tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש דין ויש דיין הוא סרט דרמה-תקופתי ישראלי, מסוגת קולנוע חרדי משנת 2003, שביים והפיק יהודה גרובייס, המבוסס על אגדה חסידית אודות הבעל שם טוב.
הסרט מתרכז בערך היהודי "יש דין ויש דיין".
בנוסף, הסרט עוסק במושג "גלגול נשמות", בתהליך זה, ארבעה משחקני הסרט מבצעים תפקידים כפולים.
עלילת הסרט מתרחשת בעיירה (שטעטל) מז'יבוז' בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי, במאה ה-18. הבעל שם טוב, שולח ליער את תלמידו המגיד ממזריטש.
המגיד, עד למעשה רצח של אדם חף מפשע ורץ לספר את עדותו לבעל שם טוב.
אז הבעל שם חושף בפניו את השתלשלות האירועים.
הסרט צולם לאחר תום צילומי הסרט הראשון בסדרת הסרטים "הנקמה היהודית" באוקראינה, עם צוות שחקנים זהה ברובו.
צילומי הסרט נמשכו שלושה ימים בעיירה אוקראינית ובאולפני קולנוע (אולפני "דווז'נקו", "פירגובה" ו"גרובייס") באוקראינה וישראל, בשיטת מערך מרובה מצלמות.
לאורך הסרט הופיעו כ-100 ניצבים וביטים.
הסרט יצא בגרסאות דיבוב בשפות אנגלית ("About Judges and Judgments", בהוצאת NIGUN MUSIC) וצרפתית.
הסרט הוצג בתוכנית הטלוויזיה "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי" (פרק 9: "ממלאים את החלל") כחלק מראיון עם גרובייס.
שחקן תפקידתפקיד כפולמיכאל וייגלמרדכי קגנוביץ'גביראביתר לזריוז'י פטרנוב קציןיהודה רוזנווסרמשרתו של יוז'י פטרונוב עוזרו של הגבירששי סעדשופטענייהודה גרובייסהמגיד ממזריטש(ללא)אהוד טמירהבעל שם טוביענקי זילברמןסוחר ייןשלמה חזןדוור
הוא שמו של ספר בן 104 עמודים שנכתב והוצא לאור בידי איש העסקים היהודי-אמריקאי תיאודור ניומן קאופמן בשנת 1941. הספר דגל בהשמדת העם הגרמני באמצעות סטרילזציה בכפייה וחלוקת שטחיה של גרמניה ואוסטריה.
לכאורה ספר קיקיוני, הוא אומץ באופן נרחב על ידי התעמולה הנאצית על מנת לבסס את הטענה שלהם כי היהודים הם האחראיים למלחמה ושמטרתם הוא רצח העם הגרמני.
לצורך כך הפריזו הנאצים בחשיבתו של קאופמן והציגו את הספר שלו כחלק רשמי מממדיניות הממשל האמריקאי.
הספר דגל בהשמדת העם הגרמני דרך סטריליזציה בכפייה ופירוק שטחיה של גרמניה לאחר ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
בראיון לעיתון יהודי אמר קאופמן, "אני מאמין שליהודים יש משימה בחיים.
הם צריכים לראות לכך שכל אומות העולם מתאחדות לפדרציה אחת גדולה.
"איחוד עכשיו" הוא התחלה של זה.
לאט אבל בטוח העולם יהפך לגן-עדן.
היהודים יעשו את המרב להביא את הקונפדרציה הזאת, מכיוון שלהם יש הכי הרבה מה להשיג.
אך כיצד אפשר להשיג שלום אם גרמניה קיימת?
הדרך היחידה לזכות בשלום קבוע הוא להפוך את העונש על נקיטת מלחמה יותר נוראית מהמלחמה עצמה.
בני אדם נענשים על רצח, לא?
ובכן, הגרמנים מתחילים את כל המלחמות הגדולות.
בוא נביא לסטריליזציה של הגרמנים ומלחמות לשליטה עולמית יגיעו לסופן!"
"יש להחריב את גרמניה!" עוררה הד בגרמניה הנאצית.
הוא גונתה בידי הרשויות כ-"אורגיה של שנאה יהודית".
בספטמבר 1941 פרסם יוליוס שטרייכר מאמר בדר שטירמר שקרא לספר "חשיבה משוגעת של מוח יהודי מטורף".
הוא סיכם, "בהשמדת האומה הגרמנית, היהודי רוצה לסתום את המעיין שבו מאז ומתמיד מצא העולם את הדם היצירתי, המקור של כל מה שיפה, טוב ואצילי".
שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס נתן תשדיר רדיו מברלין, שבה הזהיר את הגרמנים "מתוכניות לסטריליזציה של כל האוכלוסייה מתחת לגיל 60".
איומים אלו צוטטו גם בידי היטלר, שטען כי סטריליזציה המונית של כל הזכרים הגרמנים היא מטרה אמריקאית עיקרית.
בגירוש יהודי הנובר, ב-8 ספטמבר 1941, הביאו הרשויות המקומיות את ספרו של קאופמן כאחד הסיבות לפעולה.
קאופמן הגיב: "זוהי רק תאונה עלובה לעוד אחת ממעשי האכזריות המוטבעת של האומה הגרמנית...
אני לא חושב שהספר שלי עודד את אותה פעולה ברברית.
הם כבר אימצו כל אכזריות אפשרית כנגד היהודים הרבה לפני שספרי פורסם".
"יש לַךְ אותַךְ" הוא שיר של הזמרות הישראליות מירי מסיקה ומיקה משה.
השיר נכתב על ידי הודיה חיוט, עובד, הופק והולחן בידי אלנתן שלום ויצא לאור ב-17 בספטמבר 2020.
הזמרות הישראליות מירי מסיקה ומיקה משה הכירו לראשונה במהלך העונה הרביעית של תוכנית המציאות "בית ספר למוסיקה" ששודרה בשנת 2020 כאשר הנערה מיקה משה הצטרפה לקבוצה של מירי מסיקה.
יוצרת וכותבת התוכנית, הודיה חיוט, פנתה אל הזמר-יוצר והמפיק אלנתן שלום בבקשה שיעזור לה להלחין שיר שהיא כתבה למיקה לסוף העונה, וכעבור כמה שבועות הוקלט השיר.
בשעה שאלתרמן עסק בהפקת השיר נכנסה מירי מסיקה לאולפן בעקבות כך שאלתרמן עסק גם בהפקת השיר "חוה" של מסיקה.
מסיקה זיהתה את קולה של מיקה משה וביקשה להצטרף לשיר וב-17 בספטמבר 2020 הוא בוצע על ידי מסיקה ומיקה משה במסגרת משדר תרומות למען עמותת "לתת".
"יש לך אותך" היה השיר הראשון שהוציאה מיקה משה.
בינואר 2021 נכלל השיר באלבום האולפן השביעי של מסיקה, "אוקיינוס" ובמרץ 2024 נכלל גם באלבום הבכורה של מיקה משה.
במסגרת תוכנית המציאות "הכוכב הבא" ביצעה מיקה משה את "יש לך אותך" בתוכנית חצי הגמר אשר שודרה ב-1 בפברואר 2024.
השיר צבר מעל ל-6 מיליון השמעות בספוטיפיי והגיע למקום 32 במצעד השנתי של גלגלצ.
על הצלחת השיר סיפרה מיקה:
בריאיון לאתר "mynet" שיתפה מיקה משה לגבי תוכן השיר:
ב-14 במרץ 2022 יצא לאור הוידאו קליפ של השיר בו משולבים עשרות צילומים של קעקועים הנושאים את הכיתוב "יש לך אותך" וצבר מעל ל-7 מיליון צפיות.
בריאיון למעיין אדם ברדיו 103FM סיפרה מסיקה:
נדב מנוחין מ"וואלה!" כינה את השיר בתור "המנון העצמה".
לדבריה של מחברת השיר הודיה חיוט, השיר הפך עם הזמן לשיר העצמה נשית, אך לאחר מלחמת חרבות ברזל חל שינוי נוסף באופן שבו הוא התקבל, והוא הושמע גם בהקשרים של אבל, פרידה והנצחה.
בנוסף, נשים שהיו סגורות בממ"ד בשבעה באוקטובר סיפרו שהשיר חיזק אותן לאורך השעות הארוכות, וגם חטופות שחזרו משבי החמאס סיפרו שהוא חיזק אותן במהלך השבי.
יש לה את זה הוא סרט נעורים אמריקאי משנת 1999 בבימויו של רוברט איסקוב , עם פרדי פרינז ג'וניור ורייצ'ל לי קוק בתפקידים הראשיים.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך היה שובר קופות והיה סרט הנעורים הפופולרי ביותר בסוף שנות ה-90.
העלילה היא על תלמידה דחויה בבית ספר תיכון שהופכת ליפה ומקובלת בעקבות התערבות כמו ב"פיגמליון" של ברנרד שו ו"גבירתי הנאווה" של ג'ורג' קיוקור.
את הפסקול הלחין סטיוארט קופלנד, בסרט מושמע השיר Kiss Me בביצוע להקת Sixpence None the Richer ההצלחה המסחרית של הסרט סייעה לשיר לזכות בתשומת לב רחבה ולהצלחתו במצעדי הבילבורד.
ב-2021 הפיקה חברת נטפליקס סרט שהוא עיבוד מחודש מבוסס שינוי-מגדר שנקרא "יש לו את זה" בהצלחה פחותה.
זקארי "זק" סיילר (פרדי פרינז ג'וניור) הוא תלמיד מצליח בכיתה האחרונה בבית ספר תיכון בקליפורניה).
הוא "מלך הכיתה" ובן זוגה של "מלכת הכיתה" טיילור ווהן (ג'ודי לין או'קיף).
לאחר חופשת האביב היא מודיעה לו בפומבי כי היא יוצאת כעת עם כוכב תוכנית מציאות בשם ברוק הדסון (מת'יו לילארד).
אביו של זק (טים מטיסון) רוצה שבנו ילמד כמוהו בדארטמות' קולג' אך זק רוצה להיות עצמאי ולהחליט בעצמו היכן ילמד.
בשיחה עם ידידו דין סמפסון (פול ווקר), מתרברב זק כי הוא יכול לצאת עם כל תלמידה אחרת ומתערב עם דין שיוכל גם להפוך כל תלמידה שירצה למלכת הנשף תוך שישה שבועות בלבד.
הוא בוחר בלייני בוגס (רייצ'ל לי קוקס) למטרה זו.
