tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הענק משמיד את אבומיניישן, שמתגלה כאנדרואיד מתקדם ביותר, והרובוט שמתגלה כדוקטור אוקטופוס מתפוצץ וכמעט הורג את ספיידרמן העליון ואת האקס-מן.
ד"ר ג'וד נוטר טינה לענק על כך שהכתים את ענף המחקר בקרינת גמא, והוא רוצה להשתמש במכשיר הזמן של האקס-מן כדי לחזור לעבר ולהרוג את ברוס באנר.
הוא סופג לתוכו קרינת גמא, וספיידרמן העליון והאקס-מן מתקשים להביס אותו.
אולם, הדבר מתגלה כהסחת דעת, שכן הענק הירוק מעביר לאחוזת אקס מתקן כליאה אנרגטי שנועד ללכוד את ד"ר ג'וד.
ספיידרמן העליון חושב להשתמש במכונת הזמן כדי לשכנע את גרסתו הצעירה להצטרף לקבוצת האוונג'רס במקום להפוך לנבל, אך מבין שבכך לעולם לא יהפוך לספיידרמן העליון ולא יעריך את המעשים הטובים שעשה אם לא יהיה נבל תחילה.
הסיפור מביא את הגעתם של האקס-מן מזמן העתיד אל זמן ההווה כדי לאלץ את חמשת האקס-מן המקוריים לחזור לזמנם, שכן הישארותם בזמן ההווה יכול לגרום לתוצאות הרסניות.
בעקבות אירועי "קרב האטום", קיטי פרייד מחליטה לקחת פסק זמן מחובותיה בבית הספר לצעירים מחוננים ע"ש ג'ין גריי כדי לאמן את האקס-מן הצעירים, שהצטרפו לקבוצתו של סייקלופס מזמן ההווה.
הם נאבקים בקבוצת המטהרים, שצדים אחר מוטאנטים חדשים, וכתוצאה מכך X-23 מגויסת לקבוצה.
היא וסייקלופס הצעיר מתחילים לפתח מערכת יחסים ביניהם.
בסיפור "משפטה של ג'ין גריי", ג'ין הצעירה נחטפת על ידי השי'אר כדי לעמוד למשפט על מעשיה של מקבילתה מהעתיד, שהייתה נגועה בכוח הפניקס.
הדבר הוביל את קבוצת האקס-מן לחבור אל קבוצת שומרי הגלקסיה ולהתעמת עם המשמר האימפריאלי של השי'אר.
בעת המשפט, השי'אר מראים לג'ין את קורות חייה ואת מותה באמצעות פרץ טלקינטי.
כשהאקס-מן ושומרי הגלקסיה מנסים להציל את ג'ין, קבוצת הסטארג'אמרס נחלצת לעזרתם.
בדרכם חזרה הביתה מתרחש עימות נוסף עם המשמר האימפריאלי.
כל הלחץ שהצטבר בג'ין עקב המידע שנגלה לפניה על חייה ובנוסף על אובדן השושלת של משפחת גריי בידי השי'אר מוביל להתפתחות כוח חדש בגופה.
היא משתמשת בכוח זה של ספיגת אנרגיה קינטית בשילוב עם הטלפתיה והטלקינזיס שלה כדי להדוף את גלדיאטור ולהשמיד את ספינת המלחמה של השי'אר.
בהמשך, סייקלופס הצעיר עוזב עם אביו קורסאייר ועם קבוצת סטארג'אמרס.
חיה מזמן ההווה זוכה לביקור מהצופה, אשר מראה לו מספר מציאויות עתידיות אפשריות, לטוב ולרע, שלא יתרחשו מפני שחיה התערב בקו הזמן.
בחזרה בבית הספר לצעירים מחוננים ע"ש אקסבייר, X-23 מוטרדת מכך שסייקלופס הצעיר הצטרף לסטארג'אמרס, ועוזבת את שטח בית הספר.
היא נדקרת בידי רייז דארקהולם, בנם של וולברין ומיסטיק מזמן העתיד, שנפגש עמה תחת מעטה זהותו של סייקלופס הצעיר.
הוא מסתנן אל תוך בית הספר תחת זהותה והורג תלמיד מאגף התלמידים העונה לשם כריסטופר מיוז, אם כי מתברר כי מיוז מסוגל להחלים מפצעיו האנושים.
אחוות המוטאנטים מזמן העתיד מתקיפה לפתע את בית הספר.
מתברר כי לאחר קרב האטום, רייז שלח הודעה לעצמו מזמן העתיד כדי להזהירו שהם יפסידו בקרב וזקוקים לאסטרטגיה חדשה - להשתמש בקוקיות סטפורד כדי לחסל את הקבוצה ולנטרל את ג'ין.
בסיפור מבוא המשתרע על פני העבר הרחוק והעתיד, מוסבר כיצד בעבר מיסטיק הרתה לצ'ארלס אקסבייר כאשר התחזתה למוירה מק'טאגרט, ונטשה את התינוק מאחור.
אותו תינוק גדל להיות צ'ארלס אקסבייר השני, שהורג בשוגג את אמו המאמצת כאשר כוחותיו מתפרצים לראשונה.
הוא פוגש ברייז ומגלה לו ששניהם בניה של מיסטיק ושעליהם לעבוד במשותף.
רייז לא ציפה לכך ש-X-23 החלימה מפצעיה והסתננה חזרה לבית הספר באמצעות הגנתה הטלקינטית של ג'ין.
היא דוקרת את אקסבייר השני, ומתברר שאחוות המוטאנטים מהעתיד הייתה נתונה לשליטתו המנטלית כל אותה עת.
אקסבייר השני מאלץ את קבוצות האקס-מן להילחם אחת בשנייה, אך אחוות המוטאנטים נאבקת בו, כעת כשהם אינם עוד נתונים לשליטתו.
אחרי הקרב, האחווה מסכימה לחזור לזמן העתיד, ואקסבייר השני ורייז נשלח למתקן כליאה מאובטח.
אקסבייר השני מופשט מכוחותיו, אך הוא מצליח להזהיר את עצמו מזמן העתיד על תוצאות הקרב.
בחזרה לשגרה, אנג'ל ולורה קיני מוצאים לעצמם זמן משותף ומתחילים במערכת יחסים רומנטית.
קיטי וסטאר לורד ממשיכים לנהל מערכת יחסים מרוחקת כשהם משוחחים זה עם זו דרך הולוגרמות.
ג'ין גריי ואמה פרוסט מנהלות קרב אימונים טלפתי, אך לבסוף מתחברות והופכות לידידות.
האנק ובובי מזמן ההווה מגיעים ביחד עם סטורם לבית הספר ע"ש אקסבייר ומבקשים את נוכחותו של סקוט סאמרס מזמן ההווה להקראת צוואתו של צ'ארס אקסבייר במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק.
בזמן שצוות המורים של בית הספר לצעירים מחוננים עוזב למחוז וסטצ'סטר להקראת צוואתו של צ'ארס אקסבייר, התלמידים בוחנים את סרברו, המתקן שמאתר מוטאנטים.
הם מבחינים בכך שהתגלה מוטאנט חדש בטקסס, ומחליטים לחקור את הנושא.
מתגלה כי מדובר במוטאנטית בעלת כוחות השתגרות חדשים, אשר מרוב פאניקה משתגרת ללא שליטה ממקום למקום.
היא משגרת אותם בטעות ליקום אולטימייט מארוול.
ג'ין גריי נפגשת עם ספיידרמן של אותו יקום, אייסמן מגיע למאורתו של איש החפרפרת, ואנג'ל ו-X-23 נפגשים עם בנו של וולברין והאולטימייט אקס-מן.
כולם חוברים יחדיו כדי להציל את חיה מידיו של דוקטור דום של יקום אולטימייט.
לבסוף, הם מאתרים את אותה מוטאנטית בעלת כוחות ההשתגרות וחוזרים לעולמם, לא לפני שג'ין חולקת עם מיילס מוראלס נשיקה.
בחזרה ביקום מארוול הרגיל, סייקלופס הצעיר חוזר כששומרי הגלקסיה מבקשים את עזרתם באיתור המערבולת השחורה האגדית.
סייקלופס, אייסמן וגרוט מקבלים כוחות על-אנושיים מהמערבולת, והם מחזירים אותה לחזקתה של קפטן מארוול.
אנג'ל מקבל מוטות כנפיים בעלות כוחות קוסמיים.
אמה פרוסט לוקחת את ג'ין הצעירה למדריפור כדי לאמן את כוחותיה.
היא נוטלת ממנה את כוחות הטלפתיה שלה ומאלצת אותה להילחם נגד בלוב באמצעות עורמתה והטלקינזיס שלה בלבד.
סוכנות הביון S.H.I.E.L.D מבקשת מהקבוצה לחקור תקרית באי המוטאנטים אוטופיה, לחופי סן פרנסיסקו.
הם מגלים שמספר מוטאנטים מבקשים להקים התיישבות חדשה שם, וביניהם בום-בום, קארמה ואליקסיר.
לאחר ששני הצדדים לא מסוגלים ליישב את המחלוקת, הם נלחמים זה בזה עד אשר ג'ין משלבת מוחות עם קארמה ומגלה את הקשיים שאותה קבוצה עברה מאז שסייקלופס הרג את אקסבייר.
האקס-מן מודיעים לסוכנות S.H.I.E.L.D שהמוטאנטים נמלטו, אך משגרים אותם בסתר לבית הספר החדש ע"ש אקסבייר.
האקס-מן הצעירים מחליטים לקחת זמן נופש לעצמם ולמצוא את עצמם בעולם ומצטרפים אליהם אויה, קיד אפוקליפס ופיקלס השדון.
קיטי פרייד עזבה את הקבוצה ו-X-23 נטלה את זהותו של וולברין.
אחרי מותו של סייקלופס המבוגר, גם סייקלופס הצעיר מחליט לקחת זמן לעצמו.
הוא רודף אחר קבוצת מוטאנטים עריקה הקוראת לעצמה "רוחותיו של סייקלופס", ואשר חבריה עוטים מסיכות של סייקלופס ומבקשים להפיץ את הבשורה שלו, אולם למעשה מדובר בחבורת בריונים שמבקשים לנצל את ההמולה סביב מותו כדי לגנוב.
הוא מוצא אותם, אך גורם למעצרו שלו ושל מנהיג החבורה.
האקס-מן הצעירים מגיעים לשחררו, אך מתעמתת עם קבוצת הבריונים שמגיעה אף היא לשחרר את מנהיגה.
