tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מניעת התעבות - אדמה נגוחה מאפשרת יותר תחלופת אוויר מאשר מבני בטון, שכן החומר מאפשר למבנה "לנשום", מונע בעיית של התעבות מים בלא איבוד חום משמעותי.
אדמה נגוחה אינה מבודד טוב - כמו לבנים ובטון (שגם להם יש מסה תרמית מצוינת), ניתן להשתמש באדמה נגוחה גם באקלימים קרים, אך אז יש להגן על הקירות מפני גשמים עזים ולבודד אותם באמצעות יריעות איטום (vapor barriers).
עמידות בלחצים - אדמה נגוחה מסוגלת לשאת עומס כבד, וחיזוק במוטות פלדה, עץ או חזרן עשוי למנוע כשלים שמקורם ברעידות אדמה או סופות כבדות.
ערבוב צמנט בתערובת הקרקע עשוי להגביר את יכולת העמידה של המבנה בעומס אך לא ניתן לערבב צמנט עם חומר המכיל חרסית.
עקב כך הנוהג המקובל, במקומות בהם נעשה שימוש בצמנט על בסיס קבוע (אוסטרליה וקליפורניה), הוא להשתמש בתערובת חול וחצץ שאין בהם חרסיות.
תערובת זו זהה לבטון מלבד העובדה שהקירות נבנים עם תכולת מים נמוכה יותר ולכן חלשים יותר מאשר לו היו נבנים עם בטון קונבנציונלי.
כוח העמידה במאמץ לחיצה של אדמה נגוחה יכול להגיע עד 44 ק"ג לסמ"ר, כשני שלישים מכוח העמידה של בטון בעובי דומה.
שימוש בצמנט כמייצב - הוספת צמנט לחומר מונעת תכונת ויסות הלחות שתוארה לעיל.
יותר מכך, היא גם מבטלת את הגדרת החומר כ"ידידותי לסביבה".
בתהליך יצירת טון צמנט נוצר גם 1.25 טון פחמן דו-חמצני שהוא גז חממה הגורם לאפקט החממה ועקב כך להתחממות עולמית.
בהתחשב בעובי בלוקים מבטון וקירות מאדמה נגוחה שבה אחוז תכולת הצמנט נעה בין 5% ל-13% ניתן לומר כי קיר אדמה נגוחה בעובי של 30 ס"מ הכולל צמנט בתערובת יהיה אחראי לפליטת יותר פחמן דו-חמצני מקיר בטון בעובי של 11.5 ס"מ.
על בעיה זו ניתן להתגבר בצורה משמעותית על יד שימוש בתחליפי צמנט כדוגמת ground granulated blast furnace slag.
הוכחות לשימוש הראשוני באדמה נגוחה מצויות באתרים הארכאולוגיים הנאוליתיים של תרבות יָאנְגשָׁאוֹ ותרבות לונְגְשָׁאן שהתפתחו לאורך הנהר הצהוב בסין, והמתוארכים לתקופה שעד לפני 5000 לפנה"ס.
סביב שנת 2000 לפנה"ס היה השימוש בטכניקות ארכיטקטוניות של אדמה נגוחה נפוץ בבניית קירות וחומות בסין.
החומה העתיקה ביותר ששרדה בסין מקיפה את בירת שושלת שאנג הזמנית אוֹ (כ-7 קילומטרים צפונית לעיר גֶ'נְגג'וֹאוּ שבמחוז חנאן), ונבנתה מאדמה נגוחה במאה ה-16 לפנה"ס.
אורך החומה כ-7 קילומטרים וגובהה עולה במקומות מסוימים על 9 מטרים.
כל החומות שנבנו סביב הערים המבוצרות בסין, וכן מכלול החומות שנבנו להגנה בפני פלישת שבטים נוודים מהצפון, החל בתקופת שושלת צ'ין וכלה בתקופת שושלת מינג, שזכו לכינוי "החומה הגדולה של סין", בנויים מאדמה נגוחה, כאשר לפעמים הם חופו בלבנים.
גם החומות שסביב העיר האסורה בבייג'ינג בנויות מאדמה נגוחה מחופה בלבנים.
טכניקה זו הייתה ידועה גם לרומאים ונעשה בה שימוש בדרום צרפת, ואחר כך במרכז צרפת בימי הביניים.
הערבים הביאו טכנולוגיה זו לספרד ונעשה שימוש בה בכמה מבנים מתקופתם, שהידוע בהם הוא ארמון אלהמברה.
באזור אלגרבה שבפורטוגל יש מבנים רבים מתקופתם שנבנו כך.
בצרפת נעשה בטכנולוגיה שימוש רציף במיוחד בבניית בתים כפריים.
בשרטוט משמאל מוצגת שיטת בניית קיר מאדמה נגוחה כפי שנלמדה ב-1790 בבית הספר לאדריכלות כפרית ע"ש פרנסואה.
מצרפת הגיעה השיטה בתחילת המאה ה-19 לארצות הברית.
ב-1806 פרסם סטיבן ויליאם ג'ונסון (Stephen William Johnson) את ספרו "כלכלה כפרית" (Rural economy) ובו קרא ליישם את השיטה הצרפתית של אדמה נגוחה.
פרסום הספר החל גל של בנייה באדמה נגוחה, כאשר הדוגמאות הבולטות ביותר מצויים בסטייטבורג (Stateburg) שבדרום קרוליינה.
שניים מתוך המבנים בעיירה זו, בורו האוס פלנטיישן (Borough House Plantation), וכנסיית הצלב הקדוש (holy cross) האפיסקופלית (נבנתה מאדמה נגוחה בשנים 1850–1852) הוכרזו אתרים לאומיים היסטוריים (National Historic Landmarks) של ארצות הברית.
בתיאור ההכרזה על המבנה הראשון כאתר לאומי היסטורי נאמר:
דוגמה למבנה של אדמה נגוחה בקנדה היא כנסיית סנט תומאס (St.
Thomas) האנגליקנית בשנטי ביי (Shanty Bay) שבאונטריו, שנבנתה בין 1838 ל-1841.
בין שנות ה-20 לשנות ה-40 של המאה ה-20 הוציאו ממשלת ארצות הברית וכמה אוניברסיטאות במערב ארצות הברית מיליוני דולרים במחקר על בנייה באדמה נגוחה:
הקולג' של מדינת דקוטה הדרומית ערך מחקר מעמיק ובנה קרוב ל-100 קירות של אדמה נגוחה שעמדו בפני תהפוכות מזג האוויר.
במשך תקופה של שלושים שנות מחקר חקר הקולג' את השימוש בצבעים ובסוגי טיח ביחס לקולואידים באדמה.
ב-1945 פרסם הקולג' החקלאי ע"ש קלמסון (Clemson Agricultural College) של דרום קרוליינה את תוצאות המחקר על אדמה נגוחה בחוברת "בנייה באדמה נגוחה".
ב-1936 בנתה מחלקת החקלאות של ארצות הברית קהילה ניסיונית של מבני אדמה נגוחה בהתיישבות ליד גרדנדייל (Gardendale) באלבמה שתוכננו על ידי הארכיטקט תומאס היבּן (Thomas Hibben).
עלות בניית הבתים הייתה נמוכה יחסית והם נמכרו לציבור, יחד עם חלקות אדמה קטנות המאפשרות גן וחלקה קטנה לגידול בעלי חיים.
הפרויקט נחשב סיפור הצלחה והוא הצליח לספק בתים בעלי ערך למשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי הוציאה מיליוני דולרים בהנחלת מדע הבנייה מאדמה נגוחה לארצות מתפתחות.
היא גם מימנה את כתיבת "המדריך לאדמה נגוחה" בידי אוניברסיטת טקסס A&M ומכון התחבורה של טקסס.
המדריך לא היה זמין אף פעם לרכישה על ידי הציבור, עד שהמכון הבינלאומי לאדמה נגוחה (Rammed Earth Institute International) קיבל רשות להדפיסו מחדש.
העניין באדמה נגוחה דעך אחרי מלחמת העולם השנייה, כשמחירי חומרי הבניין המודרניים צנחו.
הדעה המקובלת אז הייתה שאדמה נגוחה היא טכנולוגיה מיושנת, והרעיון סבל מדעה קדומה שהשימוש באדמה פשוט מדי בהשוואה לטכנולוגיות החדשות, ותלוי יותר מדי בשיטות עתירות בכוח אדם.
העניין באדמה נגוחה התחדש במאה ה-21 משום שבנייה באדמה נגוחה נחשבת ידידותית לסביבה.
לנושא מוקדשים ספרים, אתרי אינטרנט, הנושא נלמד בקורסים מיוחדים וקמות חברות המתמחות בבנייה באדמה נגוחה, גם בישראל.
עם זאת, גם לאחר שהתעורר עניין מחודש בשיטת בנייה זו, מתנגדים קבלנים, מהנדסים ואנשי מקצוע רבים, שאינם מודעים לטכניקות הבנייה באדמה, לשימוש בה כחומר בנייה.
לעיתים קרובות נראית שיטה הבנייה המודרנית קלה יותר.
השקעה בטכנולוגיה זו נחשבת יותר מדי בלתי בטוחה ולכן נוטים להזניח לעיתים קרובות בתרבויות הבנייה המודרניות את הבנייה באדמה נגוחה.
אדַמוּב (בפולנית: Adamów) היא עיירה במחוז לוּקוּב (Łuków), פרובינציית לובלין (Lublin), פולין.
מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 היה לאדמוב מעמד של עיר, אותו העניק למקום המלך זיגמונד הראשון.
בעלי העיר הקימו בה כנסייה, ובמהלך המאה ה-16 גדלה אוכלוסיית המקום עד לכ- 700 איש.
לאחר חלוקת פולין השתייכה אדמוב לקיסרות ההבסבורגית, ובמאה ה-19 – לפולין הקונגרסאית.
לאחר מרד 1863-1864 נושלה אדמוב ממעמד עיר.
במהלך הפלישה הגרמנית לפולין, באוקטובר 1939, הייתה אדמוב זירת קרבות בין צבאות פולין וגרמניה.
בשנת 1943 פרצה בעיירה שרפה, בה נשרפו רוב בתיה.
ראשיתו של היישוב היהודי באדמוב הוא בתחילת המאה ה-19. היהודים בעיירה התפרנסו ממלאכה ומרוכלות בכפרי הסביבה.
בין שתי מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב יהודה גרינוולד.
