tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקומות רבים בסהרה קיימים ציורי סלע בהם מתוארים בעלי חיים שאינם קיימים במדבריות צחיחים אך קיימים באזורים לחים יותר כמו פילים, ג'ירפות וקרנפים, בנוסף באותם אזורים שכיום הם צחיחים בצורה קיצונית מתועדים בציורים אנשים הרועים עדרי בקר ושוחים במים.
נושאי ציורי הסלע משתנים לאורך הזמן.
בציורים המוקדמים המתוארכים לתחילת התקופה מתארים חיות בר, מאוחר יותר מתוארים בעיקר עדרי בקר, לאחריהם מופיעים גם ציורי מרכבות, סוסים ופרשים ובסופה גמלים רוכבי גמלים.
הציורים מהווים עדות לשינויים שעברו הן האקולוגיה בסהרה והן החברה האנושית.
לקטים את חיות הבר שבקרבם הם חיו ואותם צדו.
מאוחר יותר, ייתכן כתגובה ליובש הגובר, התפתחה חקלאות המבוססת על מרעה עדרי בקר בדומה לחקלאות הקיימת היום מאות ק"מ דרומה משם ואילו מספר חיות הבר קטן.
עם המצאת הגלגל מתוארות גם מרכבות הרתומות לבקר.
בעקבות ביות הסוסים והשימוש בהם במצרים הפרעונית והאימפריות שהגיעו אחריה הגיעו גם סוסים, פרשים ומרכבות שהטביעו את חותמם בדמיון הציירים (ושכנראה גם השתמשו בהם).
סיומה של התקופה הפך את האזור לעוין לכל סוגי המקנה וחיות הבית למעט גמלים ומעט עזים.
תושבי הסהרה וקיום חברה האנושית היה תלוי באופן כמעט בלעדי בגמל לנשיאת משאות, הפקת חלב ומוצריו, אריגת אוהלי המגורים, בגדים, שמיכות וגם כמזון.
בעלי חיים וצמחים רליקטיים (שורדים)
בהרים הגבוהים שבמרכז הסהרה קיימים צמחים ים תיכוניים במרחק מאות ק"מ מקרוביהם השוכנים לאורך חוף הים התיכון, צמחים אלו כמו זית Olea europaea subsp.
laperrinei והברוש הסהרה (Cupressus dupreziana) מעידים שבעבר הרחוק השתרעה חגורת הצומח הים תיכוני מאות ק"מ דרומה, עם התייבשות הסהרה נכחדו הצמחים שצמחו בה ושרדו רק אלו הצומחים בראשי ההרים והנהנים מקצת יותר גשמים ובעיקר מזרימת המים בערוצי הסלעים.
במקומות אחרים שרדו בנאות מדבר כנאות המדבר אגמי אוניאנגה ורמת אנדי בעלי חיים החיים במים כמו תנין המדבר וסוגי דגים הקיימים במערכת הנילוס ונהרות מערב אפריקה אך אינם קיימים במדבר.
בתקופה הלחה זרמו מים אשר יצרו ערוצים במדבר ונשפכו לימות ענק שכיום הם יבשות, מימות אילו שרדו רק אגם צ'אד אגמי אוניאנגה המכסים רק שטח קטן מגודלם בתקופה הלחה.
יש חוקרים הטוענים שלמעט אגם צ'אד שהיה באותה תקופה ימת ענק, מרבית האגמים היו דומים יותר לביצות (Wetland) מאשר לאגמים.
כיום חלק ניכר מהערוצים קבורים תחת החול וניתן לראות אותם רק על ידי הדמיות מכ"ם מלווין.
אבן החול הנובית מהווה שכבת סלע רציפה בתת-הקרקע של מדבר הסהרה, שכבת אבן חול זו רוויה במים שחלק קטן מהם פורץ החוצה בנאות המדבר, אך רובם נשארים כאקוויפר בתת-הקרקע, בדיקות איזוטופיות שנעשו למים העלו כי הם ירדו לפני אלפי שנים ומאז אינם מתחדשים מאז ולכן הם נקראים אקוויפר מאובן.
לקראת סוף המאה העשרים החלה לוב בבנית מיזם ענק הנקרא הנהר הגדול מעשי ידי אדם השואב את המים מהמדבר ומזרים אותם למישור החוף המאוכלס.
מחקרי אקלים ומחקרים ארכאולוגים נוספים
בשנים האחרונות מתרבים מחקרי מיקרו ארכאולוגיה, שיטות המאפשרות לתארך ולנתח במדויק ממצאים ארכאולוגיים באמצעות ניתוח שרידים מיקרוסקופיים ושיטות טכנולוגיות מתקדמות אחרות, בין שיטות המחקר נמצאות ניתוח גרגירי אבקת פרחים שהשתמרו בבוץ שהיה בקרקעית אגמים וביצות שיבשו, גם מחקרים אלו מצביעים בבירור כי הצמחייה שצמחה בסהרה מאפיינת כיום אזורים לחים בהרבה.
בתקופות היבשות הסהרה משמשת מחסום לנדידת קבוצות אוכלוסייה בין צפון אפריקה ואירו אסיה לחלקים הדרומיים יותר של אפריקה וחלק מאוכלוסיות האדם בה נכחדות.
כאשר הסהרה נמצאת בתקופה לחה מתאפשרת נדידת אוכלוסין בין חלקי אפריקה והסהרה עצמה משמשת כאבן שואבת לבני האדם הנהנים משפע המים והמזון.
תקופות מעבר מאקלים גשום ליבש גורמות ככל הנראה בתחילה ליתרון לרועיי פרות על פני ציידים לקטים ולאחר מיכן ליתרון לחקלאות משולבת המתבססת על גידול דגנים, עצי פרי (בעיקר תמרים)בנאות מדבר ומרעה עזים ולקט על פני כלכלת לקט או כלכלה המבוססת על רעיית פרות.
ייתכן גם שהאדם מאיץ את התייבשות הסהרה ולא רק מגיב לתהליך.
כאשר האקלים הופך לאקלים קיצוני, ננטשים יישובים מתפתחת תרבות המבוססת על הגמל ומעט חקלאות בנאות המדבר.
בתקופות שפע שבהם מתפתחות תרבויות עשירות משני עברי הסהרה, רועי הגמלים המכירים את מקורות המים המעטים משמשים כגשר בין תרביות אלו ומתפתח סחר חוצה סהרה.
באזור פזאן שבלוב הגיע השילוב שבין הסחר לחקלאות לשיא והתפתחה התרבות הידועה בשם גרמנטי וכיום ממלאים תפקיד זה שבטי הטוארג.
הוצע שתקופות מעבר גורמות גם לנדידת אוכלוסייה אל ומהסהרה תופעה הנקראת במחקר תאוריית משאבת הסהרה .
הוצע גם שתקופות מעבר מאקלים יבש לגשום הגורמות לשיטפונות בעמק הנילוס, גורמות לנדידת אוכלוסייה מעמק הנילוס החוצה.
ואילו תקופות התייבשות גורמות להתרכזות האוכלוסייה בעמק, האוכלוסייה הגדולה והמחסור במשאבים גורם למעבר מכלכלה המבוססת על ציד ולקט להתפתחות חקלאות המבוססת על שיתוף פעולה וחפירת תעלות השקיה, הצורך בארגון הביא להתפתחות מוסדות חברתיים-שלטוניים וליצירת תרבות מצרים העתיקה, וממלכת כוש.
הנגב מהווה את המשכו של מדבר סהרה ברצועת המדבריות העולמית ולכן רק הגיוני להניח שגם הוא חווה תקופה לחה (Negev Humid Periods – NHP) במקביל למדבר סהרה.
אולם מחקרי פליאו-אקלים המבוססים על השקעת נטיפים אינם תומכים בהשערה זו.
מחקרים אילו זוכים לאישוש ממחקר נוסף שבדק את השקעת האבק ולפיו הגבול הצפוני של התקופה הלחה בחלקה המזרחי של סהרה היה דרומי בהרבה מנגב.
התקופה הלחה בסהרה כמודל אקלימי
התקופה הלחה בסהרה וההיווצרות הפתאומית של המדבר שבאה אחריה משמשים כמודל אקלימי הן להשפעת ההתחממות הגלובאלית על חגורת המדבריות העולמית שישראל נמצאת בחלקה הצפוני והן להשפעה של תהליך מדבור פתאומי על האוכלוסייה האנושית והמערכות האקולוגיות.
בעוד שמחקרים מצביעים על שחגורת המדבריות תתרחב צפונה ו"הסהרה תגיע לספרד" על כל ההשלכות הנובעות מכך על החקלאות בפרט והאוכלוסייה האנושית ככלל, קיימים מחקרים המצביעים על כך שייתכן וההתחממות הצפויה בסהרה תניע מנגנון שיביא לחזרה, חלקית לפחות, של התקופה הלחה.
התקופה הג'ורג'יאנית הייתה תקופה בהיסטוריה הבריטית מ-1714 ועד 1830 או 1837, על שם המלכים מבית הנובר: ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השני, ג'ורג' השלישי וג'ורג' הרביעי.
הגדרת התקופה מורחבת לעיתים קרובות כך שתכלול את שלטונו הקצר יחסית של ויליאם הרביעי, שהסתיים עם מותו ב-1837.
תקופת העוצרות היא תקופת משנה של תקופה זו, בה ג'ורג' הרביעי היה נסיך ויילס, ושימש עוצר במהלך מחלת אביו ג'ורג' השלישי.
המעבר לתקופה הוויקטוריאנית התאפיין מבחינה דתית, מבחינת ערכים חברתיים ואמנויות, בשינוי טון הרחק מהרציונליזם לכיוון רומנטיקה ומיסטיקה.
המונח "ג'ורג'יאני" משמש בדרך כלל בהקשרים של היסטוריה פוליטית וחברתית ואדריכלות.
המונח "ספרות אוגוסטנית" משמש לעיתים קרובות לדרמה אוגוסטנית, שירה אוגוסטנית ופרוזה אוגוסטנית בשנים 1700–1740. המונח "אוגוסטני" מתייחס להכרה בהשפעתה של הספרות הלטינית מ-הרפובליקה הרומית העתיקה.
המונח "התקופה הג'ורג'יאנית" אינו מתייחס לתקופתם של שני המלכים הבריטים בני המאה ה-20 בשם זה, ג'ורג' החמישי וג'ורג' השישי.
