tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ 1995 יזם הארגון יציאת קבוצה מניצולי אוסטראה וצאצאיה (מישראל, ארה"ב וקנדה) לאוסטראה להקמת מצבה על קברי האחים ביער "העיר החדשה", שבו בוצעו שתי האקציות.
בשנת 1998 הוקמה מצבה נוספת בניטישין על קבר הנערים שנרצחו באקציה השנייה.
קהילת חב"ד בחברון הייתה קהילת חסידי חב"ד שהתקיימה במשך קרוב למאה ועשר שנים, בין תקפ"א לתרפ"ט, בעיר חברון.
היא הייתה אחת משתי הקהילות הגדולות שהרכיבו את היישוב היהודי בחברון, לצד הקהילה הספרדית שקדמה לה שנים רבות.
קהילת חב"ד בחברון מוכרת גם כ"קהילת האשכנזים דחברון" היות שרוב האשכנזים בחברון היו אנשי חב"ד, וחסידי חב"ד היו היהודים האשכנזים הראשונים שהתיישבו בחברון כקבוצה מזה דורות.
היא הייתה הקהילה המרכזית של חסידות חב"ד בארץ ישראל במשך שנים רבות.
אנשי הקהילה אימצו מוטיבים של חוגי היישוב הישן ובכללם הלבוש המסורתי של היישוב.
מנהיגת הקהילה הידועה היא הרבנית מנוחה רחל סלונים בת רבי דובער שניאורי, שכונתה "אם היישוב היהודי בחברון".
בקהילת חב"ד בחברון הוקמו שתי ישיבות: ישיבת מגן אבות וישיבת תורת אמת שהיו הישיבות החסידיות הראשונות בארץ ישראל.
לאחר שעלתה לארץ ישראל מרוסיה, התיישבה הקהילה החב"דית בטבריה ובצפת, ובתחילת שנות ה־20 של המאה ה־19 עברו חסידי חב"ד לחברון, והקימו את הקהילה.
היא היוותה במידה רבה את הבסיס לשאר ההתיישבות החב"דית הארץ-ישראלית, שחייתה בנפרד ממרכז החסידות במזרח אירופה.
במשך שנות קיומה הוקמו קהילות חב"דיות נוספות, בהן יפו, צפת וירושלים.
הקהילה התקיימה עד לטבח חברון (תרפ"ט) במאורעות תרפ"ט אז תם כליל היישוב היהודי בעיר.
לאחר מלחמת ששת הימים חודש היישוב היהודי בחברון על ידי קבוצת מתיישבים מהציונות הדתית (עליהם נמנתה משפחה חב"דית אחת, הצייר ברוך נחשון ואשתו) אך קהילת חב"ד לא חודשה.
בשנות ה־90 הוקם בעיר בית חב"ד.
כמה מהנכסים שהיו שייכים לקהילת חב"ד העתיקה משמשים היום את אנשי הקהילה היהודית בחברון.
ב־2018 אישרה ממשלת ישראל את הקמת שכונת "רובע חזקיהו – נחלת חב"ד" בחברון המיועדת לציבור ציוני דתי, שתוקם על שטח שנקנה על ידי האדמו"ר החמישי של חב"ד רבי שלום דובער שניאורסון.
עד סביבות 1820 היישוב היהודי בחברון היה מאוגד כקהילה ספרדית והאשכנזים שבו נספחו אליהם.
הקבוצה האשכנזית הראשונה הגיעה לעיר בה'תקפ"א, בהוראת רבי דובער שניאורי, והיא כללה עשרות משפחות חב"דיות.
ככל הידע נמנו שתי סיבות לבחירתה של חברון דווקא למושב הקהילה: האחת היא החשיבות האמונית שייחסו אדמו"רי חב"ד לעיר האבות, והשנייה היא הרצון לבדל את חסידי חב"ד משאר החסידים שהתגוררו אז בצפת, טבריה וירושלים, על מנת לשמר את הצביון החב"די של הקהילה.
הקהילות החסידיות בשאר ערי הקודש התערבו במידה מסוימת והפכו לקהילה כלל חסידית, ולכן בחר הרב שניאורי בעיר בה לא התגוררו חסידים.
עם הגעת הקהילה נרכש בית הכנסת התחתי בבית הכנסת אברהם אבינו, והוא כונה "בית הכנסת הקטן".
בסביבות 1853 נבנה בית כנסת נוסף עבור הקהילה והוא כונה "בית הכנסת הגדול".
בהמשך התרחבות הקהילה התארגנו מניינים נוספים.
על פי מספר מקורות ראשוני המתיישבים הגיעו לעיר לפני כן, בה'תקע"ו או ה'תקע"ח, בקבוצה בת 15 משפחות שכללה את רבי לייב בעל הייסורים, משה מייזליש ושמעון שמרלינג.
חסידים אלו עברו אליה מצפת לאחר שעלו אליה בעליית החסידים ונתקלו שם בהתנגדות, מצד רבי אברהם מקאליסק וחסידיו.
בשונה מקהילות צפת וטבריה, היחסים בין האשכנזים לספרדים בחברון היו יחסים טובים, והקהילה הספרדית שמחה עם הרחבת הקהילה היהודית בעיר.
שתי הקהילות אף מינו שד"רים משותפים מטעמן שנסעו לאסוף צדקה עבור יהודי העיר.
סכסוכים בין הקהילות כמעט ולא אירעו, מלבד פעם אחת בה היה סכסוך על חלוקת כספי השד"רות, הסכסוך נפתר באמצעות פשרה שהציע ארגון הפקוא"ם.
בשנים תקפ"א–תרי"ב רוב חסידי חב"ד שעלו לארץ ישראל עלו לחברון,.
המצב הכלכלי של קהילת חב"ד לא היה טוב, ופעמים רבות נאלצו לשלוח מכתבי בקשת עזרה לאישים שונים.
ראשי התומכים בקהילה היו כולל חב"ד ברוסיה ששלח כספים לארץ ישראל, הפקוא"ם ומשה מונטיפיורי.
ב־1839 אף ביקרו מונטיפיורי ואשתו בחברון, במהלך הביקור השתתפו בתפילת שחרית בבית הכנסת הספרדי ובתפילת מנחה בבית הכנסת החב"די.
בשנת ה'תר"ה הגיעה עלייה חב"דית נוספת לחברון והקהילה התרחבה בצורה משמעותית.
בראש העלייה עמדו יעקב כולי סלונים ואשתו מנוחה רחל בת רבי דובער שניאורי, ובני משפחה נוספים של אדמו"רי חב"ד.
מנוחה רחל נחשבת עד היום למנהיגת היישוב היהודי ושמה התפרסם ברחבי העיר, ובני משפחתה עמדו בעמדות מפתח בקהילה והיו מנכבדי העיר.
בחברון פעל בית מלון בשם "אשל אברהם" שהיה מרשת מלונות קאמיניץ, המלון נוהל על ידי שלמה שניאורסון ובנו יהודה לייב שניאורסון.
בה'תרמ"ג הוקמה בחברון "ישיבת מגן אבות" על ידי ראשי הקהילה ובראשה עמד הרב שניאור זלמן סלונים.
אך התפרקה לאחר זמן קצר.
בה'תרס"ג הוקמה מחדש אך האדמו"ר הרש"ב לא היה שבע רצון ממנה ובה'תרע"ב (1911) הוקמה בשליחותו ישיבת תורת אמת בבית רומנו, אליה שלח את מזכירו יחזקאל פייגין, שלמה זלמן הבלין והמשפיע אלתר שימחוביץ'.
במהלך המלחמה בשנת ה'תרע"ד (1914) הפקיעו הטורקים את הבית מידי חסידי חב"ד, שהיו נתיני רוסיה אויבת העות'מאנים והתלמידים גורשו מהארץ, עד שנת ה'תרע"ז (1917).
אז גם החלה הגירה מסוימת של חסידי חב"ד מחברון לירושלים והם היוו את הגרעין הראשון של קהילת חב"ד בירושלים.
בשלב זה אף עלתה הקהילה בירושלים במספרה על קהילת חברון.
אך עם זאת הקהילה בחברון נשארה מרכז חב"ד בארץ ישראל והמוסדות המרכזיים של כולל חב"ד נוהלו בחברון.
כמו כן, בהמשך השנים הוקמה קהילה חב"דית גדולה ביפו על ידי בני משפחת שמרלינג שעקרו אליה מחברון.
עלייה חב"דית נוספת התרחשה במהלך העלייה השנייה, אז הגיעו קבוצות נוספות של חסידי חב"ד, והם התפזרו בין קהילות חברון, יפו וירושלים.
בעיר הייתה חלוקת תפקידים בין האשכנזים לספרדים.
בהם שני רבני עיר, שני בתי כנסת לכל אחת מהקהילות, שני מקוואות, שני כוללי צדקה ושתי חברות קדישא.
לפי עדותו של שלמה קלונסקי להמודיע, רוב תושבי חברון התנדבו בחברה קדישא.
בין הקברנים האשכנזים של קהילת חב"ד היו נפתלי חיימסון וזלמן שמרלינג, ואחריהם חיים אורי אורנשטיין, משה שלמן וזלמן ריבלין.
כדי לשמור את שמות הנקברים, החלו חברי החברה קדישא החב"דית יוסף חיים אורנשטיין (לימים התגורר בחדרה) ומשה שלמן (לימים היה בעל חנות שעונים בתל אביב) לסמן את קברי חלקת חב"ד.
במשך מספר חודשים הם סימנו את המצבות וכתבו את השמות בספר ייעודי שנשמר על ידי ועד הקהילה.
במהלך טבח חברון הספר אבד.
כולל הצדקה האשכנזי היה סניף מרכזי של ארגון כולל חב"ד הוותיק, שבראשו עמדו שני גבאים, האחד בחברון (רב העיר דובער אפרת) והשני בירושלים (מרדכי אברהם שלאנק).
בה'תרס"ב עבר הרב אפרת לירושלים ורבי שלום דובער שניאורסון ביקש שיחליפו בתפקיד חבר הקהילה מרדכי דובער סלונים (בן מנוחה רחל).
חסידי קאפוסט שניהלו את הכולל סירבו, וכתוצאה מכך הוקם ארגון הצדקה "הוועד החברוני" שכתוצאה ממנו התפצל כולל חב"ד לשני ארגונים, של חסידי לובביץ' וקאפוסט, שאוחד חזרה בעת ביקור האדמו"ר השישי של חב"ד בארץ (כדלהלן).
