tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיתרונות נגינתו מֻרגשת ביותר אמנותו המפותחה היטב, הבהירות הבלתי רגילה, הקלות וההד הצלול של דפיקת כף היד והאצבעות.
ובמובן הזה נותן תפקידו של האמן לשומע רגעים של קורת רוח.
וגם בספירה המנגינתית המוסיקלית רב הוא כחו של הא' אבילאה.
ביחוד הצליח במנגינות אשר בהן שוות הספירות הטכניות והנגינתיות, כמו למשל ברקרולה של שופן וקטעים אחדים מקרנבל של שומן.
אבילאה ביקש להביא ארצה את המלחין, מבקר המוזיקה והפולקלוריסט הוותיק יואל אנגל (מייסד החברה למוזיקה עממית יהודית ברוסיה), שכן האמין שעלייתו "עשויה להעתיק את מרכז הכובד של הפעילות המחקרית והיצירתית בתחום המוסיקה היהודית לארץ-ישראל", והקים ביחד עם הר-מלח ועד מיוחד למטרה זו.
מאמציהם נשאו פרי, וב-1924 עלה אנגל לארץ ישראל.
על רקע הגידול במספר האמנים והמורים למוזיקה שהגיעו לארץ בשנים 1924–1925, יזם יעקב ויינברג את ייסודה של "אגודת מנגני ארץ-ישראל" (ניסיונות דומים להקים אגודות מוזיקאים שיארגנו קונצרטים ופעולות מוזיקליות, נעשו בתל אביב מוקדם יותר בשנות ה-20).
בין חברי הוועד המייסד היו אבילאה, רבקה בורשטיין-ארבר, מרדכי גולינקין, משה הופנקו, מרדכי זנדברג, מרים לוית ושלמה רוזובסקי.
האגודה נוסדה ב-18 באפריל 1925, בשיתוף פעולה של מוזיקאים מירושלים, תל אביב וחיפה.
האספה בחרה כיושב ראש את רוזובסקי, וכחברי הוועד הפועל הראשון את יעקב ויינברג ומרדכי זנדברג (ירושלים); אבילאה, לוית ומנשה רבינא (רבינוביץ) (תל אביב); וגיטה דוניה-ויצמן, רחל קרוגליאקוב ואריה פרידמן-לבוב (חיפה).
תוך זמן קצר הצטרפו לאגודה כמאה וחמישים חברים (רבים מהם עולים חדשים), והיא החלה לארגן הרצאות וקונצרטים חודשיים.
בשנת 1926 יצא אבילאה להופיע בקונצרטים באירופה ובארצות הברית.
הוא הופיע כמלווה של אמנים גדולים כמו הכנר יוזף סיגטי (במשך שלוש שנים), הכנר והמלחין יוסף אחרון, הצ'לן מוריס מרשאל , הזמרת אנה מייצ'יק ועוד.
בארצות הברית פעל גם כפדגוג.
בשנת 1932 שב לארץ והמשיך לפעול כפסנתרן ופדגוג.
באוקטובר 1933 ייסד אמיל האוזר בירושלים את הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי (לימים האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים), ובשנת הלימודים השנייה הצטרף אבילאה לסגל המורים ופעל בו במשך שנים כמורה לפסנתר.
הוא השתקע בירושלים בדירה צנועה על גבול שכונת קטמון, שבה התגורר עד סוף ימיו (ובה גם לימד פסנתר).
לדברי מבקר המוזיקה משה גורלי, מאז פעילותו בחברה למוזיקה עממית יהודית בפטרבורג, "נשאר נאמן לתנועה המוזיקלית היהודית בנגינה, בהוראה ובהסברה.
תלמידיו מקבלים חינוך שבו משולבת התרבות המוזיקלית הכללית ביהודית".
בנוסף להיותו פרופסור באקדמיה, כיהן כיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה, ויזם את קיומן של סדרות קונצרטים קאמריים, שנערכו בירושלים במשך שנים על ידי החוג למוזיקה קאמרית ואגודת האמנים והמורים למוזיקה.
בשנים שלפני קום המדינה היה אבילאה אחד הפסנתרנים הבולטים בארץ, והופיע במשך שנים רבות באולמות הקונצרטים וברדיו (תחילה ב"קול ירושלים" ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל").
לפי משה גורלי, אבילאה היה פרשן של שופן ומומחה למוזיקה רוסית, והופעותיו ברדיו העידו על השכלתו הפסנתרנית והמוזיקלית.
אריה אבילאה נפטר בירושלים בשנת 1985, כשהוא בן קרוב למאה.
אריה אבידן-וייס (19 באפריל 1928 – 21 במרץ 1997) היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי.
בשנת 1986 זכה אבידן-וייס בעיטור, חבר כבוד של איגוד הטניס בישראל.
אבידן-וייס נולד ביאשי שברומניה ובשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בשנת 1947 זכה אבידן-וייס בתואר אלוף ישראל בטניס ליחידים, הראשון בקריירה שלו, מתוך שמונה תארים בסך הכל.
הוא ניצח במשחק הגמר את רפאל גורניצקי ב-4 מערכות (10-8, 3-6, 4-6, 1-6), שניצח במשחק חצי הגמר את האלוף היוצא, מרדכי אפל.
שנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו לאחר שניצח במשחק הגמר את נעים רג'ואן ב-5 מערכות.
בשנת 1949 ייצג אבידן-וייס את ישראל בגביע דייוויס ביחד עם יהודה פינקלקראוט, רפאל גורניצקי ויעקב בונטמן לראשונה בתולדות מדינת ישראל.
הנבחרת הפסידה לנבחרת דנמרק 5-0 במשחק שנערך בקופנהגן.
הוא היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל עד לשנת 1960 ושיחק במסגרת זו ב-23 משחקים וניצח פעמיים.
בשנת 1955 זכה אבידן-וייס בשלושת התארים האפשריים באליפות ישראל בטניס, ביחידים, בזוגות גברים עם דויטש ובזוגות מעורבים עם אדית כהן-מינץ.
אבידן-וייס נפטר ב-21 במרץ 1997. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
אריה אהרוני (27 באוקטובר 1923 – 13 במרץ 2019) היה סופר, עורך, מתרגם שירה וסיפורת מיידיש, רוסית ואנגלית.
אריה אהרוני נולד באודסה, אוקראינה (אז ברית המועצות) ועלה ארצה בשנת 1931. למד בבית-הספר היסודי "תל נורדאו" ובגימנסיה שלווה בתל אביב וכן מדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
מנעוריו חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר" ומשנת 1943 חבר קיבוץ בית אלפא.
ב-1942 התגייס לפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות שירת כקצין חינוך והסברה בגדודים השמיני והתשיעי של חטיבת הנגב, פלמ"ח ("חיות הנגב").
בתום מלחמת העצמאות החל לפרסם תרגומי שירה בעיתונים ובכתבי עת שונים.
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים עשה היכרות לשוחר השירה העברי עם צעירי המשוררים הסובייטיים, יבגני יבטושנקו, אנדריי ווזנסנסקי, בלה אחמדולינה, בולט אוקודז'ווה, רוברט רוז'דסטבנסקי ואחרים, שהתעמתו עם השלטון במאבקם על חירות הרוח בברית המועצות.
עיקר פועלו הספרותי של אהרוני הוא תרגום מיידיש לעברית, שלם ונאמן למקור, של כל כתבי הסופר שלום עליכם, שאהרוני שקד עליו במשך למעלה משלושים שנה (1999–1966).
בתרגומו של אהרוני הופיעו יצירותיו היידיות של שלום עליכם החל משנת 1969 בעיקר בהוצאת "אלף", וכן בהוצאות אחרות, ולבסוף במהדורה מקובצת בת שמונה-עשר כרכים, שהתפרסמה החל מ-1992 ועד 1999, בהוצאת "ידיעות אחרונות" ו"ספרית פועלים".
זאת המהדורה היחידה המלאה, המכילה את כל כתבי שלום עליכם בכל לשון שהיא.
לאחר מותו של אברהם שלונסקי (1973) התבקש אהרוני על ידי "יד שלונסקי" ו"ספרית פועלים" להוציא לאור יצירות מקור ותרגום מעזבונו של המשורר.
אהרוני ערך, הקדים דברי מבוא והוסיף הערות ל-15 ספרים, בעיקר בתחום תרגום המחזות לבמה העברית שלא הובאו לדפוס בחייו של המשורר.
פרט לכך ערך אהרוני והביא לדפוס, בתוקף היותו עורך ב"ספרית פועלים" משנת 1979, עשרות ספרי שירה, סיפורת והגות.
אהרוני הוא סבה (מצד האם) של הזמרת נונו.
פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול, תשס"ד, 2003
פרס שרת החינוך לעידוד פרסום ספרי מופת וקלסיקה, 2005
להשיב את הפגמים למקומם (אל"ף-ספרית פועלים 1986)
לבחינתה של אגדה (ספרית פועלים 1991)
לבחינתה של פסילה (ירון גולן 1992)
מיומנו של מועמד לבגידה (אוטוביוגרפיה) (ספרית פועלים 2000)
שלום עליכם באור חדש (ספרית פועלים 2002)
שָׂדיסֶטה, אופרה במערכה אחת ושלוש תמונות, מוזיקה: תיאודור הולדהיים (1944)
העם במדבר, אורטוריה, מוזיקה: תיאודור הולדהיים (1946)
שיר לבונים, יצירה למקהלה, סולנים וליווי מוזיקלי, מוזיקה: תיאודור הולדהיים (1951)
יונק הדבש, מחזה מוזיקלי לתיאטרון בובות, מוזיקה: תיאודור הולדהיים (1956)
קונטינואה, מחזה מוזיקלי, מוזיקה: תיאודור הולדהיים (1960)
חנוכת הבית, יצירה למקהלה, מוזיקה: שלמה יפה (1960)
מחרוזת כפרית, לקול סופרן וחמישיית כלי נשיפה, מוזיקה: שלמה יפה (1960)
שאל לשלום אדם, נכתב לאחר מלחמת ששת הימים, לחן: שלמה יפה (1967)
ניחוחי אביב, לחן: נחום הימן (1965)
בהילוך שובבי, לחן: נחום היימן (1965)
שתי יונים צחורות, לחן: נחום היימן (1965ׂׂׂ)
אגדת רועים, לחן: נחום היימן (1965)
שיר ערש לים, לחן: נחום היימן (1968)
כל כתבי שלום עליכם (מהדורת ידיעות אחרונות, ספרית פועלים), מיידיש
מן היריד – פרקי אוטוביוגרפיה (1992)
סיפורים ופנטזיות – סיפורים (1993)
רומנים מוקדמים – סיפורים (1994)
מילה כנגד מילה – סיפורים (1995)
סופרים יהודיים – רשימות, פיליטונים וסיפורים (1996)
בחול ובמועד – סיפורים (1997)
מוטל בן פייסי החזן (1997)
טוביה החלבן; סנדר בלאנק; סטמפניו (1997)
מונולוגים; סיפורי הרכבת – סיפורים (1997)
דלים ועליזים; אנשים קטנים בעלי השגות קטנות – סיפורים (1997)
יום טוב שהופרה שמחתו, סיפורים לילדים (1997)
חיי קיט – סיפורים ופיליטונים (1998)
דפים שכוחים – דברי הגות, פיליטונים, סיפורים (1999)*
מיאקובסקי, ולדימיר, ענן במכנסים (ספרית פועלים 1960) <מרוסית>
מחרוזת מהשירה הרוסית הצעירה (ספרית פועלים 1962) <מרוסית>
פושקין, אלכסנדר, שלוש פואמות (אל"ף 1962) <מרוסית>
אייסכילוס, האורסטיאה, עיבוד לתיאטרון בן זמננו – לאו בריידי (אל"ף 1964) <מאנגלית>
תומאס, דילן, מילקווד (אל"ף 1965) <מאנגלית>
יסנין, סרגיי, אנה סנייגינה (אל"ף 1966) <מרוסית>
אנדריי ווזנסנסקי, עשרים שיר (אל"ף 1967) <מרוסית>
פישמן, רחל, שמים בעשב, שירים (אל"ף 1968) <מיידיש>
רקוויאם מלחמה, תמליל מתוך המיסה פרו דפונקטיס ושירים מאת וילפריד אוון, מוזיקה: בנג'מין בריטן (התפרסם בתוכניית התזמורת *הפילהרמונית הישראלית, 1969/70; ובתוכניית התזמורת הפילהרמונית הישראלית 1983/84; וכן בתוכניית פסטיבל ישראל 1991)
שקספיר, ויליאם, טרואילוס וקרסידה (אל"ף 1971) <מאנגלית>
אחמדולינה, בלה, אגדה על הגשם (רשפים 1974) <מרוסית>
פישמן, רחל, עיזה פזיזה, שירים (קריית ספר 1976) <מיידיש>
ברגנר, הינדה, בלילות החורף הארוכים (עם עובד 1982) <מיידיש>
מיַאקובסקי, ולדימיר, ענן במכנסיים, חליל חוט שדרה (ספרית פועלים 1991) <מרוסית>
בשביס זינגר, יצחק, אנשים בדרכי (ספרית פועלים 1999) <מיידיש>
דוסטויבסקי, פיודור, התנין (ספרית פועלים 1999) <מרוסית>
דוסטויבסקי, פיודור, לב רך (ספרית פועלים 2000) <מרוסית>
דוסטויבסקי, פיודור, אשתו של אחר (ספרית פועלים 2002) <מרוסית>
צ'כוב, אנטון פבלוביץ, חולין (ספרית פועלים 2003) <מרוסית>
אוליצקאיה, ליודמילה, לוויה עליזה (הקיבוץ המאוחד 2006) <מרוסית>
פושקין, אלכסנדר, שלוש פואמות ואגדה אחת: גרף נולין; גבריליאדה; בית בקולומנה; הצאר ניקיטה וארבעים בנותיו (ספרית פועלים 2006) <מרוסית>
אייזנמן, צבי, המחוגים אצים, רצים (הקיבוץ המאוחד 2006) <מיידיש>
גלאטשטיין, יעקב, אמיל וקרל, (הקיבוץ המאוחד, ספרית פועלים 2009) <מיידיש>
וכן תרגם שירים וסיפורים שהתפרסמו בעיתונות היומית ובכתבי עת.
מתרגומיו ועיבודיו לבמה, שהוצגו בתיאטרון ושודרו ברדיו ובטלוויזיה
אנטון צ'כוב, תרגום ועיבוד לבמה מסיפוריו, בימוי והפקה פנינה גרי 1960
ג'ייקובס, כף רגלו של קוף, שודר בקול ישראל, "המסך עולה", בימוי אפרים סטן, 1963
אלכסיי ארבוזוב, מעשה שהיה באירקוטסק, קול ישראל, "המסך עולה", בימוי אפרים סטן, 1963
הנריך שכנוביץ', הדרקון הסינגפורי, קול ישראל, "המסך עולה", בימוי אפרים סטן, 1963
דילן תומאס, מילקווד, מחזה לקולות, בימת הקיבוץ, להקת הצפון: בימוי גיורא מנור; להקת הדרום: בימוי ארנון תמיר, 1966
דילן תומאס, מילקווד, תסכית, הופק ושודר בגלי צה"ל, "בימת רדיו", בימוי גיורא מנור 1971
ויליאם שקספיר, טרואילוס וקרסידה, בימת הקיבוץ, בימוי רפי צור, 1973
דילן תומאס, מילקווד, בימת באר שבע, בימוי דן רונן, 1974.
יצחק באבל, שכר הסופרים הראשון שלי, תרגום ועיבוד לתסכית רדיו, גלי צה"ל, "בימת רדיו", בימוי גיורא מנור, 1975
שלום עליכם, שלוש אלמנות, מונודרמה, גדעון שמר, 1978-1975
שלום עליכם, שלוש אלמנות, מונודרמה, גדעון שמר, עיבוד לטלוויזיה, שודר ב-1978
שלום עליכם, הזכייה הגדולה, תיאטרון חיפה, בימוי עמרי ניצן, עיצוב במה רות דר, 1981
שלום עליכם, טוביה החלבן, מונודרמה בביצוע גדעון שמר 1984
דילן תומאס, מילקווד בימת הקיבוץ, בימוי רפי צור, 1985
מחוות ליוצרים שהופקו ובוצעו על ידי התיאטרון הקאמרי, תחקיר עריכה וקטעי קישור רחל ואריה אהרוני
מחווה לחיים נחמן ביאליק, 2008
כנעני, יעקב, מילון חידושי שלונסקי (ספרית פועלים 1989)
לאה גולדברג, יומנים, עריכה, דברי מבוא, הערות ופירושים רחל ואריה אהרוני (ספרית פועלים 2005)
אריה אָזֶן (איזמן) (נולד ב-1934) הוא צייר ישראלי.
אריה אזן נולד בהומבורג שבגרמניה בשנת 1934, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בשנים 1950–1978 התגורר בקיבוץ צובה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוזמן להציג כאורח בשתי תערוכות של קבוצת "אופקים חדשים.
בשנים 1966–1967 השתתף בתערוכות של קבוצת +10. החל משנת 1978 חי ויוצר בירושלים.
יצירתו המוקדמת של אזן, משנות ה-50 וה-ה-60 של המאה ה-20, היא ברובה מופשטת.
ציוריו אופיינו במשיכות מכחול דינאמיות, בחריטות ובצבעוניות מונוכרומטית.
במהלך שנות ה-70 התנסה אזן ביצירת אסמבלאז'ים, בעבודה בפיברגלס ובחומרים אחרים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל ליצור גם ציור פיגורטיבי.
היה בן זוגה של השדרנית והעיתונאית טטיאנה הופמן.
אחיו הוא מיכאל איזמן, צייר ואמן ישראלי גם כן.
אריה שמשון איסר (13 ביולי 1928 – 22 ביוני 2024) היה גאולוג ישראלי, מומחה בהידרולוגיה.
חתן פרס בן-גוריון לשנת תשע"א.
עיקר התמחותו היה בחקר מי תהום, חקירת אפשרויות פיתוח הנגב וההשפעה העתידית של ההתחממות העולמית על משאבי המים במזרח התיכון.
היה פרופסור בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומייסד המרכז למשאבי מים במכונים לחקר המדבר בקריית שדה בוקר.
נולד ב-1928 בירושלים לשמחה ובלה איסרוב.
האב השפיע על בנו לבחור לעסוק במדעי הטבע על מנת שיוכל להימנות עם מתקני העולם.
ביולי 1947, ביום הולדתו ה-19, התנדב לצאת עם קבוצת מורים לאוסטריה, למחנות העקורים, לצורך חינוך ילדים ששרדו את השואה ולהביאם לארץ ישראל.
לקראת סוף שירותו באוסטריה עסק בגיוס ואימון מתנדבי חו"ל ועמם חזר ארצה ביולי 1948.
הוא שב לירושלים הנצורה (בדרך בורמה) והתגייס ליחידת התותחנים שרק הוקמה, השתתף במערכות ישראל כולל מלחמת ששת הימים.
ב-1950 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בגאולוגיה (מקצוע ראשי) ותורת הקרקע והגאוגרפיה בהנחיית פרופ' יהודה ליאו פיקרד, חלוץ ההידרו-גאולוגיה של ארץ ישראל, וזוכה פרס ישראל לשנת תשי"ח, החל במחקר יישומי במסגרת עבודת המוסמך "הגאולוגיה התת-קרקעית של אזור רגלי ההרים המרכזי".
היה נשוי למרגלית לבית צארום עד למותה ב-2017 ואב לשני בנים.
ב-1956 סיים בהצטיינות את הלימודים וקיבל תואר מוסמך לגאולוגיה.
באותה תקופה החל הפיתוח המואץ של מקורות המים של שפלת החוף ואיסר החל לחקור נושא זה בהנחייתו של פרופ' יהודה ליאו פיקרד כבסיס לעבודת הדוקטורט שלו: "הגאולוגיה של מקורות המים התת-קרקעיים באזורי השפלה והשרון".
