tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם מותו של יואן שה-קאי ביוני 1916, סין התפרקה לתקופת המצביאים ולי; במרכז שלטונו שבבייג'ינג מונה מעצם תפקידו (כסגן) לנשיא הרפובליקה הסינית החדש.
שלטונו של לי נעצר בעת הרסטורציה של המאנצ'ו כאשר איל מלחמה כבש את בייג'ינג וניסה לשחזר את השלטון הריכוזי של קיסר סין, דבר אשר נכשל תוך זמן קצר.
בשנת 1922 הפך לי לנשיא מחדש תחת השפעת הקליקה של קאו קון ופעל בניסיון להביא לאיחוד סין בעזרת דיפלומטיה ולא כוח צבאי.
ניסיונותיו כשלו וביוני 1923 הודח מתפקידו כנשיא סין ולבסוף נפטר בטיינג'ין בשנת 1928 בעת הייתה העיר תחת סמכויות מפלגת הקוומינטנג אשר איחדה את סין.
לִי הוֹנְג-גַ'אנְג (במנדרינית: 李鴻章; 15 בפברואר 1823 – 7 בנובמבר 1901) היה פוליטיקאי, דיפלומט וגנרל ממשפחה אריסטוקרטית בשירות האימפריה הסינית תחת שלטון שושלת צ'ינג המאוחרת.
הוא לחם להפלת מספר מרידות מרכזיות נגד השלטון הקיסרי כגון מרד טאיפינג, הקים את צבא בייאנג על בסיס מערבי, שירת כמשנה למלך במספר מחוזות מרכזיים, פעל כדיפלומט ושגריר מטעם סין באירופה וטיפח את קידום התיעוש בסין.
העיתון הצרפתי "הדור" (Le Siècle) כינה אותו "ביסמרק הצהוב" לאות הערכה.
לי נולד בשנת 1823 למשפחת סופרים אשר מזה זמן רב פעלו בשירות המדינה.
גם אביו של לי וגם ג'אנג גו-פאן (הפוליטיקאי שהפך מאוחר יותר למנטור שלו), למדו לשירות האזרחי בבחינות קונפוציאניות, וזכו למעמד של "למדנים מומחים".
לי החל את הקריירה הרשמית שלו בשנת 1844 בהדרכתו של ג'אנג בבייג'ינג ובשנת 1847 הוא קיבל את התואר הסופי והפך פקיד ממשלתי.
בשנת 1850 פרץ מרד טאיפינג, מרד איכרים גדול בעל אופי משיחי שאיים להפיל את השושלת מהכוח.
כאשר ביתם היה מאוים, לי ואביו ארגנו מיליציה מקומית שנשבעה בתמיכתה לממשל הקיסרי של שושלת צ'ינג.
לי הפך מעורב במאבק עד לכדי מצב שכאשר נפטר אביו בשנת 1855 כנגד הדרישות של המסורת לעזוב כל עבודה לתקופת אבל הוא לא היה יכול לעזוב את שדה הקרב.
ג'אנג גו-פאן, שהיה בשנת 1860 מושל כללי במחוזות ליאנג-ג'יאנג (מרכז סין), ארגן כוחות בלתי-סדירים נגד מרד טאיפינג, ובהמשך הצטרף לי לצוותו לתוך מיליציית אנטי-טאיפינג מאוחדת.
בשנת 1862 התמנה לי למושל בפועל במחוז ג'יאנגסו ונסע לשאנגחאי עם כוחותיו השכירים.
באמצע המרד, בגיל מעט פחות מארבעים נהנה לי מדרגה אזרחית גבוהה, השפעה מחוזית ויכולת פעולה צבאית עצמאית כמעט לגמרי, אשר ניתנה לו מידי השלטון.
בשנים הבאות עבד לי בחלקו עם זרים לשימוש בכלי הנשק המערביים במאמץ נגד כוחות טאיפינג סביב שאנגחאי.
המוכר ביותר מבין המערביים איתם פעל היה צ'ארלס ג'ורג' גורדון ("טיטו" בכינויו), אז קצין צבא אנגלי בן 30 שהוביל את "הצבא המנצח תמיד", כוח שהועמד לרשות לי מאוחר יותר, שהורכב משכירי חרב זרים.
בין השנים 1865–1870, לי היה מעורב מאוד במשימות רשמיות גבוהות שונות במרכז, בצפון ובמערב סין, בעיקר כדי לדכא מרידות שונות כגון מרד דונגאן.
הוא שמר על התעניינות בצבאות בסגנון מערבי שעל גביהם בנה את צבאו המוצב בנאנג'ינג ובשאנגחאי מכיוון שרצה לחזק את סין ראשית כנגד ההשפעה המערבית ויותר מכך מן הסכנה שראה באימפריה היפנית, שלאחר רסטורציית מייג'י החלה בתהליך אדיר של מודרניזציה, תיעוש ופיתוח בסגנון המערב.
בשנת 1870 מונה לי למשנה למלך (המושל הכללי) של מחוז הבירה, ז'ילי.
כמו כן, בתקופה זו שימש כמזכיר גדול (תפקיד ממשלתי מרכזי) וכמפקח על הסחר בצפון ובכך היה אחראי על ניהול דרכי הסחר עם המערב מתוך נמלי הסחר שהיו מצפון ליאנגצה.
לי הפך למנהל המשא המתן בנושאי הסחר הסיני המוכר ביותר לזרים.
לפיכך, היו לו תפקידים במבנה הממשל מרכזי כמו גם במבנים המחוזיים, כוחות צבאיים שעמדו לרשותו והיוקרה הגוברת בחו"ל הביאה להתפתחות כהונה חסרת תקדים בת 25 שנה בתור מושל ז'ילי.
במהלך כהונה ארוכה זו, לי התעניין בכמה פרויקטים מרכזיים לתיעוש: הוא פיתח כוח צבאי נוסף בטיינג'ין ושיפר את מערכות הביצורים הסיניים שם כמו גם את הצי.
הוא הורה על שליחתם של צעירים סינים לארצות הברית כדי ללמוד מיומנויות חדשות, קו ייצור ספינות קיטור למסחר, אוניות מלחמה שנבנו במערב, מכרות פחם, מסילות ברזל, קו טלגרף, תחנות לייצור כותנה, אקדמיה צבאית, ועוד.
הוא אפילו תמך בשינוי ליברלי בבחינות הקונפוציאניות.
פקידים סינים אחרים שהתעניינו בפרויקטים כאלה היו מעטים.
בהמשך לפיתוח הצבאי הקים לי את צבא בייאנג על בסיס מערבי.
בשנים אלה לי עסק רבות במשא ומתן עם היפנים, הבריטים, הצרפתים ומעצמות רבות השפעה אחרות.
מאמציו לשמירת האינטרסים של סין לא היו מוצלחים בסופו של דבר, במידה רבה עקב החולשה הצבאית של סין.
סין שלחה משלחת של התנצלות אל האימפריה הבריטית בשנת 1876 לאחר אירוע שהביא לרצח פקיד בריטי.
באותה שנה, יפן ערכה אמנה עם קוריאה תחת שושלת ג'וסון שהתעלמה מההשפעה המסורתית של סין על חצי האי הקוריאני, לי פעל לעצור את ההשפעה היפנית הגוברת אך ללא הצלחה שכן יפן נתמכה בידי ארצות הברית.
עוד בסוף שנות השבעים יפן כבשה את איי ריוקיו מידי תחום ההשפעה הסינית.
לי פעל לקבלת הסכמת מנהל מושבת הודו-סין הצרפתית להשפעה הסינית על מרכז וצפון וייטנאם ובכך לשמר את אותה ההשפעה, אך לבסוף, הפסד סין במהלך מלחמת סין–צרפת בשנות השמונים הביא לאיבוד ההשפעה על כלל הסינית וייטנאם.
מאמצי לי להחזיר את יוקרתה והשפעתה של סין על קוריאה תחת שושלת ג'וסון נכשלו, וניסיונו להגיע להסדר עם הפוליטיקאי היפני איטו הירובומי הסתיים לגמרי בכישלון כאשר החלה מלחמת סין–יפן הראשונה.
לאחר ההפסד הקשה של סין ליפן, ניתנו איים, השפעה ופיצויים לאחרונה.
לי פתח באופן אישי במשא ומתן לשלום עם יפן במרץ 1895 אך נפגע בכדור על ידי רדיקל יפני – בסופו של דבר, התקפה זו על לי, הביאה להורדת הדרישות היפניות במשא ומתן לשלום אף על פי שהלהיבה את הקהל האזרחי הכולל ביפן.
אף על פי הפסדיו, בעיני מערבים רבים, לי היה המדינאי הסיני המוביל.
בשנת 1896 הוא השתתף באירוע הכתרת ניקולאי השני, קיסר רוסיה ובעודו ברוסיה ניהל משא ומתן לברית סודית בין שתי המדינות לפיה יהיו שוות ביניהן.
אף על פי שהוא נסע מהאימפריה הרוסית דרך מערב אירופה והתקבל מאוחר יותר בוושינגטון הבירה על ידי נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד, שובו לסין היה קריר; מרידות פנימיות וההפסד נגד יפן פגעו ביחס האזרחי ויחס הדרג המדיני אליו.
הוא שמר על הפיקוח המסחרי ובשנת 1899 מונה לממלא מקום מושל הכללי של מחוזות ליאנג וגואנג.
יוקרתו עדיין הייתה כזו שהוא נבחר לנהל משא ומתן עם מעצמות המערב לאחר שהם הפילו את מרד הבוקסרים הסיני בשנת 1900. שם שוב נאלץ לי לחתום על פיצויים והסכמים שהיוו השפלה לאומית לארצו.
לי נפטר בשנת 1901. לי הונג-ג'אנג לא תמך בשימור כל המעלות הקונפוציאניות, לא היה לו מוניטין של בעל חוסר עניין כלכלי אישי כפי שג'אנג גו-פאן נהנה מכזה, וחלק ניכר מהמיזם החדשני שלו נעשה מתוך עניין לרווח אישי.
פועלו לפיתוח ליברלי בסין נפגש בהתנגדות מידי צה שי, הקיסרית האלמנה של סין אשר הייתה בפועל הכוח מאחורי הקלעים.
