tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום המקום משמש כבסיס ליחידות תובלה של הצבא של כמה גופים מסחריים הקשורים לספנות מסחרית.
על שמו של שורץ נקראו רחובות בשפנדאו, ברמן, שטוטגרט, ארפשטאדט-ליבלר, גיסן, היידלברג, קרלסרוהה, קלן, נויס, ראשטאט, פאדרבורן, פפורצהיים, פירמזנס, לייפציג ווופרטל.
בתי ספר בבון, ברמן, שפנדאו, פרנקפורט, ראשטאט, ועיר הולדתו ארפשטאדט-ליבלר.
בית קארל שורץ פרייבורג, בפרייבורג, הוא מכון לחדשנות (לשעבר בית אמריקה), ובו שוכן המכון ליחסי תרבות גרמניה-אמריקה.
גשר קארל שורץ החוצה את נהר נקאר.
מזרקת זיכרון ובית בו התגורר שורץ ב-1849 בראשטאט.
בולי דואר שהונפקו על ידי הדואר הפדרלי הגרמני ב-1952 וב-1976.
מדליית קארל שורץ מוענק מדי שנה לאזרח מכובד אחד בעיר מגוריו.
קארל אוגוסט ברטהולד שומן היה אתלט גרמני שזכה בארבע מדליות זהב באולימפיאדת אתונה ב-1896. שומן הוא האתלט המוצלח ביותר באולימפיאדת 1896.
בתולדות המשחקים האולימפיים בעת החדשה, רק שישה ספורטאים התחרו בארבעה ענפי ספורט אולימפיים: שלושה מהם עשו זאת באולימפיאדת 1896, ושלושה השתתפו בארבעה ענפי סקי שונים.
המצליח ביותר מביניהם הוא שומן, שהיה בראש ובראשונה מתעמל.
למעט טיפוס בחבל, הוא התחרה בכל אירועי ההתעמלות באולימפיאדת 1896.
שומן נולד במאי 1869 במינסטר, וסטפאליה, שהייתה אז בתחומי הקונפדרציה הצפון-גרמנית וכיום שוכנת בגרמניה.
בשנת 1884 אביו של שומן עבר לקלן שהייתה אז חלק מהקיסרות הגרמנית.
בשנת 1886, בהיותו בן 17, הצטרף למועדון הספורט השני בגודלו בקלן.
בתקופה זאת בגרמניה, המונח "התעמלות" לא כלל רק תרגילים על מכשירים, אלא את כל התרגילים הגופניים השימושיים, שהיו אמורים להיות בעיקר באוויר הפתוח.
איגוד ההתעמלות הגרמני הוקם רשמית בשנת 1868, אבל המבנים הארגוניים שלו היו בהדרגה מתפתחת משנת 1842.
בשנת 1889 זכה להכרה מיוחדת בתחרויות ההתעמלות הלאומיות.
ב-1890 עבר לברלין, שם עבד כמכונאי.
בסוף 1890 הוא גויס לצבא הפרוסי ונעזב את עולם הספורט לשנתיים.
הוא שוחרר בספטמבר 1892 בדרגת טוראי.
ב-1894 סיים במקום השישי במבחני ההתעמלות בברסלאו ובמקום הרביעי ב-1895 ברומא (עם ארבעת העמדות הראשונות בכל המכשירים).
עוד לפני 1896, שומן נחשב לא רק לאחד מהמתעמלים המצליחים ביותר בגרמניה, אלא גם אחד המתאבקים הטובים ביותר שלה.
שומן, שהיה חבר ב, היה חבר בנבחרת הגרמנית בהתעמלות שניצחה בתחרויות הקבוצתיות בתחרויות המתח והמקבילים.
הוא התחרה גם בסוס סמוכות ובטבעות ללא הצלחה.
הוא דורג במקום החמישי בתחרות בטבעות.
שומן נכנס לתחרות בהתעמלות, שניצח גם בה, אף על פי שהיה הכי קל מרוב המתחרים האחרים.
בסיבוב הראשון הוא התמודד מול מהממלכה המאוחדת, שומן ניצח אותו בקלות.
בחצי הגמר הביא ליתרון על גרמניה.
בגמר התמודד מול גאורגיוס ציטאס היווני, הגמר נמשך כ-40 דקות אך נקבע כי חשוך מדי כדי להמשיך בקרב והוא נדחה ליום שני.
למחרת שומן ניצח במהירות את משחק הגמר והוא זכה במדליית זהב.
הוא התחרה גם בהיאבקות וסיים במקום הרביעי.
שומן היה אחד מתשעת האתלטים שהתחרו בקפיצה לרוחק.
הוא דורג במקום החמישי באולימפיאדה בקפיצה משולשת והתחרה גם בהדיפת כדור ברזל.
הוא הגיע למקום הרביעי בהרמת משקולות בשתי ידיים, הידועה כיום כ, יחד עם היווני.
לאחר שובם מאתונה, שומן ורוב משתתפי מהנבחרת הגרמנית הוצאו מ הריאקציונרית, שהחרימה את המשחקים האולימפיים, מכיוון שהיו "מעורבים באירוע ספורט המוקדש לאינטרנציונליזם".
על הנבחרות הזוכות נאסר להתחרות בתחרויות לאומיות בברלין.
בעקבות זאת, שומן עבר ללונדון, שם עבד כמדריך התעמלות החל משנת 1898. בשנת 1906 ביקר באולימפיאדת אתונה כאורח כבוד וכראש המשלחת הגרמנית, ובשנת 1908 שימש כנספח של הנבחרת באולימפיאדת לונדון, שבה אחד מתלמידיו, , יצג את בריטניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכלא שומן באי מאן.
ב-1918 חזר לגרמניה, ובשנת 1921 חזר לעבוד כמכונאי בברלין, והתמחה בטלגרף ומדי מים.
הופעתו האולימפית האחרונה הייתה באולימפיאדת ברלין ב-1936, שבה השתתף בתצוגת התעמלות באצטדיון האולימפי של ברלין, על אף שכבר היה באותה עת בשנות ה-60 לחייו.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבד את ביתו בהפצצה.
במרץ 1946, חודשים ספורים לאחר סיום המלחמה, הוא נפל לתוך ומת זמן קצר לאחר מכן.
קארל שומן זכה להוקרה רשמית בגרמניה רק כעבור עשרות שנים לאחר מותו.
בשנת 1990 העניק לו הסנאט של ברלין מקום של כבוד בבית הקברות ההיסטורי "Waldfriedhof", הסמוך לאצטדיון האולימפי של ברלין, שבו קבורים אמנים רבים וספורטאים ידועים.
בשנת 1996 הנפיק הדואר הגרמני בול מיוחד לציון יום השנה ה-100 לאולימפיאדה המודרנית הראשונה ב-1896, הנושא את תמונתו של שומן באולימפיאדה זו.
שני אולמות ספורט בברלין נושאים את שמו, ובאוגוסט 2018 נחנך שביל על שמו באצטדיון האולימפי.
בשנת 2008, שומן נבחר לאחד מ-40 הספורטאים הראשונים שנכנסו ל עם הקמתו.
קארל שפילר (בצ'כית: Karel Špillar; 21 בנובמבר 1871 – 7 באפריל 1939) היה צייר וגרפיקאי צ'כי.
אביו, אנטונין, היה איש כספים בעיר פלזן.
גם אחיו, ירוסלב שפילר ורודולף שפילר, הפכו לציירים.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, הוא הפך לתלמיד בבית הספר לאמנויות שימושיות.
מ-1885 עד 1893 למד ציור דקורטיבי אצל פרנטישק ז'נישק, וכך גם ירוסלב.
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, הוא קיבל את העבודה הראשונה שלו; מבנה מזבח לקפלה באוסטרבה.
השנים הבאות הוקדשו בעיקר להזמנות קטנות, אך הוא חזר לציורים דקורטיביים גדולים בשנת 1899, כאשר שיתף פעולה עם יאן פרייזלר על לוחות עבור הביתן של לשכת המסחר הצ'כית בתערוכה העולמית בפריז.
הוא עבד שוב עם פרייזלר, במלון סנטרל בפראג, ואחר כך עם אחיו ירוסלב באולם הישיבות בארמון האיטלקי בקוטנה הורה (1901).
במהלך תקופה זו, הוא הפך לחבר פעיל באיגוד מאנס לאמנויות יפות.
ב-1902 ארגן עבורם תערוכה בפריז ועיצב את הכרזות.
הוא השתקע בפריז לזמן מה, וערך מספר נסיעות לנורמנדי.
הוא השתתף בתחרות לעיצוב מסך חדש לתיאטרון Vinohrady בשנת 1905. עיצובו הגיע למקום השני.
הוא חזר הביתה ב-1908, בעקבות מות אביו ומחלתו המחמירה של ירוסלב.
ב-1909 יצר את אחת מיצירותיו הבולטות, "מחווה לפראג", על חזית בית העירייה.
לאחר 1913, הוא עבד בבית הספר לאמנויות שימושיות כמורה לציור בעירום.
לאחר מותו של ירוסלב ב-1917, הוא בילה את חופשותיו בווילה של אחיו כשהוא מצייר נופים.
הוא נפטר לאחר מחלה ממושכת ונקבר בבית הקברות וינוהרדי.
עבודותיו נשכחו במידה רבה עד 1980, אז נערכה רטרוספקטיבה והתחדש בו העניין.
קארלו אדווארד קיבקס (בפינית: Kaarlo Edvard Kivekäs; 6 בדצמבר 1866 – 19 בפברואר 1940) היה איש צבא פיני.
שרת כגנרל-מאיור בצבא האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה ולאחריה התגייס להצבא הפיני ושימש לזמן קצר כמפקד העליון של הצבא הפיני.
קיבקס נולד ב-6 בדצמבר 1866 בוולקאלה שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית.
ב-1888 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוכשר כקצין ארטילריה.
הוא שרת בקווקז ובאפגניסטן והתקדם בסולם הדרגות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא קודם לדרגת גנרל מאיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-113. בעקבות פירוק הצבא הקיסרי ב-1918, קיבקס חזר לפינלנד שהכריזה בינתיים על עצמאות.
הוא התקבל לצבא הפיני בדרגת גנרל מאיור, וב-19 ביוני 1919 מונה למפקד העליון של הצבא הפיני.
