tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראו כדוגמה, לשם הבהרת העניין, את החוק השני של ניוטון, F=ma.
אנו יודעים ש-F הוא כוח כלשהו, m היא המסה של חלקיק כלשהו ו-a היא תאוצת החלקיק בהשפעת הכוח.
גם אם ידועים לנו החלקיקים והכוחות הפועלים עליהם, איננו יכולים לחשב את התנהגות החלקיקים אם איננו מכירים את הכלל F=ma.
הגרסה המודרנית של הכללים היא תורת השדות הקוונטית היחסותית, שהומצאה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
במחצית השנייה של המאה למדו החוקרים, עם פיתוחו של המודל הסטנדרטי, להכיר את טיבם של החלקיקים והכוחות הנוהגים לפי כלליה של תורת השדות הקוונטית.
המודל הסטנדרטי גם הרחיב את מושג הכוח הקלאסי: כאשר חלקיקים מגיבים ביניהם, אין הם רק דוחפים או מושכים זה את זה, אלא הם עשויים גם לשנות את זהותם, להיווצר ולהתאיין.
דיאגרמות פיינמן (משמאל), שניסח הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן, מסייעות לתת תיאור פשוט ונוח של אינטראקציות בתורת השדות הקוונטית.
הקווים הישרים מייצגים את מסלוליהם של חלקיקי חומר; הקווים הגליים מייצגים את מסלוליהם של חלקיקי כוח.
אלקטרומגנטיות נוצרת בפליטה ובבליעה של פוטונים על ידי חלקיק טעון כלשהו, כגון אלקטרון או קווארק.
בתרשים א', אלקטרון נע פולט פוטון וממשיך לנוע בכיוון חדש.
בכוח החזק מעורבים גלואונים שנפלטים (ב') או נבלעים על ידי קווארקים.
בכוח החלש מעורבים חלקיקי W ו-Z (ג', ד'), שאותם פולטים ובולעים גם קווארקים וגם לפטונים.
ראו כיצד גורם חלקיק W לשינוי זהותו של אלקטרון.
ייתכנו אינטראקציות גם בין גלואונים (ה') לבין עצמן וגם בין חלקיקי W או Z לבין עצמם (ו'), אבל לא בין פוטונים לבין עצמם.
דיאגרמות א' עד ו' ועד בכלל נקראות "צומתי אינטראקציות".
כוחות נוצרים בחיבור של שני צמתים או יותר.
לדוגמה, הכוח האלקטרומגנטי בין אלקטרון לקווארק נובע רובו ככולו מהעברת פוטון (ז').
כל מה שקורה בעולמנו, מלבד כבידה, הוא תוצאה של צירופים של צמתים כאלה.
המודל הסטנדרטי מציית לחבורת הסימטריה הבאה:
ההאדרונים מצייתים לסימטריית מטריצות יוניטריות 3 על 3 בעלות דטרמיננטה 1 ביחס למטען צבע.
את הסימטריה הזאת אפשר להסביר באמצעות הקווארקים בעלי 3 צבעים היוצרים באריונים ומזונים.
החלקיקים בעלי האוריינטציה השמאלית (Left Handed) הם דובלט (זוג) ביחס לכוח האלקטרו-חלש, שמיוצג על ידי סימטריית מטריצות יוניטריות 2 על 2 בעלות דטרמיננטה 1.
יש סימטריית כיול של פאזה מרוכבת ביחס להיפר-מטען Y המוגדר על ידי הקשר כאשר T מייצגת איזוספין ו-Q את המטען החשמלי.
המודל הסטנדרטי כחלק מן התאוריה של הכל
כל התאוריות בנות ימינו מראות שהיקום צריך להכיל ריכוז גבוה מאד של אנרגיה, גם באזורי החלל הריקים ביותר.
תוצאי הכבידה של אנרגיית הריק הזאת, כפי שהיא נקראת, היו אמורים לפעול באחת משתי דרכים: לכווץ את היקום במהירות, לפני זמן רב מאוד, או להרחיבו בשיעור ניכר הרבה יותר.
המודל הסטנדרטי אינו מסוגל לסייע בפתרון החידה הזאת, שכינוייה "בעיית הקבוע הקוסמולוגי".
במשך זמן רב הייתה הדעה המקובלת במחקר שהתפשטות היקום הולכת ומואטת בגלל משיכת הכבידה ההדדית בין כל הגופים החומריים ביקום.
כיום ידוע שההתפשטות מואצת, והגורם לתאוצה זו (המכונה "אנרגיה אפלה" וטיבו טרם הוברר) אינו מצוי בפיזיקה של המודל הסטנדרטי.
יש ראיות טובות שבשבריר השנייה הראשון אחרי המפץ הגדול עבר היקום שלב של התפשטות מהירה במיוחד, הקרויה אינפלציה.
השדות האחראים לאינפלציה אינם יכולים להיות שדות של המודל הסטנדרטי.
אם היקום החל במפץ הגדול כהתפרצות אדירה של אנרגיה, היה עליו להתפלג בהמשך התפתחותו למנות כמעט שוות של חומר ואנטי-חומר, בגלל סימטריית CP שהיא סימטריה מקורבת של הטבע.
אך במקום זאת, הכוכבים והערפיליות עשויים מפרוטונים, מנייטרונים ומאלקטרונים, ולא מהאנטי-חלקיקים המקבילים להם, חלקיקי האנטי-חומר.
המודל הסטנדרטי אינו יכול להסביר את האסימטריה הזאת של החומר.
כרבע מתכולת היקום היא חומר אפל קר, בלתי נראה, שאינו יכול להיות עשוי מחלקיקי המודל הסטנדרטי.
במודל הסטנדרטי, אינטראקציות עם שדה היגס (המשויך לבוזון היגס) גורמות לחלקיקים להיות בעלי מסה.
המודל הסטנדרטי אינו יכול להסביר את הצורות המסוימות מאוד שצריכות להיות לאינטראקציות של היגס.
התיקונים הקוונטיים למסה המחושבת של חלקיק היגס נדרשים להתקזז עם המסה הבסיסית (ה"עירומה" - bare) כך שההפרש קטן מאוד מכל אחד מהגדלים בנפרד.
מכיוון שאין קשר יסודי בין המסה לתיקונים שלה, קיזוז מדויק כל כך אינו טבעי בתאוריה.
המודל הסטנדרטי אינו מסוגל לכלול את הכבידה, משום שהמבנה שלה שונה מהמבנה של שלושת הכוחות האחרים.
המודל הסטנדרטי אינו מסוגל להסביר את ערכי המסות של הקווארקים והלפטונים (למשל האלקטרונים וחלקיקי הנייטרינו).
במודל הסטנדרטי יש שלושה דורות של חלקיקים.
העולם היומיומי בנוי כל-כולו מחלקיקי הדור הראשון, ואילו חלקיקי שני הדורות האחרים היו קיימים רק מיד אחרי המפץ הגדול.
כיום הם קיימים רק בקרינה קוסמית או מיוצרים במעבדות כדוגמת אלו שב-CERN.
המודל הסטנדרטי מתאר את כל שלושת הדורות אבל אינו יכול להסביר מדוע יש יותר מדור אחד.
המודל הסטנדרטי חוזה גודל מסוים לפרוטון (0.8768 פמטומטרים - פמטומטר אחד שווה ל-10−15 מטרים), אבל ניסויים שנעשו בשנים 2010 ו-2013 עם ספקטרוסקופיית לייזר בעזרת מיואונים נתנו גודל אחר - 0.842±0.001 פמטומטרים, חמש סטיות תקן (5σ) מהגודל שנמדד עד אז.
החידה הזו מוכרת גם בתור "חידת רדיוס הפרוטון" (The Proton Radius Puzzle).
המודל ההליוצנטרי הוא תאוריה מדעית שלפיה השמש נמצאת במרכז היקום, וכדור הארץ נע יחד עם כוכבי הלכת האחרים סביבה.
עד המאה ה-16 שלטה באירופה הנוצרית ובשאר העולם התפיסה הגאוצנטרית, שלפיה כדור הארץ נמצא במרכז היקום.
עם התפתחות האסטרונומיה והתצפיות השמימיות, נעשו ניסיונות לתאר את התנועה של כוכבי הלכת סביב כדור הארץ בעזרת תיאור התואם את המודל הגאוצנטרי.
אך התיאורים הפשוטים שניתנו לא תאמו את התצפיות והתגלו הבדלים בין מיקומי הכוכבים בתצפיות לבין המיקומים שלהם על פי התיאורים של המודל.
דבר זה דרש הרכבת חלקים נוספים לתיאור תנועת כוכבי הלכת, והתאוריה הפכה מסובכת יותר ויותר.
בסביבות שנת 200 יצר תלמי את תמונת היקום הגאוצנטרית שהייתה למקובלת במשך מאות שנים, ותיארה כיצד לכאורה נעים כוכבי הלכת סביב כדור הארץ.
המעבר מהתפיסה הגאוצנטרית לתפיסה ההליוצנטרית, התרחש בסביבות המאה ה-16. הוא החל בפועלו של ניקולאוס קופרניקוס והמשיך באייזק ניוטון, שהציג תיאור כולל יותר של המציאות האסטרונומית.
התפיסה הורחבה על ידי יוהאנס קפלר.
קיימות עדויות (כגון מנגנון אנטיקיתרה) לכך שהגישה הליוצנטרית הייתה מוכרת כבר בתקופת יוון העתיקה, אך ידע זה אבד עם השנים או שהאמונה בו פחתה.
פילולאוס (המאה ה-5 לפנה"ס) היה מהראשונים שהעלו את אפשרות תנועתו של כדור הארץ, כנראה בהשפעת התאוריות שהציג פיתגורס בדבר הגלובוס העגול.
מאוחר יותר פיתח אריסטרכוס מסאמוס (המאה ה-3 לפנה"ס) כמה תאוריות של הרקלידס פונטיקוס (שכבר דיבר על סיבוב של כדור הארץ סביב צירו) והציע את התאוריה הרצינית הראשונה המוכרת לנו של מערכת שמש הליוצנטרית.
אריסטרכוס לא יכול היה להביא אף ראיה לדבריו, והוא עמד בפני שלוש בעיות בולטות:
כל בר-דעת יכול לחוש שהארץ אינה נעה.
לו הייתה הארץ משנה את מקומה, צריכים היינו לראות שינוי מקום של כוכבי השבת הקרובים, הנובע מפרלקסה.
