tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצורך המירוץ לירח, תכנן צוותו של קורוליוב את הטיל N-1 הענקי ואת החללית LK.
כמו כן הוא היה עסוק בתכנון חללית סויוז המאוישת, כמו גם בחלליות לונה שיהיו בעלות יכולת נחיתה רכה על הירח, וכן במשימות בלתי מאוישות למאדים ולנוגה.
ברם, באופן בלתי צפוי, הוא מת זמן קצר לפני שיכול היה לראות את תוכניותיו השונות מתממשות.
ב-3 בדצמבר 1960 סבל קורוליוב מהתקף הלב הראשון שלו.
במהלך החלמתו התגלה שהוא סובל גם ממחלת כליות, מצב שאליו הגיע בעקבות כליאתו במחנות הסובייטיים.
הוא הוזהר על ידי רופאיו שעליו להאט את קצב עבודתו, אחרת לא יאריך ימים, אולם קורוליוב חשש לגורל תוכנית החלל הסובייטית יותר מאשר לבריאותו, ולכן לא שמע בעצת רופאיו ודווקא הגביר את קצב עבודתו.
ב-1962 החלו בעיותיו הרפואיות של קורוליוב להצטבר, והוא סבל ממחלות אחדות.
הוא עבר התקף דימום במעי, שבעטיו הובהל באמבולנס לבית חולים.
ב-1964 אבחנו אצלו הרופאים אריתמיה.
בפברואר הוא אושפז למשך עשרה ימים בבית החולים בשל בעיה בלב, וזמן קצר לאחר מכן לקה בדלקת של כיס המרה.
לחץ עבודתו גבה את מחירו, והוא סבל מעייפות.
הוא סבל גם מליקוי שמיעה גובר והולך, ייתכן שעקב הרעש אליו נחשף במהלך ניסויי מנועי הטילים.
הנסיבות המדויקות של מותו אינן ברורות לחלוטין.
בדצמבר 1965 אובחן אצלו פוליפ מדמם במעי הגס.
הוא אושפז ב-5 בינואר 1966 לניתוח שגרתי, ותשעה ימים לאחר מכן מת.
הממשל הצהיר כי היה לו כנראה גידול סרטני גדול במעיים, אבל גלושקו דיווח מאוחר יותר כי הוא מת בעקבות ניתוח טחורים שכשל.
ליבו החלש לא סייע לסיכוייו לשרוד את הניתוח.
תחת מדיניות שהונהגה בידי סטלין ונמשכה גם בימי יורשיו, זהותו של קורוליוב לא נחשפה עד מותו, בטענה שיש "להגן" עליו מפני סוכנים זרים מארצות הברית.
על כן, הציבור לא היה מודע להישגיו עד לאחר מותו.
ההודעה על פטירתו פורסמה בפראבדה ב-16 בינואר, והציגה תמונה של קורוליוב עם כל המדליות שזכה בהן בחייו.
על שמו נקרא מכתש בצד הרחוק של הירח, מכתש במאדים וכן האסטרואיד 1855 קורוליוב.
שמו הונצח גם בפרס המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה למהנדסים וטכנאים שבהיותם בחלל או על פני גוף שמימי מחוץ לכדור הארץ עסקו בבנייה או בתיקון של נכסי חלל - פרס הנקרא "הדיפלומה על שם קורוליוב".
לעיתים קרובות נוהגים להשוות את קורוליוב לורנר פון בראון, כאדריכל מוביל של המירוץ לחלל.
בניגוד לפון בראון, היה עליו להתחרות עם יריבים כדוגמת ולדימיר צ'לומי שלהם היו תוכניות משלהם לטיסות לירח.
הוא גם נדרש לעבוד עם טכנולוגיה פחות מתקדמת מזו שהייתה זמינה בארצות הברית.
יורשו של קורוליוב בתוכנית החלל הסובייטית היה ואסילי מישין.
מישין היה מהנדס מוכשר, שפעל כסגנו של קורוליוב ונחשב יד ימינו.
לאחר מות קורוליוב הוביל מישין את תוכנית N-1 שהתגלתה כלקויה.
ב-1974 פוטר מישין לאחר 4 כישלונות שיגור של N-1, והוחלף על ידי ולנטין גלושקו.
בינתיים כבר הגיעו האמריקנים לירח, והתוכנית הרוסית בוטלה על ידי ליאוניד ברז'נייב.
סרגיי קריאקין הוא שחמטאי ממוצא רוסי בדרגת רב-אמן, סגן אלוף העולם בשחמט לשנת 2016 ואלוף העולם בשח מהיר בשנת 2012.
השיג דרגת רב-אמן בגיל 12 ושבעה חודשים והיה בכך לרב-האמן הצעיר ביותר בכל הזמנים, שיא שנשבר לאחר מכן על ידי אבהימניו מישרה.
סרגיי קריאקין נולד בסימפרופול שבחצי האי קרים.
החל לשחק שחמט בגיל 5. ביולי 2009 עבר מאוקראינה לרוסיה, קיבל את אזרחותה והצטרף לנבחרת הרוסית.
היה נשוי לרב-אמן יקטרינה דולז'יקובה.
הוא התחתן בשנית ובשנת 2015 נולד לו בן.
בגביע העולם בשחמט 2007 הוא הודח בחצי הגמר.
בגביע העולם בשחמט 2009 הוא הודח בחצי הגמר.
ב-2010 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 21) ביחד עם לבון ארוניאן.
בשנת 2013 וב-2014 הוא ניצח בתחרות העל בנורווגיה.
בתחרות המועמדים 2014 סרגיי קריאקין סיים במקום השני.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2015 הוא ניצח והעפיל לתחרות המועמדים 2016.
במרץ 2016 קריאקין ניצח בתחרות המועמדים של פיד"ה במוסקבה, בתוצאה של ½8 מ-14 נקודות אפשריות (1- 9= 4+).
בנובמבר 2016 הפסיד בדו-קרב על אליפות העולם מול מגנוס קרלסן בשובר שוויון שהתקיים בקצב מהיר.
בדצמבר 2016 זכה באליפות העולם לשחמט בזק.
בגביע העולם 2021 הגיע למקום השני, והעפיל לתחרות המועמדים 2022.
בעקבות תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה, הורחק מתחרויות פיד"ה ל-6 חודשים.
קריאקין השתתף שמונה פעמים באולימפיאדות השחמט: שלוש פעמים ייצג את אוקראינה וחמש פעמים את רוסיה.
אליפות העולם בשנים: 2012 (שח מהיר, מקום ראשון) ו-2016
סרגיי ויקטורוביץ' קנדאורוב (באוקראינית: Сергі́й Ві́кторович Кандау́ров ברוסית:Сергей Викторович кандауров) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ומאמן כדורגל בהווה.
סרגיי קנדאורוב נולד בברית המועצות בעיר ז`לז`נגורסק במחוז קרסנויארסק שברוסיה הסובייטית וגדל שם בגפו עד גיל 15. בגיל 15 קנדאורוב קיבל המלצה להצטרף לפנימייה שבחראקוב באוקראינה.
שיחק בתור קשר מרכזי, ולעיתים הוא שיחק כקשר הגנתי ובמקרים אחרים כקשר התקפי.
גיורא שפיגל הגדיר אותו כקשר 50-50 קלאסי.
קנדאורוב שיחק חלק נכבד ובולט בקריירה שלו במכבי חיפה הישראלית, בה כבש 52 שערים (40 שערי ליגה), ונחשב לאחד הזרים הטובים ביותר בתולדות המועדון.
בשנת 1993 עבר למכבי חיפה ממטאליסט חרקוב יחד עם רומן פץ.
במכבי חיפה היה חלק מחוליית הקישור של הקבוצה שזכתה באליפות של 1994 ללא הפסד, ובעונה זו כבש עשרה שערים והוסיף חמישה בישולים.
קנדאורוב נודע בטכניקה הגבוהה שלו ובבעיטות החזקות שלו אך גם במזגו החם והפראי.
בשנותיו הראשונות בחיפה נחשב קנדאורוב לשחקן אגרסיבי במיוחד, אך אחרי עזיבתם של חיים רביבו ואייל ברקוביץ' התמתן.
בנוסף להיותו קשר אחורי אגרסיבי וקשוח, קנדאורוב היה גם שחקן התקפי שכבש ובישל שערים רבים: במדי חיפה הבקיע קנדאורוב 52 שערים (40 בליגה, 11 בגביע המדינה ו-1 בגביע אירופה).
קנדאורוב היה כובש השערים הזר הפורה ביותר של מכבי חיפה, עד לשבירת השיא ב-2020 על ידי החלוץ ניקיטה רוקאביציה.
ב-1998 עבר לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית תמורת כמיליון דולר, שם שיחק מספר שנים וכבש 12 שערים ב-67 הופעות.
בשלוש עונותיו הראשונות היה שחקן בולט, אך מזגו החם גרם לעימותים בינו לבין המאמן גראהם סונס.
בסופו של דבר עימותים אלו גרמו להפיכתו משחקן פותח לשחקן מחליף ובסופו של דבר, לשחרורו מהמועדון בשנת 2001.
היו מספר גישושים לגבי קנדאורוב ממספר מועדוני כדורגל אנגליים, אך הם לא הבשילו, והוא חזר לאוקראינה למטאליסט חרקוב שם שיחק 10 משחקים בלבד לפני שחזר לישראל.
הוא רצה לחזור למכבי חיפה אך מאחר שהיו רשומים אצלה יותר מידי כדורגלנים זרים (באותה עונה היו בליגת העל בכדורגל מגבלות של 6 זרים רשומים בקבוצה ו-5 בסגל לכל משחק) הוא עבר למ.ס.
הוא שיחק במדיה 20 משחקים אך לא הצליח לשחזר את יכולתו מחיפה וכבש רק שער אחד.
בסיום העונה, 2003, עבר למועדון הכדורגל פלגריאס מפורטוגל, אך גם שם לא הצליח.
ב-2004 חזר לאוקראינה וחתם בהליוס חרקוב.