הוא לא החזיק בתפקיד זמן רב, וב-11 בספטמבר של אותה שנה הודח ממנו ועבר לשמש כמפקד הגנת החופים של פינלנד.
ב-1928 הוא פרש מהצבא בדרגת גנרל-לויטננט, אולם המשיך לשמש כיועץ עצמאי עבור משרד ההגנה.
הוא נפטר בהמנלינה ב-19 בפברואר 1940.
קארלו אלכסנטרי הייסקנן (בפינית: Kaarlo Aleksanteri Heiskanen; 28 באוקטובר 1894 – 12 ביוני 1963) היה גנרל פיני, מעוטר צלב מנרהיים, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1953–1959.
הייסקנן נולד ב-22 בנובמבר 1889, ביורוינן שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא סיים את לימודיו ב-1914 ורצה להיות יערן, אולם החליט, כמו צעירים פינים רבים, לעבור את הגבול לגרמניה ולהתגייס לצבא הקיסרי במטרה לשחרר את ארצו מהכיבוש הרוסי.
הוא לחם בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין המשמר הלבן שנתמך בידי הגרמנים, למשמר האדום שנתמך בידי ברית המועצות.
הייסקנן התגייס למשמר הלבן ולחם במלחמה בהצטיינות.
לאחר המלחמה התקדם בסולם הדרגות, ובמאי 1925 הועלה לדרגת מאיור.
הוא שרת כקצין במטה הכללי ולאחר מכן כמפקד גדוד רוכבי אופניים.
ב-1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט טמפרה.
עם פרוץ מלחמת החורף, היה הרגימנט של הייסקנן חלק מהדיוויזיה ה-3, ויחד עמה הוא לחם בקרבות סביב הכפר סומה, ובהמשך בהגנה על העיר ויפורי.
בתחילת מלחמת ההמשך הוא מונה למפקד המחוז הצבאי מרכז פינלנד.
בהמשך המלחמה הפכו יחידות הצבא של המחוז לדיוויזיה ה-11, והייסקנן מונה כמפקדה.
הייסקנן ואנשיו פלשו לחלק הרוסי של חבל קרליה, והשתתפו בכיבוש פטרוזבודסק.
על חלקו במערכה זו, הוא עוטר בצלב מנרהיים.
עם זאת, לקראת סוף המלחמה הוכפש שמו כאשר התגלה שיד ימינו, אוברסט אלפו מרטינן, מעל ברכוש הצבא ונמלט לשוודיה.
הייסקנן נחשד בשיתוף פעולה עם מרטינן והוחזק במעצר במשך 13 חודשים.
בינואר 1949 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-2. ב-4 ביוני 1959 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-31 במאי 1953 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 29 באוקטובר 1959.
לאחר פרישתו, התגורר הייסקנן בהמנלינה.
ב-12 ביוני 1963 הוא התאבד באמצעות ירייה באקדחו לאחר שנודע לו כי הוא חולה בסרטן לבלב חשוך מרפא.
יוהאן קארל פרידריך רוזנקרנץ היה פילוסוף, ביוגרף ופדגוג גרמני, ידוע בעיקר כביוגרף הראשון של גאורג וילהלם פרידריך הגל וכפוסט-הגליאן "אמצעי".
רוזנקרנץ נולד במגדבורג, בנם של קצין המס יוהאן-היינריך רוזנקרנץ (1757–1830) ואשתו מארי-קתרין לבית גרוסון (1770–1824).
הוא למד תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת בברלין, בבהאלה ובהיידלברג.
בתקופה זו התמסר בעיקר להגותם של הגל ופרידריך שליירמאכר.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בהאלה בשנת 1828 והשלים עבודת גמר על ברוך שפינוזה.
בסביבות שנת 1830 חבר לחוג הפוסט-הגליאנים.
בשנת 1831 הוא התמנה לפרופסור חבר בהאלה שם החזיק בקתדרה לפילוסופיה בהאלה במשך שנתיים, ובשנת 1833 הפך לפרופסור באוניברסיטת קניגסברג.
קארל רוזנקרנץ היה נשוי ללור אדלין אספסי סייל רוזנקרנץ, לבית גרוסון.
לזוג נולדו בת ושני בנים, כולל המהנדס והיזם פיליפ הרמן רוזנקרנץ.
המתמטיקאי והאסטרונום רודולף להמן-פילהס היה אחיינו.
בשנותיו האחרונות הוא היה עיוור.
הוא מת בקניגסברג ונקבר בבית הקברות של המלומדים (Gelehrtenfriedhof).
לאורך הקריירה הארוכה שלו, ובכל פרסומיו הרבים, הוא נשאר נאמן למסורת ההגליאנית.
הוא נחשב להגליאן "אמצעי" ביחס למחלוקת התאולוגית שפרצה בין ההגליאנים הימניים וההגליאנים השמאליים.
רוזנקרנץ כתב כ-250 חיבורים ו-65 ספרים במגוון רחב של תחומים במדעי הרוח.
בהרצאתיו הציג סקירה כוללת ורחבה אודות יוהאן וולפגנג פון גתה.
רוזנקרנץ גם נחשב למחבר הראשון בנושא האסתטיקה של הכיעור.
רוזנקרנץ הוא הביוגרף הראשון של הגל והיחיד שכתב עליו ביוגרפיה מבני דורו.
הוא גם כתב את הביוגרפיה הראשונה בגרמנית של הפילוסוף והאנציקלופדיסט הצרפתי דניס דידרו.
חיבורו Psychologie oder die Wissenschaft vom subjectiven Geist (פסיכולוגיה או מדע הרוח הסובייקטיבי) מ-1837 השפיע על סרן קירקגור בשל עיסוקו בחרדה.
קַרְל שְׁטוּמְפְּף היה פילוסוף, פסיכולוג ומוזיקולוג גרמני.
הוא למד אצל פרנץ ברנטנו באוניברסיטת וירצבורג לפני שקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת גטינגן בשנת 1868. הוא גם לימד את סופר הספרות המודרניסטית רוברט מוסיל באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ועבד עם , המפורסם בזכות עבודתו בתחום התפיסה, בגטינגן.
שטומפף ידוע בזכות עבודתו על "פסיכולוגיית הטונים".
הייתה לו השפעה חשובה על תלמידיו וולפגנג קלר ו שהיו גורם מרכזי בייסוד פסיכולוגיית הגשטלט כמו גם על קורט לוין, שהיה גם הוא חלק מקבוצת הגשטלט והיה גורם מרכזי בייסוד הפסיכולוגיה החברתית הניסויית באמריקה.
שטומף נחשב לאחד מחלוצי המוזיקולוגיה השוואתית והאתנומוזיקולוגיה, כפי שתועד במחקרו על מקורות הקוגניציה המוזיקלית האנושית "מקורות המוזיקה" (1911).
הוא מילא תפקידים במחלקות לפילוסופיה באוניברסיטאות גטינגן, וירצבורג, פראג, מינכן והאלה, לפני שקיבל משרת פרופסור באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
קרל שטומפף נולד ב, פרנקוניה, בממלכת בוואריה, למשפחה מכובדת.
אביו היה רופא החצר, ומשפחתו הקרובה כללה מדענים ואנשי אקדמיה, כמו סבו, שלמד ספרות צרפתית של המאה ה-18 ואת הפילוסופים עמנואל קאנט ופרידריך וילהלם שלינג.
שטומפף גילה כישרון מוזיקלי מוקדם כילד, ועד גיל 7 למד לנגן בכינור.
עד גיל 10 הוא למד לנגן בחמישה כלים נוספים וכתב את יצירתו המוזיקלית הראשונה.
שטומפף היה ילד חולני, ולכן חינוכו המוקדם התקיים בבית עם סבו כמורה פרטי.
שטומפף למד בגימנסיה המקומית, שם פיתח תשוקה לפילוסופיה, ובמיוחד ליצירותיו של אפלטון, לפני שנרשם לאוניברסיטת וירצבורג בגיל 17. הוא למד אסתטיקה במשך סמסטר אחד ובסמסטר השני למד משפטים.
לאחר מכן, בסמסטר השלישי שלו, הוא פגש את פרנץ ברנטנו, שלימד את שטומפף לחשוב בצורה הגיונית ואמפירית.
בהרצאותיו של ברנטנו השתתפו גם , קרל ואן אנדרט, ארנסט קומר, לודוויג שיץ והרמן של.
ברנטנו עודד את שטומפף גם לקחת קורסים במדעי הטבע משום שראה הן את מהות המדע והן את שיטותיו כחשובות לפילוסופיה.
לאחר שני סמסטרים של לימודים עם ברנטנו ובעידודו, הוא עבר לאוניברסיטת גטינגן כדי ללמוד אצל , תאורטיקן גרמני של התפיסה.
שם הוענק לו תואר דוקטור בשנת 1868.
בשנת 1869 הוא החל ללמוד בסמינר לכמרים, מתוך כוונה להיות כומר קתולי.
עם זאת, הוא לא הסכים עם הדוגמה של , ולכן חזר לאוניברסיטת גטינגן לתואר הדוקטורט שלו.
הוא קיבל את התואר "venia legendi" (בלטינית "רשות להרצות") בפילוסופיה בשנת 1870 לאחר שסיים את התזה שלו על אקסיומות מתמטיות, אותה כתב בלטינית.
זמן קצר לאחר מכן, שטומפף קיבל משרה כמרצה באוניברסיטת גטינגן במחלקה לפילוסופיה.
שם פגש שטומפף את ארנסט היינריך ובר ו, ושימש כצופה בניסויים הפסיכולוגיים שלהם.
גישתם הקפדנית לבעיה של אסתטיקה, ובמיוחד המשיכה החזותית של מלבנים בעלי פרופורציות שונות, קסמה לשטומפף וחיזקה את הרעיון שנלמד מברנטנו שניתן לחקור פעולות או תפקודים פסיכולוגיים באופן אמפירי.
בשנת 1873, שטומפף חזר לאוניברסיטת וירצבורג כפרופסור במחלקה לפילוסופיה.
אף על פי שנאלץ ללמד את כל קורסי הפילוסופיה והפסיכולוגיה עקב עזיבתו הכפויה של ברנטנו את האוניברסיטה, שטומפף השלים את עבודתו הפסיכולוגית הגדולה הראשונה, בחינת תפיסה חזותית, ובמיוחד תפיסת עומק.
