tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדפוס זה הדפיס ר' יעקב בן חביב, שעבר אף הוא לסלוניקי, את החלק הראשון מספרו הפופולרי "עין יעקב" לראשונה (רע"ו, 1516).
בהקדמה לספר, כתב על גדליה:
תאריך ההדפסה המאוחר ביותר בספר מדפוס גדליה הוא "רצ"ה", המופיע בספר נביאים ראשונים עם פירוש הרד"ק.
לפי משה שטיינשניידר הכוונה לשנת ה'רצ"ה, 1535. אפשרות אחרת היא שהכוונה לשנת ה'ר"צ, 1530. לפי ישראל מהלמן, הספרים האחרונים שהודפסו (בשנים 1530–1535) היו "ארבעה טורים", חלקים "אורח חיים" ו"יורה דעה", ונביאים אחרונים עם פירוש הרד"ק, ממנו הספיקו להדפיס את ספר ישעיה בלבד.
לפי הביבליוגרפיה של הספר העברי יש להקדים את תאריך ההדפסה של הספר האחרון.
רשימת הספרים שהודפסו אצל גדליה וידוע על קיומם
חומש עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י (ה'רע"ד, 1513).
תהלים, משלי, איוב ודניאל עם פירוש רש"י (ה'רע"ה, 1515).
פירוש ר' מאיר עראמה לספר איוב (ה'רע"ז, 1517; במהדורות הבאות נקרא "מאיר איוב").
חומש עם תרגום אונקלוס, פירוש רש"י ורמב"ן (ה'רפ"א, 1520).
ילקוט שמעוני על נביאים וכתובים (ה'רפ"א, 1521).
לקט חיבורים שונים: ארחות חיים (צוואת ר' אליעזר הגדול), שארית יוסף ועוד (ה'רפ"א, 1521).
תהלים עם פירוש הרד"ק ור' יוסף חיון, ומשלי עם פירוש ר' דוד אבן יחייא (ה'רפ"ב, 1522).
משמיע ישועה, לדון יצחק אברבנאל (ה'רפ"ו, 1526)
שלושה חיבורים לרבינו יונה (ה'רפ"ט, 1529).
אורח חיים ויורה דעה מארבעה טורים (אחרי ה'ר"פ, 1520).
חלק מספרים אלו הודפסו לראשונה אצל גדליה.
ספרים נוספים שנטען שהודפסו אצל גדליה, אף ששמו לא מופיע עליהם, הם:
זה ינחמנו, לר' אברהם ביבאגיי (לערך ה'רפ"ב, 1522).
דב הכהן זיהה מספר פרסומים בלאדינו, שלפי סימנים טיפוגרפיים הודפסו אצל גדליה; בהם ההדפסה הראשונה של תרגום ללאדינו של טקסט מקראי:
ספר דניאל עם תרגום ללאדינו, רע"ה בערך.
קופלאס די יוסף, שיר על סיפור יוסף, רע"ה בערך.
איל פיקאדו אוריז'ינאל (=החטא הקדמון), שיר על חטא עץ הדעת, רע"ה בערך.
פזמון נאה, שיר בעברית לכבוד טבריה (מיוחס לר' מימון, אך האקרוסטיכון הוא יצחק) ושיר בלאדינו, ר"פ בערך.
בעבר יוחסו לדפוס גדליה מסכתות מתלמוד בבלי עם פירוש רש"י, שהודפסו בנוסח ובאותיות ספרדיים.
השערה זו נתלתה בהשערה שדפוסו של גדליה השתמש באותיות שהביא מהדפוס בליסבון, ושהספר "מפשר חלמין" (=פותר חלומות) לר' שלמה אלמולי, שנדפס בסלוניקי בתקופה זו, ומצאו בו דמיון לדפוסי הבבלי, נדפס אף הוא שם.
לדברי חיים זלמן דימיטרובסקי רובן של מסכתות אלו הודפסו בספרד ופורטוגל קודם הגירוש או בפאס אצל שמואל נדיבות, וכי אין דמיון בין "מפשר חלמין" לדפוסי בבלי אלו, וגדליה כנראה לא השתמש באותיות ספרדיות.
ייתכן שחלקי מסכתות ראש השנה ושבועות שהגיעו לידינו הודפסו בסלוניקי.
בניו של גדליה היו מעורבים בהדפסת הספרים הראשונים, בשנים 1513–1520. יש אומרים שבנו הוא משה, אביו של ר' יהודה בן משה גדליה, מחכמי סלוניקי במחצית השנייה של המאה ה־16. בתו נזכרת בתשובות חכמי הדור, כמי שר' יוסף טאיטאצאק התירה להנשא לאחר שבעלה נפטר ללא בנים.
ייצג 6 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
גרינפלד הוא הישראלי השני שזכה בדרגת רב-אמן (אחרי יאיר קריידמן).
בשנת 1976 היה חבר נבחרת ישראל באולימפיאדת הסטודנטים (שנערכה בקראקס, שבוונצואלה), שסיימה במקום החמישי.
בשנת 1981 היה חבר נבחרת ישראל באולימפיאדת הצעירים (שהתקיימה בגראץ, שבאוסטריה), שסיימה במקום השישי.
העפיל פעמיים לתחרות הבינאזורית (שלב מקדים לאליפות העולם): בשנת 1979 (התחרות נערכה בריגה, שבברית המועצות) ובזאגרב וב-1987 (ביוגוסלביה).
נכון לספטנבר 2025, גרינפלד מדורג במקום ה-70 בדירוג בישראל לפי מד כושר.
נולד בדז'רז'וניוב, שבפולין להורים רופאי שיניים.
אביו מנחם ואמו אירנה היו ניצולי שואה.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1957, במסגרת עליית גומולקה.
לו אחות אחת הגדולה ממנו בשנתיים.
גרינפלד נולד שומע, אך בגיל חצי שנה חלה וטופל באנטיביוטיקה שגרמה לחירשותו.
משחק בשורות מועדון אשדוד בליגה הלאומית.
מתגורר במבשרת ציון, נשוי ואב לבן.
1974 - זכה באליפות ישראל לנוער
1982 - זכה באליפות ישראל
1984 - זכה בתחרות השחמט בדורטמונד
1984 - סיים במקום שני באליפות ישראל
1985 - זכה בטורניר העולמי שנערך בפילדלפיה ביחד עם מקסים דלוגי ודמיטרי גורביץ'.
1990 - זכה בשנית באליפות ישראל
2012 - זכה באליפות ירושלים, לאחר שצבר 7 נקודות מ-8 משחקים
2012 - זכה באליפות העולם בשחמט בזק לחירשים וכבדי שמיעה שנערכה באלמטי, שבקזחסטן, לאחר שסיים בתוצאה מקסימלית של 9 נקודות מ-9 אפשריות
2014 - זכה בשנית באליפות ירושלים, לאחר שצבר תוצאה מקסימלית של 9 נקודות מ-9 אפשריות
2014 - זכה בשנית באליפות העולם בשחמט בזק לחירשים וכבדי שמיעה שנערכה בקרואטיה
2017 - חלק את המקום הראשון באליפות אירופה לכבדי שמיעה, שנערכה בשוודיה, לאחר שצבר 6 נקודות מ-7 אפשריות.
לאחר התרת שוויון נקודות סיים במקום השני.
2018 - זכה בשלישית באליפות העולם בשחמט בזק לחירשים וכבדי שמיעה שנערכה במנצ'סטר, שבאנגליה, לאחר שצבר 10.5 נקודות מ-11 אפשריות.
2019 - זכה באליפות אירופה לחירשים וכבדי שמיעה, בתחרות שנערכה בלבוב שבאוקראינה, לאחר שסיים עם ניקוד מושלם 7 נקודות מתוך 7 אפשריות.
2021 - זכה פעם נוספת באליפות אירופה לחירשים וכבדי שמיעה, בתחרות שנערכה בהולנד.
גרינפלד ייצג 6 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
יהודה גולן (5 במרץ 1909 – 1 באפריל 1998) היה איש משרד החוץ ודיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בפינלנד וביוון.
גולן נולד בירושלים כיהודה גולדברג, אחיו של שופט בית המשפט המחוזי בירושלים, משה גולן.
הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1943. ובמקביל ללימודיו עבד באופן חלקי במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
באמצע 1946 נשלח לפתוח ולנהל את משרד הסוכנות בווינה.
לאחר הקמת מדינת ישראל התמנה גולן לאיש הקשר של משרד החוץ בירושלים.
בשנת 1949 מונה למזכיר הצירות הישראלית בדרום אפריקה.
בשנת 1953 הקים את הצירות הישראלית בקופנהגן.
בשנת 1954 הוא החל לכהן כקונסול במונטריאול.
בסוף שנות ה-50 היה הממונה על יחסי הציבור במשרד החוץ.
בשנת 1960 נתמנה גולן לשגריר ישראל בפינלנד.
את כתב אמנתו הגיש בספטמבר 1960. בספטמבר 1964 נתמנה לראש הטקס במשרד החוץ במקומו של אברהם גלבוע שמונה לקונסול כללי בליסבון, בדרגת ציר.
בתפקיד זה הוא כיהן עד שנת 1970, אז מונה לשגריר ישראל ביוון.
בעת קבלת פנים שערך לכבוד יום העצמאות בשנת 1973, הגיע בטעות שגריר סין העממית ביוון, שהתכוון להגיע לאירוע של שגריר כווית.
נוכחותו של השגריר הסיני עוררה עניין רב בתקשורת.
בשנת 1980, בעת ביקור בלוס אנג'לס, היה נוכח בשוד מזוין, אך לא נפגע.
בעקבות האירוע פורסם ברדיו ששגריר ישראל מוחזק כבן ערובה.
גולן היה נשוי לשרה בתו של הרב מרדכי סנדר קופשטיין.
הם התגוררו בשכונת טלביה בירושלים.
יהודה ברלב (נולד ב-1957) הוא רואה חשבון ישראלי המתמחה בביקורת חקירתית, בעלים ומיסד של המשרד "ברלב ושות', רואי חשבון", ויו"ר הדירקטוריון בחברת המודיעין הפיננסי והעסקי "מגידו".
ברלב נולד בווינה שבאוסטריה, לצבי ברלב, ממקימי השב"כ, דיפלומט מטעם משרד החוץ ואיש מודיעין בכיר ולמרגלית.
יהודה ברלב גדל והתחנך בלונדון עד גיל 15. שירות בצה"ל כקמ"ן בפיקוד הצפון.
בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 הוסמך כרואה חשבון.
שירת כקצין ביחידה הארצית לחקירות הונאה של משטרת ישראל וביחידות אכיפה וביטחון נוספות, עסק בחקירות של חברות ציבוריות ובנקים, הונאות מחשב, מעילות בגופים ציבוריים, פשעים כלכליים, עבירות צווארון לבן אחרות ובמניעת שחיתות ברמה לאומית (מחוץ לישראל).
עם הפרשיות הבולטות שבהן טיפל משרדו נמנות:
חקירת פרשת הבנק למסחר (מעילתה של עובדת הבנק, אתי אלון).
איתור והשבת נכסי נספי השואה בתחילת המאה ה-21. ברלב הוביל את החקירה עבור ועדת החקירה של הכנסת ובהמשך עבור החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
תוצר החקירה היה השבה של עשרות מיליוני שקלים לניצולי השואה ויורשיהם.
ההונאה ברשת הקולנוע "גלובוס מקס"
ההונאה בבית ההשקעות "אלפא פלטינום"
ברלב טיפל גם בתיקי ביקורת חקירתית מחוץ לישראל, עבור ממשלות באירופה ובאפריקה, ארגונים גלובליים, וחברות בינלאומיות.
ברלב מרצה במוסדות אקדמיים בקורסים לתואר ראשון ותואר שני בנושאים של פשיעה כלכלית, ביקורת חקירתית וניתוח הפירמה והערכות שווי.
וכן בכנסים בינלאומיים ובישראל בתחומי הביקורת החקירתית, פשיעה כלכלית, שחיתות, הלבנת הון וכספי טרור.
זכה בפרס לשכת רואי החשבון לשנת 2009 על המאמר "ברני והחברים", לשנת 2015 על המאמר "השומר והצייד יצאו ליער - הביקורת החקירתית והביקורת החיצונית: השווה והשונה, המבדיל והמשלים" ולשנת 2017 על סדרת המאמרים "שוחד שוחד תרדוף".
שימש בתפקידים מיוחדים בתחומי הביקורת החשבונאית במקומות הבאים: המועצה לאתיקה במשרד ראש הממשלה, מנהל מיוחד במסגרת המעילה בבנק למסחר וחבר הוועדה לעניין הפרשי הצמדה וריבית וכמו כן כמבקר הפנימי של מפלגת קדימה וכמבקר מיוחד במספר רב של חברות ציבוריות.
שימש כחבר ועדה מיוחדת מטעם מנכ"ל משרד הביטחון לבדיקת הממשקים בין משרד הביטחון ומערך המודיעין לבועז הרפז.
בעקבות ממצאיו של ברלב ומסקנות הוועדה הפיקו לקחים ונעשו רפורמות במשרד הביטחון.
בשנת 1999 שימש כחבר ועדה מייעצת לשר האוצר אברהם שוחט בנושא המלחמה בהון השחור.
יסודות הביקורת החקירתית, אופוס, 2003
יהודה גבור בן אליהו בן יוסף היה מחבר ומשורר קראי, שחי בקושטא במחצית השנייה של המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16.
על חייו ידוע אך מעט.
את ספרו "מנחת יהודה" הוא מקדיש להיות לו לזכר במקום בניו שמתו כולם במגפה, כולל בכורו, אליהו שובשי, שנולד בשנת 1484 וחיבר קרוב ליום הולדתו ה-17 פירוש על "לוחות שש כנפיים" לעמנואל בן יעקב מטרסקון.
הספר מנחת יהודה הושלם על ידי יהודה גבור בי"ב טבת ה'רס"ג ונכלל בכל הסידורים של הקראים.
בנוסף לספר זה כתב יהודה גבור ספר על הלכות שחיטה שלא הגיע לידינו אך מוזכר על ידי שמחה יצחק לוצקי בספר אורח צדיקים, ככולל חמישה פרקים.
כן כתב ספר בשם "מועד קטן" שיש בו חמישה פרקים, המחולקים לחלקים.
בחלק הראשון מבאר יהודה גבור את סתרי התורה וסודותיה וקצור יסודות חכמת הקבלה העיונית שהוא החשיב מאוד ואמר עליה: "היא קרובה אל האמת והיא פרי הדת והיא כולה אלהית ואינה בדרך הפילוסופיה חס ושלום." בהקדמה לספר זה הוא תומך בהיתר להדליק נר בבית הכנסת מבעוד יום במועדים.
הספר "מועד קטן" היה בכתב יד שחסר את סופו לפני שמחה יצחק לוצקי, שהכין עותק שהגיע לבית המדרש בווינה מעזבון פינסקר.
ההעתקה של לוצקי כולל גם ספר נוסף של יהודה גבור, הוא "ספר המועדים", המדבר על ענייני יום תרועה, סוכות ופורים.
הספר מנחת יהודה כולל 1912 בתי חרוזים לפי סדר פרשת השבוע שכוללים מסתיימים ב"-רים".
החרוזים כוללים את סיפור הפרשה וגם את סודות הפרשה, במקום שהוא סובר שיש סוד.
בזה הלך יהודה גבור פעמים רבות בעקבות בעלי הרמז הרבניים, למשל באומרו שארבע נהרות גן עדן רומזים לארבעת היסודות, שמאבק יעקב והמלאך היה מאבק של "שכלים", ושארבעת הדגלים במחנה ישראל במדבר סיני מקבילים לארבעת הפנים של החיות במרכבה שמתאר יחזקאל.
לעיתים חרוזיו תואמים את דברי חז"ל, למשל באומרו שרבקה הלכה לדרוש את ה' בבית שם בן נח ולעיתים הוא יוצא נגד מדרשי חז"ל, למשל בהתנגדותו לפירוש "לחם" כרומז לאשתו של פוטיפר.
בחרוזיו הוא מביא את יסודות היהדות הקראית.
בפרשת במדבר הוא מציין את שלשת העמודים של הקראים: "כתב והיקש וסבל הירושה", בפרשת בא הוא מדבר על קידוש החודש הקראי ובפרשת אמור הוא מתייחס ל"ממחרת השבת" על פי הקראים.
חרוזיו נעשו בדוגמת חרוזיו של אהרון בן יוסף הרופא.
בספרו הוא מזכיר את אברהם אבן עזרא, את הרמב"ם אותו הוא משבח על חכמתו וספריו ואת ישועה בן יהודה הקראי.
על מנחת יהודה נכתבו הפירושים:
"בציר אליעזר" שנכתב על ידי אליעזר בן יהודה
"קבות יהודה" שנכתב על ידי יהודה הטרוקי בן אהרן
"צרור המור" של אליהו בן ברוך ירושלמי
"באר יצחק" שכתב שמחה יצחק לוצקי
הרב יהודה גראמי (נולד ב-1983) הוא הרב הראשי של יהודי איראן משנת 2008, וחבר איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
נולד בשנת ה'תשמ"ד בטהראן מספר שנים לאחר המהפכה האיראנית, למשפחה שומרת מצוות בעלת שורשים עתיקים בפרס, אביו ד"ר שלמה גראמי שימש כרופא מנתח במספר מרכזים רפואיים בטהראן ביניהם המרכז הרפואי היהודי 'ספיר'.
בילדותו למד בבית ספר מקומי והשתתף בתלמוד תורה שהתקיים מחוץ לשעות הלימודים.
בגיל 15 הגיע לארץ - דרך טורקיה, ולמד במשך שנה בישיבת עטרת ישראל בירושלים.
לאחר מכן עבר לישיבת נר ישראל בבולטימור שבמרילנד, שם למד במשך מספר שנים, במהלכם קיבל סמיכה לרבנות.
בגיל 25 חזר לאיראן ונישא לציפורה, ילידת איראן גם היא.
לאחר חתונתו החל למסור שיעורי תורה, החל להתעסק בענייני כשרות, בתי דין ומקוואות, ולאחר זמן קצר מונה על ידי הקהילה היהודית באיראן לשמש כרב הקהילה.
המשטר האיראני מכיר בו כרב הראשי של איראן, ומזמינו לוועידות בין-דתיות.
הרב יהודה חבר באיחוד הרבנים במדינות האסלאם.
גראמי דובר פרסית ועברית והוא מתראיין לעיתים בתקשורת ואף בעברית, אך לא לכלי תקשורת ישראליים (למעט ריאיון בודד לעיתון יתד נאמן במהלך מבצע עם כלביא).
השלטונות האיראניים מקפידים על חופש דת, ולכן הם מכירים בתפקידו ובמעמדו של גראמי.
גראמי מרבה להדגיש כי יהודי איראן נהנים מחופש דת מוחלט בתי הכנסת פתוחים ומתקיימים בהם שיעורי תורה.
לדבריו, יש ליהודי איראן מוסדות חינוך מפוארים, הכוללים, בתי ספר, תלמודי תורה, ישיבות וחטיבות ביניים.
גראמי מרבה לתקוף את הציונות ואת ישראל והוא טוען כי ישראל אינה מייצגת את היהדות.
לאחר התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020), בה נהרג קאסם סולימאני, מפקד כוח אל קודס, השתתף גראמי בביקור תנחומים אצל משפחתו לאחר מותו.
עם התפרצות נגיף הקורונה באיראן בשנת 2020 הורה הרב גראמי לסגור את כל בתי הכנסת באיראן וקבע כי אין צורך לצום את תענית אסתר בשל המגפה וכי יש לשמוע קריאת מגילת אסתר בלייב.
מה שלטענתו גרם לפגיעה מועטה של הקורונה ביהודי איראן.
רבי יהודה גרינוולד (בהונגרית: Grünwald Juda ברזוב, 1849 – סאטו מארה, י"ט באדר תר"פ 1920) היה רב הונגרי חסידי, הרב הראשי האורתודוקסי של סאטו מארה במשך 22 שנה.
נולד בשנת 1849 בברזוב, ליהושע פאלק ולחיה שרה, למשפחה אמידה.
למד בברזוב אצל הרב דוד משה פישר (מכונה: ר' דוד סערדאהעלי, על שם עירו מולדתו דונה-סרדהלי), אצל הרב דוד דייטש בבלשגיארמט (יארמאט), ובין השנים תרכ"ג-תרכ"ו אצל הרב דוד שיק בסצ'ן.
לאחר מכן למד בישיבת פרשבורג אצל הכתב סופר, שהיה לרבו המובהק.
לאחר נישואיו למד תריסר שנים בסיוע חותנו.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה נסמך לרבנות.
