tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחום אחר בו הפרובינציה צפויה להתפתח הוא תיירות: בפרובינציית אילאם יש יותר מ-170 אתרים היסטוריים, אף כי חלקם עדיין זקוק לפיתוח ולהסדרה.
מעיין זפת טבעי (ליד העיר דהלוראן) - לפני כשלושת אלפים שנה, השתמשו תושבי האזור בזפת לציפוי ואיטום ספינות וגגות.
המעיין נמצא בקרבת העיירה אבּגרם (בפרסית: "מיים חמים").
הפולקלור המקומי מספר כי הזפת היא דמו של הדרקון שהרג הגיבור האיראני אספאנדיאר.
אמאם-זאדה - מבנים מקודשים הקשורים לצאצאי האמאמים
מקדשי אש - שרידי מקדשים זורואסטריים מהתקופה הסאסאנית
אחוזות, מבצרים וטירות - כתשעים מבנים מתקופות שונות
אתרים ושרידים ארכאולוגיים שונים מהתקופה הסאסאנית
הגנרל מוסא ח'מיס - מפקד בצבא האיראני בזמן המלחמה בין פרס לאימפריה העותמאנית (1821-3)
פראמרז אסדי - מושל המחוז בזמן מלחמת העולם השנייה
איתוללה עבד א-רחמן חידרי אילאמי - איש דת וחבר מועצת המומחים האיראנית
דריוש רזאינז'אד - סטודנט להנדסה, נהרג מירי צלף בשנת 2011
איל רנדטורה (באיטלקית: Il Redentore; "הגואל") או בשמה המלא "כנסיית סאנטיסימו רדנטורה (Chiesa del Santissimo Redentore; כנסיית הגואל הקדוש ביותר) היא כנסייה בתכנונו של אנדראה פלדיו הממוקמת באי ג'ודקה שבדרום העיר ונציה שבאיטליה, על גדת תעלת ג'ודקה.
הכנסייה נבנתה לאות תודה על הצלת העיר מהמגפה השחורה אשר פגעה בעיר בין השנים 1575–1576 והרגה כ-46,000 מתושביה (25%-30% מתושבי העיר).
סנאט העיר מינה את האדריכל פלדיו לתכנן את הכנסייה ועבודות הבניה החלו במאי 1577. הכנסייה נחנכה בשנת 1592 (טרם סיום עבודות הבנייה).
מדי שנה נהגו הדוג'ים והסנאטורים לחצות את תעלת ג'ודקה מצטרה לג'ודקה על גבי גשר זמני עשוי סירות, ולערוך מיסה בכנסייה.
אירוע זה, שכונה פסטה דל רדנטורה נערך מעת חנוכת הכנסייה ועד ימינו, ביום ראשון השלישי בחודש יולי.
כיום, לאחר מופע של זיקוקים עוברת תהלוכה לאורך גשר הסירות אל הכנסייה.
הכנסייה נחשבת לשיא יצירתו של פלדיו.
חזית המבנה עשויה שיש לבן, ואילו המבנה מלבני ובמרכזו כיפה שבראשו פסלו של ישו.
כיוון שהכנסייה היא אתר עלייה לרגל, פלדיו התבקש ליצור ספינה רחבת ידיים שתכיל את עולי הרגל.
דרישה זו הקשתה על פלדיו אשר ניסה לתכנן מבנה בסגנון קלאסי.
עמודי פנים המבנה, לאורך אולם התווך, הם מהסדר הקורינתי, ומיקום הכיפה במפגש הספינה והטרנספט מהווים שילוב שאינו מקובל באדריכלות הקלאסית או הנאו-קלאסית.
בכנסייה מוצגות יצירות מעשה ידי פרנצ'סקו באסאנו, לזארו באסטיאני, קארלו סראצ'ני, ליאנדרו באסאנו, יאקופו באסאנו, פאולו ורונזה, רוקו מרקוני, ואלויזה ויוואריני, וכן יצירות מאת תלמידיו של טינטורטו.
אילאנה, נסיכת רומניה (ברומנית: Ileana, Principesă a României; 5 בינואר 1909 - 21 בינואר 1991), נסיכה רומניה ואם מנזר (תחת השם האם אלכסנדרה) אורתודוקסית בארצות הברית.
אילאנה נולדה בבוקרשט ב-5 בינואר 1909, לפרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, והייתה הצעירה בבנות משפחת המלוכה.
היא התחתנה בגיל 22 עם אנטון, ארכידוכס אוסטריה ולשניים היו שישה ילדים.
בשנת 1944 עברה המשפחה מווינה לרומניה והתיישבה בארמון בראן, ארמון שניתן במתנה, על ידי העיר ברשוב, לאימה.
עם עליית השלטון הקומוניסטי והדחת אחיינה, המלך מיכאי הראשון, עזבה כל המשפחה לכיוון ארגנטינה ובהמשך לארצות הברית.
אילאנה התגרשה בשנת 1954 מבעלה האוסטרי, ועוד באותה שנה התחתנה עם שטפאן איסרסקו (Ştefan Issărescu), ממנו התגרשה בשנת 1965. היא הצטרפה לכנסייה האורתודוקסית הרומנית ותחת השם "האם אלכסנדרה" הייתה לאם מנזר של המנזר "Schimbarea la faţă", שבפנסילבניה.
זכרונותיה פורסמו באנגליה, בשנת 1951, וברומניה, לאחר המהפכה הרומנית (1989), בשנת 1990. ב-21 בינואר 1991 מתה אילאנה בביתה בינגסטאון, אוהיו, והיא בת 82 שנים.
ב-26 ביולי 1931 התחתנה אילאנה עם אנטון, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
מריה אילאנה, ארכידוכסית אוסטריה (1933–1959), התחתנה עם ירוסלב קוטולינסקי, הברון פון קוטולין
אלכסנדרה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1935), התחתנה עם אויגן אברהרד, דוכס וירטמברג, ולאחריו התחתנה עם הברון ויקטור פון באילואו
דומיניק, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1937)
מריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1939), התחתנה עם הנס אולריך, הברון פון הולצהאוזן
אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1942), התחתנה עם ד"ר יוזף זנדהופר
אילדוולף היה מלך או דוכס ממלכת סאסקס במחצית השנייה של המאה השמינית.
ככל הנראה שלט לצידם של אאלפוולד ואוסלאק.
פרטים מועטים ידועים על מלכותו.
ייתכן שהיה אחד מחברי מועצת הזקנים (אלדרמן) אשר שלטה בממלכה, ומכוח זה נשא את התואר "מלך".
שמו מוזכר בצו מלכותי שהוצא על ידיו, ככל הנראה משנת 765, בו הוא נושא את התואר "אלדוולף רקס" ("Alduulf rex", "המלך אלדוולף").
אִילֵבֶן היא להקת אינדי רוק מלוס אנג'לס, קליפורניה, נוסדה ב-1990 על ידי אלן יוהנס (שירה, גיטרה, סיטאר, כלי נשיפה), נטאשה שניידר (שירה, קלידים, גיטרה בס), וג'ק איירונס (תופים).
כשהיו עוד נערים בתיכון, איירונס (יהודי, יליד 1962, לוס אנג'לס, קליפורניה) ויוהנס (יליד 1962, צ'ילה) הקימו את להקת "אנת'ם" (Anthym) יחד עם מייקל באלזארי (פלי, Flea) והלל סלובק.
שמה של הלהקה שונה במהרה ל-"?What Is This".
חברי הלהקה הקימו יחד עם אנתוני קידיס את ה"רד הוט צ'ילי פפרז" (Red Hot Chili Peppers), אבל סלובק ואיירונס המשיכו במקביל להקליט עם יוהנס ולהקת "?What Is This" הוציאה את התקליטון "Squeezed" עם כריס הצ'ינסון (Chris Hutchinson) בגיטרה בס.
לאחר הקלטת האלבום השני של הלהקה, סלובק ואיירונס פירקו את הלהקה והתרכזו ב-"רד הוט צ'ילי פפרז".
נטאשה שניידר נולדה ב-1956 במוסקבה, רוסיה, ברית המועצות והייתה לה גם קריירת משחק, בנוסף להיותה מוזיקאית.
ב-1984 שיחקה בסרט "2010", בתפקיד קוסמונאוטית ובסרט "Spiker", בתפקיד סטודנטית פולניה.
היו לה גם מספר תפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה "מיאמי מחלק מוסר" (Miami Vice) ו"בלוז לכחולי המדים" (Hill Street Blues).
יוהנס ושניידר הכירו ב-1984 וב-1987 הוציאו כצמד את האלבום "Walk The Moon", שכלל את איירונס והצ'ינסון בכמה מהשירים.
מאוחר יותר איירונס עזב את ה"רד הוט צ'ילי פפרז" והצטרף ליוהנס ושותפתו החדשה להקמת "אילבן".
במהלך הקלטת האלבום השלישי של "אילבן", "Thunk", איירונס עזב לטובת נגינת תופים עם "פרל ג'אם" (Pearl Jam), ומאט קמרון (Matt Cameron) ניגן על התופים בארבעת השירים הנותרים של האלבום.
לאלבום הרביעי, "Avantegardedog", איירונס הוחלף בגרג אפצ'רץ' (Greg Upchurch), אבל חזר ללהקה לפני הקלטת האלבום החמישי, "Howling Book".
ריק מארקמן (Ric Markmann) ניגן בס בהופעות, אבל לא באף אחד מהאלבומים.
"אילבן" יצאה לסיבובי הופעות עם "פרל ג'אם", "סאונדגארדן" (Soundgarden), "קוינס אוף דה סטון אייג'" (Queens of the Stone Age) ו"קאנדלבוקס" (Candlebox) ויוהנס ושניידר הפכו לצוות מפיקים מוזיקליים מבוקשים, שעבדו באלבומים כגון: "Euphoria Morning" של כריס קורנל (Chris Cornell) ו-"Return of Saturn" של "נו דאוט" (No Doubt).
רוב ההקלטות של "אילבן" נערכות באולפן הביתי שלהם, "11AD".
