tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הוצבו שלטים על גבי עמודים גבוהים לציון גובהם החריג של המים.
הנהר סמית, השוכן במחוז דל נורטה סמוך לגבול אורגון, הגיע לספיקות של 6,460 מטרים מעוקבים בשנייה ב, ועבר בקלות את השיא הקודם של השיטפון של 1955 של 4,670 מטרים מעוקבים בשנייה.
בעיירה ירדו 676 מילימטרים של גשם במשך שמונה ימים, ובקרסנט סיטי ירדו 230 מילימטרים.
הנהר קלאמת הגיע לספיקות של 15,800 מטרים מעוקבים בשנייה, והטביע את העיירה קלאמת מתחת ל-4.6 מטרים מים.
הנהר טריניטי, אחד מיובליו הגדולים ביותר של הקלאמת, הוצף אף הוא וגרם להרס לאורכו.
הטריניטי, לעומת זאת, לא שבר את שיאי השיטפון של 1955 בשל סכר טריניטי החדש שנבנה, שאגר 459,100,000 מטרים מעוקבים של נגר מהסופה.
אף על פי כן, כמות מים מרשימה של 6,540 מטרים מעוקבים בשנייה זרמו במורד הנהר ב.
בין 20 בדצמבר ל-26 בדצמבר, זרמו 12.82 קילומטרים מעוקבים של מים לאוקיינוס השקט מהנהרות והנחלים בחוף הצפוני.
בעמק המרכזי הוצף עמק יוסמיטי, ותושבי העיר פונו.
שיטפונות התרחשו בנחלים רבים, כולל הנהרות , , , ו.
השיטפון גרם להתמוטטות של שלא הושלם על הנהר , ושלח עוד יותר מים במורד הזרם.
בסך הכל הוצפו 1,520 קילומטרים רבועים מהעמק המרכזי.
בדרום-מערב וושינגטון, הנהרות הגואים איימו על ו– וסגרו את כביש בין-מדינתי 5 ואת כל מסילות הרכבת ב המוצפת במשך יותר משבוע.
בנבדה, הנהר איים על רינו.
שיטפון (בפולנית: Wielka woda) היא סדרת טלוויזיה פולנית בת שישה פרקים בבימויים של יאן הולובק וברטלומיי איגנסיוק, על פי תסריט מאת קספר באז'ון וקינגה קרזמינסקה.
הסדרה זמינה בפלטפורמת נטפליקס החל מ-5 באוקטובר 2022.
עלילת הסדרה היא בהשראת השיטפון שפקד את ורוצלב ביולי 1997, שבו נספו 56 בני אדם .
עלילת הסדרה מתרחשת במשך ימים אחדים בחודש יולי 1997. הדמויות המופיעות בסדרה הן בדיוניות.
יסמינה טרמר (אגניישקה זולבסקה) היא דוקטור להידרולוגיה המתגוררת עם בן זוגה באזור כפרי של פולין.
בעבר הייתה מכורה להרואין, ובהווה היא נזקקת לתחליף מתאדון.
לאחר ששלחה למועצת העיר ורוצלב תחזית, לפיה העיר עומדת להיות מוצפת מים עקב שיטפון שייגרם כתוצאה מעליית מהר האודר על גדותיו, היא מוזעקת להתייעצות במטה החירום של העיר.
אל מול תחזיתה הפסימית ניצב פרופסור נובאק, הסבור שלא ייגרם על נזק לעיר.
כתוצאה מכך הצעותיה לנקיטת צעדים למניעת אסון נדחות תחילה, אך לאחר שהסכנה הופכת למוחשית יותר מתקבלת הצעתה לפנות את תושבי אחד הכפרים באזור, ולפוצץ את סוללות החול שבסמוך לכפר, כדי שזרם המים יציף את הכפר, וכך תימנע הצפת העיר.
תוכנית זו נתקלת בהתנגדות עזה של תושבי הכפר, בהנהגת אנדז'יי רבאץ' (אירניוש צ'ופ) ואינה מתבצעת.
התחזית של יסמינה טרמר מתממשת, ומרכז ורוצלב מוצף מים, שמציפים את המרתפים ואת הדירות בקומות הנמוכות.
התנועה ברחובות מתאפשרת באמצעות סירות.
יסמינה משקיעה מאמץ רב בהעלאת אמה החולה לקומה גבוהה יותר.
קובה מאראצ'ק, מתומכיה של יסמינה טרמר במטה החירום, מפציר בבתו בת ה-14, קלרה, להיזהר מהשיטפון, אך היא יוצאת לטיול בוקר עם כלבהּ, רצה אחריו ונסחפת בשיטפון.
עקב הגוויות הרבות של הנספים בשיטפון, בית מטבחיים מוסב לחדר מתים זמני.
קובה מאראצ'ק מחפש שם את בתו, אך מגלה שנערה הדומה לה שנמצאת שם אינה בתו.
בשיא השיטפון יסמינה וקלרה נפגשות, וקלרה מבססת את השערתה שיסמינה היא למעשה אמהּ שהוסתרה ממנה במשך כל השנים.
לאחר שפני המים ירדו, התושבים עוסקים בשיקום הנזקים.
יסמינה נפרדת מקלרה אך מבטיחה לשמור על קשר איתה.
שיטיפיקציה הפיכת דבר לגרוע באופן קיצוני (מלשון "shit") הוא מונח שטבע הסופר והבלוגר קורי דוקטורוב בנובמבר 2022 כדי לתאר דפוס מכוון של ירידה באיכות בשירותים ומוצרים מקוונים כמו אמזון, פייסבוק, חיפוש גוגל, טוויטר, בנדקאמפ, רדיט, Uber ו-Unity.
אגודת הדיאלקט האמריקאית בחרה במונח בתור מילת השנה שלה לשנת 2023. דוקטורוב השתמש גם במונח "ריקבון פלטפורמה" כדי לתאר את אותו התהליך.
המונח "שיטיפיקציה" נטבע על ידי דוקטורוב בפוסט בבלוג שלו מנובמבר 2022 שפורסם מחדש באתר Locus בינואר 2023. הוא הרחיב עוד על הרעיון בפוסט אחר בבלוג, אשר פורסם מחדש במהדורת ינואר 2023 של Wired:
במאמר משנת 2024 דוקטורוב הרחיב באתר ft.com את המונח ל-"enshittocene" כדי לכלול את הרעיון ש"שיטיפיקציה מגיעה לכל דבר".
לפי דוקטורוב, פלטפורמות חדשות מציעות מוצרים ושירותים שימושיים בהפסד כדרך להביא אליהן משתמשים חדשים.
ברגע שהמשתמשים "נעולים" בפלטפורמה, היא מתחילה להציע לספקים גישה לקהל המשתמשים שלה בהפסד, וברגע שגם הספקים "נעולים" בפלטפורמה, היא מעבירה את העודפים לבעלי המניות.
מרגע שהפלטפורמה "נעלה" את המשתמשים והספקים כאחד בשירותיה והיא מתמקדת עקרונית בהגדלת הרווחים של בעלי המניות, לא נותר לה אף תמריץ לשמור על איכות.
פלטפורמות מבוססות שפועלות כמתווכים יכולות לפעול גם כמונופול על שירותים וגם כמונופסון על לקוחות, שכן עלויות מעבר גבוהות מונעות משתיהן לעזוב גם כאשר טכנית קיימות חלופות.
דוקטורוב תיאר את תהליך השיטיפיקציה המתרחש באמצעות "התפתלות": התאמה מתמדת של הגדרות המערכת בחיפוש אחר שיפורים שוליים ברווחים, ללא התחשבות בשום מטרה אחרת.
ניתן לראות בשיטיפיקציה סוג של מניפולציה של השוק להגדלת רווחים מבלי ליצור ערך.
תופעת השיטיפיקציה, כפי שהוגדרה על ידי הסופר והפעיל קורי דוקטורוב, אינה מתארת רק ירידה מקרית באיכות השירות, אלא מחזור חיים כלכלי מובנה וצפוי של פלטפורמות דיגיטליות.
דוקטורוב מנתח את התופעה כתהליך תלת-שלבי, שבו הפלטפורמה משנה את נאמנותה בהתאם לצרכים הפיננסיים שלה בכל עת.
בשלב הראשון, הפלטפורמה פועלת בנדיבות כלפי המשתמשים: היא מציעה שירות מעולה, לרוב במחיר מסובסד או בחינם, במטרה ליצור "אפקט רשת" ולמשוך מסה קריטית של אנשים.
לאחר שהמשתמשים "ננעלו" בפלטפורמה (כיוון שכל חבריהם שם), החברה עוברת לשלב השני: ניצול בסיס המשתמשים כדי למשוך עסקים ומפרסמים.
בשלב זה, האלגוריתם מתעדף תכנים מסחריים ופרסומות על פני תוכן אורגני, כדי להראות רווחיות.
בשלב הסופי, לאחר שגם המשתמשים וגם העסקים תלויים לחלוטין בפלטפורמה ומתקשים לעזוב אותה, החברה מפסיקה לשרת את שניהם.
היא ממקדת את כל המשאבים ב"שאיבת ערך" (Value Extraction) לטובת בעלי המניות בלבד, תוך העלאת מחירים, הגדלת עומס הפרסומות ופגיעה בחוויית השימוש.
גישה זו משתלבת בדיון האקדמי הרחב יותר על "קפיטליזם מעקבי" ו"קפיטליזם של פלטפורמות", הרואה בחברות הטכנולוגיה ישויות מונופוליסטיות שתכליתן הסופית היא שליטה מוחלטת בתשומת הלב ובארנקים של כלל המשתתפים בשוק.
החוקר ניק סרניצ'ק (Nick Srnicek) מציע ניתוח מבני של הכלכלה הדיגיטלית, לפיו חברות הטכנולוגיה הגדולות שינו את כללי המשחק הישנים.
בניגוד לחברות תעשייתיות המייצרות מוצרים, הפלטפורמות מתפקדות כתשתית (Infrastructure): הן בונות את "המגרש" שבו נפגשים המשתמשים, המפרסמים והספקים, אך אינן מייצרות את הסחורה בעצמן.
המודל הזה מאפשר להן להתמקם בנקודה האסטרטגית ביותר בשרשרת הערך – המתווך הבלעדי.
בספרו משנת 2017, מדגיש סרניצ'ק כי המשאב הקריטי במודל זה אינו כסף או חומרי גלם, אלא דאטה.