לי קיווה שרפורמת הבחינות לשירות המדיני יביאו יוקרה לפיתוח המדעים המערביים בסין, אך הצעותיו לא עברו מבחינה מעשית, והוא היה תחת התנגדות כבדה מהמחנה המתון.
לי היה נחרץ בחשיבותה הקדושה של המערכת הקיסרית והיה נאמן לה ללא עוררין ותחת פיקודו נפלו מרידות רבות עוד לפני שהרימו את ראשם, בהם המרידות הראשונות מאלו אשר הונהגו בידי סון יאט-סן.
המודרניזציה של סין בסוף המאה ה-19, שנועדה להציל את השושלת ואת החיים המסורתיים, נפגעה בצורה הרסנית על ידי סתירות מתוך מוסדות פנימיים, אשר הביאו לכישלונו הסופי של לי ולנפילתה של סין הקיסרית רק עשור לאחר מותו, במהפכת שינהאי.
לי יונג-ג'ה (בקוראנית: 이정재; נולד ב-15 בדצמבר 1972) הוא שחקן, דוגמן ומסעדן דרום קוריאני.
בתחילת דרכו עבד כדוגמן ובשנת 1993 הופיע לראשונה בסדרת הדרמה "מורה דינוזאור".
שנה לאחר מכן, זכה לביקורות חיוביות על תפקידו הראשון בקולנוע בסרט "האיש הצעיר", אך פריצתו התרחשה בסדרה "רגשות" באותה שנה.
בשנת 1995 הופיע בסדרה "סנדגלאס" ובשנת 1998 הפך לכוכב עם השתתפותו בסרט "הרומן" .
לאחר מכן במשך שני עשורים כיכב בז'אנרים רבים של סרטים, וביניהם סרטים רומנטיים כמו "Mare" בשנת 2000 ו-"מעבר לקשת" בשנת 2002; מלודרמה כמו ה"הווה האחרון" בשנת 2001 ; קומדיות כמו "הו!
בשנת 1999 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בתחרות פרסי הדרקון הכחול על תפקידו בסרט "ארץ השמש העולה" ובשנת 2010 בפסטיבל הסרטים Fantasporto על תפקידו בסרט The Housemaid .
בשנת 2019 כיכב בסרט המתח והמסתורין של נטפליקס "חוקר הכתות" בתור הכומר פארק.
בשנת 2021 החל לשחק בתפקיד הראשי של סונג ג'י-הון בסדרת הטלוויזיה "משחק הדיונון" המשודרת בנטפליקס.
על תפקידו קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה, לפרס אמי ולפרס אינדפנדנט ספיריט.
בסוף שנת 2022 הוא לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "The Acolyte" כחלק מזיכיון מלחמת הכוכבים, אשר עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה של דיסני+ במהלך שנת 2024.
בשנת 2024 חזר לגלם את סונג ג'י הון בסדרת הטלוויזיה "משחק הדיונון" בעונתה השנייה, ושיחק גם בעונתה השלישית בשנת 2025.
לי הוא מסעדן ובעלים של מסעדה איטלקית באחד מאזורי המסחר והתיירות של סיאול.
כמו כן, הוא גם למד עיצוב פנים ומעצב את המסעדות אותן הוא מנהל.
לי יאנג (נולדה ב-1986) היא סופרת ילדים ישראלית.
לי יאנג גדלה בתל אביב.
היא צאצאית של המשוררת והסופרת אסתר ראב.
אמה היא רואת חשבון שעבדה בחברות בינלאומיות ואביה היה דיפלומט.
עקב הקריירות של הוריה התגוררה כעשור בלונדון ובברלין ושבה ארצה בשנת 2016. יאנג קיבלה תואר ראשון במוזיקה מהאקדמיה בלונדון בשנת 2007 ותואר שני בכלכלה וניהול מבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) בשנת 2009. היא ניהלה את האופרציה הבינלאומית של Airbnb מאירופה, והשיקה את פעילות החברה בישראל, ביוון ובטורקיה.
כיום היא עוסקת בהשקעות בהון סיכון.
בינואר 2022 החלה יאנג להגיש פודקאסט ברדיו תל אביב על ספרות ילדים.
במאי 2023 החלה יאנג להגיש פינה שבועית על ספרות ילדים, "ההמלצה של לי", בתוכנית פותחים יום של רשת 13.
יאנג נשואה לאוליבר, אותו הכירה בעת שהותה בברלין, ולזוג שלושה ילדים.
יאנג כתבה למגירה עוד מנעוריה, בעיקר ספרי פנטזיה.
ספרה הראשון, ממלכת השינה, יצא בהוצאת אוריון בשנת 2020 ועסק בנושא טקסי השינה של הילדים.
בשנת 2021 יצא לאור ספרה השני, אור קטן, בהוצאת טפר.
יאנג תרמה 400 עותקים מספרה השלישי, למר קו נתפס הגב, הוצאת אוריון 2021, לילדי ויצו העולמית.
הספר למר קו נתפס הגב יצא לאור במאי 2022 בהוצאה מחודשת תחת הוצאת סטימצקי.
בפברואר 2022 ראה אור ספרה הרביעי, כוכב לעוגה, בהוצאת סטימצקי.
ספרה החמישי, "בעיה באמבטיה", ראה אור בחודש יולי 2022 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
ספרה השישי, "נסיכה", ראה אור במרץ 2024 בהוצאת אגם.
לי יונג-סאפ (בקוריאנית: 이종섭; נולד ב-20 באוגוסט 1960) הוא לוטננט גנרל דרום קוריאני בדימוס, אשר שימש כסגן יושב ראש המטה המשולב (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה בין 2017–2018. ב-10 במאי 2022 הוא מונה לשר ההגנה הלאומית.
לי נולד ביונגצ'ון ב-20 באוגוסט 1960. הוא למד באקדמיה הצבאית של הצבא הקוריאני, וב-1984 התגייס לצבא הרפובליקה של קוריאה כמפקד מחלקה.
לאחר מכן למד בבית הספר לחי"ר של צבא ארצות הברית והשלים תואר דוקטור לענייני חוץ וביטחון באוניברסיטת טנסי.
לאחר מכן מונה למפקד רגימנט בדיוויזיה ה-71. הוא מילא תפקידי מטה שונים לפני שמונה למפקד הדיוויזיה ה-2. בהמשך פיקד על הקורפוס ה-7. ב-26 בספטמבר 2017 הוא מונה לסגן יושב ראש המטה המשולב (מקביל לרמטכ"ל).
ב-22 בנובמבר 2018 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא.
ב-10 במאי 2022 הוא מונה לשר ההגנה הלאומית.
לי שרמן דרייפוס היה איש חינוך ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-40 בשנים 1979–1983.
לי דרייפוס נולד וגדל בעיר מילווקי כבנם של קלייר (לבית בלוט) ווודס אורלו דרייפוס.
הוא התחנך בבית הספר התיכון וושינגטון שבעיר.
הוריו היו פעילים בקהילה ואביו היה שדרן בתחנת הרדיו WISN (לי הצעיר הופיע כמה פעמים כשחקן וזמר צעיר בתחנה).
אימו של דרייפוס הייתה חברה ותיקה במועצת החינוך של מילווקי במשך 25 שנים.
לאחר תום לימודיו בבית הספר התיכון, התגייס דרייפוס לצי ארצות הברית, שם הוא הוכשר כטכנאי אלקטרוניקה ועסק בתיקון מערכות מכ"ם.
במלחמת העולם השנייה הוא נשלח לזירת האוקיינוס השקט ושירת שם עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה הוא החל ללמוד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון במסגרת חוק החיילים המשוחררים.
באותה תקופה, הוא הכיר את ג'ויס אונקה, שאותה הוא נשא לאישה ב-1947. באותה שנה הוא היה לחבר באחוות קאפא סיגמה.
ב-1949 קיבל דרייפוס תואר בוגר אוניברסיטה, תואר מוסמך אוניברסיטה ב-1952 ותואר דוקטור בתקשורת ב-1957.
דרייפוס עבר לאוניברסיטת המדינה של ויין, שם הוא היה למנהל הכללי של תחנת הרדיו וסייע לפתח את המחלקה לתקשורת המונים של האוניברסיטה.
ב-1962 הוא שב למדיסון כמנהל תחנת הטלוויזיה WHA-TV וכפרופסור לדיבור ושידור.
ב-1967 היה דרייפוס לנשיא של אוניברסיטת המדינה של ויסקונסין בסטיבנס פוינט.
ב-1972 הוא היה לנגיד האוניברסיטה, שהתמזגה אל מערכת האוניברסיטאות של ויסקונסין ושמה שונה לאוניברסיטת ויסקונסין-סטיבנס פוינט.
הוא היה נגיש לסטודנטים, ולעיתים עצר בברים מקומיים כדי לשוחח עמם.
היה זה בתקופה זו כאשר הוא החל ללבוש את הוסט האדום שהיה הסמל המסחרי שלו כנגיד כדי שניתן יהיה לזהותו וכדי שיהיה נגיש לסטודנטים בקמפוס האוניברסיטה.
לא תמיד הוא היה פופולרי בקרב הסטודנטים, במיוחד במהלך מלחמת וייטנאם.
רבים מהסטודנטים ראו בקיומה של יחידת תוכנית האימון לקציני מילואים בקמפוס (ROTC) כאישור לפעילות הצבאית של ארצות הברית.
אך דרייפוס טען שיש לראות ב-ROTC כנוכחות של האוניברסיטה בצבא במקום נוכחות של הצבא באוניברסיטה.
אירוע ששינה את חייו של דרייפוס התרחש ב-1975, כאשר הוא נסע לסין כנציג של הקולג'ים והאוניברסיטאות האמריקאים, ושוכנע אז בסכנה הטמונה במערכת חד-מפלגתית.
"מסע זה שכנע אותי שמערכת חד-מפלגתית, בין אם היא מרקסיסטית, בין אם היא קפיטליסטית, ובין אם היא צבאית...
היא לא לטובת העם", הוא אמר פעם.
מאחר שדרייפוס לא היה חבר בשום מפלגה מרכזית עד דצמבר 1977, הוא הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית כצעד ראשון לקראת מועמדותו למשרת מושל ויסקונסין ב-1978. הוא ראה בצעד זה כמשימת הצלה, שכן הוא חש שהרפובליקנים היו על סף הפיכה למפלגת מיעוט קבועה במדינה שבעבר הייתה בשליטה מוחלטת שלהם.