ב־1929 ביקר בחברון האדמו"ר השישי של חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון ונועד עם הקהילה, את פניו קיבלו תושבי העיר בהמוניהם.
אירוע זה זכור כאירוע מכונן בחסידות חב"ד, במהלך ביקורו הוא נכנס למערת המכפלה באישור מיוחד שהשיג עבורו חבר המועצה אליעזר דן סלונים.
לאחר כמה ימים החלו מאורעות תרפ"ט ועשרות אנשים מהקהילה נהרגו.
האדמו"ר שהה אז באניה במסעו חזרה לאירופה, וכששמע את הבשורה נזקק לטיפול רפואי.
ניצולי הקהילה פונו לאחר 3 ימים לירושלים ובכך תמה ההתיישבות בחברון.
בשנת 1827 מנתה הקהילה 100 נפשות
(יש דעה שבמפקד של שנה זו היו 172 נפשות בקהילת חב"ד).
בשנת 1855 מנתה קהילת חב"ד בסביבות 170 איש למול סביבות 230 בקהילה הספרדית.
בשנת 1866 מנתה קהילת חב"ד בסביבות 250 נפשות, למול סביבות 240 בקהילה הספרדית (לפי מקור אחר, קדום יותר, באזור שנה זו מנתה קהילת חב"ד בערך 400 נפשות)
בשנת 1875 מנתה קהילת חב"ד 486 איש, למול סביבות 420 בקהילה הספרדית.
בשנת 1898 (תרנ"ח) מנתה קהילת חב"ד בסביבות 500 נפשות.
בשנת 1847 היגרו כ־16 משפחות חב"דיות מחברון לירושלים בעקבות התנכלות התושבים הערבים
בשנת 1855 עזבו 142 נפשות לירושלים לייסד קהילה, העזיבה הייתה בעקבות רדיפות בלתי פוסקות.
כמה מנכסים שהיו שייכים לקהילת חב"ד העתיקה קיימים עד היום, מהם כאלו שבאזור ההתיישבות היהודית ובשימוש מתיישבי הקהילה היהודית בחברון, ביניהם מבנים ושטחים שנקנו על ידי אדמו"רי חב"ד וכאלו שבאזור הקסבה הערבית.
בית הכנסת האדמו"ר האמצעי בקומת המרתף בבית הכנסת אברהם אבינו, נקנה על ידי האדמו"ר השני מחב"ד רבי דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי") בה'תקפ"ג והוקצה עבור הקהילה החב"דית הראשונה שעלתה לחברון והוא בית הכנסת החב"די העתיק בעולם.
כינויו הנפוץ היה "בית הכנסת אברהם אבינו האשכנזי" או "בית הכנסת הקטן".
בית הכנסת נחרב חלקית במאורעות תרפ"ט.
לאחר שחרור חברון ב־1967 חודש בית הכנסת על ידי פרופ' בן ציון טבגר.
בשנים מאוחרות יותר הקים במקום הרב יצחק גינזבורג כולל אברכים.
המבנה נמצא כיום בחזקת חב"ד, והוא מתוחזק על ידי בית חב"ד בחברון בראשות הרב דני כהן.
בית הכנסת נקרא כיום "בית הכנסת מנוחה רחל" ובסמוך אליו קיים מקווה טהרה.
בית הכנסת חב"די "בית מנחם" הוקם בחברון עם התרחבות הקהילה לאחר פטירת הצמח צדק בה'תרכ"ו .
המבנה שוכן בפסגת תל חברון.
כיום פועל בו כולל אברכים.
ב־2014 הוקם בגג המבנה אתר תצפית תיירותי, בשם "מצפה חברון".
בית שניאורסון נבנה במאה ה־19 כ־10 מטרים דרומית לבית הדסה.
הוא שימש כבית ועד קהילתי, בית מדרש, בית הכנסת אורחים ובית מגורים.
והתגוררה בו הרבנית מנוחה רחל סלונים שרבים באו ללשכתה לקבלת עצות וברכות.
לאחר מלחמת ששת הימים הורחב המבנה, וכיום משמש כבניין מגורים.
בית רומנו נבנה בשנים 1876–1875 על ידי הסוחר הטורקי מרקדו רומנו.
לאחר מותו של רומנו בשנת 1912 וביוזמתם של רבי חיים חזקיהו מדיני וחסיד צאנז בשם שמעון הויזמן נקנה הבניין על ידי רבי שלום דובער שניאורסון מחב"ד עבור הקמת ישיבת תורת אמת.
לאחר המלחמה העולמית פתחו בו הבריטים בית-משפט ותחנת משטרה.
אל מקום זה נאספו בפרעות תרפ"ט (1929) פצועי והרוגי הטבח ומשם יצאו היהודים לגלות מעירם.
בשנות ה־90 העניקה חב"ד בעלת הבניין ייפוי כוח על הבניין לישיבת שבי חברון והיא שוכנת בו כיום.
נערכו אז שיפוצים בבניין, נתגלתה קומה נוספת באדמה ונוספו עוד שתי קומות.
הישיבה בתיאום עם בית חב"ד הקצתה בבניין חדר מיוחדת ובה תיעוד על העבר החב"די של המקום.
חסידי חב"ד נקברו בחלקה האשכנזית הנקראת גם חלקת חב"ד ונרצחי מאורעות תרפ"ט נקברו בחלקת קדושי תרפ"ט בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
כיום שוחזרה בחלקת חב"ד רק המצבה של קבר הרבנית מנוחה רחל סלונים.
שיקום ובנייה מחדש של הקבר בוצע בשנת ה'תשנ"ח על ידי יוסף יצחק גוטניק.
מדי שנה מתקיימת עלייה המונית לקברה ביום פטירתה, כ"ד בשבט.
בעשור השני של המאה ה־21 הקים בית חב"ד חברון בית כנסת מפואר בחלקת חב"ד בעיצוב אדריכלי מיוחד, בסמוך לקבר הרבנית.
בבית כנסת זה פועל בימות השבוע כולל אברכים.
באזור הקסבה של חברון (הנמצאת כיום בשטח H1 שבשליטת הרשות הפלסטינית), נמצאים מבנים נוספים שהיו שייכים לקהילת חב"ד.
חלק מהמבנים אינם ידועים או שלא קיימים, אך מספר אתרים באזור זוהו והם מוכרים כבתי היישוב היהודי שנבנו מחוץ לחומות.
בין המבנים קיימים המבנה ששימש את ישיבת "מגן אבות", בית ההארחה הקהילתי וכולל האברכים.
כמו כן קיימים באזור זה בתים יהודיים בהם בית ולשכת רב העיר, בתים של נכבדי הקהילה, בית גג רעפים ובו חנות לממכר יונים שנבנתה ב־1861 מחוץ לרובע היהודי והייתה בבעלות איצ'ה סלונים ו"בית מוסאיוף" בו היו בית תבשיל, משרדי הקהילה ומקווה שקיים עד היום.
(וכן "בתי הויזמן" בהם התגוררו מספר חסידי קרלין מהקהילה האשכנזית) לאזור זה אסורה כיום כניסת ישראלים.
בתים אחרים בתחום הגטו היהודי נחרבו ואינם קיימים, בהם "בית הכנסת הגדול" של קהילת חב"ד.
באמצע שנות ה־70 החל פרופ' בן ציון טבגר לזהות את הנכסים היהודיים בחברון בהם בתי קהילת חב"ד ופעל לחדש ולשפץ אותם.
בין היתר הוא ניסה לאתר מצבות בבית העלמין הישן, אך ערביי העיר הקימו משתלה בחלקת חב"ד בבית הקברות והמצבות לא נותרו קיימות.
הקבר היחיד ששוחזר, הוא קברה של הרבנית מנוחה רחל סלונים.
ב־1981 נסעו לראשונה עשרות חסידי חב"ד ב־3 אוטובוסים לקברה ביום פטירתה.
מאז החלה מסורת עלייה לקברה מדי שנה בתאריך כ"ד בשבט ובה משתתפים רבים.
את ההילולה ארגן במשך שנים צאצאה הרב שמואל אלעזר היילפרין.
בין המתיישבים הראשונים ששבו לחברון היה הצייר החב"די ברוך נחשון שעמד בקשר רציף עם הרבי מלובביץ' ונחשב לאחד ממחדשי היישוב היהודי בחברון.
בראשית בואם לעיר, התרחשה פרשת פטירת וקבורת בנם שבעקבותיה חודשה הקבורה היהודית בחברון
כשנתיים לאחר שבית רומנו נגאל מידי הערבים, הועלתה תוכנית להקים מחדש ישיבה חב"דית במבנה (ולהעביר את ישיבת שבי חברון למבנה אחר), הרבי מלובביץ' הקפיא את התוכנית בגלל המצב הביטחוני והיחס של ממשלת ישראל להתיישבות.
כשהועלו הצעות לחדש את קהילת חב"ד בחברון שלל הרבי מלובביץ' מחסידיו לעבור להתגורר בחברון בצורה קהילתית, בעקבות היחס של ממשלת ישראל לשטחים הללו באומרו שחושש שממשלת ישראל תמסור את השטח לערבים, ובעקבות המצב הביטחוני שנוצר בעקבות זה.
עם זאת, ברוך נחשון קיבל את תמיכת הרבי למגוריו בחברון, באופן פרטי אך קהילת חב"ד בחברון לא חודשה.
לפני שנחתם הסכם חברון ב־1997 בין ישראל לרשות הפלסטינית, פורסמה טיוטת ההסכם ולפיה הגבול בין אזורי H1 ו־H2 יעבור בין החלקות בתוך בית הקברות היהודי, כאשר חלקת חב"ד המרוחקת תהיה בשטח הרשות הפלסטינית.
הדבר גרם למהומה בקהילות יהודיות רבות והחלו להישלח מברקים מרחבי העולם ומגורמים שונים אל ממשלת ישראל.
כתוצאה מהלחץ שונו מפות ההסכם והחלקה נותרה כמובלעת ישראלית בתוך האזור הפלסטיני.
לימים הוקם במקום על ידי בית חב"ד הפועל בעיר בית מדרש וכיום קיימת בו נוכחות פעילה וכולל אברכים.
בשנות ה־90 הוקם בעיר בית חב"ד, שנהיה בהמשך לאחד מהבתי חב"ד הפעילים בעולם, פועלים בו מספר שליחים ומשפחותיהם.
הבית חב"ד הקים מקווה טהרה ומסעדה במרכז גוטניק ומוסדות אירוח, שיפץ את נכסי חב"ד בחברון והקים בית כנסת וכולל אברכים בבית הקברות.
מנהל פעילות חב"ד במקום הוא הרב דני כהן.