הנטייה למונופול אינה מקרית, אלא נובעת מ"אפקט הרשת" (Network Effect): הערך של הפלטפורמה עולה עבור כל משתמש ככל שיש בה יותר משתמשים אחרים.
דינמיקה זו יוצרת שוק של "המנצח לוקח את הכל" (Winner-takes-all), שבו מתחרה אחד הופך לברירת המחדל היחידה (כמו גוגל בחיפוש או פייסבוק ברשתות חברתיות).
ברגע שהפלטפורמה השיגה מעמד מונופוליסטי זה, היא משתחררת מלחצי התחרות.
או-אז היא צוברת את הכוח לשנות את הכללים באופן חד-צדדי ולפגוע בחוויית המשתמש לטובת רווחים, מבלי לחשוש שהמשתמשים יעזבו – תנאי הבסיס המאפשר את תהליך השיטיפיקציה.
במאמרו שפורסם בכתב העת של האגודה למחשוב (ACM), מנתח קורי דוקטורוב את האופן שבו פלטפורמות דיגיטלית מנצלות את שליטתן בתשתית.
הוא מתאר מנגנון טכני-כלכלי המכונה "טווידלינג" (Twiddling) – פעולה של כוונון אלגוריתמי מתמיד ונסתר.
בניגוד לחוזים עסקיים רגילים הקבועים מראש, התוכנה מאפשרת לפלטפורמה לשנות בכל רגע נתון, ומאחורי הקלעים, פרמטרים קריטיים כמו מחיר הפרסום, היקף החשיפה של פוסטים (Reach), או מיקום בתוצאות החיפוש.
דוקטורוב מסביר כי גמישות זו מאפשרת לפלטפורמות להעביר רווחים ("עודף") מהמשתמשים לבעלי המניות באופן חד-צדדי.
הוא מגדיר זאת כך: "טווידלינג הוא היכולת לשנות את תצורת המערכת באופן תדיר, בלתי נראה וללא הסכמה...
הפלטפורמות יכולות לשנות את הכללים כדי להעביר ערך ממשתמשים ולקוחות לבעלי המניות, בידיעה שעלויות המעבר הגבוהות מונעות מהם לעזוב" (במקור: "Twiddling is the act of changing the system's rules frequently, invisibly, and non-consensually...
השפעות על משתמשים, עסקים ויוצרי תוכן
מחקרים על פלטפורמות מסחר ותוכן מתארים מגוון השפעות של שינויים מבניים אלו.
בצד המשתמשים, מתועדת עלייה בנראות של פרסומות ותוכן ממומן, צמצום היחס בין תכנים אורגניים למסחריים, והפחתה בשקיפות לגבי האופן שבו נקבעים דירוגים ותוצאות חיפוש.
בצד העסקים, דו"חות מחקריים מצביעים על כך שהחלק מהכנסות המוכרים צד־שלישי המועבר ל-Amazon עלה באופן משמעותי לאורך העשור האחרון.
נתוני חברת המחקר Marketplace Pulse, המבוססים על דיווחי החברה, מצביעים על גידול בהכנסות Amazon משירותים למוכרים צד־שלישי – מכ־11.7 מיליארד דולר ב־2014 ליותר מ־140 מיליארד דולר ב־2023. שילוב בין גידול זה לבין העלייה בשיעור העמלות מהווה דוגמה לערוץ מרכזי שבו מתרחש תהליך של שיטיפיקציה בפלטפורמות מסחר.
גם יוצרי תוכן בפלטפורמות וידאו ורשתות חברתיות מתוארים במחקר כמשתתפים בתהליך זה.
שינויי אלגוריתם בדירוג ובהמלצה עשויים להפחית חשיפה לתכנים באופן חד ופתאומי, תוך היעדר שקיפות לגבי הקריטריונים שהשתנו.
עבודות על "ניהול אלגוריתמי" (Algorithmic Management) מתארות מצב שבו יוצרים נדרשים להתאים את פעילותם למאפייני האלגוריתם המשתנים תדיר, ולהסתמך על הפלטפורמה כמקור הכנסה יחיד, מה שמגביר את התלות והפגיעות שלהם.
המעבר של פלטפורמות דיגיטליות לשימוש בלמידה עמוקה (Deep Learning) שינה באופן יסודי את האופן שבו תוכן מופץ ונצרך.
מערכות אלו אינן פועלות עוד רק כמנועי חיפוש פסיביים, אלא כסוכנים אקטיביים המעצבים את "דיאטת המידע" של המשתמש.
במקרה של YouTube, המהפכה התרחשה כאשר החברה הטמיעה רשתות נוירונים שמטרתן אינה בהכרח לספק למשתמש את התשובה הטובה ביותר לחיפוש שלו, אלא למקסם את מדד "זמן הצפייה" (Watch Time).
במאמר הנדסי שפרסמו מפתחי המערכת, הוסבר כי האלגוריתם פועל בשני שלבים: סינון ראשוני של מיליוני סרטונים, ולאחריו דירוג מדויק המבוסס על חיזוי ההסתברות שהמשתמש יצפה בסרטון עד סופו.
משמעות הדבר היא שהמערכת "לומדת" לתעדף תכנים ממכרים או מעוררי מחלוקת שמשאירים את המשתמש באתר, על פני תכנים שאולי היו מועילים לו יותר אך היו מסתיימים מהר יותר.
בפלטפורמות המבוססות על גלילה אינסופית כמו TikTok, הדינמיקה הזו מקצינה בשל המהירות שבה האלגוריתם לומד את חולשות המשתמש.
מכיוון שהפיד ("For You") הוא ברירת המחדל, המשתמש צורך תוכן באופן פסיבי לחלוטין.
דו"ח של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל (2023) חשף כי מערכת ההמלצות מסוגלת לזהות פגיעות נפשית בתוך דקות ספורות.
הבדיקה הראתה כי חשבונות שדימו בני נוער בעלי עניין בבריאות הנפש, הוצפו בתוך פחות מ-20 דקות בזרם אינטנסיבי של סרטונים המעודדים דיכאון ופגיעה עצמית.
הממצאים ממחישים כיצד המערכת מבצעת אופטימיזציה למעורבות רגשית חזקה, גם כאשר התוצאה הרסנית למשתמש.
בהקשר של תופעת השיטיפיקציה, הבינה המלאכותית משמשת כ"מנוע" המאפשר לפער האינטרסים להתקיים: היא זו שמאפשרת לפלטפורמה להבטיח למפרסמים זמן חשיפה מקסימלי, תוך שהיא מנצלת את הטיות ההתנהגות של המשתמשים באופן שקוף ובלתי מורגש עבורם.
באיחוד האירופי נכנס לתוקף חוק השווקים הדיגיטליים (Digital Markets Act – DMA), המטיל פיקוח הדוק על פלטפורמות ענק.
בספטמבר 2023 הגדירה הנציבות האירופית שש חברות כ"שומרות סף" (Gatekeepers): אלפבית (גוגל), אמזון, אפל, בייטדאנס (טיקטוק), מטא ומיקרוסופט.
החקיקה מחייבת חברות אלו לאפשר תאימות (Interoperability) למערכות חיצוניות, ואוסרת עליהן לתעדף את שירותיהן העצמיים בתוצאות החיפוש או בחנויות האפליקציות.
לצד הרגולציה הממשלתית, קורי דוקטורוב מציע פתרון טכני המכונה "תאימות יריבוּתית" (Adversarial Interoperability).
במאמר שפרסם ב-2023, טען דוקטורוב כי יש לאפשר חוקית לחברות טכנולוגיה ליצור כלים המתממשקים לפלטפורמות הגדולות גם ללא אישורן (למשל, אפליקציה המאגדת הודעות מוואטסאפ וסיגנל יחד).
מטרת הצעה זו היא לאפשר למשתמשים "זכות יציאה" (Right to Exit) אמיתית – מעבר למתחרים מבלי לאבד את הקשרים החברתיים והנתונים שנצברו, ובכך לאלץ את הפלטפורמות לשפר את השירות כדי לשמר לקוחות.
בספרות המחקרית העוסקת בכלכלה פוליטית, תופעת השיטיפיקציה מנותחת כשלב בלתי נמנע בהתפתחותו של "הקפיטליזם הפלטפורמי".
בספרו המכונן בנושא, טוען הסוציולוג והחוקר ניק סרניצ'ק כי פלטפורמות דיגיטליות אינן פועלות כחברות מסורתיות המוכרות סחורה, אלא כתשתיות המתווכות בין קבוצות שונות (משתמשים, מפרסמים וספקים).
המודל העסקי הייחודי הזה מחייב את הפלטפורמות לשאוף למונופול טבעי, שכן הן נשענות על "אפקטים של רשת" (Network Effects) – ככל שיש יותר משתמשים, כך ערך הפלטפורמה עולה והיכולת של מתחרים חדשים להיכנס לשוק נחסמת.
לפי סרניצ'ק, הדינמיקה המובילה לירידה באיכות השירות (שיטיפיקציה) נעוצה במעבר ההכרחי משלב הצמיחה לשלב הרווחיות.
בשנים הראשונות, פלטפורמות נהנות מהזרמת הון סיכון המאפשר להן לפעול בהפסד ולבצע "סבסוד צולב" (Cross-subsidization) – אספקת שירותים מעולים בחינם או במחיר נמוך כדי למשוך מסה קריטית של משתמשים ולנעול אותם בתוך המערכת האקולוגית של החברה.
שלב זה מאופיין בחוויית משתמש חיובית, שכן המטרה היא יצירת הרגלים ואיסוף נתונים (Data Extraction) המהווים את המשאב העיקרי של הכלכלה הדיגיטלית.
אולם, מרגע שהפלטפורמה השיגה דומיננטיות בשוק ומיצתה את פוטנציאל המשתמשים החדשים, הלחץ מצד המשקיעים מחייב אותה לשנות כיוון.
סרניצ'ק מסביר כי בשלב זה, החברה עוברת להתנהגות "רנטיירית" (Rent-seeking) – ניסיון לגרוף רווחים על בסיס הבעלות על התשתית עצמה.
כדי לעשות זאת, הפלטפורמה נאלצת לפגוע בחוויית השימוש המקורית: היא מגבירה את עומס הפרסומות, מקשיחה את התנאים ליוצרי תוכן ומשנה את האלגוריתמים כך שישרתו את האינטרס העסקי המיידי במקום את העדפות המשתמש.
השיטיפיקציה, על פי ניתוח זה, אינה תקלה בניהול אלא תוצאה מבנית של מודל עסקי המחייב צמיחה אינסופית בתוך שוק סופי.