החברה הג'ורג'יאנית ועיסוקיה הוצגו היטב ברומנים של סופרים כמו דניאל דפו, ג'ונתן סוויפט, סמיואל ריצ'רדסון, הנרי פילדינג, לורנס סטרן, מרי שלי וג'יין אוסטן.
התקופה מאופיינת באדריכלות של רוברט אדם, ג'ון נאש וג'יימס וויאט ובהופעתו של סגנון התחייה הגותית, ששאב מתור הזהב כביכול של עיצוב מבנים.
פריחת האמנויות הוצגה בצורה חיה ביותר בהופעתם של המשוררים הרומנטיים, בעיקר סמואל טיילור קולרידג', וויליאם וורדסוורת', פרסי ביש שלי, וויליאם בלייק, ג'ון קיטס, לורד ביירון ורוברט ברנס.
עבודתם פתחה עידן חדש של שירה, המאופיינת בשפה חיה וצבעונית, המעוררת רעיונות ונושאים מרוממים.
ציוריהם של תומאס גיינסבורו, סר ג'ושוע ריינולדס, ג' מ' ויליאם טרנר הצעיר וג'ון קונסטבל המחישו את העולם המשתנה של התקופה הגיאורגית - וכך גם עבודתם של מעצבים כמו מעצב הנוף קפביליטי בראון.
דוגמאות מעולות לאדריכלות ג'ורג'יאנית ייחודית הן העיר החדשה של אדינבורו, דבלין הגורג'יאנית, גריינג'ר טאון בניוקאסל על הטיין, הרובע הג'ורג'יאני של ליברפול וחלקים גדולים מבריסטול ומבאת'.
המוזיקה של ג'ון פילד, הנדל, היידן, קלמנטי, יוהאן כריסטיאן באך, ויליאם בויס, מוצרט, בטהובן ומנדלסון הייתה מהפופולריות ביותר באנגליה באותה תקופה.
שיא אופנת הטיול הגדול התרחש במאה ה-18 והוא מקושר עם החברה הגבוהה הג'ורג'יאנית.
מנהג זה גרם לאנגלים צעירים מהמעמד הגבוה לנסוע לאיטליה דרך צרפת והולנד למטרות אינטלקטואליות ותרבותיות.
ההיסטוריון הבולט אדוארד גיבון ציין כי הטיול הגדול מועיל לשיפור עצמי אינטלקטואלי.
המסע והשהייה מחוץ לבריטניה היו לוקחים בדרך כלל שנה או יותר.
הטיול הגדול היווה בסופו של דבר בסיס לרכישה באיטליה והפצה באנגליה של אוספי אמנות, כמו גם אופנה.
המנהג גם עזר לפופולריות של סגנון המקרוני שהפך במהרה לאופנתי באותה תקופה.
זו הייתה תקופה של שינוי חברתי עצום בבריטניה, עם תחילתה של המהפכה התעשייתית שהחלה תהליך של הגברת חילוקי המעמדות, והופעתן של מפלגות פוליטיות יריבות כמו הוויגים והטוריים.
באזורים הכפריים, המהפכה החקלאית ראתה שינויים עצומים בתנועת האנשים ובדעיכתן של קהילות קטנות, צמיחת הערים והתחלה של מערכת תחבורה משולבת.
ככל שהעיירות והכפרים הכפריים דעכו והעבודה התמעטה, גדלה ההגירה לקנדה, למושבות צפון אמריקה (שהפכו לארצות הברית במהלך התקופה) ולחלקים אחרים של האימפריה הבריטית.
באנגליה התחזקה התנועה האוונגליסטית בתוך הכנסייה האנגליקנית ומחוצה לה, בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. התנועה ערערה על ההנחיה הדתית המסורתית שהדגישה קוד של כבוד למעמד הגבוה, והתנהגות מתאימה לכל השאר, יחד עם שמירה נאמנה של טקסים.
ג'ון ווסלי (1703–1791) וחסידיו הטיפו לדת תחייה, בניסיון להמיר אנשים לקשר אישי עם ישו באמצעות קריאה בתנ"ך, תפילה קבועה, ובעיקר חווית התחייה.
ווסלי עצמו הטיף 52,000 פעמים, וקרא לגברים ולנשים "לגאול את הזמן" ולהציל את נפשם.
ווסלי תמיד פעל בתוך הכנסייה של אנגליה, אבל במותו, חסידיו הקימו מוסדות חיצוניים שהפכו לכנסייה המתודיסטית.
היא עמדה לצד הכנסיות המסורתיות הנון-קונפורמיסטיות, הפרסביטריאנים, הקונגרגציונליסטים, הבפטיסטים, האוניטאריים והקווקרים.
הכנסיות הנון-קונפורמיסטיות הושפעו פחות, ביחס לכנסייה האנגליקנית, מהתחייה.
הכנסייה של אנגליה נותרה דומיננטית באנגליה, אך הייתה לה פלג אוונגליזם ותחייה גדל והולך, שכונה "הכנסייה הנמוכה".
מנהיגיה כללו את ויליאם וילברפורס ו-האנה מור.
זה הגיע למעמד הגבוה דרך כת קלפהאם.
היא לא חיפשה רפורמה פוליטית, אלא הזדמנות להציל נפשות באמצעות פעולה פוליטית על ידי שחרור עבדים, ביטול הדו-קרב, איסור אכזריות לילדים ובעלי חיים והפסקת הימורים; הם קראו בכתבי הקודש בכל יום.
כל הנשמות היו שוות בעיני האל, אבל לא כל הגופים, ולכן האוונגליסטים לא ערערו על המבנה ההיררכי של החברה האנגלית.
כפי שציין מוריס, "בריטניה של המאה השמונה עשרה הייתה חברה יציבה במובן זה שבעלי כוח חומרי ואידאולוגי היו מסוגלים להגן על כוחם בצורה יעילה ודינמית", אבל "בעשרים השנים שאחרי 1780, מבנה הקונצנזוס הזה נשבר".
לפיכך, כפי שציינה ליסה ווד, אוונגליזם אנגליקני תפקד ככלי של שליטה חברתית של המעמד השליט, והשקיטה את חוסר שביעות הרצון, אשר בצרפת הוביל למהפכה; ובכל זאת הוא הכיל בתוכו זרעים של קריאת תיגר על להיררכיות המגדר והמעמדות.
היסטוריונים חקרו את חשיבותה של הנאורות הסקוטית, כמו גם האמריקאית, תוך כדי דיון על עצם קיומה של הנאורות האנגלית.
ההיסטוריון האנגלי פיטר גיי טוען כי הנאורות הסקוטית "הייתה קבוצה קטנה ומגובשת של חברים - דייוויד יום, אדם סמית', אדם פרגוסון ואחרים - שהכירו זה את זה מקרוב ודיברו זה עם זה ללא הרף".
החינוך תועדף בסקוטלנד, ברמה המקומית ובמיוחד בארבע אוניברסיטאות.
תרבות ההשכלה התבססה על קריאה קפדנית של ספרים חדשים, ועל דיונים אינטנסיביים שהתקיימו מדי יום במקומות מפגש אינטלקטואליים באדינבורו כמו The Select Society ומאוחר יותר במועדון הפוקר וכן באוניברסיטאות העתיקות של סקוטלנד (אוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת גלאזגו, אוניברסיטת אדינבורו ואוניברסיטת אברדין).
כשהם חולקים את ההשקפה ההומניסטית והרציונליסטית של הנאורות האירופית באותה תקופה, דגלו הוגי הנאורות הסקוטית בחשיבותה של התבונה האנושית בשילוב עם דחייה של כל סמכות שלא ניתן להצדיק בהיגיון.
בסקוטלנד התאפיינה הנאורות באמפיריות יסודית ובמעשיות.
הערכים העיקריים בה היו שיפור, סגולה ותועלת מעשית לפרט ולחברה כולה.
בין התחומים שהתקדמו במהירות היו פילוסופיה, כלכלה, היסטוריה, אדריכלות ורפואה.
מנהיגיה כללו את פרנסיס האצ'סון, דייוויד יום, אדם סמית', דוגאלד סטיוארט, תומאס ריד, ויליאם רוברטסון, הנרי הום (לורד קמס), אדם פרגוסון, ג'ון פלייפייר, ג'וזף בלאק וג'יימס האטון.
עצם קיומה של נאורות אנגלית נדון על ידי חוקרים.
רוב ספרי הלימוד והסקירות הספרותיות הסטנדרטיים אינם מכירים בה.
כמה סקירות אירופאיות כוללות את אנגליה.
אחרות מתעלמות ממנה אבל סוקרות אינטלקטואלים גדולים כמו ג'וזף אדיסון, אדוארד גיבון, ג'ון לוק, אייזק ניוטון, אלכסנדר פופ ו-ג'ושוע ריינולדס.
לפי דרק הירסט, בשנות ה-1640 וה-1650 נרשמה כלכלה מחודשת המאופיינת בצמיחה בייצור, פיתוח מכשירים פיננסיים ואשראי ומסחור התקשורת.
המעמד הגבוה מצא זמן לפעילויות פנאי, כמו מרוצי סוסים וכדורת דשא.
מבחינת תרבות גבוהה, חידושים חשובים כללו פיתוח שוק המוני למוזיקה, הגברת המחקר המדעי והרחבת ההוצאה לאור.
כל הטרנדים נדונו לעומק בבתי הקפה החדשים שהוקמו.
רוי פורטר טוען שהסיבה להזנחה הייתה ההנחה שהתנועה הייתה בעיקר בהשראה צרפתית, שהיא ברובה א-דתית או אנטי-קלריקלית, והיא עמדה בהתרסה גלויה לסדר המבוסס.
פורטר מודה שאחרי שנות ה-1720, אנגליה יכלה לטעון להוגים המשתווים ל-דני דידרו, וולטר או רוסו.
ואכן, האינטלקטואלים המובילים שלה, כמו אדוארד גיבון, אדמונד בורק ו-סמואל ג'ונסון היו כולם די שמרניים ותמכו בסדר הקיים.
פורטר טוען שהסיבה לכך הייתה שהנאורות הגיעה מוקדם לאנגליה, והצליחה כך שהתרבות קיבלה את הליברליזם הפוליטי, האמפיריציזם הפילוסופי והסובלנות דתית מהסוג שהאינטלקטואלים ביבשת נאלצו לנהל מלחמת חורמה כדי להשיגם.