הלהקה מצינת כהשפעות מוזיקליות עיקריות, את ג'ימי פייג' ולד זפלין, קווין, הביטלס, יוהאן סבסטיאן באך וסרגיי פרוקופייב.
ב-1997, יחד עם כריס קורנל, הם הקליטו את העיבוד של שניידר ל"אווה מריה" של פרנץ שוברט, שיצא באלבום אוסף שירי חג המולד "A Very Special Christmas 3".
ב-1999 תרמו יוהנס ושניידר בכתיבה, נגינה והפקה לאלבום "Euphoria Morning" של קורנל וגם יצאו איתו לסיבוב ההופעות שליווה את האלבום.
ב-2004 הלהקה תרמה את שיר הנושא, "Who's in Control", לסרט "Catwoman".
השיר הולחן על ידי יוהנס ושניידר, אבל שניידר בלבד נרשמה כמבצעת ולא הלהקה.
ב-2005 הצטרף יוהנס כנגן גיטרה וכבסיסט ללהקת "קוינס אוף דה סטון אייג'" באלבומם "Lullabies to Paralyze", לאחר שהתארח (עם שניידר) גם באלבום שלפניו, "Songs for the Deaf", והמשיך ותרם לאלבום שאחריו, "Era Vulgaris".
ב-2 ביולי 2008, נטאשה שניידר נפטרה לאחר מאבק במחלת הסרטן.
שניידר הייתה חברתו לחיים של יוהנס.
באוגוסט 2009 הצטרף כגיטריסט, בסיסט, קלידן וזמר משנה, לסיבוב ההופעות של ה"סופרגרופ", "Them Crooked Vultures", הכוללת את סולן ה"פו פייטרז", דייב גרוהל, סולן "קוינס אוף דה סטון אייג'", ג'וש הום, ונגן הבס של לד זפלין, ג'ון פול ג'ונס.
בסוף 2009, השיר "Time for Miracles", שנכתב על ידי שניידר ויוהנס, הוקלט על ידי אדם למברט לסרט "2012".
באוקטובר 2010 הוציא יוהנס את אלבום הסולו הראשון שלו, "Spark", כהוקרה לשניידר המנוחה.
יוהנס ואיירונס הם כיום חלק מלהקת "Spinnerette", בה יוהנס הוא כותב שירים עיקרי.
איל פֶּלֶד (נולד ב-8 בנובמבר 1959) הוא מנחה טלוויזיה לשעבר ומדריך טיולים ישראלי.
איל פלד נולד ב-1959 בירושלים, בן לאיש התקשורת עוזי פלד ולד"ר ציונה.
בנעוריו עבד כעוזר תאורן וכסבל בהפקות של "טלעד".
פלד הגיש בין השנים 1994–2006 את תוכנית הטיולים "מסע עולמי" בערוץ 2 תחת זכיינית השידורים "טלעד" שנוהלה על ידי אביו, עוזי פלד, את עונתה האחרונה בין השנים 2006–2007 בערוץ 10. בתקופת השידור הכוללת של "מסע עולמי" ערך והגיש כ-100 תוכניות שצולמו במקומות שונים בארץ וברחבי העולם.
מלבד הפקות הטלוויזיה, עסק בשעות הפנאי באיסוף ושיפוץ מכוניות עתיקות ונדירות, היה חבר פעיל במועדון החמש ושימש כעורך ביטאון המועדון, "האבטומוביל", בשנים 2004–2007.
ב-8 באפריל 2008 לקה פלד בשבץ מוחי חמור בו נקבעו לו 100% נכות והוא איבד את יכולת הדיבור והכתיבה.
ב-2009 פרסם מעריב ראיון לכאורה עם פלד.
הוריו זעמו על הראיון שהציג את בנם כאילו השתקם אף על פי שלא כך היה המצב.
ב-26 בדצמבר 2012, לראשונה לאחר האירוע המוחי ולאחר שהצליח להשתקם חלקית, שודר ראיון עמו בתוכנית "פנים אמיתיות" עם אמנון לוי בו סיפר פלד על המקרה, תהליך השיקום וההתמודדות עם מוגבלותו.
הוא העניק ריאיון דומה גם לתוכנית "אנשים" עם דרור גלוברמן בערוץ 2, ב-2015. בין השאר הוא מתמודד עם אפאזיה.
ב-2013 השתתף בהתנדבות בפרסומת ל"יד שרה".
בתחילת 2018 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרו האוטוביוגרפי "מסע אל עולמי", אותו כתב בסיוע אמו ציונה.
ב-2018 השתתף בתוכנית "החיים על פי דביר" עם דביר בנדק שם סיפר על ההתמודדות עם הדיבור לאחר השבץ.
אֶיָל קְלֶס הוא כנר ישראלי, מורה לכינור וסופר.
בנו של הכנר יאיר קלס.
בגיל שש החל ללמוד נגינה בכינור אצל אביו.
הוא למד בתיכון לאמנויות תלמה ילין ובאקדמיה למוזיקה בתל אביב.
לאחר שירות צבאי ברביעיית חיל האוויר יצא בשנת 1993 ללימודי תואר שני בווינה.
לאחר סיום לימודיו בווינה התקבל למשרת הוראה בדבלין, שם חי כשמונה שנים ולאחר מכן עבר לאנגליה.
הוא לימד בקולג' המלכותי הצפוני במנצ'סטר ובמקביל לימד גם באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
ב 2010 חזר איל לארץ ווייסד את רביעיית היידן הישראלית.
קלס מופיע בפסטיבלי מוזיקה ומנחה כיתות אמן באירופה ובישראל.
בנגינת הרביעייה וכן ברסיטלים והופעות סולו.
הוא מלמד כינור בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב (שנקרא לפנים האקדמיה למוזיקה) ובקונסרבטוריון העירוני במעלה אדומים .
נוסף לנגינה ולהוראה, עוסק קלס באמנויות לחימה ובכתיבה.
עד כה הוציא שני ספרים: ספר מתח בשם "הכינור של רוקה" וספר פנטזיה באנגלית - "The Lost Puzzeler" בהוצאת Harper Collins.הספר תורגם לגרמנית בשם Das Schwarze Mal.
ספר ההמשך The Puzzler's War יצא בינואר 2020.
איל שר (נולד ב-1957) הוא יוצר קולנוע, מנכ"ל פסטיבל ישראל (אוג' 2014) ופסטיבל הג'אז הבינלאומי בירושלים (דצמ' 2015), לשעבר מנהל המחלקה לתרבות ואמנות של הקרן לירושלים, יוזם פרויקט "שיחות שלום" – דיאלוג במרחב הקיברנטי.
ניהל את סינמטק ירושלים בין השנים 1992–1995 והפיק את פסטיבל הקולנוע ירושלים ה-10, 11 ו-12.
מצד אמו הוא צאצא למשפחה ירושלמית ותיקה (משפחת ברוך מזרחי שהגיעה מספרד לירושלים ב-1620).
מוצא שם משפחתו המקורי, סר, מלודז'.
בילדותו גדל בירושלים, בפריז ובטוגו, שם כיהן אביו יואל שר בשליחות משרד החוץ.
אחיו הוא עו"ד גלעד שר.
הוא שיחק כדורסל בנבחרת הנוער של ישראל בכדורסל, עמה השתתף באליפות אירופה ב-1976, בהפועל ירושלים ובקבוצה הג'וניור ורסיטי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
שר בעל תואר שני בפילוסופיה של הרעיונות, מכון כהן, אוניברסיטת תל אביב.
בוגר המחלקה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בזמן לימודיו היה עוזר מנהל הסברה בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס.
בוגר תוכנית העמיתים של מרכז השל לקיימות.
ניהל את מחלקת Lucasfilm TAP (לוקאס פילם), היה מפיק שותף של פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס, ניו יורק ומיאמי, התמחה אצל המפיק , השתתף בסרט התיעודי "Vis Ã Vis: Eyal & Jawad – A Time Of Dialogue".
שר כיהן בעבר כחבר הוועד המנהל של פסטיבל ישראל, תיאטרון ירושלים, בית הספר לתיאטרון חזותי, הצוללת הצהובה, עונת התרבות בירושלים.
עם שי דורון, מנכ"ל גן החיות התנ"כי ולאחר מכן נשיא הקרן לירושלים, הגיש את "חיות לילה", תוכנית רדיו שבועית ברדיו ירושלים.
בעל עיטור אביר מסדר האמנויות והספרות שהוענק לו מממשלת צרפת עבור תרומתו לקידום קשרי התרבות בין צרפת וישראל (2019).
מחוז אילאו (בטטום: Aileu) הוא מחוז של המדינה מזרח טימור.
האוכלוסייה במחוז מונה 37,926 אנשים שחיים על שטח של 729 קמ"ר.
בירת המחוז היא העיר אילאו, עיירה הררית קטנה.
המחוז שוכן בחלק הצפון מערבי של מזרח טימור, והוא רק אחד מתוך שני מחוזות יבשתיים.
מחוז זה ומחוז ארמרה הם היחידים במזרח טימור, שלא חולקים גבול עם מדינה או ים מחוץ למדינתם, כלומר הם כלואים בחלקה הפנימי של המדינה.
מכיוון שהמחוז קרוב למחוז דילי שהוא בין המחוזות הראשיים בעיר המחוז נמצא בתנופת פיתוח על ידי ארגונים לא ממשלתיים.
אילאו (בטטום: Aileu) היא עיר הבירה ועיר המרכזית של מחוז אילאו, מזרח טימור.
העיר ממוקמת 47 ק"מ דרומית־מערבית לדילי (הבירה הלאומית) ויש בה אוכלוסייה של 2927 אנשים.
כשהייתה מזרח טימור נתונה תחת השלטון הפורטוגזי, העיר הייתה ידועה כווילה גנרל קרמונה, על שם הדיקטטור הפורטוגזי אנטוניו אושקר קרמונה.
אילדפונסו פלקונס דה סיירה (בספרדית: Ildefonso Falcones de Sierra; נולד בברצלונה, 1959) הוא סופר ספרדי, ועורך דין.