האפשרות למקם את הארץ בכל מקום שאינו מרכז היקום עמדה בניגוד להשקפה הגאוצנטרית הפילוסופית של אותו דור.
היום ידוע לנו שהמכשול הראשון מוסבר בקיומו של כוח הכובד, בעוד שהשני נובע ממרחקם העצום של כוכבי השבת הסמוכים ביותר, הגורם לכך שרק בטלסקופ ניתן לצפות בשינויי המקום הנובעים מתנועת כדור-הארץ סביב השמש.
אולם, באותו זמן היו אלה התנגדויות מכריעות, והמודל ההליוצנטרי נדחה מפני המודל של אריסטו.
חיבורו של אריסטרכוס לא שרד, והמודל שלו נשכח מלב.
בין העדויות המצויות בידינו לקיומו של חיבור זה קיימת האשמתו של פלוטרכוס, כותב אחר בן זמנו של אריסטרכוס, את אריסטרכוס בחוסר אדיקות כיוון ש"הניע את הארץ".
קופרניקוס ציטט את אריסטרכוס ופילולאוס בגרסה הראשונה של ספרו, וכתב: "פילולאוס האמין בתנועת הארץ, ויש אף שאומרים כי גם אריסטרכוס מסמוס היה בדעה זו".
מסיבות עלומות, מחק קופרניקוס פסקה זו לפני שפרסם את ספרו.
החיבור של האסטרונום המוסלמי בן המאה ה-14, אבן אל-שאטיר, כולל תצפיות וחישובים הדומים לאלה של קופרניקוס, ויש שהציעו כי קופרניקוס הושפע ממנו.
התאוריה של קופרניקוס פורסמה בספרו "על הקפות כיפות השמים" (De revolutionibus orbium coelestium) בשנת מותו, 1543, אף שהוא פיתח אותה כמה עשורים מוקדם יותר.
ספר זה מציין את ראשית המעבר מיקום גאוצנטרי (ואנתרופוצנטרי), שהארץ במרכזו, אל התפיסה ההליוצנטרית.
קופרניקוס טען כי כדור הארץ הוא אחד מכוכבי הלכת המקיפים את השמש, שאינה נעה, כי הוא משלים הקפה סביב השמש בשנה, וכי הוא סב על צירו פעם ביום.
הוא הגיע לסדר הנכון של כוכבי הלכת, ואף הצביע על שינוי איטי במקום הציר של כדור הארץ כגורם לתופעה הידועה כנקיפה, וכן הסביר כי העונות נגרמות משום שהציר אינו ניצב למישור הסיבוב של כדור הארץ, אלא נטוי בזווית.
הוא אף הוסיף למערכת החישובים תנועה נוספת של כדור הארץ, השומרת על כך שהציר שלה יהיה מכוון כל הזמן לאותה הנקודה (צפון-דרום).
בזמנו של גלילאו הובהר כי אין כאן תנועה נוספת, וכי אם הארץ לא הייתה נשארת באותה נקודה – אז היה צורך בתנועה כזו.
קופרניקוס טען כי כל המסלולים במערכת השמש הם מעגליים, דבר שאינו נכון, שכן הם אליפטיים, ולפיכך המודל שלו היה לא מדויק ולא ניתן לחזות באמצעותו אירועים אסטרונומיים בצורה טובה יותר מאשר בשימוש במודל של תלמי, שהיה מקובל אז.
הוא גם חשב שמערכת השמש קטנה בהרבה ממה שהיא באמת, כמו רוב האסטרונומים בתקופתו.
ובכל זאת, למודל שלו הייתה השפעה מכרעת על מדענים רבים כמו גלילאו, טיכו ברהה ויוהאנס קפלר, שאימצו אותו ושיפרו אותו (הדבר אמור בעיקר כלפי קפלר).
רק התצפיות של גלילאו על כוכב הלכת נוגה בעזרת הטלסקופ החדש שהמציא היו הראיות הממשיות הראשונות לתאוריה של קופרניקוס.
את המערכת הקופרניקאית אפשר לסכם בשבע נקודות, כפי שקופרניקוס עצמו עשה בסיכום שנמצא ופורסם רק ב-1878:
למסלולים של גופים אסטרונומיים אין מרכז אחד ששייך לכולם.
מרכז הארץ אינו מרכז היקום, אלא רק המרכז של מסת הארץ ושל המסלול של הירח.
כל כוכבי הלכת מסתובבים במסלול סביב השמש, ולכן השמש היא מרכז היקום (קופרניקוס לא היה בטוח האם השמש נעה או לא, כשהוא טוען כי מרכז היקום הוא "בשמש, או לידה").
המרחק בין הארץ לשמש, ביחס למרחק בין הארץ לכוכבים הקבועים, הוא קטן מאד.
התנועה היומית של השמש היא למראית עין בלבד, והיא נראית כנעה בגלל הסיבוב של כדור הארץ סביב צירו.
הארץ סובבת סביב השמש, כמו שאר כוכבי הלכת, כך שכל התנועות-לכאורה של השמש במהלך השנה הם למעשה תנועה של הארץ.
כשלוקחים בחשבון תנועות אלה של הארץ ושל השמש ניתן לחשב את כל המסלולים והמיקומים של שאר כוכבי הלכת.
יוהאנס קפלר המתמטיקאי, האסטרונום והאסטרולוג גרמני בחן את תצפיותיו של האסטרונום הדני טיכו ברהה.
בערך בשנת 1605 הבין קפלר שהתצפיות התאימו לשני חוקים מתמטיים פשוטים יחסית, וחוק נוסף הקשור לאותן תצפיות התגלה על ידו כעשר שנים מאוחר יותר.
הוא ניסח את חוקי קפלר שהם שלושה חוקים המתארים את תנועתם של כוכבי הלכת סביב השמש (ובאופן כללי יותר תנועה של כוכבי לכת חוץ שמשיים סביב הכוכבים שלהם).
חוקי קפלר מהווים את אחת התגליות המרכזיות באסטרונומיה מאז ומעולם, מכיוון שהם מתארים היטב את מסלול תנועתם של גרמי השמים.
לאחר כ-80 שנים לערך הראה אייזק ניוטון כי חוקי קפלר נובעים מחוקי התנועה והכבידה שהוא עצמו ניסח, ובכך סיפק את ההסבר הפיזיקלי המקובל כיום לתנועת גרמי השמים.
הדבר לא היה מקרי, שכן ניוטון הכיר את עבודתו של קפלר וביקש לשלב את החוקים שגילה במסגרת תורה פיזיקלית מאוחדת של תנועה.
ככל הנראה, היה אחד מממציאי הטלסקופ הולנדי בשם הנס ליפרסהיי, מלטש עדשות במקצועו, שגילה באקראי את יכולתן של עדשות להגדיל כאשר צפה במגדל בעירו.
ב-1608 בנה ליפרסהי את הטלסקופ הראשון שתועד בהיסטוריה.
שמע ההמצאה הגיע לגלילאו שהצליח לבנות טלסקופ משלו בעל כושר הגדלה של פי 32. הוא אף הצליח לאחר מכן לשכללו, כשהוא משמש בסיס לטלסקופים ענקיים בעתיד.
גלילאו השתמש בהמצאתו באופן מיידי לצורכי תצפית בגרמי השמיים.
בשנת 1610 הוא גילה את הירחים הגליליאניים – ארבעת ירחיו הגדולים של צדק, ובכך הוכיח באופן ברור שתנועה שאינה סביב כדור-הארץ היא בגדר האפשר.
גילוי ההרים והגאיות על פני הירח וגילוי כתמי השמש, ערערו לחלוטין את הדוֹגמה של השמים שאינם משתנים.
גילוי זה נתן חיזוק משמעותי לתורתו של קופרניקוס ואישש את מה שגלילאו שיער אפריורי, שלשמש יש כוכבי לכת, שכדור-הארץ הוא אחד מהם, ולכוכבי הלכת ירחים כמו ירחו של כדור-הארץ, והשמש משמשת להם מרכז במערכת שהיא הגוף הדומיננטי בו.
בספרו "מכתבים על כתמי השמש" (1613) הצהיר גלילאו כי המודל ההליוצנטרי הוא היחיד התואם את הנתונים.
ב-1632 כתב גלילאו את "דיאלוג על שתי השיטות הגדולות של העולם" (השיטה התלמאית והשיטה הקופרניקאית).
במסווה של דיאלוג אובייקטיבי בין שלושה דוברים: דובר אחד לכל גישה דובר נוסף כמאזין ומגיב נייטרלי, שם גלילאו לחוכא ואטלולא את השקפת הכנסייה על מיקומה של הארץ במרכז היקום.
הספר נכתב באיטלקית ולכן היה נגיש לכל שכבות העם, וזאת בניגוד לספרי מדע רבים אחרים שהיו כתובים בלטינית.
הספר הוכנס כמעט מיד לאינדקס הספרים האסורים (ממנו הוצא רק ב-1822).
אולם מאסרו ומשפטו של גלילאו לא היו יכולים לבלום את התפשטות הנתונים שהציג, ועד אמצע המאה ה-17 כבר הייתה ההשקפה הגאוצנטרית נחלת העבר.
ניוטון – מבסס התאוריה ההליוצנטרית
אסטרונום אנגלי בשם אדמונד האלי (1656–1742), שהיה ידוע בעיקר בזכות גילוי של כוכב השביט הנושא את שמו, התעניין בחוקי קפלר.
כאשר הוא נכשל הוא נסע לבקר בשנת 1684 את אייזק ניוטון על מנת לשכנע אותו לחפש הסבר תאורטי לחוקים הללו.
מכאן ואילך שלטה בעולם המדע ההשקפה הניוטונית, עד כדי כך שהיו אומרים שכשהאל ברא את העולם הוא קודם כל נמלך בניוטון.
הדבר פתח פתח לוויכוחים חדשים ותגליות נוספות רבות כמו ויכוח "כוח החיים" שסלל את הדרך להבנת המושגים אנרגיה וחוק שימור האנרגיה במהלך המאה ה-19. בתחילת המאה ה־20 התחוללה מהפכה מדעית-פילוסופית חדשה, כשאלברט איינשטיין הציג את תורת היחסות שלו.
השלכות תרבותיות של פיתוח המודל ההליוצנטרי
ערעור מרכזיותה של האדמה היה מבחינת הכנסייה ערעור על ההגמוניה שלה ופיחות במעמדה, לכן אולץ גלילאו לחזור בו מ"כפירתו" כלומר חזרה מתפיסת קופרניקוס בה דגל ובעצם תגליותיו נתן לה חיזוק ואישוש.
