tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גשמים יורדים בדרום הארץ בכל עונות השנה, אך בעיקר בקיץ.
בפנים הארץ הם יורדים בעיקר באביב, בראשית הקיץ ובסתיו.
אזרחי חוף השנהב נקראים גם איבוארים (Ivorians).
נכון למפקד אוכלוסין (קנסוס) מ-2021, כ-42.5% מהאוכלוסייה הם מוסלמים (גרים בעיקר בצפון), כ-33.9% מהאוכלוסייה הם נוצרים (גרים בעיקר בדרום), כ-2.2% מחזיקים בדתות שבטיות מקומיות כמו אנימיזם.
בשנת 1985 הוצג הסרט "Visages de femmes" של הבמאי דזירה אקארה בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרס FIPRESCI של הפדרציה הבינלאומית של מבקרי קולנוע .
בית הספר התיכון הראשון בחוף השנהב, הוקם ב-1952, שמונה שנים לפני שהמושבה הצרפתית זכתה בעצמאותה.
לפי הערכה של שנת 2003 רק כ-50% מהאוכלוסייה שמעל גיל 15 יודעים לקרוא ולכתוב.
האוניברסיטה הראשונה בעיר אבידג'ן נפתחה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
חוף השמש של פלורידה הוא שמו של תת-אזור במדינת פלורידה שבארצות הברית.
תת-אזור זה נמצא לאורך חופי מערב המדינה, לחופי מפרץ מקסיקו בין מעיינות טרפון בצפון, והעיר נייפלס בדרום.
תת-אזור זה כולל את אזור החוף של אזור מפרץ טמפה וכן את אזור החוף של דרום מערב פלורידה.
כינוי נוסף בו כונה אזור זה בעבר הוא "חוף הפירטים" (Pirate Coast) - בשל השוד הימי שהיה נפוץ באזור בעבר.
האזור נקרא "חוף השמש" בשל חופי הרחצה הרבים המצויים בו, וכמות המשקעים הנמוכה.
האזור כולל את הערים סנט פיטרסבורג, קלירווטר, לארגו, טמפה, ברנדון, ראסקין, בריידנטון, סרסוטה, פונטה גורדה, אנגלווד, קייפ קורל, חוף פורט מיירז, וניס ונייפלס.
אוכלוסיית האזור והלכה וגדלה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 בשל ההגירה הגדולה של פנסיונרים ממדינות מרכז ומערב ארצות הברית לאזור זה.
חוף סופת השלגים היא פארק מים הממוקם באתר הנופש דיסניוורלד במדינת פלורידה שבארצות הברית.
פארק השעשועים נפתח ב-1 באפריל 1995 והיה השלישי שבין פארקי המים שהוקמו באתר הנופש (לאחר ארץ הנהר של דיסני ולגונת טייפון).
התמה של הפארק היא אתר סקי שנבנה בפלורידה לאחר סופת שלגים, אולם לאחר תום הסופה החל השלג להימס, ומסלולי הסקי הפכו למסלולי שלג נמס ומים זורמים - והפכו מאתר סקי לפארק מים.
במרכז הפארק נמצא "הר גאשמור" המלאכותי, שגובהו 27 מטרים (והוא ההר החמישי בגובהו במדינת פלורידה).
בהר שלושה "מסלולי סקי" בצבעים שונים - המחלקים את הפארק לשלושה אזורים: ירוק, אדום וסגול.
בתוך מבנה ההר הוסתרו צינורות המים של מתקני הפארק.
באזור המורד הירוק מספר מגלשות מים.
ניתן להגיע אליהם בטיפוס במדרגות או באמצעות רכבל-כיסא.
אזור זה נמצא בסמוך לפסגת הר גאשמור.
ה"נפילה מהפיסגה" הכולל נפילה חופשית מגובה 36 מטרים, כאשר המחליקים במגלשה יכולים להגיע למהירות של 89 קמ"ש.
מתקן זה נחשב למתקן הנפילה החופשית הארוך והמהיר בעולם, והוא מוזכר בספר השיאים של גינס.
מעיינות טימבואוט (Teamboat Springs - מעיינות סירת הקבוצה).
מתקן זה כולל נסיעה במורד אשדות שאורכם 426 מטרים.
ההפלגה מתבצעת ברפסודת גומי בה בין 4 ל-6 נוסעים.
סלאש גאשר (Slush Gusher) - מגלשת מים שגובהה 27 מטרים, ואורכה 76 מטרים.
הגולשים מגיעים למהירות של 56 קמ"ש.
המגלשה כוללת שתי "מדרגות" ושלושה אזורי החלקה.
באזור המורד הסגול מספר מתקנים בהם שתי מגלשות צמודות - דבר המאפשר מרוצים בין הגולשים:
טבילה כפולה במורד הגבעה (Downhill Double Dipper) שתי מגלשות מים צמודות המאפשר מרוץ בין שני גולשים.
גובה המגלשות 15 מטרים, ואורך הגלישה 70 מטרים.
הגולשים מגיעים למהירות של 40 קמ"ש.
שעונים מודדים את משך המירוץ ושערים אוטומטיים נפתחים בתחילת המרוץ ומונעים ירידת גולשים לפני הזמן.
סופות השלג (Snow Stormers) הוא מתקן הכולל שלוש מגלשות מים מפותלות, בהן מחליקים על מחצלת.
אורכן של כל אחת מהמגלשות 107 מטרים.
מרוצי טובוגאן (Toboggan Racers) שמונה מגלשות מים צמודות שאורכן 76 מטרים.
במגלשה זו מחליקים על מזרנים.
אזור המורד האדום נמצא בחלקו האחורי של הפארק.
באזור זה מתקן אחד בלבד שאינו משמש למרוצי גלישה, מאחר שמסלולי הגלישה שונים זה מזה:
אשדות נמלטים (Runoff Rapids) הוא מגלשת מים שאורכה 180 מטרים.
המתקן כולל שלוש מגלשות - שתים שאינם מקורות ואחת מקורה.
באזור בסיס ההר של הפארק מספר מתקנים:
המפרץ הנמס (Meltaway Bay) הוא בריכת גלים ששטחה 4,000 מ"ר, הנמצאת לרגלי הר גאשמור.
העמק חוצה הארץ (Cross Country Creek) הוא אשד איטי המקיף את שטח הפארק.
אורכו של הנהר 910 מטרים והוא זורם באיטיות ומאפשר שיט אבובים עליו.
הנהר מוביל את השטים לתוך מנהרות קרח בהם המים קפואים (האזור היחיד בפארק בו המים אינם מחוממים).
משך זמן ההקפה של הפארק - בין 20 ל-30 דקות.
אזור פטרול הסקי (Ski Patrol) הוא אזור המיועד לילדים קטנים וכולל בריכת פעוטות, מגלשת מים פתוחה קטנה המותאמת לילדים, ומגלשה סגורה מהירה יותר, וכן פסגת טייק (Tike's Peak) - אזור של מגלשות מים איטיות יותר המיועדות לילדים.
הגן הלאומי חוף השרון הוא גן לאומי השוכן לאורך חוף הים התיכון במישור החוף.
תחום על ידי מכון וינגייט בצפון, היישוב ארסוף בדרום והקיבוץ יקום ממזרח.
אורכו של הגן מצפון לדרום הוא כ-4.5 ק"מ, רוחבו כ-300 מטרים, ושטחו כ-1,250 דונם.
בצידו המערבי שוכנת רצועת מצוק הכורכר המחורץ שלאורך חוף הים, ואשר מגיע לגובה של יותר מ-40 מטרים.
ביתר שטחו של הגן משתרע האזור החולי שממזרח למצוק.
שטחו של הגן הלאומי גודר החל בשנות ה-90 ועד שנת 2001 כדי למנוע כניסת רכבי שטח אשר הסבו לו נזקים.
בשטח הגן הוכשרו מספר שבילי הליכה אורכיים שכיוונם מצפון לדרום, ושביל ישראל חוצה אותו לאורך רצועת החוף.
בחלקו הדרומי של הגן הוכשרו מספר מרפסות תצפית ובקצהו הצפוני שוכנים שרידי חורבת חילפים.
בשטח הגן חיים תנים, נמיות, מינים שונים של מכרסמים, וצבאים אשר הובאו למקום בשנת 2001. הצומח כולל את חומעת האווירון האנדמית למקום, הרקפת, חבצלת החוף, נר הלילה, טבורית נטוייה ועוד.
בנוסף הובאו למקום צמחים נוספים כמו אירוס הארגמן וכלניות, ונטעה בשטחו חורשת אקליפטוס.
חוף לידו (או חוף קליה) הוא חוף שהשתרע לאורך המקום בו הייתה בעבר הגדה הצפון־מערבית של ים המלח, סמוך לצומת לידו.
במקום מסעדה נטושה והריסות בית מלון, וכן שרידי מתקנים של חברת אשלג ארץ-ישראלית, מפגש דרכים ותחנת דלק, משרדיה של המועצה האזורית מגילות ושני מפעלים להפקת מלח.
נכון לשנת 2020, "חוף לידו" מרוחק כשלושה קילומטרים מפני ים המלח בעקבות ירידת המפלס.
בשנת 1929 הוקם במקום מחנה עבודה ששימש את פועלי כריית המלח, שחיו במקום ועבדו במפעל חברת האשלג הארץ-ישראלית.
חברת קליה, על בסיס הסכם חכירה מהממשלה המנדטורית, קיבלה זיכיון על 966 דונם מצפון-מערב לים המלח, ליד מפעל האשלג הראשון.
החברה הוסמכה להקים בתי מלון והבראה, מסעדות, מתקני רחצה, מעגנים ושיט.
מייג'ר טולוק היה נשיא החברה.
ב-30 באפריל 1933, חנכו את המבנה הראשון במקום, "בית רחצה" (מבנה של מלתחות לרוחצים בים המלח) ומסעדה.
כמו כן רכשו ספינה בשם "קלירו" והפעילו סיורים בין קליה לואדי זרקא-מעין ונחל ארנון בעבר הירדן המזרחי ועין גדי.
בשנת 1934 הוקמה במקום שכונת קבע ששימשה את פועלי חברת האשלג, בה 24 דירות ב-4 מבנים בני שלוש קומות.
ב-1935 עלתה ה"קלירו" על שרטון בסערה אך המשיכה בדרכה לואדי זרקא.
ב-16 בפברואר 1938 נפתח במקום מלון "קליה" בו 40 חדרים, בתכננו של האדריכל זאב רכטר.
