tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחום הגבהים שלה רחב מאוד, מרום פני הים בבלקן ועד כ-1,500 מטר בהרי האלפים.
תת-המין immaculatum אנדמי להרי הקרפטים, בעוד שתת-המין הנומינלי purpurascens הוא רחב תפוצה ומגיע בהרי האלפים עד לרום של כ-1,500 מטר.
רַקֶּפֶת גַּלּוֹנִית (Cyclamen repandum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, בעל תפוצה רחבה במערב ובמרכז הים התיכון.
פריחתה בעונת האביב ממרץ עד מאי בפרחים ורודים-אדמדמים, לעיתים עם מרכז סגלגל-כהה.
תפוצתו כוללת את דרום-מזרח צרפת, דרום שווייץ, צפון איטליה ומרכזה, אזור החוף של קרואטיה ובוסניה והרצגובינה, וכן את האיים קורסיקה, סרדיניה וסיציליה.
בצפון-מזרח אלג'יריה מצוי הזן C.
בית הגידול של הזן repandum הוא אזורים מוצלים ולחים, בעלי משקעים חורפיים מרובים, מרום פני הים ועד כ-1,300 מטר, ביערות נשירים או ירוקי-עד, בחורש ים-תיכוני ובסבכים מוצלים בין סלעים.
הזן השני baborense גדל באזור ים-תיכוני לח במיוחד, עם 80 עד 200 ס"מ משקעים בשנה, ברום 400 עד 1,800 מטר, לרוב ביערות אלון נשירים.
רַקֶּפֶת רוֹדוֹס (Cyclamen rhodium) מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לדרום יוון ולאיים קוס (Kos) ורוֹדוֹס (Rhodes) שבים האגאי המזרחי.
פריחתה באביב, לרוב בין מרץ למאי, בפרחים ורודים בהירים עד ורודים עזים, ריחניים ובעלי ניחוח מתוק.
בית גידולה הרקפת גדֵלה באקלים ים-תיכוני טיפוסי — קיץ חם ויבש וחורף מתון וגשום.
חלק מן האוכלוסיות תוארו בעבר כמינים נפרדים, אך לפי הגישה הטקסונומית העדכנית הן נכללות כולן תחת רקפת רודוס במובן הרחב.
תת-מין 'טיפוסי' גדֵל בצל, מתחת לשיחים ובאזורים סלעיים, לעיתים קרובות ביערות אורן, ברום 50 עד 800 מ'.
peloponnesiacum גדֵל במקומות לחים ומוצלים ביערות, בחורש ובמורדות מצוק, ברום 350 עד 1,500 מ'.
vividum גדֵל במקומות יבשים ופתוחים יותר של יער פתוח, בין סלעים ובחורש, ברום 400 עד 1,700 מ'.
רַקֶּפֶת לוּבִּית (Cyclamen rohlfsianum) היא מין ים-תיכוני טיפוסי, אנדמי לצפון-מזרח לוב.
פריחתה בסתיו מספטמבר עד נובמבר בהתאם לבוא הגשמים הראשונים, עם פרחים בצבעי ורוד שונים ובריח נעים.
תפוצתה מוגבלת לרכס ג'בל אַל-אַכְּדַר שבמחוז קִירֵינַאיְקָה (Cyrenaica), באזור שמצפון לבנגאזי ועד דרנה, סמוך לרצועת החוף.
אזור תפוצתו מרום פני הים עד כ-450 מטר, בגריגה וחורש פתוח, על קרקעות טֶרָה רֹסָה מעל סלעי גיר, לעיתים קרובות בין סלעים ובסדקים מוצלים.
רַקֶּפֶת סוֹמַלִּית (Cyclamen somalense) היא מין אנדמי לסומליה.
פריחתה מתרחשת בסביבות נובמבר, יחד עם לבלוב העלים, בהתאם למועד תחילת המונסון הצפון--מזרחי.
הפרחים בצבע ורוד-סגלגל חיוור, עם אזור ורוד כהה סביב פתח הכותרת; ייתכן שהם מפיצים ריח.
תפוצתה מצומצמת להרי אַל-מִסכּת שבצפון-מזרח סומליה, באזור מדברי הררי יבש שבו קיימת רצועת ערפילים המספקת לחות.
המין צומח כחלק משרידי פלורה ים-תיכונית שחיה בתנאים קשים: קייצים חמים ויבשים במיוחד, וחורפים חמימים עם משקעים מעטים אך בליווי לחות ערפילית.
הצמח גדל בכיסי סלע ובסדקים במחשופי גיר, בגבהים של 1,200 עד 1,600 מטר.
להלן תיאור מורפולוגי כללי של הסוג רקפת ושל מאפייניו המבניים העיקריים, התואמים את מאפייני משפחת הרקפתיים (Primulaceae).
לאחר מכן מובאים המאפיינים המיוחדים למיני הסוג, המשמשים להבחנה ביניהם.
צמחים בעלי פקעת רב-שנתית וללא לוואים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי סימטריה רדיאלית ועטיף כפול וללא צופן.
חלקי הפרח ערוכים בחמישיות: חמישה עלי גביע המאוחים בבסיסם, וחמישה עלי כותרת המאוחים ביניהם ויוצרים צינור הנושר כיחידה אחת.
חמשת האבקנים ניצבים מול אונות הכותרת ומאוחים אל צינור הכותרת.
השחלה עילית, מחמישה עלי שחלה מאוחים לכדי מגורה יחידה בעלת שיליה מרכזית חופשית; מעוקצה מתפתח עמוד שחלה יחיד הנושא צלקת אחת.
הפרי הלקט הנפתח בקשוות, והזרעים בעלי אנדוספרם רב, עשיר בחלבונים ובשומנים אך חסר עמילן.
מאפיינים כלליים אלה מאפיינים גם את מיני הסוג רקפת, שלהם מתווספים מאפיינים ייחודיים המפורטים להלן.
מיני הרקפת הם עשבים רב-שנתיים בעלי פקעת רב-שנתית, המתפתחת מן התת-פסיג (היפוקוטיל) — אותו חלק של הגבעול הנמצא מתחת למפרק הפסיגים בעובר או בנבט.
צורת הפקעת מגוּונת: לעיתים עגולה כלפת, לעיתים פחוסה או בלתי-סימטרית, ולעיתים אף בלתי-אחידה, ובחלק מהמינים היא עשויה להיות מאורכת (כמו ברקפת סומלית) ואף לשאת אונות צדדיות.
העלים והפרחים מתפתחים מן החלק העליון של הפקעת, ושם עשויים להתפתח לעיתים גם גבעולים תת-קרקעיים קצרים.
מיקום יציאת השורשים משתנה בין המינים: השורשים יכולים לצאת מן החלק העליון של הפקעת (כמו ברקפת קיסוסית), או מן הדפנות לצדדים — לעיתים בעיקר מן הדפנות התחתונות (כמו ברקפת מצויה), או מבסיס הפקעת בלבד (כמו ברקפת יוונית).
העלים ערוכים בשושנת היוצאת מראש הפקעת, ומנחם מסורג.
הם קירחים, הפטוטרות ארוכות והלוואים חסרים.
טרפי העלים לבביים עד כלייתיים, ולעיתים כמעט עגולים; שפת הטרף תמימה או גלונית-משוננת בעדינות, ולעיתים מאונה או זוויתית.
רוב הטרפים משוישים בצדם העליון בדגמים דו-גוניים — ירוק כהה עם ירוק בהיר או אפרפר — ואילו הצד התחתון לרוב סגלגל או ארגמני, בשל ריכוז גבוה של אנתוציאנין.
העלים הצעירים גלולים פנימה, כך שהפנים הסגלגלים פונים החוצה בשלב ההתפתחות הראשוני.
עם זאת, קיימים מינים וצורות שבהם דגם ה"שיש" כמעט ואינו ניכר, והצד התחתון ירקרק.
הפרחים גדולים ובולטים, סימטריים ונישאים יחידים על עוקץ פרח ארוך וזקוף, חסר עלים.
העוקצים יוצאים מראש הפקעת סמוך למוצא העלים.
העוקצים כפופים בקצה עליון ועמם הפרחים עצמם רְכוּנִים מטה (nodding), כך שפניהם פונים כלפי הקרקע והאבקנים מוסתרים מעין המתבונן.
עם זאת, משום שאונות הכותרת כפופות לאחור, הן עצמן פונות למעשה כלפי מעלה, כמעין כתר או מקטרת, ולא לכיוון הגבעול.
הפרחים גדולים ובולטים, סימטריים, ונישאים יחידים על עוקץ פרח ארוך וזקוף, חסר עלים.
העוקצים יוצאים מראש הפקעת, בסמוך למוצא העלים.
בקצה העוקץ יש כפיפה טבעית הגורמת לפרחים להיות רְכוּנִים מטה, כך שפניהם פונים כלפי הקרקע והאבקנים מוסתרים מעין המתבונן.
הגביע משתייר ובעל חמש אונות המאוחות בבסיסן.
הגביע לרוב דמוי-פעמון, אך במספר מינים (כגון C.
alpinum) הוא צר יותר ולעיתים כמעט צינורי.
הכותרת ורודה, סגולה או לבנה; בעלת חמש אונות המאוחות סמוך לבסיס, מסובבות סביב עצמן וחופות זו על זו בניצן, אך כפופות מאוד לאחור בפרח הפתוח.
אונות הכותרת כפופות לאחור ונצמדות לצינור הכותרת, וברוב המינים הן גם מסובבות סביב צירן בדרגה משתנה: לעיתים סיבוב חלקי, לעיתים כמעט מלא (כ-180 מעלות), ובמעט מינים הסיבוב חלש או כמעט נעדר.
עם זאת, קיימת יוצאת-דופן: ברַקֶּפֶת גְּרֵקִית (Cyclamen graecum) אונות הכותרת עשויות להיות מסובבות כמעט 270 מעלות סביב צירן.
צינור הכותרת בדרך כלל קצר ומעובה באזור הפתח, אך במספר מינים (כגון C.
alpinum) הוא דק יותר ולעיתים כמעט אינו מעובה.
הזירים קצרים והמאבקים גדולים, צמודים זה לזה ויוצרים מבנה חרוטי.
המאבקים לרוב מסתיימים בקצה מחודד (cuspidate), אך במקצת מן המינים קצה המאבק קהה יותר ואינו יוצר שן מחודדת ברורה.
