tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך הפדמה שוכנים הרבה מרכזים עירוניים, ביניהם ראג'שאהי ופבנה.
פדמה היא דרך תחבורה עמוסה והיא עתירת דגים.
המילה פדמה משמעותה בסנסקריט "פרח לוטוס" והיא מציינת במיתולוגיה ההינדית - בוודות, בספרי פוראנה, ראמאיאנה ומהבהרטה - את האלה לקשמי
השם פדמה ניתן לחלק התחתי של הנהר גנגס מתחת לשפך הנהר בהגיראטהי.
קרוב לוודאי זרם הפדמה בתקופות שונות באפיקים שונים
גנגס שמקורו בקרחון גנגוטרי שבהרי ההימאלאיה זורם אל מפרץ בנגל דרך השטח ההודי ונכנס לבנגלדש בשיבגאנג', במחוז צ'אפאי נוואבגאנג'.
ממש מערבה משיבגאנג' נשפך לגנגס היובל בהגיאטהי, שנודע בעת השלטון הבריטי בשם "נהר הוגלאי" (Hooglyy) ומנקודה זו הזרם הראשי של הגנגס נודע בשם "פדמה" או החלק העילי של פדמה.
בחלקו התחתי בגואלאנדו, 2200 ק"מ ממקור הגנגס, מתלווה לפדמה הנהר ג'מונה או ג'ומונה (যমুনা), הלא הוא החלק התחתי של נהר ברהמפוטרה.
אחרי מיזוגם על יד אריצ'ה ממשיך הנהר דרומה תחת השם פדמה (החלק התחתי של פדמה), עד קרוב לצ'נדפור.
באותו מקום הנהר הרחב ביותר בבנגלדש, נהר המגנה מתמזג עם פדמה וממשיך בקו ישר בשם מגנה עד לשפכו בדרום במפרץ בנגל.
פדמה מהווה למשך 120 ק"מ את כל הגבול הדרומי שלמחוז פבנה
בנקודה שבה הנהר פדמה מגיע לפינה הצפונית ביותר של מחוז קושטיה יוצא ממנו הנהר ג'לנגה, זורם לאורך הגבול הצפוני בכיוון קצת דרומית-מזרחית עד שעוזב את המחוז כמה קילומטרים ממזרח לקושטיה.
הוא נושא עמו כמויות אדירות של מים והוא בנקודות מסוימות רחב מאוד ומשנה בהתמדה את אפיקו הראשי תוך כדי סחיפת אדמות רחבות הסמוכות אליו.
המחוז מורשידאבאד נמצא בגדה המערבית של נהר פדמה.
פדמה בזרימתו מפריד את המחוז רג'שאהי ממחוז מורשידאבאד שבבנגל המערבית ויוצרת גבול מים טבעי בין הודו לבנגלדש.
האזור ג'לנגי של מחוז מושפע מאוד מאפקט הסחיפה של הגדה על ידי הפדמה.
ראג'שאהי היא העיר הגדולה ביותר השוכנת על גדות הפדמה.
היא העיר השלישית בגודלה בבנגלדש והעיר הראשית בצפון בנגל.
בראג'שאהי נבנתה מקושטת על גדת הפדמה.
על גדת הנהר נמצא מכללת ראג'שאהי, אחד מבתי הספר הוותיקים שבתת היבשת ההודית.
שינויי האפיקים של הפדמה השיקו פעמיים לבניין בית הספר.
אתרים בעלי חשיבות תיירותית על גדת הפדמה הם פארק המזון של הפדמה, הפארק המרכזי וגן החיות קמרוזמאן, פארק ברוקוטהי ננדאן והסוללה בצורת "טי".
אחרי בניית סכר פאראקה בבנגל המערבי, הזרם המרבי בנהר פדמה הופחת בצורה משמעותית.
ההפחתה פגעה בבנגלדש על ידי היעלמות מיני דגים מסוימים, ייבוש יובלים של הנהר, חדירה של מים מלוחים ממפרץ בנגל, ונזקים ליערות הסונדרבאנס.
גשר פדמה הרב-תכליתי הוא גדול הגשרים של בנגלדש, שעלותו עלתה על 3 מיליארד דולר.
הגשר נחנך ב-25 ביוני 2022. חלקו הראשי נבנה על ידי חברה סינית.
במעלה הזרם, הפדמה נחצה גם על ידי הגשרים ללון שאה והרדינג'.
פדיר קריצ'בסקי (באוקראינית: Федір Кричевський; 22 במאי 1879 – 30 ביולי 1947) היה צייר מודרניסטי מוקדם, אוקראיני ממוצא יהודי.
הוא היה אחיו של המעצב הגרפי ואסיל קריצ'בסקי.
קריצ'בסקי נולד בלבדין, בנפת חרקוב שבאימפריה הרוסית, למשפחתו של רופא כפרי יהודי שהמיר את דתו לנצרות אורתודוקסית והתחתן עם אישה אוקראינית.
הוא סיים את בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1901 ואת האקדמיה לאמנויות סנט פטרבורג בשנת 1910. הוא נדד במערב אירופה במשך שנה, ולמד זמן קצר אצל גוסטב קלימט בווינה.
הוא עבר לקייב, שם שימש כפרופסור ומנהל בבית הספר לאמנות בקייב מ-1914 עד 1918.
בשנת 1917 הוא היה מהמייסדים והרקטור (מ-1920 עד 1922) של האקדמיה הממלכתית של אוקראינה לאמנויות.
כשהאקדמיה בוטלה, הוא עבד כפרופסור במכון הלאומי לאמנות בקייב, ולבסוף הפך לרקטור שלה.
הוא נשאר בקייב עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ושמר על תפקידו במכון, בניסיון להצילו בתנאים קשים במהלך הכיבוש הגרמני של קייב.
הוא כיהן כיו"ר איגוד האמנים האוקראינים שניסה לשפר את תנאי האמנים בזמן הכיבוש.
הוא זכה לפופולריות רבה בקרב האמנים-עמיתים, הסגל במכון והסטודנטים, ואף אחד לא הסגיר את מוצאו היהודי לשלטונות הגרמנים, והציל אותו מהטבח בבאבי יאר.
הוא עבר לקניגסברג בקיץ 1943, כדי להצטרף לאחיו ואסיל.
הוא ניסה לברוח מערבה כדי להימלט מהכוחות הסובייטיים המתקדמים, אך הרכבת שבה נסע נעצרה.
קריצ'בסקי נעצר על ידי ה-NKVD כמשתף פעולה, אך חקירותיו לא העלו דבר שיכול להפליל אותו, ולכן נשלל ממנו כל תאריו וכיבודיו ונשלח לגלות לכפר אירפין שליד קייב שם מת מרעב במהלך הרעב ב 1947, למרות עזרת המזון שהתקבלה מתלמידתו הציירת טטיאנה יבלונסקה.
12 שנים לאחר מותו טוהר שמו של קריצ'בסקי.
בשנת 1959 נערכה התערוכה הראשונה של עבודותיו בקייב, והחל להתפרסם מידע על עבודתו.
בסך הכל הפיק קרוב לאלף יצירות, בהן קומפוזיציות סיפוריות, פורטרטים, נופים, רישומים.
עבודתו המוקדמת נותרה החלק היקר והמוערך ביותר ביצירתו.
הוא נוצר בהשפעתם של גוסטב קלימט ופרדיננד הודלר ושילב עקרונות אסתטיים בדלנים עם רגישויות עממיות וסמלים.
השרטוט של קריצ'בסקי נחשב כשווה לזו של אדולף פון מנצל.
עבודתו המאוחרת, אף על פי שהיא טובה בביצוע, סבלה ממגבלות אידאולוגיות של הריאליזם הסוציאליסטי.
במשך 30 שנה היה קריצ'בסקי אחת הדמויות המובילות באמנות האוקראינית.
בשנים 1911 ו-1913 הוא ארגן את תערוכות האמנות הראשונות של אוקראינה.
החל משנת 1897, עבודותיו הוצגו בלמעלה מ-34 תערוכות באוקראינה ומחוצה לה.
הוא גם היה מורה מצליח, שתלמידיו כללו אמנים אוקראינים מפורסמים רבים.
הטריפטיכון "חיים" של קריצ'בסקי נותר אחת הדוגמאות האייקוניות של המודרניזם האוקראיני.
העבודה משלבת את האלמנטים אר נובו וציורים דתיים אוקראינים.
כל ציור מכיל בהתאמה נושאים נצחיים של חיים - אהבה, הישג ואובדן.
המגע המודרני של קריצ'בסקי לתמונות, והרמוניה של צבעים העשירו את הפרשנות הקלאסית של הציורים.
פדרו אנריקה דה אוליביירה קוריה (בפורטוגזית: Pedro Henrique de Oliveira Correia; נולד ב-5 במאי 1997), הידוע בכינויו פדראו (Pedrão), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן במכבי חיפה מליגת העל הישראלית.
פדראו נולד בסאו פאולו והצטרף למחלקת הנוער של אגווה סנטה בגיל 15. ב-2016 הוא עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ושיחק במדיה בקמפאונטו פאוליסטה, אליפות מדינת סאו פאולו.
ב-21 בפברואר 2017 הושאל פדראו לפלמיירס, והוצב בקבוצה עד גיל 20. בדצמבר אותה שנה הוא חתם בקבוצה לחמש שנים.
בינואר 2019 הושאל פדראו למשך שנה לאמריקה מיניירו, וב-21 בפברואר 2020 הושאל לאתלטיקו פרנאאנסה.
בעונת 2020/21 הוא הושאל לנסיונל מדיירה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-11 באוגוסט 2021 הושאל לפורטימוננסה מהליגה הפורטוגלית, וכעבור שנה חתם בה בהעברה קבועה.
למעשה, הוא לא שיחק אף משחק במדי פלמיירס.
ב-29 באוגוסט 2024 חתם לשלוש במכבי חיפה מליגת העל בכדורגל.
פדינגטון בג'ונגל או פדינגטון בפרו הוא סרט קומדיה לייב-אקשן בריטי משנת 2024 המבוסס על ספר הילדים הפופולרי "הרפתקאות הדוב פדינגטון" מאת מייקל בונד.
את הסרט ביים דוגאל וילסון.
הוא סרט המשך ל"פדינגטון 2" מ-2017. בסרט מככבים בן וישו, אמילי מורטימר, אנטוניו בנדרס ואוליביה קולמן.
פדינגטון ובני הזוג בראון מחליטים לנסוע לפרו על מנת לפגוש את דודתו האהובה לוסי.
