tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד העיתונאים שסיקר את מותו של כריס טען בנחרצות : "הוא לא מצא דרך מילוט מהסביבה בה חי, לא הצליח ללקט מספיק מזון כדי לשרוד, ופשוט גווע למוות".
אולם, הסבירות שמותו של כריס נגרם כתוצאה מעובש שגדל על הזרעים בעקבות הלחות שנוצרה בתיקו של כריס היא ההסבר הכי מתאים לנסיבות מותו, כפי שציין באופן דומה ג'ון קראקאוור.
לאחר מותו, קישר האקדמאי רונלד המילטון את הסימפטומים שתוארו על ידי כריס לפני מותו לבין הרעלה מכוונת של אסירים יהודים במלחמת העולם השנייה ממחנה הריכוז ופניארקה באוקראינה.
הוא הציע את האפשרות כי מותו של כריס נגרם בעקבות אכילת יתר של קטניות שהכילו את הרעלן ODAP .
אפשרות זו לא הועלתה על ידי החוקרים מכיוון שהם התמקדו במציאת חומר אלקלי (חומר בסיסי שמכיל חנקן בצמח - אלקלואיד) במקום לחפש את החלבון הרעיל.
לאחר בדיקות חוזרות, נמצא שהרעלן ODAP אכן היה מצוי בזרעים שכריס אכל.
דמותו של כריסטופר מקנדלס הפכה למיתוס בקרב אנשים רבים, מטיילים והרפתקנים לאחר מותו.
סיפורו התפרסם במאמר של ג'ון קרקאוואר בינואר 1993. בזמן שקרקאוור וקוראים רבים חשו הזדהות רבה עם סיפורו של כריס, אחרים – במיוחד תושבי אלסקה – הביעו את מורת רוחם על מותו של כריס ועל האנשים שחשבו כי מותו סימל אקט של גבורה.
ישנן ביקורות רבות על אופן ההתנהגות של כריס.
אנשי אלסקה טוענים כי ההחלטה של כריס לא להצטייד בציוד הישרדות בסיסי בתנאי קור כה קיצוניים הייתה נטולת כל היגיון.
בנוסף, כריס לא היה מודע להימצאותן של בקתות עם ציוד חירום במרחק של קילומטרים ספורים מהאוטובוס בו הוא שהה (אולם בדיעבד התברר כי בקתות אלה הושחתו ולא נותר בהן ציוד שהיה עשוי לסייע לו).
יתר על כן, טיילים ואנשי מקצוע אחרים בתחום מוחים בתוקף כי כריס לא תכנן שום פרט חיוני בטיול ובעצם חרץ את גורלו מבעוד מועד ללא סיכוי אמיתי לשרוד.
אולם, חרף הביקורת הקשה שהוטחה, תושבי אלסקה ואנשים נוספים התרשמו מן האמונה שהייתה לכריס ושהוא בחר בדרך חיים לא קונבנציונלית והלך עם האידיאלים והערכים שלו עד הקצה.
כריס נודע בזכות התפיסות הייחודיות שלו על החיים - הוא האמין כי עוצמתה של החוויה וההרפתקה מקבלת משמעות ועוצמה רבה יותר כאשר היא נעשית ללא תכנון מראש והכנה מוקדמת.
יתרה מזאת, הרצון של כריס לבחון את עצמו אל מול הלא נודע ולנהוג בספונטניות מוחלטת דחפו אותו לטייל ללא כל עזרים מכניים וליהנות מהפשטות שבחיי הטבע.
כריס נולד בבית בו שני הוריו חיו במרדף בלתי פוסק אל עבר העושר והחומרנות.
הם כפו עליו חומריות גבוהה שבאה על חשבון נורמות בסיסיות אחרות כמו השקעה בחינוך, יחסי אנוש בין בני המשפחה ובין בני אדם בפרט, וכן ערכים נעלים.
בין השאר, זאת אחת הסיבות המרכזיות שגרמו לכריס לסלידה מהחברה המודרנית ובסופו של דבר לעזוב את הבית ולברוח אל הטבע.
אחד מהמאפיינים הבולטים בהתנהגותו של כריס הוא נון-קונפורמיזם (אנטי ממסדיות) – התנהגות שבה אדם מתאים את עצמו ואת עמדתו כלפי מוסכמויות החברה, כלומר צורת התנהגות שבה אדם הולך נגד הזרם ולא נכנע ללחצים של החברה.
כריס היה בעל יכולת פסיכואנליטית גבוהה מאוד, ואבחנה חדה של המציאות הובילה אותו לנתח את החברה המודרנית ולהתנגד לסממניה.
בעיני רבים, הבריחה אל הטבע מביאה עמה עיצוב אישיות, זמן חשיבה, שקט, ואפשרות להעריך את הפשטות בחיים ולברוח אל הפרא על פני החיים המודרניים.
כריס ניהל יומן מסע במהלך מסעו וציין את מכלול החוויות אשר עברו עליו מאז שעזב את הבית.
הציטוטים הנבחרים מהיומן, שימשו בין היתר את שון פן, במאי הסרט שנעשה עליו, בהכנת התסריט מתוך רצון להמחיש לצופים את סיפורו של כריס לאותנטי ומעורר אמפתיה.
זה הנוסח של כריס לציטוט של הסופר דייוויד הנרי ת'ורו.
כריס הוסיף את המילה 'הגינות' לציטוט המקורי מכיוון שחייו היו לא מאוזנים וחסרי הגינות.
תפיסתו הרווחת והכללית של כריס על האופן שבו אנשים צריכים לחיות את חייהם.
תובנה נוספת של כריס על משמעות החיים.
ביטוי זה בעצם מסכם את השקפתו של כריסטופר בחיים.
הוא האמין שאנשים לא היו מספיק חדורי מוטיבציה להשיג את מה שהם רוצים, כשבדרך הם נכנעו למוסכמות ולתכתיבים של החברה ומנעו מעצמם להגיע למימוש החזון העצמי והאידיאל שלהם בחיים.
לב טולסטוי, שצוין על ידי כריס מתוך הספר "מלחמה ושלום" הקלאסי שכריסטופר אהב לקרוא והתרגש ממנו.
לב טולסטוי היה אחד מהסופרים האהובים על כריס, והוא אימץ הרבה דברים שכתב לתפיסת עולמו על החיים.
תובנה חשובה מהמסע של כריס לאלסקה הייתה המפגש עם רון הזקן.
רון, בערוב ימיו ולאחר שעבר טרגדיה קשה, הוא בן אדם מבוגר ומקובע התקוע בחיים מונוטוניים ללא כל ריגוש ומשמעות.
כריס מתגורר אצל רון הזקן ומשתף אותו בתובנותיו על החיים.
באחד הימים, כריס משכנע את רון לעלות על הר גבוה המשקיף על כל האזור, וכאשר רון מגיע בעצלתיים ובקושי רב לפסגה הוא חווה ריגוש וסיפוק רב לראשונה מזה שנים.
בפסגת ההר, כריס ורון התיישבו לדבר על החיים ורון נפתח בפניו ומפציר בכריס את הציטוט שמצוין לעיל.
הוא בעצם מזהה אצל כריס את המשבר אליו נקלע בחיק משפחתו, ורומז לו שכאשר בן אדם סולח - חרף כל הקשיים והנסיבות - הוא חש הקלה משמעותית ביחס שלו כלפי הסביבה וכלפי עצמו.
באלסקה, כריס קרא את הספר "משפחת האושר" של לב טולסטוי.
כתוצאה מכך, אחרי תקופה קשה של רעב, חורף קשה ובדידות, כריס הגיע לתובנה זו.
האביב הפציע והוא חש כי מיצה את הטיול שלו באלסקה והחליט לחזור הביתה להוריו.
כריס האמין שכח פיזי לא מהווה גורם משמעותי בהנאות החיים ושלכח המנטלי יש משקל רב יותר.
תרגום חופשי :"אושר אמיתי רק כשהוא משותף"
הגעגועים הכמהים לבית, לצד הבדידות וסיפוק מהמסע אשר עבר במשך שלוש שנים, גרמו לכריס להבין שעל מנת לחוות אושר אמיתי בחיים צריך לחוות אותו ביחד.
האוטובוס שבו שכן כריס נמצא בפארק הלאומי דנאלי שבאלסקה ומהווה נקודת ציון ואתר עלייה לרגל עבור מטיילים רבים.
בעקבות הסרט והספר שבאו לספר את סיפורו של כריס, המוני אנשים הושפעו ממעשיו ופועלו וניסו לחקות אותו.
עד היום שומעים על מקרים בהם מספר אנשים שמאסו בחייהם והושפעו מסיפורו של כריס, החליטו לשחזר את הבריחה אל הטבע ומצאו את מותם בעקבות זאת.
ב-18 ביוני 2020 הועבר האוטובוס מהשמורה באמצעות מסוק עקב ריבוי מטיילים שנזקקו לחילוץ או מתו בניסיון להגיע לאוטובוס.
אדי ודר, סולן להקת פרל ג'אם, אחראי על יצירת פסקול הסרט.
הפסקול מקשר את כל השירים בסרט אל הביוגרפיה והקונספציה של כריס על החיים.
הסרט זכה לשבחים רבים, בין היתר בפרס הפסקול והתסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן שבצרפת בשנת 2007.
כריסטופר סאמבה (נולד ב-28 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר קונגולזי-צרפתי המשחק בעמדת הבלם.
סאמבה נולד בקרטיי להורים מהגרים מהרפובליקה של קונגו, סאמבה התחיל את הקריירה שלו בסדאן מהליגה השנייה.
למרות שרשם רק 3 הופעות, הוא חתם בקיץ בהרטה ברלין.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הסיבוב הרביעי של הגביע האנגלי נגד לוטון טאון.
ב-31 בינואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 3-0 נגד צ'לסי.
ב-17 במרץ 2008, סאמבה הבקיע את השער הראשון שלו בבלקבורן בהפסד 2-1 נגד וסטהאם יונייטד.
