tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר שוכנת 135 ק"מ דרום-מערבית לבירה קטמנדו.
היא מהווה "שער כניסה" לנפאל, בשל מיקומה בגבול שבין נפאל להודו לצפונה של העיר רקסאול שבמדינת ביהר.
לעיר חשיבות כלכלית עבור מרכז נפאל, שכן רוב ייבוא הסחר מהודו עובר דרכה.
בירגאנג' נוסדה בשנת 1897 על ידי הראנה ה-3, ראש הממשלה ביר שאמסר ג'אנג בהאדור ראנה.
שמה הקדום של העיר היה גהאווה (Gahawa).
ב-18 במאי 2006, הצהיר הפרלמנט הנפאלי כי נפאל תהפוכנה למדינה חילונית.
צעד זה הוביל לתסיסה בקרב קבוצות הינדו פונדמנטליסטיות ברחבי נפאל, מה שאילץ את סגירתה של העיר למשך שנתיים.
בירגאנג' הוכרזה כעיר מטרופולינית ב-22 במאי 2017, יחד עם בירטנגר.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 272,382 תושבים, בירגאנג' היא העיר הגדולה ביותר בפרובינציית מאדש והחמישית בנפאל כולה, לאחר קטמנדו, פוקהרה, בהרטפור ולליטפור.
על אף שנפאלית היא השפה הרשמית, השפה העיקרית המדוברת היא בוג'פורית.
בנוסף, מספר שפות נוספות מדוברות, ביניהן מאיטהילית, הינדית ואנגלית.
בירגאנג' היא עיר מסחר מרכזית בנפאל, במיוחד עבור סחר עם הודו, שכן כמעט כל ייבוא הסחר לנפאל מהודו, עובר דרך העיר.
תעשיות כמו חקלאות, כימיקלים, טקסטיל, נפט ועץ, הן מיוצגות.
כמעט 56% מכלל הייצור של בירגאנג', מיוצא להודו.
כשנבנתה, הייתה בירגאנג' העיר הנפאלית הקרובה ביותר לקטמנדו אשר חיברה בינה לבין הודו.
מסילות הרכבת שנבנו בידי הבריטים, נמשכו עד בירגאנג', אשר לימים, התחברו לתחנת הרכבת ברקסאול, הודו.
המסילה נבנתה ב-1927, בידי הבריטים, אך עבודות הבניית הופסקו ב-1965.
נמל התעופה סימארה אשר שוכן 14 ק"מ צפונה, משרת את העיר.
טיסות סדירות מופעלות בין קטמנדו לסימארה.
עגלות רתומות לסוסים הקרויות בשמן המקומי טנגה, משמשות ככלי תחבורה פופולרי בקרב אנשי מאדהשי.
ביר אל-עזב פירושו: "באר הרווק", היא שכונה בעיר צנעא שבתימן, צמודה לחומת העיר העתיקה ממערב.
כיום נקראת השכונה "בוסתאן אלכ'יר" .
לאחר שהאימפריה העות'מאנית כבשה את צנעא בשנת ה'רצ"ח (1538), נבנתה השכונה על ידי אנשי הממשל הטורקי, שלא רצו לגור בצפיפות בתוך העיר העתיקה, והעדיפו שכונה רחבה עם גנים ופרדסים.
בשנת ה'תקע"ז (1817) בנה האימאם אלמהדי חומה מסביב לשכונה.
לאחר מלחמת האזרחים של צפון תימן, נהרסה החומה המפרידה בין העיר העתיקה של צנעא לבין שכונת ביר אל-עזב.
למרות שהשכונה נמצאת מחוץ לעיר העתיקה, בתי השכונה בנויים באותו סגנון אדריכלות של בתי העיר העתיקה.
השכונה מרווחת, שלא כמו העיר העתיקה, ויש בה גינות רבות ופרדסים.
ביר אתיופי (באמהרית: ብር) היא ההילך החוקי של אתיופיה מאז 1931. ביר אחד מחולק ל-100 סאנטים.
לפני 1976 הביר האתיופי כונה מחוץ לאתיופיה "דולר אתיופי".
משנת 1976 ואילך השם הרשמי של המטבע מחוץ לאתיופיה הוא ביר אתיופי.
הביר האתיופי היה גם המטבע הרשמי של אריתריאה עד שהוחלף על ידי הנאקפה.
ביראו היא עיר המשמשת כבירת מחוז ווקגה ברפובליקה המרכז-אפריקאית.
ביראו ממוקמת כ-803.5 ק"מ מבירת הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בנגי, וקרובה לגבול עם סודאן.
העיר נמצאת ליד הכבישים RN8. בנוסף, העיר נמצאת כ-9.5 ק"מ משדה התעופה ביראו (IATA: IRO, ICAO: FEFI).
ביר להלו (בתעתוק לאנגלית: Bir Lehlou, בערבית:: بئر الحلو) היא עיירת נווה מדבר בסהרה המערבית הממוקמת 236 ק"מ מסמארה, סמוך לגבול מאוריטניה וממזרח לחומת הגבול, בשטח השייך לחזית פוליסריו.
יש בעיירה בית מרקחת, בית ספר ומסגד.
היא עומדת בראש האזור הצבאי החמישי של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית והייתה הבירה הזמנית של הרפובליקה עד שטיפריטי הפכה לבירה הזמנית ב-2008.
השם "ביר להלו" מגיע מערבית מגרבית, ופירושו "באר המים המתוקה" (כלומר טעימה, או לא מלוחה).
השם בערבית מודרנית יהיה ביר אל האלו (بئر الحلو)
הממשלה הגולה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ישבה בטינדוף, אלג'יריה.
היא התייחסה לביר להלו כבירה הזמנית שלה, כל עוד בירת סהרה המערבית אל-עיון נמצאת בשליטה מרוקאית.
כאן גם הוכרזה קיומה של הרפובליקה ברדיו בליל ה-27 בפברואר 1976, על ידי נשיאה הראשון, אל-עואלי מוסטפא סייד.
חלק מהמקורות מציינים את ביר להלו כמקום הולדתו של אל-עואלי.
מאז סוף 1975, הרדיו הלאומי של ה-SADR שידר משם על גלים בינוניים וקצרים, תוך שידור אינטרנטי את התוכניות בערבית חסניה, וגם כמה שעות בספרדית .
ב-20 במאי 2005, במקביל ליום השנה ה-32 לתחילת המאבק המזוין של חזית פוליסריו, נחנך בית ספר יסודי בביר להלו.
בית הספר נקרא " חוזה רמון דייגו אגייר " (קולונל והיסטוריון ספרדי, הזר הראשון שזכה באזרחות הכבוד הסהרה) לכבודו.
ב-27 בפברואר 2010 אירחה ביר להלו את יום השנה ה-34 להכרזת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, בנוכחות מספר שגרירים מאפריקה ודרום אמריקה.
ב-12 באוקטובר 2011, במהלך חגיגות יום האחדות הלאומית ה-36, חנך מפקד האזור הצבאי החמישי של סהרה, חמה סלמה, הרחבה של בית הספר בעיירה וכן של מסגד.
בִּיר אל-בָּאשָה הוא כפר ביהודה ושומרון, בנפת ג'נין, כ-15 ק"מ מערבית לעיר ג'נין, בשולי עמק דותן, צפון מזרחית לעראבה וצפונית לתל דותן.
כביש 60 מג'נין לשכם חוצה את הכפר והבתים פרושים משני עבריו.
המלה באשא מגיעה מטורקית (Paşa, תעתיק בעברית: פּאשא או פּאשה, קרוי גם פּחה), שהוא תואר כבוד צבאי ואזרחי מקובל באימפריה העות'מאנית.
לא ידוע על שם מי בדיוק נקרא הכפר.
על פי השם, נראה כי מדובר בכפר מהתקופה העות'מאנית.
חיזוק לקביעה זו הוא היעדר בתים או שרידים עתיקים בכפר.
על פי מאיר רוטר תושבי הכפר הם בני משפחת עבד אל-מהדי, שפרשו מהכפר עראבה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, באמצע 2006 חיו בכפר כ-1,307 נפש.
אין תשתיות בכפר, החשמל מסופק על ידי חברה פרטית, המים מגיעים דרך בארות איסוף, והרחובות אינם מרוצפים.
העיירה מפורסמת בגידול זיתים והיא מוקפת מכל עבר בעצי זית ועצי שקד.
בירגַ'נְד (בפרסית: بیرجند) היא עיר בפרובינציית דרום ח'וראסאן באיראן, המשמשת כבירת הפרובינציה.
הציטוט הראשון של העיר בספרות ההיסטורית שייך לספר המפורסם מויים אלבולדן, מאת יאקות אל-חמאווי (המאה ה-13) המציג את בירג'נד כעיר היפה ביותר בקוהסטן.
לפני כן, בירג'נד כנראה לא הייתה גדולה וחשובה כעירייה אלא כקהילה כפרית.
עם זאת, לאזור הגאוגרפי בירג'נד הייתה חשיבות היסטורית ופוליטית הרבה לפני הופעתה של העיר בירג'נד.
ציטוטים רבים של האזור זמינים בספרות המקורית כמו Ehya -ol- Molook של היישובים החשובים של פעם באזור.
מלבד ספרות, העדות העתיקה ביותר על ההיסטוריה של האזור היא הכתובת העתיקה של לאך-מזאר בכפר קוך, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לבירג'נד.
רישומים וכתובות רבים חצובים על משטח סלע אבן.
הכתובות כוללות פיקטוגרמות וכן כתבים ארסידיים, סאסאניים, ערבי ופרסי.
בירגאנים סריקיזי אייטימובה (בקזחית: Бірғаным Сарықызы Әйтімова, בלטינית: Bırğanym Saryqyzy Äitımova; נולדה ב-26 בפברואר 1953) היא פוליטיקאית ודיפלומטית קזחית, שכיהנה כחברת הסנאט של קזחסטן בין השנים 2013–2019 וכן בשנת 1996. בין השנים 2007–2013 שימשה כשגרירת קזחסטן באו"ם, בקובה ובאיי שלמה במקביל.
לפני מינויה לשגרירה באו"ם, כיהנה כסגנית ראש ממשלת קזחסטן בין השנים 2004–2005, ולאחר מכן כשרת החינוך והמדע של קזחסטן עד להחלפתה על ידי ז'אנסייט טוימנבייב ב-10 בינואר 2007. בין השנים 2002–2004 שימשה כשגרירת קזחסטן באיטליה, ולפני כן בין השנים 1996–2002 שימשה כשגרירה בישראל.
