tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפגש קווי המטרו המרכזיים בתחנת Cəfər Cabbarlı, מתחת לשטחה תחנת הרכבת המרכזית של באקו, בקרבה מיידית לריכוז קווי אוטובוסים ברחובות הסמוכים, הופכת את התחבורה הציבורית בבאקו לאינטגרטיבית ופשוטה יחסית לשימוש.
שלטונות באקו עושים מאמץ ליישם את המלצות הבנק העולמי משנת 2018, לשיפור ואינטגרציה נוחה לנוסעים של שירות התחבורה באזור "באקו הגדולה" כולה.
במסגרת האינטגרציה, ההנגשה והייעול של המערכות, מתוכננת הפעלת רשת חשמליות (Tram) בבאקו עד שנת 2040, וכן אוטובוסים מהירים – "מטרובוסים".
מתקפות טרור: שתי מתקפות טרור נפרדות באמצעות מטעני חבלה, התרחשו בשנת 1994. בשני הפיצוצים הואשמו שירותי ביון ואזרחים ארמנים.
ארגון סאדוואל (Sadval) שבסיסו בדגסטן נטל אחריות על הפיצוצים.
המתקפה הראשונה: מתקפת הטרור הראשונה אירעה ב-19 במרץ 1994 בצהרים, כאשר מחבל מתאבד התפוצץ בקרון רכבת תחתית עמוס, בתחנת "ה-21 בינואר".
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 14 נוסעים ו-49 נפצעו.
אחד עשר ממתכנני, מבצעי וסייעני מתקפת הטרור נתפסו ונשפטו לתקופות מאסר ארוכות, עד מאסרי עולם.
לאחר המתקפה פעולת הרכבת התחתית הופסקה זמנית.
המתקפה השנייה: מתקפת הטרור השנייה התרחשה ב-3 ביולי 1994, בין תחנות "28 במאי" ו"גנצ'ליק" (Gənclik), בשעה 08:30 בבוקר.
במקרה זה המחבל הפעיל את המטען באמצעות שלט רחוק.
במתקפה נהרגו 13 ונפצעו 42 נוסעים.
המחבל שביצע את הפיגוע ברח ונעצר במוסקבה, ולאחר זמן הוסגר לאזרבייג'ן ונשפט.
הדליקה הגדולה: ב-28 באוקטובר 1995 פרצה שרפה בין תחנות נרימן נרימאנוב (Nariman Narimanov) לאולדוס (Ulduz).
בדליקה נהרגו 289 בני אדם, בהם 28 ילדים ו-3 אנשי צוותי הצלה.
בנוסף, נפצעו 270 נוסעים בדרגות שונות.
הדליקה פרצה בשעה שש לפנות ערב, הנחשבת לשעת שיא.
נקבע, כי הדליקה פרצה כתוצאה מקצר חשמלי באחד הקרונות, אך גורמים של חבלה וטרור לא נשללו מעולם.
השריפה נחשבת לאסון הגרוע ביותר בתולדות התחבורה התת-קרקעית, בכל המדינות המפעילות רכבת תחתית, ואף נכנסה לספר השיאים של גינס בתור שכזו.
לפי התוכניות לפיתוח העתידי של קווי הרכבת התחתית, קווי הנסיעה יתארכו עד ל-119.1 קילומטרים, ומספר התחנות יגדל עד ל-76. קו רכבת אחד יגיע עד לנמל התעופה הבין לאומי של באקו, על-שם היידר אלייב, הנמצא מחוץ לעיר, במרחק של כ-18 ק"מ מתחנת הרכבת התחתית הקרובה ביותר.
חלק מתוכנית הפיתוח אמורה להתממש עד לשנת 2030. התחנות החדשות והמשודרגות מתוכננות לקליטת יותר קרונות מתחנות ישנות.
תוכניות פיתוח אחרות צפויות להסתיים ב-2040 ולאחר מכן.
בשנת 2024 פורסם, כי ב-2040 צפוי אורך המסילות להתארך עד ל-73.4 קילומטרים.
בשנת 2022 היה כיסוי WI-FI ב-24 תחנות, ומגמת התרחבות הכיסוי צפויה להימשך.
החברה המתפעלת את הרכבת התחתית "באקו מטרופוליטן" אופטימית יותר לגבי צפי ההתפתחות.
לפי פרסומי החברה, התחזית המלאה של 119 ק"מ מסילות ו-76 תחנות תתממש עד לשנת 2030.
במקביל לפיתוח הרשת והרחבתה, משפצים ומשדרגים את התחנות הראשונות, שבמאה ה-21 הפכו למיושנות.
השדרוג כולל רכישת קרונות מודרניים, שיפור מראה חזותי, הרחבות והארכת רציפים, החלפת ציוד דוגמת דרגנועים ומעליות, וכן מודרניזציה של ציוד איתות ובקרה, ומערכות בטיחות.
הרכבת התחתית של דלהי היא מערכת תחבורה מהירה המשרתת את דלהי ואת הערים הסמוכות גאזיבאד, פארידבאד, גורוגרם, נוידה, בהדורגאר ובאלבהגאר באזור הבירה הלאומי של הודו.
המערכת מורכבת מ-10 קווים מקודדים בצבעים שונים המשרתים 289 תחנות, באורך כולל של 395 ק"מ.
זוהי מערכת רכבות המטרו הגדולה והעמוסה ביותר בהודו והשנייה העתיקה ביותר, אחרי המטרו קולקטה.
הרכבת התחתית כוללת תחנות תת-קרקעיות, תחנות מעל פני הקרקע ותחנות מוגבהות.
במטרו ישנם מעל 4,300 נסיעות יומיות.
הבנייה החלה בשנת 1998, והקטע הראשון במפלס הרכבת (שאהדארה – טיס הזארי) בקו האדום נפתח ב-25 דצמבר 2002. הקטע הראשון התת-קרקעי (ויסווה וידיאליה – קשמיר גייט) בקו הצהוב נפתח ב-20 בדצמבר 2004. המערכת פותחה בשלבים.
השלב הראשון הושלם בשנת 2006, ולאחריו השלב השני ב-2011. השלב השלישי הושלם ברובו בשנת 2021, למעט הרחבה קטנה של קו נמל התעופה שנפתח ב-2023. בניית השלב הרביעי החלה ב-30 דצמבר 2019.
תאגיד הרכבת התחתית של דלהי, מיזם משותף של ממשלת הודו וממשלת דלהי, בנה ומפעיל את הדלהי מטרו.
התאגיד קיבל הסמכה מהאומות המאוחדות בשנת 2011 כהרכבת התחתית הראשונה בעולם לקבלת קרדיטים פחמניים על צמצום פליטות גזי חממה, תוך הפחתת רמות פליטת הפחמן בעיר בהיקף רב של 630,000 טון לשנה.
הרכבת התחתית של דלהי כוללת מחלפים עם הרכבת התחתית של גורגאון והרכבת התחתית של נוידה.
ב-22 אוקטובר 2019, תאגיד הרכבת התחתית של הודו השתלט על הפעילות של הרכבת התחתית של גורגאון שסבל מבעיות כלכליות.
מספר הנסיעות השנתי של הדלהי מטרו היה 203.23 קרור (2.03 מיליארד) ב-2023. לרכבת התחתית של דלהי יהיו מחלפים עם דלהי-מיראת RRTS, מערכת התחבורה העירונית המהירה ביותר בהודו.
הרכבת התחתית בדובאי הנודעת גם בשם המטרו של דובאי היא מערכת תחבורה תת-קרקעית בעיר דובאי, איחוד האמירויות הערביות.
המערכת באורך כולל של 89.6 קילומטרים ו-55 תחנות, מורכבת מרשת של שני קווים עיקריים: הקו האדום (35 תחנות) והקו הירוק (20 תחנות).
קו שלישי, הקו הכחול, מתוכנן להיפתח בשנת 2029.
הרכבת התחתית בדובאי הייתה רשת הרכבות המהירות הראשונה בחצי האי ערב ובמועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
היא החלה לפעול ב-9 בספטמבר 2009. הרכבת נוסעת מתחת לאדמה במרכז העיר ועל גבי ויאדוקטים במקומות אחרים.
כל הרכבות אוטומטיות ואוטונומיות לחלוטין.
בין השנים 2009 ל-2016, הייתה הרכבת התחתית בדובאי, רכבת התחתית, ללא נהג, הארוכה בעולם, 75 קילומטרים והשיא הוכר על ידי ספר השיאים של גינס בשנת 2012.
הצורך במערכת רכבות, כדי להקל על התנועה הגדולה ולתמיכה בפיתוח העירוני בדובאי, עלה במחקר שנערך בשנת 1997. התכנון החל בשנת 2003 ובשנת 2004, חמישה קונסורציומים הגישו הצעות לבניית הקטע הראשון.
לביצוע השלב הראשון, סלילת 35 קילומטרים מהקו האדום, בשווי 15.5 מיליארד דירהם (4.2 מיליארד דולר), הוענקו, במאי 2005, חוזה תכנון ובנייה, בשווי 12.45 מיליארד דירהם (3.4 מיליארד דולר), לקונסורציום Dubai Rail Link (DURL) המורכב מחברות יפניות, ביניהן שתי חברות מתאגיד מיטסובישי, התאגידים: Obayashi Corporation, Kajima Corporation וחברת Yapı Merkezi הטורקית.
בנוסף, נחתם חוזה לניהול הפרויקטים והבנייה למיזם משותף צרפתי-אמריקאי בין Systra ו־Parsons Corporation.
עבודות הבנייה החלו רשמית ב-21 במרץ 2006 וב-9 בספטמבר 2009 נחנכו 10 מתוך 29 תחנות בקו האדום.
החלק הראשון של הקו האדום נחנך בשעה 9 דקות ו-9 שניות אחרי 9 בערב, ב-9 בספטמבר 2009 (9/9/9 9:09:09 PM), על ידי שייח מוחמד בן ראשד אל מקטום והוא נפתח לציבור, למחרת בשעה 6:00 בבוקר.
שבע תחנות נוספות נפתחו ב-30 באפריל 2010 יחד עם עוד עשר רכבות חדשות שנכנסו לשירות (וזה הביא לסך של 22 רכבות בשירות).
שלוש תחנות נוספות נפתחו ב-15 במאי 2010 ועוד שלוש נפתחו ב-15 באוקטובר 2010. תחנה נוספת וכן הטרמינל של התחנה הסופית של הקו האדום נפתחו ב-11 במרץ 2011 ותחנת "דנובה" (Danube) נפתחה ב-12 בדצמבר 2012.
