tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הקימו בהר הבית את המזבח, והתחילו להקריב עליו קרבנות ביום הראשון לחודש השביעי (שלאחר מכן נקרא תשרי), כאשר המקדש עדיין לא היה בנוי.
בחודש השני (שלאחר מכן נקרא אייר) בשנה השנייה לעלייתם לארץ, הם החלו לבנות את הבית השני:
לאחר מריבה בין העמים מסביב (מכונים "צרי יהודה ובנימין") לבין מנהיגי העם אודות שיתוף העמים אחרים בבניית המקדש, החלו העמים לנסות להפריע לבניית המקדש.
בשנה השנייה למלכות דריווש הגיע חגי הנביא, והוכיח את העם על כך שאינם בונים את המקדש.
העם נענו לתוכחתו של חגי, ובכד בכסלו, בשנה השנייה לדריווש החלו לבנות מחדש את בית המקדש.
בניית המקדש הסתיימה בשנה השישית לדריווש, בג' באדר.
בשנת 167 לפני הספירה, לאחר מאבקים פנימיים בין היהודים, וניסיון מרידה בשלטון היווני, הטיל המלך אנטיוכוס גזרות על היהודים בארץ ישראל, ובמסגרתן גם חילל את המקדש.
ביום ט"ו בכסלו, שליחי המלך הקימו פסל על המזבח, ובכ"ה בכסלו הם הקריבו לפניו קרבנות על במה שבנו ליד המזבח.
לאחר שלש שנים, במהלכן התחולל ביהודה מרד החשמונאים, הגיעו החשמונאים בראשות יהודה המכבי אל המקדש, טיהרו אותו, וחנכו אותו מחדש ביום כ"ה בכסלו שנת 164 לפנה"ס.
לעומת המקדש שנבנה בידי עולי בבל, שהיה פשוט יחסית, הורדוס שִכלל את המקדש, והפכו ליצירת פאר במטרה להאדיר את שמו ולמצוא חן בעיני נתיניו היהודים.
שטח הר הבית הוכפל באמצעות חומר מילוי וההר הוקף בחומות אדירות ששימשו גם כקירות תמך, והיה למתחם המקודש הגדול בעולם.
המקדש בוצר אף הוא והוקף בסטווים מפוארים, ותוכו רוּצף וחוּפה בשיש ובזהב.
ההיכל נישא לגובה של כ-70 מטרים מעל רחבת הר הבית, שאף היא הייתה גבוהה בהרבה מהעיר התחתית.
קיר ההיכל נבנה מאבני שיש ירוק ולבן, ויש שסוברים גם שיש כחול.
מובא שהורדוס אף ביקש לצפותו בזהב, אך חכמים מנעוהו משום שצורת המבנה הנוכחית (שורת אבנים יוצאת ושורת אבנים נכנסת) יצרה מראה של גלים.
בקצה המערבי של חומת הר-הבית הצפונית בנה הורדוס את מצודת אנטוניה, ובצלע הדרומי של ההר הקים את הסטיו המלכותי ששימש גם למטרות ציבוריות.
מפעל הבנייה הכביר ושיפורו התקדם אף בימי ממשיכיו של הורדוס עשרות שנים אחר מותו, כמעט עד לחורבנו של הבית בידי טיטוס.
על בית המקדש ששופץ על ידי הורדוס אמרו חז"ל:
המחקר הארכאולוגי מצא ממצאים רבים התומכים בעדויות כתובות מהתקופה, בהם כתבי יוסף בן מתתיהו המתארים את מבנה המקדש.
הורדוס הרחיב את חצר בית המקדש לכיוון דרום, ובנה בדרומו את הסטיו המלכותי – בזיליקה ששימשה לסנהדרין קטנה ולצורכי מסחר, בדומה לפורומים אחרים בעולם העתיק, אך זו שבנה הורדוס בירושלים הייתה גדולה ומפוארת יותר מכל מה שנבנה עד אז בעולם העתיק.
שיפוץ בית המקדש לא התבצע באופן של הרחבת הקיים או שימוש משני בחומרי בניין קיימים כפי שנעשה באתרים ארכאולוגיים רבים אחרים, ולכן לא הותיר עדויות רבות למקדשים שקדמו לו.
במהלך פרויקט סינון עפר הר הבית, הצליחו מומחים וחוקרים להרכיב מהממצאים שפונו מהר הבית חלקים מרצפת הר הבית כפי שהייתה בזמן הורדוס.
הרצפה, לפחות בחלקה, הורכבה מלוחות רבועים, בהם שובצו אבני פסיפס צבעוניות בשילובי צורות הנדסיות בסגנון אופוס סקטילה.
מטרתם של העולים הייתה שיקום בית ה' החרב, מאחר שכל ההתרחשויות הנכבדות בחיי האומה היו קשורות במקדש ובעבודת האלוהים שבו: בחצרות המקדש היו חכמים ומורים שהורו דברי תורה והגות.
בלשכת הגזית שבעזרת המקדש ישבה הסנהדרין.
בבית המקדש רוכזה הספרות הלאומית, זו שנכללה בתנ"ך והספרים החיצוניים, וכותבי ספרים ומגיהים ריכזו את הספרות שיועדה ליהודי הארץ והתפוצות.
בידי הלוויים טופחה שירת תהלים והמנוני דת שונים.
הבאים לבית המקדש היו זובחים קרבנות, שומעים דברי תורה, או עולים אליו לדין או למשפט.
המקדש היה מורכב משלושה חלקים, זה לפנים מזה:
הר הבית – שטח ההר, המוקף בחומה חיצונית.
הסורג הבדיל בינו לבין החיל, ואחריו באה עזרת הנשים המוקפת חומה.
העזרה – בעזרה עמד מזבח העולה וגם היא הייתה מוקפת חומה.
כללה את עזרת ישראל, עזרת כהנים ושאר השטח סביב ההיכל.
הקודש וקודש הקודשים – עמדו בראש הר הבית, בעוד העזרות היו נמוכות יותר:
לצדיהן היו מוסדות המקדש ובתי מלאכה שעסקו בתחזוק המקדש.
החצר החיצונית הייתה קרויה "עזרת נשים" מכיוון שסביב קירותיה היו בונים מרפסת ארעית בכל ערב סוכות, כדי שיוכלו הנשים לראות ממנה את שמחת בית השואבה המתקיימת בחג הסוכות.
(בבית ראשון, בזמן שמחת בית השואבה, היו הנשים בהר הבית והגברים בחצר החיצונה, ובבית שני נוצר ממצב זה ערבוב ביניהם על כן בנו להם מרפסת בעזרת נשים.) עזרת הנשים שימשה גם למעמד הקהל, בו המלך היה קורא בתורה לפני העם בכל מוצאי שנת שמיטה.
את הקרבנות היו מקריבים בעזרה הפנימית שהקיפה את ההיכל, בהיכל היו שלושה כלים.
מזבח הזהב, עליו הוקטרה קטורת.
המנורה, שהודלקה בכל ערב, ושולחן לחם הפנים שעליו הונח בכל שבוע לחם לפני ה'.
בקודש הקודשים – הדביר, לא נמצא כל חפץ פרט לאבן השתייה, עליה הקטיר הכוהן הגדול קטורת פעם אחת בשנה, ביום הכיפורים.
העם היה מביא למקדש קרבנות בוקר וערב, העבודה הייתה מלווה בשירת תהלים ובקריאה בתורה.
את הקרבנות היו מקריבים הכהנים.
אולם חובת עבודת המקדש הייתה בידי העם, ועל כן היה מחויב לכלכלו – על ידי תרומה שנתית בשם "מחצית השקל".
אחד הביטויים הנכבדים ביותר לזיקת העם למקדש הייתה העלייה לרגל בעיקר בפסח, בסוכות ובשבועות.
בבית המקדש השני היו חסרים ארון הברית, צנצנת המן (לחם שמים שניתן לישראל במדבר), האורים והתומים ומטה אהרן, אבל היו בו המנורה וכלי פולחן נוספים.
בית המקדש השני נחרב על ידי טיטוס, בנו של אספסיאנוס קיסר, במהלך דיכוי המרד הגדול, בט' באב ג'תת"ל - 5 באוגוסט 70, ולא הוקם מחדש.
חז"ל תלו את הסיבה העיקרית לחורבנו בשנאת חינם.
דגם בית המקדש השני (בנין הורדוס) נעשה מאבן גיר וסלעים נוספים.
בית המקדש הראשון או מקדש שלמה (בתנ"ך נקרא בית ה') היה מקדש אשר ניצב בהר המוריה בירושלים, ועל פי המסופר במקרא נבנה על ידי שלמה המלך.
לפי המקובל במחקר המקדש נבנה במחצית השנייה של המאה ה-9 לפנה"ס, ועמד על מכונו עד החרבתו בידי נבוכדנצר השני במהלך המצור על ירושלים בשנת 586 לפנה"ס.
על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית נבנה המקדש בחודש אייר שנת (אפריל 833 לפנה"ס) והוחרב בחודש אב שנת (אוגוסט 422 לפנה"ס).
רכישת הקרקע מתוארת בספר שמואל.
על פי הכתוב שם, רכש דוד המלך את השטח עליו עתיד היה להיבנות בית המקדש הראשון מארוונה, המלך היבוסי:
ספר דברי הימים, מוסיף כי דוד המלך, לפני מותו, סיפק את החומרים שנדרשו לבניית המקדש:
על פי ספר מלכים, שלמה המלך רכש עצי ארז וברוש מחירם מלך צור, שנשלחו דרך הים בתמורה למזון:
תיאור בניית המקדש מפורט בספר מלכים.
עבודות הבנייה בוצעו בהנחייתו של אומן בשם חירם ממטה נפתלי, שנשלח לשם כך בידי חירם מלך צור, בשנה הרביעית למלכותו של שלמה, במלאכה השתתפו כ-150,000 איש ביניהם 80,000 חוצבים ו-70,000 סבלים כמס אשר גבה שלמה.
הבית נבנה מאבני גזית והתקרות ארזים.
כמו כן צופו קירות הבית מבפנים ארזים על מנת שיוכלו לצפותם זהב.
בית המקדש החל להבנות בשנה הרביעית למלכותו של שלמה בחודש זיו (אייר), ובחודש בול (חשוון) בשנה האחת עשרה למלכותו של שלמה, שבע שנים לאחר תחילת הבנייה, נשלמה בנייתו.
בניית המקדש מתוארת גם היא בספר מלכים.
