tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משם השתבשה בעולם האמונה בהדרגה, עד שבאו העמים כולם לעבוד עבודה זרה "ועל דרך זו היה העולם מתגלגל והולך עד שנולד עמודו של עולם שהוא אברהם אבינו".
הוא הפיץ את האמונה שיש לעבוד רק לבורא האחד אבל כשירדו עם ישראל למצרים החלו רובם לעבוד עבודה זרה עד שה' הוציא את עמ"י ממצרים ושלח את משה רבנו וציווה את עם ישראל שלא לעבוד עבודה זרה.
במקרא בתחילת ספר בראשית, בתיאור בריאת העולם שם "אלוהים" משמש באופן בלעדי.
לפי הפרשנות המסורתית, המילה "אלוהים" ונגזרות שלה מתארות גם דיינים בעלי שררה ואלילים.
הפועל "ברא" ייחודי במקרא לאלהים.
לאור העובדה שהמילה "אלוהים" אינה דווקא מתייחסת לגוף שלישי יחיד, ניתן למצוא אותה פעמים רבות עם פועל ברבים.
לדוגמה בספר בראשית ב', שם נאמר, , דהיינו יש כאן רמיזה שלא רק ה' עצמו לבדו ברא את האדם אלא היו גם אלוהיות אחרות, לפי חלק מהפרשנויות, היו אלו מלאכי עליון, או שמדובר בלשון מלכים.
יש הסוברים כי מקור השם העברי אֱלוֹהִים (במקרא תמיד בכתיב חסר: אֱלֹהִים) הוא המילה אֱלוֹהַּ בריבוי.
לדעה אחרת, הצורה אֱלוֹהִים הייתה במקורה ריבוי של המילה אֵל, כשהעיצור ה"א נוסף כהרחבה לבסיס הדו-עיצורי (בדומה לכך: אֵם – אִמָּהוֹת).
על פי השערה זו, צורת היחיד אֱלוֹהַּ נגזרה לאחור מצורת הריבוי.
לשימוש בלשון רבים ייתכנו שני הסברים: האחד, שריד לשוני לתקופה שבה האמינו בריבוי אלים לדוגמה: .
והשני, פנייה דרך כבוד בלשון רבים "ריבוי מלכותי" – הדרך שבה פונים אל מלכים או שבה מלכים נהגו לדבר על עצמם.
המילה "אלוה" עצמה קרובה למילה אל.
הוגי דעות יהודיים כמהר"ל מפראג טענו כי השם "אל" בא לבטא את עוצמת הבורא, בדומה לשמו של בעל החיים איל המסמל עוצמה, וכפי שעולה מביטויים מקראיים כגון "אֱיָלוּתִי" ('כוחי') ו"אֵילֵי הָאָרֶץ" ('שליטי הארץ') ומן השימוש המקראי בביטוי 'אלהים' בהתייחס לדיינים בשר ודם.
ביהדות יש שמות וכינויים רבים לאלוהים, שלפי הפרשנות מבטאים צורות שונות של התייחסויות אליו.
דווקא בגלל הגדרת המהות העליונה של מושג האלוהים, אשר לפי התפיסה הדתית נמצא מעבר למושג המילולי האנושי – אין די במושגים בודדים בשפה כדי להכיל את כל מהותו.
השם אלוהים משמעותו בדרך כלל "בעל כל הכוחות כולם", וכן הוא מייצג את מידת הדין של האלוהות.
כאמור, במקרא נפוץ השם יהוה – השם המפורש.
מפאת קדושת השם ועל פי אחד הפירושים לדיבר 'לא תשא את שם ה' אלהיך לשווא' מתוך עשרת הדיברות, נוהגים שלא להגות את השם המפורש ואף לא לכתוב אותו.
השמות העיקריים הנוספים של אלוהים הם:
שדי – שם מקראי שיש לו מגוון פירושים.
צבאות – אלוהי צבאות ישראל.
אולם קיימת פרשנות נוספת, המפרשת את השם כבורא כל צבאות עולם כלומר, צבא השמיים (השמש הירח והכוכבים וכו') צבא הים, וצבא היבשה.
שם זה מבטא את גדולתו ועוצמתו של אלוהים.
שם זה מוזכר לראשונה בתפילת חנה בספר שמואל.
הקדוש ברוך הוא, או בראשי תיבות – הקב"ה.
(בארמית: 'קודשא בריך הוא') במחקר נטען שהביטוי המקורי היה "הקודש" או "שם הקודש" ונוסף לו העיטור המקראי "ברוך הוא".
ריבונו של עולם – ביטוי תלמודי.
ריבון העולמים – מארמית ועברית מקראית: אדון העולמות.
הבורא, בורא עולם, או הבורא יתברך שמו – העיטור הלשוני יתברך שמו נדון בהמשך.
מי שאמר והיה העולם – ביטוי בנוסח הברכה הפותחת את חטיבת פסוקי דזמרא בתפילת שחרית ומקורו בשינוי מדברי אליפז בספר איוב.
יושב תהילות ישראל – ביטוי מקראי מתהלים
צור ישראל – ביטוי מקראי
המקום – שהוא מקום לעולם ואין העולם מקום לו
הגבורה – משמש בביטוי "מפי הגבורה", המתייחס לקבלת התורה מפיו של אלוהים עצמו.
בעת שימוש בתארים שונים נפוצה הוספת המילה "יתברך".
לדוגמה: "הבורא יתברך", "ברצונו יתברך" ו"יתברך שמו".
יתברך שמו הוא ביטוי שאול מישעיהו ותפילת הקדיש בעקבותיו.
כדי שלא להזכיר את שמו של האל לשווא, פעולה אסורה לדעת מאמינים מסוימים, נעשה שימוש גם בכינויים שעיקרם תחליף לשמות המקודשים.
השם – מכוון לשמו של ה' בלי להזכירו.
אדושם – הלחם של 'אדוני' ו'השם'.
ישנם חזנים וזמרים המשתמשים בשם זה כתחליף להגיית השם 'אדוני', תוך שמירת משקלו הפונטי.
בהלכה הובעה התנגדות לשימוש במילה זו בנימוק שיש בה חוסר כבוד.
אלוקים – תחליף ל'אלוהים', על בסיס הדמיון בין האותיות ה' ו-ק'.
הקל – תחליף ל'האל', על בסיס הדמיון בין האותיות ה' ו-ק'.
שמות אחרים המזוהים במקורות קבליים כ"שם המפורש":
זהירות נוהגת גם לגבי צירוף האותיות "יה" שהן אחד השמות הקדושים, לכן בספירה באותיות עבריות נוהגים לכתוב ט"ו עבור 15 ולא י"ה.
מנהג זה מופיע לראשונה במצבות צוער ובמהלך ימי הביניים התקבל כמעט ללא עוררין.
במהלך המאה ה-16 התחילו להימנע גם מלכתוב י"ו עבור 16 ובמקומו כותבים ט"ז.
כאשר מופיעות אותיות אלה בסוף מילה יש הנוהגים להשמיט את האות ה"א ולסמן במקומה גרש, לדוגמה: "אשתי שתחי'".
בספר שמות בעשרת הדיברות עוסקים הפסוקים הראשונים בקשר שבין אלוהים לבני ישראל:
אמונה באל אחד, שהוציא את עם ישראל ממצרים: .
איסור נשיאת שם אלוהים לשווא: .
מצוות נוספות העוסקות בקשר שבין האדם לאלוהים הן מצוות אהבת ה' ומצוות יראת ה'.
אלוגרפט הוא רקמת תאים או איבר מושתלים שנלקחו מתורם מאותו המין, אך שאינו קשור גנטית לנתרם.
ברובן המוחלט של השתלות איברים ורקמות נעשה שימוש באלוגרפטים.
רקמת תאים או איבר מושתלים שנלקחו מגוף הזהה לחלוטין מבחינה גנטית לזה של הנתרם נקראים איזוגרפט.
השתלה של רקמה ממקום אחד לאחר באותו הגוף, כמו השתלת עור, נקראת אוטוגרפט.
איבר מושתל הנלקח מתורם ממין אחר נקרא השתלה שלא מבן-מינו או קסנוגרפט.
אלוגרפטים וקסנוגרפטים יזוהו על ידי מערכת החיסון של הנתרם כגופים זרים ולכן יותקפו על ידה בתהליך הנקרא דחייה.
תהליך זה אינו מתרחש באוטוגרפטים ואיזוגרפטים למרות שבהשתלות שבין תאומים זהים נעשה שימוש בחומרים המדכאים את מערכת החיסון למקרה שאין התאמה גנטית מוחלטת ביניהם.
אלוהי הדברים הקטנים הוא רומן סמי-אוטוביוגרפי וטעון פוליטית מאת הסופרת והפובליציסטית ההודית, ארונדהטי רוי.
הספר זכה בפרס מאן בוקר לשנת 1997.
הרומן מגולל את סיפור ילדותם של שני תאומים לא זהים שהופכים לקורבנות של הפוליטיקה ושל הנסיבות המשפחתיות.
הספר מתאר כיצד מושפע גורלם של אנשים מאידאולוגיות מנותקות או משגיאות שנעשו לפני דורות, ומצטיין בכתיבתו הלירית והחד-פעמית.
זהו הרומן הראשון שכתבה ארונדהטי רוי.
כתיבתו ארכה 4 שנים, הוא זכה לתהודה כלל-עולמית וזכויות היוצרים נמכרו ב-21 מדינות.
עלילת הרומן מתרחשת באיימנם, שבמחוז קוטיאם בקראלה, דרום הודו.
הרצף העלילתי אינו כרונולוגי והפרקים מתארים תקופות שונות החל משנת 1969, המתארת את ילדותם של התאומים בני ה-7 אסתה ורהל, ועד שנת 1993, בה שבים התאומים בני ה-31 לעיר הולדתם.
רהל - תאומתו הצעירה במספר דקות של אסתה, בתה של אמו.
אסתה (אסתפן יאקו) - תאומה של רהל, בנה של אמו.
אמו - אמם של רהל ואסתה, בתה של ממאצ'י.
צא'קו - אביה של סופי, אחיה של אמו ובנה האהוב והמשכיל של ממאצ'י.
בייבי קוצ'מה (נבומי אייפה) - אחות-סבם של רהל ואסתה, דודתה של אמו.
