tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החפירה נערכת בראש התל שם נחשפו שרידי יישוב מתקופות הברזל, ההלניסטית והרומית הקדומה.
באתר נמצא מטבע מתקופת המרד הגדול.
חירבת אל-עורה הוא אתר ארכאולוגי בדרום רמת השרון מול הכפר הירוק; שהתקיים בתקופה הביזנטית, האומאית והעבאסית.
בטרם נחפר האתר, שהתגלה בסקר ארכאולוגי, הציע יעקב קפלן כי מערות הקבורה הסמוכות שנתגלו מדרום-מערב במערות אפקה שבתל ברוך שימשו את יושבי חורבת אל-עורה.
מהחפירות במקום נמצאו ממצאים קרמיים ואפיגרפיים שמעידים כי במקום ישבו שומרונים בתקופה הביזנטית, נראה כי לחלק מהמבנים היו מקוואות.
עם הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, היישוב השומרוני ננטש, ובימי האומאים נבנה יישוב לידו שהיה ברמת בניה נמוכה בהרבה מזו שהייתה בתקופה הביזנטית.
בימי העבאסים התקיים בצפון המקום, מבלי להחריב את שרידי היישובים מהתקופות הקדומות, יישוב קטן עם מתקן להפקת זכוכית.
ב-2024 החלה בניית שכונה מודרנית במקום, ועיריית רמת השרון הכריזה כי האתר יהיה חלק מפארק שישלב בתוכו את העתיקות כיצירות מוגנות להנאת הציבור הרחב.
חירם הראשון או חורם הראשון היה מלך צור בשנים 980–947 לפנה"ס.
הוא ירש את כיסאו של אביו, אביבעל, ולאחר מותו ירש אותו בנו בעלעזר הראשון.
חירם היה מהמלכים הבולטים של צור – תקופתו נחשבת לתחילת תור הזהב של העיר.
חירם שיתף פעולה עם מלכי ממלכת ישראל המאוחדת דוד ושלמה בנו.
העוצמה הכלכלית של ממלכתם התבססה, במידה רבה, על שיתוף הפעולה עם מעצמת הסחר הצורית.
לפי מנאנדרוס מאפסוס ודיוס, חירם הרחיב את שטח האי מזרחה (לכיוון החוף; לפי דיוס, הדבר חיבר את האי ליבשה), הקדיש עמוד זהב במקדש זאוס (הוא בעל), חידש את גגות המקדשים בעצים מהלבנון ובנה את מקדש הרקלס (הוא מלקרת) ועשתרת.
הוא גם יצא למסע נגד העתיקאים (Ἰτυκαίοις) שלא שילמו מס לצור.
הברית עם ממלכת ישראל המאוחדת
המלך חירם שיתף פעולה עם מלכי ממלכת ישראל המאוחדת דוד ושלמה בנו.
על הברית בין חירם לדוד ושלמה נזכרת כ"ברית אחים" בדברי הנביא עמוס, כמאתיים שנה לאחר מות חירם.
לאחר שכבש דוד את ירושלם, שלח לו חירם שליחים לכרות עמו ברית וידידות, והעניק לו ארזים, חרשי עץ וחרשי אבן, והם בנו לו בית.
כששמע חירם שנמשח שלמה תחת דוד אביו, שלח לו שליחים בשל ידידותו עם דוד.
שלמה שלח לחירם שדוד, כידוע לחירם, לא יכל לבנות בית לה', וכעת בימי השלום תחת שלמה, ניתן לבנות את הבית.
שלמה ביקש מחירם לצווֹת לכרות לו ארזים מהלבנון ולשלוח לו את עבדיו, בתשלום, כי אין בישראל איש היודע לכרות עצים כמו הצידונים (הפיניקים).
יוסף בן מתתיהו כתב שבימיו נשמרו האגרות שהחליפו ביניהם המלכים הן בספרי היהודים והן אצל הצורים, בארכיון הציבורי בעיר.
חירם ושלמה כרתו ברית ושרר ביניהם שלום, ושלמה שלח חלק ממסיו ללבנון.
את העצים והאבנים לבית המקדש פיסלו בנאי שלמה, בנאי חירם ואנשי גבל.
לפי דברי הימים, חירם (בן לאם משבטי ישראל הצפוניים ולאב צורי חרש נחושת) שהיה אחד מבוני המקדש הבכירים, נשלח על־ידי חירם המלך.
המחקר מאשר כי מקדש שלמה נבנה על־ידי אדריכלים פיניקיים, בתבנית זהה לזאת ששימשה מקדשים פיניקיים, ואף שהפיניקים השפיעו על חיבור הפרקים המתארים את בניית המקדש (מלכים א', פרקים –).
לאחר שחירם המלך מילא את הבטחתו בנוגע לעצים ולזהב ונשלמה בניית מקדש שלמה וארמון המלך, נתן שלמה לחירם עשרים ערים בגליל.
חירם לא היה מרוצה מהערים, וקרא להן "ארץ כבול".
בין חירם לשלמה היה גם שיתוף פעולה בתחום הימי; מלחי חירם השיטו את אניות שלמה מאילת לאופיר ושבו עם זהב רב ואוצרות אחרים, ואניות תרשיש של שלמה הפליגו עם אניות חירם והביאו גם הן אוצרות רבים.
העיר צור נודעה בייצור צבעי הארגמן והתכלת מארגמונים הנפוצים באזור; פרשי שלמה, בימי המלך חירם, היו לבושים בארגמן צורי.
בקרבת קאנא נמצא מונומנט אבן שמסורת עממית מייחסת אותו לקבר חירם .
למעשה, הקבר מתוארך לתקופה הפרסית, ויש המייחסים את המסורת המקשרת לחירם למטיילים אנגלים או צרפתים מהמאה ה־19.
על פי סיפור שמביא יוסף בן מתתיהו, חירם ושלמה החליפו זה עם זה חידות, וכאשר אחד פתר את חידות השני, שילם לו השני כסף, וכאשר אחד לא הצליח לפתור, הוא שילם לשני כסף; כך החליפו ביניהם שני המלכים כספים.
לחירם היה איש בשם אבדמון (Ἀβδήμονος) שהצליח לפתור את חידות שלמה, וגרם לו לשלם לחירם.
על פי האגדה היה חירם אביו החורג של נבוכדנצר מלך בבל.
ב, מסופר כי בשלב מסוים גבה לבבו של חירם והוא ייחס לעצמו תכונות אלוהיות.
חִירָם (ולפעמים חִירוֹם) הוא דמות מקראית, אמן עברי, בן העיר צור, שנשלח על ידי חירם מלך צור (אין לבלבל ביניהם) אל שלמה המלך, לצורך בנייתו של בית המקדש הראשון.
חירם עשה את עבודות הנחושת לבית המקדש ולכליו.
לפי הנאמר בספר מלכים, היה חירם מבני ישראל, משבט נפתלי, בן העיר צור.
פרטים נוספים מוסיף הכתוב בספר דברי הימים:
לפי הנאמר בדברי הימים, אמו הייתה משבט דן.
פרט נוסף שמתחדש בדברי הימים, שחירם מלך צור שלח את חירם-משבט-נפתלי אל שלמה, לבקשתו.
פרט נוסף שלא הוזכר בספר מלכים, הוא היותו של חירם אומן גם בזהב, בתכלת, בארגמן ובברזל, ולא רק בנחושת.
הרד"ק כותב בפירושו (מלכים-א ז, יד), שהכתוב בספר מלכים ציין רק את הנחושת, מפני שלצורך הנחושת הוזמן אל שלמה.
בהתייחסותו לעובדה שאימו של חירם באה משבט דן, מביא התלמוד מאמר הקושר את שמו של חירם עם אהליאב בן אחיסמך, שעסק בבניין המשכן במדבר, והיה גם הוא בן שבט דן:
מדרש נוסף שמוזכר בעניינו של חירם, משווה בין שותפותו של שבט דן עם שבט יהודה בבניין בית המקדש הראשון לבין השותפות בבניין המשכן:
בפירוש המיוחס לרש"י בדברי הימים (דהי"ב ג, יז) מובאת הצעה שבעמודי מקדש - "יכין ובועז" - הנציחו שלמה וחירם שני אנשים גדולים משבטיהם, ובכך טבעו במקדש את השותפות שבין השבטים הללו:חירם שהיה מבני דן עשה את העמודים, קרא את האחד: "יכין" - על שם אביו שמשון...
ושלמה קרא לשני: "בועז" - על שם זקנו בועז...
חירם עבד, בבניין המקדש וכליו, בעבודות הנחושת.
על מלאכתו נמנים עמודי יכין ובועז, ים הנחושת של שלמה, המכונות (בסיס נייד להעמיד עליו את הכיור) והכיורים.
כמו כן עשה את כלי הנחושת (סירות, יעים ומזרקות).
פירוט העבודות נמצא בספרים מלכים ודברי הימים:
ספר דברי הימים-ב סוף פרק ג, ופרק ד.
בקרב מסדר הבונים החופשיים, ניתן מעמד גבוה לדמותו של חירם (המכונה בפי הארגון "חירם אביף" או "בן האלמנה"), שכן מסורת הארגון מייחסת את שורשיו להתארגנות הבנאים שבנו את בית המקדש, וחירם בראשם.
השם הפרטי "חירם" מקובל בקרב בנים לחברי הבונים החופשיים.
הסיפור אודות חירם הוא אחד מיסודות תורת הבונים החופשיים.
הסיפור מתחיל עם הגעתו של חירם לירושלים ועם מינויו על ידי המלך שלמה כאדריכל הראשי והאחראי על עבודות בניית בית המקדש.
כשעמדה עבודת בניין המקדש לקראת סיומה, ארבו לו שלושה בנאים כאשר יצא מהבניין ודרשו ממנו שימסור להם את סודות הבנאי הראשי.
חירם התעמת עם כל אחד מהם וכאשר עמד בסירובו לחשוף את הסודות הם תקפו אותו באמצעות כלי עבודה.
השניים הראשונים גרמו לפציעתו והאחרון גרם למותו.
רוצחיו של חירם הסתירו את גופתו תחת ערימה של פסולת בנייה ובלילה שבו למקום כדי להעביר אותה אל מחוץ לעיר, שם הם קברו אותו בקבר רדוד שסומן בענף של עץ שיטה.
כשהאחראי על עבודות בית המקדש נעדר מעבודתו ביום המחרת, שלח המלך שלמה קבוצה של בנאים לחפש אחריו.