בנוסף, קיים בשיתוף גם בית חב"ד בקריית ארבע הכולל מספר שליחים ומשפחותיהם, בהנהלת הרב ויקטור עטייה.
ב־2018 אישרה ממשלת ישראל את הקמת שכונת "רובע חזקיהו – נחלת חב"ד" בחברון, שתוקם על שטח שנקנה על ידי האדמו"ר הרש"ב מחב"ד.
השטח שוכן בין חצר בית רומנו לשכונת אברהם אבינו, והוא צפוי להגדיל את הנוכחות היהודית במקום בעשרות יחידות דיור ומספר מבני ציבור.
חלקו על חשבון המחנה הצבאי הממוקם במתחם.
הקהילה היהודית באמדן התקיימה במשך תקופה של כ-400 שנה מהמאה ה-16 עד להשמדתה על ידי הנאצים ב-23 אוקטובר 1941. זו הייתה הקהילה הוותיקה, הגדולה והחשובה ביותר בחצי האי פריזיה המזרחית, שבצפון מערב גרמניה ומקום מושבה של הרבנות האזורית.
הקהילה היהודית בעיר הנמל אמדן הייתה המרכז הרוחני של יהודי פריזיה המזרחית ואוסנבריק.
נכון ל-15 ביוני 2020, יהודים לא רשומים במרשם התושבים העירוני.
אזכור ראשון של יהודים באמדן מופיע במחצית השנייה של המאה ה-16 בספר "צמח דוד" של רבי דוד גנז (1541 - 1613).
משנת 1589 קיימת בעיר רשימת כספי חסות בה מופיעים שמות יהודי אמדן.
הרב משה אורי הלוי (בשמו הגרמני: פיליפס יוסטון) (1543-1625) הוא היהודי הראשון מאמדן ששמו שרד ברשימות כספי החסות של העיר.
הוא נולד בבראונשווייג שמדרום מזרח להנובר.
בשנת 1557 נאלץ לנטוש את עיר הולדתו ולברוח לאוטונומיה שהייתה בפריזיה המזרחית.
הוא התיישב באמדן ומשנת 1570 היה רב הקהילה היהודית האשכנזית במקום במשך 30 שנה.
הרב הלוי נפטר באמסטרדם בשנת 1625.
הקהילה היהודית בעיר התפתחה במהירות לאחת הגדולות בצפון גרמניה והייתה השנייה בגודלה במחוז אחרי קהילת הנובר.
הקהילה הייתה מורכבת מאשכנזים יהודי גרמניה שחיו בפריזיה המזרחית והנובר ומאנוסי ספרד ופורטוגל אשר בדרכם לאמסטרדם דרך נמל אמדן נשארו בעיר, חזרו ליהדות, ולא המשיכו דרומה להולנד או מזרחה לגרמניה ופולין.
התפתחות מהירה זו נבעה מהאוטונומיה שקיבלה העיר לאחר מהפכת אמדן .
אוטונומיה זו אפשרה יד חופשית להתיישבות יהודים וניהול מדיניות ליברלית יחסית כלפי היהודים באמדן.
בנוסף, מאחר שאמדן הייתה עיר נמל הייתה דרישה לחלפני הכספים היהודים, ברוקרים והמלווים למיניהם; מקצועות שהנוצרים סירבו לקחת על עצמם.
אמנת הביטחון הכללי להתנהלות בטוחה שהוציא הרוזן אולריך השני בשנת 1645 אפשרה ליהודי פריזיה המזרחית לחיות לפי ההלכה היהודית.
בשנת 1670 הנסיכה כריסטין שארלוט ערכה את האמנה הכלכלית הכללית שאפשרה ליהודים לקיים את שירותי החלפנות בבתיהם או בבתי הכנסת.
היא הצהירה עוד, שהיהודים רשאים לקבור את מתיהם כמנהג היהודים בבית קברות משלהם.
נראה שבית הכנסת הראשון באמדן הוקם במאה ה-16 ונבנה ברחוב Bollwerkstraße של היום.
בית הכנסת נסגר בצו בית המשפט של אמדן מפני שהיה רעוע ומסוכן לשימוש.
בשנת 1835 חלקו התמוטט על המתפללים במהלך תפילת יום השבת.
במקומו הקימה הקהילה בית כנסת גדול ומפואר בשנת 1836, בסגנון התקופה הווילהמלינית.
אורכו 20 מטר רוחבו 12 מטר וגובה קירותיו 8 מטרים.
שיא גובה כיפותיו הגיע ל-15 מטרים.
לבית הכנסת יכלו להיכנס כ-135 מתפללים.
בשנת 1910 הורחב בית הכנסת היו בו 320 מקומות ישיבה לגברים, עזרת נשים ל-250 נשים, חדר ישיבות ומקווה הכולל מערכת חימום.
בצד המזרחי של הבניין היה ארון הקודש, לפניו הדוכן ושולחן התפילה.
התקרה עוצבה עם עיצובים בסגנון ביזנטי.
הצד המערבי היה בסגנון יווני ועוטר בכיתוב עברי באותיות שחורות על רקע לבן.
במרכז הגמלון המעוטר היה חלון עגול גדול עם מגן דוד, בחזית בית הכנסת משמאל ומימין היו שני מגדלים קטנים.
עלות השיפוץ עמדה על 60,000 גולדמרק.
מערכת היחסים של היהודים עם שאר אוכלוסיית העיר הייתה מכבדת.
נציגי שתי הקהילות הנוצריות של אמדן וראשות העיר השתתפו בחגיגות הפתיחה של בית הכנסת בשנת 1836 וב-1910 לאחר ההרחבה.
בית כנסת זה נשרף בליל הבדולח.
בלילה שבין 9–10 בנובמבר 1938, ונהרס עד היסוד בהפצצות בעלות הברית בספטמבר 1944. יחד אתו נהרסו המקווה, בית האבות ובית היתומים היהודיים שהיו צמודים אליו.
בעיר היו שני בתי קברות יהודיים.
בית הקברות הראשון הוזכר לראשונה בשנת 1586 מחוץ לשערי העיר.
בית קברות זה שימש את הקהילות המזרח-פריזיות הקטנות.
לא בטוח כלל שנקברו בו יהודים.
בשנת 1703 קנתה העירייה שטח אדמה ברחוב Bollwerkstraße של היום, באותו רחוב בו עמד בית הכנסת.
בית קברות זה שימש מקום קבורה לקהילה היהודית עד שנת 2006. בשנת 1947 נטמנו במקום שני מעפילי אניית המעפילים "אקסודוס", הנער משה קיפרבס ודוד הרשקוביץ.
בגלל מיעוט היהודים בעיר, ההלוויה האחרונה שהתקיימה במקום, הייתה בשנת 2006. בבית הקברות העתיק טמונים 798 יהודים והוא הגדול ביותר בפריזיה המזרחית.
אף על פי שמתחם בית הכנסת, בית האבות ובית היתומים נהרסו עד היסוד בהפצצות בנות הברית בשנה 1944 בית הקברות כלל לא נפגע מפני שהיה בצד השני של אותו רחוב.
היחס הליברלי כלפי היהודים השתנה עם עליית פרוסיה לשלטון בשנת 1744. האוטונומיה של העיר אמדן הופסקה.
אירוע זה הביא להידרדרות משמעותית במצב היהודים; מכיוון שהחקיקה הפרוסית המגבילה את היהודים הוחלה גם בפריזיה המזרחית.
המטרה המוצהרת של הממשל הפרוסי הייתה לצמצם את האוכלוסייה היהודית בפריזיה המזרחית ובכך גם באמדן.
המיסים ששולמו על ידי יהודים הוגדלו באופן משמעותי, נאסר עליהם להחזיק ברכוש והוטלו עליהם מגבלות ואיסורים רבים, במיוחד על הסוחרים היהודים.
למרות כל המגבלות והמיסים, לא הושגה ההפחתה המיוחלת באוכלוסייה היהודית, כפי שתכנן הממשל הפרוסי.
יהודים רבים התרוששו, עד כדי כך שבשנת 1765 שני שלישים מהאוכלוסייה היהודית בעיר חייו בתנאי עוני.
מאידך מספר קטן של יהודים חיו עדין במעמד הגבוה, שכלל בעיקר סוחרים גדולים ובנקאים.
בסך הכל, הקהילה היהודית באמדן הייתה אחת מהקהילות היהודיות העניות יותר בגרמניה.
הצהרות ופעולות אנטישמיות היו נדירות עד ראשית שנת 1930. רק הכנסייה הקלוויניסטית מחתה בפני נציג הקיסר על הסובלנות כלפי היהודים על שהותר להם לקיים את מצוות דתם בפומבי ועל שהם פטורים מנשיאת אות קלון.
מחאה זו לא השפיעה על שליטי העיר.
המהומות הגדולות הראשונות כנגד היהודים התרחשו בשנים 1761 ו-1762 במהלך מלחמת שבע השנים.
באותם ימים, מספר בתים נבזזו מכיוון שהאוכלוסייה האשימה את היהודים במצב היצע המוצרים הגרוע בשווקים.
עד לזמן עליית השלטון הנאצי, הנאציונל-סוציאליזם, ניתן לציין רק התקפות בודדות כנגד יהודי באמדן.
לאחר קרב ינה-אאורשטדט, פריזיה המזרחית שולבה בממלכת הולנד כחלק מהאימפריה הצרפתית בתחום השיפוט של הכוח הצרפתי של נפוליאון.
עבור היהודים משמעות הדבר הייתה שיפור משמעותי במצבם.
בשתי פעימות הם קיבלו זכויות אזרח ושוויון מלא, ב-4 יוני 1808 וב־23 בינואר 1811.
לאחר התבוסה של נפוליאון וקריסת האימפריה שלו, פריזיה המזרחית הוכנסה שוב תחת השלטון הפרוסי בשנים 1813 עד 1815. כתוצאה מכך הופעל שוב "הצו היהודי" הפרוסי מ-11 מרץ 1812 בפריזיה המזרחית.
יהודים קיבלו אזרחות מלאה בתנאי שיקבלו על עצמם שמות משפחה קבועים ויתגייסו לשירות צבאי חובה.
אולם לאחר קונגרס וינה (1814/15), פריזיה המזרחית הפרוסית נאלצה להיכנע לממלכת הנובר.
בגלל היעדר הוראות השליטים החדשים, המצב המשפטי של היהודים היה מבולבל ביותר.
בשנת 1819 נוצרו הגילדות מחדש.
אבל היהודים הורחקו מכל מלאכה ומכל פעילות עסקית.