אימה מתה מסרטן והיא גרה עם אביה (קווין פולאק) ואחיה הקטן סיימון (קירן קאלקין).
לייני היא ממושקפת "חנונית" שאינה מקובלת בכיתה.
זק מתחיל לחזר אחריה, היא בתחילה נרתעת ולא מבינה מה הוא מוצא בה.
זק משכנע את לייני להצטרף אליו למסיבה.
הוא קונה לה שמלה אדומה יפה ואחותו מקנזי (אנה פקווין) מאפרת אותה.
זק רואה אותה ומתקשה להאמין – היא עברה מהפך.
במסיבה היא פוגשת בטיילור שמעליבה אותה עד דמעות.
לייני וטיילר מתחרות על כתר מלכת הנשף.
דין מתחיל לחזר אחרי לייני, מגלה לה על ההתערבות ולייני מנתקת מגע עם זק.
הדסון זורק את טיילור והיא חוזרת אל זק.
אל מסיבת הסיום מגיע זק עם אחותו ודין עם לייני.
טיילור מנצחת ומוכתרת למלכת הנשף ביחד עם זק, המוכתר כמלך הנשף.
ג'סי (אלדן המסון) מגלה שדין מתכנן להזמין את לייני לבית מלון כדי לשכב איתה.
הוא מגלה זאת לזק שממהר לשם אך לייני משתחררת מדין על ידי החדרת מכשיר מצפצף לאוזנו.
זק ולייני נפגשים בביתה ומתנשקים.
זק הפסיד בהתערבות והוא ממלא את התנאים – לבוא עירום לטקס חלוקת התעודות.
שם השחקן שם הדמות הערותפרדי פרינז ג'וניורזק סיילררייצ'ל לי קוקלייני בוגסמת'יו לילארדברוק הדסוןפול ווקרדין סמפסוןג'ודי לין או'קיףטיילור ווהןקווין פולאקוויין בוגסקירן קאלקיןסיימון בוגסאלדן המסוןג'סי ג'קסוןאשרדי ג'ייליל קיםאלכס סוייראנה פקוויןמקנזי סיילרדולה הילפרסטוןקליאה דובאלמיסטיאלקסיס ארקטמיץ'טים מטיסוןהרלן סיילראבא של זק
יש לי אותך אלבומו השמיני של הזמר מושיק עפיה שיצא בשנת 2003, האלבום כולל את השיר "אני לא זמין" שזכתה להצלחה רבה האלבום הגיע למעמד פלטינה כאשר נמכרו למעלה מ-40,000 עותקים חוקיים.
הפקה מוזיקלית ועיבודים: שי ראובני, יעקב למאי
קלידים: שי ראובני, יעקב למאי, עמית הראל
כלי הקשה: אורן בלבן, יהודה תמיר, רוני עברין
קולות רקע: יהודה תמיר, דלית כהנא, צ'ולי זכאי, מאיה אברהם
"יש לי סיכוי" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, הופק בידי קורין אלאל ועובד בידי אלאל וצח דרורי, ויצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה השנייה מתוך אלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
השיר נכתב והולחן על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי בשלוש דקות בדירתו בתל אביב.
על משמעות השיר התבטא בנאי לימים:
השיר הופק על ידי קורין אלאל, ועובד בידי אלאל וצח דרורי.
עטיפת הסינגל אשר צולמה בידי רונן ללנה בביתו של בנאי בתל אביב, מציגה את בנאי בצורה מטושטשת, כמו כל שאר העטיפות מאלבום זה.
השיר יצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה השנייה מתוך אלבום הבכורה של בנאי, "אביתר בנאי".
השיר נכלל גם באלבום ההופעה השני של בנאי, "בחזרה לאלבום הראשון", אשר יצא באפריל 2023.
בשנת 2002, מאיר בנאי, אחיו של אביתר, הוציא לאור את אלבום האולפן "האלבום האקוסטי", ובו נכלל קאבר שלו לשיר "יש לי סיכוי".
באפריל 2020 הוציא נועם בנאי, בנו של מאיר בנאי, גרסה משלו לשיר, אותה ביצע יחד עם אניטה מישרה.
השיר בוצע בסוף הפרק הראשון של תוכנית הטלוויזיה הישראלית "שקופים" ששודר בינואר 2021. הקאבר בוצע על ידי משתתפי הסדרה ועובד בידי הזמר דניאל סלומון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, על רקע המאבק לשחרור החטופים הישראלים הופיע בנאי מספר פעמים בכיכר החטופים בתל אביב וביצע את "יש לי סיכוי".
בנאי התבטא כי שלוש הדקות שכתב את השיר הן שלוש הדקות ששינו את חייו, וכי זוהי היצירה הכי מדויקת שנבעה ממנו, והגדירה כמעין אבטיפוס של כל מה שעשה מאז.
נדב מנוחין מ"וואלה!" כתב שמדובר בהמנון הגדול ביותר של בנאי, והרגע שזיקק יותר מכל את הכישרון והאמירה המוזיקלית שלו.
המשורר עדן אביטבול כתב ב"מקור ראשון" כי המילים מהווים נבואה שהגשימה את עצמה בסופו של דבר בקריירה המוזיקלית של בנאי.
ב"מאקו" נכתב כי מילות השיר לבדן שורפות את הנשמה, אך הביצוע הנפלא של היוצר הוא זה שהפך אותו לשיר התקווה האמיתי של המדוכאים באשר הם.
השימוש בשיר נפוץ בטקסי יום הזיכרון ויום השואה.
כמו כן, הלחן של השיר חדר לפיוטי יום כיפור שונים בחלק מהקהילות בישראל.
"יש לי יום הולדת" הוא שיר של להקת הרוק הישראלית "אחרית הימים".
את השיר כתב יענקל'ה רוטבליט, הלחין זהר לוי ועיבדו כל חברי הלהקה, זהר לוי, גבי שושן, אלי מגן, יצחק קלפטר ומירי אלוני.
השיר מופיע כרצועה שמינית באלבומה היחיד של הלהקה, "אחרית הימים", משנת 1972, והיה הלהיט הגדול ביותר מתוכו.
השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב-13 במרץ 1972, וצעד 15 שבועות, עד 26 ביוני 1972. שבועיים מתוכם עמד בראש המצעד, החל מ-1 במאי 1972. במצעד השנתי תשל"ב (1972) דורג השיר במקום השמיני, ואחרית הימים זכתה בתואר "להקת השנה".
גבי שושן, שרי ועוזי פוקס ביצעו את השיר במופע המשותף שלהם בשנת 2003.
גבי שושן, איה כורם ודני רובס ביצעו את השיר בתוכנית המוזיקה "דואט ישראלי" משנת 2009.
הזמרת מיקה שדה ביצעה גרסת כיסוי לשיר בתוכנית הטלוויזיה "אני גיטרה" בהנחיית הגיטריסט אבי סינגולדה, בשנת 2014.
מירי אלוני ולהקת קולות גבעתיים הופיעו עם השיר במופע מחווה ליענקלה רוטבליט שנערך בפסטיבל עין גב ב-2016.
אלי מגן ביצע את השיר בהופעה שלו בתיאטרון תמונע בתל אביב בשנת 2016.
השחקנים מיכל ויצמן, גיא פרידמן ומיכל ינאי, ביצעו את השיר מתוך "מחרוזת יום הולדת" בהצגת הילדים "מותק הטרול הקסום" משנת 2017.
חברי צוות תוכנית הטלוויזיה לילדים "בחצר של פופיק" ששודה בחינוכית, ביצעו את השיר בשנת 2017.
ביהדות, ישו (ישוע, או ישוע הנוצרי) הוא דמות או כמה דמויות בספרות חז"ל – בתוספתא, תלמוד הירושלמי, תלמוד הבבלי, מדרשים ובספר תולדות ישו.
אף שהקטעים המכילים שם זה מעורפלים קמעה ואף מעט סותרים לפעמים, נראה כי הכוונה לפחות בחלקם היא לישו מנצרת, אבי הנצרות.
אזכוריו של 'ישו' בספרות התלמודית
השם "ישו" מופיע בחמישה סיפורים קצרים בגרסאות הלא-מצונזרות של התלמוד והתוספתא:
"ישו בן פנדירא" מוזכר כמורהו של איש בשם יעקב, אחד מהמינין ("ישו בן פנדירא" בתוספתא מסכת חולין, "ישו הנוצרי" ב)
ישו, אחד מפושעי ישראל, אשר עם רוחו התייעץ אונקלוס לפני התגיירותו, ואשר נידון בגיהנם בצואה רותחת משום ש"הלעיג על דברי חכמים" ().
ישו, איש שהיו לו חמישה תלמידים, אשר נתלה בערב הפסח "על שכישף והסית והדיח את ישראל" ().
אותו אדם (ישו, ש"כישף והסית והדיח את ישראל") מופיע גם בסיפור ב, כתלמיד של ר' יהושע בן פרחיה.
ישו הנוצרי, דוגמה של "בן או תלמיד שמקדיח תבשילו ברבים" (; )
קיימות כמה דעות באשר לזהותו של האיש או האנשים שבקטעים אלה:
ההנחה השכיחה ביותר היא כי השם "ישו" המופיע במקורות הרבניים, אכן מכוון לדמותו של משיח הנוצרים, הוא ישוע מנצרת (ביוונית Ἰησοῦς או Iēsoûs), שלהלן ייקרא "ישוע".
בגלל זהות השמות הללו, ובשל העובדה שבמספר כתבי יד מופיע גם הכינוי "הנוצרי" (שפירושו, לפי דעה אחת, הוא "איש מנצרת"), חלק מהאזכורים, או רובם, פורשו כמתייחסים לישוע משיח הנוצרים.
ברם קיימים הבדלים ניכרים בין הסיפורים על ישוע בבשורות לבין האזכורים הקצרים של ישו בתלמוד ובתוספתא, בין היתר בתקופת הזמן שבה חי.
המומחים התומכים בזיהוי המסורתי בין הדמויות, טוענים שההבדלים האלה הם רק אנכרוניזמים בתלמוד ובתוספתא, ובכל אופן מפרשים את האזכורים כמתייחסים לישוע באופן בלתי תלוי בבשורות.
הרפורד למשל טוען שמחברי התלמוד והתוספתא הכירו את האמת לגבי ישוע רק באופן מעורפל, ושהם המציאו סיפורים כדי לגנותו, תוך זילזול בכרונולוגיה.
קלוזנר מבדיל בין החומר המרכזי שבסיפורים, שלדעתו איננו מתייחס לישוע, לבין השימוש בשם "ישו", המהווה תוספת ללא בסיס במציאות שמטרתה לקשר את הסיפורים אליו.