הכתוב מתאר את מידות המבנה, החדרים שבו, את החומרים שממנו הוא עשוי, את הקישוטים והכלים, ואת הכרובים הניצבים בו.
מבנה המקדש מתואר כבעל גובה של 30 אמות, אורך של 60 אמות ורוחב של 20 אמות.
בית המקדש נחנך שבעה ימים מח' בתשרי ועד ערב חג הסוכות שנאמר:
לדעת רבי יוחנן נמשכה החגיגה גם במהלך יום הכיפורים, וזהו יום הכיפורים היחיד שבני ישראל אכלו ושתו.
מקדש שלמה נבנה על־ידי אדריכלים פיניקים, בתבנית זהה לזאת ששימשה מקדשים פיניקיים, תוך שימוש רב בעמודי ארז הלבנון שסופקו לשלמה על ידי חירם מלך צור.
עבודתם של הפיניקים בהקמת מקדש שלמה לא הייתה טכנית בלבד, אלא השפיעה על חיבור הפרקים המתארים את בניית המקדש (מלכים א', פרקים –), בהם ככל הנראה מושקעים מונחים ושמות פיניקיים רבים (כמו שמות החודשים זיו, בול והאתנים), שקשה לזהותם כיום בגלל דלות הטקסטים הפיניקיים.
בדומה לארכיטקטורה של מקדש מגדול, היו במקדש שלושה חלקים עיקריים:
ההיכל – המקום שבו הוצבו המנורה, שולחן לחם הפנים ומזבח הקטורת.
הדביר (קודש הקודשים) – משכן ארון הברית והכרובים עשויי הזהב שנבנו על ידי שלמה המלך.
הדביר עמד על "אבן השתייה", האבן הנמצאת כיום בתוך כיפת הסלע ושימשה לו כדוכן.
בחצר המקדש עמד מזבח הנחושת להקרבת קורבנות, ובאמצע ההיכל עמד מזבח עצי שטים מצופה זהב (מזבח הקטורת), שעליו היו מקטירים קטורת.
בית המקדש היה סמוך לבית המלך שלמה ותפס חלק ניכר משטח העיר.
הוא עלה בהדרו על כל בתי הפולחן בישראל.
הבנייה באבנים מסותתות ומעצי ארז וכן מעשי האומנות בתוך המקדש ומערכת כלי המקדש, היוו חידוש באדריכלות בימים ההם.
אולם הכניסה עמד במזרח המבנה.
אורכו 20 אמות ורוחבו 10 אמות.
גובהו של האולם 120 אמות.
בקדמת האולם עמדו שני עמודים שנקראו יכין ובועז שגובהם 18 אמות וראשם 5 אמות סה"כ 23 אמות וראשם היה מגולף בצורת שושן ומעוטר ברימונים ושרשראות כמסופר בספר מלכים:
ניתן להשוות את העמודים לתיאורי העמודים במקדש מלקרת בצור אצל הרודוטוס ופילון מגבל ובמקדש עשתרת/הרה אצל לוקיאנוס משמשתה, ונראה ששני העמודים במקדש עוקבים אחר מסורת פיניקית.
רוחבו של ההיכל היה 20 אמות ואורכו 40 אמות.
קירותיו צופו עצי ארז שצופו זהב.
רצפתו של ההיכל הייתה עשויה עץ ברוש מצופה זהב וקיר ובו פתח עם פרוכת הפריד בין ההיכל לבין הדביר.
דלתות ההיכל היו עשויות עץ שמן ומשקופיהם ברוש ומצופות גם הן זהב.
מידות הדביר (קדש הקדשים) היו מרובעות – 20 אמה רוחבו, 20 אמה גובהו, ו-20 אמה אורכו.
אחד מההסברים שניתן להבדל בין גובה הדביר לגובה בית המקדש (30 אמה), היה שרצפת הדביר הייתה מוגבהת מעל רצפת ההיכל והאולם ב-10 אמות.
רצפת הדביר וקירותיו ותקרתו היו מצופות בעץ ארז ובזהב.
בתוך הדביר, על אבן השתייה, נשמר ארון הברית שבתוכו היו סט לוחות הברית השני ושברי הלוחות הראשונים.
בנוסף לארון הברית הועמדו למשמרת ארבעה פריטים: צנצנת מהמן שהיה במדבר לבני ישראל, צלוחית שמן המשחה, ומטה אהרן הכהן.
חלק ניכר מהדביר היה מוקדש לשני כרובים, פסלים גדולים עשויים עץ זית ומצופי זהב שעמדו צמודים לקירותיו.
במקרא מתואר שגובהם היה 10 אמות (בין 4.3 ל-5.76 מטרים), ושכנפיהם היו פרושות מקיר אל קיר, כאשר מוטת הכנף של כל אחד מהם הייתה גם היא 10 אמות.
עם זאת, צורתם המדויקת של הכרובים אינה מפורטת במקרא, והשערות רבות הועלו בנושא זה, הן על ידי רבנים ופרשנים והן על ידי חוקרים והיסטוריונים.
הדביר, קודש-הקודשים, היה המקום הקדוש ביותר בבית המקדש: לקודש הקודשים היה נכנס רק הכוהן הגדול ורק פעם אחת בשנה, ביום הכיפורים.
סביב המקדש נבנו חדרי אחסון שגובהם היה בין קומה אחת לשתי קומות.
בקדמת המקדש עמדה חצר ששימשה את הכוהנים ובה ניצבו ים הנחושת ומזבח הנחושת.
מזרחית לחצר הכהנים הייתה החצר הגדולה בה התכנס העם לצורך עבודת האלוהים, כאמור ב: "וַיַּעֲמֹד בַּחֲצַר בֵּית ה' וַיֹּאמֶר אֶל כָּל הָעָם".
מיקום המקדש הראשון היה במרכזו של הר הבית אך המיקום המדויק אינו ידוע.
ישנה מחלוקת בדבר המיקום המדויק של הדביר.
הדעה הרווחת, שנשענת גם על מסורת קדומה, גורסת שהדביר היה ממוקם במקום בו מצויה כיום כיפת הסלע.
לדעת הרב שלמה גורן מזבח הנחושת עמד במקום בו מצויה כיום אבן השתיה, ואילו הדביר עמד מערבה ממנה.
על אף שהמגמה המקראית, שמקורה ברפורמת יאשיהו, שוללת את עבודת האלה אשרה והעצים המוקדשים לה, נראה פולחנה רווח עד ימי יאשיהו, ובמקרא מתוארת עבודת הבעל, גרמי השמים והאשרה בבית המקדש על ידי מנשה.
לפי ההיסטריון והאנתרופולוג רפאל פטאי בספרו "האלה העבריה", לאשרה היה חלק מרכזי בפולחן הפריון והאמהות שהיה נפוץ בכנען גם בקרב היהודים; הוא חישב שעץ או פסל אשרה היה נוכח בבית המקדש הראשון כשני שלישים מזמן קיומו (236 מתוך כ־370 שנים), לפי האזכורים הרבים בתנ"ך להכנסתה למקדש בידי מלכים שונים.
לצד העבודה בבית המקדש התקיימו מקומות פולחן רבים נוספים ברחבי ארץ ישראל (כגון במות), חלקם מתוארים במקרא וחלקם נחשפו בחפירות ארכאולוגיות – תל ערד ותל מוצא.
על פי המתואר במקרא, המלכים שנאבקו בריבוי מקומות הפולחן והנהיגו פולחן מרוכז בבית המקדש היו חזקיהו המלך ואחריו יאשיהו המלך.
במחקר הביקורתי של המקרא ישנן דעות שונות אימתי הונהג בישראל איחוד הפולחן, או "דויטרונומיזם", בו נהפך הפולחן מחוץ לבית המקדש בירושלים כחטא וכאיסור.
מקובל לתארך אותו לתקופת יאשיהו (רפורמת יאשיהו), המאה ה-7 לפנה"ס, ימי בית ראשון.
על פי המסופר בתנ"ך, בית המקדש הראשון נבזז מספר פעמים:
הביזה הראשונה של בית המקדש התרחשה על ידי פרעה שישק מלך מצרים בימי רחבעם, מלכהּ הראשון של ממלכת יהודה לאחר הפילוג, כמתואר בספר מלכים:
אחז מלך יהודה בזז בעצמו את כלי המקדש לצורכי שוחד וריצוי למלך אשור, כאמור ב:
וכן בהמשך, כמסופר ב, בזז עוד מאוצרות בית המקדש:
אף המלך חזקיהו, בנו של אחז, השתמש באוצרות המקדש על מנת לשלם לסנחריב מלך אשור, כמתואר ב:
בית המקדש הראשון עמד על תלו כארבע מאות ועשר שנים עד שהועלה באש בשנת 586 לפנה"ס, בחודש אב, על ידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנצר מלך בבל, שכבש את ירושלים והחריבה.
חורבן הבית סיים את תקופת בית ראשון.
במהלך גלות בבל, פסק בית המקדש לשמש בית רוחני ליהודים.
כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב:
המסורת היהודית, מתארכת את חורבן בית ראשון לשנת ג'של"ח (שנת 422 לפנה"ס.
הפרש השנים בין התיארוך המסורתי לתיארוך במחקר נובע מסוגיית "השנים החסרות").
במקורות הקדומים יותר קיימת אי-בהירות לגבי יום החורבן; המקרא מזכיר תאריכים מעט שונים לגבי חורבן בית המקדש הראשון: על פי ספר מלכים ב' () – חרב הבית בז' באב, ואילו על פי ספר ירמיהו () – נחרב הבית בי' באב.
חז"ל יישבו סתירה זו בתלמוד הבבלי:
למעשה התענית נקבעה לט' באב, שבו התחילה השריפה בבית המקדש, אך לדעת רבי יוחנן, מן הראוי היה לקבוע את התאריך בעשרה באב "מפני שרובו של היכל בו נשרף".
הישענות על מצרים ושלוש העבירות החמורות
הסיבה הישירה לחורבן היא הסתמכות על "משענת הקנה הרצוץ" (כלשון רבשקה) והצטרפות לקואליציה בהובלת מצרים כנגד האימפריה הנאו-בבלית, שהייתה אז בשיא כוחה הצבאי והמדיני.
המקרא וחז"ל זקפו את חורבן בית המקדש הראשון לדחיית המלצות ירמיהו להיכנע לבבלים, אך גם לחטאיו של עם ישראל ולריקבון מוסרי.