בשנת 1824 קיבלו יהודי אמדן את ההיתר להתיישב ולהינשא בעיר.
מאידך נשללו מהם זכות הבחירה וקבלת תפקידים ברשות המוניציפלית של העיר.
את היתר ההתיישבות ניתן היה להעביר רק לבן ורק לבן יחיד בתנאי שהאב ויתר על עסקיו או נפטר.
בשנת 1827 הפכה אמדן למושב הרבנות האזורית.
בשנת 1835 בית הכנסת הישן התמוטט חלקית במהלך תפילת יום שבת, כתוצאה מעבודות שיפוצים שנעשו במקום ונסגר על ידי הרשויות.
בזכות תרומות של אזרחים יהודים רבים הוקם בית כנסת חדש ומפואר ביותר, במקומו.
באוגוסט 1836 נחנך בית הכנסת החדש על ידי הרב של המדינה אברהם היימן לוונשטאם.
כמו הפרוסים לפני כן, גם ההנוברים ניסו לצמצם את מספר היהודים בפריזיה המזרחית.
בשנת 1828 היו עדיין בקהילה היהודית באמדן 802 חברים, בשנת 1842 היו רק 691 חברים.
השינוי הזה נובע ככל הנראה בעיקר מעוני שהתפשט בקרב יהודי פריזיה המזרחית.
שופט שלום באמדן הצהיר בשנת 1828 כי "כמעט כל יהודי המקום נמצאים בעוני רב, כתוצאה ישירה מההגבלות עליהן הם היו כפופים.
לאחר סיפוח ממלכת הנובר על ידי פרוסיה בשנת 1866, הפכה אמדן שוב לפרוסית והצו היהודי הפרוסי הוחל שוב.
בשנת 1870 נחקקו חוקים חדשים שהביאו בסופו של דבר זכויות אזרח מלאות ליהודים בפריזיה המזרחית.
האפליה האחרונה בחוק בוטלה בתום מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו היהודים באמדן נבחרו למועצת העיר, היו חברים באגודות, בעמותות השונות ואף נבחרו ללשכת המסחר, הנתמכת על ידי המעמד הבינוני העליון של אמדן.
מנהיג הקהילה היהודית, ג'ייקוב פלס, אף הפך לחבר במועצת ראשי הערים בשנת 1890.
לאחר שנפוליאון כבש את צפון גרמניה, הוקמה רבנות אמדן על בסיס הדגם הצרפתי.
בה היה רב ראשי שתפקד כרב אזורי משנת 1827. בשנת 1842 הקימה ממלכת הנובר את הרבנות המקומית באמדן.
הרבנות המקומית באמדן כללה את אאוריך ואוסנברוך.
בשנת 1939 הרשויות הנאציות בטלו את הרבנות המקומית באמדן.
רבני אמדן ופריזיה המזרחית לדורותיהם
- 1808) הרב מאיר ב"ר אהרן מגזע צבי, מחבר "תבואת שמש"
הציונות הופיעה לראשונה באמדן בראשית שנת 1920. בשנת 1901 הקימו 35 מאזרחי העיר היהודים את סניף "למען ציון" של האגודה הציונית הגרמנית.
כמו בשאר האימפריה, תנועה זו התקבלה רק על ידי חלק קטן מאוד מהאוכלוסייה היהודית.
הנהלת הקהילה והרב המקומי של אמדן הרב ד"ר ג'ונאס צבי הרמן לב והמורה זליג לא היו שלמים עם העובדה שהציונות נדחתה על ידי האוכלוסייה היהודית בדומה לכלל האוכלוסייה הגרמנית.
המתנגדים לציונות תיארו את הציונים באספות הקהילה בשם "מסע חסר מסע" .
המילים ציונים או ציונות נחשבו כשמות גנאי בגרמנית, המיוחסים לקומוניסטים וסוציאליסטים.
או לפועלים ללא ארץ אבות.
בשנת 1920 הכומר האוונגליסטי, לודוויג מינשמייר מהאי בורקום שבפריזיה המזרחית, הסית את הציבור בנאום שנאה אנטישמי חריף במיוחד; מסיתים אנטישמים נוספים, ממעמד הפועלים והצווארון הכחול חברו לפרולטריון, בהסתה אנטישמית קיצונית ופרועה, בעיקר בעיירות הגדולות.
מעתה התגברו האירועים האנטישמיים בעיר.
מעט לפני חג המולד 1927, נציגי תנועת השחרור הלאומנית הפולקיסטית Völkische חילקו בעיר כרוזים בעלי אופי גזעני מובהק, שהופנו נגד אנשי העסקים היהודים.
בשנת 1928 קם סניף מקומי של המפלגה הנאצית ה-NSDAP באמדן, אשר לא היה מיוצג בשלב הראשוני ברשות השופטת באמדן עד מרץ 1933 המועד בו היטלר עלה לשלטון.
עם עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון, בשנת 1933, החל עידן הרדיפה של יהודי אמדן.
חודשיים לאחר תפיסת השלטון על ידי המפלגה הנאצית ואפילו ארבעה ימים קודם לכן, מאשר באזורים אחרים באימפריה הגרמנית, החרם על עסקים יהודיים בפריזיה המזרחית.
ב-28 במרץ 1933 התייצבה מיליציית החולצות החומות ה-אס אה מול 26 חנויות של יהודים וחסמו את הגישה אליהן.
הנאצים רצו בהמשך להאשים את היהודים בקומוניזם.
החרם הסתיים רשמית לאחר מספר ימים, אך האפליה נמשכה באמצעות תעמולה, תקנות וחוקים.
פעילות זו הניעה רבים מיהודי המקום לברוח.
בין משפחות היהודים שברחו כבר בשנת 1933 היה מקס וינדמילר, שלימים הצטרף למחתרת החלוצית בהולנד במסגרת קבוצת וסטרוויל בהולנד.
שם הקוד שלו במחתרת היה "קור" - "Cor" הוא הציל ילדים ובני נוער יהודים רבים.
בשנת 1935 לקוחות שבאו לקנות בחנויות היהודים צולמו והוקיעו אותם בעקבות כך.
כתוצאה מהתנכלויות אלה, המצב הכלכלי של בעלי העסקים היהודים התדרדר והם נאלצו לנטוש את העסקים בעיר במיוחד לאחר שהחל תהליך ה"אריזציה".
גם לבית המרחץ העירוני היהודים פחדו להגיע בגלל האלימות ברחובות כנגדם.
רק מיעוט מיהודי פריזיה המזרחית מצא דרך למכור את רכושם ולהגר מהאזור.
אפילו הציונים שהיו מאורגנים, לא יכלו לקיים את האירועים שלהם באופן קבוע.
מרבית יהודי פריזיה המזרחית עדיין התלבטו בין תקווה לייאוש.
אין נתונים סטטיסטיים מדויקים ואמינים של הגירה מעיר, בגלל מקורות הסותרים חלקית.
על פי דיווחים בעיתונות, 130 יהודים היגרו בין השנים 1933 ל־1938, 50 יהודים עברו לערים אחרות.
לפי מקור אחר, ב־1 בספטמבר 1938 היו עדיין 430 יהודים בעיר.
המשמעות של עובדה זו שכרבע מהאוכלוסייה היהודית עזבה את אמדן משנת 1933 עד סתיו 1938 - עוד לפני ליל ליל הבדולח.
הקהילה היהודית באמדן חשה חובה לנקוט אמצעי זהירות כדי להכיל ולהגן על חברי הקהילה הוותיקה, בית הזקנים בשונהובן ובית היתומים.
בלילה שבין 9 ו-10 בנובמבר 1938 היו מהומות כנגד היהודים בהוראה של הנהגת המפלגה הנאצית, אשר לימים נקראו ליל הבדולח.
ברנהרד הורסטמן, מנהיג המחוז בן ה-26, הונחה על ידי מרכז המפלגה באולדנבורג שבשעה 22:30 בערב תתבצע ה"נקמה" כנגד היהודים בכל רחבי גרמניה.
בשעה 01:00 באותו הלילה יישרפו כל בתי הכנסת באימפריה הגרמנית.
בשעה 23:30 בערב הורסטמן הזמין למשרדו את סגנו ואת מנהל המשרד המחוזי ניילנד לתכנן את השרפה בבית הכנסת.
חיילי האס אס דאגו להביא את האמצעים לשרפה.
במקביל, נמסר למכבי האש באמדן על הפעולה המתוכננת.
כל שהיה עליהם לעשות, היה להגביל את האש ולמנוע את התפשטות הלהבות לבתים מסביב.
חיילי SA קבלו הוראה להיערך לעצור את כל יהודי אמדן.
בסביבות השעה 01:00 אחר חצות יצאו כוחות מה-SA וה-SS לבית הכנסת.
הם לא לבשו את מדיהם כדי להסוות את ההצתה המתוכננת וזהותם של המבצעים.
הפעולה כולה הייתה אמורה להיראות כמו התפרצות אלימות ספונטנית של האוכלוסייה הגרמנית כנקמה על רצח הדיפלומט הגרמני בפריז ארנסט פום ראט על ידי היהודי הרשל גרינשפן.
הורסטמן, מנהיג המחוז, הגיע זמן קצר לאחר מכן לבית הכנסת ונתן את הוראה להדליק את בית הכנסת.
תחילה היה פיצוץ גדול בבית הכנסת, אך האש לא התלקחה.
רק לאחר שהוכנסו לבית הכנסת עוד 20 ליטר בנזין, פרצה סופת אש ששרפה את בית הכנסת.
יהודי העיר טופלו באותו הלילה על ידי אנשי מיליציית האס אה.
החל מחצות הלילה קובצו היהודים בחצר בית הספר נויטר.
במקביל, נופצו בעיר חלונות ראווה, אביזרי חנויות וריהוט ממוסדות ודירות יהודיים.
לפחות יהודי אחד נפצע קשה מאוד מירי בגבו ומאוחר יותר מת מפצעי הירי.
בשעות הבוקר המוקדמות ריכזו אנשי מליצית האס-אה כ-300 יהודים בגן המשחקים של בית הספר.
שם הם הוטרדו ועונו במשך שעות בפיקודו של מנהיג ה-SA, בנמן.
הוא פקד על היהודים לצעוד עד תשישות ולשיר שירי מולדת בקול רם ובנוסף, איים לירות בהם אם לא יצייתו להוראותיו.
בבוקר 10 בנובמבר 1938 שוחררו הנשים, הילדים והגברים המבוגרים.