ניתוח כלכלי: שיטיפיקציה ככשל שוק
השיח הכלכלי והטכנולוגי מתייחס לתופעת השיטיפיקציה לא כאל בעיה עסקית נקודתית, אלא כביטוי לכשל שוק (Market Failure).
בשוק תקין, תחרות אמורה לגרום לחברות לשפר את המוצר ולהוזיל מחירים.
לעומת זאת, בכלכלה הדיגיטלית נוצרים עיוותים מבניים – כמו חוסר שקיפות וקושי לעבור בין ספקים – שמונעים מהתחרות לעבוד, ומאפשרים לפלטפורמות לפגוע בצרכנים מבלי לחשוש מאובדן לקוחות.
כל שוק הוגן מתבסס על ההנחה שהקונים והמוכרים יודעים מה הם מקבלים ועל מה הם משלמים.
בפלטפורמות דיגיטליות, הנחה זו מתערערת בשל אסימטריית מידע קיצונית.
הפלטפורמה מתפקדת כ"קופסה שחורה": היא מחזיקה במידע מלא ומדויק על כל משתמש, עסק ומפרסם, ויודעת בדיוק כמה הם מוכנים לשלם או כמה זמן הם מוכנים להשקיע.
לעומת זאת, למשתמשים ולעסקים אין שום דרך לדעת כיצד האלגוריתם עובד, מדוע נחשף בפניהם תוכן מסוים, או האם המחיר שהוצע להם הוא הוגן.
החוקר אלן מרציאנו מסביר כי מצב זה מונע "תחרות משוכללת".
כאשר המשתמשים אינם חשופים לכללי המשחק האמיתיים, הם אינם יכולים לקבל החלטות רציונליות או להשוות באמת בין חלופות.
הפלטפורמה מנצלת את העיוורון הזה כדי לקדם את האינטרסים שלה (כמו חשיפת פרסומות מוגברת) על חשבון איכות השירות, בידיעה שהמשתמש אינו מודע למניפולציה המופעלת עליו.
אחד הגורמים המרכזיים שמאפשרים לפלטפורמות להרע את התנאים ללא ענישה מצד השוק הוא מנגנון ה"נעילה" (Vendor Lock-in).
בשוק פיזי רגיל, אם מאפייה מעלה מחירים או מורידה איכות, הלקוח פשוט חוצה את הכביש למתחרה.
בכלכלה הדיגיטלית, המעבר כרוך בעלויות מעבר גבוהות מאוד, שהופכות אותו ללא כדאי או לבלתי אפשרי.
הכלכלנית מריאנה מצוקאטו מדגישה כי הנעילה אינה רק טכנית (כמו הקושי להעביר היסטוריית רכישות), אלא בעיקר חברתית.
בשל "אפקט הרשת", הערך של פלטפורמה כמו וואטסאפ או פייסבוק נובע מכך ש"כולם שם".
לכן, עזיבה של הפלטפורמה גובה מחיר חברתי כבד (ניתוק מקשרים) או עסקי (אובדן גישה לקהל הלקוחות).
כתוצאה מכך, נוצר "קהל שבוי": המשתמשים נשארים בפלטפורמה גם כשהיא עוברת תהליך של שיטיפיקציה והופכת לגרועה ומלאת פרסומות, פשוט כי האלטרנטיבה של עזיבה כואבת יותר.
כאשר פלטפורמה מצליחה לחסל את התחרות ולהפוך לשער הכניסה היחיד לשוק ("שומר סף"), המודל הכלכלי שלה משתנה.
במקום להתמקד בחדשנות ובשיפור המוצר, היא עוברת לאסטרטגיה של מיצוי ערך (Value Extraction) – כלומר, סחיטת רווחים מתוך המשתמשים והספקים התלויים בה.
פרופסור יואניס ליאנוס מתאר מצב שבו הפלטפורמה הופכת למונופול כפול: היא שולטת גם על המשתמשים וגם על המפרסמים.
במצב זה, היא פועלת כמו גובה מכס בכניסה לגשר: היא יכולה להעלות את העמלות לעסקים, להציף את המשתמשים בפרסומות ולהקטין את החשיפה האורגנית, והכול כדי להגדיל את רווחיה בטווח הקצר.
מכיוון שאין תחרות ממשית שתאזן את הכוח הזה, הפלטפורמה גורפת רווחים עצומים ("רנטה מונופוליסטית") לא בזכות יצירת ערך חדש, אלא פשוט מעצם שליטתה בתשתית.
מערכות רישום נוספות כוללות את הרישום הנומרי של ICCF, המשמש בשחמט בהתכתבות בין-לאומית, ומערכות להעברה באמצעות קוד מורס בטלגרף או ברדיו.
השיטה הסטנדרטית לרישום עמדות שחמט היא רישום פורסיית'-אדוארדס (FEN).
במדינות דוברות אנגלית, השיטה המקבילה, סימון תיאורי, שימשה בדרך כלל בפרסומי שחמט עד שנות ה-80. כמה שחקנים עדיין משתמשים בסימון תיאורי, אבל זה כבר לא מוכר על ידי FIDE, גוף השחמט הבינלאומי.
כל ערוגה של לוח השחמט מזוהה על ידי זוג קואורדינטות ייחודי – אות ומספר – מנקודת מבטו של לבן.
העמודות האנכיות של ערוגות, הנקראות "טורים", מסומנות מ-a עד h משמאלו של לבן (הצד של המלכה) לימין (הצד של המלך).
השורות האופקיות של הערוגות, הנקראות שורות, ממוספרות 1 עד 8 החל מהצד של הלבן של הלוח.
לפיכך לכל ערוגה יש זיהוי ייחודי של אות הטור ואחריה מספר השורה.
לדוגמה, הערוגה הראשוני של המלך של לבן מוגדר כ-"e1".
כל סוג כלי (מלבד רגלי) מזוהה באות גדולה, המתאימה לו.
שחקנים דוברי אנגלית משתמשים באותיות K עבור מלך, Q עבור מלכה, R עבור צריח, B עבור בישוף (רץ) ו-N עבור אביר (פרש).
בספרות השחמט, במיוחד זו המיועדת לקהל בינלאומי, האותיות הספציפיות לשפה מוחלפות לעיתים קרובות בסמלי כלים אוניברסליים; לדוגמה, ♞c6 במקום Nc6. סגנון זה ידוע בשם צלמית אלגברית (FAN).
ערכת הסמלים של Unicode כוללת את כל הסמלים הדרושים ל-FAN.
גם בתווי אלגברי סטנדרטי וגם בשיטת FAN, הרגלים אינם מזוהים על ידי אות או סמל, אלא על ידי היעדר אחד.
בסימון אלגברי סטנדרטי (נקרא גם סימון אלגברי קצר) (SAN), כל מהלך של כלי מסומן על ידי האות הגדולה של הכלי, בנוסף למיקומו של ערוגת היעד.
עבור מהלכי רגלי, מצוין רק ערוגת היעד.
המהלכים נרשמים תוך-כדי משחק, מהלך אחר מהלך, בלשון מקוצרת.
נהוג לרשום את מספר המהלך, אחריו מהלכו של הלבן ואז את מהלכו של השחור.
ג:ד3. בתחרויות, חובת הרישום היא בסימון האלגברי הבינלאומי.
מהלכי הרגלים: מהלכי הרגלים מצוינים על-פי ערוגת היעד, ללא ציון שם הכלי (להבדיל משאר הכלים).
אם למשל, נע רגלי מערוגה הנמצאת בשורה השנייה (זו המסומנת ב-2) ובעמודה הרביעית (זו המסומנת ב-ד' או ב-D), לערוגה הנמצאת בשורה השלישית ובעמודה הרביעית, יש לסמן זאת כך: ד3.
מהלכי שאר הכלים: באופן דומה, יצוינו מהלכי הכלים האחרים, אלא שעבורם יצוין גם שם הכלי, בקיצור.
ניתן להוסיף מקף בין סימן הכלי לערוגת היעד.
לדוגמה: אם פרש נע מערוגה הנמצאת בשורה השלישית ובעמודה השנייה (ב3), לערוגה הנמצאת בשורה החמישית ובעמודה השלישית (ג5), יש לרשום: פ-ג5 או פג5 (ערוגת המקור הושמטה).
במקרים בהם התיאור הנ"ל אינו חד-משמעי, יצוין הטור של ערוגת המקור.
למשל: אם ישנו פרש נוסף ב-ה6, נרשום את המסע הנ"ל כך: פב-ג5.אם הטור אינו מוסיף מידע, תצוין במקומו השורה.
למשל: אם ישנו פרש נוסף ב-ב-7, יירשם המסע כך: פ3-ג5.
כאשר כלי מבצע הכאה (אכילה של כלי), שמים את האות "x" לפני ערוגת היעד.
לדוגמה, Bxe5 (הרץ אוכל את הכלי ב-e5).
כאשר רגלי מבצע הכאה, הטור ממנו יצא הרגלי משמש לזיהוי הרגלי.
לדוגמה, cxd5 (רגלי שהיה על טור ג אוכל את הכלי שהיה ב-d5).
בפרסומים גרמניים, רוסים או איטלקיים ישנים יותר, לעיתים משתמשים בנקודתיים (:) במקום "x".
ישנו מחלוקת היכן לשים את הנקודתיים, באותו מקום (B:e5) או בסוף (Be5:).
הכאה דרך הילוכו מסומן על ידי ציון טור היציאה של הרגלי האוכל, ציון ההכאה ("x"), ערוגת היעד (ולא הערוגה של הרגלי שהוכה).
לפעמים מוסיפים את הסיומת "ep", המציינת שהכאה הייתה דרך הילוכו (en passant).
חלק מהטקסטים, כמו "אנציקלופדיית פתיחות שחמט" (ECO), לא מסמנים הכאה.
(לדוגמה, Be5 במקום ed6 ; Bxe5 במקום exd6 או exd6 ep) כאשר זה אין אפשרות לבלבול, לכידת רגלי מתוארת על ידי ציון הטורים המעורבים בלבד (exd או אפילו ed).
צורות מקוצרות אלו נקראות לפעמים "סימון אלגברי מקוצר" ותווי "אלגברי מינימלי".
O-O – הצרחה קטנה (הצרחה באגף המלך).
O-O-O – הצרחה גדולה (הצרחה באגף המלכה).