המקרא מתאר שהכהנים וחכמי העם עבדו עבודה זרה בבית המקדש עצמו ().
על פי חז"ל חרב בית המקדש הראשון בעיקר בשל שלוש עבירות חמורות שהיו בעם: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
חיפוי הקורבנות על עוולות מוסריות
בדברי כמה נביאים מהנביאים האחרונים עולה שאחת הסיבות לחורבן הייתה ביצוע עוולות מוסריות כרצח, גניבה וניאוף, שוחד והטיית משפט, שעליהן חיפו בהבאת קורבנות לבית המקדש מתוך אמונה שה' לא ירצה להחריב את ביתו שבו מקריבים לפניו.
בהיעדר יכולת לערוך חפירות ארכאולוגיות בשטח הר הבית, אין עדויות ארכאולוגיות לבית המקדש הראשון.
עם זאת, רוב החוקרים מניחים שהתקיים במקום מקדש, אם כי השוללים את קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת מניחים שהוא נבנה בתקופה מאוחרת לתארוכה של הממלכה המאוחדת - על פי המצדדים בממשותה.
בשנת 2011 נמצא בחורבת קאיפה דגם מפורט של מבנה בית המקדש חצוב באבן שתוארך לתקופת דוד ושלמה, תקופת ממלכת ישראל המאוחדת, וזוהה על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל עם בית המקדש הראשון.
באתר הארכאולוגי עין דארה, בצפון סוריה, נמצא מקדש המתוארך לתקופת הברזל שהוא בעל דמיון אדריכלי לתיאור התנ"כי של בית המקדש הראשון.
בית המשמר החדש הוא מבנה בשדרת אונטר דן לינדן במרכז ברלין בסמוך לצויגהאוס ולאי המוזיאונים.
המבנה נבנה בשנת 1816 בתכנונו של האדריכל קארל פרידריך שינקל בסגנון ניאו קלאסי.
במקור נבנה המבנה כבית משמר עבור חיילי נסיך הכתר של פרוסיה, ומכאן שמו.
מאז שנת 1931 משמש המבנה כאתר הנצחה.
המבנה הוקם בהוראת מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי כבית משמר עבור הקרונפרינזנפלאץ הסמוך.
פרידריך וילהלם הזמין את קארל פרידריך שינקל לתכנן את המבנה - היה זה המבנה הראשון הגדול ששינקל תכנן בברלין.
בחזית המבנה בנה שינקל אכסדרת עמודים בסגנון דורי.
בתבליט המפוסל בגמלון מעל האכסדרה נראית ניקה, אלת הניצחון, המסמלת את תפקידה של פרוסיה במלחמות נפוליאון.
המבנה שימש כבית מגורים עבור המשמר המלכותי עד תום מלחמת העולם הראשונה וביטול המלוכה בגרמניה בשנת 1918.
בשנת 1931 הוזמן האדריכל היינריך טסנוב על ידי ממשלת גרמניה לתכנן את המבנה כאתר הנצחה לחללי מלחמת העולם הראשונה.
טסנוב הציב במרכז האולם, מתחת לצוהר העגול שקרע בתקרה, גוש גרניט שעליו הונח פסל מתכת המדמה זֵר עלי אלון.
שמו של המבנה שוּנה ל"אתר ההנצחה לנופלי המלחמה".
הזֵר, שעוצב בידי הפסל הגרמני לודוויג גיס, מוצג כיום במוזיאון הגרמני להיסטוריה הסמוך.
המבנה נהרס כמעט לחלוטין בהפצצות שלהי מלחמת העולם השנייה ובארטילריה הסובייטית במהלך הקרב על ברלין.
ממשלת גרמניה המזרחית (המבנה ניצב במזרח ברלין) הורתה על שיפוץ המבנה והפיכתו לאנדרטה לקורבנות הפשיזם והמיליטריזם.
עבודות השיקום נמשכו שלוש שנים בפיקוחו של היינץ מהלן והמבנה המשוקם נחנך בשנת 1960.
בשנת 1969 - יום השנה ה-20 לייסוד גרמניה המזרחית, הושם במרכז המבנה נר תמיד, וכן נקברו במבנה שרידיהם של חיל אלמוני גרמני ושל קורבן אלמוני ממחנה ריכוז.
עד שנת 1990 ניצבו בחזית המבנה בכל עת משמר כבוד של שני חיילי צבא מזרח גרמניה.
בעקבות איחוד גרמניה בשנת 1990 שונה בשנת 1993 שם המבנה ל"אנדרטה המרכזית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לזכר קורבנות המלחמה והעריצות" (Zentrale Gedenkstätte der Bundesrepublik Deutschland für die Opfer des Krieges und der Gewaltherrschaft), ובמרכז אתר ההנצחה, מתחת האוקולוס הוצב פסלה של קתה קולוויץ "אם עם בנה המת".
בית המקדש של יוליאנוס נחשב לניסיון הרציני ביותר מאז מרד בר כוכבא, לקומם מחדש את בית המקדש בירושלים.
ניסיון ההקמה היה בשנת 362–363 לספירה (שנת ד'קכ"ב).
בשנת 330 הפך הקיסר קונסטנטינוס את הדת הנוצרית לדת המדינה של האימפריה הרומית.
עם זאת, ברחבי האימפריה בכלל ובארץ ישראל בפרט, חלק גדול של האוכלוסייה שמר על דתו הקודמת.
בשנת 361 עלה לשלטון ברומא הקיסר יוליאנוס אשר ביקש להחזיר את המצב לקדמותו ולהשיב את הדת ההלניסטית לגדולתה במקום הדת הנוצרית.
בשל מעשיו אלו נקרא על ידי היסטוריונים נוצרים "יוליאנוס הכופר".
יוליאנוס, אשר היה מדינאי מפוכח, ביקש לקרב אליו את היהודים הפזורים בממלכתו כדי שיהוו משקל נגד לנוצרים.
אמנם, בכתביו הפילוסופיים הוא מגנה את היהדות (גם אם הרבה פחות מאשר את הנצרות ורק כמי שהיוותה ערש לדת המעוותת הזו, לדבריו), אך במעשיו הוא עשה רבות כדי להתחבב על היהודים.
ב-19 ביולי 362 הגיע יוליאנוס לאנטיוכיה, בדרכו למסע מלחמה כנגד הפרסים.
הוא מצא זמן להפגש עם ראשי הקהילות היהודיות ושאל אותם, במעמד שריו, מדוע אינם מקריבים קורבנות לאלוהיהם.
הוא ידע את התשובה, אך הייתה נחוצה לו בקשה פומבית.
היהודים ענו שאינם יכולים להקריב כל עוד בית המקדש אינו קיים.
בתגובה השביע אותם הקיסר (לפי ההיסטוריון בן הזמן, גרגוריוס איש נזיאנזוס): .
יוליאנוס גיבה את ההצהרה בהבטחה לסיוע חומרי למפעל הקמת בית המקדש, כפי שהיה נהוג בביזנטיון.
מטרתו של יוליאנוס לא הייתה לחזק את היהודים אלא לתת מכה ניצחת לנוצרים.
הללו טענו שבעקבות צליבתו של ישו בטלה מן העולם עבודת הקרבנות, לצד יתר מצוות העשה שבתורה.
לשיטתם, חורבן בית המקדש השני לא נבע מחטאי היהודים בלבד, אלא היה חלק מהתוכנית האלוהית לכונן סוג חדש של יחסים בין האדם לאל ולהחליף את הדת העברית הישנה בבשורה החדשה שהביא עמו ישו.
יוליאנוס קיווה שחידוש עבודת הקרבנות במקדש יחליש את הטענות הנוצריות.
קשה לקבוע כיצד הגיבו היהודים להכרזת יוליאנוס, כיוון שבמקורות היהודיים (בני אותה תקופה) אין כל זכר לאירוע, וההסתמכות היא על דיווחים של כרוניקאים ואנשי כנסייה נוצרים, שעדויותיהם בעניין זה מוטות במובהק.
ההיסטוריון הנוצרי רופינוס, שחי באיטליה, דיווח כי ההכרזה עוררה בקרב היהודים שמחה והתעלות נפש.
לדבריו, ליהודי הגולה הייתה סיבה נוספת לשמחה כיוון שיוליאנוס ביטל את המיסים המיוחדים ליהודים וכן את מס האפוסטולי שהעלו לנשיא בירושלים.
יהודי ארץ ישראל שמחו גם הם.
יש עדויות על יהודי טבריה שלבשו בגדי כהונה ותקעו בשופרות.
ניתן לשער שאלו שלבשו בגדי כהונה היו הכהנים, שהגיבו בהתלהבות יתירה כיוון שעבודת בית המקדש קשורה בעיקר אליהם.
עם ההכרזה הפכו הכהנים לגורם ראשון במעלה בהכנות לחידוש עבודת הקרבנות.
לעומת העדויות על ההתלהבות העממית בקרב היהודים, מועטים הם המקורות שנשתמרו מהם ניתן ללמוד על עמדתם של הנשיא (הלל נשיאה או רבן גמליאל החמישי) והחכמים (אמוראי ארץ ישראל), שהנהיגו את העם מבחינה אדמיניסטרטיבית ורוחנית.
גם פרשיות אחרות שעוררו תסיסה משיחית בקרב היהודים, שהסמוכה שבהם, מרד גאלוס, אירעה רק תריסר שנים לפני כן, לא תפסו מקום בעל חשיבות ביצירה הספרותית היהודית שהשתמרה מאותה תקופה, ואין בידינו אלא לשער מה הייתה עמדת ההנהגה לגביהם.
ניתן לייחס עובדה זאת לאכזבה שפשתה בין היהודים בעקבות המהלך שכשל, שהובילה לניסיון למחיקת הפרשה העגומה מהתודעה ההיסטורית, על מנת שלא תוביל לייאוש מציפיות משיחיות לעתיד.
ייתכן גם שההפך הוא הנכון, והניסיון לבנין בית המקדש הושכח לשם הדחקת התקוות המשיחיות, ומניעת חיכוכים מסוכנים עם השלטונות.
אך יש המשערים שמלכתחילה הנהגת העם לא ראתה את הכרזת יוליאנוס בעין יפה.
מצד אחד הם היו חייבים להשתתף בשמחה הכללית, אך מאידך הדבר הוריד את קרנם.
הנשיא לא התייחס למשפחת כהונה אלא לבית דוד המלך, ולאחר בנין בית המקדש תתפלג ההנהגה בינו ובין הכהן הגדול.
