tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך כל התקופה הרומית-ביזנטית הייתה סקיתופוליס עיר מפוארת עם מבני ציבור, בתי מרחץ, מתקני שעשועים, שווקים, נימפאונים, שערים מונומנטליים ורחובות מרכזיים צולבים (קארדו ודקומאנוס).
בעיר היה בית כנסת עם פסיפס מרשים שנחשף בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ומקדשים אליליים גדולים שהפכו אחר כך לכנסיות.
ב-2010 נחשף בית כנסת שומרוני שנבנה ככל הנראה בסוף המאה החמישית לספירה.
רוב מבני העיר נהרסו ברעידות האדמה בשנת 659/60 וברעידה שאירעה בשנת 749, לאחריה הפכה לעיירה קטנה תחת השם הערבי ביסאן.
בית שאן נכבשה על ידי טנקרד (1072 – 1112) במסע הצלב הראשון בשנת 1099, אך היא מעולם לא בוּצרה.
למרות זאת הוקמה בה מצודה בחלקו המזרחי של ההיפודרום הרומי הנטוש.
גם התל כנראה יושב בתקופה זו.
בית שאן עמדה במתקפה הראשונה של צלאח א-דין ב-1182, אך מקץ שנה נפלה ונהרסה כליל בידיו.
העיר נבנתה מחדש בשנת 1192, ועִז א-דין אֻסאמה אלצאלח מונה למושלה.
ב-1217, הרסו הצלבנים את העיר שוב במסע הצלב החמישי בראשות אנדראש השני, מלך הונגריה.
הקטע האחרון של קרב עין ג'אלות (1260) בין המונגולים לממלוכים התרחש בבית שאן.
בית שאן שוקמה מהריסותיה שוב באמצע המאה ה-13, כאשר מדי פעם התנפלו עליה המונגולים או הצלבנים.
בד בבד, חשיבותהּ הלכה ועלתה עם תזוזת החזית המונגולית-ממלוכית צפונה לסוריה, והיותה תחנה בדרך הראשית (דרך הדואר) המחברת בין סוריה ומצרים.
ב-1260 הפכה בית שאן לבירת אחת הנפות של מחוז דמשק, כאשר באותה עת נבנתה בה אכסניית-השיירות של האמיר סלאר (שכונתה "ח'אן אל-אחמר"), ליד השכונה הסמוכה למסילת הברזל דהיום.
במאה ה-14 חייתה בעיר קהילה יהודית קטנה.
ר' אשתורי הפרחי (1313 והלאה) כותב בספרו "כפתור ופרח" מדוע בחר בבית שאן כמקום מגוריו:
במשך רוב התקופה העות'מאנית הייתה העיר כפר נידח וחרב.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נערכו מספר פעולות שיקום ושיפור במרחב כולו, העיר הוכרזה עיר מחוז, נבנו בה מספר מבני ממשל (חלקם קיימים עד היום), נוסדו בעיר שווקים ומונה נציב לאזור.
במהלך המאה ה-19 הגיעו לאזור בית שאן בדווים ומהגרים מצרים.
הם הצרו והציקו לשאר המתיישבים המקוריים שהיו באזור עוד לפני כן.
ב-1876 עלה עבדול חמיד השני על כס הסולטנות בטורקיה: הוא עשה סדר ברישום הקרקעות, גירש אנשים שלא עיבדו את האדמה והעלו לו מס יובלים, והגדיר את האדמות הלא מעובדות כג'יפתליק - אדמות ששייכות לסולטנות.
בנוסף שיפץ הסולטן את גשר שיח' חוסיין, שיפר את מצב הביטחון והשקיע בתשתיות, איפשר התיישבות קבע וגירש חלק מהבדווים.
דברים אלו שיפרו את מצב הביטחון וההתיישבות בעמק בית שאן ובה עצמה, והיישוב החל לצמוח.
בעשור האחרון של המאה ה-19 מגיעים לעיירה הקטנה גם ראשוני המתיישבים היהודים.
המיזם המשמעותי ביותר בעיר, היה תחנה על תוואי רכבת העמק, שנחנכה ב-1904, ופעלה עד ליל הגשרים ב-1948, אז פסקה פעולת הקו.
כתוצאה מפעילות השיקום, החלה זרימת אוכלוסייה אזרחית ליישוב הקטן, שמנה ערב מלחמת העולם הראשונה 2,000 נפש, והוא זכה למעמד של עירייה.
עד היום פזורים בבית שאן כמה עשרות מבנים מהתקופה המנדטורית.
בתקופה העות'מאנית הבתים היו עשויים מחומר, ולרוב לא נותר מהם כמעט דבר.
בימי המנדט הבריטי הייתה ביסאן עיירה ערבית.
בעיר הערבית שהו בשיאה של הקהילה היהודית בתקופת המנדט, בין 200 ל-250 יהודים, היה להם נציג בעירייה, פעלה שם מרפאה מטעם הדסה וגם בית ספר עברי.
במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט איימו הערבים בביסאן בפרעות על הקהילה היהודית.
המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936 ויומיים לאחר מכן פונו כל יהודי העיר.
היהודי היחיד שנותר בעיירה היה הרופא ד"ר יוסף להרס.
הוא נרצח ביריות ב-26 בפברואר 1937.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנתה 5,180 תושבים ושימשה כבירת נפת ביסאן במחוז הגליל (1945).
בימי מלחמת העצמאות היו בעיר 6,000 תושבים.
על פי תוכנית החלוקה יועדה העיר וסביבותיה להפוך לחלק מן המדינה היהודית.
בחודש ינואר 1948 דווח כי הוועד הערבי העליון בראשות המופתי אמין אל-חוסייני סיכל ניסיון של מנהיגי העיר הערבים ותושבי האזור היהודים להגיע ל"הסכם בלתי רשמי של הבלגה הדדית".
עמק בית שאן ובמרכזו ביסאן נתפס בעיני מטה "ההגנה" כאחד הנתיבים העיקריים דרכם צפוי צבא עבר הירדן לפלוש למדינה היהודית.
ב-22 באפריל המליץ יגאל אלון לכבוש את העיר ולהניס את תושביה הערביים.
תושבי היישובים היהודיים באזור ויוסף ויץ הפעילו גם הם לחץ על מנהיגי היישוב וטענו כי צבא הלגיון נכנס לעיר ומחזק את ביצוריה.
בעקבות כך מסוף אפריל הוטל מצור חלקי על העיר ומשפחותיה האמידות – עלי אבו רבאח, שכשיר וג'מוס – החלו לעזוב לעבר הירדן.
בראשית מאי הורה הלגיון הערבי על פינוי נשים וילדים מהעיר.
בליל 11 במאי כבשה מחלקה של "ההגנה" את תל בית שאן.
בעקבות זאת, ב-12 במאי נכנעה העיר לחיילי "ההגנה".
במהלך המשא ומתן על תנאי הכניעה ברחו יחידות צבא השחרור הערבי ומרבית תושבי העיר, רובם לעבר הירדן ומיעוטם לג'נין.
תחילה הוטל עליהם עוצר ומשטר צבאי, אך קציני "ההגנה" באזור שחששו מהפלישה העתידית של צבאות ערב ומקיומו של ריכוז ערבי גדול בסמוך לחזית לחצו על פינוי הנותרים ובקשתם נענתה.
ב-14 או ב-15 במאי נשלחו רובם אל מעבר לירדן, וכ-250–300 תושבים, רובם ככל הנראה נוצרים, הורשו להישאר עד ל-28 במאי, אז נאלצו לבחור בין יציאה לעבר הירדן או לנצרת.
רובם העדיפו את נצרת, ובאותו יום הוסעו לשם במשאיות של צה"ל.
יציאת הערבים מהעיר, יחד עם לחץ מצד ה"הגנה", גרמו גם ליציאתם של הערבים הנותרים בעמק בית שאן.
ביוני 1949 יושבה העיירה מחדש בשמה הקדום "בית שאן".
בשנות ה-50 וה-60, במסגרת העלייה ההמונית, הובאו אליה עולים חדשים רבים מעיראק, איראן, רומניה וצפון אפריקה.
במהלך מלחמת ההתשה סבלה העיר מהפגזות ירדניות ומהסתננויות של מחבלים משטח ירדן.
באירועים אלו נהרגו ונפצעו תושבים רבים.
בשנת 1974 חדרו מירדן מחבלים מהחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין וביצעו בעיר פיגוע שגבה את חייהם של ארבעה מתושבי העיר, אירוע שהוביל להפגנות סוערות של התושבים.
בשנת 1999 הוכרזה בית שאן כעיר.
בנובמבר 2002 ביצעו שני מחבלי פת"ח שהגיעו מהכפר ג'לבון בשומרון פיגוע טרור בסניף הליכוד בעיר.
בפיגוע, שהתרחש בעיצומו של יום הבחירות הפנימיות, נרצחו 6 אזרחים (5 מתוכם תושבי העיר) ונפצעו עשרות נוספים.
ביוני 2017 הופקדה תוכנית המתאר העירונית, במסגרתה יבנו כ-6,540 יחידות דיור, יוקמו כ-470 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ומסחר ויבנו גם כ-710 חדרי מלון.
כמו כן צפויה הרחבת הגן הלאומי בעיר והקמת כניסה חדשה לכיוון מרכז העיר.
בית שאן שוכנת בלב בקעת בית שאן, אשר מהווה חלק מבקעת הירדן, אשר מהווה בעצמה חלק מהשבר הסורי-אפריקני, סמוך להרי הגלבוע והרי הגלעד שבירדן.
מסביב לבית שאן ישנם מעיינות ומקורות מים רבים, שנובעים בשל הסדק הגאולוגי באזור, כחלק מהשבר הסורי אפריקני, הגורם למי התהום לעלות אל פני הקרקע בכמויות גדולות.
למרות המעיינות הרבים, הצמחייה באזור העיר מורכבת מתמרים, אקליפטוסים ושיחים רבים הצומחים באזורים מדבריים או מדבריים למחצה.
הקרקע באזור עשירה בבזלת, כחלק ממיקומה על השבר הסורי-אפריקני, המהווה עדות לפעילויות טקטוניות וגעשיות בעבר.
למרות המעיינות הרבים סביבה ודימוי האזור כעשיר במים, בבית שאן שורר אקלים מדברי למחצה חם (Bsh בשיטת קפן), והיא נחשבת לעיר היבשה ביותר באזור הצפון.