ממאצ'י - סבתם העיוורת של רהל, אסתה וסופי מול (בתם של צ'אקו ומרגרט).
פפאצ'י - אביהם של צ'אקו ואמו, סבם של רהל, אסתה וסופי מול.
קוצ'ו מריה - המשרתת בביתה של ממאצ'י.
סופי מול - אחייניתם של התאומים, בתם של דודם צ'אקו וגרושתו מרגרט.
מרגרט (מרגרט קוצ'מה) - גרושתו של צ'אקו, אמה של סופי מול.
ג'ו - בעלה השני של מרגרט.
אלוהי הדברים הקטנים, תרגום: צילה אלעזר, תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ס 2000.
אלוהה (Aloha) היא מילה בשפה ההוואית שלה משמעויות רבות: חיבה, אהבה, שלום, חמלה, רחמים, "להתראות", "שלום" במובן של ברכת פגישה ומילים אחרות עם צביון דומה.
המילה בשימוש בעיקר בהוואי כברכת שלום או להתראות, והיא מהווה סמל לתרבות שלמה בהוואי ויש לה חשיבות תרבותית רבה במדינה.
לפעמים המילה משמשת כהתחלה של ברכה, לדוגמה בברכות "Aloha kakahiaka" (בוקר טוב), "Aloha auinalā" (צהריים טובים), "Aloha ahiahi" (ערב טוב) או "Aloha kākou" (ברוכים הבאים).
הצירוף הדומה "Aole pilikia" משמעותו "על לא דבר".
מקור המילה אלוהה הוא בשילוב המילים ההוואיות alo שמשמעותה "נוכחות", "חזית" או "חלקה" והמילה ha שמשמעותה "רוח חיים" או "מהות החיים".
בזמנים קדומים, ולפעמים גם בימינו, בני הוואי ערכו ועורכים טקס בו הם מצמידים את מצחיהם ואומרים "alo" ולאחר מכן נושפים נשיפה עמוקה ואומרים "ha" וכך, לפי אמונתם, הם מחליפים את רוח חייהם וניצבים מולה.
במשך השנים, המילה אלוהה ביטאה והתייחסה להלך רוח הנקרא Aloha spirit או Sense of Aloha, סוג של תפיסת/דרך חיים תרבותית נפוצה בהוואי.
התפיסה מבוססת על אכפתיות והסברת פנים לסביבה וגם כבוד לדעות הסובבים ולטבעם, אף בזמן לחץ.
כינוייה הרשמי של מדינת הוואי, מדינת אלוהה, נובע מאווירת ה-Aloha Spirit השוררת במדינה.
כך גם קיבלו את שמותיהם אצטדיון אלוהה שבהונולולו, חברת התעופה אלוהה איירליינס ומגדל אלוהה שבנמל הונולולו.
המילה "אלוהה" הופצה ברחבי העולם, גם מחוץ למדינת הוואי.
בין מפיציה נכללת השחקנית והזמרת בט מידלר, ילידת הונולולו, שנוהגת להשתמש בברכה בהופעותיה.
המילה גם תופסת חלק חשוב בסדרת הטלוויזיה "הוואי חמש אפס" ובסרט "לילו וסטיץ'".
בפסיכולוגיה, אלוגיה (יוונית: α - "ללא" ו-λόγος - "התבטאות" - חוסר היגיון או שיקול דעת) או דלות הביטוי, היא חוסר ביכולת דיבור שוטף ובסיסי, וכן בחיבור משפטים.
האלוגיה מתבטאת גם בהרחבת החביון של חוליה.
האלוגיה מקשה מאוד על הפסיכותרפיה משום שהלוקים באלוגיה מתקשים מאוד לקיים שיחה שוטפת, ותשובותיהם יהיו בדרך כלל סתומות ולעיתים אף פרדוקסליות.
אלוגיה היא גורם אחד מתוך מערכת הערכה רחבה מאוד של הפרעות בתחומי חשיבה, שפה ותקשורת שפותחה על ידי ננסי אנדריאסן.
האלוגיה מתגלה בדרך כלל אצל לוקי סכיזופרניה, כסימפטום שלילי לפסיכופתולוגיה ואף נמצאה כמנבאת לפרוגנוזה גרועה.
כמו כן האלוגיה יכולה להופיע לעיתים גם לצד דמנציה, פגיעות מוחיות כאשר במקרים אלו היא קשורה לנזק באזורי מוח ספציפיים או להתליכים ניווניים במוח או כתסמין להפרעה דו קוטבית.
אבחנה של אלוגיה תתבצע על ידי הערכת קלינית של דפוסי דיבור אצל האדם כמו כמות הדיבור, זמן מוארך לתגובה או צמצום תוכן הדיבור, בדרך כלל ההערכה תהיה כחלק מהערכה פסיכיאטרית או נוירולוגית מקיפה.
חשוב להבדיל בין אלוגיה לבין מצבים אחרים כגון דיכאון, חרדה או תופעות לוואי של תרופות, לשם כך נדרשת הערכה של ההיסטוריה הרפואית של האדם לצד הערכה של מצבו הקוגניטיבי הכללי.
אלוגיה עלולה להשפיע באופן משמעותי על תפקוד האדם גם בהיבט החברתי וגם בהיבט התעסוקתי במספר דרכים שונות.
אלוגיה מפחיתה באופן משמעותי את היכולת לתקשורת בין אישית שבהמשך עלולה להוביל לקשיים חברתיים.
לצד קושי ביצוע משימות יום יומיות הדורשות תקשורת מילולית.
בנוסף אלוגיה עלולה להקשות על התשלבות במקומות תעסוקה שונים הדורשים מיומנויות אף בסיסיות של תקשורת בין אישית.
חומרת האלוגיה משפיעה באופן ישיר על ירידה באיכות החיים הכללית של האדם.
בעוד שאין מידע ממוקד על טיפול באלוגיה באופן ישיר נמצא כי טיפולים פסיכוסוציאליים כמו טיפול קוגניטיבי-התנהגותי בשילוב עם תרופות אנטי-פסיכוטיות יכולות לסייע בהפחתת סימפטומיים שליליים של סכיזופרניה וביניהם אלוגיה.
אלוהי הקטל (במקור בצרפתית: Le Dieu du Carnage) היא קומדיה סאטירית מאת המחזאית הצרפתייה-יהודייה יסמינה רזה.
המחזה עלה להצגת בכורה בציריך בדצמבר 2006.
המחזה מספר אודות שני זוגות הורים מהמעמד הבינוני הגבוה שבין ילדיהם פרצה קטטה פיזית.
הם נפגשים בסלון ביתו המהודר של אחד הזוגות כדי לדון בנושא בצורה תרבותית, אולם לאט לאט הם משילים את הנימוסים והופכים להיות גרועים מילדיהם.
הוויכוח ביניהם מתלהט וגולש מהר מאוד לאלימות ולכאוס.
הגרסה המקורית הוצגה לראשונה בפריז בינואר 2008 בתיאטרון אנטואן, בבימויה של יסמינה רזה.
שיחקו במחזה איזבל אופר, אנדרה מרקון, אריק ואלרי ובונטון אלמוסינו.
הגרסה האנגלית, בתרגומו של כריסטופר המפטון, הוצגה בשנת 2008 בתיאטרון גילגוד בלונדון, והשתתפו בה השחקנים רייף פיינס, טאמסין גריג, ג'נט מק'תיר וקן סקוט.
בברודוויי הוצג המחזה בפברואר 2009 בכיכובם של ג'ף דניאלס, הופ דייוויס, מרשה גיי הארדן וג'יימס גנדולפיני.
ההפקות בברודוויי ובלונדון זכו בפרס טוני ובפרס לורנס אוליבייה בהתאמה.
הגרסה העברית של המחזה, בתרגום של דורי פרנס, עלתה בדצמבר 2008 בתיאטרון בית ליסין בהשתתפותם של ליאור אשכנזי, מיה דגן, אלון נוימן ונעמה שפירא, בבימויו של הלל מיטלפונקט.
המחזה היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הקומדיה של השנה, וזכה לשבחי הביקורת.
בשנת 2011 עובדה היצירה לסרט קולנוע בשם "אלוהי הקטל", בהשתתפות קייט וינסלט, ג'ודי פוסטר, כריסטוף ואלץ וג'ון ס.
ריילי, ובבימויו של רומן פולנסקי, שגם כתב את התסריט יחד עם רזה.
בשנת 2020 עלה המחזה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של גדי רול ובכיכובם של יובל סגל, קרן מור, אולה שור-סלקטר ואוהד שחר.
אלוהות פרטית (או אלוהות אישית/פרסונלית) היא תפיסה לפיה האל מתערב במציאות ומתייחס, משפיע ואף יוצר קשר עם בני האדם בהתאם למידת מוסריותם, התנהגותם, השקפת עולמם או מידת ציותם ומרותם לו.
תפיסת האלוהות הפרטית היא התפיסה הנפוצה ביותר כלפי אל בקרב המין האנושי.
האלוהות האישית נפוצה ברוב המוחלט של זרמי הדתות המונותאיסטיות, היהדות, הנצרות והאסלאם, וכמו כן גם ברוב הדתות הפולותאיסטיות, בהן האלים משפיעים על המציאות כתוצאה ישירה של התנהגות בני האדם היכולה להכעיס או לשמח אותם.
אלו הדוגלים בתפיסה דאיסטית או אגנוסטית של אלוהות ובעיקר אתאיסטים נוטים להתייחס בזלזול מה לתפיסה זו, כתפיסה שטחית וילדותית, לרוב בשל תמיהה על מקומו המרכזי של האדם בקוסמוס ברוב צורות האלוהות האישית.
שהרי אל שמוגדר ככל יודע, כל יכול, תבוני, מושלם וטוב באופן מוחלט, אין זה הגיוני שיטריח את עצמו בהתנהגות האדם (בפרט כזו שאיננה גורמת סבל לאחר) או יגיב על תפיסותיו של בני האדם הנחותים, בטח ובטח שלא יפתח ציפיות מאותם בני אדם.
טענות נגד אלוהים פרטי עוסקות בשני נושאים בסיסיים:
אל פרטי הוא "אל נוח", התנהגותו משולה להורה אחראי ודאגן המעניש ומוקיר את בני האדם לטובתם.