מחבר הרומנים ההיסטוריים: "הקתדרלה ליד הים", "היד של פאטימה", ו"המלכה היחפה" (La reina descalza).
ספרו הראשון "הקתדרלה ליד הים" (2006) עוסק בקטלוניה בימי הביניים, והיה לספר הנמכר ביותר בספרד בשנת 2007. ספרו השני "היד של פאטימה", שנכתב על רקע מרד המוריסקים (1568) ובעקבותיו גירוש המוריסקים (1609), היה אף הוא לרב-מכר; ביום ההפקה, 10 ביוני 2009, נמכרו 50,000 עותקים מהספר.
המהדורה העברית של ספריו יצאה לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
בנערותו היה פלקונס אלוף בקפיצות ראווה, אך קריירת הרכיבה שלו הסתיימה עם מותו של אביו בגיל 17.
פלקונס משמש כעורך דין מומחה למשפט אזרחי.
הוא מתגורר כיום בברצלונה, עם אשתו וארבעת ילדיהם.
הספר תורגם ללמעלה מ-30 שפות.
ונמכר ביותר מ-2 מיליון עותקים.
המלכה היחפה (בספרדית: La reina descalza, 2013, בעברית 2013)
יורשי הארץ (בספרדית: 2016, בעברית: 2018)(בספרדית הספר נקרא: Los herederos de la tierra) - ספר ההמשך לספרו הקתדרלה ליד הים.
בשנת 2010 נקרא על שמו רחוב בכפר חובילס (Juviles) שבגרנדה, בו מתרחש חלק מרכזי מעלילת ספרו "היד של פאטימה".
אילדפונס לימה סולה (בקטלאנית: Ildefons Lima Solà; נולד ב-10 בדצמבר 1979) הוא כדורגלן עבר אנדורי ששיחק בעמדת הבלם.
לימה התחיל את הקריירה שלו בפ.צ.
אנדורה ששיחקה בליגה השלישית ובליגה הרביעית, בהמשך עבר לאספניול ב' וסנט אנדראו.
בשנת עזב את ספרד ליוניקוס היוונית, ומשם עזב לפצ'וקה המקסיקנית.
בקיץ , לימה חזר לספרד כאשר חתם בלאס פאלמס בינואר 2004 עבר לפולידפורטיבו אחידו ולאחר מכן שיחק בראיו ואיקאנו.
לאחר מכן שיחק גם בטריאסטינה מהסרייה ב' וב-AC בלינצונה מליגת העל השווייצרית.
לימה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנדורה ב-22 ביוני 1997 נגד , כאשר הוא רק בן 17. במשחק זה הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק שנגמר בהפסד 4-1.
עם 11 שערים ב-112 משחקים, לימה הוא מלך השערים ושיאן ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים ובנוסף משמש כקפטן הנבחרת.
את רוב שעריו בנבחרת הבקיע בפנדלים.
אילאיל צין (נולדה ב-2 בינואר 1975) היא עובדת סוציאלית, מתמודדת נפש, מרצה ופעילה חברתית בתחום בריאות הנפש.
בוגרת תואר שני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת חיפה כיום עובדת במשרד הרווחה מחוז דרום.
זוכת פרס "אות השוויון" לאנשים עם מוגבלות פורצי דרך בהשתלבות 2006, מטעם נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים.
בעברה הרצתה על במות שונות על סיפורה האישי, במטרה להגביר את ההיכרות עם מתמודדי בריאות הנפש.
צין נולדה באילת וגדלה בנוף בנצרת עילית (כיום נוף הגליל).
בהיותה בת שנה נפטרה אמה עקב תאונת דרכים, בהותירה את צין ושני אחיה הבוגרים ממנה בשנים רבות.
זמן קצר לאחר מכן נישא האב בשנית ולמשפחה נולדו שלושה ילדים נוספים.
את חוויית ילדותה הגדירה כטראומטית עקב יחסם של אביה ואשתו כלפיה.
צין טוענת כי חוויות ילדותה הוו טריגר להתפרצות המחלה בבגרותה.
צין למדה בחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בגיל 15 ברחה מבית הוריה ועברה להתגורר עם אחיה הגדול ממנה.
בתמיכתו של אחיה ובלווי של עובדת סוציאלית לחוק הנוער מהמחלקה לשירותים חברתיים, עברה ללמוד בפנימייה הרב תחומית למצוינות ע"ש שטיינברג בכפר סבא.
ב-1994 החלה בלימודי התואר הראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
ב-2011 סיימה את לימודי התואר השני בעבודה סוציאלית בהתמחות בבריאות ושיקום באוניברסיטת חיפה.
ב-2012 החלה בלימודי הדוקטורט בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, אך בהמשך הפסיקה זאת.
במהלך לימודי התואר הראשון החלו להופיע סימפטומים ראשונים של המחלה.
לאחר סיום לימודיה ובעקבות ניסיון אובדני, אושפזה בכפייה לראשונה במחלקה סגורה בבית חולים פסיכיאטרי ואובחנה כמתמודדת עם מחלה פסיכיאטרית מסוג פוסט טראומה.
עם השנים, האבחנה השתנתה להפרעה סכיזואפקטיבית.
החל מ-1998 ובמשך שנה וחצי, כמעט ברצף, הייתה מאושפזת באשפוז יום בבית החולים הפסיכיאטרי לעיתים תכופות.
בסך הכל עברה למעלה מ-40 אשפוזים פסיכיאטריים.
ב-2007 נולדו שני בניה התאומים עידו וסער.
לעיתים בוחרת צין להסתיר את היותה מתמודדת נפש במסגרות בהן נמצאים ילדיה, מחשש שיגרם נזק להם או למערכת המשפחתית שבנתה.
במרבית הזמן מתפקדת צין ללא בעיה, אך כאשר אינה חשה בטוב היא נעזרת בבעלה.
ב-2012 עברה צין משבר פסיכוטי.
הפסיכיאטר אצלו טופלה החליט שלא לאשפזה עקב היותה אם לילדים קטנים.
בשנים 2005-2016 מוקדה פעילותה של צין בתחום הנכויות ובריאות הנפש.
מאז היא עבדה כמרכזת 'קורס הכשרה לנותני שרות בעלי ידע מניסיון' בקריה האקדמית אונו, בית הספר הארצי לשיקום, שילוב והחלמה בבריאות הנפש.
הרעיון העומד בבסיס התוכנית הוא שילוב תעסוקתי של צרכני שירות בריאות הנפש כחלק מן המערך השיקומי, בהיותם בעלי מומחיות ייחודית ובעלי יכולת לתרומה חשובה לתהליכי השיקום וההחלמה של מתמודדים אחרים.
ב-2006, בתקופת מלחמת לבנון השנייה, שמשה כעובדת סוציאלית ב"תוכנית מג"ן – מענה גמיש לנכים בחירום" שפעלה מטעם מטה מאבק הנכים, בשיתוף עם אגף נכויות ושיקום בג'וינט ישראל.
התוכנית סייעה לכ־6,000 נכים ובני משפחותיהם שהתגוררו באזור הצפון במתן מידע, ייעוץ, קשר לשירותים בקהילה ואירוח במרכז הארץ.
כהוקרה לפועלה זכתה ב"אות מלחמת לבנון השנייה" מטעם משרד הביטחון.
בין השנים 2008–2012 שמשה בתפקיד מנהלת ארצית תחום חברה ופנאי בעמותת אנוש.
מ-2014 עובדת כרכזת עמותת לשמ"ה באזור הדרום – עמותה לשילוב מתמודדים והעצמה בבריאות הנפש.
במסגרת העמותה מרכזת את פרויקט "עמיתים מומחים" בבית החולים הפסיכיאטרי בבאר שבע.
הפרויקט מבוסס על הרעיון של "תמיכת עמיתים", המשלב מתמודדי נפש שעברו קורס הכשרה לנותני שרות בבית הספר לשיקום, בו הם עובדים כ"עמיתים מומחים" בצוות בית החולים, מתוך תפיסה של "שום דבר עלינו בלעדינו".
במהלך 2016 לקחה צין חלק בקמפיין "שוברים קשירה", אותו מוביל ארגון "בזכות".
במסגרת הקמפיין פרסם הארגון דו"ח ראשון מסוגו, החושף את תופעת הקשירות בבתי חולים פסיכיאטריים ומתאר תמונה קשה של הפרת זכויות יסודיות וכן קשירה ללא הצדקה ובניגוד להוראות החוק.
צין מרבה לעסוק בסוגיות הקשורות לסטיגמה הקשה וההדרה החברתית ממנה סובלים מתמודדי בריאות הנפש.
במרבית המקרים, היא מאמינה, המוגבלות היא תולדה של יחס הסביבה, קרי הסטיגמה הנלוות למחלה.
לדבריה, ההדרה החברתית באה לעיתים לידי ביטוי בחשש מיצירת קשרים חברתיים עם מתמודדים בשל אמונה כי מדובר באנשים לא אמינים ואף מסוכנים ואלימים.
היא מצביעה למשל על רתיעה של אנשים ממגורים בקרבת הוסטל למתמודדים ועל קושי של מתמודדי נפש להשתלב במקומות עבודה בשל סירוב מעסיקים לקבלם.
לצד כל אלו, היכולת למצוא זוגיות נפגעת, שכן רבים נרתעים מקשר זוגי עם אדם המוגדר כחולה במחלה פסיכיאטרית.
במאמרה, מתייחסת צין לדילמת החשיפה שמלווה את האדם מרגע אבחונו כחולה במחלה פסיכיאטרית.
דילמה המשותפת לאנשים עם נכות לא נראית.
לטענתה, הבעיה בחשיפת המחלה בפני אחרים היא יצירת הסטיגמה.
אנשים יכולים לחוש כלא מוגבלים כלל (תופעה אותה מכוונה גופמן "passing" או בעברית "עבירות"), אך לאחר שחשפו עצמם או שנחשפו שלא בדעתם וברשותם, הפכו למוגבלים.
צין מכירה בחשיבותו של אשפוז פסיכיאטרי באין ברירה אחרת.
