tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ערן וובר: התגלמות", תערוכת יחיד, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"יערה אורן: שמיכת טלאים", תערוכת יחידה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"באר: מבחר מאוסף מוזאון הנגב לאמנות", תערוכה קבוצתית, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"גבריאלה קליין: הסרת הלוט" (חלק מהתערוכה "באר: מבחר מאוסף מוזאון הנגב לאמנות"), מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"חן שיש: תאווה לעיניים", תערוכת יחידה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"אלי שמיר: דיוקנאות בישיבה אחת", תערוכת יחיד, טרקלין האמנות בבית עלמא, תל אביב.
"מיכה אולמן: אשמורת ראשונה", תערוכת יחיד, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"מתן בן כנען: כל הסימנים מראים", תערוכת יחיד, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"חוה מחותן: חמש נשים", תערוכת יחידה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"נירית טקלה: כרומטיק", תערוכת יחידה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
"דוד רקיע: שנות פריז", תערוכת יחיד, בית האמנים, ירושלים, ירושלים.
"חמוטל בר כהן: ברוטו", תערוכת יחידה, גלריה סטודיו משלך, ירושלים.
"אהההההההההה: תערוכת צעקות בעלמא", תערוכה קבוצתית, טרקלין האמנות בבית עלמא, תל אביב.
בהשתתפות: מיכאל גרוס, שחר יהלום, מריאן (פנחס בורשטיין), אבי סבח, גרשון קניספל, רות שלוס.
"לינדה אדמס: שלג ואש", תערוכת יחידה, בית האמנים, תל אביב.
"יעל בוברמן: שני רגעים", תערוכת יחידה, גלריה מרי, ירושלים.
"יערה אורן: שמות וציורים נוספים", תערוכת יחידה, טרקלין האמנות בבית עלמא, תל אביב.
"גרינוולד פינת רוטשילד", תערוכה קבוצתית, טרקלין האמנות בבית עלמא, תל אביב.
בהשתתפות: לודוויג בלום, ארנסט צ'רנוצקי (1939-1869), רוני בן פורת, אוסנת יהלי-סרבגילי, יונתן רון.
"שלומית עציון: עד הנה הרוח", תערוכת יחידה, גלריה סטודיו משלך, ירושלים.
"רות קסטנבאום בן-דב: הלוליינית", תערוכת יחידה, טרקלין האמנות בבית עלמא, תל אביב.
"אלה כהן ונסובר: תַּקְשִׁיטִים", תערוכת יחידה, גלריה מאיה, תל אביב.
"אהרון אבני: בסטודיו ובסטודיה", תערוכת יחיד - רטרוספקטיבה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
"עשירים במקום אחר", תערוכת קבוצתית, טרקלין האמנות בבית עלמא, תל אביב.
בהשתתפות: דנה דרויש, שי זילברמן, רמי מימון, מלאכי סגן-כהן, רונית פורת, עירית תמרי.
"שמעון אבני: עשרים וארבע צורות לשעת חירום", תערוכת יחיד, בית האמנים, תל אביב.
"אהרן שאול שוּר: לקראת דיוקנאות עברית", תערוכת יחיד - רטרוספקטיבה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה.
"איריס סינטרה: ירוק-ורוד", תערוכת יחידה, גלריה B.Y5, תל אביב.
"אליהו גת: אל האדמה החמה", קיר אמן במסגרת התערוכה "שדה ראייה", בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות (אוצרת: דליה לוין).
"שפת הבית", תערוכה קבוצתית, גלריה ביתא, ירושלים.
בהשתתפות: יונתן אולמן, מיכה אולמן, מיה גורביץ', דוד גינתון, צפייה דגני, רענן חרל"פ, אסנת יהלי-סרבגילי, דורית כהן, גבריאלה קליין, בוקי שוורץ, אהרן שאול שור.
"שמוליק ושרגא בפריז: מסע ההשתלמות של שמוליק כץ ושרגא ווייל, 1953", תערוכה זוגית, בית האמנים, ירושלים (אוצרת שותפה: טלי תמיר).
"צבי מאירוביץ: ציורים ביד ימין וביד שמאל", תערוכת יחיד, גלריה מאיה, תל אביב.
"מלאכי סגן-כהן: ציר-האלפא", תערוכת יחיד, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
"בעז נוי: שמועות על חורף", תערוכת יחיד, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
"שולחן", תערוכה קבוצתית, גלריה גבעון, תל אביב.
בהשתתפות: מיכה אולמן, אברהם אופק, יהושע בורקובסקי, דגנית ברסט, נחמה גולן, דוד גינתון, משה גרשוני, מאיה ז"ק, נחום טבת, פנחס ליטבינובסקי, מלאכי סגן כהן, נעמה ערד, רונית פורת, מרב קמל וחליל בלבין.
"שחור", תערוכה קבוצתית, מוזיאון ראלי, קיסריה.
בהשתתפות: יערה אורן, אורית חופשי, שחר יהלום, נטע לאופר, ליליאן קלאפיש, מרב קמל, חן שיש.
"טליה ישראלי: ללילה אלף עיניים", תערוכת יחידה, מוזיאון ראלי, קיסריה.
"משה הופמן: נלחם בכח המשיכה", תערוכת יחיד, בית האמנים, ירושלים.
"כלים שלובים: הצַלחות והזכוכיות של אברהם אופק", תערוכת יחיד, בית האמנים, ירושלים.
"עותה פטינקין: כלוב הציפורים וציורים נוספים", תערוכת יחידה, גלריה ליזה גרשוני, תל אביב.
"התערוכה שלא הייתה: מקרה נחום ארונסון", תערוכת יחיד, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה.
"אליהו גת", תערוכת יחיד - רטרוספקטיבה, גלריה טרומפלדור – הגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
"נורית גור לביא: פלורה פלשתינה", תערוכת יחידה, גלריה מקום לאמנות, תל אביב.
"הלקסיקון האופקי: ההדפסים של אברהם אופק", תערוכת יחיד, המשכן לאמנויות, אוניברסיטת חיפה.
"יונתן הירשפלד: עור בעד עור", תערוכת יחיד, בית האמנים, תל אביב.
"האמנות השחורה", תערוכה קבוצתית, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
בהשתתפות: יוחאי אברהמי, יואב אפרתי, בועז ארד, הילה בן ארי, אילת בן דור, יוחאי בר און, יונתן הירשפלד, אוריאל הר טוב, אורית חופשי, מאיר טאטי, שחר יהלום, ארז ישראלי, אלעד לרום, ערן נוה, עמית קבסה, סטס קורולוב, אלכס קרמר, זמיר שץ.
"אבנר לוינסון: פסלים", תערוכת יחיד, בית האמנים, תל אביב.
"אורית חופשי: מגדלור", תערוכת יחידה, גלריה זימאק, תל אביב.
"שרגא ווייל: אמן בחברה, 1952-1947", תערוכת יחיד, בית האמנים, תל אביב.
"שלדון שונברג בישראל, 1956-1948", תערוכת יחיד, גלריה טרומפלדור – הגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
"גלריה לאמנות כ"ץ: סיפורה של הגלריה הראשונה בתל אביב", תערוכה קבוצתית, גלריה טרומפלדור – הגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
"אן בן-אור: ציורים", תערוכת יחידה, בית האמנים, ירושלים.
"אלי שמיר: יצירות מוקדמות", תערוכת יחיד, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן.
"יונתן הירשפלד, אהרֹן שבתאי: זימה", תערוכת זוגית, גלריה צדיק, תל אביב.
"אילן ברוך: מדבשו ומעוקצו", תערוכת יחיד, גלריה זימאק, תל אביב.
"לודוויג בלום ואורי בלייר: שני ציירים במדבר", תערוכה זוגית, גלריה רוטשילד, תל אביב.
"מילכה צ'יזיק: הביתה", תערוכת יחידה, בית האמנים, ירושלים.
"צוקי גרביאן: כְּמוֹת", תערוכת יחיד, גלריה רוטשילד, תל אביב.
"פאטמה שנאן: מקום-שטיח", תערוכת יחידה, גלריה זימאק, תל אביב.
"עופר ללוש: תשעה", תערוכת יחיד, גלריה זימאק, תל אביב.
"יובל יאירי: LAND", תערוכת יחיד, גלריה זימאק, תל אביב.
"יונתן הירשפלד: על הארץ", תערוכת יחיד, גלריה דוויק, משכנות שאננים, ירושלים.
תחריטי גרשון קניספל לשירי אלכסנדר פן", תערוכת יחיד (לציון 1 במאי), גלריה חנינא, תל אביב.
"עמית קבסה: בחופשה", תערוכת יחיד, גלריה חזי כהן, תל אביב.
"אלי שמיר: כפר-יהושע", תערוכת יחיד, גלריה זימאק, תל אביב.
"ליאת אלבלינג: התקפות על צילום", תערוכת יחידה, גלריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
"נופי-כיס", תערוכה קבוצתית, גלריה P8, תל אביב.
"איה אליאב: ארץ-מבול", תערוכת יחידה, מוזיאון חיפה לאמנות (פרויקט "חיפה-ירושלים-תל אביב")
"עמית קבסה: בלי נדר", תערוכת יחיד, גלריה חזי כהן, תל אביב.
"נפתלי בזם: ציורי-ביכורים", תערוכת יחיד, מרכז וייל, כפר שמריהו.
"פאול קונרד הניך: פיתוחי-עם", תערוכת יחיד, הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, חיפה.
"נעמי מנדל: פרגמנטים", תערוכת יחידה, גלריה החדר, תל אביב.
"רתם רשף: מרחבי רוח", תערוכת יחידה, בית האמנים, תל אביב.
"לו-לי-טה", תערוכה קבוצתית, גלריה המשרד, תל אביב.
"בבואות נרקיס", תערוכה קבוצתית, גלריה P8, תל אביב.
ערן וובר: התגלמות, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2025.