גם ביטול המס שנגבה על ידי הנשיא עבור הקיסר, היה עלול לפגוע במעמד הנשיאות.
אומנם באותה תקופה השלטונות ממילא הלכו וצמצמו את מעמד הנשיאות, עד לביטולו המוחלט, כך שלנשיא לא היה הרבה מה להפסיד.
החכמים מצידם זכרו את המחלוקת העתיקה בין הצדוקים לפרושים שפלגה את העם בסוף ימי בית שני, שבחלקה נסובה סביב כללי העבודה במקדש.
ולבסוף, ראיה מפוכחת של מצב הדברים בזירה המדינית הייתה עשויה להוביל להסתייגות מהיוזמה לבנין המקדש: יוליאנוס היה יחיד בדעתו האנטי-נוצרית בהנהגה הרומית.
האופוזיציה הנוצרית הייתה גדולה ומשמעותית.
תלות מוחלטת באדם יחיד הייתה מסוכנת לציבור היהודי, שכן לא היה ברור כלל שיורשו ימשיך באותה דרך (יורשו אכן היה נוצרי וביטל את כל החלטותיו של יוליאנוס).
לחכמים הייתה גם דילמה אמונית.
האם ייתכן שבית המקדש ייבנה על ידי מלך עובד אלילים, שאינו משיח בן דוד?
עם זאת כנראה היו חכמים שנטו לומר שכן, דבר המוצא הד בדברי האמורא רב אחא, שאמר: "זאת אומרת שבית המקדש עתיד להיבנות קודם למלכות בית דוד".
דברי רב אחא באים כהמשך לדברי רבי אלעזר, המצדיק את הקמת הבית השני על ידי כורש מלך פרס, ויש הסוברים שדברי רב אחא באים לרמז על ההיתר להקמת הבית גם על ידי יוליאנוס.
עדות אפשרית להתלהבות העממית ניתן למצוא בכתובת עברית שנמצאה חקוקה על אבני הכותל המערבי, מתחת לקשת רובינסון.
בחפירות שנערכו אחרי 1967 נמצאה כתובת חרוטה באבן ולשונה: .
כתובת זו היא עיוות של הפסוק: ().
הכתובת, הלקוחה מנבואת נחמה לימות המשיח, נמצאה בגובה של 6 מטרים מעל למפלס הרחוב ההרודיאני, חישוב כיסוי השטח בשפכים הצביע על תיארוך הכתובת לתקופה הביזנטית.
לפיכך, שיער בנימין מזר שאת הכתובת המשיחית חרט בהתלהבות עולה רגל בתקופת יוליאנוס.
עם זאת, לא כל החוקרים מסכימים לתיארוך זה.
היהודים מהתפוצות החלו להיאסף בירושלים החל מסתיו 362 ועד אביב 363. קיימת עדות על הכנת כלי כסף כדי לעבד את אבני המזבח, משום שנאסר במפורש להניף עליהן ברזל.
הקיסר, בשהותו בבבל, ערב המלחמה עם הפרסים (מרס 363) דיווח ליהודי האזור: "אני מקומם בכל המרץ את המקדש החדש לאל העליון".
הפעולה הראשונה שבוצעה הייתה הרס יסודות מבנה על הר הבית.
הנוצרים טענו שמדובר בהרס יסודות בית המקדש השני, אשר נוצרים נהגו להראות כשריד המוכיח את צדקת נבואת החורבן של ישו.
אולם סביר יותר להניח שהיהודים הרסו את יסודות המקדש האלילי לכבוד אדריאנוס שניצב שם מימי איליה קפיטולינה.
עבודת הרס היסודות נמשכה עד ה-27 במאי 363.
ייתכן שאת אבן הפינה הניחו ב-18 במאי, ל"ג בעומר של אותה שנה, כפי שמתבקש מחקר המקורות שעסקו בהפסקתו הפתאומית של בית המקדש עם בנייתו ברעידת אדמה.
השערה זו הובילה להשערה אחרת, שתחילת הבנייה עקבה אחר תאריך הבנייה של בתי המקדש הראשונים, היות שגם בנייתם החלה בחודש אייר.
סופרים והיסטוריונים נוצרים מספרים כי אש ירדה מן השמים ושרפה את הפועלים, הם מספרים על רעידות אדמה כל לילה, על צלב ענק שנראה בשמיים ועוד.
כל זאת כדי להוכיח שרצון האל היה להפסיק את הבנייה.
דיווח אמין של איש צבא רומאי מספר על רעידת אדמה לילית שבעקבותיה ניצת חומר דליק (אולי גזים שהצטברו במחסן תת-קרקעי והתפוצצו כתוצאה מפליטתם בתוך הררי פסולת במקום אטום) וגרם לשריפה גדולה בשטח הר הבית.
ייתכן גם שיד נוצרי הייתה בהצתה, שלא הייתה מידי שמיים, כמו מבנים הלניסטיים רבים שבנה יוליאנוס ושהוצתו.
כך למשל, בסתיו 362, חודשים אחדים בלבד לפני האירוע המדובר בירושלים, עלה באש מקדש אפולו המפואר שבדפני, פרבר של אנטיוכיה, שהייתה נוצרית ברובה ועוינת ליוליאנוס, והקיסר האשים בגלוי את הנוצרים בהצתת המקדש.
אך רעידת האדמה והשריפה לא היו הגורם היחיד להפסקת העבודות.
שתי עדויות מתארות את החורבן כמתרחש עם תחילת הבנייה:
וכותב אמיאנוס מרקלינוס ההיסטוריון הרומאי בן התקופה:
מקור היסטורי בלתי תלוי מצביע על כך שהייתה רעידת אדמה בי"ח באייר בשנת 363, דבר המצביע על האפשרות שאכן בית המקדש נהרס ברעידת אדמה.
לדעת מנחם שטרן, נראה כי לאחר כישלון בניית הבית השלישי והאכזבה שבצדו, רב אחא עצמו התחרט על דעתו הקודמת וסבר כי מה שאירע הוא חרפה.
הפיכת דעתו משתקפת לדעת שטרן במדרש קהלת רבה, שבו נאמר (בדפוס ראשון, editio princeps) (ולא "לוליאנוס ופפוס"), ונראה כי "לוליאנוס" מופיע כאן במקום "יוליאנוס".
ב-26 ביוני 363 נהרג יוליאנוס בקרב בפרס, ובאוגוסט נודע הדבר בארץ.
יורשו היה הקיסר יוביאנוס שהיה נוצרי.
כך בא הקץ לניסיון הקמת בית המקדש השלישי.
ככל הנראה, חורבן בית המקדש השלישי ברעידת אדמה הותיר חותם על מיתוסים במאות הבאות.
רעידת אדמה מוזכרת במספר מקורות בהקשר של התאריך י"ח באייר, באירוע בעבר או כאירוע בעתיד.
תאריך זה הפך לצום יהושע, לזכר יהושע בן נון.
במקור היה צום יהושע בתאריך אחר, והוא הוסט לתאריך של רעידת האדמה.
מלבד התאריך, קיימת עדות מהמאה ה-14 המזהה את קברו של יהושע בהר מירון, לימים מוקד העלייה לרגל בל"ג בעומר.
הר מירון זוהה באותה תקופה כמי מרום, אתר הלחימה של יהושע במלכי הצפון.
בנוסף, ייתכן שחצור, אותה החריב יהושע, זוהתה עם מירון והייתה בעלת משמעות סמלית רבה.
בית המרחץ העתיק שוכן בסמוך למעיין מרים בכיכר המעיין שבנצרת.
המקום התגלה באקראי על ידי אליאס שאמה, אשר רכש חנות בכיכר בשנת 1993. בית המרחץ מתוארך בוודאות לתקופה הצלבנית וייתכן שהיה בשימוש קודם לכן, ואולי אף בתקופה הרומית.
המקום פתוח לקהל וניתן לסייר בחדר החם, ולהתרשם מההיפוקאוסט ומהתנור.
לאחר ששאמה רכש את החנות, הוא נתקל בבעיית רטיבות, אשר לא נפתרה גם לאחר שחפר ברצפת הנכס.
הוא גילה רצפת אבן עתיקה ומתחתיה חלל שבו מצא צינורות חרס הקבועים באחד הקירות, ומעבר בצורת קשת שהוביל למנהרה.
במנהרה התגלה מאוחר יותר תנור החימום של בית המרחץ.
עוד התגלו במקום מעברים מקורים שרוצפו בשיש לבן ושתקרתם נתמכה בעמודים עשויים מלבנים, וכן כלי קיבול.
רשות העתיקות נדרשה לתגלית בשנת 1993, וקבעה כי מדובר בבית מרחץ עות'מאני שהוקם בשנת 1885. בקביעתה זו אפשרה הרשות לשאמה להמשיך בחפירות כרצונו, שכן המקום היה לכאורה חסר ערך היסטורי של ממש.
כאשר החנות נפתחה, אפשר שאמה ללקוחותיו לבקר בחפירות.
אחד מהם ציין כי הממצאים מזכירים במידה רבה את בית המרחץ הרומי בעיר באת' באנגליה.
עקב כך פנה שאמה לעיתונים ברחבי העולם, והידיעות הביאו למקום ארכאולוגים רבים, ובהם צבי שחם אשר תיארך את בית המרחץ לתקופה הצלבנית.
הערכה זו אושרה בבדיקות תיארוך פחמן-14. מחקר באמצעות מכ"ם חודר קרקע (ground penetrating radar או GPR) שנערך בחנות ובסביבתה בשנים 2004-2005, גילה כי מתחת לבית המרחץ שנחשף שוכן חלל נוסף.
חלל זה נמצא בעומק של עד 2.5 מטרים, והוא שוכן באותו מפלס של מערכות המים של מעיין מרים הסמוך.
הארכאולוג האמריקאי ריצ'רד פרוינד מאוניברסיטת הארטפורד, טען כי החלל שמתחת לבית המרחץ הוא בית מרחץ רומי.
אם אכן יוכח כי בית המרחץ הוא רומי, ישמש הדבר כראיה חדשה לחשיבותה ולמעמדה של העיר נצרת בתקופה זו, והוא עשוי להיות בעל משקל לקביעה היכן בדיוק התרחשה הבשורה למרים.
בית המקהלה, באדריכלות כנסייתית, הוא כינויו של אזור הכנסייה או הקתדרלה שבין הטרנספט (בית הרוחב) או הספינה (במקרים בהם אין טרנספט, או במקרים בהם חלק מהספינה נמצא מערבית לטרסנפט) לבין אזור הקודש המכיל את המזבח.
