tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציווי לערוך את מעמד הר גריזים והר עיבל, בו יכרתו עם ישראל ברית עם ה' על קיום המצוות המנויות בסמוך (עד פרשת כי תבוא) כתנאי להישארותם בארץ.
השמדת העבודה הזרה מארץ ישראל
ריכוז עבודת ה' במקום אחד שייבחר בעתיד, והעלאת הקרבנות והמעשרות לשם
היתר אכילת "בשר תאווה" - בשר שנאכל לשם הנאה ולא למטרות דתיות - בכל מקום, ואיסור על אכילת הדם
אזהרות מפני נביא שקר, מסית ומדיח; דיני עיר הנידחת
פירוט החיות המותרות והאסורות באכילה וסימני הכשרות שלהן
מצוות מעשר; מצוות שמיטת כספים; דיני עבד עברי
שלוש רגלים ומצוות עלייה לרגל
בפרשת ראה 126 פסוקים, אשר מאוגדים בחמש פרשיות פתוחות ועוד 15 סתומות.
הפרשה מכילה ארבעה סדרים, כאשר הפרשה מתחילה באמצע סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת באמצע פרק לפי החלוקה לפרקים.
השבת בה קוראים את פרשת ראה יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה – כ"ה באב
שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג – כ"ז באב
שנת החא, שנת השא ושנת זחא – כ"ט באב (ערב ראש חודש אלול)
שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז – ל' באב (ראש חודש אלול)
ההפטרה המקורית של פרשת ראה, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("הנה ימים באים") עד .
ההפטרה היא נבואת פורענות של ירמיהו לנביאי השקר, והיא נבחרה כהפטרה בשל הדמיון לפרשת השבוע העוסקת בעונשו של נביא שקר.
לכן, אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה השלישית משבע דנחמתא.
בראש חודש ובערב ראש חודש
כאשר פרשת ראה נקראת בא' דראש חודש אלול היוצא בשבת וביום ראשון, נחלקו הראשונים אם הפטרת ראש חודש דוחה את הפטרות "שבע דנחמתא".
האשכנזים מפטירים "השמים כסאי" במקום "ענייה סוערה", והספרדים מפטירים "ענייה סוערה".
כאשר פרשת ראה נקראת בערב ראש חודש אלול (שחל בימים ראשון ושני), גם רוב האשכנזים מודים שהפטרת "מחר חודש" לא דוחה את הפטרות "שבע דנחמתא", וקוראים "עניה סוערה" כבכל שנה.
אמנם, לפי מנהג פפד"מ, קוראים הפטרת מחר חודש במקום "ענייה סוערה", וכך נוהגים גם יהודי תימן.
בשנים אלו נהוג להשלים את הפטרת "עניה סוערה" יחד עם הפטרת פרשת כי תצא ("רני עקרה"), הנמצאת ברצף אחד איתה בספר ישעיהו.
פרשת צַו היא פרשת השבוע השנייה בספר ויקרא.
החצי הראשון של הפרשה עוסק בפירוט דיני הקרבת הקורבנות מעבר לפירוט שהופיעה בפרשה הקודמת, פרשת ויקרא.
בהמשך הפרשה מתוארת העבודה במשכן בשבעת ימי המילואים.
טעות נפוצה היא, כי בפרשת צו ישנם צ"ו (96 בגימטריה) פסוקים, טעות שאף השתרבבה למספר ספרים, אך בפועל בפרשה ישנם צ"ז (97) פסוקים.
במהדורת מקראות גדולות שנדפסה בוונציה (רפ"ה) מצוין מספר הפסוקים הנכון, וכן מופיע הסימן 'עובדיה' (גימטריה 97).
בשנה פשוטה, הפרשה נקראת תמיד לפני פסח, בשבת הגדול.
בשנה מעוברת, היא נקראת תמיד בשבת הסמוכה לפורים מלפניו או מאחריו.
חלקה הראשון של הפרשה ממשיך את העיסוק בקורבנות שהחל בפרשה הקודמת, פרשת ויקרא; ואולם ההתייחסות בפרשת צו ממוקדת יותר בנקודת המבט של הכהנים, בעוד בפרשת ויקרא נקודת המבט היא של מביא הקורבן.
בתחילת הפרשה מובא ציווי על תרומת הדשן, ואחר כך דיני קורבן מנחה, קורבן חטאת, קורבן אשם, קורבן שלמים ואיסורי אכילת חֵלֶב ודם.
החלק השני של הפרשה עוסק בשבעת ימי המילואים, כלומר בקיום טקסי חנוכת המשכן שעליהם נצטווה משה בפרשת תצוה.
במסגרת זו הוקדשו אהרן ובניו לכהונה, הולבשו בבגדים המיוחדים להם ונמשחו בשמן המשחה.
שיאו של תהליך חנוכת המשכן, היום השמיני למילואים, יפורט בפרשה הבאה, פרשת שמיני.
השבת בה קוראים את פרשת צו יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים:
שנת השג - י"ג באדר ב'
שנת החא - ט"ו באדר ב'
שנת גכז ושנת בשז - ט"ז באדר ב'
שנת בחה ושנת זשה - י"ח באדר ב'
שנת זחג - כ' באדר ב'
שנת הכז - ח' בניסן
שנת גכה ושנת בשה - י' בניסן
שנת בחג ושנת זשג - י"ב בניסן
שנת זחא ושנת השא - י"ד בניסן
הפטרת פרשת צו היא בנבואת תוכחה של ירמיהו.
אצל האשכנזים והספרדים, קוראים עד , ומוסיפים .
בנוסח איטליה קוראים עד ומוסיפים .
התימנים קוראים עד , ומוסיפים .
ירמיהו מוכיח את העם על שעבודת הקורבנות שלהם מחפה על שחיתות מוסרית.
לנבואת התוכחה מוסיפים עוד פסוקי מוסר.
בנוסח רומניא הפטירו בפרשת צו עד , וחזרו על .
בשנים פשוטות, פרשת צו נקראת תמיד בשבת הגדול ורבים נוהגים לקרוא בה הפטרה מיוחדת לשבת הגדול.
ובקצת קהילות, קוראים את הפטרת שבת הגדול רק בערב פסח שחל בשבת, אבל בשאר השנים קוראים את הפטרת הפרשה כרגיל.
בשנים המעוברות מסוג בחה, זשה וזחג קוראים עם פרשת צו את פרשת פרה.
בשנים מסוג השג קוראים את פרשת צו בשבת זכור.
בשנים מסוג החא פרשת צו נקראת בפורים המשולש, כך שבמקומות הפרוזים קוראים את ההפטרה המקורית שלה ואילו בערים המוקפות חומה מימות יהושע בן נון מפטירים (בשנית) את ההפטרה של פרשת זכור (פקדתי).
בשנים מסוג בשז וגכז קוראים את פרשת צו ביחד עם ההפטרה המקורית שלה.
מנהגים שונים לגבי החלוקה לפרשיות
הרמב"ם מונה את כל פרשיות התורה על פי הספר הידוע שהגיהו בן אשר, וכותב שיש פרשה פתוחה בפסוק "וידבר" שלפני "דבר אל בני ישראל".
והעיר על כך בהגהות מיימוניות שיש בפרשת צו, בפרק ז', שני פסוקים שעונים להגדרה זו: פסוק כ"ב ופסוק כ"ח.
כלומר, בכל ספרי התורה שהיו לפני בעל הגהות מיימונית שתי הפרשיות היו פתוחות.
גם בספרי התורה שאותם בדק הש"ך שתי הפרשיות היו פתוחות: .
לעומת זאת, במסורת העדות השונות יש פרשה אחת: בספרי התורה של יהודי תימן יש פרשה רק לפני פסוק כב, ואילו בספרי התורה של יהודי אשכנז ספרד והמזרח יש פרשה רק לפני פסוק כח.
זהו המקום היחיד בספר תורה שיש בו הבדל בחלוקת הפרשיות בין מנהגי העדות השונות.
הנושא נידון באחרונים ובעל קסת הסופר הכריע שספר תורה שנעשתה בו פרשה פתוחה לפני פסוק כב אין לפסלו.
פרשת פליים היא שערורייה פוליטית שהתחוללה בארצות הברית, ובבסיסה החשד שבכירים בממשל הנשיא בוש חשפו את זהותה של סוכנת ה-CIA ולרי פליים רק כדי להתנקם בבעלה, שמתח ביקורת על התנהלות הממשל בתקופה שלפני היציאה למלחמת עיראק.
נטען כי כדי להצדיק את צאתו למלחמה, נקט הממשל טענות מפוקפקות על ניסיונותיו, כביכול, של סדאם חוסיין להשיג נשק להשמדה המונית.
הפרשה הייתה נדבך חשוב בדרך לאובדן התמיכה של חלקים מהציבור במלחמה.
ההאשמות נבעו מטור שפרסם העיתונאי והפרשן הימני רוברט נובאק בוושינגטון פוסט ב-14 ביולי 2003. טור זה דן בבעלה של פליים, השגריר לשעבר ג'וזף וילסון.
וילסון, דיפלומט בעברו ששירת בתפקידים שונים באפריקה, נשלח בפברואר 2002 על ידי ה-CIA לניז'ר כדי לבדוק מידע על ניסיון כביכול של עיראק להשיג עפרת אורניום מהמדינה.
וילסון הגיע למסקנה כי המידע היה לא נכון.
למרות זאת הזכיר בוש, בנאום מצב האומה ב-28 בינואר 2003 מידע מודיעיני על ניסיון רכישת אורניום במדינה אפריקנית, בנסותו לשכנע בנחיצות היציאה למלחמה.
במאי–יוני 2003, עם התגברות הוויכוח על אי-מציאת נשק להשמדה המונית בעיראק, הוזכרה על ידי כמה עיתונאים משימת הבדיקה בניז'ר שאליה נשלח "שגריר לשעבר".
ב-6 ביולי 2003 פרסם וילסון מאמר בניו יורק טיימס ובו הזדהה כמי שערך את הבדיקה, ותקף את ממשל בוש על השימוש בידיעות על ניסיון רכישת האורניום כדי להצדיק את היציאה למלחמה, למרות מסקנותיו הוא.
שמונה ימים אחר כך התפרסם הטור של נובאק, ובו הוא כתב:
"וילסון מעולם לא עבד ב-CIA, אולם אשתו, ואלרי פליים, היא עובדת הסוכנות בתחום של נשק להשמדה המונית.
שני אנשי ממשל בכירים אמרו לי שאשתו של וילסון הציעה לשלוח אותו לניז'ר."