בהמשך, הקבוצה משתמשת במתקן סרברו נייד כדי לאתר מוטאנטים חדשים והתקפות אלימות, והדבר מוביל אותם לפריז.
טואד חטף את סייקלופס הצעיר, והקבוצה מגלה שהוא נלקח אל הקטקומבות של פריז.
הוא נמצא במצב אנוש לאחר התמוטטות סלעית, וחיה הצעיר מנסה לרפא אותו באמצעות רפואה מודרנית אך ללא הועיל.
כמוצא אחרון, הוא מנסה דרכים אלטרנטיביות ומתייעץ עם דוקטור סטריינג'.
סטריינג' אינו פנוי לעזור, אך הוא מעניק לחיה את העין השלישית של הורוס שמראה את הממלכה השוכנת בין המדע לבין המיסטיקה.
חיה מראה לו שגם לקסם יש בסיס מדעי ומצביע על כך שלחשיו מבוססים על חישובים מתמטיים, ויש בהם מגרעת.
סטריינג' מודה לו על כך שהחכים אותו ומשאיר לו את המסיכה.
ביום ההולדת של אוון, הוא הולך למעבדתו של חיה ומנסה על עצמו את המסיכה.
שניהם משתגרים בטעות אל מצרים העתיקה ונתקלים בעין סבאח נור הצעיר.
שלא כמו מקבילו העתידי, עין סבאח נור הצעיר הוא נדיב, המגונן על חבריו ואביו הוא פושט דרכים.
אוון מנסה לשגר אותו ליוון בטרם יהפוך לרע, אך חיה נלכד בידי שבט אקבה ועין סבאח נור מסרב להשאירו מאחור.
אוון ועין סבאח נור נכנסים למלכודת בניסיון להציל את חיה, ועין סבאח נוח נלקח בשבי.
חיה מאלץ את אוון לחזור לזמן העתיד, ואוון זועם על כך משום שניתנה לו ההזדמנות למנוע מעין סבאח נור להפוך לרע.
אין בגיהנום זעם גדול הרבה יותר
במהלך עימות עם הבלתי אנושיים על עתידו של גזע המוטאנטים, על גופו של סייקלופס הצעיר משתלט בלתי אנושי בשם מוסאיק, שמסוגל לקפוץ מגוף אל גוף.
עקב כך, הוא מסוגל לראות את זכרונותיהם של המארחים הקודמים של מוסאיק, כולל את זכרונותיו של מקבילו העתידי לפני מותו.
מתברר לו שסייקלופס המבוגר מת למעשה עם שחרור ענן הטריגן לראשונה, וכי אמה פרוסט השתמשה בדמותו כדי לנקוט בעמדה נגד הבלתי אנושיים.
מראות אלו מבטיחים לו שמקבילו העתידי אכן לא היה מפלצת כמו שחשב.
כשג'ין הצעירה מצטרפת שוב אליהם, סייקלופס מציע להם לחזור לזמן העבר.
אולם, חיה הצעיר מגלה להם שעבר דרך מערכות מורכבות של מדע וקסם והגיע למסקנה שחמשת האקס-מן המקוריים כבר נמצאים במקומם ונלחמים באונוס כפי שמתועד בהיסטוריה המקורית שלהם.
אף על פי שסייקלופס מציע שהם מגיעים מקו זמן חלופי, ג'ין והאנק משכנעים אותו לקבל את העובדה שהם נמצאים בעולם חדש ללא כל מחויבות לחזור לזמן העבר.
עם גילוי זה, האקס-מן הצעירים מחליטים לעזוב את אחוזת אקס ולמצוא את מקומם בעולם.
הם משאירים בחדר הסכנה הודעה מוקלטת לקבוצה המקורית המבטיחה את שלומם.
"אקס ליבריס של דוד וולפסון" הוא אקס ליבריס (תו ספר) שעיצב האמן הרמן שטרוק עבור דוד וולפסון בשנת 1913.
הרמן שטרוק, מן האמנים היהודים הבולטים בראשית המאה ה-20, יצר בשנת 1913 אקס ליבריס עבור דוד וולפסון.
שטרוק, שהיה מעורב בחוגים הציוניים, הכיר את וולפסון מפעילותו בקונגרס הציוני ומתפקידו כנשיא הוועד המנהל של "בצלאל".
שטרוק יצר את התחריט בטכניקה של תצריב ואקווטינטה.
לאחר מכן הוא הודפס במספר עותקים לא ידוע בטכניקה של דפוס אופסט.
במרכז העבודה תיאור נוף ובו שורה של דקלים, הנטועים לאורכו של חוף ים או אגם צחיחים.
דימוי זה מאזכר רישומים ועבודות שיצר שטרוק בעקבות ביקורו בארץ-ישראל בשנת 1903. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שבו והופיעו ביצירותיו דימויים כאלו שתיארו בעיקר את מפרץ חיפה.
התו חתום בפינתו השמאלית התחתונה בראשי תיבות של שמו ובפינה הימנית התחתונה מופיע מגן דוד, אשר שימש אף הוא כבסיס לחתימה של שטרוק בעבודותיו.
סביב הדימוי מופיעה האימרה "ה' אחד, עם אחד, ארץ אחת, שפה אחת", שהייתה מזוהה עם החינוך העברי בראשית המאה ה-20.
עותקים של תו הספר נמצאים באוספי מוזיאונים שונים, כגון מוזיאון ישראל, ובאוספים פרטיים שונים.
אקס אם סייבר בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית העוסקת בהגנת סייבר.
החברה נוסדה באפריל 2016 על ידי תמיר פרדו (נשיא החברה), נעם ארז (מנכ"ל), בועז גורודיסקי (CTO) ושאול שני.
מטה החברה שוכן בהרצליה, ולה משרדים בדאלאס, בלונדון ובמינכן.
מוצר החברה מבצע סימולציה של תוקף והלקוח יכול לראות כיצד פועלות ההגנות של המערכת שלו.
בדרך זו מאתר המוצר חולשות אבטחה שמצריכות תיקון.
מוצר החברה פועל בענן AWS של אמזון, ובפיתוח נמצאים מוצרים דומים לסביבת Microsoft Azure ו-GCP של גוגל.
בגיוס ראשוני גייסה החברה עשרה מיליון דולר מ- שבשליטת שאול שני.
בנובמבר 2018 גייסה החברה 22 מיליון דולר.
ביולי 2020 גייסה החברה 17 מיליון דולר.
בנובמבר 2021 נמכרו מרבית מניות החברה לקונצרן הקמעונאות הגרמני תמורת 700 מיליון דולר.
החברה הרוכשת פועלת גם במתן שירותי מחשוב ענן, והחברה הנרכשת תספק לפעילות זו את שירותי הגנת הסייבר.
אקס או לינקס הוא מותג מוצרי טיפוח לגברים של חברת יוניליוור.
המוצר משווק תחת השם Lynx בבריטניה, אירלנד, מלטה, אוסטרליה, ניו זילנד וסין.
המותג אקס הושק בצרפת בשנת 1983 על ידי חברת יוניליוור.
בעקבות בעיות בסימן המסחרי של המוצג, נאלצה החברה להשתמש בשם לינקס (Lynx) כשם חליפי בבריטניה, אירלנד, מלטה, אוסטרליה, ניו זילנד וסין.
החל משנת 1983 ועד לשנת 1989, שווק האקס במספר גרסאות שנשאו את שם הריח.
החל משנת 1990 ועד לשנת 1996, שווק האקס במספר גרסאות שנשאו שמות של מיקומים גאוגרפיים.
בשנת 2005, החלה יוניליוור לשווק את המותג בישראל.
בשנת 2009, השיקה החברה מכל דאודוראנט בגודל שמונה סנטימטרים בשם Axe Bullet.
בשנת 2013, השיקה החברה דאודוראנט ייחודי לנשים בשם Axe Anarchy for her.
בשנת 2014, השיקה החברה דאודוראנט בניחוח שוקולד.
בשנת 2016, השיקה החברה את מוצר Axe Black Night.
אַמְבִּיסְטוֹמָה מקסיקנית (שם מדעי: Ambystoma mexicanum), המוכרת גם בשם האנגלי אַקְסוֹלוֹטְל, היא מין במחלקת הדו-חיים מסדרת בעלי זנב.
גודל התטולה הוא 200–600 ביצים.
תפוצת המין היא באגם סוצ'ימילקו ובמספר מקומות בסביבת העיר מקסיקו סיטי.
אורכו של אקסולוטל בוגר, בגיל 18-27 חודשים, נע בין 15 ל-45 ס"מ, אם כי גודל קרוב ל-23 ס"מ הוא הנפוץ ביותר וגדול מ-30 ס"מ הוא נדיר.
לאקסולוטלים יש תכונות אופייניות לזוחלי הסלמנדרה, כולל זימים חיצוניים וסנפיר זנב המשתרע מאחורי הראש ועד לפתח האוורור.
הזימים החיצוניים נעלמים בדרך כלל כאשר מיני סלמנדרה מגיעים לבגרות, אולם האקסולוטל שומר על תכונה זו.
הדבר נובע מההתפתחות הניאוטניות, שבה האקסולוטלים הרבה יותר מימיים מאשר מיני סלמנדרות אחרים.
ראשיהם רחבים, ועיניהם חסרות עפעפיים.
הגפיים שלהם לא מפותחות ובעלות אצבעות ארוכות ודקות.
זכרים מזוהים על ידי פתחי הביב הנפוחים שלהם מרופדים בפפילות, בעוד שהנקבות ניכרות בגופם הרחב המלא בביצים.
שלושה זוגות של גבעולי זימים חיצוניים (רמי) מקורם מאחורי ראשיהם ומשמשים להנעת מים מחומצנים.
רמי הזימים החיצוניים מצופים בחוטים (fimbriae) כדי להגדיל את שטח הפנים לחילופי גז.
חריצי ארבעה זימים מצופים בגרפי זימים חבויים מתחת לזימים החיצוניים, המונעים כניסת מזון ומאפשרים לחלקיקים להסתנן.
לאקסולוטלים יש בקושי שיניים ווסטיגיאליות הנראות לעין, המתפתחות במהלך המטמורפוזה.
שיטת ההאכלה העיקרית היא על ידי שאיבה, שבמהלכה מגרפים שלהם משתלבים כדי לסגור את חריצי הזימים.
זימים חיצוניים משמשים לנשימה, למרות ששאיבה בוקאלית (בליעת אוויר מפני השטח) עשויה לשמש גם כדי לספק חמצן לריאותיהם.