ביוני 1938 נפטר מייג'ר טולוק, מנהל החברה בביתו ביריחו.
במלון "קליה" התארחו בין השאר הנציב העליון הרולד מקמייקל, דוד בן-גוריון, ארטורו טוסקניני, עבדאללה הראשון, מלך ירדן וראש ממשלת ירדן תאופיק אבו אל-הודא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקם במקום נמל התעופה הימי קליה כנמל תעופה רזרבי במטרה למנוע ריכוז גדול מדי של מטוסים במקום אחד.
ב-1947 חברת British Overseas Airways Corporation הפעילה טיסות להודו ולמזרח הרחוק שעצרו לחניית ביניים בקליה.
לאחר שהתקבלה תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 היה אזור צפון ים המלח חלק מהמדינה הערבית המוצעת.
עם תחילת מלחמת העצמאות, בדצמבר 1947, הוחלט לסגור את המלון.
70 עובדי מלון עברו לעבוד במלון בסמוך לשדה התעופה לוד, שהיה בבעלות משותפת עם מלון קליה.
באפריל 1949 דווח כי המלון ומפעלי חברת האשלג נבזזו וניזוקו על ידי הערבים תושבי האזור.
שנתיים אחרי שננטש, בדצמבר 1949, לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות החכירה ממשלת ירדן את המלון ושכונת המגורים לאחים נזל, שהיו בעלי מלון ארמון החורף ביריחו ומלון פילדלפיה ברבת עמון, במטרה להקים מלון בעבור הצליינים שמגיעים לאתר הטבילה הסמוך קאסר אל-יהוד.
הם הקימו במקום מתחם תיירות ומלון חדש, שנקרא מונטאזת אל לידו.
המלון נבנה במיקום שונה מהמבנה המקורי.
המקום פעל שוב כאתר תיירות שכלל מלבד המלון, מסעדה, בריכת שחיה וחוף רחצה מוסדר.
האתר בהמשך עבר לבעלות ממשלת ירדן.
ממערב לו הוקם מחנה צבא ירדני והיפודרום בו נערכו מרוצי סוסים.
בשנת 1964 קיבל מהנדס כימי, ג'ורג עותמאן חלאק, זיכיון מממשלת ירדן להפיק מלח מבריכות על חוף לידו.
לאחר 1967 הוא מעביר את התמלוגים לממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש, שירש את נכסי ממשלת ירדן בגדה.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר האזור לשליטת מדינת ישראל, ואת האחריות לאתר קיבלה יחידת הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון.
כבר באוגוסט 1967 דיווח עיתון "דבר" שיש כוונה להפעיל את המלון שוב.
בינואר 1968 דיווח עיתון "הצופה" שחברה ישראלית קיבלה את הזיכיון להפעיל את המלון.
ביוני 1969 נפצעו בחוף שני בני אדם מפגזים שנורו משטח ירדן.
התוכנית להפעלת המלון בוטלה, ובתקופת המרדפים עבר המלון לחזקת צה"ל והפך לבסיס צבאי שקיבל את הכינוי "הילטון".
במקום היו מגורי חיילים, מפקדה וצוות שהפעיל מכ"ם קשת, שנועד לגלות ניסיונות חדירה מכיוון ירדן בשעות הלילה.
בשנת 1971, קיבלה חברת תעשיות מלח לישראל מהממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש את הזיכיון להפעיל את בריכות האידוי שהקימה במקור חברת האשלג הארץ-ישראלית.
תעשיות מלח לישראל מתפעלת אותם כבריכות אידוי להפקת מלח (במקור הם שימשו להפקת אשלג).
בשנת 1973 קיבלה חברה בשם "לידו יהודה" את הזיכיון להפעלת המסעדה במקום.
הצייר גרשון כוכבי, צייר ירושלמי שעבד בעסקיו של משה כרמל מבעלי המקום, ציור פנורמה של ארץ ישראל על-פי מפה צלבנית עתיקה.
המסעדה נסגרה לאחר שנים ספורות.
בתחילת שנות ה-80 יזמו אנשי העסקים מיכאל אלבין ומנחם עצמון את הקמתו של פרויקט תיירות ונופש במקום, באמצעות חברת "קיסריה מקרקעין ונופש", חברה ציבורית שהייתה חלק מקבוצת חברות בבעלות איש העסקים שאול אייזנברג שאלבין ניהל.
במרץ 1981, רכשה 60% מהבעלות בחברת "לידו יהודה".
לחברה היה הסכם עם המנהל האזרחי המתיר לה להחזיק בשטח של 17 דונם על חוף הלידו, אזור המסעדה וסביבתו, בו תיכנו להקים מתחם מלונות.
החברה ביקשה להפוך את הסכם ההרשאה שבידה להסכם חכירה ל-98 שנה, ולחכור שטח נוסף של 50 דונם בסמוך.
שר התיירות אברהם שריר, היה מקורב לאלבין והמנכ"ל שמינה למשרדו, רפי פרבר, עבד קודם בחברה שבבעלות אלבין.
בינואר 1982 שלח פרבר מכתב למנהל המקרקעין, בו המליץ להחכיר לחברה את השטח שהיא מחזיקה בהסכם הרשאה וכן עוד 50 דונם והמליץ על הקצאת הקרקע ללא מכרז.
על בסיס התוכנית ביצעה חברת "קיסריה מקרקעין" גיוס הון בבורסה, אך ב-1982 קבע ועדה משותפת של משרדי התיירות והאוצר שאין לפתח מרכזי תיירות חדשים בים המלח, לפני שמתחמי המלונות הקיימים בעין בוקק וחמי זוהר יהיו מבוססים, ולא נתנה אישור לתוכנית.
ב-1984 נחקרו שריר ופרבר במשטרה, בחשד שקיבלו טובות הנאה כדי לאשר את התוכנית.
במשך השנים התדרדר מצבו של מבנה המלון עקב נסיגת מפלס המים באזור, הוא הוכרז כמבנה מסוכן וצה"ל עזב את הבניין.
ב-16 בינואר 2015 קרס מבנה המלון לחלוטין.
בשנת 1985 קיבלו שלושת קיבוצי צפון ים המלח אלמוג, בית הערבה וקליה הרשאה לפיתוח חוף רחצה ואתר נופש על חוף הים, סמוך למיקום שבו עמד מלון קליה המקורי ובשטח המחנה הירדני הנטוש.
הם הקימו במקום פארק מים בשם "אטרקציה" ומסלול קרטינג.
בשנים הראשונות להקמתו זכה הפארק והחוף להצלחה רבה, והוא שווק "חוף הים של ירושלים".
בעקבות האינתיפאדה השנייה, נסגר פארק המים ב-2001. חוף הרחצה במקום המשיך לפעול, אך עם נסיגת קו המים, התברר כי יש צורך להזיז את המתקנים במקום ולהכשיר מחדש את הגישה לים מדי כמה שנים.
חוף זה הוא היחיד בים המלח שישראל מתירה לפלסטינים תושבי הגדה המערבית להיכנס אליו.
במקום פועלים שלושה חופים צמודים בתשלום.
הצפוני שביניהם נקרא "חוף קליה" ומפועל על ידי קיבוץ קליה.
החוף הדרומי נקרא "חוף נווה מדבר" ויש בו גם חניון לילה ובריכת שחיה, ובין השניים נמצא "חוף ביאנקיני", שהוקם על ידי דינה דגן, שהייתה בעלת פאב הנושא אותו שם במרכז ירושלים.
במקום גם כפר נופש ומסעדה מרוקאית.
בשנת 2019, הושלם בחוף פרויקט סביבתי-אומנותי, גלריה פתוחה של ציורי קיר וגרפיטי, על קירות של מבני הבטון הנטושים של מחנה הצבא הירדני.
כמה מתושבי האזור הגו את הרעיון להפוך את המבנים לגלריית אמנות פתוחה, פרויקט שקיבל את השם "גלריה מינוס 430".
היוזמים הצליחו לגייס בהתנדבות אמני גרפיטי וציירי קירות מישראל ומהעולם לצייר על הקירות, ציורים שמחלקם הגדול עולה מחאה גדולה על מצבו הנוכחי של ים המלח.
חוף השנהב משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
היא נעדרה מהן רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
ארבע שנים קודם לכן, הייתה חוף השנהב אחת משתי המדינות האפריקאיות היחידות, לצדה של סנגל, שלא החרימו את אולימפיאדת מונטריאול (1976).
ההישג המשמעותי הראשון של חוף השנהב במשחקים היה באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
גאוסו קונה העפיל לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר, וסיים במקום העשירי, כשהוא מחמיץ במאית השנייה את ההעפלה לשלב הגמר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היה גבריאל טאקו לספורטאי הראשון מחוף השנהב שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית הכסף בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה לואיז אייטוצ'ה במקום התשיעי בשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר.
היא סיימה במקום החמישי במקצה שלה, 5 מאיות השנייה אחרי המקום הרביעי שהיה מקנה כרטיס לגמר.
גם נבחרת השליחים ב-100X4 מטרים העפילה לשלב חצי הגמר, וסיימה במקום העשירי.
נבחרת הכדורגל השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
היא העפילה לשלב רבע הגמר, בו הודחה בידי נבחרת ניגריה.
באולימפיאדת לונדון (2012) בלטה האתלטית מוריאל אהורה, שסיימה במקום השישי בריצת 200 מטר ובמקום השביעי בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו לראשונה שני לוחמי טאקוונדו במדליות אולימפיות, שהיו הראשונות של חוף השנהב מזה 32 שנה.
צ'יק סלאח סיסה זכה במדליית הזהב הראשונה בהיסטוריה של המדינה, ורות גבאגבי זכתה במדליית ארד.
בנוסף, לראשונה מזה 32 שנה הצליחו אתלטים מחוף השנהב להעפיל לשלבי גמר בתחרויות בהם השתתפו.
מארי-ז'וזה טה לו סיימה במקום הרביעי הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר.
בריצת 100 מטר קבעה את אותה תוצאה שקבעה הזוכה במדליית הארד, שלי-אן פרייזר-פרייס (10.86 שניות), וההכרעה ביניהן נקבעה בפוטו פיניש.
בריצת 200 מטר הייתה התוצאה שהשיגה רחוקה רק ב-6 מאיות השנייה ממדליית הארד.
