tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן שכל אחד יוצא לציד, נשארת זאבה אחת לטפל בגורים, גם של נקבות אחרות.
התפרצות כלבת ב-1990 הקטינה את האוכלוסייה הידועה הגדולה ביותר, שמצויה בפארק הלאומי הרי באלה, מ-440 פרטים לפחות ל-160 בשבועיים בלבד.
אולם האוכלוסייה התאוששה מאז ובספירה שנערכה ב-2006 נמצאו 350 פרטים בפארק הלאומי.
משערים שמוצא הזאב האתיופי באוכלוסייה קדומה שמזכירה את הזאב האפור שנדדה מאירואסיה לרמות אתיופיה הקרירות והתבססה שם.
עקב שפע המכרסמים בסביבה זו התפתחה התמחות בציד שלהם והאוכלוסייה הסתעפה מהזאב המצוי, לפני כשני מיליון שנה.
תוכנית שימור הזאב החבשי (EWCP- Ethiopian Wolf Conservation Program) היא מיזם משותף של ממשלת אתיופיה ואוניברסיטת אוקספורד הפועל לשימורו והצלתו של מין זה מסכנת הכחדה.
סכנות רבות מרחפות מעל מין זה:
מגפות כלבת וכלבלבת המועברות מכלבים נגועים שבאים במגע עם הזאבים.
זְאֵב טָלוּא המכונה גם כלב בר אפריקאי, זאב אפריקאי וכלב טלוא.
(שם מדעי: Lycaon pictus) הוא מין במשפחת הכלביים.
למרות שמותיו, הוא אינו זאב ואינו שייך לסוג כלב אלא מהווה מין יחיד בסוג Lycaon, הקרוב מבחינה טקסונומית לדול מצוי, ובעל קשר רחוק יותר לתן.
הזאב הטלוא נפוץ רק באפריקה.
בעבר היה הזאב הטלוא נפוץ בכל אפריקה שמדרום לסהרה, באזורים שאינם מיוערים או מדבריים, אולם הוא נעלם מחלק ניכר מאזורי המחיה שלו בעבר.
הוא מצוי בעיקר בדרום ובדרום-מזרח אפריקה.
בעבר היו בנמצא מאות אלפי זאבים טלואים, אך מאז הצטמצם מספרם, בעיקר עקב ציד על ידי האדם וצמצום שטחי המחיה הטבעיים שלהם, ונאמד בשנת 2012 בכ־1400 פריטים.
לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים ממערת היונים בגליל, הזאב הטלוא חי בארץ ישראל לפני כ-200,000 שנים, במהלך תקופה אקלימית חמה יחסית.
זוהי העדות היחידה לקיומו של המין מחוץ לאפריקה בעבר.
הזאבים הטלואים שונים בין פרט לפרט בצבע פרוותם, כך שלכל פרט יש תבנית צבע שונה המאפיינת והמייחדת אותו.
בפרוותו של הזאב הטלוא אזורים בצבעים חום, אדום, שחור, צהוב ולבן.
הם נולדים עם שיער צפוף אך עם התבגרותם הם מאבדים משערותיהם וזאבים זקנים עשויים להיות חסרי שיער.
בדרך כלל צבע פרוותו באזור הראש כהה יותר וקצה זנבו לבן.
גופו של הזאב הטלוא גמיש ודק.
אוזניו גדולות ומעוגלות ולו חרטום קצר ורחב.
בפיו 42 שיניים ולו שיניים טוחנות קדמיות גדולות יחסית אשר מסייעות לו בשבירת עצמות.
רגליו ארוכות וחזקות ובכל אחת מהן ארבע אצבעות רגליים.
דו צורתיות זוויגית אינה ניכרת במין זה, אם כי גופם של הזכרים גדול ב-3 עד 7 אחוזים משל הנקבות (על פי ממדי העצמות).
משקלו בין 18 ל-36 ק"ג והוא משתנה במידה רבה בהתאם למתי אכל הזאב לאחרונה וכמה אכל, שכן הוא יכול לאכול עד 9 ק"ג בארוחה אחת.
מבנה הגוף הקטן שלהם באופן יחסי הופך אותם לפגיעים למתקפות על ידי המתחרים שלהם, כגון נמרים בוגרים אריות וצבועים.
הזאבים הטלואים הם בעלי חיים חברתיים החיים בלהקות.
בעבר, כאשר הזאב הטלוא היה נפוץ יותר תועדו להקות עד גודל של 100 פרטים, אולם כיום נדיר לראות להקות שכוללות למעלה מ-30 פרטים, ובממוצע חברים בלהקה 7 עד 15 פרטים.
בכל להקה יש זוג רבייה דומיננטי זוג האלפא.
זכר האלפא ונקבת האלפא נוהגים לסמן את הטריטוריה של הלהקה באמצעות שתן.
ישנן היררכיות שונות לזכרים ולנקבות.
בדרך כלל יש יותר זכרים מנקבות בלהקה, זאת מפני שהנקבות נוטות יותר לעזוב את הלהקה שבה נולדו מאשר הזכרים.
הנקבות עוזבות את הלהקה בהיותן בנות שנתיים וחצי או יותר ופונות ללהקה חסרת נקבות בוגרות.
הזאבים הטלואים, כמו רוב בני משפחתם, צדים בלהקות.
הם מגיעים עד ל-72 קמ"ש בריצתם ומסוגלים להתמיד בה זמן רב.
הם נחשבים לבעלי החיים המוצלחים ביותר בציד: כ-70% ויותר מניסיונות הציד נגמרים בהצלחת הלהקה.
בעזרת שיתוף הפעולה של הלהקה הם יכולים להפיל טרף גדול כגנו כחול או קובוס המים.
הטרף העיקרי של הזאבים הטלואים הוא אימפלה ופרסתנים בעלי גודל בינוני דומים.
נצפו מקרים שבהם הם צדו גם בבונים.
בכל להקה יש זוג רבייה דומיננטי, זוג האלפא.
בני זוג האלפא מתאפיינים בנטייתם לסימון באמצעות שתן.
בדרך כלל זוג האלפא הוא הזוג היחיד מחברי הלהקה שמתרבה.
אם זוג נוסף מתרבה באותה הלהקה, נקבת האלפא תעשה כל שביכולתה כדי למנוע מזון מהנקבה האחרת ומגוריה והיא אף תנסה להרוג את גורי הנקבה האחרת.
משך ההיריון כ-10 שבועות והגורים נולדים בדרך כלל בין מרץ ליולי.
בכל המלטה נולדים בממוצע כתריסר גורים, אך המספר יכול לנוע בין 2 ל-20. הגורים נולדים כשעיניהם ואוזניהם סגורות וכשצבע פרוותם הוא שחור ולבן (את הצבעים בפרוותם הם מפתחים מאוחר יותר).
הגורים נולדים במאורה ונשארים בה עם אמם עד הגעתם לגיל של כ-3 עד 4 שבועות.
הנקבה מזינה את גוריה בחלב בלבד במהלך החודש הראשון.
הם מתחילים לאכול מזון מוצק שמובא על ידי חברים אחרים בלהקה כשהם בני 3–4 שבועות.
לאחר יציאתם מהמאורה הגורים זוכים לאחריות מצד כל הלהקה ומונקים על ידי נקבות אחרות נוסף לאמם.
הם נגמלים מיניקה בגיל 5 שבועות.
בהיותם בני 7 שבועות הם מתחילים לקבל צבע פרווה של בוגרים.
הגורים הופכים לעצמאים בהיותם בני 12–14 חודשים.
הם מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל 12 עד 18 חודשים, אולם הם בדרך כלל מתרבים מאוחר יותר.
תוחלת חייו של הזאב הטלוא היא בסביבות 10 שנים.
זאב לב (נולד וילהלם לב, 25 באפריל 1922 – 3 באוקטובר 2004) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל במדעים מדויקים לשנת תשכ"ב (1962), ומייסד בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, שכונה עוד בחייו, בשם "מכון לב".
זאב לב נולד בשם וילהלם לב בווינה לנחום ואסתר לאו (לבית רימלט), שהיו שניהם צאצאי רבנים, בשנת 1934 עקרה משפחתו לברלין.
כשסופחה אוסטריה על ידי הנאצים, נשלח לאנגליה בקינדר-טרנספורט והחל ללמוד בישיבת גייטסהד.
בזמן הקרב על בריטניה הוגלה, יחד עם אלפי נתינים גרמנים אחרים, למחנה הסגר בקולומביה הבריטית שבקנדה, שם עבד כחוטב עצים, בעוד הוריו ואחותו נספו בשואה.
ב-1942 גייס רבה הראשי של טורונטו, הרב יעקב קמינצקי, את ראשי הקהילה לחתום על כתב ערבות, לשחרור היהודים מהמחנה.
אחרי שחרורו עבר לטורונטו, שם היה בן בית אצל הרב קמינצקי.
לב סיים תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת קווינס שבאונטריו.
סיים תואר שני בשנה אחת, באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, והתקבל ללימודי דוקטורט באותה אוניברסיטה במחלקה לפיזיקה שבראשה עמד חתן פרס נובל, פרופ' איזידור רבי.
מנחהו לדוקטורט היה צ'ארלס טאונס, שאף הוא זכה בהמשך בפרס נובל.
ב-1950, לאחר סיום הדוקטורט, עלה עם אשתו דבורה (אותה פגש במסגרת תנועת הנוער השומר הדתי) לארץ ישראל, למורת רוחו של פרופ' רבי, והתקבל כמרצה באוניברסיטה העברית.
הוא התמחה בתהודה פרמגנטית, וקנה לו שם עולמי בתחום, והיה בין המובילים לפיתוח מכשירי ה-MRI והמיקרוגל.
ב-1962, כשהוא בן 40, התמנה לפרופסור מן המניין.
מכיוון שדגל בתורה עם דרך ארץ, עמד בראש קבוצה שייסדה ב-1969 את בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, הנקרא היום המרכז האקדמי לב, המשלב לימוד תורה ומדע גם יחד.
לב וקבוצת המייסדים קיבלו, לשם כך, הסכמות מרבנים חשובים.
הוא בחר שבית הספר יתמקד בתחומים: אלקטרו-אופטיקה, אלקטרוניקה ומדעי המחשב.
לב היה גם ממייסדי המכון המדעי-הטכנולוגי לבעיות הלכה והיו"ר הראשון שלו.
