tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר החתונה יצא לודוויג לזירת התאונה, ולאחר מכן נערכה ההלווייה בהשתתפות גיסיו של גאורג דונאטוס, גוטפריד, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג, ברטולד, מרקיז באדן ופיליפ, נסיך יוון ודנמרק, וכן אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואי מאונטבאטן.
בתחילת 1938 אומצה בתם של גאורג דונאטוס וססיליה יוהנה, נסיכת הסן על ידי לודוויג ומרגרט, אולם היא מתה בשנת 1939 כתוצאה מדלקת קרום המוח.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויס לודוויג לוורמאכט, אולם שוחרר מהצבא בשל דעותיו הפוליטיות.
בשנת 1960 אימץ לודוויג את קרובו מוריץ, רוזן הסן, בנו של פיליפ, רוזן הסן ראש בית הסן-קאסל כיורשו, ולאחר מותו של לודוויג ב-20 במאי 1968 ללא יורשים, ירש אותו אביו פיליפ ואיחד תחתיו את בית הסן, לראשונה מאז מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן בשנת 1567.
לודודקטילוס (שם מדעי: Ludodactylus; מילולית: "אצבע-משחק") הוא סוג של פטרוזאור שחי בקרטיקון תחתון לפני 112 מיליון שנה ומאובניו התגלו בברזיל בשנת 2003. היצור קיבל את שמו עקב דמיונו לפטרוזאור דמויי-פטרנודון בעל שיניים, דבר שמוכר מצעצועים, אך לא ממאובנים.
פטרוזאור זה היה הראשון שדמה לצעצוע הפטרוזאור.
ללודודקטילוס הייתה גולגולת באורך 66 סנטימטרים שדמתה לגולגולת פטרודקטיל והייתה בעלת שיניים דקות שבלטו החוצה וגם "כרבולת" אחורית גדולה.
לא נמצא זיז על החוטם כמו להרבה פטרוזאורים.
ליצור היה זנב קצר וכנפי עור גדולים.
ייתכן שהוא אף עטה פרווה.
הלסתות נמצאו פעורות עם לסת תחתונה פעורה כלפי מטה ובתוכם עלה חד של צמח הדומה ליוקה שנתקע בתוכם.
נראה שהעלה גרם למות הפטרוזאור שלא הצליח להוציאו ומת מזיהומים ומרעב.
ככל הנראה הוא היה מאבותיהם של האורניתוקריים מתור הקרטיקון.
הלודודקטילוס ניזון מדגים שהוא חטף בלסתותיו.
לודוויג, נסיך בוואריה , היה נסיך גרמני ונכדו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה.
לודוויג נולד ב-22 ביוני 1913 בארמון נימפנבורג, מינכן, לפרנץ, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה, ולאיזבלה אנטוניה, נסיכת קרוי, בתם של קרל אלפרד, דוכס קרוי ולודמילה, נסיכת ארנברג.
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה פרצה המהפכה הגרמנית, שבה נאלץ סבו להתפטר מתפקידו, ומשפחתו של לודוויג התלוותה אליו להונגריה, שם הקים אביו חוות הרבעה מפורסמת.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לודוויג לוורמאכט, אולם בשנת 1941 הוא נאלץ לעזוב את הצבא, בעקבות חוק הנסיכים.
בשנת 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נאלצו בני המשפחה לברוח מביתם, והם עברו להתגורר בשטארנברג.
ב-19 ביולי 1950 התחתן לודוויג עם בת דודתו אירמינגארד, נסיכת בוואריה, בתם של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ואנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1960 קיבל לודוויג את התואר אביר מסדר גיזת הזהב, וב-17 באוקטובר 2008 הוא מת בביתו, כתוצאה מדלקת ריאות.
ב-19 ביולי 1950 התחתן לודוויג עם אירמינגארד, נסיכת בוואריה, בתם של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ואנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
הנס קרל לודוויג אוגוסטינסון (בשוודית: Hans Carl Ludwig Augustinsson; נולד ב-21 באפריל 1994 בסטוקהולם שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי, המשחק באנדרלכט ובנבחרת שוודיה בעמדת המגן השמאלי.
אוגוסטינסון החל לשחק כבר בגיל שש במועדון השוודי ברומאפויקארנה.
בגיל צעיר התגלה כישרונו, והוא שימש קפטן בקבוצות הנוער השונות, ואף יצא לעיתים להתאמן במועדונים גדולים כמו סמפדוריה ובורוסיה מנשנגלדבך.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ברומאפויקארנה ערך אוגוסטינסון בשנת 2011, כשהקבוצה שיחקה בליגת המשנה השוודית, ועם הזמן ביסס עצמו כשחקן הרכב קבוע.
בינואר, לאחר שערך 30 הופעות והבקיע שני שערים במדי בקבוצה הבוגרת של ברומאפויקארנה, חתם אוגוסטינסון בגטבורג מליגת העל השוודית.
אוגוסטינסון החל בגטבורג בינואר 2013, אך לא שיחק כמעט בליגה וערך הופעות בעיקר במסגרת הגביע השוודי.
אוגוסטינסון זכה עם גטבורג בגביע באותה עונה, על אף שהחמיץ את גמר הגביע מול יורגודן, ואת שלהי עונת 2013 בגין פציעה בברך, שהשביתה אותו לחמישה חודשים.
בעונת 2014 חזר אוגוסטינסון להיות שחקן הרכב בגטבורג, וערך 28 הופעות ליגה.
לאחר עונת 2014, בה הציג אוגוסטינסון יכולת מצוינת, נבחר אוגוסטינסון כחלק מנבחרת העונה של אתר הספורט השוודי svenskafans.com.
בינואר 2015 עבר אוגוסטינסון לפ.צ.
קופנהגן מליגת העל הדנית, שם חתם על חוזה לארבע שנים וחצי, לאחר שהסתיים חוזהו של המגן פייר בנגטסון ששוחרר מהקבוצה.
דמי ההעברה היו 13 מיליון כתר שוודי (כ-1.4 מיליון אירו), מה שהפכו את אוגוסטינסון למגן הכנף היקר ביותר שנרכש מקבוצה שוודית.
הופעת הבכורה של אוגוסטינסון בפ.צ.
קופנהגן נחשבה להופעה מצוינת, כאשר בישל את השער הראשון והבקיע את השני בניצחון 0–2 על וסטסיאלנד בפברואר 2015. עד לסיום עונת 2014/15 בישל אוגוסטינסון שישה שערים, והיה לשחקן ההגנה שבישל הכי הרבה שערים באותה עונה בליגה הדנית, על אף ששיחק רק חצי עונה, אותה סיימה פ.צ.
יצוין כי מאז הגעתו של אוגוסטינסון לקבוצה עד לתום העונה, ספגה קופנהגן רק בשישה משחקים מתוך 15. באותה עונה, הגיע אוגוסטינסון עם קופנהגן לחצי גמר הגביע הדני, והבקיע בו שער ניצחון ב-0–1 על אסביירג בחצי הגמר, ובישל שער בניצחון 2–3 על וסטסיאלנד בגמר, וכך זכה בגביע השני בקריירה שלו.
בתחילת עונת 2015/16 הודחו קופנהגן ואוגוסטינסון במוקדמות הליגה האירופית לאחר הפסד במפגש כפול ליבלונץ הצ'כית.
עם זאת, באותה עונה זכה אוגוסטינסון בדאבל עם קופנהגן, כשקבוצתו סופגת 28 שערי ליגה בלבד, וזוכה בגביע הדני בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 1–2 בגמר על ארהוס.
באותה עונה הצטיין אוגוסטינסון, ואף בישל תשעה שערים, וזכה להתעניינות מקבוצות בכירות, במיוחד לאחר זכייתו עם נבחרת שוודיה בכדורגל עד גיל 21 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015. אוגוסטינסון שיחק גם בעונת 2016/17 בקופנהגן, וזכה בדאבל גם בעונה זו, כשהקבוצה סופגת 20 שערי ליגה בלבד.
מהעונה הזו זכורה תקרית במשחק מול ברונדבי, בה הושלכו לעברו של אוגוסטינסון חולדות מתות מהיציע של אוהדי ברונדבי, כאשר ניסה לבעוט בעיטת קרן, והמשחק הופסק בשל כך.
בגמר הגביע הדני נפגשו קופנהגן ואוגוסטינסון שוב עם ברונדבי, וניצחו 1–3, וזכו בגביע השלישי ברציפות.
באותה עונה השתתף אוגוסטינסון עם קופנהגן בליגת האלופות, והקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום השלישי ונשרה אל הליגה האירופית.
אוגוסטינסון וקופנהגן הודחו ממפעל זה בשמינית הגמר על ידי אייאקס אמסטרדם.
הייתה זו עונתו האחרונה של אוגוסטינסון בקופנהגן.
בסיומה עזב את הקבוצה וחתם בורדר ברמן מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה של אוגוסטינסון בורדר ברמן הוא ערך 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
ברמן ואוגוסטינסון סיימו את עונת 2017/18 במקום ה-11 בליגה.
בעונת 2018/19 אוגוסטינסון היה חלק מעונה טובה של ברמן, שסיימה במקום השמיני בבונדסליגה, כשאינו מחמיץ אף משחק.
בעונת 2019/20 אוגוסטינסון וברמן הסתבכו בתחתית הבונדסליגה וסיימו את העונה במקום ה-16 המוביל למבחני הישרדות, כאשר בחלקים גדולים מהעונה הם היו מתחת לקו האדום.
אוגוסטינסון החמיץ את תחילת העונה וחזר רק בחודש מרץ, ונטל חלק בשני משחקי המבחן מול פ.צ היידנהיים שסיימה שלישית בבונדסליגה השנייה.
המשחק הראשון בברמן הסתיים בתיקו 0-0. במשחק הגומלין התוצאה הייתה 1-1 לאחר 90 דקות.