את עונתו הראשונה בבלקבורן הוא סיים עם 19 הופעות בכל המסגרות ו-2 שערים.
ב-22 באוקטובר 2007, האריך את חוזהו עד קיץ .
בעונת שיחק לסירוגין גם בעמדת החלוץ.
בנובמבר חתם ל-5 שנים נוספות במועדון.
ב-13 במרץ 2010 ערך את ההופעה ה-100 שלו בה הוא גם הבקיע בניצחון 0-2 נגד פולהאם.
ב-3 במאי 2010, סאמבה כבש את שער הניצחון בניצחון 1-2 נגד ארסנל.
את עונת התחיל סאמבה כקפטן המועדון, אך לאחר 4 חודשים סרט הקפטן נלקח ממנו לאחר שהביע את רצונו לעזוב את המועדון.
ב-24 בפברואר 2012, סאמבה חתם באנז'י מחצ'קלה ל-4 שנים.
ב-5 במרץ 2012 הוא ערך את הופע הבכורה שלו באנז'י ניצחון 0-1 נגד דינמו מוסקבה.
ב-6 במאי 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-3 בבית נגד רובין קאזאן.
ב-13 בינואר 2013, סאמבה חתם ל-4 וחצי שנים בקווינס פארק ריינג'רס תמורת 12.5 מיליון פאונד.
ב-2 ביולי 2013 חזר סאמבה לאנז'י מחצ'קלה.
ב-29 באוגוסט 2013 סאמבה חתם בדינמו מוסקבה.
סאמבה החל לשחק בנבחרת קונגו בשנת , והוא היה אף הקפטן שלה.
כריסטופר מבוואריה (26 בפברואר 1416 – 5 בינואר 1448) היה מלך דנמרק, תחת השם כריסטופר השלישי (בדנית: Christoffer III), בין השנים 1448-1440, מלך שוודיה, תחת השם כריסטופר (בשוודית: Kristofer), בין השנים 1448-1441 ומלך נורווגיה, תחת השם כריסטופר (בנורווגית: Kristoffer), בין השנים 1448-1442, בתקופת איחוד קאלמאר.
כריסטופר נולד ככל הנראה בעיר נוימרקט אין דר אברפלאץ שבבוואריה.
הוא היה בנם של יוהאן, רוזן פפאלץ-נוימרקט, בנו של רופרכט, מלך גרמניה, וקתרינה מפומרניה, בתם של וורטיסלב השביעי, דוכס פומרניה ומריה ממקלנבורג, ואחותו של אריק מפומרניה.
אביו של כריסטופר היה בנו של רופרט, מלך גרמניה.
ב-1445 נשא כריסטופר לאישה את דורותיאה מברנדנבורג.
ב-1439 הודח אריק מפומרניה מתפקידיו כמלך דנמרק ומלך שוודיה.
כאחיינו של אריק, כריסטופר, שלא היה מצוי במיוחד בפוליטיקה הסקנדינבית, נבחר על ידי מועצת המלוכה הדנית כיורשו של דודו, בתחילה כעוצר וב-9 באפריל 1440 הוא הוכרז כמלך דנמרק על ידי אספת המעמדות הדנית.
הכוונה הייתה שהוא יהיה שליט בובה, כפי שנאמר עליו: "אם המועצה הייתה דורשת ממנו להוריד את הכוכבים מהשמיים, הוא היה מורה לעשות כן".
עם זאת, הוא הצליח לשמור לעצמו שליטה מוגבלת.
ככלל, ניתן לראות את תקופת מלכותו כראשיתה של תקופה ארוכה של איזון בין כוחה של המלוכה לבין כוחה של האצולה, שנמשכה עד 1660. ב-1441 הוא נבחר להיות מלך שוודיה וביוני 1442 הוא נבחר להיות מלך נורווגיה.
בתחילת תקופת מלכותו, הוא דיכא מרידות איכרים באי פין וביוטלנד.
לאחר שהמרד בפין דוכא, הוא הפנה את תשומת לבו למרידה ביוטלנד.
המצב בצפון יוטלנד, במיוחד במחוז ונדיסל, היה כה רגיש, עד כי צבא איכרים של 25,000 איש בהנהגתו של הנריק רבנטלוב, היווה איום על המשך שלטונו של כריסטופר.
לפני שהוא הצליח לפעול, גייסו משפחות האצולה של יוטלנד צבא משלהן וצעדו מערבה מאולבורג כדי לחתור למגע עם כוחותיו של רבנטלוב.
האיכרים בנו קרון ענק מבוצר כדי להגן על עצמם מפני האבירים הרכובים שהם ידעו שיתייצבו לפניהם.
הם גם הניחו שלושה ענפים לרוחב הביצה בחזית המחנה שלהם ואז שפכו עליהם עפר כדי שהם יראו כמו אדמה מוצקה.
צבא האצילים בעל הביטחון העצמי המופרז, בהנהגתו של אסקה ברוק, התייצב בגבעת יורגן הקדוש ב-3 במאי 1441. האבירים הסתערו על המחנה ועד מהרה שקעו בביצה.
ברוק נהרג, גופתו בותרה וחלקיה נשלחו לעיירות באזור כאות אזהרה.
לאחר מכן פשטו האיכרים על האחוזה החשובה באזור, העלו אותה באש ואילצו את האציל נילס גולדנסטין להימלט.
אופן הטיפול בשבויים לאחר הקרב חיזק את נחישותו של כריסטופר לדכא את המרד.
הוא רכב בראש צבאו צפונה לעבר מחנה המורדים.
מאחר שמספרם של המורדים עלה על מספרם של אנשיו, שלח כריסטופר מסר שכל מי שיעזוב את המחנה וישוב לביתו, לא ייענש על השתתפותו במרד.
תושבי האי מורס והעיר תיסטד נעתרו לקריאתו של כריסטופר ולאחר מכן הטיחו בהם המורדים שהם פחדנים ובוגדים.
בשלב זה פקד כריסטופר לתקוף את מחנה המורדים ב-8 ביוני ואף על פי שהאיכרים לחמו בפראות, הם לא יכלו לעמוד בפני האבירים שהיו חמושים בכבדות.
אלפים מהמורדים נהרגו ועל אלה ששרדו הוטלו קנסות כבדים.
התוצאה החמורה יותר של המרד הייתה שהמורדים איבדו את מעמדם כאנשים חופשיים והפכו להיות צמיתים בחוות בהן הם עבדו.
המלך גזר עונש מוות על מי שייתפס כשהוא נושא נשק ארוך יותר מאשר סכין קטנה.
תהליך שעבודם של איכרי דנמרק, שקודם לכן היו חופשיים, הושלם.
במאי 1442 נסע כריסטופר ללודוסה שבדרום-מערב שוודיה כי לפגוש את האצילים של כל שלוש הממלכות.
שם הוא הוכתר כמלך נורווגיה ולאחר מכן נסע לאוסלו ולטרונדהיים כדי שבחירתו כמלך תאושרר.
בשנה שלאחר מכן הוא הוכרז כמלך דנמרק.
כאשר מקום מגוריו ברוסקילדה עלה באש, הוא עבר לקופנהגן והפך אותה לבירתה של דנמרק.
האצולה השוודית לא ששה לוותר על כוחה הפוליטי ולפיכך לא חיבבו את כריסטופר כלל וכלל, בטענה שהוא יותר מדי גרמני עבורם ושהוא התיר לדודו, המלך לשעבר, אריק מפומרניה, לעסוק בשוד ימי כשהוא יוצא מטירתו בגוטלנד ולא ניסה לעצור בעדו.
הם תלו בו את האשמה בסדרה של יבולים חקלאיים ירודים.
הרעב היה כה כבד עד כי אנשים ערבבו קליפות עצים טחונות עם מעט הקמח שהיה ברשותם.
כריסטופר כונה בשוודיה בבוז "מלך הקליפה".
לעומת זאת, הוא ניסה להעניק תמיכה לערים ולסוחרים שלהן ככל שאפשרו לו זאת האצולה וברית ערי הנזה.
במהלך תקופת מלכותו, הפכה קופנהגן להיות בירתה הקבועה של דנמרק.
המדיניות שהוא נקט נגד אריק מפומרניה לא הייתה לשביעות רצונם הן של שוודיה והן של ערי הנזה.
מסמך היסוד של איחוד קאלמאר השתנה כך שלאצולה היה את רוב הסמכות להכתיב את המדיניות והמלך איבד את רוב הסמכויות שקודמיו השיגו מאז תקופת הויקינגים.
תוצאותיה של מדיניות איזון זו לא הושגו עדיין כאשר הוא מת באופן פתאומי.
כריסטופר מת באופן פתאומי בהלסינבורג ב-1448. הוא נקבר בקתדרלת רוסקילדה.
באוקטובר 1449 נישאה דורותיאה לכריסטיאן הראשון, מלך דנמרק.
ב-1654 חזרה משפחתו למלוך בשוודיה.
כריסטופר "טוטה" אוקה סוואן נימאן (בשוודית: Christoffer "Totte" Åke Sven Nyman; נולד ב-5 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן שוודי המשחק בנורשפין מליגת העל השוודית ובנבחרת שוודיה.
נימאן משחק בעמדות הקישור וההתקפה.
בסוף עונת 2010 כבש נימאן את שער הניצחון נגד אניילהולמס (Ängelholms FF), שהעלה את נורשפין בחזרה לאלסונסקאן.
את עונת 2015 סיים נימאן כסגן מלך השערים עם 10 שערי ליגה, כאשר בין הבולטים בהם היו 3 שערי ניצחון (אחד מהם ב-3 במאי בדרבי של אסטרייטלנד נגד אוטבידברג), שני צמדים וכמו כן את שערה הראשון של הקבוצה לעונה (בדקה ה-6 נגד ארברו ב-5 באפריל 2015).
בקיץ 2016 חתם נימאן באיינטרכט בראונשווייג.
לאחר שנתיים בגרמניה, שב לקבוצת נעוריו לקראת עונת 2019.
