tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1950 קיבל המועדון את שמו הנוכחי סטאד ברסטואה 29.
בשנת 1979 העפילה לראשונה לליגה הבכירה עונה אותה סיימה במקום האחרון, ולאחר עונה אחת הצליחה לעלות בשנית לליגה הבכירה.
בשנת 1987 השיגה ברסט את הישג השיא שלה בליגת העל הצרפתית, כאשר היא סיימה במקום השמיני.
עם זאת, עונה לאחר מכן ירדה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה, אליה שבה לאחר עונה אחת.
בסיום עונת 2012/2013 ירדה ברסט לליגה השנייה בצרפת.
את עונת 2018/2019 סיים המועדון במקום השני בליגת המשנה, והעפיל חזרה לליגה הראשונה לראשונה מזה 6 שנים.
ב-3 במרץ 2024, ברסט ניצחה את לה האבר בבית בתוצאה 0–1 ורשמה את רצף המשחקים ללא הפסד הארוך ביותר בתולדות המועדון, 13 משחקים.
בסיום אותה העונה, עונת 2023/2024, סיימה ברסט תחת ניהולו של אריק רוי הצרפתי, במקום השלישי בליגה, המיקום הגבוה בתולדות המועדון, ובפעם הראשונה אי פעם העפילה גם לליגת האלופות.
בהשתתפותה הראשונה בתלודותיה של ברסט בליגת האלופות סיימה הקבוצה במקום ה-18 עם 13 נקודות והעפילה לשלב הפלייאוף לאחר ניצחונות על שטורם גראץ, רד בול זלצבורג, ספרטה פראג, פ.ס.וו.
איינדהובן ותיקו עם באייר לברקוזן.
בשלב הפלייאוף הודחה על ידי יריבתה לליגה הצרפתית פריז סן-ז'רמן בתוצאה 0–10 בסיכום שני המשחקים.
בליגה הצרפתית סיימה הקבוצה במקום ה-9.
בגביע הצרפתי לא רשמה הקבוצה הישגים משמעותיים, כאשר הישג השיא שלה הוא רבע הגמר אליו הגיעה פעמיים (1982/1983 ו-2014/2015).
ברסטצ'קה (באוקראינית: Берестечко, ברסטצ'קו; בפולנית: Beresteczko, ברסטצ'קו; ביידיש: ברעסטעטשקע) היא עיירה על שפת נהר הסטיר, 30 ק"מ דרום מערב לדובנה.
העיירה נמצאת בצפון מערב חבל ווהלִין ההיסטורי, כיום בצפון מערב אוקראינה.
ליד ברסטצ'קה היו שתי עיירות נוספות, בורמל וליבוטשיבקה שביחד כונו בב"ל.
בימי שלטון האימפריה הרוסית העיירה הייתה שייכת לפלך דובנה, ואילו בשלטון פולין בין שתי מלחמות העולם השתייכה לפלך הורוכוב.
ב-1547 העניק הדוכס הגדול של ליטא, זיגמונט השני אוגוסט, זכות לבעל המקום, הנסיך סמך פרונסקי, להקים יישוב.
ב-1651 נערך ליד ברסטצ'קה קרב בו הביסו הפולנים את צבאות הקוזאקים והטטארים של חמלניצקי.
עם חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, נמצאה העיר סמוך לגבול הקיסרות האוסטרית (גליציה) וקשרי המסחר בין הקיסרות האוסטרית והרוסית סייעו להתפתחות העיר וגידול האוכלוסייה.
נהר הסטיר הקיף אותה מכל ארבעת הצדדים, דבר אשר הקנה לה מראה של אי, כאשר גשרים מעל הנהר אפשרו את הגישה.
עצי ערבה גדלו לחופיו ושייט בסירות היווה אחד הבילויים.
הביצות מסביב הקשו את הגישה לעיר.
ברוב השנים היו העגלות אמצעי התחבורה היחידי.
בשנות העשרים הונהג קו אוטובוס לדובנה, שם הייתה תחנת הרכבת.
הגשר הגדול הוביל לפרבר שהיו בו טחנת קמח גדולה, תעשיית דייג ובירה.
רוב חנויות העיר היו מרוכזות ברחוב רוּטס, שבצידו האחד עבר הרחוב הראשי של העיירה ובו חנויות ובתי היהודים, ובצידו השני רחוב שומם ללא חנויות ששכנה לה שם הכנסייה והיה הומה בחגי הנוצרים.
בסוף המאה ה-18 נמנו בעיר כ-500 יהודים, אך במגפת דֶבֶר נספו רובם.
היהודים גרו במרכז ומיעוטם בפרברים.
רוב הגויים היו אוקראינים ומיעוטם פולנים.
היחסים עם האוקראינים היו טובים, אך גרועים עם הפולנים.
התנכלויות ליהודים היו בעיקר בחג הפסח.
תושבי העיר האוקראינים נמנו ברובם על האוּנדה, מפלגת לאומנים אוקראינים, והיהודים ברובם היו ציונים.
העיירה הקטנה הזאת הייתה סמל של עיירה יהודית על כל מוסדותיה.
חברה שהתנהלה על פי חוקי המוסר והתבססה על תורה, עבודה וגמילות חסדים.
חברה יעילה של עמלים ובעלי מלאכה, של אנשי מסחר זעיר.
בעיר היו מוסדות צדקה רבים שדאגו לחלשים ופעילות סוציאלית ענפה.
הוקם "בית הלחם", כל יום שישי אסף הנוער תרומות עד הצהרים ואחר כך חילקו לנזקקים לחם וחלות לשבת.
בחורף נהגו לאסוף עצים ולחלקם עם עגלה למי שלא הייתה ידו משגת.
כמו כן, הוקם ארגון "לינת צדק"שנתן עזרה רפואית של תרופות והחלפת בני משפחה בטיפול בחולים.
הקהילה היהודית ניהלה חיי דת מלאים.
חיי העיר השתלבו בחיבת ציון, והיא תפסה מקום חשוב בגובה התרומות לקרנות הלאומיים: קק"ל וקרן היסוד.
במשך תקופה ארוכה, תפקיד סגן ראש העיר היה בידי יהודי.
היו בעיר כמה בתי כנסת שהגדול בהם נבנה במאה ה-19 ושימש את פשוטי העם.
לידו הוקם בית כנסת קטן לחייטים.
היה בית מדרש שבו התפללו האמידים יותר ובעלי השקפה ציונית.
בית הכנסת האוסטרי-קלויז שימש את היהודים האדוקים מתנגדי הציונות.
שנים נוספים היו של חסידי טריסק ואולקה שהיו במשך תקופה ארוכה בריב, בעיקר על נושא השחיטה.
המתפללים בטריסקי-קלויז היו אמידים יותר וציונים, ואלה שבאוליקר-קלויז היו אדוקים שייצגו את בעלי המלאכה והעניים.
העולה הראשון מהעיירה לארץ ישראל היה ר' יוסף סופר שעלה ב-1758 וחי בצפת ובפקיעין.
ראשית התנועה הציונית הייתה עם יסוד האגודה "ציונה" ב-1906. הפעילים אספו תרומות ליישוב הארץ, ייסדו ספריה ואת "אגודת חובבי שפת עבר" ללימוד העברית.
כן נוסד חוג "בנות ציון" שממנו באו אחר כך העולות הראשונות לארץ ישראל.
קבוצת צעירים הקימה את "האגודה הלאומית של הוועד היהודי" וזו פתחה מועדון, ספריה, וארגנה אירועים ציוניים.
האגודה דרשה הגשמת הציונות ולא רק מתן תרומות והטפה.
ממנה נוסדה אחר כך תנועת "החלוץ" בעיירה.
ברסטצ'קה הייתה לשם דבר באזור בהקניית הרעיון החלוצי וההגשמה, והיו יוצאים ממנה מדריכים לעיירות הסמוכות.
קראו לה "ירושלים דווהלין" ולא הייתה עוד עיירה בחבל ארץ זה שתשווה לה בהשגים אלה.
חלוצים ראשונים מהעיירה שעלו לארץ ישראל היו כבר בעלייה השנייה.
העולה הראשון בעליה זאת היה יוסף קליבנר.
במלחמת העולם הראשונה שלטו האוסטרים בעיר במשך 13 חודשים ועשו רבות לשיפור המראה החיצוני ואיכות החיים.
האוסטרים העדיפו קשר עם היהודים שמצאו עמם שפה משותפת, וכאשר נסוגו, הצטרפו אליהם כמה יהודים חייבי גיוס.
בעת הצהרת בלפור ב-1917 הייתה בעיר חגיגה גדולה.
עקב הקרבה לגבול, העיר הייתה מופצצת ביום ובלילה ללא הפסק.
לאחר מהפכת פברואר הרוסית ב-1917, הייתה העיר במשך 7–8 חודשים ללא שלטון.
צעירים יהודים ארגנו הגנה עצמית ורכשו נשק חם.
האימון היה בידי חיילים יהודים ששירתו בצבא הרוסי.
ההגנה היהודית פעלה ביחד עם ההגנה של העירונים הנוצרים ושתיהן מנעו מקרי פוגרום ושוד.
היהודים נהגו לפתוח את ביתם לחיילים היהודים שחלפו בעיר.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם לא שפר מצבה של העיר.
ריחוקה ממסילת הרכבת וחוסר כבישים סלולים באזור מנעו את קידומה.
אמנם היה לה מעמד עירוני, אך הייתה קשורה למרכז הנפתי בהורוכוב.
היו בה כמה טחנות קמח, בתי בד להפקת שמן והפקת זפת.
מנסרה ובתי מלאכה לעיבוד עורות.
יהודים עסקו בחקלאות ועבדו באדמות הרוזנים הפולנים.
התוצרת הייתה נשלחת דרך נהר הסטיר שהיה מחובר בתעלות לנהרות רוסיה.
ביצוא החקלאי עסקו 20 חברות יהודיות.
75% מהמסחר היה בידי יהודים.
המסחר הזעיר נערך בירידים שהתקיימו פעמיים בחודש ואז היו מגיעות לעיירה כ-500 עגלות איכרים.
