tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמונה דקות לאחר שזוהתה האש לראשונה, קרס בד האוהל הבוער פנימה ויצר מלכודת אש ועשן.
הנפגעים מתו או נפגעו משאיפת עשן, כוויות, חנק כתוצאה מהדוחק וההיסטריה ונפילה או קפיצה מראש הטריבונות הגבוהות, אליהן נסו על מנת להימלט.
חלק מהניצולים ניצלו עקב קבורתם תחת גופות צופים אחרים, שגוננו עליהם למעשה.
במקביל לפינוי הקהל, פינה צוות עובדי הקרקס גם את החיות, בהן אריות, נמרים ופילים.
הליצן אמט קלי נתפס בעדשת הצלם ראלף אמרסון כשהוא נושא דלי מים ומסייע לכיבוי השרפה.
התמונה זכתה לשם "היום בו הליצן בכה".
לאחר שזוהו הנפגעים והנעדרים, נותרה בחדר המתים העירוני גופתה של ילדה לבושה בשמלה לבנה.
הגופה, שסומנה Little Miss 1565, לא זוהתה ולא נדרשה, על אף שתמונתה פורסמה בעיתונות והפכה אחת התמונות הידועות מהאסון.
ב-1992 נקבע שזו היא אלינור קוק, בת שמונה, מסאות'המפטון, מסצ'וסטס.
מיד לאחר השרפה הוגשה תביעה נגד חמישה ממנהלי ועובדי הקרקס בגין הריגה.
ארבעה הורשעו בסוף 1944, אך זכו עד מהרה לחנינה.
במקביל נטלה הנהלת קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי אחריות לנפגעים ושילמה עד 1954 פיצויים בסך 5 מיליון דולר.
ב-1950 הודה צעיר בן עשרים בשם רוברט דייל סגיי (Robert Dale Segee) מאוהיו שהוא היה זה שהצית את השרפה ואף רצח מספר בני אדם במספר אירועים שונים, וזאת בשל הזיות.
האיש נשפט ב-1950 ונאסר ל-40 שנים על סמך הודאתו.
לא נערכה כל חקירה צולבת, לא נחקרו עדים בעניין וככל הנראה לא היו עדי ראייה שיאמתו את סיפורו של סגיי.
הוא ריצה את כל ענשו ורק ב-1993 החלה המשטרה לחקור שנית את המקרה והחליטה שככל הנראה לא היה מדובר בהצתה ושסגיי היה חף מפשע.
ביום השנה לאסון בשנת 2002 נחנך באתר האסון ברחוב ברבור מס' 350 (350Barbour Street) אתר זיכרון.
האתר כולל רחבה מרוצפת עגולה (כזירת קרקס) ובמרכזה דיסקת מתכת עליה חרוטים שמות כל ההרוגים וגילם.
על מנת לגייס כסף להקמת האתר, נמכרו לתורמים לבנים אדומות, הנושאות מסר אישי, לבנים אלו משמשות לריצוף ה"זירה" שבמרכזה דיסקת המתכת.
במקביל הוקם אתר אינטרנט (www.circusfire1944.com) המתעד את כל ההרוגים, כולל ביוגרפיה, תמונות ומקום הקבורה; רשימה של כל הניצולים; עדויות אישיות; תמונות; כתבות ומאמרים; ריכוז מחקרים שנערכו לאורך השנים בסוגיות השרפה וסיבתה.
השרפה באדירנה (בטורקית: 1905 Edirne Yangını) הייתה שרפה שפרצה ב־2 בספטמבר 1905, נמשכה 16 שעות והחריבה את רובע קאלייצ'י (בטורקית: Kaleiçi) בו התרכזה הקהילה היהודית בעיר.
השרפה החריבה את כל 13 בתי הכנסת של הקהילה, ישיבה, תלמודי תורה, מוסדות ציבור, חנויות ובתי מגורים רבים.
תיעוד לקהילה יהודית מאורגנת קיים מהמאה ה-6 עת שלט בעיר הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
לאחר גירוש ספרד הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית עשרות אלפי יהודים מקהל המגורשים, וחלקם התיישבו באדירנה.
תהליך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית הוביל למלחמות אזוריות ואבדן שטחים באירופה.
חלק מבני הקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית, אשר לאורך שנים נחשבו למיעוט תורם ונאמן לסולטאן, וזכו ליחס אוהד מהשלטונות יחסית לקהילות הנוצריות, העדיפו או אולצו לעזוב ביחד עם הצבא העות'מאני.
כך לאחר המהפכה הסרבית ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
וכך, בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה היהודית בעיר לכדי 24,000 נפשות שנחלקו ל-13 קהלי מתפללים אשר רובם התגוררו ברובע קאלייצ'י.
ברובע שכנו 13 בתי הכנסת המרכזיים של הקהילה: קהל גדול פורטוגל, קהל אראגון, קהל אלמאן (צאצאי מגורשי בוואריה - נוסח אשכנז), קהל איבורה, קהל קטלוניה, קהל גירוש, קהל פוליה, קהל איסתאנבול, קהל טולדו, קהל איטליה, קהל סיציליה, קהל בּוּדוֹן (בודה בהונגריה) וקהל מאיור.
השרפה פרצה ברובע העתיק קאלייצ'י אשר התאפיין בריבוי מבני עץ, רחובות צרים וצפופים אשר הקשו מאוד על פעולות כיבוי האש וסמיכות המבנים סייעה לאש להתפשט.
בנוסף, ביום השרפה נשבה רוח צפונית חזקה שתרמה להתפשטותה.
1,687 מבנים חרבו בשרפה ומהם 1,287 מבני מגורים, 13 בתי כנסת ובתוכם גווילי תנ"ך נדירים שהובאו על ידי מגורשי ספרד, 2 ספריות גדולות ובהן כתבים נדירים שהיו בבעלות משפחות הנכבדים גֶרוֹן ובכמוה"ר 4 מסגדים, 8 כנסיות, ועוד מאות חנויות וטברנות.
לאחר השרפה הוקמו כ-30 בתי תפילה ארעיים בעיר, על פי רוב בחצרות בתיהן של משפחות אמידות.
בעקבות החורבן שנפל על הקהילה היהודית, הוחלט להקים בית כנסת מרכזי במקום 13 בתי הכנסת שחרבו.
הסולטאן עבדול חמיד השני הוציא פירמן מיוחד שאישר את בניית המבנה.
ב-1907 החלה הבנייה וב-1909 נחנך בית הכנסת הגדול באדירנה.
הוקמה יחידת כיבוי אש מקרב בני הקהילה היהודית.
במקביל, החלה הגירה של משפחות רבות לבולגריה וליוון.
בבולגריה התיישבו עשרות משפחות באזור שכונה רומליה המזרחית, בעיקר בפלובדיב.
נזק רב נגרם גם לבתי וחנויות תושבים ממוצא יווני ונרשמה הגירה לאיי הנסיכים וליוון גופא.
ב-1 ביוני 2008, פרצה שרפה במגרש האחורי של אולפני יוניברסל הוליווד, אולפן קולנוע ופארק שעשועים אמריקאי באזור עמק סן פרננדו במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
השרפה החלה כאשר עובד השתמש במפוח כדי לחמם רעפי אספלט שהונחו על הגג.
הוא עזב לפני שבדק שכל הנקודות התקררו, ופרצה שרפה, תשעה כבאים וסגן שריף במחוז לוס אנג'לס נפצעו באורח קל.
השרפה כובתה לאחר 24 שעות.
אולפני יוניברסל אמרו שהשרפה הרסה שטח של שלושה דונם, חלק מהמגרש האחורי האוניברסלי, כולל האטרקציה "King Kong Encounter" ו-40,000 עד 50,000 עותקי וידאו דיגיטליים וסרטים בארכיון.
חשיפת מגזין ניו יורק טיימס משנת 2019 טענה כי השרפה הרסה גם 118,000 עד 175,000 קלטות אודיו מאסטר השייכות ל- יוניברסל מיוזיק גרופ (UMG).
הכוללות הקלטות מקוריות של כמה מהאמנים הנמכרים ביותר בעולם .
UMG ערערה בתחילה על כך, אך המנכ"ל לוסיאן גרינג' אישר מאוחר יותר שאירע אובדן משמעותי של ארכיונים מוזיקליים.
ב־1 ביוני 2008 פרצה שרפה של שלושה מוקדים על המגרש האחורי של אולפני יוניברסל.
השרפה התחילה כאשר עובד השתמש במפוח כדי לחמם אספלט שזופת על החזית.
מחלקת הכבאות של מחוז לוס אנג'לס (LACFD) דיווחו כי רחוב בראונסטון, רחוב ניו יורק, רחוב ניו אינגלנד, ה"אטרקציה של קינג קונג", כמה מבנים המרכיבים את בית המשפט וכיכר הכספים, שהכילו עותקים של ספריית הקולנוע של יוניברסל, נשרפו.
צילומי חדשות אווירי תפסו את בניין בית המשפט ששרד מהשרפה השלישית, כאשר רק הצד המערבי חרוך מעט.
ה-LACFD שלח 516 כבאים, וכן שני מסוקים שהפילו מים.
תשעה צוותי כיבוי אש וסגן השריף במחוז לוס אנג'לס נפצעו באורח קל.
השרפה לקחה לפחות 12 שעות, בין היתר בגלל לחץ המים הנמוך עקב הקיבולת הנמוכה של הצינורות של יוניברסל; הכבאים נאלצו לקחת מים מנחלים ואגמים.
מנהלי יוניברסל טענו בתחילה כי השרפה הרסה 40,000 עד 50,000 עותקי ווידאו וסרטים דיגיטליים בארכיון של סרטים ותוכניות טלוויזיה אוניברסליים, חלקם בני כמעט מאה שנה, וכוללים את הסרטים הדייט שתקע אותי ו- כפרה, סדרת NBC חוק וסדר, המשרד ומיאמי מחלק מוסר, וסדרת CBS לוסי אהובתי .
נשיא יוניברסל, רון מאייר, אמר לתקשורת כי "שום דבר שאין לו תחליף הלך לאיבוד" וכי לחברה יש עותקים של כל מה שנהרס.
מספר ימים לאחר השרפה דווח כי "אטרקציית קינג קונג" תוחלף באטרקציה חדשה.
עם זאת, יוניברסל חזרה לתוכניתה המקורית, וביססה את האטרקציה החדשה, "קינג קונג: 360 תלת-ממדית", על סרט קינג קונג משנת 2005 .
