tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך בזכות כינוס זה, מאמצם של האָבְּדזָאחים ופקידים צבאיים חתרנים בתוך הצבא הרוסי, נפגשה ב-28 בספטמבר 1861 נציגות של הצ'רקסים עם הצאר בתקווה שיעצור את מסע הכיבוש וההרג.
המאמצים סוכלו, והצאר אלכסנדר השני נתן לצ'רקסים אולטימטום של חודש להחליט אם הם רוצים להישלח לטורקיה או לשטחים בתוך רוסיה.
אחרי הכרזת האולטימטום התארגנו רוב השבטים לגירוש לטורקיה, בעוד שהאָבְּדזָאח, השָאפְּסִע' והוֻּבִּח היו חלוקים ביניהם: חלקם החליטו לעזוב וחלקם בחרו להישאר בהרים ולהילחם.
לאחר שנת לחימה אינטנסיבית שבמהלכה דחקו הרוסים את השבטים שעוד התנגדו עמוק יותר לתוך ההרים ודרום-מזרחה לעבר החוף, כמעט שלא נותר כוח צבאי צ'רקסי.
לאחר שחיסלו את שטחי הנַתְח'וָּאי בחוף המערבי, ובשנת 1863 גם את שטחי הבּזָ'דוּע' בצפון, נשאר לרוסים רק שטח הליבה הפנימי של שלושת השבטים הגדולים: שארית שטחי האָבְּדזָאח, השָאפְּסִע' והוֻּבִּח.
בחורף 1863 ניהלו השָאפְּסִע', הוֻּבִּח והג'יגטים (שבט אבחזי) קרבות נגד הכוח הרוסי ההולך וסוגר עליהם.
לבסוף, במאי 1864, משהתקרבו הרוסים לעמק קבאדה, שם אמורים היו להיפגש כל הכוחות הרוסים, נתקל הצבא הרוסי בהתנגדות עזה אחרונה של הוֻּבִּח והג'יגטים במה שנודע בתור הקרב האחרון במלחמה.
המתנגדים הצליחו להחזיק מעמד ארבעה ימים ולהסב אבדות כבדות לרוסים, אך לבסוף הובסו ונטבחו בידי הצבא הגדול ביותר שהרוסים הרכיבו מול הקווקז מאז ומעולם.
שמו של מקום הקרב שונה מאוחר יותר לקרסניה פוליאנה, "העמק האדום", לזכר הדם הצ'רקסי הרב שנשפך במערכה האחרונה.
ב-2 ביוני (21 במאי לפי לוח השנה הרוסי הישן) הכריז יבדוקימוב כי לא נותרו עוד "שוכני הרים" מדרום לקובאן, וכי מלחמת הקווקז בת מאה השנים הסתיימה בניצחון.
נערכה חגיגה במקום וחולקו מדליות.
במהלך השנה וחצי הבאה עד סוף 1865 סרק הצבא הרוסי שוב את כל השטחים הכבושים על מנת לוודא שלא נשאר אף צ'רקסי בצ'רקסיה.
הגנרל איוואן דרוזדוב שהיה המפקד של אחד הכוחות הגדולים ביותר במלחמה, סיכם באלו המילים: .
הצ'רקסים הציבו את הצבא הרוסי במצב ייחודי: לא הייתה להם הנהגה מרכזית שאפשר לקבל את כניעתה, וגם בשבטים או בקואליציות שהייתה להם הנהגה לא היה לזו כוח מוחלט על האוכלוסייה.
מנגד השתמשו הרוסים בטקטיקה ששוכללה כבר לדרגת אמנות במהלך מלחמותיהם בקווקז, בעיקר מול הצ'צ'נים ובמידה פחותה נגד קבארדה: בנייה מהירה ואינטנסיבית של דרכים ומבצרים דרך היערות וההרים שמיד מאחוריהם פזורים כפרים קוזקים מוצלבים בצפיפות כדי לספק חיפוי הדדי במקרה של איום, וכפרים אלו משמשים כנקודות יציאה למסעות כיבוש נוספים.
במקביל היה פושט הצבא הרוסי על ההרים, שורף את הכפרים, רומס את היבולים ובוזז את הבקר, כך שלצ'רקסים לא נותרו אמצעי מחיה והם נאלצו להיכנע כדי לא למות בקור הקווקזי.
אך היה דבר-מה ייחודי באמצעים שהרוסים תכננו להשתמש בהם נגד צ'רקסיה: על פי מיכאיל ווניוקוב, מפקד וגאוגרף צבאי, .
במערב הקווקז הוצעה שיטה חדשה – "הכנעה סופית".
משמעות "ההכנעה הסופית" הייתה גירוש כל האוכלוסייה הלא רצויה מהשטח הרצוי, וזאת במקום הכנעה זמנית של האוכלוסייה שתוכל להתמרד מחדש מאוחר יותר.
במילים אחרות: אחרי כיבוש של כל שטח לא היו מסתפקים בכניעתם של המתיישבים המקומיים או בהכרזת כפיפותם לצאר, אלא היו מוליכים בשיירה צבאית את כל השבויים שנכנעו לכפר הקוזקי הקרוב, ומשם לחוף.
יש שפע של עדויות על מעשי טבח חסרי הבחנה לאורך השלב הזה של המלחמה, חלקם מתוך נקמה וחלקם הגדול יותר לשם "יעילות".
במקרה אחד כזה ביוני 1862 הפגיז כוח צבאי שעסק בהקמת דרכים על נהר הבלאיה את היער שהתחבאו בו צ'רקסים שהכפרים שלהם נשרפו.
באותו האופן עלה בספטמבר צבאו של יבדוקימוב במעלה הקובאן והפגיז כפר בגדה השנייה.
יושבי הכפר ברחו ליער, ויבדוקימוב הפציץ אותו במשך שש שעות רצופות.
בחורף 1863, כשכבר כמעט לא הייתה התנגדות צ'רקסית של ממש, נהפך מסע ההרג לשיטתי אף יותר: יחידה צבאית הייתה עולה במעלה ערוץ ומחפשת כפרים.
הצ'רקסים היו בורחים ומתחבאים ביער.
הצבא היה שורף את כל המבנים והמזון שהצליח למצוא, אוסף את כל הבקר ויורד בחזרה לתחתית הערוץ.
שם היו החיילים מחכים שבוע או שבועיים ואז עולים שוב, גבוה יותר בערוץ, והורסים ושורפים כל מחסה מאולתר או משאבים אחרים שהצ'רקסים הספיקו להקים, וחוזרים לערוץ.
התהליך חזר על עצמו מספר פעמים עד שיבדוקימוב השתכנע שכל תושבי הכפר ברחו או מתו, ואז עבר הצבא ליעד הבא.
בשיטתיות דומה תיעד יבדוקימוב בדקדקנות את מהלכי המלחמה בדוחותיו הצבאיים.
הוא דיווח על סדרי הגודל של הכוח שלו, המיקומים, התאריכים, מספרי הנפגעים המדויקים בכוחותיו ועוד.
אל מול שיטתיות זו בולט בכל דוחותיו היעדר כל מידע על קורבנות הצד השני.
לא מצוינים כמויות האנשים או מצבם של אלה שעמדו מהצד השני של המתרס שחלקם היו ילדים, נשים או זקנים.
לפעמים צורף מידע לאקוני על מספר מסוים של "שבויים משני המינים", מספר שהיה לא פעם קטן עשרות מונים ממספר האנשים שיישבו את האזור המדובר.
טשטוש עקבי זה מצביע על אופי המידע שמפקדי הקווקז היו מעוניינים להסתיר, ויותר מכך: הוא יטיל תמיד צל על ההבנה שלנו על חלק מטיב הפעולה בהרי מערב הקווקז ועל מספר הנפגעים הישירים ממנה.
מי ששרד את הלחימה עצמה והצליח לברוח או להתחמק מאש הרוסים, לא זכה בהכרח בגורל טוב יותר.
ללא מזון, ללא מחסה, עם ציוד מועט, אם בכלל, לעיתים במהלך כמה מהחורפים הקשים ביותר שידע מערב הקווקז, בהרים קשים ובוגדניים, גוועו לא מעט מהפליטים הצ'רקסים ברעב ומתו בהמוניהם מאבעבועות וטיפוס.
לעולם לא נדע כמה נשים, זקנים וטף איבדו כך את חייהם בהרים.
אלו שנתפסו על ידי הרוסים הובלו בשיירות ארוכות לחוף, שיירות שבהן מתו רבים מקור, מרעב וממחלות.
מי ששרדו את כל תלאות הדרך מצאו את עצמם בחורף 1863–1864 במצב קשה אף יותר: תנאי הרעב, המחלה והעוני נותרו בעינם, והפעם היו השורדים מחוץ לכל מחסה שסיפק היער, בחוף מוכה רוחות, באחד החורפים הגרועים שידע הים השחור בתקופה הזאת.
רבים מתו גם בשלב הזה, בעיקר מטיפוס ומדיזנטריה.
אולשבסקי, המפקד הרוסי על כוחות הגיבוי במלחמה, תיאר את החוף כבית קברות ענק.
כאשר שמע הצאר את הדיווחים הוא שלח את הנסיך מיכאיל, מפקד הקווקז הראשי, לבדוק את המצב.
בדיווחו טען מיכאיל שאין כלל חולי ושלצ'רקסים יש מים ואוכל בשפע.
הגירוש בספינות החל בינואר 1864, בתקופה הגרועה ביותר בשנה בים השחור.
לכל אורך שלב הגירוש דרך הים הועמסו הספינות הרבה מעבר לקיבולתן, בין היתר משום שהן קיבלו תשלום פֶּר ראש.
תנאי הים לא נלקחו בחשבון, והפליטים שבקרבם כבר היו מגפות מהחוף הביאו אותן עימם לספינות.
בתנאי הצפיפות והרעב נמחקו צוותים שלמים, וספינות רבות טבעו.
הערכות מסוימות גורסות שחצי או יותר מהנוסעים שעלו על הספנות לא הגיעו לחוף השני בחיים.
בסוף המבצע נשארו רק צ'רקסים בודדים מדרום לקובאן.
ההיעדר השיטתי, ולכן המכוון ככל הנראה, של תיעוד ההרוגים במסע הטיהור הצבאי, שלא לדבר על אלו שנהרגו בשיירות או על החוף, יוצר קושי גדול להעריך את כמויות ההרוגים הצ'רקסים במבצע הגירוש וההרג הרוסי.