בשנת תרמ"ב החל לכהן כרב ב, אחר כך בבוניהאד, בשוראני ולבסוף בתרנ"ח (1898) בסאטו מארה (סאטמר).
בחירתו לרב ראשי בסאטמר והתפצלות הקהילה
הרב הקודם של סאטו מארה היה הרב זאב (וולף) מנדלבאום, רב אורתודוקסי נוקשה שהתנגד לחידושים, כולל כאלה שהמסורת האורתודוקסית מאפשרת (למשל, אסר שירת מקהלת ילדים וגברים בבית הכנסת).
עם זאת, כוח המנהיגות והכריזמה שלו שמרו על אחדות הקהילה, ואפילו מתנגדיו החריפים קיבלו את מנהיגותו והשתתפו בהנהגת הקהילה.
אף על פי כן, מתנגדיו קיוו שלאחר פטירתו ימונה רב אורתודוקסי מקל יותר.
לאחר פטירת הרב מנלדבאום הוזמן הרב גרינוולד לכהן כרב על ידי הקהילה שהייתה על סף קרע.
בחירתו של הרב גרינוולד לרב הראשי הייתה מכה גדולה לחלק מהקהילה, בשל היותו רב חסידי בעל הונגרית גרועה, שהעדיף שימוש ביידיש על פני הונגרית.
מינויו חתם את הקרע ביהדות הונגריה בקהילת המקומית.
הסכסוך על השימוש בשפה ההונגרית
באופן מסורתי במחנה האורתודוקסי בהונגריה התקיימו דרשות בהונגרית רק ביום השם של המלך והמלכה וביום השנה לפטירתו של פרנץ דיאק, ובשאר השנה ביידיש.
אך עם השנים ננקטו יוזמות להחלפת השימוש ביידיש להונגרית.
כזו הייתה הצעתו של הרב וייס מהעיר אסטרגום בשנת 1882 לשאת דרשה בהונגרית אחת לשבועיים.
אף על פי שהרב מנדלבאום התנגד לחידושים אלה, הוא ויתר רבות והנהיג שהספדים בלוויות נישאו בהונגרית על ידי דוברי הונגרית טובה.
ויתור זה כובד גם על ידי הרב גרינוולד, אך בכל שאר התחומים הוא הטמיע את שפת היידיש והחסידות בחיי הקהילה (למרות שחסידיו הפכו רובם גם לדוברי הונגרית).
כבר כחודש לאחר בחירתו של גרינוולד לרב ראשי, החלו ראשי הקהילה לעזוב.
הרמן טייטלבאום, שהיה ידוע כמחזיק ברעיונות הנאולוגים, היה הראשון שפרש ב-24 במרץ, אחריו מאיר קארוי צ'נגרי וגם בנה מרקוביץ'.
הקהילה החדשה שהוקמה לא הייתה ניאולוגית, אלא הגדירה את עצמה כקהילת הסטטוס קוו אנטה.
בחירתו של יהודה גרינוולד לרב הראשי יחד עם עזיבת הנאולוגים היוו תפנית בקהילה והיא הפכה לשמרנית וחסידית עוד יותר מבעבר.
שינוי זה התקבע בתקופתו של הרב יואל טייטלבוים, כאשר החסידות המחמירה ביותר במארמורש עברה לסאטו מארה.
פעילותו כרב הראשי של סאטו מארה
תקופת כהונתו של הרב יהודה גרינוולד הייתה עידן של התחדשות הקהילה האורתודוקסית בעיר.
אחד הצעדים הראשונים שנעשו היה שיפוץ המקווה.
בנוסף הוא חיזק את תלמודי התורה ושם דגש מיוחד על חיזוק ישיבת סאטו מארה, שהפכה לראשונה לישיבה בולטת ברמתה.
בשני העשורים שלו כרב של סאטו מארה, הוא לימד אלפי תלמידים.
הוא גם דאג להקמתם של שלושה בתי כנסת: חברה משניות, מחזיקי תורה ובית כנסת ברחוב סנטוור.
הרב גרינוולד כתב מספר חיבורים, שחלקם שרדו בכתב יד בלבד.
חסידי סאטמר משמרים את זכרו.
קברו בבית הקברות היהודי האורתודוקסי בעיר משמש מקום עלייה לרגל עבור החסידים, ששוטחים את תפילותיהם על הקבר.
הגדה של פסח - עוללות יהודה בני ברק תשנ"ה
יהודה גרין הוא זמר חסידי ובעל תפילה ישראלי שבין השאר משמש כחזן בבית הכנסת קרליבך בהאפר ווסט סייד במנהטן סגנונו המוזיקלי מזוהה עם הרב שלמה קרליבך.
גרין נולד בירושלים למשפחה של חסידי ברסלב.
כבר בגיל חמש נחשף לשירתו של הרב שלמה קרליבך ומאז הרבה לשמוע את שיריו וללכת להופעותיו והושפע מאוד מסגנונו האישי והמוזיקלי.
בשנת 1980 השתתף גרין בהופעה של קרליבך בלונדון, והוזמן על ידו לשיר עימו.
גרין אמר שהיה כל כך נבוך והסכים להופיע רק מאחורי מסך.
בשנת 2009 הופיע במופע "האסק" לצד גדולי הזמר החסידי אברהם פריד, יעקב שוואקי, ברוך לוין וזמרים נוספים.
את אלבומו הראשון "נשמת" הוציא בשנת 2007 ומאז הוציא עוד ארבעה אלבומים נוספים.
ובשנת 2021 הוציא את הסינגל "דער רבי איז דא" שנחל הצלחה מרובה וצבר אף מספר גרסאות כיסוי.
חלק משיריו הפכו ללהיטי הקומזיצים בז'אנר המוזיקה החסידית, ועם שיריו המפורסמים נמנים השירים: "הנה ימים באים", "נשמת כל חי", "מקשר זיין", "השיבנו" והשיר "דער רבי איז דא".
יש הרואים בגרין ממשיך דרכו של הרב שלמה קרליבך..
יהודה גזית (13 במרץ 1926 – 31 באוקטובר 1989) היה מהנדס הבטיחות הראשון בישראל.
גזית הקים וייסד את תשתית מערך הבטיחות ברשות לפיתוח אמצעי לחימה, בתעשייה האזרחית ובתחום הבנייה במדינה.
יהודה גזית נולד בתל אביב כיהודה למברגר, לסוניה לבית בוגוסלבסקי ולאברהם למברגר, אנשי העלייה השלישית מקרמינצ'וג שבאוקראינה.
אברהם עסק בייבוא מעדנים מלבנון.
גזית סיים את מגמה החקלאית בגימנסיה הרצליה.
עם סיום לימודיו, בשנת 1943, התנדב לשנת שירות בקיבוץ פוריה ומשם המשיך ללימודי הנדסה כימית בטכניון שבחיפה.
בשנת 1947, נקטעו לימודיו בטכניון והוא גויס ושירת בחיל המדע (חמ"ד) ככימאי.
בתום המלחמה חזר לסיים את לימודיו ובשנת 1951 קיבל את הדיפלומה.
בשנת 1953, בהמלצתו של פרופסור ארנסט דוד ברגמן, נשלח להשתלמות באירופה מטעם האו"ם.
בכל אותה עת המשיך לעבוד ככימאי בחמ"ד ואחר כך כקצין בטיחות אגפי ויועץ למפעלי פיתוח נשק ואמצעי לחימה עד שחרורו מצבא קבע בשנת 1957 בדרגת סרן (לימים, במילואים הוענקה לו דרגת רב-סרן).
לאחר שחרורו מקבע המשיך גזית כאזרח את תפקידו כמהנדס הבטיחות הראשי של רפא"ל על כל מוסדותיו והמכונים המשויכים אליו.
בשנת 1957 יצא להשתלמות ארוכה בארצות הברית שאת חלקה מימן מכיסו וזאת על מנת להצטיין ולהוביל בתחומו.
כקצין הבטיחות של רפא"ל וכאחראי על איכות המתקנים היה גזית מעורב בתכנון כל כלי הלחימה שפותחו בה משנת 1947 – הוא אף יזם את הקמת יחידת האב"כ בצבא והעניק לה את שמה.
בשנת 1959 היה אחראי להבאת תא הלחץ הראשון לארץ.
ובשנות ה-60 היה אחראי לייבוא מסיכות האב"כ הראשונות של חברת Dräger לארץ, שהעניקה בהמשך לחברת "שלאון" הישראלית זיכיון לייצור המסכות – מסיכות אלו שימשו את תושבי ישראל בשנת 1991 ימי מלחמת המפרץ הראשונה .
בשנת 1969 פרש מרפא"ל, אך המשיך להעניק מהידע והניסיון הרב שצבר בתחומי הבטיחות לכל הגופים המוסדיים שפנו אליו תדיר.
במקביל ייעץ גזית לראש הג"א ולראש ענף אב"כ בכל הנוגע לנקיטת אמצעים, קביעת נהלים והנחיות למיגון ופינוי החמ"ר מאזורים מאוכלסים ולמניעת אסונות בזמן מלחמה.
את דרכו העצמאית החל כיועץ בטיחות בתחום הבנייה והיה לאבי כללי הבטיחות וחוקיו בענף הבנייה.
גזית תכנן את מערך הבטיחות של האוניברסיטה העברית בהר הצופים ובגבעת רם ובשנת 1970 תכנן את בטיחות ההאנגר הגדול ביותר (בזמנו) עבור מטוס הבואינג 747 החדש של אל על.
משנות ה-70 היה חבר בוועדה לאנרגיה אטומית ושותף להחלטות עלומות רבות.
במהלך שנות חייו היה חבר בוועדות בטיחות רבות במכון התקנים הישראלי והיה אחראי לניסוחם וכתיבתם של תקני בטיחות.
בשנת 1980, לאחר שבתו הבכורה נרצחה בפיגוע טרור בעזה, קבע גזית שבעתיד ישראל עלולה לחוות פיגועי התאבדות המוניים ועל כן תרם לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב מלגה לטובת קרן לימודים על שם אליאן גזית, לקידום מחקר להתמודדות עם מצבים של פיגועי טרור המוניים והחייאה.
בנוסף, פיתח מכשיר הנשמה רב מערכתי המיועד לשדה הקרב ולפיגועים המוניים - המערכת עוררה התעניינות רבה מצד צבא ארצות הברית.
