tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפתע נכנס המושל הרוסי של פולין, פרדריק מפסיק את נגינתו, מודיע שלא ינגן לפני שליח הצאר הטובח בבני עמו ומסתלק.
בלילה הוא נפרד מחבריו במחתרת ובהם קונסטנטיה (נינה פוש) וביחד עם אלסנר הם בורחים מפולין ומגיעים לפריז.
בעזרתו של פרנץ ליסט (סטפן בקשי) מסכים האמרגן המפורסם פלייל להחתים את שופן לאחר שהוא שומע את ליסט ושופן מנגניפ ביחד את הפולונז ההירואי של שופן.
אלסנר לוקח את שופן למסעדה מהודרת בה הוא נפגש לראשונה עם ז'ורז' סאנד (מרל אוברון) הלובשת מכנסיים.
הוא מוצא חן בעיניה והיא מזמינה אותו להופיע בנשף מפואר אצל הדוכס מאורליאן.
ליסט המפורסם מבקש להחשיך את האולם ובמקומו מנגן שופן.
הדבר מתגלה רק לאחר שסאנד מאירה שוב את האולם והוא זוכה לתשואות ומתפרסם.
שופן עובר לגור בביתה הכפרי של סאנד ואחר כך הם עוברים למיורקה שם מתעסק שופן כל הזמן בכתיבה למורת רוחה של סאנד.
המרד הפולני מדוכא, קונסטנטיה בורחת מפולין עם שקית מלאה באדמת פולין ומבקשת מאלסנר שימסור זאת לשופן.
אלסנר נפגש עם שופן לאחר רסיטל, מודיע לו על כישלון המרד, מוסר לו את השקית ואומר כי עתה דרוש כסף לשחרור הכלואים הפולנים.
זה מצית את הזיק הפטריוטי בשופן.
סאנד מבקשת ממנו שייתמסר רק לעבודתו ויזנח את ההופעות אך הוא מחויב נפשית לעמו.
הם נפרדים בכעס ושופן יוצא למסע הופעות מתיש.
בריאותו מתערערת והוא משתעל דם על הקלידים כתוצאה משחפת.
אלסנר מוצא את סאנד מדגמנת לצייר אז'ן דלקרוא ומבקש ממנה שתבוא למיטת שופן אך היא מסרבת.
שופן מת כשלידו אלסנר וקונסטנטיה.
שיר ראובן (נולדה ב-21 באוגוסט 1988) היא עיתונאית, תסריטאית וסטנדאפיסטית ישראלית.
ראובן נולדה ברמלה לאבא מהנדס ואמא מורה לביולוגיה.
כשהייתה בת 4 עברה המשפחה לגור בראשון לציון, שם גדלה עם אחותה היחידה.
ראובן יצאה מהארון כלסבית בגיל 20.
לאחר שחרורה למדה תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, וסיימה את הלימודים ב-2012.
בשנת 2014 החלה ראובן להופיע כסטנדאפיסטית, תחילה בערבי במה פתוחה ולאחר מכן כחלק מקבוצות "ערב הסטנדאפ המיותר" ו"ערב הסטנדאפ הפמיניסטי".
ב-2015 כתבה טור קבוע במגזין "בלייזר".
באותה שנה החלה לכתוב עבור העיתון "הארץ".
בשנים 2016–2018 היא כתבה טור אישי בעיתון, ובשנים 2020–2021 כתבה את המדור "פרויקט הגלעין", שבו החליפה חפצים בניסיון להגיע מגלעין אבוקדו לדירה.
ב-2016 הופיעה בפינת "המועדון" בתוכנית "היום שהיה" בערוץ 10.
ב-2016–2017 כתבה לתוכנית "היום בלילה עם גורי אלפי" בקשת והופיעה בפינה בתוכנית בה יצאה לחקור תופעות שונות.
ב-2018 הגישה פינה קבועה בתוכנית "פעם בשבוע עם תם אהרון" והחלה להופיע כפאנליסטית קבועה בתוכנית "עד כאן!", שניהם בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
בין השנים 2020 - 2022 הגישה ראובן יחד עם דור סער-מן פודקאסט בשם "ההסכת שאין לומר את שמו" במסגרת "כאן הסכתים", העוסק בקריאה מחודשת בסדרת ספרי הארי פוטר, ההסכת זכה בתואר "פודקאסט השנה" בקטגוריית תרבות בתחרות מטעם מעריב.
במאי 2021 החלה להגיש ברדיו כאן תרבות את התוכנית "זינוק לאתמול" בימי ראשון יחד עם יואב רבינוביץ' או אסף ליברמן.
בנובמבר 2021 השתתפה בסדרה סיפורים מהכורסה של תאגיד השידור הישראלי.
באוקטובר 2021 עלתה ב-HOT הסדרה ילדות סכסכניות אותה כתבה ויצרה ראובן יחד עם טליה לביא ורבקה אלנבי.
היא יצרה יחד עם גיתית פישר את המחזה "כאפות" עם מוזיקה מאת נונו.
מ-27 באוגוסט 2024 ראובן מגישה פודקאסט בשם "איך לעשות דברים" במסגרת "כאן הסכתים", בו היא מראיינת בכל פרק אנשים ממגזרים שונים.
ראובן נישאה ביוני 2024 לקולנוענית דנאל אל-פלג לאחר שלוש שנות זוגיות.
השתיים מתגוררות בפלורנטין, תל אביב.
כשהייתה בת 15 סבלה מאנורקסיה.
"שיר ערש לבלונדיניים" הוא סרט אימה על-טבעי שוודי קצר אותו ביימו, הפיקו והסריטו אמנדה נילסון ומגדה לינדבלום.
הסרט הקצר נכלל ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, ועלילתו עוסקת בפעילות על-טבעית שנגרמת באמצעות סימנים מקדימים של מטריות הנפתחות מעצמן ותיבת נגינה.
הסרט פורסם ב-14 בספטמבר 2017 והיה לאחד מחמשת הסרטים הקצרים שזכו במסגרת תחרות "יצירת האנאבל שלי".
הסרט מתחיל כאשר ניתן לראות שתי אחיות בלונדיניות משחקות תופסת בחצר הבית שלהן.
לאחר מכן, השתיים מצחצחות שיניים ונכנסות לבית כיוון שאמא שלהן קוראת להן להיכנס פנימה.
אחת מהן מחליטה לקרוא ספר בסלון הבית, בעוד השנייה חשה ברע ומעדיפה להיכנס לחדרה.
היא ממהרת לחדר המדרגות שם היא חווה תחושה מוזרה.
מיד לאחר מכן, כשהיא עולה במדרגות, היא מוצאת מעין תיבת נגינה בצבע אדום ומושכת בחוט שלה וזו מתחילה לנגן.
בסמוך לכך, נפתחת בפתאומיות מטרייה הגורמת לה להיבהל ולרוץ לחדרה.
לאחר שנכנסה לחדר, היא הולכת לישון כשהיא מבוהלת ומבולבלת, וכאשר היא קמה היא נחרדת לגלות כי מטריות רבות מקיפות אותה מכל כיוון.
אגנס מלין – אחות 1
מתילדה מלין – אחות 2
שיר שחלמתי הוא מארז תקליטורים (אנתולוגיה) של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 2018 בעקבות קמפיין גיוס המונים (הדסטארט) מוצלח שערכה חברת פונוקול.
את סדרת האלבומים שיצאו במארז חגיגי שנקרא "שיר שחלמתי" ליווה אלבום אוסף שנקרא "ועוד לא אמרתי הכל" אותו ערך יואב קוטנר וכולל 21 הקלטות נדירות שלוקטו במהלך עבודת עריכת המארז, כך שחלק מהשירים יצאו במקור בתקליטונים ולא נכללו באלבומי האולפן וחלקם אף לא פורסמו מעולם.
שם האלבום ("שיר שחלמתי") נלקח מתוך המילים בשיר "פראג" : "...שיר שחלמתי על פראג – שם השחר עוד יבקע..."
האלבומים הכלולים במארז לפי סדר כרונולוגי:
שבלול (עם שלום חנוך), 1970 - כולל בונוסים: השירים "אבשלום", "אל תוותרי עליי", "אני שר" ו"למה לי לקחת ללב"
פלסטלינה (עם שלום חנוך), 1970
שירי ילדים (עם רוב הקסלי), 1971
בדשא אצל אביגדור (עם מיקי גבריאלוב), 1971
ארץ ישראל הישנה והטובה, 1973
סע לאט (עם מיקי גבריאלוב), 1974
האהבה פנים רבות לה (עם יוני רכטר), 1976
ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב' (עם אבנר קנר), 1976
אנשים אוהבים לשיר (אלבום הופעה חיה), 1977 - כולל בונוס למהדורת 2018: "אנשים אוהבים להתגלח" - פרסומת לסכין גילוח "דיפלומט"
ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג' (עם אבנר קנר), 1977
ועוד לא אמרתי הכל (הקלטות נדירות), 2018
שיר נולד הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור בבימויו של הווארד הוקס, עם דני קיי ווירג'יניה מאיו בתפקידים הראשיים.
זה רימייק של הסרט "Ball of Fire" משנת 1941 בכיכובם של גרי קופר וברברה סטנוויק.
התסריט מבוסס על הסיפור "From A to Z" של בילי ויילדר ותומס מונרו.
בסרט מופיעים כמה מאגדות הג'אז של אז - בני גודמן, טומי דורסי, לואי ארמסטרונג, ליונל המפטון, בני קרטר, רביעיית גולדן גייט ועוד.
הוברט פריסבי (דני קיי) הוא פרופסור למוזיקולוגיה.
ביחד עם ששה פרופסורים נוספים הם עובדים כבר תשע שנים על כתיבת אנציקלופדיה להיסטוריה של הרפואה הממומנת על ידי גב' טאטום (מרי פילד) בבנין בניו יורק.
יום אחד כשהם מנגנים מוזיקה קאמרית נכנסים שני מנקי חלונות אפרו-אמריקאים ומדגימים להם סגנונות שלא שמעו עליהם - ג'אז, סווינג, בוגי ווגי ובי בופ.
פריסבי מחליט כי הוא מנותק מהמוזיקה המושמעת בחוץ ומחליט לעשות הפסקה במחקר ולצאת להאזין למוזיקה במועדוני הלילה.
הוא שומע את נגינתם של לואי ארמסטרונג, ליונל המפטון והויברפון שלו, טומי דורסי, רביעיית גולדן גייט ועוד.