לצד תועלותיו של האשפוז, מפנה צין ביקורת כלפי ההתנהלות המערכת הפסיכיאטרית ותנאי האשפוז הקיימים
בפעילותה מנסה צין להוביל לשינוי מדיניות בנושאים הבאים:
חוקים ונהלים- במהלך האשפוז נכפים כללים וחוקים שאינם תמיד הכרחיים בעיני צין לטיפול במצבו הנפשי של האדם החולה.
דוגמה לכך היא שתיית קפה ועישון בהגבלות חמורות מאוד.
קשר עם הרופאים- הקשר עם הרופא הפסיכיאטר במהלך תקופת האשפוז מצומצם מאוד ואת המידע עליה קבל בעיקר מצד גורמים מתווכים.
תחושת אוטונומיה - כמאושפזת חוותה צין תחושה קשה כי אין ערך לדבריה, למחשבותיה ולתפיסת עולמה.
צין הרגישה כי אין ביכולתה לקבוע את רצונה לגבי דברים פשוטים ביותר, החל מסדר יומה וכלה בכבודה ובבריאותה.
מתן הסבר על תופעות לוואי של תרופות - בעת קבלת תרופה חדשה, בקשה צין מהצוות המטפל לקרוא את העלון המצורף לתרופה, ולדבריה, בקשתה נענתה בסירוב.
החלטה על אשפוז במחלקה סגורה - לדברי צין בבתי חולים רבים הכוללים מחלקה סגורה, משמשת השהות במחלקה זו כעונש עבור חולים ש"סרחו".
קשירות - הגבלה פיזית של מטופל על ידי קשירתו, נתפסת בעיני צין כצורת ענישה נוספת.
לדבריה, מדובר באחת החוויות המשפילות ביותר שעברה.
צין הוסיפה שמכיוון שלא מתירים את הקשירות כדי לעשות צרכים, החולים עושים את הצרכים על עצמם במיטה.
חוסר הפרטיות היווה קושי נוסף הנלווה לקשירה, שכן למעשה כל חולה המאושפז במחלקה היה יכול לראותה קשורה.
היא לא יכלה להגיב, משום שהייתה שרויה במצב של קטטוניה.
תעסוקה בזמן האשפוז ומטרתה – ריפוי בעיסוק מקובל בבתי חולים פסיכיאטריים.
מטרתו, כפי שתואר בפניה, היא "להחזירה לנורמליזציה".
צין מתארת כי הופתעה והרגישה מושפלת מהמשימות שקבלה לבצע, דוגמת צביעת דפים, גלגול תחבושות וקיפול ניירות.
זוגיות ומיניות בקרב אנשים עם מוגבלות פיזיות ונפשיות הוא נושא מורכב ומלווה בקשיים לדעתה של צין.
מתמודדי נפש נתפסים בחברה כא-מיניים, וכמי שהעיסוק במיניותם מעורר חרדה, ונתפס כמסכן את סיכויי החלמתם.
אילאיל שחר (נולדה ב-15 באפריל 1975) היא עיתונאית ישראלית המכהנת כסגנית מנהל חטיבת החדשות של כאן 11.
שחר נולדה בירושלים וגדלה בכפר סבא.
היא החלה את דרכה בתקשורת בחטיבת דובר צה"ל.
עם שחרורה מהצבא למדה תואר ראשון בכלכלה ותקשורת ותואר שני בייעוץ ארגוני ואסטרטגיה במסגרת לימודי מנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 הצטרפה למקומון הירושלמי "כל הזמן", השייך לרשת מקומוני "מעריב", בתפקיד כתבת חינוך.
שנה לאחר מכן הצטרפה לעיתון היומי של "מעריב", ככתבת חינוך ובשנת 2002 החלה בתפקידה ככתבת המדינית של העיתון.
בשנת 2006 עברה לגלי צה"ל, שם מונתה לכתבת המדינית.
לקראת הבחירות של שנת 2015 החלה לכתוב טורים באתר nrg.
לדברי אלעד טנא, שהיה עורך nrg, שחר צורפה ל"מעריב" כחלק ממהלך שמטרתו לגוון את השיח ולהעניק ייצוג רחב יותר לנשים באתר.
משמשת כפרשנית בערוצים שונים, ומפרסמת טורי דעה בבמות תקשורתיות שונות.
בינואר 2017 מונתה לראש מחלקת החדשות בגלי צה"ל.
במרץ 2020 הצטרפה לכאן 11 כסגנית מנהל חטיבת החדשות של התאגיד.
כמו כן היא משמשת כמגישה מחליפה של התוכנית "הבוקר הזה" בכאן ב.
שחר נשואה לעיתונאי יהונתן ליס ואם לשני בנים.
מתגוררת בשכונת עין חמד במבשרת ציון.
איל רגב (נולד ב-1970) הוא היסטוריון ופרופסור מן המניין לגאוגרפיה היסטורית וארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת בית שני במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) באוניברסיטת בר-אילן.
רגב נולד וגדל ברמת גן.
את לימודי התואר הראשון עשה רגב באוניברסיטת בר-אילן וסיים ב-1994. את המסלול הישיר לדוקטורט במחלקה ללימודי ארץ-ישראל בבר-אילן הוא סיים ב-1999. את עבודת הדוקטור על 'ההלכה הצדוקית והשפעת הצדוקים על חיי דת וחברה' כתב בהנחיית פרופ' יהושע שוורץ.
בשנת 2000 זכה במלגות פולברייט ורוטשילד ושהה בפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
רגב החל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ב-1999 כמורה מן החוץ.
הוא זכה במלגת אלון והחל ללמד במשרה מלאה ב-2001, אז גם נתמנה למרצה בכיר.
ב-2007 הועלה לדרגת פרופסור-חבר ובשנת 2011 מונה לפרופסור מן המניין.
רגב שימש כראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה בין השנים 2011-2014. בשנים 2004-2005 היה חבר באקדמיה הצעירה של האקדמיה הישראלית למדעים.
הוא הנחה כעשרים עבודות תיזה לתואר שני ועבודות דוקטור.
רגב נשוי לתניה, ואב לחמישה בנים ומתגורר בנווה דניאל.
אחיו יואב רגב (נפטר ב-2024) היה מורה דרך וחוקר ארץ-ישראל.
רגב מתמחה בהיסטוריה וארכאולוגיה של תקופת הבית השני: מגילות קומראן, נצרות קדומה, ארכאולוגיה חברתית (קבורה, אומנות, ארכיטקטורה, כלי חרס) פרושים וצדוקים, בית המקדש, החשמונאים והורדוס.
הוא עסק בין היתר בקבורה משפחה וחברה בירושלים בסוף ימי בית שני; כתות קומראן בהשוואה לכתות מודרניות; האידאולוגיה והארגון החברתי של יושבי האתר בחִ'רְבַּת קוּמְרָאן; יחסם של הנוצרים הראשונים למקדש; מדוע צלבו את ישו; זהותו היהודית של הורדוס.
הלכה וחברה בימי בית שני
עבודת הדוקטור של רגב עובדה לספר הצדוקים והלכתם: על דת וחברה בימי בית שני, המשרטט את המחלוקות ההלכתיות בין הצדוקים והפרושים מצד אחד, ואת ההבדלים בין הצדוקים להלכה הקומראנית של מגילת המקדש ו'מקצת מעשי התורה' מצד שני.
הוא עומד על כך שבמקרים מסוימים ההלכה הצדוקית, שהיא בדרך כלל ההלכה המחמירה, משקפת את ההלכה הקדומה, לפני הפיצול בין הפרושים לצדוקים.
הלכות הצדוקים היו שונות משל אלו של כתות קומראן (כגון במגילת המקדש) בתחום לוח השנה ותחומי הקדושה בהר הבית, וכן בדיני הקרבת ואכילת מנחת זבח השלמים.
רגב מאפיין את השקפת הצדוקים כ'קדושה דינאמית' להבדיל מן 'הקדושה הסטטית' של הפרושים, ו'הקדושה האולטרה דינאמית' של ההלכה הקומראנית.
רגב משחזר את מאזן הכוחות בין הפרושים לצדוקים בתקופה החשמונאית ובתקופת בית הורדוס, מנסה לברר מי שלט בבית המקדש ומתי, ועורך טיפולוגיה חברתית-תרבותית של הכהן כאב טיפוס של הצדוקים והחכם כאב טיפוס של הפרושים.
את המודל של תפיסות הקדושה הוא יישם במקביל גם ביחס להבדלים בין תורת כהונה לספר דברים, וכן ביחס להלכה הקומראנית מול זו של חז"ל.
רגב מיפה את עמדותיו ההלכתיות של יוסף בן מתתיהו ביחס לאלו של הפרושים, הצדוקים, וכתות קומראן ומצא שלעיתים הוא דוגל בכל אחת מן השיטות, במה שכינה 'אקלקטיות הלכתית'.
אלא שהדבר אינו נובע בהכרח מחוסר עקביות אישית של יוסף בן מתתיהו, כיוון שתופעה זהה ניתן למצוא בכתביו של פילון האלכסנדרוני, בן זמנו של יוסף.
משום כך נראה כי היו לא מעט יהודים שלא אימצו באופן אחיד אף אחת מן השיטות אלא התלבטו ביניהן או שילבו אותן זו בזו.
התפילה תוך כדי עבודת הקרבנות מתוארת גם במשנה תמיד.
רגב עמד על הקשר בין תפילה לקורבן במקורות מימי בית ראשון ושני, וטען שהתפילות שנמצאו במערות קומראן אינן מעידות על קיומה של תפילת קבע מחוץ למקדש בקרב יתר העם.
רגב מנתח את מזמורי ספר תהילים כמקור חשוב להבנת היחס לעבודת הקורבנות ולבית המקדש.
בספר תהילים ניתן לראות את ההתלהבות הדתית מן הביקור במקדש והציפייה של בעל המזמורים להגיע אל המקדש, את הרגשות כלפי הבאת הקורבן, תשלום הנדר, הכרה בגדלות האל, וייחוס מוסר לאל או למקריב בעת הבאת הקורבן.
