העמותה מנהלת את הצעדה בתל אביב החל משנת 2018.
ב-2018 הצעדה התל אביבית התקיימה ב-4 במאי, בה צעדו למעלה מ-5,000 צועדות וצועדים.
הצעדה בירושלים התקיימה ב-18 במאי, כשנושאה המרכזי היה כישלון מערכות אכיפת החוק והמשפט, שמפקירות נשים שנפגעו מעבירות מין, וצעדו בה מאות גברים ונשים.
ב-31 במאי 2019 התקיימה הצעדה בתל אביב.
הפקת הצעדה התבססה על פעילותן של כ-200 מתנדבות, המגיעות מעולמות הפרסום, ההפקה והאקטיביזם.
בצעדה השתתפו מעל ל-10,000 צועדות וצועדים.
הצעדה בירושלים התקיימה ב-24 במאי 2019 בסימן "מצב חירום תמידי", כתיאור של מצב נשים במרחב הציבורי כנתונות לאלימות מינית כמעט בכל מקום.
בצעדה הייתה הקפדה על מרחב בטוח עבור הקהילה הגאה ועבור הצועדים והצועדות, תוך שימוש בסדרניות הנקראות "לוחמי דושים", שמטרתן להגן על הצעדה מפני מטרידים ופוגעים פוטנציאליים.
הצעדה בחיפה התקיימה ב-21 ביוני 2019.
ב-2020, בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל, התקיימה הצעדה במתכונת אינטרנטית בערוץ היוטיוב ובדף הפייסבוק של עמותת כולן תחת השם "שידורי שרמוטות".
באותה השנה הודיעה הצעדה בירושלים על שינוי שמה ל"צעדת המופקרות".
הצעדה בתל אביב תמשיך להיקרא "צעדת השרמוטות".
ב-2021 מארגנות הצעדה בחיפה הודיעו כי יצטרפו להחלטה של הצעדה הירושלמית וישנו גם הן את שם הצעדה לצעדת המופקרות.
ב-12 במאי 2023 התקיימה הצעדה בירושלים.
הצעדה הוקדשה לזכרה של יעל גרינברג, קורבן האונס בשמרת, אשר הלכה לעולמה באותו השבוע.
"יעל הופקרה על ידי החברה שבה היא גדלה, על ידי המדינה, ועל ידי מערכת המשפט...
יעל הופקרה בידי מערכת הבריאות, הרווחה ובריאות הנפש שלא תומכות בשיקום של נפגעות".
צעדת המוות בבטאן הייתה אירוע ידוע לשמצה שהתחולל במלחמת העולם השנייה בחצי האי בטאן שבפיליפינים.
במהלכה, באפריל 1942, הוצעדו למחנה שבויים רבבות חיילים אמריקניים ופיליפיניים, שנשבו שם על ידי הצבא היפני.
במהלך ימי הצעדה מתו 7,000 עד 10,000 מהם מרעב, מהתייבשות, מתשישות ועקב התעללות על ידי היפנים ומעשי רצח מכוונים מצדם.
ב-22 בדצמבר 1941, שבועיים לאחר ההתקפה על פרל הארבור, פלש הצבא היפני לצפונו ולדרומו של האי לוזון שבפיליפינים והחל לעלות משני כיוונים על העיר מנילה, בירת המדינה.
יחידות הצבא האמריקני שחנו באי ועמן יחידות הצבא הפיליפיני המסייעות להן נאלצו במהרה לסגת מפני היפנים והתכנסו אל חצי האי בטאן, הבולט מצפון אל תוך מפרץ מנילה, ואל האי המבוצר קורגידור שמדרומו.
הם קיוו להחזיק שם מעמד במשך חדשים רבים עד אשר יגיעו מארצות הברית תגבורות שיביסו את היפנים, אך לא כך היה.
ב-9 באפריל 1942, לאחר קרבות שנמשכו 3.5 חדשים, נכנעו היחידות שהחזיקו בבטאן, שמנו כ-76 אלף איש, כשאנשיהן מורעבים ותשושים ממלריה.
האי קורגידור החזיק מעמד עד ל-7 במאי.
עוד לפני הכניעה בבטאן החליטו היפנים להעביר את השבויים שייתפסו אל מחנה אודונל, מחנה צבאי בלוזון, שנמצא כ-110 קילומטרים מצפון לקצהו הדרומי של בטאן.
הם החליטו על מסע בן ארבעה שלבים: ראשית יצעדו השבויים ברגל עד כ-30 קילומטרים לעיר בלנגה שבמרכז חצי האי, ומשם יוסעו במשאיות כחמישים קילומטרים לעיר סן פרננדו (San Fernando).
שם נועדו השבויים לעלות על רכבות משא שיובילום כ-50 קילומטרים נוספים לכפר קפאס (Capas), וממנו יצעדו עוד 13 קילומטרים עד למחנה אודונל (בסך הכל - כ-143 קילומטרים).
לפי התוכנית גם נועדו לקום בתי חולים שדה ותחנות רפואיות לאורך נתיב ההעברה.
היפנים הכינו תוכנית לוגיסטית למבצע ההעברה והיא אושרה על ידי מפקד הכוחות היפנים בפיליפינים, גנרל הומה מסאהרו.
התוכנית הלוגיסטית היפנית הייתה שגויה מיסודה.
ראשית, היפנים שיערו שיישבו רק 25 אלף איש - שליש ממספר השבויים בפועל.
כמו כן הניחו שבמהלך הצעדה לבלנגה - שהייתה אמורה להימשך יום אחד - יאכלו השבויים את מנות המזון שלהם עצמם, אלא שמנות אלו אזלו מכבר.
שלישית, לא היה מספר מספיק של משאיות להובלת מספר השבויים הרב שנשבה בפועל.
לבסוף, היפנים לא היו ערים למצבם הגופני הירוד של השבויים.