כשהתברר שפליים הייתה סוכנת מוסווית (היא הציגה את עצמה כ"אנליסטית אנרגיה" בחברת קש שהקים ה-CIA), פרצה השערורייה.
רבים, ובהם וילסון, האשימו את אנשי הממשל בכך שהדליפו את המידע כדי לפגוע בקריירה של פליים, ובכך לנקום בווילסון על ביקורתו הפומבית, וכי פגעו בכך בביטחון המדינה.
האצבע המאשימה הופנתה בעיקר כלפי קארל רוב, יועצו הקרוב של בוש.
הפרשה הפכה לפלילית כאשר בסוף ספטמבר דרש ה-CIA ממשרד המשפטים לפתוח בחקירה כדי לבדוק אם נעברה עבירה על "חוק ההגנה על זהויות מודיעיניות", חוק האוסר חשיפה ביודעין של זהות סוכן מודיעין חסוי בידי מי שמידע כזה הגיע אליו מתוקף תפקידו.
חבר מושבעים גדול, שלו הסמכות להחליט על הגשת כתבי אישום, הושבע ב-31 באוקטובר.
בשל חשש לניגוד אינטרסים של העומדים בראש משרד המשפטים, הועבר ניהול החקירה בסוף דצמבר לידי התובע המיוחד פטריק פיצג'רלד.
במהלך החקירה הועלו שמותיהם של עיתונאים נוספים מלבד נובאק כמי שקיבלו מידע מאנשי ממשל בנושא פליים.
שניים מהם, מאט קופר מהטיים מגזין וג'ודית מילר מהניו יורק טיימס נדרשו להעיד לפני חבר המושבעים, אך סירבו מטעמי חיסיון עיתונאי.
ב-29 ביוני 2005 ניתן לשניים אולטימטום למסור עדות.
קופר התרצה אחרי שקיבל אישור מהמקור שלו, ככל הנראה קארל רוב, והעיד.
לעומתו, מילר, שהמקור שלה היה לואיס "סקוטר" ליבי, סירבה להעיד, ונשלחה לכלא אף שכלל לא פרסמה כתבה בנושא.
ב-29 בספטמבר, אחרי שישבה 85 יום בכלא, הסכימה מילר, בעקבות שיחת טלפון עם ליבי ששחרר אותה מהחיסיון, להעיד על שיחותיה עמו, ושוחררה.
ב-28 באוקטובר 2005, עם תום תקופת המינוי של חבר המושבעים הגדול, הודיע התובע פיצג'רלד שחבר המושבעים החליט על הגשת כתב אישום נגד לואיס "סקוטר" ליבי, ראש המטה והיועץ לענייני ביטחון לאומי של סגן הנשיא דיק צ'ייני.
ליבי לא הואשם בעבירה על "חוק ההגנה על זהויות מודיעיניות", עברה שהסף הדרוש בשביל לבססה גבוה ביותר, אלא בעברות של עדות שקר, ושיבוש מהלכי משפט.
בכתב האישום נטען שליבי שיקר הן לפני חוקרי ה-FBI והן בעדות בשבועה לפני חבר המושבעים, כשטען שקיבל את המידע על פליים לראשונה בשיחות עם עיתונאים, ולא מגורמי ממשל (טענה שלו הייתה נכונה, הייתה מסירה מעליו את החשדות המקוריים).
בעקבות הגשת כתב האישום התפטר ליבי מתפקידו.
ב-6 במרץ 2007 הורשע ליבי במתן עדות שקר ובשיבוש מהלכי משפט.
אף שערב פרסום החלטת חבר המושבעים הוזכר גם קארל רוב כמי שעשוי להיות מואשם, עם פיזור חבר המושבעים לא הוגש נגדו כתב אישום, והוא נשאר בתפקידו.
ב-7 בספטמבר 2006 הודה ריצ'רד ארמיטאג' כי הוא היה המקור של נובאק בכתבתו.
הוא לא הועמד לדין מכיוון שלא היו שום הוכחות שהלה ידע על כך שפליים הייתה סוכנת מוסווית.
שם הספר מתייחס לאמירה שיוחסה עם פרוץ הפרשה לקארל רוב, כאילו פליים היא "מטרה לגיטימית להתקפה"(fair game).
הספר עובד לסרט בשם משחק הוגן (באנגלית "Fair Game") שיצא לאקרנים ב-2010 ובו מככבים נעמי ווטס בתפקיד פליים ושון פן בתפקיד בעלה.
פרשת קריקטורות מוחמד היא משבר שהתרחש ב-2006, ביחסי דנמרק והמערב בכלל, עם העולם המוסלמי.
המשבר החל ב-30 בספטמבר 2005, עם פרסומן של שתים-עשרה קריקטורות עיתונאיות שבהן מצויר מוחמד, במדור התרבות והסאטירה של העיתון הדני הנפוץ "יילנדס פוסטן" (Jyllands-Posten).
עם התפתחות המשבר הופיעו הקריקטורות שוב, גם ביותר מ-20 עיתונים אחרים, במדינות שונות, בהן ישראל, שבה הופיעו הקריקטורות בעיתון ג'רוזלם פוסט.
התגובות המוסלמיות לפרסום הציורים היו מהומות והפגנות עקובות מדם, שהחלו בינואר ופברואר 2006, באירופה ובעולם המוסלמי, איומי מוות על הכותבים וציירי הקריקטורות ואף שריפת שגרירויות דנמרק במקומות שונים בעולם.
מספר ההרוגים באירועי הדמים של 2006 הגיע לפחות לחמישים, אף כי היו שהפליגו במספר עד כדי אלף הרוגים ברחבי העולם.
סביר להניח, שלא רק הציורים כשלעצמם הם שגרמו להתפרצות ולזעם הגדול בעולם המוסלמי כנגד אירופה ודנמרק.
קדם להם רקע של מתח וכעס בין שני הצדדים.
כבר קודם לכן נכתב בעיתון זה ובעיתונים אחרים מאמרים היוצאים כנגד שמרנותם וקיצוניותם של המוסלמים, בין השאר בעקבות הרצחו של תאו ואן גוך על ידי מוסלמי, על רקע דעות נוגדות לאסלאמיזציה.
בעקבות פיגועי הרכבת במדריד ופיגועי לונדון ביולי 2005 החלו רבים באירופה לחשוש מגל של טרור אסלאמי והקצנה של אוכלוסיות המהגרים המוסלמיות לעבר האסלאם הפונדמנטלי מבית אל-קאעידה והטאליבאן.
על רקע זה חקקה ממשלת צרפת את חוק הרעלה, כדי להדגיש שהדמוקרטיה החילונית היא מעל כל דת ושלמוסלמים כדאי לנטוש את יהבם לחולל באירופה הפיכה מוסלמית.
ההתפרצות הסוערת ביותר של מתח זה בין המוסלמים לבין אירופה כולה אירעו במהומות שפרצו בצרפת ב-2005.
בקריקטורות תואר הנביא במצבים מצחיקים ומשפילים, כשבאחד מהם אף נראה מוחמד מסתיר מטען חבלה מתחת לכובעו.
במקור הובאו הציורים במדור הסאטירי, מלווים במאמרים על חופש הביטוי.
הקריקטורות פורסמו בעקבות סיפורו של קוֹרה בלוטגן (Kåre Bluitgen) לפלמינג רוס (Flemming Rose), עורך התרבות של היילנדס-פוסטן, על כך שאינו מוצא מאייר שיאייר את ספר הילדים שכתב אודות מוחמד.
המאיירים, כך על פי בלוטגן, סירבו לעשות זאת בשל החשש לחייהם מהקהילה המוסלמית.
בעקבות זאת פנה רוס לאגודת המאיירים הדנית וביקש מחבריה איורים של הנביא והסכמה ששם המאייר יפורסם בעיתון.
בסופו של דבר קיבל כ-12 איורים ממחברים שונים ופרסמם, וזאת למרות שעל פי הזרם המרכזי באסלאם בן-זמננו אין לתאר את מוחמד בצורה מוחשית, ואין לצייר או לפסל את פניו.
למרות הכול, העיתון לא הסיר את הקריקטורות, והן עדיין מופיעות באתר העיתון.
אחת מהקריקטורות אף יצאה כנגד יהודים.
מוחמד מוצג כנווד הרוכב על חמור.
על פניו של מוחמד מולבש חצי הסהר האסלאמי.
נראה קריקטוריסט המנסה לצייר דבר מה, בעוד מוחמד מתקרב אליו באופן מאיים.
מוחמד לובש כובע או מצנפת ישנה ומוזרה, בשונה משאר האנשים.
מוחמד מוצג כמהגר לא רצוי, ולא כנביא.
הקריקטורה שהסעירה ביותר את המוסלמים – מוחמד מחביא פצצה או מטען חבלה מתחת לכובעו, והוא מוצג כפצצה מתקתקת.
מוחמד מוצג כמלאך נקי מכל חטא.
מוחמד עם סכין בידיו, כשלצדיו שתי נשים מוסלמיות העטויות בורקה שחורה.
מוחמד עומד על ענן בשמים ומחכה למחבלים מתאבדים.
חצי הסהר ומגן דוד מוצגים יחדיו, כשמתחתיהם מופיע שיר על עושק נשים וניצולן.
מוחמד כמחבל מתאבד בשמים יחד עם בודהה, ישו ומשה.
פוליטיקאי דני ידוע מנסה לזהות את מוחמד, אך ללא הועיל.
תגובתו הרשמית של העיתון היא כי הקריקטורות הן בגבולות חופש הביטוי השורר בדנמרק.
עם זאת, מוסלמים רבים בדנמרק זעמו על הפרסום וכן מחו ויצאו להפגנות כנגד מערכת העיתון.
מערכת העיתון מסרה שלפחות לשני קריקטוריסטים בעיתון נשלחו איומים ברצח.
בעקבות כך, העיתון שיפר את מערכת האבטחה שלו.
שגרירויותיהן של אחת-עשרה מדינות ערב דרשו פעולה כנגד העיתון מצד הממשלה הדנית.
התמונות המזויפות הופצו במהירות ברחבי העולם המוסלמי באמצעות האינטרנט ובמסרונים.
ערב הסעודית ולוב החזירו את שגריריהן מדנמרק כמחאה על הקריקטורות ועל סרובו של העיתון להתנצל.
חרם צרכנים גדול אורגן בכווית ובערב הסעודית על מוצרים מתוצרת דנמרק, והתפשט לאחר מכן למדינות ערב רבות אחרות.