דו"ח הניו יורק טיימס 2019
ביוני 2019 פרסם "מגזין הניו יורק טיימס" תחקיר של עיתונאי המוזיקה ג'ודי רוזן שטען כי הנזק חמור בהרבה ממה שאמר האולפן.
השרפה הרסה את בניין 6197, מחסן הצמוד ל"אטרקציה של קינג קונג".
בנוסף לסרטונים נוספים, הוא הכיל ארכיון ענק של קלטות מאסטר אנלוגיות השייכות לקבוצת יוניברסל מוזיקה (UMG).
האוסף כלל את קטלוגי הקלטת המאסטר של תוויות רבות שנרכשו על ידי UMG, כולל צ'ס, דקה, MCA, גפן, אינטרסקופ, A&M, אימפולס!, ותוויות הבת שלהם.
הערכות הפריטים הבודדים שאבדו נעות בין 118,000 ל -175,000 אלבומים וקלטות מאסטר יחידות של 45 סל"ד, דיסקיות מאסטר פונוגרפיות, לכות (ידועות גם בשם אצטטים), כמו גם כל התיעוד הכלול בקופסאות הקלטת.
קלטות רבות הכילו חומרים שלא יצאו, כגון: קטעים שנחתכו בעריכה, גרסאות חלופיות של חומר שיצא, ו"submaster" אינסטרומנטלי multitracks נוצר עבור הדיבוב ו-mixdown .
רנדי ארונסון, מנהל הכספת דאז, מעריך כי המאסטרים של עד 500,000 פריטים בודדים אבדו.
בין ההפסדים האפשריים היו כל הקטלוג של AVI Records, כל המאסטרים של דקה משנות השלושים עד שנות החמישים, רוב המאסטרים המקוריים בצ'ס, שכללו אמנים כמו צ'אק ברי, מודי ווטרס והוולין וולף, כמו גם רוב קלטות המאסטר של ג'ון קולטריין מתקופתו חתמו ב- Impulse!
בטוויטר הצהיר רוזן כי המאסטרים של קולטריין היו בין הפריטים השמורים ביותר בכספת, ונאמר לו כי המאסטרים של A Love Supreme נמצאו ככל הנראה במקומות אחרים במהלך השרפה.
שבועיים לאחר מכן כתב רוזן מאמר המשך ובו לפחות 700 אמנים נוספים ששמם במסמכי UMG הפנימיים עלולים להיות מושפעים.
וכתב כי היכולת לקבוע אילו הקלטות נהרסו, או כמה הדיסקוגרפיה של אמן הושפעה, היא בלתי אפשרית.
לדוגמה, רוזן אמר שקשה לאשר אם ההקלטות של ניל יאנג המופיעות במסמכים הן קלטות המאסטר המקוריות של האלבומים שהקליט עבור גפן רקורדס בשנות השמונים, או הוצאות הפעלה מתוך תקליטים אלה.
רוזן צייץ כי במסמכים נרשמו גם כמה הקלטות ברודוויי בין הקלטות שנהרסו.
בנוסף, דווח על כמה הקלטות שמע לא מוזיקליות שהושמדו, כולל ההקלטה המקורית של דרשת " Remaining Awake During a Great Revolution " של מרטין לותר קינג ג'וניור משנת 1968 שנשא בקתדרלה הלאומית בוושינגטון.
השרפה בבית האבות בחרקיב היא אסון שאירע ב-21 בינואר 2021, כשאש פרצה בבית אבות בעיר חרקיב, אוקראינה.
בשרפה נהרגו 15 בני אדם ו-11 נוספים נפצעו.
תשעה בני אדם חולצו ונשלחו לבית החולים.
לפי התובעת הכללי של אוקראינה אירינה ונדיקטובה השריפה נגרמה עקב חוסר זהירות עם תנורי חימום חשמליים.
הדבר גרם למשרד התובע האזורי בחרקיב להתחיל בהליכים פליליים עקב הפרות לכאורה של תקנות הבטיחות.
תנורי חימום חשמליים נחשבים לא בטוחים בחרקיב בגלל תכנון לקוי של תשתית חשמל באזור זה.
לבניין נגרם נזק כבד, וחלק גדול מהקומה השנייה ככל הנראה נהרס.
15 האנשים שמתו ככל הנראה נלכדו בקומה השנייה.
ראש העירייה בפועל של חרקיב, איגור טרחוב, הכריז על 22 בינואר 2021 כיום אבל.
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הכריז על 23 בינואר כיום אבל לאומי.
ב-13 במאי 2022, פרצה שרפה בקומה הראשונה של בניין משרדים ומסחר בן 4 קומות באזור מונדקה של דלהי, הודו.
באירוע נהרגו עשרים ושבעה בני אדם וארבעים אחרים נפצעו, ולפחות 50 בני אדם חולצו.
על פי ההערכות, השרפה נגרמה בשל קצר חשמלי.
לבניין לא היה אישור ממכבי האש ולא היה מצויד במטפים.
משטרת דלהי פתחה תיק בגין המתה לא בכוונת רצח וקשירת קשר פלילי, שעונשם הם מאסר עולם או עשר שנות מאסר.
הם עצרו שני אחים שהיו הבעלים של Cofe Impex Pvt Ltd, חברה המייצרת מצלמות במעגל סגור, שבמשרדה על פי החשד החלה השרפה.
בעוד שלטענת הכבאים הגיעו למקום באיחור, מפעיל עגורן הציל למעלה מ-50 בני אדם על ידי חילוצם מהשרפה.
לדברי מפעיל העגורן, לשירותי הכיבוי נדרשו למעלה משעה וחצי להגיע למקום.
השרפה בבית הספר במהדיה הייתה שרפה שפרצה ב-21 במאי 2023 במעונות בית ספר תיכון בעיירה מהדיה במחוז פוטארו-סיפארוני שבגיאנה, והרגה לפחות 20 בני אדם.
בית הספר במהדיה הוא בית ספר תיכון לגילאי 12 עד 18 בעיירת מכרות הזהב מהדיה במחוז פוטארו-סיפארוני בגיאנה.
חמישים ותשע בנות גרו במעונות (פנימייה) בהן אירעה השריפה, אך רק שליש מהן היו בהם כשהשריפה פרצה.
מוצא רוב התלמידים הוא ילידי.
ממשלת גיאנה תמכה בהקמת בית הספר כדי "לגשר על הפערים" בין התלמידים ולדאוג לחינוך טוב יותר עבור ילדים באזורים פחות מפותחים של המדינה.
המעונות נבנו מבטון ועץ, עם חמש דלתות וסורגים בחלונות.
חמש הדלתות של המעונות ננעלו כדי למנוע מהתלמידים להתגנב החוצה בלילה.
ב-21 במאי 2023 פרצה שריפה בפנימיית הנשים דקות לפני חצות.
תלמידה התיזה חומר לאוויר, והציתה אותו.
האש הגיעה במהירות למזרנים מחוץ לשירותים.
השריפה החמירה בשל העובדה שמנהלת המעונות לא הצליחה לאתר את מפתחות הפנימייה, עקב הלחץ.
לוחמי האש חילצו כ-20 תלמידים דרך אחד הקירות.
סופות רעמים עזות הקשו על המלחמה באש מהאוויר ועל הטסת ילדים פצועים לאזורים אחרים לצורך טיפול.
האש בערה במשך שלוש שעות לפני שהשתלטו עליה.
מניין ההרוגים הראשוני היה 20, כאשר 14 מתו במעונות, אך הוא עודכן בסופו של דבר ל-19, לאחר שילדה שדווחה בתחילה כמתה הונשמה על ידי כוחות ההצלה.
ב-30 במאי, הילדה שהונשמה מתה בבית חולים בג'ורג'טאון.
בנו בן החמש של מנהל המעונות היה אחד מהקורבנות.
13 מהקורבנות נשרפו ללא הכר, ודגימות DNA נשלחו למעבדת בית החולים מאונט סיני בניו יורק, בסיוע ברבדוס, כדי לזהות את שרידיהם.
תלמידים פצועים הועברו לשני בתי החולים הגדולים של ג'ורג'טאון.
ילדה בת 13 פצועה אנושות הוטסה לניו יורק ב-28 במאי לטיפול במרכז הכוויות האזורי של נורת'וול הלת' בבית החולים של אוניברסיטת סטטן איילנד .
לטענת גורמים רשמיים, השריפה נגרמה על ידי סטודנטית בת 15 שכעסה לאחר שהטלפון הנייד שלה הוחרם.
החשודה, שאושפזה עם פציעות וכוויות, הודה בהצתה.
ב-29 במאי הואשמה הנערה ב-19 סעיפי רצח.
היא הופיעה באמצעות וידאו בפני בית משפט בג'ורג'טאון; בית המשפט הורה לעצור אותה בבית מעצר לנוער עד תום ההליכים.
אם תימצא אשמה, היא עלולה לרצות מאסר עולם.
דובר מכבי האש ציין כי מקור השריפה נמצא בקצה הדרום מערבי של הבניין.
ממשלת גיאנה קיבלה הצעות מארצות הברית לשלוח צוותי זיהוי פלילי ומומחים אחרים כדי לסייע בחקירה.
הממשל שלח מומחים לזיהוי DNA כדי לסייע בזיהוי שרידי 13 מהקורבנות.
הנשיא אירפאן עלי אמר כי "זהו אסון גדול.
הוא גם הכריז על שלושה ימי אבל לאומי.
האופוזיציה אמרה שתדרוש חקירה יסודית.
מזכ"ל הקהילה הקריבית, קרלה בארנט, שלחה תנחומים לקורבנות השריפה.
ב-22 במאי הפגינו 50 קרובי משפחה וחברים של הקורבנות בצ'נאפו, כפר קרוב למאהדיה.
הם מתחו ביקורת על היותם של החלונות במעונות מסורגים ודרשו צדק ופיצוי.
ב-31 באוגוסט 2023 בסביבות השעה 01:30 פרצה שרפה בבניין בו התגוררו פולשים ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
כתוצאה מהשרפה נהרגו 77 בני אדם ו-88 נוספים נפצעו.
זו הייתה אחת השרפות הקטלניות ביותר בהיסטוריה של דרום אפריקה.
הבניין שהיה בבעלות העירייה נשלט על ידי כנופיות רחוב, שאפשרו לכ-400 דרי רחוב להתגורר בו תמורת תשלום לכנופיה רבים מדיירי הבניין הם אזרחים זרים, מהגרים כלכליים ומבקשי מקלט.