בהזדמנות זו יש גם לזכור שקופרניקוס לא העז להעלות את רעיונותיו החדשניים בימי חייו.
קופרניקוס שהיה איש הממסד הדתי, כומר במקורו, לא העז לפרסם את ספרו "על הקפות כיפות השמיים" בו הוא מפרט את תורתו בימי חייו אלא ממש סמוך למותו בשוכבו על ערש דווי, וגלילאו לא היה מוכן "למות על תורתו" או "על קידוש" אמונתו, וחזר בו, לפחות למראית עין, מהשקפותיו.
בנוסף להיבט זה, המהפכה הקופרניקאית הייתה המקרה הראשון בו המדע החליף את הגורמים המניעים את העולם בחוקי טבע במקום ברצונם של אלים (אלי שמש או אלוהים).
המודל ההליוצנטרי היה אחת משורת של שינוי תפיסות ביחס למקומו של האדם ביקום והיחס שלו לטבע.
בסיפורי הבריאה התנ"כיים, האדם הוא נזר הבריאה, שני רק לאלוהים ולמלאכים, וניצב בראש ממלכת החי.
בנוסף התגלה כי השמש עצמה לא קיימת מראשית ימי היקום, כדי להכיל יסודות כבדים כמו ברזל או יותר, יש הכרח בסנתוז שלהם במערכות כוכבית אחרות בתהליך נוקליאוסינתזה.
מושגים רבים, שנראים כיום מובנים מאליהם לרוב האנשים כמו – כוכב, פלנטה, סיבוב כדור הארץ על צירו, שנה (כמשך זמן שלוקח להקיף את השמש), כבידה, חוקי טבע אוניברסליים, היו חסרי משמעות, בלתי מובנים או אבסורדיים לפני המהפכה הקופרניקאית.
לדוגמה הרעיון לפיו בני האדם וכל היצורים האחרים שחיים על "אדמה מוצקה" חיים למעשה על קליפה דקיקה המסתובבת במהירות מאות קמ"ש, אך.
המהפכה הקופרניקאית הייתה אחד המקרים הראשונים, בהם הגיון ותצפיות צרופים וזהירים הובילו למסקנות ותאוריות שנראו לאנשים חכמים רבים כנוגדת את השכל הישר.
המודל הפסיכוסקסואלי הוא מודל התפתחותי פסיכואנליטי שפותח על ידי זיגמונד פרויד.
המודל מתאר את התפתחות הילד כתהליך המורכב משלבים עוקבים, כאשר בכל שלב קיים אזור ארוגני שבו מרוכז הליבידו (האנרגיה המינית) של הילד.
לפי התיאוריה, כל שלב מאופיין בהתנהגויות ובקונפליקטים, שאם לא יבואו על פתרונם הראוי לא יאפשרו לילד להמשיך את התפתחותו כראוי וייצרו קבעון (פיקסציה) האופייני לאותו שלב בהתפתחות.
כל שלב במודל מתאפיין בקיבעון מסוג שונה.
למרות שהשלבים במודל עוקבים, בפועל הם יכולים להיות חופפים, נוספים האחד לשני או להתרחש במקביל.
למרות שהמודל מוכר בפסיכולוגיה הפופולרית, אין לו ביסוס מדעי.
מבין המודלים השונים בפסיכואנליזה, זהו המודל הכי שנוי במחלוקת.
זהו גם המודל שמתייחסים אליו הכי הרבה כאל פסאודו־מדעי.
קיימת ביקורת גם כלפי התיאוריה הפסיכואנליטית בכללותה.
יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע.
השלב האוראלי מתחיל בלידה ומסתיים בגיל שנתיים לערך (תקופת הינקות).
שלב זה מאופיין בריכוז של האנרגיה המינית באזור הפה.
למרות שהפה מזוהה עם קבלת מזון, התינוק לא מוצץ רק כדי לאכול אלא גם כהנאה גרידא ולכן הוא מוסיף למצוץ בלי קשר לצורך שלו באכילה.
העיקרון המנחה את התנהגותו של התינוק בשלב זה הוא עקרון ההנאה והכאב, כלומר: חיפוש הנאה והימנעות מכאב.
לפי פרויד, לסיפוק מאוזן של הצורך במציצה יש השפעה חיובית על התפתחות האדם והשלכות לגבי חייו כבוגר.
תינוק שמצץ דיו יתפתח לאדם אופטימי, המקבל את עצמו ואת זולתו, ומוכן להמשיך ולהתפתח.
לעומת זאת, קבעון בשלב האוראלי יתאפיין ב"התנהגות אוראלית" – מציצת אגודל, לעיסת מסטיק, עישון, כסיסת ציפורניים, אכילה ועוד.
הוא מתרחש כאשר הילד אינו בא לידי סיפוק או כשהוא מסופק יתר על המידה.
פרויד חילק את השלב האורלי לשני תת-שלבים: המציצה האוראלית והנשיכה האוראלית.
קבעון בשלב האוראלי המוקדם יוביל לטיפוס אוראלי פסיבי, כלומר: טיפוס תלותי, ילדותי ופסיבי.
לעומת זאת, קבעון בשלב האוראלי המאוחר יוביל לטיפוס אוראלי אגרסיבי: טיפוס וכחן, נצלן, ציני ושולט בזולת.
השלב האנאלי , נמשך בין גיל שנתיים לגיל ארבע, ונקרא גם השלב האנאלי־שופכתי (anal-urethral period).
שלב זה מאופיין בעיסוק בשליטה בסוגרים, הן מצד הילד והן מצד הוריו.
האזורים הארוגניים הם פי הטבעת, שרירי הטבעת של הבטן התחתונה ושרירי מערכת השתן.
למרות שהסיפוק מהמערכת האוראלית אינו פוסק, מוקד תשומת הלב של הילד עובר לאזור האנאלי.
בשלב זה, מתחיל להתפתח האני (ego), והעיקרון המנחה הוא עקרון המציאות.
ניתן לחלק שלב זה לשני תת-שלבים:
שלב הסילוק (expulsion stage)דרישת ההורים לשליטה בסוגרים מפגישה את הילד לראשונה עם מחסום לקתקסיס (cathexis) אינסטינקטואלי.
כדי להשיג שליטה על הדחפים, כך לרצות את ההורים ולשמר את אהבתם, חייב האגו (ego) של האדם לשאול אנרגיה ליבידינלית מהסתמי (id).
בשלב זה הפעוט לומד לזכות באהבה, הערכה ואישור.
שלב השימור (retaining stage) בשלב זה הפעוט שואב עונג משמירת צרכיו במעיו, הנתפסים כדבר בעל ערך וכך לומד לייחס ערך לדברים.
לפי פרויד, קבעון בשלב זה יתפתח אצל אדם, אשר הוריו הקפידו יתר על המידה בענייני החינוך לניקיון, דהיינו התנהגות קפדנית מוגזמת ומתמשכת.
טיפוס אנאלי פאסיבי יהיה בולט בנטייתו לסדר וניקיון, עקשנות, דייקנות, אי יכולת לסבול מצבי עמימות ואי-ודאות, רכושנות וקמצנות.
ואילו טיפוס אנאלי אגרסיבי ישחרר ויתן בנוסף על מה שצריך, כך שנטיותיו תהיינה אי סדר קיצוני, בזבזנות, אכזריות, סדיזם, הרסנות ועוינות כלפי הסביבה.
בשלב הפאלי , המתרחש בין גיל ארבע לגיל שש, האזור הארוגני הוא איברי המין.
בשלב זה הילד מגלה את העונג שבהתעסקות באיברי המין, ומתעניין בשאלות כמו מאין באים תינוקות לעולם.
בשלב זה מתעוררת משיכה כלפי ההורה מהמין הנגדי, אך זו מודחקת בשל החרדה שהיא מעוררת.
אצל הזכר, האובייקט שימצא דומה מאוד לאובייקט של אינסטינקט התענוג האוראלי.
כמו הפטמה בשלב האוראלי, גם כאן זוהי אימו, המהווה חפץ אהבה ראשון (first love-object).
הקונפליקט האדיפלי נוצר כאשר הילד מזהה שאינו יכול לקבל את אימו רק לעצמו.
אצל הנקבה, מתרחש התהליך ההפוך, תסביך אלקטרה, בו האם נתפסת כאיום על אהבת האב המוחלטת.
פתרון בשלב זה מושג על ידי נטישת האובייקט שהוא טאבו והזדהות עם ההורה מאותו המין.
שלב זה מקנה את ההגדרות של גבריות ונשיות אצל הילד כפי שהן מקובלות בחברה בה הוא גדל.
בתהליך זה של הדחקת הדחף המיני וההזדהות עם ההורה מאותו המין מתפתח האני העליון (super ego) דרך ספיגת ערכי ההורים על מנת לשלוט במה שנתפס אצל הפעוט, כדחפים מיניים מסוכנים.
פרויד הציע תאוריה שלפיה הנטייה המינית מתפתחת בשלב זה.
לפי התאוריות של פרויד, בני אדם נולדים עם נטייה ביסקסואלית ומפתחים, בדרך כלל, נטייה הטרוסקסואלית בתהליך ההתפתחות המינית.
מנקודת מבט זו, אין להתייחס לנטייה ההטרוסקסואלית כטבע ביולוגי, אלא כ"בעיה" שיש להסביר כיצד היא מתפתחת, כפי שיש להסביר את התפתחות הנטייה ההומוסקסואלית.
בנוסף, פרויד הבהיר שתשוקה הומוסקסואלית היא מרכיב בלתי-נפרד מהחיים הנפשיים והרובד הלא-מודע של ההתפתחות הפסיכוסקסואלית.
עם זאת, בחיבוריו הוא התייחס לנטייה מינית הומוסקסואלית כסטייה מנתיב ההתפתחות הרגיל.
לפי מודל התסביך האדיפלי, הילד – פרויד התייחס במודל שלו בעיקר לבנים – מזדהה בשלב ראשון עם ההורה מהמין הנגדי.
היות שבשלב זה המוקד של האנרגיה הליבידית ממוקדת באיברי המין, ההזדהות מקבלת אופי מיני.
המשיכה של הבן לאם נתקלת בנוכחותו של האב, שנחווה באופן לא מודע כיריב.