השבויים הוצעדו כלפי צפון בקבוצות של כ-300 איש, שעל חלקן לא הופקדו שומרים.
הם נתקלו בהתנהגות לא עקבית מצד היפנים, כאשר בצד מעשי אכזריות והתעללות היו יפנים שנהגו כלפיהם בצורה הומנית וסיפקו להם מים, אך ככל שהצפינו בדרכם החמיר היחס היפני.
כמו כן, מעשי ההתעללות היו ספונטניים בתחילה אך בהמשך הפכו למכוונים יותר.
השבויים צעדו במזג אוויר חם וסבלו מרעב והתייבשות.
בלילות שבמהלך הצעדה הוחזקו השבויים במכלאות מאולתרות בצפיפות רבה ובתנאי תברואה קשים ביותר, שגרמו להפצה של מחלות.
מעשי ההתעללות היפניים בשבויים כללו מניעת מנוחה בצל, מניעת מי שתייה, מכות שחולקו לשבויים צועדים ומניעת האוכלוסייה המקומית מלתת להם מצרכי מזון ומי שתייה.
שבויים נרצחו על ידי היפנים במכות או בדקירות של חרבות וכידוני רובה, ולעיתים גם נערפו ראשיהם של שבויים.
במיוחד הוכו, נדקרו ונרצחו שבויים שנחלשו והתקשו להמשיך וללכת.
היו גם מקרים שבהם פקדו יפנים על שבויים לקבור שבויים אחרים בעודם בחיים, ושבויים שסירבו לעשות זאת הסתכנו במוות.
מספר קצינים יפניים קיבלו פקודה מן הממונים עליהם להוציא להורג את כלל השבויים שבידיהם, וחלקם סירבו למלא אותה.
עם כל זאת, ההתעללות היפנית הייתה אקראית: היו שבויים שלא סבלו כמעט מהתעללויות וקיבלו מזון מספיק, ואילו אחרים שהיו בקרבתם הוכו ונרצחו.
קצב הצעדה היה איטי בהרבה מכפי שציפו היפנים והאריך את סבלם של השבויים.
כך, מסעם של השבויים עד לתחנה הראשונה בבלנגה נמשך עד שלושה ימים.
שם נועדו השבויים לקבל מזון, אך עקב אי סדר ובעיקר עקב מספרם הגדול רבים מהם לא קיבלו אותו.
טיפול רפואי ניתן רק על ידי רופאים וחובשים מקרב השבויים, שלהם חסרה אספקה רפואית מתאימה.
בבלנגה לא נמצאו די משאיות להסעת השבויים שהגיעו אל סן פרננדו ועל כן רובם צעדו לשם ברגל.
רק בסן פרננדו קיבלו השבויים לראשונה מזון וטיפול רפואי בקירוב על פי התוכנית היפנית המקורית.
השבויים הוסעו משם ברכבות במסע של שלוש שעות לכפר קפאס.
הם נדחסו בצפיפות רבה לקרונות לוהטים, שבהם לא היו כלל מתקנים סניטריים.
גם לאחר שהגיעו השבויים למחנה אודונל המשיכו עשרות מהם למות מדי יום.
האוכלוסייה הפיליפינית המקומית הייתה עדה לצעדת השבויים במהלך כל שלביה.
המונים מן האזרחים ניסו לחלק לשבויים הצועדים (מרביתם מבני עמם) מים ומצרכי מזון.
בחלק מן המקרים מנעו זאת מהם השומרים היפנים שצעדו עם השבויים.
מבין 76 אלף השבויים שהחלו בצעדה הגיעו ליעדם הסופי במחנה אודונל 54 אלף.
אלפים ברחו בדרך ואלפים מתו.
מספר המתים המדויק איננו ידוע.
מרביתם היו חיילים פיליפינים והיתר - כ-2,300 - היו אמריקנים.
ברקע מקצת מעשי ההתעללות של החיילים היפנים עמד חינוכם הצבאי, שהאכזריות הייתה חלק בלתי נפרד ממנו.
בעיניהם גם הייתה כניעה מעשה שלא יעלה על הדעת הכרוך בקלון, ועל כן הם נהגו באכזריות יתרה באויביהם שנכנעו.
ימים לאחר הצעדה, במאמץ להמעיט מחומרת האירועים בה, פרסמו עיתונים מקומיים בפיליפינים בפקודת היפנים ידיעות, שבהן נטען כי הצבא היפני יצא מגדרו לסייע לשבויים בעת הצעדה.
נטען שם גם שאלו שמתו למרות זאת בדרך הם קורבנות הפיקוד האמריקני העליון, שאיפשר להם להיכנע ליפנים רק לאחר שכבר נחלשו מאד.
בארצות הברית עוררו מאורעות הצעדה זעם רב, ונעשה בהם שימוש מכוון במסגרת התעמולה המלחמתית נגד יפן.
בספטמבר 1945, לאחר כניעת יפן, נעצר גנרל הומה.
הוא הועמד לדין באשמת שורה של פשעי מלחמה ובכללם הצעדה בבטאן.
להגנתו הוא טען כי היה שקוע בהכנות להסתערות על האי קורגידור וכי לא נודע לו על מספר הקורבנות בצעדה אלא חודשיים לאחריה.
הוא הורשע, נדון למוות והוצא להורג בפיליפינים ב-3 באפריל 1946.
ב-9 במאי 2009 התנצלה ממשלת יפן באמצעות שגריר יפן בארצות הברית בפני האמריקנים ניצולי הצעדה על סיבלם במהלכה.
זכרם של קורבנות הצעדה הונצח בארצות הברית ובפיליפינים במספר רב של אנדרטאות, לוחות זיכרון, מוסדות ומבנים שנקראו על שמם.