בירגאנים סאריקיזי אייטימובה נולדה ב-1953 בכפר בקושינו (כיום אקג'ול), מחוז מערב קזחסטן.
היא סיימה את לימודיה במכון הפדגוגי אוראלי על שם א.ס.
פושקין עם התמחות בשפה האנגלית, ולאחר מכן בשנת 1994 סיימה את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אל-פרבי עם תואר במשפטים.
לאחר סיום לימודיה במוסד ב-1974, היא עבדה כמורה בבית ספר תיכון במחוז מערב קזחסטן, ולאחר מכן, בין השנים 1976–1979, שימשה בתור מזכירת ועדת קומסומול של המשק הממלכתי, ראש תחום, וראש מחלקה בוועדה האוראלית של הליגה הקומוניסטית הצעירה של קזחסטן.
היא נבחרה כמזכירה הראשונה של ועדת העיר אוראל של הקומסומול ב-1979, וב-1981 נבחרה למזכירה הראשונה של הוועדה האוראלית.
משנת 1983, אייטימובה שימשה כמזכירה של הוועדה המרכזית של הקומסומול עד לשנת 1987, אז מונתה לסגנית יו"ר מועצת הסניף הקזחי של קרן הילדים הסובייטית של לנין.
מ-1990 ועד 1993, אייטימובה הייתה חברת הסנאט העליון של קזחסטן, שם שימשה כיו"ר ועדת ענייני הנוער.
ב-17 בדצמבר 1993, היא מונתה לשרת הנוער, התיירות והספורט על ידי נשיא נורסולטן נזרבייב ושימשה בתפקיד זה עד למינויה כחברת הסנאט החדש שנוסד ב-24 בינואר 1996. באותו שנה, ב-16 באוקטובר 1996, אייטימובה מונתה לשגרירת קזחסטן בישראל.
ב-7 באוגוסט 2002, אייטימובה מונתה לשגרירת קזחסטן באיטליה.
משם שימשה בתפקיד עד למינויה כסגנית ראש ממשלת קזחסטן בממשלת דניאל אחמטוב ב-14 במאי 2004. מ-13 בדצמבר 2004, אייטימובה שימשה כשרת החינוך והמדע עד לפיטוריה ב-10 בינואר 2007. חודש שלאחר מכן, ב-9 בפברואר 2007, היא מונתה לנציגת קזחסטן באו"ם ומ-16 במאי 2007, שימשה כשגרירת קזחסטן בקובה.
ב-26 באוגוסט 2013, לפי צו נשיאותי, אייטימובה שוחררה מתפקידה כנציגת קזחסטן באו"ם, שגרירת קזחסטן בקובה ואיי שלמה ומונתה כחברת סנאט.
היא עבדה כחברת ועדת החוץ, הביטחון וההגנה של הסנאט מ-17 באוקטובר 2014 ויו"ר ועדת הפיתוח החברתי, התרבותי והמדעי מ-19 בספטמבר 2016. ב-12 באוגוסט 2019, לפי צו הנשיא קאסים-ג'ומארט טוקאייב, אייטימובה פוטרה מהסנאט לאחר שהמנדט שלה הסתיים אחרי שש שנים של עבודה שם.
בתגובה להחלטה, אייטימובה אמרה:אני מקבלת את זה נכון.
בהתאם לחוק, חברי הסנאט ממונים בצו נשיא המדינה, ובסיומה של תקופת המנדט שלהם, סמכויותיהם מופסקות.
אני מודה לאלבאסי [נורסולטן נזרבייב], לנשיא [קאסים-ג'ומרט טוקאייב], ולדאריגה נזרבייבה על שנתנו לי את ההזדמנות לעבוד בכל שלב בקריירה שלי."לאחר הפיטורים, אייטימובה הביעה עניין בקריירה בתחום העסקים למרות שהודתה שאין לה ניסיון בתחום זה, היא ציינה שהיא מעוניינת לעבוד במשרה שתתאים לה, ליכולות ולכישורין שלה.
עם זאת, רק מספר חודשים לאחר מכן, ב-1 באוקטובר 2019, אייטימובה נבחרה לסגנית יו"ר מועצת הסנאטורים, גוף מייעץ שבו סנאטורים נוכחיים ושותפים לשעבר מפתחים הצעות, חולקים ניסיון ומבצעים אירועים שמטרתם פיתוח עליונות המחוקק.
אייטימובה זכתה לביקורת לאחר שגינתה את אירוע ג'לטוקסן 1986, שבו תלמידים צעירים מקזחסטן התאספו בכיכר הרפובליקה למחות נגד השלטון הסובייטי המרכזי, בזמן שהיא שימשה כמזכירה בהוועד המרכזי של קומסומול של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית קזחסטן.
אייטימובה טענה כי רוב התלמידים הביעו חוסר שביעות רצון מהתנהגויות של צעירים בודדים בעלי גישה לאומנית, והאמינה כי הם אינם יכולים לייצג את האינטרסים ולדבר בשם כל גוף הסטודנטים בעיר.
בכנס הבינלאומי השנתי השלישי של בולאשק, אייטימובה נשאה נאום "לא ברור", שבו כינתה את הקזחים כ"עם שאפתן" וכשדיברה על מטרות האו"ם לסיום האנלפביה, התבדחה ש"העם המיוחד" "יודע לקרוא ולכתוב מאז הלידה".
באחד מהתוכניות שלו, הקומיקאי דאז ולודימיר זלנסקי הציג קטע שלה במהלך נאום לא ברור ותגובותיו כלפיו, והשווה אותה לויטלי קליצ'קו האוקראיני.
שנים לאחר מכן, כשזלנסקי ניצח בבחירות לנשיאות אוקראינה 2019, אייטימובה התייחסה לבדיחות, ואמרה כי זה היה "ברור לא נעים", אך ייתכן שבאופן ציני, ציינה כי הוא חייב לה פיצוי על "נזק מוסרי".
אייטימובה נשואה לנורלן בק-אליביץ' עבדולאייב והיא אם לשני ילדים: סקן (נולד ב-1971) וסבינה (נולדה ב-1989).
תעודת הנשיאות של המועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית
בירה היא שם כולל למספר משקאות חריפים שונים המיוצרים בתהליך של תסיסה, בדרך כלל של שעורה, חיטה, שיבולת-שועל או דגנים אחרים.
תהליך ייצור הבירה (וגם של משקאות אלכוהוליים אחרים) נקרא "בישול" (ומכאן הביטוי "מבשלות בירה").
הבירה קיימת בעולם כבר אלפי שנים.
המידע המוקדם ביותר המגיע מהמזרח התיכון הקדום מצביע על כך שאנשים ידעו כיצד לייצר לחם ובירה כבר 8,000 שנה ואולי אף 14,000 שנים, כלומר, קודם לתירבות החיטה.
מכיוון שהמרכיבים לבירה שונים ממקום למקום ובתרבויות שונות, כך גם המאפיינים של התוצר הסופי, כמו טעם, ריח וצבע משתנים.
בדומה לאוצר יין ישנו גם בתחום הבירה מקצוע המתייחס לבירה, שנקרא "אוצר בירה".
הדעה המקובלת כיום היא כי הבירה התגלתה בטעות כתוצאה מדגנים נבוטים ש"התקלקלו", ובזכות אנשים אמיצים שחשו אופוריה לאחר שהעזו לטעום את המשקה ה'מקולקל'.
מכאן ואילך ניסו לשחזר את תהליך התסיסה בעזרת שימור של דגימה מכל בישול בירה קודם והכנסתו לבירה הבאה – בתהליך הדומה לשימורה של המחמצת הקדומה.
שיטה זו עודנה בשימוש עד היום (ומכאן המושג העברי "שמרים").
בנוסף, לא ברור כמה זמן דרש ייצור הבירה העתיקה
יש המייחסים את תירבות החיטה בזמן המהפכה החקלאית (המהפכה הנאוליתית), לצריכת הבירה ויש המקדימים את ייצור וצריכת הבירה, אפילו לתרבות הנאטופית הקדומה, לפני כארבעה עשר אלף שנים, קודם לתירבות החיטה.
במזרח הקרוב, מתחילת האלף השלישי לפנה"ס, בקרב תרבויות רבות ייצור הבירה הפך לאינטנסיבי.
בייחוד היה הדבר שכיח במצרים העתיקה ובמסופוטמיה, בהן הבירה שימשה הן את החיים והן את המתים, כמנחות קבורה.
במצרים העתיקה ייצרו בירה כבר לפני כ-7,500 שנים לכל הפחות.
עדויות כתובות מתקופת השושלת המוקדמת במצרים (2686–3100 לפני הספירה) מצביעות על חשיבותה של הבירה בתקופה הזו ועל כך שתפקידו של המשקה היה מעוגן היטב בתרבות.
במאה הראשונה לפני הספירה התייחסו היסטוריונים יוונים בכתביהם לאיכויותיה של הבירה המצרית.
את המצאת הבירה ייחסו היוונים לאל דיוניסוס, ואילו המצרים ייחסו את המצאת והפצת הבירה לאל אוסיריס.
פפירוסים ממצרים העתיקה מונים שבעה-עשר סוגים שונים של בירה.
ייצור הבירה נכלל ונקשר לרוב עם אפיית לחם.
שרידים עתיקים ממבשלת בירה ששימשה גם כמאפיה נמצאו בצפון מערב הנגב.
זהו האתר העשיר ביותר במקורות מים בדרום כנען דאז.
אחד הממצאים שמאיר את הידוע במחקר על ייצור הבירה בעת העתיקה הוא ציור קיר בקברו של Ty, מפקח חשוב בבנייתן של הפירמידות בעיר ממפיס, שמראה את השלבים בבישול בירה ובאפיית לחם.
נהוג להניח כי בירה יוצרה משעורה אך ייתכן ששולבו בה גם דגנים נוספים כתערובת או כמרכיב חלופי.
אין גם הסכמה לגבי השימוש בתמרים בהכנת הבירה, ייתכן שהוסיפו אותם כדי להוסיף טעם או כדי להאיץ את תהליך התסיסה.
הבירה הראשונית נעשתה מדגן, מים וגורם תסיסה בלבד.
רק בשלב מאוחר יותר נוסף לתהליך הייצור הכשות שתפקידו העיקרי הוא שימור המשקה והארכת זמן השימוש בו לפני שיתקלקל.
ישנם מספר ממצאים כגון שרידי תמרים שנמצאו בעיר נחן במצרים העליונה, שיכולים להוות ראיה לכך שבמצרים הקדומה נעשה שימוש בתמרים כדי לתבל את הבירה.
