tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסירות לא היו חמושות אך נשאו בתוכם 33 חיילים מצריים עם נשק וציוד מחלקתי.
היו אלה אנשי הקומנדו המצרי שהונחתו על האי טיראן ערב המלחמה.
השבויים נמסרו לכוח היבשתי והספינות נקשרו לרציף.
בשעה 17:00 הגיע כוח הנחיתה והנחית את הטנקים בחוף המפרץ.
למחרת נכנסה הכבאית של נמל אילת, שהביאה כ-60 חביות דלק לטרפדות.
עם כיבוש שארם א-שייח' הסתיים גם ההסגר על אילת.
האונייה הראשונה שעברה הייתה ה"דולפין" בפיקודו של רב חובל מנחם כהן ב-9 ביוני 1967 והגיעה לאילת באותו יום.
התוכנית שבוטלה לתקיפת מעגן ע'רדקה
בזירת ים סוף הייתה תוכנית לפעולת קומנדו ימי של פריצה למעגן ע'רדקה.
הצוללים בכלי שיט קטנים היו מתוכננים להגיע במסוקים לקרבת היעד.
מפקד הפעולה היה שאול זיו וכוונת חיל הים הייתה לבצע אותה בלילה הראשון.
תוך כדי תכנון הוברר שלא יועמדו מסוקים לעניין והתוכנית נפלה.
ציוד חיוני של ראיית לילה ומפגש שנמצא בידי הצוללים בזירה היה חסר בפעולת אלכסנדריה.
התוכנית שבוטלה למבצע נחיתה ממזרח לאל עריש
הוטל על חיל הים לסייע לכוחות היבשה הפועלים בגזרת אל עריש על ידי הנחתה מהים.
בכך היה נוצר איגוף למערך המוצבים המצריים במעבר הג'יראדי ושיח' זוויד.
כוח הנחיתה כלל שלוש נחתות 60 מטר ושלוש נחתות 36 מטר.
בתקופת ההמתנה השלימו מספנות ישראל בעבודה מאומצת את בניית הנחתת אח"י אכזיב שהשלמתה תוכננה לאוגוסט 1967.
למפקד מבצע הנחיתה מונה אל"ם נפתלי רוזן, מפקד שייטת המשחתות.
כאוניית פיקוד תוכננה אח"י נגה (ק-22).
כוח האבטחה הצמודה כלל 5 טרפדות ושתי ספינות משמר שגויסו ממשטרת ישראל.
תוכנית המבצע הייתה העמסת הכוח היבשתי - חטיבה 55 בפיקוד מרדכי גור - על הנחתות בנמל אשדוד, יציאה בליווי כוח האבטחה בנתיב קרוב אך מעבר לטווח ראייה מחוף רצועת עזה, הורדת כוח ראש החוף בסירות גומי מהטרפדות, סימון החוף וביצוע הנחיתה.
בהמשך התכנון הוכנסה תוכנית לתקיפת נמל פורט סעיד בסירות נפץ במקביל לנחיתה, אם על ידי מארב מחוץ לנמל או פריצה לנמל עצמו.
מבצע הנחיתה בוטל ב-5 ביוני ובוטלה גם פעולת סירות הנפץ על נמל פורט סעיד.
מיקומו של נמל פורט סעיד עושה אותו לבסיס הקדמי ליציאת כוחות נגד חופי סיני וישראל.
בחירת צה"ל למאמץ עיקרי בציר הצפוני בסיני חייבה את חיל הים לאבטח את האגף הימי.
לצורך כך היווה הנמל וכלי השיט של חיל הים המצרי הנמצאים בו יעד עיקרי לתכנוני תקיפה.
על הצורך החיוני בפעולה בפורט סעיד הייתה תמימות דעים עם המטה הכללי.
חיל הים הכין לפעולה בפורט סעיד כוח שכלל את המשחתת אח"י יפו וכל 5 הטרפדות.
המשחתת הובילה עליה את הכוח התוקף, שכלל שני זוגות צוללים רכובים על שני "חזירים" וסירת ציפור.
מפקד המבצע היה אל"ם בנימין תלם.
לכוח היו שלוש משימות: תקיפת צוללים בתוך הנמל, תקיפת כלי שיט במבואות הנמל ותקיפת זוג הצוללות המגיעות מאלכסנדריה.
בשעות הצהריים עזבו שתי טרפדות את הכוח ונשלחו לגזרה הסורית.
טרפדת אחת הוצמדה למשחתת, ומפלג הטרפדות, סא"ל משה אורן, נשאר עם זוג ספינות.
עם רדת החשיכה התקרבה אח"י יפו בנתיב הקבוע של אוניות הסוחר והורידה את ה"חזירים" וסירת ציפור בקרבת הנמל.
