tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה עת, במערב הים התיכון, התקיימה בשגשוג אימפריית קרתגו הכנענית, קיימה מסחר שהגיע עד בריטניה וקמרון, ונלחמה ברומא הצעירה.
חורון החשיב את חניבעל ממלכות המערב לאחד הגיבורים הגדולים של העם העברי.
ממלכת החשמונאים, שכללה ברוב מחוזותיה מתייוונים בנוסף למאמיני היהדות (שכן המרד פרץ כתגובת נגד להתייוונות – כלומר בערים בהן פרץ המרד, הייתה התייוונות), הייתה הטרוגנית, יהודית, כנענית והלניסטית.
היהודים בה נקלעו לסכסוכים פנימיים, כגון בין הפרושים והצדוקים.
מנהיגי הדת לרוב לא תמכו במרד נגד האימפריה הרומית, ואף דאגו להתפייס עם מנהיגיה אחרי כל מרד כזה.
דוגמה לכך היא, ככל הנראה, האי קפריסין: האי שַפע כתובות כנעניות בהן מתוארים יישובים וממלכות חסות לצור, אך בתקופה הרומאית נעלמים הכנענים מהאי, וצצים יהודים כה רבים, עד שהצליחו להשתלט על האי במרידה נגד רומא.
עם זאת, ידועים גם מקרים רבים של מתייהדים שאינם פיניקים, אף מקרב אצולת רומא.
הפיניקים היוו את חוט השדרה והיסוד לקהילות יהודיות מסביב לים התיכון ואולי אף את רוב המתייהדים, אך לא את כולם.
גיורים המוניים נעשו (מרצון או בכפייה) גם בממלכת החשמונאים: ממחוז המפרנס 200,000 איש בתחילתה, התפשטה במהרה והכפילה את גודלה (וכנראה גם את אוכלוסייתה) פי עשרה, כאשר בשטחיה רוב יהודי.
הדבר חייב גיורים, שחלקם אף ידועים לנו (כגון גיורי האדומים והיטורים).
מקרב מתגיירים אלה רבים הצטיינו בנאמנות ואף בקנאות ליהדות.
חורון האמין שהמרונים הם צאצאי הפיניקים, והדרוזים וערביי הלבנט הם צאצאי הכנענים בעיקרם.
עולם המונחים של ימינו הוא עולם מונחים יווני־אירופי.
"המזרח הקרוב", "הים התיכון", "המזרח הרחוק", הם מונחים יחסיים לאזור אירופה ובפרט ליוון (המזרח הקרוב הוא קרוב ליוון ממזרח, המזרח הרחוק הוא רחוק מאירופה לכיוון מזרח, והים התיכון הוא לא צפוני ולא דרומי ליוון ולכן הוא 'תיכון').
בתנ"ך קיימת השקפת עולם שונה:
הצפון הוא משמאל: "וַיִּרְדְּפֵם עַד חוֹבָה אֲשֶׁר מִשְּׂמֹאל לְדַמָּשֶׂק", ממלכת שמאל התקיימה בצפון תחום השפה העברית, והמושג אף התגלגל לערבית במילה شمال המציינת את הצפון, אך לא את כיוון שמאל.
על כיוון ההשקפה כתב חורון: "להבנת הארץ ותולדותיה חשובה השקפה מקורית זאת.
חורון, כיתר התנועה הכנענית, ראה ביישוב העברי לאום חדש המתהווה בארץ, על יסודות העם העברי הקדום.
הוא האמין כי לאום זהה עם ארצו, ולכן כפר בראיית הציונות לפיה יכולה פזורה עולמית יהודית להוות לאום, ובראייה לפיה דוברי הערבית על ניביה, החיים בארצות שונות, הם בני לאום אחד.
פן נוסף של הלאומיות העברית הוא החייאת התרבות העברית, ולשם כך שאף חורון לחשיפת התרבות דרך הארכאולוגיה, והפצתה במאמרים בעיתונות.
חורון האמין שמהות היהדות היא גלות.
המסורת השואפת להגיע לארץ ישראל יכולה להתקיים בכל מקום, מלבד בארץ ישראל עצמה.
לכן, הציונות לא יכולה להתבסס או לשתף פעולה עם היהדות – מאחר שהגשמת הציונות, השיבה לארץ ישראל, תחסל את מהות היהדות.
את היהדות ראה כקשורה לאלפיים שנות הגלות, ולא מעבר לכך: "הדת, בצורתה של היום, אינה אלא גדר מסביב לעם שאיבד את לאומיותו".
את עצמו לא ראה כשייך לדת, אך ידע להעריך את תרומת המסורת לקיום העם ושימור, במידה מסוימת, של תרבותו.
על אף הראייה לפיה הלאום זהה לארצו, חורון ראה בתפוצה היהודית מקור לתחיית העם העברי, אם יסכימו לעלות לארץ.
בכך חלק על יונתן רטוש, שהאמין שאת העלייה לארץ יש לאפשר לפי צורכי הארץ וכישורי האדם בלבד, ללא קשר למוצאו, לאומו או עדתו.
האמנציפציה נראתה לו כאשליה שנועדה לכישלון, הוא האמין בעלייה המונית, וטען (לפני השואה) ש"יש להעביר איפוא את 18 מיליון היהודים בעולם לארץ העברים ולכונן לשם כך מדינה עברית מיד".
הוא לא התנגד לחלוטין למדיניות החלוקה.
הוא האמין שהעיסוק במדינה עברית ברחבי העולם חיובי, ושניתן לקבל מדינת חלוקה אם גבולותיה בני־הגנה ושטחה יוכל לקלוט עלייה, כל עוד ז'בוטינסקי והרוויזיוניסטים ימשיכו לשאוף למדינה בשתי גדות הירדן.
מלבד זאת, הוא שלל לחלוטין את המנדט הבריטי והאמין שאין לו זכות לשלוט על הארץ, ודחה כל הצעה שהיא פחות מעצמאות גמורה.
חורון טען כי הערבים מחולקים למעשה, לעדות, שבטים, כתות ואזורים רבים וזרים, והפן־ערבאות היא ניסיון העתקה של הלאומיות האירופאית לעולם שעודו שקוע בתפיסות ביניימיות.
המדינות הערביות חולשות על שטח רחב, אך רק אחוזים בודדים מהשטח מיושבים ביישובי קבע, ואומדוני האוכלוסין הרשמיים של אותן מדינות מוגזמים ומציגים עלייה מופרזת בילודה.
הערבים הם, בניגוד לתפיסה הנפוצה, רק אחוז קטן מהעולם המוסלמי, שכולל מאות מיליוני אירנים, הודים, אינדונזים ועוד.
את מדינת ישראל לא ראה כ"מדינת היהודים", אלא כשלב בתחייה הלאומית של כנען, בהיותה מולדת העברים עוד לפני הולדת היהדות.
חורון ייעד את המדינה לשקם את ילידי הארץ והמהגרים אליה, המחולקים לעדות, דתות וכתות, ולשם כך דרש הפרדה בין דת ומדינה, ושויון זכויות וחובות, כולל חינוך לאומי חילוני בעברית לכולם ושירות בצבא.
חורון קרא למדינת ישראל לשתף פעולה עם כל הגורמים באזור שאינם ערבים, לרבות המרונים והדרוזים, ליצירת פדרציה.
את יחס ישראל כלפי העולים מארצות המזרח ביקר חורון בחריפות, וכינה את מדיניות ההפרדה לערי פיתוח "גיטאות".
הוא טען שמדינת ישראל העלתה מארצות אלה בעיקר "מקרי סעד", מבלי להתחשב במרקם שייווצר בעקבות העלאת העניים בלבד, ושהפתרון נעוץ בפיזור ועירוב בין העולים החדשים לוותיקי הארץ.
חורון תרם רבות לפענוח האוגריתית ולפרסום כתבי אוגרית על־ידי שארל וירולו, אך כאמור לעיל, מטעמים משפטיים תרומתו הוצנעה.
בשנים 1931–1932 פרסם חורון סדרת מאמרים בראזסווייט, בהם פירט את משנתו המוקדמת: "על אודות ההיסטוריה: מקורות השבט העברי", "העברים בכנען", "הפיניקים – רשימה היסטורית", "האימפריה העברית לפני שלושת אלפי שנים", "ירושלים ו" ו"היהדות ערב ההתנגשות ברומא".
בסדרה העלה את האפשרות שכיבוש כנען לא נעשה מן המדבר בלבד, ולמדבר עצמו חדרו עממים מצפון מזרח.
הוא טען שהאמורים היו עברים, ושהתפשטותם מזרחה תרמה להתפתחות ארץ הנהריים יותר משארץ זאת תרמה לתרבותם, וכן שכנען תחת שלטונם הייתה מפותחת יותר ממזרח מסופוטמיה.
לדעתו, החוק התנ"כי וחוקי חמורבי דומים בשל מקורם העברי המשותף, ושפתם שונה מאחר שהאמורים אימצו את האכדית במשך ישיבתם הממושכת במסופוטמיה.
רק אחרי התפוררות הממלכה האמורית, הופיעה ברית השבטים העברית ישראל.
הברית הישראלית היא שהצליחה לשחרר את הארץ מהכיבוש המצרי.
הוא הוסיף כי ב'ארץ כנען' התקיימה רציפות תרבותית, אתנית ולשונית, והפירוד בה היה מדיני־שבטי בלבד.
השם "עברים" התייחד כאתני־לשוני, בעוד שמות כגון ישראל, אדום, מואב, עמון, צידון וכו' שימשו לציון התאגדויות שבטיות־מדיניות.
בין ישראל לערי החוף (גבל, צידון וצור בראשן) התקיים קשר הדוק, והם פעלו יחד כנגד הפלשתים.
המוני העם התקשו להסתגל למהפכה המדינית הזאת, והנביאים פעלו נגדה.
הם ניסו ליצור לברית בסיס רוחני חדש בדמות אמונה באל אחד, אך עד שהצליחו בניסיונם, עברה העת לכונן מחדש את הברית, והאשורים כבשו את הארץ.