ישנן עדויות שנשים לקחו חלק גדול בבישול הבירה במצרים, בייחוד בשלבי טחינת הדגנים.
המצרים ייחסו את ייצור הבירה לאלה חתחור, מקדש דנדרה שלה נחשב כ"מקום השכרות".
חתחור הייתה ידועה גם כ"גברת השמיים" ונקשרה לא פעם לצדדים של החיים כגון מיניות, אושר ומוזיקה.
אחד מתפקידיה החשובים היה להיות האלה המגינה על הנשים שבישלו את הבירה.
הסיבה למעורבותן של נשים בהכנת הבירה קשורה ככל הנראה לתהליך ההכנה הניתן לביצוע באמצעים ביתיים.
זאת בניגוד לתהליך הכנת היין שהיה ארוך יותר נדרש לאמצעים חוץ-ביתיים, ונותר כתפקיד גברי.
הראייה הראשונה לקיומה של הבירה ושל הלחם מגיעה ממסופוטמיה.
בירה יוצרה גם בצפון מזרח מסופוטמיה בערך בשנת 3400 לפנה"ס, באזור שהיום נחשב כעיראק.
שתיית בירה הייתה נפוצה בכל רחבי מסופוטמיה, כולל בקרב נשים.
בישול בירה כמקצוע היה מכובד ומוערך ומבשלי הבירה היו מועסקים דרך המדינה או המקדש.
לחלק ממבשלי הבירה היו עבדים משל עצמם.
ישנם שלושה ממצאים עיקריים, אחד במסופוטמיה ושניים בסוריה, שמוכיחים את השימוש בבירה במסופוטמיה בעת העתיקה.
ביניהם, אתר במסופוטמיה מתקופת השושלות המוקדמת ששימש במבשלה וכמאפייה בעיר לגש בשומר.
זאת, על פי לוח שמונה רכיבי בישול של בירה וקערות לבישול הבירה.
רק מתכון אחד שרד מתקופת בבל העתיקה.
ייצור מאלט נעשה על ידי השריית דגנים במים, ייבושם והשארתם בשמש לשלושה שבועות.
שתיית בירה נחשבה למעשה חברתי.
הוכחה לכך הם ממצאים המעידים על שתיית בירה דרך קשיות שתיה מכד משותף.
השימוש בקשית נעשה כדי להימנע משתיית המשקעים בבירה.
נשים בשלניות בירה בשומר ובבל
השומרים החשיבו את הבישול כמקצוע חשוב עליו מפקחת האלה נינכאסי, זהו גם המקצוע היחיד במסופוטמיה שעליו אחראית אלה אישה.
אחד מהמתכונים לבירה המתוארך סביב 1800 לפנה"ס נקרא ההמנון לנינכאסי ובו תיאור ליניארי של תהליך הכנת הבירה
בנוסף לתפקידן כבשלניות, הרבה מבעלי המסבאות בבבל היו נשים.
בעלילות גלגמש, המתוארכות לשנת 2000 לפנה"ס ומוכרות כסיפור העלילה העתיק ביותר, שתיית הבירה מוזכרת שם כאחת מברכותיה של הציוויליזציה.
אף על פי שבתרבויות שכנות במזרח הקדום לבירה היה מקום חשוב, הבירה לא תפסה מקום נרחב בארץ ישראל.
ייתכן שבשל מקומם הנרחב של ענבים ושל יינות מקומיים.
בעניין זה, קיים ויכוח במחקר האם הבירה קדמה ליין או להפך.
מקור המילה בירה אינו ברור, אך ככל הנראה מדובר במילה הלטינית biber, משקה או שיקוי.
בעברית השם בירה התגלגל ככל הנראה מגרמנית (bier) עם העלייה החמישית.
הבירה מוזכרת בתלמוד כ"שיכר שעורים", והיו אף מי שהציעו לכנות את המשקה "שיכר":
מרכיביה העיקריים של הבירה הם: מים, לתת (העשוי בדרך כלל משעורה), כשותנית ושמרים.
כמו כן משתמשים לפעמים (בעיקר בבלגיה) גם באמצעי תיבול שונים בבישול בירה, כדי להעניק לה טעם מיוחד.
מלבד שעורה, משתמשים במקומות שונים בעולם בזרעים נוספים כמקור של סוכרים ללתת, כגון תירס ואורז.
לֶתֶת (Malt) הוא חומר הגלם העיקרי לייצור בירה.
לתת הוא דגן שעבר הנבטה, הגורמת להיווצרות פרופיל עמילנים
ברוב המוחלט של המקרים, הלתת בו משתמשים הוא לתת משעורה.
בבירות חיטה משתמשים גם בלתת שעורה וגם בלתת חיטה.
בעולם משתמשים גם במקורות סוכרים אחרים כגון אורז ותירס, מכיוון שהם זולים יותר מלתת.
תהליך ייצור הלתת, המכונה הלתתה, נפתח בהנבטת השעורה.
שלב זה מתחיל בהשריית הדגן במים למשך מספר שעות.
המים מביאים לתהליך נביטה, שבמהלכו מפרקים אנזימים בגרעיני התבואה את חומר התשמורת העמילני.
עמילן הוא רב-סוכר, שיש לפרק אותו לסוכרים פשוטים, שרק הם זמינים לפעילות הפירוק של השמרים (תסיסה).
לאחר מכן מוחזקים הגרעינים הנובטים באולמות מיוחדים, מאווררים ומבוקרי טמפרטורה, על מנת להמשיך את תהליך הפירוק.
בשלב הבא עוצרים את ההנבטה על ידי ייבוש הגרעינים באוויר חם.
בשלב זה מקבלים לתת בגוונים שונים באמצעות דרגות קלייה שונות.
חלק מהלתת מותירים בהיר והוא משמש כלתת לבירות בהירות, או כ"לתת בסיס".
חלק מהלתת קולים יותר, לקבלת לתת בגוון חום כהה יותר ויותר, עד שחור (למשל "לתת שוקולד").
בייצור הבירה משתמשים בצירופי לתתים שונים, כך שמתקבלת בירה בגוון מסוים - כהה יותר או פחות - ובעלת טעמים קלויים יותר או פחות (יותר טעמי קפה, שוקולד וכדומה).
לתת הבסיס, שעובר קלייה קלה, מכיל עמילן ואנזימים (עמילאז) שיפרקו אותו לסוכרים בהמשך תהליך הייצור; מסיבה זו, לתת הבסיס הוא תמיד רוב הלתת בו נעשה שימוש במתכון בירה אופייני.
חלק ממבשלות הבירה אינן מייצרות לתת בעצמן, אלא רוכשות אותו ממפעלים המתמחים בייצורו, הנקראים מלתתות (malting או malthouse באנגלית).
מקור המים ותכונותיהם משפיעים במידה רבה על התוצאה הסופית מאחר שהמים הם מרכיב עיקרי בבירה.
מים קשים מתאימים יותר לבירה כהה, ומים רכים - לבירה בהירה.
תפקידה העיקרי של הכשותנית בבירה הוא הקניית מרירות וארומה אופייניות.
לשם תיבול והוספת מורכבות נהוג להשתמש בצמחים שונים, ולא רק בכשות, בייצור בירה.
אולם בנוסף לתכונותיה הארומטיות, נודעו לכשות יתרונות על פני צמחים אחרים בשל סגולותיה המיוחדות, שהפכו אותה לפופולרית יותר ויותר בקרב מבשלי בירה מסחריים: מרירותה מצמיאה ומעוררת שתייה מוגברת, והיא מונעת או מצמצמת פעילות חיידקית.
את מרירות הכשות מקובל למדוד ביחידות אלפא.
ישנם שני סיווגים לכשות: כזו שמוסיפה מרירות, וממצים אותה כבר בשלבי הבישול הראשונים, וכזו שמוסיפה ארומה, שבה משתמשים בשלבים מאוחרים של הבישול (חומרי ריח נהרסים בקלות בבישול, לכן מוסיפים רק למיצוי בסיסי שלהם, ותו לא).
המושג בעברית: הכשות המשמשת בייצור בירה היא הפרח הנקבי של הצמח ששמו הלטיני הוא (Humulus lupulus) ממשפחת הקנאביים.
היא אינה צמח הכְּשׁוּת (Cuscuta campestris) המוכר כטפיל נשרך בצידי דרכים, בשדות ובחצרות לא מטופחות.
על מנת למנוע בלבול בין שני הצמחים, טבעה האקדמיה ללשון העברית את המושג כָּשׁוּת לציון הרכיב בייצור הבירה.
שמרים הם יצורים חד תאיים אוקריוטים המסווגים בממלכת הפטריות.
השמרים מפרקים חד-סוכרים כגון גלוקוז ודו-סוכרים כגון מלטוז ומנצלים אותם לתהליך יצירת האנרגיה שלהם.
תוצרי הלוואי מפעילות זו הם פחמן דו-חמצני ואתנול.
מלבד פחמן דו-חמצני ואלכוהול יוצרים השמרים חומרים רבים אחרים התורמים לטעם ולארומה של הבירה.
לכל מין של שמרים מטבוליזם שונה, דבר הגורם להבדלים ביחסים בין תוצרי הלוואי של השמרים.
לכן מגדלת כל מבשלה את השמרים שלה, המשאירים חותמת ייחודית על טעם הבירה.
המונח העברי להכנת בירה הוא בישול.
בתום תהליך הבישול ממלאים את הבירה בבקבוקים, בחביות או בפחיות.
הבירות בעולם נחלקות לשתי משפחות: לאגר ואייל.
חלוקה זו נקבעת לפי סוג השמרים: שמרי אייל משמשים להכנת בירה מסוג אייל ושמרי לאגר משמשים בהכנת בירה מסוג לאגר.
בין שתי המשפחות מספר הבדלים:
מיקום התסיסה - שמרי לאגר תוססים בחלקו התחתון של מכל התסיסה ושמרי אייל בחלקו העליון.
טמפרטורה - שמרי אייל מתרבים בטמפרטורה גבוהה יותר משמרי לאגר, טמפרטורת התסיסה המועדפת עליהם היא בין 15 ל-24 מעלות צלזיוס.
לעומתם, שמרי לאגר זקוקים לטמפרטורות נמוכות יותר: 4 - 15 מעלות צלזיוס, לכן קירור הוא חלק בלתי נפרד בתהליך הכנת בירה מסוג לאגר.