באוגוסט 1961 סיים את עבודתו וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
במקביל שימש כאסיסטנט לפרופ' פיקרד ועוזרו, זאב שיפטן, במחקרי השדה ובפיקוח על קידוחי המים בנגב ובערבה.
קידוחים אלו בוצעו ביוזמת דוד בן-גוריון מתוך מטרה למצוא מקורות מים שיאפשרו את פיתוח הנגב ויישוביו.
ממצא המים בקידוחים אלו פתח את הערבה להתיישבות חקלאית.
בסוף 1961 התבקש לצאת לאיראן מטעם ארגון המזון והחקלאות הבינלאומי ולעמוד בראש צוות ישראלי של אנשי תכנון המים לישראל (תה"ל) להדרכת האיראנים בשיטות מודרניות של מחקר מי התהום.
לצורך זה הקימו איסר וצוותו הישראלי מרכזי מחקר בפרובינציות השונות, שאוישו על ידי צוערים איראניים ושאותם הם ביקרו לעיתים מזומנות, אחד הצוותים עבד באזור קזווין.
בהנחיית איסר התגלו מים ארטזיים מתוקים מתחת לכל האזור ואפילו מתחת למדבר המלח.
ב-1962, כאשר אירעה רעידת האדמה שהחריבה את האזור ואת מנהרות המים המסורתיות (הקנאטים), שמשו המים שנמצאו על ידי הצוות הישראלי לאספקה לניצולים.
בזכות עבודת צוות זו, נתבקשה ישראל להציע פרויקט לשיקום אזור הרעש.
ההצעה הבין-תחומית הוכנה על ידי צוות ישראלי בראשותו של לובה אליאב, כאשר איסר וצוותו תרמו לנושא ההידרו-גאולוגיה של אזור הרעש.
בעקבות ההצעה זכתה ישראל לעבודה רבת שנים ורבת היקף באזור קזוין.
קשריו המדעיים של איסר באיראן נמשכו עד עלייתו של חומייני לשלטון ב-1979.
עם שובו לישראל, חזר למכון הגאולוגי הישראלי, שהפך לאגף במשרד הפיתוח.
במקביל התמנה למרצה אורח בקורס הבינלאומי במרכז לחקר מי תהום באוניברסיטה העברית בירושלים וכן הרצה בפני משתתפי הקורס הבינלאומי לניהול משאבי מים בטכניון וכן בקורס משאבי מי תהום במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע.
בשנים 1975–1964 הוא התבקש על ידי המחלקה לשיתוף בינלאומי (מש"ב)
של משרד החוץ לצאת בשליחויות ביועץ לממשלות שונות באמריקה הלטינית, אסיה ואפריקה בנושאי פיתוח משאבי מים באזורים צחיחים.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, התמנה לעמוד בראש הצוות שחקר את משאבי המים של חצי האי סיני, במסגרת הסקר הכללי של סיני שנערך על ידי חיל המדע.
מחקר זה אפשר לבדוק את הרעיון אליו הגיע איסר (מהשוואת תוצאות מחקריו על מי התהום באזור סדום ויטבתה ותוצאות מחקר של
צוות גרמני על עיון מוסא בסיני), שמתחת לסיני והנגב מתפרס אקוויפר ענק ובו כ-50 מיליארד מטרים מעוקבים של מי תהום במליחות המתאימה להשקית גידולים חקלאיים שנקוו בתקופת הקרח האחרונה.
המחקרים (כולל שאיבת ניסיון בקידוח נח'ל במרכז סיני) אישרו את הרעיון.
ב-1975, ברוח קריאתו של דוד בן-גוריון ליישב את הנגב, הוא הצטרף לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועבר עם אשתו מרגלית לגור בקריית שדה-בוקר על מנת להקים את המכון לחקר המדבר של אוניברסיטת בן-גוריון.
בעזרת תלמידיו רונית נתיב ואילון אדר יסד את המרכז למשאבי מים, שנקרא כיום "המכון למחקרי מים ע"ש צוקרברג".
במסגרת המרכז נקלטו למעלה מ-20 עולים מגל העלייה של שנות השבעים מברית המועצות והודרכו עשרות משתלמים מחו"ל.
בעקבות פעילות זו, הוזמן איסר בתחילת שנות השמונים לשמש חבר הוועדה של אונסק"ו בנושאי הידרולוגיה של מדבריות, מדען מדווח (רפורטר) בנושא של התוכניות הבינלאומיות להידרולוגיה וכן לשמש חבר הוועדה בנושא הידרולוגיה של אזורים קרסטיים בחברה הבינלאומית של הגיאו-הידרולוגים.
ב-1988 התמנה לחבר הוועדה המייעצת לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה בנושא של שימוש בשיטות איזוטופיות במחקרים הידרולוגיים באזורים צחיחים וחצי צחיחים ובמסגרת זו ביקר עם עמיתו פרופ' יואל גת מספר פעמים באיראן.
ב-1988, בעקבות מחקריו על השפעת שינויי האקלים הוזמן לשמש חבר בקבוצת העבודה של אונסק"ו בנושאי השפעות שינויי האקלים בעבר כמפתח לעתיד.
במסגרת זו ביקר במרכזי מחקר שונים ברחבי העולם והגיע למסקנה שהתחממות האקלים הביאה בעבר ולכן תביא גם בעתיד להתייבשות האזורים בעלי אקלים ים תיכוני ולריבוי גשמים באזורים התת-משווניים.
1996–1980 – בעל קתדרה ע"ש אלן פוהר להידרולוגיה של אזורים צחיחים.
1985 – פרס ארנסט דוד ברגמן על תרומה מיוחדת לפיתוח הנגב.
2003 – פרס נשיא החברה הבינלאומית להידרו-גאולוגיה על הישגים בתחום משאבי מים באזורים צחיחים והשפעת שינויי האקלים על ההידרולוגיה.
2004 – חבר כבוד של האגודה הישראלית למשאב' מים.
2011 – פרס פורום איגודי המים.
ויצאו מים מן הסלע – הידרו-גאולוגיה ואקלים בארצות המקרא הוצאת שפרינגר 1990 (באנגלית ותורגם לצרפּתית).
שינויי אקלים בתקופת ההולוקן והשפעתן על המערכות ההידרולוגיות הוצאת קיימברידג' אנגליה ואונסק"ו 2003 (באנגלית).
להפריה את המדבר – מדע וחזון הוצאת די-רנצו רומא 2004 (איטלקית).
עם ד"ר מתניה זהר והרעב כבד בארץ הוצאת כרמל.
עם ד"ר מתניה זהר שינויי אקלים - סביבה והיסטוריה של המזרח הקרוב הוצאה ראשונה 2004, הוצאה שנייה 2007. הוצאת שפרינגר הבינ"ל (אנגלית).
עם רוברט קולודנ' מאוניברסיטת פיטסבורג שבארצות הברית מהתוהו הבראשיתי לתבונה האין סופית – המידע כממד והאנטרופיה כשדה כוחי הוצאת אשגייס-אוובורי-אנגליה 1995 (אנגלית).
אריה ארליך (נולד בט"ז באלול ה'תשמ"ז, 10 בספטמבר 1987) הוא עיתונאי, פובליציסט ושדרן רדיו חרדי ישראלי, חסיד חב"ד.
עורך המגזין של שבועון "משפחה".
נולד לדליה ולעידו ארליך-ובר בשכונת בתי אונגרין הסמוכה למאה שערים בירושלים.
ארליך התחיל את דרכו בעיתונות בהיותו תלמיד בישיבה בבני-ברק, אז פרסם טורי דעה בשבועון 'כפר חב"ד'.
בהמשך כתב בשבועון 'שעה טובה'.
בשנת 2009 הצטרף לצוות כותבי המגזין "משפחה" שם שימש כפרשן.
ב-2012 התמנה לסגן עורך המגזין, ביוני 2014 עבר לפרסם טור פובליצסטי שבועי בחלק המגזין ובפברואר 2020 התמנה לעורך המגזין.
במקביל, בשנים 2010–2013 שימש כאחד מעורכיו של אתר האינטרנט "בחדרי חרדים".
בשנים 2011–2013 הגיש את התוכנית "סוגרים שבוע" ברדיו קול חי.
בהמשך הגיש יחד עם יוסי אליטוב את התוכנית "חמישי בשניים" ברדיו קול חי.
החל מפברואר 2018, מגישים השניים את התוכנית "אליטוב וארליך" המשודרת מדי יום חמישי בכאן ב'.
בשנת 2021 נכלל ברשימת העיתונאים החרדים שנבחרו ב'דה מרקר' לרשימת 100 המשפיעים ברשת, ולאחד העיתונאים החרדים המשפיעים באתר 'חרדים 10'.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התגייס לצה"ל כחלק מקבוצה חרדית במסגרת גיוס שלב ב' לגילאי 26 ומעלה.
ארליך משרת כחייל מילואים בענף זיהוי וקבורה של הרבנות הצבאית.
ארליך מרבה להתארח בתוכניות רדיו וטלוויזיה בהן הוא משמש פרשן פוליטי ופרשן לענייני חרדים.
מעת לעת הוא מפרסם מאמרי דעה על יחסי דת ומדינה בכלי תקשורת בישראל.
לעיתים קרובות (כאחת לשבוע) הוא מפרסם טורים פובליציסטיים בידיעות אחרונות.
בטוריו התפלמס בין היתר עם הביקורת על הגישה החרדית במאבק במגפת הקורונה בישראל, וקרא להקמת ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון.
מאמרו "היהודי הנצחי" שהתפרסם בנובמבר 2015, עסק בעובדה שהציבור החרדי הוא אחד הנפגעים הבולטים בגל פיגועי הטרור של 2015. "היהודי הנצחי", עורר סערה בכלי התקשורת, לאחר שהובן ממנו כי הוא מבקש מהערבים שלא לפגוע בחרדים אך מתיר את דמם של האחרים, בפרט אלו העולים להר הבית.
שבוע לאחר מכן פרסם ארליך טור התנצלות.
במהלך הבחירות לכנסת ה-25 ערך ריאיון משודר עם המועמד לראשות הממשלה בנימין נתניהו וקודם לכן אף ראיין אותו מספר פעמים לעיתון 'משפחה', אולם בספטמבר 2023 תקף בחריפות את נתניהו ואף כתב בחשבון ה-X שלו "הגיע זמן גנץ" - ציוץ שחולל סערה תקשורתית.