טענה זו לא מעלה טיעון של ממש נגד קיום אל כזה, אלא מנסה להראות שאמונה בתפיסה כזו של אלוהים יכולה להתפתח ולהתפשט בקלות בין בני אדם, בייחוד בתקופות קדומות, בעזרת טיעונים אמוציונליים וללא טיעונים רציונליים או גיבוי בראיות.
אל פרטי יודע מראש את כל מעשי בני האדם ואף משפיע ומכוון את מחשבותיהם ומעשיהם ובכל זאת מתגמל ומעניש אותם.
אלוהי הקטל הוא סרט קולנוע סאטירי משנת 2011, בבימויו של רומן פולנסקי שגם כתב את התסריט יחד עם יסמינה רזה, על פי המחזה "אלוהי הקטל" שכתבה רזה שנים אחדות קודם לכן והוצג בהצלחה בעולם.
עלילת הסרט מתרחשת בברוקלין, אך הוא צולם בפריז, משום שפולנסקי נמנע מלהגיע לארצות הברית עקב צו מעצר שהוצא שם נגדו.
הצגת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-9 בספטמבר 2011.
הסרט עוסק בשני זוגות הורים מהמעמד הבינוני הגבוה שבין ילדיהם בני ה-11 פרצה קטטה, שבה נפצע אחד הילדים.
הם נפגשים בבית המהודר של אחד הזוגות, כדי לדון בנושא בצורה תרבותית, אולם לאט לאט הם משילים את הנימוסים ונכנסים לוויכוחים מרים.
בין שני הזוגות, בין הגברים לנשים, ובתוך כל אחד מהזוגות.
מלבד שניות מעטות בתחילת הסרט ובסופו, הסרט מתרחש כולו בבית (בעיקר בסלון), בהשתתפותם של ארבעה שחקנים בלבד: פנלופה (ג'ודי פוסטר) ומייקל (ג'ון סי.
ריילי) לונגסטריט, הוריו של איתן (אלוויס פולנסקי, בנו של הבמאי) הילד הפצוע, שבביתם מתרחש הסרט, וננסי (קייט וינסלט) ואלן קוון (כריסטוף ואלץ), הוריו של זאכארי, הילד הפוצע.
השיחה בין ארבעת המשתתפים מופרעת לעיתים תכופות על ידי שיחות שמקבל אלן לטלפון הסלולרי שלו, ובמידה פחותה על ידי שיחות שמקבל מייקל מאמו, לטלפון הביתי שלו.
השיחות מצטלבות: אלן, שהוא עורך דין עוסק בניהול משברים אצל לקוח חשוב שלו, יצרן תרופות, שבתרופה ללחץ דם שהוא מייצר התגלו תופעות לוואי לא רצויות.
מייקל מופתע לשמוע מאמו שהיא נוטלת את התרופה, ומורה לה לחדול מכך מיד, לאחר ששמע את דבריו של אלן בשיחות קודמות.
ג'ודי פוסטר: פנלופה לונגסטריט, עוסקת בכתיבה תיעודית על אפריקה וחובבת אמנות, אמו של הילד הפצוע.
ריילי: מייקל לונגסטריט, עוסק בשיווק כלי בית, בעלה של פנלופה.
קייט וינסלט: ננסי קוון, יועצת השקעות, אמו של הילד הפוצע.
כריסטוף ואלץ: אלן קוון, עורך דין, בעלה של ננסי.
אלוהי הפערים היא תפיסה תאולוגית, לפיה הפערים בידע שמספק לנו המדע נלקחים כראיות או כהוכחות לקיומו של אלוהים.
המושג הומצא על ידי תאולוגים נוצריים לא על מנת להטיל דופי בתאיזם, אלא כדי להצביע על הכשל שבהסתמכות על טיעונים טלאולוגיים לקיומו של אלוהים.
יש המשתמשים בביטוי זה על מנת להתייחס לטיעוני אד איגנורנטיאם.
באופן כללי המונח משמש על מנת לתאר נסיגה הדרגתית מהסברים דתיים לתופעות פיזיקליות לטובת הסברים מדעיים מקיפים יותר לתופעות אלו.
ניסוח ראשוני של הרעיון הוזכר על ידי מרצה מטיף מן המאה ה-19 בשם הנרי דארמונד , בהרצאתו מעלותיו של האדם.
הוא נזף בנוצרים שהפנו לדברים שהמדע עדיין לא יכל להסביר – "פערים שהם משלימים בעזרת האלוהים" – וקרא להם לקבל את כל הטבע כאלוהים, כעבודה של "[...] אלוהים אימננטי, שהוא אלוהי האבולוציה, המפואר לאין-שעור מאלוהי פלאים-מזדמנים, שהוא האלוהים של התאולוגיה הישנה."
במלחמת העולם השנייה התאולוג והקדוש המעונה דיטריך בונהופר הביע את הקונספט בצורה דומה במכתבים שהוא כתב בהיותו בכלא הנאצי.
"כמה שגוי זה להשתמש באלוהים כמגשר-פערים בחוסר השלמות של הידע שלנו.
אם למעשה הגבולות של הידע נדחפים אחורה יותר ויותר (וזה חייב להיות המקרה), אז אלוהים נדחף אחורה יחד איתם, ולכן הוא ממשיך בנסיגה.
אנחנו צריכים למצוא את אלוהים במה שאנחנו יודעים, לא במה שאנחנו לא יודעים."
בספרו מ-1955, מדע ואמונה נוצרית, כתב המנהיג האוונגליסטי האמריקאי צ'ארלס קולסון:
אין 'אלוהי הפערים' שישתלט על המקומות האסטרטגיים בהם המדע כושל; והסיבה היא שלפערים מהסוג הזה יש הרגל בלתי-נמנע של התכווצות.
או שאלוהים הוא בטבע כולו, ללא פערים, או שהוא לא קיים כלל.
האלוברוגים היו שבט גאלי שחי בעת העתיקה באזור שבין נהר הרון ואגם ז'נבה וכן בהרי האלפים.
בירתם הייתה ויין בדרום מזרח צרפת.
האזכור הראשון של האלוברוגים מגיע מההיסטוריון היווני פוליביוס.
הוא מתאר כיצד בספטמבר של שנת 218 לפנה"ס, החל המצביא הקרתגי חניבעל ברקה להעפיל על הרי האלפים, האלוברוגים הבחינו בו, והחלו לתכנן התקפה על השיירה שלו.
הציוד הרב שחניבעל נשא עמו סנוור את עיניהם, וכאשר חניבעל הגיע לאזור קשה שאותו הם הכירו טוב ממנו, מיהרו ראשי השבטים וגייסו צבא גדול מכל הכפרים.
הם תפסו עמדות אסטרטגיות שחניבעל היה מוכרח לעבור בהן, אולם הם לא טרחו להסתיר את כוונותיהם וכך ראה אותם חניבעל וזמם תחבולה.
הוא המתין לרגלי המעבר, ושלח מרגלים לבדוק את הביצורים האלוברוגים.
הוא גילה שביום ישנה שמירה הדוקה, אולם בלילה נותרת שמירה קלושה ומרבית החיילים חוזרים לכפריהם.
על כן הוא המתין ללילה הבא, והורה להבעיר את המדורות במחנה כרגיל.
לאחר מכן עם כוח מובחר שעליו פיקד בעצמו, השתלט על העמדות והורה לשאר השיירה להתחיל להתקדם.
עם אור השחר הבחינו האלוברוגים שעמדותיהם נכבשו, אולם הם הבחינו בסרבול הרב של השיירה שהעפילה אל המעבר.
הם תקפו בבת אחת במקומות רבים, ויצרו אנדרלמוסיה.
חיילים ובהמות מסע צנחו לתהום, מבהילים בכך את הבהמות האחרות ואת פילי הקרב.
חניבעל מיהר ועם הכוח המובחר שלו תקף את התוקפים, שנאלצו לסגת באבדות כבדות.
לאחר מכן אסף את חייליו והתקיף את כפריהם העיקריים של האלוברוגים, הוא מצא בהם אספקה בשפע וכן סוסים ושאר בהמות מסע.
וגם הטיל מורא בליבות השבטים האחרים.
בשנת 123 לפנה"ס העניקו האלוברוגים מקלט לראש שבט הסאלים, שנמלט מפני הרפובליקה הרומית.
הם סירבו להסגיר אותו ושנתיים לאחר מכן צבא רומאי בפיקודו של קווינטוס פאביוס מאקסימוס כבש את ארצם.
על הישג זה הוענק למאקסימוס התואר "אלוברוגיקוס".
מאקסימוס שבה אלוברוגים רבים, שנמכרו כעבדים ברומא, אחד מהם קריקסוס, הנהיג בשנת 73 לפנה"ס יחד עם ספרטקוס ואנומאנוס את מרד העבדים השלישי נגד רומא.
האלוברוגים היו אלו שהצילו את רומא, מקשר קטילינה המפורסם.
בשנת 63 לפנה"ס, הציע לוקיוס סרגיוס קטילינה שזמם קשר להפלת המשטר הרומאי, למנהיגי האלוברוגים הקלה מהעול הרומאי, אם ישתפו עמו פעולה.
האלוברוגים פעלו בדיוק ההפך והסגירו את המכתבים לידי אויבו של קטילינה קיקרו שהקריא אותם למחרת בסנאט וכך עצר את המזימה.
האלוברוגים מרדו פעם נוספת בשנת 61 לפנה"ס, אולם גם מרידה זו דוכאה באכזריות.
הם הצטרפו אל יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה, וקיסר הכיר להם תודה ונתן לכמה ממנהיגיהם תפקידים בכירים בצבאו.
אוגוסטוס כלל את ארצם בתוך הפרובינקיה גאליה נארבוננסיס.
הם נטמעו בהדרגה בשבטים האחרים.
אלודי גוסיה היא דוגמנית, מגישת רדיו, מנחת טלוויזיה, עיתונאית ופוליטיקאית צרפתייה.
גוסיה נולדה בריימס, בנעוריה היא זכתה במספר תחרויות יופי ובשנת 2000 היא נבחרה למיס פיקרדי מה שהוביל אותה להשתתף בתחרות הארצית של מיס צרפת שגם שם זכתה במקום הראשון.
בתחרות מיס תבל 2001 שנערכה בפוארטו ריקו היא עלתה לשלב עשר המועמדות הסופיות ובאותה שנה נבחרה גם למיס אירופה.