החרם נחל הצלחה גדולה, וגרם הפסדים של מאות מיליוני דולרים לחברות דניות וסקנדינביות.
ארצות מוסלמיות אף ביקשו מהאו"ם לגנות את דנמרק על התקרית.
גם ברשות הפלסטינית נערכו הפגנות ואף נשרפו דגלי דנמרק, והג'יהאד האיסלאמי אף איים בחטיפת תיירים מסקנדינביה.
ב-2 בפברואר מומשו האיומים, כשתייר גרמני נחטף בשכם, אך שוחרר לאחר זמן קצר, ואנשי טרור פלסטינים צרו על משרד האיחוד האירופי בעזה תוך כדי ירייה באוויר, בדרישת התנצלות (למרות שממשלת דנמרק כבר התנצלה).
ב-4 בפברואר 2006 הוצתו שגרירויות דנמרק ונורווגיה בדמשק על ידי אלפי מתפרעים.
דווח שנעשה ניסיון גם להצית את שגרירות צרפת, אך הוא סוכל ברגע האחרון על ידי המשטרה הסורית.
בעקבות האירועים הורתה דנמרק לכל אזרחיה לעזוב את סוריה מיד.
ב-5 בפברואר באותה שנה הוצתה שגרירות דנמרק בביירות.
מהומות כבדות ואלימות במיוחד אירעו גם באפגניסטן ומצרים.
באפגניסטן, נורו מספר מפגינים על ידי המשטרה המקומית.
ב-5 בפברואר פורסם באתר הליגה הערבית של אירופה איור של אנה פרנק במיטה עם היטלר, במסגרת מה שהליגה כינתה "תרגיל בחופש הביטוי".
בנוסף, עיתון איראני נפוץ יזם תחרות ציורי קריקטורות בנושא השואה, כמחאה על קריקטורות מוחמד.
בתגובה ליוזמת איראן, הכריזו שני יוצרים ישראלים, אייל זוסמן ואמיתי סנדי על "התחרות הישראלית לקריקטורות אנטישמיות", שבה הורשו להשתתף רק ציירי קריקטורות יהודיים, במטרה להבליט את היחס השונה שניתן לקריקטורות פוגעניות בעולם היהודי לעומת העולם המוסלמי ולהגחיך את התחרות האיראנית.
ב-6 באפריל 2006, בחר חבר השופטים, שכלל את יוצר הקומיקס האמריקאי ארט ספיגלמן, הבמאית עדנה שביט, המשורר מאיר ויזלטיר הקריקטוריסט הישראלי עמוס בידרמן ויוצר הקומיקס הישראלי אורי פינק, את הקריקטורה "כנר על הגג" של ארון כץ לקריקטורה הזוכה.
בקריקטורה נראה כנר העומד על גשר ברוקלין ומנגד עולים באש מגדלי התאומים.
לאחר לחץ כבד, הסכים העיתון הדני להתנצלות חלקית והסביר שהוא מצר על הפגיעה במוסלמים, אך צריך להבין שאלו הקריטריונים לחופש הביטוי בדנמרק.
למרות זאת, אף בדנמרק עצמה היו רבים שאמרו שלמרות עקרון חופש הביטוי ראוי היה להתנצל בפני הנפגעים מבלי לעורר פרשה כה גדולה היכולה אף להוביל למקרי טרור בתוך דנמרק, כגון פיגועי התאבדות.
בעקבות התגובות העזות ברחבי העולם המוסלמי כולו כנגד אירופה וסקנדינביה בכלל ודנמרק בפרט, פוטר אחד הקריקטוריסטים שציירו את הקריקטורות בעקבות סירובו העיקש להתנצל.
ב-19 בפברואר פרצו מהומות קשות בלוב עקב תמונתו של שר איטלקי שלבש חולצה ועליה קריקטורה של מוחמד.
במהומות אלה נהרגו 10 מתפרעים מאש המשטרה הלובית, שניסתה למנוע מהם להצית את בניין השגרירות האיטלקית.
השר, רוברטו קלדרולי, אולץ להתפטר.
בניגריה נרצחו כ-15 נוצרים והוצתו מספר כנסיות במהומות של מוסלמים.
בשלב מסוים שר המסחר של איראן קרא לשנות את השם של הדייניש ל"ורד של הנביא מוחמד".
לבסוף, כעבור כארבעה חודשים מאז תחילת המחאות, שככו המהומות ברחבי העולם המוסלמי, בין השאר בעקבות אירועים אחרים שהסעירו את העולם המוסלמי, כגון הפיגוע במסגד אל-עסכרייה.
למרות זאת, גם בימים שלאחר מכן נמשכו המחאות, אך בצורה שקטה יותר.
החרם שהונהג כנגד מוצרים דנים וסקנדינביים התקיים במדינות רבות, וחברות רבות נפגעו.
ב-2 ביוני 2008 פוצץ מטען סמוך לשגרירות דנמרק באיסלמבאד, בירת פקיסטן.
בהודעה שפרסם ארגון אל-קאעידה נאמר שהפיגוע בא כנקמה על קריקטוריות מוחמד שפורסמו בדנמרק, בפיגוע נהרגו שישה אנשים.
ב-2010 סוכלה תוכנית לתקוף את משרדי ה"יילנדס פוסטן".
ארבעת האנשים שהיו מעורבים בתוכנית – שלושה אזרחי שוודיה ואזרח תוניסיה נידונו ל-12 שנות מאסר.
הקריקטוריסט קורט וסטרגארד, יליד 1935, מהעיתון הדני "יילנדס פוסטן", שהיה זה שהציג בזמנו את הדיוקן של הנביא מוחמד עם פצצה בטורבנו.
זכה לתשומת לב מיוחדת מטעם כהני דת וארגוני טרור.
פרס כספי גבוה הוצב על ידי ארגונים אסלאמים וכהני דת רדיקלים על ראשם של הקריקטוריסטים מאיירי 12 הקריקטורות ובראשם וסטרגארד, והוא נאלץ מאז להסתתר ולקבל הגנה משטרתית על חייו.
גורמים מוסלמים שונים הצהירו שיעניקו פרס בסכום של 11 מיליון דולר למי שירצח את וסטרגארד.
בנובמבר 2007 ניסו מחבלים לרצוח את וסטרגארד, אך הדבר סוכל על ידי השירותים החשאים של דנמרק.
בינואר 2010 נעשה ניסיון התנקשות אסלאמי נוסף נגדו.
ובהמשך בוצעו עוד ניסיונות רצח.
בתגובה להאשמות נגדו בקשר לקריקטורה, הזכיר וסטרגארד באחד הראיונות עמו את המקרה, להבדיל, של פיקאסו, שנשאל על ידי קצין נאצי: "זה אתה שעשית את 'גרניקה'?".
"לא, זה אתם", ענה פיקאסו.
תביעות ופיגועים נגד עיתון שרלי הבדו
בשנת 2006 על רקע הפרשה, התעוררה מחלוקת בעקבות מהדורת השבועון מ-9 בפברואר 2006 של השבועון הסאטירי הצרפתי שרלי הבדו תחת הכותרת "Mahomet débordé par les intégristes" ("מוחמד המום על ידי פונדמנטליסטים"), העמוד הראשון הציג קריקטורה של מוחמד בוכה, ואומר "קשה להיות נאהב על ידי טמבלים".
העיתון הדפיס מחדש את 12 הקריקטרורות שהציתו את הפרשה, והוסיף כמה קריקטורות משלו.
בעקבות זאת נתבע העיתון על ידי ארגונים איסלמים צרפתים אך זוכה מכל אשמה.
הביקורת והשנאה כלפי העיתון בעקבות פרסומים ביקורתיים שלו על האסלאם ובשל קריקטורות של מוחמד לא שככו.
בשנת 2011, בעקבות גיליון שמתח ביקורת על האסלם הקיצוני בהקשרים של ענישה חריפה, וזכויות נשים באסאלם, הוצתו משרדי העיתון.
ב-7 בינואר 2015, במהלך פגישת עבודה שבועית של מערכת העיתון, פרצו שני מחבלים אסלאמיסטים למשרדי המגזין ורצחו עשרה עיתונאים ושני שוטרים, ופצעו עוד עשרה.
בהמשך התברר שהמחבלים נשלחו על ידי תא אל-קאעידה בתימן.
בין קורבנות הפיגוע היו סטפן שארבונייה, עורך העיתון, האמן ז'ורז' וולינסקי, ז'אן קאבו וקריקטוריסטים נוספים שעבדו בעיתון.
פרשת פְּקוּדֵי היא פרשת השבוע האחת-עשרה והאחרונה בספר שמות.
על פי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף הספר, .
הפרשה נפתחת בסיכום הכמויות והחומרים מהם הכינו בני ישראל בראשות בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך את המשכן ואת כליו.
לאחר מכן מתוארת הכנת בגדי אהרון ובניו הכהנים, בהם המעיל, האפוד, החושן, הציץ, של הכהן הגדול, והכתונת, האבנט, המצנפת והמכנסים אותם לבשו כל הכהנים.
בסיום הפרשה מתוארת הבאת המשכן וכליו למשה, הקמת המשכן והשראת השכינה בו.
בשבת פרשת פקודי מסיימים את קריאת התורה של ספר שמות, ורבים נוהגים לקרוא בסיומה "חזק חזק ונתחזק".
בשנה פשוטה, לרוב קוראים את הפרשה לפני ראש חודש ניסן ביחד עם פרשת ויקהל, ובשנה מעוברת, סמוך לראש חודש אדר ב' והיא נקראת לבדה.
פרשת פקודי היא האחרונה בסדרת הפרשיות העוסקות בנושא יצירת המשכן, כליו ובגדי הכהונה.
החומרים והכמויות ששימשו להקמת המשכן
הפרשה נפתחת בדו"ח מפורט על התרומות שהתקבלו מן העם לצורך בניית המשכן.
בין היתר מפורטות הכמויות של הזהב (אשר שימש להכנת חלק גדול מכלי המשכן וחלק מבגדי הכהונה), וכמויות הכסף אשר התקבל מתרומת מחצית השקל ושימש להכנת האדנים והווים לעמודי החצר.
אחר כך בא תיאור הכנת בגדי הכהונה: האפוד והחושן, המעיל, הכותנות של אהרן ובניו, המצנפת, המכנסיים, האבנט, ולבסוף הציץ.
בסיום העבודה מביאים בני ישראל אל משה את המשכן, את כליו ואת בגדי הכהונה.
