tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלטונות גייסו את הצבא לטובת החיפושים אחר המבצעים, סגרו דרכים, והקיפו את הכיכר בתקווה לאבטח את הכסף ולתפוס את הפושעים.
בראש החקירה המשטרתית הועמדה יחידת בילוש מיוחדת.
לצערם של החוקרים עדויות עדי הראייה שניתנו היו מבלבלות ומנוגדות, והשלטונות לא ידעו איזו מהכנופיות אחראית למעשה.
בין החשודים היו סוציאליסטים פולנים, לאומנים ארמנים, אנרכיסטים, סוציאל-רבולוציונרים ואף הממשל הרוסי עצמו היה חשוד.
על פי בקרמן, מספר ימים לאחר השוד חקר סוכן האוכרנה מוחטרוב את סטלין בדירת סודית.
הסוכן שמע שמועות כי סטלין צפה באופן פסיבי בנעשה בכיכר.
מוחטרוב שאל את סטלין למה לא דיווח להם על כך, וסטלין ענה לו כי סיפק מידע מוקדם לשלטונות כדי למנוע את הגנבה.
החקירה גלשה לוויכוח סוער ומוחטרוב הכה בפניו של סטלין ורוסן על ידי סוכני אוכרנה אחרים.
לאחר מקרה זה, הושעה מוחטרוב מאוכרנה וסטלין נצטווה לעזוב את טביליסי ולעבור לבאקו ולהמתין שם להחלטה בעניין.
סטלין עזב את טביליסי ביולי 1907 עם 20,000 רובל מהכסף הגנוב.
אף על פי שבקרמן טוען כי מצא ראיות לאירוע, השאלה האם סטלין שיתף פעולה עם אוכרנה בדרך כלשהי בתחילת דרכו הוא ויכוח בין היסטוריונים כבר עשרות רבות של שנים וטרם בא על פתרונו.
כספי השוד נשמרו בתחילה בביתו של חברו של סטלין, מיכה ומארו בוצ'ורידזה.
הכסף נתפר לתוך מזרנים שהיו נוחים לאחסון והעברה מבלי לעורר חשד.
בשלב מסוים הועברו המזרנים לבית מסתור אחר ומאוחר יותר נטמנו בספת מנהל המצפה המטאורולוגי של טביליסי, ייתכן משום שסטלין עבד שם באותם ימים.
חלק מהמקורות טוענים כי סטלין עצמו עזר בהעברת הכסף למצפה המטאורולוגי.
מנהל המצפה טען כי מעולם לא ידע כי הכסף הגנוב נטמן תחת קורת הגג שלו.
חלק גדול מהכסף הגנוב הועבר בסופו של דבר על ידי קאמו, שלקח את הכסף ללנין בפינלנד (באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית).
את יתרת הקיץ בילה קאמו בדאצ'ה של לנין.
בסתיו נסע קאמו תחילה לפריז ולאחר מכן בלגיה שם רכש נשק ותחמושת.
הוא המשיך ונסע לבולגריה ורכש 200 נפצים.
כשסיים נסע לברלין והעביר מכתב מלנין לבולשביק בולט, הרופא יאקוב ז'יטומירסקי.
במכתב הייתה בקשה של סטלין לטפל בעינו של קאמו, שעדיין לא החלים לגמרי מהפציעה טרום השוד.
ללא ידיעתו של לנין עבד ז'יטומירסקי בחשאי כסוכן של הממשלה הרוסית ותוך זמן קצר הודיע על הגעתו של קאמו לאוכרנה.
הוא נעצר בידי משטרת ברלין על פי בקשת אוכרנה, ובעת ביצוע המעצר מצאו ברשותו של קאמו דרכון אוסטרי ומזוודה עם נפצים, שהיו מיועדים לשוד גדול אחר.
לאחר ששמע על מעצרו של קאמו חשש לנין כי הוא עלול להיעצר גם כן וברח מפינלנד עם אשתו.
כדי למנוע את האפשרות למעקב אחריו, הוא צעד בלילה שלוש מייל (4.8 ק"מ) לאורך אגם קפוא ועלה על ספינה באי סמוך.
במהלך צעדתו יחד עם שני המלווים שלו הוא כמעט טבע כאשר הקרח כמעט ונכנע למשקלם.
מאוחר יותר הודה לנין שהרהר באותם רגעים כי "זו דרך מטופשת למות".
לנין ואשתו נמלטו ושמו פעמיהם לשווייץ.
השטרות הלא מסומנים היו קלים להמרה, אולם מספרי השטרות של השטרות הגדולים, שטרות של 500 רובל כל אחד, היו ידועים למשטרה.
עובדה זו הפכה את השטרות לבלתי ניתנים להמרה בבנקים הרוסיים.
עד לתום 1907 החליט לנין להמירן מחוץ לגבולות האימפריה הרוסית.
קראסין ניסה את מזלו בניסיון לזייף ולשנות את המספרים הסידוריים.
מאתיים שטרות של 500 רובל כל אחד הועברו על ידי מרטין ליאדוב אל מחוץ לאימפריה הרוסית.
הכסף נתפר לאפודים של לנין ובוגדנוב על ידי נשותיהם במטה של לנין בקואוקאלה (רפינו שליד סנקט פטרבורג).
תוכניתו של לנין הייתה כי אנשים שונים יחליפו את השטרות הגנובים במקביל במספר בנקים ברחבי אירופה.
ז'יטומירסקי שמע על התוכנית ודיווח עליה לאוכרנה.
האחרונה יצרה קשר עם תחנות המשטרה בכל רחבי אירופה וביקשה מהם לעצור את כל מי שינסה לפדות את השטרות.
בינואר 1908 נעצרו מספר אנשים כשניסו לפדות את השטרות.
הניו יורק טיימס דיווח כי אישה אחת ניסתה לפדות שטר של 500 דולר מסומן ומשראתה כי המקום הוקף בשוטרים ניסתה לבלוע את הראיה, אולם המשטרה הצליחה למנוע את אכילת/בליעת השטר על ידי כך שאחזו בגרונה ושלפו את הנייר ומאוחר יותר עצרו את שותפיה בתחנת הרכבת.
הבולט מבין העצורים היה מקסים ליטבינוב, שנתפס בעת עלותו על הרכבת עם פילגשו כשברשותו 12 שטרות שהיו מיועדים להמרה בלונדון.
שר המשפטים הצרפתי גרש את ליטבינוב ופילגשו מתחומי האימפריה הצרפתית מחוץ להישג ידה של האימפריה הרוסית שביקשה את הסגרתו.
מאוחר יותר הצהיר השלטון הצרפתי כי בקשת ההסגרה הגיעה מאוחר מדי, אולם על פי מקורות אחדים הצרפתים דחו את הסגרתו של ליטבינוב בלחץ סוציאליסטים צרפתים.
נאדז'דה קרופסקיה, אשתו של לנין, כתבה על האירועים האלה בזיכרונותיה:
ברקמן טוען כי למרות המעצרים המשיך לנין בניסיונות להמיר את השטרות והצליח להחליף חלק מהם ב-10,000 רובל עם אישה לא ידועה ממוסקבה.
מאידך טוען ניקולייבסקי, כי לנין נטש את הניסיונות להחליף את השטרות לאחר המעצרים.
אולם בוגדנוב ניסה (ונכשל) להחליף חלק מהשטרות בצפון אמריקה, בעוד קראסין הצליח לזייף את המספרים הסידוריים על השטרות והצליח להמיר חלק מהם.
זמן קצר לאחר מכן שרפו מקורביו של לנין את יתרת שטרות ה-500 שנותרו ברשותם.
לאחר שקאמו נעצר בברלין והמתין למשפטו, קיבל פתק שנשלח מקראסין דרך עורך דינו, אוסקר כהן, שבו יעץ לו להעמיד פני מטורף כדי שיוכרז שאינו כשיר לעמוד לדין.
קאמו קיבל את עצתו וכדי להראות את "טירופו", הוא סירב לקבל אוכל, תלש שערותיו, ניסה לתלות את עצמו, חתך ורידים ואכל את צואתו.
כדי לוודא שהוא לא זייף את מצבו, הרופאים הגרמנים תקעו סיכות מתחת לציפורניו, הכו אותו בגב עם מחט ארוכה, וצרבו אותו בברזל מלובן, אולם הוא לא הפסיק ממעשיו.
לאחר המבחנים הללו, כתב ביוני 1909 הרופא הראשי בבית החולים הפסיכיאטרי, אבחון בו כתב כי
הפעולה, שלנין טען שאין לו שום קשר אליה, האיצה את המהפכה שפעלה משנת 1903 בשני ראשים במסגרת התנועה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, והובילה בסופו של דבר לפיצול התנועה לשתי מפלגות עצמאיות - הבולשביקית והמנשביקית.
הפעולה העקובה מדם מצאה הד מאוחר יותר בעיתונות הבינלאומית, בין היתר בטיימס הלונדוני ב-27 וב-29 ביוני של אותה שנה.
שוגי אפנדי רבאני או שוקי אפנדי (בפרסית וערבית شوقی افندی; 1 במרץ 1897 – 4 בנובמבר 1957) היה מנהיג הדת הבהאית מאז מות סבו עבד אל-בהאא' ב-29 בנובמבר 1921 ועד מותו שלו ב-1957.
התואר הרשמי של תפקידו, כפי שהגדיר זאת סבו, היה שומר הדת (The Guardian).
שוגי אפנדי פעל רבות למען הדת הבהאית והיה בעל הישגים רבים בקידום והתפתחות הדת.
הוא נמנע מלהיות מנהיג אישי ורוחני כמו סבו, עבד אל-בהאא', ובחר להתמקד במיסוד מערכת בירוקרטית שלמה של דת מתרחבת.
שוגי אפנדי נולד ב-1 במרץ 1897 בעכו.
הוא היה בנה של בתו הבכורה של עבד אל-בהאא', מנהיג הדת באותו הזמן, ושל מירזא האדי שיראזי, צאצא ישיר של הבאב.
שוגי אפנדי היה הנכד הבכור והצאצא הזכר הראשון של עבד אל-בהאא', ובין השניים היו יחסים קרובים מאוד.
עבד אל-בהאא' לקח את שוגי להיות תחת חסותו, לימד אותו את האמונה הבהאית, הם היו מתפללים יחדיו בחדרו ושוגי היה משנן בעל פה אמירות שסבו דחף אותו ללמוד.
עבד אל-בהאא' הוא גם זה שהורה כי שוגי אפנדי יהיה שמו והתעקש שכולם ישתמשו גם בתואר אפנדי, שהוא תואר של כבוד.
