tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איגנץ פיליפ זֶמֶלְוַויְיס היה רופא אוסטרו-הונגרי, רופא נשים ומחלוצי תחום האפידמיולוגיה.
זמלווייס גילה ב-1847 כי רחצת ידיים בחומר מחטא בבתי יולדות מקטינה מאוד את הידבקות היולדות באלח דם (מחלה שכונתה באותה תקופה "קדחת הלידה" ונחשבה קטלנית), וכונה בעקבות זאת "מציל האימהות".
זמלווייס נולד בבודה, העיר על הגדה הימנית של הדנובה שאוחדה ב-1873 עם העיר פשט שעל הגדה השמאלית ויצרו ביחד את בירת הונגריה בודפשט.
הוא היה בנו החמישי של סוחר עשיר ממוצא גרמני.
הוא למד בגימנסיה הקתולית של בודה, אחר כך באוניברסיטת פשט מ-1835 עד 1837. אביו רצה שיהיה עורך דין צבאי, לכן נסע לווינה ב-1837 להירשם ללימודי משפטים, אך שינה את דעתו ועבר לרפואה.
בתום שנת הלימודים הראשונה חזר זמלווייס לפשט (בודפשט כיום) להמשך לימודיו ברפואה, בין 1839–1841. כיוון שלדעתו האוניברסיטה המקומית לא הייתה מתקדמת דיה, שב ב-1841 לווינה ללמוד רפואה בבית ספר נוסף, ששילב עבודת מעבדה לצד עבודה קלינית עם החולים.
זמלווייס השלים לימודיו ב-1844. מאוקטובר 1844 עד פברואר 1846 עבד עם יוזף שקודה.
זמלווייס השתלם בהמשך במיילדות, בשיטות אבחנה רפואית וסטטיסטיקה, ומונה לאסיסטנט במחלקת היולדות של בית החולים הכללי של וינה שבו התנסו הסטודנטים לרפואה.
באמצע המאה ה-19 הייתה "קדחת הלידה" (Sepsis) נפוצה מאוד בבתי חולים, ותמותת היולדות ממנה נעה בין 10% ל-30% בממוצע.
זמלווייס ניהל בין 1841 ל-1846 אחת ממחלקות היולדות בבית החולים הכללי בווינה, בה תמותת היולדות הממוצעת הייתה של כ-10%, לעומת כ-4% בממוצע באותן שנים במחלקת היולדות השנייה, באותו בית חולים.
באותה מחלקה מקבילה לשלו, אחיות נהגו להדריך את הסטודנטים, ולא רופאים; על רקע זה יצא למחלקתו מוניטין רע, ונשים רבות העדיפו ללדת אפילו ברחוב, או בדרכן לבית החולים, במקום להתאשפז במחלקה אותה הוא ניהל.
ב-1847 מת רופא מאותו בית החולים, יאקוב קולצ'קה, ידידו של זמלווייס, מזיהום בחתך באצבע שנגרם במהלך נתיחה שלאחר המוות שביצע.
נתיחה שבוצעה בגופתו של קולצ'קה הראתה פתולוגיה דומה לממצאים שנתגלו בנשים שמתו מ"קדחת הלידה".
זמלווייס טען שחייב להיות קשר בין זיהום מגופות שנותחו, לבין תמותת היולדות.
הוא ערך השוואה בין שיעורי התמותה בשתי מחלקות הלידה, והסיק כי התמותה באחת מהן גבוהה יותר בגלל "חלקיקים" שכנראה נשאו הסטודנטים על ידיהם.
במחלקה השנייה, כאמור, מיילדות ולא רופאים הדריכו סטודנטים גם בנתיחת הגופות.
היה זה לפני גילוי החיידקים כגורמי מחלות, וזמלווייס קבע כי קדחת הלידה נגרמה, קרוב לוודאי, מזיהום על ידי חומר כלשהו.
בהמשך, הוא הנהיג כנוהל מחייב נטילת ידיים בחומר מחטא שמכיל סידן תת-כלורי (חומר עם מבנה מולקולרי כמו של נתרן תת-כלורי, המרכיב החשוב ב"אקונומיקה") בין נתיחת גופות לבדיקת יולדות, ושיעור התמותה במחלקתו ירד דרסטית ל-2.38%, שיעור תמותה דומה לזה של מחלקת היולדות השנייה.
השערתו של זמלווייס לא הייתה פופולרית, שכן לא נתמכה על ידי תאוריות המדע המקובלות באותה עת.
טענתו לקשר בין "קדחת הלידה" לניתוח גופות נתפסה כרעיון דתי או כאמונה טפלה, ועקב כך הוא כונה "הטיפש מפשט".
ב-1848 הרחיב זמלווייס את דרישותיו לשמירת היגיינה: הוא דרש לחטא את כל המכשירים בהם הסתייעו בלידה, ובכך העלים לגמרי את "קדחת הלידה" במחלקתו.
למרות הצלחתו הדרמטית נמנע זמלווייס מלפרסם את שיטתו בכתב, ופרדיננד פון אברה פרסם בשמו שני מאמרים, שלא זכו לתמיכה רבה למרות התרשמותם של הרופאים הבכירים בווינה מן הממצאים.
זמלווייס, שהיה חסיד פעיל של הליברליזם, פוטר ממשרתו בווינה ב-1849 בשל הריאקציה באוסטריה לאירועי 1848, אירועי "אביב העמים".
ב-1851 הוא חזר לפשט שבהונגריה, כנראה בגלל קשיים כלכליים, ושם מונה לאחראי על מחלקת היולדות בבית החולים בעיר מ-1851 ועד 1857. נוהלי החיטוי שהנהיג במחלקה הקטינו את התמותה בה מ"קדחת הלידה" ל-0.85%, והדבר הביא לקבלת שיטתו בכל רחבי הונגריה.
בווינה, לעומת זאת, עדיין נדחו רעיונותיו, ובמחלקה שבה הוא הצליח להיפטר מתופעת האלח דם לגמרי, המריאה תמותת היולדות ב-1860 ל-35%.
ב-1861 פרסם זמלווייס את תגליתו בספרו "Die Ätiologie, der Begriff und die Prophylaxis des Kindbettfiebers" (קדחת הלידה, אטיולוגיה, עקרונות וטיפול מונע) ושלח עותקים שלו לרופאים בגרמניה, אנגליה וצרפת.
בתשובה לכמה ביקורות צוננות הוא פרסם מכתבים בעיתונות, אך רעיונותיו עדיין נדחו.
ביולי 1865 הוא לקה בהתמוטטות עצבים, או התקף של מחלת אלצהיימר, או שיטיון.
ידידיו אילצוהו לנסוע לווינה, שם אושפז בבית חולים פסיכיאטרי פרטי.
לאחר פרץ אלימות שלו שם, הוא הוכה נמרצות על ידי אנשי סגל המוסד, נפצע ולאחר שבועיים מת מפצעיו.
מחדל דחיית הממסד הרפואי את ממצאיו של זמלווייס גרם למותן המיותר של אלפי אמהות צעירות.
הפרשה הפכה לדוגמה למצב שבו התפיסה השמרנית של אנשי המקצוע הבכירים גרמה לבלימת ההתפתחות המדעית.
רק ב-1969 שונה שם האוניברסיטה לרפואה ומקצועות הבריאות בבודפשט, ומאז היא נקראת על שמו, אוניברסיטת זמלווייס.
איגנץ פון פופיל (בפולנית: Ignatz (Ignacy) von Popiel; 27 ביולי 1863, גליציה – 2 במאי 1941) היה שחמטאי פולני-אוקראיני.
פון פופיל החל את הקריירה השחמטאית שלו בלבוב בשנת השמונים של המאה ה-19. בשנת 1886 הגיע למקום העשירי בתחרות וינה.
בשנת 1887 הגיע למקום השני בתחרות וינה.
בשנת 1889 חלק מקום 3–4 בתחרות וינה, וחלק מקום 5–6 בתחרות ברסלב (ניצח: עמנואל לסקר).
בתחרות זו ניצח פון פופיל את אלוף העולם עמנואל לסקר בכלים השחורים.
בשנת 1892 חלק מקום 1–3 בשלב המוקדמות וסיים שביעי בתחרות דרזדן.
בשנת 1895 ניצח בתחרות לבוב.
בשנת 1896 חלק מקום 2–3 בתחרות אייזנך, הגיע למקום ה-13 בתחרות בודפשט וניצח בתחרות לבוב.
בשנת 1897 חלק מקום 1–2 בתחרות המוקדמות וניצח בתחרות ברלין.
בתחרות זו ניצח פון פופיל את דוד ינובסקי.
בשנת 1899 הגיע למקום התשיעי בתחרות וינה.
בשנת 1902 הגיע למקום ה-18 בתחרות הנובר ולמקום ה-16 בתחרות מונטה קרלו.
בתחרות זו ניצח פון פופיל את גאורג מרקו.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגיע למקום השישי בתחרות וינה.
לאחר המלחמה נחשב פון פופיל לאחד משחקני השחמט החזקים ביותר בלבוב.
בשנת 1925 הגיע למקום השני באליפות לבוב.
(איזאק) איגנץ מושלס Ignaz Moscheles; 23 במאי 1794 – 10 במרץ 1870) היה מלחין ופסנתרן וירטואוז יהודי-צ'כי יליד בוהמיה, שהקריירה שלו, אחרי שנותיו הראשונות, התנהלה תחילה בלונדון ואחר בלייפציג, שם החליף את חברו ותלמידו לשעבר, פליקס מנדלסון, בתפקיד ראש הקונסרבטוריון.
חלק גדול מן הידוע לנו על חיי מושלס לקוח מאסופה של יומניו, ששרלוט, אשתו, התקינה לדפוס אחרי מותו והוציאה לאור בשנת 1874. האסופה הזו גם מתארת בצבעים חיים את תקופתו ואת בני זמנו בחוגי המוזיקה.
לרוע המזל, היומנים עצמם אבדו מאז, אם כי קיימת עדיין האפשרות שיתגלו מחדש.
עוד מקור חשוב מהווה חליפת המכתבים בין מושלס למנדלסון, שנשמרה באוסף ברדרטון באוניברסיטת לידס ובנו של איגנץ (ובן-סנדקותו של פליקס מנדלסון), פליקס מושלס , הוציא לאור בשנת 1888.
