tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר פרסומו הגיע כשהוציא לאור את ספרו "המהפכה האשכנזית".
בשנת 1964 חולל כצנלסון סערה ציבורית ותקשורתית בישראל, שההדים שעוררה הגיעו גם לכנסת, לראש הממשלה ולבית המשפט.
היה זה עת הוציא לאור את ספרו "המהפכה האשכנזית", בהוצאת "אנך", שהייתה הוצאתו הפרטית של כצנלסון שהוציאה לאור רק את ספריו, במימונו העצמי.
בספר הביע כצנלסון בגלוי השקפה גזענית, שהיוותה דעה חריגה וקיצונית ועמדה בסתירה לאתוס של מיזוג הגלויות של שנות המדינה הראשונות.
לדבריו, האשכנזים הם היהודים האמיתיים, והשפה שהמדינה צריכה לאמץ היא שפתם, היידיש, שעל הספרדים ללמוד אותה כדי להתעלות.
העיתון "מעריב" פרסם ראיון נרחב עם כצנלסון, ובו חזר כצנלסון ביתר שאת על דעותיו בהשתמשו בביטויים קיצוניים:
מה פתאום אומרים, שאני כתבתי ספר-שטנה?
אני כתבתי רק את האמת, את כל האמת ואך ורק את האמת!
אסור כבר במדינה הזאת לכתוב את האמת?!
אני פובליציסט, שיש לו דעות עצמאיות, אז אני מחויב לגנוז אותן לעצמי ולחוגי הקרוב?!
בני העם הספרדי לא יגידו לי מה לכתוב ומה לא!
אם אני הולך לכתוב משהו – אני נועץ לפני-כן בבני-עמים אחרים?
אני שואל, למשל, לדעתם של הפולנים?
מה זה בכלל חשוב מה הם חושבים?!
אז מדוע אני אנוס לחשוב, אם דברי מוצאים חן או אינם מוצאים חן בעיני בני העם הספרדי?!
לשאלת המראיין מה יקרה אם בנו או בתו ירצו להתחתן עם יוצאי ארצות האסלאם, השיב: "ישנם ספרדים, שמותר להתחתן בם.
אלה הם ה'לאדינו', הספרדים האירופיים, כמו הבולגרים, היוונים.
אתה חושב, שאהבה היא לגמרי עיוורת?"
לדברי המראיין כי "הרי בכל אופן חיים "שני העמים" במדינה אחת וקשורים קשרי-מסחר, לימודים, נשואין", הגיב: "שיפסיקו ללמד אותם תנ"ך ועברית.
צריך ללמד את בני העם הספרדי יידיש.
קלמן כצנלסון היה נשוי לפנינה (1907–1983) ואב לשניים: יוסף כצנלסון ושרה מרקס.
אחותו דבורה הייתה אשתו של יונתן רטוש.
נפטר בשנת 2000, בגיל 92. נקבר בבית עלמין הדרום.
ישראל אחרי מבצע סיני, 1957.
אנטומיה של תנועת החרות :יצחק שמיר כונס נכסים, שמאלנים, 1991.
מדריך פוליטי לאליטה צעירה, 1998.
דפנה די מורייה, גבעת הרעב.
מקס קרי, דברי ימי רומא.
ארל סטנלי גרדנר, תעלומת האלמנה הזוממת.
ג'ון דיקסון קאר, חופשה עם המוות.
אגאתה כריסטי, דרמה ב-3 מערכות.
Széll Kálmán; 8 ביוני 1843 - 16 באוגוסט 1915) היה כלכלן ופוליטיקאי הונגרי שכיהן כראש ממשלת הונגריה בין 26 בפברואר 1899 ל-27 ביוני 1903.
סל נולד על גבול אוסטריה-הונגריה ולמד כלכלה בבודפשט ובווינה.
היה בין מקורביו של המדינאי פרנץ דיאק, ב-1867 נשא לאישה את אילונה ורשמארטי, בתו של המשורר מיהאי ורשמארטי, שחיה עם משפחת דיאק לאחר מות אביה.
ב-1875 מונה לשר האוצר בממשלת קלמן טיסה וב-1878 הוביל את ההסכם הכלכלי של הונגריה ואוסטריה (הנספח הכלכלי של הסדר הפשרה (ה-Ausgleich) אשר הביא ליצירת האימפריה האוסטרו-הונגרית), במסגרתו יצר את הבנק המרכזי המשותף האוסטרו-הונגרי ושיקם את כלכלת הונגריה ואת מצב האשראי שלה.
סל התפטר מתפקידו עקב כיבוש בוסניה והרצגובינה, אותה ראה כהרפתקאה המסכנת את כלכלת הממלכה.
ב-1899 היה לראש ממשלה מטעם המפלגה הליברלית והוביל הסכמי סחר ומכס מול אוסטריה שהקנו להונגריה מעמד עצמאי.
בבחירות של שנת 1901 שב והרכיב את הקבינט.
אולם, חוק שניסה להעביר, אשר הגדיל את מספר המגויסים ההונגרים לצבא אוסטרו-הונגריה עורר את חמת זעמם של הלאומנים שהצהירו שיסרבו לגיוס אלא אם כן יינתן לשפה ההונגרית מעמד שווה לזה של השפה הגרמנית בצבא (הצבא התנהל בגרמנית בלבד).
המשבר הביא את ממשלתו לקיצה ב-1903.
כאשר פירק יורשו, אישטוון טיסה, את המפלגה הליברלית שנה לאחר מכן, כיהן סל כיו"ר מפלגת החוקה.
על שמו נקראה כיכר סל קלמן בבודפשט (בימי השלטון הקומוניסטי נקראה כיכר מוסקבה)
קלמן טיסה מבורושיינו (בהונגרית: Borosjenői Tisza Kálmán; 16 בדצמבר 1830 – 23 במרץ 1903) כיהן כראש ממשלת הונגריה בין 1875 ל-1890, והיה האדם שכיהן במשרה זו במשך הזמן הארוך ביותר.
במשך השנים שלאחר המהפכה ההונגרית של 1848, אותה חווה טיסה כבן 18, ביצע פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה מספר רפורמות דמוקרטיות ומודרניסטיות בהונגריה.
בשיאן הועבר חוק בחירות שהתיר לשכבה דקה בת כ-6% לבחור נציגים לפרלמנט.
בבחירות הראשונות נבחר טיסה לחבר פרלמנט.
ב-1875 ייסד את המפלגה הליברלית ונבחר לראש ממשלת הונגריה.
עיקר המנדט של ממשלתו היה עיסוק בנושאי פנים וכלכלה.
טיסה הצעיד את מדינתו למודרניזציה שלטונית ומנהלית, בלתי תלויה בזו האוסטרית.
בין היתר הוקמו בתקופתו הבירוקרטיה, מערכת המיסים ההונגריים והחלת השימוש בשפה ההונגרית כשפת שלטון בתחומי השליטה ההונגריים באימפריה (במקום הגרמנית).
כן פעל טיסה נגד אנטישמיות, בפרט לאחר עלילת הדם של טיסאסלר.
בנו, אישטוון טיסה, היה אף הוא ראש ממשלה.
קלמן שור היה חייל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
קלמן שור נולד בכפר אנטלפטא שליד העיר זרסאי בליטא.
למד בחדר ובגיל 12 החל ללמוד בישיבת פוניבז'.
אחרי שלמד בישיבה במשך 3 שנים נאלץ לחזור הביתה, כדי לעבוד ולסייע לפרנסת המשפחה.
בשנת 1939 גויס לשירות חובה בצבא הליטאי.
לאחר סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940, הפכה היחידה הצבאית שבה שירת לחלק מן הצבא האדום.
בתחילת 1941 שוחרר מהשירות הצבאי.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, הצליח להימלט לרוסיה (הוריו וכל אחיו נשארו בליטא ונרצחו על ידי לאומנים ליטאים).
בקץ 1942 התנדב לשירות הצבאי והוצב בדיוויזיית חיל רגלים ה-16, אשר הורכבה מיוצאי ליטא.
קלמן שור שירת ביחידת הארטילריה של הדיוויזיה.
מפקד צוות תותח נ"ט קלמן שור הצטיין בקרב שנערך באוקטובר 1944 באזור העיר טאורגה שבמערב ליטא.
במהלך הקרב נפגעו קשה כל חיילי הצוות של שור והוא נותר לבד ליד התותח.
על מעשה גבורה זה הוענק לרב-טוראי קלמן שור תואר גיבור ברית המועצות.
במהלך המלחמה עוטר בשלושה עיטורים (נוסף על כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות): עיטור לנין, עיטור הדגל האדום ועיטור הכוכב האדום.
לאחר תום המלחמה השתחרר מן השירות הצבאי.
התגורר בווילנה, עבד למחייתו כחייט.
בשנת 1979 עלה לישראל בעקבות שתי בנותיו התאומות מיכל ומירה שעלו לארץ שנה קודם.
בישראל התגורר במערב ראשון לציון.
קלמן שור נפטר במרץ 2003. בשנת 2005 נקרא רחוב על שמו בראשון לציון.
קלמן פורת (10 ביוני 1927 – 31 באוגוסט 2000) היה דמות מפתח בפיתוח ויישוב הנגב.
בין תפקידיו הציבוריים כיהן כמנהל הראשון של מחוז הנגב במשרד השיכון והבינוי - הקמת הערים החדשות במרחב הדרום והנגב ועיבוי הערים הוותיקות, וכנשיא לשכת המסחר והתעשייה בנגב.
שירת במשטרת היישובים העברים (J.S.P), ב"הגנה" ובהמשך, הגיע לדרגת אלוף-משנה בצה"ל.
קלמן פורת נולד בשנת 1927 למשפחת פורטמן ב"מושבה" הרצליה.
הוריו, אסתר ואברהם, אשר עלו ארצה מפולין ב-1924, היו ממייסדי המקום.
למד בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן ב"תיכון-חדש" בתל אביב (בוגר מחזור י"ג משנת 1944).
כנער, קלמן פעל אינטנסיבית בשורות "ההגנה", ולאחר מכן, בשנת 1946 שירת בהגנה "שירות חובה".
במלחמת העצמאות נלחם כמפקד מחלקה בגדודים 22 ו-23 של חטיבת כרמלי והשתתף בקרבות בגליל.
בין השנים 1946–1952 השלים תואר בהנדסת בניין בטכניון בחיפה.
בתחילת שנות החמישים, עבד בתכנון וניהול פרויקטים במחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית (אשר בשנות האלפיים, היא "המינהל לבנייה כפרית" במשרד הבינוי).