בינואר 2023, בעיצומה של הסערה סביב הרפורמה המשפטית, ערך ארליך ריאיון פולמוסי מקיף עם נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק, יחד עם אהרן קליגר מעיתון 'משפחה'.
הריאיון הכה גלים לאחר שבסיומו הציע ארליך לברק להניח תפילין, וברק נענה להצעה.
התמונות והסרטון בהן נראה ברק עטור בתפילין כאשר ארליך קורא עמו את פסוקי קריאת שמע, התפרסם במהירות בתקשורת הישראלית ועורר דיון תקשורתי ער שנמשך שבועות מספר.
ארליך ניהל מאבק בעיקר בטוויטר נגד מדיניות עיריית ירושלים בנוגע לסלילת כבישי העיר, כאשר לדבריו, המדיניות היא "סיוט לנהגים" ואין תוכנית מותאמת לתחבורה תקינה.
כמו כן, ארליך מוביל מאבק לאימוץ מודל מתווה מירון ה'תשפ"ג בהילולת האור החיים בהר הזיתים, ועל פי התוכנית הילולת האור החיים תנוהל על ידי סדרנים ממוצא חרדי.
מאבק נוסף שמנהל ארליך ברשתות ובעיתון 'משפחה' תוקף את הרפורמה בתחבורה הציבורית שהובילה שרת התחבורה מירי רגב אשר לדבריו הכפילה את מחירי הנסיעות ב'חופשי חודשי' לילדי הערים ביתר עילית, מודיעין עילית ועוד ערים חרדיות.
ארליך גם ידוע באמירותיו החלוציות בנושא פגיעות מיניות במגזר החרדי ובשנתיים האחרונות פרסם מספר מאמרים ביניהם "לא נוכל להתעלם" שיצא לאור במגזין 'משפחה' לאחר פרשיית חיים ולדר.
בחודשים מאי-יוני 2025 פרסם ב'משפחה' סדרת טורים בנושא השידוכים במגזר החרדי, שגררה שיח מגזרי ער ברשתות החברתיות ובמאות מכתבים ששוגרו למערכת העיתון.
ארליך קרא למסד את עבודת השדכנים ולהעלות את שכרם לאחר עשרות שנות קיפאון, וכן להדוף סטיגמות שונות בתחום השידוכים במגזר.
במאמרו "הורים, זוזו הצידה" קרא להורים לתעדף את טובת הבן או הבת על פני יוקרת המשפחה ותדמיתה.
לדבריו, הוא נדרש לנושא בעקבות פניית דיינים בכירים אליו לנוכח משבר השידוכים במגזר.
בעקבות קריאתו הוקמו מיזמים והותקנו תקנות לייעול השידוכים בחצרות חסידיות שונות.
בעיתון "משפחה" פרסם ארליך ראיונות אישיים ופרופילים על כ-100 אדמו"רים ומנהיגי ציבור חרדים, בהם הרב עובדיה יוסף, הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב דב לנדו, הרב משה הלל הירש והאדמו"רים מסאטמר רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים ורבי אהרן טייטלבוים.
את האחרון ראיין ארליך פעמיים - בפעם השנייה בתמוז תשפ"ד, על רקע ביטול חוק הגיוס, בו אמר האדמו"ר כי חזה את המשבר הזה, וכי הוא לא רואה פתרון.
בנוסף, ארליך מפרסם בגיליונות החג של "משפחה" סדרת כתבות על חצרות חסידיות.
ארליך מגיש מספר סדרות פודקאסט בשתי שפות.
בניסן ה'תשפ"ב הוא השיק ביחד עם משה ויסברג סדרת פודקאסטים בשם פארענצ'עס, על אפיקי ההתפשטות החסידית מהבעש"ט עד לימינו והחצרות החסידיות הבולטות, משנתן ומנהגיהן.
במסגרת 'פארענצ'עס' פרסם ארליך כ־40 פרקים שכל אחד מהם עוסק בחצר אחרת בעולם החסידי.
בנוסף, הוא מגיש סדרה ביידיש בשם 'וואס הערצאך' ביחד עם וולווה קירשנבוים, הזוכה לפופולריות בקרב הציבור החרדי בארצות הברית ובריטניה.
בשנים תשפ"ג-תשפ"ה הנחה את ההתוועדות המרכזית של אירועי י"ט בכסלו בבנייני האומה, צמאה.
ארליך נשוי ואב לשבעה ילדים.
אחיו הוא העיתונאי שניאור ובר ששימש העורך הראשי של העיתון "מרכז העניינים".
עבדי משה, מסכת חייו של המשפיע הרב משה ובר (2016)
ברגע האמת, (חיבור משותף עם שלום ירושלמי ויוסי אליטוב) הרבי מלובביץ' והדיאלוג המדיני-ביטחוני עם מקבלי ההחלטות בישראל, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר (2017)
נשמת ירושלים: דמויות, מקומות ורגעים בחצרות ירושלים ושכונותיה (חיבור משותף עם הצלם ברוך יערי).
הגדת אור החיים (חיבור משותף עם יוסי אליטוב), 'חג הפסח ויציאת מצרים במשנת רבינו חיים בן עטר', הוצאת 'הנר המערבי' (2024)
אור החיים והשבת (חיבור משותף עם יוסי אליטוב) 'יום שבת קודש במשנת רבינו חיים בן עטר', הוצאת 'הנר המערבי' (2025)
אריה אלבני הוא פסל רומאי בדמות אריה המתוארך למאה ה-1. הפסל ירוק, עשוי מבזלת, עם גולת שיש צהובה מתחת כפתו הקדמית השמאלית של האריה.
הפסל נמצא ב"אוסף אלבני" (על שם האוצר אלסנדרו אלבני), שבאגף דנון (the Denon Wing) שבמוזיאון הלובר בפריז, צרפת.
ייתכן שאריה אלבני הוא שחזור של פסל ארד עתיק יותר, ככל הנראה מתקופת יוון העתיקה.
אריה אלטר (נולד ב-4 ביוני 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער במהלך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. היה שותף לזכייה בשלוש אליפויות, אחת עם מכבי נתניה (בעונת 1982/1983), ושתיים במדי הפועל תל אביב (בעונת 1985/1986 ובעונת 1987/1988).
לאחר פרישתו שימש במשך 14 שנים כמנכ"ל ארגון השחקנים ואימן שוערים.
אלטר גדל ברמת השרון והחל לשחק בגיל 9 בקבוצות הילדים של הפועל הרצליה.
בהמשך עבר למכבי הרצליה ובגיל 16 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונת 1980/1981 סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה הארצית, ובשל מצבה הכלכלי הקשה הוצע אלטר למכירה ונרכש על ידי קבוצת מכבי נתניה.
במחזור התשיעי של עונת 1981/1982 ערך אלטר את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה, במשחק מול קבוצת בני יהודה.
בעונה שלאחר מכן שימש כשוער הראשון של הקבוצה, והיה שותף לזכייה באליפות.
במהלך עונת 1983/1984 איים אלטר כי לא יעלה למגרש במשחק מול קבוצת בית"ר ירושלים, מפני שטרם נחתם עמו החוזה לאותה עונה אף על פי שעברו למעלה מ-20 מחזורים מאז החלה.
בסיום העונה הוצב השוער ברשימת ההעברות של הקבוצה עקב מחלוקת כספית על גובה השכר שדרש, ובסופו של דבר נתחם עמו הסכם חדש רק כמה שבועות לאחר פתיחת העונה.
במהלך העונה עבר לקבוצת מכבי יפו וסייע לקבוצה להישאר בליגה.
בסיום העונה ניהל מאבק משפטי מול מכבי נתניה, במטרה להפוך לשחקן חופשי, דבר שהתאפשר בזכות פסיקת בית המשפט בעניינו.
לאחר קבלת השחרור חתם אלטר בקבוצת הפועל תל אביב.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות, הישג עליו חזר שנית שנתיים לאחר מכן.
לקראת עונת 1988/1989 עבר בהשאלה לקבוצת הפועל טבריה, שנשרה לליגה השנייה בסיום העונה.
לאחר עונה אחת חזר לקבוצת הפועל תל אביב, שירדה גם היא לליגה השנייה, וסייע לה לחזור לליגה הבכירה.
בעונת 1990/1991 עבר לשחק בקבוצת הפועל באר שבע, במדיה שיחק שתי עונות.
לקראת עונת 1992/1993 חזר למכבי הרצליה, ששיחקה אז בליגת המשנה, ובסיום העונה עלה עמה לליגה הבכירה.
לאחר עונה אחת שב, בפעם השלישית, לקבוצת הפועל תל אביב.
לאחר מספר מחזורים איבד את מקומו בהרכב, ובסיום העונה פרש ממשחק.
ב-15 בפברואר 1983 ערך אלטר את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה.
בסך הכל ערך אלטר שמונה הופעות במדי הנבחרת, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-9 באוקטובר 1984, במשחק ידידות מול נבחרת יוון.
בשנת 2000 מונה אלטר לתפקיד מנכ"ל ארגון שחקני הכדורגל בישראל (המקורי), תפקיד אותו מילא במשך 14 שנים.
בנובמבר 2014 הודיע על התפטרותו מראשות הארגון והקפאת פעולתו, על רקע עזיבתם של שחקנים רבים שעברו לגוף מתחרה שהוקם על ידי דן רומן ומיכאל זנדברג בחסות ההסתדרות.
אריה "לוליק" אקשטיין (נקרא בילדותו אברום לייב; יוני 1928 בווילנה - 3 ביולי 2015, בראש פינה) היה צייר וסופר ישראלי.
גדל כנער אסופי בלודז' בפולין, שרד את הגיטאות ומחנות הריכוז ועלה לארץ ישראל בשנת 1948. עסק במקצועת שונים ומגוונים במהלך חייו, והיה אחד מתושביה הצבעוניים של ראש פינה.
בשנת 1990 זכה בפרס ראשון בתחרות הסיפור הקצר בעיתון "הארץ" עם סיפורו: "הדודה אסתר".