כשראה משה שהמלאכה נעשתה כפי שה' ציווה אותם, הוא מברך את עושי המלאכה.
לאחר מכן, ה' מצווה את משה להקים את המשכן, להציב את הכלים במקומם ולמשוח אותם בשמן המשחה, וכן להלביש את אהרן ובניו בבגדי הכהונה ולמשוח גם אותם.
כל זאת, מצטווה משה לעשות ביום הראשון של החודש הראשון, בשנה השנייה ליציאת מצרים.
אחרי הקמת המשכן שוכן ענן הכבוד, המסמל את נוכחותו של ה', על המשכן.
השבת בה קוראים את פרשת פקודי יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
שנת השא - כ"ט באדר
שנת השג - כ"ט באדר א'
שנת החא - א' באדר ב'
שנת גכז ושנת בשז - ב' באדר ב'
שנת בחה ושנת זשה - ד' באדר ב'
שנת זחג - ו' באדר ב'
מפטירים בתיאור בניית בית המקדש בימי שלמה, ב.
הספרדים והתימנים קוראים , האשכנזים קוראים מ (ובק"ק פוזנא התחילו ) עד , האיטלקים ב עד , ובנוסח רומניא הפטירו עד .
אם קוראים את אחת מארבע פרשיות, מפטירים בהפטרה מיוחדת לה.
ברוב השנים שאינן שנים מעוברות, קוראים את פרשת פקודי ביחד עם הפרשה שלפניה, פרשת ויקהל, לרוב ביחד עם פרשת החודש ובשנים מסוג הכז ביחד עם פרשת פרה.
בשנים פשוטות מסוג השא קוראים את פרשת פקודי לבדה, ביחד עם פרשת החודש.
בשנים מעוברות פקודי תמיד נקראת לבדה.
בשנים מסוג החא והשג היא חלה בשבת הסמוכה לראש חודש אדר ב', ולפיכך קוראים בה את הפרשה הראשונה מארבע פרשיות - פרשת שקלים.
בשנים מסוג גכז, השג זחג ובחה, היא נקראת ללא אחת מארבע הפרשיות.
רבים מהאשכנזים בארץ ישראל נוהגים שבשנים אלו קוראים גם את הפטרת ויקהל וגם את הפטרת פקודי.
בקביעות זשה, לפי הדברי קהלת מפטירים רק את הפטרת פקודי, כי כבר קראו את הפטרת ויקהל בשבת שנייה של חנוכה.
ואילו לפי הלוח לארץ ישראל גם בשנה זו מפטירים את הפטרת ויקהל ופקודי יחד.
פרשת פרופיומו הייתה שערורייה פוליטית בבריטניה של ראשית שנות השישים.
היא קרויה על שם שר המלחמה ג'ון פרופיומו, שנאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות רומן שניהל עם נערה בשם כריסטין קילר, שהייתה קשורה ברשת ריגול סובייטית.
התערובת הנפיצה של מסיבות-מין בהשתתפות בכירי הממשל השמרני, עם החשש לחשיפת מידע ביטחוני רגיש לסובייטים בימי המלחמה הקרה, הביאו את הפרשה לכותרות העיתונים בבריטניה וברחבי העולם.
בסופו של דבר היה לשערורייה חלק בהתפטרותו של ראש הממשלה הרולד מקמילן, כמו גם בעלייתה לשלטון של מפלגת הלייבור, שנה לאחר מכן.
כריסטין קילר ברחה מהבית בגיל 16 והפכה לחשפנית במועדון קברט בסוהו של לונדון, שם הכירה נערת-שעשועים אחרת בשם מנדי רייס-דייוויס.
השתיים פגשו בסטיבן וורד, אוסטאופת לונדוני.
שהיה גם צייר אשר מפורסמים לונדונים רבים דגמנו לדיוקנאות שצייר.
בנוסף, הוא היה מארגן מסיבות אופנתיות בהשתתפות כל המי ומי.
שתי הצעירות היפות, רייס-דייוויס וקילר, חיו בביתו של וורד, שהציגן בפני גברים רבי השפעה - לרוב מבוגרים מהן בשנים רבות.
אחד מאותם גברים היה שר המלחמה פרופיומו, כוכב עולה במפלגה השמרנית ומי שהיה, שנים רבות קודם לכן, חבר הפרלמנט הצעיר ביותר.
פרופיומו פגש את קילר לראשונה ביולי 1961, במסיבה שארגן וורד בקלייבדן, אחוזתו המפוארת של הלורד אסטור בבקינגהאמשייר.
הרומן שהתפתח ביניהם היה קצר ונמשך ככל הנראה מספר שבועות בלבד.
אלא שלקילר היו גם מאהבים אחרים.
אחד מהם היה יבגני איבנוב, נספח הצי בשגרירות ברית המועצות בלונדון, גם הוא אחד מחבריו הרבים של וורד.
איבנוב היה מרגל סובייטי, וכאשר התקשורת הבריטית החלה לדווח על הפרשה ב-1962, ההיבט השערורייתי ביותר היה הפגיעה האפשרית בביטחון המדינה, כתוצאה מכך ששר המלחמה ניהל רומן עם פלגשו של מרגל רוסי.
פרופיומו משקר לפרלמנט ונאלץ להתפטר
פרופיומו נדחק לעמדת מגננה בעקבות הפרסומים בתקשורת.
מצבו הוחמר על ידי היעלמותה של קילר, שברחה מגבולות בריטניה, אם מפני מאהב אחר שלה, "לאקי" גורדון , שניסה לירות בה ב-14 בדצמבר 1962, או מפני העיתונאים שלא הניחו לה.
פרופיומו הואשם בתקשורת בכך שהייתה לו יד בהיעלמותה.
ב-22 במרץ 1963 השיב פרופיומו בפרלמנט לשאלות שהעלו בפניו חברי הבית בעניין.
טעותו הגורלית הייתה שהוא לא הסתפק בהכחשת ההאשמות החמורות, על כך שזרם דרכו מידע רגיש ושפעל להבריח את קילר, אלא בחר להכחיש את הרומן עצמו.
הוא טען כי לא היה דבר לא-ראוי ביחסיהם (no impropriety).
שקר זה סיבך אותו יותר מכל מעשיו האחרים.
מספר שבועות לאחר מכן, ב-5 ביוני 1963, הוא נאלץ להודות בפני חברי הבית כי שיקר להם, והגיש למקמילן את התפטרותו המיידית.
ב-21 ביוני 1963 הורה ראש הממשלה ל"שומר המגילות", הלורד דנינג, לחקור את הנסיבות שהובילו להתפטרותו של שר המלחמה לשעבר ואת תפקוד שירותי הביטחון בפרשה.
דו"ח דנינג הוגש לפרלמנט בספטמבר 1963 בחצות הלילה, אך למרות השעה המאוחרת עמדו רבים בתור כדי לקנות עותק.
ההמונים התאכזבו אולי לגלות שדו"ח דנינג הזם את השמועות הפרועות ביותר שאפפו את הפרשה.
על אף שביקר את הממשלה על טיפול לקוי ואיטי מדי בפרשה, קבע דנינג כי לא הייתה פגיעה בביטחון הלאומי.
למרות קביעה זו, היה הנזק שנגרם לתדמיתם של השמרנים בלתי הפיך.
ראש הממשלה מקמילן התפטר ב-18 באוקטובר 1963, מספר שבועות לאחר פרסום הדו"ח.
המניע להתפטרותו הייתה בריאותו הלקויה - הוא אובחן בטעות כחולה בסרטן סופני - שהידרדרותה יוחסה לסקנדל.
את מקומו תפס שר החוץ שלו, אלק דאגלס-יום.
שנה לאחר מכן הפסידה המפלגה השמרנית, שלא הצליחה להשאיר מאחוריה את השערורייה, בבחירות הכלליות של 1964.
פרשת פרופיומו הסיטה ממסלולם את חייהם של המעורבים בה.
פרופיומו עצמו לא שב מעולם לחיים הציבוריים.
עד מותו ב-2006 עסק בפעילות צדקה, באמצעותה ביקש לכפר על מעשיו ואשר זיכתה אותו בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) ב-1975.
סטיבן וורד הואשם בבית משפט על שחי מ"רווחים לא מוסריים".
הוא נטל כדורי שינה כדי להתאבד ביום האחרון של משפטו, ומת שלושה ימים לאחר מכן.
בינתיים מצא אותו חבר המושבעים אשם בדין.
כריסטין קילר הורשעה בעדות שקר, על שלא הופיעה להעיד במשפטו של "לאקי" גורדון.
היא נידונה לתשעה חודשי מאסר.
ב-2001 פרסמה אוטוביוגרפיה בה האשימה את וורד בניהול רשת ריגול סובייטית.
היא אף האשימה את רוג'ר הוליס, מי שעמד בראש ה-MI5 בזמן הפרשה, שהיה חבר באותה רשת ריגול, שכללה גם את אנתוני בלאנט.
קילר לא הביאה ראיות לטענותיה.
מנדי רייס-דייוויס עזבה את בריטניה, ולאחר שהות קצרה בספרד, עברה לגור בישראל.
היא התגיירה ונישאה לאיש העסקים רפי שאולי, יחד ניצלו השניים את "תהילתה" של רייס-דייוויס כדי לפתוח בתל אביב שרשרת של מועדוני לילה ומסעדות מצליחות שנשאו את שמה ומפעל לשמלות שהיה בבעלותה.
רייס דייוויס אף הופיעה במספר סרטים ישראלים, ביניהם: "התחלות ראשונות", "פשוט נהדרת", קוני למל בתל אביב, מיליונר בצרות, הרשלה ועוד.
רייס דייוויס פרסמה מספר ספרים.
שאולי ורייס דייוויס התגרשו לאחר כעשר שנות נישואין.
אז עברה לארצות הברית, ולאחר מכן חזרה לבריטניה, שם נפטרה מסרטן ב-19 בדצמבר 2014, בגיל 70.
כאשר נקראה רייס-דייוויס להעיד במשפטו של וורד, עימת אותה התובע עם דבריו של הלורד אסטור, שהכחיש את הרומן ביניהם וטען שמעולם לא פגש אותה.
תשובתה הקצרה והעוקצנית: "" הפכה מאז למטבע לשון שגור בפוליטיקה הבריטית, בבחינת "ומה ציפית שהוא יאמר?".
בשנת 1989 יצא לאקרנים סרט קולנוע בשם "סקנדל", המבוסס על אירועי הפרשה.
הפרשה מופיעה בפרק 10 של העונה השנייה של הסדרה הכתר בנטפליקס.