אך לאחר שהם מגיעים לבית האבות בו לוסי התגוררה בשנים האחרונות הם מגלים שמאז שלוסי יצאה למסע מסתורי בג'ונגלים של פרו היא נעלמה.
פדינגטון מחליט למצוא את הדודה לוסי ולהציל אותה בכל מחיר ובעקבות כך הוא יוצא למסע בג'ונגל יחד עם בני הזוג בראון.
יו בונוויל בתפקיד הנרי בראון
אמילי מורטימר בתפקיד מרי בראון
מדלן האריס בתפקיד ג'ודי בראון
סמואל ג'וסלין בתפקיד ג'ונתן בראון
ג'ולי וולטרס בתפקיד גברת בירד
ג'ים ברודבנט בתפקיד סמואל גרובר
אוליביה קולמן בתפקיד קלריסה קאבוט / האם הכומרנית
אנטוניו בנדרס בתפקיד האנטר קאבוט
קרלה טוס בתפקיד ג'ינה קאבוט
בן וישו מדבב את קולו של פדינגטון בראון
אימלדה סטונטון מדבבת את קולה של הדודה לוסי
הסרט צולם בבריטניה, קולומביה ופרו.
אמילי מורטימר החליפה בסרט זה את סאלי הוקינס אשר גילמה את מרי בראון בסרטים הקודמים.
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון21 ביוני 2025סרט אהוב
פדרה (Phèdre) הוא ציור שמן רחב ממדים מאת הצייר הצרפתי אלכסנדר קבנל, שנוצר בשנת 1880 והוצג לראשונה בסלון פריז, התערוכה האמנותית הגדולה ביותר של אותה שנה.
היצירה מתארת את הדמות המיתולוגית פדרה ברגע שפל נפשי, בעודה שוכבת באפיסת כוחות על ספה, בהשראת שורות מתוך המחזה "היפוליטוס" מאת אוריפידס.
בזמן הצגת הציור, קבאנל היה בן 56, חתן שלוש מדליות כבוד גדולות מהסלון ומורה מוערך בבית הספר לאמנויות יפות.
חרף הישגיו, הוא סבל מביקורת קשה על ציור זה, שנטען לגביו כי הוא חסר חיות ומשעמם.
הביקורות נבעו, בין היתר, מהצגת פדרה כחלשה ונשית מדי – דבר שנתפס כבלתי הולם בעיני מבקרי התקופה.
עם זאת, העיון המחודש ביצירה חושף עומק רגשי ואמירה נועזת על כאב, כבוד והרס עצמי.
קבנל שאב השראה ישירה ממחזהו של אוריפידס וכן מהגרסה הצרפתית מאת ז'אן ראסין.
המוטיבים ביצירה מתמקדים בנושאים טעונים כגון אינצסט, התאבדות ומוות טראגי – נושאים שהיו רגישים במיוחד לקהל שמרני של סוף המאה ה-19. בגרסתו של אוריפידס, פדרה – שנישאה לתסאוס – מתאהבת בבנו החורג היפוליטוס בעקבות קללה של אפרודיטה, אך נדחית על ידו, ובתגובה תולה את עצמה ומשאירה מכתב שקרי המאשימו באונס.
בציור נראית פדרה שוכבת באורך מלא על ספה, גופה נרפה, מבטה כבוי ובלתי ממוקד.
זרועה האחת משתפלת מטה אל שפת המיטה, בעוד השנייה תומכת בראשה.
היא נראית מותשת, שותקת, נוגעת בסף הייאוש.
לצדה יושבת אומנתה, בוכייה, והיא היחידה בקרבתה הפיזית המיידית.
מאחוריה, מוארים באור עמום מנורת קיר, נראים קסדה, חרב ומגן – פריטים סמליים המהדהדים את נוכחותם הרוחנית של תסאוס או היפוליטוס, ואת הקונפליקט שבמרכז הטרגדיה.
האווירה כולה טעונה ומתוחה, כשהשקט בחדר מדגיש את מצב הנפש ההרוס של הדמות הראשית.
פֶּדְרוֹ אַלְמוֹדוֹבַר קָבָּיֵרוֹ (שלושת השמות מלעיליים; בספרדית: Pedro Almodóvar Caballero; נולד ב-25 בספטמבר 1949) הוא במאי קולנוע, סופר, תסריטאי ומפיק קולנוע ספרדי.
נחשב כבמאי הקולנוע הספרדי הפורה והמצליח ביותר מאז לואיס בוניואל.
סרטיו, בעלי העלילה המורכבת, נוטים למלודרמה, שבה משולבים תרבות פופולרית, הומור המזלזל במוסכמות, צבעים עזים ותפאורה בולטת.
תשוקה ומין, מגדר וטרנסקסואליות, זהות ומשפחה הם נושאים שעולים תדיר בסרטיו.
יחד עם אחיו אגוסטין הקים בשנת 1987 את חברת ההפקות El Deseo, המפיקה מאז את כל סרטיו.
סרטו משנת 1988, "נשים על סף התמוטטות עצבים", הקנה לאלמודובר מוניטין עולמי.
סרטו "הכל אודות אמא" זיכה אותו בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וסרטו "דבר אליה" זיכה אותו בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
נולד בעיירה קלסדה דה קלטרבה, בחבל סיודד ריאל, קסטיליה-לה מנצ'ה שבספרד, למשפחה נוצרית.
בילדותו עסק בקריאת מכתבים ובכתיבתם למען שכניו שלא ידעו קרוא וכתוב.
בגיל שמונה עבר עם משפחתו לעיר קסרס שבקהילה האוטונומית אקסטרמדורה, שם נשלח ללמוד בפנימייה נוצרית.
הוא לא גילה משיכה רבה לדת, חרף שאיפתה של משפחתו שיהיה כומר, והעדיף דווקא את בית הקולנוע שבעירו.
בגיל שש-עשרה עבר לבדו למדריד, במטרה ללמוד קולנוע, אך בעקבות היחס העוין לקולנוע שגילה שליט ספרד, פרנסיסקו פרנקו, נסגר בית הספר.
במקום זאת עבד אלמודובר בעבודות מזדמנות שונות, בהן כמוכר באל רסטרו - שוק הפשפשים של מדריד, וכך נחשף לאנשים הנמצאים בשולי החברה הספרדית, דמויות שיעלו בסרטיו השונים.
מאוחר יותר החל לעבוד בחברת הטלפון הספרדית טלפוניקה (Telefónica), שם עבד כשתים-עשרה שנה כעוזר אדמיניסטרטיבי.
העבודה הקבועה אפשרה לו לקנות את מצלמתו הראשונה, מצלמת סופר 8.
בתחילת שנות השבעים החל אלמודובר לעסוק בקולנוע ובתיאטרון אוונגארד.
הוא הצטרף לקבוצת תיאטרון אוונגרדי בשם Los Goliardos ("הנהנתנים"), שם הכיר את פליקס רוטטה ואת כרמן מאורה שילוו אותו בהמשך דרכו.
בשנת 1972 החל ליצור סרטים קצרים בעזרת מצלמת הסופר-8 שקנה.
בסוף שנות השבעים, לאחר סיום הדיקטטורה בספרד, החל לכתוב תסריטים, קטעי קומיקס, מאמרים וסיפורים, למגזינים שהיו חלק מתרבות הנגד כגון Víbora ו-Vibraciones.
פדרו אלמודובר נעשה לאחד ממובילי לה מובידה מדרילניה (La movida madrileña), תנועה תרבותית-חברתית נהנתנית שפרצה לאחר תום עידן הדיקטטורה של פרנקו.
במקביל לעבודתו הקולנועית שר לצד פאביו מקנמרה בצמד פאנק (Punk) - גלאם רוק.
פרסם נובלה בשם Fuego en las entrañas ("אש בקרביים"), ובשם העט "פאטי דיפוזיה" פרסם מאמרים בעיתונים ובכתבי עת, ובהם העיתון אל פאיס (El País).
סיפורי פאטי דיפוזיה כונסו לספר שיצא לאור בשנת 1991, ותורגם לעברית על ידי הוצאת הוצאת בבל בשנת 2001 בשם "פאטי דיפוזיה וטקסטים אחרים".
סיפורים שפרסם הופיעו בספר El sueño de la razón ("חלום התבונה").
בשנת 1974 צילם אלמודובר את סרטו הקצר הראשון, במצלמת סופר 8 ללא קול, והמשיך לצלם סרטים אחדים כאלה.
הסרטים הוקרנו בפאבים ובמסיבות פרטיות.
בשנת 1978 צילם אלמודובר סרט באורך מלא במצלמת סופר 8, הסרט Folle, folle, fólleme, Tim ("זיין אותי, זיין אותי, זיין אותי, טים").
כן צילם סרט קצר במצלמת 16 מ"מ, Salome.
כוכביו של סרט זה, כרמן מאורה ופליקס רוטטה, שכנעו את אלמודובר לצלם סרט באורך מלא, וסייעו בגיוס תקציב לכך.
בנוסף לסרטיו של אלמודובר, הופקו בחברה גם סרטים של מגוון במאים חשובים אחרים.
אלמודובר הוא הומוסקסואל מוצהר, ומאז 2002 נמצא בזוגיות עם השחקן והצלם פרננדו איגלסיאס.
הוא אף ליהק את בן-זוגו מספר פעמים לתפקידים קטנים בסרטיו.
הזוג מתגורר בבתים נפרדים בשתי שכונות סמוכות של מדריד: אלמודובר בארגואלס (Argüelles) ואיגלסיאס באוניברסידד (Universidad).
בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן, אלמודובר ביחד עם קולנוענים ספרדיים (וגם חאווייר ברדם ואשתו פנלופה קרוז) האשימו את מדינת ישראל בביצוע רצח עם בפלסטינים, ואף שיגרו מכתב חריף לאיחוד האירופי - בו גינו את פעולות צה"ל ברצועת עזה.
באוגוסט 2025 קרא לראש ממשלת ספרד פדרו סאנצ'ס לנתק את כל הקשרים הדיפלומטיים והמסחריים עם ישראל על רקע מלחמת חרבות ברזל, וכינה את פעולות ישראל ברצועת עזה רצח עם.
אלמודובר כתב בעצמו (לעיתים עם שותף) את כל התסריטים לסרטיו.
הוא תיאר את דרכו בכתיבת תסריט:
אני זוכר במדויק את הדפים הראשונים בכל תסריט שכתבתי, אלה שמאיצים ומפרים את הסרט העתידי.