אריה אקשטיין נולד ביוני 1928 בווילנה וגדל בלודז' שבפולין.
אביו עזב את הבית כשהיה בן שמונה חודשים, ובגיל שבע ננטש על ידי אמו, שנסעה להתפרנס ב"עיר הגדולה".
הדודה אסתר, אחותו של אביו, שהתפרנסה ממקצוע הזנות, אספה אותו אל ביתה.
לדבריו, היה עומד ליד ביתה ומשדל אנשים להיכנס לחדרה של הדודה ולקבל את שירותיה.
במהלך שיטוטיו בגטו לודז' שהה גם בבית היתומים, אותו ניהלה חניכתו של יאנוש קורצ'אק שהרבה לבקר במוסד.
אקשטיין הספיק ללמוד רק עד כיתה ג', אך צייר מאז שהוא זוכר את עצמו.
מהגטו הוא עבר למחנות הריכוז, ושהה בחברתם של אנשי העולם התחתון, אותם הוא זוכר לטובה.
לטענתו, הם היו אלו שעזרו לו בבדידותו ובעוניו, מאחר שהם עברו את הדברים הקשים על בשרם.
בגטו התבקש לצייר על ידי מפקד המחנה שהעריך את כישרונו.
על תלאותיו האישיות במחנות הריכוז סירב אקשטיין לדבר, אך חוויותיו הקשות נחשפו בציוריו ובספריו.
לאחר השחרור על ידי בעלות הברית שב אקשטיין לפולין.
הוא הצטרף לנוער הציוני בגרמניה, כדי להתחמק מסכנת הגיוס לצבא הפולני.
ב-1948 עלה ארצה והתגייס לפלמ"ח.
הוא שירת ב (גדוד שער הגיא) ונפצע בקרבות לטרון.
עם שחרורו עבד כימאי ודייג, לאחר מכן שימש כבוקר סוסים בקיבוץ עמיעד ועבד בקידוחי נפט בחברת "נפטא", כעוזר לגאולוג בערד.
כל אותן שנים המשיך אקשטיין לצייר וגם לפסל מחוויותיו האישיות.
בשנת 1959 זכה לפרס עידוד מטעם אגודת הציירים והפסלים, ובשנת 1960 הוצגה תערוכה מציוריו ב"גלריה צ'מרינסקי".
בראיון שנתן לרגל התערוכה אמר לעיתונאי:
בשנת 1990 הוצגו יצירותיו בכנסת.
אריה אקשטיין הגיע לראש פינה בשנת 1967 והתאהב במקום.
"כשבאתי לפה בפעם הראשונה הייתה לי הרגשה משונה שכבר הייתי פה קודם.
ידעתי שיום אחד אבנה פה את ביתי, וכך עשיתי".
הוא שכר בית בשכר דירה סמלי ונשאר במקום עד יום מותו.
תחושת החופש וחברתם של ה"היפים" הרבים נעמה לו.
דמותו הצבעונית הייתה ידועה לאנשי המקום ולמבקרים בו כאחד.
אקשטיין נישא זמן קצר לאחר שהגיע לארץ, אך התגרש לאחר זמן קצר.
לאחר מכן חי שנים מספר עם בת זוג אחרת ונולד להם בן.
אריה אקשטיין נפטר בט"ז בתמוז תשע"ה, 3 ביולי 2015 ונטמן בבית העלמין בראש פינה.
במהלך השנים חש אריה אקשטיין, שהציורים והפסלים שלו מנסים לספר סיפור, ואז החל לכתוב.
ב"דודה אסתר" הוא כותב על החיים בעיירה מזווית ראייה שונה מהמקובל; מעיניהם של הגנבים והזונות, שהיו לדבריו האנשים האמיתיים.
לטענתו, דווקא הם היו אלו שעזרו לו בבדידותו ובעוניו, שהרי הם עברו את הדברים הקשים על בשרם.
יום אחד נקלעה לידיו "חתיכת עיתון" שנעזר בה לצורך עישון חשיש.
בעיתון היה כתוב על תחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
אקשטיין שלח את הסיפור על הדודה אסתר וזכה בפרס הראשון ב-1991. "אני כתבתי סתם מהפופיק" הוא אמר בראיון שהעניק לאילת נגב.
"זה שאני סופר עכשיו, נראה לי כאילו השטן עושה ממני בדיחה.
כאילו מישהו אמר לי, שמע, הוועדה ישבה והחליטה, שמהיום אתה האפיפיור".
ועדת הפרס, שכללה את אהוד בן עזר, חנה הרציג ואיל מגד, קבעה שהסיפור מעלה את ההווי הלא ידוע של העולם התחתון היהודי, "שסבל וחום משמשים בו בערבוביה".
הוועדה הצביעה על הדמיון של איכויות הסיפור והנושאים לאלו של בשביס זינגר ואייזק אסימוב, וציינה לשבח את השפה הקולחת והעסיסית ואת ההומור, שכנראה רק בעזרתו הצליח המספר להתמודד עם החוויות שעבר.
הסיפור "דודה אסתר", שזכה בפרס הראשון, שימש כבסיס לספר המכיל סיפורים, שכולם מבוססים על חומרים ביוגרפיים ומסופרים בגוף ראשון.
הספר יצא בשנת 1992 בהוצאת כתר, ותורגם לצרפתית, פולנית וגרמנית.
אקשטיין הוציא עוד שלושה ספרים לאחר ההצלחה הבלתי צפויה וההד התקשורתי הנרחב שעוררה זכייתו בפרס ראשון של הצייר ה"היפי" מראש פינה, שעל פי עדותו שלו ידע בקושי לחתום את שמו.
באוגוסט 2015 פורסם סרט דוקומנטרי קצר אודות אריה אקשטיין הנקרא "לוליק" ביוטיוב.
צילום: עינת ויטונסקי, הראל עבודי, אסף מיידני.
הסרט משלב צילום דוקומנטרי עם קטעי ארכיון מהסרט "החלומות האבודים של הרחוב העליון" (1978) בביום ליהי חנוך, שבו הופיע אקשטיין.
דודה אסתר, ירושלים, כתר, 1992) <תורגם לגרמנית, פולנית וצרפתית>
סיפורי יום-יום (ראש פינה : הוצאה עצמית, 2007)
4 עונות של לילה (ראש פינה : הוצאת גוטה-גוטה, 2007)
אריה אביר (נולד ב-29 בספטמבר 1948) הוא כלכלן ועורך דין.
כיהן מ-2008 ועד לשנת 2023 כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת עמיגור, חברת בת של הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
אריה אביר נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה, בשנת 1948 ועלה למדינת ישראל בשנת 1962 יחד עם משפחתו.
בין השנים 1967-1970 שירת בחיל הקשר, ולאחר מכן היה ל-סמג"ד בחיל הרפואה.
אביר נשוי ולו 2 ילדים.
בשנת 1975 סיים את לימודי התואר הראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן, למד משפטים במכללת שערי משפט והוסמך כעורך דין בשנת 1998.
בין השנים 1980-1990 עבד אביר כמנהל אגף הכספים וכלכלן בכיר בעמיגור.
לאחר מכן, מונה להיות מנכ"ל החברה וכיהן בתפקידו בין השנים 1990-2002. במסגרת תפקידו היה אמון על ניהולן של 30,000 דירות ציבוריות ברחבי המדינה, בניה של בתי גיל זהב לקשישים בשיתוף פעולה עם קרנות יהודיות מארצות הברית ואחראי על קשרי ויחסי עבודה רחבים עם משרדי ממשלה ישראלים וארגונים יהודים בינלאומיים.
בשנת 2008 מונה אביר להיות יו"ר דירקטוריון חברת עמיגור ומכהן בתפקיד זה עד היום.
אביר כיהן בין השנים 2002-2007 כראש משלחת אזור אמריקה הלטינית.
במסגרת תפקידו, סייע אביר בהעלאת עולים מארגנטינה בזמן המשבר הכלכלי שפקד אותה ופעל רבות בתחום החינוך, זהות יהודית ועליה בכל ארצות אמריקה הלטינית.
בין השנים 2007-2011, כיהן אביר כראש המשלחת של אזור אירופה.
במסגרת תפקידו, ריכז את פעילות כל המשלחות של הסוכנות היהודית באזור אירופה ופעילות השליחים שם.
הוא ביסס והעמיק קשרים עם שגרירויות ישראל באירופה, עם ארגונים יהודיים וראשי קהילות.
בשנת 2011, מונה אביר להיות ראש לשכת החברות של הסוכנות היהודית העוסקות בפעילות בתחומים חברתיים וכלכליים שונים.
לשכת החברות פועלת לצד הנהלת הסוכנות היהודית ומנהלי יחידותיה, ליישום מדיניותה ועל מנת לתעל את יכולותיהן המיוחדות של החברות ולהשיא את הישגי החברות לקידום יעדי הארגון.
אביר מכהן בהתנדבות כחבר במועצות מנהלים הבאות:
החברה למוסדות חינוך בתל אביב
אריה "ליאו" עטר (אטרמן) , היה אתלט ארצישראלי, אלוף ושיאן ארץ ישראל בהדיפת כדור ברזל, בזריקת דיסקוס ובהטלת כידון.
זוכה מדליית ארד מהמכביה השנייה (1935) בקרב עשר.
אטרמן נולד וגדל בדואיסבורג, גרמניה.
הוא היה חבר ב"דואיסבורג שפיל פריין", שם הוא ניהל את קבוצת הצעירים באתלטיקה קלה, שחייה וכדורגל.
ב-1922 עבר עם משפחתו לקלן ושם התאמן במועדון בר כוכבא.
בן 13 הוא זכה באליפות הנערים בקרב 3. באליפות גרמניה לנערים הוא זכה בהטלת כידון (600 גרם) בתוצאה של 61.50 מטר.
הוא השתתף בתחרויות שארגנה המכבי בגרמניה.
בשנת 1932 לאחר שלא התקבל לבית הספר הגבוה לחינוך גופני הוא עבר להתגורר בפריז שם למד בבית הספר לחינוך גופני של הצבא.
במכביה השנייה הוא הגיע בראש המשלחת מצרפת עם 6 ספורטאים.
