tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסותו לספרו של גלעד עצמון
גלעד עצמון, מוזיקאי ממוצא יהודי, ישראלי לשעבר, כתב ספר בשם "?The Wandering Who" (מילולית "ה-מי הנודד?", משחק מילים על "The Wandering Jew", היהודי הנודד).
הספר יצא לאור ב-16 בספטמבר 2011, והיה רווי בדעות אנטישמיות, בהן טענות כי היהודים שואפים להשתלט על העולם והתבטאויות אוטואנטישמיות דוגמת הגדרתו את עצמו כ"יהודי השונא את עצמו בגאווה", "יריב חזק...
פאלק העניק לספר את חסותו, וכך גם ג'ון מירשהיימר , קארל סבאג ואחרים.
פאלק כתב: "גלעד עצמון כתב דו"ח מרתק ומרגש על דרכו מלאומן ישראלי מן הגרעין הקשה אל פטריוט של האנושות שהציונות הוסרה ממנו, וסניגור נלהב של צדק לעם הפלסטיני.
זהו סיפור טרנספורמטיבי המסופר ביושר שאינו נרתע מקשיים, שכּל (במיוחד יהודים) מי שאכפת להם משלום אמת, כמו גם מזהותם, צריכים לא רק לקרוא, אלא להרהר בו ולדון בו באופן נרחב".
ב-4 בנובמבר 2011 פרסם פרופסור אלן דרשוביץ בשבועון האמריקני ניו ריפבליק ביקורת חריפה ומפורטת על גלעד עצמון, על ספרו ועל החסות שהעניקו לספר ריצ'רד פאלק וג'ון מירשהיימר.
האשמת היהדות העולמית וארצות הברית במצב הפלסטינים
ביולי 2012, כאשר חיווה את דעתו מדוע הוא נמשך לנושא "המאבק הפלסטיני", כתב פאלק בבלוג שלו "פיתחתי אמונה המגובה בהוכחות רבות שממשלת ארצות הברית והקהילה היהודית המאורגנת אחראיות להחרמה הגדולה והנמשכת של אדמות וזכויות פלסטיניות".
UN Watch האשים את פאלק ב"קידום הערות גזעניות", וכן באנטישמיות "בשל הניסיון להאשים קהילות יהודיות בכל מקום בפשעים כביכול נגד הפלסטינים".
פאלק הגיב לאחר מכן בכותבו "אני התנגדתי הרבה פעמים למדיניות, כולל זו של ארצות הברית וישראל, אבל לצרף עמדות כאלו לגזענות זה (חלק מ)הוקעה בעלת טווח רחב, הנשמעת לעיתים תכופות, של השקפותיי ופעילויותיי".
פאלק צוטט בהצדקת פיגועי התאבדות בטענה שזו דרך מאבק לגיטימית של הפלסטינים ואף טען במאמר שחמאס איננו ארגון טרור.
הכללתו ברשימת האנטישמים הגדולים של 2013
ב-2013 פרסם מרכז שמעון ויזנטל, העוסק בזיכרון השואה ובמאבק נגד האנטישמיות החדשה, רשימה של עשרת האנטישמים/אנטי-ישראלים הגדולים של 2013, ובה דורג פאלק במקום השלישי.
ברשימה נכללו גם חמינאי, ארדואן, קמפיין ה-BDS, רוג'ר ווטרס ומפלגת יוביק ההונגרית.
ריצ'רד פייפס היה היסטוריון וסופר יהודי אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי.
פרופסור להיסטוריה, שלימד באוניברסיטת הרווארד במשך 46 שנים (1950–1996).
הוא התמחה בלימודים סובייטיים ורוסיים והיה אנטי קומוניסט מובהק (ה"פראבדה" הסובייטי כינה אותו פעם "אנטי סובייטי עלוב").
עמד בראש "צוות B" של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד שנועד לנתח הערכות ה-CIA ביחס לכוונות הגרעיניות של הסובייטים בשלהי תקופת המלחמה הקרה, וכיהן כיועץ לענייני מדיניות כלפי הסובייטים של הנשיא רונלד רייגן.
היה אביו של הסופר וההיסטוריון דניאל פייפס.
כתב מעל 25 ספרים ומאות מאמרים בתחומי התמחותו וערך כ-10 ספרים נוספים.
ספריו תורגמו ל-12 שפות לפחות.
פייפס (במקור הפולני Piepes) נולד בצ'שין (Cieszyn), דרום פולין, גבול צ'כיה, ב-1923. היה בן יחיד להוריו היהודים בסביבה אנטישמית, חילונים מתבוללים בקהילה שברובה הייתה אז דתית, בני המעמד הבינוני, בסביבה ענייה.
אביו מארק שירת בצבא הפולני, כשהיה חלק מצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הפך לאיש עסקים מצליח.
פייפס גדל כשהוא דובר שתי שפות כשפות אם, פולנית וגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הנאצים הבין האב שעליו להבריח את משפחתו הקטנה כדי להצילם.
בעזרת ידידים מתקופת שירותו הצבאי הוא השיג תעודות מזויפות מתאימות וב-27 באוקטובר 1939 הם ברחו מפולין לגרמניה, עברו דרך איטליה, ספרד, פורטוגל ובדרך לא דרך חצו את אירופה והגיעו כעבור כשנה, בדיוק ביום הולדתו ה-17 של פייפס, לאמריקה.
פייפס הצעיר, שלימודיו בפולין נקטעו עקב המלחמה, שלח בסמוך לאחר הגיעו לארצות הברית, גלויות למספר רב של קולג'ים, בהן סיפר בגילוי לב שאיננו יודע עדיין אנגלית כראוי ושאין לו כסף כלל, אך הוא מעוניין בכל זאת ללמוד ושאל אם יסכימו לקבלו ללימודים.
למרבה ההפתעה הוא קיבל ארבע תשובות חיוביות, מביניהן בחר את קולג' מסקינגם באוהיו, שם למד וסיים ב-1943 תואר ראשון והתגייס לחיל האוויר האמריקאי.
הצבא החליט שפייפס מתאים להיות קצין מודיעין, מהיותו דובר גרמנית כשפת אם, ושלח אותו ללמוד שפה נוספת - רוסית - באוניברסיטת קורנל.
בכך נקבע למעשה כל כיוון חייו בהמשך, לא רק בהיבט המקצועי אלא גם האישי: באוניברסיטה זו פגש פייפס את איירין יוג'יניה רות', יהודיה ממוצא פולני, שנישאה לו ב-1946 עם שחרורו מהצבא.
לזוג נולדו להם שני בנים; הבכור הוא היסטוריון, סופר ופובליציסט ידוע בפני עצמו, דניאל פייפס.
בסתיו 1946 התקבל פייפס, בטרם שחרורו מהצבא, ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
נושא עבודת המחקר שלו היה "התאוריה הבולשביקית בנוגע ללאומיות".
הוא סיים לימודיו כדוקטור להיסטוריה ב-1950, ונשאר ללמד באוניברסיטת הרווארד, מאז ובמשך 46 שנים.
ב-1958 מונה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטה זו.
בהמשך כיהן פייפס, בין השאר, גם כמנהל המרכז לחקר רוסיה בהרווארד, מרצה באוניברסיטת לנינגרד, מרצה במכון סטנפורד למחקר בקליפורניה ומרצה אורח קבוע במכון נובל לשלום בנורווגיה, ועוד.
תפקידו הפוליטי הראשון היה בתחילת שנות השבעים, כשכיהן כיועץ לסנטור הדמוקרטי, ה"ניצי" בענייני חוץ, הנרי ג'קסון.
בתקופה זו היה ממבקריה החריפים ביותר של מדיניות הדטאנט - הפתיחות כלפי ברית המועצות של הממשל הרפובליקני בהובלת ריצ'רד ניקסון והנרי קיסינג'ר.
הוא עבר למחנה הפוליטי הנגדי, כשמונה על ידי יורשו הרפובליקני של ניקסון, ג'רלד פורד, כראש צוות B שלו.
מינויו של פייפס לראשות צוות B היה התבסס דווקא על התנגדותו לדטאנט.
הצוות בראשותו נועד לבחון את הדעה שהייתה מקובלת במערב באמצע שנות השבעים, לפיה הסובייטים מתנגדים גם הם - כארצות הברית - למלחמה גרעינית, ומוכנים אף הם להתפשר באמת עם המערב.
התאוריה המקובלת אז גרסה כי שני הצדדים במלחמה הקרה מבינים שמלחמה גרעינית תשמיד את שניהם (השמדה הדדית מובטחת,Mutual Assured Destruction), או בראשי תיבות באנגלית שתאמו את הנסיבות: MAD.
המסקנה הלא מפתיעה של צוות B הייתה, שברית המועצות לא נטשה את כוונותיה התוקפניות כלפי המערב, ואם רק תוכל, תשאף להכריע ולאו דווקא להגיע לפשרות.
לאחר שהחל בברית המועצות תהליך הגלאסנוסט, פורסם ב-27 ביוני 1988 באיזבסטיה הסובייטי מאמר של ואדים זגלדין, בכיר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ממנו הוברר שלפחות במסקנה עיקרית זו הצדק היה עם פייפס ועם צוות B שלו.
בראשית שנות השמונים המשיך פייפס לצדד ברפובליקנים, כשמונה לחבר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, וכיהן בפועל כיועצו של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן לענייני מדיניות כלפי מזרח אירופה וברית המועצות.
בתקופה זו נחשב על ידי רבים כאחד מראשי התומכים בגישה הנוקשה שהפגין רייגן כלפי הקומוניסטים, שהובילה בסופו של דבר להתמוטטות הגוש הסובייטי ולניצחונה של ארצות הברית במלחמה הקרה.
ב-2011, כשני עשורים לאחר נפילת הקומוניזם, כשהוא בן 88, פייפס נתן ריאיון ל"וול סטריט ג'ורנל" בו התייחס לניצחונו האינטלקטואלי לעומת שאר החוקרים בתחומו: "הם סברו שהמערכת הסובייטית הייתה פופולרית ושהיא תחזיק מעמד לעד.
לכן, לדעתם היינו צריכים להסתדר איכשהו עם הקומוניסטים, כלומר - להתפשר עימם.
רונלד רייגן, אותו חשבו לטיפש, היה זה שאמר שברית המועצות עומדת להתמוטט והם צחקו עליו; והוא ואני - צדקנו."