תנועת בית"ר הציעה לו לפרסם כספר את סדרת המאמרים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
במסגרת תנועת רודי גל, חורון חיבר לתנועה המנון והדפיס רבעון בשם Le Cran (השם בעל דו־משמעות בצרפתית: גם "העזה", וגם שם של כידון שחובר לספינת עתיקות לצורך ניגוח ספינות אויב).
לרבעון יצאו שלושה גליונות, והוא עסק בימאות, ושנים לאחר מכן הוא שימש את התעמולה הבית"רית לעידוד הרעיון הימי.
ב־1938 סיכם חורון סדרת הרצאות שהעביר במועדון Renaissance בפריז, בחוברת ששמה Canaan et les Hébreux (כנען והעברים).
החוברת נשלחה לז'בוטינסקי, והוא החל להתכתב עם חורון על תכנה.
ב־1939 הדפיס ארבע הרצאות שנשא בשם Perspectives du Mouvement National Hébreu (השקפות התנועה הלאומית העברית).
בחוברת נותחו המצב במזרח התיכון ושאלת היהודים, והבריטים זוהו כאויב הראשי לתקומה העברית.
העמדות המובאות פותחו בהשפעת המפגש עם יונתן רטוש.
באותה שנה הוציא, יחד עם החוג האינטלקטואלי "שֵם", את כתב העת Shem - revue d'Action hébraïque (שם – בטאון הפעולה העברי), בו נטען כי הארץ שמשני עברי הפרת היא ארץ העברים, ומבחינה לאומית על התנועה העברית להילחם בפן־ערבאות – כי גורלנו קשור בגורל 'ארץ־הפרת' כולה.
בכתב העת כתב חורון שני מאמרים, ובהם עסק בעבר העברי של היהודים, בהופעת היהדות, ובשאלה היהודית בתקופת כתיבת המאמר.
כאשר היה אורי אבנרי כתב בירחון "החברה", הוטל עליו לכתוב ביקורת על כתב העת "שם".
ביקורתו היללה את החוברת ורעיונותיה, ובעקבות פרסום הביקורת יצר בנימין תמוז, שהיה מקורב ליונתן רטוש, קשר עם אבנרי.
בכך נחשף לראשונה לרעיונות התנועה הכנענית, ממנה הושפע בשארית חייו.
במסגרת הניסיונות לשיתוף פעולה בין יונתן רטוש ואברהם שטרן עת התפלג מהאצ"ל, נתן רטוש לשטרן "חוברות שגורביץ' הוציא בפריז" כדי לשקף לשטרן את עמדותיו.
מ־1950 תרם בקביעות לכתב העת הכנעני "אלף" מאמרים היסטוריים־אידאולוגיים.
לאחר עלייתו לארץ, כתב את כל הערכים הפרהיסטוריים באנציקלופדיה העברית.
כשהיגר לארצות הברית יצר קשרים עם פעילים מרונים פיניקיסטים ואף כתב בביטאון פיניקיסטי שיצא לאור בדטרויט בשמות ערביים בדויים.
"מכון אסיה" שהקים בארצות הברית הוציא לאור עיתון תעמולה נגד עצמאות אלג'יריה, במימון ממשלת צרפת.
בעידוד אהרון אמיר (אף הוא חבר התנועה הכנענית) פרסם חורון במרץ 1964 ב"האומה" מאמר בשם "ישראל והמיתוס הערבי".
בשנים 1965 עד 1966 פרסם חורון סדרת מאמרים בשם "עולם בהשקפה עברית" ברבעון "קשת", בהוצאת אהרון אמיר.
במאמרים אלה הבדיל בין השקפת עולם כללית – ה"איזמים" למיניהם, שטיבה שהיא אוניברסלית, נעלה וחסרת אחיזה בקרקע, ובין השקפת עולם "לאומית" שהיא עובדתית ונטועה במקומה.
במאמריו שאל מהי השקפת העולם העברית, והשיב כי את התשובה לכך יש לחפור (פשוטו כמשמעו) מאדמת הארץ, ולהשיב לחיים את "הד הגדולה הכנענית".
"הועד להדרכה עברית" שהקים יונתן רטוש הוציא לאור ב־1970 את ספרו של חורון "ארץ הקדם", ובו מפות ונתונים דמוגרפיים המשתדלים להפריך את התפיסה לפיה בסהר הפורה יושבת אוכלוסייה ערבית אחידה עצומה.
חורון חידש בחייו מספר מילים בעברית, ביניהן דאון ותעוזה.
בשנת 2000 יצא לאור בהוצאת דביר ספרו "קדם וערב", המהווה תמצית של עיקרי תורתו בתחום המחקר, בעריכת בתו מרגלית שנער, עם פתח דבר מאת אהרן אמיר והקדמה ארכאולוגית מאת חנן אשל.
שרל פיקר ז'ילבר וקולט, חיי יום יום בקרת חדשת בתקופת חניבעל, תרגם משה אלטבאואר, עריכה מדעית ע.
חורון כתב את ערכים בנושא פרהיסטוריה ונושאים קרובים, והוא מוזכר ברשימת הכותבים בתחילת הכרכים.
הרב עדין אבן־ישראל (שטיינזלץ; ג' באב ה'תרצ"ז, 11 ביולי 1937 – י"ז באב ה'תש"פ, 7 באוגוסט 2020) היה רב, מחנך, הוגה דעות ופרשן תלמוד וחסידות ישראלי.
נודע בעיקר בשל פירושו לתלמוד.
שימש כנשיא הסנהדרין החדשה (2004–2008), היה רב בית הכנסת צמח צדק בירושלים ונשיא הישיבות התיכוניות מקור חיים ושפע מקור חיים ונשיא ישיבת תקוע.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת ה'תשמ"ח (1988), עיטור נשיא מדינת ישראל לשנת 2012 ויקיר ירושלים לשנת 2017.
נולד בירושלים כבן יחיד למשפחה חילונית, לרבקה לאה לבית קרוקוביץ', צאצאית של רבי יצחק מוורקא, ולאברהם משה שטיינזלץ, מצאצאי האדמו"ר הראשון מסלונים.
היה גם מצאצאיו של בעל הלבושים.
אברהם שטיינזלץ הכיר את אשתו בתקופה שבה היה תלמידו של הלל צייטלין.
ב-1924 הזוג הצעיר עלה לארץ ישראל.
אברהם היה לקומוניסט נלהב וב-1936 נסע לספרד והשתתף במלחמת האזרחים במסגרת הבריגדות הבין-לאומיות שבאו לעזרת הצבא הרפובליקני.
אחרי שובו לארץ ישראל הוא הצטרף למחתרת הלח"י..
כששטיינזלץ היה כבן עשר, אביו שכר עבורו מורה לתלמוד, בכדי שלא יהיה "עם הארץ".
בשנות העשרה שלו חזר בתשובה, והושפע מרבני חב"ד בירושלים, הרב דב בער אליעזרוב (רבה של קטמון), הרב שמואל אלעזר היילפרין ראש ישיבת תורת אמת חב"ד, אותו החשיב למורו ורבו המובהק, במכתבו הוא אף פונה אליו בתואר רבי אלופי ומיודעי.
בגיל שש עשרה וחצי החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה ב והיה אז לסטודנט הצעיר ביותר בה, ובמקביל למד בישיבת תומכי תמימים של חסידות חב"ד בלוד שם התחבר לרב שלמה חיים קסלמן.
למד גם בישיבת תורת אמת ובישיבת מיר.
מסיבות רפואיות לא שירת בצה"ל.
בקיץ 1951, תשעה באב ה'תשי"א הקים עם הרב משה שפירא את אחוות שלהבתי-ה, ובשנת ה'תשט"ז החלו השניים בהפצת ירחון בשם "רשפים" בעילום שם לאנשי רוח.
שמואל הוגו ברגמן תיאר את כתב העת כ"תופעה רוחנית מרתקת", ובעקבות כך נוצר קשר בין שטיינזלץ לבין ברגמן.
לימד מתמטיקה בעזתה (לימים נתיבות).
בגיל 24 מונה למנהל תיכון ממלכתי־דתי בבית הגדי.
באותה שנה הוצעה לו משרת רב העיר חולון, אך הוא סירב להצעה.
בפגישה עם יושב ראש הכנסת קדיש לוז וראש הממשלה לוי אשכול, השניים עודדו אותו לפתוח ביוזמת התלמוד המבואר.
בט"ו בסיוון ה'תשכ"ה נישא לחיה שרה (נפטרה ב-2025), בתו של חיים הלל אזימוב, מחסידי חב"ד בצרפת.
בשנת ה'תשנ"א (1991) שינה את שם משפחתו ל"אבן־ישראל", בהמלצת רבי מנחם מנדל שניאורסון לשנות את שם משפחתו ללשון הקודש.
היה עמית מחקר במכון לדתות באוניברסיטת ייל, עמית מחקר בכיר במרכז ללימודי המדעים והדתות באוניברסיטת קולומביה ומרצה אורח במוסדות אקדמיים נוספים.
יחד עם פרופ' אביגדור שנאן מהאוניברסיטה העברית, שימש יועץ לסרט נסיך מצרים.
בה'תשס"ד (2004) ייסד יחד עם קבוצה של רבנים ואקדמאים את תנועת הסנהדרין החדשה ושימש כנשיאה.
בה'תשע"ז (2016) עבר אירוע מוחי קשה וחדל מלדבר.
בי"ז באב ה'תש"ף נפטר, כשבועיים לאחר שחלה בדלקת ריאות, ונקבר בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים.
אישי ציבור ופוליטיקאים מכל גוני הקשת הפוליטית ספדו לו.
חיבר ספרים רבים בעיקר בפרשנות התלמוד, המקרא והחסידות, על פי הערכות שונות ספריו נמכרו בכחמישה מיליון עותקים.
כתב מאות מאמרים תורניים ומאמרי דעה בנושאים שונים.
הושפע מתורת אדמו"רי חב"ד והרבי מקוצק.
היה תלמיד של הרבי מנחם מנדל שניאורסון, נפגש עמו ב גם בשנותיו האחרונות.
היה בקשר קרוב גם עם אדמו"רי גור, רבי ישראל אלתר, ועם רבי שמחה בונם אלתר.
לזוג אבן־ישראל בת ושני בנים, הרב מנחם-יעקב-צבי והרב אברהם-משה-חיים-הלל.
מנחם עומד בראש הוצאת ספריו של הרב.