ענף עץ השיטה התגלה במקרה וגופתו של חירם הוצאה מהקבר כדי שתיטמן בקבורה מכובדת.
מקום מחבואם של אותם בריונים התגלה גם כן והם הובאו למשפט.
שלמה הודיע לצוות הבנייה שכעת אבד סודו של הבנאי הראשי והוא החליפו בסוד חלופי.
מילת הקוד האמיתית נחשבה לסוד בקרב הבונים החופשיים, אך במשך מאות שנים התרחשו התגלויות שונות למילת הקוד, התגלויות שבהן מילת הקוד הייתה בדרך כלל שונה בכל פעם.
סיפור זה מיוחס לבניה החופשית האנגלו-אמריקאית.
בבניה החופשית היבשתית הסיפור שונה במקצת.
מספר רב של בנאים ראשיים (לא רק חירם) עבדו בבניית בית המקדש ושלושת הבריונים ביקשו לגלות את מילות הקוד ואת הסימנים שיאפשרו להם לקבל שכר גבוה יותר.
סופו של הסיפור זהה, אך הפעם נמצאה גופתו של חירם על ידי הבנאים הראשיים.
הסודות לא אבדו, אך שלמה מורה לקבור אותם מתחת למקדש ולחרוט אותם על קברו של חירם.
הסודות שעל פי המסורת המקבילה אבדו, הועברו לידיו של הבנאי הראשי החדש כחלק מסדר הפולחן.
בגרסה זו מכונה חירם לעיתים בשם "אדונירם".
חירות שלילית היא תפיסה פילוסופית, המתייחסת לחופש של היחיד משליטתם של אחרים.
במובן זה אדם נתפש כחופשי עד לאותה מידה, שבה איש לא מתערב בפעולותיו.
לדעתו של תומאס הובס, לדוגמה, "אדם חופשי הוא זה, אשר...
לא מונעים ממנו לעשות מה שברצונו לעשות"; זאת בניגוד לתפישת החירות החיובית, המתייחסת ליכולתו הממשית של האדם לפעול על-פי רצונו בהיעדר מגבלות שאחרים מטילים עליו.
ישעיה ברלין הבחין בין החירות השלילית לחירות החיובית בהרצאתו, שנשאה את השם "שני מושגים של חירות".
לדעתו של ברלין, הבחנה זו עוברת כחוט השני במסורת הפוליטית, כאשר רעיון החירות השלילית קשור באופן הדוק לפילוסופים המדיניים הבריטים (כמו לוק, הובס וסמית'), ואילו החירות החיובית להוגי הדעות האירופים מן היבשת, כדוגמת הגל, רוסו, הרדר ומרקס.
בעיני ההוגים הבריטים המצוינים כאן וממשיכי דרכם, החירות השלילית היא ה-חירות בה"א הידיעה.
לתפישת החירות השלילית מספר היבטים ראויים לציון.
ראשית, החירות השלילית מגדירה את התחום או ה"אזור" של החירות (בשתיקת החוק).
במילותיו של ברלין: "החירות במובנה השלילי קשורה בתשובה לשאלה האם מישהו – אדם או קבוצת בני-אדם – מונח לנפשו או צריך להיות מונח לנפשו [כדי] לעשות או להיות מה שהוא יכול לעשות או להיות, ללא התערבותם של בני-אדם אחרים".
חלק מן הפילוסופים חלקו על ברלין לגבי היקפה של חירות זו, אך הסכימו עמו בנקודה המרכזית, שהחירות מגדירה את התחום, שבו אדם יכול לפעול בלי שאחרים יציבו לו מכשולים.
שנית, כפי שמשתמע מהגדרתה, המכשולים המוצבים בפני חירותו השלילית של האדם הם מעשי ידיו של אדם אחר או אנשים זולתו, ולא נכפים עליו על ידי הטבע, הגורל או חוסר-יכולת.
הפילוסוף הצרפתי הלווטיוס, ביטא רעיון זה בבהירות: "אדם חופשי הוא אדם שאינו כבול בשלשלאות, אינו אסיר בכלא ואינו מופחד כמו עבד בענישה...
אין זה היעדר חופש לא לעוף כמו נשר או לא לשחות כמו לווייתן".
הדיכוטומיה בין החירות השלילית לחירות החיובית נחשבת למחשידה על ידי פילוסופים ממסורות פוליטיות מסוימות, כמו סוציאליזם, סוציאל-דמוקרטיה, סוציאליזם ליברטריאני ומרקסיזם.
חלק מהם טוענים ששתי החירויות בלתי-ניתנות להבדלה למעשה, ואילו לטענתם של אחרים אחת מהן לא יכולה להתקיים ללא רעותה.
משותפת להם הטענה, ששימורה של החירות השלילית מחייבת פעולה חיובית מצד הממשלה או החברה במטרה למנוע מחלק מן היחידים ליטול מאחרים את חירותם.
חירות שלילית וסמכות: הובס ולוק
כיצד ניתן ליישב בין תשוקתו של האדם לחירות להזדקקותו לסמכות?
תשובת הפילוסופים על שאלה זו מייצרת בעיקר קושי להבין את השקפתם על החירות, אך גם אשכול של תפישות מעניינות אודות סמכות, שוויון וצדק.
תומאס הובס וג'ון לוק הציעו שני פתרונות משפיעים ומייצגים לבעיה.
שניהם הסכימו שיש למתוח קו ברור סביב תחום מוגדר היטב, שבו כל אחד יוכל לפעול ללא מכשולים ובהתאם לטעמיו, תשוקותיו ורצונותיו.
עם זאת, שניהם האמינו, ששום חברה לא תוכל להתקיים ללא סמכות שלטונית, שתפקידה למנוע התנגשות בין המטרות השונות באמצעות שרטוט מדויק של גבולות תחומי החירות של כל אחד ואחד.
הובס ולוק נבדלים ביחסם להיקפו של תחום זה.
הובס, שדעתו על טבע האדם הייתה שלילית, האמין שנדרשת סמכות חזקה כדי לרסן את דחפיו הפראיים והמושחתים של האדם.
הוא חשב שרק שלטון חזק יוכל לחסום את האיום התמידי של האנרכיה.
לוק, לעומתו, האמין שטבע האדם הוא יותר טוב מאשר זדוני, ולכן תחום חירותו של היחיד יכול להיות רחב.
חירות שלילית בעיני הוגים שונים
במאמר השני של כתבי הפדרליסט, ג'ון ג'יי כתב: "אין דבר ודאי יותר מן הצורך בממשל, אך באותה מידה אין להכחיש, שללא קשר לזמן ולצורה שבה הוא מתמסד, האנשים חייבים לוותר עבורו על חלק מזכויותיהם הטבעיות כדי להקנות לו את הכוח הנדרש".
כוונתו של ג'יי הייתה נהירה לנו יותר אם היינו משתמשים במושג החירות השלילית במקום המילים "זכויות טבעיות", משום שג'יי רצה לטעון כאן שכוחו או סמכותו של ממשל לגיטימי שאוב בחלקו מנכונותנו להסכים למגבלות על חירותנו השלילית.
בחוברת "השכל הישר" הבחין תומאס פיין בין החברה לממשל כמעט בדיוק באותם קווים, המבדילים בין החירות השלילית לחירות החיובית: "החברה נוצרת על ידי רצונותינו והממשל על ידי רשעותנו; הראשונה מקדמת את אושרנו באופן חיובי באמצעות האיחוד בין רגשי החיבה שלנו, השני באופן שלילי באמצעות ריסון מידותינו המגונות".
תומאס ג'פרסון אמר ש"החירות החוקית היא פעילות חסרת-מכשולים בהתאם לרצוננו בגבולות המשורטטים מסביבנו על ידי הזכויות השוות של הזולת".
הוגה הדעות הליברטריאני טיבור ר' מאצ'ן, מגן על החירות השלילית כ"חיונית עבור בחירה מוסרית ולפיכך, עבור השגשוג האנושי".
לטענתו, החירות השלילית "מובטחת כאשר זכויותיהם של היחידים בקהילה האנושית לחיים, לפעילות רצונית (או לחופש ההתנהגות), ולרכוש מכובדות, נשמרות ומוגנות באופן גורף".
מבקרים טוענים שההבחנה בין זכויות חיוביות ושליליות, או בין חירות שלילית לחיובית, היא דיכוטומיה מוטעית.
חלק מהמבקרים, כמו רוברט נוזיק, מצביעים על הנושא של אכיפה כדי לטעון שאין זה לוגי לכלול בקטגוריה של זכויות שליליות, זכויות שמוגדרות כך באופן מסורתי, כמו הזכות לרכוש או הזכות לחירות מפני אלימות.
בעוד שהזכות לרכוש וחירות מפני אלימות דורשת שפרטים יימנעו מהונאה, גנבה או אלימות, ניתן למנוע ביצוע של פעולות אלה רק על ידי פעילויות "חיוביות" מצד הפרטים, המדינה או מוסד אחר.
פרטים יכולים להגן על הזכות לרכוש על ידי הרתעה של ניסיונות גנבה, המדינה חייבת לספק אמצעים עבור כוח משטרתי, או אפילו צבא – שבתורם צריכים להיות ממומנים על ידי מיסוי.
לכן, נטען, אף על פי שזכויות אלה נחשבות לשליליות על ידי ליברטריאנים וליברלים קלאסיים, הן למעשה 'חיוביות' או 'כלכליות' בטבען בדיוק כמו זכויות 'חיוביות' כמו הזכות לחינוך.
מבקרים אחרים הולכים רחוק יותר וטוענים שניתן להציג כל זכות כחיובית או שלילית כתלות בשפה שבה בוחרים להגדיר אותה.
לדוגמה, הזכות לחופש מפני רעב נחשבת 'חיובית' על בסיס זה שמשמעותה היא שאדם רעב חייב לקבל מזון על ידי הפעולות החיוביות של אחרים, אבל מצד שני, כמו ש ג'יימס פ.
Sterba) טוען, ניתן לתאר אותה כזכות של האדם הגווע ברעב שלא יעצרו אותו כאשר הוא לוקח את המזון העודף של אחרים.
חירות חיובית היא מונח או תפישה בפילוסופיה פוליטית.
הוזכרה ונותחה לראשונה כתפישה נפרדת של החירות על ידי תומאס היל גרין, אך תיאורה החשוב ביותר הוא פרי-עטו של ישעיה ברלין.