באר: מבחר מאוסף מוזאון הנגב לאמנות, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2025. (מחברת נוספת: דלית מתתיהו)
חן שיש: תאווה לעיניים, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2025. (מחברים נוספים: עודד וולקשטיין, יונית נעמן).
מיכה אולמן: אשמורת ראשונה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2024.
מתן בן כנען: כל הסימנים מראים, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2024. (מחברים נוספים: דויד גרוסמן, חיים גורי).
נירית טקלה: כרומטיק, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2023.
לינדה אדמס: שלג ואש, בית האמנים, תל אביב, 2023.
יעל בוברמן: שני רגעים, גלריה מרי, ירושלים, 2022.
תערוכת חג החומש: היצירה הסביבתית הראשונה של דני קרוון, הוצאת לוין, תל אביב, 2022.
אלה כהן ונסובר: תַּקְשִׁיטִים, הוצאת גלריה מאיה, תל אביב, 2021.
בסטודיו ובסטודיה של אהרון אבני, הוצאת מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2021.
אהרן שאול שוּר: לקראת דיוקנאות עברית, הוצאת מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה, 2020.
משה הופמן: נלחם בכח המשיכה, הוצאת בית האמנים, ירושלים, 2018.
אליהו גת, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע; ברוש, תל אביב, 2017.
נורית גור לביא קרני: פלורה פלשתינה, הוצאת ברוש, תל אביב, 2016.
גרשון קניספל, רטרוספקטיבה: 2015-1950, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2016. (מחברים נוספים: פרופ' גילה בלס, ד"ר גדעון עפרת, בתיה דונר, נתן זך, פאביו מגלנס).
אבנר לוינסון: פסלים, הוצאת ברוש, תל אביב, 2016.
שלדון שונברג בישראל, 1956-1948, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע; ברוש, תל אביב, 2015.
גלריה לאמנות כ"ץ: סיפורה של הגלריה הראשונה בתל אביב, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע; ברוש, תל אביב, 2015. (מחבר נוסף: ד"ר גדעון עפרת).
אלי שמיר: יצירות מוקדמות, הוצאת המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן, 2015. (מחברים נוספים: ד"ר גדעון עפרת, ד"ר יעל גילעת).
יונתן הירשפלד, אהרֹן שבתאי: זימה, הוצאת ברוש, תל אביב, 2014.
"קבוצת הברביזון החדש: ריאליזם-חברתי דהיום", קטלוג הברביזון החדש בברעם, הוצאת מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם, 2014.
עופר ללוש: תשעה, הוצאת גלריה זימאק, תל אביב, 2013.
יונתן הירשפלד: על הארץ, הוצאת משכנות שאננים, ירושלים, 2013.
אורי בלייר: ציורים, הוצאת גלריה רוטשילד, תל אביב, 2013.
- תחריטי גרשון קניספל לשירי אלכסנדר פן, הוצאת ברוש, תל אביב, וגלריה חנינא, תל אביב, 2013.
אלי שמיר: כפר-יהושע, הוצאת גלריה זימאק, תל אביב, 2013.
ליאת אלבלינג: התקפות על צילום, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2013.
אליהו אריק בוקובזה - לאום: יהודי, הוצאת המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד, 2012.
עמית קבסה: בלי נדר, הוצאת גלריה חזי כהן, תל אביב, 2011.
פיתוחי עם: חיתוכי-העץ של פאול קונרד הניך, הוצאת הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, חיפה; ברוש, תל אביב, 2011.
נעמי מנדל: פרגמנטים, הוצאת גלריה החדר, תל אביב, 2010.
רתם רשף: מרחבי רוח, בית האמנים, תל אביב, 2010.
רונלד דוויין הולנד השני הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בדטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA.
הולנד גדל בדאנקנוויל, טקסס ולמד בבית הספר התיכון בעיר.
בשנתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של בית הספר רשם הולנד 4.5 נקודות ו-3.5 ריבאונדים בלבד בממוצע למשחק, אך קבוצתו זכתה באליפות המדינה בדרג 6A, הראשונה מאז 2007. בשנתו השנייה העמיד הולנד ממוצעי דאבל דאבל של 13.8 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק והוביל את דאנקנוויל לאליפות שנייה ברציפות.
בשנתו השלישית הוביל הולנד את דאנקנוויל למאזן 35–1 ואליפות שלישית ברציפות לאחר שרשם ממוצעים של 15.9 נקודות, 7.9 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים ושתי חטיפות למשחק, ובשנתו הרביעית והאחרונה רשם 20.3 נקודות, 10.1 ריבאונדים, 2.4 אסיסטים ושתי חטיפות בממוצע למשחק והוביל את קבוצתו למאזן 29–1.
בעקבות הצלחתו בעונתו האחרונה נבחר הולנד לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן 2023 ובנייקי הופ סאמיט.
הולנד דורג שני מבין כל מסיימי התיכון בארצות הברית על ידי ESPN וב-5 בנובמבר 2022 התחייב לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת טקסס באוסטין למרות הצעות מאוניברסיטת קנטקי, אוניברסיטת קנזס, אוניברסיטת ארקנסו, אוניברסיטת אורגון ו-UCLA.
עם זאת, ב-28 באפריל 2023 הוא ביקש להשתחרר מהתחייבותו.
ב-20 ביוני 2023 חתם הולנד ב-ג'י ליג איגנייט.
הוא סיים את העונה ב-31 בינואר 2024 לאחר קרע בגיד באגודל ימין מול איווה וולבס, אך ב-14 משחקים העמיד ממוצעים של 20.6 נקודות,6.6 ריבאונדים, 3.2 אסיסטים ו-2.5 חטיפות.
לאחר סיום העונה הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA.
ב-26 ביוני 2024 נבחר הולנד במקום החמישי בדראפט ה-NBA 2024 על ידי דטרויט פיסטונס.
ב-2021 שיחק הולנד במדי נבחרת הקדטים של ארצות הברית באליפות האמריקות עד גיל 16 ונבחר לחמישיית הטורניר לאחר שסיים כמלך הסלים, העמיד ממוצעים של 19 נקודות ו-10.2 ריבאונדים למשחק והוביל את נבחרתו לזכייה.
בקיץ שלאחר מכן שיחק הולנד בגביע העולם בכדורסל עד גיל 17 ורשם 11.1 נקודות ו-6.6 ריבאונדים ב-7 משחקים כשנבחרתו זכתה בטורניר.
רון וודרוף היה אזרח אמריקאי שיצר את מה שמוכר כיום בשם "מועדון הלקוחות של דאלאס" בשנת 1988, שבו ניתן לרכוש תרופות לא חוקיות לטיפול באיידס.
לאחר שלמד שהוא נדבק ב-HIV ("נְגִיף הַכֶּשֶׁל הַחִסּוּנִי הָאֱנוֹשִׁי") ב-1985 ולאחר מכן אובחן כחולה איידס, הקים וודרוף רשת הברחות שנועדה להבריח לשטחי ארצות הברית תרופות נסיוניות לטיפול באיידס שלא אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), בתקופה שחקר האיידס היה רק בחיתוליו.
וודרוף תבע את מנהל המזון והתרופות לאחר שאלו הוציאו מהחוק תרופה בשם "" בה וודרוף השתמש כדי לטפל באיידס.
שנות חייו האחרונות של וודרוף שימשו השראה לסרט "מועדון הלקוחות של דאלאס" משנת 2013. בסרט, השחקן מת'יו מקונוהיי גילם את דמותו של וודרוף.
נישואיו הראשונים היו למרי אטה פיבוס ב-28 ביוני 1969 בדאלאס ולשניים נולדה בת.
הזוג התגרש ב-21 במאי 1973. לאחר מכן, וודרוף התחתן עם אישה בשם ברנדה שארי רובין ב-4 באוקטובר 1982 בלאבק.
השניים התגרשו ב-4 במרץ 1986 לאחר שוודרוף אובחן כחולה איידס.
וודרוף תואר כאדם חם מזג והפכפך.
בכתבה שנעשתה עליו, עיתונאי כתב שוודרוף היה לוקח אקדחים למשרדו של רופאו, ד"ר סטיבן פאנדרס והפציר בו "לירות בו כמטופל / לפטר אותו כמטופל".
זמן מה לאחר התקרית, וודרוף שלח ורדים למשרדו של הרופא והאחרון הסכים לטפל בו בשנית.
וודרוף סיפר שכל חבריו ניתקו עמו קשר לאחר שהוא אובחן כחולה איידס.
הסרט "מועדון הלקוחות של דאלאס" מציג את וודרוף כאדם בעל השקפות הומופוביות טרם אבחונו עם איידס.
מספר אנשים שהכירו אותו טענו שוודרוף לא החזיק בדעות הומופוביות ואפילו היה ביסקסואל מוצהר וחבר בארגון בשם "ברית הגאים של דאלאס" .
לאחר שהחל לסבול מתופעות לוואי לאחר נטילת תרופה בשם "" לטיפול באיידס, וודרוף חיפש אחר תרופות נוספות בתקווה להאריך את חייו.
וודרוף הצליח לשים ידיו על תרופות לטיפול באיידס שלא אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי והבריח אותן לארצות הברית, לאחר מכן סיפר שאותן תרופות שיפרו את מצבו הבריאותי.
וודרוף ייסד את "מועדון הלקוחות של דאלאס" ב-1988 במטרה להבריח לארצות הברית תרופות לטיפול באיידס שסייעו לאלפים להתמודד עם המחלה.
למרות שרופאיו האמינו שתוך חודש הוא ימות ממחלתו, וודרוף נשאר בחיים כשבע שנים נוספות לאחר שאובחן כחולה איידס ולבסוף נפטר ב-12 בספטמבר 1992 מדלקת ריאות שמקורה באיידס.
חייו של וודרוף היוו השראה ליצירת הסרט "מועדון הלקוחות של דאלאס" משנת 2013. את דמותו של וודרוף בסרט גילם השחקן מת'יו מקונוהיי שזכה לאחר מכן בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בעקבות השתתפותו בסרט.