בעיירה התקיימה פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער ציוניות, ואחד מבניה, יצחק גרינוולד (1961-1890), אשר עלה לארץ בשנת 1923, היה ממקימי היישוב מגדל עדר.
טרם השואה חיו באדמוב 664 יהודים, למעלה משליש מסך תושבי העיירה.
הגרמנים נכנסו לעיירה ביום 20 בספטמבר 1939, וריכזו את יהודיה ברחוב אחד, שהפך לגטו לא מגודר.
בד בבד, החלו בחטיפת יהודים לעבודות כפייה.
לגטו שבעיירה הגיעו פליטים יהודים רבים מכפרי הסביבה, וביולי 1942 חיו בו 1,724 יהודים.
בשל תנאי התברואה הקשים והצפיפות בגטו, נפטרו רבים מיושביו ממחלות וממגפות.
בספטמבר 1941 הגיעו לתושבי הגטו ידיעות על טבח המוני שנעשה ביהודי העיירה סרוקומלה, ובעקבות זאת התארגנה קבוצה בת כ- 50 יהודים, אשר הצליחה לצאת מהעיירה, להשיג נשק ומזון, ולהסתתר בבונקר ביערות.
ב- 4 באוקטובר 1942 נכנסה לעיירה קבוצת אנשי גסטאפו, אשר ציוותה על היהודים להתכנס בכיכר העיירה, ושם נלקחו מהם חפציהם ובגדיהם.
כעבור מספר ימים כותר הגטו על ידי כוחות המשטרה הפולנית והאוקראינית, ויהודיו הועברו לעיירה לוקוב, וממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב- 20 באוקטובר 1942 פשטה קבוצת פרטיזנים יהודים, חלקם פליטים מהגטו, על בית הכלא בעיירה, והצליחה לשחרר מספר עצורים יהודים, ולהבריח אותם ליערות.
מחנה עבודה קטן בו הוחזקו עובדי כפייה יהודים מהעיירה חוסל ב- 13 באוגוסט 1943.
אדמה בקועה הוא שמה של סדרת הדפסים שיצר מנשה קדישמן בשנת 1983. ההדפסים, המבוססים על עבודה מוקדמת שלו, מציגים דימוי של אדמה צבועה בצבע.
בשנת 1970 יצר מנשה קדישמן כמה מיצבים שכללו תצלום גדול ממדים של אדמה יבשה ובה בקעים, שהונח על גבי רצפה, וכן לוחות זכוכית שקופה.
הלוחות, מהם נחתכו חתיכות, יצרו "מתח בין קווי ביקוע האדמה על ידי הטבע, לבין קו חיתוך הזכוכית שנעשה בידי האמן".
התצלום שבו השתמש האמן היה אחד מתצלומיו של פטר מירום, המתעדים את ייבוש אגם החולה.
בשנים 1973-1972 יצר קדישמן גרסת הדפס ראשונה לנושא זה בסדנת "הראל מדפיסים ומוציאים לאור" ובה הודפס תצלום האדמה בטכניקה של דפוס רשת עם חול.
בשנת 1983 יצר 3 סדרות של הדפסים, במהדורה של 125 עותקים כ"א, בסדנת ההדפס ירושלים, המבוססים על תצלום האדמה הבקועה.
ההדפסים הופיעו בצבע אדום, שחור ו-כסף.
בסדרה זו הועבר הדימוי בעזרת טכניקה של תצריב צילומי.
כאן, המיר קדישמן את הזכוכית בצבעי ההדפס השונים, כביטוי של תרבות וכעימות עם הטבע.
גרסה נוספת הופיעה בסדרת הדפסים שהודפסו בדפוס רשת בסדנת "Kelpra" בלונדון, אנגליה, ובה הופיעו צורות גאומטריות מעל האדמה, או הדפסים שהבקעים בהם נצבעו בכתמי צבע שונים.
אדמה פראית הוא ספר הרפתקאות מאת הסופרת מיה קינן, שפורסם תחילה בהמשכים בשבועון 'קטיפה לבית' בגרסה מקוצרת מעט, ויצא לאור בשנת 2018. הספר התפרסם בעיקר בציבור החרדי והדתי, שם זכה להצלחה גדולה והודפס בתוך זמן קצר במהדורות רבות.
עלילת הספר עוקבת אחר דמותו של גדליה כגן, אברך צעיר עילוי ברוסיה הצארית מהעיר קרסילוב שבחבל ווהלין שנלקח לצבא הצאר כקנטוניסט
כאשר לאשתו חווה ולהוריו נודע דבר הלקחו הוריו מחליטים לנסות לפדותו ומפעילים את קשריהם עם שמש הכנסייה ודמויות נוספות בעלות השפעה.
למחרת הילקחו אל בניין המשטרה ממנו יועבר אל המחנה הצבאי נולדה בתו הבכורה, נחמה.
כאשר מאמציהם של הוריו נושאים פרי, עומדת בפניו האפשרות להשתחרר מהשירות הצבאי אך הוא מסרב, מאחר שיילקח תמורתו צעיר אחר, וכעבור יומיים ממועד הילקחו הוא מועבר יחד עם קבוצת יהודים נוספת אל הבסיס הצבאי.
בחודשיים הראשונים לשהותו בבסיס עליו לעבור אימונים גופניים מפרכים שיחד עם תזונתו הדלילה (מטעמי כשרות) מביאים אותו אל סף מוות.
נחמן, אחד היהודים שהגיעו עם גדליה מקרסילוב מוצא אותו במצב זה ולוקח אותו אל המרפאה.
במרפאה עובר גדליה סדרת בדיקות המצביעה על מצב גופני ירוד מאוד הנגרם מתת תזונה.
הרופא שולח את נחמן להביא לגדליה מנה מהמטבח וזה האחרון גומר אותה עד תומה (על אף היותה טרפה).
הדבר שובר את רוחו של גדליה והוא חושש מפני הנפילות העתידות לבוא.
במהלך שהותו במרפאה נרקמים יחסים מיוחדים בין גדליה לבין הרופא עד שזה האחרון מציע לו את משרת עוזר הרופא.
במהלך שהותו של גדליה במחנה הוא נחשף לנתונים בדבר מחלת השחפת המאפשרים לו להגות תוכנית חילוץ לכמה ילדים יהודיים ולחלץ אותם מן המסגרת הצבאית.
כדי להוציא אל הפועל את התוכנית הוא זקוק לאשתו חווה שתסייע לו והיא אכן מגיעה.
התוכנית מתבצעת בשלמותה וחמישה צעירים מצליחים להינצל, בהם ארבעה יהודים.
במהלך הביקורים השבועיים שלו בבית הילדים, מנסה גדליה ככל יכולתו להשפיע על הילדים שנחטפו כקנטוניסטים לדבוק בדתם ולסרב להמירה.
כנגדו ניצב הקצין הממונה עליהם, פיוטר טרומפימוביץ' ברנוב, המתיימר ליזום טקס המרת דת המוני לעיניי הנסיך אלכסנדר.
לאחר שהילדים מסרבים בטקס להמרת הדת וגורמים להשפלתו של ברנוב בפומבי, הוא מכה את גדליה כמעט עד מוות.
כשגדליה חסר הכרה הוא מטביל אותו בעל-כרחו לנצרות ושולח אותו אל חזית מלחמת-קרים - כאשר גדליה משוכנע כי המיר את דתו מרצונו, ועסוק בתשובה והלקאה עצמית.
לאחר הישלחו לחזית נפוצו השמועות במחנה על התנצרותו של גדליה וכאשר חווה אשתו שומעת אותן היא עוזבת את אזור המחנה ועוברת יחד עם בתה נחמה לפטרבורג הבירה, בה מוצעת לה משרה רשמית כאומנת בבית ארנברג ובנוסף עבודת שתדלנות צדדית אצל בנות האצולה הרוסית.
כאשר נשלח גדליה אל אזור הטרק נמצאים איתו שני יהודים נוספים- וולדימיר המכונה גם וולודיה, ויולי.
שניהם פורשים עליו את חסותם ומסייעים לו להתאושש מהמשבר הנפשי הקשה בו הוא מצוי בעקבות המרת הדת.
בחזית מתגלה כישרונו כצלף, ולאחר שהוא מציל את הנסיך אלכסנדר ממוות בעת התקפת צ'צ'נים (טורקים) ממונה גדליה לאחד משומרי ראשו של הנסיך ומועבר לפטבורג הבירה, שם הוא פוגש את אשתו ובתו הקטנה, אותה לא ראה מעולם.
בתקופה זו נולד גם בנו מנדל, הקרוי על שם אביו.
בהמשך גם אמו של גדליה מצטרפת אל הזוג וילדיהם.
באחת השמירות שלו הוא שר וסרגיי אנדרייביץ'- מנצח האופרה שומע אותו ומתרשם מיכולותיו הווקאליות הגבוהות.
לאחר זמן מה השניים נפגשים שוב וגדליה מתחיל בקריירת שירה קצרה הנגדעת באיבה כאשר מפקדו במשמר המלכותי דורש שיחזור לתפקידו.
החזרה לתפקיד מאפשרת לגדליה לקבל תנאים מועדפים שמקלים עליו משמעותית בהיבט הדתי: את יום השבת כיום חופשי ופטור מאבטחת הנסיך באירועים דתיים בתחום הכנסייה.
בשלב זה נודע לו מפי חבר שנחטף יחד עמו לצבא וראה את הטבלתו, כי למעשה הוא לא המיר את דתו- הוא היה מחוסר הכרה.
גדליה מגלה שוב את פיוטר ברנוב שעדיין פועל להעברת ילדים יהודים על דתם, במהלך תקרית שהזדמנה ביניהם מאיים ברנוב על חייו וגדליה הורג אותו.
מחשש לשלום הקהילה היהודית נמלט גדליה בדמותו של ברנוב לאמריקה במטרה "להרוג" רשמית את פיוטר ברנוב.
הספר נפתח בבואו של גדליה כפיוטר ברנוב לאמריקה של טרום מלחמת האזרחים, ועוקב אחר מסעו שם כאשר במקביל נחשפת האמת על זהותו.
גדליה מגיע לניו יורק, ומתקשה להתקבל שם לעבודה מכיוון שהוא לא מסכים לעבוד בשבת.
הוא פוגש שני צעירים יהודים, זעליג וצבי הירש, שהגיעו לאמריקה כדי לחפש את וולף - גיסו של זעליג שהשאיר את אשתו וילדיו בגליציה, נמלט לארצות הברית, והשאיר את אשתו עגונה.