ה"חזירים" סרקו ביסודיות את הרציפים, ומאחר שלא מצאו כלי שיט אויב יצאו מהנמל.
הציפור התקרבה לאיסוף, התגלתה על ידי המצרים במכ"ם, וזוהתה כאויב.
נפתחה לעברה אש תותחים מהחוף וזוג ספינות אוסה בסיור קיבלו הוראה לתקיפתה.
המידע נקלט במשחתת והתפרש כהתקפת טילים.
צוות הציפור הרגיש שפתחו עליו באש אך לא היו נפילות בקרבתו.
נעשו תמרוני התחמקות שכללו עצירה במקום ותנועה צפונה.
הטרפדות שנמצאו באבטחה גילו שני כלי שיט מזרחה להן בתנועה לכיוון פתח הנמל.
מפלג הטרפדות, סא"ל משה אורן, שאף לאפשר לפעולת האיסוף להתבצע בשקט.
הטרפדות חצו לפני החרטום של הספינות המצריות, במגמה למשוך אותן אחריו צפונה ולהרחיקן מסירת ציפור והצוללים.
בתגובה לכך הסתמן שאוסה אחת פנתה אחרי הטרפדות, אך השנייה המשיכה בדרכה לעבר סירת ציפור.
כעבור זמן קצר ביטלה המפקדה המצרית את הוראת התקיפה.
האוסות התקבצו וחזרו לנוע לעבר הנמל.
מפקד הכוח בנימין תלם אישר את בקשת הטרפדות לתת מכת אש לפני ניתוק המגע.
הטרפדות חזרו ורדפו אחרי האוסות ופתחו באש וניתקו מגע.
האוסות המשיכו לנמל בלא שהשיבו אש.
פעולת איסוף הצוללים על ידי הסירת ציפור לא הופרעה.
טרם איסופם נדרשו הצוללים להטביע את ה"חזירים" כדי לאפשר התרחקות מהירה.
למחרת השלימו המצרים הוצאת כלי השיט המלחמתיים מפורט סעיד לאלכסנדריה.
נמל אלכסנדריה היה הבסיס הראשי של חיל הים המצרי ובו רוכזו רוב יחידותיו.
הגנת אזור הנמל התבססה על מערכת התרעה של מערכות מכ"ם וסיורי אוויר, סיורי כלי שיט, מערכת תותחי חוף ומערכת הגנה פנימית בכלי שיט המסיירים בתוך הנמל.
בזמן חירום היה נוהג להכריז על אזור סגור לשיט מטווח 30 מייל מהנמל בשעות החשיכה.
היו ידיעות על תוכנית למיקוש הגנתי באזור הנמל.
הנמל משתרע על פני שטח רחב מאוד.
בתקופת ההכנות למלחמה נשלחה הצוללת אח"י תנין ב-20 במאי כשעליה קבוצת צוללים לנקודת המתנה בלב ים עם סבירות פעולה למספר נמלים.
הצוללת הוחזרה ב-24 במאי לתדרוך ויצאה לאזור אלכסנדריה.
ב-1 ביוני בשעות הערב יצאה פעם שנייה.
מפקד הצוללת אברהם דרור היה רשאי להחליט על אופן הפעולה - תקיפה בטורפדו של כלי שיט מלחמתיים מצריים מחוץ לנמל או הורדת כוח הצוללים לתקיפת כלי שיט בתוך הנמל ואיסופם בתום הפעולה.
ב-5 ביוני קיבלה הצוללת אישור לפעולה.
מהצוללת יצאו שלושה זוגות צוללים משייטת 13 וחדרו לנמל אלכסנדריה.
הנמל הצבאי בו נמצאו רוב המטרות היה רחוק על מנת להגיע ולחזור.
הם סרקו באזורים קרובים יותר לא מצאו מטרה צבאית.
בסוף הפעולה הם לא מצאו את הצוללת ונפלו בשבי המצרי.
הצוללת ניסתה למחרת היום לחלץ את הצוללים, עד שמפקדת חיל הים הודיעה לה כי הלוחמים נפלו בשבי והורתה לה לחזור לישראל.
בקרבת הצוללת התגלתה פריגטה מצרית "טארק" בסיור, פריגטה מדגם בריטי שנבנתה במיוחד כנגד צוללות, והצוללת ירתה לעברה ארבעה טורפדות.
הפריגטה המצרית הבחינה בטורפדות שנורו לעברה, ולא נפגעה.
היא ביצעה שתי התקפות נגד והטילה בתחילה 3 ושוב 5 פצצות עומק בקרבת הצוללת.
נראה שהפריגטה לא הצליחה לגלות את מקום הצוללת המדויק וביצעה נוהל התקפת נגד לכיוון מקור הטורפדות.