רונלד (רון) מיכאל דלייני הוא אתלט עבר אירי.
האתלט השביעי שהצטרף לחבורת רצי מייל בפחות מארבע דקות.
רון דלייני נולד ב-1935 בעיירה ארקלו , מחוז ויקלו שבאירלנד.
ב-1941 עברה המשפחה לגור בפרבר סנדימונט של דבלין.
למד בבית הספר הקתולי או'קונול והמשיך לימודיו בתיכון סנדימונט ובאוניברסיטה הקתולית בדבלין.
בהמשך עבר לפנסילבניה שבארצות הברית שם למד מסחר וכלכלה באוניברסיטת וילאנובה.
הקריירה הספורטיבית של דלייני נמשכה מ-1954 ועד פרישתו ב-1962 כשבמהלך תקופה זו זכה במדליית זהב אולימפית בריצת 1500 מטר (מלבורן 1956).
לאחר פרישתו המשיך לגור בארצות הברית ועבד עבור חברת התעופה הלאומית של אירלנד אייר לינגוס ובהמשך עבד כעשרים שנה כעוזר מנכ"ל חברת ההובלה הימית האירית B&I Line .
ב-1998 פתח חברה משלו שעסקה בייעוץ בתחום המכירות והספורט.
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ סיים במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:03.5 דקות.
בשנה זו היה דלייני לאתלט השביעי שהצטרף לחבורת ריצת מייל בפחות מארבע דקות.
באולימפיאדת מלבורן זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא משחקים של 3:41.2 דקות לפני קלאוס ריכצנהיים מגרמניה (3:42.0 דקות) וג'ון לאנדי מאוסטרליה (3:42.0 דקות).
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק זכה במדליית זהב בריצת מייל בתוצאה של 4:14.5 דקות.
באליפות המכללות שנערכה בברקלי, קליפורניה ייצג את אוניברסיטת וילאנובה וזכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:47.3 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק זכה במדליית זהב בריצת מייל בתוצאה של 4:07.0 דקות.
באליפות אנגליה שנערכה בלונדון, אנגליה זכה במדליית זהב בריצה ל-880 יארד.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:42.3 דקות, אחרי בריאן יוסון מבריטניה (שיר אליפות 3:41.9 דקות) ודן וורן משוודיה (3:42.1 דקות).
בתחרות שנערכה באולם בשיקגו, אילינוי ב-14 במרץ קבע בריצת מייל שיא עולם חדש של 4:03.4 דקות ושיפור של 0.2 שניות לשיא הקודם.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק זכה במדליית זהב בריצת מייל בתוצאה של 4:03.7 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה ב-21 בפברואר בניו יורק זכה במדליית זהב בריצת מייל בשיא עולם חדש של 4:02.5 דקות.
שבועיים לארח מכן, בתחרות נוספת שנערכה בניו יורק ב-7 במרץ שבר בפעם השלישית את שיא העולם כשקבע תוצאה של 4:01.4 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי ג'ים ביטי מארצות הברית (3:58.9 שניות).
באולימפיאדת רומא סיים במקום 19 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:51.42 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:51.1 דקות לפני רודולף קלבן מאוסטריה (1:51.4 דקות) ווולפגנג שול מגרמניה המערבית (1:51.6 דקות)
באליפות אנגליה שנערכה בלונדון זכה במדליית כסף בריצה ל-880 יארד.
2006: אות החופש של דבלין
2006: תואר ד"ר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת קולג' דבלין
ב-2019 נקרא על שמו שיכון בעיר הולדתו ארקלו
דלייני נישא לג'ואן ולזוג נולדו 4 ילדים.
רון חולדאי (נולד ב-26 באוגוסט 1944) הוא ראש עיריית תל אביב-יפו מטעם מפלגת העבודה מאז שנת 1998. קודם לכן שירת כטייס קרב וכמפקד בחיל האוויר הישראלי.
לאחר סיום שירותו בצה"ל בדרגת תת-אלוף, פנה לעסקים, ובהמשך שימש מנהל הגימנסיה העברית "הרצליה".
חולדאי נולד, גדל והתחנך בקיבוץ חולדה.
אביו, עוזר חולדאי (במקור: אובז'נסקי), ממקימי קיבוץ חולדה, היה מנהל בית הספר בקיבוץ.
אמו, הנקה, עבדה כמורה והייתה ממונה בקיבוץ על העלאת הצגות ומופעים.
חולדאי החל בשנת 1963 את שירותו בצה"ל במהלכו השלים את תעודת הבגרות, התנדב לקורס טיס ולאחריו שירת כטייס קרב.
לפני פרוץ מלחמת ששת הימים היה בהליכי הסבה למטוסי מיראז' 3 בטייסת 101 ("הקרב הראשונה") בטרם נקרא לטוס במלחמה במטוסי סופר מיסטר במסגרת טייסת 105 ("העקרב").
במבצע מוקד השתתף חולדאי בהפצצת הבסיסים אבו סואר ובילבייס במצרים ובסיס מארג' ריאל בסוריה.
לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד טייסת 105. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היה סמ"ט א ושימש ממלא מקום מפקד טייסת 201 ("האחת") במקום סא"ל יפתח זמר ששהה בארצות הברית.
חולדאי הוביל את הטייסת במבצע דוגמן 5 בו ספגה פגיעות קשות.
ביומה השלושה-עשר של המלחמה שימש כמוביל מבנה לתקיפת סוללות טק"א במצרים (מבצע מפצח 22).
במהלך התקיפה נפגע מטוסו מטיל וחולדאי נאלץ לנחות נחיתת חירום ברפידים.
ביומה השמונה-עשר של המלחמה הוביל רביעייה למשימת חיפוי מפני מטוסי ירוט בצפון סוריה במהלכה הפיל מטוס מיג 21. בסך הכל רשם לזכותו במלחמה שלוש הפלות של מטוסי אויב.
מונה למפקד טייסת 140 ("נשר הזהב"), טייסת מטוסי A-4 סקייהוק בעציון ולאחר מכן למפקד טייסת 105 בבסיס חצור.
תפקידו הבא היה לפקד על יחידת המשל"קים ובהמשך פיקד על בסיס חיל האוויר בנבטים ועל בסיס חצרים.
פרש מצה"ל בשנת 1989 בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק במשך שנתיים במכירת מזגנים בניגריה.
לאחר ששב לישראל, התבקש לנהל סגירה של מפעל בנייה ברמלה במקביל לסיום עסקיו בניגריה.
לאחר ניסיון עסקי זה, נענה למכרז של הגימנסיה העברית "הרצליה", ונבחר למנהל הגימנסיה, תפקיד שבו כיהן במשך שש שנים עד שנת 1998. תחת ניהולו שופץ בניין הגימנסיה והשתפרה חזותו.
בשנת 1996, במהלך כהונתו כמנהל הגימנסיה, התמודד חולדאי בבחירות המקדימות במפלגת העבודה, אולם לא הצליח להגיע למקום ריאלי ברשימת המפלגה לכנסת.
בשנת 1998 התקיימו הבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו ולמועצת העיר.
ראש העירייה המכהן רוני מילוא הודיע כי לא יתמודד על כהונה נוספת.
חולדאי התמודד מטעם רשימה עצמאית בשם "תל אביב אחת" (תחת חסותה של מפלגת העבודה), וניצח בבחירות עם 50% מקולות הבוחרים, לעומת 25% ליריבו העיקרי, דורון רובין.
בשנת 2003 נבחר לתקופת כהונה שנייה, לאחר שזכה ב-63% מקולות הבוחרים.
סיעתו זכתה ב-4 מנדטים והייתה לשלישית בגודלה במועצת העירייה (אחרי כח לגמלאים ומרצ).
בשנת 2008 נבחר לתקופת כהונה שלישית עם 51% מהקולות.
מתחרהו העיקרי, חבר הכנסת דב חנין, קיבל 34%.
סיעתו, "תל אביב אחת", הגדילה את כוחה במנדט ל-5 מנדטים, והייתה לסיעה הגדולה ביותר, וזהה בגודלה לסיעת "עיר לכולנו" של חנין.
בשנת 2013 נבחר לתקופת כהונה רביעית עם 53% מהקולות.
מתחרהו העיקרי, חבר הכנסת ניצן הורוביץ, קיבל 38%.
סיעתו, "תל אביב אחת", שמרה על כוחה (5 מנדטים), והייתה לסיעה השנייה בגודלה, אחרי "מרצ" של הורוביץ, שעלתה ל-6 מנדטים.
בשנת 2018 נבחר לתקופת כהונה חמישית, לאחר שניצח את יריבו אסף זמיר עם כ-46% מהקולות (לעומת 34% לזמיר).
סיעתו, "תל אביב אחת" הגדילה את כוחה במועצת העיר ל-7 מנדטים.
בבחירות לעיריית תל אביב-יפו שנערכו ב־27 בפברואר 2024 ניצח רון חולדאי את מועמדת יש עתיד אורנה ברביבאי.
במהלך כהונתו נקטה העירייה ב"מדיניות מתחמי הבילוי" - תחימת אזור היסטורי בעיר והכשרתו לבילוי ולמסחר.
במסגרת זו שוקם מתחם נמל תל אביב ונהפך למרכז בילוי ותרבות.
העירייה החלה בשיקום ובשיפוץ דומה בנמל יפו ובמתחם תחנת הרכבת ביפו (מתחם התחנה), ובבניין העירייה בכיכר ביאליק (מתחם ביאליק).
כמו כן מבנים במושבה הטמפלרית לשעבר שרונה שופצו כחלק מהסבת האזור למתחם קניות (מתחם שרונה - דרום הקריה).
מתחם "יד חרוצים" הפך אף הוא לאזור מסעדות ובילוי, בנוסף לכך שופצו וחודשו היכל התרבות, הבימה וכיכר התרבות המחברת ביניהם.