הוא מבין שלו, בדמותו של ברנוב, יהיה קל יותר למצוא אותו מכיוון שלא תופנה כלפיו אנטישמיות.
לאחר שהם מוצאים את וולף ומקבלים ממנו גט גדליה מחפש עבודה אחרת ומתקבל לעבוד כמפקד שיירת העברת משכורות של חברת הרכבות, ומצרף אליו את צבי הירש וזעליג שאין להם כסף לחזור לגליציה.
השיירה נשדדת ובעקבות צירוף מקרים האשמה מוטלת עליו.
במקביל שולח אחיו של פיוטר ברנוב אחריו במטרה לרצחו.
גדליה מביים את מותו ונמלט מהמקום, אך נתפס על ידי ראש-השודדים שמתגלה כחברו מילדות שנוטר לו שנאת מוות ומעוניין להורגו.
לאחר שהוא דוחה את הוצאתו להורג לבוקר והם מנהלים דיאלוג נוקב נעשה השודד חולה באפנדיציט, גדליה מנסה להציל אותו אך לא מצליח, והשודד מצווה לפני מותו לשחרר את גדליה.
גדליה חוזר לאירופה, מתיישב באנגליה עם משפחתו ומקיים את אורח החיים היהודי עליו חלם.
גדליה מנדלוביץ' כגן- או גריגורי, אברך צעיר עם הסמכה לרבנות, נחשב לעילוי של קריסלוב, נחטף על ידי החאפערים.
משרת במרפאה ומקבל הסמכה לחובש, לאחר שגורם ל-64 קנטוניסטים צעירים לסרב להתנצר בטקס מיוחד הוא מוטבל בכפייה, ומקבל את השם פיודור לאונידוביץ פופוב, עובר לשירות קרבי ושם זוכה בתואר "הצלף הטוב ביותר".
לאחר שמציל את הנסיך אלכסנדר הוא מתקבל למשמר המלכותי שלו.
כשמנצח צרפתי שומע אותו במקרה שר, הוא מתלהב מקול הטנור לירי לג'רו שלו ודואג שיתקבל למקהלה.
בהמשך הוא גונב זהות של קצין בכיר לאחר שהורג אותו בטעות, ונאלץ לצאת למסע לאמריקה.
לאחר תלאות באדמות הפרא, הוא קובר את הזהות של הקצין ועובר לגור באנגליה עם משפחתו.
חווה- אשתו של גדליה, האומנת של ילדות ארנברג, שתדלנית, הבריחה ילדים יהודים מהצבא.
בלומה- אשתו של מנדל, אימו של גדליה.
אחרי שמנדל נפטר עוברת להתגורר עם חווה.
מנדל- אביו של גדליה, אחד מחשובי הקהילה בקריסלוב.
מיילך- גר בקריסלוב, התייתם מהוריו בגיל צעיר והקהילה פרשה עליו את חסותה, נחשב ל"ילד פגע".
הקהילה דואגת שגדליה הילד הצדיק יתיידד איתו, והם הופכים לחברים טובים.
לאחר שהכניס "דבר אחר" לבית הכנסת הקהילה מעבירה אותו לקהילה אחרת ומוצאת לו עבודה כשוליה של עגלון, נשבע לנקום בגדליה על שהלשין עליו, לפני מותו נפגש עם גדליה וחוזר בתשובה שלמה.
ג'וזפה- איטלקי בעל כנופיית שודדים, אימת אדמות הפרא.
לפי האגדה שחור עין ושחור לב.
ג'ון מיילור האב- אחד מבעלי חברת הרכבות באמריקה, האיש המשפיע ביותר בגרינסבורו.
ג'ון מיילור הבן- בנו של ג'ון מיילור האב, פוגש את גדליה ברכבת ומתיידד איתו, דואג לו למשרה בחברת הרכבות.
קולונל האקסלי- מפקד המיליציה בגרינסבורו, אדם שחצן.
פיוטר טרומפימוביץ' ברנוב- פודפולקובניק, בן למשפחת אצולה, חבר מילדות של הצאר אלכסנדר.
נוצרי אדוק, ובשל קנאות דתית מנהל את בתי הספר לקנטוניסטים.
אחיו רואים בו כתם על המשפחה.
נחמן- יתום מאם, אמו החורגת הייתה רעה אליו, בעל גוף חזק, קנטוניסט, נמצא במחזור הגיוס של גדליה, בעזרת שירים שגדליה כתב הופך למשורר מפורסם בשם ניקיטה קראז'קוב, מכונה גם "ז'וקובסקי היהודי", עובר לפטרבורג ושם מתגלגל בין ידידיו.
זעליג- יהודי מאודסה, נוסע עד לאמריקה בחיפוש אחר גיסו שהתנצר כדי שיתן גט לאשתו, לאחר שהשיג את הגט נותר ללא כסף ומצטרף למסע של גדליה באדמות הפרא.
צבי הירש- ידידו של זעליג ושותפו למסע, אדם פסימי, שרואה באדמות הפרא פתרון להתיישבות יהודית עצמאית.
אדמו טדוליני (באיטלקית: Adamo Tadolini ; 1788, בולוניה – 1868, רומא) היה פסל איטלקי שפיסל בסגנון הניאו קלאסי של אנטוניו קנובה.
טדוליני נולד בבולוניה למשפחה של פסלים שהמשיכה את מסורת הפיסול בה החל סבו פטרוניוס טדוליני.
בין השנים 1818-1813 טדוליני למד באקדמיה לאמנויות יפות בבולוניה, הוא זכה בפרס על תבליט של ונוס ואיניאס, וזכה במלגת ארבע שנות לימוד ברומא במהלכן יצר פסל גבס של איאס מקלל את האלים.
טדוליני קיבל הזמנה מאנטוניו קנובה לעבוד בסטודיו שלו והוא עבד שם עד לשנת 1822 שנה בה קנובה עזר לו להקים ברומא סטודיו משלו, במקום זה שוכן היום מוזיאון קנובה טדוליני.
בניו שיפיונה טדוליני וטיטו טדוליני עבדו בסטודיו שלו, ובנו שיפיונו טדוליני המשיך להחזיק את הסטודיו לאחר מותו של האב, בהמשך הסטודיו נוהל על ידי ג'וליו טדוליני וולבסוף ניהל את הסטודיו אנריקו טדוליני.
אדמה זו שלי היא הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1959 בבימיו של קינג וידור, עם רוק הדסון, ג'ין סימונס, דורותי מקגוויר וקלוד ריינס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "The Cup and the Sword" של אליס טיסדייל הוברט משנת 1942 והוא מתאר משפחת מגדלי ענבים עשירה בעמק נאפה בקליפורניה בתקופה הקשה של תקופת היובש.
רוק הדסון זכה ב"Bambi Award" כשחקן הטוב ביותר.
סינדי רובינס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה ביותר.
בשנת 1931, לאחר אהבה נכזבת, אליזבת רמבו (ג'ין סימונס) מגיעה מלונדון לאחוזת משפחת רמבו בעמק נאפה בהזמנת סבה ז'אן פיליפ (קלוד ריינס) שהוא ראש המשפחה החולשת על שטח גדול של מטעי גפנים.
היא מתקבלת שם על ידי דודתה מרתה פיירון (דורותי מקגוויר) ובעלה פרנסיס (קנת סמית').
תוך זמן קצר מתברר לה שהמשפחה רוצה שתינשא לאנדריי סוואן (פרנסיס בת'נקורט) שלמשפחתו יש שטח גדול של כרם גפנים, נישואי תועלת כדי להגדיל את שטחי הכרמים של המשפחה.
אליזבת מכירה את ג'ון רמבו (רוק הדסון), גבר נאה המחזר אחריה ואהבה ניצתת ביניהם למורת רוחה של מרתה.
ג'ון ידוע כבנה של שרלוט רמבו (אן לי), בתו השנייה של פיליפ, אך הסוד הידוע למעטים הוא כי למעשה הוא בנו של פרנסיס פיירון בעלה של מרתה.
פרט לכרמים של משפחת רמבו-פיירון יש בעמק מגדלים קטנים.
פיליפ רמבו הוא שומר חוק ומגדל ענבים רק למאכל ולצימוקים עם הפסדים כבדים.
ג'ון יוצר קשר עם סינדיקט בשיקגו שמוכן לקנות את ענבי נאפה במחיר טוב.
רוב המגדלים מסכימים והמתנגדים מסכימים לאחר "שכנוע" מאנשי הסינדיקט.
לג'ון לא אכפת מה עושה הסינדיקט עם הענבים אם כי הוא יודע שהם משמשים ליצירה לא חוקית של אלכוהול.
פיליפ רמבו מתנגד להצעתו של ג'ון ועל רקע זה הם רבים.
באז דיטריך (סינדי רובינס) היא עובדת במטעי הגפנים של המשפחה וג'ון יוצא אתה פעם אחת לאחר שהוא רואה במסיבה כי קשריה של אליזבת לאנדרי מתחממים.
היא נמצאת בקשר עם האיכר האיטלקי לואיג'י גריפנטי (קן סקוט) באז נכנסת להיריון ואביה סוחט את פיליפ.
מתארגנת חתונה בינה ללואיג'י ונולד ילד שלואיג'י חושב שהוא אביו.
פיליפ לוקח את אליזבת לכרם ליד הכנסייה בו התחיל את עבודתו כמגדל גפנים ומספר לה על ההיסטוריה של המקום.
ג'ון מגיע למקום ומתקבל בקרירות לאחר שנפוצו שמועות שהוא האב של הילד של באז.
בכעס הוא זורק בדל סיגריה דולק שמבעיר את כל הכרם.
הוא מגיע לביתם של לואיג'י ובאז.
באז אומרת ללואיג'י שג'ון אינו אבי הילד אבל זה לא עוזר.
לואיג'י תוקף את ג'ון, חובט בו ואחר כך יורה בו ופוגע בגבו.
ג'ון עובר שיקום ממושך אך נזקק לקביים להליכה.
הוא מבקש מפרנסיס להודיע לפיליפ כי הוא אשם בשריפת הכרם.
פיליפ מת ומוריש לג'ון את הכרם השרוף.