אתלט נוסף, בן יוסף מאיטה, העפיל אף הוא לשלב הגמר בריצת 100 מטר, וסיים במקום השישי.
חוף יוטה הוא שם קוד שניתן לאחד מחמשת החופים בהם נחתו בעלות הברית בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, כחלק ממבצע אוברלורד.
אורכה של רצועת חוף, שהיא המערבית ביותר מחמשת החופים, עומד על כ-5 קילומטר.
אורכו של חוף יוטה כ-5 ק"מ.
החוף ממוקם בחופו המזרחי של חצי האי קוטנטן, מערבית לשפך נהר הדוֹבְה, כ-11 ק"מ מזרחית לסנט מר אגליז וכ-14 קילומטרים צפונית לעיר קרנטן.
בחוף הייתה רצועה רחבה של חול ודיונות שנגמרה ב'מדרגה' שהיוותה מכשול טבעי, כאשר מאחריה היה ציר בכיוון צפון-דרום.
על ציר זה ישבו עמדות גרמניות וביניהם שדות מוקשים, גדרות תיל ומכשולים שונים.
העמדות הגרמניות היו יעדים מבוצרים ששלטו על השטח סביבם, והן הוקמו לאורך החוף במרווחים של כמה מאות מטרים אחת מהשנייה.
עמדות אלו כללו בונקרים, חפירות, עמדות תותחים, מקלעים ומרגמות.
בגזרת הנחיתה בחוף היו ארבעה יעדים מבוצרים כאלו.
מיד בכניסה לפתח "יציאה 2" (ציר היציאה מהחוף) הייתה העמדה WN5, דרומית לצומת עם הציר הצפון-דרום המרכזי שכנה העמדה WN4. עמדה נוספת הייתה במקביל ל-WN5, לאורך קו החוף מדרום והיא נקראה WN3. עמדה רביעית שכנה במקביל ל-WN4, לאורך ציר התנועה לכיוון צפון הייתה העמדה WN7 שהייתה גם מפקדה גדודית אזורית.
מאחורי רצועת ההגנה הגרמנית, אזורים שונים הוצפו ברמות עומק שונות כדי לשמש מכשול נגד התקפת בעלות הברית.
אזורים מסוימים היו לא יותר משדות מוצפים בעומק של עד חצי מטר, אזורים אחרים היוו מכשול אמיתי להתקדמות.
באזור חוף יוטה, הגזרה הדרומית (בין העמדה WN4 לבין העמדה WN3) הייתה מוצפת למחצה, אולם לא היוותה מכשול אמיתי להתקדמות.
התקדמות הכוחות האמריקאים מיד לאחר היציאה נותבה דרך מספר צירים (בכיוון מערב-מזרח) שיצאו מהחופים וחתכו את השדות המוצפים.
ההגנה הגרמנית התרכזה גם היא על הצירים, וחלק מהם אף נחסמו.
ציר היציאה מחוף יוטה היה ציר "יציאה 2" שלא נחסם, אך היה מוגן על ידי שתי עמדות גרמניות גדולות (WN4 ו-WN5).
האחריות על אזור נורמנדי כולל חופי הנחיתות הייתה בידי הקורפוס ה-84, שמפקדתו הייתה בסן-לו, תחת פיקודו של אריך מרקס.
אזור חוף יוטה נפל תחת אחריותה של הדיוויזיה ה-709, בפיקודו של קרל-וילהלם פון שליבן.
שני המפקדים קיבלו את הפיקוד לקראת סוף 1943, כחלק ממהלך של רענון שדרת הפיקוד באזור נורמנדי.
שניהם היו מפקדים מנוסים שצברו ניסיון רב בחזית המזרחית.
יחידות הצבא הגרמני אשר איישו את מערך ההגנה לאורך החומה האטלנטית ובפרט בנורמנדי, היו ברובן דיוויזיות חיל רגלים סטטיות.
דיוויזיות אלו הורכבו לרוב מכוח אדם משני, כך לדוגמה טווח הגילאים ביחידות אלו היה גבוה מהדיוויזיות במזרח ושולבו ביחידות שבויים מהחזית המזרחית שהסכימו להילחם בצד הגרמני.
המורל של הדיוויזיות הגרמניות בנורמנדי היה נמוך בהרבה משאר הצבא הגרמני.
הדיוויזיה ה-709 שאיישה את הגזרה סביב חוף יוטה, סבלה מאותן בעיות כמו רוב היחידות הגרמניות בנורמנדי.
מ-11 גדודי הרגלים שלה, אחד נשלח באוקטובר 1943 לחזית המזרחית, וביום הפלישה שלושה מהגדודים הנותרים הורכבו משבויי מלחמה (שני גדודים משבויים מרוסיה וגדוד אחד ובו שבויים מגאורגיה).
שאר חיילי הדיוויזיה היו מגויסים מאזורים כבושים כמו פולין.
החיילים הגרמנים בדיוויזיה היו לרוב בגילאים מבוגרים יותר, אשר ממוצע גילם עמד על כ-36.
הדיוויזיה ה-709 הייתה גדולה מרוב הדיוויזיות הסטטיות בקו ההגנה.
היא כללה 12,320 חיילים, מתוכם 333 היו "מתנדבים" מגאורגיה ו-1,784 שבויי מלחמה רוסים לשעבר.
באשר לציוד הלחימה, בדומה להרבה יחידות מסוג זה, גם דיוויזיה זו החזיקה שלל ציוד לחימה שנאסף ממקומות שונים.
כך היו לה תותחים רוסים, צ'כים וצרפתים, מרגמות מסוגים וצבאות שונים, וטנקי שלל מיושנים, בעיקר צרפתים כמו ההוצ'קס.
הדיוויזיה הייתה אחראית על רצועת חוף של כ-100 ק"מ, מאזור חוף יוטה ועד העיר שרבור.
כתוצאה מכך קו ההגנה היה דק ומדולל מאוד, כאשר התוכנית הייתה לפצות על כך בעזרת מערכי מיגון מבטון, חפירות, עמדות מסוגים שונים, שדות מוקשים, ומכשולים מסוגים שונים.
המפקד העליון של הפלישה לנורמדי היה עומר בראדלי.
היחידה שקיבלה את האחריות לנחיתה בחוף יוטה הייתה הקורפוס ה-7, בפיקודו של ג'וזף לוטון קולינס שהוכר גם בכינויו "Lightning Joe" (ג'ו ברק).
מבין הכוחות הנוחתים, הדיוויזיה ה-4, בפיקודו של ריימונד בארטון הייתה חוד החנית של הנחיתה.
תאודור רוזוולט הבן, בנו של הנשיא תאודור רוזוולט היה עוזר המפקד של הדיוויזיה.
חוף יוטה נחשב בשלב התוכניות כיעד פחות חשוב בהתקפה.
בראדלי התעקש שהיחידות המנוסות יותר ינחתו בחוף אומהה, אולם עדיין היה צורך לבחור כוח תקיפה בעל ניסיון ופיקוד איכותי, וכך נבחרה הדיוויזיה הרביעית למשימה.
הנחיתה תוכננה להתבצע על ידי "כוח התקיפה ה-8" שהורכב מרגימנט חיל הרגלים ה-8 וסיוע משוריין מגדוד השריון ה-70, שנחשב גדוד שריון איכותי ומנוסה.
מלבד הנחיתה דרך הים, כוחות של הדיוויזיות המוצנחות ה-101 וה-82, הוצנחו במהלך הלילה שקדם לנחיתה במטרה לפתוח את נתיבי ההתקדמות ולשבש את תגובת האויב.
תוכנית הנחיתה התחלקה לשתי גזרות, וארבעה גלי נחיתה.
כל גל נחיתה התפצל לשתי גזרות - Tate Green ו-Uncle Red, כאשר חצי מכוח הגל נחת בכל גזרה.
פלוגות השריון נחתו עם נחתות טנקים (LCT) שהכילו 4 טנקי שרמן DD (גרסה אמפיבית של הטנק) כל אחת.
הנחיתה הייתה אמורה להתחיל עם שתי פלוגות שריון (32 טנקים) אך נחתות הטנקים התעכבו ונחתות החי"ר נחתו ראשונות, כאשר רק כ-10 דקות מאוחר יותר נחתו הטנקים.
הנחיתה עצמה התבצעה מעט דרומה מהגזרה המיועדת בעקבות טעות בניווט וזיהוי.
תוכנית הנחיתה הועתקה למעשה, והכוחות נחתו לפי התוכנית (מלבד העיכוב בנחיתת הכוח המשוריין), אך בחוף המקביל מדרום לגזרה המקורית.
סך כל הכוחות שהשתתפו בנחיתה עמד על 8 פלוגות חיל רגלים מרגימנט החי"ר ה-8, 4 פלוגות שריון מגדוד השריון ה-70 ו-4 צוותי הנדסה ופריצת מכשולים.
6:30, גל הנחיתה הראשון: 20 נחתות היגינס (LCVP) עם פלוגות החי"ר E, C, B ו-F (כל פלוגה 5 נחתות), מיד לאחר נחיתת פלוגות החי"ר, הגיעו 8 נחתות טנקים (LCT) משתי פלוגות השריון A ו-B (ארבעה לכל פלוגה, סה"כ 32 טנקים).
הכוח המשוריין היה אמור לנחות לפני כוחות החי"ר, אך בפועל התעכב והגיע באיחור של 10 דקות.
6:35, גל הנחיתה השני: 32 נחתות היגינס עם פלוגות החי"ר G, D, A ו-H, בנוסף לצוותי פריצה של חיל ההנדסה והצי.
6:45, גל הנחיתה השלישי: גל הנחיתה השלישי כלל 2 פלוגות שריון נוספות, C ו-D, שהונחתו מ-8 נחתות טנקים בדומה לכוח השריון הראשון.
על חלק מהטנקים בכוח הנחיתה השלישי הורכבו אמצעי פריצה הנדסיים כמו דחפורים, כדי לעזור למאמצי הפריצה של צוותי ההנדסה.
6:47, גל הנחיתה הרביעי: 8 נחתות חי"ר היגינס ו-3 נחתות ממוכנות (LCM) עם צוותי הנדסה נוספים.
חוף השנהב השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה חוף השנהב חלק מעולם.
לאורך השנים זכו ספורטאיה של חוף השנהב בארבע מדליות פאראלימפיות (שלוש מהן מזהב, ומדליית ארד אחת).