בין השאר הוקמו בבטאן לאורך נתיב הצעדה עמודי זיכרון שעליהם הכיתוב "צעדת המוות", איור של הצועדים וציון של מספר הקילומטרים מראשית נתיב הצעדה ועד למקום הימצאו של כל עמוד.
אירועים לכבוד הקורבנות נערכים עד היום ובכללם אירועי ספורט שונים וטקסי זיכרון.
בשטח מטווח הטילים וייט סנדס במדינת ניו מקסיקו נערכים מדי שנה מאז 1989 מרוץ מרתון וצעדה לזכרם.
צעדת ארבעת הימים הבינלאומית בניימכן (בהולנדית: Internationale Vierdaagse Afstandsmarsen Nijmegen) היא אירוע ספורט עממי של צעדה בת ארבעה ימים המתקיים מדי שנה בניימכן שבהולנד.
הצעדה הראשונה אורגנה בשנת 1909. החל משנת 1925 הייתה ניימכן נקודת מוצא קבועה שלה.
צעדת ארבעת הימים מאורגנת על ידי קרן ארבעת הימים של ניימכן, הנתמכת על ידי ארגון ספורט ההליכה ההולנדי.
מדי שנה משתתפים בצעדה כ-46,000 צועדים ממעל 75 מדינות.
מועצת ניימכן והעיריות שמסביב, משרד ההגנה, הצלב האדום ההולנדי, האגודה ההולנדית לעיסוי ספורט, הלשכה האזורית לתיירות ארנהם-ניימכן ושירותי חירום מעורבים מקרוב בארגון צעדת ארבעת הימים.
הצעדה נפתחת ביום שלישי השלישי בחודש יולי, ונמשכת ארבעה ימים רצופים של הליכה (למרחקים של 30–50 ק"מ מדי יום), ולצדה אירועי תרבות שונים.
זהו אירוע הצעדה הגדול ביותר בעולם.
במסגרת האירוע מוזמנים לוחמי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה לציין את השתתפותם בשחרורה של הולנד מן הכיבוש הנאצי.
בעקבות צעדה זו נערכה גם בישראל צעדת ארבעת הימים.
צעדת ירושלים היא תהלוכה מסורתית המתקיימת בירושלים מדי שנה בחול המועד סוכות.
לצעדה מגיעים עשרות אלפי בני אדם מהארץ ומהעולם הצועדים ברחובות העיר.
הצעדה החלה בשנת 1955 והתקיימה בחודש אפריל, כצעדה בת ארבעה ימים לירושלים.
הצעדה התחילה כיוזמה של צה"ל, כצעדה של חיילים.
בשנת 1955 השתתפו בצעדה 200 חיילים, בשנת 1956 השתתפו 1,500 חיילים, אליהם הצטרפו 70 אזרחים, ובשנת 1957 הפכה הצעדה לצעדה המונית, בה השתתפו כ-5,000 צועדים חיילים ואזרחים.
במשך השנים גדלה כמות המשתתפים בצעדה.
בשנת 1966 השתתפו בה כ-15,000 צועדים.בצעדה השתתפו חיילים מיחידות שונות, וכן משלחות ממדינות שונות.
הצעדה התחילה מנקודת איסוף שנקבעה והשתנתה בין השנים, בחלק מהימים חזרו הצועדים לנקודת האיסוף, ולאחר מכן המשיכו לירושלים.
בין נקודות האיסוף היו מחנה צריפין יער חולדה, יער בן שמן ועוד.
ביום האחרון הצעדה הגיעה לירושלים.
הצעדה גם כללה מסגרת תחרותית בין קבוצות שונות שהתחרו על מקומות ראשון, שני ושלישי.
התחרות התחלקה בין קבוצות של יחידות צבאיות ויחידות של מתחרות של אזרחים שהתחרו מטעם גופים שונים, בעיקר מקומות עבודה.
החלוקה בתחרות נעשה לפי קבוצות מתחרות של נשים, גברים וקבוצות מעורבות.
בנקודות שונות בדרך ניצבו שופטים שניקדו את רמת הקבוצה בקטגוריות שונות.
ביום האחרון לאחר ההגעה לירושלים פורסמו התוצאות.
בשנת 1968 צומצמה הצעדה לשלושה ימים בלבד.
בשנת 1972 פגעו גשמים עזים בצעדה שהביאו לפיזורה לאחר שהחלה, ובעקבות פגיעה זו והמעמסה תקציבית התקיימו דיונים האם להמשיך במפעל.
במאי 1973 לא התקיימה הצעדה, ובעקבות החלטת ממשלה הועברה הצעדה של שנת 1973 לחודש ספטמבר.
בשנת 1974 צומצמה הצעדה מסיבות תקציביות ליום אחד בלבד.
המסלול כלל עלייה לירושלים במספר צירים לפי דרגת קושי, כשבסיומו נערך מצעד בתוך ירושלים.
במשך השנים צומצמה הצעדה לתוך ירושלים בלבד (בשונה מצעדות קודמות שבהן ההולכים צעדו לעבר ירושלים).
החל מסוכות ה'תשס"ד (2003) החלו בכל שנה להצטרף למצעד גם אלפי צועדים נוצרים במסגרת השגרירות הנוצרית הבינלאומית ירושלים.
על אף התנגדויות לשיתוף שתי הצעדות, היהודית והנוצרית יחד ושאילתה שהועלתה בכנסת בעניין, בידי ח"כ אברהם רביץ מיהדות התורה, המשיכה הצעדה המשותפת לצעוד גם בשנים הבאות.
התקשורת החלה להמעיט בציון דתם של הצועדים הזרים, וכיום היא מכונה לעיתים גם בכינוי "צעדת ירושלים הבינלאומית המסורתית".
בסוכות ה'תשע"ג (2012), גלעד שליט שוחרר ביום הצעדה, וראש עיריית ירושלים ניר ברקת שהוביל את הצעדה ציין זאת כמעמד סמלי.