יתר על כן, אנגליה דחתה את הקולקטיביזם של היבשת, והדגישה את השבחת הפרטים כמטרה העיקרית של הנאורות.
הבריטים נתנו חסות למדענים רבים שגילו תגליות גדולות במעבדות קטנות.
הכימאי הנרי קוונדיש זיהה מימן ב-1772. דניאל רתרפורד בודד חנקן ב-1774, בעת שפריסטלי גילה חמצן ואמוניה.
חוקרי עתיקות וארכאולוגים מיפו את העבר.
ברפואה, בשנת 1717 הציגה ליידי מרי וורטלי מונטגו וקידמה חיסון נגד אבעבועות שחורות בבריטניה, ועד 1740 הגיע החיסון לשימוש נרחב.
היסטוריונים חלוקים בדעתם, האם סמן סוף התקופה הוא מותו של ג'ורג' הרביעי ב-1830 או של ויליאם הרביעי ב-1837. מבחינת המגמות החברתיות והתרבותיות, העיתוי משתנה.
הופעתה של הרומנטיקה והספרות החלה כבר בשנות השמונים של המאה ה-19, אך השינויים הדתיים ארכו הרבה יותר זמן ולא היו שלמים עד כמאה שנה מאוחר יותר.
בשנות ה-30 של המאה ה-10 חלו התפתחויות חשובות כמו הופעתה של תנועת אוקספורד בדת ודעיכת האדריכלות הקלאסית.
הוויקטוריאנים בדרך כלל הסתייגו מן התקופה הקודמת.
עד סוף המאה ה-19, "התקופה הג'ורג'יאנית" הייתה מילה נרדפת לתרבות מנוונת.
צ'ארלס אבי טען בשנת 1878 כי הכנסייה של אנגליה:
"לקחה חלק בקלילות הכללית של התקופה; זו הייתה תקופה של שגשוג חומרי גדול, אבל של עוני מוסרי ורוחני, אשר כמעט לא נמצא כדוגמתו בהיסטוריה שלנו.
מניעים של שכירי חרב שלטו בכל מקום, בכנסייה כמו גם במדינה".
עם מותה של בת דודתו השנייה המלכה אן, "ג'ורג' לואי, הבוחר מהנובר", מצליח כמלך החדש, ג'ורג' הראשון, של בריטניה הגדולה ואירלנד.
בריטניה הגדולה עצמה הוקמה ב-1707. זוהי תחילתה של שלטונו של בית הנובר על הכתר הבריטי.
המפלגה הוויגית מנצחת בבחירות לפרלמנט הבריטי לבית הנבחרים.
מפלגה זו שולטת עד 1760.
ג'ורג' הראשון מת ב-11 ביוני.
בנו "ג'ורג', נסיך ויילס", עולה לכס המלכות כג'ורג' השני.
המרד היעקוביטי האחרון נמחץ בקרב קולדן באפריל 1746.
ג'ורג' השני מת ב-25 באוקטובר, ונכדו "ג'ורג', נסיך ויילס", עולה לכס המלכות כג'ורג השלישי.
בריטניה מנצחת במלחמת שבע השנים.
הסכם פריז משנת 1763 מעניק לבריטניה שליטה על שטחים חדשים עצומים ברחבי העולם.
חוק הבולים מועבר על ידי הפרלמנט של בריטניה הגדולה, וגורם לתסיסה רבה ב-שלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה.
אוסטרליה וניו זילנד נתבעות כמושבות בריטיות.
חוק ההסתגרות 1773 הוכנס על ידי הפרלמנט הבריטי.
מעשה זה הביא לסגירת קרקע ולהסרת זכות הגישה לקרקע משותפת.
זה התחיל הגירה פנימית המונית של עניים כפריים מהכפר אל הערים.
מלחמת העצמאות האמריקאית מתחילה בשלוש עשרה המושבות, במיוחד במסצ'וסטס ; כל פקידי המלוכה מגורשים.
שלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה מכריזות על עצמאותן.
המלך ג'ורג' השלישי נחוש להחזירן.
צבא הפלישה הבריטי הראשי בפיקודו של גנרל בורגיין נכנע בסארטוגה ; הצרפתים מגבירים את סיועם לאמריקאים.
צרפת כורתת בברית צבאית עם ארצות הברית ומכריזה מלחמה על בריטניה.
הולנד וספרד תומכות בצרפת; לבריטניה אין בעלות ברית גדולות.
הצבא הבריטי באמריקה תחת לורד קורנווליס נכנע לג'ורג' וושינגטון לאחר תבוסתו ביורקטאון, וירג'יניה, באוקטובר 1781. הצי הצרפתי שולט בים.
קרב איי לה סנט : האדמירל סר ג'ורג' ברידג'ס רודני הביס צי צרפתי תחת הרוזן דה גראס, מה שאיפשר לצי המלכותי לשלוט באיי הודו המערבית.
בריטניה מכירה רשמית בעצמאותן של 13 המדינות האמריקאיות המקוריות בהסכם פריז משנת 1783. התנאים הגאוגרפיים נדיבים מאוד לאמריקאים, ויש ציפייה שהמסחר האנגלו-אמריקאי יהיה משמעותי.
אוסטרליה מיושבת באמצעות הובלת עונשין למושבה ניו סאות' ויילס החל מ-26 בינואר.
תומאס רוברט מלתוס, איש דת אנגליקני, מחבר "מסה על עקרון האוכלוסייה".
עבודה זו, מקור ה-מלתוסיאניזם, הציגה צורך ב בקרת אוכלוסייה כדי למנוע עוני ורעב או סכסוך על משאבים דלים.
חוק האיחוד 1800 נכנס לתוקף ב-1 בינואר, ומאחד את הממלכות של בריטניה הגדולה ואירלנד לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד
הצעת חוק ביטול סחר העבדים הפכה לחוק, כך שסחר בעבדים הפך לבלתי חוקי ברחבי האימפריה הבריטית, בין השאר כתוצאה מקמפיין פרלמנטרי שנמשך עשרים שנה של ויליאם וילברפורס.
"ג'ורג', נסיך ויילס", מתחיל את תקופתו בת תשע השנים כ-עוצר (הוא נודע בשם ג'ורג', נסיך יורש העצר) של ג'ורג' השלישי, שהיה נתון להזיות.
תת-תקופה זו ידועה בתור תקופת העוצרות.
נפוליאון I מצרפת מובס על ידי הקואליציה השביעית בפיקודו של הדוכס מוולינגטון בקרב ווטרלו.
ג'ורג' השלישי מת ב-29 בינואר, ובנו "ג'ורג', הנסיך יורש העצר", עולה לכס המלכות המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בשם ג'ורג' הרביעי.
הוא היה השליט בפועל מאז 1811 כעוצר של אביו החולה.
ג'ורג' הרביעי מת ב-26 ביוני.
כמה היסטוריונים מתארכים זאת כסוף התקופה הג'ורג'יאנית של בית הנובר.
אחרים ממשיכים תקופה זה במהלך שלטונו הקצר יחסית של אחיו הצעיר, שהפך למלך ויליאם הרביעי.
חוק ביטול העבדות הועבר בפרלמנט בהשפעת ויליאם וילברפורס והתנועה האוונגליסטית.
המלך ויליאם הרביעי מת ב-20 ביוני, ובכך סיים את התקופה הג'ורג'יאנית.
ירשה אותו אחייניתו, המלכה ויקטוריה.
התקופה נפתחה ב-מהומות של יעקוביטים והכנסייה הגבוהה במחאה נגד הורשת הכתר ל-בית הנובר.
המהומות כללו התקפות על מקומות הפולחן של זרמים שפרשו מן הכנסייה (דיסנטרים).
אלה כללו את מהומות ההכתרה של 1714, שהתרחשו ביום הכתרתו של ג'ורג' הראשון, ואת מהומות 1715. בתגובה, העביר הפרלמנט את חוק המהומות, שהעניק לרשויות סמכויות גדולות יותר להפסיק את המהומות.
אף על פי שהסובלנות הדתית הייתה נרחבת בסטנדרטים של יבשת אירופה, עוינות כלפי מיעוטים דתיים הייתה נפוצה בבריטניה במהלך המאה השמונה עשרה ולעיתים התבטאה בהתפרעויות.
חוק ההתאזרחות היהודית 1753 בוטל שנה לאחר שעבר בגלל התנגדות נרחבת ו-מהומות גורדון בלונדון ב-1780 כוונו נגד הקתולים לאחר שחוק הפאפיסטים משנת 1778 הסיר חלק מהנכויות המשפטיות שלהם.
במהלך מהומות פריסטלי בשנת 1791 בברמינגהם, ההמון תקף את המתנגדים, כולל הרדיקל הבולט ג'וזף פריסטלי.
החוק השחור של 1723, בחסות רוברט וולפול, חיזק את הקוד הפלילי לטובת המעמד הגבוה.
הוא ציין למעלה מ-200 פשעים שניתן לגזור מוות בגינם, רבים מהם עם ענישה מוחרפת.
פשע ההצתה, למשל, הורחב לכלול שריפה או איום בשריפת ערימות חציר.
הזכויות המשפטיות של נאשמים שונות משהן כיום.
לדוגמה, חשודים שסירבו להסגיר את עצמם תוך 40 יום היו עלולים להישפט באשמה סופית ולהידון למוות אם יתפסו.
כפרים מקומיים נענשו אם לא הצליחו למצוא, להעמיד לדין ולהרשיע פושעים לכאורה, בשל הגידול בפשיעה באותה תקופה.
עם סיום המלחמה עם צרפת ב-1815, נכנסה בריטניה לתקופה של שפל כלכלי גדול יותר וחוסר ודאות פוליטית, המאופיינת באי שביעות רצון חברתית ואי שקט.
המפלגה הפוליטית הרדיקלית פרסמה עלון בשם The Political Register, אשר כונה בפי יריביה בשם "The Two Penny Trash".
במרץ של עושי השמיכות, מרץ 1817, צעדו 400 טווים ואורגים ממנצ'סטר ללונדון כדי להגיש לממשלה עצומה.
הלודיטים הרסו מכונות ופגעו בהן באזורים התעשייתיים שבצפון מערב אנגליה.
טבח פיטרלו בשנת 1819 החל כעצרת מחאה שבה התאספו 60,000 בני אדם כדי למחות על רמת חייהם.