בתפקיד זה, עסק בהקמת הקיבוצים והמושבים באזור מרחבים, שיבולים, מבטחים, הערבה והר הנגב.
ב-1964 נמנה עם בוגרי המחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
פורת נפטר באוגוסט 2000. היה נשוי ואב לחמישה.
אחיו של קלמן, אשר פורת, היה טייס ונהרג במהלך תאונת אימונים ב-1956.
קלמן פרנצפלבי (בהונגרית: Ferenczfalvi Kálmán; 1921, דברצן – 2005, דברצן) היה פעיל למען זכויות האדם וחסיד אומות העולם מהונגריה שהציל כ-2,000 יהודים בתקופת השואה.
פרנצפלבי התגורר בג'נג'ש וחברתו הייתה יהודיה בשם יהודית.
חוקי גזע הונגריים אסרו עליהם להינשא.
לאחר פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 החל גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ, ומסוף 1944 החל גירושים בצעדות מוות מזרחה לאוסטריה.
בגירושים של אביב 1944 גורשו גם יהודית וכל בני משפחתה לאושוויץ.
פרנצפלבי היה קצין אספקה בצבא ההונגרי.
הוא היה מוצב הרחק מג'נג'ש ולכן לא יכול היה לסייע, אך החליט שיפעל ככל יכולתו למען יהודים ששולחו למחנות ריכוז, מחנות עבודה וצעדות מוות.
הוא יצר יחידות דמה והנפיק אישורי דמה, כרטיסים מזויפים של הקצבות מזון, פקודות העברה של כוח אדם ומסמכים מזויפים נוספים.
הוא השיג אישורים תקפים - אישורי מעבר ושהות - עבור נוצרים, והעביר אותם ליהודים, וזאת בניגוד להוראות שקיבל.
הוא אף הבריח יהודים ממחנות ומגטאות בכלי רכב שנהג בהם.
הוא קיבל הוראות להעביר יהודים לקבוצת יהודים שנועדה להישלח ברגל לגבול אוסטריה בצעדת מוות, אך הפנה אותם לכיוון בודפשט והלך עמם.
בבודפשט הסתיר פרנצפלבי יהודים בבית הצלב האדום, תוך שימוש במסמכי זהות שגנב.
הוא עצמו שמר על בית הצלב האדום, במדיו הצבאיים, בצורה רשמית-כביכול, באופן שהפחית את הסיכוי שייערך חיפוש בבניין.
הוא נכנס לגטו בודפשט והצליח להציל משם שני אנשים.
בסך הכל הצליח פרנצפלבי להציל כ-2,000 יהודים.
יהודית שרדה את אושוויץ ומחנות ריכוז נוספים, ושבה לג'נג'ש בסוף 1945. קלמן פרנצפלבי ויהודית נישאו והקימו משפחה בג'נג'ש.
בשנת 1987 הוכר פרנצפלבי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם ועץ ניטע לכבודו ביד ושם.
מאות מתושבי ג'נג'ש, וכן עשרות מהיהודים שהציל פרנצפלבי, היו נוכחים בטקס.
קלמן רוזן (נולד ב-25 במרץ 1931) היה חבר ואחד ממנהיגיה של תנועת דרור, ומנהל סניף "הקן" של התנועה בבוקרשט, רומניה עד שנת 1947. בשנה זו העביר קבוצה של 55 נערים ונערות, בתחילת מסע עלייתם לארץ ישראל.
תחילה הובילם מהעיר אל הרכבת, וברכבת פיקד על קרון של 250 נוסעים, עד הגיעם אל הנמל בבורגס, בולגריה.
ממקימי היישוב משגב עם, ומחלוצי סוכני הביטוח בישראל.
חבר במועדון המיליונרים העולמי Million Dollar Round Table" ,M.D.R.T", תואר יוקרתי של סוכני הביטוח המצטיינים בעולם, חבר מועדון הבכירים של איילון חברה לביטוח, קיבל פרסים והוקרות על תרומתו לענף הביטוח בישראל.
קלמן רוזן נולד ב-25 במרץ 1931 בוקרשט, רומניה.
לרחל ברוך (1978-1907) ושמואל רוזן (1973-1900), שהיה דתי שומר מסורת ועבד כשען, "זייגרמאכר" (יידיש: "[ה]שען") וצורף, ברומניה בעת המלחמה, בנה כנסיות כעבודת כפייה.
לקלמן אחות אחת, יונה רוזן (נולדה ב-3 בספטמבר 1929), וכיום מתגוררת בקיבוץ לוחמי הגטאות, שבצפון ישראל.
ברומניה גרו בשכונה נוצרית ברחוב calea Rahocei מספר 358. קלמן ויונה מאז ועד היום שמרו אחד על השני, והיו אחים וחברים טובים.
בילדותו למד קלמן בבית הספר העממי "רונטי רומן" שבבוקרשט רומניה.
ולאחר 4 שנים למד בבית הספר המקצועי לחשמל "הפטיש".
בבית הספר המקצועי שומע על תנועת "דרור", ובגיל 17 היה חלק משמעותי מהנהגת התנועה, ואחראי על סניף "הקן" בבוקרשט.
קלמן פעל בנוסף לתפקיד בהנהגה, כמדריך נוער, כאשר יונה אחותו, עבדה כמדריכה של הצעירים.
ב-25 בדצמבר 1947 עזב את בוקרשט, והוביל 55 נערים ונערות, מתנועת דרור, במסעם לארץ ישראל, יחד עם אחותו יונה ובת דודתו טובה בן ארי.
בתחילה נסעו ברכבת לבורגס, בולגריה, ומשם המשיכו באוניות מעפילים גדולות: "פָּאן יוֹרק" (Pan York; ובשמה העברי: "קיבוץ גלויות") ו"פָּאן קרֶסֶנט" (Pan Crescent; בשמה העברי: "עצמאות") לישראל, כשהגיעו לחופי הארץ, הוחזרו לקפריסין למשך כחצי שנה והוחזקו במחנה המעצר "מחנה החורף".
ב-25 במרץ 1948, יום הולדתו של קלמן עלו ארצה לעיר חיפה.
משם נשלחו למחנה מעבר ברעננה ומשם לגבעת ברנר, שם עבד קלמן חצי יום בבית יציקה וחצי יום בלימודי עברית.
לאחר שנתיים בגבעת ברנר עברו לקיבוץ משגב עם, שעל גבול לבנון.
בשנת 1952 התחתן עם אנוצה גולדנברג (נוצי) (2001-1941) ילידת בוקרשט, רומניה.
שאותה פגש עוד בצעירותו בבוקרשט, כאשר היו פעילים בתנועת דרור (שלימים נהפכה לתנועת הבונים דרור), ושוב נפגשו דרכם בקיבוץ משגב עם, בו נישאו.
ב-1954, לאחר לידת בנם הבכור, עברו לנהריה, עיר מגוריו של קלמן עד היום, אנוצה עבדה כמנהלת משק בית ולבסוף התמסרה לגידול המשפחה.
לקלמן ואנוצה נולדו 4 ילדים.
ב-2001 נפטרה אנוצה אשתו של קלמן, לאחר מאבק במחלה קשה וממושכת, קלמן טיפל בה במסירות ובאהבה גדולה, חיפש בין היתר תרופות חדשניות, בארץ ובעולם.
לאחר מותה, תרם קלמן פארק שעשועים לילדים ע"ש נוצי, והקים את תחרות הברידג' השנתית לזכרה.
כשעבר לנהריה יחד עם אשתו אנוצה וילדם הבכור עבד במפעל "ישראסבסט" כפועל במשמרות, לאחר מכן עבד כחשמלאי והשלים בגרויות.
בנוסף עבד קלמן כפקיד בעיריית נהריה.
ובמקביל למד להיות סוכן ביטוח.
רוזן ענק הביטוח, הוא מפעל חייו של קלמן רוזן, ומהווה אחת מסוכנויות הביטוח הגדולות בישראל.
החברה הוקמה ב-1967 וכיום מעסיקה מעל ל-60 עובדים בשבעה סניפים, נהריה, צ'ק פוסט, יוקנעם, כרמיאל, קריית אתא, קריית מוצקין וחיפה.
במהלך עבודה כסוכן ביטוח, קטף קלמן פרסים שונים, בשנת 1971 הצטרף כחבר במועדון המיליון של חברת הביטוח מגדל.
מכונה לקילוף תפוחי אדמה, תהפוך חיש מהר צעקה אחרונה, ויקלפו בה כל סוג ומין, מכונה עם אופי וייצוג זמין.
פלזנבורג - פטנט אדיר, מתיז שטיחים חיש קל לקיר, ויש לו כוח מרץ והספק, פלזנברג מוצר מלוא היי-טק.
לחלונות כהים יש מותג אחד, הכיסוי נוצר עם סולרפק, לכל זכוכית ישנו כיסוי מתאים, סולרפק פתרון כל כך אמין .
כיום קלמן גר בנהריה, מנהל אורח חיים פעלתי גדוש באומנות תרבות ועבודה ומשפחה ובן זוגה של ליה לבוב, עד היום עובד ומכהן וכנשיא חברת "רוזן ענק הביטוח".
קלמן כ"ץ נולד, חי ועבד בתל אביב.
בנעוריו היה חבר ומדריך בתנועת הנוער העובד.
לאחר מכן התגייס לנח"ל המוצנח והיה ממקימי קיבוץ אור הנר שבנגב.
כ"ץ סיים לימודי תואר ראשון ושני בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בחיפה ואף לימד שם מספר שנים.
את דרכו כאדריכל החל במשרדו של אריה שרון ולאחר מכן במשרדו של נחום זולוטוב.
במהלך קריירה מקצועית בת למעלה מחמישים שנה תכנן מאות פרויקטים ועסק בתחומי תכנון מגוונים בהם בינוי ערים, מבני ציבור, מבני מגורים, מבני משרדים, שימור מבנים ואתרים ועיצוב עירוני.
במשך השנים שימש בתפקידים ציבוריים שונים בהם יו"ר איגוד האדריכלים במחוז תל אביב, חבר בוועדה הארכיטקטונית של עיריית תל אביב וחבר במועצה לארץ ישראל יפה.
היה נשוי לד"ר קציעה כ"ץ, סופרת, בלשנית וחברת האקדמיה ללשון העברית, ואב לארבעה.
קלמן כ"ץ זכה במספר תחרויות תכנון.
הבולטת בהן הייתה תחרות לתכנון מחדש של אזור דרום הקריה בת"א.
הרעיון לשמר כ-40 דונם משטחה של המושבה שרונה - תחילה כפארק אורבני בלב המע"ר המתוכנן ובהמשך בשילוב עם שימור חלק ממבני המושבה - עמד בבסיס הצעתו של כ"ץ.