בראשית שנות השבעים היה לב בין ראשוני המתיישבים בשכונת גבעת המבתר שבירושלים.
הוא שימש כרבה של השכונה הקטנה והצעירה.
בטרם נבנה מבנה הקבע של בית הכנסת בשכונה, שימש מרתף ביתו כבית כנסת.
במקום זה התגבש נוהל תפילה משותף לכל העדות, שלפיו קטעי התפילה נקראים לסירוגין לפי נוסחי העדות השונות.
כך הונהג גם במבנה הקבע של בית הכנסת, במשך למעלה מעשרים שנה.
לב היה חבר בוועדות ציבוריות, בין היתר בוועדה להיתרי עבודה בשבת ובוועדה לבדיקת טיסות אל על בשבת.
ראש הממשלה דאז, מנחם בגין, קיבל ב-1982 את דעת המיעוט של לב להימנע מטיסות בשבת.
לב נהג לייעץ לרבנים חשובים כרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג וכרב שלמה זלמן אוירבך בענייני טכנולוגיה.
לב נפטר בירושלים ב-3 באוקטובר 2004, והוא בן 82. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנובמבר 2011 נקרא על שמו של לב רחוב בפארק ההיי-טק בהר חוצבים בירושלים.
בית הספר הגבוה לטכנולוגיה מעניק לזכרו את "פרס לב" מדי שלוש שנים בתחום "תורה עם דרך ארץ".
לזאב ודבורה לב נולדו חמישה ילדים.
לאחר שדבורה נפטרה מסרטן נישא בשנית לשרה, לבית קצבורג, אלמנתו של הרב אברהם לבקוביץ', ואם לארבע בנות.
השניים גידלו ביחד את תשעת ילדיהם.
בנו, אל"ם נחום לב, היה קצין בכיר בסיירת מטכ"ל.
ב-1988 עמד בראש כוח הסיירת שהתנקש באבו ג'יהאד באחד מפרברי תוניס, בירת תוניסיה, ואחד היורים לעברו.
היה חובב אופנועים ונהרג בתאונת אופנוע באוגוסט 2000. ספרו "אופנועים - רכיבה נכונה" ראה אור לאחר מותו.
בהספדו לבנו אמר עליו שמבחינתו מת שלוש פעמים: כשמות אמו שינה אותו מהקצה אל הקצה, כשעזב את הדת וכשנהרג בתאונה.
גם בנו השני, שמעון לב, צלם במקצועו, עזב את הדת ואף כתב על היציאה בשאלה ספר בשם "ושיודע לשאול" (הוצאת חרגול, תשנ"ח).
בספר כתב נחום לב: .
על האופן שבו קיבל את עזיבת הדת של שניים משלושת בניו כתב נחום: .
בנו השלישי, אבי לב, תושב קרני שומרון, לימד בישיבה.
בתו, ד"ר אסתר כהן, מרצה לאנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתו, חוה לב, היא אמנית העוסקת בציור, פיסול וצילום.
אחד מחתניו הוא ד"ר גבי בוטבול, מייסד בתי ספר אקדמיים לציבור החרדי בישראל ומחבר הספר "אסירי תקווה".
פרס ישראל למדעים מדויקים על ספרו "תהודה פרמגנטית בגופים מוצקים" (1962)
פרס רוטשילד על תרומתו לחקר הפיזיקה של המצב המוצק (1965)
בירור מושגים - כוח כוחו וכוח שני בהלכה
זאב (ולדימיר) טיומקין (לעיתים טמקין) (1861, יליזבתגרד – 25 בדצמבר 1927, פריז) היה מנהיג ציוני יליד האימפריה הרוסית.
אחיו של הרופא הציוני-הרוויזיוניסט זינובי יונוביץ' טיומקין ודודו של המלחין דימיטרי טיומקין.
טיומקין נולד ביליזבתגרד שבאוקראינה והיה בין מייסדי אגודת "חובבי ציון" בסנקט פטרבורג.
בו' בכסלו תרנ"א (1890) הגיע לארץ ישראל, כדי לעמוד בראש הלשכה להנהלת העבודה המעשית של "חברת התמיכה" של "חובבי ציון" שנפתחה ביפו ולסייע ברכישת קרקעות.
מאוחר יותר חזר טיומקין לרוסיה וכיהן כרב מטעם ביליזבתגרד.
הוא נמנה עם ראשוני התומכים בהרצל, והשתתף בקונגרסים ציוניים מטעם יהדות אוקראינה, החל מהקונגרס הציוני הראשון.
במלחמת העולם הראשונה סיפק סיוע לפליטים בדרום רוסיה.
טיומקין נמלט מן המהפכה הבולשביקית לברלין, ובשנת 1920 התיישב בפריז והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1921 השתתף כנציג אוקראינה בוועד המשלחות היהודיות.
על שמו הקימו אנשי בית"ר ב-1932 את מושב "רמת טיומקין" בשרון, המושב הרוויזיוניסטי הראשון.
בשנת 1948 נבלע המושב בנתניה וכיום הוא חלק משכונת "רמת אפרים".
היה בין היתר מפקד חטיבה 401, ראש מפקדת חילות השדה (כיום זרוע היבשה), מפקדו הראשון של פיקוד העורף, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה ונספח צה"ל בארצות הברית.
ליבנה נולד בסיביר שבברית המועצות בשם זאב וייסבלט.
בשנת 1947, כשהיה בן שנתיים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בתחילה למחנה העולים חדרה ולאחר מכן ליישוב גבעת שמואל.
היה חניך בתנועת השומר הצעיר.
בסוף שנת 1962 התגייס לצה"ל, במסלול בני המשקים, והתנדב לגדוד הנח"ל המוצנח של חטיבת הצנחנים.
עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה.
בהמשך מונה לקצין מבצעים גדודי ולמפקד פלוגה.
במסגרת שירותו כקמב"ץ גדוד הבט"ר (בסיס טירונים) בעת מלחמת ששת הימים נפצע בקרבות ברמת הגולן.
לאחר החלמתו, חזר לחי"ר כמפקד קורס מ"כים, בהמשך היה קצין אג"ם של פיקוד הנח"ל.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגה בבה"ד 1, הוא התמנה לסגן מפקד "כוח בישוף" שהורכב מחניכי הבה"ד, הכוח נשלח לסיני לתפוס את המעברים במערב חצי האי ובהמשך השתתף בפשיטות נגד המצרים ובחציית תעלת סואץ.
לאחר מלחמת יום הכיפורים עבר הסבה בת שנה לשריון בעקבות בקשתו של משה פלד ושימש כמפקד גדוד 430 בחטיבה 500. פיקד על חטיבה 401 והיה קצין אג"ם של פיקוד הדרום.
בשנת 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה, היה סגן מפקד "כוח ורדי", כוח אוגדתי בפיקודו של דן ורדי שלחם בגזרה המזרחית.
ב-1983 השתלם במכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית.
עם חזרתו מונה לסגן מפקד אוגדת שריון סדירה, ובשנת 1984 מונה למפקד עוצבת עידן.
בהמשך מונה למפקד עוצבת הפלדה (אוגדה 162), אוגדת שריון סדירה.
בשנת 1987, בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה והחלטת צה"ל לתגבר את כוחותיו ביהודה שומרון ועזה, מונה למפקד כוחות צה"ל בשומרון בנוסף לתפקידו כמפקד אוגדה.
במרץ 1989 התמנה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל וכיהן בתפקיד זה עד אחרי מלחמת המפרץ.
הוטל עליו להקים את פיקוד העורף ועם הקמתו בפברואר 1992 קודם לדרגת אלוף והיה מפקדו הראשון.
הוא עמד בראש משלחת החילוץ לאחר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994.
באוגוסט 1994 מונה למפקד מפקדת חילות השדה (כיום זרוע היבשה), תפקיד בו כיהן עד ל-1996, עת מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה של שמעון פרס ואחר כך של בנימין נתניהו.
בשנת 1997 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית וקנדה בוושינגטון עד לפרישתו מצה"ל באוקטובר 2001.
ב-29 באפריל 2004 חתם על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתכנית חיונית לבטחון ישראל.
בשנת 2011, עם הקמת המשרד להגנת העורף, שימש ליבנה יו"ר "ועדת ליבנה", שעסקה בחלוקת תחומי האחריות והסמכויות בין משרד הביטחון למשרד להגנת העורף.
ליבנה היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה.
התגורר בכפר ברנדייס שבתחום חדרה, היה נשוי לעמליה ואב לארבעה ילדים.
לאחר סיום שֵרותו בצה"ל היה מנכ"ל חברה לייעוץ אסטרטגי, וחלק ניכר מפעילותו בה התרכז מחוץ לגבולות ישראל.
כיהן כדירקטור בחברת מגל מערכות ובחברת קשרי תעופה.
כמו כן עסק בגידול דבורים.
היה חבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון ותנועת עתיד כחול לבן הפועלת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בדרך של שתי מדינות לשני עמים.
ליבנה נפטר ממחלה ב-27 באוגוסט 2013 בגיל 68 ונקבר בבית העלמין הצבאי בקריית שאול.
הרב זאב (ווֹלף) יעבץ (ט"ז בתשרי ה'תר"ח, 26 בספטמבר 1847, פולין –י"ח בשבט ה'תרפ"ד, 24 בינואר 1924, לונדון) היה סופר, היסטוריון ואיש חינוך.
נמנה עם מקימי תנועת המזרחי וממחדשי השפה העברית.
יעבץ נולד בקולנו שבפולין בשנת 1847, בנם של אסתר וזוסמן יעבץ, שהיה יחסן ובעל נכסים.
נשא את גולדה פינס, אחותו של יחיאל מיכל פינס.
לאחר נישואיו התיישב בוורשה ופתח שותפות במסחר סיטונאי.
מרבית עול המסחר נפל על שותפו, והוא התמקד בלימודים, בעיקר בתחום תולדות עם ישראל.
בשנת 1882 פרסם את מאמרו הראשון "ראשית עבודת הסופרים בישראל" ב"השחר".
מאז המשיך לפרסם מאמרים ומחקרים בקבצים שונים על נושאים בתולדות עם ישראל, והוכר ככח עולה בתחום זה.
הוא היה יד ימינו של שפ"ר בהכנת הכרך הראשון של כנסת ישראל שראה אור בוורשה בשנת ה'תרמ"ז (1886).