בעבר כיהן בנו הצעיר (אמחי"ה) כמשפיע בישיבת "אחי תמימים" בכפר חב"ד.
כיום שניהם עורכים את ספריו.
גיסו הרב שמואל אזימוב היה שליח חב"ד בצרפת.
בשנת ה'תשכ"ה (1965) הקים את "המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים" לביאור התלמוד במטרה להנגישו לקורא הישראלי.
"תלמוד שטיינזלץ" מנוקד, מפוסק ומחולק לפסקאות.
בנוסף לפירושי רש"י ותוספות, נכללים בו תרגום של התלמוד מארמית לעברית, בתוספת מבואות, הסברים, סיכומים, ביוגרפיות של חכמי התלמוד, תרשימים, תמונות ועוד.
הכרך הראשון יצא לאור בשנת 1967 והאחרון בה'תשע"א (2010).
ביאורו לתלמוד קיבל הסכמות ממנהיגים חרדיים בולטים: הרב משה פיינשטיין, הרבי מליובאויטש, הרב עובדיה יוסף, ועוד.
פירוש דומה יצא על מסכת פאה ומסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי.
וכן הוציא פירוש על מסכת ספר תורה.
לאחר סיום הוצאת הביאור לתלמוד, הוציא לאור (2016) את הביאור לתנ"ך, למשנה תורה להרמב"ם (2017), והכין את הבסיס לביאור המשנה (שהושלם לאחר פטירתו על ידי מכון שטיינזלץ) וסידור התפילה.
שנים לפני כן הוציא לאור את ביאורו לספר התניא (הוצאת משכל), שנערך משיעור שבועי שמסר במשך עשרות שנים ("חוגי ח"ן למשנת חב"ד"), ובו השתתפו אנשי ציבור מפורסמים, שיעורי חסידות נוספים שלו יצאו כביאורים על תורה אור, לקוטי תורה ודרך מצוותיך.
בשנות ה-60 החל להרצות בישראל ומחוץ לה בנושאי יהדות.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) הקים בירושלים את הישיבה הגבוהה "מקור חיים" בשיתוף הרב מנחם פרומן והרב שג"ר.
הישיבה נסגרה לאחר ארבע שנים.
במקביל נפתחה בשכונת מקור חיים בירושלים הישיבה התיכונית מקור חיים בנשיאותו, שעברה בהמשך לכפר עציון, והיום שוכנת המשכן הקבע שלה, סמוך ליישוב נווה דניאל, יחד עם בית ספר יסודי וגן באותו השם.
היה חבר בוועד המנהל של גן החיות התנ"כי, של ארגון גשר, ושל הג'וינט, וממייסדי וחברי הוועד המנהל של מכון פרדס.
בשנת 1999 הוקמה הישיבה הגבוהה בתקוע ובשנת 2009 ישיבת שפע מקור חיים והוא עמד בנשיאות שתיהן.
בשנת ה'תשס"ה (2005) הקים ארגון בשם "הסנהדרין החדשה", עם הרבנים ישראל אריאל, יואל שוורץ ואחרים, ובמסגרתו מונה הרב אבן־ישראל ל"נשיא הסנהדרין".
הוא ראה את הגוף החדש כגוף "עוברי", שאינו אלא בסיס לסנהדרין אמיתית בעתיד.
במשך השנים התמעטה מעורבותו בגוף זה ובחודש סיוון ה'תשס"ח (2008) הודיע על פרישתו.
בשנת ה'תשס"ו (2006) פתח בשכונת נחלאות שבירושלים את מרכז שטיינזלץ לידע יהודי, שבו מתקיימים שיעורים וסדנאות.
ב-2016 כתב במשך כמה חודשים טור על פרשת השבוע במוסף "שבת" של העיתון מקור ראשון.
שכתובים משיחותיו התפרסמו בעלון "קרוב אליך".
חלקם יצאו לאור בספר "התוועדות" (2 חלקים) בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות.
התוועדויות שערך יצאו לאור בספר "עד בלי", בהוצאת מגיד-קורן.
בשנת 1989, סמוך להתפרקות ברית המועצות, הקים במוסקבה את הישיבה הראשונה שחזרה לפעול לאחר עליית מסך הברזל, מכון בראשותו ללימודי יהדות ליהודים ברוסיה, ואת ארגון המורים היהודים בברית המועצות "למד".
במהלך שהותו שם, קיבל אישור מגורבצ'וב לתעד את כתבי היד היהודיים בספריות במוסקבה ולנינגרד, וכן סייע בכינון הקשרים הממלכתיים הראשונים בין רוסיה למדינת ישראל.
בשנה לאחר מכן הוציא תרגום לרוסית של ספרו "שלושה עשר עלי השושנה" והחל תרגום של התלמוד המבואר על ידי האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1995 הוענק לו תואר "דוחובני ראבין" - המנהיג הרוחני של יהדות רוסיה, על ידי רבה הראשי של רוסיה, הרב אדולף שייביץ' ובמשך תקופה העביר שבוע מדי חודש בשיעורים והרצאות ברוסיה.
בשנת ה'תשי"ח (1958) לאחר פטירתו של הרב אברהם חן המשיך הרב אבן־ישראל את שיעור החסידות השבועי שמסר הרב חן בביתו שברחביה (לבקשת הרב שלמה יוסף זוין שמסר את השיעור במשך שנה).
בעשרות שנות קיומו עסק השיעור בלימוד ספרי היסוד של תורת חב"ד, בהם ספר התניא, תורה אור ולקוטי תורה, סידור אדמו"ר הזקן מאמרי אדמו"ר הזקן, דרך מצוותיך של הצמח צדק ועוד.
בין המשתתפים בשיעור היו זלמן שזר נשיאה השלישי של מדינת ישראל, שהשתתף בשיעור גם בעת כהונתו, פרופ' שמואל הוגו ברגמן וזלדה.
ביוזמת שזר יצא לאור במסגרת השיעור "ספר הקן" בעריכת הרב אבן־ישראל שטיינזלץ, במלאת 150 שנה לפטירתו של רבי שניאור זלמן מלאדי.
בשנת ה'תש"ם (1980) החל הרב אבן־ישראל למסור שיעורים בספר התניא בתחנת הרדיו קול ישראל, ביוזמת אברהם זיגמן.
מספר שנים לאחר מכן הוציא לאור את סדרת "ביאור התניא" שהתבססה על שיעורים אלו.
רבים מתלמידיו של הרב אבן־ישראל שייכים לזרם הציונות הדתית; רבים אחרים הם חסידי חב"ד; ובנוסף יש עוד תלמידים רבים מכל המגזרים.
לאחר מלחמת ששת הימים, הרב אבן־ישראל תמך בעמדה שיש להחזיר את 'השטחים הכבושים' ביהודה ושומרון, כלומר השטחים הלא מיושבים ולא את ההתנחלויות, בניגוד לעמדתו של הרבי מלובביץ השוללת החזרת שטחים גם תמורת שלום.
הרבי הורה לכבדו, למרות עמדתו המנוגדת.
כאשר כמה חסידים פגעו בכבודו, ביקש הרבי לקבל רשימה של הפוגעים והורה להם לבקש את סליחתו..
עם זאת, הוא כינה את תוכנית ההתנתקות "איוולת מוסרית" ו"התעללות", והתנגד גם לפינוי מקומות קדושים כמו מערת המכפלה, קבר יוסף וקבר רחל.
אף על פי כן, הרב שטיינזלץ ביטל את דעתו מפני דעת רבו הרבי מלובביץ' והתנגד למסירת שטחים כל שהם.
נושא אחר שבו הלך אחרי הרבי מלובביץ' היה תלמוד תורה לנשים; שטיינזלץ תמך בלימוד נשים:
הוא הגדיר את עצמו אנטי לאומי אך לא אנטי ציוני.
על הלאומיות התבטא כך: "הדת הלאומית איננה מכובדת יותר מכל דת אחרת.
יתר על כן, היא הרבה פעמים גרועה יותר מהקנאות הדתית, אפילו מזו של חומייני או של האחים המוסלמים במצרים [...] לקנאות דתית יש לפחות יתרון אחד על פני הקנאות הלאומית: היא קובעת לעצמה, בהגדרה, מגבלות מסוימות [...] הלאומיות מסוכנת כי היא אבסולוטית, ללא גדר."
הרב אבן־ישראל נחשב לליברל יחסית לזרם החרדי.
הוא תמך ברעיון הישיבות תיכוניות ובלימודי ליב"ה במגזר החרדי ועל ההסתגרות של המגזר החרדי משאר העולם אמר: "מי שינסה לעשות חומה בן שמיים וארץ, החומה שלו תיפול לארץ."
הרב אבן ישראל הסביר, כי דווקא בכתבי תורת חסידות חב"ד, יש הרבה פחות דגש על דמותו של הרבי, בשונה מהמקובל בחסידויות אחרות.
עם זאת, הסביר לו הרבי מלובביץ' כי "אנשים רבים אינם מסוגלים להתחייב ולקשור עצמם למטרה המבוססת רק על חשיבה סיסטמטית ומסקנות הגיוניות.
המגמה העכשווית הייתה, להתחבר לסמלים שאינם מופשטים, אלא מוחשיים ופונים אל הרגש".
ובגלל שלדעת הרבי הסגידה ההולכת וגוברת לידוענים מאפיינת חלק גדול של החברה וחוצה מגזרים ומעמדות, הוא הרשה לעצמו להפוך לסמל.
ספריו תורגמו לאנגלית, רוסית, צרפתית, פורטוגזית, איטלקית, סינית ושפות נוספות.
עד בלי די, 21 התוועדויות חסידיות של הרב עדין אבן־ישראל, הוצאת מגיד, יוני 2021
המשנה המבוארת, ששה סדרי משנה עם פירוש, בהוצאת מגיד ומרכז שטיינזלץ
שורש מצוות התפילה, פירוש על חיבורו של האדמו"ר הצמח צדק, ב' כרכים בהוצאת ספרים מעיינותיך ומרכז שטיינזלץ, כסלו תשפ"ג-חשוון תשפ"ד
מילים פשוטות, הגות פילוסופית על משמעויותיהן של המילים המרכזיות בשפה ("אהבה", "מוות", "טבע" ועוד) הוצאת מגיד, 2023
תורה אור המבואר, ביאור לספר ליקוטי תורה ותורה אור של אדמו"ר הזקן, הוצאת מעינותייך ומרכז שטיינזלץ, כסלו תשפ"ד.