לרוב האזור נמצא בחלקו המזרחי ביותר של הספינה, אולם במנזרים, בהם הציבור אינו משתתף בתפילה, לעיתים, נמצא בית המקהלה בחלק המערבי של הספינה.
לעיתים קרובות בית המקהלה מסתיים באפסיס, גומחה חצי-מעוגלת בה נמצא המזבח הראשי (בקתדרלות וכנסיות אנגליות בדרך כלל אין אפסיס ובית המקהלה מסתיים בקיר ישר ובו חלון ויטראז' גדול).
באדריכלות הכנסייתית הקדומה, אזור הקודש היה ממוקם בקצה המערבי של הספינה.
המקהלה עמדה בסמוך למזבח על מנת להשתתף בטקסים, וגדר שכונתה "cancelli" הפרידה בין מושבי המקהלה לבין מושבי המתפללים.
לימים התפתחה גדר זו לסורג המפריד בין המתפללים לבין המקהלה ואזור המזבח.
סורג זה נועד להפריד בין החלק הציבורי של הספינה הראשית, ששימש כמושבים למתפללים בעת טקסים ותפילות, אך גם שימש למטרות חולין (כגון מסחר) בזמנים שבהם לא נערכו תפילות, זאת לעומת בית המקהלה ששימש רק לענייני דת ופולחן.
בית המקהלה התפתח והפך לאזור הכולל מבנה מושבים עשוי עץ.
לרוב עוטרו בית המקהלה ומושביו בתגליפי עץ רבים (דוגמה ידועה לכך הם תגליפי העץ של ירג סירלין האב במינסטר של אולם).
בתקופה קדומה יותר שימשו ספסלים ארוכים את מושב המקהלה.
בהמשך עם התפתחות המבנה נבנו מושבים לכל אחד מחברי המקהלה, כאשר אלה יכלו להתקפל על מנת לאפשר לחברי המקהלה לעמוד, ולכרוע ברך במהלך התפילה.
לעיתים עוצב המושב על מנת להקל על חברי המקהלה העומדים בזמן התפילה ולאפשר הישענות נוחה עליו.
בקתדרלות מוקם מושבו של הבישוף - הקתדרה - באזור בית המקהלה.
מושב זה הופרד משאר מושבי בית המקהלה בכך שהיה גבוה מהם וחופה בגג עץ.
"בית המשפט" הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב"קול ישראל" במשך שנים רבות, וכללה משפט מבוים, שהתבסס על משפט אמיתי שנערך בישראל או בחו"ל.
את הפורמט של התוכנית הגה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 השדרן יעקב בן-הרצל, משפטן בהשכלתו, והוא שכתב והגיש את התוכנית.
סדרת התוכניות הראשונה שודרה מתחילת שנות ה-50 עד שנת 1955, שבה יצא בן-הרצל להשתלמות בארצות הברית במסגרת "פוינט-פור" – תוכנית מלגות של ממשלת ארצות הברית לכוכבי רדיו וטלוויזיה.
התוכנית חודשה בשנת 1965 ושודרה מדי שבוע עד שנת 1983, בהגשתו של בן-הרצל ובהפקת רחל הרמתי.
שידורה של כל תוכנית נמשך כשעה.
בן הרצל פתח כל תוכנית במילים: "גבירותי ורבותי, עלילת המשפט שלפניכם אירעה במציאות, ושמות ופרטים שונו כדי שלא לפגוע באנשים חפים מפשע".
אב בית-דין – שופט או שופט לשעבר.
תובע – אחד מאנשי פרקליטות המדינה.
סניגור – עורך-דין נודע בתחומו.
"מושבעים" – עיתונאים שהציגו את הפן הציבורי ורב שהציג את הפן היהודי-דתי.
פקיד עזר (כרוז) שתפקידו העיקרי היה הקריאה הידועה: "בית המשפט", והצגת העדים, בקריאה רמה שנועדה להזמינם מהמסדרון.
בין המשתתפים כאב בית הדין נטלו חלק השופט שלמה תוסיה-כהן וויקטוריה אוסטרובסקי-כהן, שהתחילה להשתתף בתוכנית בהיותה תובעת ומונתה לשופטת אחרי שסיימה את תפקידה כ"שחקנית".
התובע הראשון היה פרקליט מחוז תל אביב יעקב בר-אור שהיה גם סגנו של גדעון האוזנר, התובע במשפט אייכמן.
התובע השני היה סברין שראטר, שבתוקף תפקידו בפרקליטות נכח בתלייתו של אייכמן ופיזור אפרו בים.
התובעת השלישית פנינה דבורין, שהייתה בתחילת דרכה בפרקליטות וכבר אז בבחינת "כוכב עולה".
כסנגורים כיהנו עורכי הדין גבריאל בך, שהיה אחר כך לשופט בית המשפט העליון, אמנון גולדנברג, צבי לידסקי, נירה לידסקי, אמנון זכרוני, גד נשיץ ודוד יפרח .
עם תחילת שידור התוכנית קמה סערה בלשכת עורכי הדין ונאסר לפרסם את שמות המשתתפים מפאת פרסומם האישי, שהיה אסור ולא נאה באותם זמנים.
בין ה"מושבעים" ניתן היה לשמוע את העיתונאים אורי קיסרי, שלום רוזנפלד, גבריאל צפרוני והפסיכולוג הקליני אוריאל עקביא.
שחקנים רבים וידועים השתתפו בתוכנית, בהם יוסי בנאי, אבנר חזקיהו, שלמה בר-שביט, עדנה פלידל, טובה פרדו, חינה רוזובסקה, מרים זוהר, ליא קניג, תיקי דיין, אסתר גרינברג-שבק, יעקב בן-סירא, גדעון זינגר, נירה רבינוביץ', אברהם ניניו, בצלאל לונדון, דודו טופז ועוד.
פקיד העזר (הכרוז) היה שלמה פנדו, וזה היה גם תפקידו במציאות.
בֵּית הַמַּרְכָּבוֹת היה יישוב מקראי בנחלת שבט שמעון ביהודה, בין חצר סוסה לבין צקלג.
ייתכן כי נעזב מיושביו לפני תקופת מלכותו של דוד המלך, וזאת על פי הנאמר בספר דברי הימים:
בעת החדשה הוצע לזהותה בתל אבו הֻרֵירֶה, או בתל אל-מַרְכֵּב.
בית המערבים (כונה גם חצר תלמוד-תורה דק"ק המערביים) הוא בנין ברחוב מעלות אל-ח'אלידיה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, מול ישיבת שובו בנים.
הבניין נבנה על ידי קהילת "עדת המערביים" יוצאי מרוקו.
בבניין זה התגורר הרב עקיבא יוסף שלזינגר בעלותו לארץ ישראל.
בשנת ה'תרכ"ה (1865) תרם אחד מעשירי יהדות מרוקו כ-5,000 פרנק לבניית מרכז רוחני בעיר העתיקה.
הרב דוד בן שמעון (המכונה 'צוף דב"ש' על שם ספרו), השתמש בכספים לבניית בית המערבים כמרכז ליוצאי מרוקו וצפון אפריקה בירושלים.
מבנה "בני עדת המערבים" הבניה הושלם בי"ד אדר ב' ה'תרכ"ז (21 במרץ 1867).
הבניין כלל שלוש קומות ושכנו בו שני בתי כנסת ותלמוד תורה לילדי הקהילה.
עשרים חדרים נוספים שמשו עבור למגורי תלמידי חכמים, אלמנות ויתומים.
שנים מעשירי רבאט שעלו לאחר מכן לירושלים: מימון עמיאל ושלמה אבושדיד (אביהם של ד"ר אברהם אבושדיד ושל לאה אבושדיד, רעייתו של איתמר בן-אב"י) תרמו סכום גבוה עבור הקמת ישיבה במבנה.
הערבים כינו את המתחם "מקום מגורי הכולל" (דאר אל כולל) לפי שכולל היה שמה של קהילה ביישוב הישן..
באבן זיכרון שהייתה קבועה בבניין נכתב:
בכניסה למתחם נבנתה קשת מפוארת מאבני שיש מקושתות.
בכניסה ניצבו שתי דלתות ברזל, עליהם מגן דוד גדול.
אברהם משה לונץ מתאר בספרו "מורה דרך" (יצא לאור בשנת ה'תרנ"א):
במפקד של תושבי ירושלים בשנת ה'תרל"ה - 1875, (לקראת ביקורו של משה מונטיפיורי).
נאמד מספר תושבי בית המערבים ב-120 נפש.
ביל"וי שביקר במקום בשנת תרמ"ו (1885) מתאר:
בשנת ה'תרצ"ב (1932) ערך ועד קהילת ירושלים סקר על גורל בתי היהודים בעיר העתיקה.
לאחר איחוד ירושלים בתשכ"ז 1967, נמצא בית המערבים שומם.
בכניסה נותרו שתי דלתות הברזל שעליהם מגן דוד גדול.
בקיר נותר שקע גדול, ששימש בשעתו למזוזה.
בפנים נותר לוח הנצחה גדול עליו נכתב
בשנת ה'תשל"ט 1978 פנו קבוצת בוגרי ישיבת הסדר ל"ועד עדת המערבים", בבקשה להשתמש במתחם השומם.
הוועד סירב בתחילה, אך לבסוף הסכים שתוקם במקום ישיבה לכהנים.
בחנוכה בשנה זו, נחנכה במקום ישיבת "תורת כהנים" ללימוד הלכות הקודש והמקדש.
עם חידוש ההתיישבות היהודית ברובע המוסלמי, היה בית המערבים הבית הראשון אליו חזרו יהודים להתגורר.
הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי מסר שיעורי תורה במקום..
בשנת 2013 פועלת במקום ישיבת "תורת כהנים".
בנוסף מתגוררות במתחם מספר משפחות יהודיות.
התושבים מקבלים אבטחה של לוחמים ביחידה אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל.
בית המשפט החוקתי הפדרלי הוא בית המשפט העליון החוקתי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, אשר הוקם על פי חוקת גרמניה (Grundgesetz).
מאז הקמתו עם כינון הרפובליקה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שוכן בית המשפט בעיר קרלסרוהה - מרוחק במכוון מן המוסדות הפדרליים האחרים בברלין (קודם לכן בבון ובערים אחרות).