פחד מתגובתו של האב (חרדת סירוס) מביא בדרך כלל להדחקת התשוקה המינית כלפי האם, הזדהות עם האב ואימוץ דפוסי ההתנהגות הגבריים.
בתוך כך מתפתחת הנטייה המינית ההטרוסקסואלית שמזוהה עם האב.
פרויד לא ניסח תאוריה מקיפה יחידה על התפתחות נטייה הומוסקסואליות בחיים הבוגרים, אך במספר חיבורים הוא הציע השערות בנושא.
לפי השערה אחת, כשל בפתרון הרגיל של התסביך האדיפלי, למשל בעקבות היעדר דמות האב או התנהגות מאיימת במיוחד של האב, מוביל לפתרון שונה של התסביך, שבמסגרתו ממשיכה הזדהות עם האם, והילד מפתח משיכה מינית לבני מינו.
השערה אחרת היא שהנטייה ההומוסקסואלית נובעת מכך שהקונפליקט לא נפתר כלל ונותר מודחק.
מאוחר יותר שיער פרויד שסטיות מיניות ומשיכה הומוסקסואלית נובעת ממשיכה לעצמי, שאותה הוא תיאר כקשורה בנרקיסיזם.
ההשערות של פרויד בנושא, ובפרט ההתייחסות לנטיות מיניות שאינן הטרוסקסואליות כסטייה מתהליך ההתפתחות הנורמלי, אינן מקובלות על מרבית הפסיכולוגים בני זמננו, אך בחלק מהמקרים הן שימשו השראה לפיתוח השערות מודרניות.
שלב זה מתחיל בגיל שש לערך ונמשך עד ראשית גיל ההתבגרות.
האזורים הארוגניים הם עדיין איברי המין אך הם מודחקים, כיוון שהילד מנסה לפתור את הקונפליקט האדיפלי.
עקב ההטמעה של ערכי ההורים וראיית העיסוק במין כ"מלוכלך" (אצל זכרים – חרדת הסירוס והפסקת אוננות; אצל נקבות – פחד מאיבוד אהבת ההורה), הילד נופל קורבן ל"שיכחון הינקות" (infantile amnesia), שמתאפיינת בהדחקה של דחפיו המיניים והתנהגותו במהלך חמש שנות חייו הראשונות.
שלב זה, המכונה גם gang-stage ו־homosexual stage, מתאפיין במשחק ואינטראקציה בעיקר עם בני אותו המין.
שלב זה הוא מעין "השקט" שאחרי הסערה הגדולה של השלב האדיפלי ו"השקט" שלפני השלב הגניטלי.
האנרגיה מופנית לפעילויות לא־מיניות, כמו פעילות אינטלקטואלית וחברתית.
בשלב זה, היחיד מחפש את חברת בני מינו: בנות מתחברות עם בנות, בנים עם בנים.
בתקופת המעבר לשלב הבא, עם התעוררות הדחפים המיניים, עשויה הידידות ההומוסקסואלית לקבל גוון ארוטי.
גוון זה עשוי להתחיל בחשיפת האיברים ולהמשיך בהתנסויות מיניות הומוסקסואליות.
עם זאת, על פי התאוריה של פרויד, הומוסקסואליות היא תוצאה של קבעון פאלי ולא של קבעון בשלב החביון.
בשלב הגניטלי , החל מגיל 13 ואילך, האזורים הארוגניים הם שוב אברי המין, אך כעת הסיפוק כולל אורגזמה מינית.
בשלב זה, הדחפים המיניים עולים למודע, והאני נקרע בין הסתמי (האיד) לבין האני העליון (הסופר אגו).
המודל הפלנטרי הוא מודל שהציג ארנסט רתרפורד בשנת 1911 לתיאור האטום לאחר ניסוי רתרפורד שהפריך את מודל עוגת הצימוקים.
במודל זה הוצג לראשונה הרעיון של גרעין האטום.
המודל הפלנטרי מדמה את האטום למערכת השמש שלנו, על-פי המודל ההליוצנטרי המקובל כיום.
רוב חללו של האטום הוא ריק.
במרכז האטום נמצא גרעין האטום, בו כלואים הפרוטונים והנייטרונים, ובו נמצאת רוב המסה של האטום.
סביב גרעין מסיבי זה מסתובבים האלקטרונים במסלולים דומים למסלולי כוכבי הלכת במערכת השמש.
שלא כמו במערכת פלנטרית הכח העיקרי המחזיק את האלקטרונים אינו כח הכבידה אלא הכח החשמלי (בין החלקיקים באטום יש כוחות של כבידה, אלא שהשפעתם זניחה בסדרי גודל רבים ביחס להשפעת הכוחות האחרים).
מבנה זה מסביר באופן מלא את תוצאות ניסוי הפיזור של רתרפורד, אך במודל זה קיימת בעיה עיקרית והיא שהמודל לא מאפשר יציבות של האטום, וזאת מכיוון שכאשר מטען חשמלי מאיץ הוא פולט קרינה אלקטרומגנטית, ומאבד אנרגיה.
כיוון שגם בתנועה סיבובית במהירות קבועה יש תאוצה (תאוצה רדיאלית), האלקטרונים כל הזמן יאבדו אנרגיה ויתנגשו בגרעין תוך פרק זמן קצר מאוד.
עם פיתוח תורת הקוונטים הוצגו לצורך מניעת ה"קטסטרופה" הזו רמות אנרגיה המתירות לאלקטרונים אך ורק רמות אנרגיות בדידות, וגויס עקרון האיסור של פאולי לצורך מניעת האלקטרונים מליפול כולם לרמה התחתונה.
כדי לנתח את המודל, המבוסס על פיזיקה קלאסית, משתמשים במכניקה ניוטונית ובאלקטרומגנטיות:
לגוף הנע בתאוצה רדיאלית ידוע כי מתקיים , היכן ש- היא התאוצה הרדיאלית, - המהירות ו- - רדיוס הסיבוב.
הכוח החשמלי אשר צריך להחזיק את האלקטרון בתנועתו סביב הגרעין: , היכן ש- הוא הכוח החשמלי, - קבוע קולון ו- - המטען החשמלי של אלקטרון.
נציב שתי משוואות אלו לתוך החוק השני של ניוטון (, היא מסת האלקטרון) ונקבל את הקשר:
מהצבה לתוך ביטוי האנרגיה הכוללת של האלקטרון:
( ו- מציינים את האנרגיה הקינטית והאנרגיה הפוטנציאלית של האלקטרון, בהתאמה).
קשר זה מכיל גדלים שניתן היה להעריך בתקופה בה הוצע המודל, כאשר ידוע כי עבור אטום המימן אנרגיית הינון היא בקרוב , וכי רדיוס האטום הוא בקרוב .
הקשר שהתקבל מתאים לגדלים מדודים אלו, ומראה על הצלחה מסוימת של המודל.
למול הצלחה זו מגיע כישלון, המתבטא בהערכת זמן הקריסה של האלקטרון לתוך הגרעין.
קריסה זו נובעת מפליטת האנרגיה של גוף טעון במטען אלקטרומגנטי המאיץ.
קצב פליטת האנרגיה של גוף בתאוצה הוא:
מהצבת ביטוי האנרגיה שהתקבל למשוואה זו, ובשינוי הסדר של האיברים מקבלים:
זוהי משוואה דיפרנציאלית רגילה ב-r ו-t אשר פתרונה מניב את הקשר:
מהצבת אנרגיית הינון של אטום המימן ושאר הגדלים הידועים (מהירות האור, מסת האלקטרון וכו') מתקבל כי זמן הקריסה המוערך הוא: .
ידוע לנו כי אטום המימן הוא אטום יציב וכאן מתקיימת סתירה.
למרות היותו לא מדויק, שכן תורת הקוונטים מספקת מודל מדויק יותר למבנה האטום, המודל נתפס בדעת הקהל כאופן שבו אכן בנוי האטום, ואף נלמד בבתי ספר תיכונים.
כמו כן הוא משמש כסמל במספר מקומות:
סמל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
סמל הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
משמש כסימן לאתר בו מתבצע שימוש באנרגיה גרעינית.
סמל האטום מופיע גם על גב השטר של 50,000 ריאל איראני, על רקע מפת איראן, כסמל לתוכנית הגרעין האיראנית.
סמלה של חברת "תדיראן" כקונצרן היה מודל האטום עם האות T במרכז.
המודל של קאס הוא שמה של תאוריה שפרסמה בשנת 1979 הפסיכולוגית ויוויאן קאס, המתארת גיבוש זהות הומוסקסואלית ולסבית בתרבות המערבית.
מודל זה מסביר את התפתחות הזהות העצמית והחברתית, וכמעט ואינו עוסק באטיולוגיה של התופעה (כלומר בגורמים להומוסקסואליות באופן כללי).
נבנה על סמך עבודתה הקלינית רבת השנים של ויוויאן קאס עם אוכלוסייה לסבית והומואית במערב אוסטרליה.
אף על פי שהמודל נבנה בשנות ה-70, חוקרים במדעי ההתנהגות ובפסיכותרפיה בארצות הברית ובארצות המערב מקבלים גם כיום את המודל, כמתאר בצורה טובה את התפתחות גיבוש הזהות העצמית של הומוסקסואלים ולסביות, וכאחד המודלים שעל פיהם נבנתה התאוריה הקווירית.
המודל של קאס מורכב משישה שלבים, המתחילים מהנקודה בה עדיין תופס האדם את עצמו כהטרוסקסואל, המחויב למשולש המגדרי הקיים בתרבות המערבית: מין ביולוגי, תפקידי מגדר ונטייה מינית.
דהיינו: אם מדובר בזכר מבחינה ביולוגית, הרי שבתחילת גיבוש הזהות המינית הוא רואה עצמו כשייך למגדר הגברי על כל הגדרותיו החברתיות, אשר תשוקתו המינית היא כלפי המגדר הנשי (ולהפך כשמדובר באישה).
בנקודה מסוימת בחייו של האדם הלהט"ב, חל שינוי.
הדבר יכול לקרות בילדות, בגיל ההתבגרות, בתחילת הבגרות, בגילאי הביניים, או אפילו בגיל הזיקנה.
בכל שלב, נוקט האדם אסטרטגיות שונות.
כאשר אסטרטגיות אלו מצליחות, סביר שהאדם יסיים את התפתחות זהותו המינית בשלב זה.