באחד המועדונים הוא שומע את זימרתה של האני סוונסון (וירג'יניה מאיו) ומתרשם מקולה ומיופייה.
הוא מציג עצמו בפניה ונותן לה כרטיס ביקור שלו.
להאני יש חבר גנגסטר בשם טוני קרואו (סטיב קוקרן).
אנשי התובע המחוזי מחפשים אחריה כדי שתעיד נגדו.
היא מצליחה להתחמק מהם ומגיעה בעזרת כרטיס הביקור למעונו של פריסבי ועמיתיו המוזיקאים.
למחרת היא עורכת ג'אם סשן עם כל הנגנים הנ"ל ושרה את השיר "איך שיר נולד".
פריסבי מתאהב בה, קונה טבעת ומציע לה נישואים אך גם טוני רוצה להתחתן אתה בעיקר בגלל העובדה שאישה נשואה לא יכולה להעיד נגד בעלה.
עם הזמן היא מתאהבת בפריסבי.
שני אנשיו מרכזים את כל הנגנים בחדר באיומי אקדח כדי שלא יפריעו.
בחדר סמוך הוא מביא שופט שינהל את טקס הנישואים.
הנגנים בחדר פותחים בנגינה הולכת ומתעצמת עד שבשלב מסוים גלי הקול מפילים תוף כבד על ראש אחד הגנגסטרים וגנגסטר שני מופל על ידי משיכת שטיח.
הם מתגברים על שני הגנגסטרים ומפסיקים את טקס הנישואים.
ברגע זה גם מגיעים השוטרים ועוצרים את הגנגסטרים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדני קייהוברט פריסביפרופסור למוזיקולוגיהוירג'יניה מאיוהאני סוונסוןזמרתסטיב קוקרןטוני קרואוגנגסטרבני גודמןפרופסור מגנברוךנגן קלרינטלואי ארמסטרונגחצוצרן וזמרבתפקיד עצמוליונל המפטוןנגן ויברפוןבתפקיד עצמוטומי דורסיטרומבוניסטבתפקיד עצמו
שִׁיר עָלִי חָ'אן (פשטו: شېر علي خان; 1825 – 21 בפברואר 1879) היה בן לשושלת ברקאזי ואמיר אפגניסטן בין השנים 1863–1879. שלטונו של עלי היה אפוף במאבקי ירושה שהותיר אביו ,האמיר המנוח, דוסת מוחמד ח'אן.
בתקופתו החלו רפורמות ליצירת ממשל ריכוזי אפגני שיהיה נעלה מעל ההיררכיה השבטית.
מותו של שיר עלי ומאבק הירושה שבא אחריו בעת המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה שיחק לידי האימפריה הבריטית והשפיע על ניצחונה הסופית של האחרונה נגד האפגנית.
שיר עלי ח'אן היה הרביעי והצעיר ביותר מבניו של דוסת מוחמד ח'אן.
הוא נולד בקאבול בתקופת האימפריה הדוראנית בשנת 1825. בעודו בן שנה מלחמת אזרחים קרעה את האימפריה ואביו של שיר, דוסת מוחמד ח'אן, עלה לכוח והפך לאמיר (נסיך) האמירות האפגנית החדשה שקמה מתוך הריסות האימפריה הדוראנית.
דוסת העלה את שושלתו, שושלת ברקאזי (על שם ברק בן אבינעם) לשלטון על אפגניסטן והיה צפוי שבנו הבכור, מוחמד אפזל ח'אן, יירש את מקומו.
בשנת 1839 החל מאבק בין האפגנים לחברת הודו המזרחית הבריטית (חברה מטעם האימפריה הבריטית אשר שלטה במונופול על המסחר האימפריאלי עם תת-היבשת ההודית ועם הזמן כבשה שטחים נרחבים מתת היבשת).
הבריטים פעלו בניסיון להשתמש באפגניסטן לחצוץ בין הודו הבריטית והאימפריה הרוסית (איתה הייתה בריטניה במאבק השפעה על מרכז אסיה אשר נודע בתור המשחק הגדול).
המאבק הפך למלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה במסגרתה לא צלחו הבריטים במטרתם להפוך את אפגניסטן למדינת חסות אך הצליחו להכתיר את בנו השני של דוסת, וזיר אכבר ח'אן (שהיה נאמן לבריטים), בתור האמיר האפגני החדש.
במהלך המלחמה שירת שיר עלי כמפקד פרשים אפגני ופיתח קשרים עם מנהיים שבטיים רבים, בייחוד פשטונים.
בשנת 1845 נפטר וזיר אכבר ואביו, דוסת, שב לכס האפגני.
מבחינה רשמית, דוסת לא מינה יורש עצר עד להיותו על ערש דווי.
דוסת נפטר בסופו של דבר בעיר הראת בשנת 1863 ולפי צוואתו הסופית הוא מינה במפתיע את שיר עלי, שכאמור היה הצעיר בבניו, ליורשו.
שיר עלי היה מושל הראת בעת מות אביו והראשון לשמוע מבין אחיו על צוואת אביהם.
ביחד עם כוחות תומכים שבטיים הוא השתלט על הבירה האפגנית קאבול ומיהר להכתיר את עצמו אמיר.
תוך זמן קצר החלה מלחמת אזרחים על הירושה בין שיר עלי לשני אחיו הבכורים; מוחמד אפזל ח'אן ומוחמד אזאל ח'אן, אשר לא ראו את צוואת אביהם בעין טובה.
בתחילה הובסו, אך בהמשך האחים הבכורים הצליחו לכבוש את קאבול בשנת 1866 ואז את קנדהאר בשנה הבאה, בכך אילצו את שיר עלי לחפש מקלט בהראת.
אפזל שלט בתור אמיר למשך שנה עד למותו ואזאל אחריו שלט גם הוא שנה עד מותו, מה שאפשר לשיר עלי להשיב לעצמו את הכס בשנת 1868.
שיר עלי עסק בפעילות דיפלומטית אינטנסיבית עם שכנות אפגניסטן, אם כי זה לא שינה את העובדה שכל השאלות החשובות הנוגעות לגאופוליטיקה האזורית המשיכו להיות מטופלות ישירות על ידי המעצמות הגדולות הגובלות באזור, בריטניה ורוסיה.
משלחת בריטית עסקה בסכסוך הטריטוריאלי בין אפגניסטן והשושלת הקאג'ארית על גבי אזור סיסתאן ובלוצ'סתאן במסגרתו קבעו את הגבול והאדירו את השפעתם.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19, הקים עלי ח'אן את שירות הדואר של אפגניסטן, כחלק מתוכנית רחבה יותר למודרניזציה של המדינה.
בשנת 1873, אמנה אנגלו-רוסית העניקה לכל מעצמה אזור השפעה במרכז אסיה, עם אפגניסטן ממוקמת בתחום הבריטי.
היריבות המתמשכת בין שתי המעצמות האימפריאליסטיות השליכה כל שיווי משקל מוגדר כזה לאי עקביות וחוסר יציבות מתמיד; בעוד שרוסיה המשיכה באופן שיטתי את חדירתה למרכז אסיה התחתונה (ח'אנות קוקנד סופחה בשנת 1875), עלייתם לשלטון של המפלגה השמרנית תחת בנג'מין דיזראלי בשנת 1874 הנהיגה מדיניות של התפשטות והאדרת ההשפעה על אפגניסטן.
בנובמבר 1878 דיפלומטים בריטים דרשו רשות להיכנס לאפגניסטן לדון בתנאי היחסים בין בריטניה לאפגניסטן.
מחשש כי מטרת המשלחת להאדיר את ההשפעה הבריטית באפגניסטן, שיר עלי לא אישר את כניסתם של הדיפלומטים.
פעולה זאת הביאה לתחילתה של המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה כאשר צבא הודו הבריטית פלש לאפגניסטן דרך מעבר ח'ייבר.
הצבא האפגני אשר הורכב בעיקר מפשטונים נאמנים לשלטון האמיר, הונהג בידי בנו הצעיר של שיר עלי, איוב ח'אן.
על אף עליונותו האסטרטגית של איוב ח'אן, הכוחות הבריטים התקדמו וכבשו לקראת סוף שנת 1878 את הבירה קאבול.
בנקודה זאת הממשל האפגני חולק, ההנהגה הצבאית תחת איוב ח'אן עברה לקנדהאר בעוד ההנהגה השלטונית תחת שיר עלי נסוגה למזאר-י שריף.
לפני ששלח בקשה לתמיכה צבאית מידי האימפריה הרוסית, שיר עלי נפטר ב-21 בפברואר 1879. במותו בנו הבכור, מוחמד יעקוב ח'אן, הפך דה יורה לאמיר החדש בעוד בפועל הכוח היה בידיו של איוב ח'אן.
שיר ערש של ברהמס אופוס 49 הוא ליד לקול ולפסנתר, שהלחין המלחין יוהנס ברהמס.
שיר הערש הולחן בשנת 1868 בעיר בון שבגרמניה.
זו אחת המנגינות הפופולריות ביותר של המלחין.
נחשב לאחד משירי הערש הפופולרים לצד "מנצנץ כוכב קטן".
כתב היד של היצירה שמור כיום במוזיאון תרבות המוזיקה על שם גלינקה במוסקבה.
היצירה במקור הולחנה בסולם מי במול מז'ור, אך היום ישנם מספר רב של וריאציות לסולואים של פסנתר בסולמות שונים (המוכרים הם בפה מז'ור ובסול מז'ור).
ברהמס ביסס את המילים של שיר הערש, לפי דואט מאת אלכסנדר באומן שיצא לאור בשנות ה-40 של המאה ה-19. שיר הערש הוקדש לידידתו של ברהמס, ברטה פאבר, לרגל לידת בנה השני.
ברהמס היה מאוהב בה בצעירותו והלחין את שיר הערש בהשראתה.
ברהמס לבסוף סיים להלחין את היצירה בנובמבר 1868. שיר הערש פורסם לציבור הרחב ב-22 בדצמבר 1869 בווינה והוצג על ידי לואיז דסטמן (זמרת) וקלרה שומאן (פסנתרנית).
יש עדויות לכך שהשיר הושר בעברית כבר בפולין בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1877, ברהמס ביסס את החלק הראשון של הסימפוניה השנייה שלו (אנ') בהשראת הלחן של שיר הערש.