במשלחת הראשונה אותה שלחה חוף השנהב לאטלנטה בשנת 1996, קטף אומאר בסקלבה קונה שתי מדליות זהב במרוץ ל-400 ול-800 מטר, וב הוסיף קונה מדליית זהב פאראלימפית נוספת, גם היא במירוץ ל-800 מטר.
חוף השלדים הוא החלק הצפוני שברצועת החוף של נמיביה.
גבולותיו הם מנהר קוננה בצפון ועד לנהר סווקופ בדרום, והוא שוכן לחופי האוקיינוס האטלנטי.
לעיתים משתמשים במנוח "חוף השלדים" על מנת לתאר את כל החוף של מדבר נמיב.
הבושמנים שבפנים הארץ קוראים לאזור - "האדמה שהאל ברא בכעסו", בעוד המלחים הפורטוגזים שהגיעו לחוף במסעם כינו את המקום - "שערי הגיהנום".
מזג האוויר בחוף נשלט בעיקר על ידי זרם בֶּנְגֶלָה הקר המגיע מן האוקיינוס האטלנטי, וגורם לכמות משקעים קטנה ביותר (לעיתים רחוקות למעלה מ-10 מ"מ) ולערפל תדיר (לאורך כמעט כל השנה).
חוף השלדים נקרא כך כיוון שבעבר היה מכוסה החוף בעצמות לווייתנים וכלבי ים שניצודו ("Skeleton" - שלד באנגלית), אם כי כיום החוף מכוסה דווקא בשלדות אוניות שנטרפו וטבעו - למעלה מ-100 כלי שיט בגדלים שונים שרועים לאורך חוף זה.
חוף השלדים מכיל באופן כללי חול רך, אשר לעיתים מופיעים בו מחשופי סלע.
בחלקו הדרומי, חוף השלדים משופע בחצץ, לעומת חלקו הצפוני שם הדיונות הן סוג האדמה הדומיננטי.
בעבר הרחוק החוף הוחזק על ידי קבוצת הסטרנדלופר (בשפת קויסן - ציידים-לקטים), ועדויות לכך נמצאות בערימות צדפות שנמצאות במספר חלקים של החוף.
האירופאי הראשון שדרך על אדמת נמיביה היה הפורטוגזי דיוגו קאו, שעצר בחוף זה ב-1486. הוא הציב שם פדראו (Padrão), עמוד אבן, שהחליף את צלבי העץ בהם נהגו עד אז להשתמש הפורטוגלים, על מנת לקבוע חזקה פורטוגלית על הקרקע.
נמיביה הכריזה על מרבית החוף, 16,000 קמ"ר, כפארק לאומי חוף השלדים, כאשר חלקו הצפוני של הפארק יועדו כשטחים פתוחים.
החוף שימש אתר צילומים למספר סרטי תעודה על חיות הבר במקום, בייחוד בנוגע להסתגלותם של החיות למזג האוויר הצחיח.
חוף מהסרטים הוא סרט מבית היוצר של דיסני, בכיכובם של רוס לינץ' ומאיה מיטשל.
הסרט שודר לראשונה ב-19 ביולי 2013 בערוץ דיסני.
בשידור הבכורה שלו בארצות הברית זכה הסרט ל-8.4 מיליון צופים, מה שמקנה לו את המקום החמישי ברשימת סרטי ערוץ דיסני הנצפים ביותר.
סרט המשך תחת הכותרת "Teen Beach 2" שודר לראשונה בערוץ דיסני ארצות הברית בהקרנת בכורה ב-26 ביוני 2015. הסרט שודר בהקרנת בכורה בישראל ב-2 ביולי 2015.
בריידי ומאק הם שני נערי תיכון הגרים בעיירת חוף קטנה.
מאק, שגרה עם סבה, גולשת יחד עם החבר שלה בריידי כל יום.
דודתה של מאק, אנטואנט מגיעה לביתו של סבה ומזכירה למאק שמחר הם עוזבים למכללה יוקרתית שמאק התקבלה אליה, מה שאומר שהקשר בין בריידי ומאק יתנתק.
מאק מבקשת לגלוש פעם אחרונה על גל אדיר ממדים שאמור להגיע ביום עזיבתה.
כשמאק מתחילה לגלוש הסערה שגרמה לגל הופכת למסוכנת והמציל מבקש מכל הגולשים לצאת מהמים.
מאק מסרבת לצאת מהמים ומנסה לתפוס את הגל.
בריידי בא להצילה בסירת מנוע אבל השניים מתהפכים בגל.
כשהשניים יוצאים מהמים הם מגלים שהסערה איננה ושכל האנשים שעמדו על החוף נעלמו גם כן.
עם זאת, הם שומעים את צלילי המוסיקה של הסרט שבריידי הכי אוהב, "סיפור הפרברים הרטובים", וצופים בשיר הפתיחה של הסרט מבוצע על ידי הדמויות מול עיניהם.
השניים מבינים כי הם נמצאים בסרט.
יחד עם מבצעי השיר, הגולשים, הם נכנסים למסעדת חוף הנקראת "ביג מאמא" , שם הגולשים והאופנוענים נוהגים לבלות.
ברגע זה נכנסים גם האופנוענים, הקרויים "המכרסמים", ובריידי מסביר למאק שבין שתי החבורות מתנהלת מלחמה מתמשכת בה כל צד מנסה לסלק את הצד השני מ"ביג מאמא" כדי שהמקום יהיה רק שלו.
בריידי ומאק מגלים את "קסם הסרטים" כשהיום הופך בין רגע ללילה ובגדיהם מתחלפים לבגדים המתאימים לתקופת הסרט.
במסיבה הנערכת ב"ביג מאמא" באותו לילה אמור טרנר, מנהיג הגולשים, לתפוס את לילה, אחותו הצעירה של מנהיג האופנוענים, כשזו נופלת מהבמה ובכך השניים מתאהבים זה בזו.
אולם מאק נתקלת בטרנר ומועדת, מה שגורם לטרנר לתפוס אותה ולהתאהב בה.
בריידי שרואה שטרנר לא בא לתפוס את לילה רץ ותופס אותה בעצמו, והיא מתאהבת בו.
מאק ובריידי, שהבינו שהסופה הגדולה בסוף הסרט היא דרכם חזרה הביתה, מבינים כעת שאם טנר ולילה אינם יחד האירועים בסרט שגרמו לבוא הסופה בסופו לא יקרו והם לא יוכלו לחזור לעולם האמיתי.
ניסיונותיהם החוזרים של בריידי ומאק לגרום ללילה וטרנר להתאהב זו בזו נכשלים פעם אחר פעם.
העניינים מסתבכים כשהסרט מתחיל לגרום לשניים לשיר ולרקוד בניגוד לרצונם, בהתאם לרוח הסרט.
למרות זאת, בריידי לא רוצה לעזוב את הסרט משום שהוא לא רוצה להגיע לרגע שמאק תעזוב אותו.
לאחר מכן הם מגיעים למגדל עם מכונת מזג האוויר המסוכנת ומאק ובריידי שמים לב שטרנר ולילה התאהבו אחד בשנייה, והאופנוענים והגולשים מצליחים להרוס את מכונת מזג האוויר ומצליחים לגרום לבוא הסופה בסוף מאק ובריידי חוזרים הביתה סוף טוב וכולם מרוצים.
סבא של מאק (בארי בוסטוויק)
דודה אנטואנט פוקס (סוזן קראייר)
לאורך הסרט פזורים שמונה שירים המבוצעים על ידי שחקני הסרט, שתי גרסאות חוזרות של השיר "נועד להיות (meant to be)" וגרסת רמיקס של השיר "גלוש בטירוף (surf crazy)".
בנוסף, בסופו של הסרט, לאחר הכתוביות, ניתן לשמוע ברקע קטע משיר תשיעי שירד בעריכה.
כל אלו נמצאים בפס הקול של הסרט שיצא לחנויות בארצות הברית ב-16 ביולי, שלושה ימים לפני יציאת הסרט.
הדיסק הגיע למקום השלישי ברשימת הדיסקים הנמכרים ביותר באותו קיץ.
שם בעברית שם באנגלית אורך מבצעים הערות 01 חמצן Oxygen 3:06 מאיה מיטשל זהו שיר הפתיחה של הסרט "חוף מהסרטים".
הוא נשמע ברקע פתיחת הסרט.
02 גלוש בטירוף Surf Crazy 2:58 גארט קלייטון, קלי האוקס ושחקני הגולשים זהו השיר הפותח את הסרט "סיפור הפרברים הרטובים".
בשיר זה אנו מכירים את הגולשים.
03 שט לצרות Cruisin' for a Bruisin' 3:16 ג'ון דלוקה, גרייס פיפס, ורוס לינץ' בשיר זה אנו מכירים את האופנוענים.
בספיישל "חוף מהסרטים" ששידר ערוץ דיסני בארצות הברית שודר קליפ לשיר זה המבוצע על ידי להקת האקפלה "פנטאטוניקס" (Pentatonix).
04 מתאהבת בך Fallin' For Ya 3:06 גרייס פיפס שיר זה צולם בשתי גרסאות, פעם אחת כשהסרט מתנהל כשורה ופעם נוספת כשבריידי ומאק משנים אותו.
השיר משתמשת במילה Falling (נופלת) כמטאפורה ל"מתאהבת" אך בו בזמן גם מדבר על כך שהיא פיזית נופלת לזרועותיו.
05 נועד להיות Meant To Be 3:06 רוס לינץ', מאיה מיטשל, גארט קלייטון וגרייס פיפס בספיישל "חוף מהסרטים" ששידר ערוץ דיסני בארצות הברית שודר קליפ לשיר זה שבוצע על ידי "סם טסוי" (Sam Tsui) בגרסת אקפלה.
06 כמוני Like Me 3:01 רוס לינץ', מאיה מיטשל, גארט קלייטון, גרייס פיפס וחלק משאר השחקנים את המנגינה של השיר ניתן לשמוע בסרט עוד לפניו, כשהסרט מנסה לגרום למאק לשיר על הרגשות שלה.
07 לא יכול/ה להפסיק לשיר Can't Stop Singing 2:29 רוס לינץ' ומאיה מיטשל כל השיר צולם בשני שוטים בלבד.
12 החתולים הכי מגניבים בעיר Coolest Cats in Town 2:47 גארט קלייטון, ג'ון דלוקה וגרייס פיפס שיר זה ירד בעריכה.
סרט המשך שודר בערוץ דיסני ארצות הברית בתאריך 26 ביוני 2015, ושודר בערוץ דיסני ישראל בתאריך 2 ביולי 2015.