אולם כאשר האסטרטגיות אינן יעילות, או שנבקעים בהן סדקים, סביר כי האדם יתקדם לשלב ההתפתחותי הבא.
שלב זה מתרחש כאשר האדם מבין כי משהו בו שונה, וכאשר קיימת התייחסות אישית מתמשכת לאינפורמציה הקשורה להומוסקסואליות.
השינוי מתחיל, כאשר ישנה הכרה מודעת לכך, שאינפורמציה בנושא ההומוסקסואלי, היא במידה זו או אחרת רלוונטית לי אישית.
כאשר אין אפשרות להתעלם יותר מהכרה זו, הזהות הקשורה לנטייה המינית של האינדיבידואל הופכת למבולבלת, לא עקבית.
תהליך גיבוש הזהות ההומוסקסואלית מתחיל.
האדם, במחשבותיו עם עצמו, מתחיל לתייג את ההתנהגות, המחשבות, הרגשות, כבעלי אפשרות להיות הומוסקסואליים.
האינדיבידואל עדיין ממשיך לתפוס עצמו כהטרוסקסואל, וחווה את תפיסת האחרים אותו ככזה.
כהתמודדות עם בלבול זה, מאמץ האינדיבידואל אחת או יותר מהאסטרטגיות הבאות:
באסטרטגיה זו, האדם מזהה את הגדרת ההתנהגות, המחשבות, והרגשות כהומוסקסואל או כלסבית, בצורה נכונה, אך מגדיר אותם כלא רצויים או לא מקובלים.
הפעולות הננקטות יכולות להיות אחת או יותר מהבאות:
סירוב לקבל אינפורמציה הקשורה להומוסקסואליות - "אני לא רוצה לשמוע, לקרוא, או לדעת על זה".
הדחקת ההתנהגות - "יכול להיות שזה נכון, אבל אני לא הולך לעשות שום דבר בנוגע לזה".
דחיית ההקשר האישי שלו לנושא ההומוסקסואליות - "אין לזה שום קשר אלי".
פעילות מינית - האדם נעשה פעיל מאוד מבחינה מינית הטרוסקסואלית.
היעדר פעילות מינית - האדם נעשה לא פעיל מינית כלל.
מלחמת חורמה - האדם הופך את עצמו ללוחם כנגד הומוסקסואליות.
באסטרטגיה זו האדם דוחה את המשמעות, או את ההקשר של ההתנהגות ההומוסקסואלית, על מנת שלא תהיה שייכת לו או לה.
המשמעות או ההקשר של ההתנהגות מפורשת ומוגדרת באופן תמים, המשנה את פירוש הדברים.
יש מקרים בהם מקבלת החברה הגדרה מחדש של אינטימיות בין גברים, בהבנה.
לדוגמה, ניתן לפרש קרבה אינטימית ורעות בין גברים בשרות צבאי, או לחלופין בין גברים בכלא, כדבר נורמטיבי, עקב הלחץ שבו הם נתונים והיעדרן של נשים.
השינוי לכיוון הומוסקסואליות יתרחש כאשר מתקיימת גם מעורבות רגשית הולכת וגדלה, המתלווה להתנהגות זו.
עבור נשים, הדבר הפוך: קיימת בחברה קבלה של מעורבות רגשית עמוקה בין נשים, אפילו בגילאים מבוגרים.
השינוי לכיוון ההומוסקסואליות, קורה כאשר יש מגע מיני בין איברי המין, המתלווה לרגש העז הקיים ביחסים.
לכן, האדם בשלב א' - בלבול הזהות, המאמץ אסטרטגיה זו, ייזהר וינהג באמצעים הבאים:
גבר - ישמור על יחסים גופניים ואף אינטימיים, ללא מעורבות רגשית, ויימנע מקיום יחסי מין חוזרים עם אותו אדם.
אישה - תשמור על היחסים עם הפרטנרית כלא מיניים, ללא קשר לעומק היחסים הרגשיים.
בהגדרה מחדש של ההקשר - האדם משחרר עצמו מאחריות על התנהגותו ההומוסקסואלית, על ידי הגדרה מחדש של ההקשר בו התנהגות זו נעשית.
ההיגדים העצמיים שהוא יכול לומר לעצמו הם: "רק התנסיתי", "הייתי שיכורה/שיכור", "עשיתי זאת רק בשביל הכסף או טובת ההנאה", "עשיתי זאת רק כטובה לחבר/ה", "זו הייתה טעות", "ניצלו אותי", ועוד.
אם אסטרטגיית האינהיביציה, או ההגדרה מחדש, מוצלחות, האדם אינו לוקח אחריות על התנהגותו, מחשבתו, ורגשותיו ההומוסקסואליים.
הצלחת מנגנונים אלו, תלויה ביכולתו של האדם להשתמש ביעילות במנגנון ההגנה הפסיכולוגי של ההכחשה.
יחד עם זאת, אי אפשר יהיה להימנע מחלומות ארוטיים, או מרגש שמתעורר כלפי מי שנמשכים אליו.
במקרים כאלו, האסטרטגיות השונות יהיו יעילות רק בחלקן, וסביר שהאינדיבידואל יחווה תחילת רגשות אשם או רגש של דחייה עצמית, עקב הסימנים לזהות המינית השונה.
את האסטרטגיה הזו עשוי האדם לאמץ, כאשר הוא מקבל במידה זו או אחרת את התנהגותו ההומוסקסואלית.
הוא מחפש מידע נוסף – בספרות, בטיפול, בשיחה עם מי שיש לו מומחיות או ניסיון בנושא.
השאלה המרכזית של האדם היא "האם אני הומוסקסואל/לסבית"?
אסטרטגיה זו, מובילה את האדם לשלב השני.
שלב זה מתרחש כאשר האדם מקבל את האפשרות שייתכן שהוא להט"ב.
האדם בוחן את ההשלכות של האפשרות שהוא הומוסקסואל.
בעוד שבשלב הקודם הייתה המטרה להתמודד עם חוסר הקבלה העצמית של האינדיבידואל את עצמו כהומוסקסואל, הרי שבשלב "השוואת הזהויות" המטרה היא לבחון את חוסר הקבלה החברתית הנובעת מהרגשתו של האדם שונה מחבריו, מהמשפחה, ומהחברה ככלל.
האספקט הקשה ביותר בוויתור על ההטרוסקסואליות, הוא בוויתור על כללי החיברות הצפויים והמקובלים בחברה, ואובדן הציפיות לנורמטיביוּת בעתיד, הקשורות לקווי התנהגות אלו.
אם נישואים והקמת משפחה אינם חלק מהעתיד, מה יגדיר את מסגרת חייו של אותו אדם?
עם ההבנה באובדן ההטרוסקסואליות, נפער חלל.
כמו באובדנים אחרים, הדרך לעבור את שלב האבל, היא להכיר באובדן ולבטא אותו.
אין זה מקובל בקהילה ההומו-לסבית לדבר על אובדן ההטרוסקסואליות, אך המחקרים הראו, כי ככל שייטיב האדם לעשות זאת, לעבד את האובדן הזה, כך ייטיב בעתיד לשמור על בריאות נפשית, קיומה של מערכת יחסים יציבה, ושלמות.
תנאים מסוימים, יכולים להגביר את תחושת הניכור של האדם.
לדוגמה, אם אישה גרה במקום נידח, בו אין עוד נשים לסביות, או מידע בנושא, גדלה התחושה שאין עוד כמוני בעולם, שאני לבד.
או אם אדם מגיע ממשפחה דתית, בה קיום יחסים הומוסקסואלים נחשבים לחטא, תחושת הניתוק וההתרחקות מהמשפחה גדלה.
המשימה בשלב זה היא להתמודד עם תחושת ניכור זו.
המודל של קאס מציע שלוש אפשרויות, שלרוב ננקטות:
קבלת הנטייה והפחתת החשיבות של הנושא
האדם מגיב באופן חיובי להיותו שונה, ומפחית את החשיבות שהוא נותן להטרוסקסואליות ולהטרוסקסואלים בחייו.
תגובה חיובית של האדם לעצם היותו שונה, תבוא במקרים הבאים:
במקרים שבהם האדם חש במהלך כל חייו כשונה, בשל תחושות הומוסקסואליות.
כעת תגיע תחושת הקלה, עם הידיעה שאינו לבד, שיש אחרים שהתנסו באותן חוויות, ושניתן לקבל מהם תמיכה והבנה.
במקרים שבהם האדם היה תמיד לא קונפורמי בנוגע לנישואין ולהקמת משפחה והולדת ילדים.
במקרים שבהם האדם מוצא, ש"להיות שונה" הוא דבר מיוחד ומלהיב.
הפחתת החשיבות של ההטרוסקסואליות, יכולה להתבצע כאשר האדם נמנע מהתעמתות עם אנשים הטרוסקסואלים בנוגע להומוסקסואליות שלו.
במילים אחרות, האדם נתפס על ידי הסביבה כהטרוסקסואל, או שהוא מעמיד פנים שהוא הטרוסקסואל.
אסטרטגיה זו עובדת, אם האדם מסוגל:
להימנע ממצבים מאיימים, כגון מפגשים חברתיים, בהן מצופה ממנו להגיע עם בת/בן זוג (או לחלופין למצוא פתרון בדמות גבר או אישה שיעמידו פנים שהם בקשר הטרוסקסואלי איתו)
לשלוט על מידע הנוגע לחייו האישיים, ולשלוט על סממנים חיצוניים שיכולים לתייג אותו, לכאורה, כהומוסקסואל (כמו ביגוד או התנהגות).
להציג בצורה מכוונת "חזות" הטרוסקסואלית (הגבר המאצ'ו הטיפוסי, האישה האולטרה-נשית)
להימנע מכל קשר לנושאים/אנשים/תחומי התעניינות הנחשבים הומוסקסואליים.
קבלת הנטייה ודחייה מודעת של ההגדרה
האדם מקבל את נטייתו המינית כהומוסקסואל או לסבית, אך דוחה את הגדרתו ככזה.
קאס מציגה ארבע אסטרטגיות שהאדם יכול לנהוג בהן, על מנת לדחות את הגדרתו כהומוסקסואל, בעוד הוא ממשיך את התנהגותו ההומוסקסואלית:
האדם מייחס את מה שקורה לאדם הספציפי איתו מתקיימת ההתנהגות ההומוסקסואלית: "לולא א' -לא הייתי עושה זאת".
האדם אומר לעצמו כי ביכולתו להימשך לכל אחד, ובמקרה הוא נמשך כרגע לבן/בת מינו.