הגברים היהודים, שנחשבו ככשירים לעבודה, כ-60 במספר, קיבלו פקודה מאנשי ה-SA לצעוד לנמל הסירות שליד החומה.
שם הם בצעו עבודות חפירה.
הדרך לנמל הסירות בה הצעידו את הגברים עברה דרך בית הכנסת השרוף.
שם אילצו אותם אנשי ה-SA להאשים את עצמם בהצתת בית הכנסת.
גם באולם חדר הכושר של בית הספר נויטר נחשפו יהודי אמדן להתנכלויות והתעללויות של אנשי ה-SA.
לפנות בוקר של 11 בנובמבר פרצו אנשי מליצית האס אה לחצר בית הספר נויטר העמיסו והסיעו את היהודים לתחנת הרכבת, שאובטחה על ידי חיילי האס אס והגסטפו, ומשם הם גורשו למחנה הריכוז זקסנהאוזן שבאזור ברלין.
גירוש ורצח היהודים מהעיר אמדן
הקהילה היהודית באמדן התפרקה במהירות לאחר פרעות ליל הבדולח בנובמבר 1938. הרב ד"ר סמואל בלום והרופא היהודי האחרון שנותרו בעיר עלו לארץ ישראל.
במהלך שנת 1938 הושלמה האריזציה של הרכוש היהודי בעיר.
יוזמה של מנהלי מחוז פריזיה המזרחית ומועצת העיר אמדן הובילה בסוף ינואר 1940 להכרזת מטה הגסטפו בעיר וילהלמסהאפן, לפיה על יהודיי פריזיה המזרחית לעזוב את המחוז עד אפריל 1940. בהתאם לכך, יהודי פריזיה המזרחית עזבו את העיר לאחר שמצאו דיור חליפי ברחבי האימפריה הגרמנית (למעט המבורג ואזור הריין).
בסתיו 1941 הייתה אמדן אחת מעשר הערים הראשונות בממלכה, ממנה הוגלו יהודי גרמניה העשירים למזרח.
ב-22 באוקטובר גורשו 122 מיהודי אמדן לגטו לודז' דרך תחנת הרכבת של ברלין.
באותו החודש גם הועברו באופן זמני 164 יהודים מבית האבות היהודי באמדן לבית האבות היהודי בווארל Varel.
ביולי 1942 הם גורשו לגטו טרזיינשטט דרך ברמן והנובר.
באחריות מרכז הפיקוח של משטרת המדינה ומטה הגסטפו בעיר וילהלמסהאפן, האחראי על אולדנבורג ופריזיה המזרחית, הוכרז שהאזור "נקי מיהודים".
בפועל, רק יהודים מעטים, שחיו בנישואים מעורבים כביכול שהו באמדן במהלך המלחמה.
לפחות 465 יהודים מאמדן מתו בשואה.
כיום שמותיהם רשומים על לוחות הזיכרון בבית העלמין היהודי העתיק שבעיר.
במסגרת מבצע אואזיס, מ-2 בנובמבר 1947, בהוראת ממשלת המנדט הבריטית בארץ ישראל, הובלו 2,342 מעפילי אניית המעפילים אקסודוס ממחנה פפנדורף ברכבות לקסרקטין לשעבר בשם קארל פון מילר שנמצא באמדן, ברחוב אאוריכר שטראסה Auricher Straße.
עם הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948 חדלו כל ההגבלות על היהודים בעיר.
עם זאת, עבר זמן רב עד שמעפילי "אקסודוס" עלו למדינת ישראל שזה עתה נוסדה, בגלל קרבות מלחמת העצמאות.
13 יהודים חזרו לאמדן עד שנת 1947. בשנת 1949 הם התאגדו כעמותה והקימו קהילה חדשה סביב מבנה קטן ששימש בית כנסת.
העמותה התפרקה בשנת 1984 כי בעיר נשאר יהודי אחד בלבד, היתר עזבו את העיר.
ההלוויה האחרונה בבית העלמין היהודי העתיק, הייתה בשנת 2006.
נכון ל-15 ביוני 2020 אין באמדן יהודים לכן גם לא נצפים מנהגים יהודיים ברבים.
מאז שבית הכנסת נהרס עד היסוד במלחמת העולם השנייה לא נבנה בית כנסת אחר בעיר.
במקום בו היה מתחם בית הכנסת ובית הספר היהודי הוצב בשנת 1986 לוח זיכרון ששופר בשנת 1991. הלוח מתאר את בית הכנסת המפואר שהיה בעיר.
החל משנה 2016 בחודש ספטמבר בהחלטת הנהלת העיר וראש העיר מתייחדים תושבי העיר מדי שנה עם קהילת יהודי אמדן שנכחדה בשואה ועם מעפילי אניית המעפילים "אקסודוס-1947" שנכחו בעיר מנובמבר 1947 ועד אוגוסט 1948.
הקהילה היהודית באמדן הייתה מהגדולות בצפון גרמניה.
זו הייתה הקהילה השנייה בגודלה במחוז אחרי קהילת הנובר.
השיעור הגבוה ביותר מכלל האוכלוסייה היה בשנת 1771 באותם ימים היהודים היוו 6% מכלל האוכלוסייה בעיר.
במספרים מוחלטים הקהילה היהודית בשנת 1905 מנתה 809 חברים.
לוח זיכרון באתר בית הקברות הישן.
לוח זיכרון לבית הכנסת השרוף.
אנדרטת לוחות זיכרון עם שמות 465 יהודי אמדן שנרצחו בשואה, בבית העלמין העתיק.
דגם בית הכנסת של אמדן, במוזיאון פריזיה המזרחית מאז 1994.
בשנת 2016 הוצב לוח זיכרון בשער מחנה מעפילי אניית המעפילים אקסודוס-1947, אותו יזמו מעפילים וצאצאיהם שהיו במחנה אמדן, בשיתוף עם העמותה על שם מקס וינדמילר החוקרת את תולדות יהודי אמדן.
בשנת 2019 הנהלת העיר ובתי הספר התיכוניים קיבלו על עצמם לערוך מדי שנה אירועי אזכור לקהילה היהודית ומעפילי אניית המעפילים אקסודוס 1947. ששהו בעיר מנובמבר 1947 ועד אוגוסט 1948.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה הקהילה מחדש על ידי מעטים מהקהילה המקורית ניצולי המחנות, ורבים מיהודי קרפטורוס ומעוד כמה יישובים קטנים.
המאה ה-19 עד להסכם מינכן
יש עדויות מעטות לכך שיהודים התיישבו באוסטי נד לבם כבר במאה ה-16, אך בהמשך נאסר עליהם לגור בעיר מכיוון שהעיר אוסטי זכתה כ"עיר מלכותית" לזכות "שלא לסבול יהודים בין כתליה".
בשנת 1848 ניתנו זכויות אזרח ליהודי בוהמיה, כך שהיהודים היו חופשיים להתגורר באוסטי מבלי להתמודד עם מגבלות מגורים.
ארבע משפחות מהעיר טפליצה הסמוכה היו היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר, ובית כנסת נפתח זמן לא רב לאחר מכן.
הקהילה הוכרה על ידי הרשויות בשנת 1869. 'חברה קדישא' נוסדה ב־1872 ו'אגודת נשים' בשנת 1878. בית העלמין היהודי נחנך בשנת 1866 בנוכחות מועצת העיר, בקצה הדרום-מערבי של הפארק העירוני שקיים כיום.
הקהילה קברה בשטח זה עד שנת 1893, כאשר הקהילה היהודית קיבלה חלקה משלה בבית העלמין הכללי, בגלל קשיים כלכליים נאלצה הקהילה לסגור את החלקה בשנת 1953, ובשנת 1924 הוקצבה גם חלקה נוספת בבית הקברות בשפרברג.
בשנת 1880, שלושים משפחות יהודיות התכנסו להקמת בית כנסת, ובטקס הפתיחה שלו השתתפו יהודים מהקהילות הסמוכות, וכן השתתפו פקידים לא יהודים מקומיים.
בשנת 1910 כבר מנתה הקהילה היהודית כ-2,000 איש.
בשנת 1918, עם הקמת צ'כוסלובקיה, הכיר הממשל החדש ביהודים שבשטחה כמיעוט לאומי, עם כל הזכויות הנלוות לכך.
ארגון "סוציאטה" וארגון "בני ברית" עסקו במתן שירותי צדקה וסעד ליהודי הקהילה.
לאוסטי-נד-לבם באו פליטים יהודים רבים מגליציה, בעיקר אחרי מלחמת העולם הראשונה.
יהודי העיר, שלא היו מעוניינים בהצטרפותם לקהילה, שילמו להם כסף כדי שימשיכו בדרכם.
היהודים באוסטי דיברו בעיקר גרמנית, אחר כך השתרשו גם השפה והתרבות הצ'כית.
ילדי היהודים למדו בבתי ספר כלליים (בתקופת הקיסרות הם הושבו בספסלים האחוריים).
הציונות השתרשה גם בקהילה היהודית באוסטי.
בשנת 1911 ארגון הסטודנטים הציוני שהקים תיאודור הרצל פתח סניף בעיר אוסטי.
בשנת 1919 הוקמו בעיר שפע של ארגונים ציוניים אחרים, בהם מועדון ספורט מכבי, חברת טיולים 'תכלת-לבן' וארגון 'וההסתדרות הציונית הבינלאומית לנשים'.
ביולי באותה שנה, בכנס הציוני הראשון בפראג, נבחר רופא מאוסטי לוועד המרכזי של הארגונים הציוניים.
בשנת 1926, מספר יהודי אוסטי רכשו חברות וזכויות הצבעה לקונגרס הציוני ה-15, ובשנת 1937 תועדו 134 מחברי קהילת אוסטי שהצביעו בקונגרס הציוני העשרים.
במהלך 1930, מרכז הדרכה לנוער ארגן עליית נוער יהודי לארץ ישראל וכ-20 בני נוער יהודי מאוסטי עלו לארץ והפכו לחלוצים.
גם בתקופה זו מספר יהודי הקהילה המשיך לגדול.
התגברות המפלגה הנאצית והאנטישמיות בצ'כוסלובקיה
ב־1920, כשפעילי המפלגה הנאצית חדרו גם לאגודות הספורט, הוציא בן הקהילה וולטר אייזנמן את היהודים ממועדון הכדורגל הגרמני והקים את קבוצת "הכח".
עם הזמן נעשתה אוסטי-נד-לבם למרכז הפעילות הלאומנית הגרמנית בחבל הסודטים.