ישנם אין ספור שימושים בשיר הערש בתיבות נגינה.
את שיר הערש ניתן למצוא עכשיו בפסקול של למעלה מ-60 סרטים.
הנה מילות המנגינה שלקוחות מאוסף שירי העם קרן הפלא של הנער:
מחר בבוקר בקרוב, אם אלוהים ירצה,
מאוחר יותר, ברהמס הוסיף מילים לחזרה השנייה שנלקחו משיר משנת 1849 שכתב גאורג שרר :
על ידי מלאכים שצופים בך,
בזמן שאתה ישן עכשיו באושר ובמתיקות,
גרסה אחרת בעברית בעיבוד של אברהם בן ים נמצאת באתר זמרשת.
גרסה ישנה מוכרת של מרדכי לויטס היא:
היצירה המקורית כתובה במי במול מז'ור.
ברהמס משתמש במרווחים של טוניקה דומיננטה וסאב דומיננטה על הסולם מי במול מז'ור.
המלודיה ביצירה נחשבת "סטאטית" וארוכה יותר והאוקרדים קצרים יותר וחלשים יותר.
יד שמאל וימין לא מסונכרנות, כלומר המלודיה מובילה והבאס מגיע פעימה אחת אחרי המלודיה.
הטכניקה הזאת מייצרת רוגע ושלווה ו"אורך" של השיר, דבר שמאפיין שיר ערש שנועד להרגיע ולהרדים ילדים.
שיר נוסצקי (נולדה ב-27 בספטמבר 1984) היא פעילה חברתית ופוליטית ישראלית, מייסדת ארגון "האם ראית את האופק לאחרונה" מיוזמות המחאה החברתית בישראל 2011 ממנהיגיה ועיתונאית לשעבר.
נוסצקי נולדה לאיציק נוסצקי, מנכ"ל ובעלים של חברת הסליקה טרנזילה ומיכל נוסצקי מנהלת פרויקטים בהיי טק וחברת נבחרת ישראל בברידג'.
היא גדלה בנתניה וראשון לציון.
בשנת 2005 החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב מתמטיקה ומדעי המדינה.
נוסצקי החלה ככתבת אוכל ב-Time Out ובוואלה!
בשנת 2008. בשלהי 2008 מונתה לעורכת בכירה במגזין Time Out.
כתיבתה התאפיינה בעיתונאות חווייתית וכתבותיה קיבלו הד תקשורתי.
בין כתבותיה ניתן למנות את "איך להיות חשפנית", "איך להיות ימנית" ו-"איך להיות לסבית".
במסגרת הכתבות הלכה נוסצקי לחוות חוויות שאינן בשגרה, לרוב תחת סיפור כיסוי, ותיעדה אותן באופן חשוף במיוחד.
אחת מחשיפותיה הייתה כי הגיטריסט של רדיוהד, ג'וני גרינווד חי בישראל.
עוד סיקרה את המלחמה בדרום בזמן מבצע עופרת יצוקה.
בוואלה הייתה בעלת טור וידאו שנקרא "מנות הדגל".
היום נוסצקי כותבת מאמרי דעה שמופיעים בין היתר בידיעות אחרונות, הארץ ומאקו.
בשנת 2011 הייתה כתבת עצמאית במגוון כלי תקשורת ביניהם כלכליסט, מאקו ואחרים.
לנוסצקי הייתה פינה שבועית בתוכנית הרדיו של בן כספית ועמנואל רוזן בתחנת הרדיו 103fm.
בשנת 2010 לוהקה להשתתף בעונה השנייה של התכנית מחוברות שעלתה בשנת 2011. בתוכנית תיעדה נוסצקי את חייה כעיתונאית צעירה בתל אביב ואת מערכת היחסים הטרייה והאינטנסיבית שלה עם הבמאי רגב קונטס.
הקטעים ששודרו בתוכנית יצרו דיון בתקשורת וברשתות החברתיות על רמת החשיפה שלהן.
למחאה לא הייתה הנהגה רשמית, אך היו כמה פעילים בולטים, בהם דפני ליף, סתיו שפיר, איציק שמולי, נוסצקי עצמה, רגב קונטס, יגאל רמבם ואחרים.
נוסצקי היא בין המקימים והמנכ"לית של ארגון "האם ראית את האופק לאחרונה".
הארגון עוסק בין היתר בנושאי שוויון, מחירי הדיור והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לפרויקט שותפים בין היתר בן זוגה רגב קונטס וימית אריקסון.
הארגון מקיים הרצאות ופועל להעלאת מודעות בנושאים אלו.
באוקטובר 2023, בעקבות אירועי ה-7 באוקטובר, הקימה יחד עם עו"ד חנאן אלסאנע מעמותת "איתך-מעכי" חמ"ל יהודי-ערבי משותף ברהט, שאסף תרומות מערבים ומיהודים, גייס עשרות מתנדבות ומתנדבים גם מהחברה היהודית וגם מהערבית, והעביר מאות סלי מזון ומצרכים למשפחות יהודיות ולמשפחות ערביות שספגו פגיעה קשה.
על כך קיבלו השתיים את אות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות לשנת 2024.
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה רגב קונטס ולהם שני בנים.
"שיר נבואי קוסמי עליז" הוא שיר מאת יוני רכטר ועלי מוהר.
הוא יצא לאור תחילה בשנת 1983, בביצוע של רכטר וגידי גוב, ואז ב־1985, באלבומם המשותף של יוצריו "בגובה העיניים".
השיר מושמע ומושר במסיבות וטקסי סיום.
כמו כן יש המכנים אותו "שיר חניכה".
רכטר כתב, הלחין וביצע את הבית הראשון בשיר, ומוהר כתב את השאר.
השיר נכלל באלבומם המשותף "בגובה העיניים".
כל מילה בשם השיר מתארת את התוכן באחד מבתי השיר:
"נבואי" - הבית הראשון עוסק בניבוי העתיד, לדוגמה: "תבין הכל, תדע, לא תאמר מילה אחת...".
"קוסמי" - הבית השני עוסק ביקום ובטבע, כמו שביל החלב ואווז הבר הלוקחים את כוחם מהקוסמוס.
"עליז" - החלק האחרון מזכיר את שחקנית הקולנוע בריז'יט בארדו, את אווז הבר, ועץ שקם לתחייה מהשלכת.
השיר עוסק במהות החיים, בחוש הטבעי שמנחה את האדם איך ולאן ללכת - "הו, לך ישר לך לבד אל תפחד".
לפעמים ללכת כמנהיג "כמו עמוד ענן, כך תלך לפני העדר", כמו שעמוד הענן הלך בראש בני ישראל ביציאה ממצרים.
מצד שני, השיר עוסק ביכולת להבין שמגיע רגע בחיים שבו צריך לעצור.
בנוסף, השיר מדבר על ה"מצפן" של המנהיג "משהו בך יאמר לך המשך בדרכך" - התחושה הפנימית שלו, הדרך שבה הוא הולך ומוביל בה את האנשים שהולכים אחריו.
הענן, הערפל ועמוד העשן מוזכרים בשיר כביטויים לנחישות, לדבקות בדרך ולאמונה בה.
המנהיג צריך להתעלם מההפרעות ומהפיתויים שגורמים לו לסטות מהדרך: "אתה הולך ישר, לא שם לב לכוכבים שזוהרים כדי לסנוור את העיניים.
משהו בך יאמר לך המשך בדרכך".
השיר נותן בכל בית דוגמה מהחיים שממנה אפשר ללמוד איך להתנהג ואיך להמשיך להתקדם בהם.
הבית הראשון עוסק בעמוד הענן המוזכר במסע של בני ישראל במדבר, ההתגלמות האלוהית שהובילה ושהדריכה את בני ישראל בנדודיו: "וַה' הֹלֵךְ לִפְנֵיהֶם יוֹמָם בְּעַמּוּד עָנָן לַנְחֹתָם הַדֶּרֶךְ, וְלַיְלָה בְּעַמּוּד אֵשׁ לְהָאִיר לָהֶם" (ספר שמות, י"ג)..
הבית השני מספר על שביל החלב שממשיך לנוע מבלי להתחשב בכוכבים שמפריעים לו בדרכו.
הבית השלישי עוסק בדימוי בני האדם לתופעת הטבע של נדידת להקות של אווזי בר.
האווז בראש הלהקה אינו נרתע מהמרחק, מוביל את הלהקה וטס בראשה.
בזמן הנדידה אווזי הבר עפים בשני טורים בצורת חץ אחרי האווז הראשון.
מעוף האווזים דורש אנרגיה רבה משום שאין להם כמעט כושר דאייה; התעופה אקטיבית, ולכן האווז המוביל מוריד מהאנרגיות הנדרשות לאווזים האחרים שעפים אחריו.
אצל האווז מדובר באינסטינקט, אצל האדם מדובר במצפון ובקול הפנימי שקורא לו להמשיך.
הבית הרביעי מדבר על השחקנית בריז'יט בארדו.
בשיר בריז'יט, אשר פועלת לשיפור היחס לבעלי חיים ובנושאים חברתיים נוספים, מתוארת כ"צופה מן המרפסת" על כולם.
לעומת שאר הבתים שמתארים פעילות אקטיבית, הבית החמישי והאחרון מתחיל בצורה פסיבית "בלי להתכוון תן לעצמך ללכת".
בהמשך הבית מבינים שהכוונה היא להקשיב ל"מצפן הפנימי" שאומר להמשיך ללכת, כלומר שזו הדרך להתמודד על קשיים ומשברים.
"שיר עצוב" הוא סינגל שכתב, הלחין וביצע אביב גפן יחד עם להקתו התעויוט, ונכלל באלבומו העשירי "ממנטו מורי".
הסינגל יצא בשנת 2002 וזכה להצלחה.
השיר הוקלט גם בגרסת לייב ונכלל באלבום ההופעה של גפן "Live".
השיר נכתב לזכר גאולה מקובר, סבתו של גפן מצד אימו, שנפטרה בשנת 2001, בסמוך ליציאת האלבום "ממנטו מורי".
השיר הגיע למקום ה-3 במצעד השנתי של גלי צה"ל.
בנוסף, במצעד השנתי תשס"ב של רשת ג' הוא דורג במקום התשיעי.
השיר היה לסינגל היחיד של גפן מהאלבום אשר דורג במצעד זה.