האדם מתייחס לזהותו ההומוסקסואלית כזמנית: "אני יכולה להיות הטרואית שוב, בכל זמן שארצה".
האדם "מאשים" כל אחד, או כל דבר בהומוסקסואליות שלו: "לא יכולתי להימנע.
באסטרטגיות אלה, האדם משתדל לשמור על המיניות שלו כנפרדת מתחומי חייו האחרים.
האדם מקבל את זהותו והתנהגותו ההומוסקסואלית, אך כה מפחד מהאחרים, שהתנהגות הומוסקסואלית מוחצנת מצומצמת, הטרוסקסואליות מקבלת משקל חיובי רב יותר כלפי חוץ, בעוד הומוסקסואליות מקבלת משקל שלילי.
דוגמה לכך היא אדם הומוסקסואל או לסבית העובר/ת לעיר או למדינה אחרת, ובכך מתרחק/ת מהטרוסקסואלים משמעותיים בחייה/ו.
דוגמה אחרת היא האדם החי עם בת זוג מהמין השני, אך ממשיך לקיים מפגשים מיניים עם בני מינו.
כאשר אחת או יותר מאסטרטגיות אלה, מסייעות לאדם המצוינות להתמודד עם הניכור מהחברה, הן מוכתרות בהצלחה, הזהות המינית ההומוסקסואלית תתגבש ותסתיים בשלב ב'.
לעומת זאת, אם האסטרטגיות מוצלחות בחלקן, האדם אינו מרגיש זהות מינית שלמה – מתחילה "שנאה" פנימית בין זהויות מיניות מנוגדות: האדם מרגיש שהוא "לא פה, לא שם", לא מחפש אינפורמציה נוספת והתנסויות נוספות.
סביר, שהאדם יעבור לשלב הבא, כאשר האסטרטגיות המצוינות בשלב ב' מתמוטטות.
בשלב זה מקבל האדם את האפשרות שהוא הומוסקסואל או לסבית, ומכיר בצרכיו, הן בצרכים המיניים, והן בצרכים החברתיים והרגשיים, הקשורים להיותו כזה.
ככל שעולה המחויבות לזהות ההומוסקסואלית, האדם חופשי יותר מהתמודדות עם הבלבול והריצוי החברתי שהיו נחלת שלבי הזהות הקודמים.
יש יותר אנרגיות, זמן ולגיטימציה להשקיע בצרכים חברתיים ורגשיים, הקשורים לנטייה המינית השונה.
אולם, בעשותו כן, נעשה בולט יותר השוני בינו לבין הטרוסקסואלים אף יותר מאשר בעבר.
בהתמודדות עם השוני החברתי הזה, יש ניסיון מצד האדם לחפש את חברתם של הומוסקסואלים ולסביות אחרים, ואת מה שהוא סבור שהיא התרבות ההומוסקסואלית.
התקשרות לקהילה ההומוסקסואלית היא בעלת יתרונות בגיבוש זהות לסבית/הומואית חיובית.
קבוצת תמיכה מוכנה, המבינה ומתחלקת במה שמעסיק את היחיד.
הזדמנות להכיר בן או בת זוג.
אפשרות לפגוש מודלים להזדהות שהם לסביות/הומואים.
הצלחת האדם לעבור לשלבים מתקדמים יותר בגיבוש הזהות האישית ההומוסקסואלית, תלויה באיכות הקשרים שהוא/היא יוצר/ת בסביבה הומוסקסואלית זו.
אם קשרים אלו הם חיוביים, סביר שהאדם יפתח תפיסה חיובית של העצמי.
אם קשרים אלו נחווים כשליליים, אזי סביר כי האדם יפתח גישה שלילית כלפי התרבות ההומואית/לסבית, ופחות ירוויח מהקשר עם תרבות וקהילה זו.
תפיסה חיובית או שלילית, היא עניין סובייקטיבי.
ייתכן כי אדם אחד יחווה את התרבות של מועדונים ובארים כמעוררת ומאתגרת, ואילו אחר, ימצא עצמו מאוים ממנה.
קשרים חיוביים נעשים קשים יותר לביצוע, אם מתקיימים אצל האדם המאפיינים הבאים:
פחד רב מאוד מחשיפת הנטייה המינית
אותם אנשים החשים שלא בנוח במפגשים חברתיים, החוששים מגילוי היותם הומואים/לסביות, ומפחדים מלנסות דברים חדשים, סביר שיצמצמו את קשריהם עם גורמים בקהילה ההומו/לסבית, ובהתאם יפחתו הסיכויים להתנסויות חיוביות.
הדבר תלוי גם במקומם של האנשים על רצף ההתפתחות שתואר כאן: אם האדם משתמש באסטרטגיות שנסקרו בשלבים א', ב', יצירת קשר עמם, סביר שתחווה כשלילית על ידם.
אם הקשרים החברתיים נחווים כחיוביים, סביר שהאסטרטגיות שפעלו בשלב ג' יפסיקו להיות משמעותיות, והאדם יעבור לשלב הבא.
בכל מקרה, אם האדם עובר לשלב הבא או לא, בשלב ג', המחויבות שלו/ה לזהותו היא כזו, שהוא אומר לעצמו "אני הומוסקסואל/אני לסבית".
בשלב זה האדם מקבל את עובדת היותו לסבית או הומוסקסואל, אף אם אינו בהכרח סובלני לעובדה זו.
בהתאם לקבלת הזהות מורחבים הקשרים עם התרבות והקהילה ההומו/לסבית.
האדם מזדהה עם אחרים משמעותיים שהם הומוסקסואלים.
השאלות ששאל את עצמו בשלבים מוקדמים יותר ("מה אני?" "להיכן אני שייך?") נענו.
בשלב זה, משמעותי עבור האדם היחס של הסובבים אותו, ההומוסקסואלים והלסביות, כלפי נטייתם המינית.
אם אחרים משמעותיים אלו תופסים את הנטייה המינית כלגיטימית בחלקה ("זה בסדר להיות לסבית/הומו בחיי הפרטיים, אבל אסור לי לחשוף זאת בחברה"), סביר שהאדם שנמצא בקשר אתם יאמץ לעצמו פילוסופית חיים זו, ויחיה את חייו באמצו את אסטרטגיית ה"מעבר" (Passing).
במטרה לצמצם את החשש מתגובות הומופוביות של החברה, יחיה האדם בסביבה שהיא רובה הומוסקסואלית, ובחיי החברה ה"אחרים" (עבודה, חברים סטרייטים) יציג עצמו כהטרוסקסואל בהתבטאויות, התנהגות וכו'.
ייתכן ותהיה חשיפה מסוימת מול המשפחה, חברים אחדים, חברים ספציפיים בעבודה, אך הגישה הכללית היא "לא לעשות גלים".
אם אסטרטגיה זו יעילה, סביר שהאדם יסיים את תהליך גיבוש זהותו בשלב זה.
אם, מצד שני, האדם נתקל באחרים משמעותיים התופסים את נטייתם המינית כלגיטימית לחלוטין (בחייהם הפרטיים ובציבור), סביר שזו הגישה שיאמץ לעצמו.
האדם יתרחק מסביבה חברתית שהיא, עדיין, הומופובית.
התייחסויות הומופוביות נחוות עבורו כמעליבות במיוחד.
על מנת להתמודד עם הכעס כלפי החברה השוללת הומוסקסואליות, בשילוב עם התגבשות הנטייה המינית, האדם עובר לשלב ה'.
בשלב זה מקבל האדם את פילוסופית החיים הרואה בנטייה המינית ההומוסקסואלית לגיטימית לחלוטין, וכואב את חוסר הסובלנות, ולעיתים אף את ההומופוביה והעוינות, הקיימות מצד החברה.
בהתאם לכך, האדם מתקרב יותר ויותר לקהילה לתרבות הלהט"ב, ומוצא פחות עניין בחברה ההטרוסקסואלית.
בשלב זה נוטה האדם לחלק את העולם לשניים : אלו שהם הומוסקסואלים או תומכים בהם, ואלו שלא.
כחלק מההתקרבות לקהילה ההומו/לסבית, מתעוררת גאווה על כל הישג שהקהילה משיגה.
אולם, חיי היומיום מחייבים התמודדות יומיומית עם החברה ההטרוסקסואלית, ועם חוויות הומופוביות.
חוויות אלו מגבירות את תחושת התסכול והניכור מחברה זו.
הכעס והגאווה, מובילים את האדם להיות פעיל במאבק לשינויים חברתיים אותם הוא רואה כנכונים.
פעילות כזו, מחייבת את האדם לחשוף ברבים את נטייתו המינית, וכך, אסטרטגיות שהיו נחלת השלבים הקודמים (שמטרתן להסתיר נטייה זו), נזנחות.
הנטייה המינית נחשפת לרוב למשפחה ולחברים, ובהמשך אף לחברים הטרוסקסואלים בעבודה.
תגובתם של האחרים המשמעותיים ההטרוסקסואלים, חשובה.
במידה ותגובה זו שלילית, היא מאששת את החששות שהיו לאדם, ומחזקת את הראייה הדיכוטומית, את ראיית העולם כמחולק לשנים: ההומוסקסואלים ואוהביהם (שהם "בסדר") מול ההטרוסקסואלים (שהם "לא בסדר").
במקרה כזה, התפתחות נטייתו המינית של האדם נעצרת בשלב זה.
במידה ותגובת האחרים המשמעותיים ההטרוסקסואלים היא חיובית, ולא עולה בקנה אחד עם החששות של האדם מתגובתם השלילית, האדם נוטה לעבור לשלב ו'.
בשלב זה מתרחשת סינתזה בין הגדרת זהותו של האדם כהומוסקסואל או לסבית, לבין הגדרות אחרות ונוספות בזהותו.
האדם מפתח מודעות לכך שפילוסופית ה"הם ואנחנו", בה כל ההטרוסקסואלים נחווים כשליליים, בעוד ההומוסקסואלים חיוביים, אינה מתיישבת עם המציאות.
הוא מקבל את העובדה, שקרובים אליו אנשים הטרוסקסואלים, שיכולים להוות מקור תמיכה כמו חבריו ההומוסקסואלים.
הכעס שאפיין את השלב הקודם לעיתים עדיין קיים, אך בעוצמה פחותה.
קשרים עם הטרוסקסואלים המספקים תמיכה מובילים לאמון רב יותר.