שאיבה בוקאלית יכולה להתרחש בשתי פעימות השואבת אוויר מהפה אל הריאות, ועם ארבע פעימות שהופכת את המסלול הזה עם כוחות דחיסה.
לאקסולוטלים יש ארבעה גנים של פיגמנטציה; כשהם עוברים מוטציה הם יוצרים גרסאות צבע שונות.
חית הבר הרגילה היא חומה/שחומה עם כתמי זהב ותת גוון זית.
חמשת הצבעים המוטנטים הנפוצים יותר הם לאוסיסטים (ורוד חיוור עם עיניים שחורות), לבקן זהוב (זהוב עם עיני זהב), קסנטי (אפור עם עיניים שחורות), לבקן (ורוד בהיר/לבן עם עיניים אדומות) הנפוץ יותר באקסולוטלים מאשר כמה יצורים אחרים ומלנואידים (כולם שחור/כחול כהה ללא כתמי זהב או גוון זית).
בנוסף, יש שונות אינדיבידואלית רחבה בגודל, בתדירות ובעוצמה של כתמי הזהב ולפחות גרסה אחת שמפתחת מראה שחור ולבן עם הבגרות.
מכיוון שמגדלי חיות מחמד חוצים לעיתים קרובות את הצבעים הווריאטים, מוטנטים הומוזיגוטים כפולים נפוצים בסחר בחיות המחמד, במיוחד חיות לבנות/ורודות עם עיניים ורודות שהן מוטציות הומוזיגוטיות כפולות הן לתכונה הלבקנית והן לתכונה לאוסיסטית.
לאקסולוטלים יש גם יכולת מוגבלת לשנות את צבעם כדי לספק הסוואה טובה יותר על ידי שינוי הגודל והעובי היחסיים של המלנופורים שלהם.
האקסולוטל הוא יצור מיוחד במינו ואורח חייו שונה ביותר בהשוואה ליתר דו החיים.
בניגוד אליהם, הוא ממשיך לחיות כראשן (לראשן שלו קראה האקדמיה ללשון "אַקְסוֹלוֹטֶל" או "זִימְעַד") וממדיו גדלים, כל עוד המים הם בעלי טמפרטורה מתאימה ומכילים שפע של מזון.
הוא יתפתח לצורה בוגרת רק כשיופרו התנאים הדרושים לקיומו במי האגם.
עם עלותו ליבשה משתנה צורת חייו וצורת גופו.
גם תפריט מזונו משתנה וכולל: חסרי חוליות ובהם פרוקי-רגליים קטנים כגון חרקים.
ביבשה הוא שוכן בתנאי טחב ואפלולית.
כאשר גפיו או זנבו נתקים, הם צומחים מחדש תוך יומיים או שלושה, ואילו לשאר הדו-חיים מסדרת בעלי הזנב הצמחת זנב חדש נמשכת כמה שבועות.
הרבייה מתרחשת במים בטמפרטורה שבין 15–20 מעלות צלזיוס.
הזכר מטיל תיקי זרע על קרקעית המים.
הנקבה אוספת מספר תיקי זרע אל נרתיקה.
כעבור כיום הנקבה מטילה כמה מאות ביצים מופרות הנדבקות לצמחי מים.
בקיעת הראשנים מתרחשת כעבור 25–30 ימים.
האקסולוטל אינו מתרבה מחוץ למים והגלגול הבוגר שלו ביבשה הוא, ככל הנראה, עקר.
אקסודוס או יציאת אירופה תש"ז הייתה אוניית מעפילים, שיצאה מנמל סט שלחופי דרום צרפת ב-11 ביולי 1947, כשעל סיפונה 4,554 ניצולי השואה, במטרה להגיע לארץ ישראל.
הניצולים לא הורשו להיכנס לתחומי הארץ, וגורשו בכוח חזרה לצרפת, ומשם למחנות העקורים בגרמניה, לאחר מאבק מר.
אקסודוס, במקור, היא מילה יוונית שמשמעותה "יציאה".
בתרגום התנ"ך ליוונית נעשה שימוש במונח אקסודוס לאירוע שנקרא בעברית יציאת מצרים, ומכאן גם התקבע אקסודוס כשמו היווני (שאומץ בלשונות רבות אחרות) של ספר שמות.
בחירת שם האונייה כוונה ליצור הקבלה היסטורית בין יציאת היהודים מתלאות אירופה שלאחר השואה, לבין האירוע המכונן בעברו ההיסטורי של עם ישראל.
מכאן נקבע השם "יציאת אירופה תש"ז" בעברית ו"EXODUS 1947" בשפות אירופיות.
הנחיית מפקדי ההגנה למפקדי האונייה הייתה להרכיב את שם האונייה משני השמות יחד, העברי והלועזי, אך כתוצאה מהפרעות בתקשורת נקלט רק השם הלועזי והשם העברי נקלט משובש כ"יציאת תש"ז".
רק מאוחר יותר התבאר שמה המלא של האונייה, יציאת אירופה תש"ז EXODUS 1947.
משה סנה, מראשי "ההגנה", היה האיש שהציע את השם "אקסודוס".
מאוחר יותר אמר משה שרת שזה היה "שם גאוני".
התרגום העברי, "יציאת אירופה תש"ז", מעולם לא נרשם על האונייה עצמה וגם לא הופיע על השלטים שהחזיקו המעפילים.
רק מאוחר יותר "שופצו" תצלומי הספינה והוסף עליהם השם העברי, כאילו היה רשום על דפנות הספינה.
האונייה נבנתה ב-1928 על ידי חברת פוסיי וג'ונס, בוילמינגטון, דלאוור, עבור חברת הספנות בולטימור סטים פאקט קומפני (Baltimore Steam Packet Company).
שמה המקורי של האונייה היה פרזידנט וורפילד (President Warfield) על שם נשיאה הראשון של החברה, סלומון דייוויס וורפילד.
האונייה נבנתה במקור כספינת נהר והייתה בעלת גחון שטוח, דבר שאיפשר בהמשך את הפעלתה כנחתת המסוגלת להגיע עד החוף.
אורכה היה 98 מטרים, רוחבה כ-17 מטרים, והייתה לה תפוסה של 1,814 טון.
האונייה השיטה נוסעים ומטען במפרץ צ'ספיק, בין בולטימור, מרילנד לנורפוק, וירג'יניה.
האונייה שימשה בתפקיד זה מ-1928 עד 12 ביולי 1942. בתאריך זה נרכשה האונייה על ידי מינהל ספנות מלחמה, סוכנות של ממשל ארצות הברית, שהסב אותה לאוניית תובלה עבור המשרד לתובלת מלחמה של בריטניה, במסגרת הסכמי החכר השאל.
האונייה אוישה על ידי צוות בריטי ויצאה מסנט ג'ונס, ניופאונדלנד, ב-21 בספטמבר 1942, בשיירה עם אוניות תובלה נוספות שנרכשו בארצות הברית, בדרך לממלכה המאוחדת.
ב-25 בספטמבר הותקפה השיירה על ידי צוללת גרמנית כ-1,500 קילומטרים ממערב לאירלנד.
"פרזידנט וורפילד" הצליחה לחמוק מטורפדו אחד, אך השיירה התפזרה.
האונייה הצליחה להגיע לבלפסט, בצפון אירלנד בשלום.
בבריטניה שימשה האונייה כאוניית קסרקטין ואימונים בחופה הצפוני של דבון.
האונייה הוחזרה לארצות הברית וצורפה לצי ארצות הברית ב-21 במאי 1944, וגם בשורותיו נקראה "פרזידנט וורפילד".
לאחר הפלישה לנורמנדי שימשה האונייה כאוניית תובלת לוחמים מול חוף אומהה.
לאחר שירות באנגליה ועל נהר הסיין בצרפת, שבה האונייה לנורפוק, וירג'יניה ב-25 ביולי 1945 ונמחקה מרשימות אוניות הצי הפעילות ב-13 בספטמבר.
ב-11 באוקטובר נמחקה האונייה מרשימות הצי, והושבה למינהל ספנות מלחמה ב-14 בנובמבר.
האונייה הועברה לגריטה בחברת פוטומק שיפרקינג (Potomac Shipwrecking), על גדת נהר הפוטומק, של האחים לוין.
כאשר הייתה האונייה כבר ברשות חברת הגריטה רכשה אותה חברה בשם "תאגיד התעשייה הסיני-אמריקני" (The Chinese American Industrial Corporation), תמורת 50,000 דולר.
הייתה זו למעשה חברת קש של המוסד לעלייה ב', בניהולו של ראש שלוחת המוסד לעלייה ב' בארצות הברית זאב שינד (כינוי "דני").
הרעיון שעמד בבסיס הרכישה של ספינה זו דווקא היה להגיע לחופי הארץ מכיוון מצרים ולנחות עם הספינה על החוף ממש מבלי להזדקק לסירות או להורדה מסובכת של אלפי בני אדם.
מארגני ההפלגה ידעו שהבריטים ינסו לעצור את האונייה בדרכה לארץ ולגרש את נוסעיה למחנות המעצר בקפריסין.
ה"פרזידנט וורפילד" התאימה להתמודדות הצפויה: האונייה הייתה מהירה ובעלת מבנה חזק, שיקשה על המשחתות הבריטיות לנגח.
בנוסף, סיפון האונייה היה גבוה מזה של המשחתות הבריטיות, עובדה שהייתה אמורה להקשות על ניסיון השתלטות בריטי.
מאידך, מצבה המוזנח של האונייה נתפס גם הוא כיתרון, בתקווה שהבריטים יחששו לפגוע באונייה ולגרום לטביעתה, דבר שיגרור גינוי בין לאומי.
האונייה נועדה מלכתחילה למלא תפקיד במאבק המדיני של התנועה הציונית.
עיתוני ארצות הברית הוזמנו לסקר את סיפורה, בין היתר באירועים חגיגיים שקדמו ליציאתה.
גם סיפור רכישתה, הכנתה להפלגה מארצות הברית לאירופה והשבעת צוותה לא נשמרו בסוד.
באמצע אפריל 1947 הגיעה האונייה למרסיי.
במשך קרוב לשלושת החודשים הבאים היא עוברת הסבה לשימושה כספינת מעפילים בנמלי לה ספציה, איטליה, ופורט דה בוק, צרפת, בניצוחו של אברהם זכאי.
במקביל, המוסד לעלייה ב' הוציא כ־5,000 יהודים ממחנות העקורים בגרמניה, העביר אותם לצרפת בסיוע פקידי ממשל צרפתים, ויעד את האונייה לקחת אותם לארץ.