פרשת קובלנץ היא השם שניתן לשערורייה שעוררו מספר שחקני נבחרת הנוער בכדורגל, בעת ששהו במחנה אימונים שנערך בעיר קובלנץ אשר בגרמניה, ב-1984.
ראשית הפרשה בהיעלמותה של קופת צדקה (או קופה לטיפים, לפי גרסה אחרת) בצורת בקבוק מחדר האוכל של המלון המקומי, העלמות שהתגלתה מספר שעות לפני יציאת סגל הנבחרת בדרכם חזרה לישראל.
לאחר בירור קצר החזירו שחקני הנבחרת את הכסף הגנוב, 150 מארק גרמני.
מנהלי הנבחרת עשו מאמץ להעלים את הפרשה, אולם היא נחשפה בכל זאת בכלי התקשורת שבועיים לאחר מכן.
שני שחקני הנבחרת אשר הודו בגנבה, מאיר חנוכה ואשר ששון, חשפו בתוך כך גם את מעשי חבריהם למשלחת, שכללו גנבת ציוד מחנויות ספורט, הימורים במשחקי קלפים ואף אירוח צעירה במשך יומיים באחד מחדרי המלון.
השחקנים המעורבים בפרשה נענשו בחומרה: חנוכה, ששון, חי קרייס, שמואל שמואל ועופר דגמי הורחקו לצמיתות מנבחרות ישראל ולמספר חודשים מקבוצותיהם; הקפטן קובי בלדב, מאיר קדוש ושחר בראל הורחקו לשנה; אלון נתן, לביא קוזניצקי וליאור רוזנטל הורחקו על תנאי לשנה.
בעקבות הרחקתו מהנבחרת לצמיתות וממשחקי הליגה ל-6 חודשים, עקר מאיר חנוכה לדנמרק, שם התדרדר לשימוש בסמים.
לאחר מספר שנים שב לישראל ופנה לגמילה.
מאמן נבחרת הנוער, דרור קשטן, הודח מתפקידו בגלל הפרשה.
פרשת ציצרו היא פרשת ריגול שהתרחשה בטורקיה בימי מלחמת העולם השנייה, בה הייתה הפרה רבתי של כללי הביטחון מצד הבריטים.
שנת 1943 הייתה שנת מפנה במלחמת העולם השנייה: בראשיתה נחלו הסובייטים ניצחון בקרב על סטלינגרד, ובהמשכה ניצחה ברית המועצות בקרב קורסק, בעלות הברית פלשו לסיציליה ובאיטליה, בניטו מוסוליני נפל ואיטליה נכנעה.
הגרמנים החלו לצפות לגרוע מכול עבורם - פלישת בעלות הברית ללב יבשת אירופה.
מאמצים מודיעיניים רבים הושקעו על ידי הגרמנים בניסיון לאתר את אתר הנחיתה המשוער, ומאידך הושקעו מאמצי סיכול והונאה על ידי בעלות הברית על מנת להסתיר מידע זה מן הגרמנים.
והנה נקרתה לגרמנים הזדמנות פז לקבלת מידע חסוי ממקור לא צפוי, השגרירות הבריטית באנקרה, בירת טורקיה.
כלקח ממעורבותה לצד גרמניה במלחמת העולם הראשונה שבסופה נחלה תבוסה, שמרה טורקיה במשך כמעט כל ימי מלחמת העולם השנייה על נייטרליות.
באנקרה בירת טורקיה פעלו אלו בצד אלו נציגויות דיפלומטיות של בעלות הברית לצד אלו של מדינות הציר.
השגריר הבריטי בטורקיה באותה עת היה סר יו נצ'בול-האג'יסן, לשעבר שגריר בריטניה בסין, והשגריר הגרמני היה פרנץ פון פאפן, המדינאי הגרמני השמרני ששימש למשך זמן קצר ב-1932 כקנצלר גרמניה והיה סגן הקאנצלר בממשלתו הראשונה של היטלר והשגריר הגרמני האחרון באוסטריה ערב האנשלוס שיד לו בסיפוחה לגרמניה.
באוקטובר 1943 התקשר אדם לנספח בשגרירות גרמניה באנקרה וביקש להיפגש עמו, מאחר שלדבריו יש לו מידע חשוב למסור לו.
באישון לילה יצא הנספח קרל לודוויג מויציש במכוניתו לפגישה.
לאחר תרגילי התחמקות ממעקב פגש הנספח אדם שמסר לו כי הוא השרת האישי של השגריר הבריטי במעונו הפרטי וכי השגריר מחזיק במעונו מסמכים חסויים, והציע לצלמם ולמכור אותם לגרמנים.
לאחר היסוסים החליטו הגרמנים לקבל את ההצעה.
הנספח ערך פגישות סתר רבות עם האיש, שקיבל בשגרירות את הכינוי "ציצרו".
נתברר כי המסמכים, שאת צילומיהם מסר ציצרו לנספח, היו בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה והגרמנים שילמו עבורם לציצרו, במרוצת השנים 1943 ו-1944, הון עתק שהסתכם בסכום של מאות אלפי לירות שטרלינג, בשטרי כסף וביהלומים.
ציצרו אכן היה השרת האישי של השגריר הבריטי במעונו, ששכן במקום נפרד מן השגרירות עצמה.
שמו של השרת היה אליאסה באזנה והוא היה טורקי יליד אלבניה, אז בן 39 (יליד 1904).
הבריטים, בניגוד לכללי הביטחון החמורים, לא ערכו לשרתו האישי של השגריר בדיקה לקביעת סיווגו הביטחוני.
בניגוד לאותם נוהלי ביטחון, גם השגריר עצמו נהג ברשלנות והיה נוהג לקחת עמו מן השגרירות למעונו מסמכים חסויים ולהחזיקם בכספת.
ציצרו יצר תבנית שעווה ממפתח הכספת והכין לעצמו מפתח נוסף, בו השתמש בעת שהשגריר נעדר ממעונו, וצילם את המסמכים שבכספת.
המסמכים שאותם צילם ציצרו, ואשר עותקים מהם הוא מסר לגרמנים, כללו התכתבויות של השגרירות וכן מברקים ודוחות משלוש הוועידות שנערכו בנובמבר 1943: ועידת מוסקבה, ועידת קהיר וועידת טהראן, בהן דנו בעלות הברית באסטרטגיה שלהן להמשך המלחמה ובמאמציהן לגרור את טורקיה לצדן במלחמה.
במסמכים לא נזכרה במפורש תוכנית הפלישה לנורמנדי, אולם עלה מהם כי הפלישה לאירופה לא תהיה מן הבלקנים אלא ממערב אירופה.
הגרמנים לא הפיקו תועלת מלחמתית ממסמכים אסטרטגיים אלה, הן משום היריבות והתחרות ששררו בגרמניה בין הפיקוד הצבאי לסגל הדיפלומטי, ובעיקר בין פרנץ פון פאפן לבין יואכים פון ריבנטרופ, והן משום שהנאצים חשדו כי המסמכים הושתלו בידם על ידי הבריטים.
אליאסה באזנה התפטר מתפקידו כשרת של השגריר הבריטי באפריל 1944, כאשר חשש כי מזכירתו של הנספח מויציש, שערקה אז לבעלות הברית, תחשוף את זהותו.
ציצרו לא זכה ליהנות מההון העצום שנפל בחלקו.
התברר כי הסכום בלירות שטרלינג שקיבל מידי הגרמנים שולם בשטרות מזויפים.
אלה זויפו במסגרת המבצע שכינו הנאצים "מבצע ברנהרד", ובו זויף כסף בריטי במחנה ריכוז ליד ברלין בסכומים שהיו שווים באותה עת 135 מיליון פאונד, כדי להחדירם לאדמת בריטניה ולמוטט את הכלכלה הבריטית.
בשנת 1950 נתפרסמו העובדות אודות פרשת ציצרו בספר שכתב הנספח הגרמני לשעבר באנקרה, קרל לודוויג מויציש, שנשא את השם "מבצע ציצרו".
תרגום לעברית של הספר ראה אור בישראל בשנת 1952.
פרשת ציצרו זכתה לפרסום כלל-עולמי בסרט קולנוע משנת 1952 בשם "חמש אצבעות", בבימויו של ג'וזף מנקייביץ' ובכיכובו של ג'יימס מייסון בתפקיד ציצרו, שנקרא בסרט בשם "יוליסס דיאלו".
הסרט סטה מן האמת העובדתית ובין היתר יצר דמות בדויה של רוזנת פולנייה שהייתה כביכול שותפתו של ציצרו לפעולת הריגול, ובסיומו של הסרט נראה ציצרו חי חיי פאר בדרום אמריקה.
אליאסה באזנה נתגלה בראשית שנות השישים במערב גרמניה, כאשר ניסה מזלו בתביעה משפטית שהגיש נגד ממשלת מערב גרמניה לשלם לו את דמי הריגול שהגיעו לו, לטענתו, מגרמניה הנאצית.
במפתיע פסק בית המשפט הגרמני לזכותו, והורה לשלם לו סכום צנוע.
את פרנסתו מצא בפרסום ספר זכרונותיו מתקופת היותו "ציצרו", שנשא את השם "אני הייתי ציצרו" וראה אור בשנת 1962. אליאסה באזנה מת בשנת 1970 בשמשו כשומר לילה במינכן.
למרות התנהגותו הרשלנית של השגריר סר יו נצ'בול-האג'יסן, שגרמה לדליפה הביטחונית החמורה בפרשת ציצרו, לא נשא סר יו בתוצאות.
פרשת קורנילוב התרחשה באוגוסט 1917 ברוסיה והיוותה זרז רציני ובלתי צפוי למהפכת אוקטובר.
המפקד העליון של הצבא הרוסי, גנרל לאוור קורנילוב, היה שותף לאמונה הרווחת כי הפסד צבאי בחזית המזרחית למעצמות המרכז יוביל להרס הכבוד והגאווה הרוסית.
לנין, כך הוא טען, צריך להתלות יחד עם "מרגליו הגרמנים".
מהבירה פטרוגרד נשלח מסר מעורפל (אולי במכוון), בו נאמר כי הבולשביקים רומסים את השלטון בבית.
במסר זה הורה כביכול ראש ממשלת המעבר, אלכסנדר קרנסקי לקורנילוב לכפות סדר בבירה ולארגן מחדש את הממשלה.
קורנילוב הורה לגיס הפרשים ה-3 להיכנס לפטרוגרד ולהנהיג ממשל צבאי.