שתי תחנות בקו הירוק נחנכו ב-1 במרץ 2014.
בספטמבר 2016 הוחלט על הארכת הקו ב-15 קילומטרים.
על תחילת העבודות בקו הכחול, באורך 30 קילומטרים עם 14 תחנות, הוכרז ב-24 בנובמבר 2023 והפתיחה צפויה ב-2029.
הקו האדום נמתח לאורך העיר מאזור ג'בל עלי (Jebel Ali) ועד לגבול עם שארג'ה.
הוא עובר דרך מספר אטרקציות תיירותיות כמו קניון האמירויות, קניון דובאי ובורג' ח'ליפה.
מסלול 2020, עם שבע תחנות, מתחיל בתחנת ג'בל עלי ומסתיים בתערוכת אקספו 2020 (Expo 2020).
על פי התכנית, בעתיד יורחב קו זה עד לשדה התעופה הבינלאומי אל מקטום .
השלב הראשון בהארכה החל ב-2021.
הקו הירוק עובר בתוך האזור הישן של דובאי, דרך אתרים היסטוריים, כמו מוזיאון דובאי, שוק הזהב (Gold Souk) ושוק התבלינים .
בתחנות מוצגות תמונות המתארות את איחוד האמירויות הערביות, בשנות ה-60 וקודם לכן.
על פי תוכניות אב שאושרו עוד ב-2013, צפויים להיפתח עוד קווים וכן אופציה להארכת הקו האדום:
הקו הסגול: לאורך כביש E44, מנמל התעופה הבינלאומי אל-מקטום ועד למוהייסנה (Muhaisnah), יישוב סמוך לגבול בין דובאי לשארג'ה.
הקו הוורוד: הקו הוורוד מתוכנן לנסוע מזרח-מערב עם תחנת קצה באל-סופו (Al Sufouh).
תוכנית לקו הזהב ("הקו הצהוב") אושרה בינואר 2013. ובשנת 2025 אמור להסתיים הליך בחירת חברת הייעוץ לתכנון הסופי של הקו.קו הזהב יחבר את חוות ערב (Arabian Ranches), דיירה (Deira) ומרינה דובאי.
הארכת הקו האדום: שש תחנות חדשות.
משרד האדריכלות Aedas מהונג קונג תכנן את 45 תחנות הרכבת, שני תחנות מרכזיות ומרכזי בקרה ותפעול.
בתוך התחנות שוררים תנאי אוויר בין 24 ל-21 מעלות צלזיוס.
חמישה נושאים משמשים לעיצוב פנים התחנות:
מורשת: התרבות וההיסטוריה של איחוד האמירויות הערביות.
כדור הארץ: מסמל את תחילתה של תהליך המודרניזציה של דובאי, מתוך הכוח והעמידות של כדור הארץ.
אוויר: מסמל את ההתרוממות הרוח והשמחה שדובאי מספקת לתושבים ולמבקרים.
אש: מסמלת את האנרגיה, המרץ והרצון החזק שמפגינים מנהיגי דובאי.
מים: מסמלים את הערכים האנושיים שדובאי מבקשת להבטיח בהישגיה המודרניים.
לכל תחנה יש קו אוטובוס עם אזורי הורדה לתחנת המטרו וכן מקומות חנייה למוניות.
לשימוש נוסעי הרכבות נבנו שלושה חניונים גדולים, מרובי מפלסים, עם קיבולת משוערת של כ-8,000 כלי רכב והחניה לנוסעים היא ללא עלות.
בכל תחנות הרכבת יש מעליות ונתיבים מיוחדים לכבדי ראייה.
בכל הרכבות ישנם מקומות ייעודיים למשתמשי כיסאות גלגלים.
נוסעים עם מוגבלויות, נוסעים בחינם באמצעות כרטיס Nol מיוחד, אישי.
מערכות כריזה, לחצני חירום ודלתות עם אותות מהבהבים להכוונת תנועת הנוסעים, מותקנים בכל תחנה.
כל הרכבות מצוידות בכפתורי עצירת חירום, ידיות פתיחת דלתות, אינטרקום ומטפים.
מצלמות אבטחה פועלות בכל הרשת וברכבות, ושוטרים נמצאים בסיורים קבועים בתחנות, במיוחד בשעות העומס.
קישוריות Wi-Fi זמינה בכל הרכבות והתחנות כמו הכיסוי המסופק על ידי הממשלה, בחלקים גדולים של איחוד האמירויות הערביות.
השירות הרגיל הוא בחינם ושירות הפרימיום ניתן בתשלום סמלי.
במרץ 2019 הושק "פסטיבל המוזיקה של המטרו של דובאי" ("Dubai Metro Music Festival").
למעט בשנים 2020 ו-2021 שבהן לא התקיים הפסטיבל, עקב מגפת הקורונה, הוא מתקיים כל שנה בין ה-14 ל-20 בחודש שעבאן, בתחנות הקו האדום.
בהוראת שייח' מוחמד בן ראשד אאל מקטום, סגן נשיא וראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות ושליט דובאי, הפכו תחנות הרכבת התחתית למוזיאוני אמנות תחת פיקוח רשות התרבות והאמנויות של דובאי (Dubai Culture and Arts Authority).
במסגרת הפרויקט מוצגות יצירות של אמנות עכשווית ומודרנית כמו כן נפתח מוזיאון העתיד (Museum of the Future).
לא הייתה אף התנגשות בין רכבות.
28 בפברואר 2010: אלפי נוסעים נפגעו לאחר שחלק מהקו האדום של המטרו של דובאי נסגר לאחר שריפה קטנה במסילה.
קטע מהקו האדום נסגר בסביבות השעה 19:00 ונשאר סגור עד למחרת בבוקר.
גורמים ברשות התחבורה "היו רגועים" באשר לנסיבות האירוע.
25 בדצמבר 2011: חלק מהרכבות נתקעו ואחרות נעו לאט מהרגיל, עקב בעיות טכניות.
מרשות התחבורה נמסר שהיו "בעיות טכניות".
3 בדצמבר 2012: גבר התאבד בשכיבה על פסי הרכבת.
12 באוגוסט 2014: נוסעים בקו האדום נתקעו בסביבות השעה 19:00, לאחר שרכבת מספר 5075 עצרה בין שתי תחנות, בשעות השיא והותירה כ-2,000 נוסעים תקועים.
בבדיקה עלה שזו תוצאה תקלה חשמלית.
בהיעדר מיזוג אוויר, הנוסעים שנתקעו פרצו את דלת החירום וצעדו אל תחנת על הוויאדוקט, עד לתחנה הבאה.
שעתיים לאחר מכן, שירותי המטרו חודשו במלואם.
29 באוקטובר 2014: נוסעים נתקעו במספר תחנות, עקב תקלה טכנית.
התנועה חודשה, כשעה לאחר מכן.
3 באפריל 2016: נוסעים בקו האדום נתקעו בשעות העומס של הערב, בעקבות תקלה טכנית.
ההתנועה חודשה לאחר כ-30 דקות.
24 באוגוסט 2017: גבר התאבד בתחנת מטרו.
6 בנובמבר 2017: נוסעים בקו האדום נתקעו ברכבת, כתוצאה מתקלה טכנית.
הרכבות חזרו לפעול כעבור מספר שעות.
16 באפריל 2024: שיטפונות שנגרמו עקב גשמים עזים, אילצו את סגירתן של מספר תחנות מטרו, למשך מספר שבועות.
הרכבת התחתית של לונדון היא מערכת הרכבת התחתית הגדולה באירופה.
הרכבת היא הראשונה מסוגה בעולם – הקו הראשון נחנך בלונדון ב-10 בינואר 1863 (נפתח לציבור לפעילות סדירה למחרת).
המערכת מורכבת מרשת של חשמליות – רכבות המונעות במנועים חשמליים.
במרכז לונדון נוסעות הרכבות במנהרות תת-קרקעיות, ובפרברי העיר הן נוסעות מעל הקרקע.
כיום יש במערכת הרכבת התחתית של לונדון 272 תחנות, ואורכן הכולל של המסילות הוא 408 קילומטר.
מדי יום נוסעים ברכבת כשלושה מיליון נוסעים.
קווי הרכבת התחתית מחולקים לשני סוגים:
קווים תת-קרקעיים – קווים אלו נחפרו בשיטת "חפור וכסה", כלומר חפרו את רחובות העיר עד לעומק הרצוי וכיסו את החפירה בתקרה שעליה נמצאים פני הרחוב.
בשיטה זו נמצאים קווי הרכבת בעומק של 5 מטרים מתחת לפני הרחוב.
קווים עמוקים – קווים אלו נחפרו מתחת לפני הקרקע תוך שימוש במגן חפירת מנהרות – בדרך כלל בעומק של 20 מטרים מתחת לפני השטח.
עלות הנסיעה ברכבת התחתית נקבעת לפי מספר האזורים שבהם נוסעים.
מרכזה של לונדון הוא אזור 1, וסביבו אזורים 2–6 ולאחר מכן אזורים 7–9 במעגלים ההולכים ומתרחקים ממרכז לונדון.
קו פיקדילי של הרכבת התחתית מגיע עד נמל התעופה לונדון הית'רו.
הרכבת התחתית מקושרת לרכבת הקלה דוקלנדס.
כרטיס לנסיעה ברכבת התחתית יש לקנות מראש, כאשר קיימות שתי אופציות, הראשונה היא כרטיס פלסטיק הכולל שבב ונקרא Oyster אשר ניתן להטענה חוזרת, והשנייה היא כרטיס נייר שניתן לקנות לנסיעה בודדת, כרטיס יומי או שבועי, בד"כ קניית כרטיס הנייר תעלה הרבה יותר מהשימוש ב-Oyster.
נכון לשנת 2022, ניתן להשתמש גם בכרטיס אשראי אישי עם שבב, ככרטיס נסיעה וגם בטלפון אישי באמצעות אפליקציות תשלומים כגון: אפל פיי וגוגל פיי.
מפת הרכבת התחתית של לונדון תוכננה בשנת 1931 על ידי הארי בק.
צפיפות קווי הרכבת התחתית גבוהה באזור הסיטי של לונדון ובאזור צפון לונדון.
בדרומה של לונדון יש פחות קווי רכבת תחתית, ככל הנראה משום שבמאה ה-19 שבה נבנתה מערכת הרכבת התחתית היה באזור זה שירות חשמליות יעיל.