בשנותיו האחרונות כשחקן שיחק בהליוס חרקוב האוקראינית, במדיה כבש 28 שערים ב-47 הופעות.
נבחרת ברית המועצות עד גיל 18
מקום ראשון באליפות אירופה עד גיל 18 - 1990.
סרגיי וסילייביץ' רחמנינוב היה מלחין, מנצח ופסנתרן רוסי.
רחמנינוב נולד באחוזת אונייג ליד נובגורוד ברוסיה.
בילדותו נשלח מבית אביו, אציל שירד מנכסיו, לחיות בבית מורו לפסנתר.
בראשית הקריירה שלו במוסקבה נעזר בקרוב משפחתו, המנצח אלכסנדר זילוטי, ששלח אותו ללמוד אצל המוזיקאי זברב במוסקבה, ובהמשך בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1899 הופיע לראשונה בקונצרט באנגליה.
בין 1906 ל-1917 יצא מרוסיה וחזר אליה לסירוגין - בשנת 1906 יצא עם משפחתו לדרזדן, ובשנת 1909 יצא לסיור קונצרטים ראשון בארצות הברית.
בשנת 1910 חזר לרוסיה ושב ויצא ממנה בשנת 1913 לרומא ולברלין.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה שוב ברוסיה, אך המהפכה הבולשביקית אילצה אותו לצאת לגלות לבלי שוב בדצמבר 1917. בשנותיו בגלות היסס אם לקבוע את מושבו באירופה או באמריקה, ואחרי שבנה לו וילה בלוצרן שבשווייץ, עזב אותה לקראת מלחמת העולם השנייה והיגר לארצות הברית.
הניתוק מן המולדת השפיע על רחמנינוב כמו על איגור סטרווינסקי בעיקור כוח היצירה שלו, אך במקרה שלו נמשכה ההשפעה שנים רבות יותר.
כמו סטרווינסקי, פנה גם רחמנינוב אל הנאו-קלאסיציזם.
בין 1917 ל-1931 הוציא רק יצירה חשובה אחת מתחת ידיו - הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר בסול מינור, שטיוטות שלו כתב עוד ברוסיה.
הקונצ'רטו בוצע לראשונה בפילדלפיה ב-18 במרץ 1927, אך הקהל האמריקאי לא קיבל אותו בעין יפה ורחמנינוב גנז אותו לצורך שינויים בעתיד.
ביצוע הבכורה של היצירה היה בבולטימור ב-7 בנובמבר 1934. יצירתו האחרונה לתזמורת, "המחולות הסימפוניים", קודרת באופייה.
יש בה רמזים ברורים לנושא הראשי בסימפוניה הראשונה שלו, שלא עלתה יפה, ולדיאס אירה.
בשנת 1942 עבר בעצת רופאיו להתגורר בקליפורניה בשל מזג האוויר הנאה השורר במדינה זו.
נפטר לאחר כשנה מדלקת ריאות.
השאיר אחריו אישה, נטליה אלכסנדרובה (שהייתה גם בת דודו), ושתי בנות, טטיאנה ואירינה.
סגנונו של רחמנינוב הושפע מצ'ייקובסקי בתחילת דרכו.
באמצע שנות התשעים של סוף המאה ה-19, החלו יצירותיו לקבל נופך יותר אישי ומקורי.
הן מאופיינות במחוות אגרסיביות, ובסגנון מוזיקלי בעל עוצמה רבה, סגנון חסר תקדים בקרב מלחינים רוסיים.
לאחר שהסימפוניה שלו לא התקבלה באהדה, המשיך סגנונו להתפתח לכיוון הרומנטי והלירי.
רחמנינוב היה מלנכולי וקודרני מטבעו, אופי שהשתקף ביצירתו, אך עם זאת קשר יחסי ידידות עם פריץ קרייזלר, ולדימיר הורוביץ וארתור רובינשטיין.
מפלט ומרגוע מן הנגינה הווירטואוזית מצא במוזיקה קאמרית עם חברים.
בשנת 1893 חיבר טריו אלגי לצ'לו כינור ופסנתר, וב-1901 כתב סונאטה לירית לאותו הרכב.
המוזיקה שלו לפסנתר סולו נושאת אופי טרקליני בעיקר, ואת יצירותיו הקשות ביותר לביצוע עיצב על פי הדגם של שופן.
כתב 24 פרלודים על כל אחד מ-24 הסולמות המז'וריים והמינוריים.
שיא יצירתו לפסנתר היה בסונאטה השנייה בסי במול מינור, שאת תביעותיה מן המבצע פישט למען פסנתרנים, הנופלים ממנו בברק וזריזות אצבעות, אך הורוביץ השיב אותה לקדמותה בנגינתו הווירטואוזית.
מבין היצירות לפסנתר ולתזמורת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 נחשב לאחד מהקונצ'רטים הקשים לביצוע ברמה הטכנית וברמה המוזיקלית שלו.
את הקונצ'רטו לפסנתר מס 2 כתב בהשראת ציוריו של הצייר היהודי יצחק לויתן כמו את הסימפוניה מס' 1 שלו.
רחמנינוב ניצח על התיאטרון האימפריאלי ועל תיאטרון בולשוי במוסקבה במשך עונות אחדות.
הוא ניסה את כוחו בכתיבת אופרה, אך רק שלוש משמונה האופרות שכתב נחלו הצלחה.
כתיבתו הווקאלית נאמנה למסורת הרוסית, והיא ניכרת ביותר ב"קנטטת הפעמונים", שבוצעה לראשונה בסנקט פטרבורג ב-13 בנובמבר 1913.
במהותו היה רחמנינוב אדם חושב ומופנם, אינטלקטואל שנמשך לרעיונות חדשים, דבק בהשקפה הומניסטית וליברלית, והאמין שהמוזיקה תברא עולם טוב יותר.
יחד עם סקריאבין, פרוקופייב וסטרווינסקי השתייך לרנסאנס אמנותי יוצא דופן, שמלחמת העולם הראשונה והמהפכה שבאה בעקבותיה קטעו, עיוותו ופיזרו לכל עבר.
יצירותיהם שימשו מקור למלחיני רוסיה שלאחר נפילת הקומוניזם, ביקשו להגדיר מחדש את זהותם העצמית.
בשנת 1975 חיבר אריק כרמן את השיר "All by myself", שנחל הצלחה רבה במצעדים.
אריק כרמן התבסס על הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 (חלק שני - אדג'ו סוסטנוטו) של רחמנינוב מתוך מחשבה שהיצירה כבר איננה מוגנת בזכויות יוצרים.
רק לאחר הפצתו של השיר התברר כי זכויות היוצרים עומדות בעינן ושייכות ליורשיו של רחמנינוב.
כרמן הגיע להסכם חלוקת התמלוגים עם היורשים, והקרדיט שונה ל"אריק כרמן וסרגיי רחמנינוב".
כרמן התבסס על סימפוניה מס' 2 של רחמנינוב גם בשירו "Never gonna fall in love again".
בסרט "ניצוצות", המבוסס על חייו של הפסנתרן דייוויד הלפגוט, חלומו של הלפגוט הצעיר הוא לנגן את הקונצ'רטו מספר 3 של רחמנינוב.
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה הישראלית "הילדים מגבעת נפוליאון" מופיעה הדמות "סרגיי הורוביץ" (בגילומו של פיני טבגר), שלפי עלילת סדרה זו הוא נכדו של רחמנינוב.
רפסודיה בוהמית על נושאים של פגניני, אופ' 43 (1934)
הליטורגיה הקדושה של יוחנן כריסוסטומוס, אופ' 31 (1910)
סרגיי קלשצ'נקו (במולדובנית: Сeргей Клещенко; נולד ב-20 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר מולדובני ששיחק בעמדת החלוץ.
קלשצ'נקו החל לשחק כדורגל במולדובה והתפרסם לאחר שהוביל את התקפת זימברו קישינב בתחילת שנות התשעים, תקופה בה שלטה הקבוצה בכדורגל המולדובני.
קלשצ'נקו זכה עם הקבוצה בחמש אליפויות, וכבש במדיה 64 שערים בשלוש קדנציות, כשביניהן שיחק בגו אהד איגלס ההולנדית.
ב-1998 נבחן קלשצ'נקו בווטפורד האנגלית, שביקשה להחתימו, אך בעיות עם אשרת העבודה של השחקן ודרישה כספית גבוהה של זימברו קישינב מנעו בסופו של דבר את המעבר, וקלשצ'נקו עבר לתקופה קצרה לזניט סנקט פטרבורג הרוסית.
בשנת 1999 הגיע קלשצ'נקו לישראל וחתם במכבי חיפה.
במשחקו הראשון במדי הקבוצה, מול הפועל פתח תקווה באצטדיון האורווה, כבש ארבעה שערים.
בעונת 1999/2000 כבש 22 שערים, ובכך שבר את השיא שקבע הפולני אנדז'יי קוביקה שנה קודם לכן, והפך לשחקן הזר שכבש הכי הרבה שערים בעונה אחת בליגת העל.
כיבושיו הרבים זיכו אותו בכינוי "הקלאצ'ניקוב", על שם רובה הסער הרוסי AK-47. בעונת 2000/2001 זכה עם מכבי חיפה באליפות.
לקראת עונת 2001/2002 חתם קלשצ'נקו בקבוצת הפועל תל אביב.
כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש את שער הבכורה שלו, 4 דקות מפתיחת המשחק מול מכבי הרצליה במסגרת גביע הטוטו.
עם הפועל תל אביב הגיע בעונה זו עד לשלב רבע הגמר בגביע אופ"א, הישג השיא של קבוצה ישראלית במפעל זה.
קלשצ'נקו כבש את השער השני לזכות הפועל במשחקה הביתי מול קבוצת צ'לסי האנגלית באצטדיון בלומפילד, ואת השער הבודד בניצחונה של קבוצתו מול קבוצת מילאן האיטלקית, במשחק שנערך בקפריסין.
באותה עונה גם זכה עם הפועל תל אביב בגביע הטוטו.
לאחר שנתיים בהפועל תל אביב עבר קלשצ'נקו לרוסיה וחתם בקבוצת צ'רנומורץ נובורוסיסק.
