tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרידים מתרבות זו כוללים את שרידי החומה בת 2,500 שנה והשער העובר דרכה, שער פאן.
בהגיע זמנה של שושלת צ'ין הייתה העיר ידועה כנפת ווּ.
שְׂיָאנְג יוּ' (项羽) החל את המרד ההיסטורי שלו שתרם להפלת שושלת צ'ין בעיר זו בשנת 209 לפנה"ס.
בתקופת שושלת סְווֵי – ב-589 לספירה שונה שם העיר לסוג'ואו.
כאשר הושלמה התעלה הגדולה של סין הייתה סוג'ואו ממוקמת על נתיב סחר ראשי זה.
במהלך ההיסטוריה של סין, הייתה סוג'ואו מרכז של תעשייה ומסחר על חופה הדרום-מזרחי של סין.
בשנת 825, בתקופת שושלת טאנג, בנה המשורר הדגול בָּאי ג'וּ'יִי (白居易) את תעלת שָׁאנְטָאנְג (המכונה "רחוב שָׁאנְטָאנְג" או山塘街) לחבר בין העיר להוּצְ'יוֹ עבור תיירים.
בשנת 1035 יסד המשורר והסופר הנודע פָאן ג'ונְגְיֵן (范仲淹) את מקדש קונפוציוס ששימש כמקום בו נערכות הבחינות הקיסריות.
בפברואר 1130 בזז צבא שושלת ג'ין (1234-1115), שפלש מצפון, את העיר וטבח ביושביה.
ב-1275 פלשו המונגולים ובתחילת תקופת שושלת מינג (1367) נהרסה העיר המלכותית (במרכז העיר המבוצרת).
בשנים שבאו אחר כך נהנתה העיר מתקופת שגשוג.
רבים מהגנים הפרטיים המפורסמים נשתלו על ידי בני משפחות האצולה של שושלת מינג ושושלת צ'ינג.
עם זאת, העיר חוותה אסון נוסף ב-1860 שעה שצבא טאיפינג כבש את העיר.
בנובמבר 1863 כבש הצבא המנצח תמיד בפיקודו צ'ארלס גורדון את העיר מכוחות הטאיפינג.
המשבר הבא שהתחולל בעיר הייתה הפלישה היפנית ב-1937. רבים מהגנים נהרסו עד סוף המלחמה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 שוחזרו חלק מהגנים כדוגמת גְ'ווֹ-גֶ'נְג יְוֵּ'אן (גן האדמיניסטרטור העניו) ודונְג יְוֵּ'אן (הגן המזרחי).
ב-1981 הכריזה מועצת המדינה על עיר עתיקה זו כאחת מארבע ערים (יחד עם בייג'ינג, האנגג'ואו וגְווֵילִין) שבהן יש לתת עדיפות להגנה על המורשת ההיסטורית והתרבות, כמו גם הנוף הטבעי.
המשאבים שקיבלה העיר יחד עם מיזמים כלכליים בפרברים הפכו אותה לאחת הערים המשגשגות ביותר בסין.
הגנים הקלסיים בסוג'ואו נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1997 וב-2000. ניתן לסייר באופן וירטואלי באתר אונסקו בגנים הקלסיים של סוג'ואו.
הנציבות העירונית משתרעת על פני 9,102 קמ"ר בקצה הדרומי של מחוז ג'יאנגסו וגובלת במחוז העירוני שאנגחאי ממזרח, במחוז ג'ג'יאנג מדרום ובשלוש נציבויות עירוניות - ווּשִׂי ממערב, מצפון-מזרח ו מצפון-מערב.
העיר סוג'ואו שוכנת בקרבה לשפך הנהר יאנגצה ועל גדות אגם טאי (טאיחו), כ-190 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז נאנג'ינג והיא מהווה חלק מאזור .
משום שסוג'ואו היא אחת הערים המצליחות בסין קיים יחס ישר בין התפתחותה לצמיחתן של ערי הלוויין שלה, בייחוד קונשאן, טאיצאנג, וג'אנגג'יאגאנג, שביחד יוצרים את אזור סוג'ואו רבתי.
בשטח שבתחום השיפוט של סוג'ואו קמו חברות הייטק רבות.
הנציבות העירונית סוג'ואו מנהלת חמישה רבעים וארבע נפות עירוניות:
הגנים הקלאסיים של סוג'ואו הם תשעה גני נוי בעיר סוג'ואו שהוכרו על ידי ארגון אונסק"ו כ"אתר מורשת עולמית" בשנים 1997 ו-2000. מתוך עיצוב הגן הסיני הקלאסי ניתן כיום ללמוד על היבטים רבים של הידע והתרבות הסינית – פילוסופיה, פולקלור, אדריכלות, אסתטיקה, בוטניקה, והנדסת משאבי מים וסביבה.
הגנים הרבים שהשתמרו בעיר סוג'ואו מייצגים את גולת הכותרת של טיפוח הגן הקלאסי בסין, ותשעת הגנים הבאים (מתוך למעלה משישים גנים שנבנו במהלך חמש מאות השנים האחרונות שעדיין פורחים בסוג'ואו) נבחרו על ידי אונסק" כמייצגים את המיטב:
שער פָּאן – השער שנבנה בשנת 1344 הוא שחזור של השער שנבנה לפני כ-2,500 שנה על ידי מדינת ווּ בתקופת המדינות הלוחמות.
השער ידוע בשל המבנה המיוחד של שער יבשתי משולב בשער מעל תעלה.
גבעת הטיגריס (הוּצְ'יוֹ) – אחד מאתרי התיירות המרכזיים של סוג'ואו.
בגבעה נקבר המלך הֶאלוּ ממדינת ווּ.
בין האתרים בגבעה, פגודת יוניאן.
מבנה בגובה של 47 מטרים ונוטה מעל ל-2 מטרים.
הפגודה המכונה "המגדל הנטוי של סין" גבוהה ממגדל פיזה ועתיקה ממנו.
מקדש שׂוֵ'אנְמְיָאו – מקדש טאואיסטי.
שחזור מ-1584 של המקדש המקורי שנבנה ב-276.
מקדש הָאנְשָׁאן (寒山寺, מילולית מקדש ההר הקר) - מקדש בודהיסטי שנבנה במקור בשנת 503. המקדש נהרס ונבנה פעמים רבות.
גשר בָּאוֹדָאי (宝带桥 מילולית גשר החגורה היקרה) – הגשר באורך של 317 מטרים המצוי במפגש התעלה הגדולה של סין עם אגם דאנטאי נבנה במקור בשנת 816. הגשר הנוכחי נבנה ב-1442.
שער המזרח הבניין הגבוה ביותר בעיר (278 מטרים).
שני מגדלים המתחברים בקצותיהם על מנת ליצור קשת ענקית.
מוזיאון סוג'ואו – מוזיאון המכיל כ-15,000 פריטים של אמנות סינית מסורתית.
הבניין הנוכחי הושלם בשנת 2006 על פי תכנון של האדריכל האמריקני ממוצא סיני איי אם פיי, שנולד למשפחתה שמוצאה מסוג'ואו.
בית החרושת למשי מס' 1 של סוג'ואו – בית החרושת הראשון למשי בסוג'ואו
סוג'ואו IFS - בניין בגובה של 425 מ' שבנייתו הסתיימה בשנת 2019.
שער למזרח - הבניין השני בגובהו בעיר.
סוג'ואו שוכנת על קו הרכבת המכונה "מסילת גִ'ינְגהו" המקשרת בין שאנגחאי לנאנג'ינג, עיר הבירה של הּמחוז.
לשתי הערים יש רכבת מדי שעה.
תחנת הרכבת של סוג'ואו היא אחת מתחנות הרכבת העמוסות ביותר בסין, ועוצרות בה 139 רכבות ביום.
ברכבת T ניתן להגיע לשאנגחאי תוך 45 דקות ותוך שעה וחצי לנאנג'ינג.
כבישים בינעירוניים ראשיים העוברים בעיר כוללים את "הדרך המהירה ג'יאנגסו-שאנגחאי", "הדרך המהירה פלג היאנגצה" ו"הדרך המהירה סוג'או-ג'יאשינג-האנגג'ואו".
בשנת 2005 הושלם כביש הטבעת החיצונית של סוג'ואו כשהוא מחבר את ערי הלוויין טָאִיצָאנְג, קוּנְשָׁאן ו צָ'אנְגְשׁוּ.
לערים גָ'אנְגְגְ'יָאגָאנְג, צָ'אנְגְשׁוּ, לוּגְ'ה ולְיוֹגְ'יָה ניתן להגיע מסוג'ואו באמצעות תחבורה ימית.
למרות שיש בקרבת סוג'ואו שני נמלי תעופה, "נמל תעופה ווּשִׂי שְׁווֹפָאנְג" ו"נמל תעופה גוָאנְגפֿוּ", המשמשים כנמלי תעופה עירוניים, ולמרות שמועצת המדינה אישרה ב-2003 בניית שדה תעופה שישרת את סוג'ואו באופן בלעדי, משמשים עדיין "שדה התעופה הבינלאומי הונגצ'יאו של שאנגחאי" ו"שדה התעופה הבינלאומי פודונג של שאנגחאי" לצורך טיסות מסוג'ואו.
האופרה הסינית - סגנון האופרה המכונה קוּנְצ'וּ' נולד באזור סוג'ואו, כמו גם הסגנון המאוחר יותר המכונה "האופרה של סוג'ואו".
"שירת בלדות" או "סוג'ואו פִּינְגטָאן" היא צורה מקומית לספר סיפורים, שבה מערבים שירה (מלווה בפיפה).
מלאכת יד - אומנים מקומיים מתמחים במוצרים הבאים: רקמה בסגנון המכונה "רקמת סוג'ואו" (אחד מארבעת הסגנונות המקובלים בסין), מניפות סיניות, כלי מוזיקה לאומיים, בסיסים למגילות, פנסים סיניים, רהיטים ממהגוני ("תולענה"), גילוף בירקן, שטיחי קיר ממשי, פיגמנטים לציור מסורתי מסטודיו גְ'יָאנְגאֶנְשְׂיוֹטָאנְג, והדפסי עץ של השנה החדשה מסטודיו טָאוֹחְווָאווּ.
המטבח הסיני – המומחיות של סוג'ואו היא בהכנת "הסרטן הענק של אגם יָאנְגצֶ'נְג"
יש בה 1600 גשרי אבן שמתחתם יכולה לעבור גליאה" – מרקו פולו
"גן עדן למעלה, סוג'ואו והאנגג'ואו מלמטה" – אמרה סינית
"להיוולד בסוג'ואו, לחיות בהאנגג'ואו, לאכול בגואנגג'ואו, ולמות בליוג'ואו" – אמרה סינית.