טעם - טעמה של בירה מסוג אייל עשיר יותר מבירת הלאגר הטיפוסית-מסחרית וזאת בשל חומרי ארומה וטעם שונים המיוצרים בתהליך התסיסה.
הבירה היא מוצר פופולרי המיוצר בידי מבשלות רבות ברחבי העולם.
מבשלות הבירה הפכו במשך השנים לתאגידי משקאות ויין גדולים: שמות כמו פוסטר'ס האוסטרלית, גינס האירית - שנרכשה על ידי דיאג'יו הברזילאית - סאב-מילר (סאב הם ראשי תיבות של South African Brewers), ואחרים.
בין מותגי הבירה הפופולריים: היינקן, טובורג, קרלסברג, סטלה ארטואה, גינס, באס, באדוויזר ומילר האמריקניות, קורונה המקסיקנית, לף הבלגית ואחרות.
מבשלות שונות, כמו וייהנשטפאן, ארדינגר הוגארדן ואחרות, מתמחות בבירות חיטה.
חברת Anheuser-Busch InBev היא חברה הגדולה בעולם לייצור בירה.
היא הוקמה בשנת 2008 לאחר מיזוג של כמה חברות.
בבעלות המותגים כמו באדווייזר, סטלה ארטואה, קורונה המקסיקנית, קילמס הארגנטינאית ועוד.
מלבד המבשלות הגדולות, זוכות לפופולריות גם מבשלות "בוטיק" קטנות, שהולכות ונוגסות חלק משמעותי בשוק הבירה העולמי.
מלבד המותגים הקבועים שלהן מייצרות מבשלות אלה גם בירות עונתיות ובירות מיוחדות, שלמבשלות גדולות קשה להיכנס לייצורן.
שמות מוכרים בתחום הן מבשלת ברוקלין, בוסטון (סמואל אדמס), אנקור ברוארי, מונטית'ס (Monteith's ווסט קוסט, ניו זילנד) ועוד.
בדנוור בקולורדו שבארצות הברית קיים ריכוז של מבשלות בוטיק ומיקרו-מבשלות, ושם נערכים אירועי הבירה החשובים בתחום זה.
בישראל מייצרת חברת טמפו משקאות את הבירות גולדסטאר, מכבי, נשר ואחרות - חלקן תחת מותגים פרטיים.
"מבשלות בירה ישראל" (מב"י) מייצרת את טובורג לסוגיה וקרלסברג.
למבשלה שבאשקלון יש גם רישיון ייצור של בירה גינס.
מבשלות בוטיק בישראל החלו להופיע ולהתפתח באמצע העשור הראשון של שנות ה-2000.
בירה ניתנת לייצור גם באמצעים ביתיים.
כיום, כשבירה מיוצרת באופן תעשייתי ונמכרת בזול, יצור ביתי של בירה נעשה בדרך כלל כתחביב.
לתחביב זה סף כניסה נמוך, מערכות ייצור פשוטות מאוד שמחירן נמוך בהשוואה לתוצר, והידע הבסיסי הדרוש לייצור בירה ביתית נמצא בהישג יד.
התחביב מאפשר רמות התמחות רבות, התנסות ושליטה על התוצאות - מגוון רחב מאוד של טעמים ועל התכונות האחרות של הבירה.
ברחבי העולם קיימות חנויות המתמחות בחומרים הבסיסיים הנדרשים להכנת בירה וכך תומכות בחובבי בישול הבירה.
החומרים הבסיסיים להכנת בירה באמצעים ביתיים הם לתת, כשות ושמרים.
חובבי בישול ביתי רבים מצמצמים את המורכבות של תהליך בישול הבירה לשלוש רמות מקובלות:
בישול עם "קיט": הלתת מגיע בצורת תרכיז לבישול, ממנו מוכן התירוש.
בישול משולב של רכז ולתת: הבישול הביתי כולל במקרה זה גם את שלב מיצוי הלתת.
בישול גרעינים בלבד: התירוש מופק מלתת בלבד.
ככל שהבישול נעשה בתהליך מורכב יותר השליטה בתוצאה (טעם ואחוזי אלכוהול) רבה יותר.
בבישול ביתי על פי רוב אין אמצעים להגזה של הבירה, ולכן ההתססה הסופית של הבירה נעשית לאחר מזיגתה לבקבוקים ("ביקבוק").
שלא כמו בבישול במבשלה, בה ניתן באמצעות מיכשור לייצר תנאים אידיאליים לבישול הבירה, בישול ביתי מושפע מאוד מתנאי הסביבה, וכן מחייב תשומת לב מיוחדת לתנאים הסניטריים של בישול הבירה, ובפרט לחיטוי של האמצעים המשמשים בתהליך.
למרות היות הבירה משקה חריף, אשר לשתייתו השפעות מזיקות על השותה, עולה ממחקרים שונים כי לשתייה מבוקרת של בירה עשויה להיות השפעה מיטיבה דווקא.
ממחקרים אלו עולה כי שתיית בירה משפרת את תפקוד מערכת החיסון, מגינה על הלב ומאזנת רמות סוכר.
הבירה המיוצרת לרוב משעורה, עשירה בפחמימות ובוויטמינים מקבוצה B.
בבירה מינרלים חשובים לבריאות האדם כגון: אשלגן, מגנזיום ואבץ.
לבירה כמשקה חריף (כל עוד היא נצרכת בכמות המומלצת) השפעה חיובית על מצב הרוח.
מחקר שנערך במחלקה למטבוליזם ותזונה במכון הגבוה לחקר המדעים באוניברסיטת מדריד שבספרד, הראה כי שתיית בירה משפרת את ספירת תאי הדם הלבנים, ריכוז ההמוגלובין ורמות הציטוקינים, ובכך מסייעת לגוף להתמודד עם מחלות.
מחקר נוסף שנערך במקביל בכמה מדינות (סקוטלנד, גרמניה וצרפת) אישש כי האתנול שבבירה מסייע להורדת רמות הפיברינוגן וצמיגות הפלזמה.
מחקרים שנערכו בהשתתפות יותר מ-106 אלף נשים צעירות, הוכיחו כי שתייה מתונה וקבועה של בירה (או יין) מורידה את הסיכון לחלות בסוכרת.
ממחקרים אלו עולה כי המנגנון הפיזיולוגי שבאמצעותו מגינה הבירה על הגוף מפני התפתחות מחלת הסוכרת, קשור להגברת הרגישות לאינסולין בגוף בעקבות שתיית האלכוהול.
עם זאת, בירה עשירה בפחמימות ושתייה מתונה נדרשת בפרט לאחר התייעצות עם דיאטן.
מטא-אנליזה שכללה 15 מחקרים בקרב למעלה מ-200 אלף איש, מצאה ירידה של 78% בסיכון לפתח מחלות לב אצל אנשים השותים בירה באופן קבוע, לבין אלו המתנזרים ממנה.
מחקר נוסף שנערך בהשתתפות 2,000 משתתפים, במכון לרפואה סביבתית שבסטוקהולם שוודיה ובשיתוף בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' ארצות הברית, קובע כי שתיית בירה קשורה בסיכון נמוך יותר לחלות בסרטן הכליה.
בירגר דאהלרוס (בשוודית: Johan Birger Essen Dahlerus; 6 בפברואר 1891 - 8 במרץ 1957) היה איש עסקים שוודי אשר שימש ביד הרמן גרינג, כשליח אל בריטניה בניסיון למנוע את מלחמת העולם השנייה.
דאהלרוס נולד בסטוקהולם והיה לאיש עסקים ותעשיין מצליח.
בחוגי התעשיינים השוודים פגש בהרמן גרינג אשר היה בעל קשרים טובים בשוודיה, בשל מוצאה של אשתו הראשונה, קארין פון קאנצוב, מבית אצולה שוודי.
בשנת 1939 החל גרינג להשתמש בדאהלרוס כשליח דיפלומטי.
דאהלרוס האמין כי מלחמת העולם השנייה תהיה אסון לכל המעורבים בה, וכי הדרך בה יש לנקוט על מנת למנוע את המלחמה היא היענות ל"תביעות סבירות" שיעלו הגרמנים.
דאהלרוס, אשר עבד וחי בבריטניה בעברו, והיה שם בעל קשרים רבים, נראה כשליח מושלם למטרותיו של גרינג.
החל מיום 25 באוגוסט 1939 היה דאהלרוס לשליח מעופף בין לונדון ובין ברלין בשליחותו של גרינג.
היטלר ושר החוץ שלו יואכים פון ריבנטרופ ניהלו במקביל מסלול דיפלומטי נוסף למגעים עם בריטניה, דרך השגריר הבריטי לגרמניה, נוויל הנדרסון.
המגעים דרך דאהלרוס היו בלתי רשמיים.
דאהלרוס לא ידע כי כבר ב-22 באוגוסט הורה היטלר לצבאו על המתקפה הקרבה, וכי הוורמאכט עסק בהשלמת ההכנות האחרונות למתקפה.
כל האישים עמם עמד בקשר בממשל הגרמני ידעו זאת, והשימוש בדאהלרוס היה שימוש ציני.
בין 25 באוגוסט 1939 ו-31 באוגוסט 1939 נפגש דאהלרוס עם ראשי הממשל בבריטניה ובגרמניה.
בתחילה נפגש דאהלרוס, בשליחותו של גרינג, עם שר החוץ הבריטי לורד הליפקס, והעביר מכתב ממנו אל גרינג, שהועבר לידיעת אדולף היטלר.
היטלר אף הוא נפגש עם דאהלרוס, והעביר דרכו מסר לנוויל צ'מברלין.
עיקרם של המסרים היו כי יינתן לגרמניה לעשות בפולין כרצונה, ובתמורה תימנע מלהילחם באימפריה הבריטית.
דאהלרוס היה למתווך בלתי רשמי בין שני הצדדים, וחשיבות "מסלול דאהלרוס" עלתה אף על חשיבות המסלול הרשמי בין המדינות דרך השגריר הנדרסון.
לצד דברי השלום בו הלעיטו הגרמנים את דאהלרוס, ברור היה כי כוונתם לקבל לידיהם את שטחי המחלוקת במסדרון של דנציג ואף שטחים נוספים, אם בדרך של מלחמה, ואם בדרך דיפלומטית, בדומה להישגיהם בהסכם מינכן.
דאהלרוס היה סבור כי יש לדון בדרישות.
נראה כי בשלב זה התפכח צ'מברלין וראה כי אין להשלים עם כל תוקפנות נאצית נוספת.