העובדה שגם מספר הצ'רקסים במערב הקווקז לפני המלחמה אינו ברור, ושההערכות נעות בין חצי מיליון לשני מיליון, תורמת לערפול זה.
לפי החישובים של וולטר ריצ'מונד, מספר ההרוגים הצ'רקסים תחת צבאו של יבדוקימוב, בהשמטת אלו שמתו על הספינות או בטורקיה, עומד על מעל ל-625,000 מתוך אוכלוסייה של לפחות 1,250,000 צ'רקסים, כלומר הרג של רוב הצ'רקסים.
לפי אומדן אחר, של שנפילד, המתבסס על אוכלוסייה של שני מיליון צ'רקסים ואבחזים לפני הכיבוש הרוסי, חסרים בנתונים שלעיל כ-1,150,000 אנשים שלא נשלחו לטורקיה, לא יושבו מחדש ולא היגרו מרצון לפני המלחמה – כלומר מתו באש הרוסית, ביערות או בחוף.
אליהם יש להוסיף את אלו שמתו בדרך לטורקיה, ולכן שנפילד מעריך שלפחות מיליון וכנראה קרוב יותר למיליון וחצי צ'רקסים מתו במהלך הכיבוש הרוסי ובמסע לטורקיה, כלומר שני שלישים מהעם.
גם אחרי שהגיעו שבטי הצ'רקסים לחוף הטורקי לא נגמר סבלם: הטורקים לא השקיעו מספיק משאבים בשיקום הפליטים שהגיעו מרוסיה.
מוכי מחלות, רעבים, חלקם למודי התעללויות מצוותי האוניות, מתו רבים מהצ'רקסים בשטח הטורקי.
לראיה: דו"ח אחד של השגריר הרוסי בטרבזון מציין 19,000 מתים מתוך גל של 240,000.
לאחר שקיבלה האימפריה העות'מאנית את הפליטים הצ'רקסים, היא שלחה אותם לאזורי ספר ששליטתה בהם הייתה חלשה.
העות'מאנים הסתמכו על הצ'רקסים גם בתור לוחמים מעולים וגם בתור מוסלמים.
הטורקים קיוו לחזק את שליטת האימפריה העות'מאנית באוכלוסייה המקומית בעזרת הצ'רקסים.
זאת ועוד, האימפריה שלחה אותם לאזורים לא מיושבים בתקווה שיצליחו לפתחם וכך להגביר את תפוקתם הכלכלית.
רבים מהצ'רקסים שקלטה טורקיה יושבו בבלקן.
בעקבות סכסוך אתני בין האוכלוסייה הנוצרית באזור ובין המוסלמים, שעיקרם הצ'רקסים, הציבו מעצמות אירופה אולטימטום לאימפריה העות'מאנית שעד אליו חייב היה להיפסק הסכסוך.
לאחר שסירב הסולטאן, פלשה רוסיה לרומליה – השטחים בבלקן שהיו בשליטה עות'מאנית – וביצעה בה טיהור אתני אלים ומהיר.
רוסים, בולגרים וקוזקים הרסו כפרים ועינו, אנסו וטבחו במוסלמים, בארמנים וביהודים חסרי ההגנה שניסו להימלט לשטחים העות'מאניים הבטוחים.
הפליטים ששרדו נשלחו להתיישב בחלקים אחרים של טורקיה ובמזרח התיכון.
הצ'רקסים שיושבו ברחבי האימפריה ידעו עשרות שנים קשות של הסתגלות שבמהלכן חוו לא פעם סכסוכים מזוינים עם הבדואים ועם הדרוזים המקומיים, ותוך כדי כך ניסו שוב ושוב לחזור למולדתם – לצ'רקסיה.
לבסוף הצליחו קהילות הצ'רקסים בתפוצות להקים יישובים משגשגים.
עוד במהלך ההגליה התחילו הרוסים להסתיר ולהכחיש את השמדת הצ'רקסים.
נעשה שימוש במושגים ב"לשון נקייה" כדי להסתיר את הפשעים.
נפוץ השימוש במושגים כמו "טיהור", "הכנעה סופית" ו"הפחתת האוכלוסייה המזיקה".
הממשל הרוסי לא דיווח לעם הרוסי על חיסול הכפרים, ההגליה ומעשי הטבח, והחדשות מהקווקז הכילו רק סיפורים על ההצלחות בהתיישבות הקוזאקית המתפתחת.
לאחר שהגיעו דיווחים לצאר על המחסור במזון ותרופות במחנות הצ'רקסים שלחוף הים השחור, הוא שלח פקידים לבדוק את המצב, אלה חזרו ודיווחו שהכל בסדר.
הרוסים הפיצו שקרים למעצמות ולטורקים והסתירו מהם את האמת אודות גורלם המר של הצ'רקסים.
העם הצ'רקסי הוא עם גאה, הדבק במסורת בת אלפי שנים של עמידה בכבוד ולחימה על עצמאות.
האתוס המכונן את העם הוא אתוס הלוחמה וההגנה.
שנים רבות בחרו הצ'רקסים לזכור את שאירע כמלחמה עקובה מדם שבה עמדו בגבורה ולא כרצח עם.
מכיוון שלצ'רקסים הייתה תרבות אוראלית ולא כתובה, נדירים תיעודים של פשעי המלחמה שלא נכתבו על ידי הצד הרוסי.
המסמכים הרוסיים על מלחמת רוסיה–צ'רקסיה הוחזקו בארכיונים בטביליסי שהיו סגורים לציבור.
במסגרת עימות פוליטי בין רוסיה לגאורגיה בראשית המאה ה-21, החליטה גאורגיה לפתוח את הארכיונים, וכך התאפשרה הגישה למסמכים ולתעודות המתעדים את הפשעים הנוראיים.
פתיחת הארכיונים וההתחלה של המחקר בנושא הובילה את הצ'רקסים לדרוש שהאסון יוכר כרצח עם.
בחלוף השנים, עם התעוררות התנועה הלאומית הצ'רקסית בעולם, לומדים הצ'רקסים לזכור את עברם מחדש, ולהכיר בסבל שעברו אבותיהם.
המאבק להכרה התחדש רק במאה ה-21 והוא בראשית דרכו.
הצ'רקסים נאבקים במאה וחמישים שנות הסתרה והכחשה.
בשנת 2011 הכירה גאורגיה ברצח העם הצ'רקסי.
אף מדינה אחרת לא מכירה ברצח העם.
ב-2006 הגישו הצ'רקסים בקשה רשמית מרוסיה להכיר ברצח העם, אך בקשה זו זכתה להתעלמות מהקרמלין.
הצ'רקסים מציינים את גלות הצ'רקסים באמצעות יום זיכרון החל ב-21 במאי.
טקסים אלו נערכים במקומות שונים בעולם שבהם חיים צ'רקסים.
בארץ ישראל הטקסים נערכים בכפר כמא ובריחניה.
גלוריה פרנסס סטיוארט הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "טיטאניק", תפקיד שזיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
סטיוארט נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה לפרנק סטיוארט, עורך דין, ואליס דדריק סטיוארט, עקרת בית.
אביה של סטיוארט נהרג ב-1919 כתוצאה מתאונת דרכים.
לאחר מכן נישאה אמה של סטיוארט בשנית, לבנקאי בשם פרד פינץ'.
סטיוארט למדה ב"תיכון סנטה מוניקה" וסיימה בהצלחה בשנת 1927. לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך לא הצליחה לסיים את לימודיה.
ביוני 1930 נישאה סטיוארט לפסל בשם בלייר גורדון.
נישואיהם הסתיימו ב-1934. לאחר מכן נישאה סטיוארט לתסריטאי ארתור שיקמן, וב-1935 נולדה בתם סילביה.
הזוג ערך טיול מסביב לעולם ב-1939, והם חזרו לקליפורניה בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעלה של סטיוארט נפטר בשנת 1978. זמן מה לאחר מכן חלקה סטיוארט את חייה עם המוציא לאור וורד ריצ'י, ידידו של בעלה הראשון בלייר גורדון.
סטיוארט גילתה את יכולות המשחק שלה ב"תיאטרון פסדינה" שבפסדינה, מחוז לוס אנג'לס, וחתמה על חוזה עם חברת הסרטים "סרטי יוניברסל".
ב-1932 נבחרה לאחת מ-13 כוכבות הקולנוע המבטיחות ביותר של WAMPAS.
בתחילת דרכה שיחקה סטיוארט בסרטי האימה "הבית האפל והישן" ו"האיש הבלתי נראה".
לאחר דעיכה בקריירה שלה עברה סטיוארט לחברת "פוקס המאה ה-20", שם הופיעה ב-40 סרטים בשנות ה-30, הבולט שבהם היה "כורי הזהב של 1935".
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה לתרום למאמץ המלחמתי בלוס אנג'לס, וכן השתתפה במספר סרטים.
עם זאת, הקריירה הקולנועית שלה דעכה, וב-1946 פרשה מתעשיית המשחק ועברה לעסוק בתחום האמנות והעיצוב.
היא פתחה חנות בה מכרה רהיטים שעיצבה.
ב-1954 התגוררה תקופה מסוימת באיטליה וציירה ציורי שמן.
לאחר 30 שנות הפסקה ממשחק, חזרה סטיוארט לשחק בשנת 1975 בסרט הטלוויזיה "האגדה על ליזי בורדן".
לאחר מספר שנים של משחק בסדרות טלוויזיה, הופיעה סטיוארט בקומדיה "שנת חיי היפה ביותר" ב-1982, לראשונה מזה 40 שנה.
בסרט הופיעה סטיוארט באחת הסצנות המפורסמות שלה, כשרקדה לצידו של פיטר או'טול.
בשנת 1997 שיחקה סטיוארט בדרמה של ג'יימס קמרון, "טיטניק".
בסרט גילמה את דמותה המבוגרת של רוז קלברט, ניצולת אסון הטיטניק, שמחליטה לספר את אשר היה על סיפון האונייה בליל האסון.
על משחקה זכתה סטיוארט בפרס גילדת שחקני המסך בשיתוף עם קים בייסינגר והייתה בגיל 87 מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, ובכך הפכה לשחקנית המבוגרת ביותר שהייתה מועמדת לפרס.
ב-1999 פרסמה סטיוארט את האוטוביוגרפיה שלה, "I Just Kept Hoping".