אחרים מתייחסים לבעיה בגישה ספקנית.
לדוגמה דניס מקינזי (Dennis McKinsey) ופרנק זינדלר (Frank Zindler) כותבים שההבדלים מראים שישוע לא היה דמות מוגדרת היטב בהיסטוריוגרפיה, וטוענים שהמסורת היהודית לא הכירה בו.
כמו יוסף קלוזנר, אף הם מפרשים את הסיפורים כאגדות פיקטיביות המערבבות את ישוע עם אנשים אחרים.
בעוד שקלוזנר חושב שהשם "ישו" הוא תוספת אשר כוונתה בלי ספק לישוע, מק'קנסי מצביע על האפשרות שבמקרים מסוימים הכוונה המקורית הייתה לישו אחר, ורק בדיעבד לא פורשה כך.
אכן, כבר רבנו תם, רמב"ן ור' יחיאל מפריז, ר' יחיאל היילפרין ור' יעקב עמדין, טענו כי הסיפור התלמודי על ישו, תלמידו של יהושע בן פרחיה, לא יכול להיות מכוון לישוע הנוצרי.
לעומתם, אברהם אבן דאוד סבר כי הסיפורים על ישוע בבשורות מבוססים על אותו ה"ישו" המתואר בתלמוד, אבל הבשורות טועות לגביו.
הסופרים המזהים את ישו התלמודי כישוע הנוצרי בדרך כלל גם מניחים כי "ישו" הוא צורה עברית השקולה ל-"Ἰησοῦς".
אך מקינזי וכן גיל סטודנט כתבו כי השמות אינם זהים ואין להניח שהם שקולים, ואפילו היו השמות שקולים, אי-אפשר להניח שמדובר בישוע, כי ישו/ע היה שם נפוץ.
אכן, בתרגום השבעים (המאה ה-3 לפנה"ס) ובטקסטים יהודיים בשפה היוונית, כמו כתביהם של פילון האלכסנדרוני ושל יוסף בן מתתיהו (המאה ה-1 לספירה), Ἰησοῦς הוא הצורה הסטנדרטית של השם העברי הנפוץ "יהושע" כמו גם של הצורה המקוצרת "ישוע", צורה שהתחילו להשתמש בה בתקופת הבית השני.
הצורה "ישו" לא נמצאת כלל בשימוש בכתבים מלפני התלמוד והתוספתא.
במקרה של ישוע משיח הנוצרים, קלמנט מאלכסנדריה (המאה ה-2) וקירילוס מירושלים (המאה ה-4) טענו כי הצורה היוונית הייתה הצורה המקורית, שלא באה מצורה עברית כלשהי.
במאה ה-19 סבר כי "ישו" מתכוון לישוע, וטען שזה צורה מקוצרת של "ישוע", בלי ה"ע" כי כבר לא הגו אותה.
כמו כן, היו סקונפילד, ג'רמיאס ודוד פלוסר כתבו כי "ישו" היה ההגייה הצפונית, הגלילית, הנובעת מ"ע" שקטה.
לעומתם, יחזקאל קוטשר, כתב כי אף-על-פי שלא ביטאו דוברי העברית בגליל את ה"ע", עדיין תמיד כתבו אותה, וגם ביטאו את הפתח הגנובה שבאה לפניה, ולכן אף אחד לא היה מבטא את "ישוע" כמו "ישו".
זאת ועוד, לדעתו אפילו במחוזות הגליל, ברוב האזורים כן ביטאו את ה"ע".
יתר על כן, לדבריו ייתכן שלא רק שהביטוי התלמודי "ישו" איננו צורה של השם "ישוע", אלא שהוא גם איננו שם בכלל, אלא ראשי התיבות של הביטוי "ימח שמו וזכרו", ביטוי המשמש לגינוי אויבי העם היהודי, אחרי מותם.
כך מסביר הספר מימי הביניים "תולדות ישו" את השם "ישו".
הסיפורים ב"תולדות ישו" מביאים ביחד את כל הסיפורים האלה מהתלמוד ומהתוספתא וגם סיפורים דומים לסיפורים שבבשורות וסיפורים ממקורות אחרים, כדי לארוג סיפור אחד בו בהחלט משתמשים בשם "ישו" עבור ישוע הנוצרי, למרות העובדה שב-"תולדות ישו" כתוב ש"ישו" הוא ראשי תיבות עבור "ימח שמו וזכרו".
אייזנמנגר טען שהשם הנכון היה "ישוע", ומכיוון שהיהודים לא ראו אותו כמושיע או אפילו כמי שנושע, הם הורידו את ה"ע" משמו.
האנסן (Kai Kjaer-Hansen) מציין שיהודים מניחים ש"ישו" הוא הצורה הנכונה בעברית בשביל האיש מנצרת, והם משתמשים בצורה זו בלי כוונה להעליב, אבל האנסן ממליץ לא להשתמש בצורה הזאת בגלל שמקורה ככל הנראה כמונח של עלבון.
השאלה על זהותו של ישו המופיע בתלמוד הייתה תמיד שאלה רגישה מכיוון שדמותו מתוארת כדמות שלילית בתלמוד, והדברים השליליים שנאמרו עליו בספרות היהודית שלאחר חתימת התלמוד הביאו לתגובות שליליות מצד הנצרות כנגד התלמוד, ואף לאנטישמיות.
האזכורים התלמודיים ל"ישו" שימשו כראייה כי ישוע אכן היה דמות אמיתית, אבל גם שימשו יהודים בבואם להתווכח כנגד ההנחות התאולוגיות של הנצרות בנוגע למשיחם.
לסיכום, קיימות לפחות שלוש גישות לשאלה של היחס בין ישו שבתלמוד לבין ישוע:
ישו הוא אמצעי ספרותי שבה הרבנים התייחסו לנצרות בתחילת העידן הנוצרי.
האזכורים לישו בתלמוד נמצאים רק בדפוסי התלמוד מלפני 1554, אז הורה האפיפיור יוליוס השלישי לסלק מהתלמוד ומכתבים יהודיים אחרים את כל האזכורים האלה מכיוון שהם נחשבו כעלבון.
אזכורים אלה נמצאים רק בגרסה הבלתי מצונזרת של התלמוד כגון ש"ס ונציה או של התוספתא.
בתוספתא נמצאים שני סיפורים על תלמיד של ישו:
סיפור על רבי אליעזר בן דמא בן אחותו של רבי ישמעאל שהכיש אותו נחש.
בא אליו איש, יעקב שמו, מכפר סכניא לרפא אותו "משום" (מכוחו של) ישו בן פנדירא.
רבי ישמעאל אומר לו כי הוא (אליעזר) איננו רשאי לתת לו.
אליעזר משיב לו "אני אביא לך ראיה שירפאני", אבל לא הספיק להביא ראיה עד שמת.
אמר ר' ישמעאל "אשריך בן דמא שיצאת בשלום העולם ולא פרצת גדירן של חכמים [זאת אומרת, לא הפרת את המצוה], שכל הפורץ גדירן של חכמים סוף פורענות בא עליו.
שנאמר (קהלת י) ופורץ גדר ישכנו נחש".
הכוונה היא שיותר טוב למות מאשר להתעסק במינות.
סיפור זה מופיע גם בתלמוד ירושלמי (שם עירו של יעקב שם "סמא") ובתלמוד בבלי.
התוספתא ממשיכה בסיפור על אליעזר בן הורקנוס, "שנתפס על דברי מינות והעלו אותו לבמה לדון".
ההגמון (השופט) אמר לו "זקן כמותך יעסוק בדברים הללו?" אמר לו אליעזר "נאמן דיין עלי" ההגמון סבור שאליעזר דיבר עליו, אבל לא התכוון אליעזר לדיין ההוא אלא לאביו שבשמים.
ההגמון אמר לו "הואיל והאמנתני עליך אף אני כך אמרתי.
הרי אתה פטור." וכשנפטר מן הבמה, היה אליעזר מצטער שנתפס על דברי מינות.
נכנסו תלמידיו לנחמו אבל לא קיבל.
נכנס רבי עקיבא ואמר לו "רבי, אומר לפניך דבר.
שמא אחד מן המינין אמר לך דבר של מינות והנאך [ונהנית מזה]?" אמר לו אליעזר "הזכרתני.
פעם אחת הייתי מהלך באסתרטיא [ברחוב] של צפורי, מצאתי איש כפר סכניא ואמר דבר של מינות" בשם ישו בן פנדירא.
"והנאני ונתפשתי על דברי מינות, שעברתי על דברי תורה!".
קיימת מחלוקת בין המפרשים אם מינים הם אלה שתפסו את רבי אליעזר כדי לנצר אותו, או שרומאים שרדפו נוצרים חשדו בו שהוא בעצמו מין.
בתלמוד הירושלמי במסכת שבת מופיע סיפור אודות תלמידו של "ישו פנדירא" (או "ישו בן ..."):
אותו המעשה, אודות תלמידו של "ישו (או "[י]שוע") בן פנדרא", מופיע גם במסכת עבודה זרה (בגרסה שונה מעט), אך לצד סיפור נוסף שלא הוזכר במסכת שבת:
התלמוד מספר על רבי יהושע בן לוי שסבל מכאב בטן עז.
רבי חנינה ורבי יונתן הורו לו לכתוש שחליים ולשים ביין ישן כדי לשתות וכך לא יסתכן.
כשנכדו של רבי יהושע בן לוי היה חולה במחלת בלע.
הגיע אדם אחד ולחש לו בשמו של ישו בן פנדרא, ומיד החולה נרפא.
כשיצא אותו אדם, שאל אותו רבי יהושע: מה אמרת עליו?
השיב רבי יהושע: מה היה קורה אילו היה מת ולא היה שומע את המילים הללו?
וכך היה לו, כשגגה היוצא מלפני השליט.
מאוחר יותר באותה הלכה, מופיע גם הסיפור על אלעזר בן דמא ויעקב תלמידו של ישו:
עבודה זרה טז ע'ב-יז ע'א נותנת עוד פעם את הסיפור שראינו למעלה על רבי אליעזר בן הורקנוס, עם תוספת של פרטים.
רבי אליעזר מספר "מצאתי אחד מתלמידי ישו הנוצרי ויעקב איש כפר סכניא שמו.
אמר לי כתוב בתורתכם (דברים כג, יט) לא תביא אתנן זונה ומחיר כלב בית ה' אלהיך לכל נדר." אז יעקב שואל האם מותר לעשות ממנו בית הכסא לכהן גדול?