בעקבות הכרזת העיר הלבנה בתל אביב כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2003, החל תהליך רחב של שימור מבנים, בין השאר באזור שרונה ובלב תל אביב, ולראשונה הוכנה תוכנית שימור מבנים ואתרים שהגדירה כ-1,000 אתרים בתל אביב כמבנים לשימור, באופן שימנע את הפגיעה בהם.
במהלך כהונתו אושרו פרויקטים רבים לבניית מגורי יוקרה בעיר, כגון פארק צמרת, כחלק ממגמה ארצית של בניית גורדי שחקים למגורים.
לאחר שנים של סכסוכים משפטיים בנוגע לזכותם של תושבים ותיקים בכפר שלם וביפו על הקרקע, לעומת זכותם של אלו שרכשו את הקרקע בסוף שנות ה-80, פעלה העירייה לפינוי התושבים, לאחר קבלת צו מבית המשפט כחלק מפרויקט פינוי-בינוי.
כדי להתמודד עם בעיית הדיור העממי בעיר, שהחריפה עקב האמרת מחירי הדירות, מינה חולדאי באוגוסט 2008 "ועדה למציאת פתרונות דיור בהישג יד".
הוועדה המליצה לקדם מיזמי בינוי ביפו, של כ-2,000 יחידות דיור במחיר מוזל.
פרויקט נוסף, של הרשות לפיתוח כלכלי, הוא פרויקט 'בנה דירתך' שאיפשר דיור ל-22 משפחות ביפו.
בשנת 2014 השיקה עיריית תל אביב את פרויקט "גני שפירא", במסגרתו נבנו 69 דירות על קרקע עירונית וביוזמתה של העירייה, ואלה מושכרות במחיר קבוע ומסובסד לזוכי הגרלה של העירייה שעמדו בתנאי הסף להשתתפות בה, כמו גיל ורמת הכנסה.
במהלך כהונתו הורחבה הטיילת וחיבור חופי בין הרצליה לבת ים, דרך העיר תל אביב.
כחלק מהרחבת הטיילת הוחל בשיקום מדרון יפו והפיכתו לפארק חופי לאורכה של יפו, החל תהליך פינוי חלקים מתחנת הכוח רדינג והכשרת מעבר להולכי רגל לאורך החוף, וצומצם שטחה של בריכת גורדון.
העירייה בתקופתו הצהירה על מדיניות שעודדה שימוש באופניים ובהמשך בקורקינטים וכלי תחבורה קלים נוספים, כאמצעי זול להקל על גודש התנועה.
כחלק ממדיניות זו הוחל ב-2011 בפרויקט תל-אופן, המציע אופניים להשכרה, והותקנו שבילי אופניים.
במהלך כהונתו הוקצו יותר מ-130 ק"מ של מסלולים לאופניים על מדרכות, שדרות וצירי תנועה ברחבי העיר.
רק במקרים מעטים נסללו שבילי האופניים על חשבון נתיבים המשמשים את הרכב הפרטי.
המדיניות הביאה לעלייה בשימוש באופניים ולירידה מסוימת בשימוש ברכב הפרטי, אך המגמה התהפכה במהלך כהונתו הרביעית של חולדאי.
בין השנים 2015 ל-2017 עלה במקצת שיעור המשתמשים ברכב, העלייה בשיעור הרוכבים נעצרה, ושיעור משתמשי התחבורה הציבורית ירד, בניגוד למגמה הארצית.
חולדאי התייחס לנושא התחבורה הציבורית בספטמבר 2008 באומרו: "בעיית התחבורה הציבורית היא בעיית יסוד של העיר הזו.
להיעדר תחבורה ציבורית יעילה יש משמעויות כלכליות ממדרגה ראשונה, לא רק אקולוגיות.
הבעיה היא היעדר הסמכות של הרשויות המקומיות לעשות משהו.
פנינו למשרד התחבורה בעניין הזה, והם אמרו 'לא מתאים לנו'.
לצערי, ראשי הערים לא יכולים לשנות".
לעומת זאת, טען משרד התחבורה כי עיריית תל אביב תרמה למצב זה, משום שסירבה להכשיר נתיבי תחבורה ציבורית חדשים החל משנת 2003.
ביחס לשאלת החניה נקט חולדאי לרוב במדיניות המגדילה את היצע החניה ומעודדת שימוש בכלי רכב פרטי, אם כי במקרים מסוימים ביטל מקומות חניה קיימים.
ב-2012 אפשרה העירייה לכל תושב תל אביב לחנות בחינם בשעות היום בכל רחבי העיר, ולא רק באזור המגורים כפי שהיה קודם לכן.
כמו כן הכפילה העירייה את מספרי חניוני "קרוב לבית" שבהם יכולים התושבים לחנות בשעות הלילה בחינם, העניקה לתושבים הנחה של 75% בחניונים העירוניים של אחוזות החוף ואפשרה חניה על מדרכות .
כן הכשירה העירייה מקומות חניה רבים, בעיקר בחניונים תת-קרקעיים.
מתכננים עירוניים, ארגוני סביבה כמו החברה להגנת הטבע, ומשרד התחבורה טענו כי הגדלת היצע החניה בעיר תעודד שימוש ברכב פרטי ותפגע בשימוש בתחבורה ציבורית.
חולדאי עצמו טען בספטמבר 2008 כי חניה יקרה יותר תעביר נסיעות מכלי הרכב הפרטי לתחבורה ציבורית.
חולדאי הפחית את שטח המדרכות המשמש את הולכי הרגל בעיר.
בראשית כהונתו פעל להצרת מדרכות כדי להקל על זרימת תנועת כלי הרכב.
בהמשכה נקט במדיניות המאפשרת חניה על חלק המדרכה שצמוד לכביש בכל עת, ועל חלק רחב ממנה בשעות הערב והלילה ובסופי שבוע - מדיניות שלא הוכרזה בגלוי.
בהמשך כהונתו הפקיע מדרכות לטובת שבילי אופניים, ואפשר הפעלה של חברות להשכרת קורקינטים ואופניים ללא מתקני עגינה, אשר ניצלו את המדרכות לאחסון הכלים.
העירייה פעלה לבסוף להגבלת רכיבת אופניים חשמליים במדרכות, אך החיכוך עם רוכבי האופניים הוסיף להוות איום על הולכי הרגל.
תל אביב היא העיר שבה נפגעים בתאונות יותר הולכי רגל מבכל עיר אחרת, במספרים מוחלטים וביחס לגודל האוכלוסייה והעיר המסוכנת ביותר לאזרחים ותיקים.
ב-19 בנובמבר 2019, השיק חולדאי בשיתוף עם ראשי העירייה של גבעתיים, רמת השרון וקריית אונו (מאוחר יותר הצטרפו עריית שוהם, הוד השרון ומודיעין) את מיזם "נעים בסופ"ש".
השירות, הניתן ללא תשלום, כולל רשת קווים בין-עירונית בת עשרה קווים, הפועלת בסופי שבוע בין ארבע הרשויות.
מהלך נוסף שעשה חולדאי למניעת ביקורת על אי-פינוי התחנה המרכזית, היה הכחשת זיהום האוויר שהתחנה מייצרת.
הכחשה זו ספגה ביקורת חריפה מצד המשרד להגנת הסביבה, אשר שלח מכתב בו הזהיר את אנשי העירייה לבל יפיצו ידיעות שקריות על מצב זיהום האוויר באזור התחנה המרכזית, שהוא החמור בישראל.
לאור התרחבות מוזיאון תל אביב לאמנות עלה הצורך בגיוס תרומות לבניית אגף חדש.
בסוף שנת 2005 הוביל חולדאי מהלך של קבלת תרומה בסך 20 מיליון דולר מאיש העסקים סמי עופר לשם בנייתו, בתמורה להסבת שם המוזיאון ל"מוזיאון תל אביב לאמנות ע"ש סמי ואביבה עופר", ורישום הערת אזהרה לטובת עופר על מבנה המוזיאון.
סערה ציבורית שהתעוררה בעקבות הסכם זה הביאה לביטולו.
חולדאי המשיך לפעול לגיוס תרומות לשם בניית אגף חדש למוזיאון.
הבניין על שם פול והרטה עמיר הכפיל את שטח המוזאון וזכה עם פתיחתו בתואר "המוזאון הטוב ביותר של שנת 2011" על ידי מגזין התיירות Travel and Leisure.
ב-25 ביולי 2007 הורה חולדאי על הריסת אולם הספורט על שם אוסישקין בתל אביב, בשל מצבו הירוד של המבנה.
האולם היווה "בסיס האם" של אוהדי קבוצת הפועל תל אביב בכדורסל במשך עשרות שנים, והאוהדים הרבים בעיר הביעו כעס, התמרמרות ואכזבה על הריסת אולם הספורט.
במקום האולם שנהרס הוקם היכל קבוצת שלמה במתחם הדרייב אין, הריסת המבנה הייתה מאבק שנמשך קרוב לשנה וחצי בין גורמים רבים בעייריה, בענפי הספורט ובאזור.
במהלך המאבק התגלו כתובות נאצה על קברי הוריו של חולדאי בקיבוץ חולדה שרוססו על ידי אוהדים שביקשו למחות על הכוונה להרוס את האולם.
הכתובות גררו ביקורת ציבורית, גם מצדה של קבוצת הפועל תל אביב ואוהדיה.
כבר למחרת התנדבו קבוצת אוהדי הפועל תל אביב שהלכו לבית הקברות וניקו ותיקנו את הקברים.
בתחילת 2008 החלה העירייה לשפץ את בריכת גורדון, שחסמה את רצף הטיילת לאורך חופה של העיר.
במקום הבריכה המקורית, החלה הערייה בבניית בריכה במתכונת מצומצמת ב-20 ביולי 2009 נפתחה בריכת גורדון המחודשת.
בינואר 2021 בעת מגפת הקורונה שכללה סגירת מוסדות התרבות בישראל, הבטיח חולדאי לפתוח את מוסדות התרבות בעיר, למי שהתחסן פעמיים.
רון חולדאי משמש בנוסף לתפקידו כראש העירייה, כיו"ר מועצת הנאמנים של התיאטרון הקאמרי ומוזיאון תל אביב.