השרפה פרצה בשעות הבוקר המוקדמות ב-31 באוגוסט 2023, וכרגע לא ידועה סיבת השרפה.
האש התפשטה בבניין במהירות, ולכדה אנשים רבים בשל מחיצות ושערים דקיקים בין חדרים מאולתרים שנבנו על ידי הדיירים.
תושבים רבים קפצו מחלונות הבניין כדי להימלט, חלקם לא שרדו את הקפיצה.
כבאים מצאו גופות נערמות במקום שבו מתו, ליד שער נעול בקומת הקרקע בזמן שניסו לברוח מהבניין הבוער.
הבניין, ברחוב אלברט 80, נבנה בשנת 1954 כמשרד הראשי של המחלקה לענייני חוץ-אירופה של יוהנסבורג, המשמש כמשרד מעבר לאכיפת חוקי המעבר השולטים בתנועת אנשים שחורים ליוהנסבורג תחת שיטת האפרטהייד שהייתה נהוגה במדינה.
משנת 1994 שכן בבניין מקלט נשים שנקרא מאוחר יותר מקלט הנשים Usindiso.
בשנת 2019, מרפאה ששכנה בבניין הועברה למקום אחר מאחר שהבניין החל להיות מאוכלס על ידי פולשים ונמצא לא בטוח.
הבניין מסומן בלוחית זיכרון המספר את ההיסטוריה שלו.
השרפה הפנתה את תשומת הלב למאות הבניינים החטופים ביוהנסבורג, בניינים שמאופיינים בדרך כלל בצפיפות ובחוסר סדר המאוכלסים על ידי אנשים עניים, כולל מספר רב של מהגרים לא מתועדים.
הנשיא סיריל רמפוזה ביקר באתר ב-31 באוגוסט, וכינה זאת "קריאת השכמה".
ראש ממשלת Gauteng, פניאזה לסופי, הודיע על חקירת השרפה.
בעוד שפקידי ממשל האשימו את המשבר על ארגונים לא ממשלתיים, שמנעו את הניסיונות הקודמים לפנות כובשים מנכסים דומים, ארגונים לא ממשלתיים ובעלי נכסים בעיר הפנימית טענו כי זו חובתה של עיריית יוהנסבורג לתחזק מבנים, לספק שירותים ולאכוף את תקנות הבטיחות.
בתי המשפט של דרום אפריקה קבעו בעקביות שפינוי לא יכול להמשיך אלא אם כן יסופק דיור חלופי על פי הוראות החוק למניעת פינוי בלתי חוקי משנת 1998.
חלק מהתושבים ששרדו את השרפה סירבו לעלות לאוטובוסים לצורך העברה ללינה חירום באולמות קהילתיים לאחר השרפה, מחשש שהמעבר ישמש את הגורמים הרשמיים כתירוץ לגירוש, ולא היו מוכנים להשאיר מאחור את שרידי רכושם בשרפה.
השרפה בבית המלון בקרטלקאיה התרחשה ב-21 בינואר 2025, במלון גרנד קרטל באתר סקי בקרטלקאיה שבמחוז בולו הנמצא בטורקיה.
בשריפה נספו לפחות 78 בני אדם, ו-51 אנשים נוספים נפצעו.
השריפה החלה במסעדה הנמצאת בקומה הרביעית של המלון.
השריפה התרחשה בזמן חופשת החורף הטורקית, כאשר המלון היה בתפוסה מלאה של בין 80% ל-90%.
היקף השריפה ומספר הנספים גדלו בשל היעדר גלאי עשן תקינים ואמצעי בטיחות אש אחרים.
מאמצי החילוץ היו קשים בשל מזג האוויר הקפוא ומיקומו המרוחק של המלון, ובנוסף, מיקומו ליד הצוק.
הזמן שלקח לכבאים להגיע היה מעל שעה מרגע הקריאה על השריפה.
מלון גרנד קרטל נבנה בשנת 1998 על ידי מייסד אתר הסקי.
בזמן השריפה המלון היה בתפוסה יחסית מלאה עקב חופשת הקיץ הטורקית.
בעת השריפה שהו במלון 238 אורחים.
השריפה דווחה לראשונה בסביבות השעה 3:27 (UTC+03:00) שעון טורקיה לפנות בוקר.
כמה ניצולים דיווחו שראו והריחו ריח של עשן כשעה לפני הדיווח הראשוני, בסביבות השעה 2:30 לפנות בוקר.
השריפה החלה במטבח בקומה הרביעית של בית המלון, והאש עלתה לקומות העליונות.
על פי דיווח בעיתון הטורקי "סבאח", השריפה החלה בזמן ההכנות של ארוחת הבוקר, עקב התלקחות שמן חם על הגריל.
בעיתון אחר דווח כי האש התפשטה לאחר התערבות שגויה מצד צוות המטבח על ידי שפיכת מים במקום לא נכון, שגרמה לשריפה.
על פי דיווח של עיתון אחר, יש אפשרות כי מקורה של השריפה היה בתקלה בחוטי החשמל בגריל.
אולם הממצאים התבססו רק על צילומים, ללא ראיות.
על פי הדיווחים, ההתפשטות האש העזה נגרמה עקב ציפוי העץ סביב קירות בית המלון.
בשריפה נהרגו 58 אנשים, לפחות שני אנשים נהרגו מקפיצה מגובה רב, רוב ההרוגים נהרגו מחנק מהעשן.
לפחות 36 מההרוגים היו ילדים.
חלק מההרוגים היו קרובי משפחה, על פי דיווח בתקשורת הטורקית, בין היתר נספו עשרה בני משפחה אחת.
57 מהנספים היו אזרחים טורקים, האזרח הנוסף הוא אזרח גאורגי.
בשריפה נפצעו לפחות 51 אנשים, לפחות אחד מהם במצב קשה.
כמות ההרוגים הגדולה הצריכה שימוש במשאיות קירור כי לא היה מקום בחדרי המתים באזור.
נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן האשים את עיריית בולו הנשלטת על ידי מפלגה מהאופוזיציה באחריות על השריפה.
שר התרבות והתיירות הטורקי עדכן בהתחלה כי האחריות על הפקת תעודות בטיחות נמצאת בידי כוחות הכיבוי האזוריים.
לאחר מכן שינה את דבריו ואמר שזה בתחום האחריות של עיירת בולו.
העיתונאי איסמאעיל סיימאז (İsmail Saymaz) פרסם שבדצמבר 2024 בית המלון גרנד קרטל ביקש אישורי בטיחות אש, אך משך את בקשת האישור.
עוד הוא פרסם שבתי המלון בקרטלקאיה אינם באחריותה של עיריית בולו.
על פי דיווח נוסף של סיימאז, בדצמבר 2024 נערכה בדיקה בבית המלון על ידי כוחות כיבוי, ונמצאו ליקויים חמורים.
שר התיירות מחמט ארסוי הגיב לדיווח ואמר שהיה על כוחות הכיבוי לדווח על הליקויים שנמצאו במלון.
ערוץ הטלוויזיה הטורקי TRT Haber דיווח ש־19 יום קודם השריפה עיירת בולו נתנה לבית המלון אישור בטיחות אש, אך לא לכל בית המלון אלא רק לחלק קטן ממנו, שלא כלל את המטבח בקומה הרביעית, ששם החלה השריפה.
צוות של שישה תובעים וחמישה מומחים הצטוו לחקור את השריפה.
בין האנשים שנחקרו: מנהל בית המלון, צוות המטבח של המלון, אדריכל המלון, סגן ראש העיר וסגן מנהל מכבי האש האזורי.
בנוסף נעצרו מספר אנשים ברחבי טורקיה בגין שיתוף פריטים אישיים של קורבנות השריפה.
ב-28 בינואר אישרה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פה אחד הקמת ועדה חקירה לשריפה המורכבת.
הוועדה הוקמה במרץ 2025. יו"ר הוועדה סלאמי אלטינוק, חבר פרלמנט מנפת ארזורום.
כמה שעות לאחר השריפה הטיל יו"ר מועצת הרדיו והטלוויזיה הטורקית איסור שידור בנוגע לשריפה.
עורכי דין מטעם מפלגת הפועלים של טורקיה הגישו בקשה לצו מניעה לאיסור שידור, וכך גם פסק בית המשפט.
נשיא טורקיה ארדואן הכריז על 22 בינואר כיום אבל לאומי והורדת הדגל במוסדות הלאום ובשגרירויות טורקיה ברחבי העולם.
בנוסף הוא ערך ביקור באותו יום באתר בית המלון, והשתתף במספר הלוויות של קורבנות השריפה.
מנהיג האופוזיציה מטעם מפלגת העם הרפובליקאית אזגור אזל (Özgür Özel) אמר בעת ביקור באתר השריפה ש"אין תירוץ למספר כה גבוה של מקרי מוות בשנת 2025".
השרפה הגדולה של לונדון הייתה שרפה שכילתה את מרבית הסיטי של לונדון, בירת ממלכת אנגליה, בין 2 ל-5 בספטמבר 1666, והייתה אחד האסונות הגדולים ביותר בהיסטוריה של לונדון.
השרפה פרצה לאחר שאופה המלך נרדם באמצע האפייה.
היא כילתה יותר מ-13,200 בתים, 87 כנסיות, 6 קפלות, 44 אולמות גילדות, את הבורסה המלכותית, בית המכס, קתדרלת סנט פול, הגילדהול, ארמון בריידוול, ארבעה גשרים על נהר התמזה ושלושה משערי העיר, והפכה מאה אלף אנשים לחסרי בית - למעלה משישית מתושבי העיר באותה עת.
לא ידוע כמה אנשים נהרגו בשרפה.
בעבר חשבו שמספרם היה מועט, ועומד על שישה עד שמונה, אולם מחקרים חדשים משערים שמספר ההרוגים היה כמה מאות ואף אלפים, מאחר שלא נכללו חולים, זקנים ואנשים מהמעמד הנמוך שלא הספיקו לברוח.
לפני שרפה זו, נקראה שרפה קודמת משנת 1212 אשר כילתה את מרבית הסיטי באותו שם.
השרפה פרצה ביום ראשון בבוקר, 2 בספטמבר 1666 במאפייה בסימטת פודינג, אשר הייתה שייכת לאופה תומאס פארינור (Thomas Farriner or Farynor), האופה המלכותי של צ'ארלס השני מלך אנגליה.
ככל הנראה פארינור שכח לכבות את תנורו בטרם הלך לישון.