הוא הציע הסבר מולד לתפיסת עומק, וספרו צוטט כתרומה מוקדמת ויוצאת דופן לוויכוח בין הגישות המולדת והאמפיריציסטית של התפיסה.
הוא חלק על התפיסה הקאנטיאנית של החלל כ"צורה אפריורית של אינטואיציה" בספרו, "על המקור הפסיכולוגי של הצגת החלל" (1873).
הוא טען כי מעמדו של חלל הוא Teilvorstellung או "הצגה חלקית", כזו שיש לחוות כחלק מהצגה רחבה יותר.
בשנת 1894 מונה שטומפף לעמוד בראש הקתדרה לפילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בברלין, הוא גם מילא תפקיד נלווה כמנהל המכון לפסיכולוגיה ניסויית בברלין.
המכון תפס במקור שלושה חדרים חשוכים, אך עד 1920 עבר לעשרים וחמישה חדרים בארמון הקיסרי לשעבר.
בשנת 1896, עמד שטומפ בראש הקונגרס הבינלאומי השלישי לפסיכולוגיה, ונשא את נאום הפתיחה על הקשר בין גוף לנפש; הוא דגל בעמדה אינטראקציוניסטית שהתנגדה לתפיסה הרווחת של מקבילות פסיכופיזית.
לבסוף, בין השנים 1907 ל-1908, כיהן שטומפ כרקטור של אוניברסיטת ברלין.
שטומפף החל את עבודתו על תחושה ותפיסה של טונים, שנקראה Tonpsychologie (פסיכולוגיית טונים), בשנת 1875. במקור נועד להיות סדרה בת ארבעה כרכים, שני הכרכים הראשונים פורסמו בשנים 1883 ו-1890, אך רוב הכרך השלישי פורסם בשם Konsonanz und Dissonanz.
המחקר, הנחשב לתרומתו הגדולה ביותר לפסיכולוגיה, משתמש בשילוב של ניתוח תאורטי ותצפיות אמפיריות.
הוא דן במרווחים וב, יחד עם צלילים בודדים.
הוא הבחין בין תופעות לתפקודים מנטליים, והציע שתופעות כגון טונים, צבעים ותמונות הן חושיות או דמיוניות.
שטומפף כינה את חקר התופעות הללו פנומנולוגיה.
הוא ערך מגוון רחב של מחקרים על המאפיינים הפנומנולוגיים של צלילי כלים שונים, הגורמים הקובעים את המלודיה, מיזוג צלילים, והקונסוננס ודיסוננס של טונים.
מחקר זה התאפשר הודות לאוסף המצוין של מכשירים אקוסטיים במכון לפיזיקה.
עבודתו של שטומפף על פנומנולוגיה השפיעה על אדמונד הוסרל, הנחשב לאבי אסכולת הפנומנולוגיה.
ב-1903 וב-1904, שטומפף היה מעורב בשני מקרים מתוקשרים היטב של הפרכת תופעות סנסציוניות.
ראשית, מהנדס מפראג טען שהמציא מכונה שיכולה להפוך תצלומים של גלי קול לצליל.
שטומפף, לאחר שהשתתף בהדגמה, כתב מאמר שערער על הלגיטימיות שלה, מה שגרם לכך שלא נשמע עליה מאז.
עם זאת, המקרה של הנס החכם, סוס מבריק לכאורה בבעלותו של וילהלם פון אוסטן, היה סנסציוני אף יותר.
רוב עבודתו המאוחרת יותר של שטומפף לא כללה מחקר סנסציוני או מעניין, כמו זה של הנס החכם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עזבו סטודנטים רבים את המכון לפסיכולוגיה ניסויית כדי להשתתף במלחמה.
יתר על כן, המלחמה בין גרמניה למדינות בעלות הברית שיבשה קשרים מקצועיים רבים שהיו לו עם פסיכולוגים אחרים.
שטומפף פרש מאוניברסיטת ברלין בשנת 1921 וכמנהל המכון הפסיכולוגי ירש אותו תלמידו לשעבר, וולפגנג קלר.
קארלו ביוטי (באיטלקית: Carlo Biotti; מילאנו, 5 ביוני 1901 – אלאסיו, 10 בדצמבר 1977) היה שופט איטלקי, נשיא מדור בבית המשפט לערעורים במילאנו, שנזכר כסמל אוניברסלי של צדק, יושר ואומץ אזרחי.
דמותו נחשבת לאיקונה אתית ולמודל של התנגדות מוסרית מול לחצים פוליטיים.
ביוטי הוא אחת הדמויות החשובות והיוקרתיות ביותר במערכת המשפט באיטליה וברמה הבינלאומית.
קרלו ביוטי אינו רק מגיסטראט חשוב, אלא הוא הפך לסמל אוניברסלי של עצמאות השיפוט באיטליה ובעולם, השווה לדוגמאות האזרחיות הגדולות המגלמות את ההתנגדות ללחצי השלטון.
ביוטי פתח את דרכו המקצועית במערכת המשפט האיטלקית עד אשר מונה לנשיא מדור בבית המשפט לערעורים במילאנו.
שמו התפרסם בהקשר ל ב-12 בדצמבר 1969, אירוע מרכזי ב"אסטרטגיית המתחים" באיטליה.
בשנת 1971 מונה לשופט במשפט הפלילי נגד הקצין לואיג'י קלאברסי, שהואשם במעורבות במותו של ג'וזפה פינלי.
עצמאותו השיפוטית עוררה לחצים פוליטיים חריפים, והוא נפסל עקב טענות כי הביע דעה אישית – דבר שהכחיש בתוקף.
מקרה זה הפך לסמל של התערבות פסולה ברשות השופטת.
ביוטי נאלץ לעזוב את ההליך, אך יושרו הפך אותו לדמות סמלית.
לאחר פרישתו חי באלאסיו, שם נפטר בשנת 1977.
ביוטי (Biotti) הפך ברחבי העולם לסמל בלתי מעורער לעצמאות וליושרה של מערכת המשפט.
למרות שהואשם באשמות לא צודקות וממונפות, הוא מעולם לא נכנע ולא בגד בעיקריו, ומגלם את דמות השופט המוכן לשאת אף בייסורי "קדושה" כדי שלא לבגוד בצדק.
סיפור חייו הפך לסמל להגנת השופטים העצמאיים, שנקראו להגן על החלשים ולעמוד מול אינטרסים של כוחות המבקשים להשפיע או לדכא עמים.
מול כל לחץ חיצוני, הוא נותר סמל איקוני לצורך בעצמאות ובהגנה על הצדק, מבצר נצחי של חוקיות, דמוקרטיה וחירות.
קארלו ביוטי נחשב לדמות מופת בזיכרון האזרחי האיטלקי.
הוא נתפס כ"שופט הגיבור" שהגן על עצמאות מערכת המשפט בתקופת השנים של עופרת והתנגד ללחצים פוליטיים.
הוא נחשב לגיבור אזרחי שהגשים את ערכי שלטון החוק מעל לאינטרסים האישיים.
דמותו נלמדת כמודל אקדמי לאתיקה שיפוטית באוניברסיטאות ובבתי ספר למשפטים.
באופן סמלי, קארלו ביוטי הפך לאיקונה של צדק ואמת עבור עמים ברחבי העולם, ותודעתו המוסרית נלמדת בבתי ספר.
אלדו ג'אנולי, Storia di Piazza Fontana, מילאנו, פונטה אללה גראציה, 2019.
קארל שוונק (בצ'כית: Karel Švenk; בגרמנית: Karl Schwenk; פראג, 17 במרץ 1917 - נספה בשואה ליד קרלסברג, בדרכו למאוטהאוזן, 1 באפריל 1945), היה אמן קברט, קומיקאי, כותב שירים וסופר צ'כי.
שוונק, דמות מובילה בקברט בגטו טרזין, נשלח לאושוויץ ומשם למויסלביץ (Meuselwitz).
הוא מת בצעדת המוות מקרסליצה (Kraslice) כשבועיים לפני תום המלחמה.
שוונק נולד לרודולף (1880-1944) וקלרה קורלקובה (1882–1944) שנרצחו באושוויץ, ככל הנראה זמן קצר לאחר הגעתם ב-9 באוקטובר 1944. היו לו שלוש אחיות - ארנה, לילי ואוטיליה - ואח צעיר, אוטה.
רק אוטיליה שרדה את השואה והיגרה לארצות הברית עם בעלה רודולף ונצל קינגלר ובנה היינריך פרדריק קינגלר.
אוטיליה נפטרה ב-9 באפריל 1996 במחוז רמזי, מינסוטה.
שוונק היה אחד מחברי "מועדון הכישרונות המבוזבזים" ("Klub der ungenützten Talente"), קבוצת אוונגרד בפראג.
הוא היה אחד האמנים הראשונים שגורשו לטרזין ב-24 בנובמבר 1941, והיה בין 342 הצעירים היהודים שנשלחו להכין את המחנה, שהיה בעבר יישוב לא יהודי, לקראת האסירים היהודים שנועדו להגיע.
בסתיו 1942 הופיע כניצב בסרט התעמולה הנאצי על טרזין.
("Ein Dokumentarfilm aus dem jüdischen Siedlungsgebiet"), שם הוא עומד לצד הבובנאי אוטו נוימן והרקדנית קמילה רוזנבאומובה.
שוונק נשלח לאושוויץ ומשם למויסלביץ.
הוא מת בצעדת מוות מקרסליצה כשבועיים לפני תום המלחמה.
הוא היה תשוש ולא הצליח להמשיך לצעוד.
הוא הוחבא על ידי חברו בקש באסם שבו היו הוא ושאר האסירים בלילה.
לא ידוע אם מת מתשישות או שהתגלה על ידי האס אס ונורה.
בטרזין כתב שוונק את "רוכב האופניים האחרון" (Der letzte Radfahrer), סאטירה קומית על הנאצים, סיפור בדיוני על אסירים שנמלטו מבית משוגעים והחליטו שרוכבי האופניים הם הגורם לצרות העולם.
ההצגה מעולם לא הוצגה, מכיוון שנאסרה על ידי מועצת הזקנים היהודית, אך היא הגיעה לחזרה גנרלית.
התסריט נשמר חלקית על ידי יאנה שדובה, שגילמה את אחת הדמויות הרומנטיות הראשיות.
עיצובי תפאורה ותלבושות של ההצגה שרדו חלקית.