כריסטופר מרטינס פריירה (בלוקסמבורגית: Christopher Martins Pereira; נולד ב-19 בפברואר 1997 בלוקסמבורג שבלוקסמבורג), הוא כדורגלן לוקסמבורגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ספרטק מוסקבה.
מרטינס פריירה נולד בלוקסמבורג שבלוקסמבורג.
הוא אומן במחלקת הנוער של ראסינג אף.
ב-30 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כששיחק 51 דקות בהפסד 0–2 לג'אוניס אסץ' במסגרת המחזור ה-15 בליגת העל הלוקסמבורגית.
הוא ערך 8 הופעות ליגה במועדון, ובחודש יולי 2013 עבר לאולימפיק ליון והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה, אולימפיק ליון ב'.
מרטינס פריירה היה רשאי לשחק בנבחרות לוקסמבורג וכף ורדה.
בחודש מרץ 2013 סירב לזימון לנבחרת לוקסמבורג מכיוון שעוד לא החליט באיזו נבחרת הוא רוצה לשחק.
בהמשך זומן שוב לנבחרת לוקסמבורג, וב-8 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד נבחרת בלארוס במסגרת מוקדמות יורו 2016.
כריסטופר ז'וליין הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם במונפלייה.
ז'וליין גדל במחלקת הנוער של US טורסי, ממנה יצא גם כוכב נבחרת צרפת פול פוגבה.
בשנת 2005 עבר למחלקת הנוער של אוסר.
ב-24 באוגוסט 2012 ערך ז'וליין את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על לאוואל במסגרת המחזור החמישי בליגת המשנה הצרפתית.
ב-28 באוגוסט הבקיע ז'וליין את שער הבכורה שלו במועדון, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 1–2 על דיז'ון במסגרת גביע הליגה הצרפתית.
ב-21 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-82 בניצחון 1–2 על קלרמון פוט במסגרת המחזור ה-14. ז'וליין ערך 25 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שני שערים.
בקיץ 2013 חתם ז'וליין בפרייבורג מהבונדסליגה בהעברה חופשית.
ז'וליין בילה את רוב תקופתו במועדון בקבוצת המילואים.
ב-16 בדצמבר 2014 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-72 בהפסד 0–2 לבאיירן מינכן במסגרת המחזור ה-16.
את עונת בילה ז'וליין בהשאלה לדיז'ון מליגת המשנה הצרפתית.
ב-31 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד אז'אקסיו במסגרת המחזור הראשון.
ב-14 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-54 בהפסד 1–2 לבורג-פרונס במסגרת המחזור השלישי.
הוא ערך 34 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע 9 שערים.
ב-10 ביוני 2016 חתם ז'וליין בטולוז מליגת העל הצרפתית.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד אולימפיק מרסיי.
ב-20 באוגוסט כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–4 על בורדו.
בקבוצה היה שחקן הרכב קבוע במשך שלוש עונותיו.
ב-28 ביוני 2019 חתם ז'וליין לארבע שנים בסלטיק.
ב-23 באוגוסט 2022 חתם במונפלייה.
ז'וליין היה חלק מנבחרת צרפת עד גיל 20 שזכתה בגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2013.
כריסטופר מרקוס וסטיבן מק'פילי (Stephen McFeely; 24 בפברואר 1970) הם צמד תסריטאים אמריקאים.
השניים הכירו כשלמדו יחד כתיבה יוצרת בקמפוס של אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
ב-1996, לאחר שקיבלו את התואר השני שלהם, הם עברו ביחד ללוס אנג'לס כדי לפצוח בקריירה כתסריטאים בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
הם שכרו לעצמם סוכן, ולאחר כשנתיים, ב-1998, הם מכרו את התסריט הראשון שלהם.
על אף שהפקתו לא יצאה בסופו של דבר לפועל, העניין שנוצר סביבו הוביל את רשת הטלוויזיה האמריקאית "HBO" לשכור אותם לכתוב סרט ביוגרפי אודות הקומיקאי פיטר סלרס.
סרט טלוויזיה זה, שנקרא "חייו ומותו של פיטר סלרס", שודר בערוץ ב-2004, והעניק לצמד פרס אמי לבידור בפריים טיים על כתיבה יוצאת דופן בסדרת מוגבלת, סרט או תוכנית מיוחדת.
כשנה אחר כך, ב-2005, מרקוס ומק'פילי שיתפו פעולה עם אן פיקוק ואנדרו אדמסון בכתיבת סרט הפנטזיה והרפתקאות עתיר התקציב של חברת וולט דיסני, "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים".
כאשר הסרט המשיך לטרילוגיה, הם נבחרו לשוב ולכתוב את התסריט גם לשני הסרטים האחרים - ב-2008 הם חברו לאדמסון פעם נוספת בכתיבת "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן", וב-2010 הם שיתפו פעולה עם מייקל פטרוני בכתיבת "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר".
ב-2011, השניים הצטרפו לזיכיון סדרת סרטי הלייב אקשן עתירי התקציב של חברת וולט דיסני, "היקום הקולנועי של מארוול".
הם כתבו את שלושת סרטי דמותו של גיבור-העל קפטן אמריקה - "קפטן אמריקה: הנוקם הראשון" (2011), "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014) ו"קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" (2016).
כהרחבה לעולמו של הקפטן, ב-2015 הם יצרו עבור רשת "ABC" את סדרת הטלוויזיה "הסוכנת קרטר" העוסקת בדמותה של פגי קרטר.
בנוסף, ב-2013, הם כתבו יחד עם כריסטופר יוסט את "תור: העולם האפל".
כהמשך להתבססותם באולפני מארוול, הם כתבו את שני הסרטים המסכמים של הנוקמים - "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018) ו"הנוקמים: סוף המשחק" (2019).
ב-2020, השניים הצטוותו מחדש אל צמד האחים הבמאים אנתוני וג'ו רוסו, איתם עבדו על היקום הקולנועי של מארוול, ביצירת סרט הפעולה והמותחן "האיש האפור", שעלה לשירות המדיה של נטפליקס ב-2022.
בשנת 2025 כתבו את התסריט לסרט המדע-בדיוני של האחים רוסו "שלב החשמל" (אנ') לשירות המדיה של נטפליקס.
כריסטופר לרקין הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי, מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור מונטי גרין בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW.
לרקין נולד בטגו, דרום קוריאה.
בגיל ארבעה חודשים הוא אומץ על ידי איליין (לבית גולט) ופיטר לרקין, סגן נשיא חברת רילוקיישן.
הוא גדל בעיירה חברון, קונטיקט, וחינוכו היה עשיר בתרבות האירית של אביו.
הוא החל לשחק בתוכנית הדרמה של חטיבת הביניים שלו, וקיבל את תפקידו המקצועי הראשון בשנת 2001 בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "The Flamingo Rising" של ערוץ הולמרק.
הוא גם החל לנגן בגיטרה לאחר שקיבל אחת כמתנה מסבו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון "RHAM" ובאקדמיית הרטפורד הגדולה לאמנויות ב-2005, לרקין הלך ללמוד לתואר ראשון באמנות ותיאטרון באוניברסיטת פורדהם במרכז לינקולן בניו יורק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באוף-ברודוויי בשנה השנייה שלו בקולג' ופספס את סמסטר הסתיו של שנתו האחרונה כדי לגלם את הדמות הראשית בהפקה "קפקא על החוף" בתיאטרון סטפנוולף בשיקגו, אילינוי.
לרקין סיים את לימודיו בפורדהם בשנת 2009 ועבר ללוס אנג'לס בשנת 2012 בתקווה למצוא הזדמנויות נוספות למשחק.
בשנת 2001 ביצע לרקין את הופעת הבכורה שלו עם תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה של ערוץ הולמרק "הפלמינגו בירידה".
הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה, כולל "Awkward", "לחיות את החיים" ו"90210".
בשנת 2014 החל לשחק את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW, תפקיד אשר נמשך עד עונתה החמישית ב-2019; בסדרה, גילם את מונטי גרין, נער חכם ובעל ידע טכנולוגי המהווה נכס יקר ערך לתושבים על פני כדור הארץ בשל הידע שלו בתחום התרופות וההנדסה.
בשנת 2019 שיחק את דמותו של ג'ונתן ווינטר במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים באותו שם מאת ארמיסטד מופין.
בשנת 2011, לרקין הקים את להקת "d'Artagnon" עם חברו ווייד אלאן-מרקוס.
הלהקה הוציאה אלבום אחד בשם "A-side".
מתוך אלבום הזה, השיר שלהם "Confession" הושמע בפרק השישי בעונה השנייה של "המאה", כמו כן, הוא כלול בפסקול של הסרט "We Made This Movie".
כיום, לרקין משחרר מוזיקה תחת הכינוי Carry Hatchet; הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו "The News Today" בז'אנר הפולק ב-29 בספטמבר 2015. אלבומו השני, The" Happiest Album Ever Made", יצא ב-13 בנובמבר 2017 עם השירים שבלטו בו "Julien" ו-"Grey Blues" שיצאו מוקדם יותר כסינגלים.
אלבומו השלישי "Jayne Schmayne", שוחרר ב-4 במאי 2021. בתוך אלבום זה, השירים "Round and Round", "Theo" ו-"Only a Fool" שוחררו מוקדם יותר כסינגלים עם קליפים נלווים.
שנה סרט תפקיד הערות 2005זרים עם ממתקים קים 2006 The Big Bad Swim קופאי
שנה סדרה תפקיד הערות 2001 The Flamingo Risingאברהם ג'ייקוב ליסרט טלוויזיה של CBS 2008לחיות את החייםדןפרק: "Gift Horse" 2012 Squad 85בובי "הטירון"סדרת רשת; 6 פרקים 2013 90210קנטפרק: "#realness"אוקוורדעורך מסיבותפרק: "Karmic Relief"2014–2019המאהמונטי גריןתפקיד ראשי (עונות 5-1)
תפקיד אורח (עונה 6); 71 פרקים2019סיפורי סן פרנסיסקוג'ונתן "רייבן" ווינטר7 פרקים2022האורווילטימיספרק: "From Unknown Graves"
כריסטופר בנחמין טוסלי ריוס (בספרדית: Cristopher Benjamín Toselli Ríos; נולד ב-15 ביוני 1988) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת השוער באוניברסידד דה צ'ילה.