בנוסף, בית שאן היא העיר החמה ביותר בישראל, והטמפרטורות בחודשי הקיץ נעות בממוצע בין 37 ל-45 מעלות באופן קבוע, בליווי עומסי חום קיצוניים.
החורפים גשומים באופן מתון ונוחים.
הסיבה לאקלים השורר בעיר הוא מיקומה בבקע הירדן, ובצל הגשם של הר הגלבוע וצפון השומרון.
שלג נדיר ביותר בעיר וכמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על כ-305 מ"מ בלבד.
ניתן לצפות גם בערך אקלים בקעת הירדן.
זו העיר הקטנה ביותר בישראל מבחינת גודל האוכלוסייה;
כביש 90, הכביש הארוך ביותר בישראל, חולף בתחומי העיר וחוצה אותה.
בבית שאן הוקמה התחנה החמישית מבין שמונה התחנות המקוריות של מסילת הרכבת החיג'אזית, שנקראה "ביסאן".
במהלך השנים נערכו תוכניות שונות לחידוש פעילות מסילת רכבת העמק שנבנתה על ידי העות'מאנים, אך התוכניות הבשילו לכדי ביצוע רק בראשית העשור השני של המאה ה-21. ב-16 באוקטובר 2016 נחנכה תחנת הרכבת החדשה ומסילת העמק החדשה שנבנתה בעקבות תוואי המסילה הישן, עם שינויים קלים.
מן התחנה יוצאות רכבות לעפולה ולחיפה.
בעיר מופעלים קווי אוטובוס של חברת סופרבוס, לאחר שהחברה נבחרה בשנת 2014 לפעול באשכול העמקים, והחליפה את חברת קווים שפעלה בעיר.
בספטמבר 2017, לאחר עיכובים רבים נפתח מסוף בית שאן שמרכז את האטובוסים המגיעים לעיר.
ביולי 2008 נחנך פרויקט חיזיון אור-קולי בשם "לילות שאן".
הפרויקט, בהשקעה של עשרות מיליוני דולרים, הוא ייחודי מסוגו בארץ ובין הבודדים בעולם.
המבקרים צופים בתחילה במופע אור-קולי המוקרן על הקירות החיצוניים של התיאטרון.
לאחר מכן הם מסיירים במקומות המוארים באתר ובעזרת אמצעים טכנולוגיים מתקדמים (הולוגרמות, משחקי תאורה, אמצעי המחשה קוליים) "מתעוררת העיר לתחיה" כך שניתן לתור במקום ולחוש את חוויית החיים הקדומים בעיר לפני שנחרבה, בשנת 749 לספירה.
החיזיון מופעל בשעות הערב, מספר פעמים בשבוע, משך 9 חודשים בשנה.
האתר בכלל, והמופע האור קולי בפרט, מושכים מדי שנה אלפי תיירים.
בסמוך ליציאה מהאתר הארכאולוגי נמצא מבנה ששימש את המושל והמשטרה הטורקית בתקופה שקדמה לתקופת המנדט הבריטי.
המבנה שופץ והוסב למרכז מבקרים ומופעים.
בסמוך הוקם בית הארחה מפואר המאפשר לינה במקום.
בשנת 2013 הוקם במתחם התיירותי "מוזיאון בית שאן", במבנה ששימש בעבר כבית הדואר, והוקם בשנת 1937.
אלמנט תיירותי נוסף הוא שפע המעיינות הטבעיים הסובבים את העיר דוגמת גן השלושה (הסחנה), מעיין חרוד, גני חוגה, עין מודע, עין שוקק ורבים נוספים.
המעיינות, רובם ככולם, פתוחים לקהל הרחב, שופעי צל ומאפשרים טבילה במים צלולים וצוננים להתרעננות מהאקלים החם המאפיין את האזור.
מאז 2012, בימי חמישי של חודשי יולי ואוגוסט מתקיים בעיר פסטיבל אוכל, מוזיקה ותרבות הנקרא "סקיתומרקט" ומושך אליו אלפי מבקרים.
בשנת 1958 נחנך בית ספר מקיף אורט אמירים בית שאן.
בשנת 1994 הוקמה ישיבה תיכונית בעיר.
בשנת 2014 הוקמה בעיר אולפנה תורנית לבנות.
בעיר מופעל המרכז לפיתוח ההון האנושי שהוקם והופעל בשנותיו הראשונות על ידי סגן ראש העיר לשעבר אל"ם (מיל') מוטי סויסה, במרכז מטפלים בנושאי חינוך, תעסוקה סיוע לעולים, תוכנית הכנה לשירות משמעותי בצה"ל הכוללת אימוני כושר קרבי, מורשת קרב, סדרות שטח וכדומה.
בנוסף מרכזת המחלקה את תיאום פעילות הכנה לצה"ל ברמה העירונית יחד עם המרכז לפיתוח הון אנושי.
פעילות המרכז בתחום הנוער הביאה לעליה בגיוס לצה"ל בקרב בני העיר שעמדה בשנת 2012 על 85.9%.
בעיר פועל גרעין תורני בהכוונת הרב איתן צוקר.
כמו כן קיימות בעיר ישיבת הסדר בראשות הרב שלמה שושן, ישיבה תיכונית ואולפנא.
בעיר פועלות תנועות נוער: צופים, בני עקיבא, הנוער העובד והלומד, חוגי סיירות של קק"ל, בית"ר והשומר החדש.
הקונסרבטוריון העירוני בית שאן פועל בשיתוף עיריית בית שאן ומשרד החינוך.
בקונסרבטוריון מועברים שיעורי נגינה פרטניים בכלי נגינה, תזמורות, מקהלות, הרכבים מוזיקליים ושיעורי תאוריה.
בקונסרבטוריון ישנה מקהלה הנקראת 'מקהלת הזמיר' המייצגת כל שנה את בית שאן בהופעה מיוחדת ביחד עם עוד מקהלות מישראל וארצות הברית בניו יורק בשיתוף הסוכנות היהודית.
נכון לשנת 2020 זינק מספר התלמידים במאות אחוזים לעומת שנים עברו ותחום המוזיקה מהווה חלק מרכזי בחינוך המוזיקלי בעיר.
פרויקט בית ספר מנגן פועל בבתי הספר היסודיים וכמו כן מורים מהקונסרבטריון העירוני מלמדים ומנחים הרכבים מוזיקליים בחטיבות הביניים ובתיכונים אורט "אמירים" ואורט "פסגות".
באוגוסט 2018 הסתיים השיפוץ במתחם הקונסרבטוריון העירוני בעלות של מיליון ש"ח ובנוסף הוקם אולפן הקלטות מקצועי.
בספטמבר 2019 הוקמה מגמת מוזיקה על אזורית, בית שאן- עמק המעיינות ביוזמת מנהל הקונסרבטוריון עומר גבאי ומנהל התיכון השש-שנתי אורי דויטש.
מנהל הקונסרבטוריון העירוני החל משנת 2017 היה המוזיקאי עומר גבאי, סיים את תפקידו ביולי 2020.
לעיר קבוצת כדורגל בשם הפועל בית שאן.
הקבוצה שיחקה בליגת העל בכדורגל למשך 5 עונות בשנות ה-90, במהלכן הגיעה להשגים גדולים וכן הייתה מעורבת במשחק השרוכים השנוי במחלוקת.
הקבוצה הונצחה בסרט התיעודי "בית שאן: סרט מלחמה".
מאז ירדה ארבע ליגות בשמונה עונות, כאשר בסוף עונת 2005–2006 ירדה לליגה ב' והתפרקה באוגוסט 2006. בשנת 2010 נרשמה בהתאחדות קבוצה חדשה בשם "הפועל בית שאן/מסילות".
נכון ל-2024 הקבוצה משתתפת בליגה א' צפון.
קבוצת הכדורסל היחידה בעיר, מכבי בקעת בית שאן, משחקת בליגה ב' נכון לשנת 2024.
סמל העיר הנוכחי נבחר בשנת 1983 וכולל את המרכיבים הבאים:
עץ התמר: העץ נפוץ מאוד בנוף הטבעי של בקעת בית שאן בזכות האקלים החם וריבוי המעיינות.
התמר הוא גם הסמל של שבט מנשה.
קווים מפותלים בצבע כחול: מסמל את שפע המים.
מחתה, שופר ומנורה: סמלים יהודיים שנמצאו ברצפת הפסיפס בבית הכנסת בתל אצטבה שבצפון העיר.
תיאטרון רומי: התגלה בחפירות העיר העתיקה ומתוארך לסוף המאה השנייה לספירה.
קיר אבן: מסמל את החומה הביזנטית שהקיפה את העיר.
הרים: הנוף הנשקף מהעיר ומעמק בית שאן – הרי הגלעד במזרח, הרי הגלבוע במערב ורמות יששכר מצפון.
הכתובת בעברית קדומה מברכת מנשה: השבט אשר בנחלתו שכנה העיר, "ממגד שמים מעל ומתהום רובצת תחת".
הכתובת "זו בית שאן": מבראשית רבה.
בית שחור הוא ספר אימה מאת הסופרים האמריקאים סטיבן קינג ופיטר שטראוב, שפורסם ב-2001. זהו ספר המשך של הרב המכר "הקמיע" שנכתב על ידי קינג ושטראוב.
הספר היה מועמד לפרס בראם סטוקר.
בספר "הקמיע", נשלח הילד ג'ק סויר למציאות חלופית, לעולם מקביל שנקרא "הטריטוריות", כדי לחפש קמיע שיציל את אמו.
בספר ההמשך "בית שחור", ג'ק בשנות השלושים המוקדמות שלו; לאחר שפרש מתפקידו כבלש משטרתי, הוא נקרא למשימה שתחזיר אותו לאותם מחוזות קסם אפלים.
חברו של ג'ק, מפקד המשטרה של פרנץ' לנדינג, זקוק לעזרתו בפתרון פרשה מעוררת חלחלה: פסיכופת חסר מעצורים המכונה "הדייג" חוטף, רוצח ואוכל את ילדי העיירה.
ג'ק, שכבר תפס בעבר רוצח סדרתי בעיירה שכנה, נקרא עכשיו ללכוד רוצח מטורף שמותיר אחריו שרשרת של זוועות מחרידות.
כדי לעשות זאת, הוא מתחבר שוב לילד שהיה, הולך בעקבות החזיונות שתוקפים אותו, ונכנס לטריטוריות שממתינות לו בבית נטוש מחוץ לעיירה, בית שישנו ואיננו, "בית שחור".