על פי עדותו של סמיואל פיפס, שכן שהתפרסם ביומן שכתב, גחלים לוחשות מן התנור הדליקו ערימת עצים קרובה סמוך לחצות.
פארינור הצליח להימלט מביתו הבוער עם משפחתו דרך חלון בעליית הגג.
המשרתת שלו שהתגוררה בקומה התחתונה לא התעוררה בזמן, והייתה הקורבן הראשון של השרפה.
תוך שעה מפרוץ השרפה, העירו את הלורד ראש העיר של לונדון, סר תומאס בלודוורת' ודיווחו לו על פרוץ הלהבות.
הוא לא התרשם ואמר: "זו שרפה?
מאחר שרוב בתיה של לונדון היו עשויים עץ וקש, הלהבות מביתו של פארינור הציתו במהירות את הבתים השכנים.
בשל הרוח החזקה, ובשל הקרבה בין הבתים התפשטה האש במהירות.
תיאור תקופתי מספר על השרפה:
ניתן לשער כי אילו ראש העיר לא היה מסרב לתת הוראות להרוס חלק מהבתים על מנת לעצור את התפשטות האש "בלא הסכמה של בעליהם", היקף השרפה היה קטן בהרבה.
בשל הקרבה בין הבתים לא ניתן היה לעצור את האש בשימוש בדליי מים בלבד.
השרפה התפשטה ואיכלה כ-13,200 בתים, 87 כנסיות (בהם גם קתדרלת סנט פול הישנה).
עד לאחרונה סברו כי מספר ההרוגים בשרפה היה בין 9 ל-16, אולם החוקר ניל הנסון בספרו "The Dreadful Judgement" סבור כי מספר ההרוגים היה בין כמה מאות לכמה אלפים, אשר גופותיהם נשרפו עד שלא ניתן היה לזהות בכלל שמדובר בגופות.
סמיואל פיפס מספר ביומנו כי משרתו, אשר הבחין בשרפה באזור בילינגסגייט בשעות הבוקר המוקדמות של 2 בספטמבר 1666 העיר אותו.
פיפס ציין ביומנו חשב שהשרפה אינה רצינית ושב למיטתו.
בהתעוררו בבוקר, דיווח לו המשרת כי 300 בתים עלו באש, וכי האש מתקרבת לגשר לונדון.
פיפס הלך למצודת לונדון על מנת לראות את השרפה מנקודת מבט גבוהה, ולאחר מכן שכר סירה והפליג בנהר התמזה על מנת לצפות בשרפה במשך כשעה, וכך כתב ביומנו:
לאחר שראה שהאש מתקדמת מערבה בשל הרוח החזקה, הורה פיפס למשיט הסירה להפליג לעבר וייטצ'אפל והיה הראשון שעדכן את המלך אודות השרפה.
המלך הורה לפיפס להיפגש עם הלורד ראש העיר, תומאס בלדוורת' ולהורות לו להתחיל להרוס בתים על מנת ליצור מחסום לאש.
פיפס נסע בכרכרה עד קתדרלת סנט פול הישנה והמשיך ברגל בעיר הבוערת.
בפוגשו את הלורד ראש העיר, השיב לו ראש העיר: "מה אוכל לעשות?
אני מורה על הריסת בתים אולם האש משיגה אותנו בטרם אנו מספיקים לעשות זאת".
בצהרי היום שב פיפס לביתו, אכל ארוחת צהרים איכותית, ושב אל הסיטי לצפות בשרפה.
אחר הצהרים שב לווייטהול, ושם פגש את רעייתו בפארק סנט ג'יימס, ובשעות הערב הם צפו בבערה מבנקסייד (בגדתו הדרומית של התמזה - אתר צפייה ממנו לא נשקפה להם כל סכנה).
פיפס מציין ביומנו כי בכה בראותו את השרפה.
בהמשך מספר פיפס ביומנו כי בשובו לביתו פגש פיפס את מזכירו, תום הייטר אשר איבד את כל רכושו בשרפה.
כאשר שמע שהאש מתקרבת מזרחה החל לארוז את רכושו לאור הירח.
בשעה 4 לפנות בוקר, ב-3 בספטמבר, הגיעה עגלה לביתו ופיפס בלה את שארית היום באריזת רכושו.
חפצי הערך, ויומנו של פיפס נשלחו לביתו של חבר ממשרד הימיה בבת'נל גרין.
פיפס מספר כי בשעות הערב אכל את שאריות ארוחת הערב של היום הקודם, באשר לא הייתה לו אש לחמם את האוכל וצלחות לאכול בהן.
למחרת המשיך פיפס לארוז את חפציו, ואף סבר שהאש מתקרבת לרחוב סית'ינג, הציע להרוס את בתי הרחוב על מנת להגן על מצודת לונדון הנמצאת ממזרח.
השרפה כילתה כחמש שישיות מבנייני העיר.
מודדים שמונו על ידי עיריית לונדון לסקור את הנזקים קבעו בדו"ח שהגישו לעירייה:
אחת התוצאות החיוביות של השרפה הייתה סופה של המגפה הגדולה של לונדון, אשר הרגה עשרות אלפים מתושבי העיר.
לשריפה הייתה השפעה תרבותית עזה על החברה האנגלית באותה עת.
סברות רבות על מקורות השרפה הסתמכו על השנה בה אירעה שמספרה 1666 מזכיר את "מספר החיה" 666, וכן בשל הכיתוב הלטיני של השנה - MDCLXVI בו ערכן המספרי של האותיות המייצגות ספרות יורד.
התושבים חשבו שהשרפה הייתה עונש אלוהי, הבא בשל חטאי התושבים, והשוו אותה להפיכת סדום ועמורה.
יש שחשבו שקץ העולם מגיע, שכן הגיעו לגבי דידם שלושה מארבעת פרשי האפוקליפסה - מלחמה, מגפה, והשרפה נחשבה כמעשי ידי הפרש השלישי.
לאחר השרפה נפוצו בעיר שמועות כי השרפה הייתה מעשי ידי קתולים ובפרט צרפתים, וצרפתי בשם רוברט "בר מזל" יוברט (Robert "Lucky" Hubert) הודה כי הצית את האש בשליחותו של האפיפיור.
בתחילה טען שהצית את האש בווסטמינסטר, אולם לאחר שהתגלה מקור האש, שינה את גרסתו וטען כי הצית אותה בסימטת פודינג.
הוא הורשע (על אף שהיו ראיות רבות לחפותו) וניתלה בטייברן ב-28 בספטמבר.
כריסטופר רן מונה לשקם את העיר.
תוכניתו כללה בניית העיר בבתי לבנים, אשר יבנו לאורך רחובות ישרים, שדרות וכיכרות, אבל בשל העובדה שמרבית ממרתפי הבתים שרדו, לא התאפשרה הפקעת השטחים בשל בעלותם של התושבים על שרידים ותוכנית השדרות והכיכרות הרחבים נזנחה.
מסיבה זו הסיטי של לונדון בנויה עד היום בתוכנית רחובות של ימי הביניים.
חוק הבנייה מחדש של לונדון 1670 אפשר את שיקום קתדרלת סנט פול ובנייתה של זו החלה אחת עשרה שנים לאחר השרפה, על ידי כריסטופר רן.
בשל לקחי השרפה נאסרה בנייה עם גגות קש בלונדון.
הבניין הראשון בלונדון שנבנה עם גג קש מאז שנת 1666 היה תיאטרון הגלוב בשנת 1997, המשחזר את תאטרונו של ויליאם שייקספיר, אשר על אף גג הקש נבנה על פי תקני אש מחמירים ביותר.
לאחר השרפה נבנתה בלונדון האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון (המכונה "האנדרטה") על פי תוכניתם של כריסטופר רן ורוברט הוק.
האנדרטה הוקמה בכיכר הקרובה למקום בו החלה האש.
אנדרטה נוספת - בפינת הרחובות גילטספור וסימטת קוק, הידועה בכינוי "פינת פאי" מסמלת את המקום בו הסתיימה האש.
אנדרטה זו קרויה הילד המוזהב של פינת פאי.
כומר מקומי אמר בעקבות השרפה:
השרפה הגדולה, מגפת הדבר שקדמה לה והמלחמה עם הולנד שימשו רקע לפואמה האפית שנת הפלאות מאת ג'ון דריידן.
רק בשנת 1986, 320 שנה לאחר השרפה, התנצלה חברת האפייה (שקיימת עד ימינו) באופן רשמי בגין השרפה.
בסדרת הספרים גיבורי האולימפוס, ליאו ואלדס מתואר כבן הפייסטוס הראשון זה 400 שנה, שחסין מפני אש, לאחר שהקודם גרם לשרפה בלונדון.
בסדרת הספרים הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות מוצג ג'ון די, שלפי עלילת הספר הפך לבן אלמוות אף הוא, כגורם המרכזי של השריפה הגדולה בלנדון.
גם בסדרת הספרים בשם סעיף 13, בספר המשרד לחפצים אבודים מופיעה השריפה בתור עיקר העלילה.
השתולים הוא סרט גנגסטרים אמריקני משנת 2006 בבימוי מרטין סקורסזה ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו, מאט דיימון, ג'ק ניקולסון, מארק וולברג, מרטין שין ואלק בולדווין.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, לרבות הסרט הטוב ביותר, ובפרס גלובוס הזהב.
עלילת הסרט מבוססת על עלילת הסרט ההונג קונגי "דרך ללא מוצא" משנת 2002.
העלילה מתרחשת בעיר בוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
פרנק קוסטלו (ג'ק ניקולסון), בוס במאפיה האירית, מטפח צעיר בשם קולין סאליבן (מאט דיימון), ושותל אותו כמודיע בשורות משטרת המדינה.
חברו להכשרה המשטרתית הוא באריגן (ג'יימס באדג' דייל).
וילי קוסטיגן (לאונרדו דיקפריו) נבחר על ידי פקד אוליבר קווינן (מרטין שין) וסמל ברייס דיגנם (מארק וולברג) לעבודה כסוכן סמוי, ומצליח לחדור לצוותו של קוסטלו.
סאליבן מקודם ליחידת חקירות מיוחדת, בפיקודו של פקד אלרבי (אלק בולדווין), ומתחיל לנהל מערכת יחסים רומנטית עם הפסיכיאטרית המשטרתית מדולין מאדן (ורה פרמיגה).
היא פוגשת גם את קוסטיגן במסגרת תקופת המבחן שהיא חלק מהכיסוי לתפקידו כסוכן סמוי, ובעקבות הפגישות הם מתחילים לנהל רומן.