שוגי למד רבות מסבו שהפגין כלפי שוגי יחס שונה משאר המשפחה.
כילד וכאדם בוגר, לשוגי אפנדי הייתה תשוקה רבה ללמידה, ואכן החינוך היה חלק מרכזי מחייו.
כבר בגיל צעיר נשלח לחיפה ללמוד בבית הספר הקתולי הצרפתי, אך בהמשך הועבר לבית ספר קתולי אחר בביירות.
משם המשיך לבית ספר סורי פרוטסטנטי הידוע בשמו האוניברסיטה האמריקאית בביירות, והשלים את לימודיו התיכוניים והאקדמאים.
בזמן לימודיו למד שוגי בכוחות עצמו שפות חדשות, בהן אנגלית.
זאת בנוסף לשפות קודמות שלמד כמו ערבית, צרפתית ופרסית, בהן דיבר וכתב באופן שוטף.
בשנת 1920, שנתיים לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ביירות נשלח שוגי אפנדי על ידי סבו להמשיך את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
בשנתו השנייה באוקספורד נודע לו על פטירת סבו האהוב, עבד אל-בהאא'.
ב-29 בדצמבר 1921 הגיע שוגי אפנדי חזרה לחיפה, שם, כעבור מספר ימים קרא לראשונה את צוואת סבו שהייתה ממוענת אליו, וגילה כי סבו מינה אותו להיות מנהיג הדת הבהאית.
ההפתעה הגדולה של פטירת סבו ומינויו החדש היו קשים לעיכול ולהתמודדות עבור שוגי אפנדי, ולכן החליט לעזוב את חיפה ולעבור לשווייץ למספר חודשים על מנת להתמודד עם הדברים כראוי.
הוא השאיר את האחריות על הדת באופן זמני בידיהם של ועדה של בהאים ותיקים בהובלתה של דודתו בהאאיה ח'אנום, שהיוותה את עמוד התווך העיקרי שלו בשנותיו הראשונות כמנהיג הדת.
לאחר כשנה חזר שוגי אפנדי לחיפה והחל לנהל ולמסד את הדת הבהאית.
כאשר נודע לשאר משפחתו של עבד אל-בהאא' ולבכירים בקהילה כי שוגי אפנדי הוא זה שמונה למנהיג הדת, החלו אחדים מהם להתנגד למינויו ולדרכי פעולותיו, והחלו להיווצר אתגרים ששוגי אפנדי היה צריך להתמודד עימם.
למשל מירזא מוחמד עלי, אחד מבניו של בהאא אללה, אשר דרש את התפקיד לעצמו וניסה להתמודד מול שוגי.
דוגמה נוספת הם מאמינים בהאים ותיקים בשם רות' ווייט ואחמד סוהראב שטענו כי האדמיניסטרציה החדשה ששוגי אפנדי ממסד, מרחיקה את הדת מהאתוס המקורי שלה.
כתגובה לכך וכחלק מאחידות הדת והקהילה ששוגי אפנדי ניסה לשמר ולחזק בכל כוחו, הוא החליט בנחישות להרחיק גורמים אלו מהדת ולהכריז עליהם ככופרים, מאחר שהתנגדו לפעולות שביצע שהיו מבוססות על הוראות שקיבל מסבו בצוואתו.
בין השנים 1937-1922 התרכז שוגי אפנדי בביצוע ההוראות שקיבל מעבד אל-בהאא' בצוואתו, ולכן החל בפעולת מיסוד האדמיניסטרציה הבהאית, במטרה שזו תתפקד כראוי וללא הפרעות.
כחלק מפעולות אלו הוא יזם בחירות למועצה בהאית מקומית ולאומית בכל מקום בעולם בהם התגוררה אוכלוסייה בהאית.
בתוך כך הוגדרו אופי הבחירות, תפקיד המועצות הללו, ובאיזה אופן עליהן לפעול.
בנוסף למועצות אלו, הרחיב שוגי אפנדי גוף קיים בשם 'ידי הדבר האלוהי', אשר הוקם על ידי בהאא אללה.
נבחרי הגוף היו אנשים שקיבלו אות כבוד ממנהיג הדת הבהאית על מפעלם בדת הבהאית, ותפקידם היה לדאוג להפצה ולהגנה על הדת.
בנוסף פעל שוגי אפנדי לביסוס העצמאות והאחדות של הדת הבהאית.
במסגרת כך, על מנת שמאמין של הדת הבהאית יוכל לבחור את נציגיו למועצות המקומיות והלאומיות עליו להיות רשום בספר בוחרים, ועל מנת להירשם על המאמין היה להוכיח את נאמנותו המלאה לדת הבהאית.
למשל - מאמינים שחיו במדינות מערביות נדרשו לבטל את חברותם בכנסיות הנוצריות.
המטרה הייתה ליצור זהות בהאית עולמית משותפת.
הפצת הדת הבהאית והגדלת שטחה הגאוגרפי היה בין פעולותיו העיקריות של שוגי אפנדי.
ברגע שהמועצות המקומיות והלאומיות יוסדו ופעלו בצורה עצמאית, הורה להן שוגי אפנדי להפיץ את הדת למקומות בהם אין כלל מאמינים בהאים.
בשנת 1937 החל שוגי אפנדי בתוכנית שבע השנים, במסגרתה ניתנה הוראה לקהילה הבהאית הצפון אמריקאית להקים מועצה בכל מדינה באמריקה הלטינית.
במהלך השנים שלאחר מכן הוא המשיך לתת לקהילות בהאיות נוספות תוכניות משלהם להפצת הדת.
הצלחת תוכנית זו הובילה לתוכנית נוספת, תוכנית עשר השנים.
תוכנית זו הייתה תוכנית בינלאומית שדרשה שיתוף פעולה בין הקהילות הבהאיות השונות.
על כל קהילה היה לשלוח חלוצים לאזורים עם קהילות בהאיות חדשות ולהוות עבורם עמוד תווך וגורם תמיכה ולימוד הדת.
בזכות תוכניות אלו גדלה קהילת המאמינים הבהאים באופן משמעותי בתקופת הנהגתו של שוגי אפנדי.
הישג נוסף שניתן לייחס לשוגי אפנדי הוא תפיסת שטח וטיפוח מקומות קדושים למאמינים הבהאים.
שוגי אפנדי פעל רבות עבור הקמה של מרכז בהאי עולמי בחיפה ובעכו.
הוא בנה מבנה מרשים מעל קברו של הבאב, השיג בעלות על מקומות שהיו מקושרים בהאא אללה, ובנוסף, רכש קרקעות ופיקח באופן אישי על הבנייה של גנים סביב הקבר של הבאב ובהאא אללה.
שוגי אפנדי אחראי באופן אישי גם על הישגים נוספים כמו מיסוד ארכיב של חומרים וכתבים בהאים בחיפה, השגת הכרה בינלאומית לדת במדינות שונות והכרה בטקסים ובימי החג של הדת.
בנוסף, הצליח שוגי אפנדי להקים את הקהילה הבהאית הבין לאומית בשנת 1948, שנה בה נרשמה כחלק מהאומות המאוחדות (האו"ם) כארגון בין לאומי לא ממשלתי (NGO).
הפרסומים, הכתבים והתרגומים ששוגי אפנדי עמל עליהם, היו חלק משמעותי מאוד מחייו.
שוגי כתב בשלוש שפות: אנגלית, פרסית וערבית.
מספר הכתבים שפרסם הגיע למספר עצום של יותר מ-32,000. ביניהם מברקים, מכתבים, מאמרים, הוראות אדמיניסטרטיביות, תרגומים וספרים.
עם זאת, אפנדי כתב רק ספר אחד בשם "God passes by" והוא פורסם בשנת 1944. שאר כתביו הם אוספים של מכתבים שהוא כתב אל קהילות בהאיות ברחבי העולם.
שוגי אפנדי נחשב כמתרגם הרשמי של הדת הבהאית, ובשונה ממתרגמים שקדמו לו, הייתה לו היכולת הייחודית לא רק לתרגם את הכתבים אלא גם לחשוף בתרגומים אלה את כוונתם המוחלטת של הכותבים.
אפנדי נפטר באופן מפתיע במהלך ביקור בלונדון בשנת 1957, בגיל 60. בשנת 1937 נישא למרי מקסוול, בתו של מאמין בהאי קנדי ידוע, שכונתה מאז רוחיה ח'אנום.
היא שימשה כמזכירתו של אפנדי והייתה מחברי המועצה הבהאית הבינלאומית.
לזוג לא נולדו ילדים ולא נשארו גם זכרים ממשפחתו של עבד אל-בהאא' בתוך הקהילה הבהאית.
לכן, על אף שעבד אל-בהאא' הורה על כך בצוואתו, שוגי אפנדי לא הוריש את הנהגת הדת לאף אדם.
בעקבות זאת, לאחר מותו, המאמינים שהוכרו כ"ידי הדבר האלוהי", לקחו על עצמם את הובלת האדמיניסטרציה הבהאית לשנים שנותרו עד השלמת תוכנית עשר השנים ששוגי אפנדי יזם.
הם החליטו שכאשר התוכנית תגיע לקיצה, יקום באופן רשמי בית הצדק העולמי.
הבחירות הראשונות היו בשנת 1963, ובהן נבחרו תשעה נציגים מהקהילות הבהאיות השונות.
מאחר שלא היה מנהיג רוחני ודתי אחד לדת הבהאית, בית הצדק העולמי היה מקבל את החלטותיו על בסיס הכתבים והתרגומים של שוגי אפנדי.
שוגר ריי רובינסון , נולד כווקר סמית הבן (Walker Smith Jr), היה מתאגרף אמריקאי מקצועני, אלוף העולם, ונחשב לאחד המתאגרפים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
רובינסון התחרה בקטגוריות המשקל החצי-בינוני והמשקל בינוני.
הופעותיו הובילו את מבקרי ספורט ליצור את הדירוג "pound for pound", שבו ישנה השוואה של ספורטאים ללא קשר למשקליהם.
רובינסון נבחר ל"היכל התהילה הבינלאומי של האגרוף" (International Boxing Hall of Fame) ב-1990.
רובינסון החזיק במאזן של 85 ניצחונות לעומת 0 הפסדים כחובבן, כאשר 69 מהניצחונות הללו היו בנוקאאוט, 40 מתוכם בסיבוב הראשון.
הוא פנה לאגרוף מקצועני ב-1940 בגיל 19 וב-1951 החזיק בשיא מקצועני של 2-1-128 ניצחונות עם 84 נוקאאוטים.