אח"י תנין (צ-71) שרדה את ההתקפות אך מכשיר הסונאר הראשי יצא מפעולה וגם בצינור השינור נבעו חורים.
הצוללת המשיכה במשך היום בצלילה, בשעות החשיכה עלתה לשינור והעבירה דיווח מסכם למפקדה: שהצוללים לא נאספו והיא עצמה ספגה נזק מתקיפות פצצות העומק ומכשיר הסונר שלה לא עבד.
כשנודע במפקדת חיל הים כי הצוללים לא שבו לצוללת נערך דיון.
ומפקד חיל הים שלמה אראל הורה לאח"י תנין (צ-71) להיכנס ולבצע את האיסוף בלילה.
מפקד הצוללת אברהם דרור, אישר וביקש כי תקוים פעילות באזור הנמל שתפריע לכלי שיט נגד צוללות מצריים לערוך חיפושים.
באישור סגן הרמכ"ל חיים בר-לב יצאה שייטת המשחתות בפיקודו של אל"ם נפתלי רוזן לעבר אלכסנדריה במגמה לשמש הסחה.
הרמטכ"ל יצחק רבין שמע על כך והעריך שהסיכון ללפגוש ספינות טילים מצריות גבוה והורה לחיל הים להחזיר את המשחתות.
אח"י תנין (צ-71) התקרבה בצלילה לאלכסנדריה במגמה לאסוף את הצוללים.
במשך היום קלט המודיעין הימי דיווח מצרי על נפילת הצוללים בשבי ונציג המודיעין הימי במצפ"ע רס"ן אורי מרץ העביר את הידיעה לחיל הים ואברהם דרור קיבל הוראה לחזור.
כחצי שנה לפני המלחמה, בעת הקרבות על תעלת ההטיה של הירדן, הוטל על חיל הים להכין פעולת גמול נרחבת נגד ארבעת נמלי סוריה, בשיטת קומנדו ימי.
הפעולה תוכננה עם כל כוחות שייטת 13 לביצוע וכל כלי השיט של חיל הים להובלה ואבטחה.
הכוננות לביצוע אמנם בוטלה אך ההכנות לה השפיעו על תכנוני חיל הים למבצעי הקומנדו במלחמת ששת הימים.
בשונה מתכנוני קרבות תעלת ההטיה, לא ניתן היה לרכז כוחות לגזרה הסורית ובמועד התקיפה לא היה ניתן להשיג הפתעה.
האישור של ראש הממשלה איפשר לחיל הים לתכנן שלוש פעולות בליל 5/6 ביוני גם בזירה הסורית.
זו לא הייתה דרישת המטה הכללי אלא בחירה של חיל הים עצמו.
כלי השיט המובילים את הכוחות היו אח"י נגה ושתי ספינות דיג מגויסות ולא היו כוחות לגיבוי ואבטחת החילוץ.
מעגן מינת אל-ביידה נמצא 10 קילומטר צפונית ללטקיה והיווה את הבסיס הראשי של הצי הסורי.
צורת החוף מאפשרת התמצאות וזיהוי טוב של פתח המעגן.
ב-25 במאי יצאה הסד"ג המגויסת "גלים" בפיקודו של סא"ל (מיל') יוסף דרור ועליה אנשי שייטת 13 לסיורי יום ולילה בקרבת החוף הסורי.
כן בוצעו אימוני שחיית לילה והורדת והרמת סירות.
הכוח שהה בשטח עד 30 במאי והוחזר לחיפה.
ב-1 ביוני קיבל יוסף דרור שוב את כוח שייטת 13 על ה"גלים".
הכוח, בפיקוד חנוך מנור, כלל 12 לוחמים, שלוש סירות גומי, ציוד צלילה וחבלה.
ב-4 ביוני בשעות הערב יצאה "גלים" לדרכה.
למחרת בשעה 16:00 קיבלה אישור לביצוע.
הגיעה לנקודת ההורדה כמתוכנן, על אף שנדרשה לשנות נתיב כדי להימנע מקרבת אוניות סוחר.
בעת הורדת הסירות נפגעה אחת מסירות הגומי והחלפתה בסירת העתודה לקחה כ-40 דקות.
מנור האריך את הדרך על מנת להגיע לחוף מצפון לנמל.
בשעה 01:00 היו סירות הגומי בקרבת פתח מעגן מינת אל-ביידה לקראת הורדה, כאשר המגדלור החל לנצנץ ו-3 כלי שיט סוריים הדליקו אורות ונכנסו למעגן.
תנועת כלי השיט הסוריים בפתח עיכבה את הורדת הצוללים.
סירות הגומי נחבאו בקרבת סלעי החוף.
נותרו שעתיים עד אור ראשון.
מפקד הכוח חנוך מנור חישב את הזמן הדרוש לתנועה, הורדת הצוללים והפעילות ביעד, ונוכח כי למועד האיסוף כבר יאיר היום.