האבקה ברוב המינים שמנונית בתחילה ומתייבשת בהמשך, כך שבזמן הפריחה (anthesis) היא נעשית אבקתית; אולם במקצת המינים מעבר זה אינו בולט והאבקה דקה כבר עם שחרורה.
השחלה עילית, ובה מספר ביציות; עמוד השחלה דקיק, וברוב המינים הוא בולט מעט מחוץ לכותרת, אך במקצתם הוא כמעט אינו בולט או אינו בולט כלל.
הפרי הוא הלקט כדורי פחות או יותר, בשרני במקצת, הנפתח ב-5 עד 7 קשוות הפונות לאחור או באופן בלתי סדיר.
בעת ההבשלה העוקץ נכרך ומתעגל סביב עצמו, ויוצר סליל צפוף דמוי שבלול שבמרכזו מצוי הפרי.
מבנה זה מזכיר ליפוף שיער לצורת „גולגול" (ולא „קוקו"), שכן הליפוף נעשה סביב עצמו ויוצר סליל סגור וצמוד.
הזרעים גדולים, ונושאים תוספת בשרנית שומנית ודביקה המשמשת למשיכת נמלים לצורך הפצה (myrmecochory).
עם זאת, במקצת מן המינים תוספת זו חסרה, ובהתאם גם מנגנון ההפצה על-ידי נמלים אינו מתקיים.
הנבטים מפתחים פסיג יחיד נראה, אף שהעובר עצמו דו-פסיגי; הפסיג השני נותר חבוי בסמוך לפקעת המתהווה ואינו פורץ החוצה מסיבות מורפולוגיות-מרחביות, ולא עקב עיוות או פגם התפתחותי.
המסמך היה תשובתו הרשמית של הכתר לוויכוח אודות חוקיות כיבוש האמריקות אשר עוררו הדומיניקנים בהיספניולה.
המסמך נוסח בידי המשפטן חואן לופס דה פלאסיוס רוביוס (Juan López de Palacios Rubios) בוועידה שכונסה בסנט פאבלו (San Pablo de la Moraleja) בעיר ואיאדוליד ב-1513 בידי המלך פרננדו השני.
המסמך מתאר את סמכותו של אלוהים, באמצעות ישו והאפיפיור, על העולם כולו.
בהמשך מזכיר המסמך את הבולה האפיפיורית אינטר קאיטרה (Inter Caetera), שהנפיק אלכסנדר השישי ב-4 במאי 1493, אשר הקצתה פיסת עולם זו, האמריקות, למלכים הקתוליים.
מתוקף כך דרש המסמך את נאמנותם של ילידי העולם החדש למלכי ספרד, פרננדו השני וחואנה מקסטיליה, ואת קבלתם את הנצרות.
את המסמך היה על הקונקיסטאדור להקריא בקול בפני ילידי העולם החדש, בלטינית או בספרדית ובנוכחות נוטריון.
לעיתים קרובות לא בוצע הליך זה כלשונו וכרוחו, והמסמך הוקרא כלאחר יד ממרחק גדול, אם בכלל.
גם כאשר הוקרא המסמך כנדרש, סביר להניח כי ילידי האמריקות לא הבינו את תוכנו.
השימוש הראשון ברקרימיינטו נעשה בעת כיבוש פנמה בשנת 1513.
קיומו של המסמך מעיד כי ההליך המשפטי היה חשוב מאוד לספרדים.
הוא מיצג את אופן הכיבוש הספרדי באמצעות הכרזה על מקום שאינו נוצרי כבבעלות הנוצרים על מנת שיהפוך לכזה, בניגוד לאופני כיבוש שונים, כמו למשל האנגלים שנהגו לתחם את הטריטוריה הכבושה ולכן המסמך העלה ביקורות רבות.
לואיס האנקה (Lewis Hanke) טוען שהמסמך זה הוא המרשים ביותר מבין המסמכים שיצאו באותה תקופה לביסוס שלטון מלכי ספרד בעולם החדש כיוון שבו לראשונה נעשה שימוש לבסס את הסמכות לא רק בזכות הכוח אלא גם באמצעות זכויות משפטיות וחוקיות.
בשנת 1556 ביטל מלך ספרד את הלגאליזם במסמך ועתה מעשי ספרד הוגדרו כפעולת מיסיון ולא כיבוש צבאי.
בשנת 1573 בוטל המסמך ובמקומו, הוציא פליפה השני צו חדש שגינה כל פעולת כיבוש וכוח בעולם החדש.
הביקורות הושמעו בידי גופים שונים.
רבים טענו כי המסמך לא תורגם מספיק לשפות הילידים והאופן בו נמסר היה שגוי, פעמים הוא אף נמסר תוך קריאה לשממה או לעצמים.
לפיכך, הילידים לא תמיד יכלו לדעת על קיומו או להבין את השלכותיו.
אוביידו (Oviedo) הסביר כי הילידים יכלו להבין את האולטימטום רק בשיחה מעמיקה שבה תובהר להם משמעות האולטימטום.
מיכאיל בכטין תמך בדעתו של דה לאס קסאס והוסיף כי הדרישה היחידה שהייתה היא קבלת מרות.
מישל דה מונטן ודה לאט (Joannes de Laet), התאכזבו משימוש הספרדים בדת ככלי לקבלת מרות כוח ספרדי.
כלומר, הואיל והספרדים הציבו אולטימטום בפני הילידים, הוכיחו את כוונת הספרדים, שלא הייתה לשלום אלא לכיבוש.
מעבר לכך, הספרדים לא אפשרו לילידים לבחור אם להמשיך להחזיק בדתם ולשלם מס או לבחור בהגליה כפי שהיה נהוג.
דהיינו, הילידים לא קיבלו יחס של בני חסות ואף קיבלו יחס גרוע יותר מדתות אחרות תחת הממשל ולכן רבים רעבו ונעקרו מבתיהם.
לכל הטענות אלו הוסיף דה לאס קסאס וטען כי המסמך לא רק מאשר את סמכות האפיפיור על העולם, אלא גם על נושאים נוספים כמו כפירה, מלחמת צדק וניאוף.
היו אחרים שהאמינו כי הבשורה מעולם לא הגיעה לילידים ומכאן שיש רק לנצרם.
הביקורות הובילו לכך שבשנת 1556 פעולת הספרדים הוגדרה כמיסיון ושבשנת 1573 כותרת המסמך שונתה לשם Instrument of Obedience and Vassalage עם אי אלו שינויים בתוכן.
יש המאתרים את שורשיו של ה"רקרימיינטו" במסמך הצבאי מוסלמי בשם "דעוה" (دعوة) מהמאה ה-8. המילה מופיעה באחד מספרי החדית', צחיח אל-בח'ארי.
הספרדים תרגמו את המילה "דעוה" למילה requerir ומכאן גלגולו לרקרימיינטו.
המסורת מספרת כי השימוש הראשוני במילה הייתה בידי מוחמד שהעביר אותו לידי הכופרים לפני הכנעתם.
אלו שהמשיכו בדרכו כמו מליק (Malik ibn Anas), משרתו, נעזרו במסמך עבור אזורים שבהם לא נשמעת הנבואה החדשה וכנגד עובדי אלילים.
חלק מהנכבשים היו נוצרים ומכאן הגיעה השיטה לאירופה.
המסמך עזר לשליטי אירופה להתמודד עם מלחמות שלום ודת.
עם זאת, השימוש של המוסלמים במסמך נועד להמרת דתם של אנשים ולא כדי להצדיק "מלחמה צודקת" כפי שעשו בו שימוש הספרדים.
המוסלמים לא הכריחו את מקבלי המסמך להמיר את דתם ישירות אלא רק לקבל על עצמם את הדת השולטת החדשה ולשלם מיסים, ואם לא תפתח מלחמה.
"רקפת" הוא שיר ילדים שכתב המשורר והסופר לוין קיפניס למנגינה של שיר ביידיש הנקרא "מארגאריטקעלעך" ("מרגניות"; המילים ביידיש מאת זלמן שניאור).
הרקע לכתיבתו היה ביקורו של המשורר במטולה בחורף 1921. בערב אחד ראה חבורת נערים ונערות שרים יחד.
כאשר ביקש לבקר במפל התנור פנתה אליו בת-שבע, המוזכרת בשיר, בת למשפחת דוברובין מיסוד המעלה והציעה ללוות אותו.
קיפניס התרגש מהמקום, מהאווירה ומהרקפות והחליט לכתוב את השיר, משך את ליבו הצמח האצילי, העניו, הצנוע והביישן הניבט בחשש מתחת לסלע.
בת שבע אורני, ששימשה השראה לשיר, נפטרה בשנת 1997, בגיל 92.
ריאל קלוב רקראטיבו דה ולבה (ספרדית: Real Club Recreativo de Huelva) הוא מועדון כדורגל מהעיר ולבה.
רקראטיבו ולבה, שהוקם ב-1889, הוא המועדון הראשון בספרד.
המועדון שיחק ברוב השנים בליגה הספרדית השנייה ובליגה הספרדית השלישית למעט מס' עונות בודדות בליגת העל הספרדית, בעונת 1978/1979, בעונת 2002/2003, ומעונת 2006/2007 ועד עונת 2008/2009.
ררוס (בנורווגית: Røros ) היא עיר במחוז טרנדלג (בעבר בסר טרנדלג) במרכז נורווגיה.
העיר קרויה על שמה של החווה שעל אדמותיה היא הוקמה, ומשמעות שמה "פי (נהר) ראה" (Røa).
החווה קמה במחצית הראשונה של המאה ה-16 וררוס הייתה לעיר ב-1 בינואר 1838. בשנת 2004 התגוררו בעיר 5,632 תושבים, ובשל שטחה המוניציפלי הגדול (1,956 קמ"ר), צפיפות האוכלוסייה בה היא 3 תושבים לקמ"ר בלבד.
בשנת 1980 הוכרזה ררוס כאתר מורשת עולמית בזכות כשמונים בתי עץ מסורתיים הניצבים בה.
ררוס שוכנת על רמה בגובה של 628 מטר מעל פני הים.
בתחומה המוניציפלי שוכנים מספר גופי מים בשטח כולל של 198 קמ"ר, והאגם הנודע בשטחה הוא אגם אהושונד ששטחו כ-46 קמ"ר ואורך קו החוף המקיף אותו הוא 102.98 ק"מ.
אגם נוסף הוא אגם רוגן שברורו נמצא בשטח שוודיה.