אליעזר ממשיך "ולא אמרתי לו כלום.
אמר לי כך לימדני ישו הנוצרי 'כי מאתנן זונה קבצה ועד אתנן זונה ישובו' (מיכה א ז).
ממקום הטנופת באו למקום הטנופת ילכו!
בגיטין נו ע'ב-נז ע'א, מסופר על אונקלוס שמדבר עם רוחו של ישו, "נגידא לפושעי ישראל", כאשר ישו נענש בעולם הבא בצואה רותחת.
בסנהדרין מסופר על ישו הנוצרי שנתלה בערב הפסח "על שכישף והסית והדיח את ישראל".
הכרוז יצא לפניו ארבעים יום קודם והכריז "הוא יוצא ליסקל על שכישף והסית והדיח את ישראל.
כל מי שיודע לו זכות, יבא וילמד עליו!" אבל לא מצאו לו זכות ותלו אותו.
גם כתוב שישו היה "קרוב למלכות", ושחמישה תלמידים היו לישו: מתאי, נקאי, נצר, ובוני, ותודה.
גם אותם הרגו, אחרי משחק מילים על כל אחד מהשמות שלהם.
כתב יד של פירנצה (שנת 1177 לספירה) מוסיף שישו נתלה בערב שבת, אבל תוספת זו איננה נחשבת אותנטית.
אותו האיש (ישו הנוצרי, ש"כישף והסית והדיח את ישראל") מוזכר בגמרא, כתלמיד של ר' יהושע בן פרחיה.
בזמן שאלכסנדר ינאי הרג הרבה רבנים, נסע ר' יהושע בן פרחיה וישו לאלכסנדריה של מצרים.
כשהיה שלום, קמו לחזור לירושלים, ובאו לאכסניה, ור' יהושע אמר "כמה יפה אכסניא זו!" ישו סבר בטעות שר' יהושע דיבר על המארחת, ואמר לו: "רבי, עיניה טרוטות [לא ישרות]".
משום כך ר' יהושע נידה אותו, באומרו "רשע!
בכך אתה עוסק?" אחר כך, בא אליו ישו כמה פעמים ואמר לו "קבל אותי!" ולא קיבלו.
יום אחד כאשר ר' יהושע קרא קריאת שמע, בא אליו ישו.
ר' יהושע סבר לקבל אותו וסימן לו בידו (להמתין), אבל הוא סבר שהוא דוחה אותו.
ישו הלך לו, הקים לבנה, והשתחוה לה.
הסיפור מסתיים במשפט "ישו כישף והסית והדיח את ישראל".
סנהדרין קג ע'א וברכות יז ע'ב מזכירים איש בשם ישו הנוצרי, כדוגמה של "בן או תלמיד שמקדיח תבשילו ברבים", אולי רמז לזבחים לאלילים.
האזכור הזה בא בדיון על שלושה מלכים וארבעה "הדיוטות" (ז.א.
אנשים שאינם מלכים) שאין להם חלק בעולם הבא.
מדובר בהם גם בשולחן ערוך, ובמקום השם "ישו" אנחנו מוצאים מנשה, מלך יהודה שזבח לאלילים.
בחלק מכתבי היד (של מינכן, פריז, והסמינר התאולוגי היהודי), מופיע הכינוי "הנוצרי" ברוב המקרים האלה.
זינדלר ומקינזי מציינים כי "הנוצרי" לא נמצא בכתבי יד אחרים (של פירנצה, המבורג, וקארלסרוהה) מלפני הצנזורה, כאשר הקטע נמצא בכתב היד.
בתוספתא, שנכתבה ב-220 לספירה בערך, הכינוי "הנוצרי" לא מופיע, אבל עד המאה ה-12 המילה "נוצרי" כבר הפכה למונח הסטנדרטי עבור הכריסטיאנים, ו"ישו הנוצרי" היה המונח הסטנדרטי עבור ישוע.
למשל, הרמב"ם משתמש במונח זה במשנה תורה שלו, בהקשר בו ברור שהכוונה היא לישוע.
באזכור לשם "ישו" בתוספתא, נמצא גם בסמיכות לו הכינוי "בן פנדירא".
השם פנדירא איננו מוכר מקברות או כתובות.
לעומת זאת השם פנתרא (Pantera) (צורה לטינית של היוונית Πάνθηρας או "Pantheras", "נמר") כן נמצא באותה התקופה, אם כי הוא אינו נפוץ.
השם "Pantera" נמצא למשל על קברו של חייל רומאי מתחילת הספירה בבינגרברוק שבגרמניה.
הפילוסוף היווני הפגני קלסוס (המאה ה-2) כותב שאביו האמיתי של ישוע היה חייל רומאי בשם פנתרס (Pantheras).
רוברט אייזלר סבור כי פנדירא אינו שם אמיתי אלא שם גנרי לבוגד או מסגיר.
לדוגמה, באיליאדה, פנדארוס בוגד ביוונים בהשליכו חנית במנלאוס ובכך מפר את שביתת הנשק שהוסכמה בין הצדדים בשבועה חמורה.
לכן שמו של פנדרוס הפך לשם כללי עבור בוגד, כמו שמו של בנדיקט ארנולד בארצות הברית.
השם "פנדרוס" הובא לעברית כ"פנדר", ונמצא בבראשית רבה נ' בביטוי "קול פנדר", כאילו "קול בוגד".
אפשר להבין "פנדירא" כמו האקוויוולנט בארמית.
לכן יכול להיות ש"בן פנדירא" הוא תיאור של סוג איש, כמו "בן בליעל".
השם דומה גם לשם פנדראוס במיתולוגיה היוונית, ויש דמיון בין המסופר בתולדות ישו לבין הסיפור של פנדראוס.
שם נוסף שנמצא בתוספתא ובתלמוד הוא "בן סטדא".
כינוי זה לא נכרך ישירות לשם ישו אלא בעקיפין.
בתלמוד הבבלי מצוטט קטע המזהה את בן סטדא ואת בן פנדירא כשני כינויים לאותו האדם.
הציטוט מופיע באגביות בתוך דיון בנושאים אחרים, והכינוי בן סטדא מפורש שם כמדרש השם למוצאו של בן פנדירא.
במסכת שבת מובא הדיון בהקשר לכתיבה בקעקוע על הגוף.
"והלא בן סטדא הוציא כשפים ממצרים בסריטה שעל בשרו?" במסכת סנהדרין הציטוט מובא בהקשר לאימרה המסבירה כיצד לתפוס מסית לעבודה זרה על ידי עדים מוסתרים על מנת שיוכלו לסקולו בדין, ואגב נאמר שם שכך עשו במקרה של בן סטדא:
וכן עשו לבן סטדא בלוד ותלאוהו בערב הפסח.
אמר רב חסדא: בעל – סטדא, בועל – פנדירא.
כדאמרי בפומבדיתא: "סטת דא מבעלה".
(הערה: סימני הפיסוק אינם מופיעים במקור).
מהציטוט הנזכר ניתן להסיק שאותו האדם היה בנה של מרים מגדלא נשיא (=קולעת שער לנשים) המכונה גם "סטדא" (=סוטה), שהייתה נשואה לאדם בשם פפוס בן יהודה, והיה לה מאהב נוסף בשם פנדירא.
אותו פפוס בן יהודה מוזכר פעם נוספת בתלמוד בבלי לגבי כך שהתנהגותו "נועל בפני אשתו ויוצא" גרמה לאשתו לזנות תחתיו, שמתוך שכפה עליה לא להתראות בפני זרים גרם לה לשנא אותו ולבגוד בו, כך על פי פירושו של רש"י לאותו מאמר.
לא מובהר באותו מאמר אם אותו האדם היה בנו של פפוס או בנו של פנדירא, אולם כינויו כבן פנדירא על שם המאהב מחזק את האפשרות השנייה שהוא היה בנו.
הדמות של מרים המוזכרת כאן מעוררת עניין נוסף.
"מרים מגדלא (=קולעת) שיער נשייא (=נשים)" מוזכרת אף במקומות נוספים בתלמוד בבלי.
במסכת חגיגה במעשייה שמספר מלאך המוות לאחד האמוראים, כך לפי חז"ל, על אודות שליחות שנשלח מאלוהים לטול את נשמתה של מרים מגדלא נשייא, אולם מלאך המוות טעה בשליחותו ונטל את חייה של מרים אחרת, וחייה של מרים מגדלא נשייא נצלו.
יש הסבורים ש"מגדלא שיער נשייא" הוא לשון נקייה עבור זונה.
יש הקושרים שם זה למרים המגדלית, ומסבירים שהמשמעות של "מרים המגדלית" היא "מרים מעצבת (=גודלת, בארמית) השיער", במקום ההבנה המסורתית כאזכור לעיר מגוריה, מגדלא.
בן סטדא מוזכר גם בתלמוד הירושלמי.
במסכת שבת ובמסכת סנהדרין באותו הציטוט בסוגיות המקבילות לתלמוד הבבלי שאוזכר בפיסקאות הקודמות.
אולם עם שינוי קל, בתלמוד ירושלמי במסכת סנהדרין מופיע השם "בן סוטרא".
אותו הציטוט מופיע אף בתוספתא המקבילה לסוגיה.
השם "סטדא" הוא שם ללא משמעות מובנת, בתלמוד מנסים לפרשו כרמיזה וקיצור למשפט "סוטה זאת (מבעלה)" (בארמית, "סטת דא מבעלא").
אולם לא נמצאו אזכורים אחרים לשם זה מלבד כאן.
ייתכן אולי שסטדא היה שמו האמיתי של ההורה של אותו האדם.
כמו כן יש הקושרים אותו לשמעון מגוס, עקב כך שבספר האפוקריפי מעשי פטרוס, מתאר שמעון מגוס את עצמו כ-"huios ho stadios" (הבן העומד, או: הבן העמיד).
סיפורי תולדות ישו מערבים דברים על בן סטדא מהתלמוד יחד עם דברים אחרים מהסיפורים על שמעון מגוס במעשי פטרוס, ולכן ייתכן שסטדא הוא שמעון מגוס עצמו.
אחדים מנסים לצדד ולתמוך בגרסת התלמוד הירושלמי "סוטרא", ואומרים שאין זה גרסה משובשת לשם "סטדא" על אף שהאחרים נוטים לראותה כשיבוש מוטעה של השם "סטדא".