בתהילים הקורבן נתפס כמטאפורה למתנה, כאמצעי ליצירת קשר עם האל.
רגב אף עסק בעמדות המורדים ביחס למקדש כסיבה מרכזית למרידתם במרד הגדול נגד רומי.
הוא עמד על כך שמדברי הפולמוס כנגד המורדים ב'מלחמת היהודים' של יוסף בן מתתיהו משתמעת טענת המורדים כי המתונים המתנגדים לרומא מטמאים את המקדש ומבזים את עבודת האל.
הוא ניסה להסביר את עמדת המורדים כנגד רומניזציה של המקדש – כגון הקרבת קורבן לשלום הקיסר – לאור התקוממויות נגד הפולחן הרומי ברחבי האימפריה הרומית באותה תקופה.
רגב השווה בין ההלכות המיוחסות ליוסי בן יועזר, שפעל בתקופת המקבים, לבין מגילת המקדש וספר ברית דמשק מקומראן.
הוא הראה שיוסי ואנשי קומראן עסקו בנושאים דומים, אלא שהחכם הפרושי הקדום הקל באופן עקבי בנושאים בהם בקומראן החמירו.
לאור זאת הוא אף הציע לזהות את 'איש הכזב' הנזכר בברית דמשק ובמגילות הפשרים מקומראן עם יוסי בן יועזר.
'מגילת מקצת מעשי התורה' (ממ"ת), מכתב הלכתי הכולל רשימה של הלכות, עוסקת לדעת רגב בסוגיית טומאת המקדש ומנסה לשכנע את הנמען שמחוץ לכת, ייתכן שזהו יונתן החשמונאי, בצדקת עמדותיהם ההלכתיות המחמירות של המחברים.
רגב עומד על כך שבעת כתיבת המגילה המחברים טרם הפכו לכת ולא פרשו באופן מלא מן החברה היהודית.
הם קיוו ששיטתם ההלכתית ביחס לבית המקדש תתקבל והם יוכלו לשוב ולקחת בו חלק.
משנכזבה ציפייתם, הם האשימו את המנהיגות החשמונאית ויתר העם בטומאה מוסרית, ופרשו מן החברה היהודית.
עבורם, תפילה והתנהגות מוסרית במסגרת הכת תפסה את מקום המקדש והקורבנות, אם כי באופן זמני בלבד.
רגב בחן את תפיסת העולם, החוקים והארגון של כתות קומראן, היחד וברית דמשק, לאור המודל הסוציולוגי של כיתתיות.
הוא עמד על ההבדלים הארגוניים והחברתיים בין שתי היחד וברית דמשק, כגון ארגון היררכי ודומיננטיות של המנהיג המכונה 'המבקר' בברית דמשק לעומת שוויוניות יחסית והעדר מנהיגים ביחד.
לדעתו, היחד אימצו תפיסה כיתתית קיצונית ובדלנית יותר מברית דמשק.
בניגוד לתפיסה המקובלת לפיה כת היחד הייתה קבוצה שהתנזרה מנשים וחיי משפחה, לדעת רגב אין לכך כל בסיס במגילת סרך היחד, התקנון של אותה הכת.
למעשה, אין במגילות שום רמז לכך, ואין להשליך על המגילות מן הידיעות במקורות העתיקים על האיסיים שדגלו בחיי רווקות.
לו כת היחד נמנעה מנישואין משפחה ומיניות, היו על כך אזהרות חוזרות ונשנות ועונשים לעבריינים, בדומה לאלו בסרך היחד בנוגע לחוסר משמעת ועבירות מוסריות.
שתיקת המגילות בנושא מוכיחה כי לא הייתה כל דרישה לחיי רווקות.
לעומת זאת, במגילה אחרת שקשורה ככל הנראה לכת היחד (4Q502 Ritual of Marriage) נזכרות רעיה, אחיות, זקנות, וכן גם זאטוטים.
נראה שזוהי הוכחה לחיי משפחה ביחד.
אשר לממצא הארכאולוגי בחִ'רְבַּת קוּמְרָאן, אמנם נמצאו שם רק מעט נשים וילדים, אך רק חלק קטן מן הקברים נחפר.
במחקריו על חג החנוכה רגב טוען שמלכתחילה היה זה חג של ימי מילואים בהם נחנך המקדש, הוא נקרא בספר מקבים ב' חג סוכות, מכיוון ששלמה המלך ושבי ציון חנכו את המקדש סמוך לחג הסוכות.
בספרו של רגב על האידאולוגיה החשמונאית הוא משלב מחקר היסטורי וארכאולוגי על מנת להבין את זהותם העצמית של החשמונאים כמנהיגים ושליטים וכיצד הם רצו שנתיניהם יראו אותם.
על בסיס הארכטקטורה, המקוואות, וכלי החרס בארמונות החשמונאים, והאופן בו המקבים מוצגים בספרי מקבים א' ומקבים ב', רגב טוען שהם התיימרו להיות מנהיגים דתיים, ולא רק פוליטיים.
הכתובת המופיעה על רוב מטבעות החשמונאים 'חבר היהודים' מייצגת את כל העם היהודי, ומסמלת את שלטון החשמונאים בשיתוף כל העם היהודי (כולל יהודי התפוצות) או לכל הפחות בשמם של כל בני העם.
למעשה, בפועלם של החשמונאים לחיזוק מלכותם, כגון התקנת תשלום שנתי של מחצית השקל עבור בית המקדש על ידי היהודים בארץ-ישראל ובתפוצות, הם עיצבו וחיזקו את הזהות הקולקטיבית של העם היהודי.
אשר להתייוונות, החשמונאים אימצו מספר מאפיינים הלניסטיים כגון בריכות שחיה, בתי מרחץ, כמו גם סמלים על גבי המטבעות – קרן שפע, זר, קסדה ועוגן.
מאידך, הם הטילו על עצמם מגבלות כשנמנעו מלהשתמש בכלים מיובאים ומפוארים, וארמונותיהם היו צנועים יחסית.
הורדוס נתפס כמי שאימץ באופן מופגן את התרבות ההלניסטית והרומית.
אולם, בדיונו בזהות היהודית של הורדוס רגב הראה כי בארמונותיו נתגלו למעלה מ-40 מקוואות טהרה, שחלקם נמצא בחלקים הפנימיים של הארמון ושימשו את המלך ומקורביו.
הורדוס אף צירף את המקווה לבית המרחץ הרומאי שהקים ברבים מארמונותיו (כגון יריחו, מצדה, הרודיון וקיפרוס) .ובכך יצר זיקה ישירה בין תרבות רומית לשמירת ההלכה.
נוסף לכך, הורדוס וצאצאיו נמנעו בדרך כלל מלהשיא את בנותיהם לגויים, ודרשו מחתנים נכרים להימול וככל הנראה להתגייר.
בנאומים המצוטטים אצל יוסף בן מתתיהו, הורדוס ומקורביו הדגישו כי הקרבה לרומא מבטיחה את זכויותיהם הדתיות של היהודים בארץ-ישראל ובתפוצות, ובכך ניסו להצדיק את הקרבה לרומא.
ניתוח ארכטקטוני של ארמונות הורדוס מלמד כי המלך התיימר לארח באופן אישי את המבקרים בארמון והיה מעוניין במגע עם אנשי החצר והמבקרים בארמונותיו.
רק בסוף ימיו ניתן לראות התרחקות של חדר הכס של המלך מיתר חלקי הארמון.
חשדנותו והסתגרותו של הורדוס התפתחה, לפי הממצא הארכאולוגי, רק בשלב מאוחר של מלכותו.
רגב ניסה ללמוד על החברה היהודית, ולעיתים גם על חיי הדת, באמצעות בחינה של הממצא הארכאולוגי, לעיתים קרובות תוך שימוש בתאוריות ומודלים מתחום הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה.
במחקרו על תפיסות הטהרה, הוא מזכיר כי החל מן התקופה החשמונאית נכנסו לשימוש מקוואות רבים, כולל מקוואות הסמוכים לבתי כנסת ובתי קברות, ואילו לאחר ימי הורדוס החל השימוש האינטנסיבי בכלי אבן שאינם מקבלים טומאה.
גם המקורות הכתובים מתקופות אלו מלמדים על צורך רב של יהודים רבים להיות טהורים.
אך לא מדובר בטהרה לצורך ביקור במקדש והבאת קורבנות, אלא על מנת לאכול מזון שהוא חולין בטהרה, ולפני קריאה בתורה בבית הכנסת או פעילויות אחרות שיש בהן קדושה.
רגב כינה דפוס טהרה זה "טהרה לא-כוהנית" וקשר אותה לדגש של יחידים על גופם ועל הרצון לפתח את הפרקטיקות הדתיות באמצעות היחיד, האינדיבידואל.
מחקריו על הקבורה התמקדו אף הם בתופעת האינדיבידואליזם.
הטמנת הנקברים בארונות אבן קטנים –גלוסקמות – לאחר ליקוט העצמות – לא נבעה מאמונה בתחיית המתים.
שכן, לפי כתובות על מספר גלוסקמות, מדובר גם בבני משפחות כוהנים גדולים שלפי מוצאם סביר שהיו צדוקים (שכפרו בתחיית המתים).
כמו כן אין סיבה לחשוב שהקדמונים סברו שתחיית המתים לא תתממש אם העצמות ירוכזו במצבור כגון בור ליקוט.
לעומת זאת, היהודים באותה תקופה הניחו את העצמות בגלוסקמה כדי לשמר את הזהות של הנקבר כאינדיבידואל העומד בפני עצמו גם לאחר מותו.
האינדיבידואליזם בעת המוות משקף את האינדיבידואליזם של חברת החיים.
רגב בחן את תופעת הקבורה במערות כוכים והסיק שרובן הן מערות משפחתיות, יחד עם זאת, הוא זיהה גם מספר מערות שאינן משפחתיות בהן נקברו יחדיו יהודים שהגיעו מתפוצות שונות וכן גרים, כלומר אנשים חסרי משפחות חברו זה לזה לצורך הקבורה.