למשל, פ-ב3+, כלומר, במהלך זה נע הפרש לערוגה ב3 – ועכשיו הפרש (או כלי אחר) מאיים על המלך.
למשל, מה-ד1!, כלומר, במהלך זה נעה המלכה לערוגה ד1 – והיה זה מהלך טוב.
– מסע מעניין (נראה כגרוע אבל מפתיע לטובה).
– מסע מפוקפק (נראה כטוב אבל מפיל למלכודת או לא יעיל).
□ – מסע כפוי (שאי אפשר לבצע במקומו שום מסע אחר).
משמש גם לרישום הכתרת רגלי, המתבצע על ידי רישום הערוגה אליה זז הרגלי, סימן שוויון וסימן הכלי אליו הוכתר.
לדוגמה, אם רגלי שחור התקדם מהערוגה ח2 ל-ח1 והפך למלכה, נרשום זאת כך: ח1=מה.
כעת ניתן לפרש את הדוגמה שהוצגה בתחילת הקטע כך: במהלך השמיני הניע הלבן את הרץ לערוגה ד3 ואיים בשח.
מסע זה אינו מוצלח, כי השחור, מצדו, הכה את הרץ באמצעות הרגלי של טור ג' (שהיה קודם לכן ב-ג4, מן הסתם).
שיטת הרישום המוזכרת כאן היא השיטה המקובלת בעברית.
שיטות רישום אחרות מקובלות במספר מקומות.
שיטה זו מצויה בעיקר בתוכנות שחמט.
סימון הערוגות הוא באותיות לטיניות במקום עבריות, סימון הכלים הוא לפי ראשי תיבות של השם האנגלי שלהם.
כמו כן שינויים בסימון מסעים.
כאשר שני כלים זהים (או יותר) יכולים לעבור לאותו ערוגה, הכלי הנע מזוהה על ידי ציון האות של הכלי, ואחריו (בסדר העדפה יורד):
טור היציאה (אם הם שונים)
שורת היציאה (אם הטורים זהים אך השורה שונה)
אם לא טור ולא שורה בלבד מספיקים כדי לזהות את הכלי האוכל, אזי שניהם מצוינים.
בתרשים, שני הצריחים השחורים יכולים לעבור באופן חוקי ל-f8, כך שהמעבר של הצריח אינו ברור כ-Rdf8. עבור הצריחים הלבנים בטור a שיכולים שניהם לעבור ל-a3, יש צורך לספק את השורה של החלק הנע, כלומר, R1a3.
במקרה של המלכה הלבנה ב-h4 שעוברת ל-e1, לא השורה ולא הטור לבדם מספיקים כדי להבדיל משאר המלכות הלבנות.
ככזה, מהלך זה כתוב Qh4e1.
כמו לעיל, ניתן להוסיף "x" כדי לציין הכאה; לדוגמה, אם המקרה הסופי היה הכאה, הוא ייכתב כ-Qh4xe1.
שיטה נוספת המופיעה במספר רב של ספרים היא שיטה מעט יותר מסובכת.
ראשית, מספר השורה נקבע באופן יחסי לשחקן המשחק ולא בהכרח ביחס לשחקן הלבן.
כמו כן, העמודה מסומנת לפי הכלי שהיה בה בתחילת המשחק (למשל ז5 בלבן תסומן בלבן N5 ובשחור N4 כי היה בה בתחילת המשחק פרש).
אם ישנן מספר אפשרויות (למשל רץ יכול לנוע לו4 והרץ השני לג4) אז מציינים את הערוגה לפי תוספת Q לסימון אגף המלכה ו-K לסימון אגף המלך.
כאשר רגלי מקודם, הכלי שאליו מקודם מצוין בסוף סימון המהלך, למשל: e8Q (קידום למלכה).
בתווי FIDE סטנדרטי, אין שימוש בסימני פיסוק; בסימון משחק נייד (PGN) ובפרסומים רבים, קידום חייל מסומן על ידי סימן השוויון (e8=Q).
ניסוחים אחרים המשמשים בספרות השחמט כוללים סוגריים (למשל e8(Q)) ולוכסן קדימה (למשל e8/Q).
FIDE מציין הצעות תיקו שיירשמו בסימן שוויון עם סוגריים "(=)" לאחר המהלך בדף הרישום.
זה לא נכלל בדרך כלל בתוצאות המשחק שפורסמו.
הצרחה מסומנת על ידי 0-0 (כאשר מדובר בצריח מהצד של המלך) ו-0-0-0 (כאשר מדובר בצריח מהצד של המלכה).
בעוד שתיאור ה-FIDE של סימון אלגברי משתמש בספרה אפס (0-0 ו-0-0-0), PGN משתמש באות "O" גדולה (OO ו-OOO).
שתי הצורות נפוצות בספרות השחמט.
למהלך שמציב את המלך של היריב בשח בדרך כלל מצורף הסמל "+".
לחלופין, לפעמים משתמשים בפגיון (†) או בקיצור "ch".
פרסומים מסוימים מציינים שח עם קיצור כמו "dis ch", או עם סמל ספציפי.
שח כפול מסומנת בדרך כלל כמו שח רגיל, אך לפעמים מיוצגת באופן ספציפי כ"dbl ch" או "++", במיוחד בספרות שחמט ישנה יותר.
פרסומים מסוימים כגון "ECO" משמיטים כל אינדיקציה לבדיקה.
מט מיוצג על ידי הסמל "#" בסימון FIDE סטנדרטי וב-PGN.
מדי פעם נעשה שימוש בפגיון כפול () או סימן פלוס כפול (++), אם כי סימן הפלוס הכפול משמש גם לייצג "שח כפול" (כנראה לעיל).
שח-מט מיוצג על ידי "" (סימן לא שווה) באפליקציית השחמט של macOS.
בפרסומים ברוסית ובפרסומים לשעבר של ברית המועצות, שבהם הכאות מסומנות ב-":", מט יכול להיות מיוצג גם ב-"X" או "x".
הסימון 1–0 בסיום המהלכים מציין שהלבן ניצח, הסימון 0–1 מציין ששחור ניצח, ו-½–½ מציין תיקו.
במקרה של רמאות, איחור למשחק, או הפסד בגלל זמן, ניקוד 0–0, ½–0 ו-0–½ אפשריים גם כן.
לעיתים קרובות אין סימון מיוחד לגבי האופן שבו שחקן ניצח או הפסיד (מלבד מט), כך ש 1–0 או 0–1 עשויים להיכתב כדי להראות ששחקן אחד הפסיד עקב או חילוט.
באופן דומה, יש יותר מדרך אחת למשחק להסתיים בתיקו.
לפעמים מידע ישיר ניתן על ידי המילים "לבן עוזב" או "שחור עוזב", אם כי זה לא נחשב לחלק מהסימון אלא חזרה לטקסט הסיפורי שמסביב.
מלבד הסימון האלגברי הסטנדרטי (או הקצר) שכבר תואר, נעשה שימוש בכמה מערכות דומות.
בסימון אלגברי ארוך (LAN), הידוע גם בתור סימון אלגברי מורחב לחלוטין, מצוינים גם ערוגות ההתחלה וגם הערוגות הסיום, למשל: e2e4. לפעמים אלה מופרדים במקף, למשל Nb1-c3. סימון אלגברי ארוך לוקח יותר מקום ואינו נפוץ עוד בדפוס; עם זאת, יש לזה את היתרון של בהירות.
חלק מהספרים המשתמשים בעיקר בתווי אלגברי קצר משתמשים בסימון הארוך במקום בסימונים שתוארו קודם לכן.
סימון אלגברי קצר וארוך מקובל במשחקים בדירוג של FIDE.
צורה של סימון אלגברי ארוך (ללא שמות חלקים) משמשת גם בתקן Universal Chess Interface (UCI), שהוא דרך נפוצה עבור תוכניות שחמט גרפיות לתקשר עם מנועי שחמט (למשל, עבור בינה מלאכותית): למשל e2e4, e1g1 (castling), e7e8q (קידום).
בשחמט בהתכתבות בין-לאומית השימוש בסימון אלגברי עלול לגרום לבלבול, מכיוון ששפות שונות משתמשות בשמות שונים (ולכן אותיות ראשוניות שונות) עבור הכלים, וייתכן שחלק מהשחקנים לא מכירים את האלפבית הלטיני.
לפיכך, להעברת מהלכים בדואר או במייל משתמשים בסימון מספרי ICCF, המזהה ערוגות באמצעות קואורדינטות מספריות, ומזהה הן את ערוגות היציאה והן את ערוגות היעד.
לדוגמה, המהלך 1.e4 מוצג כ-1.5254. בשנים האחרונות, רוב משחקי ההתכתבות שוחקו בשרתים מקוונים ולא בדואר אלקטרוני, מה שהוביל לירידה בשימוש בסימון מספרי ICCF.
סימון משחק נייד (PGN) הוא פורמט קובץ מבוסס טקסט לאחסון משחקי שחמט, המשתמש בסימון אלגברי רגיל באנגלית ובכמות קטנה של סימון.
PGN יכול להיות מעובד כמעט על ידי כל תוכנות השחמט, כמו גם להיות קריא בקלות על ידי בני אדם.
לדוגמה, משחק המאה יכול להיות מיוצג באופן הבא :
משחק או סדרת מהלכים נכתבים בדרך כלל באחת משתי דרכים; בשתי עמודות, כזוגות לבן/שחור, לפנים מספר המהלך ונקודה:
מהלכים עשויים להיות משולבים בפרשנות, הנקראת "annotations".
כאשר game score מתחדש עם מהלך שחור, שלוש נקודות (...) ממלא את המיקום של המהלך הלבן, למשל:
לבן תוקף את הרגלי השחור בטור e.
שחור מגן ומתפתח בו זמנית.
אף על פי שהם אינם חלק טכנית מהתווי האלגברי, להלן כמה סמלים שמשתמשים בהם בדרך כלל על ידי כותבים, למשל בפרסומים "Chess Informant" ו-"Encyclopaedia of Chess Openings", כשרוצים לתת הערות על מהלכים מסוימים:
הסמל שנבחר פשוט מצורף לסוף סימון המהלך, למשל, בגמביט אנגלונדי: 1.d4 e5?!
מהלך מבריק – ובדרך כלל מפתיע !
מהלך מעניין שאולי לא הכי טוב ?
מהלך מפוקפק שלא ניתן להפריך בקלות ?