רובינסון החזיק בתואר אלוף העולם למשקל חצי-בינוני מ-1946 עד 1951, וזכה בתואר אלוף העולם במשקל בינוני שנה לאחר מכן.
רובינסון כונה "מתאגרף השנה" פעמיים; בפעם הראשונה עבור הופעותיו ב-1942, ותשע שנים ותשעים קרבות אחרי כן, בשל מאמציו ב-1951. הוא נלחם במספר סדרות של קרבות נגד מתאגרפים אחרים שהגיעו ל"היכל התהילה" כמו ג'ייק למוטה, כרמן בסיליו, ג'ין פולר ובוב אולסון.
רובינסון השתתף בכמאתיים קרבות במהלך הקריירה המקצוענית שלו שנמשכה כמעט 26 שנים.
ה-Associated Press הכתירו את רובינסון כמתאגרף הגדול ביותר במאה העשרים, ו-ESPN.com בחרו אותו בשנת 2007 כמתאגרף הגדול ביותר בהיסטוריה.
המגזין "הזירה" דירג אותו בשנת 1997 כמתאגרף הטוב ביותר בכל הזמנים בהשוואת "פאונד לעומת פאונד".
מתאגרפים אחרים שנכללו ב"היכל התהילה" כמו ג'ו לואיס ושוגר ריי לאונרד התבטאו באופן דומה.
רובינסון נודע בשל סגנון חייו הראוותני מחוץ לזירה.
הוא היה מהספורטאים הראשונים שהסתובבו עם פמליית עוזרים.
לאחר שקריירת האגרוף שלו הגיעה לקיצה, ניסה רובינסון את מזלו כבדרן, אולם כשל, וחי בעוני עד למותו ב-1989. ב-2006 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול לזכרו.
רובינסון נולד כווקר סמית הבן.
לא ידוע אם נולד באיילי (Ailey) שבג'ורג'יה (לפי תעודת הלידה שלו) - או בדטרויט, מישיגן (לפי האוטוביוגרפיה שלו).
לווקר סמית האב ולילה הרסט רובינסון היה הצעיר מבין שלושה ילדים; אחותו הבכורה מארי נולדה ב-1917 ואחותו אבלין נולדה ב-1919. אביו היה חוואי כותנה, בוטנים ותירס בג'ורג'יה, ועבר עם משפחתו לדטרויט שם הוא מצא עבודה בתחילה כפועל בנייה.
רובינסון מספר כי אביו עבד אחרי כן בשתי עבודות שונות על מנת לספק את צרכיה של משפחתו - מערבב מלט ופועל ביבים.
"היה עליו להשכים קום בשש בבוקר והוא שב הביתה קרוב לחצות.
היום היחידי בו זכיתי לראות את פניו היה יום ראשון...
תמיד התאוויתי להימצא במחיצתו יותר."
הוריו נפרדו והוא עבר לגור עם אימו בהארלם, שכונה ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק, בגיל שתים עשרה.
רובינסון שאף להיות רופא, אולם לאחר שנשר מבית הספר התיכון דה ויט בכתה ט' הוא שינה את מטרתו לאגרוף.
כאשר היה בן 14 ניסה להיכנס לטורניר האגרוף הראשון שלו אולם נאמר לו שראשית כל עליו לרכוש כרטיס חבר ב-AAU (איגוד ספורט חובבני בארצות הברית).
אולם, לא עלה בידו לרכוש כרטיס חבר עד שהיה בן 16. הוא קיבל את שמו כשהערים על הגבלת הגיל של ה-AAU בכך ששאל כרטיס מחברו ריי רובינסון.
בשלב מאוחר אמר לו מנהלו לעתיד ג'ורג' גיינפורד, שסגנונו הוא "מתוק כסוכר", ומכאן נודע סמית הבן כ"שוגר" (sugar) ריי רובינסון.
רובינסון העריץ בצעירותו את הנרי ארמסטרונג וג'ו לואיס, ולמעשה חי באותו גוש בניינים בו חי לואיס בדטרויט כשרובינסון היה בן 11 ולואיס בן 17.
רובינסון הצהיר באוטוביוגרפיה שלו שהוא היה מתוסכל מכך שלואיס הפסיד למקס שמלינג ב-1936, הוא אפילו הרהר למשך זמן מה לנטוש את האגרוף.
מחוץ לזירה, רובינסון הסתבך בצרות רבות בנעוריו, והשתייך לכנופיית רחוב אלימה.
הוא התחתן בגיל 16. נולד לו בן אחד מאשתו בטרם התגרש ממנה בגיל 19.
הוא סיים את קריירת האגרוף החובבנית עם מאזן של 85 ניצחונות ואפס הפסדים כש-69 מן הניצחונות הוא השיג בנוקאאוטים, מהם 40 בסיבוב הראשון.
הוא זכה באליפות ה-Golden Gloves (אליפות ארצות הברית לחובבים הנערכת מדי שנה) במשקל נוצה לשנת 1939, ובאליפות הארגון למשקל קל ב-1940.
רובינסון ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו ב-4 באוקטובר 1940, וניצח את ג'ו אצ'בריה בנוקאאוט בסיבוב השני.
רובינסון לחם בעוד חמישה קרבות ב-1940, וניצח בכל פעם בנוקאאוט.
ב-1941 הוא הביס את אלוף העולם סמי אנגו, את האלוף לעתיד מרטי סרבו ואת האלוף לשעבר פריצי ציביק.
קרב רובינסון-אנגו לא נערך במשקל קל, מאחר שאנגו לא רצה להסתכן בהפסד תואר המשקל הקל שלו.
רובינסון הביס את ציביק לפני קהל של 20,551 צופים במדיסון סקוור גארדן - אחד מהאצטדיונים הגדולים ביותר עד לעצם היום הזה.
סופר הניו יורק טיימס ג'וזף ניקולס מתאר כיצד הוביל רובינסון בחמישה סיבובים, כאשר ציביק התאושש והנחית מספר אגרופים בפניו של רובינסון בסיבובים השישי והשביעי.
רובינסון שלט בשני הסיבובים הבאים, ומוטט את ציביק בתשיעי.
לאחר סיבוב עשירי צמוד, הכריזו שלושת השופטים פה אחד על ניצחונו של רובינסון.
בינואר 1942 הכניע רובינסון את ציביק בנוקאאוט בסיבוב העשירי בקרב החוזר ביניהם.
הייתה זו הפעם השנייה בלבד בקריירה של ציביק, שהשתרעה על למעלה מ-150 קרבות, שהוא הפסיד בנוקאאוט.
רובינסון הפיל אותו בנוקאאוט בסיבובים התשיעי והעשירי לפני שהשופטים הפסיקו את הקרב.
ציביק וצוותו מחו על עצירת הקרב; אולם ג'יימס דוסון מהניו יורק טיימס מספר כי, "הם מתחו ביקורת על צעד אנושי.
הקרב היה טבח, אם ננקוט בלשון עדינה."
רובינסון זכה בארבעה קרבות עוקבים בנוקאאוט, לפני שהביס את סירבו בהחלטה מפולגת בין השופטים בקרב החוזר ביניהם במאי.
לאחר שניצח בשלושה קרבות נוספים, התמודד רובינסון מול ג'ייק למוטה, רובינסון שקל 66 קילוגרמים בעוד שלמוטה שקל 73 קילוגרמים, אולם עלה בידו לשלוט בקרב ולמעשה הנחית את האגרופים החזקים יותר במהלך הקרב.
אחרי כן זכה רובינסון בעוד ארבעה קרבות, בכללם שניים נגד איזי ג'נזו מ-19 באוקטובר ל-14 בדצמבר.
רובינסון כונה בשל הופעותיו "מתאגרף השנה".
הוא סיים את 1942 במאזן של 14 ניצחונות ללא שום הפסד.
רובינסון הגיע להישג של 40 ניצחונות ואפס הפסדים לפני שהפסיד בפעם הראשונה ללמוטה בסיבוב העשירי בקרב החוזר שנערך ביניהם.
למוטה, שהיה בעל יתרון של 7.3 קילוגרמים על רובינסון, העיף את רובינסון מחוץ לזירה בנוקאאוט בסיבוב השמיני, וזכה בקרב לפי החלטת השופטים.
הקרב התרחש בדטרויט, שהייתה עיר מגוריו בעבר של רובינסון, ומשך מספר צופים ללא תקדים.
אחרי שרובינסון שלט בשלבים הראשונים של הקרב, התאושש למוטה ושלט בסיבובים המתקדמים.
אחרי שלמוטה ניצח בקרב השלישי ביניהם, למוטה נלחם פחות טוב בקרב שלושה שבועות אחרי כן.
אחרי כן הביס רובינסון את גיבור ילדותו, האלוף לשעבר הנרי ארמסטרונג.
רובינסון לחם בארמסטרונג רק משום שארמסטרונג היה נתון בקשיים פיננסיים.
כעת היה ארמסטרונג מתאגרף זקן, ורובינסון הצהיר מאוחר יותר שהוא ממש החזיק את ארמסטרונג על רגליו.
ב-27 בפברואר 1943, גויס רובינסון לצבא ארצות הברית, שם הוא שוב נקרא וולקר סמית.
רובינסון שירת שירות מקוצר של 15 חודשים.
הוא שירת בצוותא עם ג'ו לואיס, והזוג יצא לסיורים שם הם ביצעו קרבות ראווה בפני חיילי ארצות הברית.
רובינסון הסתבך פעמים מספר בהיותו בצבא.
הוא התווכח עם הממונים עליו באותן הפעמים בהן חש מופלה לרעה, וסירב להילחם בהופעות ראווה כאשר נאמר לו שהחיילים האפרו-אמריקאים לא הורשו לצפות בהם.
ב-1944 בחנו רשויות הצבא את רובינסון בטענם שהוא בעל מנת משכל נמוכה.
רובינסון שוחרר משירותו הצבאי ב-3 ביוני 1944.
רובינסון פיתח ידידות אמיצה עם לואיס בזמן שירותם הצבאי, והשניים נכנסו לעסקים משותפים לאחר שחרורם מהשירות.
הם תכננו לפתוח עסק להפצת אלכוהול בעיר ניו יורק, אולם לא קיבלו רישיון בשל צבע עורם.
פרט להפסד ללמוטה בקרב החוזר ביניהם, ההפסד היחידי בתקופה זו היה בקרב בן עשרה סיבובים נגד חוזה בסורה.