הרכבת התחתית מכונה באופן לא רשמי על ידי הבריטים בשם "טיוב" (Tube, צינור).
קו זה היה שייך במקור לחברה שנקראה "רכבות המטרופולין"
במקור היה שייך למספר חברות רכבות.
במקור היה שייך לחברת "רכבות המטרופולין".
קו הרכבת התחתית העמוס ביותר.
היה שייך לחברת הרכבות הבריטית עד 1994, אז הפך לחלק מרשת הרכבת התחתית.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התפתחו שירותי רכבות באנגליה במהירות.
אולם, רוב תחנות הרכבת הראשיות נמצאו מחוץ לסיטי של לונדון.
כאשר נבנה "הרחוב החדש" (כיום, רחוב פרינגדון) בשנות ה-30 של המאה ה-19, שולבה בתוכנית מסילת רכבת בתעלה מכוסה במקביל לכביש, לאורך נהר פליט.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19, תקופה שכונתה "שיגעון הרכבת", הושקעו כספים רבים במניות של חברות רכבות והוצעו תוכניות רבות למסילות רכבת תת-קרקעיות עירוניות, אך מעטות מהן היו ישימות.
בשנת 1851, לאחר התערוכה העולמית, הוצעה תוכנית מתוקנת למסילה לאורך נהר פליט: ההצעה כללה מסילה רחבה לתחנת הרכבת פדינגטון.
ב-7 באוגוסט 1854 התאגדה חברת "רכבת המטרופולין" לצורך בניית המסילה; הדמות המובילה בה היה צ'ארלס פירסון (1793–1862).
בשנת 1858, לאחר גיוס המימון הדרוש, החלה העבודה.
בין תחנות הרכבת פדינגטון וקינגס קרוס התבצעה חפירת המנהרה בשיטת "כריה וכיסוי", ומאותה נקודה והלאה נעה המסילה בתעלה פתוחה.
לאחר עיכובים רבים שנגרמו עקב התמוטטות החפירות, פריצה של מי ביוב לתוך המנהרה, וכן עבודות נוספות שנדרשו לאחר ביקור של לשכת המסחר, החל הקו בפעולתו הסדירה ב-10 בינואר 1863. 40,000 נוסעים נסעו בקו באותו היום.
בתוך מספר חודשים נתגלעו חילוקי דעות בין שני המפעילים, וביולי 1863 הודיעה חברת GWR כי תפסיק להפעיל רכבות על הקו.
רכבת המטרופולין נאלצה לחפש מקור חלופי לציוד הרכבת והשאילה אותו מהחברות GNR וLondon and North-Western Railway.
החל מ-1 באוקטובר החלה "רכבת המטרופולין" להפעיל בעצמה את שירותי הרכבת, לצד רכבות מן העיר וינדזור ועד תחנת פרינגדון שהופעלו על ידי חברת GWR על מסילה רחבה.
"רכבת המטרופולין" הפעילה בקו זה קטרי קיטור במשך 40 שנה.
ב-1868 החלה רכבת המטרופולין להרחיב את רשת המסילות לפרברי לונדון.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 אף הוטבע המונח "מטרולנד" על ידי חברת הרכבת, כדי לפתות רוכשי בתים לאזורים שבהם נפרשה רשת המסילות.
"רכבת המטרופולין" ו"רכבת מחוז המטרופולין" קיבלו את הסמכות להשלים את קו סירקל (Circle Line) בשנות ה-50 של המאה ה-19. אף שבתקופה מסוימת הייתה תחרות בין שתי חברות אלה, שתיהן הפעילו רכבות על קו סירקל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19; הקו הושלם ב-1884.
עם השנים, התפתחויות טכנולוגיות בשיטות מנהור ופיתוח מיגוני מנהרות אפשרו כריית מנהרות עמוקות יותר.
פעולתן של שש חברות המפעילות שירותי רכבות תחתית שונים הקשתה על הנוסעים, ועלויות הנסיעה האמירו.
בתום מלחמת העולם הראשונה הציעה ועדה פרלמנטרית הקמת רשות תחבורה בודדת לכל לונדון, וזאת כדי להפסיק 'תחרות קשה ובזבזנית', שירותים נחותים ותעריפים גבוהים.
ב-1929 ניסח שר התחבורה הרברט מוריסון בשיתוף פעולה עם יושב ראש קבוצת הרכבת התחתית, הלורד אשפילד, פתרון מקובל לבעיית התחבורה.
ב-1933 הוקמה חברה ציבורית בשם "רשות תחבורת הנוסעים בלונדון"; "קבוצת התחתית", "רכבת המטרופולין" וקווי האוטובוס והטראם אוחדו תחת הרשות החדשה.
המקלטים נחשבו בטוחים, אך מעט מהתחנות נפגעו בהפצצות, ובתחנת בת'נאל גרין אף אירע אסון כאשר ההיסטריה ההמונית שאחזה בקהל שמיהר לרדת במדרגות גרמה לנפילתם ומחיצתם של 172 איש למוות.
התחנות בקו זה עוצבו בסגנון ייחודי על ידי אדריכלים ידועים.
קו זה הוא היחיד שחוצה את כל הקווים האחרים במערך הרכבת של לונדון.
הרכבת התחתית של פריז (נודעת גם בשם המטרו של פריז, בצרפתית: Métro de Paris ובשם métropolitain) היא רכבת תחתית עירונית המשמשת אמצעי תחבורה מרכזי בפריז ובפרבריה הקרובים.
המטרו, שהפך לאחד מסמליה של פריז, מאופיין בסגנון ארכיטקטוני הומוגני, המושפע מסגנון אר נובו.
בשנת 2013 כללה הרכבת 14 קווים "ארוכים" ושני קווים לטווח קצר, ומספר התחנות הפעילות היה 303. אורכה הכולל של מערכת הרכבת התחתית היה 219.9 קילומטר (כולל 62 תחנות בהן עובר יותר מקו אחד) והיא הסיעה 4.5 מיליון איש ביום.
המטרו פעיל החל מהשעה 5:30 בבוקר עד השעה 00:45 בלילה והוא מקושר עם רכבת הפרברים RER ותחנות הרכבת הגדולות.
מחיר כרטיס נסיעה נקבע לפי אזורי הנסיעה (פריז וסביבותיה מחולקות לשישה אזורים, המסומנים על מפת רשת התחבורה הציבורית).
הכרטיס הבסיסי, מאפשר נסיעה בתוך גבולות פריז בכל מערכת המטרו וכן ב-RER, לחלופין הכרטיס מאפשר נסיעה באוטובוס ובחשמלית במשך שעה וחצי (ניתן לרדת ולעלות מקו אוטובוס אחד לאחר ללא הגבלה, במסגרת זמן זו).
נסיעה ליעד מחוץ לפריז ב-RER או ברכבת מצריכה כרטיס נסיעה ליעד המבוקש.
אף שב-1863 כבר הוקם הקו הראשון ברכבת התחתית של לונדון, בפריז התלבטו בשאלת רכבת עירונית כחמישים שנה, מאז שנות ה-40 של המאה ה-19. החשש המשמעותי ביותר נגע לשימוש במסילות הרכבת העירוניות כחלק מרשת רכבות הארצית, ולבעיות הבטיחותיות הנובעות מכך.
בסופו של דבר הוכרע שהרכבת תהיה תחתית, בעיקר עקב עלויות השטח הנדרש ברחבי העיר.
בתחילה התנגדו אנשים רבים להקמת המטרו: נהגי אוטובוס וכרכרות שחששו לפרנסתם, אנשי כלכלה שחששו שהמטרו תעלה הון רב, ותושבי פריז שחששו שתושבי הפרברים יציפו את עירם.
תוכנית הרכבת התחתית שכללה תשעה קווים אושרה ב-1896. בנובמבר 1898 החלה בניית הקו הראשון, שנחנך ב-1900 במהלך התערוכה העולמית של פריז, שבמסגרתה ביקרו בעיר מאות אלפי תיירים.
ביום חנוכת קו המטרו הראשון, ב-19 ביולי 1900, התקהלו המוני אזרחים על-מנת לראות את הפלא החדש, אך רבים חששו לרדת מתחת לאדמה ולהשתמש בו.
במהלך השנים הבאות נפתחו קווים חדשים כמעט בכל שנה.
+מספר הקוצבע הקו על המפהשנת פתיחת הקואורך הקותחנותתחנות קצה190017 קילומטר.25לה דפאנס (La defense)
נאסיון (Nation)190412 קילומטר25פון דה לבלואה (Pont de levallois)
גליאני (Gallieni)190811 קילומטר27פורט דה קליניינקור (Porte de Clignancourt)
נאסיון (Nation)191022 קילומטר38לה קורנב (La courneuve)
עיריית איברי (Mairie d'lvri)/ וילז'ויף (Villejuif)191323 קילומטר38באלאר (Balard)
פואנט דה לאק (Pointe du lac)192220 קילומטר37פון דה סבר (Pont de sevres)
מיירי דה מונטריי (Mairi de montreuil)192312 קילומטר23בולון (Boulogne)
גאר ד'אוסטרליץ (Gare dasterlits)192312 קילומטר23שאטלה (Chatelet)
מיירי דה לילה (Mairie des lilas)191014 קילומטר29פרונט פופולר (Front populaire)
שאנטיון (Châtillon)199814.5 קילומטר13עיריית סנט-אוּאן (Mairie de Saint-Ouen)
הרכבת התחתית של שנג'ן (SZM, בסינית 深圳地铁) היא מערכת רכבות תחתית בעיר שנג'ן שבמחוז גואנגדונג שבסין.
מנוהלת בידי חברת המטרו של שנג'ן (SZMC).
המערכת נבנתה בשנת 1999 אך פתיחתה הרשמית הושהתה ל-28 בדצמבר 2004.
תדירות הרכבת בשעות השיא היא חמש דקות ובשאר שעות היום בין 6 ל-8 דקות.
מערכת אלקטרונית מציגה את זמני הגעת הרכבת בזמן אמת.
ב-28 בדצמבר 2004 יצאה הרכבת בקו לראשונה לנסיעת מבחן וב-30 ביוני 2006 נפתח הקו לתנועה סדירה.
הרכבת יוצאת מתחנת לווחו ועוברת 30 תחנות עד לשדה התעופה של שנג'ן.