ב-30 באוגוסט העביר דאהלרוס מגרינג לבריטים את הצעותיה של גרמניה למניעת המלחמה.
הנדרסון וגרינג יזמו מפגש בין דאהלרוס לבין השגריר הפולני בלונדון, יוזף ליפסקי, בנוכחות הדיפלומט הבריטי, ג'ורג' אוליבייה פורבס.
היה זה המאמץ האחרון מצד כל הצדדים, הגרמנים, הפולנים והבריטים, להסיר את סכנת המלחמה.
דאהלרוס תיאר לימים את הפגישה בצבעים קודרים.
בספרו "המאמץ האחרון" כתב כי בעת שנפגש עם ליפסקי היה זה שקוע במאמצים להכין את עזיבת צוות השגרירות, וכי הוא קיבל אותם בחדר עבודתו, שכבר היה ריק מחפצים.
לטענת דאהלרוס שמע ליפסקי בקצרה את ההצעה, לקח את הנייר בידיים רועדות, והסביר כי אינו מוסמך לקבל את ההצעה או לדון בה.
תוצאת הפגישה הייתה פגישה למחרת היום בין ליפסקי וריבנטרופ, שהתבצעה כאשר נפלה כבר ההחלטה על הפלישה בידי הגרמנים, ואשר נקטעה באיבה כאשר הודיע ליפסקי כי אינו "בעל סמכויות מלאות".
גם לאחר פתיחת המלחמה, ב-1 בספטמבר 1939 עמד דאהלרוס על כך שהפולנים הם מקור הבעיה, תוך שהוא מאמץ את העמדה הגרמנית, כי הפולנים הם שהתקיפו את גרמניה.
במהלך הימים בהם יכלה עוד גרמניה להיענות לאולטימטום הבריטי והצרפתי, ולהסיג את כוחותיה מפולין, עשה דאהלרוס מאמצים נוספים ליצור קשרים עם משרד החוץ הבריטי, במטרה למנוע את הפיכת המלחמה למלחמת עולם.
לאחר המלחמה העיד דאהלרוס במשפטי נירנברג.
התביעה נסמכה על טענות ל"קנוניה" לפתיחת מלחמה תוקפנית, וגרינג רצה להביא את דאהלרוס כעד הגנה, על מנת להראות כי עשה ככל יכולתו למנוע את המלחמה.
גרינג, אשר עמד בפני עונש המוות תלה תקוות רבות בעדותו זו של ידידו.
על הדוכן הודה דאהלרוס כי נראה שהולך שולל בידי היטלר, ובמידה רבה אף בידי ידידו גרינג.
דאהלרוס הודה בעדותו כי רק ב-26 בספטמבר, לאחר שכיבושה של פולין הושלם, הבין כי שימש ככלי משחק בידי גרינג, בניסיון לסחוט מבריטניה ויתורים נוספים, בטרם תתקוף גרמניה את פולין, צעד שעליו לא היה ברצונה לוותר.
פרט המוזכר במקורות רבים הוא כי בעדותו בנירנברג טען דאהלרוס, כי כאשר דיבר עם היטלר, והלה התלהב והרים את קולו, היה ריח הפה שלו כה רע עד שדאהלרוס נאלץ לצעוד לאחור.
בשנת 1948 פרסם דאהלרוס ספר אוטוביוגרפי בשם "המאמץ האחרון", בו תיאר את שליחותו.
בירדד קולי (הקולי המזוקן) הוא גזע של תת-המין כלב הבית.
מוצאו של הבירדד קולי הוא מאנגליה ומסקוטלנד.
בירדד קולי הוא כלב בגודל בינוני עם פרווה באורך בינוני.
גוף הכלב ארוך וישר, ולמרות היותו שרירי, הוא אינו כבד משקל.
הכלב בעל הבעה מסוקרנת ושמחת חיים.
תוחלת חייו של הבירדד קולי היא 13 שנים.
צבעם שחור־לבן, אפור־לבן או חום־לבן.
פרוותו ארוכה ושופעת, כפולה ולא נשירה באופן יחסי.
גובהו נע בין 51 ל-56 סנטימטרים ומשקלו נע בין 18 ל-28 קילוגרמים.
הכלב הטלוויזיוני נחשון הוא בירדד קולי.
בירגיט נילסון (בשוודית: Birgit Nilsson, 17 במאי 1918 – 25 בדצמבר 2005) הייתה זמרת סופרן שוודית שהתמחתה ביצירות אופראיות וסימפוניות.
בירגיט נילסון נולדה בכפר בסקונה.
בהתחשב ברקע הכפרי היה עליה לעמול קשה כדי לחדור לעולם המוזיקה, שעתיד לחלוק לה כבוד ויקר בהמשך.
רישומה על מספר תפקידים שביצעה היה כה עז, ששמה מזוהה עם רפרטואר רחב הנקרא על שמה, "רפרטואר נילסון".
היא הופיעה באופרות של ריכרד שטראוס והתמחתה ב"טורנדוט" של פוצ'יני, אולם היה זה וגנר שהמוזיקה שלו קידמה את הקריירה שלה וששירתה עשתה למען יצירותיו מה שלא חוללה שום זמרת אחרת מאז ימיה של קירסטן פלגסטד, הנורווגית שחלשה על רפרטואר וגנר במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
בשיאה, הרשימה נילסון את מאזיניה בהופעות חיות בעוצמת קולה, שבקע ללא מאמץ מבעד לתזמור הדחוס ביותר ובשליטה ראויה לציון בנשימה, שאפשרה לה להחזיק גם בצליל הגבוה ביותר למשכי זמן ארוכים ביותר.
כושר הפרשנות שלה התעצם בד בבד עם התפתחות הקריירה שלה, ולצד היותה תופעה ווקאלית, התגלתה גם כאמנית מרגשת.
בין עמיתיה, נודעה גם בחוש ההומור המשעשע שלה.
בירגיט נילסון נולדה בחווה כ-100 ק"מ צפונית למאלמה.
בדומה לאמנים רבים, ראתה גם היא את עצמה כמי שלמדה בכוחות עצמה.
"המורה הטוב ביותר היא הבימה", אמרה למראיין ב-1981. "את יוצאת אליה, ואת צריכה ללמוד להקרין את עצמך".
היא מתחה ביקורת חריפה על הכשרתה המוקדמת וייחסה את העובדה שהחזיקה מעמד לכישרון מולד.
"המורה הראשון שלי לפיתוח קול כמעט קטל אותי", אמרה.
"השני לא היה טוב ממנו בהרבה".
אמה, שהייתה זמרת, החלה בהכשרתה המוזיקלית של נילסון כשזו הייתה בת שלוש, כשקנתה לה פסנתר צעצוע, שעליו החלה הילדה לנגן נעימות להנאתה.
פעם אמרה למראיין, שידעה לשיר עוד לפני שלמדה ללכת.
כשרונה הווקאלי בא לביטוי בגלוי בפעם הראשונה כשהחלה לשיר במקהלת הכנסייה ומנצח המקהלה עודד אותה לקבל שיעורי פיתוח קול.
בשנת 1941 החלה ללמוד אצל יוסף היסלופ וארנֶה סונגארד באקדמיה המלכותית למוזיקה בסטוקהולם.
הופעת הבכורה של בירגיט נילסון באופרה המלכותית של סטוקהולם ב-1946 הזדמנה לה בהודעה של שלושה ימים בלבד, כשהתבקשה לשיר את תפקיד אגתה ב"קלע החופשי" של ובר כמחליפה לזמרת שחלתה.
המנצח, לאו בלך, לא התלהב ממנה, אך כבר ב-1947 השתנה המצב, כשהופעתה בתפקיד ליידי מקבת' של ורדי באותו בית אופרה בניצוח פריץ בוש זיכתה אותה בשבחי הקהל השוודי.
מבחר תפקידים ויצירות נפלו עכשיו בחלקה - שטראוס, ורדי, וגנר, פוצ'יני וצ'ייקובסקי.
בסטוקהולם בנתה רפרטואר יציב של תפקידים בעלי אופי לירי-דרמטי, בהם דונה אנה, אאידה, ליזה, טוסקה, ונוס, זיגלינדה, סנטה והמרשלין, אחד התפקידים האהובים עליה (אם כי לאחר זמן קבלה שאיש לא הזמין אותה מעולם לבצע אותו).
בהדרכת פריץ בוש המריאה הקריירה שלה אל-על.
לבוש היה חלק חשוב בהשגת ההזמנה הראשונה החשובה שלה להופיע מחוץ לשוודיה, בתפקיד אלטרה ב"אידומניאו" של מוצרט בפסטיבל גליינדבורן של 1951. הופעתה הראשונה באופרה של וינה ב-1953 (שם תמשיך להופיע בקביעות במשך יותר מ-25 שנים) התגלתה כנקודת מפנה של ממש.
אחריה באה אלזה ב"לוהנגרין" בפסטיבל ביירוית ב-1954 ואז ברונהילדה הראשונה שלה במחזור השלם של "הטבעת" באופרה הממלכתית של בוואריה, בפסטיבל מינכן של 1954. אחרי אלזה בביירוית, חזרה כזיגנלינדה, ברונהילדה ואיזולדה עד 1969, כולם בהצלחה בינלאומית גדולה.
נילסון הופיעה בתפקיד טורנדוט, הקצר אך המחייב צליל גדול מן הרגיל, בלה סקאלה, מילאנו, בשנת 1958 ומשם המשיכה עמו לשאר איטליה.
ב-1966 ניתן לה פרס סונינג בדנמרק.
הופעתה הראשונה באמריקה הייתה בתפקיד איזולדה ב"טריסטן ואיזולדה" של וגנר, באופרה של סן פרנסיסקו, בשנת 1956. למעמד של כוכבת בינלאומית זכתה לאחר הופעה בתפקיד איזולדה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1959, הופעה שהגיעה לעמודים הראשונים בעיתונות.
ב-1958 זכתה בכבוד נדיר, כשהוזמנה לפתוח את העונה בלה סקאלה בתפקיד טורנדוט, הזמרת השנייה הלא-איטלקייה (הראשונה הייתה מריה קאלאס) שזכתה לכבוד זה מאז הוקם בית האופרה בשנת 1776, שהיה לדבריה האירוע החשוב ביותר בחייה.
נילסון הופיעה בבתי אופרה רבים מן החשובים באירופה, בהם האופרה של וינה, האופרה של ברלין, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, טוקיו, פריז, בואנוס איירס, האופרה הלירית של שיקגו והאופרה הממלכתית של המבורג.