ידע שעליו לבצע את כל הפעולה ואי איסוף הצוללים לא יתקבל כהצלחה.
לאחר שלא הצליח להקים קשר עם מפקד הפעולה החליט לחזור.
יוסף דרור העריך את המצב והתקרב מאוד לחוף כדי לקצר את זמן התנועה.
בשעה 03:30 נפגשו הסירות עם ספינת הדיג "גלים" ונאספו.
הסירות לא התגלו מהחוף ולא נתקלו בדרכן בכלי שיט סוריים.
מפקד הפעולה יוסף דרור דיווח למפקדת חיל הים וביקש אישור לביצוע חוזר באותו לילה - 6/7 יוני.
מפקדת חיל הים שקלו שיש צורך במנוחה והורו לדרור להתכונן לביצוע בליל 7/8 ביוני.
אך ב-7 ביוני בבוקר התקבלה הוראה לחזור.
במסגרת ההכנות לתקיפה בחוף הסורי תוכננה פעולה על כלי שיט של הצי הסורי בנמל לטקיה.
ארגון הכוח כלל ארבעה צוללים, ארבע סירות גומי על אח"י נגה (ק-22) ומפקד אח"י נגה, רס"ן זאב אריאל, יוצא שייטת 13, כמפקד הפעולה.
המשחתת אח"י יפו תוכננה להימצא באזור לסריקת פעילות מכ"ם ומידע בזמן אמת, כאשר המפקד הבכיר בזירה, אל"ם נפתלי רוזן, על אח"י יפו.
עם הטלת משימת הנחיתה יועדה אח"י נגה להיות אוניית הפיקוד של הכוח הנוחת.
ב-5 ביוני בוטלה משימת הנחיתה, והנגה קיבלה את משימת הובלת הצוללים לחוף הסורי.
באותו יום נמצא בצילום אוויר כי חמש טרפדות מדגם K-123 עוגנות על הרציף במעגן הבניאס, על כן שונה היעד מלטקיה לבניאס.
הפעולה בנמל בניאס לא הייתה אחת מהאלטרנטיבות שכוח התקיפה היה ערוך להן.
רמ"ח ים יצחק רהב העריך שהיות ומעגן בניאס הוא מקום קטן ניתן יהיה לבצע ללא תיק מודיעין.
אחד מקציני שייטת 13 שעל הסיפון, סגן רפי מילוא, היה היחידי שזכר פרטים מתכנון קודם.
האונייה הגיעה לנקודת ההורדה בשעה 23:00. מפקד כוח הסירות קיבל תדרוך על מכ"ם האונייה לזיהוי החוף.
מפקד הנוגה טען שניתן היה לראות את מפרץ בניאס בבירור אך מפקד כוח הסירות טוען שתמונת המכ"ם הייתה לא ברורה ולא שוכנע במיקום שקיבל.
על הגשר הראו לו מצפון את מגדלור לטקיה ואחר כך התברר שמגדלור לטקיה לא עבד באותו לילה.
הסירות התקרבו לחוף במגמה להגיע מצפון למעגן אך נראה שהגיעו מדרומו.
בתנועה דרומה לאורך החוף מעגן בניאס לא נמצא.
בעת שאח"י נגה (ק-22) חיכתה בנקודת האיסוף, התגלו בשעה 01:10 בצג המכ"ם שלוש מטרות בכיוון 220 ובטווח 7 קילומטר.
המטרות נצנצו באור לבן בדומה לסימן המוסכם עם סירות הגומי.
השעה הייתה מוקדמת והכיוון היה שונה מהצפוי.
באח"י נגה תפשו עמדות קרב והמתינו לבאות.
היו אלה שלוש טרפדות סוריות מדגם K-123 שעברו במהירות רבה בטווח קרוב אך נראה כי חשבוה לספינה סורית ולא פתחו באש.
גם אח"י נגה לא פתחה באש, מעייניו של מפקד הנגה היו לאסוף את הסירות החוזרות.
סירות הגומי החוזרות לא היו מודעות לאירועים ליד הנגה.
בשעה 02:50 החלו הסירות לנוע לנקודת המפגש.
כאשר לא מצאו את הנגה כי זו הרחיקה ל-45 קילומטר מהחוף, הורה מפקד הכוח על השמדת סירה אחת.
חילק את הדלק והאנשים בין שלוש סירות וכך המשיכו מערבה.
הטווח היה גדול ורק בשעה 04:00 נוצר קשר בין הסירות לאונייה, ובשעה 05:00 נוצר מפגש והסירות הועלו.
מטוסים שנשלחו לעזרת הכוח הוחזרו.
בשעה 07:55 נוצר מפגש עם זוג טרפדות בפיקוד אלי רהב שנשלחו לאבטחה.
