tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר תהליך הביקורת הציבורית, הסובייט העליון אימץ את התיקונים והתוספות בדצמבר 1988. התיקונים והתוספות שינו באופן מהותי את מערכת הבחירות והפוליטיקה.
תפקיד יושב ראש הסובייט העליון נקבע באופן רשמי והוענקו לו סמכויות ספציפיות, במיוחד מנהיגות על סדר היום החקיקתי, היכולת להוציא פקודות וסמכות פורמלית לנהל משא ומתן ולחתום על הסכמים עם ממשלות זרות וארגונים בין-לאומיים.
ועדת הפיקוח על החוקה, שהורכבה מאנשים שלא היו בוועידת נציגי העם, הוקמה וניתנה לה סמכות רשמית לבחון את חוקתיות החוקים והמעשים הנורמטיביים של הממשלה המרכזית ולהציע את השעייתם וביטולם.
תהליך הבחירות נפתח מבחינה חוקתית למועמדים מרובים, אם כי לא למועמדים רב-מפלגתיים.
גוף מחוקק - הסובייט העליון - היה אמור להתכנס לישיבות אביב וסתיו, שכל אחת מהן נמשכה שלושה עד ארבעה חודשים.
עם זאת, בניגוד לסובייט העליון הישן, הסובייט העליון החדש נבחר בעקיפין על ידי האוכלוסייה, מקרב חברי ועידת נציגי העם.
החוקה הסובייטית כללה סדרה של זכויות אזרחיות ופוליטיות.
בין אלה היו הזכויות לחופש הדיבור, חופש העיתונות, חופש ההתכנסות והזכות לחופש דת.
בנוסף, החוקה קבעה חופש ליצירה אמנותית, הגנה על המשפחה, חסינות האדם והבית והזכות לפרטיות.
בהתאם לאידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית של הממשלה, החוקה העניקה גם זכויות חברתיות וכלכליות שלא ניתנו בחוקות של חלק מהמדינות הקפיטליסטיות.
בין אלה היו הזכויות לעבודה, מנוחה ופנאי, הגנה על הבריאות, טיפול בזקנה ובמחלה, דיור, חינוך והטבות תרבותיות.
בניגוד לחוקות המערביות, החוקה הסובייטית קבעה מגבלות על זכויות פוליטיות.
סעיף 6 ביטל למעשה את האופוזיציה המפלגתית והפילוג בתוך הממשלה בכך שהעניק למפלגה הקומוניסטית את הכוח להנהיג את החברה.
סעיף 39 אפשר לממשלה לאסור על כל פעילות שהיא מחשיבה כמזיקה בכך שקבע כי "אסור שהנאה מהזכויות והחירויות של האזרחים תפגע באינטרסים של החברה או המדינה".
סעיף 59 חייב את האזרחים לציית לחוקים ולציית לסטנדרטים של החברה הסוציאליסטית כפי שנקבעו על ידי המפלגה.
הממשלה לא התייחסה לזכויות הפוליטיות והחברתיות-כלכליות שהחוקה העניקה לעם, כבלתי ניתנות לערעור.
האזרחים נהנו מזכויות רק כאשר מימוש זכויות אלה לא הפריע לאינטרסים של המדינה, ולמפלגה הקומוניסטית הסובייטית לבדה היה הכוח והסמכות לקבוע מדיניות עבור הממשלה והחברה.
לדוגמה, הזכות לחופש הביטוי הקבועה בסעיף 52 עלולה להיות מושעית אם מימוש חופש זה אינו עולה בקנה אחד עם מדיניות המפלגה.
עד לעידן הגלאסנוסט חופש הביטוי לא כלל את הזכות לבקר את השלטון.
החוקה אכן סיפקה "חופש מצפון, כלומר, הזכות להצהיר או לא להצהיר על דת כלשהי, ולנהל פולחן דתי או תעמולה אתאיסטית", ואסרה על הסתה לשנאה או עוינות מטעמים דתיים.
החוקה גם לא סיפקה מנגנונים פוליטיים ומשפטיים להגנה על זכויות.
לפיכך, החוקה חסרה ערובות מפורשות להגנה על זכויות העם.
למעשה, הסובייט העליון מעולם לא הציג תיקונים שנועדו במיוחד להגן על זכויות אדם.
כמו כן, לעם לא הייתה סמכות גבוהה יותר בתוך הממשלה שאליה הוא יכול לפנות כאשר זכויותיו הופרו.
בניגוד למערכת דמוקרטית, לא היה בית משפט לחוקה עם סמכות להבטיח שזכויות חוקתיות יישמרו בחקיקה או יכובדו על ידי הממשלה.
ברית המועצות חתמה גם על החוק הסופי של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (הסכמי הלסינקי), אשר קבע כי זכויות אדם מוכרות בין-לאומיות יכובדו במדינות החתומות, אך רק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נדון בפומבי יישור מחדש של המשפט החוקתי והמקומי עם ההתחייבויות הבין-לאומיות בנושא זכויות האדם.
סעיף 59 לחוקה קבע כי מימוש זכויותיהם של האזרחים הוא חלק בלתי נפרד מביצוע חובותיהם.
סעיפים 60 עד 69 הגדירו חובות אלה.
האזרחים נדרשו לעבוד ולשמור על משמעת עבודה.
הקוד המשפטי הכריז על השתמטות מעבודה כפשע של "טפילות" וקבע עונש על כך.
החוקה גם חייבה את האזרחים להגן על הרכוש הסוציאליסטי ולהתנגד לשחיתות.
כל האזרחים שירתו בצבא כחובה לשמור ו"להגביר את כוחה ויוקרתה של המדינה הסובייטית".
הפרת חובה זו נחשבה ל"בגידה במולדת ומהפשעים החמורים ביותר".
לבסוף, החוקה דרשה מההורים להכשיר את ילדיהם לעבודה מועילה מבחינה חברתית ולגדל אותם להיות חברים ראויים בחברה הסוציאליסטית.
החוקה וחקיקה אחרת הגנו על האזרחות הסובייטית ואכפו אותה.
חקיקה בנושא אזרחות העניקה זכויות אזרחות שוות למתאזרחים כמו גם לילידי הארץ.
החוקים גם קבעו כי אזרחים אינם יכולים לוותר על אזרחותם באופן חופשי.
האזרחים נדרשו להגיש בקשה לאישור מנשיאות הסובייט העליון, שיכלה לדחות את הבקשה אם המבקש לא סיים את שירותו הצבאי, לא היה לו תפקיד שיפוטי או היה אחראי על בני משפחתו.
בנוסף, הנשיאות יכולה לסרב לבקשה להגנה על הביטחון הלאומי, או לשלול אזרחות בגין השמצת ברית המועצות או מעשים הפוגעים ביוקרה או בביטחון הלאומי.
חוקת בלגיה (בהולנדית: Belgische Grondwet; צרפתית: Constitution belge; גרמנית: Verfassung Belgiens) מתוארכת לשנת 1831. מאז, בלגיה היא מונרכיה פרלמנטרית המיישמת את עקרונות האחריות המיניסטריאלית למדיניות הממשלה ואת עקרונות הפרדת הרשויות.
השינוי הגדול האחרון בחוקה היה הכנסת בית הדין לבוררות, שסמכויותיו הורחבו על ידי חוק מיוחד משנת 2003. הוא התפתח לבית משפט חוקתי, ובמאי 2007 הוא הוגדר רשמית ככזה.
לבית משפט זה הסמכות לבחון האם חוק או צו עומדים בדרישות החוקה.
החוקה הבלגית של 1831 נוצרה בעקבות פרישתה של בלגיה מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה במהלך המהפכה הבלגית.
לאחר הצלחתה הראשונית של המהפכה, התכנס קונגרס לאומי נבחר בנובמבר 1830 כדי לגבש מבנה פוליטי ושלטוני למדינה החדשה.
חברי הקונגרס הלאומי שיקפו מגוון אידיאלים פוליטיים, והתוצאה הייתה פשרה ששילבה היבטים ליברליים עם אתוס שמרני.
החוקה קיבלה השראה מהחוקות הצרפתיות של 1791, 1814 ו-1830, החוקה ההולנדית של 1814 ומעקרונות חוקתיים אנגליים.
בלגיה הוקמה כמונרכיה חוקתית עם בית מחוקקים דו-ביתי.
הסמכויות הופרדו בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
החוקה הבטיחה את חופש הביטוי, החינוך, הדת והעיתונות, אם כי זכות הבחירה הוגבלה על ידי סף של רכוש נדרש.
אף על פי שהייתה ליברלית במובנים רבים, החוקה הציבה את הכנסייה הקתולית בעמדה מועדפת.
טיוטת המסמך הושלמה ב-7 בפברואר 1831.
החוקה של 1831 קבעה במקור את בלגיה כמדינה יחידה המאורגנת בשלוש רמות: רמה לאומית, מחוזות ועיריות.
עיצבה מחדש את המערכת הפוליטית הבלגית למודל פדרלי, כולל ביצוע תיקונים משמעותיים במסמך המקורי.
הגרסה הרשמית של החוקה משנת 1831 נכתבה בצרפתית והייתה מובנת רק לחלק מהאוכלוסייה.
גרסה רשמית בהולנדית אומצה רק בשנת 1967. עד אז, הנוסח ההולנדי היה רק תרגום ללא ערך משפטי.
מאז 1991 קיימת גם גרסה גרמנית רשמית של החוקה.
המסמך החוקתי המקורי נמצא כיום בארכיון הפרלמנט הפדרלי הבלגי.
בשנת 2020, שני חוקרים טענו כי המסמך אוחסן בתנאים ירודים והעלה אבק בארון במזכירות הפרלמנט.
מאז 1993, הסעיף הראשון בחוקה קובע כי בלגיה היא מדינה פדרלית המורכבת מקהילות ואזורים.
משמעות הדבר היא שישנם שני סוגים של ישויות מבוזרות באותה רמה, כאשר אף אחת מהן אינה מקבלת עדיפות על פני השנייה.
סעיף 2 מחלק את בלגיה לשלוש קהילות: הקהילה הפלמית, הקהילה הצרפתית והקהילה דוברת הגרמנית, בעוד שסעיף 3 מחלק את המדינה לשלושה אזורים: , ולוניה ומחוז בריסל.