באותו ראיון הסביר פייפס שאת ניצחונה של ארצות הברית על הקומוניזם במלחמה הקרה, יש לייחס בראש וראשונה למדיניות "תורת הבלימה" (containment), שהגה ג'ורג' קנאן עוד ב-1946, ושמנעה את המשך התפשטותה של ברית המועצות; בהמשך, המדיניות אפשרה לתהליכי קריסה פנימיים, בלתי נמנעים, בתוך המערכת הסובייטית - לפעול את פעולתם.
עם זאת, לדעתו, היה זה רונלד רייגן, שבמדיניותו הנוקשה נתן למשטר הסובייטי "דחיפה" שקיצרה את התהליך בעשרות שנים.
הלקח לדעתו היה, שאסור להיכנע לרוע; פייפס חשב שארצות הברית נכנעה לו לעיתים קרובות מדי בשעתו, למשל בתקופת הדטאנט, שהחליפה את תורת הבלימה במשך כעשור שנים.
כדבריו, "התייחסנו אז לקומוניסטים לא כאל נוכלים ופושעים שהם אכן היו, אלא כאל שותפים ראויים לדו-שיח.
כשעשינו זאת, זו הייתה שגיאה - וההיסטוריה הראתה זאת".
בשנותיו האחרונות, סבר פייפס שהאתגר העיקרי הניצב בפני ארצות הברית, הוא האסלאם המיליטנטי - שקשה ללחום בו, דווקא מפני שאיננו מאיים ישירות על ארצות הברית בדרך כלל.
הוא סבר שזהו איום שונה מהאיום שיצר הקומוניזם בשעתו, משום שמדובר בפנאטים.
הקומוניסטים היו מרושעים, אך לא פנאטים.
ניתן היה לדבר אליהם בהגיון - וכשניצבת מולם בנוקשות, הם נסוגו.
במשבר הטילים בקובה למשל, פידל קסטרו רצה שהרוסים יתקפו בפועל את ארצות הברית והיה מוכן לכך שקובה תאבד, ובלבד שהסוציאליזם ינצח.
ניקיטה חרושצ'וב סירב, כי הקומוניסטים מעולם לא היו מתאבדים; הם רצו לחיות.
הסכנה המוסלמית שונה משני אלה: היא אינה חזקה ובעלת ארסנל נשק וכוח צבאי כמו הקומוניסטים בשעתם, אך המוסלמים המיליטנטים הם פנאטים ובלתי רציונליים.
פייפס טען שיש לעמוד נגדם, בלי פחד, אף שייתכן מאוד שהמאבק נגדם יימשך עוד עשרות שנים.
הפרס הראשון בו זכה פייפס היה 'פרס ג'ורג' לואיס בר' ב-1955, מטעם האגודה ההיסטורית האמריקאית, על ספרו השני:
אחריו זכה בפרסים ואותות כבוד רבים נוספים.
בין השאר, הוא כיהן כקונסול כבוד של גאורגיה בארצות הברית, וקיבל תואר של מפקד במסדר הכבוד האזרחי הפולני Cross of Merit.
הוענקו לו תוארי כבוד ודוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת אדלפי שבניו יורק, ממסקינגם קולג' שם למד לתואר ראשון, מאוניברסיטת שלזיה הפולנית, מאוניברסיטת שצ'צ'ין, מאוניברסיטת ורשה, מאוניברסיטת טביליסי שבגאורגיה, ועוד.
היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר האקדמיה הפולנית לאמנויות ולמדעים (PAU).
ב-2007 קיבל את המדליה הלאומית למדעי הרוח מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח האמריקאית, וזכה לשורה ארוכה נוספת של תוארי כבוד ופרסים, שהוענקו לו על כתיבתו ועבודתו, מכל רחבי העולם.
ריצ'רד ויליאם פירס היה חוואי וחלוץ תעופה ניו זילנדי.
בין היתר מיוחסת לו המראת כלי תעופה הכבד מן האוויר ב-31 במרץ 1903 ובעוד מספר מועדים, כולם לפני דצמבר 1903, מועד טיסת הבכורה של המטוס הראשון, שנזקפת לזכות האחים רייט.
העדויות באשר לתאריכים המדויקים ולביצועים של כלי הטיס אינן חד משמעיות, כלי הטיס של פירס לא היה בשליטה מלאה בעת שהיה באוויר, ופירס עצמו לא טען לבכורה בתחום זה.
עם זאת, מבחינות טכנולוגיות מסוימות כלי הטיס של פירס היה מודרני יותר מזה של האחים רייט.
כיוון שלפיתוחיו של פירס לא נתלווה כמעט שום תיעוד ופרסום, השפעתם על קידום התעופה הייתה קטנה בכל מקרה.
ריצ'רד פירס נולד בטמוקה (Temuka), אשר באי הדרומי, בחבל קנטרברי (ניו זילנד), כילד הרביעי מתוך תשעה, למשפחת חוואים מקומית.
המשפחה מרובת הילדים הקימה תזמורת משלה, במסגרתה ניגן ריצ'רד בצ'לו.
מגיל צעיר הוא גילה עניין בפיתוחים הנדסיים, ובנעוריו המציא, בין היתר, מתקן להשחלת חוט במחט עבור אמו, מקרן לתמונות נעות עבור אחיותיו, ומכונת קיטור.
כיוון שמשפחתו הייתה ענייה מכדי לשלחו ללימודי הנדסה, ריצ'רד רכש בעצמו השכלה בתחום, מתוך קריאת ביטאונים מדעיים ומקצועיים.
בגיל 21 פירס ירש חווה חקלאית, אך בשל עיסוקיו ההנדסיים, לא הקדיש הרבה לעיסוק בחקלאות.
בשנת 1902 הוא רשם פטנט על אופניים חדשניות: בעלי מסגרת במבוק, דוושות אנכיות, צמיגים המתנפחים בעצמם, ובלמים אחוריים מסוג חדש (עיסוק באופניים כהקדמה לפיתוח מטוס אפיין, אגב, גם את האחים רייט, וכן את גלן קרטיס, חלוץ תעופה אמריקני בן דורו של פירס).
עוד בימי בית הספר פירס בנה צעצוע מעופף והציג אותו כשעשוע בבית ספרו.
עם זאת, התעניינותו הרצינית בתחום התעופה החלה, ככל הנראה, בשנת 1899, ובאמצעות קריאת מגזינים בנושאים מדעיים, היה מעודכן יחסית בהתפתחויות בנושא ברחבי העולם.
פירס החל בניסיונות לטוס ב-1901, אך באותו מועד טרם עמד לרשותו מנוע מתאים, והוא הצליח לכל היותר לנתר.
בשנה שלאחריה פיתח מנוע בערה פנימית בעל שני צילינדרים ו-15 כוח סוס, אשר שקל רק כ-57 ק"ג, וזה, מקורר אוויר, עתיד היה לשמש אותו בפיתוחיו התעופתיים.
בהמשך לפיתוח המנוע, פירס בנה מבמבוק, צינורות פלדה, חוטי ברזל ובד, כלי טיס חד כנפי, עם מדף/ הגה גובה ועם מאזנות, אשר נע על הקרקע בדומה לתלת אופן, תוך אפשרות ניהוג של הגלגל הקדמי.
כלי זה, שמוטת כנפיו הייתה כ-7.5 מ', נע באמצעות מדחף בחלקו הקדמי, אשר תנועתו יצרה משב אוויר אחורה.
מבחינות מסוימות, כמו הכנף היחידה, המדחף בחלק הקדמי, מיקום משטחי השליטה בחלק האחורי וכן בשל המאזנות, דמה כלי הטיס של פירס, יותר מאשר מטוסם של האחים רייט, למטוס בן ימינו.
מצד שני, מטוסו חסר פרופיל אווירודינמי.
לאחר שורה של ניסויים שערך בחוותו, פירס יצא לטיסת ניסיון בשטח הפתוח שבסמוך, בוואיטוהי (Waitohi) ליד טימארו (Timaru).
ככל הנראה היה זה ב-31 במרץ 1903 (האחים רייט טסו לראשונה ב-17 בדצמבר).
הוא הגיע לגובה של מספר מטרים ולמרחק של כמה עשרות או כמה מאות מטרים.
פירס ערך ניסיונות נוספים במאי ואולי ביוני של אותה שנה.
כל אלה לא תועדו כהלכה וקיימות גרסאות שונות לגבי המועדים והמרחקים שהושגו.
בכל מקרה, הטיסה לא הייתה טיסה נשלטת במובן זה שהטייס ממריא ממקום אותו קבע, טס בנתיב אותו קבע, ונוחת במקום אותו קבע.
לפיכך, לא ניתן להחשיב את כלי הטיס של פירס כמטוס במלוא מובן המילה.
פירס עצמו היה מודע לכך שעליו לשפר את אופן השליטה על כלי הטיס שבנה, על מנת שיהיה שימושי.
לדבריו מאוחר יותר, הוא מצא פתרון לבעיית הניהוג של כלי הטיס בפברואר או במרץ 1904. על כל פנים, פירס רשם פטנט על מטוסו, אשר כלל, עם חסרונותיו, מספר חידושים בתחום הטייס, כמו המנוע מקורר האוויר והמאזנות, ביולי 1906.
לאחר טיסותיו אלה, פירס ניסה לבנות כלי טיס יעיל יותר, אלא שהתעופה ברחבי העולם התקדמה בינתיים, והוא הגיע כעבור כמה שנים למסקנה כי לבדו לא יוכל לעמוד במשימה.
כיוון שכך, חדל מניסיונותיו התעופתיים לזמן רב, אם כי המשיך בפיתוחים והמצאות בתחומים אחרים, כמו מכונה היכולה להקליט ולהשמיע מוזיקה.
בשנת 1911, פירס עבר למילטון (Milton) שבמחוז אוטגו ההררי, מה שהקשה גם כן על עיסוק בתעופה.
באוטגו הוא המשיך בפיתוחים הנדסיים שונים, כמו מחרשה ממונעת, מתקן לדישון ומתקן לשתילת תפוחי אדמה.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס, נשלח מעבר לים, אך בשל מחלה, לא שירת שירות פעיל, וחזר לניו זילנד בשנה שאחריה.