אוגוסטינסון הבקיע שער בתוספת הזמן שהבטיח לברמן ניצחון והשאיר אותה בליגה, על אף שספגה שער שוויון, שלא הועיל להיידנהיים בעקבות חוק שערי החוץ.
ב-15 באוגוסט 2021 חתם אוגוסטינסון בסביליה מלה ליגה.
ב-11 ביולי 2022 הושאל אוגוסטינסון לאסטון וילה לעונה אחת.
בסיום הטורניר, נבחר אוגוסטינסון לנבחרת הטורניר על ידי מגזין הגרדיאן.
אוגוסטינסון רצה להצטרף לסגל השוודי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אך נדחה על ידי קבוצתו פ.צ.
בינואר 2015 ערך אוגוסטינסון את הופעות הבכורה שלו בנבחרת שוודיה הבכירה, בצמד משחקי ידידות מול נבחרות חוף השנהב ופינלנד.
בשנת 2016 זומן אוגוסטינסון לסגל השוודי ליורו 2016, אך לא שיחק בו כלל.
שוודיה הודחה מטורניר זה בתום שלב הבתים.
במאי 2018 נכלל אוגוסטינסון בסגל הסופי של שוודיה למונדיאל 2018. אוגוסטינסון רשם טורניר מצוין, ולא החמיץ אפילו דקה בחמשת משחקיה של שוודיה בטורניר.
אוגוסטינסון הבקיע את השער הראשון של שוודיה בניצחון 0–3 על מקסיקו במחזור האחרון של שלב הבתים, שסייע לשוודיה לסיים במקום הראשון בבית שלה.
שוודיה ואוגוסטינסון הודחו ברבע הגמר אחרי הפסד 0–2 לאנגליה.
עם נבחרת שוודיה בכדורגל עד גיל 21:
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015
לודוויג אדינגר היה אנטומיסט ונוירולוג יהודי גרמני, ממייסדי אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
נולד למשפחה יהודית מוורמס; אביו היה סוחר טקסטיל ופוליטיקאי, חבר הפרלמנט של הדוכסות הגדולה של הסן, ואמו הייתה ביתו של רופא מקרלסרוהה.
אדינגר התגאה במקורו ממשפחה מהמעמד הנמוך ובשל כך אף ניסה בשנת 1873 לקדם חוק חינוך חינם לכל ילד, אך ללא הצלחה.
אדינגר למד רפואה בין השנים 1872 ל-1877 בהיידלברג ובשטרסבורג.
את מחקריו לנוירולוגיה החל לפרסם בתקופתו כעוזר לרופא בגיסן בין השנים 1877 - 1882.
ולאחר התמחות נוספת בנוירולוגיה עבר לברלין, לייפציג ופריז ולבסוף פתח מכון לנוירולוגיה בפרנקפורט בשנת 1883.
בשנת 1909, לאחר מחלוקת בין אדינגר לבין קרן סנקנברג על כספו של המכון הנוירולוגי עבר אדינגר לאוניברסיטת פרנקפורט והפך למנהל המחלקה הנוירולוגית.
אדינגר מת בפתאומיות ב-26 בינואר 1918 מהתקף לב.
בצוואתו ביקש שמוחו ייחקר במכון שלו.
המחלקה הנוירולוגית של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת גתה נקראת על שמו.
לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן (20 בספטמבר 1802 - 18 בדצמבר 1818) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר היה השליט של דוכסות אנהלט-קתן.
לודוויג אוגוסט נולד ב-16 בספטמבר 1802 בקתן, ארבעה ימים לאחר מותו של אביו לודוויג, נסיך אנהלט-קתן, מאשתו לואיזה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן ולואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
שנה אחת מאוחר יותר, דודו, אוגוסט כריסטיאן, דוכס אנהלט-קתן התגרש מאשתו אחרי אחת עשרה שנים של נישואין, ללא ילדים, ולא הראה שום עניין להתחתן שוב, ובעקבות כך הפך לודוויג אוגוסט ליורש העצר.
כאשר אוגוסט כריסטיאן פרידריך נפטר בשנת 1812, לודוויג אוגוסט ירש אותו בגיל עשר, ולאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, שימש כעוצר עד מותו בשנת 1817, ולאחר מכן נכדו, לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו שימש כעוצר בשם לודוויג אוגוסט.
לודוביק שאמרטין הוא ג'ודוקא עבר שווייצרי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג, סגן אלוף אירופה (2013).
באולימפיאדת לונדון 2012 הוא הודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לצ'וי גוואנג-היון הדרום-קוריאני ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 הודח בשלב שמינית הגמר לאחר שניצח את לנין פרסיאדו האקוודורי והפסיד לדיורבק אורוזבייב האוזבקי.
שאמרטין זכה במדליית כסף באליפות אירופה בבודפשט 2013 ובמדליית כסף באליפות אירופה בבאקו 2015. בשנת 2016, אחרי אולימפיאדת ריו, הוא פרש מג'ודו תחרותי.
בודפשט 2013: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
באקו 2015: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
גראנד פרי הוואנה 2014: מדליית ארד
לודוויג אנדריאס פון קבנהילר, גראף פון אייכלברג-פרנקנבורג היה גנרל-פלדמרשל אוסטרי אשר לחם במלחמות רבות בשירות האימפריה הרומית הקדושה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
קבנהילר נולד ב-30 בנובמבר 1683 בלינץ שב.
משפחתו הייתה משפחת אצולה ותיקה אשר מוצאה מפרנקוניה והתיישבה בקרינתיה.
הוא התגייס לצבא האימפריה הרומית הקדושה, והניסיון הצבאי הראשון שלו היה תחת הנסיך אויגן מסבויה במלחמת הירושה הספרדית.
בשנת 1716 קיבל פיקוד על גדוד פרשים אשר עליו פיקד בעבר הנסיך אויגן עצמו.
עם גדוד זה הוא לחם במהלך המלחמה העות'מאנית-ונציאנית (1714–1718) והתבלט במהלך קרב פטרוורדיין (1716) וקרב בלגרד (1717).
ב-1723 הוא הועלה לדרגת לגנרל-פלדווכטמייסטר (שווה ערך למייג'ור גנרל), וב-1733 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-1734 הוא נקרא לפקד על כוחות תחת פיקודו של הרוזן מרסי במסגרת הזירה האיטלקית של מלחמת הירושה הפולנית.
הוא נכח בקרב סן פייטרו (29 ביוני 1734), אשר במהלכו מרסי נהרג וקבנהילר תפס את הפיקוד על כלל הכוחות האימפריאליים באיטליה.
פיקוד זה הוחזק בידו עד הגעתו לשדה של דומיניק פון קניגסג-רוטנפלס.
קבנהילר לחם בהצטיינות תחתיו והתבלט בקרב גואסטלה (19 בספטמבר 1734).
הצטיינותו בקרב זה זיכתה אותו בדרגת גנרל חיל הפרשים.
הוא המשיך להילחם בקרבות באיטליה עד סוף המלחמה.
בשנת 1737 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
מפקדו משכבר הימים, הנסיך אויגן מסבויה, טען כי הוא המפקד המוכשר ביותר בצבא האימפריה.
הוא פיקד על כוחות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) (אשר בה צידדה האימפריה ברוסיה).
בקרב רדויאבץ (28 בספטמבר 1737), הוא הצליח להנחיל תבוסה מוחצת לכוח עות'מאני גדול משלו.
בשנתיים שאחרי המלחמה סייע קבנהילר לתכנן מחדש את תקציבי הצבא בצורה יעילה, ולאות תודה על כך הוא מונה למושל הצבאי של וינה.
קבנהילר התבלט במיוחד במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
תחילת המלחמה נראתה רע מאוד עבור האימפריה.
פרוסיה כבשה בסערה את שלזיה וכוח משולב של צרפת ובוואריה פלש לאוסטריה.
בכמה ימים של קרבות מהירים, שינה קבנהילר את התמונה.
הוא סילק את הכח הצרפתי-בווארי משטחי האימפריה, כבש את דרום בווריה ובכלל זה את מינכן, וכפה על כוח צרפתי גדול להיכנע בלינץ.
בשל העובדה שנמצא בנחיתות מספרית, הוא נאלץ לפנות את כיבושיו, ולאחר מכן הוכפף הכח שלו תחת פיקוד קרל אלכסנדר, נסיך לורן.
יחד עם הנסיך מלורן, כבש קבנהילר מחדש את דרום בוואריה, אולם נגד המלצתו, המשיך הנסיך את ההתקדמות ולא עצר להתארגנות.
המציאות הוכיחה שקבנהילר צדק, והכוחות האימפריאליים נזרקו חזרה אל מעבר לריין.
קבנהילר ניהל את הנסיגה היטב.
בשובו לווינה, העניקה לו הקיסרית מריה תרזה דרגת פלדמרשל במסדר גיזת הזהב.
הוא נפטר בפתאומיות בווינה ב-26 בינואר 1744.
לודוואר היא עיר בקניה, שמשמשת כבירת המחוז טורקנה .
לודוואר נמצאת כ-494 קילומטרים מבירת קניה, ניירובי.
לודוואר ממוקמת ליד הכבישים A1, D347, D348, E363A ו-E1335. בנוסף, שדה התעופה לודוואר נמצא בשטח העיר.
לודוויג אָדוֹלְף-פֵּטֶר, נסיך וִיטְגֶנְשְׁטֵייְן היה אריסטוקרט גרמני ופילדמרשל בצבא האימפריה הרוסית, נודע בעיקר עקב פיקודו לאורך המלחמות הנפוליאוניות.
לאחר מותו של מיכאיל קוטוזוב בשנת 1813 הפך ויטגנשטיין למפקד העליון של כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית במערכה בגרמניה.
פטר ויטגנשטיין הגיע ממשפחה אצולה ממוצא פרוסי.
הוא נולד ב-5 בינואר 1769 באימפריה הרוסית, ובגיל 21 ב-1 באפריל 1781 התגייס לשורות צבא האימפריה הרוסית לשירות בגדוד סמיונובסק למשך חייו.