בסרט ההמשך, על רקע פרידתם, מגלים בריידי ומאק שטנר ולילה הגיעו לעולם האמיתי וכבר הספיקו להתאהב בו ובטכנולוגיה שלו ורוצים להישאר.
בניסיון לשכנע את השניים לחזור לביתם, מספרים להם מאק ובריידי שהם רק דמויות בסרט.
כשיתר דמויות הסרט "סיפור הפרברים הרטובים" מגיעות גם הן לעולם האמיתי ומספרות שדמויות נמחקות מהסרט חייבים בריידי ומאק להחזיר את טנר ולילה לסרט לפני שזה ימחק כליל ויגרום לשינוי גם בעולם האמיתי – בריידי ומאק לא יפגשו.
הסרט מתמקד יותר ביחסיהם של מאק ובריידי ומעמיק בנושאים המקשים על יחסיהם.
בנוסף, הסרט עוסק מאוד בשאלה האם בנות יכולות לקבוע כמו בנים, לעשות אותם דברים כמוהם ולקבל החלטות בעצמן.
בסרט זה אנו מכירים דמויות חדשות הלומדות עם בריידי ומאק בבית הספר.
כמו קודמו, גם סרט זה מלא בשירים וריקודים המשתלבים בעלילה בקפידה.
בכותרות הסיום מופיע סבא של מקנזי תחת השם "ביג פאפא" (אבא גדול), על שם החנות שלו.
בגרסתו לשיר "נועד להיות", החליף סאם טסוי את כל המילים המציינות מין במילים אחרות כך שהשיר מתאים לשני המינים.
גרסת הרמיקס של "גלוש בטירוף" מכילה שורות הן מהשיר המקורי והן מהשיר "שט לצרות".
כל סצנות החוף בסרט צולמו בפוארטו ריקו, לשם הוטס הצוות במיוחד.
חוף מַלַבָּר הוא מונח היסטורי המתייחס לאזור ארוך וצר על קו החוף הדרום מערבי של תת-היבשת ההודית, השוכן במישור החוף של המדינות קרלה וקרנאטקה בין רכס הרי גהט המערביים לים הערבי.
קטע החוף מתחיל במנגלור דרומית לגואה ומסתיים בכף קומורין במדינת טמיל נאדו בקצה הדרומי של הודו.
בסך הכל כ-650 קילומטרים אורך החוף, ו-48–113 קילומטרים רוחב שפלת החוף התחומה בהרי גהט המערביים.
במקביל לחוף משתרעות לגונות מלוחות ותעלות מים המכונים בקווטרס (backwaters).
קטע החוף הדרום מזרחי של תת-היבשת ההודית המתחיל בכף קומורין ועולה לצפון מזרח והמקביל לחוף מלבר נקרא חוף קורומנדל.
המונח משמש לעיתים לכינוי של כל חוף הודו מהחוף המערבי של קונקאן ועד לקצה תת-היבשת בכף קומורין.
הוא משתרע החל בחוף הדרום מערבי של מדינת מהאראשטרה דרך גואה, דרך כל החוף המערבי של קרנטאקה וקראלה ומגיע עד העיירה קניאקומרי שבקצה הדרומי של תת-היבשת ההודית.
במהלך כל ההיסטוריה המתועדת, החל מ-3,000 לפנה"ס היה חוף מלבר מרכז סחר ראשי בקשרי המסחר עם מסופוטמיה, מצרים העתיקה, יוון העתיקה, רומא העתיקה והערבים.
ערי נמל היסטוריות חשובות השוכנות על חוף מלבר הן: מהעת העתיקה: מיזוריס, בייפור ותונדי, ומימי הביניים: קוז'יקוד (קליקוט), קוצ'ין וקאננור ושימשו כמרכזים לסחר באוקיינוס ההודי במשך מאות בשנים.
במהלך מסעותיו ביקר הצי בפיקודו של האדמירל ג'נג חה בשליחות קיסר סין משושלת מינג כמה פעמים בערי הנמל של חוף מלבר.
ערי החוף הן קוסמופוליטיות מאוד בשל הסחר הימי והקשר עם אומות אחרות והתיישבו בהן הקבוצות הראשונות של נוצרים המשתייכים לזרם המכונה "נאסרני" (נצרות של תומאס הקדוש), אנגלו-הודים, יהודים (כיום מכונים יהדות קוצ'ין) ומוסלמים המכונים כיום מפילה (Mappila).
בשל השפעת הים הממתנת חלים שינויים מעטים בטמפרטורות במהלך השנה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 27–28 מעלות צלזיוס.
חוף מלבר, בייחוד במורדות ההרים הפונים למערב, הוא אחד האזורים הגשומים בדרום הודו כיוון שהרי גהט המערביים לוכדים את גשמי המונסון המגיעים ממערב.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 1,700 ל-3,500 מ"מ.
הלחות גבוהה מאוד בכל מהלך השנה.
הלחות היחסית כמעט שאינה יורדת מתחת ל-60%, אפילו בעונה היבשה.
הצמחייה הטבעית של יערות הגשם והיערות הלחים כמעט שהושמדה לחלוטין בשל צפיפות האוכלוסין הגבוהה בחוף מלבר.
באקלים הלח גדלים שיחי חזרן עצי קפוק (Ceiba pentandra) ממשפחת החלמיתיים, ועצים קשים יקרי ערך דוגמת טיק ואלגום (Santalum album – עץ הסנדל) ומגוון של מיני דקליים כדוגמת קוקוס בטל ו-Elaeis guineensis (דקל השמן), המנוצלים כלכלית.
בנוסף לגידול תה וקפה מגדלים באזור תבלינים דוגמת פלפל שחור, קינמון, זנגביל וטמרינד.
חוף סורד הוא שם קוד שניתן לאחד מחמשת החופים שבהם נחתו בעלות הברית במסגרת הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, כחלק ממבצע אוברלורד.
החוף השתרע על פני 8 קילומטרים מליון-סור-מר במערב עד אויסטרהאם על שפך נהר האורן במזרח, והוא היה החוף המזרחי ביותר בתוכנית הפלישה.
הנחיתה הראשונית לא נתקלה בהתנגדות משמעותית, והושגה עם מספר נפגעים נמוך.
הבריטים העלו לחוף סורד 29,000 איש במחיר 630 נפגעים.
אבדות הגרמנים היו גבוהות בהרבה, ורבים נלקחו בשבי.
כבר לאחר נפילת צרפת ונסיגת הצבא הבריטי דנקירק בקיץ של 1940, החלו הבריטים לתכנן באופן תאורטי את חזרתם ליבשת.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941, הסכימו ביניהן בעלות-הברית המערביות על אסטרטגיית "גרמניה תחילה", כלומר, מטרת המלחמה המרכזית שלהן היא כניעת גרמניה בלא תנאי והפלת המשטר הנאצי.
הצבא האמריקני עוד היה בתהליך הקמה, והנחתות הדרושות לחציית התעלה האנגלית עוד לא נבנו.
מעבר לכך, צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הבריטי אלן ברוק נמנעו מפלישה ליבשת אירופה במועד שנראה להם מוקדם מדי בגלל שיקולים צבאיים וצרכים פוליטיים.
במקום זאת, הם כפו את הסטת היוזמה לסדרה של מערכות באפריקה הצפונית, בים התיכון, ולאחר מכן איטליה, שנועדו להחליש ולפצל את הוורמאכט.
אף שהאסטרטגיה המועדפת על צ'רצ'יל הייתה לתקוף את גרמניה דרך איטליה, אותה כינה "שיפולי הבטן הרכים של אירופה", שכן היא הייתה גם מפתח לכיבוש יוון והבלקן, הוא נאלץ לבסוף להסכים ללחץ האמריקאים, שהיו כעת הבכירים בברית האנגלו-אמריקנית, לפלישה למערב אירופה.
בוועידת וושינגטון (מאי 1943) וועידת קוויבק (אוגוסט 1943), בה נפגשו צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט, אושרה לבסוף התוכנית לפלישה לצפון-מערב אירופה לה ניתן שם הקוד אוברלורד, שתחל לא יאוחר ממאי 1944; עוד הוחלט על מבצע אנוויל - נחיתה בדרום צרפת, שנועדה להתחיל במקביל לאוברלורד.
החלטה זו הוצגה בפני סטלין בוועידת טהראן (נובמבר-דצמבר 1943), שהבטיח בתמורה לפתוח במתקפה מתואמת במזרח ולהכריז מלחמה על יפן אחרי שתיכנע גרמניה.
חוף סורד השתרע על פני 8 קילומטרים, מיליון-סור-מר במערב עד אויסטרהאם על שפך נהר האורן במזרח.
הוא חולק לארבע גזרות, שקיבלו את שמות הקוד 'אובוי', 'פיטר', 'קווין' ו'רוג'ר', ממערב למזרח.
כל גזרה עצמה חולקה לשלושה אזורים: גרין, וויט, רד.
אזור הנחיתה שנבחר היה ברוחב 3 קילומטרים, מספיק למעבר של בריגדה בודדת, מאחר ששוניות מנעו אפשרות נחיתה בשאר החוף.
שעת הש' לנחיתה תוכננה ל-07:25; הבריגדה השמינית תוביל את ההסתערות ותנחית בגזרת 'קווין' וויט ו'קווין' רד שני גדודי רגלים זה לצד זה, כאשר גדוד שלישי ינחת בעקבותיהם.
הרגלים יקבלו סיוע ישיר מטנקים אמפיביים מהבריגדה המשוריינת ה-27 שיורדו מהנחתות ממרחק של 5,000 מטרים, ו"ישחו" לחוף באותו הזמן.
מיד אחרי הגל הראשון יגיעו הטנקים של חיל ההנדסה המלכותי מהדיוויזיה המשוריינת ה-79. תפקידם יהיה להתגבר על מכשולי החוף, לפנות שדות מוקשים ולפתוח צירים מהחוף אל פנים הארץ.
בעקבותיהם תנחת יתרת הבריגדה המשוריינת ה-27, יחד עם שלושה רגימנטי ארטילריה המצוידים בתותחים מתנייעים.
היעדים הראשונים של גל ההסתערות הראשון היו לפנות את המכשולים התת-ימיים בחוף, לנטרל את מעוזי ההתנגדות הגרמניים, ולאבטח יציאות מהחוף אל פנים היבשה.