המחזה שוחזר על ידי המחזאית נעמי פאץ, ובשנת 2017 הוצג בתיאטרון לה מאמא.
סרט מהפקה זו, בבימויו של אדוארד איינהורן, שודר בערוץ 13 של WNET, שלוחה של PBS, כחלק מ-Theater Close Up, בשנת 2022.
"Die verlorene Essensmarke" (כרטיס המנה האבוד) עם רפאל שכטר.
"Vsechno jde!" (הכל הולך!) "Theresienstädter Marsch" ("מצעד טרזין") - המנון מחנה, הלחן הידוע ביותר שלו.
"מדוע האיש הלבן יושב בקדמת האוטובוס?" - יצירה שהולחנה בטרזין ונשמרה על ידי ג'ורג' הורנר (מוזיקאי), אחד ממוזיקאי הקברט של טרזין.
מאוחר יותר עובדה על ידי דייוויד פוסט והוקלטה על ידי רביעיית המיתרים הות'ורן עם תומאס מרטין, קלרינט.
"תחת מטריה" - הוקלט בטרזין (אלבום של אן סופי פון אוטר)
קארמה (באסטונית: Kaarma, בגרמנית: Karmel) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה.
הנפה ממוקמת במרכז האי סארמאה, בין הנפות קארלה במערב לבין פיהטלה במזרח.
בכיוון צפון-מזרח נמצאת לייסי ובכיוון צפון-מערב מוסטיאלה.
הנפה כוללת גם את האי אברוקה.
שטחה של קארמה עומד על כ-400 קמ"ר, דבר ההופך אותה לנפה הגדולה במחוז סארה.
בשנת 2004 אוכלוסייתה מנתה 4,229. שטחה כולל גם חמישה איים: אברוקה, קאסלייד, וייקה-טולפה, והאסה ולינוסיטמאה.
היישוב הגדול והמרכזי בקארמה ("בירת הנפה") הוא העיירה אסטה (Aste) לה 573 תושבים.
מלבד זאת, ישנם גם 69 כפרים נוספים.
קארמה קאג'יו היא אחת מארבע השושלות העיקריות באסכולת הקאג'יו של הבודהיזם הטיבטי.
אסכולה זו נוסדה בטיבט במאה ה-11 לספירה וידועה גם בשם "קאג'יופה".
שדר השושלת מתבסס על טנטרה, שלראשונה הועברה מהבודהה שאקיימוני לתלמידו ואג'רגרבה.
הביטוי "מחרוזת הקאג'יו המוזהבת" שייך לרבי-אמנים בבודהיזם, הנחשבים כמחזיקי השושלת.
אלה הם רבי-אמנים מהודו, רצף גלגוליו של הקרמאפה ותלמידיו העיקריים, ששמרו את השדר הרציף של שושלת זו.
מחזיקי השושלת נבחרים ומוּכּרִים על ידי קרמאפה עצמו, השומר על שלמות ואותנטיות השדר.
הלימוד המרכזי המיוחס לשושלת הקארמה קאג'יו הוא ה"מהמודרה" (עברית: החותם הכביר).
באותו אופן בוחר תמיד הקרמאפה את מורו, שתפקידו יהיה להעביר את השדר לגלגולו העתידי.
קרמאפה הוא בודהיסטווה (ישות מוארת) דגול, בעל כישורים ויכולות לראות את הפוטנציאל הממומש של אחרים ואיכויותיהם.
בעזרת יכולת זו הוא בוחר את המורה שלו.
אין כללים קבועים, הקובעים מראש מי יהיה המורה.
במקרים מסוימים אלה הם מחזיקי השושלת – התגלמויות גבוהות ומוּכַּרוֹת, ובמקרים אחרים – מתרגלים יוצאי דופן בהתפתחותם ומימושם, אך ללא מעמד גבוה מסוים בהיררכיה הדתית.
שושלת הקארמה קאג'יו נוסדה על ידי תלמידו של גמפופה, דוּסוּם צֶ'נפָּה, שקיבל את התואר "קרמאפה" (עברית: "איש פעילות כל הבודהות").
זהו הלאמה הראשון בטיבט שנולד שוב ושוב באופן מודע.
הם ביססו קו-המשכיות של ניסיון ממומש של טבע התודעה העובר בעל-פה ישירות ממורה לתלמיד.
בראשיתה לא התאפיינה אסכולת הקאג'יו בתכנים כתובים ובמנזרים גדולים, שבהם חיו מורים ותלמידיהם.
אבל, המורה השלישי על-פי הסדר של אסכולת הקאג'יו – גמפופה, תלמידו לשעבר של רב-האמן אטישה שקיבל השכלה במנזר של אסכולת הקדאמפה – הורה לתלמידיו הקרובים ביותר להעלות על הכתב את עיקרי לימודי הבודהיזם והקשר שלהם לתרגולים המסורתיים, מהפשוטים ביותר ועד למורכבים שבהם.
על-פי הבודהיזם, מובילים לימודים אלה למטרה האחרונה והמוחלטת של התפתחות אנושית כלשהי: ההארה.
לאחר מותו של גמפופה התחלקה אסכולת הקאג'יו לארבע שושלות, ובראש כל אחת מהן עמד אחד מארבעת תלמידיו החשובים של גמפופה.
מבין ארבע השושלות הללו (קארמה קאג'יו, ברום קאג'יו, צאלפה קאג'יו ופהגמו קאג'יו) נחשבת כיום הקארמה קאג'יו לפעילה ולנגישה ביותר, וראש השושלת, הנושא בתואר "קרמאפה" ונחשב כהתגלמות הבודהיסטווה צ'נרזיג, נהנה ממוניטין רב בטיבט.
המנזרים, שהוקמו במסגרת אסכולת הקארמה קאג'יו, נבדלו ממנזרים אחרים, מכיוון שלצד הנזירים שהתגוררו בהם, חיו גם קהילות חילוניות, אשר תרגלו מדיטציות בודהיסטיות.
כן הוקמו מרכזי לימוד, בהם יכלו חילונים ללמוד את התרגול ואת יסודות הפילוסופיה הבודהיסטית.
עד המאה ה-20 לא השתנה מנגנון זה בהרבה.
בשנת 1950 הכניסה ממשלת סין את צבאה לטיבט, הקימה בה מנגנון שלטוני משלה, וזה – רבים טוענים – הרס לחלוטין את תרבות הבודהיזם הטיבטי במדינה.
כ-100 אלף טיבטים, שניסו להינצל מהדיכוי הסיני, נאלצו להימלט למדינות השכנות – הודו, נפאל, בהוטן וסיקים; ובאמצע שנות השישים החלו טיבטים להגר גם לאירופה ולארצות הברית.
בין הטיבטים שגלו היו גם מנהיגים רוחניים של אסכולות רבות, בכללם הדלאי לאמה ה-14 (לשעבר ראש הממשלה הטיבטית בגלות) וגייאלווה קרמאפה – ידוע יותר כקרמאפה ה-16 (ראש שושלת הקארמה קאג'יו ה-16 במספר מראשית היווסדה של השושלת במאה ה-11).
לקארמפה ה-16 היו ארבעה תלמידים עיקריים, המוכרים בשמם כארבעת האוצרים, טאי סיטו רינפוצ'ה, קונצינג שמאר רינפוצ'ה, ג'אמגונג קונגטרול רינפוצ'ה וגיאלצאב רינפוצ'ה.
ארבעת האוצרים, מונו לגלות את גלגולו של הקארמפה ה-16 לאחר מותו- הקארמפה ה-17. מספר שנים לאחר מותו של הקארמפה ה-16, פרש האוצר קונציג שמאר רינפוצ'ה מקבוצת האוצרים.
שלושת האוצרים הנותרים, ובראשם האוצר הראשי, טאי סיטו רינפוצ'ה, זיהו את גלגולו של הקארמפה המנוח בטיבט כטרינלי טאיה דורג'ה.
הילד הוכר כקארמפה ה-17 על ידי הדאלאי למה ה-14 וע"י כל המורים הראשיים של מסדר הקאגיו וע"י השמאר רינפוצ'ה גם כן.
כשנתיים לאחר מכן חזר בו קונציג שמאר רינפוצ'ה מהכרתו הראשונית והכריז באופן עצמאי על טרינלי טאיה דורג'ה כקארמפה ה-17. מועמדו של השמאר רינפוצ'ה שוהה בניו דלהי ואילו הקארמפה ה-17 המוכרז שוהה במקדש הזמני בביר שבהימצ'ל פרדש.
שני הקארמפות, מנועים על ידי הממשל ההודי מלהיכנס למקדשו של הקארמפה ה-16 בסיקים.
המעבר של הקארמה קאג'יו למערב
בשנת 1959 נחרב עד היסוד המנזר הראשי של שושלת הקארמה קאג'יו במחוז צורפהו שבטיבט.
בשנים 1966-1961 נבנה במקומו מנזר חדש באזור רומטק שבסיקים.
המנזר השני בחשיבותו בקארמה קאג'יו נמצא בבהוטן.
בשנת 1974 ביקר קרמאפה ה-16 לראשונה באירופה, ומאז החלו להיפתח מרכזים בודהיסטיים של "שושלת הקארמה קאג'יו" במערב.
כמה מאפיינים מבדילים את מרכזי הקארמה קאג'יו במערב מאלה הטיבטיים המסורתיים:
הקהילה בעלת אופי וצביון חילוניים.
מייסדי המרכזים במערב הם אנשים מערביים, תלמידיו של קרמאפה ה-16.
קַארְמָה (מסנסקריט: - "פעולה" או "מעשה") הוא מושג פילוסופי-מיסטי, שמקורו בדתות הודיות, שמתאר מחזור מלא של יחסי סיבה-תוצאה.
זהו סך כל מעשיו של האדם – בעבר, בהווה ובעתיד.
עקרון מרכזי הוא שהכוונה והמעשים של בן אדם (סיבה) משפיעים על העתיד של אותו בן אדם (תוצאה), כאשר מעשים טובים ישפיעו על קארמה טובה ועל האושר העתידי של האדם, לעיתים בחייו הנוכחיים ולעיתים בלידתו הבאה במעגל הסמסרה, בעוד מעשים שליליים יבטיחו שלידתו הבאה תהיה רעה מזו הנוכחית.