נילסון נודעה בעולם המוזיקה כסופרן הווגנרי הראשון במעלה בתקופתה, מי שתפסה את מקומה של הסופרן הנורווגית הגדולה קירסטן פלגסטד, בעיקר בתפקיד ברונהילדה.
עם זאת, שרה רבים משאר תפקידי הסופרן המפורסמים, ביניהם ליאונורה (פידליו), אאידה, טורנדוט, טוסקה, וכן אלקטרה וסאלומה (ריכרד שטראוס).
היא ניחנה, לדברי הניו יורק טיימס, ב"קול בעל ניקיון וצלילות ללא דופי ובכוח התמדה שאינו ניתן לערעור".
הקריירה שלה הייתה ארוכה ומרשימה ונמשכה עד שנות ה-80, כאשר שרה בעיקר את אלקטרה.
קולה של נילסון איבד מעט מאוד מעוצמתו או מיציבותו במשך השנים, וכשרונותיה התיאטרליים השתפרו בהתמדה.
די היה לראות או לשמוע אותה בתפקיד אלקטרה כדי שלא לפקפק ביכולתה כשחקנית ומעטות מאוד השתוו לאיזולדה שלה בהצגת הזעם והתסכול של המערכה הראשונה, הרגש הארוטי של המערכה השנייה או ההזדככות של המערכה השלישית.
בתפקיד ברונהילדה, הביעה בלהיטות הן את המאפיינים האנושיים והן את אלה דמויי-האלה של התפקיד.
כבדות מסוימת שיבשה את ביצועיה במוצרט ובוורדי, וחוסר ביטחון מסוים בגובה הצליל תקף אותה לפעמים ברפרטואר הזה, אולם הופעתה בפוצ'יני, בעיקר ב"טורנדוט", נחרתה בזיכרון.
קולה של נילסון לא נחשב מדהים כל כך בממדיו, כפי שיכולים להעיד אלה ששרו עמה, אלא שהפקתו הייתה בוטחת כל כך וממוקדת בשלמות כזאת, שלא היה לה כל קושי למלא את האולם הגדול ביותר או להישמע מעל שאון התזמורת הפרוע ביותר.
בירגיט נילסון התייחסה בספקנות לתרבות הנעורים שהשתלטה בתקופה האחרונה על האופרה ודיברה לא פעם על הנזק שתכנון קריירה שאפתני מדי גורם לקולות צעירים בראשית דרכם.
"במאים ומנהלים אינם דואגים לעתיד הצעירים", אמרה פעם.
"הם פשוט לוקחים צעיר אחר, כשהקודם מתקלקל".
בתרבות האופרה של ימינו, כאשר מטפחים קול בצורה הטובה ביותר, הוא מגיע לשיא בשלותו בשנות ה-40 של הזמר ומתחיל לרדת בשנות ה-50 שלו.
אף על פי כן, בגיל 66, שבו רוב הזמרים נאחזים במה שנותר מן הקריירה שלהם ברסיטלים שאינם מאמצים כל כך, עם פסנתר ובטרנספוזיציה דיסקרטית לסולם נמוך יותר, בירגיט נילסון שרה בקונצרט בניו יורק יצירות של שטראוס ווגנר, שענו על דרישות המלחינים ללא הנחות.
"הגברת נילסון לא נשמעה צעירה", כתב פעם ויל קראצ'פילד בניו יורק טיימס.
"צלילים נמוכים וחרישיים נשמעו לעיתים קרובות לא בטוחים; צלילים ממושכים לא תמיד שמרו על יציבותם", והוא ממשיך - "הדבר הנפלא הוא, שזה איננו מטריד אותה.
לא הייתה בהופעתה שום תחושה של אי-נוחות או דאגה".
המנצח אריך ליינסדורף חשב שאריכות הקריירה שלה, כמו זו של פלגסטד, קשורה קשר כלשהו למורשתה הסקנדינבית וציין, כי לביצוע וגנר יש צורך ב"אנשים מתחשבים, סבלניים ושיטתיים".
בירגיט נילסון לא ייחסה את הקריירה הארוכה שלה לשום סגנון חיים או משטר מסוים.
"אינני עושה שום דבר מיוחד", אמרה פעם.
אני שותה מעט יין ובירה.
היו מי שהשוו את הצלילים הגבוהים של בירגיט נילסון, בעוצמתם המוחלטת, לאלה של זמרת בימות ברודוויי, אתל מרמן.
אנשים ששמעו מבחוץ דוֹ גבוה בביצוע של "טורנדוט" ב"ארנה די ורונה" באיטליה חשבו, שזו אזעקת אש.
זמרת הסופרן בעלת השם, ליאוני ריזאנק, סירבה כשהציעו לה לשיר תפקיד זה אחרי נילסון במטרופוליטן אופרה.
בירגיט נילסון נודעה בתשובותיה הקצרות והקולעות.
הסוד לשירת איזולדה, אמרה, הוא "נעליים נוחות".
לאחר חילוקי דעות עם הזמרת האוסטרלית ג'ואן סאת'רלנד נשאלה נילסון, אם היא חושבת שהתסרוקת המנופחת, שסאת'רלנד התפרסמה בה, אמיתית.
אחרי שהטנור פרנקו קורלי נשך, על פי הטענה, את צווארה בריב על הבמה בנושא תווים מושהים, ביטלה נילסון הופעות בטענה, שהיא חולה בכלבת.
עוד נודעה בירגיט נילסון בהומור שלה ובהצלחותיה הכספיות.
היא הייתה לאחת הזמרות בעלות השכר הגבוה ביותר בתחום, בחלקו הודות לנדירות כישוריה.
כאשת עסקים ממולחת, נשאה ונתנה ברוב הקריירה שלה בעצמה.
מעולם לא התלהמה ולא הרשתה לעצמה התפרצויות זעם.
היא גם הייתה גאה מכדי לצאת בתביעות ישירות.
את שיחות ההכנה שלה לחתימה על חוזה היו מתחילות בדחיית כל הצעה ובתגובות חמקניות באשר לזמינותה באופן כללי.
בקו זה הייתה ממשיכה עד שהאמרגן היה מציע משהו שהיה לרוחה.
על כך הייתה משיבה ב"ייתכן".
כעת שלטה במצב והצד השני היה מפציר בה להיענות לדבר, שבו חשקה מלכתחילה.
כשנשאלה פעם מה התפקיד החביב עליה ביותר, ענתה: "איזולדה פרסמה אותי.
אנקדוטה מעניינת שמספרים עליה מאפיינת את יחסיה עם סר רודולף בינג, המנהל ארך-הימים של המטרופוליטן אופרה.
כשנשאל בינג, אם קשה להסתדר איתה ענה, כך אומרים, "לגמרי לא.
מכניסים די כסף וקול מזהיר יוצא".
כשנילסון הכינה את דו"ח המס שלה ונשאלה, אם יש מי שתלוי בה לפרנסתו, ענתה, "כן, רק אחד.
על פי סיפור אחר, כשחזרה פעם לאירופה מניו יורק, תפרה מספר לא קטן של שטרות דולר בבטנת מעיל הפרווה שלה.
נילסון נודעה כמי שאיננה חוששת להעז פנים לפני מנצחים רבי-השפעה.
דוגמה לכך התרחשה בחזרה ל"ולקיריות" ב-1967 עם הרברט פון קאראיין, כשהאור העגמומי של ההפקה הניע את נילסון להופיע לחזרה עם קסדת כורים לראשה (וכנפי ולקיריה לכתפיה).
כשגאורג שולטי דרש, ב"טריסטאן ואיזולדה", מקצבים שהיו איטיים מדי לטעמה של נילסון, האטה עוד יותר בהצגה הראשונה והביאה את המנצח לשנות את דעתו.
על אף ההכרה העולמית שזכתה לה, הייתה נילסון, לדבריה, עצבנית לפני כל הופעה חשובה.
"לפני הצגת בכורה, בדרך לאופרה, הייתי מייחלת לאיזו תאונה קטנה, קטנטונת, לא משהו גדול, רק שלא אצטרך לשיר", סיפרה בראיון משנת 1977 לטלוויזיה השוודית.
נילסון הרבתה לדבר על מגבלותיה.
היא אמרה שקולה לא התאים היטב למה שתיארה כמרקמים הרכים והצלילים המעודנים של אופרות איטלקיות.
לא שזה מנע ממנה לשיר תפקידים אלה.
העובדה, שנילסון הייתה במקום למלא את תפקיד ברונהילדה, הניעה את "תקליטי דקה" לקחת על עצמה את המבצע הנועז והיקר במידה שלא תתואר של הקלטת-האולפן הראשונה ל"מחזור הטבעת" בן ארבע האופרות של וגנר, בניצוח גאורג שולטי ובהפקת ג'ון קלשואו.
המאמץ דרש שבע שנים, מ-1958 עד 1965. הסרטת ההליכים הפכה את נילסון לדמות מוכרת בעיני צופי טלוויזיה בעלי מודעות אמנותית.
עם היותה אורחת תכופה במטרופוליטן אופרה, לא תמיד ראתה בירגיט נילסון את הדברים עין בעין עם המנהל מטיל האימה, רודולף בינג, ולא עם המנצח הרברט פון קאראיין.
התוצאה הייתה הן מספר קטן יותר מן המקוּוה של הופעות בניו יורק בראשית שנות ה-70 והן הרחקתה, למעשה, מפסטיבל זלצבורג.
הקריירה האמריקנית של נילסון הוסטה מן המסלול באמצע שנות ה-70 בשל סכסוך עם רשויות מס ההכנסה של ארצות הברית, שתבעו ממנה מיסים לשנים קודמות.
כעבור כמה שנים, עבר הטיפול לפסים שקולים יותר: עובד לוח זמנים לתשלומים, והניתוק הנרגז של נילסון מארצות הברית הסתיים.
בשובה כתב דונאל הנאהאן בניו יורק טיימס: "קול החצוצרה הנודע בזוהרו עודנו רחוק מלהישמע כקורנט".
בירגיט נילסון הופיעה במטרופוליטן אופרה 223 פעמים ב-16 תפקידים.
זכורה הופעתה כזיגלינדה מחליפה מול ריטה הנטר כברונהילדה בשנות ה-70'.
היא הופיעה 232 פעמים באופרה הממלכתית של וינה משנת 1954 עד 1982, והפילהרמונית של וינה, התזמורת של הלהקה, העניקה לה חברות-כבוד בשנת 1999. "אם הייתה אי פעם מישהי, שאפשר לכנותה כוכב אמיתי כיום וזמרת אופרה בעל שם עולמי בשעתה, הרי זו פראו נילסון", אמר יואן הולנדר, מנהל האופרה של וינה.