טעות חמורה במיוחד ⌓ מהלך טוב יותר מזה ששיחק □מהלך כפוי; המהלך היחידי האפשרי
(למשל, הגנה משח) TN N חידוש תאורטי (כמעט שלא מופיע)
סֵמֶל מַשְׁמָעוּת =לאף שחקן אין יתרון +/= או ⩲ללבן יש יתרון קטן =/+ או ⩱לשחור יש יתרון קטן +/− או ±ללבן יש יתרון ברור −/+ או ∓לשחור יש יתרון ברור +− ללבן יש יתרון מנצח.
−+ לשחור יש יתרון מנצח.
∞לא ברור לאיזה צד יש יתרון =/ ∞ או ⯹לצד מסוים יש חיסרון בכלים,
שיטפון הוא ציור שמן של האמן הבריטי ג'ון אוורט מיליי, אשר נוצר בשנת 1870 ונתון כיום באוסף של גלריית האמנות של מנצ'סטר.
היצירה מתארת נוף כפרי שהוצף בעקבות שיטפון, כשבמרכז הקומפוזיציה מוצג תינוק בעריסת עץ, הנישאת על פני המים.
התינוק נראה שקט ונפעם מטיפות מים נוצצות התלויות מענף עץ שמעליו ומן הציפורים המחפשות מחסה בין העלים.
על שמיכת טלאים פרחונית העוטפת את העריסה יושב חתול שחור, מבוהל ומייבב לעזרה.
במים, בין ראש העריסה לקבוצת קנים, צף כד חרס.
משמאל נראית ערימת חציר מוצפת, ומעבר לה מבני חווה.
ברקע הימני נראים גבר ואישה המפליגים באמצעות סירה לכיוון התינוק, במה שמרמז על תקווה להצלתו.
ההשראה ההיסטורית – השיטפון הגדול של שפילד
על פי בנו של האמן, ג'ון גיל מיליי, ההשראה ליצירה הייתה אסון "השיטפון הגדול של שפילד" (1864), שנגרם כתוצאה מקריסת סכר, והוביל למותם של לפחות 240 בני אדם.
עם זאת, בציור ניכרת תחושת אופטימיות – בתקווה שהזוג החותר יצליח להציל את התינוק.
המודל ששימש לתינוק בציור הייתה בתו של האמן, סופי, והחתול היה גם הוא מחיות הבית של המשפחה.
בשנת 1870 צייר מיליי את "שיטפון", ככל הנראה בהשפעת האסון שפקד את שפילד בליל ה-11 במרץ 1864, כאשר סכר התמוטט במפתיע והציף את העמק במים עצומים, שזרמו בעוצמה והחריבו כל אשר עמד בדרכם.
על פי דיווח מהעיתון The Illustrated London News, מדובר באחד האסונות ההידרולוגיים הקשים ביותר בתולדות בריטניה – לפחות 250 בני אדם נספו כאשר מעל מאה מיליון רגל מעוקבת של מים זרמו במורד הנהרות לוקסלי ודון, והותירו חורבן עצום.
באחת הכתבות סופר על תינוק שנסחף בזרם בעודו בעריסתו – סיפור מצמרר שייתכן והשפיע ישירות על רעיון הציור.
האסון עורר בזמנו הד ציבורי רחב, תפס מקום מרכזי בתקשורת, והותיר חותם גם בתרבות החזותית.
בציור, נראה התינוק ער ורגוע לכאורה, מתבונן מעלה בטיפות מים התלויות מענפי עץ דקיקים, כשפניו מביעות סקרנות תמימה.
בניגוד לתינוק, החתול השחור הנמצא עמו את העריסה פתוח-פה בפחד, מודע לסכנה ומיילל לאות מצוקה.
הניגוד בין שלוות התינוק לפחדו של החתול מחדד את תחושת האימה מול התמימות, ומחזק את הפער בין עולמו הסגור של הילד לבין מציאות האסון הקטלנית.
כד חרס שצף לצד העריסה מדגיש את הפגיעה במרחב הביתי והאובדן של הסדר השגרתי – רמז לעוצמת ההרס שחדר אף למקומות הפרטיים והאינטימיים ביותר.
פרטים נוספים בקומפוזיציה ותגובות הקהל
ברקע ניתן להבחין בגשר שכמעט שקע כולו במים, ובבית אשר מימיו הגיעו עד חלונות קומת הקרקע.
עוד נראים גברים בסירה, נסחפים במהירות בזרם הבוצי, סמל נוסף לעוצמת הכוחות הבלתי נשלטים של הטבע.
הציור, שתלוי בגלריית האמנות של מנצ'סטר, מעורר מגוון תגובות בקרב הצופים – חלקם רואים בו יצירה מלאת חן ועדינות, בשל החיוך של התינוק והאווירה השלווה שהוא משדר, ואחרים חווים תחושת אי נוחות ואף חרדה, לנוכח הסכנה הנשקפת לחייו של הילד.
ניגוד זה יוצר עומק רגשי יוצא דופן ומחדד את עוצמתה של היצירה.
על אף שהציור מתאר אירוע מציאותי שהתרחש בשפילד, הוא משתייך גם למסורת אמנותית רחבה של תיאורי תינוקות בעריסה, דוגמת סצנות מהתנ"ך – במיוחד סיפור משה בתיבה.
בדרך זו חורג הציור מהריאליזם התיעודי והופך ליצירה אוניברסלית, בעלת הדהודים מיתיים ודתיים.
ההקבלה בין התינוק בציור למשה מעניקה ליצירה ממד סמלִי של הישרדות, הצלה ותקווה.
נוסף לכך, באחרונה זכתה היצירה לרלוונטיות מחודשת על רקע שיטפונות עכשוויים בבריטניה, הנקשרים לשינויי האקלים.
בכך מתחדדת תחושת הדחיפות והאקטואליות של המסר שטמון ביצירה.
שיטת FPTP (First past the post) המכונה גם ריבוי העדפה ראשונה (first-preference plurality, FPP), או פשוט ריבוי או שיטת כל הקודם זוכה היא שיטת הצבעה במערכות בחירות שמובילה למנצח יחיד.
המצביעים מסמנים מועמד אחד כמועדף עליהם, והמועמד שקיבל את הכי הרבה קולות נבחר, ללא דרישה לזכייה באחוז מסוים מהקולות.
השיטה שימשה לבחירת חלק מחברי בית הנבחרים הבריטי מימי הביניים והתפשטה ברחבי האימפריה הבריטית.
במהלך המאה ה-20, מדינות רבות שהשתמשו בשיטה נטשו אותה לטובת שיטות הצבעה אחרות, כולל המושבות הבריטיות לשעבר אוסטרליה וניו זילנד.
השיטה עדיין נמצאת בשימוש רשמי ברוב מדינות ארצות הברית ברוב מערכות הבחירות, אך השילוב של פריימריז מפלגתיים ומערכת דו-מפלגתית מובילים לכך שרוב מערכות הבחירות בארצות הברית מתנהגות למעשה כמו הצבעה בשני סיבובים, שבהן כבר בסיבוב הראשון יש שני מתמודדים עיקריים (ובדרך כלל, אחד מהם זוכה ברוב הקולות).
נניח שטנסי עורכת בחירות על מיקום בירתה.
האוכלוסייה מרוכזת סביב ארבע ערים גדולות.
כל המצביעים רוצים שהבירה תהיה קרובה אליהם ככל האפשר.
ממפיס, העיר הגדולה ביותר, אך רחוקה מהאחרות (42% מהמצביעים)
נאשוויל, ליד מרכז המדינה (26% מהמצביעים)
צ'טנוגה, קצת מזרחית (15% מהמצביעים)
נוקסוויל, הרחק מצפון-מזרח (17% מהמצביעים)
ההעדפות של מצביעי כל אזור הן:
42% מהמצביעים26% מהמצביעים15% מהמצביעים17% מהמצביעים ממפיס
בשיטת FPTP, רק ההעדפות הראשונות חשובות.
כך, הקולות ייספרו כ-42% לממפיס, 26% לנאשוויל, 17% לנוקסוויל ו-15% לצ'טנוגה.
מכיוון שלממפיס יש הכי הרבה קולות, היא תנצח, למרות שהיא רחוקה ממרכז המדינה ורוב גדול יותר של מצביעים (58%) יעדיפו את נאשוויל על פניה.
לעומת זאת, הצבעה בשיטת IRV תבחר בנוקסוויל, העיר המזרחית ביותר.
+השפעההרחבהשלילירוב מתוסכלפרדוקס הרוב המתוסכל מתרחש כאשר רוב המצביעים מעדיפים מועמד כלשהו על פני כל מועמד אחר, אך הוא עדיין מפסיד בבחירות.
זה לא אפשרי בשיטת FPTP.חיוביתגובה מעוותתתגובה מעוותת מתרחשת כאשר מועמד מפסיד כתוצאה מקבלת תמיכה רבה מדי מחלק מהבוחרים, כלומר ייתכן שמועמד יפסיד על ידי קבלת יותר מדי קולות.
שיטת FPTP לא מאפשרת מצב כזה.חיוביפרדוקס אי-הופעהפרדוקס אי-ההופעה הוא מצב שבו מועמד מפסיד כתוצאה מכך שיש לו יותר מדי תומכים.
במילים אחרות, הוספת מצביע שתומך ב-A על פני B יכולה לגרום ל-A להפסיד.
גם כאן, שיטת FPTP מונעת מצב כזה.
אולי ההשפעה הבולטת ביותר של FPTP היא העובדה שלמספר המושבים של מפלגה בבית המחוקקים אין קשר לספירת הקולות שלה בבחירות, אלא רק לאופן שבו הקולות הללו חולקו גאוגרפית.
מפלגות עם מעט קולות עשויות לפעמים לזכות ביותר מושבים באופן יחסי.
יש המבקרים את השיטה על כך, וטוענים כי דרישה בסיסית של מערכת בחירות היא לייצג במדויק את עמדות הבוחרים.
FPTP יוצרת לעיתים קרובות "רוב כוזב" על ידי ייצוג יתר של מפלגות גדולות יותר תוך ייצוג חסר של מפלגות קטנות יותר.
במקרים מסוימים, השיטה יכולה להוביל לכך שמפלגה תקבל את מרב הקולות, אך לא תצליח להשיג רוב מושבים בבית המחוקקים.
התוצאה היא מצב שנקרא היפוך רוב או היפוך אלקטורלי.
דוגמה מפורסמת הייתה במערכת הבחירות הכלליות בבריטניה 1951.