במקביל נשלחו סחורות מהעיר לירידי דובנה ולוצק.
היהודים שלטו במלאכת החייטות, כובענות, ספרות ופרוונות, אך לא בסנדלרות.
היהודים הקימו אגודות סוחרים זעירים ובעלי מלאכה שנעזרו בקופות גמילות חסדים ובבנק העממי שנוסד ב-1930. רוב בעלי החנויות היו שקועים בחובות ונזקקו להלוואות.
מספר היהודים האמידים היה קטן.
בהשראת הפעילים הציונים נפתח "חדר מתוקן" ובו למדו עברית, רוסית ומלאכה שהיה משקל כנגד בית הספר לנערים יהודים שנפתח בחסות הממשלה.
עד פתיחת בית הספר "תרבות" למדו הילדים בבית הספר הפולני והרוסי.
ב-1918 נפתח בית הספר יהודי ששמר על עצמאותו עד שהצטרף בשנות ה-20 לרשת "תרבות".
בין מוריו היה המשורר המפורסם יצחק למדן.
בית הספר היה למורת רוחו של השלטון הפולני, והיה קושי לקבל רישיון להקמתו.
על מנת להחזיקו היו עושים נשפים והצגות.
בשנותיו הראשונות הוא הוחרם על ידי החוגים הדתיים.
תפקידו של בית הספר לא נסתיים עם גמר שעות הלימוד.
מוריו ומחנכיו עמדו על המשמרת על מנת להקנות לדור הצעיר תודעה לאומית, אהבת ישראל ורעיון העצמאות בארץ ישראל.
היו בעיר תנועות "החלוץ", "החלוץ הצעיר", "השומר הצעיר", גורדוניה ובית"ר.
הן הכשירו מאות בני נוער לעבודת כפיים.
הצעירים היו נוהגים לאסוף תרומות עבור קק"ל ועזרו בהפצת העיתונים העבריים.
בתנועות הנוער התאגדו כל שכבות האוכלוסייה והרעיון הארץ ישראלי הוא שאיחד את כולם.
ב-1923 הוקם קיבוץ הכשרה של "החלוץ" בעיירה כפלוגה של חוות ההכשרה בקלוסובה, ובמקביל חלק נסעו להכשרה שם.
מספר צעירים יצאו להכשרה בגליציה, וכן הוקם קיבוץ הכשרה של הרוויזיוניסטים.
תנועת ה"שומר הצעיר" נוסדה ב-1921 בצורתה הצופית ומנתה בהמשך 200 חניכים.
תנועת החלוץ הצעיר נוסדה ב-1924 על ידי בוגרי בית הספר תרבות.
בתנועות הנוער היו נערים בגיל 9–18 וכשבגרו יצאו בקבוצות של 10–20 אנשים אל ההכשרות.
בשנים 1926–1928 היה משבר בתנועות החלוציות בעיירה, עקב הגבלת העלייה על ידי הבריטים ושמועות על ירידה מהארץ ודברי דיבה שהוצאו עליה.
המפלגות הפעילות היו הציוניות סוציאליסטיות – "התאחדות" ו"פועלי ציון".
כן פעל חוג סוציאליסטי של "הבונד" שהתרכז בפעילות תרבותית ביידיש.
בשנות ה-30 חדרו קומוניסטים יהודים לאגודות המקצועיות וניסו להיאבק בציונים הסוציאליסטים.
העיר הופצצה על ידי הגרמנים עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר שלושה שבועות נכנסו לעיר הסובייטים והחילו משטר קומוניסטי.
נאסרה הפעילות הציונית ולימוד עברית.
בית הספר "תרבות" והמוסדות הסוציאלים נסגרו.
בתי העסק הגדולים הוחרמו והייתה פגיעה גם בבעלי המלאכה הזעירים והחנוונים.
הוכנה תוכנית לאסור את פעילי תנועות הנוער, אך הם הצליחו לברוח מבעוד מועד.
שערי ההגירה ננעלו ונותק קשר המכתבים.
במועצת העיר היו עתה רק אוקראינים.
בבתי הכנסת לא נגעו לרעה.
העיר התמלאה בפליטים מאזורי ורשה ולודז', שבהמשך גורשו על ידי הצבא האדום בעגלות חורף לפנים רוסיה.
בשנת 1940 נצטוו בני 18–20 להתגייס לצבא הרוסי.
הגיוס החפוז לצבא האדום נכשל והמגויסים שבו לבתיהם.
רק מעט יהודים שעבדו במשרדים סובייטיים התפנו לעורף.
עם הפלישה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 הגרמנים מינו יודנראט שהורכב מעסקני ציבור.
הם הטילו עבודת כפייה על היהודים ותשלום כופר של כמה מאות אלפי רובלים.
ב-8 באוגוסט 1941 הגיע לעיר גדוד אס אס.
הם אספו 300 יהודים באזור הארמון, אילצו אותם לחפור בורות, רצחו אותם וקברו אותם באותם הבורות.
החל מ-5 באוקטובר ועד 14 באוקטובר 1941 הוקם גיטו בעיר אשר הוקף בגדר בגובה 2.5 מטר.
נאסר הקשר עם הגויים מחוץ לגיטו וניתן היה לצאת רק בקבוצות עבודה.
היהודים הועסקו בעבודות פרך של כריתת עצים, עבודות חקלאיות ומתן שירותים.
רק לבעלי מקצוע הותר לגור מחוץ לגטו.
בגטו, ארבע משפחות גרו בחדר אחד ומנת המזון הייתה כ-100 עד 140 גרם לחם לנפש מדי יום.
במשך שלושה ימים, החל מ-7 בספטמבר 1942, נרצחו כ-4,500 מיהודי ברסטצ'קה והסביבה ונקברו בבורות הריגה.
הגטו הוקף בשוטרים והיהודים הובלו לשני בורות, שם נרצחו ונקברו.
הילדים הושלכו לבורות בעודם בחיים.
יהודים שהצליחו להסתתר בגטו נרצחו בשלושת הימים שלאחר מכן.
מקום הקבר הוא ב"רנצינה", ליד אחוזת ליאסין בדרך לסמוליב.
בחצר רציברובסקי, יש קבר נוסף ללא מצבה.
הם חזרו לעיירה לאחר שחרורה באמצע אפריל 1944, אך נאמר להם על ידי תושבי העיר האוקראינים לעזוב מייד, אחרת ירצחו.
בית הכנסת המרכזי ששרד משמש היום בית חרושת לנקניקים.
ברס בלו היא גבינה כחולה בעלת ציפוי כפול שיוצרה לראשונה ב-1951 באזור ברס שבצרפת, על ידי קואופרטיב חקלאי, כתגובה לפופולריות הגוברת של הגבינות האיטלקיות.
הגבינה עשויה חלב מלא ומצופה בציפוי אכיל שצבעו בדרך כלל לבן ובעל ארומה של פטריות.
מרקם הפנים שלה דומה לגבינת ברי וכולל כתמי עובש כחול.
צורתה גלילית ומשקלה נע בין 125 ל-500 גרם.
הגבינה מיוצרת מגבינה לבנה המבשילה יחד עם פנציליום רוקפורטי בתבנית מחוררת.
לאחר שמתהווה הצורה הרצויה, מוציאים את הגבינה מהתבנית, ממליחים אותה וסוחטים אותה, ולבסוף מצפים אותה בפניציליום קממברטי על מנת ליצור את השכבה החיצונית.
ברסט (Brest) היא עיר נמל במחוז פיניסטר, בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת.
נכון ל-2008 אוכלוסיית העיר מנתה כ-142,000 בני אדם, ויחד עם המטרופולין סביבה, אוכלוסייתה מונה למעלה מ-300,000 נפש.
בשל מיקומה בקצה המערבי של צרפת, ובאחד הקצוות המערביים של יבשת אירופה כולה, על חוף האוקיינוס האטלנטי ותעלת למאנש - ברסט היא אחת מערי הנמל החשובות של צרפת, וקולטת את מרבית הסחורות המגיעות מיבשת אמריקה.
היא גם מהווה בסיס מרכזי של הצי הצרפתי, כולל צי הצוללות של צבא צרפת.
העיר היא השלישית בגודל אוכלוסייתה בחבל ברטאן, אחרי נאנט ורן, וה-22 בגודלה בצרפת כולה.
אף שברסט היא הגדולה בערי מחוז פיניסטר, העיר קמפר משמשת כבירת המחוז.
בימי הביניים, ברסט התבססה סביב המצודה המרכזית שבה, אותה הפך הקרדינל רישלייה בראשית המאה ה-17 לנמל הצבאי של הממלכה.
במאה ה-19 גדלה אוכלוסיית העיר משמעותית, מכ-25,000 בראשית המאה לכ-85,000 בסופה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנמל קלט את רבבות חיילי צבא ארצות הברית שהגיעו מעבר לים ב-1917. במלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת, השתמשו הגרמנים בעיר כנמל בסיס לצוללות.
העיר נפגעה קשות מהפצצות לאחר הפלישה לנורמנדי ב-1944 ומרכז העיר נבנה מחדש לאחר המלחמה.
כיום שוכן באזור הנמל של העיר המרכז לאימון ימי של הצי הצרפתי ().
העיר מהווה מרכז אוניברסיטאי, ולומדים בה למעלה מ-23,000 סטודנטים.
יש בה גם מספר מרכזי מחקר בולטים.
כ-75% מכלכלת העיר מתבססת על מגזר השירותים.
פעם בארבע שנים, מארחת ברסט את הפסטיבל הימי הבינלאומי.
קבוצת הכדורגל של העיר, ברסט, מתמודדת בליגת העל הצרפתית בכדורגל ובעבר גם בליגת האלופות.
הערים התאומות של ברסט הן:
בְּרֶסְלֶב (בייִדיש: ברעסלעוו, בבלארוסית: Браслаў, מבוטא "בְּרַסלַאו"; ברוסית: Браслав, בפולנית: Brasław) היא עיר בבלארוס, במחוז ויטבסק, המשמשת כמרכזה של נפת ברסלב.
ברסלב נזכרת לראשונה בשנת 1065 כטירה באזור הגבול עם השבטים הליטאיים.