הכומר המומר וחסיד אומות העולם אלכסנדר גלסברג עזר למוסד לעלייה ב' בהסדרת תעודות המעבר דרך צרפת עבור הפליטים.
הבריטים ניסו למנוע את הפלגת האונייה באמצעים דיפלומטיים.
כאשר הגיעה לנמל סט בצרפת שם הועלו נוסעיה, כבר ידעו עליה הבריטים מידע רב, כולל שמותיהם של אנשי הצוות – מתנדבים יהודים ילידי ארצות הברית.
בימים שלפני ההפלגה הסתבר למפקדי המבצע שהצרפתים עלולים להיכנע ללחץ הבריטי ולמנוע את הפלגת האונייה.
בשל כך פקד שאול אביגור, מפקד המוסד לעלייה ב', לצאת מיידית לים, מבלי להמתין לסירת הנתב שהייתה אמורה להוביל את האונייה אל הים הפתוח, פעולה מסוכנת ביותר בלילה.
האונייה יצאה מנמל סֵט הנמצא כ-100 ק"מ ממערב למרסיי ב-11 ביולי 1947 בשעה 3:30, אך נתקלה בקשיים טכניים ועלתה על שירטון חול, ורק בשעה 06:30 יצאה לים הפתוח.
בנוסף שהו על האונייה עוד שמונה מלווים ארץ-ישראליים, חברי ה"הגנה".
עם יציאתה לים החל מעקב בריטי אחרי האונייה, מן האוויר על ידי מפציץ בריטי ובים על ידי ארבע משחתות, פריגטה והסיירת הקלה אה"מ איג'אקס מצי האגן המזרחי של הים התיכון הבריטי בפיקודו של אדמירל אלג'רנון, ו.
Willis, שליוו אותה עד חופי ישראל.
להלן המשחתות שליוו את האקסודוס מרגע יציאתה מנמל סט:- המשחתת צ'פטיין - HMS Chieftain (R36) ; המשחתת צ'לדרס - HMS Childers - R91 ; המשחתת צ'קרס R61 HMS Chequers) ;
המשחתת צ'ריטי - HMS Charity (R29) ; הפריגטה קרדיגן באיי - HMS Cardigan Bay (K630)
על סיפון האקסודוס שהו 4,554 נפש, רובם הצטופפו בבטן האונייה שנבנתה לתכולה של כ-600 נוסעים בלבד.
החלל בבטן האונייה חולק למאות דרגשים, והנוסעים הצטופפו חמישה בדרגש.
במהלך ההפלגה פעלו חברי תנועות הנוער החלוציות בקרב הנוסעים בעידוד, לימוד שירים עבריים והתגוננות עצמית.
רוב הנוסעים היו ניצולי שואה.
חלקם משפחות וחלקם בני נוער, חברי תנועות חלוציות שאורגנו על ידי עליית הנוער.
בין הנוסעים היו גם תינוקות ונשים הרות, שני תינוקות נולדו בדרך ואם אחת נפטרה במהלך הלידה על האונייה ונטמנה בים בקבורה ימית.
התינוק שנולד לה נפטר אף הוא כעבור שלושה שבועות.
אין רשימה מלאה הכוללת את שמותיהם של כל המעפילים על אקסודוס, אך ישנה רשימה הכוללת 2,100 משמות המעפילים, וזאת מאחר שאנשי ה"הגנה" אמרו למעפילים שלא ימסרו פרטים מזהים לבריטים.
ברשימות מסומן גם לאיזו אונייה הופנה כל מעפיל ומה היה גילו בשנת תש"ז.
הרשימות מוזכרות בספר בשם "יציאת אירופה תש"ז, מעפילי אקסודוס 1947",וכן באתר של מעפילי אקסודוס המעודכן בעוד שמות, שנוספו מאז יציאת הספר לאור.
הספינה בוצרה היטב על ידי כוחות ה"הגנה" מפני ניסיונות טיפוס אפשריים עליה מצד חיילים בריטים.
כל גובהה מעל פני המים כוסה בגדרות תיל והוכנו זרנוקים להתזת מים ושמן על מי שיטפס על האונייה.
כמו כן רוכזו במצבורים מיוחדים קופסאות שימורים, תפוחי אדמה ויתדות ברזל ככלי נשק ליידוי על כוחות אויב.
חברי תנועות הנוער בגילאי 16 - 18 חולקו לחוליות, הופקדו על גזרות שונות ותורגלו בתרחישים שונים.
בעת ההפלגה שהתה בארץ ישראל משלחת ועדת אונסקו"פ, שתפקידה היה לבחון את שאלת ארץ ישראל.
מפקדי ההגנה ראו תועלת הסברתית רבה בשידור רדיו שייערך מעל סיפון האקסודוס על מנת להשפיע על דעת הקהל בארץ ישראל ומחוצה לה.
ב-17 ביולי בערב שודר באמצעות עמדת הגדעונים רבת העוצמה שהייתה על האונייה שידור רדיו בעברית, שהועבר בקול ישראל, התחנה המחתרתית של תנועת המרי העברי.
השידור נקלט היטב בארץ, ועורר התרגשות רבה ביישוב.
תעתיקי השידורים מאקסודוס מופיעים בספר "אקסודוס משדרת"
ב-02:30 לפנות בוקר 18 ביולי 1947, כיממה לפני שהייתה אקסודוס אמורה להגיע לחופי ארץ ישראל, נגחו בה, משני צדיה, משחתות בריטיות.
באותה עת נמצאה "אקסודוס" במרחק כ-20 מייל ימי מחוף עזה.
הבריטים הצליחו להעלות לאונייה 50 חיילי חיל הנחתים המלכותי, תוך ירי פצצות עשן ורימוני גז מדמיע ולכבוש את תא ההגה.
כיבוש זה לא סייע בתפיסת האונייה כיוון שרב החובל אייק אהרונוביץ' נהג את הספינה מהגה חלופי שהיה בחדר המכונות.
חיילי הנחתים נרגמו ב"תחמושת" שהוכנה מראש - קופסאות שימורים, תפוחי אדמה ושמן שהותז מזרנוקים.
עקב כך פתחו חיילי הנחתים באש חיה כנגד המעפילים.
מים החלו לפרוץ לתוך האונייה והופעלו משאבות.
כ-30 חיילי נחתים בריטים נלקחו בשבי על ידי יחידות המגן של האונייה.
במהלך מאבק קשה, נהרגו שלושה מנוסעי האונייה: שני מעפילים ניצולי שואה - מרדכי בומשטיין וצבי (הירש) יעקובוביץ (נער בן 15) - וקצין יהודי אמריקאי, יליד ארצות הברית, ויליאם (ביל) ברנשטיין, ממתנדבי מח"ל, ששימש כקצין השני של האונייה.
שלושתם נקברו בחלקת קדושי ההגנה וההעפלה, בבית העלמין "חוף הכרמל" בחיפה.
כמו כן, נפצעו עשרות מנוסעי האונייה.
לאור זאת, הורה מפקד האונייה יוסי הראל על כניעה.
האונייה הפליגה לנמל חיפה מלווה על ידי שייטת בריטית.
האונייה הגיעה לנמל בשעות אחר הצהריים של יום שישי, סמוך לפני כניסת השבת.
בהיכנסה לנמל אלפי הנוסעים החלו לשיר את "התקווה", ובסופו של דבר הורדו בכוח לאוניות הגרוש.
אמיל סנדסטרם משוודיה, יושב-הראש של ועדת אונסקו"פ, וחבר הוועדה מיוגוסלביה, ולדימיר סימיץ, נענו לקריאתו של משה שרתוק (שרת), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וצפו במשך כשעתיים בהורדת המעפילים מהאונייה.
הם ראו את פינוי גופות הרוגי הקרב, ושמעו מקצינים בריטים וממפקדי 'אקסודוס' את גרסאותיהם הסותרות על קרב ההשתלטות.
סנדסטרם וסימיץ היו חיוורים והמומים.
"זוהי העדות הטובה ביותר שאפשר היה להביא לפנינו", אמר סימיץ, ולא פצה את פיו משך כל הנסיעה חזרה לירושלים.
סנדסטרם אמר כי "ללא עדות זו, חקירתנו לא הייתה שלמה".
בליל 18 ביולי (ראש חודש אב) הועלו המעפילים בנמל חיפה על שלוש אוניות גירוש מדגם ליברטי : אושן ויגור (SS Ocean Vigour) עם 1,494 מעפילים, אמפייר רייוול (SS Empire Rival) עם 1,526 מעפילים וראנימיד פארק (SS Runnymede Park) עם 1,409 מעפילים.
סיפון האוניות היו מגודר בגדרות תיל, וצילומים שהועלו בתקשורת של פליטי מחנות הריכוז מאחורי גדרות תיל עוררו הדי זעם בארץ ישראל ומחוצה לה.
שעות לאחר גירוש המעפילים מהאונייה אייק, יוסי הראל, חלק מהמתנדבים האמריקאים ויתר חברי הפלמ"ח והפלי"ם שהובילו את "אקסודוס" יצאו ממקומות המסתור שהוכנו מבעוד מועד באונייה, וירדו בחשאי בחיפה מלובשים כעובדי נמל (דבר שעורר ביקורת כלפי צורת ההתנהלות של הפלמ"ח).
רק פלמ"חניק אחד, מיכה פרלסון (פרי) ("גד") והאחות סימה שמוקלר המשיכו עם המעפילים ולקחו פיקוד על אוניית אמפייר רייוול.
על הראנימיד פארק נטל את הפיקוד מרדכי רוזמן, מנהיג המעפילים מה"שומר הצעיר", שהצליח להלהיב את המעפילים בנאומיו.
לאושן ויגור הצליח לעלות שליח המוסד לעליה ב', מאיר שורץ ("חיים"), רק לאחר שהאונייה עגנה בפורט דה-בוק, וזאת לפי הוראות שאול אביגור ומשה סנה (ששהה באותו הזמן בפורט דה-בוק).
כשמחנות המעפילים בעתלית ובקפריסין התמלאו במגורשים ובניגוד למדיניות הקודמת של גירוש לקפריסין החליטו הבריטים ליישם החלטת ממשלה שנקראה "ריפולמנט (Refoulement)", שהתקבלה ימים אחדים לפני כן, ועל פיה יגורשו המעפילים ובראשם מעפילי ה"אקסודוס" לנמל ממנו הפליגו.
ב-29 ביולי עגנו האוניות בנמל פורט דה-בוק בדרום צרפת.