בנוסף הופיעה בסרט "מכתב אהבה".
בשנת 2000 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
ב-2004 שיחקה בסרט "ארץ האפשרויות".
גלוריה סטיוארט הלכה לעולמה ב-26 בספטמבר 2010 בגיל 100 לאחר שסבלה מספר שנים מסרטן הריאות.
גלושה, נקראה גלוּשָׁה רבתי (אוקראינית: Велика Глуша, יידיש: לִישֶע), או בשפת המקום ויֶילְקָה גלושה, הוא כפר קטן השוכן כ-27 ק"מ צפונית לעיר קאמין-קושירסקי.
מיקומו הגאוגרפי הוא בנ"צ 03 25 – 49 51 בצפון מערב חבל ווֹהלִין, כיום בצפון מערב אוקראינה.
השליטה באזור עברה מיד ליד, מראשית העת החדשה, בין ממלכות ומדינות פולין, ליטא, רוסיה, גרמניה הנאצית ואוקראינה.
ובין השאר, היה שייך לחבל פּוֹלֵסְיֵה, כיום דרום מערב ביילרוסיה.
כל כיבוש הביא בעקבותיו פגיעה קשה ביהודי האזור.
יהודים חיו בגלושה לפחות מאז 1800. בראשית המאה ה-20 חיו בה 139 יהודים, מתוך 825 תושבים.
במפקד האוכלוסין ב-1921 נמנו 224 יהודים ב-40 בתי אב.
בסמוך שכן לו הכפר גלושה זוטא, או בשמותיו האחרים, לִישְׁקֶע ומָאלָה גלוּשָׁה, וב-1921 נמנו בו 135 יהודים ב-35 בתי אב.
הכפר שכן בין שני מרכזים יהודיים: קובל ופינסק.
קובל הייתה המרכז הכלכלי-מסחרי ופינסק הייתה המרכז הרוחני-ציוני.
משפחות הכפר היו בקשרי נישואים עם משפחות באזור פולסיה: פינסק, קוברין, דיוין ועוד, ועם משפחות באזור ווהלין: רטנה, קאמין-קושירסקי, קובל ועוד.
כך שמרה הקהילה על זהותה היהודית.
בקרבת גלושה היו כמה כפרים שבכל אחד מהם גרו מספר משפחות יהודיות, אשר עסקו לפרנסתם בחקלאות ודייג.
הכפרים הם: בירקי, ווטלי, וולקה, וידרטי וורוקומולה.
גלושה רבתי עבורם הייתה המרכז.
צעירים מגלושה היו משמשים שם כ"מלמדים" וסייעו לשמירת זיקת המשפחות אל הדת היהודית והשפה העברית.
העיירה הייתה רחבה ובנויה באופן מסודר.
מגרש גדול וריק באמצע, ששימש לירידים, וסביבו בתים גדולים הבנויים בלבנים אדומות ומכוסים גגות רעפים.
הבתים המועטים, בעלי גגות הקש, לא פגמו בתמונה הכללית, היפה.
השדות מסביב היו בבעלות רוזנים פולנים, אשר היהודים עיבדו אותם בחכירה.
עד מלחמת העולם הראשונה ידוע מעט מאוד על העיירה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, חלף הצבא הרוסי ובראשו הקוזקים דרך הכפר על מנת להילחם בגרמנים, והוא אילץ את היהודים לברוח אל היער ובתיהם נבזזו עד תום.
בהמשך הן הגרמנים והן הרוסים רוקנו את האזור מכל היבולים ובעלי החי שהיו לאכרים.
בעקבות המלחמה והרעב, פרצה מגפת טיפוס באזור ונפלו בה חללים רבים.
באמצע מלחמת העולם הראשונה, מצב יהודי פינסק היה קשה, עד שאיפשרו לחלקם לעזוב את העיר.
אלפי יהודים נדדו במרחבי פולסיה ווהלין וכעשר משפחות הגיעו לגלושה רבתי ואומצו שם.
יהודי פינסק הביאו עמם ספרים רבים ביידיש ובעברית וכן את רוח הציונות.
הם סיפרו על תאי הגנה של יהודים ברוסיה הלבנה ושירי עבודה וציון החלו להישמע ברחבי העיירה.
בשנת 1920, הצבא האדום כבש את האזור, אך נסוג בלחץ הצבא הפולני שנעזר ברוסים הלבנים בפיקוד הצורר הָאטְמַן בָּאלָאכוֹביץ'.
עם אספסוף של פורעים ורוצחים הוא שוטף את עיירות היהודים ועושה בם שמות.
לאחר שנרצחו 120 יהודים בעיר קמין-קושירסקי, הם מגיעים גם לגלושה, ובמשך כמה ימים בין ראש השנה ליום כיפור הם רוצחים 24 יהודים בגלושה רבתי ו-11 בגלושה זוטא, וכן מבצעים מעשי אונס וביזה.
המאורע השאיר חותם קשה על הכפר הקטן.
עם התבססות השלטון הפולני, חזר זמנית השקט.
החיים בעיירה תססו כמו בעיר גדולה.
רוב היהודים היו עניים, בעלי חנויות קטנות או בעלי מלאכה זעירים, ורק מיעוטם היו עשירים.
בית הכנסת היה המקום המרכזי העיירה ומשנת 1932 כיהן בו הרב משה חיים בלינצקי.
למרות מיעוט תושביה, לא חסרו מחלוקות שהיו נפתרות בדרך כלל, אך לעיתים היה צורך בסיוע המשטרה הפולנית.
לשיא הגיעה המחלוקת בעניין השליטה על השחיטה, אשר גרמה לפרוד בין שארי בשר ופגעה בחיי החברה בעיירה ואפילו הוקם בית כנסת נוסף לשרת את המיעוט.
אולם פרט למחלוקות היו בעיירה גילויים של שמחה, עזרה הדדית וסעד לנצרכים בגלוי ובסתר.
בחתונות היו מזמינים מהעיר קובל את איצעלה הכליזמר, הכנר שהיה מביא עמו נגנים נוספים ומובטח היה אז שתהיה חתונה כדת וכדין.
בשמחת תורה היו רוקדים בבית המדרש ואחר היו עוברים מבית לבית וזוללים עוגות ופשטידות תוך כדי זמר וריקוד.
עד שנת 1924 לא היה בית ספר בגלושה רבתי והלימודים היו רק ב"חדר".
אז הובאו מורים מוסמכים מהערים הגדולות ונפתח בית ספר יסודי.
עקב מיעוט תלמידים לא נפתח בית ספר תיכון ומי שהאמצעים איפשרו בידו, נסע ללמוד בגמנסיה של קובל.
חלק מהנערים נשלחו ללמוד בישיבות.
ספריה גדולה הוקמה ומנתה אלפי ספרים בעברית וביידיש והיה גם קשר עם הוצאת ספרים בוורשה שממנה נרכשו ספרים.
הכסף למימון הספרים נאסף בהצגות שהציג הנוער בעיירה ובישובי הסביבה, ולשם כך נעזרו בשחקנים מהנוער של גלושה זוטא.
הוקם מועדון נוער ששימש את כל הצעירים ללא הבדל מעמד ומפלגה ובו ניגנו, שרו והתווכחו על פוליטיקה.
הנוער היה נוהג לטייל בגן הארמון של הרוזן לובינסקי ושביליו היו מקום מפגש לאהבות ראשונות, דמעות פרידה, שירים וויכוחים.
עם החמרת מצב יהודי פולין, החלה הגירה מהעיירה.
חלק היגר לארצות הברית, ארגנטינה ומקסיקו, אך ברובם נתעוררה הכמיהה לעלות לארץ ישראל.
נוסדו כמה ארגונים חלוציים, בהם ה"חלוץ הצעיר".
כמה צעירים יצאו להכשרות חלוציות וארבעה מהם זכו לעלות לארץ.
תשעה אנשים נוספים הצליחו לעלות לארץ, חלקם לפני המלחמה וחלקם אחריה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, נכנסו הרוסים לאזור והמשטר הקומוניסטי הושלט שם.
נאסרה הפעילות הציונית ולימוד העברית.
נסגרו שערי ההגירה ונותק קשר המכתבים.
ב- 22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לאזור וביחד עם בני בריתם האוקראינים החלו במסע החיסול הסופי של יהדות ווהלין.
ב-3 במרץ 1942, פורים, נרצחו 25 יהודים בכפר הסמוך גלושה זוטא, על כך שלא התייצבו לעבודה.
ב-10 באוגוסט 1942 הובלו יהודי גלושה רבתי בעגלות ישירות מהעיירה אל בורות ההריגה בקמין קושירסקי ובו ביום נרצחו יחד עם 2500 יהודי העיר וכפרי הסביבה.
הילדים הושלכו חיים אל הבור ונקברו עם המתים.
האדמה, כך מספרים, רעדה במשך שלושה ימים.
כמה מיהודי גלושה רבתי ניצלו לאחר תלאות רבות במחנות עבודה, בלחימה עם הפרטיזנים ובשורות הצבא האדום.
לאחר המלחמה נשארו כמה כותלי בתים, אשר גם הם נהרסו בהמשך.
כך תמה לה תקופה של מאות שנים, של עיירה יהודית קטנה, שהייתה עולמה בזעיר אנפין של יהדות מזרח אירופה.
גלָזוּרָה או הֲזָגָה היא חומר ציפוי או זיגוג אוטם בטכניקת אמייל, המשמשת שכבת הגנה בכלי קרמיקה.
תפקידה לצבוע, לעטר, אך גם לאטום כלים עשויים חימר בפני מים, והיא מאפשרת את ניקויו ועמידותו.
במהלך תקופת קופון ביפן נהגו לעטר כלים בזיגוג ירקרק מאפר טבעי, אשר מכיל תרכובות של נחושת.
מ-552 ועד 794 לספירה, הוצגו זיגוגים בצבעים שונים.
שלושת הצבעים של שושלת טאנג היו נפוצים במשך תקופה, אך לאט לאט שולבו צבעים וקומפוזיציות זיגוג שונות.
מהמאה השמינית השימוש בגלזורה היה נפוץ באמנות המוסלמית ובכלי הקרמיקה האסלאמיים, בדרך כלל בכלים מעוצבים בעלי פיתוחים מיוחדים.
מרביתם זוגגו בתחמוצת בדיל בטכניקה שפיתחו הקדרים המוסלמים.