ב-9 בספטמבר הדיח קרנסקי את קורנילוב משום שחשב כי האחרון מגיע כדי להשליט דיקטטורה צבאית.
קרנסקי מעולם לא העביר מסר בהול לקורנילוב על בעיות שליטה בבירה.
קורנילוב היה משוכנע לחלוטין (תוך שהוא מתעלם מדעתו של בוריס סאווינקוב, סגנו של קרנסקי, כי מדובר באי הבנה כוללת) שקרנסקי לא התכוון להדיחו אלא נהג כך משום שהיה תחת לחץ - אסור על ידי הבולשביקים.
קורנילוב קרא לחייליו "להציל את מולדתם הגוועת".
קרנסקי לא ידע אם יוכל לסמוך על שאר מפקדיו כנגד ה"פלישה" של קורנילוב ונאלץ לבקש עזרה מה"גווארדיה האדומה" של הבולשביקים.
בהתקרב חיל הפרשים ה-3 לפטרוגרד הורה קרנסקי למפקד הגיס, גנרל קרימוב (שלוחו של קורנילוב), לעצור את התקדמותו.
כאשר קרימוב הבין כי אין חשש לשליטה בולשביקית, ציית לקרנסקי.
קרנסקי שעדיין האמין כי חיל המצב חפץ להדיחו ולכונן ממשל צבאי, עצר ואסר את קורנילוב ו-7000 מתומכיו.
בעקבות פרשה זו איבד קרנסקי מכוחו הפוליטי, חיזק בצורה משמעותית את הבולשביקים ואת תמיכת הפועלים בהם, וסלל את דרכם לשלטון במהפכת אוקטובר.
לולא פרשה זו ייתכן (כך לפי קרנסקי עצמו ומספר חוקרים) והבולשביקים לא היו מגיעים לשלטון, זאת מאחר שזמן קצר לפני הפרשה הפופולריות של הבולשביקים הייתה בשפל (לאור חשיפת קשריהם עם הגרמנים בעיתונות) ומנגד המורל של החיילים בחזית היה במגמת שיפור.
כמו כן נראה שקרנסקי יצא "קירח" משני הצדדים שכן הסוציאליסטים המתונים ראו בו מעתה שליט רופס בעוד שהקצונה הצבאית ראתה בו כמי שתקע לה סכין בגב ולפיכך הללו נמנעו מלסייע לו לאחר מכן.
פרשת קולנוע היכל התרחשה בפתח תקווה בשנת 1984, כאשר ראש העירייה דב תבורי החליט לאפשר הקרנת סרטים ב"קולנוע היכל" בליל שבת, בעוד ששומרי השבת, דתיים לאומיים וחרדים, התנגדו לכך.
הפרשה התפרסמה והפכה לדוגמה בולטת לנקודת חיכוך בין דתיים לחילונים, ולמקרה-בוחן באשר ליישום ה"סטטוס קוו".
במשך שנים רבות היה אולם קולנוע היכל סגור בשבת בהתאם לחוק עזר עירוני בפתח תקווה.
בשנת 1983 נבחר לראשות עיריית פתח תקווה דב תבורי, מועמד המערך.
עם זכייתו בתפקיד הבטיח תבורי כי "תושבי פתח תקווה שירצו לחזות בסרטים בלילות שבת לא יצטרכו לנסוע עד תל אביב".
בניגוד לערים אחרות בהן נפתחו בתי קולנוע בליל שבת בניגוד לחוקי העזר העירוניים, הוביל תבורי לשינוי חוק העזר העירוני.
עוד טרם אושר השינוי על ידי שר הפנים, נערכה ב-21 בפברואר 1984, הקרנה ראשונה בשבת.
הרבנים הראשיים של פתח תקווה, ברוך שמעון סלומון ומשה מלכה, הובילו אלפי דתיים בהפגנה נגד חילול השבת.
עשרות אלפי מפגינים דתיים הגיעו להפגנה בליל שבת, אך ההפגנה לא הועילה ובית הקולנוע המשיך בהקרנת סרטים גם בשבתות הבאות, ושומרי השבת מצידם המשיכו את ההפגנות.
כעבור תקופה ארוכה של הפגנות החליטו המתנגדים הדתיים כי עליהם להרחיב את המאבק לתחומים אחרים.
במרץ 1984 פרצו הרבנים הראשיים של פתח תקווה אל מועצת העירייה כדי לבטא את התנגדותם.
במקביל ערכו הרבנים שיחות עם ראש העירייה במטרה לשכנעו לחדול מהקרנת סרטים בשבת.
אנשי ציבור דתיים מהליכוד, אגודת ישראל והמפד"ל הפעילו לחץ פוליטי, וראש הממשלה דאז שמעון פרס זימן את דב תבורי ללשכתו וביקש ממנו להגיע לפשרה עם רבני העיר - אך ללא הועיל.
תבורי היה נחוש בדעתו להמשיך ולאפשר הקרנת סרטים בערבי שבת, אחרת יתפטר.
את דעתו הנחרצת הסביר בכך שלדעתו יש צורך להיענות לדרישות בני הנוער לבידור בסופי שבוע.
הוא טען שבני הנוער בלילות שבת היו נוסעים לתל אביב בכלי הרכב של הוריהם, דבר שיש בו סיכון, הוצאות מיותרות וניתוק העיר מבני-הנוער שלה.
תבורי העיד על עצמו כי הוא לא מעוניין לפגוע בציבור הדתי בעיר, ולכן הבטיח כי מכירת הכרטיסים תיעשה לפני כניסת השבת, והקרנת הסרטים לא תתחיל לפני השעה עשר בליל שבת.
בריאיון עיתונאי אמר: "מאבק החרדים ייזכר לדורות כקרב על פתיחת העיר שהייתה כמו במצור של שבת, זהו הקרב על הדמוקרטיה.
עשרים אחוז דתיים רוצים לכפות את השבת שלהם על שמונים אחוז חילוניים."
החזית הדתית החליטה להיעזר בחוק הקיים נגד ראש העירייה.
חוקי העזר העירוניים אוסרים הפעלת קולנוע בשבת ולכן הוגשה תביעה לבית המשפט המקומי נגד בעלי "קולנוע היכל" העוברים על החוק האוסר פתיחת בתי עינוגים בשבת.
בתגובה לפעולה זו של החזית הדתית החליט ראש העירייה לעשות תיקון בחוק והוסיף כי אם יש עניין ציבורי, יוכל ראש העירייה לתת רישיון לבית עסק לפתוח בשבת.
התיקון לא אושר בכנסת ובינתיים התנהל המשפט נגד הבעלים של קולנוע היכל.
ההפגנות הפכו לדבר שבשגרה, עד שערב שבת אחד במהלך הפגנה נעצר הרב הראשי סלומון.
בעקבות האירוע איימה אגודת ישראל לפרוש מהקואליציה וחבר כנסת מוטה גור הזהיר מפני נפילת הממשלה בעקבות פולמוס השבת, ושר המשטרה הורה לשחררו מיד.
ב-30 במרץ 1984 הוכרזה שביתת נשק לבקשת המשטרה כיוון שבאותה תקופה חל יום האדמה במגזר הערבי וכל כוח האדם המשטרתי גויס לשמירה על השקט בתחומי המגזר.
אך מיד לאחר הפוגה קצרה זו התחדש העימות בין דתיים לחילונים בפתח תקווה ושוב עצרה המשטרה רבנים ובתגובה שבתו בתי הדין הרבניים והמועצות הדתיות יום שלם.
באפריל 1984 אורגן מופע של זמרים ואמנים ליום השבת, בתמיכה בפתיחת הקולנוע בשבת.
ההיענות למופע הייתה גבוהה וכל הכרטיסים נמכרו שבוע מראש.
ההפגנות המשיכו להתקיים גם בחודשים מאי ואוגוסט.
לאחר מכן הייתה תקופת רגיעה כיוון שהקולנוע שופץ ונסגר לתקופה של שנה וחצי.
כאשר נפתח הקולנוע המחודש שוב החלו ההפגנות, והמשטרה החליטה לחדול מלתת אישורים להפגנות.
בתגובה, הגישה החזית הדתית עתירה לבג"ץ נגד המשטרה בה נטען כי זו זכותם להפגין והמשטרה לא יכולה למנוע מהם את זכותם הטבעית.
בג"ץ קבע כי במשך שבע שבתות יוכלו להפגין הפגנה גדולה ואחר כך ייאסרו הפגנות גדולות.
החלטה זו נתקבלה כיוון שלמשטרה לא היה מספיק כוח אדם שיפקח בהפגנות, בנוסף לעובדה שההפגנות שנערכו עד כה לא שינו מאומה.
כתגובה להחלטה זו של בג"ץ התאגדו אנשי אקדמיה דתיים לגוף שנקרא "אקדמאים לשמירת ערכי היהדות".
גוף זה ביצע הסברה בדבר חשיבות שמירת השבת בעיר, ושמירה על צביון דתי ויהודי במדינת ישראל.
ב-1985, שר הפנים הרב יצחק חיים פרץ קשר את אסון הבונים לחילול השבת בעקבות פעילות הקולנוע, דבר שעורר תרעומת רבה.
חרף פסק הדין שנתן בג"ץ ההפגנות לא הפסיקו, ואלפים הגיעו להפגין בערבי שבת, כולל תושבי בני ברק שהיו מגיעים ברגל לאחר סעודת ליל שבת.
בסוף יוני 1986 הואשמו הרב חיים ואלקין והרב ברוך סלומון בהתקהלות בלתי חוקית, וקיבלו עונש מאסר על תנאי.
הגורמים מסביב שנטלו חלק במאבק הממושך החלו מתעייפים, השוטרים כבר לא רצו להגיע בערבי שבת לפקח על הפגנות ואיימו בהתפטרותם, גם מספר המפגינים החל לרדת.
לבסוף, ההפגנות פסקו לחלוטין במהלך 1987, כשלוש שנים לאחר תחילת המאבק.
"קולנוע היכל" המשיך לפעול בשבת..
בסוף קיץ 2004 חברת גלובוס גרופ וההסתדרות החדשה שהפעילו את בית הקולנוע החליטו לא להמשיך להפעילו עקב חוסר ברווחיות, הוקרנו ההקרנות האחרונות בבית הקולנוע, בית קולנוע היכל חדל מלפעול לאחר כמעט 70 שנים של פעילות בו הוקרנו סרטים רבים והוצגו בו שלל של מופעים, כנסים והצגות תיאטרון.