מוסדות חינוך ציבוריים בהם יש תוכניות מלאות לקבלת תואר בוגר אוניברסיטה:
האוניברסיטה למדע וטכנולוגיה של סוג'ואו
מוסדות חינוך בהם יש תוכניות לקבלת תארים מתקדמים:
עיר הבוגרים של סוג'ואו – מיזם משותף לאוניברסיטאות הוותיקות של סינגפור ושאנגחאי, בית הספר לבוגרים של אוניברסיטת נאנג'ינג וכו'.
סובריין הוא מטבע זהב בריטי שערכו ההיסטורי היה לירה שטרלינג.
שמו של המטבע נגזר מדיוקן המלך המכהן שמופיע על צד הנושא של המטבע.
בצידו השני של המטבע מופיע הקדוש ג'ורג' כשהוא רוכב על סוסו וקוטל דרקון.
הסובריין הראשון הונפק בשנת 1489 על ידי הנרי השביעי.
ב-1816 הכריז הפרלמנט הבריטי על רפורמה מוניטרית שביטלה את הגינאה כהילך חוקי והגדירה מחדש את הסובריין כמטבע המכיל 7.322 גרם זהב טהור, ואשר שוויו 20 שילינגים.
עד מלחמת העולם הראשונה היה הסובריין מטבע עובר לסוחר בבריטניה, אך עם השעיית בסיס הזהב ברחבי האימפריה הבריטית בעקבות המלחמה, ולאחריה, בעקבות השפל הגדול, הצטמצמה כמות הסובריינים במחזור ובמקומם נעשה שימוש הולך וגדל בשטרי נייר ובמטבעות בעלי ערכים נמוכים מליש"ט של בנק אנגליה.
המטבעה המלכותית הבריטית ממשיכה להנפיק מדי שנה סובריינים, המהווים הילך חוקי לכאורה, אך מכיוון שערכו של הזהב בכל סובריין גבוה בהרבה מליש"ט אחת, הסובריינים משמשים בעיקר כזהב נזיל או בקרב אספנים.
הסובריין התקני מכיל 0.2354 אונקיות טרוי של זהב טהור, כאשר טוהר הזהב הוא 22 קראט (916 אלפיות), ומשקלו 7.98 גרם.
מספר מִטבעות שונות מנפיקות סובריינים ובכללן: פרת', מלבורן, סידני, לונדון ובעבר גם בומביי ופרטוריה.
מטבעות בעריכים של חצי סובריין, שני סובריינים וחמישה סובריינים מונפקים מעת לעת.
ב-2009 אף הנפיקה המטבעה המלכותית לראשונה מטבע זהב בערך רבע סובריין.
"סוֹבְרֵמֶנִיק" היה מגזין בשפה הרוסית שיצא לאור בסנקט פטרבורג בין השנים 1836–1866, והוקדש לספרות ולאקטואליה.
המגזין נוסד על ידי אלכסנדר פושקין בשנת 1836, והחל לצאת לאור 4 פעמים בשנה.
במגזין פורסמו יצירות של ניקולאי גוגול, וסילי ז'וקובסקי, פיודור טיוטצ'ב וסופרים נוספים.
למגזין לא הייתה תפוצה גדולה.
לאור העובדה שהיו לו רק 600 מינויים, הוא לא נשא רווחים ולא היה כסף לשלם את שכר העובדים.
את המהדורות האחרונות מילא פושקין ביצירותיו, שעל פי הרוב התפרסמו בעילום שם.
לאחר פטירתו, המשיכה קבוצת סופרים בהוצאת המגזין עד לשנת 1846. בסוף 1846 נמכר המגזין לניקולאי נקראסוב.
בסוף שנת 1846 עבר המגזין לבעלותו של ניקולאי נקראסוב, והחל לצאת אחת לחודש.
בשנים 1847–1848 העורך הראשי היה אלכסנדר ניקיטנקו.
הפרוגרמה של המגזין ועמדותיו הוגדרו על ידי ויסאריון בלינסקי.
נקראסוב שיתף בהוצאת המגזין את איוון טורגנייב, איוון גונצ'רוב, אלכסנדר הרצן, לב טולסטוי וסופרים נוספים.
בנוסף לכך, פורסמו תרגומים של סופרים אירופיים כמו צ'ארלס דיקנס, ז'ורז' סאנד, ויליאם מייקפיס תאקרי ועוד.
תקופת 1852–1862 נחשבת לתקופת הזוהר של הירחון.
בשנים 1859–1861 התנהל מעל דפי כתב העת ויכוח עם "קולוקול" של אלכסנדר הרצן על דרכי ההתפתחות של הדמוקרטיה ברוסיה.
בשנת 1853 היה ניקולאי צ'רנישבסקי, במקביל לנקראסוב, בין העורכים המובילים במגזין.
הוא הביא למערכת את ניקולאי דוברוליובוב, מבקר ספרות ופובליציסט ידוע בדעותיו האנטי-שלטוניות.
בהדרגה החל המגזין להיות מרכזם של המהפכנים הרוסים.
כתוצאה מכך, עזבו אותו לב טולסטוי ואיוון טורגנייב.
בשנת 1861 הגיעה תפוצת כתב העת ל-7,126 עותקים.
בשנת 1862 הופסקה הוצאת המגזין למשך 8 חודשים.
בראשית 1863 חודשה הוצאתו, ומיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין היה בין חברי ועדת העורכים.
הכללת עורכים בעלי דעות מתונות גרמה לכך שמדיניות כתב העת השתנתה.
בשנת 1866, בעקבות התנקשות בחיי אלכסנדר השני, נסגר כתב העת.
סוג'ורנר טרות' הייתה פעילה אמריקנית למען זכויות עבדים משוחררים ולמען זכויות נשים, מהידועות והחשובות ביותר במאה ה-19.
היא נולדה בשם איזבלה בומפרי, ובגיל 46, לאחר שחוותה לדבריה התגלות אלוהית, שינתה את שמה לסוג'ורנר טרות'.
חוכמתה ושנינותה, נאומיה ששילבו שירה עוצמתית, המראה המרשים שלה - גובהה היה 1.80 מטר, וקולה הנמוך - הפכו אותה לאגדה, ומיתוס של אישה שחורה וחזקה.
כנגד כל הסיכויים: היותה אישה שחורה בחברה לבנה, היותה אישה בחברה פטריארכלית, עונייה, מעמדה הנמוך, אי ידיעתה קרוא וכתוב - למרות כל אלה הצליחה טרות' להפוך לפעילה חשובה במאבק למען זכויות אדם ונשים, ללוחמת חופש ולמטיפה דתית נודעת.
היא הונצחה בשמו של רובר קטן ששימש במשימת הגשושית מארס פאת'פיינדר במאדים בשנת 1997.
איזבלה בומפרי נולדה בסביבות 1797, בכפר הארלי במחוז אלסטר שבמדינת ניו יורק, בעמק ההדסון, כבת למשפחת עבדים, לאדונים ממוצא הולנדי, קולונל ג'והנס הרדנברג (Johannes Hardenbergh).
לאביה קראו ג'יימס בומפרי ולאמה קראו Mau Mau Bett, אפריקאים שנולדו בחוף הזהב (גאנה המודרנית) ונמכרו לעבדות.
היו לה 13 אחים ואחיות שלא הספיקה להכיר, מכיוון שנמכרו לאדון אחר.
משפחתה התגוררה בבית קטן עם פיסת אדמה, עליה גידלו טבק ותירס שאת יבולם יכלו למכור.
קולונל הרדנברג נפטר כשאיזבלה הייתה תינוקת, ובנו שירש את החווה, העביר את משפחת בומפרי ואת כל עבדיו, למרתף ביתו, בו תנאי המחיה היו קשים מאוד - קור, חושך, רטיבות, שינה על מזרני קש.
במהלך שנותיה הראשונות, נמכרה איזבלה ארבע פעמים.
לאחר מות האדון שלה ב-1806, כשהייתה בת תשע, נמכרה יחד עם עדר הכבשים תמורת 100$, לאדון אחר בשם ג'ון נילי (John Neely), בעיירה קינגסטון , ומאז כמעט ולא פגשה את הוריה.
אדון נילי דיבר רק אנגלית, בעוד שאיזבלה הבינה רק הולנדית, ולכן הכה אותה עד זוב דם כאשר לא הבינה את פקודותיו.
ב-1808 נמכרה שוב (ב-105$), וכך גם ב-1810, אז נמכרה לאדון ג'ון דומונט (John Dumont), אצלו שהתה עד 1826. איזבלה עבדה בחווה, אך סאלי דומונט הגבירה, אילצה אותה לעשות גם את עבודות הבית, כגון כביסה ובישול.
דומונט שיבח אותה על כך שעבדה כמו גבר, אך העניש אותה במכות בכל עת שכעס עליה.
בשנת 1815, דומונט חיתן אותה עם אחד מעבדיו בשם תומאס (אף על פי שהייתה מאוהבת בעבד בשם רוברט מחווה סמוכה, אשר הוכה כמעט עד מוות, לאחר שהמרה את פיו של אדונו, מכיוון שזה אסר עליו להפגש עם איזבלה).
איזבלה גידלה את ילדיה במקביל לעבודתה בחווה שנשארה כמקודם, ונהגה לקחת אותם לשדה איתה.
חלק מילדיה נמכרו לאדונים אחרים.
לאחר שברחה מדומונט, גילתה כי בנה פטר, שהיה רק בן חמש, נמכר על ידי דומונט לאדון אחר באלבמה.
איזבלה פנתה לבית משפט, והצליחה לשחרר את בנה (1828), שסבל מהתעללות קשה אצל אדונו החדש.
זו הייתה הפעם הראשונה שאשה שחורה, שפחה לשעבר, תובעת אדון לבן - ומנצחת בבית המשפט.
העבדות החלה באמריקה בשנת 1619 כאשר אונייה הולנדית הביאה 20 אפריקאים לווירג'יניה, ועד מלחמת העצמאות, העבדות הייתה מקובלת בכל צפון אמריקה, והפכה למוסד.
מדינות הדרום הסתמכו על העבדים בעבודות החקלאות, קטיף הכותנה, התירס, האורז והטבק בעיקר.