יהודה גזית נפטר ב-31 באוקטובר 1989 ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
בשנת 1992, המוסד לבטיחות ולגיהות הוציא לאור מילון בנושאי בטיחות, גיהות ובריאות תעסוקתית, אותו הקדיש לזכרו של גזית.
יהודה גזית נולד וחי כל חייו בתל אביב.
בשנת 1956 נשא לאישה את מריאטה שטייף, אחות מוסמכת במקצועה ומהדיילות הראשונות של אל על, ונולדו להם שתי בנות.
ב-16 בפברואר 1980 נרצחה בתם הבכורה אליאן, בגיל 21, בפיגוע חבלני בעזה.
את שם משפחתו שינה לגזית בשנת 1953, אז נשלח מטעם האו"ם להשתלמויות מחוץ לישראל ונדרש לשינוי על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
יהודה גזבר־פניגשטיין (נולד ב-25 במרץ 1989) הוא סופר, מחזאי, משורר ומנחה סדנאות כתיבה ישראלי.
גזבר נולד ב-25 במרץ 1989 בירושלים, בנם השני של הרב יאיר גזבר ולאה, בתו של הרב שמואל יניב.
גדל בקריית משה ובהר נוף.
בילדותו למד בתלמוד תורה מורשה ולאחר מכן בישיבת ירושלים לצעירים.
בשנת 2008 החל ללמוד בישיבת ההסדר אור עציון, ולאחר שלוש שנים החל לשרת בחיל השריון.
אחרי הפרק הצבאי עבר ללמוד בישיבת שיח יצחק.
הוא בעל תואר ראשון בחינוך מהמכללה האקדמית הרצוג ותעודת תסריטאות ממעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה.
גזבר החל לפרסם את כתיבתו בפורומי כתיבה מקוונים, דוגמת במה חדשה וביכורים.
בנוסף פרסם סיפורים וביקורת ספרות בעלון עולם קטן.
בשנת 2011 החל לפרסם דברים שכתב בפוסטים בפייסבוק, שם צבר קהל קוראים רחב.
בראיון לישראל היום, סיפר גזבר כי הגיע לפייסבוק בעקבות עוזי וייל:
במקביל לכתיבה בפייסבוק החל גזבר לפרסם בבלוג אישי בשם "הכריכה האחורית".
בפברואר 2020 יצא לאור ספרו הראשון, "ופלים לימון", אסופה של 21 סיפורים קצרים ונובלה אחת.
את הספר ערך אסף שור, והוא יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
בביקורת בעיתון "הארץ" כתבה תמר רותם כי הספר , אך ציינה כי .
בדצמבר 2021 החל לכתוב טור זוגי עם רעייתו, מרב פניגשטיין־גזבר, בירחון "נשים".
בשנת 2022 פרסם שני סיפורים בהמשכים בשם "כל המשפחות המאושרות" ו"ימי מילואים" באתר האינטרנט של מקור ראשון.
במרץ 2022 יצא לאור ספרו השני, "סיפור; הגדה", אשר כולל שילוב בין קטעי פרוזה לבין הגדה של פסח וקטעי עיון.
את הספר עיצב דוב אברמסון, והוא יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות.
אריאל פייגלין מערוץ 7 כתב כי .
יצחק טסלר מ-ynet כתב כי .
בביקורת בעיתון מקור ראשון כתב צור ארליך:
בינואר 2025 העלה אנסמבל התיאו־טרון מחזה שכתב, בשם "דיברת אלי?".
בכתיבתו עוסק גזבר בסוגיות שונות כמו זוגיות ורווקות, מיניות, שמירת מצוות, הורות, חינוך ונושאים נוספים.
בראיון לכתב העת "גרנטה" תיאר גזבר בהרחבה את תהליך הכתיבה שלו, ואמר כי הוא מתחיל .
בהמשך הראיון אמר כי המבקר צור ארליך כינה את סגנון הכתיבה שלו "גזבריזם", וכתב כי .
בכתיבתו הוא מרבה לעשות שימוש בז'רגון המזוהה עם המגזר הדתי לאומי, וכן מתייחס לספרות התורנית.
גזבר נשוי למרב פניגשטיין־גזבר, מעצבת פנים, ולהם שלשה ילדים.
בנוסף ליצירתו הספרותית, גזבר־פניגשטיין עוסק בשיווק ובעריכה.
אהרון פוגש בחורה ושוגה באהבתה תמיד, גרנטה 5, דצמבר 2017
עדן אביטבול, כובעים וחליפות - סיפורים מהישיבה, ידיעות ספרים, 2025
אברהם סתיו, אם כבר באנו לכאן, ידיעות ספרים, 2025
הרב יהודה גרינפלד (ה'תקצ"ז, 1837 – ג' באדר ה'תרס"ז, 1907) היה אב בית דין בעיר סמיהאלי שבהונגריה.
אביו של המהרש"ג – הרב שמעון גרינפלד.
יהודה גרינפלד נולד בעיר אויהעל (כיום בצפון־מזרח הונגריה, סמוך לגבול עם סלובקיה), לרב שמעיה אשר נמנה עם חסידי רבי משה טייטלבוים, בעל ה"ישמח משה" ורב העיר.
בהיותו בן עשר, הלך ללמוד בישיבתו של הרב אברהם יהודה הכהן שווארץ, אב"ד קהילת בערגסאז (כיום במערב אוקראינה) ובעל שו"ת "קול אריה".
רבו בחסידות היה הרב חיים הלברשטאם מצאנז (ה'דברי חיים').
הוסמך לרבנות על ידי המהר"ם שיק.
בשנת תרל"ה (1875~) מונה לכהן כאב"ד בעיר סמיהאלי, והקים בעיר ישיבה לתלמידים.
בהובלת רבו המהר"ם שיק, הכניס את הקהילה לאגודת הקהילות האורתודוקסיות בהונגריה.
מלבד ספרו "קול יהודא", לרב גרינפלד היו חידושי תורה נוספים שאבדו במשך השנים, כולל ספר שכבר הודפס אך אבד בשואה.
בהיותו בן שבע עשרה נשא את אסתר, ביתו של הרב מרדכי כהנא מחוסט.
בנו, הרב שמעון גרינפלד, המוכר בכינויו המהרש"ג.
הרב שלמה גרינפלד, שימש כדיין במונקאטש.
שו"ת קול יהודא – ירושלים תשמ"ד ותשנ"ח (מהדורה חדשה)
יהודה גרינקר (י"ט בחשוון ה'תרנ"ח, 14 בנובמבר 1897 – י"ז בתמוז ה'תשל"ג, 17 ביולי 1973) היה חלוץ, חקלאי, פעיל התיישבות ועלייה.
ממייסדי נהלל וחברת "הזרע", מראשוני תנובה ושליח תנועת המושבים ומחלקת העלייה של הסוכנות היהודית למרוקו שהביא להעלאתם לארץ של יהודי הרי האטלס.
נולד ב-1897 ביסוד המעלה למיכל-דוד גרינקר ודינה לבית פולאק, שעלו מהעיירה שקוד שבצפון ליטא ב-1884 והיו ממייסדי המושבה.
גדל במשפחה דתית וקיבל חינוך תורני מאביו, שהיה שוחט ואיכר ופעיל בוועד המושבה.
כשבגר עזב את אורח החיים הדתי.
השתתף בהגנה על מטולה ותל חי, שם פגש את יוסף טרומפלדור.
לאחר מכן הצטרף לקבוצת חולדה, משם הצטרף עם רעייתו רבקה (בת יסוד המעלה) ב-1921 לגרעין המייסד של מושב העובדים הראשון, נהלל.
היה ממייסדי ענף הירקות של תנובה.
בשנת 1938 חבר לבן ציון ישראלי מקבוצת כנרת, ויחד הבריחו כ־7000 חוטרי דקל מאל עריש שבסיני.
פעולה זו היוותה את היסוד לענף התמר בחקלאות העברית.
ב-1939 היה חבר מזכירות ארגון מגדלי הירקות שהקימה את חברת "הזרע".
ב-1954 נשלח על ידי מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ותנועת המושבים למרוקו על מנת לארגן בה גרעינים למושבים שהתנועה עמדה להקים.
הוא נסע למרוקו דרך צרפת, הקים קבוצות שהתארגנו לעלייה ולהתיישבות משותפת בקזבלנקה, במזגאן וברבאט-סלא.
במרוקו, הוא חיפש באופן מיוחד יהודים עובדי אדמה, וכשהיה בסלא פגש יהודים שמוצאם מהרי האטלס, ומהם שמע על כך שבכפרי האטלס קיימות קהילות יהודיות שבהן עובדי אדמה רבים.
הוא יצא במשלחת לכפרי האטלס, שאליה הצטרפו נציג משרד הבריאות ונציג עליית הנוער.
גרינקר מספר כי בתחילה נתקבל בחשדנות על ידי היהודים המקומיים, אך משקרא בפניהם "שמע ישראל" פגה חשדנותם.
בעשרות רבות של כפרים בהרי האטלס, נפגש עם יהודי המקום ועשה נפשות לרעיון העלייה לארץ.
לחלק מן הכפרים הגיע רכוב על בהמות מחוסר בדרכי גישה מודרניות, ולאחרים הגיע בטרמפים מזדמנים.
הוא ערך רשימות מסודרות של היהודים החפצים בעלייה וארגן את עלייתם ארצה, בעיקר סביב שנת 1955. הוא ניסה להיאבק במדיניות העלייה הסלקטיבית שהייתה נהוגה אז בישראל, וגרס כי יש להעלות את כל היהודים, גם כאלו שיהוו מעמסה כלכלית על המדינה הצעירה ואף הגיע להסדר עם הג'וינט לקליטתם בארץ.
הוא התריע על כך שהמצב הפוליטי הרעוע במרוקו עלול להוביל לכך ששערי העלייה ייסגרו (מה שאכן קרה תוך שנים ספורות) וכי סכנת חיים ממשית נשקפת ליהודי האטלס.
את הערכתו ליהודים אלו ביטא במכתב לשלמה זלמן שרגאי: .
לאחר שהגיעו עולים אלה לארץ פעל ליישבם במושבי חבל לכיש וחבל תענך.
פעילותו להעלאת יהודי מרוקו הקנתה לו אהדה רבה בקרבם.
גרינקר נהרג בתאונת עבודה בעת עבודתו במשק בנהלל ב-17 ביולי 1973. נקבר בבית הקברות בנהלל, ולבקשתו לא נאמרו הספדים אחר מיטתו.