הצעה זו זיכתה אותו בפרס ראשון בתחרות אדריכלית שנערכה ב-1980 ואשר תוצאותיה הבנויות קורמות עור וגידים בימים אלה.
2004 – מע"ר בעיר ההיסטורית, טבריה
1998 – תוכנית אב אסטרטגית, חדרה
1996 – מושבת הראשונים, ראש פינה
1991 – הרובע הדרומי, אופקים
1990 – שדרות ירושלים, יפו
1970 – יישוב קהילתי, נווה אילן
2004 – מדרחוב הירקון, טבריה
1998 – יד לשריון, לטרון – בשיתוף עם אדריכל ירון כ"ץ
1992 – ככר העיר, דימונה – בשיתוף עם אדריכל ירון כ"ץ
1991 – מרכז ספורט, יסוד המעלה
1978 – מרכז תרבות "יד שטרית", טבריה
1978 – בי"ס לחינוך מיוחד "צבר", דימונה
1974 – מרכז שיקום והכשרה מקצועית (איל"ן), ת"א
2014 – דרך תת-קרקעית בדרום הקריה, ת"א
2011 – מבנה אנרגיה בדרום הקריה, ת"א
2013 – מגדלי און, קריית אונו
1970 – מבנן מגורים ברובע היהודי, ירושלים
1994 – מלון שלום פלאזה, אילת
1995 – בית אבות לאנוסי משהד, הרצליה
2000 – המכון הגיאופיסי, לוד
1995 – בית וילקומיץ', ראש פינה
1986 – אחוזת דוברובין, יסוד המעלה
1962 – תחרות פתוחה: מרכז העיר נהריה – פרס שלישי.
1964 – תחרות פתוחה: פארק הירקון, ת"א – פרס שלישי.
1980 – תחרות מוזמנים: דרום הקריה – מרכז העסקים הראשי של ת"א – פרס ראשון.
1984 – תחרות מוזמנים: בית הורים ויצ"ו, ת"א – פרס ראשון.
1985 – תערוכת אדריכלות ישראלית בלונדון (יד שטרית – טבריה, נווה אילן).
1986 – תחרות פתוחה: בית הנשיא, ירושלים – קניה.
1986 – תערוכת אדריכלות ישראלית בדנמרק (מגורים ברובע היהודי בעיר העתיקה – ירושלים).
1989 – תחרות פתוחה: מדרחוב ויצמן, קריית ים – פרס שני, בשיתוף עם אדריכל ירון כ"ץ.
1991 – תערוכת אדריכלות ישראלית ברוסיה (מתחם נגה – יפו, הרובע הדרומי – אופקים).
1995 – תחרות מוזמנים: מרכז המשרדים של המכון הגיאופיסי, לוד – פרס ראשון.
1997 – מרחב 97 – הביאנלה הישראלית לאדריכלות (אתר השריון, לטרון), בשיתוף עם אדריכל ירון כ"ץ.
2012 – אות העיצוב העירוני – גני שרונה (דרום הקריה), תל אביב.
1983 – "בית הורים ויצ"ו, תל אביב – "גגות אדומים" / אסתר זנדברג "העיר".
1984 – אחוזת דוברובין, יסוד המעלה – "פרשים קוזקים" / אסתר זנדברג "העיר", מס' 185.
1988 – מלון אלתר שוורץ, בית מר, אחוזת דוברובין / בתוך: זאב ענר, "סיפורי בתים".
1993 – מגורים ברובע היהודי בירושלים / בתוך: דוד קרויאנקר, "אדריכלות בירושלים – הבניה בעיר העתיקה".
2004 – רחוב הירקון, טבריה / "בנין ואדריכלות" גיליון מס' 88.
קלמן-ליברמן היא תוכנית אקטואליה רכה יומית בהגשת קלמן ליבסקינד ואסף ליברמן המשודרת בתחנת הרדיו כאן ב' של תאגיד השידור הישראלי מיום הקמתו.
כאשר אחד מהמגישים נעדר מחליף אותו עיתונאי אחר מתאגיד השידור תמר אלמוג או רועי שרון.
התוכנית משודרת ארבעה בקרים בשבוע.
ביולי 2016 פורסם כי אסף ליברמן וקלמן ליבסקינד ערכו פיילוט לתוכנית רדיו בתאגיד השידור הישראלי ההולך וקם, בעקבות הפרסום הושעה ליברמן מהגשת התוכנית בוקר טוב ישראל בגלי צה"ל.
בפברואר 2017 פורסם כי אכן השניים יגישו תוכנית אקטואליה מרכזית בכאן ב ברצועת השעות 8:00 עד 10:00.
התוכנית מתאפיינת בראיונות עומק ארוכים ובפינות מוזיקליות של ד"ר חזי עמיאור ועומר בן-רובי.
בשנת 2022 הייתה "קלמן ליברמן" לתוכנית האקטואליה השנייה הכי מואזנת בישראל לפי מדד TGI.
נעימת הפתיחה של התוכנית עובדה מתוך השיר "Certainty" של להקת הרוק "טמפלס".
קלמן שץ (15 בספטמבר 1897, י"ח באלול ה'תרנ"ז – 22 בפברואר 1968, כ"ג בשבט ה'תשכ"ח) היה ראשון המייסדים של קיבוץ אשדות יעקב (גשר הישנה), מראשוני החקלאים בישראל, חלוץ, ציוני, אחרון הבשקירים, שהקדיש את מיטב שנותיו ליצירה החלוצית בפיתוח ובידע חקלאי.
היה חבר בהנהלת ארגון הזרע ובהנהלת המשביר לצרכן.
שץ גדל בבית עשיר "מסורתי" ומשכיל של "גבירים" שלפני מהפכת הצאר.
למורת רוחם של הוריו אימץ רעיונות "פרולטריים", שונים מהמסורת היהודית.
העדיף לעבוד בעבודה גופנית קשה.
ב-1917, עם פרוץ המהפכה, הצטרף ל"צעירי ציון".
עבד עם חבריו בגידול ירקות מחוץ לעיר.
הצטרף ל"החלוץ" ויצא להכשרה במושבה חקלאית יהודית בבסרביה.
אחר כך גויס לצבא האדום ואז ערק ממנו.
בהמשך בא לבקר חבר מה"בשקירים" בגשר.
אותו לילה הצטרף בחורנו לחברו הבשקיר שיצא לשמירה על גדות הירדן הזורם בפסטורליות (בג'אסר אג'מעה).
הירח המשתקף במימי הנהר והמיית המים, האווזים ששטו בנהר בשלווה סטואית, כל אלו כבשו באחת את בחורנו הרומנטיקן, שקרא כבר לפני כן את כל הרומנים הרוסיים בשפת המקור.
את מאשה פגש כשבאה עם חברות לטייל במקום.
למאשה הציונית הייתה כבר משפחה בארץ: לובנוב ביבנאל והדוד יוסף חיים ברנר, הסופר - בתל אביב.
עוד דוד ברנר, עם משפחה, שבא אחריה והתיישב בתל-אור (ליד רוטנברג) ממזרח דרום לנהריים..
תוך שבועות אחדים התפזרו כל ה"בשקירים" ברחבי הארץ.
חלקם אף חזרו לחו"ל...קלמן שץ הודיע ליוסף ברץ מדגניה א' (להלן מוסדות ההתיישבות) שהוא בכל מצב נשאר במקום ויש להביא גרעין לכאן: אדמה בשפע, כנ"ל מים וגם רכבת יש - כמי שבא מאירופה, רכבת היא אכן חיבור לעולם הגדול...
שץ וברץ נסעו לשכנע גרעין שיבוא למקום.
אחרי שנתיים הגיע גרעין "אחדות" הנהדר מבית הכרם בירושלים.
בינתיים נשאו קלמן שץ ומאשה פיינברג בבית הרב, שהכירו, בכפר יחזקאל (אז עין טבעון).
הרבנית פרצה בבכי למראה רגליהם...
ב-1924 בג'אסר אג'מעה, קמה גשר אשדות יעקב.
אחרי 10 שנים עברו לדלהמיה (מקום אשדות עד היום) וכל השאר היסטוריה...
למאשה ושץ נולדו: אורה, בת בכורה באשדות יעקב, אחריה שמואל וטל הבנים.
כל חייו עסק שץ בחקלאות.
בערוב הימים הקים עם דב קבק, מקיבוץ יגור, את חברת "הזרע".
גם בדירקטוריון של המשביר המרכזי היה שץ חבר.
קלמן שץ נפטר ב-1968 (במהלך ניתוח בבילינסון) נקבר בקיבוצו אשדות יעקב.
קלמן מספר על הקמת גשר (אשדות יעקב של היום)
בגדוד העברי, לפני פרוקו, התארגנו קבוצות להתיישבות חקלאית.
באותה תקופה, היה הרברט סמואל הנציב העליון בארץ ורבתה התקווה לעלייה גדולה ולהעברת כל אדמת הממשלה לרשות ההתיישבות היהודית.
קבוצת חברים מקצתם פלחים, פועלי מושבות הגליל, אשר אימצה לעצמה את השם : "בשקירים", על שם שבט נודדים ברוסיה, מגדלי סוסים בעיקר...
חלמה על הרחבת ההתיישבות, דרומה ממנחמיה, וחפצה היה להתיישב בגשר נחלים.
מקום מפורסם כמעבר של שודדים מעבר הירדן אשר היו מטרידים את תושבי הסביבה.
במקום זה רכשה פיק"א אדמה, זמן רב קודם לכן, אן הערבים הם שעיבדוה.
מתיישבים לא היו, ואכרי מנחמיה אשר האדמה נמסרה להם לעיבוד לא העזו לעבדה בגלל מצב ביטחוני פרוע.
פיק"א העמידה לרשות ה"בשקירים" תקציב לכיבוש אדמת גשר וליישוב החברים במקום לאחר-מכן.
הקבוצה קבלה שני בתים, רכשה חמישה זוגות של בהמות עבודה.
בסתיו 1921 רוכזו כ-20 זוגות בהמות מכל מושבות הגליל, אשר יצאו לחרוש את אדמת-גשר.
במקום, על אחת הגבעות הוקם אוהל מרובע.
נחפרו תעלות הגנה, ונחפר מקום לחמישה זוגות בהמות עבודה.
שבעה חברים מקבוצת ה"בשקירים" נשארו במקום: חמישה לעבודה ושניים לשמירה, החריש עבר ללא תקלות.