בסביבות 178 לספירה טען קלסוס בכתבו נגד הנצרות ששמע מאיש יהודי כי מרים, אם ישו גורשה מבעלה בשל ניאוף עם חייל רומי בשם "פנתרס" (Pantheras), ושהוא אביו האמיתי של ישו.
הדמיון בין "פנתרס" לבין "פנדירא" מצביע על כך שמקור טענתו של קלסוס היה אותו הסיפור שהוכנס אחר כך לתלמוד.
קלסוס גם מספר כי ישו ירד למצרים ושם רכש כוח לעשות ניסים, חזר לארץ ישראל והכריז שהוא אליל.
גם בסיפורי תולדות ישו מוצאים את הפרטים האלה מרוכזים, ויכול להיות שזה מקור הכינוי "ישו בן פנדירא" הנפוץ בין היהודים ככינוי לישו.
בתרגום השבעים של התנ"ך משתמשים במילה "פרתנוס" (parthenos) לתרגם את המילה "עלמה" בפסוק "הנה העלמה הרה וילדת בן וקראת שמו עמנו אל" (ישעיה ז, יד).
אחדים טוענים כי קל לראות שהשם "פנתרס" (Pantheras) נובע מהמילה "פרתנוס" (עלמה בתולה) בחילוף אותיות, ושהתלמידים בתחילת הנצרות אולי קראו לו "ישו בן פרתנוס" כי לטענתם הוא נולד לבתולה.
אפיפניוס מסלמיס אומר כי אוריגנס השיב לטענתו של קלסוס ש"פנתרס" היה שם משפחתו של יוסף בעלה של מרים בגלל אביו יעקב, המכונה "פנתר".
לעומת זאת, תורת יעקב (634 לספירה) טוענת כי פנתר היה סבה של מרים.
תוספות כותבים במסכת חגיגה כי "מרים מגדלא שער נשייא" היא "אמו של פלוני" וככל הנראה הכוונה לישו.
מאידך, תוספות במסכת שבת, (בסוגיית בן פנדירא) כותבים "אומר רבנו תם דאין זה ישו הנוצרי, דהא בן סטדא דאמרינן הכא דהוה בימי פפוס בן יהודה דהוה בימי רבי עקיבא...
ויש"ו היה בימי יהושע בן פרחיה...
ור' יהושע הוה קדים טובא לרבי עקיבא".
כלומר, בן סטדא לא יכול להיות ישו, מאחר שהוא בן אשתו של פפוס בן יהודה, שהיה בתקופת ר' עקיבא, הרבה אחרי ישו שהיה בימי יהושע בן פרחיה.
האגיפטולוג ג'רלד מאסי טען כי בן פנדירא היה איש אמיתי שחי במאה השנייה לפני הספירה, ושהסיפורים על ישו מבוססים עליו.
ניתן לבסס מעל כל ספק את קיומו האישי של ישו כיהושע בן פנדירא.
סיפור אחד אומר, לפי מסורת יהודית אמיתית, "האיש ההוא היה תלמיד ליהושע בן פרחיה", וגם "הוא נולד בשנה הרביעית למלך אלכסנדר ינאי למרות טיעוניהם של תלמידיו כי הוא נולד במלכות הורדוס".
זאת אומרת יותר ממאה שנים לפני התאריך שנותנות הבשורות!
אבל אפשר להראות יותר מזה, שהוא נולד אולי זמן מה לפני השנה 102 לפני הספירה (בכל מקרה הנקודה איננה חשובה ביותר).
יהושע בן פרחיה היה נשיא הסנהדרין--החמישי במספר כאשר עזרא היה הראשון--אחד האנשים האלה המקבלים והמוסרים את התורה שבעל פה, כפי שאומרים, ישירות מהר סיני.
לא יכול להיות שניים באותו שם.
בן פרחיה התחיל ללמד כרב בשנת 154 לפנה"ס.
אפשר להניח שהוא לא נולד אחרי 170-180 לפנה"ס, ושהוא ירד מצרימה עם תלמידו לא מאוחר מ-100 לפנה"ס.
כי מסופר שהוא ברח שמה בגלל רדיפות הרבנים, כנראה אזכור למלחמה האזרחית בה הפרושים מרדו נגד המלך אלכסנדר ינאי--לכן בסביבות 105 לפנה"ס.
אם מניחים שגיל תלמידו יהושע בן פנדירא היה 15 שנה, אזי מקבלים באופן טבעי שיהושע בן פנדירא נולד כנראה בסביבות 120 לפנה"ס.
התאוריה של מאסי, שזה היה ישו של הברית החדשה, היא מחוץ לגדר המקובל במחקר בנושאים האלה ואיננה מקבלת תמיכה מאף מומחה לברית החדשה.
בברייתא נאמר כי "חמישה תלמידים היו לו לישו: מתאי, נקאי, נצר ובוני ותודה".
פרופ' יוסף קלוזנר, העמיד זיהוי היסטורי לחמשת התלמידים המוזכרים בברייתא, וכך כתב:
סיפורי תולדות ישו של ימי הביניים
"תולדות ישו" הוא שם של כמה כתבי יד מימי הביניים.
הם כוללים אגדות וסיפורים עממיים לגבי "ישו".
כתבי יד אלה אינם נחשבים חלק מהספרות הרבנית ואינם נחשבים קנוניים או בעלי סמכות כלשהי.
אין גרסה סטנדרטית של תולדות ישו.
קיימות כמה גרסאות, ויש הבדלים ביניהן הן בגישתן לדמויות המרכזיות, הן בפרטי הסיפורים.
הן נכתבו כנראה על ידי כמה אנשים.
הסיפור מסביר בהתחלה שמרים הייתה ממשפחה טובה.
בסיפור, היא מתחתנת עם איש צדיק, בן דוד המלך, אבל אונס אותה שכן בשם יוסף פנדרא.
בעקבות זה, בעלה עוזב אותה והיא צריכה לגדל את הילד לבדה.
בנה, ישו, מתואר כילד מאוד אינטליגנטי וחכם, אבל גם חוצפן.
הוא מסרב לכרוע ולכסות ראש לפני הסנהדרין.
לישו כוחות על-טבעיים שהוא קיבל כשכתב את השם המפורש על פתק שהוא הטמין בבשרו.
חכם בשם יהודה (הוא יהודה איש קריות) משתמש גם הוא בשם המפורש כדי להיאבק עם ישו, ובסוף לוקח מישו את הפתק.
מביאים את ישו לפני המלכה (שלומציון אשת אלכסנדר ינאי או הלני המלכה) ותולים אותו על עץ.
צרות באות על היהודים בגלל תלמידיו של ישו, עד ששמעון כיפא מפייס אותם.
סיפורי תולדות ישו מערבבים דמויות מהתלמוד (ישו, בן סטדא, בן פנדירא), מהמיתולוגיה היוונית (Pandareos), מהבשורות (ישוע), ושמעון מגוס ממעשי פטרוס.
סיפורים מסבירים את השם ישו כמו "יימח שמו וזכרו", אבל מצדיקים את השימוש ב"ישו" באומרם כי זה משחק מילים בשמו האמיתי, יהושע.
הסיפורים בתולדות ישו על הריגתו לא רק דומים לדיווחים שבבשורות אלא אפילו נותנים יותר פרטים בדברים מסוימים.
פרנק זינדלר טוען שזה מראה אינטראקציה בין הסיפור המתפתח של ישו לבין הדיווחים הנוצריים לפני שהבשורות הגיעו לצורתן הסופית.
אף-על-פי שסיפורי תולדות ישו מזהים את ישו ואת ישוע, הם נכתבו הרבה אחרי האזכורים הראשוניים בתלמוד ובתוספתא שעליהם הם בוססו, ואי-אפשר להסיק מהם שכותבי התלמוד התכוונו גם הם לישוע.
רבי חיים ויטאל, בספרו "שער הגלגולים", בתוך רשימה ערוכה של קברי הצדיקים ומקומות הקדושים בארץ ישראל, כתב: "בלכתך מצפת לצד צפון ללכת אל כפר עין זיתון, דרך אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי." ככל הנראה הדבר סותר הן את המסורת של היהודים לישו, והן את המסורת הנוצרית.
שכן לפי שניהן פעל בירושלים ובה נהרג.
בספר 'מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל' (משנת 2011) הובאה הוכחה מכתב היד המקורי של חיים ויטאל שלא התכוון לקברו של ישו (בשער הגלגולים מוזכרים מלבד קברי צדיקים גם מקומות היסטוריים, לדוגמת בארה של מרים).
אלא, בנו עורך הספר (שמואל ויטאל), שינה בין "דרך אילן אחד של חרוב של יש"ו הנוצרי" – ל"אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי".
יהודים ונוצרים הניחו בדרך כלל שהשם ישו בתלמוד ובתוספתא עוסק בישוע הנוצרי.
לפחות מהמאה ה-12, ישו הוא הכינוי המקובל בעברית.
ולפי ערכים ב-אנציקלופדיה היהודית, באנציקלופדיה יודאיקה ובאנציקלופדיה העברית, חלק גדול מהסיפורים על ישו בספרות הרבנית מפורשים כמדברים על ישוע.
זאת גם דעתו של סטיבן ביים, של הוועד היהודי-אמריקאי, של דוד קרמר, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה, ושל טרווארס הרפורד, שחיבר את הספר "Christianity in Talmud and Midrash".
הטענה שישו הוא ישוע מבוססת על הזהות בין השמות "ישו" או על הדמיון לשם "ישוע", ועל כך שרבים רואים ב"ישו" את הצורה הארמית או העברית של "Ιησους".
יש אפילו כתבי יד של תוספתא שבהם כתוב "ישוע" במקום "ישו".
אפשר גם לטעון כי הצורה "ישו" באה מ"ישוע" על ידי אי-הגיית ה-ע'.
כמו ישוע (לפי הבשורה על-פי יוחנן), ישו הוצא להורג בערב פסח.
כתב היד של פירנצה מוסיף שזה היה ערב שבת, כמו בכל ארבע הבשורות.
אפשר לפרש את הכינוי "הנוצרי", שמופיע בחלק מכתבי היד, כמו "איש מנצרת".
יש הרואים את המילה היוונית parthenos (בתולה) בכינוי פנדירא או פנדרא – כשיבוש או כמשחק מילים.
אחרים רואים את שמותיהם של חלק משנים-עשר השליחים ברשימה של חמשת תלמידי ישו--מתי (או מתאי), אחד השמות ברשימה, היה גם שם של אחד השליחים, ו"תודה" דומה לשם שליח אחר, Thaddaeos.
יש אפילו המזהים את תלמידי ישוע: יוחנן ואנדראס, עם "בוני" ו"נצר".