בתחרויות עצמן הוא זכה במדליית ארד בקרב עשר.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.07 מטר ובהטלת כידון בתוצאה של 41.27 מטר.
בתחרות שנערכה בביירות הוא קבע בהטלת כידון שיא מכבי עולם חדש של 51.50 מטר.
לאחר שנשאר בארץ בסיום המכביה השנייה התאמן אטרמן בקבוצת מכבי תל אביב.
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים בסוף נובמבר 1935 זכה אטרמן ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.21 מטר, אחרי זאב שטיל שקבע שיא ארץ ישראל חדש של 37.65 מטר ולפני לב גוריון (32.17 מטר.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב ב-26 באפריל 1941 זכה אטרמן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.01 מטר ומדליית כסף בהטלת כידון 51.14 מטר, אחרי הרצל פריצנר ממכבי רחובות (53.49 מטר) ולפני חברו לאגודה אברהם גרין (51.06 מטר).
באליפות המזרח הקרוב שנערכה באתונה יוון בספטמבר 1947 זכה אטרמן במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 51.69 מטר.
היה מורה להתעמלות בגימנסיה הרצליה.
בין תלמידיו היו יהודה גבאי ונתיבה בן-יהודה.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי.
בשנת 1954 התמנה למנהל הספורט של אגודת הצעירים העבריים ברוצ'סטר, ארצות הברית.
פרופ' אריה אינגבר (נולד ב-25 בדצמבר 1947) הוא דרמטולוג, פרופסור לרפואת עור ומין בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים לשעבר מנהל מחלקת עור ומין במרכז רפואי הדסה בירושלים.
אריה אינגבר נולד בהונגריה בואשארושנמן.
הוא בן יחיד לזהבה (לבית פרלשטיין) ואברהם אינגבר, ניצולי שואה.
בשנים 1962–1966 למד בישיבה התיכונית נתניה.
תוך כדי התנדב בארגון מגן דוד אדום.
המראות בהתנדבות במיוחד בזמן מלחמת ששת הימים גרמו לו להחליט שהוא רוצה לפנות לתחום הרפואה.
בשנים 1967–1973 למד רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב
המשיך שירות מילואים עד שנת 2010. הגיע לדרגת סגן אלוף.
בשנים 1979–1984 התמחה במחלות עור ומין בבית החולים בילינסון במחלקת עור ומין בניהולו של הפרופ' אליעזר פוירמן
בשנים 1984–1993 עבד במחלקת עור ומין, בבית החולים בילינסון, כרופא עור בכיר, במקביל כיהן כמרצה בכיר וכפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב
בשנים 1993–1995 כיהן כסגן מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים בילינסון
בשנים 1995–2015 ניהל את מחלקת עור ומין במרכז רפואי הדסה ירושלים
אינגבר מכהן כפרופסור לדרמטולוגיה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטה העברית.
מתגורר בפתח תקווה, נשוי לטובה אינגבר (לבית Löwy), ולהם שבעה ילדים.
אינגבר ערך מחקרים קליניים ובסיסיים בכל הקשור לרפואת עור ומין.
אינגבר פרסם יותר מ-200 מאמרים, כתב פרקים בספרי לימוד וחיבר ספר לימוד על רפואת עור בנשים בהריון (OBSTETRIC DERMATOLOGY) בהוצאה הבין-לאומית SPRINGER.
מתחומי מחקרו: דלקות עור שממגע (Contact Dermatitis), טיפול קלימקטרי במחלות עור.
כיהן כנשיא האיגוד הישראלי לרפואת עור ומין כיהן כנשיא החברה הישראלית למחלות עור שממגע (אלרגיות) ושימש כנציג ישראל בחברה האירופאית למחלות עור שממגע (מחלות עור אלרגיות).
כיהן כנשיא של החברה הגרמנית-ישראלית לדרמטולוגיה וכנשיא החברה הישראלית-צרפתית לדרמטולוגיה.
חבר באקדמיה האמריקאית לרפואת עור ומין, האקדמיה האירופית למחלות עור ומין, החברה הגרמנית לרפואת עור ומין, החברה הבלטית לרפואת עור ומין.
ממחקריו של אינגבר, באתר PubMed
לאינגבר הוענקה מלגה של Niels Hjorta (דנמרק) ל-Fellowship בנושא "דלקות עור שממגע".
זכה בפרס "ההרצאה המצטיינת למתמחים" בכנס של ה-American Contact Dermatitis Society.
אריה אלבו (נולד ב-17 בדצמבר 1949) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.96 מטרים, ששיחק בין היתר בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
בעונת 1965/1966, בגיל 16, רשם אלבו את הופעתו הראשונה בליגה, במדי בית"ר תל אביב, תחת המאמן אהרון קפלן ושיתף פעולה עם השחקנים יצחק אלוני וגדעון רוס.
הקבוצה סיימה את הליגה במקום האחרון עם 8 ניצחונות ו-18 הפסדים ונשרה לליגה השנייה.
אלבו השתתף ב-15 משחקים וקלע בממוצע של 3.8 נקודות למשחק.
בעונה הבאה, עונת 1966/1967, היה אלבו בהסגר, וכן שיחק במדי נבחרת ישראל הצעירה.
בעונת 1967/1968 עבר אלבו להפועל תל אביב, תחת המאמן שמעון שלח.
היה חלק מקבוצה משלושה שחקנים צעירים: אריה מליניאק ואריה מנס שיחד כונו בתקשורת "שלושה האריות הצעירים".
הצעירים יחד עם הוותיקים דוד קמינסקי, רמי גוט וגרשון דקל - הובילו את הקבוצה למקום השני, אחרי מכבי תל אביב, עם 22 ניצחונות ו-4 הפסדים.
אלבו השתתף ב-15 משחקים וקלע בממוצע של 6.9 נקודות למשחק.
בשנת 1968 זומן אלבו לסגל נבחרת ישראל הבוגרת בטורניר הקדם אולימפי הפאן-אירופאי שנערך בסופיה, בולגריה לקראת אולימפיאדת מקסיקו.
ישראל סיימה בטורניר במקום העשירי ואלבו לא שותף.
לקראת עונת 1968/1969 הצטרפו להפועל תל אביב קבוצה של יהודים מארצות הברית: מרק טורנשיין, אייבן לישינסקי, לארי זולוט, אלן צוקרמן ובארי ליבוביץ', אשר היוו את חמישיית הפותחת, ואילו אלבו שיחק כשחקן ספסל.
באותה עונה זכתה הפועל תל אביב בדאבל - אליפות עם יתרון של שלוש נקודות בטבלה על מכבי תל אביב, וגביע המדינה, לאחר שניצחה בגמר הגביע את מכבי תל אביב 70:88. תארים אלו הם שני היחידים בקריירה של אלבו.
בשנת 1969 זומן אלבו יחד עם עוד כדורסלנים מצטיינים לכנס כוכבי כדורסל.
בשנת 1971 ייצג אלבו את פיקוד מרכז באליפות צה"ל והוביל אותה עד לגמר, שם הפסידה לנבחרת חיל האוויר.
בעונת 1972/1973 שיחק אלבו משחק אחד בלבד, ובעונת 1973/1974 לא השתתף עת שהה בחו"ל ולאחר מכן היה בהסגר.
בעונת 1974/1975 עבר להפועל גבעת ברנר ושיתף פעולה עם כוכב הקבוצה אביגדור מוסקוביץ'.
הקבוצה סיימה במקום ה-9 עם 11 ניצחונות ו-15 הפסדים, כאשר אלבו השתתף ב-23 משחקים וקלע בממוצע של 12.4 נקודות למשחק.
לאחר עונה אחת, עזב אלבו את גבעת ברנר ועבר לשחק בעונת 1975/1976 במכבי פתח תקווה מהליגה השנייה.
בסיום העונה ולאחר שפתח תקווה לא הצליחה להעפיל לליגה הבכירה, עזב אותה אלבו.
בעונה הבאה, עונת 1976/1977, חזר אלבו לליגה הבכירה, לעונתו האחרונה, כשהצטרף לאליצור תל אביב, ושיחק שם עם תנחום כהן מינץ ויונתן זקס הצעיר.
הקבוצה סיימה במקום החמישי עם 11 ניצחונות, ואלבו קלע בממוצע של 5.7 נקודות למשחק.
בסיום העונה עזב אלבו את הקבוצה ולא חזר לשחק בליגה הראשונה.
סך הכל שיחק אלבו 9 עונות בליגה הראשונה, בהן רשם 110 משחקים וקלע 809 נקודות.
בנבחרת ישראל שיחק 16 משחקים והשתתף בטורניר הקדם אולימפי 1968.
בשנת 1989 השתתף במשחק ותיקים, ובאותה עת התגורר בעמק יזרעאל.
אריה אדרעי (נולד ב-26 ביולי 1956) הוא פרופסור מן המניין למשפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, המתמחה במחקר והוראה של המשפט העברי.
אדרעי, שנולד בירושלים, השלים את שלושת תאריו למשפטים (ב-1982, 1986 ו-1993) בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
פרופ' שמואל שילה הנחה את עבודות התזה והדוקטורט שלו, כאשר האחרונה עסקה בנושא של "אחריות יורשים לחובות המת במשפט העברי".
בשנים 1995–1997 שהה אדרעי באוניברסיטת הרווארד ללימודי פוסט דוקטורט.
החל משנת 1994 מלמד אדרעי בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, כאשר הוא קודם לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 2013.
בשנת 2016 זכה בפרס צלטנר בתחום המשפט העברי.
אדרעי נשוי ואב לחמישה ילדים, מתגורר בירושלים.
אריה איסרלס הוא מתמטיקאי חישובי, פרופסור לאנליזה נומרית של משוואות דיפרנציאליות באוניברסיטת קיימברידג' וחבר במחלקה למתמטיקה שימושית ופיזיקה תאורטית.
את עבודת הדוקטורט שלו, על שיטות מספריות למשוואות דיפרנציאליות רגילות נוקשות, עשה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריו כוללים נושאים רבים במתמטיקה חישובית ויישומית: משוואות דיפרנציאליות רגילות וחלקיות, תורת הקירובים, אינטגרציה נומרית גאומטרית, פולינומים אורתוגונליים, משוואות פונקציונליות, דינמיקה חישובית וחישוב של תופעות תנודתיות מאוד.