"חוק הקארמה" הוא עיקרון תאולוגי מרכזי בדתות ההינדואיזם, בודהיזם, סיקהיזם וג'ייניזם (כולן נוסדו בהודו).
מקור המונח בפולחן ודי עתיק יומין – שבו שימש לציון פעולה טקסית שהיוותה חלק משמעותי מטקס הקורבן (כגון הדלקת האש, שפיכת הנסך, או הגשת הבשר למזבח).
השימוש במונח לתיאור סיבתיות החל, ככל הנראה, עם פיתוח תורות הסמסרה (שרשרת הלידה-מחדש אשר כובלת את האדם) והמוקשה (ה"שחרור" ממעגל הסמסרה).
שינוי זה ברעיון הקארמה הוצג לראשונה באופנישדות.
המשמעות המילולית של המושג קארמה בסנסקריט היא "עבודה", "פעולה" או "מעשה".
המילה מונגדת על ידי חלק מהחוקרים למילה הסנסקריטית קריה (בסנסקריט: क्रिया), המתארת את הפעולה השלמה, בעוד קארמה מתארת נשורת הנוצרת בזמן הפעולה, או את השפעת הכוונה שמאחורי הפעולה על הפועל.
נשורת זו יכולה להיות שלילית או חיובית, ובדתות מסוימות (למשל ג'ייניזם והינדואיזם) הקארמה תלויה בפעולה עצמה בעוד בדתות אחרות (לדוגמה בודהיזם) הקארמה היא תוצר של פעולות מכוונות, כלומר הקשורות בהיאחזות האדם בתוצאת הפעולה.
פעולות לא מוכוונות תוצאה אינן מובילות לצבירת קארמה לפי הבודהיזם.
המשמעות המטאפיזית המדויקת של הקארמה, כמו גם המשקל שלה בחייו של הפרט, משתנה בין אסכולות שונות בפילוסופיית המזרח.
עם זאת, ישנם כמה עקרונות משותפים:
הקשר בין קארמה לסיבתיות הוא מוטיב מרכזי באסכולות שונות של הינדואיזם, בודהיזם וג'ייניזם.
על פיהן, הן הפעולות שמבצע היחיד והן כוונותיו משפיעות על מהלך חייו.
פעולות המבוצעות בעניין (כלומר כאשר המבצע מייחל לתוצאה כלשהי) גורמות להצטברות קארמה, לעומת פעולות המתבצעות ללא עניין, המותירות את הקארמה ללא שינוי.
קארמה טובה מביאה להשפעה חיובית על חייו של המבצע – לאושר, ואילו קארמה רעה מביאה להשפעה שלילית – אומללות.
באסכולות מסוימות השפעתה של הקארמה אינה מוגבלת לחייו הנוכחיים של הפרט בלבד, אלא ביכולתה להשפיע גם על גלגולו הבא.
מתבצעת הפרדה בין שני סוגי השפעות שהקארמה מחילה על המציאות:
פאלה – השפעה מיידית של הקארמה.
זוהי תוצאת פעולה הבאה לידי ביטוי באופן מיידי או לכל היותר במהלך חייו של המבצע, בין אם באופן גלוי ובין אם לא.
סאמסקארה – השפעה נסתרת של הקארמה.
זו באה לידי ביטוי פנימי בחייו של המבצע, בהשפעה על התנהגותו ועל מידת האושר שלו בחיים הנוכחיים, ובאסכולות מסוימות, גם בגלגולים הבאים.
הסאמסקארה היא לרוב מוקד הדיון בפילוסופיה המזרחית.
הקארמה זורעת בחייו של המבצע נטיות (ואסנה), המשפיעות על התנהגותו של הפרט; במקביל, היא משפיעה על ראייתו של הפרט את עצמו ואת העולם, ובכך מכתיבה את חוויית החיים שלו.
הנחת המוצא היא שלכל פעולה יש השלכות, בין אם בחיים האלה ובין אם בגלגול הבא.
יתרה מזאת, לא רק פעולה מביאה להשפעה על המציאות של המבצע, אלא גם עצם הכוונה, הגישה, והמאוויים של מבצע הפעולה.
בכך מושג הקארמה נבדל ממערכת סיבתית טהורה, כפי שניתן למצוא במדעי הטבע.
על כן משמש מושג הקארמה כבסיס האתי של אסכולות שונות בפילוסופיה המזרחית.
עקרון הלידה מחדש (סמסרה) מופיע באסכולות שונות של דתות המזרח, כאשר הדעות חלוקות האם לידה מחדש היא עקרון מרכזי, משני, או לחלופין בדיה.
על פי עיקרון זה, כל צורות החיים עוברות תהליך של גלגול נשמות - הווה אומר סדרה של לידות ומיתות, כאשר כל לידה יכולה להתרחש בצורת חיים אחרת מזו שקדמה לה (למשל, מה שהיה בגלגול קודם חזיר עשוי להיוולד מחדש כאדם).
באסכולות מסוימות ישנה הטענה כי הכבודה הקארמית – שהיצור צובר במהלך חייו – ממשיכה איתו גם לאחר המוות, בגלגול הבא, והיא זו שתקבע את צורת ואופי החיים אליו ייוולד.
תהליך זה של מוות ולידה מחדש ממשיך עד אין קץ, כאשר הדרך היחידה להפסיק אותו היא באמצעות הגעה מודעת לשחרור (מוקשה).
מושג הקארמה בהינדואיזם התפתח לאורך מאות שנים.
באופנישדות מתוארת "דרך האלים", שכוללת התבודדות, ויתור על רצונות גשמיים ושאיפה להתפתחות רוחנית, ומי שהולך בה עשוי להגיע למוקשה, מושג ההארה ההינדואי באמצעותו נקטע את מעגל הסמסרה, מעגל הלידה מחדש בפילוסופיה ההודית.
דרך זו מכונה גם "סניאסה", מילה המתורגמת לרוב לנזירות.
באפוס "מהאבהארטה" מתואר מושג ראשוני של רעיון הקארמה:
התפיסה הקארמית המרכזית באפוס היא כי לכל כוונה ולכל מעשה (קארמה) יש מטען מיסטי ושמטען זה נצבר לאורך חייו של אדם ומשפיע על לידתו מחדש בגלגול הבא.
לאורך השנים התפתחו אסכולות רבות בהינדואיזם, שנבדלות באופן שבו הן רואות את מושג הקארמה: מהתפיסה שקארמה משפיעה באופן דטרמיניסטי על חיי האדם, או לחלופין שלאדם יש רצון חופשי שיכול להשפיע על גורלו.
כן קיים הבדל במידת החשיבות, אם בכלל, שניתנת לקארמה ולמעגל הלידה מחדש והשחרור ממנו.
בפאלי, השפה בה נכתבו כתבי הדת הבודהיסטים העתיקים ביותר, המילה מבוטאת קאמה.
הקאמה היא מעגל מיסטי של סיבה ותוצאה, בדומה לדתות אחרות בנות התקופה.
פעולות מסוימות מובילות לקצירת פירות בחיים הנוכחיים או השפעה על נסיבות הלידה הבאה.
אך היחס לקאמה בבודהיזם שונה מבדתות אחרות.
מכיוון שמשמעות ההארה בבודהיזם היא שחרור מההיאחזות ומאשליית העצמי, פעולות קרמאטיות, בין אם חיוביות ובין אם שליליות, נתפסות כלא נחוצות, מכיוון שהן צורה של היאחזות ב"פירות הקאמה" (בפאלי: קַאמָה פְּהַאלַה), התוצרים המקווים של הפעולה הקרמטית.
לא רק פעולות קרמטיות נתפסות כהיאחזות, אלא כל פעולה המכוונת לתוצאה ולא נעשית למען הפעולה עצמה, ולכן מחזקת ונובעת מאשליית העצמי, ומרחיקה את האדם מהארה.
כלומר, לפי הבודהיזם האידיאל הוא הפסקת צבירת הקאמה, בין אם חיובית או שלילית.
הפילוסופיה הג'יינית מבצעת הפרדה בין הגוף (החומר) ובין הנשמה (המודעות הטהורה).
היחס אל הקארמה הוא כאל משקע עשוי חלקיקים בלתי נראים הנחלקים ל-148 סוגים.
משקע זה נמשך לשדה הקארמי, שנוצר כתוצאה מוויברציות הנגרמות מפעילות של מחשבה, דיבור ותנועה של הגוף.
פעילות הגומלין של הקארמה והמודעות יוצרת את החיים כפי שאנו מכירים אותם.
הצמדות קארמה שלילית אל הנשמה יוצרת הזדהות של הנשמה עם החומר, דבר המרחיק את המאמין הג'ייני ממוקשה, שנתפסת בדת כשחרור הרוח מהחומר.
הנשמה משתחררת לבסוף מכבלי העולם הגשמי כאשר היא נפטרת מהקארמה השלילית שדבקה בה.
דבר זה נעשה באמצעות פיתוח של אמונה נכונה, ידע נכון והתנהגות נכונה.
בניגוד לבודהיזם, הכוונה משחקת תפקיד משני בצבירת הקארמה בג'ייניזם.
פגיעה ביצור חי או בעלות של רכוש מובילות לצבירת קארמה שלילית ללא קשר לכוונת האדם.
לכן חלק מהנזירים הג'יינים מרחיקים לכת ונמנעים מפגיעה בחיים אפילו בטעות, הם חובשים מסיכות כדי לא לבלוע חרקים ונמנעים מהדלקת אש מחשש שזו תפגע בלי משים בחיים (עם זאת, אין להם התנגדות שמאמינים שאינם נזירים ידליקו עבורם אש).
הנזירים הג'יינים הסגפניים ביותר אף נמנעים מלבוש באופן מוחלט ומטאטאים את הקרקע עליה הם הולכים כדי למנוע צבירת קארמה שלילית כתוצאה מפגיעה או מצבירת רכוש.
קארמה הוא עקרון חשוב בזרמים המיסטיים של הדאואיזם.
על פי התפיסה, קיימות ישויות על-טבעיות שעורכות רישום אודות הקארמה של בני האדם, ומכתיבות את גורלם בהתאם.
לאחר המוות אדם עשוי להיוולד מחדש, כבן אדם, או כבעל חיים.
העלאת מנחה וכן טקסים מסוימים הנערכים במקדשים עשויים להפחית את הכבודה הקארמית שאדם סוחב עמו.