העיר עצמה נמצאת סמוך למקום מפגשם של הנהרות ראה וגלומה.
האקלים בררוס יבשתי וכמות המשקעים השנתית מגיעה ל-500 מ"מ בממוצע.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא −11.2°C וזו של חודש יולי היא 11.4°C.
החל במחצית הראשונה של המאה ה-16 שכנה חווה חקלאית גדולה על אדמות העיר.
בררוס עצמה התגוררו כחמישים איש בלבד, ובאזור כולו מעט יותר מאלף.
כמאה שנים לאחר מכן, ב-1644, התגלו מרבצי נחושת באזור, ובשנה שלאחר מכן הוקם בררוס תנור ההיתוך הראשון.
הגילוי הביא להגירת תושבים אל ררוס מכל רחבי סקנדינביה, ובמקום התפתח יישוב אשר נחשב לאחד משני מקורות הנחושת החשובים ביותר בנורווגיה.
במכרות נכרו מינרלים נוספים, ובהם כרום, עופרת, קובלט, אבץ וסרפנטין.
כתוצאה מהכרייה שינה האזור את מראהו מיער צפוף לאזור פתוח.
ב-1650 הוקמה בעיר הכנסייה הראשונה ששכנה במבנה עץ.
ב-1678 וב-1679 העלה הצבא השוודי את ררוס באש, אך העיר הוקמה מחדש תוך שהיא שומרת על תוואי הרחובות המקורי.
רוב הבתים העתיקים הניצבים בררוס כיום הם מהמאה ה-18 ומהמאה ה-19.
ררוס נכבשה על ידי השוודים ב-1718 במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
בין 1780 ל-1784 נבנתה בעיר כנסיית אבן המכונה "ברגסטאדנס סיאיר" (Bergstadens Ziir).
הכנסייה שיכולה להכיל 2,000 איש, היא אחת הכנסיות הגדולות במדינה.
ב-1977 נסגר המכרה האחרון בסביבות העיר, וחברת הכרייה (Røros Kobberverk) פשטה את רגלה.
המכרות ורכושה של החברה הופקדו בידיו של מוזיאון ררוס שהוקם לשם כך.
המבנה העיקרי של המוזיאון שוכן במבנה תנור ההיתוך המשוחזר בלב העיר.
ררוס הוכרזה כאתר מורשת עולמית שלוש שנים לאחר מכן.
כיום נסמכת כלכלת העיר על מתן שירותים לסביבתה, על חקלאות ועל תיירות.
כמיליון תיירים פוקדים את העיר מדי שנה, ובסביבתה רווחת פעילות נופש כמו שיט בקיאק ודיג בקיץ וסקי בחורף.
בכל חודש פברואר נערך בעיר שוק הנמשך חמישה ימים שמושך עשרות אלפי מבקרים (Rørosmartnan).
סמוך לעיר שוכן שדה תעופה קטן, ומסילת הרכבת "ררוסבאנן" (Rørosbanen) מחברת אותה אל טרונדהיים בצפון ואל האמר בדרום.
ררוס השתמרה ללא שינוי במשך מאות שנים, וכבר ב-1923 חוקקו חוקים שעסקו בשימור העיר ואתריה.
מראות העיר המשתקפים בתמונות שצולמו בה בשנות ה-60 של המאה ה-19 זהים למראותיה כיום.
בתי העץ בעיר משקפים את סגנון האדריכלות הכפרית הנורווגית מלפני 200 שנים ויותר.
עיסוקם של התושבים בכרייה כמו גם בחקלאות, זוכה להמחשה בבתים אליהם צמודות חוות קטנות.
הבתים הוקמו על חלקות קטנות בהתאם לתכנון התעשייתי העירוני בנורווגיה ובדנמרק שרווח במאות ה-16 וה-17, ובהתאם לתנאי הטופוגרפיה.
רקפת בנימיני (נולדה בתל אביב ב-15 בספטמבר 1964) היא טניסאית עבר ישראלית, אלופת ישראל בטניס בשנת 1981. מינואר 2007 מנהלת את המרכז לטניס בישראל - יפו.
רקפת בנימיני נולדה בקרית שלום בת"א.
בגיל שנתיים נסעה לקניה במסגרת שליחות של אביה, שם שהתה 4 שנים.
בגיל 6 חזרה המשפחה לארץ ועברה להתגורר ברמת השרון.
בשנת 1976 נפתח מרכז הטניס ברמת השרון, ובנימיני החלה להתאמן שם בגיל 12. היא אותרה על ידי מאמנה, שלמה צורף, כשחקנית מוכשרת, והחלה להתאמן על בסיס יום יומי.
בשנת 1978 השתתפה בתחרות הראשונה והוגרלה נגד אלופת ישראל לגילאי 14 דאז דניאלה עוזיאלי.
בנימיני הפסידה 6:0 6:0 ולא לקחה ולו משחקון אחד.
בתחרות כעבור שנה, נצחה בנימיני את עוזיאלי.
בשנה זו נשלחה עם שחקנים מצטיינים לסבב הופעות ראווה של חודש ימים בארצות הברית לגיוס תרומות למרכז הטניס.
ב-1979, בגיל 15, שלוש שנים לאחר שהחלה להתאמן, עלתה לחצי גמר אליפות ישראל לנוער, והחלה לייצג את ישראל בתחרויות קבוצתיות רשמיות לנוער.
היא נשלחה במסגרת הלווציה קאפ, אליפות אירופה לקבוצות בגילאי 16, וזכתה בניצחון היחיד לישראל.
בהמשך השבוע נסעה לתחרות בבזל שבשווייץ והעפילה שם לשלב רבע הגמר בניצחון מפתיע על מדורגת 2 של התחרות.
בחודש אוקטובר 1979 זכתה יחד עם חגית צוברי, שהייתה אז האלופה, בתואר אלופי הזוגות לנשים לשנת 1979.
הזכייה באליפות ישראל והמשך הקריירה
בשנת 1980 עלתה בנימיני שוב לכותרות בניצחון מפתיע על פאולינה פלד, מי שהייתה אז אלופת ישראל, בשתי מערכות 6:3 6:3 והפסידה בגמר לחגית צוברי.
בשנה זו זכתה רקפת ב-3 תארים: אלופת ישראל לגילאי 16, אלופת ישראל לנערות ואלופת הנוער בזוגות.
באפריל 1980 נסעה בנימיני במסגרת אליפות אסיה ליפן ושיחקה כמחבט מספר אחד של ישראל.
בתחרות זו העפילה לשלב חצי הגמר וסיימה שלישית את התחרות.
בפסח 1981 זכתה בשישה תארים וגביעים: אלופת ישראל לנוער, אלופת ישראל לנשים, אלופת ישראל בזוגות נוער, אלופת ישראל בזוגות נשים, אלופת ישראל בזוגות מעורבים.
בהמשך אותו החודש זכתה להגיע לשיא נוסף בטורניר בינלאומי, בו זכתה, ואשר העניק לה 20 נקודות בדירוג הבינלאומי.
במאי 1982 דורגה בנימיני במקום השביעי בעולם בין הנערות, וזכתה ב-80 נקודות בתחרות במילנו, שם העפילה לרבע הגמר.
בשנת 1983, במפגן כינוס הפועל, זכתה במקום הראשון והייתה אלופת הכינוס.
באותה השנה עברה בנימיני פציעה בשורש כף ידה השמאלית שנבעה מעומס יתר, והייתה מושבתת מפעילות במשך 3 חודשים.
באוקטובר 1982 התגייסה לצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין.
באותה תקופה המשיכה לייצג את ישראל במסגרת נבחרת גביע הפדרציה של ישראל, בה הייתה חברה 6 שנים.
באוגוסט 1984 הגיעה לארצות הברית, שם קיבלה מלגת לימודים באוניברסיטה הבינלאומית של ארצות הברית, והמשיכה את קריירת המשחק שלה.
במשך 3 שנים ייצגה את האוניברסיטה כשחקנית מספר 1.
בנימיני מסוף שנות ה-80 ועד היום
בשנת 1989 חזרה לארץ לאחר שסיימה תואר ראשון בהצטיינות בתחום החינוך הגופני והתקבלה לעבודה במרכז לטניס בישראל - רמת השרון כמאמנת טניס, ואימנה שם כ-5 שנים.
בשנת 1994 החלה לנהל את בית הספר לטניס בקאנטרי רמת השרון.
במשך 11 שנה ניהלה קבוצות אימונים, נבחרות אזוריות, מחנות בישראל ומחוצה לה, קבוצות ליגה, ועוד.
רקע הוא מכלול הדברים אשר נותנים את הטון בהם מתרחש הסיפור, כולל זמן, תפאורה ומיקום.
רקע מיוחס גם כסביבה חברתית המערבת אלמנטים כתרבות, גאוגרפיה ותקופות זמן היסטוריות.
יחד עם עלילה, סגנון, דמות ותמה, הרקע נחשב לאחד המרכיבים הבסיסיים בסיפורת.
לרקע תפקיד חשוב בעלילה, כמו למשל סיפורי אדם נגד הטבע או אדם נגד חברה.
בכמה מהסיפורים, הרקע הופך לדמות משל עצמו.
בתפקיד זה הוא מיוחס ככלי עלילתי או כטכניקה ספרותית.
רקפת זהר (נולדה ב-1 בנובמבר 1960) היא סופרת, אשת חינוך ופעילה בתנועה הקיבוצית בישראל.
זהר היא בתה של עליזה עמיר-זהר.
נולדה בקיבוץ ברעם והתחנכה במוסד החינוכי של "השומר הצעיר" בקיבוץ אילון.
לאחר שנת י"ג כמדריכה בקן השומר הצעיר ברמת גן שירתה בצה"ל במסגרת חיל החינוך.
לאחר הצבא עשתה שנה בשליחות מטעם "השומר הצעיר" בלונדון.
זהר היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה ובעלת תואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
לימדה ספרות ומגדר במוסד החינוכי "מבואות עירון" ואף כתבה תוכניות הוראה.
כסופרת, עסקה בתחומי כתיבה שונים: רומנים, ספרות ילדים וספרי עיון.
בשנים 2008-2015 שימשה זהר כמזכירת קיבוץ עין שמר.
מראשית שנת 2016ׂׂ היא מנהלת קהילה בקיבוץ שער העמקים.
זהר מתגוררת בקיבוץ עין שמר.