בשנת 1887, בהיותו בן ארבעים, עלה לארץ ישראל ובי"ז באייר הגיע ליפו.
בתקופה הראשונה התארח אצל גיסו יחיאל מיכל פינס בירושלים.
תחילה עבד ככורם בכרמי יהוד, וכן שימש שם כמורה.
אחר כך עבר לנהל את בית הס.
התגורר בזכרון יעקב, בהוראת הברון רוטשילד.
לאחר שהסתכסך עם פקידי הברון עזב את המושבה.
היה מחברי ועד הלשון העברית הראשון, שנוסד ב-1890. ערך רבעון בשם "הארץ", שהופיע בירושלים ב-1891.
ב-1897 שב לאירופה והתיישב בווילנה.
ב-1902 היה ממייסדי סיעת המזרחי בתוך ההסתדרות הציונית.
ערך את כתב העת של התנועה, "המזרחי".
יעבץ סבר שהתרבות היהודית שונה מתרבות הגויים ("תרבות החוץ"), בכך שבעוד שהתרבות היהודית מושתתת על דעת אלוהים, זו האחרונה מושתתת על דעת הטבע.
הוא סבר שיש לעסוק בפעילות תרבותית ולקיים בארץ ישראל מערכת חינוך עצמאית שבבסיסה התרבות היהודית-הדתית.
סוגיה זו, של עיסוק בתרבות במסגרת פעילות התנועה הציונית, הייתה שנויה במחלוקת בקרב הציונים החילונים והדתיים כאחד.
בעוד הרב ריינס, מנהיג המזרחי ומייסדה הראשי, היה אמביוולנטי בשאלה זו, יעבץ היה זה שדחף את הציונות הדתית בראשית דרכה לעסוק בתכנים תרבותיים-חינוכיים.
עם הקמת סיעת המזרחי במסגרת ההסתדרות הציונית הוטל עליו לחבר קול קורא עבור הסיעה החדשה.
יעבץ קרא בכרוז, בין השאר, לעסוק בפעילות תרבותית-דתית שתהווה אלטרנטיבה לפעילות התרבותית החילונית.
יעבץ הציג פתיחות מסוימת בנוגע ל"חוכמות העולם".
לטענתו, פתיחות זו לא רק שאינה מעכבת את התרבות היהודית הפנימית, אלא אף יכולה להוות כלי שרת.
לדוגמה, הידע האגרונומי היכול להועיל ביישום מצוות התלויות בארץ.
פתיחות זו נגעה בשטחי ידע הקשורים למדעי הטבע, אך לא למדעי הרוח, אשר מהווים תחום ידע מקביל ומנוגד לתרבות היהודית-דתית.
לכן עבורו מדעי הרוח היו מחוץ לתחום הלימודים.
גישתו של יעבץ קנתה אחיזה בקרב אנשי הציונות הדתית, אשר ראו בתור הזהב של יהדות ספרד כידע חינוכי ראשון במעלה, ואת ההוגים השונים כדוגמת הרמב"ם, רב סעדיה גאון ואחרים, כאנשי רוח אשר לאורם יש ללכת.
באשר הם היו משכילים אשר השתמשו במדע כדי לאמת את התורה.
הטענה הייתה כי הרמב"ם לא ביקש לעשות סינתזה תרבותית של התורה עם המדע, אלא הראה כיצד המדע נכלל בתוך התורה.
פעילות נוספת של זאב יעבץ הייתה קריאה למערכת חינוך דתית-עממית, המתאימה לציבור הרחב.
בניגוד לסגנון הלימוד המקובל ב"חדרים" ובתלמודי התורה, תוכנית הלימודים של יעבץ כללה בעיקר לימוד תורה וליקוטים מהאגדה, כל זאת בעברית.
במהלך השנים אימצה סיעת המזרחי מוסדות חינוך (למשל, תחכמוני), והתוותה את פעולתם ברוח הגותם של יעבץ והרב ריינס.
לימים שאבה מערכת החינוך הממלכתית דתית, שנוסדה בתשי"ד, כמה מעקרונותיה מיעבץ.
יעבץ נחשב למעצב "חג נטיעת אילנות" בט"ו בשבט, כאשר בשנת 1890 לקח את תלמידיו לנטיעת עצים בזכרון יעקב (טקס הנטיעות הראשון של ט"ו בשבט התקיים עוד קודם לכן, ב-1884, במושבה יסוד המעלה).
על שמו הוקם בשנת 1932 המושב כפר יעבץ בשרון.
כמו כן נקראו על שמו רחובות במרכז ירושלים, בתל אביב, בפתח תקווה, בחולון, ברחובות ובבני ברק.
חלק מארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
שיחות מני קדם, ורשה: דפוס א.
גאנשאר, תרמ"ז-1887 – ספר ילדים המספר את אגדות חז"ל.
ספר דברי הימים לעם בני ישראל : מיום היותו עד יסוד היישוב החדש בארץ ישראל - ירושלים דפוס צוקרמן, תר"ן 1890
מירושלים, ורשה: דפוס האחים שולדבערג, תרנ"ב-1891 – תרנ"ב-1892.
נגינות מני קדם: דברי שני החרבנות על פי האגדה, ורשה: דפוס האחים שולדבערג, תרנ"ב-1892.
ראש השנה לאלנות: ממראות הארץ ספור, ורשה: דפוס האחים שולדבערג, תרנ"ב-1892.
מכתב ממראות הארץ, ורשה: דפוס שולדבערג, תרנ"ב-1892.
היהדות והגלות, ורשה: אחיאסף, תר"ס-1900.
ספר תולדות ישראל: מתוקן על פי המקורות הראשונים, ברלין: [איטצקווסקי], תרס"ו – 14 כרכים המבקשים לתאר את ההיסטוריה הכוללת של עם ישראל.
אמור היה להיות משקל נגד לחיבורים של היסטוריונים דוגמת היינריך גרץ ושמעון דובנוב.
חיבור זה ספג ביקורות קשות ולא נתפס על ידי החוקרים כמקור מדעי מוסמך ומקובל.
ספר מקור הברכות: התפלות, הקריאות וכל חלקי הסדור למיניהם ולתולדותיהם, מראשית יסודתם עד אחרית תוצאותיהם, ברלין: [ז.
לקט כתבים (עורך: בנימין קלאר; עם מבוא מאת אליעזר מאיר ליפשיץ), הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ג-1943.
זאב חומסקי היה סופר עברי ובלשן.
חומסקי נולד ב-1896 בעיירה קופל שבאימפריה הרוסית (כיום בתחומי אוקראינה) לאסתר לבית קורמן ומאיר חומסקי.
בשנת 1913, בהיותו כבן 18, היגר לארצות הברית.
הוא התיישב תחילה בעיר בולטימור, וכמהגר צעיר היה פועל תעשייה.
בשנת 1914 החל בעבודתו כמורה בבתי ספר יהודיים, ובמקביל השלים לימודיו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, ואחר כך באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, ובדרופסי קולג' שבעיר.
בשנת 1922 עקר חומסקי לפילדלפיה, השתקע בה, היה מורה בגרץ קולג', והפך למנהל בבית ספר ספרדי אורתודוקסי-דתי, "מקווה ישראל".
הוא החל את כתיבתו העברית כבר בשנת 1918, ופרסם ב"לוח אחיעבר" מהגיליון הראשון.
כל שנות ישיבתו בארצות הברית היה פעיל בתנועה העברית ובין סופרי העברית.
כן כתב מאמרים חינוכיים ולשוניים רבים, שפרסם בעיתונות העברית שם, ב"הדאר", ב"בצרון", ב"שבילי החינוך" ובבמות עבריות אחרות.
מסוף שנות העשרים כתב חומסקי ספרים וספרונים לבתי הספר העבריים.
וכן פרסם ספרי מחקר בלשון העברית ובלשון האנגלית.
בנו הוא פרופ' נועם חומסקי, אחד הבלשנים המפורסמים בעולם, ומתנגד חריף למדיניות החוץ של ארצות הברית ושל ישראל.
השפה ודקדוקה, גראץ קולג', פילדלפיה, 1947.
הספרים הבוכים, מאת זאב חומסקי, בעקבות בוקי בן יגלי, יהודה ליב קצנלסון, מצויר ביד ירמיהו פיינגאלד, ניו יורק 1948.
ספורי, קריאה ועברית למתחילים על פי השיטה הספורית, פילדלפיה תר"ץ 1930.
הלשון העברית בדרכי התפתחותה, הוצאת ראובן מס ירושלים, 1967.
דרכי הוראה ולמידה, ניו יורק תש"ח 1948.
אלדד הדני, אגדת עם, מאת זאב חומסקי, מאויר על ידי לורנס דרסר, ניו יורק 1953.
'אלעזר בן יהודה, איש החזון והמעש', הדאר נב (תשל"ג 1973).
'בעיות הוראתן של הלשון העברית ושל התרבות העברית באמריקה', בתוך: מנחם זהרי, אריה טרטקובר, חיים אורמיאן (עורכים) הגות עברית באמריקה, כרך ג, תל אביב תשל"ד 1974.
'החינוך היהודי באמריקה במאה הנוכחית', הדאר נה (תשל"ו 1976).
'היסטוריה של הלשון', בתוך: ילקוט הלשון, ירושלים תשל"ז 1977.
'הזרם הגרמני בהגירת היהודים לארצות הברית במאה ה-19', הדאר נה (תשל"ו 1976).
'צורות מוקשות בדקדוק לשון המקרא והמשנה', בתוך: זבולון רביד (עורך), ספר שרפשטיין, תל אביב תש"ל 1970.
'ראשית החינוך היהודי על אדמת אמריקה ממחצית המאה הי"ט ועד סופה', הדאר נה (תשל"ו 1976).
'תרומת המדקדקים בימה"ב לחקר הלשון העברית', פרקים (ביטאון האקדמיה העברית באמריקה) תשכ"ו 1966.
זאב טננבוים הוא זמר ישראלי, סולן להקת הדת' מטאל הישראלית סיילם.
טננבוים החל להתעניין במוזיקת הבי מטאל בסוף שנות השבעים, כשהאזין לבלאק סבאת', לד זפלין ודיפ פרפל.
הוא חבר בסיילם כסולן החל מהקמתה ב-1985 ועד היום.