השילוב בין קינג לשטראוב יוצר פנטזיית מתח, ועלילה בה משולבות רמיזות לדיקנס, פו, ולספרים אחרים של קינג.
הספר יצא לאור בעברית ב-2002.
בית רימון (בֵּית רִמּוֹן) הוא קיבוץ החבר בתנועת הקיבוץ הדתי.
הקיבוץ שוכן על רכס הר תורען בגובה של 396 מטר מעל פני הים, בתחומי המועצה האזורית הגליל התחתון.
זהו היישוב המערבי ביותר במועצה האזורית.
היישוב קרוי על שם היישוב המקראי "רימון" שבנחלת זבולון, ששמו השתמר לפי הסברה המקובלת בשם הכפר הסמוך רומאנה.
הקיבוץ ממוקם 20 ק"מ מטבריה ו-25 ק"מ מחיפה והקריות ומשויך למועצה האזורית הגליל התחתון.
הקיבוץ עלה לקרקע כהיאחזות נח"ל שאוישה על ידי גרעין בני עקיבא "שובה לעלומים" בשנת 1977. טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-8 במרץ 1977, בהשתתפות אלוף פיקוד הצפון דאז רפאל איתן.
במשך שנים הקיבוץ לא קלט משפחות חדשות, ועל כן נכלל ברשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות.
בשנת 1997 הוכרז על הרחבה קהילתית של הקיבוץ, במסגרת החלטה 737 של מינהל מקרקעי ישראל, שעניינה שינוי ייעוד בקרקעות מדינה שייעודן חקלאי אשר הוחכרו ליישובים חקלאיים.
הקיבוץ יזם את ההרחבה החדשה ואף חתם על הסכם עם קבלן שיקים שכונה שאמורה לכלול 115 קוטג'ים, על שטח של כ-80 דונם, בשטח הצמוד לקיבוץ.
באותה עת התגוררו בקיבוץ רק 30 משפחות.
כל קונה היה אמור להיות מחויב באישור ועדת קבלה, לשלם לקיבוץ בעד שירותי מים, חשמל וחינוך, אך מבלי להיקלט כחבר הקיבוץ.
בשנת 1999 החלה הקמת השכונה.
בשנת 2013 התגוררו כבר כ-30 משפחות בהרחבה הקהילתית, עוד 30 מגרשים של שלב א' היו בהליכי בנייה, ו-45 מגרשים נוספים היו בהליכי תכנון ושיווק של שלב ב'.
בסוף שנת 2023 נבנתה שכונה חדשה שנקראה "השלוחה".
בשנת 2003, יזם ראש הממשלה אריאל שרון, תוכנית חדשה להקמת כעשרה יישובים קהילתיים בצפון, כולל יישוב חדש ליד בית רימון בשם שיבולת.
היישובים בסביבה התנגדו להקמת היישוב מאחר שחששו שימשוך אוכלוסייה חזקה ויפגע בהם, המשרד לאיכות הסביבה והחברה להגנת הטבע התנגדו עקב הפגיעה הצפויה בטבע ובנוף.
בסופו של דבר לא אישרו ועדות תכנון את הקמת היישוב.
נכון למרץ 2024, מונה הקיבוץ כ-200 משפחות, כולל ההרחבה הקהילתית.
ענפי הקיבוץ הם: רפת (משותפת עם קיבוץ גשר ועם אשדות יעקב), לול, "תבור" - יבוא ושיווק כלי עבודה, ושטחי גידולי שדה משותפים עם קיבוץ לביא.
לאורך השנים פעלה ביישוב המכינה הקדם-צבאית "כרמי-חיל", אשר שינתה את שמה ל"פרדס רימוני", בשנת 2022. המכינה עברה מקום ובמקומה הוקמה ב-2023 מכינת "קול עמי" לעולים חדשים.
בקיבוץ יש מגוון שירותים קהילתיים ובתוכם: אולם תרבות, בית כנסת, דואר, מגרש ספורט, מועדון נוער ומועדון לחבר, מקווה, מרפאה, ספרייה, השכרת רכבים וצרכנייה.
בית שומאכר הוא מבנה המצוי במושבה הגרמנית בחיפה, בשדרות בן-גוריון 12.
המבנה נבנה בשנת 1870 על ידי אבי המשפחה, יעקב שומאכר מתנועת הטמפלרים.
שומאכר, סתת אבן ואדריכל, הגיע לחיפה מארצות הברית (אליה היגר מגרמניה) עם משפחתו, והיה שותף מרכזי בתכנון המושבה הגרמנית ובבניית בתיה.
המבנה בנוי כשילוב בין הסגנון הטמפלרי (בית אבן, מרפסת בחזית), לבין אלמנטים מזרחיים כגון הקשתות שבחזיתו.
כמו בבתים רבים אחרים במושבה, מעל דלת הכניסה חקוק פסוק מתהילים: "נסה עלינו אור פניך ה'" (תהלים, ד, ז), ככל הנראה בידיו של שומאכר עצמו.
בשנת 1872 התמנה יעקוב שומאכר לתפקיד סגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון הארץ, וביתו הפך לבניין הקונסוליה של ארצות הברית.
התפקיד עבר, לאחר מותו בשנת 1891, לבנו גוטליב שומאכר, והבית נשאר בניין הקונסוליה עד שנת 1904.
בשנת 1873 התארחה במקום משלחת הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF), בפיקוד לוטננט קונדר ולוטננט (בהמשך לורד) קיצ'נר, לקראת צאתה למסעות מיפוי באזור חיפה והגליל.
הקרן עסקה אז במיפוי מודרני שיטתי של ארץ ישראל באמצעות רשת קואורדינטות.
את נקודת הייחוס 0:0, ממנה התחיל המיפוי הציבו בחזית ביתו של שומאכר במושבה הגרמנית.
בשובם ממסעם הראשון, בשנת 1875, העניק קיצ'נר לבעלי הבית שעון שמש ייחודי שהוצב בחצר הבית.
השעון שימש את מר לנגה, מורה בית הספר וממנהיגי הקהילה, לצלצל בפעמון בית העם ולהודיע לעובדים בשדות על שעת הצהריים המדויקת.
בנובמבר 1882 התארח בבית לורנס אוליפנט, שאחר כך רכש את הבית הסמוך, בית אוליפנט.
בתחילת המאה העשרים נוסף לבית האגף המערבי, כך שיוכל להתמודד עם צורכי משפחתם בת תשעה הילדים של גוטליב שומאכר ומריה לנגה, בתו של מורה בית הספר.
באותה תקופה (ככל הנראה בשנת 1910) נצבע החדר המרכזי בציורי קיר שהתגלו בשנת 2015.
גוטליב שומאכר ידוע בזכות תרומתו האדירה לחקר הארץ ולבנייתה.
במיוחד מפורסם סקר הגולן ועבר הירדן, שכלל גם מיפוי ראשון של חבל ארץ זה.
כארכאולוג, התפרסם בזכות חפירתו החלוצית בתל מגידו, שם נמצא חותם האריה הידוע של המלך ירבעם.
כמהנדס נפת עכו של האימפריה העותמאנית, תכנן את תוואי הרכבת החיג'אזית בארץ ישראל, וכן תכנן ובנה מבנים בכל הארץ, ביניהם היקב בראשון לציון, בית המוסקובייה בנצרת ומזח הקיסר בנמל חיפה.
בשנת 1914 הצטרף לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ושירת כקצין הנדסה בסיני.
בתום המלחמה לא הורשה לחזור לארץ, ורק בשנת 1924, לאחר מגעים ארוכים עם השלטונות האנגליים, חזר לארץ ונפטר שנה לאחר מכן.
הבית שימש את יורשיו עד לגירוש הטמפלרים מן הארץ בשנת 1939. לאחר מכן, ככל הידוע, היה הבית בשימוש אדם ערבי-נוצרי, שהפעיל מוסך בבניין השירות, ובשנת 1948 עקר ללבנון.
לאחר מלחמת הקוממיות עבר הבית לידי האפוטרופוס לרכוש הגרמנים, ושוכנו בו משפחות ישראליות.
בשנת 2015 עבר מבנה השירות שלצד הבית שיפוץ מאסיבי, והוחל בתהליך שימור של בית שומאכר.
בשנת 2022 החל שיפוץ נוסף של בית שומאכר, ובסיום העבודות נפתח בו מלון הבוטיק "מילה".
בית שאן: סרט מלחמה הוא סרט ישראלי מ-1996 העוסק במועדון הכדורגל הפועל בית שאן ובמאמצי ההישרדות של הקבוצה בליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז), במסגרת עונת 1994/1995.
בסרט מוצגת הצלחתה של הקבוצה כנגד כל הסיכויים להישאר בליגה הלאומית.
הסרט מתעד את ההתרגשות והתקוות של תושבים רבים בעיר בית שאן לקראת משחק מכריע של הקבוצה המקומית מול מכבי חיפה.
הסרט עוקב אחר חלק מהשחקנים ואנשי הקבוצה באימונים, במשחקים ובחיי היומיום האישיים.
הסרט נחשב לפורץ דרך בתעשיית הסרטים הדוקומנטריים בישראל.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1996.
בית שימוש (ידוע גם כשירותים, בית כיסא, בית הכבוד, נוחיות) הוא מקום בו עושה אדם את צרכיו (הפרשת צואה ושתן).
מתקני השירותים העתיקים ביותר (הכוללים מושב) שנמצאו נתגלו בשרידי העיר לותאל במערב הודו.
הם מתוארכים לשנת 2,500 לפנה"ס ומשתייכים לתרבות ההארפה של עמק האינדוס.
בתי הכיסא שלהם היו משוכללים למדי, היו בנויים מלבני חימר שרופות והכילו מושב ומערכת לניקוז מים כאשר ההפרשות היו מתנקזות לתוך בורות ניקוז תת-קרקעיים.
עם שקיעתה של תרבות עמק האינדוס אבד גם הידע ההנדסי הסניטרי הנדרש לבניית מתקנים מסוג זה.
שירותים בעלי מושב נתגלו גם במצרים העתיקה (2,100 לפנה"ס) ופעלו ככל הנראה באופן דומה.
ברומא העתיקה היו שירותים ציבוריים בעלי מושב מאבן וחור באמצע בצורת מפתח.