תפישה זו מתייחסת להזדמנות או ליכולת של היחיד לפעול למען הגשמה-עצמית; זאת בניגוד לתפישת החירות השלילית, שמתייחסת לחופש מכפייה.
חירות חיובית מתוארת לעיתים קרובות כחופש להשיג מטרות מסוימות, ואילו חירות שלילית כחופש מכפייה חיצונית.
החירות החיובית מודגשת על ידי אנשי השמאל, ואילו החירות השלילית חשובה במיוחד לאלה שנוטים לליברטריאניות.
יחד עם זאת, הרוב בשני צידי המתרס הפוליטי מסרב להכיר בחשיבותה ואף בעצם קיומה של ההבחנה בין שתי החירויות.
ג'רלד מק'קלום, למשל, מאמין שברלין טעה ושקיימים בחברה מכשולים נוספים לחירות חוץ מאמצעי הכפייה או המניעה שננקטים על ידי השלטונות או פורעי-החוק.
לטענתו, ה"חופש" שברלין התייחס אליו אינו חופש כלל.
בקרב הימנים, חלק מן השמרנים מאמצים צורות מסוימות של חירות חיובית.
למשל, פוריטנים, כמו קוטון מאדר, התייחסו בכתביהם לעיתים קרובות לחירות, אך התמקדו בחופש מחטא (דחפים מיניים וכדומה); למען חופש כזה, הפוריטנים אף היו מוכנים לוותר על חופש מממשל ולהכיר בחשיבותה של חירות חיובית – חירות כתנאי חיובי לפעילות רצונית ולא כחופש ממגבלות מכוונות שמוטלות עליה.
אנרכיסטים ואחרים בשמאל רואים את החירות החיובית והחירות השלילית כתלויות זו בזו ולכן כבלתי-ניתנות להפרדה.
ישעיה ברלין הפגין חשדנות רבה כלפי חירות חיובית תוך כדי תיאורה.
לטענתו, הרדיפה אחרי חירות חיובית יכולה להוביל למצב, שבו המדינה תכתיב לאזרחיה דרך חיים מסוימת, שלדעתה היא הרציונלית ביותר ולפיכך האזרחים צריכים להשתוקק אליה ללא קשר לרצונותיהם הממשיים.
מגיניה של החירות החיובית טוענים שההשלכות הטוטליטריות לא מתחייבות ממנה ושיש הבדל גדול בין ממשלה המספקת לאזרחיה חירות חיובית לממשלה המתיימרת לקבל בשבילם החלטות.
לדבריהם, כל ממשלה דמוקרטית שתתמוך בחירות חיובית לא תיתקל בבעיות שתוארו על ידי ברלין, משום שממשלה כזו לא תהיה במעמד שיאפשר לה להתעלם מרצונותיהם של בני-האדם או החברה.
בנוסף לכך, רבים בשמאל רואים בחירות חיובית ערובה לשוויון זכויות בתחומים כמו חינוך ותעסוקה.
הם גם חושבים שחירות חיובית מגינה מפני אפליה; ניתן למשל לראות כחירות חיובית את זכותה של אישה לקבל בראיון עבודה אותו יחס שגבר זוכה לו.
חִירִיק (גם: חִירֶק) הוא סימן ניקוד טברני וניקוד העברית בת ימינו, שמסמן את צליל האות הלטינית i.
הוא נראה כמו נקודה מתחת לאות.
חיריק מלא (עם האות י' אחריו כאם קריאה) נחשב לתנועה גדולה, וחיריק חסר (ללא י' אחריו כאם קריאה) נחשב תנועה קטנה.
בכל המסורות הידועות של הגיית העברית, צליל החיריק זהה: i.
כך מקלידים את החיריק במערכות הפעלה שונות:
Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והאות ח
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps lock דלוק, לחיצה על Shift-4
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ח'
בכתיב מנוקד החיריק יכול להיות מלא (גדול) או חסר (קטן).
כאשר החיריק מלא, נכתבת אחריו האות י בתור אם קריאה, למשל במילה תִּינוֹק.
כאשר החיריק חסר, לא נכתבת אחריו שום אם קריאה.
הכללים לכתיבה של הצליל i בכתיב חסר ניקוד נקבעים על־די האקדמיה ללשון העברית.
בכתיב חסר־ניקוד, האות י נכתבת לציון צליל החיריק:
כאשר היא נכתבת בכתיב המנוקד, למשל: תינוק (לא *תנוק); נימה (לא *נמה)
כאשר היא לא נכתבת בכתיב המנוקד, אבל אין אחריה שווא נח: אישה (אִשָּׁה); מילה (מִלָּה); סיפור (סִפּוּר); הינה (הִנֵּה).
בצורות הנטויות של מילות היחס עם (עימו, עימנו) ואת (במובן של "עם": איתו, איתנו).
בצורות הנטויות של מילים שאין בצורת היסוד שלהן תנועת i: אֵם ← אימו, אימהות; לב ← ליבו; אמת ← אמיתי; עת ← עיתים.
בסיומות של שמות ב־ִיָּה שהאות האחרונה בשורש שלהן היא י: בנייה (אבל: בניה = הבנים שלה), סטייה, שנייה, ראייה.
במילה סיסמה (אף שיש בה שווא נח).
במילים לועזיות: (המספר) מיליון (לא *מליון); היסטוריה (לא *היסטוריה).
האות י לא נכתבת לציון צליל החיריק:
במילת היחס מן ובנטייתה, כגון ממנו, ממך, מכם, ובמילית מִ־, למשל מקופסה (לא *מיקופסה)
בצורות הנטויות של המילה בת, למשל בתו, בתנו (לא *ביתו, *ביתנו)
במילים במשקל של בית, זית, וכיוצא בזה (נכתבת שם י אחת והיא עיצורית)
לפני צירוף האותיות ־יו־, שמציין את הצלילים yu או yo, למשל דיון, כיור.
למשל שמות העצם שמחה (למשל "שמחת חיים") וסדרה (למשל "סדרת טלוויזיה").
לעומת זאת, הפעלים "(היא) שימחה" ו"(היא) סידרה" נכתבים באות יו"ד בכתיב חסר־ניקוד, משום שאחרי הצליל i יש בהם שווא נע לא שווא נח.
כמו כן, מילה נוספת הנכתבת ביו"ד היא המילה סיסמה.
בבניין קל – תכתוב (תִּכְתֹּב; לא *תיכתוב)
בבניין נפעל – נכתב (נִכְתַּב, נִכְתָּב לא *ניכתב בזמן עבר והווה; אבל בזמן עתיד: ניכתב [נִכָּתֵב])
בבניין הפעיל – הכתיב (הִכְתִּיב; לא *היכתיב)
בבניין התפעל – התכתב (הִתְכַּתֵּב; לא *היתכתב).
תחיליות של שמות: מכתב (מִכְתָּב; לא מיכתב); מדרון (לא *מידרון); תשלובת (לא *תישלובת)
במילים עם שורשים בעלי ארבע אותיות: לגלוג לגלג (לא *ליגלוג, *ליגלג)
במילים במשקל קִטְלוֹן: יתרון (לא *יתרון), דמיון (לא *דמיון), פתרון (לא *פתרון), צביון (לא *ציביון).
אבל במילים שיש בהן קמץ באמצע המילה כן תיכתב י: חיזיון, זיכרון, ביטחון, וכו'.
במילים במשקל קִטְלָן: בניין (לא *ביניין), כבשן (לא *כיבשן), לפתן (לא *ליפתן), עניין (לא *עיניין), גזען (לא *גיזען).
החירלדה (בספרדית: Giralda) היא מגדל הפעמונים של קתדרלת סביליה, אחת מהכנסיות הגדולות בעולם ודוגמה מצוינת לסגנון הבנייה הגותי והבארוק.
שני השלישים התחתונים של המבנה שימשו בעבר כמינרט, שכאשר נבנה, היה הבניין הגבוה בעולם בגובה 97.5 מ'.
הבניין שימש כסמל חשוב של העיר בימי הביניים.
המגדל נבנה במקור כמינרט בתקופת האל-מוואחידון בסביליה.
הוא נבנה בכמה סגנונות בנייה מובהקים: שני השלישים התחתונים נבנו בסגנון בנייה שאופייני לאל-מוואחידון והשליש העליון בסגנון האדריכלות של הרנסאנס הספרדי.
כיפת הנחושת שהייתה במקור בראש המגדל נפלה ברעידת האדמה של שנת 1365. הנוצרים החליפו אותה בצלב ופעמון.
האדריכל שבנה את המגדל, ג'אבר בן אפלח, בנה גם מספר מגדלים דומים במרוקו.
המגדל של מסגד כותוביה בעיר מרקש שימש כמודל עבור החירלדה ועבור מגדל חסאן ברבאט.
לחירלדה תפקיד בספרו של דן בראון "שם הצופן: מבצר דיגיטלי", זהו המקום בו דייוויד בקר הורג לבסוף את יריבו הולהוט.
חרש-אילם הוא מונח ששימש לתיאור אדם הסובל מחירשות, שעקב לקות זו אינו לומד לדבר בשפה כלשהי - לא שפה מדוברת (אפשר ללמוד אותה בעזרת קלינאי תקשורת, למרות חירשות) ולא שפת סימנים.
כיום רבים רואים במונח זה, כשהוא מובא שלא בהקשרו ההיסטורי, ביטוי מזלזל, שאינו תקין פוליטית, שכן לרוב, חרשים אינם סובלים מליקוי במערכת הדיבור.
בהלכה לחרש, שוטה וקטן יש מעמד נחות.
במשנה מוסבר: "חרש שדברו בו חכמים בכל מקום - שאינו לא שומע ולא מדבר".
באנציקלופדיה הלכתית רפואית נאמר בעניין זה:
לאור החידושים המדעיים-טכנולוגיים ביחס לחרש בדורות האחרונים, ובעיקר לאור השיפור ביכולת השיקומית-חינוכית שלו בבתי ספר לחרשים, התעוררה שאלה עקרונית בדבר יחסה של ההלכה לחרש.
יש הסבורים, שמעמדו של החרש בהלכה לא יכול להשתנות מהקביעה העקרונית של חז"ל, שהוא נחשב כחסר דעת וכפטור מכל המצוות, ועל כן לא מועיל השינוי בחינוכו לשנות את מעמדו.