עד שנת 1946 לחם למוטה ב-75 קרבות כשלזכותו מאזן של 1-1-73 וניצח כל טוען ראוי לשמו במשקל החצי-בינוני.
על כל פנים, הוא סירב לשתף פעולה עם המאפיה, ששלטה בחלק גדול מהאגרוף באותו הזמן, ומסיבה זו נשללה ממנו ההזדמנות להילחם באליפות המשקל החצי-בינוני.
לרובינסון ניתנה לבסוף ההזדמנות להילחם על התואר נגד טומי בל ב-20 בדצמבר 1946.
רובינסון כבר ניצח בעבר את בל לפי החלטת השופטים בקרב שנערך ביניהם ב-1945. השניים נלחמו על התואר שהותיר מאחוריו סרבו, שהפסיד בעצמו פעמיים לרובינסון בקרבות שלא היו על תואר האליפות.
בקרב, רובינסון, שרק חודש לפני כן היה מעורב בקרב דמוי קטטה בן עשרה סיבובים עם ארטי לוין, חטף מבל נוקאאוט.
הקרב כונה "מלחמה", אולם רובינסון הצליח למשוך 15 סיבובים בטרם השופטים הגיעו להכרעה וזכה בתואר אלוף העולם למשקל החצי-בינוני.
בשנה שאחרי כן, לאחר ארבעה קרבות שלא היו על כתר האליפות, הגן רובינסון על תארו בפעם הראשונה לאחר שהביס בנוקאאוט את ג'ימי דויל, בסיבוב השמיני.
לפני הקרב, חלם רובינסון חלום שהוא עומד בטעות להרוג את דויל בזירה.
כתוצאה מכך, הוא החליט למשוך את הקרב.
בכל מקרה, כומר ואיש כנסייה שכנעו אותו להתקדם בקרב.
היריב שלו נפטר מפציעות שהוא ספג.
רובינסון התבטא אחרי כן שהשפעת מותו של דויל עליו הייתה "קשה מאוד".
ב-1948 לחם רובינסון חמש פעמים, אולם רק אחד מהם היה לצורך הגנה על האליפות.
מבין המתאגרפים שהוא הביס בקרבות שאינם על הכתר, היו אלוף העולם לעתיד, קיד גבילן, בקרב צמוד ושנוי במחלוקת בן עשרה סיבובים.
גבילן הלם ברובינסון מספר פעמים במהלך הקרב, אבל רובינסון הצליח לשלוט בסיבובים הסופיים בסדרת סנוקרות וווים שמאליים.
ב-1949, הוא התאגרף ב-16 קרבות, אולם רק בקרב אחד מהם הגן על כתרו.
בקרב זה על התואר, הוא התמודד בשנית מול גבילן, רובינסון זכה שוב לפי החלטת השופטים.
חציו הראשון של הקרב היה צמוד מאוד, אולם רובינסון היה דומיננטי יותר בחצי השני.
היה על גבילן לחכות שנתיים נוספות על מנת להתחיל את שלטונו ההיסטורי באליפות המשקל החצי-בינוני.
המתאגרף היחידי שהיה ברמתו של רובינסון אותה שנה היה הנרי ברים, שנלחם נגדו בקרב בן עשרה סיבובים בבאפלו שהסתיים בתיקו.
רובינסון נלחם 19 פעמים ב-1950.
הוא הגן בהצלחה על כתר המשקל החצי-בינוני בפעם האחרונה נגד צ'ארלי פוסארי.
הקרב בן ה-15 סיבובים נטה כל פעם לצד אחר והסתיים בהכרעת השופטים לטובת רובינסון, פעם אחת הפיל רובינסון את פוסארי בנוקאאוט.
רובינסון תרם את כל רווחיו מהקרב, זולת דולר בודד, למחקר במחלת הסרטן.
ב-1950 נלחם רובינסון נגד ג'ורג' קוסטנר, שגם החל לכנות את עצמו "שוגר" והצהיר בשבועות שקדמו לקרב שהוא ראוי לשם זה.
רובינסון אמר: "עדיף שניגע בכפפות.
כי זה יהיה הסיבוב היחידי," וברגע שהמתאגרפים הוצגו בקדמת הזירה אמר לקוסטנר: "שמך אינו שוגר, זהו שמי."
רובינסון הכניע את קוסטנר בנוקאאוט תוך שתי דקות ו-49 שניות.
רובינסון הכריז באוטוביוגרפיה שלו שאחד מהמניעים העיקריים שלו בכך שעבר להתמודד במשקל בינוני הוא הקושי שלו לשמור על משקל של 67 קילוגרמים, שהיה התחום העליון שהותר בו להתאגרף במשקל חצי-בינוני.
ברם, צעד זה גם הוכיח את עצמו פיננסית מכיוון שבקטגוריית המשקל הבינוני נלחמו באותה העת כמה מהשמות הגדולים ביותר בעולם האגרוף.
רובינסון התחרה באליפות פנסילבניה למשקל בינוני ב-1950 והביס את רוברט וילמן.
מאוחר יותר באותה השנה, בהגינו על הכתר, הוא הכניע את חוזה בסורה, שבעבר הגיע לתיקו עם רובינסון.
רובינסון הפיל את בסורה לקרשים בנוק אאוט בקרב החוזר ביניהם תוך 50 שניות מהתחלת הקרב ובכך הציב הישג שהחזיק מעמד 38 שנים.
לאחר מכן רובינסון הביס את בובו אולסון, מחזיק תואר עתידי במשקל זה, שרובינסון הביס שלוש פעמים נוספות.
ב-14 בפברואר 1951, נפגשו רובינסון וג'ייק למוטה בפעם השישית.
הקרב נודע כטבח יום ולנטיין.
רובינסון זכה בתואר אלוף העולם למשקל בינוני בנוקאאוט טכני בסיבוב ה-13.
רובינסון הלם בלמוטה במשך 10 סיבובים, ואז הכה את למוטה בסדרה של מכות אכזריות במשך שלושה סיבובים.
לבסוף עצרו השופטים את התחרות בפעם הראשונה בסדרת המיתולוגית בת ששת הקרבות ביניהם - והחליטו שלמוטה הפסיד בנוקאאוט טכני, הייתה זו הפעם הראשונה שלו ב-95 קרבות מקצועניים.
קרב זה, וכמה מהקרבות האחרים בסדרה בת ששת הקרבות בין למוטה לרובינסון, מתואר בסרט השור הזועם שביים מרטין סקורסזה.
"נלחמתי בשוגר ריי לעיתים כה קרובות, שכמעט קיבלתי סוכרת".
לאחר שניצח בתואר האליפות השני שלו, הוא פתח בסיור בכל רחבי יבשת אירופה.
רובינסון נסע בקדילק הוורוד דמוי הפלמינגו שלו, שגרם למהומה בפריז, כאשר התלוותה אליו פמליה בת שלושה עשר אנשים, כמה מהם "רק בשביל הבידור".
הוא היה גיבור בצרפת עקב ניצחונו האחרון על למוטה - הצרפתים שנאו את למוטה כי הביס את מרסל סרדן ב-1949 ולקח ממנו את חגורת האליפות (סרדן נספה בתאונת מטוס כשהיה בדרכו לקרב חוזר עם למוטה).
רובינסון אפילו פגש את נשיא צרפת והחליט בו ברגע לנשק את אשתו ארבע פעמים - פעמיים על כל לחי - לפני באי הטקס העשירים.
במהלך הקרב שלו בברלין נגד גרהארד הכט, רובינסון נפסל מפני שהוא הכה ביריבו באגרוף לכליות.
אגרוף זה היה חוקי בארצות הברית, אולם לא באירופה.
בשלב מאוחר יותר הקרב נפסל.
בלונדון הוא הפסיד את כתר אלוף העולם במשקל בינוני למתאגרף האנגלי רנדי טרפין בקרב סנסציוני.
שלושה חודשים מאוחר יותר לפני קהל של 60,000 מעריצים באצטדיון ה-Polo Grounds במנהטן הביס רובינסון את טרפין בקרב בן עשרה סיבובים והשיב לעצמו את כתר האליפות.
בקרב זה ניצח רובינסון לפי החלטת השופטים, אולם טרפין הצליח לחתוך אותו.
כשהוא עמד לאבד את הקרב, רובינסון הפיל אותו בנוקאאוט ואחר כך הנחית עליו סדרת אגרופים כשטרפין נתלה על החבלים, וגרם לשופט להפסיק את הקרב.
בעקבות הניצחון רקדו תושבי הרלם ברחובות.
רובינסון זכה שוב בתואר "מתאגרף השנה" בשל הופעותיו ב-1951.
ב-1952 הוא לחם שוב עם אולסון וניצח לפי החלטת השופטים.
הוא הביס את האלוף לשעבר רוקי גרציאנו , בקרב בן שלושה סיבובים, לפני שהתמודד עם אלוף העולם במשקל חצי כבד ג'ואי מקסים ביאנקי סטדיום בניו יורק.
רובינסון הוביל בניקוד לפי כל שלושת השופטים, אבל הטמפרטורה הגבוהה בתוך האולם התישה אותו.
השופט רובי גולדשטיין, היה קורבנו הראשון של החום, ונאלצו להחליפו בשופט ריי מילר.
רובינסון המהיר היה הבא בתור, ובסיומו של הסיבוב ה-13, התמוטט רובינסון מהחום ולא הצליח להתרומם לקול הפעמון שהכריז על פתיחת הסיבוב הבא.
היה זה הפסדו היחידי בנוקאאוט לכל אורך הקריירה שלו.
לאחר הקרב, פרש רובינסון עם מאזן של 1-1-3-131 והקדיש את זמנו לעסקי שעשועים, שירה וריקוד סטפס.
בתום שלוש שנים, הוא סגר את עסקיו, מחוסר הצלחה, וגמר אומר לשוב לזירה.
אף על פי שהוא לא היה פעיל במשך תקופה של שנתיים, עבודתו כרקדן שמרה אותו בכושר מעולה.
באוטוביוגרפיה שלו, מספר רובינסון שבשבועות שקדמו להופעת הבכורה בריקוד בצרפת הוא רץ 8 קילומטרים מדי יום, ואז רקד במשך חמש שעות כל לילה.
רובינסון מתאר שהאימונים בהם לקח חלק על מנת לבסס לעצמו קריירה כרקדן היו קשים יותר מאימוניו כמתאגרף.
הקאמבק של רובינסון החל ב-1955, הוא ניצח בנוקאאוט בקרב הראשון שלו ואחרי כן הפסיד לפי החלטת השופטים לראלף "טייגר" ג'ונס.