היא נשואה למפיק חמי סל ואם לארבעה בנים.
איך ניצחתי במלחמה (תל אביב: אלפא - זמורה-ביתן, תשנ"ב 1992).
דבק שקדים או ציאניד (תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו 1995.)
הסדרה "מיתולוגיה יוונית לילדים" (הוצאת זמורה-ביתן, תל אביב.
הרקולס וגבורים אחרים (תשנ"ז 1997)
פגסוס - הסוס המעופף (זמורה-ביתן, 1999)
האחיות שוסטר נכנסות להריון (אור יהודה : זמורה-ביתן, תשס"ב 2002)
עלילות ג'וזפינה (קיבוץ עין שמר : עין שמר, 2006) (סיפורים מחיי הקיבוץ)
מיתולוגיה יונית לילדים (אור יהודה : זמורה-ביתן, 2007) (אסופה הכוללת את הספרים: ספורים מהאולימפוס, תבת פנדורה, הרקולס וגבורים אחרים, תעלולי אל האהבה)
הסדרה "סיפורי התנ"ך" (דניאלה די-נור, 2011)
אברהם, המאמין הראשון (התשע"א 2011)
המדריך לאזרח: מדריך לזכויות ולחובות של האדם והאזרח בישראל (עורך ראשי: אליהו אברם) (ירושלים: סיכוי - העמותה לקידום שוויון הזדמנויות: האגודה לזכויות האזרח בישראל, תשנ"ז 1997)
ספר הגן: תוכנית פסיכופדגוגית-אקולוגית על פי שלבי ההתפתחות של הילד וההורה מלידה עד שש, ברוח החינוך הקיבוצי מאת רונית פלוטניק ומירה אשל (בני ברק: הקיבוץ המאוחד: מחלקת החינוך של התנועה הקיבוצית, 2007)
רקפת רוּסַק עמִינֹחַ (נולדה ב-1 בפברואר 1966) שימשה מנכ"לית בנק לאומי בשנים 2012–2019. דורגה שלוש פעמים ברשימת "100 הנשים המשפיעות בעולם העסקים" של מגזין "Fortune".
רוסק עמינח נולדה וגדלה ברמת אביב לרחל ושמואל רוסק, רואה חשבון.
לאחר סיום לימודיה בתיכון פנתה ללימודים אקדמיים במסגרת העתודה האקדמית.
סיימה לימודי תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה.
את התמחותה בראיית חשבון עשתה במשרדו של אביה.
בגיל 21 החלה ללמוד לתואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, עם התמחות במימון, אותו סיימה בהצטיינות, וזאת במקביל להיותה מרצה בחוג לחשבונאות.
בהמשך השלימה גם תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בגיל 24 החלה בשירות סדיר, ושימשה מרצה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, שם לימדה חקר ביצועים וניהול פרויקטים.
בין השנים 1992–1994 שימשה עוזרת אישית לגליה מאור, אז משנה למנכ"ל בנק לאומי.
ב-1995 הצטרפה למשרד רו"ח KPMG סומך חייקין כשותפה.
כעבור חמש שנים, באוגוסט 2000, מונתה למנכ"לית המשרד.
בינואר 2004, בגיל 38, מונתה לראש החטיבה העסקית של בנק לאומי, והייתה לחברת ההנהלה הצעירה ביותר של הבנק.
ב-1 ביולי 2011 מונתה למשנה בכיר למנכ"לית בנק לאומי, גליה מאור, במקביל לתפקידה כראש החטיבה העסקית בבנק.
רוסק עמינח מכהנת כיושבת ראש אגודת הידידים של "אחריי!", עמותה חינוכית-חברתית הפועלת להצמיח מנהיגות צעירה ולעודד מעורבות חברתית בקרב בני נוער וצעירים מהפריפריה.
ב-1 במאי 2012 החלה לכהן כמנכ"לית בנק לאומי.
תוך שש שנים מאז כניסתה לתפקיד, הפך לאומי להיות הבנק בעל שווי השוק הגדול בישראל.
באפריל 2013 פנה לבנק לאומי איש העסקים הארגנטינאי, אדוארדו אלשטיין, שביקש להצטרף כשותף בחברת "גנדן", החברה האם שבאמצעותה שלט נוחי דנקנר באי די בי חברה לאחזקות, לצורך גיבוש הסדר חוב לחברה.
במסגרת ההסדר צפוי היה הבנק לקבל 150 מיליון שקלים במזומן, להותיר חוב של 150 מיליון שקלים ולמחוק כ-150 מיליון שקל מחובותיה של "גנדן".
לאור התייתרות ההסדר בשל אי קבלת הסכמת צדדים שלישיים שהסכמתם היוותה תנאי להסדר, רוסק עמינח הנחתה את הצוות המקצועי בלאומי לפעול למיצוי כל האפשרויות האחרות העומדות לרשות הבנק לגביית החוב.
במאי 2014 החליטה רוסק עמינח להרחיב משמעותית את פעילות הבנק בתעשיית ההייטק הישראלית, ובתוך כך הקימה את לאומיטק, זרוע בנקאות ההייטק של קבוצת לאומי, המספקת שירותים פיננסיים בהתאמה אישית לחברות הייטק ישראליות.
בשנת 2014 הפכה רוסק עמינח למטרה העיקרית של קבוצת המחאה החברתית "באים לבנקאים".
ביולי 2015 הוציא בית משפט השלום בתל אביב צו למניעת הטרדה מאיימת למשך שישה חודשים נגד ברק כהן ופעילים נוספים מהקבוצה לבקשת רוסק עמינח.
בסוף 2018 בית המשפט העליון דחה את הערעור של ברק כהן נגד השעייתו מעיסוק בעריכת דין למשך שנה וחצי, וזאת בשל האישומים נגדו, שכללו מספר רב של מעשי הטרדה ופגיעה בפרטיותם של מנכ"לית לאומי, מנכ"ל בנק הפועלים ומקורביהם.
ביולי 2019 ביטל בית המשפט המחוזי את השעייתו של ברק כהן, בעקבות המלצת ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין לאחר ביטול מרבית האישומים נגדו במסגרת הסדר טיעון.
בראשית 2017, לאור התוצאות העסקיות של הבנק, חזר לאומי לחלק דיבידנד לבעלי מניותיו בשיעור של 40% מהרווח הנקי, וזאת לאחר הפסקה של שש שנים.
ביוני 2019 אושרה בקשתה לסיום התפקיד והיא פרשה ב-31 באוקטובר 2019.
תחת ידה החל בנק לאומי להוביל אסטרטגיה עסקית המתמקדת, בין השאר, בחדשנות דיגיטלית ובהטמעת טכנולוגיה מתקדמת בכל קווי העסקים של הבנק.
בתוך כך, בראשית 2016 הקימה רוסק עמינח את 'חטיבת הבנקאות הדיגיטלית' של לאומי.
מטרת החטיבה הייתה לקדם את נושא הדיגיטל בלאומי ולהקים את הבנק הדיגיטלי הראשון בישראל.
בפברואר 2017 השיק לאומי את אפליקציית התשלומים Pay, המאפשרת ללקוחות כל הבנקים להעביר תשלומים לאנשי קשר דרך הטלפון הנייד (לאפליקציה זו תפוצה נמוכה במידה ניכרת מזו של המתחרה מבנק הפועלים - bit).
מספר חודשים לאחר מכן הושק Pepper מבית לאומי, בנק דיגיטלי ראשון מסוגו בישראל, אשר מאפשר ניהול חשבון מלא באמצעות אפליקציה סלולרית בלבד.
בראשית 2019 ביצעה רוסק עמינח מספר שינויים מבניים בבנק כדי להתאימו לעולם הבנקאות המשתנה.
בתוך כך הוקמה חטיבת דאטה חדשה, במטרה למנף את נכסי הדאטה של הבנק ועל מנת לייצר הצעת ערך יותר איכותית ללקוחות.
כמו כן, הוקמה חטיבת אסטרטגיה, חדשנות וטרנספורמציה, אשר מובילה את כל התהליכים הנדרשים לצורך התאמת מודל הפעילות של הבנק לעידן הדיגיטלי, במטרה להעניק ללקוחות חוויית משתמש מתקדמת וחדשנית.
לאור הישגיו של הבנק בתחום הבנקאות הדיגיטלית, זכה לאומי למגוון אותות ופרסים בינלאומיים לאורך השנים, בהם "הבנק הדיגיטלי הטוב בישראל" (מגזין גלובל פייננס 2016, 2017, 2018).
במאי 2018 זכה לאומי בפרס Innovator Award מטעם חברת Dell העולמית, הודות להקמת הבנק הדיגיטלי Pepper.
בדצמבר 2018 מגזין הבנקאות The Banker, מקבוצת הפייננשל טיימס, הכתיר את לאומי כ"בנק השנה בישראל", בין היתר בזכות המובילות של הבנק בתחום החדשנות והבנקאות הדיגיטלית.
בספטמבר 2015 נבחרה רוסק עמינח לראשונה לרשימת "100 נשות העסקים המשפיעות בעולם" של המגזין הכלכלי Fortune.
היא דורגה במקום ה-23 באזור אירופה, המזרח התיכון ואפריקה.
בדצמבר 2015 נבחרה כאחת מ"עשרת מנכ"לי הבנקים החדשניים בעולם" על ידי הבלוג האמריקאי Bank Innovation.
בדצמבר 2016 נכללה שוב ברשימה זו.
בספטמבר 2016 נבחרה בשנית לרשימת "100 נשות העסקים המשפיעות בעולם" של המגזין Fortune, כאשר דורגה במקום ה-43 ברשימה הבינלאומית.
בנובמבר 2016 נבחרה לראשונה לרשימת "100 נשים משפיעות ומעוררות השראה" של רשת BBC הבריטית.
באפריל 2017 דורג בנק לאומי במקום ה-13 במדד EQUILEAP הבינלאומי, המדרג מדי שנה את 200 החברות המובילות בעולם בתחום של שוויון מגדרי במקום עבודה.
נכון לסוף שנת 2017, כ-52% מהסגל הניהולי בבנק וכ-44% מסגל ההנהלה הבכירה בבנק לאומי הורכב מנשים.
באוקטובר 2018 נבחרה רוסק עמינח בפעם השלישית לרשימת "100 נשות העסקים המשפיעות בעולם" של המגזין "Fortune", כאשר דורגה במקום ה-43 ברשימה הבינלאומית.