ולעומתם יש הסבורים, שחז"ל דיברו בחרש של זמנם, שלא שמע ולא דיבר, ועל כן אמנם היה חסר דעת וחסר חינוך, מה שאין כן בחרש של זמננו, שלמד בבית ספר לחרשים, ומסוגל לדבר ולהתבטא, שאין הוא נחשב לחסר דעת, ודינו כפיקח.
היצירה "ילדים חורגים לאלוהים" נסובה כולה סביב לימוד הדיבור בבית ספר לחירשים.
העלילה מספרת את סיפור אהבתם של קלינאי תקשורת ושל בוגרת מצטיינת, של בית הספר התיכון לחירשים, שבו הוא מלמד, אשר מעדיפה לעבוד כמנקה בתיכון ובלבד שלא תצטרך ללמוד לדבר.
אחד הגיבורים בספרו של סטיבן קינג, "העמדה", הוא ניק אנדרוס - צעיר חרש הנודד בין עיירות שונות בארצות הברית, שמותקף בפאתי עיירה קטנה בארקנסו אך זוכה להכנסת אורחים לבבית מצד שריף העיירה.
בסרט הבריטי "ארבע חתונות ולוויה אחת" דייוויד, אחיו של גיבור הסרט, צ'ארלס, הוא חרש המתקשר בשפת סימנים.
באחד מרגעי השיא של הסרט, דייוויד משוחח עם צ'ארלס, העומד להתחתן, ובנוכחות הכלה וכל קהל המוזמנים לחתונה משכנע אותו שלא להתחתן.
חירשות מלידה היא מצב בו אדם נולד עם לקות שמיעה, או שאובדן השמיעה התרחש אצלו לפני תחילת הדיבור.
תינוקות מתחילים, בדרך כלל, לומר את המילים הראשונות שלהם סביב גיל שנה.
חירשים מלידה, בדרך כלל, הם אלו שנולדו חירשים או שאיבדו את השמיעה לפני גיל שנה (הגיל שבו מתרחש רוב אובדן השמיעה אצל ילדים).
בכל שנה בארצות הברית, כ-12,000 תינוקות נולדים עם לקות שמיעה.
אובדן שמיעה עמוק מתרחש בין 4 ל-11 לכל 10,000 ילדים.
חירשות מלידה יכולה להיות נרכשת, כלומר להתרחש לאחר הלידה עקב מחלה או פציעה, או מולדת, לרוב מגורמים גנטיים.
הגורמים הלא-גנטיים מהווים כרבע ממקרי לקות השמיעה אצל תינוקות.
גורמים אלו יכולים לכלול: זיהומים בהיריון, כגון אדמת, ציטומגלווירוס או נגיף הרפס סימפלקס, חוסר חמצן, סוכרת הריונית, רעלת היריון, משקל לידה נמוך, פגות, פציעות לידה, רעלנים כולל סמים ואלכוהול שצרכה האם בהיריון, וכן סיבוכים הקשורים לגורם Rh בדם / צהבת.
גורמים גנטיים מהווים יותר ממחצית מהתינוקות עם אובדן שמיעה מולד.
רוב אלה נגרמות על ידי אובדן שמיעה אוטוסומלית רצסיבית או אובדן שמיעה אוטוסומלית דומיננטית.
אובדן שמיעה אוטוסומלי רצסיבי הוא כאשר שני ההורים נושאים את הגן רצסיבי, ולהעביר אותו אל הילד שלהם.
איבוד השמיעה האוטומוסלי הדומיננטי הוא כאשר גן לא תקין של הורה אחד מסוגל לגרום לאובדן שמיעה, אף על פי שהגן המתאים מההורה האחר הוא נורמלי.
אביזרי שמיעה ושתלי שבלול עשויים לגרום לילד לשמוע קולות בטווח השמיעה שלו- אך הם אינם משחזרים שמיעה תקינה.
שתלי שבלול יכולים לעורר את עצב השמיעה ישירות כדי לשחזר כמה קולות, אבל איכות הצליל היא לא כמו איכות השמיעה באוזן רגילה, לכן לא ניתן להתגבר על חירשות באופן מלא על ידי מכשירים רפואיים.
יש אנשים שטוענים שהיתרונות והבטיחות של שתלי השבלול ממשיכים לגדול, במיוחד כאשר ילדים עם שתלים מקבלים הרבה תמיכה חינוכית בעל פה.
המטרה עבור האודיולוגים היא לטפל בילודים חירשים עם שתלי שבלול במהלך השישה חודשים הראשונים, כך שהם לא יאחרו בלמידת השפה.
למעשה, יש ציפיות כי אם הילדים מקבלים שתלים בשלב מוקדם, הם יכולים לרכוש מיומנויות שפה מילולית באותה רמה של עמיתיהם עם השמיעה הרגילה.
ילדים חירשים מלידה ולא שומעים רעש מתחת ל-60 דציבלים (העוצמה של שואב אבק) אינם מפתחים שפה אוראלית השווה לבני גילם.
ילדים שנולדו עם ליקוי שמיעה עמוק, 90 דציבלים ומעלה (על רמת בלנדר מזון), מסווגים כחירשים מבחינה תפקודית.
ילדים אלה אינם מפתחים מיומנויות דיבור ושפה בלי עזרה מפתולוג דיבור.
ילדים אלה רוכשים קשיי הבנת השפה, גם כאשר רמת מצבים אחרים של השפה (כגון כתיבה וחתימה) היא נורמלית.
באופן כללי, רמת הקריאה אצל אנשים חירשים מלידה לא עולה על הרמה של תלמיד כיתה ד '.
ילדים אשר מאבדים את השמיעה שלהם לאחר שהם רכשו כמות מסוימת של שפה, גם אם זה רק לזמן קצר, יש להם יכולת יותר גבוהה להפגין את עצמם מאשר אלה שלא הייתה להם חשיפה לשפה.
אצל ילדים, סוג זה של אובדן שמיעה יכול להוביל לבידוד חברתי מכמה סיבות.
ראשית, הילד חווה התפתחות חברתיתמאוחרת אשר קשורה במידה רבה לרכישת שפה מאוחרת.
זה גם קשור לחוסר היכולת שלהם לקלוט רמזי שמיעה חברתיים.
זה יכול לגרום לאדם חירש להיות רגיש בדרך כלל.
ילד המשתמש בשפת הסימנים, או מזוהה עם תרבות החירשים, אינו חווה בדרך כלל את הבידוד הזה, במיוחד אם הוא לומד בבית ספר לחירשים, אך עשוי לחוות בידוד מהוריו אם הם אינם יודעים או עושים מאמץ ללמוד שפת סימנים.
ילד המקבל באופן בלעדי או בעיקר מתקשר אוראלי יכול לחוות בידוד חברתי מבני גילו שאין להם לקויי שמיעה או חירשות, במיוחד אם אף אחד לא מלמד אותם מיומנויות חברתיות אשר ילדים אחרים עם רמת שמיעה נורמלית רוכשים באופן עצמאי.
ילדים חירשים אינם רוכשים דיבור כמו שרוכשים ילדים עם שמיעה תקינה משום שאינם שומעים את השפה המדוברת סביבם.
ברכישת שפה רגילה, הבנה שמיעתית קודמת להתפתחות השפה.
ללא קלט שמיעתי, אדם עם חירשות מלידה נאלץ לרכוש דיבור חזותית דרך קריאת שפתיים.
רכישת השפה המדוברת באמצעות קריאת שפתיים בלבד היא מאתגרת עבור הילד החירש, משום שהיא אינה מייצגת תמיד דיבור צלילי.
הסיכוי שילד חירש ילמד לדבר בהצלחה מבוסס על מגוון גורמים, ביניהם: יכולת להבחין בין צלילי דיבור, מנת משכל לא מילולית גבוהה מהממוצע ומעמד סוציו-אקונומי גבוה יותר.
למרות היותו מצויד בעזרי שמיעה או שסופק עם הוראה בעל פה וטיפול בדיבור בגיל צעיר, ילדים חירשים מלידה לא צפויים לפתח מיומנויות דיבור וקבלת דיבור מושלמות.
ישנם חוקרים הסיקו כי ילדים חירשים הנלמדים באופן בלעדי באמצעות השפה המדוברת, עוברים את אותם השלבים הכלליים של רכישת השפה כעמיתיהם השומעים, אך מבלי להגיע לאותה רמה של מיומנות.
שפה מדוברת שעשויה להתפתח אצל ילדים חירשים מלידה מתעכבת באופן חד משמעי.
ניתן לתקן תפיסת דיבור לפני רכישת השפה בעזרת שתלי שבלול.
לאחר ניסיו של שנה וחצי, מצאו החוקרים כי התרבות החירשת הצליחה לזהות מילים ולהבין את תנועות השפתיים.
יש הזדמנות יותר גדולה לשמוע צליל בהתאם למיקום של האלקטרודות לעומת הרקמה ומספר הנוירונים שנותרו במערכת השמיעה.
מחקרים מצאו כי השתלה מוקדמת מובילה לביצועים טובים יותר מאשר השתלה מאוחרת יותר.
מחקרים מראים כי ילדים עם חירשות פרה-לינגלית (מלידה) מסוגלים לתקשר באופן נוח בחברה כאשר ההשתלה מתרחשת לפני גיל חמש.
ייצור דיבור הוא תהליך איטי יותר בהתחלה מאז יצירת מילים דורש יותר מאמץ.
ילדים שהיו להם כמעט שנתיים ניסיון עם שתלי שבלול הצליחו לייצר ולשמוע את רוב התנועות.
הם מפתחים מיומנויות כדי להבין מידע נוסף, כמו גם להרכיב אותיות.
שתלי שבלול מעניקים לאנשים חירשים את ההזדמנות להבין מסרים שמיעתיים.
כתוצאה מניסיון שבו חילקו ילדים לקבוצות שונות ונתנו להם אוצר של מילים, ראו שלאחר שלוש שנים של תרגול, הביצוע של ילדים עם מכשירים היה באותה רמת ביצוע של ילדים ללא בעיות שמיעה קודמות.
היכולת לרכוש דיבור אינה זהה ליכולת לרכוש שפה.
אמצעי התקשורת העיקרי של האוכלוסייה מופק בעל פה; עם זאת, דיבור ושפה הם גורמים דיסוציאטיביים.
אף על פי שאנו מצוידים מבחינה ביולוגית כדי להשתמש בשפה, אנחנו לא מוגבלים ביולוגית לדיבור.
ילד שאין לו גישה לשפה מדוברת מקבל בקלות שפת סימנים.