השירותים היו צמודים אחד לשני ומסודרים בשורה ללא מחיצות כאשר מתחתם הייתה תעלת ניקוז עם מים זורמים.
לא ידוע אם הייתה הפרדה בין גברים ונשים במתקנים אלה.
מתקנים פרימיטיביים יותר נמצאו באזורים שונים ברחבי האימפריה הרומית (בארץ ניתן לראות שירותים מסוג זה באתר העתיקות של בית שאן).
בארמון הנציב בירושלים נחשף בית שימוש מתקופת בית ראשון ששירת את בני המעמד העליון.
הראיות ההיסטוריות מלמדות כי היוונים הקדמונים עשו צורכיהם מחוץ לביתם בפומבי.
היה זה שכיח לראות עבדים המביאים לאנשי אצולה סירי לילה והללו משתינים לתוכם בזמן אירוע פומבי כמו מסיבה פתוחה או צפייה במחזה.
לאחר שקיעת האימפריה הרומית בימי הביניים הייתה ירידה חדה ברמת הסניטציה וההיגיינה ובעיקר רווח השימוש בסירי לילה.
הדבר בלט במיוחד בערים שם נהגו תושביהן להשליך החוצה מהחלונות את תכולת סירי הלילה אל המדרכות המזוהמות.
בני האצולה השתמשו לעיתים בסירי לילה מהודרים בצורת קופסאות עץ מעוצבות אך לא הייתה שום מערכת ניקוז ואת הפסולת היו משליכים מחוץ לבית או לנהר הקרוב.
ב-1556 פרסם ג'ון הרינגטון, שהיה מאנשי החצר של המלכה אליזבת הראשונה, מאמר סאטירי בו הביא לראשונה תוכנית מפורטת לבנייה של בתי שימוש עם אסלה נשטפת.
המתקן שתיאר כלל שסתום מכני לחתימת השירותים ומכל מים לצורך הדחה, ובכך כלל את המרכיבים הבסיסיים המוכרים בבתי שימוש מודרניים.
שכלול נוסף למבנה זה נהגה ב-1775 על ידי הממציא הסקוטי אלכסנדר קמינגס (שאף הוציא פטנט על המצאתו).
שכלול זה איפשר להותיר את האסלה מלאה במים באופן קבוע, וכך למנוע התפשטות של ריחות לא נעימים.
במאות ה-18 וה-19 הוכנסו שיפורים במנגנון ההדחה וזרימת המים ובמערכת הניקוז.
במאה ה-20 בתי השימוש המודרניים כבר זכו לתפוצה נרחבת באירופה.
השיפור המשמעותי היחידי שנוסף הוא חיבורו של מכל ההדחה לשירותים עצמם בעוד שקודם לכן הוא היה מוצמד אל הקיר.
בלונדון החל שימוש נרחב בשירותים מודרניים הכוללים שטיפת אסלה כבר במאה ה-19, אך בהיעדר מערכת ביוב מודרנית הוזרמו השפכים לנהר התמזה, ששימש גם למי השתייה, והדבר הוביל להתפרצות נרחבת של מגפות כולרה ולסירחון הגדול של קיץ 1858.
ניתן לומר שהשירותים המודרניים קדמו למערכת הביוב, ובשל כך נוצרה בעיה.
בעקבות הסירחון הגדול הוחלט בלונדון על הקמת מערכת ביוב מודרנית ראשונה מסוגה שניקזה את השפכים לנקודה מרוחקת מחוץ לעיר.
בהמשך נבנו בהדרגה מערכות ביוב מודרניות במדינות נוספות.
בארצות הברית הוקמו מערכות ביוב מודרניות במדינות השונות בין השנים 1900–1935.
בתי שימוש ביתיים, הידועים לנו יותר והרווחים יותר בציבור.
הם מורכבים לרוב מאסלת קרמיקה ומכל הדחה שמוצב מעליהם וכינויו "ניאגרה".
לאחר עשיית הצרכים, לוחץ המשתמש על לחצן במכל ההדחה שגורם לשחרור של המים שאגורים במכל ההדחה אל האסלה.
זרם המים באסלה נע לביוב מכיוון שפתח היציאה של האסלה גבוה מפתח הכניסה לצינור הביוב.
כאשר זרם המים נכנס לביוב הוא יוצר וואקום שמושך את המים שיורדים באסלה וטרם נכנסו לביוב ביחד עם הצרכים וגורם להם להימשך לתוך הביוב.
לאחר ההדחה, מכל ההדחה מתמלא במים עד שהם מגיעים למפלס מסוים שגורם למצוף, שנמצא במכל ההדחה, לעלות ולסגור את הכניסה של אספקת המים למכל ההדחה.
עם זאת, קיימים גם בתי שימוש מסוגים נוספים.
ניתן לחלק את סוגי בתי השימוש במספר דרכים:
שירותים פרטיים - כיום, ברובם המוחלט של משקי הבית בישראל יש לפחות תא שירותים אחד ובבתים רבים מותקנים מספר תאי שירותים
שירותים במקום עסק - בעלי עסק רבים מתקינים שירותים בשביל הלקוחות שלהם, למשל מסעדות, תחנות דלק, קניונים.
שירותים ציבוריים - רשויות מקומיות מתקינות שירותים ציבוריים במרחב הציבורי למשל בגנים ציבוריים או מרכזי הערים
בית שימוש עם מושב אסלה המיועד לישיבה
משתנות (לגברים) - השימוש במשתנות נעשה בעמידה
בתי שימוש בהם יש חור ברצפה - בתי שימוש אלו מכונים גם שירותי כריעה או בול פגיעה
חלוקה לפי דרך הטיפול בצרכים
שירותים כימיים - בתי שימוש כימיים נראים כמו פח אשפה.
לשירותים אלו מעין אסלה קטנה מפלסטיק, והצרכים נכנסים לתוך המכל התחתון.
בתוך המכל ישנם חומריים כימיים המפרקים את הצואה ומאפשרים את אחסונה לזמן מה בתוך המכל.
בתי שימוש ביולוגיים - בהם עושה האדם את צרכיו לתוך פיר באדמה, שם, עם הזמן, הצרכים הופכים לדשן, חומר המסייע לגדילתם של צמחים.
השימוש העיקרי בבתי שימוש כימיים וביולוגים הוא במקומות שבהם אין תשתית קבועה המחוברת לרשת אספקת מים ופינוי ביוב (כגון: עמדות צבא, מקלטים, או מקומות בהם צפוי ריכוז זמני של כמות גדולה של אנשים - הפגנות, פסטיבלים וכו').
סוגיות מגדריות של בתי שימוש ציבוריים
קיים הבדל משמעותי בין שירותים פרטיים וציבוריים מבחינת סוגיות מגדריות וחברתיות שונות.
הדבר נובע מכך ששירותים פרטיים הממוקמים במשקי בית, מיועדים על פי רוב לשימושם של אנשים שיש ביניהם הכרות מקדימה.
להבדיל, שירותים ציבוריים מיועדים לשימוש של אנשים זרים זה לזה, באופן שמעלה שאלות בנוגע לפרטיות, ביטחון, נורמות חברתיות ונגישות.
בהתאם לכך, הסוגיה המגדרית רלוונטית בעיקר לשירותים ציבוריים.
שכן המשתמשים בשירותים פרטיים, הם לרוב בני משפחה או חברים, כך שהצורך בהבחנות או שיקולים של הפרדה על בסיס מגדר פחות רלוונטיים עבורם.
לעומת זאת, במרחב הציבורי נוכחותם של אנשים ממגדרים שונים באותו חלל מעלה סוגיות כמו מניעת הטרדה, תחושת ביטחון, התאמה תרבותית ואף זכויות נגישות.
סוגיית ההפרדה המגדרית בשירותים ציבוריים משקפת תפיסות חברתיות והעדפות תרבותיות שהתפתחו לאורך ההיסטוריה, ואת האופן שבו מרחבים יומיומיים מתוכננים בהתאם לנורמות של מגדר ופרטיות.
בהתאם לכך התפתחו דרכים שונות של התייחסות לנושא המגדר בהקשר זה.
שירותי נשים בחדר נפרד משירותי הגברים - שיטה זו מקובלת במבני ציבור והיא מבטיחה פרטיות ומקטינה את הסיכון להטרדה מינית בחדר שירותים.
היא מאפשרת גם לתכנן את חדר השירותים כך שישרת מספר גדול של אנשים בזמן קצר.
בשירותי גברים, למשל, ניתן להחליט על מספר אופטימלי של משתנות, אסלות, כיורים ומיבשי ידיים כך שמספרם של פריטים אלה אינו זהה.
כך למשל באצטדיונים ובאולמות ספורט, בהם רובם המוחלט של המבקרים בו הם גברים, שירותי הגברים יהיו גדולים בהרבה משירותי הנשים.
בשירותים כאלה, על פי רוב, רק אחת האסלות נגישה לנכים וקיבוץ כל האסלות שבקומה אחת של מבנה ציבור בחדרי שירותים בודדים חוסך את הצורך להנגיש חדרי שירותים רבים כמו גם את הוצאות האינסטלציה.
כאשר הורה וילד ממינים שונים נכנסים לשירותים מסוג זה, הכניסה היא לשירותים המוקצים למינו של ההורה.
בישראל קובע : "בבית שימוש ציבורי יהיה המדור המיועד לנשים גדול בשטחו ובמספר הקבועות שבו מן המדור המיועד לגברים באותו מקום".
שירותי יוניסקס - שירותים שאין בהם הפרדה בין מיני המשתמשים.
מצויים על פי רוב בבתים פרטיים או כחלק ממתחם החדר המושכר בבית מלון.
כמו כן קיימים במקומות בילוי שונים ובמקומות עבודה מסוימים.
שירותים משפחתיים - תופעה חדשה יחסית במבני ציבור שאליהם הורים מגיעים עם ילדים קטנים (כגון קניונים ומוזיאונים).
לחדר שירותים כזה ההורה נכנס עם מספר ילדים קטנים ממינים שונים ונועל אחריו את הדלת.
בחדר שירותים כזה יש על פי רוב אסלה אחת או שתיים ומתקן להחלפת חיתולים והוא אינו מחולק לתאים.
חדר שירותים משפחתי מאפשר להורה עם ילדים ממינים שונים להיכנס עם כל ילדיו לשירותים ציבוריים - דבר שאינו אפשרי במקום בו יש רק שירותי נשים או שירותי גברים.