הוא היה פרש מצטיין ושירת בחלוקת פולין השלישית, במהלכה הוענק לו עיטור הקדוש גאורגיוס מן הדרגה הרביעית וצלב הזהב.
כאשר הכריזה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, מלחמה על השושלת הקאג'ארית של ממלכת פרס בשנת 1796 והחלה את מלחמת רוסיה-פרס, פטר גויס לחיל המשלוח בעבר הקווקז, שם שירת בתור קצין מודיעין והעביר מידע ממבצר דרבנט (כיום באזרבייג'ן) לסנקט פטרבורג.
ב-9 בפברואר 1798 הוסב ויטגנשטיין לדרגת בריגדיר גנרל, לפני שהפך למפקד גדוד הוסרים ב-5 במאי, שנה מאוחר יותר.
לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט גנרל ביוני והמשיך לפקד על הגדוד ב-1 ביולי 1799. הוא השתתף הן בהקואליציה האנטי-צרפתית השלישית נגד הקיסרות הצרפתית הראשונה והן במלחמה העות'מאנית-רוסית של השנים 1806–1812. הוא לחם במספר קרבות, בהם קרב אוסטרליץ שהיה ניצחון מכריע לצבא הצרפתי של הקיסר נפוליאון בונפרטה.
כאשר החלה המלחמה הפינית נגד ממלכת שוודיה, פטר הוצב לפקד על בריגדת פרשים בדרום הדוכסות הגדולה של פינלנד.
במערכה של שנת 1812 בעת מלחמת רוסיה–צרפת ויטגנשטיין הצליח להתבלט בעיני המטה הכללי הרוסי ובעיני אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
הוא פיקד על הארמייה הרוסית הראשונה שתפקידה היה לחסום את המסלול לסנקט פטרבורג.
על כן הוא נודע בכינוי "המושיע של סנקט פטרבורג" לאחר שהביס את הצבא הצרפתי תחת ניקולא אודינו.
תחת הפיקוד של מיכאיל קוטוזוב פטר ניהל מרדף אחר הכוחות הצרפתים שנסוגו ממוסקבה במהלך חורף 1812 שהסתכם במהלך קרב ברזינה, במסגרתו נכשל הניסיון הרוסי להכניע את צבא נפוליאון.
פטר היה פופולרי באותה מידה בקרב החברה הרוסית ומצד כוחותיו שעליהם פיקד, ונהג להעלות את המורל באמצעות פעולותיו הצבאיות ההתקפיות התמידיות שכפו את רצונו על האויב.
במערכה של 1813 בגרמניה נפטר קוטוזוב באפריל 1813. ויטגנשטיין קיבל פיקוד כולל על צבאות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית בגרמניה בהסכמותיהם של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
עד מהרה הוא הוכיח שהוא לא כשיר בעמדה זו, ולא הצליח למנוע את התבוסות התאומות בליצן ובאוצן במאי אך הצליח למנוע את כיתור הכוחות והכנעתם בידי צבא נפוליאון.
לאחר התפטרותו הוא הוחלף בתפקידו על ידי מיכאיל ברקלאי דה טולי.
הוא השתתף בכמה קרבות בהמשך בשנת 1813 (בעיקר בקרב דרזדן וקרב לייפציג), אך נפצע בקרב בר-סור-אובה שהתרחש בצפון-מזרח צרפת בשנת 1814. לאחר 1815 היה זמן רב מפקד על מוצב פרשים ולא התעמת בקרבות.
פטר פיקד על בריגדת פרשים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של השנים 1828–1829. לבסוף פרש מהצבא מסיבות בריאותיות בשנת 1829, הוא חי עוד עשר שנים בגמלאות לפני שנפטר בלבוב, האימפריה האוסטרית, ב-11 ביוני 1843 תוך כדי מסע.
סופי לודוביקה סימנוביץ' הייתה ציירת פורטרטים גרמנית בסגנון קלאסי.
אביה היה חובש צבאי ואמה הייתה בתו של רוקח.
היא נולדה בצריף בו הועסק אביה.
בשנת 1762 עברה משפחתה לרודוויגסבורג, שם גדלה עם פרידריך שילר ואחיותיו.
כריסטופין, שהייתה הראשונה שזיהתה את כישרונו של פרידריך, הפכה לחברה שלה לאורך החיים.
משפחתה העריכה את כישרונה האמנותי ועשתה כל מאמץ לקדם את הקריירה שלה.
האקדמיה הדוכסית בלודוויגסבורג ובית הספר בשטוטגרט לא קיבלו נשים, אך בשנת 1776 הסכים פרופסור בקרלסשול, ניקולה גויבל, להעביר לה שיעורים פרטיים.
בשנת 1787, בתמיכתם הכספית של הדוכס קרל השני אויגן ופילגשו פרנציסקה פון הוהנהיים, היא הצליחה לנסוע לפריז וללמוד אצל המיניאטוריסט אנטואן וסטייה.
היא נשארה כמעט שנתיים, ואז קיבלה משימה לצייר דיוקנאות עבור הדוכס פרידריך אויגן, אחיו של קרל, במומפלגארד (בהווה מונבליארד).
דיוקנאות אלה מעולם לא הושלמו, כאשר היא חזרה לשטוטגרט בשנת 1789 כדי להתחתן עם סגן פרנץ סימנוביץ', בן כיתה ותיק של שילר, שהיה ארוסה מאז 1786.
ממכתביה מאותה תקופה עולה כי היא התגעגעה לפריז, ולמרות התנאים המעורערים שנוצרו בזמן המהפכה, היא ניצלה את ההזדמנות לחזור כאשר בעלה הקצין הוזעק להתייצב שם.
כשהגיעה לשם, היא הצליחה להתארח אצל חברה ותיקה משטוטגרט, זמרת האופרה, הלנה בלטי, שנישאה למרקיז.
בשנת 1792, מצבה נעשה רעוע כאשר מארחיה עברו חיפוש מצד אוהדי המונרכיסטים ונאלצו לברוח לאחוזתם בספרד.
בתחילת 1793, חברתה עזרה לה לברוח לנורמנדי שם קיבלה דרכון לצאת מצרפת.
כשהגיעה לשטרסבורג, היא הייתה חולה מאוד ובילתה שישה שבועות במיטה, מטופלת על ידי חברים.
כשחזרה ללודוויגסבורג, היא התחילה לצייר דיוקנאות של משפחת שילר.
דיוקנאותיהם של פרידריך ורעייתו שרלוט נעשו בזמן שהייתה בולנשטיין.
בשנת 1798 הועבר בעלה, לשטוטגרט והיא הצטרפה אליו לשם.
בשנה שלאחר מכן הוא לקה בשבץ ששיתק את רגליו.
היא הפכה למטפלת שלו בעשרים ושמונה השנים הבאות.
בשנת 1812 הם חזרו ללודוויגסבורג.
אחיה הבכור, פרידריך, היה כומר בארדמנהאוזן הסמוכה ולעיתים קרובות הם היו משתתפים שם בפגישות פוליטיות כדי להביע סולידריות עם אלה שנלחמו בנפוליאון.
פרנץ נפטר ביוני 1827 והיא נפטרה כמה חודשים לאחר מכן.
היא השלימה כ-100 דיוקנאות (אף אחד לא חתום), רובם באוספים פרטיים.
יש לה אנדרטה במוזיאון העירוני של שורנדורף.
אחד האחיינים שלה היה המדען הידוע, קרל רייכנבאך.
לודוויג בונשטדט היה אדריכל בלטי-גרמני, אשר בילה חלק ניכר מהקריירה שלו בתורינגיה.
הוא נולד ברוסיה, למהגרים גרמנים, והחל את לימודיו בבית הספר סנט פיטר.
ב-1839, בהיותו בן שבע-עשרה, נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם למד פילוסופיה, אך עד מהרה פרש לטובת לימודי אדריכלות באקדמיה הפרוסית לאמנויות, אצל היינריך שטראק.
הוא חזר לסנט פטרסבורג ב-1843, ומצא תפקיד בסטודיו של רודולף ז'ליאזביץ' .
כשהיה שם, הוא לקח שיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות וזכה בתואר "אמן חופשי".
בסוף שנות ה-40 הוא מונה לאדריכל חצר המלכות- עזר בשיקום נכסים מלכותיים.
מ-1851 עד 1854, הוא היה האדריכל הראשי של ממשלת רוסיה.
לאחר 1858, הוא היה חבר מועצה ופרופסור באקדמיה הקיסרית.
במהלך תקופה זו השתתף בתחרויות עיצוב רבות, בעיקר בגרמניה, אך גם באנגליה, ספרד ואיטליה.
התמקדות זו בגרמניה, כמו גם שיקולי בריאות, הובילו אותו לעיר גוטה, שם הוא ומשפחתו התיישבו ב-1862, והוא עבד כאדריכל רשמי של העיר.
הוא שימש כ"סנאטור" של כבוד לבניית מבנים שם, מ-1866 עד 1871.
בשנה שלאחר מכן, הוא נכנס למה שתהפוך לתחרות החשובה ביותר שלו; תכנון בניין חדש לרייכסטאג בברלין.
למעלה ממאה אדריכלים הגישו הצעות.
בשל סוגיות פוליטיות וכספיות לא פתורות, הבנייה נדחתה ללא הגבלת זמן.
ייתכן שחלק מהמעורבים חשו אי נוחות ממוצאו הזר.
בכל מקרה, הוא הוציא את העניין מדעתו והמשיך לתחרויות אחרות; זכה באחת עבור המטה החדש של בנק פינלנד בשנת 1876. בינתיים, הוא גם הפך לחבר באקדמיה הפרוסית (1874), וחבר כבוד באקדמיה לבניין באמסטרדם (1875).
ואז, בשנת 1881, פרויקט הרייכסטאג קם לתחייה, אך במקום להשתמש בעיצובו, הוכרזה תחרות חדשה.
ניסיונותיו לשנות החלטה זו לא הועילו.