בשנות העשרים פירס העתיק שוב את מקום מגוריו, הפעם לקרייסטצ'רץ', שם בנה שלושה בתים והתפרנס מדמי השכירות של שניים מהם.
בשנות השלושים והארבעים הוא חזר לעסוק בתעופה, וניסה לבנות, ללא תוצאות, כלי טיס אשר נועד לנסוע בדרך כלל על הקרקע, ולטוס באוויר בשעת הצורך.
עיצובו הזכיר מעט מסוק בן ימינו.
כמו כן, הכלי תוכנן כך שכנפיו וזנבו יוכלו להתקפל, מה שאמור היה להקל על אחסנתו בפרט, ועל השימוש העממי בו, בכלל.
הוא הגיש בקשה לפטנט ב-1943 ונענה רק ב-1949. בשנותיו האחרונות לקה בנפשו, הפך חשדן, מתבודד ופרנואיד, כולל חשש שמרגלים זרים יגנבו את המצאתו.
ביוני 1951 הוא אושפז בבית חולים לחולי נפש בקרייסטצ'רץ', וכשנתיים אחר כך הלך לעולמו.
נראה כי לא נותר תיעוד של רוב עבודותיו של פירס, וכללית, במהלך חייו, אלה לא היו ידועות כמעט בציבור, ולא השפיעו על התפתחות התעופה.
כמה שנים לאחר מותו התחדש העניין בעבודתו, כאשר המניע לכך, ככל הנראה, גאווה לאומית ניו זילנדית.
ב-1963 אותרו שרידי המנוע ומספר שנים אחר כך המנוע שוחזר.
במקום בו עלה כלי הטיס של פירס לאוויר נמצאת כיום אנדרטה.
שלושה מחזות נכתבו על חייו ועבודתו, ובמלאת מאה שנה למה שנחשב לטיסתו הראשונה, צוין הדבר בטימארו.
כמו כן מוצגים מודלים של המטוס והמנוע במוזיאונים בניו זילנד.
בנוסף, הוציאה ניו זילנד בולים לזכרו ולזכר ניסיונות הטיסה.
ריצ'רד ברטראנד ספנסר הוא אקטיביסט אמריקאי מהימין הרדיקלי, ואחד ממנהיגיה האידאולוגים הבכירים בקרב תנועת הימין האלטרנטיבי שבארצות הברית.
הוא נשיא המכון למדיניות לאומית (National Policy Institute-NPI), העוסק, על פי הצהרתו, ב"פיתוח חשיבה לאומית לבנה", ומנהל חברת ההוצאה לאור "וושינגטון סמיט".
ספנסר ותנועת האלט-רייט מזוהים בקרב רבים בציבור הרחב בארצות הברית ובעולם כנאו-נאצים, אולם ספנסר עצמו מתנגד להגדרה הזו ורואה את עצמו כתומך בזהות לבנה ולאומנות לבנה.
רוב המדינות באירופה אוסרות את כניסתו.
ספנסר עלה לכותרות בין היתר בשל מנהגו לצטט את אדולף היטלר בהרצאות, בשל דעותיו האנטישמיות, ובשל מנהג תומכיו להצדיע לו ולדונלד טראמפ במועל יד.
ספנסר טוען כי טבע את המונח הימין האלטרנטיבי, והוביל עם ג'יסון קסלר את עצרת איחוד הימין האמריקאי (בשארלוטסוויל) שבמהלכה אירע פיגוע דריסה, לטענת ספנסר "הפכו את הדורס לשעיר לעזאזל".
ריצ'רד ברטראנד ספנסר נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה ממוצא אירופאי ומרקע נוצרי.
אביו הוא רופא העיניים ראנד ספנסר ואמו שרי ספנסר (לבית דיקרהורסט) היא יורשת של חוות כותנה משפחתית שהגיעה מלואיזיאנה במקור.
גדל והתחנך בילדותו בדאלאס, טקסס.
ספנסר מתנגד נחרצות להגירה בלתי-חוקית לארצות הברית, בעיקר של אנשים שאינם חלק מגזע האדם הלבן.
ספנסר הצהיר כי הוא דוחה את התיאור שלו כתומך בעליונות הגזע הלבן וכניאו נאצי, וטוען כי הוא פועל למען "הגזע הלבן המנושל" וקורא ל"טיהור אתני בדרכי שלום", שעיקרו גירוש של כלל היהודים, השחורים וההיספנים מארצות הברית כדי לעצור את ה"דקונסטרוקציה" של התרבות האירופית באמריקה.
ספנסר תמך בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 במועמד הרפובליקאי דונלד טראמפ (שניצח ומונה לנשיא ארצות הברית ה-45), ספנסר התבלט בתקשורת העולמית בזכות ביטויי התמיכה שלו בטראמפ שהושפעו מהתעמולה הנאצית, בהם קריאות "הייל טראמפ" בכנסים.
לימים ספנסר הפך לאחד ממבקריו הבוטים כנגד הנשיא טראמפ, ואף הודיע בשנת 2020 כי הוא מתחרט על כך שהצביע בבחירות עבור הנשיא דונלד טראמפ.
מאוחר יותר באותה השנה הוא הודיע על תמיכה במועמד המפלגה הדמוקרטי לנשיאות ג'ו ביידן, בין היתר בשל אכזבתו מהתנהלות המפלגה הרפובליקנית באותה עת.
ביידן ואנשיו גינו אותו והתנערו מתמיכתו בהם.
ספנסר טען כי אינו מחבב במיוחד את ביידן, אלא פשוט מאמין כי כרגע הוא האדם המתאים יותר לתפקיד הנשיאות לדעתו, ולכן הוא הצביע עבורו.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה בעולם וברחבי ארצות הברית, הרבה ספנסר לפרסם תוכן בעד התחסנות מפני נגיף הקורונה, והוא הביע ביקורות חריפות ולעג כלפי מתנגדי חיסונים ואנשים מכחישי קורונה.
ספנסר שיבח את נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על כך שהחליט לסיים את המלחמה באפגניסטן ולהסיג משם את הכוחות האמריקאים, כחלק מתפיסתו הגורסת כי על אמריקה להפסיק להתערב במלחמות מעבר לים.
הוא לא נתן קרדיט לנשיא ארצות הברית לשעבר
טראמפ על הנסיגה (ככל הנראה בשל סלידתו ממנו), על אף שטראמפ היה זה שהחליט עליה עוד בתקופת נשיאותו, וביידן רק הוציא אותה לפועל.
ספנסר מביע סקפטיות רבה כלפי התמיכה של ארצות הברית בישראל, ולפי דעתו ישראל היא איננה באמת בת ברית נאמנה מספיק.
הוא מעוניין להפסיק את הסיוע הצבאי שארצות הברית נותנת לישראל כל שנה (באופן כללי הוא מתנגד לסיוע חוץ למדינות).
ספנסר ציין גם כי הוא מתוסכל מכך שארצות הברית מחוקקת חוקים שאומרים שאסור לעשות חרם על ישראל, בעוד שאין שום חוק אמריקאי שאומר שאסור לעשות חרם על ארצות הברית עצמה, מפני שזה מראה לכאורה שלמחוקקים האמריקאים אכפת יותר מישראל משמן ארצות הברית.
ספנסר הואשם בהיותו אנטישמי על ידי גורמים שונים בשל חלק מדעותיו.
ספנסר ציין שהוא לא תומך בנישואין של בני זוג בני אותו המין, בנימוק שזה לא טבעי וזה לא נושא שמעניין אותו.
עם זאת, הוא מתנגד להומופוביה ואין לו בעיה שאנשים יעשו בחייהם הפרטיים מה שהם בוחרים.
בנוסף, ספנסר מתנגד לחוקים נגד הפלות, וחושב שהפלות צריכות להיות חוקיות.
הוא ביקר באופן חריף את החוק בטקסס שאוסר הפלות לאחר 6 שבועות מן ההיריון.
הוא תיאר כי איננו "בעד הפלות", אלא פשוט "נגד איסור או התנגדות הפלות".
ספנסר הוא אתאיסט והוא אינו מאמין בדברים על טבעיים או במסורות של דת הנצרות, אם כי הוא מסכים שיש לדת ערך סנטימנטלי בעיקר משום שהיא מאחדת אנשים; אך לדעתו הנצרות אינה חיונית מכיוון שאינה מאחדת אנשים על בסיס אתני, בניגוד ליהדות למשל שמאחדת אנשים גם במובן האתני ולא רק הדתי.
ספנסר מבקר אנשים שמכחישים שינוי אקלים ואת השלכותיו הפוטנציאלים.
הוא טוען כי צריך לפעול על מנת לצמצם את הזיהום שנגרם על ידי האנושות, ולהילחם בשינוי האקלים.
לאחר היבחרו של ג'ו ביידן, מרבה ספנסר לשבח ולתמוך בנשיא ארצות הברית ביידן, ותמיכתו בו אפילו התחזקה.
בציוץ בטוויטר אמר כי ביידן הוא הנשיא הטוב ביותר בתקופת חייו, ושהוא התעלה על הציפיות שלו.
הוא גם מרבה לבקר אנשים שמרנים ואת המפלגה הרפובליקנית.
הוא נולד לוויליאם ספנסר, רופא עיניים, ושרי ספנסר.
בשנת 1997, סיים את לימודיו בבית הספר סן מרקו טקסס.
ב-2001 קיבל תואר ראשון בהצטיינות יתרה בספרות אנגלית ומוזיקה מאוניברסיטת וירג'יניה, ובשנת 2003, תואר שני במדעי הרוח מאוניברסיטת שיקגו.
הוא בילה את הקיץ של 2005 ו-2006 באוניברסיטת קיץ הבינלאומית בווינה.
בין השנים 2005–2007, היה דוקטורנט ללימודי ההיסטוריה האינטלקטואלית האירופית המודרנית באוניברסיטת דיוק בעיר דרהאם שבקרוליינה הצפונית, שם הוא היה חבר בארגון השמרני של האוניברסיטה.
ממרץ עד דצמבר 2007, ספנסר עבד כסגן העורך בירחון השמרני "The American Conservative" .
לדברי עורך הירחון, סקוט מקונל, פוטר ספנסר מכיוון שדעותיו נחשבו קיצוניות מדי.
מינואר 2008 עד דצמבר 2009, הוא היה העורך הראשי של המגזין "Taki".