טוסלי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוניברסידד קאתוליקה.
ב-25 בנובמבר 2007 טוסלי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-3 נגד קוקימבו אונידו.
בעונת טוסלי קיבל את ההזדמנות כשוער ראשון, אך ביוני של אותה שנה נפצע בעת ששהה עם הנבחרת ונעדר שישה חודשים מהמגרשים.
ב-5 בדצמבר 2010 טוסלי חזר לשחק במשחק הליגה האחרון של העונה בו ניצחה קאתוליקה 0-5 לאברטון.
למרות שחזר מהפציעה, טוסלי איבד את מקומו בהרכב.
ב-11 במאי 2011 טוסלי חזר להרכב של קאתוליקה.
בינואר טוסלי עזב את קאתוליקה לראשונה בקריירה שלו והושאל לאטלס מליגת העל המקסיקנית.
טוסלי שיחק 7 משחקים במדי אטלס, אך הודח מההרכב לאחר שבאף אחד מהמשחקים לא הצליח לשמור על נקי.
בקיץ טוסלי חזר לצ'ילה והושאל לאברטון.
ב-22 בפברואר 2021, טוסלי הושאל לפלסטינו.
בצעירותו, טוסלי שיחק בנבחרות הצעירות של צ'ילה.
טוסלי נכלל בסגל נבחרת הנוער לקראת גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בשנת בו צ'ילה סימה במקום הרביעי וטוסלי נבחר לשוער המצטיין של הטורניר.
טוסלי, אף שבר את שיא הדקות ללא ספיגה בטורניר כאשר שמר על שער נקי במשך 492 דקות ובכך שיפר את שיאו של קלאודיו טפארל הברזילאי ב-8 דקות.
בשנת השתתף עם הנבחרת בגביע טולון.
ב-20 בינואר 2010 טוסלי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה בניצחון 1-2 נגד .
טוסלי השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2014, קופה אמריקה 2016 וגביע הקונפדרציות 2017.
ליגת העל הצ'יליאנית: , קלאסורה , אפרטורה
כריסטופר גוסטבוס ממינגר היה פוליטיקאי אמריקאי יליד גרמניה, שהיה אחד מהאבות המייסדים של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה").
הוא היה המחבר העיקרי של החוקה הזמנית של הקונפדרציה ב-1861 והמייסד של המערכת הפיננסית של הקונפדרציה.
כמזכיר האוצר הראשון של הקונפדרציה, היה ממינגר ההוגה הראשי של המדיניות הכלכלית של ממשל נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
ממינגר נולד ב-9 בינואר 1803 בפיינגן (Vaihingen, כיום רובע של שטוטגרט) שבדוכסות וירטמברג (כחודש וחצי לאחר הולדתו, שודרג מעמד הדוכסות לנסיכות הבוחר מוירטמברג).
אביו, גוטפריד ממינגר, היה קצין צבא שמת חודש לאחר הולדת בנו.
אמו, אברהרדינה (לבית קוהלר) ממינגר, היגרה לאחר פטירת בעלה לצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית יחד עם בנה, אך מתה מקדחת צהובה ב-1807 וכריסטופר בן ה-4 הושאר בבית יתומים.
חייו השתנו לטובה בגיל 11, כאשר הוא נלקח תחת חסותו של תומאס בנט, עורך דין בולט ולימים מושל קרוליינה הדרומית.
בגיל 12 הוא החל את לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) ובגיל 16 סיים את לימודיו כשני בכיתתו.
ב-1825 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והיה לעורך דין מצליח.
ב-1832 הוא נשא לאישה את מרי וויתרס וילקינסון.
ממינגר היה מנהיגם של המתנגדים במהלך "משבר זכות הביטול" .
הוא פרסם ספר בשם "ספר הביטול" (The Book of Nullification, 1833-1832) שתיאר באופן סאטירי את תומכי זכות הביטול בסגנון תנ"כי.
בהמשך הוא נכנס לחיי הפוליטיקה המדינתית וכיהן כחבר בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית בין השנים 1836 – 1852 ובין השנים 1854 – 1860, שם במשך כמעט עשרים שנה הוא כיהן כיושב ראש ועדת הכספים של הבית.
ממינגר היה תומך נלהב בזכות לחינוך וסייע להקמתה של מערכת בתי הספר של צ'ארלסטון, שהייתה אחת ממערכות החינוך המקיפות ביותר בארצות הברית.
ב-1859, לאחר פשיטתו של ג'ון בראון, הוא מונה על ידי מדינתו לייעץ יחד עם נציגים נוספים בווירג'יניה בנוגע לדרך הטובה ביותר להישמר ממתקפותיהם של מתנגדי העבדות.
ממינגר נחשב כבעל דעות מתונות בנוגע לשאלת פרישת מדינות הדרום מהאיחוד, אך לאחר בחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן, הוא הכריע שהפרישה הכרחית.
כאשר פרשה קרוליינה הדרומית ב-1860, התבקש ממינגר לנסח את מסמך הכרזת הפרישה שבו פורטו הסיבות לצעד זה.
לאחר פרישתן של מדינות נוספות בדרום, הוא נבחר כנציג קרוליינה הדרומית לקונגרס הזמני של הקונפדרציה ושימש כיושב ראש הוועדה שניסחה את החוקה הזמנית תוך ארבעה ימים בלבד.
כאשר הקים ג'פרסון דייוויס את הקבינט שלו, נבחר ממינגר לכהן כמזכיר האוצר ב-21 בפברואר 1861. משימה זו לא הייתה קלה, לאור האתגרים הפיננסיים שהקונפדרציה התמודדה מולם.
ממינגר ניסה בתחילה לממן את פעילות הממשלה באמצעות הנפקת איגרות חוב והטלת מכסים, בנוסף לתפיסת מצבורי הזהב במטבעת ארצות הברית בניו אורלינס, אך עד מהרה הוא מצא את עצמו נאלץ לנקוט בצעדים קיצוניים יותר כמו הטלת מס הכנסה והנפקת כסף פיאט.
לפני המלחמה הוא היה תומך של מטבע קשה, אך הוא נאלץ להכניס לשימוש שטרות כסף שערכם ירד בהדרגה, ובסוף המלחמה ערכה היה שווה לפחות משני אחוזים מהערך הנקוב שלהם בזהב.
ב-1 ביולי 1864 התפטר ממינגר מתפקידו והוחלף על ידי עמיתו מקרוליינה הדרומית, ג'ורג' טרנהולם.
הוא שב למעון הקיץ שלו בפלט רוק שבקרוליינה הצפונית.
בשנים שלאחר המלחמה הוא שב לצ'ארלסטון, קיבל חנינה נשיאותית ב-1866 ושב לעסקי עריכת הדין ולעסקי ההשקעות.
הוא גם המשיך לפעול לפיתוחה של מערכת החינוך של קרוליינה הדרומית.
כריסטופר מק'קווארי הוא תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע אמריקאי, זוכה פרס BAFTA, פרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור סרט התעלומה הנאו-נואר שכתב "החשוד המיידי" (1995).
סרט מותחן הפשע "דרך האקדח" (2000) היה הסרט הראשון שביים.
הוא משתף פעולה תכופות עם טום קרוז, לאחר שכתב וביים את סרטי הפעולה ג'ק ריצ'ר (2012), "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים" (2015), ו"משימה בלתי אפשרית: התרסקות" (2018) ומביים גם את הסרט השביעי והשמיני בסדרה.
מק'קווארי נולד בשנת 1968 באזור פרינסטון, ניו ג'רזי או צומת פרינסטון, ניו ג'רזי, בקהילה לא מאוגדת בסביבה בה גדל.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון West Windsor-Plainsboro South בשנת 1986, הוא עבד כעוזר בבית הספר הנוצרי לדקדוק בפרת', מערב אוסטרליה ונזכר בשנת 2013, "הציעו לי תוכנית ביניים...
בחרתי מקום מתוך הכובע וסיימתי בבית הספר הנוצרי לדקדוק.
גרתי בבית הספר ועבדתי בפנימיה, אם כי עשיתי מעט מאוד עבודה ".
הוא פוטר אחרי תשעה חודשים, "לקחתי טרמפים במשך שלושה חודשים, חזרתי הביתה, דפקתי כחודש ואז התחלתי מיד לעבוד בסוכנות הבלשים הזו...
[זו] הייתה למעשה עבודת אבטחה מפוארת.
אני חושב שבארבע השנים שעבדתי שם עשיתי בערך שש חקירות..."
סרטו העלילתי הראשון של היה המותחן "הגישה הציבורית" מ-1993, בבימויו של בריאן זינגר.
הסרט זכה בפרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע האמריקני בדאוויל ובפרס חבר השופטים של פסטיבל הסרטים סאנדנס.
הסרט לא הופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג של 58%.
מק'קווארי כתב את "החשוד המיידי" (1995), עבורו הוא זכה בפרס התסריט הטובים ביותר ממגזין Premiere, מועצת המנהלים של טקסס, ומבקרי שיקגו וכן את פרס אדגר, פרס הרוח העצמאי, ופרסי האקדמיה הבריטית והאמריקאית.
הסרט נכלל בהמשך ברשימת "הניו יורק טיימס" של 1000 הסרטים הגדולים ביותר שנעשו אי פעם, והדמות ורבל קינט נכללה ברשימת AFI של 100 הנבלים הגדולים בכל הזמנים.
בשנת 2006, גילדת הסופרים של אמריקה הציבה את הסרט במקום 35 ברשימת 101 התסריטים הגדולים ביותר.
בשיתוף הפעולה השלישי שלו עם זינגר, מק'קווארי ביצע שכתוב נרחב בתסריט לספר "X-Men", אך בסופו של דבר הסיר את שמו מהפרויקט והוא לא נכלל בקרדיטים.