היא עבדה כדוגמנית וב-2003 שימשה כדוגמנית הבית של מותג עיצוב שיער בינלאומי ובאותה שנה החלה את הקריירה הפוליטית שלה כשנבחרה לרשימת הרפובליקנים בעירה.
ב-2004 לקחה חלק בגרסה הצרפתית של תוכנית המציאות "החווה", ב-2006 החלה לכתוב טור קבוע במגזין ובנוסף היא הנחתה מספר תוכניות בערוץ France 2.
ב-2016, 2017 ו-2018 שימשה כדוברת חבר השיפוט הצרפתי באירוויזיון.
אלוהים אינו גדול: איך הדת מרעילה את העולם הוא ספר רב-מכר אנטיתאיסטי מאת העיתונאי והסופר הבריטי-אמריקאי כריסטופר היצ'נס.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2007 בהוצאת הספרים Atlantic Books , ובשנת 2009 יצא לאור בעברית בהוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר.
בספר, היצ'נס מבקר את הדת ומעלה את הטענה כי דתות מאורגנות הן אלימות, בלתי רציונליות, בלתי סובלניות, והן מקדמות בורות, צרות אופקים, גזענות, סקסיזם וצורות נוספות של אפליות.
היצ'נס משלב בטענה שלו סיפורים מחייו האישיים, אנקדוטות היסטוריות וניתוח ביקורתי של טקסטים דתיים.
הספר מותח ביקורת בעיקר על הדתות האברהמיות, אולם עוסק גם בהינדואיזם ובבודהיזם.
אָלוּדְרָה (מערבית العذراء - "אלאד'רה" - הבתולה) או η בכלב גדול, הוא כוכב על-ענק כחול בקבוצת הכוכבים כלב גדול עם בהירות נראית מדרגה 2.46, שנמצא במרחק של כ-2,000 שנות אור ממערכת השמש.
שמו של הכוכב נגזר מהשם של קבוצת כוכבים שכוללת גם את וזן, ואדרה ומהווה כיום את חלקו התחתון של הכלב הגדול, אך בעבר נקראה בערבית "הבתולות".
אלודרה מהווה את כוכב התקן של המחלקה הספקטרלית B5Ia.
אלודרה הוא על-ענק כחול מסוג ספקטרלי B5 Ia, מסתו מוערכת בכ-21 מסות שמש, רדיוסו פי 57 מרדיוס השמש, טמפרטורת פניו כ-15,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 33,000 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, ובערך כפול מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
בהירותו של הכוכב משתנה בין דרגות 2.38 ו-2.48 במחזוריות של 4 ימים, 16 שעות ו-48 דקות והוא מסווג כמשתנה α בברבור.
לאלודרה יש רוח סולרית חזקה שמהירותה מגיעה ל-590 קילומטרים לשנייה וכתוצאה מכך הוא מאבד כמיליונית של מסת שמש בשנה, בערך פי 30 מיליון מקצב איבוד המסה של השמש.
למרות שגילו של הכוכב מוערך בפחות מ-10 מיליון שנים, הוא כבר נמצא בשלבי התפתחות מתקדמים אחרי שהמימן שבליבתו אזל.
הכוכב צפוי להתקרר, להתנפח ולהפוך לעל-ענק אדום ולאחר מכן לסיים את חייו בסופרנובה.
אלוהי הדברים הקטנים הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת מירי מסיקה.
האלבום יצא לאור ב-22 ביוני 2017, על ידי חברת התקליטים הליקון.
האלבום הופק על ידי רוני בראון, ניר מימון ואיתי צוק.
תשים תשים - הסינגל הראשון מהאלבום.
יצא ב-12 בדצמבר 2016. השיר נכתב על ידי דודי בר דוד ומירי מסיקה והולחן על ידי בר דוד.
הגיע למקום ה-2 במצעדים השבועיים של רשת ג' ומדיה פורסט ישראל.
אלוהי הדברים הקטנים - הסינגל השני מהאלבום.
יצא ב-21 בפברואר 2017. נכתב והולחן על ידי מלכי בן ימין טפרברג.
חייאתי - הסינגל השלישי מהאלבום.
נכתב על ידי דודי בר דוד ומירי מסיקה והולחן על ידי בר דוד.
יצא ב-5 ביוני 2017, כשבועיים לפני צאת האלבום.
זהרה - הסינגל הרביעי מהאלבום.
יצא עם קליפ ראשון מהאלבום, ב-20 באוגוסט 2017, בבימויו של אמנון רון.
לב מול לב - הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום.
יצא ב-21 בנובמבר 2017, נכתב על ידי נעם חורב והולחן על ידי סתיו שמש.
אלודפוסוכוס (שם מדעי: Allodaposuchus) הוא סוג של זוחל דמוי-תנין פרהיסטורי אשר חי בשלהי הקרטיקון בדרום אירופה באזור שבין רומניה לצרפת וספרד.
מאובניו נתגלו לראשונה ב-1928, ובמהלך השנים התגלו ארבעה מינים בסוג, כאשר מרביתם נמצאו משרידי גולגולת חלקיים לאחר שנות ה-2000.
לאלודפוסוכוס הייתה גולגולת מעוגלת וקצרה יחסית ובעל רגליים חזקות.
הוא הגיע לאורך של עד שלושה מטרים, די קטן ביחס לקרוביו.
התכונה הבולטת שלו הייתה פתחי עיניים גדולים ואזור מצח גבוה ביחס ללסתות, אשר העניק להם מראה שרירי.
הוא היה אוכל בשר שהשתמש בשיניו כדי לקרוע את הטרף.
בניגוד לתנינאים החיים בימינו היה האלודפוסוכוס מסוגל לעמוד על רגליו האחוריות, והוא בילה את מרבית זמנו בין הביצות והבריכות בהם חי, דבר הנראה ממאובני נאוניתיות שנמצאו בסמוך.
מאובנים נוספים מראים שלעיתים התרחק ממקווי המים.
במראהו הזכיר האלודפוסוכוס במעט את האליגטור ובעבר סברו שהיה קרוב משפחה של האליגטוריים.
ההערכות בימינו הן שלא היה תנין אמיתי אך היה קרוב מאוד אליהם.
האלודפוסוכוס נכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה, לפני 66 מיליון שנה.
האלודפוסוכוס מופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים שם נראית להקה שהורגת רבדודון.
אלוהי הפסנתר הוא סרט דרמה ישראלי אותו כתב וביים איתי טל בכיכובה של נעמה פרייס.
הסרט עלה לאקרנים בישראל בנובמבר 2019.
ענת (נעמה פרייס) היא מוזיקאית המתקשה לעמוד בסטנדרטים המוזיקליים הנוקשים של אביה.
הלחנת יצירה היא פסגת שאיפותיה, שמעולם לא הצליחה לממש.
כאשר ענת מגלה שהיא בהיריון, היא תולה את כל תקוותיה להצלחה בעובר הנמצא ברחמה.
גם כשזה נולד חירש, זה לא עוצר אותה מלנסות להגשים דרכו את שאיפותיה המוזיקליות והיא נוקטת באמצעים קיצוניים כדי להופכו למלחין שייחלה לו.
כשהפסנתרן שגידלה איננו סר למרותו של הסב, תהילתו כבר איננה מובטחת.
בפעם הראשונה בחייה, ענת תיאלץ להתעמת עם אביה.
עוד בטרם הקרנת הבכורה העולמית ברוטרדם (הולנד), נמכר הסרט במכירה מוקדמת לחברת Film Republic ו-Lime Light להפצה באוסטרליה וניו זילנד.
לאחר הבכורה נמכר ל- Film Movement (ארצות הברית), Joint Entertainment (טאיוואן), HBO Central Europe (אירופה), Mont Blanc (ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי וצ'ילה), Haulu (סין, הונג קונג ומקאו).
בנוסף יצא הסרט להקרנה באנגליה בהפצת הפסטיבל היהודי.
בישראל מופץ הסרט על ידי טרנספקס הפקות.
בין הפסטיבלים הבולטים בהם השתתף: רוטרדם, באפיסי (ארגנטינה), מוסקבה, ירושלים והפסטיבל הישראלי בלוס אנג'לס.
פסטיבל B3 (פרנקפורט) - זוכה פרס הסרט הטוב ביותר
פסטיבל ירושלים - זוכה פרס השחקנית הטובה ביותר
רוטרדם - מועמד לפרס Big screen award
סנטיאגו - מועמד לפרס Grand jury
באפיסי - מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר
אלודסמוס (שם מדעי: Allodesmus) הוא סוג נכחד של טורף ימי גדול מהמשפחה הקדומה דסמנטופוקיים.
הוא חי במשך המיוקן לחופיה המערביים של אמריקה הצפונית באזור קליפורניה, ושל יפן, ושחה במי האוקיינוס השקט.
בצורתו דמה לכלב ים מודרני, אך היה בעל אוזניים חיצוניות בדומה לאריות ים.
עם זאת, היה האלודסמוס בעל סנפירי גפיים אחוריים שטוחים שלא עזרו לו לנוע על הקרקע, כך שהוא התאים בעיקר לחיים בים.
האלודסמוס היה טורף ימי בגודל של כלב ים נמרי באורך של 2.5 מטר ומשקל של 360 קילוגרם בממוצע.
הוא היה בעל דו-צורתיות זוויגית, כשהזכרים היו גדולים בהרבה מהנקבות, אולי כדי להילחם בעוצמה ביריבים על ההרמון והטריטוריה שלהם בדומה לפילי ים מודרניים.
האלודסמוס היה בעל לסתות חזקות ושיניים שנועדו לקריעת בשר בעזרת ניביו.
הדבר מצביע על תזונה שהתבססה גם על בשר ולא רק על דגים ורכיכות, אם כי ייתכן שנועדו גם למלחמה ביריבים.
האלודסמוס נחשב לטורף-על סביב חופי קליפורניה ויפן של המיוקן.
סוג זה הוגדר ב-1922 ונכללים בו שבעה מינים.
הסוג Atopotarus הופרד מסוג זה בשל מבנה הלסתות והשיניים השונה שלו.
Baby God הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2020, בבימוי והפקה של האנה אולסון, העוקב אחר קווינסי פורטייר, רופא שהשתמש במשך עשורים בזרע משלו בטיפולי הפריה מלאכותית.
הופעת הבכורה העולמית שלו הייתה בפסטיבל Nantucket ב־23 ביוני 2020, ושוחררה ב-2 בדצמבר 2020 על ידי HBO.