ג'ון מתחיל לשקם את הכרם בעזרתה של אליזבת והם מתחבקים לקראת עתיד משותף.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוק הדסוןג'ון רמבוג'ין סימונסאליזבת רמבודורותי מקגווירמרתה פיירוןקלוד ריינספיליפ רמבוהסבאקנת סמית'פרנסיס פיירוןאן לישרלוט רמבופרנסיס בת'נקורטאנדרי סוואןסינדי רובינסבאז דיטריךקן סקוטלואיג' גריפנטי
אדמה בוערת הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמת מתח, המבוים על ידי הבמאי לירן שטרית ועוסק בנושא נוער הגבעות בישראל.
הסרט עלה לאקרנים ב-8 בספטמבר 2022. בין משתתפי הסרט: אסף הרץ, יעל לבנטל, נתי רביץ, ריקי בליך ועוד.
העלילה מתרחשת בשנת 2001, בעיצומה של האינתיפאדה השנייה.
יאיר קגן הוא נער חיפאי שרישום פלילי עלול לפגוע בסיכויי גיוסו.
הוא מתמודד עם יחסים קשים ומורכבים עם אימו שעוסקת בזנות.
יאיר נמצא תחת פיקוחו של קצין מבחן לאחר שתקף את אחד מלקוחותיה של אמו.
בהמשך, יאיר מחליט לברוח מהבית ומגיע לעומק השומרון.
הוא מוצא את עצמו לבד ומתחבר עם חבורת נערי גבעות שהקימו לעצמם מאחז והפכו אותו לביתם.
עם עובר הזמן נשאב יאיר אל תוך חווית האחווה של חבריו החדשים ואף מצטרף למשימות האלימות שלהם נגד התושבים הפלסטינים באזור.
במקביל הוא מועסק על ידי בעלת כרם מקומי.
הוא נקרע בין נאמנותו לחבורה המגוננת לבין חלומות על עתיד טוב יותר.
הדברים מסתבכים לאחר שמקרה אלימות קשה מעורר את תשומת לבם של שירותי הביטחון, ומאיימים על החירות האישית שלו.
שם השחקן/ית שם הדמות אסף הרץיאיר קגן יעל לבנטלנעמינתי רביץעמוס גרונברגריקי בליךלימור קגןאיציק סיידוףמרדכילירית בלבןאשתו של יאיר המבוגרערן שראלארנוןגיא גורביץבמביניר שעיבייאיר המבוגראלון לשםיוניליאור משיחצ'יקואוריה חורשאלרואי
לצורך עשיית הסרט שטרית שהה ביצהר כשבוע ימים כדי לחוות את שגרת יומם של נערי הגבעות.
צילומי הסרט החלו ב-13 בנובמבר 2020. ההפקה צולמה בשיאה של מגפת הקורונה במשך כחודשיים, בלוקיישנים רבים ברחבי הארץ ובהשתתפותם של יותר מ-200 ניצבים.
הסרט מלווה במוזיקה דרמטית מקורית שנכתבה על ידי עומרי להב.
הפסקול הוקלט בהונגריה, על ידי תזמורת הקולנוע של בודפשט עם עשרות נגנים.
הכתבים והמבקרים אלדד בק, גואל פינטו, שמוליק דובדבני, אבנר שביט ועוד פרגנו על הבימוי, תצוגות המשחק, הצילום וחשיבות הסרט.
אדמה ללא לחם הוא סרט פסאודו דוקומנטרי ספרדי בן 27 דקות בשפה הצרפתית משנת 1933, בבימויו של לואיס בוניואל ובהפקה משותפת של בונואל ורמון אסין.
הקריינות לסרט נכתבה על ידי בונואל ופייר יוניק, עם צילום של אלי לוטר.
הסרט מתמקד בתושבי מחוז לאס הורדס בספרד, באזור ההררי סביב העיירה לה אלברקה, ובעוני המחפיר של יושביה, שהיו כה נחשלים ומבודדים עד שאפילו דרך הכנת לחם לא הייתה ידועה להם.
מקור הפרנסה העיקרי עבורם היה קליטת ילדים יתומים, עבורם קיבלו קיצבה ממשלתית.
הסרט מתמקד בעוני ועליבות חייהם של תושבי המחוז המבודד, החסרים דרכי קיום מינימליים.
חלקם אף לוקים במומים שונים ומחלות קשות, כתוצאה מתזונה לקויה ומחוסר בתרופות ובטיפול רפואי זמין.
המחוז היה מנותק מהציליויזציה עד שנת 1922, שנה שבה נסלל כביש גישה למחוז.
בונואל, שעשה את הסרט לאחר שקרא את המחקר האתנוגרפי Las Jurdes: étude de géographie humaine (1927) מאת Maurice Legendre נקט בגישה סוריאליסטית לרעיון המשלחת האנתרופולוגית.
התוצאה הייתה סרט מסע שבו התיאורים הקיצוניים והמוגזמים לעיתים של הקריינות בסרט, המתארת את העליבות האנושית המחפירה שבמחוז הנשכח מתנגשים בצורה השטוחה, האדישה ואף חסרת העניין של הקריינות בסרט.
אלכסנדר אוניל (קול, גרסה מדובבת)
גרהם גרין העניק לסרט ביקורת נייטרלית, בכותבו ל"לילה ויום" בשנת 1937, ותיאר אותו כ"תמונה כנה ונוראה, [...] נקייה מתעמולה".
גרין טען שיש לסרט השפעה חזקה ביותר על הצופה, "מספיק כדי לזעזע את השאננות או הרחמים העצמיים של כל אחד".
עיקר הביקורת על הסרט היא שהוא מתיימר להיות סרט תיעודי, אולם הוא פסאודו דוקומנטרי, כלומר, מתיימר להיות תיעודי בזמן שהוא מומחז ומבוים מן הקצה עד הקצה.
בנוסף, הביקורת מתמקדת באכזריות הרבה כלפי בעלי חיים שמיוחסת לבוניואל, שעינה ושחט מספר חיות לצורך צילום הסרט.
בשל סיבה זו אף נאסרה הפצת הסרט בספרד על ידי הממשלה הספרדית בשל "השמצת השם הטוב של העם הספרדי".
בתקופה המודרנית, לעומת זאת, קבלת הפנים הביקורתית ל"ארץ ללא לחם " הייתה בעיקר חיובית.
בשנת 2002 העניק מגזין Slant לסרט ציון 4 מתוך 4 כוכבים, וכתב: "לאס הורדס הופך לקריאה מפחידה לאחוז בנשק, הוא טקסט פתוח נהדר המתנגד לקריאה פשוטה ומטיל ספק במושג הקידמה של האנושות." ג'פרי רואף כינה אותו "סרט מהפכני".
"אדמה ושמיים" הוא שיר מסוגת שירי העידן החדש שבוצע לראשונה בידי ההרכב המוזיקלי "סגול" ב"פסטיבל סגול" העשירי למדיטציה ואהבה שהתקיים באכזיב בשנת 2005. השיר זכה לפריחה מחודשת בעיקר במגזר החסידי והחרדי.
פסטיבל "סגול", הפסטיבל הרוחני הראשון בישראל שיזמה והפיקה לילך אברג'יל נצר (כיום נקראת וואיט פדר), התקיים פעמיים בשנה בין השנים 2011-2000.
ההרכב "סגול" נוצר עבור הפסטיבל, והאלבום הוקלט בפסטיבל העשירי בשנת 2005.
את מילות השיר בעברית כתב אמן מעגלי השירה, שמעון סוויסה (לב טהור).
בעקבות הצלחתו של השיר, חובר לו ריקוד עם, שזכה בשנת 2008 במקום ראשון בתחרות ריקודי העם.
השיר זכה לגרסאות רבות בארץ ובעולם:
יונינה (הצמד המוזיקלי יוני ונינה טוקייר).
יעל ארנון ורד (חלילנית, מלחינה, ומורה למוזיקה בגיל הרך).
הזמר החסידי אליקם בוטה והדיג'יי ניסו סלוב.
(מקום 12 במצעד היהודי השנתי של רדיו כאן מורשת לשנת ה'תשע"ט-2019).
מאט דאב (מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי חרדי אמריקאי)
ידידיה חייט (זמר חרדי יליד ארגנטינה)
עידו ויניב אליוף (צמד תאומים זמרים שילבו את מילות הפיוט "לכה דודי" ללחן של "אדמה ושמיים").
שלמה כהן ועמי כהן ("אהיים"/"הבייתה" - גרסה מחודשת ביידיש).
לאוני בוס (Leonie Bos) אמנית הולנדית (עברית ואנגלית).
להקת SemaZen ( سمازن ) (גרסה באנגלית וערבית).
אדמה סוררת היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה ונכתבה על ידי מארק ל.
סמית ובבימויו של פיטר ברג.
בסדרה מככבים טיילור קיטש ובטי גילפין, הסדרה מתרחשת בשנת 1857 במהלך מלחמת יוטה .
לסדרה עונה אחת בת 6 פרקים והיא עלתה לשידור ב-9 בינואר 2025 בנטפליקס.
הסדרה מתרחשת בשנת 1857 במהלך מלחמת יוטה, הסדרה בוחנת את המאבק להשגת שליטה במערב האמריקני ואת ההתנגשות האלימה בין כנסיית המורמונים לבין לבנים וילידים בטריטוריית יוטה, ובמרכזה האירועים סביב טבח מאונטיין מדוז.