בשנת 2000 יצא המערבון "דרך האקדח", הסרט הראשון שהוא ביים וכיכבו בו בניסיו דל טורו, ראיין פיליפה וג'יימס קאן.
הסרט, שתוקצב בסכום של 8.5 מיליון דולר, זכה בעיקר לביקורות שליליות והציג ביצועים גרועים בקופות וגייס 13 מיליון דולר ברחבי העולם.
שמונה שנים לאחר מכן, מק'קווארי כתב והפיק את "מבצע ואלקירי", שיצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2008. הסיפור מבוסס על המזימה האמיתית של 20 ביולי 1944 להתנקש בחייו של אדולף היטלר.
התסריט נכתב יחד עם ניית'ן אלכסנדר.
לשניים הייתה גישה לבני משפחת שטאופנברג, כמו גם לספר שכתב פביאן פון שלאברנדורף - "קנוניה ששרדה".
בסרט מככב טום קרוז ובוים על ידי בריאן זינגר.
בשנת 2009, מק'קווארי נשכר כדי לשכתב את התסריט עבור הסרט "וולברין".
מק'קווארי כתב את הסרט "התייר" יחד עם ג'וליאן פלוז, ג'פרי נחמנוף והבמאי פלוריאן הנקל פון דונרסמארק.
בסרט כיכבו ג'וני דפ ואנג'לינה ג'ולי וגייס 278 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט קיבל שלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ועוד כמה פרסים, ביניהם פרס Redbox עבור הדרמה השכורה ביותר של שנת 2011.
בשנת 2011 ביים מק'קווארי את הסרט השני שלו "ג'ק רייצ'ר"; עיבוד לספר הצלף, התשיעי בסדרת 21 הרומנים אודות ג'ק ריצ'ר מאת לי צ'יילד.
הצילומים החלו במטרופולין פיטסבורג ב-3 באוקטובר 2011 ונמשכו עד סוף ינואר 2012. הסרט יצא בדצמבר 2012 בהפצת Paramount Pictures.
ב-2012 מק'קווארי היה חלק מצוות התסריטאים ששכב את התסריט ל"מלחמת העולם Z" לאחר שדרו גודארד ודיימון לינדלוף עזבו את הפרויקט.
בשנת 2013 הושק שיתוף הפעולה הרביעי של מק'קווארי עם זינגר, "ג'ק צייד הענקים", שנכתב על ידי מק'קווארי.
הסרט נחל כישלון בקופות וגייס רק 198 מיליון דולר עם תקציב מוערך של 240 מיליון דולר (לא כולל דמי פרסום).
הביקורות היו מעורבות בדרך כלל.
מק'ווארי כתב גם את מותחן הפעולה המדע בדיוני משנת 2014 "קצה המחר" עם ג'אז וג'ון הנרי בותרוורת', המבוסס על הרומן היפני "All You Need Is Kill".
בעוד שהסרט לא הצליח בקופות בסוף השבוע הראשון שלו עם 28.8 מיליון דולר בלבד, הוא זכה לביקורות חזקות והפך ללהיט וגייס בקופות קצת יותר ממאה מיליון דולר.
מק'קווארי השלים את סרטו השלישי כבמאי בשנת 2015. "Mission: Impossible - Rogue Nation", הסרט החמישי בסדרת הסרטים "Mission: Impossible", אותו כתב יחד עם דרו פירס.
הסרט זכה לביקורות טובות וגייס מעל 195 מיליון דולר בקופות צפון אמריקה ולאחר מכן ביים גם את הסרט הבא בסדרה "Mission: Impossible - Fallout" בשנת 2018, שסימן את שיתוף הפעולה השלישי שלו עם טום קרוז כבמאי.
הסרט היה להיט, וגם זכה לביקורות חזקות מאת Rotten Tomatoes ואתרי מבקרים אחרים.
באוקטובר 2015, מק'קווארי השלים את הכתיבה מחדש של "Rogue One: A Star Wars Story" ובילה שבועיים "בהידוק הסיפור".
מק'קווארי והתסריטאי דילן קוסמן הוזמנו שניהם על ידי טום קרוז לכתוב תסריט חדש ל"המומיה".
שנה סדרה תסריט בימוי והפקה הערות 1994 NYPD Blue פרק: "ההתאמה הסופית" 1997 העולם התחתון סרט טלוויזיה 2010 אנשים לא ידועים יוצר הסדרה; 13 פרקים
בו כריסטופר נורדפלט (בשוודית: Bo Kristoffer Nordfeldt; נולדו ב-23 ביוני 1989) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת השוער בא.י.ק סולנה.
נורדפלט התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ברומאפויקארנה.
בשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת, עת שיחקה בליגה השוודית השנייה.
בשנת הפך לשוער ראשון של הקבוצה, לאחר עזיבתם של שני השוערים הראשונים.
בסיום העונה, נורדפלט חזרה לליגת העל השוודית.
בשנת חתם על חוזה חדש בקבוצה עד .
ב-6 במרץ 2012, נורדפלט חתם לשלוש שנים וחצי בהירנפיין מליגת העל ההולנדית.
ב-23 ביוני 2015 נורדפלטט חתם בסוונסי סיטי מהפרמייר ליג לשלוש שנים.
ב-25 באוגוסט, נורדפלט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד יורק סיטי.
נורדפלדט ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג במשחק האחרון לעונה נגד מנצ'סטר סיטי.
ב-9 באוגוסט 2021 נורדפלט חתם בא.י.ק סולנה מליגת העל השוודית.
בצעירותו, נורדפלט שיחק בנבחרות הצעירות של שוודיה.
ב-22 בינואר 2011, נורדפלט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה במשחק ידידות נגד .
נורדפלט נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
כריסטופר סטראולי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
הוא ידוע מהופעתו בתפקיד נורמן בינס בקומדיית המצבים הבריטית "רק כשאני צוחק".
הוא למד בבית הספר פליקסטאו בעיר החוף פליקסטאו שבסאפוק.
אחרי שלמד בסמינר למורים, ויתר על קריירה כמורה למתמטיקה ומדעים, ועבר ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
אחרי סיום הלימודים עבד שנים אחדות בתיאטרון בריסטול אולד ויק.
אחר כך קיבל תפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה.
סטראולי גילם את באני מנדרס, העוזר של א.
ראפלס הגנב הג'נטלמן, בסדרת הטלוויזיה "Raffles" בשנים 1975 עד 1977. בהמשך שיחק בתפקיד נורמן בינס, המאושפז בבית חולים, בסיטקום של רשת ITV "רק כשאני צוחק".
נורמן נמצא במחלקה יחד עם הדמויות שגילמו ג'יימס בולאם ופיטר בולס, ובטיפולו של הרופא שגילם ריצ'רד וילסון.
תסריטאי הסדרה אריק צ'אפל גייס אחר כך את סטראולי להחליף את ריצ'רד בקינסייל בגרסה הקולנועית של "Rising Damp" (סדרה נוספת של צ'אפל) בתפקיד הסטודנט לאומנות ג'ון.
ב-1985 שיחק סטראולי בתפקיד ראשי בסיטקום "Full House" של רשת ITV (המוכרת בארצות הברית בשם "Mixed Doubles").
עוד השתתף בפרקים אחדים של תוכנית המערכונים של ויקטוריה ווד.
סטראולי הופיע בסרט הטלוויזיה "S.O.S.
Titanic" משנת 1979 בתפקיד האלחוטן הרולד קוטאם, ובמיני-סדרה משנת 1987 "תהפוכות מלחמה" בכיכובם של אמה תומפסון וקנת בראנה.
סטראולי נשוי ללזלי פוטל מאז 1977. לבני הזוג ארבעה ילדים.
כריסטופר ריצ'רד ויין נבינסון היה צייר נוף אנגלי, תחריטאי וליטוגרף, שהיה אחד מאמני המלחמה המפורסמים ביותר במלחמת העולם הראשונה.
ריצ'רד נבינסון נולד בהמפסטד, אחד משני ילדיהם של הכתב הצבאי והעיתונאי הנרי נבינסון והסופרת מרגרט נבינסון.
את השכלתו קיבל בשרוסברי ובאופינגהאם, והמשיך ללמוד בבית הספר לאמנות בסנט ג'ון.
כשראה את יצירתו של אוגוסטוס ג'ון, הוא החליט ללמוד בבית הספר לאמנות סלייד, חלק מיוניברסיטי קולג', לונדון.
שם למדו בני דורו מארק גרטלר, סטנלי ספנסר, פול נאש, מקסוול גורדון לייטפוט, אדריאן אלינסון ודורה קרינגטון.
גרטלר היה, לזמן מה חברו.
והם התגבשו לזמן קצר לקבוצה המכונה הניאו פרימיטיביים, שהושפעה עמוקות מאומנות הרנסאנס המוקדם.
גרטלר ונבינסון התאהבו שניהם בדורה קרינגטון.
נבינסון יצא ללמוד באקדמיה ז'וליאן בפריז בשנים 1912 ו-1913. בפריז הוא פגש את ולדימיר לנין ופבלו פיקאסו, חלק סטודיו עם אמדאו מודיליאני, התוודע לקוביזם ופגש גם את הפוטוריסטים האיטלקיים מרינטי וג'ינו סווריני.
עוד בלונדון התיידד עם הסופר והאמן הרדיקלי וינדהאם לואיס.
כאשר וינדהאם לואיס ייסד את מרכז האמנות הרדיקלית, שכלל את אדוארד וודסוורת' ועזרא פאונד, הצטרף גם אליהם גם נבינסון.
במרץ 1914 הוא היה בין המייסדים של קבוצת לונדון.
ביוני 1914 פרסם בכמה עיתונים בריטיים מניפסט לפוטוריזם האנגלי בשם Vital English Art.
הפרסום זכה לגינוי כ"זוהמה פשיסטית" של האמנות בלונדון.
לואיס נעלב מכך שנבינסון צירף את שם המרכז לאמנויות הרדיקלית למניפסט מבלי לשאול אותו או מישהו אחר בקבוצה.