העצרת דוכאה בפעולה צבאית אשר הסתיימה ב-11 הרוגים ו-400 פצועים.
קונספירציית רחוב קאטו משנת 1820 ביקשה לפוצץ את הקבינט ולאחר מכן להסתער על מצודת לונדון ולהפיל את הממשלה.
הקשר סוכל, והקושרים הוצאו להורג או הועברו לאוסטרליה.
התקופה המאוחרת של מצרים העתיקה מתייחסת לפריחה האחרונה של שליטים מצריים ילידים לאחר תקופת הביניים השלישית בשושלת העשרים ושש (השושלת הסאיטית) שנוסדה על ידי פסמתיך הראשון, אך כוללת את תקופת השלטון הפרסי האחמני על מצרים לאחר כיבוש כנבוזי השני בשנת 525 לפני הספירה.
התקופה המאוחרת התרחשה בין השנים 332–664 לפני הספירה, לאחר תקופה של שלטון זר של השושלת העשרים וחמש הנובית והחלה מתקופה קצרה של ריבונות האימפריה האשורית החדשה, עת פסמתיך הראשון שלט כווסאל.
התקופה הסתיימה עם כיבושי האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול והקמת שושלת בית תלמי על ידי הגנרל שלו תלמי סוטר הראשון, אחד מהדיאדוכים ההלניסטים ממקדון שבצפון יוון .
עם הכיבוש המקדוני של יוון במחצית השנייה של המאה ה-4 לפני הספירה, החל עידן מצרים ההלניסטית.
שושלת העשרים ושש, הידועה גם בשם השושלת הסאיטית על שם מושב שלטונה בעיר סאיס, שלטה בין השנים 525–672 לפני הספירה וכללה שישה פרעונים.
השושלת החלה עם איחוד מצרים תחת פסמתיך הראשון בסביבות שנת 656 לפני הספירה.
האיחוד עצמו היה תוצאה ישירה של ביזת תבאי על ידי האשורים בשנת 663 לפני הספירה.
בתקופת השושלת החלה בניית תעלה מהנילוס לים האדום.
נראה כי בתחילת תקופה זו התרחבה מצרים למזרח הקרוב.
עם כיבוש העיר אשדוד בסביבות שנת 655 לפני הספירה, ומגוון רחב של ממצאים ארכאולוגיים מרחבי הלבנט מראה כיבוש ושליטה מצריים בעשורים האחרונים של המאה ה-7 לפני הספירה.
אלה כוללים חפצים מצריים שונים ממספר אתרים, כגון אוסטרקונים ומסמכים המציגים מערכת מכסים/מיסים, ועדויות ממצודת מצד חשביהו.
ההשפעה המצרית הגיעה לאזור הפרת במקומות כמו קימוהו וקורמטי .
מאוחר יותר הם נדחקו לאחור בעקבות התבוסה בכרכמיש, אם כי נראה שהתערבות מצרית במזרח הקרוב נמשכה גם לאחר קרב זה.
יעחמס השני קידם מדיניות חדשה והפנה את האינטרסים שלו כלפי העולם היווני.
בתקופת שלטונו סיפח את קפריסין.
מדרום הוביל פסמתיך השני משלחת צבאית גדולה שהגיעה לעומק נוביה העליונה והנחילה להם תבוסה קשה.
פפירוס דמוטי מתקופת שלטונו של יעחמס השני מתאר משלחת קטנה לנוביה, שאופיה אינו ברור.
קיימות עדויות ארכאולוגיות לחיל מצב מצרי בדורגינארטי (Dorginarti) שבנוביה התחתונה במהלך התקופה הסאיטית.
תרומה מרכזית אחת מהתקופה המאוחרת של מצרים העתיקה הייתה פפירוס ברוקלין .
היה זה פפירוס רפואי עם אוסף של תרופות רפואיות ומאגיות לנפגעי הכשות נחש על סמך סוג נחש או סימפטומים.
יצירות אמנות של תקופה זו ייצגו כתות ומומיות של בעלי חיים.
יצירה המציגה את האל פאטאיקוס (Pataikos) נושא חרפושית על ראשו, תומך על כתפיו שתי ציפורים עם ראש אנושי, מחזיק נחש בכל יד ועומד על גבי תנינים.
התקופה האחמנית הראשונה (525–404 לפנה"ס) החלה עם קרב פלוסיום , שראה את מצרים (בפרסית עתיקה: 𐎸𐎭𐎼𐎠𐎹 Mudrāya) נכבשת על ידי האימפריה האחמנית הרחבה תחת כנבוזי השני, ומצרים הפכה לאחשדרפן.
הפרסים הגיעו לשלוט במצרים, אך מצרים נותרה עצמאית עד שנעשתה למחוז פרסי בשנת 485 לפני הספירה, לאחר מרד.
השושלת העשרים ושבע של מצרים מורכבת מהקיסרים הפרסיים - כולל כנבוזי השני, חשיארש הראשון ודריווש הראשון - ששלטו במצרים כפרעונים ושלטו באמצעות הצטרפים שלהם, כמו גם פטובסטיס השלישי המצרי (522–520 לפנה"ס) (ואולי פסמטיכוס הרביעי השנוי במחלוקת), שמרד כנגד השלטונות הפרסיים.
המרד הלא מוצלח של אינרוס השני (460–454 לפנה"ס), בסיוע האתונאים כחלק ממלחמות הברית האטית-דלית , שאף לאותה מטרה.
האחשדרפנים הפרסיים היו אריאנדס (525–522 לפנה"ס; 518–496 לפנה"ס לערך) - ששלטונו הופסק על ידי המורד פרעה פטובסטיס השלישי, פרנדאטס (496–486 לפנה"ס לערך), אחמנס (סביבות 486–459 לפנה"ס) - אח של השליט חשיארש הראשון, וארסאמס (454–406 לפנה"ס בערך).
השושלת העשרים ושמונה כללה פרעה אחד, אמירתאיוס, נסיך סאיס, שמרד בהצלחה בפרסים, וחנך את השלב המשמעותי האחרון של מצרים בעצמאות תחת ריבונות ושליטה של פרעונים מצריים ילידים.
הוא לא השאיר אנדרטאות עם שמו.
שושלת זו שלטה שש שנים, בין השנים 398–404 לפנה"ס.
השושלת העשרים ותשע שלטה ממנדס , לתקופה שבין 398 ל-380 לפני הספירה.
הפרעה אכור משושלת זו הצליח להביס ניסיון פלישה פרסית בתקופת שלטונו.
השושלת השלושים שאבה את סגנון האמנות שלה מהשושלת העשרים ושש.
שושלת זו כללה שלושה פרעונים ושלטה בין 380 ל-343 לפני הספירה.
המלך הראשון של השושלת, נכתנבו הראשון, הביס פלישה פרסית בשנת 373 לפני הספירה.
יורשו, תאוס, הוביל לאחר מכן משלחת נגד האימפריה האחמנית במזרח הקרוב.
המשלחת צלחה את דרכה והגיעה לפיניקיה ללא בעיות מיוחדות.
לרוע מזלו של תאוס, אחיו טג'הפימו תכנן נגדו מזימות.
טג'הפימו שכנע את בנו, נכתנבו השני, למרוד בתאוס ולהפוך את עצמו לפרעה.
התוכנית הצליחה ולטאוס הנבגד לא הייתה ברירה אלא לברוח והמשלחת התפרקה.
נכתנבו השני היה השליט האחרון של בשושלת זו, והשליט היליד האחרון של מצרים, שהובס בקרב שהוביל לסיפוח מחדש על ידי האימפריה האחמנית.
בתקופה האחמנית השנייה ראתה את הכללתה מחדש של מצרים כאחשדרפן של האימפריה הפרסית תחת שלטון השושלת השלושים ואחת (343–332 לפנה"ס), שהורכבה משלושה קיסרים פרסיים ששלטו כפרעה - ארתחששתא השלישי (343–338 לפנה"ס), ארתחששתא הרביעי (336-338 לפנה"ס), ודריווש השלישי (332-336 לפנה"ס) - השושלת נקטעה על ידי המרד הלא-אחמני של החבאבש (338–335 לפנה"ס).
השלטון הפרסי במצרים הסתיים עם תבוסת האימפריה האחמנית לאלכסנדר הגדול, שקיבל את כניעתו של האחשדרפן הפרסי, מזקס , במצרים בשנת 332 לפני הספירה, מה שסימן את תחילת השלטון ההלניסטי במצרים שהתייצב לאחר מותו של אלכסנדר לתוך ממלכת בית תלמי.
התקופה האפריקאית של פיקאסו שנמשכה בין השנים 1906 ל-1909, הייתה התקופה בה פאבלו פיקאסו צייר בסגנון שהושפע רבות מפיסול אפריקאי, ובמיוחד ממסכות אפריקאיות מסורתיות ואמנות מצרים העתיקה, בנוסף להשפעות לא אפריקאיות, כולל פיסול איברי וסגנונם של פול סזאן ואל גרקו.
תקופה פרוטו-קוביסטית זו, הופיעה לאחר התקופה הכחולה והתקופה הוורודה של פיקאסו, ונקראה גם התקופה הכושית או התקופה השחורה.
פיקאסו אסף ושאב השראה מאמנות אפריקאית בתקופה זו, אך גם במשך שנים רבות לאחר מכן.
בתחילת המאה ה-20, יצירות אמנות אפריקאיות הובאו לפריז כתוצאה מהתפשטות הקולוניאליזם הצרפתי באפריקה שמדרום לסהרה.
העיתונות רחשה סיפורים מוגזמים על קניבליזם וסיפורים אקזוטיים על ממלכת דהומיי האפריקאית, ופיקאסו ואמנים אחרים החלו לחפש השראה באמנות אפריקאית.
מי שאחראי לכך בין היתר הוא אנרי מאטיס שהציג בפניו פסלון עץ של קונגו-וילי.
באמצע שנת 1907, חווה פיקאסו "התגלות" בעת שהתבונן ביצירות אמנות אפריקאית במוזיאון האתנוגרפי בארמון טרוקדרו הישן.
מה שהשפיע על ציורו העלמות מאביניון שהושלם ביולי של אותה שנה, ובמיוחד על הטיפול בפניהן של שתי דמויות בצד ימין של הקומפוזיציה.
