tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נחשב לאחד המלומדים המשפיעים ביותר בתחום של משפט בינלאומי ועל מדיניות החוץ של ארצות הברית, הוא היה הנשיא של האגודה האמריקאית למשפט בינלאומי ושל החברה האמריקאית לפילוסופיה פוליטית ומשפטית, וכיהן כפרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
הוא כיהן גם כיו"ר של המרכז לחקר זכויות האדם באוניברסיטת קולומביה.
נולד בסמוליאני ברוסיה (כיום בלארוס).
אביו היה הרב יוסף אליהו הנקין, רב ברוסיה ולימים מחשובי הרבנים בארצות הברית.
למד ב"ישיבה קולג'" - המכינה של הישיבה אוניברסיטה במנהטן.
החל משנת 1948 הנקין עבד במחלקת המדינה של ארצות הברית באגף האומות המאוחדות.
הוא היה אחד האחראים לאמנה בדבר מעמדם של פליטים מ-1951. מסמך זה הגדיר בצורה בינלאומית מי נחשב פליט והגדיר את הדרישות לפיהן מדינות יעניקו מקלט לפליטים.
בשנת 1956 הנקין עזב את מחלקת המדינה ולימד במשך שנה אחת באוניברסית קולומביה בנושא פרוז גרעיני, בנושא זה עסק גם ספרו משנת 1958 "Arms Control and Inspection in American Law".
הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה החל משנת 1958, והמשיך את ספרו The Berlin Crisis and the United Nations שפרסם בשנת 1959, ואת Disarmament: The Lawyer's Interests שפורסם ב-1964.
לואיס ויליאם וויין היה אמן אנגלי הידוע בזכות יצירותיו הרבות של חתולים וחתלתולים אנתרופומורפיים.
חלק מההיסטוריונים לאמנות תופסים את האמן בתור הגרפיקאי הגדול ביותר בציור האגדות הוויקטוריאני, אחרים מתייחסים אליו בביטול כאמן שסבל מסכיזופרניה קשה.
לואיס ויליאם ויין נולד ב-5 באוגוסט 1860 בקלרקנוול, לונדון.
היה הבכור במשפחה, מבין חמש אחיות, שאף אחת מהן לא נישאה מעולם.
בגיל שלושים לקתה האחות הצעירה בנפשה והושמה בבית חולים פסיכיאטרי.
האחיות הנותרות בילו את כל חייהן עם אמן, כמעט כמו לואיס עצמו, שחי עם אמו רוב חייו.
האם עסקה בתכנון כנסיות וביצירת דפוסים לשטיחים טורקיים.
בילדותו לואיס נעדר לעיתים קרובות מבית הספר והסתובב בלונדון במשך זמן רב.
לאחר שסיים את לימודיו, נכנס לבית הספר לאמנות במערב לונדון, ולאחר סיום לימודיו לימד זמן מה.
כשהיה בן 20 נפטר אביו, והוא נאלץ לפרנס את אמו ואחיותיו.
זמן קצר לאחר מות אביו, הפסיק לואיס ללמד והפך לאמן לעת מצוא.
הוא צייר בעיקר בעלי חיים ואת חיי הכפר, בשיתוף פעולה עם כמה מגזינים, כולל Illustrated Sporting and Dramatic News ו-Illustrated London News.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 תיארו עבודותיו בעיקר את חיי הכפר באנגליה: בתים, אחוזות ובעלי חיים, אותם היה עליו לצייר בתערוכות חקלאיות.
בעבודותיו מאותה תקופה ישנם בעלי חיים רבים.
היכולת לצייר אותם נשמרה כל חייו, והוא התכוון להתפרנס מציור דיוקנאות של כלבים בלבד.
בגיל 23, בניגוד לרצון המשפחה, התחתן ויין עם אמילי ריצ'רדסון, האומנת של אחיותיו, שהייתה מבוגרת ממנו בעשר שנים, ועבר לגור איתה בהמפסטד שבצפון לונדון.
אמילי פיתחה עד מהרה סרטן והיא נפטרה שלוש שנים לאחר חתונתם.
במהלך המחלה, הנחמה היחידה של אמילי הייתה חתלתול המחמד השחור-לבן פיטר.
כדי לרצות את אמילי, ויין לימד אותו טריקים שונים: החתול הרכיב משקפיים וישב בשקט מול ספר, והעמיד פנים שהוא קרא.
בשלב זה לואיס עצמו התחיל לצייר בדמותו איורים רבים.
בהמשך כתב וויין על פיטר: "הוא למעשה קיבל את הזכות להזניק את הקריירה שלי ולגבש את עבודתי." פיטר מתואר ברבות מיצירותיו המוקדמות של ויין.
בשנת 1886 קיבל ווין בקשה לעיצוב ספר ילדים "המוסד של מאדאם טאבי".
הרישום הראשון של ויין לחתולים בעלי מראה אנושי התפרסם בגיליון חג המולד החגיגי של "llustrated London News", תחת הכותרת "מסיבת חג מולד של חתלתולים".
היצירה, המורכבת מ-11 קטעים, הציגה 150 חתולים (שרבים מהם נראו כמו פיטר), ששלחו הזמנות, החזיקו כדורים, דיברו ושיחקו משחקים.
בתמונה זו, החתולים עדיין צעדו על ארבע רגליים, היו ללא בגדים ולא הייתה להם הבעת פנים אנושית.
בשנים שלאחר מכן, החתולים של ווין עמדו על רגליהם האחוריות, החלו לחייך חיוך רחב, השתמשו בהבעות פנים שונות, כמעט אנושיות, ולבשו בגדים אנושיים רגילים.
בציוריו של וויין, החתולים מנגנים על כלי נגינה, שותים תה, משחקים קלפים, דגים, מעשנים ומאזינים לאופרה.
במהלך 30 השנים הבאות, יצר ווין לעיתים עד 600 איורים בשנה.
הוא אייר מאות ספרי ילדים ועבודותיו הופיעו לעיתים קרובות בעיתונים ומגזינים, כולל "Louis Wain Annual", אשר יצא בשנים 1901–1915. האמן הופיע גם תחת שם העט D.
בשנת 1902 התיר הדואר המלכותי הבריטי למלא לחלוטין את הצד הקדמי של הגלויות שלהם בתמונה ומאז הגלויות עם רישומי ויין זכו לפופולריות עצומה.
איוריו של ווין העניקו לעיתים קרובות התנהגות אנושית, והופיעו כסאטירה רכה על מגמות אופנה שהופיעו בחברה.
וויין אהב חתולים כל כך, שפעם הבחין כיצד חתול חוצה את הכביש ואוטובוס ממהר לעברו, קפץ בחשאי אל תוך האוטובוס והפך את ההגה לכיוון השני.
כשהוא התעורר בבית החולים שאל וויין לראשונה על מצבו של החתול.
מצב זה ומצבים דומים לו עוררו בקרב הרופאים חשש להתפתחות סכיזופרניה.
וויין היה מעורב בכמה פעילויות צדקה, לרווחת החיות וב-1911 היה נשיא "מועדון החתולים הלאומי האנגלי".
הוא קיווה שפעילות זו תסייע "למיגור כל שנאת החתולים" באנגליה.
מלחמת העולם הראשונה וקשיים כלכליים
למרות הפופולריות שלו, היו לוויין קשיים כלכליים במהלך חייו.
הוא היה צריך לפרנס את אמו ואחיותיו, אך לא היה לו "חוש עסקי".
ויין היה פשוט לב וקל לשטות: לעיתים קרובות נגרר להרפתקאות פיננסיות.
הוא מעולם לא התמקח, מה שפגע שוב ושוב בעולם הדפוס.
לא היה אכפת לו מזכויות היוצרים על הרישומים ולעיתים קרובות מכר את רישומיו בכללותם, מבלי שהשאיר לעצמו את הזכות להדפיס אותם מחדש.
בשנת 1907 הוא הובא לבית המשפט בעיר קנט בגין חוב גדול ונאלץ לברוח לאמריקה כדי להימנע משערורייה, בתקווה לחזור למולדתו בעוד מספר חודשים.
בניו יורק, התערוכה שלו התקבלה בחום על ידי הציבור.
בארצות הברית המשיך לצייר ספרי קומיקס עבור ה-Hearst Newpapers והשקיע כמעט את כל כספו באיזו "המצאה נפלאה" שמעולם לא מומשה.
בשנת 1910 נפטרה אמו באנגליה, ווין החליט לחזור למולדתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כמעט איבד את פרנסתו, ואחרי המלחמה היה על סף עוני.
בשנים 1914–1918 קיבל רק שש הזמנות לאיור ספרים.
בשנים האחרונות לחייו סבל ויין מסכיזופרניה.
ויין תמיד נחשב למקסים למדי, אבל אדם מוזר.
בהדרגה, האקסצנטריות שלו הפכה למחלה נפשית קשה, שהחלה להתקדם עם השנים.
מאז הופעתה, הפופולריות שלו החלה לרדת.
התנהגותו ותכונותיו האישיות השתנו רבות.
הוא החל לסבול מהזיות ומי שהיה אדם עדין וקל, הפך לימים לאגרסיבי וחשדני, במיוחד כלפי אחיותיו.
הוא טען כי צילומים מהבהבים על מסך קולנוע גונבים חשמל ממוחם וכי גונבים ממנו כסף.
הוא החל לשוטט ברחובות בלילה, החל לארגן מחדש רהיטים בבית ובילה זמן רב לבדו, הסתגר בחדרו, שם כתב טקסטים לא עקביים.
בשנת 1924 אושפז בבית החולים הפסיכיאטרי בספרינגפילד באנגליה (כיום בבורו וונדסוורת'), לאחר שהפיל את אחותו מהמדרגות .
שנה לאחר מכן הדבר התגלה על ידי העיתונות ונסיבות מחלתו פורסמו באופן נרחב, מה שהביא לביקורים של אנשים מפורסמים כמו הרברט וולס, דן ריידר והתערבות אישית של ראש ממשלת בריטניה.