במהלך המאה ה-13 הגלזורה הגיעה לשלב מתקדם, ונעשה שימוש במספר רב של גוונים ורמות ברק ועמידות שונות.
הזיגוג חשוב ופונקציונלי לכלי חרס, שקודם לכן היו בלתי מתאימים להכלת נוזלים, בשל הנקבוביות שלהם.
הזיגוג משפיע גם אסתטית על גימורי פני השטח של הכלי, כולל דרגות ברק, גוון ועל הצבע המוגמר.
הזיגוג עשוי לשפר את המרקם הטבעי של החומר.
מרבית הגלזורות מכילות צורן דו-חמצני (סיליקה), המייצר מעטה זכוכית.
מוסיפים גם תערובות של תחמוצות מתכת כדוגמת נתרן, אשלגן וסידן, הקובעות את טמפרטורת ההתכה של התערובת.
אליהם מוסיפים אלומינה (לרוב על ידי הוספת חרסית) המקשיחה את הגלזורה ומונעת ממנה להחליק על גבי הכלי.
מוסיפים גם אלמנטים של צבע וברק כגון תחמוצות של ברזל, נחושת, קובלט, בדיל או זירקוניום.
ניתן להשתמש בגלזורה על ידי הברשה של תערובת יבשה על פני השטח של גוף החימר או על ידי החדרת מלח או סודה לתוך כבשן בטמפרטורות גבוהות כדי ליצור אדי נתרן היוצרים אינטראקציה עם תחמוצת האלומיניום והסיליקה ומייצרים זכוכית.
גלזורה נוזלית עשויה ממינרלים שונים ואבקות מתכת ותחמוצות.
משתמשים בה על ידי טבילת הכלי בתוכה, על ידי שפיכת הגלזורה מעל הכלי או על ידי ריסוס במברשת אוויר או צביעה במברשת להשגת אפקט רצוי.
כדי למנוע מהצמדות של הגלזורה לכבשן במהלך השריפה, חלק מהכלי נותר ללא גלזורה .אפשרות נוספת היא שימוש באביזרים עמידים בחום עליהם מניחים את הכלי, והם מוסרים לאחר השריפה, אולם לעיתים הם מותירים סימנים קטנים על גבי הכלי, לכן נהוג ליצור "רגל" המשמשת בסיס דק ואסתטי שאינו עטוף בגלזורה.
ניתן לעטר את הכלי לפני שכבת הגלזורה.
עיטור כזה נעשה ישירות על הכלי, אחרי השריפה הראשונית על ידי צבעי אנגוב ופיגמנטים שונים ומעליהם מניחים שכבת זיגוג נוזלית שקופה, ומעבירים לשריפה שנייה.
גלות בארץ, יישוב ארץ-ישראל בטרם ציונות הוא קובץ מאמרים מאת ההיסטוריון הישראלי פרופ' ישראל ברטל.
ראה אור בהוצאת "הספרייה הציונית" על-יד ההסתדרות הציונית העולמית בירושלים, בשנת תשנ"ה 1995.
המאמרים, שהתפרסמו בבמות שונות למחקר היסטורי, ונאספו לקובץ, מציעים מבט חדש ושונה על אירועים ותופעות ההיסטוריות בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל, מאמצע המאה ה-18 ועד שלהי המאה ה-19. בתקופה זו חלו תמורות רבות בתרבות המערב, בהגות, בפוליטיקה, בכלכלה ובמדע, ובכלל זאת במצבם של היהודים, כיחידים וכאומה.
בפתח הספר מסביר המחבר את גבולות התקופה שבה נוגע הספר: "התקופה שהם מכסים ראשיתה בעליות לומדי תורת הנסתר ומחשבי קצין אל ארץ נידחת בשולי האימפריה העות'מאנית, וסופה בעליות הלאומיות הראשונות, כשהנוכחות האירופית הולכת וכובשת מקום מכריע במציאות הארץ ובנופה".
הוא סוקר את כברת הדרך שעשתה ההיסטוריוגרפיה הישראלית ואת ראשיתו של מחקר ארץ ישראל, שמראשוני החוקרים היהודים שעסקו בו היו תושבי ארץ ישראל, אנשי היישוב הישן, כגון ר' יהוסף שווארץ ואברהם משה לונץ.
ברטל טוען כי היישוב היהודי בארץ-ישראל במאה ה-19, היה "כעין מיקרוקוסמוס של הפזורה".
היישוב הישן נפלג לעדות מתוחמות, השומרות היטב על מנהגיהן ועל הזיקה והקשר התרבותי עם חברות המוצא שלהן בחוץ לארץ.
„עליית ר' אלעזר מאמסטרדם לארץ-ישראל בשנת תק"א (1740)"
הפרק הוא חיבור היסטוריוגרפי וחיבור על הדרכים לכתיבת היסטוריוגרפיה.
הדמות ההיסטורית העומדת במרכזו הוא ר' אלעזר מאמסטרדם; סיפורים עליו ועל עלייתו של ר' אלעזר לארץ ישראל, הובאו בספר שבחי הבעש"ט בנוסחיו השונים.
הוא נולד ככל הנראה בקרקוב לאמו ולאביו שמואל לנדאו (מרגליות), בשנת 1665. נעשה תלמיד חכם וכיהן ברבנות קהילות טרנוב, ראקוב, ברודי ואמסטרדם.
חיבר פירוש על המשנה בשם "מעשה רוקח".
בי' בסיוון ת"ק (1740), עזב את כהונת הרבנות, ויצא לארץ ישראל; הגיע לצפת בחול המועד סוכות תק"א (1740), ונפטר כשנה לאחר עלייתו.
במקורות נאמר, כי באחרית ימיו הסתכסך עם האשכנזים בצפת על משמעותו של ספר "חמדת ימים", שנחשד כחיבור שבתאי.
מסיפור תולדותיו, כפי שמצטייר מהמקורות השונים והמגוונים, ניתן ללמוד על קיימותו של "קשר ימי תדיר ורצוף בין נמל מארסיי לחופי סוריה וארץ-ישראל"; אזכורו בספר "שבחי הבעש"ט" שימר "ידיעות היסטוריות, שמות ותאריכים", והדגמה למידע ההיסטורי הרב הגלום בו.
„יהודי מזרח-אירופה וארץ-ישראל (1881-1777) העליות ומבנה היישוב האשכנזי"
בפרק זה מציג המחבר הסבר לתהליכי הכינון של החברה היישובית האשכנזית במאה ה-18 וה-19, ומציע מיפוי הקבוצות השונות והמגוונות שבה.
לשיטתו, "שלושה טיפוסי עולים ממזרח אירופה עיצבו את היישוב ה"אשכנזי" (שהיה בחלקו הגדול מזרח-אירופי) בארץ-ישראל".
בהם, העולים בעליות החסידיות, במפנה המאה ה-19; "טיפוס של עלייה מאורגנת סביב מוטיבציה אידאולוגית", כגון עליית תלמידי הגר"א בשנת תקס"ח 1808; ו"הגירת מצוקה", כגון עולים ממזרח אירופה שנמלטו מרוסיה הצארית והאימפריה האוסטרו-הונגרית בשל רדיפות או תמורות בשלטון ובחקיקה שהשלכותיהן היו החמרת תנאי הכלכלה והמחייה שלהם.
על פי ברטל, הקהילה היישובית הישנה צמחה סביב גרעיני קהילות העולים המאורגנות, כאשר שוליה והתוונותה הלכו והתרחבו עד מלחמת העולם הראשונה, שסימנה סיום תקופה, סיום שאחד מביטוייו היה פירוקה של חברה זו.
בפרק זה סוקר המחבר את הרכבה החברה היישובית והשינויים האופייניים שחלו בו מאז עליית החסידים בתקל"ז (1877) ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914. לכאורה הוא ניצב "בשולי התהליכים ההיסטוריים המרכזים" של התקופה.
בשלהי המאה ה-18 הוא מנה כששת אלפים נפש, וכלל את צאצאי היישוב היהודי שישבו בארץ במאות הקודמות (מיעוט), בני קהילות היהודים במזרח התיכון: עיראק, פרס, סוריה לבנון, האימפריה העות'מאנית וצפון אפריקה, שעלו אליה טיפין טיפין, בני הקהילות הספרדיות שבאימפריה העות'מאנית ומחוצה לה (הרוב), ומיעוט קטן אשכנזי.
ראשיתן של הקהילות האשכנזיות המאורגנות: חסידים ומתנגדים, אירעה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-18; ובראשית שנות השמונים של המאה ה-19, עת החלה העלייה הראשונה, הוא מנה כ-26,000 נפש, וחלקם של האשכנזים בו גדל.
מפנה נוסף בחיי החברה היהודית התחולל בשנות השלושים של המאה ה-19, כאשר נכבשה הארץ על ידי צבאות שליט מצרים, מוחמד עלי, אשר ביכר שיתוף פעולה מוגבר עם המעצמות האירופאיות; ומאז זכתה ארץ ישראל לתשומת לב פוליטית בינלאומית, שכללה גם תוכניות להושבה מאורגנת ומוכרת של יהודים בה.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19, הסתמנה התרחבותו של היישוב, כאשר נוסדו מוסדות חינוך, בריאות וחסד חדשים, והחלה היציאה מהחומות אל השכונות החדשות ממערב לעיר העתיקה; ובמקביל, התגברה הביקורת על אופני הכלכלה והפרנסה של היישוב, שהושתתו במידה רבה על "החלוקה".
ברטל טוען, כי החברה היישובית "הישנה" (דימויה שהתקבע), הייתה ברובה, חברה חדשה, אשר התרחבותה נשענה בעיקר על תנועת העלייה המתמדת לארץ (ותרומתו של הריבוי הטבעי הייתה משנית).
אולם "החדש" שהביאו עמהם רבים מהעולים שלאחר 1881, היה לא רק חברה מתיישבת בארץ, אלא גם מסכת רעיונות חדשנית מודרנית, שכללה אידאולוגיות עדכניות, כגון מהפכנות רדיקלית, לאומיות וחילון.
על כן, לנוכח המגמות שסימנו אנשי "העלייה הראשונה", הגיב חלק ממנה בהסתגרות מוגברת וחלק אחר בפתיחות ובשיתוף פעולה.