ניסיון הבריטים להוריד את המעפילים נכשל לאחר שהמעפילים התבצרו על גבי האוניות במשך שלושה שבועות.
ממשלת צרפת סירבה להיענות לדרישה הבריטית להוריד את המעפילים לחוף בכוח, והודיעה שההורדה תתבצע רק אם המעפילים ירדו מרצון.
השהות בנמל בצרפת עוררה מהומה תקשורתית עולמית רבה, וכן סערה ומחאות ברחבי העולם היהודי, שהתחזקו בשל סרבנותם הראשונית של הבריטים לספק מזון לאסיריהם.
העיתונות העולמית שהוזמנה לנמל, תיארה את המעפילים כאסירים ב"אושוויץ צפה".
על שלוש אוניות הגירוש היו מלווים מארץ ישראל, שחלקם הצליחו לעלות אליהן בפורט דה בוק.
אחד מהם התחפש לספק לחם ואחר הסתתר בארגז מזון שהועלה לסיפון.
המוסד לעלייה שכר סירות ששייטו סביב אוניות הגירוש ושידרו אליהן ברמקולים הוראות וסיסמאות עידוד.
כמו כן, הצליחו כמעט מדי יום להבריח מכתבים מהאוניות ואליהן.
במהלך תקופה זו ארגנו המעפילים אירועי מחאה שונים ובהם שביתת רעב של יום אחד ב-18 באוגוסט, ב' באלול, בדרישה להחזירם לארץ ישראל.
רק 130 מעפילים ירדו אל החוף בצרפת מסיבות רפואיות, בעידוד הנהגת הספינה.
במהלך תקופה זו התנהלו על גבי האוניות חיים חברתיים ותרבותיים עצמאיים (כולל הוצאת עיתון), בין היתר בסיועם של נציגי ה"הגנה" בצרפת ומלווים ארץ-ישראליים שהסתננו לאוניות.
גם מעפילים ששקלו לרדת מאוניות הגירוש, נמנעו מלעשות זאת משום שידעו שבעיני האחרים ייחשבו כעריקים ומשום שחששו שיוותרו לבדם, ללא עזרה, ללא מסמכי זיהוי וללא מטענם - שלא ידעו היכן הוא והיה כל מה שנותר להם.
בספר הפלמ"ח נכתב: "ציבור המעפילים התגלה כבעל משמעת עצמית, תחושת סולידריות וכוח סבל, היודע להתלכד למען המשימה הלאומית שהוטלה עליו כמעט באקראי".
כעבור שלושה שבועות מהיום בו עגנו אוניות הגרוש בפורט-דה-בוק.
במסגרת מבצע אואזיס (Operation Oasis) הודיעה ממשלת בריטניה על כוונתה להחזיר את המעפילים אל אזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
ביום שישי, 22 באוגוסט 1947, ו' באלול תש"ז, הפליגו אוניות הגירוש מפורט דה-בוק דרך נמל גיברלטר לכיוון נמל המבורג בגרמניה (אזור שהיה בשליטת בריטניה באותה עת).
במפרץ ביסקאיה הובא תינוק בן יומו לקבורה ימית בקופסת פח שהורדה לים.
ב-6 בספטמבר הגיעו שלוש אוניות הגירוש לשפך נהר האלבה, הנתיב ימי מההאוקיינוס האטלנטי ותעלת למאנש לנמל המבורג.
עקב ערפל כבד ששרר מעל לנהר וסופה עזה, הוחלט שהאוניות תעלינה במעלה הנהר אחת אחת ובאור יום.
על פי הסדר הבא: האושן ויגור הראשונה, ב-7 בספטמבר השכם בבוקר, האמפייר רייוול השנייה ב-8 בספטמבר בבוקר והראנימיד פארק השלישית ב-9 ספטמבר.
בין ה-7 בספטמבר ל-9 בספטמבר (כ"ב וכ"ד באלול) הורדו בכח רבים מהמעפילים מהספינות ושוכנו בשני מחנות בצפון גרמניה ליד ליבק.
מעפילי האושן ויגור והראנימיד פארק נשלחו למחנה פפנדורף (Pöppendorf) ומעפילי האמפייר-רייוול למחנה אם-סטאו (Am Stau), באזור הכיבוש הבריטי.
בשתי אוניות גירוש, אושן ויגור ובראנימיד פארק, גילו המעפילים התנגדות נמרצת וסירבו לרדת לחוף.
אולם באמפייר רייוול ירדו המעפילים לחוף במהירות וללא התנגדות.
עובדה זו עוררה את חשדם של הבריטים.
תוך זמן קצר הבריטים גילו על האונייה מטען חומר נפץ שהוטמן באונייה על ידי חברי ה"הגנה", מיכה פרלסון (פרי) - "גד" ואלחנן ונחוצקר - "גיורא".
המטען לא גרם כל נזק.
לקראת החורף הועברו יושבי המחנות לשני מחנות חורף: אחד באמדן והשני בזֶנְגְוָוארְדֶן שליד וילהלמסהאפן.
ב-13 בספטמבר כ"ט באלול, תפילת סליחות של מוצאי השבת שלפני ראש השנה במחנה פפנדורף עשתה רושם הן על הבריטים והן על המעפילים וחיזקה את נחישותם.
לאחר שהות של כשנה במתקני המעצר בגרמניה, עלו רוב נוסעי האונייה לישראל, חלקם בעזרת ניירות מזויפים (עלייה ד').
ב-7 בספטמבר 1949 הועלו אחרוני מעפילי "אקסודוס" ארצה.
החשיבות הגדולה של פרשת "אקסודוס" הייתה במהומה התקשורתית שהיא עוררה ברחבי העולם.
הכומר האמריקאי ג'ון סטנלי גראוול היה חלק מצוות האונייה.
הכיסוי שלו היה עיתונאי של העיתון הנוצרי "The Churchman", ותפקידו היה לפרסם את סיפור אוניית אקסודוס ומסעה ברחבי העולם.
לאחר שגראוול נעצר עם הצוות, הוא הזדהה בשמו וירד מהאונייה.
הוא נחקר והושם במעצר בית במלון סאבוי בחיפה, שם הפקיד אמר לו שיש עיתונאים רבים בלובי.
גראוול ניצל את ההזדמנות לספר לעיתונאים מכל העולם על האקסודוס.
לאחר מכן, בעוד שהמשטרה באה לעוצרו, ארגון ההגנה עזר לו להימלט, ולהגיע לירושלים כדי להעיד בפני חורחה גרסיה גרנדוס, נציג אונסקו"פ.
לאחר שמיעת עדותו, הוא הוזמן להעיד בפני שאר חברי הוועדה.
הוא העיד כי לא היה נשק בספינה במהלך הקרב מול הבריטים.
עדותו, כאיש דת נוצרי, הייתה משמעותית ביכולתה לשכנע את חברי הוועדה.
ההד התקשורתי הגדול והתגובות המזועזעות בעולם היו בין הגורמים שהביאו את ממשלת בריטניה לידי מסקנה כי אין באפשרותה לטפל בבעיית הפליטים היהודיים ועליה למסור את הטיפול בארץ ישראל לידי האו"ם.
גם שהותה של ועדת אונסקו"פ בארץ והתרשמות חבריה מכלי ראשון הכריעה כנגד המשך המדיניות הקשוחה אותה הנהיג שר החוץ של בריטניה, ארנסט בוין.
לא כל ההיסטוריונים מסכימים שיש קשר ישיר בין פרשת 'אקסודוס' ומסקנות ועדת אונסקו"פ.
שאול אביגור, בסיכום של מפעל ההעפלה ממרץ 1949, מציג רשימת תרומות ההעפלה בכלל ופרשת 'אקסודוס' בפרט למפעל הציוני, וגם בה נפקדת השפעה על מסקנות ועדת אונסקו"פ.
שאול מדגיש לעומת זאת את התרומות העיקריות הבאות: חיזוק הרגשת הסולידריות בין היישוב לפליטים באירופה, החזקת הרוח הציונית בקרב הפליטים במחנות העקורים באירופה, הגברת המוטיבציה בקרב יהודים בעולם להתגייס ולסייע למפעל הציוני, ועידוד ידידיה הרבים של התנועה הציונית ברחבי העולם להמשיך ולתמוך בה.
לאחר שהמעפילים הורדו ממנה בנמל חיפה, האונייה נשארה נטושה בנמל מספר שנים.
ב-10 באפריל 1950 פנה ד"ר אהרוני, מנהל בית הספר הימי בחיפה, במכתב אל שאול אביגור בבקשה "שאניית המעפילים 'יציאת אירופה תש"ז' תועמד לרשות בית הספר הימי, ותהפוך לבית מלאכה בשביל המחלקה למכונאות ימית...
אנו חושבים, שבית מלאכה, אשר נערים יעבדו בו, יכול להפוך את אניית המעפילים למצבה חיה לצי המעפילים ועלילותיו...".
עיריית חיפה החליטה להציב את האונייה ליד שכונת בת גלים ולהקים בה את מוזיאון ההעפלה.
באוגוסט 1951 דרשה העירייה מחברת שהם להפסיק לפרק את האונייה כדי שתוכל לשמש כמוזיאון.
ב-25 באוגוסט 1952, במהלך עבודות שימור שבוצעו באונייה כאשר זו עגנה ליד שובר גלים בחיפה, פרצה בה שרפה והאונייה עלתה באש.
מחשש שהאונייה תטבע ליד הרציף ותסתום אותו ואת הנמל היא נגררה מיד לחוף שמן וטובעה שם.
לימים חברת "הנדסה ימית" זכתה במכרז לניקוי חוף שמן מגרוטאות האוניות שטובעו בו.
צולל בשם דניס יורדן העיד שעבד במקום בחיתוך גוף האונייה העשוי ברזל על מנת שניתן יהיה להוציא את חלקי הברזל מהים ושילוחם לקריית הפלדה הנמצא ליד עכו, להתכה.
ב-15 באוגוסט 1960, כנס יסוד "ארגון באי אקסודוס" - התקיים בנוכחו כ-150 ממעפילי האונייה בבית החלוצות בחיפה
ב-16 באוגוסט 1967, באולם הסינרמה, תל אביב, 20 שנה לאקסודוס מפגש מיוחד של מעפילי האקסודוס וצוות ההגנה והמוסד לעליה ב' כולל הקרנה הסרט אקסודוס של אוטו פרמינגר על פי ספרו של ליאון יוריס
ביולי 1977, 30 שנה לאקסודוס ארגנה קבוצת מעפילים (קבוצת ילדי לינדנפלס בני עקיבא, מדריכיהם ובני משפחותיהם) כנס זיכרון באוניברסיטת תל אביב בהנחיית מרדכי פרימן
באוגוסט 1987 הטלוויזיה הישראלית הפיקה את האירוע הדרן לאקסודוס.