מושלס נולד בפראג למשפחת סוחרים יהודית אמידה.
שמו הפרטי היה במקור איזאק.
אביו ניגן בגיטרה והשתוקק שאחד מילדיו יהיה למוזיקאי.
תחילה כיוון את ציפיותיו אל אחותו של איגנץ, אבל כשהסתייגה, הועברו שיעורי הפסנתר שלה אל אחיה.
כבר בשלב מוקדם התלהב איגנץ מן המוזיקה לפסנתר של בטהובן (שנחשבה אז למהפכנית).
מורו בקונסרבטוריון של פראג, בדז'יך ובר, שביכר את מוצרט, ניסה לרסן את התלהבותו ולהפנות אותו אל באך, מוצרט וקלמנטי.
כישרונו המוזיקלי הבולט הביאו לווינה, אל לימודי קונטרפונקט ותאוריה אצל אלברכטסברגר והלחנה אצל סליירי.
בתקופה זו שינה את שמו הפרטי מ"איזאק" ל"איגנץ".
הוא היה מן הווירטואוזים הראשונים במעלה בווינה בתקופת קונגרס וינה, בשנים 16–1815, אז חיבר את "וריאציות אלכסנדר", אופוס 32, לפסנתר ותזמורת, יצירה וירטואוזית שנהנתה מפופולריות עצומה.
בשנים הבאות הופיע עם "וריאציות אלכסנדר" בכל רחבי אירופה.
בשנותיו בווינה התיידד עם מאיירבר (שהיה באותו זמן פסנתרן וירטואוז ועדיין לא מלחין) ואלתוריהם המשותפים על הפסנתר הנחילו להם תהילה רבה.
בתקופת חייו בווינה זכה מושלס לפגוש את אלילו, בטהובן, שהתרשם כל כך מכשרונותיו של הצעיר, עד שהפקיד בידו את התקנת האופרה שלו, פידליו.
לפסנתר, לפי הזמנת בית ההוצאה לאור של יצירותיו, ארטאריה.
בסוף כתב היד, לפני שהגיש אותו לבטהובן, כתב מושלס את המילים Fine mit gottes Hülfe (תם ונשלם בעזרת האל).
בטהובן אישר את גרסתו של מושלס, אבל צירף תוספת משלו למילים: O Mensch, hilf dir selber
יחסיו הטובים של מושלס עם בטהובן התגלו כחשובים לשניהם בסוף חייו של בטהובן.
מושלס עוד היה יהודי שומר מצוות בשנת 1816, כאשר כתב לקהילה היהודית בווינה אורטוריה לכבוד השלום.
במשך כל חייו שמר (כמו מוזיקאים רבים ממוצא יהודי) על קשרים עם חוגי המוזיקאים היהודים במוצאם (למשל פליקס מנדלסון, אנטון רובינשטיין, יוזף יואכים, פרדיננד הילר) ועם נותני חסות יהודים (משפחת אסקלס בווינה, משפחת לאו בפריז ומשפחת הבנקאים רוטשילד מאנגליה).
בשנת 1825 נשא לאישה בבית הכנסת של פרנקפורט את שרלוט אמדן, בת לבנקאי יהודי ודודנית של היינריך היינה.
עם זאת, לאחר שהשתקע באנגליה מצא לנכון להצטרף, באופן טכני לפחות, לכנסייה.
ילדיו הוטבלו כולם סמוך ללידתם והוא ואשתו הוטבלו ב-1832. מושלס לא התכחש מעולם למוצאו היהודי ולקח לעיתים קרובות את משפחתו לביקורים אצל קרובי משפחתו בפראג, ששמרו כולם אמונים לדת היהודית.
הפגישה עם מנדלסון ותקופת החיים בלונדון
אחרי התקופה שעשה בווינה יצא מושלס לסדרה רבת-רושם של מסעות קונצרטים באירופה - ההאזנה לנגינתו של מושלס בקרלסבאד היא שהלהיטה ברוברט שומאן את התשוקה להיות לפסנתרן וירטואוז בעצמו.
אבל קבלת פנים חמה במיוחד מצא מושלס בלונדון, שם קיבל בשנת 1821 חברות כבוד באקדמיה למוזיקה של לונדון (בהמשך האקדמיה המלכותית למוזיקה).
בסוף אותה שנה כתב ביומנו "אני מרגיש יותר ויותר בבית באנגליה", ולא היסס אף רגע בבואו להשתקע שם לאחר נישואיו.
עוד קודם כן, בשנת 1824, נענה להזמנתו של אברהם מנדלסון ברתולדי לבוא אל ביתו בברלין ולתת שיעורי מוזיקה לילדיו, פליקס ופאני.
ואלה היו הדברים שכתב לאחר פגישתו עמם:
זו משפחה, שכמוה לא פגשתי מעודי.
פליקס, נער בן חמש-עשרה, הוא תופעת טבע.
מה הם כל ילדי הפלא בהשוואה אליו?
...כבר עכשיו הוא אמן בוגר.
גם אחותו הבכירה פאני מחוננת במידה שאינה מצויה.
נתתי לפליקס מנדלסון את השיעור הראשון.
אף לרגע אחד לא שכחתי, שאני יושב ליד רב-אמן, לא תלמיד.
כך החלה מערכת יחסים יוצאת דופן בעוצמתה, שנמשכה כל חייו של מנדלסון ואף מעבר להם (הוא נפטר בשנת 1847).
למושלס היה חלק רב וחשוב בהבאת פליקס ללונדון בפעם הראשונה בשנת 1829 - אברהם הפקיד את פליקס בידיו בביקור זה.
בלונדון, לצד הופעותיו הסדירות כפסנתרן מצליח ותפקידו כיועץ מוזיקלי לערביות של משפחת רוטשילד, שימש מושלס כעוזר שאין ערוך לחשיבותו לסר ג'ורג' סמארט והאגודה הפילהרמונית המלכותית.
במסגרת תפקידו חיווה את דעתו בנושא כשרונותיהם של מוזיקאים אירופאים שפגש במסעות הקונצרטים שלו עצמו.
כשסמארט עצמו יצא לסיור באירופה בשנת 1825, לאתר חידושים במוזיקה ובנגנים בשביל האגודה, סיפק לו מושלס רשימה של אנשי קשר ומכתבי המלצה, שכללו הן את בטהובן והן את מנדלסון.
(בפראג פעל אחיו של מושלס כמדריך לסמארט).
סמארט ביקר את מנדלסון בברלין והתרשם הן מפליקס והן מפאני.
פגישה זו הביאה בסוף של דבר להזמנת מנדלסון לנצח על האגודה הפילהרמונית בביקורו בשנת 1829.
בשנת 1827 פעל מושלס כמתווך בין האגודה הפילהרמונית לבין בטהובן הגווע.
הוא שכנע את האגודה לשלוח לבטהובן כספים שהמלחין נזקק להם נואשות בעת מחלתו.
בתמורה לכך הציע בטהובן לכתוב לאגודה את הסימפוניה העשירית שלו.
היצירה לא הגיעה לכלל השלמה.
להצלחתו הכבירה של מנדלסון באנגליה, משנת 1829 עד מותו, היו השלכות חיוביות גם לגבי ידידו.
אומנם המוזיקה של מושלס נחשבה כבר למיושנת מעט, אבל הייתה דרישה עצומה לשירותיו כמורה למוזיקה ובין תלמידיו היו ילדים רבים מחוגי הממון והאצולה.
כמו כן התמנה ל"פסנתרן בשירות הנסיך אלברט" משרה ללא יגיעה, שבכל זאת היה בה כדי לבצר את מעמדו.
מושלס לא חדל מעולם מקידום המוזיקה של בטהובן והגיש רסיטלים רבים של יצירותיו; ב-1832 ניצח על ביצוע הבכורה הלונדוני של המיסה סולמניס וכן תרגם את הביוגרפיה של בטהובן מאת שינדלר לאנגלית.
הוא היה מתומכיו המוקדמים של רסיטל הפסנתר - קונצרט של מוזיקה לפסנתר בלבד, חידוש שיש מחלוקת בשאלה, אם לייחס אותו לליסט או למושלס.
מושלס נודע בהשבת הצ'מבלו ככלי לרסיטל סולו.
הוא הופיע לעיתים קרובות עם מנדלסון, הן בלונדון והן במקומות אחרים - בין היצירות שהיו חביבות על שני המוזיקאים היו הקונצ'רטי של באך לכלי מקלדת שונים.
בהזדמנויות אלה התחרו מנדלסון ומושלס ביניהם בקדנצות מאולתרות.
היו גם ביצועים של הקונצ'רטו לשלושה צ'מבלי, פעם עם תאלברג בצ'מבלו השלישי, בפעם אחרת עם קלרה שומאן.
מושלס הופיע לא פעם במנצח, בייחוד ביצירות בטהובן.
במשך כל התקופה הזו המשיך אומנם מושלס לכתוב מוזיקה ולצאת לסיורי קונצרטים, אך לפרנסתו הסתמך במידה רבה על הוראת מוזיקה, שהכבידה עליו לא מעט.
על כן, כשמנדלסון ייסד קונסרבטוריון בלייפציג בשנת 1841, היה נחוש בדעתו למשוך אליו את ידידו מושלס כעמית, בהבטיחו לו שפע זמן פנוי בלוח השעות שלו להופעות בקונצרטים ולכתיבת מוזיקה.
מושלס נענה בשמחה ולאחר מותו של מנדלסון בשנת 1847 קיבל עליו את ניהול המוסד.
הקונסרבטוריון היה למעשה למקדש המנציח את מורשת מנדלסון.
המבקר והפסנתרן אדוארד דאנרויטר, שלמד אצל מושלס בלייפציג בשנים 1859 - 1863, כתב לאחר זמן:
היו שלחשו, כי שני פסנתרי הכנף בחדר הפסנתרים בקונסרבטוריון נוהגים להתאמן בנגינת הקונצ'רטו ברה מינור של מנדלסון לגמרי לבדם, משעה חצות וחצי בלילות יום א' ועד קריאת התרנגול.
היה זה איפוא תפקידו של מושלס להוביל את התקפת הנגד על וגנר בעקבות התקפתו המרושעת של וגנר על מנדלסון (ומאיירבר) במאמר הנודע לשימצה שלו, Das Judenthum in der Musik ("היהדות במוזיקה").