סעיף 4 מחלק את בלגיה לארבעה אזורי שפה: אזור השפה ההולנדית, אזור השפה הצרפתית, האזור הדו-לשוני (צרפתית והולנדית) של בירת בריסל ואזור השפה הגרמנית.
כל עירייה בממלכה היא חלק מאחד מארבעת אזורי השפה הללו בלבד.
ניתן לשנות או לתקן את גבולות אזורי השפה רק על ידי חוק הנתמך על ידי רוב ספציפי של כל קבוצת שפה בכל בית.
סעיף 5 מחלק את המחוז הפלמי ואת המחוז הוולוני לחמש פרובינציות כל אחד, וצופה חלוקות פרובינציאליות אפשריות עתידיות של השטח הבלגי.
סעיפים 6–7 קובעים כי ניתן לחלק את הפרובינציות רק על פי חוק.
וכך גם ניתן לשנות או לתקן את גבולות המדינה, הפרובינציות והרשויות המקומיות רק על פי חוק.
בשנת 2007, הוכנס לחוקה הבלגית סעיף שכותרתו "יעדי מדיניות כלליים של בלגיה הפדרלית, הקהילות והאזורים", אשר עד כה כולל סעיף אחד בלבד הקובע כי "במימוש סמכויותיהם, המדינה הפדרלית, הקהילות והאזורים ישאפו להשגת יעדי פיתוח בר-קיימא בממדים החברתיים, הכלכליים והסביבתיים, תוך התחשבות בסולידריות בין הדורות".
החלק השני של החוקה הבלגית מפרט מספר זכויות וחירויות.
אף על פי שהחוקה מדברת על זכויותיהם של הבלגים, באופן עקרוני הן חלות על כל האנשים הנמצאים על אדמת בלגיה.
בנוסף לזכויות הללו, הבלגים נהנים גם מהזכויות המעוגנות באמנה האירופית לזכויות אדם.
סעיפים 8 ו-9 קובעים כיצד ניתן להשיג אזרחות בלגית.
סעיף 8 קובע גם כי החוק יכול להעניק את הזכות להצביע בבחירות לאזרחי האיחוד האירופי שאינם בעלי אזרחות בלגית, בהתאם להתחייבויותיה הבין-לאומיות והעל-לאומיות של בלגיה, ולאזרחים שאינם אזרחי האיחוד האירופי.
סעיף 9 קובע כי התאזרחות יכולה להינתן רק על ידי הרשות המחוקקת הפדרלית, אולם סעיף 74 לחוקה קובע כי רק בית הנבחרים, ולא הסנאט, יכול להעניק התאזרחות.
סעיף 10 קובע כי כל הבלגים שווים בפני החוק.
סעיף 11 קובע כי יש להבטיח את כל הזכויות והחירויות ללא אפליה.
סעיף 12 מבטיח את חירות האדם וקובע כי לא ניתן להעמיד לדין אדם אלא במקרים שנקבעו בחוק ובהתאם להליכים שנקבעו בחוק.
סעיף 13 קובע כי לכל אחד יש את הזכות לפנות לבית המשפט.
סעיף 14 מבטיח את יישום עקרון nulla poena sine lege ובנספח לסעיך זה נקבע כי "עונש המוות בוטל".
סעיף 15 לחוקה קובע כי בית מגוריו של אדם מוגן וכי חיפוש יכולים להתקיים רק במקרים ובדרך שנקבעו בחוק.
סעיף 16 קובע כי אין לשלול מאדם את רכושו אלא כאשר הדבר הוא לטובת הציבור, במקרים ובדרך שנקבעו בחוק, וכי יש לשלם פיצוי הוגן ומראש.
סעיף 17 קובע כי לא ניתן להטיל את עונש חילוט (כל) הנכסים.
סעיף 18 קובע עוד כי עונש מבוטל, וכי לא ניתן להחזירו לתוקף.
סעיפים 19 עד 21 מבטיחים את חופש הדת.
סעיף 19 מבטיח גם את חופש הביטוי בכך שהוא קובע שלכל אדם יש את הזכות להביע את דעתו בחופשיות.
עם זאת, הסעיף קובע גם כי ניתן להעניש על ניצול לרעה של החירויות האלה, עיקרון המיושם באופן שנוי במחלוקת בחוק הכחשת השואה הבלגי, שקבע כי "הכחשה, מזעור, הצדקה או תמיכה בפומבי ברצח העם שביצע המשטר הנאציונל-סוציאליסטי הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה" היא עבירה.
סעיף 22 קובע כי לכל אדם יש את הזכות לכבוד בחייו הפרטיים ובחיי משפחתו.
חריגים יכולים להיקבע רק בחוק.
בתוספת לסעיף נקבע כי לכל ילד יש את הזכות לכבוד ול"שלמותו המוסרית, הפיזית, הנפשית והמינית".
סעיף 23 מגן על הזכות לחיות חיים בהתאם לכבוד האדם.
זכות זו כוללת באופן ספציפי את הזכויות הבאות:
הזכות לעבודה ולבחירת תעסוקה חופשית, במסגרת מדיניות תעסוקה שמטרתה להבטיח רמת תעסוקה יציבה וגבוהה, לתנאי עבודה הוגנים ושכר הוגן, כמו גם הזכות למידע, התייעצות ומשא ומתן קיבוצי.
הזכות לביטחון סוציאלי, לשירותי בריאות ולסיוע סוציאלי, רפואי ומשפטי.
הזכות להגנה על סביבה בריאה.
סעיף 24 מגן על חופש החינוך ועל זכות ההורים לבחור.
הוא קובע גם כי על הקהילה לספק חינוך נייטרלי, וכי נייטרליות זו כוללת, בין היתר, את כיבוד השקפותיהם הפילוסופיות, האידאולוגיות והדתיות של הורים ותלמידים.
הפסקה השלישית של סעיף זה קובעת כי לכל אדם יש את הזכות לחינוך, תוך כיבוד זכויות וחירויות יסוד, וכי החינוך יהיה חינם בשלבי החובה שלו (בבלגיה, חינוך חובה הוא עד גיל 18).
סעיף 25 לחוקה מבטיח את חופש העיתונות וקובע כי לעולם לא תוקם צנזורה.
סעיף 26 מגן על חופש ההתאספות בכך שהוא קובע כי לכל אחד יש את הזכות להתאסף בדרכי שלום וללא נשק.
סעיף 27 מבטיח את חופש ההתאגדות.
סעיף 28 מבטיח את הזכות לעתור לרשויות הציבוריות.
סעיף 29 קובע כי סודיות מכתבים אינה ניתנת לפגיעה.
סעיף 30 קובע כי השימוש בשפות המדוברות בבלגיה הוא חופשי.
כמו כן, הוא קובע כי השימוש בשפה מסוימת יכול להיות כפוי רק על פי חוק ורק עבור הליכים ופעולות של רשויות ציבוריות ועבור הליכים משפטיים.
סעיף 31 לחוקה קובע כי לא נדרש אישור מראש כדי להעמיד לדין עובדי מדינה בגין פעולות מנהליות.
סעיף 32 קובע כי לכל אדם יש את הזכות לעיין בכל מסמך מנהלי ולקבל עותק שלו, למעט מה שנקבע בחוק או בצו.
מאז 2003, בית הדין לבוררות בבלגיה, הידוע כיום כבית המשפט החוקתי, יכול לבחון האם חוקים, צווים או תקנות תואמים את החוקה.
בעת פירוש הזכויות המפורטות בחוקה, בית המשפט החוקתי מיישם גם את האמנה האירופית לזכויות אדם, על מנת למנוע פרשנויות שונות של אותם עקרונות.
החלק השלישי של חוקת בלגיה מורכב מסעיפים 33 עד 166 ומחולק לשמונה פרקים, ובו מתוארת שיטת הממשל הבלגית, בהתאם לעקרון הפרדת הרשויות.
סעיף 34 קובע כי ניתן לייחס למוסדות ציבור בין-לאומיים סמכויות או אחריות מסוימות על פי אמנה או חוק.
דבר זה מתייחס, בין היתר, לחברותה של בלגיה באיחוד האירופי.
סעיף 36 מעניק את סמכות החקיקה הפדרלית למלך, לבית הנבחרים ולסנאט.
אף על פי שהוא קובע כי סמכות החקיקה הפדרלית חייבת להיות מופעלת במשותף על ידי שלושת מרכיביה, בפועל רק הפרלמנט הפדרלי, המורכב מבית הנבחרים והסנאט, מפעיל את סמכות החקיקה הפדרלית.
עם זאת, חוקים עדיין דורשים את חתימת המלך.
סעיף 37 מעניק את הסמכות המבצעת הפדרלית למלך, אך בפועל היא מופעלת על ידי הממשלה הפדרלית.
סעיפים 38 ו-39 מגדירים את הסמכויות והאחריות של הקהילות והאזורים.
סעיף 38 קובע כי לכל קהילה יש את הסמכויות המוענקות לה על ידי החוקה או על ידי חוקים שאומצו בהתאם לחוקה.
סעיף 39 קובע כי חוק שאומץ ברוב מיוחס יכול להקצות סמכויות לגופים האזוריים שהוא מקים.
סעיף 40 מעניק את הסמכות השיפוטית לבתי המשפט וקובע כי פסיקותיהם והחלטותיהם יבוצעו בשם המלך.
החוקה קובעת את הרכב הפרלמנט הפדרלי הדו-ביתי, המורכב מבית הנבחרים ומהסנאט.
החברים נבחרים ישירות על ידי כל אזרחי בלגיה שגילם לפחות 18 ובתנאי שאינם מצויים באחת מהקטגוריות שנקבעו בחוק והמונעות מהם להיבחר.
סעיף 61 קובע כי לכל בוחר יש קול אחד בלבד.
באופן עקרוני, מתקיימות בחירות פדרליות כל 4 שנים, אך ייתכן שהפרלמנט הפדרלי יפוזר מוקדם ולכן יתקיימו בחירות מוקדמות.
על מנת להיות זכאי להיבחר, על האדם להיות בעל אזרחות בלגית, ליהנות מזכויות אזרחיות ופוליטיות מלאות, להיות בן 21 לפחות ולהיות תושב בלגיה.
סעיף 74 קובע את המקרים בהם סמכות החקיקה הפדרלית מופעלת רק על ידי המלך ובית הנבחרים, ולא על ידי הסנאט.