קלשצ'נקו לא מצא את מקומו בקבוצה, וחזר עוד באותה עונה לישראל, כשחתם בקבוצת בני יהודה תל אביב.
בתום העונה חזר למולדתו ולקבוצה בה שיחק כבר בעבר, זימברו קישינב.
לאחר מכן שיחק בעוד קבוצות ברוסיה, עד שפרש בפברואר 2008, והחל להתמקד בפיתוח מחלקות הנוער במולדובה.
לאחר מכן מונה למאמן נבחרת הנוער של מולדובה.
בשנת 2013 מונה למאמן זימברו קישינב, ולאחר מכן שימש עוזר מאמן בלייריה וברוסטוב.
בשנת 2019 הוא הגיע לצוות מאמנים של נבחרת מולדובה בכדורגל.
לאחר שהיה מאמן נבחרת הנוער, בשנת 2021 הוא מונה למאמן הנבחרת הבוגרת.
בשנת 2022 הוא עזר להגעת ארתור קראצ'ון שהיה שחקן הנבחרת להפועל כפר סבא.
בשנת 2025 פוטר קלשצ'נקו מאימון נבחרת מולדובה לאחר תבוסות 4-0 ו- 11-1 לנבחרות ישראל ונורווגיה בהתאמה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026 ובכך סיים קדנציה של 4 שנים בנבחרת הבוגרת.
קלשצ'נקו הוא מלך השערים של נבחרת מולדובה עם 11 שערים.
הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת נערכה בשנת 1991, ועד שנת 2006 ערך במדיה 69 הופעות.
בנו הוא הכדורגלן ניקי קלשצ'נקו.
סרגיי קריקאליוב (נולד ב-27 באוגוסט 1958 בלנינגראד) הוא קוסמונאוט ומהנדס מכונות רוסי.
קריקאליוב היה בשש טיסות לחלל, והוא החזיק בעבר בשיא העולם בזמן שהייה מצטבר בחלל – 803 ימים עד שהכתר עבר לגנאדי פדלקה עם 879 הימים ביולי 2015.
קריקאליוב סיים את לימודיו בתיכון ב-1975, והתקבל לאוניברסיטת הנדסת מכונות משם יצא עם תואר מהנדס מכונות ב-1981. אחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, הצטרף ל"אנרגיה" תעשיית החלל של רוסיה היום ושל ברית המועצות דאז.
בחברה הוא השתלב בתפקידי הנדסה רבים ובהם הנדסת אמצעים חדשים למערכות חלל.
מאוחר יותר שימש בתפקיד של מהנדס טילים בכיר.
בשנת 1985 נבחר על ידי סוכנות החלל הסובייטית לנבחרת קוסמונאוטים.
באותו הזמן ברית המועצות התחילה את עבודתה על פרויקטים מסובכים כמו תחנת החלל מיר ופרויקטים הנדסיים גדולים אחרים, לכן נדרש לשלוח לחלל אנשי מקצוע ומהנדסים.
בהיותו מהנדס מצטיין עם הרבה מאוד ניסיון בתחום, החליטה הסוכנות להכשיר אותו כאסטרונאוט ולשלוח אותו לחלק מהמשימות.
לאחר שנבחר להיות אסטרונאוט, התחיל את הכשרתו וסיים אותה בשנת 1986.
בשלהי 1988 התחיל בסדרת אימונים קשים לקראת שהות ארוכה בחלל, תוכנית האימונים כללה 6 הליכות חלל, התקנת חומרה על גבי תחנת החלל, ומשימה משותפת עם סוכנות החלל האירופאית.
בסוף 1988 לאחר שסיים את אימוניו נשלח למשימת החלל הראשונה שלו עם סויוז TM-7 (אלכסנדר וולקוב היה נפקד צוות).
והחל הלכך העברת האחריות על תחנת החלל למשלחת מס' 4. באפריל 1989 הם עזבו את תחנת החלל ונחתו בשלום.
לאחר כשנה החל להתאמן למשימת חלל נוספת אשר כללה שהות ממושכת בחלל.
המשימה כללה כחמש הליכות חלל ומשימת מחקר משותפת עם סוכנות החלל היפנית.
עם סיום האימונים וההכנות למשימה, שוגר קריקאליוב במאי 1991 לתחנת החלל "מיר" במשימת סויוז TM-12 יחד עם מפקד הצוות אנטולי ארצברסקי והאסטרונאוטית הבריטית הלן שרמן.
הלן שרמן חזרה לכדור הארץ לאחר שבוע בחלל, והשאר נשארו בתחנת החלל לסיום המשימות.
במהלך המשימה יושמו כ-6 הליכות חלל, התקנת חומרה על תחנת החלל ומחקרים.
בסוף המשימה, ביולי 1991, כאשר הצוות החדש הגיע להחליף את הצוות של קריקאליוב, הוא נשאר למשימה נוספת מפני שהאסטרונאוט שהיה מיועד להחליפו לא היה מאומן למשימות עם שהות ארוכה בתחנת החלל ולהליכות חלל מרובות.
לאחר סיום משימה זו, חזר במרץ 1992 לכדור הארץ.
זמן קצר לאחר שחזר ממשימת החלל האחרונה שלו, נבחר על ידי סוכנות החלל הרוסית להיות הנציג של רוסיה בנאס"א במשימת STS-60, וב-1993 התחיל את הכשרתו.
ב-1994 הוא שוגר למשימה כמהנדס ראשי במשימה המשותפת הראשונה של סוכנות החלל הרוסית עם נאס"א.
לאחר שחזר ממשימת החלל עם נאס"א, חזר לעבוד כמהנדס בתעשיות החלל של רוסיה ועבד גם כמתכנן הנדסי של המשימות בנאס"א עד שנבחר למשימת חלל נוספת STS-88 ב-1998.
בדצמבר 1998, נשלח יחד עם רוברט קבנה למשימת החלל STS-88, והשניים היו הראשונים שנכנסו לתחנת החלל הבינלאומית.
בנוסף לכך במסגרת משימה זו הכינו האסטרונאוטים את תחנת החלל לשהות ארוכה.
בשנת 2000, סרגיי קריקאליוב היה חבר במשלחת מס' 1 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד ויליאם שפרד, בטיסה השנייה שלו לתחנת החלל הבין-לאומית.
במסגרת המשימה שארכה כ-4 חודשים התקין הצוות קולטים חדשים על תחנת החלל לצורך המחקרים של נאס"א.
ב-2005 שוגר למשימת החלל השישית והאחרונה שלו בחללית סויוז TMA-6 כמפקד משלחת מס' 11 לתחנת החלל הבין-לאומית.
במסגרת משימה זו הוא שהה כ-6 חודשים בחלל וערך את שתי הליכות החלל האחרונות שלו.
בסיום המשימה, היה קריקאליוב האדם ששהה את הזמן הרב ביותר בחלל.
סך כל הזמן ששהה בחלל מגיע ל-803 ימים 9 שעות ו-39 דקות.
משנת 2009 ועד 2014 שימש כמנהל "מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים".
בהמשך הוא מונה לתפקיד ניהולי ברוסקוסמוס.
הוא פוטר מעבודתו ב-21 ביוני 2021 בעקבות ביקורת בשימוש תקציבי רוסקוסמוס לצילומי סרט "האטגר".
לאחר מספר ימים הוא הוחזר לעבודתו.
על עבודתו במהלך השנים, קריקאליוב זכה לתארים רבים ובהם אות גיבור ברית המועצות ולאחר מכן, אות גיבור רוסיה, אות לגיון הכבוד הצרפתי וגם אות לנין.
סרגיי קיריינקו (ברוסית Серге́й Владиле́нович Кирие́нко; נולד ב-26 ביולי 1962) הוא מדינאי יהודי רוסי, שמכהן החל מאוקטובר 2016 כסגן ראש סגל הקרמלין.
כיהן כראש ממשלת רוסיה במשך 5 חודשים ב-1998. בשנים 2005 עד 2016 היה ראש רוסאטום - התאגיד הממלכתי לאנרגיה גרעינית של רוסיה, האחראית לכל התעשייה הגרעינית במדינה.
בעת מינויו לראשות ממשלת רוסיה הוא היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות המדינה, כשהיה בן 35.
קיריינקו הוא פוליטיקאי רוסי, בן לוולדילן יעקבלביץ' יזראיתל, קומוניסט יהודי.
קיריינקו הוא יליד סוחומי שבאבחזיה (1962).
גדל בעיר סוצ'י בדרום רוסיה.
למד הנדסת אוניות באוניברסיטת גורקי (ניז'ני נובגורוד).
בעת לימודיו שם נטש את שמו העברי ואימץ את שם משפחתה של אמו האוקראינית, קיריינקו.
לאחר הלימודים עבד במפעל לבניית אוניות ולאחר מספר שנים החל לעבוד במנגנון של הקומסומול.
בתחילת שנות ה-90 החל לעשות עסקים והכיר את בוריס נמצוב שהיה פעיל בניז'ני נובגורוד.
בשנת 1997 עבר למוסקבה ומונה לסגן שר האנרגיה ותוך זמן קצר לשר האנרגיה.
קיריינקו מונה לראשות הממשלה, לאחר פיטוריו של ויקטור צ'רנומירדין.
הדומה שנשלטה על ידי הקומוניסטים סירבה לקבל את מועמדותו לתפקיד, אך הנשיא בוריס ילצין התעקש להגיש את מועמדותו שוב והוא הושבע לראשות הממשלה לבסוף.
יחד עם סגן רה"מ, בוריס נמצוב ואנטולי צ'ובייס, הוא נודע כאחד מ"הרפורמטורים הצעירים".
הם ניסו לפתח את הכלכלה הרוסית תוך שימוש בכספי קרן המטבע הבינלאומית, מה שהוביל להגדלת החוב הלאומי עד לכדי 22.6 מיליארד דולר.
ממשלת קיריינקו הייתה "ממשלת חובה קצרת טווח" שהייתה מן האחראיות למשבר הכלכלי הרוסי של 1998, בשל כך, קיריינקו פוטר באוגוסט 1998.