טננבוים איננו זמר דת' מטאל טיפוסי ושר לרוב בצווחות חסרות מלודיה וצרודות האופייניות לבלאק מטאל, בהתאם לסגנונה המוזיקלי של הלהקה המערב סוגים שונים של מטאל קיצוני.
באלבומה של סיילם, Necessary Evil, הוא גם ביצע שאגות וגרואלינג האופייניים לזמרי הדת' מטאל המסורתי.
טננבוים סיפר כי הוא כתב לוויקרנס שהדעות שלו מעוותות, ומספר שבועות לאחר מכן המשטרה המקומית הגיעה לביתו ומסרה לו שוויקרנס שלח לו מעטפת נפץ שהתגלתה בבדיקת רנטגן וכן קלטת וידאו, דבר שגרר את התערבות האינטרפול.
שנתיים לאחר מכן הורשע ויקרנס ברציחתו של יורונימוס, מנהיג להקת מייהם, בה היה גם ויקרנס חבר, על רקע מאבקי כוח פנימיים בסצנת הבלאק מטאל הנורווגית.
ויקרנס ריצה 16 שנים מתוך תקופת מאסר בת 21 שנים, ובתחילת 2009 זכה בשחרור מוקדם.
חברי סיילם שומרים מזה שנים רבות על קשרים טובים עם חברי להקת מייהם (מלבד ויקרנס).
טננבוים אף היה חברו של יורונימוס והופיע בישראל לצד הסולן אטילה.
טננבוים ציין בין הלהקות המועדפות עליו את קריאייטור, סודום, ונום, דת', בהמות ו-Lamb of God.
הוא אף ציין כי מבין אמני הזרם המרכזי של המוזיקה הישראלית הוא "מאוד מעריך" את כנסיית השכל "שיש להם את הדיכאון במוזיקה".
טננבוים הוא מנהל מחלקת פיקוח וחנייה בעיריית גבעתיים, העיר בה פועלת סיילם במשך כל שנות קיומה.
בתו יובל מופיעה על עטיפת האלבום Necessary Evil.
זאב כץ (29 במרץ 1923 – 27 באפריל 1982) היה חבר הכנסת מטעם המערך בכנסת התשיעית.
כץ נולד בלייפציג שבגרמניה, אח צעיר להנס, בן למרי ושמעון.
עד גיל 12 התחנך בבית ספר גרמני רגיל, ועם התחזקות הנאצים, עבר לבקשתו לבית ספר יהודי ("ולד שולה"), ובמקביל הצטרף באותה שנה לתנועת הנוער "הבונים".
בשנת 1938 עלה כץ לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער, והצטרף להכשרה בקיבוץ גבעת-ברנר, שם בלט כדמות דומיננטית.
בין יוזמותיו: החלטה שחברי הקבוצה ידברו עברית בלבד.
לאחר שסיימה חברת הנוער את הכשרתה בגבעת-ברנר, הצטרפה הקבוצה לקיבוץ גשר בתחילת 1941. בסוף אותה שנה, על אף שלא הספיק לשהות תקופה ארוכה בקיבוץ, החליט כץ להתנדב לגיוס לצבא הבריטי, בתקווה להגיע לאירופה ולהתחקות אחר אמו מרי עמה נותק הקשר.
כץ שירת במהלך מלחמת העולם השנייה ביחידת התובלה 176 של הצבא הבריטי ושירת בו בין השנים 1941–1946. כץ שירת בחזיתות הלחימה באפריקה ואיטליה.
בתום שירותו סייע באיסוף וסיוע לקהילות היהודיות באירופה, וכן בהכשרת קבוצות ילדים ונוער לקראת עלייתם לא"י.
במהלך שירותו בצבא עמד כץ בקשר מכתבים עם חבריו בקיבוץ, בהם תיאר את קורותיו ואת רשמיו מאירופה לאחר המלחמה.
"ואספר בקצרה על חוויה אחרת שהייתה לי במסיבת חנוכה של ילדי יהודי פלורנץ...
ילדינו אשר עוד יודעים לשמוח ולשמח.
החג הגדול היה שלהם, כי הם אשר מחר יעלו ארצה והם צריכים להיות נוער בריא, חי ותוסס".
בפברואר 1946 חזר לגשר, ועם פרוץ מלחמת העצמאות שימש כמפקד עמדה בקרבות.
עם ההחלטה לפנות את ילדי הקיבוץ (ועמם הורה אחד) התפנה כץ לחיפה.
בחיפה שימש כ'מרכז הגלות' וקישר בין חברי המשק שנשארו בגשר לבין הקבוצה בחיפה.
ב-1950 חזרו הילדים מחיפה והוחלט על הקמת הקיבוץ מחדש- במקומו הנוכחי.
כץ שימש בתפקידים שונים במשק: מרכז גן-ירק, מרכז משק ועוד.
בתחילת שנות ה-60 השתלב בוועדת הקיבוץ המאוחד, במסגרתה פעל לליווי חברתי-מקצועי של יישובים חדשים (צור נתן).
כץ שימש כמרכז המשק בגשר בתקופת מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה, תקופה קשה במיוחד לקיבוץ אשר היה נתון להפגזות כבדות ולתקיפות נוספות (מיקוש שדות וכבישים, חדירת חוליות מחבלים) ואף ספג אבדות בנפש.
לאחר סיום מלחמת ההתשה המשיך כץ לעבוד במשק בתפקידים שונים, תוך שילוב פעילות פוליטית בתנועה הקיבוצית וכהונה נוספת בוועדת הקיבוץ המאוחד.
כץ נבחר ל ב-12 בינואר 1979, בעקבות פרישתו של חבר הכנסת אהרן ידלין.
הוא היה חבר ועדת העלייה והקליטה וועדת העבודה והרווחה.
בנוסף, שימש כחבר בפועל בוועדת הכלכלה.
בוועדות אלו ובהופעותיו בכנסת המשיך לעסוק בנושאי התיישבות, חינוך, חקלאות ומים.
בטרם סיים את כהונתו הראשונה כחבר-כנסת חלה כץ במחלת הסרטן.
הוא נפטר בערב יום העצמאות 1982 ונקבר בקיבוצו גשר.
אביו של כץ נפטר בגרמניה בשנת 1937 ואילו אמו נרצחה בשואה.
אחיו הנס (אליו לעיתים היה פונה במכתביו 'אחי היחידי') עלה לארץ מספר חודשים אחריו.
בדצמבר 1946 נשא כץ לאישה את חנה (חנצ'ה) לבית מרכוס, ולשניים ארבעה ילדים (הגרים בגשר) ו-19 נכדים.
להנצחת פועלו בתחום המים בגשר, נקרא מאגר המים הגדול והחדש של הקיבוץ מאגר ז"ך (זאב כץ), וכן יצא לאור ספר לזכרו במלאת שנה לפטירתו.
זאב יוסיפון (יוסקוביץ'; 16 בספטמבר 1896 – 22 באפריל 1977) היה עיתונאי ועסקן תרבות ישראלי, עורך "מבפנים", ומייסד תל"ם (תיאטרון למעברות; לימים אמנות לעם).
יוסיפון נולד בלודז' שבפולין הרוסית למשפחה חסידית.
בנעוריו נחשף לספרות ההשכלה ולרעיון הציונות בעת לימודיו בוורשה.
לאחר ביקור בארץ ישראל בשנת 1920, החליט לעלות לארץ בשנת 1921. בהיותו בקיבוצי עמק הירדן, היה מראשוני נוטעי הבננות בישראל, ובין הפועלים שהקימו את תחנת הכוח של רוטנברג בנהריים.
יוסיפון היה חבר קיבוץ בקיבוצים גשר, אשדות יעקב, תל יוסף ומשמר הים ותושב תל אביב.
היה ממייסדי הדפוס בעין חרוד.
עם מעברו של דפוס אחדות לתל אביב הקטנה אחרי מלחמת העולם הראשונה, הצטרף אליו.
לפרנסתו עסק עוד בכתיבה יוצרת ועריכה עיתונאית, פרסם רשימות ב"קונטרס" (ביטאון "אחדות העבודה") וערך את כתב העת "מבפנים" (ביטאון הקיבוץ המאוחד).
היה פעיל בענפי הספרות של הקיבוץ המאוחד.
בין שאר פעילויותיו, היה הרוח היוזמת והחיה מאחורי פרסום ספר הילדים הידוע של קדיה מולודובסקי: פתחו את השער.
עם קום המדינה שימש כקצין העיתונות של השר דוד רמז כשר התחבורה ושר החינוך, ולאחר מכן גם של דב יוסף.
בראשית שנות החמישים הקים יוסיפון את תל"ם (תיאטרון למעברות), שהפך בהמשך ל-"תרבות למעברות", "תרבות לעם", ולבסוף לאמנות לעם.
יוסיפון היה ידוע כחבר ומעריץ של המשורר נתן אלתרמן אשר הקדיש לו את ספרו בלדות ישנות ושירי עם סקוטיים.
ב-1972 התאלמן מאשתו שרה, בתו של ישראל חבס.
נקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
תלם – תיאטרונים למעברות (בהמשך שינה את שמו ל"תיאטרון לעולים"; לעיתים נכתב תל"ם) נוסד בשנת 1953 כשיתוף פעולה של משרד החינוך והתרבות, בראשותו של השר בן-ציון דינור, הסוכנות היהודית והסתדרות העובדים.
התיאטרון פעל בשיתוף עם משרד החינוך למען חינוך העם, יצירת תרבות אחידה ושפה אחידה, אולם, שעה שהמחלקה להנחלת הלשון פעלה במסגרת משרד החינוך, נוסד תלם במסגרת ההסתדרות.
בין מייסדי תלם וחברי הנהלתו היו יוסיפון, דב בילין וישעיהו אברך, וסייע בידיהם נתן אלתרמן.
תלם הביא אל צופים ברחבי הארץ, ובמיוחד בריכוזי עולים, תיאטראות, תזמורות, להקות בידור ואף סרטים בקולנוע נייד.
פעולת תלם נתמכה על ידי הגופים המייסדים, על ידי תשלומי צופים וכן תרומות.
יש מחזות אשר נכתבו במיוחד לפי הזמנת תלם, בהם "סוף העולם" ו"גם זו לטובה" מאת משה שמיר, ו"קזבלן" מאת יגאל מוסינזון.
יוסיפון ראה כמטרה בפני עצמה להביא שמחה ליושבי המעברות.