סעיף 75 קובע כי לכל סניף של הרשות המחוקקת הפדרלית יש זכות יוזמה.
משמעות הדבר היא שגם לחברי בית הנבחרים או הסנאט וגם למלך, יש את הזכות להציע הצעות חוק.
סעיף 77 קובע את העניינים שבהם לבית הנבחרים ולסנאט יש סמכות שווה.
סעיפים 78 עד 83 מתארים את ההליך הפרלמנטרי ואת היחסים בין שני חלקי הפרלמנט הפדרלי.
החוקה קובעת את המלוכה, את סדר הירושה לכתר הבלגי והוראות בנוגע לעוצרות.
כמו כן היא קובעת את הממשלה הפדרלית ואת שיטת מינוי חבריה, ואת סמכויותיו החוקתיות של המלך, אשר בפועל מופעלות על ידי הממשלה הפדרלית.
סעיף 85 קובע כי סמכויותיו החוקתיות של המלך הן תורשתיות החל מלאופולד הראשון, מלך הבלגים, על פי צו בכורה.
עם זאת, ישנו סעיף הקובע כי סעיף 85 כפי שהוא הנוכחי יחול לראשונה על אלברט השני, מלך הבלגים, מה שאומר שצאצאיו של המלך אלברט השני ומלכים מאוחרים יותר נמצאים בסדר הירושה לכס המלכות הבלגי, בעוד שצאצאיהם של כל מלכי בלגיה הקודמים אינם מועמדים לכס המלכות.
סעיף מעבר זה הוכנס כדי להסדיר את המעבר מהחוק הסאלי, שאסר על נשים וצאצאיהן לעלות לכס המלכות והיה בתוקף עד 1991.
סעיף 85 קובע עוד כי צאצא של לאופולד שנישא ללא הסכמת המלך, או הסכמתם של אלו המפעילים את סמכויות המלך במקרים הקבועים בחוקה, מאבד את זכויותיו לכתר.
כמו כן, הוא קובע כי אלו המאבדים את זכותם לכתר באופן זה, יוכלו לחזור לסדר הירושה בהסכמת שני בתי הפרלמנט.
בהמשך, הוכנסה הוראת מעבר הקובעת כי נישואיהם של אסטריד, נסיכת בלגיה והנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ייחשבו ככאלה שקיבלו הסכמה כזו.
הוראה זו נוספה משום שנישואיהם התקיימו בשנת 1984, לפני שנשים נכללו בשושלת הירושה, אך נישואיהם לא דרשו את הסכמת המלך באותה עת.
סעיף 86 קובע כי אם אין צאצאים של המלך לאופולד הראשון, אזי המלך יכול למנות יורש בהסכמת שני בתי הפרלמנט.
הסכמה זו אינה ניתנת אלא אם כן נוכחים מניין חוקי של לפחות שני שלישים מחבריו ולפחות שני שלישים מהקולות שהצביעו בעד.
במקרה שלא מונה יורש באופן זה, כס המלוכה פנוי.
סעיף 95 קובע כי אם כס המלוכה פנוי, אזי בתי המלוכה המאוחדים יתכנסו כדי למלא באופן זמני את תפקיד העוצר.
לאחר מכן, יש לקיים בחירות פדרליות והפרלמנט הפדרלי הנבחר החדש חייב להתכנס תוך חודשיים כדי למלא לצמיתות את המשרה הפנויה.
על הפרלמנט לדאוג גם לתואר העוצר בשני מקרים נוספים, בהתאם לסעיפים 92 ו-93: אם יורש העצר הוא קטין או אם המלך אינו מסוגל למלוך.
בשני המקרים, על הפרלמנט לקבוע גם הוראות בנוגע לאפוטרופסות.
סעיף 94 קובע כי ניתן להעניק את תפקיד העוצר רק לאדם אחד וכי העוצר יכול להיכנס לתפקידו רק לאחר שנשבע את אותה שבועה חוקתית שעל המלך לשאת לפני שיוכל לעלות לכס המלוכה.
סעיף 93 קובע גם כי על השרים לקבוע את חוסר היכולת למלוך ולאחר מכן לכנס את הפרלמנט.
סעיף 90 קובע כי עם מות המלך, על הפרלמנט להתכנס לא יאוחר מעשרה ימים לאחר מותו.
כמו כן, הוא קובע כי בין מות המלך לבין שבועת יורשו או העוצר, סמכויותיו החוקתיות של המלך מופעלות על ידי מועצת השרים, בשם העם הבלגי.
סעיפים 90 ו-93, הנוגעים לחוסר היכולת למלוך, יושמו באופן שנוי במחלוקת בשנת 1990 במהלך מה שנקרא "שאלת ההפלות", שהתעוררה כאשר בודואן, מלך הבלגים סירב לחתום על הצעת חוק שהכשירה את חוקי ההפלות של בלגיה, בנימוק של אמונה דתית.
ממשלת בלגיה הכריזה ב-4 באפריל 1990 שהוא אינו מסוגל למלוך והשרים חתמו ופרסמו את הצעת החוק במקומו.
בהתאם לסעיף 87 לחוקה, המלך אינו יכול להיות ראש מדינה של מדינה אחרת בו זמנית ללא הסכמת שני בתי הפרלמנט הפדרלי.
איחוד פרסונלי אפשרי רק באישור שני שלישים מהקולות שניתנו בשני בתי הפרלמנט, וחייב להיות בנוכחות של שני שלישים מחברי הבית כדי שהאישור יהיה תקף.
סעיף זה היה בשימוש פעם אחת בלבד, בשנת 1885, כאשר לאופולד השני, מלך הבלגים הפך גם לשליט הריבון של מדינת קונגו החופשית.
סעיף 96 קובע כי המלך ממנה ומפטר את שריו.
כמו כן, הוא קובע כי על הממשלה הפדרלית להגיש את התפטרותה למלך כאשר בית הנבחרים, ברוב מוחלט של חבריו, מאמץ הצעת אי-אמון קונסטרוקטיבית המציגה יורש לראש הממשלה.
לאחר מכן, המלך ממנה את היורש המוצע.
במקרה כזה, ראש הממשלה החדש נכנס לתפקידו ברגע שהממשלה הפדרלית החדשה נשבעת.
סעיפים 97 עד 99 מכילים הוראות בנוגע לחברות בממשלה הפדרלית.
סעיף 97 קובע כי רק אזרחים בלגים יכולים להיות שרים וסעיף 98 קובע כי אף חבר במשפחת המלוכה הבלגית לא יכול להיות שר.
סעיף 99 קובע כי מועצת השרים לא יכולה לכלול יותר מ-15 חברים וכי מועצת השרים חייבת לכלול מספר חברים דוברי הולנדית כמספר החברים דוברי הצרפתית, למעט ראש הממשלה.
סעיף 105 קובע במפורש כי למלך אין סמכויות מלבד אלו המיוחסות לו במפורש על ידי החוקה והחוקים שאומצו מכוחה.
סעיף זה קובע את העיקרון כי לרשות המבצעת אין סמכויות מלבד אלו המיוחסות לה על ידי הרשות המחוקקת.
סעיף 106 קובע כי מעשי המלך אינם תקפים אלא אם כן חתום עליהם גם שר.
משמעות הדבר היא שבעוד למלך יש סמכות ביצועית, הוא אינו אחראי פוליטית למימושה.
במקום זאת, עליו לממש אותה באמצעות השרים, כאשר השר החותם נוטל על עצמו אחריות פוליטית על הפעולה.
זוהי תוצאה ישירה של החסינות האישית של המלך, אשר נקבעה בסעיף 88, ועקרון האחריות המיניסטריאלית, אשר נקבע בסעיף 101. לדוגמה, כאשר ממשלה חדשה נכנסת לתפקיד, ראש הממשלה היוצא חותם על חוק המינוי של ראש הממשלה החדש, אשר לאחר מכן חותם מנגד על חוק ההתפטרות של קודמו.
סעיף 115 מקים את הפרלמנט הפלמי, הפרלמנט של הקהילה הצרפתית ו.
הוא קובע עוד כי יהיה פרלמנט לכל מחוז, וכתוצאה מכך נוצרו הפרלמנט של ולוניה ו.
הפרלמנט הפלמי מפעיל הן את סמכויות הפרלמנט של הקהילה הפלמית והן את סמכויות הפרלמנט של המחוז הפלמי.
סעיף 116 קובע כי הפרלמנטים הקהילתיים והאזוריים מורכבים מחברים נבחרים.
חברי פרלמנט קהילתי חייבים להיבחר ישירות לפרלמנט הקהילתי או לפרלמנט אזורי, כפי שקורה בפרלמנט של הקהילה הצרפתית, וכך גם לגבי הפרלמנטים האזוריים.
חברי הפרלמנטים הקהילתיים והאזוריים נבחרים לתקופת כהונה של 5 שנים, ובהתאם לסעיף 117 לחוקה, הבחירות האלו חייבות להתקיים במקביל לבחירות לפרלמנט האירופי, אלא אם כן נקבע אחרת בחוק מיוחד.
סעיף 119 קובע כי חבר פרלמנט של קהילה או אזור אינו יכול להיות חבר בפרלמנט הפדרלי בו זמנית, היוצא מן הכלל היחיד הם סנאטורי הקהילה המייצגים את הפרלמנט של הקהילה או האזור שלהם בסנאט.
סעיף 120 מעניק לחברי הפרלמנטים הקהילתיים והאזוריים את אותה חסינות פרלמנטרית כמו לחברי הפרלמנט הפדרלי.
סעיף 121 מקים את , וממשלת הקהילה דוברת הגרמנית וקובע כי לכל אזור תהיה גם ממשלה.
חברי כל קהילה או ממשלה אזורית נבחרים על ידי הפרלמנט שלה.
סעיף 127 קובע כי הפרלמנט הפלמי והפרלמנט של הקהילה הצרפתית אחראים לענייני תרבות וחינוך, אולם הקהילות, בכל הנוגע לחינוך, אינן אחראיות לקביעת גיל תחילת וסיומו של חינוך חובה, תנאי המינימום להענקת תארים ופנסיות.
סעיף 128 קובע כי הפרלמנט הפלמי והפרלמנט של הקהילה הצרפתית אחראים לעניינים הקשורים לפרט.