הוקמה קופת סיוע לאמנים, וויין הועבר לבית החולים המלכותי בת'לם ולאחר מכן, בשנת 1930, לבית החולים נאפסברי ליד סנט אלבנס בהרטפורדשייר, צפון לונדון.
המרפאה הזו הייתה יחסית נוחה, בה הייתה גינה ומשפחתון שלם לחתולים.
וויין העביר שם את שנותיו האחרונות בשלווה.
אף על פי שהמחלה התקדמה, טבעו הקודם הרך שב אליו והוא המשיך לצייר להנאתו.
עבודותיו מתקופה זו מאופיינות בגוונים וצבעים בהירים, בדפוסים מופשטים מורכבים, אם כי הנושא העיקרי שלו - חתולים - נותר ללא שינוי במשך תקופה ארוכה עד שהוחלף לחלוטין בדפוסים דמויי פרקטל.
סדרה של שש מעבודותיו של וויין משמשת לעיתים קרובות כדוגמה בספרי לימוד פסיכיאטריים כדי להמחיש שינוי ביצירתיות כתוצאה מהתפתחות מחלות נפש לאורך זמן.
עם זאת, למעשה לא ידוע אם רישומים אלה נוצרו באמת בסדר הכרונולוגי בו הם מוצגים בדרך כלל בספרי לימוד, מכיוון שהאמן לא תארך את היצירות הללו.
וויין חתם על כל רישומיו מהתקופה הזו, לעיתים השאיר נימוקים מוזרים על גב היצירות.
בימים האחרונים של חייו, וויין איבד לחלוטין את דעתו והיה מרותק למיטה.
הוא נהג להשמיע בכי חזק בכל פעם שהרופאים פנו אליו לביצוע ההליכים הרפואיים.
האמן נפטר ב-4 ביולי 1939 מאי ספיקת כליות וטרשת עורקים.
הוא נקבר בבית הקברות הקתולי סנט מרי בקנסל גרין שבלונדון.
עבודתו של לואי וויין צברה שוב פופולריות בשנות התשעים של המאה ה-20. גלויות רבות עם רישומיו של ויין הפכו למושא איסוף, מחירן קפץ ל-500–800 דולר אמריקאי.
ציורים מקוריים וצבעי מים נמכרים במחירים הנעים בין 5 ל-35 אלף דולר.
עם זאת, יש צורך בזהירות מאחר שגם הזיופים נפוצים.
בשנת 2019 אולפני אמזון הפיקו וערכו צילומים לסרט "החיים המחשמלים של לואי וויין" והסרט הופץ בשנת 2021, כאשר בנדיקט קאמברבאץ' מגלם את דמותו של האמן וקלייר פוי מגלמת את אשתו של לואיס ויין, אמילי ריצ'דסון.
לואיס ואס דה טורס (גליסית ופורטוגזית: Luís Vaz de Torres, ספרדית: Luis Váez de Torres; סביבות 1565 – 1607) היה ספן ומגלה ארצות בן המאה ה-16 ואחד המפקדים בשייטת הספרדית שהייתה הראשונה לחצות את המצר המפריד בין יבשת אוסטרליה לאי גינאה החדשה ונושא את שמו – מצר טורס.
קפטן לואיס ואס דה טורס תועד כמי שנקרא "ברטון" על ידי אנשי הצוות בדיווחים על מסע 1606–1608, המצביע על מקורו במחוז הצפון-מערבי של ספרד – גליסיה.
רוב ההיסטוריונים בני זמננו מקבלים זאת כעדות למקורותיו.
השנה והמקום המדויק של לידתו אינם ידועים.
בהנחה שהוא היה בסוף שנות השלושים או הארבעים לחייו בשנת 1606, שנת לידה של בערך 1565 נחשבת כסבירה.
טורס הוצג על ידי כמה חוקרים כפורטוגזי ללא שום עדות פרט לשמו.
ctu באותה העת לא היה הבדל בין האיות בגליסית לאיות בפורטוגזית.
בדיווחים שנותרו אין התייחסות אליו כאל פורטוגזי, מלבד הערותיהם של אנשי צוותיו הפורטוגזים של פדרו פרננדש דה קיירוש.
טורס נכנס לחיל הים של הכתר הספרדי בשלב מסוים ומצא את דרכו למושבות דרום אמריקה.
בסוף 1606 מונה למפקד הספינה השנייה במשלחת לאוקיינוס השקט שבראשה עמד הנווט הפורטוגזי פדרו פרננדש דה קיירוש ומטרתה הייתה לאתר את טרה אוסטרליס.
פדרו פרננדש דה קיירוש היה נווט יליד פורטוגל שפיקד על משלחת של שלוש אוניות ספרדיות, "סן פדרו סן פבלו" (60 טון), "סן פדריקו" (40 טון) והאוניה "לוס טרס רייס מאגוס".
שלוש הספינות עזבו את קייאו בפרו ב־21 בדצמבר 1605, כאשר טורס פיקד על סן פדריקו.
במאי 1606 הם הגיעו לקבוצת איים שלימים ייקראו ההיברידים החדשים וונואטו.
קיירוש כינה את הקבוצה "אוסטרליה של רוח הקודש" (La Austrialia del Espiritu Santo).
השם אוסטרליה שנקטק קיירוש מקורו בשם אוסטריה, תוך התייחסות למוצאו האוסטרי של בית הבסבורג, שאליו השתייכה משפחת המלוכה הספרדית.
האי הגדול ביותר בוונואטו ידוע עדיין בצורה המקוצרת של השם: "אספיריטו סאנטו".
לצד השם הלטיני העתיק "טרה אוסטרליס", השם שהעניק קיירוש, Austrialia, נחשב לא פעם לאחד ממקורות השם של אוסטרליה.
כעבור שישה שבועות חזרו שוב ספינותיו של קיירוש לים כדי לחקור את קו החוף.
בלילה של 11 ביוני 1606 נפרד קיירוש ב"סן פדרו וסן פבלו" מהאוניות האחרות בעקבות מזג האוויר הגרוע ולא הצליח (או כך לפחות אמר אחר כך) לחזור למעגן בטוח באספיריטו סנטו.
לאחר מכן חזר והפליג לאקפולקו במקסיקו, לשם הגיע בנובמבר 1606. בדיווח של פראדו, שהוא ביקורתי ביותר כלפי קיירוש, מוצגים מרד ומנהיגות לקויה כסיבות להיעלמותו של קיירוש.
טורס שתק בנושא אך כתב כי "מצבו היה שונה ממצבו של קפטן קיירוש".
טורס נשאר באספיריטו סנטו במשך 15 יום לפני שפתח מעטפה עם פקודות חתומות שניתנו לו על ידי המשנה למלך פרו.
אלה כללו הוראות איזה מסלול עליו לבחור אם הספינות ייפרדו ומי יהיה בפיקוד במקרה של אובדן מפקד המשלחת קיירוש.
נראה כי ההוראות קבעו את פראדו כיורשו של קיירוש מכיוון שהיה רב חובל מחליף בזמן ההפלגה.
עם זאת, ישנן עדויות שטורס לקח את הפיקוד, כולל הדיווח של פראדו עצמו.
החוף הדרומי של גינאה החדשה ומצר טורס
ב-26 ביוני 1606 הפליגו "סן פדריקו" ו"לוס טרס רייס מגוס" בפיקודו של טורס למנילה.
רוחות נגדיות מנעו מהאוניות לנסוע בדרך הישירה ביותר לאורך החוף הצפוני של גינאה החדשה.
על פי פראדו הם ראו אדמה ב־14 ביולי 1606, שהייתה ככל הנראה האי טגולה בארכיפלג לואיזיאדה, דרומית-מזרחית לגינאה החדשה.
ההפלגה נמשכה במהלך החודשיים הבאים לאורך החוף הדרום-מזרחי, והיו מספר עצירות לצורך חידוש המזון והמים של הספינות.
המשלחת גילתה את מפרץ מילן כולל האי בזילאקי, אותו כינו "טיירה דה סן בואנוונטורה", ושייכו את האדמות שם לספרד ביולי 1606. הגילוי הביא את הספרדים למגע הדוק ולעיתים אלים עם הילידים המקומיים.
פראדו וטורס מתעדים שניהם את לכידתם של עשרים אנשים, כולל אישה שילדה מספר שבועות לאחר מכן.
מאיים אלה הפליג טורס לאורך החוף הדרומי של גינאה החדשה והגיע למפרץ אורנג'רי, אותו כינה "באהיה דה סנט לורנצו" מכיוון שנחת ב־10 באוגוסט, חג של סנט לורנס או סנט לורנצו.
המשלחת הפליגה משם למפרץ פפואה, בחנה את קו החוף ותיארה אותו.
פראדו צייר מספר רישומים של המקומות במפרץ פפואה, שרבים מהם עדיין קיימים.
טורס בחר לאחר מכן במסלול קרוב לחוף גינאה החדשה כדי לנווט במצר שנושא כעת את שמו.
בשנת 1980 הציע קפטן ברט הילדר כי סביר יותר שטורס עשה מסלול דרומי במצר הסמוך שנקרא מצר אנדוור , ב-2–3 באוקטובר 1606. מעמדה זו, בוודאי היה רואה את כף יורק , הקצה הצפוני ביותר של אוסטרליה.
על פי המחבר האוסטרלי בן המאה ה-19 ג'ורג' קולינגרידג' , טורס "גילה את אוסטרליה מבלי שהיה מודע לעובדה זו".
עם זאת, וילם יאנסזון ביצע מספר נחיתות בחוף המערבי של חצי האי כף יורק 7 עד 8 חודשים לפני כן, בעוד שטורס מעולם לא טען שהוא ראה את היבשת הדרומית, הוא רק כתב - "כאן ישנם איים גדולים מאוד".
טורס עקב אחר קו החוף של גינאה החדשה, וטען כי כבש את האי בשם מלך ספרד ב־18 באוקטובר 1606. ב־27 באוקטובר הגיע לקצה המערבי של גינאה החדשה ואז עשה את דרכו צפונה לסרם ומיסול לכיוון ים הלמרה.