יש רצון מולד לייצר שפה באוכלוסייה שומעת וחירשת.
ילדים חירשים שלא נחשפו לשפת סימנים מייצרים תקשורת מחווה משלהם שנקראת Homesign לצורך הבעת רגשותיהם.
Homesign נתפסת כמרכיב ביולוגי של השפה כי היא נובעת ישירות מן הילד החירש ומכיוון שהיא התרחשות עולמית.
שפת הסימנים, כגון שפת הסימנים האמריקאית (ASL), היא צורה ידועה של תקשורת לשונית עבור אנשים שומעים וחירשים כאחד.
ילדים חירשים הלומדים שפת סימנים עוברים סדרה של אבני דרך מהלידה עד גיל שנה.
אבני דרך אלה דומות לאלה של השפה המדוברת.
ילד חירש מודע לסביבתו, נהנה מאינטראקציה אנושית, מחייך ונהנה ממשחק יד מלידה ועד שלושה חודשים.
מ-3–6 חודשים ילד חירש גם מתחיל למלמל.
בין 6–12 חודשים, ילדים חירשים משתמשים בתקשורת ידנית ומתקשרים עם מחוות, כגון משיכה והצבעה.
ילדים חירשים רבים מסמנים על המילה הראשונה שלהם סביב 8 חודשים וחלק מסמן עד 10 סימנים או יותר סביב שנה.
לימוד הדקדוק תלת-ממדי, כמו ב-ASL, מחזק את יכולותיו החזותיות והמרחביות של הילד לרמה גבוהה מהממוצע.
כדי להצליח בלימודי הקריאה, לילד החירש חייבת להיות שפה חזקה לבסס אותה.
בנוסף, קשיי תקשורת עם המורה עלולים לפגוע בקריאה.
במבחני זיכרון קצרי טווח עבור מילים כתובות, ילדים חירשים ביצעו בצורה יותר גרועה בהשוואה לילדים עם שמיעה תקינה משום שהם לא מכירים את המילים.
ילדים חירשים משתנים במידה רבה בניסיון ההתפתחותי שלהם עם שפת הסימנים, המשפיעה על התפתחותם של תהליכי זיכרון לטווח קצר.
ילדים שמתחילים לרכוש שפה בגילאים מבוגרים ו / או בעלי יכולת שפה מוגבלת במהלך ילדותם המוקדמת, אינם מפתחים מיומנות שפת הסימנים, אשר בתורם משפיעה על התפתחות הזיכרון לטווח קצר.
אימהות חירשות מדמיינות מודל במהלך האינטראקציות עם התינוק החירש.
הן מעצבות את ידי תינוקותיהן כדי ליצור צורות של סימנים.
הן משתדלות בייצור הבעות הפנים שלהן ומספקות מודלים בקו הראייה הישיר של תינוקותיהן החירשים.
מטפלים של ילדים שומעים ושל ילדים חירשים מחזקים את ניסיונותיו הראשונים של הילד לתקשורת, ובכך מעודדים תקשורת נוספת ומורכבת יותר.
הביצוע של ילדים חירשים שיש להם הורים חירשים הוא ביצוע יותר טוב מזה של הילדים החירשים שיש להם הורים שומעים זאת בשל העובדה כי הורים חירשים מוכנים טוב יותר לענות על צורכי הלמידה המוקדמת של הילד החירש מאשר הורים ששומעים ; ולכן הם רוכשים את השפה "על פי לוח הזמנים".
בנוסף, ילדים חירשים של הורים חירשים עוברים את שלבי התפתחות השפה מוקדם יותר.
ילדים חירשים שבאו ממצב סוציואוקונומי נמוך נמצאים בסיכון גבוה שלא להיות חשופים לשפה בזמן הנכון בילדות המוקדמת.
הסיבה לכך היא שבמרבית מדינות העוני מתורגם לחוסר נגישות לשירותים חינוכיים וקליניים שחושפים ילדים חירשים לשפה.
הגורמים שמשפיעים על הישגים לימודיים של תלמידים חרשים דומים במידה רבה לאותם גורמים המנבאים את ההישגים הלימודיים של תלמידים שומעים בדרך כלל, כגון מצב חברתי ונוכחותם של תנאי נכות נוספים.
זאת אומרת שחירשות, בפני עצמה, אינה קובעת הצלחה אקדמית או כישלון אלא מקיימת אינטראקציה עם גורמים רבים אחרים בדרכים מורכבות.
ילדים חירשים של הורים שומעים עלולים לא להיחשף משמעותית לשפה בגיל רך.
בגלל אובדן החושים שלהם, ילדים אלה תופסים מעט מדיבורם של הוריהם.
כי ברוב המקרים ההורים לא מתקשרים עם ילדיהם בשפת הסימנים.
לא להיות חשוף לשפה בגיל רך בנוסף לחוסר גישה לשירותים חינוכיים וקליניים החושפים ילדים חרשים לשפה בגיל המתאים הם גורמים מעכבים את רכישת השפה אצל אנשים חירשים.
חירט אדריאנס בומטארט (בהולנדית: Geert Adriaans Boomgaard; 21 בספטמבר 1788; נטבל ב-23 בספטמבר 1788 – 3 בפברואר 1899) היה הולנדי שהגיע לגיל 110 ועל פי מספר רב של חוקרים, היה גם האדם הראשון שאומת כי הגיע לגיל זה.
מעט ידוע על חייו של בומחארט: הוא נולד בחרונינגן, הולנד.
אביו היה רב חובל של סירה, ורישומים אזרחיים אומרים שלחירט הייתה אותה עבודה.
בנוסף להיותו רב חובל של סירה, מקורות אחרים אומרים שהוא שירת גם כחייל בגדוד החי"ר הקל ה-33 בגרנד ארמה של נפוליאון.
סטיינצ'ה נפטרה בגיל 33, חודש לאחר לידת ילדם השמיני.
הוא חי יותר מכל ילדיו: ילדו האחרון ששרד, יאנְסְיֶה הינדריקה, מת בגיל 56, במאי 1885.
ב-8 בינואר 1897, בומחארט עבר את גילו הסופי של פייר דארקור הבלגי (108 שנים ו-108 ימים) והפך לגבר המבוגר ביותר אי פעם, וב-10 באפריל 1898, הוא היה מבוגר יותר מבעלת התואר הקודמת, שישטי סקוגן השוודית בת ה-109 (1788-1897), ולכן הפך לאדם המבוגר ביותר שאומת עד לאותה תקופה.
האישה הראשונה שהגיעה לגיל 110 הייתה מרגרט אן נווה - שעקפה את גילו הסופי של אדריאנס ומתה כמעט בגיל 111 (1792–1903) – אם כי תוארו כגבר בעל תוחלת החיים הארוכה ביותר אי פעם לא נעקף עד 29 באוקטובר 1966, על ידי ג'ון מוזלי טרנר, שהגיע ל-111 שנים ותשעה חודשים (1856–1968).
חירטיה דירקס (בהולנדית: Geertje Dircx; נולדה ב-1610–1615 ונפטרה ב-1656) הייתה המאהבת ובת הזוג של רמברנדט לאחר מות אשתו ססקיה ואן אוילנבורך.
דירקס התקבלה לעבודה כמינקת עבור טיטוס (Titus van Rijn) בנו של הצייר, וחיה עם רמברנדט כבת זוג במשך מספר שנים.
מערכת היחסים בין השניים, נסתיימה בצורה שלא על מי מנוחות, ובעקבות כך השניים היו מעורבים בדיונים משפטיים ארוכים בגין הפרת הבטחת נישואים (לשון הרע בפיתוי והבטחה להינשא), במסגרתו דירקס תבעה מזונות מרמברנדט.
בסופו של דבר היא נשפטה למאסר ונכלאה לאחר שהואשמה בכך שהתנהגותה אינה יציבה.
לאחר שחרורה היא התכוונה לתבוע את רמברנדט על מאסר שלא כדין.
ייתכן ודירקס דגמנה עבור רמברנדט ודמותה מונצחת בכמה יצירות שלו, אבל אין הסכמה בין החוקרים בתחום לגבי הציורים המתארים אותה.
חירטיה נולדה וגדלה בעיר אדם.
בשנת 1630 היא הגיעה לעיר הורן שם עבדה כמלצרית בפונדק במשך כעשור.
בשלב מסוים היא הכירה שם את אברהם קלאש, שהיה חצוצרן בספינות במהלך מסעות שייט ימיים, אך הוא נפטר במהלך אחת ההפלגות והיא נותרה אלמנה.
לאחר שהתאלמנה היא התגוררה במשך תקופה אצל אחיה פיטר, שהיה נגר ספינות בווטרלנד.
ייתכן שדרכו היא הכירה את רמברנדט.
ככל הנראה חירטיה החלה לעבוד בבית רמברנדט בסביבות השנה 1643, לאחר שהתאלמנה.
היא התגוררה שם במשך כשש שנים בבית ברחוב Sint Antoniesbreestraat באמסטרדם.
במקור המשפחה שכרה את שירותיה על מנת לשמש כמינקת עבור בנו טיטוס במהלך מחלתה של ססקיה ואן אוילנבורך, שהייתה אשתו הראשונה של רמברנדט.
ככל הנראה הרומן בין חירטיה לרמברנדט החל לאחר מותה של ססקיה.
מקרים כאלו היו ככל הנראה די נפוצים באותה התקופה.
בתקופה בה היו נאהבים, רמברנדט העניק לחירטיה כמה תכשיטים וטבעות שהיו שייכות לאשתו המנוחה, מחווה שמשפחתה של ססקיה לא קיבלה באור חיובי.
ככל הנראה חירטיה ציפתה שבחלוף מספר שנים ממות אשתו רמברנדט יישא אותה לאישה, אך הזוג מעולם לא התחתן, ייתכן כי הסיבה הייתה סעיפים בצוואה של ססקיה שקבעו כי חתונה מחודשת של רמברנדט תביא לאובדן הירושה שהשאירה אחריה.
במאי 1649 חירטיה ורמברנדט הסתכסכו, כנראה כתוצאה ממערכת היחסים החדשה של רמברנדט עם עוזרת הבית שלו, הנדריקיה שטופלס.
בני הזוג נפרדו ורמברנדט הגיע להסכמה עם חירטיה שהוא ישלם לה 160 גילדן, בתוספת קצבה שנתית של 60 גילדן לשארית חייה, כל עוד היא לא תשנה את צוואתה בה רשמה את טיטוס כיורש היחיד שלה.