רבים מעמיתיו לא תמכו בו, ואמרו שעיצוביו בני כמעט עשר היו מיושנים.
הוא הגיש בחוסר רצון עיבוד מחדש של תוכניותיו.
הם זכו לתשומת לב מועטה ובשנת 1882, החוזה עבר לפול וואלוט, אדריכל מפרנקפורט.
בשנת 1883 לקה באירוע מוחי שגרם לו להפסיק לעבוד, ונפטר בינואר 1885.
לוּדוֹבִיקוֹ קַרַאצִ'י (באיטלקית: Ludovico Carracci; 21 באפריל 1555 – 13 בנובמבר 1619) היה צייר בארוק, יוצר תצריבים והדפסים איטלקי שנולד בבולוניה.
יצירותיו מתאפיינות באווירה חזקה המופעלת על ידי מחוות רחבות ואור מהבהב היוצרים רגש רוחני ומיוחסת לאמנות איטלקית ממריצה, במיוחד אמנות פרסקו, שהייתה מרותקת למנייריזם פורמליסטי.
לודוביקו למד אצל בבולוניה ונסע לפירנצה, פארמה ולוונציה, לפני שחזר לעיר הולדתו.
יחד עם בני דודיו ממשפחת קראצ'י, אניבלה ואגוסטינו, עבד לודוביקו בבולוניה על מחזורי פרסקו המתארים את תולדות "יאסון ומדיאה" (1584) בפאלאצו פאבה, ואת תולדותיהם של "רומולוס ורמוס" (1590–1592) עבור ה.
התרומות האישיות שלהם ליצירות אלה אינן ברורות, אם כי אניבלה, הצעיר מלודוביקו ב-5 שנים, זכה לתהילה בתור הטוב מבין השלושה.
זה הוביל לעבודה המפורסמת של אניבלה ל בארמון פארנזה ברומא.
אגוסטינו הצטרף לשם לאניבלה לזמן קצר.
אף שלודוביקו נשאר בבולוניה, אין זה אומר שהוא השפיע פחות, הביוגרפיה של לנצי מציינת שבסביבות 1585, לודוביקו ובני דודיו הקימו את מה שנקרא האקדמיה האקלקטית לציור, (שנקראת גם (Accademia degli Incamminati)).
ההשערות האחרונות יותר הן שלא הייתה אקדמיה מבוססת עם תוכנית לימודים, אלא שלודוביקו לימד רבים בסטודיו שלו.
אולם סטודיו זה דחף מספר אמנים מאזור אמיליה להצטיינות ברומא ובמקומות אחרים, ובאופן מיוחד עזר לעודד את מה שנקרא של סוף המאה ה-16, שכללה את , גוארצ'ינו, גווידו רני, , ו.
בני משפחת קראצ'י גרמו לחניכים שלהם לצייר ציורים שהתמקדו בהתבוננות בטבע ובתנוחות טבעיות, והשתמשו בקנה מידה נועז בציור דמויות.
שניים מתלמידיו העיקריים של לודוביקו היו ופרנצ'סקו קאמולו (Francesco Camullo).
בשנת 2009 הושב "הירונימוס הקדוש" של לודוביקו קראצ'י (בערך 1595) ליורשיו של ד"ר , סוחר אמנות יהודי גרמני נרדף ורכושו נבזז על ידי הנאצים.
לודוויג אדולף וילהלם פרייהר פון ליצו היה גנרל פרוסי שבלט בזכות ארגונו ופיקודו על ההפרייקור של ליצו של המתנדבים במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ליצו נולד בברלין ב-18 במאי 1782 כבן של גנרל מיור פרוסי, יוהאן אדולף פון ליצו (1748–1819), ורעייתו, פרדריקה וילהלמינה פון זסטרוב (1754 עד 1815).
הוא השתייך למשפחת אצילים ותיקה ממקלנבורג.
ליצו נכנס לראשונה לצבא הפרוסי בשנת 1795, ואחת עשרה שנים מאוחר יותר השתתף כלויטננט בקרב אוארשטדט.
לאחר מכן זכה להצטיינות במצור על קולברג, כמנהיג של אסקדרון של מתנדבי שיל.
בשנת 1808, מיור ליצו פרש מהצבא הפרוסי, כועס על ההסכם המשפיל של טילזיט.
הוא לקח חלק במיזם ההירואי של מפקדו הוותיק שיל ב-1809; נפצע בדודנדורף והושאר מאחור, הוא נמלט בכך מגורלם של חבריו, שרבים מהם נהרגו בקרב שטרלזונד (1809) או היו בין 12 הקצינים שהוצאו להורג בפיקודו של נפוליאון לאחר מכן.
ב-Schöneiche הוא הוסתר על ידי בעל הכפר בבקתת ציידים קטנה בגבול הכפר ושם הצליח ליצו להתאושש מפצעיו.
כיום המבנה החדש יותר עשוי אבן נקרא "Lützowhaus" ("בית ליצו") לזכר פרק זה.
ב-1811 התקבל ליצו שוב לצבא הפרוסי כמיור, ועם פרוץ מלחמת השחרור הגרמנית קיבל אישור משרנהורסט לארגן קורפוס מתנדבים המורכב מחיל רגלים, פרשים ורובאים טירולים, לצורך תקיפת אגפים או בלחימת גרילה צרפתים בעורף ולכנס את הממשלות הקטנות יותר לשורות בעלות הברית.
מהמדים שלהם, הם נודעו בתור "החיילים השחורים" או "הרובאים השחורים".
הגבורה של החבורה השחורה מונצחת בשירו של תאודור קורנר Lützows wild, verwegene Jagd ("הציד הפראי והנועז של ליצו").
בתור שליש של ליצו, הוא נהרג בקרב גדבוש.
בין חברי הקורפוס הבולטים האחרים היו פרידריך פרבל ופרידריך לודוויג יאן.
תקרית זו תוארה בסרט "הציד הפראי של ליצו" משנת 1927 בבימויו של ריצ'רד אוסוולד.
לקורפוס זה היה חלק ניכר במערכה של 1813. אבל ליצו לא הצליח לכפות את המדינות הקטנות, ולנדודי הקורפוס הייתה השפעה צבאית מועטה.
בקיצן (ליד לייפציג) כל הקורפוס, שהוזהר מאוחר מדי מפני שביתת הנשק של פוישביץ, נתפס בצד הצרפתי של קו הגזרה, וככוח לוחם הושמד.
ליצו עצמו, פצוע, פילס את דרכו החוצה עם הניצולים, ומיד החל להתארגן מחדש ולגייס.
בחלק השני של המערכה שירת הקורפוס של ליצו בלוחמה סדירה יותר תחת וולמודן.
ליצו ואנשיו התבלטו ב-Gadebusch (שם נפל קרנר) וב-Gohrde (שם ליצו עצמו, בפעם השנייה, נפצע קשה כשעמד בראש הפרשים).
הוא נשלח לאחר מכן נגד דנמרק, ולאחר מכן הועסק במצור על יוליך, ליצו עצמו בשנת 1814 נפל לידי הצרפתים.
לאחר השלום של 1814 פורק הקורפוס, יחידות הרגלים הפכו לרגימנט ה-25, ויחידות הפרשים לרגימנט האולנים ה-6. בליני ליצו הוביל את רגימנט האולנים ה-6 להסתערות, אך הם נשברו על ידי הפרשים הצרפתים, ולבסוף הוא נפל בידי האויב, ונמלט למחרת במהלך התבוסה הצרפתית בווטרלו.
הוא קודם לדרגת אוברסט באותה שנה, לגנרל מיור בשנת 1822, ולגנרל לויטננט בשנת 1830 עם מינוי למפקד חטיבת הפרשים ה-6.
ליצו פרש מהצבא בשנת 1833, ונפטר בברלין ב-6 בדצמבר 1834.
על שמו נקראו מספר ספינות מלחמה גרמניות כולל SMS ליצו ממלחמת העולם הראשונה והסיירת הכבדה ליצו ממלחמת העולם השנייה.
על שמו נקראה גם דיוויזיית הפרשים המתנדבים של האס אס 37 ליצו.
הצבעים הלאומיים של גרמניה הדמוקרטית שחור, אדום וזהב מקורם במדים השחורים האייקוניים של הפרייקור של ליצו, שהראו סמלים אדומים וכפתורי זהב.
לודוביקו בלו ארט ויברטי (באיטלקית: Ludovico Blu Art Viberti; נולד ב-8 בפברואר 2002) הוא שחיין איטלקי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (דוחה 2024) ובאליפות עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באוניברסיאדת צ'נגדו שנערכה באוגוסט זכה בשתי מדליות כסף: במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.32 שניות, ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, בו שחה בשלב המוקדמות.
בנוסף, סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.45 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
בנוסף, סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.61 שניות.
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב סיים במקום שישי.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.38 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:19.91 דקות יחד עם לורנצו מורה, מיקלה בוסה ואלסנדרו מירסי, אחרי רוסיה תחת אתלטים נייטרליים ב' (3:18.68 דקות) וארצות הברית (3:19.03 דקות).
הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 25.71 שניות, ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 56.46 שניות.
בנוסף, סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב, ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בשיא איטליה חדש של 3:35.54 דקות יחד עם לורנצו מורה, אלנה קפרטה ושרה קורטיס, לאחר שבשלב המוקדמות קבע יחד עם לורנצו מורה, אלנה קפרטה וסופיה מוריני שיא איטליה חדש של 3:37.26 דקות.
גנרל-אוברסט לודוויג אוגוסט תאודור בק (Ludwig August Theodor Beck; 29 ביוני 1880 – 21 ביולי 1944), היה ראש המטה הכללי של ה-OKH (המפקדה העליונה לכוחות היבשה של הוורמאכט) בשנותיו הראשונות של המשטר הנאצי, מהדמויות החשובות שפעלו במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם ומראשי קשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר.
לו הייתה תוכניתם של הקושרים מצליחה, היה בק מוכרז לאחר רצח היטלר כראש המדינה.