גם במדינות הצפון היו עבדים, אך תהליך החקיקה של ביטול העבדות הסתיים ב-1830. ב-1808 הקונגרס אסר את הסחר בעבדים, ואסר הבאתם של עבדים חדשים מאפריקה.
בעוד שמדינות הצפון ביטלו את העבדות, בדרום העבדות הייתה חוקית.
כאשר אברהם לינקולן נבחר לנשיאות, התנגדותו הנחרצת לעבדות, גרמה למדינות הדרום לפרוש מהברית, כמחאה על האיום שחשו על ריבונותם והדרישה לביטול העבדות.
11 מדינות פרשו והקימו את הקונפדרציה, מה שהוביל למלחמת האזרחים (1861–1865).
בתקופה של מלחמת האזרחים היו בדרום כארבעה מיליון עבדים.
הם עבדו בתנאים קשים בכותנה ובקני הסוכר, ואף בבתים בניקיון, בישול וטיפול בילדים.
האדונים שלטו בעבדים בכל המובנים, ולעבד לא הייתה שום שליטה על חייו, עד כדי כך שהוא לא החליט עם מי יתחתן ומה יאכל.
ב-6 בדצמבר 1865 אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שמכריז על ביטול העבדות.
כל מדינות הקונפדרציה למעט מיסיסיפי, אישרו את התיקון לחוקה.
ב–4 ביולי 1827 חוקק בניו יורק החוק נגד עבדות, ובכך בא לסיומו תהליך שנמשך מ-1799. שנה קודם לכן הבטיח דומונט לשחרר אותה אם "תתנהג יפה", אך שינה את דעתו באומרו שעקב הפציעה בידה, היא לא הייתה מספיק טובה.
במשך שנה איזבלה סבלה מיד אחת פצועה, ולמרות זאת דומונט לא היה מוכן לוותר עליה, מחשש לירידה ברווחיו.
תחנוניה לא עזרו, עד שהחליטה לצאת לחופשי ללא הסכמה מפורשת של דומונט יחד עם בתה הפעוטה סופיה (דיאנה בת ה-13 ואליזבת בת הארבע, וכן בעלה שהיה מבוגר וחולני, נשארו אצל דומונט), אף על פי שבאופן חוקי היא הייתה שפחה משוחררת היא לא התרחקה הרבה ממקום מגוריה.
במרחק קצר יחסית של 19 קילומטר, מצאה מסתור והגנה אצל משפחה הולנדית ממתנגדי העבדות, משפחת ואן ואגנר (Van Wagner), והם שכרו את שירותיה.
כשהאשים אותה בבריחה היא ענתה:
"לא, לא ברחתי, הלכתי באור יום, כי הבטחת לתת לי חופש ולא קיימת".
שנה אחרי שברחה, חוקק החוק שביטל את העבדות, והיא הפכה לאישה חופשייה באופן רשמי.
ואן ואגנר הבטיח להעסיק אותה אצלו בשכר, וביקש שלא תקרא לו אדון, באומרו כי יש רק אדון אחד - אלוהים.
בעת שהותה שם, שינתה את שמה לאיזבלה ואן ואגנר.
אף על פי ששם משפחתה היה בומפרי, היה נהוג באותם ימים, לקרוא לעבד בשמו הפרטי, ושם המשפחה היה שם משפחתו של האדון.
באותה שנה, גילתה איזבלה שדומונט מכר את בנה פטר לאדון באלבמה.
בעקבות מאבקה המשפטי לשחרור בנה, היא העתיקה את מקום מגוריה לקינגסטון, שם התנהל המשפט, ואף הצליחה למצוא עבודה אצל עו"ד שעזר לה בהליך המשפטי.
ב-1828 מאבקה נשא פרי כאשר השופט החליט להחזיר את פטר לאמו.
איזבלה סיפרה שעד שהגיעה לעיר ניו יורק ב-1829, לא הכירה את הדת הנוצרית ואת ישו.
אמהּ לימדה אותה להתפלל, והיה לה מקום קדוש בו התפללה בקול לבדה.
אמה דברה על הכוח האלוהי שלא יאכזב ולא ינטוש אותם, ותמיד יצילם מכל צרה.
אמה למדה אותה מערכת של אמונות המבוססות על אמת.
לדבר אמת, לא לגנוב ולציית לאדון.
כמו כן היא לימדה אותה שיש אנרגיות חזקות בכוכבים שיש להתחבר אליהן.
האמונה בכוכבים הייתה חלק מהאמונה של האפריקאים, כמו גם אמונה בהרים ובגבעות כהתגלמות אלוהית.
אמה של איזבלה הטביעה בה מגיל צעיר את המורשת הדתית האפריקאית.
איזבלה האמינה בחוקי העבדות כמו שלאחר מכן האמינה בשחרור מהעבדות.
היא מספרת שראתה באדון שלה תכונות אלוהיות, שכן ידע כל הזמן היכן היא, ממש כמו אלוהים עצמו.
כשילדיה בכו מרעב, היא העדיפה להכות אותם ולא לתת להם אוכל שלא שייך להם.
העקרונות המוסריים היו מאוד חזקים.
גם לאחר ההתגלות האלוהית, עדיין היא לא התחרטה על תקופת העבדות, וטענה שתקופה זו לימדה אותה לדבוק בערכים של אמת.
כשהגיעה לניו יורק הצטרפה לכנסייה האפריקאית מתודיסטית.
היא רצתה ללמוד את הטקסטים הדתיים, אך לא ידעה קרוא וכתוב, ולכן ביקשה מילדים להקריא לה אותם שוב ושוב.
איזבלה שאפה לרכוש ידע ולהעשיר את עולמה הפנימי.
ב-1832 הצטרפה לקהילה דתית בה הייתה השחורה היחידה.
ראש הקהילה היה כומר בשם רוברט מתיוס (Robert Matthews), שכינה את עצמו "הנביא מתייאס" ("the Prophet Matthias") ואת קהילתו ממלכה ("Kingdom").
איזבלה, כמו שאר חברי הקהילה הלבנים, תרמה את הכנסותיה לקומונה ועבדה בעבודות הכי קשות שנדרשו.
חברי הקהילה האמינו שניתן לרפא חולי על ידי רוחניות, ולכן בריאותו של אחד החברים הוזנחה עד שמת בפתאומיות.
הכומר מתיוס נעצר, ואיזבלה הואשמה על ידי חבריה הלבנים בגרימת הרעלה.
איזבלה תבעה אותם על כך, והצליחה לפרסם את הצד שלה בסיפור, על ידי פרסומו בעזרת עורך עיתון בשם וייל ב-1835 הקהילה התפרקה, ואיזבלה המשיכה לעבוד בעבודות משק בית עד לחוויית ההתגלות.
איזבלה תיארה את ההתגלות כפתאומית.
היא ראתה אור גדול, והרגישה אחדות עם האל.
היא סיפרה שבקשה מאלוהים שייתן לה שם חדש, והוא נתן לה את השם סוג'ורנר (Sojourner), כי היא תיסע לכל מקום ותראה לאנשים את הדרך.
אז בקשה מאלוהים עוד שם, כי לכל אחד יש שני שמות, והוא נתן לה את השם אמת, כדי שהיא תראה לאנשים את האמת.
לכן שינתה את שמה בשנת 1843 לסוג'ורנר טרות' (Sojourner Truth).
איזבלה הרגישה שעליה לעזוב את ניו יורק וללכת מזרחה.
כשנשאלה מדוע עליה ללכת, ענתה שהרוח קוראת לה, והיא חייבת ללכת.
היא לא גילתה זאת לבעלה וילדיה, מחשש שיעצרו בעדה.
היא רק הודיעה על עזיבתה למעסיקתה באותה עת, ואמרה שהיא מעכשיו אדם חדש.
המסע החל בעיר ניו יורק, משם נדדה ללונג איילנד, קונטיקט, מסצ'וסטס, חזרה לניו יורק ואז למישיגן, שם קבעה את מקום מגוריה המסע סימל את השחרור שלה, והיה הן מסע בכל רחבי אמריקה, והן מסע אל תוך עצמה.
בכל מקום שדברה, הותירה רושם עז, הן בשל אופן דיבורה, והן בשל חזותה - גבוהה וחזקה.
בהתחלה דברה עם כל מי שפגשה בדרכה, אך בהמשך פרסמה את פגישותיה.
היא דברה נגד העבדות ונאבקה בעד זכויות לשחורים ולנשים.
היא עודדה אנשים לחיות לפי ערכים של צדק ואמת.
היא עצמה עברה חיים של סבל וכאב, אך בחרה להגדיר את עצמה מחדש, דרך ערך האמת, שהרדיפה אחריו שחררה אותה לחופשי.
בהמשך דרכה היא נלחמה למען זכויות החיילים השחורים ששרתו בצבא הברית בזמן מלחמת האזרחים, ונאבקה כדי שחיילים אלה יקבלו אדמות מהממשלה.
היא נאמה בכל רחבי המדינה, עד למותה בגיל 84 בביתה אשר במישיגן ב-1883.
את נאומה המפורסם ביותר נאמה בכנס למען זכויות נשים באקרון שבאוהיו, בשנת 1851. כנסים אלה היו נפוצים באותה עת, מאחר שנשים לא הורשו להיות חברות מן המנין בארגונים שפעלו נגד העבדות.
בוועידה נגד העבדות שהתכנסה ב-1848 בסנקה פולז, לא השתתפו נשים שחורות, אלא רק נשים לבנות ממעמד הביניים.
הנאום בא כתגובה לדבריהם של כמה גברים שנאמו ביום השני לוועידה, והעלו טיעונים בדבר העליונות האינטלקטואלית של הגברים ונחיתות של הנשים, ובדבר הגבריות של ישו ו"החטא הקדמון" של האישה.
בנאום פמיניסטי חוצב להבות, בעוצמה ובאומץ, הטיחה בפני הגברים שבאולם:
היא פנתה לאחד הגברים בקהל, שקודם לכן טען נגד זכויות שוות לנשים בטענה שישו הוא לא אישה, ואומרת לו שישו נולד מאלוהים ואישה, ולגבר לא היה שום קשר לכך:
בנאומה טרות' דרשה מהגברים להניח לנשים להשיב את הסדר לעולם.
הנאום הזה העלה סוגיות חשובות בתחומים שונים שקשורים למעמד, גזע, מגדר, פטריארכיה.
הנאום מחדד בעיות סוציו-אקונומיות ופוליטיות, ומדגיש את היחס לאחר, לכאב של האובייקט אל מול הסובייקט.