הוא ארגן עבורם חגיגות פורים, כשהוא עצמו מתחפש בתחפושות שונות, והביא אליהם נגנים, זמרים ושחקנים, ככל שהצליח לשדל ולגרור עמו להופעה במעברות.
עמותת תלם פורקה ב-1966 ובמקומה הוקמה אמנות לעם.
פרס הצילינדר הנודד הנקרא על שמו מוענק מדי שנה עבור קידום האמנות והתרבות בפריפריה.
זאב טנא (נולד ב-6 במאי 1947) הוא יוצר, משורר, שחקן, פזמונאי וזמר רוק ישראלי, שידוע בשירי המחאה שלו ובסגנונו המשעשע.
טנא הוא גם מהנדס מזון ויזם בתחום הנדסת המזון, ושותף בחנות הנקניקיות "פרנק" בתל אביב.
נולד בפולין בשם זיגמונד טננבאום להורים ניצולי השואה, שושנה (רוזה) וחיים (חמק) טננבאום.
אחותו הגדולה נספתה במלחמת העולם השנייה כאשר הבונקר בו הוחבאה התגלה על ידי הנאצים.
לאחר המלחמה עלתה המשפחה לישראל.
את שירותו הצבאי עשה טנא כפקח טיסה, לאחר שנשר מקורס טיס.
רבים משיריו של טנא עוסקים בביוגרפיה שלו.
טנא עלה לראשונה לכותרות כשכתב לאחר מלחמת יום הכיפורים את שיר המחאה "איפה טעינו", לאלבומו השלישי של אושיק לוי, שגם הוא נקרא "איפה טעינו".
באלבום נכללו שני שירים נוספים שכתב טנא, "אישה מהצד" ו"טוב לחיות בעד ארצנו".
ב-1981 הקליט טנא את שירו הראשון, "לא לגעת", ושלוש שנים חלפו בטרם נכנס שוב לאולפן כדי להקליט את "כפתו אותו".
ב-1983 הקליט הזמר גדעון כפן את השיר "ילד השדה" שכתב במשותף עם טנא.
שיר זה זכה להצלחה רבה והפך ללהיטו המפורסם ביותר של כפן, ובהמשך התפרסם גם בביצועם של אורנה ומשה דץ.
ב-1984 יצא אלבומו של אושיק לוי "לילות שרב", שטנא כתב את כל שיריו.
מהאלבום התפרסמו השירים "אין מקום להפתעות" ו"כמו בסרט", אותו הלחינה יהודית רביץ (והוא היה השיר היחיד בו הייתה מעורבות יצירתית של טנא ורביץ ביחד).
לאלבומה של רבקה זהר "עבריה", שיצא ב-1987, כתב את השיר "דרך מוצא", שהלחין מיקי גבריאלוב.
אלבום הבכורה של טנא, בעל השם הסמלי "טנא והזאב", יצא ב-1987, כשהיה כבר בן 40, בחברת התקליטים "הליקון".
באלבום ניגנו איתו בין השאר ערן צור, תמיר קליסקי וישראל נחום, והוא כלל 11 שירים.
הבולטים שבהם היו "כפתו אותו", "שרה ודוד" ושתי גרסאות לשיר "איה", בעברית ובפולנית, שהייתה שפת אמו.
האלבום, שהופק על ידי קליסקי, נכשל מסחרית.
ב-1989 יצא אלבומו השני, "חתול שחור", שאופיין בסאונד "מלוכלך" יותר ובהקלטות חיות.
באלבום ליוותה אותו להקת הליווי אשר נשאה את שם האלבום וכללה את ישראל נחום, אבי סינגולדה ואלון נדל.
גם אלבום זה לא זכה להצלחה מסחרית גדולה, אבל בתקשורת הוא זכה לאזכורים רבים בעיקר בגלל פזמון השיר "גרמנים", שבו מכריז טנא "אני שונא גרמנים, ואין לי שום דבר נגד ערבים".
השיר שנפסל לשידור כולל מספר שורות פרובוקטיביות כמו הבית האחרון: "אוהב להסתובב בבית ערום, אוהב לדעת שלא חסר לי כלום, מעט לא מרגיש נוח כשאני תוקע נאד, כסף חשוב לי לביטחון מאוד".
את עטיפת האלבום, שיצא בחברת התקליטים אן אם סי אייר חברו דודו גבע, וזכור ממנה צדה האחורי, שבו מצוירים אישה ואיש השואל אותה "תגידי, את מחומצנת או שזה טבעי?", שנלקח מהשיר "מחומצנת".
אלבומו השלישי של טנא, "חצי צוחק", יצא ב-1992 בחברת התקליטים הד ארצי והופק מוזיקלית על ידי גלעד עצמון.
השירים הבולטים באלבום היו "אחרי שכולם ימותו", "שקט יחסי" ו"מה שהיא השאירה", שנכתב לזכר אחותו שנספתה בשואה.
גם אלבום זה נחל כישלון מסחרי.
למרות זאת, החלו להתאסף סביב טנא מעריצים אדוקים רבים שמילאו את הופעותיו.
ב-1995 הוציא טנא מעין אלבום הופעה, "חתול שחור מארח", שהוקלט בהופעותיו השונות והכיל גרסאות שונות לשיריו.
את האלבום הפיץ הלייבל האוזן השלישית.
ב-1997 הוציא טנא את אלבומו החמישי, "הכל במקום", שהופץ על ידי חברת התקליטים "הליקון".
האלבום כלל שירים שונים שהקליט טנא בשנים שחלפו מאז אלבום האולפן השלישי שלו, בין השאר "דוד שלח אותי", "חברים על ישו" (שיר הומוריסטי על ישו שנפסל לשידור מחשש לפגיעה ברגשות הנוצרים) ו"לא הספקנו".
השיר "לא הספקנו" נקרא כך מכיוון ששולב בו קטע מוזיקלי שהקליט טנא עם מוזיקאי פלסטיני בשם חאתם אפרני, שנהרג בתאונת דרכים זמן קצר לאחר שהשניים נפגשו והקליטו אותו.
כבר אחרי צאת האלבום "חתול שחור מארח" עבדו טנא ואפרני על הופעה בפסטיבל עכו, אך היא התבטלה בדרך מירושלים להופעה, כיוון שלהקתו של אפרני ואפרני עצמו עברו בדיקות ביטחוניות, שלטענתו היו משפילות עקב היותו ערבי.
ב-2001 הוציא את אלבומו השישי, "זיכרון קצר", שאופיין באווירה כבדה יותר ובשירים אוטוביוגרפים כמו "מחלות טובות" (אותו כתב על שחרורו ממלחמת לבנון הראשונה בזכות מחלת האסתמה ממנה הוא סובל) ו"השנה לא היה פה חורף".
כמעט מחצית משירי האלבום היו בעצם דקלומים על רקע מוזיקלי, והוא הופץ בחברת התקליטים הד ארצי.
בשנת 2002 החליט טנא להוציא את השיר "איפה טעינו" בגרסה חדשה, שכללה גם בית נוסף שבו נכתב: "פרצנו צפונה וקדמה עד ים, אבל בדרך שכחנו שיש פה עוד עם, וגם הוא כמונו ממש, רוצה לטעום חלב וגם דבש.
שם טעינו, שם עשינו רע, שם אולי נמצא את התשובה".
השיר צורף לאוסף שהוציא טנא ב-2003 וכלל שני שירים נוספים שמעולם לא הופיעו באלבום של טנא: "לא לגעת" (שירו הראשון) ו"הורה", שהוקלט ב-1991 והיה פרודיה פוליטית-פסיכדלית להורה הישראלית.
ב-2005 הוציא טנא את אלבומו השביעי, "הרוב חי", הפעם בחברת התקליטים התו השמיני.
באלבום נכללו כמה שירים בהופעה חיה וארבעה שירים חדשים, ביניהם שני שירי מחאה בולטים, "שלא תדע עוד...(צה"ל)" ו"ביירות".
כעבור שלוש שנים השתמש הבמאי ארי פולמן בשיר זה בפסקול סרטו המצליח "ואלס עם באשיר".
ב-2007 יצא בלייבל "EnT-T" אלבומו השמיני של טנא, "חדר", שגם הוא מעין אלבום אוסף הכולל 13 משיריו בעיבודים מעודכנים של הזמרת טל וייס וליאור סולימאן.
באלבום נכלל גם שיר אחד חדש, "ביום שתיגמר השאכטה", שאותו הגדיר כ"שיר מחאה אופטימי".
ב-2009 יצא באותו לייבל ספר בשם "זיכרון קצר", בעריכת ליאור סולימאן.
הספר כולל סיפורים קצרים ושירים שכתב טנא במהלך השנים.
ב-2010 יצא אלבומו ה-9 במספר "זה שר", ממנו התפרסם שיר הנושא.
בשנת 2019 השתתף בפסטיבל דרך הנדיב שהתקיים בפרדס חנה, לצד ירונה כספי, סטלה גוט, יובל מנדלסון, דן תורן ואחרים.
ב-24 ביולי 2024 הוציא טנא, יחד עם המוזיקאי שאנן סטריט, את השיר "ז' באוקטובר", העוסק בגורלם המר והבודד של החטופים לעזה, שנחטפו בטבח שבעה באוקטובר.
הווידאו קליפ של השיר, שהופץ בערוץ יוטיוב, מלווה באיורים של החטופים.
הסגנון המוזיקלי של טנא הוא רוק בועט, מלווה בטקסטים שנונים, מלאים בהומור עצמי ובמסרים פוליטיים.
לדבריו, מלחמת יום הכיפורים עודדה אותו להוציא את שיריו מהמגירה ולהתחיל להפיץ אותם ושם החלה הקריירה שלו.
מבחינה פוליטית ממוקם טנא בשמאל, ובמלחמת לבנון השנייה הוא הופיע בערב הופעות נגד המלחמה ותמך פומבית בסרבנות.
בניגוד לאמנים ישראלים רבים, טנא אינו מסתמך על המוזיקה לצורך פרנסתו.
הוא נוהג להקליט את אלבומיו בעצמו ורק לאחר מכן הוא מוכר את המאסטר לחברות תקליטים.
טנא מתפרנס מעבודתו כמהנדס מזון וכמסעדן.
בין היתר פיתח קו מוצרים מסויה תחת השם "צמחון", שנמכר לחברת טבעול, ופיתח את סדרת מוצרי "מאמא עוף" לחברת תנובה.