קוסטיגן מקבל מידע על כך שלקוסטלו יש חפרפרת בתוך המשטרה, ומצליח לזהות ולעקוב אחר קוסטלו הפוגש את המודיע, סאליבן, אך לא מצליח לזהות או לתפוס אותו.
במקביל, סאליבן מקודם בתפקידו כבלש ומתבקש לאתר את המודיע השתול ביחידה, כלומר, הוא עצמו.
הוא מנצל את תפקידו על מנת לאתר את הסוכן השתול בצוותו של קוסטלו.
הוא מורה לצוות שוטרים לעקוב אחר פקד קווינן בתואנת שווא, והם עוקבים אחריו לבניין שבו מתקיימת פגישה בינו לבין הסוכן קוסטיגן.
במהלך הפגישה, אנשיו של קוסטלו פורצים למקום במטרה לתפוס את הסוכן השתול, והורגים את קווינן.
קוסטיגן, שהצליח לחמוק מהמקום לפני שנכנסו לשם, מצליח להתחמק מאשמת היותו סוכן שתול בארגון הפשע של קוסטלו.
בעקבות מותו של קווינן, סמל דיגנם תוקף את סאליבן ונאלץ לצאת לחופשה כפויה.
סאליבן עושה שימוש בסלולרי של פקד קווינן על מנת ליצור קשר עם הסוכן הסמוי ומגלה את קוסטיגן.
במהלך מארב משטרתי על מבצע איסוף סמים של קוסטלו וצוותו, מתרחש קרב יריות במקום.
אנשי צוותו של קוסטלו נהרגים, אך הוא וקוסטיגן מצליחים להימלט.
סאליבן מאתר את קוסטלו במקום מבודד במחסן וכאשר הוא מגלה שקוסטלו משמש כמודיע של ה-FBI, הוא הורג אותו.
לאחר מכן מגיע קוסטיגן לתחנת המשטרה להיפגש עם סאליבן, ובמהלך הפגישה הוא מזהה על השולחן מעטפה שהוא ידע שהועברה מקוסטלו לחפרפרת שלו מתוך המשטרה.
הוא מבין כי סאליבן הוא המודיע השתול ונמלט מתחנת המשטרה.
סאליבן מבין כי קוסטיגן זיהה אותו, ומוחק את התיק החסוי של קוסטיגן במערכת המחשב של המשטרה.
קוסטיגן מוסר למאדן מעטפה עם ראיות למקרה שייהרג וקובע פגישה עם סאליבן, לאחר שהודיע לו כי ברשותו הקלטות של שיחות מפלילות שערך עם קוסטלו.
המפגש מתרחש על גג הבניין שבו נרצח פקד קווינן וקוסטיגן עוצר את סאליבן, אך השוטר בראון מופיע ומנסה למנוע את המעצר.
קוסטיגן מצליח לשכנע את השוטר בראון שיאפשר לו לבצע מעצר, והם יורדים מהבניין.
כאשר קוסטיגן וסאליבן יוצאים מן המעלית, מגיע השוטר באריגן, שיורה בקוסטיגן והורג אותו, ולאחר מכן הוא יורה גם בשוטר בראון שירד במדרגות.
הוא מספר לסאליבן שגם הוא, כמוהו, שימש כמודיע של קוסטלו מתוך היחידה.
הוא משחרר את סאליבן, וכשהוא מסובב את ראשו סאליבן יורה בו למוות.
לאחר מכן טוען סאליבן כי באריגן היה האחראי לרצח מכריז עליו בתור החפרפרת שהייתה ביחידה.
כמו כן הוא מעניק לקוסטיגן עיטור כבוד לאחר המוות.
בהלווייתו של קוסטיגן, מאדן הדומעת מסרבת לדבר עם סאליבן, גם לאחר שהוא מנסה לשאול אותה בנוגע לתינוק, כיוון שזמן קצר לפני כן היא סיפרה לו שהיא בהיריון.
סאליבן חוזר לדירתו ונכנס למארב של סמל דיגנם שיורה בו למוות.
בסצנת הסיום המצלמה יוצאת מביתו של סאליבן, כשעל מעקה המרפסת נראה עכברוש ("Rat", שמשמעותו גם "בוגד").
פרס אוסקר לבימוי – מרטין סקורסזה
פרס אוסקר לתסריט המעובד – ויליאם מונהאן
פרס אוסקר לעריכה – תלמה סקונמייקר
פרס גלובוס הזהב לבימוי – מרטין סקורסזה
מועמד לפרס האוסקר לשחקן משנה - מארק וולברג
מועמד גלובוס הזהב לשחקן משנה - מארק וולברג
הסרט הופק על ידי בראד פיט, בראד גריי וגרהאם קינג, וצולם בבוסטון ובניו יורק בתקציב של 90 מיליון דולר.
בכורת הסרט הייתה ב-6 באוקטובר 2006 והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן כ-280 מיליון דולר – מתוכם כ-132 מיליון דולר בארצות הברית.
הסרט הופץ בפורמט DVD ב-13 בפברואר 2007.
השרפה בקינגס קרוס הייתה שרפה קטלנית שקיפדה את חייהם של 31 בני אדם, אשר התרחשה בתחנת קינגס קרוס שבמרכז לונדון.
תחנת קינגס קרוס מורכבת משני חלקים:
תחנה בקו המטרופוליטן והסירקל מתחת לפני האדמה ותחנה עמוקה יותר שמשרתת את הקווים פיקדילי ויקטוריה ונורת'רן.
האש התלקחה במדרגות הנעות המובילות לרציפים של קו פיקדילי.
נזק רב נגרם למדרגות האלו וכן לאזור קופות הכרטיסים של התחנה.
המדרגות הנעות בתחנה היו בנויות מעץ אשר היה צבוע בלכה.
השרפה פרצה כתוצאה מגפרור דולק שהושלך על המדרגות, ונפל במרווח שבין המדרגות אל מתחת למסילה שלא נוקתה מזה זמן רב והייתה מזוהמת בגריז, אבק ופסולת.
כתוצאה מכך התערובת התלקחה במהירות.
למרות שהעישון נאסר כתוצאה מהשרפה שאירעה קודם לכן בתחנת כיכר אוקספורד, מעשנים רבים נהגו להדליק את הסיגריה כאשר הם נמצאים על המדרגות הנעות בצאתם מהתחנה.
בתחילת חקירת השרפה חשדו כי מדובר היה בהצתה או בפיגוע, אולם מהממצאים התברר שמדובר ברשלנות.
השרפה, שהחלה מתחת למדרגות הנעות, התפשטה מעליהם והפכה לכדור אש שמילא את האולם מעל המדרגות הנעות בלהבות ועשן סמיך.
חוקרים מצאו קשר בין זרמי אוויר שנוצרו עקב תנועת הרכבות שנכנסו ויצאו מהתחנה שבתחתית המדרגות - לבין התפשטות האש.
בשל מיעוט בלהבות נראות לעין והעשן שהיה נקי יחסית, נוצרה תחושת ביטחון מטעה בקרב עובדי התחנה.
אנשים רבים באולם קופות הכרטיסים סברו בתחילה שהאש קטנה ואיננה מחייבת טיפול מיוחד, אולם הוחלט על פינוי הנוסעים שהיו על המדרגות הנעות וסגירת האזור.
מספר ההרוגים הרב נבע כתוצאה ממה שמכונה "אפקט התעלה", אשר גרם לכך שבשלבים המוקדמים של האש, הלהבות היו מתחת למדרגות הנעות ולא פרצו כלפי מעלה.
אחרי שהמדרגות הנעות התלהטו, פרץ כדור אש גדול כלפי מעלה והצית את אזור הקופות של התחנה.
השילוב של הולכת החום, זרמי האוויר והאזור התחום מתחת למדרגות הנעות, גרמו לכך שהחום הגיע עד לכדי 600 מעלות.
הצבע בו נצבעה תקרת התחנה (צבע על בסיס שמן ולא על בסיס מים) גרם לעשן סמיך ושחור במיוחד.
4 רכבי כיבוי הגיעו לתחנה זמן קצר לאחר השרפה.
בשעה 19:42 הגיעו צוותים נוספים, ובהמשך צוותים מכל רחבי לונדון.
עד סיום האירוע הגיעו לאתר 30 צוותי כיבוי.
בנוסף פעלו באתר אנשי יחידות חירום, אמבולנסים, וכוחות משטרה גדולים.
כיבוי השרפה הסתיים בשעה 01:46 לאחר חצות.
בין 31 ההרוגים ניתן למנות גם קצין כיבוי אש שהיה בין הראשונים שהגיע לאתר, ופינה את הנוסעים.
כתוצאה מהשרפה נאסר העישון בכל תחנות הרכבת התחתית של לונדון.
שישה כבאים קיבלו אותות מופת ובהם הכבאי שנהרג בשרפה.
טקס אזכרה נערך בתחנה במלאת 10 שנים לשרפה נערך בתחנה בנובמבר 1997. במסגרת הטקס הוצב באתר לוח זיכרון.
ועדת חקירה מיוחדת, בראשות השופט דזמונד פנל, הוקמה זמן קצר לאחר האירוע.
הוועדה התכנסה ב-1 בפברואר 1988, ובמשך 91 ימים שמעה עדויות אודות המקרה.
עיקרי המלצות הוועדה היו להחליף את כל המדרגות הנעות מעץ במדרגות ברזל.
עוד נקבעה חובה להתקין אמצעי כיבוי אש בכל חדרי המכונות של מדרגות נעות, חובה לבצע הדרכת כיבוי אש לכל צוותי התחנות, ושימוש בצבע שאינו על בסיס שמן בכל הרכבת התחתית.
עבודות התיקונים נמשכו למעלה משנה.
התחנה חזרה לפעילות מלאה ב-5 במרץ 1989.
השרפה הגדולה של רומא הייתה שרפה שהחלה בליל 18 ביולי 64 בחנויות הצפופות של שדה מרס.
מאחר שמרבית בתי האזור היו עשויים עץ, התפשטה השרפה במהירות, ונמשכה כ-9 ימים.
מתוך 14 רובעי רומא, האש החריבה עד היסוד 3 מהם, פגעה קשות ב-7 רבעים נוספים והותירה 4 בלבד ללא פגע.
האש שרפה לחלוטין את ארמונו של הקיסר נירון, וכן את מקדש וסטה.