ב-2004 העיתון "נובאיה גזטה" האשים את קיריינקו בשחיתות ובכך שבקיץ 1998 נטל לעצמו 4.8 מיליארד דולר מכספי קרן המטבע הבינלאומית.
יחד עם בוריס נמצוב, אנאטולי צ'ובאייס, אירינה חקאמדה וייגור גאיידר, קיריינקו הקים את מפלגת ברית כוחות הימין, שהייתה לאחת המפלגות הליברל-דמוקרטיות הגדולות ביותר ברוסיה.
המפלגה סיימה במקום הרביעי בבחירות הכלליות ב-1999. באותה שנה, קיריינקו התמודד בבחירות לראשות העיר מוסקבה וסיים שני אחרי המועמד הנבחר יורי לוז'קוב.
ב-30 בנובמבר 2005 הוא מונה לעמוד בראש רוסאטום, הסוכנות הפדרלית לאנרגיה אטומית והיה יו"ר מועצת המנהלים של חברת הגרעין אטומאנרגופרום - האחראית לתעשיית האנרגיה הגרעינית האזרחית.
הוא קידם רעיון שהציע ולדימיר פוטין: להקים מרכזים בינלאומיים להעשרת אורניום.
בהיותו מנהל רוסאטום סרגיי קיריינקו נטל חלק בהפעלת הכור הגרעיני בבושהר, דרום איראן.
סרגיי ריכטר (נולד ב-23 באפריל 1989) הוא קלע ישראלי, פעמיים אלוף אירופה (2013 ו-2019) ותשע פעמים אלוף ישראל ברובה אוויר.
ייצג את ישראל ארבע פעמים במשחקים האולימפיים (לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020 ופריז 2024).
ריכטר נולד ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (כיום אוקראינה).
אביו היה מתאבק ואמו עסקה בהחלקה אמנותית.
משפחתו עלתה לישראל מאוקראינה ב-1996, כשהיה בגיל שש.
את תקופת ילדותו עשה בבת ים ובהמשך משפחתו עברה לרחובות.
את שירותו הצבאי עשה בבסיס הקריה.
לענף הקליעה ריכטר התוודע בגיל שתים עשרה, כשקרוב משפחתו, אלכסנדר דנילוב, נתן לו להתנסות בירי.
את צעדיו הראשונים בקליעה עשה כשנרשם באפריל 2004 למועדון הגדנ"ע קליעה ברחובות.
במקביל, החל להתאמן במועדון הקליעה הפועל רחובות באותו מטווח.
לאחר כמה שנים, ריכטר, שהצטרף לנבחרת הלאומית של ישראל והחל להתאמן במטווח האולימפי בהרצליה לעיתים קרובות, לאחר שלא קיבל תמיכה מספקת, עבר ריכטר מהפועל רחובות למועדון הקליעה של הרצליה תחת חסות יעל קן-דגן וב-2009 למכבי רעננה.
הוא זכה במספר מדליות באליפויות אירופה.
בשנת 2023 הוא זכה במדליית כסף בתחרות זוגית ביחד עם אולגה טסצ'יאב.
ריכטר זכה במדליית הזהב בתחרות סבב גביע העולם לשנת 2009 ברובה אוויר.
בתוצאה שקבע, 599 נקודות, הוא השווה את שיא העולם לנוער והיה מרחק נקודה משיא העולם לגברים (טרם שינוי שיטת הניקוד בקליעה ב-2012).
ב-2011 זכה במדליית כסף בגביע העולם.
הוא היה לספורטאי הישראלי הראשון שהשיג קריטריון אולימפי והבטיח את מקומו במשלחת הישראלית לאולימפיאדת לונדון (2012).
במשחקים האולימפיים עצמם, בתחרות הקליעה מ-10 מטרים, סיים במקום התשיעי עם ציון של 595, נקודה אחת פחות מהמקום השמיני המוליך למקצה הגמר.
הישג זה הוא השני בטיבו לענף הקליעה הישראלית באולימפיאדות, אחרי הישגו של איציק יונסי באולימפיאדת לוס אנג'לס.
בתחרות ירי ברובה קליבר זעיר ("0.22) למרחק 50 מטר במצב שכיבה סיים במקום 44.
במרץ 2013 זכה במדליית זהב באליפות אירופה ברובה אוויר ל-10 מטר שנערכה באודנסה שבדנמרק.
ריכטר מתאמן במרכז האולימפי הלאומי לקליעה בהרצליה בהדרכתם של יבגני אלייניקוב ו-אלכסנדר בלינוב.
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 זכה ריכטר במדליית ארד בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 185.5 נקודות, אחרי ויטאלי בובנוביץ' מבלארוס (206.6 נקודות) וניקולו קמפריאני מאיטליה (206.4 נקודות) ובכך קבע גם את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים ריכטר במקום 14 ברובה אוויר בעמידה מ-10 מטר בתוצאה של 623.8 נקודות, מרחק של 1.7 נקודות מעלייה לגמר (מהמדורג שמיני) ובמקום 15 ברובה 50 מטר שכיבה, בתוצאה של 622.6, מרחק של 2.2 נקודות מעלייה לגמר.
במשחקים האירופיים (2019) שנערכו במינסק בלארוס ביוני 2019 זכה ריכטר במדליית זהב בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 250.8 נקודות.
באליפות אירופה שנה לאחר מכן שנערכה בוורשה, זכה ריכטר במדליית ארד בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 228.8 נקודות.
באליפות אירופה 2021 שנערכה באוסייק, זכה ריכטר במדליית הכסף בירי ברובה אוויר ל-10 מטר עם תוצאה של 251.3 נקודות, בדיוק כמו יריבו אישטוון פני ההונגרי.
הקרב בין השניים הוכרע באמצעות כדור אחד בלבד, שם ההונגרי השיג 10.7 ואילו ריכטר 10.3.
באולימפיאדת טוקיו 2020, סיים ריכטר במקום 27 בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 624.5 נקודות.
ביוני 2024 הבטיח ריכטר את השתתפותו במשחקים האולימפיים.
סיים במקום ה-33 הכללי ולא העפיל לגמר.
מ-10 במאי ועד 6 בנובמבר 2012 שימש כממלא מקום מושל מחוז מוסקבה.
שויגו נחשב לאחד ממייסדי מפלגת אחדות שהפכה לרוסיה המאוחדת (יחד עם יורי לוז'קוב ומינטימר שאימייב) והוא כיום חבר במועצה העליונה של המפלגה.
סרגיי שויגו הוא בוגר האוניברסיטה הפוליטכנית של קרסנויארסק מ-1977, שם התמחה בתחום ההנדסה והבינוי.
במהלך שנות ה-70 המאוחרות ובמרבית שנות ה-80 עבד כמהנדס בכיר בחברות בנייה מקומיות.
ב-1988 מונה למזכיר בעיריית אבאקן, שנה אחר כך עבר לקרסנויארסק, ועד מהרה התברג בשורות המפלגה והיה למפקח האזורי של המפלגה.
ב-1990 עבר למוסקבה והיה לסגן יו"ר הוועדה הממלכתית לאדריכלות ובנייה של עיריית מוסקבה.
בעקבות הקמת חיל החילוץ הרוסי (Российского корпуса спасателей), התמנה ב-1991 ליו"ר חיל החילוץ של מוסקבה.
בהמשך השנה הפך חיל החילוץ לוועדה הממלכתית למצבי חירום, ולקראת סוף השנה הפכה הוועדה לוועדה הממלכתית הרוסית לענייני הגנה אזרחית, מצבי חירום וחיסול תוצאות אסונות טבע, והוא עמד בראשה עד 1994.
מ-1993 ועד 2003 עמד בראש הוועדה הלאומית של רוסיה לעשור הבינלאומי של האו"ם המוקדש לטיפול במצבי חירום.
מ-1994 ועד 2012 היה השר למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה, ובשנת 2000 כיהן במקביל כסגן ראש ממשלת רוסיה.
מ-2009 ועד 2012 היה חבר בחברה הגאוגרפית הרוסית, ומ-2011 עד 2012 עמד בראש מועצת המנהלים של מפעילת הרשת הפדרלית לניווט – מערכת גלונאס.
ב-2012 כיהן זמנית כמושל מחוז מוסקבה.
בנובמבר 2012 מונה לשר ההגנה.
בכהונתו, קידם את הרפורמה הצבאית שהוביל קודמו, ופעל להעצמת הצבא, תגבור כמות האימונים ואימוני הכוחות.
בתקופתו הוגדל החימוש הצבאי, הוכנס לשימוש נשק חדיש ומודרני, ובוצעו שינויים מבניים וארגוניים בכוחות המזוינים.
מעמדם של הצבא ושל שויגו עצמו התחזק לאחר המבצע המהיר לסיפוח חצי האי קרים במרץ 2014, אז הצליח הצבא הרוסי להפתיע לחלוטין את הצבא האוקראיני ולכבוש את חצי האי ללא קרב.
מגמה זו רק התעצמה שנה מאוחר יותר, בספטמבר 2015, כשנשיא המדינה, ולדימיר פוטין, הורה לשלוח את הצבא להתערב באופן פעיל במלחמת האזרחים בסוריה.
הכוחות הרוסיים (בשיתוף עם מדינות המערב) הצליחו אז להדוף את ההתקדמות של ארגון דאעש, והצליחו (בשיתוף עם איראן וגורמים נוספים) לפגוע קשות בכוחות האופוזיציה הסורית ולהציל למעשה את משטרו של הנשיא הסורי בשאר אסד.
בפברואר 2022, צבא רוסיה תקף צבאית את אוקראינה.
ההתקדמות הרוסית התקיימה באיטיות יחסית.
עד אפריל 2022, כבשה רוסיה שטחים בדרום ובמזרח אוקראינה ונסוגה מקייב ומצפון אוקראינה.
במהלך הלחימה, הוא נעלם מהציבור לפחות לשבועיים.
גורם אוקראיני טען שהוא עבר התקף לב.
לאוניד נבזלין טען ששויגו חלה מסיבות שאינן טבעיות.