בתחילת ינואר 1607 הגיע לטרנאט, חלק מאיי התבלינים.
הוא הפליג משם ב-1 במאי למנילה שאליה הגיע ב-22 במאי.
המשלחת הוכיחה כי גינאה החדשה אינה חלק מהיבשת המבוקשת.
טורס התכוון להציג באופן אישי את השבויים, כלי הנשק ודו"ח מפורט למלך בשובו לספרד.
הדיווח הקצר שכתב על ההפלגה מעיד על כך.
עם זאת, נראה כי לא היה שום רצון במנילה לממן את הפלגתו חזרה לספרד, ונאמר לו כי ספינותיו ואנשיו נדרשים באופן מקומי לשירות המלך.
ב-1 ביוני 1607 הגיעו שתי ספינות למנילה מאמריקה הדרומית, האחת היא ספינת הדגל לשעבר של קיירוש "סן פדרו וסן פבלו", הפעם הפליגו בשם אחר, אך עם כמה מאנשי הצוות הקודמים עדיין על סיפונה.
לאחר שנודע שקיירוש שרד, כתב טורס מיד דיווח על מסעו לקיירוש.
אף על פי שהדו"ח הזה לא שרד, קיירוש עצמו התייחס לכך בכמה מהתכתובות הרבות שלו למלך, תוך כדי הכנות למסעות נוספים.
הדו"ח הרשמי נכתב על ידי דייגו דה פראדו ונחתם על ידי טורס ובכירים אחרים במנילה ב-6 ביוני 1608. טורס ואנשי הצוות שלו נעלמו לחלוטין מהתיעוד ההיסטורי בשלב זה, וגורלם לאחר מכן אינו ידוע.
פראדו חזר לספרד, ואולי לקח עמו את אחד השבויים מגינאה החדשה.
מרבית המסמכים של תגליותיו של טורס לא פורסמו, אולם הם הגיעו לספרד ונמצאים בארכיונים ספרדיים, כולל הדו"ח הארוך של פראדו והתרשימים הנלווים אליו.
בין 1762 ל־1765 נבחנו הדו"חות הכתובים של משלחת טורס על ידי ההידרוגרף הבריטי אלכסנדר דרלימפל .
דרלימפל יצר מפות שכללו את הפלגות של קיירוש וטורס, לג'וזף בנקס, שללא ספק העביר מידע זה לג'יימס קוק.
כתב היד הרשמי המקורי הופיע שוב במהלך המאה ה-19 באוספי תומאס פיליפס.
במכירת כמה מכתבי היד של פיליפס על ידי סותבי'ס, לונדון, ב־26 ביוני 1919 נרכשו מסמכים אלה על ידי מוכרי הספרים הנרי סטיבנס ובניו, שמכרו אותו לאספן האנגלי לסטר הרמסוורת' .
הספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס באוסטרליה רכשה אותם מאוסף הרמסוורת' בשנת 1932. הם הוצגו לראשונה בפומבי באוגוסט 1997.
מייקל לואיס וינסנט וולש הוא מנהל בידור ואישיות טלוויזיה אירי.
בין היתר ניהל את ג'וני לוגן, בויזון ווסטלייף, כולם כוכבי פופ מהגדולים באירלנד.
מאוחר יותר, החל וולש בקריירה כשופט בתוכניות מציאות לחיפוש כישרונות וכאישיות טלוויזיה.
בשנות התשעים וולש החליט ליצור גרסה אירית לטייק ד'את, וולש החל לחפש כישרונות והקים את להקת בויזון.
וולש הביא את הלהקה להצלחה בינלאומית כשהוציא עם הלהקה ארבעה אלבומים, 16 סינגלים אשר נמכרו בלמעלה מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
כאשר רונאן קיטינג הודיע שהוא רוצה לקחת הפסקה מבויזיון, המשיך וולש לנהל גם את קריירת הסולו שלו.
קיטינג כיכב בשני להיטים אשר הגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, גם בשנת 1999 וגם בשנת 2000 בעוד אלבומו נמכר ב-4.4 מיליון עותקים.
וולש חזר לנסות ולהקים להקת בנים חדשה ולבסוף הקים את וסטלייף, אותה ניהל וולש יחד עם קיטינג.
וסטלייף הייתה להקת בנים אירית שהוקמה בדבלין ביולי 1998. הלהקה מכרה למעלה מ-50 מיליון תקליטים ברחבי העולם, עם 14 סינגלים שהיו מספר אחד במצעד הסינגלים הבריטי.
בדצמבר 2012 מונה למנהלה של Union J.
היצירה הטלוויזיונית הראשונה של וולש הייתה בשנת 2001, בגרסה האירית של "פופסטארס".
בשנה שלאחר מכן וולש מונה לשופט בתוכנית הכישרונות הבריטית, "Popstars: The Rivals".
וולש מופיע לעיתים גם כשופט מזדמן בתוכניות דומות.
הוא החליף את סיימון קאוול כשופט ב-"Britain's Got Talent" במהלך האודישנים בתוכנית כשהאחרון היה חולה, וכך מספר פעמים וולש הופיע גם בתוכנית "X Factor USA" בשני האודישנים בקנזס סיטי שערכה עבור סיימון קאוול בפרק ששבר שיאי מדרוג בארצות הברית.
החל מ-2004 וולש הוא אחד מהשופטים בתוכנית "The X Factor", יחד עם סיימון קאוול ושרון אוסבורן.
בשנת 2004 מצא וולש הצלחה במצעדים עם להקת G4, עמה סיים במקום השני בתחרות.
בנובמבר 2005 פרש וולש מהתוכנית באמצע פרק בתוכנית כיוון שטפטפו עליו טיפות מים מהתקרה, לבסוף בתוכנית לאחר מכן חזר לשפוט בטענה שהוא לא יכול לנטוש את שיין וורד, אשר גם זכה בתחרות בסופו של דבר עם למעלה מ-10 מיליון קולות בגמר.
וולש המשיך לזכות ב-"X Factor: Battle of the Stars" עם השחקנית לוסי בנג'מין.
במרץ 2007 הודיעו ב-ITV כי וולש לא יחזור לשפוט ב-"The X Factor", אלא יהיה מעורב בהפקת התוכנית מאחורי הקלעים.
על פי דיווח בסאן, ההחלטה להדיחו מכס השיפוט בתוכנית, הפתיע אותו.
את מקומו בצוות השיפוט תפס הכוריאוגרף, בריאן פרידמן.
למרות זאת, לאחר מספר ימי אודישנים, הוחלט בהפקת התוכנית להחזיר את וולש כשופט ולהעסיק את מחליפו, פרידמן, כמדריך כוריאוגרפי לשלב ההופעות החיות.
ב-22 ביוני 2007, וולש אישר שיחזור כשופט לעונה הרביעית של התוכנית, ב-2008, וולש חזר גם לעונה החמישית והשישית ב-2009, ושוב חנך את קטגוריית הלהקות כפי שעשה בארבע מתוך שש עונות התוכנית.
בשנת 2010, בעונה השביעית של התוכנית, וולש חנך את קטגוריית המבוגרים (מעל גיל 28).
במהלך ההופעות החיות של העונה השמינית, בשנת 2011, הצהיר וולש שהוא לא יודע אם יחזור לשפוט בשנת 2012. אף על פי כן, ב-3 במאי 2012, אישר וולש כי יחזור לשפוט גם בעונה התשיעית של התוכנית, כמו כן שפט גם בעשירית, וגם לאחת עשרה אף על פי שהוחלפו רוב השופטים.
בשנת 2015 הצהיר וולש כי הוא שוקל לא לחזור לעונה ה-12 של התוכנית, תוך שהוא מספר שברצונו לחזור לנהל להקות כבעבר.
לאחר שהופצו שמועות כי פוטר מהתוכנית, וולש הודיע על החלטתו לפרוש מהתוכנית, וקבע כי לא פוטר.
ב-2016, וולש חזר כשופט לעונה השלוש עשרה של התוכנית, לצד קאוול, אוסבורן, וששרזינגר, אותם שופטים חזרו גם לעונה הארבע עשרה.
ב-7 ביוני 2018, הודיע וולש כי החליט לא לחזור לעונה החמש עשרה, על מנת להתמקד בניהול מוזיקה ובהתחייבויות אחרות.
"התוכנית זקוקה לשינוי ואני מוכן לעזוב", אמר וולש.
בסך הכול מכל העונות ששפט, זכה וולש בתחרות שלוש פעמים.
במאי 2015 הוכרז כי וולש, ישיק מופע כישרונות אירי חדש, שהופק על ידי קאוול, כשופט, וולש הצהיר שהוא רוצה לשדר מהדורה אירית של "Got Talent".
המופע הושק ב-3 בפברואר 2018 ב-TV3 ורץ במשך שתי עונות לפני שבוטל ביולי 2019.
כאשר רונאן קיטינג הודיע שהוא רוצה לקחת פסק זמן מבויזון, וולש המשיך לנהל את הקריירה שלו.
בשנת 2000, בזמן שאלבומו מכר 4.4 מיליון עותקים.
לאחר מכן הסכימו קיטינג ווולש להתפצל.
וולש אמר לעיתונות: "הוא (קיטינג) לא היה מוכשר במיוחד, הוא לא זמר מיוחד ואין לו אישיות".
קיטינג הגיב מאוחר יותר למגזין Closer: "האיש הזה בהחלט ניסה להרוס אותי, ואם הוא חושב שנוכל אי פעם להתחבק ולחזור להיות חברים, הוא יכול לשכוח מזה.
לא ראיתי אותו כבר שלוש שנים ומבחינתי לא לראות אותו לעולם".
הסכסוך בין השניים הסתיים ככל הנראה במרץ 2008, והם סייעו בבחירת המועמדים הסופיים בקטגוריית הקבוצות ב-"X Factor".