במהלך התמודדותו בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1995, עורר חולדאי סערה כאשר אמר כי "שני הומואים מתנשקים מגעילים אותי כמו ג'וקים".
כעבור מספר חודשים יזם מפגש עם פרופ' עוזי אבן, פעיל אגודת הלהט"ב, והבטיח לתמוך כמחוקק במאבק ההומוסקסואלים לשוויון, אולם סירב לבקשת אבן לצילום משותף בנימוק "אני לא אוהב שעושים לי הפתעה ומכינים לי מארבים.
אשמח להצטלם עם עוזי אבן בכל הזדמנות אחרת.
אם אצטלם איתך עכשיו יגידו שאני מתחנף לקהילה רק כדי להיבחר לפריימריס".
מנגד, במהלך שנות כהונתו של חולדאי כראש העיר, השקיעה העירייה מיליוני שקלים בקהילה הגאה.
בין היתר הוקם מרכז ראשון מסוגו לנוער הומו-לסבי, והמרכז העירוני לקהילה הגאה - המתנ"ס העירוני הראשון בישראל המיועד לשרת את קהילת הלהט"ב, הממוקם בגן מאיר.
מצעד הגאווה מתקיים בעיר מדי שנה, בתמיכת העירייה.
בסרט "יעל דיין: סיפור גאווה", סיפרה יעל דיין ליוצר דורון בראונשטיין שהיא זו שהכירה לרון חולדאי - בהיותה סגנית ראש העיר תל אביב-יפו - בשנת 2003 - את סוגיות הקהילה הגאה.
לדבריה (בדקה 33 בסרט): "אצלי בבית עשיתי את המפגש ההיסטורי בינו (רון חולדאי) לבין איציק יושע ומנחם שיזף ואדיר (שטיינר) ואחרים, שאמרנו לו - זה היה לפני הבחירות, ב-2003 - אמרנו, תשמע, יש כאן קהילה, הקהילה הזאת עקרונית תומכת בך...
הוא היה בן אדם והוא לקח את העניין הזה ואימץ את זה לליבו - כשאני הייתי אז הסגנית שלו - והקים את המרכז הגאה והפך את תל אביב למה שהיא מבחינת הקהילה."
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, נכלל חולדאי בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
חולדאי נכנס לתפקידו כשבמאזן העירייה חוב של מאות מיליוני שקלים, שנוצר כתוצאה מגרעונות בתקציבי שנים קודמות.
בעת כהונת חולדאי, בשנים 1998–2002 הוסיפו תקציבי העירייה השוטפים להיות גרעוניים, בשנת 2003 היה התקציב השוטף מאוזן, ובשנים 2004–2006 עברה העירייה אף לעודף בתקציב השוטף, וחלק מהעודפים הופנו להקטנת החוב שהצטבר מגרעונות שנים עברו.
בהציגו את הדו"ח הכספי המבוקר של העירייה לשנת 2006 אמר חולדאי: "אלה הם נתונים שלא היו נחלתה של העיר תל אביב יפו לאורך שנים רבות רבות.
מי שזוכר איך נראו הנתונים הכלכליים של העירייה לפני פחות מעשור, עם הגירעונות שהצטברו ועומס המלוות שתפח, מבין את המפנה החיובי שחל בעבודת העירייה ואת חשיבותו לביסוס איתנותה לשנים הבאות".
חולדאי הוא יו"ר פורום ה-15 - פורום הערים העצמאיות, המאגד את הערים שאינן מקבלות מענקים מהממשלה.
בשנת 2004 נחשפה פרשת שחיתות של בכירים בחברה העירונית "אחוזות החוף", המפעילה עשרות חניונים בעיר.
המשטרה העלתה חשדות לפיהם ראובן גרוס, שהפעיל חניונים רבים בעיר, שיחד בכירים בחברה העירונית תמורת מידע שסייע לו לזכות במכרזים להפעלתם.
חולדאי נחקר באזהרה בעניין מעורבותו בפרשה אך תיקו נסגר מחוסר ראיות.
ביולי 2010 מינה חולדאי לסגנו את נתן וולוך, ראש סיעת הגמלאים, שהורשע זמן קצר קודם לכן בהפרת אמונים, ללא הטלת קלון.
את המינוי, שספג ביקורת, נימק חולדאי בשלל דימויים: "אי אפשר ללכת בשדה בלי לחטוף קוצים.
כחקלאי אני יכול להשוות את הפוליטיקאים לזבובים בעדר הפרות שמלקטים ומלקטים.
בחיים אין מלאכים, אבל יש גם צורך לעבוד ולנהל, ואני לא צריך להצטדק."
ב-28 בדצמבר 2020 הודיע חולדאי כי בכוונתו להתמודד בבחירות לכנסת ה-24, במפלגת "הישראלים" אותה הקים עם שר המשפטים לשעבר אבי ניסנקורן, לו יועד מספר 2 ברשימה.
בנוסף, הציג חולדאי ארבע מועמדות ברשימה: בהן החוקרת פרופ' קרין נהון; ח"כ לשעבר עו"ד עינב קאבלה; אשת החינוך קארן טל ומנכ"לית חברת מוסדות חינוך ותרבות בת"א עדי צברי.
ב-4 בפברואר 2021, מספר שעות לפני סגירת הרשימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, החליט חולדאי לפרוש ולא להתמודד בבחירות.
חולדאי נמנה עם המתנגדים לרפורמה המשפטית ותומך בתנועת המחאה.
בשנת 1969 התחתן עם יעל כ"ץ, דיילת בארקיע, ולזוג שלושה ילדים.
נכון לשנת 2016 מתגוררת המשפחה בשכונת תל ברוך צפון בתל אביב.
חולדאי בעל תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ולימודי ניהול בבית הספר וורטון למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 2009 החליט סנאט אוניברסיטת תל אביב להעניק לחולדאי תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2021 העניק שגריר צרפת בישראל אריק דנון בשם נשיא הרפובליקה עמנואל מקרון את אות לגיון הכבוד הצרפתי לחולדאי, המשקף את קבלתו למסדר היוקרתי ביותר של צרפת.
זאת, כהוקרה של ממשלת צרפת לתרומה יוצאת דופן לרפובליקה הצרפתית ותרבותה.
ב-2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "עיר גדולה ואנשים בה הרבה" בהוצאת ידיעות ספרים.
שם הספר מתייחס לספרו של נחום גוטמן, "עיר קטנה ואנשים בה מעט", בו מסופר על שנותיה הראשונות של אחוזת בית, ממנה התפתחה תל אביב.
רון נחמן (6 באוגוסט 1942 – 18 בינואר 2013) היה ראש עיריית אריאל, חבר הכנסת ה-13 מטעם הליכוד וחבר מועצת הנפט בישראל.
סמוך לפטירתו הוחלט על זכייתו בפרס ישראל לשנת תשע"ג בתחום מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה.
נחמן נולד בשנת 1942 לאב ששימש כסגן ראש מועצת נס ציונה, ואם שהייתה בת למייסדי נס ציונה, ממשפחות לרר-בוקסר.
סבו היה ירמיהו בוקסר, ראש ועד המושבה.
למד בבית הספר היסודי "ראשונים" בנס ציונה וגימנסיה הריאלית בראשון לציון, אך סולק ממנה בכיתה י"א.
קיבל תואר ראשון במדע המדינה ובלימודי עבודה בשנת 1970. בשנות ה-70 הוא עבד בתעשייה הצבאית כמנהל כח אדם, ובמקביל למד לתואר ראשון במשפטים, אותו קיבל בשנת 1980 מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1973 היה ממקימי "גרעין תל אביב" של אנשי התעשייה הצבאית שיועד להקמת אריאל, על מניעיו הוא אמר:
"אני חושב שההסבר נעוץ בשורשים שלי.
משפתתי, ממייסדות המושבה, עלתה ארצה בשנת 1882 עם הביל"ויים ...
רציתי לשחזר את ההיסטוריה, ואת זאת אפשר לעשות רק במקום חדש.
חבל ארץ זה חייב להיות חלק של מדינת ישראל."
נחמן היה מראשוני העולים על הקרקע באריאל בשנת 1978 והיה ליו"ר המועצה הראשון של היישוב.
בשנת 1979 העביר את השרביט ליעקב פייטלסון וכיהן כסגנו.
בפברואר 1983 הוא נבחר למשנה למנכ"ל רשות השידור.
במרץ 1985 יצא לחופשה מרשות השידור כדי להתמודד על ראשות המועצה באריאל.
במאי 1985 הוא זכה בבחירות, עזב סופית את רשות השידור ומאז הוא עמד בראשות היישוב עד לפטירתו.
בשנת 1986 הקים את קרן אריאל לפיתוח, על מנת לגייס משאבים מתרומות של יהודים ונוצרים תומכי אריאל, בעיקר מארצות הברית.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם הליכוד והיה חבר בוועדת הכספים ובוועדת חוקה, חוק ומשפט.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצב במקום ה-34 ברשימת הליכוד-גשר-צומת לכנסת ולאחר התפטרותם של אהוד אולמרט ופיני בדש לאור היבחרם לראשי רשויות, נדרש לבחור בין כהונה בכנסת להמשך כהונתו בראשות מועצת אריאל ובחר להמשיך כראש מועצת אריאל.
כיהן בוועדה המתאמת, שאחראית לקשר עם גורמי חוץ קרובים של המרכז האוניברסיטאי אריאל.
נחמן היה נשוי לדורית ולהם ארבע בנות ונכדים.
רון נחמן נפטר ב-18 בינואר 2013 מסרטן המעי הגס, בו לקה בשנת 2009.
לאחר פטירתו הוכרז על זכייתו בפרס ישראל בתחום מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה.
הזכייה התאפשרה, אף שהפרס ניתן על פי התקנון רק בחיים, כיוון שמועמדותו הוגשה עוד בחייו.