בחודש מרץ 2010 ייסד ספנסר את האתר AlternativeRight.com, אותו ניהל עד 2012, ובו לדבריו יצר את המונח ימין אלטרנטיבי במשמעותו המקובלת כיום.
בחודש ינואר 2011 התמנה ספנסר למנכ"ל חברת ההוצאה לאור "Washington Summit" וכן הפך גם לנשיא ומנהל המכון למדיניות לאומית (NPI).
בשנת 2014 גורש ספנסר מבירת הונגריה בודפשט (ובגלל אמנת שנגן, גם מ-26 ממדינות אירופה למשך שלוש שנים), זאת לאחר שניסה לארגן שם כנס לאומנים לבנים.
בשנת 2010, ספנסר עבר לווייטפיש במונטנה.
הוא אומר שהוא מחלק את זמנו בין ווייטפיש וארלינגטון בווירג'יניה.
ספנסר היה נשוי לסופרת האמריקאית רוסית נינה קופריאנובה, הידועה בשם העט, נינה ביזנטינה.
ב-2016 נטען ופורסם שבני הזוג נפרדו, אך באפריל 2017 טען ספנסר שהם עדיין יחד.
באוקטובר 2018 הגישה אשתו בקשה לגירושים והאשימה אותו בהתעללות נפשית ופיזית במהלך הנישואים.
לפי מסמכי בית המשפט, בחלק מהמקרים הוא חנק אותה, גרר אותה מהשיער, וניסה לתת לה אגרוף בזמן ההריון.
ריצ'רד פורטס הוא גיטריסט אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר כחבר להקת ההארד רוק "Guns N 'Roses", אליה הצטרף ב-2002 ואיתה הקליט אלבום אולפן בשם "Chinese Democracy".
פורטס בנוסף השתתף בהרכב "The Psychedelic Furs", לצד מתופף להקת גאנז אנד רוזס לשעבר פרנק פרר.
פורטס נולד בסנט לואיס, מיזורי.
הוא התחיל לנגן בכינור בגיל 4 ובתופים שנה לאחר מכן.
פורטס למד בקונסרבטוריון לאמנויות בסנט לואיס ובאוניברסיטת דרום אילינוי.
בנוסף ניגן בקונצרטים עם ילדים בגילו.
בשנת 1984, הקים פורטס את הלהקה The Eyes, איתה הקליט שני אלבומים.
שם הלהקה שונה מאוחר יותר ל-Pale Divine, כאשר חתמו חבריה בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
פורטס ולהקתו הופיעו עם אלבומם השני כמופע הפתיחה ללהקה The Psychedelic Furs, עד להתפרקותם בשנת 1991.
בשנת 1992, הקים פורטס את להקת הרוק האלטרנטיבי Love Spit Love, יחד עם מתופף גאנז אנד רוזס לעתיד - פרנק פרר.
כאשר להקת The Psychedelic Furs התאחדה בשנת 2000, הצטרף פורטס ללהקתם ושימש כגיטריסט ליווי.
פורטס נקרא לאודישן ללהקת Guns N' Roses בשנת 1999 לגיטריסט מחליף, אך לבסוף התפקיד אויש על ידי הגיטריסט באקטהד.
במאי 2002, כאשר ניגן בסיבוב הופעות של הזמר אנריקה איגלסיאס, נקרא פורטס בשנית להיבחן ללהקת Guns N' Roses.
ביולי 2002, הצטרף רשמית ללהקה.
בלהקת גאנז אנד רוזס, משמש פורטס כגיטריסט ליווי ובשירים מסוימים - גיטריסט מוביל.
פורטס הקליט עם הלהקה את האלבום "Chinese Democracy", אשר יצא לאור בשנת 2008. משנת 2016, מנגן פורטס בסיבוב ההופעות המחודש של להקת Guns N' Roses, יחד עם חבריה המקוריים - סלאש ודאף מק'אגן.
בשנת 2013, הצטרף פורטס ללהקה "The Dead Daisies", אשר כללה את חבריו ללהקת גאנז אנד רוזס - המתופף פרנק פרר והקלידן דיזי ריד.
עם להקה זו, הוציא פורטס אלבום בכורה ב-9 באוגוסט 2013. אלבום נוסף יצא ב-2015. פורטס החליט לעזוב את הלהקה באותה שנה, על מנת להתמקד יותר בלהקה Guns N' Roses.
ב-3 ביולי 2012 הופיע לראשונה בישראל עם להקת Guns N' Roses במסגרת סיבוב ההופעות Up Close and Personal Tour.
ההופעה התקיימה בפארק הירקון, תל אביב במסגרת פסטיבל סאמרוק 2012, בו השתתפו להקות הרוק היהודים ואגלי קיד ג'ו.
ב-15 וה-17 בדצמבר 2013 הופיע פורטס עם להקת The Dead Daisies במועדוני השבלול והבארבי בתל אביב.
באותה הופעה התארחה הזמרת הישראלית נינט טייב, ובהופעה הפתוחה לקהל בבארבי התארחו טייב וחברי להקת הרוק הישראלית היהודים אורית שחף ותום פטרובר.
ב-16–17 ו-19 בדצמבר 2015 הופיע פורטס עם להקת The Dead Daisies באולפן החדשות של ynet בראשון לציון, סניף זאפה ירושלים ובארבי בתל אביב.
ב-15 ביולי 2017 הופיע עם Guns N' Roses בפעם השנייה בישראל.
הופעה זו התקיימה במסגרת סיבוב ההופעות Not in This Lifetime...
ב-5 ביוני 2023 הופיע עם להקת Guns N' Roses בפעם השלישית בישראל.
ההופעה התקיימה במסגרת סיבוב ההופעות Guns N' Roses 2023 Tour, ובדומה לשתי ההופעות הקודמות של הלהקה, גם זו התקיימה בפארק הירקון.
ריצ'רד פּוֹקוֹק (Richard Pococke; 19 בנובמבר 1704, אנגליה – 22 בספטמבר 1765, אירלנד) היה איש כמורה, בישוף בכנסייה האנגליקנית של אירלנד.
פוקוק נולד בסאות'המפטון למשפחה של אנשי כנסייה רמי דרג.
למד משפטים במכללת קורפוס כריסטי באוניברסיטת אוקספורד, הוסמך ב-1731 והתקדם במהירות בסולם התפקידים הכנסייתיים.
את רוב זמנו בילה במסעות.
בשנים 1733–1737 נסע ברחבי אירופה בחברת דוֹדנוֹ, ג'רמיה מילס , כמיטב המסורת של "הטיול הגדול".
ב-1733–1734 ביקר בצרפת ובאיטליה וב-1736–1737 טייל בארצות השפלה, בגרמניה, באוסטריה, בפולין ובהונגריה.
על מעשיו ורשמיו כתב בפירוט במכתביו לאימו ולדוֹדוֹ הבישוף תומאס מילס וכן בפנקסיו.
בראשית 1742, מיָד לאחר שובו לאנגליה, נבחר כעמית בחברה המלכותית.
סיפור מסעותיו במזרח ראה אור בשנים 1743–1745.
בשנת 1745 התמנה פוקוק לתפקידי כמורה באירלנד, ובשנים 1747–1760 ערך בה מסעות אחדים.
את יומני המסעות הללו לא פִרסם, והם הופקדו בספריית טריניטי קולג' בדבלין.
יומן מסעו משנת 1752, שבה ביקר בכמחצית מחוזות אירלנד, ראה אור בדפוס רק ב-1891. ב-1756 מוּנה לכהונת בישוף בדיוקסיה האנגליקנית של אוֹסוֹרי במחוז קילקני.
בשנים הבאות נסע ברחבי אנגליה, ויילס וסקוטלנד.
יומני מסעותיו אלה פורסמו ברובם בעשורים האחרונים של המאה ה-19, למעלה ממאה שנים אחרי מותו.
פוקוק מת ערירי ונקבר בחלקת הבישופים באַרדבּרַקַן במחוז מית', שם כיהן בחודשיו האחרונים.
בצוואתו הִקצה משאבים לחינוך מקצועי לנערים (בעיקר במלאכות האריגה).
אוסף המטבעות ופריטי העתיקות שצבר במרוצת מסעותיו נמכרו במכירה פומבית.
הרבה מכתבי-היד שלו נמסרו לספרייה הבריטית.
פוקוק ביקר בשנים 1737–1741 במצרים, בארץ ישראל, בלבנון ובסוריה, וכן במסופוטמיה, בכרתים, באסיה הקטנה וביוון.
את מסעותיו אלה סיכם בשני כרכי ספרוֹ "תיאור המזרח וכמה ארצות אחרות" (A Description of the East, and Some Other Countries).
הכרך הראשון (Observations on Egypt) הוקדש כולו למצרים וראה אור ב-1743. שנתיים אחרי כן, ב-1745, פִרסם פוקוק את הכרך השני על אודות יתר הארצות שבהן המשיך את מסעו.
כרכי "תיאור המזרח" תורגמו בתוך עשורים ספורים לגרמנית, לצרפתית ולהולנדית.
ההיסטוריון אדוארד גיבון שיבח אותם, אם כי תוך הסתייגות: "תיאוריו של פוקוק הם מלאכה מלומדת ורצינית לעילא, אף שהמחבר מערֵב לעיתים את מה שראה במה שקרא".
עשרים הפרקים הראשונים בכרך השני של "תיאור המזרח" מוקדשים לארץ ישראל.
סקירת המקומות השונים שבהם ביקר והאירועים שחווה מלוּוִים באִזכורים מן התנ"ך ומן הברית החדשה, מיוספוס, מסטראבון, מפליניוס ומהירונימוס וכן מסִפרי נוסעים שקדמו לו.
פוקוק נחת ביפו באמצע חודש מרץ 1738 בתום ביקורו במצרים.
את מצרים, עתיקותיה, תושביה ומִמשלה סקר בהרחבה, ובסיוריו הגיע לנווה המדבר פיום , הפליג במעלה הנילוס עד לאסוואן והיה מהראשונים באנשי המערב שתיירו בעמק המלכים.
מיפו הגיח לרמלה וללוד ולקראת חג הפסחא הצטרף לשיירת צליינים שעלתה לירושלים.
בשהותו בירושלים סקר את אתריה ואת סביבתה הקרובה, ביקר בבית לחם ובהרודיון ונסע למדבר יהודה, ליריחו, לגדות נהר הירדן ולים המלח.