וולש ביקש גישה למסמכים המראים לכאורה כי הצהובון סאן שילם 700 אירו לגבר שהאשים בתקיפה מינית את וולש, לאחר מכן נידון האיש למאסר בגין תלונת שווא.
ב-10 באוגוסט 2012, בית המשפט העליון הורה לסאן למסור את כל המסמכים והמידע לוולש הנוגעים להכנת המאמר שתוכנן להתפרסם בצהובון.
וולש המשיך לתבוע את סאן בגין הוצאת לשון הרע והשמצת אופי.
וולש נקט גם בהליכים משפטיים נגד סאן בבתי המשפט באירלנד, וב-28 בנובמבר 2012 הוענקו לוולש פיצויים בגובה 500,000 אירו ועלויות של 180,000 אירו.
למרות הזכייה בתיק המשפטי, להאשמות השווא הייתה "השפעה מתמשכת" על וולש, שהיה נכון לשנת 2015, כשהוא סובל ממחשבות פרנואידיות והתקפי חרדה כתוצאה מהאשמה.
כשנודע לוולש על נטייתו המינית של סטיבן גייטלי, אחד מחברי להקת בויזון, אותה ניהל וולש, אמר האחרון כי אילו ידע, היה חושב פעמיים לפני שהיה מרים את הקריירה שלו, בטענה פחות משנה לפני מותו אמר: "זה לא היה מגניב אז שיהיה בחור הומו בלהקה".
במהלך ראיון שערכה שרה-ג'יין קרופורד ב-"The X Factor", במהלך הצגת תוצאות חצי הגמר בעונה האחת-עשרה בשנת 2014, מל בי גערה בשידור חי בוולש על כך שתפס בישבנה, שאמר שהוא "רק מטפל בה".
קרופורד והשופטים האחרים, קאוול ושריל, ניסו להרגיע אותה שהיא יכולה להרגיש בטוחה תוך כדי שהם צוחקים מהסיטואציה.
ביולי 2018, הקליפ צבר מיליוני צפיות במדיה החברתית, מה שהציף מחדש את הסוגיה, ובנוסף גינה את וולש והתגובה של קרופורד, קאוול ושריל.
ישנם צופים שהגנו על וולש בהתבסס על ההומוסקסואליות לכאורה שלו וההצדקה לכך שלא היה מודע למה שהוא עושה, בעוד שאחרים ציינו אם זה יכול לקרות בצורה גלויה כל כך מול מצלמות, אפשר רק לדמיין מה קורה מאחורי דלתיים סגורות.
וולש הבהיר ב-21 ביולי 2018 כי הוא תפס את ישבנה של מל בי כבדיחה, אך הודה כי המחווה כבר אינה פוליטיקלי קורקט בגלל התגובות במדיה החברתית.
מתמודדת בשם Misha B, מהעונה השמינית של "X Factor" הצהירה שהיא קורבן לגזענות והביאה האשמות של וולש וטוליסה, שופטי התוכנית באותה העונה.
היא טענה שהמפיקים והתסריטאים יצרו נרטיב כדי לגרום לה להיראות בריונית.
להקות ואמנים אשר נוהלו על ידי וולש
לואיס הופמן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני, זוכה פרס בודיל לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט הדני משנת 2015 "ארץ המוקשים".
הוא ידוע גם בתפקידו כיונאס בסדרת הטלוויזיה הגרמנית "אפל" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
הופמן נולד בבנסברג, מחוז ברגיש גלאדבאך, וגדל בקלן.
הניסיון הראשון שלו מול המצלמה היה ב-"Servicezeit", תוכנית מגזין ערב ברשת הטלוויזיה WDR Fernsehen.
הוא הופיע ככתב הנשלח להמליץ על פעילויות פנאי משפחתיות.
אחרי שנתיים וחצי ככתב החליט להיות שחקן ופנה לסוכנות משחק.
לאחר מכן הוא יוצג על ידי סוכנות שוורץ.
בשנת 2009 התארח הופמן בדרמה הקומית המשפטית "דני לובינסקי" ובסדרות הטלוויזיה "Der verlorene Vater".
הוא הופיע גם בסרט הטלוויזיה "טוד באיסטנבול".
תפקידו הראשון בקולנוע היה כטום סוייר בעיבוד קולנועי הגרמני של הבמאית הרמינה האנטגבורת' בשנת 2011 לרומן הקלאסי של מארק טוויין "הרפתקאותיו של תום סויר".
הוא שיחק בסרט לצד ליאון זיידל, שגילם את תפקיד האק פין.
הוא שר בפסקול הסרט את השיר "Barfuß Gehen" ("הולכים יחפים").
סרט ההמשך "לטום סוייר", .
תפקידו כוולפגנג בסרט "Sanctuary" משנת 2015 בבימויו של מארק ברומונד זיכה אותו בפרס הקולנוע הבווארי לשנת 2015 כשחקן העולה הטוב ביותר ובפרס השחקנים הגרמנים לשנת 2016 (Deutscher Schauspielerpreis) בקטגוריית הפנים החדשות בקולנוע.
תפקידו הבינלאומי הראשון כשבוי מלחמה גרמני בהפקה הדנית-גרמנית "ארץ המוקשים" זיכה אותו בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בפרסי בודיל בדנמרק בשנת 2016 בטקס פרסי הקולנוע הגרמני לשנת 2016 הוא קיבל את הפרס המיוחד יגר-לקולטר הומאז' לקולנוע הגרמני, שהוענק לכבוד עבודתם של שחקנים גרמנים בסרטים בינלאומיים.
בשנת 2016 הופמן שיחק בסרט "מרכז העולם", סרט דרמה רומנטית המבוסס על הרומן רב-המכר משנת 1998 "המרכז של העולם", שנכתב ידי אנדריאס שטיינהופל.
על תפקידו הוענק לו פרס אירופאי Shooting Stars ב-Berlinale 2017 על ידי הארגון האירופי לקידום הקולנוע.
בשנת 2016 לוהק הופמן בתפקיד הראשי כג'ונאס קאהנוולד בסדרת הטלוויזיה הגרמנית "אפל", מותחן מדע בדיוני שיצא בנטפליקס ב-1 בדצמבר 2017. העונה שנייה שוחררה ב-21 ביוני 2019. העונה שלישית ואחרונה פורסמה ב-27 ביוני 2020.
בפברואר 2022 פורסם כי הופמן לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה העתידית "כל האור שאיננו רואים", המבוססת על הרומן זוכה פרס פוליצר מאת אנתוני דואר.
לואיס הרננדס רודריגס (בספרדית: Luis Hernández Rodríguez; נולד ב-14 באפריל 1989) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הבלם.
הרננדס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של ריאל מדריד, ואף שיחק בקבוצות המילואים שלה.
באוגוסט , היה מועמד להצטרף לגנט מליגת העל הבלגית, אך המעבר לא יצא לפועל.
בינואר , חתם לשנה וחצי בספורטינג חיחון ב'.
ב-2 בספטמבר 2012, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בתיקו 0–0 נגד ראסינג סנטנדר במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
ב-24 בנובמבר 2013, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד לוגו.
ב-23 באוגוסט 2015, הרננדס ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בתיקו 0–0 נגד ריאל מדריד.
ב-21 ביוני 2016, הרננדס חתם לארבע שנים בלסטר סיטי, אלופת הפרמייר ליג.
ב-7 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 למנצ'סטר יונייטד במסגרת מגן הקהילה.
ב-14 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות, בניצחון 3–0 נגד קלאב ברוז'.
ב-24 בינואר 2017, חתם לשלוש וחצי עונות במאלגה.
3 ימים לאחר מכן, הרננדס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 נגד אוסאסונה.
ב-5 באוקטובר 2020, הרננדס חתם במכבי תל אביב מליגת העל.
את שער הבכורה כבש ב-7 בדצמבר בהפסד קבוצתו 2–3 למ.ס.
ב-2 ביוני 2021 כבש שער ניצחון בהארכה בגמר גביע המדינה נגד הפועל תל אביב.
ב-31 בינואר 2022 הרננדס חתם בקדיס בלה ליגה.
לואיס והאריס הוא אי סקוטי באיים ההברידיים החיצוניים, הגדול ביותר בארכיפלג האיים ההיברידיים והאי השלישי בגודלו באיים הבריטיים.
חלקו הצפוני של האי נקרא לואיס (אנ') וחלקו הדרומי האריס (אנ') ובעבר נחשבו כאיים נפרדים עקב חלוקה שבטית.
עדויות ראשונות להתיישבות אנושית מתוארכות לשנת 6000 לפנה"ס אך עדויות מובהקות להתיישבות קבע משויכות לאלף הראשון לפנה"ס כאשר הנודע שבהם הוא מעגל האבנים בקאלאניס (אנ') שנמצא בלואיס בחלקו הצפוני של האי.
במאות הראשונות לספירה החלה התיישבות קלטית באי והוצגה לאי השפה הגאלית הסקוטית.
במאה השישית לערך התנצרה האוכלוסייה כחלק מהתנועה הקולומבנית ובמקביל נכבש האי על ידי הפיקטים והחלה התיישבות פיקטית בעיקר בחלקו הדרומי.
במאה התשיעית החלה התיישבות נורדית באי ובשנת 1098 הוכפף האי לשלטון נורדי באופן רשמי, כאשר בשנת 1156 הפך לחלק מממלכת מאן והאיים.
בתקופה זאת נוצרה תרבות קלטית - נורדית (אנ') מעורבת שלהשפעותיה יש הדים אף בימינו כמו ברבים משמות היישובים ברחבי האי.
שחמט לואיס אשר נמצא באי משויך לתקופה זו.
בשנת 1266 הוחזר האי לשליטה סקוטית והאי ניתן ללורד האיים (תואר בו מחזיק היום ויליאם, נסיך ויילס).
האי משתרע על שטח של 2178 קילומטר רבוע, ובכך מהווה את האי השלישי בגודלו באיים הבריטיים לאחר בריטניה ואירלנד, הוא מהווה קרוב לאחוז ביחס לשטחה של בריטניה.