האגודות הציוניות "תכלת לבן" ו"מכבי", שסניפיהן שכנו מול מועדון הנוער הגרמני, טיפחו בנוער היהודי את הלאומיות היהודית, והשתמשו גם הם במדים, בדגלים ובסמלים.
בשנות השלושים הוקם בעיר מרכז הכשרה לקראת עלייה, לחלוצים מכל סלובקיה וכעשרים חלוצים מאוסטי-נד-לבם עלו לארץ ישראל.
גם בקרב המבוגרים גברה התודעה היהודית-הלאומית, ורבים מחברי הקהילה הכריזו על עצמם כבעלי לאום יהודי.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה (מרץ 1933) והתגברות האנטישמיות בחבל הסודטים על ידי הגרמניים המקומיים, היגרו יהודים מהעיר לארצות מערב-אירופה ולארצות שמעבר לים.
בשנת 1930 מנתה האוכלוסייה היהודית 985 איש (למעלה מ-360 משפחות), אך לאחר עליית המפלגה הנאצית בגרמניה, יהודים רבים בקהילה החלו היגרו מהעיר.
כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כפה הסכם מינכן על צ'כוסלובקיה את סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית, ביניהם העיר אוסטי.
לאחר מכן, החלו חוקי נירנברג לחול על האוכלוסייה היהודית.
מרבית התושבים היהודיים היגרו או ברחו בשלב זה מהאזור חבל הסודטים, חלקם ללטביה, לסלובקיה, לחלקים אחרים של אירופה או לאמריקה הצפונית, ואחרים נמלטו לאזורים אחרים בצ'כוסלובקיה.
הירידה באוכלוסייה היהודית בתקופה זו באוסטי נד לבם הגיעה לכ־75%.
במרץ 1939 הפכה צ'כיה כולה לפרוטקטורט גרמני.
במהלך חודש נובמבר, התרחשו פוגרומים כלפי האוכלוסייה היהודית, בית הכנסת הוצת ונהרס בליל 1 בינואר 1939. בדו"ח של מנהל המחוז באוסטי ב-6 בינואר 1939 למשרד הגסטאפו על הפגנות אנטי-יהודיות, נאמר בין היתר כי בסוף 1938 נשארו בעיר 62 חנויות יהודיות שלא נהרסו.
החל מנובמבר 1941, גורשו בכוח חלק מהאוכלוסייה היהודית, בעיקר קשישים, למחנה הריכוז שנוואלד, מחנה שהקים הגסטפו בטירה נטושה בשם 'היער היפה', בכפר ההררי שנוואלד-קראסני, הטירה שופצה חלקית (12 יהודים מאוסטי הוזמנו לתקן אותה), והמדפיס היהודי לוי מונה שם ל"זקן היהודים".
היהודים הועסקו בעבודת כפייה ביערות, 103 אנשים עבדו במחנה, 55 מהם מתו בעודם במחנה.
כעבור שישה שבועות שוחררו הנשים והוחזרו לאוסטי.
הגברים הועברו לאורניינבורג, ומשם, כעבור זמן, שולחו לגטו טרזין (טרזיינשטט).
כמה מהגברים מתו מהמכות שהוכו במהלך העמסתם לרכבת.
אחר כך גורשו גם הנשים והילדים לטרזיינשטט.
מקצת האסירים מתו בטרזיישטט, אך רובם גורשו למחנות ריכוז והשמדה בלודז' וזמושץ על אדמת פולין ושם נרצחו.
מקצת מיהודי חבל בוהמיה גורשו לריגה (בירת לטביה), ולהמבורג שבגרמניה.
הקהילה היהודית שהושמדה בשואה כמעט לחלוטין, מנתה 195 חברים לאחר סיומה.
בתום המלחמה, חזרו מהמחנות, לאוסטי נד לבם, רק יהודים מעטים מבני הקהילה המקורית.
אך רבים מיהודי קרפטורוסיה, שלאחר המלחמה סופחה לברית המועצות, התיישבו בערי מוראוויה ובוהמיה, וכך נוסדה גם באוסטי קהילה חדשה.
לקהילה הצטרפו גם יהודים ממקומות כגון: טפליצה, ז'אטץ, מוסט, דייצ'ין, חומוטוב, לואוני, ליטומז'יצה ועוד כמה יישובים קטנים, בסך הכל בשנת 1946 מנתה הקהילה כ־1,100 נפש.
בשנים אלו, קהילת אוסטי, בראשות יוסף וסלי, נעשתה למרכז מינהלי של הקהילות היהודיות בצפון-מערב בוהמיה.
בעיר פעלו שלושה בתי כנסת, הועסקו חזן ושוחטים, נערכו "שלוש סעודות" בימי שבת, ובחגים - אירועים חגיגיים.
ב־1948, עם תחילת הלאמת עסקים פרטיים על ידי המשטר הקומוניסטי, עזבו יהודים רבים את המקום, מקצתם עלו לישראל ומקצתם היגרו לארצות אחרות.
בית הכנסת ברחוב מוסקבסקה היה היחיד שנשאר בשימוש, בית העלמין היהודי נהרס עוד בימי המלחמה ובמקומו הוקם גן צבורי.
המצב הרוח הקשה שלאחר המלחמה בקרב יהודי אוסטי, התבטא בעיקר באובדן האמונה והמודעות לשורשיהם, כמעט חמישית מהם הפסיקו להצהיר על יהדותם, ורבים מהם כיבדו את שמותיהם כפי שהם נשמעים בגרמנית.
הקהילה היהודית השתנתה גם חברתית-כלכלית כתוצאה מהמלחמה.
במהלך המלחמה ירד מספר חבריה ל-10% מהמספר המקורי, מה שהביא עימו בעיות חדשות של מסחר וייצוא עצמי כלכלי.
לפני המלחמה בעיה זו לא הייתה, מכיוון שהיו חברים עשירים בעיר, אך לאחר המלחמה רוב חברי הקהילה היו עניים, במיוחד החברים שהתווספו מקרפטורוס.
בסוף שנת 1953, נאלצה הקהילה לסגור את החלקה היהודית בבית העלמין המרכזי, מצבות מבית העלמין הונחו על הכביש הראשי ונמכרו למתעניינים, באזור המחלקה היהודית שבוטלה, קיימים כיום מכלי פרופילן להפעלת אפיכלורוהידרין.
הקהילה המשיכה להיות נתמכת על ידי אישים וארגונים בינלאומיים יהודיים שונים.
עם זאת, המשטר הקומוניסטי במדינה, נקט בנוקשות בעניין התרומות שהגיעו מבחוץ.
כך למשל, בשנות השמונים, התורמים העיקריים היו משווייץ.
אך מבין כל התרומות הללו, סכום גבוה באופן לא פרופורציונלי, של כ-30% מכלל התרומות שהגיעו לקהילה משווייץ, הועבר לממשל האזורי באוסטי.
בשנת 1987 עדיין חיו כ־50 יהודים בעיר וקיימו מסגרת יהודית.
התפתחות נוספת חזתה קהילת אוסטי נאד לבם וקהילות דתיות נוספות.
לאחר מהפכת הקטיפה וסיום השלטון הקומוניסטי, השלטון החדש סובלני יותר כלפי הדת מאשר הקומוניסטים.
נכון להיום הנהלת העירייה מנסה בעיקר להבטיח את זקנתם השלווה של חברי הקהילה.
חברים נפגשים באופן קבוע, במיוחד בחגים חשובים.
אף על פי כן, חיי העיר כבויים מכיוון שנעדרת נוכחותם של חברים צעירים בקהילה שנכרת עזיבה משמעותית שלהם.
בשנת 2000 היו 50 חברים בקהילה, מתוכם רק 17 איש התגוררו באוסטי נד לבם עצמה.
באמצע שנת 2005 היו רק 38 חברים רשומים בקהילה.
בית העלמין היהודי באוסטי נד לבם, הוקם בשנת 1866 בנוכחות מועצת העיר, בקצה הדרום-מערבי של הפארק העירוני.
הקהילה נהגה לקבור בשטח זה עד שנת 1893, כאשר הקהילה היהודית קיבלה חלקה משלה, בבית העלמין הכללי.
בשנת 1995, מכרה הקהילה הדתית היהודית את אדמת בית העלמין.
בשנת 2005, הוקמה בשטח בית העלמין היהודי הישן, אנדרטה שהוקדשה לזכר קהילת יהודי אוסטי נד לבם, ואלף היהודים מאוסטי שנרצחו במהלך השואה.
האנדרטה מורכבת ממגן דוד גרניט ענק, אשר קבור בחלקו באדמה.
במהלך חשיפת האנדרטה אמר ראש עיריית אוסטי פטר גנדלוביץ':
בית הכנסת באוסטי נד לבם, ממוקם במרכז העיר בצד הצפוני של רחוב מלה הרדני.
את מקום בית הכנסת רכשה הקהילה היהודית כבר בשנת 1866.
אך הבנייה החלה רק בשנת 1880, על פי תוכניותיו של האדריכל אלווין קוהלר, המבנה עוצב בסגנון אוריינטלי, כמבנה אקלקטי גבוה שכללה עזרת נשים, כל המבנה מומנן מתרומות הקהילה, סך התרומות עמד על מטבעות זהב.
בראשית המאה העשרים הורחב הבניין והוסף לו עוגב של חברת 'Rieger'.
לאחר סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית.
על אף שבית הכנסת שרד את אירועי ליל הבדולח, הוא נשרף לבסוף ב־31 בדצמבר 1938, ומהשריפה שרדו רק הקירות החיצוניים של המבנה.
בשנת 1940 נרכש המבנה על ידי חברת אטליזים, שבנתה במקום מפעל ובית ספר לאטליזים.
המבנה נפגע בחלקו במהלך הפצצת העיר בשנת 1945, על ידי בעלות הברית.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הקימה הוועדה הלאומית של העיר המקומית שירותים ציבוריים במרתף המקורי של בית הכנסת.
בשנת 2005 החלה בניתו של מרכז מסחרי בשטח המבנה, המרכז המסחרי 'Forum' נפתח לקהל בשנת 2009.
תעשיינים ונושאי משרות יהודיים באוסטי
היהודים באוסטי נד לבם היו מעורבים פעילים בתעשייה ובתרבות במשך השנים.
בין יהודי אוסטי היו תעשיינים ויזמים, סוחרים, בעלי מלאכה, רופאים ועורכי דין בעלי מוניטין.
יהודי הידוע בשם משפחתו "המרשלאג", מראשוני המתיישבים באוסטי, היה גובה מס-המעבר על גשר הבילה.