הספירות בעולמה של החסידות, ביאור על מהותן הפנימית של הספירות וסדר ההשתלשלות על פי החסידות.
נערך על-ידי הרב מאיר הנגבי, על פי שיעורי הרב.
בשנת תשמ"ח (1988) נבחר לקבל פרס ישראל בתחום מדעי היהדות.
בעת טקס קבלת הפרס שהה הרב אבן־ישראל בארצות הברית וספג ביקורת על כך, מועדת הפרס ואחרים, ובתו נכחה בטקס במקומו.
לימים פורסם כי שהה אז בארצות הברית לצורך פגישה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, בנושא הקמת מרכז לימודי יהדות במוסקבה..
בשנת 1994 היה בין הנואמים במעמד הענקת אות מדליית הזהב של הקונגרס לרבי מנחם מנדל שניאורסון.
בשנת תשס"ב 2002 הוענק למרכז שטיינזלץ פרס זלמן שזר לחקר תולדות ישראל.
בשנת תשע"ב (2012) זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל.
באותה שנה זכה גם בפרס הלאומי לספרים יהודיים.
בשנת ה'תשע"ז (2017) הוענק לו התואר "יקיר העיר ירושלים".
בשנת ה'תש"ף (2020) זכה עם משפחתו לאות הוקרה מהקונגרס האמריקאי עם הכנסת תלמוד שטיינזלץ לספריית הקונגרס.
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בר-אילן, בן-גוריון, ברנדייס, פלורידה, ישיבה יוניברסיטי ומכון ויצמן למדע.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בעיר הרצליה.
בכ"ה בניסן תשפ"ה, 23 באפריל 2025, קיימה עיריית ירושלים טקס רשמי בו הנציחה את הרב אבן-ישראל בקריאת שביל על שמו בגן בשכונת טלביה, במעמד בני משפחת הרב ומוקיריו, ראש עיריית ירושלים, משה ליאון ובהנחיית משה שטרן.
בשנת 1989 יצאו רבנים חרדים בולטים, בעיקר ליטאים, בקול קורא האוסר על עיון בספריו של הרב אבן־ישראל.
הרב אלעזר מנחם מן שך כתב כי על ידי הלימוד של התלמוד המבואר של הרב אבן־ישראל "סר כל זיק של קדושה ואמונה" והדבר יביא לשכחת התלמוד.
אל קריאתו של הרב שך הצטרפו רבנים בולטים ובהם הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן לייב שטיינמן.
הרב שמואל הלוי ואזנר פרסם עם בית דינו פסק הלכה לפיו חל איסור גמור לעיין ולהפיץ את ספריו, בנימוק כי בספרו "תלמוד לכל" ובפירושיו לתלמוד יש "לשונות של זלזול" בחכמי הגמרא.
גם הרב ניסים קרליץ פרסם עם בית דינו פסק הלכה האוסר את ספרי הרב אבן־ישראל.
כתוצאה מכך הוחרם התלמוד המבואר אצל רבים בציבור החרדי, בעיקר בזרם הליטאי.
בתגובה לפסיקת בד"ץ העדה החרדית, שגינה חלק מספריו (התלמוד לכל, דמויות מן המקרא ונשים במקרא), פרסם המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים, המוציא לאור את ספרי הרב אבן־ישראל, מודעת שבה נאמר כי בשלושת הספרים: .
כעבור זמן פרסם הרב אבן-ישראל עצמו מודעת הבהרה ובה כתב: .
בשנת 2011 התבטא בעניין הביקורת על ספריו:
במשפט העברי, עדים זוממים הם עדים שעדותם התגלתה כעדות שקר, בעקבות עדות אחרת המעידה עליהם שהיו במקום אחר בזמן האירוע שהעידו עליו, וממילא לא יכלו להיות שם.
במקרה זה קובע המקרא שייגזר על העדים אותו גזר הדין שאמור היה להגזר על מי שניסו להפליל ("ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו").
הלכות עדים זוממים טומנות בחובן עיקרון יסודי בהלכות עדות משפט העברי: "עדות שאי-אתה יכול להזימה - אינה עדות".
חלק מתוקפה של עדות כשרה היא היכולת להזימה במקרה הצורך.
המקור בתורה לדין עד זומם הוא בספר דברים:
דיני עדים זוממים נידונים בהרחבה במשנה ובתלמוד בסוף מסכת סנהדרין ובפרק הראשון של מסכת מכות.
בעקבות הזמת עדותם, העדים נענשים במה שזממו לעשות וכן בפסילת עדותן, שכן הוכחו כמי שאינם מעידים אמת.
בדין זה נחלקו אביי ורבא בתלמוד: "עד זומם - אביי אמר: למפרע הוא נפסל.
רבא אמר: מכאן ולהבא הוא נפסל".
לשיטת אביי, ידוע לנו שהעדים המוזמים שיקרו בשעת הגדת העדות, ולכן חל עליהם הדין של פסולי עדות, וכל העדויות שהעידו מיום הגדת העדות בטלות.
לעומתו, סבור רבא כי הם נפסלים רק מעת הזמתם.
נימוקו הוא כי קבלת העדות המזימה היא חידוש של התורה, ולכן עושים אך מה שנאמר בפירוש, ולא פוסלים גם למפרע.
הסברו של אביי לשיטתו, כנגד טענת רבא, אינו מובא בתלמוד, ובקרב כמה מהראשונים מקובל להסביר את עמדתו באופן הבא: עמדת רבא גורסת כי דין עדים זוממים הוא חידוש, מכיוון שאין לנו סיבה להאמין לזוג העדים השני יותר מלזוג הראשון.
בהלכות עדות, אין אדם יכול להעיד על עצמו, ולכן עדות המוזמים נחשבת כעדות על מה שקרה ועדות המזימים נחשבת כעדות על הראשונים.
בניגוד לשיטות ראשונים אלו, פסק הרמב"ם הלכה למעשה כי דין עדים זוממים הוא גזרת הכתוב, וזאת על אף שההלכה נפסקה - עוד בתלמוד - כשיטת אביי; משמע מכך שהרמב"ם סבור כי גם לפי אביי מדובר בגזרת הכתוב.
לפי הרמב"ם, אביי אמנם מסכים עם רבא שהדין של עדים זוממים הוא חידוש, אבל אין זה משנה את דעתו העקרונית, שהעד הזומם נחשב רשע מעת עדותו.
כאמור, כבר בתלמוד נפסק כאביי, ומחלוקת זו של אביי ורבא היא אחת משש המחלוקות הנודעות, בהן נפסקה הלכה כאביי נגד רבא: יע"ל קג"ם.
ישנה מחלוקת תנאים בין רבי עקיבא לרבי יהודה, האם עדים זוממים שחויבו ממון משלמים אותו מדין ממון או מדין קנס, כאשר הנפקא מינה העיקרית היא לעניין הודאה בקנס.
להלכה נפסק כר' עקיבא, שחיוב עדים זוממים הוא קנס.
תשלום מדינא דגרמי- מלבד חיוב עדים זוממים בדין "כאשר זמם", עדים זוממים עשויים להתחייב מדינא דגרמי בנוסף או במקום כאשר זמם אם לא ניתן להחזיר את הממון שהוצא בעדותן.
כאשר גזר הדין לא ניתן עדיין - אין הם נענשים.
עדים זוממים נענשים באותו העונש שהיה נגזר על מי שהעידו כנגדו, אלמלא הוזמו, למעט מקרים מסוימים שבהם אין מקיימים בהם את דין 'כאשר זמם' כלהלן:
במקרים הבאים העדים זוממים יקבלו מלקות אפילו שלא חייבו בעדותן מלקות בגלל סיבות שונות, ישנה מחלוקת ראשונים מאיזה דין לוקים עדים זוממים במצבים הבאים, האם מפני שעברו על איסור "לא תענה ברעך עד שקר", או בגלל שיש כאן דין "כאשר זמם" חלופי.
כאשר אם נקיים 'כאשר זמם' נפגע גם בצאצאיו של העד הזומם - כגון אדם המעיד על כהן (וממילא גם על צאצאיו), שהוא חלל, ופסול לכהונה, ואם נקיים 'כאשר זמם' - גם צאצאיו של העד הזומם יפגעו כיוון שיהפכו לחללים וכתוב "ועשיתם לו" לו ולא לזרעו.
כאשר העיד שאדם הרג בשוגג, והוא חייב גלות וכתוב "הוא ינוס אל אחת הערים" הוא (הרוצח) ולא זוממין.
כאשר העידו על אדם שגנב כסף ואין לאדם הנידון מה לשלם (אפילו איפה שאין לעדים הזוממים איך לשלם) שכתוב "ונמכר בגנבתו" ולא בזממו.
כאשר העיד על אדם עני שגנב ואין לו כסף לשלם את ערך הגנבה ועליו להמכר בתור עבד עברי, העד לא נמכר לעבד עברי אלא משלם לנידון את מה שהעיד עליו.
כאשר העיד על אדם שנאף עם בת כהן, ונגזר דינו למיתת חנק ודין הנואפת למיתת שרפה, העד נידון בחנק ולא בשרפה.
כאשר אי אפשר לקיים 'כאשר זמם' בצורה מלאה אלא חלקית אז לא מענישים כלל (בסיפור כזה בכלל לא מקבלים את עדותן מלכתחילה כי העדות נחשבת "עדות שאי אתה יכול להזימה" שאינה עדות).
במקרים בהם על העדים הזוממים לשלם סכום כסף, סכום הכסף מתחלק ביניהם, אולם אם העידו על אדם שחייב מלקות, אין מחלקים את 39 המלקות ביניהם, אלא כל עד לוקה 39 מלקות.
"כאשר 'זמם' ולא כאשר 'עשה' "
תנאי מיוחד נאמר בדין זה, שכאשר גזר הדין התבצע כבר - אין מענישים את העד.
לדעת הרמב"ם הדברים אמורים לגבי עונש מוות דווקא, ואילו בעונש מלקות או חיוב ממוני העדים ייענשו אף אם התבצע גזר הדין.