ביוני שכרה חירטיה חדר מעל בר ששימש מלחים.
עד אוקטובר, חירטייה ביקשה תמיכה נוספת מרמברנדט, לאחר שמישכנה תכשיטים שנתן לה רמברנדט כדי להשתמש בכסף לקיום.
רמברנדט שילם לחירטיה 200 גילדן כדי לפדות את התכשיטים והסכים להגדיל את הקצבה שלה ל-160 גילדן בשנה, בתנאי מתמשך מצידה שהיא לא תשנה את צוואתה.
חירטיה סירבה להסכים לתנאים אלו, בטענה שהסכום אותו הבטיח לשלם לה רמברנדט לא יספיק אם היא תחלה או תהפוך ללא כשירה לעבודה.
כשחירטיה נפגשה עם רמברנדט אצל נוטריון כדי לחתום על ההסכם, היא סירבה לחתום.
היא זימנה את רמברנדט בפני הנציבים לענייני נישואין באשמת הפרת הבטחה להינשא.
כדי לממן את ההליכים המשפטיים היא השתמשה במתנות שנתן לה רמברנדט (למשל טבעת יהלום) ומשכנה אותם תמורת כסף מזומן.
הנציבים פסקו להעלות את סכום הקצבה שהתחייב עליה רמברנדט מ-160 גילדן ל-200 גילדן בשנה.
בית המשפט הדגיש בפסיקה כי על רמברנדט לשלם לחירטיה קצבת אחזקה, בתנאי שהיא תתחייב שטיטוס יישאר היורש היחיד שלה ושהיא לא תמכור פריטים מהרכוש ששייך במקור לרמברנדט (כנראה בעיקר תכשיטים).
למרות זאת חירטיה המשיכה לבקש כסף מרמברנדט, ייתכן ואף איימה עליו בסחיטה.
בקיץ 1650, רמברנדט השתתף במאמץ לשלוח אותה לאשפוז בכפייה חאודה, במה שכונה אז "בית תיקון לנשים", ולעיתים גם "בית משוגעים".
ההיסטוריון פטריק האנט תיאר את המקום כ"כלא וירטואלי לזונות חסרות כל וחולות וכן מקלט לחולי נפש.
חירטיה כנראה הוכנסה תחת ההגדרה האחרונה בכך שהשתוללה 'בעוצמה רבה ביותר".
היסטוריונים חלוקים בדעותיהם בנושא זה.
נראה שאחיה ואחיינה של חירטיה, יחד עם כמה שכנים שלה, תמכו בחלק מהטענות של רמברנדט נגדה והיא נידונה ל-12 שנות מאסר.
ב-1652 היא עתרה לשחרורה, אך העתירה נדחתה.
חברתה תרין ג'ייקובס הצליחה בסופו של דבר לשכנע את המועצה להתערב בשמה וחירטיה שוחררה מהכלא, לאחר שהייתה כלואה במשך חמש שנים.
לאחר שחרורה היא התכוננה לתבוע את רמברנדט בגין מאסר שלא כדין בטענה של לשון הרע ושימוש בעדויות שיקריות.
לדברי כריסטוף דרייסן: "העקשנות שהיא הפגינה במאבק שלה כנגד מי שהיה אז אדם מכובד, מעידה על הערצה".
רמברנדט הגיש תביעה נגדית ובמסגרתה הבטחה שאחיה פיטר לא יעזוב את הולנד, שכן הוא נדרש כעד (הוא אמור היה לעבוד על סיפונה של ספינה שהפליגה להודו).
ב-8 באוגוסט 1656 חירטיה הייתה רשומה כאחד משבעת הנושים העיקריים של רמברנדט וככל הנראה היא נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
מצבו הפיננסי של רמברנדט התדרדר מאוד בתקופה זו, וייתכן שהדרישות של חירטיה לאחר שחרורה היו "הקש האחרון" שהוביל לכך שהוא הגיש בקשה לפשיטת רגל.
בסרט "רמברנדט" משנת 1936 היא מתוארת כאישה לא נעימה, ממולחת ומתחכמת.
שיחקה אותה בסרט זה גרטרוד לורנס, באחת מהופעותיה הקולנועיות הנדירות.
היא גם מופיעה בסרטו של פיטר גרינוויי משנת 2007, Watching Night, בגילומה של השחקנית ג'ודי מיי.
גם שם היא הוצגה בצורה שלילית, כמרגלת שנשכרה על ידי קושרים כדי להכפיש את רמברנדט.
היא מופיעה גם בסרט הגרמני "רמברנדט" משנת 1942 בגילומה של אליזבת פליקנשילדט.
בטלוויזיה היא הופיעה כדמות בסדרה הולנדית משנת 2011 בשם (במקור) Rembrandt en ik.
בספרות המחברת סימונה ואן דר פלוכט כתבה את הספר "אהובת הצייר", שם היא מבקשת לשקם את המוניטין של חירטיה ומציעה פרספקטיבה מפתיעה ברומן ההיסטורי שלה שראה אור בשנת 2019.
חירם השני (באשורית: או ) היה מלך צור בן המאה ה־8 לפנה"ס.
חירם ירש את קודמו אתבעל השני, כנראה בשנת 738 לפנה"ס או קצת אחריה, בתקופת תגלת פלאסר השלישי, ומוזכר בין מעלי המנחה למלך אשור.
במרידת רצין נגד תגלת פלאסר השתתף גם חירם השני מצור, ועל כך הענישו מלך אשור ותפס ובזז את העיר המבוצרת מחלב וערים גדולות אחרות בתחום צור.
ככל הנראה, חירם התחרט, השתחווה לתגלת פלאסר והגיש לו מנחות, ואחריו מלך מֵתֵנַּה מצור.
ייתכן שחירם השני הוא חירם המוזכר בכתובת בעל לבנון מקפריסין, אך ייתכן שהכתובת מתייחסת למלך אחר בשם חירם שמלך במחצית הראשונה של המאה ה־8 לפנה"ס, על סמך תארוך מאפייני הכתובת.
במהלך המאה ה־8 לפנה"ס (לפחות עד סוף המאה) חלשה צור בהגמוניות על האי קפריסין, רובו ככולו, ואף סיפוח חלקים גדולים מהלבנט – תוך הכפפת צור לאשור – בימי תגלת־פלאסר והמרידה של חירם השני לא ערערו שליטה זאת.
השם האשורי "ידננה" (הנגזר מהדנונה האכאים) והתיעוד מכתובות אשוריות מתחילת המאה הבאה מעידים שהצורים שלטו על האי כשמלכיו וחלק ניכר מאוכלוסייתו היה איוני, והדבר מדגים את עוצמת הכוח הצבאי של הצי הצורי ותפקידו המוביל בסחר הימי במזרח הים התיכון במאה ה־8 לפנה"ס.
בניגוד לקודמיו, כגון לולי, נראה שלחירם השני לא הייתה השפעה על צידון: מכתב מקורדי־אשור־לַמוּר לתגלת־פלאסר מצטט דיווח של נבו־שזיב מצור, לפיו חירם כרת את ה־ēqu, עץ מקודש, במקדש אלוהיו שבכניסה לצידון, במטרה להעבירו לצור, אך נעצר על־ידי נציגי אשור.
חירט וילם הולפאסט (בהולנדית: Geert Willem Holvast; 20 באוגוסט 1917 – 6 בפברואר 1992) היה שוטר הולנדי שנשלח למחנה ריכוז לאחר שסירב, יחד עם עמיתיו, לעצור שבעה יהודים קשישים.
בבוקר 9 במרץ 1943 קיבלו הולפאסט ועמיתיו דירק בונסטרה, יאן דדנס, קלאס ברחה, טניס בולטהויס, תאודורוס בונק, צ'ירק ואן דר האו, רולף מולדר, וילם פליים ויאן אלזינחה הוראה לעצור שבעה יהודים קשישים תושבי חרייפסקרק (Grijpskerk) ולגרשם למחנה הריכוז וסטרבורק.
הם סירבו למלא את הפקודה.
יומיים לאחר מכן זומנו השוטרים למפקד המחוזי ולאחר מכן לנזיפה מצד המפקד האזורי של חרונינגן, אשר ניסה לשכנעם לציית להוראה.
למרות זאת, הם סירבו בשנית.
בעקבות זאת, כולם נשלחו למחנה הריכוז פוכט.
הולפסט גורש בהמשך לגרמניה כשבוי מלחמה, ורק לאחר סיום המלחמה הוחזר להולנד.
ב-14 בנובמבר 1988 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
חירייה – איגוד ערים דן לתברואה הוא תאגיד סטטוטורי (איגוד ערים) מיסודן של שש רשויות מקומיות: תל אביב-יפו, חולון, בת-ים, רמת-גן, בני-ברק וגבעתיים, שמפעיל את פארק המיחזור חירייה, אתר התשתיות המרכזי והגדול בישראל לקליטת פסולת מוצקה.
האתר, המשתרע על שטח של כ־200 דונם למרגלות מזבלת חירייה ההיסטורית, קולט בממוצע 3,800 טונות אשפה עירונית ביום.
כמות זאת מסתכמת ל-1.2 מיליון טונות בשנה, שהן כרבע מהכמות השנתית המיוצרת בישראל.
בנוסף מטפל האיגוד בכ-1,000 טונות פסולת בניין מדי יום.
בנוסף לשש הערים החברות באיגוד, מעניק הפארק שירותי טיפול בפסולת לרשויות נוספות: קריית אונו, אזור, אור יהודה, בית דגן, גני תקווה, יהוד-מונוסון, שוהם, מועצה אזורית גדרות, מועצה אזורית שדות דן, מועצה אזורית גזר, ראשון לציון, גבעת שמואל, באר יעקב, מודיעין עילית, ועוד.
בסך הכל מספק האיגוד שירות לכשני מיליון תושבים, שהם כחמישית מתושבי מדינת ישראל ולעוד כמיליון אזרחים ותיירים השוהים בתחומי מטרופולין תל אביב אך אינם מתגוררים בו.
איגוד ערים דן לתברואה הוקם בשנת 1966 על פי צו הקמה שניתן על ידי שר הפנים בתוקף סמכותו בהתאם לחוק איגודי ערים.
על פי צו ההקמה תפקידו של האיגוד הוא לטפל בפסולת ובנושאי תברואה.