היקפה של השרפה שנוי במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
טקיטוס מציין כי השרפה נמשכה שישה ימים (טקיטוס עצמו היה בן 9 בעת השריפה).
היסטוריון מתקופה אחרת, פליניוס הזקן, בספרו "תולדות הטבע", אינו מזכיר את השרפה אלא בדרך אגב (הוא מזכיר בספרו עצים ששרדו את השריפה).
סווטוניוס וקסיוס דיו, מציינים שנירון שר את "בזיזת איליום" בעודו צופה בשרפה, אולם טקיטוס מציין שנירון שהה באנטיום בעת השרפה ושהייתה זו שמועה שהתרוצצה, שבעיצומה של השרפה הוא הופיע ושר על חורבן טרויה.
בשפות אירופיות שונות זהו המקור לביטוי "ניגן בכינור בעוד רומי בוערת", שמשמעותו אסקפיזם – וחוסר התייחסות למציאות המרה.
טקיטוס מציין כי נירון שב לרומא מיד לאחר השרפה, ושילם מכיסו על שיקום העיר, פתח ארמונותיו על מנת לשכן את תושבי העיר שנותרו חסרי בית, ודאג לאספקת מזון לתושבים.
השרפה פתחה בפני נירון הזדמנות לבנות מחדש את העיר, והוא שינה את תקנות הבנייה (אסר על בנייה לגובה העולה על 4 קומות), הורה על בנייה באבן במקום בעץ, הרחיב את רחובות העיר, וכן הקים לעצמו ארמון חדש – הדומוס אוראה ("בית הזהב").
טקיטוס מציין בספרו שבקרב תושבי רומא רווחה האמונה שהשרפה התרחשה על פי צו.
כדי לְהָזֵם את השמועה ולשפר את דעת הקהל שנטתה נגדו, הדביק נירון את האשמה על תושבי העיר הנוצרים בהצתת האש, ואלה עונו, חלקם הודו בהצתה וכעונש הועלו באש או הושלכו למאכל כלבים.
תיאורי השרפה המצויים בידינו מקורם בכתבי שלושה היסטוריונים: דיו קסיוס, סווטוניוס וטקיטוס, כולם תיאורים מיד שנייה (אף שטקיטוס היה בן 9 בעת השרפה).
מקורות ראשוניים (כתבי פביוס רוסטיקוס, קלוביוס רופוס ופליניוס הזקן) לא שרדו.
האשמת נירון בשריפה של רומא, והתיאור שלו כמנגן בנבל או בכינור (דימוי אנכרוניסטי שכן הכינור טרם הומצא בתקופתו) בעת השרפה התקבעו בתרבות האנושית כחלק מתיאור השרפה.
בפועל, ייתכן שלא נירון גרם לשרפה (שרפות היו נפוצות ברומא).
האשמת נירון נבעה ממפעלי הבנייה הגדולים שלו שהתאפשרו בשל שרפת בתי מגורים רבים ופינוי שטחים ברומא.
בתלמוד הבבלי יש התייחסות אגדתית לטירוף בהתנהגותו של נירון, לפיו נירון היה אמור להחריב את בית המקדש, ושלבסוף התגייר והיה מאבותיו של רבי מאיר.
ייתכן שנטייתו ובוודאי זו של אשתו לטובת היהודים היא שהביאה כותבי רשומות נוצריים מאוחרים לציירו כמטורף או כחסר אחריות.
ברומן ההיסטורי של דייוויד ויסהארט, "נירון", מתואר הסנאט הרומי כיוזם השרפה, כחלק מתוכנית להביא להפלת שלטונו של נירון.
השרפה מהווה חלק מהותי בעלילה של הרומן ההיסטורי "קוו ואדיס" מאת הנריק סנקביץ', וכן בסרט שנעשה על פיו.
רומן היסטורי נוסף בו מופיע נירון כדמות מרכזית הוא בספר "הרומאי" של הסופר הפיני הנודע מיקה ולטארי.
בפרק "הרומאים" מסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו", מוצג נירון כהוגה הרעיון לשרוף את רומא כדי לבנות את רומא החדשה, אחרי שהדוקטור שרף את התוכניות לבניית רומא החדשה.
שמה של תוכנת הצריבה "נירו" מקורה בתיאור השרפה (Nero הוא שמו של הקיסר נירון באנגלית), ובהתאם סמל התוכנה – רומא בוערת על רקע הקולוסיאום (אנכרוניזם נוסף, שכן הקולוסיאום נבנה רק לאחר השרפה).
השרפה הגדולה של שיקגו התרחשה בין 8 באוקטובר ל-10 באוקטובר 1871, כילתה כ-10 קמ"ר במרכז שיקגו, ונהרגו בה מאות בני אדם.
שיקום העיר החל מיד עם כיבוי השריפה.
על דגל העיר מופיעים ארבעה כוכבים, לציון אירועים מכוננים בחיי העיר, כשאחד מהם יוחד לשריפה.
השרפה פרצה באזור כפרי-למחצה ממערב למרכז העיר בשעה 21:00. מספר גורמים סייעו להתפשטות מהירה של האש.
בתי שיקגו היו עשויים עץ, השנה הייתה שנת בצורת, באותה עת נשבו רוחות יבשות עזות מכיוון דרום-מערב שהפיחו את הלהבות ממקור השרפה אל כיוון מרכז העיר, וכוחות הכיבוי היו מותשים משרפות היום הקודם ואיחרו להגיע למקור אש.
הכבאים, שהגיעו באיחור של כשעה, כשהלהבות כבר השתוללו במרכז העסקים, ניסו להילחם באש ללא הצלחה.
התושבים שהצליחו להימלט נהרו אל חופי ימת מישיגן.
ב-9 באוקטובר הוכרז בעיר ממשל צבאי, על מנת לאפשר לעירייה לשלוט במידה כלשהי באירועים ובפעילות כוחות ההצלה.
השרפה דעכה לבסוף מעצמה, לאחר שכילתה את כל חומר הבעירה.
באתר השרפה, שהיה עדיין לוהט במשך ימים, נמנו 17,500 מבנים שנהרסו כליל ונרשם נזק ממוני של 222 מיליון דולר.
90 אלף מתוך כ-300 אלף תושבי האזור שנפגע נותרו חסרי בית.
מגדל המים של שיקגו, העשוי אבן, שרד את השריפה ומהווה דוגמה יחידה לאדריכלות העיר שנשרפה.
בין היתר כלה בשרפה מלון פאלמר, 13 ימים בלבד לאחר חנוכתו המפוארת, שמשכה עניין רב.
מנהלו החל, מיד כשהתאפשר הדבר, להקים את המלון מחדש, תוך שהוא מתקין בו מערכות חדשניות למניעת שרפות.
מאמצי השיקום החלו מיד, במטרה מוצהרת לנצל את האירוע כדי לבנות מחדש את העיר כעיר הטובה ביותר בארצות הברית.
השיקום הפיזי, שנתן דרור לאדריכלים רבים ליצור מבנים מונומנטליים, שדרות רחבות ופארקים, התקיים בד בבד עם שיקום חברתי ועזרה לנפגעים תוך הפגנת סולידריות.
רק 22 שנים מאוחר יותר כבר אירחה העיר את התערוכה העולמית של שיקגו (1893), התערוכה העולמית הגדולה והמוצלחת ביותר שהתקיימה עד אז.
השרפה אפשרה את בנייתה של העיר מחדש בהתאם לתוכנית ארכיטקטונית ואילצה בנייה מהירה, טובה וזולה.
צעד זה העניק לעיר צביון מיוחד וקידם את האדריכלות והנדסת הבניין המודרנית (ובראשה אסכולת שיקגו באדריכלות).
במהלך בניית העיר מחדש, נבנה בשנת 1885 גורד השחקים הראשון בעולם, בניין ביטוח הבית.
סמוך לאחר השרפה החל להרקם סיפור שהסביר את הסיבה לשרפה.
הסיפור נפוץ בקרב התושבים ופורסם בעיתונות המקומית והארצית כהסבר הרשמי.
לפי סיפור זה, הגיץ הראשון שגרם את השרפה היה ברחוב דה קובן (DeKoven) שבמערב העיר באסם של גברת אולירי בסביבות השעה 21:00. עיתונאי בשם מייקל ארן פרסם כתבה בה סיפר כי השרפה החלה כאשר הפרה של גברת אולירי פגעה בעששית שנפלה ארצה והציתה את האסם.
בחלק מהגרסאות נאמר שגברת אולירי עצמה עסקה בחליבת הפרה באותה עת.
רק לקראת השעה 21:40 הגיעה הידיעה למכבי האש, שלא ייחסו לידיעה חשיבות רבה.
כשהבינו את גודל האסון מיהרו אל האסם, אך עקב זמן פעילותם, טעותם בכך שנסעו בכיוון ההפוך ומזג האוויר - דבר מזה לא עזר להם למנוע את האסון הנורא שגרף עמו מאות קורבנות.
לפני מותו הודה העיתונאי כי דניאל (דניס) סאליבן הידוע כ"רגל עץ", אזרח העיר, סיפר לו את הסיפור שלדבריו הבחין בשרפה עשרים או עשרים וחמש דקות לאחר תשע בערב בעודו שוהה אצל אחד השכנים המרוחק כמה בלוקים ממשפחת אולירי.
סאליבן לא יכול היה לראות את השרפה ממקום מושבו, בגלל בלוק שהסתיר את האסם.
רגע לפני השרפה ביקר אצל משפחת אולירי, ולאחר מכן חלף כדבריו על פני ביתו והמשיך הלאה אל בית השכן.
לדבריו של "רגל עץ", כשהבחין בשרפה רץ לפנות את בעלי החיים וצעק באין שומע "אש".
הסיפור על הפרה נשמע לעיתונאי צבעוני ומעניין יותר מהסיפור המקורי והאמיתי ולפיכך החליט לפרסם את הסיפור על הפרה של משפחת אולירי בעיתון בו עבד.
התושבים תלו בגברת אולירי את האשם עד יום מותה ורק מאה שנים לאחר פטירתה הוציאו אותה מכלל אשם.
כיום, כפי הנראה לפי הדברים שנראים על פני השטח, "רגל עץ" החל את השריפה בטעות בעודו גונב חלב מהפרה של גברת אולירי.
"הפרה של גברת אולירי" היא מושג ידוע בתרבות האמריקאית ואף מוזכרת בשיר פופולרי:
מאמרים רבים מתייחסים לשאלה כיצד פרצה השרפה ומה מעורבותה של הפרה בדבר.