השתתפו ולקחו חלק פעיל מעפילים, ביניהם מנהיג המעפילים מרדכי רוזמן ובני מעפילים, שנולדו בדרך ובמחנות העקורים פפנדורף ואמסטאו, מפקדי האקסודוס, אייק ויוסי הראל ואחרים ולהקת הנח"ל עם אריק לביא
ב-13 באוקטובר 1987, נערך בנמל חיפה מופע בשם לחיי הספינות שבדרך במעמד נשיא המדינה חיים הרצוג
ב-16 בנובמבר 1997, שנת ה-50 להפלגת הפרזידנט וורפילד לאירופה התקיים משט זיכרון בנמל בולטימור שבמרילנד, ארצות הברית
ב־12-15 דצמבר 2004, חתימה על מגילת אקסודוס 1947 בארכיון הציוני ביוזמת פרופסור מאיר שוורץ ומר אפרים זינגר
ב-1 באוגוסט 2007, שנת ה-60, התקיימה עצרת מעפילי האקסודוס בתיאטרון בית ליסין שברחוב דיזנגוף, בתל אביב.
באותה שנה החברה הישראלית למדליות ומטבעות הטביעה את מדליית הכבוד לזכר האקסודוס.
ב־18 ביולי 2016, מעפילי אקסודוס ערכו סדר יציאת אירופה וקריאת הגדת אוניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - EXODUS 1947" במחנה המעפילים בעתלית בנוכחות עשרות מעפילים ובני משפחותיהם
ב־8 בספטמבר 2016, נציגי צוות שימור מורשת האקסודוס, ציפי פורטנוי ויצחק בנו של מרדכי רוזמן קבעו לוח זיכרון למעפילי האקסודוס במחנה העקורים אמדן, שבגרמניה
ב-18 ביולי 2017, במלאת 70 שנה להפלגת האקסודוס, נחנכה ברציף 5, בכניסה למסוף הנוסעים של נמל חיפה, אנדרטת אוניית המעפילים אקסודוס.
ב-24 ביולי 2017, ציון 70 שנה להגעת האקסודוס לנמל חיפה בבית הנשיא רובי ריבלין, בירושלים, ביוזמת חבר צוות שימור מורשת הגבורה של מעפילי האקסודוס ד"ר צבי חטקביץ.
באוגוסט 2017, במלאת 70 שנה להפלגת האקסודוס, הוקם אתר אינטרנטי לשימור מורשת הגבורה של מעפילי האקסודוס.
ב-10 בפברואר 2018, הנפקת מדליה לציון 70 שנה למסעה של האקסודוס ד"ר צבי חטקביץ יזם ומימש במסגרת שימור מורשת הגבורה של מעפילי האקסודוס את הנפקת המדליה.(בצילום 2 צידי המדליה)
ב-6 במאי 2019, משרד המורשת וירושלים בראשות השר זאב אלקין, קיים במחנה המעפילים בעתלית טקס לחלוקת "אות המעפיל".
בטקס חולקו אותות ותעודות למעפילים כהוקרה של מדינת ישראל את מורשת הגבורה של כלל המעפילים שהגיעו ארצה, בים, באוויר וביבשה.
יזם וממש ד"ר צבי חטקביץ.
ב-12 ביולי 2019, טקס הסרת הלוט מלוח הזיכרון לאוניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - 1947 EXSODUS" ביער עופר שבכרמל בנוכחות נציגי הקק"ל ומשפחות המעפילים.
יזם ומימש ד"ר צבי חטקביץ.
בספטמבר 2019 ערך "צוות מורשת אקסודוס" מסע זיכרון לאזור המחנות בהם שוכנו המעפילים בגרמניה אמדן, פפנדורף וזנגוורדן.
במסגרת המסע הוצבו לוחות הנצחה במרכז הכפר זֶנְגְוָוארְדֶן ובבסיס חיל הים הגרמני שבמקום.
14 יולי 2022, כנס 75 שנה לאקסודוס בקבוץ גן שמואל.
חלוקת מדליית 75 שנה לאקסודוס.
המדליה עוצבה על ידי המעצב מוטי עמית.
לוחות זיכרון בארץ ישראל ומחוצה לה
1947 - לולה פולמן כתבה את הלחן ובעלה, יצחק פרלוב את המילים לשיר ביידיש "דאס יידעל פון אקזודוס" (הידוע כ"המנון האקסודוס") נתן אלתרמן כתב שיר על המרד באקסודוס בספרו עיר היונה (1954) בשם "חופת ימים"
ב-1958 יצא הספר אקסודוס שמחברו, ליאון יוריס, יהודי-אמריקאי, התבסס על סיפור ההעפלה והתקומה הציונית באופן כללי ואינו מתמקד בספינה אקסודוס
הסרט, שבויים על ידי אוטו פרמינגר ומבוסס ברובו על הספר של ליאון יוריס, זכה להצלחה קופתית גדולה גם בגלל השחקן הראשי פול ניומן.
הסרט צולם ברובו בארץ והפך לשגרירה של ישראל בעולם
האקסודוס משחק תפקיד מרכזי בעונה השנייה של סדרת הנוער הפלמ"ח, שבה נראות הדמויות מנסות לגרום לספינה להצליח להגיע לישראל.
אֶקְסְהִיבִּיצְיוֹנִיזְם הוא דפוס התנהגות בו אדם משתוקק לחשוף את אבריו האינטימיים בפומבי, ומפיק הנאה מכך.
על פי ה-DSM, המגדיר המקובל של הפרעות הנפש, נחשב דפוס התנהגות זה לפאראפיליה, אם הוא נמשך מעל שישה חודשים ומהווה הפרעה משמעותית לתפקוד היומיומי התקין של האדם.
אקסהיביציוניזם עשוי להתבטא בצורות שונות, חלקן באופן שנתפס כשלילי ואף כמאיים על האנשים מולם נעשה הדבר (למשל אוננות מול עוברי אורח), וחלקן באופן שלא נועד להיתפס כמאיים על האחרים (כגון חשיפה רגעית ("flashing") של איברים אינטימיים מול קהל הנהוגה לעיתים במסגרת חגיגות "מרדי גרא" השנתיות בניו אורלינס).
בישראל אין חוק האוסר התערטלות אך יש סעיפים בחוק העונשין המתייחסים למעשים מגונים בפומבי, גרימת מטרד ציבורי והתנהגות מגונה במקום ציבורי.
אקסודוס היא להקת ת'ראש מטאל אמריקנית מקליפורניה.
אקסודוס היא אחת מלהקות הת'ראש העיקריות שיצאה מאזור סן פרנסיסקו או "ת'ראש אזור המפרץ".
הלהקה הוקמה בשנת 1980, ואחרי חמישה אלבומים התפרקה, בשנת 1992. בשנת 1996 התאחדה מחדש לתקופה קצרה, בה הספיקה להקליט אלבום הופעה חיה אחד לפני שהתפרקה בשנית.
הלהקה התאחדה שוב בשנת 2001 והיא פעילה כיום, אלבומה האחרון יצא בשנת 2008 (Let There be Blood).
אקסודוס הוקמה בשנת 1980 על ידי טום האנטינג, קירק האמט וגארי הולט, לאחר זמן מה צורף גם הסולן פול באלוף והבסיסט ג'ף אנדרוס, וכך קם ההרכב הראשון של אקסודוס, הרכב זה הוציא לאור את הדמו הראשון של אקסודוס בשנת 1982.
בשנת 1983, עזב הגיטריסט קירק האמט את הלהקה לטובת מטאליקה, אותו החליף ריק הונלוט, בנוסף הוחלף גם הבסיסט ג'ף אנדרוס ברוב מקילופ, הרכב זה הוציא בשנת 1985 את אלבומם הראשון של אקסודוס, Bonded by Blood, האלבום נחשב למוערך מאוד ולמשפיע על ז'אנר הת'ראש מטאל ועל הת'ראש מטאל המקומי בפרט.
בשנת 1992 התפרקה הלהקה עקב לחץ ובעיות אישיות.
בשנת 1996 התאחדה הלהקה עם הסולן לשעבר שלהם פול באלוף ויצאה לסיבוב הופעות באירופה וצפון אמריקה ובשנת 1997 הוציאה עוד אלבום לייב- Another Lesson in Violence אך בשנת 1998 התפרקה הלהקה עוד פעם.
בשנת 2001 התאחדה הלהקה פעם נוספת להופעה במופע הצדקה הענק "Thrash Of The Titans" ואף הופצו שמועות לגבי חזרה מלאה לפעילות והקלטת אלבום נוסף, אך אלו דעכו כאשר נפטר הסולן פול באלוף.
הסולן לשעבר סטיב סוזה צורף לסיום המחויבויות של הלהקה ונראה היה כי אקסודוס עומדת להתפרק עוד פעם, אך גרי הולט התעקש כי הלהקה תוציא אלבום נוסף ובשנת 2004 הוציאה הלהקה את האלבום Tempo of the Damned .
אקסודוס הוא סרט דרמה אפית אמריקני משנת 1960, המבוסס על הרומן "אקסודוס" מאת ליאון יוריס.
הסרט הופק ובוים על ידי אוטו פרמינגר, ומככבים בו פול ניומן, אווה מארי סיינט ורלף ריצ'רדסון.
הסרט עוסק בפרשת ההעפלה והתקומה הציונית בארץ ישראל.
שם הסרט מבוסס על ספר שמות בתנ"ך, שנקרא באנגלית/לטינית 'אקסודוס' ומספר על המסע של העם היהודי מעבדות (שאותה משווה יוריס לגלות) לחירות.
השם קשור גם לאוניית המעפילים אקסודוס, שסיפורה מתואר בתחילת הסרט, אך אינו תופס נפח רב.
עלילת הסרט התבססה באופן חופשי על הרומן מאת לאון יוריס, אך עבר שינויים משמעותיים בעיבודו הקולנועי.
עלילת הספר המקורית נמשכה עד שנת 1956 והתייחסה גם לאירועים מאוחרים יותר, בהם מבצע קדש, בעוד שהסרט התמקד במאבק להקמת מדינת ישראל.