הטענות על מצבו הבריאותי לא אושרו על ידי גורמים רשמיים ברוסיה.
הודח מתפקידו על ידי הנשיא פוטין ב-12 במאי 2024, והוחלף באנדריי בלואוסוב.
במאי 2024 מונה למזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה.
אביו קוז'וגט סראאביץ' שויגו (Кужугет Серээвич Шойгу) היה פקיד המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במשך מרבית חייו, ויצא לפנסיה בתפקיד סגן ראשון לראש ממשלת רפובליקת טובה.
אמו אלכסנדרה יאקובלבנה הייתה מצטיינת המשק החקלאי, ועד 1979 עמדה בראש מחלקת התכנון של משרד החקלאות האזורי.
רעייתו אירינה אלכסנדרובנה היא נשיאת חברת אקספו-אם (Экспо-ЭМ) ועוסקת בעסקי התיירות.
יוליה (ילידת 1977) פסיכולוגית במקצועה שמונתה ב-2002 למנהלת המרכז לסיוע פסיכולוגי דחוף של המשרד למצבי חירום.
קסניה (ילידת 1991), לומדת כלכלה במכון המוסקבאי הממלכתי ליחסים בינלאומיים.
אחותו, לריסה שויגו, היא חברת הדומה מטעם רוסיה המאוחדת, רופאה במקצועה, והיא סגנית שר הבריאות של טובה וחברת הוועדה הפרלמנטרית לענייני בריאות.
סרגיי קמנייב קצין בצבא האימפריה הרוסית, מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ואחריה.
סרגיי קמנייב נולד למשפחת מהנדס צבאי בקייב.
בשנת 1898 הוא סיים פנימייה צבאית בקייב ועבר להמשך לימודים בבית הספר לקצינים במוסקבה.
בשנת 1900 הוא הועבר לשירות בצבא.
בשנת 1907 קמנייב סיים את הלימודים באקדמיה של המטה הכללי.
לאחר הלימודים הוא חזר להמשך שרות ליחידתו.
לקראת תחילת מלחמת העולם הראשונה, קמנייב שירת במטה של פיקוד צבאי ווילנה.
במהלך המלחמה הוא שירת בתפקידי מטה שונים וקודם לדרגת קולונל.
בהתאם לעדותו, בשנת 1917 הוא קרא ספר של ולדימיר לנין וגרגורי זינובייב ושינה את השקפת עולמו.
ב-4 באפריל 1917 הוא נבחר למפקד גדוד בחיל רגלים.
במהלך משבר יולי הוא נעצר ביחד עם לאון טרוצקי.
לאחר שחרור, קמנייב חזר לצבא.
קמיינב הצטרף לצבא האדום באפריל 1918. בתמיכת לאון טרוצקי הוא מונה למספר תפקידי מפתח ובאוגוסט 1918 מונה למפקד החזית המזרחית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד ליולי 1919 ופיקד על הלחימה נגד אלכסנדר קולצ'ק.
ב-8 ביולי 1919 קמיינב מונה למפקד העליון של הצבא האדום וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1924. בהיותו בתפקיד הוא פיקד על מבצעי הצבא בפולין, חצי האי קרים ודיכוי מרד האיכרים ברחבי רוסיה.
הוא עיבד תוכנית פעולה של המלחמה הפולנית-סובייטית שלא יצאה לפועל עקב התנגדות של אלכסנדר יגורוב ויוסיף סטלין.
באפריל 1924 קמנייב מונה לתפקיד מבקר בצבא ובמרץ 1925 למפקד המטה הכללי.
באוגוסט 1926 קמנייב החל ללמד באקדמיה צבאית במוסקבה.
במאי 1927 הוא מונה לסגן שר הביטחון.
במרץ 1934 בעקבות ארגון מחדש של משרד הביטחון, תפקיד שכיהן בו קמנייב בוטל.
בעקבות כך הוא מונה למנהל מנהלת חיל נגד מטוסים שמעשית היה הורדה בתפקיד.
בשנת 1935 קמניב קיבל דרגת קומנדארם מדרגה ראשונה, וזאת לעומת 5 קצינים ששירתו תחתיו במהלך מלחמת האזרחים וקיבלו דרגת מרשל ברית המועצות.
קמנייב עסק בחקר הארקטיקה ותמך במשלחות מדעיות לאזור.
הוא גם כתב מספר ספרים על מהלך מלחמת האזרחים
ב-25 באוגוסט 1936 קמנייב נפטר מהתקף לב.
הוא הוטמן בבית העלמין של חומת הקרמלין.
במהלך הטיהורים הגדולים, קמנייב שכבר לא היה בחיים הואשם בפעילות נגד השלטון, ספריו הוצאו מהספריות ושמו נמחק מכל ספרי ההיסטוריה.
בשנות ה-50 שמו טוהר מכל אשמה.
סרגיי איגנטייביץ' רודנקו היה מרשל אוויר של חיל האוויר הסובייטי.
בזמן מלחמת העולם השנייה פיקד על ארמיית האוויר ה-16 של ברית המועצות.
לאחר המלחמה פיקד על הכוחות המוצנחים הסובייטיים, כיהן כ-ראש המטה הכללי של חיל האוויר הסובייטי, פיקד על זרוע המפציצים ארוכי הטווח הסובייטיים.
הוא גם היה בין חברי הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית בשנים 1961–1966. הוא גם נכלל בין קבוצת הבוחנים הראשית של משרד ההגנה.
סרגיי טימופייויץ' קוניונקוב היה פסל רוסי וסובייטי.
זכה בפרס ברית המועצות, פרס לנין בשנת 1957 ובשנת 1964 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
סרגיי קוניונקוב נולד בכפר קרקוביצ'י במחוז סמולנסק למשפחת איכר.
לאור כישרונו לציור נשלח ללימודי ציור ופיסול למוסקבה ואחר כך לסנקט פטרבורג.
בשנת 1897 נסע לצרפת, איטליה וגרמניה.
במהלך מהפכת 1905 קוניונקוב היה במוסקבה והתרשם מאירועי המהפכה.
על בסיס הרשומים הוא צייר מספר דיוקנאות של מהפכנים ומשתתפי הקרבות בעיר.
בהמשך הוא עבר על פיסול מעץ על חיי היער וגם יצר מספר פסלים בסגנון יווני-קלאסי.
קוניונקוב תמך באירועי מהפכת אוקטובר ועשה מספר פסלים לפי הזמנת השלטון החדש.
יצירותיו הוצבו בכיכר האדומה במוסקבה.
בשנת 1922 הוא התחתן ובשנת 1923 הזוג נסע לארצות הברית להשתתפות בתערוכה.
הנסיעה הייתה מתוכננת למספר חודשים אך נמשכה עד לשנת 1945. בתקופה זו קוניונקוב עבר בעיקר בניו יורק אך גם ביקר באיטליה.
בשנת 1928 קוניונקוב נפגש באיטליה עם מקסים גורקי.
בעקבות המפגש הוא צייר דיוקנות של אשתו, ביתו ונכדתו של הסופר.
בהיותו בארצות הברית הוא עשה מספר פסלים על גיבורי תנך ובנושאים הקשורים עם הברית החדשה.
בשנת 1935 אוניברסיטת פרינסטון הזמינה אצלו פסל של אלברט איינשטיין.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה קוניונקוב היה חבר בוועד עזרה לברית המועצות.
בשנת 1945 יוסיף סטלין שלח לארצות הברית אונייה מיוחדת ועליה הועמסו כול העבודות של הפסל לקראת חזרתו לברית המועצות.
עם חזרתו לברית המועצות הוא קיבל לרשותו סטודיו לעבודה ואחסון הפסלים במרכז מוסקבה.
בשנת 1965 במוסקבה נערכה תערוכה גדולה של עבודותיו.
בנוסף לפסלים קוניונקוב גם צייר דיוקנות של אנשי תרבות ומדע רוסי וסובייטי.
קוניונקוב נפטר בשנת 1971 בגיל 97 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לזכר קוניונקוב ופעילותו נפתחו מוזיאונים במוסקבה ובסמולנסק.
סרגיי ולדימירוביץ' שובנקוב הוא אתלט רוסי, אלוף העולם (בייג'ינג 2015) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (הלסינקי 2012 וציריך 2014) בריצת 110 מטר משוכות.
שובנקוב נולד בברנאול, בדרום סיביר המערבית.
הוא בנה של האתלטית נטליה שובנקובה שיאנית ברית המועצות (6 שנים) ומדורגת 11 בכל הזמנים בקרב שבע (6859 נקודות).
בשיאה (1984) דורגה במקום שני בעולם, אך היא לא השתתפה במשחקים האולימפיים (לוס אנג'לס 1984), בשל החרם שהטילה מדינתה.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביוני 2012 זכה שובנקוב במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.16 שניות, לפני גארפילד דרייה מצרפת (13.20 שניות) וארתור נוגה מפולין (13.27 שניות).
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 זכה שובנקוב במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.24 שניות, אחרי דייוויד אוליבר (13.00 שניות) וריאן וילסון (13.13 שניות), שניהם מארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט 2014 זכה שובנקוב במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.19 שניות, לפני ויליאם שרמן מבריטניה (13.27 שניות) ודימיטרי בסקו מצרפת (13.28 שניות) ובכך הגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכה שובנקוב במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא רוסיה חדש של 12.98 שניות, לפני האנסל פרצ'מנט מג'מייקה (13.03 שניות) ושיאן העולם ארייס מריט מארצות הברית (13.04 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה 2017 התחרה כאתלט עצמאי ולא תחת דגל רוסיה שלא הורשתה להשתתף.
הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 13.14 שניות.
סרגיי ויקטורוביץ' קופליאקוב הוא שחיין עבר סובייטי מבלארוס, הוא אלוף אולימפי (מוסקבה 1980), אלוף אירופה (ספליט 1981), בעל מדליית ארד מאליפות העולם (ברלין 1978), 3 פעמים אלוף ברית המועצות (1978, 1979 ו-1981) ושיאן העולם במשחה ל-200 מטר חופשי.