בזמן זה התפרדו חברי הקבוצה לשלשה מקומות: חלקם חרשו בגשר, חלקם עבדו בסלילת הכביש צמח-טבריה, וחלקם במנחמיה שנשארה בסיס הקבוצה.
באותה שנה ירדו גשמים, השדות הניבו יבול, אך חיי החברה הורעו, הגורמים העיקריים היו שניים: פיצול הקבוצה, וייאוש מאפשרות של התיישבות במקום היות שערביי הכפר המשיכו לגור בו.
הקציר התברר כי רב חברי ה"בשקירים" החליטו לעזוב.
את הדייש ביצעו חברי דגניה ב'.
לאחר הקציר התברר כי מהקבוצה נשארו רק חבר אחד ושתי חברות.
השלשה החליטו להמשיך ולחפש חברים שיצטרפו למקום.
לקראת הסתיו הצליחו אלו לצרף אליהם 22 חברים וחברות אשר באו כבודדים, יחד היו עשרים וחמישה.
באותו זמן הוחלט לעזוב את מנחמיה ולעבור לגשר, פיק"א הגיעה אז להסדר עם אחדים מתושבי הכפר הערביים, ואלו הסכימו לעזוב את המקום.
לרשות הקבוצה הועמדו ארבע חושות.
השנייה הפכה למקום-מספוא לבהמות, והשתיים הנותרות היו למחסנים.
על ידי חדר-האוכל הוקם אוהל, צריפים למגורים עמדו בבניתם, נרכש תנור, החיים במקום החלו.
הוקמו סככה לבהמות, מקום לפרות-חלב, ובאותו חורף נרכשו עגלות דמשקאיות ופרות ערביות.
לקראת האביב הוכן גן ירקות ואף בגידול טבק החלו.
השדות הבטיחו יבול יפה אך שוב, לקראת גמר השנה החקלאית, התפוררה הקבוצה ומשלושת הראשונים לא חשב אף אחד להישאר.
חברי המרכז החקלאי ביקרו במקום, והחברים הבודדים שהסכימו להישאר התנו את הישארותם בהתקשרות עם קבוצה מאורגנת.
לאחר שהפניות אל קבוצות שישבו ביבניאל וגשרון על הליכה לגשר נדחו על-ידן מסיבת האקלים הקשה פנו לקבוצת "אחדות" בירושלים, וחבריה לא נבהלו כנראה, מחוסר התנאים.
אחרי ששלחו "מרגלים" והמקום מצא חן בעיניהם, הסכימו בהתלהבות ובאו לגשר.
קלמן טייגמן (24 בדצמבר 1923 - 17 ביולי 2012) היה אזרח ישראלי שנולד בוורשה שבפולין, והעיד במשפט אייכמן ב-1961 שנערך בירושלים, אך סירב להעיד נגד דמיאניוק וסבר שאיננו אשם.
הוא היה מיוזמי מרד מחנה טרבלינקה ולאחר מכן הצטרף לפרטיזנים ולצבא הפולני.
בתום המלחמה עלה לארץ ישראל והשתקע בבת ים.
קלמן טיגמן למד בבית ספר טכני בוורשה לפני מלחמת העולם השנייה.
הוא היה תלמידו של אדם צ'רניאקוב אשר כיהן כראש היודנראט בגטו ורשה והתאבד בשנת 1942 כאשר התחילו המשלוחים לטרבלינקה.
ב-1935 אביו של קלמן היגר לישראל (שבאותם ימים הייתה תחת השלטון הבריטי).
קלמן ואמו תכננו להצטרף אליו לאחר שנה או שנתיים, אך המלחמה שיבשה את תוכניותיהם.
ב-4 באוקטובר 1942, בהיותו בן 19 נשלח עם אימו אל מחנה ההשמדה בטרבלינקה.
הם נלקחו בבוקר מאומשלגפלץ (כיכר גדולה בצפון גטו ורשה) יחד עם עוד שלוש מאות יהודים שרוכזו שם.
הם הועמסו בקרונות ללא ידיעה לאן הם נוסעים - הם חשבו שהם הולכים לעבוד.
הם שמעו את השמועות שהגיעו בינתיים ממקומות שונים אבל לא רצו להאמין.
זמן קצר לאחר שהם הגיעו לטרבלינקה היא נלקחה להשמדה והוא הועסק על ידי הנאצים בעבודות מיון חפציהם של היהודים שהובלו אל תאי הגזים בזכות מראהו המצודד והיכרות שטחית עם אחד הקאפו (אסיר יהודי שהיה ממונה על אסירים יהודים אחרים).
בטרבלינקה לא היו פועלים, לא היו עובדים מלבד היהודים שנאלצו לעבוד במיון חפצי הנידונים למוות ובפינוי הגופות.
כשנה וארבעה חודשים לאחר מכן, ביום שני, 2 באוגוסט 1943, פרץ מרד טרבלינקה שהביא לסגירתו של מחנה ההשמדה.
האנשים החלו לדבר ביניהם ולומר שאם כבר נגזר עליהם למות אז עליהם להילחם.
מארגני המרד תכננו למצוא תאריך מסוים שהגרמנים נוסעים להתרחץ, ובמחנה לא נשארים הרבה שומרים ואז להוציא את הנשק מהמבנים, לחלק את הנשק בין כל האנשים במחנה, להשתלט על המחנה ולברוח.
הם פוצצו רימונים ליד מצבור דלק (היה שם 5,000 ליטר בנזין) וכל המחנה עלה באש, הכל בער.
אנשים נפלו, נהרגו, ומי שלא נהרג, זה היה צירוף מקרים, פשוט מזל.
לאחר שקלמן השתתף במרד ונמלט מהמחנה הוא התחבא בבונקר שהיה מוקף בצבא הגרמני.
הוא שרד את יערות פולין כפרטיזן ומצא מסתור אצל משפחה.
מאוחר יותר אף התגייס לשורות הצבא הפולני ב-1944, שם הוא סבל מאפליה ונשלח ליחידה של יהודים בלבד.
אחרי המלחמה הוא נסע לברגן בלזן, כי משם הייתה אפשרות להגיע לישראל על אונייה והוא גילה שדודה שלו, אחותה של אמא שלו, בחיים, ומצא אותה שם.
הוא פגש שם בחורה ושאל אותה אם יש לה חבר, והיא אמרה לו כן.
הוא שאל אם אפשר לראות מי החבר שלה, היא הוציאה מראה ושמה מולו ואמרה – זה החבר שלי.
קראו לה רינה שלימים הפכה אשתו הראשונה.
ביחד הם רצו לעלות לארץ ישראל, אך כאשר הם הפליגו לכיוון הארץ, לפני העגינה בנמל חיפה, הם נתפסו על האוניה 'מולדת' בידי הבריטים שגירשו אותם לקפריסין למשך שנה וחצי.
לאחר מכן הם עלו לארץ ישראל וקלמן טיגמן התאחד עם אביו שהפעיל בזמנו את מכונת הקרח הראשונה בארץ (באותו הזמן לא היו מקררים).
לזוג טייגמן נולד בן יחיד, חיים, והמשפחה השתקעה בבת ים, אותה קלמן לא עזב עד יומו האחרון.
קלמן שלט בשפה העברית, לצד פולנית, רוסית, יידיש, גרמנית ואנגלית והתגייס למשטרת ישראל, שבה הפך ליומנאי, בשל כישורי השפה שלו.
לאחר כמה חודשים במשטרה החליט לנצל את הידע הרב שרכש בעבר ביערנות ובעץ והחל לעבוד במפעל לייצור מכונות נגרות ומתכת.
לאחר מספר שנים פתח עסק עצמאי בתחום.
בשנת 1983 נקלע העסק למשבר שנבע ממפולת המניות הגדולה, המשפחה הפסידה כספים רבים, הדבר השפיע על רינה טייגמן, אשר הלכה לעולמה בגיל 60 בלבד.
אחרי המשבר הזה טייגמן התחתן בשנית עם לאה ליפשיץ, והחליט להפסיק לעבוד כעצמאי.
הוא ובנו השיבו את החובות שהיו צריכים להחזיר והוא עבר לעבוד חצי בהתנדבות וחצי בתשלום במחסני החירום של עיריית בת-ים.
הוא ערך במחסנים סדר יעיל, שבהמשך אף הועיל במהלך מלחמת המפרץ.
כמה שנים לאחר עלייתו לארץ הוא אף התבקש לטוס לגרמניה, שם העיד נגד הנאצים אשר היו חלק מהפיקוד על מחנה ההשמדה.
טייגמן העיד נגד פושעי מלחמה רבים.
בין היתר, העיד במשפטו של אדולף אייכמן, אך סירב להעיד נגד ג'ון איוון דמיאניוק.
כשהסגירו את דמיאניוק, נותרו בחיים ארבעה אנשים.
התובע המוביל, מיכאל שקד, הגיע לקלמן שהיה עד מרכזי, וקלמן אמר: "אתם סתם נטפלים לאדם שלא היה בטרבלינקה.
אתם רוצים להאמין בכך אבל הוא לא היה שם.
יכול להיות שהוא היה במקומות אחרים, במחנות אחרים, אבל בטרבלינקה האיש הזה לא היה".
קלמן שאנדור (במקור שֶן-Schőn, בהונגרית: Sándor Kálmán; אויפשט, 14 בינואר 1903 – בודפשט, 24 בדצמבר 1962) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (1953) ופרס אטילה יוז'ף (1950, 1951) פעל גם בשמות עט: קארוי שֶרֶגִי, קלמן שרגי.
שאנדור נולד באויפשט, שהייתה בעת לידתו עיירה צפונית בגבול בודפשט, כבנם של מיקשה שֶן (Miksa Schőn) רואה חשבון, פקיד ושל אנה ברגר.
כסטודנט הצטרף כחבר בחוג גלילאו.
בשנת 1920, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נסע לווינה.
הוא שב להונגריה לאחר מספר חודשים והפך לרואה חשבון.
הוא השתתף בחוגי הלימוד הלא חוקיים של הסטודנטים הסוציאליסטים.
הוא שב להונגריה בשנת 1927 ועבד כעיתונאי.
את עבודתו כסופר הוא החל בשנת 1929. כתבי העת והעיתונים ניוגט, נפסבה ופשטי נפלו פרסמו את סיפוריו הקצרים ואת מאמריו.
הרומנים שלו משנות ה-30 ציירו תמונות מאשימות על הסבל והנחשלות של הפועלים ושל הבורגנות הזעירה.
באוקטובר 1944 גורש קלמן למחנה הריכוז דכאו, שם חלה קשה.