לעומת זאת לדעת הריטב"א גם בממון וגם במלקות, אם כבר התבצע גזר הדין העדים לא ייענשו.
לדעת בעלי התוספות, בממון ייענשו העדים גם אם כבר בוצע גזר הדין, ואילו במלקות ובמיתה לא ייענשו.
+ענישת עדים זוממים לאחר שהתבצע גזר הדיןהשיטהמיתהמלקותממוןריטב"אאינם נהרגיםאינם לוקיםאינם משלמיםתוספותאינם נהרגיםאינם לוקיםמשלמיםרמב"םאינם נהרגיםלוקיםמשלמים
לגבי מיתה הראשונים לא נחלקו שכן זאת גמרא מפורשת בדף ה עמוד ב.
מקרים נוספים בהם לא חלים דיני הזמה
העדים נכנסים להגדרה של 'עדים זוממים' רק בהזמה ("עמנו הייתם"), ולא בכל סוג של הכחשה (כמו "בא הרוג ברגליו" שזה ודאי מראה שהעדים שיקרו אך אין זו הזמה אלא הכחשה), ישנה מחלוקת ראשונים האם כשהעדים הזוממים גם מכחישים את העדים האם זו נחשבת הזמה או הכחשה.
אם לא כל כת העדים הוזמה, אלא רק חלקה, העדות נפסלת (אפילו נשארו שני עדים שלא הוזמו), שכן "עדות שבטלה מקצתה - בטלה כולה", אבל אין לאף אחד מהעדים דין עד זומם, עד שיוזמו כל העדים בכת.
אם העידו על פלוני שעשה מעשה שהתחייב בגינו בתשלום ממוני, והוזמו, ולאחר מכן באו עדים כשרים ואישרו שפלוני אכן עשה את המעשה שייחסו לו העדים המוזמים.
הרי שלא חלים על המוזמים דיני הזמה אף על פי שהוזמו, שכן הוברר רטרואקטיבית כי בשעת עדותם או קודם לכן, פלוני אכן ביצע את המעשה שהם ייחסו לו ונתחייב בחיוב הממוני הרלוונטי.
עדות שאי אתה יכול להזימה
כפועל יוצא מדין עדים זוממים, התקבל כעיקרון במשפט העברי כי עדות שאינה ניתנת להזמה אינה מתקבלת בבית דין.
עדות כזאת שלא ניתן להזימה אפשרית בשני אופנים:
העדים אינם מעידים על מקום וזמן המעשה.
בעקבות כך, חלק מתהליך הדרישה וחקירה כולל בירור פרטים אלו.
כאשר העדים מעידים על מישהו שנחשב 'בר קטלא'- שככל הנראה ימות בלי קשר, כגון חולה הנוטה למות או מי שנגמר דינו בבית דין.
יוצא מן הכלל דין 'זוממי בת כהן ובועלה', שאומנם נענשים במוות, אך בחנק ולא בשרפה.
במקרים בהם עדים זוממים לוקים, מדובר על עדויות בהן לא שייכת הזמה, או במקרים בהם משמעות דין 'כאשר זמם' הוא מלקות.
עדיאל ("עדי") אמוראי (17 בפברואר 1934 – 29 בספטמבר 2025) היה פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
אביו, יעקב אמוראי, מורה וסופר, היה נשיא הסתדרות המורים הרביעי.
לאחר שמשפחתו עברה לתל אביב, למד בתיכון עירוני א'.
לאחר הצבא למד כלכלה, יחסים בין-לאומיים ומינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1969 נבחר לראשונה לכנסת השביעית וכיהן בה כחבר הכנסת מטעם המערך הראשון מטעם חטיבת אחדות העבודה.
בממשלות ישראל ה-21 וה-22 כיהן כסגן שר האוצר.
כמו כן, היה חבר בוועדת הכספים, ועדת המשנה לתקציב הביטחון ובוועדת הכלכלה והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
בספטמבר 1985 התקבל בביתו של המנהיג החרדי הרב שך בשליחותו של ראש ממשלת ישראל שמעון פרס שרצה את תמיכתו של הרב שך ביוזמת פירוק ממשלת האחדות והקמת ממשלה צרה בראשותו.
ב-1 בנובמבר 1988 פרש אמוראי מהכנסת והוחלף באורי סבג.
פעיל במפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
מנהל הלשכה של שר הפנים ודובר המשרד.
יו"ר המועצה הישראלית לחילופי צעירים ונוער 1973–1984.
יו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל של חברת "נכסים מ.י." לטיפול במניות הבנקים 1988–1991.
מנכ"ל הרשות לשיתוף פעולה תעשייתי (הרשפ"ת) 1992.
יו"ר דירקטוריון חברת החשמל הישראלית 1992–1995.
כחבר ועדת הכספים של הכנסת פעל להקמת קרן הקולנוע לעידוד סרטי איכות ישראלים.
חבר הנהלת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
חבר הנהלת המועצה הציבורית של נאמני בית החולים שניידר.
יו"ר המועצה הציבורית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית החל מראשית שנות ה-2000 ועד למותו.
יו"ר ועדת ההשקעות של אי.בי.אי.
עדים במדים הוא הכינוי למשלחות של צה"ל ומשטרת ישראל לפולין ולארצות נוספות, בעקבות אירועי השואה.
מטרת המשלחות היא העמקה ולימוד אישי-ראשוני של האירועים בתקופת השואה.
את התוכנית יזמו אמיר השכל ואלעזר שטרן בן לניצולי שואה, לאחר ביקור שערך עם הוריו באושוויץ.
החיילים במשלחות לומדים להכיר את:
עושרם הרוחני והתרבותי של החיים היהודיים לפני מלחמת העולם השנייה
האידאולוגיה הנאצית והנסיבות שהביאו לעלייתה לשלטון
התפתחות הפתרון הסופי כפי שהתווה המשטר הנאצי
יוזמות התגובה וההתנגדות היהודית בשואה
לאורך המסע החיילים מבקרים באתרים רבים הקשורים לקהילות היהודיות השונות, בבתי כנסת ובבתי קברות יהודיים, וגם בשרידי גטאות, מחנות עבודה, מחנות ריכוז ומחנות השמדה.
בחלק מהמקומות החיילים מקיימים טקסי זיכרון צבאיים, ואף פעולות ניקיון ותחזוקה.
קרה ובמסגרת המסע הוצגה לחיילים דילמה לפיה ייתכן והם ייהפכו בעצם לנאצים.
בעקבות חשיפת ארגון תורת לחימה תוחקרו הדברים וטופלו באופן אישי על ידי קצין חינוך ראשי תא"ל צבי פייראיזן.
הארצות שאליהן יצאו משלחות "עדים במדים" הן פולין, הונגריה, אוסטריה, ליטא, אוקראינה, בולגריה וגרמניה.
בכל משלחת משתתף ניצול שואה (עד המשלחת), שנותן הסברים על המקומות והאירועים מנקודת המבט האישית שלו.
המשלחות מורכבות ממשרתי קבע, אזרחים עובדי צה"ל, חניכי קורסים בצה"ל, אנשי מילואים, חצוצרן מתזמורת צה"ל, 2 צלמים מטעם יחידת ההסרטה של חיל החינוך והנוער ונציגי משפחות שכולות.
מפקד המשלחת הוא קצין בדרגת תא"ל לפחות.
ההשתתפות במשלחת היא חובה עבור חניכי קורס מפקדי פלוגות המשרתים בשירות סדיר.
החיילים המשתתפים במשלחת עונדים על כתפיהם תג ובו דגל ישראל (במקום תג היחידה של כל חייל וחייל).
לכל חייל שהשתתף במשלחת מוענקת סיכת 'עדים במדים'.
עדינה בר-שלום (נולדה בכ"ד בטבת ה'תש"ה, 9 בינואר 1945) היא מייסדת המכללה החרדית ירושלים וכלת פרס ישראל על מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשע"ד.
ב-2014 הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות.
נולדה בירושלים, בתם הבכורה של הרב עובדיה ומרגלית יוסף.
מגיל 3 עד 6 התגוררה במצרים, שם כיהן אביה כסגן הרב הראשי של קהיר.
למדה ברשת בית יעקב בירושלים.
עם סיום בית הספר היסודי הופנתה, עם בוגרות לתיכון מקצועי של בית יעקב ושם למדה תפירה.
בגיל 18 התחתנה עם הרב עזרא בר-שלום.
היא לימדה תפירה ופתחה סלון לכלות שניהלה במשך שנים.
ב-1975 החלה ללמוד עיצוב אופנה במכללת שנקר, לאחר שבעלה ואביה התנגדו לרצונה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטה.
בשנת 2000 הקימה את המכללה החרדית ירושלים, באישור אביה.
בשנת 2003 הצטרפה בר-שלום ליוזמת ז'נבה והייתה חברה במועצה הציבורית שלה.
הייתה חברה בתנועה "תפנית" בראשותו של עוזי דיין, ופרשה בשנת 2005, כאשר התנועה הפכה למפלגה והתמודדה בבחירות לכנסת.
ייסדה פורום להידברות בין דתיים לחילונים.
בקיץ 2011 השתתפה בצוות ספיבק-יונה שקם בעקבות המחאה החברתית.
בשנת 2009 הופיעה בפרק 'חֲרֵדות' במיני-סדרה צולם ביום חול, לצד המיילדת רחל שלקובסקי (במבי).
בפרק שתי הנשים מנסות, כל אחת בדרכה, לתת מענה למצוקת העוני בחברה החרדית.
בראשית אפריל 2011 חתמה על עצומה הקוראת לסגת מרמת הגולן, ובמקביל להקים בגבולות 67' מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים המזרחית.
בר-שלום יצאה בפומבי נגד הדרת נשים במרחב הציבורי ותקפה את "קווי המהדרין" בתחבורה הציבורית בשכונות חרדיות.
בנובמבר 2016 המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב החליטו לסגור את המכללה החרדית בירושלים שהקימה בר-שלום.
הוחלט שהחל מ-1 באוקטובר 2017 תסתיים פעילות המכללה והעמותה לא תתוקצב יותר.