חדר שירותים משפחתי מקל גם על ההורה את השמירה על ילדיו בזמן שהוא עצמו עושה את צרכיו.
יתרון נוסף של חדר שירותים משפחתי הוא שהוא קל לשימוש עבור נכים קשים שחייבים לקבל סיוע בשירותים.
הסייע האישי של נכים אלה יכול להיכנס אתם אל חדר השירותים גם אם הוא אינו בן מינם ופעולת הסיוע אינה חשופה בפני זרים בשירותים הציבוריים הרגילים.
יחס מספר חדרי שירותים לאדם מהווה אומדן לרמה סניטרית.
במדינות מתפתחות נעשה בשימוש בשירותים משותפים לשכונה ולכן אומדן זה הופך מהותי יותר.
בערים מסוימות בהודו לדוגמה יחס של 1:50 גם הוא בגדר שאיפה.
במדינות מפותחות לעומת זאת נקבע בחוק יחס שירותים-לאדם מינימלי במבני ציבור ובמקומות העבודה.
בסוף 1994 נוסף לחוק התכנון והבנייה סעיף 158א1, הקובע כי "בבית שימוש ציבורי יהיה המדור המיועד לנשים גדול בשטחו ובמספר הקבועות שבו מן המדור המיועד לגברים באותו מקום, הכל כפי שיקבע שר הפנים בתקנות בהתייעצות עם המועצה הארצית ועם שר הבריאות".
שירותים ציבורים משולטים בדרך כלל בשיטות הבאות:
00 - אין הסכמה גורפת בקרב מומחי השימוש.
יש גרסאות הסבר שונות אולם הן אינן מגובות במקורות אמינים.
אחד ההסברים הוא שבמלונות שווייצריים במאה ה-19, כשבתי השימוש היו במסדרון, סומנו החדרים 01, 02, 03 וכדומה, והשירותים סומנו 00 בקצה.
אפשרות נוספת היא ראשי התיבות Officers Only - במהלך מלחמת העולם השנייה, שירותי שדה היו מיועדים לקצינים בלבד, ומכאן העיוות עם השנים ועם ערבובי השפות והתרבויות ל-"00".
WC - ראשי תיבות של Water Closet (בתרגום מילולי: "ארון מים"), שם נוסף לבית שימוש.
סימון זה הוא גם ראשי התיבות של Women Comfort ( נשים), אשר מקורו אינו ידוע.
איור של גבר ואישה .
להלכות בית הכסא נודעת חשיבות בהלכה, ובתלמוד יש סיפורים המדגישים את חשיבות הלימוד שלהן.
ההלכות מתייחסות לצורך לשמור על נקיות הגוף, כבוד לדברים שבקדושה, התנהגות צנועה והימנעות מסכנות.
בשבת יש צורך להיזהר גם מעשיית מלאכה ומאיסור מוקצה.
ההלכה אף מתייחסת לזמן בו צריך ללכת להתפנות, לתדירות, למשך השהיה הרצוי ועוד.
בפרשת כי תצא מצווה התורה כי בשעת מלחמה יש לשמור על טהרה, קדושה ונקיות של המחנה, ובתוך כך להקצות מקום להתפנות מחוץ למחנה וכן להתקין יתד שתהא מיועדת לכיסוי הצואה.
יש איסור להשהות נקביו, כלומר להתאפק ולעצור את הצרכים מלצאת, משום "בל תשקצו".
על מנת להימנע מהאיסור ומאי הנעימות של ההתאפקות, חז"ל קבעו שראוי לנהוג "לבדוק נקביו", היינו ללכת באופן יזום לבית הכיסא על מנת להתרוקן מהפרשות שאולי כבר מוכנות לצאת מהגוף.
לפני הכניסה לבית הכיסא, על האדם לומר למלאכים המלווים אותו את נוסח "התכבדו מכובדים".
אמנם, המנהג הנפוץ הוא להימנע מלאומרו.
לאחר סיום ההתפנות יש לברך את ברכת "אשר יצר".
על הלל הזקן מסופר במדרש:
בית שימוש כימי או שירותים כימיים הוא בית שימוש שאינו מחובר למערכת ביוב מרכזית כלשהי.
במקום זאת ישנה אסלה (או מכל) ובה חומרי ניקוי, חיטוי וריח שונים.
הנוזל הכימי המשמש כחומר החיטוי צבוע בכחול, והוא מכונה (באוסטרליה ובארצות הברית) "Anotec".
התרכובת הכימית הנפוצה היא פורמלין או תרכובת דומה.
בתי שימוש מודרניים, מבוססים על חנקה והם נקראים שירותים ביולוגיים.
מאחר שפורמלין הוא חומר המזיק לעור, לאף ולגרון, הוא מוחלף לעיתים בתרכובות כימיות אחרות כגון גלוטראלדהיד, שאינה מכילה צבע מלאכותי אך מכילה בושם טבעי.
האסלה בנויה כך שאפשר לשאוב מתוכה את תכולתה ולמלאה בחומרים חדשים בקלות יחסית, באמצעות חיבור צינור שבקצהו השני משאבה.
ניתן למצוא בתי שימוש כימיים בשתי צורות עיקריות:
בצורה ניידת - תא פרטי נוח להובלה ולהצבה במקומות ארעיים.
בצורה קבועה - בעיקר בכלי תחבורה שונים כמו מטוסים, אוטובוסים ורכבות.
בית שלום עליכם הוא מרכז לתרבות היידיש שהוקם בתל אביב בשנת 1966, ונקרא על שמו של הסופר היידי הנודע שלום עליכם.
מנהלו זה שנים רבות הוא פרופ' אברהם נוברשטרן.
המרכז עורך הרצאות ושיעורים בנושא שפת יידיש ותרבותה, ומקצה מדי שנה מלגות לחוקרים ומלומדים העוסקים ביידיש.
במקום אולמי הרצאות, ספרייה, ארכיון של שלום עליכם ואולם תערוכות.
כתב העת "דווקא" יצא לאור בידי בית שלום עליכם במשך שנים אחדות.
בשנת 1961 נוסד בניו יורק, על ידי ועד הפועלים היהודי ביוזמתו של יצחק דב ברקוביץ חתנו של שלום עליכם, ועד ציבורי להקמת בית שלום עליכם בתל אביב.
הוועד הציב לעצמו יעד לאסוף 100,000 דולר לצורך בניית הבית וקיווה לכספים נוספים שישמשו כקרן לתחזוקה שוטפת של הבית.
עיריית תל אביב-יפו הבטיחה להקצות מגרש לצורך בניית הבית.
הוועד הציבורי ביקש מגרש בקריית מאיר, בסמוך לבית סוקולוב, בית טשרניחובסקי ובית ציוני אמריקה שהיוו את המרכז התרבותי של תל אביב, אולם בסופו של דבר הבית נבנה מעט מזרחה משם במרכז התרבותי החדש.
בהמשך הוקמו בינו ובין קריית מאיר מוזיאון תל אביב לאמנות, ספריית בית אריאלה והמשכן לאמנויות הבמה.
אבן הפינה לבית שלום עליכם הונחה ב-27 באפריל 1964 והבנייה החלה כמה חודשים מאוחר יותר.
בניית הבית הושלמה באפריל 1966 וחנוכת הבית התקיימה ב-15 במאי 1966 בנוכחות נשיא המדינה זלמן שזר לכבוד האירוע סללה עיריית תל אביב את הרחוב שעל ידו הוקם הבית, לימים רחוב ברקוביץ.
בשנותיו הראשונות הבניין היה בשימוש אך מעט, דבר שגרר ביקורת על ההשקעה הציבורית הרבה בבניית המבנה ובתחזוקתו.
הבניין הנמצא ברחוב ברקוביץ' תוכנן על ידי האדריכל אוריאל כהנא, שהיה נשוי לנכדתו של שלום עליכם.
ארכיונו של שלום עליכם השמור במקום כולל כשמונת אלפים מכתבים ממנו ואליו, כתבי יד של כמה מיצירותיו, וכן תיעוד עשיר של הביקורת והמחקר על יצירתו במשך למעלה ממאה שנה.
מנהלו הראשון של המוסד היה אברהם ליס, שכיהן בתפקיד זה משנת 1966 ועד 1998. מנהלו הנוכחי הוא פרופ' אברהם נוברשטרן שנושא בתפקיד משנת 1998.
מראשית המאה ה-21 משמש הבית כמרכז לתרבות יידיש ושפתה.
למעלה מעשרים קורסים מתקיימים מדי שנה, מרמת מתחילים ועד לקורסי ספרות מתקדמים.
כמו כן מתקיימים במקום קונצרטים, ערבי שירה ומופעים של קברט הבית: אסתּרס קאַבאַרעט.
בית שלום עליכם מחלק מלגות לסטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה, וכן תומך בפרסום ספרים על תרבות יידיש ויהדות מזרח אירופה.
בית שלום עליכם מחלק את פרס שייבר לספרות ואמנות.
1983 - שמואל רודנסקי, שמואל סגל ושמואל עצמון על המופע "די קליינע מענטשעלעך"
1986 - דב סדן יצחק ינסביץ' אמנון שמוש בתחום הספרות ישראל בקר שלמה ארצי בתחום המשחק
1987 - דובי זלצר, על תרומתו לתרבות ולמוזיקה היהודית
1990 - שלמה ניצן על תרומתו לבמה, לתרבות והתיאטרון הארץ ישראלי
1995 - אורה זיטנר, על תקליט שירי יידיש שהוציאה
1997 - יוסל ברגנר, איצ'ה גולדברג, אהרן מגד ודודו פישר
בית ריטפלד שרדר (הולנדית Rietveld Schröderhuis) נבנה באוטרכט ב-1924 על ידי האדריכל ההולנדי חריט ריטפלד עבור לקוחה בשם טרוס שרדר (Truus Schröder), שהזמינה את הבית עבורה ועבור ילדיה.
היא ביקשה שהבית יהיה במידת האפשר ללא קירות פנימיים.
בניין זה הוא אחת הדוגמאות המוכרות ביותר של אדריכלות דה סטייל, ונטען כי הוא הבניין היחיד המשתייך לחלוטין לסגנון זה.
גם בחיצוניותו וגם בעיצובו הפנימי מהווה בית ריטפלד שרדר מהפך רדיקלי ביחס לאדריכלות שקדמה לו.