הנאום, שמבטא אקטיביזם פוליטי, משלב בתוכו רוחניות דתית.
הנאום היה פורץ דרך בכך שהיה מבין הראשונים לדון בסוגיות של הצטלבויות - היא מבקרת בנאום הן את הנשים הלבנות המתעלמות מסבלן של הנשים השפחות השחורות בדרום, והן מפעילי התנועה לביטול עבדות שהמתעלם ממעמדן של נשים, ובעיקר נשים שחורות.
יחד עם זאת, יש הטוענים שהנאום שנשמר בידינו הוא שכתוב של נאומה, ולא הנאום כפי שנשאה אותו.
אלו מצביעים על כך שסגנון הדיבור בנאום הוא דרומי, ואילו טרות' גדלה בצפון, ושפת אמה הייתה הולנדית.
בכנס בו נאמה, אחד מהבחורים הפריע ושרק לה, ובתגובה אמרה טרות': (אתה יכול לשרוק ככל שתרצה, אבל נשים תקבלנה את זכויותיהן בכל מקרה.
אתה לא יכול לעצור אותנו).
בנאומיה הגיבה טרות' לקהל, ושילבה בדבריה סימוכין מהדת.
בהמשך נאומה היא נזפה בקהל על השריקות וההתנהגות המפריעה, באומרה שבתנ"ך כתוב כבד את אביך ואת אימך.
ב-1850 קנתה את הבית הראשון שלה בנורת'המפטון במסצ'וסטס.
באותה שנה היא נאמה בכמה כנסים למען זכויות נשים ונגד העבדות, ולראשונה הסיפור שלה התפרסם בעזרת חבר בשם ויליאם גריסון (William Lloyd Garrison).
טרות' נדדה ממקום למקום, והטיפה נגד העבדות, בעד שוויון זכויות לנשים.
היא נסעה לאוהיו, ניו אינגלנד, פנסילבניה, ניו יורק, מישיגן, אינדיאנה.
ב-1857 היא קנתה בית ליד בטלקריק מישיגן, בקהילה רוחנית בשם הרמוניה.
ב-29 באוקטובר 1864 היא נפגשה עם הנשיא אברהם לינקולן בבית הלבן, ועד 1867 היא הייתה פעילה בעיר וושינגטון בסיוע, הוראה ויישוב מחדש של עבדים משוחררים.
ב-31 במרץ 1870 היא ביקרה את הנשיא יוליסס גרנט בבית הלבן.
בין השנים 1870–1874 היא נאמה למען מתן אדמות לעבדים משוחררים, נגד צריכת אלכוהול וטבק, ונגד לבוש אופנתי.
בין היתר היא נאמה במסצ'וסטס, קנזס, בולטימור, ניו ג'רזי, פנסילבניה, מישיגן, ניו יורק, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן.
היא מתה ב-26 בנובמבר 1883, בביתה במישיגן.
הספר נכתב על ידי חברה גילברט אוליב (Olive Gilbert).
הספר נכתב ביוזמתה של טרות', שלא ידעה קרוא וכתוב, ומטרתו הייתה לממן את המשכנתא שלקחה לקנית הבית שרכשה באותה שנה.
במהדורות נוספות שיצאו, נכללו גם קטעי עיתונות, שירים, מאמרים ומכתבים.
הספר משמש כאחת העדויות היחידות הקיימות המתעד את חייהם של עבדים מהצפון מנקודת מבטם.
עקרון הסובסידיאריות (בעברית: עקרון השִׁיּוּרִיּוּת) הוא עיקרון בארגונים מבוזרים לפיו המדרג הגבוה בארגון צריך לטפל רק באותן משימות שאינן יכולות להיות מטופלות טוב יותר במדרג נמוך או מקומי יותר.
העיקרון מיושם בתחומים של מדעי המדינה, ניהול ארגוני, פיקוד צבאי, קיברנטיקה ומדעי המידע.
במדע המדינה, עקרון השיוריות נחשב לעיקרון הבסיסי של הפדרליזם.
עקרון הסובסידיאריות במשפט האיחוד האירופי
עקרון הסובסידיאריות הוא עיקרון משפטי החל בדין האיחוד האירופי, ומעוגן בסעיף 5(3) באמנה על האיחוד האירופי (TEU):
עקרון הסובסידיאריות חל רק בתחומים שבהם למוסדות האיחוד האירופי אין סמכות ייחודית לחקיקה, אלא הנמצאים בסמכות משותפת של האיחוד האירופי והמדינות החברות.
עקרון הסובסידיאריות מבקש להשיב על השאלה הזו וקובע כי מוסדות האיחוד רשאים בסמכותם (השיורית) לחוקק חוקים בתחומים הללו שעה שמתקיימים שלושה תנאים מצטברים:
כאשר מטרות שנקבעו באמנות האיחוד לא ניתנות להשגה על ידי המדינות החברות עצמן, בין ברמת הממשלה המרכזית ובין ברמת הממשלה האזורית או המקומית.
פעולת האיחוד האירופי ומוסדותיו לא תחרוג מעבר לנדרש להשגת מטרות האמנות (עקרון המידתיות).
המקור ההיסטורי של עקרון הסובסידיאריות מצוי במשנתה של הכנסייה הקתולית.
העיקרון נכלל תחילה ב-Single European Act מ-1987. באמנת מאסטריכט (שנכנסה לתוקף ב-1993) ניתן לעיקרון תוקף שחיזק את מעמדו, והוא נקבע באמנה כעיקרון כללי של משפט האיחוד האירופי.
אמנת אמסטרדם (שנכנסה לתוקף ב-1999) הוסיפה פרוטוקול ליישום 'עקרון הסובסידיאריות' ו'עקרון המידתיות'.
באמנת ליסבון (שנכנסה לתוקף ב-2009), פרוטוקול זה תוקן, ונהפך לפרוטוקול השני לאמנת ליסבון.
סעיף 5(1) לאמנה על האיחוד האירופי קובע כי ההגבלות על סמכויות האיחוד האירופי ומוסדותיו נופלות בגדר 'עקרון ההענקה' (The Principle of Conferral), כאשר השימוש בסמכויות אלו נמצא בגדר עקרונות 'הסובסידיאריות' ו'המידתיות'.
כלומר, 'עקרון ההענקה' קובע אילו סמכויות נמצאות בגדר הסמכויות שהוענקו לאיחוד האירופי ומוסדותיו, ועקרונות 'הסובסידיאריות' ו'המידתיות' קובעים איך להפעיל סמכויות אלו.
יישום בפועל של עקרון הסובסידיאריות
בתחום הצעות החקיקה, ביישום עקרון הסובסידיאריות חל גם הפרוטוקול השני לאמנת ליסבון: ה"פרוטוקול ליישום עקרונות הסובסידיאריות והמידתיות" מחייב את הנציבות האירופית לקיים התייעצות נרחבת עם המדינות החברות לפני כל הצעת חקיקה.
כמו כן על הנציבות לספק הצהרה מפורטת באשר לאופן שבו היא יישמה את העיקרון ביחד עם הצעת החקיקה, ועליה לכלול מדדים איכותיים וכמותיים על ההשפעות הכלכליות של הצעות החקיקה, אשר מהם ניתן לראות שאומנם מטרות החקיקה תושגנה בצורה טובה יותר ברמת האיחוד מאשר ברמת המדינות החברות.
בנוסף, על הנציבות להגיש דו"ח שנתי על יישום עקרון הסובסידיאריות למועצה האירופית, לפרלמנט האירופי, למועצת השרים ולפרלמנטים המדינתיים.
אם הפרלמנט או מועצת השרים מציעים שינויים בהצעת החקיקה, עליהם להתחשב גם כן בעיקרון.
הפרוטוקול השני לאמנת ליסבון גם מגדיר את תפקיד הפרלמנטים המדינתיים בפיקוח על יישום עקרון הסובסידיאריות: על מועצת השרים והפרלמנט לדווח לפרלמנטים המדינתיים על החלטות והצעות בתחום החקיקה.
תוך שמונה שבועות מקבלת דיווח שכזה פרלמנט מדינתי יכול לשלוח לנשיאי מועצת השרים, לנציבות האיחוד האירופי ולפרלמנט האיחוד האירופי חוות דעת מנומקת לפיה, לדעתו, החקיקה אינה עומדת בעקרון הסובסידיאריות.
על מוסדות האיחוד להתחשב בפנייה כזו.
כאשר פניות שכאלו מבוצעות על ידי פרלמנטים מדינתיים המייצגים שליש (ובנושאי חוץ וביטחון – רבע) מכלל הקולות של הפרלמנטים המדינתיים, הנציבות חייבת לבחון מחדש את ההצעה.
עקב כך היא רשאית לשנות, להסיר או לצדד בהצעה, אך עליה לנמק את החלטתה.
סעיף 294 באמנת תפקודו של האיחוד האירופי (TFEU) קובע את הליך החקיקה הרגיל באיחוד האירופי.
על פיו, מועצת השרים מחוקקת ביחד עם הפרלמנט האירופי תקנות, דירקטיבות והחלטות, על פי הצעת הנציבות.
כאשר הצעת החקיקה מיועדת לחקיקה בהליך רגיל, ורוב רגיל של קולות בפרלמנטים המדינתיים מצביעים נגדה עקב חריגה מעקרון הסובסידיאריות, על הנציבות לבחון שוב את ההצעה.
אם היא ממשיכה לצדד בהצעה, עליה לנמק את עמדתה.
במקרה כזה, המוסדות המחוקקים – הפרלמנט (ברוב רגיל) ומועצת השרים (ברוב של 55%) עלולים שלא לקבל את עמדת הנציבות, כאשר די ברוב הנדרש באחד ממוסדות אלו כדי לפסול את עמדת הנציבות.
ביקורת שיפוטית על קיום עקרון הסובסידיאריות
לבית הדין האירופי לצדק (ה-CJEU) יש סמכות עקרונית לקיים ביקורת שיפוטית על קיום עקרון הסובסידיאריות לפי סעיף 263 לאמנת תפקודו של האיחוד האירופי, וזאת בעקבות תלונה של אחת מהמדינות החברות, בין בשם ממשלתה ובין בשם הפרלמנט שלה.
ביקורת כזו יכולה להתקיים גם בעקבות תלונה של מועצת האזורים ביחס לדברי חקיקה שהאמנה קבעה חובת התייעצות עמה בקשר אליהם.