לאחר שחרור המחנה סבל משחפת קשה ונשלח לסנטוריום גוטינג באזור הכיבוש האמריקני, משם חזר לבודפשט באוקטובר 1946. הוא מילא תפקיד מרכזי בחיי הספרות הסוציאליסטית שלאחר 1945. אז התגבשה כתיבתו ביתר שאת.
במחצית השנייה של שנות ה-50 כתב רק מאמרים עיתונאיים מעטים וסיפורים קצרים.
ברומנים שלו, בסיפוריו הקצרים ובעיתונות הוא מרד נגד החברה האזרחית והתחייב לחשוף את המשטר של מיקלוש הורטי.
ביצירותיו המוקדמות עסק בגורלו של "האדם הקטן" שנדחק יותר ויותר מהחיים; גיבוריו הם מובטלים, שוכרי מיטה ללילה, בעלי קיום מפוקפקים וחלקלקים; זירות התרחשות כתביו הן דירות בשכירות משנה, חצרות בתי הכרך, מחלקות בתי חולים מטונפות.
סיפוריו הם טרגדיות אנושיות שמוצגות באובייקטיביות נטורליסטית או בעוויתות גרוטסקיות.
קבוצה אחרת מכתביו היא סאטירה.
בתוך אלה הוא יצר עיוותים הרסניים של חוגי המעמד הגבוה ביותר בחברה האזרחית ההונגרית.
בהקדמה ליצירתו "שנת הפרה הרזה ביותר", הוא כתב בנימה ביקורתית עצמית על כך שעבודותיו חסרות בדרך כלל פרספקטיבה היסטורית.
הוא מצא את הערבות לכך, את העיקרון המארגן של ייצוג החברה, בתורת המרקסיזם.
בשנת 1953 קיבל את פרס קושוט עבור הדרמה שלו "יום א' של זעם", שבה הדיקטטורה הפרולטרית של 1919 השמיעה את קולה, וזה היה גם מופע התיאטרון הראשון שהוקלט ברדיו ההונגרי הממלכתי עם ליהוק השחקנים המקורי ובביוּם באולפן של הרדיו ההונגרי.
דמותו מופיעה לעיתים קרובות ביצירותיו של איוואן בֶּכֶר, שכתב לעיתים קרובות על משפחתו, כקלמן שאנדור.
סיפורו של סטודנט לרפואה; 1941
קלמן שרגי:שגיאה!; 1942 (רומנים עירוניים עולמיים)
קלמן שרגי:גורל נגד דר' אוסודי; 1942 (רומנים עירוניים עולמיים)
קארוי שרגי:ראש ממשלה שנגנב; 1947
רואה החשבון הראשי של עמק הניאנדרטל 1947
שנת הפרה הרזה ביותר (1948)
מילים זרות עם הסברים מרקסיסטיים; 1949
יום הכעס (דרמה, מופע בתיאטרון הקומדיה 1952)
נערות יפות בקסדה (סיפורים קצרים,1957)
סיפורו המיוחד של הנגר האמן בדימוס יוז'ף סלרקו (1959)
קלמן סמואלס (נולד ב-7 בספטמבר 1951) הוא מייסד ונשיא ארגון שלוה, האגודה הישראלית לטיפול באנשים עם מוגבלויות ושילובם בחברה.
קלמן גדל בבית יהודי חילוני בוונקובר, בקולומביה הבריטית שבקנדה, שם למד בבית הספר התיכון סר וינסטון צ'רצ'יל.
עם סיום לימודיו בשנת 1969 הוענק לו מלגות אקדמיות וכדורסל לאוניברסיטת קולומביה הבריטית.
לאחר שנת לימודיו הראשונה בפילוסופיה הוא נסע לאירופה עם תוכניות לעבור קורסים בצרפת.
עם זאת אמו ביקשה שיעצור בישראל לבקר קרובי משפחה.
סמואלס ביטל את נסיעת ההמשך לצרפת, נרשם למספר ישיבות בישראל ובשנת 1977 הוסמך לרבנות.
בשנת 1973 התחתן סמואלס עם מלכי קליין והזוג התגורר בירושלים.
בשנת 1977 נולד בנם השני, יוסי.
בגיל 11 חודשים, בשל חיסון פגום - הפך עיוור, חירש והיפראקטיבי.
עד גיל 7 יוסי לא היה יכול לתקשר עם הסביבה.
בשל המצב הנדיר של יוסי והעובדה שהוא גם עיוור וגם חירש, קלמן ומלכי לא הצליחו למצוא לו טיפול מתאים.
במהלך אותן השנים מלכי נדרה נדר: אם יוסי יצליח לתקשר, היא תתמסר ותקדיש את חייה לעזור לילדים אחרים עם מוגבלות ולבני משפחותיהם.
לאחר 7 שנים ללא יכולת לתקשר, שושנה ויינשטוק, המורה של יוסי במסגרת חינוך מיוחד, הצליחה להגיע איתו לפריצת דרך בתקשורת, על ידי סימון שפת הסימנים בכף ידו.
שושנה לימדה את יוסי את המילה הראשונה שלו: "שולחן".
לאט לאט יוסי למד מילים נוספות והצליח להביע את עצמו ולתקשר בצורה זאת באופן מלא.
בשל האתגרים הרבים שחוו קלמן ומלכי בגידולו של יוסי ללא תמיכה מספקת, ובהמשך לנדר שמלכי נדרה, החליטו הזוג להקים קבוצת טיפול קטנה לילדים עם מוגבלויות לאחר שעות הלימודים, במטרה לעזור להורים לילדים עם מוגבלויות עד כמה שניתן.
עם הזמן ובשל הביקוש הרב, התרחבה התוכנית והחלה לענות לצרכים בקשת רחבה יותר של מוגבלויות.
כיום, מרכז שלוה מציע לאנשים עם מוגבלויות טיפולים רבים, בניהם; תמיכה משפחתית, מסגרות חינוכיות, תוכניות חברתיות, פעילות פנאי והכשרה מקצועית.
עיריית ירושלים העבירה לארגון נכס בן שבעה דונם בצמוד לכביש 16 ולמרכז הרפואי שערי צדק בשכונת בית וגן.
בספטמבר 2016 שלוה פתחה את המרכז הלאומי שלוה בירושלים.
1994 - פרס נשיא ישראל למצוינות
1999 - פרס ראש העיר ירושלים לשירות יוצא מן הכלל
2004 - פרס קרן שלם כ"התוכנית הייחודית ביותר בישראל לאתגרים נפשיים"
2005 - פרס איכות החיים של יו"ר הכנסת למנהיגות ומצוינות ציבורית
2006 - פרס טדי קולק של קרן ירושלים
2007 - פרס השירות הלאומי עמינדב למצוינות
2009 - פרס ההצטיינות בירושלים למתנדבי השירות הלאומי
2012 - פרס המתנדב המצטיין של משרד החינוך
2018 - פרס בוני ציון, סילבן אדמס נפש בנפש
2019 - דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מאוניברסיטת בר-אילן
עמית כבוד של המרכז האקדמי רופין
2019 - פרס ירושלים - למען אנשים עם מוגבלות
2020 - יקיר ירושלים - מוענק לאזרחי ירושלים
2022 - השאת משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-74 למדינת ישראל.
את סיפורה של עמותת שלוה, קלמן חיבר לספר "חלומות שלא חלמתי" (Dreams Never Dreamed) אשר פורסם במאי 2020 על ידי הוצאת קורן.
הסיפור מגולל את מסעו האישי של קלמן בהקמת ארגון שלוה.
בנו הוא אבי סמואלס - יזם נדל"ן ובעבר יו"ר שלווה, יוחנן - עו"ד ופעיל בשלווה ועוד.
קלמן רוז'אהדי (בהונגרית: Rózsahegyi Kálmán; גיומנדרד, 6 באוקטובר 1873 – בודפשט, 27 באוגוסט 1961) היה שחקן ומורה למשחק יהודי-הונגרי, זוכה תואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
אביו של קלמן רוז'אהדי היה יוז'ף אורין, בעל משק, ואמו ז'אנט גרוס (ז'אני), מלצרית בפאב בשם "מרופט" (Rongyos) באנדרד.
הילד שנולד מחוץ למסגרת הנישואין קיבל את שם משפחתו מאביו שגידל אותו, אדן רוז'אהדי, לאחר שאמו התחתנה איתו וגם היא הפכה כמוהו לשחקנית נודדת.
גם קלמן רוז'אהדי התחיל את דרכו גם באזורים הכפריים, אך בשנת 1898 הוזמן על ידי התיאטרון ההונגרי.
בין השנים 1900–1935 היה חבר בתיאטרון הלאומי של בודפשט, משנת 1923 זכה בתואר של "חברות נצחית".
הוא ייסד בית הספר הפרטי שלו למשחק ביחד עם אשתו אנגלה הבשי, ממנו צמחו שחקנים מפורסמים רבים.
רוז'אהדי הוא אחד הנציגים המשמעותיים ביותר של המשחק הריאליסטי, שלא היה אמן המילה, אלא של המשחק הפשוט, הטבעי, הישיר.
מדרג המשחק שלו היה רחב למדי, תפקידיו נפרשים על כל גוני המקצוע מפארסות, הומורסקות ועד לכל גוני ההומור הרגשי.
הוא נולד כאמור באנדרד, במחוז בקש.
הוא בחר את הבמה וסיים את לימודיו באקדמיה לדרמה.
הוא החל את דרכו בלהקתו של שאנדור דובו בשנת 1892, ואחר כך עבד בדברצן ובקלוז'-נאפוקה.
בשנת 1898 חתם חוזה ב"תיאטרון ההונגרי", שם שיחק בתפקידי אופרטה.
בראשית המאה ה-20 הצטרף לתיאטרון הלאומי של בודפשט אליו היה קשור בנאמנות שגם המוסד השיב לו כאשר בשנת 1923 נבחר לחברות נצחית.
במהלך הופעותיו האחרות והופעות האורח שלו, הוא לא נפרד מעולם מהתיאטרון הלאומי, בו היה חבר "רגיל" עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1935.
שמו ופניו של קלמן רוז'אהדי הפכו פופולריים גם כשחקן קברט בעשור השני של המאה ה-20 וגם בשנות ה-20 של המאה ה-20, ושמו הגיע גם מעבר לגבולות הונגריה.
בשנת 1926 הופיע כאורח בארצות הברית ואחרי 1935 הופיע בתיאטראות פרטיים שונים.
ב-7 באוקטובר 1903, בבודפשט, התחתן עם אנגלה הבשי, בתם של יוז'ף הבשי ויאנקה לויכטר, שהייתה צעירה ממנו ב-11 שנים.