למרות שאוצרי אמנות מודרנית רבים ניסו להתאים מסכות אפריקאיות ספציפיות לפניהן של דמויות אלה, המסכות ששימשו בדוגמאות אלה לא תמיד היו מדויקות, או שהוא שאב השראה ממספר מסכות במקביל.
פיקאסו המשיך לפתח את הסגנון במהלך השנים שקדמו לתחילת שלב הקוביזם האנליטי בציורו בשנת 1910.
בהתבוננות היסטורית, הועלו כמה סוגיות, ביניהן הטלת ספק במקורותיו של ז'אנר אמנות זה עבור פיקאסו.
פרימיטיביזם כביטוי אסתטי בלבד שימש לעיתים קרובות אמנים אירופאים ששאלו סגנונות מתרבויות לא-מערביות.
אך במקרה של פיקאסו חלוקים החוקרים, חלקם סבורים כי כמו אחרים פיקאסו קיבל השראה רבה מהאסתטיקה של תרבויות זרות, בעוד שהיסטוריונים ומבקרים אחרים טוענים כי סוג זה של שאילה היה ביטוי מודרניסטי אינדיבידואלי שלו וייצג התפתחות אישית ביצירתו.
בפברואר 2006, תערוכה בשם "פיקאסו ואפריקה" נערכה בגלריית סטנדרד בנק ביוהנסבורג והציגה זה לצד זה עבודותיו של פיקאסו מתקופתו האפריקאית, כמו גם פסלים אפריקאים רבים הדומים לאלה שמהם הוא שאב השראה.
אוצרת התערוכה, מרלין מרטין, צוטטה ב"גרדיאן" כי "פיקאסו מעולם לא העתיק אמנות אפריקאית, ולכן התערוכה אינה משדכת יצירה אפריקאית ספציפית עם פיקאסו".
מטרת התערוכה לא הייתה להאשים את פיקאסו בהעתקה, אלא להראות כיצד התעלה מעליה ויצר אסתטיקה חדשה המשלבת את שלו ואת השראתו.
בארכאולוגיה, התקופה הפלאוליתית (או תקופת האבן הקדומה) (מקור השם מיוונית; παλαιός פלאיוס = ישן, λίθος ליתוס = אבן) היא תקופה פרהיסטורית, החלק הראשון והארוך ביותר של תקופת האבן.
תחילת התקופה הפלאוליתית (והארכאולוגיה בכלל) מוגדרת מתחילת ייצור כלי אבן על ידי הומינידים באפריקה לפני כ-2,600,000 שנה.
שלבי המשנה של התקופה הפלאוליתית מוגדרים על פי סגנונות ושיטות שונים לסיתות כלי אבן, שהם השריד העמיד והנפוץ ביותר באתרים הארכאולוגיים.
התקופה מכסה בקירוב את התור הגאולוגי פליסטוקן ומסתיימת במעבר לתור ההולוקן, או מעט לפניו, לפני כ-20,000 עד 11,000 שנים.
האבולוציה של האדם התרחשה ברובה בתקופה הפלאוליתית, ובמהלכה ידועים מספר מינים בסוג אדם, כגון הומו ארקטוס, הומו היידלברגנסיס, האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני.
אוכלוסיות האדם בתקופה הפלאוליתית עברו תמורות משמעותיות ביותר, כגון התפתחות השפה, השליטה באש, היציאות מאפריקה והתפשטות האדם לכל חלקי העולם הישן, והתפתחות האדם המודרני.
המכנה המשותף לאנשים שחיו בתקופה זאת הוא אורח חיים של ציידים-לקטים נוודים, ברוב המקרים.
התקופה הפלאוליתית מחולקת למספר תת-תקופות: התקופה הפלאוליתית התחתונה, התיכונה והעליונה.
בכל תת-תקופה רווח סגנון אחר של סיתות כלי אבן.
התקופה הפלאוליתית התחתונה היא זמנם של טיפוסי אדם קדם-מודרניים, כהומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס.
האדם המודרני הופיע (באפריקה) בתקופה הפלאוליתית התיכונה (במקביל לאדם הניאנדרטלי באירופה) ואוכלוסיותיו התפשטו לכל העולם במהלך התקופה הפלאוליתית העליונה.
התקופה הפלאוליתית הסתיימה עם המעבר לאורח חיים חדש, כאשר קבוצות הולכות וגדלות של ציידים-לקטים החלו להתיישב בכפרי קבע ולייצר מזון.
במזרח התיכון ובאגן הים התיכון המעבר לחיי קבע ולחקלאות החל בתקופה האפיפלאוליתית וביתר שאת בתקופה הנאוליתית.
בארכאולוגיה של צפון אירופה מקובל לקבוע את סוף התקופה הפלאוליתית לסוף הפליסטוקן, שאחריו החלה התקופה המזוליתית.
התקופה הפלאוליתית מחולקת בדרך כלל לשלוש תקופות משנה: התחתונה (Lower Paleolithic), התיכונה (Middle Paleolithic) והעליונה (Upper Paleolithic), על פי סוגי כלי האבן שסותתו.
באפריקה שמדרום לסהרה מקובל להשתמש במינוח מקביל של תקופת האבן המוקדמת, האמצעית והמאוחרת (Early, Middle and Late Stone Age; שלבים אלה מקבילים בקירוב לתקופה הפלאוליתית התחתונה, התיכונה והעליונה).
זמן המעבר בין התקופות משתנה מאזור לאזור.
להלן יינתנו התאריכים הנהוגים ברוב אגן הים התיכון ובכלל זה גם בארץ ישראל.
התקופה הקדומה והארוכה ביותר בתולדות האדם.
נמשכה מהעדויות הראשונות לכלי אבן מסותתים, 2,600,000 (במזרח אפריקה) ו-1,500,000 שנים לפני זמננו באגן הים התיכון, ועד 250,000 שנה לפני זמננו.
האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שייכים לתרבות האולדובאית, המתאפיינת בסיתות נתזים פשוטים ומקצצים.
לאחר מכן (בערך מיליון וחצי שנים לפני זמננו) מופיעה התרבות האשלית, המצטיינת בסיתות של אבני יד.
תרבויות אלה נוצרו בידי מיני אדם קדם-מודרניים כהומו הביליס, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס.
האתרים הקדומים ביותר התגלו במזרח ודרום אפריקה.
לפני כ-1,800,000 שנה החלה נדידת אוכלוסיות של הומו ארקטוס מחוץ לאפריקה והתבססות במזרח התיכון, בדרום אירופה ובדרום אסיה.
כמעט שאין בתקופה זאת עדויות משכנעות לקבורה, לפולחן ולאמנות.
בתקופה זו מופיעים האדם הניאנדרתלי, כמו גם בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית (הומו ספיינס).
אתרים מהתרבות המוסטרית, המתאפיינת לעיתים בשימוש נרחב בטכניקת לוולואה לסיתות כלי צור דקים שצורתם מוקפדת, כגון חוד, מקרצף, סכין ומשונן.
אפריקה מאוכלסת בתקופה זאת על ידי האדם המודרני ובאירופה מקובל לזהות את כל בני האדם המאכלסים את היבשת בתקופה זו עם הניאנדרטאלים.
בישראל המצב מורכב יותר בגלל נוכחותם של אנשים מודרניים מבחינה אנטומית לצדם של הניאנדרטאלים.
לראשונה מופיעה קבורה מכוונת (אצל שני מיני האדם) וגם עדויות מעטות לשימוש בצבע ולייצור חרוזים.
בארץ ישראל כמה מאתרי המפתח של התקופה, בהם התגלו קבורות של ניאנדרטלים ואדם מודרני: מערת תנור ומערת הגדי בנחל מערות בכרמל, מערת כבארה בכרמל, מערת קפזה בהר הקפיצה בנצרת, מערת היונים ליד כרמיאל ומערת עמוד בנחל עמוד.
מוסכם כי בפרק זמן זה האדם שלט באש וצד פרסתנים גדולים כעניין שבשגרה.
עם זאת, קיים ויכוח אם מדובר כבר באוכלוסיות מודרניות לחלוטין מבחינה קוגניטיבית, כפי שרואים בתקופות המאוחרות יותר.
בתקופה זו מופיעות תרבויות אזוריות רבות הכוללות להבים, מגרדים ונקרים רבים, אך גם ממצאים ייחודיים שאינם מאבן, כגון כלים מעצם ומקרן, חרוזים עשויים משיני בעלי חיים ופריטי אמנות מגולפים.
בתקופה זו האדם המודרני השתלט בהדרגה על כל חלקי העולם, תוך דחיקת רגליהן של אוכלוסיות אדם אחרות (הניאנדרטלים באירופה ובמערב אסיה) ויישוב אזורים שהיו ללא נוכחות אנושית, כאוסטרליה, צפון איראסיה ובהמשך גם אמריקה.
בארץ ישראל התקופה נמשכה מ 45,000 עד 20,000 שנים לפני זמננו, והאתרים שייכים למגוון מסורות כגון התרבות האחמרית, התרבות האוריניאקית והתרבות העתליתית.
באירופה התקופה מתחילה עם העדויות הראשונות לנוכחות האדם המודרני ביבשת, לפני כ-40,000 שנים בתרבות האוריניאקית, שלאחריה רצף תרבויות כגון התרבות הסולוטרנית, התרבות המגדלנית והתרבות הגרווטית.
הממצאים הידועים ביותר מתקופה זאת הם ציורי המערות בצרפת וספרד.
קיימת הסכמה במחקר שמדובר באוכלוסיות מודרניות לחלוטין (עם חריגים מעטים כגון התרבות השטלפרונית) להן שפה מורכבת, תודעה וכישורי מחייה וטכנולוגיה זהים לציידים-לקטים בני ימינו.
הארכאולוגים משחזרים את אורח החיים הפלאוליתי לפי השרידים שנמצאים באתרים הארכאולוגיים.
באתרים ניתן לעיתים להבחין בשרידי מדורות; מתקנים בנויים נדירים במרביתם.
הממצאים כוללים לרוב כלי אבן מסותתים ופסולת סיתות, שהם השריד העמיד ביותר לפעילות האדם בתקופת האבן ומעידים על היכולת הטכנולוגית, הפעילויות שבוצעו באתר וניצול חומרי הגלם.
ממצא שכיח נוסף הוא עצמות בעלי חיים שחלקן מייצגות את אשפת המזון של האדם.