עיקר תפקידו של בית המשפט הוא ביקורת שיפוטית, והוא רשאי להכריז על חקיקה בלתי חוקתית, ובכך הוא הופך אותה לבטלה.
במובן זה, בית המשפט החוקתי הפדרלי דומה לבתי משפט עליונים אחרים בעלי סמכויות ביקורת שיפוטית, אך הוא מחזיק במספר סמכויות נוספות, והוא נחשב לאחד מבתי המשפט הלאומיים התוססים והחזקים ביותר בעולם.
שלא כמו בתי משפט עליונים אחרים, בית המשפט החוקתי אינו שלב בלתי נפרד מתהליך השיפוט או הערעור (למעט מקרים הנוגעים למשפט בינלאומי חוקתי או פומבי), והוא אינו משמש כבית משפט רגיל לערעורים, כמו בתי המשפט הנמוכים או בית המשפט העליון הפדרלי, שעוסק בהפרות של חוקים פדרליים.
סמכותו של בית המשפט מתמקדת בסוגיות חוקתיות ובציות של המוסדות הממשלתיים לחוקה.
תיקונים חוקתיים או שינויים שנעשו על ידי הפרלמנט כפופים לביקורת השיפוטית של בית המשפט, שכן הם חייבים להיות תואמים את העקרונות הבסיסיים ביותר של חוקי היסוד המעוגנים על ידי סעיף נצחי.
נוהג בית המשפט הוא בדרך כלל ביקורת חוקתית עצומה מצד אחד, והמשכיות של הריסון השיפוטי ותיקונים פוליטיים מאידך גיסא, יצרו מגן ייחודי של חוקי היסוד מאז מלחמת העולם השנייה ונתנו לו תפקיד משמעותי בדמוקרטיה המודרנית של גרמניה.
לבית המשפט מתמנים שופטים על ידי בתי הפרלמנט, חצי מהבונדסראט וחצי מהבונדסטאג, כאשר לכל מינוי נדרש רוב של שני שלישים בבית, כאשר בבונסטראט רוב זה הוא מכלל חברי הבית, ובבונדסטאג - מקרב המצביעים, ובלבד שרוב זה יהיה רוב מכלל חברי הבית.
מינוי שופט בבונסטאג נעשה על ידי הקמת ועדה בת 12 חברים המשקפת את יחסי הכוחות בבית, המוקמת בתחילת הכהונה של הבית.
כל עבודת הוועדה והצבעותיה חשאיות.
מועמדים שזכו לפחות בשמונה קולות יועברו לבחירה חשאית על ידי כלל חברי הבית.
על מנת להיבחר נדרש להשיג רוב של שני שלישים מקרב המצביעים וגם שרוב זה יהיה רוב של כלל חברי הבית.
על פי החוקה, הדרישה היחידה היא שהמועמד ייבחר על פי רוב של שני שלישים מכלל חברי הבית.
בית המרציפן והשוקולד הוא מרכז מבקרים השוכן בכפר תבור, הידוע בשם העבר "מוזיאון המרציפן".
המרכז הוקם ב-1998 בחצר מוזיאון המושבה בכפר תבור אשר היה מקום משכנו בשלוש שנותיו הראשונות.
במאי 2001, עת הוקם יקב תבור, עבר בית המרציפן למתחם חוות היין, בו הוא שוכן עד היום.
בית המרציפן והשוקולד מציע סדנאות פיסול במרציפן ובשוקולד, לצד תצוגות של פסלי מרציפן המשלבות דמויות היסטוריות עם גיבורי תרבות ופנטזיה.
בשנת 2020, כתגובה להתפרצות מגפת הקורונה בישראל, מרכז המבקרים של בית המרציפן הסב חלק מהתצוגה שלו לטובת תוצרת חקלאית ישראלית, אותו כינה "בית השקד".
בית השקד הוא מותג של בית המרציפן והשוקולד לייצור ושיווק ממרחים ומוצרי בריאות טבעוניים.
הוא הוקם בשנת 2020 בכפר תבור.
בשנת 1998 הקימה ג'יליאן פלד מפעל קטן לייצור מרציפנים בעפולה, אך בהמשך נאלצה לסגור אותו בשל קשיים כלכליים.
בנה, תמיר פלד, הקים ביחד איתה את "מוזיאון המרציפן" בכפר תבור באותה שנה.
בשנת 2001 עבר המוזיאון למשכנו החדש בכפר תבור, סמוך למתחם יקב תבור.
בשנת 2008, מוזיאון המרציפן החל לשווק את מוצריו לחנויות שונות בישראל.
בשנת 2020 החברה בכפר תבור העמידה מותג עצמאי בשם "בית השקד".
בית המצבור הוא מותחן פלישה לבית אמריקאי משנת 2012 שביים הבמאי הונצואלי אדוארדו רודריגס לפי תסריט של גארי ספינלי.
במרכז העלילה בני זוג נשוי העוברים להתגורר בבית שרכשו לאחרונה, מגלים שהבית קשור לפעילות של קרטל סמים, ונאבקים עם שליחי הקרטל הפורצים לתוכו.
בתפקידים הראשיים: שון פריס, בריאנה אביגן, דולף לונדגרן וג'ון הְוּוֵרְטַאס.
הסרט יצא בארצות הברית לבתי הקולנוע ולצפייה על פי דרישה ב-11 במאי 2012, וקיבל ביקורות שליליות בדרך כלל.
בסצנת הפתיחה נשמע דיווח בחדשות אודות מלחמת כנופיות סוחרי סמים במעורבות קרטל מסיודאד חוארס, שבמהלכה נעלם באופן מסתורי מילארד הנסון, ברון סמים מקליפורניה.
על רקע הדיווח, נכנס גבר לתא וידוי בכנסייה, אומר לכומר שהוא מעוניין לתרום כסף לכנסייה, מבקש סליחה ומתאבד בירייה בראשו.
הסרט עובר אל בני הזוג דייוויד ואיימי נאש (פריס ואביגן) שעברו מאוהיו לקליפורניה.
דייוויד הוא בנקאי מומחה לנדל"ן.
ליום הולדתה של איימי, דייוויד מפתיע אותה עם בית אחוזה שרכש במחיר מציאה מעיקול תוך הפעלת קשריו בבנק, עם בריכה ובר להגשת משקאות.
בתחילה, איימי מסויגת, אך כאשר היא רואה שדייוויד מאוכזב, היא משנה גישה ומביעה שמחה.
הוא מראה לה איך להשתמש במפתח דיגיטלי ביומטרי באמצעות טביעת אצבע, ומתגאה במערכת אבטחה היקפית המזהה פנים ומאתרת תנועות.
זרם החשמל לבית עדיין מנותק, אך המערכת פועלת באמצעות מקור חשמל נפרד מהזרם הראשי.
טריש, חברתה של איימי עוברת אצלם לברכם על רכישת הבית, נותנת במתנה מספריים מעוצבים מעשה אמן, ועוזבת.
אחר כך דופק בדלת שוטר מקומי בשם ריי, מבקש להציץ פנימה, מברך את בני הזוג על הגעתם לשכונה, והולך.
הם שומעים רחשים מכיוון כירה כבדה הניצבת באופן מוזר בחדר המבואה, אך פוטרים את הדבר כבעיית עכברים שיש להדביר.
אחרי השקיעה, דייוויד ואיימי חוגגים במגע מיני, איימי נשרטת מאריח רופף בקיר והולכת לחדר הנוחיות לטפל בשריטה.
דייוויד בודק ומגלה שכל החיפוי רופף, עוקר אריחים ומוצא מצבור של אריזות הרואין חבוי בתוך הקיר החלול.
איימי חוזרת ונבהלת למראה המצבור.
הם יוצאים מבוהלים מהבית, נתקלים בריי השוטר ומתחילים לספר לו מה מצאו בפנים.
ריי עונה שהוא התערב עם חבר שלו אם הם ימצאו את המצבור עוד באותו ערב, שולף אקדח ודורש שייכנסו חזרה.
דייוויד מצליח לעכב את ריי והם נמלטים ממנו וננעלים בתוך הבית.
הוא יורה לעבר החלון, אך השמשות חסינות לקליעים.
ריי מנסה להיכנס דרך הדלת האחורית, יורה דרך המנעול ודייוויד נפצע במותנו.
כאשר ריי עומד לירות באיימי, היא נרתעת לאחור ומפעילה במקרה מתג המוריד תריסי פלדה.
פתחי הבית נחסמים וריי נותר בחוץ.
בעוד בני הזוג תוהים על טיבו של הבית, מגיע אנדרו ספקטור, שותפו של ריי (המערכת מזהה שהוא חמוש), ומתרעם על התנהלותו המרושלת.
ספקטור מסביר שאי אפשר להיכנס לבית ללא המפתח הביומטרי, ויש לתפוס את דייוויד חי.
הוא מתכוון להתקשר לממונים, אך ריי משכנע אותו להימנע מזאת, כי שניהם יפסידו.
בתוך הבית, דייוויד מבין שהפושעים יודעים מה קורה בפנים, מוצא מתקן ציתות, מבין שהאזינו להם כל הערב, ומשמיד את המיקרופון.
מתברר שהבית מבוצר כולו, ודייוויד, כחובב "הסמויה", מסביר שסוחרי סמים נוהגים לבצר בתים כדי שהמתחרים שלהם לא ימצאו את מלאי הסמים.
אולם אז לא ברור מדוע סוחרי סמים אפשרו את עיקול הבית.
בניסיון להיפטר מהפושעים, השניים אורזים את ההרואין בתוך שקי אשפה ומשליכים מהחלון, בתקווה שיניחו להם, אך ספקטור זורק את השקים לפח האשפה ומסביר שהם לא מעוניינים בהרואין, ולא מתכוונים לעזוב.
הפושעים מנסים למצוא פתח כניסה.
ריי אומר לספקטור ש"החברים מדרום לגבול" (בסיודאד חוארס) אומרים שספקטור כבר עשר שנים מצליח במעשיו, והוא כנראה שווה להם את ההשקעה.
הוא תוהה אם בני הזוג כבר מצאו "את זה" וספקטור עונה שזה כבר לא משנה.
איימי מחליטה לנסות לברוח מהבית בקפיצה מעל הגדר, אך דייוויד, שלא רוצה לסכן אותה, יוצא בעצמו, נתקל בחבל ממעיד שספקטור מתח לרוחב השביל, ונופל לבריכה.
ריי שומע וממהר לעבר דייוויד.