בשנה שלאחר מכן הוא ניהל מסע בחירות בלתי שגרתי ופופוליסטי למשרת המושל, ונסע ברחבי המדינה באוטובוס תלמידים צבוע באדום שכונה בחיבה "העצירה המיוחדת של הווסט האדום".
דרייפוס משך את תשומת ליבה של התקשורת של ויסקונסין והחל ליצור קשר עם המצביעים ברחבי המדינה.
ממסד המפלגה הרפובליקנית לא היה מעוניין בבחירתו כמועמד המפלגה, והם קידמו בבחירות המקדימות את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בוב קאסטן.
הגיבוי של המפלגה הגיעה יחד עם תמיכה פיננסית שבדרך כלל חתמה את המועמדות, אך דרייפוס לא נרתע.
כנואם משפיע במהלך מסע הבחירות, ההערה השנונה הזכורה ביותר של דרייפוס הייתה שהמדינות צריכות להיות הריבון ברוב נושאי החקיקה ושתפקידה של הממשלה הפדרלית צריך להיות מוגבל רק לשלושה דברים: "הגנה על חופינו, העברת הדואר שלנו, והישארות מחוץ לחיינו".
ציטוט זכור נוסף שלו היה: "מדיסון, ויסקונסין היא שטח של 30 מילים המוקפים על ידי המציאות".
כשלרשותו 100,000 דולר בלבד לטובת הבחירות המקדימות, חצה דרייפוס את ויסקונסין לאורכה ולרוחבה באוטובוס האדום הרעוע שלו, שמשך את תשומת הלב של התקשורת כפיצוי לתשדירי הטלוויזיה שדרייפוס לא היה יכול להרשות לעצמו לממן.
הוא המשיך ללבוש את הווסט האדום שלו במהלך מסע הבחירות.
מסע בחירות זה תועד מאוחר יותר בספר "תנו לאנשים להחליט" (Let The People Decide), שנכתב על ידי ויליאם קראוס, שהיה יושב ראש מסע הבחירות של דרייפוס, ובו הוא אמר, "עשינו הכול באופן שגוי, והכל פעל כשורה".
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים שנערכו בספטמבר, הביס דרייפוס את קאסטן, והמשיך והביס את המושל המכהן, הדמוקרט מרטין שרייבר, כאשר גרף כ-55 אחוזים מהקולות והיה למושל ויסקונסין ה-40.
סגנונו הפוליטי של דרייפוס תואר לעיתים קרובות כ"רפובליקטי" .
מבחינה כלכלית, הוא היה שמרן והתמקד ביתרונות של הקיצוצים במיסים ובצמצם גודלה של הממשלה, כהד לגישה השמרנית של ממשל רונלד רייגן באותה תקופה.
הוא ניצל את חוסר שביעות הרצון של המצביעים בנוגע לשיעורי מס ההכנסה של המדינה שהיו גבוהים מהממוצע, וכן את חוסר שביעות הרצון בנוגע לאינפלציה הגבוהה, שיעורי הריבית הגבוהים, והעלייה באבטלה במהלך תקופת ממשל ג'ימי קרטר.
עם זאת, דרייפוס היה מתון מבחינה חברתית, שב-1982 חתם על חוק זכויות האזרח הראשון של ויסקונסין, שאסר על אפליה נגד להט"בים בעבודה ובשיכון.
הוא חתם על חוק זכויות הלהט"בים באומרו, "יש שאלות שאין זה עניינה של הממשלה לשאול אותן".
לדרייפוס יצא שם של נואם מיומן.
בעימותים הטלוויזיוניים שקדמו לבחירות, הוא התגבר על הבעיה של זיהוי שמות בוחריו, לצד הספקות בנוגע לניסיונו ולכשירותו לתפקיד.
התמקדותו בקיצוץ במיסים הייתה אסטרטגיה שהפכה לנושא לוויכוח.
לאחר שבית המחוקקים המדינתי העביר חוקים לקיצוץ במיסים, הפכה ויסקונסין עד מהרה למדינה שהייתה נגועה בגירעונות תקציבים בפעם הראשונה מזה שנים.
הגירעונות נגרמו בשל העלויות הגבוהות של הוצאות הממשלה עקב האינפלציה הגבוהה ושיעורי הריבית.
האבטלה גאתה גם היא, והוסיפה לצמצום מקורות ההכנסה של הממשלה.
הקיצוצים שנגרמו כתוצאה מכך בשירותים ובתוכניות, כמו תחבורה, היו בסתירה למסורת הפרוגרסיבית של ויסקונסין.
בנקודת זמן מסוימת, לא עמד לרשות המדינה מספיק כספים כדי לכסח את העשבייה לאורך הכבישים, מצב שהפך למקור לדאגה מצד תעשיית התיירות המדינתית.
בשנת כהונתו האחרונה של דרייפוס כמושל, 1982, נרשם בתקציב המדינה גירעון של כמעט מיליארד דולר, ושיעור האבטלה עמד על 12 אחוזים.
דרייפוס לא התמודד על תקופת כהונה שנייה.
ב-2005, כאשר נשאל בראיון שנתן לרשת WisconsinEye את מה הוא החשיב כהחלטה החשובה ביותר בתקופת כהונתו, הוא השיב, "בניית בית הספר לרפואה וטרינרית באוניברסיטת ויסיקונסין-מדיסון".
ההחלטה על צעד זה התקבלה בישיבות התקציב לפני שהוא הושבע לתפקיד, ונגדה את עצתם של כל יועציו ואת שאיפות הנהלת האוניברסיטה.
כאשר נאמר לו במהלך דיון זה שהמדינה לא זקוקה ליותר וטרינרים, השיב דרייפוס, "העניין הוא לא בווטרינרים.
השקפתו והחלטתו הוכחו כראיית הנולד כאשר ב-1998 התגליות של ג'יימס תומסון , חוקר עלום שם בבית ספר זה, פתחו אפשרויות רבות בתחום תאי הגזע והשימוש בהם.
דרייפוס החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה ב-1982. מאוחר יותר הוא אמר ש"פוליטיקה לא הייתה מעולם תחום העניין העיקרי שלי כפי שהייתה אצל המושלים לשעבר כמו פטריק לוסי וטומי תומפסון".
בשנים 1983–1984 שימש דרייפוס כמנהל הראשי של חברת הביטוח סנטרי בסטיבנס פוינט.
בהמשך הוא שימש כמפקח מדינתי זמני על החינוך הציבורי, והיה חבר במועצת הנגידים של אוניברסיטת ויסקונסין.
ב-1985 הוא פתח חברת ייעוץ, ונשא נאומים והשיא עצות בנוגע לחינוך הגבוה במדינה.
דרייפוס היה לאורח קבוע ופופולרי בסיבובי הרצאות.
הוא דיבר נגד תיקון לחוקת ויסקונסין שאסר על נישואים של זוגות מאותו המין ועל איחוד אזרחי, שעבר ב-2006.
בשנים 1990–2007 כתב דרייפוס טור שבוע בעיתון Waukesha Freema, שפורסם בכל עיתוני ויסקונסין.
בפברואר 2005 חווה דרייפוס סיבוכים כתוצאה מניתוח החלפת ברך שעבר והחל להראות סימנים של מחלת לב.
הוא עבר ניתוח מעקפים, שלאחריו החלה בריאותו להתדרדר.
לי דרייפוס נפטר בווקשה ב-2 בינואר 2008 עקב כשל נשימתי.
הוא נטמן בבית הקברות פריירי הום שבעיר.
בקמפוס סטיבנס פוינט של אוניברסיטת ויסקונסין קיים מרכז לי שרמן דרייפוס שהוקם ב-2007. הוא גם הוכנס להיכל התהילה של שדרני ויסקונסין.
"לי ולך" הוא אחד משירי האהבה הידועים והפופולריים בישראל.
את השיר כתב הפזמונאי דידי מנוסי והלחין יוחנן זראי עבור הסרט "סלאח שבתי" בשנת 1964.
השיר הוקלט לראשונה במסגרת הפסקול של הסרט "סלאח שבתי" משנת 1964. את השיר ביצעו במקור אריק איינשטיין וגאולה נוני, המגלמים בסרט זוג אוהבים.
השיר נכלל באלבום החמישי והאחרון בסדרת "ארץ ישראל הישנה והטובה" בביצוע אריק איינשטיין משנת 1984.
שלישיית ארבל באלבומם "דבר אלי בפרחים" (1966).
אריק סיני באלבומו "שירים חוזרים" (1982), להקת "טנגו" בהנהגת מיקי שביב ביצעו את השיר בסגנון רגאיי (1986).
נינט טייב ואושרי כהן וכן יעל שרוני וסער בדישי במסגרת סדרת הטלוויזיה "השיר שלנו 2" (2005).
רן דנקר במסגרת סדרת הטלוויזיה "דני הוליווד" (2008).
רוני דלומי ואלעד שמואלי במופע מחווה ליוחנן זראי (2010).
תובל שפיר ואליאנה תדהר במופע מחווה לאריק איינשטיין בערוץ הילדים (2011).
הילדים שון גיטלמן וליבי פנקר בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "בית ספר למוסיקה" (2011).
השיר הושר גם בגרסה הבימתית של "סלאח שבתי".
לי דניאלס הוא במאי, מפיק סרטים ושחקן אמריקאי.
סרטו פרשס היה מועמד לקבלת 6 פרסי אוסקר.
אחרי סיום לימודי בית ספר הוא למד באוניברסיטה במיזורי.
סרטו "מונסטר בול" משנת 2001 זכה להצלחה.
האלי ברי זכתה בפרס אוסקר על משחקה בסרט.
בשנת 2006 דניאלס ביים Shadowboxer שהוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ופסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן.
בשנת 2009 הוא סיים עבודה על סרטו "פרשס" שהיה מועמד לקבלת פרסי אוסקר וזכה להצלחה מסחרית.
בשנת 2015 החלה הקרנה של סדרת טלוויזיה "אימפריה".
סדרה זו כמו בסדרות טלווייזה נוספות שהוא ביים דניאלס היה גם שותף לכתיבת תסריט.