במשך יותר מ-30 שנים, השתמש ד"ר קווינסי פורטייר בחשאי בזרע משלו לטיפולי הפריה מלאכותית במרפאת הפוריות שלו, ללא ידיעתן או הסכמתן.
עשרות שנים מאוחר יותר, ילדיו הביולוגיים מגלים שפורטיאר הוא אביהם ומחפשים תשובות.
אולסון גילתה את הסיפור לאחר ששמעה על רופא שמשתמש בזרע משלו להזרעת מטופלות הפריה מלאכותית, והציגה אותו להיידי יואינג ולרייצ'ל גריידי שהסכימו להפיק את הסרט, והביאו אותו למחלקת סרטי התעודה בתאגיד השידור HBO.
אולסון הרגישה שהסיפור רלוונטי בהקשר לתנועת Me Too והרגישה "שהגיע הזמן לשנות את שירותי הפוריות מתעשייה לשירות בריאות ציבורי"
הסרט אמור היה לצאת לבכורה עולמית בכנס South by Southwest במרץ 2020, אולם הפסטיבל בוטל עקב מגפת COVID-19. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ננטאקט ב־23 ביוני 2020. הוא הוקרן גם ב-DOC NYC ב־11 בנובמבר 2020. הוא שוחרר ב-2 בדצמבר 2020.
Baby God מחזיקה בציון האישור של 78% באתר צובר הביקורות Rotten Tomatoes, בהתבסס על 9 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 7.00 / 10.
אלוהה וונדרוול-בייקר הייתה קולנוענית, ומגלת ארצות אמריקאית ילידת קנדה שנודעה כאישה הראשונה שנסעה במכונית מסביב לעולם.
וונדרוול נולדה בשם אידריס גלסיה וולש, ב-13 באוקטובר 1906 בעיר וויניפג.
הוריה היו רוברט וולש ומרגרט הדלי.
כשהייתה בת שנתיים נפטר או נעלם אביה (אין רישומים למה קרה לו).
ב-1909 התחתנה אמה עם הרברט הול, ובעכבות כך אידריס החלה להיקרא אידריס הול.
השלושה עברו לעיירה בשם קוואליקום ביץ' באי ונקובר ושם נולדה אחותה של אידריס, שנקראה בשם אמה, מרגרט.
לאחר שהרברט נהרג ב-1917 בעיר איפר שבבלגיה במלחמת העולם הראשונה, עברו מרגרט האם ומרגרט הבת לאירופה ואידריס נשארה בפנימייה בוויקטוריה, קנדה.
ב-1919, אידריס נסעה לבדה מקנדה לאנגליה ונפגשה עם אמה ואחותה.
הן עברו לעיר ניס שבצרפת, שם אידריס למדה בבית ספר לנזירות.
ב-1922, כשהייתה בת 16, אידריס נתקלה במודעה אותה פרסם וולטר וונדרוול, שהוציא משלחת למסע מסביב לעולם בפורד מודל T משנת 1918. במודעה, חיפש וונדרוול אישה צעירה שתצטרף למשלחת ותלמד לעבוד כבמאית, שחקנית וצלמת.
אידריס הצטרפה למשלחת ואימצה לעצמה את השם אלוהה.
בין אוקטובר 1922 לדצמבר 1923 אלוהה נסעה עם המשלחת ברחבי אירופה, אך בעקבות ויכוח בינה לבין לוולטר עזבה את המשלחת לכמה חודשים אך שבה אליה במצרים במרץ 1924. הם המשיכו למזרח התיכון ומשם הפליגו לפקיסטן, הודו ומלזיה.
המשלחת המשיכה לנסוע באסיה ומשם הפליגה לצפון אמריקה דרך הוואי.
ב-1925 הציע וולטר נישואין לאלוהה והם התחתנו בקליפורניה באפריל של אותה שנה.
במהלך 1926 המשיך הזוג לנסוע באמריקה הצפונית והדרומית ומשם בהפלגה לדרום אפריקה, בה התאחדה וונדרוול עם אמה ואחותה.
אלוהה ווולטר התחילו את נסיעת הסיום של המשלחת במזרח אפריקה וב-1927 סיימו רשמית את המסע בצרפת.
הם מימנו את מסעם בכך שהעבירו הרצאות בתשלום, תוך הקרנת צילומים ממסעם.
ב-1930 טסו השניים לברזיל, במטרה לאתר את הארכאולוג הנעדר פרסי פוסט.
כשהיו במעמקי יער האמזונס, בסמוך לטריטוריה של שבט הבורורו נאלצו לעשות נחיתת חירום.
במשך כחודש תיעדה ולמדה וונדרוול את מנהגי שבט הבורורו, בזמן שוולטר חיפש חלקי חילוף למטוס.
הם חזרו לארצות הברית ב-1931.
בדצמבר 1932 נרצח וולטר בלונג ביץ' בזמן ששהה ביאכטה.
זו נשארה אחת מתעלומות הרצח הלא פתורות הגדולות בחוף המערבי של ארצות הברית.
וונדרוול המשיכה בקריירה שלה כהרפתקנית, יוצרת סרטים ומרצה.
בחייה המאוחרים, וונדרוול דאגה וסידרה את אוספי התמונות, הסרטים והיומנים שלה כדי להציגם במוזיאונים ברחבי ארצות הברית.
בדצמבר 1925, כשהיה הזוג וונדרוול בפלורידה נולדה בתם הראשונה, ולרי.
באפריל 1927, כששהו וולטר ואלוהה בדרום אפריקה, ילדה וונדרוול את בנה השני ניל.
אלוהה נישאה בשנית ב-1933 לוולטר בייקר, צלם לשעבר במשלחת, לאחר שוולטר וונדרוול נרצח.
היא נפטרה בניופורט ביץ' שבקליפורניה ב-4 ביוני 1996.
אלוהה הוציאה 12 סרטים המתעדים את מסעותיה בעולם וחלקם זכו להצלחה
(1929) - סרט המתעד את משלחת וונדרוול מסביב לעולם במכונית פורד מודל T.
River of Death ו- (1934) - סרטים המתעדים את ימיהם בשבט הבורורו בברזיל בזמן שאלוהה למדה את מסורותיהם והצטרפה אליהם למסעות הציד.
זה התיעוד הוויזואלי הראשון של שבט זה.
סרטיה של וונדרוול הם סרטים תיעודיים שלעיתים חושפים מקומות ותרבויות לראשונה במצלמה.
זאת אני, מרגרט הוא סרט דרמת התבגרות קומי אמריקאי שנכתב ובוים על ידי קלי פרמון קרייג, על בסיס רומן באותו השם מאת ג'ודי בלום שיצא לאור בשנת 1970. בסרט מככבות אבי ריידר פורטסון בדמותה של מרגרט סיימון, ורייצ'ל מקאדמס בדמות אמה של מרגרט, ברברה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-28 באפריל 2023.
מרגרט סיימון בת ה-12 ומשפחתה עוברים מניו יורק לפרברי ניו ג'רזי.
מכיוון שאמה נוצרית קתולית בעוד שאביה יהודי, מחליטה מרגרט לצאת למסע לגילוי זהותה הדתית על רקע התבגרותה המינית.
אבי ריידר פורטסון – מרגרט סיימון
רייצ'ל מקאדמס – ברברה סיימון
בני ספדי – הרב סיימון
קתי בייטס – סילביה סיימון
לאחר שדחתה מספר הצעות לעבד את ספרה ב-49 השנים שחלפו מאז פרסומו לראשונה, מכרה לבסוף הסופרת ג'ודי בלום את זכויות עיבוד הסרט לג'יימס ל.
ברוקס וקלי פרמון קרייג, שעבדו יחד על הסרט "The Edge of Seventeen", ונמסר כי פרמון קרייג תהיה אמונה על כתיבת ובימוי הסרט.
במכרז שנערך על זכויות ההפצה, זכתה חברת "Lionsgate".
בנוסף, על הלחנת הסרט הופקד המלחין הנס צימר.
בפברואר 2021, נמסר על ליהוקה של אבי ריידר פורטסון לגילום דמותה של מרגרט, ושל רייצ'ל מקאדמס לגילום אמה של מרגרט.
במרץ 2021, נמסר על ליהוקה של קתי בייטס; ובאפריל 2021, על ליהוקו של בני ספדי.
צילומי הסרט החלו ב-1 באפריל 2021, בשרלוט, צפון קרוליינה.
בשלהי מאי, עברו הצילומים להתקיים גם בקונקורד, צפון קרוליינה, וביוני 2021 נמסר על סיומם.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-28 באפריל 2023, תחת הפצתה של "Lionsgate".
במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-16 בספטמבר 2022.
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרסי אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו19 בדצמבר 2023הסרט הטוב ביותראלוהים, אתה שם?
זאת אני, מרגרטהבמאי הטוב ביותרקלי פרמון קרייגהשחקנית הטובה ביותראבי ריידר פורטסוןשחקנית המשנה הטובה ביותררייצ'ל מקאדמסהתסריט המעובד הטוב ביותרקלי פרמון קרייג וג'ודי בלוםההופעה הקומית הטובה ביותראבי ריידר פורטסוןהשימוש הטוב ביותר במוזיקהאלוהים, אתה שם?
זאת אני, מרגרטהופעת הנוער הטובה ביותר (לשחקן מתחת לגיל 18)אבי ריידר פורטסוןשחקן פורץ דרךפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי14 בינואר 2024השחקן/שחקנית הצעיר/ה הטוב/ה ביותרהתסריט המעובד הטוב ביותרקלי פרמון קרייגפרס בחירת הקהל18 בפברואר 2024סרט הקומדיה של השנהאלוהים, אתה שם?
זאת אני, מרגרטפרס גילדת הכותבים של אמריקה14 באפריל 2024התסריט המעובד הטוב ביותרקלי פרמון קרייג
אלוב & בני () הם צמד מוזיקלי שוודי מהעיר ארברו, המורכב ממתיאס "אלוב" אלובסון (נולד ב-1989) ואוסקר "בני" קילניוס (נולד ב-1990).
הוא הוקם בשנת 2008, וב-2022 הפך לאחד האמנים המושמעים ביותר בשוודיה בספוטיפיי.
שירם, "Bubbel på balkongen", יחד עם הזמרת סופי סבנסון, הפך ללהיט קיץ, והגיע למקום השני במצעדי הסינגלים בשוודיה ובנורווגיה.