קבוצת הקומנדו ה-4 של חיל הנחתים המלכותי (מבריגדת הקומנדו ה-1), אשר תנחת בגל השני, תנוע מזרחה ותתקוף מהעורף את הביצורים הגרמניים בריבה בלה ובאויסטרהאם.
באותו זמן, קבוצת הקומנדו ה-41 (מבריגדת הקומנדו ה-4) תתקדם מערבה ותתקוף המעוז הגרמני בליון-סור-מר.
בעקבותיהם ינחתו הגדוד השלישי של הבריגדה ה-8, ויתרת בריגדת הקומנדו ה-1, עליה הוטל להתקדם במהירות לעבר נהר האורן והגשרים על תעלת קאן, ולחבור עם כוחות מהדיוויזיה המוטסת השישית, שיונחתו באזור זה בלילה הקודם ליום הפלישה, וישתלטו על הגשרים החיוניים.
לפי התכנון, בשעת הש' + 120 דקות, תנחת הבריגדה השנייה של הדיוויזיה, ה-185. עליה הוטל להתקדם במלוא המהירות מהחוף לעבר העיר קן, ולהשתלט עליה בסיוע טנקים מהבריגדה המשוריינת ה-27, והבריגדה ה-9, שתנחת בחוף בשעת הש' + 270 דקות.
דיוויזיית הרגלים הבריטית השלישית שתוכננה לנחות בסורד, השתתפה במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כחלק מחיל המשלוח הבריטי ב-1940. הדיוויזיה, בפיקודו דאז של ברנרד מונטגומרי פונתה מדנקירק לאנגליה לאחר שלחמה בקרבות מאסף רבים כנגד הגרמנים.
כל הציוד והרכבים שלה ננטשו בצרפת.
הדיוויזיה צוידה מחדש והעבירה את ארבע השנים הבאות באימונים באנגליה, בעיקר בלוחמה אמפיבית ובתקיפת יעדים מבוצרים.
הארמייה הבריטית השנייה בפיקוד לוטננט גנרל מיילס דמפסי
הקורפוס הראשון בפיקוד לוטננט גנרל ג'ון קרוקר
הדיוויזיה הבריטית השלישית בפיקוד מייג'ור גנרל תומאס רני
גדוד הסאות' לאנקשייר ה-1, גדוד האיסט יורקשיירז ה-2, גדוד הסאפוק ה-1
גדוד לינקולנשייר ה-2, גדוד קינג'ז סקוטיש בורדררס ה-1, גדוד רויאל אולסטר רייפלס ה-2
גדוד רויאל וורויקשייר ה-2, גדוד רויאל נורפוק ה-1, גדוד קינג'ז שרופשייר לייט אינפנטרי ה-1
רגימנט ההוסארים 13/18, רגימנט סטאפורדשייר יומנרי, רגימנט איסט ריידינג יומנרי
הרגימנט המשוריין החמישי של חיל ההנדסה המלכותי (מהדיוויזיה המשוריינת ה-79)
בריגדת הקומנדו הראשונה (לרבות קבוצת קומנדו צרפתית)
אזור חוף סורד נפל תחת אחריותה של הדיוויזיה ה-716, בפיקודו של וילהלם ריכטר.
הדיוויזיה ה-716 הייתה יחידה סטטית ששימשה למשימות הגנה בצרפת הכבושה, בעיקר הגנת חופים והגנת נ"מ.
דיוויזיות סטטיות חסרו ניידות ולא היו מאומנות בלוחמה ניידת.
איכות כוח האדם בדיוויזיות אלו הייתה ירודה לעומת יחידות אחרות של הצבא, והן הורכבו בעיקר מחיילים חסרי ניסיון קרבי, חיילים מבוגרים, ומגויסי כפייה מהשטחים הכבושים.
בסביבת קן ובמרחק קצר מחוף סורד חנתה דיוויזיית הפאנצר ה-21, העתודה הניידת של קבוצת ארמיות B, שעליה הוטל לבצע מתקפת נגד על חופי הנחיתה בנורמנדי.
דיוויזיית הפאנצר ה-21 הוקמה ב-1941, ולחמה כחלק מקורפוס אפריקה בקרבות בצפון אפריקה, עד אשר הושמדה למעשה במאי 1943 בתוניסיה.
היא הוקמה מחדש בנורמנדי ביוני 1943, סביב גרעין של קצינים ומש"קים מנוסים, אך מרבית מחייליה היו טירונים וחסרי ניסיון קרבי.
הדיוויזיה הורכבה מרגימנט הפאנצר ה-22, ומרגימנט הפאנצרגרנדיר (חיל רגלים משוריין) ה-125 וה-192, לכולם רק שני גדודים במקום התקן הסטנדרטי של שלושה.
לפנות בוקר החלו מטוסי קרב-הפצצה של בעלות הברית לתקוף את המעוזים הגרמניים בחוף ומאחוריו, ואחר כך החלה הרעשה ימית
מספינות קרב וממשחתות, מ'כוח המשימה הימי S'.
מספר טרפדות ניצלו את מסך העשן שהורידו מטוסים בריטיים - כדי להגן על צי הפלישה מסוללות התותחים הכבדות הגרמניות - והצליחו להטביע את המשחתת הנורווגית "סוונר" (Svenner).
בשעה 06:00 החלו הנחתות הנושאות חיילים וטנקים לשוט לעבר החוף.
מעט לפני הנחיתה, החלו נחתות נושאות רקטות ותותחים מתנייעים מאסדות הנחיתה להפגיז את גזרת הנחיתה המיועדת.
בשעה 07:25, החלו לנחות הטנקים האמפיביים שהורדו למים במרחק של 4,500 מטרים, ואיתם גלי ההסתערות הראשונים של הרגלים מהבריגדה ה-8 וצוותי החבלה.
31 מתוך 40 הטנקים המיועדים הצליחו להגיע לחוף, והם סיפקו אש מסייעת חשובה כנגד המעוזים הגרמניים.
ההתנגדות בחוף הייתה קלה יחסית, וכוחות החלוץ הבריטיים מהבריגדה ה-8, בסיוע טנקים מפני מוקשים הצליחו לעבור בתוך שעה קלה את חומת הים ולטהר נתיבי יציאה מן החופים, והחלו להתקדם לפנים הארץ.
גדוד הסאות' לאנקס ה-1 התקדם דרומה והשתלט על הכפר הרמאנוויל, בעוד גדוד האיסט יורקשיירז ה-2 התקדם לכיוון נהר האורן והשתלט על העמדות המבוצרת "סואול" ו"דיימלר", שהיו בה ארבעה תותחי 155 מ"מ.
גדוד הסאפוק החל לנוע דרומה לכיוון קולוויל ורכס פרייה, ותקף את שתי העמדות המבוצרות "הילמן" ו"מוריס".
מוריס נכבשה כעבור שעה, אך הילמן, מתחם עם ביצורי בטון עמוקים, מערכת מורכבת של תעלות קישור ושדות מוקשים, עיכבה את הכוח התוקף למשך מספר שעות.
בדומה למה שהתרחש בחופים האחרים, גם ב"סורד" התעכבו גלי ההמשך - שכללו חיילים, טנקים, תותחים וציוד.
גאות גבוהה מאוד דחפה את קו המים כמעט עד לדיונות, וצמצמה את רוחב רצועת החוף לכמה עשרות מטרים.
ביציאות מהחוף החלו להצטבר פקקי תנועה של רכבים וטנקים.
התוצאה הייתה, שהבריגדה ה-185 שנחתה בגל השני, והייתה אמורה להתקדם ישירות לעבר קן בסיוע רגימנט טנקים מהבריגדה המשוריינת ה-27, נאלצה לפתוח במתקפה בלי סיוע משוריין.
קבוצת הקומנדו מס' 4, לרבות שתי יחידות קומנדו צרפתיות, נחתו בחוף בשעה 07:55. יעדיהם היו המעוז בריבה בלה וסוללת התותחים באויסטרהאם.
סוללות אלו הוצבו ב שנכבש לאחר לחימה של מספר ימים.
מתקפת הנגד של דיוויזיית הפאנצר ה-21
בשעות הבוקר המוקדמות העבירה קבוצת ארמיות B את דיוויזיית הפאנצר ה-21 (שכללה 127 טנקים מדגם פאנצר סימן 4 ו-40 תותחי סער, בפיקודו של גנרל אדגר פויכטנגר) תחת פיקוד הארמייה השביעית, כדי לבצע מתקפת-נגד על הצנחנים הבריטים מזרחה לנהר אורן.
בשעה 12:00 קיבל הרגימנט שינוי משימה ממפקד הקורפוס ה-84, גנרל אריך מרקס, שפקד עליו לתקוף מקאן לכיוון מערב, כדי למנוע את נפילת העיר לידי בעלות הברית, ולאחר מכן לנוע לעבר קו החוף, כדי להשמיד את ראשי הגשר של בעלות הברית.
בשעה 16:30 החלה דיוויזיית הפאנצר ה-21 להתקדם לבסוף לעבר לביסיי (Lebisey).
למרות שהצליחו ליצור טריז בין ראש הגשר הבריטי והקנדי, לא היו לגרמנים תגבורות כדי לנצל את ההצלחה.
מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, שחשש כי הצנחנים הבריטיים ינחתו בעורפו ויגרמו לכיתור הדיוויזיה שלו, הורה לכל יחידותיו לסגת ולבסס קו הגנה סביב קאן.
הפריצה הגרמנית לקו החוף לא יצרה אמנם איום משמעותי על ראשי הגשר של בעלות הברית, אך גרמה לעצירת התקדמות הדיוויזיה הבריטית השלישית לעבר קאן, עקב החשש ממתקפות נגד גרמניות נוספות.
הפעולה של דיוויזיית הפאנצר ה-21 הייתה מתקפת הנגד המשמעותית היחידה של הגרמנים ביום הפלישה.
חוף התופים הוא שמו הלא רשמי של קטע החוף הדרומי ביותר ברצועת החוף בעיר תל אביב הנמצא צפונית למתחם הדולפינריום (אשר נכון למאי 2015, מיועד להריסה ולבניית בנייני מגורים).
שמו הרשמי של החוף הוא "חוף אביב".
השם "חוף התופים" השתרש בעקבות להקות של מתופפים שבמשך כעשרים שנים היו ועדיין מתקבצים לתופף יחדיו בקצב אחיד, מדי יום שישי, משעות הצהריים ועד לאחר השקיעה.