אין יותר צורך לראות את העולם בצורה דיכוטומית, של הומואים מול הטרוסקסואלים.
האספקט ההומוסקסואלי/לסבי, יכול לחיות באינטגרציה עם שאר מרכיבי הזהות.
התפתחות הזהות העצמית, הקשורה לנטייה המינית - הסתיימה.
המודל הסטרוקטורלי הוא אחד המודלים המרכזיים במודל הנפש הפרוידיאני, התאוריה של הנפש על-פי אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד.
על פי המודל הסטרוקטורלי, הנפש מכילה בישות אחת את יצריו הראשוניים ואת דחפיו הקמאיים של האדם, יחד עם הצורך להישמע לחוקי החברה ולנורמות המוסריות המקובלות - תוך בקרה, שליטה ואיזון הכוחות המנוגדים.
המודל מבטא חלוקה תאורטית של מרכיבי הנפש באופן היררכי והתפתחותי לשלוש רשויות: האיד המאגד בתוכו את היצרים הטבעיים, האגו הוא מרכז הבקרה של כוחות הנפש ועיקר מודעותו של האדם והסופר-אגו המאגד את המוסר וצרכי החברה.
פרויד, שהיה רופא בהשכלתו, הושפע מן התאוריות הרפואיות ומפילוסופים יוונים, שגרסו כי פעולות הנפש הן התבטאויות של האיזון הפיסי בגוף.
לאחר סיום לימודיו, הוא למד טיפול בהיפנוזה אצל שרקו בפריס, והושפע רבות מיכולתו של שרקו לפעול על הגוף והנפש כאחד.
כשהתחיל פרויד לפתח את גישתו החלוצית, הוא ניסח את שיטתו כגישה מכניסטית, על פיה קיימת בנפש חוקיות הדומה לחוקיות הביולוגית (מוניזם).
הוא ניתח את הנפש כמבנה המורכב משלושה גורמים מרכזיים:
סתמי - איד (id): מרכז ה"יצרים הטבעיים" של הנפש, הכולל את דחפיו הראשוניים והקמאיים ביותר של האדם, ופועל על פי עקרון העונג.
אני - אגו (ego): מרכז הבקרה של כוחות הנפש, השואף לאיזון על פי עקרון המציאות.
האגו הוא זירת הפעילות המודעת של נפש האדם, והוא מסוגל לשלוט בכוחות האיד מחד ולווסת את דרישות הסופר-אגו מאידך.
אני עליון - סופר אגו (super-ego): המרכז המופנם של דרישות המוסר וצורכי החברה בנפש האדם, השואף לכך שהאדם יעמוד בקריטריונים מחמירים של התנהגות נורמטיבית גם על חשבון סיפוק צרכיו האישיים - ומסוגל לגרום לאדם סבל נפשי במקרה שחרג מכך.
שלושת החלקים הללו נמצאים בסתירה זה לזה; בתיווכו של האגו הם שואפים להגיע לאיזון, כשמגמתם המשותפת היא להגיע למקסימום סיפוק (הנאה) במחירו של סבל מינימלי ככל הניתן.
ניתן לדמות את הנפש לבית, בו גרים הורים, ילד, וסבא וסבתא.
הילד מפונק ואינו יודע שובע.
ההורים מנסים לרצות את ילדם ולמנוע ממנו להיפגע.
הסבא והסבתא, אחראים על המסורת והחוקים.
הם גוערים בילד ולא מרשים לו לקבל את כל מה שהוא מבקש.
ההורים תפקידם לקשר בין הילד, הסבים והעולם החיצון.
נדמה שעל חדרו של הילד שומר אחד ההורים, ולא נותן לכל דבר להיכנס ולהגיע לעיני הילד, שמא יפגע בו הדבר.
ישנם דברים, שהם כל כך מסוכנים לילד, שההורים שומרים אותם במחסנים נעולים, שמא ייוודע לו הדבר.
ההורים משולים לאני, הסבים - לאני העליון, הילד - לאיד, ההורה השומר - למנגנוני ההגנה של האני, והמחסנים - לנבכי הלא מודע.
אחת ממסקנותיו של פרויד נובעת מכך שבעולם התקיימו, במשך כ-400 מיליון שנים, בעלי חוליות שלהם (וגם ליצורים שקדמו להם) היה מכנה משותף, מעבר למאפיינים הפיזיים, הבא לידי ביטוי בכך שכולם מונעים על ידי יצרים.
על פי הלך מחשבה זה, אין זה הגיוני כלל לסבור שהיצרים החייתיים, נעלמו כלא היו בנפשו של האדם.
פרויד הניח כי היצרים החייתיים עודם קיימים, גם אם בצורות עקיפות.
כך ניתן לנסח את ה"רשות" הנפשית הראשונה מבין שלוש: האיד, או - הסתמי.
טבעו של הסתמי הוא טבעו הביולוגי, התורשתי, המולד של האדם.
האדם הוא יצור אגואיסטי ביסודו, אשר נדחף על ידי יצריו וצרכיו.
האיד הוא, לדברי פרויד: "כל אשר ילוד אישה מביא איתו מלידה, כל אשר טבוע בו מראש מכוח מבנהו, הווה אומר, כל הדחפים שמקורם בארגון הגופני", כלומר - סך היצרים הנפשיים הקמאיים שלנו, בצורתם הפשוטה ביותר.
האיד נוהג לפי עקרון ההנאה והכאב: חיפש הנאות והימנעות מכאב, ללא התחשבות בגבולות ובצווי המוסר של החברה.
מטרת האיד היא סיפוק מיידי של הדחף ברגע שהוא מתעורר.
זהו חלק האישיות היחיד שהאדם נולד איתו ולכן התינוק מתנהג רק לפי דחפים וחלק זה אינו משתנה במהלך החיים.
בשל הסתירה בין היצרים, מתגבר דחף החיים, ומונע ביטוי של דחף המוות המתבטא בתוקפנות.
יש לציין, כי כל בני האדם מונעים על ידי שני הדחפים.
המקור לדחפים באיד הוא בתהליכים ביולוגיים מולדים.
האיד מתרגם תהליכים ביולוגיים לדחפים נפשיים.
זהו עקרון ההומיאוסטזיס - כשמתעורר דחף האדם נמצא בחוסר שיווי משקל והמטרה היא לספק אותו ולחזור למצב של שיווי משקל.
דוגמה: ירידת רמת הסוכר בדם (תהליך ביולוגי המוציא משיווי משקל) יוצר תחושות נפשיות של עוררות, רעב ומתח (מניע לפעולה), ומוביל ללקיחת אוכל (פעולה) ועל ידי כך חזרה לשיווי משקל.
לרשות הסתמי עומדים שני אמצעים:
תהליכי חשיבה ראשוניים שהכוונה בהן שקיימת חשיבה של משאלה, כמו תינוק שחושב על אוכל ומשליך חמימות על השד (עקרון ההנאה).
מצבים אלו קיימים גם במצבי חלימה ואצל חולי נפש: מותיר את האדם עם העולם הפנימי בלבד.
בניגוד לאיד, הטבוע באדם מלידה ומהווה תוצר של אבולוציה בת מיליוני שנים, עם הרשות השנייה, שהיא האגו, או האני, בני האדם אינם נולדים, והיא מתפתחת אגב מגע עם המציאות בסביבות גיל שנתיים עם תחילת שלב החינוך לניקיון בו החברה מציבה לראשונה מגבלות על התינוק.
האגו פועל על פי עקרון המציאות - סיפוק הצרכים תוך התחשבות במגבלות שמציבה החברה.
הדחפים מסופקים בזמן ובמקום המאפשר את סיפוקם.
דוגמה: כאשר הילד הרך, שלצורך הדוגמה גדל בבית עם נימוסים ויקטוריאניים, אין הוא פשוט לוקח עוגייה מהצנצנת.
ההיגיון שלו מזהיר אותו שלא יקבל עוגייה אם לא יבקש בנימוס, או יחכה לסוף הארוחה.
זוהי בעצם ההכרה הנפשית שכדי לספק את יצריי ולהימנע ממכאוב, עלי לנהוג לפי חוקים אובייקטיביים שקיימים במציאות, השונים מהדרך שבה אני רוצה ומרגיש.
האני מסוגל לסבול דיחוי ועמידה במתח ובמהלך חיינו אנו רוכשים דרכים לספק את דחפי האיד תוך התחשבות בערכים ובנורמות החברתיות.
האגו ממשיך להתפתח כל החיים והוא החלק היחיד שנמצא במגע ישיר עם המציאות והוא למעשה "הזרוע הביצועית" המקבל את ההחלטה כיצד להתנהג כדי לספק את דרישות האיד תוך התחשבות במגבלות המציאות.
האיד אינו מבחין בין מציאות אובייקטיבית לסובייקטיבית.
דוגמה לכך היא התינוק היושב בעריסה.
ההתפתחות של האגו מגיעה כאשר התינוק רוצה חלב, או את מגע האם, ואינו מקבלו.
בתחילת שלב זה, האני עדיין אינו קיים.
עם הזמן מתפתחת אצל התינוק הפרדה בינו לבין האם, ואיתה הכרה ראשונית בעולם חיצוני, השונה ממנו-גופו, שלא תמיד נענה לרצונותיו.
ניתן לומר שעם הכרה זו נוצר האני.
לאיד יש כוח אנרגטי - הליבידו שדוחף למימוש יצרים.
הליבידו עובר תהליך חסימה (עצירת יצרי התינוק) ונוצר מבנה שבא לספק את צורכי האיד מבלי להענש.
במבנה זה נבנים תהליכי חשיבה שניוניים, והמבנה פועל בהתאם לעקרון המציאות האגו מתווך ונמנע מעונש ואשמה.
מנגנוני הגנה מתפתחים ומונעים מהאיד להתנהג על פי עקרון העונג.
קשר על פי פרויד נוצר מתוך השקעת אנרגיה נפשית באובייקט.
ההתקשרות הראשונית של תינוק היא לאמו ובעיניו היא אובייקט מרגיע אליו הוא משתוקק.
יש הבחנה בינה לבין השאר, כשישנה השקעה ליבידנאלית (אנרגיה יצרית) של הסתמי.
לפי תורתו של פרויד, הסתמי פועל לפי עקרון ההנאה, בעוד האני, לפי עקרון המציאות.
מלבד שני אלה, קיימת רשות שלישית בלתי מודעת והיא האני העליון המתפתח בסביבות גיל שלוש.