מקץ כשלושה חודשים חזר ליפו וממנה הפליג צפונה, לאורך החוף.
פוקוק שהה זמן מה בעכו בשנים שקדמו לכיבושה ולביצוריה בידי דאהר אל-עומר והיה הראשון שתיאר את שרידי העיר הצלבנית, על חומותיה, רבעיה, בנייניה המרכזיים ונמלהּ.
המפה שצורפה לתיאורי העיר שימשה מצע לחקר עכו בדורות הבאים.
מעכו הפליג דרומה לחיפה ולכרמל והמשיך לחורבות מבצר עתלית וקיסריה.
אחרי שובו לעכו נסע לגליל ועבר בציפורי, בנצרת, בהר תבור ובסביבות הכנרת.
בסִפרו ציין את הביצורים החדשים שבנה דאהר אל-עומר בטבריה באותם ימים.
משם פנה לגליל העליון והגיע למי מרום ואז חזר לעכו וממנה הפליג לצור ולצידון.
נתן שור, חוקר ספרות הנוסעים לארץ ישראל, כותב על פוקוק כי "עיקר עניינו בזמן ביקורו בארץ היה בעתיקות והוא הִרבה לתארן יותר מקודמיו".
סיורו ברחבי סוריה, שבו הצפין עד אנטיוכיה, נמשך עד חג המולד 1739, שאז חזר למצרים למשך שלושה חודשים נוספים ובמהלכם ערך מסע למנזר סנטה קתרינה בדרום סיני.
ממצרים הפליג לקפריסין ולכרתים ובתיאוריהם חתם את החלק הראשון בכרך השני של ספרו "תיאור המזרח".
ב-2013 פורסם אוסף איגרותיו של פוקוק לאימו ממסעו בשנים 1737–1741, ובכך הושלמה ההוצאה לאור של כתבי מסעותיו במזרח.
ריצ'רד סטיינמץ , הוא שחקן אמריקאי.
סטיינמץ נולד בשיקגו, ב-1988 החל להופיע באופרת הסבון של ABC "אהבות".
ב-1996 שיחק את התפקיד הראשי בסרט "שוטרת אינטימית".
ב-2001 שיחק בסרט "האחד" ובסרט הנעורים "את מטורפת...
אתה חתיך" העוסק בתלמיד תיכון לטיני המתאהב בנערה ממשפחה עשירה.
ב-2003 שיחק בסרט ימ"מ יחידת פריצה, מ-2004 ועד 2006 שיחק את תפקיד מרטין פיצג'רלד בסדרה תשוקות, הוא גם שיחק בפרקים של סדרות טלוויזיה רבות ובהן חוק וסדר וגיבורים.
ב-2005 שיחק בסרט "פנימה והחוצה" לצד קייט וולש.
הוא הנחה מספר פעמים את תחרות מיס עולם וב-1996 הנחה את תחרות דוגמנית העל העולמית.
ריצ'רד ערמון (קסטנבאום) (נולד ב-12 בדצמבר 1933) הוא בנקאי ומנהל ישראלי.
היה מנכ"ל ויו"ר הסנה חברה לביטוח, יו"ר גמול חברה להשקעות, יו"ר קרן ברל כצנלסון ועוד.
ערמון נולד, גדל והתחנך בבוקרשט, רומניה, שם התגורר גם בזמן מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נרצחו אחדים מבני משפחתו בטרנסניסטריה ובאושוויץ.
בהיותו נער עבד כפועל תעשייה במשך ארבע שנים, עד סמוך לעלייתו ארצה.
למד טכנאות חשמל בבוקרשט, ומשפטים באוניברסיטת "פרחון" בבוקרשט.
לאחר עלייתו למד מדעי המדינה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר עלייתו עבד בקיבוץ גבעת ברנר שם למד באולפן במשך תשעה חודשים.
עבד כפועל במפעלי אמקור במשך ארבע שנים.
בשנת 1962 היה לפעיל קליטת עלייה במעברות ג'סי כהן ומפדה בחולון.
לחם במלחמות ששת הימים ויום כיפור כחייל בחיל רגלים, והשתתף ונפצע בקרב אום כתף.
בשנת 1964 פגש את יעקב לוינסון אשר מונה כמנהל המחלקה הכלכלית של חברת העובדים.
לוינסון המליץ עליו וערמון התקבל כאחראי על האשראי בגמול חברה להשקעות – החברה המרכזית של קופות הגמל וקרנות הפנסיה.
תוך כדי עבודתו למד את מקצוע הבנקאות.
כאשר פעילות גמול התמזגה עם בנק הפועלים מונה כאחראי על האשראי בקבוצת בנק הפועלים.
שימש בתפקידו זה עד יולי 1988.
באוגוסט 1988, לאחר לחצים בלתי פוסקים מטעם מזכיר ההסתדרות ישראל קיסר, נבחר כמנכ"ל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת הביטוח הסנה שהייתה במצב קריטי.
ערמון פעל לשיקום ובנייה מחדש, וצמצום היקף הפעילות של הסנה.
כעבור ארבע שנים, עם תום תהליך השיקום, עזב את הסנה.
באותה תקופה שימש גם יועץ חיצוני של מספר חברות.
באוקטובר 1989 התבקש להחליף את אבא אבן כיו"ר מועצת המנהלים של קרן ברל כצנלסון.
הוא שימש בתפקיד זה 13 שנים.
כשהגיע לקרן היא הייתה במצב של קריסה, עם חובות אדירים.
לאחר שיקום הקרן הקים את המרכז הרעיוני, שבו עסק במחקר עם מומחים ובקיום דיון ציבורי לשם גיבוש של הבסיס הרעיוני לתנועת העבודה.
ערמון גרם לשחרור מכללת בית ברל מהתלות במפלגה והפכהּ למוסד עצמאי.
בשנת 1992 נבחר כיו"ר מועצת המנהלים של גמול חברה להשקעות.
הוא שימש בתפקיד זה תשע שנים, שבמהלכן שחרר את החברה מתלותה בבנק הפועלים וחברת העובדים.
באישור שר האוצר דן מרידור ומנכ"ל משרד האוצר דוד ברודט בנה את החברה כחברה ציבורית והנפיק אותה בבורסה לניירות ערך.
לאחר גמר התהליך עזב ערמון את גמול.
לאחר המהפכה ברומניה בסוף שנת 1989 החל ערמון בפעילות עסקית שם.
בשנת 1991 ביקר אצל נשיא רומניה בראש קבוצה של ישראלים וביניהם המשקיע יונה גולדרייך וקבוצה של אנשי עסקים רומנים.
ריצ'רד ערמון הקים שם את הבנק המסחרי הראשון (לאחר המהפכה) בשותפות של הון זר ורומני.
לאחר ארבע שנים, אף על פי שהוצע לו לקבל 10% ממניות הבנק על מנת להמשיך בניהולו, סירב בשל סכסוך שהתגלה בקבוצה הישראלית.
הקים את לשכת המסחר ישראל-רומניה, במסגרתה ארגן מפגשים רבים של אנשי עסקים ישראלים ורומנים בהשתתפות ראשי ממשלה ונשיאים רומנים.
ערמון מונה כקונסול הכבוד הראשון של רומניה הפוסט-קומוניסטית במדינת ישראל.
ב-2002 קיבל אות כבוד מנשיא רומניה בדרגת קומנדור.
היה חבר במועצות המנהלים כלל (ישראל), כלל (תעשיות), כלל (סחר), מפעלי נייר חדרה, אלקטרה, אלקנית, א.
דורי, הרשות לעסקים קטנים, חברות בנות של חברת העובדים, קבוצת בנק הפועלים, אמות השקעות-ליסינג מקרקעין, בנקים שונים בארץ ובחול ועוד.
שימש כמ"מ יו"ר דירקטוריון הבנק לפיתוח התעשייה ויו"ר ועדת האשראי של הבנק.
בשנת 1961 התחתן עם רינה רירי (שנפטרה בשנת 2013).
ריצ'רד ברנרד סטון היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה בשנים 1975–1980, ולאחר מכן היה שגריר כללי במרכז אמריקה וכיהן כשגריר ארצות הברית בדנמרק.
סטון נולד בניו יורק, בנם של לילי אֶבְּנִי ואלפרד סטון, שנולד בבלגיה.
בצעירותו עברה משפחת סטון לפלורידה ולמד בבתי ספר ציבוריים במחוז מיאמי-דייד.
ב-1949 קיבל תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בבכבוד, וב-1954 קיבל תואר בוגר במשפטים (LL.B.) מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
סטון שב לפלורידה והתקבל ללשכת עורכי הדין של ב-1955, והחל להתמחות בעריכת דין במיאמי.
ב-1966 התמנה לתובע העירוני של מיאמי ונבחר לסנאט של פלורידה ב-1967, כנציג מחוז מיאמי-דייד.
ב-1970 נבחר למזכיר המדינה של פלורידה.
הוא התפטר מתפקיד זה ביולי 1974 בטרם תום כהונתו, כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לסנאט של ארצות הברית.
ב-1974, סטון התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית וניצב בפני 11 טוענים לכתר.
חבר בית הנבחרים ביל גונטר סיים במקום הראשון, אולם סטון זכה בקושי בסיבוב השני, עם 51% לעומת 49% של גונתר.
בינתיים במפלגה הרפובליקנית, הסנאטור המכהן אדוארד גורני בחר שלא להתמודד מחדש בבחירות לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בגין לקיחת שוחד בתמורה להשפעתו במִנהל השיכון הפדרלי.
בבחירות הכלליות גבר סטון על המועמד הרפובליקני ג'ק אקרד.
סטון היה הסנאטור היהודי-אמריקאי השני מפלורידה אחרי דייוויד לוי יולי והראשון מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
הסנטור היוצא גורני התפטר מתפקידו ב-31 בדצמבר 1974, וסטון הושבע לתפקידו באורח רשמי בידי המושל ראובין אסקוב ב-1 בינואר 1975, יומיים לפני שכהונתו אמורה הייתה להתחיל.
בתקופת כהונתו של סטון בסנאט של ארצות הברית, היה חבר בוועדת החוץ של הסנאט והיה תומך חזק בהסכמים שחתם נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר עם שליט פנמה אומאר טוחירוס, אשר השיבו את אזור תעלת פנמה לשליטת פנמה.