בשנת 2016 דניאלס זכה בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2020 דליאלס סיים עבודה על סרט "קאובוי של אספלט".
בשנת 2021 ביים את "ממשלת ארצות הברית נגד בילי הולידיי".
בשנת 2022 דוחח שדניאלס יהיה במאי של סדרת טלוויזיה על סמי דייוויס עם אלייז'ה קלי בתפקיד ראשי.
בשנת 2023 הוא הביא לברודוואי מחזה של ג'ורדן אי.
קופר שזכה בפרס אובי והיה מועמד לפרסים נוספים.
לי דניאלס מתגורר במנהטן והוא חלק של קהילת להט"ב.
לי מנטל היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי יליד אנגליה כמונטנה.
כרפובליקני, הוא התבלט ביותר בכהונתו כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1895 ל-1899.
מנטל נולד בברמינגהאם, אנגליה ב-13 בדצמבר 1851. אביו נפטר לפני שמנטל נולד, ואמו המירה את דתה למורמונית והיגרה לארצות הברית עם ילדיה.
המשפחה התיישבה בסולט לייק סיטי ב-1864. לאחר שגילתה שהמורמונים מתירים פוליגמיה, אמו של מנטל החליטה שרומתה על ידי מיסיונרי הכנסייה שגייסו אותה, והמשפחה עזבה את כנסיית ה-LDS.
מנטל למד בבית ספר בכפר ועבר לטריטוריית איידהו ב-1870, שם היה סוכן טלגרף של וסטרן יוניון.
הוא עבר לביוט, מונטנה ב-1877 והפך לסוכן של חברת ולס-פארגו אקספרס.
מנטל היה אחד המארגנים של ביוט כעיר, ובשנת 1880 כיהן במועצת המנהלים הראשונה שלה.
ב-1881 הוא הקים את ה-Daily Inter Mountain, העיתון הרפובליקני הראשון במערב מונטנה.
בשנת 1893, מנטל מונה כחבר בסנאט האמריקני כדי למלא את המושב הפנוי לכהונה שהתחילה ב-4 במרץ.
הוא לא התיישב על מושבו משום שהסנאט קבע שלמושל אין את הסמכות לקבוע מינוי בזמן שבית המחוקקים יושב.
מאוחר יותר הוא נבחר על ידי בית המחוקקים, וכיהן מ-16 בינואר 1895 עד 3 במרץ 1899. ב-1896 הצטרף מנטל למפלגת הרפובליקנים של הכסף ושימש כיושב ראש שלה במונטנה.
הוא בניסיונו לקבל את המועמדות לסנאט האמריקאי ב-1899, וחזר למפלגה הרפובליקנית ב-1900.
מנטל היה המוציא לאור של Inter Mountain עד 1901 והתעשר באמצעות השקעות ומניות בעלות בנדל"ן, מכרות, ביטוח ומיזמים אחרים.
הוא נותר רווק עד 1922, ובגיל 70 התחתן עם אישה בת 25 שהכיר מאז שהייתה ילדה.
הם התחתנו והיו נשואים עד מותו, והיו הורים לבן.
מנטל מת בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-18 בנובמבר 1934. הוא נקבר בבית העלמין הר המוריה בביוט.
תאופילוס וושינגטון מנטל, המכונה בדרך כלל לי מנטל, נולד בברמינגהאם, אנגליה ב-13 בדצמבר 1851, והיה בנם של ג'וזף מנטל ומרי סוזן (פטריק) מנטל.
אביו מת לפני שנולד, והתמיכה במשפחה נפלה בידי אמו של מנטל.
היא המירה דתה מורמוניזם, ובשנת 1864 הביאה את משפחתה שכללה ארבעה בנים ושלוש בנות לארצות הברית, והם התיישבו בסולט לייק סיטי.
לאחר שהחליטו שהמיסיונרים המורמונים שגייסו אותה לא דיברו אמת ביחס לנוהג הפוליגמיה של הכנסייה, ויתרו בני משפחת מנטל על השתייכותם לכנסייה המורמונית.
לי מנטל למד בבתי ספר מקומיים ו"הוצא" לעבוד החל מגיל 10. הוא עבד מספר שנים כרועה בקר וכפועל חקלאי, והרוויח 50 דולר (כ-1,025 דולר ב-2020) לשנה עבור משפחתו בנוסף למזון ולמחסה שלו.
בגיל 16 הוא השיג עבודה בחברת Union Pacific Railroad, שהעסיקה אותו כחבר צוות כדי להוביל קשרים ואספקה וציוד אחר.
לאחר שיוניון פסיפיק ומרכז האוקיינוס השקט השלימו את מסילת הברזל הטרנס-יבשתית הראשונה בפרומונטורי פוינט, יוטה בשנת 1869, מנטל הלך ברגל לעיר מאלאד, טריטוריית איידהו (כ-125 מייל).
בעיר מאלאד, מנטל נשכר על ידי בנג'מין פ.
וייט כדי להסיע צוות שור ועגלה במפעל המלח של וייט.
לאחר שנתיים במפעל המלח, בשנת 1872 הצליח מנטל ללמוד טלגרפיה ממפעיל מנוסה, שהסכים להכשיר אותו בתנאי שמנטל ישמור על קו וסטרן יוניון לאורך המסילות המרכזיות באוקיינוס השקט בין גרין ריבר, יוטה ואוגדן, יוטה במהלך חודשי החורף.
בשנת 1873, מנטל הוצב כמפעיל טלגרף במשרד וסטרן יוניון על קו הדיליז'ה בין קורין, יוטה והלנה, מונטנה.
שנה לאחר מכן, הוא רכש את התחנה ליד Haskell Pass במחוז Flathead, מונטנה.
מנטל היה מפעיל הטלגרף ומנהל הדואר של וסטרן יוניון, וגם התעניין בכביש אגרה בדרך מעבר מונידה.
בשנת 1877, מכר מנטל את העסקים שלו ב-Haskell Pass ועבר לביוט, טריטוריית מונטנה, שם הועסק כמפעיל טלגרף על ידי Wells Fargo & Company וגם החל את תיווך הביטוח הראשון של העיר.
מנטל, שנכנס לפוליטיקה כרפובליקני, היה אחד ממובילי המאמץ להכריז על ביוט כעיר.
המאמץ הצליח, ובשנת 1880 נבחר מנטל לדירקטוריון הראשון של ביוט.
בשנת 1881, מנטל הקים את Daily Inter Mountain, העיתון הרפובליקני הראשון במערב מונטנה.
באמצעות עמדת המערכת של העיתון, הפך מנטל למנהיג רפובליקני ועיצב במידה רבה את הארגון והמדיניות של המפלגה במונטנה.
הוא נבחר לבית המחוקקים של טריטוריית מונטנה בשנת 1882. כאשר ג'ון סקיילר קרוסבי עזב את תפקיד המושל הטריטוריאלי ב-1884, מנטל היה המועמד של מערב מונטנה להחליפו, אך הרפובליקנים ממזרח מונטנה גברו בהשגת המינוי לב.
מנטל היה נציג בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1884, ותמך בג'ורג' פ.
ב-1886, מנטל נבחר לכהונה שנייה בבית הנבחרים הטריטוריאלי.
כאשר רכבת נורת'רן פסיפיק ניסתה להשיג מענקים גדולים של קרקעות במונטנה מהממשלה הפדרלית, מנטל נבחר לנשיא איגוד קרקעות המינרלים, קבוצת האזרחים שהוקמה כדי להתנגד לרכבת נורת'רן פסיפיק.
מאמצי הלובינג והמאמצים המשפטיים של העמותה הצליחו, והחברה לא רכשה את הקרקע שחיפשה.
ב-1888 נבחר שוב מנטל לבית המחוקקים, האחרון של הטריטוריה, והוא נבחר לכהן כיושב ראש הבית.
כאשר מונטנה התקבלה לאיחוד בשנת 1890, מנטל היה מועמד לסנאט האמריקני, והפסיד בדוחק בוועדה הרפובליקנית של בית המחוקקים לווילבור פ.
בשנים 1890 ו-1892 היה מנטל יושב ראש הוועידה הרפובליקנית של מונטנה.
בשנת 1892 הוא נבחר ליושב ראש הוועד הפועל הרפובליקני של המדינה.
הוא גם נבחר לראש עיריית ביוט ב-1892, וכיהן כהונה אחת.
כשפקעה כהונת הסנאט האמריקאית של סנדרס ב-1893, בית המחוקקים של מונטנה לא הצליח להסכים על מחליף.
ריקרדס מינה את מנטל למלא את המושב הפנוי, אך הסנאט סירב להושיב אותו בטענה שהמושל לא יכול לקבוע מינוי בזמן שבית המחוקקים יושב.
כמו כן, בשנת 1893, מנטל מונה ליושב ראש הוועדה המדינתית שארגנה את השתתפותה של מונטנה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו.
מושבו של סנדרס נותר פנוי עד ינואר 1895, אז בחר בית המחוקקים במנטל כמחליפו.
הוא כיהן כהונה חלקית אחת, מ-16 בינואר 1895 עד 3 במרץ 1899. בסנאט, מנטל כיהן בוועדת הכספים, שם פעל להשגת העברת תיקונים לתעריף חוק דינגלי, אשר היה מועדף על ידי התאחדות מגדלי הצמר הלאומית.
מנטל היה גם תומך של תנועת הכסף החופשי, שכורים רבים ממונטנה העדיפו אותה מתוך אמונה שהיא תהפוך את אחזקותיהם ליותר בעלי ערך.
כתוצאה מהשקפה זו, בשנת 1896, הצטרף מנטל למפלגת הרפובליקנים של הכסף והפך ליושב ראש שלה במונטנה.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לסנאט ב-1899. בשנת 1900 הוא חזר למפלגה הרפובליקנית.
מטרה נוספת של מנטל בסנאט הייתה הגנה על אינטרסים של תעשיית העץ במונטנה.
בשנת 1897, הנשיא היוצא גרובר קליבלנד משך שישה מיליון דונם של אדמות יער מהשטח הציבורי כדי להפריש אותם כשמורת עצים.
לדעתו של מנטל, מהלך זה איים על תחומי הכרייה של מונטנה, שהיו תלויים בעץ בעת פתיחת והרחבת מכרות.