„הפקידים והאמרכלים ואיגרותיהם קווים לחקר הארגון והמקורות"
„"יישוב ישן" ו"יישוב חדש" - הדימוי והמציאות"
„שתי איגרות מיהודי הגליל לסר משה מונטיפיורי בענייני חקלאות - תר"ט (1849)"
„"תוכניות ההתיישבות" מימי מסעו השני של מונטיפיורי לארץ-ישראל (1839)"
„פתח-תקוה - בין שורשים רעיוניים לנסיבות הזמן"
„לראשית הקהילה האשכנזית ביפו במאה הי"ט"
„בירורים בשולי תזכיר כולל-הספרדים בירושלים משנת תרט"ו"
„לאומי שהקדים או שתדלן שנתאחר?
קווים לפעולתו של משה מונטיפיורי"
„ציפיות משיחיות ומקומן במציאות ההיסטורית"
„על ביקורת המשיחיות במאה הי"ט "(מאת אריה מורגנשטרן)
„היציאה מן החומות - התפשטות הישן או ראשית החדש?"
גלוריה אליזבת ראובן היא שחקנית וזמרת קנדית ממוצא יהודי.
ראובן התפרסמה בזכות תפקידה בסדרת הדרמה הרפואית "ER" בתור הסייעת ג'ני בולט עליו זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
ראובן נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדהלזוג הורים ילידי ג'מייקה.
אימה היא זמרת נשמה ממשפחה נוצרית אפרו-ג'מייקנית, ואביה הוא אדריכל צאצא למשפחה יהודית-ספרדית מג'מייקה.
הדודנית שלה היא השחקנית ניקול לין.
ב-1990 ראובן החלה את דרכה בטלוויזיה בסדרה "הברק" בתפקיד סברינה חברתו של חוליו מנדז.
בשנת 1994 שיחקה בסרט הפעולה העתידני שובר הקופות "טיימקופ" בתפקיד שרה פיילדינג שותפתו של הסוכן הפדרלי מקס ווקר (ז'אן-קלוד ואן דאם).
ראובן הפכה לדמות מוכרת לקהל במהלך שנות ה-90 בזכות הופעותיה בסדרת הדרמה "ER", בה שיחקה בתפקיד הסייעת הפיזיולוגית ג'ני בולט, תפקיד עליו הייתה ראובן מועמדת פעם אחת לפרס גלובוס הזהב ופעמיים לפרס אמי.
בשנת 2001 שיחק בעונתה הראשונה של סדרת הריגול "הסוכנות" של רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS.
לאחר מכן הופיעה בסדרת הדרמה "נעדרים" בתור סוכנת האף.
איי ברוק האסלט ובסדרה "מצדי המתרס".
בשנת 2012 שיחקה בסרטו של סטיבן ספילברג, "לינקולן" בתפקיד המוערך של התופרת האפרו אמריקאית אליזבת קקליי.
בהמשך שיחקה בסרטים כמו "תמיכת חיים", "ג'ון הקטן" ו"90 דקות לרצח".
בשנת 2015 החלה לשחק בתפקיד משני בסדרת הדרמה "מר רובוט" ברשת USA, בתפקיד קריסטה גורדון, הפסיכולוגית של אליוט.
ראובן נישאה למפיק ויין אייזק, ובהמשך התגרשה ממנו.
ציידי צללים (1993) - סרט טלוויזיה
וידויים: שתי פנים של רוע (1994) - סרט טלוויזיה
עזרה בחיים (2007) - סרט טלוויזיה
בטי וקורטה (2013) - סרט טלוויזיה
גלוריה מיי ג'וזפין סְוָונְסוֹן הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית מהבולטות ביותר בתקופת הקולנוע האילם.
היא זכתה בגלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1951 על הופעתה בסרט "שדרות סאנסט" והייתה מועמדת ל-3 פרסי אוסקר.
סוונסון נולדה בשיקגו לאלדליין, אם ממוצא גרמני, צרפתי ופולני ולג'וזף תיאודור סוונסון, אב ממוצא שוודי אמריקאי.
למדה ב"אקדמיית האוות'ראון שולסטיק" המקומית.
בשל עבודתו הצבאית של אביה נאלצה משפחתה לנוע ממקום למקום בתדירות, היא בילתה זמן ממושך בפוארטו ריקו שם למדה ספרדית.
סוונסון החלה את דרכה בתעשיית סרטי הראינוע כניצבת בחברת " Essanay studios " במספר סרטים, מהם: "הג'וב החדש שלו" של צ'ארלי צ'אפלין.
סוונסון הצליחה לשדרג את מעמדה לכוכבת קולנוע בזכות שיתוף פעולה פורה עם הבמאי ססיל ב.
דה-מיל איתו עבדה בסרטים "זכר ונקבה", "אל תשני את בעלך", "למה לשנות את אשתך?", "הרומנים של אנטול".
כמו כן עבדה סוונסון עם הבמאי המצליח סם ווד שהחל את דרכו באותה התקופה, איתו צילמה סרטים כמו "מעבר לסלעים" לצידו של רודולף ולנטינו עבור חברת ההפקה הוותיקה "סרטי פרמאונט".
סוונסון הייתה המותג מס 1 של חברת "פרמאונט" ובשיא הצלחתה בשנות ה-20 הייתה סוונסון לכוכבת הקולנוע המבוקשת ביותר ולאייקון אופנה תקופתי כלל עולמי.
סוונסון החלה לעבוד בסוף שנות ה-20 גם מאחורי הקלעים והייתה אחראית ל"סיידי תומפסון", דרמה אותה הפיקה וכתבה ביחד עם ראול וולש ועלייה הייתה מועמדת בשנת 1928 על תפקיד הפרוצה הצעירה סיידי תומפסון לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנה שלאחר מכן הועמדה בשנית לפרס האוסקר על תפקידה בתור מריון דונל בדרמה "מסיגת הגבול".
בנוסף ביימה והפיקה לצידו של אריך פון שטרוהיים את הדרמה "המלכה קלי" בה גם שיחקה בתפקיד הראשי.
בשנות ה-30 הצלחתה המקצועית של סוונסון החלה לדעוך והיא התבלטה רק בסרטים "הלילה או לעולם לא" של מרווין לרוי ו"הבנה מושלמת" לצידו של לורנס אוליבייה.
בסיכומו של דבר סוונסון לא צלחה את המעבר מהקולנוע האילם לקולנוע המדובר, היא עברה להתגורר בניו יורק והתמקדה בעבודות בתיאטרון, ברדיו ובטלוויזיה.
לאחר שנים של היעלמות יחסית מאור הזרקורים ערכה בשנת 1950 את הופעתה המוערכת והמזוהה ביותר עימה בקריירה בסרט האפל ומעורר המחלוקת של בילי ויילדר "שדרות סאנסט" בתפקיד כוכבת הקולנוע הדועכת נורמה דזמונד.
היא זכתה בתפקיד בעצתו של הבמאי ג'ורג' קיוקור ולאחר שהוא הוצע לכוכבות קולנוע אחרות כמו מרי פיקפורד, גרטה גרבו ומיי וסט.
סוונסון זכתה על הופעתה בגלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר והועמדה בפעם השלישית לפרס אוסקר בתפקיד ראשי.
הסרט היווה למעשה את סוף הקריירה שלה בהוליווד, היא הופיעה בפעם האחרונה בשנת 1974 בסרט האסונות "נמל תעופה 1975".
סוונסון ניהלה במהלך חייה מספר רב של מערכות נישואים.
בעלה הראשון היה כוכב הקולנוע וואלאס בירי איתו היא התחתנה כאשר הייתה בת 17, ע"פ הביוגרפיה שכתבה " Swanson on Swanson" בירי אנס אותה בליל הכלולות שלהם והכניס אותה להריון שנגמר בהפלה, לאחר שבירי הצליח להערים על סוונסון ולתת לה לשתות משקה רעיל שפגע בהריון.
בשנת 1919 נישאה בשנית להרברט סומברון, נשיא חברת ההפקה " Equity Pictures Corporation", בתם גלוריה נולדה בשנה שלאחר מכן.
הם חוו בעיות רבות בחיי הנישואים שלהם והתגרשו בשנת 1925 לאחר שסומברון האשים את סוונסון בניאוף.
סוונסון שרצתה במהלך נישואיה השניים ילד נוסף אימצה בן בשם סוני סמית ולו קראה בשם ג'וזף פטריק סוונסון.
בעלה השלישי היה האריסטוקרט והקולנוען הצרפתי הנרי דה לה פלייס, סוונסון הייתה הכוכבת ההוליוודית הראשונה הנישאת לאישיות אירופאית אצילה, במהלך נישואיה לפלייס היא נכנסה להריון ועברה הפלה שהגדירה לאחר מכן כטעות.
בזמן שהייתה נשואה היא ניהלה רומן עם הדיפלומט ג'וזף קנדי איתו היא עשתה עסקים.
מערכת הנישואין עם דה לה פלייס הגיעה לסיומה בשנת 1930. מנישואיה הרביעיים למייקל פרמר היא הביאה לעולם את ילדה השלישי מייקל.
היא התגרשה מפרמר בשנת 1934.
בשנת 1945 היא התחתנה בפעם החמישית עם ויליאם דייבי, בנישואים שהחזיקו מעמד שנה אחת.
בעלה השישי והאחרון לפני מותה היה הסופר ויליאם דיופטי לו היא נישאה בשנת 1976.
סוונסון נפטרה ב-4 באפריל 1983 ממחלת לב בעיר ניו יורק כשהיא בת 84. גופתה נשרפה ואפרה נשמר ב"כנסיית הוואנלי רסט" שבאפר איסט סייד.
על שמה של סוונסון ישנם שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד.
למען הטוב יותר, למען הרע יותר (1919)
גלזוב היא עיר ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
גלזוב מוזכרת לראשונה במקור מ-1678. היישוב הוקם ככל הנראה על ידי אודמורטים מכפר סמוך.
בצווה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה מ-1780 גלזוב קיבלה מעמד של עיר.
ב-1793 במרכז העיר הוקמה קתדרלה מאבן.
בין 1796–1818 בראשות עיריית גלזוב עמד פיוטר פיודורוביץ צ'ייקובסקי, סבו של המלחין הנודע פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, בתקופת כהונתו הוקמו בניין העירייה ובית החולים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה בעיר פעלו שני בתי חולים אשר טיפלו בפצועי המלחמה.
לאחר מהפכת אוקטובר בסביבות העיר התנהלו מרידות כנגד השלטון הבולשביקי, אך הן דוכאו על ידי הצבא האדום.