בנוסף, הפרלמנט הפלמי והפרלמנט של הקהילה הצרפתית אחראים גם לשיתוף הפעולה בין הקהילות ויש להם את הסמכות לערוך אמנות בנוגע לסמכויותיהן.
בהתאם לסעיף 129, הפרלמנט הפלמי והפרלמנט של הקהילה הצרפתית אחראים גם על חקיקה הנוגעת לשימוש בשפות במנהל ובניהול עסקים רשמיים, בחינוך וביחסים בין מעסיקים לעובדיהם, במסגרת מגבלות מסוימות.
הם אינם יכולים לחוקק חקיקה הנוגעת לשימוש בשפות במקרים בהם הפרלמנט הפדרלי אחראי, רשויות מקומיות בעלות מתקנים לשוניים, שירותים מסוימים ומוסדות פדרליים ובין-לאומיים.
סעיף 130 קובע כי הפרלמנט של הקהילה דוברת הגרמנית אחראי על ענייני תרבות, ענייני הפרט, חינוך, במסגרת אותן מגבלות כמו הפרלמנטים הקהילתיים האחרים, שיתוף הפעולה בין הקהילות ושיתוף פעולה בין-לאומי, לרבות הסמכות לכרות אמנות בנוגע לסמכויותיו, והשימוש בשפות בחינוך.
שלא כמו בקהילות אחרות, החוקים הנוגעים לסמכויות הקהילה דוברת הגרמנית אינם דורשים רוב מיוחד בפרלמנט הפדרלי.
החוקה גם מסדירה את מעמדה של הרשות השופטת, מגדירה את חלוקת הסמכויות בין הרשויות ואת בית המשפט החוקתי וסמכויותיו.
סעיף 143 קובע כי המדינה הפדרלית, הקהילות, האזורים והוועדה הקהילתית המשותפת, בעת מימוש סמכויותיהם, חייבים לשמור על נאמנותם הפדרלית.
סעיף 147 מקים את בית המשפט לערעורים.
סעיף 150 קובע את השימוש בחבר מושבעים לעבירות פליליות, עבירות פוליטיות ועבירות הקשורות לעיתונות.
בשנת 1999, סעיף זה תוקן כך שיכלול סעיף לפיו "עבירות הקשורות לעיתונות בהשראת גזענות או שנאת זרים" אינן נשפטות על ידי חבר מושבעים.
סעיף 151 קובע את מועצת המשפט העליונה ואת אופן מינוי השופטים.
סעיף 156 קובע חמישה בתי משפט לערעורים.
סעיף 157 קובע כי ניתן להקים בתי משפט צבאיים בזמן מלחמה.
הוא קובע גם כי ישנם בתי משפט מסחריים, בתי משפט לעבודה ובתי דין לבקשת עונשים.
סעיפים 160 ו-161 מגדירים את מועצת המדינה.
החלק האחרון בחוקה מתאר את מוסדות המחוזות והערים של בלגיה.
סעיף 162 קובע את עקרונות ארגון המוסדות המחוזיים והעירוניים, כגון בחירה ישירה של חברי המועצות המחוזיות והעירוניות.
סעיף 165 קובע כי החוק יכול ליצור אגודות ופדרציות של עיריות ומתאר את תפקודן.
הרשות המחוקקת הפדרלית, המורכבת מהמלך ומהפרלמנט, יכולה לתקן את החוקה הבלגית.
תהליך התיקון מוסדר בחוקה עצמה.
על מנת לתקן את החוקה, הרשות המחוקקת חייבת להצהיר כי ישנן סיבות לתיקון החוקה, בהתאם לסעיף 195 של החוקה.
הדבר נעשה באמצעות שתי הצהרות, אחת שמאושרת על ידי בית הנבחרים והסנאט, ואחת שנחתמה על ידי המלך והממשלה הפדרלית.
בעקבות הכרזה כזו, הפרלמנט מפוזר אוטומטית וחייבות להתקיים בחירות פדרליות.
לאחר הבחירות, הפרלמנט החדש יכול לתקן את הסעיפים שהוכרזו כניתנים לתיקון.
אף אחד מהבתים אינו יכול לדון בתיקונים לחוקה אלא אם כן לפחות שני שלישים מחבריו נוכחים, וניתן לתקן את החוקה רק אם לפחות שני שלישים מקולות המצביעים תומכים בתיקון.
ישנן הגבלות נוספות על סמכותו של הפרלמנט הפדרלי לתקן את החוקה.
סעיף 196 לחוקה קובע כי לא ניתן ליזום או להמשיך בתהליך לתיקון החוקה בעתות מלחמה או כאשר הפרלמנט אינו יכול להתכנס בחופשיות בבלגיה.
סעיף 197 קובע כי לא ניתן לתקן את ההוראות הנוגעות לסמכויות החוקתיות של המלך במהלך כהונת עוצר.
ההליך לשינוי ואיחוד מבנה החוקה הבלגית, תת-הסעיפים והסעיפים שלה נקרא תיאום.
הוא שימש רק פעם אחת בהיסטוריה הבלגית, בשנת 1993, כאשר הוחלט לפרסם גרסה מאוחדת של החוקה כולה בכתב העת הרשמי של בלגיה.
גרסה מתואמת הוצעה לפרלמנט הפדרלי על ידי הממשלה הפדרלית ב-25 ביוני 1993, היא אודרה על ידי בית הנבחרים ב-20 בינואר 1994, ועל ידי הסנאט ב-3 בפברואר 1994. נוסח מתואם זה פורסם בכתב העת הרשמי של בלגיה ב-17 בפברואר 1994.
חוקת קונפדרציית המדינות של אמריקה היא החוקה שאומצה ב-11 במרץ 1861 על ידי קונפדרציית המדינות של אמריקה והייתה בתוקף עד תום מלחמת האזרחים האמריקנית.
קדמה לה חוקה זמנית, ששררה בין 8 בפברואר ל-11 במרץ 1861.
חוקת הקונפדרציה זהה ברובה הגדול לחוקת ארצות הברית.
עיקר ההבדל בין שני המסמכים מתבטא בדגש ששמה החוקה הקונפדרטיבית על זכויות המדינות הבודדות ובכך שהיא תומכת במפורש במוסד העבדות ומבצרת את קיומו.
מעבר להבדלים חדים אלה, ישנם מספר הבדלים בולטים פחות אך ראויים לציון, משום שהם שופכים אור על מהות הסכסוך בין מדינות הדרום לשאר האיחוד.
ניתוח ההבדלים מראה שהמחלוקת המהותית והעמוקה בין הצדדים הניצים במלחמת האזרחים נסובה סביב סוגיות כלכליות ומידת הכח שראוי לתת לממשלה הפדרלית - ולאו דווקא סביב נושא העבדות שתפס את מרבית הכותרות.
תמצית השינויים ביחס לחוקת ארצות הברית
החוקה הקונפדרטיבית מגנה במפורש על הזכות לבעלות על עבדים שחורים, בכל מדינה וטריטוריה של הקונפדרציה.
נאסר יבוא של עבדים חדשים, בדומה לחוקת ארצות הברית (החל מ-1808).
מספר מניעים עמדו מאחורי איסור זה, ביניהם הרצון למצוא חן בעיני המעצמות האירופיות ובריטניה בראשן, כמו גם הרצון למשוך את וירג'יניה ומרילנד, שעוד לא הצטרפו לקונפדרציה, ושבהן פעל סחר עבדים פנימי בהיקף נרחב.
נשיא הקונפדרציה נבחר לכהונה בודדת בת שש שנים.
חוקת ארצות הברית לא הגבילה בזמנו את מספר הכהונות של הנשיא, בנות ארבע שנים כל אחת, אולם באופן מסורתי לא היה נהוג לרוץ לכהונה שלישית.
בסמכותו של הנשיא להטיל וטו על סעיפים בודדים של הקצבות מתוך חוק, ולא רק על חוקים שלמים.
כל התיקון מהראשון עד השמיני לחוקת ארצות הברית, המצויים בתוך מגילת הזכויות, נכללים בחוקה הקונפדרטיבית גופא.
מספר שינויים טכניים ובכללם מספור הפסקאות בתוך פרקי החוקה, שימוש מודרני יותר באותיות גדולות, והחלפת מופעי הביטוי "ארצות הברית" ב"ארצות הקונפדרציה".
המבוא לחוקה הקונפדרטיבית הוסיף את הביטוי "כל מדינה בתוקף ריבונותה ואופייה העצמאי", לאחר הפתיח "אנו, בני ארצות הברית".
במקום "איחוד שלם יותר" נאמר "ממשל פדרלי קבוע".
כמו כן התווסף הביטוי הדתי "בקריאה לחסדו ולהכוונתו של האל הכול יכול".
אחד מהשינויים המהותיים ביותר, הוא ההשמטה של סמכות הקונגרס להטיל מיסים על מנת לספק רווחה כללית (General Welfare) למדינות.
הביטוי הזה שימש (ועדיין משמש היום) כהצדקה של כל מיני הוצאות של הממשל הפדרלי, כמעט ללא הגבלה.
מייסדי הקונפדרציה ראו לנכון להגביל את גביית המיסים של הממשל הפדרלי למה שדרוש להגנתן המשותפת של המדינות, להחזר חובות הממשל ולניהול הממשל עצמו.
נשללה זכות ההצבעה ממי שאינו אזרח המדינות.
לבתי המחוקקים של המדינות השונות ניתנה הזכות, שאין לה מקבילה בחוקת ארצות הברית, להדיח את נושאי המשרות הפדרליות במדינותיהם.
הליך קל יותר של העברת תיקונים לחוקה, ברוב של שני שלישים במקום שלושה רבעים.
החוקה הקונפדרטיבית תומכת בפירוש בסחר חופשי, אוסרת על הממשל הפדרלי לתת תמריצים ליצוא (bounty) או להטיל מכסים כדי להגן על תעשיות ספציפיות.
הקצאות הקונגרס חייבות להיות חתומות לסכום כסף מדויק, כדי למנוע את המצב המוכר של עלויות בלתי צפויות שמאושרות מראש ללא פיקוח.
נאסר על הקונגרס להקצות כספים ל"שיפורים פנימיים", שם קוד ידוע לכספים שהועברו לשימושם הפרטי של אזורים מסוימים.