מחשבתי הראשונה היא לצלם סרט קצר המבוסס על דפים ראשונים אלה, אבל תמיד אני מסיים בהפיכת דפים אלה לסרט בהיקף מלא – לא רק משום שזה רווחי יותר, אלא גם משום שדפים ראשונים אלה הופכים אותי סקרן אודות הדמויות וחוויותיהן.
אם אני רוצה לדעת כיצד הגיעו לשם ומה קרה לאחר מכן, עלי למצוא זאת ולהעלות זאת על הכתב.
כאשר אני מפשפש בעבר ובעתיד של דמויות אלה, אני מסיים במציאת הסיפור שרציתי לספר, בלי שידעתי זאת מלכתחילה.
בשיטת יצירה אקראית זו, הדפים הראשונים שאני כותב משלבים בדרך כלל באמצעו של הסרט הנוצר בסופו של דבר.
על אופן התפתחותו של סרט אמר, בראיון שנערך עמו:
הסרטים הם דבר חי, לכן תמיד חייבים להתאים את המצב לנסיבות.
מצד שני אתה חייב להכין אותם היטב, כי אתה יכול להתאים אותם ולאלתר רק כשאתה שולט בכול.
כשהכול תחת שליטתך המלאה, הסרט מתחיל לחיות מולך, ואתה כבר מכיר אותו בעל פה, כי הוא חי גם בתוכך, ואז אתה יכול לאלתר לכל כיוון.
על אופן עבודתו של אלמודובר עם שחקניותיו עמדה כרמן מאורה, מהבולטות שבהן:
"פדרו אוהב מאוד לעבוד עם נשים, הוא מבין אותן ומרגיש בנוח אתן; עם גברים קשה לו הרבה יותר, כי אז כל המתח הרגשי והמיני שהוא מרגיש פורץ החוצה.
אבל הוא גם רוצה שכל הוראה שלו תבוצע במלואה.
הוא לא מוכן לגחמות של כוכבות.
הוא רוצה שהעבודה תבוצע מהר ומיד.
פפי, לוסי, בום (1980) ("פפי, לוסי, בום ובחורות רגילות אחרות", Pepi, Luci, Bom y otras chicas del montón): עוסק בשתי צעירות, פפי ובוֹם, ובחברתן המבוגרת יותר, לוּסי, המתגוררות במדריד ומשתלבות בתרבות הפאנק.
מבוך התשוקות (1982) (Laberinto de pasiones): קומדיה שגיבוריה הם סקסיליה, זמרת נימפומנית וריזה, בנו ההומוסקסואל של שליט מזרח-תיכוני.
הרגלים מגונים (1983) (Entre tinieblas): קומדיה שחורה העוסקת בזמרת הנמלטת מהמשטרה ומוצאת מקלט במנזר שבו נזירות לא שגרתיות, הצורכות סמים ומגדלות נמר.
(1984) (!!Qué he hecho yo para merecer esto¿): מתרחש בשיכונים שבשולי מדריד, ועוסק בחייה של משפחה ענייה, שבה שלושה דורות (חמישה אנשים) מתגוררים בדירה קטנה.
מטדור (1986) (Matador): מותחן העוסק במטדור שפרש בטרם עת עקב פציעתו בזירה ועבר לעסוק בהוראת מלחמת שוורים למתחילים, בתלמידו המודה בפשעים שלא ביצע, ובעורכת הדין המייצגת את התלמיד.
חוק התשוקה (1987) (La ley del deseo): פבלו, במאי הומוסקסואל, מאוהב בחואן, אך לאחר מפגש מיני מזדמן עם אנטוניו, אנטוניו מתאהב בו באובססיביות.
טינה, אחותו של פבלו, היא טרנסקסואלית, והיא מגדלת את עדה, בתהּ של חברתה, הדוגמנית העסוקה.
נשים על סף התמוטטות עצבים (1988) (Mujeres al borde de un ataque de nervios): פפה מרקוֹס היא שחקנית טלוויזיה החשה צורך עז לספר חדשות אישיות חשובות לחברהּ לחיים, איוואן, שבדיוק עזב אותה.
(1990) (!Átame¡): מלודרמה רומנטית, העוסקת בריקי, שעם שחרורו מבית חולים לחולי נפש מצהיר על כוונתו "לעבוד ולהקים משפחה, כמו אדם נורמלי".
לשם כך הוא חוטף וכולא שחקנית קולנוע שאתה היה לו סטוץ שנה קודם לכן ואותה הוא מעריץ, כדי לשכנעה שתתאהב בו.
עקבים גבוהים (1991) (Tacones lejanos): מלודרמה המתמקדת ביחסי אם ובתהּ, ועוסקת גם ביחסים בין בני זוג, זאת על רקע חקירת רציחתו של בעלה של הבת, שהיה קודם לכן מאהבה של האם.
קיקה (1993) (Kika): עוסק בצורה סאטירית בטלוויזיה (ובפרט ברדיפת הרייטינג), במיניות (כולל אונס וגילוי עריות), בדת ובחיים בעיר הגדולה.
לצד קיקה האופטימית והפטפטנית, שהיא מאפרת ומורה לאיפור, מככבת בסרט אנדראה, כתבת טלוויזיה מרושעת ורודפת סנסציות.
פרח הסוד שלי (1995) (La flor de mi secreto): מלודרמה המתמקדת בכמיהתה של אישה לבעלה המתרחק ממנה.
אהבת בשר ודם (1997) (Carne trémula): עוסק במשולשי אהבה שבהם מצטלבות הדרכים של שלושה גברים ושתי נשים.
הכל אודות אמא (1999) (Todo sobre mi madre): סיפורה של מנואלה, שבעקבות מותו של בנה בן ה-17 חוזרת לברצלונה בחיפוש אחר אביו, שהפך לטרנסקסואל לאחר שהרתה, ולא ידע על הולדת בנו ועל חייו.
דבר אליה (2002) (Hable con ella): מתאר חברות בין שני גברים, המכירים על רקע טרגדיות משותפות, לאחר שאהובותיהם שוכבות במצב של תרדמת בבית חולים.
חלק משמעותי ביצירה דן בתפקידיהם של גברים ונשים, ובמשמעויותיו הרות הגורל של המושג "אהבה".
חינוך רע (2004) (La mala educación): מעבר למאפיינים המופיעים בסרטים אחרים של הבמאי, כהתייחסויות לסוגיות המגדר והמוות, עוסק סרט זה, בין השאר, גם בנושא ההתעללות בילדים, ובהשפעותיה הרות הגורל על חייו של המבוגר השורד את ההתעללות.
לחזור (2006) (Volver): מגולל את סיפורן של שתי אחיות, ריימוּנדה וסוֹלֶה, אִמן, ובתהּ של ריימונדה, שלושה דורות של נשים שסבלו משוביניזם גברי והתמודדו אתו, כל אחת בדרכה.
זהו סרט שמורכב כמעט לחלוטין מנשים (גברים מופיעים בו רק דקות מעטות).
חיבוקים שבורים (2009) (Los Abrazos Rotos): עוסק במשולש רומנטי בהשתתפות במאי, שחקנית מתחילה ומפיק, המתרחש על רקע צילומו של סרט.
העור בו אני חי (2011) (La piel que habito): הסרט, לדברי אלמודובר, הוא "סיפור אימה ללא צעקות או הפחדות".
הנושא המרכזי בו הוא נקמתו של המנתח הפלסטי ד"ר לדגארד (אנטוניו בנדרס) בצעיר שתקף מינית את בתו.
לעוף מהתרגשות (2013) (Los amantes pasajeros): קומדיה שעלילתה מתרחשת כמעט כולה בחלקו הקדמי של מטוס נוסעים גדול, הטס בשמי ספרד בהמתנה לנחיתת חירום בעקבות תקלה טכנית שהתגלתה עם המראתו.
חולייטה (2016) (Julieta): דרמה המתארת את חייה של חולייטה, מורה לספרות ועורכת, ובפרט את יחסיה עם בתה היחידה אנטיה, שבגיל 18 ניתקה איתה קשר.
כאב ותהילה (2019) (Dolor y gloria): הסרט עוקב אחרי סאלבדור מאיו, במאי קולנוע בעברו, בסדרת מפגשים עם דמויות מחייו ומעברו – חלקם פיזיים וחלקם מתרחשים בזכרונו.
החל מילדותו בכפר קטן בולנסיה בו חווה את ההתאהבות הראשונה שלו, דרך גילוי אמנות הקולנוע ואהבתו הבוגרת הראשונה במדריד שתרומם ואז תשבור אותו, ועד חייו היום שמאופיינים בהתנסויות חדשות והשלמה עם הישנות.
אמהות מקבילות (2021) (Madres paralelas): הוקרן לראשונה ב-1 בספטמבר 2021, בפתיחת פסטיבל הסרטים של ונציה.
החדר הסמוך (2024) (The Room Next Door) - הסרט הראשון בשפה האנגלית של אלמודובר.
צילומי הסרט החלו במרץ 2024, עם ג'וליאן מור וטילדה סווינטון בתפקידים הראשיים.
העלילה מתמקדת בשתי חברות ותיקות, אינגריד ומרתה, שהיו קרובות כשהן עבדו באותו מגזין.
אינגריד הפכה לסופרת בעוד שמרתה הפכה לכתבת מלחמות, והשתיים התנתקו זו מזו בעקבות נסיבות החיים.
הן נפגשות שוב לאחר שנים בסיטואציה קיצונית.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה בתחרות המרכזית ב-2 בספטמבר 2024.
אלמודובר מרבה לעסוק בסוגיות הנוגעות למגדר, לתפקידי נשים וגברים, לזהות מינית, משפחה, זוגיות, ויחסי הורים וילדים.
הוא עושה שימוש נרחב בסרטיו בסצנות חושניות וביחסי מין במסגרת הנישואים ובעיקר מחוצה להם.
המוות מעסיק אותו, וכמעט בכל סרטיו מות אדם, בדרך כלל ממחלה או מרצח, עומד בבסיס העלילה.
תסריטי סרטיו שנונים וחדים, הן במלל והן בתוכן, והפסקול שלהם בדרך כלל חושני, ושזורים בו לעיתים שירים ישנים, שלמילותיהם ישנה משמעות בהקשר לנושא הסרט.
סגנון הצילום בסרטיו ייחודי, וכולל זוויות צילום יוצאות דופן וצבעים עזים, לעיתים קרובות אדום.
סרטיו של אלמודובר חורגים בעקביות מהמוסר המקובל, זה שהוליווד הקפידה עליו בקוד הייז, ולמרות זאת התייחסה אליו הוליווד באהדה גם כשזנח את קוד הייז.