קופליאקוב היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-1:50 דקות.
קופליאקוב נולד באורשה בירת מחוז ויטבסק שבבלארוס.
הוא עבר להתאמן בסנקט פטרבורג.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה קופליאקוב במדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ולדימיר רסקטוב, אנדריי בוגדנוב ואנדריי קרילוב בתוצאה של 7:27.97 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:23.22 דקות ולפני בריטניה (7:32.11 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.44 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכה קופליאקוב בשתי מדליות, זהב וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי.
סגן אלוף עולם ושיאן אירופה
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1978 זכה קופליאקוב בשתי מדליות, כסף וארד.
בתחרות שנערכה בפוטסדאם, מזרח גרמניה ב-7 באפריל 1979 קבע קופליאקוב במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:49.83 דקות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של ברוס פורניס מארצות הברית (1:50.29 דקות) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-1:50 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי ראודי גיינס (1:49.16 דקות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה קופליאקוב ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 1:49.81 דקות, לפני אנדריי קרילוב (1:50.76 דקות) וגריים ברואר מאוסטרליה (1:51.60 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ולדימיר סלניקוב, איוור סטוקולקין ואנדריי קרילוב בתוצאה של 7:23.50 דקות, לפני מזרח גרמניה (7:28.60 דקות) וברזיל (7:29.30 דקות).
מדליית כסף במשחה לשליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ויקטור קוזניצוב, ארסנס מיסקרובס ויבגני סרדין בתוצאה של 3:45.92 דקות, אחרי אוסטרליה (3:45.70 דקות) ולפני בריטניה (3:47.71 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.34 שניות, 5 מאיות לאט ממדליית ארד.
באליפות אירופה שנערכה בספליט, קרואטיה בשנת 1981 זכה קופליאקוב ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי (1:51.23 דקות), במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:24.41 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:21.48 דקות).
לאחר שפרש משחייה תחרותית אימן קופליאקוב שחייה במינסק.
סרגיי איוואנוביץ' קיסליאק הוא דיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בארצות הברית במשך 9 שנים, מיולי 2008 ועד יולי 2017.
סרגיי קיסליאק נולד במוסקבה בספטמבר 1950 למשפחה שמוצאהּ מאוקראינה.
ב-1973 הוא השלים את השכלתו במכון המוסקבאי לפיזיקה והנדסה (Московский инженерно-физический институт; כיום האוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני).
ב-1977 השלים את השכלתו באקדמיה לסחר חוץ ולמד אנגלית וצרפתית, וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לצוות העובדים של משרד החוץ.
בשנים 1981–1985 כיהן כמזכיר שני לשגריר ברית המועצות באומות המאוחדות ומ-1985 ועד 1989 שימש מזכיר ראשון ויועץ השגרירות הסובייטית בוושינגטון.
עד 1991 כיהן כסגן מנהל המחלקה לארגונים בינלאומיים במשרד החוץ, ואחר כך עד 1993 היה סגן מנהל המחלקה לשיתוף פעולה טכני ומדעי בינלאומי של משרד החוץ.
עד 1995 ניהל את המחלקה, וב-1995 מונה למנהל מחלקת הביטחון ופירוק מנשק של משרד החוץ הרוסי.
ב-1998 מונה לשגריר רוסיה בבלגיה ושירת במקביל כשגריר רוסיה בנאט"ו.
ב-2003 כיהן כסגן שר החוץ של רוסיה, בתקופת כהונתו כסגן שר החוץ הוא הנהיג את המשלחת הרוסית לשיחות מול האמריקנים על הסכמי הפיקוח על הנשק הגרעיני.
וביולי 2008 מונה לשגריר רוסיה בארצות הברית, על פי צו נשיאותי של דמיטרי מדבדב.
בנאומו באוניברסיטת סטנפורד בנובמבר 2016 קיסליאק הצהיר שרוסיה לא הייתה מעורבת במבצעי פריצה למחשבים במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ב-29 בדצמבר 2016, באותו יום שממשל ברק אובמה הכריז על הטלת סנקציות חדשות על רוסיה עקב התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, קיסליאק והיועץ לביטחון לאומי המיועד מייקל פלין ניהלו מספר שיחות טלפון, שהיו למרכז החקירה של הבולשת הפדרלית בחשד לריגול.
דובר הבית הלבן שון ספייסר הכריז במסיבת עיתונאים בינואר 2017 שהשיחות נועדו לארגן פגישה בין דונלד טראמפ וולדימיר פוטין.
ב-13 בפברואר 2017, פלין התפטר מתפקידו כיועץ הנשיא לביטחון לאומי.
ב-1 במרץ 2017, הוושינגטון פוסט דיווח שהתובע הכללי ג'ף סשנס דיבר עם השגריר קיסליאק פעמיים, תחילה ביולי 2016 ולאחר מכן בספטמבר אותה שנה, בעת כהונתו של סשנס כסנאטור וחבר ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
סשנס עצמו אישר כי במהלך השימוע שנערך לו ב-10 בינואר 2017 לקראת כניסתו לתפקיד התובע הכללי, הוא היה מודע לקשרים אפשריים בין חברי צוות מטה הבחירות של טראמפ ולנציגי ממשלת רוסיה..
כתגובה להאשמות סשנס החליט להשעות עצמו ממעורבות בחקירת הקשרים בין רוסיה לממשל טראמפ.
הניו יורק טיימס ציין כי קיסליאק נפגש עם מייקל פלין וג'ארד קושנר בדצמבר 2016 במטרה להקים תקשורת בין הממשל הרוסי לממשל טראמפ.
רשת CNN תיארה את קיסליאק כמרגל וטענה כי בכירים בקהילת המודיעין של ארצות הברית חושדים בו כמגייס מרגלים, טענה שרוסיה דחתה מכל וכל.
ביולי 2017 סיים את משימתו הדיפלומטית כשגריר רוסיה בארצות הברית והוחזר למוסקבה.
עם שובו למוסקבה, מונה לסנאטור, חבר מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם רפובליקת מורדוביה.
סרגיי אולכסנדרוביץ' ריבלקה (באוקראינית: Сергій Олександрович Рибалка; נולד ב-1 באפריל 1990 בכפר ימנה שבמחוז סומי) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות הקשר.
ריבלקה החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל ארסנל חרקוב.
בשנת 2008 עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב.
הוא שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של דינמו.
להרכב הקבוע של הקבוצה שובץ בעונת 2010/2011. בעונה של 2013/2014 הושאל לקבוצת סלובן ליברץ מהליגה הצ'כית.
בתום העונה חזר לשחק בדינמו קייב.
בעונת 2017/2018 הושאל לקבוצת סיוואספור הטורקית.
בתום העונה - חתם על חוזה קבוע בסיוואספור
ריבלקה שיחק במשך שנה וחצי בנבחרת הנוער של אוקראינה.
במהלך האליפות הבקיע שער אחד במהלך אחד המשחקים בשלב הבתים.
מנבחרת הנוער המשיך ריבלקה לנבחרת הצעירה.
הוא שיחק 12 משחקים, הבקיע 6 שערים.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק ריבלקה מאז מרץ 2015. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
הוא היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2016, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בתחרות.
דמיטרי סטניסלבוביץ' מיכאלנקו (באוקראינית: Сергій Борисович Коновалов) (נולד ב-1 במרץ 1972 בפולטבה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר התקפי ולזכותו 22 הופעות ושלושה שערים בנבחרת אוקראינה.
קונובלוב גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דניפרו דנפרופטרובסק.
בשנת 1990, בהיותו בן 18, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
לאחר 4 שנים בדניפרו עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב.
בעונתו הראשונה בדינמו שותף קונובלוב במרבית משחקי הליגה של הקבוצה, אך בהמשך התקשה לתפוס את מקומו בסגל הקבוצה.
הוא הושאל למשך שתי עונות לקבוצת פוהאנג סטילרס מדרום קוריאה.
קונובלוב השתלב בהרכב הראשון של הקבוצה והפך לאחד השחקנים המובילים בה.
במהלך השנתיים, בהן שיחק בשורותיה, זכתה הקבוצה פעמיים בגביע האלופות של אסיה.
בשנת 1998 שב קונובלוב לדינמו קייב, והרבה לשחק בעיקר כשחקן מחליף.
בשנת 2001 הושאל קונובלוב לקבוצת נעוריו, דניפרו דנפרופטרובסק, אך פציעות מנעו ממנו לקחת חלק פעיל במשחקי הקבוצה.
בשנת 2002 הושאל קונובלוב לביתר ירושלים למשך עונה אחת.
בבית"ר שיחק קונובלוב בקישור עם חברו מדינמו קייב, דמיטרי מיכאלנקו.
בתום תקופת ההשאלה, עזה קונובלוב את ישראל, והצטרף לקבוצת ארסנל קייב, אשר רכשה את כרטיס השחקן שלו.
קונובלוב שיחק בשורותיה של ארסנל 3 שנים, במהלכן הושאל לתקופות קצרות לעוד שתי קבוצות.
את הקריירה המקצועית שלו ככדורגלן הוא סיים בשנת 2006 באינטר באקו.
בשנת 1990 זומן קונובלוב לשחק בנבחרת הנוער של ברית המועצות.
במהלך הטורניר שותף קונובלוב בכל חמשת המשחקים שלה והבקיע שער אחד.
עם התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית הצטרף קונובלוב אל נבחרת הנוער של אוקראינה.
ב-27 באפריל 1993 ערך קונובלוב את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת של אוקראינה, במשחק ידידות מול .
במשחק זה הוא הבקיע גם את שערו הראשון בנבחרת.
בשנת 2003 פרש מהנבחרת לאחר שערך במדיה 22 הופעות וכבש שלושה שערים.
בשנת 2011 הצטרף קונובלוב לצוות המאמנים של קבוצת סבסטופול והיה לעוזר המאמן של הקבוצה.
בעונת 2014/2013 מילא את מקומו של מאמן הראשי של הקבוצה.
החל מקיץ 2016 מאמן קונובלוב את קבוצת טרנופול מהליגה האוקראינית השנייה, שהיא הליגה השלישית בחשיבותה באוקראינה.