באפריל 2019 דורגה ברשימת "50 הנשים המשפיעות בפיננסים במזרח התיכון" של העיתון Financial News.
לאחר פרישתה מבנק לאומי נמנתה יחד עם קרן Team8, עם מייסדי קרן Team8 Fintech שמתמקדת בבנייה של חברות פינטק.
מונתה לדירקטורית בחברת הספאק האמריקאית Fortess Acquisition, והחזיקה בקרוב לאחוז אחד ממניות החברה.
במאי 2024 מונתה ליו"ר חברת היילו טכנולוגיות.
רקפת רוסק עמינח מתגוררת ברמת השרון ונשואה לתא"ל (מיל.) ראם עמינח, רואה חשבון, לשעבר היועץ הכספי לרמטכ"ל, ראש המערך הכלכלי של צה"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
רקפת לוי (נולדה ב-21 באוגוסט 1959) היא מעצבת תפאורה ותלבושות.
מקימה ומנהלת בית ספר לעיצוב לאמנויות במה בתל אביב.
לוי גדלה בקריית אונו ולה שתי אחיות, בשנת 1983 לוי השלימה את לימודיה במדרשה לאמנות, והמשיכה ללימודי עיצוב אופנה במכללת שנקר, אותם סיימה בשנת 1993.
לוי מלמדת במוסדות רבים, בהם מכללת שנקר, "בית הספר לתיאטרון חזותי" בירושלים, "מכללת ויטל לאמנות" בתל אביב, האקדמיה לעיצוב בצלאל, ובית הספר "קלישר" לאמנות.
לוי עיצבה את החלל והתלבושות למספר רב של הצגות, מופעי מחול, הפקות מוזיקליות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ואופרות.
משנת 1991 מעצבת, בשיתוף עם אוהד נהרין את תלבושותיהן של להקות המחול בת שבע ואנסמבל בת שבע.
בשנת 2007 ביימה ועיצבה את האופרה "סינדרלה" באופרה הישראלית החדשה.
לוי חברה בוועדה לקרן התרבות אמריקה-ישראל, ונמצאת בוועדת השופטים לתחרות המחול הבינלאומית של מרכז סוזן דלל ותחרות המחול ליוצרים צעירים.
בשנת 1989 החלה לעצב את התלבושות בהצגות בתיאטרון הקאמרי עבור "שיינדלה" של אמנון לוי בבימויו של רמי דנון, ומשם לשורה של הצגות בתיאטרון רפרטוארים נוספים.
בתיאטרון הבימה "הדה גאבלר" של הנריק איבסן בבימויה של רנה ירושלמי, "הר לא זז" של גלעד עברון בבימויו של חנן שניר.
משם התמקדה בהצגותיו של חנוך לוין - "ההולכים בחושך", "כריתת ראש", ו"אשכבה" שעבור האחרונים זכתה בפרס התיאטרון הישראלי.
בתיאטרון החאן עיצבה ל"אנה גלקתיה" של אופירה הניג ו"האישה המופלאה שבתוכנו" של חנוך לוין.
בשנת 2000 עיצבה בתיאטרון חיפה תלבושות עבור "רומיאו ויוליה" של ויליאם שקספיר בבימויו של יוסי פולק.
המשיכה בפעילותה בתיאטרון גשר עם ההצגות "העבד" ו"שושה", שניהם על פי יצחק בשביס-זינגר ובבימויו של יבגני אריה.
בשנת 2004 עיצבה תלבושות, תפאורה ובובות בטכניקת "התיאטרון השחור" להצגת הילדים "כספיון" בהפקת תיאטרון נדנדה, על פי מחזה ופזמונים של איילה קורקוס ובבימויו של אבי מלכה.
ההצגה זכתה לתשבחות וממשיכה לרוץ בימים אלה.
לוי ביימה ועיצבה בשנת 2007 את ההצגה "סינדרלה" באופרה הישראלית.
בנוסף, משנת 1991 עיצבה מספר אופרות.
בהן "נערות טולדו" של יהושע סובול וגבי אלדור; "Idomeneo" (1993) של וולפגנג אמדאוס מוצרט ודייוויד אולדן; מיומנה (1998) באופרה; "הספר מסביליה" (2001) של ג'ואקינו רוסיני ודן ארליך.
לוי מעצבת במשך שנים את התפאורה והתלבושות עבור להקת המחול בת שבע יחד עם הכוריאוגרף אוהד נהרין.
עיצבה עבור מיטב ההופעות הבולטות של הלהקה.
לוי עיצבה בהפקות בינלאומיות, בשיתוף עם נהרין, ובהפקות ישראליות של אנסמבל בת שבע "זאצ'צ'ה" (1997), ו"כמויות" (2002); ולהקת המחול הקיבוצית "כוח משיכה" (1986).
לוי עיצבה בהפקות רבות בהן עבור הסדרות זהו זה!
ורחוב סומסום ופרומואים וקליפים לתוכנית לילה גוב בהנחייתו של גידי גוב.
עיצבה את התלבושת עבור דנה אינטרנשיונל באירוויזיון (ירושלים, 1999).
וכן עיצבה עבור פרסומות של חברות בולטות, בהן: אל על, Esc, טבעול, עמינח ועוד.
1993: פרס אופיר עבור עיצוב התלבושות ל"ירושה"
1996: פרס אגודת הידידים של התיאטרון הלאומי הבימה, לעיצוב ההצגה "כריתת ראש"
1997: פרס התיאטרון הישראלי לעיצוב התלבושות ב"כריתת ראש" ו"אנה גלקתיה"
1998: פרס אופיר לעיצוב התלבושות ל"סכנה"
1999: פרס ראשון לעיצוב תלבושות, התערוכה הבינלאומית התשיעית לעיצוב במה ותיאטרון
2000: פרס התיאטרון הישראלי לעיצוב התלבושות להצגה "אשכבה"
2001: פרס האקדמיה הישראלית לעיצוב התלבושות לסרט "איש החשמל"
המחוז העירוני רקסהאם הוא מחוז ממחוזות ויילס, בצפון-מזרח ויילס, הממלכה המאוחדת.
המחוז נוצר בשנת 1996 בעיקר על בסיס נפת רקסהאם מיילור (Wrexham Mealor) ונפת גלינדור (Glyndŵr) של מחוז קלוויד (Clwyd) ההיסטורי.
מחוז רקסהאם הוא המחוז העירוני של העיר רקסהאם שהיא גם עיר הבירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז.
מחוז רקסהאם גובל בכל צידו המזרחי עם אנגליה (מחוז שרופשייר וצ'שייר).
מכיוון מערב המחוז גובל עם מחוז פלינטשייר בצפון, דנבישייר מצפון-מערב ומחוז פוויס מדרום.
אוכלוסיית המחוז כולה מונה 134,800, כאשר כמחצית ממנה מתגוררת בעיר רקסהאם והעיירות הצמודות לה, שאר אוכלוסיית המחוז מרוכזת בעיקר בדרום המחוז.
מלבד העיר רקסהאם עצמה, במחוז נמצאות מספר עיירות קטנות בהם רוסלנרחריגוג (Rhosllannerchrugog) עם 9,439 תושבים, ל'אי (Llay) עם 4,905 תושבים, צ'ירק (Chirk) עם 4,468 תושבים, רוזט (Rossett) עם 3,336 תושבים ורואבון (Ruabon) עם 2,400 תושבים.
כמו כן, ישנם כפרים רבים במחוז, כדוגמת בטיספילד.
ררוטונגה (במאורית: Rarotonga) הוא האי הראשי והמאוכלס ביותר באיי קוק.
נכון לשנת 2016 אוכלוסיית האי מנתה 13,007 תושבים מתוך 17,434 תושבים בכל קבוצת האיים.
העיר הראשית של האי, אוורואה, היא בירת הטריטוריה.
באי שוכן בניין הפרלמנט של איי קוק ונמל התעופה הבינלאומי של האיים.
האי הוא יעד תיירותי פופולרי ופועלים בו אתרי נופש, מלונות ומוטלים רבים.
האי ררוטונגה ניצב בראש הר געש תת-מימי בגובה 4,500 מטרים מעל קרקעית האוקיינוס.
אורך חופיו הוא 32 ק"מ ושטחו הוא 67 קמ"ר.
קוטרו של הר הגעש התת-מימי בבסיסו הוא 50 ק"מ.
הנקודה הגבוהה באי היא פסגת הר טה מנגה (Te Manga) בגובה 658 מעל פני הים.
האי מוקף בלגונה שטוחה, המשתרעת לעיתים מאות מטרים מחופי האי ועד לשונית האלמוגים.
החופים הדרומיים של האי הם האתר הפופולרי ביותר לפעילות תיירותית כמו שחיה, צלילה ושיט.
את האזור ההררי המרכזי של האי מקיפות טרסות חקלאיות, מישורים וביצות.
לאורך חופו הדרום מזרחי של האי פזורים ארבעה איונים קטנים.
חלקו הפנימי של האי מאופיין בפסגות געשיות המכוסות בצמחייה עשירה.
כבישים סלולים ודרכי עפר מובילים לעמקים הפנימיים אך אזור זה של האי נותר בלתי מאוכלס ברובו בשל תנאי קרקע לא נוחים והעדר תשתיות.
שטח נרחב בדרום מזרח האי הוגדר כשמורת טבע שנועדה להגן על הציפורים ועל הצמחייה המקומית.
חופים שהחול בהם לבן וצומחים בהם דקלים פזורים ברחבי האי.
כמו כן קיים באי מסלול הליכה שחוצה אותו.
אתרים נוספים הם גם מפלי ויגמור (Wigmore Falls) ואתר פולחני מאורי עתיק.
הפעילות התיירותית העיקרית היא שנורקלינג, צלילת סקובה, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, הליכה ברגל, דיג במים עמוקים, הפלגות סיור, טיסות אתגריות, מסעדות, ריקודים, פולקלור, סקווש, טניס, רכיבה על אופנועים ושינה על החוף.
כנסיות רבות מקיימות תפילות בימי ראשון עם שירת א-קפלה.
בלילות נוהגים תיירים להתאסף על חוף הים בקצהו של מסלול ההמראה של שדה התעופה כדי לחוש את ההדף הסילוני.
שלושה נמלים פועלים בררוטונגה, אך נמל אבטיו (Avatiu) מרכז את עיקר הפעילות הימית של האי, הכוללת פעילות דיג, תעבורה בין האיים וספינות מטען המגיעות באופן קבוע מניו זילנד.