לואיס ייסד מיד את הוורטיקיסטים, קבוצה אוונגרדית של אמנים וסופרים שנבינסון הוצא ממנה, אף על פי שהוא המציא את התואר למגזין "בלאסט".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף נובינסון ליחידת אמבולנסים (בדומה לציירת אוליב מודי-קוק) שאביו עזר להקים.
החל מ־13 בנובמבר 1914 בילה נובינסון תשעה שבועות בצרפת עם היחידה ועם אגודת הצלב האדום הבריטי, ועבד בעיקר בסככות שאינן בשימוש בתחנת הרכבת דנקרק המכונה Shambles.
בשמבלס שכנו כשלושת אלפים חיילים צרפתים שנפצעו קשה, שפונו מהחזית ואז ננטשו כולם.
במשך שבועות הם נותרו לא מטופלים וללא מטפלים כשהמתים והגוססים שוכבים יחד על קש מלוכלך.
נובינסון, לצד אביו ומתנדבים אחרים, פעל לחבישת פצעים, לסייע בניקוי וחיטוי הסככות והחל להפוך אותם למקום מוגן.
מאוחר יותר תיאר נובינסון את קורותיו בשמבלס בשני ציורים, "הדוקטור" ו"לה פאטרי".
כאשר השלטונות הצרפתיים החלו להשתלט על המצב, נובינסון הוקצה מחדש כנהג אמבולנס.
אף על פי שנבינסון התפאר שהוא מילא את התפקיד זמן רב, כנראה מצבו הבריאותי הירוד, נטרל אותו מנהיגה.
בינואר 1915 גרם לו הראומטיזם, שהלך והחמיר, לשוב לבריטניה.
לנבינסון היו ארבע תמונות שנכללו בתערוכה השנייה של קבוצת לונדון שהתקיימה במרץ 1915. הציור הפוטוריסטי של נובינסון, "החזרה לשוחות", והפסל "מקדחת הסלע" מאת ג'ייקוב אפשטיין זכו לתשומת הלב הגדולה ביותר ולשבחים הגדולים ביותר בביקורות על התערוכה.
לאחר שאביו קיבל הבטחות כי הוא לא יועבר לחזית, נבינסון התגייס לחיל הרפואה של הצבא המלכותי ובילה את שארית שנת 1915 בבית החולים הכללי השלישי בלונדון בוונדסוורת'.
נבינסון עבד שם כפועל שעזר בבניית כבישים והתאמת מחלקות חדשות.
לפעמים הוא נשלח לצ'רינג קרוס לפגוש את רכבות בית החולים המגיעות מצרפת ולפרוק אותן, ובמשך זמן מה עבד במחלקה לחולי נפש.
נבינסון התחתן עם קתלין נואולמן ב־1 בנובמבר 1915 בבית העירייה של המפסטד, ולאחר ירח דבש של שבוע, הוא חזר לשירות, אך שוחרר בינואר 1916 מסיבות בריאותיות.
נבינסון השתמש בחוויותיו בצרפת ובבית החולים הכללי בלונדון כנושא לסדרה של ציורים רבי עוצמה שהשתמשו בטכניקות פוטוריסטיות וקוביסטיות, כמו גם בתיאורים מציאותיים יותר.
במרץ 1916 הציג בגלריה גרפטון את ציורו "לה מיטרייוז" ("המקלע") עם התאחדות האמנים של בעלות הברית.
האמן וולטר סיקרט כתב אז כי הציור הזה "יישאר ככל הנראה האמירה המרוכזת ביותר של המלחמה בתולדות הציור".
התגובה לציור הזה גרמה לגלריית לסטר להציע לנובינסון תערוכת יחיד שהתקיימה באוקטובר 1916. התערוכה זכתה להצלחה קריטית ופופולרית וכל היצירות שהוצגו נמכרו.
מייקל סדלר קנה שלושה ציורים, ארנולד בנט קנה את לה פטרי וסר אלפרד מונד קנה את "טאובה", שהראה ילד שנהרג בדנקרק מפצצה שהושלכה ממטוס גרמני המכונה טאובה.
כמה סופרים ופוליטיקאים מפורסמים ביקרו בתערוכה שזכתה לסיקור עיתונאי נרחב ונבינסון הפך למפורסם.
באפריל 1917, בתמיכתם של מיורהד בון ואביו, מונה נובינסון לאמן מלחמה רשמי על ידי מחלקת המידע.
כשהוא לובש מדים של כתב צבאי, ביקר בחזית המערבית בין 5 ביולי ל-4 באוגוסט 1917, תקופה שכללה את תחילתו של קרב פשנדל ב־31 ביולי.
נבינסון שהה עם מבקרים אחרים בטירת ד'הארקורט, דרומית לקאן.
אף על פי שהחיים בטירה אפשרו לנבינסון להפגין את כישורי הכנת הקוקטיילים שלו בפני המבקרים האחרים, עד מהרה הוא עבר לדיוויזיית החי"ר הרביעית ליד אראס.
משם הוא עבר לאורך החזית, ביקר בעמדות תצפית קדמית ובסוללות ארטילריה.
הוא טס עם חיל האוויר המלכותי ונתקל באש נגד מטוסים.
הוא בילה לילה בבלון תצפית מעל הסום.
כשחזר ללונדון באוגוסט 1917, השלים נבינסון לראשונה שש ליטוגרפיות בנושא בניית מטוסים עבור תיק התמונות של משרד התעמולה המלחמתית, המאמצים והאידיאלים של בריטניה, ואז בילה שבעה חודשים בסטודיו שלו בהמפסטד ועבד על רישומיו מהחזית לציורים מוגמרים.
מספר פקידי מחלקת התעמולה ביקרו באולפן ועד מהרה החלו להתלונן על העבודות החדשות האלה.
נבינסון התמקד כעת באנשים פרטיים, כאנשים שהציגו איכויות הרואיות או כקורבנות מלחמה.
הוא עשה זאת על ידי ציור ריאליסטי באמצעות לוח צבעים מוגבל, לפעמים רק חום בוץ או חאקי.
בעוד שבתערוכתו בשנת 1916 הציג נבינסון יצירות ריאליסטיות וגם יצירות תוך שימוש בטכניקות קוביסטיות ועתידניות, עבור תערוכתו בשנת 1918 היו כל העבודות מציאותיות בסגנונן ובהרכבן.
לא זו בלבד שמחלקת התעמולה באמנות ראתה בעבודותיו החדשות הללו משעממות, אלא שגם הצנזורה של משרד המלחמה התנגדה לשלושה מהציורים.
הצנזור התנגד לציור של "קבוצת חיילים" בטענה ש"סוג הגבר המיוצג בהם אינו ראוי לצבא הבריטי".
על רקע הסרקזם של תגובתו של נבינסון, הוא הצביע על כך שהחיילים בציור שורטטו בזמן חופשה מהחזית כשנתקל בה בלונדון.
הבד הועבר בסופו של דבר לתצוגה.
לא כך קרה עם הציור "נתיבי התהילה", ציורו של נבינסון של שני חיילים בריטים שנפלו בשדה בוץ וסבך חוטי תיל.
למרות האיסור הצנזורי, בתחילת 1918 הציור הועבר לתערוכה, ונבינסון התעקש להציגו עם רצועת נייר חום מעליו, ועליו כתובה המילה 'מצונזר'.
מעשהו זה גרם לנזיפה בנבינסון, לא רק על הצגתו אלא על שימוש במילה 'מצונזר' ללא אישור.
בשנת 1918, הסכים נבינסון לעבוד בוועדת אנדרטאות המלחמה הבריטית כדי לייצר יצירת אמנות גדולה אחת להיכל הזיכרון המתוכנן, שמעולם לא נבנה.
הוא ערך ביקור קצר בחזית המערבית אך תנועותיו הוגבלו.
במהלך הביקור הוא צייר פצועים מהלכים, וכמה אסירים שעשו את דרכם אחרי התקפת בוקר מוקדמת.
רישומים אלה הפכו לבסיס הציור "קציר הקרב" שהייתה היצירה הגדולה ביותר שנבינסון צייר.
הציור הושלם בפברואר 1919 ונבינסון ארגן בסטודיו שלו תצוגה פרטית של הציור ב-2 באפריל עבור מבקרים ועיתונאים רבים.
אמנם הציור הניב ביקורות חיוביות, בעיקר בעיתון ה"דיילי אקספרס", אך הוא הוביל גם למאמרים שטענו כי הציור כה עגום עד כי הוא יכול לפגוע בציבור.
כשהציור הוצג בתערוכה הענקית שארגן מוזיאון המלחמה האימפריאלי בדצמבר 1919 בבית ברלינגטון, נבינסון נדהם לגלות שהוא לא נתלה בחדר הראשי אלא בגלריה צדדית.
תערוכה זו הביאה לסכסוך מתמשך בין נבינסון ובין מוזיאון המלחמה.
נבינסון, לצד אדוארד אלגר וה.ג.
וולס, ייצג את התרבות הבריטית בחגיגות השנה הראשונה לרפובליקת צ'כוסלובקיה בפראג בשנת 1919.
נבינסון ביקר לראשונה בניו יורק במאי 1919 ובילה שם חודש בזמן שהדפסי מלחמת העולם הראשונה שלו הוצגו, וזכו לשבחים רבים, בגלריה פרדריק קפל ושות'.
תערוכה שנייה באותו מקום באוקטובר 1920 התקבלה בצורה גרועה, מה שהביא לכך שנבינסון התפכח מניו יורק, ובעקבות זאת הוא שינה את שם ציורו "ניו יורק - מופשט" ל"נשמתה של העיר חסרת הנשמה".
נבינסון טען כי הוא היה האמן הראשון שתיאר את ניו יורק בסגנון מודרניסטי, אך למעשה כמה אמני אוונגרד בריטיים ציירו בעיר לפני מלחמת העולם הראשונה.