הוא דרש, שהמו"ל של וגנר, ברנדל, יתפטר ממועצת המנהלים של הקונסרבטוריון.
מושלס, כמוהו כמנדלסון, גרס שהמוזיקה הגיעה לתור הזהב שלה בתקופה שבין באך לבטהובן וחשד במגמות חדשות כאלה שהציגו וגנר, ליסט וברליוז (אם כי לא בהכרח התנגד להן).
עם זאת, יחסיו האישיים עם מלחינים אלה (פרט אולי לווגנר) נשארו לבביים.
מורשת מנדלסון בבריטניה הביאה לכך, שהקונסרבטוריון בלייפציג נהנה ממוניטין רמים בחוגי המוזיקה באנגליה, ובין תלמידי המוסד בתקופתו של מושלס היו ארתור סאליבן וצ'ארלס ויליירס סטנפורד .
איגנץ מושלס מת בלייפציג ב-10 במרץ 1870, תשעה ימים אחרי שהשתתף בחזרה האחרונה שלו עם תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג.
בין 142 מספרי האופוס שלו, כתב מושלס כמה וכמה יצירות סימפוניות.
פרט לאוברטורה וסימפוניה, כולן מיועדות לפסנתר ותזמורת.
שמונה קונצ'רטי לפסנתר (שהאחרון בהם הגיע לימינו בקטעים בלבד, ללא תפקידי תזמורת, שאבדו עם הזמן) וקבצים של וריאציות ופנטזיות על שירי עם.
הנושא העיקרי של פרק הסיום בקונצ'רטו הרביעי שלו לפסנתר מבוסס על הנעימה "גרנדירים בריטים".
עוד הניח אחריו מושלס כמה יצירות קאמריות (בהן שלישיית פסנתר שהוקלטה), ומספר רב של יצירות לפסנתר סולו, בהן סונאטות ואטיודים, שתלמידים מתקדמים המשיכו לתרגל גם כשהמוזיקה של מושלס נשכחה מלב.
הוא כתב גם מוזיקה לכמה שירים.
בעשור האחרון, הודות להתחדשות העניין ביצירות של מלחין זה ושל עמיתיו, אפשר להשיג עוד מיצירותיו של מושלס על גבי תקליטורים, בייחוד בהוצאת חברות הקלטה קטנות ועצמאיות.
כל היצירות הגמורות - הקונצ'רטי לפסנתר והפנטזיות לפסנתר ותזמורת הוקלטו וזמינים למכירה בחברת היפריון, בביצוע הווארד שלי, שגם מנצח על התזמורת הסימפונית של טסמניה; היפריון גם הוציאו את מכלול תרגילי הפסנתר, בנגינת פייר לאן.
גם איאן רובסון הקליט את ששת הראשונים וכלל גם צמד וריאציות, ששלי לא הקליט.
איגנץ קסאפר ריטר פון זייפריד היה מוזיקאי, מנצח ומלחין אוסטרי.
לפי דברים בכתב ידו בזכרונותיו, היה תלמיד הן של מוצרט והן של אלברכטסברגר.
אחרי מות אלברכטסברגר הוציא לאור את מכלול כתביו.
בין תלמידיו היו פרנץ פון סופה, היינריך וילהלם ארנסט ואדוארד מרקסן.
בנעוריו שימש זייפריד עוזר מנצח בלהקת האופרה של עמנואל שיקאנדר בתיאטרון על הווידן בווינה.
הוא היה למנהל מוזיקלי ב-1797 וכיהן בתיאטרון בבניינו החדש, התיאטר אן דר וין עד 1826.בזכרונותיו הוא מספר על ההפקה הראשונה, בחסות שיקאנדר, של חליל הקסם של מוצרט, ומביא אנקדוטה מעניינת הקשורה במות המלחין כמה שבועות לאחר מכן.
בשנת 1805 ניצח פון זייפריד על הצגת הבכורה של הגרסה המקורית של פידליו מאת בטהובן.
על יצירותיו המוזיקליות אומר "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים": "רב-צדדיותו הקנתה לו מקום יחיד במינו בחיי המוזיקה של וינה; עם זאת, אין כמעט דבר במוזיקה שלו המצטיין במקוריות אמיתית או בייחוד של ממש."
איגנסיו קאנוטו (בספרדית: Ignacio Canuto; נולד ב-20 בפברואר 1986 בסנטה פה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם.
קאנוטו גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל אוניון דה סנטה פה בארגנטינה.
בשנת 2006 הושאל לקבוצת בן חור, וב-2008 עבר לקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס עימה גם זכה באליפות המדינה בעונת .
ביולי 2010 עבר למכבי חיפה תמורת מיליון יורו וחתם בשורותיה ל-5 שנים.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך מול דינמו מינסק בליגה האירופית.
לאחר שערך 17 הופעות במדי מכבי חיפה ולא השתלב בקבוצה, בתחילת ינואר 2011 נמכר קאנוטו לקבוצת ליברטד הפרגוואית.
בשנת 2012 שיחק בקבוצת פיגיירנסה הברזילאית, ובשנת 2013 עבר לקבוצת ליגה דה קיטו מאקוודור, ב-2014 עבר לקבוצת טיגרה הארגנטינאית.
בשנת 2015 עבר לקבוצת לאון ממקסיקו.
קאנוטו נכלל בסגל המורחב של נבחרת ארגנטינה וערך את הופעת הבכורה שלו ב-20 במאי 2009 מול נבחרת פנמה.
ב-10 בפברואר 2010 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת בדקה ה-93 מול נבחרת ג'מייקה.
איגנץ לָכנר היה מלחין ומנצח גרמני.
איגנץ לגנר נולד למשפחה מוזיקלית בריין אם לך.
הוא היה השני בשלושת האחים המפורסמים לבית לכנר.
אחיו פרנץ ווינצנץ היו גם הם מלחינים.
האח הבכור פרנץ היה הנודע בשלושה, מאחר שהפיק תועלת רבה מידידות הנעורים שלו עם פרנץ שוברט, ודאי הרבה יותר מאיגנץ, שגם הוא הכיר את שוברט.
איגנץ (כמו שני אחיו) למד עוגב, פסנתר וכינור.
בכינור נחשב לילד פלא במידת מה, אך אביו עמד על כך שיהיה למורה.
אחרי מות אביו, למד נגינה אצל ברנרד מוליק, כנר וירטואוז, ואחר הצטרף אל אחיו פרנץ בווינה, שם התרועע גם הוא עם שוברט והושפע מן המוזיקה שלו, כמו גם מזו של היידן, מוצרט ובטהובן.
ב-1826 התמנה לנגן העוגב בכנסייה הרפורמיסטית של וינה ואחר היה לחבר בתזמורת האופרה המלכותית.
ב-1831 התמנה למנהל מוזיקלי בשטוטגרט וכעבור זמן קצר במינכן.
משנת 1835 כיהן לכנר כממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בהמבורג וב-1861 עבר למשרה מקבילה בתיאטרון העירוני בפרנקפורט, משם פרש ב-1875. איגנץ לכנר מת בהנובר.
אף כי לכנר נודע בעיקר כמנצח, כמות המוזיקה שחיבר, כמעט בכל הסוגות, הייתה ניכרת.
בין יצירותיו המוכרות והמצליחות ביותר היו "תמונות מן האלפים", Das letzte Fensterln, אף כי מבקרי מוזיקה, כגון וילהלם אלטמן, רואים כיום במוזיקה הקאמרית שלו את מיטב יצירתו.
מן היצירות הקאמריות, שש השלישיות שלו להרכב יוצא דופן של כינור, ויולה ופסנתר הן מן הטובות ביותר שנכתבו אי פעם להרכב זה, ושבע רביעיות המיתרים שלו זכו בשעתן לפופולריות בלתי מבוטלת, הודות למלודיות שובות הלב וההרמוניות רבות הרושם שבהן.
כמה מן הרביעיות וכל שלישיות הפסנתר הוקלטו.
רביעיית מיתרים מס' 1 בפה מז'ור, אופוס 43
רביעיית מיתרים מס' 2 בסול מז'ור, אופוס 51
רביעיית מיתרים מס' 3 בדו מז'ור, אופוס 54
רביעיית מיתרים מס' 4 בלה מז'ור, אופוס 74
רביעיית מיתרים מס' 5 בסול מז'ור, אופוס 104
רביעיית מיתרים מס' 6 בלה מינור, אופוס 105
רביעיית מיתרים מס' 7 בסי במול מז'ור, אופוס פוסטהומוס (לאחר המוות)
רביעיית מיתרים לשלושה כינורות וויולה בדו מז'ור, אופוס 106
רביעיית מיתרים לארבעה כינורות בסול מז'ור, אופוס 107
שלישייה מס' 1 לכינור, ויולה ופסנתר בסי במול מז'ור, אופוס 27
שלישייה מס' 2 לכינור, ויולה ופסנתר בסול מז'ור, אופוס 45
שלישייה מס' 3 לכינור, ויולה ופסנתר ברה מז'ור, אופוס 58
שלישייה מס' 4 לכינור, ויולה ופסנתר ברה מינור, אופוס 89
שלישייה מס' 5 לכינור, ויולה ופסנתר במי במול מז'ור, אופוס 102
שלישייה מס' 6 לכינור, ויולה ופסנתר בדו מז'ור, אופוס 103
סונאטה לכינור ופסנתר ברה מז'ור, אופוס 73
אִיגְנָץ טְרוֹלְמָן פוֹן לוֹבְצֶ'נְבֶּרְג , היה גנרל אוסטרו-הונגרי, מפקד הקורפוס ה-19 בחיל הרגלים, אשר לחם בחזית המזרחית ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
פון לובצ'נברג היה בנו של קצין ז'נדרמריה אוסטרי וב-18 באוגוסט 1882 סיים את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, הוסמך כקצין רגלים בדרגת לויטננט והוצב בגדוד הרגלים ה-14. בהמשך למד באקדמיה הצבאית בווינה והוצב לתפקידי מטה שונים.
ב-1897, לאחר קדנציה ביחידת הקרטוגרפיה של הצבא האוסטרו-הונגרי מונה לראש המטה של הדיוויזיה ה-34. ב-20 באפריל 1904 מונה לפקד על גדוד רגלים וב-16 בינואר 1910 התמנה למפקד חטיבה.