הוא גם הצביע בעד מימון פצצות נייטרון, ביטול רגולציה על גז טבעי ומימון ציבורי של מסעי בחירות לקונגרס האמריקאי והצביע נגד גרסה מוקדמת של תוכנית קיצוצי המיסים של ויליאם רות' וג'ק קמפ ונגד מימון הפלות הכרחיות מבחינה רפואית.
הוא הוביל את מאמצי הקונגרס להבטיח סיוע למדינת ישראל ושירת גם כיועץ חשוב במהלך הסכמי קמפ דייוויד.
בנוסף לחברותו בוועדת החוץ, היה סטון חבר גם בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות.
הוא נמנה עם שלושת חברי הסנאט היהודיים, עם ג'ייקוב יעבץ ואברהם ריביקוף.
אחרי שיצא לסטון מוניטין של מי שנוהג לשנות את דעותיו ובעקבות פעילות של הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO נגדו בשל נטייתו לשמרנות, סטון נחשב לפגיע בבחירות לסנאט ב-1980. שישה דמוקרטים החלו מתחרים על מושבו בסנאט, כולל יריבו מבחירות 1974 ביל גונטר, שעתה הגיע לבחירות מכיסא גזבר מדינת פלורידה.
כפי שקרה ב-1974, סטון וגונטר נאלצו להתנצח בסיבוב שני, אך בניגוד לתוצאות של הבחירות הקודמות, גונטר זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית ב-1980, אך הפסיד בבחירות הכלליות לפאולה הוקינס.
סטון התפטר שלושה ימים מוקדם מסיום כהונתו, ב-31 בדצמבר 1980.
הסנאטור סטון היה חבר בצוות המעבר של הנשיא הנבחר רונלד רייגן יום לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980. בשנים 1981–1982, היה שותף בכיר במשרד עורכי דין בוושינגטון די.
באותה תקופה, ניצל סטון את שליטתו בשפה הספרדית ועבד כשדלן עבור ממשלת הימין של פרננדו רומיאו לוקאס גרסיה, נשיא גואטמלה.
ב-19 בינואר 1982 נקרא סטון לקובה כסגן יו"ר נציבות שידורי הרדיו של הנשיא.
הוא היה גם סגן יו"ר מועצת המנהלים של בנק קפיטול בוושינגטון.
בפברואר 1983 שימש סטון כנציג מיוחד של הנשיא במחלקת המדינה של ארצות הברית לדיפלומטיה ציבורית באמריקה המרכזית.
ב-28 באפריל 1983 הודיע הנשיא רייגן על מינויו של סטון לשגריר כללי באמריקה המרכזית.
למרות חששות ציבוריים מפני קשריו האחרונים עם ממשלת הימין של גואטמלה ומהאופן שבו יתפוס את מפלגת השמאל השולטת באל סלוודור, אושר המינוי וסטון החל לכהן בתפקידו ב-26 במאי.
העובדה כי עבד בשכר כשדלן של ממשלת גואטמלה גרמה למפלגה הדמוקרטית לטעון כי הוא אינו מתאים לתפקיד שגרירו הכללי של הנשיא רייגן באמריקה המרכזית, תפקיד שדרש לקיים משא ומתן עם ממשלת השמאל באל סלוודור וממשלות אחרות.
סטון התפטר מתפקידו ב-1 במרץ 1984, אחרי שניצב בפני חיכוכים עם עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לעניינים בין-אמריקאיים, לנגהורן א.
אחרי שעזב את ממשל רייגן שב לעבודתו בבנק קפיטול, שפורק ב-1989. ב-9 בנובמבר 1991 הועמד סטון לתפקיד שגריר ארצות הברית בדנמרק בידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
אישור מינויו צלח את הדיונים בסנאט והוא כיהן בתפקידו עד אוקטובר 1993. ב-28 ביולי 2019 נפטר סטון ברוקוויל שבמרילנד, בעקבות מאבק בדלקת ריאות ובמחלות אחרות.
בתקופה הסמוכה למותו, התגורר סטון בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די.סי.
ביחד עם רעייתו מרלין לואיס סטון.
ריצ'רד פארקס בונינגטון היה צייר נוף רומנטי אנגלי, שהיגר לצרפת בגיל 14 ויכול להיחשב גם כאמן צרפתי.
לאחר מותו המוקדם מאוד, נחשב לאחד האמנים הבריטיים המשפיעים ביותר בזמנו.
נופיו היו בעיקר של סצנות חוף, עם אופק נמוך ושמיים גדולים, המראים טיפול מבריק באור ובאווירה.
ריצ'רד פארקס בונינגטון נולד בעיירה ארנולד, ליד נוטינגהאם.
אביו, הידוע גם בשם ריצ'רד, היה צייר ויוצר תחרה, ואמו הייתה מורה.
בונינגטון למד ציור בצבעי מים מאביו והציג ציורים באקדמיה של ליברפול בגיל אחת עשרה.
בשנת 1817 עברה משפחתו לקאלה שבצרפת, שם הקים אביו מפעל תחרה.
באותה תקופה החל בונינגטון לקחת שיעורים מהצייר פרנסואה לואיס תומאס פרנסיה, שחזר מאנגליה, שם הושפע עמוקות מעבודתו של תומאס גירטין.
הוא לימד אותו את טכניקת צבעי המים האנגלית.
בשנת 1818 עברה משפחת בונינגטון לפריז כדי לפתוח חנות תחרה.
שם הוא נפגש והתיידד עם אז'ן דלקרואה.
הוא עבד זמן מה בהפקת עותקים של נופים הולנדיים ופלמיים במוזיאון הלובר.
בשנת 1820 החל להשתתף באקול דה ביו-ארטס בפריז, שם למד אצל אנטואן-ז'אן, הברון גרוס.
בערך בתקופה זו בונינגטון התחיל לצאת לסיורי שרטוט בפרברי פריז ובסביבה הכפרית.
ציוריו הראשונים הוצגו בסלון פריז בשנת 1822. הוא החל לעבוד גם בצבעי שמן ובליטוגרפיה.
בשנת 1824 הוא זכה במדליית זהב בסלון פריז יחד עם ג'ון קונסטבל ואנתוני וונדייק קופלי פילדינג, ובילה את רוב השנה בציור נופי החוף בדנקרק.
בשנת 1825 פגש את דלקרואה בביקור אצל אלכסנדר-מארי קולין בלונדון.
הם ציירו שם יחד, וחלקו סטודיו במשך כמה חודשים לאחר שובם לפריז.
דלקרואה השפיע עליו לעבור לציור היסטורי.
הוא גם פיתח טכניקה לערבב צבעי מים עם גואש ודבק, כדי להשיג אפקט קרוב לציור שמן.
בשנת 1826 ביקר בצפון איטליה ושהה בוונציה במשך חודש.
בסוף 1828 החמירה מחלת השחפת שלו והוריו שלחו אותו חזרה ללונדון לטיפול.
הוא נפטר משחפת ב-23 בספטמבר אותה שנה בלונדון, בן 25. הוא נקבר בבית הקברות של קפלת סנט ג'יימס פנטונוויל.
בשנת 1837 הועברו שרידיו לבית העלמין של קנסל גרין כדי להיקבר מחדש עם הוריו.
אז'ן דלקרואה כתב על בונינגטון בשנת 1861:
"כשפגשתי אותו בפעם הראשונה גם אני הייתי צעיר מאוד ולמדתי בלובר בשנים 1816 או 1817...
כבר בז'אנר הזה (של צבעי מים), שהיה חידוש אנגלי באותה תקופה, הייתה לו יכולת מדהימה...
לדעתי אפשר למצוא אצל אמנים מודרניים אחרים איכויות ודיוק בעיבוד שהם עדיפים על אלה שבתמונותיו של בונינגטון, אך אף אחד באסכולה המודרנית הזאת, ואולי קודם לכן, לא הצליח ליצור את קלילות המגע המיוחד בצבעי מים, שהופכת את עבודותיו לסוג של יהלום מרהיב את העין, ללא תלות בנושא ובכל חיקוי."
מעבר לצבעי המים שלו, בונינגטון היה ידוע ברישומיו בעפרון גרפיט, במיוחד בנופי העיר המורכבים שלו.
לבונינגטון היו מספר אמנים קרובים, כמו ג'יימס הולנד, ויליאם קאלו וג'ון סקרלט דייוויס באנגליה.
בנוסף, היו הרבה עותקים וזיופים של יצירתו בתקופה שלאחר מותו.
פסל לכבודו הוקם מחוץ לבית הספר לאמנות בנוטינגהאם על ידי ווטסון פוטרגיל.
תיאטרון ובית ספר יסודי בעיר הולדתו נקראים על שמו.
באוסף וואלאס ישנה קבוצה גדולה במיוחד של 35 מיצירותיו המייצגות את נופיו וציורי ההיסטוריה שלו.
ריצ'רד ארט סמולי היה כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1996 ביחד עם הארי קרוטו ורוברט קורל, על גילוי הפולרן.
ריצ'רד סמולי נולד ב-6 ביוני 1943 באקרון שבאוהיו, כצעיר מבין ארבעה אחים וגדל בקנזס סיטי שמיזורי.
בשנת 1965 סיים קורל את התואר הראשון באוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1973 הפך לדוקטור באוניברסיטת פרינסטון.
את הפוסט-דוקטורט עשה סמולי באוניברסיטת שיקגו בשנים 1973–1976. בשנה זו הצטרף לאוניברסיטת רייס ובשנת 1990 מונה לפרופסור.
בשנה זו הצטרף סמולי לאקדמיה הלאומית למדעים ובשנה שלאחר מכן לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1996 זכה סמולי במדליית פרנקלין.
סמולי נפטר מלוקמיה בגיל 62 ב-28 באוקטובר 2005 במרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס ביוסטון אשר בטקסס.
ריצ'רד סטארקינגס הוא מעצב גופנים, לטרר וקומיקסאי בריטי.
הוא היה אחד החלוצים הראשונים של כיתוב קומיקס מבוסס-מחשב, והוא אחד היוצרים הפורים ביותר בתעשייה זו.
סגנון הלטרינג של סטארקינגס הושפע תחילה בהשראת לטררי הרצועות הבריטיות ביל נוטאל וטום פריים.
הקריירה של סטארקינגס בבריטניה החלה בעבודות לטרינג ב-2000AD של Future Shocks ורצועות שונות ב-Warrior.