רוב מוחלט של המערות בירושלים ובסביבתה כלל לא יותר משישה כוכים, בהם נטמנו הנקברים לפני שעצמותיהם לוקטו.
מחישובים שונים של מספר הנקברים בכוך ומספר הנפטרים במשפחה בדור ממוצע הוא מסיק כי המשפחות שנקברו במערות הללו היו קטנות יחסית, גרעיניות או מורחבות קטנות.
מכאן עולה כי דגם המשפחה שרווח בירושלים ובסביבתה בסוף ימי בית שני היה של משפחה קטנה יחסית, באופן שהגביר את המקום של הפרט, האינדיבידואל, בחברה.
רגב אף קשר את האינדיבידואליזם המתבטא בתופעות ארכאולוגיות של טהרה לא כוהנית וקבורה, כמו גם בעיטורים שעל גבי הגלוסקמות, עם הפיצול של החברה היהודית לקבוצות ותנועות רבות.
הדגש על היחיד והפיצול החברתי החליש את החברה הירושלמית וגרם לקריסתה במרד הגדול נגד רומי, שהיה למעשה מלחמת אזרחים.
מאז נחפר האתר בח'רבת קומראן מקובל היה לראות בו המרכז הקהילתי של כת היחד, שם חוברו או הוחזקו מגילות קומראן שנמצאו במערות לא רחוק מן האתר.
החל משנות התשעים העלו חוקרים תאוריות מתחרות שכפרו בקשר בין ח'רבת קומראן למגילות וטענו שהיה זה מבצר חשמונאי, וילה מפוארת, בית אחוזה או מפעל לייצור כלי חרס.
רגב ביקש לבחון את הממצאים בח'רבת קומראן במנותק מן הדיון במגילות ולברר האם הם מעידים על אידאולוגיה וארגון חברתי של כת, וזאת תוך שימוש במודלים מתחום מדעי החברה.
בחינה של כלי הרס שנמצאו באתר העלתה שרוב מוחלט הם כלי שולחן (לעומת מיעוט קטן של כלי בישול ואגירה) הפזורים בכל רחבי האתר.
הדבר מלמד לדעתו על סעודות מיוחדות של יושבי האתר, שהוגשו במספר רב של כלים לכל סועד, בין היתר גם בחדר הסעודות הגדול שנמצא באתר.
סעודות שכאלה אופייניות לקבוצות עלית המתבדלות מיתר החברה, ומתאימות לכת.
ואמנם גם במגילת סרך היחד, סעודות הן מנגנון חברתי המשמש להדרת מועמדים וחברים סוררים מן הכת.
ניתוח ארכיטקטוני של תוכנית האתר מלמד על מורכבותה.
חדרים נבנו באופן שמקשה מאוד על הגישה אליהם מבחוץ, ואף תוך מידור פנימי של האגפים השונים באתר באופן המקשה על גישה בין חלקים שונים בתוך המבנה.
מאפיינים אלה עולים בקנה אחד עם בדלנות והיררכיה פנימית האופייניים לכתות.
רגב פרסם מספר מחקרים העוסקים בנצרות הקדומה ובחקר הברית החדשה כחלק מן ההיסטוריה החברתית והדתית של היהודים בארץ-ישראל בימי בית שני.
הוא רואה בנוצרים הראשונים חלק בלתי נפרד מן החברה היהודית ואף בחן את הסיבות לכך שהנוצרים נדחו על ידי רוב היהודים וכיצד הגיבו לכך.
חוקרי ברית החדשה מודרניים רבים סוברים כי הסיבה למעצרו ומשפטו של ישו היא שניבא על בוא המשיח ואף נתפס כמשיח שקר.
רגב מראה כי במשפטו של ישו ובמקומות אחרים בבשורות עולה סיבה אחרת לסופו של ישו: האשמה כי התיימר להרוס את בית המקדש ולבנות אחר במקומו.
אמנם המקורות הנוצריים מכחישים האשמה זו, שלאחר מכן אף יוחסה לממשיכיו של ישו, אך הדבר רק מחזק את המסקנה שזו הייתה סיבה עיקרית לרדיפת ישו, ולאחר מכן גם לרדיפת פטרוס והשליחים, כמו גם יעקב (אחיו של ישו ומנהיג הנוצרים לאחר פטרוס).
ראשיתו של העימות בין ישו לממסד המקדשי היא בהפיכת השולחנות של החלפנים וגירוש המוכרים והקונים בהר הבית, אלא שלדעת רגב ישו לא ביקש לפעול נגד הכוהנים והמקדש.
לאור יחסו הכללי של ישו לטומאה מוסרית ולכסף, רגב טוען כי ישו מחה על כך שאנשים בלתי מוסריים או מושחתים קונים בכספם הטמא קורבנות או תורמים כספים, ובכך מטמאים את המקדש.
רגב חקר את היחס של הנוצרים הראשונים למקדש.
למרות הרקע הקשה של הפיכת השולחנות בהר הבית וההאשמה כי ישו אמר שיהרוס בעצמו את המקדש, ארבע הבשורות טוענות כי ישו ביקר במקדש לעיתים קרובות ולימד במקום.
אמנם מיוחסת לו נבואה על חורבן ירושלים, אך ספק אם ישו ההיסטורי חזה את חורבן המקדש, ומכל מקום מחברי הבשורות לא ראו בחורבן אירוע משמח או מעודד, אלא תוצאה עגומה של חטאי העם שדחה את האמונה בישו.
ככלל, בבשורות ובאיגרות של פאולוס לא ניתן למצוא דחייה של עבודת הקורבנות, ולעיתים קרובות הנוצרים מדמים את ישו לקורבן, ואת הקהילה הנוצרית למקדש, אך לא מתוך טענה כי ישו והנצרות מחליפים את המקדש, אלא מתוך רצון לדמות אותם לדבר הקדוש ביותר, כלומר לשאוב השראה מן המקדש ועבודת הקורבנות.
רק לאחר החורבן פיתחו מחברים נוצרים תחליף של ממש למקדש – מקדש של מעלה המופיע באיגרת אל העברים ובחזון יוחנן.
בעוד חוקרים רבים מגדירים את הנוצרים הראשונים ככת (sect), רגב בחן את ההגדרות השונות של כיתתיות בהן השתמשו והראה שהן לקויות או חלקיות.
לטענתו, אין כמעט אף מקור בברית החדשה שמתאים למאפיינים של כת.
בניגוד למאפיינים החברתיים של כת, בשנים שטרם החורבן הנוצרים לא התבדלו מן החברה הסובבת אלא חיזרו אחר מצטרפים חדשים ופעלו בירושלים ובמקדש.
הם לא הנהיגו כללים וחוקים נוקשים, ולא היה להם ארגון חברתי מוגדר וודאי לא חזק, האופייני לכתות.
הם התגבשו לקבוצות רק לקראת סוף המאה הראשונה, ואפילו שמם הרשמי לא היה ברור ואחיד.
רגב הציע כי התופעה החברתית המודרנית הדומה ביותר לנצרות הקדומה היא תנועה דתית חדשה או כת (Cult), בדומה להארי קרישנה, סיינטולוגיה, המוניז (כינויים של ה-כנסיית האיחוד) ועוד.
מדובר בתופעה חדשה מבחינת האמונות והפרקטיקות, ובמקרה של הנוצרים החידוש הוא באמונה בישו כגואל וקבלת גויים לנצרות, אף שמדובר בתנועה יהודית בבסיסה.
תנועות אלו אינן מתבדלות אלא מנסות לחדור לחברה ולטעון שהן לגיטימיות למרות שיש בהן אלמנטים הזרים לחברה בה הן פועלות, ולעיתים הן חסרות ארגון וכללים נוקשים.
הצדוקים והלכתם: על דת וחברה בימי בית שני, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ה, 457 עמ'.
ארץ ישראל בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד.
מהכיבוש היווני עד ימי האסלאם, 333 לפנה"ס – 647 לספירה, ירושלים, כרטא, 280 עמ' (עם זאב ספראי).
אילדיקו אניידי (בהונגרית: Enyedi Ildikó; נולדה ב-15 בנובמבר 1955; ילידת בודפשט, הונגריה) היא במאית קולנוע, תסריטאית ומרצה הונגריה, זוכת פרס דוב הזהב בפסטיבל הקולנוע של ברלין 2017.
נולדה לגאוגרף גיורגי אניידי ולאירן פארדי.
ב-1974 למדה באוניברסיטת מונפלייה בצרפת.
בין השנים 1975–1978 למדה באוניברסיטה לכלכלה מרקס קרולי בבודפשט.
בשנים 1979–1984 למדה בבית הספר הגבוה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט והייתה תלמידתו של האמן הרב תחומי המוערך בארצו פברי זולטן.
בין השנים 1978–1984 הייתה חברת קבוצת האמנים אינדיגו.
מ-1984, שימשה כעוזרת במאי ב-Mafilm, חברת הסרטים הוותיקה ביותר ואחת הגדולות בהונגריה.
היא יצרה סרטים קצרים בסטודיו באלאס בלה (Balázs Béla).
מאז 1989, היא מרצה בבית הספר הגבוה לתיאטרון וקולנוע בבודפשט שבו למדה.
ב-1992 וב-1994 שימשה כחברה בוועדת השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין.
בשנת 2011 הוענק לה דוקטורט באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
בסטודיו באלאס בלה יצרה בעיקר סרטים קצרים.
על סרטה העלילתי הראשון, המאה ה-20 שלי זכתה בפרס הראשון- פרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 1989.
אניידי נשואה לווילהלם דורסטה (Droste), היסטוריון חוקר של הספרות הגרמנית, סופר ומתרגם.