סרגיי רומס (בבלארוסית: Сяргей Мікалаевіч Румас, ברוסית: Сергей Николаевич Румас; נולד ב-1 בדצמבר 1969) הוא פוליטיקאי וכלכלן בלארוסי, שכיהן כראש ממשלת בלארוס מה-18 באוגוסט 2018 עד לפיטוריו ב-3 ביוני 2020.
רומס נולד ב-1 בדצמבר 1969 בהומל, אך בגיל שנה עברה משפחתו למינסק.
ב-1990 סיים את לימודיו בבית הספר הכלכלי הצבאי הגבוה בירוסלבל וב-1995 סיים את לימודיו באקדמיה למנהל ציבורי במינסק.
בשנות ה-90 המוקדמות שימש רומס כמנהל במספר מחלקות בבנק הלאומי של בלארוס ובהמשך בבנקים פרטיים.
ב-1995 מונה למנהל אזורי של בלארוסבנק ובהמשך לסגן יושב ראש הדירקטוריון של הבנק.
ב-2001 קיבל תואר "מועמד מדעי" בכלכלה (מקביל לדוקטורט).
עבודת הגמר שלו עסקה ב"דרכים לשיפור מבנה המשאבים של הבנק המסחרי".
ב-2005 מונה לעמוד בראשות הבנק הממשלתי בלגרפרמבנק (Belagroprombank).
ב-2010 מונה לסגן ראש ממשלת בלארוס, תחת ראש הממשלה מיכאיל מיסניקוביץ'.
במהלך המשבר הכלכלי ב-2011, הנהיג רומס רפורמיות כלכליות שנויות במחלוקת, עליהן נמתחה ביקורת מצד נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו.
רומס דגל בהפרטה, בעידוד השקעות זרות ובביטול הלוואות בתנאים מועדפים לחברות ממשלתיות.
ב-2012 מונה על ידי הנשיא לוקשנקו לראש "בנק הפיתוח של בלארוס".
ב-18 באוגוסט 2018 מונה רומס לראשות הממשלה על ידי הנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
רומס שימש גם כיושב ראש התאחדות הכדורגל הבלארוסית, תפקיד אותו הוא מילא מ-22 באפריל 2011. הוא שימש כיושב ראש הוועדה המארגנת של המשחקים האירופאיים שנערכו במינסק ב-2019. ב-3 ביוני 2020 הממשלה פוזרה, על רקע מאמציו של לוקשנקו להעלות את הפופולריות שלו לקראת הבחירות לנשיאות באוגוסט 2020.
סרגיי גנאדייביץ' קראסיוב הוא שופט כדורגל רוסי.
הוא בוגר בית הספר לספורט "טימיריאזֶבֶץ".
הוא שיחק בטורניר חובבים בקבוצת MISI.
הוא החל את הקריירה השיפוטית שלו בשנת 1995. בשנת 1999 הוא נכנס להכשרה כשופט כדורגל, אותו סיים בשנת 2002.
בשנת 2000 החל לעבוד במשחקי הליגה השנייה כעוזר שופט.
בשנת 2001 החל לשרת במשחקי טורניר קבוצות הנוער והליגה השנייה כשופט ראשי.
בשנת 2004 החל להיות מעורב במשחקי הליגה הראשונה כעוזר שופט, ומ־2006 כשופט ראשי.
מאז 2008, שופט במשחקי ליגת העל.
מאז 2010, שופט פיפ"א ומאז יוני 2013 הוא נכלל בקטגוריית העילית של שופטי אופ"א.
במאי 2014, מונה לשפוט בגמר הגביע הרוסי בכדורגל.
הוא קיבל את הכינוי "קולינה הרוסי" (בעיקר מפני שהוא קירח).
ב-15 בדצמבר 2015 הוא מונה לאחד מתוך 18 השופטים של יורו 2016 שנערכה בצרפת.
ב-24 בדצמבר 2015, הוא שפט משחק באליפות הסעודית בין קבוצות א-נסר לבין אל-הילאל.
הוא הגיע בהזמנתו של הווארד וב, שבאותה עת הוביל את הרשות השופטת בסעודיה.
עבור השיפוט במשחק קיבל שכר טרחה של כ-150,000 רובל.
בעונת 2015/2016, הוועד המנהל של ההתאחדות הרוסית הכתיר אותו בתור השופט הטוב ביותר של אליפות רוסיה.
ב-15 וב-18 ביוני הוא שפט את המשחקים באליפות אירופה 2016, רומניה—שווייץ ואיסלנד—הונגריה.
ב-7 באוגוסט 2016, הוא שפט משחק אחד במסגרת המשחקים האולימפיים בריו, במשחק יפן—קולומביה.
הוא היה בין השופטים באליפות העולם לנוער בשנת 2017. הוא שפט את המשחקים של ונואטו—מקסיקו, כמו גם אורוגוואי—דרום אפריקה.
ב-29 במרץ 2018 נכלל ברשימת השופטים למשחקי גביע העולם 2018 ושפט את המשחק בין אוסטרליה לפרו.
ב-3 במאי 2018, שפט את משחק חצי הגמר של הליגה האירופית רד בול זלצבורג מול מארסיי.
בתוספת הזמן הוא שרק בטעות לקרן, שלאחריה הקבוצה הצרפתית כבשה שער מכריע בעימות שני המשחקים.
מרקו רוזה, מאמן זלצבורג, אמר: "שופט אופ"א שעבד במשחק אמר לי שהשופטים הרוסים יושבים מבולבלים ועצבנים בחדר השופט.
זה גורם אנושי, כל אחד יכול לטעות.
אם אנשים מסוגלים להודות בטעותם, אני מוכן לסלוח".
הוא שימש כשופט ראשי במספר משחקים ביורו 2020 וב שנערך באוגוסט 2021.
הוא חובב מטאל מז'אנרים מוזיקליים (הלהקה האהובה עליו "סלייר").
עד 2005 הוא שילב שיפוט עם עבודה בבנק, בו קיבל 200 דולר לחודש.
סרגיי סיליביץ' ריאחובסקי היה רוצח סדרתי סובייטי-רוסי, שהורשע בביצוע 18 מעשי רצח בין השנים 1988–1993.
בכלא הגיע ריאחובסקי, שעבר את תהליך "ההורדה" ("מורד" אדם בעמדה הנמוכה ביותר בהיררכיה של הכלא) על אונס, למסקנה כי אין להשאיר קורבנות בחיים, ויש להרוג תחילה הומוסקסואלים.
הרצח הראשון שביצע ב-19 ביוני 1988 בביטצה שבמחוז מוסקבה, הוא רצח את ההומוסקסואל וילקין, אותו פגש כמה ימים קודם לכן.
ריאחובסקי נכנס עם הקורבן ליער, והסכים להצעה לקיים יחסי מין עם הקורבן תמורת כסף, אך אז נתן לו מספר מכות עם מברג.
לאחר מכן הוא חילק את גופתו של וילקין והניח אותו על גדם עץ במצב מגונה; כפי שאמר בהמשך ריאחובסקי, הדבר נעשה כך שכאשר תתגלה הגופה, כולם יבינו שהקורבן הוא הומוסקסואל.
ב-4 ביולי 1988 תקף ריאחובסקי במחוז פודולסקי באזור מוסקבה את קלאודיה חוחלובה בת ה-70 מאחור, הכה 14 מכות עם מברג בחזה, בגב ובכתפיים, לאחר מכן גנב תעודת פנסיה ו-45 רובל.
חוחלובה התגלתה במהירות על ידי עוברי אורח אקראיים ונלקחה לבית החולים, אך לא הצליחה לתאר את התוקף, מכיוון שתקף אותה מאחור.
לאחר הרצח הזה ריאחובסקי "ירד למחתרת" כמעט ל-6 חודשים.
ב-2 בינואר 1989, הוא ביצע את הרצח השלישי, הקורבן היה ויטאלי זייצב בן ה-16, ריאחובסקי חנק אותו באזור תחנת האוטובוס "11 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה", לאחר מכן קיים יחסי מין עם גופתו ותקע מקל סקי בפי הטבעת שלו.
ריאחובסקי לקחת איתו את מגלשות הסקי של ההרוג, אך לאחר מכן השליך אותם במרחק של 500 ו-800 מטר מזירת הפשע.
ביולי 1990, בפארק איזמאילובסקי, הוא הרג את שומקובה בת ה-45, לאחר מכן ערף את ראשה והשאיר אותו ליד הגופה.
הרצח הבא בוצע ב-22 בפברואר 1991, הקורבן הייתה טטיאנה נורקינה בת ה-48.
בספטמבר 1992 הרג ריאחובסקי בפארק איזמאילובסקי בדקירת סכין את ניקולאי בלקין ההומוסקסואל בן ה-60, באמצע אוקטובר, 20 מטרים מזירת הפשע הקודם, חנק את אולג בולדין ההומוסקסואל בן ה-38, ואחרי קיים יחסי מין עם גופתו.
שתי ההתקפות הבאות לא צלחו עבור ריאחובסקי: בדצמבר 1992 הוא תקף את המוחינה בת ה-60, אולם ההתנגדות הפעילה וזעקות הקורבן הפחידו את הרוצח והוא נמלט מזירת הפשע.
בתחילת ינואר 1993 תקף ריאחובסקי ללא הצלחה קשישה שהצליחה להימלט ולזכור את פניו של התוקף.
על פי תיאורה, המשטרה הצליחה להרכיב תמונה מדויקת למדי של התוקף.
באותו חודש, ביער ליד מוסקבה, הרג ריאחובסקי את אוסיפוב, 73, שקצץ עץ מת; ואז אנס את גופתו וכרת את ראשו וזרועו, וזרק ליער.
ריאחובסקי האמין שעליו "להילחם בזונות והומוסקסואלים על ידי הריגתם וגלגול נשמות לאחר מכן".
בסך הכל, הוא הרג 19 בני אדם וביצע שני ניסיונות רצח.