טיילור קיטש בתור אייזק ריד, איש הרים מיומן שגדל על ידי שבט השושון, רדוף על ידי אובדן אשתו ובנו
בטי גילפין בתור שרה הולוואי/רוול, אמו של דווין – נמלטת מבוקשת בגין רצח ושוד בעלה העשיר, בורחת כדי לקחת את בנה לאביו בקרוקס ספרינגס
דיין דיהן בתפקיד ג'ייקוב פראט, חסיד מסור של כנסיית המורמונים שמחפש חיים טובים יותר בוויומינג עם אשתו הטרייה, אביש
סאורה לייטפוט-ליאון בתפקיד אביש פראט, אשתו של ג'ייקוב ומאמינה עמוקה במורמונים
דרק הינקי בתור נוצה אדומה, לוחם שושוני ומנהיג שבט הזאב, שמתעב אמריקאים לבנים על תוקפנותם נגד עמו
ג'ו טיפט בתפקיד ג'יימס וולסי, מנהיג המיליציה המורמונית
ג'יי קורטני בתפקיד וירג'יל קאטר, צייד ראשים חסר רחמים שמוביל קבוצת לוכדים למצוא את שרה ולתבוע את הפרס על ראשה
פרסטון מוטה בתור דווין רוול, בנה הצעיר והרגיש של שרה, בעל מוגבלות פיזית המשפיעה על ניידותו
שוני פורייה בתור שני ירחים, צעירה ילידים מרדנית שהושתקה כאשר לשונה נכרתה ובורחת מהכפר שלה, מחפשת מקלט אצל שרה ודווין
שיי ויגהאם בתור ג'ים ברידג'ר, המייסד והמנהיג של עמדת המסחר בפורט ברידג'ר
לוקאס נף בתור קפטן אדמונד דלינגר, קצין בצבא ארצות הברית המוצב ליד פורט ברידג'ר
קייל דייוויס בתור טילי, חברה בקבוצתו של וירג'יל
טוקאלה בלאק אלק בתור באפאלו ראן, לוחם גאה של שבט הזאב
ניק הארגרוב בתור סמי קוטרל, יד ימינו של ברידג'ר
דומיניק בוגרט בתפקיד פרנק קוק, חבר בכיר במיליציה המורמונית
אלכס פיין בתור גאנט, חבר נאמן בקבוצה של וירג'יל
קיפ וויקס בתפקיד רס"ר פפר, מפקדו השני של דלינגר שמתפקד כמרגל עבור המיליציה המורמונית
לוגאן בתור לוקאס קאטר, אחיו הצעיר של וירג'יל ולוכד מקומי
קים קואוטס בתור בריגהאם יאנג, המושל הראשון של טריטוריית יוטה והנשיא השני של כנסיית המורמונים
איירין בדר בתפקיד ציפור החורף, אמה של נוצה אדומה, אמו המאמצת של ריד, והמטריארך החכם של השושון
ננבה גרייס בתור קוטאמבואי, לוחמת עזה של שבט הזאב
אלכס ברו בתפקיד הפראיד ביל היקמן, חבר בכיר בכנסיית המורמונים
ג'רמיה ביטסוי בתפקיד גריי פוקס, חייל אינדיאני המשרת תחת דלינגר
מוסיה אהרון קראופוט בתפקיד האייל הצעיר, בנה של נוצה אדומה
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, לאדמה סוררת יש דירוג אישור מבקרים של 67% על סמך 52 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.6/10. באתר Metacritic, המשתמשת בממוצע משוקלל, הסדרה קיבלה ציון של 59 מתוך 100 על סמך 27 מבקרים, מה שמציין ביקורות "מעורבות או ממוצעות".
ההצהרה גם גינתה את הצגתו של בריגהאם יאנג כ"מאופיינת בצורה שגויה" וקראה לאנשים להיות עושי שלום.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025הצילום הטוב ביותר בסדרה מוגבלת/אנתולוגיה או סרטז'אק ז'ופרההתלבושות התקופתיות הטובות ביותרוירג'יניה בי.
ג'ונסון, דונה קייסי איירה, טוניה בארט, מילה הרמנובסקי, סוזן ליונג ואפריל מקוי
הברון אַבְרָהָם בִּנְיָמִין אֶדְמוֹנְד גֵ'יימְס דֶה רוֹטְשִׁילְד מכונה אבי היישוב וגם הנדיב הידוע (Edmond James de Rothschild; 19 באוגוסט 1845, ט"ז באב ה'תר"ה – 2 בנובמבר 1934, כ"ד בחשוון ה'תרצ"ה) היה יהודי בן לענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, נדבן וציוני, תומך עיקרי ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה.
בישראל, הכינוי הברון רוטשילד מתייחס בדרך כלל אליו, אף שהיו ברונים נוספים במשפחת רוטשילד.
בין המושבות שתרם להן: ראש פינה, זכרון יעקב, ראשון לציון, פתח תקווה, מזכרת בתיה, כפר תבור, גבעת עדה בנימינה ומושבות החורן.
קיבוץ אשדות יעקב הוקם על אדמות שנרכשו על ידי הברון וקרוי על שם בנו, יעקב-ג'יימס.
מזכרת בתיה קרויה על שם אימו.
אדמונד ג'יימס דה רוטשילד נולד בשנת 1845 בעיירה ליד פריז שבצרפת, כבנם השלישי של ג'יימס מאיר רוטשילד ובטי סלומון דה רוטשילד.
בשנת 1854 מימן אביו את הקמת בית הספר אוולינה דה רוטשילד לבנות בירושלים – בית הספר הראשון בארץ ישראל שבו הועברו שיעורים בעברית.
בניגוד לשני אחיו הבוגרים, לא היה אדמונד ג'יימס דה רוטשילד מעורב ישירות בענייני הבנקאות של משפחתו, ונודע כחובב אמנות ותרבות.
את השכלתו רכש בבית-הספר המשפחתי, שבו למד עברית, תורה והיסטוריה של העם היהודי, מפי מורהו אלברט כהן.
בהמשך, כשאלברט כהן נשלח לנהל את ארגוני הצדקה של אביו, אדמונד המשיך את לימודיו בבית הספר המיוחד לילדי אצילים.
בגיל 32 נשא לאישה את אדלהייד (Adelheid, שלימים נקראה עדה), בתו של בן דודו וילהלם קרל רוטשילד, שכונה הברון "הצדיק" מפרנקפורט, או בשמו העברי שמעון זאב בן קלמן קרל רוטשילד מנאפולי.
גם עדה הייתה קשורה מאוד למסורת היהודית, דרך החינוך האדוק מבית אביה בפרנקפורט.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'יימס (יעקב) ארמנד, , ומרים קרולינה אלכסנדרינה.
עם תחילת פרעות "הסופות בנגב" ברוסיה בשנת 1881, הקימו ראשי יהדות צרפת ועד סיוע ליהודי רוסיה ופרסמו כרוז נגד המדיניות האנטישמית.
בין החותמים עליו היה רוטשילד, והדבר הביא אותו למסקנה שיש לפתור את בעיית היהודים על ידי עלייה לארץ ישראל.
שני האנשים שהשפיעו על דעתו של רוטשילד בנושא מצב היהודים היו הרב הראשי של פריז (לימים של צרפת), צדוק כהן, שבניגוד לחלק מהרבנים באותה תקופה תמך בתנועת "חובבי ציון", והפעיל הציבורי הבולט מזכיר חברת כי"ח, קרל נטר, שהקים בארץ ישראל עוד בשנת 1870 את בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר מכן התחיל הברון לעסוק בפיתוח יישובים בארץ ישראל.
המשבר החריף שבו היו נתונות המושבות הראשונות בארץ ישראל, דחף את רוטשילד להשקיע בהן כספים רבים ולגלוֹת מעורבות רבה בענייניהן.
תחילה עזר למושבה ראשון לציון, כאשר הייתה על סף התפרקות.
אחד המתיישבים במושבה, יוסף פיינברג, פנה אל רוטשילד בשנת 1882 וביקש ממנו סיוע כספי.
רוטשילד סייע תחילה למתיישבים הראשונים של ראשון לציון על ידי חפירת באר, סיוע למשפחות עניות, ומימון מדריך חקלאי למושבה.
מתוך רצון להעסיק פועלים יהודים, הוא פנה לאגודת "חובבי ציון" וביקש לבחור צעירים שאותם יכשיר לשמש כמדריכים חקלאיים במושבות.
בהמשך הרחיב מאוד את תחומי העזרה שלו ותמך למעשה בכל המושבות החדשות; אלמלא עזרתו, היה חשש כבד להתפזרות המתיישבים ולפירוק התיישבות העלייה הראשונה.
היות שבתחילה נמנע מפרסום שמו בפומבי, זכה לכינוי "הנדיב הידוע".
הוא שלח מומחים חקלאיים מצרפת להדריך את המתיישבים החדשים ואת האיכרים בגידול כרמי ענבים ובייצור יין – גידול זה, לפי דעתם של המומחים, היה המתאים ביותר לתנאי הארץ ולשיווק העולמי.
עד שייצור היין החל, סיפק הברון קצבאות חודשיות למחיית המתיישבים, מימן את שירותי-הבריאות, החינוך והדת, ועוד.
על-מנת להבטיח שייעשה שימוש נבון ויעיל בכספיו, מינה אדמונד ג'יימס רוטשילד פקידים משלו לחלק מהמושבות בארץ ישראל, והם פיקחו על הקצאת הכספים.
בין המושבות ששלח אליהן את פקידיו היו ראשון לציון, עקרון (מזכרת בתיה) זכרון יעקב וראש פינה.
הפקידים שילמו לאיכרים קצבאות מדי חודש, וגודל התשלום היה תלוי בגודל המשפחה בלבד ולא בתפוקה החקלאית של האיכר.
אף על פי שמעורבותו של רוטשילד אפשרה למושבות את המשך קיומן, התנהגותה של הפקידות ואופי המשטר שנוצר סביבה קוממו את המתיישבים נגדו, אך המרד נרגע לאחר כניעתם של המתיישבים, שכן הם היו תלויים בכספיו של רוטשילד.
בשנת 1901 העביר הברון את המושבות הראשונות לידי חברת יק"א והוסיף כספים לניהול, להמשך פעילות, לפיתוח ולהרחבת היישובים החדשים, ובמקביל ביטל את שיטת הפקידות לאחר שהבין כי התלות של המושבות בו לא תסתיים אם הן לא תהיינה עצמאיות.
בשנת 1923 הוציא את מפעליו בארץ ישראל מידי יק"א והקים את החברה פיק"א בהנהלת בנו, ג'יימס ארמן רוטשילד.
הברון רוטשילד נפטר בפריז ב-1934, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבעיר.
ב-6 באפריל 1954 הועלו עצמותיו ועצמות אשתו עדה לישראל בהתאם לצוואתו ונטמנו ברמת הנדיב שליד זכרון יעקב.
הברון סייע לבניין הבית הלאומי בשלושה אופנים מרכזיים:
רכישת אדמות – במהלך עשרות שנות פעילותו בארץ ישראל ובמיוחד בתקופת העלייה הראשונה, היה הברון רוטשילד עסוק ברכישת אדמות מידי הממשלה הטורקית ומידי בעלים ערבים, ותוך זמן קצר הצליח להכפיל את כמות האדמות שבידי היהודים.
עד אמצע תקופת המנדט עלה היקף הקרקעות שרכש באופן אישי ובאמצעות החברות יק"א ופיק"א על זה של כל המוסדות הציוניים (הקק"ל, הכשרת היישוב וכו') גם יחד.