בק שילם בחייו על כישלון הקשר.
בק נולד ב-29 ביוני 1880 בביבריך (כיום פרבר של ויסבאדן) במדינת הסן בגרמניה.
הוא חונך במסורת הצבאית הפרוסית, ושירת בחזית המערב במלחמת העולם הראשונה כקצין מטה.
לאחר המלחמה שירת במגוון של תפקידי פיקוד ומטה.
בין 1931 ל-1932 הוביל קבוצת קצינים שכתבו את פקודות הקבע של הצבא הגרמני (Truppenführung), מלאכה שהושלמה ב-1934. בשנת 1932 קודם לדרגת גנרללויטננט, ושנתיים לאחר מכן החליף את הגנרל קורט פון המרשטיין-אקוורד, בתפקיד ראש המטה הכללי של צבא היבשה.
בק התנגד לניסיונותיו של היטלר לחתור תחת השפעת הצבא, שהתבטאו, בין היתר, בתחילת שנת 1938 בפיטוריו של שר הצבא ורנר פון בלומברג וראש ה-OKH (מפקדת הכוחות המזוינים) ורנר פון פריטש, באירוע שכונה פרשת בלומברג-פריטש, ולקיחת הפיקוד על הצבא בידיו של היטלר באופן אישי.
אף על פי שהאמין כי "המלחמה היא חלק מהסדר האלוהי עלי אדמות", הוא התנגד למלחמות כיבוש הרפתקניות, ותמך במלחמה רק כמוצא אחרון, כאשר כלו כל הקיצין הפוליטיים.
לכן הוא היה בין המתנגדים לסיפוח חבל הסודטים מצ'כוסלובקיה ב-1938. היטלר, לעומתו, היה בטוח כי בריטניה וצרפת אשר איפשרו את כיבושה של אוסטריה בתחילת אותה שנה, לא יתערבו באופן צבאי גם הפעם.
בק האמין כי בריטניה וצרפת יצאו להגנת המדינה הדמוקרטית, שנוצרה על ידי מעצמות המערב לאחר מלחמת העולם הראשונה, וכי גרמניה תותקף אם תפלוש לצ'כוסלובקיה.
בק ידע כי הורמאכט עדיין אינו מוכן למלחמה כנגד בריטניה וצרפת, וניסה למנוע את צעדיו של היטלר בכמה דרכים.
בתחילה התפטר במחאה, תוך שהוא מנסה לשכנע את חבריו הקצינים להתפטר עמו.
התפטרותו נכנסה לתוקף ב-15 באוגוסט 1938 אך נשמרה בסוד שבועות מספר, עד לאחר סיום משבר מינכן, על מנת שלא לגרום לדמורליזציה בשורות העם הגרמני.
לאחר התפטרותו, הקצינו דעותיו של בק כלפי היטלר והמשטר הנאצי.
בעיניו, היטלר וראשי צבאו אינם אלא "בינוניים, שוטים ופושעים".
לאחד מידידיו אמר כי הוא "מסרב לצאת למלחמות נאציות הרפתקניות" ואף הגדיר את היטלר כהתגלמות הרוע.
הוא התנגד גם בחריפות לפשעי המלחמה הנאציים ומעשי הטבח נגד יהודים ואזרחים אחרים בשטחים הכבושים.
בעיניו "הציות החיילי נגמר כאשר הידיעה, המצפון והאחריות אוסרות על ביצוע פקודה".
לאחר מכן, קשר בק עם גורמים נוספים, ביניהם הגנרלים פרנץ הלדר שהחליף אותו בתפקיד ראש המטה הכללי, והגנרל ארווין פון ויצלבן להחליף את היטלר במהפכה צבאית, אם יגיעו העניינים לכדי פקודה לכיבוש צ'כוסלובקיה אל מול התנגדות מעצמות המערב.
פרנץ הלדר והנס ברנד גיזביוס העידו במשפטי נירנברג כי לו היה היטלר מורה על פעולה צבאית, היה הצבא פועל להחלפתו.
עם זאת, פעולתם של נוויל צ'מברלין ואדואר דאלאדיה במינכן, כאשר הסכימו להענקתו של חבל הסודטים לגרמניה, הוציאה את העוקץ מפעולת הקושרים.
עם זאת, פעולתו זו הביאה אותו לקשר עם אנשים כקרל פרידריך גרדלר ואולריך פון האסל אשר היוו את הגרעין להתנגדות להיטלר במשך השנים הבאות.
בין השנים 1938 ו-1944 הנהיג בק את תנועת ההתנגדות הגרמנית, והיה מעורב במספר ניסיונות התנקשות בהיטלר.
לקראת אביב 1943, אף שיגר לאנשיו "פקודת חיסול", ובכך תמך בדיעבד ביוזמתו של גנרל הנינג פון טרסקו, קצין המבצעים של קבוצת הארמיות מרכז ברוסיה, להתנקש בהיטלר באמצעות פצצה.
ב-1944 אמר כי הקושרים לא פועלים רק כדי להציל את גרמניה: "לא מדובר בגורלם של יחידים, ואפילו לא בגורלה של האומה.
במשך שנים התבצעו מעשי טבח נפשעים, ועלינו לשים לכך קץ בכל האמצעים שביכולתנו."
בק היה בגמלאות עד שנת 1944, כאשר התבקש על ידי הקושרים של קשר העשרים ביולי להיות ראש המדינה, במידה והקשר יצליח.
ביום המכריע של הקשר (20 ביולי 1944) בק השתתף באופן פעיל לצד קלאוס שנק פון שטאופנברג במרד.
כל מובילי המרד פעלו באותו היום עם מדי הצבא שלהם ורק בק פעל בבגדים אזרחיים.
כאשר שטאופנברג שאלו מדוע אינו לובש את מדיו בק ענה: "זה איננו מרד צבאי אלא מרד אזרחי של העם נגד היטלר".
הקשר נכשל ובק נעצר בבנדלרבלוק והחליט להתאבד בירייה.
לאחר ניסיון כושל אשר פצע אותו בלבד, הרג אותו חייל נאצי בירייה בראשו.
כיום, נחשב בק בגרמניה לאחד מגיבורי ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ובתי ספר ורחובות בערים גרמניות רבות נקראים על שמו.
עם זאת, פרסומו הרב של הרוזן קלאוס שנק פון שטאופנברג, הרוח החיה במחנה הקושרים ומתכנן ניסיון ההתנקשות ב-20 ביולי 1944, האפיל במעט על המוניטין של בק כמפקד תנועת ההתנגדות הגרמנית, והוא ידוע פחות משטאופנברג.
ב-2008 זכה בק לייצוג קולנועי בסרט האמריקני "מבצע ואלקירי" על קשר ה-20 ביולי (בבימויו של בריאן סינגר, ובכיכובו של טום קרוז בתפקיד שטאופנברג), אך גם שם לא מוזכרת במפורש העובדה שהוא היה ראש תנועת ההתנגדות הגרמנית.
את בק מגלם השחקן טרנס סטאמפ.
לודוויג הראשון, מלך בוואריה , היה מלך בוואריה בשנים 1825–1848.
לודוויג הראשון נולד ב-25 באוגוסט 1786 למקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט, ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
בשנת 1810 התחתן לודוויג עם תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1792-1854), בתו של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, וחתונתם היוותה את האירוע הראשון של האוקטוברפסט (שבועיים של פסטיבל בירה).
בשנת 1825 מת מקסימיליאן הראשון, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1826 העביר לודוויג את אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן מלנדסהוט למינכן.
שמו הוכפש לאחר השערורייה בה הוא התחבר עם אחת הפילגשים שלו, לולה מונטז, וב-20 במרץ 1848 התפטר לודוויג, והוריש את המלוכה לבנו מקסימיליאן השני.
ללודוויג הראשון ואשתו תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, היו 9 ילדים:
מקסימיליאן השני, מלך בוואריה (1811–1864)
מתילדה קרולינה, נסיכת בוואריה (1813–1862), התחתנה עם לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן
לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, נסיך ועוצר של בוואריה (1821–1912)
אדלגונדה, נסיכת בוואריה (1823–1914), התחתנה עם פרנץ החמישי, דוכס מודנה
הילדגרד, נסיכת בוואריה (1825–1864), התחתנה עם הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן
לודוויג בלום (1974–1891) היה צייר ישראלי יליד מוראביה שבצ'כיה, נודע בציורי הנוף שלו, במיוחד מירושלים, בה חי ויצר מאז 1923 ועד מותו, ובה זכה לאות "יקיר ירושלים" ולרחוב על שמו.
בלום צייר בעיקר בצבעי שמן, בסגנון נטורליסטי וניכרת יכולתו הווירטואוזית לתאר את גוני האור.
בין נושאיו האופייניים: ירושלים במראה פנורמי, רחובות שוק בעיר, נופי הכנרת, ים המלח ומדבר יהודה.
כמו כן צייר דיוקנאות וכן דמויות ואתרים ממלחמת העצמאות.
לודוויג בלום הציג תערוכות בארץ, באירופה ובארה"ב וציוריו נמצאים באוספים פרטיים רבים ובמוזאונים בישראל, בארה"ב ובצ'כיה.
לודוויג בלום נולד בעיירה לישן (Líšeň) שבסמוך לעיר ברנו שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (לימים צ'כוסלובקיה) למרים ולכַּלב פיליפ בלום, זוג יהודים חרדים.
בין השנים 1910–1912 למד ציור בווינה אצל הצייר דויד קוהאן.
בין השנים 1913–1918 גויס ונלחם במלחמת העולם הראשונה בצבא האוסטרו הונגרי.
לאחריה, בין השנים 1919–1920 למד באקדמיה לאמנות בפראג והיה פעיל בארגון מכבי.
ובמהלך השנים 1921–1923 ערך מסעות לימודיים בלונדון, ספרד, איטליה, בפריז ובאמסטרדם.