לעניין זה קבע סעיף 8 לפרוטוקול השני לאמנת ליסבון הוראות מיוחדות והבהרות בנוגע לסעיף 263 ל-TFEU, הנוגעות לפעולות חקיקה שאינן מתיישבות עם עקרון הסובסידיאריות.
ואולם, עד כה בית הדין האירופי לצדק (ה-CJEU) לא הסיר או ביטל חקיקה בעילה של הפרת עקרון הסובסידיאריות.
הטעם לכך הוא שבדיקת העמידה בתנאים המהותיים של העיקרון כרוכה בבחינה עובדתית מסובכת ולא חדה וכן בהפעלת שיקול דעת פוליטי, ועל כן יקשה לבית הדין להיכנס אליה.
ניסיון כזה, בפרשת ה-Tobacco Advertising לא צלח.
במקרה זה, גרמניה טענה בפני בית הדין שיש לבטל דירקטיבה שהחיל האיחוד האירופי, האוסרת פרסום ומימון מוצרי טבק במדינות האיחוד.
אחת מהטענות (מיני רבות) אותה העלתה גרמניה הייתה פגיעה בעקרון הסובסידיאריות.
בית הדין ביטל את הדירקטיבה, אך לא התייחס לטענה בדבר פגיעה בעקרון הסובסידיאריות, אלא נימק את החלטתו בכך שהדירקטיבה ותוכנה חרגו מסמכויות האיחוד לחקיקה.
פרשה זאת מעניינת משום שבית הדין לא התייחס לתוכן הטענה לגופה – דהיינו אם הדירקטיבה צודקת או לא – אלא הוא התייחס לשאלה האם החקיקה על איסור פרסום מוצרי טבק ברמת האיחוד (ולא ברמת המדינות החברות) מותרת או לא.
גם ניסיון אחר לטעון לאי-עמידה בתנאים הפרוצדורליים של העיקרון לא צלח.
גם שם דובר בעתירה של גרמניה כנגד הפרלמנט והמועצה אך בעניין הדירקטיבה לביטוח פיקדונות.
גרמניה טענה שהדירקטיבה כלל לא מזכירה את עקרון הסובסידיאריות ומה עשתה הנציבות כדי לעמוד בדרישותיו.
בית הדין דחה את העתירה תוך שהוא מציין כמה דברים שנאמרו במבוא לדירקטיבה ושיש בהם כדי להראות עמידה בתנאים, הגם שהסוגיה לא נזכרה במפורש.
יישום עקרון הסובסידיאריות בהקשר לאמנות כלכליות בין-לאומיות
יש מי שהציע להשתמש בעקרון הסובסידיאריות כדי להסביר את תופעת השימוש הגובר באמנות בילטראליות להסדרת סוגיות כלכליות בין-לאומיות, במקום השימוש המסורתי באמנות רב-לאומיות.
גם אמנות בין-לאומיות יוצרות משטר של ממשל בין-לאומי (International Governance) מסוים, ועבור המדינה הבודדת הבחירה באמנה בילטראלית מבטאת החלטה שקרובה יותר אליה, מאשר אמנה רב-לאומית.
היכולת שלה לשלוט בתוכנה של האמנה הבילטראלית ובשותפים שאיתם היא רוצה לכרות אמנות כאלה היא הרבה יותר גדולה מאשר באמנה רב-לאומית, כדוגמת הסכמי ארגון הסחר העולמי, שהיום חברות בהם כמאה וששים מדינות.
כאשר מדינה (במיוחד מדינה קטנה) מצטרפת לאמנה כזו, היא נאלצת לקבל את האמנה כמו שהיא, על הוראותיה ועל המדינות החברות בה, ובמובן זה ההחלטה בדבר תוכנה של האמנה מתקבלת ברמה "הגבוהה" ממנה בכמה רמות.
מנקודת מבט זו ניתן להבין מדוע הולכים ומתרבים הסכמי הסחר הבילטראליים והאזוריים, בעוד סבב דוחה של ארגון הסחר העולמי מתעכב כבר שנים רבות.
גם בתחום הגנת ההשקעות ומניעת כפל מס, האמנות הבילטראליות הן השולטות בכיפה.
מאידך, כמו בעקרון הסובסידיאריות, ישנם תחומים שבהם מתבקשת פעולה ברמה הקולקטיבית הגבוהה יותר, בשל הגודל וההיקף של הפעולה, או בשל צורך למנוע התחמקות או "טרמפיסטים", ואז אין מנוס מלהזדקק לאמנה רב-לאומית.
דוגמאות לתחומים כאלה הן תחום הסובסידיות והצורך בריסונן, תחום המלחמה בשוחד בעסקאות בין-לאומיות, ותחום המאבק בהלבנת ההון.
סוברומטרנספורט (ברומנית: Sovromtransport) הייתה חברה מסוג סוברום , משותפת לממשלות ברית המועצות ורומניה ומטרתה הייתה ניצול אמצעי התעבורה הממשלתיים של רומניה והפקת רווחים לצורך תשלום פיצויי המלחמה שרומניה הייתה חייבת לברית המועצות.
החברה הוקמה במסגרת שביתת הנשק שחתמה רומניה בשנת 1944 עם ברית המועצות.
בעקבות החוזה השתלטו הסובייטים על ספינות הסוחר וספינות הנהר של רומניה, במהלך שהוגדר כתרומה של הצד הרומני למאמץ המלחמתי הסובייטי נגד היטלר.
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1945, מתוך 16 הספינות של הצי הימי הרומני, שנתרמו לסובייטים, הוחזרו רק שתיים.
החברה הוקמה ב-14 ביולי 1945 וכללה ארבע אוניות רוסיות במצב גרוע, שהיו זקוקות לתיקונים, שתי אוניות רומניות, טרנסילבניה וארדאל, והשכרת המבדוקים הרומניים בקונסטנצה, דרובטה-טורנו סברין ובראילה.
האוניות הרוסיות שקיבלה סוברומטרנספורט, היו "פלחנוב" שנבנתה באנגליה ב-1900, "דימיטרוב" (שמה שונה ל"אולטניה") שנבנתה ברוטרדם ב-1920, "פרידריך אנגלס" שנבנתה בלנינגרד ב-1930 ו"ברזינה" שנבנתה באנגליה ב-1918.
בהמשך צורפו לחברה עוד 4 אוניות, שתיים שבנייתן החלה ברומניה עוד ב-1942 ("מידיה" ו"סולינה") ושתיים, שנבנו בבודפשט ("קונסטנצה" ו"מנגליה").
בשנת 1954 פורקה החברה המשותפת והאוניות הועברו לחברה בשליטת ממשלת רומניה, נאוורום (NAVROM).
סובק היה דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת #26 52 מאוקטובר 2006 ונוצרה על ידי הכותבים ג'ף ג'ונס, מארק וייד, גרנט מוריסון וגרג רוקה והמאיירים קית' גיפן ופטריק אוליף.
מייד לאחר אירועי "המשבר האינסופי", דוקטור תדאוס סיבאנה הצטרף ליחידת המדע של צ'אנג צו ועבר לאי אולונג.
שם, הוא הפך לאחד מאחראי פרויקט ארבעת פרשי אפוקוליפס (פרפרזה לארבעת פרשי האפוקליפסה).
סיבאנה לקח תנין מנהר הנילוס ושינה אותו מבחינה גנטית לפרש הרביעי, יוּרְד הבלתי נודע (רעב).
יורד נמלט מהמתקן כשהוא זוכר מעט ממקום מוצאו וחי שישה חודשים לבדו, כאשר בסופם עשה את דרכו לאחוזתו של סיבאנה.
בהגיעו למקום, הוא התיידד עם אמון טומאז, הגיבור שנודע בכינוי אוסיריס והמומר הטרי למשפחת מארוול השחורה.
אוסיריס קרא לאיש הקרוקודיל בשם סובק, על שם האל המצרי סבכ ("סובק" בהגיה אנגלית) שחציו תנין וחציו אדם.
סובק הפך לדמותג של משפחת מארוול השחורה, ואדם השחור הזמין אותו ללוות אותם לאומה הבדיונית קאנדאק, מקום הולדתו של אדם.
סובק נשאר לצידו של אמון ונכח כאשר אמון איבד שליטה על רגשותיו והרג בשוגג את חבר יחידת המתאבדים קול פארקר, "המשכנע".
מספר חודשים לאחר מכן, טבעו האמיתי של יורד התגלה.
בתור האווטאר של רעב בארבעת פרשי אפוקוליפס, עצם נוכחותו של סובק גרמה לשידפון גדול בכל רחבי קאנדאק.
אפילו כוחות האלמנטלים של איזיס התבררו כבלתי יעילים כאשר היבולים בקאנדאק קמלו.
רעב גדול כילה את יורד, והוא נכנע לאינסטינקטים הלא טבעיים שלו.
הוא בגד באמון והתקיף אותו באכזריות, בעודו נושך בו בעזרת מלתעותיו האימתניות.
עד מהרה, שאר פרשי אפוקוליפס הצטרפו אליו וביחד הם התקיפו את משפחת מארוול השחורה.
אולם, יורד היה הפרש הראשון שמת בידי היד השחורה, שקרע מעליו את מלתעותיו.
במהלך זמן זה, אדם השחור הפשיט את עורו של יורד הבוגדני והכין ממנו זוג מגפיים.
אולם, השמדת גופו הגשמי של יורד לא השמידה את מהותו.
עם הזמן, יורד צץ מחדש והשתלט על גופו של חבר תעשיות ויין.
אותו עובד, טיילור ריס, פיקח על מבצע פליטים במדינה המזרח-תיכונית הבדיונית ביאליה ומכר מזון בשוק השחור למצביא מקומי.
אחרי שהרג את מעבידיו של ריס, סובק התעמת עם ברוס ויין.
הוא גרם לתעשיין העשיר רעב, אך ויין הצליח לשלוט בעצמו.
לאחר שסופרמן הגיע, יורד נמלט כשגרם לשומריו של ריס רעב - דבר שגרם להסחת דעת, שכן סופרמן ובאטמן נאלצו להדוף את התקדמותם.
בזמן בריחתו, סובק נפגש עם פרש המוות עזראיוס, שהקים לתחיה את המתים של ביאליה כדי שישמשו ככוח עבודה עבורם וישרתו את צורכיהם.
אחרי שיצרו תלולית העשויה מעפר וגופות, יורד והפרשים גרמו למתים לבנות להם גופות שיוכלו להכיל את מהותם.
ליגת הצדק ניסתה להשמידם על ידי זריקת גוש קרח על התלולית, אך הדבר הצית את בור האש והאנרגיה הקינטית החזירה לחיים את ארבעת הפרשים.