חלקו הצפוני של האי (לואיס) מישורי ואילו חלקו הדרומי (האריס) הררי, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר קליסהאם (אנ') המתנשא לגובהה של 799 מטר.
באי מתגוררים ע"פ מפקד האוכלוסין הסקוטי לשנת 2013 ,21,031 תושבים, כאשר למעלה ממחציתם מתגוררים בבירת האי סטורנווי (אנ').
השפה הגאלית סקוטית נפוצה מאוד באי כאשר ע"פ הערכות למעלה מ-60% מהאוכלוסייה דוברים אותה, דבר ההופך את האי בפרט ואת ההיברידים החצוניים בכלל לאזור עם האחוז הגבוהה ביותר של דוברי השפה.
השבט המרכזי באי הוא קלאן מק'לאוד (אנ').
חלוקה למספר תתי שבטים כמו קלאן מק'לאוד מלואיס הובילו לחלוקת האי ללואיס ולהאריס כישויות נפרדות כאשר לואיס היה שייך למחוז רוס ואילו האריס למחוז אינוורנס.
אולם בשנת 1975 אוחד האי תחת מועצת האיים המערביים (גאלית סקוטית: Comhairle nan Eilean Siar) הכוללת את כלל האיים ההיברידיים החיצוניים ולה ייצוג בפרלמנטים הסקוטי והבריטי.
האי נודע בייצור בד הטוויד המשובח שלו המכונה טוויד האריס (אנ') המשמש לייצור תלבושות סקוטיות מסורתיות ונחשב לערך תרבותי מוגן.
לואיס סינגווה טאן הוא שחקן, דוגמן ואמן לחימה אנגלי.
הוא ידוע בתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "אדמת הפקר" (2018–2019) ו"המתנקשים" (2019) וממשחקו בתור שאטרסטאר בסרט הקולנוע "דדפול 2" משנת 2018.
לואיס סינגווה טאן נולד בסלפורד, אנגליה וגדל בעיקר בלוס אנג'לס, חי גם בצרפת, תאילנד, ספרד וסין.
טאן מזדהה כחצי אסייתי, חצי בריטי.
אביו, פיליפ טאן, הוא אמן לחימה, שחקן ומדריך פעלולנים ממוצא סיני מסינגפור.
אמו ג'ואן היא בריטית ודוגמנית אופנה בדימוס מבריטניה.
משפחתו עברה ללוס אנג'לס כשאביו נשכר כרכז לחימה בסרטו של טים ברטון, "באטמן", משנת 1989. הוא הבכור מבין ארבעה אחים.
אחיו הצעיר, סם טאן, הוא גם שחקן.
אחיו הצעיר, אוון טאן, הוא צלם שבסיסו בלוס אנג'לס.
אביו של טאן אימן אותו באמנויות לחימה מגיל צעיר.
הוא החל לשחק בתיאטרון כנער צעיר ושיחק בהצגות רבות.
הוא למד אומנויות הבמה אצל המורה למשחק ג'ון קירבי.
טאן למד בהדרכתו של המורה למשחק ג'ון קירבי, ושיחק במחזות של טנסי ויליאמס ועד ג'ון פטריק שאנלי.
טאן מבצע את הפעלולים שלו, באמצעות סגנונות מרובים כמו אגרוף תאילנדי, קונג פו, ג'ו ג'יטסו וסיוף.
טאן הופיע בתפקידי משנה קטנים בסרטים כמו "הנגאובר 3: חוזרים לווגאס" ו"המטרה: הבית הלבן".
הוא שיחק בסדרות טלוויזיה כמו "CSI: מיאמי", "הוואי חמש-אפס", ו"24".
בשנת 2016 לוהק טאן לתפקיד חוזר בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה של נטפליקס "איירון פיסט".
הוא כיכב בתפקיד ג'ואו צ'נג.
באותה שנה לוהק טאן לסרט הפעולה "מאורת הגנבים" בכיכובו של ג'רארד באטלר.
טאן כיכב כגאיוס צ'או בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "אדמת הפקר".
בשנת 2018, טאן כיכב בתור שאטרסטאר בסרט גיבורי העל "דדפול 2".
באותה שנה פורסם כי טאן לוהק לתפקיד הקבוע בסדרה של לו שין לי בסדרת דרמת הפשע של נטפליקס, "Wu Assassins".
באוגוסט 2019 לוהק טאן לסרט "מורטל קומבט" בתפקיד קול יאנג.
הסרט יצא לאקרנים ב־16 באפריל 2021.
בשנת 2022 שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "צל ועצם" המבוססת על ספריה של לי ברדוגו.
שנה סדרה תפקיד הערות 2006 CSI: ניו יורק קים טנאקהפרק: "Consequences" 2007 Day Break ג'ימי יאן פרק: "What If They're Connected?"
לואיס קרוסבי ויימן היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת ניו המפשייר, ובמשך שלושה ימים ייצג אותה בסנאט של ארצות הברית.
הייתה זו אחת מתקופות הכהונה הקצרות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ויימן היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ויימן נולד ב-16 במרץ 1917 במנצ'סטר, הגדולה שבערי ניו המפשייר, בנם של אליס סיבלי (קרוסבי) ולואי אליוט ויימן.
ב-1938 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ניו המפשייר השוכנת בעיר דורהאם, ובשנת 1941 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא התקבל ללשכות עורכי הדין של מסצ'וסטס ושל ניו המפשייר ב-1941, ולזו של פלורידה במהלך 1957. לאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בבוסטון במסגרת משרד עורכי הדין "Ropes & Gray".
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בקרב על האיים האלאוטיים בדרגת לוטננט בכוחות המילואים של צי ארצות הברית בין השנים 1942–1946. הוא שימש גם כיועץ משפטי עבור ועדה בסנאט האמריקאי ב-1946. בשנת 1947 היה מזכירו של הסנאטור סטיילס ברידג'ס ובשנים 1948–1949 היה יועץ לוועדת הקונגרס המשותפת לשיתוף פעולה כלכלי בין-לאומי.
מ-1961 ועד 1953 שירת כתובע הכללי של מדינת ניו המפשייר, וב-1957 היה ויימן לנשיא אגודת התובעים הכלליים הלאומית.
ב-1961 המשיך בקריירה ציבורית כיועץ לענייני חקיקה עבור מושל ניו המפשייר וישב בראשות ועדות משפטיות אחדות.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1962 נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס הראשון של ניו המפשייר, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
עם ניצחונות המפלגה הדמוקרטית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964 הפסיד ויימן בבחירות לתקופת כהונה שנייה, אז שב אל גבעת הקפיטול ב-1966 ומאז נבחר שלוש פעמים נוספות.
בבחירות 1974 לא התמודד ויימן מחדש אל בית הנבחרים, ובחר לרוץ לסנאט של ארצות הברית לאחר פרישתו של הסנאטור נוריס קוטון לאחר 20 שנה.
תוצאות הבחירות הראשונות הראו כי ויימן מוביל על המועמד הדמוקרטי ג'ון דארקין בפער של 355 קולות.
הבחירות המיוחדות התקיימו ב-16 בספטמבר, ודארקין ניצח את ויימן בנוחיות בפער של כ-28,000 קולות — מה שגדע את הבחירות הצמודות ביותר לסנאט מאז החלו בחירות ישירות לסנאט בעקבות התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית ב-1913.
ויימן שימש כשופט בבית המשפט העליון של ניו המפשייר מ-1978 עד 1987. ב-15 בספטמבר 2002 מת לאחר מאבק במחלת הסרטן.
גופתו נשרפה, ואפרו פוזר בים.
לואיס וירת היה סוציולוג אמריקאי, מהדמויות המרכזיות באסכולת שיקגו לצד רוברט פארק וארנסט בורג'ס .
הוא התמחה בסוציולוגיה עירונית (אורבניות), קבוצות מיעוט, תקשורת המונים ועוד.
וירת נחשב מהסוציולוגים העירוניים המובילים ופיתח מגוון תפיסות חדשניות בנוגע לעירוניות, כדוגמת העיר כפסיפס ומעמדן של קבוצות מיעוט בחברה.
בין כתביו: "הגטו" (1928) העוסק בקבוצות מיעוט חברתיות ואתניות ו"אורבניות כאורח חיים" (1938) המנתח את החברה העירונית.
וירת היה ממייסדי איגוד הסוציולוגים הבינלאומי וכיהן כנשיא האיגוד בשנים 1949–1952.
וירת נולד למשפחה יהודית בכפר קטן בשם גמונדן במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה ב-28 באוגוסט 1897. בגיל 14 היגר לארצות הברית לגור עם דודו, שם סיים תיכון באומהה, נברסקה.
הוא הגיע לאוניברסיטת שיקגו במטרה ללמוד רפואה, אבל בעקבות חשיפתו לסוציולוגים המובילים שם, רוברט פארק, ארנסט בורג'ס, אלביון סמול וויליאם אייזק תומאס, החליט לעבור למסלול הסוציולוגיה.
לאחר סיום לימודי התואר עבד מספר שנים כעובד סוציאלי בארגון "Burough of Personal Service" הנותן תמיכה סוציאלית למהגרים יהודים.
לאחר מכן, חזר לאוניברסיטת שיקגו ללימודי סוציולוגיה והשלים תואר שני ודוקטורט (1926).
נושא התזה שלו היה "הגטו: חקר על בידוד [חברתי]" בהנחיית רוברט פארק.
באותה שנה גם החל את עבודתו כחבר סגל באוניברסיטה.
בשנים 1928–1929 היה מרצה באוניברסיטת טוליין, לואיזיאנה, לאחר מכן שהה שנתיים באירופה כאסיסטנט מחקר.
ב-1931 חזר לשיקגו, והתמנה לפרופסור חבר בגיל 34, שם נשאר ברציפות עד סוף ימיו.