אוניות תענוגות גדולות עוגנות מחוץ לחוף.
סביב לאי סלול כביש היקפי הצמוד לחופים.
כמו כן דרך פנימית עתיקה מקיפה שלושה רבעים מהיקף האי.
29 ק"מ מתוך הדרך הזו נסללו במאה ה-11 ורוב רובה של הדרך מרוצף בלוחות אבן גדולים.
לאורכה של הדרך פזורים אתרים פולחניים מאורים.
עקב היותו של החלק הפנימי של האי הררי, לא קיימת דרך החוצה אותו.
שני קווי אוטובוסים פועלים על הכביש ההיקפי, האחד בכיוון השעון והשני נגד כיוון השעון.
נמל התעופה הבינלאומי של ררוטונגה הוא השער האווירי של איי קוק והבסיס לחברה המקומית "אייר ררוטונגה", המפעילה טיסות פנים לאיים השונים.
סופר המסעות האמריקני, רוברט דין פריסבי (Robert Dean Frisbie) מת באי לאחר שחי בו תקופה קצרה.
ב-1995 הופק האלבום "פין" (Finn) על ידי צמד הזמרים הניו זילנדי האחים פין והשיר האחרון בו היה "נשק את הכביש של ררוטונגה" (Kiss the Road of Rarotonga) שנכתב בהשפעת תאונת האופנוע שעבר אחד מהאחים בעת ביקורו באי.
סדרת הראליטי האמריקנית הישרדות – איי קוק צולמה באי אייטוטקי.
אחד השבטים שהשתתפו בתוכנית נקרא "ררוטונגה".
התוכנית מאוד עזרה לתיירות ולפרסום של האי.
הסרט חג שמח, מיסטר לורנס, המתאר מחנה שבויים יפני באי ג'אווה שבאינדונזיה שהיו כלואים בו חיילים בריטים בשנת 1942, צולם בררוטונגה.
הסרט "הצד האחר של גן עדן (The Other Side of Heaven), שעלילתו מתרחשת בטונגה, צולם בחלקו בררוטונגה.
חלק מעלילת הסרט האי של נים (Nim's Island) מתרחשת בררוטונגה.
המתקן זיכה את ממציאו, סגן-אלוף יוסף נאור, איש הלוחמה האלקטרונית בחיל האוויר, בפרס ביטחון ישראל.
בין מתקני המכ"ם ש"רקפת" קלטה את שידוריהם, ומכאן גם את "השטחים המתים" שאינם מכסים, היה המכ"ם המצרי מדגם P-12 מתוצרת סובייטית באל עריש, ובכך התאפשר מסדרון טיסה בטוח למטוסי חיל האוויר וגיחה התקפית מעל שדות התעופה המצריים בחצי האי סיני וממערב לתעלת סואץ .
רקפת חנה אמסלם (נולדה ב-16 באוקטובר 1970) היא זמרת, פייטנית ויוצרת ישראלית.
מאז תחילת פועלה, אמסלם שיתפה פעולה עם מוזיקאים רבים, אנשי דת ואנשי רוח.
שרה בעברית, בערבית, בלאדינו ובמרוקאית ומופיעה ברחבי ישראל.
רקפת אמסלם נולדה בחיפה להורים חיפאים ילידי ישראל ממוצא ספרדי ואשכנזי למשפחות בעלות שורשים מוזיקליים ענפים עם השפעות ממזרח וממערב: ספרד, מרוקו, פולין וצפת העתיקה.
אמסלם היא נצר למשפחה מקובלת וידועה בצפת העתיקה - אשר עליה נמנית גם המשוררת והסופרת שושנה שבבו.
בגיל 12 החלה לימודי גיטרה ופיתוח קול וכנערה הופיעה כסולנית סופרן במסגרות בית ספר וחוגי דרמה ותיאטרון.
עם שחרורה מהצבא, עברה לתל אביב והמשיכה ללמוד פיתוח קול אצל המורה רחל הוכמן, למדה מוזיקה בבית הספר "קולות" בתל אביב, הופיעה בהופעה דוברת יידיש עם גדי יגיל בניהול המוזיקלי של המוזיקאי אילן שס וקיימה הופעות עם הרכבי ג'אז ובלוז במועדונים בתל אביב.
בנוסף, עבדה אמסלם על פרויקט אלבום ראשון עם המוזיקאי והגיטריסט שלמה מזרחי שכלל חומרים מקוריים בתחום הפופ והמוזיקה אתנית, ובמהלכו אף הקליטה עמו קטע ווקאלי לפסקול הסרט "שמעת על הפנתרים?" של הבמאי ניסים מוסק אודות חייהם ופועלם של תנועת הפנתרים השחורים בישראל.
בשנת 2005 למדה אמסלם כלי הקשה אצל שלמה בר ובמקביל הצטרפה לפעילות מוזיקלית חברתית רוחנית הנקראת "קהילות שרות" בניהולו המוזיקלי של הכנר והמוזיקאי ניצן חן רזאל, הכללה מפגשים שבועיים ללימוד פיוטים ממגוון עדות ישראל.
מאז המשיכה להגיע בעקביות למפגשי "קהילות שרות" שם שרו וחקרו מוזיקה שורשית מצפון אפריקה ומספרד, דבר שחיבר אותה אל המקורות והזהות מבית אמה.
בשנת 2010 אמסלם זימנה את אחיה המוזיקאי אורן שחר למפגשי הפיוט וביחד חברו יחדיו להקליט בשיתוף פעולה את דיסק הבכורה של אמסלם, הנקרא "יחד שבטי ישראל" הכולל בתוכו שמונה פיוטים ממגוון עדות ישראל (ידיד נפש, אודה לאל, אל מאד נעלה, אגדלך, יה אלי וגואלי).
הדיסק הוקלט באולפני שוהם בראש פינה.
כיום רקפת מופיעה על במות ברחבי הארץ, בפסטיבלים ובאירועי פיוט בשיתופי פעולה עם אמנים מוכרים כגון שלמה בר, יאיר דלאל, איריס אליה כהן ועלמה זהר, ועובדת על האלבום השני שלה שיכלול חומרים מקוריים ברוח עולם הפיוט.
בשנים האחרונות עוסקת אמסלם בהבאת עולם הפיוט, הנגשתו וחשיפתו לקהל הרחב דרך הופעות מוזיקליות, קליפים ודרך סדנה אותה פיתחה הנקראת "צו פיוט - זהות ותרבות בחברה הישראלית", המעלה לסדר היום נושאים כמו רב תרבותיות וחיפוש זהות, מקומה של המוזיקה בחיבורים חברתיים אוניברסליים, שירת נשים, תרבות מהגרים ועוד.
את הסדנה מעבירה אמסלם דרך סיפורה האישי כבת למשפחה המשלבת מזרח ומערב.
שלמה בר - בהופעות משותפות ברחבי הארץ והפיוט "ידיד נפש" בלחן המרוקאי.
פסטיבל העוד בינלאומי 2017, ירושלים - הפקת מקור "שירת הנשים" בשיתוף עם "אנדלוסית אלמוגרביה מעלות תרשיחא"
פסטיבל שירת הים 2016, גבעתיים
ערב שירה מקודשת 2016, חיפה - שיתוף פעולה עם אנסמבל הכנסייה המרונית
מופע משותף עם איריס אליה כהן במופע פיוטי "שחרחורת לבי"
דברי שיר 2015 - מופע נשים בהפקתה של חנה פתיה ובשיתוף עם עלמה זהר
תיקון גבול 2014, שדרות - אירוע התנועה הרוחנית לשלום בשיתוף עם פרופסור חביבה פדיה
קונצרט ללא גבולות בשיתוף עם יאיר דלאל
רקסי המלך הוא סרט אנימציה בלגי הרפתקאות-קומי בתלת-ממד שיצא לאקרנים באפריל 2019. את הסרט ביים והפיק בן סטאסן.
רקס, אחד מכלבי הקורגי האהובים של המלכה אליזבת השנייה, הולך לאיבוד מארמונו ונכנס למועדון של קרבות כלבים.
הוא יוצא למסע ארוך על מנת למצוא את המלכה ולהתאחד איתה.
טום קורטני - הדוכס מאדינבורג
הסרט יצא לאקרנים ב-2019 ברחבי העולם, בין היתר בצרפת, סין, הממלכה המאוחדת, אמריקה הלטינית, ארצות הברית, ישראל ומדינות נוספות.
רקצה (בהונגרית: Rakaca) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
רקצאסנד (בהונגרית: Rakacaszend) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
ברקצאסנד חיו מעט יהודים ובמקום קיים עדיין בית קברות יהודי.
רקפת וינר-עומר (נולדה ב־1965) היא אמנית רב תחומית ואוצרת ישראלית.
וינר-עומר עובדת במגוון מדיות: ציור, וידאו, מיצב, רדי מייד ועבודות טקסט.
וינר-עומר נולדה בראשון לציון לרבקה וינר לבית גוטרמן (מורה) ויהודה וינר (טכנאי בתעשייה האווירית).
בצבא שרתה בנח"ל והייתה במחזור הראשון להקמת קיבוץ שומריה.
עם סיום שירותה עזבה את הקיבוץ ולמדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1990–1993 למדה לימודי טיפול באמנות במדרשה לאמנות.
לאחר מכן לימודי אמנות במדרשה ואז עשתה תואר שני באמנות בבצלאל.
בתחילת דרכה פעלה מהסטודיו שלה בראשון לציון.
בשנת 2005 הקימה יחד עם אורה ראובן, אנה ברשטנסקי ואחרים את גלריה P8 ביפו.
בשנת 2013 נפרדה ממגורים ועבודה בעיר ראשון בתערוכה "ביי ביי ראשון" ועברה לפעול ולגור בתל אביב.
זוכת פרס עידוד היצירה ב-2008 ופרס ע"ש מירון סימה ב-2010. בשנת 2017 הקימה יחד עם קרין מנדלוביץ, גיורא ברגל, רענן חרל"פ ואחרים את הגלריה השיתופית נולובז, בה היא חברה עד היום.
עבדה במקביל עם מספר גלריות מסחריות ומשנת 2022 מיוצגת וינר-עומר על ידי גלריה רו-ארט בתל אביב.
אחותה היא האמנית הדס חסיד.
מ-2012 מתגוררת עם זוגתה ד"ר אפרת טולקובסקי בתל אביב.