הסטודנטים שכבר למדו במוסד הורשו לסיים את התארים שהתחילו, ובהדרגה תוכניות הלימודים הועברו לשלוחה של הקריה האקדמית אונו בירושלים.
בר-שלום תבעה את הרב דוד בניזרי מבית שמש, לאחר שזה טען שבר-שלום היא רפורמית.
השניים פנו להליך גישור בפני הרב שלמה עמאר, שפסק כי הרב בניזרי יפצה את בר-שלום ב-20 אלף ש"ח.
ההחלטה קיבלה מעמד של פסק דין.
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, מונתה לעמוד בראש מועצת נשים מייעצת למפלגת ש"ס, לצד יפה דרעי, אשת היו"ר אריה דרעי, אך בפועל המועצה לא התכנסה מעולם.
בנוסף באותה עת הביעה תמיכה פומבית באריה דרעי ובהדחת אלי ישי מהמפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הקימה ועמדה בראש מפלגת אחי ישראלי.
מצעה של המפלגה התמקד בסוגיות חברתיות של חלוקת המשאבים ודת ומדינה.
בין מייסדי המפלגה היו אלוף (מיל') גדעון שפר, רות ירון וראש עיריית ירוחם לשעבר מיכאל ביטון.
המפלגה הגישה רשימה לקראת הבחירות לכנסת ה-21, שכללה 13 מתמודדים, אולם פרשה כחודש וחצי לפני הבחירות.
בר-שלום הודיעה שתתמוך במשה כחלון שפרש אז מהליכוד והקים את מפלגת כולנו.
בר-שלום היא בעלת דעות שמאל-מרכז, ודוגלת בשיטת קירוב לבבות בין כל המגזרים החיים בישראל, קידום מעמד האישה בחברה הישראלית, ובשיטת "דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום".
היא גם דוגלת בנתינת מענה לרצונות הבנות הצעירות ופיתוח הרגשות מגיל צעיר בתעסוקה שתהיה חביבה עליהם ומתאימה להם באוכלוסייה הדתית.
בעלה, הרב עזרא בר-שלום, היה דיין בבית הדין הרבני הגדול ואב בית דין בתל אביב.
הרב בן ציון בר שלום ー רב ההסתדרות.
חנה ー בעבר מנהלת לשכתו של השר שלמה בניזרי.
נשואה לעו"ד משה שמעוני, מנכ"ל שלוחת הקריה האקדמית אונו בירושלים; בעבר כיהן כמנכ"ל משרד הדתות, והיום מכהן כיו"ר דירקטוריון רכבת ישראל.
מרגלית ー קרויה על שם סבתה מרגלית יוסף.
נשואה לרב , רב הקהילה הספרדית-פורטוגלית בלונדון, בריטניה.
בשנת 2010 נכללה ברשימת "101 האישים המשפיעים לטובה בישראל" של מגזין העסקים TheMarker.
בדצמבר 2012 קיבלה את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
בשנת 2013 נבחרה על ידי כתב העת "נשים" של מקור ראשון כאחת מ-20 הנשים החרדיות המשפיעות.
באפריל 2013 קיבלה מטעם אוניברסיטת בן-גוריון תואר דוקטור לשם כבוד.
ביום העצמאות ה'תשע"ד (2014) קיבלה פרס ישראל על מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, וכן הייתה בין משיאות המשואות.
ביוני 2014 נכללה על ידי הג'רוזלם פוסט ברשימת חמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם באותה שנה.
בשנת 2023 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2025 קיבלה אות אבירות מטעם מרכז פרס לשלום.
עדינה הופמן (נולדה ב-1967) היא סופרת, חוקרת ספרות ועיתונאית ישראלית-אמריקאית.
עלתה לישראל בשנת 1981 יחד עם בעלה המתרגם פיטר קול.
הופמן הייתה מרצה אורחת ב-Wesleyan University וב- Middlebury College והיא עמיתה במרכז פרנק ילו למדעי הרוח שבאוניברסיטת ייל.
בשנת 2000 יצא ספרה "House of windows: portraits from a Jerusalem neighborhood" המתבונן בחברה ובתושבי ירושלים ובשכונת מוסררה בפרט.
בשנת 2009 יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל ספרה "My Happiness Bears No Relation to Happiness: A Poet's Life in the Palestinian Century", ביוגרפיה של הסופר הערבי ישראלי טהא מוחמד עלי.
הספר זכה בפרס וינגייט מטעם המגזין Jewish Quarterly לשנת 2010.
בשנת 2011 יצא לאור ספרה, שכתבה יחד עם בעלה פיטר קול, אודות הגניזה הקהירית: "Sacred Trash: The Lost and Found World of the Cairo Geniza".
את חלק מהמחקר עבור הספר על גניזת קהיר עשתה הופמן בספריית שוקן, והיא התרשמה מיופיו של הבניין.
בעקבות זה החלה לעבוד על ספר נוסף, שיצא לאור בשנת 2016, אודות שלושה אדריכלים שהשאירו את חותמם על ירושלים בתקופת המנדט הבריטי: אריך מנדלסון, שתכנן את ספריית שוקן, אוסטן סיינט בארב הריסון, שתכנן את ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר, וספירו חורי, אדריכל שתכנן את בית המון.
ב-2019 יצא לאור ספרה על המחזאי, סופר, ותסריטאי היהודי אמריקאי בן הכט.
עדיו בחתומיו זכין לו (בתרגום מארמית: עדים זוכים על ידי חתימה) הוא כלל יסוד בהלכות השטר.
הכלל קובע כי קניין המכירה במעשה קניין שיש עליו שטר, מתחיל בשעת כתיבת השטר על ידי העדים, גם אם ההלוואה עצמה טרם בוצעה.
הכלל נתון במחלוקת בין אביי שקבע את הכלל, לבין רב אסי, מראשוני האמוראים, החלוק עליו.
לפי חלק מהראשונים, אף האמורא שמואל (שההלכה נפסקת כמותו תמיד בכל פסקיו המשפטיים) סובר כאביי, אך רבים מהראשונים חלוקים על כך.
בכך יוצר השטר עילה קניינית חדשה ועצמאית, ומהווה, כשלעצמו, עילה מספקת לדרישה קניינית מצד הזוכה על פי השטר, וגם אם למעשה הקניין היה בזמן מאוחר יותר, ניתן לסמוך על תאריך כתיבת השטר עצמו, מכיוון שחתימת השטר עצמה מחייבת ומהווה את כל הדינים המשפטיים היוצאים ממנו.
מהתורה, אין לכאורה כל סברא לומר שחתימת העדים תהווה מעשה קניין, ואכן גדולי הראשונים מסיקים כי מדובר בתקנת חכמים, שמטרתה לגרום לאמינות השטר, ולפתור בעיות שעלולות להגרם, במקרה שהתאריך שעל גבי השטר איננו התאריך המדויק בו אכן התבצע מעשה הקניין.
כך גם כותב רבי יהונתן אייבשיץ.
הריטב"א מחלק בפשטות בין שתי השיטות, ופוסק שהכלל קיים דווקא לפי רבי מאיר, אך לפי רבי אלעזר אין הכלל קיים כלל.
לפי שיטת הרמב"ן, אחת מהמחלוקות ההלכתיות היא בין אביי שסובר כי עדיו בחתומיו זכין לו לבין שיטת רב אסי, הוא לא רק בשטרי הלוואה, אלא גם בשטרות מכר ומתנה.
בתלמוד כתוב שלפי רבי מאיר הסובר שעדי חתימה כרתי, הפסק יהיה יחלוקו, שכן מכיוון שהחתימה היא העיקר, ואין ניכר מנוסח השטר ומהחתימה למי נקנה הקרקע, נמצא ששניהם קונים כאחד.
אך לפי רבי אלעזר הסובר שעידי מסירה כרתי, הדבר ספק למי נמסר תחילה, ומספק יש לבית דין לבצע שודא דדייני - פסק מתוך השערה, בלית ברירה והוכחה אחרת.
בניגוד לדעת רוב הראשונים, סבור הרמב"ן, שסוגיא זו סבורה כשיטת אביי שעדיו בחתומיו זכין לו, נמצא שקניין השטר הוא לפי חתימת העדים שהיא על הכתוב בשטר, ומכיוון שמתוך השטר עצמו לא ניכר מי משניהם קנה את הקרקע, קונים שניהם את הקרקע כאחד בשקיעת החמה, לפי הזמן שניכר בבירור מתוך החתימה.
לפי זה נמצא, שלפי רב אסי, אין חילוק הלכתי בנושא זה בין רבי מאיר ורבי אלעזר, ולפי שניהם השטר יחול בשעת המסירה, ואם כן הן לפי רבי מאיר והן לפי רבי אלעזר תהיה ההלכה שודא דדייני.
השטר במשפט הישראלי שונה מאוד מהשטר במשפט העברי.
שטרי מכר, המהווים תיעוד להתחייבות קניינית בין שני צדדים ישירים, מהווים אכן ראייה בלבד לקיומה של עסקה במקרקעין, שאינה משתכללת לא עם חתימת ההסכם ולא עם מסירתו, וגם לא עם החתימה על שטרי המכר הנלווים להסכם ומסירתם, אלא, על פי סעיף 7 לחוק המקרקעין, רק ברישום העסקה בלשכת רישום המקרקעין.
עם זאת, מוסד משפטי בעל רעיון דומה לרעיון "עדיו בחתומיו זכין לו" הוא רעיון הסחירות בשטר החליפין.
כשם שעם חתימת העדים על השטר נוצרת על פי "עדיו בחתומיו זכין לו" עילה משפטית חדשה, היא העילה השטרית, המנותקת מעצם המעשה הקנייני, היכול להיות מאוחר לחתימת השטר, כך גם החתימה על שטר החליפין במשפט הישראלי יוצרת עילה שטרית מנותקת מעסקת היסוד בגינה ניתן השטר.
שטר חליפין במשפט הישראלי הוא מכשיר סחיר, היוצר עילה עצמאית הן בין הצדדים הישירים לשטר, והן בין צדדים להם סוחר.
בין הצדדים הישירים יש הגבלה על הטענות הנוגעות לעסקת הבסיס שניתן להעלות, כך, למשל, לא ניתן לטעון "כישלון תמורה חלקי בלתי קצוב".