כל הוצאה של הממשל הפדרלי נדרשה להיות לטובת הכלל, במקום קבוצת לחץ כזו או אחרת.
נאסר על הקונגרס לחוקק חוקי "כלבו", אלא כל חוק חייב לעסוק בנושא ספציפי אחד המצוין בכותרתו.
בולט בהיעדרו בחוקה הקונפדרטיבית, הוא אזכור מפורש של הזכות של כל מדינה לפרוש מהאיחוד (secession) כרצונה.
בעקבות הוויכוח המשפטי החריף בין הדרום לצפון, האם מותר או אסור למדינה לפרוש מארצות הברית (דבר שלא הוזכר בחוקה המקורית לכאן או לכאן), ניתן היה לצפות שתומכי זכות הפרישה יפתרו את העניין אחת ולתמיד על ידי תמיכה מפורשת בזכות זו, כפי שנהגו בעניין העבדות.
ההסבר המקובל לכך שמנסחי החוקה הקונפדרטיבית נמנעו מלהכניס את זכות הפרישה, היא חוסר הרצון שלהם להחליש את העמדה שנקטו כאשר פרשו מהאיחוד ב-1860-1861. לו היו מוסיפים סעיף המאשר את זכות הפרישה, היו שומטים את הקרקע תחת רגליהם ומודים כביכול שהזכות לא הייתה קיימת קודם לכן, כפי שטענו אנשי הצפון.
בכל זאת ניתן לראות בביטוי שהוסיפו לפתיח: "כל מדינה בתוקף ריבונותה ואופייה העצמאי", מעין אישור מרומז של הזכות של כל מדינה לפרוש מהקונפדרציה, מכח אותה ריבונות.
חוקת לבנון היא החוק העליון במערכת החוקים של הרפובליקה הלבנונית.
החוקה שאומצה ב־23 במאי 1926, חודשה ועודכנה מספר פעמים במהלך השנים.
התיקון האחרון לחוקה היה במסגרת הסכם טאיף ב־22 באוקטובר 1989 (תיקון סעיף 95 של החוקה שעוסק בחלוקת המשרות הפוליטיות בלבנון), שכלל רפורמה פוליטית נרחבת והביא לסיומה של מלחמת האזרחים הלבנונית.
חוקת לבנון מציינת במפורש שאף על פי שמרבית האוכלוסייה היא מוסלמית, הנשיא חייב להיות נוצרי.
החוקה מציינת את מראה הדגל של לבנון, מבנהו, צבעיו ופרטים רלוונטיים נוספים.
חוקת הפדרציה הרוסית אומצה במשאל עם ב-12 בדצמבר 1993, והחליפה את חוקת ברית המועצות שנכנסה לתוקף באפריל 1978, ואת שיטת השלטון שהתקיימה ברוסיה בין 1991 עד שנערך משאל העם.
לאחר התפרקות ברית המועצות ירשו הרפובליקות שהרכיבו אותה את חוקת ברית המועצות.
רבים ברוסיה (כמו גם ברפובליקות האחרות) טענו כי החוקה הסובייטית מיושנת וכי יש צורך בכינון חוקה חדשה שתשקף את העקרונות של רוסיה כיום.
השאלה המרכזית בעניין החוקה הייתה איזה משטר דמוקרטי להקים: הנשיא ילצין קרא להקמת משטר נשיאותי עם סמכויות רבות לנשיא.
ביוני 1993 הוציא ילצין צו המקים ועדה חוקתית מיוחדת שתבחן את החוקה שהוא הציע באפריל של אותה שנה, על מנת שיוכלו להציע אותה במשאל עם.
החוקה נועדה לעקוף את הפרלמנט, שעבד באותה עת על חוקה משלו.
כצפוי, שתי החוקות נגדו אחת את השנייה בעניין יחסי רשות מבצעת-רשות מחוקקת: בעוד שילצין הציע להקים משטר נשיאותי עם כוח רב יותר לרשות המבצעת על חשבון המחוקקת, הפרלמנט שאף להקים משטר שיקצץ בסמכויות הנשיא ויעניק סמכויות גדולות יותר לרשות המחוקקת.
הוועדה שילצין הקים, שהורכבה מנציגים של מפלגות וארגונים חברתיים רבים אישרה את הבאת החוקה למשאל עם בעוד שהפרלמנט הצביע נגד זה ותמך באישור החוקה שלו.
בסוף ספטמבר 1993, ילצין הגיב למבוי הסתום שנוצר בעניין יחסי הרשות מבצעת-מחוקקת בחזרה על ההכרזה על קיום משאל עם בעניין החוקה שהציע, אך הפעם הורה גם על פיזור הפרלמנט וקיום בחירות חדשות.
הפרלמנט, קונגרס נציגי העם, קיים פגישת חירום ואישר את מינוי סגן נשיא רוסיה אלכסנדר רוצקוי לנשיא, והצביע להדיח את ילצין.
בוריס ילצין, שנהנה מתמיכת הצבא שלח כוחות צבא לכתר את בניין הפרלמנט.
אף על פי כן 180 נציגים סירבו לעזוב את הבניין.
לאחר שבועיים קרא הנשיא שהפרלמנט מינה, אלכסנדר רוצקוי, להילחם בכוחות שילצין שלח.
מהומות, שרפות והרס של רכוש היו לתוצאה במספר מקומות במוסקבה.
ביום שלמחרת הורה שר ההגנה פבל גרצ'ב לטנקים לירות לעבר בניין הפרלמנט וכוחות צבא כבשו את הבניין וחלקים נוספים בעיר.
לבסוף ניצח ילצין: בדצמבר 1993 אושרה חוקת רוסיה במשאל עם.
אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 54.8% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה.
58.4% מהמצביעים הצביעו בעד החוקה.
החוקה החדשה הכריזה על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, מבוססת על שלטון החוק, עם צורת ממשל רפובליקנית.
הכוח מתחלק בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
ב-2008 אישרה האספה הפדרלית להאריך את כהונת הנשיא מ-4 ל-6 שנים, ואת כהונת הדומה הממלכתית מ-4 ל-5 שנים.
בנאום מצב האומה שנשא ולדימיר פוטין בינואר 2020 הוא העלה את החשיבות בהכנסת תיקונים לחוקה, בין השאר הוצע כי מועמד לנשיאות מחויב להיות תושב רוסיה 25 שנים קודם להגשת מועמדות ונאסר עליו להחזיק באזרחות כפולה.
חרף היותה רפובליקה נשיאותית חזקה, הציע פוטין להעניק סמכויות רחבות יותר לפרלמנט, בין השאר את תפקיד מינוי ראש הממשלה וסגניו, כשכיום הוא ממונה על ידי הנשיא.
תיקונים אלה מועמדים להצבעה עממית במסגרת משאל עם.
אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 65% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה.
77.92% מהמצביעים הצביעו בעד הכנסת התיקונים לחוקה.
התיקונים לחוקה הכריזו על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרלית, יראת-אל ויורשתן של כלל המדינות הרוסיות, מאז רוס של קייב.
חוקת הפדרציה הרוסית מחולקת לשני חלקים:
חוקת טורקיה (טורקית Türk Anayasası או Anayasa - "החוקה") קובעת את ארגון מוסדות השלטון של הרפובליקה הטורקית, את העקרונות הכלליים העיקריים של המדינה ואת חובותיה כלפי אזרחיה.
החוקה העומדת כיום בתוקף בטורקיה היא החוקה הרביעית של הרפובליקה אשר אושררה ב-1982. החוקה הראשונה מ-1921 התקבלה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בטרם המדינה נוסדה.
ב-23 באפריל 1920 הוקמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
בכורח הנסיבות נשאה האספה הלאומית בשני התפקידים גם יחד, ובהיעדר התייחסות לרשות המחוקקת, לא התקיימה הפרדת רשויות לפי חוקה זו.
בנוסף, החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה העתידית, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, וכן לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות.
ב-20 באפריל 1924 נכנסה לתוקפה החוקה השנייה של טורקיה ועמדה בתוקף עד ביטולה בעקבות ההפיכה הצבאית של 1960. בסעיף הראשון לחוקה זו נקבע כי המדינה היא רפובליקה, וסעיף 2 קבע כי חוק המדינה הוא דין האסלאם ("Türkiye Devletinin dini, Dini İslâmdır"), שפתה היא טורקית ובירתה באנקרה.
סעיף זה תוקן ב-10 באפריל 1928 על ידי השמטת הרישא בדבר מעמדו של חוק האסלאם במדינה.
האספה הלאומית נקבעה כרשות המחוקקת וזכות הבחירה הוענקה לכל הגברים בני 18 ומעלה.
ב-1934 תוקן הסעיף וזכות הבחירה הוענקה לכל אזרח בן 21 או יותר.
עוד נקבע כי האספה תהיה חופשית מהשפעת הצבא, דבר שהביא להתפטרותם של חלק מחבריה משירות צבאי.
החוקה קבעה את נשיא טורקיה כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת.
הנשיא הנבחר בידי האספה הלאומית מקרב חבריה אך הוא אינו נוטל חלק בדיוניה ובהצבעות המתקיימות בה.
לנשיא ניתנה זכות וטו אך נקבע כי האספה יכולה לעקוף אותה ברוב רגיל.
ההצעה לקבוע את כהונת הנשיא לשמונה שנים לא התקבלה והחוקה קבעה לבסוף כי הנשיא יכהן במקביל לכהונת האספה.
הרשות המבצעת, הממשלה, תורכב מקרב חברי האספה וראש המטות המשולבים לא יהיה חבר בה.
סעיף 8 קבע את עצמאותה של הרשות השופטת, ובחלקה החמישי קבעה החוקה זכויות אזרחיות בסיסיות כמו שוויון, חירות וכיוצ"ב.
ההפיכה הצבאית שהתחוללה ב-1960 בעקבות החששות לפגיעה באופייה החילוני של המדינה, הביאה לביטולה של חוקת 1924. במקומה נוסחה חוקה חדשה אשר ערכה שינויים קיצוניים במעמדן של שלוש הרשויות במדינה ובאלה של בעלי התפקידים החשובים ברפובליקה.
דבר זה נעשה בעקבות משטרו של אדנאן מנדרס אשר נגס באופייה הדמוקרטי של המדינה ובזכויות אזרחיה במהלך המחצית השנייה של שנות החמישים.