הבמאי אוטו פרמינגר דחה את גרסת התסריט שכתב יוריס, ובמקומו נשכר דלטון טרמבו, מתסריטאי הוליווד הבולטים, שהיה בין "העשרה של הוליווד" שסבלו מרדיפות בתקופת המקארתיזם.
הסרט צולם ברובו בישראל והשתתפו בו אף שחקנים ישראלים בהם דן בן אמוץ, שמוליק סגל, גאולה נוני, עמוס מוקדי, מרדכי בן זאב, יעקב בנאי, יוסי גרבר ואסתר עופרים.
בסרט השתתפו גם ישראלים בצוות ההפקה, כגון מעצב הבמה והתאורה ארנון אדר, ששימש כסגן המנהל האמנותי של הסרט, ולמדו את רזי מקצוע הקולנוע; ניתן לציין את "אקסודוס" למעשה כאבן דרך בקולנוע הישראלי, כסרט שבו רכשו ישראלים ידע מקצועי קולנועי שהשתמשו בו לאחר מכן בסרטים ישראליים מקוריים.
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה, בין השאר בזכות השחקן הראשי, פול ניומן, עם צאתו לאקרנים בישראל כחודשיים לאחר פתיחת משפט אייכמן בירושלים, ב-11 באפריל 1961 והפך לשגרירה של ישראל בעולם.
בתקופה שבה הציבור הישראלי עקב אחר העדויות במשפט, אשר שיחזרו את אירועי השואה, הסרט הציג את מאבק היישוב היהודי בדרך להקמת מדינת ישראל.
המוזיקה לסרט התפרסמה בעיקר בביצוע של צמד הפסנתרנים פרנטה וטייכר.
עלילת הסרט משלבת אירועים היסטוריים, בהם סיפורה של ספינת המעפילים אקסודוס ומלחמת העצמאות, עם קווי עלילה דמיוניים ודמויות דמיוניות.
בינתיים משקיעים הארגונים היהודים מאמצים רבים להעלותם ובסגרת זו ארגנו בריחה המונית של 611 ניצולי השואה ממחנות המעצר בקפריסין לארץ ישראל על גבי ספינת המטען "אקסודוס", את האוניה משיט ארי בן כנען (פול ניומן), יהודי-ארצישראלי צעיר וכריזמטי, קצין לשעבר בבריגדה היהודית בצבא הבריטי ומפקד בהגנה.
הבריטים מאתרים את ספינתו בנמל בקפריסין, עורכים עליה מצור ומאיימים להשתלט עליה.
על הספינה נמצאת גם קארן האנסן ובחור ניצול שואה בשם דב לנדאו (סאל מינאו).
המעפילים פותחים בשביתת רעב, וארי אפילו מאיים לפוצץ את הספינה עם הפליטים, עד אשר לבסוף הבריטים נכנעים ומאפשרים לספינה לשוט לארץ ישראל.
החלק השני של הסרט מתרחש בארץ ישראל במהלך חודשים האחרונים של המנדט הבריטי בארץ ישראל, קארן עוברת לקיבוץ גן דפנה ודב מצטרף לארגון האצ"ל על מנת להילחם בשלטונות המנדט.
אביו של ארי, ברק בן כנען (לי ג'יי.
קוב), הוא אחד מראשי הסוכנות היהודית המנסה לחתור להקמת מדינה יהודית באמצעים פוליטיים ודיפלומטיים בלבד, בעוד אחיו של ברק, עקיבא (דייוויד אופטושו), הוא מנהיג האצ"ל אשר מנסה לסלק את הבריטים מן הארץ באמצעים אלימים.
היישוב שבו גדל ארי, ואשר בו מתגוררים הוריו, הוא קיבוץ גן דפנה אשר שוכן באזור הגליל למרגלות הר תבור.
בינתיים האחות קיטי עולה לישראל והיא וארי מתאהבים זה בזו.
לאחר פיצוץ מלון המלך דוד נעצר עקיבא על ידי הבריטים ונגזר עליו עונש מוות.
בעודו ממתין להוצאתו להורג בתלייה בכלא עכו, ארי מארגן התקפה על הכלא על מנת לשחרר את חברי המחתרת שנעצרו ואת עקיבא.
בעת בריחתם מהכלא, עקיבא נהרג על ידי הבריטים בעוד שארי נפצע קשה.
משום שהצבא הבריטי מחפש אחריו ביישובים היהודים, ארי מחליט להסתתר בכפר הערבי אבו ישע, אצל חבר הילדות שלו טהא (ג'ון דרק) אשר כעת הוא המוכתר של היישוב.
קיטי מגיעה לכפר ומטפלת בארי.
בינתיים העצרת הכללית של האו"ם מחליטה לחלק את ארץ ישראל המנדטורית לשתי מדינות - יהודית וערבית.
הערבים מסרבים לקבל את החלוקה, ובעקבות כך קבוצת לוחמי מיליציה ערבים בראשות המופתי של ירושלים מוחמד אמין אל-חוסייני מתכננים לתקוף את גן דפנה ולרצוח את כל תושבי היישוב.
בעקבות כך טהא מזהיר את ארי מפני המתקפה וארי מצליח להבריח בזמן את ילדי היישוב במהלך שעות הלילה.
טהא וקארן נקברים בקבר אחים.
במהלך טקס ההלוויה ארי נשבע שיום אחד היהודים והערבים יחיו יחד זה לצד זה בשלום, לא רק במוות אלא בחיים.
הסרט מסתיים כאשר ארי, קיטי, וכוחות של הפלמ"ח נכנסים למשאיות ונוסעים לעבר הקרבות.
בישראל התקבל הסרט באהדה רבה וחסרת תקדים.
צילומי הסרט שנערכו בישראל עוררו התרגשות בציבור, והעיתונות בישראל דיווחה בקביעות אחר התקדמותה.
בהקרנה הראשונה ביוני 1961, נכח דוד בן-גוריון.
העיבוד הקולנועי שינה באופן מהותי דמויות ועלילות מהספר.
אחת הדוגמאות הבולטות היא דמותה של קארן, שבספר נרצחת בידי פדאיונים בקיבוץ בנגב, אירוע שנועד לשקף את פרשת רצח רועי רוטברג בקיבוץ נחל עוז.
יוריס שילב בספרו גרסה מעובדת של נאום ההספד שנשא משה דיין על קברו של רוטברג, והעמיד את המשפט "ארי בן כנען בכה" כשיא רגשי משמעותי.
שינויים אלו הובילו לביקורת מצד יוריס, שטען כי לא נותרו בסרט "אפילו סצנה אחת, רעיון או אפיון דמות" מספרו.
לקראת הקרנת הבכורה, הביע יוריס חשש כי הסרט אינו מייצג נאמנה את ההיסטוריה של העם היהודי ושל מדינת ישראל, ופנה לטדי קולק בבקשה לארגן הקרנה מוקדמת לראש הממשלה דוד בן-גוריון.
על אף העיוותים ההיסטוריים, בן-גוריון וגורמים בכירים נוספים הביעו שביעות רצון מהסרט.
אפרים ויצגל, איש הסוכנות היהודית, אף כתב לבמאי כי "אקסודוס" אינו רק סרט היסטורי, אלא "מעשה היסטורי בעצמו".
באופן חריג העניקה ממשלת ישראל סיוע למפיקי הסרט, כמו כן, גם צה"ל השתתף בהפקת הסרט, כאשר ספינות חיל הים שימשו משחתות של הצי המלכותי הבריטי וחיילי צה"ל גילמו חיילים בריטיים בחיפה.
לפרקים אף נחסם נמל חיפה ועוכבה תנועת אוניות לצורך הצילומים.
עם זאת, הפקת הסרט עוררה התנגדות בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל.
ערביי ישראל יצאו להפגנות נגד הסרט, אף שלא הייתה להם גישה לתסריט הסופי, והתבססו על תיאורי הספר של לאון יוריס, שכללו הצגה שלילית של דמויות ערביות.
בין היתר, הספר כלל תיאורים של אלימות מינית שיוחסה לערבים, לצד קטע שבו הדמויות הראשיות מגיעות לנצרת ונתקלות ב"חבורות נערים ערביים מלוכלכים" המציעים להם סחורות שונות, כולל תמונות פורנוגרפיות ואף את אחיותיהם בתשלום.
בנוסף, נטען כי הספר הציג את הנשים הערביות כבעלות ריח גוף בלתי נעים.
העיתונות העברית התייחסה למחאה וטענה כי הספר היה זמין למכירה זמן רב ללא תגובות מיוחדות, וכי ההתנגדות התעוררה רק בעקבות הפקת הסרט, במסגרת ניסיון להסית את הציבור הערבי נגדו.
הסרט זכה לפופולריות רבה והוקרן בפני קהל רחב.
באלבום היובל של מדינת ישראל נכללה הקרנת אקסודוס ברשימת האירועים הבולטים של שנת 1961 (תשכ"א), כחלק מהאירועים המרכזיים של השנה.
הסרט צולם בעיקר בישראל ובקפריסין, כדי להדגיש אותנטיות היסטורית.
להלן המיקומים העיקריים ותפקידם בהפקה.
כיכר העצמאות: שימשה לשחזור הכרזת העצמאות של ישראל (1948) עם 20,000 ניצבים.
בניין בית המשפט העליון: שימש רקע לסצנת משפט של חבר ההגנה.
מלון המלך דוד: צולמו בו סצנות המדמות את הפיצוץ של האצ"ל ב-1946, שהרס חלק מהמלון.
כיכר פריז: הופיע בה פול ניומן על סקוטר וביצע דיאלוגים עם פרמינגר.
רחובות העיר: תיעדו את החיים היומיומיים והמתחים הפוליטיים.
צילומים נוספים התקיימו כאן, אם כי הסצנות הספציפיות אינן מפורטות.
שימשה כרקע למחנות מעצר בריטיים לפליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה.
אתגרים לוגיסטיים: הצילומים הופרעו עקב המרד היווני-קפריסאי נגד השלטון הבריטי.
השלטונות הבריטיים סירבו לתמוך בהפקה, מחשש להשפעה ועידוד מורדים מקומיים.
בסרט מופיע הפסל "דפנה לוחמת הפלמ"ח", המוצב במרכז הקיבוץ הבדיוני "גן דפנה".
הפסל, הממוקם באופן בולט בסצנות שונות, משמש כאנדרטה לדמותה של דפנה – צעירה שהייתה מאוהבת בארי בן כנען ונרצחה באכזריות.
הפסל, המוצג דרך קבע בבית יד לבנים, מסמל את המעבר של דמות הלוחמת הישראלית לקדמת הבמה האמנותית.