שטר כזה, כשסוחר בנסיבות המתאימות לצד ג', מתנתק לחלוטין מעסקת הבסיס, ולא ניתן להעלות בפני אותו צד ג' טענות הנוגעות לעסקת הבסיס כגון "כישלון תמורה" כלשהו - חלקי או מלא.
בהלכה, עדים בצד אסתן ותאסר הוא כלל האומר שאם לדבר מסוים יש חזקת כשרות, אין צריך לחשוש שקיימים עדים היודעים שהוא אסור.
דין זה אמור רק בחפץ או אדם שיש לו חזקת כשרות, האומרת שהוא מותר כל עוד לא יתברר אחרת, אבל בשר בהמה או עוף שאין לו חזקת כשרות, אלא הוא בחזקת איסור אבר מן החי, אין לאכלו עד שיתברר שנשחט כראוי.
אמרה זו שנאמרה על ידי רבי חנינא נאמרה בשבויה, שבאה לפניו, והוא התירה מכח הפה שאסר הוא הפה שהתיר.
אמרו לפניו, שיש עדי טומאה בעיר ששמה "אסתן" שיודעים שהיא אסורה מכיוון שהיא נאנסה, על כך התבטא רב חסדא: "עדים בצד אסתן ותאסר", וכי אישה נאסרת על סמך עדים שעדיין לא באו לבית דין להעיד שהיא טמאה?
במקרה אחר, המוזכר במסכת קידושין אדם קידש אישה בדבר ששוויו פחות מפרוטה, כך שעל פי ההלכה היא לא מקודשת.
אמרה לפניו שיש עדים היודעים, כי הדבר היה שווה פרוטה באותו יום שקידשה, במדי, ולכן היא מקודשת.
אמר רב חסדא: עדים בצד אסתן ותאסר?
הגמרא מספרת, על יהודית, אשתו של רבי חייא, שילדה תאומים וסבלה מכך, לכן ביקשה לאסור את עצמה על בעלה.
היא אמרה לרבי חייא, שאמה אמרה לה, שאביה קיבל עבורה מעות קידושין בהיותה קטנה, ולכן היא נחשבת לאשת איש ואסורה על רבי חייא.
על כך אמר רבי חייא: אין לאמך נאמנות להעיד בדבר, שכן היא פסולה להעיד, שהרי היא אישה הפסולה להעיד, וכן קרובה הפסולה לעדות.
אמרו לפניו: והלא יש עדים שאביה אכן קיבל עבורה קידושין, הגיב רבי חייא: עדים בצד אסתן, כלומר: כל עוד לא יתברר הדבר, אין לי לחשוש לכך.
מיכאל עדין טלבר (8 באוקטובר 1921 – 6 בספטמבר 2013) היה מייסד אס"א ודיפלומט ישראלי.
נולד ב-1921 בברלין, שם הצטיין כספורטאי באגודת הספורט בר כוכבא.
ב-1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו פליקס טיילהבר ושטפניה לבית צ'פלינסקי ולמד במוסד החינוכי במשמר העמק.
ב-1937 נסע לסיים את לימודיו במכללה הפוליטכנית בלונדון.
עם שובו לישראל התגייס לחיל הספר העבר-ירדני כאלחוטאי ובתקופה זו היה אלוף ארץ ישראל בריצת 800 מטר.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי לגדוד העברי הראשון של הבריגדה היהודית כקצין חבלה.
עבור טלבר הספורט היה מרכזי גם במהלך השירות והוא נשלח לקורס קציני ספורט ומונה לקצין הספורט של הגדוד.
תפקידו היה לספק לחיילי הבריגדה אמצעים לעסוק בענפי ספורט שונים ותחרויות אתלטיקה נגד חיילי צבאות אחרים ובמקביל הוא המשיך לצבור שיאים אישיים.
בתחרות בקהיר מול חיילים בריטים, אוסטרלים וניו זילנדים זכה באליפות צבאות המזרח התיכון בריצה של 800 מטר.
באליפות של 28 דיוויזיות של הארמייה השמינית, באודיני שבאיטליה, זכה שוב במקום הראשון בריצת 800 מטר.
בקיץ 1943 ארגן טלבר יום אתלטיקה בתחרות משולשת בין הגדוד הראשון, מכבי והפועל.
מהדיווחים באמצעי התקשורת דאז ניתן לראות את העניין הרב והגאווה שהיום הזה הסב ליישוב היהודי.
בתום שרותו סייע לההעפלה ונעצר בעקבות סרט תיעודי שצילם במחנה ברגן-בלזן.
הוא נשפט בבית משפט לקצינים, הציוד והתמונות הוחרמו והוא שוחרר ממעצר אחרי שישה חודשים.
ב-1947 החל ללמוד כלכלה ב-London School of Economics אך הפסיק את לימודיו כדי ללחום במלחמת השחרור והשתחרר כרס"ן.
ב-1950 חזר ללמוד באוניברסיטה העברית (כלכלה וסוציולוגיה).
ביום הראשון ללימודיו פנו אליו סטודנטים שזיהו אותו וביקשו ממנו לפעול לקידום פעילויות ספורט בקמפוס.
וכך, במקביל ללימודיו טלבר ארגן אירועים ספורטיביים, כגון מרוץ מגנס ברחובות ירושלים (שממשיך עד היום).
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה פעילות הספורט בקרב סטודנטים מצומצמת ביותר.
סטודנט שרצה לעסוק בספורט כלשהו היה צריך לחפש את דרכו בנפרד ולהצטרף להפועל, מכבי, בית"ר או אליצור - כולם בעלי זיקה פוליטית.
טלבר פעל להקים מסגרת מיוחדת לסטודנטים, כפי שהיה מקובל במדינות אחרות, בה יוכלו לעסוק במשותף בפעילות ספורטיבית מגוונת ואינטנסיבית ולהשתתף בספורט תחרותי מול אוניברסיטאות אחרות בארץ.
ב-1952 הוא שילב, בפעם הראשונה, 53 רצים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ו-30 מהטכניון במרוץ "העצמאות" מתל אביב לירושלים שכל אחד מהם רץ ק"מ אחד.
עוד השתתפו במרוץ אגודות ספורט מכבי, הפועל, אליצור ובית"ר.
הסטודנטים הגיעו למקום השני והתחרו גם בשנה שלאחר מכן.
ב-1953 יחד עם מספר ספורטאים יוצאי צבא מהאוניברסיטה העברית, מהטכניון, תלמידי בית ספר למשפטים בתל אביב ותלמידי מכון וינגייט ייסד את אס"א (איגוד ספורט אקדמי).
את השם בחר בעצמו ואף קרא לבנו הבכור, אסא, על שם מפעל החיים הזה.
טלבר כיהן כיו"ר הראשון עד 1957 והמשיך להקדיש במשך שנים רבות את כל זמנו הפנוי ומרצו למימוש החזון.
במקביל פעל לשלב את "אס"א" בפעילות הספורטיבית הבינלאומית ב-FISU.
ב-1954 התקבלה פנייה מהתאחדות הספורט הסטודנטיאלי בבודפשט שהזמינה את ישראל להשתתף באוניברסיאדה.
בשנה זו ארגן ועמד בראש משלחת הסטודנטים הראשונה של "אס"א" למשחקים בבודפשט, וב-1955 יצאה משלחת של 60 ספורטאים לסן סבסטיאן שבספרד.
בשנת 1966 הוא ארגן, בפעם הראשונה בישראל, טורניר כדורסל בינלאומי למכללות.
את הטורניר ליווה דיון ציבורי נוקב בדבר שילוב הנבחרת מאוניברסיטת היידלברג מגרמניה.
הקו, שהוביל טלבר, היה ראיית הספורט כפעילות מקרבת ומגשרת.
בין השנים 1951 - 1957, פעל טלבר לקירוב בני נוער לספורט.
הוא ערך והפיק תוכנית ספורט שבועית לבני נוער בקול ישראל בשם "הבו לנו ספורט" וכן פעל לקידום הספורט הישראלי בחו"ל, כשערך והפיק תוכנית על ספורט בישראל ל"קול ציון לגולה" עד 1954.
במקביל לעבודה לפרנסתו טלבר המשיך לקדם את הספורט בישראל.
ב–1967, כאשר החרמון הפך להיות חלק ממדינת ישראל, הוא הצטרף ליוזמה של אריה צור והם הקימו את "מועדון הסקי בישראל".
לאחר מותו בטרם עת של צור, לקח על עצמו טלבר להמשיך את ההובלה של ספורט החורף בישראל, בשיתוף עם משרד התיירות, והתמנה לנשיא המועדון, תפקיד שהחזיק בו עד ל-1975.
טלבר המשיך בפעולה לשילוב הספורט הישראלי בזירה הבינלאומית ודאג לצירוף מועדון הסקי ל-F.I.S (International Ski Federation).
בשנים 1978–1998 שימש כיו"ר ארגון ותיקי "בר כוכבא" ("מכבי") מגרמניה, (וכתב על הספורט בבריגאדה היהודית).
בהגיעו לגיל 60 הוא החליט לארגן מרוץ שנתי לזכרו של אביו פליקס טיילהבר, מייסד קופת חולים מכבי, ולתרום לקידום הספורט של הגיל השלישי.
במרוץ הראשון (10 ק"מ) ב-1984 השתתפו כעשרה רצים, יחד עם טלבר וברבות השנים גדל המספר לכמה עשרות.
בגיל שמונים, ב-2001, ייסד את מרוץ הגבורות – 5 ק"מ בחולות קיסריה לבני 80 ומעלה.
בין השנים 1957 - 1960 שימש טלבר כקונסול כלכלי בקנדה.
ב-1960 הוא מונה למנהל אגף השקעות למדינות מתפתחות במשרד האוצר וב-1965 לסגן מנכ"ל לסחר חוץ במשרד המסחר והתעשייה.
בין השנים 1961 - 1965 שימש כיועץ כלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בשנים 1975-1965 כיהן כסמנכ"ל משרד המסחר והתעשייה האחראי על סחר חוץ עם 25 נספחים כלכליים בעולם.
משנת 1976 עד לשנותיו האחרונות הוא כיהן כיועץ כלכלי בשוק הפרטי.