לבסוף, ב-1923 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
ובשנת 1924 נשא את דינה מאיר (מאייר), מחנכת ופעילת ציבור.
בני הזוג היו הורים לבת ובן, דבורה (היום, חרמון) ואליהו (אלי).
עם עלייתו ערך לודוויג בלום מסעות ציור ומחקר ביחד עם חברו הקרוב, העיתונאי בנימין זאב פון וייזל, בארץ ובמדינות השכנות, בחצי האי ערב, באיראן ובעיראק.
ציורי הנוף של ירושלים היו תחום המומחיות המיוחד של לודוויג בלום.
כשבשנת 1936 צייר נוף פנורמי של "מראה ירושלים מהר הזיתים" – ציור שרוחבו קרוב לשמונה מטרים – אשר הוזמן על ידי המוזיאון לעתיקות המקרא בברנו, צ'כוסלובקיה.
הציור נמצא עד היום במנזר האוגוסטיני בברנו.
גרסה קטנה לציור תלויה כיום במשכן הנשיא בירושלים.
כמו כן, הירבה לודוויג בלום לצייר את דיוקנאותיהם של אישים חשובים, כגון נציבים עליונים או המלך עבדאללה הראשון.
בני משפחת בלום לא עזבו את ירושלים בימי מלחמת העצמאות.
חרף גילם, התנדבו לסייע למתנדבי משמר העם וללוחמי ההגנה וצה"ל.
לודוויג בלום מילא תפקידי שמירה, ולכל גִזרה ועמדה ששמר בה הביא עמו פנקס רישומים ופעל כמעין "צלם צבאי" המתאר דיוקנאות לוחמים ואתרי לחימה.
מן הרישומים יצר ציורים בצבעי מים ובצבעי שמן.
חלק מיצירות אלו מוצגות בתצוגת קבע במוזיאון שבבית הפלמ"ח.
לאחר נפילת העיר העתיקה, המשיך בלום לציירה מתוך זכרונו.
עיתוני התקופה כתבו כי"בסטודיו של בלום ניתן היה להמשיך ולבקר בסמטאות העיר העתיקה".
מעט טרם סיומו של המנדט הבריטי, כאשר הנציב העליון סר אלן גורדון קנינגהם, החל בהכנות לעזיבת ישראל, הוא שלח להביא אליו את בלום לארמון הנציב, כדי לצייר משם תמונת נוף של ירושלים, אותה יתלה בביתו בלונדון, ובה יצפה ויוכל להיזכר בתקופת שירותו בעיר.
בלום אכן צייר את התמונה אשר מצאה חן בעיני קנינגהם, והוא לקחה עימו ללונדון.
להצעתו של הנציב לצייר, לעבור לגור בלונדון תחת חסותו, סירב בלום בנימוס תוך שהוא אומר: "מקומי בירושלים".
בנו, אליהו בלום, היה לוחם בפלמ"ח ונפל בליל הגשרים, ב-17 ביוני 1946 בקרב על גשר א-זיב, בגיל 19.5. בעקבות נפילת בנו, הקדיש בלום את כל אוסף תמונות מלחמת השחרור לזכר בנו.
בלום היה מהיוזמים הראשיים להקמת בית האמנים בירושלים, במבנה ששכן ליד מלון המלך דוד ושימש כמועדון קצינים בריטיים.
לאחר מכן שימש כיו"ר אגודת אמני ירושלים.
בשנת 1968, הוענק לבלום אות יקיר ירושלים.
בשנת 2000 נערך טקס בעיר ברנו ובו נקבע שלט על קיר הבית בו נולד וגדל בלום.
על השלט, מתחת לשמו ולתאריכי חייו, נכתב באנגלית Painter of Jerusalem - הצייר של ירושלים.
באוגוסט 2014, נקבע בירושלים, בסיבוב מוצא, רחוב הנושא את שמו.
1925 - ציורים מארץ ישראל, בית האמנים, ברנו, צ'כוסלובקיה
1927 - קלוב התיירות הארץ ישראלי, תל אביב
1927 - בית העירייה היהודי, פראג
1928 - ארץ ישראל בתמונות, מוזיאון טפליץ, צ'כוסלובקיה
1929 - יריד האמנות החדש, ברלין
1930 - פורום האמנות הסלובקי, ברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה
1933 - גלריה ורטהיים, לונדון
1934 - גלריה סטימצקי, ירושלים
1938 - בית גב' בן ציון הלפר, לונדון
1938 - תערוכה משותפת עם אבל פן, דמויות תנ"כיות, גלריית האגודה לאמנות יפה, לונדון
1944 – מועדון מנורה, ירושלים
1951 – תערוכה רטרוספקטיבית, בית האמנים, ירושלים
1952 – גליה בריל לוש, פילדלפיה
1960 – ארץ הקודש של לודוויג בלום, גלריה מרסל ברנהיים, פריס
1963 – ארבעים שנה בארץ ישראל, תערוכה רטרוספקטיבית, בית האמנים, ירושלים.
התערוכה הוצגה לציון 40 שנה לעלייתו לארץ ישראל.
1967 – שבעים וחמש שנים להולדתו, תערוכה רטרוספקטיבית, בית האמנים, ירושלים
1973 – תערוכת יובל, בית האמנים, ירושלים.
קטלוג התערוכה כלל את ברכתו של מרדכי איש-שלום שכתב
1982 - ירושלים - מלחמה ושלום, בית יד לבנים, ירושלים
1987 - לודוויג בלום, דיוקן של תקופה - ירושלים תש"ח, עמדת בית תורג'מן, ירושלים
1987 - בלום בתש"ח, משכן הכנסת, ירושלים
בפתח קטלוג התערוכה כתב טדי קולק (אז ראש עיריית ירושלים) :
1995 - לודוויג בלום: ציורים הגלריה המורבית, ברנו
1995 - ירושלים של לודוויג בלום, מרכז קפקא, פראג
1998 - בבאר שבע ובנגב - הצייר לודוויג בלום, לציון 50 שנה לשחרור באר שבע, בית יד לבנים, באר שבע
2004 - מכחול וזיכרון: לודוויג בלום מצייר את המאבק לעצמאות, מוזיאון הפלמ"ח, תל אביב
2009 - ארץ מול שמים: הציור של לודוויג בלום, מוזיאון בית התפוצות, תל אביב.
אוצרת התערוכה ד"ר דליה מנור.
2010 - בגלריית בן אורי בלונדון תערוכה מעבודותיו, גם היא באצירת מנור.
2011 - החל בחודש אוקטובר 2011 מוצגת תערוכה נוספת מיצירותיו במוזיאון לאמנות מקראית (MOBIA) במנהטן, הזהה לזו שהוצגה בלונדון.
2014 - אור וורוד: ציורי המדבר של לודוויג בלום, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
1930 - תערוכת אמנים יהודים מהמאות 19–20, פראג
1932 - אמני ישראל, מגדל דויד, ירושלים
1934 - הפוטרט בארץ ישראל, בצלאל, ירושלים
1936 - אמני ישראל, מוזיאון תל אביב
1938 - האקדמיה המלכותית, לונדון
1938 - תערוכה שנתית של אגודת בן אורי, לונדון
1950 - ים באמנות, בית האמנים, תל אביב
1958-1957 - תערוכת אביב של אמני ירושלים, בית האמנים, ירושלים
1969 - פסטיבל ציור ופיסול, גני התערוכה, תל אביב
1984 - ציורי נוף באמנות ישראלית: מאה שנות יצירה, משכן נשיאי ישראל, ירושלים
1986 - טריטוריות של צבע, ביתן ישראל, ביאנלה ונציה
1987 - נופי צפת - תור הזהב, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד
1988 - דור תש"ח באמנות ישראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
1988 - על אחד ההרים: ירושלים באמנות ישראלית, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב
1993 - על שפת ים כנרת: מבחר ציורים של אמני ישראל, בית גבריאל, צמח
1996 - חלונות, מוזיאון ישראל, ירושלים
1998 - 90 שנה של אמנות ישראלית: מבחר מאוסף יוסף חכמי - הפניקס ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2002 - שיבת ציון: מעבר לעקרון המקום, גלריה זמן לאמנות, תל אביב
2003 - מחורבותייך אבנך: דימוי החורבה בישראל 1803–2003, גלריה זמן לאמנות, תל אביב
2004 - נופי ארצינו: הערות על ציור הנוף בישראל, הגלריה לאמנות אוניברסיטת חיפה, חיפה
2005 - העברים החדשים: מאות שנות אמנות בישראל, מרטין גרופיוס באו, ברלין
2008 - 1948: אמנות עברית ארצישראלית מובילה אל המחר, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד
2008 - העשור הראשון: הגמוניה וריבוי, משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד
2008 - אשת חיל מי יצמא: דימויי נשים לוחמות בשנות הקמת המדינה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
2013 - דם המכבים: זיכרון ושכול באמנות ישראל, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2019 - פולין: גדיניה-תל אביב, מוזיאון גדיניה יהדות פולין, גדיניה.
לודוויג במברגר היה בנקאי, כלכלן ופוליטיקאי יהודי-גרמני.
במברגר נולד בעיר מיינץ להורים יהודים.
הוא למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת גטינגן ולקח חלק פעיל במהפכה הרפובליקנית בגרמניה (1848).
במברגר היה אחד מראשי המהפכנים בעירו וערך עיתון רפובליקני, שבו פרסם מאמרי תמיכה בדמוקרטיה.
ב-1849 היה מעורב במרד במדינת באדן.
לאחר כישלון המרד נדונו מארגניו למוות, אולם במברגר נמלט לשווייץ.
במשך כעשור וחצי חי בגולה, קודם בלונדון ובהולנד ומ-1852 ואילך בפריז, שם עבד כבנקאי, רכש ידע נרחב בכלכלה ואף עסק מעט בפוליטיקה.
ב-1866 קיבלו מהפכני 1849 חנינה כללית, שאפשרה לבמברגר לשוב לגרמניה.