הוא יוצר מתח בין הייצוג ההרואי של לוחמת האוחזת רובה לבין סממני נשיות צעירה החורגים מהתדמית הגברית הדומיננטית.
בסרט, הדמות של קרן, עולה חדשה צעירה, משקפת מאפיינים נשיים המזכירים את דמותה של דפנה, כאשר שיערה הזהוב והמשוחרר מעניק לה נופך זר ונשי, בניגוד להופעה הספרטנית של ילידי הקיבוץ, ומרמז על אפשרות לחיים מחוץ למסגרת הקולקטיבית החלוצית-לוחמת.
הסרט מציג את הגעת האנייה אקסודוס לחופי ארץ ישראל, כשעליה פליטים יהודים שנאבקים להגיע לארץ למרות ניסיונות הבריטים לעצור אותם.
האנייה נעצרה על ידי הבריטים מחוץ למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל, כ-20 מייל ימי מעזה, ולוותה על ידי שייטת לנמל חיפה.
נוסעיה הוחזרו לאירופה ולא נשלחו ישירות למחנות המעצר בקפריסין, כפי שנראה בסרט.
הבריטים אילצו את הפליטים לרדת בצרפת, וכשסירבו, הם הועברו בכוח לגרמניה.
בסרט, המאורע מוצג כסיפור הצלחה ציוני שבו היהודים מנצחים את הבריטים, אך במציאות היה זה משבר בינלאומי שדווקא הדגיש את אכזריות מדיניות ההגירה הבריטית.
אֶקְסוֹדוּס הוא רומן היסטורי מאת הסופר היהודי-אמריקאי ליאון יוריס שיצא לאור בשנת 1958.
הספר הפך לרב-מכר בארצות הברית וב-1960 עובד לסרט הקולנוע "אקסודוס" על ידי אוטו פרמינגר.
ב-1959 תורגם הספר מאנגלית לעברית על ידי יוסף נדבה.
שם הספר בא מספר שמות בתנ"ך, שנקרא באנגלית/לטינית 'אקסודוס' ומספר על המסע של העם היהודי מעבדות (שאותה משווה יוריס לגלות) לחירות, בפרט בסיפור יציאת מצרים.
השם קשור גם לאוניית המעפילים אקסודוס, שסיפורה מתואר בתחילת הספר, אך אינו תופס נפח רב.
הספר בחלקו הראשון בנוי כשורה של זיכרונות המתארים את מאבק העלייה של היהודים ארצה.
במרכז הספר עומדים ארי בן-כנען, צבר מחוספס ואחד המפקדים המובילים בהגנה ובמוסד עליה ב', וקתרין פרימונט, אחות אמריקנית אשר נשלחת לעבוד במחנה הפליטים בקפריסין.
סביבם יש גיבורים דוגמת דב לנדאו - נער יהודי-פולני אשר שרד את גטו ורשה ומחנה ההשמדה אושוויץ, וקרן הנסן - נערה מגרמניה אשר הוברחה לדנמרק וכך שרדה את השואה.
לאחר פגישתם של הגיבורים וזיכרונותיהם הנפרדים במחנה פליטים בקפריסין ארי בן כנען מצליח להבריח אותם לארץ ישראל ושם ומתחיל חלקו השני של הספר, המאבק על תקומת המדינה היהודית.
החלק השלישי של הספר מוקדש למלחמת העצמאות והרביעי למבצעי העלייה הנועזים של יהודי תימן ועיראק.
מספר סופרים ניסו לכתוב ספר על הקמת מדינת ישראל, כולל ברכה חבס, הסופרת והעיתונאית שחיה באותה תקופה.
אך אף ספר לא זכה לפופולריות.
ליאון יוריס, יהודי אמריקני ציוני, שכבר פרסם רב-מכר אחד בשם: "זעקת הקרב" היה נחוש בדעתו לכתוב ספר על תקומת ישראל, שיהיה מיועד, בראש ובראשונה לקהל האמריקני ולא בהכרח לישראלי.
בשנת 1956 הוא ביקר בישראל וראיין אנשים רבים, כולל את משה דיין ויגאל אלון.
יוריס הדגיש כי אין בכוונתו לספר את סיפורה של ישראל לקהל אוהד, אלא "לאמריקאי הממוצע, ששותף למורשת מוסרית ענקית עם היהודים מישראל".
הספר פרסם את האפוס הציוני כולו, כשהוא כולל את: הרצל, משפט דרייפוס, הפוגרומים, העליות והמאבק הלאומי, המגולמים בעלילות הגבורה של משפחת בן כנען, בני העלייה השלישית, שהתפצלו בין המחתרות השונות.
יוריס הוסיף לרומאן את דמות העיתונאי האמריקאי מרק פרקר, המתלווה למסע האונייה ומדווח לעולם, ואת קיטי פרימונט, האחות האמריקאית הפרוטסטנטית, שגם היא נלווית למסע ומתאהבת בגיבור הספר ארי בן כנען.
הביקורות הראשונות שהופיעו בארצות הברית לא החמיאו ליצירה.
בביקורת שהתפרסמה ברבעון Jewish Currents כינה המבקר פרנק קנטור, את הספר "יצירה סינתטית [...] סיפור הרפתקאות חלקלק ורומאן אהבים עצי [...] רוב הדמויות סטריאוטיפיות, הדיאלוג בלתי־אפשרי, סובל מעיוותים ותפיסות מוטעות בגלל האידאולוגיה הציונית שלו".
אחרי שהפך הספר לרב מכר תלה קנטור את הצלחתו בכך שיוריס, לדעתו, הציע ליהודי אמריקה יהודי חדש.
אין כאן יהודים רעים, כולם טובים בפני עצמם וטובים לעמם.
אין מנוולים, אין יודנראט ששיתפו פעולה עם הרוצחים, אין פושעים יהודים.
כאן היהודים שותפים למאבק נאצל.
ארי בן כנען הוא סוג של גרי קופר, האיכר־בוקר שנלחם ברעים, ולא, חלילה, היהודי מהעיירה היהודית.
הוא יותר מזכיר את הגיבורים היהודיים המקראיים: דוד ושמשון.
אלו היהודים התנ"כיים ששבו אל אדמתם.
הפנטזיה היהודית־אמריקאית הזו, גרס קנטור, הפכה את האפוס הישראלי ל"מיסטיקה דתית־למחצה".
הקושי בתיאור גיבור הספר, ארי בן כנען, נעוץ בכך שבתיאור יש משום האדרה מופרזת, אולי שלא מדעת, של האמונה התמימה בטיפוס היהודי החדש שנוצר בארץ ישראל, אותו אמור בן כנען לייצג.
מבקרת הספרות גיטה אבינור כתבה על זאת כך:
משה בן שחר מייחס את המפנה שחל ביחסם של האמריקנים לתקומת ישראל לליאון יוריס עם ספרו "אקסודוס" ולא לשגריר אבא אבן, כדבריו.
אפילו ברכבת התחתית של ניו יורק צפה העיתונאי בנוסעים רבים שקוראים בעניין את הספר.
יהודים ולא יהודים, טוען בן-שחר, למדו על תקומת ישראל והתחברו אליה לאחר קריאת הספר.
ליאון יוריס, שכבר פרסם רב-מכר אחר, סיפר שכל כוונתו הייתה לעשות שליחות לאומית למדינת ישראל, ולא נתן דעתו לרווחים, שכמובן המריאו לאחר פרסום הסרט אקסודוס.
הוצאת הספר בארצות הברית, הוצאת דאבלדיי, מסרה שמזה זמן רב לא היה לה רב-מכר כמו "אקסודוס".
מכתבי הקוראים, שלא הגיעו בהכרח מהאזורים היהודיים, ביטאו את התלהבותם מהספר, בציינם שהוא "דוקומנט אנושי ממדרגה ראשונה, ורק כעת יש להם מושג כלשהו על המאבק לעצמאות ישראל"
ההוצאה העברית של הספר הופיעה בדצמבר 1959 בתרגומו של יוסף נדבה על ידי סטימצקי.
תוך שבוע ימים אזלה המהדורה הראשונה.
אמנם אורי אבנרי ביקר קשות את "הצ'יזבטים ופתפותי ההבל", אבל בסוף 1959, השלים הספר של ליאון יוריס שישים ואחד שבועות ברשימת רבי המכר של ה"ניו יורק טיימס", מהם תשעה עשר שבועות במקום הראשון.
תוך שלוש שנים נמכרו כעשרה מיליון עותקים והספר תורגם לשפות רבות והוסרט בהצלחה גדולה.
ביולי 1963 תבע ד"ר ולדיסלב דרינג, רופא ממוצא פולני, ששמו הופיע בספר כמי שביצע ניתוחים ללא הרדמה ב-17 אלף אסירים באושוויץ, את ליאון יוריס על הוצאת דיבה.
יוריס ציפה שממשלת ישראל תתמוך בו במשפט, אך רק לאחר זמן מה החליטו מוסדות המדינה לתמוך בספר שזכה לפרסום עולמי.
המשפט הסתיים אמנם בהפסדו של יוריס, אך העונש היה סמלי בלבד והסתכם בפני אחד, בעוד שהרופא הפולני חויב בהוצאות המשפט.
אקסבייר מוריס מקדניאל הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1985–1998. ממוצעיו הכוללים ב-12 עונותיו בליגת ה-NBA הם 15.6 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
מקדניאל נולד וגדל בעיר קולומביה שבקרוליינה הדרומית.
בין השנים 1981–1985 למד באוניברסיטת המדינה של ויצ'יטה ("ויצ'יטה סטייט"), ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה לצד שחקני ה-NBA לעתיד אנטואן קאר וקליף לווינגסטון.
מאז שנתו השנייה באוניברסיטה ועד לסיום קריירת המשחק גילח באופן קבוע את ראשו ואת גבותיו.
בעונתו האחרונה בוויצ'יטה סטייט, 1984/1985, נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), לאחר שהפך לשחקן הראשון אי פעם אשר מוביל את כל שחקני הליגה בממוצעי נקודות (27.2) וריבאונדים (14.8) למשחק.
בשנת 2013 הוצג בהיכל התהילה של כדורסל המכללות.
בדראפט ה-NBA 1985 נבחר מקדניאל על ידי סיאטל סופרסוניקס, בבחירה הרביעית.
כבר בעונת הרוקי שלו הצטיין עם ממוצעים של 17.1 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק, ובהצבעות לפרס רוקי העונה סיים במקום השני, אחרי הזוכה פטריק יואינג.