ב-26 באוקטובר 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-46 והוצב בקרקוב וב-7 ביוני 1913 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1 בסרייבו.
ב-30 במרץ 1913 עבר לפקד על הדיוויזיה ה-18 במוסטר, תפקיד בו כיהן עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בפרוץ הקרבות פיקד פון לובצ'נברג על הדיוויזיה ה-18 במסגרת הקורפוס ה-16 שהיה חלק מהארמייה השישית במערכה על סרביה תחת פיקודו הכולל של אוסקר פוטיורק.
למרות כישלון התקיפה הראשונית, הדיוויזיה של פון לובצ'נברג תפקדה היטב במהלך הקרבות, הוא עוטר בעיטור מסדר כתר הברזל ובינואר 1915 קודם לתפקיד מפקד הקורפוס ה-19. הקורפוס הועבר לחזית המזרחית ובין מאי לספטמבר 1915 לחם כחלק מהארמייה השלישית במתקפת גורליצה-טרנוב, שהובילה לקריסת הקווים הרוסיים.
לאחר מכן הועבר הקורפוס לגזרת סרביה והשתתף ביחד עם צבא ממלכת בולגריה והצבא הגרמני בכיבוש המדינה.
הקורפוס של פון לובצ'נברג חצה את הנהר סאווה והתקדם לעבר אלבניה.
בינואר 1916 השתתף בכיבוש ממלכת מונטנגרו וב-1 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל.
הוא נשאר בגזרה האלבנית ובמסגרתה החזיק הקורפוס ה-19 בקו חזית בן 100 קילומטרים מול הקורפוס ה-16 האיטלקי בדרום המדינה והיה מעורב במספר קרבות מול הסרבים בגזרת אגם אוחריד במזרחה.
באוקטובר 1917 הובס הקורפוס ה-19 בידי כוחות סרבים אשר הצליחו לכבוש את העיר פוגרדץ.
לאחר קרב זה שוחרר פון לובצ'נברג מתפקידי פיקוד ובמקומו מונה הגנרל לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף.
ב-1 בדצמבר 1918 שוחרר פון לובצ'נברג מצבא האימפריה והלך לעולמו 3 חודשים לאחר מכן והוא בן 58 שנים.
איגנימבריט או טוף מולחם הוא סלע געשי פירוקלסטי המורכב מאפר געשי או פומיס.
בעבר שימש המונח להגדרת משקעים פירוקלסטיים מולחמים בלבד, המורכבים מטיפות מותכות למחצה של אפר געשי שנדבקו זו לזו.
את שמו של הסלע טבע בשנת 1932 הגאולוג הניו זילנדי פטריק מרשל (Patrick Marshall, 1869–1950), שיצר הלחם מן המילים הלטיניות ignis (אש) ו-imber (גשם), מאחר שסבר כי הסלע הושקע מתוך עננים לוהטים של אפר געשי ופומיס – זרמים פירוקלסטיים.
איגנימבריט נוצר מהתקררות של חומר פירוקלסטי שנפלט בהתפרצויות מתפוצצות הנוצרות כתוצאה מבריחת גזים בתוך המאגמה בעודה בצינור ההזנה.
ההתפרצות המתפוצצת יוצרת רסק של סלע מותך, אפר געשי ופומיס, המתפזר בתוך הגזים כעמוד התפרצות או זרם פירוקלסטי צפוף.
כאשר שוקע החומר הוא בונה יריעות בעוביים שונים.
בטמפרטורה העולה על 530 מעלות צלזיוס הוא מרותך ובהתקררו הופך לסלע מגובש.
בטמפרטורות אלה ניתכים חלקיקי הטפרה לטיפות לפילי, הנמעכות עם נשירתן ומולחמות זו לזו ליצירת איגנימבריט מולחם.
טיפות אלה נראות על-פני הסלע כעדשות אליפטיות כהות.
באיגנימבריט שהולחם בטמפרטורה גבוהה מאוד ייראו אזורים ויטרופיריים סמוך לבסיס היריעה ועל-פני השטח.
בתוך הסלע עשויים להימצא גבישים מיקרוסקופיים שנוצרו במהלך ההתקררות.
דרגת הריתוך תלויה במשקלו של החומר המונח עליו, כך שבחלק העליון הסלע עשוי להיות נקבובי וצפיפותו נמוכה, בעוד בחלק התחתון נוצר סלע צפוף ולא נקבובי.
עם התקררות הנתך עשויים להיווצר בו סדקי התקררות, בדומה לתהליך היוצר מבנה עמודי בבזלת.
במקרים קיצוניים עשויה להתקיים בו זרימה במהלך ההלחמה, והנוזל הצפוף והצמיג יתגבש לסלע אחיד בדומה לאלה הנוצרים מלבה.
איגנימבריטים שמקורם במיוקן הדומים ללבה קרושה נראים סמוך לנהר לואה (Rio Loa) בצפון צ'ילה.
התפרצויות פליניאניות נמשכות לעיתים קרובות שעות או ימים, במהלכן עשויים להיווצר זרמים פירוקלסטיים נפרדים או זרם אחד המלווה את כל משך ההתפרצות.
במהלך תנועתו של הזרם הפירוקלסטי והשקעת חלקיקיו משתנים פני השטח באמצעות סחיפה של חומר רופף, מילוי שקעים בתבליט הטופוגרפי, שינוי זווית של מדרונות וסכירה של עמקים.
איגנימבריט נוצר מחומר פירוקלסטי לא מגובש או מגובש – תערובת לא ממוינת של אפר געשי, פומיס ולפילי.
הרכבו לרוב דקיטי או ריוליטי והמינרלוגיה שלו נשלטת בעיקר על ידי הכימיה של המאגמה המקורית.
איגנימבריט המצוי קרוב למקור ההתפרצות מכיל לעיתים קרובות תכלילים דוגמת קסנוליתים, קסנוקריסטים ופיסות פומיס מעוגלות, שמקורם בהתפרצות ואף במאגמה המקורית, בתא המאגמה ובצינור ההזנה של הר הגעש.
במיקומים רחוקים יותר מכילה מסת האם תכלילי קסנוליתים וקסנוקריסטים שמקורם בסלעי הסביבה.
הקסנוקריסטים העיקריים המצויים באיגנימבריט הם של ביוטיט, קוורץ, סנידין, אלקלי פלדספר, הורנבלנדה ולעיתים נדירות גם פירוקסן.
במקרה של סלע פונוליטי יימצאו מינרלים פלדשפטואידים כנפלין או לוסיט.
באיגנימבריט פלסי מולחם ניתן למצוא פולימורפים של קוורץ דוגמת קריסטובליט וטרידימיט.
במרבית המקרים נראה כי פולימורפים אלה נוצרו כחלק מהמרה אוטוגנית לאחר ההתפרצות.
צבעי האיגנימבריט מגוונים: לבן, אפור, ורוד, בז' חום ואף שחור, והם תלויים בהרכבו ובצפיפותו של הסלע.
צבעים בהירים הם לרוב בהרכב דקיטי או ריוליטי.
צבעים כהים עשויים להיות ויטרופירים צפופים מולחמים, ולעיתים רחוקות סלע בהרכב מאפי.
גם מראהו של האיגנימבריט ותכונותיו השונות – גאומטריה, שיכוב, דרגת הקלאסטיות, התמיינות וגודל החלקיקים – מגוונים מאוד.
סלעים רבים הם מסיביים ומפגינים מבנה פנימי המתאפיין במעבר בין סוגי שיכוב, למשל משיכוב צולב לשיכוב מדורג גס.
בסוג זה של שיכוב מדורג מתמיינים חלקיקים גדולים אך לא מתרחש מיון של חלקיקים שגודלם 2–64 מ"מ.
שיכוב מדורג גס נפוץ באיגנימבריט ונובע מתנועתם הרבה יחסית של החלקיקים הגדולים יותר.
איגנימבריט מורכב מחלקיקי פומיס בגדלים שבין פצצה געשית ללפילי ומשברי סלעים המוטבעים במסת אם זכוכיתית המכילה גבישים ואפר סלעי.
ברמה מיקרוסקופית נראה מרקם מגוון באופן משמעותי כתוצאה מהפרעות בזרימה, דחיסה והלחמה, וכתוצאה מתהליכים מאוחרים להשקעה.
שברי הפומיס נפוצים באיגנימבריט יותר מאשר תכלילים אחרים.
צבירים של תכלילים כאלה נובעים לרוב משולי תא המאגמה וצינור ההזנה.
עם זאת, קסנוקריסטים הנובעים מן המאגמה נפוצים באיגנימבריט ומקורם בהתגבשות בתוך חומר פירוקלסטי צפוף וחם.
גבישים אלה מכילים לעיתים קרובות תכלילי נוזל קטנים, ושחרור הלחץ עשוי להוביל להתפשטותם כגז ולהתרסקות הגבישים.
קיים הבדל במרקמם של איגנימבריטים לא מולחמים לעומת המולחמים, לא רק במחשופים אלא גם מבעד למיקרוסקופ.
שברים זכוכיתיים – הנובעים מהתפרקות מגמטית בעת ההתפרצות ומשבירת קירות החללים בפומיס – משתמרים היטב, ובמקרים רבים משתמרים החללים במלואם.
בשברים הזכוכיתיים ניכרת דחיסה המתבטאת בהתיישרותם ובשיטוחם גם כשאינם מולחמים.
השברים המעוותים נדחסים ומרותכים באמצעות קריסה של מבנה החללים, התיישרות והתארכות גבישים ושברי הזכוכית, התקפלות של השברים מסביב לקסנוליתים וקסנוקריסטים והתמוטטות שברי הפומיס למעין עדשות.
דרגת ההלחמה מגוונת ומודגשת בשינויי צבע ניכרים המשקפים רמות חימצון שונות של ברזל.
במצב של הלחמה קיצונית עשוי הסלע להידמות לאובסידיאן.
כאשר נוצרת זכוכית לאחר ההשקעה מתגבש מיקרוליט לאורך הגבול בין מסת הסלע ושברי הזכוכית.
במקביל עשויים להיווצר גבישי קריסטובליט ואלקלי פלדספר.
תהליך זה נפוץ יותר באיגנימבריט מולחם צפוף, בו ניתן בדרך-כלל לזהות את שברי הזכוכית באמצעות גבישים היוצאים מקירות השברים אל חלקם הפנימי.