הרכבת יוצאת מתחנת צְ'הוָאן לתחנת שִׂינשְׂיוֹ' ומתחברת עם קו לואובו פעמיים (בתחנת חלון העולם ובתחנת התיאטרון הגדול), עם קו לונְגגָאנְג בפֿוּטְייֵן ועם קו לונְגחְווָה ב"מרכז האזרחי".
הרכבת הראשונה בקו יצאה ב-28 בדצמבר 2010.
הרכבת יוצאת מתחנת יִיטְייֵן ועוברת 30 תחנות עד לשׁוָאנְגלונְג.
הרכבת יוצאת מתחנת פֿוּטְייֵן ועוברת 15 תחנות עד לצִ'ינְגחוּ.
תדירות הרכבות בקו זה היא 8 דקות.
הרכבת יוצאת מתחנת צְ'ייֵנהָאיוָאן ועוברת 27 תחנות עד לחְוָאנְגבֵּיילִינְג.
הפעלת הרכבת הקלה בתל אביב
באוגוסט 2017, זכתה קונסורציום "תבל מטרו" בהובלת חברת אגד החזקות - ובשיתוף שנג'ן מטרו ו-CCECC מסין, במכרז ההפעלה והתחזוקה של הקו האדום של המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
הרכבת התחתית של סלוניקי , היא מערכת הסעת המונים תת-קרקעית בעיר סלוניקי שביוון, הקו הראשון נפתח ב-30 בנובמבר 2024, ובעתיד מתוכנן להיפתח קו נוסף.
השלב הראשון של המיזם כולל קו רכבת באורך של 9.6 ק"מ, 13 תחנות ודפו בקצהו המזרחי.
העבודות החלו, מהקצה המערבי של הקו, כבר בחודש יוני 2006, והסתיימו ב-2024. עלותו המוערכת של שלב זה עומדת על כ-1.1 מיליארד אירו.
הקרונות של הרכבת התחתית של סלוניקי זהים לאלו של הרכבת התחתית בקופנהגן ולרכבת דוקלאנדס הקלה בלונדון, והמנהרות לכיווני הנסיעה המנוגדים הינן נפרדות.
הרכבת התחתית כוללת 18 רכבות ללא נהג, והתחנות יצוידו בקירות ובדלתות זכוכית שיחצצו בין הרציפים לבין פסי הרכבת.
המיזם נבנה על ידי תאגיד איטלקי-יווני אנסלוברדה-אנסלדו אס.טי.אס.
(Ansaldobreda-Ansaldo STS), וחברת "אטיקו מטרו" האחראית על הפעלתה של הרכבת התחתית באתונה ומפקחת עליו.
עיקר המחקר הארכאולוגי, המתבצע במקביל לעבודות ההקמה של קו הרכבת, מתמקד בתחנות שבתחום העיר הבצורה מימי תאודוסיוס ובתחנות הסמוכות מחוץ לחומה.
המחקר שנכלל בלוח הזמנים להקמת הפרויקט, חשף ממצאים ארכאולוגיים רבים והפתיע את החוקרים בעושרו.
בתחנות האגיה סופיה ווניזלו שבתוך החומות התגלו קטעים מהדקומנוס מקסימוס של העיר הביזנטית, על המזרקות והאכסדרות שלאורכה.
הדרך המקורית רוצפה בשיש אך במאה ה-6 הוחלף זה בפיסות אבן גדולות.
בתחנת וניזלו התגלתה כיכר עירונית שלאורכה בתי מלאכה ושווקים, ואשר שכנה לצד ויה אגנטיה הקדומה שחצתה את העיר.
בתחנות שמחוץ לחומות העיר הקדומה התגלו שרידים לפולחן נוצרי קדום, ובתחנת סינטריוואני שממזרח לחומה התגלתה כנסייה עתיקה שנבנתה מעל מבנה פולחני פרה-נוצרי, ובפסיפס שבה נראית דמותו של עוף החול.
כנסייה נוספת ושדה קבורה התגלו בתחנת דימוקרטיאס שממערב לחומה.
שיטת הקבורה במקום מעידה על כך ששדה הקבורה היה בשימוש עד הכיבוש עות'מאני במאה ה-15.
נאוס סידירודרומיקוס סטאת'מוס (Νέος σιδηροδρομικός σταθμός, תחנת הרכבת החדשה)
התוכנית העתידית להארכת המערכת כוללת בשלב הראשוני שלוחה דרומה אל קלמריה (Καλαμαριά) וצפונה לסטוורופולי (Σταυρούπολη).
כמו כן נשקלת האפשרות להארכות נוספות אל קודליו (Κορδελιό) מצפון מערב ואל נמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה בדרום מזרח.
עיכובים בבנייה הפכו את המטרו בסלוניקי לנושא מספר בדיחות ביוון.
ראש ממשלת יוון, אלכסיס ציפרס, התבדח על העיכובים ביריד הבינלאומי בסלוניקי 2018: "מה קורה עם המטרו, חבר'ה?
אתרי סאטירה חדשותיים הזכירו את המטרו בהזדמנויות רבות עם סיפורים כמו "מטרו סלוניקי תפעל 24 שעות ביממה במהלך המהומה לחג המולד.
הרכבת התחתית של מוסקבה היא מערכת הסעת המונים ותיקה הפועלת במוסקבה, עיר בירתה של רוסיה וחלקית במחוז מוסקבה, ברציפות מאז שנת 1935. רכבת תחתית זו היא אחת הענפות בעולם וכוללת 275 תחנות ב-14 קווים שונים שאורכם הכולל מגיע ל-489 קילומטר.
בין קווים אלה נמצא גם קו הרכבת התחתית הארוך בעולם, הקו הטבעת הגדול (רוסית: Большая кольцевая линия), שאורכו הוא 70 קילומטר.
מערכת הרכבת התחתית של מוסקבה נודעת בעולם גם בזכות תחנותיה, הנחשבות למפוארות בעולם.
מבחינת אורך הקווים הכולל נמצאת הרכבת התחתית של מוסקבה במקום 9 בעולם ובמקום 1 באירופה.
מבחינת כמות נוסעים שנתית - במקום 7 בעולם ובמקום 1 באירופה.
פרויקט הרכבת התחתית של מוסקבה הובל על ידי שר התחבורה של ברית המועצות לזר קגנוביץ' והיא נקראה על שמו.
בשנת 1955, בעקבות הדחת קגנוביץ' מתפקידיו וסילוקו מהמפלגה הקומוניסטית, שונה שמה של הרכבת התחתית ל"רכבת התחתית של מוסקבה על שם לנין".
המערכת נבנתה כחלק מתוכנית הפיתוח של מוסקבה בשנות ה-30 של המאה ה-20. הקו הראשון נפתח ב-15 במאי 1935 וחיבר בין התחנות "סוקולניקי" (Сокольники) ו"פארק קולטורי" (פארק התרבות) (Парк культуры) עם הסתעפות לכיוון תחנת "סמולנסקיה" (Смоленская).
בשנת 1938 נפתח קו שני בין תחנות "סוקול" (Сокол) לתחנת "פלושצ'אד סברדלובה" (כיכר על שם סברדלוב) (Площадь Свердлова).
שם התחנה שונה ב-1990 - ל"תאטרלנאיה" (התיאטרון),(Театральная), מעט לאחר מכן החלו העבודות לבניית קו שלישי.
היכולת של ברית המועצות להקים את המערך הזה נשענה רובה ככולה על כפייה וניצול אכזריים של אזרחים רוסים, בעיקר "דיסידנטים", ובייחוד של מיעוטים ולאומים אתניים לא רוסיים, שרבים מהם מתו בזמן הבנייה.
ניתן לומר שמערך הרכבת התחתית של מוסקבה הוא מוזאון הנצחה ענק לעבודות הכפייה של המשטר הטוטליטרי.
מלחמת העולם השנייה קטעה את פיתוחה של המערכת.
בסתיו שנת 1941 שימשו מנהרות הרכבת בתור מקלטים לתושבי מוסקבה בעת הפגזות, בדומה למנהרות הרכבת התחתית של לונדון.
בזמן המלחמה פונו חלק מהרכבות מהמנהרות ופורסם צו של משרד ההגנה הסובייטי שהורה על הריסת תשתיות הרכבת התחתית במקרה שצבא ורמאכט יגיעו לשערי מוסקבה.
לאחר המלחמה שוקמה מערכת הרכבת התחתית וקווים נוספים נבנו.
חלק מהקווים נבנו עם ראשית המלחמה הקרה והם נועדו לשמש מקלטים לשעת הצורך, ולכן נחפרו בעומק רב.
באותן השנים הוחלט גם על בניית קו קולצביה, שהוא קו מעגלי באורך של כ-20 קילומטר ובתחילת המאה ה-21 הוא אחד הקווים העמוסים ביותר במערכת.
בסוף שנות ה-50 ובשנות ה-60 נבנו קווים רבים שחוברו רק עם הקו המעגלי ב"רדיוסים" ובשנות ה-70 הוארכו קווי רדיוס אלה וחוברו עם קווים נוספים.
מסוף שנות ה-70 ועד לשנות ה-90 נבנו הקווים "קלינינסקאיה" (Калининская) ו"סרפוכובסקו-טימיריאזבסקאיה" (Серпуховско-Тимирязевская) שהחל כקו רדיוס והוארך, ומאז הוא חוצה את העיר כולה.
לכל אחד מ-14 הקווים נקבעו שלושה אמצעי זיהוי: שם, מספר וצבע.
אמצעי התמצאות שימושי לנוסעים משמש המגדר של הדובר במערכת הכריזה ברכבת: כאשר הרכבת מתקרבת למרכז העיר קול של גבר מכריז על התחנות וכשמתרחקים ממרכז העיר לשכונות מרוחקות מוחלף הקול המכריז לקולה של אישה.
בקו העגול (הקו החום) ננקטה הבחנה דומה: ברכבת הנוסעת בכיוון השעון קול של גבר מכריז על התחנות, וברכבת הנוסעת נגד כיוון השעון הכריזה משתמשת בקול של אשה.
הרכבת התחתית פועלת בין השעות 5:00 בבוקר עד 1:00 בלילה.
בשעות שיא תדירות הרכבת היא 90 שניות ברוב הקווים.
ניתן לרכוש סוגים שונים של כרטיסים נקראים "ידיני" (ברוסית - Единый), יש כמה סוגים של הכרטיס, מכרטיס לכניסה בודדת ועד כרטיס המאפשר 70 כניסות בחודש הנקר.