הבניין בן שתי הקומות בנוי בסופו של טור בתים, ללא כל ניסיון להשתלב או להתכתב עם אדריכלות המבנים שסביבו.
בתוך הבניין, במקום אוסף סטאטי של חדרים יש חלל פתוח, דינמי ומשתנה.
את קומת הקרקע ניתן עדיין לראות כ"מסורתית" - מטבח ושלושה חדרי שינה המסודרים סביב גרם מדרגות מרכזי.
אזור המגורים שבקומה השנייה, שנקרא בתוכניות "עליית גג" כדי שלא לעבור על חוקי הבנייה, הוא חלל פתוח גדול, שהאזור היחיד בו המוקף קיר הוא חדר האמבטיה והשירותים.
אף כי ריטפלד התכוון להשאיר את הקומה העליונה במצבה המפולש, התעקשה שרדר שתהיה גם אפשרות לחלק אותה.
למטרה זו הוקמה מערכת של לוחות נעים ומסתובבים.
כאשר כל המחיצות סגורות מתקבלת קומה ובה שלושה חדרי שינה, חדר רחצה וסלון.
בין מצב זה לבין המצב הפתוח לחלוטין ישנם צירופי מחיצות שונים רבים מאוד, שלכל אחד מהם חוויית חלל שונה.
חזית המבנה היא קולאז' של מישורים דו־ממדיים וקווים חד־ממדיים המנותקים בכוונה זה מזה ונראים כגולשים זה על פני זה - המטרה היא למנוע תחושה של מסה תלת־ממדית במבנה, ולהגדיר גם את חללי הפנים בעזרת המישורים והקווים בלבד.
לכל רכיב כזה, בהתאם למאפייני "דה סטייל", צורה, צבע ומיקום מדויק משלו.
כתוצאה מכך התאפשרה יצירתן של כמה מרפסות.
הצבעים נבחרו במטרה לחזק את תחושת הפלסטיות של החזיתות - משטחים בלבן ואפור, משקופים ומסגרות בשחור ואלמנטים קוויים שונים בצבעי יסוד.
על אף איכותו האדריכלית של הבית הוא זכה לביקורות נוקבות על יחסו של המבנה עם סביבתו; הבית נבנה במרכז שכונה צנועה עם בתים בסגנון מסורתי ואחיד וחלקו האחורי של צמוד בקיר משותף לאחד מבתים אלו .
צורתו של הבית משתלבת באופן חסר הרמוניה ואף צורם, על פי מבקרים רבים, עם השכונה.
טרוס שרדר חיה בבית עד יום מותה ב-1985. הבית עבר שיקום ושימור בידי האדריכל ברטוס מולדר, וכיום משמש כמוזיאון.
משנת 2000 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בית שטרן הוא בניין משומר ומשוחזר ברובע ממילא בירושלים, בין הבודדים שלא נהרסו כליל במסגרת התוכניות לפיתוח המתחם.
הבית ניצל מהריסה לאחר שעמד במרכזו של ויכוח על שימור מול הריסה, הודות לעובדה שבמשך ארבעה ימים בשנת 1898 אירח את חוזה מדינת היהודים, בנימין זאב הרצל, בעת ביקורו ההיסטורי בעיר.
בית שטרן נבנה בשנת 1874 עבור משפחת שטרן, משפחת תעשיינים שעלתה מגרמניה.
המגורים בירושלים שבין חומות העיר העתיקה היו צפופים מדי למשפחה האמידה, והיות והיו אלה ימי היציאה מן החומות רכש יהודה שטרן מן הכנסייה היוונית אורתודוקסית שטח אדמה באזור ממילא המתהווה ממערב לעיר, ועליו הקים בית מרווח ומפואר בסטנדרט אירופאי.
דורות אחדים של בני משפחת שטרן התגוררו בבית על פני שנות קיומו.
באוקטובר 1898 הגיע קיסר האימפריה הגרמנית וילהלם השני לביקור היסטורי בעיר.
הקיסר היה מעוניין באותה עת בחיזוק השפעתה של גרמניה בירושלים, והיה מעורב בשורה של מפעלי בנייה בעיר, בעיקר כאלה בעלי אופי דתי.
פמלייתו של הקיסר מנתה כ-200 איש, שמילאו לחלוטין את מעט בתי המלון שהיו באותו זמן בעיר.
לירושלים הגיע באותה עת גם בנימין זאב הרצל, במיוחד כדי לפגוש את הקיסר ולהציג בפניו את תוכניתו הציונית, אך התאכזב לגלות שהחדר שהוזמן עבורו במלון קאמיניץ הועבר לשימוש פמליית הקיסר.
מיכאל שטרן, בנו של יהודה שטרן, שהיה סוחר טקסטיל, קיבל על עצמו לארח את המנהיג הציוני בביתו המרווח, אשר הפך בסיס לאותו ביקור של הרצל בעיר, שבמהלכו נפגש עם הקיסר לפגישה קצרה ומאכזבת מבחינת תרומתה לרעיון הציוני.
ארבעה לילות לן הרצל בבית שטרן.
מאוחר יותר הפכה משפחת שטרן בניצוחו של מכס מרדכי שטרן, בנו של מיכאל שטרן, את החדר בביתם שבו לן הרצל למוזיאון קטן, המתעד את אותו ביקור בירושלים.
מוזיאון "חדר הרצל" פעל בבניין משך שארית שנות קיומה של שכונת ממילא ההיסטורית, עד שבשנות ה-70 נתקבלה ההחלטה על פיתוח הרובע תוך הריסתו ותכנונו מחדש על פי תוכניתו של האדריכל משה ספדיה.
בית שטרן היה מן המבנים שיועדו להריסה על פי תוכניתו של ספדיה, שתכננה מחדש את האזור מבלי לשמר כמעט דבר מן הרובע המקורי.
התנגדות עזה מצד משפחת שטרן, מלווה בתמיכה ציבורית של תושבים ושל המועצה לשימור אתרים, הצליחה לסכל את תוכנית ההריסה של בניין זה, ונקבע כי הבית ישומר וישולב בין המבנים החדשים שנועדו להיבנות במקום.
עם זאת, כדי שלא יפריע לעבודות הפיתוח, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה את פירוקו של הבניין והקמתו מחדש עם השלמת הפרויקט, חרף התנגדויות רבות, ובכללן עתירה לבג"ץ שהגישו החברה להגנת הטבע ואחרים, שדרשו שימור מלא בעודו עומד על תילו.
בג"ץ קיבל את עמדת הוועדה המחוזית לתכון ובנייה, כי "שימור מלא" ניתן לעשות גם כאשר מפרקים בניין ומרכיבים אותו מחדש.
הבניין פורק בעקבות פסיקת הבג"ץ ואבניו מוספרו, סומנו והועברו לאחסון בצד הפרויקט המוקם.
הבינוי בפרויקט ממילא נקלע לסכסוכים משפטיים והתעכב משך שנים ארוכות, וחלקים ממנו, כולל השטחים המסחריים עליהם עתיד היה לקום מחדש בית שטרן, הוקפאו.
רק בתחילת שנת 2006, עם סיום ההתדיינות המשפטית ארוכת השנים (שנגעה בין היתר למלחמות השבת בירושלים, והמאבק על צביונו של המיזם) והגעה לפשרה כספית, חודשו העבודות בחלקו המוקפא של מיזם ממילא.
עם חידוש העבודות ניגשו היזמים להקמתו מחדש של בית שטרן על פי התוכנית, דבר שנתברר כקשה מהצפוי עקב הזמן הרב שחלף מאז הפירוק, אובדן רישומים וחוסר התאמה בין התוכניות לבין האבנים שפורקו.
עבודות שחזור מעטפת האבן החיצונית של בית שטרן בוצעו החל מחודש אפריל 2006, על ידי מומחי שחזור של חברת גני ירושלים והסתיימו בנובמבר 2007. הבניין המשוחזר רחוק מלהיות זהה למבנה המקורי וזאת בעיקר בגלל שילובו בתכנון האדריכלי של רחוב ממילא המחודש.
החלק הדרום מערבי של המבנה, שהיה מטוייח במקורו, הפך להיות מחופה אבן ואילו החזית הצפונית של הבניין עברה שינוי מבני כדי להתאים את עצמה לרחוב ממילא, שהפך ממשופע למישורי.
בחזית הפונה לרחוב קריב נבנתה מרפסת אבן חדשה, שבה מתוכננת הצבת פסל בדמותו של הרצל על המרפסת בבזל.
ייעודו החדש של בית שטרן
הבניין המשוחזר משולב בין מבני המיזם החדש, בלב מדרחוב הקניות של "רובע אלרוב ממילא", כפי שמכונה עתה חלק זה של המתחם.
הבניין מאכלס את חנות הדגל של רשת חנויות הספרים סטימצקי.
לבקשת המועצה להנצחת מורשת הרצל והמועצה לשימור אתרים הסכימה הנהלת רשת סטימצקי להקדיש חלק ממבנה החנות למיצג על הרצל ותולדות המבנה, וכן לכלול בחנות אגף מיוחד לספרים על הרצל והציונות.
בית שימוש בחלל הוא בית שימוש המותקן בחללית מאוישת או בתחנת חלל.
בית שימוש כזה צריך לענות על מספר דרישות:
יכולת לעבוד בתנאים של חוסר משקל או של כבידה חלשה.
חיסכון במים ובאוויר, המהווים מצרכים יקרי ערך בחללית.
שמירה על הגיינה מקסימלית על מנת למנוע סכנת מחלה בעת השהות בחלל.
לצורך הקטנת השימוש בבית השימוש בחללית, האסטרונאוטים נתונים לדיאטה מיוחדת לפני צאתם לחלל.
מצב של חוסר משקל אופייני לחלליות שנמצאות במרחק גדול מכדור הארץ או לחלליות שנמצאות במסלול סביב כדור הארץ (למשל מעבורת חלל או תחנת החלל הבינלאומית).
חוסר משקל מקשה על האסטרונאוטים להישאר במקום אחד בעת השימוש בשירותים, ומסכן את בריאותם במקרה שהפסולת לא נאספת כראוי ונפלטת לתוך חלל התא בו הם שוהים.
על מנת שהאסטרונאוטים לא יזוזו בעת השימוש במתקן, הם נחגרים בחגורה מיוחדת הקושרת אותם אליו.
בבתי שימוש בחלל קיימת בדרך כלל הפרדה בין מתקן המיועד לאיסוף שתן ובין מתקן הנועד לאיסוף צואה.