בשנת 1977 יצאה לאור בשוודיה אוטוביוגרפיה של בירגיט נילסון בשם "זכרונותי בתמונות".
בשנת 1981 הוציאה שוודיה בול דואר הנושא את תמונת בירגיט נילסון בתפקיד טורנדוט.
כן העניקה לה ממשלת שוודיה מדליית זהב, אות הכבוד הגדול ביותר שהממשלה יכולה להעניק לאזרח שוודיה כפרט.
בשנת 1988 קראה הקרן האמריקנית-סקנדינבית פרס על שמה; פרס בירגיט נילסון ניתן לזמרי אופרה צעירים ומבטיחים באמריקה.
היא עצמה ישבה בראש חבר השופטים בכמה מן התחרויות.
בירגיט נילסון פרשה מן השירה בשנת 1984 ובילתה את שנות זקנתה בכפר ילדותה שבדרום שוודיה.
היא מתה בגיל 87, בביתה, בכפר שבו נולדה.
בירגיט פרינץ היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת החלוצה.
פרינץ נחשבת בעיני רבים לאחת משחקניות הכדורגל הטובות בכל הזמנים.
היא זכתה שלוש פעמים ברציפות בתואר שחקנית השנה של פיפ"א וכמו כן, היא סגנית מלכת השערים של גביע העולם בכל הזמנים עם 14 כיבושים.
ב-1992, החלה פרינץ לשחק כדורגל מקצועני כשהצטרפה לקבוצת פ.ס.וו פרנקפורט מההבונדסליגה.
היא שיחקה בקבוצה שש שנים, במהלכן זכתה בשתי אליפויות ובשני גביעי מדינה.
בשנתיים האחרונות שלה בקבוצה, ב-1997 וב-1998, סיימה כמלכת השערים של הליגה.
ב-1998, עברה ליריבה העירונית, FFC פרנקפורט, שם נחלה הצלחה מרובה.
ב-13 עונות בקבוצה, זכתה פרינץ בשש אליפויות בונדסליגה, בשמונה גביעי מדינה ופעמיים בתואר מלכת שערי הליגה (2001 ו-2007).
הישג השיא שלה בקבוצה היה כאשר פרנקפורט זכתה שלוש פעמים בליגת האלופות ופעם נוספת הגיעה לגמר.
למשך עונה אחת, הצטרפה לקבוצת קרוליינה קארג' מליגת הכדורגל האמריקאית, ה-WUSA.
במהלך עונה זו, זכתה הקבוצה באליפות הליגה כשהיא מחוזקת בשחקניות כמו פרינץ, האגה רייסה וקרלה אוברבק.
אחרי גביע העולם ב-2003, קיבלה פרינץ הצעה מפתיעה מנשיא קבוצת כדורגל הגברים האיטלקית, פרוג'ה, להצטרף אליו ולחתום בקבוצה תמורת שכר של בין חצי מיליון למיליון אירו.
למרות השכר הגבוה, פרינץ סירבה להצעה בטענה שמדובר ב"תעלול שיווקי" ומפחד מישיבת יתר על הספסל.
במהלך שנותיה בפרנקפורט זכתה פרינץ גם במספר רב של תארים אישיים; היא קבעה שיא של שמונה זכיות רצופות בתואר כדורגלנית השנה בגרמניה (2001-2008).
היא נבחרה שלוש פעמים ברציפות לתואר כדורגלנית השנה בעולם (2003-2005), וארבע שנים רצופות סיימה במקום השני אחרי מרטה הברזילאית (2007-2010).
ביולי 1994, כשהיא בת 16 בלבד, ערכה פרינץ את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה במשחק נגד קנדה.
היא נכנסה כמחליפה בדקה ה-72 וכבשה את שער הניצחון בדקה ה-89. שנה לאחר מכן, היא זכתה בתואר בינלאומי ראשון עם הנבחרת, כאשר כבשה בניצחון על נבחרת שוודיה בגמר אליפות אירופה.
באותה שנה, הייתה חלק מסגל הנבחרת שסיים במקום השני בגביע העולם.
במשחק הגמר, נגד נורווגיה, הפכה פרינץ לכדורגלנית הצעירה ביותר אי פעם שמשחקת בגמר הגביע העולמי.
בעשור הבא, הפכה פרינץ לאחת הכדורגלניות הבינלאומיות המצליחות ביותר.
היא זכתה ארבע פעמים נוספות באליפות אירופה - ב-1997, 2001, 2005 ו-2009. היא שיחקה עם גרמניה בשלוש אולימפיאדות (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), אך מעולם לא הובילה את הנבחרת ליותר ממדליית ארד.
בגביע העולם ב-2003, הגיעה פרינץ לשיאה כאשר הובילה את גרמניה לזכייה היסטורית בטורניר, תוך כדי שהיא זוכה בתוארי כדור הזהב (השחקנית המצטיינת של הטורניר) ונעל הזהב (מלכת השערים).
ארבע שנים לאחר מכן, בתור קפטנית, הייתה פרינץ שותפה מרכזית לזכייה השנייה ברציפות של הגרמניות בגביע העולמי.
ב-12 באוגוסט 2011, בגיל 33, לאחר שכשלה עם נבחרתה ברבע גמר המונדיאל, החליטה פרינץ לפרוש מכדורגל מקצועני.
פרינץ מחזיקה במספר לא מבוטל של שיאים לאומיים ובינלאומיים.
עם 14 כיבושים, היא סגנית מלכת השערים של המונדיאל בכל הזמנים - שנייה רק למרטה הברזילאית.
בנוסף, היא מחזיקה בתואר סגנית מלכת השערים של המשחקים האולימפיים בכל הזמנים עם עשרה כיבושים.
פרינץ היא שיאנית ההופעות ושיאנית השערים בנבחרת גרמניה, 214 ו-128 בהתאמה, וכמו כן, היא הכדורגלנית הלא-אמריקאית בעלת מספר ההופעות הרב ביותר בהיסטוריה של הכדורגל.
בירדי הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1984 בבימויו של אלן פארקר בכיכובם של מת'יו מודין וניקולס קייג'.
הסרט מבוסס על נובלה עם אותו שם מאת ווילאם ווארטון.
פסקול הסרט נכתב ובוצע על ידי פיטר גבריאל.
חלק מהקטעים מכילים גרסאות חדשות לשיריו של גבריאל מאלבומו השלישי והרביעי.
הסרט זכה לביקורות חיוביות וזכה בפרס הגרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בחור צעיר המכונה בירדי יושב על רצפת החדר שלו בבית חולים פסיכיאטרי ונראה שאינו מגיב לסובב אותו.
בבית חולים אחר רואים סמל בצבא ארצות הברית בשם אל קולומבטו, פניו חבושות בכבדות.
אל משתחרר מבית החולים ונוסע ברכבת ובדרך הוא חושב על חברו בירדי.
פלאשבק משנות השישים בשכונה של מעמד הפועלים בפילדלפיה, פנסילבניה נער מתבגר שכנויו בירדי מתיידד עם שכנו הסמוך אל קולומבטו, וחולק איתו את אהבתו לציפורים ובפרט כיצד הוא מוקסם מיכולתם לעוף.
השניים מתמסרים לתחביבו של בירדי לתפוס יונים כדי לאלף אותן כיונות דואר.
הם שומרים את היונים בכלוב גדול מעץ שבירדי בנה מחוץ לבית הוריו.
לילה אחד הם מטפסים לקצה של בית זיקוק, שם בירדי נתלה על זיז כדי לתפוס את היונים המקננות עליו.
בירדי מאבד את אחיזתו ונופל מגובה של מספר קומות, אך נוחת על ערמת חול.
מסוחרר מעט, הוא אומר לאל שבזמן הנפילה הוא עף.
אחרי שבירדי מאושפז בגלל פציעות קלות, הוריו מפרקים את הכלוב.
מעבר לזמן הסיפור הנוכחי רס"ן וייס, רופא צבאי, מספר לאל שאף על פי שפציעותיו של בירדי קלות יחסית, הוא לא דיבר מאז שנמצא.
אל מדבר עם בירדי ארוכות, אך מתוסכל יותר ויותר מחוסר התגובה שלו.
לאחר מכן הוא נרגש כאשר בירדי מחייך לבדיחה שהוא משמיע.
וייס שולל את התגובה כהתנהגות דיסוציאטיבית.
פלשבק בירדי נעתר לרצונו של אל לעסוק בדבר אחר.
לאחר שרכשו פורד משנת 1953 ושחזרו אותו, אביו של אל רושם את הרכב על שמו.
אל מסיע את בירדי לטיילת של אטלנטיק סיטי, אך הם נעצרים למחרת לאחר שמר קולומבטו מדווח שהמכונית נגנבה.
לאחר שחילץ את הנערים מהכלא, מר קולומבטו מוכר את הרכב.
בהמשך בירדי מתעמת איתו וטוען שאסור היה לו למכור את המכונית מכיוון שהיא לא הייתה שלו וכמחאה הוא מסרב לכסף שהוצע לו כפיצוי.
בירדי בונה כלוב ציפורים חדש בחדר השינה שלו ורוכש שתי כנריות.
הוא מכנה את הנקבה פרטה ואת הזכר אלפונסו על שם חברו אל.
עם חזרתו לבית הספר, בירדי נתקל בחברה לכיתה, דוריס רובינסון, ואל מעודד אותו לבקש ממנה לצאת לדייט.
בנשף, בירדי רוקד עם דוריס בלי חשק ומשאיר אותה מבולבלת ומושפלת.
לאחר מכן דוריס מסיעה אותו למקום מבודד, שם בירדי דוחה את הפלירטוטים שלה.
בירדי חוזר הביתה לחדר השינה שלו ונשכב עירום בכלוב הציפורים.
במצב חצי מודע הוא מתבטא על רצונו למות ולהיוולד מחדש כציפור.
לאחר מכן הוא מדמיין את עצמו עף כמו ציפור ברחבי חדרו, ברחבי הבית ומחוצה לו בשכונה.
עם סיום הלימודים, השניים מתגייסים לצבא לשרת במלחמת וייטנאם.
אל נפצע קשה בהתרסקות מסוק בג'ונגל ובירדי מאושפז בבית חולים לחולי נפש לאחר שנעדר מהצבא למשך חודש שלם.
מעבר לזמן הסיפור הנוכחי אל חושד שבירדי מפברק שיגעון כדי להסתתר מהעולם.