לרוב, קורבנותיו היו נשים קשישות, אם כי הוא גם הרג 5 גברים ו-2 בני נוער, המדגים אופי האופייני לרוצחים סדרתיים אסוציאליים לא מאורגנים שלא מאבחנים בין הקורבנות.
לאחר המוות הוא גרם נזק לגופות הרוגים, ובמעשיו חלה עלייה באכזריות במהלך סדרת מקרי רצח.
שיטות ההרג האהובות על ריאחובסקי היו דקירות מרובות או חנק בידיים חשופות.
בשל הנהגת מורטוריום לעונש מוות, הוחלף עונשו של ריחובסקי במאסר עולם.
ריאחובסקי נפטר בכלא משחפת ריאתית מתקדמת.
סרגיי אנטוליביץ' קוריוחין היה מלחין, פסנתרן, מנהל מוזיקלי, אמן ניסיוני, שחקן קולנוע וסופר, מסנקט פטרבורג, רוסיה.
קוריוחין החל את הקריירה שלו כנגן פסנתר בלהקת בית ספר בלנינגרד.
לאחר שניגן במספר להקות ג'אז מקצועיות, כמו גם עם מוזיקאי רוק פופולריים, עבר קוריוחין מספר שלבים בקריירה הענפה שלו ובסופו של דבר הפך לאחד השמות והפרצופים המוכרים ביותר ברוסיה במהלך שנות השמונים והתשעים.
לקראת סוף חייו הוא נודע כמלחין קולנוע אוונגרדי, אמן מיצגים ושחקן קולנוע.
מחוץ לרוסיה הוא היה ידוע בעיקר כמוזיקאי ג'אז ניסיוני, דרך עבודותיו ששוחררו מאז חתם ב-1981 עם חברת התקליטים "לאו רקורדס" הבריטית, וכן בעקבות סבובי ההופעות שלו עם "האנסמבל פופ-מכניקה" ועם תוכנית ההפנינג שלו שכותרתה גם "פופ מכניקה".
הוא גם תרם תרומה משמעותית לכמה אלבומים (בפרט: משולש, טאבו ורדיו אפריקה) של להקת הרוק הרוסית המפורסמת אקווריום.
חלק מעבודותיו הקולנועיות הראויות לציון כוללות כיכוב והלחנת המוזיקה לשני קברניטים II סרט פסאודו-דוקומנטרי קומי על מלחמת העולם הראשונה; הפסקול לסרט האימה הרוסי הנאו-נואר המעצב (), והתפקיד הראשי של החנון הלוחם שמנצח את כנופיית הפשע המקומית ב-Lokh pobeditel vody.
קוריוחין עלה לגדולה לאחר שיצר את אחד הממים הויראליים הפופולריים הראשונים בתקשורת הרוסית.
זה היה אחד המעשים המאולתרים-למחצה שלו שנעשתה כאמנות מיצג, ששודר בשידור חי בטלוויזיה הרוסית במאי 1991. כאורח בתוכנית האירוח הפופולרית "הגלגל החמישי" סיפק קוריוחין "הוכחה" ש"לנין היה פטריה" .
במהלך שנות התשעים היה קוריוחין חבר המועצה לתרבות ותיירות בעיר סנקט פטרבורג.
בשנת 1995 הצטרף קוריוחין למפלגה הבולשביקית הלאומית.
קוריוחין מת ממחלת לב נדירה, סרקומה לבבית, והוא בן 42 בלבד.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקומרובו, סמוך לקברה של אנה אחמטובה.
פסטיבל המוזיקה הבינלאומי השנתי של סנקט פטרבורג SKIF (הפסטיבל הבינלאומי ע"ש סרגיי קוריוחין) נקרא על שמו.
פסטיבלי קוריוחין מתקיימים מדי שנה בברלין, אמסטרדם וניו יורק.
בשנת 2004 נוסדו קרן סרגיי קוריוחין ומרכז קוריוכין.
הקרן אוספת מידע על קוריוחין והמרכז מארגן אירועים ברוח האמן.
שניהם ממוקמים באותו בניין, בית קולנוע ישן בסנקט פטרבורג.
בשנת 2009 הקימו קרן סרגיי קוריוחין ומרכז קוריוחין פרס שנתי בתחום האמנות המודרנית.
מוזיקה להפקת הבמה של חייקה של צ'כוב (המכונה השחף) (1994)
מוזיקה לסדרת הטלוויזיה הרוסית אנה קרנינה (2007)
כמו כן הלחין את מוזיקת הפתיחה עבור כל סדרת הטלוויזיה של ה-BBC בשם Comrades ב-1985 שפרק אחד בו סיקר אותו עצמו ואת סצנת המוזיקה בלנינגרד.
סרגיי ולדימירוביץ קולסניקוב הוא איש עסקים רוסי גולה שחי מחוץ לרוסיה מאז 2010. הוא נודע בעיקר כחושף שחיתויות לאחר מכתבו בדצמבר 2010 לנשיא דמיטרי מדבדב, שחשף תוכנית מושחתת שכללה את בניית "ארמון פוטין" וקרא תיגר על נשיא רוסיה להילחם בשחיתות.
לאחר שעזב את רוסיה, גילויי השחיתות בקנה מידה גדול במעגל הפנימי של הנשיא פוטין הובילו לחקירות בתקשורת המערבית.
קולסניקוב סיים את לימודיו במכון הפוליטכני בלנינגרד בשנת 1972, שם למד ביופיזיקה.
הוא בעל תואר דוקטור מהאקדמיה הצבאית על שם סרגיי קירוב, ובילה 20 שנה כמדען המתמחה ביישומים של ביופיזיקה ברפואה.
בשנת 1991 הוא ועמיתיו המדעיים יחד עם רשויות הבריאות בסנט פטרבורג ייסדו מפעל ממלכתי לייצור ציוד רפואי אותו פיתחו.
בשנת 1992, כשהפך לחוקי, הם הקימו חברת מניות משותפת בשם פטרומד (Petromed), מיזם משותף עם המחלקה לקשרים כלכליים בינלאומיים של מועצת עיר סנקט פטרבורג, שבראשה עמד אז פוטין.
פטרומד התרחבה בשנות התשעים מייצור ציוד לרכש ומרכש לפרויקטים גדולים של תשתיות בריאות.
בחירתו של ולדימיר יאקובלב לראשות העיר סנט פטרבורג היוותה נסיגה עבור פטרומד מכיוון שהחברה לא נהנתה עמו מיחסים טובים כמו עם אנטולי סובצ'אק.
הנתח בבעלות ציבורית בחברה נמכר כך שקולסניקוב ואחד המייסדים המשותפים, דמיטרי גורלוב, החזיקו כל אחד ב-50%.
המעורבות של קולסניקוב מתוארת במכתבו למדבדב וכוסה על ידי התקשורת, בעיקר על ידי דייוויד איגנטיוס בוושינגטון פוסט, שהסיק מסקירת חקירותיו ש'קולסניקוב הוא מאותן נשמות אמיצות שעיתונאי פוגש מדי פעם, ומחליט לחשוף את מה שהוא רואה כמעשים פסולים, ללא קשר לסיכונים האישיים.' בשנת 2000 פנה לגורלוב ניקולאי שמאלוב, מקורבו של פוטין.
שמאלוב, מטעם פוטין, הציע את התוכנית הבאה: פטרומד תוזמן לבצע מספר פרויקטים של תשתיות בריאות, במימון אוליגרכים, כולל רומן אברמוביץ'.
חלק מהתרומות יועברו לקרן השקעות, הנשלטת על ידי פוטין.
תוכנית זו יצאה לפועל, כולל 'פרויקט דרום', המכונה ארמון פוטין, עליו פיקח שמאלוב.
קולסניקוב טוען שהוא התפכח כשלאחרי המשבר הפיננסי ב-2008, הונחה שכל הכספים יועברו לארמון פוטין ויסגרו פרויקטים של השקעה עליהם תלויים פרנסתם של אנשים.
בספטמבר 2010 הוא עזב את רוסיה לאחר שהחליט לחשוף את העניין.
לאחר שהתייעץ עם עורכי דין ונפגש עם בעל הטור של וושינגטון פוסט דייוויד איגנטיוס, הוא פרסם את מכתבו למדבדב, שקיבל מענה בדמות הכחשות רשמיות.
הסבירות של הכחשות אלה התערערה על ידי חקירות של העיתון "נובאיה גאזטה", שחשפו שחיתות שהובילה עד לקרמלין.
כשנשאלה על ידי מאשה גסן מדוע הפך לחושף שחיתויות, הוא השיב, 'מצד אחד זו שאלה מסובכת, מצד שני, זה פשוט.
אם אתה רוסי, אם רוסיה היא מולדתך, ואם יש לך משהו שתוכל לעשות בשבילה, המעשה הוא טבעי לחלוטין.
לפעמים תהיתי אם אוכל למשל 'לעבור דף' כמו שאבי עשה.
ובכן, הגעתי למסקנה שאולי אוכל.' בנוגע לרוסיה המודרנית הוא הביע פסימיות, 'הניתוח שלי הוביל למסקנה שלמדינה אין התפתחות חיובית של ממש.
יתר על כן, להתמוטטות רצינית באמת, אולי מהפכה.
ובהתחשב בכך שכיום רוסיה היא מעצמה גרעינית ושהמהפכה במדינה שיש בה מספר עצום של נשק גרעיני היא דבר מסוכן להפליא לקיומו של העולם כולו, הגעתי למסקנה שצריך לעשות משהו.
אלה היו המניעים העיקריים להחלטתי לכתוב את המכתב.
ובכן, בסופו של דבר, נניח, חייתי את רוב חיי, יש לי ילדים ונכדים, ולא רק אני, כך כולם'.
סרגיי אלכסייביץ' ריאבקוב או רייבקוב הוא דיפלומט רוסי, המכהן כסגן שר החוץ של רוסיה מאז 15 באוגוסט 2008.
הוא בוגר המכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ של ברית המועצות משנת 1982. דובר אנגלית ודנית שוטפת.
מאז 1982 הוא משרת בשירות החוץ הדיפלומטי של רוסיה.
עבד בתפקידים דיפלומטיים שונים במשרד החוץ.