חלק אישיות זה הכולל את ערכי החברה, הנורמות וכללי המוסר מורכב משני חלקים:
המצפון - מלמד מה אסור לעשות.
אם בכל זאת נבצע משהו בניגוד לכללי המצפון, נחוש תחושת אשמה.
האני האידיאלי - מלמד מה רצוי לעשות.
אם לא נעמוד בסטנדרטים שהוא מציב, נחוש רגשי נחיתות.
לרשות זו ניתן תפקיד מכריע בדרך בה שומרת וממיינת הנפש את המידע שהיא מקבלת.
חלק זה פועל על פי עקרון המוסר: שאיפה לשלמות ולמימוש האידיאלים החברתיים.
במרבית המקרים האגו מוצא פשרה בין הציוויים המוסריים של הסופר האגו לבין הדחפים שמקורם באיד.
הוא השומר המוסרי, ובזכותו, על-פי פרויד, יכולים בני האדם לקיים חברה.
רוב תהליכיו הם בלתי מודעים לנו, כפי שמשאלות איד רבות אינן ידועות לנו, ואנו יכולים להרגיש את פועלו, במוסר הכליות וברגשות האשם שאנו מרגישים, לעיתים אף ללא סיבה רציונלית-מוסרית מוצדקת.
במקום מצב שבו החברה תפעל בדיכוי ובאלימות כלפי היצרים שלנו (כפי שקורה בחברת קופים למשל, או אריות, כאשר הזכר השליט כופה את שלטונו בכוח), מבנים הפרטים חלק של החברה, החלק ששומר על הסדר החברתי, בתוכנו.
ניתן לראות את תפקידו של האני העליון "כזרוע חברתית", המצויה עמוק בנפש האדם.
אותה זרוע, מקורה בשנים הראשונות של הילדות, אך עם ההתבגרות היא נפרדת מהעולם החיצון ובעלת ישות משל עצמה.
לדעת פרויד, הנפש האנושית עשויה לפתח בתוכה הסתבכויות, המונעות מן האדם תפקוד מתאים כלפי המציאות.
תהליכים אלו מכונים חרדה, ופרויד הבחין בין שלושה סוגים שלהן:
חרדה מציאותית: סכנה פוטנציאלית מהסביבה החיצונית.
כלומר, האגו מתמודד עם בעיה ריאלית מהסביבה החיצונית.
חרדה נוירוטית: דחפים של האיד עלולים להיות חזקים מההתנהגות הרציונלית של האגו.
כלומר, חרדה שנובעת מהחשש שהדחפים יפרצו את השליטה של האגו.
חרדה מוסרית: כשלא עומדים בסטנדרטים המוסריים של עצמנו או שלוקחים חלק בהתנהגות לא אתית.
כלומר, חרדה שנובעת מההתמודדות שלנו עם המצפון והסטנדרטים המוסריים שלנו.
המודל הטופוגרפי הוא מודל פסיכואנליטי שהוצג על ידי זיגמונד פרויד ב-1899 בספרו הנודע "פשר החלומות".
המודל הטופולוגי מחלק את הנפש לשלוש השכבות הבאות:
שכבת המודע - השכבה הקטנה ביותר.
בה נמצאים מספר מצומצם של פריטים שאנו תופסים ברגע נתון כגון מחשבות או רגשות ומהווים חלק קטן מסך כל התהליכים המנטליים.
שכבת הסמוך למודע - השכבה השנייה בגודלה בה מרוכז חומר הנגיש לנו, חומר הנמצא על "קצה הלשון" וניתן להעבירו למודע על פי בחירה.
לפעמים מחשבות משם עוברות בעצמן למודע בנסיבות שונות.
שכבת הבלתי מודע - ידועה יותר כתת-מודע או לא מודע, היא השכבה העבה ביותר בה מרוכז רוב החומר המחשבתי.
מהווה מקום מצבור למחשבות, דחפים וזכרונות החסומים למודע.
לפי פרויד חומרים אלו מנתבים במידה רבה את דרך המחשבה וההתנהגות של כל אחד.
בכל רגע נתון ישנו פתח למעבר ישיר בין המודע לבין הסמוך למודע.
לעומת זאת קיימת חציצה איתנה בין הסמוך למודע לבין הבלתי מודע.
סימנים לקיומו של הבלתי מודע
זיהוי קיומו של הבלתי מודע מתאפשר באמצעות סימפטומים מרמזים:
טעויות - טעויות בכתיבה, בדיבור וכן פליטות פה, מצביעות בעצם על פעילות חשיבה שאינה מודעת (כדוגמת טעות פרוידיאנית).
התנהגות לא מילולית - הדרך שבה אדם מתנהג, תנועות לא מחושבות, יש באלה ביטוי של התת-מודע.
נוירוזות ופסיכוזות - לאדם רגיל קיימים מנגנוני הגנה, שנועדו להפחית חרדות הנובעות מהקיום היומיומי.
אדם הסובל מהפרעה נאורוזית חסר את אותה החציצה המשמעותית שנועדה להגן עליו - חומרים מהבלתי מודע צפים למעלה ומשפיעים על תפקודו.
חלומות - משקפים תמונה הפוכה ומעוותת של המציאות.
על פי פרויד ניתן לראות דרך החלומות באופן מעוות לתוך הבלתי מודע שלנו.
בשפה העברית (כבשפות אחרות) זכה המוות למגוון רחב של ביטויים העוסקים בו, בהקשרים אחדים:
תוספת לאחר שמו של נפטר, בעת אזכור שם זה;
על הלהוט לבשר בשורה רעה נאמר במשלי (על פי הגמרא, פסחים קג:) "וּמוֹצִא דִבָּה הוּא כְסִיל".
המילה הבסיסית לתיאור מותו של אדם היא "מת", אך יש ביטויים נוספים, הקשורים גם לדרך שבה נגרם מותו, ושנוצרו כתחליפים מעודנים יותר, שבהם המוות רק נרמז:
נהרג – בלשון המקרא וחז"ל, כאשר המוות נעשה בידי אדם.
אך היום משתמשים במילה גם למתים בגלל מקרים בלתי צפויים, כמו אסונות.
נרצח – כאשר המוות נגרם על ידי רצח מתוך כוונה תחילה על ידי אדם אחר.
נספה – בדרך כלל מתייחס למוות אשר נגרם עקב תאונה או אסון.
בשימוש רווח במיוחד בהתייחסות לקורבנות השואה.
נפל – מיוחס לחייל שמת בשדה הקרב, או בעת עמידה על המשמר.
חלל – מי שמת בקרב או חייל שנפל (חלל מערכות ישראל).
התאבד – מיוחס לאדם שהרג או המית את עצמו.
שלח יד בנפשו, איבד (את) עצמו לדעת – ביטויים נרדפים שמיוחסים לאדם שהתאבד.
יש המפרשים את הביטוי כפטירתו של האדם מעול מצוות, ולפיכך משתמשים בו לגבי יהודים בלבד, אף על פי שאין לכך ראיה מן המקורות.
הלך לבית עולמו, הלך לעולמו – על-פי : "כי הולך האדם אל בית עולמו וסבבו בשוק הסופדים".
משמעות הביטוי "בית עולם" הוא "בית נצחי", והכוונה היא לקברו של האדם.
הקיצור "הלך לעולמו" נוצר כשיבוש של הביטוי מספר קהלת, אם כי כיום הוא נפוץ יותר.
נאסף אל אבותיו, שכב עם אבותיו, נאסף אל עמיו – ביטויים המופיעים פעמים רבות בתנ"ך (למשל: ; ; ; ומקומות נוספים).
מקור הביטוי הוא במנהגי הקבורה בתקופת בית ראשון.
למשפחות ממעמד גבוה הייתה מערת קבורה.
את המת היו מכניסים לתוך המערה ומחכים עד שכל הבשר ייעלם.
כאשר היו צריכים לקבור במערת הקבורה מת נוסף, היו אוספים את עצמות המת הקודם למאספה יחד עם עצמות בני משפחתו הקודמים וחוזר חלילה.
ומכאן הביטוי נאסף אל אבותיו.
מערות קבורה שבהן היה נוהג זה בשימוש ניתן לראות עד היום באזור כתף הינום בירושלים.
נפח את נשמתו, הוציא את נשמתו – יש בביטוי זה הד לתפיסה הדואליסטית, שעל-פיה המוות הוא הפרדת הנשמה (הנפש) מן הגוף.
הלך בדרך כל חי, הלך בדרך כל בשר – וריאציות של "הלך בדרך כל הארץ".
הוציא את ימיו – בביטוי זה יש הד לאמונה כי ימיו של האדם קצובים מלידתו, וכי המוות מתרחש כשמספר הימים הקצוב כלה.
שָׁבַק חיים לכל חי (לעיתים בקיצור שבק חיים) – ביטוי שמקורו בארמית, ומשמעו הותיר (שבק) את החיים (החיוּת) לכל היצורים החיים האחרים מלבדו.
בלשון עקיפה – לו עצמו כבר אין חיים.
נודע ביהודה מהדורא תנינא, אורח חיים י"ז:ג': "ואחר ששבק חיים לכל ישראל מכר בנו כל הבית לאיש אחר ועתה שואל הלוקח אם מותר לעשות מחדר הזה בית יין שרף וגם מקוה לטבול בו".
גם בתקופת הגאונים כבר מצויים ביטויים שמביעים את הותרת החיים לישראל או לחכמים.
גם בנוסח גט החליצה המופיע אצל הרמב"ם משולב הביטוי "פלוני בר פלוני דנא אחוה דפלוני בעלי מאבוה הוה דהוינא נסיבא ליה ושכיב וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק" (= פלוני בן פלוני זה היה אחיו מן האב של פלוני בעלי, שהייתי נשואה לו, ומת, והותיר חיים לחכמים ולכל ישראל).
הסתלק מן העולם – מיוחס בדרך כלל לצדיקים.
החזיר נשמתו לבורא, החזיר נשמתו לבוראו, החזיר נשמתו לבורא עולם.
נתבקש לישיבה של מעלה או נקרא לישיבה של מעלה – ביטוי לאמונה כי נשמתו של אדם צדיק זוכה לשבת עם האל ומלאכי השרת שלו.
בית אהרן, השמטות א':ח' : "א"א מו"ר זצוק"ל טרם ששם פעמיו לדרך ההוא שנתבקש בשם לישיבה של מעלה אמר לי בזה"ל."