וירת היה דמות מוכרת וידועה בעולם הסוציולוגיה העירונית והוא פעל בתפקידים מרובים, בהם: עורך משנה של כתב העת American Journal of Sociology, יועץ בוועדה ממשלתית לתכנון משאבים לאומיים (שפרסם דו"חות בנושא שימושי קרקע) וניהול תכנון בוועדות התכנון של מדינת אילינוי.
בנוסף, השתתף בוועדה האמריקאית ליחסים בין גזעים ("Race Relations"), ובאוניברסיטת שיקגו היה יו"ר הוועד לחינוך ומחקר יחסים בין גזעים.
בשנים 1947–1948 כיהן כנשיא ארגון הסוציולוגים האמריקאי (ASA).
ב-1949 ייסד את ארגון הסוציולוגים הבינלאומי (ISA) וכיהן שם כנשיא.
ב־3 במאי 1952, לואיס וירת נפטר בגיל 55 מהתקף לב פתאומי, לאחר שנאם בכנס בבאפלו.
וירת, היה תלמידם של רוברט פארק, אלביון סמול וארנסט בורגס, שהיוו את הקבוצה המרכזית של "אסכולת שיקגו".
בכתביו, הדגיש את הצורך להפוך את הסוציולוגיה למדע מחקרי, המתבסס על מחקר כמותי ואיכותני.
הוא סייג זאת בכך שטען שעל הדעות האישיות והנחות היסוד של החוקר להיות שקופים, מאחר שבכל מדע העוסק בחברה לא ניתן להגיע לאובייקטיביות מוחלטת.
שיטת המחקר שלו כללה "טיפולוגיה", באמצעותה הוא ניסה לתאר טיפוסים של אנשים ושל חברות.
בדרך זו הוא יצר הכללות שניתן באמצעותן להתחקות אחר תהליכים ותופעות של קבוצות שלמות.
תרומה חשובה שלו לסוציולוגיה בארצות הברית הייתה חשיפתם של סוציולוגים גרמנים שטרם תורגמו לאנגלית (בזמנו) כמו מקס ובר ופרדיננד טניס.
וירת עסק רבות בחייו המקצועיים בנושא עירוניות ובשנת 1938 פרסם מאמר חדשני על תפיסות עירוניות בשם "אורבניות כאורח חיים".
במאמר זה הוא מתאר את העיר כמרכז של היזמות והפיקוח של החברה, במובן כלכלי, פוליטי ותרבותי, כך שהשפעתה של העיר גדולה משמעותית מגודל האוכלוסייה שבה.
הוא עסק בניסיון להגדיר את ה"עיר" באופן שיהיה מספיק כוללני כדי להכיל מגוון של ערים שונות, ועם זאת מספיק מצומצם על מנת להפריד אותה משאר סוגי ההתיישבות.
הגדרתו לעיר היא: "יישוב קבע גדול וצפוף יחסית של פרטים הטרוגניים מבחינה חברתית".
כשוירת מסתכל על העיר בעיניים של סוציולוג, הוא מתייחס לעיר כאל מבנה של התאגדות חברתית ומתאר אותה ביחס לטיב הקשרים האנושיים שמתקיימים בה.
לטענתו, עצם גודלן וצפיפותן של הערים המודרניות שינה את האנשים המודרניים ואת אופי הקשרים האנושיים שבניהם.
על אף היותה של העיר הטרוגנית, וירת מציע כי הצפיפות וההטרוגניות של התושבים העירוניים מובילים אנשים לחיות בקבוצות הומוגניות.
כתוצאה מהחלוקה של קבוצות הומוגניות, נבנה בעיר "פסיפס של עולמות חברתיים", העשוי מקבוצות הנבדלות זו מזו, אך מתאפיינות בהומוגניות פנימית.
בנוסף, הוא מדגיש כי המעברים בין הקבוצות הם קשים, וסדרים חברתיים רבים מביאים לתוספת מבניות נוקשה בחיים העירוניים.
על פי תפיסתו של וירת את "העירוני", "העירוני" אינו מפתח קשרים אישיים עמוקים עם אנשים אחרים במרחב, אלא רק מתקשר איתם בהתאם לתפקידיהם, בשל גודלה וצפיפותה של העיר.
לדוגמה, לאורך היום פוגש "העירוני" את המוכר במעדניה, את השומר בכניסה, את מנקה הרחובות וכו'.
יחסיו עם "עירוניים" אחרים אשר חולקים איתו את המרחב מתאפיינים כשטחיים וחולפים.
ליחסים אלה הוא קורא 'יחסים משניים' בהשוואה ל'יחסים ראשוניים' בעלי אופן ואינטימיות, המאפיינים את חיי הכפר.
על פי וירת, החיים העירוניים מתאפיינים בתועלתנות ויעילות, כך שכל מערכת היחסים משרתת קודם כל את מטרותינו האישיות.
וירת מתייחס להתנהגות עירונית זו באופן ביקורתי מתוך דאגה להשפעתה השלילית, לתפיסתו, של העירוניות על מערכות יחסים בין אישיות: "הקשרים בעיר הם קשרי פנים אל פנים, ואף על פי כן הם בלתי אישיים, שטחיים, חולפים ומקוטעים"
עם זאת, הוא מתאר את יתרונות אופי יחסים אלו כך: "הפרט עשוי להרוויח מידה של שחרור או חירות מן הפיקוח האישי והרגשי של קבוצות אינטימיות".
כלומר, "העירוני" עשוי להרגיש משוחרר יותר מפיקוח לעומת חברו "הכפרי".
בספרו המונומנטלי "הגטו" (1928) וירת מתאר את היחסים החברתיים שיצרו את הגטאות של מהגרים יהודים באירופה ובארצות הברית.
היהודים, בהיותם קבוצה אתנית נפרדת, חיו בשכונות נפרדות "גטאות" בכל מקום אליו הגיעו.
כמהגרים הם חווים ניכור מפני המקומיים, ומוצאים נחמה ורווחה בתוך קבוצת השווים להם, וכך מתקבצים לאזור אחד ונשאבים למעין מעגל של התכנסות ושאיפה לאוטונומיה.
קבוצת המיעוט למעשה בונה בעצמה את החומות מסביבה.
וירת משווה בין היהודים לקבוצות מיעוט נוספות ובייחוד לאפרו-אמריקנים וטוען כי ה"גטו" המודרני הוא שכונת עוני.
הוא מתאר מצב בו ה"גטו" הולך ונהיה קשה יותר לחיות בו, נפשית ופיזית, לא רק בגלל הניכור שהוא מייצר, אלא גם בגלל הצפיפות וחוסר התמיכה מבחוץ.
השוהים בגטו מנסים לפרוץ את חומותיו, אבל זה תמיד מאוחר מידי, וכשהם יוצאים הם מגלים עוד ניכור וחוזרים לתוך הגטו או מהגרים לעיר אחרת ומתחילים תהליך חדש של בניית חומות.
וירת טוען שהרתיעה של קבוצת הרוב, גוברת ככל שהזרים נראים בולטים יותר.
הוא מצטט את פארק באומרו שגזענות היא פונקציה של נראות, וגזעים בולטים יותר יסבלו יותר מגזענות.
לכן, לטענתו, כל עוד היהודים סגורים מאחורי חומות - יש להם "שקט תעשייתי", אך ברגע שיצאו הם יסבלו מגזענות קשה יותר.
הפתרון, לדידו, הוא יציאה הדרגתית.
וירת מתייחס ליהודים כטיפוס (משתמש בביטוי בגוף יחיד: "The Jew"), כמקרה מבחן.
הוא טוען שהבידול האתני מכניס אותו לגטו, הסולידריות החברתית מוטמעת באישיותו ומשאירה אותו בגטו, ורק הטמעה הדרגתית עם ה"עולם הגדול" תשנה את אישיותו ותאפשר לו לצאת מהגטו.
משום שהגטו אינו תופעה פיזית בלבד, אלא תופעה פסיכולוגית-סוציולוגית.
וירת מדגיש שיש ללמוד מתהליך זה לגבי שאר קבוצות המיעוט.
וירת נולד למשפחת סוחרים יהודית בגרמניה בסוף המאה ה-19 וגדל בכפר אשר היה מכונה "ירושלים הקטנה" בשל אחוז היהודים הגבוה שהתגורר בכפר.
אולם, הוא היגר לארצות הברית בגיל 14 ועבר לגור עם דודו באומהה, ארצות הברית.
כמהגר יהודי הוא היה חלק מקבוצת מיעוט בארצות הברית ובתחילת דרכו המקצועית שימש עובד סוציאלי בקהילה היהודית בשיקגו.
עיסוקו במיעוטים היה קשור להיותו משתתף ישיר בחוויה.
וירת השווה את החוויה כבן מיעוטים יהודי בארצות הברית לחוויה של קבוצות מיעוטים אחרות, כמו מיעוטים אתניים, נכים, הומוסקסואלים, נשים וקשישים, שכולם סובלים מדעות קדומות ואפליה בחברה בה הם נוטלים חלק.
מהבחינה הזו עבודתו פורצת הדרך ומצוטטת רבות במחקר גם כיום, עשרות שנים לאחר פרסום מחקריו המקוריים.
כתבי לואיס וירת באתר אוניברסיטת שיקגו
לואיס וירת באתר איגוד הסוציולוגים הבינלאומי
לואיס וירת באתר איגוד הסוציולוגים האמריקאי
לואיס האנטר הוא שחקן אוסטרלי., אשר ידוע בשל תפקידו בתור ניק סטרטוס בסדרה "משפחת פוסטר" ברשת Freeform ובשל הופעתו בתור פאריס בסדרה "טרויה: נפילתה של עיר" בנטפליקס.
האנטר נולד בגליב, אחד מפרוורי סידני, באוסטרליה.
הוא למד בבית ספר לאמנויות והחל את הקריירה שלו כאשר ששיחק בצעירותו במספר הפקות תיאטרון.
האנטר החל את קריירת המשחק המקצועית שלו בשנת 2008 לאחר שלוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Out of the Blue".