בנוסף יש כרטיס הנקרא "טרויקה" (Тройка) המאפשר להטעין עד 3000 רובל וניתן לעבור באמצעותו באמצעי התחבורה הציבורית השונים בעיר עד 90 דקות ובנוסף, ניתן להשתמש בו במטרו.
נכון לינואר 2018 כניסה בודדת עולה 55 רובל ושתי כניסות עולות 110 רובל.
הרכבת מפרסמת נתונים מספריים וסטטיסטיים על מערכת הרכבות.
בשנת 2023 דווחו, בין השאר, הנתונים הבאים:
כמות נוסעים כוללת בשנת 2023 — 2.29 מיליארד נוסעים (מקום 9 בעולם ומקום 1 באירופה).
הכמות המקסימלית של נוסעים ביממה בשנת 2021 — 7.54 מיליון נוסעים.
האורך הכולל של המערכת בשני כיווני הנסיעה — 466.6 ק"מ.
כמות קרונות בשימוש — 6,500
מהירות רכבות ממוצעת — 41.61 קמ"ש
נכון לספטמבר 2024 ישנן 268 תחנות ברכבת התחתית של מוסקבה (2 מהן סגורות זמנית).
פארק פובדי, התחנה העמוקה ביותר (73 מטר מתחת לפני הקרקע)
וורוביובי גורי, התחנה הארוכה ביותר ותחנת המטרו הראשונה ברוסיה הממוקמת על גשר מעל נהר.
מיצ'ורינסקי פרוספקט, התחנה התת-קרקעית למחצה הראשונה במטרו של מוסקבה.
מיאקינינו, התחנה הראשונה במטרו של מוסקבה, שנבנתה מחוץ לגבולות המינהליים של מוסקבה.
ספרטק, הזמן הארוך ביותר מתחילת בניית התחנה עד פתיחתה - 39 שנים.
קוטלניקי ונובוקוסינו, תחנות עם יציאות הממוקמות בכמה ערים.
סוקולניקי, התחנה הראשונה שממנה יצאה רכבת עם נוסעים בתולדות המטרו של מוסקבה.
קיטאי גורוד, טרטיאקובסקאיה, קשירסקאיה, קונצבסקאיה, פארק פובדי, פטרובסקו-רזומובסקאיה, וניז'גורודסקאיה הן תחנות חוצות פלטפורמות .
תחנת איירפורט ונוקובו, התחנה הראשונה במוסקבה וברוסיה עם גישה ישירה לנמל תעופה.
שמות של שתי תחנות (אלכסנדרובסקי סאד ופרטיזנסקאיה) הוחלפו ארבע פעמים.
מטרו 2 - הקו הסודי
מטרו 2 הוא קו סודי של הרכבת שקיים על פי טענות לא רשמיות ומיועד לשימוש חירום במקרה שמוסקבה תותקף.
במצב זה המסילה תשמש כמקלט לראשי השלטון, אנשי צבא רמי דרג ומשפחותיהם.
לפי המסופר הקו עובר מתחת למפלס הקווים הציבורי, ועובר מתחת לקרמלין, לאוניברסיטת מוסקבה, לספרייה של רוסיה ובעוד מגוון מבני ציבור וממשלה.
הקו מתחבר לשתי תחנות ציבוריות.
הרכבת התחתית של פראג היא מערכת להסעת המונים הממוקמת בפראג, צ'כיה, וזוהי הרכבת התחתית היחידה במדינה.
מערכת הרכבת התחתית כוללת 61 תחנות ושלושה קווים הנפגשים ביניהם בשלוש תחנות שונות (מוסטק, מוזיאום ופלורנץ).
הרכבת התחתית הפועלת בין 5 לפנות בוקר לחצות, מסיעה כמיליון וחצי נוסעים ביום.
פריסת הקווים ברכבת התחתית של פראג היא כעין משולש, כאשר שלושת הקווים מצטלבים ביניהם במרכז העיר.
עומקם של הקווים והתחנות משתנה, כך לדוגמה תחנת Náměstí Míru נמצאת בעומק של 52 מטרים והיא העמוקה ביותר במערכת, בעוד שמספר תחנות, בעיקר בקצות הקווים, נמצאות מעל הקרקע.
בנוסף, חלק ממסלולו של קו B עובר בתוך מנהרה מעל הקרקע.
רוב התחנות כוללות רציף יחיד במרכזן.
התקרה בתחנות הפחות עמוקות נתמכת לרוב בעזרת עמודים.
קירותיהן של חלק גדול מהתחנות במרכז העיר מקושטות בלוחות אלומיניום צבעוניים הייחודיים לכל תחנה.
מערכת הכרטיסים בפראג היא מערכת פתוחה, יש לרכוש כרטיס לפני הכניסה לשטח התחנות ולהחתימו במדחנים הקיימים בכניסה לתחנה, אימות זה מדפיס את התאריך והזמן שממנו והלאה הוא תקף.
ישנם פקחים המבצעים ביקורות פתע, ומי שנתפס ללא כרטיס מאומת, נדרש לשלם קנס במזומן.
עלות כרטיס בסיסי היא 24 קורונות - (בסביבות אירו אחד) המאפשר נסיעה בת 30 דקות במטרו ובשלל אמצעי התחבורה בפראג הכוללים חשמליות, אוטובוסים, רכבות (מערכת ה-S), מעבורת ופוניקולר.
ישנם גם כרטיסים יומיים בעלות של 110 קורונות וכרטיסים חודשיים ללא העברה בעלות של 550 קורונות המחייבים תמונת פספורט והצגת דרכון.
על אף שהרכבת התחתית של פראג חדשה יחסית, התוכניות לבנייתה החלו להופיע עוד במאה ה-19. כבר בשנת 1898 הציע המהנדס לאדיסלב רוט תוכנית לבניית רכבת תחתית בעיר המבוססת על העובדה שכבר נחפרו מנהרות רבות מתחת לפראג לצורך עבודות ניקוז.
התוכנית של רוט נדחתה על ידי פרנסי העיר למרות ניסיונות שכנוע עיקשים מצידו.
תוכניות שאפתניות נוספות צצו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 אך סיפוח צ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית ופרוץ מלחמת העולם השנייה טרפו את הקלפים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 אושרה לבסוף תוכנית לבניית רכבת תחתית בעיר ובתשיעי באוגוסט 1967 החלו העבודות על התחנה הראשונה (Hlavní nádraží).
הקו הראשון, שזכה מאוחר יותר להיקרא קו C, נפתח לציבור בתשיעי במאי 1974 שהיה גם יום השנה לשחרור פראג בידי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
החלק הראשון של קו A נפתח בשנת 1978 ושל קו B ב-1985 וכך נוצר משולש הקווים המאפיין את הרכבת התחתית כיום.
ב-1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, שונו שמותיהן של 22 תחנות שנשאו שמות קומוניסטיים לשמות נייטרליים.
כך לדוגמה, שמה של תחנת Leninova שנשאה את שמו של לנין שונה ל-Dejvická, שמם של הרחוב והשכונה הסמוכים.
בשנת 2002 הוצפו חלק מקווי הרכבת התחתית בחלקים הקרובים לנהר הולטאבה החוצה את פראג כחלק מההצפות הכבדות שפקדו את בוהמיה וחלקים אחרים ממרכז אירופה.
19 תחנות הוצפו והרכבת התחתית שותקה בחלקה.
הנזק שגרמו ההצפות הוערך במעל 200 מיליון דולר ושיקום התחנות ארך חודשים רבים.
כיום, ניתן לראות בחלק מהתחנות לוחות מתכת המציינים את הגובה המרבי אליו הגיעו המים.
הקטרים והקרונות הראשונים ששימשו ברכבת התחתית היו מתוצרת ברית המועצות.
מתוכנן קו חדש לגמרי, קו D, שיזכה לצבע הכחול והוא עתיד לחבר את מרכז העיר עם השיכונים Krč, Libuš, ו-Písnice שבדרום העיר.
העבודות על הקו החדש מתוכננות להתחיל ב - 2015.
גם קו A מתוכנן להיות מוארך בשני קצותיו.
בצפון-מערב הוא עתיד להיות מוארך עד Bílá hora וייתכן שאף רחוק יותר עד ל-Dědina ואפילו עד לשדה התעופה הבינלאומי של פראג, רוזין.
חברת הרכבת התחתית של סאו פאולו (בפורטוגזית: Metrô de São Paulo או Companhia do Metropolitano de São Paulo) הוקמה ב-24 באפריל 1968 וחנכה את פעילותה בקו הראשון ב-14 בספטמבר 1974.
ה-Metrô, כפי שהיא מכונה בפי תושבי סאו פאולו, היא, בהשוואה לרכבות תחתיות בערים גדולות אחרות, חדשה, מודרנית, בטוחה ויעילה.
אף שאוכלוסיית סאו פאולו מונה כ-10 מיליון בני אדם (בין שלוש הערים הגדולות בעולם), אורכם הכולל של הקווים קטן יחסית, בהשוואה לרכבות תחתיות אחרות באירופה ובצפון אמריקה - 61 ק"מ בלבד.
נכון ל-2007, מערכת הרכבת התחתית של העיר סאו פאולו כוללת ארבעה קווים: קו 1 (כחול), קו 2 (ירוק), קו 3 (אדום) וקו 5 (סגול).
לאורך ארבעת הקווים פרוסות בסך הכול 55 תחנות.
עם זאת, המערכת לא מכסה את כל האזור האורבני, ועל כן מתקיים שיתוף פעולה עם ה-CPTM, החברה לרכבות מטרופוליטניות של סאו פאולו, שבין שאר פעילויותיה, משלימה את כיסוי הרכבת התחתית עם שישה קווים (הקווים A,B,C,D,E,F), הפרוסים על פני הקרקע במרחב האורבני העילי, לאורך 253.2 ק"מ, ו"משובצות" לאורכן 83 תחנות.
קיימים ממשקים בין תחנות שתי החברות, ה-Metrô וה-CPTM, כלומר מיושמת פה גישה של שילוב רכבות תחתיות עם רכבות עיליות קלות.
שתי המערכות מתוקצבות על ידי חברה השייכת לממשלת מדינת סאו פאולו והוענקו להן פרסים עבור היותן מערכות הרכבות האורבניות הנקיות בעולם.
הקו הראשון, ה"כחול", החל את פעילותו ב-14 בספטמבר 1974.
הרחבות צפויות של מערכת המטרו בעתיד: קו 4 (ה"צהוב") נמצא בשלבי בנייה, ויפרס לאורך 12.8 ק"מ, בתת-הקרקע.