מפקד הפעולה, זאב אריאל, שלח מברק על אי ביצוע פעולת שייטת 13 בגלל טעות בניווט.
במשך היום ב-6 ביוני נודע כי המצרים והסורים הפנימו את תקיפות חיל הים והכוחות הימיים שלהם קיבלו הוראה להיכנס לנמלים ולאבטח אותם היטב.
הוראת מפקדת חיל הים הייתה להישאר בים ולהתכונן לפעולה בליל 7/8 ביוני באותו יעד.
בחקירות מאוחרות התברר כי הסירות שהוכוונו בקורס 070 הגיעו דרומה למעגן בניאס.
הקורס הנכון היה צריך להיות 045.
נמל טרטוס נמצא בשלבי בנייה סופיים אך טרם הופעל רשמית ולא הייתה אליו תנועת אוניות.
עם הגברת הכוננות בצי הסורי התבססו בו באופן זמני כלי שיט של הצי הסורי שכללו 6 טרפדות ק-123 ושתי ספינות טילים קומאר.
מתוך כוונה לפגוע בכלי שיט אלה כחלק מפעולה כוללת נגד הצי הסורי.
גויסה ב-27 במאי ספינת הדיג "שקמונה" שהייתה בבעלות המכון לחקר ימים ואגמים שמנהלו, אלוף (מיל') יוחאי בן-נון, מונה למפקד הפעולה.
על סיפון השקמונה הועמסו שני חזירים, 3 סירות גומי וקבוצה כוללת של 12 לוחמים משייטת 13. סגנו של בן-נון היה מפקד השייטת לשעבר סא"ל אהרון בן-יוסף והצטרף גם קצין המכונה חנוך בן אליהו.
מפקד הלוחמים משייטת 13 היה סרן עמנואל פז (פאולין), שהתמחה בחזירים.
יעד אלטרנטיבי של כוח ה"שקמונה" היה מעגן בניאס.
"שקמונה" חומשה בשני מקלעים, כמו יתר ספינות הדיג לסיור הגנתי, ונקבעו התקנים לנשיאת החזירים על סיפון הירכתיים.
ב-4 ביוני בשעות הערב הועמסו הלוחמים, החזירים וסירות הגומי בנמל חיפה.
הספינה יצאה לים לנקודה מתוכננת בטווח 80 קילומטר מהחוף הסורי.
ב-5 ביוני בצהריים נתקבל אישור עקרוני לביצוע הפעולה.
הספינה יצאה לים ונתקלה בגלים חזקים מול כיוון התנועה שהאטו את התקדמותה.
בשעה 18:45 התקבל אישור סופי והספינה הגיעה לנקודת ההורדה, 18 קילומטר מהיעד, בשעה 22:40. כאן שקל מפקד הפעולה, יוחאי בן-נון, כי לוח הזמנים לא יאפשר ביצוע ואיסוף בחשיכה והחליט לדחות את ביצוע הפעולה.
השקמונה התרחקה לכיוון קפריסין ובן-נון דיווח למפקדת חיל הים בן-נון חשב לבצע בליל 6/7 יוני.
מפקדת חיל הים הורתה על כוננות לביצוע בליל 7/8 ביוני אך מאוחר יותר הוברר שהמטכ"ל לא ייתן לכך אישור, והחזירה את הכוח לחיפה.
משימת הגנת החוף מפני צוללות הוטלה על המשחתות אח"י אילת, אח"י יפו ואח"י חיפה שהוחזרה לפעולה.
כן הופעלה הצוללת אח"י רהב בפיקודו של מיכאל ברקאי, שכבר לא יכלה לצלול, ככלי שיט נצ"ל.
לפי נתוני המודיעין נמצאו מול חופי ישראל שלוש צוללות מצריות.
כל משחתת בתורה איתרה צוללת ואף תקפה אותה.
פריסקופ שהתגלה ביום השני למלחמה מול נמל אשדוד הותקף בירי על ידי הטרפדות הצוללת עצמה כנראה לא נפגעה.
הצוללות חזרו למצרים בלא שהצליחו לפגוע בשיט ישראלי.
צוללת אחת מתוכן נזקקה לתיקונים במבדוק.
מספר ספינות דיג גויסו וחומשו בפצצות עומק, והצוותים עברו הכשרה בתחום הלוחמה נגד צוללות.
הסד"גים המגויסים סיירו בקרבת הנמלים, רעש מדחפיהן ופצצות העומק שהטילו מדי פעם השפיעו על צוללת האויב לצלול ולהתרחק.
קוים שיתוף פעולה בין הצוללת אח"י רהב לבין סד"גים המגויסים.