במהלך המאה ה-14 ברסלב נכללה בדוכסות הגדולה של ליטא, ואף נודעה חשיבות למבצרה, בשל הסמיכות לאזור השליטה של המסדר הליבוני במהלך המאות ה-14 וה-15.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 צורפה ברסלב לאימפריה הרוסית, וזאת עד 1919, אז נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה על פי הסכם ריגה.
בשנת 1939 צורפה העיר אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
היהודים נזכרים בברסלב כבר במאה ה-16, אך הקהילה אז הייתה קטנה יחסית.
בין מלחמות העולם הייתה התפתחות ניכרת בקהילה, ומספר אנשיה הגיע לכ-1,900, כשלושה רבעים מסך תושבי העיר.
בעיר פעלה ישיבה של כ-60 תלמידים, שבראשה עמד הרב חיים תרשיש מהכפר יאיסי הסמוך.
משך שנים רבות כיהנו בעיר שני רבנים - רבי הירשל וַלין, רבם של ה"מתנגדים", ורבי אבא זהורייה, ששימש כרב עדת החסידים.
לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים, ב-27 ביוני 1941, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, וב-18 באפריל 1942 הועברו יחד עם יהודים נוספים מהסביבה לגטו שהוקם בעיר.
בסתיו 1942 הועברו לגטו בעיר יהודי אופסה וכפרי הסביבה, וב-12 במרץ 1943 נרצחו כל יושביו באקציה שבה חלק מהיהודים גילו התנגדות.
ברסקין הוא כובע בצורת צילינדר גבוה העשוי פרווה ומזוהה בעיקר עם יחידות גרנדירים (נושאי רימון).
הברסקין נפוץ כיום בתור כובע צבאי הנחבש במדי שרד יצוגיים בעיקר בקרב חיילי יחידות גרנדירים וחיילי משמר במספר צבאות בעולם.
יחידות גרנדירים חבשו באופן מסורתי כובעים או מצנפות ללא שוליים, כדי לא להפריע לפעולת הטלת הרימון.
במהלך המאה ה-17, כובעים אלו לעיתים עוטרו בפרווה בקצוות, אך מנהג זה הופסק עד לאמצע המאה ה-18 כאשר החלו להופיע כובעי פרווה הגבוהים בצבאות בריטניה, צרפת וספרד.
בשנים הראשונות כובעים אלו היו בעלי חלק עליון מבד ולפעמים עוטרו בעזרת פלטת מתכת מעוצבת בקדמת הכובע.
משום היותם של הגרנדירים חיילים מובחרים ובדרך כלל גם גבוהים יותר משאר חיילי הצבא, ככל הנראה תפקיד הכובע הגבוה היה להעצים את גובהם והמראה המרשים של הגרנדירים בשדה הקרב.
כיום הברסקין השתמר בעיקר לצרכים רשמיים וייצוגיים, כאשר הוא נחבש במספר יחידות ברחבי העולם, רובם יחידות גרנדירים או יחידות משמר.
בין היחידות המוכרות אשר עושות שימוש בברסקין ניתן למנות את חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים בצבא הבריטי, בנוסף ליחידות משמר ברחבי אירופה ומספר להקות צבאיות ברחבי העולם.
: רגימנט הגרנדירים ה-1, רגימנט הפרשים ה-8.
: המשטרה הבלגית הפדרלית; המשמר המלכותי הרכוב.
: כל חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים המלכותי, האגודה הארטילרית המכובדת, משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי.
: הרגימנט ה-22 המלכותי, משמר הרגלים של המושל הכללי, משמר הגרנדירים הקנדי, הרגימנט המלכותי של קנדה.
בנוסף נעשה שימוש במספר מצומצם של יחידות צבאיות, בעיקר טקסיות ויצוגיות במספר מדינות נוספות.
במספר להקות צבאיות נחבש הברסקין כחלק ממדי השרד היצוגיים, כך לדוגמה להקת חיל האוויר, חיל הים, המארינס והצבא של ארצות הברית, כמו גם להקות צבאיות של מדינות האימפריה הבריטית לשעבר ביניהם אוסטרליה וקנדה.
בְּרָסִידאס היה מצביא ספרטני מהולל, שלחם בעשור הראשון של המלחמה הפלופונסית.
ברסידאס בן טֶלִיס ואַרְגִילֵאוֹנִיס רכש לראשונה את פרסומו כשהצטיין בשחרור העיר מֶטוֹנֵה, עליה צרו האתונאים בשנת 431. שנה אחר כך, ככל הנראה, נבחר לאֶפוֹרוֹס אֶפּוֹנִימוֹס, וב-429 נשלח כאחד משלושה יועצים (symbouloi) כדי לסייע לנָאוּאַרְכוֹס קְנֵמוֹס לאחר כישלון מסע המלחמה שלו לכיבוש אקארנאניה.
בקרב פִּילוֹס (425 לפנה"ס) שימש ברסידאס כטְרִיאֶרַרְכוֹס, מפקד טריארה; הוא הצטיין בהתקפה מן האוניות על עמדת האתונאים בחוף, ואף נפצע קשה במהלכה.
ב-424 לפנה"ס, במהלך גיוס חיילים בקורינתוס לקראת מסע מלחמה אל תראקיה, הדף ברסידאס התקפה אתונאית על מגארה.
אחר כך צעד בראש 700 הלוטים ו-1000 שכירי חרב פלופונסים דרך תסאליה והגיע אל פרדיקאס השני, מלך מוקדון.
נסיונותיו של פרדיקאס להשתמש בברסידאס ובצבאו כדי להשתלט על נחלת שכנו, אראבאיוס מלך המקדונים של לינקסטיס, לא צלחו.
ברסידאס נשאר נאמן למטרתו העיקרית: להעביר את עמי מקדוניה התראקית, בעלי בריתה של אתונה, לצדה של ספרטה, ועל ידי כך לאלץ את האתונאים להפסיק את התקפותיהם בפלופונסוס.
הודות למהלכיו הצבאיים המהירים והנועזים, קסמו האישי ומתינות דרישותיו הצליח ברסידאס להשתלט במהלך החורף על הערים החשובות אקנתוס, סטאגירה, אַמְפִיפּוֹלִיס וטוֹרוֹנֵה ועל מספר ערים קטנות יותר.
התקפתו על אֶיִאוֹן (Ἠϊών), ששימשה כנמלה של אמפיפוליס, סוכלה על ידי שייטת אתונאית בפיקודו של תוקידידס, ההיסטוריון שכתב לימים את קורות המלחמה הפלופונסית.
באביב 423 לפנה"ס נחתם הסכם שביתת נשק בין אתונה וספרטה, אך יומיים לפני שנכנס לתוקף כמעט ובוטל.
סקיונה עברה לצדם של הספרטנים, וכשתבעו האתונאים להשיבה לידיהם, התעלם ברסידאס מדרישתם.
זמן קצר לאחר מכן אף תמך בראסידס במנדה, חברת הברית האטית-דלית שמרדה באתונה.
צי אתונאי בפיקוד ניקיאס וניקוסטראטוס כבש בחזרה את מנדה והטיל הסגר מן הים על סקיונה, אשר נכנעה שנתיים לאחר מכן (421 לפנה"ס).
תוך כדי כך יצא ברסידאס בפעם השנייה למסע מלחמה יחד עם פרדיקאס מלך מוקדון נגד אראבאיוס.
המסע הסתיים במפלה צורבת, כאשר כוח של שכירי חרב אילירים, שגויס על ידי פרדיקאס, עבר באופן בלתי צפוי עם בואו לשדה המערכה לצדו של אראבאיוס.
החיילים המקדונים, שפחד האילירים נפל עליהם, נטשו את המערכה כשהם מותירים את צבא הפלופונסים לבדו.
הודות לקור רוחו ולמצביאותו הצליח ברסידאס לחלץ את אנשיו מן המצב, אך נטישת הצבא המקדוני הביאה לקרע גלוי בינו לבין פרדיקאס.
זמן קצר אחר כך כרת המלך המקדוני ברית עם אתונה (חלקים מן ההסכם שרדו לימינו).
בשלהי החורף ניסה ברסידאס לתקוף באישון לילה את פוטידאיה, אך חייליו התגלו והוא הסיג את צבאו.
באפריל 422 לפנה"ס פג תוקפה של שביתת הנשק בין אתונה לספרטה.
בקיץ אותה שנה נשלח קליאון אל תראקיה, כבש את טורונה וגאלספוס ונערך להתקפה על אמפיפוליס.
ברסידאס ואנשיו חנו על הר קרדילאון, לא רחוק מאמפיפוליס, וכשעלה קליאון על העיר מבלי להמתין לבואה המתוכנן של תגבורת, הגה ברסידאס תוכנית שהייתה אופיינית למהלכיו הצבאיים בתראקיה – מהלומת פתע נועזת שתותיר את האויבים המומים ומבולבלים מבלי יכולת להתגונן כראוי.
מבין הספרטנים, מספר תוקידידס, נהרגו שבעה ובהם ברסידאס, שנפצע תוך כדי הסתערותו על האגף הימני של האויב.
בעלי בריתם של הספרטנים קברו את ברסידאס ברוב טקס באמפיפוליס, "במקום הנשקף כיום אל כיכר השוק, כשכולם מלווים אותו במלוא תחמושתם.
והאמפיפוליטיים גדרו את מצבתו והקריבו לו מאז ואילך תקרובת כמו להֶרוֹס, חלקו לו כבוד וערכו לזכרו תחרויות וקרבנות מדי שנה בשנה.
הם אף אימצוהו להם כמייסד עירם (אויקיסטס)".
הגאוגרף והנוסע פאוסניאס מספר, כי בספרטה ניצב סנוטפ עשוי שיש לזכרו של ברסידאס בן טליס, לא הרחק מקברותיהם של שני מצביאים ספרטנים דגולים אחרים: פאוסניאס ולאונידס.
ברסנונה (באיטלקית: Bressanone, בגרמנית: Brixen, בלדינית: Porsenù או Persenon) היא עיר בנפה האוטונומית דרום טירול שבמחוז האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה.