לחוף היו מגיעים מבקרים רבים אחרים בימי שישי לבילוי מגוון וייחודי באופיו, שכן התופעות בחוף ייחודיות לו ואין אף חוף נוסף אחר במדינת ישראל שבו קיימות התרחשויות דומות.
מבנה החוף אף הוא שונה מהרגיל, כאשר ישנו שובר גלים היוצא מהיבשה לתוך הים ובמקביל לים ישנה מסלעה משופעת ברוחב של כ־20 מטרים.
החיבור בין המסלעה לשובר הגלים יצר רחבה מוגדרת עד לקו המים, שבה נהגו המבקרים לשהות מלבד השהייה על המסלעה ושובר הגלים עצמו.
במשך השנים הגדירה עיריית תל אביב את החוף כמותר לגולשי הגלים וכפועל יוצא ניתן לצפות בגולשים בחוף לעיתים קרובות המשתמשים בגלשנים מסוגים שונים כמו גלשני גלים וגלשני רוח.
מידי אחר הצהריים של יום שישי מגיעות לחוף להקות של מתופפים ומתקבצות לתופף יחדיו בקצב אחיד.
כיום מספר המתופפים קטן יותר ממה שהיה בעבר.
המתופפים מתופפים על תופי דג'מבה, ודרבוקות, ולרוב משולבת נגינה בגיטרות וחלילים, שירה וריקוד.
כל האפשרויות האלה נמצאו בשטח מאוד קטן על החוף עצמו בצמוד לשובר הגלים ועל שובר הגלים עצמו והמסלעה שעל החלק המזרחי המקביל לחוף.
לעיתים קרובות הבאים לחוף פרסו בדים ("לונגים"- בדים שהובאו או יובאו מהמזרח ובעיקר מהודו) על החול וישבו עליהם.
שתיית בירה לבנה הייתה נפוצה בקרב שוהי החוף וגם עישון מריחואנה היה מחזה נפוץ יחסית לכל מקום ציבורי אחר.
בחוף האווירה כפי שנתפסה על ידי רבים הייתה אווירה מיוחדת של חופש, פתיחות ורוחניות.
רבים מהמבקרים היו צעירים אשר טיילו במזרח הרחוק ובהודו בפרט וחזרו עם שפע רוחניות, תפיסה אחרת ולעיתים עם סגנון מראה מסוים, ניתן לומר "שאנטי" או "פריקי".
חלק מהמבקרים ראו בביקור השבועי בימי שישי כהקדמה מסורתית לכניסת השבת וחלק אף לקבלת שבת אלטרנטיבית.
כמו כן, האווירה הייתה מאופיינת בקבלת האחר, כל אחד באשר הוא, ללא קשר למינו, מוצאו, גילו, כיצד ביטא את רוחניותו או ממשיותו וכיוצא בזה.
המחלוקת על הבנייה בסמוך לחוף
ביוני 2015 הותקנה גדר מתכת לאורך כל החלק העליון של המסלעה ובהמשך גם על שובר הגלים שיוצא לים ועד לחלק שבו מתחיל קו המים.
הגדר בודדה את הרצועה העליונה שבה נוהגים המתופפים לשהות בשנים האחרונות, לאחר חילופי דברים עם סגנית ראש העיר הוחלט להוריד את קטע הגדר העליון שלאורך הרצועה (כ-100 מטרים) ולהשאיר רק את קטע הגדר שעל שובר הגלים הנכנס לים וזאת כך נטען, מחשש לטביעה במים במעבר לשובר הגלים.
קיים חשש בין המתופפים שלא יאפשרו להם להמשיך במסורת וחלקם אף התחיל במחאה מסוימת בדמות יצירת חולצות טי-שירט שעליהם כתוב: "לא ניתן לסגור את חוף התופים בדולפינריום" וכן במחאה על קיר הפייסבוק של עיריית תל אביב-יפו.
הריסתו של מתחם הדולפינריום והבנייה בו עתידה להתחיל בשנים הקרובות.
חוף מהסרטים 2 הוא סרט ההמשך לסרט "חוף מהסרטים".
הסרט שודר בהקרנת בכורה בערוץ דיסני בארצות הברית בתאריך ה-26 ביוני 2015. הסרט שודר ב-2 ביולי 2015 בערוץ דיסני ישראל.
בסרט מופיעים, בין השאר, רוס לינץ', מאיה מיטצ'ל, גרייס פיפס, גארט קלייטון, ג'ון דה לוקה וכריסי פיט.
יחד הם נכנסים, פיזית, לסרט שבריידי הכי אוהב, סיפור הפרברים (ראה חוף מהסרטים).
אבל שלושה חודשים כבר חלפו מהרגע שהשניים חזרו לעולמם וחופשת הקיץ נגמרת.
בבית הספר, מאק וחברתה הטובה אליסה תמיד מתמקדות בלימודים ושוקדות על ציוניהן, ובריידי וחברו דבון רק רוצים ליהנות ולגלוש - כך שבמהלך הלימודים אין לשניים זמן להיפגש.
בריידי מבטיח למאק שיגיע ליריד המכללות שבו היא נמצאת, אך שוכח אותו ולא מגיע אליו.
בנוסף, ספנסר, תלמיד בשכבה שלהם, מתחיל עם מאק ובריידי מקנא.
בריידי ומאק מחליטים שאם אין להם זמן להיות יחד עדיף שלא יהיו יחד, ונפרדים.
מאק מאבדת את השרשרת שלילה, דמות מן הסרט הקודם, נתנה לה לפני שהיא ובריידי עזבו את הסרט וזו מגיעה חזרה אל לילה.
ב"סיפור הפרברים" לילה משתעממת מלעשות כל פעם שוב ושוב את אותם הדברים ומבקשת לחוות דברים חדשים ושונים, כמו מאק.
היא מחליטה לעזוב את החוף וללכת למקום אליו מאק ובריידי הלכו.
טאנר, דמות נוספת, רץ אחריה וככה שתי הדמויות הראשיות של הסרט מוצאות את עצמן בעולם האמיתי.
בריידי ומאק מופתעים ושמחים לראות את לילה וטאנר.
לילה וטאנר מצידם מתלהבים מהעולם אליו הגיעו ונדהמים כל כך מהטכנולוגיה בזמננו שהם מחליטים שהם רוצים להישאר בהווה.
צמד הדמויות מ"סיפור הפרברים" פותח בשירים הגורמים, בכוח הקסם של הסרטים, גם לאחרים סביבם לשיר ולרקוד.
בריידי ומאק מבינים שהצמד לא יכול להישאר ומנסים להראות להם שהעולם לא מושלם כמו שהם חושבים.
לילה מתגלה כחכמה במיוחד וטאנר כטיפוס שמחפש כל הזמן ליהנות, בהקבלה למאק ובריידי.
טאנר מתחיל להשתנות כך שהוא חושב פחות על עצמו ויותר על אחרים.
החיוך שלו מפסיק לנצנץ והשיער שלו, כמו של לילה, נרטב כשמים נוגעים בו.
מאחר שלילה וטאנר לא רוצים לחזור הביתה נאלצים בריידי ומאק לספר להם שהם דמויות מסרט.
לילה, שרוצה לקבל החלטות על חייה בעצמה, מסרבת לחזור לסרט וזורקת את התליון שלה למים.
בינתיים, בסרט "סיפור הפרברים" הדמויות לא יודעות מה לעשות בלי לילה וטטנר ומנסות דברים שונים, אך דבר לא מעלים להם את התחושה שמשהו אמור לקרות.
אט אט דמויות מהסרט מתחילות להיעלם בשל המחסור בשתי הדמויות הראשיות שלו.
הדמויות ששרדו מבינות שהכל התחיל כשלילה וטאנר עזבו.
הם מוצאים את התליון של לילה ומחליטים ללכת בעקבותיה ובעקבות טאנר כדי להחזיר אותם הביתה.
כשהדמויות מגיעות לעולם האמיתי ומספרות שדמויות בבית נמחקות, כולם מבינים שאם הם לא יחזרו מיד לסרט הוא ימחק כליל.
דמויות הסרט עוזבות ובריידי ומאק הולכים לנשף בית הספר.
מסתבר שספנסר דווקא אוהב את אליסה, שמלכתחילה אהבה אותו.
אולם יחסיהם של בריידי ומאק עדיין לא משתפרים.
לפתע נכנסים לאולם הנשף החברים מ"סיפור הפרברים".
טאנר מעודד את בריידי ומראה לו שהוא טוב יותר משחשב, שהוא לא צריך לדאוג לעתיד ושהוא ומאק עוד יכולים לתקן את היחסים שלהם.
בריידי מתקן את היחסים בשיר.
דמויות הסרט, מלבד טאנר ולילה, נעלמות ואיתן השרשרת.
על מנת לאפשר להם לחזור לסרט מביאים מאק ובריידי את הגלשן של סבא של מאק, אותו גלשן עליו גלשה מאק בסרט הראשון.
עם זאת, אין גלים ולכן טנר ולילה לא יכולים לחזור.
בריידי לוקח את מאק איתו לסדנה שלו על מנת להביא את אחד הגלשנים שהמציא בעצמו והכין, גלשן עם מנוע שניתן לגלוש עליו גם כשאין גלים.
שם, רואה מאק את כל הגלשנים ומבינה שבריידי יותר עמוק משחשבה.
היא מתנצלת שגרמה לבריידי לחשוב שאינו יכול לספר לה על הגלשנים שהוא בונה ושהוא לא טוב מספיק.
יחד עם טאנר ולילה הם מדביקים את הסמל מהגלשן של סבא של מאק עם הגלשן עם המנוע.
מק'קנזי מבינה שאם לילה וטאנר לא יצליחו לחזור לסרט וייעלמו, משמעות הדבר היא שהיא ובריידי מעולם לא נפגשו והכירו.
בריידי מרגיע אותה ואומר "איך אוכל אי-פעם לשכוח אותך?".
מאק אומרת ללילה שכשהיא חוזרת לסרט הוא לא חייב להיות אותו דבר, היא יכולה לשנות אותו ולקבוע את גורלה בעצמה.
שמחה לשמוע זאת, לילה רצה לתוך המים יחד עם טאנר, בריידי והגלשן.
בריידי מנסה להפעיל את המנוע של הגלשן אך משהו לא עובד.
בריידי לא מתייאש וממשיך לנסות עד שבעזרתה של לילה המנוע מתחיל לעבוד.
טאנר ולילה עוזבים וחוזרים לסרט.