לאחר מכן הוא שיחק בהפקה הבימתית של "מלחמת השושנים" בתיאטרון הלאומי של סידני לצד קייט בלאנשט.
האנטר ערך את הופעת הבכורה מחוץ לאוסטרליה בשנת 2011 בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "המעגל הסודי".
בשנת 2016 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרה "משפחת פוסטר".
בשנת 2018 האנטר הופיע גם בסדרה ההיסטורית של נטפליקס "טרויה: נפילתה של עיר" בתפקיד פאריס.
בשנת 2021 שיחק בדמותו של ג'וש לי בסדרה הבריטית "התאמה מושלמת" של רשת נטפליקס.
מאז 2017 האנטר נמצא בזוגיות עם השחקנית והדוגמנית הגרמנייה בלה דיינה; לאחר ששיחקו יחד בסדרה "טרויה: נפילתה של עיר".
לואיס פולוול הארט היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל מדינתו השביעי בשנים 1913–1919, ולאחר מכן ועד 1925 כמושל וושינגטון התשיעי.
הוא ארגן מחדש את המבנה המנהלי של המדינה באמצעות הפחתת מספר הסוכנויות הממשלתיות וכתוצאה מכך את ההוצאות שהיו כרוכות בכך.
לואיס הארט נולד בעיירה היי פוינט שבמיזורי.
ב-1881 נשא הארט לאישה את אלה ג'יימס, ולשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות.
כמי שנמשכו לחיי הסְפָר, עברו הארט ורעייתו בסוף שנות ה-80 לסנוהומיש שבטריטוריית וושינגטון, שם הוא עסק בעריכת דין.
ב-1899 הם עברו לטקומה, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין והיה סוכן ביטוח.
ב-1912, לאחר שזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית, נבחר הארט כסגן מושל מדינת וושינגטון השביעי, וב-1916 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש הארט כיושב הוועדה לערעורים על בחירה לשירות סלקטיבי בדרום-מערב וושינגטון.
ב-1919, בעקבות התפטרותו מסיבות בריאות של מושל המדינה, ארנסט ליסטר, הושבע הארט כמושל וושינגטון התשיעי.
ב-1920 נבחר הארט כמושל בזכות עצמו.
הוא תמך בהחלטות על מיזמי בניית כבישים בבית המחוקקים המדינתי ותמך בהקמת סיירת הכבישים המדינתית.
בתקופתו החלו להיבנות מבני הקפיטול מדינת וושינגטון.
הישגו הגדול ביותר היה הארגון מחדש של המבנה המנהלי של המדינה, והפחתת מספר סוכנויות הממשל מ-75 ל-10.
ב-1921 חתם הארט על חוק אדמות הזרים, שמנע ממהגרים לא-לבנים לרכוש, להחזיק בבעלותם, או לחכור קרקעות במדינה, והתיר החרמה ללא פיצויים של קרקעות שנרכשו לפני או לאחר העברת החוק.
החוק כוון בעיקר כנגד מהגרים מאסיה.
לצידו של הארט לא כיהן סגן מושל עד למינויו של ויליאם קויל ב-1921.
הארט לא התמודד לכהונה נוספת ב-1924 ופרש לטקומה, שם הוא שב לעסוק בעריכת דין, ושימש כנשיא אגודת הכבישים הטובים של המדינה.
לואיס הארט נפטר בטקומה ב-4 בדצמבר 1929. הוא נטמן בבית הקברות של הבונים החופשיים בטאמווטר, וושינגטון.
לואיס וולפרט (19 באוקטובר 1929 - 28 בינואר 2021) היה ביולוג התפתחותי בריטי יליד דרום אפריקה, וכן סופר ושדרן.
וולפרט פרסם את מודל הדגל הצרפתי להתפתחות עוברית, תוך שימוש בצבעי הדגל הצרפתי ככלי עזר חזותי כדי להסביר כיצד תאים עובריים מפרשים קוד גנטי לביטוי מאפיינים של אורגניזמים חיים והסביר כיצד בשלב מוקדם המורפוגנזה, איתות בין תאים יכול להודיע לתאים עם אותה רשת גנטית על עמדתם ותפקידם.
המודל משתמש בדגל הטריקולור הצרפתי כדי לתאר חזותית כיצד תאים עובריים מפרשים קוד גנטי כדי ליצור את אותן דפוסים, אפילו כאשר חלקים מסוימים מהעובר מוסרים.
המודל מסביר עוד כיצד ניתן להשתמש באיתות בין תאים בשלב מוקדם במורפוגנזה כדי ליידע תאים בעלי אותה רשת רגולטורית גנטית על מיקומם ותפקידם.
המודל התבסס על מחקריו של וולפרט על ביצי קיפוד ים ונתן מסגרת למחקר על גסטרולציה, התהליך העוברי שבמהלכו מתבססת תוכנית הגוף של אורגניזם חי.
לוולפרט מיוחס הציטוט: "זה לא לידה, נישואים או מוות, אלא גסטרואציה שהיא באמת התקופה החשובה ביותר בחייך."
תרומתו לביולוגיה כוללת פיתוח ודוגל של הרעיונות של מידע מיקום וערך מיקום: אותות מולקולריים ותגובות תאיות פנימיות אליהם, המאפשרות לתאים לעשות את הדבר הנכון במקום הנכון במהלך ההתפתחות העוברית.
המהות של מושגים אלו היא שקיימת קבוצה ייעודית של מולקולות לתיאום מרחבי של תאים, זהה על פני מינים רבים ועל פני שלבי התפתחות ורקמות שונות.
גילוי קודי הגנים של Hox בזבובים ובעלי חוליות הצדיק במידה רבה את תפיסת הערך המיקומי של וולפרט, בעוד שזיהוי של מורפוגנים של גורמי גדילה במינים רבים תמך בתפיסה של מידע מיקום.
במאמר משנת 2005 שכותרתו "Spiked", ה"גרדיאן" שאל סדרה של מדענים "מה הדבר היחיד שכולם צריכים ללמוד על מדע?" וולפרט הגיב:
"הייתי מלמד את העולם שמדע הוא הדרך הטובה ביותר להבין את העולם, ושעבור כל סט של תצפיות, יש רק הסבר אחד נכון.
כמו כן, המדע הוא חסר ערכים, שכן הוא מסביר את העולם כפי שהוא.
סוגיות אתיות מתעוררות רק כאשר המדע מיושם בטכנולוגיה - מהרפואה ועד התעשייה."
על ספרו How We Live & Why We Die: The Secret Lives of Cells, וולפרט אמר שהקהל המיועד של ספרו היה הקהל הרחב.
הוא אמר שהוא חושב שהציבור הרחב צריך להבין שאנשים הם חברה של תאים, במיוחד אם הם רוצים להבין בני אדם.
וולפרט גם האמין ששאלה חשובה מאוד, ולא פתורה, במחקר התאי היא המקורות וההתפתחות של התא הראשון, כמו גם שאלת התנהגות התא, שלדעתו תהיה שימושית לחקר מחלות כגון סרטן או מחלת אלצהיימר.
לואיס פאוול הארווי היה פוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1854–1858 (כולל כנשיאו הזמני במשך שנה), כמזכיר המדינה השישי של ויסקונסין בשנים 1860–1862, ולאחר מכן ועד מותו בטביעה במהלך פעילותו במלחמת האזרחים האמריקאית, כמושל ויסקונסין השביעי.
הארווי היה ראשון מושלי ויסקונסין שנפטר בעת כהונתו.
לואיס הארווי נולד בעיירה איסט האדאם שבקונטיקט.
ב-1858 הוא עבר עם משפחתו לאוהיו.
הוא למד בקולג' וסטרן ריזרב.
בקיץ 1841 הוא החל בקשר עם אגודה מקומית בשם Boannergians בקולג' וסטרן ריזרב באוהיו, שהפכה לסניף של אחוות בטא-טתא-פאי.
לזמן מה הוא עבד כמורה, ובסופו של דבר עבר לקנושה שבטריטוריית ויסקונסין, שאז נקראה סאות'פורט, ושם הוא ייסד בית ספר תיכון.
בסאות'פורט הוא היה מקושר אל המפלגה הוויגית וערך את עיתונה, Southport American, בשנים 1843–1846.
ב-1847 נשא הארווי את קורדליה פרין, והשניים עברו לכפר קלינטון שבמחוז רוק, שבוויסקונסין, ולאחר מכן לכפר הסמוך שופייר.
הוא עזר בארגון המפלגה הרפובליקנית, ובשנים 1854–1858 הוא היה חבר הסנאט של ויסקונסין, מתוכם כיהן כנשיא הזמני של הסנאט במשך שנה.
בשנים 1860–1862 כיהן הארווי כמזכיר המדינה של ויסקונסין.
ב-1861 הוא נבחר כמושל ויסקונסין, והושבע לתפקידו ב-6 בינואר 1862.
באפריל 1862, לאחר חודשי כהונה ספורים כמושל, ארגן הארווי משלחת לאספקת ציוד רפואי לחיילי ויסקונסין שנפצעו בקרב שילה, ושטופלו באוניות בית-חולים על נהר המיסיסיפי ועל נהר טנסי.
הוא ביקר את החיילים ועודד אותם בקיירו ובמונוד סיטי שבאילינוי ובפדוקה שבקנטקי.
ב-19 באפריל 1862, בקרבת שילה, עצר הארווי למשך הלילה ליד סוואנה, טנסי.
מאוחר באותו ערב, כאשר ניסה לדלג מסירה קשורה לאוניית קיטור שנעה אחורה לכיוון צפון (נוהג מקובל אך מסוכן), נפל הארווי אל תוך מימי נהר טנסי וטבע, זאת על אף מאמצי ההצלה של אנשיו.
גופתו נמצאה 14 יום לאחר מכן במרחק של 65 מילים (104 ק"מ) במורד הזרם, ליד מעגן בריט שבמחוז פרי.