העיר שוכנת במרחק של 40 ק"מ מצפון לבירת המחוז בולצנו.
כ-73% מאוכלוסיית העיר דוברים גרמנית בעוד שרובם של שאר התושבים דוברים איטלקית ומיעוט קטן דובר לדינית.
ברסנונה היא העיר השלישית בגודלה והעתיקה ביותר בנפת דרום-טירול והבירה התרבותית של העמק.
היא שוכנת על מפגש הנהרות אייסאק (Eisack) וריינץ (Rienz), במרחק של 40 ק"מ מצפון לבולצנו ובמרחק של 45 ק"מ ממעבר ברנר שעל גבול איטליה-אוסטריה.
מצדה המזרחי מתנשאים לגובה של 2504 מטרים מעל פני הים ההרים פולסה (Plose) וטלגרף (Telegraph) ומצדה המערבי מתנשא לגובה של 2436 מטרים מעל פני הים הר קוניגשאנגר (Königsanger).
ברסנונה ידועה בעיקר כאתר סקי.
כמו כן פועלת ליד העיר תחנת כוח הידרואלקטרית ומסביבה כרמי יין ופרדסים.
האזור היה מיושב מאז האלף השמיני לפני הספירה.
בשנת 15 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרומאים שהקימו יישוב בסאבן (Säben) הסמוכה.
הם החזיקו בה עד לשנת 590 כאשר היא נכבשה על ידי ממלכת בוואריה.
האזכור הראשון לשמה הגרמני של העיר, בריקסן, הוא משנת 901 במסמך שהוצא על ידי מלך פרנקיה המזרחית, שעל פיו הועברה עיר בשם פריהסנה (Prihsna) לבישוף של סאבן.
בהמשך שונה שמה של העיר לבריקסן והיא הפכה למקום מושבם של הבישופים ב-992 כאשר הושלם בניינה של הקתדרלה.
במאה ה-11 הייתה בריקסן מקום מושבו של שליט כנסייתי עצמאי שנאבק כנגד רוזנות טירול השכנה.
ב-1115 הושלמה בניית חומת העיר.
השלטון הכנסייתי הפך בשנת 1803 לשלטון חילוני והעיר סופחה לאימפריה האוסטרית ב-1803. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיר להיות חלק מאיטליה.
הקתדרלה של העיר נבנתה לראשונה במאה ה-10 ונבנתה מחדש במאה ה-13 ובאמצע המאה ה-18 בסגנון הבארוק.
תקרת הספינה מעוטרת בפרסקו של פולחן שה האלוהים.
ארמון הבישופים מהמאה ה-13 הוא אחד ממעונות האצולה הראשיים בדרום טירול.
כנסיית מיכאל הקדוש מהמאה ה-11. בית המקהלה ומגדל הפעמונים הם מהמאה ה-15 והספינה היא מהמאה ה-16.
מוזיאון הרוקחות, הממוקם בבניין בן כ-500 שנה, מראה את ההתפתחות ואת השינויים של בית המרקחת העירוני.
המשפחה שבבעלותה בית המרקחת של העיר מנהלת אותו כבר 7 דורות מאז 1787 באותו מקום.
מחוז ברסט (בבלארוסית: Брэсцкая вобласць, ברוסית: Брестская область, בפולנית: Obwód brzeski) הוא אחד מששת מחוזות בלארוס, שוכן בדרום-מערב המדינה, ובירתו העיר ברסט.
המחוז הוקם בשנת 1939 לאחר פלישת ברית המועצות לפולין וסיפוח הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
המחוז גובל במחוזות גרודנו ומינסק בצפונו, במחוז הומל במזרחו, בדרומו במחוז רובנו ובמחוז ווהלין שבאוקראינה, ובמערבו בפרובינציות הפולניות לובלין ופודלסיה.
הפארק הלאומי ביילבייז'סקאיה פושצ'ה (Biełaviežskaja Pušča) שהוא חלק מאתר המורשת העולמית ביאלובייסקה, שוכן בצפון-מערב המחוז ומשתרע על פני 2.7% משטחו.
שטח הפארק הוא יער ראשוני, השריד היחיד ליער שהשתרע בעבר על פני המישור האירופי הגדול.
בפארק מתגוררת אוכלוסייה גדולה של ביזון אירופי, ושבעה עשר מינים אנדמיים נוספים.
המחוז כולל 16 ראיונים, 225 מועצות כפריות (סלסובייט), 20 ערים, 5 רשויות מקומיות 9 יישובים עירוניים ו-2,178 כפרים.
ברסאנט צלינה (נולד ב-9 בספטמבר 1996) הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת הקשר התוקף בא.י.ק סולנה ובנבחרת קוסובו.
צלינה נולד בפריזרן, קוסובו, יוגוסלביה ובגיל שנתיים עזב עם משפחתו לדראמן שבנורווגיה.
בגיל 11 התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של סטרומסגודסט המקומית.
בגיל 16 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של מנצ'סטר סיטי.
ב-1 ביולי 2014 צלינה חתם ל-3 שנים במנצ'סטר סיטי.
באותה תקופה עבר ניתוח עקב פציעה ולאחר שסיים את תהליך השיקום הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון.
בדצמבר נקרא לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת עקב עומס המשחקים של הקבוצה באותה העת, אך לא זכה לדקות משחק.
צלינה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הסיטי במשחק ידידות נגד המבורג במהלך מחנה אימון שנערך באבו דאבי.
ב-9 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הסיטי במסגרת רשמית בניצחון 0–3 נגד נוריץ' סיטי במסגרת גביע ה-FA.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בהפסד 1–3 ללסטר סיטי ואף בישל את השער היחיד של סיטי במשחק לסרחיו אגוארו.
בקיץ הושאל לטוונטה מליגת העל ההולנדית.
ב-31 ביולי 2018 חתם לארבע עונות בסוונסי סיטי תמורת 3 מיליון פאונד.
ארבעה ימים לאחר החתימה, צלינה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד שפילד יונייטד.
ב-9 בספטמבר 2020, צלינה חתם בדיז'ון מליגת העל הצרפתית.
ב-31 באוגוסט 2021 חזר לקדנציה שנייה באיפסוויץ' טאון.
ב-2 באוגוסט 2022 הושאל לקסימפאשה.
ב-26 בינואר 2023 הושאל לסטוק סיטי עד לסוף העונה.
בצעירותו, שיחק צלינה בכל נבחרות הנוער של נורווגיה.
לאחר שנבחרת קוסובו קיבלה אישור מיוחד מפיפ"א לקיים משחקי ידידות נגד נבחרות החברות בה, צלינה זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקה הראשון נגד שנערך ב-5 במרץ 2014. ב-7 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
בינואר חשף כי דחה זימון מנבחרת נורווגיה בטענה כי הוא מעוניין להמשיך לייצג את קוסובו.
ב-13 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד .
ברנשים וחתיכות הוא מחזמר עם מילים ולחן מאת פרנק לואסר ומחזה מאת ג'ו סוורלינג ואייב בורואס.
המחזמר מבוסס על The Idyll of Miss Sarah Brown ו-Blood Pressure - שני סיפורים קצרים מאת דיימון ראניון - וכן מספר דמויות וקווי עלילה מסיפורים קצרים אחרים מאת ראניון, בעיקר "Pick the Winner".
הצגת הבכורה בברודוויי הייתה בשנת 1950. המחזמר הוצג 1,200 פעמים וזכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
למחזמר היו מספר הפקות מחודשות בברודוויי ובלונדון, כמו גם עיבוד קולנועי משנת 1955 באותו השם בכיכובם של מרלון ברנדו, ג'ין סימונס, פרנק סינטרה וויויאן בליין.
המחזמר נבחר לזוכה פרס פוליצר בדרמה לשנת 1951. עם זאת, בשל רדיפתו של המחזאי אייב בורואס על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, הטילה אוניברסיטת קולומביה וטו על הבחירה, ועל כן לא הוענק פרס פוליצר בדרמה באותה השנה.
המחזמר נוצר על ידי המפיקים סיי פיואר וארנסט מרטין כעיבוד של סיפוריו הקצרים של הסופר דיימון ראניון.
סיפורים אלו, שנכתבו בשנות העשרים והשלושים, עסקו בגנגסטרים, מהמרים ובדמויות אחרות בעולם התחתון של ניו יורק.
ראניון היה ידוע כמי שעושה שימוש בסיפוריו בדיאלקט ייחודי, המערבב שפה גבוהה וסלנג.
פרנק לואסר, שרוב הקריירה שלו עד כה שימש כתמלילן למחזות זמר, נשכר כמלחין ותמלילן.
ג'ורג' ס' קאופמן נשכר כבמאי.
כאשר ג'ו סוורלינג סיים לכתוב את הגרסה הראשונה של המחזה, המפיקים חשו שהיא לא טובה מספיק, ופנו לאייב בורוז, כותב קומי שעבד ברדיו, על מנת שישכתב את המחזה.
לואסר כבר חיבר חלק ניכר מהמוזיקה שתתאים לגרסה הראשונה של המחזה.
מאוחר יותר, נזכר בכך בורוז:
הדמות של מיס אדלייד נוצרה במיוחד כדי להכניס את ויויאן בליין למחזמר, לאחר שלואסר החליט שהיא לא מתאימה לשחק את התפקיד של שרה השמרנית.
כאשר לואסר הציע שבמערכה השנייה יבוצעו שנית שירים שכבר בוצעו במהלך המערכה הראשונה, הזהיר אותו קאופמן: "אם תחזור על שירים, אנחנו נחזור גם על הבדיחות".
נתן דיטרויט וסקיי מאסטרסון, שני מהמרים כפייתיים ידועים לשמצה בניו יורק, עורכים ביניהם התערבות: על סקיי מוטלת המשימה לצאת לארוחת ערב בהוואנה, קובה עם שרה בראון, שמרנית חסודה הפעילה במיסיון נוצרי מקומי והמתנגדת להימורים.
בעוד סקיי רודף אחרי שרה, במשימה שלכאורה היא חסרת כל תקווה, נייתן מתמודד עם בעיות אישיות משלו - לארוסתו מזה 14 השנים, אדלייד, נמאס לחכות לחתונה.