יהודי העיר היו שולטים בעיסקי הפחם בעיר, הרמן פולטשק (1858–1926), היה מנהל מכרה הפחם באוסטי נאד לבם.
יעקב ויינמן, סוחר פחם, ניהל ב־1874 את עסקי הפחם של "איגוד הבנקים בפראג" וחלקו היה רב בפיתוח תעשיית הפחם בצפון-מערב בוהמיה כולה.
ויינמן היה גם נדבן ותרם להקמת בית מחסה, בית יתומים ומעון לילדים, תמך בבית החלמה ליולדות ובבית הספר לעיוורים שבמקום, בנה ספרייה עם אולם קריאה והקים סנטוריום לחולי ריאות בשפיגלסברג.
מפעל "אלקה" למצברים, הגדול מסוגו במרכז אירופה, היה בבעלות היהודי מאוסטי ויקטור לאנגשטיין.
ד"ר וילהלם ויטנברג, רופא שיניים מאוסטי, פעל במרכז ההבראה לילדים יהודים.
ואיגנאץ פצ'ק, סוחר פחם, פעל לפיתוח העיר.
מאקס פליישר, היה משורר, מחזאי ומבקר אמנותי בשפה הגרמנית וויקטור אולמן, מנצח האופרה המקומית, היו יהודיים בני המקום.
איתן לוסטיג עבד בין השאר כמנצח בתיאטראות ובבתי אופרה באוסטי נד לבם.
כמה יהודים מאוסטי לחמו במלחמת העולם השנייה בשורות הצבא הצ'כי.
בשנת 2010 ירוסלב אחאב היידלר יהודי גר יליד צ'כיה, רץ ללא הצלחה בבחירות המוניציפליות למועצת העיר אוסטי.
כעבור ארבע שנים, בבחירות 2014 נבחר כחבר מועצת העיר, הוא התמנה למועצת התרבות והאמנות העירונית, אך פרש בשל ניגוד עניינים.
ליפמן דלר, ה'מו"ץ' (מורה צדק) הראשון, שרת את הקהילה עד שנת 1879.
לוי וינטרברג, שימש כחזן וכמלמד עד 1888, ומאז ועד 1910 מילא את התפקיד ר' סלמון בס.
המדפיס לוי (שם משפחתו) (1939) מונה על ידי הנאצים ל"זקן היהודים"
אנה שופקובה (נובמבר 2016 - מכהנת)
ד"ר ארתור רוזנצווייג (1909–1919), רב הקהילה הראשון, שימש במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) כרב צבאי של צבא הקיסר.
קהילת יהודי אוהעל (המכונה גם אויהי (Újhely), שאטוראליאויהיי או ביידיש אויהעל או אוהעלי) נמצאת בעיר שאטוראליאויהיי (Sátoraljaújhely) שבצפון מזרח הונגריה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, ליד הגבול הסלובקי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, במסגרת חוזה טריאנון בשנת 1920 הוחלט שהגבול בין הונגריה לצ'כוסלובקיה יעבור בנחל רוניווה שבכפר, דבר שפיצל את הכפר בין הונגריה לצ'כוסלובקיה.
בין שתי מלחמות העולם הייתה העיירה עיירת גבול, וכך גם במלחמת העולם השנייה.
מיקום העיירה השפיע לרעה על יחס הרשויות בשתי המדינות לתושבי העיר ובפרט ליהודים בה שנחשדו כבוגדים.
בקהילה היהודית חיו אלפי יהודים במהלך השנים, בראשה עמדו רבנים מגדולי רבני הונגריה וממקימי חסידויות הונגריה.
הבולט והמוכר שבהם הוא הרב משה טייטלבוים בעל ה"ישמח משה" שנחשב לאחד ממייסדי החסידות בהונגריה והראשון בשושלות חסידות סיגט וחסידויות סאטמר אשר את קברו בעיר פוקדים יהודים עד היום.
כשישים שנה לפני שהושמדה הקהילה על ידי הנאצים בשואה, נחלקו יהודי העיר לשלוש קהילות נפרדות שישבו בעיר אחת.
שתי קהילות מהזרם האורתודוקסי (אחת חסידית ואחת "מתנגדת") וקהילה אחת מזרם הסטטוס קוו.
עדויות ראשונות להימצאות יהודים באוהעל
ההיסטוריון ד"ר מאיר שש מצטט בספרו "מה טובו אוהעלך" היסטוריון בשם ל.
וואניציאנר שכתב (ללא אזכור מקורות) כי ביישוב באזור אוהעל (בשארושפטק) חיו יהודים עוד לפני הפלישה המונגולית לאירופה.
בנוסף, מזכיר שש קשר בין יהודים לאזור אוהעל, כאשר המלך אנדראש השני השתתף במסע הצלב החמישי ובשנת 1217 הגיע לעכו איתו היו שניים מתושבי אזור אוהעל, האחד ממוצא איטלקי ושמו ג'ולא שמשפחתו היו האדונים של שאטוראליאויהיי, והשני בשם שאבאש.
כעדות ראשונה להימצאות יהודי באוהעל מביא שש בספרו אזכור משנת 1419 של אזרח אוהעל בשם לוקאס (Lucasius) שמכונה יהודי (Zydo).
לאחר מכן, בסיכום חשבונאי משנת 1633 על עסקי יין באזור, במסמך שנכתב בשפה ההונגרית מוזכר יהודי בשם יעקב (Yakob sydo).
ד"ר שש מניח כי מפאת מיעוט היהודים, די היה לכתוב באותה תקופה "היהודי" ואנשי המקום ידעו במי מדובר.
בשנת 1644 מופיעה בספר העיר אוהעל אשה בשם "קטלין היהודיה" (Zsidó Katalin), שהיא ובעלה ערכו חוזה כלשהו.
התיישבות של יהודים רבים בשאטוראליאויהיי התחילה בפועל מראשית המאה ה-18 אז החלו להיטמע בעיר בעיקר בתור סוחרים ותעשיינים.
בעשורים הראשונים של המאה ה-19 הפכה שאטוראליאויהיי לאחת הערים המרכזיות במחוז זמפלן שהיום מוכר כבורשוד-אבאוי-זמפלן.
וככל שהעיר גדלה, כך גם גדלה הקהילה היהודית שבה בכמות היהודים ובהשפעתם.
יהודים עבדו בכל המקצועות שהיו בעיר באותה התקופה, חלקם התפרנסו מחקלאות, ממסחר וממלאכה, והיו ביניהם גם בעלי מקצועות חופשיים.
בשלב מסוים היו היהודים מעל ל-20% מתושבי העיר והם תפסו מקום מרכזי בחיי העיר ובהנהגתה כמו גם במוסדות המחוקקים של המחוז.
המסמכים בארכיונים מראים כי בשנת 1734 כבר חיו יהודים בעיר והקהילה היהודית התארגנה באופן רשמי בשנת ה'תק"כ, (1760), בשנת ה'תקל"ב (1772) נוסדה בעיר חברה קדישא ובשנת ה'תקס"ו (1806) חוברו תקנות הקהילה.
בעקבות הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868 הצטרפה הקהילה לקהילות הסטטוס קוו, שנותרו במתכונתן שלפני הקונגרס.
בשנת 1878 התפצלה הקהילה היהודית באוהעל והחסידים שבה הקימו בעיר קהילה נפרדת.
בשנת 1886 לאחר לחצים רבים של הציבור לאחדות, הוכרזה הקהילה כולה לזרם האורתודוקסי.
אך גם לאחר איחוד הקהילה לכאורה, התקיימו בה בפועל שלוש קהילות נפרדות, שתי קהילות חרדיות ואחת קהילת "סטטוס-קוו".
לכל אחת מהקהילות היו רבנים משלה, בתי כנסת משלה, בתי מדרש וישיבה משלה ומוסדות דת משלה.
מפקדי האוכלוסין של יהודי שאטוראליאויהיי
בית ספר יהודי ראשון הוקם בשנת 1785 ולאחר הוקמו בתי ספר נוספים, אחד בשנת 1836 ובו לימד מיכאל היילפרין , שבהמשך חייו היגר לארצות הברית והפך שם לסופר מוכר.
ובית ספר נוסף הוקם בשנת 1887. מלבד זאת פעלו במקום גם מעונות וגני ילדים.
בית הכנסת הראשון של הקהילה הוקם בשנת 1790, לאחר מכן נהרס ונבנה מחדש בשנת 1887.
עד להשמדת הקהילה בשואה, היו בעיר שלושה בתי כנסת (אחד לכל קהילה), ספריה גדולה, שני בתי עלמין ועשרה בתי מדרש.
כמו כן, במהלך השנים פעלו בעיר ארבע ישיבות ושני בתי "תלמוד תורה".
בשנת 1862 הקימה הקהילה היהודית בית חולים שהכיל 200 מיטות.
הוקמו מוסדות סעד רבים, ביניהם: בית תמחוי, חברת "גמילות חסדים", אגודת תמיכה ליולדות נצרכות, חברת נשים בשם "בנות ציון" ואגודות או קרנות שנועדו לתמוך בנזקקים בתחומים שונים כמו חברת "עץ חיים" לחלוקת עצי הסקה לנזקקים, חברת "לינת צדק" הדואגת לנזקקים למקום ללון, וחברת "מלביש ערומים" המסייעת בתרומת בגדים לנזקקים.
הדמות המרכזית שהובילה את הקהילה וקבעה את דרכה הייתה הרב.
הרבנים הראשונים שהיו בקהילה היו רבי שמואל שמעיה וייל, רבי הירש מייזלס ורבי פנחס מהומנע אשר מלבד שמותיהם וכהונתם בעיר לא ידועים עליהם פרטים נוספים.
משנת ה'תקס"ח (1808) שימש כרב הקהילה הרב משה טייטלבוים בן הרב צבי טייטלבוים, מכונה גם הישמח משה על שם ספרו.
הישמח משה נולד בפרעמישלא שבגליציה בשנת ה'תקי"ט, לרבי צבי הירש וחנה.
בגיל 13 נישא לחיה שרה בת רבי ניסן מפרעמישלא, ולמד תורה אצל דודו, רבי יוסף רבה של קולבסוב ואצל דודו, רבי אריה יהודה הלוי בעל הספר "דרישת אריה" רבה של סטריזוב.
בשנת ה'תקמ"ד, בגיל 25, התמנה לרב העיירה שינווא, ובשנת תקס"ח נתקבל לרב ואב בית הדין של אוהעל.
הוא כיהן ברבנות העיר שנים רבות ובשלב מסוים אף הפך לאחד מגדולי רבני הונגריה.