הוא שב לעצמו והביס את רוקי קסטלני בהחלטה מפוצלת של השופטים ואז קרא תיגר על בובו אולסון באליפות העולם למשקל בינוני.
הוא זכה באליפות למשקל בינוני בפעם השלישית בנוקאאוט בסיבוב השלישי - היה זה ניצחונו השלישי על אולסון.
בשנה שלאחר מכן הגיע ניצחון נוסף על אולסון, הייתה זו הפעם האחרונה שהצליח רובינסון להגן על כתרו, הפגיז את אולסון בווים שמאליים מהירים, הביס אותו בפעם הרביעית והאחרונה, ועצר אותו בפעם השלישית.
ב-1957 הפסיד רובינסון את תוארו לג'ין פולמר.
פולמר השתמש בסגנונו האגרסיבי על מנת להאפיל על רובינסון, וניצח אותו בנוקאאוט בקרב.
רובינסון הבחין שהוו השמאלית שלו הצליחה לפגוע בפולמר.
ההימורים לקראת הקרב היו 3 ל-1 לטובת פולמר.
בשני הסיבובים הראשונים רדף רובינסון אחרי פולמר מסביב לזירה, בסיבוב השלישי הוא שינה טקטיקה וגרם לפולמר להתקרב אליו.
בתחילת הסיבוב הרביעי תקף רובינסון בצורה שהממה את פולמר בעזרת אגרוף מהיר, וכשפולמר הגיב באגרופיו, החליף איתו רובינסון מהלומות.
אולם בסיבוב חמישי, עלה ביד רובינסון להשיב לעצמו את הכתר בפעם הרביעית אחרי שהלם בפולמר בוו שמאלי מהיר כברק וחזק.
פרשני אגרוף התייחסו לוו השמאלי שבו הכה בפולמר בנוקאאוט כ"אגרוף מושלם".
הייתה זו הפעם הראשונה בקריירה בת ה-44 קרבות שפולמר נוצח בנוקאאוט, וכשמישהו שאל את רובינסון אחרי הקרב עד כמה רחוק יכולה להגיע הוו השמאלית שלו, ענה רובינסון: "איני יכול להגיד.
אבל הוא הבין את המסר."
מאוחר יותר באותה השנה, הוא הפסיד את תוארו לאלוף לשעבר במשקל חצי-בינוני כרמן בסיליו בקרב קשה לעיני 38,000 צופים ביאנקי סטדיום, אולם הוא השיב לעצמו את התואר בו זכה בפעם החמישית, שיא במספר הזכיות בתואר, אחרי שהוא הביס את בסיליו בקרב החוזר ביניהם.
רובינסון נאבק לעמוד בסף המשקל ונאלץ להימנע מלאכול בעשרים השעות שקדמו לקרב.
הוא פגע קשות בעינו של בסיליו בתחילת הקרב, ובסיבוב השביעי היא הייתה סגורה ונפוחה.
שני השופטים הצביעו בעד רובינסון בהפרש ניכר של 64–72 ו-64–71. השופט השלישי הצביע בעד בסיליו בתוצאה 64–69, הקהל בן ה-19,000 איש הגיב בקריאות בוז קולניות כשהוכרז הניקוד שנתן.
הקרב הראשון זכה בפרס "קרב השנה" מכתב העת The Ring לשנת 1957 והשני זכה בפרס "קרב השנה" לשנת 1958.
רובינסון ניצח בנוקאאוט את בוב יאנג בסיבוב השני בקרב היחיד שלו ב-1959.
שנה אחרי כן הוא הגן על תוארו נגד פול פנדר.
רובינסון נכנס לקרב כשההימורים היו 1–5 לטובתו, אולם הפסיד בתוצאה מפולגת בין השופטים לפני 10,608 צופים באצטדיון הבוסטון גרדן,
ביום שלפני הקרב סיפר פנדר שהוא מתכנן להתחיל לאט ולצבור תאוצה בשלבים מתקדמים של הקרב, וכך אכן עשה וגבר על רובינסון המזדקן שאף על פי שגרם לחתך מעל לעינו בסיבוב השמיני, לא היה אפקטיבי בסיבובים הבאים.
כוחו של רובינסון לא עמד לו בניסיונו להשיב לעצמו את הכתר בפעם השישית.
חרף מאמציו של רובינסון, פנדר זכה בקרב לפי החלטת השופטים בקרב החוזר שנערך ביניהם.
ב-3 בדצמבר של אותה שנה, רובינסון ופולמר נלחמו בקרב בן 15 סיבובים שהסתיים בתיקו על תואר אליפות העולם במשקל בינוני של התאחדות ה-World Boxing Association) WBA) ופולמר שמר על תוארו.
ב-1961 לחמו רובינסון ופולמר בפעם הרביעית, כשפולמר שמר על תואר אלוף העולם במשקל בינוני של ה-WBA בהחלטה פה אחד של השופטים.
היה זה הקרב האחרון של רובינסון על האליפות.
רובינסון נלחם בהמשך שנות השישים בקרבות בני עשרה סיבובים.
באוקטובר 1961, הביס רובינסון את אלוף העולם לעתיד דני מויר בהחלטה פה אחד של השופטים.
כשההימורים היו 12 לעומת 5 לטובתו ניצח רובינסון בן ה-41 את מויר בן ה-22 בכך ששמר על מרחק, יותר מאשר על קרב קרוב.
בקרב החוזר ביניהם כעבור ארבעה חודשים, הביס מויר את רובינסון בנקודות, כשהוא היה מאוד אקטיבי ודחק את רובינסון במהלך הקרב.
מויר זכה בתוצאה של 3–7 לפי החלטת שלושת השופטים.
רובינסון הפסיד פעמיים נוספות ב-1962, לפני שניצח בשישה קרבות רצופים נגד מתאגרפים שאינם מהשורה הראשונה.
בפברואר 1963, הפסיד רובינסון לפי החלטת השופטים פה אחד לג'ואי ג'יראדלו, אלוף העולם לשעבר ועמיתו ל"היכל התהילה".
ג'יראדלו הכה את רובינסון בנוקאאוט בסיבוב השישי, והשופט ספר עד תשע עד שהמתאגרף בן ה-43 קם על רגליו.
רובינסון גם כמעט חטף נוקאאוט בסיבוב השישי, אולם צלצול הפעמון הציל אותו.
הוא התאמץ בסיבוב השביעי והשמיני ונאבק בשניים האחרונים.
רובינסון גם יצא לסיור נוסף באירופה.
רובינסון נלחם בפעם האחרונה ב-1965. הוא הפסיד בהחלטה פה אחד לג'ואי ארצ'ר.
סופר הספורט הנודע פיט האמיל הזכיר שאחת מהחוויות העצובות ביותר של חייו הייתה לצפות ברובינסון מפסיד לארצ'ר.
הוא אפילו ספג נוקאאוט והאמיל ציין שלארצ'ר לא היה אגרוף נוקאאוט טוב; ארצ'ר הודה אחרי כן שהייתה זו הפעם השנייה בלבד בכל הקריירה שלו שהוא הכניע יריב בנוקאאוט.
הקהל בן ה-9,023 צופים באצטדיון הציביק ארנה בפיטסבורג עמד על רגליו והריע לרובינסון מספר פעמים, אפילו לנוכח ביצועיו העלובים מול ארצ'ר.
ב-11 בנובמבר 1965, הכריז רובינסון על פרישתו מהאגרוף, ואמר: "אני שונא ללכת רחוק יותר מדי כדי לנסות לזכות בסיכוי נוסף".
רובינסון פרש מאגרוף עם מאזן זכות של 6-19-175 ובהם 110 נוקאאוטים מתוך 200 קרבות אגרוף מקצועניים.
נתון זה מדרג אותו בין המובילים בכל הזמנים בנוקאאוטים.
באוטוביוגרפיה שלו מתוודה רובינסון שכשפרש מהאגרוף בשנת 1965 הוא היה מרושש, בזבז את כל ארבעת מיליוני הדולרים שהרוויח בתוך ומחוץ לזירה במהלך הקריירה שלו.
חודש לאחר הקרב האחרון שלו, חלקו לו כבוד ב"ערב שוגר ריי רובינסון" ב-10 בדצמבר 1965, שנערך במדיסון סקוור גרדן בעיר ניו יורק.
במהלך הטקס, הוענק לו פרס גדול, אך לא היה פיסת רהיט בדירתו הקטנה במנהטן בעל רגליים חזקות דיין שיוכל לשאת אותו.
רובינסון נבחר ל"היכל התהילה הבינלאומי של האגרוף" ב-1967, שנתיים לאחר פרישתו.
מעט מאוד זוכרים שהוא השתתף בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה משימה בלתי אפשרית, כשגילם מתאגרף בגמלאות, (הופיע בשני הפרקים The Contenders, part 1 and 2 ).
ב-1969 הוא ייסד את "איגוד הנוער על שם שוגר ריי רובינסון" בעיר לוס אנג'לס.
האיגוד לא תמך בתוכנית אגרוף.
הוא אובחן כחולה בסוכרת וטופל באינסולין.
בשנותיו האחרונות הוא לקה במחלת אלצהיימר.
שוגר ריי רובינסון נפטר בלוס אנג'לס בגיל 67 ונקבר בבית הקברות אינגלווד פארק (Inglewood Park Cemetery), באינגלווד שבקליפורניה.
רובינסון הכיר את אשתו השנייה, עדנה מאי הולי, רקדנית ידועה שהופיעה במועדון הכותנה וסיירה באירופה עם דיוק אלינגטון וקאב קאלווי, ב-1940.
רובינסון מספר שהוא פגש בה בבריכה מקומית אותה פקד לעיתים קרובות לאחר אימוני האגרוף שלו.
בניסיון ללכוד את תשומת לבה, הוא הופיע במועדון לילה בו היא רקדה והציג את עצמו.
כעבור זמן קצר הם החלו לצאת ונישאו ב-1943. הם הביאו לעולם ילד אחד, ריי רובינסון הבן, והתגרשו ב-1960. באפריל 1959, הלכה לעולמה מארי, אחותו הבכורה של רובינסון, בגיל 41.
ב-1965 נשא רובינסון לאישה את מילי ויגינס ברוס, והזוג השתקע בלוס אנג'לס.
כאשר רובינסון היה חולה במחלות שונות, האשים בנו את אשתו של רובינסון בכך שהיא החזיקה אותו תחת השפעת תרופות על מנת לתמרן אותו.