צעדה היא אירוע ספורט עממי של הליכה מאורגנת לאורך מספר קילומטרים.
צעדה נמשכת שעות אחדות, ולעיתים אף ימים אחדים.
ההשתתפות בצעדה היא על בסיס אישי או על בסיס קבוצתי, בקבוצות של מקומות עבודה וארגונים נוספות.
צעדה בינלאומית בולטת היא צעדת ארבעת הימים הבינלאומית בניימכן - צעדה בת ארבעה ימים המתקיים מדי שנה בניימכן שבהולנד, הכוללת הליכה למרחקים של 30–50 ק"מ מדי יום.
בישראל נערכה בעקבות צעדה זו צעדת ארבעת הימים, שהפכה במהלך השנים לצעדת ירושלים.
צעד אחד לפני הנהר הוא אלבום הסולו החמישי של הזמרת גלי עטרי, שיצא בפברואר 1988.
"צעד אחד לפני הנהר", היה האלבום המצליח ביותר של עטרי, כאשר אילן וירצברג היה שוב אחראי לעיבודים ולהפקה המוזיקלית וכמו בתקליטה הקודם הוא יצר לה מסגרת של פופ אמצע הדרך.
בין להיטי האלבום היו: "עוד מעט", "קסמים", "רק אתמול", "נפאל" (שכתבה רחל שפירא בהשראת מספר מונומנטים הנמצאים בעיר פטן שבנפאל), "נ.ב" ("כי איתך"), בדואט עם שמעון גלבץ, "ארץ טירוף ונביאים", "מקדש האהבה" ו"מֵקִיץ אל חלום".
כמו האלבום הקודם, גם מועד הוצאת האלבום הזה לשוק הוקדם במספר חודשים (בגלל הביקוש בחנויות התקליטים).
גיטרה בס: מיקי שביב, מיכה מיכאלי.
קולות רקע: אילן וירצברג, עדי דגני, גיא יפה וגלי עטרי.
הוקלט באולפני "טריטון", מאי-יוני 1987.
עוזר טכנאי מיקס: שחר צרפתי.
צעדת הנשים על ורסאי (הידועה גם בשם צעדת אוקטובר או ימי אוקטובר) היה אחד מן האירועים הבולטים והראשונים בתולדות המהפכה הצרפתית.
הצעדה החלה כצעדת נשים בשוקי פריז שבצרפת, בבוקר 5 באוקטובר 1789 כמחאה על מחירי המזון (בדגש על לחם ועל מחסורו).
צעדת המחאה החלה לקבל גוונים מהפכניים בידי גורמים ליברליים שדרשו רפורמות פוליטיות.
צעדת הנשים התרחבה הפכה לצעדה של אלפים, והחלה לנוע לעבר ורסאי, תוך כדי שהיא מתחמשת.
הקהל הצר על הארמון המלכותי של לואי השישה עשר, מלך צרפת, ובעימות אלים, הן הצליחו ללחוץ על המלך לשוב לפריז ביום שלאחר מכן.
היא הביאה לפרישתו של ז'אן-ז'וסף מונייה ולערעור מעמדו של לה פאייט.
בשנת 1774 אן רובר ז'אק טורגו, שר בממשלתו של לואי השישה עשר הסיר מגבלות רבות על שוק התבואה הצרפתי.
מדיניות זו גרמה לרעב קשה ולמהומות באזורים מסוימים בארץ באותה השנה.
בקיץ 1789 התעורר חשש ציבורי גדול מפני שובה של מדיניות זו.
חשש זה נקרא לימים הפחד הגדול.
תקופה זו הייתה בתחילתה של התקופה המהפכנית בצרפת (1789-1799) כאשר נפילת הבסטיליה התרחשה כשלושה חודשים קודם לכן ואזרחים רבים רצו להיות מעורבים בתהליכים הפוליטיים.
מאפיין בולט של התקופה (אשר העסיק במיוחד את האוכלוסייה הענייה) היה המחסור בלחם, ומחירו היקר.
רוב העובדים הוציאו כמעט מחצית מהכנסתם על הלחם.
בתקופה סוערת זו, משפחת מלוכה ואנשי האספה המכוננת הלאומית שכנו בוורסאי, עיר מלכותית אשר שוכנת כ-21 ק"מ מצפון מזרח לפריז שהיוותה את מרכז הרפורמיסטים.
באותם החודשים הרפורמיסטים נאבקו והצליחו לבטל את מרבית זכויות הכמורה והאצולה, ואף הצליחו לאשרר את הצהרת זכויות האדם והאזרח.
הישגים אלו הפנו את הרפורמיסטים למאבק למען יצירתה של חוקה חדשה.
הגורמים הרפורמיסטים הבינו כי הכוחות המלכוניים מתכוונים להעביר את מוקד האספה הלאומית לטור בדרום צרפת, אשר נחשבת לליברלית עוד פחות מהאווירה ששררה בורסאי.
הרפורמיסטים אף חששו כי המלך מתכוון לפזר את האספה ואף לבטל את הישגיהם.
חששות אלו התממשו באופן חלקי בסופו של דבר.
למרות האתוס ההיסטורי, הצעדה לא הייתה ספונטנית.
בתקופה זו נקראו קריאות רבות להפגנה המונית מפריז לוורסאי.
אווירה ציבורית זו גרמה לבריחתם של זרים ובני אצולה רבים.
בתחילת אוקטובר הגיעו לוורסאי כוחות צבא חדשים.
החיילים שהגיעו לוורסאי קיבלו ארוחות נהנתניות, אשר נחשבו לעלבון עבור ההמון שסבל מרעב.
העיתונים דיווחו על אורגיות ועל משתים רבים.
דיווחים אלו הלהיטו את החברה שהייתה נתונה בתקופת צנע.