נישא לרבקה אשכנזי, נכדת ישראל אשכנזי, אף הוא ממייסדי יסוד המעלה, ואחותו של שנהרג על ידי חיל הספר העבר-ירדני בהגנה על כפר גלעדי לאחר ליל הגשרים.
רבקה הייתה ממייסדות החינוך ההתיישבותי, וניהלה תחום זה במרכז החקלאי עד אחרית ימיה.
חיברה את הספר האוטוביוגרפי "נתיבי בת כפר".
לזוג נולדו שתי בנות, יזרעאלה כצלנסון ואביבה בן-צבי.
אחיו יצחק היה ממיסדי תל עמל, ונלווה אליו במסעו במרוקו.
בנו של יצחק הוא אל"ם במיל' ישראל גרנית.
יהודה גרינקר, עלית יהודי אטלס (מרוקו), תל אביב, 1973. 139 עמודים.
גרינקר גם אסף וליקט את החומר עבור הספר נחשוני החולה, שנערך לספר על ידי מרדכי חריזמן, ולספר "לגליל העליון" שערכה ברכה חבס (תל אביב, תרצ"ה)
יהודה דואה (נולד ב-1 באפריל 1993) הוא ראש המועצה המקומית קצרין.
דואה נולד בקצרין למיכל וגיל דואה.
למד בבית הספר אפק, בבית הספר גמלא ובבית ספר תיכון נופי גולן והיה מחבריה של תאיר ראדה.
דואה לא שירת בצה"ל בשל היותו מושתל קוצב לב מלידה.
בשנת 2015 סיים את לימודיו לתואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת בר־אילן.
הוא עבר למרכז הארץ ועבד בחברת "טויוטה" - תחילה כמנהל תיקי לקוחות ולאחר מכן, כמנהל מרכז שירות.
בשנת 2019 שב להתגורר בקצרין.
בשנת 2020 ניהל את מחלקת ההכוונה, ההייעוץ והרישום האקדמי במכללה האקדמית אוהלו.
בשנת 2021 חזר לחברת "טויוטה" כמנהל מחוז צפון.
במקביל, עבד כעצמאי בתחום הייעוץ הארגוני, כנותן ליווי ארגוני, עסקי, שיווקי ומקצועי לגופים פרטיים וציבוריים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד מול ראש המועצה המכהן דמיטרי אפרצב וניצח, כשהוא זכה ב־53.3% לעומת 46.7% לאפרצב.
דואה הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן במנהל עסקים ומשאבי אנוש ומוסמך בפיתוח וייעוץ ארגוני.
הוא נשוי למאור ואב לשלושה.
יהודה האזרחי (בריסקר; 11 בפברואר 1920 – 2 באוגוסט 1974) היה סופר, מחזאי, עיתונאי, שדרן רדיו ועורך עברי.
נולד בירושלים בשנת 1920 לסַפָּר ואיש הציבור שמואל בריסקר, איש העלייה השנייה, שהיה מראשוני המתיישבים בשכונת רחביה .
האזרחי למד בגימנסיה העברית בשכונה, היה פעיל בתנועת הצופים והשלים את לימודיו באוניברסיטה העברית, בחוגים לספרות ולהיסטוריה.
בצעירותו היה חקלאי בקיבוץ כפר גלעדי ואחר כך שירת כנוטר במשטרה הבריטית בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
היה שדרן בקול ירושלים, ושידר בעברית מרדיו ה-BBC שבלונדון.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושרת במסגרתו עד תום המלחמה.
יהודה האזרחי החל לפרסם סיפורים קצרים ורשימות בעיתוני הארץ משנת 1936. ספרו הראשון, "על מפתן החיים", נדפס בשנת 1940. הוא כתב מחזות שהוצגו על במות הארץ וגם באנגליה.
בשנות ה-50 היה מעורכי תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת".
לאחר מלחמת ששת הימים הפך למרצה מבוקש ומדריך.
עמד בראש סניף ירושלים של המועצה לארץ ישראל יפה.
פעילותו למען ירושלים ושימורה התרחבה וזכתה להדים בישראל ומחוצה לה.
כמה וכמה אתרים בירושלים ניצלו מהריסה בשל פעילותו הציבורית לשימורם.
ב-1943 נשא לאשה את פפיטה האזרחי, שאותה פגש במהלך לימודיהם באוניברסיטה.
פפיטה האזרחי הפכה למרצה וחוקרת ידועה בפילוסופיה, ושמה קץ לחייה ב-1963 לאחר שלא קודמה לדרגת פרופסור באוניברסיטה העברית.
יהודה האזרחי נפטר בירושלים בשנת 1974.
בשנת 2019 מצא אחיינו של יהודה, ד"ר אילן אזרחי, כ-1000 מכתבים ששלחו פפיטה ויהודה אחד לשני לאורך 24 שנותם כבני זוג.
בינואר 2022 הוציא אזרחי ספר בהשראת המכתבים המספר אודות הביוגרפיה הזוגית של השניים.
האזרחי פרסם למעלה משלושים אוספי סיפורים, רומנים ונובלות, רבים מהם עוסקים בירושלים ותולדותיה.
כמו כן פרסם קובצי הומור וסטירה, מערכונים שונים, ביוגרפיות ורפורטז'ות.
על מפתן החיים, סיפורים, 1940
עננים בסער, סיפורי מלחמת העולם, 1947
ארץ המפכה השקטה, קובץ מאמרים, הוצאת דביר, 1958
הסירוב, מחזה, 1962. הוצג בתיאטרון האהל בבימויו של ניסן נתיב.
ירושלים אשר בחרתי, סקירה היסטורית, 1968
שופט עייף וגזר דינו, סיפורים, מסדה (רמת גן) 1972
מרי ברג, "גיטו ורשה", מיומני מרי ברג, תרגם מאנגלית יהודה האזרחי, 1946.
רבי יהודה (ב"ר שמואל) החסיד מרגנשבורג היה ממייסדי חוג חסידי אשכנז והדמות המרכזית בו.
חי בגרמניה בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13.
היה בנו של רבי שמואל החסיד, נכדו של רבי קלונימוס הזקן, וצאצא למשפחת קלונימוס, שהיגרה במאה ה-10 מאיטליה לגרמניה.
הוא עצמו ישב בתחילה בשפיירא, ועבר לרגנסבורג ב-1195. היה ראש ישיבת רגנסבורג.
בין תלמידיו: רבי אלעזר מוורמס בעל "הרוקח", רבי יצחק בן משה בעל האור זרוע, ורבי משה מקוצי בעל הסמ"ג.
משערים כי רבי יהודה החסיד כתב כמה ספרים, אך מפאת צניעותו אסר לציין את שמו עליהם ולכן קשה לזהותם.
החיבור הידוע ביותר המיוחס לו (למרות שהספר איננו חתום בשם) הוא ספר חסידים, יצירה בעלת חשיבות רבה המכילה הלכות, מנהגים, דעות ומוסר המשקפים את עולמם של חסידי אשכנז.
בנוסף ליצירה זו מיוחסת לו כתיבת הפיוט שיר הכבוד.
נפטר ארבעה ימים לאחר שבת זכור, בי"ג באדר ד'תתקע"ז (1217).
רבי יהודה החסיד בלט בדרישותיו המחמירות מתלמידיו החסידים ואף מעצמו.
רבי יהודה שאף לייסד קהילות של חסידים נקיות מהשפעה שלילית של מומרים, וכאלו שאינם חסידים.
הוא דרש שלא לשנות אף אות מנוסח התפילה שלדעתו מכיל משמעויות עמוקות מיסטיות במבנהו ובמספר המילים והאותיות שלו.
רבי יהודה הקפיד על אנונימיות בחיבוריו ולא חתם את שמו על אף אחד מחיבוריו, דרישה שאף תלמידיו נענו לה כשהביאו קטעים מספריו.
כך הוא מתואר בספר הקבלה החשוב עמק המלך:.
צוואתו של רבי יהודה החסיד, היא אחד החיבורים המרתקים ומעוררי הפולמוס ביותר מתקופתו.
הצוואה מכילה רשימה של הנהגות וכללים, מיסטיים בחלקם.
בין האיסורים אפשר למנות איסור לאדם לשאת אישה ששמה כשם אמו, או ששמו כשם אביה.
איסור על קריאת שמות שונים ומגורים במקומות שונים.
שאלת טיבה והסמכות ההלכתית של הצוואה שנויה במחלוקת בעולם הרבני עד היום, בין השאר משום שבמקורות יש דוגמאות רבות לחכמים שלא הקפידו על קיום הדינים המופיעים בצוואה, ואף לסתירות בינה ובין הלכות ידועות.
מצד שני, מעט מהאזהרות שמקורן בצוואת ריה"ח אף מובאות בבית יוסף, בשולחן ערוך, וברמ"א.
למשל לא לקבור שונאים זה אצל זה, לא להשאיר קבר ריק פתוח, ולא לבקש מאדם להיות סנדק לשני בנים באותה משפחה.
לדעת חלק מהפוסקים כמו הנודע ביהודה, ייעד רבי יהודה את הצוואה רק לצאצאיו, או לאנשים מסוימים מצאצאיו, או רק לזמן מוגבל.
ככלל סירב ה'נודע ביהודה' להתעסק בנושא, וכתב: .
היו בין הפוסקים כמו החתם סופר שסברו שהצוואה תקפה רק למי שחושש ומקפיד עליה (בדומה להתבטאות הגמרא על מנהגים שנעשו כדי למנוע סכנה כביכול: "מאן דלא קפיד - לא קפדינן בהדיה").
אמנם עם פרסומם של כתבי-היד והמהדורות הראשונות התגלתה כותרת (עם שינויים קלים) בראש הצוואה כדלהלן: "אלו ל"א צוואת שציווה רבינו יהודה החסיד לכל העולם לכל הפחות לזרעו לקיימם.".
כלומר, יש בסיס לשתי הגישות המסורתיות – הצוואה אכן מיועדת לכולם, אך במיוחד, ו"לכל הפחות" על "זרעו לקיימם".
הרב מרדכי אליהו סובר שעל בני עדות המזרח לנהוג באותן אזהרות מצוואת ר' יהודה החסיד שהובאו בספר זבחי צדק.
במקרה של כלה ששמה כשם אם החתן, הורה הרב אליהו לזוג להתחתן ולקרוא לכלה בשם קיצור (מירי במקום מרים).
באחת מנוסחאות הצוואה מופיעה הנבואה: "עתידין התרתרי"ם לבוא בארץ אשכנז ויחריבוה, איני יודע אם כולה או חציה".