השרפה הגדולה בבולטימור היא שרפה שפרצה בעיר בולטימור ב-7 בפברואר 1904 ונמשכה 30 שעות ברציפות.
נדרשו 1,231 כבאים כדי להשתלט עליה.
השריפה הרסה 1,545 בניינים (70 גושי מבנים) שהיוו את רוב שטח מרכז בולטימור.
אחת הסיבות לנזק הגדול שחוללה השרפה ולמשכה הרב הייתה חוסר התאימות בציוד הכיבוי בערים השונות שנבע מחוסר תקינה אחידה בנושא.
צינורות המים של כבאיות מיישובים אחרים לא התאימו לברזי השרפה של בולטימור, כך שלמרות הגעתן של כבאיות מיישובי הסביבה וערים סמוכות, כמו גם מערים רחוקות יותר, לא הייתה בהן תועלת רבה.
בניסיון לעצור את התפשטות האש נעשו שתי פעולות במקביל - נערכו פיצוצים מבוקרים במבנים ויצרו "חומת אש", אולם שתי הפעולות לא עצרו את התפשטות השרפה.
בין הבניינים שלא נפגעו היה בניין ג'פרסון הניצב עד היום.
מרכז העיר נבנה מחדש, תחת תקינת כיבוי אש מחמירה.
תוצאת לוואי של השרפה הייתה קביעת תקנים אחידים לציוד כיבוי אש.
השרפה בכרמל בשנת 2010 (המכונה גם "אסון הכרמל") הייתה שרפת יער נרחבת, שהתרחשה בחנוכה ה'תשע"א, מ-2 עד 6 בדצמבר 2010 באזור הכרמל שבמדינת ישראל.
בשרפה נספו 44 בני אדם, כ-17,000 איש פונו מבתיהם, וקרוב ל-25 קמ"ר (25,000 דונם) ובהם כמה מיליוני עצים עלו באש.
השרפה כילתה יער, חורש, ובתי מגורים בשטח נרחב מתוך פארק הכרמל והיישובים שבסביבתו, שטח המשתרע בין עספיא, שכונת דניה בחיפה, טירת כרמל, מגדים, כפר האמנים עין הוד, כפר צבי סיטרין ועין חוד.
כבר ביומה הראשון הפכה השרפה לאסון השרפה הכבד ביותר בתולדות מדינת ישראל, ולאסון האזרחי הכבד ביותר עד אסון הר מירון באפריל 2021. ממשלת ישראל נתבקשה לחקור את הנושא באמצעות הקמת ועדת חקירה ממלכתית אך זו לא קמה.
ביוני 2012 הגיש מבקר המדינה דו"ח בדיקה על נושאי השרפה בכרמל ושירותי הכבאות וההצלה בישראל.
הכרמל הוא אזור הררי קשה לתנועה רכובה הכולל אזורים נרחבים של יערות, ובהם מספר רב של עצי אורן ירושלים, אשר להם תכונת הצתה קלה כמו אצטרובלים הנבקעים באש ומתעופפים הרחק, דבר המוביל להצתת שרשרת של אזורים סמוכים במקרה שרפה.
לאורך השנים התרחשו בהר שרפות רבות, בהן שכילו מאות ואלפי דונמים של חורש, דוגמת השרפה הגדולה בשנת 1989, שכילתה כ־4,000 דונם של חורש.
סתיו 2010 התאפיין בעצירת גשמים חריגה והביא לתנאי יובש קיצוניים, בעקבות תקופה של תשעה חודשים בהם כמעט ולא ירדו משקעים והטמפרטורות היו גבוהות במיוחד, תנאים המעודדים התפשטות שרפות.
השרפה לובתה גם על ידי רוח קדים (שַרקִיָּה) יבשה שנשבה בכרמל ביום השרפה.
בבוקר יום חמישי, 2 בדצמבר 2010 (א' חנוכה תשע"א) הועברה אזהרה מהשירות המטאורולוגי אודות סכנת שרפות בשל תנאי מזג האוויר החל מהשעה 10 בבוקר למספר גורמים במערך הכבאות, אזהרה שהצטרפה לאזהרה קודמת שניתנה ביום שלפניו.
בעקבות כך הוחלט בהתייעצות בוקר בין נציגי מערך הכבאות ונציג קק"ל להעמיד מטוסי כיבוי בכוננות החל מהשעה 12 בצהריים.
בפועל לא הועברה ההוראה לחברות הפרטיות שהפעילו את מטוסי הכיבוי, ועל כן לא הועמדו המטוסים בכוננות.
בערך בשעה 11 לפני הצהריים, הוצתה השרפה ממערב לעספיא עקב גחל נרגילה שלא נכבה בגלל רשלנות.
דיווח ראשוני על השרפה הועבר כעבור כמה דקות על ידי מדריך טיסה שראה את השרפה מהאוויר ועל ידי תושב עספיא, וצוותי כיבוי ראשוניים מתחנת המשנה פארק הכרמל הגיעו למקום ב־11:26. כבר בראשית האירוע הוברר כי דרוש סיוע אווירי לכיבוי השרפה, ועל כן הועברה הוראה לחברות הפרטיות להכין להפעלה מטוסי כיבוי.
בשל אי־העברת ההוראה מהבוקר להציב בכוננות מטוסי כיבוי, הגיע המטוס הראשון לאזור השרפה רק ב־12:45, כמעט שעתיים לאחר פרוץ השרפה.
עד 14:11 הצטרפו לפעולות הכיבוי 7 מטוסים נוספים.
במהלך אותו יום נשבו רוחות חזקות שליבו את האש וזו התפשטה במהירות לאזור נחל חיק, שמורת הר אלון, כלא דמון, שמורת הר שוקף וקיבוץ בית אורן, שניזוק קשות.
בשרפה נפגעו גם אזור מלון יערות הכרמל, כפר הנוער ימין אורד, מחצבות קדומים, אזור חוות משמר הכרמל, ונחל אורן (בעיקר הצלע הצפונית של הנחל).
אוטובוס שהוביל צוערים שנשלחו לתגבר את פינויים של אסירי כלא דמון נקלע לסופת אש בין מחצבות קדומים לבית אורן.
37 מבין ארבעים נוסעיו נספו, רובם צוערי קורס הקצינים של שירות בתי הסוהר.
באסון זה נספו גם שלושת הכבאים דני חייט, אורי סמנדייב והנער צופה האש אלעד ריבן בעת ניסיונם להציל את חייהם של יושבי האוטובוס.
עוד מצאו את מותם נהג האוטובוס, ושלושה קציני משטרה - ליאור בוקר, אהובה תומר ויצחק מלינה, שניסו לסייע לנוסעי האוטובוס הבוער.
במהלך היום הראשון לשרפה השתתפו בכיבויה כ-400 כבאים וכ-100 כבאיות.
מאוחר יותר קרא ראש שירותי הכיבוי לכל כבאי הארץ להתייצב בזירה ולסייע למאמצי הכיבוי.
מאמצי הכיבוי נערכו בעיקר בשעות היום, בעוד שבשעות הלילה הצטמצמו פעולות הכיבוי.
גם הכיבוי האווירי נערך רק ביום, בשל אי התאמת המטוסים והמסוקים לפעולות כיבוי בלילה.
כבר בערב הראשון להתפרצות השרפה דווח כי מלאי מטוסי וחומרי הכיבוי אינו מספיק, וממשלת ישראל פנתה בבקשות לסיוע מהקהילה הבינלאומית, ובה חברת אוורגרין אינטרנשיונל איירליינס (Evergreen International Airlines) ממנה שכרה ישראל את מטוס הכיבוי הגדול בעולם - אוורגרין 747 סופרטנקר (Evergreen 747 Supertanker).
עם פרוץ השרפה החלו כוחות הביטחון בפינוי התושבים מהאזור.
לקראת הערב הוחלט לפנות את היישובים ניר עציון, עין הוד, כפר הנוער ימין אורד, עין חוד, מגדים, החותרים וחלקים משכונת דניה שבחיפה ומטירת כרמל הסמוכים לחורש הבוער.
מוקדם יותר פונו כפר סיטרין, כלא 6, בית סוהר כרמל, המרכז לבריאות הנפש טירת כרמל ומחנות צה"ל באזור.
אוניברסיטת חיפה פינתה את כל הסטודנטים מוקדם יותר, ובשטחה הוקם חפ"ק של משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר, מגן דוד אדום, שירותי כבאות והצלה, רשות הטבע והגנים וצה"ל.
אל החפ"ק הגיעו גם ראש הממשלה בנימין נתניהו והשר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ'.
לקראת ערב נחסם לתנועה כביש 4 באזור השרפה, ולמחרת, ביום שישי 3 בדצמבר, נסגר גם חלקו הצפוני של כביש 2 לזמן קצר.
בשל האסון הכבד הקצה צה"ל שני גדודי הצלה וחילוץ, מסוקי פינוי ותאורה, רכבי כיבוי תעופתיים מבסיס רמת דוד וכן מכליות מים ודחפורים שינסו להשתלט על השרפה ולבלום אותה.
כטב"מים של צה"ל עקבו וניטרו את השרפה ודחפורי די-9 גילחו קווי צמחייה ועקרו עצים במטרה למנוע מהאש להתפשט.
בנוסף, דחפורים ופלסים של חיל ההנדסה הקרבית פרצו את הדרך לכבאיות על מנת שיוכלו להיכנס לעומק השטח, וסייעו בכיבוי האש.
כך למשל הצילו לוחמי הצמ"ה את מלון יערות הכרמל משרפה ברגע האחרון כאשר עקרו עצים בוערים ליד המלון עם דחפורי הדי-9 המשוריינים.
לקליטת הסיוע הבינלאומי שימש בסיס רמת דוד של חיל האוויר.
בשבת, 4 בדצמבר נרשמה הצלחה חלקית בכיבוי האש.
אל מאמצי הכיבוי הצטרפו באותו יום שני מטוסי כיבוי גדולים רוסיים מדגם איליושין IL-76. רק לאחר מכן הותר לתושבי טירת כרמל, שכונת דניה בחיפה, כפר גלים, החותרים ומגדים לשוב לבתיהם.
לקראת שעות הערב דיווחו הכבאים כי כמה ממוקדי האש נמצאים בדעיכה, אך נותר חשש מפני רוח חזקה שעלולה ללבות את האש.