הוא אף צבר כ-24 מיליון השמעות בספוטיפיי וכמיליון צפיות ביוטיוב.
"Cheva på fredag" הפך לשיר הארבעה-עשר המושמע ביותר בשוודיה בשירותי הסטרימינג השונים.
בשנת 2023 השתתף הצמד במלודיפסטיבלן, הקדם הלאומי של שוודיה לאירוויזיון 2023, עם השיר "Raggen går", שנכתב על ידו, לצד יוהאן ורנר, כריסטיאן ויישאג וטים לארסון.
הוא הופיע עמו במקצה הראשון של התחרות, והעפיל לשלב חצי הגמר, שהתקיים ב-4 במרץ.
ידו לא הייתה על העליונה, והוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר.
"אלוהי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי קובי אוז.
הוא יצא לאור בשנת 2009, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל מתוך אלבום האולפן השלישי של הזמר, מזמורי נבוכים.
"אלוהי" נכתב, הולחן והופק על ידי אוז לבדו.
ב-27 באוגוסט 2009 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל במקום ה-14. ב-10 בספטמבר עלה למקום השלישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף יצא מהדירוג השבועי ב-24 בספטמבר לאחר ארבעה-עשר שבועות צעידה רצופה.
אֱלֹהֵי עֹז הוא פיוט קדום אשר נכתב במאה ה-16 או קודם לכן על ידי מחבר לא ידוע.
רבי חיים ויטאל ב"שער הכוונות" כותב כי האר"י תיקן לזמר שלושה פיוטים בשלוש סעודות השבת, בסעודה ראשונה 'אסדר בשבחין' בסעודה שנייה 'אסדר לסעודתא', ומוסיף "ובפזמון סעודת המנחה לחן אלה"י עז תהלתי (בכתב יד אחר התווסף: רפאני וארפא)".
הפיוט מושר במספר לחנים בעדות שונות, ביהדות כורדיסטן, יהדות איראן, יהודי עיראק ואף יהודי הודו.
השיר מבטא כאב ותקווה לרפואה ולגאולה, ומושר בשירת הבקשות בשבת ובמועדים שונים.
הרב יעקב משה הלל ראש ישיבת חברת אהבת שלום חידש לחן עתיק והוסיף בו שיפוצים, והוא נוהג לזמר אותו מדי שבת.
בשנת 2018 הוציא הזמר יעקב שוואקי יחד עם בנו הבכור מנחם, גרסה אומנותית של השיר על פי הלחן של הרב הלל.
אלוהים: ההשערה הכושלת הוא ספר עיון משנת 2007 מאת המדען ויקטור סטנגר הטוען כי אין הוכחות לקיומה של אלוהות וכי קיומו של אלוהים, אף על פי שאינו בלתי אפשרי, אינו סביר.
סטנגר כותב שכאשר סטיבן ג'יי גולד אמר שהדת נמצאת מחוץ להישג ידו של המדע, הוא צמצם את הדת לפילוסופיה מוסרית.
לעומת זאת, סטנגר מאמין שדת מרבה להעלות טענות באשר ליכולת המדע לחקור.
ברוח זו, הוא אומר שהמדע מתרגל נטורליזם, אף על פי שאינו שולל את העל-טבעי (נטורליזם מטאפיזי או פיזיקליזם), כלומר מגביל את עצמו לבדיקת מה שניתן לבדוק בפועל – אירועים בעולם הטבעי (בין אם גורמיהם הם טבעיים או על-טבעיים).
סטנגר מאמין שיש די והותר הוכחות להיעדר האל היהודי-נוצרי.
הוא מוסיף כי טיעונים רבים לאלוהים שהיו פעם משכנעים הם כעת חלשים או לא רלוונטיים לאור ההבנה המדעית המודרנית.
סטנגר לא חושב שיש להיות דוגמטיים לגבי חוסר האמונה באלוהים, אבל הראיות נוגדות ברובן את האמונה.
הוא ביקורתי כלפי טיעוני יקום מכוונן (fine-tuning) ואומר שהם מבינים לא נכון את העיקרון האנתרופי החלש, שהוא סביר יותר.
דייוויד לודן ממגזין Skeptic כתב כי "סטנגר מציג את הראיות מהקוסמולוגיה, האסטרופיזיקה, הפיזיקה הגרעינית, פיזיקת החלקיקים, הפיזיקה הסטטיסטית ומכניקת הקוונטים, המראות שהיקום נראה בדיוק כפי שהוא צריך להיראות בהנחה שאין בורא".
"לכל החושבים החופשיים צריכים להיות שני הכרכים ["יש אלוהים?" ו"אלוהים: ההשערה הכושלת"], זה לצד זה, על מדף הספרים."
דמיאן ברודריק כתב ב-The Australian: "סטנגר מציע תשובה לשאלה העמוקה הזו בשני ספריו החדשים, מתאר תיאור מטריאליסטי, נטול אלוהים, של הקוסמוס, תיאור המנוגד לאמונות טפלות, לפרא-נורמלי (Paranormal) ולדתות ארכיטיפיות וחדישות כאחד.
הוא מסרב לקבל את ההתייחסות המנומסת של האגנוסטיקן סטיבן ג'יי גולד, לפיה המדע והדת לעולם לא יכולים להיות מסוכסכים מכיוון שהם 'ממלכות לא חופפות'".
אֱלֹהוּיות במצרים העתיקה הם האלים והאלות שסגדו להם במצרים העתיקה.
האמונות והטקסים סביב אלים אלו היוו את הליבה של הדת המצרית העתיקה, שהופיעה בתקופה הפרה-היסטורית.
אלוהויות אלו ייצגו כוחות ותופעות טבעיות, והמצרים תמכו בהם ופייסו אותם באמצעות מנחות וטקסים כדי שכוחות אלו ימשיכו לתפקד על פי המאעת, או הסדר האלוהי.
לאחר הקמת המדינה המצרית בסביבות שנת 3100 לפנה"ס הייתה הסמכות לבצע משימות אלו בידי פרעה, אשר טען כי הוא נציג האלים וניהל את המקדשים שבהם בוצעו הטקסים.
המאפיינים המורכבים של האלים באו לידי ביטוי במיתולוגיה וביחסים הסבוכים בין אלוהויות: קשרי משפחה, קבוצות והיררכיות רופפות ושילובים של אלים נפרדים לישות אחת.
ההופעות המגוונות של האלוהויות באמנות - כבעלי חיים, בני אדם, חפצים ושילובים של צורות שונות - רמזו גם הם, באמצעות סמליות, למאפיינים המהותיים שלהם.
בתקופות שונות, האמינו כי אלים מסוימים מחזיקים במעמד הגבוה ביותר בחברה האלוהית, כולל אל השמש רע, האל המסתורי אמון, והאלה האם איסיס.
למעמד האלוהות הגבוה ביותר יוחסו בדרך כלל סיפורי בריאת העולם במצרים העתיקה ולעיתים קרובות לכוחה של השמש.
מספר חוקרים טענו, בין השאר בהתבסס על כתבים מצריים, שהמצרים הגיעו להכרה בכוח אלוהי יחיד העומד מאחורי כל הדברים ונוכח בכל האלוהויות האחרות.
עם זאת, הם מעולם לא נטשו את השקפתם הפוליתאיסטית המקורית על העולם, למעט אולי בעידן האתוניזם במאה ה-14 לפנה"ס, כאשר הדת הרשמית התמקדה אך ורק באל שמש מופשט, אתון.
ההנחה הייתה שהאלים נוכחים בכל העולם, מסוגלים להשפיע על אירועים טבעיים ועל מהלך חיי האדם.
אנשים קיימו איתם יחסי גומלין במקדשים ובמקומות קדושים לא רשמיים, מסיבות אישיות כמו גם למטרות רחבות יותר.
המצרים התפללו לעזרה אלוהית, השתמשו בטקסים כדי לנסות ולשכנע אלוהויות לפעול, ובקשו מהם עצות.
היחסים בין בני האדם והאלים היו חלק מהותי מהליבה של החברה המצרית.
קשה למנות את הישויות שעשויות להיות מתויגות כאלוהויות במסורת המצרית העתיקה.
כתבים מצריים מפרטים את שמותיהם של אלים רבים שטבעם אינו ידוע, ומציגים התייחסויות מעורפלות ועקיפות לאלים אחרים שאפילו לא נקראים בשמות.
האגיפטולוג מעריך כי מצוינים יותר מ-1,400 אלים בכתבים מצריים, בעוד שעמיתו אומר שיש "אלפים על אלפים" של אלים.
המונחים של השפה המצרית עבור ישויות אלה היו "נצ'ר" (nṯr), "אל", וצורתה הנקבית "נצ'רת" (nṯrt), "אלה".
חוקרים ניסו להבחין בטבעם המקורי של האלים על ידי הצעות אטימולוגיות למילים אלו, אך אף אחת מההצעות הללו לא זכתה להסכמה, ומקור המונחים נותר מעורפל.
ההירוגליפים ששימשו כאידאוגרמות וכקביעות בכתיבת מילים אלו מראים כמה מהתכונות שקישרו המצרים עם האלוהות.
הנפוץ ביותר מבין הסימנים הללו הוא דגל המתנוסס ממוט.
חפצים דומים הוצבו בפתחי מקדשים, המייצגים נוכחות של אלוהות, לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה.
הירוגליפים אחרים כאלה כוללים בז, המזכיר כמה אלים מוקדמים שתוארו כבזים, ואלים (זכר או נקבה) יושבים.
הצורה הנקבית יכולה להיכתב גם עם ביצה הקובעת ומחברת אלות עם הבריאה והלידה, או עם נחש קוברה, המשקפת את השימוש בקוברה כדי לתאר אלוהויות נשיות רבות.
המצרים הבדילו את "נצ'רו" (nṯrw), "אלים", מ"רמץ'" (rmṯ), "אנשים", אך המשמעויות של המונח המצרי והאנגלי אינן תואמות באופן מושלם.
ייתכן שהמונח "נצ'ר" חל על כל ישות שהייתה בדרך כלשהי מחוץ לתחום חיי היומיום.