בבוקרו של ה-5 באוקטובר קבוצת נשים צעדה עם תופים בשוק בפריז כמחאה על מחירי הלחם.
נשים כועסות הכריחו את הכנסייה הסמוכה לצלצל בפעמונים שלה.
מספרן של המוחות המשיך לגדול ונשים רבות משווקים רבים הצטרפו לצעדה, רבות מהן נושאות להבי מטבח וכלי נשק מאולתרים אחרים.
בשלב מסוים אף גברים הצטרפו לצעדה, ומספר הצועדים הכולל מול בית העירייה נאמד בכ-6,000-7,000 איש, ואף יותר מכך.
המרקיז דה לה פאייט, מפקד המשמר הלאומי הבין את כוונות המפגינות, אך ניסה להניא את חייליו מתקיפת המפגינים.
הוא שלח פרש מהיר לוורסאי כדי להזהיר את אנשי המלך.
הצעדה עצמה ארכה כשש שעות מפריז ועד וורסאי.
בנוסף על כלי הנשק המאולתרים, נלקחו גם מספר תותחים.
למחאה על המצב הכלכלה צורפו גם מחאות כנגד המשטר.
המפגינות קראו להשבת המלך לפריז ובנוסף על כך נשמעו גם קריאות כנגד אשתו, מארי אנטואנט (אם כי לא בהכרח למותה).
צירי האספה (כגון מקסימיליאן רובספייר, שאז היה דמות יחסית אנונימית בפוליטיקה הצרפתית) קיבלו את הצועדות בוורסאי בקבלת פנים חמה ואף הציעו להן לחם, כי חשבו שהמחאה היא אך ורק על כך.
במקרים אחרים התרחשו מהומות קלות.
קבלת הפנים החמה ברובה ככל הנראה רככה במעט את המתיחות.
כשש נשים נשלחו אל המלך על מנת לתאר את מטרות הצעדה, והמלך הקשיב להן באהדה וניסה להרשימן.
חלק מהמוחות נרגעו ואף החלו לחזור לפריז.
רוב הצועדים, לעומת זאת, נותר עדיין כועס.
לאחר כמספר שעות המלך החליט לקבל את כל החוקים של הרפורמיסטים ללא תנאי.
בשעת ערב זו מרבית מהאנשים ששררו בסביבה חשבו כי בכך האירועים נגמרו.
חלק אנשי המשמר הלאומי התפזרו, וחלקם אף קראו ללה-פאייט מפקדם "בוגד".
בשעה שש בערך חלק מהמפגינים גילו שער קטן לארמון ללא שמירה.
הם עשו את דרכם פנימה וחיפשו את חדר-המיטה של המלכה.
המשמרות המלכותיים דהרו בכל הארמון, נעלו דלתות והסתערו במעברים.
בשלב מסוים המשמר ירה והרג את אחד המפגינים, דבר שעוד יותר הלהיט את שאר הצועדים.
כתגובה, אחד השומרים נהרג וראשו נערף ונישא על ידי חנית.
מארי אנטואנט הצליחה לברוח רגעים לפני שהמפגינים נכנסו לחדרה.
בסופו של דבר, האלימות פסקה והמלך הביע את נכונותו לחזור לפריז.
בשעה אחת הצהריים של ה-6 באוקטובר המלך ועוד כמאה צירים מהאסיפה חזרו לפריז ביחד עם המפגינים.
באותה העת כבר צעדו כשישים אלף איש ואישה והצעדה נמשכה כתשע שעות.
חזרתו של לואי השישה עשר לפריז נחשבת לנקודה מרכזית ביותר במהפכה.
העיתונאי בן התקופה קאמי דמולן חזה באופטימיות כי צרפת הולכת להיכנס ל"עידן זהב חדש".
הצעדה פרסמה לראשונה את מקסימיליאן רובספייר, חבר האספה שכעבור שנים הנהיג את שלטון הטרור.
לה פאייט זכה בתחילה בתהילה, אך ספג גם ביקורת מכל העברים.
רבים מהצירים שחזרו לפריז ברחו לבסוף מצרפת.
הנשים שהנהיגו את הצעדה זכו לשבחים רבים בשנים שלאחר מכן.
עברו כשנתיים עד שהתקבלה חוקה ראשונה בצרפת, ולואי עצמו ניסה לברוח מהמדינה ללא הצלחה.
מועדון הכדורסל צסק"א קייב (באוקראינית: Баскетбольний Блуб ЦСКА Київ) היה מועדון כדורסל מהליגה האוקראינית שהתקיים משנת 1946 עד שנת 2005 וייצג את העיר קייב.
המועדון נוסד בשנת 1946 כמועדון ספורט צבאי בשם סק"א קייב והשתתף אליפות ברית המועצות בכדורסל גברים.
לאחר שברית המועצות נפלה המועדון שינה את שמו לצסק"א-ריקו ב-1994 ולאחר מכן נקרא צסק"א-אוקרטטנאפטה ב-1999, על שם נותנת החסות Ukrtatnafta.
בשנת 2001 המועדון עמד לפני פירוק.
לאחר שינוי השם לקבוצת VPPO (קיצור של כוחות הנ"מ), המועדון המשיך לשחק בליגות הנמוכות באוקראינה עד שנת 2005, כאשר פורקה סופית בשל העדר מימון.
אליפות ברית המועצות בכדורסל גברים
צעד גדול קטן , הוא רומן מאת הסופרת האמריקאית ג'ודי פיקו משנת 2016. הספר עוסק בנושא הגזע באמריקה, ובמרכזו גיבורת הסיפור, רות ג'פרסון, אחות מיילדת אפרו-אמריקאית.
הסיפור הוא על רות ג'פרסון, אחות מיילדת העובדת בבית חולים בקונטיקט.