בשנים 1980–2010 שימש טלבר כקונסול כבוד של דנמרק בירושלים.
כנציג ישראל ב-FISU בזמן היותו דיפלומט בשגרירות ישראל בוושינגטון (1966), יזם את צירוף ארצות הברית לארגון.
טלבר יצר קשר עם ניק רודיס, שהיה עוזר מיוחד לנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בתחום הספורט, במטרה להשפיע על משרד החוץ האמריקאי להצטרף ל-FISU למרות המלחמה הקרה.
הוא ארגן פגישה בין רודיס, ובין ג'ים פאולר, נשיא ארגון הסטודנטים האמריקאים ופרימו נביולו שייצג את FISU.
טלבר כיהן כחבר ועדת הביקורת של FISU (1965-1967).
עדין טלבר נפטר ב-6 בספטמבר 2013 ונקבר בבית העלמין בקיסריה ליד קברה של רעייתו זיווה לבית צ'יזיק, לה היה נשוי 55 שנה.
עדינה בר-אל (נולדה בכ"ב באייר תש"ו, 23 במאי 1946) היא סופרת ילדים ונוער, חוקרת ספרות, מבקרת ספרות ומרצה.
בר-אל נולדה בשם עדינה פרנקל במאי 1946 בשכונת נווה צדק בתל אביב, בת לניצולי השואה.
נעוריה עברו עליה בגבעתיים, שם סיימה את לימודיה בתיכון קלעי.
בוגרת החוגים לספרות עברית ולמקרא של אוניברסיטת תל אביב, מוסמכת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרנות (1989) ובעלת תואר דוקטור מטעם החוג ליידיש באוניברסיטה העברית בירושלים (2002).
פרסמה ספרי ילדים ונוער, וכן מאמרים רבים באנציקלופדיות ובכתבי עת.
זכתה במספר פרסים ומלגות על פעילותה.
בר-אל נשואה, אם לשלושה וסבתא לנכדים.
חברת מושב ניר ישראל שבמישור החוף הדרומי.
בר-אל מיקדה את מחקריה בספרות ילדים בכלל ובספרות ילדים ביידיש בפרט.
נושא הדיסרטציה שלה היה: "עיתוני ילדים יהודיים ביידיש ובעברית בפולין בין שתי מלחמות העולם".
כיום ממשיכה בר-אל במחקריה על סופרי ילדים ביידיש בארגנטינה, וכן מרצה וכותבת ספרי מחקר ומאמרים בתחומים: ספרות ילדים ביידיש ובעברית; עיתונות ילדים ביידיש, בעברית ובשפות אחרות; החינוך היהודי בפולין; ספרות השואה והוראתה; ועוד.
בר-אל לימדה שנים רבות בבתי-ספר תיכוניים.
בין השנים 2006 - 1990 הייתה מרצה בסמינר (לימים: מכללה אקדמית) "אחווה" בדרום הארץ, בה ייסדה וניהלה את מס"ד - מרכז לספרות ולספרות ילדים ונוער.
ארגנה ימי עיון ומפגשים עם סופרים וערכה שנתון בשם "מַסָּד- מאסף לענייני ספרות והוראתה (2008 – 2003).
בר-אל פרסמה ספרי קריאה (פירוט להלן) וכן עשרות סיפורים לילדים ולנוער, שנדפסו בכתבי העת: "משמר לילדים", "הארץ שלנו", ידיעות אחרונות" ועוד.
חברה ב"אגודת הסופרים העבריים" ומשמשת כראש "סומליון" - אגודת סופרים ומשוררים לילדים ונוער.
1998 – פרס "נרקיס", החוג ליידיש, האוניברסיטה העברית בירושלים
1999 – פרס "פומרנץ", החוג ליידיש, האוניברסיטה העברית בירושלים
2000 – פרס ע"ש אפרים וחנה אויערבאך, החוג ליידיש, האוניברסיטה העברית בירושלים
תינוק חדש במשפחה (תל אביב: עופר, תשל"ג 1973)
קראנו לו טקסי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז 1977)
המכנסים של סבא (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א 1981)
מה קרה לכובע (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו 1985)
המלך למך (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987)
הכי חזק בגן (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח 1988)
הם ירו גם בעורבים (תל אביב: עם עובד, 1992)
צברית מצויה : שירים (תל אביב: רשפים, תשנ"ג 1993)
הדודה סימונה באה לביקור (תל אביב: יסוד, תשנ"ה 1995)
אישה זרה (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ו 1996)
הנסיעה העליזה (קריית גת: דני ספרים, 1997)
גברת דווקא (תל אביב: מודן, תשנ"ז 1997)
נוגי ויונתן (בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ג 2003)
גן-חיות בבית (כפר-מונש: עופרים, תשע"א 2010)
הקנגורו והמעיל (כפר-מונש: עופרים, תשע"א 2010)
(עורכת) שמואל צסלר / שירים מאוירים לילדים ביידיש ובעברית (ירושלים-תל אביב: האוניברסיטה העברית, בית לייוויק, תשע"א 2011)
כמה טוב לקרוא: כל אחד חזק במשהו (כפר-מונש: עופרים, תשע"ב 2012)
אדון אדמון (ראשון לציון: אוריון, תשע"ז 2017)
אין כמוני (ראשון לציון: אוריון, תשע"ז 2017)
בין העצים הירקרקים: עיתוני ילדים ביידיש ובעברית בפולין 1918–1939 (ירושלים: הספרייה הציונית - ההסתדרות הציונית העולמית : מכון דב סדן, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ו 2006)
כשאגדל אעלה לארץ ישראל : רשת תרבות בפולין ועיתוניה לילדים (תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשס"ג 2003)
עיתוני ילדים יהודיים בפולין: סיכום מחקר: כולל לקסיקון סופרים ומשוררים לילדים ביידיש.(אחווה, המכללה האקדמית לחינוך, 2002)
אַליסעס אַוואַנטורעס אין וווּנדערלאַנד תרגום מאנגלית ליידיש (הוצאת צור-אות, ירושלים, 2012) של הספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות מאת לואיס קרול.
אַליסעס אַוואַנטורעס אין וווּנדערלאַנד Evertype" publishing house, Scotland 2018" [מהדורה שנייה ומתוקנת של תרגום מאנגלית ליידיש (באותיות עבריות) של הספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות מאת לואיס קרול.
(Alises Avantures in Vunderland ("Evertype" publishing house, Scotland 2018 [מהדורה שנייה ומתוקנת של תרגום מאנגלית ליידיש (באותיות לטיניות) של הספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות מאת לואיס קרול.
כיוונים חדשים: כתב-עת לציונות וליהדות, הספרייה הציונית;
חוליות: דפים למחקר ספרות יידיש וזיקותיה לספרות העברית, אוניברסיטת חיפה;
ספרות ילדים ונוער, משרד החינוך והתרבות;
מאזנים, אגודת הסופרים, תל אביב;
חיות וחברה, אוניברסיטת תל אביב;
מעוף ומעשה, אחווה – המכללה האקדמית לחינוך.
הד הגן, משרד החינוך והתרבות.
"מנין הגיע השפן הקטן?", ספרות ילדים ונוער, ד (96), סיוון תשנ"ח יוני 1998, משרד החינוך והתרבות, ירושלים
"מרדכי הלטר - רומן ביידיש על קיבוץ-הכשרה בפולין ותרגומיו לעברית" חוליות: דפים למחקר בספרות יידיש וזיקותיה לספרות העברית, 5, חורף 1999, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 403 – 413
עיון משווה בין הנוסח העברי והנוסח ביידיש של סיפור עם", ספרות ילדים ונוער, ב (110), כסלו תשס"ב - דצמבר 2001, משרד החינוך והתרבות, ירושלים.
"קק"ל בראי רשת 'תרבות' בפולין", כיוונים חדשים: כתב-עת לציונות וליהדות, 5, תשרי תרס"ב אוקטובר 2001, ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, עמ' 249 - 261
"עיתונות ילדים - ההתחלה", מעגלי קריאה, נובמבר 2001 - כסלו תשס"ב, אוניברסיטת חיפה, עמ' 54 – 59
"שלמה באסטומסקי וקשריו עם סופרים ומשוררים", חוליות, 7, סתיו 2002, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 299 – 307
"החינוך החילוני ביידיש בתחילת המאה העשרים ומקומו בהתפתחות ספרות הילדים", דור לדור, כג, תשס"ד 2003, עמ' 7 – 16
"'מאלי פשגלונד': עיתון ילדים בפולנית של יאנוש קורצ'אק", קשר, 32, נובמבר 2002, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 107 – 113
"'גרינינקע ביימעלעך' – אַכסניא פאַר קינדער ליטעראַטור אויף יידיש", טאָפּלפּונקט, 6, ווינטער 2003, נאַציאָנאַלער אינסטאַנץ פאַר יידישער קולטור, זז' 95 – 100
"בין העצים הירקרקים יש סיפורים ושירים: ספרות ילדים ביידיש בעיתון 'גרינינקע ביימעלעך'", מעגלי קריאה, 30, מאי 2004 – אייר תשס"ד, אוניברסיטת חיפה, עמ' 49 – 54
"על יד הבית: בעלי חיים בספרות ילדים", חיות וחברה, 26, חורף 2004, אוניברסיטת תל אביב
"עיתוני ילדים בפולין ותרומתם לספרות הילדים ביידיש", חוליות, 9, קיץ 2005 אוניברסיטאות חיפה, ירושלים, תל אביב ובר-אילן,
"מעשה בסופר שהלך לבקש שפת אם קודמת: לוין קיפניס וסיפוריו", חוליות, 9, קיץ ,2005 אוניברסיטת חיפה
"משנתו של מלך ראַוויטש על ספרות ילדים", חוליות, 10, אוניברסיטת חיפה, סתיו 2006
"שמואל צעסלער - משורר ילדים ביידיש בארגנטינה", חוליות, 10, אוניברסיטת חיפה, סתיו 2006
"בין ד"ר אויזמר לד"ר דוליטל: צ'וקובסקי וד"ר צמח שב"ד מווילנה", ספרות ילדים ונוער, חוברת א, (125), דצמבר 2006, משרד החינוך והתרבות, ירושלים.