המחזמר הועלה לראשונה בברודוויי בתיאטרון רחוב 46 (כיום תיאטרון ריצ'רד רוג'רס) ב-24 בנובמבר 1950. את ההפקה הזו ביים ג'ורג' קאופמן, עם כוריאוגרפיה של מיכאל קיד, עיצוב תפאורה ותאורה של ג'ו מילזינר, עיצוב תלבושות של אלווין קולט, ניצוח תזמורת של ג'ורג' בסמן וטד רויאל, ועיבוד מוזיקלי של הרברט גרין.
בתפקידים הראשיים כיכבו רוברט אלדה (סקיי), סם לוין (נתן), איזבל ביגלי (שרה) וויויאן בליין (אדלייד).
איווה ויטרס הייתה השחקנית המחליפה של אדלייד.
המחזמר רץ 1,200 הופעות, וזכה בחמישה פרסי טוני בשנת 1951, כולל פרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
חברת התקליטים Deca Records הוציאה אלבום הקלטה של שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי על גבי תקליט, שמאוחר יותר הופץ מחדש כאריך-נגן ובהמשך גם כתקליטור.
הצגת הבכורה של המחזמר בוסט אנד של לונדון הייתה ב-London Coliseum ב-28 במאי 1953. הפקה זו הציגה 555 פעמים.
השחקנים הראשיים היו ויויאן בליין, סם לוין, ליזבת ווב וג'רי ויין.
ליזבת ווב הייתה השחקנית הראשית היחידה שהייתה בריטית והיא לוהקה לתפקיד על ידי פרנק לאוסר.
לאורך השנים, המחזמר הופק מחדש מספר פעמים ויצא למספר סיבובי הופעות וזכה לפופולריות רבה בקרב בתי ספר והפקות של תיאטרון קהילתי.
ב-3 במרץ 2006 הועלה המחזמר בתיאטרון בית ליסין בתל אביב, בעקבות הצלחת הפקה מחודשת של המחזמר בלונדון שנה קודם לכן, בכיכובו של יואן מקגרגור.
את הגרסה העברית תרגם דורי פרנס.
בהפקה הישראלית, עם בימוי וכוריאוגרפיה של קן אולדפילד ובהפקתו המוזיקלי של אלדד שרים, כיכבו צביקה הדר (נייתן דטרויט), גיא זו-ארץ (סקיי מסטרסון), לירז צ'רכי (סרה בראון) ומיה דגן (גברת אדלייד).
עוד השתתפו: ישראל גוריון, רותי הולצמן, ניקי גולדשטיין, שמחה ברבירו, אלחי לויט, אסף אשתר, נתן נתנזון, יונתן פז בוגנים ועוד.
הפקת ברודוויי המקורית של ברנשים וחתיכות זכתה לביקורות חיוביות פה-אחד, והמבקרים שיבחו את הנאמנות למקור של דיימון ראניון.
ריצ'רד ווטס מהניו יורק פוסט כתב כי "ברנשים וחתיכות זה בדיוק מה שצריך להיות כדי לחגוג את רוחו של ראניון ...
[המחזמר] מלא בדמויות ממולחות ובשפה המקורית והעשירה המקודשת את זכרו של המאסטר המנוח".
וויליאם הוקינס מה-"ניו יורק וורלד-טלגרם & סאן" כתב כי המחזמר "משחזר את מה ש[רניון] ידע על ברודוויי ...
האבירות שלו טהורה וצעירה כמו אווה הקטנה".
רוברט קולמן מה-"ניו יורק דיילי מירור" כתב כי "אנחנו חושבים שדיימון היה מתענג [מהמחזמר] כמונו".
גם המחזה והלחן זכו לשבחים רבים; ג'ון צ'פמן מהניו יורק דיילי ניוז כתב כי "המחזה הוא יצירה של הומור קל ומהנה, המוזיקה ומילות השירים, שנכתבו על ידי פרנק לוסר, מתאימים כל כך עבור המופע ונטולים כל בנאליות, כך שהם משלימים זה את זה לכדי ניצחון אמנותי".
קולמן כתב כי "פרנק לוסר חיבר לחן שיזכה להשמעות רבות בג'וקבוקסים, ברדיו ובביסטרואים ברחבי הארץ.
מילות השירים שלו מובחנות במיוחד בכך שהן עוזרות לבורווס לקדם את העלילה".
בניו יורק טיימס כתב ברוקס אטקינסון: "לשירים של מר לוסר יש את אותה המשיכה כמו של הסיפורים [עליהם מבוסס המחזה], שהם מצחיקים מבלי להיות מודעים לעצמם או מכניים".
מבקרים רבים טענו כי למחזמר חשיבות רבה בתיאטרון המוזיקלי.
ג'ון מקליין מהניו יורק ג'ורנל אמריקן כתב כי "זה הדבר הכי טוב ומרגש מכל סוג שהוא מאז פאל ג'ואי, זהו ניצחון ותענוג".
אטקינסון כתב כי "מוטב שכבר נודה בכך שברנשים וחתיכות הוא יצירה אמנותית.
היא ספונטנית ויש לה צורה, סגנון ורוח".
צ'פמן טען: "בכל המחלקות, ברנשים וחתיכות הוא קומדיה מוזיקלית מושלמת".
ב-3 בנובמבר 1955 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי של המחזמר באותו השם, בכיכובם של מרלון ברנדו בתפקיד סקיי מסטרסון, פרנק סינטרה בתפקיד נייתן דטרויט, ג'ין סימונס בתפקיד שרה וויויאן בליין בתפקיד מיס אדלייד.
הסרט בוים על ידי ג'וזף ל.
מנקייביץ' והופק על ידי סמואל גולדווין.
שלושה שירים חדשים, שנכתבו על ידי פרנק לואסר, נוספו לסרט: "Pet Me Poppa", "A Woman in Love" ו-"Adelaide" שנכתב במיוחד עבור סינטרה.
פוקס המאה ה-20 רכשו את הזכויות למחזמר בתחילת 2013, על מנת להפיק גרסה מחודשת לסרט בכיכובם של צ'נינג טייטום וג'וזף גורדון-לוויט.
+הפקת ברודוויי המקורית (1950) שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 1951 פרס טוני המחזמר הטוב ביותר השחקן הראשי הטוב ביותר רוברט אלדה השחקנית הטובה ביותר איסבל ביגלי הכוריאוגרפיה הטובה ביותר מיכאל קיד במאי מחזמר הטוב ביותר ג'ורג' קאופמן
+הפקת New York City Center (1965) שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 1965 פרס טוני השחקן הטוב ביותר במחזמר ג'רי אורבך
+הפקת לונדון המחודשת (1996) שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 1996 Critics' Circle Theatre Award הבמאי הטוב ביותר ריצ'רד אר 1997 פרס לורנס אוליבייה השחקנית הטובה ביותר במחזמר אימלדה סטונטון ג'ואנה רידינג שחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר קלייב רוי
+הפקת ברודוויי המחודשת (2009) שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 2009 פרס טוני ההפקה המחודשת של מחזמר הטובה ביותר עיצוב התפאורה הטוב ביותר רוברט בריל
+הפקת לונדון המחודשת (2015) שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 2015 פרס לורנס אוליבייה ההפקה המחודשת של מחזמר הטובה ביותר השחקן הטוב ביותר במחזמר דייוויד הייג ג'יימי פארקר השחקנית הטובה ביותר במחזמר סופי תומפסון שחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר גאווין ספוקס הכוריאוגרפיה הטובה ביותר עבור תיאטרון קרלוס אקוסטה, אנדרו רייט
ישנן הקלטות רבות של שירי המחזמר, בביצועים שונים.
הקלטה בביצוע צוות שחקני הפקת ברודוויי המקורית, 1950.
פסקול סרט הקולנוע משנת 1955.
כחלק מאלבום אולפן בשם "Reprise Musical Repertory Theatre" משנת 1963 (הכולל ביצועים מאת בינג קרוסבי, פרנק סינטרה, דבי ריינולדס, דין מרטין, ג'ו סטאפורד, האחיות מקגוויר, דינה שור, סמי דייוויס ג'וניור, אלן שרמן).
הקלטה בביצוע צוות שחקני הפקת ברודוויי המחודשת, 1976.
הקלטה בביצוע צוות שחקני הפקת לונדון המחודשת, 1982.
הקלטה בביצוע צוות שחקני הפקת ברודוויי המחודשת, 1992.
בֶּרסי היא שכונה ברובע השנים-עשר של פריז, בדרום-מזרח פריז, סמוך לגבולה המוניציפלי.
האזור עובר מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 תנופת פיתוח ומוקמים בו מבני ציבור ואזורי פנאי.
באזור נמצאו שרידי ההתיישבות האנושית העתיקים ביותר בסביבות פריז, המתוארכים לתקופה הנאוליתית המאוחרת (3000 לפני הספירה לערך).
בימי הביניים השתייך המקום לבית מונמורנסי אשר איבד אותו למשפחת מאלון (Malons).
ב-1658 הקים שארל-אנרי דה מאלון דה ברסי את טירת ברסי, בתכנונו של האדריכל פרנסואה לה וו (אחיו של לואי לה וו, שהיה אדריכלו של לואי הארבעה עשר).
הטירה נהרסה ב-1861 במסגרת הרחבת חומת העיר פריז.
באותה שנה איחד הברון אוסמן את חלקה הצפון-מערבי של הקומונה (מועצה) של ברסי ("כפר ברסי" - Bercy Village) עם הרובע השנים-עשר של פריז, אותה הרחיב.
ואילו שאר חלקי הקומונה ההיסטורית של ברסי נותרו מחוץ לגבולות העיר ואוחדו עם קומונת Charenton-le-Pont.
האזור היה במשך דורות מרכז ייצור וממכר יין (בפרט שהוא נמצא מחוץ לחומת המכס ולפיכך היה המסחר בו פטור מן המס העירוני).
שטחי היקבים והמחסנים העתיקים הוזנחו עם השנים, עד ששופצו בשנת 2000 והוקמו בהם שלל מיזמי בידור, מסחר ותיירות, מסעדות, בתי קפה ובארים.