כמו כן הוא בעליה של רשת המסעדות "פרנק" בתל אביב, המתמחה בנקניקיות.
ב-2009 שיחק טנא בסדרה "תמרות עשן" בתפקיד בנצי זווילי, חבלן בעל שם שאיבד חלק מזכרונו עקב פיצוץ מוקש שבו טיפל.
ב-2011 חזר לשחק את הדמות בעונה השנייה של הסדרה.
"זאבקינדר" - בשיתוף עם רייסקינדר (2021)
טנא נשוי לד"ר עפרה טנא, מרצה לסוציולוגיה בגמלאות שלימדה במכללה האקדמית בית ברל.
עפרה טנא שרה קולות רקע בשירו הראשון של טנא "לא לגעת", והוזכרה בשירו "מחלות טובות" מהאלבום "זיכרון קצר".
זאב חנוך (ז'אבו) ארליך (20 בדצמבר 1953 – 20 בנובמבר 2024, י"ט בחשוון ה'תשפ"ה) היה חוקר ארץ ישראל, ממייסדי בית ספר שדה עפרה, עורך סדרות הספרים "שומרון ובנימין" ו"מחקרי יהודה ושומרון", חבר ועדת השמות הממשלתית, ממקימי יחידת מרעול ורב-סרן במילואים.
ארליך נהרג בהיתקלות עם מארב חזבאללה בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
על אף שזאב ארליך זומן למילואים, בעת מותו הוא לא היה רשום שהוא בשירות מילואים פעיל, ובהתאם נהרג כשהיה אזרח.
זמן קצר לאחר נפילתו בקרב, ארליך הוכר כחלל מערכות ישראל ונקבר בהלוויה צבאית.
זאב חנוך ארליך נולד ב-1953 להדסה וישראל ארליך.
אביו היה חסיד סוכטשוב וחוקר שערך ספרים רבים על ההיסטוריה של גדולי ישראל מפולין.
הוא התחנך במוסדות של הציונות הדתית ולמד בישיבת הכותל בירושלים.
בוגר תואר ראשון בתלמוד ובהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים וטורו קולג'.
בשירותו בצה"ל היה קצין חי"ר.
נפצע במלחמת יום הכיפורים והגיע במהלך שירות המילואים לדרגת רב-סרן.
בשנים 1988–1991, במהלך האינתיפאדה הראשונה, התגייס לשירות קבע כקצין מודיעין בגזרת יהודה, ובמאי 1989 נפצע מרסיסים בהיתקלות עם מחבלים בבית אולא.
נישא לתמר ולהם שלושה בנים ושלוש בנות.
התגורר בעפרה ונמנה עם מייסדי בית ספר שדה עפרה.
הוא היה סייר, מורה דרך וחוקר ארץ ישראל, פרסם עשרות מחקרים בנושאי ידיעת הארץ, וכתב מדור קבוע על נושאים אלה במוסף השבת של עיתון "מקור ראשון".
אחד מהמשפטים (המיוחס לרחבעם זאבי) שהיה חוזר עליו רבות, .
חקר את העיר העתיקה של שכם ומערכות המים התת-קרקעיות שמתחת לקסבה של העיר, והעיד כי היא העיר האהובה עליו אחרי ירושלים.
הרצה על ההיסטוריה והגאוגרפיה של חבלי יהודה והשומרון במכון לנדר בירושלים ובמכללת אורות ישראל.
במהלך השנים העביר סיורים לחיילים וקצינים, ויצר קשרים קרובים עם קציני צבא בכירים.
הוא עסק בתיעוד אתרי עתיקות בכפרים ערביים ביהודה ושומרון, והוא הרבה לבקר באישור ובאבטחת חיילי צה"ל באתרים ארכאולוגיים והיסטוריים שהגישה אליהם קשה, גם בשטח A.
בין השאר, במאי 2024, נכנס ארליך עם נכדיו בני ה-17 לשטח באזור חברון באישור צה"ל ועם אבטחת חיילי צה"ל.
ביוני 2014 התלווה ארליך למפקד חטיבת כפיר אשר בן לולו במהלך מבצע שובו אחים.
בעקבות המבצע היה שותף להקמת יחידת "הר ציון" שהקים מח"ט הצנחנים אליעזר טולדנו, במטרה להעביר ללוחמי הגזרה מיכולות הכרת השטח של חוקרי הארץ.
בהמשך היה ארליך ממקימי יחידת מרעול.
ארליך אמר בראיון בסוף שנת 2023, ש"יש לחזור לכל נקודות הישוב היהודיות בדרום לבנון" ו"יש הרבה מאד אתרים כאלה", וכי "כל מקום שבו היה פעם יישוב יהודי, לא משנה מתי, צריך להקים אותו מחדש".
כמו כן אמר כי "צריך לוודא שהערבים שיישארו בדרום לבנון יבינו שהשארותם היא על תנאי של המשך שיתוף הפעולה איתנו".
ב-20 בנובמבר 2024, במהלך התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, הצטרף לכוח של חטיבת גולני שלחם ליד הכפר שמע.
הכוח נתקל במחבלים שארבו בשטח באחד המבצרים הצלבניים.
ארליך ולוחם מהכוח, סמל גור קהתי, נהרגו במקום.
רמ"ט גולני, אל"ם (מיל') יואב ירום נפצע באורח בינוני, ומפקד הפלוגה נפצע באורח קשה.
לאחר מותו חויל ארליך בדיעבד כחייל מילואים והוכר כחלל מערכות ישראל.
הוא נקבר למחרת בהלוויה צבאית בבית העלמין בעפרה.
החקירה על נסיבות כניסתו ללבנון
במקביל נפתחה חקירת מצ"ח באשר לנסיבות כניסתו של ארליך ללבנון כאזרח ובדיקה האם נעשו בניגוד לפקודות צה"ל, והועלה חשד שארליך נכנס ללבנון לצורך מחקר עצמאי בשטח, והכוח נשלח במיוחד כדי לאבטח אותו.
אך המפקד במקום, אל"ם ירום הכחיש את החשד, והסביר כי נזקק לעזרתו של ארליך באיתור מחבלים ששהו באתר ארכאולוגי והזמין את ארליך על מנת לסייע במשימה הודות לידיעותיו הנרחבות בנוגע למערכות תת-קרקע.
ב-29 בדצמבר 2025, לאחר סיום החקירה, הודיע הרמטכ"ל אייל זמיר על הדחתו של יואב ירום משירות מילואים וסיום שירותו בצה"ל.
גבורת בית חשמונאי, בית ספר שדה עפרה, החברה להגנת הטבע, תשמ"ה.
השומרון במלחמת העולם הראשונה, תשמ"ז-1987.
טיולי ישראל – מרכז, הוצאת כתר, 1994.
שומרון ובנימין – קובץ מחקרים בגאוגרפיה היסטורית, בעריכת זאב ח.
ארליך, הוצאת החברה להגנת הטבע, שלושה כרכים: תשמ"ז, תשנ"א, תשנ"ג.
פרקים בנחלת יהודה, כרך ראשון.
מחקרי יהודה ושומרון, בעריכת זאב ח.
ארליך ויעקב אשל, הוצאת ראובן מס, ארבעה כרכים ראשונים החל מ-1991.
יריחו היהודית לדורותיה, אדר ה'תשנ"ד.
סיפור דרך – המדריך ללימוד הניווט, בעריכת זאב ח.
מזרח הירדן במבט יהודי, תשנ"ו.
אתרי היהודים בדרום-הלבנון – יהודים בלבנון במהלך הדורות.
עזה מאז ולתמיד בעריכת ישראל שפירא וזאב ז'אבו ארליך.
לאחר מותו הוקדש לזכרו שער בגיליון כ"ד של כתב העת פשטות המתחדשים.
השער כלל ביבליוגרפיה של כתביו מאת הרב הראל דביר ומאמרים בנושאים הקשורים למשנתו.
בין הכותבים: הרב יואל בן נון, הרב אורי הולצמן והחוקר ישראל שפירא.
ישראל שפירא פרסם שני ספרים המוקדשים לזכרו של ארליך: "סודות המכבים" שנכתב בעקבות סיורים משותפים באתרי החשמונאים, ואת "עזה מאז ולתמיד" שארליך עצמו ערך.
גם הכנס העשירי של "ארץ שכם" של מועצה אזורית שומרון בשבי שומרון הוקדש לזכרו, בהשתתפות אלוף פיקוד המרכז אבי בלוט, מח"ט שומרון אריאל גונן וחוקרים שונים, ביניהם פרופ' זהר עמר, פרופ' יואל אליצור וד"ר אריה בורשטיין.
במהלך דבריו של גונן, התפרצו לאירוע בני משפחתו של גור קהתי והביעו מחאה חריפה על קיום האירוע לאור נסיבות מותו של ארליך, ועל שבנם לא הוזכר באירוע.
לאחר מספר דקות עזבו בני משפחת קהתי את הכנס והוא המשיך כסדרו.
במלאת שנה למותו, פורסם בערוץ 14 הסרט "זאב בודד", על חייו ומותו של ארליך.
זאב (זאביק) חיימוביץ' (נולד ב-7 באפריל 1983 בנתניה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
חיימוביץ' גדל במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק וב-2001 עבר להפועל רעננה.
לאחר שלוש שנים ברעננה עבר להפועל פתח תקווה, ולאחר שלוש שנים נוספות עבר לבני יהודה, שם שיחק בעונת , והיה חלק ממסע ההישרדות שלה בליגת העל.
את הופעתו היחידה בנבחרת ישראל ערך חיימוביץ' בניצחון 1-2 במשחק הידידות מול נבחרת בלארוס, שנערך ב-17 באוקטובר 2007.
לקראת עונת חתם במכבי נתניה.
ב-1 באוגוסט 2009 הצטרף לקבוצת טרק גרוזני.
חיימוביץ' חתם על חוזה לשלוש שנים בשווי 1.3 מיליון דולר, ובכך הפך לשחקן הישראלי השני שמשחק בליגת העל הרוסית, אחרי עידן שום ששיחק באלניה ולדיקווקז.
בינואר 2012 שוחרר חיימוביץ' מהקבוצה.
לאחר חצי עונה בה לא שיחק, ב-18 ביולי 2012 חתם חיימוביץ' בהפועל תל אביב.