ב-2 ביוני 1919 העיר נכבשה על ידי צבאו של אלכסנדר קולצ'ק, אך כחודש לאחר מכן העיר חזרה לשלטונה של ברית המועצות.
גלות הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אדמונד המילטון .
הוא פורסם לראשונה בגיליון מאי 1943 של המגזין Super Science Stories.
גרסה מתורגמת לעברית התפרסמה בכתב העת "פנטסיה 2000" בשנת 1982, גיליון מספר 26. הסיפור דן בקיומם של יקומים מקבילים ובאפשרות לממש מציאות מתוך דמיון.
הסיפור הוצע לקבלת פרס ה"הוגו במבט לאחור" בשנת 1944.
הסיפור נפתח בתיאור של פגישת סופרי מדע בדיוני.
מטרת הפגישה היא לדבר על עבודתם.
לאחר ארוחה ושיחה בנושאים כלליים, המספר, שהוא אחד המשתתפים, מציין שהסופרים מנסים להיראות כמו אנשים רגילים, אבל הם מיוחדים בכך שאינם מרוצים מהעולם; כולם חלמו על עולמות מוזרים עוד לפני שהם היו סופרים, והוא אומר שחלומות אלה נובעים מכך שהם אינם מרגישים בבית בעולם.
סופר אחר, ברייזל, אומר שהם היו מרגישים עוד פחות בבית בכל אחד מהעולמות האחרים.
סופר השלישי, קאריק, מצטרף לשיחה ומספר שדבר דומה קרה לו – הוא כתב על עולם דמיוני ואז היה עליו לחיות בו.
לאחר שהסופר הרביעי, מדיסון, אומר שהוא מקווה שזה עולם יותר נעים מהעולם שהוא כותב עליו, קאריק אומר שהוא היה יוצר את העולם שונה מאוד מכפי שיצר אותו במקור אילו היה יודע מה עומד להתרחש.
בהמשך מספר קאריק על המקרה.
קאריק עבר לגור סמוך לתחנת כוח גדולה.
הוא החל לחשוב על עולם בדיוני מסוים, ודמיין אותו על כל פרטיו.
הוא התרכז בהם הרבה זמן, ואז שמע קליק מוזר בראשו.
הוא ניער מעליו את המחשבה, אבל למחרת, אחרי שחשב על תושבי העולם, שמע שוב קליק מוזר בראשו.
הוא דמיין את עצמו בתוך העולם, ולפתע הועבר לשם.
לאחר שעברה התרגשותו מהתקרית, הוא החל לסלוד מהעולם אליו הגיע.
העולם היה אלים יתר על המידה.
הוא רצה לצאת, אך לא יכול היה.
הוא החל לכתוב סיפורי מדע בדיוני.
הסיפורים בעצם היו על העולם האמיתי.
כעבור זמן-מה, אחד הסופרים שואל אותו איך הוא הצליח לבסוף לצאת.
קאריק משיב: "אני עדיין כאן".
כמו הרבה סיפורי מדע בדיוני קצרים, אין הרבה מידע על הדמויות, שכן הדגש הוא על העלילה.
הדמויות הן קאריק, מדיסון, ברייזל, והדובר.
לא ידוע אם הדמויות מבוססות על סופרי מדע בדיוני אמיתיים, ואם כן – על מי.
אדמונד המילטון (21 באוקטובר 1904 - 1 בפברואר 1977) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי, מהתקופה שידועה כ"תור הזהב של המדע הבדיוני".
הסיפור הראשון שהוא פרסם היה "אלוהים הוא המפלצת של ממוראת", בגיליון אוגוסט 26 של המגזין "סיפורים מוזרים", ובין השנים 1926–1948 הוא פרסם 79 סיפורים במגזין זה.
ב-1946 התחתן המילטון עם סופרת המדע הבדיוני לי ברקט.
הם כמעט ולא פרסמו ספרים יחד.
הסיפור היה מועמד לקבלת פרס ה"הוגו במבט לאחור" בשנת 1944, אבל הפסיד לסיפור R is for Rocket של ריי ברדבורי.
גלוריה סטיוארט (בערבית غلوريا ستيوارت, נולדה ב-26 באוקטובר 1943, המוכרת בשמה הנוסף גליה סופר) היא שדרנית וקריינית שהייתה מגישת חדשות במסגרת חטיבת הטלוויזיה בערבית של רשות השידור.
סטיוארט נולדה בעמאן שבירדן לאב בריטי שעבד בקונסוליה הבריטית במזרח ירושלים ולאם איטלקייה נוצרים וגדלה ביריחו.
סטיוארט למדה בירושלים ומאוחר יותר באוניברסיטה בביירות.
היא עבדה תחילה בחברת התעופה של כווית וכן כשדרנית ברדיו רמאללה.
בשנת 1968 הגישה את מועמדותה ל"קול ישראל" ולטלוויזיה הישראלית בו זמנית והתקבלה לשני המקומות, אך בחרה בטלוויזיה, שם עבדה עם שלמה ענברי, מנהל מחלקת החדשות בערבית.
בשנת 1970 נישאה בנישואים אזרחיים בניקוסיה שבקפריסין לאדי סופר, עובד הטלוויזיה הישראלית, ושינתה את שמה לגליה סופר, ולאחר מכן היא התגיירה והשניים נישאו שוב בישראל.
לסטיוארט בת ובן שנולדו ב־1971 וב־1976, שני נכדים ונכדה.
סטיוארט התקבלה כקריינית בטלוויזיה הישראלית, ובשנת 1969 הוחלט לצרף אליה שתי קרייניות נוספות - ישראלה מור ויהודית סולה שהודרכו בידי איש הטלוויזיה אריה אורגד.
תוכנית הטלוויזיה הערבית הראשונה בטלוויזיה הישראלית שודרה ב-13 באוגוסט 1968. התוכנית כללה כתבות מגזין וכן שידורי חדשות ששידרה סטיוארט.
מאוחר יותר הצטרפה אליה הקריינית לוריס ניקולא באבול.
סטיוארט זכתה לאהדה רבה בקרב הצופים, ונאמר עליה כי "היא שווה לישראל כערכם של חמישה מטוסי פנטום" מבחינת ההסברה הישראלית.
בשנת 1969 החלה לערוך ולהגיש, יחד עם ויקטור נסיב את התכנית "לחישה" - קריאת פרקי שירה ערבית.
במרץ 1970 דיווחה כי קיבלה הצעה לגלם את דמותה של נדיה כהן, אלמנתו של המרגל אלי כהן, בסרט על חייו.
"אין לי כל ניסיון קולנועי", אמרה בראיון ל"למרחב", "אבל הייתה לי תמיד נטייה להיות שחקנית קולנוע.
סרט זה, אם אכן אופיע בו, ייתן לי את ההזדמנות להוכיח את עצמי".
מאוחר יותר התברר כי ההצעה הייתה מהתלה.
ב-11 במרץ 1970 הגישה את התפטרותה עקב מחלוקת על שכרה.
ב-10 במאי 1970 שבה סטיוארט לעבוד בטלוויזיה לאחר משא ומתן על תנאי העסקתה.
ב-2003 סטיוארט סיימה לעבוד כשדרנית בטלוויזיה הישראלית.
גלוריה הללויה וודס , הידועה בשם הבמה גלורילה (GloRilla), היא ראפרית אמריקאית.
זכתה להכרה בזכות שירה, "F.N.F.
(Let's Go)" ביחד עם המפיק היטקיד, שהועמד לפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-65. שירה, "Tomorrow 2" בהשתתפות קארדי בי הגיע לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100.
וודס נולדה בשכונת פרייזר שבממפיס, טנסי.
היא למדה מהבית עד כיתה ה'.
היא בוגרת מכללת מרטין לוטר קינג.
וודס רצתה בתחילה להיות זמרת, אך לאחר שאיבדה את קולה, היא החליטה לעבור לראפ.
היא הילדה השמינית מתוך עשרה מצד אימה.
ב-2019 הוציאה וודס את המיקסטייפ הראשון שלה, Most Likely Up Next, וב-2020 את המיני-אלבום P Status.
באפריל 2022, וודס זכתה לפופולריות עם צאתו של הסינגל "F.N.F.
(Let's Go)" ביחד עם המפיק היטקיד.
השיר הפך לוויראלי ולווה באתגר בשם בפלטפורמת טיקטוק.
רמיקס לשיר בהשתתפות לאטו ו-JT יצאה לאור בספטמבר 2022. בזכות השיר וודס זכתה למועמדות לשני פרסים בפרסי ההיפ הופ של ה-BET לשנת 2022, שם הופיעה באוקטובר 2022.
ביולי 2022 הוחתמה בחברת התקליטים של יו גוטי קולקטיב מיוזיק גרופ.
היא השתתפה באלבום האוסף של החברה, Gangsta Art, בשיר "Tomorrow".
בספטמבר 2022 הוציאה גרסה לשיר בשם "Tomorrow 2" בהשתתפות הראפרית קארדי בי, שהגיעה לעשירייה הפותחת בבילבורד הוט 100.
גלות אדום או גלות רומי היא גלות עם ישראל שהחלה אחר חורבן בית המקדש השני, והיא המרכזית והארוכה מבין ארבע הגלויות.
גלות זו החלה תחת שלטון האימפריה הרומית, ונמשכה תחת הממלכות הנוצריות שירשו אותה.
מכונה לרוב בכינוי הסתמי "הגלות", וכן בשם "אלפיים שנות גלות".
מקובל לראות את התחלת גלות אדום עם חורבן בית המקדש השני (שנת ג'תתכ"ח, ג'תתכ"ט או ג'תת"ל (68-70 לספירה), לפי הדעות השונות בעניין).
קשירת חורבן הבית עם תחילת החורבן ניתנת להבנה כבר בדברי חז"ל המציינים יחד את הגלות וחורבן הבית, ומפורשת יותר בספרי הראשונים והאחרונים.
מבחינה היסטורית, לא התקיימה גלות (=הגליה) כללית גורפת עם חורבן בית המקדש, ויהודים נותרו להתגורר בארץ ישראל מאות שנים לאחר החורבן, כולל בימי התקופה הביזנטית בארץ ישראל, וקיימים אף שרידי בתי כנסת מתקופה זו.
כמו כן, מבחינת ריבונות, שליטת היהודים בארץ ישראל נשללה מהם בהדרגתיות במהלך התקופה הרומית בארץ ישראל, החל מכ-130 שנה לפני חורבן הבית, וכ-60 שנה לפני החורבן באופן מוחלט.