מפלגה קטנה עשויה למשוך קולות ומושבים ממפלגה גדולה יותר הדומה לה אידאולוגית, ולכן להעניק יתרון למפלגה שהיא פחות דומה לה.
לדוגמה, בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, המועמד העצמאי הנוטה שמאלה ראלף ניידר משך קולות מאל גור הנוטה לשמאל, וכתוצאה מכך הפסידו הדמוקרטים בבחירות.
FPTP יוצר תמריץ אלקטורלי רב עוצמה למפלגות גדולות להתמקד במגזרים דומים של מצביעים עם מדיניות דומה.
השפעה זו מפחיתה את הגיוון הפוליטי במדינה, מכיוון שהמפלגות הגדולות מקבלות תמריץ להתאחד סביב מדיניות דומה.
חוק דוברז'ה הוא רעיון במדע המדינה הקובע כי השימוש בשיטת FPTP יוביל לקיומן של מערכות דו-מפלגתיות במחוזות בחירה המשתמשים בו, בהינתן מספיק זמן.
עם זאת, ברוב המדינות בהן נערכות בחירות בשיטת כל הקודם זוכה, יש בתי מחוקקים רב-מפלגתיים (אם כי עם שתי מפלגות גדולות מהאחרות).
ארצות הברית היא היוצאת מן הכלל העיקרית.
יש טיעון נגדי לחוק דוברז'ה, שבעוד שברמה הלאומית השיטה עשויה לעודד מצב של שתי מפלגות גדולות, במחוזות הבחירה הבודדים רוב גדול עלול לגרום למפלגה הגדולה ביותר לסבול מפיצול.
מחוזות בחירה מרכזיים והרכבת ממשלות
העיוותים בייצוג הגאוגרפי מספקים תמריצים למפלגות "למחוק אזורים" שבהם הן חלשות ואין להן סיכוי רב להיבחר.
לכן הם מתעלמים מהאינטרסים של אזורים כאלו, מה שמוביל לממשלות שאינן שולטות לטובת האינטרס הלאומי.
יתר על כן, במהלך מערכות הבחירות, פעילות הקמפיין נוטה להתמקד במושבים שוליים המוחזקים על ידי יריבים שבהם יש סיכוי לשינוי בייצוג.
מפלגות מתמקדות באותם אזורים הנחשבים שוליים, שבהם כלכל קול נוסף יש ערך רב יותר.
השיטה מייצרת לעיתים קרובות ממשלות שיש להן רוב בבית המחוקקים, ובכך מספקת לממשלות כאלה את הכוח החקיקתי הדרוש כדי ליישם את התחייבויותיהן.
השימוש בייצוג יחסי עשוי לאפשר למפלגות קטנות יותר להיות מכריעות ולהשיג מינוף שלא היו נהנות ממנו אחרת, אם כי ניתן למתן זאת במידת מה על ידי אחוז חסימה גבוה מספיק.
תומכי FPTP טוענים כי השיטה בדרך כלל מצמצמת את האפשרות הזו, למעט כאשר למפלגות יש בסיס אזורי חזק.
תומכי ומתנגדי ה-FPTP מתווכחים לעיתים קרובות אם השיטה מועילה או מזיקה למפלגות קיצוניות, והאם היא דוחפת מפלגות להביע עמדות פחות מתונות.
FPTP סובלת מתופעת לחץ על המרכז, בה מועמדים מתונים יותר נדחקים החוצה על ידי מועמדים קיצוניים יותר.
עם זאת, פריימריז מפלגתיים עשויים לחזק או להחליש השפעה זו.
באופן כללי, ל-FPTP אין מנגנון שיועיל למועמדים מתונים יותר.
בחירה במועמדים שלא סיימו ראשונים במחוז שלהם, כפי שקורה בשיטות בחירה אחרות, תוארה על ידי דייוויד קמרון כיצירת "פרלמנט מלא בבחירות שניות שאף אחד לא באמת רצה אבל לא ממש התנגד לאף אחת מהן".
מכיוון שבשיטת FPTP רק המנצח בכל מחוז מקבל ייצוג, המצביעים עוסקים לעיתים קרובות בהצבעה טקטית, סוג של צנזורה עצמית.
הדבר מונע ממפלגות שמאל וימין קיצוניות להשיג מושבים בפרלמנט.
ייצוג יחסי בדרך כלל נותן למפלגות הללו את חלקן הראוי בייצוג, ולכן יש פחות דחיפה להצבעה טקטית.
לפיכך, הצבעה אסטרטגית מונעת מהקיצונים להשיג מושבים.
קולות מבוזבזים נתפסים כקולות שניתנו למועמדים מפסידים, ולמועמדים זוכים - מעבר למספר הנדרש לניצחון.
לדוגמה, בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2005, 52% מהקולות ניתנו למועמדים מפסידים ו-18% היו קולות עודפים - בסך הכל 70% נחשבו קולות "מבוזבזים".
כך, רוב גדול של קולות המצביעים לא משחק תפקיד בקביעת התוצאה.
שיטה זו של המנצח לוקח הכל עשויה להיות אחת הסיבות לכך ש"השתתפות המצביעים נוטה להיות נמוכה יותר במדינות עם FPTP מאשר במקומות אחרים".
בשיטות בחירות אחרות, לרוב, מספר הקולות המבוזבזים נמוך יותר מאשר בשיטה הזו.
מכיוון ש-FPTP מייצרת קולות מבוזבזים רבים ומכיוון שציבור הבוחרים מחולק למספר המקסימלי של מחוזות נפרדים, בחירות בשיטת FPTP עלולות להוביל לשימוש מוגבר בג'רימנדרינג, במסגרתו אזורי הבחירה מתוכננים במכוון להגדיל באופן לא הוגן את מספר המושבים בהם זוכה מפלגה אחת.
שיטת FPTP מעודדת הצבעה טקטית.
לבוחרים יש תמריץ להצביע עבור מועמד שהם צופים שיש לו סיכוי גבוה יותר לנצח, בניגוד למועמד המועדף עליהם, שאולי לא סביר שינצח ושהצבעה עבורו עלולה להיחשב כבזבוז.
FPTP מבזבזת פחות קולות כאשר משתמשים בה בתחרויות דו-מפלגתיות.
הטיעון הזה מסוכם לפעמים, בצורה קיצונית, בטענה ש"כל הקולות שהולכים למי שאינו המועמד המגיע שני - הם קולות למנצח".
הסיבה לכך היא שההצבעות למועמדים האחרים מונעות תמיכה פוטנציאלית מהמועמד שהגיע למקום השני, שאחרת היה עשוי לנצח.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, חלק מתומכיו של אל גור האמינו שאחת הסיבות להפסדו לג'ורג' בוש היא שחלק מהבוחרים (2.7%) הצביעו עבור ראלף ניידר ממפלגת הירוקים, וסקרים הצביעו על כך שיותר מהם היו מעדיפים את גור (45%) על פני בוש (27%).
הבחירות הוכרעו בסופו של דבר בתוצאות ההצבעה בפלורידה, שם גבר בוש על גור בהפרש של 537 קולות בלבד (0.009%), הרבה יותר מ-97,488 קולות (1.635%) שניתנו לנאדר באותה מדינה.
מכיוון שהבוחרים צריכים לחזות מי יהיו שני המועמדים המובילים, התוצאות עלולות להיות מעוותות באופן משמעותי:
חלק מהמצביעים יצביעו על סמך השקפתם לגבי האופן שבו אחרים יצביעו גם כן, וישנו את ההצבעה המקורית שלהם.
כוח משמעותי ניתן לתקשורת, מכיוון שחלק מהבוחרים יאמינו לטענותיה לגבי זהות המתמודדים המובילים.
גם מצביעים שאינם סומכים על התקשורת יידעו שאחרים כן מאמינים לתקשורת, ולכן המועמדים שזוכים לתשומת הלב התקשורתית הגדולה ביותר יהיו כנראה הפופולריים ביותר.
מועמד חדש ללא רקורד, שהיה עשוי להיות נתמך על ידי רוב המצביעים, יתקשה להיחשב כאחד משני המועמדים המובילים, ובכך יאבד קולות להצבעה טקטית.
השיטה עשויה לקדם הצבעות נגד בניגוד להצבעות בעד.
לדוגמה, בבריטניה, קמפיינים שלמים אורגנו במטרה להצביע נגד המפלגה השמרנית על ידי הצבעה ללייבור או לליברל-דמוקרטים באנגליה ובוויילס, ומאז 2015 למפלגה הלאומית הסקוטית בסקוטלנד.
ההשפעה של שיטת FPTP במקומות בהן הבחירה נחלקת למחוזות, היא שהמפלגות הגדולות יותר ומפלגות בעלות תמיכה מרוכזת מבחינה גאוגרפית, זוכות בנתח גדול באופן לא פרופורציונלי של מושבים, בעוד שמפלגות קטנות יותר ומפלגות בעלות תמיכה שווה יותר בכלל המחוזות, זוכות בנתח קטן באופן לא פרופורציונלי של מושבים.
הסיבה לכך היא שהמפלגות הגדולות זוכות במנדטים רבים ואינן "מבזבזות" קולות רבים.
מכיוון שדפוסי ההצבעה דומים בכשני שלישים מהמחוזות, סביר יותר שמפלגה אחת תחזיק ברוב המושבים בבית המחוקקים בשיטת FPTP מאשר בשיטה יחסית.
זה נכון במיוחד במצבים רב-מפלגתיים שבהם אף מפלגה לא זוכה ברוב הקולות.
שיטת FPTP נוטה לספק (במיוחד למפלגות גדולות יותר) מספר משמעותי של , שבהם הנציג מוגן למעט במקרים דרמטיים במיוחד של מהפך פוליטי.
בבריטניה, האגודה לרפורמה אלקטורלית מעריכה שיותר ממחצית המושבים יכולים להיחשב בטוחים.
בתי מחוקקים שנבחרים אך ורק בשיטת FPTP
שימוש בשיטת FPTP במערכות מעורבות לבחירת בתי מחוקקים
המדינות הבאות משתמשות בשיטת FPTP כדי לבחור חלק מבית המחוקקים שלהן, בסוגים שונים של מערכות מעורבות.
הצבעה בסיבוב שני מיידי (IRV; מכונה גם בארצות הברית: הצבעה בדירוג העדפה (RCV), באוסטרליה: הצבעה מועדפת, בבריטניה ובניו זילנד: הצבעה חלופית) היא מערכת למערכות בחירות עם מנצח יחיד, שבה משתמשים בהדחה אחת או יותר ובהצבעה שנבדקת בכמה סבבים.