נטילת החסות על המושבות הראשונות, ופיתוחן הכלכלי – המושבות הראשונות ובהן ראשון לציון, ראש פינה, זכרון יעקב, יסוד המעלה, פתח תקווה מטולה ומושבות החורן חוו קשיים רבים ונקלעו לגירעון כלכלי שהעמיד את קיומן בסכנה.
הברון רוטשילד נעתר לפניית גורמים בארץ-ישראל ובעולם והחליט לתמוך במושבות, מה שנודע כמשטר האפוטרופסות של הברון רוטשילד, באמצעות מנגנון של פקידים שהעבירו את המושבות בעיקר לייצור יין.
תוך תקופה קצרה היו אנשי הברון אחראים לכל התחומים בחיי האיכרים.
פיתוח תשתיות ציבור ושירותי קהילה – יש חוקרים, ובראשם רן אהרנסון, ששמים את הדגש על היבטי תשתית ושירותים מרכזיים, כמו הקמת מוסדות חינוך מתקדמים ומערך בריאותי מסועף, ועל הפעלתם.
שירותים חיוניים אלו ניתנו על ידי הברון באמצעות פקידים מומחים רבים (מורים ושאר אנשי הוראה, רופאים ואנשי רפואה אחרים) לא רק לאנשי "מושבות הברון" אלא אף לכל בני ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
פעולתו במבט לאחור, על אף שהיו בה מגרעות רבות, סייעה רבות להתפתחות ההתיישבות בארץ ישראל ולחיזוקה הכלכלי.
תמיכתו במושבות לאורך כ-20 שנה בצורה ישירה ועוד עשרות שנים בצורה עקיפה, אִפשרה את התפתחות המושבות, והן נעשו לדגל בהתפתחות עבודת האדמה והתעשייה בישראל – יקבים, תעשיות בשמים, מטעי זיתים, שקדים, פרי הצבר, תחנות נסיוניות, דרכים, כבישים, ועוד.
בעבר רווחה הטענה כי תמיכתו של הברון רוטשילד במושבות הסתיימה כאשר העביר את ניהולן ליק"א, חברה להתיישבות יהודית מיסוֹדו של הברון הירש.
בדור האחרון טוענים מחקרים חדשים כי למעשה הברון רוטשילד נשאר הדמות המובילה גם בפעילות יק"א בארץ ישראל, דבר שנמשך גם כשיק"א הייתה לפיק"א בתחילת תקופת המנדט.
הקשר עם הברון נותק במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו סייע הברון למוסדות הציוניים בעולם.
עם תום המלחמה ביקש לחזק את ענף התעשייה בארץ ישראל.
בשנת 1929, עם הקמתה של חברת הסוכנות היהודית, נבחר לנשיא הכבוד שלה.
בין "מושבות הברון" ניתן למנות את המושבות זכרון יעקב (על שם אביו) מזכרת בתיה (על שם אימו), ראשון לציון, בנימינה (על שמו), גבעת עדה (על שם אשתו), ועוד.
בתקופה האחרונה של חייו, מימן אדמונד ג'יימס רוטשילד חפירות ארכאולוגיות רבות בארץ.
בשנת 1913 רכש את שטח הקרקע המשתרע על מרבית המדרון המזרחי של עיר דוד בירושלים, ושכנע את הארכאולוג הצרפתי היהודי ריימון וייל לערוך במקום חפירות.
הדבר נעשה כתגובה לחפירתו השערורייתית של מונטגיו פארקר בעיר דוד בשנת 1911. רוטשילד חזר ומימן עונת חפירות נוספת, בשנים 1923–1924, בניהולו של וייל.
בגלל רכישת הקרקע נשאר השטח ריק מבתים.
כך יכול היה זמן רב אחרי כן הארכאולוג הישראלי יגאל שילה לחפור במקום באין מפריע.
כמו כן, הוא סייע לחיים ויצמן בזמן השגת הצהרת בלפור.
אדמונד ג'יימס רוטשילד לא הפסיק את מעורבותו בחיי המושבות, עד מותו בשנת 1934 כ"ד בחשוון התרצ"ה.
במהלך חייו, הוא השקיע יותר מחמישה מיליון לירות שטרלינג בפיתוח היישובים הראשונים, במשך 18 שנים.
הוא רכש בארץ ישראל כ-500,000 דונם של אדמה (500 קמ"ר), ועל שטח זה נבנו כמעט שלושים יישובים והוקמו מפעלים, יקבים ובתי חרושת.
בשנת 1957 הועבר כל הרכוש של חברת פיק"א למדינת ישראל.
צאצאיו של אדמונד ג'יימס רוטשילד מממנים עד היום מפעלים שונים בארץ, על ידי הכספים של קרן רוטשילד קיסריה, "קרן רוטשילד" (הנקראת גם יד הנדיב): השקעות רבות ב"חברה לפיתוח קיסריה", "החברה לישראל" וחברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א).
על שמו של אדמונד ג'יימס (בנימין) רוטשילד נקראים היישוב בנימינה, קריית בנימין – שכונה של קריית אתא, כרמי הנדיב - שכונה בקרית מלאכי, "גן בנימין" – גן ציבורי בחיפה, מרכז התרבות "בית רוטשילד" במרכז הכרמל, ורחובות ברחבי הארץ (לדוגמה, שדרות רוטשילד בתל אביב).
זכרו של אדמונד רוטשילד הונצח בבול דואר ישראלי.
ב-23 בנובמבר 1954 הנפיק דואר ישראל בול לזכרו של רוטשילד, שעליו מופיע דיוקנו ולצידו אשכול ענבים, סמל ליקב שהקים בישראל.
ביקוריו של הברון רוטשילד בארץ ישראל היוו אירועים חשובים מאוד בחיי היישובים הראשונים.
הוא ביקר בארץ ישראל חמש פעמים:
במאי 1925, כשהיה כמעט בן 80. בביקור זה ביקר בזכרון יעקב, בחיפה, בתל אביב ובמקווה ישראל, אך לא הגיע למושבות הדרום ולירושלים בגלל חולשתו.
אדמונד בֵּרְק היה מדינאי ופילוסוף מדיני ממוצא אירי.
ברק נודע כאחד ממבקריה החריפים ביותר של המהפכה הצרפתית.
הוא נחשב למנהיג האינטלקטואלי העיקרי של הכוחות השמרניים-דתיים והאנטי מהפכניים באירופה, לפני ובעיקר אחרי המהפכה הצרפתית.
עם זאת, הוא נבדל משאר ההוגים השמרנים של תקופתו בגישתו הפתוחה והייחודית, שכללה גם תפיסות ליברליות מסוימות, בעיקר בכל הקשור לדת.
בנוסף, ללא קשר למדינאות, ברק היה פילוסוף של האסתטיקה, וחיבורו: "חקירה פילוסופית אל תוך מקורותיהם של רעיונותנו אודות הנשגב והיפה" השפיע רבות על התנועה הרומנטית.
אדמונד ברק נולד בדבלין שבאירלנד לריצ'רד, משפטן אנגליקני, ולמרי (לבית נייגל) הקתולית.
משפחתו הגיעה מרקע כלכלי של בעלי אחוזות (מעמד ה-gentry).
ברק עצמו גדל כפרוטסטנטי והשתייך כל חייו לכנסייה האנגליקנית, אך הרקע הקתולי של משפחתו שימש למתנגדיו כחומר להכפשתו כתומך בסתר של הקתוליות.
הוא התחנך בפנימיה בדבלין ולאחר מכן בטריניטי קולג' בעיר, שם סיים את לימודיו בשנת 1748.
בשנת 1756 חיבר את ספרו הראשון שעסק בפילוסופיה, ובשנה לאחר מכן פרסם ספר נוסף.
שני ספרים אלו זכו להערכה רבה ולביקורות אוהדות מצד הוגי דעות חשובים.
בשנת 1758 התמנה לעורך "ספר השנה" (Annual Register), שנתון שסקר אירועים פוליטיים ברחבי העולם.
בשנת 1765 נבחר לפרלמנט כנציג העיר בריסטול ובמשך כשלושים שנה המשיך בתפקיד זה.
בנאום שנשא לאחר בחירתו, הצהיר כי ינהג "כנציג ולא כשליח", ובכך ביטא את עמדתו לפיה על חבר הפרלמנט להפעיל את שיקול דעתו, גם אם הדבר סותר את עמדתם של שולחיו.
הוא השתייך לזרם הליברלי יותר בפוליטיקה הבריטית, הוויגים.
את דעותיו הפוליטיות מבסס ברק על מספר אמונות עמוקות, אשר במקורן הן דתיות ואתיות.
ברק טען כי האדם במהותו הוא יצור דתי.
הדת והאמונה הן צרכים טבעיים, הדת היא הערובה היחידה לנורמות אתיות ולשמירה על הסדר הציבורי.
לשיטתו, אין כלל מוסרי שניתן לבסס ללא דת.
ברק היה מקורב לכלכלן אדם סמית.
כמו ברק, סמית גיבה את רעיונותיו ואת התזות שלו במושגים דתיים, כמו "היד הנעלמה" – שמסדרת את הפעילות הכלכלית בשוק.
ברק האמין בקיומה של אותה "יד נעלמה" גם בהיסטוריה.
עם זאת, כבן תנועת ההשכלה, הוא ניסה להימנע משימוש במושגים דתיים.
אם השתמש במילה "השגחה" הוא מיד הוסיף כי לא מדובר בהשגחה ישירה ואין טעם לנסות לדבר על האל במושגים אנושיים כפי שניסתה הכנסייה לעשות.
על פי ברק האנושות מתפתחת על פי חוקי הטבע ולא על פי חוקים וגורמים חיצוניים או אלוהיים.
תפיסתו של ברק רואה באדם יצור מוגבל מאוד מבחינת יכולתו לתפוס את המציאות, לנהל את ענייני החברה לפי יכולתו.
ברק, כמו הכנסייה וכלל השמרנים רואה את האדם כחוטא או נופל מתמיד (Fallen) וזאת בעקבות "החטא הקדמון" שממשיך ללוות אותו.
עוד טוען ברק שכל תפקידה של החברה איננו לתת לאדם זכויות טבעיות אלא להגן על האדם מפני עצמו ומפני חטאו.
תפקידו של האדם אם כך אינו לממש זכויות טבעיות אלא חובות דתיות.
ברק באופן כללי טוען שעוד לפני שמדברים על הזכויות צריך לדבר על החובות.