קיימות שתי צורות של מתקן לאיסוף נוזלים - מתקן בצורת משפך המיועד לגברים, ומתקן בצורת קערית המיועד לנשים.
איסוף הפסולת למקום מרוכז נעשה בדרך כלל באמצעות שימוש בזרם אוויר.
לרוב האוויר ממוחזר - לאחר ניקוי ניתן להשתמש בו לצרכים אחרים.
בתחנת החלל הבינלאומית, הפסולת המוצקה נחשפת לריק בחלל על מנת להרוג את החיידקים, ומועברת לאחת מחלליות האספקה הבלתי מאוישות שמגיעות מדי פעם לתחנה.
בעת החדירה לאטמוספירה, הפסולת משוחררת מחללית האספקה, מתחממת ומתאדה.
בית רקנאטי הוא בניין מגורים השוכן בתל אביב בפינת הרחובות דרך בגין ומזא"ה המהווה דוגמה לסגנון הבינלאומי בארץ ישראל ואחד הבניינים הידועים של העיר הלבנה.
את הבנייה יזם ב-1934 איש העסקים ליאון רקנאטי (הסב) במטרה להקים בניין מגורים בעל חזית מסחרית.
דרך בגין, אז דרך פתח תקווה (במקור הייתה דרך יפו-שכם), הייתה אז דרך מסחרית חשובה שהובילה אל מרכז תל אביב הצעירה.
את הבניין תכננו האדריכלים שלמה ליאסקובסקי ויעקב אורנשטיין והוא נבנה ב-1935.
הבניין נבנה כמו מרבית הבנייה בעיר בשנות ה-30 בסגנון הבינלאומי והוא מתאפיין בצורות נקיות ומבנה פונקציונלי חסר עיטורים.
מסממניו הבולטים הוא חזית המרפסות הפונה אל הדרך הראשית ומעליהן אלמנטי הצללה.
המבנה כולל שורת חנויות לאורך הרחוב ובצידו הנסתר חצר פנימית.
במהלך שנות ה-40 וה-50 נעשו בבניין שינויים רבים ולאחר מכן הוא נזנח במשך שנים רבות.
בשנת 2000 עבר שימור ושיחזור מלא על ידי האדריכל גידי בר אוריין.
בית שביתת הנשק הוא מבנה חד קומתי ומעליו גג רעפים, הממוקם בקילומטר ה-95 בכביש מפלסים-עזה, מקום המעבר בין מדינת ישראל לרצועת עזה.
מבנה זה שימש את משלחות ועדת שביתת הנשק הישראליות לפגישות עם מקביליהם המצרים.
שופץ על ידי הקרן הקיימת לישראל ומשמש כאתר תיירותי.
ציוני דרך בבית שביתת הנשק
מבית זה יצאה המשלחת הישראלית לשיחות עם המשלחת המצרית ברודוס אשר ביוון, בנוכחות משקיפי האו"ם ובתיווכו של ראלף באנץ'.
בבית זה ניהלו הישראלים והמצרים שיחות לחקירת הפרת הסכמים ויישוב סכסוכים.
לבית זה הוחזרו חללי פעולות צה"ל ומבצע סיני בשנת 1956.
בית שליט הוא בית מגורים בראשון לציון שנבנה ב-1883 על ידי אליעזר אלחנן ושרה שליט שהיו ממייסדי המושבה.
משפחת שליט גרה בבית במשך כ-40 שנה.
הבית נרכש על ידי עיריית ראשון לציון, שופץ ומהווה חלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון.
אליעזר אלחנן ואשתו שרה שליט הגיעו ארצה ב-1882 מהעיר פולטבה שבאוקראינה יחד עם חמשת ילדיהם.
ההחלטה לעלות ארצה התקבלה על ידי המשפחה בעקבות פרעות סופות בנגב שפגעו בעסקי המשפחה.
בהגיעם ארצה התיישבו ביפו ושליט הצטרף לקבוצת חלוצים בשם "ועד חלוצי יסוד המעלה" ויחד עם קבוצה זו עלה להתיישב בראשון לציון.
משפחת שליט עסקה בחקלאות (כרמים, זיתים, שקדים ועוד).
ההורים גידלו בבית זה את תשעת ילדיהם.
ב-1915 חלה אבי המשפחה, נסע לברלין להירפא אך שם נפטר.
משפחת שליט המשיכה להתגורר בבית עד שנות השלושים של המאה העשרים.
בית שליט כלל 3 חדרים בקומה אחת כשבחזיתו מרפסת קטנה ובעורפו מטבח.
הבית נבנה מאבני כורכר, שנחצבו ממחצבה קרובה, וקירותיו החיצוניים טויחו.
לבית נבנה מרתף שנחסם עם השנים.
בשנים הראשונות היה הבית חסר רצפה ותקרה ובלתי מטויח ורהיטיו נבנו על ידי בני הבית אך עם השנים שופר מראהו ונקנו רהיטים נוחים יותר.
עם נישואי הילדים הורחב הבית ונוסף לו אגף מגורים בצידו הדרום מזרחי.
בחצרו של הבית נבנתה אורווה מאבני כורכר חשופות בשטח של כ-80 מטר מרובע כשגם הגג של מבנה זה כוסה ברעפי מרסיי.
בנוסף למקום לסוסים ובקר שימשה האורווה כמתבן.
לאחר מכירת הבית שימשו חדריו כחנויות שפנו לרחוב והאורווה שימשה כמחסן סחורות.
ב-1985 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה ואת האורווה אולם רק באוקטובר 2000 הסתיימו השיפוצים ובית שליט המשופץ נחנך.
חלק מהוצאות השיפוץ נתרמו על ידי אלי שליט, נכדו של אליעזר אלחנן.
הבית המשוחזר מארח תערוכות קבע הכוללות רהיטים, כלי בית ופריטי לבוש האופייניים לתקופת ייסוד המושבה.
אחד מחדרי הבית, הנקרא "אולם המייסדים", הוקדש ל-17 המייסדים ועל קירותיו נתלו דיוקנותיהם שהוכנו על ידי האמן פרנק מייזלר.
גם האורווה שופצה והוקמה בה תערוכת "כוח סוס" (על התפתחות התחבורה מראשית ההתיישבות עד ימינו).
ליד האורווה הוצב שיחזור של דיליז'נס כדוגמת זה ששימש את המתיישבים לנסיעות ליפו.
בית רימה (גם: בית רמה) היה יישוב יהודי בארץ ישראל בתקופת בית שני, ממנו הועלו לבית המקדש מנחות של יין.
כמו כן, נזכר היישוב בחיבור אבות דרבי נתן: .
היישוב הקדום מזוהה כיום עם הכפר הערבי בית רימא שבהר אפרים, כ-3 ק"מ מזרחית לבית אריה.
חיזוק לזיהוי זה, פרט לשימור השם, הוא קרבתו של כפר זה לכפר א-לובן, המשמר לפי הסברה את שמה של בית לבן הקדומה.
שיזופולי (Sciesopoli) הוא שמו של מתחם בעיירה סלבינו, שלמרגלות האלפים בצפון איטליה, אשר שימש משנת 1933 ועד סוף מלחמת העולם השנייה כמעון קיץ לילדים מטעם המפלגה הפשיסטית.
לאחר המלחמה הוסב על ידי חיילי הבריגדה היהודית, בראשותו של משה זעירי, ל"בית עליית הנוער".
בבית התגוררו בתקופות שונות לאחר המלחמה כ-800 ילדים יהודים משארית הפליטה אשר הגיעו לאיטליה בעזרת תנועת הבריחה בדרכם לארץ ישראל.
ילדים אלה נודעו בשם "ילדי סלבינו".
"בית עליית הנוער" פעל בין ספטמבר 1945 לנובמבר 1948.
שיזופולי הפאשיסטי – בית נופש לנוער איטלקי פשיסטי
מתחם שיזופולי הוקם ב-1933 על ידי האדריכל האיטלקי פאולו ויאטי ויאולי (Paolo Vietti Violi) בעיירה סלבינו שבפרובינציית ברגמו באיטליה, ופעל עד שנת 1943. המתחם ממוקם בדרך קרדו 64 (Via Cardo).
המתחם נקרא על שמו של אנטוניו שיאזה (Antonio Sciesa), גיבור התנועה הלאומית האיטלקית, סנדלר ממילאנו שהוצא להורג ב-1840 על ידי האימפריה האוסטרית, בשל השתייכותו לתנועה האנטי-אוסטרית.
המתחם כולל את מבנה הבית ואת הפארק שסביבו.
שטח המבנה הוא 6000 מ"ר ושטחו של הפארק הסובב אותו 27,500 מ"ר.
המתחם נבנה בתמיכתם של תורמים רבים אשר שאפו להקים מתחם הכשרה מודרני לספורטאים.
בראש רשימת התורמים התנוסס שמו של בניטו מוסוליני, אשר תרם 5000 לירות איטלקיות מכיסו להקמת המבנה.
מרבית התורמים תרמו עד כ-100,000 לירות מכיסם.
המתחם כלל חדרי מגורים, אולם התעמלות, אולם קולנוע, בריכת שחייה, חדרי משרדים, כיתות לימוד ומלאכה, מרפאה, חדרי שירותים, מחסנים ומגרש למסדרים.
מיד לאחר הקמתו ועד לסוף מלחמת העולם השנייה שימש המתחם כבית נופש ופנימייה לבני נוער ממשפחות האליטה הפאשיסטית במילאנו.
בני הנוער נשלחו למקום בחודשי הקיץ על מנת להכשירם לקראת הצטרפותם כחברי המפלגה הפאשיסטית הלאומית.
בני הנוער התחלקו לשתי קבוצות, "ילדי הזאבה" (Figli della Lupa) היו הקבוצה הצעירה, ו"הבלילה" (Opera Nazionale Balilla) היו הקבוצה הבוגרת.
המקום נוהל על ידי המפלגה, שדאגה להטמיע בנערים את עקרונות האידאולוגיה הפאשיסטית באמצעות תליית דגלים ותמונות של מוסוליני, ושימוש בסיסמאות פשיסטיות.
בני הנוער עסקו בפעילויות ספורטיביות ובתרגילי סדר צבאיים.
הם ערכו מפקדים ויצאו למסעות בהרי האלפים.
פעולות אלה שימשו כהכנה לגיוסם לצבא.