אחד הפארקים הציבוריים הגדולים בפריז, מהווה ריאה ירוקה ומרכז לחלק גדול ממבני הציבור באזור ברסי.
הוקם על שטח שוק היין שפונה סופית ב-1977.
הועבר לברסי על גדות נהר הסן בשנות ה-80 על מנת לפנות את כל שטח ארמון הלובר (משכנו ההיסטורי של המשרד) לטובת מוזיאון הלובר.
מאז משמש הביטוי "ברסי" ככינוי סלנג עיתונאי למשרד האוצר ולמשרדי הממשלה הצרפתית בכלל.
הבניין הענק מאכלס משרדים נוספים וכן מתחם של מסעדות וחנויות לעובדי המשרדים והקהל הבא בשעריהם.
אקור הוטל ארנה (לשעבר ארנה פריז-ברסי).
היכל ספורט בעל 10,000-17,000 מקומות ישיבה שנחנך ב-1984 בו מתקיימים אירועי טניס, אגרוף, כדורסל, כדוריד, התעמלות מכשירים ומופעי רוק.
הסינמטק וארכיון הסרטים של צרפת (Cinémathèque Française).
משכן הסינמטק בברסי, החל מ-1998 בתכנונו של פרנק גרי, כולל את ארכיון הסרטים הגדול בעולם, אולמות קולנוע ומוזיאון לקולנוע.
בית קולנוע ("עיר סרטים") הכולל 18 אולמות הקרנה ושטחי מסחר, בילוי והסעדה.
מרכז מסחר ובידור פתוח ברחוב "כפר ברסי" המשופץ.
מוזיאון המוקדש לסחרחרות עתיקות ומשחקי-יריד אחרים.
הוקמה ב-1677, נחרבה ונבנתה שנית ב-1823, נהרסה שנית בתקופת הקומונה הפריזאית (1871), שוקמה והוצפה כליל בעת שיטפון 1910 בפריז, הופצצה ב-1944, נפגעה בדליקה ב-1982 ונפתחה מחדש ב-1985.
תחנת ברסי, תחנת הרכבת השביעית בגדלה בפריז.
משרתת רכבות SNCF בקווים קצרים ובינוניים לדרום-מזרח מפריז (בהם דיז'ון, אביניון, קלרמון-פראן ונוור).
שירתה בעבר את קו הרכבת לאיטליה, אך מאז 2011 הועברו רכבות אלה לגאר דה ליון.
התחנה משמשת כתחנה מרכזית לאוטובוסי OUIBUS הבינלאומיים בקווי לונדון/ בריסל/ אמסטרדם - פריז - ליל; ופריז - ליון - טורינו/ מילאנו.
הרכבת התחתית של פריז בקווים 14 ו-6 מגיעה לתחנות Bercy ו-Cour Saint-Émilion.
גשר סימון דה בובואר מקשר את ברסי עם הספרייה הלאומית של צרפת שמעבר לסן.
גשר ברסי המקשר את השכונה לגדה השמאלית
מחוז משנה ברסט (בבלארוסית: Брэсцкі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס.
בירתו שהיא גם בירת המחוז כולו היא העיר ברסט, אך העיר עצמה היא יחידה מנהלית עצמאית שאינה כפופה למחוז המשנה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בלארוס 39,426 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 83.0% בלארוסים, 8.1% רוסים, 6.9% אוקראינים ו-0.9% פולנים.
מחוז משנה ברסלב (בבלארוסית: Браслаўскі раён; ברוסית: Браславский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ברסלב.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ברסלב 29,175 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 25,508 בני אדם.
ברסי אלקטריק קב (באנגלית : Bersey electric cab, קרוי גם : London Electrical Cab) היה רכב חשמלי, שפותח ויוצר בשנת 1896, על ידי המהנדס וולטר ברסי ("Walter Bersey" ) והיה המונית החשמלית הראשונה בלונדון
חברת מוניות החשמל בלונדון ניהלה שירות של 12 מוניות "ברסי" במרכז לונדון החל מ-19 באוגוסט 1897 לאחר חנוכתו בהנהגתו של מהנדס החשמל "William Henry Preece" .
הם הפכו למוניות הראשונות בעלות ההנעה העצמית בעיר.
כחלק מתנאי הרישוי שלהם, משטרת המטרופוליטן דרשה מהם לעמוד בארבעה תנאים: שיונעו רק על ידי נהגים מקצועיים, שהם יוכלו לעצור לפי דרישה, שהם יוכלו להסתובב ברדיוס קטן ושהם מסוגלים לטפס על גבעת סאבוי ("Savoy Place" ), שהיא התלולה ביותר בעיר לונדון.
המוניות גבו תעריפים זהים לאלה ששימשו מוניות רתומות לסוסים והיו בתחילה פופולריות למדי.
אפילו נסיך ויילס (אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת) נסע באחד.
המוניות התפרסמו במהרה בכינוי "יונקי הדבש" (hummingbirds) בגלל הרעש שנגרם על ידי המנועים שלהם ועל חשיפתם השחורה והצהובה הייחודית.
הנוסעים דיווחו כי אביזרי הפנים היו מפוארים בהשוואה למוניות רתומות לסוסים, אולם היו כמה תלונות על כך שהתאורה הפנימית גרמה להן להיות בולטות מדי לאלה שמחוץ לתא הנהג.
הצי הגיע לשיא בסביבות 75 מוניות, שכולן היו צריכות לחזור למתחם הבודד בלמבת ("Lambeth" ) כדי להחליף סוללות.
זה הושג באמצעות מעליות הידראוליות שהיו יכולות להשלים את הפעולה תוך 2–3 דקות.
חברת מוניות החשמל בלונדון תכננה להציג בעתיד מחסני סוללה ומחליפי חילוף נוספים כדי להרחיב את הכיסוי והטווח שלה.
בשל הוצאות החשמל הזמינות באותה עת שהחברה השקיעה בגנרטור חשמלי משלה.
העלות הגבוהה של סוללות וצמיגים חלופיים הפכה את הפעולה ללא רווחית וחברת החשמל של לונדון דיווחה על הפסדים של 6,200 ליש"ט בשנה הראשונה שלה
המוניות הוצאו מהשירות והחברה נסגרה באוגוסט 1899.
שירות ראשוני של 12 מוניות החל ב -19 באוגוסט 1897 ועד 75 יחידות שירתו במקביל.
הרכבים סבלו מבלאי חמור בשירות בגלל משקלם הכבד.
זה פגע בסוללות ובצמיגים שהיו יקרים להחלפה והפך את הפעלתם ללא רווחית.
המוניות הפסיקו את פעילותם באוגוסט 1899 והמוניות החשמליות לא חזרו לרחובות לונדון עד שהוצג דגם ה-"Nissan NV200" של ניסאן באוקטובר 2019.
המוניות הראשונות הוקמו על ידי חברת הכרכרות הגדולה (ללא סוסים), עם מרכבים שנעשו על ידי בונה המרכבים "Arthur Mulliner"
הונע על ידי מנוע חשמלי שתואר באופן שונה כ־3.5 או 8 כ"ס
המהירות נשלטה באמצעות מנוף שסיפק שלוש אפשרויות: 5 או 11 או 14 קמ"ש, אם כי דווח על מהירות עליונה של עד 19 קמ"ש
הבלימה הייתה באמצעות דוושת רגל שניתקה את מעגל הכונן החשמלי
תא הנוסעים של ברסי תוכנן על ידי וולטר ברסי, מהנדס חשמל שבנה קודם לכן אוטובוס ומכונית חשמלית וכן מכוניות פרטיות
תא הנהג בכללותו שקל 2 טון
הסוללות שקלו 711 ק"ג, נתלו מתחת לשלדה על הקפיצים
הטווח היה 48–56 ק"מ, בקושי הספיק לעבודה של יום
סופקה תאורה חשמלית פנימית וחיצונית
על ארבעת גלגלי הרכב היו מורכבים צמיגי גומי מוצקים אשר נועדו לספק אחיזה בדרכים השומניות של לונדון
גרסה מאוחרת יותר של תא הנהג עם סוללות בעלות קיבולת גדולה יותר נבנתה על ידי חברת "Gloucester Railway Waggon Company"
ברסבולדיה (שם מדעי: Barsboldia) הוא סוג של דינוזאור בעל "מקור-ברווז" ממשפחת ההדרוזאוריים שחי בתור הקרטיקון במונגוליה לפני 70 מיליון שנה מזמננו.
הסוג נקרא כך על שם החוקר המונגולי רינחן ברסבולד .
הממצאים שלו כללו כמה חוליות גב, כמה צלעות ומאגן חלקי שהתגלו בתצורת נמגט שבמדבר גובי, מונגוליה.
הסוג תואר בידי החוקרות טרזה מריאנסקה והלצ'קה אוסמולסקה .
מאפייני הדינוזאור כללו מספר חוליות גבוהות דמויות זיזים שאולי יצרו מפרש נמוך ובמבנה שלו הוא דמה להיפקרוזאורוס, אליו שייכו אותו בעבר.
עם זאת החוליות של הזנב היו שונות מעט, כשחלק מהחוקרים רואים בזה סימן לזקנה ותו לא.
היה זה דינוזאור גדול והחוקר גרגורי ס.
פאול העריך את האורך שלו בעשרה מטרים ואת משקלו ב-5 טונות.
בדומה לקרוביו הוא היה בעל לסת מוארכת ורחבה בעלת שיניים טוחנות רבות, שעזרו לו לטחון צמחייה קשה.
משייכים את הדינוזאור לקבוצה זאורולופיים, הקרובים לזאורולופוס, שגם הוא חי במזרח אסיה באותה תקופה.
הברסבולדיה מופיע בסדרה כוכב פרהיסטורי לצד דינוזאורים נוספים כמו התריזינוזאורוס והטרבוזאורוס.
ברסליאֶרי או ברסליירי (באיטלקית: Bersaglieri - קלע או רובאי) הוא סוג חיילי חיל רגלים קל אשר התקיים לאורך ההיסטוריה בכוחות צבא איטליה.