מרקם זה נקרא "מרקם צירי" ושמו נובע מצירי השברים התחומים במיקרוליטים הצומחים פנימה.
היווצרות זכוכית לאחר ההלחמה מתרחשת לאורך גבולות תוך מחיקת מבנה השברים.
צמיחה זו עשויה להתרחש מסביב לגרעינים מפוזרים מהם מתפתחים ספרוליטים, הבנויים מגבישים רדיאליים של קריסטובליט ופצלת השדה.
ספרוליטים אלה הם מאפיינים נפוצים של לבה ריוליטית ואיגנימבריט פלסי, ובאיגנימבריט מתרחש הרס משמעותי של המבנה המקורי במהלך צמיחתם.
סלעי איגנימבריט נחשבים לאחד המשקעים המרשימים ביותר בכדור הארץ: הם יוצרים כיסוי נרחב של הנוף ביריעות ששטחן מגיע ליותר מ-45,000 קמ"ר ולנפח של יותר מ-5,000 ק"מ3, והצטברותם המהירה יוצרת שכבות שעוביין מגיע למאות מטרים בטווח זמן שבין דקות ספורות לכמה שעות לאחר התמוטטות עמוד ההתפרצות.
קיים קושי לחקור את הגאומטריה התלת-ממדית של איגנימבריט, בעיקר בשל הסחיפה הנמרצת הפועלת על החומר הלא מגובש סמוך לאחר השקעתו.
אחד הכלים המאפשרים להתגבר על מכשול זה הוא בדיקת שטח ההשתרעות, המשמש לחישוב העובי על-פי ממוצעים ידועים.
גודלם של סלעי איגנימבריט נע מרצועות המושקעות בקרקעית עמקים ועד ליריעות רדיאליות נרחבות שמקורן בלוע הר הגעש המשתרעות על-פני רכסים.
בעוד מרבית הסלעים הגעשיים מצויים סמוך למקור ההתפרצות, שכבות עבות של איגנימבריט עשויות להימצא עשרות ואף מאות קילומטרים ממנו.
איגנסיו דוד פידלף (בספרדית: Ignacio David Fideleff; נולד ב-4 ביולי 1989 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ממוצא יהודי.
שיחק לאחרונה בעמדת הבלם בסנטה לוסיה מליגת העל המלטזית והודיע על פרישה מכדורגל באפריל 2020.
פידלף נולד ברוסאריו שבסנטה פה והחל את הקריירה שלו בגיל 15 בקבוצת הנערים של ניואל'ס אולד בויס.
ב-24 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת במשחק מול לנוס במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו.
בתקופתו בקבוצה ערך 35 הופעות והבקיע 3 שערים.
בתחילת עונת נרכש פידלף על ידי נאפולי מהסרייה א' עבור 3 מיליון אירו כמחליפו של ויקטור רויז שעבר לולנסיה.
ב-21 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד קייבו ורונה.
ב-14 ביולי 2012 הושאל פידלף לפארמה.
ב-30 בינואר 2013 הושאל למכבי תל אביב לשנה וחצי.
העסקה יצאה לפועל לאחר שפידלף קיבל אזרחות ישראלית בשל מוצאו היהודי (פידלף דובר עברית אותה למד בבית ספר יהודי בארגנטינה).
פידלף לא זכה לדקות משחק רבות, אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום עונת 2012/2013 באליפות.
ב-3 באוגוסט 2013 שוחרר ממכבי תל אביב אחרי שבעה חודשים בקבוצה.
לקראת עונת הושאל פידלף לקבוצת טיגרה מליגת העל הארגטינאית.
ב-21 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצת ארגוטליס מליגת העל היוונית.
ב-12 בינואר 2016 חתם בנסיונל מליגת העל הפרגוואית, במדיה שיחק עד תום העונה.
לאחר יותר משנה וחצי שלא שיחק, ב-20 בינואר 2018 חתם באיי.
מליגת העל האיסלנדית, אך לא שיחק במדי הקבוצה בליגה, ובאוגוסט 2018 חתם בקבוצת פאלוסאורה קמי קינגס מליגת העל הפינית.
איגנלינה (בליטאית: Ignalina; בפולנית: Ignalino, איגנלינו; ביידיש: איגנאלינע) היא עיר במחוז אוטנה בצפון מזרח ליטא, 110 ק"מ מצפון לווילנה.
מרכזו המנהלי של מחוז המשנה איגנלינה.
בעיר נמצאים תחנת כוח גרעינית, כנסיית לידתה של הבתולה מריה (נבנתה ב-1999) וכן בית חולים מחוזי, מרכז תרבות וספורט חורף ותחנת רכבת.
עוברת בה מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה.
שם העיר הוא גרסה במין נקבה של השם איגנציוס – כנראה גרסה סלבית (פולנית, בלארוסית או רוסית) של שמו הפרטי של אחד האצילים שהיו בעלי היישוב בעבר.
האזור היה מיושב כבר במאה ה-9 ומוזכר במקורות מהמאה ה-13. ב-1810 קנה אציל מקומי אחוזה במקום והדבר תרם להתפתחות היישוב.
בניית מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה הביאה לבנייתה, במאה ה-19, של תחנת רכבת ביישוב.
בתקופה זו היו רוב בתי היישוב בנויים מעץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבשה פולין את אזור וילנה, ובכלל זה השטח בו נכללה איגנלינה.
בתקופה זו נעצרה התפתחות היישוב.
בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את איגנלינה, אך כעבור ימים מעטים סופח היישוב לליטא.
ביוני 1940 סופחה ליטא, ואיגנלינה בתוכה, לברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב היישוב לגדול, וב-1950 הוענק לו מעמד של עיר שהפכה למרכז מחוזי.
בתקופה הסובייטית התפתחה העיר בתור מרכז תיירותי
באיגנלינה חיו כ-1,200 יהודים, חלקם עבור ליישוב מגוויקיאני הסמוכה.
באיגנלינה פעלו מפלגות ציוניות ומפלגת הבונד וכן מוסדות דת, חינוך ותרבות יהודיים.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את איגנלינה ורצחו כמה עשרות גברים יהודים.
יהודי היישוב רוכזו בגטו, בספטמבר הועברו למחנה מעבר בו רוכזו גם יהודים מיישובים אחרים, ובאוקטובר נורו רובם למוות מחוץ למחנה.
בעלי מלאכה מעטים נשלחו לגטו שהוקם בשוויינציאני.
רב העיר, מ-1903 ועד השואה, בה נספה, היה הרב משה אהרן חייט.
איגנסיו מטה-בלנקו (בספרדית: Ignacio Matte-Blanco; 3 באוקטובר 1908 – 11 בינואר 1995) היה פסיכואנליטיקאי צ'יליאני.
מטה בלנקו נולד בסנטיאגו דה צ'ילה, למד רפואה והוסמך כרופא.
בשנת 1933 הוא עבר ללונדון והחל לעסוק בפסיכואנליזה תחת הדרכה של אנה פרויד ובפסיכיאטריה.
בשנת 1940 הוא עבר לארצות הברית ובשנת 1943 חזר לצ'ילה.
תוך זמן קצר הוא הקים בצ'ילה ארגון לפסיכואנליזה.
בשנת 1966 מטה בלנקו נסעה לאיטליה והתיישב ברומא בה נפטר בשנת 1995.
מטה-בלנקו פיתח, על יסוד התכונות של הלא-מודע על פי פרויד, מבנה מבוסס-חוקיות של הלא-מודע במטרה להסביר את הפן האי-רציונלי של המחשבה.
איגנלינה (בליטאית: Ignalinos rajono savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, השוכן במזרח המדינה על גבול בלארוס, סמוך לגבול עם לטביה.
מחוז-משנה איגנלינה משתרע על פני 1,447 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2011, למעלה מ-18,000 תושבים.
העיר הגדולה ביותר במחוז המשנה היא העיר איגנלינה, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
מחוז המשנה גובל בדרומו במחוז-משנה שווינציאן שבמחוז וילנה.
איגנסיו סוקו אספארסה (בספרדית: Ignacio Zoco Esparza; 31 ביולי 1939 - 28 בספטמבר 2015) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
סוקו שיחק לאורך רוב הקריירה במדי ריאל מדריד, והיה שותף לזכייתה בשבע אליפויות ספרד ולגביע אירופה לאלופות בעונת .
בנוסף, רשם סוקו 25 הופעות במדי נבחרת ספרד, וזכה עמה ביורו 1964.
סוקו החל את קריירת המשחק בעונת בקבוצת אוברנה שמאזור הולדתו בנווארה, ששיחקה אז בליגה הרביעית.
עונה אחר כך ירד סוקו עם קבוצתו לליגות המחוזיות, אך הופעותיו הטובות בנוסף על חוסנו הפיזי הובילו אותו בסיום העונה לקבוצת אוסאסונה, קבוצה נוספת מנווארה, ששיחקה בליגה הבכירה.
סוקו החל את תקופתו באוסאסונה בהשאלה לקבוצת אירוניה מהליגה הרביעית, אך חזר לאוסאסונה באמצע עונת .
את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ערך ב-10 בינואר 1960 בהפסד החוץ לריאל אוביידו, ואת שער הבכורה שלו כבש שלושה חודשים בדיוק אחר כך, ב-10 באפריל בניצחון 4-1 על לאס פאלמס.
סוקו השתלב בהרכב הפותח והיה שחקן חשוב עד לסיום העונה, בה ירדה קבוצתו לליגת המשנה.
עונה אחר כך היה שותף לזכייתה של אוסאסונה בליגת המשנה, כשפתח בכל משחקי הליגה של הקבוצה וסייע לה לסיים ראשונה, שש נקודות מעל סלטה ויגו.
סוקו נותר עונה נוספת בקבוצה, וסייע לה לשרוד בליגה הבכירה, נקודה אחת מעל הקו האדום.
לקראת עונת , עבר סוקו לתחנה האחרונה, והמשמעותית ביותר, בקריירה שלו, כשחתם בריאל מדריד של המאמן מיגל מוניוס.
סוקו רשם רק 13 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו בקבוצה, בה זכה עימה באליפות ספרד.
עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב בקבוצה, וזכה עימה בשתי אליפויות רצופות נוספות.