תהיינה לאורכו 11 תחנות ו"נפח התנועה" היומי הצפוי לו הוא כמיליון נוסעים, נוסף על נוסעי 4 הקווים האחרים.
מתבצעת הרחבה גם בקו 2, שיכלול 3 תחנות נוספות ב-2010. קו 5 יורחב בעתיד ב-11.4 ק"מ נוספים.
זמן ההמתנה הממוצע בין רכבות במטרו של סאו פאולו עומד על 99 שניות.
הרכבת התחתית של מינסק היא מערכת הסעת ההמונים החשובה ביותר בעיר הבירה של בלארוס, מינסק.
הרכבת נפתחה ביוני 1984, ומורכבת משלושה קווים ומ-36 תחנות באורך כולל של 45 קילומטרים.
בשנת 2005 נשאה 800 אלף נוסעים מדי יום.
המטרו מנוהל על ידי עיריית מינסק.
משנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-20 צמחה אוכלוסיית העיר בכמיליון איש.
צמיחה זאת הובילה לצורך ברכבת שתשרת את האוכלוסייה הגדלה.
בניית הרכבת החלה ביוני 1977 והיא נפתחה, כאמור, ב-1984 כרכבת התחתית התשיעית בברית המועצות.
בתחילה מנתה הרכבת שמונה תחנות בלבד.
על אף קריסת ברית המועצות, בניית הרכבת המשיכה ללא הפרעות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בניגוד לתכנוני רכבות אחרות במדינה.
ב-30 במאי 1999 התרחש "אסון נמיגה", בו 53 בני אדם נמחצו למוות במדרגות הכניסה לתחנת "נמיגה" של הרכבת התחתית של מינסק.
ב-11 באפריל 2011 התרחש פיגוע טרור בתחנת "אוקטיאברסקאיה".
מטען חבלה מאולתר, שהושאר בתחנה על ידי טרוריסטים מקומיים, התפוצץ וגרם למותם של 15 אנשים ולפציעתם של יותר מ-200. מבצעי הפיגוע נתפסו כעבור יומיים.
הם נשפטו, נידונו למוות והוצאו להורג במרץ 2012.
הרכבת התחתית של ניו יורק היא מערכת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרכבת נמצאת בבעלות עיריית ניו יורק ומוחכרת לרשות התחבורה של העיר ניו יורק (מחלקה של רשות התחבורה המטרופולינית).
לרכבת התחתית של ניו יורק 468 תחנות נוסעים וקווי רכבת באורך 373 ק"מ (עליהם נוסעים קווי נוסעים המשתרעים על פני כ-1,000 ק"מ) - והיא אחת ממערכות הרכבת התחתית הגדולות בעולם.
אף שהרכבת נקראת "רכבת תחתית", כ-40% מקווי הרכבת עוברים מעל הקרקע, אולם באי מנהטן כמעט כל קווי הרכבת עוברים מתחת לקרקע.
תחנות הרכבת התחתית פזורות בין ארבעה מחמשת רובעי העיר ניו יורק: מנהטן, ברוקלין, קווינס והברונקס.
בסטטן איילנד יש שלוחה של הרכבת התחתית המקושרת במעבורת לקו מספר 1. כל קווי הרכבת התחתית למעט קו חוצה-עיר, קו שדרת פרנקלין וקו פארק רוקאווי עוברים דרך האי מנהטן.
בשנת 2005 נסעו ברכבת התחתית של ניו יורק למעלה מ-1,500,000,000 נוסעים, וברבעון הרביעי של 2007 נסעו ברכבת התחתית למעלה מ-6,432,700 נוסעים מדי יום.
בחלק מקווי הרכבת עוברות הן רכבות מהירות (אקספרס) והן רכבות מאספות (מקומיות).
בקווים אלה מספר מסילות (שלוש או ארבע מסילות) על מנת לאפשר מעבר של הרכבות המהירות לצד הרכבות המאספות.
קו תת-קרקעי ראשון נבנה בעיר ניו יורק בשנת 1869 על ידי אלפרד אילי ביץ'.
אורכו של קו זה, שנקרא "קו התחבורה הפנואמטי של ביץ'" היה 95 מטרים בלבד, והוא עבר מתחת לרחוב ברודוויי.
קו זה לא נועד לשמש כקו מסחרי אלא להמחיש את האפשרות להקמת קווי רכבת תחתית.
אף שביץ' תכנן להאריך את הקו דרומה לפארק באטרי וצפונה לנהר הארלם, הארכות אלה לא בוצעו.
קו זה נהרס בראשית המאה ה-20 עם הקמת קו ברודוויי.
קו הרכבת הראשון של הרכבת התחתית נפתח ב-27 באוקטובר 1904, כ-35 שנים לאחר פתיחת הקו הראשון של הרכבת העילית של ניו יורק (לימים קו השדרה התשיעית).
קו הרכבת העילית הוותיק ביותר שעדיין פעיל כיום הוא מקטע של קו שדרת לקסינגטון שהחל לפעול בשנת 1885 והמהווה כיום חלק מקו ג'מייקה העובר בברוקלין.
רכבת סטטן איילנד העושה שימוש בקרונות הרכבת התחתית, החלה לפעול עוד בשנת 1863 כרכבת קיטור.
קו רכבת זה אמנם איננו חלק ממערכת הרכבת התחתית ומנותק מיתר חלקי המערכת, אך מופעל על ידי אותה חברה ומופיע בכל מפות הרכבת התחתית הרשמיות.
הקווים הופעלו על ידי שתי חברות פרטיות: איגוד התחבורה ברוקלין-מנהטן (Brooklyn-Manhattan Transit Corporation ובקיצור BMT) וחברת התחבורה המהירה הבין-רובעית (Interborough Rapid Transit Company ובקיצור IRT).
בניית קווי הרכבת התחתית נעשתה ביוזמת העיר ניו יורק ובמימונה, והקווים הוחכרו לחברות הפרטיות לתפעולם.
הקו הראשון שנותר בתפעול עירוני (מערכת הרכבת התחתית העצמאית - Independent Subway System ובקיצור IND) החל לפעול בשנת 1932. קו זה הוקם במטרה להתחרות בקווים הפרטיים מחד, ולאפשר הסרת חלק מקווי הרכבת העילית מאידך.
בשנת 1940 נרכשו מערכות הרכבת התחתית הפרטיות על ידי העיר ניו יורק.
בעקבות רכישה זו סגרה העירייה את קווי הרכבת העילית, והחלה בקישור מערכות הרכבות.
מערכת הרכבת התחתית העצמאית של ניו יורק קושרה למערכת רכבת ה-BMT, ואלה מהוות יחד מערכת הנקראת "מחלקה B".
מערכת ה-IRT של הרכבת התחתית ותחנותיה צרות מכדי לאפשר לרכבת ה-BMT לפעול בהן, ולכן נותרה מערכת זו מנותקת וכיום היא נקראת "מחלקה A" (מחלקה שלישית הפועלת כיום - "מחלקה C" היא מחלקת התחזוקה של הרכבת התחתית וכוללת אך ורק קרונות תחזוקה שאינם משמשים להובלת נוסעים.
קרונות צרים אלה מסוגלים לנוע בשתי מערכות הרכבת התחתית המובילות נוסעים).
בשנת 1953 הוקמה רשות התחבורה של העיר ניו יורק על מנת להפעיל את מערכת הרכבת התחתית של העיר.
רשות זו מהווה חלק מרשות התחבורה המטרופולינית מאז שנת 1968.
שיטות הקמת מנהרות הרכבת התחתית
מערכת IRT שהוקמה בשנת 1904 נבנתה בשיטת "חפור וכסה" (cut-and-cover) - הרחוב נפתח ונחפר תחתיו הקו, ולאחר סיום חפירת המנהרה, כוסתה זו בתקרה עליה נבנה מחדש הכביש.
שיטה זו הייתה יעילה באזורים שבהם הייתה החפירה קלה, אולם בעת חפירת המנהרה מתחת לנהר הארלם ואיסט ריבר נעשה שימוש במכונות חפירה.
כך גם בעת חפירת המקטעים שבין רחובות 33 ו-42 מתחת לשדרת פארק, בין רחוב 116 ו-120 לאורך ברודוויי, ובין רחוב 157 ומצודת וושינגטון בקו ברודוויי והשדרה ה-11.
קווים רבים של הרכבת התחתית של ניו יורק עוברים על אותן מסילות (בניגוד לקווי רכבת תחתית אחרים בעולם שבהם כל קו עובר רק על מסילה אחת).
בשל כך המונח "קו" בעברית נאמר לרוב בהקשר של "מסלול" (Route) ולא בהקשר של מסילת ברזל פיזית (Line).
בניו יורק, המסלולים של קווי הרכבת משתנים לעיתים קרובות, כאשר תחנות קישור חדשות נפתחות או כאשר דפוסי השירות משתנים.
לפי המינוח הרשמי של מפעילי הרכבת התחתית של ניו יורק, המונח "קו" (Line) מתאר את מסילת הברזל הפיזית שבה "מסלול" הרכבת (Route) משתמש בדרך ממסוף אחד למשנהו.
ה"מסלולים", אשר מכונים לעיתים גם "שירותים" (Services), מסומנים במספרים ובאותיות, ואילו ל"קווים" (Lines) יש שמות.
על מנת לאפשר תנועה מקבילה של רכבות מהירות ומאספות, קווים (Lines) רבים בנויים בני 3 או 4 מסילות (Tracks).
בקו בן 4 מסילות זוג המסילות החיצוני מיועד לרכבות מאספות והפנימי למהירות.
בקו בן 3 מסילות זוג המסילות החיצוני מיועד לרכבות מאספות, ואילו המסילה הפנימית היחידה לרכבות מהירות בכיוון השיא (למנהטן בבוקר וממנהטן החוצה בערב), כאשר בכיוון השני כל הרכבות פועלות כמאספות.
בקו בן 2 מסילות אין מקום לרכבת מהירה, אך לפעמים מיושם פתרון אחר, הנקרא skip-stop: חלק מהרכבות מדלגות על חלק מהתחנות, וחלק אחר מדלגות על חלק אחר; נכון לשנת 2016 כך מאורגנת רק תנועת הקווים J ו-Z בשעות שיא בכיוון השיא.
הרכבת התחתית של ניו יורק מורכבת כיום בסך הכל מ-25 קווי רכבת (Routes) שונים.