בתקופה שאחר החורבן הייתה לעם ישראל אוטונומיה דתית, כלכלית ותרבותית לאורך זמן.
רבי צדוק הכהן מלובלין עומד על נתון היסטורי זה לעומת ההכרה של החורבן בתחילת הגלות, ומבאר:
כמו כן, מאחר שבית המקדש ששימש כסמל רוחני וגם לאומי, חורבנו סימל את תחילת הגלות הפיזית שהחלה רק מאוחר מכן, וכך במקורות מופיע כאילו החלה הגלות בפועל כבר בעת חורבן בית המקדש.
בהתאם לכך תשעה באב מזוהה עם הגלות, כפי שהדבר מצוין רבות בקינות הנאמרות בו, שעוסקות באופן כללי בגלות ולא רק בחורבן בית המקדש.
עם זאת, תקופת חורבן בית המקדש השני הייתה נקודת פתיחה של שרשרת אסונות לאומיים, שיחד עם עוינות השלטונות רופפו בהדרגה את הנוכחות היהודית בארץ ישראל, והעבירו את כובד המשקל שלה לארצות אחרות.
בקרב החוקרים, יש מי שראה את קשירת חורבן בית שני בהתחלת הגלות בגישה נוצרית עתיקה, עוד מימי יוסטינוס מרטיר וטרטוליאנוס, שהציגה את חורבן הבית כסימן לכך ש"קרבנו של ישו" הוא השלמתה ותכליתה של עבודת הקורבנות וכי היהודים שדחו אותו מרדו באל ובשל כך נדחו מעל עם ישראל, הממשיך להתקיים בנצרות.
למעשה בתקופה שאחרי חורבן הבית היו רבים סימני החירות מסימני הגלות.
לעם ישראל הייתה אוטונומיה מבחינה דתית, כלכלית ותרבותית.
לדבריו, מרד בר כוכבא המחיש את אחדות עם ישראל ועוצמתו המדינית הצבאית בתקופה ההיא, ולכן רואה הוא את הגלות הממשית רק לאחר מרד בר כוכבא.
גלות אדום נחשבת כגלות האחרונה, שאחריה לא תהיינה גלויות נוספות של עם ישראל מארצו; וסיום אותה הגלות מזוהה כחלק מהגאולה העתידית, שנחשבת לגאולה נצחית וגם כתחילת תהליך אחרית הימים, שבו ימות המשיח, תחיית המתים ואף בשם "העולם הבא".
אופן והגדרת סיום הגלות אינו מבורר דיו במקורות, והוא מופיע בצורות שונות במדרשים ובספרי ההגות ומחשבת ישראל.
בציונות הדתית מקובל לראות את סיום הגלות בהקמת מדינת ישראל, 1878 שנים לאחר חורבן בית שני; ויש שציינו את העלייה הראשונה או את הצהרת בלפור כסיום הגלות.
הרב קוק, בימי העלייה השלישית, כינה את אותה התקופה כפעמי משיח ותחילת הגאולה, ועודד את מפעלי הציונות.
לעומת זאת, בקרב חוגים חרדיים, הקמת המדינה אינה נחשבת כחלק מתהליך הגאולה, ומהם אף שרואים זאת כמעכב לגאולה - בייחוד בקרב ה"קנאים" המתנגדים לציונות, כגון חסידות סאטמר והעדה החרדית.
"גלות" (1904) הוא ציור מאת שמואל הירשנברג.
העבודה שהוצגתה האחרונה הייתה במוזיאון היהודי בברלין, נעלמה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שמואל הירשנברג צייר את "גלות" בשנת 1904, למרות שהעבודה עליו החלה בשנת 1899. סביר להניח כי הפוגרומים וההתנכלויות ליהדות מזרח אירופה, ובייחוד פרעות קישינב (1903) היוו רקע ליצירתו.
היה זה ציור גדול ממדים המתאר קבוצה של כ-30 פליטים יהודים הנעים כקבוצה במרחב מושלג וריק.
ע"פ חמדה בן-יהודה גובהה היה מטר וחצי ורוחבה שני מטרים.
הירשנברג יצר כמה עבודות מקדימות עבור הציור, ביניהן דיוקן של רעייתו (1903), המופיעה כדמות נשית הבולטת לפני האב הנושא את ביתו.
הקבוצה בציור מובלת בידי ישיש בעל זקן ארוך.
הירשנברג השתמש בכמה מבני משפחתו, כגון בני משפחת אדערבערג (אודרברג), כמודלים לציור.
בין היתר שרה אבנר, אחותו של הסופר דב אבנר, זיהתה את עצמה כילדה האוחדת בקומקום.
מעל הילדה מופיעה דמות של גבר, שפניו הם דיוקנו העצמי של האמן, האוחז בספר תורה העטוף בטלית.
מיד עם הצגתה, בשנת 1904 בתערוכה בקרקוב, פולין, הפכה יצירה זו לידועה בקרב הציבור היהודי.
בביקורת על התערוכה בעיתון "הצופה (ורשה)" נכתב כי "'גלות' היא איפופיה דרמטית אשר ירשה את מקום ההיסתוריה של יהודי המזרח במאת השנים האחרונה, ובה בעת הייתה האיפופיה הזאת גם לסמל האומה".
רישום הכנה של הציור הופיע בשנת 1904 בכתב העת "Ost und West", בחוברת שהוקדשה להרצל.
ב-17 בנובמבר 1907 הוצג הציור, לצד הציור "שפינוזה" (1907), ב-"תערוכה אמנותית יהודית", שהתקיימה ב"גלריה לאמנות עתיקה ועכשווית" בברלין, גרמניה.
בעקבות תצוגה זו כתב אהרן חרמוני בשבועון "העולם" רשימה בה הוצג הציור כייצוג אולטימטיבי של הווית היהודים בגולה.
"את התמונה הזו ראיתי כבר בתערוכה הברלינאית של הקיץ העבר", כתב המבקר.
"אז הייתה התערוכה כללית, גדולה.
[...] ויושב הנך בדד באולם ומשקיף ב'גלות'.
האוויר סביבך מתמלא אנחות, יגון, צער ומחאה...
[...] כן, הגלות מצאה כבר את אמנה.
התמצא גם תחיתנו הלאומית את אמנה?
והיהיה האמן זה הירשנברג עצמו שעובד כעת בארץ-התחיה, או זה אולי אחד מתלמידיו, שנולד בארץ-המכבים?".
בשנת 1938 הוצג הציור במוזיאון היהודי בברלין.
לאחר סגירת המוזיאון, בידי השלטון הנאצי, אבדו עקבותיו של הציור.
יש להניח כי הוא נשלח לאחסון במקום מרוחק יחד עם עוד פריטים מן המוזיאון.
בספרו (1962) כינה את הציור הסופר ומבקר האמנות לאו קניג, שהיה גם בוגר המחזור הראשון של בצלאל, כטוב ביצירותיו של הירשנברג.
בעיניו הירשנברג הצטיין במקומות בהם הוא הגיע אל הסמליות שבאפוס היהודי מתוך ריאליזם לירי של דמויות יומיומיות.
לעומתו, הציג יוסף סנדעל (1952) את הציור מתוך תפיסה מרקסיסטית במסגרתה שונה שם הציור ל"פליטים".
בשנת 2006 נמכר העתק של הציור במכירה פומבית בישראל בעבור $25,300.
הציור "גלות" הפך עד מהרה לדימויי אייקוני של ההיסטוריה היהודית.
במשך השנים הודפסו רפרודוקציות רבות של הציור בשלל מהדורות שונות, בעיקר על גבי גלויות, שהיו פופולריות בקרב בציבור היהודי בעולם.
אמנים שונים עשו בו שימוש ביצירותיהם.
אחד הביטויים הראשונים היה שירו של מוריס רוזנפלד "מארש גלות" ("גּוֹלוּס מַרְשׁ", 1904), שעל פי הנחה רווחת, נטען כי נכתב בהשראת הציור.
בשנת 1904 הופיע הציור בסיפורו של יוסף חיים ברנר - "מעשים":
כבר ב"בצלאל" בייחוד בשנות ה-20 של המאה ה-20, נעשה בציור שימוש נרחב.
בתבליט שיצר בוריס שץ לזכר הירשנברג "שמואל הירשנברג - לזכר עולם" (1914) מופיע הירשנברג וברקע דמויות מתוך הציור.
מתחת לדוקן נחקקה הכתובת "נשבר ונדכא בגולה / חדש ימיך לתחיה // הנפש כואבת וחולה / החיות אמנות עבריה // לארץ אבותיך עלית / שאפת גם קיווית // מדוע, הה המוות המר קחתך מאיתנו כה מהר?".
גם במסגרת נחושת בעיצוב זאב רבן ובביצוע חביב ששון, מן המחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, מופיע דימוי של שיירת יהודים שחלקה מצוטט מתוך ציורו של הירשנברג.
עם זאת, הדימוי המובהק ביותר מופיע בתבליט פליז שיצר שמואל קרצ'מר המשעתק את הציור.
בשנת 1943 הופיע "גלות" על גבי בול של קק"ל.
הבול היה חלק מסדרת בולים בנושא הגלות ובה יצירות של אמנים יהודים נוספים.
גלות מס מתייחסת לאדם שעוזב מדינה כדי להימנע מתשלום של מס הכנסה או מיסים אחרים.
המונח מתייחס ליחיד שכבר חייב כסף לרשויות המס או מעוניין להימנע מלהיות חייב בעתיד בתשלום מיסוי בשיעורי מס גבוהים בעיניו, ובמקום זאת בוחר להתגורר במדינה זרה או בתחום שיפוט שאין בו מיסים או שיש בו שיעורי מס נמוכים יותר.
ככלל, אין הסכם הסגרה בין מדינות המכסה גם הסגרה בגין חבויות מס שטרם נפרעו.
יציאה לגלות מס היא סוג של הפחתת מס או הימנעות ממס.
גולה מס בדרך כלל אינו יכול לחזור לארץ מולדתו מבלי להיות כפוף לחבות מס שלא שולמה.
רוב המדינות ממסות יחידים המתגוררים בתחום השיפוט שלהן.
למרות שכללי התושבות משתנים, לרוב אנשים מתגוררים במדינה לצורכי מיסוי אם הם שוהים לפחות שישה חודשים (או תקופה אחרת) בכל שנת מס במדינה, ו/או יש להם זיקה קבועה למדינה, כגון בעלות על נכס קבוע.