במאי 1919, בזמן שנבינסון שהה באמריקה, קתלין נבינסון ילדה בן תינוק, אך הילד נפטר זמן קצר לאחר מכן, לפני שאביו יכול היה לחזור לבריטניה.
אופיו הקשה וטענותיו בנוגע לחוויות המלחמה שלו ואישיותו הדיכאונית, גרמו לו לאויבים רבים גם בארצות הברית וגם בבריטניה.
רוג'ר פריי מקבוצת בלומסברי היה מבקר ארסי במיוחד.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, נבינסון צייר מספר נופי ערים בלונדון, פריז וניו יורק, שבדרך כלל התקבלו היטב.
הבולט שבהם הוא "הסטרנד בלילה", משנת 1937. באותה שנה הוא אייר את שער המהדורה של רדיו טיימס ב־7 במאי, לציון הכתרת המלך ג'ורג 'השישי והמלכה אליזבת.
עבודתו שלאחר המלחמה כללה בדרך כלל נופים בסגנון נטורליסטי יותר.
הוא גם הפיק אלגוריות היסטוריות גדולות שנחשבו נחותות מציוריו במלחמת העולם הראשונה.
קנת קלארק, אז מנהל הגלריה הלאומית, העיר הערות על ציוריו ונבינסון הפך למבקר חריף של קלארק.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הממשלה הבריטית הקימה את הוועדה המייעצת לאומני המלחמה, WAAC, ומינתה את קנת קלארק ליו"ר שלה.
אולי העוינות בין קלארק לבינו, גרמה לכך שנבינסון התאכזב שלא הציעו לא עבודה על ידי WAAC.
הוא הגיש שלושה ציורים בדצמבר 1940 שנדחו גם הם.
הוא עבד בזמן המלחמה כנושא אלונקה בלונדון בזמן הבליץ, שבמהלכו נפגעו מפצצות הסטודיו שלו ובית המשפחה בהמפסטד.
בסופו של דבר, נרכשו ממנו שתי תמונות, "הגנה נגד מטוסים" ותיאור של "פיגוע באש" בלונדון.
נבינסון השיג עבודה מחיל האוויר המלכותי בתיאור אנשי טיסה המתכוננים לפשיטת בדייפ באוגוסט 1942 והם גם אפשרו לו לטוס במטוסיהם כדי לצייר תמונות ממלחמת האוויר.
הוא הציג לווינסטון צ'רצ'יל ציור, נוף ענן שכותרתו "שדות הקרב של בריטניה", כמתנה לאומה, שעדיין תלוי ברחוב דאונינג.
זמן קצר לאחר מכן שבץ שיתק את ידו הימנית וגרם ללקות בדיבור.
נבינסון לימד את עצמו לצייר ביד שמאל והציג שלוש תמונות באקדמיה המלכותית בקיץ 1946. הוא השתתף בתערוכה זו, בסיוע אשתו קתלין, בכיסא גלגלים אך נפטר כעבור כמה חודשים בגיל חמישים ושבע.
כריסטופר קנדי מסטרסון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ודי ג'יי אמריקאי הידוע בעיקר בזכות תפקידו כאחיו הבכור של מלקולם פרנסיס בקומדיית המצבים "מלקולם באמצע".
הוא אחיו הצעיר של דני מסטרסון, ואחיהם למחצה הבכור של אלנה מסטרסון וג'ורדן מסטרסון.
מסטרסון גילם את ג'וף בסרט שהופץ ישירות לווידאו "לב דרקון: התחלה חדשה", סרט ההמשך ללב הדרקון.
מסטרסון ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסדרה "מלקולם באמצע".
הוא שיחק בסדרה במשך שבע שנים, בין השנים 2000–2006. בשנת 2003 שיחק את אדוארד לינטון בסרט אנקת גבהים בהפקת MTV.
מסטרסון שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מת לצעוק 2".
הוא התארח בשני פרקים בתוכנית "מופע שנות ה-70" לצד אחיו, דני.
בסדרת הטלוויזיה של רשת ארצות הברית "צווארון לבן", הוא שיחק את ג'וש רולנד בפרק "איפה יש רצון".
הוא גילם את סקוטי אוניל בסרט הקולנוע "החתונה של החבר שלי" .
בשנת 2012 היה למסטרסון תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "גברים בעבודה" כשוער בשם ארצ'י.
אחיו, דני מסטרסון, גילם את מיילו בסדרה, אך השניים לא השתתפו בסצנות יחד.
בשנת 2010 הוא החל לתקלט באופן מקצועי.
מאסטרסון נולד בלונג איילנד, ניו יורק, בנם של קרול מסטרסון, מנהלת, ופיטר מסטרסון, סוכן ביטוח.
מאסטרסון, כמו אחיו דני מסטרסון, הוא חסיד של סיינטולוגיה.
יש לו גם אחות למחצה, השחקנית אלנה מסטרסון, ואח למחצה, השחקן ג'ורדן מסטרסון.
מסטרסון ניהל מערכת יחסים עם לורה פריפון בין השנים 1999–2007.
+ טלוויזיה שנה כותרת תפקיד הערות 1993 מרפי בראון אייברי בראון הצעיר פרק "אחד" 1994 ד"ר קווין, רופאה במערב לואיס בינג פרק: "רק שיר ערש אחד" הדרך הביתה סוייר מאטסון 6 פרקים מה קורה?
כריסטופר צ'ארלס מילר הוא פקיד לשעבר במחלקת ההגנה של ארצות הברית, שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל וכמנהל המרכז הלאומי ללוחמה בטרור.
ב-9 בנובמבר 2020 פיטר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את מזכיר ההגנה מארק אספר תוך ציוץ ברשת החברתית "טוויטר", והכריז על מילר כמזכיר ההגנה בפועל.
באוקטובר 1964 נולד מילר נולד בעיר פלאטוויל (Platteville) השוכנת בדרום-מערב ויסקונסין, בנם של לוסי מ.
מילר גדל באיווה סיטי שבמדינת איווה.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ותואר שני במדעי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי.
מילר הוא יוצא הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, ושירת בצבא בשנים 1983–2014. החל את שירותו בחיל רגלים, במהלך שירותו הצבאי היה שוטר צבאי במשמר הלאומי של מחוז קולומביה, ב-1987 סיים קורס קצינים וב-1993 עבר אל הכוחות המיוחדים.
טרם מונה למזכיר מחלקת ההגנה בפועל, עמד מילר בראשות המרכז הלאומי ללוחמה בטרור והיה יועץ ב.
אחרי שהשתחרר מהכוחות המזוינים עסק בקבלנות ביטחון.
ב-9 בנובמבר 2020, ימים אחדים לאחר הפסדו של טראמפ בבחירות לנשיאות, פיטר טראמפ בפתאומיות את מזכיר ההגנה אספר, ומינה במקומו את מילר.
מילר נשוי לקת'רין אליזבת מאג מאז 16 בספטמבר 1989, מנהלת משרד בקבוצת שדלנות העוסקת בענייני בריאות וסביבה, יש להם שלושה ילדים.
כריסטוף גיא דניס למברט הוא שחקן, סופר ומפיק צרפתי-אמריקאי ממוצא יהודי.
למברט נולד ב־29 במרץ 1957 בגרייט נק, ניו יורק, ליולנדה אגנס הנרייט (לבית קריטאט דה פרוזיס; 1928) וז'ורז' למברט-למונד (1910–2003), דיפלומט צרפתי ששירת באו"ם באותה תקופה.
למברט גדל בז'נבה בילדותו ועבר לפריז בנעוריו.
למברט החל את הקריירה שלו במשחק בתפקידי משנה במספר סרטים צרפתיים: Ciao, les mecs (1979), Le bar du téléphone (1980), Asphalte (1981), Une sale affaire (1981), Putain d'histoire d'amour (1981), דוצ'קה (1981), אלימות ליגית (1982) ופרק אחד של סינמה 16 (1982).
בערך באותה תקופה, הבמאי יו האדסון בדיוק סיים את הפקת סרטו עטור פרסי האוסקר "מרכבות האש" (1981), וחברת האחים וורנר ביקשו לשכור אותו לביים סרט נוסף.
לאחר שהסתכל על כל התסריטים הזמינים שלהם, בחר לעשות עיבוד קולנועי לדמותו האיקונית של הסופר אדגר רייס בורוז "טרזן".
למברט קיבל את התפקיד בין היתר בגלל קוצר הראייה שלו, מפני שכשהוריד את המשקפיים, נראה שהוא תמיד מסתכל למרחקים.
הסרט "גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים" יצאה לאקרנים בשנת 1984, וזכה לשבחי הביקורת הן ללמברט והן לבמאי.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר וזכה בפרס באפט"א לקולנוע, כמו גם בפרס סזאר בין מועמדויות אחרות.
לאחר מכן למברט קיבל את פרס סזאר לשחקן הטוב ביותר עבור הופעתו בסרטו של לוק בסון "רכבת תחתית".
תפקידו הידוע ביותר הוא של קונור מקלאוד בסרט הרפתקאות-פנטזיה מ-1986, "איש הנצח", ובסדרת סרטי ההמשך בסדרת "איש הנצח" שהופקו תחת זיכיון זה:
איש הנצח 2: הזירוז (Highlander II: The Quickening) (1991) - בישראל הופץ הסרט תחת השם "גיבורים מעולם אחר".
בשנת 1987 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הסיציליאני", של הבמאי מייקל צ'ימינו.
הסרט היה מבוסס על הספר של מריו פוזו באותו שם.
בסרט כיכב בתפקיד סלבטורה ג'וליאנו, שודד אגוצנטרי שנלחם בכנסייה הקתולית, במאפיה ובאצולת בעלי הקרקעות, תוך שהוא מוביל תנועה פופוליסטית לעצמאות סיציליה.
האולפנים קיצצו את עריכת הסרט של הבמאי.
באופן שהיה פחות מוצלח מהגרסה המקורית, והסרט קיבל קבלת פנים פושרת על ידי המבקרים והיה בקושי רווחי.
אולם גרסת הבמאי זכתה לביקורות טובות יותר עם יציאתה לאקרנים בצרפת.