הצוללת לא הייתה כשירה לצלילה, אולם הייתה מצוידת בסונאר לגילוי צוללות, ואילו הסד"גים המגויסים צוידו בנשק ללוחמה בצוללות, אולם לא עמדו לרשותם אמצעי גילוי תת-מימיים.
מסיבה זו הוחלט להפעיל את אח"י רהב יחד עם סד"גים כדי שישלימו זה את זה.
אח"י רהב בפיקודו של מיכאל ברקאי סיירה על פני השטח ועסקה בגילוי מטרות תת-מימיות.
כאשר היא גילתה מטרה, היא כיוונה אליה את הסד"גים באמצעות הקשר, ואלה תקפו את המטרה בפצצות עומק.
לא הובחן מגע עם צוללת אויב בצורה הזאת.
חיל הים נערך למשימת הגנת החוף בהקמת תחנות מכ"ם, תצפיות עין, ביצוע סיורי כלי שיט וסיורי אוויר.
פלגת הטרפדות חומשה בטורפדו והייתה בכוננות ליירוט כלי שיט.
תחנות המכ"ם הוקמו בראש הנקרה, בחיפה, בגבעת אולגה, ביפו ובאשקלון.
טווחי הגילוי לכלי שיט מתחנות אלה היו כ-20 קילומטר לגבי ספינות דיג ו-50 קילומטר למשחתות או אוניות סוחר.
בנוסף לתחנות אלה ניתנה תשומת לב גם בשתי תחנות מכ"ם של חיל האוויר שיכלו לגלות כלי שיט בגודל משחתת בטווחים גדולים.
סיורי האוויר נערכו במטוסי נורד שנשאו איתם צופי אוויר אנשי חיל הים.
גזרות הסיור היו כ-140 קילומטר מהחוף.
סיורים ימיים נערכו בטווח כ-20 קילומטר מהחוף על ידי משחתות ובקרבת החוף על ידי ספינות משטרת ישראל שגויסו לצורך כך.
הגנת נמלי חיפה ואשדוד הוטלה על גונדת הנ"מ בפיקודו של רס"ן אריה מוריס, שהקים יחידת הגנת נ"מ של תותחי 40 מ"מ, וערב מלחמת ששת הימים קרא לחבריו מקורס חובלים א', אברהם לוכסמבורג ואמנון תדמור, להצטרף במילואים ליחידה זו.
הפגזת תל אביב- בליל 5/6 ביוני התקבלה הערכה כי תל אביב מופגזת מהים.
אח"י חיפה, שהייתה בקרבת מקום, הופנתה למטרה שהתגלתה במכ"ם בקרבת החוף ואף ירתה שני פגזי תאורה.
לבסוף הוברר שהיו אלה תותחי "לונג טום" ירדניים מאזור קלקיליה שירו על העיר, וגילויי המכ"ם היו מצופי מעגן הדלק בתחנת הכוח רדינג.
הפגזת שריון בצפון סיני - "כוח גרנית" שהתקדם בציר הצפוני בסיני לכיוון תעלת סואץ ועצר באזור בלוזה.
ספג שלושה טילי סטיקס שנורו מספינת טילים מצרית מפורט סעיד.
הטילים נפלו כ-500 מטר מהכח ולא גרמו נזק.
בליל 7/8 ביוני ספג כוח שריון ישראלי בפיקוד ישראל גרנית, שנע בציר העובר סמוך לחופי צפון חצי האי סיני, הפגזה מידי משחתת מצרית.
בעקבות תקרית זו, הועברה דרישה לחיל הים לתקוף ולהשמיד את המשחתת המצרית, וכוח של שלוש טרפדות הוזעק לצורך איתורה.
ב-8 ביוני 1967 הותקפה האונייה "ליברטי", אוניית ביון של הצי האמריקאי ששטה באזור, לאחר שזוהתה בטעות כמשחתת המצרית, באירוע הידוע כתקרית ליברטי.
הספינה הותקפה תחילה על ידי מטוסים ישראליים ובהמשך הותקפה מן הים בירי טורפדו.
במהלך התקרית ספג צוות הספינה האמריקאית נפגעים רבים, 34 הרוגים ו-172 פצועים.
שני הצדדים, הישראלי והאמריקני, חולקים באחריות לשרשרת הטעויות, שהובילו לתקרית החמורה.
לאחר שהפיקוד הישראלי הבין את טעותו, הועברו הצעות לסיוע בפינוי הפצועים במסוקים לטיפול בישראל, אך הם נדחו על ידי מפקד האונייה, שהצליח להשיט אותה לנמל ולטה.
הצוללת אח"י לויתן הייתה בתום עבודות השיפוץ, בוצעה סדרת ניסויי הנמל, בוצעו בדיקות הצלילה במים רדודים שעם השלמתן יצאה הצוללת לסקוטלנד לביצוע סדרת ניסויי ים בעומק צלילה מרבי.