המידע לקוח מהקרדיטים בגב הדיסק פרומו שדרים:
עודד שחר - תופים, טמבורין
שלומי צידקי - גיטרה בס
הראל בן עמי - גיטרה חשמלית, סלייד
אביב גפן - גיטרה, קלידים, קולות
דניאל סלומון - פסנתר, ניצוח על כלי מיתר
שלומי קינן - קלידים, המונד
אייל דפנא - טכנאי הקלטה ומיקס
לואי להב - עוזר טכנאי
שיר מלר־ימגוצ'י (נולדה ב-1964) היא אוצרת, המכהנת כאוצרת מוזיאון וילפריד לאמנות המזרח בקיבוץ הזורע וכן כאוצרת עצמאית.
למדה אוצרות באוניברסיטת תל אביב.
סיימה תואר שני בלימודי מוזיאולוגיה באוניברסיטת לייסטר בבריטניה.
מרצה בלימודי האוצרות של סמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב.
מכהנת בהתנדבות כמנהלת פורום החינוך של איגוד המוזיאונים ואיקו"ם ישראל.
את עבודתה כאוצרת החלה במעבדאדא במוזיאון ינקו־דאדא בעין הוד ב־1995, שם עבדה כרכזת חינוך.
מ־2006 היא אוצרת מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות המזרח בקיבוץ הזורע, שם היא פועלת לחיבור בין אמנים עכשוויים מאסיה לאמנים ישראלים שיוצרים בזיקה לאמנות המזרח הקרוב והרחוק.
בנוסף, פועלת מלר-ימגוצ'י כאוצרת עצמאית.
היא אצרה, בין היתר, תערוכה בגלריה שלוש בתל אביב ב-2019, בה הוצגו עבודותיהם של האמנית טל אמיתי-לביא והאדריכל אמיר תומשוב.
ב-2018 אצרה את "בינינו", תערוכה לכל המשפחה באגף הנוער במוזיאון ישראל.
ב-2019 אצרה תערוכה בשם "תהודת בית", בה הוצגו עבודות של בן זוגה, הפסל והמוזיקאי נובויה ימגוצ'י, בגלריה לאמנות ישראלית במרכז ההנצחה בקריית טבעון.
ב-2021 אצרה ימגוצ'י תערוכה "להיות טיפה, להיות מים" בגלריה ע"ש אפטר-ברר במרכז האמנויות במעלות.
באוגוסט 2020 הייתה אוצרת-שותפה יחד עם האוצר ערן שביט בתערוכה בנושא זמן במוזיאון לאמנות האסלם.
בעיניה, התערוכה היא מקום לדיאלוג.
"תמיד ריתק אותי הרעיון של תערוכה פעילה במוזיאון לאמנות - כיצד התערוכה יכולה להפוך למרחב חי המשתף את המבקר, וכיצד אמנות יכולה לקרב בין בני אדם.
בבסיס תפיסתה האוצרותית עומדת חווית המבקר והרחב התודעה אל מעבר לגבולות המוכרים, התרבותיים והאסתטיים.
מתגוררת בכפר האמנים עין הוד עם בן זוגה, אותו הכירה ביפן.
השניים מקיימים לעיתים מפגשי חשיפה לתרבות יפן, לזן בודהיזם, טקס תה והאמנויות הקשורות אליו.
"שיר קְדַמְשְׁנָתִי", הידוע גם בשם "סקס אחר", הוא שיר מאת יונה וולך שהתפרסם בשנת 1969 ואשר עוסק במיניות ובטאבו החברתי הקשור בה.
השיר הולחן בידי אילן וירצברג, שביצע אותו ב-1980 יחד עם שמעון גלבץ, והוא נכלל באלבומם "בציר טוב" (1982), אשר הוקדש לשיריה של וולך.
ב-1997 בוצע השיר על ידי דנה אינטרנשיונל וערן צור במסגרת "אתה חברה שלי", ביצועים לשיריה של וולך בהובלתו של צור.
"שיר קדמשנתי", ולו כותרת המשנה "אפרופו גוֹדָאר", נכלל בספר שיריה של יונה וולך "שני גנים" (תשכ"ט-1969).
הוא נדפס שנית באוסף שיריה "שירה" (תשל"ו-1976) ומאוחר יותר בקובץ "תת הכרה נפתחת כמו מניפה" (1992), שראה אור לאחר מותה.
גרסתו המולחנת של השיר שונה במעט מגרסתו המקורית; נכתב בו "סקס" במקום "סכס", נעדרת ממנו הפסיחה שבמקור, ובפרט הושמטו מסופו המילים "ואולי יפתחו גם את הגבולות כשאנחנו עייפים ונחנקימאֹד".
השיר עוסק בפער שבין התפיסות התרבותיות של מיניות כפי שהן מוצגות בטאבו החברתי, לבין התנסותם האישית של בני אדם במערכות יחסים אינטימיות.
השיר עושה שימוש בלשון מקראית ובאזכורים תרבותיים, בהם גם כותרת המשנה "אפרופו גודאר", המכוונת לסצנת הפתיחה המפורסמת של סרטו של הבמאי הצרפתי ז'אן-לוק גודאר, "הגוף והנפש", ככלי לביקורת על האופן בו מגולמים דימויים של מיניות בתרבות החזותית.
השיר מתאר את הפער בין התפיסה המושפעת מייצוגים חזותיים לבין המציאות האנושית, תוך שימוש באמצעים לשוניים וצורניים המצביעים על אירוניה והתרסה.
דרך כך, השיר בוחן את מערכת היחסים שבין גוף ונפש ואת הדרכים בהן התרבות המודרנית משפיעה על הבנת מושג האינטימיות.
עבור דנה אינטרנשיונל, "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" היה שער ליצירתה של יונה וולך ולשיח פואטי אמיץ וטעון בנושאים של מיניות, זהות מגדרית ואמת אנושית.
היא ראתה בטקסט ביטוי אותנטי של חוויותיה האישיות, עד כדי תחושה כי נכתב במיוחד עבורה.
דנה תיארה את השיר כאחד היקרים לה ביותר, והביעה רצון להקדיש בעתיד אלבום שלם לשיריה של וולך.
בביצוע אילן וירצברג ושמעון גלבץ
השיר הולחן בידי אילן וירצברג ופורסם כסינגל שהוקלט על ידי וירצברג ושמעון גלבץ, שעבדו עליו בצמידות ליונה וולך.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1980 חברת התקליטים CBS ישראל כסינגל השני מתוך אלבום האולפן "בציר טוב" (1982), הכולל שירים נוספים שאת מילותיהם כתבה וולך והלחינו וירצברג וגלבץ.
ב-4 בנובמבר 1980 נכנס למצעד הפזמונים העברי-שבועי של רשת ג' במקום ה-29. ב-20 בינואר 1981 עלה השיר למקום השביעי – מיקום השיא שלו במצעד.
ב-17 בפברואר, לאחר חמישה-עשר שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג השבועי.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםאוקטובר 1980תקליט • תקליטורCBS ישראל
גרסתם של דנה אינטרנשיונל וערן צור
השיר פורסם כסינגל שהוקלט על ידי הזמרים דנה אינטרנשיונל וערן צור.
את השיר הוציאה לאור באוגוסט 1997 חברת התקליטים ביג פוט רקורדס, כסינגל מתוך האלבום, אתה חברה שלי (1997), שהוקלט בעקבות הופעה בהובלתו של צור.
שנה לאחר מכן, ב-1998, נכלל השיר באלבום האוסף של דנה, דיווה – האוסף (1998).
בשנת 1997 ערך צור מופע בשם "אתה חברה שלי", המוקדש לשירי המשוררת יונה וולך במסגרת פסטיבל Next במרכז סוזן דלל.
בין השירים שביצע נמנה "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" בביצועה של אינטרנשיונל.
שיתוף הפעולה בין גבר לבין אישה טרנסג'נדרית יצר עבורו משמעות חדשה.
לאחר ההופעה פורסם האלבום במלואו עם כל רצועותיו השונות.
במקור, הופץ השיר כסינגל בודד בביצוע אינטרנשיונל וצור מתוך אלבומו אתה חברה שלי, באוגוסט 1997. הוא הולחן בידי אילן וירצברג והופק בידי אלי אברמוב.
בהמשך לכך, הופץ בספטמבר 1997 כסינגל כפול ביחד עם השיר "Power" בהפקת עופר ניסים על גבי תקליטור שחולק ביחד עם האלבום, מגנונה (1996).
באפריל 1998 נכלל באלבום האוסף הראשון של אינטרנשיונל, דיווה – האוסף.
באותה העת, נכלל גם באלבום האוסף השני שלה, האלבום.
הגרסה נחלה הצלחה גבוהה בישראל, ואף דורגה במקום הרביעי ברשת ג'.
אינטרנשיונל אף הוזמנה לבצעו במספר תוכניות טלוויזיה שונות.
אזורתאריך יציאהפורמטגרסהחברת תקליטיםמקורכלל העולםאוגוסט 1997תקליטוררגילהביג פוטספטמבר 1997סינגל כפול "Power"
השיר תורגם לאנגלית פעמים מספר:
על ידי וורן ברג'ד (Warren Barged) וסטנלי צ'ייט (Stanley F.
על ידי הרולד שימל, בכתב העת Pequod במחצית השנייה של שנות התשעים;
"שיר סתיו" – שירו המפורסם ביותר של המשורר הצרפתי פול ורלן.
השיר פורסם לראשונה בקובץ השירים הראשון של המשורר שיצא לאור - Poèmes saturniens (שירים שבתאיים) בשנת 1866.
בשיר זה מדמה המשורר את כוחות הטבע המאפיינים את הסתיו לחייו של האדם.
קולות הרוח נשמעות כמו קולות הכנור הפוצעות את לבו של האדם, שזמנו נגזר ומותו קרוב מתמיד.
לקראת סוף השיר האדם אינו אלא עלה נושר אשר נידף ברוח הסתיו.
המשפטים הקצרים, המדודים והחרוזים הפכו את השיר לאחד מהמפורסמים בשירה הצרפתית.
ב-1 ביוני 1944 שודרו שלושת השורות הראשונות של השיר ברדיו לונדון ששידר בצרפתית לצרפת הכבושה.
היה זה סימן מוסכם לתנועת ההתנגדות הצרפתית שהפלישה תתרחש בתוך שבועיים.
ב-5 ביוני בשעה 23:15 שודרו שלושת השורות הבאות של השיר.