לכל קו ישנו צבע המציין את הרחוב במנהטן שבו הוא עובר (ולכן לפעמים אותו צבע שייך לכמה קווים), ובנוסף שמות הקווים מציינים בין היתר אם הקו הוא מאסף או מהיר.
שיטת סימון הצבעים הוצעה על ידי עורך הדין ר.
ריילי ד'אדמו אשר זכה בתחרות שהוצעה על ידי רשות התחבורה בשנת 1964. ד'אדמו הציע שיטה שבה צבע נפרד כמעט לכל קו (קודם לכן נעשה שימוש בשלושה צבעים בלבד לכל קווי הרכבת התחתית).
על אף שיטת הצבעים - הקווים אינם נקראים על שם צבע הקו (היינו אין "קו כחול" או "קו ירוק").
בקווי הרכבת התחתית של ניו יורק גם קו שנקרא "קו מהיר" אינו בהכרח מהיר לכול אורכו.
לדוגמה: "קו מהיר ברודוויי - השדרה השביעית" מהיר אומנם ברחובות - ברודוויי ובשדרה השביעית אך בברונקס ובברוקלין הוא מאסף ועוצר בכל התחנות, ולכן זהו שמו, כלומר: קו מהיר ברחוב ברודוויי ובשדרה השביעית.
בלוח הזמנים קיימים 5 סוגי "תקופות זמן":
רשימת הקווים המוצגת לעיל משקפת את הלו"ז שתקף בצהריים.
בשעות שיא חלק מהקווים הופכים ממאספים למהירים בכיוון העומס (כלומר למנהטן לפה"צ וממנהטן אחה"צ), או מגיעים לתחנות נוספות שהם אינם מגיעים אליהן בשעות אחרות.
בתקופות זמן אחרות (סוף שבוע, ערב ולילה) חלק מהקווים מתבטלים, או מתקצרים, או הופכים ממהירים למאספים.
עם כל השינויים בשעות השונות, כמעט כל התחנות פעילות 24 שעות ביממה.
שתי תחנות (כיכר טיימס וגרנד סנטרל בקו רחוב 42) סגורות בלילה, אבל שתיהן מהוות תחנות מעבר לתחנות אחרות הפתוחות 24 שעות.
כיוון שהמערכת פועלת 24 שעות ביממה, אין אפשרות לבצע עבודות תחזוקה כשאין תנועת רכבות.
לכן תחנות או קטעי מסילה נסגרים לפי הצורך, והרכבות מופנות במסלולים חלופיים.
באתר של MTA (חברה המפעילה את הרכבת התחתית בניו יורק) ניתן לברר מה השינויים בתנועת רכבות בתאריך מסוים.
אורך רציפי תחנות הרכבת התחתית נע בין 150 ל-180 מטרים.
מדרגות מובילות את הנוסעים ממפלס הרחוב אל הקופות ומכונות רכישת הכרטיסים הנמצאות במפלס נמוך יותר.
מעבר לקופות ולמכונות מכירת הכרטיסים נמצא מחסום שניתן לעבור אותו באמצעות העברת הכרטיס דרכו, ומעברו נמצא הרציף.
ברבעים ברונקס, קווינס וברוקלין וכן בחלקו הצפוני של האי מנהטן ישנן תחנות מעל הקרקע (לרוב תחנות עיליות) שמגיעים אליהן באמצעות מדרגות או מעליות.
בכניסה למרבית תחנות הרכבת התחתית הוצבו מנורות בצורת גלובוס.
מנורות אלה נועדו להציג למשתמשים את זמינות התחנה - כאשר מנורה ירוקה סימנה שהתחנה פועלת 24 שעות ביממה, מנורה צהובה סימנה שהתחנה פועלת רק בשעות היום ומנורה אדומה סימנה שהפתח הוא ליציאה בלבד או שהתחנה אינה פועלת.
כיום, לאחר הפעלת כרטיס המטרו קארד, בכניסה לתחנות נמצאות מנורות ירוקות המסמנות כניסה פעילה בכל שעות היום והלילה ומנורות אדומות המסמנות כניסות הפעילות בשעות היום בלבד או יציאות.
בשל המספר הרב של המסילות המשמשות מספר קווים, רציפים רבים משמשים למעשה קווים שונים רבים (בדומה לכמה מרציפי הרכבת התחתית של לונדון).
ישנם מספר מבני תחנות אופייניים: בתחנות בעלות שתי מסילות, ישנם רציפים הנמצאים בין שתי המסילות, או שני רציפים משני צידי התחנה, כאשר המסילות נמצאות במרכזה.
בתחנות בעלות 3 או 4 מסילות יהיו לרוב שני איי רציפים במרכז התחנה כאשר המסילות עוברות משני צדי הרציף, ואלה מקושרים ביניהם באמצעות גרמי מדרגות וגשרים העוברים מעל המסילות.
תחנות שבהן עוצרות רכבות מאספות בלבד יכללו שני רציפים משני צידי התחנה, כאשר במרכז התחנה יהיו 3 או 4 מסילות - שתי מסילות לרכבות מאספות בסמוך לרציפים, ומסילה פנימית אחת או שתי מסילות לרכבות המהירות שאינן עוצרות בתחנה.
בתחנות רבות אין מעבר חופשי בין הרציפים, לכן על הנוסע להחליט על כיוון הנסיעה הדרוש טרם כניסתו לתחנה.
ישנן שלוש תחנות בלבד שבהן אי רציפים פנימי משרת את הרכבות המהירות, ואילו שני רציפים חיצוניים משרתים את הרכבות המאספות - וזאת על מנת למנוע מעבר נוסעים בין רכבות של אותו כיוון ולהגביל את מספר האנשים ברציפים, מפני שתחנות אלה נמצאות בקרבת תחנת גרנד סנטרל ותחנת אטלנטיק.
תחנות רבות מעוטרות באריחי קרמיקה - חלקם הותקנו בתחנות בשנת 1904 עת שנפתחו תחנות הרכבת הראשונות.
מסורת זו נמשכה עם בניית תחנות נוספות, שעוטרו אף הן באריחים.
כמו כן מקושטות תחנות שונות בפסלים, פסיפסים וציורי קיר.
מרבית תחנות הרכבת התחתית של ניו יורק אינן מאפשרות גישה לנכים בכיסאות גלגלים.
מספר מועט של תחנות שנבנו בשנים האחרונות או שופצו בשנים האחרונות (בעיקר תחנות ראשיות) הותאמו לגישה לנכים בהתאם לתקן ADA.
מאז שנת 1987 רשות התחבורה יזמה ומימנה את מיזם "מוזיקה מתחת לניו יורק" - תוכנית שבה מורשים מוזיקאים שונים לנגן בתחנות הרכבת התחתית.
מדי שנה מגישים כ-70 מועמדים את מועמדותם לנגן בתחנות התחתיות ונערכים להם תחרויות מקדימות.
כיום כ-100 נגנים וקבוצות מנגנים מדי שבוע ב-150 מופעים ב-25 תחנות שונות ברחבי הרכבת התחתית.
מלבד מופעים מורשים אלה (בתחנות המרכזיות) רשאי כל נוסע ברכבת לנגן בתחנות כרצונו, כל עוד אינו מפריע למעבר נוסעים אחרים.
מספר תאי השירותים הציבוריים ברחבי תחנות הרכבת התחתית מועט ביותר.
שירותים ציבוריים מצויים בתחנות המרכזיות בלבד.
בתחנות העיקריות ישנן חנויות המוכרות עיתונים ומזון מהיר.
חנויות אלה מושכרות על ידי רשות התחבורה לשוכרים שונים.
מערכת הרכבת התחתית מפעילה קרונות משני סוגים.
במחלקה A משתמשים בקרונות צרים יותר שבהם שלושה זוגות דלתות בכל צד של הקרון, כאשר לרוב בכל רכבת 11 קרונות.
במחלקה B משתמשים בקרונות רחבים יותר בעלי ארבעה זוגות דלתות בכל צד, כאשר לרוב רכבות מורכבות מעשרה קרונות.
רכבות הסעית (שאטל) המקשרות בין שתי תחנות יכולות לעיתים לכלול שני קרונות בלבד.
מערכת הרכבת התחתית כוללת למעלה מ-6,400 קרונות, ואורכן של הרכבות נע בין 46 ל-183 מטרים.
מאז פתיחת הרכבת התחתית בשנת 1904 ועד איחוד המערכות השונות בשנת 1948 תעריף הנסיעה ברכבות התחתיות היה 5 סנטים.
עם הקמת רשות התחבורה של העיר ניו יורק ביולי 1953 הועלה המחיר ל-15 סנטים, והרשות הוציאה למכירה אסימונים במחיר זה, ובמהלך השנים המחיר עלה בהדרגה.
עד ל-13 באפריל 2003 התשלום עבור הנסיעה ברכבת התחתית היה באמצעות אסימונים שנרכשו מקופות בתחנות השונות.
בשנת 1994 החל השימוש בכרטיס המטרוקרד הנמכר ממכונות מכירה בתחנות השונות.
כרטיס זה יכול לכלול נסיעה אחת או מספר נסיעות.
בעקבות הצלחת הכרטיסים בוטלה בשנת 2003 מכירת האסימונים.
נכון לאוקטובר 2023 מחיר הנסיעה הוא 2.90 דולרים, כאשר נעשה שימוש בכל דרך תשלום, לא משנה כמה ומתי נוסעים
השירות מציע כרטיס נטען או שימוש בכרטיס אשראי רגיל לתשלום בסאבוויי ובאוטובוסים בכל רחבי העיר (ניתן לשלם גם ב-AirTrain בנמל התעופה JFK).
השימוש בכרטיס זה החל בשנת 2021, בעת סיום התקנת הקוראים האלחוטיים בכל תחנות הסאבוויי והאוטובוסים שבעיר.
כיום, רוב האנשים משלמים באמצעות הטלפון \ כרטיס האשראי שלהם בנסיעות ברחבי העיר, אך לצידו חלק מהאנשים עדיין מעדיפים להשתמש בכרטיס ה-OMNY.
נכון לאוגוסט 2025, כרטיס ה-OMNY החדש וכרטיס ה-MetroCard הוותיק משרתים ביחד זה לצד זה, אך בתאריך 1.1.2026, כרטיס ה-MetroCard יפסיק את שירותו בכל רחבי העיר ניו יורק.