עצמות אלה מספקות מידע על התזונה הפלאוליתית, מנהגי הציד והסובב הטבעי.
לעיתים מתגלים ממצאים נוספים המספקים מידע רב, כגון שרידי שלד אנושיים, שרידי צמחים, חפצים עשויים מעצם ומקונכיות ומינרלים שעובדו באתר.
הידע הקיים על התזונה הפלאוליתית מגיע בעיקר ממחקר ארכאוזואולוגי וארכאובוטני של שרידי בעלי החיים והצמחים, בהתאמה, שהשתמרו באתרים הארכאולוגיים.
החפירות ברבים מאתרים אלה העלו מאספים עשירים של עצמות בעלי חיים שעל חלקן סימנים של שחיטה, שבירה מכוונת וצלייה, המהווים עדות בלתי אמצעית לציד וצריכת בשר ושומן.
שרידי צומח משתמרים הרבה פחות טוב משרידי מזון בשרי (עצמות) ולכן יודעים הרבה פחות על התזונה הצמחית בתקופה זו.
עם זאת, מהשתמרות במספר אתרים של זרעים מפוחמים ושרידי צומח מיקרוסקופיים (כגון פיטוליתים, פולן ושרידי עמילן) ניתן להשלים חלק מהידע על הדיאטה הצמחית.
התזונה בתקופה הפלאוליתית, או בשמותיה האחרים: "התזונה של איש המערות", "פלאודיאט" (paleodiet), "תזונת תקופת האבן", "התזונה הטרום חקלאית" או "תזונת צייד/מלקט", כללה מגוון של צמחים לא מתורבתים ובעלי חיים מן הבר.
המצאת החקלאות הביאה לסיום סגנון תזונתי זה, החל מלפני כ-11,000 שנים בסהר הפורה ומאוחר יותר בשאר העולם.
הממצאים הארכאוזואולוגיים הפלאוליתיים מצביעים על איסוף פגרים וניצול מעט הבשר שנותר עליהם, כמו גם ניתוץ העצמות וצריכת מח העצם, כבר אצל ההומינידים בתחילת התקופה הפלאוליתית התחתונה.
במקביל התפתח ציד שיטתי ומתוחכם של בעלי פרסות גדולים, לכל המאוחר בסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה.
נשיאה, עיבוד וצריכה של בעלי חיים גדולים חייבו תקשורת בין חברי הקבוצה וייתכן שתרמו משמעותית לאבולוציה הביולוגית והתרבותית של האדם.
יש דרכי תזונה הנהוגות בראשית המאה ה-21 שאימצו את התזונה הפלאוליתית, ומדמות מזון מן הבר שצרכו ציידים-לקטים בתקופה זאת.
השוני העיקרי בדיאטה בת זמננו הוא שהמזון מגיע ממקורות מבויתים.
תומכי גישה זו מאמינים כי התזונה ששימשה הומינידים במשך שני מיליון שנה ויותר יצרה בהכרח התאמה גנטית, כתוצאה של ברירה טבעית.
מגישה זו נובע כי תזונה שמקורה בגידולים חקלאיים (המצאה חדשה בקנה מידה אבולוציוני, 11,000 שנה לכל היותר), לא עברה את אותה התאמה גנטית בזמן כה קצר.
סיתות כלי האבן התחיל מבחירת חלוק מתאים של אבן קשה, בדרך כלל צור.
בחלוק היו מכים בעזרת מקבת (אבן קשה ומעוגלת) ולעיתים בעזרת קרן אייל או חומר קשה אחר.
ההכאה יצרה נתז (הפריט שהותז מהחלוק) והפכה את החלוק לגרעין, כלומר לחלוק עם צלקת אחת לפחות כתוצאה מהתזה מכוונת.
בתרבויות מסוימות הנתזים היו התוצר המבוקש, ולעיתים קרובות התבצע שברור (סיתות עדין של קצוות הנתז) בשביל לעצבו לצורה הרצויה, למשל לחוד משולש המתאים לשמש כראש חנית.
בתרבויות אחרות הגרעין היה הכלי המבוקש, ומטרת הסיתות הייתה לעצבו לצורה המבוקשת (למשל אבן יד) על ידי הורדת הנתזים.
ניתן לחלק את מסורות סיתות כלי האבן בתקופה הפלאוליתית לחמישה "סגנונות" (Modes), מהקדום (Mode 1) למאוחר (Mode 5).
מדובר בחלוקה גסה שאינה מקובלת על חלק מהחוקרים.
עם זאת, חלוקה זו מראה את הטעם לחלוקת התקופה הפלאוליתית לשלבי משנה, לפי סגנונות כלליים אלה.
הסגנונות הראשון והשני שייכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה, הסגנון השלישי אופייני לתקופה הפלאוליתית התיכונה, הסגנון הרביעי אופייני לתקופה הפלאוליתית העליונה והסגנון החמישי אופייני לתקופה האפיפלאוליתית והמזוליתית.
סגנון ראשון - סיתות כלים על ידי הכאה פשוטה של שתי אבנים חדות אחת כלפי השנייה, ויצירת שפה חדה בחלוק האבן על ידי הורדת נתזים קטנים וחדים.
הגרעין (החלוק בעל השפה החדה) נחשב כמקצץ.
סגנון זה נפוץ בעיקר במחצית הראשונה של התקופה הפלאוליתית התחתונה באפריקה (התרבות האולדובאית).
זוהי הטכנולוגיה הקדומה ביותר בתולדות האדם.
סגנון שני - סיתות חלוק אבן משני צידיו, תוך הסרת נתזים גדולים ושטוחים יחסית, ושברור אינטנסיבי לקבלת כלים דו-פניים (גרעינים המסותתים על שני הפנים שלהם), כאבן יד.
כלומר, החלוק כולו עבר גימור ועוצב לצורה מסוימת.
התפתחות זו מציינת את התרבות האשלית, שהופיעה באפריקה לפני כ-1.5 מיליון שנים.
נושאי התרבות האשלית התפשטו למזרח התיכון, דרום אסיה ודרום אירופה במשך התקופה הפלאוליתית התחתונה.
סגנון שלישי - התזת נתזים שטוחים ודקים בצורה הרצויה או קרוב אליה, על ידי טכניקה מתוחכמת הכוללת הכנה רבה של הגרעין.
טכניקת סיתות זו, הידועה כטכניקת לבלואה, הופיעה כבר במחצית השנייה של התקופה הפלאוליתית התחתונה, אך היא נפוצה מאוד ומאפיינת את התרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה ואת תקופת האבן התיכונה האפריקאית.
סגנון רביעי - סיתות להבים (נתז שאורכו ארוך פי כמה מרוחבו) מגרעינים מוכנים מראש בצורת מנסרה.
שיטה זו יעילה במיוחד, שכן ניתן להפיק מספר גדול של להבים מכל גרעין, שצורתם סטנדרטית יחסית.
לאחר ההפקה משבררים את הלהבים לקבלת צורות רבות של כלים, כמגרדים, מרצעים, מקדחים ונקרים.
סגנון זה מאפיין בעיקר את התקופה הפלאוליתית העליונה ואת תקופת האבן המאוחרת האפריקאית.
סגנון חמישי - סיתות ועיצוב מיקרוליתים: להבונים שאורכם בדרך כלל פחות מחמישה ס"מ, אשר משובררים לצורות שונות ומשמשים בתוך קתות מעץ או עצם.
סגנון זה אופייני לתקופת האבן המאוחרת האפריקאית וכן לתקופות הבתר-פלאוליתיות במזרח התיכון ובאירופה: התקופה האפיפלאוליתית והתקופה המזוליתית.
השגת שליטה באש על ידי האדם במהלך התקופה הפלאוליתית התחתונה או התיכונה הייתה נקודת מפנה באבולוציה של האדם בשל הוספת חלבונים ופחמימות מבושלים לתזונה, הרחבה של הפעילות האנושית לשעות הלילה, והגנה מפני טורפים.
קיים ויכוח במחקר מתי בדיוק החלה השליטה באש, והאם האדם השתמש תחילה באש באופן מזדמן ורק לאחר מאות אלפי שנים למד לנצלה באופן שיטתי לצרכיו.
יש הטוענים כי שימוש שיטתי באש התקיים כבר לפני כמיליון שנה, לפי עדויות באתרים ספורים באפריקה, ישראל וסין.
לדוגמה, ניתוח מיקרוסקופי של האדמה בשכבת התרבות האשלית הקדומה בתוך מערת וונדרוורק (Wonderwerk) בדרום אפריקה, שגילה כמיליון שנים לפני זמננו, הצביע על נוכחות חומר שרוף (פיסות מיקרוסקופיות של צמחים ועצמות בעלי חיים) באתרו.
באתר האשלי גשר בנות יעקב בישראל נמצאו ריכוזים מובחנים של שבבי צור שרופים וזרעים שרופים בכמה שכבות ארכאולוגיות רצופות שגילן כ-790,000 עד 690,000 שנים לפני זמננו.
ריכוזים מובחנים כאלה יכולים להיות רק שרידים למדורות שהצית הומו ארקטוס או הומו ארגסטר כאשר ישב באתר.
במספר אתרים מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה בישראל ובאירופה נמצאו עדויות לשימוש קבוע באש החל מלפני כ-350,000 שנים: כמויות גדולות של עצמות שרופות, פריטי צור שרופים וגושי אדמה שרופים.
לדעת חלק מהחוקרים, שימוש רגיל ויומיומי באש ושליטה מלאה בה, להבדיל משימוש מזדמן שלא שינה בהרבה את אורחות החיים, החל רק בתקופה זו.
שפה תחבירית מורכבת, עולם רוחני מפותח, אמונות וטקסים, וכן מוזיקה ואמנות הם מאפיינים אוניברסליים של חברות אנושיות במהלך כל ההיסטוריה המתועדת בכתב.
תופעות אלה נחשבות לתמצית ה"אנושיות" ולפיכך אחת השאלות החשובות במחקר התקופה הפלאוליתית היא מתי הופיעו ואיך התפתחו.
מטבע הדברים, מאפיינים אלה בדרך כלל אינם "מתאבנים" אך ניתן ללמוד על קיומם לפי עדויות ארכאולוגיות עקיפות המייצגות פעילות שמעבר לקיום היומיומי.