קדושת הנישואים אינה קיימת בסרטיו של אלמודובר - גיבוריו מנהלים רומנים או נקלעים למין מזדמן תוך התעלמות מהיותם נשואים.
מעשי פשע, ובכללם רצח והריגה, אינם מביאים לענישת הפושע, וכאשר הוא נענש - אין זה עונש מהממסד (המשטרה ומערכת המשפט), אלא עונש מהחברה המתעלמת מהממסד.
לצריכת סמים נוכחות ניכרת בסרטיו של אלמודובר.
בחלקם היא מוצגת כהתמכרות שלילית, ובאחרים כהתנהגות כמעט נורמטיבית.
בראיון עצמי שכתב בשנת 1984 ציין אלמודובר (כמראיין): "אתה הולך ומתמחה בבימוי נשים.
זו אחת האיכויות הבודדות שכולם מודים שיש לך...", והגיב על כך: "יש רגש משונה של הדדיות בינן לביני.
אני נוטה לעורר בנשים רגשות אימהיים, והנשים נוטות לעורר רגשות אימהיים בי.
לכן אנחנו מבינים זה את זה טוב כל כך על הסט."
על מאפייני הנשים בסרטיו של אלמודובר עמד פבלו אוטין:
הנשים של אלמודובר הן לא משכילות, אינטלקטואליות, או מן המעמד הגבוה.
אדרבא, הן זונות, קוקסינלים, עקרות בית נואשות, נשים מוכות, נזירות, ספריות.
בנוסף, הן לא מייצגות את אידיאל היופי הנשי כפי שהוא נתפס בקולנוע ובחברה המערבית בכלל.
מדובר בנשים שהאופי הייחודי שלהן והסקסיות שלהן הם אלה שהופכים אותן ליפות ומעניינות.
לצד כרמן מאורה הופיעו רבות ומגוונות: ביבי אנדרסן, טרנסקסואלית שהפכה לכוכבת גדולה בספרד בקולנוע, בטלוויזיה ובמוזיקה.
ביבי היא בלונדינית מושלמת שכבשה את ספרד כולה ואף הופיעה בעירום מלא באחד מסרטיו של אלמודובר כדי להראות את פלאי הרפואה המודרנית.
רוסי דה פאלמה, האישה שנראית כאילו נלקחה מציור של פיקאסו.
כיעורה הייחודי הוא למעשה יופי שאין דומה לו.
רוסי הופיעה תמיד בתפקידי משנה אצל אלמודובר ובמקביל פיתחה קריירה אינטנסיבית בעולם הדוגמנות.
ססיליה רות הארגנטינאית, המוכרת בזכות תפקידה הראשי ב"הכל אודות אימא", דיבבה דמויות רבות בסרטיו של פדרו והופיעה בסרטיו בתפקידי אורח ותפקידי משנה.
ססיליה גילמה את דמותה של סקסיליה בסרט "מבוך התשוקות".
הנערה האלמודוברית יוצאת הדופן היא פנלופה קרוז, שניחנה ביופי טבעי אידיאלי.
אלמודובר אמר לעיתונות הספרדית שהוא חושב שפנלופה נמצאת היום בשיא היופי שלה.
יש לה את אחד המחשופים המרהיבים בקולנוע העולמי".
לשיא, מבחינה זו, הגיעו הסרטים "הרגלים מגונים" "לחזור" ו"אמהות מקבילות", שבהם לגברים מקום זניח למדי, והמעטים שמופיעים בהם נעלמים תוך דקות מעטות מרגע שהופיעו.
בשלושה מסרטיו מתמקד אלמודובר ביחסי אם-בת מורכבים.
שחקניות שמילאו תפקיד בולט באחד מסרטיו של אלמודובר או שהופיעו בסרטיו שוב ושוב זוכות לעיתים לכינוי "נערות אלמודובר" (Chicas Almodóvar).
המשפחה ותהפוכותיה תופסות מקום מרכזי ברבים מסרטיו של אלמודובר.
בפרט עוסק אלמודובר במסגרת זו בזוגיות, ובעיקר פירוקה והרכבתה, וביחסי הורים וילדים, הנפרסים לעיתים על פני שלושה דורות.
"מבוך התשוקות": עוסק בשלוש משפחות, כל אחת ואומללותה.
"מה עשיתי שזה מגיע לי?": מספר את סיפורה של משפחה ענייה, שבה שלושה דורות מתגוררים בדירה קטנה.
במשפחה חמש נפשות: אם המשפחה מתפרנסת מעבודות ניקיון, בעלה נהג מונית שנהרג בתאונה במהלך ויכוח ביניהם, שני ילדיהם ואמו של הבעל.
"חוק התשוקה": עוסק במשפחה שבמבט מבחוץ נראית שגרתית - גבר אישה וילדה - אך למעשה היא רחוקה מלהיות שגרתית, שמשום שמרכיביה הם גבר הומוסקסואל ואחותו הטרנסקסואלית, המגדלת את בתה של חברתה הדוגמנית, העסוקה מכדי לגדל את הבת.
"עקבים גבוהים": עוסק במשפחתה של רֶבּקה בשתי תקופות בחייה: בילדותה - רֶבּקה, אמה ואביה, שרֶבּקה גורמת למותו; ובבגרותה - רֶבּקה, בעלה, שרֶבּקה הורגת, ואמה, שאתה רֶבּקה מתפייסת.
"פרח הסוד שלי": סיפור התפרקות משפחתה של ליאו, שבעלה חדל לגלות עניין בה ובוגד בה עם חברתה הטובה.
ליאו מוצאת מרגוע בביתה הכפרי של אמה, ויוצרת בהיסוס קשר עם בן זוג חדש.
"אהבת בשר ודם": ויקטור מביא לפירוקן של שתי משפחות: משפחתה של מאהבתו, קלרה, הנשואה לסנצ'ו, ומשפחתה של אהובתו, הלנה, הנשואה לדוויד.
הוא מקים משפחה חדשה עם הלנה, ולשניים נולד בן.
"הכל אודות אמא": משפחתה של האמא שבשם הסרט, מנואלה, מתפרקת פעמיים: לראשונה כאשר היא בורחת מבעלה, בהיותה בהריון, לאחר ששינה את מינו, ופעם שנייה כאשר בנה אסטבן נהרג.
לאחר מותו של אסטבן היא יוצאת לחפש את אביו, הקרוי כעת לולה, ואגב החיפוש מתחילה לשקם את חייה כאשר היא מאמצת את תינוקה של רוסה, שנפטרה סמוך ללידתו, לאחר שנדבקה באיידס מלולה.
"לחזור": הסרט מגולל את סיפורן של שתי אחיות, ריימוּנדה וסוֹלֶה, אִמן, ובתה של ריימונדה, הנערה פאולה - שלושה דורות של נשים שסבלו משוביניזם גברי והתמודדו אתו, כל אחת בדרכה.
קדושת הנישואים אינה קיימת בסרטיו של אלמודובר.
היעדרה בולט בפתיחת הסרט "מה עשיתי שזה מגיע לי?", שבה גלוריה, הנשואה לאנטוניו, מקיימת מין מזדמן עם גבר זר.
בסרט "אהבת בשר ודם", בגידותיהן של שתי נשים נמצאות במרכז העלילה.
במרכזו של הסרט "חיבוקים שבורים" ניצב רומן שמקיימת לנה, הנשואה לארנסטו, עם מטיאו בלנקו, במאי קולנוע שבסרטו, המופק במימון בעלה, היא משתתפת.
בסרט "נשים על סף התמוטטות עצבים" קרלוס, העומד להתחתן עם מריסה, אינו מהסס לנהל רומן עם קנדלה בזמן שמריסה ישנה שינה עמוקה בחדר הסמוך.
בסרט "עקבים גבוהים" מקיימת רבּקה, הנשואה למנואל, יחסי מין עם לטאל (אם כי היא מסתייגת מהם), בזמן שבעלה מחזר אחר אמהּ.
בסרט "קיקה", הגיבורה, קיקה, מפנטזת על יחסי מין עם חמיה.
Ernesto Acevedo-Muñoz, בספרו "Pedro Almodóvar", רואה את גורלה של המשפחה, המתפרקת ונוצרת מחדש, כמשל לקורותיה של ספרד, העוברת משבר תחת שלטונו של פרנקו ומשתקמת לאחר מכן.
חלק לא מבוטל מסרטיו של אלמודובר עוסק במיניות לגווניה:
זנות ("מה עשיתי שזה מגיע לי?" ו"הכל אודות אמא").
בשני הסרטים מוצגות הזונות באור חיובי.
אורגזמה המושגת במוות של בן הזוג ("מטדור").
אונס: בסרט "פפי, לוסי, בום" מוצגים שני מעשי אונס.
בסרט "מטדור" מנסה אנחל לאנוס ברחוב את שכנתו, אך אינו מצליח לחדור.
לאחר שחש חרטה, הוא ניגש לתחנת המשטרה ומתוודה על מעשהו.
בסרט "קיקה" פול באסו, שהוא סוטה מין, אונס את קיקה הישנה במיטתה.
האונס מסתיים רק לאחר ששוטרים, שהוזעקו למקום, מנתקים את האנס מהנאנסת והוא נמלט.
סצנת אונס זו ספגה ביקורת, משום שהיא מציגה את האונס באור הומוריסטי.
בסרט "לחזור" מנסה אב לאנוס את בתו החורגת, והיא מתגוננת והורגת אותו.
בסרט "העור בו אני חי" סקה אונס את ורה כשהוא חושב שזאת אשתו של רוברטו שברחה איתו, האונס מסתיים כשרוברטו רואה את האונס במסכי הטלוויזיה עולה לחדר ויורה לסקה בראשו.
גילוי עריות: בסרט "מבוך התשוקות", גילוי עריות הוא מרכיב מרכזי בעלילה.
בסרט "קיקה", חואנה, המשרתת בביתם של קיקה ורמון, היא לסבית.
היא מספרת לקיקה ששכבה רק עם אחיה המפגר, הלהוט ליחסי מין, כדי לספק פורקן לתאוותיו.
הומוסקסואליות: גיבורי הסרט "לעוף מהתרגשות" הם שלושה הומוסקסואלים מוחצנים ("אוחצ'ות") ושניים המנסים בלא הצלחה להסתיר את נטייתם המינית.
משולש רומנטי הטרוסקסואלי ("אהבת בשר ודם" ו"חיבוקים שבורים"), שבו אישה נשואה מעדיפה את המאהב.
משולש רומנטי הומוסקסואלי ("חוק התשוקה").
טרנסקסואליות ("חוק התשוקה" ו"הכל אודות אמא").