סוקו הפגין יכולת גבוהה כשחקן פיזי שהיה משמעותי מאוד לשליטה של הקבוצה במרכז השדה במשחקים רבים, ועל אף תפקודו כקשר אחורי תמך פעמים רבות בחלק ההתקפי של הקבוצה, לצד כוכבים כאלפרדו די סטפנו, פרנץ פושקאש, פרנסיסקו חנטו ואמנסיו אמארו.
בעונת שיחק סוקו בכל משחקי הליגה של ריאל, ובמקביל רשם תשע הופעות מלאות בקמפיין הקבוצה בגביע אירופה לאלופות.
ריאל רשמה קמפיין מוצלח, וזכתה בתואר לאחר ניצחון 2-1 על פרטיזן בלגרד במשחק הגמר, בו פתחה בהרכב שכלל 11 ספרדים, וסוקו ביניהם.
סוקו שיחק בקבוצה במשך 12 עונות.
משחקו האחרון בקבוצה היה גמר גביע המלך הספרדי של עונת , בו פגשה ריאל את יריבתה הגדולה ברצלונה.
ריאל ניצחה במשחק בתוצאה 4-0, וסוקו זכה להניף את הגביע כמחווה מהקפטן רמון גרוסו, לאחר שעלה מהספסל בדקות הסיום.
סוקו פרש ממשחק פעיל בסיום העונה בגיל 35, לאחר שזכה עם הקבוצה בשבע אליפויות, גביע אירופה לאלופות ושני גביעי ספרד.
סוקו חזר לריאל מדריד ב-1994, ושימש בתפקיד ייצוגי במועדון עד לשנת 1998.
סוקו החל את דרכו בנבחרת ספרד עוד כשהיה שחקן אוסאסונה, ב-19 באפריל 1961, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962, בניצחון ספרד 2-1 על .
למרות הופעותיו בשלבי המוקדמות, סוקו לא זומן על ידי הלניו הררה לסגל ספרד למונדיאל 1962.
ב-1 בדצמבר 1963 כבש סוקו את שערו היחיד במדי ספרד, בהפסד 2-1 ל במשחק ידידות.
כחצי שנה אחר כך, זומן סוקו על ידי המאמן חוסה וייאלונגה לסגל ספרד לקראת יורו 1964. סוקו פתח בהרכב והפגין יכולת גבוהה בשני משחקיה של ספרד בטורניר, בהם ניצחה את ואת בדרך לזכייה ראשונה בתולדותיה באליפות אירופה.
על יכולתו הגבוהה, זכה להיכלל בנבחרת הטורניר, לצד חמישה מחבריו לנבחרת.
סוקו זומן על ידי וייאלונגה גם לסגל ספרד למונדיאל 1966 באנגליה, אך אלופת אירופה אכזבה בטורניר והודחה כבר לאחר שלב הבתים.
סוקו פתח בהרכב בכל משחקיה של ספרד בטורניר.
ספרד פתחה בהפסד 2-1 ל, ומשחק אחר כך גברה בתוצאה זהה על .
במשחק השלישי והאחרון של ספרד בטורניר, שימש סוקו כקפטן הנבחרת במקומו של פרנסיסקו חנטו שלא שותף, בהפסד 2-1 ל.
משחקו האחרון של סוקו במדי הנבחרת היה בהפסד 2-1 ל ב-23 בפברואר 1969. בסך הכל רשם סוקו 25 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שער אחד.
נבחרת הטורניר של יורו 1964
איגנץ הלפי (במקור הלפר בהונגרית: Helfy Ignác; סמושאויוואר, 15 במרץ 1830 – בודפשט, 11 באוקטובר 1897) היה עיתונאי ופוליטיקאי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (פרלמנט), סופר יהודי-הונגרי שהמיר את דתו.
נולד למשפחה יהודית בסאמאש ווייאר בשם שלמה נתן הלר.
בשנים 1848–1849 עבד במשרדו של לאיוש קושוט.
לאיוש קושוט ממנהיגי התנועה הלאומית ההונגרית, התרשם מכשרונותיו הספרותיים של הלפר, ומינה אותו לאחד מעורכי כתביו.
במלחמת החרות ההונגרית הוא השתתף בדרגת לוטננט, וכשנכשלה המהפכה עבר עם קושוט לאיטליה.
בשנים 1859–1867 ערך את העיתון ההונגרי Alleanzában במילאנו.
הוא היה פעיל בקהילת המהגרים ההונגרים באיטליה.
ב-1869–1870 פרסם במילאנו מגזין Magyar Magyar (ההונגרי ההונגרי), שבו תקף את ההסכם האוסטרי-הונגרי שנעשה בשנת 1867. הלפי גם תרגם ספרות הונגרית לשפה האיטלקית.
הוא חזר להונגריה בשנת 1870 והפך לאחד ממנהיגי המפלגה העצמאית (Függetlenségi) והיה חבר בפרלמנט.
בפרלמנט ייצג את הקו האופוזיציוני החריף.
כן ערך את העיתון של המפלגה (1871–1872, Magyar Újság).
הלפי פרסם את יצירותיו של קושוט שנכתבו במהלך מאסרו.
למרות התנצרותו הלפי לא התנכר למוצאו היהודי, ובזמן עלילת הדם של טיסאסלר הוא פעל רבות נגדה.
איגנץ בריל היה פסנתרן ומלחין יהודי-צ'כי יליד מוראביה, שחי ופעל בווינה.
האופרות של בריל כוללות את "צלב הזהב" (Das Goldene Kreuz), שנכללה ברפרטואר האופראי למשך כמה עשורים לאחר הפקתה הראשונה בשנת 1875, אך במשך הזמן נשכחה לאחר שהמשטר הנאצי אסר על הצגתה עקב מוצאו היהודי של בריל.
בריל כתב גם מספר לא גדול של יצירות בנויות היטב לאולם הקונצרטים ולרסיטלים.
סגנונו של בריל היה מלא-חיים אך שמרני בגלוי, במורשתם של מנדלסון ושומאן.
בריל זכה להערכה רבה גם כפסנתרן קונצרטים רגיש.
ברהמס הזמין דרך קבע את בריל לנגן עמו בהופעות פרטיות עיבודים לארבע ידיים של יצירותיו החדשות.
למעשה, בריל היה חבר בולט בחוג ידידיו המוזיקליים והספרותיים של ברהמס, שהוא ואשתו הרבו לארח.
בשנים האחרונות, זכתה המוזיקה הקונצרטנטית של בריל לתחייה מחודשת על גבי תקליטורים, ואפשר להשיג הקלטות מבוקשות של הקונצ'רטי לפסנתר ושל יצירות לא-ווקאליות אחרות שלו.
בשנת 1872 התמנה בריל לפרופסור במכון הוראק בווינה.
בריל נולד בפרוסניץ, מוראביה, בנם הבכור של קתרינה שרייבר וזיגמונד בריל.
הוריו היו סוחרים יהודים אמידים ומוזיקאים חובבים נלהבים; אמו ניגנה בפסנתר ואביו היה זמר בריטון.
ב-1848 העבירה המשפחה את עסקיה לווינה, שם חי בריל ועבד עד סוף ימיו.
בריל התחיל ללמוד נגינה בפסנתר בסביבות גיל שמונה, אצל אמו, וכישרונו התבלט עד מהרה.
על אף מעמדו כיורש לעסק המשפחתי, השתכנעו הוריו בעתידו המבטיח כפסנתרן והחליטו להעניק לו הכשרה מוזיקלית רצינית.
בגיל עשר החל ללמוד אצל יוליוס אפשטיין, פרופסור בקונסרבטוריון של וינה וידיד של ברהמס.
כעבור שנה, ב-1857, החל ללמוד הלחנה אצל יוהאן רופינאצ'ה; הדרכה אינסטרומנטלית באה בהמשך, אצל פליקס אוטו דסוף.
בשנת 1860, בן 14, החל בריל לחבר את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר, שבוצע לראשונה כעבור שנה בווינה, בנגינת אפשטיין.
יצירת הנעורים הזו תפסה עם הזמן מקום של קבע ברפרטואר הפסנתרני של בריל עצמו: הוא ניגן אותה בווינה (1869), ברלין (1871) ואנגליה (ליברפול, מנצ'סטר ולונדון, 1881).
בארצות הברית נעשה הקונצ'רטו לפופולרי הודות לריצ'רד הופמן, שניגן אותו בבכורה האמריקאית בשנת 1880. עידוד נוסף לפיתוח קריירה מוזיקלית בא מן הפסנתרן-מלחין הנודע אנטון רובינשטיין.
בריל קצר עוד הצלחה בסרנדה מס' 1 לתזמורת, שנוגנה בביצוע בכורה בשטוטגרט בשנת 1864. בריל היה אז בן 18 ואך זה סיים להלחין פרטיטורה ראשונה לאופרה, "הקבצן מסמרקנד" (Die Bettler von Samarkand).
אומנם, מיזם הגילוי מחדש של בריל מציין את שנת ההלחנה כ-1867, הרי הביוגרף של בריל, הארמוט וקר, קובע שהאופרה נכתבה בשנת 1864, אז הגיש אותה בריל לראשונה לתיאטרון בחצר בשטוטגרט, לפני שיצא לשם בעצמו כעבור שנתיים בניסיון כושל לפקח על ההפקה המתוכננת.
(על פי מקורות שלישוניים לא ידוע, האופרה הופקה בווינה בשנת 1864.) התוכניות להפקת האופרה בתיאטרון החצר בשטוטגרט בשנת 1866 לא יצאו לפועל ונראה, שהאופרה לא הוצגה מעולם.
בניגוד לכך, האופרה השנייה של בריל, "צלב הזהב", הייתה ההצלחה הגדולה ביותר שלו: מקומה ברפרטואר נשמר במשך כמה עשורים והיא הביאה את מחברה לעין הקהל כמעט בן לילה.
בהצגת הבכורה שלה בברלין בדצמבר 1875 זכה בריל למחמאה אישית מן הקייזר וילהלם הראשון.
האופרה, שהלברית שלה, מאת סלומון הרמן מוזנטל, מבוססת על סיפור מאת מֶלֶסְווִיל (:en:Mélesville), היא דרמה עתירת רגשות של בלבול זהויות במהלך מלחמות נפוליאון.