אופייה של הרפובליקה - למען לא יישנו החששות לפגיעה באופייה של המדינה כמדינה דמוקרטית וחילונית המקדשת את עקרון ההפרדה בין דת ומדינה, קבע סעיף 9 לחוקה עיקרון חדש ולפיו אופייה הרפובליקני של המדינה אינו ניתן לשינוי.
סעיף 8 השלים את סעיף 9 וקבע את עליונותה של החוקה כדבר חקיקה.
זכויות יסוד - החוקה החדשה העניקה משנה חשיבות לחירויות הפרט והאזרח וסקרה אותן באופן מפורט כבר בחלקו השני של המסמך ולאורך 52 מתוך 157 סעיפיו.
חירות, שוויון, זכותו של אדם לפרטיות בחייו, בביתו ובתקשורת שהוא מקיים, חופש העיסוק, התנועה, האמונה והמחשבה, החופש להתכנס ולהתאגד וחופש העיתונות הוכרו כולם כעקרונות יסוד במדינה.
החוקה הנציחה את עקרון החוקיות הפלילי (העמדה לדין וענישה אך ורק לפי חוק תקף בעת מעשה העבירה), את הזכות לחיסיון מפני הפללה עצמית ואת האיסור לענישה בדרך של החרמת רכוש.
זכויות יסוד נוספות שהוכרו הן הזכות לחינוך, לאזרחות, להצבעה ולבחירה בבחירות ועוד.
הרשות המחוקקת - החוקה החדשה קבעה שינוי משמעותי בהרכבה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, וזו חולקה לשני בתים - אספה לאומית (Millet Meclisi) ובה 450 חברים הנבחרים אחת לארבע שנים וסנאט (Senato) ובו 150 סנטורים הנבחרים אחת לשש שנים בסבבים דו שנתיים.
נשיא טורקיה - החוקה החדשה הפכה את טורקיה מרפובליקה נשיאותית לרפובליקה פרלמנטרית, והנשיא הפך לדמות ייצוגית אף כי שמר על מעמדו הרשמי כראש הרשות המבצעת.
נקבע כי הנשיא יבחר לכהונה אחת בלבד בת שבע שנים, וכי עליו להתנתק ממפלגתו ומחברותו בפרלמנט, ככל שהיה חבר במי מהם.
בעקבות העמדתו לדין של הנשיא הקודם ג'לל באייר בעוון בגידה, נחקק סעיף 99 שקבע כי הנשיא עלול, בהתקיים התנאים הקבועים בסעיף, לעמוד לדין בעוון זה.
הממשלה - החוקה קבעה כי ראש ממשלת טורקיה ימונה על ידי הנשיא וימנה את שריו.
הסמכות הביצועית המעשית הופקדה בידי הממשלה וניתנה לה הזכות לחוקק חקיקת משנה.
המועצה לביטחון לאומי - סעיף 111 לחוקה קבע את הקמתה של המועצה לביטחון לאומי ברשותו של נשיא המדינה ובה חברים חלק מהשרים, ראש המטות המשולבים של טורקיה ונציגי הזרועות הצבאיות.
הרשות השופטת - השינוי העיקרי בתחום זה כלל את הקמתו של בית המשפט לחוקה ובו 15 שופטים קבועים וחמישה חליפיים.
לבית המשפט לחוקה הוענקה הסמכות לבחון את חוקיותם של כל החוקים במדינה ואת התאמתם לחוקה, וקביעתו הוכרה כסופית.
עוד נקבע כי בית המשפט לחוקה יכהן כערכאה הראשונה בשפיטתם של בכירי המדינה על עבירות שעברו במסגרת תפקידם.
ניתן לקבוע כי חוקת 1961 הייתה דמוקרטית מקודמתה בכך שהעניקה משקל רב לזכויות יסוד חוקתיות ובכך שהרחיבה את מנגנון הביקורת בין הרשויות השונות, אם כי בדרך כלל חוקות דמוקרטיות אינן מעניקות לצבא מעמד שלטוני.
השינויים העיקריים ועקרונותיה של חוקת 1982 היו כדלקמן:
זכויות יסוד - החוקה אמנם אימצה את רוב זכויות היסוד שהופיעו בחוקה הקודמת, אך נוסחה באופן מסויג בהרבה וקבעה לצידן של החירויות השונות תנאים לצמצום תחולתן, בדרך כלל כדי להגן על שלום המדינה, שלמותה, אופייה ועל הסדר הציבורי.
בנוסף, סעיפים 14 עד 16 לחוקה החדשה צמצמו את תחולתן של זכויות היסוד במספר מקרים כלליים.
סעיף 14 קובע כי זכויות וחירויות אלה לא ייושמו במטרה לפגום באחדות המדינה והאומה ועל מנת לפגוע בקיומה כדמוקרטיה חילונית.
סעיף 15 לחוקה קובע כי בעת מלחמה, גיוס כללי ושלטון צבאי, ניתן יהיה להשעות באופן חלקי או מלא את תחולתן של זכויות וחירויות היסוד.
קביעה זו אינה חלה על זכותו של אדם לחיים ולבריאות (למעט במקרה של מוות או פגיעה בגוף כתוצאה מפעילות מלחמתית שמקורה בצו חוקי), ולחופש הדת והמצפון.
גם מעמדם של אזרחים זרים הורע ובסעיף 16 נקבע כי ניתן יהיה להגביל את זכויותיהם לפי חוק ובהתאם לחוק הבינלאומי; וזאת לעומת חוקת 1961 שקבעה בסעיף 13 כי זכויות הזרים יוכרעו לפי החוק הבינלאומי ותו לא.
היו גם חידושים כמו הזכות לחירות מעבדות שנזכרת בסעיף 18, אך זו לא כללה עבודות פרך בעת מאסר, עבודות הנדרשות מהאזרחים בעת מצב חירום או כחובה אזרחית.
הרשות המחוקקת - האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הושבה למבנה של בית אחד בן 550 חברים הנבחרים לתקופה של 5 ולא 4 שנים.
כמו בחוקת 1961 ניתנה לאספה רשות לדחות את הבחירות בשנה במקרה של מלחמה, אך בחוקה החדשה נקבע בי האספה תהא רשאית לחזור על פעולה זו עד שקיום הבחירות יתאפשר (סעיף 78).
ראויה לציון העובדה כי מקומו של חבר האספה המפסיק את כהונתו מסיבה כלשהי, נותר פנוי, ולכן נקבעו כללים לעריכת בחירות משניות.
נשיא טורקיה - סמכויות הנשיא הורחבו באופן משמעותי.
בין היתר רשאי נשיא טורקיה להציע דברי חקיקה, להורות על קיום משאל עם בעניין תיקונים לחוקה ולהורות על קיום בחירות כלליות.
עוד הוענקה לו הזכות להורות על גיוס הצבא, למנות את ראש המטות המשולבים של טורקיה, לכנס את המועצה לביטחון לאומי, להכריז על מצב חירום ולמנות את חברי המועצה להשכלה גבוהה (שלה נתונה בין היתר הזכות למנות את אחד משופטי בית המשפט לחוקה).
הוקם משרד מבקר המדינה (Devlet Denetleme Kurulu) וזה סונף ישירות לנשיא.
בנוסף, הנשיא ממנה כמעט את כל השופטים בערכאות הבכירות במדינה.
הרחבה נוספת של סמכויות הנשיא באה בפועל עם בחירת ארדואן לנשיא, והפכה לרשמית עם קבלת תיקון לחוקה במשאל העם בטורקיה (2017).
המועצה לביטחון לאומי - מעמדה של המועצה התחזק עת נקבע כי המלצותיה והחלטותיה אינם בגדר חוות דעת גרידא, וכי על הממשלה לקחתן לתשומת לבה.
עשרים שנה לאחר מכן, ב-23 ביולי 2003 תוקנה החוקה וסמכויות המועצה צומצמו במידת מה וכן הושם דגש על כך שרוב חבריה יהיו אזרחים, אך המשבר בפוליטי שפקד את טורקיה בשנת 2007 הוכיח כי המועצה והצבא עדיין נהנים מכוח רב בהרבה ביחס למקובל במדינות דמוקרטיות.
הרשות השופטת - סעיף 143 לחוקה קבע את הקמתו של בית משפט לביטחון המדינה (Devlet Güvenlik Mahkemeleri).
הסעיף בוטל בשנת 2004. עוד צומצם מספר השופטים בבית המשפט לחוקה ונקבע כי שופטיו ימונו בידי הנשיא מקרב הערכאות הבכירות במדינה (בחוקה הקודמת המינוי היה בידי הערכאות עצמן, האספה הלאומית והסנאט).
חוקת לוקסמבורג היא קובץ החוקים העליון של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
החוקה הנוכחית נכנסה לתוקף ב-17 באוקטובר 1868.
חוקת 1868 סימנה את השינוי הרדיקלי במבנה החוקתי של לוקסמבורג, אך למעשה היא הייתה תיקון לחוקה המקורית.
ההכרזה על החוקה הקודמת נעשתה ב-12 באוקטובר 1841, כניסתה לתוקף ב-1 בינואר 1842, והיא תוקנה פעם אחת ב-20 במרץ 1848 ופעם נוספת ב-27 בנובמבר 1856.
19 במאי 1919 - הריבונות הלאומית הועברה מהמונרך לאומה (סעיף 32).
סמכויות של המונרך לפקד על הכוחות המזוינים ולחתום על הסכמים אושררו, בתנאי שההסכם איננו סודי וכי מועצת המדינה אישרה אותו (סעיף 37).
כל שינוי בשטחה הטריטוריאלי של לוקסמבורג חייב להיות מאושר קודם לכן בחוק (סעיף 37).
28 באפריל 1948 - הדוכסות הגדולה הוגדרה כ"מדינה חופשית, עצמאית ובלתי ניתנת לחלוקה", ובכך הסתיימה הנייטרליות הפוליטית של המדינה (סעיף 1).
6 במאי 1948 - הוכנסו שינויים בנושא מדיניות השפה בתחום החוק והמשפטים, וזאת במקום מעמד שווה לצרפתית וגרמנית (סעיף 29).
15 במאי 1948 - זכות ההצבעה הוגבלה ללוקסמבורגים המתגוררים במדינה שגילם מעל 21, ושזכויותיהם הפוליטיות אינן מוגבלות מסיבה כלשהי.