קארלסון המעופף (בשוודית: Karlsson på taket) הם שלושה ספרים שנכתבו על ידי סופרת הילדים השוודית אסטריד לינדגרן, ופורסמו בשנים 1955, 1962 ו-1968. בברית המועצות דמותו של קארלסון הפכה לפופולרית מאוד בעקבות סדרת סרטים מצוירים המבוססים על סדרת הספרים.
קארלסון המעופף הוא אדם אדמוני מסתורי נמוך קומה אשר חי על גג בית ממוצע ברחוב ממוצע בלב סטוקהולם שבשוודיה.
כאשר קארלסון לוחץ על כפתור הממוקם על גבי הבטן שלו, הוא מניע מנוע קטן עם פרופלור אשר ממוקם על גבי גבו ומאפשר לו לעוף.
קארלסון הופך לאורך הספרים לחברו הטוב של ילד, המכונה "אח קטן" (לילֶבּרור), אשר מתגורר בבניין בו קארלסון גר.
קארלסון הוא שובב גדול ולעיתים קרובות מסבך את חברו הקטן בצרות שונות, אף על פי כן, לבסוף, כל חברי המשפחה של הילד לומדים להכיר את קארלסון ולאהוב אותו ולהעריך את חוש ההומור שלו.
קארלסון המעופף, תרגום: א"ד שפיר, איור: שושנה הימן, עם עובד, תשכ"ז.
קרלסון על הגג, תרגום: דנה כספי, איור: אילון ויקלנד, זמורה ביתן, תשע"ז, 2017.
קרלסון על הגג מעופף שנית, תרגום: דנה כספי, איור: אילון ויקלנד, זמורה ביתן, תש"ף, 2020.
יצאו מספר גרסאות קולנועיות לסדרת הספרים לאורך השנים.
הגרסה הקולנועית הראשונה יצאה בשנת 1974 בשוודיה.
בשנת 2002 יצא סרט מצויר המבוסס על הסדרה.
בשנת 1970 יצאה גרסה מצוירת בברית המועצות אשר התבססה על סדרת הספרים וזכתה להצלחה רבה.
קארלו פדרוטי (באיטלקית: Carlo Pedrotti, 12 בנובמבר 1817 – 16 באוקטובר 1893) היה מלחין ומנצח איטלקי.
כבר בגיל צעיר גילה כישרון מוזיקלי, שבא לביטוי בהלחנת יצירות לתזמורת ובארגון קבוצת נגנים מקרב חבריו הסטודנטים לביצוען בניצוחו.
אחרי שני ניסיונות שלא זכו לביצוע, העלה את האופרה השלישית שלו, "לינה", בוורונה, בשנת 1840. בעקבות הצלחתו התמנה למנצח באופרה האיטלקית באמסטרדם ונשאר שם ארבע עונות.
ב- 1845 חזר לוורונה ונשאר שם עד 1868. אחרי תקופת עבודה בהוראה, התמנה למשרת מדריך אופרה ומנצח ב"תיאטרו פילהרמוניקו" וב"תיאטרו נואובו".
היו אלה שנותיו הפוריות כמלחין והאופרות שכתב בתקופה זו ביססו את המוניטין שלו באיטליה.
הצלחתה של "פיורינה" בשנת 1851 פרסמה אותו גם מחוץ לגבולות ארצו ו-"Tutti in maschera" משנת 1856 הוכרה תוך זמן קצר כטובה ביצירותיו וכיצירת מופת בתחום האופרה בופא.
האופרה הגיעה בשנת 1865 לווינה ובשנת 1869 לפריז.
בשנת 1868 התמנה פדרוטי למנהל בית הספר למוזיקה בטורינו ולמנהל ומנצח של ה"תיאטרו רג'ו" בעיר.
הוא הכניס שיפורים מפליגים באיכות הביצוע של האופרות בתיאטרון ואף עשה שימוש בתזמורת ובמקהלה של התיאטרו רג'ו לסדרה של קונצרטים פופולריים, שכללה בין השאר יצירות של בטהובן ווגנר.
לקהל האיטלקי היה זה מפגש ראשון עם קונצרטים מסוג זה ועם מלחינים שהיו זרים לו עד אז.
היה זה ציון דרך בהתחדשות העניין במוזיקה האינסטרומנטלית באיטליה של שלהי המאה ה-19.
בשנת 1876 הוצגה בטורינו האופרה לוהנגרין של וגנר.
לקראת ביצועה יצא פדרוטי למינכן להיפגש עם וגנר.
האופרה נחלה הצלחה בבולוניה ונכשלה כישלון חרוץ במילאנו בשנת 1873, אך ההפקה בטורינו עלתה יפה ועודדה את המשך הפקות וגנר באיטליה.
הפקה של כרמן ביוזמת פדרוטי ירדה לאחר שתי הופעות כושלות, אך חזרה מנצחת בסוף אותה עונה.
ב-14 שנותיו בטורינו העלה פדרוטי את רמת ה"תיאטרו רג'ו" להתחרות בזו של לה סקאלה והציב את טורינו בשורת המרכזים המוזיקליים החשובים באיטליה.
במקבילך להצלחתו כמנהל ומנצח, דעכה הקריירה שלו כמלחין.
האופרה Il favorito הייתה היחידה שלו שהוצגה, ב-1870, בטורינו וב-1872 עלתה האופרה האחרונה שלו, Olema la schiava
פדרוטי עבר בשנת 1882 לפזארו, לכהן שם כמנהל הראשון של בית הספר למוזיקה, שהוקם בעיר על פי צוואתו של רוסיני.
אחרי עשר שנות ניהול וארגון חגיגות המאה להולדת רוסיני, נאלץ להתפטר מחמת בעיות בריאות.
הוא חזר לוורונה ושם, אחרי שהתייסר חודשים אחדים בדיכאון חמור, התאבד בטביעה בנהר אדיג'ה.
פדרוטי נחשב בזמנו למלחין עתיר כישרון ומזתמר מבריק, שהצטיין בעיקר באופרה בופא, בזכות הלקטנות התרבותית שלו, חיוניותו הרתמית וקלות המגע שהצטיין בהם.
האופרה שלו Tutti in maschera, שזכתה להתחדשות במאה ה-20, משופעת בעליצות ובכתיבה מלודית, אך גם בה ויותר מכך באופרות הרציניות שלו, פדרוטי מייצג סגנון גווע ונעלם.
בשנות ה-80' של המאה ה-19 השווה את האופרות שלו לאלה של ורדי והגדיר את יצירותיו הוא כ"עניין לזקנים", מסקנה שבעטיה התנגד לביצוען.
רישומו כמנצח תזמורת היה רב יותר.
הוא היה, קרוב לוודאי, הראשון למסורת הניצוח האיטלקי במובן המודרני של המילה, כוותיק ביותר בקבוצה של מלחינים-מנצחים משלהי המאה ה-19, ביניהם פרנקו פאצ'ו וג'ובאני בוטזיני.
פדרוטי הכין את התזמורת ואת הקהל להצלחתו הראשונה של ארטורו טוסקניני בטורינו.
קארמה הוא אחד מירחי כוכב הלכת צדק.
קארמה התגלה על יד סת' ברנס ניקולסון במצפה הר וילסון שבקליפורניה ביולי 1938.
עד 1975 היה ידוע בשם "Jupiter XI" (הירח האחד-עשר של צדק), ולאחר מכן נקרא על שמה של קארמה מהמיתולוגיה היוונית, אחת ממאהבותיו של זאוס ואמה של האלה בריטומרטיס, אלת רשתות הציד והדיג.
בין השנים 1955 עד 1975 נקרא לעיתים "פאן" (Pan) (כיום אחד מירח שבתאי נושא שם זה).
קארמה נותן את שמו לקבוצה של ירחים; המשותף להם הוא היותם ירחים לא-רגילים שמסלולם סביב צדק הוא בין 23-24 מיליון קילומטר ובנטייה של כ-165°.
קארלו קונטאריני (באיטלקית: Carlo Contarini; 5 ביולי 1580 - 1 במאי 1656) היה הדוכס ה-100 של ונציה.
קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-27 במרץ 1655 ועד פטירתו, כשנה לאחר מכן.
קארלו קונטאריני נולד בוונציה לאנדראה קונטאריני ואליזבתה מורוזיני.
אביו נפטר עשרה ימים לאחר לידתו והוריש לו הון רב.
משפחת קונטאריני הייתה אחת ממשפחות האצולה הוותיקות והעשירות בוונציה
קארלו קונטאריני נשא לאישה את פאולינה לורדאן - בת למשפחת אצולה ונציאנית עשירה.
קונטאריני שירת את לה סרניסימה בתפקידי פרוודיטורה, סאביו, רקטור, וכיהן כחבר בסנאט של ונציה.
בשנים שלפני בחירתו לדוג'ה פרש מהפוליטיקה והחיים הציבוריים.
בעקבות מות הדוג'ה פרנצ'סקו מולין ב-27 בפברואר 1655 נפגש חבר הבוחרים במרץ 1655 במטרה לבחור יורש.
הבוחרים היו חלוקים בדעותיהם ואף מועמד לא זכה לרוב הקולות.
קונטאריני נבחר כמועמד של פשרה בין הסיעות השונות, מאחר שלא השתייך לאף סיעה מחד, ובשל גילו המבוגר היה צפוי לכהן תקופה קצרה.
בהצבעה ה-68 שנערכה, ב-27 במרץ 1655 נבחר קונטאריני לתפקיד הדוג'ה.
קונטאריני כיהן בתפקיד 13 חודשים, אשר נחשבו תקופה שלווה בתוך העיר, והוא הצליח לפייס את הפלגים השונים אשר פילגו את העיר.
מאידך, לכל אורך כהונתו נמשכה מלחמת כרתים - הלוחמה בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה באי כרתים.
קונטאריני חלה בראשו 1656, ככל הנראה בשל לחצי תפקידו, ונפטר ב-1 במאי 1656.
קארלו רוציני (באיטלקית: Carlo Ruzzini; 11 בנובמבר 1653 - 5 בינואר 1735) היה הדוכס ה-113 של ונציה.
רוציני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בשנת 1732 ועד פטירתו.
רוציני נולד בוונציה למרקו רוצינו וקתרינה צנו.
רוציני היה בכור הבנים במשפחתו - שהייתה משפחת אצולה ותיקה ועשירה.