כשהיא מתחילה לטפל בתינוק של זוג פעילי עליונות לבנה, הם דורשים שהיא לא תורשה לגעת בבנם.
כשהתינוק מת והיא חברת הצוות היחידה שהייתה בקרבתו, בית החולים בוחר להפוך אותה לשעיר לעזאזל, ובעקבות תלונת ההורים, היא מועמדת לדין באשמת רצח.
הסיפור מסופר משלוש נקודות מבט: של רות; של הסנגורית הלבנה שלה, קנדי מקווארי, הסבורה שזה רק יזיק לרות להעלות את נושא הגזע בבית המשפט; ושל טרק, גלוח-הראש אשר שכל את בנו ומבקש לנקום ברות.
רות ג'פרסון: אחות עם ותק של 20 שנה בבית החולים מרסי-מערב
אדיסון: בנה של רות, ספורטאי ותלמיד תיכון מצטיין
אדיסה: אחותה של רות, נולדה בשם רייצ'ל, אך שינתה את שמה לשם אפריקאי; בעלת אידאולוגיות לאומניות-שחורות
לואיז: אמן של רות ואדיסה, עובדת כבר 50 שנה כמשרתת בביתם של משפחת האלוול
טרק באוור: גזען לבן עם קעקוע צלב קרס על קרקפתו; בנו דייוויס מת בבית החולים בגיל שלושה ימים
בריטני "בריט" באוור: אשתו של טרק, אמו של דייוויס, ובתו של פרנסיס
פרנסיס: אביה של בריט ומנהיג התנועה המקומית לעליונות לבנה
קנדי מקווארי: הסנגורית הציבורית של רות
וולאס מרסי: מנהיג רוחני שחור ודמות טלוויזיונית פופולרית
ויולט: בתם של קנדי ומיכה, בת ארבע
לוסיל: אמה של קנדי, "מהדור הישן" של הדרום של ארצות הברית
סאם הלוול: דמות מתחילת ימי הטלוויזיה, ומנהל רשת עשיר; אמה של רות עובדת כמשרתת עבור משפחתו
מיס מינה: אשתו של סאם, לאחר מותו אמה של רות ממשיכה לעבוד עבורה
כריסטינה: בתם של סאם ומינה, בת גילה של רות; הילדות גדלות יחד ולומדות באותה כיתה
קורין: אחות שעובדת לצד רות
השופט "רעם" טרנר: השופט במשפטה של רות
הווארד: עורך דין זוטר המסייע לקנדי בהגנתה של רות
מארי: האחות האחראית על רות בבית החולים
הספר זכה הן לשבחי הביקורת, והן לביקורות מעורבות.
בביקורתה ב"וושינגטון פוסט", אלנור בראון קראה לספר "הרומן החשוב ביותר שכתבה ג'ודי פיקו.
כן, אינטרוספקטיבי, וקולע לכותרות החדשותיות של היום, הוא יאתגר את הקוראים".
אך היא גם הרגישה שהספר "ארוך מדי, הולך קצת לאיבוד באמצע, ונוטה למלודרמה".
רוקסן גיי כתבה ב"ניו יורק טיימס" שדמותו של טרק הגזען הייתה כתובה היטב, אך דמותה של רות, השחורה, לא הייתה אמינה.
"ככל שאנו רואות יותר את רות ואת משפחתה, כך הדימוי שלהם מרגיש כמו 'בינגו של אנשים שחורים' - כאילו פיקו מנסה לכתוב את דרכה לאורך רשימת מכולת שחורה בניסיון להגיד את כל מה שיש להגיד על גזע בספר אחד".
היא סברה שהספר הוא "רומן פגום" אך בה בעת הרגישה "נדיבה" כלפי הספר והסופרת, ונתנה "לה קרדיט על זה שניסתה, ושתמכה בכתיבתה עם מחקר קפדני, כוונות טובות ומודעות לכך שהיא עלולה לטעות".
היא סיימה את הביקורת שלה באמירה: "הרומן מבולגן, אבל כך גם האקלים הגזעי שלנו".
כנרת זמורה-דביר, מאי 2017. תרגום: קטיה בנוביץ'.
צעדת המוות הראשונה מחלם והרוביישוב יצאה ב-1 בדצמבר 1939 מככר העיר בחלם ונרצחו בה קרוב ל-4,000 גברים מיהודי חלם והרוביישוב.
זוהי צעדת המוות הראשונה בשואה.
במועד פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 חיו בחלם ובכפרים הסמוכים כ-18,000 יהודים, מעל מחצית אוכלוסייתה של העיר.
יהודי חלם היוו את עמוד התווך במסחר בעיר, בבנקאות ובתעשייה.
היהודים היוו חברה הטרוגנית ומגוונת – החל באנשי חסידויות וחצרות רבנים וכלה באקדמאים, אומנים ופוליטיקאים.
בסוף נובמבר 1939 פרסמו הנאצים הודעה, על פיה נדרשים כל הגברים היהודים, בגילאי 16 עד 60, להתרכז ביום שישי בבוקר, 1.12.1939, בכיכר העיר.
במועד זה התייצבו בככר כ-2,000 מיהודי חלם.
השאר – בחרו להתחבא או לחמוק לכפרים הסמוכים.
הנאצים הקיפו עם מכונות ירייה את המתייצבים והותירו אותם לעמוד במשך שעות, תוך השפלות ושריפת מסמכים ותעודות שהביאו עימם.
כעבור מספר שעות הובילו אותם לעיר הרוביישוב, לאחר שירו בנכים ומוגבלים.
הגברים היהודים נאלצו לצעוד בשלג במהירות תוך השפלות, מניעת אוכל ושתייה, ורציחת כל מי שנדמה שמעכב את הצעדה.
עשרים ממנהיגי הקהילה, נורו 20 קילומטרים מזרחית לחלם, ביער פופולוביצה.