הקמת האיגוד התרחשה ארבע עשרה שנים לאחר שאתר חירייה החל לשמש את עיריית תל אביב-יפו כ"מגרש אשפה" בו נקלטה הפסולת העירונית.
יושב ראש האיגוד הוא המשנה לראש העיר תל אביב-יפו, עו"ד ראובן לדיאנסקי ומנכ"ל האיגוד הוא גיל ליבנה.
היסטוריה של פארק המיחזור חירייה
מקור השם "חירייה" הוא בשמו של הכפר הערבי אל-ח'ירייה ששכן כ-8 ק"מ מזרחית ליפו, בקרבת דרך לוד בסמיכות לגדות נחל איילון ובצמידות לאתר ארכאולוגי של העיר בני-ברק הקדומה.
המילה ח'ירייה נגזרת מהמילה ח'יר שפירושה: שפע, טוב, ונדיבות.
הכפר נקרא כך על שום האדמות הפוריות והחקלאות המשגשגת שאפיינו אותו.
בזמן שלטון המנדט הבריטי הוגדרו אזור הכפר וסביבותיו כ"שטח גלילי" שאינו כפוף לרשות מקומית כלשהי, ואסור לבנייה ולפיתוח, על מנת שיוכל לתפקד כ"פֶשֶׁט הצפה", כלומר, שטח המיועד לקלוט מי שיטפונות בזמן שנחל איילון, שבשנים שקדמו לקום המדינה נקרא "נחל מוסררה" עולה על גדותיו.
אזורים ביצתיים אלו סומנו כשטחים חיוניים למניעת הצפות בעיר תל אביב, שבאותם ימים הייתה עיר צעירה ומתפתחת בקצב מהיר.
שלטון המנדט הבריטי נהג לסמן תשתיות טבע חיוניות לשימור כ"שטחי כתר", מושג שהתפתח בשפה העברית ל"שטח גלילי".
שטחים אלו אושרו גם אחרי הקמת מדינת ישראל כשטחים שאינם כפופים לשום רשות מקומית, ואסורים לבנייה ולפיתוח.
הכפר אל-ח'ירייה נכבש במלחמת השחרור במהלך "מבצע חמץ".
בעקבות המלחמה נהרסו בתיו, השתנה המרחב הגאוגרפי באזור וגבולות חדשים שורטטו לערים ולישובים סביב.
מספר תושביה של העיר תל אביב-יפו, העיר המרכזית והגדולה באזור גדל בדרמטיות לצד שטחה שהוכפל בכל כמה שנים.
בשטח הכפר עצמו נוסדה בשנת 1951 מעברת חירייה (נקראה גם "כפר המסובים") ובסמוך לכפר הוקמה באותה שנה "חוות הזרע" ששימשה כחוות ניסיונות חקלאיים.
ב-8 בפברואר 1952 אישרה רשות הפיתוח להקצות בסמוך למעברה ולחווה, שטח להקמת "מגרש אשפה" לצורך קליטת אשפת העיר והקמת מפעל לייצור קומפוסט בשטח של כ-300 דונם בסמוך לשטח המעברה.
עד למועד זה פונתה פסולת העיר תל אביב לכפר החקלאי "מקוה ישראל", אולם בשנת 1948 נאלצה לחפש אתר חדש, ובתקופת המעבר פונתה פסולת העיר לשולי "מקווה ישראל" לאתר זמני.
בשנת 1952 חתמה עיריית תל אביב-יפו על הסכם עם חברת 'גרין', לפיו תקלוט החברה באתר חירייה את כל פסולת העיר ותקים מכון שיעבד את כל האשפה העירונית לקומפוסט שהיה בו מחסור חמור בארץ, אולם התוכנית עוררה התנגדות בקרב תושבי המעברה ותושבי החווה עקב החשש לפגיעה בבריאותם.
חרף מחאות התושבים וחוות דעת של גורמי בריאות החלה עיריית תל אביב לקלוט פסולת במגרש החדש בפברואר 1953. ב-1957 העבירה חברת "גרין" את זכויותיה לחברת "דומן" שגם היא התקשתה להפעיל את "מכון הייצור" ועד לשנת 1960 התמהמהה בניית המכון.
הטיפול החלופי שבוצע על ידי חברת 'דומן' כלל הפרדה של מרכיבי פסולת אורגניים והתססתם, ולאחר מכן כיסוי הפסולת בעפר החל לייצר מפגעים שהצריכו התערבות משרד הבריאות.
בשנת 1960 העבירה חברת "דומן" את זכויותיה לחברת "דשנים אורגניים".
במהלך כל השנים האלו הלכה והצטמצמה המעברה עד לחיסולה הסופי בשנת 1959.
בשנת 1963 הושק שוב המפעל ובדיקות שבוצעו לקומפוסט הוכיחו כי הוא איכותי, אולם עד מהרה התברר כי אין המפעל מסוגל להתמודד עם כל היקפי האשפה של העיר, ושרווחי החברה קטנים מהצפוי.
מנהלי החברה החלו לקלוט פסולת מעיריות אחרות על מנת להגדיל את הכנסותיהם, ואילו עיריית תל אביב-יפו סירבה לאשר זאת.
מחלוקת זאת הצריכה התערבות של משרד הפנים.
משרד הפנים מצא כי יש דחיפות למצוא פתרון לפסולת של כל הרשויות באזור וקידם הקמה של איגוד ערים.
צו הקמת איגוד ערים גוש דן לתברואה פורסם ב-22 ביוני 1966.
פעילות מפעל הקומפוסט המשיכה תחת ניהולה של חברת 'דשנים אורגניים' כאשר איגוד ערים דן ועיריית תל אביב-יפו פנו בדרישות חוזרות ונשנות לשיפור התהליך והטיפול בקומפוסט, עד אשר בעקבות תביעה כנגד החברה ניתן פסק דין שכלל צו לסגירת המפעל.
לאחר סגירת המפעל נמשכה הפעילות באתר בשיטת ההטמנה, כלומר, כיסוי הפסולת בשכבות עפר, ויצירת תל מלאכותי.
בשנת 1988 הסתיימה ההתקשרות עם חברת דשנים אורגניים וניהול האתר עבר לידי איגוד ערים דן לתברואה.
בשנים אלו נרשמה התייעלות בעבודה באתר.
נסללו בו כבישים פנימיים, הותקנו מאזניים אלקטרוניים לשקילת האשפה והוגדלו שעות וימי הפעילות.
הר הזבל גרם למטרדי ריח והיווה כר פורה לשיגשוג מזיקים, מכרסמים ובעלי חיים עזובים שמצאו דרכם לשטח המזבלה.
תושבי היישובים הסמוכים סבלו מריחות קשים והשפעות של מזיקים.
בנוסף, כמויות הזבל העצומות שנשפכו באתר, ללא כל תשתית מתאימה לקליטתן, הפכו למטרד נופי ולמפגע סביבתי.
בשנת 1993 קיבלה ממשלת ישראל החלטה המורה בין השאר על סגירת האתר ומציאת חלופה ראויה להטמנת הפסולת של גוש דן בהקדם (החלטה מספר 1349, 1993).
בנובמבר 1997 עקב גשמים מרובים, קרסו אלפי טון אשפה ממדרון ההר וחסמו את הערוץ המרכזי של נחל איילון למרגלות הר הזבל.
אירוע זה וכן הלחץ המתמשך סביב בעיית הציפורים על ההר והסכנה למטוסים, הביאו להסכמה על סגירת המזבלה ללא צו בית משפט, אך לאור קושי במציאת אתר חלופי המשיך האתר לפעול עד לשנת 1998.
שיקום הר הפסולת והמאבק להקמת פארק מטרופוליני
מיד עם סגירת המזבלה והפסקת הטמנת הפסולת על הר חירייה נוצר צורך להעלות למודעות הציבורית והשלטונית את סיפורו של האתר, ולרתום את הציבור למאבק לשמירת אזור חירייה כריאה ירוקה וכפארק מטרופוליני רחב ידיים לטובת תושבי האזור.
סגירת המזבלה והטיפול במפגעים שיצרה יצרו הזדמנות לפתח פארק שיכלול מלבד הר הפסולת את כל השטחים הגליליים ממזרח ומצפון, כולל שטחי מקוה ישראל.
כמהלך פתיחה למאבק זה, הוצגה בשנת 1999 בביתן הלנה רובינשטיין במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה "חירייה במוזיאון" ביוזמת קרן ברכה ואיגוד ערים דן לתברואה.
בתערוכה זו נקראו אמנים מתחומים שונים מישראל וממדינות נוספות לתרום רעיונות לשיקום חירייה.
את מפגש האומנים ואת התערוכה יזם ואצר ד"ר מרטין וייל שעמד בראש קרן ברכה.
הצעותיהם של האמנים היו מרשימות אך לא ישימות, אך הן מילאו תפקיד חשוב ביצירת דימוי חיובי לאתר ולצורך לשקמו ולהשאירו כשטח פתוח ללא שטחי בנייה.
בעקבות התערוכה חברו לקרן ברכה ולאיגוד ערים דן לתברואה ראשי רשויות, ארגונים ירוקים, שרים וחברי כנסת לקידום ותמיכה בקמפיין למען הפארק, שבתקופה זו כבר כונה בשם "פארק איילון".
בשנים 2000–2005 נערכו דיונים בין בעלי עניין שונים (משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, ארגוני סביבה וכיוצא בזה) לגבי עתיד אזור חירייה.
מאמץ הושקע בשימור הקואליציה של נבחרי ציבור ברמה המקומית והארצית התומכים בתוכנית הפארק שעם סגירת המזבלה קמו לה התנגדויות רבות בקרב גופים ששאפו לממש בקרקע תוכניות בנייה.
בשנת 2003 התקבלה במועצת האיגוד, בה יושבים נציגי הרשויות, החלטה לפתוח את האתר לקהל הרחב למרות המגבלות הבטיחותיות שבו.
רשויות האיגוד התגייסו להטמיע תוכניות חינוכיות העוסקות בסיפורו של אתר חירייה, בהיכרות עם בעיית הפסולת ושותפו בחזון שיקום ההר והקמת הפארק.
לאור התמיכה של מוסדות התכנון ושרים בממשלה בתוכנית הפארק המורחבת, יצאה לדרך תחרות לבחירת אדריכלים שיובילו את תכנון הפארק.