לפי ריי רובינסון הבן, כשאימו של שוגר ריי הלכה לעולמה, שוגר ריי לא היה יכול ליטול חלק בהלויית אימו מכיוון שמילי סיממה אותו ושלטה בו.
ברם, רובינסון אושפז יום לפני מותה של אימו בשל התרגשות שגרמה ללחץ דמו לעלות.
רובינסון הבן ועדנה מאי אף טענו שמילי הרחיקה אותם מרובינסון בשנים האחרונות לחייו.
כל צעד שאתה פותח בו מתחיל עם הלב שלך, וזהו המקצב או שאתה בצרות."
רובינסון היה מתאגרף טבעי, בעל סנוקרת מהירה ומכת נוקאאוט חזקה.
הוא היה רבגוני ביותר בביצועיו - לפי פרשן האגרוף ברט סוגר, "רובינסון היה מסוגל להלום בנוקאאוט תוך כדי כך שהוא צועד אחורנית."
רובינסון היה יעיל בשתי הידיים, והוא הפגין מגוון אגרופים אפקטיביים - לפי מאמר בכתב העת טיים ב-1951, "אם נדון ברפרטואר של רובינסון, הוא היה מסוגל להכות באותה המהירות והעוצמה בכל אחת מהידיים, ולהשתמש בכל אגרוף מקובל החל בבולו וכלה בוו - וכמה מהם הוא שלף בהבזק של רגע."
רובינסון ציין פעם שברגע שמתאגרף הגיע לרמה מסוימת, הטכניקות והתגובות שלו נעשות כמעט רפלקסיביות.
אם אתה נעצר בשביל לחשוב, אתה נעלם."
"מישהו ניסה להשוות פעם בין שוגר ריי לאונרד לשוגר ריי רובינסון.
תאמינו לי, אין שום מקום להשוואה.
שוגר ריי רובינסון היה הגדול מכולם."
"ללא שום ספק המתאגרף הגדול ביותר של פאונד לעומת פאונד שחי מאז ומעולם."
מקובל לחשוב שרובינסון היה המתאגרף הגדול ביותר בהיסטוריה, כתבי ספורט, עמיתיו המתאגרפים ומאמנים דירגו אותו כמתאגרף הגדול ביותר בכל הזמנים.
כתבי ספורט יצרו עבור רובינסון את המונח "פאונד לעומת פאונד" (pound for pound) במהלך הקריירה שלו כדרך להשוות בין מתאגרפים ללא קשר למשקלם.
מתאגרפים שנכנסו ל"היכל התהילה" כמו מוחמד עלי, ג'ו לואיס, ושוגר ריי לאונרד דירגו את רובינסון כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה לפי פאונד לעומת פאונד.
ב-1997 דירג אותו המגזין "הזירה" כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה לפי פאונד לעומת פאונד, וב-1999 הכתירה אותו Associated Press כ"מתאגרף המשקל החצי-בינוני הטוב במאה" וכ"מתאגרף המשקל הבינוני הטוב במאה".
ב-2007, אתר ESPN.com הכניס אותו לרשימת "50 המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים", בה הוא בחר את רובינסון כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה.
ב-2003, מגזין "הזירה" דירג אותו במקום ה-11 ברשימת "המתאגרפים הגדולים ביותר בכל הזמנים" (לא רשימת פאונד לעומת פאונד, אלא רשימה המשווה בין מתאגרפים בקטגוריות ותחומי אגרוף שונים).
רובינסון היה אחד מהאפרו-אמריקאים הראשונים שביסס לעצמו מעמד של כוכב מחוץ לספורט.
הוא נטל חלק בסצנה החברתית של העיר ניו יורק בשנות הארבעים ובשנות החמישים.
מסעדתו המפוארת אירחה כוכבים כמו פרנק סינטרה, ג'קי גליסון, נט קינג קול, ג'ו לואיס ולנה הורן.
רובינסון נודע כבעל אישיות צבעונית שחי חיים ראוותניים מחוץ לזירה.
הדבר התבטא בהופעה אטרקטיבית, בתוספת כריזמה ונופך של דרמטיות: הוא נהג בקדילק ורודה דמוית פלמינגו, והיה זמר ורקדן מוכשר, שניסה את מזלו בעסקי השעשועים.
רון פלאטר, כתב ה-ESPN.com, כותב: "הוא היה חלוץ בענף האגרוף בכך שהרכיב לעצמו פמליה ענקית, הכוללת ספר, מעסה, חבורת מאמנים, אישה יפה, דמותג ומאמנו ג'ורג' גיינפורד, שליווה אותו לכל אורך הקריירה.
כאשר רובינסון שב לפריז בשנת 1962 - שם הוא עדיין היה גיבור לאומי - על מנת שיחצה את האוקיינוס, היה על הצרפתים לספק לו מסז'יסט, ספר, בחור ששרק כשהוא התאמן, ואת הקאדילק שלו.
אישיותו הגדולה מן החיים הפכה אותו לאלילם של מיליוני בני נוער אפרו-אמריקאים בשנות החמישים.
רובינסון עורר השראה במספר מתאגרפים שכמחווה לו ששאלו ממנו את הכינוי "שוגר", בין אלה היו שוגר ריי לאונרד, ושוגר שיין מוסלי.
הוא גם הונצח בבול שהנפיק שירות הדואר של ארצות הברית ב-2006, שלפי הדיווחים הונפק במחזור של למעלה ממאה מיליון.
ריי צ'ארלס לאונרד הוא מתאגרף עבר אמריקאי.
לאונרד כונה ספורטאי העשור של שנות ה-80, ונחשב אחד המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים, שזכה באליפויות עולם במנעד רחב של משקלים והשתתף בתחרויות מול יריבים כגון וילפרד בניטס, תומאס הירנס, רוברטו דוראן ומרווין האגלר.
לאונרד נקרא על שמו של הזמר ריי צ'ארלס, שהיה נערץ על אמו.
מאמניו של לאונרד בעיר מולדתו פאלמר פארק שבמרילנד, עוד בהיותו חובבן, העניקו לו את הכינוי "שוגר" (סוכר), על שמו של שוגר ריי רובינסון.
אמרגן אגרוף הבחין ב-1973 בכישרונו הטבעי של לאונרד והציע לו 5,000 דולר על מנת להילחם בקרב מסחרי.
לאונרד סירב להצעה מכיוון שהוא רצה להתכונן עם נבחרת ארצות הברית שעמדה להשתתף באולימפיאדת מונטריאול (1976).
בטרם היה בן עשרים הוא זכה בשלושה תארים של ה-National Golden Gloves, בשתי אליפויות של ה-AAU ובכתר המשחקים הכל-אמריקאיים של 1975. לאונרד הבטיח את מקומו בנבחרת האולימפית של ארצות הברית, שכללה את אלופי העולם לעתיד במשקל כבד מיכאל ספינקס ואחיו לאון.
עד לנקודה זו בקריירה החובבנית שלו הפסיד לאונרד רק בחמישה קרבות, בכללם קרב תחרותי ב-1974 נגד קז'ימייז' סצ'רבה מפולין.
ב-אולימפיאדת מונטריאול (1976) לחם לאונרד כשבאמתחתו תצלומים של חברתו מהתיכון חואניטה וילקינסון ובנם בן השלוש, שצולם מטופף על נעליו.
הדבר נראה טוב בצילום, אבל לא הפך אותו למועמד מוביל לזכייה במדליית זהב.
לאונרד התמודד בקרב חוזר נגד קז'ימייז' סצרבה בחצי הגמר והביס את הפולני בנוקאאוט נחרץ.
חובבי אגרוף רבים ציפו שאנדרס אלדמה, הקובני עם הוו השמאלית החזקה, יביס את לאונרד בן העשרים בגמר האולימפי.
אלדמה היה מתאגרף מקצוען שצבר חמישה נוקאאוטים בדרך אל הגמר.
ריי לאונרד הוכיח שהוא מתאגרף מצוין כשניצח באופן מרשים 0–5. הוו השמאלית של לאונרד לסנטרו גרמה לאלדמה לכרוע על ברכיו.
פעמיים במהלך קרב הגמר השופט היו צריך לספור עד שמונה עד שאלדמה התאושש, עמד על ברכיו והוכיח שהוא מסוגל להמשיך בקרב.
חרף העובדה שאלדמה היה עקשן בתחרות, לאונרד יצא וידו על העליונה וזכה במדליית הזהב במדי ארצות הברית.
היה זה ניצחונו ה-145 של לאונרד כמתאגרף חובבן.
לאחר הזכייה במדליית הזהב האולימפית יצא לאונרד בהכרזה לעיתונות: "המסע הסתיים, החלום הוגשם" ופרש מהאגרוף בהודיעו לציבור שלקה במחלה.
לאחר הצלחה זו, התכוון לאונרד להירשם לאוניברסיטת מרילנד.
כשנערמו החשבונות בפתח ביתו, אביו חלה ומשפחתו הייתה זקוקה לכסף, לא היה לו שום מוצא כספי מהסבך, לאונרד הכריז על כוונתו להפוך למקצוען.
אנג'לו דנדי, שהיה מאמנו של מוחמד עלי, מונה למאמנו המשותף.
מאמניו משכבר הימים ג'נקס מורטון, דייב ג'ייקובס ועורך הדין מרק טריינר נכללו אף הם בצוותו של לאונרד.
רשת הטלוויזיה ABC הכריזה עליו כעל יורשו של עלי המזדקן, לאונרד הרוויח 40,000$ בקרב המקצועני הראשון שלו (שהיה הישג באותה עת) נגד הפוארטו ריקני לואיס וגה.
הקרב שודר בטלוויזיה הלאומית ברשת CBS ולאונרד הטירון ניצח בסיבוב השישי בהחלטה פה אחד של השופטים.
לאונרד זכה ב-25 הקרבות הראשונים בקריירה המקצוענית שלו.
ההופעה המרשימה ביותר שלו עד אז הייתה כשהוא הכה בנוקאאוט בסיבוב הרביעי את פיט רנזני וניצח באליפות במשקל החצי-בינוני של פדרציית האגרוף הצפון אמריקאית (North American Boxing Federation (NABF).
קרב זה נערך באוגוסט 1979. חודש לאחר מכן, הוא הכה בנוקאאוט בסיבוב הראשון בקרב הבא שלו נגד אנדי פרייס.
פרייס ניצח בארבעת הקרבות האחרונים שלו, שלושה מהם ב-1979, אולם לאונרד ניצח אותו ניצחון מכריע.
לאונרד עמד להתמודד מול וילפרד בניטס על תואר האליפות במשקל חצי-בינוני של איגוד WBC.