בשנת 1995 שיחק את אל הרעם ראיידן, בעיבוד הקולנועי הראשון למשחק הווידאו מורטל קומבט.
בשנת 2014 שיחק בסרט הפשע הביוגרפי "שוד ושבר" של הבמאי טריסטן פטרסון, אודות סיפורו של אדי דודסון, שבמשך שנה בלבד שדד מעל ל-60 בנקים.
בשנת 2015 שיחק בסדרת הטלוויזיה הצרפתית 10 אחוז.
בשנת 2016 השתתף בעיבוד טלוויזיוני רוסי של סיפור חייה של מאטה הארי.
בשנת 2017, שיחק בסרטו של קלוד ללוש "החיים שלנו".
בנוסף למשחק, למברט הפיק שלושה סרטים, הידוע מביניהם הוא "Neuf mois" ("תשעה חודשים") משנת 1994, שלאחר מכן עובד לגרסה אמריקאית בכיכובו של יו גרנט.
למברט התחתן עם השחקנית האמריקאית דיאן ליין באוקטובר 1988; השניים כיכבו ביחד סרט "מהלכי האבירים" בשנת 1992. הם התגרשו בשנת 1994. יש להם בת, אלינור יסמין.
למברט נישא לג'מיס הפט ב-6 בפברואר 1999. משנת 2007 היה במערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה סופי מרסו, איתה הופיע ב La disparue de Deauville.
ללמברט יש קוצר ראייה חמור והוא אינו יכול לראות ללא משקפיו.
הוא אינו יכול להרכיב עדשות מגע ולעיתים קרובות עליו לפעול כמעט עיוור, מה שהוביל לפציעות בעת ביצוע פעלולים משלו בסרטים.
כריסטופר וילהלם אקרסברג (בדנית: Christoffer Wilhelm Eckersberg; 2 בינואר 1783 – 22 ביולי 1853) היה צייר דני.
הוא נולד בבלאקרוג שבדוכסות שלזוויג (כיום בעיריית אבנרה, בחלק הדרומי של יוטלנד בדנמרק).
הוא הניח את היסוד לתקופת האמנות המכונה תור הזהב של הציור הדני, ומכונה אבי הציור הדני.
ב-2 בינואר 1783 נולד כריסטופר וילהלם אקרסברג בבלוקרוג שבדוכסות שלזוויג (כיום ברשות המוניציפלית אובנראה, בדרום חצי האי יוטלנד בדנמרק), להנריק וילהלם אקרסברג, צייר ונגר, ולאינגבורג נילסדטר.
בשנת 1786 עברה המשפחה לבלנס, כפר סמוך לאלססונד, שם נהנה לצייר את נופי הסביבה ולצאת לשיט בסירתו של אביו.
לאחר הקונפירמציה החל את הכשרתו כצייר אצל צייר הכנסיות והדיוקנאות יֵס יֵסן (Jes Jessen) מאובנרה, בשנים 1797–1800. הוא המשיך את הכשרתו בגיל 17 אצל יוזאיה יעקב יֵסן בפלנסבורג, שם החל את התמחותו במאי 1800. עם זאת, הוא התכוון להתקבל לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנות (Det Kongelige Danske Kunstakademi) בקופנהגן.
עדיין בזמן ההתמחות הוא הפיק רישומים וציורים יפים.
לאחר שצבר קצת כסף, כולל תמיכה כספית מפטרונים מקומיים, הגיע לקופנהגן ב-23 במאי 1803. הוא התקבל לאקדמיה ללא תשלום בשנת 1803, שם למד בין היתר אצל ניקולאי אבילדגארד.
הוא התקדם היטב, צייר ציורים היסטוריים, דיוקנאות ונופים.
עם זאת, נוצרו חיכוכים בינו לבין אבילדגארד שמנע את התקדמותו, והוא לא זכה במדליית הזהב הגדולה של האקדמיה עד 1809, לאחר מותו של אבילדגארד.
הוא עבד כדי להרוויח כסף ועבד גם עבודת כפיים, ועשה רישומים לתחריטים של נחושת.
אף שקיבל הבטחה למלגת נסיעה בשילוב עם מדליית הזהב, הכספים בפועל לא הועמדו לרשותו עד 1812. ב-1 ביולי 1810 הוא נישא לכריסטין היסס בניגוד לרצונו, כדי "להכשיר" בן שנולד לה - ארלינג קרל וילהלם אקרסברג.
בנו, ארלינג, הלך בסופו של דבר בעקבות אביו עם השכלה אקדמית, וקריירה כחורט לוחות נחושת.
להוט לנסוע, לא רק בגלל רצונו להעשיר את כישוריו האמנותיים ואת הידע שלו, אלא גם כדי לברוח ממציאות הנישואין האומללים, הוא עשה סידורים אחרים לתמיכה הכספית הדרושה שיאפשרו לו לנסוע.
ב-3 ביולי, כמה ימים לאחר החתונה, הוא החל את נסיעותיו מחוץ למדינה.
יחד עם טוננס כריסטיאן ברון דה נרגאר, סופר, חובב אמנות נלהב ותומך כלכלי.
הוא עשה את דרכו דרך רחבי גרמניה לפריז.
כאן למד אצל ז'אק-לואי דויד בשנים 1811–1812. הוא שיפר את כישוריו בציור הדמות האנושית, ועקב אחר ההנחיה של מורו לצייר בעקבות הטבע כדי למצוא את האמת.
כאן הוא פיתח ידידות לכל החיים עם השותף לחדר בפריז, האמן העמית יאנס פיטר מולר, ועם החרט יוהאן פרדריק קלמנס.
לאחר שנתיים נסע דרך פירנצה לרומא שם המשיך בלימודיו בשנים 1813–1816. הוא עבד על שיפור כישוריו כצייר היסטוריה, ונהנה לצייר ציורים קטנים יותר על החיים והאזור.
הוא חי שם שלוש שנים בקרב קבוצת אמנים, של ברטל ת'ורולדסן, הם פיתחו יחסים קרובים ומתמשכים.
אקרסברג צייר את אחד הדיוקנאות הטובים ביותר שלו, דיוקן של ת'ורולדסן, ברומא 1814, אשר נתרם לאקדמיה לאמנות.
החיים ברומא הטיבו איתו, והוא הושפע מאוד מהאור הדרומי הבהיר שחווה שם.
הוא הפיק עבודות גדולות באותן שנים, כולל מספר מחקרי נוף יוצאי דופן.
גירושיו מהיסינג הסתיימו בזמן שהותו מחוץ למדינה, וב-2 באוגוסט 1816 חזר לדנמרק.
זמן קצר לאחר שובו לדנמרק הוא דאג לקבלתו לאקדמיה, וקיבל כנושא קבלתו את האגדה הנורדית, "מותו של בלדר".
הוא התקבל כחבר באקדמיה באוקטובר 1817, ואז מונה לפרופסור באקדמיה בשנת 1818 לאחר מותו של ניקולאג אבילדגארד בשנת 1809. האקדמיה המתינה עד שחזר אקרסברג לדנמרק ממסעות הלימודים שלו, תוך דחיית מילוי התפקיד על ידי ציירים אחרים.
בין תלמידיו היו קיליאן זול, וילהלם בנד ואדולף פרידריך פולמר.
הוא היה מנהל האקדמיה בין השנים 1827 עד 1829. ראייתו הכשילה אותו בשלב מאוחר יותר של חייו והוא נאלץ לוותר על הציור.
ב־8 בפברואר 1817 הוא נישא לאליזבת קתרין ג'ולי ג'ואל, בתו של יאנס ג'ואל, צייר פורטרטים ומרצה באקדמיה.
נולדו להם שני בנים וארבע בנות לפני מותה בשנת 1827. שנה לאחר מותה של אשתו אליזבת בשנת 1827, הוא נישא לאחותה סוזן הנרייט אמילי ג'ואל, שאיתה נולדו לו גם כמה ילדים.
הוא נפטר בקופנהגן מכולרה ב־22 ביולי 1853 במהלך המגפה הגדולה.
הוא קבור בבית העלמין אסיסטנס בקופנהגן.
הוא הוזמן לעשות מספר ציורים היסטוריים עבור ארמון כריסטיאנסבורג, וכן ציורי מזבח.
עבודותיו הידועות ביותר הן דיוקנאות של מעמד הביניים בקופנהגן, כמו "תמונת משפחת נתנזון", 1818, והדיוקן הרשמי של פרדריק השישי, מלך דנמרק.
למרות יכולותיו בז'אנר זה, הקריירה שלו בדיוקנאות הייתה קצרת מועד, בגלל התחרות מכריסטיאן אלברכט יאנסן הפופולרי באותם ימים.
ציורי ים היו ז'אנר נוסף שפיתח בעניין רב.
הייתה לו תשוקה לספינות, והפליג בסקגרראק, בקטגט, בים הצפוני ועד לתעלה האנגלית בגיל 56. חוויית ההפלגה בים הפתוח נתנה מימד חדש לציוריו הימיים, שעד לאותה נקודה נטו להיות תיאורים רגועים.
עכשיו ניתנה תשומת לב רבה יותר לתנועה ולגלים.
האדמירליות בשנת 1819 העניקה לו גישה חופשית לתחנת הצי של קופנהגן, ובכך נתנה לו אפשרות לצפות בספינות הרבות - מוטיב מועדף בציוריו.
במהלך הקיץ היו המלחים מתאמנים בשחייה כאן - כולם היו עירומים.
זה נתן לאקרסברג הזדמנות ייחודית לצפות בגברים ערומים ולהעריך אומנותית את המבנה הגופני שלהם.
לפיכך הוא יכול היה לבחור מהם את הדוגמנים הדרושים לו לציוריו עם מוטיבים מהעת העתיקה היוונית או הרומית.
תרומתו הגדולה ביותר לציור הייתה באמצעות ההוראה באקדמיה.
הוא חידש את ההוראה בכך שהוציא את התלמידים לשטח, שם הם היו מאותגרים ללמוד מהטבע.