הוא ייסד את בית הספר המפורסם שלו למשחק בשנת 1909 עם אשתו, בו הוא לימד אחר כך עם בתו עד מותו.
הוא היה מורה מצוין למשחק ואמנים מכובדים רבים הגיחו משורות בית ספרו.
בשל האווירה האנטישמית בהונגריה הוא התנצר בשנת 1930, אך בשל מוצאו היהודי נאסר עליו לעלות על הבמה במהלך מלחמת העולם השנייה, אחרי 1945, טמאש מאיור לא הרשה לו לחזור לתיאטרון הלאומי.
במהלך העשור הבא הופיע מדי פעם בתיאטראות של פשט, בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, בתאיטרון האופרטה של בודפשט ועוד.
הוא היה בן בית בכל ז'אנר, בין אם זה אופרטה, מחזה עממי, קומדיה, קברט או דרמה קלאסית.
הדוד קלמן, בקולו ובחיוכו האופייניים, היה אהוב על תלמידיו כמו גם על הקהל.
גם עיר הולדתו לא שכחה אותו, הוא נבחר בה לאזרח כבוד.
פרס Pro Arte בשנת 1956
המשוגע (המלך ליר והלילה השנים עשר)
גובו הצעיר והזקן (הסוחר מוונציה)
תפקיד ראשי (הלוי: מנזר קונסטנטין)
תפקיד ראשי (פול: פול פריי)
הנוטריון של פלשקה (יוז'ף גאל)
ראגנו (רוסטאם: סיראנו דה ברז'ראק)
יום רביעי הגנוב / חתונה כפרית (1933)
אתה רק תעשן את המקטרת, לדאני!
קרובו של האדון הרחום (1941)
קלמן קלוצ'אי (בהונגרית: Kalocsay Kálmán; 8 באוקטובר 1891 – 27 בפברואר 1976, בודפשט) היה מהמשוררים הבולטים בשפת האספרנטו, וכן מתרגם ועורך בשפה, שחי בהונגריה.
כתיבתו השפיעה רבות על תרבות האספרנטו והעשירה גם את השפה.
בהכשרתו היה רופא מומחה במחלות זיהומיות.
נולד בעיירה אבאויסאנטו בהונגריה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנם של השופט קלמן קלוצ'אי ושל יולאן לבית פאנדה.
התייתם מאמו לפני שמלאו לו שנתיים, כשהיא נפטרה בגיל 26. בשנת 1895 אביו התחתן בשנית.
קלוצ'אי למד בבית ספר תיכון במישקולץ ולאחר מכן באוניברסיטת בודפשט.
גויס למלחמת העולם הראשונה אך המשיך ללמוד רפואה ושפות גם בעיצומם של הקרבות.
ב-1916 סיים לימודי רפואה בבודפשט ולאחר מכן שירת שלוש שנים כרופא צבאי בהמשך המלחמה.
ב-1920 החל לעבוד בבית חולים גדול בבודפשט תחילה כמנתח והחל מ-1929 כרופא הראשי לתחום המחלות המדבקות.
בהמשך אף עסק בהוראת מקצוע הרפואה באוניברסיטה.
מלבד הונגרית, דיבר קלוצ'אי מספר שפות מערב אירופיות וכן רוסית.
הוא החל את כתיבתו בשפה ההונגרית, ובהמשך החל משנת 1913 למד אספרנטו והחל לכתוב בשפה זו.
הוא תרגם לשפה שירים רבים מהונגרית, וכן מ-21 שפות אירופיות נוספות בהן גרמנית, אנגלית, איטלקית וצרפתית.
לצד הכתיבה, היה קלוצ'אי גם מוזיקאי, ניגן בפסנתר ואף הלחין חלק משיריו וכן היה בעל נטיות תיאטרליות.
בנוסף לאספרנטו למד קלוצ'אי גם את השפה המתחרה אידו - ואף העיד כי הגיע בה לרמה דומה לזו של האספרנטו שלו, אולם מבין שתי התנועות המתחרות בחר לבסוף בתנועת האספרנטו בה כתב את שירתו והיה פעיל.
ב-1921 פורסם קובץ שיריו הראשון 'Mondo kaj Koro' (עולם ולב).
עשור לאחר מכן פרסם קובץ נוסף בשם 'Streĉita kordo' (מיתר מתוח), שאספרנטיסטים רבים רואים כאחד האוספים הטובים ביותר של שירה אספרנטית.
קובץ נוסף שפרסם הוא Rimportretoj (פורטרטים חרוזיים) שירים שתארו אנשים שפעלו בתנועת האספרנטו של אותה התקופה.
רבים סבורים כי הוא גם מחברו של ספר השירים האירוטיים Sekretaj Sonetoj (סונטות סודיות) שפורסם בשנת 1932 תחת הפסדונים פטר פנטר.
קלוצ'אי השפיע מאוד על ספרות האספרנטו ושירתה כשהקים מגזין והוצאה לאור בשם Literaturo Mondo (עולם הספרות) שקבוצת הכותבים שהתכנסו סביבם בשנות ה-20 וה-30 כונו 'אסכולת בודפשט'.
קלוצ'אי כתב גם את החיבור המקיף, המשמש אספרנטיסטים עד היום בנוגע לתיאוריה הלינגוויסטית של השפה, תחת הכותרת 'Plena Gramatiko de Esperanto' (הדקדוק השלם באספרנטו).
לצד זאת פרסם את הספר Lingvo – Stilo – Formo (שפה, סגנון, צורה) על סגנון הכתיבה באספרנטו.
ספר נוסף שכתב יחד עם גסטון ורינהיין על השירה האספרנטית הוא Parnasa Gvidlibro (מדריך פרנסוס).
קלוצ'אי השתתף גם בעריכת שני כרכי 'אנציקלופדיית האספרנטו', בה כתב עליו ורינהיין: "איש לא היה כל כך מודע לערך הפנימי של אוצר המילים באספרנטו, לאפשרויות הפלסטיות של המרקם הקולי, לרהיטות השורשים.
מתקבל הרושם שעבור קלוצ'אי המילים חיות באופן אינטנסיבי ביותר מאשר עבור כל אדם אחר.
שהן רוטטות ארוכות באוזנו בצליל טהור יותר.
שהוא מלטף אותן כמו אבנים יקרות, המחליפות צבעיהן למול האור, ומפקיד אותן בפסוקיהן, בדיוק במקום בו הם מכשפות את המבט.
לאוהב מילים שכזה כל אוצר נראה דל...
יום אחד נהיה חייבים לו את אותו החוב שהאיטלקים חייבים לדנטה והצרפתים לרונסאר"
שמו מתועתק לעיתים לאספרנטו כ-Kolomano.
לצד זאת השתמש גם בשמות העטף C.E.R, בומי, קופר, -y, אלכס קיי, ק.
העורכת הספרותית שלו אדה צ'יסאר כתבה עליו רבות, ותרמה לאחר מותה את עזבונו למוזיאון האספרנטו של הספרייה הלאומית האוסטרית.
קלמן סולטניק (12 באפריל 1917 – 14 באוקטובר 2014) היה דמות ציונית בולטת ופעיל בארגונים יהודיים וציוניים רבים במהלך חייו.
הוא כיהן כחבר במועצה לזכר השואה בארצות הברית, בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, כסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי וכן כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית בארצות הברית.
הוא ייסד את בית הקונפדרציה בירושלים והוביל את הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים במשך עשרות שנים.
סולטניק פעל גם לסיוע לקהילת ניצולי השואה יוצאי פולין.
קלמן סולטניק נולד במייחוב שבפולין ב-12 באפריל 1917. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בתנועת ההתנגדות המחתרתית נגד הנאצים לפני שנתפס והוחזק במחנה הריכוז פלאשוב בפולין הכבושה ובהמשך גם במחנה בדרזדן, גרמניה.
מהמחנה בדרזדן נאלץ סולטניק לצעוד בצעדת מוות למחנה טרזיינשטט.
לאחר שחרורו בשנת 1945, שימש סולטניק כנציג שארית הפליטה במחנות העקורים בקונגרס הציוני העולמי ה-22 שנערך בבזל, שווייץ.
בשנת 1949 הוא הפך למזכ"ל הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים ובשנת 1977 נבחר לסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1981, בעת שכיהן כיו"ר שותף של ועדת השימור הבינלאומית של אושוויץ-בירקנאו (בקרן רונלד ס.
לאודר) יחד עם ניצול אושוויץ ארנסט מישל, ארגן סולטניק אספה של עשרת אלפים ניצולי שואה בירושלים במטרה לקדם פרויקט לשימור אושוויץ.
בשנת 1988 כיהן סולטניק כסגן יו"ר המועצה הבינלאומית של מוזיאון אושוויץ בירקנאו וכן כיו"ר וגזבר ועדת התקציב והכספים של המוזיאון.
לצד זאת, הוא סייע בגיוס 40 מיליון דולר מממשלות ברחבי אירופה לטובת שימור האתר.
בהמשך חייו סולטניק השלים תואר במשפטים מאוניברסיטת לה סאל בשיקגו והקים את בית הקונפדרציה בירושלים.
סולטניק נפטר ב-14 באוקטובר 2014 בניו יורק בגיל 97.
קלמן פרפליץ' (בסלובנית: Klemen Prepelič; נולד ב-20 באוקטובר 1992) הוא כדורסלן סלובני המשחק בקבוצת דובאי מהליגה האדריאטית בעמדת הקלע.
כמו כן, מאז שנת 2014 חבר בנבחרת סלובניה בכדורסל.
פרפליץ' נולד בשנת 1992 בעיר מריבור שבסלובניה, ובשנת 2009 החל לשחק כדורסל באופן מקצועי, בקבוצת בראניק מריבור מליגת המשנה הסלובנית.
בין השנים 2010–2012 שיחק עבור הליוס דומז'אלה מליגת העל הסלובנית.
בשנת 2012 עבר לשחק באולימפיה ליובליאנה, ובעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע הסלובני.
לקראת עונת 2013/2014 חתם על חוזה בקבוצת באנוויט מליגת העל הטורקית.
בנובמבר 2014 חזר לשחק באולימפיה ליובליאנה, עד לסיום עונת 2014/2015. באותה עונה קלע 10.7 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 2015 הצטרף לקבוצת אולדנבורג מליגת העל הגרמנית.
ביוני 2016 עבר לשחק בלימוז', וב-33 משחקיו במדיה קלע 16.0 נקודות בממוצע למשחק בליגה הצרפתית.
בעונת 2017/2018 שיחק עבור פריז לבלואה.
ב-40 משחקיו עם פריז בליגה הצרפתית וביורוקאפ קלע 15.5 נקודות למשחק.