עבודותיה הראשונות שהציגה בשנת 1999 היו עבודות טקסט על קרטון צבועות בזהב.
הטקסט התכתב עם מודעות היכרויות: "אשכנזייה איכותית חושנית ונשית!
על תרופות קלות מאוד בגברים עם איבר מין מזהב טהור בלבד.
לצד עבודות הטקסט, וינר-עומר החלה להשתמש ברדי מייד על גבי משטחים ודלתות שאספה ועליהם ציירה דמויות נשים עירומות.
את סדרת הציורים בשם "האמנית המסכנה" יצרה בין השנים 2001 ו-2003 בסגנון האומנותי שהתכתב עם סגנון האיור שעל דלתות השירותים הציבוריים.
בשנת 2005 עברה לסדרת עבודות עם רדי מייד המבוססות על פורנו הומוסקסואלי.
סדרת העבודות "פרצופי תחת" כללה דיוקנאות של אנשי עסקים שדרכם בצבצו דימויי הפורנו ויצרו אילוזיה בין הדימויים.
בעבודת הווידאו שליוותה את הסדרה "פרצופי תחת" נראית וינר-עומר לועסת מסטיק בזוקה, מפריחה בלונים שאותם היא מפוצצת על תמונות הפורנוגרפיות.
גוף עבודות זה היא מתארת כ"רדי מייד של פורנו עם מסטיקים".
את שתי הסדרות: "האמנית המסכנה" ו"פרצופי תחת" הציגה בתערוכת יחיד בשנת 2007 בשם: "?Do you think art should be so direct" במוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד.
לתערוכה צורף גם מניפסט שכותרתו "כדאי לאישה לסרב ללכת ל'מקומות העבודה" והופיע לראשונה כחלק מתערוכת היחיד "כדאי לאישה לסרב ללכת למקומות" בסלון מזל בתל אביב, ב-2003.
בשנת 2007, הציגה את המיצב "Mitz", בה הצבע הוורוד נכח כהמשך לגוף עבודותיה הקודם והפך לסימן ההיכר שלה.
בגוף עבודותיה החלה להשתמש וינר-עומר בפורמט הציור המוכר, כלומר ציור על קנבס, כשהיא משתמשת בטפטופי נרות, שעווה וצבעי דפוס תעשייתי.
בשנת 2009, הציגה בסדנת האמנים תערוכת יחיד בשם "חברים דמיוניים" שהורכבה מציורים ושולבו בה 4 יצירות וידאו.
הציורים פוזרו על הריצפה כשחלקם יוצרים מבנה קונסטרוקטיבי.
בעבודות הווידאו המשולבות בתערוכה וינר-עומר מופיעה בלבוש המזוהה עם עבודות הווידאו שלה –בחצאית, גרביון ונעלי עקב שחורים.
היא מופיע כשהיא זוחלת בין העבודות ומזיזה אותן, וכהיא פותחת את עבודותיה מהאריזה.
בשנת 2010 הציגה בגלריית הקיבוץ תערוכה "הפה של גברת נון", בה עסקה לראשונה בדימויים משפחתיים אך לא שלה.
איברים מסוימים, כמו הפה הוגדלו, כשהצבע הוורוד נוכח גם בגוף עבודות זה.
תערוכת היחיד של רקפת וינר-עומר, "I will never forgive you" הוצגה בבית האמנים בירושלים לרגל זכייתה של האמנית בפרס מירון סימה לשנת 2011.
בשנת 2018, הציגה וינר-עומר את "אוטובוסים בים".
במרכז התערוכה ניצב ציור גדול-ממדים בצבעי שמן על בד (4X5 מטרים).
הציור מרובד במשמעויות ודימויים הלקוחים מהביוגרפיה האישית של האמנית: חוויות ומראות משנות ילדותה ובגרותה וציטוטים ומחוות הקשורים להיותה אמנית, מלווים בנימה פוליטית עדינה המנשבת מהספקטקל הגועש.
לצד הציור המרכזי המרשים, מוצגים ציורים קטני-ממדים ואינטימיים יותר, בהם "מטפלת" האמנית בפרטים מתוך התמה המרכזית "אוטובוסים בים".
אקספרסיביות, סימבוליות, ילדיות, חרדה, הומור ודמיון הם חלק בלתי נפרד מהחוויה הכוללת.
ב-2022 חזרה על יצירת ציור בקנה מידה מונמנטלי בתערוכה "זיעת זהב" בגלריה רו-ארט ובאוצרותה של שלומית ברויר (מלווה בקטלוג).
הציןר הוצג שוב בביאנלה בלרנקה (2023) ונרכש בשלמותו עי אוסף עיתון הארץ.
ב-2025 הציגה וינר עומר מיצב ציור חדש בגלריה רו-ארט(אצרה הילה כהן שניידרמן, מלווה בקטלוג).
1986–1990 תואר ראשון בפסיכולוגיה וקולנוע, אוניברסיטת תל אביב
1993–1990 טיפול באמנות, המדרשה – בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל
2000–1996 - לימודי אמנות, המדרשה – בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל
2010 - פרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה, בית האמנים, ירושלים.
2023 - בא בזמן, מענק לחשיפת יצירה ישראלית מקורית.
2024 - מענק מפעל הפיס להוצאת ספר אמנית.
2003 - כדאי לאישה לסרב ללכת ל"מקומות העבודה" (נשים חייבות לסרב ללכת לעבודה),סלון מזל, תל אביב
2007 - אתה חושב שאמנות צריכה להיות כל כך ישירה?
2009 - חברים דמיוניים, סדנאות האמנים, תל אביב-יפו
2010 - הפה של הגברת נון, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב-יפו
2010 - שנה טובה, גלריה שי אריה, תל אביב
2011 - זוכי הפרס ע"ש מירון סימה, בית האמנים, ירושלים (עם אלעד פרבר)
2011 - dlot uoy os, גלריה תבי לאמנות, תל אביב
2013 - פעמון זכוכית, פינברג פרוג'קטס – גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2014 - יד הלשון, פינברג פרוג'קטס – גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2017 - ג'ף ואבא, נולובז – חלל שיתופי לאמנות, תל אביב-יפו
2018 - אוטובוסים בים, הגלריה החדשה – סדנאות האמנים, ירושלים.
2019 - Supermarket, יריד עצמאי לאמנות, סטוקהולם, ביתן גלריה נולובז (תערוכה זוגית)
2022 - זיעת זהב, גלריה רוארט, תל אביב, אוצרת שלומית ברויר
2023 - זיעת זהב, ביאנלה לאמנות לרנקה
2025 - חלב עבה, גלריה רוארט, תל אביב, אוצרת הילה כהן-שניידרמן
2025 - תחריטי rvo ומלאך מתכופף, הגלריה בבית הספר לאמנות במכללת ספיר, אוצרת סמדר לוי
2006 - DO YOU THINK ART SHOULD BE SO DIRECT?, קטלוג מלווה לתערוכה 'האמנית המסכנה' במוזיאון ינקו-דאדא באוצרות ראיה זומר, עיצוב קטלוג גיא גולדשטיין
2009 - חברים דמיוניים (ציורים), קטלוג מלווה לתערוכה בסדנאות האמנים, עיצוב קטלוג קובי ברחד ונועה שורץ
2011 - Dlot Ouy Os, קטלוג מלווה לתערוכה בגלריית טבי לאמנות באוצרות שגיא רפאל, עיצוב קטלוג יולי צרפתי
2022 - זיעת זהב, קטלוג מלווה לתערוכה בגלריה רו-ארט באוצרות שלומית ברויר, עיצוב קטלוג נועה שורץ
2025 - שלד, עורכת שלומית ברויר, עיצוב ספר נועה שורץ
2025 - חלב עבה, קטלוג מלווה לתערוכה 'חלב עבה' בגלריה רו-ארט באוצרות הילה כהן-שניידרמן, עיצוב קטלוג נועה שורץ
רַקַּת הייתה עיר מבצר בנחלת שבט נפתלי, והיא נזכרת בין ערי המבצר הַצִּדִּים, חַמַּת וכִנָּרֶת (שגם הן משוערות כיושבות על החוף המערבי של הכנרת):
שאלת הזיהוי של רַקַּת ופרשנות שמה העסיקה את חכמי התלמוד, כיוון שבהיותה עיר מבצר מוקפת חומה, חלות עליה הלכות מיוחדות לערים שכאלה.
התלמוד בדרך כלל מזהה את רקת עם טבריה ואחת הפרשנויות לשמה הוא
כיום מקובל הזיהוי של רַקַּת עם ח'רבת אל־קֻנֵיטְרָה (תל אִקְלַטִיֶה).
אתר זה נמצא סמוך לחוף הכנרת כ־2 ק"מ מצפון לטבריה, במקום השולט, כראוי ל"מבצר", על הדרך שעברה למטה על חוף האגם .
לרגלי התל, על שפת הכנרת, נובעים ארבעה מעיינות (עינות רקת/אל־אלפליה) ששימשו להשקיה גם בימי קדם.
בתל עצמו נמצאו עדויות ליישוב בתקופות הברונזה והברזל, בעיקר בצורת חרסים ושרידי מבנים.
רקפת גינסברג (נולדה ב-1969) היא מנכ"לית התנועה המסורתית בישראל ויו"ר מרכז ייעוץ לאישה, פעילה לשינוי חברתי ובעלת הכשרה כעובדת סוציאלית.
גינסברג נולדה וגדלה בפתח תקווה, למדה בתיכון אחד העם.
בעלת תואר ראשון ושני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1995 הקימה גינסברג שרות סוציאלי לאזרחים עובדי צה"ל, אותו ניהלה עד לשנת 2001.
בין השנים 2006–2008, שימשה שליחה של הסוכנות היהודית במילווקי.
שליחות זו עיצבה במידה רבה את השקפתה כפי שכתבה במאמר באתר הארץ.
הייתה לאישה הראשונה לכהן כמנכ"לית בתנועה המסורתית בישראל, עם מינויה לתפקיד בשנת 2020.
גישתה של גינסברג היא כי "אמונה היא החיים עם חוסר ודאות".
כמו כן, היא דוגלת בשיח ישיר עם הציבור ועשייה תוך שיתוף ועבודה קהילתית.
ברקע הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, התראיינה גינסברג בהסכת 'כיוון הרוח' מבית כאן, בהגשת בני טיטלבוים.