בני אדם שנפטרו נקראו "נצ'ר" מכיוון שהם נחשבו כמו האלים, בעוד שהמונח יושם רק לעיתים רחוקות על רבות מהישויות העל-טבעיות הנחותות של מצרים, אותן מכנים חוקרים מודרניים לעיתים קרובות "שדים".
האמנות הדתית המצרית מתארת גם מקומות, חפצים ומושגים בצורת אדם.
הרעיונות המואנשים הללו נעים בין אלוהויות שהיו חשובות במיתוס ובטקס ועד יצורים לא ברורים, שהוזכרו רק פעם או פעמיים ועשויים להיות מעט יותר ממטאפורות.
בהתמודדות עם ההבחנות המטושטשות הללו בין אלים לבין יצורים אחרים, הציעו חוקרים הגדרות שונות של "אלוהות".
הגדרה מקובלת אחת, שהוצעה על ידי יאן אסמאן , אומרת שלאלוהות יש פולחן, מעורבת בהיבט כלשהו של היקום, ומתוארת במיתולוגיה או בצורות אחרות של מסורת כתובה.
על פי הגדרה אחרת, מאת דימיטרי מיקס, אלוהות חלה על כל ישות שהייתה מוקד הטקס.
מנקודת מבט זו, "אלים" כללו את המלך, שנקרא אל על שם טקס ההכתרה שלו, ונשמות שנפטרו, שנכנסו לתחום האלוהי באמצעות טקסי הלוויה .
כמו כן, העליונות והבולטות של האלים הגדולים נשמרה על ידי הדבקות הטקסית שנערכה עבורם ברחבי מצרים.
העדות הכתובה הראשונה לאלוהויות במצרים מגיעה מהתקופה השושלתית הקדומה (בערך 3100-2686 לפנה"ס).
אלוהויות כנראה הופיעו במהלך התקופה הקדם-שושלתית (לפני 3100 לפנה"ס) וצמחו מתוך אמונות דתיות פרהיסטוריות.
יצירות אמנות טרום-שושלתיות מתארות מגוון דמויות של בעלי חיים ובני אדם.
חלק מהתמונות הללו, כמו כוכבים ובקר, מזכירים מאפיינים חשובים של הדת המצרית בתקופות מאוחרות יותר, אך ברוב המקרים, אין מספיק ראיות כדי לומר אם התמונות קשורות לאלוהויות.
ככל שהחברה המצרית השתכללה, הופיעו סימנים ברורים יותר לפעילות דתית.
המקדשים המוקדמים ביותר הידועים הופיעו במאות האחרונות של התקופה הקדם-שושלתית, יחד עם תמונות הדומות לאיקונוגרפיות של אלוהויות ידועות: הבז המייצג את הורוס ועוד מספר אלים אחרים, החצים המוצלבים המייצגים את , "" המסתורית המייצגת את סת.
אגיפטולוגים ואנתרופולוגים רבים הציעו תיאוריות לגבי האופן שבו האלים התפתחו בזמנים מוקדמים אלה.
, למשל, טען שהמצרים העריכו תחילה פטישים פרימיטיביים, ורק לאחר מכן פיתחו אלוהויות בצורת בעלי חיים, ולבסוף אלוהויות בצורת אדם, ואילו הנרי פרנקפורט טען שהאלים בוודאי נראו בצורת אדם מלכתחילה.
חלק מהתיאוריות הללו נחשבות כיום כפשטניות מדי, ותורות עדכניות יותר, כמו השערתו של זיגפריד מורנץ לפיה אלוהויות הופיעו כאשר בני האדם החלו להבדיל את עצמם מסביבתם, ו"להגדיר" רעיונות הקשורים לאלוהויות.
אם זאת, קשה להוכיח תיאוריות כאלה.
מצרים הקדם-שושלתית כללה במקור כפרים קטנים ועצמאיים.
מכיוון שאלוהויות רבות בתקופות מאוחרות יותר היו קשורות מאוד לעיירות ואזורים מסוימים, חוקרים רבים הציעו שהפנתיאון נוצר כאשר קהילות שונות התלכדו למדינות גדולות יותר, והפיצו וערבבו את הפולחן לאלוהויות המקומיות הישנות.
אחרים טענו שהאלים הטרום-שושלתיים החשובים ביותר היו, כמו אלמנטים אחרים של התרבות המצרית, נוכחים בכל רחבי המדינה למרות השסעים הפוליטיים שלה.
השלב האחרון בגיבוש הדת המצרית היה איחוד מצרים, שבו שליטים ממצרים העליונה הפכו את עצמם לפרעונים של המדינה כולה.
המלכים הקדושים הללו והכפופים להם קיבלו על עצמם את הזכות לקיים יחסי גומלין עם האלים, והמלכות הפכה למוקד המאחד של הדת.
אלוהויות חדשות המשיכו להופיע לאחר השינוי הזה.
לא ידוע על כמה אלוהויות חשובות כמו איסיס ואמון עד לממלכה הקדומה (בערך 2686–2181 לפנה"ס).
מקומות ומושגים יכלו להוות השראה ליצירת אלוהות שתייצג אותם, ואלוהויות נוצרו לעיתים כדי לשמש כעמיתים ממין הפוך לאלים או אלות מבוססות.
באותה תקופה נאמר כי מלכים הם אלוהיים, אם כי רק מעטים המשיכו להיות מוערצים זמן רב לאחר מותם.
אף נאמר שחלק מבני-האדם הלא-מלכותיים זוכים לחסדי האלים והם הוערצו בהתאם.
הערצה זו הייתה בדרך כלל קצרת מועד, אך אדריכלי החצר אמחותפ ו נחשבו לאלים מאות שנים לאחר מותם, כמו כמה פקידים אחרים.
באמצעות קשרים עם ציוויליזציות שכנות, אימצו המצרים גם אלוהויות זרות.
ייתכן שהאלה מחית , שהופיעה מדי פעם בכתבים מצריים, החלה בממלכה התיכונה (בערך 2055–1650 לפנה"ס), אומצה מהדת הנובית מדרום, וייתכן שאלות איל נובית השפיעה על האיקונוגרפיה של אמון.
במהלך תקופת הממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפנה"ס), שולבו מספר אלים מהמיתולוגיה הכנענית בזו של מצרים, כולל בעל, רשף וענת.
בתקופה היוונית והרומית, משנת 332 לפנה"ס ועד המאות המוקדמות לספירה, אלוהויות מכל העולם הים תיכוני היו נערצות במצרים, אך האלים המקומיים נשארו, ולעיתים קרובות הם הטמיעו את הפולחנים של החדשים הללו בפולחן שלהם.
הידע המודרני על המיתולוגיה המצרית נלקח בעיקר מכתבים דתיים שהופקו על ידי לבלרי וכוהני האומה.
אנשים אלה היו האליטה של החברה המצרית ונבדלו מאוד מהאוכלוסייה הכללית, שרובם היו אנאלפביתים.
לא ידוע באיזו מידה הכירו או הבינו בני האוכלוסייה הכללית את הרעיונות המתוחכמים שפיתחה האליטה.
ייתכן שתפיסתם של פשוטי העם את האלוהי הייתה שונה מאלה של הכוהנים.
ייתכן שהאוכלוסייה, למשל, התייחסה לאמירות הסמליות של הדת על האלים ומעשיהם כאל אמת מילולית.
עם זאת, המעט שידוע על האמונה הדתית הפופולרית תואם את הידוע על המסורת של האליטה המצרית באותה עת.
נראה כי שתי המסורות יצרו חזון מלוכד במידה רבה של האלים וטבעם.
רוב האלוהויות המצריות מייצגות תופעות טבע או תופעות חברתיות.
בדרך כלל נאמר שהאלים הם אימננטיים בתופעות אלו – כלומר, נוכחים בתוך הטבע.
סוגי התופעות שהם ייצגו כוללים מקומות ואובייקטים פיזיים וכן מושגים וכוחות מופשטים.
האל שו היה הַאֲלָהָה של כל אוויר העולם; האלה מרתסגר פיקחה על אזור מוגבל של כדור הארץ, הנקרופוליס של תבאי; והאל גילם את המושג המופשט של תפיסה.
אלים מרכזיים היו מעורבים לעיתים קרובות בכמה סוגים של תופעות.
לדוגמה, ח'נום היה האל של אי הפילים בנילוס, הנהר שהיה חיוני לציוויליזציה המצרית.
ח'נום נחשב כגורם להצפת הנילוס השנתית שהפרתה את הקרקע החקלאית של המדינה.
אולי כפועל יוצא של פונקציה מעניקת חיים זו, האמינו שיצר את כל היצורים החיים, ועיצב את גופם על אובניים.
אלים יכולים לחלוק את אותו תפקיד בטבע; למשל, רע, אתום, ח'פרי, הורוס ואלוהויות אחרות פעלו כאלי שמש.
למרות תפקידיהם המגוונים, לרוב האלים היה תפקיד-על משותף: שמירה על המאעת, הסדר האוניברסלי שהיה עיקרון מרכזי של הדת המצרית והתגלם בעצמו כאלה.
עם זאת, מספר אלוהויות ייצגו הפרעה למאעת.
באופן הבולט ביותר, עאפפ היה כוח הכאוס, שאיים כל הזמן להשמיד את סדר היקום, וסת היה חבר אמביוולנטי בחברה האלוהית, שיכול היה גם להילחם באי-סדר וגם לעורר אותו.
לא כל היבטי הקיום נתפסו כאלוהויות.
למרות שאלוהויות רבות היו קשורות לנילוס, אף אל לא גילם אותו באופן שבו רע גילם את השמש.
תופעות קצרות מועד, כגון קשת בענן או ליקוי חמה, לא היו מיוצגות על ידי אלים; גם לא אש, מים או מרכיבים רבים אחרים של העולם.
התפקידים של כל אלוהות היו גמישים, וכל אל יכול היה להרחיב את טבעו כדי לקבל מאפיינים חדשים.
כתוצאה מכך, קשה לסווג או להגדיר את תפקידי האלים.
למרות גמישות זו, לאלים היו יכולות ותחומי השפעה מוגבלים.
אפילו האל הבורא לא יכול היה להגיע אל מעבר לגבולות הקוסמוס שהוא יצר, ואפילו איסיס, למרות שנאמר שהיא החכמה מבין האלים, לא ידעה כל.
וילקינסון, לעומת זאת, טוען שמספר כתבים מהממלכה החדשה המאוחרת מראים שככל שהתפתחו אמונות על האל אמון, חשבו שהוא מתקרב לידע-כל, לנוכחות-כל ולהתעלות מגבולות העולם באופן שאלוהויות אחרות לא עשו זאת.