כעת בצורתו האמיתית כצבוע דמוי-אדם, יורד התקיף את סופרמן.
אולם, למרות שהודבק על ידי פרש המגפה, סופרמן הצליח להתנגד ליורד ושבר את אפו.
לבסוף, סופרמן העיף את יורד לתוך מסלול כדור הארץ ובחזרה, ובכך הביס אותו.
ללא כל האמצעים לפעול נגדו, יורד נטש את גופו של ריס וניסה להשתלט על באטמן.
אולם, יורד לא הצליח לשלוט בו, שכן כמיהתו של באטמן לנקמה גברה על הרעב של יורד.
חברת יחידת המתאבדים ורוניקה קייל, שפיקחה על לידתם המחודשת של ארבעת הפרשים, בלעה קריסטל שמיועד להכיל את מהותם של הפרשים והסירה את מהותו של יורד מבאטמן.
בכך, היא כלאה את ארבעת הפרשים לעת עתה.
בחוברת "כוחו של שאזאם!" שבמהלך אירועי "הלילה האפל ביותר", גופו המקורי של סובק הוחייה מחדש כחבר חיל הפקחים השחורים על ידי היד השחורה.
הוא איתר את אוסיריס, שגם הוא הפך לפקח שחור ונלחם נגדו.
אוסיריס השמיד את סובק על ידי אמירת שמו של אדם השחור, ומכת הברק שהכתה את שניהם השמידה את חיבורה של טבעת הכוח השחורה אליהם.
באירועי "היום הבהיר ביותר", אמון הוחזר לחיים כחבר בחיל הפקחים הלבנים.
כאשר אמון נכלא בארקהם אסיילום, הוא טעה לחשוב שקילר קרוק הוא סובק, בשל מראהו התנינאי שדמה לו.
כאשר התבצעה בריחה מהכלא, אמון תקף את קרוק באכזריות.
סוג'ו (מקוריאנית: 소주) הוא משקה אלכוהולי מזוקק חסר צבע ובעל טעם נייטרלי; הוא נצרך בדרך כלל כשאינו מהול, בכוסיות מיוחדות.
הסוג'ו נחשב כ"משקה האלכוהולי הפופולרי ביותר בקוריאה" נכון לשנת 2010. רוב מותגי הסוג'ו מיוצרים בקוריאה הדרומית.
באופן מסורתי הוא מותסס ומזוקק מאורז, חיטה או שעורה, אך יצרנים מודרניים לעיתים קרובות מחליפים את האורז בעמילנים כגון תפוחי אדמה, בטטות או טפיוקה.
הסוג'ו הוא משקה אלכוהולי חסר צבע אשר רמת האלכוהול שלו משתנה מכ -12.9% ל-53% אלכוהול ל Soju Andong המסורתי, לבין 20% למשקה הנפוץ ביותר כיום.
על ידי שימוש בזיקוק בהקפאה, ניתן להגדיל את האחוז הרצוי.
נהוג לזקק סוג'ו גם בזיקוק דודי וגם בזיקוק רציף.
פירושו המילולי של סוג'ו (燒酒) הוא "משקה שרוף".
בשנת 2008, נכללה המילה סוג'ו במילון Merriam-Webster.
יצרן הסוג'ו הגדול בעולם כיום הוא Jinro ומכירות המשקה עמדו בשנת 2008 על 76 מיליון בקבוקים.
סובקוב (בפולנית: Sobków) הוא כפר במחוז ינדז'יוב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על גדר נהר נידה (Nida), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
סובקוב נוסד כעיר בשנת 1563, ונקרא על שם האציל הפולני סטניסלב סובק.
בשנים אלה נבנתה ביישוב טירה מבוצרת, אשר עומדת על תלה עד ימינו.
במאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר מפעלי תעשייה, ובשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, נטלו הרוסים מהיישוב את זכויותיו העירוניות.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 565 יהודים, רוב תושביו, ופעל בו בית ספר יהודי.
בפברואר 1939 פתחו פולנים מקומיים במהומות נגד עסקי היהודים ביישוב.
בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו בשוד רכוש היהודים בו, בשיתוף פולנים מקומיים.
לאחר מכן, רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, ממנו נלקחו לעבודות כפייה, ואשר בשטחו פרצה מגפת טיפוס הבהרות.
בספטמבר 1940 הובאו לגטו שבכפר יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-28 באוגוסט 1942 גורשו כל יושבי גטו סובקוב לגטו ינדז'יוב, ומשם שולחו כעבור פחות מחודש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
סוג (באיסלנדית: Sog) הוא נהר בדרום-מערב איסלנד.
אורכו 20 קילומטרים וספיקתו הממוצעת היא 110 מ"ק לשנייה.
המוצא של סוג נמצא בקצה הדרום-מזרחי של האגם הטבעי הגדול ביותר באיסלנד — ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn).
גובהו מוצא הנהר מעל פני הים הוא 80 מטרים.
משם, הוא זורם דרומה, וכעבור כשני קילומטרים יוצר את האגם אולפיוטסוואטן (Úlfljótsvatn).
סמוך לכניסתו של הנהר אל האגם, נמצאת תחנת הכוח ההידרואלקטרית סטיינגרימסטיוד (Steingrímsstöð), שההספק שלו הוא 27 מגה-ואט.
ביציאה של הנהר מאותו אגם, ישנה תחנת כוח נוספת — ליוסאפוסטיוד (Ljósafossstöð), בעלת ההספק של 15 מגה-ואט.
קילומטרים ספורים דרומה, ניצבת תחנת כוח שלישית — איראפוסטיוד (Írafossstöð), שהספקו 48 מגה-ואט.
במורד הזרם דרומה יותר, סמוך לעיירה סלפוס, סוג מתמזג עם הנהר קוויטאו.
מהתמזגות זו נוצר הנהר יולפוסאו, שזורם 33 קילומטרים עד שפיכתו אל האוקיינוס האטלנטי.
הנהר סוג עשיר בדגי סאלוולינוס (Salvelinus) ממשפחת סלמוניים ובאלתית אטלנטית.
בנוסף, מצויים בו גם דגי טרוטה חומים.
סוג'ואו IFS (בסינית: 苏州国际金融中心) הוא גורד שחקים סופר גבוה שנמצא בעיר סוג'ואו שבמחוז ג'יאנגסו, סין.
הוא כולל 95 קומות ו-5 קומות תת-קרקעיות, מתנשא לגובה של 452 מטר ושטח רצפה (בכול הקומות ביחד) של 393,200 מטר רבוע.
המגדל ממוקם בפארק התעשייה סוג'ואו ליד אגם ג'ינג'י.
בניית הבניין החלה ב-12 במאי 2010 והסתיימה בשנת 2019. המגדל תוכנן על ידי משרדי האדריכלים קוהן פדרסן פוקס (KPF) וונג טונג ושות'.
זהו בניין עירוב שימושים הכולל דירות, בית מלון ומשרדים.
סוג א' היא סדרת דרמה בריטית של ה-BBC המבוססת על הסדרה הישראלית "פלפלים צהובים" מאת קרן מרגלית.
הסדרה עוקבת אחר ילד בן חמש וכיצד משפחתו מתמודדת עם הגילוי שהילד לוקה באוטיזם.
הסדרה עלתה ב-22 במרץ 2016 בת שישה פרקים.
פרקי העונה שודרו גם בארץ ב-yes בערוץ yes OH החל מינואר 2017. ב-26 במאי 2016 הוכרז על הזמנת עונה שנייה לסדרה.
העונה השנייה עלתה לשידור בבריטניה ב-7 בנובמבר 2017. העונה השלישית עלתה לשידור ב-5 במאי 2020.
חברת התוכן הישראלית קשת שהפיקה את הסדרה "פלפלים צהובים", פנתה אל התסריטאי פיטר באוקר ליצירת גרסה חדשה ע"פ הסדרה הישראלית עם קו העלילה המקורי.
באוקר נשען על חוויותיו וניסיונו כמורה ועם בני משפחתו כדי לכתוב את הסדרה "The A Word".
קשת שותפה בהפקה באמצעות חברת התוכן הבינלאומית Keshet productions.
קרן מרגלית ואבי ניר (מנכ"ל קשת) היו בין המפיקים בפועל של הסדרה.
הצילומים נערכו באוקטובר 2015 באזור האגמים וכללו את קזוויק, ברוטון-אין-פורנס, קוניסטון, מאגר תירלמיר ובירקריג קוטג' בניולנדס ואלי.
צילומים נוספים נערכו באולפני "The Space Project" במנצ'סטר.
שידורי הסדרה החלו בערוץ BBC One בימי שלישי בשעה 9 בערב, החל מ-22 במרץ 2016 עם סיום הסדרה "עמק האושר".רשת SundanceTV רכשו את זכויות השידור בארצות הברית, והסדרה שודרה החל מ-13 ביולי 2016.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס "Diversity in Media" לשנת 2017 בקטגוריית סדרת השנה.
ב-19 בספטמבר 2016 יצאה העונה הראשונה על גבי DVD, בצירוף סרט דוקומנטרי של מאחורי הקלעים.
ג'ו יוז בן החמש מראה סימנים ברורים של בעיות תקשורת.
הוא באופן קבוע מבודד את עצמו בהאזנה למוזיקת פופ באוזניות גדולות.
יש לו ידע אנציקלופדי על השירים שהוא שומע, והוא שר את המילים בדיוק רב.
הוריו- אליסון ופול, נראים שהם מתעלמים מההפרעה שלו, מוצאים דרכים חמקמקות לתקשר איתו ותוהים למה ילדים בני גילו מנדים אותו.
עם זאת מוריס, אביה של אליסון, מגלה שאליסון ופול לקחו את הילד לבית חולים לאבחון בעיות התקשורת שלו.
בני המשפחה האחרים מבינים שיש בעיה, אבל ניסיונם להתערב נתקל בהתנגדותם של הוריו של ג'ו.
אחרי שנבדקה השמיעה שלו ג'ו, רופאת אף אוזן גרון מפנה אותם למומחה שמאבחן את ג'ו על הספקטרום האוטיסטי.
בהמשך הסיפור עוקב אחר המשפחה הבלתי מתפקדת, שכוללת את רבקה (אחותו המתבגרת של ג'ו החשה שהיא בלתי נראית), אדי וניקולה (שמתמודדים עם בעיות משלהם במערכת היחסים), והסבא מוריס חסר הטקט, כיצד הם מתמודדים עם מצבו של ג'ו ובעיות חברתיות נוספות.