הוא עשה כן ב-1867 ואף נבחר לחבר הרייכסטאג ארבע שנים לאחר מכן.
ב-1869 הצטרף למפלגה הליברלית הלאומית של גרמניה.
ב-1870 היה שותף להקמת הבנק דויטשה בנק, שיועד להתמחות בסחר בינלאומי, יחד עם אדלברט דלברוק ובנקאים נוספים.
למשך תקופה קצרה שימש כיועצו של אוטו פון ביסמרק, בעיקר בנוגע להקמת הבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית החדשה.
הוא היה מעורב בחקיקה כלכלית מקיפה והיה ידוע כליברל התומך בסחר חופשי ומתנגד בתקיפות לסוציאליזם.
כמו כן היה לו חלק בדבקותה של המדינה בבסיס הזהב, והתנגד תקיפות לשימוש בבסיס דו מתכתי.
כששינה ביסמרק את טעמו ופנה בעצמו לרפורמות חברתיות, קולוניאליזם ולהחלת מכסי מגן, היה במברגר בין המתנגדים למדיניותו.
במשך שלוש שנים שימש כיועצו של הקיסר (לימים) פרידריך השלישי.
ב-1892 פרש מהחיים הפוליטיים וב-1899 נפטר בברלין.
במברגר, שכונה "היהודי האדום", היה בן למשפחה יהודית מתבוללת.
ב-1880 פרסם מאמר בשם "יהדות וגרמניות" (Deutschtum und Judentum), בו השיב על המאמרים האנטישמיים שפרסם היינריך טרייצ'קה, בהם טען כי היהודים לא השתלבו בחברה הגרמנית, ולכן עליהם לעזוב את גרמניה.
מלבד המאמרים בנוגע ליהדות, פרסם גם מאמרים בנושאים מדיניים וכלכליים.
עיקר מאמריו המדיניים העבירו ביקורת על השלטונות בגרמניה (בעיקר על משטר ביסמרק שלאחר השינוי).
מאמריו הכלכליים עסקו בעיקר בכלכלה מדינית כללית ובסוגיות מטבע.
כל מאמריו אוגדו לחמישה ספרים בשנים 1894–1898.
לודוויג במלמנס היה צייר וסופר אוסטרי.
במלמנס נולד בעיר מראן שבדרום טירול (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) לאב צייר.
ילדותו עברה עליו בנסיעות בין ערים ומלונות.
לאחר שסיים את שנת לימודיו העשירית בפנימייה נוקשה ברוטנבורג שבבוואריה, החליט להגר לארצות הברית, עליה קרא תכופות בספרי ג'יימס פנימור קופר.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האמריקני.
לאחר שחרורו נרשם ללימודי ציור והחל מאייר כתבי-עת שונים.
ב-1934 הופע ספרו הראשון, "האנזי", הרפתקה מצוירת של ילד החוגג עם דודו את בוא השנה החדשה על פסגה בהרי טירול.
יצירתו הידועה ביותר של במלמנס היא "מדלנה".
מדלנה (בשמה המקורי: מדליין) היא ילדה ערנית ופקחית המתגוררת ולומדת בפנימייה, אותה מנהלת מדמואזל קלאבל.
מדליין היא חריגה בנוף האחיד של בנות המוסד והיא נוטה להסתבך בצרות ולצאת מהן בשלום, תוך שהיא מדאיגה את מדמואזל קלאבל עד אימה.
הרעיון לכתוב על מדלנה נולד אצל במלמנס בעת שהגיע לבית חולים באי צרפתי, וראה שם ילדה קטנה המתגאה בצלקת שנותרה על בטנה לאחר שעברה ניתוח להסרת התוספתן מגופה.
הספר הראשון בסדרת "מדלנה" עוסק בדיוק בנושא זה.
"מדלנה" יצא לאור ב-1939 וזכה להצלחה מיידית.
בהמשך יצאו ספרים נוספים המספרים על המשך עלילותיה של אותה הדמות, והופקו סרטים וסדרה המבוססים עליהם.
גרסה עברית של הספר הראשון, בתרגומה של אבירמה גולן, יצאה לאור ב-1996.
לודוויג במלמנס מת ב-1 באוקטובר 1962 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לודוויג (או לואי) הגרמני (ידוע גם כלואי ה-II; 806 – 28 באוגוסט 876) היה בנו השלישי של לואי החסיד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מאשתו הראשונה , ושימש כמלך בוואריה משנת 817 בעקבות חלוקת האימפריה על ידי אביו, וכמלך פרנקיה המזרחית (כיום שטח גרמניה) בעקבות חוזה ורדן בשנת 843 עד למותו.
לודוויג נישא ב-827 לאמה , בתו של וולף, רוזן אלדורף , ולזוג נולדו שבעה ילדים:
פרופסור סר לודוויג "פופא" גוטמן (3 ביולי 1899 – 18 במרץ 1980) היה נוירולוג יהודי-בריטי יליד גרמניה, אשר ייסד את משחקי סטוק מנדוויל.
נחשב לאחד מאבות ספורט הנכים.
גוטמן נולד בטושק, בשלזיה עילית שבאימפריה הגרמנית (מאז תום מלחמת העולם השנייה משתייכת לפולין), בהיותו כבן 3 עברה משפחתו לקניגסהיטה.
ב-1917, כאשר התנדב בבית חולים, פגש כורה פחם עם פגיעה בחוט השדרה שנפטר מאלח דם ולדבריו זה היה מה שגרם לו להתעניין בפגיעות נוירולוגיות.
גוטמן התחיל את לימודי הרפואה שלו ב-1918 באוניברסיטת ברסלאו.
אחרי שנה עבר לאוניברסיטת פרייבורג וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1924. גוטמן התמחה בנוירולוגיה ובנוירוכירורגיה וב-1933 נחשב אחד מהנוירוכירורגים הטובים בגרמניה והיה בעל שם מקצועי מוכר ברחבי אירופה.
עם עליית הנאצים לשלטון וההגבלות שהוטלו על רופאים יהודים, הותר לגוטמן לעבוד רק בבית החולים היהודי בברסלאו, שם התמנה להיות מנהל בית החולים.
בתחילת 1939 נשלח גוטמן לפורטוגל לטפל בחבר של הדיקטטור הפורטוגלי אנטוניו דה אוליביירה סלזר, והצליח לקבל גם אשרה מיוחדת עבור משפחתו (אשתו אלזה, וילדיו דניס ואווה).
מפורטוגל הגיע לבריטניה, שם, בזכות תמיכה של המועצה לאקדמאים בסיכון זכה למעמד של פליט וקיבל עבודה בבית חולים רדקליף שבאוקספורד, שם גוטמן המשיך את המחקר על פגיעה בעמוד השדרה.
ב-1943 התבקש גוטמן על ידי ממשלת בריטניה להקים את מרכז פציעות הלאומי בבית חולים "סטוק מנדוויל" בבקינגהאמשייר שבדרום אנגליה, כשהמרכז נפתח ב-1 בפברואר 1944, גוטמן מונה למנהלו (תפקיד שמילא עד 1966).
כמומחה הראשון במעלה בבריטניה לטיפול בפציעות בעמוד שדרה, היה מופקד על הטיפול בנפגעי עמוד השדרה.
בשנות ה-40 חלה עלייה בכמות נפגעי עמוד השדרה בבריטניה, הן מבין נכי מלחמת העולם השנייה והן מבין נפגעי מתקפות הבליץ על האוכלוסייה האזרחית.
גוטמן האמין כי ספורט היא השיטה העיקרית לטיפול ושיקום אנשי צבא פצועים, ספורט יכול לעזור להם לבנות מחדש כוח פיזי ואת הכבוד עצמי שלהם.
מייד עם תום המלחמה הוענקה לגוטמן אזרחות בריטית.
ב-1948 ייסד את משחקי סטוק מנדוויל, תחרות ספורט בין פגועים פיזית, המתקיימת מאז מדי שנה.
ב-1960 אוחדו המשחקים עם אולימפיאדת הקיץ ואחת לארבע שנים הם נערכים כ"משחקים הפאראלימפיים".
ב-1949 ביקר גוטמן לראשונה בישראל ותרם לבניית מערכת לשיקום פצועי מלחמת העצמאות ומאוחר יותר, לשיקום נכי צה"ל.
מאוחר יותר ביקר עוד מספר פעמים בישראל ותמך בענף השיקום במדינה.
ב-1961 ייסד את התאחדות הספורט האנגלית לנכים .
ב-1950 זכה בתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), ב-1957 התקבל למסדר ג'ון הקדוש, ב-1966 זכה בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) ובתואר אבירות.
ב-1981 הונצח גוטמן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
מכון גוטמן בבדלונה שבספרד קרוי על שמו.
באוגוסט 2020 יצא סרט דוקומנטרי ב-Netflix בשם Rising Phoenix המספר על המשחקים הפאראלימפיים והחשיבות שלהם לספורטאים המשתתפים במשחקים, ובו קטעי ארכיון של גוטמן.
לודוויג גאורג אליאס מוזס ביברבך היה מתמטיקאי גרמני.
נודע כתומך המפלגה הנאצית, וטען לקשר בין גזע לבין דרך-חשיבה מדעית.
ביברבך נולד בגודלאו שליד דרמשטאדט, בזמנו בדוכסות הגדולה של הסן.
מורהו למתמטיקה בבית הספר התיכון הביא אותו להתעניין במקצוע.
במהלך שירותו הצבאי הוא נכח בהרצאות של ליאו קניגסברגר באוניברסיטת היידלברג ועם תום שירותו בחר ללמוד באוניברסיטת גטינגן בעקבות פרסום על הרצאות של הרמן מינקובסקי בתורת האינווריאנטים.
בגטינגן הושפע ביברבך על ידי פליקס קליין ופאול קבה (Paul Koebe) להתמחות באנליזה מתמטית במקום באלגברה.