היה זה סימן שהפלישה תחל תוך 48 שעות והגיע הזמן שהמחתרת בצרפת תחל בפעילות חבלנית, בעיקר חבלות במסילות הרכבת.
השיר עובד מחדש, הולחן והושר בידי שארל טרנה בשנת 1940. ייתכן שהפופולריות של השיר גרמה לכך ששיר זה שימש את המחתרת הצרפתית לשידור הודעת צופן המרמזת על הפלישה הקריבה.
מילים מהשיר שולבו בשירו של סרז' גינסבורג - "Je suis venu te dire que je m'en vais".
השיר תורגם לראשונה בידי זאב ז'בוטינסקי בשנת 1911 .
להלן השיר בשפת המקור ותרגומו של ז'בוטינסקי:
תרגומים נוספים לעברית נעשו על ידי אלה אמיתן, אביב עקרוני, חמוטל בר-יוסף, זיוה שמיר, עמינדב דיקמן ואורנה ליברמן.
"שיר על נחלים" (מוכר גם כ"מי הנחלים") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית בשנת 1983. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים הד ארצי בשנת 1984, והוא נכלל כרצועה השישית באלבום האולפן ה-17 של הזמרת, "אולי עוד פעם".
"שיר על נחלים" נכתב על ידי רחל שפירא והולחן על ידי הנרי ברטר, שגם הפיק אותו.
הוא בנוי משני בתים, ולאחר כל אחד מהם מבוצע הפזמון.
בשיר מדמה הדוברת את מי הנחלים לדבר מרגיע ומאחד.
"שיר על נחלים" זכה להצלחה גבוהה במצעד של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום החמישי.
במצעד סוף השנה של התחנה הגיע למקום ה-26. כמו כן, גם במצעד השבועי של גלי צה"ל דורג במקום השישי.
שיר קלמנוביץ (נולדה ב-1991) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית.
קלמנוביץ נולדה עם שיתוק מוחין, גדלה ברמת השרון ופעילה במרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן.
ב התחרתה בחתירה בתחרות רביעייה (עם אנסטסיה דוברובולסקי, אנדריי זוכבאיה, ראובן מגנאג'י וההגאי גנדי סנדלר) והם דורגו במקום ה-12 בדירוג הכללי.
קלמנוביץ התגייסה לשירות צבאי מלא.
"שיר ערש לבובה" הוא שיר ללחן גרמני שאת מילותיו העבריות כתב בנציון רסקין.
בעברית קיימת גרסה נוספת בשם "נום נסיכי הקטן", שאת מילותיה כתבה ליאת אחירון.
כיום מקובל כי מלחין השיר הזה הוא ברנהרד פליז (נולד בסביבות שנת 1770 בברלין), שהיה רופא במקצועו ומלחין חובב.
פליז הלחין כמה קטעי פסנתר ושירים, אך ידוע בעיקר בזכות שיר הערש הזה, שבמקור הגרמני נקרא Schlafe, mein Prinzchen, Schlaf Ein (שן, נסיך קטן שלי, שן).
המילים בגרמנית הן של פרידריך וילהלם גוטר.
לפי מחקרים אחרים השיר הולחן במקור על ידי .
במשך תקופה ארוכה יוחסה נעימת השיר בטעות לוולפגנג אמדאוס מוצרט וקיבלה את מספר K.
השיר המקורי בגרסתו הגרמנית מושר בסרט "אמה" משנת 1996 על ידי הדמות הספרותית ג'יין פרפקס ברומן בשם זה מאת ג'יין אוסטין.
השיר בגרסתו העברית נכתב על ידי בנציון רסקין (נפטר בשנת 1930) ומושמע באתר זמרשת.
אף כי גם הוא שיר ערש הוא איננו תרגום של השיר המקורי.
הקלטת השיר העברי, מושר על ידי חנה רוגובוי, נעשתה בשנת 1994, והיא מופיעה גם בספריה הלאומית באוסף השירים מכפר הילדים מאיר שפיה.
הקלטת המקור נעשתה על קלטות של משיבון אלקטרוני.
"שיר של אחרי מלחמה" הוא שיר שכתב אריק איינשטיין והלחין שם טוב לוי, כשהחל את הקריירה המקצועית שלו.
השיר מופיע באלבומו התשיעי של איינשטיין, "יסמין", שיצא לאור ב־1972. השיר הושמע לראשונה לאחר מלחמת ההתשה.
לאחר שחרורו של לוי מלהקת פיקוד המרכז, הוא היה מועמד לעמדת נגן חליל קלסי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא התאמן על נגינה בפסנתר אצל שכנתו של איינשטיין באותו בניין.
השכנה סיפרה לאיינשטיין על המוזיקאי הצעיר שמנגן אצלה, ושאלה אותו אם הוא מעוניין להקשיב למוזיקה שהוא כותב.
הלחן הראשון שהושמע היה הלחן לשיר שלימים נודע בשם "שיר של אחרי מלחמה".
לאחר כמה חודשים יצר איינשטיין קשר עם לוי ובישר לו כי כתב מילים ללחנו.
הוא הזמין את לוי לאולפן וזה עיבד את השיר מוזיקלית.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל 14 שבועות.
שבועיים מתוכם צעד בראש המצעד.
איינשטיין ביצע גרסה נוספת לשיר, שהופיעה באלבומו "קצת לקחת חזרה".
את השיר ביצעו שלמה ארצי, לוליק ואושיק לוי בתוכנית הטלוויזיה "טוב לשמור על קשר" ששודרה בתחילת מלחמת יום הכיפורים.
ידוע גם ביצועו של גידי גוב לשיר בתוכניתו "לילה גוב".
להקת "רוקפור" והזמרת אילנית חידשו את השיר ואף הופיעו בקליפ משותף שיצא לציון שבע שנים לפטירתו של איינשטיין.
הביצוע שלהם הופיע במסגרת הפרויקט המוזיקלי "צו השעה".
גרסת כיסוי אחרת ידועה היא של פיטר רוט, שעבד בעבר עם איינשטיין.
השיר אף הופיע במסגרת אחד ממערכוני הפילוסים בעונה הרביעית של "ארץ נהדרת" בביצועם של אסי כהן ואורנה בנאי.
"שיר על התוכי יוסי" הוא שיר שכתב אברהם חלפי, הלחין מיקי גבריאלוב ושר אריק איינשטיין.
השיר פורסם לראשונה בעיתון "דבר" ב-13 בספטמבר 1935, כשחלפי היה בן 29.
את השיר כתב חלפי בשנת 1935. בזמן כתיבת השיר התגורר בחדר בדירה ששכר.
הדובר רוכש תוכי כדי לשוחח עימו על מנת שלא להיות בודד.
זהו כנראה תוכי עצוב מאוד, אך זהו האלטר אגו של הדובר.
המשורר מבקש רֵעַ כדי לספר לו את סודותיו הכמוסים ביותר ואין שומע זולתו.
משורה זו מתברר כי המשורר מספר על עצמו וזאת הוא עושה דרך שיחה עם התוכי.
בשורה זו יש רמז ארס פואטי על כך שחלפי עוסק בשירה לירית.
בניגוד למשוררי התקופה שכתבו שירה ציונית על ארץ ישראל היפה והמולדת החדשה, חלפי מוסיף לשיר את המילה מולדת וייתכן שהוא מבקש לומר כי המולדת שבראש מעייניו היא לא מקום גאוגרפי מסוים אלא האדמה, המולדת אליה שב כל אדם באשר הוא.
חלפי שהיה מתבודד רומז על כך בשיר: .
בשורות הסיום של השיר מתבררת מטרת השיר.
חלפי המשורר מבקש נחמה בשיחה עם התוכי שתפיג את בדידותו, רצון לאדם שישוחח איתו..
חלפי השתייך לקבוצת משוררים ואנשי רוח שנקראה חבורת יחדיו, שאחד מחבריה היה המשורר אביגדור המאירי.
בשנת 1933 פרסם המאירי את הפואמה "חלומות של בית רבן".
בשיר מתאר המאירי את ילדותו הבודדת בהונגריה לאחר מות הוריו, שבעקבות מותם נאלץ להתגורר עם סבו.
בבגרותו סיפר המאירי לחלפי, כי בילדותו היה לחברו הטוב ביותר תוכי, שמת כנראה מצער לאחר מות בנה של סוכנת הבית.
את השיר הלחין מיקי גבריאלוב לבקשתו של אריק איינשטיין.
השיר צעד שבעה שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג' ובשיאו הגיע למקום ה-13. השיר מופיע באלבומו של איינשטיין, "אוהב להיות בבית".
שיר מלחים הוא סוגה של מוזיקת פולק מסורתית אותה שרים בדרך כלל מלחים כשיר עבודה לצורך ליווי ריתמי על סיפון אוניות מסחר.
המונח האנגלי "שאנטי" מתייחס לסגנון ספציפי של שיר עבודה המשתייך לרפרטואר ההיסטורי המדובר.
אולם, בשימושים מודרניים יותר, היקף ההגדרה מתרחב ומתאר רפרטואר עשיר יותר כאשר הוא מיוחס בתור "שיר עבודה בזמני מלחמה".
שירה או זמרה התבצעה כדי ללוות מלאכת עבודה בידי אנשי אוניות בקרב קבוצות תרבותיות רבות בזמנים ובמקומות שונים.
דוגמה פופולרית ומיוחסת לזמרה מייללת של ספנים נכתבה בספר התעמולה הסקוטי "The Complaynt of Scotland", שנכתב עוד בשנת 1549 במהלך מלחמת שמונה השנים נגד ממלכת אנגליה.
זאת ועוד, התעתיק האנגלי "שאנטי" נגזר מהמילה הלטינית Cantare לצרפתית Chanter, והוטבע באמצע המאה ה-19 כסוג עבודה מסוים שהתפתח במיוחד על סיפון ספינות סוחר כמספר עשורים לפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
שירי מזמור נועדו לסנכרן ולהגביר את התועלת שבעבודה, בתקופה שבה היו קיימות אוניות מפרשים גדולות וצוותי עבודה קטנים שנתונים ללחצי לוחות זמנים צפופים ומתוחים.
עד מהרה, שירת מזמורי ים הפכה לשגורה בפי ספנים ברחבי העולם לכל אורכה של התקופה בה שייטו בסירות שנועדו למשלוחי חבילות דואר וקליפרים.