למרות שלפני הקמת אריאל הייתה מטרת הגרעין להקים "יישוב עירוני" שהוא לא עיר ולא כפר, נחמן ראה את מטרתו עוד בשנת 1979 כהקמת עיר גדולה וכבר אז כינה את עצמו "ראש עיר".
בריאיון לעיתון "מקור ראשון" ב-24 באוגוסט 2007 אמר כי הוא דוגל בהרחבת העיר למען גידול הקהילה הדתית במאות משפחות.
לכן, לדעתו יש לעבות את האוכלוסייה הדתית כדי לתת דגש רב יותר למסורת היהודית.
בהתאם לגישתו זו סייע בקליטת ישיבת ההסדר ששכנה בעבר בנצרים (היישוב פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות) באריאל.
במסגרת פועלו הקים באריאל היכל תרבות וכן סייע להפיכתה של מכללת אריאל ביהודה ושומרון לאוניברסיטת אריאל ב-2012.
כתרי הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה (מחזור נ', 1969) ובוגר הפנימייה הצבאית שלידו (מחזור ט"ו).
ב-1979 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב וב-1983 קיבל תואר בהיסטוריה כללית.
הוא בעל תואר במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
לאחר שבמשך שנים התגורר בנתניה, בה גם התמודד ב-2008 על חברות במועצת העיר, בראשית העשור השני של המאה ה-21 עבר לגור בקיסריה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס (מס' 64) ולאחר פציעה והחלמה עבר לשרת בחטיבת גולני, בה שירת כמ"כ וסמל מחלקה ולחם במלחמת ההתשה.
בהמשך שירת כקצין מודיעין בתחומי מודיעין השדה והמחקר, שימש קמ"ן מפקדת אזור סיני באל-עריש.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שירת כראש מדור ירדן ביחידת המודיעין של פיקוד הדרום.
במהלך המלחמה פיקד על חוליית תצפית קדמית שהונחתה ממערב לתעלת סואץ ברכס ג'ניפה ומס' חודשים כסגן מפקד בסיס המודיעין הקדמי בפאיד, ממערב לתעלת סואץ.
בהמשך שירותו שימש קצין המודיעין של אוגדה 611 ב-1981 מונה לקצין המודיעין של אוגדת סיני תפקיד אותו מילא במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
באינתיפאדה הראשונה כיהן כקצין המודיעין של פיקוד המרכז.
תפקידו האחרון בשירות הקבע היה מפקד בית הספר למודיעין.
בשנת 1995 מונה כתרי למנהל הכללי של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנת 2000 יצא לחופשה מתפקידו זה ונכנס לתפקד כדובר צה"ל, בתקופתו פרצה האינתיפאדה השנייה.
כתרי ספג ביקורות קשות על תפקודו בעקבות פרשת מוחמד א-דורה ובעת מבצע חומת מגן, שבה נטען כי לא פעל בצורה מספקת על מנת לְהָזֵם בזמן את ההאשמות על הטבח בקרב בג'נין.
בשנת 2002 החליפה רות ירון את כתרי בדוברות צה"ל וכתרי חזר לתפקיד המנהל הכללי של בית הספר הריאלי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד ינואר 2014.
רון לוינטל (נולד ב-8 באוגוסט 1970) הוא פוליטיקאי ועורך דין ישראלי ששימש כיושב ראש מפלגת שינוי האחרון.
בעבר מנחה טלוויזיה, עיתונאי, עורך עיתונים, שדרן ועורך תוכניות רדיו.
לוינטל נולד וגדל בתל אביב.
באמצע שנות ה-80 הופיע לראשונה בטלוויזיה כנער ב"תשדירי שירות" לחפצים חשודים, בבימוי יגאל שילון.
שירת בצה"ל כקריין בגלי צה"ל, שם גם הגיש בין היתר את התוכנית "שפריץ".
לאחר שירותו הצבאי הנחה תוכניות טלוויזיה בערוץ 1, בערוץ 2 ובטלוויזיה החינוכית, ביניהן את התוכניות "זומביט", "רואים 6/6", "להיט בראש" ותוכנית הלייט נייט "חכם בלילה".
בשנת 1996 הנחה את תחרות הקדם אירוויזיון, לצדה של טל מן.
היה כתב בשבועון "פנאי פלוס", ממקימי תחנת הרדיו האזורית רדיו השרון ("רדיו 99") ועורך עיתון הסטודנטים של המרכז הבינתחומי ("מועד ב'") במהלך לימודיו.
למד משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ובשנת 1999 הצטרף למפלגת שינוי.
במקביל לפעילותו הפוליטית המשיך לעסוק בעיתונות בתפקידי עריכה ברשת המקומונים "ידיעות תקשורת", שימש כסגן עורך המקומון "על השרון" ואף שידר בגלי צה"ל את התוכנית השבועית "ציפורי לילה משדכות".
כמו כן, השתתף באופן קבוע בתוכנית הטלוויזיה "המקצוענים" (לצדם של אורלי נוי ודוד אופק) בהנחייתה של שירה פליקס בערוץ 10.
בבחירות מקדימות שהתקיימו בשנת 2003 לקראת הבחירות למועצת עיריית תל אביב-יפו נבחר לוינטל למקום הראשון ברשימת מפלגת "שינוי", אך הועבר למקום השני לטובת פרופסור זהר שביט.
הרשימה זכתה לשני מושבים, אך התפצלה לשינוי של לוינטל שנותרה באופוזיציה העירונית ותמורה של שביט שהצטרפה לקואליציה.
בבחירות המקדימות של מפלגת "שינוי" לקראת הבחירות לכנסת ה-17, שנערכו בתחילת 2006, הביס לוינטל את חבר הכנסת הוותיק אברהם פורז ונבחר למקום השני ברשימה, אחרי יוסף לפיד, תוצאה שהובילה לפרישתו של לפיד ולהתפלגות מרבית חברי הסיעה בכנסת להסיעה החילונית.
בסיעת "שינוי" בכנסת נותרו שני חברים, חברי הכנסת אהוד רצאבי ואילן ליבוביץ'.
רשימת "שינוי" לא עברה את אחוז החסימה, וכיום פועלת כתנועה חוץ-פרלמנטרית.
בבחירות למועצת עיריית תל אביב ב-2008 התמודד לוינטל ברשימה חדשה למועצת העיר - "התל אביבים", הפתק של המפלגה בבחירות כלל את המשפט ""חולדאי קונטרול - התל אביבים", שהביאה לערעור של רון חולדאי לוועדת הבחירות העירונית.
לוינטל עומד בראש עמותת הדרך אל החופש, הפועלת בתחום הקבורה החילונית ומארגנת מופעי תרבות העוסקים בטקסטים תנ"כיים בפירוש מודרני.
לוינטל היה ממייסדי הוועד המנהל של מכון הטקסים החילוני וגם עמד בראשו.
הוועד הוא עמותה העוסקת בעריכת טקסי-חיים לציבור הישראלי-חילוני (בעיקר טקסי נישואין אלטרנטיביים), וכיום משמש בה כאחד ממחתני הזוגות.בשנת 2015 הוציא לאור את ספרו "ארץ דיבת חלב ודבש".
ב-2021 הופיע בתפקיד אורח כיו"ר הכנסת בתוכנית הטלוויזיה מותק בול באמצע.
רונאלד (רון) סטיבן לאודר (בשם מלא באנגלית: Ronald Steven Lauder; נולד ב-26 בפברואר 1944) הוא נשיא הקונגרס היהודי העולמי, איש עסקים, פוליטיקאי, אספן אמנות ונדבן מפורסם, מבעלי ערוץ 10 וחברות תקשורת אחרות בעולם, יהודי-אמריקאי.
בנה של אסתי לאודר, אחיו של לאונרד לאודר וחבר בדירקטוריון של קונצרן הקוסמטיקה "אסתי לאודר" ושל חברות הבת שלה.
על פי המגזין פורבס לאודר הוא מעשירי תבל (מקום 617 בעולם) וסך כל הונו נטו נכון ל-2023 הוא כ-4.6 מיליארד דולר.
לאודר נולד בניו יורק, בנם של ג'וזף ואסתי לאודר, השני בין האחים לבית לאודר, לאחר איש העסקים לאונרד לאודר, בעלה של אוולין לאודר.
למד בתיכון ברונקס למדעים והוא בעל תואר ראשון מבית הספר וורטון למנהל עסקים באוניברסיטת פנסילבניה.
אחר כך למד באוניברסיטת פריז וכן קיבל תעודה בלימודי עסקים בינלאומיים מהאוניברסיטה החופשית של בריסל.
ב-1964 הצטרף לחברת אמו כראש האגף הבינלאומי.
ב-1967 נשא לאשה את ג'ו קרול קנופף והוא אביהן של אארין וג'יין.
בעלה של בתו ג'יין, קווין וורש, היה יועץ בכיר לנגיד הבנק הפדרלי האמריקאי במשך כחמש שנים (מפברואר 2006 עד 31 במרץ 2011).
באפריל 1985 יצא לאור ספרו על המלחמה בפשיעה האלימה בארצות הברית.
ב-1984 עזב לאודר את חברת אמו לטובת תפקידים פוליטיים, כשמונה לסגן עוזר שר ההגנה האמריקאי לענייני מדיניות בנושאי אירופה ונאט"ו.
ב-1986 מונה על ידי רונלד רייגן לשגריר ארצות הברית בווינה, תפקיד בו שימש עד 1987.
בספטמבר 1989 התמודד מול רודי ג'וליאני במרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית לראשות עיריית ניו יורק והפסיד, אך בניגוד למקובל המשיך במירוץ, הפעם כמועמד המפלגה השמרנית וזכה בבחירות עצמן בפחות מ-0.5% מהקולות (ג'וליאני הפסיד בבחירות אלה לדייוויד דינקינס, מועמד המפלגה הדמוקרטית).
הדעות שהשמיע במהלך מסע הבחירות הזה היו בדרך כלל ימינה מג'וליאני, כאשר בנוגע לישראל היו אלה בדרך כלל דעות המקבילות לדעות הליכוד.