כתב ספר לימוד, קורס ראשון באנליזה נומרית של משוואות דיפרנציאליות (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', מהדורה שנייה 2009).
איסרלס הוא העורך של כתב העת "אקטה נומריקה" (Acta Numerica), העורך הראשי של IMA Journal of Numerical Analysis של המכון למתמטיקה וליישומיה (IMA) ועורך של מספר כתבי עת מתמטיים אחרים.
בין השנים 1997–2000 הוא היה יו"ר האגודה ליסודות המתמטיקה החישובית.
נשוי לדגנית ואב לשתי בנות.
אריה אבני (נולד ב-1948) הוא נטורופת ישראלי בעל תואר דוקטור לרפואה () מהאוניברסיטה העברית בירושלים אשר רישיונו לעסוק ברפואה בישראל נשלל לצמיתות בשנת 2021, בגין קריאתו שלא לקחת חיסון נגד COVID-19, השתלחויות ברופאים אחרים ועבירות נוספות.
טרם שלילת רישיונו פעל בישראל כרופא מומחה בכירורגיה כללית וכרופא המייעץ בתחום התזונה.
אבני ערער על ההחלטה לשלילת רישיונו לבית המשפט המחוזי, אך ערעורו נדחה ביולי 2022.
בשיחה שקיים בשנת 2021 הגדיר עצמו כנטורופת.
ידוע בהתנגדותו הנמרצת לחיסונים מכל סוג וכן בהתנגדותו הנמרצת לצריכת מוצרי חלב לבני אדם בגירים תוך שהוא מסתמך על טענות שלא קיבלו אישוש במחקר רפואי.
פועל לקידום משנתו דרך שיחות, הרצאות, פרסום חומר כתוב ועוד; בשנת 2021 ייסד את מפלגת רפא - רק בריאות אשר בבחירות לכנסת ה-24 צברה 17,346 קולות (0.39 אחוז) ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-13 באפריל 2021 הגישה המפלגה ערעור בחירות על כך בטענה לאי-סדרים והונאה במהלכם.
מתנגד לצריכת מוצרי קפאין בכלל וקפה בפרט.
מדריך את שומעיו להעדיף לחם העשוי קמח טף מלא ולהמעיט בצריכת מוצרי קמח חיטה.
לא אחת טען כי התזונה הנפוצה בישראל, על אף היותה משווקת כ"ים תיכונית ובריאה" היא בעיקרה תזונה מעובדת "מערבית" ודלת נוטריאנטים הלוקה בחסר בעיקר בהקשר ויטמין C, אבץ, אומגה 3, מגנזיום, סלניום וויטמין D וטען כי ישנה קונספירציה לעודד תזונה כזו מצד מי שמתפרנסים ממכר תרופות לאוכלוסיות הניזונות ממנה תכוף.
טען כי באופן כללי מנת ויטמין D למבוגר אמורה לכלול לפחות 10,000 יחידות בינלאומיות ולעיתים אף 40,000 יחידות בינלאומיות; לטענתו, אי ספיקה ומחסור בוויטמין D באוכלוסייה הכללית הן תופעות חמורות יותר משנפוץ לחשוב וגורמים לשיעורים מוגברים של חולי מגוון בישראל בה הטיפול בבעיה זו, לדבריו, לוקה בחסר.
תומך באופן כללי בלידת בית; טען כי לידת בית בדרך כלל עדיפה על לידת בית חולים.
טען בשבח חיתוך חבל הטבור רק לאחר 20–30 דקות לערך מן הלידה - לאחר שזה התנוון טבעית (תהליך ניוון טבעי שכזה מתרחש בקרב אורגניזמים רבים ולא רק באדם) ולא לפני כן, בטענה כי חבל הטבור עדיין מעביר נוטריאנטים לתינוק עד תום תהליך טבעי זה.
בשנת 2021 נשלל לצמיתות רישיון הרופא שלו על ידי אמנון סטרשנוב בעקבות קובלנת משרד הבריאות שכללה חמש האשמות:
קריאה לציבור להפר את הוראות משרד הבריאות בנוגע לנגיף הקורונה
שידול לזנות והטרדה מינית באמצעות פרסום בדף פייסבוק, בו פרסם ששלח מטופל לקיים יחסי מין עם נערת ליווי, כדי לשמור על בריאותו הנפשית
פרסום משמיץ כנגד רופאים אונקולוגים, נגד חיסונים וקריאה ללידות בית בניגוד לחוזר מינהל הרפואה
המלצה טיפולית להורי קטין שלא לחסנו בחיסון אנטי - טטנוס, לאחר שנכווה
הפרה מתמדת של הוראות הפקודה.
שוטי החלב – על נזקי החלב לבריאות, הוצאת פוקוס, שנת 2006.
ובחרתם בחיים - מדריך לטיפול במחלת הסרטן ומניעתו שנת 2019
אריה אברמסון (1893–1941) היה מאנשי העלייה השנייה, חבר בארגון השומר וממקימי ארגון הרועה ואגודת השומרים.
אברמסון נולד ב-1893 באוקראינה לאיתמר יהודה ולנחמה אברמסון, אח לרפאל ואברהם אברמסון.
כבר מנעוריו היה פעיל בארגונים ציוניים וכן בקבוצות שמירה בפני פורעים.
עלה בגפו ארצה ב-1909 במסגרת העלייה השנייה.
ב-1913 הצטרף לארגון השומר והיה בקבוצת חברים בארגון ששאפה לשלב שמירה עם עבודת אדמה.
במיוחד קסמה לאברמסון רעיית הצאן ובחורף 1913 מימש את חזונו ויחד עם עוד 2 חברי "השומר" (דוד צלביץ וגרשון פליישר) הצטרף לשבט בדואים (הטורקמנים) שחי באזור חדרה במטרה ללמוד מהם כיצד להיות רועים ועובדי אדמה.
השלושה שהו כשנה עם הבדואים בתנאים קשים מאוד אך לא נשברה רוחם.
ב-1915 השלימו את הכשרתם ומאחר ולא יכלו לרכוש לעצמם עדרים הפכו לרועים שכירים של עדרי היישוב בית-גן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שמר ורעה במושבות שרונה ומצפה והיה שותף לניסיון להקים כפר רועים בגליל העליון בקרבת כפר גלעדי שבסופו של דבר אוחד עם כפר גלעדי.
עקב חברותו בארגון "השומר" נלכד על ידי השלטונות העות'מאנים ונשלח למאסר בדמשק אך הצליח לברוח בדרך ולהסתתר בחלב.
מייד לאחר המלחמה התגייס אברמסון למשטרת המנדט בגליל אולם פרש לאחר זמן מה מתוך שאיפה לחזור לתחום הרעייה.
ב-1921, לאחר מות אשתו הראשונה, עבר אברמסון למקסיקו, דבר שהביא לפירוק קבוצת הרועים.
ב-1928 חזר ארצה וייסד קבוצת רועים חדשה בשיח אבריק שם היה בקשר עם אלכסנדר זייד.
לאחר תקופת מה התפרקה גם קבוצה זו ואברמסון עבר לשמור בבאר טוביה.
ב-1933 היה שותף להקמת אגודת השומרים ועבר לשמור בכפר חסידים.
באוגוסט 1935 היה אברמסון חלק מקבוצת שומרים שאיבטחו את אנשי קיבוץ גניגר שיצאו לחרוש את אדמתם בקוסקוס טבעון (השומרים האחרים היו יצחק חנקין, יוסף דומאי ומרדכי מזרחי).
קבוצה של בדואים התנפלה על החורשים, נורו יריות ונהרג אחד הבדואים.
חנקין, שהיה הצעיר מביניהם והיחיד שלא היה נשוי באותה תקופה, לקח על עצמו את האחריות להריגה ונדון ל-10 שנות מאסר עם עבודת פרך ואיסור לשאת נשק במשך 15 שנה וכל השאר נדונו לשנתיים מאסר אותן ריצו בכלא עכו.
ב-1937, לאחר שחרורו של אברמסון מהכלא, עבר לגור בתל מונד שם ריכז את פעילות אגודת השומרים.
בסביבות שנת 1919 נישא אברמסון לבת העלייה השנייה נחמה אברונין (נולדה ב-1900, בתם של אברהם אברונין ושרה אברונין).
לאחר הנישואין הצטרף הזוג לגדוד העברי ועבר לגור בעין חרוד שם נולדה בתם גלילה).
אריה הרועה נדד עם עדריו הרחק מביתו ונחמה, שהרגישה בודדה, ניהלה רומן עם חלוץ בשם אהרון (אהרונצ'יק) רוזין והרתה ממנו.
לאחר שאהרונצ'יק נטש אותה וגם אריה הפנה עורף למצוקותיה הזמינה את אהרונצ'יק לאוהלה.
חברים בקיבוץ שמעו 3 יריות ומצאו אותו ואת נחמה מתבוססים בדמם.
קיימות שלוש סברות למה שאירע: נחמה ירתה במאהב הנוטש והתאבדה, שניהם החליטו להתאבד או שאברמסון רצח את שניהם כנקמה.
לאחר אירוע טרגי זה זה נסע אברמסון שוב למקסיקו, שם גר שבע שנים עד חזרתו ארצה.
לאחר חזרתו ניהל אברמסון רומנים עם מספר נשים ומיחסים אלו נולדו לו 2 ילדים.
ב-1934 פגש את ליזה גולדשטיין (לבית שרתוק), אשת אומנות מתל אביב, בעת שביקרה בבאר טוביה והשניים התאהבו.
אהבה זו גרמה לליזה להתגרש מבעלה יחיאל גולדשטיין, להתחתן עם אברמסון ולנדוד איתו ברחבי הארץ.
בעקבות קשר זה נולד (בתקופה בה שהה בכלא) הבן זימרי וכן בת.
ציוריה של ליזה משמשים עדות לחיי הרועים של התקופה.
אברמסון נפטר ב-1941 כתוצאה מדלקת ריאות בה חלה במהלך שמירה ליד חיפה.