בכל סיבוב, מודח המועמד עם מספר הקולות הנמוך ביותר בהעדפה ראשונה (מבין המועמדים הנותרים), עד שנשאר רק מועמד אחד.
שיטת סיבוב שני מיידי משתייכת למשפחת שיטות ההצבעה של ריבוי עם הדחה, ולכן קשורה קשר הדוק לשיטות כמו הצבעה בשני סיבובים ומערכות פריימריז מפלגתיות.
משמעות השם היא שהבחירה אמנם נערכת בסיבוב שני ואילך, אך היא נעשית באופן מיידי, מבלי שהבוחרים ילכו שוב לקלפיות, באמצעות הדירוג המוקדם של העדפותיהם לגבי המועמדים השונים.
היתרון נעוץ בכך שאם יתקיים סיבוב שני של בחירות בפועל, בוחרים רבים עשויים להימנע מלהשתתף בו.
הצבעה בסיבוב שני מיידי מצאה שימוש מסוים בבחירות לאומיות במספר מדינות, בעיקר באנגלוספירה.
היא משמשת לבחירת חברי בית הנבחרים האוסטרלי, חברי , וראש המדינה בהודו, אירלנד וסרי לנקה.
השיטה עלתה לדיון לראשונה על ידי המרקיז דה קונדורסה, שהשתמש בתבחין קונדורסה להוביל בשיטה הזו לבחירת מנצח קונדורסה.
מאז, השיטה ספגה ביקורת בגלל פתולוגיות מתמטיות שמאפיינות אותה, כולל יכולתה להדיח מועמדים בגלל תמיכה רבה מדי או שהם קיבלו יותר מדי קולות.
בדומה לשיטת FPTP, גם שיטת IRV פגיעה לסוג של הנקרא , שגורם לה להעדיף חלופות קיצוניות ולהוביל לקיטוב.
תומכי ההצבעה בשיטת IRV טוענים לעיתים שהתכונות האלו חיוביות, שכן שיטות ההצבעה צריכות לעודד מועמדים לפנות לקהל ספציפי ולהתמקד בבייס.
הם גם מציינים שבמדינות כמו בריטניה ללא פריימריז או סיבוב שני, IRV יכולה למנוע השפעות של אפקט ספוילר על ידי הדחת מועמדים ממפלגות קטנות, כי היא מונעת סוגים מסוימים של פיצול קולות בין מועמדים כמעט זהים.
IRV תוארה גם כהרחבה טבעית של מערכת הבחירות הכפולות או הבחירות המקדימות, שמונעת סבבי הצבעה מרובים.
בשיטת IRV, כמו בשיטות הצבעה מדורגות אחרות, כל בוחר מדרג את המועמדים מהראשון לאחרון.
הליך ספירת הקולות מתנהל כך:
אם נשאר יותר ממועמד אחד, יש להסיר את המועמד שקיבל בהעדפה הראשונה של הבוחרים את מספר המצביעים הנמוך ביותר.
בכל פתק הצבעה ממנו הוסר המועמד שנרשם בהעדפה הראשונה, עליך להחשיב את המועמד שנמצא בהעדפה הבאה, ואז לחזור שוב לשלב 1.
נטען כי ב-IRV אין ערובה שמועמד יגיע ליותר מחצי מהקולות (מאחר שהבוחרים לא מחויבים לסמן את כל המועמדים).
בפועל, רוב המועמדים שאין להם רוב בסיבוב הראשון לעולם אינם מגיעים לרוב ב-IRV (כלומר, רוב הבחירות התחרותיות אינן מסתיימות בכך שמועמד משיג תמיכת רוב).
לחץ על המרכז מוביל לכך שהמועמד המועדף על ידי הרוב והאופטימלי מבחינה חברתית מודח לטובת אלטרנטיבה קיצונית יותר בסיבוב מוקדם.
מערכות עם לחץ על המרכז נקראות לעיתים צנטריפוגליות משום שהן מעודדות קיטוב פוליטי.
מועמדים שמתמקדים בפנייה לבסיס קטן של תומכים יכולים "לדחוק" מועמדים פופולריים מאוד החוצה מהמרוץ, על ידי חלוקת קולות ההעדפה הראשונה הנדרשים כדי לשרוד את הסבבים המוקדמים.
דוגמאות מפורסמות כוללות את הבחירות המיוחדות באלסקה ב-2022 (שבהן ניק בגיץ' השלישי הודח בסיבוב הראשון על ידי שרה פיילין) וכן את הבחירות לנשיאות צרפת 2007, שבהן הליברל המתון פרנסואה ביירו הודח על ידי סגולן רויאל משמאל, מה שאפשר לניקולא סרקוזי הימני לזכות בסיבוב השני.
הצבעה בסיבוב שני מיידי מפחיתה את בעיית בזבוז הקולות.
עם זאת, היא לא מבטיחה את בחירתו של מנצח קונדורסה, שהוא המועמד שינצח ישירות כל מועמד אחר במרוץ.
הצבעה בסיבוב שני מיידי נוגדת הצבעה טקטית אך מאפשרת מצב של מינוי אסטרטגי, במסגרתו מועמד נכנס למרוץ רק כדי להשפיע על המועמדים האחרים.
באוסטרליה, הסכמי העדפה (שבהן בוחרי מפלגה אחת מסכימים למקם את מומדי מפלגה אחרת במקום השני, בתמורה לכך שהם יעשו את אותו הדבר) בין מפלגות הם נפוצים.
מפלגות ומועמדים מעודדים את תומכיהם להשתתף בעסקאות ההעדפה הללו באמצעות כרטיסי הצבעה שמסבירים כיצד להשתמש בדירוגים הנמוכים שלהם כדי למקסם את הסיכוי שהפתק שלהם יסייע לבחור מישהו בעסקת ההעדפות.
שיטת IRV עשויה להיות מושפעת ממניפולציה באמצעות כניסה ויציאה אסטרטגית של מועמדים, מה שמפחית את סיכויי המועמדים הדומים להם לזכות.
מניפולציה כזו אינה חייבת להיות מכוונת, והיא עשויה להרתיע מלכתחילה מועמדים מלהתמודד.
הצבעה טקטית בשיטת IRV שואפת לשנות את סדר ההדחות בסיבובים הראשונים, כדי להבטיח שהמנצח המקורי יאותגר מול יריב חזק יותר בסיבוב הסופי.
לדוגמה, בבחירות בהן מתמודדות שלוש מפלגות, כאשר מצביעים מהשמאל והימין מעדיפים את המועמד המרכזי כדי להימנע מהמועמד היריב, מצביעים שאכפת להם יותר להביס את האופוזיציה מאשר לבחור את המועמד שלהם עשויים להצביע בהעדפה ראשונה טקטית למועמד המרכזי.
מחקרים מצאו כי הצבעה בסיבוב שני מיידי גורמת לירידה בביטחון בבחירות ואינה משפיעה באופן מהותי על ייצוג המיעוטים, שיעור הצבעה, או תחרות אלקטורלית ארוכת טווח.
קשה להעריך את ההשפעה של הצבעה בשיטת IRV על שיעור ההצבעה.
בדו"ח משנת 2021, החוקרים טענו כי ייתכן שזה יגביר את שיעור ההצבעה על ידי משיכת מועמדים מגוונים יותר ויותר, אך ההשפעה תתממש בעיקר על ידי ביטול הצורך בפריימריז.
לפי מחקרים, שיטת IRV תורמת לשיעור קולות פסולים גבוה יותר, בין היתר משום שסימון הפתק מורכב יותר.
שיטת IRV נמצאת בשימוש מסוים בבחירות לאומיות במספר מדינות, בעיקר באנגלוספירה.
היא משמשת לבחירת חברי בית הנבחרים האוסטרלי ואת חברי הפרלמנט הלאומי של פפואה גינאה החדשה, ולבחירת ראש המדינה בהודו, אירלנד וסרי לנקה.
באלסקה היא משמשת לבחירות הכלליות, בעוד במיין היא משמשת הן לבחירות הכלליות והן לבחירות המקדימות (שנערכות בנפרד על ידי כל מפלגה), למעט הבחירות לנשיאות.
שיטת בייטס היא שיטה של רפואה אלטרנטיבית מהמאה ה-19, שלפי התומכים בה יכולה להביא לשיפור הראייה ללא משקפיים.
השיטה מעולם לא הוכחה כמשפרת את יכולת הראייה, ואין מחקרים המוכיחים את יעילותה.
השיטה פותחה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 על ידי הרופא ד"ר ויליאם בייטס.
לאחר תצפיות רבות בילדים ומבוגרים, הגיע ד"ר בייטס למסקנה שהמצב הנפשי והגופני משפיעים על הראייה.
מצבי לחץ יכולים ליצור בעיות ראייה או להחמיר בעיות כאלה; ופעמים רבות הם מובילים לאימוץ הרגלי ראייה לקויים.
השיטה של בייטס מבוססת על ההנחה שהעיניים באופן טבעי יודעות כיצד לתפקד באופן אופטימלי, גם ללא משקפיים.
בייטס מביא דוגמאות רבות לכך שאיכות הראייה משתנה בהתאם ליחסנו למידע שאנו קוראים או רואים, כך שייתכן שנראה במטושטש את הכתוב על הלוח בשיעור מתמטיקה, לדוגמה, ואילו בשיעור ספרות נראה בבירור את הכתוב, מאותו מרחק.
מתן מנוחה לעיניים, והרפייתן מהווים מרכיב חשוב בשיטה.
אחד התרגילים הבסיסיים הוא כיסוי העיניים: הנחת הידיים על העיניים למשך חמש דקות או יותר, מספר פעמים ביום.
רופאי העיניים והאופטומטריסטים מתנגדים לשיטה זו, בין השאר כיוון שמצב העיניים משתנה מספר פעמים במהלך היום, ולכן ההסתמכות על מדידה בנקודת זמן אחת אינה מהימנה.
טענה נוספת שעולה היא שלו הייתה שיטה כה יעילה, נגישה, זולה, פשוטה ואפשרית לתיקון הראייה, לא היה מספר רב כל-כך של אנשים לקויי ראייה הנזקקים לשירותיהם של רופאי העיניים והאופטומטריסטים.
שיטת גרינברג היא שיטת רפואה אלטרנטיבית הגורסת כי אנשים יכולים לשפר את איכות חייהם, דרך גופם.
אין עדות מדעית אשר מאששת טענה זו.