התאמה מגדרית בכפייה מוצג בסרט "העור בו אני חי".
סאדו-מזוכיזם ("פפי, לוסי, בום", "קשור אותי!
בשני הסרטים זוכה הסדיסט באהבתה של האישה שבה הוא מתעלל.
אוננות: בסרט "לחזור", לאחר שריימונדה, גיבורת הסרט, מסרבת לקיים יחסי מין עם בעלה, הבעל מאונן במיטתם.
בצורה בוטה יותר מוצגת אוננות גברית בתחילת הסרטים "מטדור" ו"חוק התשוקה", ואוננות נשית בסרט "קשור אותי!
האוננות מופיעה בצורה עדינה יותר בסרט "חינוך רע", כאשר איגנסיו ואנריקה הילדים צופים בסרט ותוך כדי מאוננים אחד לשני.
בשנת 1984, לאחר שצילם את סרטו השלישי, כתב אלמודובר: "מעולם לא הבנתי את המוות, אני יודע שהוא קיים, אבל עוד לא ממש הפנמתי אותו.
ומכיוון שאני המחבר של הסיפורים שלי, דחיתי אותו בעבר - בפפי ובמבוך.
הוא לא הופיע אף פעם.
עכשיו, לעומת זאת, אני מנסה להכניס אותו, כאילו כדי להתרגל אליו.
וזה גם מוטיב דרמטי טוב." ואכן, מסרטו השלישי ואילך, כמעט בכל סרטיו למוות מקום מרכזי, ולעיתים הוא הכוח המניע שמאחורי עלילת הסרט.
בניגוד למציאות, בחלק מהסרטים המוות הוא תהליך הפיך.
בסרט "קיקה" צעיר הנחשב כמת חוזר לחיים במהלך איפור גופתו, ובסרט "לחזור" אישה שנחשבה כמתה מופיעה כרוח רפאים, שמתגלה לאחר מכן כאישה חיה.
לעומת זאת, הסרט "פרח הסוד שלי" מתחיל בסצנה שבה שני רופאים עמלים לשכנע אם שהמוות המוחי של בנהּ אינו הפיך - אף שהוא מחובר עדיין למכונת הנשמה ולכאורה נושם, אין כל אפשרות להחזירו לחיים.
בהמשך הסרט המוות מתגלה בכל זאת כהפיך: ליאו הנואשת בולעת גלולות רבות בניסיון התאבדות.
היא נרדמת במיטתה, והמסך ההופך לשחור מבהיר לצופה את גורלה, אך שיחת טלפון מאמהּ, הנשמעת באמצעות המשיבון, מעירה אותה.
היא מקיאה את הגלולות, והסכנה לחייה חולפת.
"פפי, לוסי, בום": פפי מגדלת קנאביס בביתה, ובמהלך העלילה מכבדת את חברותיה בקוקאין.
"הרגלים מגונים": צריכת סמים תופסת מקום מרכזי בסרט זה, שתחילתו באדם שמת כתוצאה מצריכת הרואין מורעל, והמשכו במנזר שבו אם המנזר ואחת הנזירות צורכות סמים באופן קבוע.
"מה עשיתי שזה מגיע לי?": הילד עוסק במכירת סמים לחבריו ולשכנתו, אך נמנע מלצרוך אותם בעצמו.
"חוק התשוקה": בתחילת הסרט פבלו קינטרו וחברו חואן מסניפים קוקאין, בהמשך הסרט פבלו מסניף יחד עם אחותו, וכאשר שוטר עורך חיפוש בביתו של פבלו ומוצא מעט קוקאין, הוא ממהר להסניף שורה.
אהוב אותי!": מרינה, גיבורת הסרט, מתמכרת לסמים.
"אהבת בשר ודם": בתחילת הסרט ממתינה הלנה, אישה צעירה, לסוחר סמים שיביא לביתה את הסמים שהזמינה.
"לחזור": אגוסטינה מכינה ג'וינט מקנאביס שהיא מגדלת בחצר ביתה, ומציעה ממנו גם לאורחותיה.
היא מדברת בשבחו של עישון הג'וינט.
באחדים מסרטיו של אלמודובר נכללים מעשי פשע, ובכללם רצח והריגה, שהפושע אינו נענש עליהם.
לעיתים הפשע מגיע לידיעת המשטרה, שאינה מצליחה להביא את הפושע למשפט, ולעיתים המשטרה כלל אינה יודעת על הפשע.
בסרט "פפי, לוסי, בום" השוטר אונס שתי נשים, ובשני המקרים האונס אינו מגיע לידיעת המשטרה.
במקרה הראשון הנאנסת מגייסת את חבריה כדי שיכו את השוטר, אך מתברר שהם הכו את אחיו התאום, החף מפשע.
בהמשך הסרט השוטר מכה את אשתו, שעזבה אותו, מכות נמרצות, המביאות לאשפוזה.
הוא אינו נענש על כך - להפך: בזכות זאת אשתו המזוכיסטית חוזרת אליו.
בסרט "מה עשיתי שזה מגיע לי?" הורגת גלוריה את אנטוניו, בעלה, בעת ויכוח ביניהם, אך אינה נלכדת, חרף חקירת המשטרה.
אהוב אותי!" חוטף ריקי את מרינה וכולא אותה, על מנת לזכות באהבתה, והיא אכן מתאהבת בו.
לאחר שריקי שודד בלדרית סמים, היא מפעילה את חבריה המצטרפים אליה כדי להכותו.
בסרט "עקבים גבוהים" רבּקה גורמת בזדון למות אביה בהיותה ילדה, ורוצחת את בעלה, אך בשני המקרים אינה נותנת את הדין על כך.
במקרה השני חוקר הרצח מאוהב ברבּקה, ומחפש דרך לזכות אותה.
בסרט "חינוך רע" האב מנולו וחואן הורגים את אחיו של חואן, איגנסיו, בכלך שהם נותנים לה הרואין טהור שתזריק לעצמה, במקום הרואין רגיל.
אין התערבות של המשטרה במקרה המוות.
בסרט "לחזור" הורגת נערה את אביה, ואישה רוצחת את בעלה ומאהבתו, בשני המקרים ללא עונש.
דיבורים (גם אל מי שאינו יכול לשמוע)
אלמודובר מעיד שהדמויות בסרטיו מאוד מילוליות - הן מדברות גם כאשר בן שיחן אינו מסוגל לשמוע או לענות.
"אהבת בשר ודם": ויקטור עולה לקברה של אמו ומדבר אל מצבתה.
"קיקה": קיקה מפטפטת באריכות עם הגווייה שאותה היא מאפרת, ובסצנה אחרת מדבר פול באזו אל קיקה הישנה.
אהוב אותי!": ריקי מדבר אל מרינה, אך היא אינה יכולה לענות, משום שפיה חסום באגד מדבק.
"נשים על סף התמוטטות עצבים": פפה משוחחת עם הפרחים ועם המשיבון שבביתה.
לדוגמאות אלה יש להוסיף את הדוגמה הבולטת ביותר (שנוצרה לאחר שאלמודובר כתב את דבריו אלה) - הסרט "דבר אליה": בניגנו משוחח ארוכות עם אליסיה בזמן שהוא מטפל בה אף על פי שהיא שרויה בתרדמת.
אלמודובר עמד על כוחן של המילים: "לדעתי, שתי שורות טובות של דיאלוג בפיה של דמות שפותחה היטב יעילות כמו האפקטים המיוחדים בסרט "שליחות קטלנית 2: יום הדין".
ואכן, ברבים מסרטיו של אלמודובר, הקולנוע הוא חלק מעלילת הסרט.
"חיבוקים שבורים" הוא סרט ארס פואטי, משום שבמידה רבה גיבורו של הסרט הוא הקולנוע עצמו.
עלילת הסרט סובבת סביב צילומו והפקתו של סרט בשם "נשים ומזוודות", ובה משולב סיפור צילומו של סרט תיעודי אודות הפקת הסרט.
מבקר הקולנוע יאיר רוה ציין כי זהו "סרט שעוסק ישירות בקולנוע, בכתיבה, ביצירה, באופן בו הקולנוע נכנע לחיים, אבל גם במקום שבו הקולנוע מסוגל לשכתב את החיים, ושיש לו כוחות של השבה לחיים – גם אם רק באופן סמלי" קדמו ל"חיבוקים שבורים" הסרטים "קשור אותי!
אהוב אותי!" ו"חינוך רע", שגם בהם חלק מהעלילה מוקדש לצילומו של סרט.
מטיאו ולנה, גיבורי הסרט, צופים בסרטו של רוברטו רוסליני, "מסע לאיטליה", המוקרן בטלוויזיה.
גם בסרטים נוספים של אלמודובר, צפייה בסרטי קולנוע היא חלק בלתי נפרד מעולמם של גיבורי הסרט:
בתחילת הסרט "אהבת בשר ודם" מגיע ויקטור לביתה של הלנה, שבו הטלוויזיה מקרינה את סרטו של לואיס בוניואל, "Ensayo de un crimen".
בין ויקטור להלנה מתפתח ויכוח, שבמהלכו נפלט כדור מאקדחה של הלנה, בדיוק ברגע שבו נורית ירייה בסרט שבטלוויזיה.
הלנה מתעלפת, וויקטור, הממתין להתעוררותה, צופה בהמשך הסרט.
בסרט "דבר אליה" צופה בניגנו בסרט אילם קצר, בן מספר דקות, בשחור לבן, ומספר עליו אחר כך לאליסיה בעודו סועד אותה.
הסרט, "המאהב המתכווץ", הוא סיפור על מדענית ומאהבה.
בסרט "חיבוקים שבורים" הגיבורים לא רק צופים בסרטים, אלא העלילה כולה מספרת גם את סיפור הפקתו של סרט בו הבמאי הוא הגיבור הראשי של "חיבוקים שבורים".
אחת הסצנות נצפית שלוש פעמים במהלך הסרט, כאשר מלאכת העריכה משתנה והסצנה משתנה בעקבותיה ויוצרת אצל הצופה גיחוך, עצב או התרגשות לחלופין.
לעיתים הגיבורים מצטטים סרטים נודעים שבהם צפו:
בסרט "מבוך התשוקות" משכנעת סקסיליה את ריזה לקיים יחסי מין במטוס: "נעשה זאת כאן, כמו ב"עמנואל I".
הסרט "עקבים גבוהים" עוסק ביחסיהן הסבוכים של אם ובתהּ, בקי ורבּקה.
בשיחה ביניהן יוצרת רבּקה אנלוגיה בינה ובין הבת בסרטו של אינגמר ברגמן "סונטת סתיו", שבו האם משפילה את הבת כאשר היא מוכיחה לה שהיא מנגנת טוב ממנה.