במקביל, טיפח בריל קריירה של פסנתרן קונצרטים וניגן כסולן פופולרי בקונצרטים וברסיטלים ברחבי המדינות דוברות הגרמנית.
ביצוע הבכורה בלונדון של "צלב הזהב", בהפקה משנת 1878 של להקת האופרה של קארל רוזה, יצא באותו זמן עם הראשון בשני מסעות קונצרטים מקיפים באנגליה.
סיור הקונצרטים השני שלו באנגליה היה ב-1881, אז ניגן בשמונה קונצרטים.
סיור הקונצרטים של 1878 כלל לפחות 20 קונצרטים.
ההפקה של קארל רוזה, שלילי להמן שיחקה בה את התפקיד הראשי, לא נחלה הצלחה של ממש.
בסיור הקונצרטים הזה התאפשר לו לנגן את הקונצ'רטו השני שלו (גם זו יצירת נעורים, שנכתבה בשנת 1868) ולארגן ביצועים של כמה מיצירותיו האחרות.
הוא סייר גם עם ג'ורג' הנשל.
בשנת 1882 התחתן בריל עם מרי שוסברג, בתו של בנקאי, שהייתה למארחת פופולרית לחברת המוזיקאים והאמנים בווינה.
בריל העתיק עכשיו את עניינו להלחנה, הפחית את מספר הופעותיו הקונצרטיות וויתר סופית על סיורי קונצרטים.
הוא התחיל לארח את חוג ידידיו של יוהנס ברהמס, בהם מבקר המוזיקה רב העוצמה אדוארד הנסליק, הרופא ידוע השם וחובב המוזיקה תאודור בילרות, ומלחינים כמו קרל גולדמארק, רוברט פוקס וגוסטב מאהלר.
עוד היו ידידיו המלחינים אויזביוס מנדיצ'בסקי, ריכרד הויברגר, ולודוויג רוטנברג.
חבר אחר בחוג היה מורה הפסנתר הוותיק של בריל, יוליוס אפשטיין (שקיבל את מאהלר כתלמידו באותה שנה שבה החל ללמד את בריל).
שני מוריו של בריל להלחנה היו גם הם ידידים של ברהמס.
הידידות עם גולדמרק החלה בימיו כסטודנט.
כשברהמס רצה להשמיע לראשונה את יצירותיו התזמורתיות החדשות בגרסה לארבע ידיים בשני פסנתרים, כהרגלו, לקבוצת מאזינים נבחרת, היה זה בריל שניגן דרך קבע עם המלחין הבכיר.
שלא כברהמס, בריל היה איש התיאטרון, וחיבר לפחות עוד שבע אופרות, שלא התקרבו לרמת ההצלחה הפופולרית שלה זכתה "צלב הזהב".
האופרה האחרונה שלו, קומדיה בשתי מערכות בשם "ההוסאר", התקבלה יפה כשהוצגה בווינה ב-1898.
לבלט, כתב סוויטת-מחולות תזמורתית בשם Ein Märchen aus der Champagne (1896).
יצירותיו התזמורתיות הקונצרטיות של בריל כוללות הן האוברטורות "ביער" ו"מקבת", סימפוניה ושלוש סרנדות, קונצ'רטו לכינור ושניים לפסנתר, ועוד שלוש יצירות קונצרטנטיות לפסנתר.
המוזיקה הקאמרית והאינסטרומנטאלית שלו כוללת סוויטה ושלוש סונאטות לפסנתר וכינור, שלישייה, סונאטה לצ'לו, סונאטה לשני פסנתרים ועוד יצירות שונות לפסנתר.
כמו כן חיבר שירים לקול יחיד ולקולות אחדים.
מבחר מיצירות הקונצרט והרסיטל של בריל נמצא עכשיו על תקליטורים, אך יצירתו הווקאלית נשכחה ברובה.
ההקלטות המסחריות הבודדות שידוע עליהן, של בן-ארצו המוראבי של בריל, לאו סלזאק ושל עמנואל ליסט, בין השאר, עודן על תקליטי ויניל.
הקונצ'רטו השני לפסנתר הוקלט פעמיים על אריכי-נגן כושלים, וב-1999 הוציאה חברת היפריון רקורדס הקלטה מוצלחת של שני הקונצ'רטי לפסנתר וקונצ'רטינו (Konzertstück) בנגינת מרטין רוסקו עם התזמורת הסימפונית הסקוטית של הבי.בי.סי.
בניצוח מרטין בראבינס.הסונאטה לפסנתר של בריל הוקלטה בביצוע אלכסנדרה אוהלר לחברת קלאסיק פרודקשן אוסנבריק (CPO) יחד עם עוד יצירות מקלדת קצרות יותר.
לציון שנת המאה למות בריל, ב-2007, החלו חברת ההקלטות קמיאו קלאסיקס ומיזם הגילוי מחדש של בריל בתוכנית הקלטות, שנועדה להפיץ את יצירותיו התזמורתיות של בריל לקהל הרחב.
הסימפוניה אופוס 31 והסרנדה מס' 1, אופוס 29 שלו הוקלטו על ידי התזמורת הסימפונית הממלכתית של בלארוס בניצוח מריוס סטרווינסקי.
ג'אנט אולני הקליטה מבחר יצירות סולו לפסנתר מאת בריל (CC9030CD).
הסונאטה מס' 3 שלו לפסנתר הוקלטה ב-2010 בנגינת ולנטינה ספרינובה, וכך גם הסרנדה מס' 2, אופוס 36 לתזמורת (CC9031CD).
ב-2011 תיקן המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של מלטה, מייקל לאוס, והשלים את הפרטיטורה של הקונצ'רטו לכינור של בריל והקליט את היצירה השלמה עם איליה הופמן כסולן (עקב ריבוי השגיאות והחסרים הן בפרטיטורה והן בכתב היד המקורי של בריל, רק הפרק האיטי יצא קודם לכן לאור).
כל מושבי ההקלטה של חברת קמיאו קלאסיקס צולמו, וסרט תעודה על המוזיקה של בריל ומלחינים יהודים גרמנים בני תקופתו נמצא בעבודה.
איגנסיו "נאצ'ו" אנאיה גרסיה (בספרדית: Ignacio "Nacho" Anaya Garcia; 15 באוגוסט 1895 – 9 בנובמבר 1975) הוא מלצר מקסיקני אשר על פי ההערכות אחראי על המצאת הנאצ'וס.
אנאיה נולד ב-15 באוגוסט 1895 במנואל בנאווידס, עיירה קטנה במקסיקו הממוקמת על גבול ארצות הברית.
הוא עבד במסעדת "El Moderno" שבעיר פיידרס נגראס שבמדינת קואווילה שבמקסיקו.
באזור שנת 1943 הוא החל להגיש במסעדה טורטייה מטוגנת מקופלת בצורת משולש כשעליה גבינה מותכת וחלפניו, כשהוא קורא לטורטייה הזו "Nachos Especiales".
לאחר שהמאכל הפך לפופולרי, אנאיה היגר לארצות הברית ופתח מסעדת נאצ'וס בשם "Nacho's Restaurant" בעיר איגל פס בטקסס.
מלבד נאצ'וס, תפריט המסעדה כלל גם סטייקים, "Carne a la tampiqueña" , אנצ'ילדות ועוד.
בשנת 1969 התראיין לעיתון "סן-אנטוניו אקספרס ניוז" ואמר כי הוא לא רשם פטנט רשום על הנאצ'וס משום שלדעתו האדם היחיד שצריך להרוויח מהמאכל הוא המוכר.
אנאיה התחתן עם מרי אנטואנט סלינס, ולשניים נולדו תשעה ילדים, חמישה בנים וארבע בנות.
לאחר מותו הוכרז ה-21 באוקטובר כ"יום הנאצ'וס הבינלאומי".
ב-15 באוגוסט 2019, ביום הולדתו ה-124 של אנאיה, הוציאה חברת גוגל דודל מיוחד, הכולל גיפ ובו רואים מלצר מכין נאצ'וס, כדי לציין את יום הולדתו.
איגנץ פייפר (בהונגרית: Pfeifer Ignác; סנטגאל, 30 בספטמבר 1867 – בודפשט, 7 בספטמבר 1941) היה מדען יהודי הונגרי, מהנדס כימיה, פרופסור באוניברסיטה, ראש המעבדה למחקר של חברת "נורות ליבון וחשמל מאוחדת".
הוא נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פייפר ושלרוזליה שטיינר.
למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, שם השלים תואר בהנדסה כימית בשנת 1892. לאחר מכן היה מרצה במחלקה לטכנולוגיה כימית ואחר כך מרצה בכיר.
בשנת 1894 נכנס לתפקיד במכון לבדיקת חומרים של חברת הרכבות ההונגרית (MÁV).
בשנת 1904 קיבל הסמכה כפרופסור חבר.
בשנים 1904 עד 1912 החזיק מעבדה פרטית בה ביצע את הניסויים שלו.
בשנת 1912 החליף את וינצה ורתה באוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט שם הפך לראש המחלקה לכימיה כפרופסור מן המניין.
שנה לפני כן, בשנת 1911 ערך מסע לימודים בארצות הברית.
הוא השתתף בהקמת חוג גלילאו.
פייפר השתתף במלחמת העולם הראשונה כקצין הנדסה, ובנו היחיד נפל.
אסון אישי זה וניסיונו במלחמה הפכו אותו לאחד המתנגדים החדים והפעילים ביותר למלחמה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התמנה לראש מחלקת הכימיה של קומיסריאט (מיניסטריון) של הייצור הסוציאלי.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית הותקף בגין תפקידו זה.
עקב ההתקפות עליו התפטר מראשות הפקולטה בשנת 1920 והגיש בקשה לפרישה לגמלאות.
ליפוט אשנר מנכ"ל חברת "נורות ליבון וחשמל מאוחדת" הציע לו מיד עבודה ותפקיד של ניהול מעבדת המחקר של החברה.
שם הוא יכול היה לעבוד עם עמיתים כמו אימרה ברודי, פאל שלני (שלזינגר), זולטן באי, טיוודר מילנר, ארנה ווינטר.
לפייפר זכויות שלא ניתנות לתיאור בהצלחתה של חברת "נורות ליבון וחשמל מאוחדת" ובהפיכת החברה למפורסמת בעולם.
מותו נגרם כתוצאה מניוון שריר הלב.