מייסדה הוא אבי גרינברג (נולד ב-1955).
השיטה היא דיסציפלינה של תשומת לב, המתאפיינת במתן דגש לתשומת לב של הגוף , לתפיסה ולחוויה האישית של האדם.
השיטה פותחה בתחילת שנות ה-80 על ידי אבי גרינברג, וכיום היא שיטה בינלאומית הנלמדת ומיושמת במספר ארצות.
השיטה פותחה על ידי אבי גרינברג (נולד ב-1955), פרמדיק לשעבר.
מתוך הידע והניסיון שצבר בעבודתו הוא זיהה שאף על פי שלאנשים ישנה היכולת הטבעית לרפא את עצמם ולמנוע היווצרות מצבים פיזיים הפוגעים באיכות חייהם, חסרים להם הידע והמיומנות כיצד ליישם יכולת זו.
אבחנה זו הביאה לשינוי כולל בגישתו; מגישה של ריפוי אנשים לזו המלמדת אותם איך להיות מעורבים ואחראים לבריאותם ואיכות חייהם.
מאוחר יותר הוא תיאר את רעיונותיו בספרו "פחד כאב וחברים אחרים" (1994).
גרינברג מתמקד בהמשך הפיתוח של השיטה וממשיך ללמד מדריכים מוסמכים, מנחים ומורים של השיטה.
לאחר מספר שנים של יישום גישתו החדשה, שכללה הרחבת נקודת ההתייחסות של אבחון בכפות רגליים, רפלקסולוגיה ועבודת גוף, התבקש אבי גרינברג ללמד קבוצות תלמידים שפנו אליו, ומתוך כך הוא גיבש שיטה מובנית.
הביקוש ללימודים נוספים הוביל לפתיחת בית הספר הראשון של שיטת גרינברג בשנות השמונים בישראל.
בעקבות פרסום ספרו "רפלקסולוגיה הוליסטית" ב-1989 הגיעה השיטה גם לאירופה והפכה לבינלאומית.
היום ישנם מאות מדריכים מוסמכים עצמאיים העובדים במקומות שונים בעולם, ומספר בתי ספר, במדינות שונות באירופה כולל ישראל, המלמדים את המקצוע.
השיטה ממשיכה להתקדם, להתפתח וללטש נושאים ואספקטים שונים.
העברת תשומת הלב מהמיינד לגוף
השיטה שמה דגש על תשומת לב של הגוף מתוך הבחנה שהחיים נחווים דרך הגוף - מחשבותיהם של אנשים, פעולותיהם, רגשותיהם ותחושותיהם, כולם באים לידי ביטוי בגוף.
הגוף ער באופן תמידי לטווח רחב של משתנים הקורים בתוכו וסביבו, מה שמאפשר לו להתאים עצמו ולהגיב למציאות מתוך אותה מטרה של שאר היצורים החיים– לשרוד ולשגשג.
ככאלה, תשומת הלב של אנשים באה מכל הגוף, והיא כוללת את היכולת לחוש את העולם מסביב וליצור עמו יחסי גומלין ברמות רבות ושונות.
תשומת הלב של הגוף היא לא מילולית במהותה, והיא למעשה החוויה עצמה.
השיטה טוענת כי אם לא יופרע, הגוף יפעל באופן טבעי כדי לדאוג לעצמו, להבריא, להתאים עצמו למציאות משתנה, להתפתח ולממש עצמו, ובכך שואף להגיע למצב שהוא במיטבו.
עם זאת היא מצביעה על כך שבעוד תשומת הלב של הגוף היא תמיד בהווה ובמציאות, תשומת הלב של בני האדם, ובמיוחד זו שמקורה במיינד, יכולה לנוע בקלות למעין "מקום" אחר שהשיטה מכנה בשם: "העולם הפנימי".
העולם הפנימי - מונח המשמש את השיטה כדי לציין אסופה של אירועי עבר, זיכרונות, הרגשות, כאבים ופחדים ישנים, אמונות, הסברים, ותאוריות שאנשים צוברים לאורך חייהם.
כאשר תשומת הלב ממוקדת בתפיסה של העולם הפנימי, הוא פועל כפילטר לחוויות של אנשים וגורם להם לחיות חיים פנימיים המנותקים מהמציאות, מפיזיות ומהגוף.
זאת בניגוד למצב בו תשומת הלב מכוונת לגוף ודרכו למציאות.
לפי השיטה, המתודולוגיה בה משתמשים כדי ליצור כל שינוי שהוא, כוללת הבחנה והבהרה של תגובות ודפוסי התנהגות של האדם וכן פיתוח היכולת להפסיקם.
זאת מתוך הכרה בכך שהדבר היחיד עליו האדם באמת יכול לשלוט ולקחת אחריות הוא תגובותיו לסיטואציה נתונה.
השיטה מתמקדת בתגובה חוזרת של האדם כפי שמתבטאת בסיטואציות מסוימות בחייו.
השיטה מלמדת לשים לב ולחוש פיזית איך תגובות קבועות ואוטומטיות (הנעשות עם מעט מאוד תשומת לב ושליטה) מופיעות כחוויה מסוימת בגופו של האדם, וכיצד הוא יוצר אותן.
ניתן להקביל תגובות אוטומטיות לדפוסי התנהגות מותנים (במודלים פסיכולוגים שונים כמו ביהביוריזם); כאשר התניה משלבת התנהגויות נחוצות עם מרכיבים התנהגותיים לא נחוצים, מתרחשת למידה מוטעית ומזיקה שמגבילה את יכולת הגוף לאזן את עצמו.
הוכח כי התניה יכולה להיות גורם התורם למחלות.
כאשר האדם לומד יותר שליטה על תגובות אוטומטיות הוא יכול לבחור לעצור זאת לחוות את המציאות בצורה ישירה יותר, ולפעול מתוך תשומת לב למציאות ולסיטואציות משתנות.
עצירה - בהקשר זה עצירה משמעה להפסיק כל מה שהאדם עושה כחלק מההרגל האוטומטי.
זהו אקט פיזי הנעשה עם תשומת לב לגוף, רצון ובחירה, כדי לא להמשיך את אותו חלק בחוויה האוטומטית שהאדם יכול לתפוס, ובו הוא יכול לשלוט.
לדוגמה: אדם פוחד בסיטואציה מסוימת (למשל למידה למבחן), ובתגובה הוא עוצר את הנשימה, מכווץ את הסרעפת והכתפיים, נועל ברכיים, נהייה מודאג ושיפוטי, שונא את הסיטואציה ומעדיף להיעלם.
בכך שהאדם לומד לשים לב לכל אלה, לייצר ולהפסיק אותם באופן מכוון, "הוא יכול לבחור לסרב להגיב כך - להרפות את הכתפיים והסרעפת, לא לנעול את הברכיים, לנשום בצורה שונה ולהפסיק לדאוג ולשפוט."
השיטה טוענת כי כשאדם לומד ועוצר תגובה אוטומטית בצורה זו, הוא יכול לקבל פרספקטיבה בהירה על הסיטואציה, יותר שליטה וחופש בחירה איך להיות, וכך ליצור את השינוי המבוקש.
לתת לגוף לעבוד - לפי השיטה, מונח זה מתאר את הפעולה בה הגוף מתפקד בצורה חופשית יותר מהרגיל ומאזן את עצמו.
אחרי עצירה של תגובה קבועה, תשומת הלב והאנרגיה שהאדם השקיע בהחזקת ההרגל נעשות זמינות, ויכולות להיות מתועלות לצורכי הגוף באותו הרגע ולמטרות שרצה להשיג.
לדוגמה: אחרי עצירה של הרגל לכווץ את הבטן, יכולים להופיע תנועה, רעד, קרקורי בטן, והגוף יוכל לעכל טוב יותר; או אחרי עצירה של הרגל של להקשיח את החזה ולהיות נוקשה ואדיש, יכולה להתעורר זרימה חמה בגוף, תחושה שהשרירים מתרחבים, גמישות והתרגשות.
על פי השיטה, על מנת להשיג שליטה ויעילות ביכולת לעצור הרגל ולתת לגוף לעבוד בצורה זו, יש צורך בתרגול שיטמיע יכולת זו כחלק מהאפשרויות היומיומיות של האדם.
לפי השיטה, כאשר מתמודדים עם דפוסי התנהגות, יש חשיבות גדולה להפרדה בין העבר להווה.
ביחס לתגובות של אורגניזם, כתב הפילוסוף ברטרנד ראסל: "...כל אורגניזם חי, כזה שמובחן בהתנהגות פיזית ומנטלית, כרוך בהשפעה עקשנית של העבר...", וממשיך: "כאשר מכלול של גירויים גרם מלכתחילה למכלול מסוים של תגובות, הישנות של חלק מהגירויים נוטה לגרום להישנות של כל התגובות".
דפוסים נלמדו בעבר מסיטואציות שחזרו על עצמן ומחוויות אינטנסיביות, כמו טראומות, והם באים לידי ביטוי באופן פיזי כאזורים מכווצים, חולשה, תנוחות מסוימות, כאב וכו'.
על פי השיטה, כשאדם ממשיך דפוסים בצורה אוטומטית הוא בעצם חוזר על מה שלמד בהיסטוריה שלו ואינו תופש את המציאות כפי שהיא אלא מתוך פילטרים של העולם הפנימי אשר כולל מסקנות ואמונות מהעבר, פחד וכאב ישנים, מצבי רוח חוזרים וכו'.
הרעיון של נושא לא פתור או "פתוח" מתייחס למעשה למצב של חוסר איזון מן העבר שמעולם לא הוסדר ואשר עולה על פני השטח שוב ושוב כ"תבנית" פתוחה.
כאשר מתייחסים להיסטוריה אישית דרך הגוף, מתמקדים בעצירה של מסקנות ישנות שאינן רלוונטיות למציאות הנוכחית של האדם, ופיתוח איכויות שלא היו זמינות קודם לכן.
פחד, לפי השיטה, הוא מנגנון הגנה טבעי, יכולת מובנית המאפשרת לזהות איומים אפשריים.
פחד מעיר תגובות פיזיות שונות, שממריצות, מחדדות את התפיסה, ומאפשרות לפעול במהירות ויעילות במצב סכנה.
בעוד הפחד מתעורר ועולה ברגע בו מופיעה סכנה, בני אדם יכולים להעיר מנגנון דומה אך ורק מתוך ציפייה לאירועים מפחידים שעלולים לקרות, על אף ששום דבר מסוכן לא מתרחש.