בסרט "פרח הסוד שלי" נזכרים גיבורי הסרט, אנחל וליאו, בסרטי קולנוע שבהם צפו, כהקבלה לחייהם:
אנחל מציע לליאו לבלות אתו, והיא מסרבת בנימוק שבעלה חוזר מחוץ למדינה, ומוסיפה: "זה מזכיר לי את הסרט 'הדירה' של בילי ויילדר", ואנחל עונה: "כן, גם לי.
בסרט הזה שירלי מקליין מתאהבת באיש שאינו האיש האמיתי שאותו היא אוהבת".
ליאו ואנחל הולכים ברחוב, ואנחל שואל את ליאו: "זוכרת את "קזבלנקה", הפעם הראשונה שאינגריד ברגמן נכנסת לבית הקפה?".
הוא ממשיך ומצטט את דבריו של האמפרי בוגארט בסרט: "זה היה בפריס.
לעולם לא אשכח את היום הזה, היום שבו הגרמנים כבשו את פריס.
הגרמנים היו לבושים באפור ואת בכחול".
בסצנת הסיום, כאשר ליאו ואנחל יושבים נינוחים אל מול האח בביתו, אומרת ליאו: "זה מזכיר לי את הסיום של עשירים ומפורסמים.
שתי הידידות, שתיהן סופרות, שותות לבדן, הרחק מן העולם, לפני אח בוערת".
בנוסף, סרטיו של אלמודובר כוללים מחוות לסרטים נודעים ונודעים פחות בהיסטוריה של הקולנוע:
את סרטו "מה עשיתי שזה מגיע לי?" תיאר אלמודובר כהולך בעקבות הנאו-ריאליזם האיטלקי.
דמותה של הוּמה בסרט "הכל אודות אמא" מעוצבת לפי דמותה של בטי דייוויס, ושם הסרט הוא מחווה לסרט הקלאסי "הכל אודות חוה", בכיכובה של דייוויס, שבו צופים מנואלה ובנה אסטבן בתחילת הסרט "הכל אודות אמא".
בדיוק כמו איב הרינגטון", ובכך רומזת לעלילת "הכל אודות חוה".
בסרט "חיבוקים שבורים" נכללת סצנה שבה פניה של לנה מזכירים היטב את פניה של אודרי הפבורן בסרט "סברינה" (להשוואה: לנה לעומת סברינה).
בנוסף, "נשים ומזוודות", הסרט העומד במרכז העלילה של הסרט, הוא ציטוט של סרטו של אלמודובר עצמו, "נשים על סף התמוטטות עצבים", משנת 1988.
רבות מהדמויות בסרטיו של אלמודובר מופיעות בפני קהל, בדרך קבע או באופן חד-פעמי.
פעמים רבות ההופעה היא חלק רב משמעות בעלילה.
בסרט "פפי, לוסי, בום", בוֹם היא גיטריסטית וזמרת פאנק.
בסרט "הרגלים מגונים" יוֹלנדה בל היא זמרת בקברט.
היא נמלטת למנזר, ובו מארגנות הנזירות מסיבת יום הולדת לאם המנזר, שבמהלכה יולנדה, בליווי שלוש מהנזירות, שרה לכבודה של אם המנזר.
בסרט "מטדור", דייגו מונטס הוא לוחם במלחמת שוורים שפרש בטרם עת עקב פציעתו בזירה.
את הופעתו האחרונה בזירה הוא רואה בקלטת וידאו, ובה הוא מזהה בקהל את מריה קרדנל, ומבין שהעניין שלה בו החל זמן רב לפני פגישתם הראשונה.
הסרט "חוק התשוקה" מספר את סיפורו של פבלו קינטרו, במאי קולנוע ותיאטרון.
בין השאר הוא מביים את המחזה "הקול האנושי", שבו אחותו טינה מגלמת את התפקיד הראשי.
פפה מרקוֹס, גיבורת הסרט "נשים על סף התמוטטות עצבים" היא שחקנית טלוויזיה.
מרינה, גיבורת הסרט "קשור אותי!
אהוב אותי!" היא שחקנית קולנוע, המופיעה בסרט שצילומו הוא חלק מהעלילה.
בסרט "עקבים גבוהים", הופעה בפני קהל תופסת חלק מרכזי בעלילה.
גיבורת הסרט, רֶבּקה, היא קריינית חדשות בטלוויזיה, שבאחת המהדורות יוצאת בהודעה אישית למאזינים, ומתוודה שרצחה את בעלה.
אמהּ של רֶבּקה, בקי דל פאראמו, היא זמרת נודעת, המופיעה במדריד לאחר היעדרות ממושכת, ואת השיר הראשון בהופעתה, Piensa en Mi ("חישבי עלי"), מקדישה לבתהּ, הנמצאת המעצר.
גיבור שלישי של הסרט הוא לטאל, דראג קווין המופיע במועדון ומחקה את בקי.
בסרט "קיקה" אנדראה "המצולקת" היא כתבת טלוויזיה רודפת סנסציות, המנחה באופן תיאטרלי תוכנית טלוויזיה בשם "הגרוע ביותר של היום".
הסרט "פרח הסוד שלי נפתח בסצנה שבה מגלמת מנואלה, במסגרת תרגול של רופאים, אישה המתבקשת למסור להשתלה את איברי בנה המנוח.
בהמשך הסרט מעלים בלנקה ובנה אנטוניו מופע פלמנקו.
הסרט "הכל אודות אמא" נפתח בסצנה דומה לסצנת הפתיחה של הסרט "פרח הסוד שלי".
בהמשכו מופיעות שתי שחקניות, הוּמה ונינה, המופיעות בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה".
מנואלה, גיבורת הסרט, מחליפה את נינה באחד המופעים, וחברתה אגראדו נותנת מופע יחיד מאולתר בערב שבו מבוטלת ההצגה.
הגיבורות הדומות של הסרט "דבר אליה" הן לידיה, שהיא לוחמת שוורים, הנפגעת במהלך פעילותה בזירה ושוקעת בתרדמת, ואליסיה, רקדנית בלט שנפגעה בתאונת דרכים, ושקעה אף היא בתרדמת.
ריימוּנדה, גיבורת הסרט "לחזור" מפעילה מסעדה, ובערב שבו נערכת מסיבה במסעדה, היא שרה בפני קהל החוגגים.
לנה, גיבורת הסרט "חיבוקים שבורים", היא שחקנית קולנוע מתחילה, המופיעה בסצנות אחדות בשני סרטים (סרט עלילתי וסרט דוקומנטרי) המצולמים בסרט.
מדריד, בירת ספרד, היא מקום ההתרחשות העיקרי של מרבית סרטיו של אלמודובר.
בסרט "מבוך התשוקות" מתוארת מדריד כ"מרכז היקום".
חריגה ממצב זה מתרחשת בסרט "הכל אודות אמא", שאמנם מתחיל במדריד, אך עיקר עלילתו מתרחש בברצלונה.
בסרט "חיבוקים שבורים" מרחיקים הנאהבים לנה ומטיאו עד לנסרוטה שבאיים הקנריים, אך עיקר העלילה מתרחש במדריד.
נופיה של מדריד נשקפים בסרטים.
בצורה מפורשת ניכר הדבר בתחילתו של הסרט "אהבת בשר ודם", שבה נולד ויקטור תוך כדי נסיעה של אמו באוטובוס לבית היולדות.
מלווה של האם מרימה את ויקטור התינוק, מפנה אותו אל החלון, ואומרת לו "ראה ויקטור: מדריד".
מוטיב זה מופיע בסרטים "מה עשיתי שזה מגיע לי?" ו"פרח הסוד שלי".
גם בסרט "לחזור" נעות הגיבורות בין מדריד ובין הכפר.
אלמודובר משלב בסרטיו זוויות צילום בלתי שגרתיות, המפתיעות את הצופה.
לדוגמה, בסרט "הכל אודות אמא", שבו כותב אסטבן ביומנו, הכתיבה מוצגת מנקודת מבטו של הנייר המביט בעט הכותב עליו.
בסרט "לחזור" מגיעה ריימוּנדה אל קהל האבלות לקראת לווייתה של דודתה פאולה.
האבלות המקיפות אותה לנחמה מצולמות ממעוף הציפור במבט מלמעלה.
אהוב אותי!" נמצאים ריקי ומרינה במיטה שבתקרה שמעליה ישנה מראה בצורת פירמידה.
צילום התקרה מראה את פעילותם של ריקי ומרינה כשהיא מוכפלת חמש פעמים.
השתקפויות במראה משמשות גם בסרטים נוספים של אלמודובר להעצמת המסר הוויזואלי.
סרטיו של אלמודובר מלווים בפסקול חושני, שבו שזורים לעיתים קרובות, כחלק מעלילת הסרט, שירים ישנים, שמילותיהם משקפות את הרגשות של גיבורי הסרט.
בסרט "חוק התשוקה" משמיע פטיפון קטע משירו של ז'אק ברל Ne me quitte pas לקראת פרידתם של פבלו ואהובו חואן.
בסרט "פרח הסוד שלי" יוצאת ליאו, הסובלת מהתנכרותו של בעלה, לפאב.
בטלוויזיה הפתוחה בפאב שרה הזמרת המקסיקנית צ'וולה וארגס (Chavela Vargas) את השיר "En el último trago", המשקף את רגשותיה של ליאו: "אני רוצה לדעת מה הסיבה לאדישותך כלפי ...
כל כך קשה לי לעזוב אותך, גם אם אני יודעת שאתה לא אוהב אותי יותר".
בסרט "עקבים גבוהים" מופיעה בקי על הבמה ומקדישה לבתהּ רבּקה, הנתונה במעצר, את השיר Piensa en Mi ("חישבי עלי").
בהופעה אחרת מבוצע השיר Un año De Amor ("שנה של אהבה").
בסרט "דבר אליה", בסצנה שבה לידיה נפגעת במהלך השתתפותה במלחמת שוורים ושוקעת בתרדמת נשמע קולה של הזמרת הברזילאית אליס רז'ינה - בשיר אהבה וגעגועים קורע לב (Por Toda A Minha Vida, מאת מוראיס וז'ובים).
בסרט מופיע גם הזמר הברזילאי קייטנו ולוזו בדמות עצמו, שר בספרדית שיר אהבה עממי ישן - "קוקורוקוקו פלומה (Cucurrucucu Paloma)" - בביצוע מחודש ומרגש.