סעיף זה אינו מופיע בכתבי היד ובמהדורות הקדומות, ו"פלש", יחד עם שלשה סעיפים תמוהים נוספים ממקור חיצוני לחלק השני של כת"י מחזור רוטשילד (מוזיאון ישראל, 180/51).
ארבעת הסעיפים הללו אינם מופיעים אפילו בכתב יד מינכן (שפורסם על ידי מאהלר, קראקא, ה'תרנ"א) שכולל את כל הסעיפים הידועים מכל המהדורות.
מקובל לייחס את רובו של ספר חסידים לרבי יהודה החסיד, מלבד תחילתו, שנכתבה, ככל הנראה, בידי אביו רבי שמואל החסיד.
בספר קיימות שתי מהדורות: מהדורת דפוס בולוניה, וגרסת כתב יד פארמה שנחשבת למוסמכת ואותנטית יותר.
ספר חסידים מכיל מגוון רחב של נושאים המונחים לפתחו של החסיד חלקם מתחום ההלכה וחלקם מתחום המוסר.
הספר ערוך קונטרסים, שנכתבו אסוציאטיבית, ככל הנראה.
פירושו של רבי יהודה החסיד לתורה
בשנת 1975, פרסם הרב החוקר יצחק שמשון לנגה את החיבור "פרושי התורה לר' יהודה החסיד" מתוך כתבי יד עתיקים.
החיבור נכתב בידי בנו של רבי יהודה החסיד, משה זלטמן, ומשלב בין פירושיו ופירושי אביו ולעיתים נחלק עליו.
החיבור מכיל מעט עמדות הנראות חורגות מן הפרשנות המקסימליסטית לאמונת תורה מן השמים בנוגע לתוספות אנושיות לטקסט המקראי בנוסח ביקורת המקרא.
קטעים אלה עוררו סערה בעולם החרדי.
בעקבות לחצים של רבנים חרדיים (למשל: הרב משה פיינשטיין וראה למטה), נאלצה הוצאת הספרים להוציא דפים חדשים לספר, כשהקטעים הביקורתיים נמחקו.
הרב משה פיינשטיין כתב שכופר מתקופת הראשונים ייחס את הקטעים הנ"ל על שמו של רבי יהודה החסיד, ושייתכן שאף שאר הספר זויף על ידו.
כלפי הטענה שהפירוש על שירת הבאר מופיע בשם רבי יהודה החסיד גם בפירוש הציוני על התורה, השיב: "לא ידוע לנו בבירור מי הוא ר' מנחם ציוני וכנראה שהעתיק מה שנמצא באיזה ספר על שם רבי יהודה החסיד בלא עיון".
מנגד, הרב מנשה קליין כתב שמעדות הציוני ניתן ללמוד שאכן כתב היד מקורו ברבי יהודה החסיד, ושניתן ליישב את דבריו.
הוא ציין שגדולי האחרונים החשיבו את הציוני כאחד מגדולי המקובלים וסמכו עליו הן בהלכה והן בקבלה, וכתב על התייחסותו של הרב משה פיינשטיין לפירוש הציוני: "לא אאמין אשר דברים אלו יצאו מפי הגאון רבי משה פיינשטיין, אלא נראה לפי עניות דעתי שאיזה תלמיד טועה כתבו והכניסו בין מכתביו לאחר פטירתו".
על פי ניתוחו של פרופסור ערן ויזל, שלושת הקטעים המאחרים כתיבת פסוקים מהתורה הם פירושים עצמאיים של משה זלטמן, והוא מציע שכך הדבר אף בנוגע לפירוש על שירת הבאר.
אף על פי שנהוג ליחס את ראשית ביקורת המקרא לשפינוזה, מספר רב של חוקרים ראו את פירושו של רבי יהודה החסיד כמעיד על מגמה ביקורתית שהייתה קיימת בקרב חסידות אשכנז במאה ה-11 עד המאה ה-13, וטענו שניתן למוצאה אצל הוגים נוספים מהתקופה.
עם זאת, פרופסור ערן ויזל הצביע על כשלים מתודיים מהותיים במחקרים אלו, כולל מחקרי עבר שלו, ולדעתו הם דורשים חשיבה מחודשת.
ספר הכבוד הוא ספר בתורת האלוהות העיונית שכתב ר' יהודה החסיד.
אף שר' יהודה החסיד עצמו מפנה בספר חסידים לספר בשם 'ספר הכבוד' ואזכורים נוספים לספר זה כספר של ר' יהודה החסיד מופיעים אצל חכמי אשכנז בדורות הסמוכים לר' יהודה החסיד, הספר עצמו נחשב כספר שאבד ורק ציטוטים ממנו נשארו בתוך ספרים אחרים.
יהודה וויסטינעצקי אסף בהקדמתו לספר חסידים בהוצאתו כארבעים ציטוטים שמצא מספר הכבוד.
החוקר יוסף דן זיהה את ספר הכבוד עם כתבי יד 1566 ו-1567 בספריית בורלי באוקספורד.
כתב היד מכיל כמה חלקים.
החלק הראשון הוא דיון בין כמה חכמים מדתות שונות לפני מלך ערבי מספרד המבקש להתגייר.
הדיון עוסק בעיקר באופיה של ההתגלות האלוהית בעולם.
החלק השני המכונה 'ספר מלאכים' עוסק בפעולותיהם של המלאכים בפני כיסא הכבוד.
החלק השלישי הנקרא גם 'ספר הכבוד' שהוא החלק העיקרי והגדול בקובץ כולל דיונים בכל חלקי תורת הסוד.
לאחר מכן מופיעים שלושה חלקים העוסקים במשמעויותיהם של מאפיינים חיצוניים של ספרי המקרא.
הוא מכיל את 'ספר הנעלם' הדן בהיעדרן של אותיות מסוימות מפרקים במקרא ובתפילה, 'ספר סמוכים' העוסק בדרשות על סמיכות של פסוקים אלו לאלו, ו'ספר תגי' העוסק במשמעותם של תגי האותיות.
ספר חסידים, (גרסה סרוקה ב-מהדורת ברלין 1891 באתר דעת, מהדורת ניו יורק 1953 ו-מהדורת לבוב באתר HebrewBooks).
צוואת רבי יהודה החסיד, (גרסה סרוקה באתר HebrewBooks)
פרושי התורה לר' יהודה החסיד, ירושלים תשל"ה.
ליקוט של פירושים למקרא המיוחסים לר' יהודה החסיד, יצחק שמשון לנגה, עורך.
יצחק שמשון לנגה, טעמי מסורת המקרא לר' יהודה החסיד, ירושלים תשמ"א.
ספר הגימטריאות לרבינו יהודה החסיד, מהדורת פקסמיליה, בצירוף מבואות מאת דניאל אברמס וישראל תא-שמע, לוס אנג'לס תשנ"ח, מהדורה נוספת: ספר גימטריאות: ביאורים ורמזים על התורה לפי סדר הפרשיות, מוסר וחסידות, דרוש ואגדה, גימטריאות וראשי תיבות ועניינים נוספים, לחד מן קמאי רבינו יהודה החסיד...
מכתב יד יחידי שהיה למראה עיני החיד"א בצירוף מבוא, הערות והארות, ביאורים ומפתחות (בשני כרכים), מאת יעקב ישראל סטל, ירושלים, 2004–2005.
חיבור הלכתי, יצא לאור בתוך מאה שערים : קטעי ראשונים מתוך כתבי יד, עורך: זאב בידנוביץ, הוצאת קדם, ירושלים תשל"ד.
סוד היחוד לרבינו יהודה החסיד, יצא לאור בתוך: סודי רזיא, בילגורייא, תרצ"ו, 1935. (גרסה סרוקה באתר HebrewBooks)
אמרות טהורות חיצוניות ופנימיות: ...
בענייני אמונות ודעות וסוד הייחוד בדרך לימוד מתופעות טבע.
לחד מן קמאי רבינו יהודה החסיד...
מכתב יד יחידי בעולם בצירוף מבוא, הערות והארות, ביאורים ובירורים, מילואים ומפתחות, מאת יעקב ישראל סטל, ירושלים תשס"ו.
סודי חומש ושאר: מתלמידי רבינו יהודה החסיד, פירושים, גימטריאות ופרפראות על התורה, שיר השירים, איוב ורות...
על-פי שני כתבי יד בצירוף מבוא, הערות והארות, שינויי נוסחאות ומפתחות.
בעריכת יעקב ישראל סטל, ירושלים, תשס"ט.
יזם תנועה חברתית-משיחית לעלייה לארץ ישראל, ועלה לירושלים בראש חבורה של אוהדיו ותלמידיו.
רכש בירושלים את המגרש שעליו הוקם מאוחר יותר בית הכנסת הקרוי על שמו.
נודע בחסידותו, וכונה על שמה "רבי יהודה החסיד".
חבורתו כללה גם שבתאים ובעלי נטיות שבתאיות, ויש חוקרים אחדים הסבורים שאף הוא היה בעל זיקה לתנועה השבתאית.
רבי יהודה נולד למשפחת סג"ל בדוּבְּנוֹ (דובנא) שבפולין, כאחת-עשרה שנים לאחר גזירות ת"ח ות"ט.
הוא פעל כדרשן בעיירה שידלוב, והתפרסם בחסידותו, ועל כן נוסף לשמו התואר "חסיד".
בשנת ה'תנ"ז 1697 חולל תנועת עלייה לארץ ישראל, מתוך מטרה לקרב את ביאת המשיח.
יש הגורסים, שהושפע ממגידים שבתאיים שסובבו בערי פולין.
תחילה התארגנה קבוצה מצומצמת של כ-31 משפחות, אך במהלך המסע הארוך שארך כ-3 שנים, הצטרפו לחבורה יהודים רבים נוספים.
בסופו של דבר מנתה הקבוצה כ-1,500 איש, שביניהם תלמידי חכמים ורבנים חשובים, חלקם נודעו כשבתאים מובהקים, כחיים מלאך, או שנחשדו בכך.
הקבוצה זכתה גם לקבל תמיכה כספית מקהילות יהודיות שדרכן עברה.
בווינה קיבלו סיוע משמואל אופנהיימר שהעמיד לרשותם שתי אוניות וכסף למסע.
בהמשך המסע נטשו את הקבוצה יהודים רבים שנשארו בארצות שאליהן הגיעה הקבוצה, או אף חזרו לארץ מוצאם.
רבים נוספים נספו במחלות, בסערות הים ובפגעים שונים.