בצהרי יום ראשון, 5 בדצמבר הדליקות שככו, ולקראת שעות הערב המוקדמות סיור אווירי של המשטרה הבהיר כי לא נותרו מוקדי אש משמעותיים וכי הושגה שליטה על האש לאחר 77 שעות מאבק.
תושבי עין הוד, עין חוד, ניר עציון וימין אורד הורשו לשוב לבתיהם.
בימין אורד שננטשה, ובעין הוד - לא היו כוחות כיבוי, ובתים רבים נשרפו.
בשעות הערב של אותו היום נמסר על כיבויה הכמעט מלא של השרפה.
פעולות הכיבוי מהאוויר ומהקרקע הצריכו תיאום לוגיסטי מורכב.
בכיבוי האווירי השתתפו עשרות מטוסים ומסוקים שהטילו כ-9,000 טונות מים.
על חיל האוויר הוטלה משימת הכיבוי מהאוויר על כל משמעויותיה - קליטת מטוסי הכיבוי הזרים, תכנון ושליטה ביעפים שביצעו מטוסים אלה וניהול התנועה האווירית במרחב האווירי שמעל אזור השרפה.
עוד ביום השרפה הראשון קבעו חוקרי כיבוי האש שמדובר בשרפה שמקורה בידי אדם.
תחילה נחשד שמקורה במזבלה בלתי חוקית ליד עוספיה, ומאוחר יותר באותו היום נעצרו שישה נערים מעוספיה בחשד להצתה.
שניים מהם הפכו לחשודים עיקריים במעשה.
תחילה הואשמו בהריגה, אך מאוחר יותר הובהר שמדובר ברשלנות לגבי אש שפשטה מעישון נרגילה.
כשנה לאחר מכן נסגר התיק נגדם מחוסר ראיות לגבי חלקם המדויק של החשודים, כיוון שנסמך על הודאתם שלא תאמה את ממצאי כיבוי האש לגבי מקור השרפה, או הסטתה בידי גורמים שונים.
בית המשפט קבע עם זאת שלא הייתה הצתה.
מדינת ישראל קיבלה סיוע אווירי בהיקף גדול ממדינות שונות בעולם.
המטוסים הזרים ערכו יותר מ-130 גיחות.
כמו כן נערכו יותר מ-500 גיחות של כלי-טיס ישראליים: כיבוי אש של מטוסי חברת "כים ניר" וטיסות חוזי ותצפית של חיל-האוויר שכיוונו את מאמצי הכיבוי.
יחידת הבקרה האווירית בהר מירון עסקה בהכוונה ובקרה של התנועה האווירית הצפופה.
בבסיסי החיל פעלו הצוותים הטכניים במתן מעטפת מנהלתית ולוגיסטית לצוותים ולכלי הטיס הזרים.
המדינות הבאות שלחו סיוע לישראל:
- 2 מסוקי כיבוי של המשרד למצבי חירום.
- 2 מטוסי כיבוי ומסוק כיבוי ומטוס אספקה אחד ועליו עשרות טונות של חומר כיבוי.
- 2 מטוסי הרקולס שנשאו עמם כ-20 טון חומרי כיבוי ו-3 מומחים לכיבוי אווירי.
- 3 מסוקי כיבוי מטייסת 84.
- 2 מטוסי כיבוי ו-2 מסוקי כיבוי.
- 4 מטוסי כיבוי מדגם בומברדייה 415 ומטוס אספקה.
- מטוס כיבוי, 2 מסוקי כיבוי, חומרים מעכבי בעירה וחומרים לכיבוי שרפות.
- 3 מטוסי כיבוי ו-80 טון חומרים מדכאי אש.
- 3 מטוסי כיבוי ו-3 מסוקי כיבוי.
- משלחת של 22 מומחים לשרפות, ביניהם פסיכולוגים, בראשות פאבל פלאט, המומחה הצבאי הראשי של המשרד הרוסי למצבי חירום.
נוסף על כך נשלחו מטוס כיבוי ימי (Be-200), מטוס כיבוי מדגם איליושין IL-76 (מספרו RA76363) ו-5 מטוסי כיבוי אחרים של המשרד למצבי חירום.
- מטוס כיבוי ו-3 מסוקי כיבוי.
אף הרשות הפלסטינית שלחה 3 כבאיות ו-21 כבאים.
בנוסף, שכרה מדינת ישראל את מטוס הכיבוי הגדול בעולם מחברת Evergreen האמריקאית - האוורגרין 747 סופרטנקר במחיר של 1.5 מיליון ש"ח ליום.
כל שאר הסיוע בוצע על חשבון המדינות המסייעות.
באסון אוטובוס הסוהרים, שהתרחש בשעותיה הראשונות של השרפה, נספו 44 בני אדם, 38 מהם באוטובוס (נהג ו-37 אנשי שב"ס) ו-6 נוספים (3 כבאים ובהם צופה אש, ו-3 שוטרים) שניסו להציל את נוסעיו.
הנזק הראשוני לרכוש הוערך בכ-120 עד 150 מיליון שקל, ועוד כ-120 מיליון שקל של נזקים ליער ולכבישים בין-עירוניים.
נזק רב נגרם לטבע באזור, אזור מיוער גדול נשרף.
החיות שבשמורת הטבע חי-בר כרמל שוחררו, כדי שיוכלו להימלט, ומאוחר יותר פונו וניצלו.
אולם הושמדו כל הזוחלים שהיו בטווח האש ולא הספיקו להימלט ונפגעו בעלי חיים אחרים שנמצאו בשטחי השרפה.
נשרפו למעלה מ-4 מיליון עצים ונגרם זיהום אוויר כבד לאזור כולו.
בין היישובים שנפגעו קשות: בית אורן בו נשרפו למעלה משליש מהבתים, עין הוד וימין אורד.
כ-250 מבנים נשרפו ומתוכם 74 נשרפו כליל,
היישוב גבעת וולפסון היושב בלב השמורה נשרף כמעט כליל (5 מתוך ששת הבתים).
רבים מתושבי המדינה הגיבו בכאב על האסון ובהזדהות עם המשפחות השכולות ועם תושבי הכרמל שפונו מבתיהם.
למעלה מ-1,500 משפחות התנדבו לארח את המשפחות שנאלצו לנטוש את בתיהם.
כמו כן התנדבו אלפי ישראלים להגשת סיוע לנפגעים ולצוותי כיבוי האש.
עשרות אירועי חנוכה חגיגיים ועסקיים שתוכננו באזור חיפה בוטלו, ומספר חברות באזור התגייסו לעזרה.
ביקורת על ההיערכות הלקויה לכיבוי שרפות
גוף כיבוי האש העיקרי בישראל, שירותי כבאות והצלה, התלונן מספר פעמים בעשור הראשון של המאה ה־21 על מחסור מתמשך בציוד מודרני ובכוח אדם.
חוסר יכולתה של מדינת ישראל להתמודד עם השרפה עורר ביקורת בישראל ומחוצה לה.
עיקר הביקורת נסוב סביב הפרטת הכיבוי האווירי וחוסר המימון המספק של שירותי הכבאות, שנבע, בין השאר, מהדרישה להפוך את שירותי הכבאות וההצלה לארגון ממלכתי הכפוף לממשלה במקום לאיגוד ערים, תוך שינוי תנאי העבודה של הכבאים.
בעיתונות הבין-לאומית, לצד תיאורי האסון, נמתחה ביקורת על חוסר מוכנותה של ישראל לכיבוי השרפות.
בעיתונים הוזכרו מסקנות ועדת וינוגרד לבדיקת מלחמת לבנון השנייה ואת מסקנותיה בנוגע למצב שירותי הכיבוי בישראל והצורך הדחוף ברכישת מטוסי כיבוי.
הממשלה בראשות בנימין נתניהו דחתה הצעות להקמת ועדת חקירה ממלכתית והוא אף לחץ על שר הפנים אלי ישי לחזור בו מהרצון להקמה ועדה שכזו.
מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס הגיש ביוני 2012 דו"ח בדיקה על נושא השרפה בכרמל ושירותי הכבאות וההצלה בישראל הדו"ח מצא מספר רב של כשלים תפעוליים שתרמו לתוצאות ההרסניות של השריפה, וייחס אחריות מיוחדת לשר האוצר יובל שטייניץ ולשר הפנים אלי ישי.
גם ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון הפנים יצחק אהרונוביץ' הוזכרו כאחראים לתוצאה.
לינדנשטראוס טען שיש להטיל אחריות, אך לא דרש את פיטוריהם של אף אחד משרי הממשלה.
בראשית 2011 אישרה ממשלת ישראל את העברת מערך הכבאות ממשרד הפנים למשרד לביטחון הפנים ואת הקמת מערך הכיבוי האווירי.
ב-8 באוגוסט 2012 נחקק בכנסת "חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה" שמסדיר את שירותי הכבאות בישראל, את מבנהו הארגוני וסמכויותיו.
במסגרת החוק, הוקמה ב-5 בפברואר 2013 הרשות הארצית לכבאות והצלה הכפופה למשרד לביטחון פנים.
במסגרת הרפורמה יבוטלו שירותי הכבאות במתכונתם הקודמת ויועברו מהמערך המוניציפלי (איגוד ערים) למערך ארצי שמחליף 24 איגודי הערים לכבאות והצלה בשבעה מחוזות (בדומה למצב בשב"ס ובמשטרת ישראל).
בדיקת מבקר המדינה ב-2018 בעקבות גל השרפות ב-2016, העלתה כי ליקויים מדו"ח המבקר מ-2012 טרם תוקנו.
דו"ח המבקר הופץ לרשויות לטובת היערכות לקראת קיץ 2019.
דו"ח נוסף של מבקר המדינה משנת 2021 מצא כי ליקויים מתחקירים קודמים לא תוקנו והתריע על פגיעה במסוגלות מערך כיבוי האש לספק שירותים מצילי חיים לתושבי המדינה.
מיד לאחר השרפה הוקם מטה ממשלתי לטיפול בשיקום הכרמל.
בראשות המטה הועמדה מרים פיירברג-איכר, ראש עיריית נתניה, אך כעבור יומיים היא התפטרה בשל לחץ ציבורי וחוסר שיתוף פעולה מצד ראש מועצה אזורית חוף הכרמל, והאחריות על השיקום הועברה למנכ"לי משרדי הממשלה הרלוונטיים.
כבר בימים הראשונים אחרי השרפה הוחזרו החיות לחי-בר בכרמל.
ביום שישי, 24 בדצמבר 2010, רשות הטבע והגנים פתחה מחדש חלק משבילי הטיול בכרמל השרוף.