גילם של המועמדים המתמודדים בבחירות חייב להיות מעל 25 (סעיף 52).
חוקת נורווגיה התקבלה לראשונה ב-16 במאי 1814 על ידי אספת הנבחרים הנורווגית באיידסוול (עיירה קטנה צפונית לבירה אוסלו, שנקראה אז "כריסטיאניה"), ונחתמה ב-17 במאי.
בהשוואה לנוהג במשטרים הרווחים בתקופה בה נכתבה, הייתה חוקה זו בין החוקות הדמוקרטיות ביותר בעולם.
בין השאר הכריזה החוקה על עצמאותה של נורווגיה ומאז נהוג לחוג את 17 במאי כיום החוקה הנורווגי.
משנת 1536 הייתה נורווגיה חלק מממלכת דנמרק.
אף על פי שהממלכה הייתה קרויה "ממלכת דנמרק-נורווגיה", ועל אף שלנורווגיה הותר לחוקק חוקים נפרדים, להטביע מטבעות ולהחזיק צבא נפרד, מוקד השלטון היה תמיד בקופנהגן.
בין השנים 1807 עד 1814, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, לחמה דנמרק כנגד בריטניה והובסה על ידי הצי המלכותי הבריטי.
עבור דנמרק המלחמה הסתיימה כאשר כוחותיו של נפוליאון הובסו בקרב לייפציג באוקטובר 1813. בחוזה קייל שנחתם בינואר 1814 התחייבה דנמרק להעביר את נורווגיה לשלטון שוודיה.
בתגובה יסד כריסטיאן פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק-נורווגיה והמשנה למלך הדני שמקום מושבו בנורווגיה, את תנועת העצמאות הנורווגית.
ככל הנראה הייתה מטרתו הסופית של נסיך הכתר הצעיר להגיע בסופו של דבר לאיחוד מחדש עם דנמרק.
היוזמה של הנסיך הייתה מוצלחת והוחלט לקרוא לאספה לאומית באיידסוול.
הנציגים שהוזמנו לאספה מונו בהצבעות בכנסיות (הערוץ הבלתי ממשלתי היחיד שהיה זמין באותה עת) שהתנהלו בכל רחבי נורווגיה.
חוקת נורווגיה נכתבה במהלך שלהי החורף והאביב של 1814. החוקה אושרה על ידי האספה הלאומית ב-16 במאי ונחתמה למחרת, 17 במאי 1814, המקובל מאז כ"יום החוקה הנורווגית".
כותבי החוקה הנורווגית קבלו השראה מהכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776, מהמהפכה הצרפתית ב-1789 ומהחוקות האמריקנית והצרפתית שנוסחו עקב אירועים אלו.
בתקופה בה נכתבה נחשבה חוקה זו כרדיקלית באופייה הדמוקרטי.
לעם הנורווגי הובטח פרלמנט נבחר וחופש דיבור.
הסמכויות שעמדו לרשותו של השליט במדינה קוצצו באופן ניכר וניטלה ממנו יכולת הטלת וטו על חוקים.
גם עיקרון הפרדת הרשויות בין הגוף המחוקק, המבצע והשופט קיבל השראה ממערכות השלטון בצרפת ובארצות הברית.
עם זאת, ההחלטה להשאיר מלך כשליט על המדינה הייתה סטייה מהחוקות הרפובליקאיות של צרפת ושל ארצות הברית.
יבוא של רפובליקניזם נראה היה כניסיון לחקות ישירות את המשטרים של צרפת וארצות הברית, דבר שהמחוקקים באידסוול שאפו להימנע ממנו.
הבחירה במונרכיה כצורת שלטון גם איפשרה איחוד מחדש עתידי בין נורווגיה לדנמרק, אפשרות שלא רק נסיך הכתר תמך בה.
עם זאת סמכויות המלך קוצצו באופן משמעותי.
אפשרות הטלת וטו אבסולוטי על חקיקת חוקים ניטלה ממנו, וממשלתו הייתה חייבת להתמנות על ידי האספה העממית.
שלא במפתיע בחרה האספה באיידסוול את נסיך הכתר כריסטיאן פרדריק כמלך, אלא שלא כמקובל בשאר מדינות אירופה הוא היה מלך נבחר בחסד העם ולא בחסד אלוהים.
הזכות להצביע הורחבה לכל הגברים שהיו איכרים שעיבדו את אדמותיהם, עובדי ציבור, או עירוניים בעלי רכוש.
החלטה זו הקנתה לכמחצית מהגברים בנורווגיה את זכות הבחירה.
המלך הצעיר ונציגי ציבור נורווגים חתרו להשיג תמיכה בינלאומית בעצמאות נורווגיה.
אלא שבריטניה, שהייתה מחויבת לחוזה קיל על פיו התחייבה דנמרק להעביר את נורווגיה לשלטון שוודיה, לא תמכה בעצמאותה.
שוודיה, שלא ויתרה על הטריטוריה שקיבלה בחוזה קיל, ניהלה בשלהי קיץ 1814 מלחמה קצרה נגד שכנתה, המכונה "המערכה כנגד נורווגיה" שהסתיימה בתבוסת נורווגיה.
בעקבות התבוסה, מלך נורווגיה הטרי חתם על הסכם מוס, על פיו הוא התפטר מתפקידו כמלך ונורווגיה נכנסה לאוּניה פרסונלית עם שוודיה תוך יצירת האיחוד השוודי-נורווגי.
קרל יוהאן, נסיך הכתר השוודי שהיה בעבר המרשל הצרפתי ז'אן-בטיסט ברנדוט ועתיד למלוך על שוודיה כקרל הארבעה עשר, שעמד בראש הצבא השוודי החליט לפייס את הנורווגים והסכים להשאיר את החוקה הנורווגית על כנה.
ב-4 בנובמבר 1814 תוקנה החוקה על מנת לשקף את השלטון החדש.
מהאיחוד עם שוודיה ועד ימינו
תיקונים אלו לחוקה בוטלו לאחר שהאיחוד בן התשעים ואחת שנים פורק ב-1905. מספר תיקונים נוספים לחוקה אומצו מאז 1814, האחרון שבהם ב-20 בפברואר 2007. לאחר מלחמת העולם השנייה והשבת השלום והשלטון החוקתי, התקיימו דיונים רבים כיצד להתמודד עם מה שאירע בחמש שנות הכיבוש הגרמני.
אך דיונים אלו לא גרמו לשינויים בחוקה, והיא עמדה במבחן הזמנים הקשים.
החוקה של 1814 הייתה תוצר של זמנה, וככל שהדמוקרטיה הנורווגית התפתחה, נראו חלקים ממנה מיושנים יותר ויותר.
כך למשל סמכויות הרשות המבצעת, המשויכות בחוקה בעקביות למלך, עברו בהדרגה למועצת המדינה שלו (statsråd).
באופן דומה, במקור הייתה למלך הסמכות הבלעדית למנות את חברי המועצה, והם היו כפופים לו בלבד, ולא ניתן היה לבוחרם מבין חברי הסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי).
עם ייסוד הדמוקרטיה הפרלמנטרית בשנות ה-70 של המאה ה-19, נבחרה המועצה בפועל בבחירות כלליות, משום שהמלך מינה למועצה רק את חברי המפלגה או הקואליציה שלה היה רוב בסטורטינג.
יותר מכך, המועצה הוכפפה למעשה לסטורטינג במובן זה שכישלון בהצבעת אמון גרם לממשלה להתפטר.
תהליך זה התרחש לאחרונה במרץ 2000, כאשר החברים בקואליציה השלטת חשו כי אינם מסוגלים לקבל את הקמתן של תחנות כוח הפועלות על גז טבעי (משום שחשבו כי הן מהוות סכנה לסביבה), החלטה שבה תמכו רוב החברים בסטורטינג.
בנוסף לשינויים שחלו בפועל, נעשו שינויים ותוספות רבים לנוסח המקורי של החוקה.
השינוי המפורסם ביותר הוא כנראה הסרת "סעיף היהודים", שריד מתקופת השלטון הדני.
במקור היה כתוב בפסקה 2: המשפט האחרון נמחק ב-1851, וב-1897 נמחק גם המשפט הקודם לו.
סעיף 12 לחוקה עדיין מצהיר כי מעל למחצית מחברי מועצת המדינה חייבים להשתייך לכנסייה של המדינה, פסקה הנתונה במחלוקת יותר ויותר .
ב-1898 ניתנה זכות בחירה כללית לגברים בלבד, וב-1913 היא הורחבה לזכות בחירה כללית באמצעות תוספות לחוקה.
המאורעות של 1814 והחוקה שהתקבלה באותה שנה תופסים מקום מרכזי בזהות הנורווגית.
מסיבה זו, ועל מנת לשמר את הטקסט עקבי ככל האפשר, נכתבו השינויים בשפה הקרובה ככל האפשר לשפת המקור.
ב-1814 הייתה עדיין הדנית שפת הכתיבה האוניברסלית.
שתי הצורות הכתיבה השולטות כיום בנורווגיה, נורווגית ספרותית ונורווגית חדשה התפתחו רק לקראת שלהי המאה ה-19. ב-1903 נעשו בחוקה שינויים לשוניים קלים מאוד, תוך שינוי האיות של כמה מילים שהכתיב שלהם השתנה מאז 1814, אך תוך שמירה על הדנית המסורתית של המאה ה-19.
כל התוספות האחרונות ניסו לחקות את השפה של 1903, וכך נוצרו מבנים לשוניים מוזרים.
כיוון שאת התוספות כותבים פוליטיקאים שאינם בקיאים בשפה הדנית של תחילת המאה ה-19, התגנבו לחוקה כמה איותים מנורווגית.
הוצעו כמה גישות כיצד לשכתב את שפת המסמך:
להעביר את שפת המסמך לנוהג ולכתיב העכשוויים.
להשתמש בתקן של 1903, אך לתקן פסקאות שונות שבהן התוספות החדשות אינן תואמות לתקן.
להחזיר את השפה בחוקה לתקן של 1814. ההתנגדות לכך נובעת מהעובדה שרוב הנורווגים של ימינו יתקשו עוד יותר לקרוא את חוקתם.