כדי להסביר מיעוט התייחסויות לישוע בתלמוד, ישנם הטוענים כי:
התלמוד צונזר ב-1264 כי הכנסייה הקתולית החליטה שקטעים מסוימים היו גידוף (האפיפיור פאולוס הרביעי שם את כל התלמוד ברשימת הספרים האסורים ב-1559).
הצנזורה דחתה רק מספר קטן של קטעים בתלמוד.
הסיבה שלא היו הרבה קטעים לכאורה על הנצרות היא שהמשנה, שהיא הבסיס של התלמוד, נכתבה כשהנצרות רק התחילה.
המאמינים בישוע היו רק כת אחת בין הכתות שאיתן נאבקו כותבי המשנה (כתות אחרות היו הצדוקים, השומרונים, והגנוסטים).
הגרסה הסופית של התלמוד הבבלי נערכה בבבל, שם לא היה לנצרות אותה השפעה כמו באגן הים התיכון.
לפי כך לא הושם דגש על הנצרות כתופעה משמעותית.
אפשר שהתלמוד מזכיר את ישוע ואת הנצרות בקוד, כמו "מין", אף-על-פי שמונח זה יכול להצביע לכתות אחרות.
בקשר לזה, חשוב לזכור אמירתו של רב נחמן "אמר רבה בר אבוה אין מינין בנכרים", כלומר המונח מתייחס רק ליהודים שעזבו את היהדות הרבנית.
התלמוד היה בעצם רק הבסיס של התורה שבעל פה.
למרות גודלו העצום, הוא בכל זאת מצומצם לעומת הידע שהיה קיים, ולכן בשל מקום מוגבל נכללו רק דיונים על דברים הכרחיים, שמא ישתכחו.
בזמן האחרון, חוקרים מסוימים טוענים כי הסיפורים על ישו נותנים לנו תמונה מורכבת יותר של האינטראקציה בין היהדות הרבנית לבין הנצרות.
בעוד שבזמן הבית השני הפרושים היו כת אחת בין כתות אחרות, האמוראים והתנאים ביקשו לקבוע את היהדות הרבנית כנורמה ליהדות.
כמותם, גם הנוצרים הראשונים טענו שהם התעסקו במסורת התנ"כית כדי לפרש מחדש את תורת היהודים ואת ערכיהם.
הגבול, לפעמים מטושטש, שבין הרבנים לבין הנוצרים בתקופה המוקדמת ההיא היוותה אתר חשוב בו היה צריך להבדיל בין דיון לגיטימי ובין "מינות".
הרב ג'פרי רובינשטיין (Jeffrey Rubenstein, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק) ודניאל בויארין (פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי) טוענים שזה יהי דרך הסיפורים על ישו שהרבנים התעמתו עם הגבול המטושטש הזה.
ג'פרי רובינשטיין טוען כי הסיפורים ב"חולין" וב"עבודה זרה" מגלים יחס אמביוולנטי בין הרבנים לנצרות.
לדעתו, הסיפורים בתוספתא מראים שלפחות חלק מהיהודים האמינו כי בנצרות היו מרפאים אמיתיים, ושלדעת הרבנים זה היווה סכנה גדולה.
לגבי הסיפור בעבודה זרה, דניאל בויארין סבור כי יעקב מסכניא היה מטיף נצרי, ורבי אליעזר נעצר בחשד שהוא נצרי (כתוב "על דברי מינות").
כשההגמון (השופט) שואל אותו האם הוא באמת עוסק בדברים הללו, הוא נותן תשובה דו-משמעית "נאמן דיין עלי".
בוירין מציע שזה תשובה בסגנון האח ארנב , להבדל להתנהגות של הנוצרים בתקופה ההיא, שהייתה להגיד את אמונתם אף-על-פי ההשלכות, כלומר, מוות.
רבי אליעזר התכוון לאלוהים, אבל ההגמון חשב שהוא התכוון לו, ושחרר אותו.
לדעת רובנשטיין ובוירין, הסיפור מראה שהיו יותר מגעים במאה השנייה בין הנוצרים לבין הרבנים מאשר מה שחושבים בדרך כלל.
לדעתם, הסיפור על הדבר שיעקב למד מישו היה אמור ללעוג בנצרות.
לפי רובנשטיין, שיטת הלימוד, שבה משתמשים בפסוק מהתנ"ך כדי להוכיח תשובה לשאלה לגבי התורה, היא משותפת לרבנים ולנוצרים הראשונים.
אך התוכן הוולגרי היה אמור כנראה להיות פרודיה של ערכים נוצריים.
בוירין סבור כי הטקסט מכיר שהייתה אינטראקציה בין הרבנים והנוצרים, למרות האנטיפתיה ביניהם בשאלות של דוקטרינה.
לדעת רובנשטיין, הסיפור בסנהדרין קז ע"ב מכיר בייחוס בין הנוצרים ליהודים, מכיוון שישו מוצג כתלמיד של רב חשוב.
בו בזמן הסיפור מראה פחד יסודי אצל היהדות הרבנית.
לפני חורבן הבית בשנת 70, היהודים היו חלוקים לכתות שונות, כאשר כל אחת ביקשה להעביר הבנתה של התורה.
היהדות הרבנית הפנימה את הוויכוחים האלה לגבי התורה, ובו בזמן גינו ופסלו כל מחלוקת וכתות.
במילים אחרות, עודדו דיון וויכוח בתוך הכת שלהם, אבל היה להם אסור להתרחק יותר מדי, שמא זה יגרום לחלוקה ביהדות.
אף-על-פי שבסיפור אין עובדות אמיתיות לגבי חיי ישוע, הטקסט כן משתמש בפיקציה לגבי ישוע כדי להעביר מסר אמיתי לגבי הרבנים .
יתר על כן, רובנשטיין רואה בסיפור זה תוכחת לרבנים שהיו יותר מדי חריפים או מחמירים.
בוירין סבור כי הרבנים ידעו היטב מה חשבו הנוצרים על הפרושים, וכי הסיפור מכיר בעמדה של הנוצרים שישוע היה מוכן לסלוח ואילו הרבנים לא היו מוכנים, אבל בכל זאת הסיפור מדגיש את הצורך, לפי הרבנים, לסלוח.
ביקורת על זיהוי ישו כישוע
ביקורת על הזיהוי של ישו כישוע ממוקדת בהבדלים הגדולים בין האזכורים לישו ולבן סטדא בתלמוד לבין הסיפורים על ישוע בברית החדשה.
הרדיפות בזמן אלכסנדר ינאי שהוזכרו בתלמוד התרחשו בסביבות 87 לפנה"ס, ולכן האירועים בסיפור היו צריכים להתרחש בערך 100 שנה לפני ישוע.
במקביל, ה"ישו" שלימד את יעקב מסכניא, היה צריך לחיות בערך 100 שנה אחרי ישוע.
התקופה של 40 יום שהקדימה את הריגת ישוע לא נמצאת בברית החדשה, ובה ישוע לא היה "קרוב למלכות".
בנוסף, ישוע נצלב ולא נסקל, בירושלים ולא בלוד.
ישוע שבבשורות לא "הקדיח תבשילו", וה"ישו" שכן עשה זאת מייצג בשולחן ערוך את מנשה מלך יהודה.
ישוע שבבשורות לא שרט את בשרו, ולא נתפס על ידי עדים "כמונים".
יתר על כן, הציטוטים מכתב היד של פירנצה ומכתבי יד אחרים, התומכים בזיהוי של שתי הדמויות הם הערות שנוספו מאות שנים אחרי חתימת התלמוד.
נטען שיש קשיים פונטיים משמעותיים בתאוריה ש"פנדרא" בא מ-"parthenos".
יתר על כן, עד כמה שידוע, ישוע לא כונה "בן פרתנוס" או בתואר דומה לזה, ולכן, טוענים המבקרים, שקשה לקבל את התאוריה שמדובר במשחק מילים.
ולגבי שמות תלמידי ישו, נטען שהצורה העברית המקובלת של "Thaddaeus" היא "תדי" ולא "תודה", ושרוב הבלשנים לא היו מקבלים את הזיהוי של יוחנן ואנדראס עם "בוני" ו"נצר".
מומחים רבים סבורים כי הנצרות הקדומה הייתה רק אחת מכמה כתות שהתחרו נגד היהדות הרבנית, ולכן החכמים של התלמוד לא שמו לב במיוחד לישוע או לנצרות.
יש עם מי לדבר הוא קו קשב ומידע המיועד להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, בני משפחותיהם וחבריהם.
הקו הוא אחד משירותים הניתנים על ידי אגודת הלהט"ב, ונותן מענה אישי טלפוני למבקשים להתייעץ ולהישמע בנושאי זהות מינית, נטייה מינית, מגדר.
כמו כן נותן הקו מענה למחפשים מידע בנושאים להט"בים שונים.
הסיוע ניתן בתנאים של אנונימיות וסודיות, המהווים חלק מעקרונות היסוד של הקו.
הקו אינו מתיימר לשמש תחליף לייעוץ פסיכו-סוציאלי או שירות טיפולי, ומשמש כקו קשב לפונים אליו.
בין דצמבר 1981 ל-1992 היה שירות אחד בלבד, "הקו הלבן", אשר נתן למענה טלפוני ודיסקרטי לקהילת הלהט"ב בארץ.
שירות זה הוקם על-ידי האגודה לשמירת זכויות הפרט (לימים, אגודת הלהט"ב) אך נוהל באופן עצמאי ודיסקרטי.
בסוף דצמבר 1992 נפתח קו שירות חדש 056, לשיחות וייעוץ עם פסיכולוגים לאנשי הקהילה ומשפחותיהם.
בתחילת שנות ה-90, בעקבות קבלת פניות רבות במשרדי אגודת הלהט"ב, הוחלט להכשיר מערך של מתנדבים אשר יקבל את פני המגיעים לבית האגודה ויאפשר שירות שיחות פנים אל פנים, שירות זה נקרא "יש עם מי לדבר" והוא פעל במקביל לפעילות "הקו הלבן".
עם השנים השירות גדל והשתנה, ובין השאר התחיל לתת גם מענה ותמיכה לפונים טלפונית.
לימים, לאור פעילותם הזהה של שני הקווים במתן מענה לפניות, הוחלט בשנת 2004 על מיזוגם תחת השם "יש עם מי לדבר - הקו הלבן".
כיום פועלים בקו כ-50 מתנדבים.
קורס ההכשרה אורך כארבעה חודשים, ופעילות הקו מלווה על ידי מנחים מקצועיים ועובדים סוציאליים.