הוא גם ראה בצעד של קליבלנד איום על חברות כריתת עצים במונטנה, שכן הוצאת הקרקע מנחלת הכלל מנעה מהן לכרות עצים לייצור מוצרי עץ ונייר.
לאחר שוויליאם מקינלי החליף את קליבלנד, הוא הפחית את גודלה של שמורת העצים ביותר מ-700,000 דונם.
לאחר שעזב את הסנאט, מנטל חידש את האינטרסים העסקיים שלו.
וורן, הוא החזיק במניות בחברת החשמל של סילבר באו, נדל"ן מסחרי, מכרות, חברות ביטוח ובתי הוצאה לאור.
הוא היה פעיל אזרחי ידוע, והחברות שלו כללה את הבונים החופשיים, האיילים, אבירי פיתיאס ומועדון הרוקי מאונטיין של ניו יורק.
בשנת 1901, מנטל שוב הועמד לבחירה לסנאט האמריקאי.
שני המושבים הועמדו לבחירה, והסנאטור לשעבר ויליאם א.
מנטל היה מועמד מרכזי עבור האחר, אך לאחר שבית המחוקקים נקלע למבוי סתום במשך יותר מחודש, החליטו המחוקקים הרפובליקנים לתמוך בתומאס ה.
קרטר, שהפסיד לדמוקרטי פריס גיבסון.
ב-1902 היה מנטל ציר בוועידה הרפובליקנית של המדינה, והוא היה יושב ראש הוועידה של מפלגת המדינה ב-1904. הוא גם היה ציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1904, אשר מינה פה אחד את תאודור רוזוולט לכהונה מלאה כנשיא ואת צ'ארלס וו.
הוא דחה את המועמדות מטעם המפלגה לתפקיד המושל ב-1904, אך קיבל את הבחירה כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות של אותו סתיו, מאמציו הובילו את הרפובליקנים לניצחון במרוצי ההצבעה הכלל-מדינתיים, אך הדמוקרטים זכו בתפקיד המושל ובסגן המושל.
בשנת 1902, בית המחוקקים של מונטנה מינה את מנטל לוועדה האחראית על השתתפות המדינה בתערוכת רכישת לואיזיאנה ב-1904 בסנט לואיס וב-1905 לתערוכת המאה של לואיס וקלארק בפורטלנד, אורגון.
הוועדה בחרה במנטל לשמש כנשיא שלה, והוא היה אחראי ליצירה ולניהול של התערוכות של מונטנה בשני האירועים.
ב-1905, מנטל היה מועמד לבחירה לסנאט מטעם הרפובליקנים, אך הפסיד לתומאס ה.
בשנת 1907, הוא היה מועמד למועמדות הרפובליקנית לסנאט האמריקאי, אך  הוא הפסיד לג'וזף מ.
בשנת 1921, מנטל עבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה.
לאחר נישואיו, הוא עבר ללוס אנג'לס.
מנטל מת בלוס אנג'לס ב-18 בנובמבר 1934, ונקבר בבית העלמין הר המוריה בביוט.
מנטל נשאר רווק עד 1922. בגיל 70 הוא עלה לכותרות הלאומיות כשהתחתן עם אטה דאלי (1897–1993), בת 25 שהכיר מאז שהייתה ילדה.
הם נשארו נשואים עד מותו והיו הורים לבן, לי מנטל הבן (1922–1985).
לי וורן מטקלף היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את מדינת מונטנה בקונגרס של ארצות הברית במשך 25 שנה, תחילה בבית הנבחרים (1953–1961) ולאחר מכן בסנאט (1961–1978).
הוא היה הראשון מבין נציגי מונטנה בסנאט שנולד בשטחי המדינה, והיה ממלא המקום הקבוע של הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 – היחיד שכיהן בתפקיד זה.
מטקלף נולד בסטיבנסוויל שבמונטנה, בנם של הרולד א.
אביו היה קופאי בבנק הממשלתי הראשון של סטיבנסוויל, והוא גדל בחווה של משפחתו.
בשנת 1928 השלים את לימודיו בבית הספר התיכון של סטיבנסוויל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מונטנה, שם שיחק בנבחרת הפוטבול האוניברסיטאית.
לאחר שלמד במונטנה סטייט במשך שנה אחת, עבר מטקלף לקליפורניה ופעל במשך שנה בגני בתי הספר של העיר לוס אנג'לס.
לאחר מכן הוא נרשם לאוניברסיטת סטנפורד, שם השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה וכלכלה ב-1936. בתקופתו בסטנפורד, הוא היה חבר באחוות סיגמא כי ושיחק פוטבול תחת אימונו של פופ וורנר .
כמו כן, בשנת 1936, הוא קיבל את התואר שלו במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מונטנה והתקבל ללשכת עורכי הדין.
בום לימודיו הגבוהים החל מטקלף לעסוק בעריכת דין, ופתח משרד בסטיבנסוויל.
בנובמבר 1936, הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של מונטנה כנציג מחוז רוואלי.
בבית המחוקקים המדינתי הציג הצעות חוק לקביעת שכר מינימום שעתי בגובה שלושים סנט, ולחייב חברות כרייה לשלם לעובדיהן עבור הזמן שהם בילו במכרות לאחר משמרותיהם.
הוא שימש כעוזר התובע הכללי של מונטנה מ-1937 עד 1941, ולאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין.
ב-1938 נישא לדונה הובר; לבני הזוג היה בן אחד, ג'רי, ששימש גם הוא כחבר בית הנבחרים של המדינה.
בשנת 1942 התגייס מטקלף לצבא ארצות הברית והוצב כקצין לאחר שהוכשר בבית ספר לקצינים.
הוא השתתף בפלישה לנורמנדי כקצין מטה בקורפוס החמישי.
הוא שוחרר מהצבא כלוטננט ראשון, באפריל 1946.
בשנת 1946, כאשר השופט ליף אריקסון התפטר כדי להתמודד נגד ברטון וילר על מושב בסנאט של ארצות הברית, מטקלף נבחר לשופט בית המשפט העליון במונטנה.
הוא כיהן כהונה אחת בת שש שנים בתפקיד זה.
בשנת 1952, כאשר מייק מנספילד החליט להתמודד על מושב בסנאט מול זיילס אקטון, התמודד מטקלף בהצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מונטנה.
בבחירות הכלליות, ניצח בדוחק את יריבו הרפובליקני, התובע הפדרלי לשעבר ולינגטון ד.
לאחר מכן נבחר מחדש לשלוש קדנציות נוספות ב-1954, 1956 ו-1958, ומעולם לא קיבל פחות מ-56% מהקולות.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, כיהן מטקלף בוועדת החינוך והתעסוקה (1953–1959), ועדת הפנים ומשאבי הטבע (1955–1959), הוועדה לאסטרונאוטיקה וחקר החלל (1958), וועדת הדרכים והאמצעים (1959– 1960).
הוא נודע כאחד מ"הטורקים הצעירים" של הקונגרס שקידמו חקיקה סוציאלית מקומית ליברלית ורפורמה בהליכי הקונגרס.
הוא הציג חקיקה למתן שירותי בריאות לקשישים עשר שנים לפני כינון Medicare.
הוא זכה לכינוי "מר חינוך" לאחר שהעניק חסות להצעת חוק מקיפה המספקת סיוע פדרלי לחינוך.
הוא גם הצביע נגד חקיקה שהייתה מעלה את היתרי המרעה באדמות פדרליות, והוביל את ההתנגדות להצעת חוק שהייתה מחליפה אדמות ציבוריות מיוערות באדמות פרטיות מבודדות.
הוא נבחר ליו"ר קבוצת הלימוד הדמוקרטית ב-1959.
ב-1960, לאחר שהסנאטור המכהן ג'יימס אדוארד מארי החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים, התמודד מטקלף על מושבו של מארי בסנאט.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ניצח את מושל מונטנה לשעבר ג'ון בונר.
בבחירות הכלליות, ניצח בדוחק את השמרן הרפובליקני אורווין ב.
פייר, חבר בית הנבחרים לשעבר, בהפרש של 51%-49%.
מטקלף נחשב ל"חלוץ של תנועת השימור", ופעל להגנה על הסביבה הטבעית ולהסדרת שירותים.
הוא עזר להעביר את חוק אזורי הטבע הבראשיתיים של 1964, ותמך בהקמת מדבר הדובים הגדול ו-Absaroka-Beartooth Wilderness.
בשנת 1962 יזם את הצעת החוק "הצילו את נחלי ארצנו" שנועדה לשמר אתרי נופש טבעיים ולהגן על חיות הבר והדגה מפני פגיעה כתוצאה מסלילת כבישים.
מתקלף היה חבר ותיק בוועדה לשימור עופות נודדים.
לצד פעילותו זו עסק גם בתחום החינוך, היה מתומכיו הבולטים של חוק החינוך היסודי והעל-יסודי, פעל להרחבת הטבות ההשכלה של חוק ה־G.I.
לדור חדש של יוצאי צבא, ולקח חלק בפיתוח חקיקה לשיפור ההשכלה המקצועית הנתמכת במימון פדרלי.
חיל השלום הוקם ביוזמתו המשותפת עם הסנאטור מייק מנספילד.
הוא נבחר מחדש לאחר מסעות בחירות מאתגרים ב-1966 וב-1972. ב-1977 הודיע מטקלף כי לא יתמודד לכהונה רביעית בסנאט ב-1978.
ממלא מקום הנשיא הזמני של הסנאט
ביוני 1963, בשל מחלתו של הנשיא הזמני קרל היידן (דמוקרטי, אריזונה), הוגדר הסנאטור מטקלף כממלא מקום קבוע של הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית למלא את תפקידיו של היידן בזמן זה.
מטקלף שמר על התפקיד עד שמת במהלך כהונתו ב-1978. הוא היה האדם היחיד שהחזיק בתואר הזה.
אין לבלבל בין ממלא מקום הנשיא הקבוע לבין תפקידו של הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
בגיל 66 מת מטקלף בשנתו מהתקף לב, בביתו בהלנה, מונטנה ב-12 בינואר 1978. גופתו נשרפה והאפר שלו פוזר באחד האזורים האהובים עליו במדבר של מונטנה.
על מותו העיב מותו למחרת של עמיתו ממינסוטה, סגן הנשיא לשעבר יוברט האמפרי.