פייפר הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
עבודתו המשמעותית ביותר הייתה תהליך ריכוך המים (1894), עליו החיל סיד וסודה בכמויות מחושבות.
כדי לקבוע את קשיות המים, הוא פיתח שיטה אנליטית המבוססת על אותו עיקרון (שיטת Wartha-Pfeifer), אשר שימשה עד לאחרונה ברחבי העולם לבדיקות מים תעשייתיות.
עבודתו הייתה גם חלוצה בתחום טכנולוגיית הבעירה, חיפושי גז טבעי ופחם וניצול מוצריהם, כמו גם טכנולוגיית התאורה.
נשיא כבוד לנצח של איגוד הכימאים ההונגרים
חבר מערכת מגזין הכימיה ההונגרי
חבר מערכת של כתב העת של הכימאים
כתב מספר רב של מחקרים מקצועיים
איגנץ' מולנר (בהונגרית: Ignáce Molnár; 1 באוקטובר 1901 - 9 במרץ 1986) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי.
מולנר שיחק בקבוצות קטנות בשנות ה-20, ולאחר מכן אימן בין היתר באנטוורפ, טורינו, פנרבחצ'ה ו-נבחרת טורקיה.
בישראל אימן מולנר בהפועל פתח תקווה אותה הוביל לאליפות ישראל אחת בעונת 1960/1961 (האליפות השלישית בשושלת ה-5 אליפויות ברציפות של פתח תקווה - שיא שטרם נשבר עד היום).
לאחר מכן אימן מולנר גם במכבי תל אביב לעונה אחת, וחזר לאמן בחו"ל בזלצבורג ובליגה הטורקית.
בתחילת שנות ה-70 פרש מולנר מעולם הכדורגל, עד שב-9 במרץ 1986 נפטר מולנר בגיל 84.
איגנץ פורייס (בהונגרית: Purjesz Ignác; סנטש, 1852 – בודפשט, 8 במאי 1928) היה רופא ברפואת אף אוזן גרון יהודי-הונגרי, אחיו הצעיר של ז'יגמונד פורייס.
איגנץ פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) פורייס ושל קטלין וייס.
הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו ובבודפשט.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1881. בשנת 1889 מונה לראש מחלקת חולי אוזניים במרפאת החוץ הציבורית בבודפשט ובשנת 1892 לראש מחלקת חולי אוזניים במרפאת ענף הבנייה.
בשנת 1892 נבחר למזכיר השני של אגודת העזר של הרופאים בבודפשט.
הוא היה מזכיר הוועד המרכזי של הקונגרס הבינלאומי השמיני לבריאות הציבור ולדמוגרפיה שנערך בבודפשט.
מאמריו הופיעו ב"שבועון הרפואי", בלוח השנה מהדורת כיס של הרופאים, בכתב העת "רפואה", בעיתון Pester medizinische-chirurgische Presse, ב"שבועון העלון הרפואי" של וינה וב-Wiener medizinische Wochenschrift.
הוא ערך את ספר השנה של בתי החולים הציבוריים בצד השמאלי של הדנובה של בירת בודפשט בין השנים 1883–1903 (בעצם רוב בתי החולים בבודפשט היו בצד זה, בצד של פשט).
איגנץ פורייס הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
נכתב על ידי אדולף ציגלר; תורגם על ידי פורייס לאחר המהדורה האחרונה.
ספר כיס רפואי למחלת העגבת.
נכתב לצורכי הרופאים והסטודנטים לרפואה.
נתונים להקמת בית החולים הציבורי של סנט רוקוש.
בודפשט, 1896 (הדפסה מיוחדת מתוך מגזין "רפואה")
איגנץ אצ'אדי (במקור אדלר, בהונגרית: Acsády Ignác; קאריי, 9 בספטמבר 1845 – בודפשט, 17 בדצמבר 1906) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1888).
בנוסף למספר מונוגרפיות עצמאיות, הוא היה חבר מערכת בעריכת תולדות המילניום של שאנדור סילאדי ומחבר סינתזות מרכזיות שכותרתן "תולדות האימפריה ההונגרית" ו"ההיסטוריה של הצמיתות ההונגרית".
איגנץ אצ'אדי (במקור כאמור אדלר) נולד בקאריי, נאג'קארוי, (Nagykároly) בהונגרית, (כיום במחוז סאטו מארה שברומניה) בממלכת הונגריה שבאימפריה האוסטרית.
שם אביו היה פרקש אדלר.
המשפחה עברה לעיר מרחצאות היידוסובוסלו בשנות ה-50 של המאה ה-19. בצבירת ההון ההדרגתית של אביו הוא רכש אדמות ואחוזה והצליח לגדל את ילדיו במצב של מעמד ביניים.
איגנץ, הבן הבכור, למד בגימנסיה הקלוויניסטית בדברצן ובפשט והתכונן למקצוע של עורך הדין.
איגנץ אצ'אדי המשיך את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פשט (היום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין מוריו השפיע עליו במיוחד גוסטב ונצל.
ההיסטוריון המשפטי ונצל מוכר בזכות עבודתו בשם "ההיסטוריה של החקלאות ההונגרית" שפורסמה בשנת 1887. בהמשך סיים אצ'אדי את לימודיו גם בפקולטה לפילוסופיה ועבד בתחום העיתונאות לאחר קבלת הדוקטורט.
בזמן מיזוג "המאה שלנו" עם הפשטי נפלו, הוא הפך לכתב של יומון אחרון זה, אך הוא כתב גם לעיתונים אחרים.
המאמרים הכלכליים והפוליטיים שלו היו מצוינים כמו אלה בתחום ההיסטוריה.
עם זאת, תשומת לבו הופנתה יותר ויותר לנושאי ההיסטוריה ההונגרית.
למרות שנשאר עובד של הפשטי נפלו עד מותו, הוא הקדיש את חייו לעבודתו כהיסטוריון.
בשנת 1877 הוא גם למד ונבחן במדעי הרוח לעניין זה.
הוא ערך מחקרים רבים ויסודיים בארכיונים ההיסטוריים של הארכיונים הלאומיים ושל האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא החל את עבודתו כהיסטוריון למעשה בשנות ה-80 של המאה ה-19, ובנוסף לעבודתו העיתונאית תרגם את שלושת הכרכים מתוך "תולדות האפיפיורים של רומא" של לאופולד פון רנקה ואת תולדות הפוליטיקה של יוהאן קספר בלונצ'לי בהוצאת האקדמיה.
הוא ערך את "לקסיקון היד" של הוצאת הספרים אתנאום שהיה מהראשונים בהונגריה (1891–1893).
אצ'אדי, שהגיע ממעמד הביניים היהודי המשכיל, התאפיין בידע רב בשפה ובידע מסוים בספרות.
מחקריו התמקדו בעיקר בהיסטוריה כלכלית וחברתית, תחומי מדע היסטורי שהתפתחו באירופה במקביל להתקדמות הבורגנות והפיתוח התעשייתי.
בשנת מותו, 1906, פורסמה המונוגרפיה המקיפה שלו שכותרתה "תולדות הצמיתות ההונגרית".
הוא עצמו ראה ביצירה זו את העבודה העיקרית בחייו.
מההתקופה שלאחר כיבוש הונגריה על ידי שבטי המדיארים הוא תיאר את תהליך היווצרותה של הצמיתות, ואחר כך של האיכרים, ובפרק החמישי בעבודתו ניתח את תנאי הרפורמציה ושחרור הצמיתים בשנת 1848.
איגנץ אצ'אדי היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1888 ופרסם כמה ממחקריו בכתבי עת שונים כמו, ב"סקירה של בודפשט", ב"חינוך ההונגרי " וב"סקירה יהודית-הונגרית".
אצ'אדי נפטר זמן קצר לאחר ההצלחה הגדולה ביותר והאכזבה הגדולה ביותר שלו.
דז'ה צ'אנקי, מזכ"ל הארכיון הלאומי, ספד לו בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור וגם באקדמיה ההונגרית למדעים.
היום קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
התואר הקיסרי האוסטרי והונגריה (1877)
הונגרים יהודים ולא יהודים לאחר האמנציפציה (1882);
הונגריה בעידן הכיבוש מחדש של מבצר בודה (1886);
האוצר ההונגרי בתקופת שלטונו של פרדיננד הראשון (1888);
מספר הצמיתים ההונגרים לאחר האסון במוהאץ' ב: עבודות משדה ההיסטוריה.
האצולה ההונגרית ויחסי האחוזות שלהם לאחר אסון מוהאץ' בתוך: עבודות משדה המדע ההיסטורי (Bp., 1890)
גאבור בתלן וחצרו עם אנטל גינדיי (1890);
יחסי אחוזות הונגריות ישנות (1894);
שני מחקרים בתולדות ענייני הכספים (1894);
אוכלוסיית הונגריה בעידן פרגמטיקה סאנקטיאו (1896);
ההיסטוריה של חלוקת הונגריה לשלושה חלקים (1526–1608).
בתוך: תולדות האומה ההונגרית (Bp., 1897)
ההיסטוריה של הונגריה בתקופת ליפוט הראשון ויוזף הראשון.
בתוך: תולדות האומה ההונגרית השביעית.
ההיסטוריה של השלום בקרלוביץ' : 1699 .
ההיסטוריה של האימפריה ההונגרית (Bp., 1903-04);
הוא פרסם כמה מחקרים מצוינים ב:
הסקירה ההיסטורית של כלכלה הונגרית
הסקירה הכלכלית ובסקירה ההונגרית החדשה.
וכן מחקריו ההיסטוריים-יהודיים שנכתבו בשנתון IMIT
איגנץ הלאס, (במקור פישר עד 1879, בהונגרית: Halász Ignác; טש, 26 במאי 1855 – בודפשט, 9 באפריל 1901) היה בלשן יהודי-הונגרי, היסטוריון ספרות, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1888).
איגנץ הלאס נולד במשפחה יהודית.
אביו היה תחילה מורה ואחר כך סוחר.
הוא תכנן לבנו לקריירה מדעית ולימד אותו מעבר ליכולתו.
איגנץ השלים את בתי הספר היסודיים שלו בוורפלוטה.
הוא למד את שש הכיתות של הגימנסיה בווספרם, אחר כך התחנך בסקשפהרוואר וסיים שם את לימודיו.
הוא נרשם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).