בעקבות הצטיינותו בבפריז לבלואה, זכה בשנת 2018 לחוזה בריאל מדריד.
בעונתו היחידה בקבוצה זכתה ריאל באליפות הליגה הספרדית, והעפילה לפיינל פור היורוליג.
ב-43 משחקיו בשתי הליגות קלע 4.0 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בעונת 2019/2020 עבר בהשאלה מריאל מדריד לחובנטוד בדאלונה.
את אותה עונה סיים כ"מלך הסלים" של הליגה הספרדית, עם ממוצע של 22.3 נקודות למשחק, ובמקביל קלע 17.0 נקודות למשחק ביורוקאפ (שלישי בליגה).
ביולי 2020 חתם על חוזה בקבוצת ולנסיה.
ב-72 המשחקים בהם שותף בעונת 2020/2021 קלע 11.8 נקודות למשחק בליגה הספרדית וביורוליג.
מאז שנת 2014 חבר פרפליץ' בנבחרת סלובניה בכדורסל.
ביורובאסקט 2017 סייע לנבחרתו לזכות באליפות הטורניר, עם ממוצע של 13.8 נקודות למשחק.
קֶלֶמֶן מיקֶשׁ רוזן זאגוני (בהונגרית:Zágoni Mikes Kelemen, 1690 – 1761) היה סופר, מסאי, מתרגם ופוליטיקאי הונגרי מטרנסילבניה.
היה מזכירו האישי ומקורבו ("הנאמן שבנאמנים") של הנסיך פרנץ ראקוצי השני של נסיכות טרנסילבניה שעמד בראש התקוממות נגד ההבסבורגים.
הוא ליווה בהמשך את ראקוצי לגלות באיחוד הפולני-ליטאי, בצרפת ואחר כך באימפריה העות'מאנית.
למשך שנים רבות עד סוף חייהם הם מצאו מפלט בעיר טקירדא שם מיקש כתב את מסותיו.
מיקש נחשב לאחד ממייסדי הפרוזה הספרותית ההונגרית, במיוחד בזכות ה"מכתבים מטורקיה".
סגנונו הרוקוקו המעודן הושפע מהסגנון הבארוקי של אצילי הונגריה ועל ידי הספרות הצרפתית של התקופה.
מכתביו מטורקיה מספקים מידע על חיי היום יום של הפליטים ההונגרים באימפריה העות'מאנית ומשקפים את הידע הרחב של המחבר בתחום ההיסטוריה, הדת והתרבות.
מיקש כתב ותרגם מצרפתית גם בנושאי דת, תולדות הכנסייה והחינוך.
קלמן מיקש נולד בשנת 1690 ביישוב זבאלה כבנם של פאל מיקש ושל אווה לבית טורמה מצ'יצ'וקרסטור שהתחתנו בשנת 1685. בני מיקש השתייכו לאצולה הכפרית שהתיישבה מזה זמן רב בחבל הסקלרים בטרנסילבניה.
אחד מאבותיו, מיקלוש מיקש, זכה בשנת 1567 עקב פועלו בשירות נסיך טרנסילבניה ז'יגמונד ראקוצי, לציון מיוחד ולאדמות מידי השליט.
מאז בני מיקש קראו לעצמם "מיקש זאגוני".
האב פאל מיקש הצטרף לתנועת הקורוצים בראשות הנסיך אימרה טקיי.
בשנת לידת בנו, בנובמבר 1690 פרץ מיקש עם יחידת קורוצים לכפרו זאגון במרדף אחרי תומכי אוסטריה ("לובנצים") והוציא להורג ביריות חמישה בני משפחת יאנקו המקומית, ללא משפט הוגן.
בסופו של דבר נפל בעצמו בשבי אצל שליט ולאכיה קונסטנטין ברנקוביאנו שהסגיר אותו לאוסטרים.
הוא עונה באכזריות ולבסוף הוצא להורג.
נכסיו הופקעו ואלמנתו ובנו נותרו ללא פת לחם.
מיקש גדל בכפרו זאגון כיתום מאב.
לעיתים התגורר אצל קרובי משפחה בכפרים אבאפה, פיאטפאלווה ובבית המשפחה בזבאלה.
למד תחילה בבית ספר עממי של הכנסייה הרפורמית, לא ברור באיזה יישוב.
ב-1696 אמו האלמנה התחתנה בשנית עם פרנץ בואר מן היישוב קוושד.
מנישואים אלה נולד אחיו למחצה של קלמן, יוז'ף בואר, שלימים שינה את שמו להוסאר.
בלחץ אביו החורג, יחד עם אמו, המיר מיקש את דתו לנצרות הרומית-קתולית.
פרנץ בואר, שהוכר כאפוטרופוס של קלמן, הצליח להחזיר למשפחה את האחוזות המופקעות שלה.
מגיל עשר, בשנים 1700–1707, למד מיקש במכללה הישועית בקולוז'וואר (קלוז', בה למד לטינית ורכש השכלה הומניסטית יסודית.
באותן שנים ב-1702 כתב מיקש בבית הספר מחזה בשפה הלטינית שנקרא "חתונת הכבוד" או "מתיאש קורבינוס בשבי אצל מלך ת'כיה"
המספר על נישואי המלך מתיאש לקטרינה פודייברד, בתו של מלך צ'כיה.
בשירותו הנסיך פרנץ ראקוצי השני
בשנת 1707 בהמלצת דודו, הרוזן מיהאי מיקש, התקבל קלמן מיקש כנושא כלים בחצר הנסיך פרנץ ראקוצי.
הסתבר כי החלטה זאת הייתה עבורו גורלית.
למשך 28 שנה השתייך מיקש לחוג מקורביו הפנימי של ראקוצי עד למות הנסיך בגלות בשנת 1735. עלה בהיררכיית החצר עד לתפקיד שמבלן .
בתוקף תפקידו השתתף מיקש באירועים כמו אספת אונוד ואספת שרושפאטאק וגם בכל מסעותיו הצבאיים של אדונו במסגרת המרד של ראקוצי נגד השלטון ההבסבורגי.
חווה את התבוסות הכואבות של הנסיך: בקרב טרנצ'ין (1708) והקרב המכריע בנאג'מאייטן (כיום מופטינו מארה ברומניה) שבו 12000 לוחמיו הקורוצים של ראקוצי נאלצו להיכנע בפני הצבא האוסטרי
ב-1 במאי 1711 נחתם הסכם ורוב לוחמיו של ראקוצי נשבעו אמונים לקיסר ההבסבורגי, בפני מפקד הכוח ההבסבורגי, המרשל יוהאן פאלפי.
מיקש השתתף במשא ומתן שהביא להסכם סטמאר ולקץ ההתקוממות.
הוא ליווה את ראקוצי בגלות פולין שם התכוונו לבקש את תמיכתו של הצאר פיוטר הראשון של רוסיה.
אחרי שלא זכו לעזרה המיוחלת, וחיי הנסיך היו בסכנה בגלל רוצחים בשכר שנשלחו על ידי החצר בווינה.
ראקוצי סירב לוותר על תביעותיו בהונגריה תמורת נסיכות אישם בגרמניה.
בנובמבר 1712 יצא לצרפת בליווי שלושה נאמנים:קלמן מיקש, אדם קיראי סטמארי ובולדיז'אר קישפלודי.
ב-13 בפברואר 1713 הגיעו לצרפת, שם נהנה ראקוצי מחסותו ומקצבה נדיבה של לואי הארבעה עשר.
ראקוצי איפשר לצעירים שליוו אותו, להשתלם בצרפת בשפה המקומית, במתמטיקה, גאוגרפיה והיסטוריה, וללכת למופעי התיאטרון והאופרה, לקונצרטים ולנשפי החצר.
נסיבות אלה התוודע מיקש לספרות ולתרבות הצרפתית שהשפיעו על יצירתו העתידית.
אחרי חתימת הסכם השלום ברשטאט בין צרפת לאוסטריה, ב-17 במרץ 1714, ראקוצי נסוג מפעילותו הפוליטית ובאפריל 1715 שכר בית במנזר קמלדולי בגרובואה.
לפי עדות של מרקיז דאנז'ו ביומנו, בחר הנסיך בחיי התנזרות אמיתיים ומתמשכים בהשפעת היאנסניזם.
נוכח הדרישות החוזרות ונשנות של האוסטרים להסגרתו של ראקוצי, המתחים בין ספרד להבסבורגים אחרי סיום השליטה ההבסבורגית בארץ זו, כו', הסכים הנסיך ההונגרי להזמנת הסולטאן אהמט השלישי והחליט למצוא מפלט בטורקיה.
בספטמבר 1717 ראקוצי ו 40 מלוויו הפליגו מנמל מרסיי ל טורקיה.
בינתיים בהיעדרו של מיקש מהונגריה, ב-25 בינואר 1717 החליט הפרלמנט ההונגרי בחסות אוסטרית להפקיע את אחוזתו ואת נכסיו, חרף ניסיונות אביו החורג ואחיו למחצה למנוע זאת.
ב־17 באוקטובר 1717 הגיעו ראקוצי ומיקש לחצי האי גליבולו בטורקיה.
תוך כדי העימות בין העות'מאנים להבסבורגים התעוררו תקוות להחזרת ראקוצי לשלטון.
בהמשך הגולים ההונגרים התארחו במחנה הצבאי העות'מאני באדירנה.
למרבה אכזבתם הברית בין טורקיה לצרפת לא עזרה, והטורקים נחלו תבוסה קשה מידי הצבא ההבסבורגי בפיקוד הנסיך אויגן מסבויה
לרגל הסכם שלום פוז'ארוואץ בשנת 1718 בין אוסטריה לאימפריה העות'מאנית לא הסגיר הסולטאן את ראקוצי אבל הסכים שראקוצי ושאר המורדים הגולים ההונגרים יתרחקו מכמה שאפשר מהגבול של האימפריה ההבסבורגית.
בין 24 באוגוסט ל-21 בספטמבר 1718 הם התגוררו בכפר בויוקדרה (כיום שכונה ברובע סאנייר של איסטנבול) על חוף הבוספורוס, אחר כך עברו ליניקיי, גם היא שכונה ברובע סאנייר.
משם יצאו לבקר באיסטנבול עצמה ואחר כך התיישבו בבכור או אולי בייקוז בצד האסיאתי של הבוספורוס
בין ספטמבר 1718 ל-אפריל 1720 ניהל מיקש קשר טוב עם השגריר של צרפת באיסטנבול, המרקיז ס'אן-לואי ד'איסון בונאק (D'Usson Bonnac ).לדעת החוקרים ייתכן כי מיקש התחיל לכתוב את מכתביו בטורקיה בהשראת מכתבי אשתו של השגריר הצרפתי.