בסופו של דבר, לירושלים הגיעו ביום ה', ראש חודש מרחשוון של שנת ה'תס"א (14 באוקטובר 1700) רק כ-1,000 איש.
(מספר כלל היהודים בעולם באותה תקופה היה פחות ממיליון נפש).
הקהילה היהודית בירושלים מנתה באותה העת כ-1,200 יהודים, והגעת הקבוצה כמעט והכפילה את גודל הקהילה.
עוד בטרם הגיעה הקבוצה לירושלים, נעשו הכנות בשיתוף עם היישוב האשכנזי בירושלים והוקמו עבורם 40 בתים לדירות וכן הוקמו בית כנסת, בית מדרש, מקווה ובורות מים לקליטתם הראשונית.
ימים ספורים לאחר הגיעו לירושלים, בו' בחשוון תס"א 1700, נפטר רבי יהודה חסיד, בהיותו כבן 41 שנים.
לאחר מותו פרצו בקרב קהילתו מחלוקות רבות, בעיקר סביב האמונה המשיחית סביבו, ששררה בחלקים ממנה.
רבים מבני הקבוצה חזרו לארצות מוצאם, מקצתם התפרסמו מאוחר יותר כשבתאים מובהקים, נרשמו כמה מקרים של התאסלמות והתנצרות, ומועטים בלבד נשארו בירושלים.
מפני שאחדים מהקבוצה נודעו בהזדהות עם השבתאות, הקבוצה ככלל, נדחתה על ידי הקהילה היהודית בירושלים ולא זכתה לקבל שום סיוע כלכלי, בניגוד למקובל בקהילה יהודית.
ר' גדליה מסמיאטיץ, מתלמידי רבי יהודה, יצא לחו"ל כשד"ר לגייס תרומות עבור הקבוצה בירושלים.
ר' גדליה חיבר ספר בשם "שאלו שלום ירושלים" שמתאר את מסע הקבוצה לא"י, והפיץ אותו בתקווה שיעורר אהדה, אך הצלחתו הייתה מעטה.
בית כנסת חורבת רבי יהודה חסיד ואיסור על יהודים ממוצא אשכנזי להתיישב בירושלים
בעקבות החובות הללו, נאסר על יהודים אשכנזים במשך כמאה שנים לגור בירושלים.
רק בשנת תקצ"ו 1836 הצליח רבי אברהם שלמה זלמן צורף מן היהודים האשכנזים שעלו בעליית תלמידי הגר"א להסדיר את החובות, ולהתיר ליהודים אשכנזים להתיישב בירושלים.
אז נגאלה החצר ונבנה בה בית הכנסת האשכנזי הגדול שנודע בכינויו "חורבת רבי יהודה חסיד".
כינוי זה נשתמר גם לאחר שחרב בשנית במלחמת העצמאות.
בשנת ה'תס"ב 1702 הפליג ר' אברהם רוויגו מליוורנו יחד עם קבוצה מבני משפחתו ובאי ביתו ועם משפחתו של ר' מרדכי אשכנזי ותלמידיו כ-25 איש לנמל יפו כדי לעלות לארץ ישראל.
רבי אברהם רוויגו ייסד בירושלים ישיבה מיוחדת ללימוד תורת הסוד ועם חכמי הישיבה נמנו בעיקר חכמים מסיעתו של ר' יהודה חסיד.
ההיסטוריון בן-ציון דינור ייחס לעלייה זו חשיבות רבה, משום שהיא פתחה לדעתו תקופה של עליות "ריאליסטיות", שהן הבסיס ליישוב החדש בארץ ישראל.
רבי יעקב עמדין מתח ביקורת על רבי יהודה חסיד ועל כניסתו לעזרת הנשים ודרשתו בפניהן.
ממכתבים רבים שמקורם בקבוצות שבתאיות שונות בפולין ובטורקיה עולה כי השבתאים החשיבוהו כשבתאי מוצהר.
ישנם חוקרים הסבורים, על פי ממצאים של כתבי-יד, כי רבי יהודה חסיד היה שבתאי מוצהר בעצמו, אם כי מתון יותר מחיים מלאך וחבורתו, בכך שסבר שיש לשמור תורה ומצוות כהלכה, אך אולי האמין ששבתי צבי יתגלה שוב.
למרות זאת, יש הסבורים שהוא רק התכתב עם שבתאים ואולי אף הושפע מהם, אך לא היה שבתאי בעצמו.
הם הסתמכו בעיקר על כך שחיים מלאך, אחד הרבנים החשובים בעליה זו, עלה בעליה נפרדת מעט קודם, וחסידיו של מלאך נותרו מופרדים מקהל העולים העיקרי שהסתייגו מהם וממנהגיהם.
בספרות התקופה מתוארת הלווייתו וקבורתו במערה בהר הזיתים.
בספרו תולדות חכמי ירושלים מתאר אריה לייב פרומקין מערה זו, הכוללת כוכים רבים ועליהם כתובות עם שמות העולים הקבורים שם.
בשנת ה'תשע"א (סביבות 2011) החל תהליך שיקום קברים בהר הזיתים והסרת עפר, בחלקה שכוסתה על ידי הירדנים במסגרת השחתת בית הקברות לאחר מלחמת העצמאות בתש"ח.
בחלקה זו נתגלתה המערה המקורית שבה נקברו רבים מהעולים בעלייה זו.
יהודה דנון (נולד ב-9 בספטמבר 1940) הוא נשיא אוניברסיטת אריאל לשעבר, פרופסור ורופא ישראלי וקצין רפואה ראשי לשעבר בדרגת תת-אלוף.
ממקימי ומנהלי מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
דנון נולד בבולגריה ועלה לישראל ב-1948, משפחתו בעלת מסורת של רופאים ועוסקים במקצועות הבריאות.
דודו, משה דנון, היה מראשוני הרופאים בתל אביב ושרת כרופא המחתרות.
יהודה דנון גדל והתחנך בקבוץ אפיקים, וסיים בשנת 1967 את לימודיו בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ובית חולים הדסה.
דנון שירת בחיל הרפואה בדרגי השדה וטיפל בנפגעי המשחתת אח"י אילת בחופי סיני.
בתפקידו כמפקד רפואה פיקוד הצפון הקים את מרפאות הגדר הטובה ומערך בתי החולים בדרום לבנון.
התמחה ברפואת ילדים בבית החולים בילינסון ובאימונולוגיה במכון ויצמן למדע.
בשנת 1976 זכה במענק מתוכנית פולברייט לביצוע מחקר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 1983 זכה במענק נוסף לעריכת מחקר בישיבה יוניברסיטי.
שימש כמנהל בית החולים בילינסון עד לשנת 1986. שרת כקצין רפואה ראשי בשנים 1987–1991.
דנון הוא מומחה באימונולוגיה קלינית ואלרגיה, מומחה ברפואת ילדים ומנהל רפואי.
עד 2012 פרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
פרסם למעלה מ-250 מאמרים וספרים, בהם: ספר הלימוד ברפואת אב"כ, המדריך לטיפול בתינוק ובילד, ומדריך רפואת חרום לבני המשפחה.
יזם את הקמת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל בשנת 1991, ושימש כמנהלו הראשון עד לשנת 1997. משמש כמנהל מכון קיפר לאימונולוגיה.
זכה במגוון פרסים כולל פרס נדב ברפואת ילדים, פרס בת שבע דה רוטשילד, פרס אמברואה פרה ועוד.
מכהן כיו"ר המועצה הלאומית לבריאות הילד ופדיאטריה של משרד הבריאות מאז היווסדה.
יחד עם ד"ר מיכל חמו לוטם היה ממקימי ארגון בטרם לבטיחות ילדים, וכמו כן מכהן כיושב ראש עמותת חיל הרפואה.
משנת 2012 משמש כנשיא אוניברסיטת אריאל בשומרון.
ב-2021 זכה בפרס ירושלים בתחום השכלה גבוהה.
יהודה הִיס (נולד ב-11 במאי 1946, י' באייר ה'תש"ו) הוא רופא ישראלי שניהל את המכון לרפואה משפטית בשנים 1988–2004 ומשנת 2004 הרופא המשפטי הראשי במכון.
לאחר חשיפת אי סדרים בניהול המכון והמלצת ועדה בראשות השופט בדימוס אריה סגלסון, להעמידו לדין משמעתי, הדיחו שר הבריאות, דני נווה, מהנהלת המכון.
הוא פוטר מתפקידו במכון המשפטי באוקטובר 2012.
היס מומחה באנטומיה פתולוגית וברפואה משפטית.
הוא פרופסור קליני בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב ובפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים והדסה.
נולד בלודז' שבפולין בשם יורק קרצ'בסקי.
בגיל 10 עלה לישראל עם הוריו בעליית גומולקה והתגורר בתל אביב.
את שירותו בצה"ל עשה בהנדסה הקרבית, ובתום שירותו החל ללמוד כלכלה באוניברסיטה, ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטת בולוניה והתמחה בישראל ומחוצה לה בפתולוגיה.
משנות ה-90 למד פתולוגיה משפטית ורפואה משפטית בארצות הברית, שווייץ, איטליה ואנגליה.
בשנת 1988 התמנה למנהל המכון לרפואה משפטית.
במסגרת תפקידו ניתח את גופת ראש הממשלה, יצחק רבין, ואת ממצאיו הביא לוועדת שמגר, שהוקמה לחקירת רצח רבין.
הדו"ח הפתולוגי שפרסם על נתיחת גופתו היווה תשתית עבור חלק ממצדדי תאוריות הקשר.
בדצמבר 2000 פרסם העיתונאי רונן ברגמן מ"ידיעות אחרונות" תחקיר על התנהלות המכון לרפואה משפטית, שבו נטען על סחר באיברים, ללא ידיעת המשפחות, מחדלים בחתימה על דוחות נתיחה, ועל שורה ארוכה של אי סדרים.
בעקבות הכתבה הוקמה 'ועדת סגלסון' בראשות השופט אריה סגלסון, שתמכה בטיעונים של ברגמן, ובכך החלה חקירת משטרה כנגד היס, שבסיומה הומלץ להעמידו לדין.
אולם, היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, ופרקליטת המדינה, עדנה ארבל, החליטו לעכב את הגשת כתב האישום ולהעמידו לדין משמעתי בלבד.
הלחץ הציבורי הביא להדחתו מתפקידו כמנהל המכון לרפואה משפטית במאי 2004 על ידי שר הבריאות, דני נווה, בשל מה שהגדיר השר "אי ביצוע נהלים וטעויות בשיקול דעת".