בשנת 1908 הוא נתן סמינר על עבודתו של ארתור מוריץ שנפליס על הבעיה ה-18 מתוך 23 הבעיות של הילברט ובשנת 1910 פרסם הרחבה על עבודתו של ארתור מוריץ שנפליס בנושא, שהביא לו פרסום בעולם המתמטיקה.
בשנת 1910 עבר ביברבך עם ארנסט צרמלו לאוניברסיטת ציריך כדי להיות דוקטורנט שלו שם.
אולם תוך זמן קצר ארגן לו ארתור מוריץ שנפליס משרת הוראה באוניברסיטת קניגסברג ולאחר שלוש שנים הוא זכה במשרה משתלמת יותר באוניברסיטת בזל.
בשנת 1915 נקרא ביברבך בפעם השנייה על ידי ארתור מוריץ שנפליס להצטרף אליו, הפעם באוניברסיטה החדשה שנוסדה שנה קודם לכן בפרנקפורט.
בשנת 1916 פרסם ביברבך את "השערת ביברבך" הקובעת תנאי הכרחי המתקיים על ידי פונקציה הולומורפית חד-חד-ערכית מעיגול היחידה אל המישור המרוכב, שהוכחה בשנת 1985 ומאז נודעה כמשפט דה ברנז'.
באפריל 1921 מונה ביברבך לתפקיד פרופסור באוניברסיטת ברלין שנחשבה לאחד משני המרכזים של המתמטיקה הגרמנית.
בשנת 1928 הצטרף ביברבך לקריאתו של לויצן אגברטוס יאן בראואר להחרים את הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בבולוניה שאורגן לטענתם על ידי ארגון אנטי-גרמני.
בעקבות זאת התפתחו חילופי דברים קשים בינו לבין דויד הילברט.
ביברבך היה נאצי נלהב ששימש כעורך כתב העת Deutsche Mathematik שהטיף למתמטיקה ב"רוח גרמנית אמיתית".
לאחר עליית הנאצים לשלטון הוא החל להגיע לשיעורים לבוש במדי הצבא הגרמני.
ביולי 1933 ביברבך נשא הרצאה על אינטואיציה מתמטית בה טען לקשר בין גזע לבין אינטואיציה מתמטית, בהשענו על ציטוטים של פליקס קליין.
באפריל 1934 נשא ביברבך הרצאה אנטישמית ואנטי-צרפתית תחת הכותרת "מבנה אישיותי ויצירתיות מתמטית".
גודפרי הרולד הארדי כתב מכתב ל־Nature עם ציטוטים מתקציר של ההרצאה, בו גינה את ביברבך וטען שאמירת שטויות מעין אלו בזמני עימות הוא דבר מובן, אבל הוא מתרשם שביברבך באמת מאמין לדברים שהוא כתב.
נילס בוהר כתב במאי 1934 על החשיבות שבשיתוף פעולה בינלאומי של חוגי המתמטיקאים וגינה קבוצה קטנה של פנאטים בראשות ביברבך הפועלים להרוס את שיתוף הפעולה הבינלאומי.
בוהר כתב שעבודתו של ביברבך כעורך של Compositio Mathematica עומדת בסתירה למתמטיקה הלאומית אליה הוא מטיף.
כמו כן טען שביברבך השמיט בכוונה את גאורג קנטור מרשימת המתמטיקאים היהודים בגלל החשיבות של עבודתו של קנטור.
במרץ 1938 הביא ביברבך לפיטוריו של עמיתו ישי שור מהאקדמיה הפרוסית.
בשנת 1935 נתמנה ביברבך לסגן רקטור של האוניברסיטה.
בשנת 1937 נכשל ניסיונו להכפיף את ארגון המתמטיקאים הגרמני למפלגה הנאצית ורוב עמיתיו המתמטיקאים הגרמנים התרחקו ממנו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה ביברבך פוטר מכל תפקידיו האקדמיים.
למרות שהמשיך, ככל הנראה, להחזיק בעמדותיו על קשר בין גזע לדרכי חשיבה, הוא כתב מכתב התנצלות להיינץ הופף בשנת 1949. הורסט טייץ סיפר שביברבך הגיע אליו באמצע שנות ה-50 בדמעות ואמר שמעולם לא ידע על התנאים הנוראים במחנות הריכוז.
לאחר המלחמה ביברבך הוחרם על ידי כמעט כל העולם המתמטי ובשנת 1960 כאשר נשא הרצאה באוניברסיטת וינה הגיעו אליה כחמישה אנשים אשר ככל הנראה לא היו מודעים לעברו.
הערכות שונות ניתנו לגבי המניעים של ביברבך.
היו שראו בו נאצי נלהב ואחרים ראו בו סתם גזען שלא הבין בפוליטיקה.
אחרים ראו בו אופרטוניסט אשר האמין שישיג קידום מהיר יותר לאחר שהיהודים יוסרו מדרכו.
de Gruyter, Berlin 1915 (מבוא להעתקה קונפורמית)
קרל לודוויג בֶּרְנֶה (גרמנית; Carl Ludwig Börne; נולד כיהודה לייב ברוך; 6 במאי 1786 – 12 בפברואר 1837) היה סופר, עיתונאי ומבקר ספרות ותיאטרון גרמני, יהודי מומר.
ברנה נחשב כחלוץ של הביקורת הספרותית בגרמניה, בעיקר של הפיליטון.
נמנה עם ראשי הזרם הספרותי "גרמניה הצעירה", ששאפה להעלאת המודעות הפוליטית הגרמנית.
יהודה ליב ברוך נולד ברחוב היהודים בפרנקפורט ליעקב ברוך, בנקאי אמיד ושתדלן במסדרונות השלטון.
סבו היה סוחר ויהודי חצר.
הוא ואחיו זכו לחינוך פרטי מקיף על ידי המשכיל יעקב זאקס, ולאחר מכן על ידי רקטור משה מהגימנסיה.
לבקשת אביו נסע ברנה בגיל שש עשרה לברלין (1802) כדי ללמוד רפואה אצל מרקוס הרץ.
הוא התגורר בביתו של הרץ ואשתו הטרקלינאית הנרייטה הרץ בת ה-38, שכלפיה הוא פיתח תשוקה אימפולסיבית.
לאחר מות בעלה בשנת 1808, הוא חשף בפניה את רגשותיו והביע את הערצתו בסדרת מכתבים, אך נדחה על ידה.
הרץ תיווכה בינו לבין פרופ' יוהאן כריסטיאן רייל והוא נרשם ללימודים באוניברסיטת האלה, אך הישגיו בלימודים היו דלים, והוא נשלח לגימנסיה על מנת לשפר את השכלתו.
הוא נרשם אליה רק בשנת 1804, לאחר שהשתתף בשיעורי פילוסופיה אצל הנריק סטפנס ופרידריך שליירמאכר.
בשנת 1807 נקלע לסכסוך קשה עם אביו בשל חוב, והליך אזרחי שנפתח נגדו נמשך עד שנת 1813. ברנה הוכרח לנסוע לאוניברסיטת היידלברג, כדי שתהיה לאביו שליטה טובה יותר במעשיו.
כאן הוא נטש את לימודי הרפואה השנואים עליו ועבר ללמוד משפט חוקתי ומדע המדינה, שהיו קשורים לפקולטה לפילוסופיה, וקיבל את הדוקטורט שלו בפילוסופיה בשנת 1809. הוא נאלץ לעזוב שוב את האוניברסיטה, לאחר ששקע בחובות בהיידלברג.
עם שובו לפרנקפורט הוא התקבל (1811) לעבודה כאקטואר בשירות המשטרה בעיר, אך בשנת 1814 נאלץ להתפטר בגלל יהדותו, לאחר שההגבלות הדתיות חודשו עם מפלת נפוליון.
הדיכוי ממנו סבלו יהודי גרמניה, שאותו חש כעת על בשרו, כמו גם הרעיונות שבערו בו לחירות מדינית כללית בגרמניה הניעו אותו להילחם בשמרנות הפוליטית ובשנאת היהודים שפשטה בגרמניה.
הוא פנה לכתיבה ולעיתונות, דרכה ביטא את רעיונותיו בסגנון מושחז ונוקב, והיה לאחד מראשי הלוחמים ב"ל"ו העריצים" שמשלו ב-36 מדינות הקונפדרציה הגרמנית.
את דרכו העיתונאית החל בעריכת העיתונים הליברליים בפרנקפורט Staatsristretto ו-Zeitschwingen.
בשנות 1818–1821 ערך את Die Wage ("המאזניים"), ירחון שהתייחד במאמריו הפוליטיים התוססים ובביקורות רבי העוצמה שנכתבו בעוקצנות תיאטרלית.
העיתון דוכא בידי המשטרה והצנזור, ובשנת 1821 נטל ברנה הפוגה מן העיתונות ופרש לחיים שקטים בפריז, המבורג ופרנקפורט.
בתקופה זו נרקמו יחסים אפלטוניים בין ברנה לז'נט וואהל (Wohl), שנמשכו עד יום מותו.
וואהל נתנה לו השראה וסייעה לו להתפנות לכתיבה, וכן סעדה וטיפלה בו בביתה במהלך השנים שקדמו למותו, לאחר שכבר נישאה לסלומון שטראוס.
בשנת 1818 המיר את דתו ללותרניות, ושינה את שמו זמן קצר לפני הטבילה לקרל לודוויג ברנה, בנימוק שבשמו הקודם ניכר מיד מוצאו היהודי, מה שעלול לפגוע בפעילות ההוצאה לאור שלו.
אולם אירועי השעה ומתנגדיו הספרותיים שבו והזכירו את מוצאו.
במהלך פרעות הפ הפ בשנת 1819 יצא להגנת הנרדפים במאמר שכותרתו "לזכות היהודים" (Für die Juden), ובפתחו הוא כותב: .
בתשובה לאחד ממתנגדיו כותב ברנה: .
בעקבות מהפכת יולי (סתיו 1830), הוא מיהר לפריז כדי לסקר את תוצאות המהפכה ובציפייה למצוא שם הזדהות עם רעיונות החירות שלו.