בסרט "אהבת בשר ודם" מציג אלמודובר את המהפך שעברה ספרד ברבע האחרון של המאה העשרים.
ויקטור מוּדע להבדל זה, ומספר לתינוק העומד להיוולד: "בספרד כבר מזמן שכחנו את הפחד" (למהפך זה חשיבות רבה גם מבחינתו של אלמודובר, משום שהצנזורה שפעלה בתקופת פרנקו לא הייתה מאפשרת יצירת סרטים כדוגמת אלה של אלמודובר).
התייחסות נוספת מופיעה בסרטו הראשון של אלמודובר, "פפי, לוסי, בום", שבו אומר השוטר: "במדינה זו, עם כל כך הרבה דמוקרטיה, אינני יודע לאן נגיע", ובכך מביע געגועים למשטרו של פרנקו.
בסרטיו האחרים של אלמודובר אין התייחסות ישירה כזו לגורלה של ספרד, אך Ernesto Acevedo-Muñoz בספרו "Pedro Almodóvar" רואה בסרטים אחדים את קורותיהם של הגיבורים כמשל לקורותיה של ספרד.
כאשר הגיבור מתעמת עם זיכרונותיו, לדוגמה, רואה זאת Acevedo-Muñoz כמשל לצורך של ספרד להתעמת עם עברה.
את סצנת האונס הפותחת את הסרט "פפי, לוסי, בום", בדומה לסצנות אונס אחרות בסרטיו של אלמודובר, הוא רואה כמשל לשלטון הדיכוי של פרנקו.
לאלמודובר הופעות קצרות באחדים מסרטיו, וכן הופיע בסרטים של במאים אחרים.
גם אחיו, אגוסטין, ואמו, פרנסיסקה קביירו, זכו להופיע בסרטיו.
סרטים שכתב וביים או הפיק
נשים על סף התמוטטות עצבים (1988) (מפיק)
החיים בלעדיי (2003) (מפיק בפועל, יחד עם אגוסטין אלמודובר)
נערה קדושה (2004) (מפיק בפועל)
הסוד שמעבר למילים (2005) (מפיק בפועל)
Patty Diphusa y otros textos, 1991. בעברית: פאטי דיפוזיה וטקסטים אחרים, תרגום: ליה נירגד, הוצאת בבל, 2002.
El último sueño, 2023. החלום האחרון, תרגום: מיכל שליו, אחוזת בית, 2024.
אהוב אותי!הבמאי הטוב ביותרהתסריט הטוב ביותר1989הסרט הטוב ביותרנשים על סף התמוטטות עצביםהבמאי הטוב ביותרהתסריט הטוב ביותרפרס האקדמיה האירופית לקולנוע2024הבמאי האירופי הטוב ביותרהחדר הסמוךהתסריטאי האירופי הטוב ביותרפרס סטלייט2025התסריט המעובד הטוב ביותרהחדר הסמוךפרס הקולנוע הבריטי העצמאי2025הסרט הבינלאומי העצמאי הטוב ביותרSirât
פדרו דה אלוואראדו (הגייה ספרדית: [ˈpeðɾo ðe alβaˈɾaðo] Pedro de Alvarado; 1486 – 4 ביולי 1541) היה קונקיסטאדור ספרדי ושליט גואטמלה במאה ה-16.
ב-1510 הגיע אלוואראדו מספרד להיספניולה שבאיים הקריביים, השתתף בכיבוש קובה ולקח חלק במסע החקר הימי של חואן דה גריחאלווה של חופי חצי האי יוקטן ומפרץ מקסיקו.
בהמשך היה מפקד בכיר בצבאו של הרנן קורטז במהלך כיבוש מקסיקו.
הוא פיקד על הצבא בטנוצ'טיטלאן כאשר קורטז נעדר.
בשנת 1523, נשלח אלוואראדו על ידי קורטז כדי לכבוש את גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, וחלקים מניקרגואה.
לאחר מכן שלט בגואטמלה עד מותו.
הוא נתקל בהתנגדות עזה למעשיו מצד מקסיקו, אבל לאחר שחיזק את כוחו בשני מסעות לספרד (הראשון ב-1527–1528, והשני ב-1536–1539), הייתה לו שליטה מלאה.
אלוואראדו הקים עשרות יישובים בגואטמלה, ופיתח את המושבה.
הוא נודע ביחסו האכזרי לילידים.
ב-1540 שט למקסיקו, שם הוא הושפע מהמשנה למלך, אנטוניו דה מנדוסה וגם מסיפוריו של מרקוס דה ניסה, והחל לחפש את עם ה"סיבולה" האבוד.
במהלך חייו, פיתח אלווראדו מוניטין של חמדנות ואכזריות, והואשם בפשעים והתעללויות שונות על ידי ילידים וספרדים כאחד.
בשנת 1541, אזרחי העיר נואבה גליסיה הפתיעו ומרדו בשלטונו.
אלוואראדו לקח חלק בקרבות נגדם, שנקראו מלחמת מיקסטון.
הוא הוביל מתקפה, נמחץ בטעות על ידי סוס, ומת כמה ימים לאחר מכן.
חואן רודריגס קבריו לקח פיקוד על מסעות המחקר הימיים.
בהמשך הפכה אשתו של אלוואראדו, דוניה באטריס דה לה קואבה, לשליטה של גואטמלה.
פדרו הראשון, קיסר ברזיל (12 באוקטובר 1798 - 24 בספטמבר 1834) היה קיסר ברזיל הראשון בשנים 1822–1831 (תקופת האימפריה הברזילאית), וכן מלך פורטוגל תחת השם פדרו הרביעי בשנת 1826. צאצא לבית ברגנסה.
נחשב על ידי הברזילאים ל"אבי האומה".
פדרו הראשון נולד ב-12 באוקטובר 1798 בליסבון, והיה בנו השני של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו קרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
לאחר מות אחיו פרנסיסקו אנטוניו בשנת 1801, קיבל פדרו את התואר "נסיך ביירה".
עם כיבוש פורטוגל על ידי צבאות נפוליאון בשנת 1807 בעקבות סירובה להשתתף באמברגו על בריטניה, נמלט פדרו בן התשע עם שאר המשפחה המלכותית וכל הממשלה הפורטוגלית למושבה ברזיל, שם התיישבו בריו דה ז'ניירו.
עם איחודן של ברזיל ופורטוגל לממלכה אחת בשנת 1815 כחלק מהסכמי קונגרס וינה, חדלה ברזיל להיות מושבת כתר.
סבתו של פדרו, המלכה מריה הראשונה, הייתה למלכת פורטוגל וקיסרית ברזיל.
בנה ז'ואאו השישי, ששימש כעוצר הממלכה בגלל מחלת הנפש של אמו, החליף אותה בתפקיד עם מותה בשנת 1816. כך היה פדרו ליורש העצר של שתי הממלכות, שאוחדו.
בפורטוגל הצליחו בינתיים כוחות בריטיים להכניע את הכיבוש הצרפתי.
משום שז'ואאו השישי לא מיהר לשוב לפורטוגל, שלט בה מפקד הצבא הבריטי ויליאם קאר ברספורד כדיקטטור צבאי.
גם אימו של פדרו, קרלוטה ז'ואקינה ואחיו הצעיר מיגל עזבו את ברזיל.
לעומתם, נשאר פדרו בריו דה ז'ניירו ומונה על ידי אביו לעוצר בברזיל.
בתגובה לדרישת הקורטס, הכריז פדרו ב-7 בספטמבר 1822 על עצמאותה של ברזיל בקריאה הדרמטית "עצמאות או מוות" (Indepêndencia ou morte), אשר נכנסה להיסטוריה כזעקת איפירנגה.
יורש העצר פדרו היה איפוא לפדרו הראשון, קיסר ברזיל.
יש עדויות לכך שצעד זה של פדרו היה מתואם עם אביו, מלך פורטוגל ז'ואאו השישי.
ברחבי אמריקה הדרומית התפשטה באותה התקופה תנועה מהפכנית, שהביאה להכרזת העצמאות של המושבות הספרדיות והפיכתן לרפובליקות.
מלך פורטוגל חשש, ובצדק, שאם יעלה בידי הקורטס להחזיר את ברזיל למעמד של מושבה, תפרוץ מהפכה בברזיל והיא תוכרז כרפובליקה.
הכרזתו של פדרו הבטיחה שברזיל, המושבה הברזילאית הגדולה והעשירה ביותר, תישאר בשליטתו של בית ברגנסה.
זו הייתה גם דרך נוחה להוציא את ברזיל מהשפעתו של הקורטס.
בגלל האילוץ הדיפלומטי, לא יכול ז'ואאו השישי להכיר מיד בעצמאות קיסרות בנו, וההכרה ניתנה רק בשנת 1825. ז'ואאו השישי גם לא פגע במעמדו של פדרו, ולא שלל ממנו את מעמדו כיורש העצר של פורטוגל.
אלא שבשנת 1824 באה תגובת נגד למהפכה הליברלית בפורטוגל, שבה ניסו המלכה והנסיך מיגל הראשון לבטל את הישגי המהפכה ולהשיב את האבסולוטיזם.
מכיוון שהמלך התנגד לצעדים אלה, החזיקו בו אשתו ובנו כבן ערובה הלכה למעשה.
בעזרה של כוחות בריטיים, שהיו בעלי מעמד רב בפורטוגל מאז כיבוש נפוליאון את המדינה, הצליח להשיב את מושכות השלטון לידיו.
מיגל נאלץ לצאת לגלות בווינה.
פדרו הראשון נפטר בשנת 1834 כתוצאה ממחלת השחפת, והוא בן 36.
בשנת 1817 התחתן פדרו עם מריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בשנת 1829 התחתן פדרו עם אמלי מלוכטנברג, בתם של אז'ן דה בוארנה ואוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולד לו בת אחת:
בנוסף היו לפדרו ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
פדרו הרביעי (באראגונית: Pero IV d'Aragón; 5 בספטמבר 1319 - 5 בינואר 1387 הקרוי גם "פדרו חובב הטקסים" או "פדרו בעל הפגיון"), היה מלך אראגון, סרדיניה וקורסיקה (כפדרו הראשון), מלך ולנסיה (כפדרו השני) ורוזן ברצלונה וקטלוניה (כפדרו השלישי) מ-1336 ועד מותו.
פדרו הרביעי נולד ב-5 בספטמבר 1319 לאלפונסו הרביעי, מלך אראגון ותרסה ד'אנטנסה, בתם של גומבאלד ד'אנטנסה וקונסטנס מאנטיון.