תסריט הסדרה מבוסס ובחלקו מקביל לתסריט "פלפלים צהובים", הדמויות בחלקן דומות ובחלקן שונות ומותאמות לאופי הבריטי.
את נופי הערבה הפתוחים והמדבריים החליפו נופי האגמים והאזור ההררי בצפון מערב בריטניה.
גם העיירה בה גרה משפחת יוז היא קטנה וקהילתית כמו המושב בערבה.
את חממות הפלפלים שהן גם העסק המשפחתי מחליפה מבשלת בירה משפחתית בעיירה הבריטית.
בשתי הסדרות האב מנהל מסעדה מקומית קטנה ונמצא בעיצומה של בניית בר-מסעדה חדש.
סצנת הפתיחה בה ג'ו מטייל בבוקר עם שבשבת צבעונית ושומע מוזיקה באוזניות ומוחזר לביתו זהה לסצנת הפתיחה של "פלפלים", אך בניגוד אליה, בסוג א' סצנה זו משמשת כמוטיב חוזר בתחילת כל פרק.
אם ב"פלפלים" היו אלו העובדים התאילנדים שמחזירים את עומרי לביתו, בסוג א' אלו העובדים הזרים הפולנים במבשלה.
אחת העובדות מובאת בשלב מאוחר יותר לטפל בג'ו בבית במקביל ומתגלה כעובדת לא חוקית.
המוזיקה נשארה מוטיב מרכזי בסדרה ובדמות הראשית, את שירי הפופ והרוק הישראלי מחליפים שירי פופ בריטים קצביים.
(אך ברוח התקופה, מכשירי הדיסקמן והרדיו-דיסק מהערבה הוחלפו באייפוד וסמארטפונים)
כמו ב'פלפלים' גם המשפחה הבריטית גרה עם אביה של אליסון, ולבית המשפחה חוזרים אחיה של אליסון ואשתו הרופאה, אשר מתקשה בהתחלה להתחבר למקום המרוחק ולמשפחה, אך מהווה דמות מפתח באבחונו של ג'ו ובהתפכחות המשפחה בקשר לאוטיזם.
הסבא (אותו משחק כריסטופר אקלסטון) שונה בתכלית בדמותו של הסבא בגרסה הישראלית (יהודה ברקן).
גם סיפור האהבה בינו ובין מורתו לשירה/המאהבת שלו (אותה משחקת פוקי קווסנל) מקבל הרבה יותר עומק בגרסה הבריטית מאשר בגרסה הישראלית.
לא כל אירועי העונה השנייה של "פלפלים" השתלשלו ב"סוג א'".
כך, למשל, בגרסה הישראלית המוטיב המרכזי אצל משפחת הילד היה: היריון נוסף, בעוד שבגרסה הבריטית אין ההיריון מוזכר כלל בעונה השנייה.
עם זאת, השתלשלות העלילה לא מקבילה לגמרי, חלק מהסצנות מופיעות בשלבים שונים בעונה.
סוג חדש של אהבה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1963 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של מלוויל שייבלסון, עם ג'ואן וודוורד ופול ניומן בתפקידים הראשיים.
בתחילת הסרט שר פרנק סינטרה את השיר "את הבאת לי סוג חדש של אהבה" משנת 1930.
מוריס שבלייה מופיע בסרט בתפקיד עצמו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
ג'ואן וודוורד הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
סמנתה "סאם" בלייק (ג'ואן וודוורד) היא יועצת אפנה בחנות גדולה בניו יורק.
היא מסתובבת בלילות במשקפיים כהים, מתבוננת בבגדי נשים המוצגים בחנויות מפוארות, מצלמת ומעתיקה אותם לבוס שלה ג'וזף ברגר (ג'ורג' טוביאס) ולקניינית הראשית לינה (תלמה ריטר).
היא מסופרת קצר ולבושה ומתנהגת כגבר.
שלושתם טסים לשבוע אפנה בפריז להשתתף בתצוגות אפנה ולהעתיק/לגנוב דוגמאות.
סטיב שרמן (פול ניומן) הוא עיתונאי רודף נשים שנשלח ביחד עם עמיתו הארי גורמן (מלווין גורמן) לסקר את שבוע האפנה בפריז.
במטוס הוא משתעמם משתכר במקצת ומחליף את תפקיד הדיילת.
בצורה זאת הוא נפגש עם סאם שמקבלת אותו בקרירות ומייעצת לו לקבל טיפול באלכוהוליסטים אנונימיים.
ברגר, לינה וסאם נפגשים עם הסוכנת שלהם פיליסיין (אווה גאבור) שמראה להם את פריז ומתחילה לחזר אחרי ג'ורג' למגינת לינה שכבר עובדת בחנות 15 שנה ומקווה שהבוס יציע לה נישואים.
סטיב מבלה כל הזמן עם נשים והבוס יוצא לבלות עם פליסיין.
לינה לוקחת אותה לחגיגת סנט קתרינה הנערכת ב-25 בנובמבר ובה מתאספות נשים רווקות שהגיעו לגיל 25, חובשות כובעים מחודדים וזורקות זרי פרחים על פסל הקדושה בתקווה שצמצא להם בן זוג.
בחגיגה מופיע מוריס שבלייה ששר ורוקד ביחד עם סאם.
סאם המיואשת מניחה זר לרגלי הפסל של הקדושה ושואלת מה עליה לעשות ואז היא שומעת את הקול של הקדושה שאומר שעליה להיכנס למכון יופי ולשנות את צורתה ואת הדימוי העצמי שלה ולהפוך לאישה אטרקטיבית.
סאם עוברת טיפולים מפרכים והופכת לצרפתייה אטרקטיבית בשם מימי.
יושבת בבית קפה מעשנת סיגריה עם פיה ארוכה ונראית כנערת ליווי בשם מימי.
סטיב שיושב באותו מקום נמשך אליה כמו פרפר לאש.
הוא אינו מזהה אותה ומתחיל לחזר אחריה במרץ למרות שהוא חושב שהיא פרוצה.
מימי נפגשת עם פיליסיין וזאת מספרת לה על כל הפרשיות שלה בפריז.
מימי מעבירה זאת לסטיב והוא מפרסם זאת בעיתון שתפוצתו גדלה והוא מקבל העלאה במשכורת.
ג'ורג' מגלה כי כל ההרפתקאות האלה שפורסמו בעיתון הן של פיליסיין והוא עוזב אותה ומתחבר עם לינה.
לבסוף מגלה סטיב את האמת וכועס בתחילה אבל מיד חוזר בו ומציע למימי/סאם נישואים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפול ניומןסטיב שרמןעיתונאיג'ואן וודוורדסמנטה "סאם" בלייקיועצת אפנהתלמה ריטרלינהקניינית אפנהאווה גאבורפיליסיאןג'ורג' טוביאסג'וזף ברגרבעל חנות אפנהמרווין קפלןהארי גורמןעיתונאימוריס שבלייהבתפקיד עצמו
סובנג ג'איה (במלאית: Subang Jaya) היא עיר במדינת סלנגור שבמלזיה.
בשנת 2015 התגוררו בעיר כ-642,100 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה במלזיה.
בניית העיר החלה ב-21 בפברואר 1976 והסתיימה ב-1988. בשנת 1997 קיבלה סובנג ג'איה מעמד של עירייה.
סוג'וק הוא נקניק יבש, מעושן ומתובל העשוי מבשר טחון.
מקור הסוג'וק ב והוא נפוץ גם במדינות הבלקן ומרכז אסיה.
המאכל עשוי בשר בקר או כבש טחונים המעורבבים יחד עם שומן וחלב בקר ועוברים תסיסה.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הטורקית, קיימות גרסאות שונות מבוססות בשר סוס ונפוצות בעיקר בארמניה, בולגריה, קזחסטן וקירגיזסטן.
הסוג'וק הוזכר לראשונה ב בספרו של החוקר הטורקי מחמוד אל-כאשע'רי.
סוברהמניאם ג'אישנקר (בהינדי: सुब्रह्मण्यम जयशंकर; נולד ב-9 בינואר 1955) הוא דיפלומט ופוליטיקאי הודי המכהן כשר החוץ בממשלת הודו מ-30 במאי 2019. הוא חבר במפלגת העם ההודית וחבר ברג'יה סבהה מ-5 ביולי 2019. כיהן כמנכ"ל משרד החוץ של הודו מינואר 2015 עד ינואר 2018.
הוא הצטרף לשירות החוץ ההודי בשנת 1977 ובמהלך הקריירה הדיפלומטית שירת בתפקידים שונים בהודו ומחוצה לה, כולל כנציב העליון בסינגפור (2007–2009) וכשגריר בצ'כיה (2001–2004), סין (2009–2013) וארצות הברית (2014–2015).
ג'אישנקר נולד בדלהי ב-9 בינואר 1955 למשפחה טמילית-הינדית.
ג'אישנקר למד בבית הספר של חיל האוויר, בדלהי, ובבית הספר הצבאי בנגלורו.
לאחר מכן עשה את התואר הראשון שלו בכימיה ממכללת סנט סטפן, דלהי.
הוא מחזיק בתואר שני במדעי המדינה ודוקטורט ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו, שם התמחה בדיפלומטיה גרעינית.
ג'אישנקר הצטרף לשירות החוץ ההודי ב-1977, ושימש כמזכיר שלישי ומזכיר שני בשגרירות הודו במוסקבה בין השנים 1979 ל-1981, שם למד רוסית.
מ-1985 עד 1988 הוא היה המזכיר הראשון בשגרירות הודו בוושינגטון.
מ-1988 עד 1990 שירת בסרי לנקה כמזכיר ראשון ויועץ מדיני לכוח שמירת השלום ההודי (IPKF).
מ-1990 עד 1993, הוא היה יועץ (מסחרי) בשגרירות הודו בבודפשט.
כשחזר לניו דלהי, שימש כמנהל אגף מזרח אירופה במשרד החוץ ההודי וכמזכיר העיתונות וכותב הנאומים של נשיא הודו שנקר דיאל שרמה.
ג'אישנקר מונה למנכ"ל משרד החוץ של הודו ב-29 בינואר 2015 וכיהן בתפקיד עד ינואר 2018.
נציב העליון של הודו בסינגפור (ינואר 2007–יולי 2009).