על פי החוק הבריטי, אדם הוא "תושב מס" אם הוא עומד באחד ממבחני התושבות שנקבעו במסגרת מבחן התושבות הסטטוטורי שהוצג ב-6 באפריל 2014. מבחן התושבות הסטטוטורי קובע כי אדם יהיה תושב חוץ אם הוא עומד באחד משלושת המבחנים האוטומטיים מחוץ למדינה.
המבחנים האוטומטיים מתמקדים בשאלה כמה זמן אדם מבלה בבריטניה עצמה.
לדוגמה, המבחן האוטומטי הראשון קובע שאם אדם מבלה פחות מ-16 ימים בבריטניה בשנת מס, אז אותו אדם יהיה תושב חוץ.
אם אדם אינו מסוגל לעמוד באף אחד מהמבחנים האוטומטיים, הוא עדיין יכול להיות תושב חוץ על פי מבחן התושבות הסטטוטורי, אך כדי לעשות זאת עליו לוודא ראשית שהוא אינו עומד במבחני המגורים האוטומטיים, ושנית, שהוא מסווג כתושב חוץ על פי מבחן הקשרים המספיקים.
מבחן הקשרים המספיקים קובע אם אדם הוא תושב על סמך קשריו וביקוריו בבריטניה.
ככל שיש לאדם פחות קשרים לבריטניה, וככל שהאדם מבלה פחות זמן בבריטניה, כך גדל הסיכוי שהוא יהיה תושב חוץ.
ככלל, בריטים מפורסמים רבים עזבו במהלך שנות ה-70 וה-80 את בריטניה בשל שיעורי המס הגבוהים שהיו בה, והפכו לגולי מס במדינות עם שיעור מס נמוך יותר.
על פי חוק מס ההכנסה, "אזרח אמריקאי" (כולל אזרחי ארצות הברית ותושבי קבע בארצות הברית) מחויב במס על הכנסותיו ברחבי העולם ללא קשר למקום מגוריו.
אזרחי ארצות הברית יכולים להימנע מחבות מס אמריקאית רק על ידי מעבר למדינה אחרת, ויתור על אזרחות (או סיום או אובדן של תושבות קבע), תיעוד של הוויתור, הסיום או האובדן, ויציאה רשמית ממערכת המס האמריקאית באמצעות טופס 8854 של מס הכנסה.
אנשים בעלי הון נקי גבוה והכנסה גבוהה עשויים להיות חייבים במס גולה.
עם זאת, גם לאחר כל התהליך, אם האדם ממשיך לקבל הכנסה ממקורות אמריקאים כלשהם, הוא עדיין יהיה חייב במיסים בארצות הברית, לרוב על בסיס ניכוי מס במקור ולפעמים עם שיעורי מס פחות נוחים (כגון שיעורי מס דיבידנד).
למדינות ולעיריות בארצות הברית עם מערכות מס משלהן יש לפעמים כללי יציאה שונים.
אזרחי ארצות הברית המתגוררים מחוץ למדינה זכאים לעיתים קרובות להקלות מס משמעותיות בארצות הברית, בעיקר באמצעות החרגת הכנסה מהכנסות זרות, החרגת דיור זר ו/או זיכוי מס זר.
יתרה מכך, שיעורי מס הכנסה אפקטיביים בארצות הברית יכולים לפעמים להיות שליליים: באופן עקרוני, חלק מהאזרחים בארצות הברית יכולים להיות זכאים לזיכוי מס הניתן להחזר (תשלומי מזומן נטו ממס הכנסה) על הכנסה שאינה מוחרגת גם כאשר הם גרים מחוץ לארצות הברית.
כל הטבות המס האחרות בארצות הברית נשארות זמינות באופן עקרוני, כגון חשבונות חיסכון לפנסיה וחינוך.
לא משנה היכן הם גרים, אזרחי ארצות הברית חייבים להגיש את כל הדוחות הכספיים הנדרשים.
מהגר שלא התקבל באופן חוקי למגורי קבע (כגון עובד אורח) הופך בדרך כלל לחייב במיסים בארצות הברית על הכנסה לאחר שבילה מספר מסוים של ימים בארצות הברית בתוך פרק זמן מסוים.
ג'ון בארי, המלחין של 11 סרטי ג'יימס בונד, עבר לארצות הברית ב-1975, שם התגורר עד מותו ב-2011.
שירלי באסי החלה לחיות כגולת מס מבריטניה ב-1968, ולא יכלה לעבוד בבריטניה במשך כמעט שנתיים.
כיום היא מתגוררת במונטה קרלו.
מארק בולאן עבר ללוס אנג'לס ב-1973 עקב מס ההכנסה של בריטניה, ונשאר שם עד שעבר ללונדון באמצע 1976.
דייוויד בואי עבר מבריטניה לשווייץ ב-1976, תחילה התיישב ב ולאחר מכן בלוזאן ב-1982.
מייקל קיין עבר לארצות הברית בסוף שנות ה-70, והתיישב בבוורלי הילס, קליפורניה, כדי להימנע ממס של 83% על בעלי הכנסות גבוהות שהיה קיים תחת ממשלת הלייבור של ג'יימס קלהאן בבריטניה באותה תקופה.
הוא בילה כמה שנים בארצות הברית לפני שחזר לבריטניה תחת ממשלתה השמרנית של מרגרט תאצ'ר.
שון קונרי עזב את בריטניה בשנות ה-80 וקבע את ביתו בצרפת, ספרד ומאוחר יותר באיי הבהאמה מסיבות של מיסוי.
רוני קורבט ורוני בארקר בילו את 1979 באוסטרליה כדי להימנע ממיסוי על הכנסותיהם בשנה הקודמת.
נואל קאוורד עזב את בריטניה מסיבות של מיסוי בשנות ה-50, וספג ביקורת קשה בעיתונות.
הוא התיישב תחילה בברמודה, אך מאוחר יותר קנה בתים בג'מייקה ובשווייץ.
בריאן קוקס הפך לגולה מס בשנות ה-80, והתיישב בעיר ניו יורק.
ז'ראר דפארדייה, אזרח צרפתי לשעבר, הפך לגולה מס ותושב רשמי של בלגיה ב-7 בדצמבר 2012. ב-15 בדצמבר 2012 החזיר דפארדייה את דרכונו הצרפתי, וב-3 בינואר 2013 הוענקה לו אזרחות רוסית.
מרווין גיי עבר להוואי לראשונה מלוס אנג'לס כדי להימנע מבעיות עם מס הכנסה ב-1980. מאוחר יותר באותה שנה, עבר ללונדון לאחר סיום סיבוב הופעות באירופה, ואז לאוסטנדה, בלגיה, בפברואר 1981.
גאי המילטון, הבמאי של ארבעה סרטי ג'יימס בונד, הפך לגולה מס באמצע שנות ה-70 כשנשכר במקור לביים את סופרמן (1978).
בגלל חוקי המס הבריטיים, הוא יכול היה להישאר שם רק 30 יום בשנה.
טום ג'ונס עבר ללוס אנג'לס לצורכי מס לאחר בחירתו של הרולד וילסון לראשות ממשלת בריטניה ב-1974, משום שהוא העלה את מס ההכנסה ל-83% לבעלי הכנסות גבוהות.
רוג'ר מור הפך לגולה מס מבריטניה ב-1978, במקור לשווייץ, כשהוא מחלק את השנה בין שלושת בתיו: דירה במונטה קרלו, בקתה בקראנס-מונטנה, שווייץ, ובית בדרום צרפת.
בשנת 1978 שהו חברי להקת פינק פלויד שנה אחת בדיוק מחוץ לבריטניה, מסיבות של מיסוי.
הרולינג סטונז הפכו לגולי מס מבריטניה כשעברו לדרום צרפת ב-1971. חלק מהחברים השתמשו בנאמנויות ובחברות אוף-שור כדי להתחמק מתשלום מיסים בריטיים.
קט סטיבנס הפך לגולה מס מבריטניה ב-1973 למשך שנה אחת, והתגורר בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
רוד סטיוארט עזב את בריטניה וקבע את ביתו בלוס אנג'לס ב-1975 כדי להימנע ממס של 83% על בעלי הכנסות גבוהות שהיה קיים בבריטניה באותה תקופה.
טוטו וולף הואשם בגלות מס על ידי מנהל קבוצת רד בול רייסינג, כריסטיאן הורנר.
וולף, במקור מאוסטריה, מתגורר כיום במונקו.
גלושה ארון גרואו היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ה־24, בין השנים 1861–1863. הוא נבחר כדמוקרטי בבחירות לקונגרס בשנת 1850, אך עבר למפלגה הרפובליקנית החדשה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר המפלגה הדמוקרטית ניסתה לכפות את הרחבת העבדות אל הטריטוריות המערביות.
גרואו נבחר ליושב ראש בית הנבחרים הקונגרס ה־37 וניהל את ישיבות בית הנבחרים בשנותיה הראשונות של מלחמת האזרחים האמריקאית.
במהלך כהונתו העביר הקונגרס את חוק בית ונחלה משנת 1862, ציון דרך חקיקתי שבו תמך.
גרו הפסיד בבחירות לכהונה נוספת בשנת 1862. במשך יותר ממאה שנה הוא נותר יושב ראש בית הנבחרים המכהן האחרון שהפסיד את מושבו, עד שיושב הראש טום פולי הפסיד בבחירות בשנת 1994.
לאחר שעזב את תפקידו המשיך להביע את דעתו בעניינים פוליטיים, אך לא כיהן בתפקיד נבחר.
כעבור 31 שנים, גרואו ניצח בבחירות מיוחדות בשנת 1894 והחליף את .
זהו אחד מפרקי הזמן הארוכים הידועים בין שתי כהונות של חבר בית הנבחרים.
גרואו נולד ב-31 באוגוסט 1823 באשפורד שבקונטיקט.
שמותיו הפרטיים הוצעו בידי דודה מוורמונט שביקרה את אמו בעת טקס ההטבלה: 'ארון' היה שמו של בעלה של הדודה (ארון ניקולס, 1764–1807), ו'גלושה' היה שם משפחתו של מושל ורמונט שהעריצה.
משפחתו קראה לו 'גלושה' בילדותו, ולפני גיל ההתבגרות החל לכתוב את שמו כאשר סדר שמותיו הפרטיים הפוך.