בערב הגיעו הצועדים לפאתי הרוביישוב ושם הוכנסו למחסן ריק.
בבוקר הצטרפו אליהם כ-2,000 גברים מיהודי הרוביישוב, שנקראו על ידי הגרמנים מבלי שידעו על גורל יהודי חלם.
הנאצים הצעידו אותם לנהר הבוג דרך יערות וביצות.
כעבור ארבעה ימים הגיעו מאות בודדים לנהר הבוג.
האיכרים המקומיים יצאו מאוחר יותר לקבור את הגופות שנותרו לצידי הדרך בקברי אחים המוניים, על מנת למנוע התפשטות מחלות.
הנאצים התכוונו להעביר את השורדים אל שטחי רוסיה.
החיילים הרוסים שמצדו השני של הנהר סירבו לאפשר להם לחצות את הגבול.
בודדים הצליחו להתחבא בצידי הנהר או לחצות אותו.
חלקם חזרו כעבור מספר ימים לחלם ולהרוביישוב.
קרוב ל-4,000 גברים, מיהודי חלם והרוביישוב, לא שרדו בצעדה.
ידיעה ראשונה על צעדת המוות והרצח ההמוני התפרסמה ב-22 בינואר 1940 בעיתונות העולמית אולם לא זכתה להתייחסות.
לא ברור מדוע חלם והרוביישוב נבחרו לצעדת המוות.
ייתכן בשל היותה של האוכולוסיה קשת יום והקרבה לגבול הרוסי.
אירוע תקדימי נוסף שהתרחש בחלם בתחילת המלחמה הוא השמדה של פולנים נוצרים, נכים ומוגבלים, ממוסד לחולי נפש בחלם.
רשימת קורבנות הצעדה לוקטה בעיקר מעדויות ניצולים אשר פורסמו בספרי היזכור של הקהילות ובספרים אוטוביוגרפיים.
בשנים האחרונות מופו וסומנו ארבעה קברי אחים לאורך מסלול הצעדה על ידי עמותת זיכרון אחרון הפולנית ובפיקוח הרבנות הראשית של פולין.
שני קברי אחים בדרך מחלם להרוביישוב, ליד היישובים Busno ו-Mojslawice, ושניים בדרך מהרוביישוב לנהר הבוג, ליד היישובים Cichoburz ו-Malkow .
ב-1 בדצמבר 2018 צוינה לראשונה צעדת המוות.
בעקבות כתבה בעיתונות המקומית אותר קבר אחים נוסף ביער פובולוביצה בו נקברו 20 גברים יהודים.
ב-1 בדצמבר 2019, באירוע לציון 80 שנה לצעדה, הוצב לוח הנצחה על אחד הבתים בכיכר וכן על קבר האחים שנמצא.
צעדות שוויון בפולין (בפולנית: marsze równości) הן המקבילה הפולנית למצעדי גאווה המתקיימות מאז 2001 אשר מטרתן לשפר את מעמד זכויות הלהט"ב בפולין.
רק מספר צעדות נערכו בפולין עד סוף שנות העשרים של המאה העשרים.
עם זאת, לאחר שמפלגת השלטון השמרנית חוק וצדק החלה לפעול נגד זכויות הלהט"ב, התפשטו המצעדים לעיריות שמרניות יותר ובשנת 2019 נערכו מעל 25 צעדות, לעומת 7 בשנת 2017 ו-15 בשנת 2018 כתגובה לרטוריקת ההומופוביה של המפלגה.
צעדת השוויון בבירת פולין, ורשה, אשר נאסרה על ידי ראש העיר, לך קצ'ינסקי בשנים 2004–2005. מארגניה הציגו תביעה בנוגע לאיסור בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג.
פוליטיקאים ממפלגת חוק וצדק הביעו התנגדות לתוכנית זו, ומנהיג המפלגה ירוסלב קצ'ינסקי אמר כי הצהרתו של צ'אסקובסקי מהווה "מתקפה נגד המשפחות והילדים שלנו".
על פי הדיילי טלגרף, הכרזתו של צ'אסקובסקי הובילה לזעם מצד פוליטיקאים וגופי תקשורת שמרנים בפולין, ובתגובה מספר פרלמנטים אזוריים הכריזו על "אזור חופשי מלהט"ב" בשטחן.
שני המסמכים שהוכרזו על ידי העיריות היו "אמנת השלטון המקומי לזכויות המשפחה", ו-"החלטה נגד אידאולוגיה להט"ב" בעודן מתחייבות להימנע מעידוד סובלנות או מימון ארגונים לא ממשלתיים הפועלים למען זכויות להט"ב בפולין.
הכרזת ההצהרות הובילו לתגובות שליליות בינלאומיות נגד פולין.
בספטמבר 2020 הודיעה אי מארי אריקסן סורייד, שרת החוץ הנורווגי, כי העיריות הפולניות שהציגו את הצהרות האזורים, ישללו מהן מענקי "EEA" בעוד שפולין היא המרוויחה הגדולה ביותר מכספים אלו ועלולה להפסיד מיליוני יורו של סיוע.
ב-6 בספטמבר 2021 שלחה הנציבות האירופית מכתבים למועצות אזוריות הקובעים כי כספי האיחוד האירופי לא יינתנו לאזורם אם לא יבטלו את מדיניות הצהרתם.
באותו חודש פרסמה קבוצת חברי הפרלמנט האירופי מכתב שהופנה לוועדים האולימפיים האירופיים (EOC) בו דרשו לכבד את זכויותיהם של ספורטאים להט"בים והביעו הצעה לארח את המשחקים האירופיים (2023), שתוכננו להתקיים בקרקוב, במיקום אחר בשל אימוצה של הצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" בשטחה.