בשנת 1978, שונה שמו של מקלט חיות הבר הלאומי רוואלי במונטנה ל-Le Metcalf National Wildlife Refuge.
בשנת 1983 הוקמה על ידי חוק של הקונגרס, שמורת המדבר לי מטקלף בדרום מערב מונטנה על שמו.
מטקלף דורג במקום ה-15 ברשימת 100 האנשים ממונטנה המשפיעים ביותר של המאה בעיתון The Missoulian.
לי מגה (בסינית: 理想MEGA) הוא מיניוואן חשמלי המיוצר על ידי יצרנית הרכב הסינית Li Auto מאז 2024. זהו הדגם הראשון של Li Auto המונע באופן חשמלי לחלוטין.
הדגמים של החברה שקדמו לו מתבססים על טכנולוגיית EREV (רכבי פלאג-אין היבריד שהמנוע שלהם משמש כגנרטור ומטעין את הסוללה, ולא מעביר כוח לגלגלים).
המגה הוצג בנובמבר 2023 בתערוכת הרכב הבינלאומית בגואנגג'ואו, שם התקבלו הזמנות מראש.
המגה בולט בעיצובו החיצוני הייחודי, התורם לאווירודינמיקה, עם מקדם גרר של 0.215 Cd בלבד, מקדם הגרר הנמך ביותר בקטגוריית המיניוואנים.
למגה מתלה קדמי מסוג עצם עצה כפולה ומתלה אחורי רב-חיבורי , עם מתלי אוויר דינמיים בעלי יכולת תזוזה של עד 70 מילימטרים להתאמת מרווח הגחון.
הבולמים משתמשים במצלמות כדי להתאים את רמת הקושי שלהם לתנאי הדרך.
לוח המחוונים כולל: הגה עם מסך מגע קטן המותקן במרכזו ומציג מידע חיוני לנסיעה, תצוגת head up display, שני מסכי מגע בגודל 15.6 אינץ' המשמשים כמערכת המולטימדיה המרכזית ומסך נוסף לנוסעים בשורה האמצעית, כולם מופעלים על ידי קוואלקום סנאפדרגון 8295P SoC.
בקונסולה המרכזית יש שני משטחי טעינה אלחוטית במהירות של עד 50 ואט לטעינת סמארטפונים ומחזיקי כוסות.
מאחורי הקונסולה יש משענת יד מרכזית עם תא לאחסון ותא נוסף לקירור וחימום.
למגה שבעה מושבים בתצורת 2+2+3, כאשר כל המושבים מלבד המושב האמצעי בשורה השלישית מחוממים.
למושב הנהג יש יציבות וחיזוק של כרית מתכווננת.
למושבים בשורה הראשונה והשנייה הם בעלי יכולת עיסוי של 16 נקודות.
בגב המושבים של השורה הראשונה יש שולחנות מתקפלים לשימוש השורה השנייה, ומסך מולטימדיה בגודל 17 אינץ'.
השליטה במסך נעשית באמצעות מחוות כף יד.
השמע ברכב מסופק על ידי מערכת בעלת 21 רמקולים.
כל דגמי המגה מצוידים במערכת הנהיגה האוטונומית AD Max של חברת Li Auto, התומכת במערכת ניווט על גבי טייס אוטומטי.
יש לו מערך של 25 חיישנים, כולל LiDAR, מכ"ם mmWave, אחת עשרה מצלמות ושנים עשר חיישני מרחק מסוג אולטראסוני.
העיבוד מסופק על ידי שני שבבי Nvidia Orin-X (שבבים ייעודיים ש־אנבידיה פיתחה לנהיגה אוטונומית) המפיקים יחד יכולת חישוב של 508TOPS.
המגה מוצעת עם אפשרות אחת, מערכת הנעה כפולת מנועים עם הנעה לכל הגלגלים הפועלת באמצעות סוללה בלבדומתבססת על ארכיטקטורה חשמלית של 800 וולט.
המערכת כוללת מנוע סינכרוני עם מגנט קבוע בהספק של המניע את הגלגלים האחוריים וכן מנוע אסינכרוני בהספק זהה של המניע את הסרן הקדמי, יחד, המנועים במפיקים הספק משולב של ומומנט של .
המגה מצויד בסוללת Qilin NMC בעלת קיבולת של 102.7 קילוואט שעה המיוצרת על ידי CATL ותומכת בטעינה מהירה מסוג 5C בהספק נומינלי של 400קילוואט ושיא של 520קילוואט, המאפשר זמן טעינה של 10-80% תוך 10.5 דקות, טווח הנסיעה הוא 710 קילומטר בתקן CLTC , או 560 קילומטר בתקן WLTP .
לי קואן יו (בסינית: 李光耀; 16 בספטמבר 1923 – 23 במרץ 2015) היה ראש ממשלתה הראשון של סינגפור מ-1959, עוד לפני שקיבלה עצמאות מלאה, ועד 1990. נחשב לאחראי העיקרי להצלחתה הכלכלית המטאורית ולדיקטטור נאור.
לי מכונה בסינגפור "אבי האומה".
בשנת 1930, לי נרשם לבית הספר האנגלי Telok Kurau שם בילה שש שנים מהשכלתו היסודית.
לי היה תלמיד גרוע בשנתיים הראשונות שלו, אך לאחר מכן הפך לתלמיד מצטיין בבחינות הבגרות.
הוא גם הצטרף לתנועת הצופים והשתתף במספר פעילויות פיזיות ודיונים.
את לימודיו סיים בהצטיינות אשר העניקה לו את מלגת ג'ון אנדרסון וכשהגיע לטקס חלוקת המלגות פגש שם לראשונה את אשתו לעתיד Kwa Geok Choo, שהייתה האישה היחידה בבית הספר באותה תקופה.
לימודיו באוניברסיטה הופסקו עקב מלחמת העולם השנייה באסיה, כאשר בית הספר הוסב למרכז רפואי בשנת 1941.
תושייה חילצה אותו ממוות בטבח ההמוני שערכו היפנים בסינגפורים ממוצא סיני במהלך מלחמת העולם השנייה.
לימים סיפר שלמד בזמן השלטון היפני כמה מועיל הפחד לביסוס שלטון יציב, עקרון שאותו יישם, אומנם בצורה אכזרית הרבה פחות, כמנהיג ארצו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה למד משפטים באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה.
ב-1954 יצר עם קבוצת משכילים מהמעמד הבינוני את "מפלגת הפעולה העממית" (PAP) במטרה לפעול למען עצמאות סינגפור.
בבחירות שנערכו באוטונומיה הסינגפורית ב-1 ביוני 1959 זכתה ה-PAP לרוב מוחץ באספת הנבחרים, וכעבור יומיים הושבע לי קואן יו כראש הממשלה הראשון של סינגפור האוטונומית.
לי המשיך לפעול לעצמאות סינגפור, תוך בחינת אפשרויות ליצירת חזית אנטי-קומוניסטית עם מלזיה.
בקיץ 1965 הביא לי לנטישת סינגפור את הפדרציה עם מלזיה בעקבות היחסים הקשים ששררו בין לי לבין מנהיגי מלזיה.
לי עצמו לא התכוון להביא את הדברים עד כדי קרע מוחלט, בידעו שארצו קטנה, ענייה ומחוסרת משאבי טבע, אך לכך התגלגלו הדברים בסופו של דבר.
בעקבות פירוק הפדרציה, הייתה סינגפור למדינה עצמאית.
לי היה לראש ממשלתה של סינגפור העצמאית עד 1990. במהלך שלושת העשורים שבהם החזיק בתפקיד ראש הממשלה הפכה סינגפור ממדינת עולם שלישי למעצמה פיננסית.
בשנת 1990 הוחלף לי על ידי גו צ'וק טונג, ועבר לשמש בתפקיד "שר בכיר" (Senior Minister), תפקיד שהומצא במיוחד עבורו.
בנו הבכור, לי הסיין לונג, סומן כממשיך דרכו, ואחרי תקופה ארוכה כסגן ראש ממשלה, הוא מונה ב-2004 לראש ממשלתה השלישי של סינגפור.
לי קואן יו כיהן בתפקיד "שר יועץ" (Minister Mentor) בממשלה של בנו.
לי הנהיג בסינגפור שלטון קשה שנקט ביד קשה כנגד כל הפרת חוק ושאפשר חופש ביטוי מוגבל ביותר לאופוזיציה.
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס שבו נשאל מדוע אין הוא מאמץ את נורמות זכויות האדם המקובלות במדינת ישראל, המהווה מודל חיקוי עבורו, השיב כי יש להבדיל בין ישראל המלוכדת, שבה "אם תהיה מלחמה – כולם יבואו" לבין ארצו שהיא ערב רב של פליטים.
זיכרונותיו על תקופת שלטונו תורגמו לשפות רבות ופרקים נבחרים ממנה תורגמו גם לעברית.
בשנת 2004 בנו הבכור לי הסיין לונג, נבחר למשרת ראש ממשלת סינגפור תוך ויתור על תפקידו כשר האוצר.
בנו השני של לי קואן יו, לי הסיין יאנג, כיהן בעבר כנשיא ומנכ"ל תאגיד התקשורת והטלקומוניקציה הסינגפורי סינגטל.
במהלך שנת 2024, התבטא לי הסיין יאנג, בנו הצעיר של לי קואן יו, נגד ממשלת סינגפור בכלל ומשפחתו בפרט.
ג'יימס דובר "ג'ים" גראנט , המוכר בשם העט לי צ'יילד (Lee Child), הוא סופר מתח בריטי יליד-אנגליה, המחבר בפרט ספרות בלשית.
נודע בעיקר בזכות בסדרת ספריו "ג'ק ריצ'ר".
ספר הבכורים שלו בהובלת הפרוטגוניסט הבדיוני ג'ק ריצ'ר.הוא "כסף קטלני" זכה בפרס אנתוני ובפרס בארי לספר הראשון הטוב ביותר.
ג'ים גרנט נולד בקובנטרי, עיירה נוצרית באנגליה שבממלכה המאוחדת, בשנת 1954. למד משפטים אך הזניח את לימודיו, עקב כך שלא חפץ להיות עורך דין.