אלוף העולם של איגוד ה-WBC
בקרב צמוד ביותר, הפך לאונרד לאלוף העולם כשלזכותו נוקאאוט טכני בסיבוב ה-15, כשהשופט עצר את הקרב בפסיקה לטובתו של לאונרד שש שניות לפני הסיום.
לאונרד הוביל ב-4,2 ו-7 נקודות לפי החלטת שלושת השופטים בזמן סיום הקרב.
במרץ 1980, זכה לאונרד בקרב ההגנה הראשון שלו על הכתר כשהוא מביס את הטוען לכתר הבריטי דייב "בוי" גרין בארבעה סיבובים, הקרב נערך באוטו איווה.
גרין היה מתאגרף פעיל מאוד ונלחם בשישה קרבות ב-1979, כשהוא מנצח בחמישה מהם.
בשלב הבא לאונרד השתתף בקרב שנערך באצטדיון האולימפי במונטריאול על מנת להגן על התואר שלו נגד האלוף לשעבר במשקל קל רוברטו דוראן, בקרב הראשון ביניהם ב-1980. במאבק ארוך ומפרך, בעיקר נלחמו על החבלים או בפינות, דוראן המנוסה יותר קטל את לאונרד בקרב צמוד מאוד וזכה בהכרעת רוב של השופטים.
הקרב החוזר ביניהם נערך בניו אורלינס ב-25 בנובמבר 1980. בקרב הזה השתמש לאונרד בתנועות צדדיות יותר ובסנוקרות, התרחק מן החבלים במידת האפשר.
בסיבוב השביעי העפיל לאונרד על דוראן, וסיים באגרוף בולו.
אף אחד מהמתאגרפים לא ספג מכות קשות, אבל לאונרד הוביל בהפרש קטן לפי החלטות כל שלושת השופטים אחרי הסיבוב השביעי.
בסיבוב השמיני, דוראן הסתובב, פסע לפינתו ונכנע.
אף על פי שדוראן זכור ביותר כיום בשל מילותיו המפורסמות "no más," הוא לא השמיע אותן מעולם.
היה זה הפרשן הווארד קוסל שהמציא את המשפט.
עולם הספורט הוכה הלם לנוכח מעשיו של דוראן.
המחלוקת ביחס לקרב ולגבי המניע של דוראן לפרוש ממשיכה עד עצם היום הזה.
מכל מקום בריאיון ל-ESPN מספר דוראן שהתחילו לו התכווצויות בבטן והוא חש שעדיף לפרוש באותו רגע מאשר לסבול זאת.
בפרק Beyond The Glory של ערוץ הספורט של רשת FOX אומר מאמנו של דוראן כי דוראן פנה אליו ואמר "אני לא אלחם יותר עם הליצן הזה."
לאונרד היה אלוף עולם שוב ולאחר שנקם את תבוסתו היחידה, הוא העפיל שוב לפסגת עולם האגרוף.
במרץ 1981 זכה לאונרד בנוקאאוט טכני בסיבוב העשירי כשהגן על תואר האלוף במשקל חצי-בינוני נגד לארי בונדס.
התואר העולמי השני, וה'התמודדות' עם תומאס הירנס
ב-25 ביוני 1981, לחם לאונרד נגד איוב קאלול הבלתי מנוצח של ה-WBA, אלוף העולם במשקל בינוני-קל.
קאלול נתן ללאונרד קרב קשה, אולם שוגר ריי ניצח בסיבוב התשיעי בנוקאאוט טכני.
בינתיים תומאס הירנס זכה בתואר אלוף העולם של ה-WBA במשקל בינוני-קל כשהביס את פיפינו שבס בסיבוב השני.
נדמה היה שהימס בלתי מנוצח כשלזכותו נזקף מאזן של 30 נוקאאוטים ב-32 קרבות, ללא הפסד כלל.
הקרב שלו עם לאונרד נערך ב-16 בספטמבר 1981, בקיסר פאלאס.
הירנס שקל משקל נמוך באופן בלתי צפוי של 66 קילוגרמים וגרם לרבים להאמים שהוא התאמן יתר על המידה.
ההתמודדות צולמה בטלוויזיה במעגל סגור כשהצופים שילמו עבור הצפייה ברחבי העולם.
הירנס שלט בסיבובים הראשונים עם הסנוקרת שלו, וגרם ללאונרד לאי-שיווי משקל.
בסיבובים האמצעיים, נכנס לאונרד פנימה ופגע קשות בהירנס בעזרת הווים השמאליים שלו.
בין הסיבובים ה-8 עד ל-12 ניתר הירנס אחורנית, ותפס שליטה, השתמש בתנועות מצד לצד, סנוקרות יציבות ולעיתים קרוסים ישרים.
עינו השמאלית של לאונרד שנפגעה שבועיים קודם לכן באימונים, החלה להתנפח.
בסוף הסיבוב ה-12 היא נסגרה כמעט לחלוטין.
מאמנו אלפרדו דנדי התריע בפניו שהוא נפוח, לאונרד שעט קדימה בסיבוב ה-13 ופצע קשות את הירנס עם מטח אגרופים והפיל אותו בנוקאאוט.
הירנס בקושי שרד את הסיבוב.
בסיבוב ה-14, לאחר רצף של מכות מהירות עצר השופט את הקרב.
בזמן העצירה שלושת השופטים העניקו כל ללאונרד יתרון בנקודות.
הוא היה כעת אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל חצי-כבד, כאשר הפופולריות שלו גאתה בין כמה מעריצי ספורט.
אילו קבוצה אחרת של אוהדים לעומת זאת, סברה שהקרב הופסק טרם זמנו, מכיוון שהירנס לא נפגע אנושות, אולם מנהלו ומאמנו של הירנס, עמנואל סטיוארד הסכים עם הפסקת הקרב.
סטיוארד אמר, "דיברתי אל טומי ולפתע ראשו נפל.
ידעתי כבר אז שזה הסתיים.
היו כאלה שלא הסכימו עם החלטת השופטים, וטענו שהסיבובים השישי והשביעי היו צריכים לתת ללאונרד שוליים של 8–10. בשני הסיבובים הללו הירנס נפצע קשות אולם לא הופל.
כל שלושת השופטים העניקו ניקוד של 9–10 לטובת לאונרד.
שוגר ריי כונה אחר כך מתאגרף השנה של המגזין Ring לשנת 1981, וכתב העת גם בחר בקרב שלו עם הירנס כקרב השנה.
בנוסף לכך בחרה סדרת הטלוויזיה Wide World of Sports של רשת ABC בלאונרד כאתלט השנה והמגזין ספורטס אילוסטרייטד בחר בו כספורטאי השנה.
בפברואר 1982 ניצח לאונרד את ברוס פינץ' בסיבוב הרביעי ושמר על תוארו.
אולם את קרב ההגנה הבא על התואר היה נגד רוג'ר סטפורד במאי נאלצו לדחות.
מספר ימים לפני הקרב, גילו הרופאים שלאונרד סובל מהיפרדות רשתית בעינו השמאלית, הוא עבר ניתוח בבית החולים ג'ון הופקינס על מנת לפתור את הבעיה.
עולם האגרוף חיכה שישה חודשים להכרזתו של לאונרד בדבר תוכניות האגרוף העתידיות שלו.
בנובמבר 1982, לאחר שנועץ עם רופאים, חברים ומשפחה, הזמין שוגר ריי את האגלר ועוד דמויות מענף האגרוף לאירוע צדקה שהתקיים בבולטימור, מרילנד.
לאונרד ניצב בזירת האגרוף כשהווארד קאסל מרשת ABC נמצא לידו, והכריז לאונרד על פרישתו ושהקרב עם האגלר לעולם לא יתקיים.
לאונרד טען שעינו החלימה לגמרי, אך הוא אינו רוצה להתאגרף יותר.
בפרישתו, המשיך לאונרד להיות פרשן בתחרויות של HBO ו-CBS וביצע עבורם תפקידים נוספים.
כמו כן עסק בפעילויות נוספות.
נכונו לו זמנים קשים: לאונרד התמכר לקוקאין בשנים 1982–1986. הוא נפל קורבן לסם ונתקבלו דיווחים על כך שהיה אלים כנגד אשתו חואניטה.
לאונרד התוודה כי בעיותיו נגרמו בגין היזקקותו לעיסוק באגרוף בתקופות בהן לא היה פעיל בספורט וכן בשל חוסר בגרותו.
לאונרד הודיע בדצמבר 1983, על שובו לזירה, הוא ציין כסיבות לחזרתו את כמיהתו לאור הזרקורים ואת השלמונים הרבים שהאגרוף נשא בצידו.
היה זה הראשון בסדרת קאמבקים במרוצת הקריירה שלו.
לאונרד התפאר שהוא ישיב לעצמו את תואר אליפות המשקל החצי-בינוני.
אחר כך התמודד עם אהרן פריור, דונלד קרי, מילטון מקורי, דוראן, הירנס, ולבסוף עם האגלר.
ההחלטה נתקלה במטר של ביקורת ממבקרים וכלי התקשורת, שחשו שלאונרד לוקח על עצמו סיכונים שלא לצורך לאחר הניתוח שעבר בעינו.
נקבע לו קרב עם קווין הווארד מפילדלפיה בפברואר 1984 בווסטר, מסצ'וסטס.
הדבר נדחה עד ל-11 במאי כשלאונרד עבר ניתוח קל בעינו הימנית.
הפגיעה האחרונה בעינו של לאונרד המשיכה ללבות את התנגדותם של אלה שהתנגדו לשובו.
הקרב בין לאונרד להווארד הוקרן בשידור ישיר ברשת הטלוויזיה HBO.
לאונרד נפל על גבו מנוקאאוט שהנחית עליו הווארד בסיבוב הרביעי.
היה זה הנוקאאוט הראשון בקריירה המקצוענית של לאונרד.
הקרב הסתיים ברגשות מעורבים, כשהיו שחשו שהשופט הפסיק את הקרב טרם זמנו.
במסיבת עיתונאים שנערכה אחרי הקרב, הפתיע לאונרד את כולם כשהודיע על פרישתו שוב, באומרו שאין לו את זה עוד.
במאי 1986 הכה לאונרד בתדהמה את עולם הספורט שוב כאשר הודיע שהוא יחזור לזירה לקרב אחד נוסף, היה זה קרב נגד אלוף העולם במשקל בינוני מרוין האגלר.
החלטה זו התקבלה ברגשות מעורבים בשל חוסר פעילותו של לאונרד והפגיעה בעינו.