האלוהויות בעלות התחומים המצומצמים והמיוחדים ביותר מכונים בכתב המודרני "אלוהויות מינוריות" או "שדים", אם כי אין הגדרה נחרצת למונחים אלו.
מספר שדים היו שומרי מקומות מסוימים, במיוחד בדואת, ממלכת המתים.
אחרים נדדו בין העולם האנושי לדואת, אם כמשרתים ושליחים של האלים הגדולים יותר או כרוחות נודדות שגרמו למחלות או אסונות אחרים בקרב בני האדם.
מיקומם של השדים בהיררכיה האלוהית לא היה קבוע.
לאלוהויות המגן בס ותא־ורת היו במקור תפקידים קטנים, דמויי שדים, אך עם הזמן הם זכו להשפעה רבה.
היצורים המפחידים ביותר בדואת נחשבו כמגעילים ומסוכנים לבני אדם כאחד.
במהלך ההיסטוריה המצרית, הם נחשבו כחברים נחותים מיסודם בחברה האלוהית וייצגו את ההפך מהאלים העיקריים המועילים ומניחי החיים.
עם זאת, אפילו האלוהויות הנערצות ביותר יכלו לפעמים לנקום נקמה בבני אדם או זה בזה, להפגין צד דמוי שד באופיים ולטשטש את הגבולות בין שדים לאלים.
המצרים האמינו שהתנהגות אלוהית מנהלת את כל הטבע.
פרט לאלוהויות הבודדות ששיבשו את הסדר האלוהי, פעולות האלים שמרו על מאעת ויצרו וקיימו את כל היצורים החיים.
האלים ביצעו את העבודה הזו באמצעות כוח שהמצרים כינו "", מונח שמתורגם בדרך כלל כ"קסם".
הקה היה כוח בסיסי שהאל הבורא השתמש בו כדי ליצור את העולם ואת האלים עצמם.
פעולות האלים בהווה מתוארות ומשובחות במזמורים ובכתבים לטקסי הלוויה.
לעומת זאת, המיתולוגיה נוגעת בעיקר לפעולות האלים במהלך עבר מעורפל, שבו האלים היו נוכחים על פני כדור הארץ וקיימו אינטראקציה ישירה עם בני אדם.
אירועי תקופה מוקדמת זו קבעו את התבנית לאירועי ההווה.
התרחשויות תקופתיות היו קשורות לאירועים בעבר המיתי; הירושה של כל פרעה חדש, למשל, שחזרה את עלייתו של הורוס לכס המלכות של אביו אוסיריס.
מיתוסים הם מטאפורות לפעולות האלים, שבני האדם אינם יכולים להבין אותם במלואם.
הם מכילים רעיונות סותרים לכאורה, כל אחד מהם מבטא נקודת מבט מסוימת על אירועים אלוהיים.
הסתירות במיתוס הן חלק מהגישה רבת הפנים של המצרים לאמונה דתית - מה שהנרי פרנקפורט כינה "ריבוי גישות" להבנת האלים.
במיתוס, האלים מתנהגים כמו בני אדם.
הם חווים רגשות; הם יכולים לאכול, לשתות, להילחם, לבכות, לחלות ולמות.
לחלקם יש תכונות אופי ייחודיות.
סת אגרסיבי ואימפולסיבי, ותחות, פטרון הכתיבה והידע, נוטה לנאומים ארוכים.
אולם באופן כללי, האלים דומים יותר לארכיטיפים מאשר דמויות מצוירות היטב.
גרסאות שונות של מיתוס יכולות לתאר אלוהויות שונות הממלאות את אותו תפקיד ארכיטיפי, כמו במיתוס העין של רע, היבט נשי של אל השמש שיוצג על ידי אלות רבות.
ההתנהגות המיתית של אלוהויות אינה עקבית, ומחשבותיהן והמניעים שלהן מוצהרות רק לעיתים נדירות.
ברוב המיתוסים חסרות דמויות ועלילות מפותחות, משום שהמשמעות הסמלית שלהם הייתה חשובה יותר מהיותם סיפורים משוכללים.
המעשה האלוהי הראשון הוא בריאת הקוסמוס, המתואר במספר סיפורי בריאה.
הם מתמקדים באלים שונים, שכל אחד מהם עשוי לפעול כאלוהות בורא.
גרסאות אלו ואחרות של אירועי הבריאה לא נתפסו כסותרות.
כל אחד מהם נותן פרספקטיבה שונה על התהליך המורכב שבו היקום המאורגן ואלוהויותיו הרבות הגיחו מתוך כאוס בלתי מובחן.
התקופה שלאחר הבריאה, שבה שורה של אלים שולטים כמלכים על החברה האלוהית, היא התפאורה לרוב המיתוסים.
האלים נאבקים בכוחות הכאוס וביניהם לפני שהם נסוגים מעולם האדם ומציבים את מלכי מצרים ההיסטוריים לשלוט במקומם.
נושא שחוזר על עצמו במיתוסים אלה הוא המאמץ של האלים לשמור על מאעת כנגד כוחות האי-סדר.
הם נלחמים בקרבות אכזריים כנגד כוחות הכאוס בתחילת הבריאה.
רע ועאפפ, נלחמים זה בזה בכל לילה, ממשיכים במאבק זה אל ההווה.
נושא בולט נוסף הוא מותם ותחייתם של האלים.
המקרה המובהק ביותר שבו אל מת הוא מיתוס הרצח של אוסיריס, שבו האל הזה קם לתחייה כשליט הדואת.
נאמר שגם אל השמש מזדקן במהלך מסעו היומיומי על פני השמים, שוקע בדואת בלילה ומגיח כילד צעיר עם עלות השחר.
תוך כדי כך הוא בא במגע עם המים המתחדשים של נו, הכאוס הקדמון.
כתבי קבורה המתארים את מסעו של רע דרך הדואת מציגים גם את גופות האלים שקמים לתחייה יחד איתו.
במקום להיות בן אלמוות שלא משתנה, האלים מתו מעת לעת ונולדו מחדש על ידי חזרה על אירועי הבריאה, ובכך חידשו את העולם כולו.
אף על פי כן, תמיד היה אפשרי שהמחזור הזה ישתבש והכאוס יחזור.
מספר כתבים מצריים שההבנה לגביהם חלקית אפילו מעידים על כך שהאסון הזה עתיד לקרות - שהאל הבורא ימוסס יום אחד את הסדר בעולם, וישאיר רק את עצמו ואת אוסיריס בתוך הכאוס הקדמון.
אלים היו קשורים לאזורים ספציפיים ביקום.
במסורת המצרית, העולם כולל את כדור הארץ, השמים והשאול.
מסביבם חוסר הצורה האפל שהיה קיים לפני הבריאה.
המצרים טענו שהאלים בכלל שוכנים בשמים, אם כי נאמר כי אלים שתפקידיהם היו קשורים לחלקים אחרים של היקום חיים במקומות אלה במקום זאת.
רוב אירועי המיתולוגיה, המתרחשים בתקופה שלפני נסיגת האלים מתחום האדם, מתרחשים בסביבה ארצית.
האלוהויות שם מקיימות לפעמים יחסי גומלין עם אלו שבשמים.
לעולם התחתון, לעומת זאת, מתייחסים כאל מקום מרוחק ובלתי נגיש, והאלים השוכנים בו מתקשים לתקשר עם אלו שבעולם החיים.
המצרים הקדמונים קבעו גם שהחלל מחוץ ליקום מרוחק מאוד.
גם הוא מאוכלס על ידי אלוהויות, חלקן עוינות וחלקן מועילות לאלים האחרים ולעולמם המסודר.
בתקופה שאחרי המיתולוגיה, נאמר שרוב האלים היו בשמים או נוכחים באופן בלתי נראה בעולם.
מקדשים היו אמצעי המגע העיקרי שלהם עם האנושות.
בכל יום, כך האמינו, עברו האלים מהממלכה האלוהית למקדשיהם - בתיהם בעולם האנושי.
שם הם מילאו את צלמיות הפולחן , הפסלים שתיארו אלוהויות ואפשרו לבני אדם לקיים איתם יחסי גומלין בטקסי המקדש.
תנועה זו בין ממלכות תוארה לעיתים כמסע בין השמיים והארץ.
מכיוון שמקדשים היו מוקדי הערים המצריות, האל במקדש הראשי של עיר היה האלוהות הפטרונית של העיר והאזור שמסביב.
תחומי ההשפעה של אלוהויות על פני כדור הארץ התרכזו בעיירות ובאזורים שבהם עמדו בראשם.
לאלים רבים היו יותר ממרכז פולחן אחד והקשרים המקומיים שלהם השתנו עם הזמן.
הם יכלו להתבסס בערים חדשות, או שטווח ההשפעה שלהם יכול היה להתכווץ.
לכן, מרכז הפולחן העיקרי של אלוהות נתונה בתקופה היסטורית אינו בהכרח מקום מוצאו.
ההשפעה הפוליטית של עיר יכולה להשפיע על חשיבות האלוהות הפטרונית שלה.
כאשר מלכים מתבאי השתלטו על המדינה בתחילת תקופת הממלכה התיכונה (בערך 2055-1650 לפנה"ס), הם העלו את האלים הפטרונים של תבאי - תחילה אל המלחמה מנצ'ו ואחר כך אמון - למעמד לאומי.
באמונה המצרית, שמות מבטאים את הטבע היסודי של הדברים שאליהם הם מתייחסים.
בהתאם לאמונה זו, שמות האלוהויות מתייחסים לעיתים קרובות לתפקידיהם או למוצאם.
פירוש שמה של האלה הטורפת סח'מת הוא "חזקה", שמו של האל המסתורי אמון פירושו "נסתר", ומשמעות שמה של נח'בת, שסגדו לה בעיר נח'ב , פירושו "היא מנח'ב".
לשמות רבים אחרים אין משמעות ודאית, אפילו כאשר האלים הנושאים אותם קשורים קשר הדוק לתפקיד יחיד.
שמותיהם של אלת השמים נות ואל האדמה גב אינם דומים למונחים המצריים לשמיים וארץ.
המצרים גם המציאו אטימולוגיות כוזבות המעניקות משמעויות נוספות לשמות אלוהיים.