לעדכן את השפה בחוקה לאחת מרפורמות האיות, זו של 1917, או 1938, או 1959. השפה עדיין תהיה שמרנית, אך קרובה יותר לשפת הדיבור העכשווית.
העדכון החוקתי של 20 בפברואר 2007 נועד לתקן 16 שגיאות איות קלות על מנת להתאים את המסמך לאיות של 1903.
ניתן אפוא לומר שנורווגיה היא כנראה המדינה היחידה בעולם שחוקתה כתובה בשפה זרה.
היא בוודאי המדינה היחידה שמחברת חקיקה חדשה תוך שימוש בשפה מתה, למעט הוותיקן העושה שימוש בלטינית.
אפילו שמה הרשמי של ממלכת נורווגיה (בנורווגית ספרותית וחדשה :Kongeriket Norge/Kongeriket Noreg) מופיע בחוקה בצורתו הדנית, Kongeriget Norge.
מפעם לפעם עולה הצעה להפריד את הדת מהמדינה, שמשמעותה שינוי סעיף 2 לחוקה.
הצעה זו לא זכתה מעולם לתמיכת הרוב בסטורטינג, אך היא מהווה נושא מתמשך לוויכוח.
קיומו של "בית המשפט העליון של הממלכה" הובטח בחוקה ונעשה בו מדי פעם שימוש (לעיתים לרעה) על ידי הסטורטינג על מנת לשלוט על הממשלה במאה ה-19, אך מאז 1927 לא נעשו ניסיונות להדיח את הממשלה.
ב-2004 הוגש דו"ח פרלמנטרי והועלתה הצעה לשנות את הבסיס החוקי על פיו פועל "בית המשפט העליון של הממלכה" ולצמצם את ההטייה הפוליטית.
כמה מומחי חוקה טוענים כי חובה לשנות את החוקה על מנת לאפשר את הצטרפות נורווגיה לאיחוד האירופי.
אך הוויכוח הציבורי בנושא האיחוד האירופי השתתק יחסית מאז משאל העם של 1994, כך שלא צפוי שינוי בנושא בשנים הקרובות.
חוקת קנדה היא החוק העליון של קנדה.
החוקה כוללת מספר חוקים של הפרלמנט הקנדי וכן מספר מקורות של המשפט המקובל הקנדי.
החוקה קובעת את דרכי ההתנהלות של הרשות המחוקקת (בית המחוקקים), השופטת (בתי המשפט) והמבצעת (ממשלה) של קנדה.
החוקה הקנדית נבנתה לאורך זמן, מתוך סדרת חוקים שהתקבלו במהלך ההיסטוריה הקנדית.
התהליך של יצירת החוקה היה הדרגתי, והחוקה הסופית היא תוצאה של שילוב של חוקים שנחקקו בשנות ה-1860 וה-1980.
החוקה הראשונה של קנדה הייתה ההצהרה המלכותית של 1763. הצהרה זו קבעה כי שמה של הפרובינציה תהיה "הפרובינציה של קוויבק", וקבעה את גבולות המדינה ואת סדרי השלטון בה.
הצהרה זו הייתה למעשה חוקת המדינה עד חקיקת חוק קוויבק בשנת 1774. בשנת 1791 נחקק חוק החוקה של 1791 אשר קבע את הרכב הממשל בקנדה.
חוק זה הוחלף בשנת 1867 בחוק החוקה, 1867 אשר מכונה "חוק צפון אמריקה הבריטית", ואשר הקים למעשה את דומיניון קנדה.
החוקה הקנדית החלה להתגבש במידה משמעותית ב-1 ביולי 1867, עם חוק הצפון-אמריקאי הבריטי (British North America Act).
חקיקה זו, שאושרה על ידי פרלמנט הממלכה המאוחדת, ייסדה את קנדה כמדינה פדרלית בעלת אוטונומיה רבה, אך נשארה תחת שליטה פורמלית של הממלכה המאוחדת.
החקיקה יצרה את קנדה כישות פדרלית, והקימה למעשה את הדומיניון של קנדה על ידי איחוד של שלוש פרובינציות: פרובינציית קנדה (איחוד של קוויבק ואונטריו), ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה.
החוק קבע אפשרות להצטרפות פרובינציות נוספות בעתיד, קבע את מבנה הממשל של קנדה ואת הפדרליזם הקנדי תוך הפקת לקחים ממלחמת האזרחים האמריקנית שהסתיימה כשנתיים קודם לכן.
החוק היווה למעשה את חוקת קנדה, ועדיין מהווה את הבסיס לחלוקת הסמכויות בין הממשל הפדרלי הקנדי לבין הפרובינציות השונות.
החוקה הקנדית – שינויי המאה ה-20
בשנות ה-20 וה-30 נדרשה קנדה לעדכון מבני הממשל שלה, ובמיוחד נדרשה להכיר בעצמאותה המלאה מהכוח הבריטי.
כל זאת נעשה בתהליך שהחל בשנות ה-30, אך בשנות ה-80 הושלם.
חוק החוקה, שנחקק בשנת 1982 (ונתמך על ידי כל ממשלות הפרובינציות למעט ממשלת קוויבק), התקבל על ידי הפרלמנט הבריטי והעביר לפרלמנט הקנדי את זכויות החקיקה בתחומי החוקה שנותרו עד שנה זו בידי הפרלמנט הבריטי.
החוק קבע את דרכי שינוי החוקה בעתיד, וכן לחוק צורף כתב הזכויות והחירויות הקנדי הנותן הגנה מפורשת לזכויות כגון חופש ביטוי, חופש דת וחופש תנועה, וכן לזכויות האינדיאנים והאומות הראשונות של קנדה.
כתב הזכויות והחירויות (המכונה גם "הצ'רטר הקנדי") הוא הפרק הראשון של חוק החוקה, 1982. כתב הזכויות מעניק הגנה חוקתית למספר זכויות וחירויות, הן זכויות אישיות והן זכויות קבוצתיות.
כתב הזכויות והחירויות כתוב בלשון פשוטה וברורה, על מנת להבטיח שיהיה מובן לאזרח הממוצע.
החוקה הקנדית מבנה את השלטון הפדרלי ומסדירה את חלוקת הסמכויות בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות הפרובינציות, תוך שמירה על הפרדת הרשויות.
הרשות המחוקקת – הפרלמנט של קנדה
הפרלמנט הקנדי מורכב משני בתים: בית הנבחרים והסנאט.
תהליך החקיקה במדינה נעשה בהשתתפות שני הבתים הללו.
הבית התחתון – בית הנבחרים (House of Commons)
סעיף 17 לחוק הצפון-אמריקאי הבריטי קובע כי הפרלמנט הקנדי יכלול שני בתים: בית הנבחרים והסנאט.
בית הנבחרים מורכב מ-338 חברי פרלמנט שנבחרים באופן ישיר על ידי הציבור במחוזות הבחירה השונים ברחבי קנדה, באמצעות שיטה של רוב פשוט.
חברי בית הנבחרים נבחרים לשם כהונה של 4 שנים (אם לא הוקדם פיזור).
תפקידים: לבית הנבחרים תפקיד מרכזי בהליכי החקיקה, אישור התקציב, ואישור מינויי הממשלה.
סעיף 21 לחוק הצפון-אמריקאי הבריטי קובע את קיומו של הסנאט.
הסנאט מורכב מ-105 סנאטורים שמונו על ידי המושל הכללי של קנדה (בהתאם להמלצת ראש הממשלה).
כל פרובינציה מקבלת ייצוג בסנאט, וזו אחת מהדרכים לשמור על האיזון בין הפרובינציות.
הסנאט לא נבחר על ידי הציבור, ותפקידו למנוע חקיקה פזיזה של בית הנבחרים, לבדוק ולהעיר על חוקים שמגיעים לשם לאישור.
כל סנאטור נשאר בתפקיד עד גיל 75.
החקיקה מתחילה בבית הנבחרים, אך כל הצעת חוק חייבת לעבור גם בסנאט על מנת להפוך לחוק.
אם הסנאט מבצע שינויים בהצעת החוק, היא חוזרת לבית הנבחרים, שם הם יכולים לאשר או לשנות את השינויים.
הרשות המבצעת – הממשלה הקנדית
הרשות המבצעת אחראית על ניהול המדינה ומבצעת את המדיניות הציבורית והחוקים שמחוקק הפרלמנט.
היא כוללת את ראש הממשלה, את הממשלה הפדרלית ואת המושל הכללי.
המושל הכללי מייצג את המלך הבריטי בקנדה ומבצע את הסמכויות המלכותיות בשמה, אך תפקידו סמלית בעיקרו.
המושל הכללי ממונה על ידי המלך, אך ההמלצה למינוי מגיעה מראש הממשלה הקנדי.
המושל הכללי ממלא תפקידים טקסיים כמו פתיחת מושב הפרלמנט, חתימה על חוקים שהתקבלו, והכרזה על פיזור הפרלמנט.
ראש הממשלה הוא המנהיג של המפלגה השלטת בבית הנבחרים, והוא ממונה על ידי המושל הכללי.
ראש הממשלה נבחר לשם כהונה עד שבית הנבחרים משנה את הרוב או מבצע הצבעת אי-אמון.
ראש הממשלה מקבל את ההחלטות המרכזיות במדינה, וממנה את השרים לממשלתו.
ראש הממשלה אחראי על מדיניות החוץ, הביטחון הלאומי, התקציב, ותיאום פעולתה של הממשלה.
הממשלה הפדרלית (שכוללת את ראש הממשלה והשרים) אחראית להוציא לפועל את החוקים שמחוקק הפרלמנט.
שרי הממשלה ממונים על ידי ראש הממשלה לכל תחום, כגון כלכלה, חינוך, בריאות, תחבורה, הגנה ועוד.
כל שר אחראי על המשרד הרלוונטי.
הרשות השופטת – מערכת המשפט הקנדית
הרשות השופטת אחראית על פיקוח והחלת החוק במדינה, ומורכבת מבתי משפט שמפרשים את החוקים ומוודאים את ההתאמה שלהם לחוקה ולזכויות האדם.
בית המשפט העליון של קנדה הוא הגוף השיפוטי העליון במדינה.
כל החלטה משפטית שניתנת בבית המשפט העליון מחייבת את כל בתי המשפט הקנדיים.
בית המשפט העליון פועל בהרכב של 9 שופטים, שממונים על ידי ראש הממשלה.