בשנת 1993 ושוב ב-1996 היה לאודר מראשי התומכים בהגבלת משך הכהונה של חברי מועצת עיריית ניו יורק, בשני משאלי העם המוצלחים מבחינתו, שנערכו בעניין זה שם.
לאודר היה ועודנו תורם ופעיל פוליטית וציבורית בענייני איכות הסביבה.
בשנת 2003, הקים לאודר את בית הספר למנהל עסקים ע"ש לאודר בווינה, אוסטריה, במטרה להכשיר אנשי מקצוע ומנהיגים מובילים לתחומי העסקים והכלכלה, שיתמחו בשיווק וניהול ברמה הבינלאומית.
בראשית חודש פברואר 2013 העניק לו נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, את אות קצין לגיון הכבוד.
לאודר השתתף במספר עסקאות גדולות בתחום התקשורת בישראל, ובין השאר קנה חלק מערוץ 10. בספטמבר 2011 נטען כנגד לאודר כי הוא הפעיל לחצים כבדים על ראשי הערוץ לשדר התנצלות אישית כלפי איש העסקים שלדון אדלסון.
מדובר בהתנצלות לאחר כתבת פרופיל על אדלסון, ששודרה בערוץ בינואר 2011. לפי נוסח ההתנצלות, "לאחר שידור הכתבה בדקנו את ההאשמות.
בדיקותינו גילו שהאשמות אלה היו - והינן - כוזבות לחלוטין".
"אנו מצטערים מאוד שלא בדקנו את ההאשמות האלה לפני ששידרנו אותן".
כפיית צורת ההתנצלות הובילה להתפטרותם של מנכ"ל חברת החדשות ראודור בנזימן, עורכת התוכנית רותי יובל ומגישה גיא זהר (אשר ממשיך בתפקידים אחרים בערוץ 10), תוך התקפות על רון לאודר בשל לחצים אלה.
בשל התקפות שדרני ערוץ 10 על לאודר בפרשה זאת, החליט רון לאודר, שהיה עד אותה עת המממן האחרון שנותר לערוץ, לשקול מחדש את המשך הזרמת הכספים למימון הערוץ.
נטען אז, שאם אמנם לאודר יממש אפשרות זו, יתקשה הערוץ להמשיך לפעול במתכונתו הנוכחית אחרי אוקטובר 2011.
ב-3 בנובמבר 2011 קיבלה מועצת הרשות השנייה החלטה בעניין זה ובה נקבע שההתנצלות ששידר ערוץ 10 בפני איש העסקים שלדון אדלסון הייתה במקומה
וכי "לא הוצגו ראיות כי הייתה התערבות של בעלי המניות של ערוץ 10 בתוכני החדשות, או אפילו בנוסח ההתנצלות שהוסכם עליו בין חברת החדשות לבין הנפגע מהשידור".
באוקטובר 2012 מכרה נטוויז'ן את חלקה באתר האינטרנט "נענע10" לחברת התקשורת JCS, תמורת כ-10 מיליון ש"ח.
JCS, הנמצאת בבעלותו של לאודר, אוחזת כעת ב-50% מהשליטה באתר כשבמחצית השנייה אוחז ערוץ 10, אשר לאודר מחזיק גם בחלק ממניותיו.
ב-1987 הקים לאודר את "קרן לאודר לפיתוח קהילות יהודיות והשכלה יהודית בארצות מזרח אירופה".
כיום יש לקרן 62 תוכניות ב-15 ארצות, הכוללות בין השאר בתי ספר וגנים.
הוא הקים, תומך, תורם ומשמש כנאמן בשורה ארוכה נוספת של גופים פילנתרופיים, יהודים ולא יהודים שונים ברחבי העולם.
לאודר תרם לבניית בית הספר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה, הנקרא כיום על שמו.
לאודר הוא גם היו"ר של הקרן להנצחת אושוויץ-בירקנאו.
לאודר היה נשיא קונגרס ראשי הקהילות היהודיות, וראש מינהל הכספים של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-10 ביוני 2007 נבחר לאודר לשמש כנשיא הקונגרס היהודי העולמי, כשהוא מנצח בהפרש ניכר את שני מתחריו, עינת וילף מישראל ומנדל קפלן מדרום אפריקה.
בתוקף תפקידו כנשיא הקונגרס היהודי העולמי השמיע לאודר את דעותיו ברבים, בנושאים שונים שהיו שנויים במחלוקת.
בעבר היה נחשב לאודר לידיד אישי של בנימין נתניהו.
ב-1998, בתקופתו הראשונה של נתניהו כראש ממשלה, דווח כי לאודר נשלח מטעמו לגבש הסכם שלום עם סוריה, שיכלול הסכם לגבי רמת הגולן.
התיווך של לאודר בין ישראל לסוריה נמשך גם כשהחליף אהוד ברק את בנימין נתניהו בראשות ממשלת ישראל ועד ועידת שפרדסטאון שהתקיימה ב-3 עד 10 בינואר 2000 בין שתי המדינות, אך בסופו של דבר מאמצים אלו לא נשאו פרי.
עם זאת, מאז נראה כי היחסים בין לאודר לנתניהו הצטננו.
במאי 2017 רון לאודר תדרך ואירח בביתו את נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס לפני פגישתו של עבאס עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בלשכת נתניהו הביעו מורת רוח על מעשה זה.
קרבתו לבנימין נתניהו הביאו להתעניינות ואף הזרמת כספים ב-1998 לקבוצת הכדורגל של תנועת החירות בית"ר ירושלים.
מסמכי מכירת הקבוצה כבר נחתמו ואפילו גורמים מטעמו נכנסו להנהלת המועדון.
בסופו של דבר הרכישה לא צלחה עקב חובות רבים של המועדון.
על פי דיווחים שונים ב-2009 שוב נכנס לאודר למו"מ עם ארקדי גאידמק, אך המהלך שוב לא צלח.
במרץ 2018, במאמר שפורסם בניו יורק טיימס הזהיר כי "ישראל מסתכנת בכך שתהפוך ממדינה מודרנית וליברלית לסמי-תאוקרטיה" ומפני "מותו של פתרון שתי המדינות, כניעתה של ישראל לדתיים קיצוניים והניכור ההולך וגדל של יהודי התפוצות".
לדבריו "אם המגמות הנוכחיות יימשכו ישראל תעמוד בפני בחירה קשה: להעניק לפלסטינים זכויות מלאות ולהפסיק להיות מדינה יהודית או לפגוע בזכויותיהם ולהפסיק להיות דמוקרטית.
כדי להימנע מתוצאות אלה, הדרך היחידה קדימה היא פתרון שתי המדינות".
לאודר הוא התורם העיקרי של נויה גאלרי ניו יורק (Neue Galerie New York; פירוש השם בגרמנית הוא "הגלריה החדשה"), וכן בבעלותו אוספי אמנות פרטיים שונים.
האוסף שלו של כלי מלחמה מימי הביניים והרנסאנס, נחשב לאוסף הפרטי הגדול מסוגו בעולם.
לאודר היה הגורם המסייע המכריע, במספר מקרים בהם הושבו לבעליהם, בדרך כלל יהודים, אוצרות אמנות שהנאצים בזזו בתקופת השואה.
ביוני 2006, קנה לאודר את ציורו של גוסטב קלימט, "דיוקנה של אדלה בלוך-באואר", תמורת 135 מיליון דולר; זהו המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור ציור עד אז.
מוזיאון תל אביב לאמנות בחר בלאודר בנובמבר 2009 לעמית כבוד.
רון לשם (נולד ב-20 בדצמבר 1976) הוא סופר, תסריטאי ועיתונאי ישראלי, חתן פרס ספיר לספרות ופרס יצחק שדה לספרות צבאית.
כיהן כסמנכ"ל ומנהל התוכניות ב"קשת".
לשם גדל בגבעתיים, בנם של זיוה וגדעון לשם (מנכ"ל מכון מור).
כנער שימש במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה, שירת בצה"ל בחיל המודיעין ביחידה 8200. בשנים 1998–2002 שימש חבר מערכת העיתון "ידיעות אחרונות".
כיהן כרכז הכתבים של העיתון ומילא שורה של תפקידי עריכה וכתיבה.
במוסף "7 ימים" הוא ליווה את האינתיפאדה השנייה בסדרת כתבות צבע נוקבות שזכו להד ציבורי נרחב והביאו את צלקות הלחימה מהשטח, דרך עיני גיבורים וקורבנות.
בספטמבר 2002 הצטרף ל"מעריב", שימש סגן העורך הראשי וראש אגף החדשות, וכן ערך את אתר האינטרנט של העיתון.
בטורים שכתב הצביע על כוחו וחובתו של העיתונאי להיאבק על אמת סובייקטיבית ערכית ולנסות להסיט את ההיסטוריה ממסלולה.
הוא ניתח את הצלחתן של העיתונאיות שלי יחימוביץ' וכרמלה מנשה במהלך שהביא ליציאת צה"ל מלבנון, וכתב על עצמו: "אני הייתי מאלה שטעו, השליטה בדרום לבנון נראתה אז בעיניי כמחיר שמוכרחים לשלם".
מאמרים אחרים הקדיש לפערים החברתיים המעמיקים בחברה הישראלית.
תחת הכותרת "את מי אנחנו שולחים למות למעננו?", תיאר את התרחקותה המתמשכת של "ישראל הראשונה" מצה"ל, בעוד יחידות השדה בצבא הולכות ונשענות בהדרגה, לדבריו, על עניים וילדי פריפריה, עולים חדשים, ודתיים.
הספר, שנכתב דרך עיני דור החיילים של סוף שנות התשעים, בא להכות על חטא, לסגור את החשבון הפתוח, תוך הארה ביקורתית של הסתמיות, האבסורד, והמחיר הקשה מנשוא של הקיבעון.
גישה זו עומדת לניתוח ביקורתי במסגרת קורסים אותם הוא מעביר במרכז הבינתחומי הרצליה, בתחומי העריכה העיתונאית.