איימי רואה את המתרחש במצלמות האבטחה ויוצאת להזהיר אותו.
ריי יורה לעברה, מחטיא, והיא חוזרת פנימה, אך ספקטור הספיק להיכנס לבית ותופס אותה.
היא מתיזה בפניו חומר ניקוי, נמלטת ממנו וסוגרת את הדלת האוטומטית אחריה.
ספקטור מאיים שאם היא לא תפתח, ריי יהרוג את דייוויד.
בינתיים בחוץ, דייוויד יוצא מהבריכה לעבר מבנה הבר.
ריי חושב שדייוויד נכנס פנימה, יורה בדלת אך דייוויד נמצא מאחורי קיר המבנה.
הוא מסיח את דעתו של ריי, וכשזה מתרחק, דייוויד נכנס לבר, מוצא בקבוק חומר דליק ומצת, מפזר את החומר, מפתה את ריי להתקרב ומצית אש, רגלו של ריי נשרפת והוא טובל את הרגל בבריכה לכבות את האש.
דייוויד חוזר לתוך הבית כשאיימי חשבה שהוא מת, והיא חובשת את כף ידו שנכוותה באש.
ריי הזועם מוציא ממכוניתו רימון יד, מטפס על הגג וזורק את הרימון דרך הארובה.
השניים מספיקים לתפוס מחסה, לא נפגעים, ואיימי רק סובלת מהלם.
דייוויד מוציא מחפציו אקדח זיקוקים ויורה זיקוק למעלה דרך הארובה.
ריי נפגע בצווארו ונופל מהגג.
רותח מזעם, הוא מאיים דרך החלון ומסתלק.
איימי מתעשתת ומתוודה באוזני דייוויד שהיא כועסת על שהם עזבו את אוהיו רק למען הקריירה שלו.
היא אומרת שהפושעים רוצים משהו שנמצא בתוך הבית, והם מתחילים לחפש.
בחוץ, ספקטור זועם על ריי בגלל הרימון, ומתכוון להתקשר ולעדכן את "קוליקן", הבוס שלהם.
אבל ריי מתרה בו לא להתקשר, משום שמנהלי הקרטל בחוארס כבר החליטו לחסל את ספקטור שביקש לפרוש מפעילות, אבל יודע יותר מדי, והוא לא יראה אור יום.
ריי מציע לו עסקה: ספקטור יעזור לו להשיג את "החבילה", וריי יעזור לו לברוח עם ההרואין.
ספקטור נאלץ להסכים, מביא את ריי אל פתח מנהרה שמובילה מהחצר אל תוך הבית, מתקשר לאשתו וקובע להיפגש איתה הלילה במקום מוסכם מראש.
בחיפושיהם, דייוויד ואיימי מוצאים דלת נסתרת שמאחוריה משרד ובו ספרי חשבונות וחוזים של קרטל הסמים.
לפתע הם שומעים רחשי גירוד חזקים מכיוון הכירה.
הם מזיזים את הכירה ומוצאים מתחתיה מרתף ובו גבר קשיש, מוזנח ומעורפל הכרה.
באמצעות גזרי עיתונים שמצא בבית, דייוויד מזהה שהאיש הוא מיליארד הנסון, ברון הסמים הנעלם (מוזכר בסצנת הפתיחה).
בעוד ריי עושה את דרכו במנהרה אל תוך הבית, ספקטור ניגש ודופק בדלת.
בני הזוג מעבירים את מיליארד לתוך המשרד ומחזירים את הכירה למקומה.
ספקטור מדבר על ליבו של דייוויד שיאפשר לו להיכנס ואחר כך ילכו איש לדרכו.
הוא מספר לאוזניה של איימי, שבעליו הקודם של הבית המעוקל עבד עבור קרטל הסמים, ואתמול הוא היה אמור ליצור קשר טלפוני עם אנשי הקרטל, אבל במקום זאת, התאבד בתוך תא וידוי בכנסייה (האירוע בסצנת הפתיחה).
דייוויד ידע על טיבו של האיש והתאבדותו, ניצל את קשריו בבנק כדי להשתלט על הבית, אך הסתיר זאת מאיימי.
ריי מגיע אל מתחת לרצפת המטבח ומנסה להיכנס.
איימי לוקחת את המספריים שנתנה לה טריש במתנה, ונועצת אותם בגב ידו.
ריי יורה בפראות לכל עבר, והשניים נמלטים אל המשרד הנסתר, שם נמצא גם מיליארד.
ריי נכנס ופותח את הדלת לספקטור.
תוך כדי שהם ניגשים לכירה, ספקטור מספר שקוליקן החזיק את מיליארד הנסון כבן ערובה, במטרה להחליפו תמורת שני בוסים מהקרטל האסורים בכלא סן קוונטין.
מאחר שהמפתח הביומטרי לא בידיהם, שני הפושעים מתחילים לנסר את סורג המרתף במסור חשמלי כדי להגיע אל מיליארד.
דייוויד רואה את המתרחש דרך חריר בדלת הנסתרת, ומבין שכאשר לא ימצאו את מיליארד, הם יחפשו והרגו את כולם.
הוא רואה רובה שעון אל הקיר מאחורי גבם של הפושעים העסוקים, ובחסות רעש המסור הוא יוצא במטרה להגיע לרובה.
מיליארד מתאושש מבולבל, ואיימי משתיקה אותו כדי שלא יסגיר אותם.
דייוויד מגיע לרובה כאשר הפושעים מגלים שמיליארד נעלם ומסתובבים, והוא מסתתר מאחורי קיר.
ספקטור אומר שהשלושה עדיין בתוך הבית.
מיליארד מזהה את הקול ואומר שזה האיש שחטף אותו.
שוטר דופק בדלת, ריי פותח ומתחזה לדייר.
השוטר מברר דיווח בקשר לירי זיקוק.
דייוויד מגיח מאחור, מכוון את הרובה אל ספקטור ואומר לשוטר שאלה פורצים שרוצים להרוג את אשתו ואותו, אך השוטר לא מאמין לו.
בתוך המולת הצעקות, ריי יורה והורג את השוטר.
אחר כך הוא תופס את דייוויד ומאיים להורגו, אך ספקטור הורג את ריי.
מיד אחר כך נכנסת טריש המבקשת לדבר עם איימי אחרי שבן הזוג שלה נפרד ממנה.
היא רואה את מראות הזוועה, וספקטור הורג אותה.
אחר כך הוא דוחק בדייוויד לסיים את העבודה בטרם תגיע המשטרה לחפש את השוטר המת.
הוא דורש מדייוויד את המפתח הביומטרי, אך זה מסרב.
ספקטור שובר את אצבעותיו ומשתמש בטביעת האצבע של דייוויד לפתוח את החדר הנסתר, אך החדר ריק.
איימי מופיעה מאחור עם הרובה, יורה בספקטור והם נועלים אותו בחדר.
דייוויד, איימי ומיליארד פונים לברוח מהכניסה הראשית, אך ספקטור הצמיד לדלת מטען נפץ, והם לא יודעים איך לנטרל את המטען.
כמו כן, מתג דלתות הביטחון שבור.
הם מחליטים לברוח דרך המנהרה.
בינתיים, ספקטור, שלבש אפוד מגן, מתאושש, מוציא מכיסו מטען נפץ נוסף, מפוצץ את קיר החדר, ויוצא אליהם.
מיליארד מנסה לברוח, אך נורה.
לפני שספקטור מספיק לירות בבני הזוג, ניידות משטרה מגיעות לבית.
ספקטור מורה לדייוויד להתחבא ומזהיר שאם המשטרה תמצא את דייוויד בטרם ספקטור יברח, איימי תמות.
ספקטור יוצא כשאיימי צמודה אליו ואקדח מוסתר בשרוולו, ומספר לבלש המשטרה שהוא אביה של איימי, והם ניצלו כרגע משני פורצים שבאו כנראה לחפש סמים.
בנוסף, הוא מסביר שאחד הפורצים ברח זה עתה, ונותן תיאור של דייוויד.
כאשר פרמדיקים מוציאים את מיליארד על אלונקה, פצוע אך חי, ספקטור נראה מוטרד, וחשדו של הבלש מתעורר.
בינתיים בתוך הבית, שוטר ניגש אל פתח המנהרה.
דייוויד מופיע, משתלט על אקדחו של השוטר ובורח דרך המנהרה כאשר שוטר נוסף רודף אחריו, אך הוא מצליח לצאת לחצר ולנעול את פתח המנהרה.
הבלש החושד שספקטור לא דובר אמת, מבקש לשוחח ביחידות עם איימי, וכאשר ספקטור משחרר אותה, היא זועקת לעזרה.
הבלש מנסה להרגיע אותה, וספקטור הורג אותו.
דייוויד מגיע למקום ובעקבותיו מגיעים השוטרים.
כדי להציל את איימי, הוא מכוון את האקדח לעבר השוטרים והם יורים בו.
ספקטור גורר את איימי הצידה, מהמם אותה במכת אגרוף ופונה אל האמבולנס לחסל את מיליארד.
איימי מתאוששת, רצה אחרי ספקטור ונועצת את המספריים בגופו.
הוא מסתובב ושולף אקדח, אך שוטרים מגיעים ומחסלים אותו.
הסרט מסתיים עם עלות השחר, כאשר דייוויד על אלונקה באמבולנס, ואיימי לידו.
היא מספרת לו שכאשר ספקטור התחזה לאביה, הוא אמר לה שבפעם הבאה היא תבחר בית חדש, ודייוויד מסכים עם הרעיון הזה.
+שחקניםדמויותשון פריסדייוויד נאשבריאנה אביגןאיימי נאשדולף לונדגרןאנדרו ספקטורג'ון הְוּוֵרְטַאסריי ג'אפהריצ'רד הולדןמילארד הנסוןאלישה אוקסיטרישדון יסובלש משטרה
הסרט צולם בבאטון רוז', לואיזיאנה, בין התאריכים 9 במאי – 2 ביוני 2011, ויצא לקהל הרחב בארצות הברית ב-11 במאי 2012. ברוב המדינות יצא הסרט בעיקר בפורמט DVD ו-Blu-ray.
דניס הארווי כתב במגזין הבידור "וראייטי" שהבימוי חסר השראה, וביצוע שגרתי ודמויות לא מרגשות הופכים את הסרט, במקרה הטוב, להעברת זמן סבירה.