תוכנית ההתרחבות המרכזית של מערכת הרכבת התחתית היא הקמת קו השדרה השנייה - קו שתכנונו החל בשנות ה-20 של המאה ה-20. עבודות הבנייה החלו בשנות ה-70 של המאה ה-20 והופסקו בעקבות משבר כלכלי שעברה העיר ניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20. הקו החדש נפתח לציבור בינואר 2017.
בשנת 2003 התקשרה רשות התחבורה עם חברת סימנס להקמת מערכות שילוט דיגיטליות ב-158 תחנות אשר ידווחו על מועדי הגעת הרכבות.
באוגוסט 2006 הוכרז על תוכנית להקמת מערכות מיזוג אוויר בכל תחנות הרכבת התחתית.
מאז הקמת מערכת הרכבת התחתית, הייתה המערכת נתונה להצפות בעת סופות גשם.
מים שחדרו למנהרות גרמו לקצרים במערכת המקבלת חשמל באמצעות קו חשמלי על קרקעית המנהרה.
מאז שנת 1992 הושקעו למעלה מ-357 מיליון דולרים בשיפור מערכת 269 המשאבות.
באוגוסט 2007 הוקצו 115 מיליון דולרים נוספים לשיפוץ מערכת המשאבות.
לקראת הוריקן סנדי ב-30 באוקטובר 2012 מערכת הרכבת התחתית נסגרה על פי צו משטרת ניו יורק.
במהלך ההוריקן מנהרות המערכת הוצפו ונגרם נזק ניכר לתשתיות.
המפה הרשמית של הרכבת התחתית תוכננה על ידי מייקל הרץ ושות'.
המפות מדויקות באופן יחסי מבחינה גאוגרפית אולם לא שומרות על קנה מידה אחיד - קנה המידה של מפת סטטן איילנד קטן ביותר ביחס ליתר חלקי העיר ניו יורק.
מלכת היופי של הרכבת התחתית
בין השנים 1941–1976 ארגנה הנהלת הרכבת התחתית ובהמשך רשות התחבורה את תחרות "מלכת היופי של הרכבת התחתית" (Miss Subways).
תחרות זו עמדה במרכז עלילת הסרט "ניו יורק, ניו יורק".
שמותיהן ותמונותיהן של זוכות התחרות הוצגו ברכבות.
התחרות חודשה בשנת 2004 בשם "Ms.
הרכבת התחתית של מדריד (ספרדית: Metro de Madrid), בירת ספרד, היא בין מערכות הרכבת התחתית הגדולות בעולם ובין עשר המערכות הארוכות בעולם.
המערכת שהוקמה בשנת 1919 היא השנייה בגודלה באירופה, אחרי זו של לונדון, והיא משרתת כשישה מיליון תושבים במטרופולין של מדריד.
כיום כוללת המערכת 231 תחנות ומסלולים באורך כולל של 282.5 קילומטרים.
פרישת מערכת הרכבת התחתית מאפשרת גישה לכל אזורי העיר מדריד ולמרבית פרבריה, וכן קישור למערכי התחבורה הנוספים במטרופולין.
במסגרת תוכניות הפיתוח של המערכת מתוכננת פתיחתם של שני קווים חדשים והארכתם של קווים קיימים, למתן כיסוי רחב יותר של פרברי העיר, וכן מודרניזציה של תחנות המערכת הישנות והתאמתן לסטנדרטים החדשים.
הרכבת התחתית במדריד מקושרת היטב לאמצעי התחבורה הנוספים בעיר ומאפשרת מעבר פשוט ונוח בין כל שתי נקודות בעיר ובפרבריה.
המערכת מקושרת לשתי תחנות הרכבת הגדולות במדריד - אטוצ'ה וצ'מרטין, המאפשרות מעבר לשרות הרכבות הספרדי ולרכבת הפרברית של מדריד.
כמו כן, כוללת הרכבת התחתית לא פחות מ-20 תחנות קישור לקווי הרכבת הפרברית ושלוש תחנות המקושרות לרכבת הקלה של מדריד, המובילה לפרבריה המערביים של העיר.
הרכבת התחתית מקושרת גם לתחנת פרינצ'יפה פיו (Príncipe Pío), לשעבר תחנת הרכבת הצפונית של העיר, אשר משמשת כיום כבסיס אוטובוסים בין-עירוניים מרכזי.
בשנת 2007 הוארך מסלולו של קו עד לטרמינל 4 של נמל התעופה מדריד-בראחס, ובכך הושלם למעשה קישורה של הרכבת התחתית במדריד לכל אמצעי התחבורה המובילים אל העיר וממנה.
בנוסף לחלוקה זו, קיימת חלוקה לאזורים של החברה המפעילה את הרכבת התחתית:
MetroMadrid - מטרו מדריד (אזור A) - רשת הליבה של הרכבת התחתית בגבולות העיר, הכוללת כשני שלישים מאורך המערכת הכולל וגם את קו של הרכבת הקלה.
MetroSur - מטרו דרום (אזורים B1 ו-B2) - כל אורכו של קו יחד עם שתי התחנות האחרונות של קו , מכסה את פרבריה הדרומיים של מדריד.
MetroEste - מטרו מזרח (אזור B1) - הארכה של קו מהאצטדיון האולימפי (Estadio Olímpico) להוספיטל דה אנרס (Hospital de Henares) דרך פרבריה המזרחיים של מדריד.
MetroNorte - מטרו צפון (אזור B1) - נפתח ב-2007 וכולל את המקטע של קו מלה גרנחה (La Granja) עד הוספיטל אינפנטה סופיה (Hospital Infanta Sofía).
הקו משרת את פרבריה הצפוניים של מדריד.
MetrOeste - מטרו מערב (אזורים B1 ו-B2) - כולל את קווי הרכבת הקלה ו- ומקשר את פרבריה המערביים של מדריד לקו בתחנת קולוניה חארדן (Colonia Jardín).
TFM (אזורים B2, B1 ו-B3) - הארכה של קו מפוארטה דה ארגנדה (Puerta de Arganda) לפרבריה הדרום-מזרחיים של העיר.
במרבית הקווים העוברים מאזור A לאזור B1 יש צורך בהחלפת רכבות, מכיוון שתדירות הרכבות בטבעות החיצוניות נמוכה מזו של הרכבות בטבעת A המרכזית.
תעריפי הכרטיסים נקבעים לפי חלוקת האזורים התפעוליים של הרכבת התחתית.
כרטיס רגיל משמש לנסיעה בודדת בגבולות אחד האזורים התפעוליים, וכרטיס במחיר כפול משמש לנסיעה בין שני אזורים או יותר.
כל סוגי הכרטיסים מאפשרים מעבר בין קווי הרכבת השונים, ותקפים מעת העברתם בקורא כרטיסים בתחנת הכניסה ועד העברתם בקורא כרטיסים בתחנת היציאה או למשך שלוש שעות, המוקדם מבין השניים.
הרכבת מציעה גם כרטיסיות מוזלות של 10 נסיעות בודדות וכרטיסים תקופתיים - לחודש או לשנה - התקפים לאזור MetroMadrid או לכל המערכת.
כמו כן, קיימים כרטיסים תקופתיים למשך 1, 3, 5 או 7 ימים המיועדים לתיירים, ומאפשרים נסיעות בלתי מוגבלות באזור MetroMadrid או בכל המערכת.
בתחנות הרכבת התחתית בנמל התעופה קיים היטל נוסף בגובה מחיר נסיעה בודדת.
הרכבת התחתית פועלת בכל ימות השנה בין השעות 06:00 בבוקר ל-01:30 בלילה.
בשעות השיא בבוקר פועלות הרכבות בתדירות של 3-4 דקות, בשעות השיא בצהריים בתדירות של רכבת לשבע דקות, ולאחר חצות יורדת התדירות ל-15 דקות בין רכבת לרכבת.
במרבית התחנות מותקנים שעונים דיגיטליים המציגים את הזמן שנותר עד להגעת הרכבת הבאה לתחנה.
הקו הראשון של הרכבת התחתית במדריד נפתח ב-19 באוקטובר 1919 וכלל 8 תחנות לאורך 3.5 קילומטרים.
הקו הראשון נבנה בחתך צר ורציפי התחנות היו באורך 60 מטרים.
במהלך השנים הבאות הורחב הקו ונפתחו שני קווים נוספים, עד שבשנת 1936 כללה המערכת שלושה קווים מלאים (, ו-) וקו קישור () בין בית האופרה לתחנת הרכבת הצפונית בעיר (כיום תחנת Príncipe Pío).
במהלך מלחמת האזרחים הספרדים, שימשו כל תחנות הרכבת התחתית כמקלטים מפני מתקפות אוויריות.
לאחר מלחמת האזרחים ומלחמת העולם השנייה, נמשכו עבודות פיתוח הרכבת התחתית שלב אחר שלב.
בשנת 1944 נחנך קו הרכבת הרביעי ובשנות השישים נבנה הקו החמישי בחתך צר אך עם תחנות באורך 90 מטרים.
בסמוך להשלמת הקו החמישי, הוארכו רציפי תחנות קו ל-90 מטרים.
בתחילת שנות השבעים המשיכה הרכבת להתפתח במענה לגידול האוכלוסין ולתהליך הפרבור במדריד.
תוכננו קווים חדשים בעלי רציפים באורך 115 מ' וכן הורחבו הקווים ו-.
קו רכבת שפעל בשולי העיר הוארך עד למרכז העיר, חובר למערכת המרכזית והפך לקו .
ב-1979 הוביל ניהול כושל למשבר ולביטולן של תוכניות רבות שטרם יצאו לפועל.
לאחר השלמתן של התוכניות שהיו בעבודה היה אורך מסילות הרכבת התחתית כ-100 קילומטרים.
בתחילת שנות התשעים עברה המערכת לניהולו של גוף ציבורי - Metro de Madrid, וחודשו עבודות הפיתוח והבניה.
קווים , ו- הוארכו ונבנה קו שיצא לפרברי העיר.
קו התמזג לתוך קו ונבנה קו 15px חדש שיצא ממרכז העיר לכיוון נמל התעופה בראחס.
קו שנבנה היה הראשון לצאת משולי העיר והגיע לשתי ערים בפרברי מדריד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה מערכת הרכבת התחתית שדרוג משמעותי, נבנו כ-50 קילומטרים חדשים של מנהרות רכבת תחתית, בהן גם המשכו של קו עד לנמל התעופה וקו החדש, שנקרא גם MetroSur (מטרו-דרום) ומהווה קו לולאה בפרבריה הדרומיים של מדריד.