למזמורי הים קדמו שירי מלחמה בריטים ושאר לאומים אחרים, כמו אלה אותם שרו במהלך העמסתה של כותנה בנמלי דרום ארצות הברית.
הרפרטואר של שירי המלחים נע בין מוזיקת מינסטרל, מארשים פופולרים וכן מוזיקת פולק יבשתית, והוא אומץ בידי המלחים כדי להתאים לסוג העבודה שנועד כדי לתפעל אוניית מפרשים.
מטלות שכאלה, שנזקקו למאמץ קבוצתי במשיכה או דחיפה, כללו בין היתר הרמת עוגן או פתיחת מפרשים.
הסוגה הספציפית של שירי מלחים כללה לרוב שירה לירית פשטנית ומאולתרת, תוך הארכתה או קיצורה בהתאם לסיטואציה הנדרשת.
סימן ההיכר של שירי המלחים היה באמצעות קריאה ותגובה בין זמר סולו ושאר אנשי הצוות שעונים לו כמקהלה.
הסולואיסט שמוביל את השיר זכה להערכה עקב השפה המפולפלת בה השתמש, פיקחותו בשימוש בליריקה ובקולו הרם ונישא.
מזמורי הים בוצעו ללא כל עזרים מוזיקליים ורק בסביבת עבודה מאשר לצורכי בידור.
שפת המזמורים הייתה באנגלית לרוב, אם כי הם תורגמו גם לשפות אירופאיות אחרות.
לקראת סוף המאה ה-19, המעבר לאוניית קיטור והשימוש במכונות למטלות שעל סיפון האונייה סימן את סופם ההדרגתי של שירי המלחים כאמצעי פונקציונלי להתמודדות עם העבודה היומיומית, שכן היא הפכה לפשוטה וקלה יותר.
השימוש שלהם בתור שירי עבודה הפך לזניח במחצית הראשונה של המאה ה-20. המידע אודותם נשמר בידי ספנים וותיקים ואספני פולקלור, והקלטתם סיפקה משאבים שהיו נחוצים לתחייתם המחודשת של שירי המלחים כפעילות יבשתית לצורך בידורי.
הקלטות מוזיקליות לצורכי פרסום, ספרות פופולרית ושאר אמצעי מדיה מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 סיפקו השראה ועניין בשירי מלחים בקרב אלה שלא עסקו בספנות.
ביצועים מודרניים של שירים אלו נעים מסגנון מסורתי של מוזיקת מלחמה לסוגים שונים של מוזיקה מודרנית.
אחת הנגזרות לשירת מלחים היא ויקינג מטאל של ימינו.
מקור המילה "שאנטי" אינו ידוע, אם כי התפתחו מספר תיאוריות לגביה.
אחת הנגזרות המוקדמות והעקביות ביותר היא מהמילה הצרפתית chanter, שמשמעותה "לשיר".
הוא תיאר מסע נוסף מפרובינסטאון, מסצ'וסטס ב-1865, בכותבו:
בנוסף, קלארק התייחס אל הזמר הראשי בתור "איש השאנטי" ואל הסוורים שפורקים את המטען מהאונייה כ"אנשי השאנטי" וכ"חבורת השאנטי".
התייחסות זו לסוורים מזמרים כ"אנשי שאנטי" מקשרת את הז'אנר עוד להתייחסות מוקדמת יותר של "איש השאנטי" כמנהל חבורת העבודה והזמר הראשי בשיריהם.
בסביבות סוף שנות ה-40 של המאה ה-19, העיתונאי צ'ארלס נורדולף בחן חבורת עבודה שעסקה במלאכה שנקראת "הברגת כותנה" במובייל ביי שבמפרץ מקסיקו.
מלאכה זו אופיינה על ידו בתור אחד מסוגי העבודה הקשים ביותר כאשר נעשה שימוש במברג ראשי ענק כדי לדחוס בחוזקה ערימות כותנה במגבה מכני לתוך דופני אוניות.
חבורות עבודה כללו ארבעה אנשי צוות, שתיזמנו את עבודתם בעזרת שירים הקרואים "שאנטי".
"שיר סיום" ("הצרצרים בקיץ") הוא שיר שכתבה נעמי שמר ללחן של המלחין היווני מנוס חדג'ידקיס וידוע בביצועה של חוה אלברשטיין.
במקור זהו שיר באנגלית בשם "Dedication" של New York Rock & Roll Ensemble , הרכב ששילב בין רוק למוזיקה קלאסית, מתוך האלבום "Reflections" , שכולו שירים של המלחין היווני מאנוס חאג'ידאקיס.
המילים הן של קליפטון ניביסון, חבר הלהקה.
נעמי שמר, שכבר התמחתה בשירי המלחין היווני ב"איילת אהבים" שביצעה שלישיית גשר הירקון, כתבה מילים חדשות לשיר, וקראה לו "שיר סיום".
המילים התבססו על משל "הצרצר והנמלה".
אלברשטיין שרה את הגרסה בתוכנית היחיד הראשונה שלה וגם באלבום שבא בעקבותיה, "חוה אלברשטיין בתוכנית יחיד, חלק א'" מ-1971.
בין מבצעי השיר ניתן למצוא את להקת "האחים והאחיות", בני אמדורסקי, יגאל בשן, נתנאלה, דודו זכאי, ענת עצמון, משה בקר, שייקה לוי, רוני דלומי, זמרי אפי נצר, אליה טל, שני פלג, ואת חמי רודנר וערן ויץ.
"שיר שבת" (ידוע גם כ"בואי כלה", או "עטוף נא אל שדי את נפשי בטלית" על פי מילות הפתיחה) הוא שיר שכתב המשורר אברהם שלונסקי, הלחין יאיר רוזנבלום והתפרסם לראשונה בשנת 1971 בביצוע של הזמר, יוצא להקת הנח"ל, מוטי פליישר.
שלונסקי פרסם את השיר לראשונה בעיתון "דבר" ב-2 באפריל 1926, והקדיש אותו לרעייתו הצעירה לוסיה.
השיר נכלל לראשונה בספרו "לאבא-אמא" משנת 1927, ומופיע בחלק השישי של הפואמה "אוהלינו" מתוך מחזור שיריו "גלבוע".
השיר הולחן על ידי יאיר רוזנבלום עבור ערב שירי שלונסקי שנערך ב־1971 בקיבוץ עין חרוד, ששלונסקי נמנה עם מייסדיו, וזכה שם לביצוע בכורה בידי הזמר מוטי פליישר.
מאוחר יותר ,ביצע אותו פליישר במופע "ג'אמבו מיוזיקל" של יוצאי הלהקות הצבאיות שהפיק אברהם דשא (פשנל).
השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב-18 בינואר 1971, וצעד ארבעה שבועות, עד 15 בפברואר 1971. בשיאו הגיע למקום ה־14 (1.2.1971).
הזמר דודו דור, אחיו של סולימאן הגדול, הוציא לאור את השיר בתקליט שהוציא בארצות הברית בשנת 1977.
יהורם גאון הקליט את השיר באלבום "ליוית אותי ארצי" משנת 2006, בהוצאת מדיה דיירקט.
עוד ביצעו את השיר דפנה ארמוני, ענת עצמון, יוסי קרואני, מירי אלוני, דודו פישר, איתן מסורי, בועז מעודה, להקת סקסטה, ההרכב של פרלמן, ועוד.
שִׁירָה היא סוגה של אמנות שעיקרה הוא שירים, בדגש על שירים לא מולחנים.
שירה מתפרסמת לרוב בספרי וקובצי שירה, ומוקראת באירועי הקראת שירה.
השירה היא יצירה ספרותית, בה נעשה שימוש בתכונותיה האסתטיות של השפה, זאת בנוסף למשמעות המילולית או במקומה.
שימוש זה עשוי לכלול כתיבה בשורות קצוצות (בניגוד לפרוזה); עיסוק במצלול, במשקל, פזמון חוזר וחריזה; כתיבה בשפה ציורית (פיגורטיבית); וטכניקות ספרותיות נוספות, שאינן נפוצות בפרוזה ובסוגים אחרים של ספרות.
לאורך השנים נעשו ניסיונות רבים להגדיר מהי שירה, ולהבחין אותה מסוגים אחרים של ספרות, כגון פרוזה או מסה, שכן שירה אינה סוגה ספרותית במובן המקובל של המילה.
קשה למצוא כללים פורמליים שכל היצירות המוגדרות כ"שירה" עונות עליהם וקשה אף יותר למצוא תכנים תמטיים שבהם עוסקת השירה.
ניסיונות מוקדמים לשׂרטט את גבולות השירה, למשל בידי אריסטו בספרו "פואטיקה", התמקדו בשימוש בדיבור ליצירת אפקטים דרמטיים, קומיים ורטוריים.
מאוחר יותר התמקדו הניסיונות בהדגשת הגורמים הסגנוניים בשירה, כגון חריזה ומשקל כהבדלים בינה לבין פרוזה, אך בשירה מודרנית ננטשו רבים מגורמים אלו לטובת אחרים, כך שההבדלה בין שירה לפרוזה באופן זה אינה מספקת.
במאמרו "בלשנות ופּוֹאֵטִיקָה" הגדיר הבלשן רומן יאקובסון את השירה: ; כלומר השירה, בניגוד לטקסטים אחרים, באה בראש ובראשונה להבליט את החומר המילולי שבה, ולא רק להצביע על המציאות שהמילים מתארות.
המסמנים לא רק מורים על המסומנים, קרי על האובייקטים בעולם, אלא בעיקר על עצמם.
דרך אחת לעשות כך היא בלשונו של יאקובסון: .
ובמילים פשוטות, אם ניקח את הדוגמה: "דני אכל תפוח", נראה כי כל אחת משלוש המילים לקוחה משדה סמנטי אחר.
"דני" – שם פרטי; "אכל" – פעולה; "תפוח" – מאכל; הפעלה של פונקציה פואטית על הטקסט תיצור לדוגמה את המשפט: "סעדיה סעד סעודה", שבו למרות שכל מילה באה משדה סמנטי אחר, השורש סע"ד מחבר אותן.
הגדרה נוספת לשירה סיפק קולרידג', המשורר הרומנטי והפילוסוף האנגלי, שחי בסוף המאה ה-18: .
ההוגה הצרפתי ז'אק מאריטן הגדיר את השירה באופן שונה:
אמילי דיקנסון, המשוררת האמריקאית בת המאה ה-19, תיארה במכתבה לעורך הספרותי תומאס היגינסון כיצד היא מזהה שיר: (תרגום: לאה גולדברג).