יחידות ברסליארי ראשונות הוקמו בממלכת סרדיניה, משום שלכוחות הממלכה לא היה תקציב רב, הוחלט ליצור כוח חיל רגלים קל, מהיר ואיכותי להתמודדות עם כוחות אויב עדיפים.
חיילי הברסליארי פיתחו יכולות לחימה ייחודיות ששמו דגש על מהירות תנועה בשילוב עם ירי מדויק, בנוסף התפתחה מערכת תקשורת שהתבססה על מגוון רב של מנגינות ביוגל לתרועה של פקודות מורכבות בשעת קרב.
חיילי הברסליארי חובשים באופן מסורתי כובע מצחייה רחב ייחודי בעל נוצת מצנפת המורכב מנוצות שכווי, הכובע נחבש עם מדים טקסיים ונוצת המצנפת נענדת גם עם כובעים או קסדות כחלק משירות יום-יומי.
מסורת נוספת הייחודית לחיילי הברסליארי היא קיום מצעדים בריצה קלה ולא בהליכה, תוך נגינה בכלי נשיפה.
קורפוס ברסליארי נוסד ב-18 ביוני 1836 על ידי הגנרל אלסנדרו לה מרמונה לשירות בכוחות ממלכת סרדיניה, עד לפברואר 1843 ארבע פלוגות ראשונות הוקמו ואוחדו לכדי גדוד ראשון שהוקם.
בשנים הבאות הוקמו עוד גדודי ברסליארי, כאשר ב-1871 עמדו 36 גדודים שאורגנו בשישה רגימנטים (כל גדוד עם ארבע פלוגות).
עם איחוד איטליה בשנת 1861, השתלבו יחידות הברסליארי בכוחות ממלכת איטליה המאוחדת.
החל משנת 1910, כל רגימנט כלל גדוד ברסליארי רכוב על אופניים, אלו פעלו לאורך מלחמת העולם הראשונה ופורקו רק לאחריה ב-1919. במהלך מלחמת העולם הראשונה קורפוס הברסליארי אורגן מחדש לכדי שתי דיוויזיות מיוחדות שכללו שבע חטיבות ו-21 רגימנטים סך הכל, בנוסף לחמישה גדודים עצמאיים.
למספר שנים בין 1924 ל-1936 הוחזרו שוב יחידות רכובות אופניים כאשר 12 מהרגימנטים הומרו לרגימנטים רכובי אופניים.
במהלך מלחמת העולם השנייה רגימנטי ברסיליארי השתלבו בדיוויזיות המשוריינות, הממוכנות והדיווזיות המהירות.
מפקד כוחות הציר במערכה בצפון אפריקה, ארווין רומל, אמר על חיילי הברסליארי:
רגימנט ברסליארי הראשון, בקוזנצה, תחת פיקוד חטיבת ברסליארי "גרבילדי".
רגימנט ברסליארי השלישי, בטולדה, תחת פיקוד החטיבה הממוכנת "ססרי".
רגימנט ברסליארי השישי, בטרפאני, תחת פיקוד החטיבה הממוכנת "אוסטה".
רגימנט ברסליארי השביעי, באלטמורה, תחת פיקוד החטיבה הממוכנת "פינרולו".
רגימנט ברסליארי השמיני, בקזרטה, תחת פיקוד חטיבת ברסליארי "גריבלדי".
רגימנט ברסליארי ה-11, בזופולה, תחת פיקוד החטיבה המשוריינת ה-132 "אריאטה".
ברסאקלמס (בקזחית וברוסית: Барсакелмес, מילולית "המקום שממנו לא שבים"; לעיתים השם מחולק לברסה-קלמס) הוא אי לשעבר, הגדול ביותר בימת אראל.
שטחו היה 133 קילומטרים רבועים בשנות ה-80 של המאה ה-20, אך ככל שהימה נעשתה רדודה יותר הוא גדל בהתמדה, עד שהוא הפך לחצי אי ב-1995/96. כאשר ימת אראל התייבשה בקיץ 2009, האגם סביב אזור ברסאקלמס התייבש עד כדי כך שהאי לשעבר הפך לבסוף לחלק מהיבשת.
פירוש הדבר שהוא כבר לא מייצג תכונת נוף שניתן לזהות.
ברסאקלמס והאזורים היבשים סביב מוגנים על ידי ממשלת קזחסטן באמצעות שמורת הטבע ברסה-קלמס שהוכרזה ב-1936 והורחבה משמעותית ב-2006. הגובה המקסימלי באי לשעבר הוא 113 מטרים.
בגלל מרבצי המלח המקומיים, מומלץ למבקרים לעצום עיניים במהלך סופות אבק ורוחות חזקות.
מין העכביש הקופצני Sitticus barsakelmes קיבל את שמו ב-1998, וקרוי על שם האי לשעבר.
פירוש שם האי בקזחית הוא "המקום שממנו לא שבים".
הוא קיבל שם זה בגלל מספר סיפורים של אנשים (או קבוצות של אנשים) שחזרו אחרי שנים או אפילו עשורים אחרי שהם שהו באי כשהתכוונו לשהות בו רק יומיים או שלושה.
בשטח האי לשעבר נצפו 12 מיני זוחלים, 178 מיני עופות ו-27 נציגים ממשפחת היונקים, בהם בולטים פראים, אנטילופות הסאיגה וצבי הזפק.
גם צבעוני בורשצ'וב (Tulipa borszczowii), שיחי שבטוט (Calligonum) וסבך צפוף נמצאים כאן.
האי לשעבר והשטח סביבו צורפו לאתר המורשת העולמית מדבריות החורף הקרים של טוראן של ארגון אונסק"ו שהוכרז בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
הסקר המתועד הראשון של ברסאקלמס נעשה באוגוסט 1848, כאשר הגאוגרף א.
אקישב ערכו סקר טופוגרפי של האי ותיארו את נופו.
הסקיצות הראשונות של החי והצומח המקומיים נעשו על ידי טאראס שבצ'נקו.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, הייתה אגדה אורבנית מתמשכת על תופעות על-נורמליות המתרחשות באי.
האגדה הגיעה לשיאה בתחילת שנות ה-90, כאשר מגזין המדע הפופולרי הרוסי "טכניקה מולודיוז'י" פרסם מאמר גדול על תופעות אלו, וציין את הסטודנט המקומי לרפואה סרגיי לוקיאננקו כמקורם הראשי.
הוא סיפר סיפור מרתק של זרימת זמן משתנה באי וביקור אפשרי של עב"מים, והציג מכתבים וסיפורים של דייגים מקומיים על וריאציות זמניות מוזרות, משלחות נעלמות ותעלומות אחרות.
אולם מאוחר יותר התברר כי האגדות היו סדרה של תרמיות משוכללות שבוצעו על ידי דורות רצופים של סופרים ועיתונאים מקומיים, שפרסומים מרכזיים בברית המועצות האמינו וקלטו כדי להגביר את העניין הציבורי.
התרמית למעשה בוצעה לראשונה ולאחר מכן נחשפה על ידי לוקיאננקו וגרגורי נברוב, אז נשיא KLF MGU (KLF = kluba lyubiteley fantastiki, מועדון אוהדי הפנטזיה), שמעורבותם התחילה את הכול.
כפי שהסיפור התגלגל, כאשר נברוב שאל את עמיתיו ברחבי ברית המועצות אם הם זוכרים סיפורים כלשהם על תופעות על-נורמליות באזוריהם, לוקיאננקו, אז חבר פעיל ב-KLF של אלמטי, נזכר בכמה שמועות על פעולות מסתוריות בברסאקלמס והחליט למתוח את המוסקבאי.
הוא מצא את מקור השמועות, סיפור ישן בעיתון מקומי, יחד עם חבריו המציא את העדויות כמו מכתבי דייגים, ואף המציא גרסה מקומית של אפוס קזחי על הגיבור קובלנדי בטיר.
נברוב קנה סיפור ודיווח על כך למערכת "טכניקה מולודיוז'י", שפרסמה את הכתבה.
מאוחר יותר, כאשר לוקיאננקו הודה במתיחה בפני נברוב, הם ניסו להתחקות אחר מקור הכתבה שהיוותה השראה למתיחה, וגילו שזו עצמה הייתה בדיחה של עיתונאי מקומי.
"ברסלאו" הייתה סיירת קלה מסדרת מגדבורג של הצי הקיסרי הגרמני, שנבנתה בתחילת שנות ה-1910 ונקראה על שם העיר ברסלאו בשלזיה התחתית.
לאחר כניסתה לשירות, ברסלאו וסיירת המערכה גבן שובצו בפלגת הים התיכון בתגובה למלחמות הבלקן.
לאחר שהתחמקה מספינות מלחמה בריטיות בים התיכון כדי להגיע לקונסטנטינופול, ברסלאו וגבן הועברו לאימפריה העות'מאנית באוגוסט 1914, כדי לפתות את העות'מאנים להצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה.
שתי האוניות, יחד עם כמה כלי שיט עות'מאניים נוספים, פשטו על נמלים רוסיים באוקטובר 1914, מה שגרם להכרזת מלחמה רוסית.
האוניות קיבלו את השמות מידילי ויעבוז סולטאן סלים, בהתאמה, וראתה שירות נרחב עם הצי העות'מאני, בעיקר בים השחור מול צי הים השחור הרוסי.
מידילי הייתה פעילה בהנחת שדות מוקשים מול החוף הרוסי, הפגזת נמלים ומתקנים רוסיים, ובגלל מחסור בספינות סוחר עות'מאניות, הובלת חיילים ואספקה לנמלי הים השחור שסיפקו כוחות עות'מאניים שנלחמו במערכת הקווקז.
היא נפגעה קלות מספר פעמים על ידי ספינות רוסיות, אך הנזק החמור ביותר נגרם על ידי מוקש ב-1915, שהרחיק אותה משירות למשך חצי שנה.
האונייה הוטבעה על ידי מוקשים בינואר 1918 במהלך קרב אימברוס, עם אובדן הרוב המכריע של הצוות שלה.
הדחק האונייה היה 4,564 טון (4,492 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ועד 5,281 טונות (5,198 טונות ארוכות) במעמס מלא.