ב-11 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
חיימוביץ' לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, ובחלון ההעברות של ינואר 2013 הושאל לקבוצת הפועל רמת גן עד תום העונה.
חיימוביץ' לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה הלאומית, אך בתום העונה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה הקבוצה את עירוני קריית שמונה, 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין.
לאחר מכן חזר להפועל תל אביב.
גם בעונת לא הצליח חיימוביץ' להשתלב בהפועל תל אביב, ושותף בארבעה משחקים בלבד.
ב-17 ביולי 2014 חתם חיימוביץ' לעונה אחת בבית"ר ירושלים.
ב-13 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 להפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו, ובאותו משחק כבש חיימוביץ' את שער הבכורה שלו במדי בית"ר ירושלים.
בליגת העל ערך בעונה זו 24 הופעות, ובסופה סיים את דרכו במועדון.
ב-18 באוגוסט 2015 חזר חיימוביץ' למכבי נתניה, וחתם לעונה אחת במועדון.
בסך הכל ערך שבע הופעות בעונה זו, בסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית וחיימוביץ' פרש ממשחק פעיל.
זאב לוי (25 בינואר 1921 – 16 במרץ 2010) היה פילוסוף ישראלי ופרופסור לפילוסופיה כללית ולמחשבת ישראל בעת החדשה באוניברסיטת חיפה.
תחומי העיון העיקריים שלו היו הרמנויטיקה, סטרוקטורליזם, דקונסטרוקציה ואתיקה, וכן הגות שׂפינוזה, רוזנצווייג ועמנואל לוינס.
לוי נולד ב-25 בינואר 1921 בדרזדן שבגרמניה.
בפברואר 1934 עלתה משפחתו לארץ ישראל.
הצטרף בגיל 18 לקיבוץ חפציבה, שם עבד כרועה צאן, ובשנת ה-40 של המאה ה-20 היה ספרן הקיבוץ.
על דרכו ברכישת ספרים לספריית הקיבוץ סיפר:
מה שנוגע לספרייה הלועזית ...
הוא הספקת חומר קריאה לחברים ותו לא.
אנו רוצים לבסס כמוסד תרבותי בר קיימא ...
מתפקידה להקיף את כל הספרים שחבר עלול פעם להזדקק להם."
בשנת 1962 עבר לקיבוץ המעפיל, שם התגורר עד יום מותו.
בתחילת שנות השישים התחיל להתעניין בפילוסופיה, והחל לכתוב מאמרים בעיתונות.
הוא השתתף בסמינריון הקיבוץ הארצי בגבעת חביבה.
ב-1964 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, בה קיבל בשנת 1968 תואר שני בפילוסופיה, על עבודת גמר שכותרתה "התמודדותו של פראנץ רוזנצווייג עם המורשת ההגליאנית".
בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה בשם "הסטרוקטורליזם", שנעשתה בהדרכתם של יהושע בר-הלל ונתן רוטנשטרייך.
בשנת 1973 הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת חיפה, ובשנת 1989 קיבל מעמד של פרופסור מן המניין.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו "מחשבות על המוות בפילוסופיה ובהגות היהודית", שבו הוא עוסק במחשבה על המוות, ומתמקד בשאלת המוות והמיתה כפי שהם משתקפים בהגות הפילוסופית לדורותיה ובזמננו, כמו גם במחשבת ישראל ובמקורות היהדות, ועוסק בראיית המוות דרך הגותו של עמנואל לוינס.
נפטר ב-16 במרץ 2010, בגיל 89, בביתו בקיבוץ המעפיל, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ.
היה נשוי ללאה, שנפטרה כ-13 שנים לפניו.
הם היו הורים לארבעה ילדים.
לוי היה פעיל בעמותת ליל"ך (לחיות ולמות בכבוד) מאז היווסדה, בעקבות הכרות עם המייסדת, רבקה הוכהויזר, שכתבה את עבודת הגמר שלה על בעיות המוות והזכות למות בכבוד בהנחייתו.
כמו כן היה פעיל למען צמצום השימוש בניסויים בבעלי חיים והרצה וכתב בנושא.
מבשר אקזיסטנציאליזם יהודי: משנתו של פראנץ רוזנצווייג ויחסה לשיטת הגל, ספרית פועלים, 1969.
שפינוזה ומושג היהדות: תפישה וגלגוליה, ספרית פועלים, 1972, 1983.
סטרוקטוריאליזם - בין מתוד ותמונת-עולם, ספרית פועלים, 1976.
מדע וערכים: על מעמדם ההכרתי של ערכי האתיקה, הוצאת מסדה, 1978.
בין יפת לשם: מעמדה של הפילוסופיה היהודית בפילוסופיה הכללית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982.
האחר והאחריות - עיונים בפילוסופיה של עמנואל לוינס, הוצאת מאגנס, 1987.
יהודים ויהדות במתח הזמנים (ביחד עם יעקב רבי), ספרית פועלים, 1992.
היהדות בתמונת־עולמם של האמאן, הרדר וגיתה, הוצאת מוסד ביאליק, 1994.
אתיקה, רגשות ובעלי חיים: על מעמדם המוסרי של בעלי-חיים, ביחד עם נדב לוי (בנו של זאב), ספרית פועלים, 2002.
הרמנויטיקה במחשבה היהודית בעת החדשה, הוצאת מאגנס, 2006.
מחשבות על המוות בפילוסופיה, הוצאת רסלינג, 2008.
פילוסופית-האהבה של יהודה אברבנאל: ארבע הרצאות ביום עיון של אוניברסיטת חיפה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, (ערכו מנחם דורמן וזאב לוי), 1985
הרב זאב חיים ליפשיץ (ה'תרצ"ו, 1935 - כ' בתשרי תשע"ג, 6 באוקטובר 2012) היה תלמיד חכם ירושלמי בעל השכלה כללית רחבה.
התפרסם כבעל שיטה פסיכולוגית-יהודית ייחודית, ועמד בראש "סדנת אנוש" בירושלים.
נולד ב-1935 בתל אביב לאליעזר זיידל שהיה תלמידו של החפץ חיים, בוגר ישיבת חברון וממקימי ישיבת לומז'ה.
ולחנה-חאשה, בת הרב יעקב קנטרוביץ.
על בני משפחתו נמנים הרב משה פיינשטיין שהיה בן דודה של אמו והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בן דודו השני.
בצעירותו נמנה עם תלמידיו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
ולאחר שסבל מאסתמה קשה נסע לשווייץ, שם היה לתלמידו ועוזרו של הרב יחיאל יעקב ויינברג משווייץ, והשתתף בכתיבה ועריכה של ספר השו"ת שלו, "שרידי אש".
הרב ויינברג אף שלחו לעיר מונטרה ללמוד אצל הפסיכולוג הנודע ז'אן פיאז'ה.
הרב ליפשיץ החל ללמוד במונטרה והמשיך את לימודיו אצל פיאז'ה בעיר ז'נבה שש שנים.
במשך כשש שנים, היה המנהל הרוחני של ישיבת ההסדר הראשונה כרם ביבנה.
בשלהי שנת תשל"ב הקים את המכון "סדנת אנוש" בירושלים ומאז הוא עמד בראשו.
נפטר בירושלים ביום כ' בתשרי תשע"ג.
לרב ליפשיץ היה ידע נרחב בפסיכולוגיה בפילוסופיה ובגרפולוגיה שבעזרתן פיתח שיטה עצמאית בפסיכולוגיה המתאימה לרוח היהדות.
לעומת הפסיכולוגיה המקובלת בה מחפשים אירועים ותסביכים בעבר, הרב ליפשיץ לא טיפל בשלילי אלא חיפש את האיכותי והחיובי של האדם וחיבר אותו למטרות ערכיות שמתאימות לו במסגרת היהדות.
לדבריו הפסיכולוגיה היהודית מכירה בחשיבותם של צרכים כמו רכושנות, דחפים גופניים וצרכים חברתיים, אבל מייחסת חשיבות מכרעת לאיכות הרוחנית של האדם.
ככל שאיכותו הרוחנית של האדם פעילה יותר, הדחפים השונים נכנעים לה.
סדנת אנוש היא מרכז להדרכה חינוכית ורוחנית הפועלת על פי שיטתו של הרב ליפשיץ.
המכון עוסק בכמה תחומים, בהם: ייעוץ והדרכה אישית.
הכשרת מחנכים ופיתוח דרכי הוראה.
במכון גם קיימת ישיבה על שם דודו של הרב ליפשיץ, הרב יצחק יחיאל קנטרוביץ', רבה של ז'טל, שנרצח בשואה, כאשר השיעורים שבעבר נאמרו על ידי הרב ליפשיץ עצמו וכיום על ידי בנו, הרב ד"ר יצחק ליפשיץ.
קיום וייעוד, על ספר יונה.
הספר יצא לאור בעברית, אנגלית, צרפתית ורוסית (באנגלית יצא לאור לראשונה בשם: THE PARADOX OF HUMAN EXISTENCE, JASON ARONSON, INC).
הכרך הראשון יצא לאור בירושלים 2004.
מעין השלם - חוברת על טהרת המשפחה.
זאב טריינין (נולד בשנת 1938) הוא וטרינר ישראלי, לשעבר מנהל המכון הווטרינרי בבית דגן.
נולד בכפר יחזקאל לחנה וד"ר דוד טריינין, מוותיקי הווטרינרים בישראל (על שמו פרס חוקר השנה מטעם המכון הווטרינרי).
באמצע שנות ה-40 עקרה המשפחה לגבעתיים.
הוא שירת בנח"ל, ולמשך תקופה קצרה היה חבר קיבוץ בית ניר.
בסוף שנות ה-50 נסע ללמוד וטרינריה בשווייץ.
בשנת 1966 שב לישראל והחל בעבודתו במכון הווטרינרי.
בשנות ה-70 עסק טריינין בחקר ופיתוח חיסון לעגלים.
בשנת 1978 המציא תכשיר מיוחד להגנה על עגלים מפני חיידקים בשם "אימונוקול", שנמכר במשך עשרים וחמש שנה בישראל ובאירופה.
במלחמת יום הכיפורים היה סמג"ד בגדוד הרפואה 281 ולאחריה פעל להקמת אנדרטת גדוד רפואה 281 במושב אלי-עד ברמת הגולן.