למרות זאת היא עוררה התרגשות אצל מעריצי ספורט רבים, שציפו לראות קרב זה במשך שנים.
האגלר חכך בדעתו מספר חודשים ולבסוף הסכים לקרב, שנקבע ל-6 באפריל 1987 בציזר פאלאס, לאס וגאס.
לאונרד עבר אימונים מפרכים לקראת הקרב עם האגלר.
לאחר הקרב עם האגלר התגלה שלאונרד ניהל קרבות בני תריסר סיבובים בדלתיים סגורות.
הם היו רשמית יריבי אימונים, אבל עם כמה הבדלים משמעותיים.
לא השתמשו במגיני ראש, כפפות קטנות ויריבים שנאמר להם לנסות כמיטב יכולתם לנצח בכל תריסר הסיבובים.
היו אלה למעשה קרבות אמיתיים.
שניים מהקרבות נערכו עם קווינסי טיילור, אלוף העולם לעתיד של ה-WBC במשקל בינוני, ועם אנתוני פלטשר (שהיה איטר).
טיילור הפיל את לאונרד ארצה במהלך אחד מהקרבות האלה.
הקרב נגד האגלר שווק על ידי היזמים כ"קרב על".
בתמורה ליותר כסף, האגלר הבטוח בעצמו יתר על המידה נאות לגבול של תריסר סיבובים (שהבטיחו סנקציה מה-WBC), לכפפות רייס וזירה גדולה.
תחום שנים עשר הסיבובים ירדוף את האגלר אחרי כן.
הקרב שודר בטלוויזיה במעגל סגור למנויים תמורת תשלום בכל רחבי העולם והכניס ממון רב.
ההימורים נטו משמעותית לטובתו של האגלר, התחילו עם 1–4 והתייצבו על 1–3. לאונרד נלחם רק פעם אחת בחמש השנים האחרונות ומעולם לא נלחם במשקל בינוני.
היה זה הקרב השלישי של האגלר בשנתיים וחצי שקדמו להתמודדות כשהוא נכנס לדמדומי הקריירה המזהירה שלו.
לאונרד השתמש באותה הטקטיקה בה נקט בקרב השני שלו עם דוראן, תנועות צדדיות, סנוקרות ואחיזות כשהוא נקלע לצרות.
האגלר היה נתון בצרות בנסותו להדביק את לאונרד קל הרגליים.
באופן כללי, האגלר הנחית את המהלומות הכבדות יותר ולאונרד הלם באגרופים רבים ומרהיבים יותר.
אף אחד מהמתאגרפים לא הופל בנוקאאוט.
השופט הזהיר את לאונרד שוב ושוב בשל תפישותיו, אולם לא הפחית ממנו שום נקודה.
השופטים היו חלוקים בדעתם והעניקו ללאונרד את הניצחון.
האגלר מחה במרירות כנגד ההחלטה, וחובבי אגרוף ופרשניו מתווכחים על נכונות ההחלטה מאז.
למרות הפצרות מצד מחנהו של האגלר לקרב חוזר, הודיע לאונרד על פרישתו חודש לאחר מכן.
אחרי שיאו, אבל עדיין מתאגרף
ב-7 בנובמבר 1988 שב לאונרד לזירה ולחם כנגד דן ללונד.
בקרב קשה ופוגעני, שוגר ריי הופל בנוקאאוט בסיבוב הרביעי ונחתך באפו.
למרות זאת הוא התאושש והפיל את ללונד בנוקאאוט בסיבוב התשיעי וזכה בשני תוארי אלוף עולם בקרב אחד, משקל על-בינוני, קטגורית המשקל החדשה של ה-WBC והמשקל החצי-כבד של לאלונד.
סידור זה היה מעט שנוי במחלוקת מכיוון שמשקל החצי-כבד של ללונד היה צריך להיות שקול או מתחת לגבול המשקל העל-בינוני של ה-76.2 קילוגרמים.
ב-1989 לחם לאונרד נגד שני יריבים ישנים, הוא נלחם שוב נגד הירנס בציזר פאלאס.
בקרב מרגש, הופל לאונרד בנוק דאון פעמיים, אולם ההחלטה הרשמית הייתה תיקו אחרי תריסר סיבובים.
ההחלטה הייתה שנויה במחלוקת, אבל הצופים סברו שהגיע להירנס לזכות.
שנים אחרי כן אמר לאונרד שגם הוא סבר שהירנס זכה בקרב ולדעתו היריבות ביניהם הסתיימה כניצחון אחד של כל אחד מהם.
ואילו ההחלטה על תיקו איפשרה ללאונרד להשיב לעצמו את תואר העל-בינוני, של ה-WBC.
שישה חודשים מאוחר יותר, בדצמבר 1989, לחם שוגר ריי נגד רוברטו דוראן בשלישית.
קרב זה נערך במלון המיראז' החדש בלאס וגאס.
לאונרד השתמש בתנועות צדדיות וזכה פה אחד בניצחון לפי החלטת השופטים על פני דוראן קר הרוח.
בקרב שרבים החשיבו כמשעמם מאוד, זכו המתאגרפים לקריאות בוז תכופות מהצופים ורבים עזבו את הזירה לפני שהכריזו על ההחלטה.
פאט פוטנאם מהמגזין ספורטס אילוסטרייטד כתב: "לאונרד העניק להם השלמות האמנותית כשהם ציפו לקרב חם, והם קראו בוז בקול.
רוב הקהל לא היו מבזבזים אגורה על מנת לצפות בואן גוך מצייר את החמניות, אלא מילאו את האצטדיון כדי לראות אותו חותך ליריבו את האוזן".
לאונרד הציע להירנס קרב שלישי, אולם הירנס אמר שהוא לא יכול יותר לעמוד בדרישות המשקל ועלה לקטגורית החצי-כבד,
לאונרד שבת מפעילות ב-1990, אולם שב בפברואר 1991 על מנת להילחם כנגד טרי נוריס, אלוף העולם בינוני-קל, במדיסון סקוור גארדן.
נוריס הפיל את לאונרד פעמיים בנוק דאון וזכה בהחלטה פה אחד של השופטים לטובתו.
לאחר שהכריזו על התוצאה, לקח לאונרד המוכה את המיקרופון והכריז שוב על פרישתו.
בזמן זה לערך, הגיעה עבודתו של לאונרד כפרשן אגרוף ברשת HBO לסיומה.
עבודתו עם CBS הסתיימה שנים מועטות קודם לכן.
ב-1997, בגיל 40, נכנס לאונרד למה שיהיה הקרב האחרון שלו נגד אלוף העולם לשעבר במשקל קל הקטור מאצ'ו קומאצ'ו.
שנים לאחר שיאו, לאונרד הובס בקלות בידי קומאצ'ו הקטן יותר ובעל האגרופים הקלים לאחר חמישה סיבובים.
לאחר תבוסה משפילה, הספיק הדבר ללאונרד והוא לא לחם מאז.
לאונרד ואשתו חואניטה התגרשו וב-1993 הוא נשא לאישה את ברנדט רובי, ביתו של פול רובי, חבר להקת הפלאטרס המקורית.
בשנת 1997 הוכנס לאונרד להיכל התהילה של האגרוף.
במשך זמן קצר, עמד לאונרד בראש חברה לאמרגנות אגרוף שכללה את אלוף החצי כבד ואסילי ג'ירוב ואת אלוף המשקל הכבד ג'ו מסי.
הוא השתתף באופן קבוע בסדרת הפעולה הטלוויזיונית בארצות הברית "L.A.
הוא לוקח חלק בתוכנית הריאליטי הטלוויזיונית על אגרוף "The Contender", ושימש כמארח וכיועץ לאגרוף למתאגרפים המתמודדים.
סילבסטר סטאלון שהגיש ביחד עמו את התוכנית היה אחד מהמפיקים בפועל של הסדרה לצד מרק ברנט.
ב-2018 השתתף בסרט "קריד 2" בתפקיד עצמו.
שוגי הוא מותג דגני בוקר וחטיפים של חברת תלמה.
סמל המותג לשעבר הוא דמות של תוכי כחול אשר מופיעה על אריזת המוצר ונקראת "שוגי".
שיווק המוצר החל בשנת 1989.
המותג החל להיות מיוצר בשנת 1989 כמותג דגני בוקר.
בשנת 2002 החלה החברה לשווק סדרת חטיפי דגנים תחת שם המותג ונתח השוק שלו הגיע ל-14.75 בתחום דגני הילדים.
בשנת 2007 היה נתח השוק של המותג 9% משוק דגני הילדים.
המותג פונה לקהל הילדים ולצידו החברה משווקת שני מותגי דגני בוקר לילדים: "עוגי" ו"קוקומן" ובעבר "קופיקו", "קוקו", "מיסטר שוקו", "פיצי", "ציפי", "קפטן לופי", "ספרקים" ו"דובי".
בתחום חטיפי הדגנים לילדים יוניליוור היא החברה השולטת בשוק נכון לשנת 2013.
שוגי פתיתי תירס מצופים סוכר (20% פחות סוכר)
שוגי פצפוצי אורז במתיקות מעודנת – קורנפלקס מופחת סוכר
שוגי בטעם תות בננה – דגנים בטעם תות בננה
שוגי פיצי – פצפוצי אורז במתיקות מעודנת, במארז של 500 גרם.
שוגי קפיצי דגנים בטעם קרמל – קורנפלקס בטעם קרמל מצופה סוכר
שוגי חטיף דגנים בטעם קרמל עם קרם שוקולד
שוגי חטיף קורנפלקס בטעם שוקולד
שוגי חטיף דגנים בטעם וניל, עם קרם חלב
שוגי חטיף דגנים פצפוצי שוקולד לבן וקרם שוקולד
שוד הרכבת הגדול התרחש בבריטניה ב-8 באוגוסט 1963. כנופיה בת 17 אנשים עצרה רכבת של הדואר המלכותי כ-90 קילומטרים מצפון-מערב ללונדון ושדדה ממנה שקי שטרות כסף בסכום של כ-2.6 מיליון לירות שטרלינג (כ-48 מיליון לירות במחירי 2013).
מרבית השודדים נתפסו במהרה על ידי המשטרה, אך רוב הכסף שנגנב לא נמצא.
היה זה ממעשי השוד הגדולים בהיסטוריה הבריטית ואחד ממעשי הפשע הידועים בבריטניה במאה העשרים.
השוד תוכנן במשך חודשים על ידי כנופיית השודדים בהנהגתו של ברוס ריינולדס (Bruce Reynolds).