הרב טייטלבוים נחשב לאחד ממייסדי החסידות בהונגריה והראשון בשושלת חסידות סיגט וחסידות סאטמר.
בהשפעת חתנו, רבי אריה לייב ליפשיץ תלמיד החוזה מלובלין נעשה גם הוא תלמיד מובהק של החוזה מלובלין.
הרב טייטלבוים נהג לחלק קמעות ועורר בכך את התנגדותו של רבי נפתלי מרופשיץ ורבים אחרים מקהילתו ומחוצה לה.
הוא נפטר בכ"ח בתמוז ה'תר"א (1841) ונקבר בשאטוראליאויהיי, קברו נבחר לאחד מעשרת הציונים החשובים אותם עוברים בדרך רבני הפלאים.
לאחר פטירת ה"ישמח משה" רצו מנהיגי הקהילה להפחית את הנהגות החסידות השנויות במחלוקת אותן הנהיג הרב ולכן התנו את כהונת הרב החדש בהימנעות מחלוקת קמעות, תפילה בנוסח אשכנז כנהוג בקהילה, אי הארכה בדרשות והימנעות מקללות ועיסוק ב"נסתר".
בנו של ה"ישמח משה" סירב לקבל את התנאים, אך הנכד, הסכים לנסות.
משנת ה'תר"א (1841) שימש כרב הקהילה הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים נכדו של רב הקהילה הקודם המכונה ה"ייטב לב" על שם ספרו.
בכתב מינויו חויב לא לחלק קמעות, להתפלל רק בנוסח אשכנז בבית ובציבור, לא להאריך בדרשותיו ולא לקלל איש.
למרות משיכתו לחסידות, בקהילה היהודים החסידיים מנו רק עשרות משפחות בודדות מתוך מעל אלף תושבים יהודיים בעיר.
בשלב מסוים, לא עמד הרב בתנאי העסקתו, ולאחר שש שנים שרובם כללו מריבות עם מנהיגי ופרנסי הקהילה הוא עזב את העיר, בשנת 1847. לאחר מכן כיהן כ-25 שנה ברבנות העיר סיגט ונחשב לאדמו"ר הראשון מסיגט.
בשנים אלו שמר ה"ייטב לב" על קשר עם משפחות החסידים מאוהעל.
משנת ה'תרט"ו (1847) שימש כרב הקהילה הרב ירמיה לעוו בן הרב בנימין לעוו.
הרב ירמיה למד את עיקר תורתו מאביו הרב בנימין שהיה רבה של ורבוי ואף החליף אותו לאחר פטירתו ברבנות הקהילה.
בניגוד לקודמיו ובהתאם לרוח מנהיגי ופרנסי הקהילה היה הרב ירמיה מתנגד לחסידות ודבק בעמדת קהילות הסטטוס קוו בהונגריה.
דבר זה היה המניע המרכזי בהחלטת פרנסי הקהילה לבקשו לשמש כרבם.
לעיר הוא עבר יחד עם ישיבתו שהייתה עד אז במאגנדורף ואת הסיעה החסידית באוהעל שנותרה קשורה ל"ייטב לב" רדף במרץ.
מסופר שפעם אחת הוא איים בפני מנהיגי הקהילה לעזוב את העיר עד שבית הדין קיבל את דרישתו לאסור על החסידים להיכנס לבית המדרש.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 התלונן האדמו"ר בעל ה"דברי חיים" מצאנז כי חסידי אוהעל לא יכולים לצאת מביתם מבלי שייסקלו אותם באבנים.
בנוסף היה הרב ירמיה מכנה את החסידים שבתאים ולעיתים קרובות הצהיר כי הם גרועים אפילו מהנאולוגים.
בשנת 1862 פרץ סכסוך קשה בינו לרב צבי הירש פרידמן, האדמו"ר מליסקא, (שהיה תלמידו של הרב משה טייטלבוים ה"יישמח משה") שלווה בהשמצות הדדיות והיה העימות החריף ביותר נגד החסידות בהונגריה.
הרב ירמיה בנוסף לידיעותיו התורניות, רכש גם השכלה כללית ושלט בשפה הגרמנית.
הוא חיבר את הסבר "דברי ירמיהו" ונפטר בי"ז ניסן תרל"ד (1874).
משנת ה'תרל"ד (1874) שימש כרב הקהילה הרב אלעזר לעוו בנו של הרב ירמיה לעוו.
בתקופתו עזבו החסידים לקהילה נפרדת לגמרי והתפצלה הקהילה.
בעקבות המחלוקת עזב את העיר ומונה לאב בית הדין באונגוואר.
הוא כתב את הספר "שו"ת פקודת אלעזר" ונפטר באונגוואר בשנת ה'תרע"ח.
שנים רבות שלא היה לקהילה זו רב, אך פעלה בה ישיבה בראשותו של הרב צבי דיק.
הרב צבי שימש בפועל כמעין רב קהילה לפני הגעתו של הרב יואל פלנר וגם לאחר פטירתו.
משנת 1922 כיהן כרב הקהילה הרב יואל פלנר.
הרב יואל היה בנו של הרב שמעון חיים פלנר שהיה רבה של בלד, נולד בצעהלים ולמד אצל החתן סופר במטרסדורף ואחר כך אצל השבט סופר בפרשבורג.
לאחר נישואיו לימד תורה כחמש עשרה שנים בסומבטהיי ולאחר פטירת אביו בשנת ה'תרס"ב, החליף אותו הרב יואל ברבנות של בלד שם היה גם ראש הישיבה ושם היה רבם של הרב שמעון ישראל פוזן והרב יצחק שטיינר.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) התקבל לרבנות הקהילה החרדית באוהעל ונפטר בשנת 1925.
משנת 1925 כיהן כרב הקהילה הרב דוב בער קליין.
קליין נולד בנירבאטור ולמד אצל ה"דעת סופר" בפרשבורג.
לאחר שהתחתן עם בתו של הרב זאב כהנא שהיה אב בת הדין בצ'ורנה, סייע לחותנו במשך עשר שנים ובשנת 1925 התחיל לכהן כרב קהילת אוהעל עד שנשלחו למחנה ההשמדה באושוויץ שם נרצח.
בית ספר יסודי ובו 208 תלמידים (נכון לשנת 1944)
משנת ה'תרל"ח (1878) שימש כרב הקהילה הרב משה יוסף טייטלבוים .
הרב משה יוסף נולד בשנת ה'תר"ה (1845) לרב יקותיאל יהודה טייטלבוים והמשיך את דרכו בהנהגות החסידיות.
משנת ה'תרנ"ו (1896) שימש כרב הקהילה הרב ברכיה טייטלבוים.
הרב ברכיה, בנו של הרב משה יוסף טייטלבוים חי את רוב חייו בבלאז'וב.
לאחר פטירת אביו, התבקש ברכיה לחזור לאוהעל כדי למלא את מקום אביו ברבנות הקהילה ונעתר לבקשה.
מספרים שאת משכורתו מרבנות אוהעל העביר לצורכי אמו, הרבנית הינדא.
חמו של הרב ברכיה, הרב צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב פסק כי פסיקתה של משפחת טייטלבוים נכונה וזאת על ידי הסתמכות מפסיקותיו הקודמות של הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים.
הרב ברכיה כיהן זמן קצר בתפקיד רב הקהילה ולאחר שלוש שנים חזר לבלאז'ב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח הרב ברכיה לבודפשט.
ובכ"א אדר ה'תרע"ז נפטר בה והובא לקבורות בעיר סיגט.
משנת ה'תרנ"ט 1899 כיהן כרב הקהילה הרב דוד דוב מייזליש, מחבר הספר "בנין דוד" ואביו של הרב צבי הירש מייזליש.
כיהן ברבנות הקהילה שנים רבות ונרצח בשואה.
תלמוד תורה ובו 113 תלמידים (נכון לשנת 1944)
משנת 1877 כיהן בקהילה רב בשם הרב ברמן, עליו לא ידועים פרטים נוספים
משנת 1890 כיהן בקהילה הרב קלונימוס קלמן בן הרב יהודה לייב וייס, שחיבר את הספרים "פי שנים" ו"עטרת זקנים".
משנת 1911 כיהן בקהילה הרב שמואל בן רבי שמחה צבי רוט שנולד בשנת 1876. מתוקף מעמדו ותפקידו הוא עמד גם בראש הוועד הציבורי של בית הספר יחד עם אישיות חילונית מהקהילה.
הרב שמואל הקים את החוג להשתלמות צעירים על שם ישראל זינגר, אשר במסגרתו התפתחה פעילות תרבותית יהודית ענפה ביותר.
החוג פעל משנות ה-20 ואילך ובא לחזק את תודעת ההשתייכות בקרב הנוער המשכיל בעיתות המשבר.
בתחום אחריותו היה הפיקוח ואף ההוראה של שיעורי הדת.
כל כולו מסור לבני הנוער והקשר במישרין עימו בשיעורי הדת היה חוויה לצעירים ועיקר התפקיד בעיניו.
הרב גורש עם קהילתו לאושוויץ ונרצח בשואה.
בין רבני הקהילה ותלמידיהם בישיבות השונות בעיר חיו תלמידי חכמים גדולים שכתבו עשרות ספרים במשך השנים, ביניהם:
ספרי הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים (ה"ייטב לב") - ייטב לב, על התורה, ייטב פנים - על המועדים, , , רב טוב על התורה.
ארץ חמדה מאת הרב ישראל זאב הלוי הורביץ ששימש כאב בית הדין באוהעל.
הספר נכתב לפני שעזב את העיירה לארץ ישראל בשנת 1856.
צרור החיים מאת הרב אברהם בן אריה ליב לוונשטאם - שו"ת בנושאים הלכתיים שונים.
קדושת יום טוב מאת הרב ישראל זאב בן שמואל הורביץ שהיה אב בית הדין באוהעל - חידושים וביאורים על מסכת ביצה.
דברי ירמיהו מאת רב הקהילה ירמיהו לעוו.
שו"ת פקודת אלעזר מאת רב הקהילה הרב אלעזר לעוו.
בנין דוד מאת הרב דוד דוב מייזליש.
פי שנים ועטרת זקנים מאת הרב קלונימוס קלמן וייס.
שבילי דוד וחיבורים נוספים רבים של הרב דוד לייב זילברשטיין.
ר' דוד פריזנהויזן, שהיה מתמטיקאי, דיין ואיש תנועת ההשכלה.
כתב ספרי עיון במתמטיקה ומדעים
היחס לקהילה טרום מלחמת העולם הראשונה