התחרות תועדה בתערוכה שנייה במוזיאון תל אביב "חירייה במוזיאון #2," בשנת 2005. התחרות הייתה אנונימית וההצעות כוונו לתכנונו של פארק בהיקף של 8,000 דונם ולתכנון מפורט של הר הזבל ואתר חירייה כאתר מבקרים בטוח, שיהווה מוקד משיכה ותצפית מרחבית עבור הציבור.
הזוכים בתחרות היה פרופ' פיטר לאץ, אדריכל נוף גרמני המתמחה בפרויקטים של שיקום אתרי פסולת מהעידן הפוסט התעשייתי.
לאץ הציע לשמר את קווי המתאר של הר הזבל, וכמענה למיתון המדרונות הוצעה הסטה של הנחלים והרחקתם מההר.
במהלך שנת 2005 התקבלו מספר החלטות שקבעו את הקמתו של הפארק.
באפריל 2005 אושרה תוכנית המתאר המחוזית, תמ"מ 3/5, שכללה את הקמת "פארק איילון" אשר ישמש כ'ריאה ירוקה' במטרופולין תל אביב.
באיגוד ערים דן התקבלה החלטה להפוך את מבנה מפעל הקומפוסט שננטש בשנות ה־60 למרכז לחינוך סביבתי שיהווה מרכז לקליטת מבקרים באתר, שכבר החל בתקופה זו לסקרן ולהוות מוקד עניין.
בשנת 2007 נחנך הפארק ובשנת 2008 שונה שמו של הפארק ל"פארק אריאל שרון".
בעקבות הקמת החברה הועברו פעולות לשיקום הר הזבל ל"חברת פארק אריאל שרון".
חירייה כתחנת מעבר החל משנת 1998
לאחר קבלת החלטת הממשלה על סגירת האתר להטמנת פסולת והפיכתו לתחנת מעבר החל תכנון המהלך בהיבטים פיזיים, ניהוליים וכלכליים.
המשמעות של הפיכת אתר חירייה לתחנת מעבר היה שינוע של כמויות האשפה שנאספו אליה מכל רשויות המטרופולין להטמנה בדרום ישראל.
התהליך לווה בהתנגדויות, כמו אלו של עיריית באר שבע שהתנגדה למעבר המשאיות בקרבתה לצורך הטמנה באתר 'גני הדס' שנקבע אז כאתר קולט עבור הפסולת.
על ההר הוקמה תחנת מעבר זמנית שפעלה עד לסיום תכנון והקמת תחנת המעבר הקבועה בשנת 2001.
הפיכת אתר חירייה לתחנת מעבר היוותה לא רק נקודת מפנה באופן בו תופעל האתר ומטופלת הפסולת, אלא גם בהגדרת החזון והמטרות של איגוד ערים דן לתברואה.
עם סגירת המזבלה הגדיר איגוד ערים דן חזון חדש הכולל את שיקום הר חירייה והפיכתו לפארק פתוח לציבור ורואה בו פעולה חיונית לתיקון סביבתי-חברתי.
במקביל, הוגדר חזון לטיפול בפסולת רשויות גוש דן תוך הטמעת תפיסות מתקדמות, חדשנות טכנולוגית, ושקיפות ניהולית.
השקיפות בטיפול בפסולת מתבטאת בראש ובראשונה בכך שעם סגירת המזבלה והקמת תחנת המעבר למרגלות הר הפסולת הוחלט על פתיחת האתר לציבור והנגשת האזורים התפעוליים שבו לביקורים.
גישה זו גובתה בהחלטה להקים מרכז לחינוך סביבתי שיעסוק באתגרי הטיפול בפסולת ותרבות הצריכה המודרנית – כחלק אינטגרלי מפעילות האתר.
הקמת הפארק התעשייתי הכולל תשתית תפעולית לצד תשתית חינוכית התבססה על תפיסה הוליסטית של הטיפול באשפה הנשענת על טכנולוגיה, ניהול מתקדם ותפיסה חברתית הרואה בציבור חלק בלתי נפרד ממעבר למשק פסולת מתקדם וסביבתי.
פיתוח פארק תעשיות טיפול בפסולת למרגלות הר הפסולת המשוקם בשטחו של פארק אריאל שרון המתהווה, תורגם לתוכנית מחוזית מסודרת המכשירה את ייעוד הקרקע לטיפול בפסולת ומהווה את הבסיס לתפעול השוטף ולפיתוח פרויקטים הנדסיים אחרים באתר.
התוכנית אושרה בנובמבר 2011, ונקראת תג"פ 594 (תג"פ = תוכנית גלילית פרטנית).
אישור התוכנית היווה נקודת מפנה להתפתחות פארק המחזור חירייה.
התוכנית הגדירה את מטרות האיגוד ואת ייעודי הקרקע של שטח פארק המחזור.
על פי התוכנית פארק מחזור חירייה מיועד להיות האתר המרכזי של גוש דן לטיפול בפסולת מוצקה, כולל מתקני טיפול, תשתיות תומכות למתקנים, ותשתיות לקליטת מבקרים.
בשנת 1998 נסגרה מזבלת חירייה להטמנה, עקב הוראה של השר לאיכות הסביבה רפאל איתן.
לאיגוד ערים דן ניתן זמן קצר להיערך לשינוי זה שמשמעותו הייתה הפיכת אתר ההטמנה לתחנת מעבר בה נפרקת הפסולת וממנה משונעת לאתרי הטמנה בדרום הארץ.
על הר הזבל נבנתה תשתית זמנית לפריקת משאיות האשפה העירוניות ומשטחי העמסה למשאיות שנועדו לשנע את האשפה.
בשנים הראשונות שונעה הפסולת לאתר דודאים ולאתר גני-הדס, אך משגדלו הכמויות והצטמצם הנפח הזמין להטמנה באתרים אלו נחתם הסכם ארוך טווח עם מטמנות אפעה שהחלו לקלוט את הפסולת מאתר חירייה.
בשנת 2000 נחנך מבנה הקבע של תחנת המעבר לפסולת לרגלי ההר תוך הסדרת התנועה באתר, והקמת מערך שקילה.
תחנת מעבר זו, שהייתה בזמנו התחנה הראשונה והגדולה מסוגה בארץ קלטה את כל משאיות הדחס של הרשויות למשטח פריקה.
הפסולת נפרקה לבור הקליטה, ומשם הועמסה על משאיות ענק (המכילות עד 30 טון).
פתיחת תחנת המעבר, ככל שציינה עידן חדש בטיפול בפסולת, עדיין נתפסה בעיני האיגוד כתשתית זמנית עד לבניית מתקנים מתקדמים שימיינו את האשפה ויפיקו ממנה תוצרים שניתנים לשמש חומרי גלם או מקור אנרגיה.
בסמוך לפתיחת תחנת המעבר הוקם במתחם המזרחי מפעל לטיפול בפסולת גזם שאליו נותבו משאיות המנוף האוספות פסולת זו יחד עם פסולת גושית שהיא פסולת בגודל חריג.
בשנת 2001 פרסם האיגוד קריאה לחברות להציע טכנולוגיות לטיפול באשפה באתר.
בין החברות בלטה החברה הצעירה 'חץ אקולוגיה' שהציעה טכנולוגיה חדשנית למיחזור אשפה ובשנת 2002 רשמה פטנט בינלאומי לתהליך שפיתחה.
ייחודה של הטכנולוגיה היה במתקן הטיפול המסוגל להתמודד עם פסולת מופרדת ומעורבת כאחד, כך שלמעשה אין תלות בשיטת איסוף האשפה, מה שמקל על העבודה מול הרשויות המקומיות והציבור.
בשנת 2003 הקימה החברה מתקן המיישם את הטכנולוגיה באתר חירייה.
הפסולת האורגנית-רקבובית שהופרדה הועברה למכלי עיכול אנאירובי שם הופק ביוגז וסוג של בוצה פעילה המתאימה לייצור דשן.
המפעל המשיך לפעול כטכנולוגיה ניסיונית (פיילוט) עד שנת 2020 וטיפל בכמות של 100–400 טונות ביום.
מתקן הגזם ומפעל "חץ אקולוגיה" צמצמו את הכמות המועברת להטמנה בשיעור של 5-10%.
במקביל לפעילות מתקנים אלו המשיך האיגוד לאתר שותפים וטכנולוגיות מתאימות שיתנו מענה לטיפול בכמויות גדולות יותר, ולסוגי פסולות נוספים.
בשנת 2017 נחנך מפעל ה־RDF שסימן ציון דרך משמעותי בפעילות האיגוד ובטיפול בישראל בכלל.
נכון לשנת 2025 נקלטים בממוצע מדי יום בפארק המיחזור 3,800–4,000 טונות פסולת מוצקה.
הפסולת נשקלת בכניסה לאתר ומנותבת לאחד מן המפעלים הבאים: מפעל ה-RDF, מפעל המפרידן, מפעל לטיפול בפסולת גזם ופסולת גושית, ומפעל לטיפול בפסולת בנייה.
באתר מתקן לשאיבת ביוגז מהר הפסולת כמקור לאנרגיה ירוקה.
מפעל ה־(Refused Derived Fuel) RDF שהחל לפעול בשנת 2017, קולט מדי יום כ-2,000 טונות פסולת עירונית מעורבת (בלתי ממויינת).
כמות זו מהווה כמחצית מהפסולת העירונית שנקלטת בפארק המחזור.
מפעל ה־RDF הוא פרי שיתוף פעולה של שלושה גופים: איגוד ערים דן לתברואה, חברת ורידיס המתמחה בתחום תשתיות הסביבה בישראל וחברת "נשר מפעלי מלט ישראליים".
המפעל ממיין ומפריד את הפסולת לרכיבים הבאים:
פסולת אורגנית רקבובית מועברת לייצוב ביולוגי במתקן לייצור קומפוסט לשימוש חקלאי או כחומר כיסוי.
מתכות ברזליות ומוצרי אלומיניום מועברים למפעלי מחזור מתכת.
פסולת יבשה בעלת ערך קלורי גבוה (בעיקר פלסטיק לסוגיו) נגרסות לתערובת פתיתים בגודל 1–2 ס"מ ונשלחות כחומר דלק חלופי בתהליך ייצור מלט במפעל נשר רמלה.
תערובת זו מכונה RDF (Refused Derived Fuel), משמשת כתחליף לדלק מוצק בכבשני ייצור המלט.
עם השלמת קו המיון הרביעי בשנת 2022, הגיע המפעל לכושר קליטה שנתי של 550,000–600,000 טונות בשנה.