הצייד הפלאי (1994; בימוי ותסריט)
תאמאש ויולי (1997; בימוי ותסריט)
סימון מאגוש (1998; בימוי, תסריט והפקה)
אהבה ראשונה (2008; תסריט ובימוי)
סיפורה של אשתי (2021; תסריט ובימוי)
ג'ין הענקת פרס מוסקוביץ (1989)
פרס מיוחד בפסטיבל אדינבורו ופסטיבל לאס וגאס (1989)
פרס ראשון בפסטיבל נויברנדנבורג לקולנוע תיעודי (1993)
פרס הבמאי הטוב ביותר, על סרטה סימון מאגוש (1999)
פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל סלרנו (2000)
עיטור האמן המצטיין בהונגריה (2000)
פרס דב הזהב (פרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין) (2017): על סרטה "על גוף ונפש"
אילדיקו רייטה (בהונגרית: Rejtő Ildikó; נולדה ב-11 במאי 1937) היא סייפת יהודייה-הונגרייה חירשת מלידה, שהתמחתה ברומח.
אלופה אולימפית ביחידות (טוקיו 1964) בעלת 7 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב מ-5 אולימפיאדות ואלופת עולם ביחידות (גדנסק 1963) בעלת 15 מדליות עולמיות מהן 5 זהב, מ-10 אליפויות עולם.
בעקבות נישואיה, היא אחת משתי ספורטאיות שזכו במדליות אולימפיות תחת שלושה שמות שונים – אילדיקו רייטה בשנת 1960, אילדיקו אוילקי-רייטה בשנים 1964 ו-1968, ואילדיקו שאגי-אוילקי-רייטה בשנים 1972 ו-1976.
אילדיקו רייטה נולדה וגדלה בבודפשט, והיא חירשת מלידה.
בגיל 15 החלה להתאמן בסייף.
בשנים 1956 ו-1957 היא זכתה בתואר אלופת העולם לנערות ברומח.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה בשנת 1958 היא זכתה במדליית ארד בתחרות רומח אישי, המדליה העולמית הראשונה בקריירה הארוכה שלה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1959 היא זכתה במדליית זהב בתחרות רומח קבוצתית.
באולימפיאדת רומא (1960) היא זכתה במדליית כסף בתחרות הרומח הקבוצתית וסיימה במקום 11 בתחרות האישית.
באליפות העולם שנערכה בבואנוס איירס בשנת 1962 היא זכתה במדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי בפעם השנייה.
באליפות העולם שנערכה בגדנסק בשנת 1963 היא זכתה בשתי מדליות זהב וכסף.
מדליית זהב בתחרות רומח אישי ומדליית כסף בתחרות הרומח הקבוצתית.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה רייטה בשתי מדליות זהב, בתחרות הרומח האישית לפני הלגה מיס מגרמניה ואנטונלה ראניו מאיטליה, בקרב ההכרעה על המדליות היא ניצחה 4–0 את הלגה מיס ו-4–1 את אנטונלה ראניו ובתחרות הקבוצתית, הישג השיא בקריירה שלה.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול בשנת 1967 היא זכתה בפעם שלישית במדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היא זכתה בשתי מדליות כסף וארד.
מדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי ומדליית ארד בתחרות רומח אישי ואל הצליחה להגן על תואריה.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1971 היא זכתה במדליית כסף בתחרות רומח אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי וסיימה במקום 21 בתחרות האישית
באליפות העולם שנערכה בגטבורג בשנת 1973 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי בפעם רביעית ומדליית ארד בתחרות רומח אישי
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי וסיימה במקום 31 בתחרות האישית.
כגמלאית, זכתה בתחרות הסיוף בתחרות הסיוף העולמית לוותיקים בשנת 1999.
רייטה צורפה כחברה ביד לאיש הספורט היהודי.
בשנים 1963 ו-1964 זכתה בתואר ספורטאית השנה בהונגריה.
בטקס שנערך ברומא בשנת 2001 נבחרה אוילקי רייטה לספורטאית החירשת הטובה ביותר במאה ה-20.
איל שנהב (נולד ב-26 ביולי 1964) הוא עורך דין ישראלי, יושב ראש במשרד עורכי דין גולדפרב, גרוס, זליגמן ושות', וראש מחלקת בינלאומי והיי-טק במשרד, המתמחה בייצוג קרנות הון סיכון וחברות הזנק, מיסים ועסקאות בינלאומיות.
שנהב הוא דוקטור למשפטים והיה מראשוני חברי הסגל במרכז הבינתחומי הרצליה ושימש בתפקיד סגן דקאן בית הספר למשפטים.
כיום הוא מרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
בגיל צעיר שהה מספר שנים עם הוריו באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית בעת לימודי הדוקטורט של אביו, ד"ר יהודה שנהב.
שנהב סיים את לימודי התיכון בבית הספר אליאנס בתל אביב בשנת 1982, ושירת בצה"ל בחיל התותחנים.
בתפקידו האחרון בשירות הסדיר שימש כעוזר קצין אג"ם קתמ"ר והשתחרר בשנת 1986.
שנהב למד לתואר ראשון במשפטים וסיים בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1990. תואר שני במשפטים בהתמחות מיסים למד באוניברסיטת ניו יורק (NYU) (המדורגת כמובילה בארצות הברית בתחום המיסים) וסיים את לימודיו בשנת 1992 והמשיך לתואר דוקטורט גם ב-NYU.
בשנת 1995 קיבל תואר דוקטור במשפטים.
נושא הדוקטורט שלו היה מדיניות המס של ארצות הברית ביחס להשקעות במדינות מתפתחות (US Tax Policy Regarding Investments in Developing Countries).
בשנים 1992–1996 היה שנהב עורך דין במשרד Davis Polk & Wardwell.
במסגרת זו, עסק בתחום המיסוי ובעסקאות בינלאומיות.
בפברואר 1996 הצטרף שנהב לסגל של בית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי ובשנת 1998 מונה לסגן הדיקן של בית הספר למשפטים.
בשנים 1999–2001 היה שנהב שותף במשרד איתן, פרל, לצר, כהן צדק, בשנים 2002–2004 הקים את משרד איל שנהב ושות', עורכי דין.
בשנים 2005–2007 היה שנהב שותף במשרד דנציגר קלגסבלד ושות' (ראש מחלקות מיסים והייטק במשרד).
בינואר 2008 הקים שנהב (ביחד עם טל דנון שנהב ואורן בירן) את משרד שנהב ושות'.
ביוני 2018 מוזגו משרד שנהב ושות' ומשרד עורכי הדין גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות'.
עם המיזוג הוסף שמו של שנהב לשם הפירמה שלאחר מכן שונה שמה לגרוס ושות'.
בשנים 2021 – 2022 היה שנהב השותף המנהל של גרוס ושות'.
במסגרת זו יזם והוביל מספר מיזוגים ופיתוח מחלקות לרבות מיזוג של משרד נחושתן – יוגב (ליטיגציה), טביב – גבע (איכות הסביבה וקלין טק), נתן מאיר (רשויות מקומיות ומכרזים, נדל"ן ומסחרי).
בשנת 2023 היה שנהב ממובילי המיזוג בין משרד גרוס למשרד גולדפרב זליגמן והקמת משרד גולדפרב גרוס זליגמן ושות'.
זהו המיזוג הגדול בשוק עורכי הדין בישראל שבעקבותיו הוקם משרד עורכי הדין הגדול בישראל שמונה למעלה מ – 500 עורכי דין.
שנהב הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל משנת 1991. בשנת 1992 עבר בהצלחה את בחינות הלשכה של מדינות ניו יורק.
שנהב מתמחה בייצוג קרנות הון סיכון וקרנות השקעה וסייע להקים עד היום עשרות קרנות השקעה כגון קרנות הון סיכון, קרנות פרייבט אקוויטי, קרנות גידור קרנות נדל"ן ועוד.
שנהב גם מייצג חברות הזנק רבות, וכן לקוחות, חברות ויחידים בתכנוני מס ותכנון של העברת עושר בין-דורי.
שנהב כיהן בין השנים 2022-2015 כיו"ר ועדת עורכי הדין ורואי החשבון של האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (IATI) המאגדת את משרדי עורכי הדין ורואי החשבון המובילים בישראל ובחו"ל.
שנהב מרצה במוסדות אקדמיים לרבות אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת רייכמן (לרבות תוכנית Zell).
בעבר לימד גם באוניברסיטת בר-אילן, המכללה למנהל והמרכז האקדמי למשפט ועסקים.
שנהב כיהן כדירקטור מטעם הציבור בחברת בית ספר אליאנס תל אביב 2024-2018.
שנהב נשוי לעורכת הדין טל דנון שנהב, גם היא שותפה במשרד עורכי הדין בו מועסק בעלה, מומחית בתחום המכרזים ופרויקטי התשתיות.
איל פופולו ד'איטליה (באיטלקית: Il Popolo d'Italia, "העם של איטליה"), היה עיתון איטלקי אשר פרסם מהדורות מדי יום למעט ימי שני, שהקים בניטו מוסוליני בשנת 1914, לאחר התפלגותו מהמפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
העיתון נוסד כעיתון תומך מלחמה במלחמת העולם הראשונה.
עם השנים הפך העיתון לביטאון המפלגה הפשיסטית הלאומית.
"איל פופולו ד'איטליה" פעל מ-15 בנובמבר 1914 עד 24 ביולי 1943, והפך לבסיס לתנועה הפשיסטית באיטליה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
העיתון, הדוגל במיליטריזם ובאירידנטה, היה מסובסד על ידי צרפת והתעשיינים בתואנה של השפעה על איטליה להצטרף למדינות ההסכמה.
המלה "סוציאליסט" הוצגה על ראש התווך של העיתון עד שנת 1918 כדי למשוך חסידיו ל"רעיון שלו "מלחמה מהפכנית".
מוסוליני כתב לעיתים קרובות בעילום שם בעיתון שלו, למשל כאשר לעג לו על הצעה לעותק איטלקי של "הייל היטלר", או כדי להפיץ את רעיונותיו לגבי איטליה בהגדלת שיעור הילודה שלה.
אילדפונס סרדה (Ildefons Cerdà i Sunyer - אילדפונס סרדה אי סונייר 23 בדצמבר 1815 - 21 באוגוסט 1876) היה מתכנן ערים קטלוני-ספרדי, מהנדס אזרחי, פוליטיקאי.