הוא משתף את דעתו עם בירדי ומגלה לו שגם הוא מעוניין להסתתר מהסביבה עקב פציעותיו שלו.
בירדי מגיב במפתיע באומרו לאל שהוא לא מדבר אמת.
אל מתרגש ובוכה ואז מיידע את ווייס על תגובתו של בירדי, אך כשהרופא מגיע, בירדי שוב שותק.
מכיוון שהוא לא רואה התקדמות במצבו של בירדי, וייס מורה לאל לעזוב.
אל מסרב ודוחף את הרופא שנמלט מהחדר.
לאחר שווייס בורח, שני אחים של בית החולים הפסיכיאטרי נשלחים כדי להכניע את אל.
אל נלחם בהם ולוקח את בירדי לגג בית החולים.
בירדי ממהר אל הקצה, מרים את זרועותיו כאילו הוא עומד לעוף וקופץ מהגג.
אל רץ אל המדף ומוצא את בירדי במפלס אחר של הגג עומד ללא פגע.
הוא קורא אליו "בירדי" ובירדי מסתכל אליו, מחייך ועונה "מה?".
לאחר פרסום הרומן בירדי של ויליאם וורטון ב-1978, אלן פארקר קיבל עותקי גיליון הוכחה של הספר מסוכנו, שייעץ לו כי הספר עומד להיות מופק כסרט.
לאחר שקרא את הספר, פרקר דן בו עם עמיתו, המפיק אלן מרשל, לפני שדחה את ההזדמנות לביים עיבוד קולנועי.
הוא הסביר, "חלק גדול מהסיפור התרחש בראשו של הנער, והשירה של הספר הייתה ספרותית.
להפוך את זה לקולנועי - לא ידעתי אם אני מסוגל לעשות את הקפיצה הזו." בספטמבר 1979, אוריון פיקצ'רס רכשה את זכויות הספר תמורת 150,000 דולר.
באוקטובר 1982, A&M Films, חברת בת חדשה של A&M Records, רכשה את זכויות הסרט והזמינה את סנדי קרופף וג'ק בהר לכתוב את התסריט.
קרופף ובהר ביצעו שינויים שונים מהרומן, והחליטו להתמקד בעיקר בחברות בין בירדי לאל קולומבטו.
הם גם החליטו למקם את הסיפור בזמן מלחמת וייטנאם, בניגוד לרומן שמתרחש במלחמת העולם השנייה.
"היינו בתיכון באמצע שנות ה-60," הסביר בהר, "אז לגדול אז זו הייתה החוויה שלנו." מבנה הסרט דרש מקרופף ובהר ליצור נרטיב לא ליניארי, ולייצר חלק ניכר מהפעולה והדיאלוג מהנרטיב של אל ברומן.
הם בילו שנה בניסיון למכור את התסריט לאולפנים שונים, ללא הצלחה.
ב-1983, פרקר קיבל את התסריט מ-A&M ולאחר שקרא אותו, חתם כבמאי.
לאחר מכן הוא דן בעיבוד עם מנהלים בטרייסטאר פיקצ'רס.
לאחר שהאולפן הסכים להפיק את הסרט, פרקר נסע ללוס אנג'לס, שם נפגש עם קרופף ובהר לעבוד על התסריט.
פרקר ומנהלת הליהוק ג'ולייט טיילור ערכו ליהוק פתוח בלוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, סן חוזה, ניו יורק ופילדלפיה.
מת'יו מודין התמודד במקור על תפקיד אל קולומבטו, אך פרקר החליט ללהק אותו כבירדי, מאמין שלשחקן יש "איכות כנה ומסוגרת" המתאימה ביותר לדמות.
מודין אמר, "הייתי המום כי לא התמודדתי על תפקיד בירדי.
מעולם לא דמיינתי שאשחק את תפקיד בירדי.
אז, הייתי צריך לעבור טרנספורמציה יוצאת דופן בראש שלי כדי להחיות את הדמות המדהימה הזו.
זו הייתה חוויה מדהימה לעשות את הסרט."
ניקולס קייג' לוהק לתפקיד אל קולומבטו.
הוא שיתף, "פחדתי מהתפקיד של אל, כי זה היה שונה מכל מה שעשיתי קודם, ולא ידעתי איך להגיע למקומות שהתפקיד דרש ממני מבחינה רגשית." עבור סצנות שבהן פניו של אל מעוותות ועטופות בתחבושות, קייג' איבד 15 פאונד ושתי שיניים קדמיות נעקרו.
"רציתי להיראות כאילו פגעה בי פצצה," הוא אמר.
"זה נתן לי תחושה של משהו שאיבדתי.
הרגשתי שזה תפקיד של פעם בחיים, והוא ראוי לזה."
אליזבת וויטקרפט עבדה כמלצרית בפילדלפיה לפני שלוהקה כרוזאן, נערה מתבגרת שמתנשקת עם אל.
הסרט סימן את הופעת הבכורה שלה בקולנוע.
מוד ווינצ'סטר קיבלה את תפקיד דוריס רובינסון, נערה מתבגרת שבירדי פוגש, במהלך אודישנים בסן פרנסיסקו.
דולורס סייג', שגם היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט, מגלמת את אמו של בירדי.
דני גלובר קיבל את תפקיד מר לינקולן, בעל ציפורים שמתיידד עם בירדי, אך פרקר הסיר את הסצנה שלו מהסרט הסופי, והסביר שהיא "הייתה די לא במקום במסגרת הסיפור".
פרקר תכנן במקור לצלם סצנות באוקלנד, לפני שביקר במיקומים האמיתיים בפילדלפיה שתוארו ברומן.
עם הגעתו לפילדלפיה, הוא והמפיק אלן מרשל הקימו משרדי הפקה במלון הולידיי אין.
חיפוש מיקומים החל בזמן שפרקר ערך ליהוקים בניו יורק.
מנהל המיקומים רורי אנקה ומעצב ההפקה ג'פרי קירקלנד ביקרו באזורים מוזנחים של פילדלפיה והציעו הצעות לפרקר בביקוריו בסופי שבוע מניו יורק.
פרקר הגיע להסכם עם האיגוד הבינלאומי של עובדי הבמה בתיאטרון (IATSE) שאפשר לחברי הצוות הבריטי לעבוד לצד חברי האיגודים המקומיים של החוף המזרחי והמערבי.
הוא נאלץ להעסיק לפחות ארבעה חברים משני האיגודים המקומיים של הצלמים כדי לאפשר לשותפיו הקודמים — צלם ראשי מייקל סרסין, מפעיל המצלמה מייקל רוברטס ועורך ג'רי המבלינג — לעבוד על הסרט.
הצילומים תוכננו להתחיל בדצמבר 1983, אך נדחו בשישה חודשים כדי להתאים ללוח הזמנים של מודין עבור גברת סופל (1984).
צילום ראשי החל בפילדלפיה ב-15 במאי 1984, עם תקציב הפקה של 12 מיליון דולר." התסריט דרש שימוש בסך הכל ב-24 מיקומים לצילומים בפילדלפיה וסנטה קלרה .
מאלף החיות גארי ג'רו השתמש ב-80 קנריות שונות לסצנות שונות בסרט, וכן ביונים, ציפור קרן, חתול, 18 כלבים ושחף.
אגף נשים בבית הכלא בית התיקון של פילדלפיה שימש ככפיל לסצנה המתרחשת בבית סוהר באטלנטיק סיטי.
סצנה שבה בירדי ואל מטפסים על מסילת רכבת מוגבהת צולמה בתחנת רחוב 46 מעל צומת Farragut ורחוב Market בשכונת מיל קריק.
לאחר מכן עברו הצוות והשחקנים לבניין עיריית פילדלפיה, שם וילסון גוד, ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של העיר, ביקר בסט והעניק לפרויקט את ברכתו.
לאחר ארבעה שבועות של צילומים בפילדלפיה, עברו הצוות והשחקנים לווילדווד, ניו ג'רזי, ששימש ככפיל לסצנות המתרחשות בטיילת אטלנטיק סיטי.
לאחר מכן עברו הצילומים לסן פרנסיסקו.
הסצנה שבה בירדי ואל מטפסים על גג בית זיקוק צולמה על גג של מפעל גז נטוש בהרקולס.
הסצנה דרשה ממודין וקייג' להיתלות מקצה הגג כשהם מאובטחים בחוטי בטיחות, בעוד הרצף שבו בירדי נופל מהגג בוצע על ידי כפיל פעלולים.
ההפקה המשיכה לצלם את טיסתו של בירדי על אורניתופטר במטמנת ניובי איילנד במחוז סנטה קלרה.
צילום הסצנה נחשב לסיכון בריאותי בקרב השחקנים והצוות, בשל הזבל החשוף וריח גז המתאן.
במקור תכננו הבמאים לצלם את נחיתתו של בירדי במאגר מים במרחק שלושים רגל מהמטמנה, אך בדיקת המים הראתה שהם מסוכנים.
פרקר אמר, "ניסינו חוט של 100 רגל שתלוי ממסוק כדי לאפשר לנו 'להטיס' את בירדי לתוך בריכה שבנינו בתחתית גבעת זבל." סצנות בית החולים הצבאי צולמו במרכז אגניוס להתפתחות, מתקן פסיכיאטרי ורפואי הממוקם בסנטה קלרה.
פינה של בית החולים שימשה לצילום סצנות המתרחשות בחדר השינה של בירדי.
לאחר מכן עברה ההפקה לסטוקטון כדי לצלם סצנה שבה אל נמצא על רכבת.
סצנות מלחמת וייטנאם צולמו במודסטו, שם מחלקת האמנות התקשתה לאתר מיקומי צילום, מאחר שכל האזור היה מוצף.
השימוש במסוקים במהלך הצילומים היה נושא לדיונים תכופים עם מינהל התעופה הפדרלי (FAA), בעקבות תאונה במהלך הפקת אזור הדמדומים: הסרט (1983).
מחלקת אפקטים מיוחדים השתמשה בחמישה עשר חביות בנפח 20 גלון של בנזין עם מטעני חבלה כדי לתאר מתקפת נפלם.
סך הכל ארבע מצלמות שימשו לצלם את הפיצוצים.
הצילום הראשי הסתיים בתחילת אוגוסט 1984..
הסרט היה הראשון שצולם חלקית עם הסקייקאם, מערכת מצלמה תלויה בכבלים מבוקרת מחשב שנוצרה על ידי גארט בראון, ממציא הסטדיקאם.