משם עבר למארוול בריטניה שם כתב את Zoids ב-Spider-Man Weekly ורובוטריקים בטרם הפך לעורך עבור החברה בסוף שנות השמונים.
עם זאת, בתחילת שנות התשעים הוא התמסר אך ורק ללטרינג, ומצא עבודה בתעשיית הקומיקס הגדולה בהרבה בארצות הברית.
עבודתו ביקום של דוקטור הו הוגבלה בעיקר לשתי תקופות.
הוא היה סופר, עורך ולטרר בתקופת הדוקטור השישי ותחילת השביעי בין עמודי של מגזין דוקטור הו.
בתקופה זו שימש גם בתפקיד הצוות "יועץ תמונות" במספר גליונות.
כעבור שני עשורים, הוא חזר למרכז האמריקני החדש של הוצאת חוברות קומיקס של דוקטור הו בהוצאת IDW, ועבד על מספר גליונות עם הדוקטור העשירי.
בשנת 1992 הקים סטארקינגס את קומיקראפט, סטודיו המכשיר ומעסיק לטררים ומעצבים ומספק שירותי "עיצובים ייחודים ואותיות יפות" לספרי קומיקס ממוציאים לאור רבים ושונים.
באמצע שנות ה-90 קומיקראפט, שהייתה מוכרת ברשת כ-comicbookfonts.com, החלה למכור את עיצובי הגופנים שלהם כיישומי תוכנה באמצעות חברת ההוצאה לאור Active Images.
במקור סטארקינגס התכוון שבפרסומות לגופנים אלה יופיעו דמויות של מארוול ו-DC קומיקס, אולם כשלא הצליח לקבל רישיון לכך, סטארקינגס יצר דמות משלו כדי להמחיש את השימוש בפונטים במודעות - "היפ פלאסק" היפופוטם אנתרופומורפי "סוכן המידע".
היפ פלאסק סיים מאז את סדרת חוברות הקומיקס החד-פעמיות שלו, בהוצאת Active Images.
סטארקינגס תכנן את שני הגיליונות הראשונים עם האמן לדרון וגייס את עזרתו של הכותב ג'ו קייסי לתסריט משותף.
Mystery City וכל הגיליונות הבאים נכתבו בידי סטארקינגס.
בשנת 2006 השיקה אימג' קומיקס סדרת פריקוול מתמשכת להיפ פלאסק בשם "Elephantmen", שנכתבה על ידי סטארקינגס ואויירה על ידי אקסל מדלין, ג'סטין "מוריטאט" נורמן, מריאן צ'רצ'לנד, טום סקיולי, הנרי פלינט, כריס באצ'לו וכריס ברנהאם .
ריצ'רד פלטון אווטקלט היה קומיקסאי אמריקאי.
יוצר הסדרה הילד הצהוב ובאסטר בראון.
נחשב לחלוץ מרכזי ברצועת הקומיקס המודרנית.
אווטקלט נולד בלנקסטר, אוהיו, לקתרין דייוויס וג'סי פ.
הוא למד בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת מקמיקן בסינסינטי בין השנים 1878–1881, ולאחר שסיים את לימודיו עסק בציור מסחרי עבור חברת Hall Safe and Lock.
אווטקלט צייר תצוגות אור חשמליות עבור מעבדות אדיסון לתערוכת המאה 1888 בעמק אוהיו ובמדינות האוקיינוס האטלנטי התיכון בסינסינטי.
דבר זה הוביל לעבודה במשרה מלאה עם אדיסון בווסט אורנג', ניו ג'רזי, שם עשה רישומים ואיורים מכניים.
אדיסון מינה אותו לאמן רשמי לתערוכת המטיילים של החברה בשנים 1889–90, שכללה פיקוח על התקנת תערוכות אדיסון בתערוכת יוניברל בפריז.
בהיותו שם, למד אמנות ברובע הלטיני.
בשנת 1890 חזר אווטקלט לארצות הברית, התחתן ועבר להתגורר בפלשינג בעיר ניו יורק.
הוא עבד בהכנת שרטוטים טכניים לרחוב ג'ורנל ג'ורנל ולעולם החשמל, כתב עת בבעלות אחד מחבריו של אדיסון.
בצד, הוא תרם למגזיני ההומור Truth, פאק, Judge ולייף.
הרצועה המצוירת הראשונה של אווטקלט לעיתון הופיע ב-16 בספטמבר 1894: רצועת קומיקס בן שישה פאנלים, שכותרתו "בורותו של דוד אבן".
אף על פי שלא היו הרצועות הראשונות שהשתמשו ברצועות מרובות פאנלים - אפילו בעולם - אווטקלט היה בין הראשונים.
רצועת קומיקס של אווטקלט מהגיליון של Judge ב-2 ביוני 1894 הציגה ילד רחוב עם אוזניים גדולות וקירח בשמלה.
אווטקלט המשיך לצייר את הדמות, אשר ערכה את הופעת הבכורה שלה בעולם ב-13 בינואר 1895. הילד הופיע בצבע לראשונה בגיליון ב-5 במאי, בסרט מצויר שכותרתו "בקרקס בסמטת הוגאן".
הרצועות המאויירות השבועיות של סמטת הוגאן הופיעו מכאן ואילך בצבע, בכיכובם של ילדי שכונות עוני רעשניים ברחובות, ובמיוחד הילד הקירח, שזכה לשם מיקי דוגן.
בפרק של 5 בינואר בסמטת הוגאן, שמלתו של מיקי הופיעה בצהוב עז.
עד מהרה הוא הפך לכוכב הרצועה ונודע בשם הילד הצהוב.
מידת ההצלחה שלה גרמה לעיתונים אחרים לפרסם רצועות כאלו, וכך הילד הצהוב נתפס כנקודת ציון בהתפתחות הרצועה כמדיום המוני.
אאוטקלט הציג את באסטר בראון ב-4 במאי 1902, ילד שובב ובעל אמצעים לבוש בסגנון לורד פנטלרוי הקטן, וטרייר הפיטבול שלו טיג'.
הרצועה והדמויות היו פופולריות יותר מהילד הצהוב, ואווטקלט רישת את המותג למספר רחב של מוצרי צריכה, כמו נעלי ילדים.
בשנת 1904 מכר אווטקלט רישיונות פרסום ל-200 חברות בתערוכת הרכישה בלואיזיאנה.
העיתונאי רוי מק'קרדל דיווח בשנת 1905 כי אווטקלט הרוויח 75,000 דולר לשנה ממרצ'נדייז והעסיק שתי מזכירות ועורך דין.
אווטקלט התחתן עם מרי ג'יין מרטין, ביום חג המולד 1890. לזוג נולדו שני ילדים.
ריצ'רד בנג'מין פרנקלין לינדברג ספק היה רוצח המונים ואנס אמריקאי אשר עינה ורצח באופן שיטתי שמונה אחיות במעונות הסטודנטים של בית החולים הקהילתי בדרום שיקגו בלילה שבין ה-13 ל-14 ביולי 1966, במה שנודע בשנים הבאות בתור .
הוא נעצר כעבור מספר ימים, הורשע בשמונה הרציחות, ונידון למוות בתום משפטו, אולם עונשו הומתק למאסר בן מאות שנים בעקבות קביעת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין בו הוחלט כי עונש המוות אינו חוקתי.
הוא מת כעבור עשרים וחמש שנים כתוצאה מהתקף לב ב בגיל ארבעים ותשע.
ריצ'רד בנג'מין פרנקלין לינדברג ספק נולד ב-6 בדצמבר 1941, ב, אילינוי, ארצות הברית, הבן השביעי מתוך שמונת ילדיהם של בנג'מין פרנקלין ספק ומארי מרגרט קרבאו.
משפחתם עברה להתגורר ב זמן קצר לאחר לידתו, שם נולדה אחותו הקטנה, קרוליין, והשניים היו צעירים בשנים רבות מארבע אחיותיהם ושני אחיהם הגדולים.
אחיו הבכור, רוברט, מת בתאונת דרכים ב-1952 בגיל עשרים ושלוש.
אביו התפרנס מעבודות כפיים שונות, ביניהן כחקלאי, חוטב עצים ופועל לאריזת חבילות במפעל לכלי חרס.
נודע כי השניים היו קרובים מאוד עד למותו ב-1947 מהתקף לב כאשר היה בן חמישים ושלוש.
לאחר מותו התאהבה אמו האדוקה והטיטולארית של ספק בקארל אוגוסט רודולף לינדברג, אדם ממוצא שוודי אשר עבד כסוכן מכירות נודד בענף הביטוח, אותו היא פגשה במהלך נסיעת רכבת לשיקגו.
לינדברג היה אלכוהוליסט בעל עבר פלילי ארוך של עבירות זיוף, מרמה ונהיגה בשכרות, והלכה למעשה היווה את ההפך המוחלט מאביו הביולוגי של ספק, אשר בלט בחריצותו ופיכחותו.
ספק ואחותו קרוליין עברו להתגורר בבית קרוביהם של דודתם שרה ובעלה ג'ין תורנטון, במשך מספר חודשים, על מנת שהלה יוכל לסיים את שנת לימודיו השנייה, בטרם הצטרפו לאמם ואביהם החורג ב.
שאר אחיהם ואחיותיהם עזבו את בית הוריהם זה מכבר, אולם ספק וקרוליין נאלצו להישאר עמם מפאת גילם הצעיר, ובשנה הבאה עברו כל הארבעה להתגורר בדאלאס.
הם החליפו את מקום מגוריהם לעיתים קרובות, ובמהלך שתים עשרה השנים הבאות עברו בין עשרה בתים שונים אשר נמצאו כולם בשכונות העוני של העיר.
ציוניו של ספק בבית הספר לא נחשבו למוצלחים במיוחד, והוא נאמד כתלמיד גרוע.
הלה סירב להרכיב את משקפיו על אף שהזדקק להם לצורך קריאה, ונאלץ לחזור על שנת לימודיו השמינית בבית הספר התיכוני ג'.
לונג ג'וניור פעם נוספת משום שחשש לדבר ולהשתתף במהלך שיעוריו.
קודם לתחילת שנתו התשיעית עבר לבית הספר התיכוני המקצועי קרוזייר, אולם נכשל בכל אחד ואחד מבין מקצועותיו, ולא שב למקום בשנית לאחר שנשר מלימודיו באופן סופי בינואר 1958, זמן-מה לאחר יום הולדתו השישה עשר.