בפרק זמן זה בסיס האם היה בסיס פזליין (Faslane) שבמערב סקוטלנד, בסיסה של שייטת הצוללות השלישית של הצי המלכותי הבריטי.
ניסויי הים, כולל בדיקות ב"שדה רעש", וניסויי מהירות מרבית, ניסויי תמרון וניסויי סונר בוצעו בהצלחה.
צוות ה"לויתן" נערך לתקופה אינטנסיבית של אימוני היבנות (working up), אולם, באחד הלילות בזמן ניסויי מהירות ב"" התקבלה פקודה ממפקדת חיל הים לטעון טורפדו קרבי, לתדלק מלא, לטעון הספקה למלחמה (Store for War) ולהפליג במהירות לישראל.
לאחר שהתחמשה ב-12 טורפדות חמושים בראשים קרביים, עזבה ב-25 במאי 1967 אח"י לויתן את בסיס פזליין, בהפלגה לנמל הבית בחיפה במטרה להצטרף למלחמה הממשמשת ובאה.
להפלגה הצטרף המש"ט הדר קמחי.
כדי להגיע מהר לחיפה נעשתה ההפלגה על פני המים ללא צלילה.
כדי למנוע אפשרות זיהוי הצוללת בדרכה, הוחלט על מחיקת מספר הצוללת צ-75 שהיה רשום בלבן על סנפיר הצוללת משני עבריו.
בליל 27/26 במאי, בהיות הצוללת צפונית לוויילס, בכניסה לים האירי, יצאו שני אנשי צוות יעקב תמיר ו-גרשון בן-יהודה לבצע את המחיקה בגריז שחור.
למרות אמצעי הזהירות נשטפו האנשים למים.
כעבור שלושה שבועות נמצאה גופת יעקב תמיר על החוף האירי.
גופתו של גרשון בן-יהודה (גלקופ) לא נמצאה.
כאשר פרצה מלחמת ששת הימים, הייתה הצוללת בדרכה, 11 ימים לאחר יציאתה מסקוטלנד.
ביום כיבוש רמת הגולן וסיום המלחמה הגיעה אח"י לוויתן לקרבת קפריסין, ונכנסה לחיפה ב-11 ביוני 1967, כך שלא הספיקה לקחת חלק בפעילות הקרבית.
ההכנסות מתשלומי המעבר בתעלת סואץ היו חשובות מאוד לתקציב המצרי.
לכן למרות המתיחות שיצרה העברת הכוחות לסיני, המשיכו המצרים להעביר אוניות בתעלת סואץ.
עם תחילת הלחימה, ב-5 ביוני אחרי הצהריים, פסקה התנועה בתעלה ו-15 אוניות שלא הספיקו לסיים את המעבר נשארו תקועות.
אלה רוכזו לעגינה באגם המר הגדול וחיל הים נדרש לבקר אותן.
שתי נחתות מכוניות ששימשו ביחידה 788 בכנרת כספינות משמר הועמסו על מובילי טנקים ונשלחו לאגם.
בהיותם בדרך ליד טסה השתלט אחד ממפקדי החטיבות על המובילים והנחתות הורדו מהם בלב המדבר.
מצפון לאגם המר הטביעו המצרים אוניות שחסמו את המעבר בנתיב התעלה.
בהוראת שר הביטחון משה דיין הקים חיל הים, מדרום לאגם, מחסום צף הניתן לפתיחה.
כך שיציאת אוניות דרומה תהיה מותנית בהסכמה של ישראל.
עם התייצבות הפסקת האש הרשתה ישראל לבעלי האוניות להחליף את הצוותים והאוניות עצמן, חלקן נטושות וחלקן בצוות מינימלי, נשארו במקום עד שנת 1975 עת התאפשרה פתיחת התעלה לשיט.
בהמשך הן כונו הצי הצהוב, על שם חול המדבר שכיסה אותן.
האוניות הגיעו למצב רקבון ורק שתי האוניות הגרמניות:- "נורדוינד" ו"מונסטרלנד" הצליחו לנוע בכוחות עצמן ונכנסו ב-25 במאי לנמל המבורג בגרמניה.
בים כנרת הופעלה על ידי חיל הים יחידת שיטור ימי שכללה מספר נמ"כים.
הפעילות כללה אבטחת הדיג נוכח מוצבים סוריים על החוף שפתחו באש מדי פעם.
במהלך כיבוש רמת הגולן יצאו הספינות וליוו את הכוחות לאורך החוף.
כיבוש הרמה איפשר לסיים את תפקיד חיל הים בכנרת.
בימה חזרה לפעול יחידת השיטור הימי של משטרת ישראל.
כל עת הכוננות והמלחמה נמשכה בניית ספינות הסער במספנות שרבורג.