בשנת 1982 נסע טריינין לשבתון באוניברסיטת הרווארד, שם עסק בתחום של כשל חיסוני נרכש.
באותה תקופה החלה להתגלות מחלת האיידס בבני אדם, וטריינין ערך ניסויים בתחום זה בבעלי חיים בעקבות הדמיון בין נגיף האיידס לנגיף הגורם סרטן הדם בבקר.
לאחר שובו לישראל התמנה למנהל המכון הווטרינרי, אך כעבור מספר שנים פרש לטובת שבתון נוסף בהרווארד, שבו המשיך בחקר האיידס.
בשנת 1990 שב מהרווארד ושוב התמנה לנהל את המכון הווטרינרי, וכיהן בתפקיד עד 1997.
בשנת 1996 גילה טריינין חומר ביולוגי בעל פוטנציאל לשמש תרופה מהפכנית למחלת האיידס.
בניסויים הראשונים על עכברים וקופים הוכיח החומר החדש יעילות רבה יותר מהתרופות הקיימות, וכמו כן היה זול לייצור ונוח לשימוש.
אולם בשל חוסר תקציב, וחוסר היענות מצד המדינה, כמעסיקו, לקדם את ההמצאה, לא הבשילו המחקר והפיתוח לכדי תוצר סופי.
לאחר פרישתו לגמלאות מעביר טריינין קורסים באימונולוגיה בבית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית.
כמו כן ערך את כתב העת "רפואה וטרינרית" בשנים 2003-2009 ועמד בראש ועדת ההיגוי למחקרים של קרן המחקר למדעי הבקר, כיו"ר הוועדה לניסויים בבעלי חיים במערכת הביטחון וכחבר המועצה לניסויים בבעלי חיים.
נשוי לד"ר ריטה טריינין, וטרינרית ילידת פינלנד.
בתם היא המוזיקאית והיוצרת הדס טריינין, חברת להקת בלה דונה.
אחיו הוא המשנה ליושב-ראש הסוכנות היהודית רני טריינין.
זאב כיס (שם מדעי: Thylacinus) הוא סוג נכחד ממשפחת זאבי הכיס הכולל 6 מינים שהתקיימו באוסטרליה והאי טסמניה בין תקופת האוליגוקן עד המאה ה-20. המוכר מביניהם הוא הזאב הטסמני, טורף הכיס הגדול ביותר ששרד עד לעת המודרנית.
בעבר היה נפוץ באוסטרליה אבל נדחק על ידי הדינגו וציד האדם, וככל הנראה נכחד בשנת 1936. אורכו הממוצע הגיע לכדי 152 ס"מ, ודמותו הזכירה את הזאב בהיבטים רבים, זאת כתוצאה מאבולוציה מתכנסת.
טורפים אלה היו טורפי-העל היונקים הגדולים ביותר ביבשת לאחר אריה הכיס הנכחד.
לאחר היכחדות הזאב הטסמני סופית בידי האדם, נכחד הסוג.
זאב כרמי (12 באפריל 1884 – 13 ביוני 1964) היה מחנך, מייסד בית הספר "עממי אי" בחיפה, מנהלה הראשון של מחלקת החינוך בחיפה, חבר אספת הנבחרים ואזרח כבוד של חיפה.
כרמי נולד בעיירה חוּדיאקי (Худяки) שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), יישוב קטן בפרוור מרוחק מהעיר צ'רקאסי שבפלך קייב, במשפחה חסידית, בנו של הרב ר' זלמן, רב העיירה.
להוריו נולדו עשרה ילדים, מהם נותרו שבעה בחיים.
מגיל ארבע למד בכמה "חדרים", ולאחר שסבל מעונשי המלמד ואביו, למד אצל אמו, שלימדה אותו את ידיעת העברית.
בגיל 13 עזב את בית הוריו, למד בעצמו ועבר את הבחינות האקסטרניות.
כשהיה בן 19 החל ללמוד בבית הספר להוראה כדי לקבל פטור מגיוס לצבא לקראת מלחמת רוסיה–יפן.
בטרנופול החל בעבודת ההוראה, נתן שעורים לסטודנטים בבית אגודת בר-כוכבא ושיעורים פרטיים לתלמידי בתי-הספר.
לאחר זמן מה עבד כמנהל שני בבית-הספר העברי ברוהאטין.
כרמי נבחר לחבר ומזכיר בוועדה המכינה את יסוד ההסתדרות בגליציה ובאסיפת היסוד של אגודת המורים בסטאניסלאבוב, ונשלח לבוריסלאב מטעם אגודת המורים לייסד בית ספר עברי ולהפעילו במשך מספר חודשים.
שם לימד עברית את בלומה פּוֹמֶרַאנץ (לימים: פרחה כרמית), אשתו לעתיד, ובסיום לימודיה ביקש שתסייע לו בהוראה לכיתות הנמוכות.
בשנת 1908 עלה לארץ ישראל במסע שהחל בווינה ונמשך באונייה שעברה מטריאסט דרך אלכסנדריה ופורט סעיד שבמצרים ומשם ליפו בישראל.
לאחר עלייתו נשלח תחילה ללמד בבית הספר "אליאנס" בביירות שבלבנון, ולאחר מכן השתלם בראש פינה וניסה ליישם את שיטת החינוך הגלילית בחינוך עירוני.
הוא המשיך ללמד ביבנאל ולאחר מכן במנחמיה (אז מלחמיה) והתגורר בזכרון יעקב, בה פעל עד לסוף מלחמת העולם הראשונה.
משם המשיך להוראה בת שנה במושבה ראשון לציון, בה הקים חבורת מורים שהגתה את הרעיון של "דגניה פדגוגית", ולאחריה הגיע לחיפה.
בשנת 1920 ייסד בחיפה את בית הספר "עממי א", שאותו ניהל במשך 27 שנים, והפעיל פנימייה עבור הילדים.
בית הספר הוקם כעצמאי ולא כמכינה לבית הספר הריאלי, והוא הצטיין בחדשנות פדגוגית.
ללימודים נוספה עבודה פיזית והונהגו בו שלוש שיטות לסיכום והערכה של התלמידים וחומר הלימוד.
בסיומו של יום הלימודים נעשתה שיחה כוללת בין המורים לתלמידים, שעודדה את החקר ההשכלה הכללית ואת תרבות השיח אצל התלמידים.
בשנת 1922 נבחר לוועד העיר חיפה מרשימת מועצת פועלי חיפה.
כרמי התבלט בשיטת חינוך חדשנית והיה מנהלה הראשון של מחלקת החינוך בעיריית חיפה עד לפרישתו בשנת 1956. שימש כמזכיר המכון לחקר סוציאלי של ההסתדרות הכללית.
בשנת 1935 שימש ציר לקונגרס הציוני בלוצרן שבשווייץ, ונבחר לאספת הנבחרים הראשונה.
בשנת תשכ"ג היה בין מקבלי תעודת כבוד מיוחדת שהוענקה על ידי נשיא המדינה ל"קבוצת ראשונים".
בשנת 1959 העניקה לו מועצת העיר חיפה תואר "אזרח כבוד".
הותיר אחריו ארבע בנות: ציונה, גאולה, דרורה ותמר.
לאחר מותו התפרסם ספר זכרונותיו "מחנך ודרכו".
עיריית חיפה קראה על שמו את רחוב כרמי (זאב) בשכונת רוממה בחיפה.
מחנך ודרכו: זכרונות, חיפה: המחלקה לחינוך ולתרבות של עיריית חיפה, תשכ"ה.
זאב (זאביק) בנימין לירון (לונדנר) (15 בנובמבר 1922 – 16 במאי 2014) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בחיל האוויר.
היה טייס קרב, פיקד על ענף מודיעין של החיל ועל להק ההדרכה, והקים את היחידה לשיתוף פעולה.
לירון נולד בשם יומק זאב-בנימין לונדנר בעיר בנדין שבפולין, אחד מחמישה ילדים למשפחת סוחרי בגדים.
כנער התכוון לעלות לארץ ישראל אך פרוץ מלחמת העולם השנייה והפלישה הגרמנית לפולין מנעו זאת ממנו.
הוא היה פעיל ציוני וחבר הארגון היהודי הלוחם בגטו בנדין.
ב-1943 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ.
במחנה ניסה להימלט, אך נתפס ונידון למוות בתלייה.
לאחר המתנה של ארבעה ימים בבלוק 11 שוחרר, הודות למאמציו של הקאפו של הבלוק, יעקב קוזלצ'יק.
במקום זאת נשלח לעבודות כפייה במכרה.
לאחר פינוי מחנה העבודה נמלט בקפיצה מהרכבת יחד עם אחיו ושני ניצולים נוספים.
הוא חזר לבנדין ועסק בפעילות ציונית שהביאה למעצרו על ידי הסובייטים.
בינואר 1946 עבר לאיטליה, שם היה פעיל בתנועת הבריחה ובמוסד לעלייה ב'.
בעודו באיטליה התגייס במאי 1948 לצה"ל והיה מחניכי קורס הטיס הראשון של חיל האוויר באיטליה.
לאחר הגיעו לישראל הצטרף לקורס טיס מס' 1 אותו סיים באוגוסט 1950. הוא שימש מדריך טיסה, מפקד גף בטייסת 105, טייסת אימון מבצעי, במסגרת זו הוביל באפריל 1951 רביעיית מטוסי ספיטפייר לתקיפת משטרת אל-חמה בסוריה כפעולת תגמול על רצח שוטרים ישראלים, וכחודש לאחר מכן השתתף בגיחות הפצצה בקרב תל מוטילה.
שירת כמפקדה הראשון של טייסת 140, טייסת מטוסי הרווארד במחנה סירקין, ששימשה לאימון חניכי קורס הטיס.
ב-1954 הקים את הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי שהורכב ממדריכי טיסה.
למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לאחר מכן שירת במשך שנה כראש להק הדרכה בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1966–1973 עסק בשליחות ביטחונית באירופה מטעם משרד הביטחון והמוסד, הוא עסק בהפעלת סוכנים ממדינות יעד במטרה לאסוף מודיעין על חיילות האוויר של מדינות ערב.
כמו כן נפגש באתונה עם מוניר רדפא, טייס בחיל האוויר העיראקי לצורך תיאום עריקתו לישראל עם מטוס מיג 21 במבצע יהלום.
במלחמת יום הכיפורים שירת כיועץ אווירי בפיקוד הצפון.