שם הקבוצה שונה לאחר מיכן ל"מצילים את בית קולנוע היכל פתח תקווה" ובה ניתן למצוא תמונות של בית הקולנוע לאורך השנים מהעבר, לאחר השיפוץ של גלובוס גרופ וגם לאחר נטישתו והצתתו באש.
בשנת 2020 נרכש החלק של יורם גלובוס לטובת איש העסקים נתי זר המחזיק בחברה קשת שלטים.
בשנת 2024 בעיצומו של חג ראש השנה פרצה שריפה באולם 1 בבניין בית הקולנוע, יש החשד שגורמים כלשהם הציתו את המבנה, כמות העשן ועוצמת האש שבערה במבנה פיזרה את העשן בכל מרכז העיר של פתח תקווה, נזק גדול נגרם לתכולת המבנה, אך המבנה עדיין עומד על כנו כמבנה לשימור,
בסוף חודש פברואר 2025 התחילו עבודות פינוי האולמות ממושבי האולמות בכדי למצוא משקיען/ יז"ם שירכוש את שטח המבנה לטובת מסחר/ עסק וככל הנראה מחשש להצתה נוספת.
חברי הקבוצה "מצילים את בית קולנוע היכל" בפייסבוק פועלים לכך שבית הקולנוע ישופץ מחדש למראו האייקוני ויפתח מחדש כבית קולנוע/ סנימטק/ תיאטרון ואולם תרבות ומופעים כפי ששימש בעבר.
בקבוצה מונים מעל 1700 איש תושבי העיר פתח תקווה, אנשים בתחום המשחק והתרבות, ומרחבי הארץ ואפילו מחו"ל
עם הקמת מדינת ישראל נקבע כי השבת וחגי ישראל הם ימי המנוחה הקבועים בישראל, ובשנת 1951 נחקק חוק שעות עבודה ומנוחה.
כדי להביא לפשרה בין האידאולוגיות השונות בנושא בין דתיים לחילונים, החליטה ממשלת ישראל עוד בראשית דרכה לנקוט במדיניות של פשרה בין הצדדים באופן שבו נמנעים מהכרעה ברורה בנושא, דרך שכונתה "סטטוס קוו".
במסגרת ה"סטטוס קוו" הוחלט כי כל עיר תפעל על פי תקנות עזר עירוניות.
תוכן התקנות משתנה מעיר לעיר בהתאם לאופי הפוליטי והדתי בעיר.
בפתח תקווה למרות חוק העזר העירוני לא הושגה הסכמה מצד הציבור הדתי והחרדי בעיר באשר לפעילותו של הקולנוע בשבת, והם לא הסכימו לקבל את מדיניות העירייה בנדון.
פרשת צ'פקווידיק מתייחסת לנסיבות האופפות את מותה של מרי ג'ו קופקני ב-1969. קופקני הייתה חברת צוות לשעבר של הסנאטור רוברט פ.
קנדי במסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית.
(מסע הבחירות הסתיים ברצח רוברט קנדי).
אדוארד (טד) קנדי, אחיו של רוברט קנדי, נהג במכונית עם קופקני (שישבה במושב האחורי) כשמכוניתם סטתה מגשר צר לתוך תעלת מים באי צ'פקווידיק.
ב-18 ביולי 1969, השתתף טד קנדי במסיבה באי צ'פקווידיק, אי קטן הצמוד לאי מרתה'ס ויניארד במסצ'וסטס.
המסיבה הייתה מעין איחוד, לאלו אשר לקחו חלק במסע הבחירות הפוליטי של רוברט קנדי.
קנדי עזב את המסיבה, כאשר הוא מסיע במכוניתו את אחת האורחות במסיבה, מרי ג'ו קופקני.
קנדי הצליח לצאת מרכבו ולשחות למעלה האגם, אך קופקני נותרה ברכב.
לאחר מספר ניסיונות להצילה, בהן צלל מתחת לפני המים, הוא פנה בחזרה לבית בו התרחשה המסיבה, על מנת להזעיק עזרה, אך קופקני כבר לא הייתה בין החיים.
קנדי דן בתאונה עם מספר לא מועט של אנשים, בהם הוריה של קופקני ואף עורך דינו, אך יצר קשר עם המשטרה רק לאחר שעברו עשר שעות מאז התרחשות התאונה.
התאונה הטרגית הפכה במהרה לשערורייה וזכתה לכותרות רבות ברחבי העולם.
טד קנדי שהעדיף לשוחח עם עורך דינו, ורק זמן רב לאחר התאונה טרח ליידע את השוטרים, ספג ביקורת על התנהגותו.
שמועות על כך שנהג תחת השפעת אלכוהול לא סייעו לתדמיתו ופגעו בסיכויו להיבחר לנשיאות ארצות הברית לאחר מכן.
קנדי חתם על עסקת טיעון, בה הוא מודה שעזב את מקום התאונה, לאחר גרימת פגיעה גופנית.
פרשת קֹרַח היא הפרשה החמישית בספר במדבר.
לפי החלוקה לפרקים, היא פותחת ב ומסתיימת בסופו של .
את עיקר הפרשה תופס תיאור מחלוקת קורח ועדתו ותוצאותיה.
קורח, דתן ואבירם יוצאים כנגד הנהגת משה ואהרון, בתום המחלוקת משפחות ראשי המחלוקת נבלעים באופן ניסי באדמה והשותפים למחלוקת מתים.
בסוף הפרשה אלוהים מראה לעם שאהרון הוא הנבחר בעיניו לשמש ככוהן.
לאחר שמעמדו של אהרון הובהר הוא מוזהר לשמור על העם מפני חילול הקודש ונכתבים דיני מתנות כהונה.
הפרשה עומדת בין פרשת שלח לך, המתארת אירועים מהשנה השנייה ליציאת מצרים, לבין פרשת חקת, המתארת ברובה אירועים משנת הארבעים.
שנת התרחשות האירועים בפרשה זו אינה מצוינת בפסוקים.
קורח בן יצהר בן קהת בן לוי, עם דתן ואבירם בני שבט ראובן, אוספים מאתיים וחמישים מנהיגים מבני ישראל כדי לקרוא תיגר על מנהיגותם של משה רבנו ואהרן הכהן.
הם מתעמתים עם משה ואהרון ואומרים: .
הפרשנים מונים מספר סיבות נוספות לפרוץ המרד:
לנשיא למשפחות הקהתי מונה אליצפן בן עוזיאל.
עוזיאל הוא הצעיר מבני קהת ואילו יצהר אבי קרח היה הבן השני של קהת.
הבכור במשפחה היה עמרם - בניו משה ואהרן, לכן על פי הסדר המתבקש היה קרח אמור לקבל את משרת הנשיא.
קרח טוען כלפי משה כי בדה מליבו חלק מהמצוות, ובהקשר זה מחלוקת שנוצרה על מצוות ציצית שהיא המצווה המוזכרת לפני פרשת קרח.
משה מורה למורדים לקחת מחתות ולהקטיר בהן קטורת.
ה' יראה מי מתוך כל האנשים הללו ישרת בקודש.
ה' נראה אל כל העדה ומבקש להשמיד את העם כולו; אך משה ואהרן מתחננים לפניו: "האיש אחד יחטא, ועל כל העדה תקצוף?".
בסופו של דבר פותחת האדמה את פיה ובולעת את קרח ומשפחתו ואת דתן ואבירם.
שאר מקטירי הקטורת נשרפים באש שיצאה מאת ה'.
משה מצווה את אלעזר בן אהרן לקחת את מחתותיהם ולעשות מהן ציפוי למזבח.
מחלוקתו של קרח הפכה ביהדות לסמל של מחלוקת שלא לשם שמים אלא לצרכים אנוכיים.
העם ממשיכים להתלונן למשה ולאהרן וקובעים: "אתם המיתם את עם ה'".
בתגובה לכך פורצת מגפה בעם, ואהרן עוצר אותה על ידי הקטרת קטורת הסמים.
כדי לחזק עוד יותר את בחירתו של אהרן מצווה ה' לקחת שנים עשר מטות, מטה לכל נשיא מנשיאי השבטים, ולשים אותם באוהל מועד.
למחרת נתגלה כי מטה אהרון הוא היחיד שהעלה פרחים ושקדים.
ה' מצווה לשמור על המטה ליד ארון הברית לעדות ומפרט את תפקידיהם של בני שבט לוי בפני אהרון:
בהמשך הפרשה מובאים ציוויים הלכתיים, שרובם קשורים לעניין הכהונה: ציווי על שמירת המקדש על ידי הלוויים ופירוט של מתנות הכהונה והלווייה, ובהן תרומה, ביכורים, חרמות, קורבן בכור ותרומת מעשר.
השבת בה קוראים את פרשת קרח יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השג - כ"ג בסיוון
שנת החא - כ"ה בסיוון
שנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - ל' בסיוון
שנת השא ושנת זחא - ב' בתמוז
שנת הכז - ג' בתמוז
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל כ"ו בסיוון, בחוץ לארץ ג' בתמוז
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - בארץ ישראל כ"ח בסיוון, בחוץ לארץ ה' בתמוז
ההפטרה היא בספר שמואל א', מ עד .
לקראת מותו מוכיח שמואל הנביא את העם ומצהיר: קריאה זו מזכירה את קריאתו של משה בעיצומה של מחלוקת קרח: .
(אגב, לפי ספר דברי הימים, אפשר ששמואל הנביא הוא צאצא של קרח.)
בשנים מסוג בחג, זחג וזשג פרשת קרח נקראת בראש חודש תמוז היוצא בשבת וביום ראשון ועל כן נהוג לקרוא את הפטרת "השמים כסאי" במקום ההפטרה הרגילה של פרשת קרח (ובנוסח רומניא הפטירו כבכל שבת ראש חדש ב עד ).
בחלק מהקהילות (בעיקר ספרדים), נוהגים להוסיף את הפסוק הראשון והאחרון של הפטרת מחר חודש.
פרשת קייבלגייט החלה בפברואר 2010 כאשר אתר ההדלפות ויקיליקס החל להפיץ מסמכים שונים של תכתובות מסווגות שנשלחו במקור אל מחלקת המדינה האמריקאית מ-274 הקונסוליות שלה, השגרירויות שלה, וכן הנציגויות שלה ברחבי העולם.
התכתובות כללו ניתוחים מדיניים וציטוטים של מנהיגים ושרים שונים ברחבי העולם אשר נאמרו במקור בדלתיים סגורות.