רוציני שירת את לה סרניסימה כדיפלומט בתקופה קשה בה איבדה הרפובליקה שטחים רבים לטובת האימפריה העות'מאנית.
הוא החל את הקריירה הציבורית שלו בגיל 26, עת התמנה לנהל את הארסנאלה של ונציה (המספנות של העיר).
החל משנת 1691 כיהן כשגריר הרפובליקה במדריד, ולאחר תום כהונתו, בשנת 1698 עבר לווינה לכהן בה כשגריר.
רוציני ייצג את ונציה במהלך המשא ומתן בעת חתימה על הסכם קרלוביץ בין השנים 1698–1699. בשנת 1706 התמנה לשגריר הראשון של ונציה בהאג, וב-1707 עבר לאיסטנבול לכהן כשגריר הרפוליקה בחצר הסולטאן.
בשנת 1712 השתתף כנציג ונציה בדיונים על הסכם אוטרכט.
בסיום הלוחמה בין ונציה והאימפריה העות'מאנית בין השנים 1714–1718 השתתף רוציני בדיונים על שלום פוז'ארוואץ ביולי 1718 אשר הביא לסיום הלוחמה.
לאחר החתימה על הסכם השלום (בו נאלצה ונציה, המפסידה בלוחמה, לוותר על שטחים רבים), נותר רוציני כשגריר באיסטנבול, אולם חלה ונאלץ לשוב לוונציה.
רוציני היה מועמד לבחירה לתפקיד הדוג'ה בשנת 1722 אולם הובס על ידי סבאסטיאנו מוצ'ניגו.
לאחר מותו של מוצ'ניגו, בשנת 1732 נבחר רוציני לתפקיד ברוב של 40 מתוך 41 קולות הבוחרים.
במהלך כהונתו שמרה ונציה על נייטרליות ונמנעה מלהצטרף לסכסוכים צבאיים באירופה.
קארלו רוסי היה אדריכל רוסי ממוצא איטלקי, ונמנה עם האדריכלים הבולטים ברוסיה של המחצית הראשונה של המאה ה-19.
רוסי נולד ב-29 בדצמבר 1775 בנאפולי, ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-18 עבר עם משפחתו לסנקט פטרבורג.
הוריו היו רקדני בלט ידועים.
בשנת 1795 הוא התחיל ללמוד אדריכלות, ובשנת 1796 החל לעבוד בבניית טירת מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1802 הוא נסע לאיטליה לצורך המשך לימודי אדריכלות.
בשנת 1806 הוא קיבל תואר אדריכל, אך תחילה עבד במפעלי זכוכית וקרמיקה.
בשנת 1808 הוא עבר למוסקבה, והיה אחראי על הקמת מספר מבנים חדשים שלא נשמרו עד היום.
החל משנת 1815 הוא חזר לבירה וטיפל במספר פרויקטים גדולים.
הוא היה האדריכל של מספר מתחמים שעיצבו את פניה של סנקט פטרבורג כבירת אימפריה גדולה, והיה בין מעצבי סגנון אדריכלי חדש - אמפיר רוסי.
בשנת 1832 הוא נכנס לוויכוח עם מקורבי הקיסר וכתוצאה מכך נאלץ לצאת לגמלאות.
נפטר ב-18 באפריל 1849 בסנקט פטרבורג.
בין המבנים שתכנן ושנשתמרו כיום:
שם תקופת הקמה מיקום תמונהארמון מיכאילובסקי 1819-1825סנקט פטרבורגכיכר הארמון 1815-1830סנקט פטרבורגבניין המטה הכללי 1819-1829סנקט פטרבורגבניין הסנאט והסינוד 1829-1834סנקט פטרבורגתיאטרון אלכסנדר 1827-1832סנקט פטרבורגבניין הספרייה 1825-1828סנקט פטרבורגרחוב רוסי 1828-1834 סנקט פטרבורגביתני רוסי 1820-1825 סנקט פטרבורג מגדל הפעמון 1832נובגורוד, רוסיה
קארלספלאץ או שטאכוס היא כיכר גדולה במרכז העיר מינכן, גרמניה.
הכיכר נקראה רשמית קארלספלאץ בשנת 1797 על שם מושל בוואריה הלא פופולרי קארל תיאודור.
תושבי מינכן לעיתים רחוקות משתמשים בשם הזה, וקוראים לכיכר שטקהוס על שם הפאב (Beim Stachus - "אצל שטקהוס"), ששכן במקום לפני שהתחילו העבודות להקמת כיכר.
זה הוא המקום היחיד במינכן לו שני שמות רשמיים המשמשים במקביל.
הבניינים החשובים ביותר הממוקמים סביב הכיכר הם שער קרל (karlstor קארלסטור), שער כניסה לעיר גותי מ-1302 שהיה חלק מביצורי ימי הביניים שנהרסו והיכל הצדק (Justizpalast) שנבנה בסגנון הנאו-גותי.
לפני שער קארלסטור ישנה מזרקה גדולה הפועלת בתקופת הקיץ.
בחורף מותקנת במקום זירה להחלקה על הקרח.
מתחת לכיכר ישנו מרכז קניות גדול וכן נמצאת במקום גם תחנת רכבות, הממוקמת מתחת לכיכר, לרכבת התחתית (U-Bahn) ולרכבת פרוורים (S-Bahn).
קטע הרחוב בין קארלספלאץ למריאנפלאץ הקרוי בתחילתו נויהאוזר (Neuhauser) ובהמשכו קאופינגר (Kaufinger) הוא מדרחוב הומה שאורכו כ-1.2 ק"מ, בו נמצאות חנויות ומסעדות רבות וכן מבני ציבור.
קארלי ריי ג'פסן היא זמרת-יוצרת קנדית.
בשנת 2007 הגיעה ג'פסן למקום השלישי בעונה החמישית של התוכנית "קנדיאן איידול".
לאחר מכן הוחתמה ג'פסן בחברות התקליטים "פונטנה" ו"מייפל-מיוזיק", והוציאה את אלבום הבכורה שלה, Tug of War, ב-30 בספטמבר 2008.
שלוש שנים אחר כך הוציאה ג'פסן את הסינגל "Call Me Maybe", הסינגל הראשון מהמיני אלבום הראשון שלה Curiosity שיצא לאור ב-14 בפברואר 2012. הסינגל זכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון במצעדים בילבורד הוט 100, קנדיאן הוט 100, מצעדי אירלנד, אוסטרליה ואנגליה.
בשנת 2012 הוחתמה ג'פסן בחברת ההקלטות אינטרסקופ רקורדס.
בשנת 2015 יצא לאור אלבומה השלישי של ג'פסן, E·MO·TION.
ג'פסן נולדה במישן שבקנדה בשנת 1985. ג'ספן למדה בבית הספר "Heritage Park Secondary" במיסיון והופיעה שם לאחר סיום לימודיה.
לאחר מכן למדה ג'פסן בקולג' הקנדי לאומניות הבמה שבויקטוריה.
לאחר סיום סיבוב ההופעות של "קנדיאן איידול" חזרה ג'פסן לקולומביה הבריטית במטרה להתרכז בכתיבה והקלטה.
ב-16 ביוני 2008 הוציאה ג'פסן את סינגל הבכורה שלה, קאבר לשיר "Sunshine On My Shoulders" של ג'ון דנבר.
ב-21 ביולי 2008 פרסמה ג'פסן שני שירים מהאלבום, "Bucket" ו-"Heavy Lifting", בעמוד המיי ספייס שלה.
באוגוסט 2008 הודיעה ג'פסן בעמוד המיי ספייס שלה כי אלבום הבכורה שלה יקרא Tug of War.
הסינגל השני, הנושא את שמו של האלבום, "Tug of War", יצא ב-16 בספטמבר 2008 האלבום יצא לאור ב-30 בספטמבר 2008. הרצועה הראשונה באלבום, "Bucket", יצאה כסינגל השלישי מן האלבום באפריל 2009. הסינגל הרביעי מן האלבום, "Sour Candy", יצא באוקטובר 2009.
ב-21 בספטמבר 2011 יצא לאור הסינגל הראשון מן האלבום השני של ג'פסן, "Call Me Maybe".
הסינגל זכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הקנדי ובמצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי.
ב-14 בפברואר 2012 יצא לאור האלבום השני של ג'פסן, Curiosity.
ב-1 במאי יצא לאור הסינגל השני מן האלבום, "Curiosity", הנושא את שמו של האלבום.
ביוני 2012 יצא לאור השיר של הפרויקט Owl City, "Good Time", בו משתתפת ג'פסן.
ב-8 באוגוסט 2012 הודיעה ג'פסן שאלבום האולפן השני שלה, Kiss, יצא לאור ב-18 בספטמבר 2012.
בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד של שנת 2012 זכתה ג'פסן בפרס הכוכב העולה.
בטקס פרסי גראמי ה-55 הועמד שירה של ג'פסן "Call Me Maybe" לפרס תקליט השנה והופעת הפופ של השנה.
ביוני 2013 הוציאה ג'פסן אלבום רמיקסים בשם Kiss: The Remix, שכלל רמיקסים ואינסטרומנטליים של שירים מאלבומה של ג'פסן, Kiss.
בראיון שנערך בדצמבר 2013 אישרה ג'פסן כי היא עובדת על אלבום האולפן השלישי שלה.
בפברואר 2015, הוציאה ג'פסן את השיר "I Really Like You" כסינגל הראשון מאלבומה השלישי.
לשיר, שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים של בריטניה, צולם וידאו קליפ בו משתתפים השחקן טום הנקס והזמר ג'סטין ביבר.
כחודש לאחר מכן הוציאה ג'פסן את השיר "All That" כסינגל שיווקי מאלבומה, לאחר שהופיעה איתו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב.
אלבומה השלישי של ג'פסן, E·MO·TION, יצא לאור לראשונה ביפן ב-24 ביוני 2015. הסינגל השני מהאלבום, "Run Away with Me", יצא לאור ב-17 ביולי 2015.
בשנת 2017 דיבבה את דמותה של אודט בסרט האנימציה "לרקוד".
בשנת 2021 הוציאה לאור את האלבום השישי שלה, The Loneliest Time.
ב-28 ביולי 2023 הוציאה לאור את האלבום השביעי שלה, The Loveliest Time.