בהמשך עבד בחברת הפקות הטלוויזיה "גרנדה", כתב תסריטים, קדימונים וקטעי פרסומת.
בשנת 1995, לאחר שמונה עשרה שנות עבודה, פוטר עקב צמצומים והחל לעסוק בכתיבה.
בשנת 1998 עבר לארצות הברית ומאז הוא מתגורר לסירוגין בניו יורק.
ספרו הראשון,הוא "כסף קטלני", יצא לאור בשנת 1997. עד כה פרסם עשרים ושישה ספרים, אשר עשרים וחמישה מהם הופיעו גם בתרגום לעברית.
גרנט הוא סופר של בלש אחד – גיבור כל ספריו הוא ג'ק ריצ'ר, שוטר צבאי לשעבר, קשוח (Private Eye או Hard Boiled Detective), רב-סרן בדימוס בצבא ארצות הברית, אשר שירת כחוקר במשטרה צבאית.
הוא בעל ראייה חדה וזיכרון מעורר השתאות לפרטים הקטנים.
קו מנחה של כל הספרים היא הקלעותו של ריצ'ר באופן אקראי למעשה פשע במהלך נדודיו בארצות הברית, ופתרון של מעשה הפשע.
בדרך כלל נוקט ריצ'ר במהלכים מפתיעים ולא שגרתיים שמסייעים לו להתגבר על קשיים בדרך לפתרון.
סגנונו של גרנט הוא מותחן מהיר ורציף.
סדרת אירועים שמתגלגלת במהירות בתוך זמן קצר, בדרך כלל במדינה בארצות הברית שמתחלפת מספר לספר.
הכתיבה רוויה בתיאורים גאוגרפיים, ובתיאורים מפורטים של כלי נשק ויכולות לחימה.
הגיבור של גרנט פועל בנחרצות ונחישות ופוגע באופן מהיר וקטלני באויבים שלו, שהם תמיד פושעים נאלחים.
בינואר 2020 הודיע גרנט שיפרוש מכתיבת סדרת הספרים ג'ק ריצ'ר ויעביר אותה לאחיו, אנדרו גרנט.
הוא מתכנן לכתוב את הספרים הבאים ביחד עם אחיו לפני שיעביר את הכתיבה אליו באופן בלעדי.
בין השנים 2000 ו-2008 בהוצאת "קוראים", ומאז בהוצאת "כנרת", יצאו לאור תרגומים לעברית של הנובלות הבאות:
בנוסף, הסיפור של לי צ'יילד "דם לא יוצא" הופיע בקובץ: שולמית לפיד ודרור משעני מציגים: 16 סיפורים מאת סופרי המתח הגדולים בעולם, אחוזת בית, 2024.
הספר "הצלף" עובד גם לסרט פעולה משנת 2012. את הסרט ביים כריסטופר מק'קווארי ומככב בו טום קרוז כדמות הראשית, ג'ק ריצ'ר.
הספר "אל תחזור" עובד גם לסרט פעולה משנת 2016 וגם בו מככב טום קרוז כג'ק ריצ'ר.
בפברואר 2022 עלתה בשירות פריים וידאו הסדרה "ריצ'ר" בכיכובו של השחקן אלן ריצ'סון המבוססת על סדרת ספרי "ג'ק ריצ'ר" פרי עטו.
העונה הראשונה מהווה עיבוד לספר "כסף קטלני".
העונה השנייה המבוססת על הספר "צרות ומזל רע" עלתה בתחילת 2024.
העונה השלישית המבוססת על ספר "שכנוע קטלני" עלתה בתחילת 2025.
לי קוניץ היה מלחין ונגן ג'אז אלטו-סקסופון יהודי-אמריקאי.
קוניץ נולד בשיקגו, ארצות הברית למשפחה יהודית, שהיגרו מאוסטריה ומרוסיה.
נחשב לאחד ממייסדי סגנון הקול ג'אז (Cool Jazz) ומעמודי התווך שלו, לאחר הופעותיו בסדרת ההקלטות של מיילס דייוויס "Birth of the Cool".
בעוד שבאותה תקופה מרבית נגני האלטו-סקסופון הושפעו השפעה מכרעת מענק נגני האלטו-סקסופון צ'ארלי פארקר, יצר קוניץ צליל ייחודי, והפך לאחד מאמני האלתור האמיתיים.
לפני הופעותיו עם מיילס דייוויס, זכה קוניץ להכרה בזכות נגינת הסולו שלו בתזמורתו של קלוד ת'ורנהיל בשלהי שנות ה-40, אך למעשה פיתח את תפיסתו המקורית לאלתור במהלך לימודיו עם לני טריסטנו.
בשנת 1949 הקליט קוניץ שני אלתורים חופשיים עם שישייתו של הפסנתרן לני טריסטנו, הרכב שבו השתתף וורן מארש, נגן סקסופון טנור אשר ליווה את קוניץ שנים רבות.
לאחר תקופה בה הופיע עם תזמורתו של סטן קנטון, (1952–1954) הקים קוניץ הרכב ג'אז משלו.
במהלך ארבעים שנות חייו האחרונות, ניגן והקליט קוניץ בכל סגנונות הג'אז, החל מבי בופ דרך קול ג'אז ועד לג'אז חופשי.
באוגוסט 2014 הופיע קוניץ בפסטיבל הג'אז באילת.
קוניץ נפטר ב-15 באפריל 2020 בבית החולים לנוקס היל שבניו יורק, לאחר שאובחן כחולה בדלקת ריאות, כתוצאה מסיבוך של נגיף הקורונה.
לי ניילון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
בעברו שיחק ניילון בליגת ה-NBA, בסרייה א' ובסופרוליג הרוסית ואף נבחר לשחקן העונה בליגה הישראלית בעונת .
ניילון שיחק במכללת טקסס קריסטיאן ונבחר בדראפט 1999 על ידי קבוצת שארלוט הורנטס כבחירה מספר 43. הקבוצה, שלא בנתה עליו כשחקן שמתאים באותו הזמן לליגת ה-NBA, שלחה אותו לשנת ניסיון באירופה והוא הוחתם על ידי אדקו מילאנו מהליגה האיטלקית הראשונה, בה הוביל את קבוצתו בממוצעים (20.4 נקודות למשחק) בעונת 1999-2000.
בעונה שלאחר מכן חתם על חוזה לשנתיים בהורנטס, שלאחריהן עבר לניו יורק ניקס לעונה אחת.
בעונת 2003-2004 התחיל את העונה באטלנטה הוקס אך שוחרר וחתם באורלנדו מג'יק.
לאחר אותה העונה החליף שוב קבוצה וחתם בקליבלנד קאבלירס.
בעיות משמעת עם המאמן והסתבכות עם המשטרה המקומית עקב תקיפת אשתו הובילו לשחרורו מהקבוצה.
ניילון היה נתון במעצר במשך מספר שעות ושוחרר לאחר ששילם קנס של 300 דולרים למשטרה המקומית בעבור מעצרו.
בהמשך הוא גם חויב לעבור סדנה ללימוד שליטה בכעסים.
לאחר מכן חזר ניילון לניו אורלינס הורנטס וחתם על חוזה לעונה.
בעונה זו, 2004-2005 השתפר משחקו של ניילון והוא הפך לשחקן NBA מהשורה.
את העונה סיים עם ממוצע של 14.2 נקודות למשחק.
אף על פי כן, בסיום העונה שוחרר מניו אורלינס והתקשה למצוא קבוצה אחרת.
לבסוף חתם בפילדלפיה 76', אך שיחק בה רק למשך כמה משחקים לפני ששוחרר שוב.
בשנת 2006 חתם בקבוצת בני השרון הישראלית ונבחר לשחקן העונה בליגת העל על ידי מנהלת הליגה.
בשנת 2007, עבר לשחק ברוסיה, בקבוצת סיבירטלקום לוקומוטיב נובוסיבירסק.
אחרי כמה עונות הוא עבר לא-ריאדי ביירות מלבנון, ומשם לקבוצה לונדורס Leonadores D מקסיקו.
קבוצתו הבאה הייתה בני השרון, אליה חזר לעונה נוספת, והיה שותף להפסדה בגמר גביע המדינה, תוך שהוא קולע 19 נקודות.
לאחר מכן שיחק באטומרומו ההונגרית (2011), בפנטראס דה אגואסקליינטס המקסיקנית (2012), בגויאנג אוריון אוריונס הקוריאנית (2012), באסטודיאנטס דה באיה בלנקה הארגנטינאית (2012–2013), ובעונה הבאה (2013–2014) חזר ניילון לפנטראס דה אגואסקליינטס המקסיקנית.
בשנת 2017 נבחר ניילון במקום ה-13 בדראפט של ליגת ה-BIG3 על ידי קבוצת Tri-State, והוא שיחק בה לצד ג'רמיין אוניל, בונזי ולס, קסבייר סילאס ומייק ג'יימס, תחת המאמן ג'וליוס ארווינג ("ד"ר ג'יי").
לי קופמן (נולדה ב-23 ביולי 1973, בסיביר) היא סופרת ישראלית.
קופמן היא בת למשפחה חרדית מסורבת עליה.
היא עלתה לישראל בגיל שתים עשרה ב-1985 והתיישבה עם משפחתה באשדוד.
כעבור שלוש שנים יצאה בשאלה.
בגיל שש עשרה החלה לכתוב במקומונים ובמעריב לנוער.
בגיל תשע עשרה עזבה את בית ההורים ועברה לתל אביב.
עשתה תואר ראשון בעבודה סוציאלית.
ניהלה משרד היכרויות ולאחר מכן הפיקה אירועים.
בשנת 1999 עברה למלבורן שבאוסטרליה שם היא עובדת בסוכנות היהודית ומשלימה תואר שני בספרות יוצרת באוניברסיטת מלבורן.
כיום מפתחת שיטת פסיכודרמה לריפוי באמצעות ספרות.
כתבה סיפורים קצרים שהתפרסמו בירחון מאזנים ובאנתולוגיות שונות כמו "רצח ליד הבית" בהוצאת כתר ובעריכת דורית זילברמן בשנת 2001.
כתבה עד היום שלושה ספרים בעברית ועומדת להוציא את ספרה הראשון באנגלית שעליו קיבלה מענק מהמועצה האוסטרלית לספרות.
"צלקות" (תמוז, 1994)- מספר בגילוי לב על חייה ברוסיה ובארץ.