יש לנו אפיפיור (במקור: Habemus Papam; הַבֶּמוּס פּאפּאם) הוא סרט דרמה-קומית איטלקי-צרפתי משנת 2011, בבימויו של נני מורטי ובכיכובם של מישל פיקולי ומורטי.
שם הסרט במקור הוא "הבמוס פאפאם", הביטוי הלטיני "יש לנו אפיפיור", שמשמש להכרזתו של אפיפיור חדש.
הסיפור נסוב סביב קרדינל שבניגוד לרצונו נבחר לאפיפיור.
פסיכואנליטיקאי נקרא כדי לעזור לאפיפיור להתגבר על הפאניקה שלו.
הסרט הוקרן בבכורה באיטליה באפריל 2011 והוקרן בתחרות בפסטיבל קאן ה-64.
ביום מותו של האפיפיור, הקונקלווה מתכנסת ברומא.
הפתקים הראשונים מסתיימים בעשן שחור, מכיוון שאף אחד מהמועמדים העיקריים לא מגיע לרוב הדרוש של 81 קולות.
לאחר מספר סבבי הצבעה, הקרדינל מלוויל נבחר, אם כי קודם לכן לא נחשב כמתמודד פוטנציאלי לתפקיד.
ברגע ההכרזה בציבור, כשהמאמינים נאספים בכיכר פטרוס הקדוש והחשמן הבכיר מוכן להכריז על שמו של האפיפיור החדש, האפיפיור שנבחר שזה עתה סובל מהתקף חרדה ואינו מופיע במרפסת.
דובר הכס הקדוש מתחמק משאלות מהעיתונות וסקרנות העולם החיצון בכך שדיווח שהאפיפיור החדש חש צורך להכין את עצמו בתפילה לפני היכרותו בפני הציבור, ומסביר שהוא יופיע תוך מספר שעות, אך זה לא קורה.
בהתאם לחוקי הכנסייה, עד להכרזתו בפומבי של זהות האפיפיור החדש, טקס הבחירה לא הסתיים ואף אחד ממשתתפי הקונקלווה לא מורשה לעזוב את הוותיקן.
מועצת הקרדינלים, המודאגת עמוקות מהמשבר ומהדיכאון שממנו נראה שהאפיפיור החדש סובל, קוראת לפסיכואנליטיקאי פרופסור ברצי.
הקרדינלים מגיבים לפסיכואנליטיקאי בחשדנות מסוימת, אך עדיין מאפשרים לו לבחון את האפיפיור החדש.
ברצי, בנוכחות הקרדינלים, מנסה ליזום פגישת פסיכותרפיה, עם זאת, לא מצליח לחשוף כל דבר שמסביר את הדיכאון וחוסר האונים של האפיפיור.
ברצי מגלה כי אשתו לשעבר היא גם פסיכואנליטיקאית והאפיפיור שנבחר לאחרונה נלקח בסתר לראות אותה.
לאחר שנפגש עמה הוא בורח ממחשבותיו ובורח במהלך טיול.
לא מודעים להיעדרו, הקרדינלים מעבירים את זמנם במשחקים, החל בקלפים וטורניר כדורעף בין-לאומי שאורגן על ידי ברצי.
הדובר גורם לכולם להאמין שהאפיפיור נמצא במגורים שלו בתפילה, ובסופו של דבר הקרדינלים מוצאים את מלוויל ונותנים לו הזדמנות נוספת להודיע על קבלתו.
מלוויל יוצא למרפסת וטוען "אני לא המנהיג שאתם צריכים", מבקש מהקהל להתפלל "למה שהוא עומד לעשות" ואז נסוג חזרה לבזיליקת פטרוס הקדוש.
מישל פיקולי כקרדינל מלוויל / האפיפיור
רנאטו סקארפה בתפקיד הקרדינל גרגורי
פרנקו גרציוסי בתפקיד הקרדינל בולטי
קמילו מילי בתפקיד הקרדינל פסקארדונה
רוברטו נובל בתפקיד הקרדינל סבסקו
ג'אנלוקה גובי כחייל המשמר השווייצרי
אולריך פון דובשיץ בתפקיד הקרדינל ברמר
במאי 2009 הוכרזה הפקה משותפת בין Sacher Film, RAI Cinema והחברה הצרפתית לה פקט.
פנדנגו הצטרף כמפיק-שותף בהמשך השנה.
תקציב ההפקה עמד על שמונה מיליון אירו.
השחקן הצרפתי מישל פיקולי לוהק לתפקיד הראשי באוגוסט 2009. שמה של הדמות, מלוויל, נוצר בהשראת הקולנוען הצרפתי ז'אן-פייר מלוויל.
כמה מדמויות המשנה גולמו על ידי חברי צוות ההפקה, אותם מצא מורטי מתאים לתפקידים כשעבד על הסט.
הצילומים החלו ב-1 בפברואר 2010 והסתיימו בסוף מאי.
צילומי הפנים נערכו באולפני סינצ'יטה ברומא וכללו בניית העתקים של סלה רג'יה והקפלה הסיסטינית.
סצנות אחרות צולמו בפלאצו פרנזה ובווילה מדיצ'י, שמאכלסות את שגרירות צרפת ואת האקדמיה הצרפתית ברומא, בהתאמה.
הסרט חושף את רתיעתו המוחצת של האפיפיור להסכים לבחירתו לתפקיד.
הבמאי נני מורטי הסביר את מטרתו עם הסרט במסיבת העיתונאים אחרי הקרנה לעיתונאים ברומא: "רציתי לתאר אדם שברירי, הקרדינל מלוויל, שמרגיש לא מספיק חזק ומתאים לתפקיד שהוא נקרא למלא (...) אני חושב שתחושת חוסר הנוחות הזו קורה לכל הקרדינלים שנבחרים לאפיפיור, או לפחות זה מה שהם אומרים."
הנוהל של בחירת האפיפיור מחייב הצבעה של שני שלישים כדי לבחור אפיפיור חדש.
אז, כשהקרדינל הבכיר שואל את האפיפיור אם הוא מקבל את בחירתו, האפיפיור הנבחר חופשי לדחות את ההצעה, אם כי בדרך כלל הקרדינלים שמתכוונים לסרב לבחירתם מציינים זאת במפורש לעמיתיהם לפני שמגיע שלב ההצבעה.
האפיפיור נכנס מיד לתפקידו ומסיים את הקונקלווה ברגע שהוא מקבל את בחירתו.
כל הטקסים הנוגעים להשבעתו הם טקסיים בלבד.
הסרט יצא באיטליה ב-15 באפריל 2011 באמצעות חברת ההפצה האיטלקית 01 Distribution בשיתוף פעולה עם Sacher Distribuzione.
הסרט הוקרן ב-460 בתי קולנוע.
עם הכנסות של 1,298,524 אירו במהלך סוף השבוע הראשון, הסרט היה משוברי הקופות באיטליה.
הוקרן גם בפסטיבל קאן 2011.
יֵשׁוּ או יֵשׁוּעַ (גם ישו מנצרת; ישוע בן יוסף, או כפי הגרסה הארמית: ישוע בר יוסף; ביוונית: Ἰησοῦς, ובלטינית: Iesus; לפי המשוער סביב 4 לפנה"ס – סביב 30 או 33 לספירה) היה מטיף ומנהיג דתי יהודי בן המאה הראשונה לספירה.
הוא הדמות המרכזית בנצרות, הדת הגדולה בעולם, שבה הוא נחשב למשיח ולבן האלוהים.
לפי האמונה הנוצרית והמסופר בברית החדשה, ישו היה יהודי ונצר לבית דוד שנולד בבית לחם לאמו מרים כשהיא בתולה, תוך שהתעברה באורח נסי מרוח הקודש.
בימי חייו סבב בין תושבי הגליל ויהודה, נטבל על ידי יוחנן המטביל, עמד בפיתויי השטן, גייס את שנים-עשר השליחים כתלמידיו וחולל נסים.
ישו הפיץ את בשורתו, הכריז על מעמדו כבן האלוהים והודיע שבא להביא את הגאולה הסופית ומלכות השמים.
לאחר בואו לירושלים סעד עם השליחים בפעם האחרונה, ואז נבגד על ידי יהודה איש קריות ונמסר לרשויות.
ישו נשפט על ידי הכהן הגדול והוסגר לידי המושל הרומאי פונטיוס פילאטוס, שבלחץ ההמון הורה להוציאו להורג בצליבה.
בעינויים שסבל רואה הנצרות קורבן שבא לכפר על המין האנושי כולו ולהושיעו מחטאיו, בתנאי שיקבל את היות ישו אלוהי וגואל.
על פי הברית החדשה, ביום השלישי לאחר מותו קם ישו לתחייה, התגלה לתלמידיו, ולאחר שסבב על הארץ זמן מה עלה השמימה בגופו כדי לשבת לימין האל.
הוא אמור לשוב באחרית הימים ולשפוט את החיים והמתים.
טבעו, מהותו ומסריו של ישו הם נושא יסוד בתאולוגיה הנוצרית וליבתה של הנצרות.
הקביעה ששני טבעים אלה התקיימו כאחד היא עיקר אמונה עליון עבור רוב הכנסיות מאז ועידת כלקדון ב-451, אם כי יש כנסיות הטוענות שהיה לישו רק טבע אחד מושלם.
ישנו גם מיעוט קטן הדוחה את רעיון השילוש.
מלבד יסודות אלו, פרשנות מסריו, היחס בין האלוהי לאנושי באישיותו ושאלות אחרות היוו תמיד מוקד למחלוקות עזות ולפילוגים הרבים בתוך הנצרות.
למרות זאת, זרמיה כולם רואים בו את מושיע האנושות, וחייו ותורתו מצוינים בחגיהם ובמסורתם ונלמדים על ידם.
הטקס המרכזי "סעודת האדון" מוקדש לאכילת יין ולחם ההופכים באופן נסי לדמו ובשרו או לפחות מסמלים אותם.
גם לאחר תהליך החילון במאות האחרונות, בעולם הנוצרי עדיין נתפש ישו כמורה מוסרי וכדמות מופת, על אף היחלשות או דחיית האמונה ביסודות העל-טבעיים שבדת.
הוא דמות חשובה ביותר בתרבות המערבית ובתרבות העולם בכלל.
חז"ל תפסו את ישו כאדם שלילי ושנוא, ולעומת זאת בקרב המוסלמים הוא נערץ ומקובל בתור עיסא, אחד מנביאי האסלאם.