בריידי יוצא מהמים ורץ לעבר מאק, אך הוא עובר אותה ומגיע אל חברו דבון ששואל את בריידי איך הייתה שחית הלילה.
השניים ניגשים למסיבת "הצילו את החוף" שארגנה מאק, כולה בסגנון של גולשים ואופנוענים.
כשלילה וטאנר חזרו לסרט, לילה הקשיבה לעצתה של מאק ושינתה אותו.
כעת הסרט נקרא "לילה, מלכת החוף" והוא כבר אינו הסרט האהוב על בריידי אלא הסרט האהוב על מאק, שבעקבותיו למדה לגלוש.
"לילה, מלכת החוף" הצליח מאוד כשיצא בשנת 1962 בעיקר בשל המסר שלו שבנות יכולות לעשות כל מה שבנים יכולים.
בריידי לא אוהב כל כך את הסרט, לכן מאק מציעה לו שיצפה בו כשהוא מוקרן במסיבה ומבטיחה לו שאם הוא לא יאהב אותו היא תקנה לו שייק מנגו.
דבון (ריימונד אלקסנדר צ'אם ג'וניור)
ב-23 ביוני 2015 יצא הדיסק של פסקול הסרט, הנקרא (Teen Beach 2 (Original Motion Picture Soundtrack ובו כל השירים המופיעים בסרט.
שם בעברית שם באנגלית אורך מבצעים הערות 01 הקיץ הטוב ביותר Best Summer Ever 3:28 רוס לינץ', מאיה מיטשל, גארט קלייטון, גרייס פיפס, ג'ון דלוקה, ג'ורדן פישר וכריסי פיט ומולי גריי זהו השיר המסיים את הסרט "סיפור הפרברים", והשיר הפותח את הסרט "חוף מהסרטים 2".
לשיר זה יש גרסה נוספת המבוצעת על ידי איימי פאוארס ומתיו טישל.
02 בעצמי On My Own 2:25 רוס לינץ לשיר זה יש גם גרסה ארוכה יותר באורך 3:27, גם אותה מבצע.
השיר נכתב על ידי להקת R5 במיוחד עבור הסרט.
03 בדיוק איפה שאני רוצה להיות Right Where I Wanna Be 2:29 גארט קלייטון וגרייס פיפס לצורך שיר זה נעשה שימוש באפליקציית סירי (Siri) של אפל.
04 מתאהבת בך (חזרה 2) Falling For Ya (Reprise 2) 2:04 ג'ורדן פישר וכריסי פיט זוהי סצנה קומית של מריבה בין סיקט לצ'י צ'י על מי ישיר את השיר עכשיו שלילה איננה.
05 רוצה להיות איתך Wanna Be With You 2:51 ג'ורדן פישר מופיע ברקע.
06 הפוך את העצוב לחיוך Twist Your Frown Upside Down 2:58 גארט קלייטון, גרייס פיפס, רוס לינץ' ומאיה מיטשל 07 מסך הכסף Silver Screen 2:58 רוס לינץ' ומאיה מיטשל "מסך הכסף" הוא כינוי למסך קולנוע.
08 תציל אותי Rescue Me 2:34 סברינה קרפנטר מופיע ברקע.
הבהרה: סברינה קרפנטר לא משתתפת בסרט.
09 חייב להיות אני Gotta Be Me 3:53 רוס לינץ', מאיה מיטשל, גארט קלייטון, גרייס פיפס, ג'ורדן פישר וג'ון דלוקה קליפ לשיר זה פורסם על ידי חברת דיסני ב-26 באפריל 2015 כמו גם שחרור הסינגל.
לשיר יש גרסה נוספת המבוצעת על ידי צ'ארלי מייסון, חואקים פרסון, ג'ואן אלקהנס וניקלאס מולינדר.
12 מתחילים מחדש Starting Over 2:55 להקת R5 בדומה ל"החתולים הכי מגניבים בעיר" מהסרט הראשון, גם שיר זה נשמע ברקע בסוף הסרט.
שנה פרס קטגוריה המועמד תוצאה 2015 פרסי בחירת הנוער בחירת הטלוויזיה: הכוכב של הקיץ רוס לינץ' בחירת הטלוויזיה: הכוכבת של הקיץ מאיה מיטשל בחירת המוזיקה: שיר מסרט או סדרהצוות השחקנים של חוף מהסרטים 2
מבצעי הגרסה השנייה של "חייב להיות אני" הם כותבי השיר Determinate מסרט הלהיט של ערוץ דיסני "לימונד מאות'".
כמו בסרט הראשון, גם בסרט זה כל סצנות החוף צולמו בפוארטו ריקו, על אותו חוף שצולם הסרט הראשון.
רוס לינץ' ומאיה מיטשל סיפרו כי צולמה סצנה בה נשיקה בין בריידי למאק.
הנשיקה בסצנה זו, לדבריהם, לא הופיעה בתסריט ונכנסה כאלתור עקב דרישות המעריצים לאחר הסרט הראשון.
עם זאת הנשיקה לא מופיעה בסרט ועל כן, אם לא הייתה ההודעה רק ניסיון להטעות את הצופים, נראה כי זו ירדה בעריכה, כנראה על מנת לא ליצור מגבלת גיל לצפייה.
סופו של סרט זה קובע למעשה כי כל אירועי הסרט הזה והסרט הקודם "חוף מהסרטים" לא קרו מעולם.
חוף נודיסטים הוא חוף שבו המשתמשים, על פי החוק, רשאים להיות עירומים.
הרחצה בחופי נודיסטים היא לרוב מעורבת.
כמו חופים רגילים, הם בדרך כלל על קרקע ציבורית, ולפיכך כל אדם רשאי להתרחץ בחוף ללא חברות בתנועה כלשהי או השתייכות לזרם מסוים.
הרחצה בחופים אלו פתוחה לרוב לכלל, ואינה דורשת הרשמה מראש.
חופי נודיסטים עשויים להיות רשמיים (מותרים מבחינה חוקית), לא רשמיים (אסורים רשמית אך האיסור על קיומם לא נאכף), או בלתי חוקיים לחלוטין.
חופי נודיסטים מצויים לרוב בנפרד ובריחוק מחופים רגילים, בהם נדרש ביגוד.
במקרים אחרים מדובר ב"אגף" בחוף רגיל שלרוב יהיה מרוחק במרחק של כמה מאות מטרים מהחופים המוסדרים.
הסוג האחרון יותר חשוף לאוכלוסייה שאינה נטוריסטית בפרט למציצנים.
לרוב קיימים בקרבת החוף שלטים המודיעים על ייחודיות החוף, ועל העובדה כי המתרחצים בו עירומים, על מנת להתריע בפני מתרחצים שאינם נודיסטים, וכן כדי להרחיק מציצנים מן החוף.
בחופים אלו נפוצים השחייה בעירום, וכן השיזוף בעירום.
בשונה מחופים בהם מותרת הרחצה טופלס, אך קיימת חובה לכיסוי איברי המין, בחוף נודיסטים חשיפת איברים אלו מותרת.
אף על פי שבחופי נודיסטים איברי המין גלויים, פעילות מינית: אוננות ויחסי מין אסורים בהם ואף יכולים להוות עבירה פלילית.
למעט מספר יוצאים מן הכלל, המתקנים בחופים אלו הם בסיסיים ביותר: לא יהיו בהם מיטות שיזוף, אך במקרים רבים גם לא שירותים ציבוריים, מזנונים, ואף לא שירותי הצלה.
רוב חופי נודיסטים מוכרים ככאלה לאחר שנים רבות של שימוש באופן לא רשמי.
חופים רבים הם שטחי חוף לא מנוצלים אשר אומצו על ידי משתמשים מקומיים כחופי נודיסטים.
אחרים הוכרו כחופי נודיסטים על ידי הרשות המקומית.
ישנן מספר קטגוריות של חופי נודיסטים:
חופים בהם עירום הוא מומלץ, אך לא חובה.
מקרה זה נפוץ יותר כאשר החוף הוא חלקת נופש פרטית, או רכוש פרטי.
בחופים מסוג זה, רוב המתרחצים עירומים, אך לא כולם.
"ביגוד הוא אופציונלי" (כלומר, העירום מותר אך אינו בגדר חובה).
רוב החופים בדנמרק וכל החופים בנורווגיה הם מסוג זה.
החוף הפופולרי ביותר מסוג זה בארצות הברית הוא חוף האולובר במיאמי, פלורידה, בו קיימת חלקת חוף מסוג זה המוכרת על ידי מחוז מיאמי-דייד, וקיימים בה שירותי הצלה.
בסוג זה של חופים עלולות להתקיים רמות שונות של עירום, מטופלס ועד נודיזם.
חופי נודיסטים "רשמיים" הם לרוב חופים בהם העירום אומנם אינו חוקי, אך האיסור אינו נאכף בהם כלל, ורשויות מעלימות עין בעניין זה.
חופים "לא חוקיים" הם חופים בהם על המתרחצים הנודיסטים לשמור על "פרופיל נמוך", והם עלולים להתבקש לכסות עצמם, ואף להתחייב בקנס או מעצר.
"חופי טקסטיל" הם אזורים בהם הרחצה בעירום אסורה.
המונח משמש כדי להגדיר את האזור בין חופי נודיסטים לחופים רגילים.
חוף מינרל הוא חוף המצוי בחלקו המערבי של ים המלח, שהופעל כחוף ציבורי על ידי קיבוץ מצפה שלם.
מאז ה-1 בינואר 2015 נסגר החוף, לצד חוף עין גדי, בשל סכנת הבולענים, וגדרות תיל נפרסו לאורך קילומטרים רבים כדי למנוע מסקרנים להגיע לחופים.
כמו כן נסגר הספא שהופעל בחוף מינרל לטובת שיפוצים ומאז לא נפתח מסיבות בטיחותיות- בולען שנפער מתחת לספא גרם לקריסת כלל המבנים והחנייה במקום.
המקום עומד שומם ומהווה מקור סקרנות לאזרחים רבים שמסתכנים במעבר על הכביש שהוביל בעבר לספא וכעת עומד מוקף בולענים רבים משני צידיו.
הדרך חסומה בתחילתה על ידי שער עם שלטי אזהרה רבים.
חוף זבולון בהרצליה הידוע גם בשם חוף צופי ים הוא חוף ים הנמצא בהרצליה, בין בניין "הצוק" ל"מלון דניאל", למרגלות "גן גלסברג".