גם לאחר הדחתו המשיך היס לשמש כרופא המשפטי הראשי של המכון, תחת הנהלת בית החולים "אסף הרופא".
על פי דו"ח הממונה על השכר באוצר, בשנת 2008 דורג היס בראש טבלת מקבלי השכר הגבוה בשירות המדינה (לא כולל עובדי משרד הביטחון).
שכרו הממוצע עמד על 66,614 ש"ח לחודש.
באוקטובר 2012 הודח היס מתפקידו כפתולוג הראשי של המכון לרפואה משפטית על ידי סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, לאור מסקנותיה של ועדה שהוקמה לבדיקת טענות לליקויים בהתנהלותם של אנשי המכון ובמסגרת החלטה לארגון מחדש של המכון.
עבודתו של היס במכון לרפואה משפטית הביאה לתביעות אחדות כלפיו וכלפי המכון, בפרט לאחר פרסום ממצאיה של "ועדת סגלסון".
אדם, שנדון למאסר לאחר שהורשע בתקיפת בתו הקטינה בסכין ובגרימת חתכים בפניה, עתר לבג"ץ בדרישה לפטר את היס, שחוות דעתו תרמה להרשעה.
בנותיו, אלמנתו, ועזבונו של אדם שבגופתו בוצעה נתיחה שלאחר המוות הגישו תביעה לפיצוי בגין נזקים שנגרמו להם, לטענתם, כתוצאה מהתנהלותם הפסולה של היס ונתבעים נוספים במהלך הנתיחה ולאחריה.
התובעים טענו, בין היתר, כי הנתיחה נערכה מבלי שנתקבלה הסכמה כדין לעריכתה.
התביעה התקבלה בחלקה, והנתבעים, ובהם היס, חויבו לפצות את התובעות בסכום כולל של 500,000 ש"ח.
הוריו של טירון שהתאבד תבעו פיצוי ממשרד הבריאות ומהיס, בטענה שהמכון לרפואה משפטית נטל חלקים ודגימות מגופתו של המנוח מבלי ליידע את הוריו, ובכך גרם להם לפגיעה נפשית.
להורים נפסק פיצוי שגובהו יותר מ-1.5 מיליון ש"ח.
אחיו של דודו טופז, מיקי גולדנברג, זכה בפיצוי של כ-300,000 ש"ח לאחר שתבע את היס על שהוציא את ליבו של דודו טופז ושמר אותו בצנצנת כפי שחשף אלי ליפשטיין.
יהודה דוד אייזנשטיין (בכתיב יידי: אייזענשטיין; בלועזית: Julius (Judah David) Eisenstein; כ"א בחשוון תרט"ו, 12 בנובמבר 1854, מזריטש, פולין הקונגרסאית – ז' בסיוון תשט"ז, 17 במאי 1956, ניו יורק, ארצות הברית), היה סופר, עורך ומוציא לאור יהודי; נודע בכינוי "בעל האוצרות" על שם חיבוריו הרבים שרובם מכונים 'אוצר ה...'
אייזנשטיין נולד בעיירה מזריטש שבפולין הקונגרסאית של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) לזאב וולף זליג אייזנשטיין ולטובה בלומה לבית בארג, יהודים שומרי תורה ומצוות.
בהיותו בן עשר היגר אביו לארצות הברית, ויהודה דוד עבר להתגורר בבית סבו רבי עזריאל זליג אייזנשטיין.
על פי עדותו, היה סבו תלמיד חכם, אשר עמד בקשרי ידידות עם רבי רפאל יום טוב ליפמאן הלפרין, ועבד לפרנסתו כמנהל בטחנת קמח.
סבו עודד אותו להרבות בלימוד הגמרא, ובמיוחד בחיבורי הרי"ף והר"ן על התלמוד, עד שרכש בהם בקיאות יתרה.
לצד לימודי התלמוד החל בגיל 14 בלימוד מעמיק של השפה העברית לאור ספרות ההשכלה.
כמו כן, למד באותה העת את יסודות המדעים, וכן רוסית וגרמנית אצל מורה נוצרי.
בשנת 1872 היגר לארצות הברית עם אמו ואחותו הבכורה חנה, כדי להצטרף אל אביו.
בשנת 1874 נשא לאישה את רבקה כהן לבית שפירא, יהודייה שומרת תורה ומצוות אשר נולדה בניו יורק למשפחה יהודית מפולין.
בשנת 1878 החל לעסוק בעיתונות כשכתב טורים לעיתון "הצפירה" (ובעתיד גם לעיתון "המליץ") בענייני היהודים באמריקה ולגבי יהודי רוסיה ופולין.
אייזנשטיין היה מעורה בחיי הקהילה היהודית בניו יורק, ובשנת 1883 נתמנה לסגן נשיא קהילת בית המדרש הגדול בניו יורק, וכן עסק בהקמת אגודת הקהילות באמריקה בראשותו של הרב יעקב יוסף, ואף מונה בשנת 1897 לראש כולל אמריקה.
במקביל לעיסוקו בעיתונות ובענייני הקהילה היהודית, אייזנשטיין פתח עסק ביחד עם אמו ולימים גם עם גיסו, ועסק במסחר.
העסק הצליח, אך סכסוך משפחתי בין אביו לאמו (שבסופו של דבר הוביל לגירושין) בשנת 1884 גרם לפרישתו של אייזנשטיין מהעסק המשותף.
אייזנשטיין המשיך לעבוד כסוחר עצמאי, אך נחל מספר כישלונות עסקיים; הוא איבד חלק ניכר מהונו בניסיון לייסד מושבה חקלאית ליהודים בניו ג'רזי.
כישלונות אלו הביאו אותו להתרכז בתחום הספרותי.
כבר בשנת 1891 תרגם אייזנשטיין את החוקה האמריקאית לעברית וליידיש.
באותן שנים עסק בתרגום מקורות בעברית וביידיש לאנגלית, בין היתר תרגם את פסוקי דזמרא לשפה האנגלית.
בשנת 1899 ביקר בארץ ישראל בפעם הראשונה, ואז גם ניסה לשלוח ידו במסחר במספר עסקאות בארץ, אך לא נחל בהן הצלחה מיוחדת.
בשנת 1926 ביקר בהּ בפעם השנייה.
אייזנשטיין השתתף בוויכוח שהתנהל סביב פעילותו של כולל אמריקה בירושלים.
אייזנשטיין גרס כי הכספים הנאספים בקרב יהדות ארצות הברית צריכים להגיע בעיקר ליהודים שמוצאם מארצות הברית.
בוויכוח זה קבל איזנשטיין סיוע לדעתו מהרב יהושע לייב דיסקין, מנהיגו של היישוב הישן בירושלים באותהּ העת.
בראשית המאה ה-20 כתב אייזנשטיין ערכים רבים (למעלה ממאה וחמישים) עבור האנציקלופדיה היהודית (Jewish Encyclopedia).
אולם לאייזנשטיין הייתה ביקורת על האנציקלופדיה היהודית בנוגע לרמת הדיוק שלה בתחומי ההלכה והמשפט העברי, ועל כך שהקדישה ערכים לאנשים מפורסמים ממוצא יהודי, גם כאשר זיקתם ליהדות הייתה אפסית.
בשנת 1901 הוא אף פרסם ביקורת חריפה בעיתון 'העברי' בארצות הברית על הטעיות שמצא בערכים מסוימים באנציקלופדיה.
מאחר שלא היה מרוצה מאופייה של האנציקלופדיה היהודית החליט להוציא אנציקלופדיה משלו בשם אנציקלופדיה אוצר ישראל.
למרות ההוצאה לאור של אנציקלופדיה מתחרה לאנצקלופדיה היהודית נשאר אייזנשטיין בקשרי ידידות עם מנהל המערכת של האנציקלופדיה היהודית, איזידור זינגר, וזינגר אף השתתף בסעודה שערכה משפחת אייזנשטיין לכבוד סיום הכרך העשירי והאחרון של אנציקלופדיה אוצר ישראל ב-27 בנובמבר 1913.
מאז, במחצית הראשונה של המאה ה-20, עסק בהוצאת קבצים של מקורות במקצועות היהדות השונים.
חיבורים אלו, שכולם נקראו "אוצר", בתוספת החומר המלוקט בהם זיכו את יהודה דוד אייזנשטיין בכינוי "בעל האוצרות".
ספרים אלו אינם בעלי רמת דיוק מדעית.
למרות זאת, הם זכו לפופולריות רבה בארון הספרים היהודי במחצית הראשונה של המאה ה-20. מטרתו של אייזנשטיין בהוצאת ספרי האוצרות הייתה, כלשונו: "לכנוס ולאצור רוב הספרים המדברים בכל מקצוע ומקצוע בספרות ישראל להיות לאחדים בידנו" (הקדמה לאוצר ויכוחים, עמוד 6).
על אף שה"אוצרות" של אייזנשטיין יצאו לאור בניו יורק, הם נכתבו ופורסמו בשפה העברית.
בראשית המאה ה-20, נאבקה העברית על מקומה בעולם היהודי כשפת חול.
חיבוריו של אייזנשטיין, שחלקם נשאו אופי מדעי, תרמו תרומה משמעותית למאבק זה.
כמו כן, הוצאת ספריו של אייזנשטיין בארצות הברית מעידה על קיום קהל קוראים גדול של השפה העברית בקרב הקהילה היהודית בארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-20. ספריו נחשבים כחלוציים בספרות העברית בקהילה היהודית בארצות הברית, שצמחה בעיקר בתקופתו.
אייזנשטיין היה מהראשונים שהחיו את העברית כשפת-שימוש עממית (במקום יידיש), וזאת על רקע "קיבוץ הגלויות" שהתרחש בתקופתו – גל מהגרים יהודי דוברי מגוון שפות, שהשפה המאחדת אותם היא היידיש.
בנוסף, אייזנשטיין היה ממייסדי אגודת "שוחרי שפת עבר" שעודדה בקרב בני הנוער היהודי-אמריקאי את לימוד השפה העברית.
במקרים רבים, ההופעה בתוך אחד ה"אוצרות" של אייזנשטיין הייתה הפעם הראשונה שבהּ קטעים מסוימים הופיעו בדפוס, דבר שתרם לכך שאף לאחר שהופיעו מחדש במהדורה מדעית יותר, עדיין מוזכר שמו של אייזנשטיין עליהם.