ההיבט הגדול ביותר של תנועת הלהט"ב בפולין הוא מצעד הגאווה המתקיים בוורשה מדי שנה מאז 2001. סקר דעת קהל שנערך בשנת 2010 על ידי "PBS" עבור הראה כי מיעוט של 45% מתושבי ורשה תמכו במצעד באותה שנה.
עם זאת, בשנים האחרונות המצעד זכה לתמיכה רחבה מצד תאגידים וממשלות אזוריות.
השותף העיקרי של מצעד 2018 הייתה הממשלה האזורית של פרובינציה מזוביה, שורשה היא חלק ממנה.
בשנים 2004 ו-2005 שללו פקידי ורשה אישור לארגן אותו, בגלל סיבות שונות, בהן הסבירות להפגנות נגד, הפרעה לחגים דתיים והיעדר היתר.
איסור המצעד הוכרז כבלתי חוקי על ידי פסק הדין של בית הדין האירופי לזכויות אדם בשנת 2007 באמירה כי האיסור מערער את האיסור האפליה וחופש ההתאגדות המובטח באמנה האירופית לזכויות אדם.
המצעד גונה על ידי ראש עיריית ורשה לך קצ'ינסקי, שאמר כי התרת אירועי גאווה רשמיים בורשה תקדם "אורח חיים הומוסקסואלי".
אירועי הגאווה בעיר נמשכו באופן שנתי קבוע מאז 2006, ומשכו אליהם קהל של כ-10,000 איש בכל שנה, עד שנת 2015, כאשר המצעד משך מעל 18,000 צועדים.
מאז עלתה הנוכחות בצורה דרמטית, והגיעה במצעד של שנת 2018 ל-45,000 משתתפים.
ב-8 ביוני 2019 צעדו באירוע מספר שיא של משתתפים מאז היווסדותו, כ-50,000 איש בהם ראש העיר רפאל צ'אסקובסקי השתתף לראשונה באירוע ואמר כי הוא רוצה שורשה תישאר עיר "פתוחה וליברלית".
ורשה אירחה בנוסף בשנת 2010 את אירועי הגאווה האירופאים, "Europride" אשר הייתה למדינה הראשונה שעושה זאת במדינה קומוניסטית לשעבר.
מצעד הגאווה בקרקוב נערך מאז מאי 2004 אשר במהלכו השתתפו כ-1,500 צועדים לראשונה לצד כנס מדעי שאורגן בשיתוף המכון לסוציולוגיה של אוניברסיטת יג'יילוניה, ביקור במוזיאון המדינה אושוויץ-בירקנאו והוקרה להומוסקסואלים.
במהלך האירועים התקיימו ציון רדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית והוקרנו סרטי להט"ב.
בשנת 2005, בשל מותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, החליטו המארגנים לבטל את קיומו.
ב-2006 התקיים מצעד הסובלנות ב-28 באפריל.
במהלכו השתתפו כ-2000 איש אשר במקביל ארגון הנוער הימני קיצוני "כל נערי פולין" בעל פילוסופיה קתולית-לאומנית המצהיר כי מטרתו היא "לגדל את הנוער הפולני ברוח קתולית ופטריוטית" ארגן מחאה נגדית של מצעד "המסורת והתרבות".
לאחר מכן הותקפו משתתפי המצעד על ידי כמה מאות מפגינים הומופובים.
אחד מהמשתתפים במצעד דווח כי נפצע מאבן שנזרקה על ראשו.
המצעד השלישי בעיר התקיים ב-21 באפריל 2007 וגם בו השתתפו כ-2,000 איש.
מפגינים הומופובים ניסו לשבש את קיומו מספר פעמים אשרר מתוכם כ-13 נעצרו על ידי האבטחה.
ביניהם היו חמישה קטינים, בהם שני צעירים בני 16 שנמצאו עם חומרים פירוטכניים.
הצעדה הרביעית התקיימה ב-26 באפריל 2008, 6 ממתנגדיה נעצרו עקב התפרעות ותקיפה של קצין אך ממשתתפי הצעדה לא נפגעו.
הצעדה גונתה על ידי הכנסייה הקתולית.
הצעדה החמישית בעיר הייתה לראשונה מופרדת מפסטיבל התרבות לסובלנות והתקיימה ב-16 במאי 2009 כחלק מ-"פסטיבל מאי קוויר" שהוקם לראשונה אשר לקחו בו כ-400 איש חלק.
בשנים שלאחר מכן, מצעדי הגאווה בעיר שונו משמם הקודם של "צעדת הסובלנות" ל-"מצעד הגאווה" והתקיימו בשלווה רבה יותר מבעבר.
בשנת 2004, צעדת השוויון בפוזנן צעדה 200 מטר מהטירה הקיסרית לאורך רחוב שוויטי מרצ'ין.
הצעדה התעמתה מול מפגינים הומופובים שקראו כינויים פוגעניים ויידו אבנים, ביצים ובקבוקים אל עבר הצועדים.
המשטרה התעמתה עם המפגינים ועיכבה חלק מתוכם, לאחר מכן הצעדה הוחזרה לנקודת תחילתה.
שנה לאחר מכן התרחשו שוב עימותים בין צועדים לבין מפגינים לאחר שקראו כינויי גנאי וזרקו בקבוקים, ביצים ואבנים אל עבר הצועדים, המשטרה התערבה ופיזרה את הצעדה.
ב-15 בנובמבר החליט ראש עיריית פוזנן, ריזארד גרובלני, לאחר שהתייעץ עם המשטרה ועם רשות הדרכים העירונית, להוציא איסור על קיום הצעדה.
אף על פי שהמשטרה בתחילה לא התנגדה למסלול שהציעו המארגנים, הנשיא טען כי הצעדה תהווה איום על הסדר הציבורי, החיים, הבריאות או הרכוש בקנה מידה משמעותי.
המקרה עורר סערה בפולין ובעולם כולו.