אחד ממוריו העיד עליו כי, .
מנהגו ארוך השנים של ספק לשתות משקאות חריפים עד שכרות ואובדן הכרה החל לראשונה כשהיה בן שלוש עשרה, כאשר עד לתקופת גיל ההתבגרות ושיאם של נעוריו כבר נהג לעשות זאת מדי יום.
מעצרו הראשון בגין הסגת גבול התרחש ב-1955, התדרדרות אשר הביאה בעקבותיה עשרות מעצרים נוספים לאורך שמונה השנים הבאות, בעיקר בשל עבירות מינוריות של שוטטות, הפרת סדר, הצתה, גנבה, תקיפה, וכיוצא בזאת.
לאחר שנשר מלימודיו התפרנס ספק מעבודות מזדמנות שונות, ביניהן איסוף פסולת, נגרות ונהיגה.
המשרה היחידה בה התמיד במשך זמן רב הייתה ככל הנראה בשירותה של חברת סבן אפ, בה עבד כפועל-כפיים במפעל לבקבוקים בין השנים 1960–1963. באותה העת נפרדה אמו מאביו החורג, אשר עבר להתגורר בקליפורניה במשך מספר שנים ונודע כי סבל מטרשת עורקים, בטרם שב לחיות עם אחת מבנותיו בדאלאס.
במהלך יריד מדיני שנערך בדאלאס, ב-1961, פגש ספק את שירלי אנט מאלון בת החמש עשרה, אשר הרתה ממנו לאחר שלושה שבועות בהם יצאו יחדיו כזוג.
השניים נישאו כעבור פחות משנה, ב-19 בינואר 1962, ושירלי עברה לגור בבית משפחתו יחד עם אחותו הקטנה ואמו.
בתם, רובי לין ספק, נולדה ב-5 ביולי אותה שנה, אולם ספק ריצה באותה העת מאסר בן עשרים ושניים ימים בשל הפרעה לציבור במקיני, לאחר ששתה לשכרה יתר על המידה.
השלושה נאלצו להחליף את מקום מגוריהם לעיתים קרובות בשל התמכרותו של ספק למשקאות חריפים, תקופות המאסר הקצרות אליהן נשלח מדי כמה שבועות, ואי התשלום הממושך של דמי השכירות אותם היו חייבים.
בין העבירות הרבות בגינן נעצר באותן שנים היו זיוף המחאות בנקאיות, גנבת מוצרי עישון ואלכוהול, ושוד חנויות נוחות ומכולות.
לאחר שנתפס בידי המשטרה ביולי 1963 כאשר ניסה להפקיד שיק מזויף והורשע במספר עבירות מצטברות של פריצה ושודף נידון הלה לשלוש שנות מאסר, אך שוחרר ב-1965 לאחר שריצה שישה עשר חודשים ב.
כשבוע לאחר שחרורו המוקדם, ב-9 בינואר, החזיק ספק עוברת אורח תחת איומי סכין במגרש חנייה סמוך למקום מגוריה, אך ברח משהחלה לזעוק לעזרה.
המשטרה הגיעה למקום כעבור מספר דקות ועצרה אותו במרחק מספר רחובות משם.
הוא הורשע בתקיפה בנסיבות מחמירות ונידון לשישה עשר חודשי מאסר אשר נאלץ לרצות יחד עם תקופת עונש נוספת בשל הפרת תנאי שחרורו, והוחזר לאותו בית סוהר שדרך שעריו יצא כשבוע לפני כן כאדם חופשי.
עם זאת, הוא שוחרר לבסוף ב-2 ביולי אותה שנה, כעבור חצי שנה בלבד, בשל טעות טכנית שנעשתה בשוגג במסמכים הנוגעים למאסרו.
עם שחרורו מהכלא בשנית מצא ספק עבודה בתור נהג משאית עבור "חברת הבשר של פטרסון", אולם היה מעורב בשש תאונות דרכים לפני שפוטר באופן סופי בשל היעדרויות חוזרות ונשנות ממקום עבודתו.
בדצמבר אותה שנה עבר להתגורר יחד עם מלצרית-מוזגת בת עשרים ותשע שהכיר בפאב האהוב עליו, הסלון של ג'יני, מתאבקת לשעבר וגרושה עם שלושה ילדים מנישואיה הקודמים.
ספק עצמו התגרש בראשית שנת 1966, לאחר שמאלון, לה נישא כארבע שנים קודם לכן, הגישה נגדו תביעת גירושים, אשר אושררה באופן סופי כעבור חודשיים.
למחרת היום נישאה הלה לגבר אחר אשר התפרנס כשרברב.
כל העניין הרגיז את ספק עד מאוד והוא נהג להתלונן אודותיו לעיתים תכופות באוזני מכריו, אך לא ניסה להילחם בו מבחינה משפטית.
בהמשך אותו החודש דקר ספק את אחד הסועדים בפאב בו שהה לאחר שקטטה התפתחה בין השניים.
הוא הואשם בתקיפה בנסיבות מחמירות, אך עורך דינו הצליח להמתיק את האישום להפרעה לציבור.
ספק נקנס בסכום בגובה עשרה דולרים בלבד, ונכלא לשלושה ימים משלא שילם אותו.
כעבור חודשיים, ב-5 במרץ, רכש רכב משומש בטרם שדד כשבעים פאקטים של סיגריות מחנות מכולת מקומית, אותם מכר מתוך תא המטען של הרכב במגרש החנייה של אותה מכולת.
לאחר שנמלט מהמקום חשפה המשטרה את פרטיו באמצעות התחקות אחר מספר לוחית הרישוי של הרכב, אותו הותיר בזירה, והוציאה נגדו צו מעצר בגין פריצה.
משמעותו של מעצר נוסף בין כותלי העיר דאלאס, הארבעים ושתיים במספרו, עשוי היה להוות תקופת מאסר ארוכה ביותר עבור ספק, ובשל כך הפך לעבריין נמלט כעבור ארבעה ימים לאחר שנסע יחד עם אחותו, קרוליין, לעבר התחנה המרכזית העירונית, משם עלה לבדו על אוטובוס שיצא לכיוון שיקגו.
בימים הבאים שהה אצל קרובי משפחתו, אחותו מרתה ובעלה ג'ין תורנטון, לפני שהחליט לשוב לתקופה קצרה לעיר מולדתו, , בה לן אצל מספר חברים.
אחיו הגדול, הווארד, עבד באותה העת באזור כנגר, ומצא עבורו עבודה בליטוש לוחות גבס.
כעבור מספר ימים עבר ללון במלון כריסטי אשר נמצא במרכז העיר, ונהג לפקוד את הפאבים המקומיים מדי ערב.
בשלהי אותו החודש עוכבו הוא וחבריו בידי המשטרה לאחר שאיים על אחד הנוכחים בשירותי פאב עם סכינו, ועל אף שכל החבורה נלקחה לתאי הכלא של בית המעצר המקומי, לא הוגשו נגדם כל אישומים והם שוחררו לאלתר.
לבסוף נמלט ספק מהעיר ב-19 באפריל לאחר שהפך לחשוד המרכזי בשני מקרי פשע לא מפוענחים שהתרחשו באותו החודש.
המשטרה ביקרה בנגרייה בה עבד מספר ימים קודם לכן, בדיוק כאשר הגיע למקום על מנת לאסוף את שיק המשכורת שלו, ודרשה ממנו שלא לעזוב את העיר לפני שיוזמן לחקירה רשמית.
המקרה הראשון התרחש ב-3 באפריל, כאשר אישה בת שישים וחמש בשם וירג'יל האריס הגיעה לביתה בעת לילה ונתקלה בגבר לבן-עור וגבוה שזהותו אינה ידועה, אשר היה בעל מבטא דרומי בולט והחזיק ברשותו סכין.
הלה כיסה את עיניה, קשר ואנס אותה, בטרם גנב ממנה שניים וחצי דולרים והותיר אותה לגורלה.
המקרה השני התרחש כעבור שבוע, ב-9 באפריל, כאשר עקבותיה של מלצרית בת שלושים ושתיים בשם קתרין פירס אשר עבדה בפאב המקום של פרנק נעלמו לאחר שנראתה צועדת לכיוון ביתה זמן-מה לאחר חצות.
גופתה נמצאה בבוקר למחרת בדיר חזירים הנמצא מאחורי הפאב, אותו עזר ספק לבנות, והנתיחה שלאחר המוות קבעה כי מתה כתוצאה מחבלה חזקה שספגה בגופה אשר הובילה לקרע חמור בכבד שלה.
כאשר הגיעה המשטרה לחדר המלון של ספק גילתה כי עזב את המקום מספר שעות קודם לכן לאחר שארז את מזוודותיו והצהיר כי פניו מועדות למכבסה קרובה.
חיפוש שנערך בחדרו הוביל למציאתם של מקלט רדיו ומספר תכשיטים אשר היו בבעלותה של האריס, בנוסף לחפצים שונים שנגנבו במהלך שני מקרי שוד שונים שהתרחשו מוקדם יותר באותו החודש.
בחודשים הבאים התגורר ספק לסירוגין אצל בני משפחתו, אחותו מרתה ובעלה ג'ין תורנטון, שבפתח ביתם הופיע ב-19 באפריל.
הזוג הנשוי התגורר יחד עם שתי בנותיו בקומה השנייה של בניין דירות בשדרות אבונדייל מספר 3966 בשכונת שבצדה הצפון-מערבי של שיקגו.
אחותו עבדה כאחות מוסמכת במחלקת הילדים של בית החולים המקומי קודם לנישואיה לג'ין, אשר השתכר כפועל-מסוט בשירות הרכבת.
ספק סיפר להם כיצד נאלץ לעזוב את בל כורחו לאחר שסירב למכור סמים עבור ארגון פשע ידוע.
ג'ין, אשר שירת בצי ארצות הברית במשך עשרים וחמש שנים, הציע למצוא עבורו עבודה ב, וב-25 באפריל הלכו השניים למשרדים המקומיים של משמר החופים כדי לקבל מכתב המלצה עבור תחילת התמחותו כימאי, תהליך שהיה כרוך במתן צילומי פרופיל, טביעות אצבעות, ובדיקה רפואית מלאה.