ברק טוען בנוסף, שהמאבק למען זכויות טבעיות וחופש הבחירה מסוגל גם לפגוע באדם, בסוף הפרק השני ברק מתאר סיטואציה של אדם הרוצה להתאבד, וברק שואל את הקורא, האם עלינו לאפשר לו להתאבד.
כלומר, ברק מראה שאדם שידאג לחירות יאפשר לאותו אדם למות, לעומת זאת אדם שמאמין שאסור לאדם לפגוע בעצמו, ללא קשר לחירות וזכויות טבעיות, יציל את חייו.
לכן ישנה תועלת רבה לבטל את החירות, ולמנוע מהאדם לפגוע מעצמו, לפי אדמונד ברק.
התזות והתפיסות של ברק בנוגע לחברה נובעות מתפיסת האדם כמוגבל וחוטא.
מכאן הולך ברק צעד אחד קדימה - אומנם האדם מוגבל אבל החברה האנושית וההיסטוריה אינן מוגבלות.
על כן, מה שנצבר במסורת, במנהגים, במוסכמות החברתיות ובחוקים הוא אמיתי נכון, והראוי יותר ועל כן יש להסתמך עליהם.
באופן זה ברק מגיע למסקנה שהקריטריון האחד והיחיד להערכת תופעות אנושיות ולשיפוט שלהן, מבחינת המוסר, הצדק והתועלת הוא ההיסטוריה, והוא יוצא כנגד התובנה וההיגיון.
ברק מסביר שלא ניתן להסתמך על התבונה או ההיגיון הפרטי.
ברק טוען כנגד התבונה, ואומר שאינה מסוגלת, להראות איזה ממשל הוא הנכון או הראוי, ושעד היום, אנשים לא מסוגלים להסכים ביניהם איזה ממשל הוא הטוב ביותר.
זאת למרות שהם משתמשים בתבונה.
לכן ברק טוען שיש לבנות את מערכת הממשל על הידע והניסיון המשותף המצטבר לאורך דורות, ולבנות את תוכנית הממשל על פי ההיסטוריה והניסיון כדי לקבוע מה נכון, מה צודק ומה וראוי.
התפיסה של ברק, במבט ראשון, אינה משאירה שום אפשרות לשינוי חברתי או פוליטי מכוון: בכל חברה חייבים לשמור על המסורות, המוסדות והמנהגים הקיימים ואין לשנות באופן מכוון את סדרי החברה.
אך למעשה ברק מאמין כי כוחה האמיתי של החברה נובע מכך שהיא ניחנה ביכולתה לשנות את עצמה מתוך זיקה לבסיסיה הקיימים והקדומים.
את טיעונו זה הוא מבסס בפרק הראשון של ספרו מחשבות על המהפכה בצרפת, ומדגים זאת באמצעות הבחנה מעמיקה בין המהפכה המהוללת בבריטניה לבין המהפכה הצרפתית שהתחוללה בתקופתו.
לשיטתו הצליחה בריטניה להעביר שינויים מבורכים בתוכה מבלי למוטט שום חלק ממנה.
לדוגמה, שושלת סטיוארט הודחה, אך המלוכה לא בוטלה.
ברק מאמין ששינויים יכולים וצריכים לקרות כתגובה לשינויים הקורים במציאות המשתנה, אך החוקים לא אמורים לשנות את החברה, אלא החוקים אמורים להגיב לשינוים בחברה מתוך מאגר החוקים הקיים.
התכונה החשובה ביותר בעיני ברק בכל משטר היא המתינות.
התנאי העיקרי לשימור המתינות הוא ניגוד אינטרסים מובנה במשטר.
ניתן לראות בכך המשך מודרני להגותו של פוליביוס על אודות הרפובליקה הרומית, המורכב ממלוכה דה פקטו (קונסולים), אריסטוקרטיה (סנאט) ודמוקרטיה (אספת העם).
אותו מודל עתיק משתקף בממלכה המאוחדת בתקופתו של ברק - מלוכה, בית לורדים ובית נבחרים.
בעיני ברק, מחיקת הזיקה לעבר הצרפתי ותפיסת השלטון על ידי המון שאינו בקי במלאכת השלטון היה שורש הטרור היעקוביני והאנרכיה ברחבי צרפת.
הוא גם חזה מראש את עלייתו של נפוליאון, נוכח האנרכיה והעריצות שפשטו בצרפת בעשור האחרון של המאה השמונה עשרה.
ברק זוהה כאינטלקטואל שמרני-דתי, אך עם זאת היה שונה מאוד מהזן השמרני המוכר בפוליטיקה האירופאית וייחד אותו ממד פתוח ובלתי אורתודוקסי.
תרמה לכך עובדת היותו איש מדע מעידן הנאורות.
ברק נחשב למנהיג האינטלקטואלי של הכוחות האנטי מהפכניים באירופה, לפני המהפכה הצרפתית ובעיקר אחריה.
הוא ביקר את הליברליזם שהדגיש את חשיבות האדם כפרט, וטען כי לא ניתן לחשוב על האדם כדבר מופשט, אלא כחלק אינטגרלי ממשפחה, מעם, ממסורת ומהיסטוריה ארוכת שנים.
זכויותיו של האדם במדינה אינן נובעות מ'זכויותיו הטבעיות', אלא מרצונה הנדיב של המדינה, המעניקה לו זכויות אלה כמתת חסד.
יתרה מכך, זכויות אלו כרוכות בתרומתו של האדם לחברה ולמדינה.
קרי, לאדם שתורם יותר לחברה מגיעות גם זכויות יתר.
ברק פיתח תזה פוליטית ייחודית והתנגד ל"ייצוג שווה והוגן" (Fair and Equal) כפי שדרשו רוסו ומשכילים אחרים בני התקופה וכפי שהמערכת הפרלמנטרית הבריטית הציגה את עצמה מאז המהפכה המהוללת, אלא ייצוג שיינתן לאנשים בעלי היכולת הגבוהה ביותר.
הוא למעשה טען שעל חברי הפרלמנט להפסיק להיות כלי ביטוי לרחשי הציבור אותו הם מייצגים (כל חבר פרלמנט בריטי מייצג מחוז או עיר) ולפתח שיפוט פוליטי עצמאי.
משום כך הציע לשנות את הרכב הפרלמנט, כך שייצג שכבות וקבוצות חברתיות, ולא אינדיבידואלים על בסיס אזורי.
ברק האמין בחשיבותה של האריסטוקרטיה כאצולה טבעית.
גם זאת בניגוד למשכילים בני התקופה כמו רוסו שטענו שלבני האדם זכות טבעית לשוויון כיוון שהחלוקה המעמדית נוגדת את 'כללי הטבע'.
ברק טען כי הם טועים ושהתבוננות במציאות תלמד כי האנשים אינם שווים בכישוריהם.
מבחינתו, מצב של עליונות אריסטוקרטית הוא מחויב המציאות.
הוא דימה את החברה ל"בורסה", שבה כל אחד משקיע ומסתכן, מרוויח או מפסיד.
ברק טען שמבחינה היסטורית האריסטוקרטיה היא המעמד שמרכז את האנשים הכי מוכשרים ובעלי היכולת הגבוהה ביותר.
כמו כן טען ברק, שבהיסטוריה האנגלית הוכיחה האריסטוקרטיה את עצמה כמעמד שדואג לא רק לעצמו אלא גם לחברה כולה.
הוא דמה בטיעונו זה למונטסקייה והאמין שבחברה המתוקנת יש מקום גם לאצילים שיתרכזו ב"גופי הביניים" וימתנו את האבסולוטיות (הכוח הפוליטי המוחלט) של המלך.
ברק, כמו רבים מחבריו, תפס את הדמוקרטיה כשלטון לא מציאותי, ואת הפיאודליזם המסוים שבזכויות היתר לאצילים כדבר שיגן בצורה הטובה ביותר על ההמונים.
שכבת בעלי האמצעים נתפשה כשכבה היחידה שמסוגלת לעמוד מול המלך ולהילחם על הזכויות של העם.
לעמדותיו האנטי דמוקרטיות של ברק ניתן ביטוי מרכזי בהתנגדותו העיקשת להרחבת מעגל הבוחרים לפרלמנט הבריטי.
בספרו: חקירה פילוסופית אל תוך מקורותיהם של רעיונותנו אודות הנשגב והיפה".
ברק מנסה לאפיין את החפצים שאותם אנו מחשיבים כיפים ומוצא כי אלו הם דברים עדינים חלקים ומושכים.
מאידך, דברים שאנחנו מחשיבים כ"נשגבים" מאופיינים בתור גדולים ומטילים מעט יראה.
חפץ אומנות או פרח, יכולים להיות יפים, אבל נוף צוקים דרמטי, ומפל מים הם נשגבים.
תנועת הרומנטיקה הושפעה מרעינותיו של אדמונד ברק.
עמדתו ביחס למהפכה האמריקנית ולמהפכה הצרפתית
ברק מצדיק את מלחמת העצמאות האמריקנית כנגד מלכו ג'ורג' השלישי וזאת מנימוקים שמרניים-מתונים.
ברק טוען שהניסיון של האנגלים לכפות על המתיישבים ביבשת אמריקה את המסורות ובעיקר את המסים הוא ניסיון לא יעיל, ואף יותר מכך – חוטא.
ברק טוען שהמלך האנגלי מתעלם מכך שלמתיישבים האמריקניים יש כבר מסורת משלהם והתפתחה שם חברה שעקב תנאיה הייחודיים היא שונה ואיננה חלק מהחברה האנגלית.
ההיסטוריון הבריטי קלייב אמזלי טוען שתמיכתו של ברק בהתקוממות האמריקנית "נבעה מאמונתו שהאמריקנים לוחמים למען זכויות חוקתיות מסורתיות" שהמלך האנגלי פגע בהן.
את עמדתו בהקשר למהפכה הצרפתית של 1789, ניסח ברק בספר "הרהורים על המהפכה בצרפת" (Reflections on the Revolution in France) שהוא בין החיבורים הפוליטיים החשובים ביותר של ההגות השמרנית.
ניתן לומר שהמהפכה הצרפתית הייתה ההפך הגמור מדעותיו של ברק שכן העקרונות של שוויון, ביטול הפיאודליזם והפריבילגיות המעמדתיות ובוודאי של דמוקרטיה וריבונות העם, שהם בבסיס המהפכה הצרפתית עומדים בניגוד לדעותיו ועקרונותיו.
החיבור התקבל באהדה אצל השמרנים והריאקציונים ובבוז מוחלט ובכעס רב אצל המהפכנים.