קופמן כותבת על התבגרותה בישראל בצל האירועים שעברו עליה בילדותה בסיביר.
"רווקה בת 32 מטר שישים" (ספריית מעריב, 1999) - קובץ סיפורים המתארים בעיקר אנשי שוליים במציאות הישראלית.
"אני אוהב את כריסטינה" (ספריית מעריב, 2003) - רומן המתאר אירועים שמתרחשים במציאות ההזויה של חיי הלילה התל אביביים במקביל לאירועים מעברה של המספרת ובעיקר הרומן הלסבי שניהלה סבתה בצעירותה על רקע פריז התוססת של שנות העשרים.
לי סטרסברג היה במאי, שחקן ומפיק אמריקאי-יהודי.
ידוע בעיקר בשל היותו מורה למשחק בעל שיעור קומה וממציאה של שיטת המשחק האמריקנית המבוססת על שיטת סטניסלבסקי.
עם תלמידיו נמנים בין היתר אן בנקרופט, מרלון ברנדו, דסטין הופמן, מונטגומרי קליפט, ג'יימס דין, מרילין מונרו, פול ניומן, אל פצ'ינו, רוברט דה נירו, ראובן אדיב, הארווי קייטל, איליה קאזאן, ג'רלדין פייג', ג'יין פונדה, אלי וולך, אוה מארי סיינט, אלן בורסטין, צ'ארלס גרודין, סטיב מקווין ואנה מוחה.
ממייסדי מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
נולד בשם ישראל שטרסברג בבודזאנוב, באימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר (כיום באוקראינה), לאידה וברוך מאיר שטרסברג.
המשפחה היגרה לארצות הברית וב-1909 התיישבה במנהטן.
בשנת 1931 היה סטרסברג אחד ממייסדיה של קבוצת תיאטרון שעם חבריה נמנו איליה קאזאן, ג'ון גרפילד, סטלה אדלר, סאנפורד מייזנר, פראנצוט טון ורוברט לואיס.
ב-1936 התאזרח סטרסברג בארצות הברית.
ב-1949 הוא החל את הקריירה הארוכה שלו בסטודיו השחקנים בניו יורק שפעל להנחלת שיטת המשחק שהתבססה על סטניסלבסקי.
כעבור שנתיים התמנה סטרסברג למנהל אמנותי, והמוניטין של המוסד שגשג.
בשנת 1966 ייסד סטרסברג את "סטודיו המערב למשחק" בלוס אנג'לס.
ב-1969 הוא יסד את מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק ובלוס אנג'לס.
סטרסברג אף שיחק, הפיק וביים בעשרות מחזות, בעיקר בברודוויי.
סטרסברג הופיע בעצמו כשחקן לעיתים רחוקות, בשבעה סרטים בלבד.
תפקידו המפורסם ביותר הוא בסרט "הסנדק 2", בו גילם את דמותו של המאפיונר היהודי הקשיש היימן רות', העומד בראשו של ארגון פשע ומצוי על סף פרישה למיאמי.
דמותו של מייקל קורליאונה בסרט זה גולמה בידי תלמידו לשעבר של סטרסברג, אל פאצ'ינו, שהציע לשתף את סטרסברג בסרט כשחקן.
בעבור הופעה זו הוענקה לסטרסברג מועמדות לפרס האוסקר.
הוא הפסיד את הפרס לתלמיד אחר שלו - רוברט דה נירו.
בשנת 1978 שיחק בסרט הטלוויזיה "הדייר האחרון" לצדם של כריסטין לאטי ודני איילו.
בשנת 1979 שיחק בסרט "וצדק לכל" לצידו של תלמידו, אל פצ'ינו ובסרט "פורשים בסטייל" לצידם של ארט קרני וג'ורג' ברנס.
סטרסברג נישא לנורה קרקון (Nora Krecaun) ב-1926, היא נפטרה כעבור שלוש שנים.
בשנת 1934 נשא לאישה את אשתו השנייה, שחקנית הדרמה והמורה למשחק פאולה סטרסברג.
השניים היו נשואים עד למותה מסרטן בשנת 1966. הם הוריהם של השחקנית סוזן סטרסברג ושל המורה למשחק ג'ון סטרסברג.
הוא נישא בשלישית לאנה לבית מזרחי, יהודייה ילידת וונצואלה.
היא אמם של שני ילדיו הצעירים דייוויד ואדם.
לי סטרסברג נפטר מהתקף לב בעיר ניו יורק בגיל שמונים.
הוא נטמן בבית הקברות "וסטצ'סטר הילס" בהייסטינג שעל גדות נהר האדסון, במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק.
טכניקת המשחק אותה המציא לי סטרסברג, הקרויה באנגלית "The Method" או "Sensory Method", היא פיתוח שלו (ושל סטלה אדלר) של הטכניקה של סטניסלבסקי.
השיטה שמה דגש על הרגש, לפי העיקרון שקובע כי השחקן אינו מנסה לחקות את הדמות, כי אם נכנס לדמות כך שזכרונותיה ורגשותיה הופכים להיות נחלתו.
לפי השיטה, על השחקן להבין הבנה עמוקה את הפסיכולוגיה של הדמות ואת מניעיה.
כמו כן עליו לבצע תחקיר ולהתעמק בכל הרבדים של הדמות הן הגלויים (צורת ההליכה, סגנון הלבוש) והן הסמויים (זכרונות, רגשות).
בין הטכניקות שבהם משתמשים בשיטה היא השלכה מזיכרון אישי של אירוע שקרה לשחקן הנוטע בו תחושות דומות לאלו של הדמות אותה הוא משחק.
כך הביא סטרסברג לעולם המשחק בקולנוע ובתיאטרון האמריקאי אלמנט שלא היה בנמצא עד אז ושאפשר משחק ריאליסטי הרבה יותר ומרכזיות רבה לשחקן האמן.
כל עבודותיו הם מחזות והפקות עצמאיות אלא אם כן מצוין אחרת.
(1935) Paradise Lost - הופק בידי קבוצת התיאטרון (השייכת לסטרסברג).
(1936) Case of Clyde Griffiths - במאי, הופק בידי קבוצת התיאטרון.
(1936) Johny Johnson - במאי, הופק בידי קבוצת התיאטרון.
(1937) Golden Boy - הופק בידי קבוצת התיאטרון.
(1938) Casey Jones - הופק בידי קבוצת התיאטרון.
(1938) Rockey to the Moon - הופק בידי קבוצת התיאטרון.
(1939) The Gentle People - הופק בידי קבוצת התיאטרון.
(1939) Awake and Sing!, הפקה מחודשת - הופק בידי קבוצת התיאטרון.
(1943, South Pacific) - במאי (ככל הנראה אין כל קשר למחזמר בשם זה)
(1963) Strange Interlude, הפקה מחודשת - הופק על ידי סטודיו השחקנים - זוכה פרס הטוני למועמדות משותפת עבור המשחק.
(1964) The Three Sisters, הפקה מחודשת - במאי, הופק בידי סטודיו השחקנים.
לי סמולין הוא פיזיקאי עיוני מארצות הברית, חוקר במכון פרימטר לפיזיקה תאורטית ופרופסור באוניברסיטת ווטרלו.
סמולין נודע בעיקר בשל פיתוח מספר גישות שונות לתורת הכבידה הקוונטית, במיוחד כבידה קוונטית לולאתית.
הוא טוען כי ניתן לראות את שתי הגישות העיקריות לתורת הכבידה הקוונטית, כבידה קוונטית לולאתית ותורת המיתרים כהיבטים שונים של אותה תאוריה בסיסית.
תחומי מחקרו כוללים גם קוסמולוגיה, תאורית חלקיק יסודי, יסודות מכניקת הקוונטים וביולוגיה תאורטית.
הצעתו המפורסמת ביותר של סמולין היא ככל הנראה תאוריית יצירת היקומים, הנודעת גם כבחירה הקוסמולוגית הטבעית, המנסה ליישם עקרונות של אבולוציה ביולוגית בתחום הקוסמולוגיה, המציעה שהיקומים מתפתחים כתוצא לוואי של חורים שחורים.
לאונרד סוסקינד שמפתח כעת "תאורית אופק קוסמית" דומה, אומר:
"איני מבין מדוע רעיונו של סמולין לא משך תשומת לב רבה.
אני סבור כי היא ראויה להרבה יותר מכך."
סמולין פרסם מאמרים רבים בעיתונות הפופולרית, לעיתים תכופות דיבר בזכותה של כבידה קוונטית לולאתית ותקף את תורת המיתרים.
סמולין גם מצביע על כך שעל "תאורית האופק הקוסמי" לא חלה ההנחה של יכולת ההפרכה של קרל פופר אם לא ניתן להבחין בעולמות אחרים.
מכאן שיש רק שתי דרכי מוצא: חורי תולעת עבירים המחברים את העולמות המקבילים השונים ו"אות לא קרוב", כפי שתיאר זאת אנטוני ואלנטיני, מדען במכון פרימטר.
ספרו של סמולין משנת 2006, "The Trouble with Physics", דן בהרחבה בתפקידן של המחלוקת והשונות של הגישות באתיקה ובתהליך של המדע.
הוא מותח ביקורת רבה על תורת המיתרים ועל הדומיננטיות שלה בפיזיקה התאורטית בת ימינו.
הוא טוען גם שיש מגרעות רציניות בתורת המיתרים וכי לתורת המיתרים יש כמעט מונופול ביסודות הפיזיקה של ארצות הברית, וכי נחוצות גישות שונות.
במקומה סמולין מתמקד בכבידה קוונטית לולאתית, גישה למכניקת הקוונטים אותה פיתח.
טענות נוספות אותן (ורבות מהן שנויות במחלוקת) מעלה סמולין בספר הן:
לתאוריית המיתרים אין כל תחזיות ניתנות למדידה.
אין שום נוסחה מתמטית עקבית לתאוריית המיתרים.
היא לא הוכחה מתמטית כסופית.
קביעת האופק כלמעלה מ-10500 פתרונות ואקום מיתרים שקולה לזניחת השיטה המדעית המקובלת:
התסריט של יקומים בלתי נראים רבים משחקת אותו התפקיד ההגיוני כמו התסריט של מתכנן תבוני.