פיתח תיאוריות עירוניות חדשות, כולל תוכנית ההרחבה של ברצלונה במהלך המאה ה-19 הקרויה: "אישמפלה" והיה מתכנן הערים הראשון שטבע את המושג: "עיור".
בין היתר חיבר את הספר: "תאוריה כללית של עירוניות" העוסק בחקר ומתן פתרונות של בעיות עירוניות.
סרדה נולד בכפר סנטלס, קטלוניה, ספרד בשנת 1815. במהלך חייו השתלם כמהנדס אזרחי בבית הספר להנדסה אזרחית במדריד.
הוא הצטרף לוועד המהנדסים הספרדי והתגורר בערים שונות בספרד לפני שהתיישב בברצלונה בשנת 1848 והתחתן עם "קלוטילדה בוש".
לאחר מות אחיו ירש סרדה את ההון המשפחתי ועזב את שירות המדינה.
הוא התחיל להתעניין בפוליטיקה ובחקר תכנון עירוני.
בתקופה כאשר הממשלה של אותה תקופה נכנעה סוף סוף ללחץ הציבורי ואפשרה להרוס את חומות העיר ברצלונה הרומאית הקרויה: "ברסינו" הוא הבין את הצורך לתכנן את התרחבות העיר כך שהרחבה החדשה תהפוך למקום יעיל ונוח למגורים, בניגוד לגישת העיר העתיקה המוגבלת בין החומות.
כאשר לא הצליח למצוא עבודות עיון מתאימות הוא לקח על עצמו את המשימה לכתוב אחת מההתחלה תוך כדי תכנון מה שכינה בשם: "אנסנצ'ה" או "אישמפלה" תוך שהוא לווה כמה רעיונות טכנולוגיים מבני דורו כדי ליצור מושג משולב ייחודי ומודרני לחלוטין שנחשב בקפידה למדי מאשר עיצוב גחמני.
הוא המשיך ליצור פרויקטים ולשפר את העיצובים הקיימים לאורך כל חייו, כמו גם לפתח את התיאוריות שלו תוך לקיחת היקפי תכנון גדולים יותר (ברמת התכנון האזורי), תוך כדי כך הוא איבד את כל הירושה של משפחתו.
נפטר בשנת 1876 כמעט חסר כל ובעל חובות כבדים ומעולם לא קיבל תמורה עבור תוכנית ההרחבה של ברצלונה.
תורת בניית הערים יצא לאור בשנת 1859
תיאוריות על קישור תנועת נתיבי היבשה והים יצא לאור בשנת 1863
תיאוריה כללית של עירוניות יצא לאור בשנת 1867
מונוגרפיה סטטיסטית של מעמד הפועלים בברצלונה יצא לאור בשנת 1867 בתור נספח של הספר: "תיאוריה כללית של עירוניות"
בשנת 1971 הוצאו שרידיו מקברו בכפר הולדתו "סנטלס" והועברו לקבורה מחודשת בבית הקברות המרכזי של ברצלונה: "בית הקברות מונז'ואיק".
ונערכו כמה פסטיבלים ואירועים מקומיים בקטלוניה לזכרו.
בשנת 1976 לרגל מאה שנה למותו התקיימה תערוכה לזכרו באוניברסיטת ברצלונה ולזכר האדריכלים הספרדים: "ארתורו סוריה" ו"סלבדור טרגו".
בשנת 2009 נערכה בספרד שנת סרדה לרגל יום השנה ה-150 לחנוכתה של תוכנית "אישמפלה" - תוכנית ההרחבה של ברצלונה.
איל קרג היא פסגה באזור האגמים באנגליה.
גובהה של הפסגה הוא , והיא הפסגה הרביעית בגובהה באנגליה.
הפסגה משקיפה על "Eskdale" וניתן לראות ממנה את "Bowfell" ו"Crinkle Crags".
אילבן (מאנגלית: כתם אפידרמי יבלתי ליניארי זיהומי, ILVEN - Inflammatory linear verrucous epidermal nevus) היא מחלת עור נדירה, המופיעה כפולות אדומות מרובות, דיסקרטיות, הנוטות להתלכד לפלאקים ליניאריים העוקבים אחר קווי בלשקו.
הפלאקים יכולים להיות מעט יבלתיים (פסוריהפורם) או קשקשים (דמויי אקזמה).
אילבן נגרם על ידי מוטציות סומטיות המביאות לפסיפס גנטי.
אין תרופה, אך טיפולים רפואיים שונים יכולים להקל על התסמינים.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1896 על ידי רופא גרמני פאול אונה.
אילבן הוא מצב שמשפיע בדרך כלל רק על צד אחד של הגוף (חד צדדי).
בדרך כלל הצד השמאלי של החולים מושפע.
המצב הוא מתמשך ונוצר בקווים אופייניים.
זה בדרך כלל מופיע על קצה בינקות או בילדות.
אלטמן ומהרגן תיארושישה מאפיינים אופייניים של ILVEN:
גיל מוקדם של הופעתם (מופיע מהלידה או בגיל ילדות, הופעתו בבגרות נדירה )
דומיננטיות אצל נקבות (4: 1 יחס נקבה-זכר)
מעורבות תכופה של רגל שמאל, (4) גרד, או "גירוד"
פסוריאסיפורם מובהק ומראה היסטולוגי (מבנה רקמות) דלקתי.
מרבית המקרים הם ספוראדיים (רנדומלים), אך תועד מקרה משפחתי עם הנגע המופיע אצל אם ובתה.
כמו כן הוצע כי פעילות של מוטציה קטלנית דומיננטית אוטוזומלית (תורשתית) ששורדת מ"פסיפס גנטי" (מוזאיקה) עשוי להיות הגורם לנגע.
תאי המוטציה עשויים לשרוד בשל קרבתם לתאים גנטים רגילים.
תיאוריה נוספת היא כי אלמנטים הניתנים להעברה חוזרת (רטרו-טרנספוזונים) עשויים להיות הגורם לכל מחלות העור לאורך קווי בלשקו.
התאוריה מוסיפה כי לחלק מהכלבים יש וריאציה של מעיל (פרווה) על בסיס מנגנון דומה של אלמנטים הניתנים להעברה חוזרת.
לסיווג המחלה יש הרבה קשר למראה ולמיקום הנגעים (מאפייני פנוטיפ).
מכיוון שמדובר במצב נדיר, ייתכן כי יותר מגנוטיפ אחד עלול לגרום לפנוטיפ דומה.
גנים שונים הוטמעו, אך מספר החולים שנחקרו בכל מקרה הוא נמוך מאוד.
ישנן עדויות לכך שאינטרלוקינים 1 ו -6, גורם נמק גידול אלפא ( - Tumor necrosis factor alpha ) ומולקולת הידבקות בין תאית -1 - "מוסדרים" ב- ILVEN, בדומה לפסוריאזיס.
הפלאקים מאופיינים היסטולוגית על ידי היפרקרטוזיס שהיא עיבוי של שכבת העור החיצונית.
לעיתים קרובות היפרקרטוזיס קשור לכמות חריגה של ייצור קרטין.
בנוסף, אחד מהמאפיינים הוא אקנתוזיס מתון, עיבוי שכבת הספינוסום עם התארכות ה" rete ridges".
אין טיפול מרפא זמין עבור ILVEN.
חומרי ריכוך וסטרואידים מקומיים בעלי עוצמה נמוכה יכולים להקל על הגירוד.
מרככים או קלציפוטריול (תרופות על בסיס ויטמין D ) מקומי עשויים להקל על היובש.
ב-2017 דווח שטופלו מספר מטופלים בטיפול לייזר שהניב תוצאות טובות.
תרופות ביולוגיות - אנברל (Enbrel), יומירה (Humira) - מכילות חומר שגורם לחסימת גורם נמק גידול (TNF) בגוף.
TNF ממלא תפקיד קריטי בתפקוד החיסוני; על ידי הפחתת נוכחותו, התקפות על הרקמות מפחיתות, הוא מפחית תסמינים מזיקים כמו דלקת.
זה מגן על המטופלים מנזק קבוע תוך הגברת הנוחות.
"(ILVEN) הוא נאיב אפידרמיס הדומה לפסוריאזיס ליניארית מבחינה קלינית והיסטולוגית, ועשוי להגיב לטיפול אנטי-פסוריאטי מקומי קלאסי.
לפעמים רק מהלך קליני של המחלה, עמידותה הטיפולית וגירוד חזק מעידים על אבחנה של ILVEN.
לכן, קיימת מחלוקת האם ILVEN הוא ישות מחלה הנבדלת מפסוריאזיס ליניארית.
אפשרויות הטיפול ב- ILVEN לא הוגדרו.
רטינואידים אוראליים וביולוגים חדשים, כגון etanercept, מייצגים תרופות מבטיחות.
השכבה הקרנית (Cornified Layer) היא מאוד ברורה לסיווג הנגע כאילבן לצורך שלילת הספק שהנגע הוא ממשפחת פסוריאזיס.
ב-ILVEN בדרך כלל לא רואים נויטרופילים בשכבה הקרנית.
היו שהצליחו להבדיל בין ILVEN לפסוריאזיס על ידי בדיקה אימונוהיסטוכימית כמותית.
סמנים שונים נחקרו בביופסיות עור שנלקחו מחולים עם פסוריאזיס ועם ILVEN.
בחולים עם ILVEN מספר הגרעינים החיוביים ל-Ki-67 נטה להיות מופחת, בעוד שמספר התאים החיוביים של קרטין-10 וביטוי HLA-DR גדל בהשוואה לפסוריאזיס.
בנוסף, תת-תאי T המבטאים CD8+, CD45RO+ ו-CD2+, CD94 ו-CD161 הראו הבדל ניכר בין ILVEN לפסוריאזיס.
מוריבה קורומה קורומה , המוכר בשם כאילאש מוריבה (Ilaix Moriba), הוא כדורגלן ספרדי-גינאי, המשחק בעמדת הקשר המרכזי בסלטה ויגו ובנבחרת גינאה.
מוריבה נולד בגינאה, וייצג את נבחרות ספרד הצעירות.
אילאש מוריבה נולד בקונקארי בירת גינאה, לאם גינאית ולאב ליברי.