בנוסף, שימש המתחם גם כמרכז חברתי, והתקיימו בו מסיבות, הוקרנו סרטי קולנוע והצגות.
ב-25 ביולי 1943 הצביעה המועצה הפשיסטית העליונה על הדחתו של בניטו מוסוליני מהשלטון.
ב-8 בספטמבר הורה היטלר על פלישת כוחותיו לשטחה של איטליה וכיבושה.
היטלר הקים ממשלת בובות שנקראה רפובליקת סאלו, ומוסוליני שימש בה כ"ראש המדינה" וכשר החוץ, תחת חסות גרמניה.
לאחר פלישת הגרמנים לאיטליה, ננטש מתחם שיזופולי.
שיזופולי היהודי – בית עליית הנוער
מסעם של הילדים ניצולי השואה לאיטליה
לאחר מלחמת העולם השנייה, נותרו ברחבי אירופה ילדים ובני נוער יהודים רבים יתומים ועקורים.
הם יצאו מהמחנות, היערות, מקומות המסתור והמנזרים וחיפשו דרכים להשתקם.
חיילי צבאות בעלות הברית דאגו להעברתם לבתי חולים ומחנות ששימשו את הצבא הגרמני בתקופת המלחמה, שם היו תחת השגחה ופיקוח של ארגוני העזרה לעקורים היהודים.
שני הארגונים המרכזיים שפעלו למען הפליטים ברחבי אירופה היו אונרר"א, ארגון הסיוע לפליטים שפעל באזורי הכיבוש של בעלות הברית באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה, והג'וינט, ארגון סעד, רווחה וצדקה יהודי אמריקאי.
ארגון נוסף היה "תנועת הבריחה", התארגנות ציונית האחראית ל של אלפי ניצולי שואה לארץ ישראל.
תחילה אורגנה הבריחה באופן ספונטני אך לאחר מכן אורגנה על ידי "ההגנה".
לאחר תקופת החלמה במחנות של בעלות הברית, נאספו הילדים בקבוצות לפי מקום הימצאם על ידי הארגונים השונים.
כבר בשנת 1944 החל לפעול באיטליה המרכז הגדול ביותר לפליטים יהודים, שהוקם על ידי חיילי הבריגדה היהודית ומתנדבים מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
בשנת 1945, שונה שמו ל"המרכז לגולה באיטליה".
המרכז הפעיל יחידות מתנדבים עבריות רבות באיטליה.
הארגונים ובראשם חיילי הבריגדה, העבירו את קבוצות הילדים דרך האלפים לצפון איטליה, התחנה הראשונה בדרכם לארץ ישראל.
הם הוסעו בחשאי ובגלוי למחנות מעבר בסביבות מילאנו, ורונה, מודנה, בולוניה ואחרות.
במקביל, חצו את הגבול מאות פליטים אשר הגיעו ברגל, במשאיות וברכבות למחנות אלו גם כן.
רובם נלקחו דרך האלפים לבית בויה אוניונה 5 (Via Unione) שבמילאנו, שהיה מקום ריכוז זמני לשארית הפליטה באיטליה, והופעל על ידי ארגוני העזרה היהודיים ו"המרכז לגולה".
אזרח איטלקי בשם רפאל קנטוני ועוזרתו מתילדה קסין שמו להם למטרה לעזור לילדים היהודיים ולהחזירם לחיק היהדות, והחלו מארגנים קבוצות של ילדים ונוער במונה ובלוצרן.
כדי להקים קבוצה נוספת הם פנו לעזרת משה זעירי, חבר קבוצת שילר, חייל הבריגדה שהוצב במילאנו והוא החל לארגנה.
הקבוצה הראשונה כללה 20 ילדים מפולין ומהונגריה.
זעירי, חברו לפלוגה טדי בארי, ופרופסור לואיג'י גוריני, פעלו להקמת בית שיספק את צורכיהם של הפליטים היהודים.
ביולי 1945 עברה הקבוצה עברה לבית בפיאצטורה , הסמוכה לעיר ברגמו.
לאחר שהקבוצה גדלה מאוד ונוספו לה מדי יום ילדים ניצולי מחנות, הבית כבר לא התאים לקליטת ילדים נוספים.
גוריני, שהיה חבר בכיר במפלגה הסוציאליסטית, דאג לארגוני הנוער באזור ופעל רבות למען הפליטים היהודים.
תחילה, הם פנו למשרדי המושל בברגמו, ובידם אישור מן המושל הצבאי של מילאנו להקמת הבית.
המשרד לא נעתר לבקשותיהם מכיוון שהמבנה שימש באותה העת כסמינר לכמרים.
נאמר להם כי אם ישיגו כתב ויתור החתום על ידי הקרדינל של מילאנו, המשרד יאשר להם להיכנס לבית.
המשלחת הצליחה להשיג את האישורים הנחוצים ממשרד המנהל המרכזי בברגמו ולואיג'י גוריני זכה בשטר החכירה של שיזופולי תמורת דולר אחד לחודש, והפך לממונה הרשמי על המבנה מול השלטונות.
בספטמבר 1945 קיבלו את האישור להשתמש בשיזופולי למימוש מטרותיהם
בראש הבית עמד משה זעירי, שהיה חייל ארץ ישראלי בצבא הבריטי בפלוגת ההנדסה 745 ("פלוגת סולל בונה") בבריגדה היהודית, ואיש חינוך.
לאחר שהייה קצרה במילאנו, הועברו הילדים בקבוצות קטנות לבית בסלבינו, שם הוכשרו לקראת העלייה לארץ וזכו לחיים חדשים.
הילדים נאספו מרוסיה, רומניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה, פולין, ליטא, גרמניה.
בשנת 1945, עם תחילת פעילותו של הבית, שיתף זעירי את אשתו בגאוותו על הישגיו:
המתחם יכול היה להכיל כ-400 נפשות בו זמנית.
הילדים היו בגילאי 3 עד 18, רבים מהם יתומים.
הם הגיעו לעיירה בקבוצות לפי המקום בו העבירו את המלחמה, ובעת הגעתם לבית, קיבלו את פניהם המדריכים הארץ ישראלים.
אחת הקבוצות הראשונות שהגיעו לבית הייתה קבוצת "אחווה" של כ-30 ילדים מלודג'.
הקבוצה הייתה מלוכדת ודוברת עברית ולאט לאט החלו להגיע לבית קבוצות רבות ומתחלפות של ילדים מאירופה.
בעת שקבוצה אחת עלתה לארץ ישראל, קבוצה חדשה הגיעה לבית.
בחודשים הראשונים, היה מחסור במזון ובבגדים חמים וכתוצאה מכך המנות היו קצובות.
ארגון הג'וינט וארגונים בארץ ישראל לא שלחו תחילה תרומות כספים ומזון לילדים, אך ככל שעבר הזמן, החלו להגיע תרומות מגורמים שונים, כגון אונרר"א, הג'וינט, הקהילה היהודית באיטליה בראשות עמנואלה קנטוני, ראש עיריית מילאנו באותה התקופה, ארגונים פרטיזנים אנטי פשיסטיים, והבריגדה היהודית.
אנשי החינוך העבריים ובראשם משה זעירי, עשו ככל יכולתם למען הילדים ושימשו כאבא ואמא למענם.
הם היוו חלק מרכזי בהתפתחותם של הילדים ובתהליך הכשרתם לעלייה לארץ ישראל.
חיילי הבריגדה היהודית היו הארגון הצבאי המשמעותי והמרכזי ביותר שפעל למען ילדי סלבינו.
חטיבת הבריגדה פעלה באיטליה עד אוגוסט 1945. חיילי הבריגדה עזרו בדרכים שונות, בין אם בהעברת הילדים לבית, העברת מזון (העבירו 15% ממזונם לילדי סלבינו), ובין אם בניהול הבית והעברת בגדים.
כמו כן, עשו החיילים רושם עז על הילדים ניצולי השואה.
לראשונה, נתקלו הילדים בחיילים יהודים מארץ ישראל, אשר לחמו בפאשיסטים ובנאצים.
החיילים תרמו להטמעת הערכים הציוניים בילדים, אשר רצו להילחם בארץ ישראל כמותם.
גם התושבים המקומיים היו מעורים בנעשה בבית ועודדו את הילדים בפעילותם.
הילדים עברו תהליך של שיקום פיזי ונפשי מהתלאות אותן חוו בתקופת השואה.
בפעם הראשונה מזה שנים קיבלו הילדים את הצרכים הבסיסיים הקיומיים שחסרו להם במהלך המלחמה.
כל ילד קיבל מיטה ומזון, והמדריכים פעלו להחזרת שגרת החיים של בני נוער בגילם.
בנוסף, ניתנו לילדים השירותים הרפואיים להם נזקקו, כגון טיפולי כינים וטיפולים בדלקות ומחלות אותם נשאו מימי המלחמה.
תוך זמן קצר, הילדים התרגלו לחוקי הבית ולסדר היום, דבר שאפשר להם לחזור לתמימותם ולהרגיש שוב ילדים.
אולם, טראומת השואה לא נעלמה, אלא נדחקה לצד, על מנת לפנות מקום לחיים המתחדשים.
הילדים חולקו לכיתות לפי גילם, והתחנכו בתוכנית לימודים שנועדה להשלים את לימודיהם בתחומים כלליים אותם החסירו, וכן לימוד מלאכות שונות כמו מסגרות, נגרות ותפירה.
בנוסף, הקפידו על חינוך ליהדות וציונות שנועד להכינם לעלייה לארץ ישראל, כולל לימוד עברית.
ארבע שעות ביום הילדים עבדו בכל ענפי הבית, כשהם מנהלים את חייהם בכוחות עצמם, ללא שכירת עובדים מבחוץ.
בבית התקיימו חיי תרבות עשירים.
מקהלת הילדים בניצוחו של משה זעירי הופיעה בפני בני הבית בחגים ובאירועים מיוחדים וזכתה להצלחה רבה.
נערכו פעילויות של שירה, ריקודים, התעמלות, שמיעת סיפורים וחגיגות בשבתות ובחגים.
הילדים הוציאו עלון בשם "נבנו" ובו סיפורים, זיכרונות מבית ההורים ומאמרים פרי עטם.
מנהג קבוע בסדר היום הייתה הנפת דגל הלאום במגרש המסדרים.
המדריכים שאפו לשמור על החגים והמסורות היהודיים אשר נשכחו בתקופת השואה.