מסמכי התכתובת שהודלפו במסגרת הפרשה נוצרו במקור החל בדצמבר 1966 ועד לפברואר 2010. מסמכי התכתובת מכילים ניתוחים מדיניים ממנהיגי העולם, וכן הערכותיהם של דיפלומטים אמריקנים במדינות המארחות ושל הפקידים שלהם.
לפי ויקיליקס, 251,287 מסמכי התכתובות מכילים 261,276,536 מילים, מה שהופך את הפרשה להדלפה הגדולה ביותר בהיסטוריה של חומר מסווג.
מסמכי התכתובת הושגו על ידי האתר ויקיליקס לאחר שנגנבו מצבא ארצות הברית על ידי החיילת האמריקנית צ'לסי מאנינג, שלבסוף הורשעה ונידונה למאסר בגין ריגול.
פרסום מסמכי התכתובות הדיפלומטיות האמריקניות היה ה"מגה הדלפה" השלישית בסדרת הדלפות של מסמכים מסווגים אמריקניים שהודלפו על ידי ארגון ויקיליקס במהלך שנת 2010. מעל 130,000 ממסמכי התכתובות מסווגים, בסביבות 100,000 ממסמכי התכתובות מוגדרים "סודי", ולכ-15,000 ממסמכי התכתובות סיווג גבוה יותר מ"סודי", אך אין כל מסמך המסווג כ"סודי ביותר".
פרסום המסמכים גרם לסערה עולמית ולווה בסיקור נרחב באמצעי התקשורת ברחבי העולם.
במהלך 2009 משקי"ת המודיעין האמריקנית צ'לסי מאנינג הורידה מידע מסווג בעת שהייתה מוצבת בעיראק, וצרבה אותו על גבי תקליטורים.
המידע שמאנינג הורידה הופץ במקור באמצעות הרשת הסגורה של משרד החוץ האמריקני SIPRNet שהיא גרסה מסווגת של האינטרנט.
על פי הדיווחים בתקשורת, מעל לשלושה מיליון אנשי ממשל וחיילים אמריקנים הם בעלי גישה לרשת זו, אך מסמכים בעלי סיווג "סודי ביותר" אינם מופצים בה.
בנובמבר 2010 דובר משרד החוץ האמריקני ציין בתקשורת כי בחודשים שקדמו להדלפה ננקטו צעדים נוספים על מנת לשפר את האבטחה של מערכת SIPRNet ולמנוע הדלפות של מידע מסווג ממנה.
בנובמבר 2009 יצרה מאנינג לכאורה קשר עם ארגון ויקיליקס והעלתה לארגון דרך חיבור אינטרנט את כל החומר שהיה ברשותה.
ביוני 2010 פורסם לראשונה במגזין הטכנולוגיה Wired כי אנשי משרד החוץ האמריקאי חוששים כי החיילת האמריקנית צ'לסי מאנינג, אשר מואשמת בהורדה בלתי מורשית של מידע, הדליפה מברקים דיפלומטיים אמריקניים.
ב-22 בנובמבר 2010 צוין בחשבון הטוויטר של ארגון ויקיליקס כי ההדלפה הבאה תהיה גדולה פי 7 מההדלפה של מסמכי מלחמת עיראק.
בשלב זה הרשויות בארצות הברית והתקשורת כבר העריכו כי ההדלפה עלולה להכיל מברקים דיפלומטיים אמריקניים.
ב-26 בנובמבר מייסד ויקיליקס ג'וליאן אסאנג' שלח מכתב למחלקת המדינה האמריקאית באמצעות עורכת הדין שלו ג'ניפר רובינסון, בו ביקש כי יציינו בפני ויקיליקס באופן פרטי את כל המקרים הספציפיים בהם פרסום מידע כגון שמות של אנשים עשוי לסכן באופן משמעותי אנשים מסוימים.
היועץ המשפטי של מחלקת המדינה הרולד קו סירב להיענות להצעתו של אסאנג' וציין כי "אנו לא עוסקים במשא ומתן בנוגע לשחרור או הפצה של חומרים מסווגים שהושגו באופן בלתי חוקי מממשלת ארצות הברית".
אסאנג' כתב בתגובה לראש מחלקת המדינה האמריקנית כי "בחרתם להגיב באופן אשר מוביל אותי למסקנה כי הסיכונים האמורים דמיוניים לחלוטין וכי הדאגה העיקרית שלכם היא למעשה התמקדות בהסתרת פרסום ראיות הנוגעות לפגיעה בזכויות האדם ומעשים פליליים אחרים".
לקראת ההדלפה מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון ובכירים אמריקאים אחרים יצרו קשר עם ממשלות במדינות שונות בעולם והזהירו אותן מההדלפה הצפויה.
ציר הזמן של פרשת קייבלגייט2009
נובמבר: משקי"ת המודיעין האמריקני צ'לסי מאנינג יוצרת לכאורה קשר עם ארגון ויקיליקס.
18 בפברואר: האתר ויקיליקס מפיץ את המסמך הראשון בפרשה המכונה "Reykjavik 13 cable".
29 במרץ: האתר ויקיליקס מפיץ פרופילים של פוליטיקאים איסלנדים שנוצרו על ידי מחלקת המדינה האמריקנית.
26 במאי: מאנינג נעצרה בעיראק באשמת שימוש וגילוי במידע מסווג של ארצות הברית.
30 ביולי: האתר ויקיליקס מפיץ ברשתות השיתוף באינטרנט קובץ מוצפן בגודל 1.4 גיגה המכיל את כל התכתובות הדיפלומטיות על מנת למנוע את היעלמותו לנוכח ההתקפות נגד האתר ונגד מפעיליו.
אוגוסט: ג'וליאן אסנג' מעביר לכתב הגארדיאן דייוויד ליי את הסיסמה של הקובץ המוצפן.
15 בספטמבר: דניאל דומשייט-ברג (Daniel Domscheit-Berg) עוזב באופן רשמי את ארגון ויקיליקס.
ספטמבר: פעיל בארגון ויקיליקס מעביר לכתבת האמריקנית הת'ר ברוק גישה לקובץ המוצפן.
28 בנובמבר: 220 מברקים מצונזרים פורסמו באל פאיס, דר שפיגל, לה מונד, הגארדיאן והניו יורק טיימס.
11 בינואר: פרסום של המברקים המצונזרים נמשך כאשר 2,017 מברקים נוספים מפורסמים בעיתונות.
1 בפברואר: דייוויד ליי ולוק הרדינג מפרסמים בטעות את הסיסמה האמיתית לקובץ המוצפן משום שלטענתם חשבו כי הסיסמה שונתה מאז.
25 באוגוסט: העיתון "דר פרייטג" חושף כי הסיסמה לקובץ המוצפן זמינה באינטרנט אך אינו חושף את הסיסמה עצמה.
אוגוסט: מופצת באינטרנט שמועה כי הסיסמה לקובץ המוצפן זהה לסיסמה שנכללה בספרו של כתב הגרדיאן דייוויד ליי ובעקבות כך הציבור הרחב מצליח להשיג גישה לתוכן הקובץ.
1 בספטמבר: ויקיליקס מפרסם את כל 251,287 המברקים הלא מצונזרים.
המסמך הראשון המכונה "Reykjavik 13 cable" הופץ על ידי האתר ויקיליקס ב-18 בפברואר 2010, וחודש לאחר מכן הופצו בנוסף לכך פרופילים של פוליטיקאים איסלנדים שנוצרו על ידי מחלקת המדינה האמריקנית.
במהלך קיץ 2010 המייסד והעורך הראשי של אתר "ויקיליקס" ג'וליאן אסאנג' הגיע להסכם עם רשתות תקשורת באירופה ובארצות הברית אשר לפיו יתר התכתובות הדיפלומטיות יפורסמו כאשר שמותיהם של המקורות יוסרו.
הדלפת מסמכי התכתובות המצונזרים בנובמבר 2010
ב-28 בנובמבר 2010 פורסמו 220 מסמכי התכתובת הראשונים על פי הסכם זה ב"אל פאיס" (ספרד), ב"דר שפיגל" (גרמניה), ב"לה מונד" (צרפת), ב"גארדיאן" (בריטניה) וב"ניו יורק טיימס" (ארצות הברית).
ויקיליקס תכנן במקור להפיץ את יתר המסמכים בהדרגה לאורך זמן.
הדלפת מסמכי התכתובות הלא מצונזרים בספטמבר 2011
לאחר ההדלפה בנובמבר 2010 ארגון ויקיליקס העביר את כל התוכן של אתר ויקיליקס לרשת שיתוף הקבצים ביטורנט על מנת למנוע את היעלמותו לנוכח ההתקפות הרבות נגד האתר ונגד מפעיליו.
אף על פי כן, בהמשך הופצה שמועה באינטרנט כי בקובץ שהופץ ברשת ביטורנט נכלל בטעות בתוך ספרייה נסתרת גם המאגר המוצפן של כל 250 אלף המברקים.
כמו כן, במקביל הופצה באינטרנט גם שמועה כי הסיסמה לקובץ המוצפן זהה לסיסמה שנכללה בספרו של כתב ה"גרדיאן" דייוויד ליי שעסק בדליפה אשר נכתב בשיתוף עם ג'וליאן אסאנג' (ליי קיבל את הסיסמה מאסאנג' כדי שיוכל לגשת לעותק של הקובץ המכיל את כל התכתובת, והאמין שהסיסמה זמנית וייחודית לקובץ שקיבל בלבד).
בעקבות כך החליט לבסוף ארגון ויקיליקס ב-1 בספטמבר 2011 לפרסם את כל 251,287 המסמכים.
במקביל האשים הארגון את דייוויד ליי ואת ה"גרדיאן" בחשיפת הסיסמה לקובץ המוצפן.
המברקים הכילו פרטים רבים לגבי הערכותיה של ישראל בסוגיית תוכנית הגרעין האיראנית, ועל כך שההנהגה בישראל ראתה את שנת 2010 כ"שנה קריטית" להתמודדות עם איראן.
ראש אמ"ן, עמוס ידלין, מצוטט במסמכים באומרו כי "ישראל לא נמצאת בעמדה שהיא יכולה לזלזל באיראן או להרשות לעצמה להיות מופתעת כמו ארצות הברית בפיגועי 11 בספטמבר".
שר הביטחון, אהוד ברק, העריך במהלך יוני 2009 כי ישנו חלון הזדמנויות של בן 6 עד 18 חודשים שבמהלכם עדיין ניתן יהיה למנוע מאיראן להשיג נשק גרעיני וכי לאחר מכן "כל פתרון צבאי יגרום לנזק היקפי בלתי מתקבל על הדעת".