החל מ-100,000 שנים לפני זמננו (התקופה הפלאוליתית התיכונה) קיימות בממצא הארכאולוגי עדויות קדומות ביותר לחשיבה מופשטת וסמלית, למשל הופעת החרוזים הראשונים במערת הגדי, מערת קפזה שבישראל ומערת בלומבוס בדרום אפריקה; אבנים או מינרלים עם דגמים גאומטריים חרוטים במערת בלומבוס וקבורת המתים באתרים רבים.
עם זאת, אין עדויות משכנעות לפיסול, ציור או כלי נגינה.
לעומת זאת, החל מהתקופה הפלאוליתית העליונה (לפני כ-40,000 שנה) קיימים ממצאים רבים שהם יצירות אמנות מובהקות: מסכות אבן מעוצבות, ציורי מערות ופסלונים.
בין האתרים הפלאוליתיים הידועים ניתן למנות את:
ערוץ אולדובאי, מזרח אפריקה: כלי אבן, עצמות בעלי חיים ומאובני הומינידים מהתקופה הפלאוליתית התחתונה
דמניסי, גיאורגיה: האתר הקדום בעולם מחוץ לאפריקה
עובדייה וגשר בנות יעקב, ישראל: אתרי מפתח של התקופה הפלאוליתית התחתונה, המיצגים את הנדידות מאפריקה דרך עמק הירדן
סנגיראן, אינדונזיה: מאובני האדם העתיקים ביותר במזרח אסיה
נחל מערות, ישראל: רצף של תרבויות פלאוליתיות ומאובני אדם חשובים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה
ג'ואוקואודיין, סין: רצף של תרבויות פלאוליתיות ומאובני אדם חשובים מהתקופה הפלאוליתית התחתונה
הרי אטאפוורקה, ספרד: ממצא עשיר של כלים ומאובנים, בין העתיקים באירופה
מערת בלומבוס, דרום אפריקה: עדויות קדומות ביותר לייצור עיטורי גוף ושימוש בסמלים, מתקופת האבן התיכונה האפריקאית
מערת לאסקו ומערת שובה בצרפת ומערת אלטאמירה בספרד: מערות עם אמנות כותלית מהתקופה הפלאוליתית העליונה
אוהלו II, ישראל: מחנה ברמת השתמרות נדירה של ציידים-לקטים-דייגים משלהי התקופה הפלאוליתית העליונה
התקופה הנֶאוֹליתית (או נֶאוליתיקון; ביוונית: νεολιθική; "נאוס" = חדש, "ליתוס" = אבן; מכונה גם תקופת האבן החדשה) היא תקופה פרהיסטורית שנחשבת באופן מסורתי לחלקה האחרון של תקופת האבן.
המונח נטבע בידי ג'ון לובוק בשנת 1865 כחלוקה פנימית של מערכת שלוש התקופות.
התקופה באה לאחר התקופה האפיפלאוליתית או התקופה המזוליתית באירופה, מערב אסיה וצפון אפריקה.
את תחילת התקופה מציינת המצאת החקלאות, ואת סיומה ניתן לראות בהופעת כלי מתכת בתקופת הנחושת, תקופת הברונזה או תקופת הברזל (בהתאם לאזור הגאוגרפי).
בהגדרת תקופה זו אין הכוונה בהכרח לרצף בזמן, אלא למגוון מאפיינים תרבותיים כגון שימוש ביבולי פרא, גידול יבולי בעל ושימוש בבעלי-חיים מבויתים.
תרבויות המזרח התיכון הובילו את ההתפתחות התרבותית והטכנולוגית וכך נכנסו לתקופה הנאוליתית בסביבות שנת 10,000 לפנה"ס.
התרבויות הנאוליתיות הראשונות במזרח התיכון היו באזור הלבנט (התרבות הנאוליתית הקדם קרמית א, הנאוליתית הקדם קרמית ב) ומשם הופצה התרבות מזרחה ומערבה.
תרבות תקופת האבן החדשה הגיעה בשנת 8000 לפנה"ס במערב לאנטוליה ובצפון למסופוטמיה.
אתרים ותרבויות נאוליתיות במזרח אסיה נמצאו באזור פקיסטן שבאזור מהרגר מסביבות שנת 7000 לפנה"ס.
נוסף על כך, נמצאו יישובים באזור לאחראדווה , ליד בקעת הגנגס שבתת-היבשת ההודית החל משנת 6200 לפנה"ס.
באזור זה נמצאו במספר אתרים ציורי פחם באתרים שונים, אלו מעידים על קיומה של תרבות שהשתמשה בחיתוך והבערת אש.
מזרחה יותר, באזור בקעת הגנגס נמצאו מספר אתרים, כמו אגם סאני טל שבו נמצאו אבקנים של מיני דגנים ותבואה שתוארכו ל-13,000 לפנה"ס.
ממצאים אלו רומזים כי ייתכן והיו גידולי חקלאות באזור.
כך שאם להסתמך על ממצאים אלו מן הסמינר הלאומי בארכאולוגיה של מישור גאנה בדצמבר 2004 לקנאו הודו, זהו האזור הראשון, ככל הידוע כיום שהתאפיין בתרבות נאוליתית.
בדרום-מזרח אירופה הופיעו לראשונה חברות שעסקו בעיבוד חקלאי בשנת 7000 לפנה"ס; טכנולוגיה זו הגיעה למרכזה של אירופה בשנת 5500 לפנה"ס.
יישובים מוקדמים ביותר שנמצאו באזור זה הם סטארצ'בו-קרש (Starčevo-Körös), ווינצ'ה (Vinča).
ממצאים על התרבות הנאוליתית במערב וצפון-מערב אירופה נמצאו בסביבות שנת 4500 לפנה"ס, וכפי הנראה החלה התרבות כתוצאה מנדידת עמים והפצה של התרבות.
במרכז אמריקה בסביבות 4500 לפנה"ס התרחשה אותה התפתחות בדיוק (ביות תבואה, יישובי קבע), אולם באזור זה השתמשו במונח Formative ("יוצר" או "מעצב"), במקום השימוש במונח נאוליתי.
בתחילה, החקלאות הנאוליתית הייתה מוגבלת למגוון צר של תבואה (מבויתת ובר) ורעיית צאן הכוללת כבשים ועזים, אולם לקראת 7000 לפנה"ס התרחב מגוון בעלי החיים לגידול בקר וחזירים.
החלו לקום יישובי קבע ויישובי חצי קבע, והחל השימוש בכלי חרס.
במקומות אחרים בעולם כמו אפריקה, הודו ודרום מזרח אסיה, ההתפתחות הנאוליתית לא הופצה מהמזרח התיכון, כך שבעצם נוצרו במקומות אלה תהליכים עצמאיים שהובילו לתרבויות נאוליתיות אזוריות.
תרבויות אלו התפתחו באופן שונה לחלוטין מאלה של המזרח התיכון דרום-מערב אסיה ואירופה.
למשל, החברה היפנית המוקדמת עסקה בקדרות עוד בתקופת האבן האמצעית (Mesolithic).
ישנן מעט עובדות מדעיות המצביעות על קיום של ריבוד חברתי.
בתקופה הנאוליתית, ההיררכיה החברתית מקושרת הרבה יותר עם התקופה הבאה תקופת הברונזה.
משפחות ומשקי בית נאוליתיים היו יחידות עצמאיות כלכלית.
למרות האמור למעלה, ניתן ללמוד על הריבוד החברתי מתוך הממצאים הטכנולוגיים.
למשל, בחפירות במרכז אירופה נחשפו שוחות מעגליות גדולות (בין 4800 ל-4600 לפנה"ס).
בתקופה מאוחרת יותר נמצאו הגבהות מעל מים, תלי קבורה וסטונהנג' (henges).
קיום מבנים אלו דורש ארגון חברתי וזמן עבודה רב, דבר המרמז על כך שהיו אנשים בעלי השפעה שארגנו והוציאו לפועל עבודה.
דוגמאות נוספות לארגון חברתי ניתן ללמוד מאתרים בימארבנקרמיק (Linearbandkeramic) לאורך הריין שבהם נמצאו ביצורים.
כמו כן, בבריטניה קיימות עדויות למאבקי כוח באתרים נאוליתיים.
מעובדות אלו של מבנים גדולים, ביצורים ומאבקי כוח, ניתן ללמוד כי הייתה התארגנות של "שיתוף פעולה" או במילים אחרות קבוצות שבטיות.
יש להניח כי קבוצות אלו נשלטו על ידי אנשים כריזמטיים שעמדו בראש אילן היוחסין.
בתקופת הברונזה המוקדמת יהפכו מבנים חברתיים אלו באירופה ל-Chiefdoms – קבוצה היררכית המאורגנת כנגזרת הייחוס/המרחק של הפרט מן הצ'יף.
לאורך התקופה הנאוליתית התפתחו מספר תרבויות שהייתה להן מערכת פוליטית מורכבת מאוד, כגון Iroquois, אנשי הפוואלו (Pueblo people), בני המאיה והמאורים.
כל אחת מתרבויות אלו הקימה מערכת פוליטית מסובכת ומורכבת.
בפברואר 2022, נמסר מחוקרים מאוניברסיטת המלך חוסיין בירדן ומהמכון הצרפתי של המזרח הקרוב, על מקדש שנמצא סמוך לעפיפוני המדבר במזרח ירדן, המעיד על תושביו שהיו ציידים מיומנים ושעיסוק זה היה מרכזי בחייהם.
התפתחות החקלאות הייתה השינוי המשמעותי הגדול ביותר בתקופה הנאוליתית.
זהו שינוי משמעותי עבור כל המין האנושי וצורת החיים שלו.
בתקופה זו החל עיבוד התבואה, תִרבות ושיפור של זני תבואה ודגנים.
החלה לרדת ההישענות על תרבות הלקטים-ציידים והנוודים, ונמצאה דרך חלופית לספק מזון.
ההישענות על תנובה מהאדמות המעובדות הלכה וגדלה.
חוקרים מאמינים כי התפתחות זו עודדה באופן משמעותי את גידול ההתיישבות, היות שלעבודת גידול התבואה נדרש כוח אדם רב וקבוע, וכך עלה הצורך במתיישבים קבועים.
מצד שני, התנובה הגדלה והולכת של האדמות המעובדות אפשרה לספק מזון לאוכלוסייה הגדלה.