הפילוסוף מיכאל אברהם טוען בסדרת מאמרים כי הגדרת השירה היא זו: .
בנוסף, עורך אברהם הבחנה בין שירה וספרות, בכך ש.
לדבריו, ההגדרה שהציע אריסטו מתייחסת לספרות בכלל, ולא למושג "שירה" כפי שהוא נתפס בימינו.
מנגד, חוקרים אחרים טוענים כיום כי המבדיל שירה מצורות ספרות אחרות הוא דווקא האופן בו אנו קוראים אותה.
משמעות הדבר היא שאם נתקל ביצירה מסוימת, ונאמין שהיא שירה, אנו נקרא אותה ככזו.
אם נקרא את אותה יצירה תחת הרושם שהיא פרוזה, למשל, אנו נקרא אותה אחרת.
שירה אינה חייבת להיות קצרה (אם כי קיימים ז'אנרים של שירה קצרה כהייקו) או ארוכה (דוגמת ז'אנר הפואמה).
כיום אמנם מקובל לחשוב על שירה כעל יצירה קצרה בשורות קצוצות, אולם בתקופות אחרות נכתבה שירה בעלת היקף רחב יותר (למשל רפואות האהבה לאובידיוס) ואף שירה "בפרוזה" (כמו חלקים מסוימים בשירתם של דוד אבידן, שארל בודלר, ארתור רמבו ואחרים).
מול האמור לעיל, שירה נתפסת כיום כיצירה קצרה, בשורות קצוצות, שעושה שימוש הן בתכונותיה הצליליות של הלשון (על ידי מצלול, משקל וחריזה, למשל) והן בתכונותיה הפיגורטיביות (על ידי דימויים ומטפורות וכן הלאה).
הגדרה זו, כאמור, אינה ממצה, והיא מוציאה אל מחוץ לתחום השירה יצירות רבות הנחשבות "שיריות".
נהוג להבדיל בין שירה לפזמון.
פזמון הוא שיר שנועד להיות מלווה על ידי לחן ומהווה יצירה מוזיקלית שלמה, והוא לרוב ברור לקורא מהקריאה הראשונה.
שירה, לעומת זאת, כוללת רבדים רבים שניתן לנתחם ולגלות בהם כוונות ורבדים נוספים.
ישנם גם שירים שהולחנו אף על פי שלא נועדו לכך.
פואמה (Poiema) (מיוונית: "יצירה"), היא תבנית ספרותית המציינת שיר ארוך, בדרך כלל בן מאות שורות.
הפואמה מלאת הפאתוס הייתה סוגה מרכזית בספרות העברית החדשה.
משוררים עבריים חיברו פואמות, שהיו פסגת יצירתם, בהם יהודה לייב גורדון, חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, דוד שמעוני, יצחק למדן, אורי צבי גרינברג, יעקב כהן, ושמשון מלצר.
שיר – יצירה ששייכת לז'אנר השירה.
טור – שם לשורה בשיר.
רגל – היחידה הבסיסית בשיר, מורכבת מצירוף מסוים של הברות מוטעמות ולא-מוטעמות.
בית – מספר שורות היוצרות יחד יחידה בשיר, בדרך כלל מופרדת מקודמותיה ומהבאות אחריה בשורה רווח.
חרוז – שתי מילים, אשר סופיהן נשמעים דומה ויוצרים אפקט של לשון נופל על לשון.
חרוז זכרי – חרוז, שבו המילים החורזות הן בהטעמה מלרעית;
חרוז נקבי – חרוז, שבו המילים החורזות הן בהטעמה מלעילית;
חרוז פנימי – חריזה בין שתי מילים בתוך אותו טור, ולא בין שני טורים.
לדוגמה: "מליצתי בדאגתי הדופה, ושמחתי באנחתי דחופה..." ("מליצתי" / שלמה אבן גבירול)
משקל – מאפיין חשוב של השירה, שמתקיים בה מימים ימימה, ונוגע בשמירה על מבנה קבוע של הברות, הטעמות או שניהם בכל טור.
בשיטות שונות יש לו משמעות שונה: בשיטה הסילבית יש להקפיד על מספר הברות שווה בכל טור בשיר, ואילו בשיטה הסילבו-טונית יש להקפיד בעיקר על סדר מסוים של הברות מוטעמות ולא-מוטעמות, והמשקל נקבע לפי סוגי הרגליים ולפי מספרן בכל טור.
דימוי – בדימוי משווים דבר אחד למשנהו באופן ישיר.
לדוגמה: "המלך יושב בקריית דמפרלין / שותה את יינו האדום כדם" (מתוך הבלדה "סר פטריק ספנס")
מטפורה (השאלה) – במטפורה החשוב ביותר הוא ההשאלה, כלומר תכונה של חפץ אחד "מולבשת" על חפץ אחר.
אנו משתמשים במטפורה גם בחיי היום-יום, כמו בצירוף "לב שבור".
מטונימיה – ייצוג שלם על ידי חלק האופייני לו.
הצירוף "רודף שמלות", כאשר "שמלות" מציינות נשים, הוא דוגמה מחיי היום-יום למטונימיה.
סינקדוכה – אמצעי אמנותי קרוב למטונימיה – דבר מיוצג על ידי פרט קטן ממנו ולהפך.
לדוגמה, כאשר "הבחור מבקש את ידה של הבחורה" – אמנם הוא מבקש את כולה, אך ידה היא סינקדוכה.
סינסתזיה – ערבוב שני חושים בביטוי אחד.
לדוגמה, "אוויר מתוק", כאשר המילה "אוויר" קשורה לחוש הריח והמילה "מתוק" קשורה לחוש הטעם, לדוגמה הפסוק התנ"כי: "וְכָל הָעָם רֹאִים אֶת הַקּוֹלֹת וְאֶת הַלַּפִּידִם וְאֵת קוֹל הַשֹּׁפָר וְאֶת הָהָר עָשֵׁן" () – "רואים" "קולות", וכן הפסוק וּמָתוֹק הָאוֹר ()
הגזמה (היפרבולה) – תיאור מופרז, מעבר לאמת הגלויה, שנועד להעצים את האובייקט המתואר, ובכך ליצור רושם על הקוראים/השומעים.
משמש גם ביום-יום, למשל במשפט כמו "אמרתי לך כבר מיליון פעם..."
אונומטופיה – מילה או צירוף מילים שצלילן מחקה את משמעותן.
המילה "רשרוש" מחקה את צליל הנייר המרשרש.
אליטרציה – חזרה על צליל או צירוף צלילים במספר מילים קרובות, כמו בצירוף "גד גדוד יגודנו".
אסוננס – חזרה על אותו מבנה תנועות עם עיצורים שונים.
קונסוננס – חזרה על אותו מבנה עיצורים עם תנועות שונות.
אוקסימורון – צירוף מילים שיש בו סתירה פנימית.
לדוגמה: "שתיקה רועמת", "יין העצב", "חתן גלמוד", "פגישה לאין קץ" וכדומה.
אנאפורה – פתיחת מספר שורות באותה מילה.
אפיפורה – סיום מספר שורות באותה מילה.
סונטה (שיר זה"ב) – שיר בן 14 שורות עם מבנה חריזה נוקשה.
אוקטבה – שיר או בית בן 8 שורות עם מבנה חריזה קבוע.
ססטינה – שיר של 39 שורות עם מבנה חריזה וסדר מילים נוקשה מאוד.
ססטט – שיר או בית בן שש שורות.
קטרן – בית בן ארבע שורות.
מרובע – צורה שירית בת ארבע שורות, שמקורה בפרס הקדומה.
טרצינה – מבנה של שיר שבנוי בבתים בני שלוש שורות כל אחד עם שיטת חריזה ייחודית.
קופלט – מבנה בן שתי שורות (חרוזות לרוב).
דיסטיכון – שתי שורות שאינן חרוזות, במשקל קבוע ונוקשה.
חמשיר – שיר בן חמש שורות עם משקל וחריזה נוקשים.
אקרוסטיכון – שיר, שהאותיות הראשונות של שורותיו יוצרות מילה או אף משפט.
פנטום – שיר בעל מספר בלתי מוגבל של בתים בני ארבע שורות, המאופיין בחזרה על שורות שלמות בין הבתים.
האיקו – שיר קצרצר המכיל שלוש שורות בנות 5, 7 ו-5 הברות (או יחידות זמן, במקור היפני).
וילאנל – שיר בן 19 שורות – חמישה בתים בני שלוש שורות ובית בן ארבע שורות.
השורה הראשונה של הבית הראשון חוזרת בשורה האחרונה בבתים 2 ו-4, וכשורה הלפני האחרונה בבית האחרון.
השורה האחרונה בבית הראשון חוזרת כשורה האחרונה בבתים 3, 5 והאחרון.
בלדה – שיר המספר סיפור.
פיוט – במקור נועדו הפיוטים להחליף את נוסח הקבע של התפילות, בדרך כלל בימים מיוחדים (שבתות וחגים) אך גם בימי חול ובשמחות.
מקאמה – יצירה שירית-סיפורית מגוונת, המשלבת בתוכה פרוזה מחורזת בעלת ברק רטורי ושירים שקולים.
שירה אפית – ז'אנר של שירה פולקלוריסטית, המגולל סיפור על חיים ומעשים של גיבור או של קבוצת גיבורים, היסטוריים או אגדיים.
שירת איגיון (נונסנס) – שירה שהיא לכאורה בשפה מובנת ותקנית, אך בעצם אין לה משמעות או שהמשמעות אינה הגיונית או אפשרית; היא יכולה להכיל סתירות, הברקות, מוזרויות וגם שטויות.
ניתן למצוא כי מחוללי שירים אוטומטיים, מפיקים שירים איגיוניים.
שירה לירית – שירה המביעה רגש או רגע חולף מנקודת מבט אישית של הפרט.
שיר תיאורי – יצירות העוסקות בתיאורי טבע, נופים, עצמים, מראות ונופים קונקרטיים, שאינם דימויים למצבי נפש, אלא מציגים את "הדבר עצמו".
שירה מודרנית – סגנון שירה שהחל להתפתח בתחילת המאה ה-20, ושבר מוסכמות ותבניות קלאסיות מקובלות, כרבים מזרמי האמנות במאה ה-20.