+ טלוויזיה שנה שם תפקיד2007קנדיאן איידולעצמה201290210עצמה2013שייקעצמה 2015 Comedy Central Roast of Justin Bieber עצמה 2015 סאטרדיי נייט לייב עצמה / אורחת מוזיקלית 2015 קאסל עצמה 2015 Comedy Bang!
קארמה היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Team-Up #100 מדצמבר 1980 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר פרנק מילר.
קארמה היא האלטר אגו של שיאן קוי מאן, בתו של קולונל וייטנאמי.
לה ולאחיה טראן היה כוח מוטאנטי, באמצעותו יכלו להיכנס למוחם של אחרים.
לאחר ששיאן הצילה את אחיה ממותו על ידי חייל, אחיה גרם לחייל להתאבד.
טראן ברח לארצות-הברית עם דודם, נוין, ושיאן נשארה בווייטנאם.
כשמשפחתה ניסתה לעבור לארצות הברית, אביה נהרג על ידי פיראטים, ואמה נהרגה בטעות על ידי חיל הים האמריקני.
נוין חטף את לאונג ונא בניסיון לסחוט את קארמה, אשר ביקשה עזרה מספיידרמן.
ריד ריצ'רדס מקבוצת ארבעת המופלאים המליץ לקבוצת האקס-מן של צ'ארלס אקסבייר על קארמה, וכך היא נעשתה לחברה מייסדת של קבוצת המוטנטים החדשים.
בשעה שקארמה ריצתה שירות אצל נוין, אקסבייר ודניאל מונסטאר נחטפו על ידי הסמוראי הכסוף ו-וייפר.
שקארמה יצאה לחלץ אותם היא נהרגה לכאורה על ידי וייפר, אך מתגלה כי נחטפה על ידי מלך הצללים.
אמפת' פנה אל סאן-ספוט ומאגמה, וגילה להם כי שיאן חיה.
למשמע גילוי זה, הקבוצה יוצאת לחלץ אותה.
לאחר שהצוות מחפש אותה במדריפור ובקהיר, הם מגייסים את סטורם לעזרתם אך משאירים מאחור את מונסטאר, וורלוק ומג'יק.
כשהצוות מאתר אותה, קארמה מביסה את מלך הצללים בקרב טלפתי ובורחת.
קארמה עברה הרפתקאות רבות, ביניהן קרב נגד מכשפת.
לאחר שקבוצת המוטנטים החדשים מתפרקת, סייקלופס שולח את קאנונבול להרכיבה מחדש, וקארמה מצטרפת לקבוצה ומסייעת להם להיאבק בלגיון.
קארמה עזבה את המוטנטים החדשים כדי לטפל בפרצוף, אחד מתינוקות אינפרנו.
לאחר הפילוג בין סייקלופס לבין וולברין, פרצוף וקארמה מצטרפים לאקס-מן של וולברין.
קבוצת קארמה היא קבוצה של ירחים של כוכב הלכת צדק.
הקבוצה נקראת על שם הירח קארמה מאחר שירחי קבוצת קארמה נעים במסלולים סמוכים לירח קארמה; וסוברים שלירחי קבוצת קארמה היה פעם מקור אחד.
ירחים אלו נעים בכיוון ההפוך לכיוון התנועה של צדק.
המרחק של ירחי קבוצת קארמה מצדק נע בין 22.9 ו-24.1 ג'יגה מטרים (מיליון ק"מ).
חברי הקבוצה העיקריים (מהגדול ביותר לקטן ביותר):
קארמה (הירח הגדול בקבוצה, אשר נותן לקבוצה את שמה)
קליקה (אדום יותר באופן משמעותי מאשר האחרים)
הפיזור הנמוך של חברי הקבוצה (פחות מ-700,000 ק"מ, ופחות מ-0.7° הטיה זוויתית) מצביע על כך שקבוצת קארמה הייתה כנראה ירח אחד שנשבר לרסיסים עקב התנגשות.
ירח הורה זה היה כנראה בקוטר 46 ק"מ (הקוטר של קארמה), 99% של הירח המקורי עדיין נמצא בקארמה.
עוד הוכחה שקבוצת קארמה הייתה פעם ירח אחד היא בצבע דומה (אדום בהיר), למעט קליקה שיותר כהה מהאחרים.
קארלו צקי (באיטלקית: Carlo Zecchi; 8 ביולי 1903 - 31 באוגוסט 1984) היה פסנתרן, מנצח ומורה למוזיקה.
בברלין למד פסנתר אצל פרוצ'ו בוזוני וארטור שנאבל.
תקופת לימודיו אצל בוזוני הייתה קצרה, עקב מחלתו של המורה, אך שנאבל השפיע רבות על נגינתו.
בשנת 1939 נפגע בתאונת דרכים, ועקב כך פרש מנגינה סולנית, אך המשיך לנגן מוזיקה קאמרית.
הוא הנחה קורסים לפסנתרנים באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא ובזלצבורג.
הוא זכה לשבחים רבים על ביצועיו ליצירות מאת דומניקו סקרלטי, וולפגנג אמדאוס מוצרט וקלוד דביסי, וכן למוזיקה מן התקופה הרומנטית.
קארלוס דל טורו הוא איש עסקים אמריקאי וקצין צי ארצות הברית בדימוס יליד קובה, אשר כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית ה-78 בממשלו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן החל מ-9 באוגוסט 2021 ועד 20 בינואר 2025.
קארלוס דל טורו נולד בהוואנה, קובה והיגר עם הוריו לארצות הברית כילד.
הוא גדל בהלס קיצ'ן, מנהטן, ניו יורק.
ב-1983 קיבל דל טורו תואר בוגר במדעים בהנדסת חשמל מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
בהמשך הוא קיבל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני בלימודי חקיקה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
דל טורו שירת בצי ארצות הברית במשך 22 שנים, ופרש בדרגת קומנדר.
במהלך שירותו הוא שירת במשרד מזכיר הצי של ארצות הברית והיה עוזר מיוחד למנהל ולסגן המנהל של משרד הניהול והתקציב.
הוא גם פיקד על המשחתת "בלקלי" .
לאחר פרישתו מהצי הקים דל טורו את חברת SBG פתרונות טכנולוגיים, חברת ניהול והנדסה שעובדת בעיקר עם לקוחות ממשלתיים.
מזכיר הצי של ארצות הברית
ב-11 ביוני 2021 הוצג מינויו של דל טורו כמזכיר הצי של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'ו ביידן.
ב-17 ביוני הוגש המינוי לאישור הקונגרס.
מינויו של דל טורו זכה לשבחים מיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, ג'ק ריד, שתיאר את המינוי כ"בחירה מצוינת".
בנוגע לשאלת התקציב, תמך דל טורו בתוכנית הצי להכנסה לשירות של 355 ספינות עד שנת 2030, אך ציין שהצי יזדקק לתקציב נוסף.
בנוגע לטאיוואן, הוא אישר את מחויבותו להגנת האי והצהיר שהוא "יתמקד באופן בלעדי באיום מסין" ויבקש להגן על האינטרסים הביטחוניים של ארצות הברית במרחב האינדו-פסיפי.
דל טורו הביע את כוונתו להתמקד בהתחממות העולמית ובמאמצים למודרניזציה.
ב-27 ביולי ביולי אישרה ועדת הכוחות המזוינים את מינויו של דל טורו, והעבירה אותו למליאת הסנאט.
ב-7 באוגוסט אישרה מליאת הסנאט את מינויו.
ב-9 באוגוסט הוא הושבע לתפקידו.
לדל טורו ולרעייתו בטי ארבעה ילדים.
קארלו קיטי (באיטלקית: Carlo Chiti, 19 בדצמבר 1924, פיסטויה - 7 ביולי 1994, מילאנו) הוא מהנדס שתכנן מספר מעונים למכוניות מרוץ של פרארי ואלפא רומיאו.
קארלו קיטי נולד בפיסטויה ובשנת 1953 סיים תואר בהנדסה באוניברסיטת פיזה.
הוא התחיל לעבוד באלפא רומיאו וכאשר מחלקת מרוצים נסגרה עבר לפרארי.
בהיותו בפרארי הוא היה מעורב בתכנון של מכוניות שזכו בפורמולה 1 עונת 1958 ובפורמולה 1 עונת 1961. הוא גם עסק בהדרכת מהנדסים צעירים.
בשנת 1962 בעקבות חילוקי דעות עם אנצו פרארי הוא ומספר מהנדסים בולטים נוספים עזבו את פרארי והקימו חברה ATS.
חברה זו תכננה מכונית ATS 2500 GT וגם הקימה קבוצה שהתחרה בתחרויות פורמולה 1. אמנם החברה לא זכתה להצלחה מסחרית ונסגרה לקראת שנת 1963.
קארלו קיטי חזר ל"אלפא רומיאו" שפתחה מחלקת מרוצים מחדש.
הוא היה אחראי על תכנון מספר מנועים שהותקנו במכוניות שזכו באליפויות העולם.
בהמשך נחתם חוזה עם קבוצת מרוצים Brabham על ניצול מנועים מתכנון של קיטי.
מכונית של ניקי לאודה שקיטי תכנן זכתה במספר מרוצים במהלך מרוצי פורמולה 1 עונת 1978. כאשר החוזה הסתיים, קיטי שכנע את מנהלי אלפא רומיאו להמשיך בתכנון מנועים למכוניות מרוץ.
החברה הקימה מחדש קבוצת מרוצים ובתחילת שנות ה-80 זכתה במספר הצלחות אך לא הצליחה לשחזר תקופת הזהר של העבר.
בשנת 1984 קיטי עבר לחברת Motori Moderni שהתרכזה בתכנון מנועים למכוניות פורמולה 1. בין היתר הוא תכנן מנוע לקבוצת מרוצים של סובארו אך קבוצה לא הצליחה בתחרויות.
בשנת 1999 חברת קוניגסג רכשה סט תוכניות למנוע מתכנון של קיטי.
קארלו טודורוב לוקאנוב (בבולגרית: Карло Тодоров Луканов; 20 באוקטובר 1897, פלבן, נסיכות בולגריה – 15 ביולי 1982, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, אשר בין השנים 1956–1962 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה.
אביו טודור לוקאנוב (1946-1874) כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית.
הוא סיים בית ספר תיכון בעיר הולדתו, לחם במלחמת העולם השנייה, ובהמשך ב-1917 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של בולגריה.