מגמה זו, של גידול בביקוש לכוח אדם וגידול האוכלוסייה, המשיכה לתקופת הברונזה, ובסופו של דבר נבנו עיירות, ומאוחר יותר ערים ומדינות.
התקופה הנאוליתית זכתה בשם "המהפכה הנאוליתית" – ביטוי שטבע הארכאולוג האוסטרלי ויר גורדון צ'יילד (Vere Gordon Childe).
שם זה הוא תולדה של שינויים מרחיקי לכת בתחומים רבים, כגון: העמקת האינטראקציה האנושית, שיטות הקיום המבוססות על הישענות על תנובה חקלאית, תרבות זני תבואה ודגן וביות בעלי חיים.
אחד היתרונות הפוטנציאליים של התחכום והפיתוח הגדולים של טכנולוגיות חקלאיות הייתה האפשרות לעודפי תבואה בעונות ברוכות.
בעונות אלו התנובה הייתה גדולה מהנדרש לשימוש מיידי של הקהילה.
יתרות התנובה נשמרו לעונות שבהן היה קיים מחסור עונתי, או שימשו לסחר חליפין עם קבוצות אחרות.
כך למעשה, היתרות הללו אפשרו את הגדלת האוכלוסייה.
עם זאת, החברות החקלאיות הראשונות הושפעו מכל בעיה בגידולי החקלאות כגון בצורת או מגפה.
בחברות שנשענו באופן משמעותי על החקלאות לצורך אספקת המזון, גדלה מאוד הרגישות לעונות שחונות, בעוד הלקטים-ציידים היו כמעט חסינים למחסור כה דרמטי ורוטיני.
למרות המכשולים התקופתיים באספקת המזון, החברה החקלאית הנאוליתית הצליחה להגדיל את כמויות המזון לאורך זמן; הוכחה לכך ניתן למצוא בגידול האוכלוסייה והתרחבות הטריטוריות.
חברת הלקטים-ציידים ניזונה מכמויות גדולות של חלבון מן החי, בעוד שלחקלאים היו פחות הזדמנויות ומוטיבציה לציד, ורוב מזונם הגיע מהצמחים המתורבתים שגידלו.
ביות בעלי החיים בחלק מהחברות הנאוליתיות, כבהמות עבודה או מקור למזון (ומקנה), היה חידוש נוסף ששינה את המאפיינים החברתיים.
כל התוצרים כולל תוצרי הלוואי של בעלי החיים נוצלו, כך למשל הגללים של בעלי החיים שימשו כחומר דישון, כדלק ואפילו כחומר בנייה.
בנוסף לשימוש בבעלי החיים כמקור זמין לחלבון ומקור למוצרי חלב, מִקנה שימש לעיתים גם לסחר חליפין.
החקלאים הנאוליתיים היו מיומנים מאוד.
הם ייצרו מגוון של כלים שהיו נחוצים לגידול, עיבוד וקציר של תבואה (כמו להבי מגלים ואבני רחיים), וכן כלים ליצור מזון (כלי חרס וכלי עצם).
מיומנותם התבטאה גם בייצור מגוון כלי אבן כמו קישוטים, חניתות, חרוזים ופסלים.
האנשים הנאוליתיים בלבנט, באנטוליה, בסוריה, בצפון מסופוטמיה ובמרכז אסיה, בנו את בתי הכפר שלהם מלבני חמר.
מעניינים במיוחד הבתים בצ'טלהויוק שבטורקיה, שטויחו ונצבעו בסצנות מפוארות של אנשים ובעלי חיים.
באירופה נבנו בתים ארוכים עשויים קש ובוץ, וכן קברים מפוארים למתים.
קברים אלו היו נפוצים במיוחד באירלנד, ואלפים רבים קיימים עד היום.
האנשים הנאוליתיים באיים הבריטיים בנו תילי קברים ארוכים וחדרי קבורה למתיהם, מעברים מעל מקורות מים, סטונהנג' מכרות צור, ומונומנטים.
הכביש המתוכנן העתיק ביותר, ה"דרך המתוקה" (Sweet Track) באנגליה, נבנה אף הוא בתקופה זו.
בני האדם למדו דרכים לשמר מזון לחודשים הבאים, כמו עיצוב של מכלים דחוסי אוויר, ושימוש במלח לצורך שימור המזון.
עד לבואם של האירופאים היו החברות באמריקה ובאיי האוקיינוס השקט ברמת הטכנולוגיה הנאוליתית עם מעט יוצאים מהכלל – כמה גרזנים וראשי חיצים מנחושת באזור גרנד קניון.
התקופה העות'מאנית היא תקופה בת כ-400 שנה בתולדות ארץ ישראל בה נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית.
התקופה התחילה עם כיבוש הארץ בידי הסולטאן סלים הראשון בשנת 1516, והסתיימה בשנת 1917, עם כיבוש הארץ בידי הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי במלחמת העולם הראשונה.
מקובל לחלק את התקופה העות'מאנית לשלוש תקופות:
בתקופה זאת הונחו היסודות למנהל העות'מאני.
הוקם שלטון יציב ומאורגן, נערכו מפקדי אוכלוסין לצורך גביית מיסים, הוקמה מערכת מנהלית של פקידים עות'מאנים, החלו מפעלי פיתוח והושב הביטחון לתושבי הארץ שסבלו ממכת פשיטות של בדואים.
הידרדרות במצב האימפריה העות'מאנית כולה, כולל ארץ ישראל הביאה לערעור המצב הביטחוני והכלכלי ושליטים מקומיים השתלטו על חלקים מהארץ.
התקופה השלישית (המאה ה-19 וראשית המאה ה-20)
שליטים מקומיים שלטו למעשה בארץ ושודדי ים ובדואים עשו כרצונם באין מפריע.
מוחמד עלי, שליט מצרים, ניצל את חולשת השלטון העות'מאני וכבש את הארץ ב-1831. בנו, אבראהים פאשא, שלט בארץ עד ראשית 1841, אז גורש על ידי העות'מאנים בעזרת צרפת ובריטניה.
השלטון העות'מאני הצליח להחזיר לעצמו את השליטה בארץ והנהיג רפורמות לשם מודרניזציה.
חפירת תעלת סואץ החזירה את כל האזור לפעילות כלכלית, והמעורבות של מעצמות זרות ומשטר הקפיטולציות – שהעניק לקונסולים זרים סמכות על נתיני ארצותיהם – הפך לתופעה קבועה.
כיבוש ארץ ישראל על ידי העות'מאנים התרחש במסגרת המלחמה הממלוכית-עות'מאנית.
בשנת 1516 יצא הצבא העות'מאני בהנהגת הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" מדמשק וירד לאורך החוף, שהיה נטוש רובו ככולו, לעבר ח'אן יונס.
בקרב שנערך שם הובסו הממלוכים וארץ ישראל סופחה לאימפריה העות'מאנית.
בעקבות ניצחון העות'מאנים הגיעו משלחות של נכבדי חלק מהערים הראשיות להביע נאמנות לשליטים החדשים.
כיבוש הארץ בידי העות'מאנים לא היה מלווה בסבל רב לתושבים אבל ברמלה, עזה ושכם היו מרידות, שדוכאו באכזריות.
לאחר הכיבוש הוכפפה ארץ ישראל מבחינה מנהלית לפלך (ווילאת) דמשק.
הפלך חולק למחוזות (סנג'קים) והמחוזות נחלקו לנפות (נאחיות).
בארץ ישראל היו תחילה שמונה סנג'קים – שלושה ממזרח לירדן:
סנג'ק לג'ון (מגידו), שכלל את רוב חלקו של עמק יזרעאל ואת ואדי עארה.
מאוחר יותר בוטל סנג'ק לג'ון.
עמק יזרעאל ועמק בית שאן סופחו לסנג'ק עג'לון בעבר הירדן המזרחי.
ערי החוף היו הרוסות וכל ענפי הכלכלה היו במצב ירוד.
השלטון העות'מאני פעל ביעילות, הנהיג מנהל תקין, פעל לשיפור המצב כלכלי, והשקיע בפיתוח החקלאות בכפרים והמלאכה והמסחר בערים.
כמו כן הושקעו מאמצים להבטחת ביטחון התחבורה בדרכים.
חדירת הבדואים שהייתה בעיה חמורה מאות שנים, נבלמה במידה מסוימת.
סולטאן האימפריה העות'מאנית בשנים 1520–1566, סולימאן הראשון, השקיע בפעולות בנייה ופיתוח.
נבנתה חומת העיר העתיקה בירושלים ורחבת התפילה בכותל המערבי הוקצתה ליהודים.
נבנתה רשת של חאנים (אכסניות) ומצודות לאורך הדרכים הראשיות כדי להבטיח את התנועה בדרכים, ובערים פותחו השווקים.
במאה ה-16 החלו להגיע לארץ סוחרים מאירופה ובעיקר מצרפת וב-1535 נחתם לראשונה הסכם קפיטולציה בין השלטון העות'מאני לצרפתים.
ההסכם העניק לנתינים צרפתיים חופש תנועה, חופש מסחר, חופש דת, פטור משירות צבאי, והם יכלו להישפט רק על ידי בית הדין הקונסולרי.
במאה ה-18 נחתמו הסכמים דומים עם מדינות נוספות.
בעקבות השיפור במצב הביטחוני גדל מספר התושבים בארץ ישראל מ-123,000 בראשית הכיבוש ל-206,290 בשלהי המאה ה-16.
משלהי המאה ה-16 החל המצב הכלכלי להידרדר.
חולשת השלטון המרכזי העות'מאני בטורקיה הביאה להחלשות המנגנון המנהלי בארץ, לירידה ברמת המושלים, להשתלטות שליטים מקומיים ולהחלשת הכוח הצבאי.
ההרעה הכללית במצב הביאה לירידה בפעילות הכלכלית בערים ולהפסקת הצמיחה בכפרים.
למרות ההידרדרות הכלכלית השלטון הכביד את עול המיסים.
חולשת הצבא נוצלה על ידי שבטי הבדואים, והם חזרו לפשוט בארץ.
במאות ה-17 וה-18 הוכנסו שינויים במבנה המנהלי.
מראשית המאה ה-17 חולקה הארץ בין שני פלכים (וילאות): הפלך של צידון והפלך של דמשק.
במאה ה-18 הוצא אזור יפו מסנג'ק גזה ואזור לג'ון צורף לסנג'ק עג'לון.