מציאותו ומעשיו של ישו ההיסטורי, מחוץ למסגרת האמונה הדתית, שנויים במחלוקת קשה בעולם האקדמי.
ישנו קונצנזוס נרחב כי יהודי בשם ישו אכן התקיים בפועל והפיץ בשורה רוחנית, אך החוקרים דוחים כליל את עיקר המדווח אודותיו בכתבי הקודש הנוצריים ובמסורת הכנסייה, שמקובל כיום שנתחברו זמן רב לאחר מותו, אם בכלל היה.
כך, לדוגמה, מעריכים כי בדורות הראשונים לא נתפש ישו על ידי כל מאמיניו כאלוהי, וחלקם ראו אותו כמשיח וכנביא בלבד.
התיעוד ההיסטורי הלא-דתי על ישו עצמו דל.
מן המחקר ההיסטורי עולה כי כמו מנהיגים דתיים רבים אחרים, ישו עצמו לא כתב חיבור כלשהו והטיף את המסר שלו בעל-פה.
רוב החומר על אודותיו מקורו בארבע הבשורות בברית החדשה, שנכתבו, על פי הסכמה כלל מחקרית, לפחות שני דורות אחרי זמן מותו המשוער כתיעוד של מסורות בעל פה שנמסרו כביכול ישירות מתלמידיו וקרוביו, במטרה להפיץ את האמונה בו ברחבי העולם.
על פי המחקר ההיסטורי, ישנם לפחות 54 ספרי בשורה על ישו, אם כי רק ארבע מן הבשורות עברו קנוניזציה והוכללו בברית החדשה.
מתוכן שלוש הבשורות על פי מתי, לוקאס ומרקוס מכונות במחקר "הבשורות הסינופטיות" (עקב החפיפה הרבה ביניהן ניתן להציבן זו לצד זו) ולצדן ספר הבשורה על-פי יוחנן, שככל הנראה נכתב מעט מאוחר יותר.
ההתייחסויות לישו במקורות ההיסטוריים הלא-דתיים (כלומר שאינם ספרי הבשורה או חיבורי השליחים) מעטות, ומהימנותן מוטלת בספק.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את ישו פעם אחת בספרו "קדמוניות היהודים", אך גם אזכור זה נכתב לפחות ארבעים שנה אחרי תאריך מותו המשוער של ישו, כהסבר לקיומם של הנוצרים ולא כעדות ישירה על חייו של ישו.
כמו כן יש חשש שהאזכור כולל תוספות או שינויי נוסח נוצריים מאוחרים.
לאור כל זאת, ערכו כמקור היסטורי נמוך.
פליניוס הצעיר, סווטוניוס (בשנת 112) וטקיטוס בשנת 115 מזכירים את ישו, אך גם כאן בהקשר של הסבר פעילות הנוצרים וככל הנראה אינם מסתמכים על מקור עצמאי כלשהו.
בספרות היהודית המוקדמת (המקורות התנאיים) אין בנמצא כל אזכור לישו ולנוצרים הקדומים.
לעומת זאת, במקורות התלמודיים והמדרשיים, מתקופת האמוראים, יש מספר אזכורים של "ישו" או תלמידי "ישו".
הדברים נראים כהתייחסות לטענות או לכתבים נוצריים מאוחרים, ולא כתגובה לדברים שאמר ישו או לאירועים שנטל בהם חלק.
השוואה בין הברית החדשה לבין מקורות היסטוריים מעלה כי ישו נולד בשנת 4 לפנה"ס לכל המאוחר, וייתכן שנולד עד ארבע שנים קודם לכן.
בבשורה על-פי מתי נכתב כי ישו נולד בשלהי ימיו של הורדוס מלך יהודה, ועל-פי יוסף בן מתתיהו, הורדוס מת בשנת 4 לפנה"ס.
הספירה המקובלת, המונה שנים ללידתו של ישו, נקבעה בידי דיוניסיוס אקסיגואוס, בשנת 525 לספירה; אולם דווקא המסורת הזאת (לידה ב-1 לפנה"ס) פחות מקובלת הן בקרב החוקרים והן במסורת הנוצרית.
ייתכן שבחישוביו של דיוניסיוס היו מעורבים גם שיקולים פוליטיים או אישיים, ואולי שיקולי נוחות (למשל, על-פי חישוביו שנה מעוברת היא זו שמספרה מתחלק ב-4).
גם המועד המקובל לחגיגת לידתו של ישו, 25 בדצמבר (חג המולד), אינו מקובל על החוקרים, ולמעשה תאריך לידתו המדויק של ישו אינו ידוע.
מניתוח של הכתוב באוונגליונים, מסיקים חלק מהחוקרים כי תאריך הלידה של ישו היה בחודש אפריל, ובכל מקרה לא בעונת החורף:
תאוריה נוספת מסבירה כי בשנת 5 לפני הספירה הכוכבים צדק ונגה היו קרובים זה לזה ונראו יחד עם הירח ככוכב אחד, כוכב בית לחם.
תולדות חייו של ישו באמונה הנוצרית
הבשורה למרים: האוונגליון של מתי מספר: "כך הייתה הולדת ישוע המשיח: מרים אמו, שלפי המסורת הנוצרית נולדה בירושלים, הייתה מאורסת ליוסף, שלפי הבשורה על-פי מתי היה יליד בית לחם, ובטרם התאחדו נמצאה הרה לרוח הקודש בהיותה בתולה.
יוסף, שנחשב לצדיק ולא רצה להציג אותה לחרפה, החליט לשלח אותה בסתר.
בעוד שהיה מהרהר בזה נראה אליו מלאך ה' בחלום ואמר: 'יוסף בן דוד, אל תחשוש לקחת אליך את מרים אשתך, כי אשר הורה בה מרוח הקודש הוא'".
(מתי, פרק 1 פסוקים 18–20, תרגום "החברה לכתבי קודש בישראל", ירושלים 1995).
ישו באמונה הנוצרית הוא לפיכך בן האלוהים שנולד לאישה בתולה.
משמעות הדבר, בתאולוגיה הנוצרית המאוחרת יותר, היא שישו טהור מלידתו, שכן הוא ילוד האישה היחיד שלא נוצר מן החטא הקדמון.
ישו, מרים ויוסף מכונים יחד "המשפחה הקדושה".
לידת ישו: משפחתו של ישו הייתה משפחה יהודית מנצרת.
באותו הזמן היה מפקד שערכו הרומים, ובו נצטווה כל תושב להירשם בעיר הולדתו.
יוסף היה לפי המסורת הנוצרית נצר לבית דוד, לכן היה עליו להירשם בבית לחם אף על פי שלא התגורר שם, ויחד איתו הלכה אשתו ההרה.
מקום ללון לא היה להם, וכך כשנולד ישו, אמו השכיבה אותו באבוס (כביכול במקום שם נבנתה לימים כנסיית המולד).
הנוצרים מאמינים שישו הוא "משיח בן דוד" כיוון שהוא נחשב כבן יוסף, בעלה של מרים, שהיה נצר לבית דוד.
סגידת הרועים: בלילה בו נולד ישו בישר מלאך לרועי בית לחם על הולדת המשיח (לוקס ב').
ואז הופיעו המון צבא השמיים ושיבחו את אלהים.
הרועים הלכו לבית לחם, שם מצאו את מרים וישו, ובשובם סיפרו את מה שראו ושמעו.
סגידת האמגושים: לאחר לידתו הגיעו אמגושים (חכמי דת פרסיים בעלי ידע במיסטיקה ובאסטרולוגיה) מהמזרח לבית לחם והביאו לישו מתנות כהונה – מור, לבונה וזהב.
החכמים כוונו למערה על ידי "כוכב" שזהר בשמיים מעל הבית שם נמצא ישו.
(בבשורה על-פי מתי אין אזכור של אבוס.)
ישו גדל עם הוריו ואחיו (יעקב הצדיק, יוסה (בבשורה על-פי מתי שמו הוא יוסף), יהודה ושמעון).
בבקרו בבית המקדש בגיל 12 הפליא ישו את החכמים בבקיאותו ובהבנתו בכתובים.
הוא למד את מקצוע הנגרות בנצרת.
לאחר מפגש עם יוחנן המטביל שהכיר בו כבן האלוהים, החל ישו לנדוד בין הערים ולגייס מאמינים לתורתו.
לפי הבשורה על-פי לוקאס הוא קרא פסוקים מישעיה ס"א בבית הכנסת בנצרת, ואז אמר "היום נתמלא הכתוב הזה באזניכם".
אנשי העיר לא קיבלו אותו ואף ניסו להורגו.
מתוך קהל מאמיניו בחר ישו 12 שליחים (אפוסטולים) שתפקידם להפיץ את תורתו.
סיפור חייו של ישו מסופר בידי ארבעת "האוונגליונים", כשלפעמים יש הבדלים ביניהם.
באופן בסיסי תורת ישו לא באה להפר את מצוות התורה, אך ישו שם גבול ברור אפילו לעשרת הדיברות, בצוותו שאמונה בו עולה על מצוות כיבוד אב ואם.
ישו הצהיר על נאמנותו לתורה ולקיום המצוות המעשיות, וכן לצייתנות להוראת הפרושים, אך מאידך הוא יצר כללים הלכתיים שמשמיטים את תוקפן של המצוות המעשיות.
כגון, כשתלמידיו הרעבים קטפו מלילות בשבת (ולא משום פיקוח נפש) הוא הצדיקם בטענה שהשבת צריכה להתחשב בצרכי האדם, ואין האדם צריך לכופף עצמו לאיסורי השבת, "שהרי בן-אדם הוא אדון השבת".
כלל זה השמיט את תוקפן של מצוות השבת.
כך גם לגבי "מסורת הזקנים" באיסור רפואה בשבת.
כאשר תלמידיו לא הקפידו על "מסורת הזקנים" בנטילת ידיים לפני הסעודה, הוא הצדיקם בטענה שלא חשוב מה נכנס לפה אלא מה שיוצא ממנו.
כלל זה משמיט את תוקפן של איסורי מאכלות אסורים.
כשתלמידיו אינם מקפידים לצום, הוא הצדיקם בטענה שהוא נחשב כ'חתן' באופן קבוע ולכן תלמידיו פטורים מהוראה זו כל עוד הם לידו.
הוא הסמיך את תלמידיו לאסור ולהתיר כפי רצונם, ומבטיח להם שבשמיים יסכימו לפסיקתם.
שיטת פסיקתו של ישו סללה את הדרך לביטול המצוות המעשיות, וכך גם הבין זאת פאולוס.