בשנת 1336 מת אביו אלפונסו הרביעי, מלך אראגון, ופדרו עלה במקומו לשלטון, תוך שהוא יורש את כל תאריו, למעט התואר "הרוזן מאורז'ל", שירש אחיו הקטן, ז'אומה.
בשנת 1344 הדיח פדרו את ז'אומה השלישי, מלך מיורקה והפך למלך מיורקה.
תקופת שלטונו הייתה מאופיינת בניסיונות לחזק ולייצב את ממלכתו מול גורמים אנטי-מלוכניים (איחוד אראגון), ונוכח מלחמות שניהל בסרדיניה, סיציליה, דרום איטליה, האיים הבלאריים ויוון.
כיבושיו ביוון הקנו לו את התואר "דוכס אתונה ונאופטריה" בשנת 1381.
ב-6 בינואר 1387 מת פדרו הרביעי בברצלונה, ובנו חואן הראשון, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1338 התחתן פדרו עם מריה מנווארה, בתם של פיליפ השלישי, מלך נווארה וז'אן השנייה, מלכת נווארה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קונסטנצה מאראגון, מלכת סיציליה (1343–1363)
חואנה מאראגון, רוזנת אמפוריאס (1344–1385)
בשנת 1347 התחתן פדרו עם לאונור מפורטוגל, מלכת אראגון, בתם של אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, אולם היא מתה מהמגפה השחורה שנה לאחר מכן.
בשנת 1349 התחתן פדרו עם אלאונורה מסיציליה, בתם של פייטרו השני, מלך סיציליה ואליזבת מקרינתיה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
לאונור מאראגון, מלכת קסטיליה (1368–1382)
בשנת 1377 התחתן פדרו עם סיבילה מפורטיה, בתם של ברנגר דה פורטיה ופרנצסקה דה פלאו, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
וטיירס פדרו דה ואלדיביה (בספרדית: Gutierrez Pedro de Valdivia; 17 באפריל 1497 – 25 בדצמבר 1553) היה קונקיסטאדור ספרדי, המושל הראשון של צ'ילה.
לאחר ששירת עם הצבא הספרדי באיטליה ובפלנדריה, הוא נשלח לאמריקה הדרומית בשנת 1534, שם כיהן תחת פרנסיסקו פיסארו בפרו.
בשנת 1553 נתפס, והוצא להורג בידי האינדיאנים.
פדרו דה ואלדיביה נולד בסביבת שנת 1500 (מחוז אקסטרמדורה בספרד, למשפחת אצולה ( .
בשנת 1520 התגייס לצבא הספרדי של קרל החמישי ולחם בפלנדריה בשנת 1521 ובאיטליה בשנים 1522 ו-1525. פדרו דה ואלדיביה השתתף בקרב פאביה כחלק מהכוחות של המרקיז של פסקארה.
הוא הגיע לאמריקה בשנת 1535, בילה שנה בוונצואלה, ולאחר מכן עבר לפרו בשנת 1537.
בפרו הוא לחם לצידו של ארננדו פיסארו במאבקו נגד דייגו דה אלמגרו ולחם בקרב לאס סלינס בשנת 1538, בו הובס אלמגרו.
לאחר מכן חבר לארננדו וגונסאלו פיסארו בכיבוש הפרובינציות קייאו ולאס צ'רקאס בפרו עילית (כיום בוליביה).
כמחווה על עזרתו בכיבוש אדמות אלה, הוענק לו מכרה כסף והוא הפך לאיש עשיר.
ואלדיביה התחתן בספרד עם מאריה אורטיס דה חאטה, אבל בפרו התחבר עם האלמנה אינס דה סוארס, שהמשיכה איתו לצ'ילה ושימשה לו כפילגש.
לאחר הכישלון של המשלחת של דייגו דה אלמגרו בשנת 1536 נותרו אדמות דרום פרו (שנקראו אז נואבה טולדו) מחוץ להישג ידם של הספרדים.
ואלדיביה ביקש מהמושל פרנסיסקו פיסארו רשות להשלים את כיבוש השטח הזה.
הוא קיבל את רשותו, אך מונה רק לסגן המושל, ולא למושל כפי שרצה.
ואלדיביה נאלץ למכור את האדמות ואת המכרה שקיבל, כדי לממן את המשלחת.
מחסור בחיילים ובהרפתקנים היה בעייתי גם משום שהם לא היו מעוניינים לכבוש אדמות שאיכותן ירודה ביותר.
יתר על כן, בזמן שהוא הכין את המשלחת, הגיע פדרו סאנצ'ו דה הוס מספרד עם מענק מלכותי באותה מדינה.
כדי למנוע קשיים, יעץ פיסארו לשני המתחרים להצטרף לענייניו, ובתאריך 28 בדצמבר 1539, נחתם חוזה השותפות.
המשלחת הקטנה עזבה לבסוף את קוסקו שבפרו בינואר 1540, באישורו של פיסארו ועם דה הוס כשותף.
רק אישה אחת הייתה בין הנוסעים, אינס דה סוארס, הפילגש של ואלדיביה.
בדרך סחף איתו 150 ספרדים נוספים שנמשכו לתהילתו.
ואלדיביה החליט להימנע ממעבר בהרי האנדים והחליט לעבור דרך מדבר אטקאמה.
דה הוס ניסה בדרך להתנקש בחייו של ואלדיביה וכשל.
דה הוס קיבל חנינה, אך הורד למעמד נחות מאותו רגע.
ילידי האזור לא ששו לבואם של הספרדים, מאחר שסבלו התעללויות בעבר תחת אלמגרו.
בעזרת הבטחות רבות, ואלדיביה הצליח להחזיר לעצמו את האמון שלהם.
לאחר צעידה של חמישה חודשים וסבל רב, הם הגיעו לעמק קופיאפו, שבו ואלדיביה קבע חזקה על הקרקע בשם מלך ספרד.
בדצמבר 1540, 11 חודשים לאחר שעזבו את קוסקו, המשיכו חברי המשלחת דרומה והגיעו לעמק נהר מאפוצ'ו, בו הם הקימו את עיר הבירה של הטריטוריה.
העמק היה מאוכלס בצפיפות בילידים, האדמה הייתה פורייה, אך לא היו מים ראויים לשתייה בשפע.
שתי גבעות גבוהות סיפקו הגנה.
ב-12 בפברואר 1541 ייסד ואלדיביה רשמית את העיר סנטיאגו דה לה אקסטרמדורה החדשה (על שמו של יעקב בן זבדי, סנטיאגו בספרדית, ועל שם אקסטרמדורה, מקום הולדתו של ואלדיביה בספרד).
הטקס נערך למרגלות הגבעה Huelén (המוכרת כיום כגבעת סנטה לוסיה).
לאחר שהגיעו לצ'ילה רצו ואלדיביה ואנשיו מגד לשחזר את מערכת היחסים בין הספרדים לבין האינדיאנים אשר נפגעו קשות על ידי אלמגרו בדרכיו האכזריות.
בתחילה הצליח ואלדיביה להתמודד עם האוכלוסייה בדרכי שלום, אאבל כשהתגלה זהב באזור ולפראיסו, כפו על הילידים לעבוד במכרות.
כלקח מהרצח של פרנסיסקו פיסארו ב-1541 מינה ואלדיביה עצמו למושל של הטריטוריה באמצעות מועצת העיר החדשה, הוציא את צ'ילה משליטה פרואנית, והשליט בה את סמכויות המלך.
ואלדיביה עודד את הגילוי של דרום צ'ילה, וגילה כי צ'ילה עשירה במינרלים, אך הזהב שבה מועט, והתושבים האראוקנים עוינים.
לאחר תקופה מסוימת של שלום החלו הילידים להתנגד לפולשים.
ואלדיביה הביס את השבטים בקאצ'אפואל.
הרחק משם, ב-11 בספטמבר 1541, תקפו המקומיים בראשות מיצ'ימאלונקו את סנטיאגו.
על ההגנה של העיר הופקדה הפילגש אינס דה סוארז.
הספרדים, שהיו נחושים להילחם עד מוות, הצליחו בסופו של דבר להדוף את האינדיאנים בחזרה.
ואלדיביה וחייליו חזרו בזמן כדי להציל את הבירה.
למרות זאת, בסיום הקרב, העיר נחרבה כליל, אדמות נחרכו, ואך ורק מעט חיות, יבול ורכוש שרדו את הקרב.
ואלדיביה דאג בזמן שלאחר מכן להגן על מה שנשאר מפני התקפה אינדיאנית, על ידי חימוש של חיילים, על מנת לשמור על הסמכות הספרדית.
התנגדות האינדיאנים הלכה והתחזקה, וכאשר הספינה שנבנתה על נהר אקונקגווה נהרסה על ידי הילידים שלח ואלדיביה שלח לפרו את סגנו אלונסו דה מונרוי כדי להזעיק תגבורת, אבל דה מונרוי נאלץ לחזור עם 70 פרשים בלבד, פחות ממה שיצא.
בספטמבר 1543 הגיעו מפרו בגדים, נשק וציוד חדשים באוניה סנטאגייו.
הודות לציוד החדש היה ואלדיביה יכול להקים מחדש את סנטיאגו, ולשלוח את המשלחת, בראשותו של חואן בואון, לגלות, לחקור ולאכלס את חלקה הצפוני של צ'ילה.
המשלחת הקימה את העיר לה סרנה בין סנטיאגו למדבר אטקאמה, בעמק קוקימבו.
האוכלוסייה בוולפראיסו לא הייתה גודלה באותו זמן, על אף היותה עיר נמל.
העיר החלה לגדול מאוחר הרבה יותר.
בשנת 1544 שלח ואלדיביה משלחת באוניות סן פדרו וסנטיאגו, תחת פיקודו של חואן באוטיסטה פסטנה, כדי להכיר מחדש את החוף המערבי של אמריקה הדרומית, והורה לה להגיע למצר מגלן.
אף שפסטנה לא השיג מטרה זו, הוא הצליח לחקור חלק נרחב של החוף.
הוא נכנס למפרץ סן פדרו, וגילה את האזור שידוע כיום כקונספסיון ואת העיר שכיום נקראת ואלדיביה, על שמו של פדרו דה ואלדיביה.
בעקבות סופות חמורות, נאלצה המשלחת לחזור לוולפראיסו.
בפברואר 1546 יצא ואלדיביה בעצמו עם פרשים ועוד 60 מדריכים מקומיים וסבלים, וחצה את נהר איטטה.
הוא הגיע לנהר ביו ביו, שם הוא תכנן להקים עיר אחרת.
עם זאת, המשלחת הותקפה על ידי לוחמי מפוצ'ה בקרב קילאקורה.