על הרומן "אם יש גן עדן" זכה לשם בפרס ספיר לספרות לשנת 2006. הספר זכה גם בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2006,כמו כן שירו של אייל גולן "אם יש גן עדן" נכתב על ידי דורון מדלי בהשראה מהספר.
הסרט זכה בפברואר 2007 בפרס "דב הכסף" בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין ובפברואר 2008 היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בין סדרות הדרמה שכתב והיה שותף ליצירתן: "תא גורדין" (2011), "אופוריה" (2012).
"תא גורדין" עובדה לגרסה אמריקאית ששודרה ב-NBC בשם "Allegiance", ולגרסה קוריאנית ששודרה ב-KBS תחת השם Spy.
גרסת המקור הישראלית הוכתרה על ידי מגזין התרבות של הגארדיאן הבריטי לאחת משש סדרות הדרמה הבינלאומיות הטובות ביותר לשנת 2012.
לשם נטל חלק בעיבוד הגרסה האמריקאית ל"אופוריה", שעלתה לשידור ברשת HBO ביוני 2019. הסדרה חודשה לעונה שנייה.
בשנת 2019 כתב ביחד עם הבמאי ירון זילברמן את התסריט לסרט הקולנוע "ימים נוראים", שזכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר באותה השנה.
בקיץ 2019 החלו צילומי "הסהר הפורה", סדרה אמריקאית-צרפתית אותה כתב ביחד עם שותפו עמית כהן, עבור גופי השידור הולו וארטה ועוסקת במלחמת האזרחים בסוריה.
יחד עם כהן ודניאל אמסל כתב חמש סדרות שונות, ובין היתר כתב במשך כעשור את תסריט הסדרה "שעת נעילה", ששידורה החל באוקטובר 2020 ונחשבת לסדרת הדרמה היקרה ביותר שהופקה לטלוויזיה הישראלית.
בנוסף, כתבו השלושה את הסדרה "בוגד" שעלתה בהוט בנובמבר 2022.
בשנת 2023 עלתה ברשת 13 סדרת הדרמה שמיים אדומים שנכתבה בהשראת הספר של דניאל שנער.
בנוסף תעלה במשך השנה בקשת 12 סדרת הריגול "הראש" בכיכובם של יהודה לוי יעל אלקנה ואושרי כהן.
בשנת 2024 עלו בהוט הסדרה רוח צפונית, שבה כיכבו לוסי איוב ויניב ביטון, וילד רע, המבוססת על סיפור חייו של הקומיקאי דניאל חן.
לשם נבחר על ידי מגזין "ליברל" לאחד ממאה המשפיעים בישראל לשנת 2019.
ספרו השלישי, "יפים כמו שהיינו", יצא לאור בספטמבר 2019 בהוצאת זמורה ביתן.
בין התפקידים הניהוליים שמילא: סמנכ"ל התוכניות ב"קשת" (2005-2009), מפיק ואיש פיתוח באולפני הסרטים "לג'נדרי" בלוס אנג'לס (2014–2017).
בספטמבר 2013 נישא בבוסטון לבן זוגו, אורן גנור, מנתח ילדים בבית החולים לילדים של בוסטון ומרצה בבית הספר לרפואה של הרווארד, המתמחה בשחזור איברים.
השניים הכירו בעת שירותם הצבאי ביחידה 8200, בשנת 1999.
בשנת 2022 נולדה לשניים בת.
מגילת זכויות הירח (רומן, 2009)
יפים כמו שהיינו (רומן, 2019)
תא גורדין (יוצר-שותף, תסריט, 2011)
להיות איתה (עורך תסריט, 2013)
שעת נעילה (יוצר-שותף, תסריט, 2020)
שמיים אדומים (יוצר-שותף, תסריט, 2023)
רון מַיְבֶּרְג (נולד ב-16 ביוני 1954) הוא עיתונאי ישראלי המתגורר מאז 2005 בארצות הברית.
מיברג נולד לאבנר, בעל מאפיה משכונת בורוכוב בגבעתיים.
נכד לאספן היודאיקה יוסף שטיגליץ (1903–1990).
הוא גדל בשכונת רמת חן ולמד בתיכון בליך.
בנעוריו חבר לפעילות בחוגים שבקצות השמאל ולכן התגייס לגרעין נח"ל שיועד לקיבוץ הקומוניסטי יד חנה, אליו הגיע לאחר מלחמת יום הכיפורים.
לאחר אותה תקופה ובמהלך שנות ה-70 למד קולנוע בארצות הברית.
מיברג כתב בירחון "מוניטין" וערך אותו לאחר שהחליף את אדם ברוך.
מסוף שנות ה-80 כתב בעיתון "חדשות" עד סגירתו.
בשנות ה-90 ערך את מוסף "סופשבוע" בעיתון "מעריב" (בשיתוף עם ציפה קמפינסקי), בו כתב טור שבועי קבוע בתחילת שנות האלפיים.
מיברג מתאפיין בכתיבה בסגנון הניו-ג'ורנליזם.
כתיבתו חדה וקולחת ומלווה בעולם דימויים עשיר.
היא עוסקת בעיקר בפוליטיקה, אוכל, ביקורת מסעדות ומוזיקה.
בשנת 1999, לכבוד סוף האלף, כתב במעריב רשימה מקיפה ומנומקת של 99 אלבומי המוזיקה המשמעותיים של חייו.
ברשימה זו הגדיר את טעמו המגובש במוזיקה: רוק משנות ה-60 וה-70 בכלל ואמריקאי בפרט.
בתחילת שנות האלפיים יצר והגיש עם העיתונאי רונאל פישר את הפינה "המבקרים" במגזין התרבות "המוסף" בערוץ 8, בה קיימו השניים ראיונות עם אנשים שונים.
בשנת 2001, במלאת 60 שנה להולדתו של בוב דילן, יצר מיברג סרט תיעודי ושמו "כל אחד והבוב שלו".
הסרט מורכב מראיונות עם מוזיקאים, אנשי רוח ומעריצים ישראלים אשר מתארים את יחסם אל יצירתו של דילן.
בשנת 2005 עבר לגור במיין שבארצות הברית.
את המעבר תיאר בסרט תיעודי שיצר.
שורשי מעברו למיין נעוצים במערכת יחסים רעועה עם עורכו הקודם של "מעריב", אמנון דנקנר.
לאחר שהתחלפו העורכים ב"מעריב" מיברג שב לכתוב טורים ומאמרים בעיתון זה.
באוגוסט 2009 עזב את "מעריב" בשנית.
בשנת 2010 העלה מיברג אתר אינטרנט בתשלום בשם "אחר", מגזין לענייני תרבות ופנאי.
ב-19 בדצמבר 2010 הודיע מיברג למנוייו כי האתר נסגר בשל קשיים כלכליים.
ב-24 במרץ 2017 עלה האתר שוב במתכונת חדשה, ללא חומת תשלום.
בשנת 2019 נסגר האתר שוב.
בשנת 2013 הצטרף לעיתון סופהשבוע והמשיך לכתוב גם אחרי האיחוד עם עיתון מעריב לכדי הקמת מעריב השבוע ומהדורת סופה"ש שלו, מעריב סופהשבוע.
חיבר את הביוגרפיה של יוסי גנוסר, איש השב"כ השנוי במחלוקת.
במשך השנים היה שותף לכתיבת מספר ספרים, בהם "Taste of Israel" בו מופיעים צילומי מזון של אבי גנור.
דודו גבע יצר פארודיה המבוססת על דמותו הציבורית של מיברג בשם "רון קדמון" במסגרת טורו השבועי "שתיקת הברווז" שהופיע במקומונים "העיר" ו"כל העיר" (2002-2004).
בשנת 1972 הכיר את נעמי ליס, ציירת ומאיירת אמריקאית ילידת ארצות הברית שעלתה לישראל.
בני הזוג נישאו בשנת 1977. הם הורים לשלושה לילדים.
אחותו היא הציירת אורלי מיברג.
מלון פלשתינה - רן אדליסט ורון מיברג, מודן הוצאה לאור, 1986.
שלושה בממ"ט אחד - רון מיברג, אמנון לוי ואמנון דנקנר, הוצאת כנרת, 1991.
צד גימ"ל - חייו ומלחמתו של יוסי גינוסר, הוצאת זמורה ביתן, 2014.
אטלנטיס, הוצאת יצירה עברית, 2025.
ארץ אוכלת, הוצאת זמורה ביתן, 1996
השתתף גם בהוצאת הספרים הבאים:
מבוך הצרעות, איאן בנקס, הוצאת אורבך, 1988 (עריכה).
הבישול הצמחוני, נעמי ליס-מיברג, מודן הוצאה לאור, 1998 (הקדמה).
כל הדרך הביתה, סרט אוטוביוגרפי (2006).
רון מק'גובני הוא מוזיקאי שהיה הבסיסט הראשון של להקת הת'ראש מטאל הנודעת מטאליקה.
מק'גובני החל לנגן על גיטרה אקוסטית בגיל 12. בסוף שנות ה-70 הוא הכיר את ג'יימס הטפילד.
שניהם למדו באותו תיכון והטפילד ניגן בלהקת בית ספר חובבנית בשם Obsession שביצעה גרסאות כיסוי של להקות רוק ומטאל של אותה תקופה.
רון היה חבר של ג'יימס והיה בא להופעות של להקתו ובסופו של דבר ג'יימס צירף את רון ללהקה כבסיסט.
מאוחר יותר, בשנת 1981 ג'יימס ורון יסדו להקה בשם Leather Charm.
חברי הלהקה ניגנו בגאראז' של בית ישן וריק שהיה שייך להוריו של רון.
באותה תקופה ג'יימס הטפילד כבר התחיל להלחין שירים מקוריים שאחד מהם, Hit the Lights, נכנס בסופו של דבר לאלבום הראשון של מטאליקה Kill 'Em All.
הלהקה התפזרה לאחר חודשים ספורים ואז ג'יימס הטפילד הכיר את המתופף לארס אולריך והשניים החליטו להקים להקה.