בפרק נדונה ההשפעה הצפויה לקואליציה בה חבר רב רפורמי, וכן עמדו בשידור על הפער הקיים לעיתים בשיח הישראלי בין המונח מסורתיים לבין התנועה המסורתית, ועל השינוי המיוחל לתפילה שווה בכותל המערבי.
בפרק השני בהסכת עסקו השניים בהיעדר נציגות חרדית בממשלה, ובאפשרות להכרה בגיור שאינו אורתודוקסי.
בנובמבר 2021 פורסם באתר מקור ראשון מאמר דעה של גינסברג בנושא מתווה הכותל.
בינואר 2022, במסגרת מאמר דעה באתר "ישראל היום", טענה גינסברג כי מדינת ישראל מתכחשת לזרמים שונים וזאת על אף ש-13% מהציבור היהודי רואה בעצמו חלק מהיהדות הזאת.
ביולי 2023, לקראת ט' באב כתבה במאמר דעה באתר ובעיתון "ישראל היום" כי "חייבים להשריש את ההיסטוריה הכואבת של החורבן במערכת החינוך עד כדי כך שבעוד עשור או שניים לא יהיה אדם שיעבור בבית הספר, באוניברסיטה, בצבא ובכל מסגרת של מדינת ישראל שלא יכיר את אגדות חורבן הבית.
אולי כך אנחנו והדורות הבאים נשכיל להתווכח על איך נראה הבית השלישי בלי לערער את יסודותיו".
חודש לאחר מכן, באוגוסט 2023, התראיינה בהרחבה למגזין "את" על הובלתה כאישה תנועה דתית.
בתחילת שנת 2024 התפרסם באתר מעריב טור דעה שלה המביע חשש מהשיח הציבורי בישראל: "הטרמינולוגיה של כולנו הפכה צבאית ומיליטנטית, ועכשיו גם הדרך שבה אנחנו מנהלים את המחלוקות.
את מה שאנחנו מייחסים לאויב, אנחנו לאט־לאט מתחילים להשליך אחד על השני בגלל עמדתנו הפוליטית.
זה בכנסת, באולפנים, ועוד רגע עלול לגלוש גם אל הרחוב".
בינואר 2021 פורסם בגלובס טור דעה של גינסברג, ובו היא שטחה את משנתה באשר להליך הגיור.
בין הדברים שאמרה: "אסור לנו, יהודים מסוגים שונים: מסורתיים, רפורמים ועל כל המגוון היהודי ישראלי הפורח בארץ - ליישר קו עם מיעוט קיצוני המבקש להכפיף גיור אחיד, אורתודוקסי, במסווה של "ממלכתי" על כולם.
מדהים איך ציבור השומר על זכויותיו לבדלנות חינוכית כמיעוט תחת טענת ה"מגוון" מסרב לקבל את אותה טענה ממש.
את הכשל הלוגי והמוסרי הזה יש לפרק, ובמהרה."
עם פסיקת בג"ץ במרץ 2021 כי המדינה תכיר בגיור רפורמי או קונסרבטיבי, התראיינה גינסברג ב-103FM, שם אמרה בין היתר כי "קיימת יותר מדרך אחת להיות יהודים".
בהמשך הראיון התייחסה גינסברג לסוגיית הציונות בקרב זרמי היהדות השונים: "מאז ומעולם וגם בארצות הברית, ילדים מתפללים על שיבתם לציון.
הם ציונים ושותפים בבניית מדינתנו".
ראיון נוסף של גינסברג באותה העת התקיים בתוכניתם של ירון וילנסקי ויעקב ברדוגו בגל"צ, בין היתר הצרה על הימנעות ממשלות ישראל מקבלת החלטה בסוגיה.
פתיחות וסובלנות כלפי מגוון זרמים ואמונות
באוגוסט 2021 נפגשה גינסברג עם הרב האורתודוקסי אליעזר מלמד.
הפגישה התקיימה ברקע ניסיון של גורמים קיצוניים להשליט הפרדה מגדרית ברחבה השווניות בכותל בליל תשעה באב באותה השנה.
כחודש קודם התראיינה גינסברג בעניין זה אצל יעל דן וכן אצל רזי ברקאי בגל"צ.
בין היתר קוראת גינסברג להעדפת דיאלוג ושיח על פני מלחמה על זכויות בסיסיות בבית המשפט.
ב-15 באוקטובר 2024, נאמה בכיכר החטופים במסגרת ערב " שרים יחד לשובם" לצד מנהיגי ציבור נוספים נוספים ובהם הרב כרמי גרוס, רבה הראשון של חטיבת חשמונאים.
בסוף שנת 2024 פרסמה מאמר דעה בעיתון ובאתר מעריב וגינתה אירועי אלימות ממוסדת כנגד נוצרים שנבעו מבורות וחוסר סובלנות.
נשואה לאריאל ואמא לשלושה בנים, מתגוררת בראש העין.
רקפת רמיגולסקי (נולדה ב-8 בדצמבר 1971) היא מתעמלת אמנותית ישראלית לשעבר.
באליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה, בשנת 1987 היא סיימה במקום 71 בקרב רב אישי בתוצאה של 35.550 נק', ראשונה מבין הישראליות.
באולימפיאדת סיאול (1988) היא השתתפה בגיל 16 והייתה הספורטאית הצעירה ביותר שנשלחה מטעם ישראל לאולימפיאדת זו.
רקפיסק (בנורווגית: Rakfisk) הוא מנת דג נורווגי העשוי טרוטה או דג בשם צ'אר ארקטי מסוג הסלמוניים, מומלח ומועבר לאוטוליזה למשך חודשיים עד שלושה חודשים, או אפילו עד שנה.
לאחר מכן אוכלים רקפיסק ללא בישול ויש לו ריח חזק וטעם מלוח חריף.
התיעוד הראשון של המונח רקפיסק מתוארך לשנת 1348, אבל ההיסטוריה של המאכל הזה כנראה עתיקה עוד יותר.
אין מקורות זמינים לגבי שנת ההמצאה המדויקת של מנת הרקפיסק או תהליך האוטוליזה המייצר עבורו את חומר הגלם.
פיסק היא המילה הנורווגית ל"דג".
Rak נובע מהמילה בשפה הנורדית העתיקה, כלומר "לח" או "ספוג".
רקפיש עשוי כאמור מטרוטה חומה טרי או מצ'אר ארקטי.
לאחר הניקוי והשטיפה שמים את הדג בדלי וממליחים אותו.
ניתן להוסיף כמויות קטנות של סוכר כדי להאיץ את תהליך האוטוליזה.
לאחר מכן מכניסים את הדג למכבש עם מכסה שנכנס לדלי ומשקולת עליו.
נוצרת תמלחת כשהמלח שואב לחות מהדג.
דלי הרקפיסק מאוחסן מתחת ל-5 מעלות צלזיוס למשך חודש עד שלושה חודשים.
המוצר המוגמר אינו זקוק לבישול והוא נאכל כפי שהוא.
באופן מסורתי, רקפיסק מוגש פרוס או כפילה על לחם שטוח או לפסה, עם פואיקולה ("תפוח אדמה שקד").
חלקם כוללים גם בצל חי פרוס דק, שמנת חמוצה ורוטב חרדל (צורה עדינה של חרדל עם שמיר).
"רקפת" הוא שיר עברי שכתבה תלמה אליגון-רוז והלחין ועיבד מוני אמריליו בביצוע רוחמה רז.
השיר יצא לאור בשנת 1977.
בסך הכל זכו חמישה משיריו באחד משלושת המקומות הראשונים: אחד במקום השלישי ("רכבת העמק"), שלושה בשלוש שנים עוקבות במקום השני: ("עץ האלון", "רבי עקיבא" ו"ומתוק האור בעיניים") ופעם אחת, עם שירו האחד עשר והאחרון שהתחרה בפסטיבלים, "רקפת" למילים של תלמה אליגון בביצוע רוחמה רז, זכה במקום הראשון.
בעקבות זכייתו במקום הראשון בפסטיבל, נכנס השיר בשנת 1977 למצעד הפזמונים בקול ישראל, והגיע גם כאן למקום הראשון.
במצעד הפעמונים השנתי תשל"ד הגיע השיר למקום השביעי, בשנת 1977.
ררוזאורוס (שם מדעי: Rarosaurus; מילולית: "לטאה נדירה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת הפלזיוזאורים, אשר התקיים במימי הקרטיקון העליון שלפני 67 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
ככל הנראה הוא נכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפנני 66 מיליון שנה והוא מאחרוני הפוליקוטיליים ששרדו והיחיד הידוע מהמאסטריכט.
שם המין - "בודד" מתייחס להיותו דגימת הפליוזאור היחיד שהתגלתה באזור.
שרידי הררוזאורוס כללו מאובנים של גולגולת וחרטום חלקי שמור הייטב עם שיניים שנמצאו באבן גיר ושייכים לפרט בודד.
הסוג תואר בשנת 2009 בידי החוקר Kaddumi.
אורך הממצאים שהתגלו הגיע ל-20 ס"מ והראה מבנה חרטום מוארך מאוד, בדומה לרבים מהפוליקוטיליים כמו הדוליצ'ורינצ'ופס.
הוא היה בעל שיניים חרוטיות וקצרות כשהשן הראשונה בלסת הייתה בולטת מלפנים.
ככל הנראה פרט בוגר הגיע לאורך של שלושה מטרים בקירוב והיה קטן ביותר לפליוזאור.
היו לו סנפירים עבים וזנב קצר יחסית, מה שעזר לו לרדוף אחרי טרף במים במהירות.
עקב מבנ החרטום נראה שהוא ניזון מדגים וסילוניות שהוא לכד בלסתותיו.
ררי האריה (או: רה רי האריה; באנגלית: Raa Raa the Noisy Lion, "רה רה האריה הרועש") היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים בהנפשת סטופ מושן.
בבריטניה הסדרה שודרה ב-CBeebies בשנת 2011. בישראל הסדרה שודרה בשנת 2012 בערוץ לולי.
הסדרה בת 3 עונות ו-78 פרקים באורך 10 דקות.
שיר הפתיחה בדיבוב העברי בוצע על ידי לורה שופוב ודייוויד לרנר.
רה רי הוא אריה שגר בג'ונגל יחד עם חבריו המכונה "ג'וני ג'וני ג'ונגל", בכל פרק הוא וחבריו יחוו הרתפקאות וילמדו מילים חדשות וצלילים.