שירה פוליטית – שירה שמנסה באופן ברור לשנות את דעת הקהל בנוגע לנושאים שאינם קשורים באמנות – על פי רוב בנושאים חברתיים ומדיניים.
אימג'יזם – ז'אנר שירה שדגל בתיאורים פשוטים של הדברים עצמם, בשפה חדה וחסכונית ככל האפשר ושיאו בין השנים 1912 ל-1917. האימג'יזם חתר נגד השירה הרומנטית ושפת הפואטיקה המצועצעת של תקופתו.
אקמאיזם – זרם בשירה הרוסית, שרצה להשתחרר מזרם השירה הסימבוליסטית, שלשיטתו היה מעיק, מעורפל ומיסטי, שזרם ששלט תקופה ארוכה בשירה הרוסית בפרט ובשירה האירופית בכלל.
האקמאיזם התאפיין ב"דיבור" ישיר ומאופק, תוך שימת דגש על מילה בודדת.
שיר של אש ושל קרח היא סדרה של ספרי פנטזיה אפיים מאת הסופר והתסריטאי האמריקאי ג'ורג' ר.
מרטין החל לכתוב את הספר הראשון בסדרה, "משחקי הכס", בשנת 1991 והוא יצא לאור ב-1996. מרטין תכנן במקור את הסדרה כטרילוגיה, אולם עם התפתחות תהליך הכתיבה, הוא הרחיב את העלילה ואת הדמויות ובהתאם שינה את תחזיותיו על מספר הספרים הסופי של הסדרה ל-4, 6 ולבסוף 7 ספרים מתוכננים.
מרטין פרסם נכון ל-2024 חמישה מתוך שבעת הספרים המתוכננים.
הכרך החמישי והאחרון בסדרה נכון לעכשיו, "ריקוד עם דרקונים", יצא לאור בשנת 2011, שש שנים אחרי פרסומו של קודמו, "משתה לעורבים".
החל מ-2011, מרטין מעדכן בבלוג שלו ובפורומים וכנסים שונים על תהליך הכתיבה של הכרך השישי, שכותרתו "רוחות החורף", ואף חשף מספר פרקים בכנסים ובבלוג שלו.
לאחר שספרו "רוחות" יצא, מרטין מתכנן לכתוב ספר שביעי בסדרה ששמו העתידי הוא "חלום האביב".
עלילת הסיפור של סדרת "שיר של קרח ואש" מתרחשת ביבשות הבדיוניות אסוס במזרח ו-ווסטרוז במערב, אשר ים צר מפריד בינן.
נקודת המבט של כל פרק בסיפור מוצגת מהפרספקטיבה של דמות שונה.
מגוון הדמויות שמציגות פרק מנקודת המבט שלהן גדל מתשע דמויות בספר הראשון, ל-31 דמויות עד הספר החמישי.
ההשראה של מרטין לכתיבה של "שיר של אש ושל קרח" הייתה מלחמות הירושה בין משפחות האצולה האנגליות בית לנקסטר ובית יורק במאה ה-15, שנודעו בשם "מלחמות השושנים" והרומנים ההיסטוריים "המלכים הארורים", שעוקבים אחר מאבקי השליטה במונרכיה הצרפתית במאה ה-14 מאת הסופר הצרפתי מוריס דרואון.
"שיר של קרח ואש" זכתה לשבחים על הצגת דמויות של נשים מובילות ומשמעותיות לסיפור באופן אמין, והצגת דת ואמונה באופן מורכב ומפורט, כמו גם על הריאליזם של הספרים.
נקודות המבט המרובות בספר מבלבלות את הקורא ולא מניחות לו לדעת מהם סיכויי ההישרדות של הדמויות.
מרטין משתמש באמצעי זה של נרטיבים מרובים כדי להציג את הדמויות שלו באופן מורכב, כך שדמות "רעה" בפרק מסוים הופכת לכזו שהקורא מזדהה איתה ועם כאבה בפרק הבא.
בתוך העולם המעורפל לעיתים מוסרית של "שיר של קרח ואש", מתעוררות לעיתים קרובות שאלות הנוגעות לנאמנות, גאווה, מיניות אנושית, אדיקות, ומוסריותה של האלימות.
נכון לאפריל 2019, הספרים מכרו למעלה מ-90 מיליון עותקים ברחבי העולם, לאחר שתורגמו ל-47 שפות החל מינואר 2017. הכרך הרביעי והחמישי הגיעו לראש רשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס עם פרסומם.
בין היצירות הנגזרות הרבות שנוצרו בעולם של "שיר של אש וקרח" ניתן למצוא מספר נובלות מקדימות, סדרת טלוויזיה, עיבוד קומיקס וכמה משחקי קלפים, משחק לוח ומשחקי וידאו.
סדרת הטלוויזיה שרצה במשך 8 עונות בין 2011 ל-2019, זכתה בפרסים רבים לרבות 4 זכיות בפרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר (2015, 2016, 2018, 2019) ונתוני צפייה שוברי שיאים, אשר תרמו לעלייה בפופולריות של הספרים ועלייה משמעותית בקצב המכירה שלהם.
סדרת "שיר של אש ושל קרח" מתרחשת בעולם בדיוני, בו עונות השנה עשויות להמשך שנים רבות ולהסתיים באופן בלתי צפוי.
כשלוש מאות שנים לפני אירועי הספר הראשון, שבע הממלכות ביבשת ווסטרוז אוחדו תחת שושלת בית טארגאריין, שהיו בעלי עליונות צבאית על שאר הממלכות בזכות שליטתם בדרקונים.
הטארגאריינים שלטו במשך שלוש מאות שנים, והמשיכו לאחוז בשלטון גם לאחר שנכחדו הדרקונים שברשותם.
שושלתם הסתיימה במרד שהוביל לורד רוברט באראתיאון, בו נהרג אאיריז טארגאריין, שכונה "המלך המטורף".
בתום המרד, נטל לעצמו רוברט את הכתר, והפך למלך שבע הממלכות.
בתחילת "משחקי הכס" חלפו כ-15 שנים מהאירוע, וקיץ בן תשע שנים עומד להגיע לסיומו.
הסיפור העיקרי של "משחקי הכס" מתאר את מאבק הכוחות על כס הברזל בין בתי האצולה הגדולים בווסטרוז, לאחר מותו הפתאומי של המלך רוברט.
עם מות המלך, מכריזה המלכה סרסיי לאניסטר כי את מקומו יתפוס יורש העצר ג'ופרי, בנם הבכור בן ה-13. לורד אדארד "נד" סטארק, חברו הקרוב של רוברט ויד ימינו, מגלה שג'ופרי ואחיו אינם בניו של רוברט, אלא תוצר של גילוי עריות בין סרסיי לבין אחיה התאום, סר ג'יימי לאניסטר.
בעקבות הגילוי, מצהיר אדארד כי אחיו של רוברט הוא היורש החוקי, ומבקש לבטל את הכתרתו של ג'ופרי.
על מעשים אלו הוא מואשם בבגידה.
אף על פי שמובטח לו כי הודאה באשמה תציל את חייו, הוא נבגד ומוצא להורג.
בתגובה, אחיו של רוברט, סטאניס ורנלי, טוענים שניהם לבעלות על כס המלוכה, מתחילים לאסוף צבא ולהיערך למלחמה.
במהלך תקופה זו של חוסר יציבות, שתיים משבע ממלכות ווסטרוז מנסות להשתחרר משלטון כס הברזל: ממלכת הצפון בהנהגתו של רוב, בנו של אדארד סטארק, הטוענים שהמלך היחיד שהם יקבלו הוא המלך בצפון, וממלכת איי הברזל בהנהגת הלורד באלון גרייג'וי, המבקש להחזיר ריבונות על שטחיו ולהשתחרר מעול המלכות.
העימות הצבאי בין הכוחות נקרא "מלחמת חמשת המלכים" (ג'ופרי, סטאניס, רנלי, רוב, באלון גרייג'וי) ומגיע לשיאו בספר השני, "עימות המלכים".
במקביל, מתואר קו עלילה נוסף בצפון הרחוק של ווסטרוז, שם חומת קרח בת 8,000 שנה ("החומה"), מגנה על שבע הממלכות מפני יצורים פראיים המצויים מעבר אליה.
שומרי החומה הם "משמר הלילה", חברי אחווה אשר נשבעים לשרת בה עד יום מותם, ומוותרים על הזכות לשאת אשה.
המשמר מגן על ווסטרוז מפני חדירת שבטי ה"פראים" החיים מצפון לחומה, ומכנים את עצמם "העמים החופשיים".
איום נוסף מציבים "ההלכים הלבנים" (או ה"אחרים"), יצורים על-טבעיים המתחזקים בחורף, שלא נראו מזה שנים רבות, וכעת נתפשים כמיתוס.
לחומה הנהגה משלה, ואינה נחשבת לחלק מווסטרוז.
הממלכות מחויבות לשלוח לחומה שומרים שיצטרפו למשמר הלילה, והמשמר נמנע מלהתערב בענייניהן הפנימיים.
לאורך השנים הידרדר מעמדו של משמר הלילה, ונשלחו אליו בעיקר פרטים משולי החברה: בנים לא-רצויים, יתומים, ממזרים ופושעים, להם ניתנת האפשרות להמיר עונשי מאסר או מוות בשירות בחומה עד סוף ימיהם.
סיפורו של משמר הלילה מסופר בעיקר מנקודת מבטו של ג'ון שלג, בנו הממזר של לורד אדארד סטארק.
ג'ון ממשיך בדרכו של דודו בנג'ן סטארק, מצטרף למשמר בגיל צעיר, ומטפס במהירות בסולם הדרגות עד שהופך לבסוף למפקד משמר הלילה.
בכרך השלישי, סופת החרבות, עלילת משמר הלילה נקשרת בעלילת מלחמת "חמשת המלכים" באופן הדוק.
קו העלילה השלישי עוקב אחר דאינריז (דאני) טארגאריין, בתו של אאיריז השני, המלך האחרון לבית טארגאריין.
דאני ואחיה וייסריז הוברחו כתינוקות ליבשת אסוס (מזרחית לווסטרוז, מעבר לים הצר), בידי נאמנים למלך אאיריז, שרצו להציל את חייהם.
כשבגר וייסריז, רצה להשיב לעצמו את השליטה בכס הברזל, ועל מנת לזכות בעוצמה הצבאית הנדרשת למשימת הכיבוש, מכר את אחותו לאדון מלחמה רב-כוח בשם חאל דרוגו.