שגריר הודו בסין (אוגוסט 2009–דצמבר 2013)
שגריר הודו בארצות הברית (ספטמבר 2013–ינואר 2015)
ג'אישנקר מונה על ידי נרנדרה מודי ב-31 במאי 2019 לשר החוץ של הודו הוא החליף את סושמה סוואראג', שהייתה שר החוץ בממשלתו הראשונה של מודי.
ב-5 ביולי 2019, הוא נבחר כחבר הרג'יה סבהה מטעם מפלגת העם ההודית עבור מדינת גוג'ראט.
ג'ישנקר היה נשוי לשובהה עד שמתה מסרטן.
השניים הכירו בזמן שלמדו באוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו.
מאוחר יותר, הוא התחתן עם קיוקו, ממוצא יפני.
יש לו שני בנים ובת.
אחיו הוא ההיסטוריון סנג'איי סוברהמניאם.
ס֫וּג'וּד הוא כפר לבנוני בנפת ג'זין, מחוז דרום לבנון, כ-19 דרומית לעיירה ג'זין וכ-40 ממזרח לצידון (עיר הבירה של הנפה), בגובה ממוצע של כ-1,050 מ' מעל פני הים.
שם הכפר נגזר מהשורש ס-ג'-ד (س.ج.د.) שהוראתו העיקרית: לסגוד.
אפשר שהשם נגזר מהקבר הקדוש שעל הפסגה שמצפון לכפר.
על פי המוסלמים מדובר בקבר של קדוש מוסלמי.
על פי מסורת יהודית, זה ציון קברו של אהליאב בן אחיסמך בן לשבט דן, שהיה מבוני המשכן.
יהודים ומוסלמים נהגו לעלות ולהתפלל שם (ראה להלן).
הכפר שוכן על אחת הפסגות התלולות של ג'בל ריחן (جبل الريحان) יש רק כביש גישה אחד, המגיע מהכפר ריחן השוכן ממזרח לכפר.
מצד מערב, הכפר משקיף על הכפרים ג'רג'וע וערבסאלים השוכנים מעבר לנהר הזהרני.
הקבר הקדוש שבפסגה, נמצא בחורבה שהייתה מצודה צלבנית.
בתאריך 30 ינואר 1963 היישוב הוכר ככפר עצמאי.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה הכפר ננטש, כמעט לחלוטין בשל קרבות והיתקלויות רבות שהיו בכפר ובסביבתו הקרובה.
לאחר עזיבת צה"ל, בשנת 2000 הוחל בשיקום הכפר, בסיוע ממשלת כווית.
במהלך השיקום נפצעו כ-20 תושבים מתחמושת ונפלים שהיו פזורים במקום.
פרויקט השיקום כלל גם בניית בית ספר וכן מבנה קהילתי.
במלחמת לבנון השנייה ב-2006, צה"ל הפציץ מטרות של ארגון חזבאללה, בכפר ובסביבתו.
בכפר פועל ארגון MAG שייעודו לחנך לזהירות מפני מוקשים ונפלי תחמושת וכן סיוע בסימונם ופינויים.
על הפסגה שמצפון לכפר היה מוצב סוג'וד שבו שהו לסירוגין חיילי צה"ל וחיילי צבא דרום לבנון.
בשנת 2014 היו בכפר 942 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
קברו של אהליאב בן אחיסמך
בעיתון "שערים" הופיעה בשנת 1958 כתבה על אודות קברים יהודיים בלבנון ובה מידע מספרים קדומים, על קברו של אהליאב בן אחיסמך בכפר סוג'וד.
סוברסאדה בקטלאנית: Sobrassada; או בספרדית: Sobrasada) היא נקניקייה גולמית ומבושלת מהאיים הבלאריים (ספרד) העשויה מבשר חזיר טחון, פפריקה, מלח בישול, ותבלינים אחרים.
סוברסאדה יחד עם בוטיפארה, הם מוצרי בשר בלאריים מסורתיים שהוכנו בטקסים רבי העבודה אך החגיגיים שעדיין מציינים עד היום את שחיטת החזירים בסתיו ובחורף המכונה במנורקה, במיורקה ובאיביזה.
העיקרון הכימי שעושה את הסוברסאדה הוא התייבשות של בשר בתנאי מזג אוויר מסוימים (לחות גבוהה וקור מתון) האופייניים לסוף הסתיו הבלארי.
לאחר מאות שנים של שלטון מוסלמי בחצי האי האיברי, צריכת בשר החזיר חזרה לאזור בימי הביניים המאוחרים.
פפריקה נוספה לאחר שהובא התבלין מאמריקה במאה ה-15. סוברסאדה נחשב שמקורו והתפשטותו, כתפיסה קולינרית, בים התיכון המערבי שבשליטת כתר אראגון (סיציליה, האיים הבלאריים, סרדיניה) לאחר המאה ה-14, שכן נקניקיות דומות עדיין מיוצרות באזור זה.
בתזונה ים תיכונית מסורתית, שמכילה מעט בשר, כפי שהייתה במיורקה עד שנות ה-50, סוברסאדה ונקניקיות חזיר קשורות היו המקורות העיקריים ולפעמים היחידים לבשר חזיר עבור בני מיורקה.
נתחי בשר גדולים יותר כמו צלי חזיר או טלה, סטייקים של חזיר או נתחי בקר היו בעיקר מנות חגיגיות, או שהוגבלו לבעלי אמצעים.
גם היום מנות כמו "חזירון צלוי שלם", מוגשים רק באירועים מיוחדים.
סוברסאדה עשויה ממבחר של חלקי חזיר, בייקון חזיר (נקרא במקום xuia), טחון ומעורבב עם פפריקה, מלח ופלפל שחור בקצוות (כדי להרתיע חרקים).
יש יצרנים שמוסיפים לתערובת גם פלפל קאיין ומשווקים אותו כקואנט, חריף.
לאחר מכן מכניסים את התערובת למעי חזיר ותולים על עמוד במשך כמה שבועות עד שהיא מבשיל.
החוט הנקשר סביב המעי יכול לשמש כדי להבדיל בין הסוגים החריפים לבין ה"דולסה" (מילולית "מתוק", אם כי במקרה זה פירושו "לא חריף"), החוט האדום או האדום ולבן מסמנים חריף.
לאזורים אחרים בים התיכון, מלבד האיים הבלאריים, יש קשרים קרובים לסוברסאדה.
בקטלוניה, בשל ההיסטוריה והתרבות המשותפת עם האיים הבלאריים, ניתן למצוא סוברסאדה ומוצרי חזיר מקומיים אחרים.
הפירנאים המזרחיים ידועים בגרסה הררית של סוברסאדה.
באי סיציליה ובקלבריה הוכן נקניק דומה תחת השם סופרסאטה מאז המאה ה-15 או יותר.
סוג של בהיריון הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאית משנת 2025, שבוים על ידי , על פי תסריט מאת ג'ולי פאיבה ואיימי שומר שגם מככבת בו לצד ויל פורטה.
הסרט הופק על ידי קווין קיין.
בכורת הסרט התקיימה בנטפליקס ב-5 בפברואר 2025.
לייני (איימי שומר) וקייט (ג'יליאן בל) הן חברות הכי טובות מאז הילדות.
אחרי שקייט נכנסת להריון, לייני, שחשה קנאה בחברתה, מנסה בסתר אביזר המדמה בטן הריונית.
התגובות שהיא מקבלת גורמות לה להמשיך להעמיד פנים שהיא בהריון מתוך רצון לחוות מצב זה שהיא משתוקקת לו.
בעודה ממשיכה את העמדת הפנים היא מתיידדת עם מייגן ההריונית (בריאן האווי) לאחר שהיא פוגשת אותה בשיעור יוגה לנשים בהריון ומפתחת עניין רומנטי באחיה (ויל פורטה).
ויל פורטה בתור ג'וש, אחיה של מייגן
בריאן האווי בתור מייגן, אחותו של ג'וש
ג'יליאן בל בתור קייט, מורה וחברתה הכי טובה של לייני
דיימון ואינז ג'וניור בתור דייב
מולי סימס בתור מורה לסדנת טרום לידה
בתור ג'יין, תלמידת שיעור יוגה בהריון
ג'קי סנדלר בתור מורה של שיעור יוגה
בנובמבר 2023, הוכרז שאיימי שומר מפיקה ומככבת בסרט "Kinda Pregnant", בבימויו של טיילר ספינדל ועם תסריט מעת ג'ולי פאיבה, עבור נטפליקס והאפי מדיסון; עוד הוכרז כי אדם סנדלר יהיה אחד המפיקים.
בפברואר 2024, הוכרז כי ג'יליאן בל, ויל פורטה, דיימון ואינז ג'וניור, בריאן האווי וכריס גיר הצטרפו לצוות השחקנים.
בחודש שלאחר מכן הוכרז כי לצוות השחקנים הצטרפו גם , ג'ואל מור, , ו.
צילומי הסרט התרחשו בפברואר ומרץ 2024, ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-5 בפברואר 2025.
במוזיקה, סוגות (ז'אנר; בצרפתית: Genre) הן קטגוריות המכילות מוזיקה שונה שיש לה סגנון משותף, או אלמנטים משותפים.
סוגות מסוימות, כמו מוזיקה הודית או שאנסון צרפתי, מוגדרות על פי מיקום גאוגרפי.
סוגות אחרות, כמו מוזיקת בארוק מוגדרות בעיקר על פי מיקומן בציר הזמן.
אחרים, כמו בלאק מטאל מוגדרות לפי מאפיינים טכניים או ליריים.
לעיתים, חלוקת מוזיקה לקטגוריות היא הכרחית.
החלוקה הזו מקלה על מציאת סוגות משפיעות ומושפעות ומיפוי ההיסטוריה של המוזיקה.
כמו כן, היא מקלה על אנשים למצוא את המוזיקה והאמנים שהם נהנים משמיעתם.
הסוגות המרכזיות במוזיקה המערבית המודרנית הן קלאסית, פופ, בלוז, ג'אז, רית'ם אנד בלוז, רוק, מטאל, פּאנק (Punk), פאנק (Funk), קאנטרי ואלקטרונית.
ישנן תת-סוגות רבות תחת סוגות אלו.
תת-סוגה או תת-ז'אנר (subgenre) הוא כפוף בתוך ז'אנר.
במונחים מוזיקליים, מדובר בתת-קטגוריה של ז'אנר מוזיקלי המאמצת את מאפייניו הבסיסיים, אך גם בעלת מערכת מאפיינים משלה המבדילים אותה בבירור בתוך הז'אנר.
תת-ז'אנר מכונה לעיתים קרובות גם סגנון מסוים (style) של הז'אנר.