ארונו של לואיס הארווי הוצב בקפיטול מדינת ויסקונסין והוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבמדיסון.
במקומו הושבע כמושל סגן המושל אדוארד סלומון.
רעייתו של הארווי, קורדליה, הייתה אחות מובילה במלחמה, והנשיא אברהם לינקולן העניק לה דרגת כבוד של קולונל.
לאחר מכן היא הקימה בתי חולים לפצועי המלחמה בוויסקונסין, הרחק מהחזית, ובית יתומים ליתומי המלחמה.
לואיס הייזלר בול היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית למשך שתי קדנציות מטעם דלאוור.
בול נולד ב-21 בספטמבר 1861 בעיירה מיל קריק האנדרד, השוכנת במחוז ניו קאסל שבדלאוור, והיה בנם של ג'ון בול ושרה (בולדווין) בול.
הוא למד באקדמיית הרוגבי בווילמינגטון, דלאוור, וב-1882 השלים את לימודיו במכללת דלאוור בניוארק.
ב-1885 קיבל את התואר הרפואי שלו מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה והחל לעסוק ברפואה ב־Brandywine Springs, ליד וילמינגטון ב-1887. הוא התחתן עם קתרין שפרינגר ג'סטיס ב-14 בנובמבר 1893.
בתחילת המאה ה-20, דלאוור עברה מהפך פוליטי.
הברור ביותר לציבור היה הפילוג המר במפלגה הרפובליקנית שנגרם, בין השאר, על ידי שאיפותיו של ג'יי אדוארד אדיקס למושב בסנאט האמריקני.
תעשיין של חברת גז, הוא הוציא כמויות אדירות מהונו שלו כדי לבנות מפלגה רפובליקנית, מתוך מחשבה על מטרה זו.
הוא הצליח במידה רבה במחוז קנט ובמחוז סאסקס הדמוקרטים, ומימן את הארגון של פלג שזכה לכינוי "הרפובליקנים של האיחוד".
בינתיים, הוא יצר אויבים מרים של "הרפובליקנים הרגילים" של מחוז ניו קאסל, שרבים מהם ראו בו לא יותר מאשר "שוכר שטיחים" מפילדלפיה.
בול היה "רפובליקני רגיל", ויריב בולט של אדיקס.
ככזה הוא נבחר לגזבר המדינה של דלאוור מ-1899 עד 1901. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1900 וכיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-57 מ-4 במרץ 1901 עד 3 במרץ 1903, במהלך הממשל של נשיאי ארצות הברית ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
בשנת 1899 התפנה אחד המושבים בסנאט של דלאוור, והרפובליקנים של האיחוד בעצרת הכללית של דלאוור ניסו לבחור באדיקס.
למרות שלא היו להם מספיק קולות לעשות זאת, הרפובליקנים של האיחוד הצליחו לחסום את הבחירה של כל מועמד אחר.
בגלל הקיפאון הזה, המושב נשאר פנוי במשך ארבע שנים.
כאשר מושב הסנאט השני נפתח ב-1901, גם הוא נותר פנוי עקב הקיפאון.
לבסוף, ב-1903, העניין הפך לחדשות לאומיות ולמבוכה יותר מדי.
אדיקס התרצה ואפשר לבול להיבחר לשנתיים שנותרו במושב הראשון והסגן של אדיקס, ג'יימס פרנק אלי נבחר למושב השני.
בול נבחר לסנאט האמריקאי ב-2 במרץ 1903, וכיהן בשנתיים הנותרות של הקדנציה עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-58. בשנת 1905, כאשר הסתיימה כהונתו של בול, האספה הכללית שוב נקלעה למבוי סתום ולקח עוד שנתיים למלא את המושב.
חוסר היכולת החוזרת ונשנית של האספה הכללית של דלאוור למלא חובה חוקתית זו השפיע רבות על האומה לצורך בתיקון ה-17 המאפשר את הבחירה העממית של סנאטורים אמריקאים.
בשנת 1918, בול נבחר לסנאט האמריקני בבחירות העממיות השניות של סנאטור אמריקאי בדלאוור, כשהביס את הסנאטור הדמוקרטי האמריקני המכהן וילארד סולסברי הבן במהלך הקדנציה הזו, בול כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-66, ה-67 וה-68 של ארצות הברית.
בקונגרס ה-66 הוא היה יושב ראש הוועדה להצעות חוק רשומות ובקונגרס ה-67 וה-68 היה חבר בוועדה למחוז קולומביה.
הוא גם מונה כחבר בוועדת השכירות של וושינגטון.
מעשיו של בול עם עמלת שכר הדירה הכעיסו כמה אנשים.
באוגוסט 1921 נורתה ירייה לעבר בול כשהוא נוהג במכונית, למרות שהוא לא נפצע.
הסנאטור קיבל מכתב איום ביום התקיפה.
ביוני 1919 הוא הצביע בעד התיקון ה-19 המקנה זכות בחירה לנשים.
בול מעולם לא נחשב לסנאטור אמריקאי יעיל במיוחד מבחינת השגת חסות על דלאוור.
הוא הפך ליריב של ט.
קולמן דו פונט, הנשיא לשעבר של EI du Pont de Nemours and Company והמנהיג היעיל של המפלגה הרפובליקנית בדלאוור.
דו פונט קיווה להיות המועמד הרפובליקני לנשיא ארצות הברית בשנת 1920, אך מאמציו החלו להתמוטט כאשר בול נטש אותו לאחר ההצבעה הראשונה בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1920. לאחר מכן, בשנת 1922, בול לא תמך בדו פונט כיוון שביקש כהונה מלאה בסנאט האמריקאי בעצמו.
ב-1924 דו פונט הביס את בול על מועמדות מפלגתם לכהונה מלאה ב-1924.
בול מת בבוקר ה-18 באוקטובר 1933, בביתו בפוקלנד, דלאוור, עקב דלקת ריאות.
הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית סנט ג'יימס אפיסקופלית ליד סטנטון, דלאוור.
לואיס הנריקה תומאז דה לימה (בפורטוגזית: Luis Henrique Tomaz de Lima; נולד ב-14 בדצמבר 2001), הידוע בכינויו לואיס הנריקה, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק כקיצוני באינטר מילאנו מהסרייה א'.
הנריקה נולד בעיר ז'ואאו פסואה וגדל בעיר סולנאה, שבמדינת פאראיבה, בברזיל.
הנריקה החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טרס פאסוס, ובשנת 2017 עבר בהשאלה למחלקת הנוער של בוטפוגו לה יש שיתוף פעולה עם טרס פאסוס.
ב-25 בספטמבר 2020 חתם הנריקה על חוזה באולימפיק מרסיי מהליג 1 ששילמה תמורתו לטרס פאסוס 8 מיליון אירו.
ואת עונת הבכורה שלו בקבוצה הוא סיים ללא שערים ב-24 הופעות בכל המסגרות.
את עונתו השנייה במועדון עונת 2021/2022 סיים הנריקה עם שער אחד ב-25 הופעות בכל המסגרות.
ב-22 ביולי 2022 הושאל הנריקה חזרה לבוטפוגו ל-18 חודשים.
בחצי העונה שנותרה מעונת 2022 הוא שותף ב-10 משחקים ולא כבש.
אך בעונת 2023 הוא הפך לשחקן משמעותי בקבוצה, כשכבש 6 שערים ב-59 הופעות בכל המסגרות.
בסיום תקופת ההשאלה באמצע עונת 2023/2024 שב הנריקה למרסיי בחצי העונה שנותרה הוא כבש שער אחד ב-24 משחקים בכל המסגרות.
עונת 2024/2025 הייתה עונת הפריצה של הנריקה בצרפת כשסיים אותה עם 9 שערים ב-35 הופעות בכל המסגרות, ועזר למרסיי לסיים במקום השני בליגה.
ב-7 ביוני 2025 חתם הנריקה באינטר מילאנו מהסרייה א' על חוזה לחמש שנים.
לואיס קירן הול הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת אנגליה.
הול נולד בסלאו שבברקשייר, אנגליה.
הוא גדל במחלקות הנוער של בינפילד וצ'לסי.
ב-8 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של צ'לסי, בניצחון 5-1 על צ'סטרפילד במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA לעונת , בו בישל את השער השלישי.
ב-12 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 1-0 לניוקאסל יונייטד במסגרת המחזור ה-16 לעונת 2022/2023. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-22 באוגוסט 2023 הושאל למשך עונת 2023/2024 לניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-1 ביולי 2024 חתם על חוזה קבוע במועדון.
הוא זכה עם המועדון בגביע הפוטבול ליג לעונת .
הול שיחק בנבחרות הצעירות של אנגליה.
ב-7 בנובמבר 2024 זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה, לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות יוון ואירלנד.
ב-14 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-0 על נבחרת יוון.
לואיס אלפרד וילץ היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה ב-1868 וב-1875, כראש עיריית ניו אורלינס ה-25 בשנים 1872–1874, כסגן מושל לואיזיאנה ה-15 בשנים 1877–1880, ולאחר מכן ועד מותו כמושל לואיזיאנה ה-29.
לואיס וילץ נולד בניו אורלינס, כבנם של ג'.
תאופיל וילץ ושל לואיז אירן וילנובה.
משפחת אביו הייתה בין המשפחות הגרמניות הראשונות שהתיישבו בלואיזיאנה, ואימו הגיעה ממשפחת אצולה ספרדית, ואביה הגיע ללואיזיאנה עם הצבא הספרדי.
הוא למד בבית ספר ציבורי עד גיל 15, אז הוא החל לעבוד בחברה מסחרית.
לאחר פירוק החברה, היה וילץ לפקיד בבית המשפט במחוז השיפוטי השני של לואיזיאנה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא התגייס לצבא הקונפדרציה כטוראי, אך עד מהרה הוא קודם לדרגת קפטן.
ב-1863 נשא וילץ לאישה את מיקאל ביינוונו, ולשניים נולדו ארבע בנות ובן אחד.