באביב 1720 העות'מאנים קבעו שמגוריו של ראקוצי ואנשיו יהיו ברודוסטו, בטורקית טקירדא.
הסולטאן אהמט השלישי העניק להם עשרים בתים ברודוסטו, שם בילה ראקוצי ופמלייתו את שאר ימי חייהם.
מיקש דאג לנסיך עד יום מותו.
אחר כך יחד עם שמבלן הראשי של החצר, מיקלוש שיבריק (1735-1675) ארגן מיקש את לווייתו של ראקוצי ודאג לעזבון הנסיך, בצד האירופי של הבוספורוס.
בהתחלת שנות ה-1720 פנתה אמו של מיקש בשנית אל שאנדור קארוי על מנת להרשות לבנה לשוב למולדת.
עם זאת, סירב מיקש לבקש רחמים מכיוון שלא רצה לעזוב את הנסיך המזדקן.
בהתחלה הריחוק מהמולדת היה יותר נסבל, על אף "הסדר המנזרי" שקבע הנסיך.
כל עוד היו יותר אנשים היו חיי המושבה ההונגרית יותר מלאי חיים.
בין הגולים היו גם נשים.
מיקש ביקש להתחתן עם ז'וז'י, בתו של פאל קסגי אבל בסופו של דבר ב-1723 היא בחרה להינשא למיקלוש ברצ'ני המבוגר יותר, שהתאלמן, וכשהלה הלך לעולמו, עברה בשנת 1726 לפולין.
החל מ-1724 התמסר מיקש לכתיבת ספרים ולתרגומם ועיבודם של כתבי דת וספרות יפה צרפתיים בהונגרית.
בשנת 1730 עלו המתחים בין הגולים אבל עדיין סמכותו של ראקוצי החזיקה אותם מאוחדים.
בהתאם לדו"ח משנת 1732 ראקוצי לא הפסיק לתכנן מהלכים פוליטיים, תכנן לקנות אחוזה בנסיכות מולדובה בגבו עם טרנסילבניה, כדי להקים שם צבא חדש.
קלמן מיקש התכוון לנהל את האחוזה.
מותו של ראקוצי ביום שישי הגדול של שנת 1735 היה עבור מיקש אבדה קשה.
יחד עם השמבלן הראשי של החצר, מיקלוש שיבריק (1735-1675) ארגן מיקש את לווייתו של ראקוצי ודאג לעזבון הנסיך.
מיקש שהפך למנהיג המושבה ההונגרית, עורר כעסים בלתי מבוססים בקרב עמיתיו, בין השאר בעקבות החלטת הסולטאן לקצץ בקצבותיהם.
קלמן מיקש חי עוד 26 שנה אחרי מותו של הנסיך ראקוצי.
הוא נאלץ להישאר בגלות טורקיה.
ב־1738 התעוררו בו תקוות כשבנו של ראקוצי, יוז'ף יצא למסע צבאי בתמיכת הסולטאן העות'מאני.
עוד ב-1736 חידשו העות'מאנים את מאמציהם המלחמתיים נגד האימפריה ההבסבורגית לרגל המלחמה הרוסית-האוסטרית-העו'תמאנית (1739-1735).
הטורקים הכירו את זכותו של יוז'ף ראקוצי בנסיכות טרנסילבניה ואילצו אותו להשתתף במלחמה באוסטרים.
מיקש השתתף במסע אבל הביט בו בספקנות, חשש ממעשי השוד של הטורקים בטרנסילבניה וייתכן כי התאכזב מראקוצי הבן.
אחרי מותו של יוז'ף ראקוצי ב-10 בנובמבר 1738 בקיץ 1739 שלחו העות'מאנים את מיקש עם משימה לא ברורה לנסיכויות הרומניות.
הוא עזב את צ'רנוודה ב-5 ביוני 1739 ונסע לבוקרשט, בה התקבל בכבוד רב על ידי נסיך ולאכיה, קונסטנטין מברוקורדט.
המשיך משם דרך פוקשאן ליאש, בירת נסיכות מולדובה ופגש שם את הנסיך גריגורה השני גיקה.
בספטמבר 1739 כשהתקרבו הקוזקים חזר לבוקרשט, שם נשאר בימי החורף בגלל מחלת חום ואחר כך שב לרודוסטו.
לפי דיווחים לא מאומתים אחרי מותו של הקיסר קרל השישי (כמלך הונגריה - קארוי השלישי) התעניין מיקש אצל השגריר האוסטרי באיסטנבול בנוגע לאפשרות של חנינה והשיבה למולדת, אולם קיבל תובה שלילית.
נטען שהקיסרית מריה תרזה בעצמה דחה את בקשת הגולים ההונגרים בנימוק " (מטורקיה אין ישועה) - בלטינית:!Ex Turcia non est redemptio" אם כי לא נמצאו תעודות כתובות המאששות תגובה זו, כולל במכתבים אל אחיו למחצה של מיקש.
מיקש נאלץ להשלים עם גורלו ועם החיים על חוף ים מרמרה.
בשנים 1753–1754 התלונן על הידרדרות בחוש הראייה אולם בנובמבר 1754 הודיע במכתב כעיניו החלימו "ללא תרופה, אלא רק בחסד האל".
לעיתים העניק שירותים לשער הנשגב כמתרגם בזכות בקיאותו בשפות רבות.
הוא קבר את חבריו זה אחר זה עד שב-22 באוקטובר 1758 אחרי מות הברון ז'יגמונד זאי נשאר השריד היחיד מפמלייתו המקורית של פרנץ ראקוצי והסולטאן מינה אותו לראש המושבה ההונגרית ברודוסטו, תפקיד המזוהה עם דרגת גנרל.
אחרי המינוי קצבתו החודשית הועלתה כך שאיפשרה לו רווחה מסוימת.
ב-1759 הורשה לו לכתוב מכתב לאחיינו הרוזן אישטוואן מיקש ולאחיו למחצה, הברון יוז'ף הוסאר, איתם ניהל התכתבות חמה ואף שלח אליהם מספריו.
קלמן מיקש נפטר בשנת 1761 בגיל 71 עזוב ובודד, בעקבות מגפת הדבר והובא לקבורה ברודוסטו.
עם הזמן נפל בשכחה ואפילו מקום קבורתו אינו ידוע.
ספרו הידוע ביותר ,Törökországi levelek - "מכתבים מטורקיה" - כלל 207 מכתבים פיקטיביים, הראשון מתוארך ב-10 באוקטובר 1717 והאחרון ב-20 בדצמבר 1758 .
הם נכתבו על ידי מיקש הפליט לדודה דמיונית, הרוזנת פ.א.
מכיוון שנאסר עליו להתכתב עם בני ארצו בטרנסילבניה ובהונגריה שטח מיקש את כל מחשבותיו, געגועיו ודאגותיו במכתבים הפיקטיביים האלה.
מיקש התוודע בצרפת לסוגת המכתבים הקלאסיים וייתכן כי קרא את אגרותיו של רוז'ה רביטן דה בוסי ושל בת דודתו, מאדאם דה סבינייה, שהשפעתן ניכרת בכתיבתו.
המכתבים מתארים אירועים והשתקפויות מן החיים היומיומיים של הנסיך ראקוצי ושל שאר הגולים אך מכילים גם שורה של תוספות היסטוריות ותקופתיות.
בשלב מסוים ליקט מיקש את המכתבים בכרך אחד עטוף בעור.
לפי פרנץ והמחקרים העדכניים ביותר, הם הובאו לסומבטהיי על ידי אחד מקציניו של ברצ'ני.
לעומת זאת, לדעתם של קלמן טאלי (Thaly) ולאיוש הופ הם הגיעו לווינה באמצעות אחד משרתיו של ראקוצי.
אחרי מותו של מיקש המכתבים הגיעו לידי אישטוואן הורבאט (מת ב-1799 ברודוסטו), המשרת של הסופר שהיה קשיש מופלג.
שלושים שנה אחרי מותו של מיקש הוא העביר אותם להונגרי בשם מסארוש, שעבד בשירותו של סלים פאשה, לימים הסולטאן סלים השלישי.
בעת ביקור בווינה, מסר מסארוש את כרך המכתבים להיסטוריון של האמנות והעורך דמטר גרג (Demeter Görög) שקלט את ערכם של כתבי היד.
מכיוון שגרג היה מודע כי בגלל נוקשות הצנזורה לא היו סיכויים להוצאתם לאור של המכתבים בבירת האימפריה ההבסבורגית העביר אותם לאישטוואן קולצ'אר, (1828-1760), סופר ומורה לספרות הונגרית שפעל בעיר סומבטהיי.
אולם גם בהונגריה לא יכלו לפרסם את היצירה ללא בדיקה של הצנזורים.
קולצ'אר פנה לכומר הישועי מתיאס ריטאלר שהיה צנזור בעיר בודה.
ריטאלר נהג בנדיבות רבה וב-10 ביולי 1792 אישר את הדפסת המכתבים.
הכותרת המקורית " סיפורם של הנסיך פרנץ ראקוצי ושל ההונגרים האחרים שחיו איתו בגלות" (Rákóczi Ferenc fejedelemnek és a vele bujdosó magyaroknak történetei) הוחלף, ייתכן לבקשת הצנזור, ל"מכתבים מטורקיה".
היצירה הוצאה לאור בפברואר 1794 בבית ההוצאה של אנטון יוזף זיס בסומבטהיי.
אחרי מותו של קולצ'אר הן עברו לידי יורשו, פרנץ טולדי.
ב-1867 מכר טולדי את הזכויות לארכיבישוף של העיר אגר, בלה ברטקוביץ'.
הוא הפקיד את כתבי היד בספרייה של הארכיבישופות אגר, בה נמצאים עד היום.
מאז הוצאו לאור במהדורות רבות.
מיקש תיבל את מכתביו בקוריוזים ופרטים מסקרנים ממקורות מגוונים:החל מכתבי הקודש ("ביבליה") דרך ספרות הרנסאנס (בוקאצ'ו, מתאו בנדלו, מרגריט מנווארה) ועד לספרות הצרפתית בת זמנו.
סגנונו מתאפיין בקלילות, שובבות, עדינות, בהירות, הומור ואירוניה, דומה לשיחות הסלונים בתקופתו.
לפי אנטאל סרב מכתביו של קלמן מיקש "חנכו פרק חדש בתולדות הנשמה בספרות ההונגרית: אחרי הנפשות הקשוחות באמונתם הדתית ובמעשי הגבורה, הוא פתח את עידן האנושיות"