הרקע להתנגדות הנחרצת של ברק למהפכה הוא הפחד הגדול שעוררה התקוממות ההמונים על הבסטיליה - היא הייתה התקוממות עממית נגד המונרכיה (השלטון המלוכני) שהייתה צורת השלטון המרכזית בכל אירופה.
באנגליה המלוכה הייתה רעועה עוד יותר מכיוון שהיא הייתה מלוכה חוקתית והתעורר חשש להפיכה באנגליה.
אנגלים רבים כמו האירופאים בכלל נתפסו לרעיונות הרדיקליים של המהפכנים הצרפתיים והחלו להפיץ את רעיונותיהם באנגליה.
עוד הוא טוען שלמהפכה הצרפתית אחראים המשכילים, שהיו תלושים מהחברה הצרפתית האמיתית, לדעתו.
בכך דומה ברק לשמרנים רבים אחרים שטוענים שבסיס המהפכה הוא בדעותיהם של המשכילים .
הוא הלך צעד אחד קדימה כשטען שהמשכילים התפתו לחשוב שהם בהגיונם ובמושגי האמת והצדק שפיתחו, מבינים יותר טוב מה חשוב ומה ראוי לעם הצרפתי מאשר האמת ההיסטורית.
ברק טען שהחברה והמדינה בנויות על העבר והמסורת והמהפכה הצרפתית מנסה להקים חברה באופן מלאכותי על בסיס רעיונות בלבד ולכן סופה לכישלון.
ברק היווה בר פלוגתא של תומאס פיין, אשר כתב ספרון ביקורת על "הרהורים על המהפכה בצרפת", בו ניסה לגונן על המהפכה הצרפתית מביקורתו של ברק.
טענתו העיקרית הייתה שבניגוד למהפכה האמריקנית ולהתקוממות של תושבי אירלנד, שבשתיהן תמך, התקוממו המהפכנים בצרפת כנגד החברה וההיסטוריה של צרפת.
ברק רואה הבדל גדול בין האמריקנים שרוצים להשתחרר משלטון זר לבין מהפכנים הצרפתיים שרוצים להשתחרר מהמסורת הצרפתית.
השפעתו המרכזית של ברק היא בעקבות חיבור הספר "הרהורים על המהפכה בצרפת", השפעת הספר הייתה עצומה ורבים מייחסים לו את מניעת התפשטות הרעיונות המהפכניים לתוך אנגליה.
בעקבות ברק קמו הוגי דעות גם בצרפת עצמה שהחלו לתהות האם המהפכה הייתה חיונית ומוצדקת.
תרומה נוספת של התזות של ברק הן לעקרון הלאומיות כמסגרת הנורמלית והטבעית לחברה, שפותח מתוך תורתו, אם כי יש לציין שברק לא התייחס למושג זה מפורשות.
עוד בהשפעתו של ברק התפתחה מסורת ליברלית-שמרנית שרואה כדרך הראויה את הרפורמה ולא המהפכה.
פילדמרשל אדמונד הנרי היינמן אַלנבִּי, הוויקונט הראשון אלנבי היה איש צבא בריטי, שהתפרסם בשל פעילותו במלחמת העולם הראשונה וכמי שכבש את ארץ ישראל וירושלים שהיו בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בערים שונות בישראל ישנם רחובות הקרויים על שמו.
אדמונד אלנבי נולד ב-23 באפריל 1861 בברקנהורסט שבאנגליה, שם התחנך במכללת "הייליבורי" ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1882 הוצב כקצין בגדוד הדראגונים השישי (6th Inniskilling Dragoons) שבחיל הפרשים.
אלנבי נכנס לשירות פעיל בשנת 1884, תחילה באזור בוטסואנה של היום, ואחר-כך (1888) ב"זולולנד" (אזור בדרום אפריקה של ימינו).
הוא שב עם יחידתו לבריטניה ב-1890, ובשנים 1896–1897 למד במכללה לפיקוד ומטה בקמברלי, ובסיומה קיבל דרגת מייג'ור.
ב-1898 הצטרף לחטיבת הפרשים השלישית (3rd Cavalry Brigade), ששירתה אז באירלנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בתחילה בחזית המערבית.
בפרוץ המלחמה מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1 וזכה לשבחים רבים כשיחידתו חיפתה על הנסיגה האנגלית במהלך קרב מונס.
לאות הוקרה על פעילותו מונה למפקד חיל הפרשים של חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
ב-1915 פיקד על הקורפוס ה-5 בקרב איפר השני (קרב בבלגיה בו השתמשו הגרמנים לראשונה בנשק כימי בקנה מידה גדול בחזית המערבית).
באוקטובר 1915 קיבל פיקוד על הארמייה השלישית, אולם בקרב אראס לא השכילו כוחותיו לנצל פריצת-דרך, והוא הוחלף בידי ג'וליאן בינג ב-9 ביוני.
אלנבי נשלח למצרים וב-27 ביוני 1917 החליף את סר ארצ'יבלד מאריי כמפקד העליון של חיל המשלוח המצרי, שנשלח לפתוח חזית נגד הטורקים ממזרח למצרים ולהרחיקם מתעלת סואץ, עורק החיים של האימפריה.
אחד ממהלכיו הראשונים היה תמיכה במאמציו של לורנס איש ערב בקרב הערבים בתקציב של 200,000 ליש"ט לחודש.
אלנבי שלח לחזית ארץ ישראל את הקצינים מהמפקדות בקהיר.
הוא העמיד אותם בפני הברירה בין יציאה לקרב או הדחה משירות צבאי.
לאחר שארגן מחדש את הכוחות הסדירים זכה אלנבי בקרב עזה השלישי (31 באוקטובר עד 7 בנובמבר 1917) בכך שהפתיע את הכוחות העות'מאניים בהתקפה על באר שבע.
לאחר מכן הם המשיכו להתקדם לעבר ירושלים.
העות'מאנים הובסו בקרבות במהלך נובמבר, וירושלים נפלה בידי הבריטים ללא קרב ב-9 בדצמבר 1917, ערב חג החנוכה תרע"ח, לאחר שהעות'מאנים פינו אותה בחשאי.
על אף שהיה רב-אמן בלוחמה על סוס, בחר אלנבי לרדת מסוסו לפני שנכנס לירושלים.
ב-11 בדצמבר 1917 נכנסו אלנבי וקציניו לעיר ברגל דרך שער יפו, מתוך כבוד לעיר הקדושה ליהדות, לנצרות ולאסלאם .
לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
מיד לאחר שנכנס אלנבי לירושלים הוא קרא הצהרה שנוסחה בלונדון ותורגמה לשש שפות
לכבודו של אלנבי הוקמה בירושלים כיכר אלנבי (בערך זה מצוי תיאור מפורט של כניעת העיר לאלנבי), וכן על-שמו רחוב במערב העיר.
קבלת הפנים לכבוד אלנבי בירושלים
הקהילה היהודית בירושלים וועד הצירים ובראשו ד"ר חיים ויצמן ערכו ב-24 במאי 1918 קבלת פנים חגיגית לפילדמרשל אדמונד ה.
אלנבי לרגל שחרור ירושלים וארץ-ישראל מידי העות'מאנים.
אירוע מיוחד זה התקיים בבית יהודיוף-חפץ שבשכונת הבוכרים שהיה המבנה המפואר בעיר.
בקבלת הפנים לקחו חלק גם רונלד ה.
סטורס מושל ירושלים, הרבנים הראשיים, ראשי עדות וקהילות ירושלים ומכובדים נוספים.
במעמד זה נישאו נאומים, נוגנה מוזיקה וד"ר חיים ויצמן הגיש לאלנבי בהוקרה ספר תורה.
בשל ההתקפה הגרמנית על החזית המערבית נותר אלנבי ללא תגבורת, ולאחר שכוחותיו כשלו בניסיונות לכבוש את עמאן במרץ ובאפריל 1918, עצר את המתקפה.
קו העצירה של אלנבי היה קו שתי העוג'ות, קו הנמתח בין העוג'א המזרחית (ואדי עוג'א מצפון ליריחו) לבין העוג'א המערבית (נחל הירקון).
לאחר שהגיעו כוחות חדשים (בעיקר מאוסטרליה, ניו זילנד, הודו, ודרום אפריקה) חודשה המתקפה באוגוסט 1918. למול אלנבי עמד הגנרל אוטו לימן פון סנדרס שניסה לשחזר את ניצחונו בקרב גליפולי.
לאחר סדרה ארוכה של מהלכי הטעייה נשבר הקו העות'מאני בקרב מגידו (19 עד 21 בספטמבר 1918), שנחשב לקרב הפרשים הגדול והאחרון בהיסטוריה, וחיל הפרשים של כוחות הברית עבר וחסם את הנסיגה הטורקית.
משלב זה התקדם צבאו של אלנבי בקצב מהיר מאד, ללא התנגדות כמעט.
דמשק נכבשה ב-1 באוקטובר, וחלב ב-25 באוקטובר.
האימפריה העות'מאנית נכנעה ב-30 באוקטובר 1918.
ביולי 1917 נהרג בנו היחיד מייקל הנרי היינמן אלנבי בחזית המערבית בקרב פשנדל.
בפברואר 1919 התקיים טקס לכבודו בתל אביב.
בתחילת רחוב הרצל הוקם לכבודו שער עם הכיתוב "כבוד למשחרר ארצנו".
שמו של רחוב מרכזי בעיר הוסב לכבודו לרחוב אלנבי, והוא כיבד את הטקס בנוכחותו.
בשנת 1923 הוצבה פרוטומה של אלנבי בגן על שמו בבאר שבע.
ב-1934 הוקם בחיפה ברחוב פנורמה (כיום רחוב יפה נוף), מצפור לזכר בנו, ליד גן אלנבי, ורחוב סמוך קרוי על שמו (רחוב מגידו).
כמו כן קרוי רחוב אלנבי המחבר בין שכונות ואדי נסנאס וקרית אליעזר שבחיפה על שמו.
אלנבי קיבל דרגת פילדמרשל ב-1919, וב-6 באוגוסט של אותה שנה קיבל את תואר האצולה "הוויקונט הראשון אלנבי ממגידו".
אלנבי ניסה לפתור את המשבר בתגובה חריפה, כאשר הגיש למצרים אולטימטום חריף ומשפיל.
הוא הועבר מתפקידו עוד קודם שהמשבר נפתר.
מ־1925 ועד מותו עסק אלנבי בדיג, מסעות ומחקר של ציפורים.