בביקורת באתר "Arrow In The Head" נכתב שהסרט משעמם, למרות הופעה רבת עוצמה של הוורטאס, בריאנה אביגן שמוציאה את המיטב ממה שניתן לה, וכן סצנות חוץ שהוקרנו באופן מבריק במסכי מצלמות אבטחה, בזכות טביעת עין פקחית של הבמאי.
בראיין אורנדורף כתב שהסרט לא מצליח לייצר אמינות ונראה כמו גרסת בי מובי ל"החדר" של דייוויד פינצ'ר, תוך ניסיון ליצור מהומה קלסטרופובית עם אמצעים דלים בכל הנוגע למשחק, בימוי ותסריט.
זאת, משום שרודריגס איננו פינצ'ר, פריס ואביגן חסרים את הכריזמה הנחוצה למימוש הדמויות שלהם, והוורטאס הופך את דמות המשנה המאיימת שלו לבריון מעייף.
בית המשפט היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית, שנוצרה על ידי גרג ספוטיסווד.
הסדרה עוקבת אחר חייה של השופטת לולה קרמייקל ואחרי חייהם האישיים של שופטים, תובעים וסנגורים ציבוריים שעובדים איתה בבית משפט בלוס אנג'לס.
בחודש מאי 2021, הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות, לפני שחודשה לעונה שלישית על ידי ערוץ OWN בספטמבר.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-7 ביוני 2022.
סימון מיסיק כשופטת לולה קרמייקל, שופטת חדשה ואידיאליסטית בבית המשפט העליון במחוז לוס אנג'לס, תובעת לשעבר.
לולה נשואה לסוכן ה-FBI רובין, וילדם הראשון נולד בעונה השנייה.
וילסון בת'ל כסגן התובע המחוזי מארק קלן, חבר פרקליטות מחוז לוס אנג'לס וחברה הטוב ביותר של לולה קרמייקל.
מארק נמצא בקשר עם איימי קווין.
ג'סיקה קמאצ'ו בתפקיד אמילי לופז (אמילי לופז-בטיסטה לשעבר), חברת משרד הסנגוריה הציבורית של מחוז לוס אנג'לס הנמצאת בתהליך גירושין מבעלה שכנגדו יש לה צו הרחקה.
יצאה בעבר עם לוק ווטקינס.
היא ולוק נפרדו כתוצאה ממחאת Black Lives Matter.
ג'יי אלכס ברינסון כסגן השריף לוק ווטקינס
רותי אן מיילס בתפקיד שרי קנסקי, עוזרת שופטת מנוסה שמלווה את השופטת החדשה לולה קרמייקל למרות השוני הגדול ביניהן.
לינדזי מנדז בתפקיד שרה קסטילו, קלדנית בית משפט וחברה של אמילי לופז.
מארג הלגנברגר כשופטת ליסה בנר, שופטת ותיקה והמנטורית של לולה כרמייקל.
לינדזי גור בתפקיד איימי קווין.
סנגורית פלילית חזקה שחולקת היסטוריה מסובכת עם מארק ואחר כך גם הופכת לחברתו.
איימי עוזבת את משרד עורכי הדין שלה כדי להצטרף למשרד עורכי הדין של רייצ'ל.
אודרי קורסה בתפקיד סמנתה פאוול, פקידה במשרד ד.א.
במחוז לוס אנג'לס שעובדת עם מארק ולוק.
ונמצאת בקשר רומנטי עם לוק.
רג'י לי בתפקיד התובע המחוזי תומאס צ'וי, הבוס של מארק.
קולין פורד בתפקיד בילי ווב
ברנדה סטרונג בתפקיד ז'אן רובנשטיין-פרוסט, חברתו לשעבר של השופט בנר.
קוי סטיוארט - דריוס מור
מייקל פרובוסט - פול לארסון
אנתוני דניסון - ויק קאלן
בית המשפט הגבוה של מחוז קולומביה הוא בית המשפט של הערכאה הראשונה של מחוז קולומביה - המחוז הפדרלי הכולל את העיר וושינגטון די.
הוא ממלא עבור למעלה מ-700 אלף תושבי המחוז את התפקיד שממלאים בתי המשפט המדינתיים של ערכאה ראשונה עבור תושבי מדינות ארצות הברית.
בית המשפט היחיד של ערכאה ראשונה במחוז בנוסף אליו הוא בית המשפט הפדרלי המחוזי.
הקונגרס של ארצות הברית הוא המוסד המוסמך על פי חוקת ארצות הברית לקבוע את סדרי הממשל במחוז קולומביה ולהקים את המוסדות הציבוריים בו, לרבות בתי משפט.
סמכות השיפוט של בית המשפט הגבוה חלה על עניינים אזרחיים ופליליים הנובעים מהחוק והמשפט החלים במחוז זה.
תוכנם של אלו נקבע על ידי הקונגרס ועל ידי מוסדות השלטון המקומי של המחוז, ככל שהוסמכו לכך על ידי הקונגרס.
הקונגרס הקים לראשונה מוסד שיפוטי למחוז קולומביה בשנת 1801. המוסדות השיפוטיים של המחוז עברו גלגולים רבים במהלך השנים ובית המשפט הגבוה לבש את צורתו הנוכחית בשנת 1970.
בבית המשפט פועלות מחלקות ייעודיות רבות לדיון בהליכים המובאים לפניו על פי שטחי המשפט השונים.
אלו הן מחלקה אזרחית, פלילית, משפחה, אלימות במשפחה, מיסים, ירושה, יישוב סכסוכים.
כל הערעורים על פסקי הדין וההחלטות של בית המשפט הגבוה נשמעים בפני בית המשפט לערעורים של מחוז קולומביה.
יוצא הדופן היחיד לכך הוא החלטות של שופטי השלום המכהנים בבית המשפט הגבוה , אשר ערעור עליהם מובא תחילה בפני שופט של בית המשפט הגבוה.
בבית המשפט הגבוה מכהנים (נכון ל-2019) 62 שופטים.
בבית המשפט מכהנים גם 24 שופטי שלום (Magistrate) וכן שופטים של בית המשפט הגבוה, שפרשו מכהונתם ואושרו לכהן בו כשופטים ותיקים (Senior).
מינוי השופטים נעשה על ידי נשיא ארצות הברית באישור הסנאט.
מינוי שופט על ידי הנשיא נעשה מבין שלושה מועמדים, הנבחרים על ידי הנציבות למינוי שופטים של מחוז קולומביה .
השופטים מתמנים לכהונה בת 15 שנים, אשר ניתנת לחידוש.
נשיאת בית המשפט הגבוה משנת 2020 היא השופטת אניטה ג'וסי-הרינג .
בית המשפט האירופי לביקורת הוא אחד משבעת המוסדות של האיחוד האירופאי.
למרות שנקרא בית משפט הוא אינו בעל סמכות שיפוט ומהווה גוף הביקורת והבקרה על חשבונות האיחוד האירופאי והמדינות החברות בו.
פעילות בית המשפט לביקורת והגדרת תפקידיו וסמכותו מוסדרים בסעיפים 285–287 של אמנת האיחוד האירופאי.
התקנות הפנימיות של בית המשפט לביקורת המסדירים את אופן פעילותו נקבעים על ידיו אך חייבים באישור מועצת האיחוד האירופי.
ב-22 ביולי 1975, במסגרת אמנת בריסל בוטלו שני מוסדות הביקורת שהיו אחד לקהילת הפחם והפלדה והשני לקהילת האטום ולקהילה הכלכלית האירופית והוחלט על הקמת בית המשפט לביקורת כגוף חיצוני.
הוא החל את פעילותו בפועל רק באוקטובר 1977 בלוקסמבורג, שם הוא יושב עד היום.
בנובמבר 1992, עם כניסת אמנת מאסטריכט לתוקף הפך בית המשפט לביקורת למוסד מן המניין של האיחוד האירופאי.
בית המשפט לביקורת מונה 27 חברים, נציג אחד מכל מדינה חברה באיחוד האירופאי.
נשיא בית המשפט לביקורת הנוכחי הוא הפוליטיקאי הגרמני, קלאוס היינר לחנה (Klaus-Heiner LEHNE).
בעבר היו קיימים באירופה שני גופי בקרה נפרדים.
הראשון ועדת הבקרה של קהילת האטום ושל הקהילה הכלכלית האירופית.
השני, נציב החשבונות של קהילת הפחם והפלדה.
אמנת בריסל שנחתמה במאי 1975 הורתה על פירוק גופים אלו ועל הקמת בית המשפט האירופי לביקורת.
עם כניסתה לתוקף של אמנת מאסטריכט ב-1993 קיבל בית המשפט האירופי לביקורת מעמד של מוסד מן המניין מהלך שהביא להרחבת הסמכויות ועצמאותו של המוסד.
באמנה זו הוצגה משימת בית המשפט האירופי לביקורת - הצהרת מהימנות חשבונות האיחוד והחוקיות והתקינות של הפעולות הקשורות בו.
כניסת אמנת אמסטרדם לתוקף ב-1999 הרחיבה את סמכויות ותפקידי המוסד במאבק בהונאה ובשחיתות באירופה.
אמנת ניס מ-2001 הגדירה את הרכבו של בית המשפט האירופי לביקורת, נציג אחד מכל מדינה חברה באיחוד האירופי והדגישה את חשיבות שיתוף הפעולה של בית המשפט האירופי לביקורת עם גופי הביקורת הלאומיים במדינות החברות.
בית המשפט חבר בארגון מוסדות הביקורת העליונים של אירופה מיום היווסדו של הארגון בשנת 1990
לפי סעיף 13 לאמנת האיחוד האירופי אשר נחתמה ב-2009 מטרת בית המשפט האירופי לביקורת הוא לדאוג לאינטרסים של משלמי המיסים האירופים.
בית המשפט האירופי לביקורת הוא ישות בקרה חיצונית נטולת סמכויות שיפוט או הטלת סנקציות והוא בעל תפקיד כפול: ייעוץ ופיקוח.
תפקידו לפי סעיף 287.2 באמנת האיחוד האירופי: פיקוח על ביצוע תקציב האיחוד האירופי, קרנות הפיתוח האירופאיות וגופי האיחוד השונים.
בסעיף זה נכתב כי בית המשפט האירופי לביקורת יבחן את חוקיות ותקינות ההכנסות וההוצאות ויבטיח ניהול פיננסי תקין תוך חובת דיווח על כל אי-סדר שיימצא.
הפיקוח על ההכנסות יתבצע על בחינת ההסדרים שנחתמו והסכומים ששולמו בפועל לאיחוד האירופי.