מערכת ההנעה שלה כללה שני סטים של טורבינות קיטור של AEG-וולקן שהניעו ארבעה מדחפים בקוטר 2.47 מטר (8 רגל 1 אינץ').
אלה הופעלו על ידי שישה עשר דוודי צינור מים על בסיס פחם מסוג מארין, למרות שהם שונו מאוחר יותר לשימוש במזוט שרוסס על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
אלו העניקו לספינה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש).
היה לה צוות של 18 קצינים ו-336 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/45 במעמדים בודדים.
שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שמונה מוקמו באמצע הספינה, ארבעה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה מאחור.
התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30 מעלות, מה שאפשר להם לירות במטרות עד 12,700 מטרים (13,900 יארד).
סופקו להם 1,800 פגזים של תחמושת, 150 פגזים לכל תותח.
היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו 50 סנטימטרים (19.7 אינץ') עם חמישה טורפדות; הצינורות היו שקועים בגוף האונייה בצד הרוחב.
האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי 60 מילימטרים (2.4 אינץ') באמצע האונייה.
במגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ'), והסיפון היה מכוסה עם לוח שריון בעובי עד 60 מ"מ.
ברסלאו הוזמנה תחת שם החוזה "ארזאץ פאלקה" והונחה במספנת AG Vulcan בשטטין בשנת 1910. בטקס ההשקה שלה ב-16 במאי 1911, היא הוטבלה על ידי ראש עיריית ברסלאו, על שמה נקראה האונייה.
לאחר השקתה, החלו עבודות ההתאמה ונמשכו עד אמצע 1912. היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-20 באוגוסט 1912.
לאחר כניסתה לשירות, ברסלאו שובצה בפלגת הים התיכון יחד עם סיירת המערכה גבן בפיקודו של קונטר-אדמירל וילהלם סושון.
הצי הגרמני החליט שהוא זקוק לנוכחות ימית קבועה בים התיכון לאחר מלחמות הבלקן שהחלו ב-1912 קרל דניץ, גרוס-אדמירל לעתיד במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת על סיפון ברסלאו מ-1912 עד 1916.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברסלאו וגבן היו אמורים לאסור קרב על אוניות תובלה צרפתיות המעבירות חיילים מאלג'יריה לצרפת.
ב-3 באוגוסט 1914, שתי האוניות של סושון יצאו להפליג מול אלג'יריה; קצת אחרי 06:00, ברסלאו הפגיזה את נמל העלייה של בון בזמן שגבן תקפה את פיליפוויל.
אולם ההתקפות גרמו נזק מינימלי, וסושון ניתק מגע במהירות וחזר למסינה כדי לחדש את מלאי הפחם שלו.
למרות שהבריטים עדיין לא היו במלחמה עם גרמניה, שתי סיירות המערכה הבריטיות אינדומיטבל ואינדפטגיבל עקבו אחר האוניות הגרמניות כשהן היו בדרכן למסינה.
לאחר חידוש חלקי של הפחם של גבן ב-5 באוגוסט, סושון קבע לפגוש קולייר בים האגאי.
גבן וברסלאו עזבו את הנמל למחרת בבוקר לכיוון קונסטנטינופול, נרדפות על ידיצי הים התיכון הבריטי.
באותו ערב, שייטת הסיירות הראשונה, בפיקודו של אדמירל משנה ארנסט טרוברידג', יירטה את הגרמנים; ברסלאו החליפה אש לזמן קצר עם הסיירת הקלה גלוסטר לפני שטרוברידג' ביטל את המתקפה, מחשש מהתותחים בקוטר של גבן.
ב-8 באוגוסט, גבן וברסלאו פגשו את הקולייר ליד האי דונוסה ליד נקסוס, וכעבור יומיים הם נכנסו לדרדנלים.
כדי לעקוף את דרישות הנייטרליות, העבירה גרמניה את שתי האוניות לצי העות'מאני ב-16 באוגוסט, אם כי המכירה כביכול הייתה פשוט תחבולה.
ב-23 בספטמבר קיבל סושון הצעה לפקד על הצי העות'מאני.
השם של ברסלאו שונה למידילי בעוד השם של גבן שונה לסולטאן יעבוז סלים; הצוותים הגרמנים שלהם נשארו עם האוניות ולבשו מדים עות'מאניים ותרבושים.
הבריטים לא קיבלו את מכירת האוניות לאימפריה העות'מאנית והציבו כוח חוסם מחוץ לדרדנלים עם פקודות לתקוף את האוניות אם יופיעו, ללא קשר לדגל שהניפו.
בערב 27 באוקטובר 1914, מידילי ושאר הצי העות'מאני עזב את הבוספורוס ונכנסו לים השחור, כביכול כדי לנהל תמרונים.
במקום זאת, הצי התפצל לארבע קבוצות כדי לתקוף בסיסים רוסיים בצד השני של הים השחור; על מידילי ועל סיירת נוספת הוטלה המשימה למקש את מצר קרץ' ולאחר מכן לתקוף את נמל נובורוסיסק.
מידילי הניחה שישים מוקשים במצר, שלימים הטביעו שתי ספינות סוחר רוסיות, ולאחר מכן הצטרפה לאונייה השנייה בהפגזת נובורוסיסק.
הם הציתו את מכלי הנפט של הנמל, גרמו נזק לשבע ספינות סוחר והטביעו את ניקולאי של 1,085 טונות רישום ברוטו (GRT).
למרות שהנזק שנגרם לרוסים היה קל יחסית, הוא אילץ את הרוסים להכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית, והביא את המדינה למלחמה בצד גרמניה.
בתחילת נובמבר 1914, בעוד מידילי פעלה במזרח הים השחור וכיסתה הובלות עות'מאניות, היא נותקה כדי להפגיז את נמל פוטי הרוסי כנקמה על התקפות רוסיות על הספנות הטורקית.
ב-17 בנובמבר היא התייצבה עם סולטאן יעבוז סלים, בפיקודו של סושון, בניסיון ליירט את צי הים השחור כשחזר מהפצצת טרביזונד.
מידילי גילתה את האוניות הרוסיות ליד כף סאריץ', הקצה הדרומי של חצי האי קרים בראות גרועה לטווח קצר.
בקרב שהתפתח, סושון הורה על מידילי לתפוס עמדה בטוחה יותר מאחורי יעבוז, אבל היא ספגה אש מהדרנדנוטים טרי סוויאטיטליה ורוסטיסלאב ללא השפעה לפני שסושון הורה לספינות הטורקיות לנתק מגע זמן קצר לאחר מכן.
הסיירת בילתה את שארית החודש בליווי אוניות תובלה לטרבזונד.
ב-5 בדצמבר היא ליוותה פלוגת פשיטה קטנה לאקרמן, בסרביה, שנועדה לתקוף מתקני רכבת.
בהפלגה חזרה, מידילי הפגיזה את סבסטופול, וגרמה לנזק לכמה שולות מוקשים שעגנו.
חודש לאחר מכן, ב-23 בדצמבר, מידילי יצאה לפעולה עם יעבוז סולטאן סלים ליד סינופ, ובחושך למחרת בבוקר היא נתקלה באוניית התובלה הרוסי אולג, שנועדה להטבעה כאוניית חסימה בזונגולדאק.
מידילי הטביעה במהירות אולג אך נאלצה להסתובב לאחר שהבחינה ברוסטיסלאב.
לאחר מכן היא נתקלה באוניית חסימה אחרת, אתוס, ואילצה את הצוות שלה להטביע את הספינה.
לאחר מכן היא נכנסה לקרב לזמן קצר עם משחתות רוסיות לפני שהקדימה את הצי הרוסי כדי לעקוב אחר התקדמותן.
תותחי חוף עות'מאניים אילצו את ספינות החסימה הנותרות להיות מוטבעות במים עמוקים.
מידילי ערכה סדרה של גיחות נגד הרוסים בתחילת 1915, כולל מבצע בשיתוף עם הסיירת חמידיה בינואר, במהלכו הם נתקלו בשוגג עם צי הים השחור.
מידילי קלעה פגיעה בצריח הסוללה הראשי של אוניית המערכה אבסטפי לפני שהאוניות העות'מאניות נסוגו.
ב-3 באפריל, הצי העות'מאני התייצב כדי לתקוף אוניות תובלה רוסיות מול אודסה.
מידילי ויעבוז סולטאן סלים סיפקו את כוח החיפוי למתקפה, שנכשלה לאחר שהסיירת מג'ידי פגעה במוקש וטבעה מול אודסה.
הצי הרוסי ניסה ליירט את הכוח הטורקי, אך מידילי ויעבוז סולטאן סלים הצליחו להימלט ללא פגע.
שתי האוניות, אליהן הצטרפה חמידייה, ערכו סריקה לתקוף אוניות תובלה רוסיות ב-6 במאי, אך לא מצאו מטרות.
מאוחר יותר באותו החודש, יחידות נחתים ממידילי ויעבוז סולטאן סלים נחתו כדי לסייע בהגנה מפני נחיתות בעלות הברית בגליפולי.
בליל 10/11 ביוני, מידילי נתקלה במשחתות הרוסיות דרזקי וגנבני מול זונגולדאק.
בקרב אש קצר, הסיירת פגעה בגנבני עם פגיעה בתא המנוע הימני שלה ששבר את קו הקיטור הראשי למנועים, אך נאלצה להסתובב לאחר שגנבני ירתה לעברה חמש טורפדות.
מידילי נפגעה מירי שבע פעמים בעצמה עם נזק קל בלבד וגנבני נגררה חזרה לסבסטופול למחרת על ידי דרזקי.
מידילי פגעה במוקש ב-18 ביולי כשהפליגה מקונסטנטינופול כדי ללוות ספינת סוחר דרך שדות המוקשים המגינים על הבירה.
הפיצוץ מתחת לחדר דוודים מס' 4 הרג שמונה אנשי צוות והיא הוצפה בלמעלה מ-600 טונות מים.
האונייה הגיעה לנמל באיסטיניה ובדיקה העלתה כי היא לא נפגעה קשות.
עם זאת, בשל מחסור בכוח אדם מיומן ובחומרים, תיקוני האונייה ארכו זמן רב למדי.