הובא למנוחות בבית הקברות של אגודת השומרים בקריית טבעון.
אורני איש תנועת "דרור" נולד בחוטין, רומניה (כיום אוקראינה).
עלה ארצה ועם התארגנות צנחני היישוב היה בין המתנדבים ובין אלה שעברו את כל תהליכי המיון והאימונים.
בלילה שבין 30 בספטמבר ובין 1 באוקטובר 1943 יצאו עם חברו הטוב אריה (ליובה) גוקובסקי (יהודה אחישר) לטיסה שאמורה הייתה להצניח אותם בנקודה במרחק 60 קילומטרים מבוקרשט.
משימתם הייתה להפיץ כרוזים בקו טימישוארה-בוקרשט, לבדוק את תגובות המערך הנ"מ הרומני ולהעריך את קיבולת התנועה על הדנובה.
מטוסם נקלע לאש נ"מ חזקה והצניח אותם בסמוך לבוקרשט.הם נלכדו על ידי הז'נדרמריה הכפרית, לבושים במדי צבא בריטיים, לא היו מזוינים והציגו את עצמם בשמות "יוסף חנני" ו"גדעון יעקבסון", מבלי לגלות לשוביהם שהם יודעים רומנית.
השניים נחקרו, אך לא עונו, והם רמזו לחוקריהם, רמז שהועבר ליון אנטונסקו, שעתידהּ של רומניה תלוי ביחס שיינתן ליהודיה.
הידיעה על לכידת הצנחנים הגיעה לשגריר הגרמני וממנו להרמן גרינג.
הגסטפו נכנס לעניין ודרש את הסגרתם לידיו, אך אנטונסקו סירב.
הלחצים הגרמניים נמשכו ולבסוף הסכימו הרומנים לשלוח ביום 9 באוקטובר 1943 את המכונה "גדעון יעקבסון", בליווי קצינים רומנים, לחקירה בגרמניה.
אחרי שהוחזר "גדעון יעקבסון" לרומניה התברר מדו"ח החקירה שהוא לא חידש שום דבר בחקירה הגרמנית.
שני השבוים נפגשו מחדש (לאחר כמה שבועות בבתי חולים) במחנה השבויים ושוחררו משביים, יחד עם יתר שבויי בעלות הברית, בימים 2 ו-3 בספטמבר 1944.
ב-29 ביולי 1954, בעצרת זיכרון לצנחנים שלא שבו, שנערכה בקיבוץ מעגן, נפל לתוך הקהל אווירון קל, במה שנודע כאסון מעגן, ובין 17 ההרוגים היו גם אריה פיכמן.
נקבר בבית העלמין של קיבוץ בית אורן.
אריה אפרתי (סוקולוביץ) (11 בספטמבר 1894, י' באלול ה'תרנ"ד – 2 בדצמבר 1963, ט"ו בכסלו ה'תשכ"ד) היה מהנדס מכונות ראשי ומנכ"ל רכבת ישראל בשנים 1951–1953.
אפרתי נולד בזיכרון יעקב, אביו דוד סוקולוביץ היה מוכתר וממייסדי הכפר, למד לימודי הנדסה בגרמניה וכשחזר לארץ ישראל החל לעבוד ברכבת המנדטורית.
בתחילה עבד במחלקת מכונות ובהמשך היה אחראי לבית הספר המקצועי של הרכבת ומילא מספר תפקידים בבית המלאכה.
אפרתי נישא לטניה והם התגוררו בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בתם היחידה רות נרצחה ב-1972 בפיגוע בנמל התעופה לוד.
עם הקמת רכבת ישראל מונה למהנדס מכונות ראשי ולאחר מכן בשנת 1951 מונה למנכ"ל עד אוגוסט 1953, כמנכ"ל פעל אפרתי לרכישת ציוד רכבות מגרמניה באמצעות כספי השילומים.
לאחר מכן המשיך בתפקידו כמהנדס מכונות ראשי ברכבת ופרש מהרכבת לגמלאות ב-1960.
על שמו נקרא מתחם אחזקת נייד בלוד.
אריה אלטמן הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי החקלאות, המזון ואיכות הסביבה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף שהה כפרופסור אורח באוניברסיטאות ומוסדות מחקר בארצות הברית, אנגליה, צרפת, הולנד ודרום אפריקה.
אלטמן נולד בפתח תקווה לחוה ויעקב, שעלו לארץ ישראל בשנת 1933 מאזור קישינב.
בשנת 1955 סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א' בתל אביב.
לאחר מכן התגייס לצבא, שירת בנח"ל וגרעין הנח"ל שבו היה חבר נשלח לקיבוץ שדה בוקר.
עם סיום שירותו היה אלטמן מדריך כרמי גפן מטעם הסוכנות היהודית במושבים בנגב.
בשנים 1959–1964 למד אלטמן באוניברסיטה העברית ובשנת 1964 סיים בהצטיינות את לימודי המוסמך.
עבודת הגמר שלו עסקה בהבדלים מורפולוגים ופיזיולוגים של מערכות השורשים של כנות הדר ונעשתה בהדרכתם של פרופסור שאול מונסליזה ופרופסור קורט מנדל.
הוא המשיך ללימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית ובמסגרת לימודיו נסע גם לשנה לאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
בשנת 1969 הגיש את עבודת המחקר שלו לתואר דוקטור, שעסקה בקליטת כלור בשורשי כנות הדר בהקשר לבעיות החמורות של מליחות מי ההשקיה.
עבודה זו נעשתה בהדרכתו של פרופסור קורט מנדל.
לאחר קבלת התואר התמנה אלטמן למרצה בפקולטה לחקלאות (1970), ובהמשך הועלה לדרגת מרצה בכיר (1976), פרופסור חבר (1982) ופרופסור מן המניין (1989).
ב-2006 פרש לגמלאות אך הוא ממשיך לחקור, להורות, לפרסם, להשתתף בכנסים מדעיים ולהיות חבר בוועדות מדעיות.
היה נשוי ליהודית (חוקרת במעבדה במרכז הרפואי קפלן ברחובות) עד למותה בשנת 2009. אב לשניים: בן (רון משה אלטמן) ובת (אורלי הרמן).
כאחד החלוצים בתחומים אלה, העלה אלטמן תרומה מרכזית לפיתוחה של הביוטכנולוגיה החקלאית ותחום תרביות הרקמה ועמידות לעקות, בארץ ובעולם.
עמידות צמחים לעקות יובש ומליחות: במחקריו של אלטמן אותרו ונבדקו מנגנונים פיזיולוגים (קליטת מלחים, מעורבות פוליאמינים) ומולקולריים (גנים וחלבונים) הקשורים בשיפור כושר הגדילה בתנאי מחסור במים ועלייה במליחות המים, המאפשרים עמידות חלקית לעקות אלה, בין השאר בצמחי עגבנייה ובעצי צפצפה וכן בצמחי מודל רגישים ועמידים.
במסגרת זו התגלה לראשונה חלבון חדש למדע (SP-1) בעל מבנה ותפקוד ייחודיים; הגן לחלבון זה בודד ונקבע המבנה הגבישי שלו.
פיתוח תרביות רקמה והנדסה גנטית של צמחים: פותחו שיטות - חלוציות בארץ - לגידול, רגנרציה וריבוי מהיר באמצעות עוברים סומטיים ויצירת ניצנים ושורשים של צמחי סלרי, צפצפה, אורן, הדרים, שום ועגבנייה.
במסגרת זו פותחו במעבדתו של אלטמן שיטות להנדסה גנטית של צמחי צפצפה, עגבנייה ועוד.
מדוע היבטים חברתיים ותרבותיים קשורים להצלחתם של שיפורים גנטיים?
מדוע האדם ביית גם צמחי נוי ולא רק צמחי מאכל?
בשנת 1974 התחיל אלטמן בהוראת שני קורסי יסוד לתלמידי תואר ראשון: "ביולוגיה של ריבוי צמחי מטע וגן" ו"ניהול משתלות".
במהלך 35 השנים השתתפו בשני קורסים אלה למעלה מ-2,800 סטודנטים, המשמשים עתה כמדריכי חקלאות, מנהלי משתלות, חוקרים ומורים.
בשנת 1980 הוא יזם עם עמיתיו את הקמתו של הקורס הראשון בישראל ב"תרביות רקמה וביוטכנולוגיה של צמחים" והתחיל בהוראתו לתלמידי תואר שני ותואר שלישי.
בקורס זה השתתפו מאות תלמידים, שחלקם הניחו את היסוד להקמת תעשיית תרביות רקמה של צמחים למטרות ריבוי וניקוי מנגיפים, בארץ ובחו"ל.
בהמשך פיתח והורה את הקורס המתקדם "ביוטכנולוגיה בחקלאות" במסגרת החוג הבין-פקולטאי לביוטכנולוגיה באוניברסיטה העברית, והרצה על היבטים מדעיים ואתיים של שימוש במזון מהונדס.
העברית, והרצה על היבטים מדעיים ואתיים של שימוש במזון מהונדס.
בשנת 2012 החל להורות קורס חדש על קשרי מדע-תרבות באוניברסיטה העברית בהר הצופים ובאותה שנה גם הוזמן ללמד קורס דומה חדש לתלמידים מתקדמים כפרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב ביחידה למחקר התרבות בפקולטה למדעי הרוח.
רשימת הקורסים האקדמיים העיקריים שלימד במהלך השנים:
ביולוגיה של ריבוי צמחים (תואר ראשון)
שתלנות וניהול משתלות (תואר ראשון)
תרביות רקמה וביוטכנולוגיה של צמחים (תואר שני)
התמיינות ורגנרציה של צמחים (תואר שני)
מביות צמחים להשבחה וייצור מזון: Gene-Culture Coevolution (תחום מחקר חדש בישראל, תואר שני ותוכנית "אבני פינה")
בנוסף לעיסוקו העיקרי במחקר, בהוראה ובהדרכת סטודנטים, מילא אלטמן כמה תפקידים בולטים של ניהול אקדמי, ייעוץ ומחקר:
1979-1983 - ייסד וכיהן כנשיא החברה הישראלית לריבוי צמחים.