הצוות הישראלי ביצע ניסויי ים בספינה הראשונה, אח"י מבטח, שהושקה באפריל 1967. המשך האמברגו שהוטל על ידי ממשלת צרפת בעת המלחמה לא כלל את הספינות.
לבנייתן בשרבורג הייתה חשיבות כלכלית רבה לעיר שסבלה מאבטלה.
בעל המספנות, פליקס אמיו, עורר את סניף המפלגה הגוליסטית- שיצר לחץ פוליטי על הממשלה בפריז.
הפטור מהאמברגו נומק בכך שהספינות נמסרות במצב כלי שיט בלבד.
בנפרד מחסימת המצרים והפעילות נגדו בים סוף לא סבל צי הסוחר הישראלי מהתנכלויות ברחבי הימים.
לאוניות המשייטות בכניסה לים התיכון ממצר גיברלטר מזרחה יש מסלול מועדף בקרבת החוף האפריקאי.
כאן הזרם המזרחי החזק מסייע לתנועה וחוסך זמן ודלק.
אגף הספנות הוציא הוראה להתרחק צפונה מחופי מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, על מנת להימנע ממפגש.
לא ידוע על פעילות ציים אלה לאיתור שיט בקרבת חופיהן.
אגף הספנות תיפקד בעת המלחמה כמשק לשעת חירום.
פעילות המוקד נעשתה במשרד תת-קרקעי מתחת למשרדי האגף, ובראשו עמד האלוף (מיל') שמואל טנקוס.
במהלך המלחמה נוצר עימות בין המעצמות בזירה הימית.
החיכוך שנעשה בין הצי האמריקני לבין שייטת 14 של הצי הסובייטי התקיים ברציפות והתחמם בארבעה מצבי מתיחות:
תחילת מעקב צמוד של אוניות האזנה ומאוחר יותר משחתות טילים על נושאות המטוסים האמריקניות.
טענה שהעלה גמאל עבד אל נאצר כי מטוסים אמריקאיים השתתפו בתקיפת שדות התעופה בעת פתיחת המלחמה.
בטענה היה יותר מהצלת הכבוד המצרי וכוונתה הייתה לערב את ברית המועצות בלחימה לצד הערבים.
בתקרית ליברטי נשלחו מטוסים לסיוע לליברטי כנגד תוקפיה.
פעולה שהייתה יכולה להיראות כתחילת מעורבות בקרבות.
מאוחר יותר באותו יום החלה ישראל בפעולות נגד סוריה ברמת הגולן והסובייטים הנפיקו איומים להתערב בקרבות לטובת סוריה.
הופנו באופן הפגנתי כל אוניות הצי השישי מזרחה באופן המשדר מעורבות באזור.
בכל מצבי המתח האלה ואחרים יצר המעקב הצמוד תרומה חיובית להבנת המצב.
נעשה שימוש בקו החם מוסקבה-וושינגטון והשיחות בין מנהיגי המעצמות סייעו להרפיית המתח.
כלי שיט סובייטיים עסקו במעקב אחר כוחות המשימה האמריקאים וליוו אותם מקרוב באפן רצוף.
אוניות האזנה סובייטיות בדימוי ספינת דיג שייטו באופן קבוע מול נמלי הבית של הצי השישי במפרץ קדיס ונמל רוטה בספרד.
החל מ-20 במאי נתגלתה אוניית האזנה במסווה ספינת דיג כ-50 קילומטר מערבית מראש הנקרה.
כאשר הגיעו ידיעות מודיעין על כוונת המצרים לתקוף בנגב פעלו הסובייטים להרגיע את הרוחות.
ב-27 במאי נפגש השגריר הרוסי במצרים בשעות הקטנות של הלילה עם גמאל עבד אל נאצר והעביר לו מסר אישי מאלכסי קוסיגין, ראש ממשלת ברית המועצות, שלא יתחיל במלחמה כי אז לא יוכלו לעזור לו.
ב-30 במאי נכנסה אוניית אם לצוללות, "ויקטור קוטלניקוב", עם שתי צוללות S-154 וS-160 מהצי הבלטי לים התיכון.
ב-30 במאי החלה אוניית ביון רוסית לעקוב אחרי נושאת המטוסים "סרטוגה".
ב-1 ביוני עלתה המתיחות מדרגה כאשר לראשונה החלה משחתת טילים סובייטית לעקוב אחרי נושאת המטוסים "אמריקה" כ-70 קילומטר מדרום לכרתים.
באותו יום פרסם הוושינגטון פוסט מאמר על ריכוז הכוח הסובייטי ומפקד הצי השישי צוטט שזהו ריכוז הכוח הגדול ביותר עד אז.
ב-2 ביוני זכתה גם נושאת המטוסים הבריטית "ויקטוריוס" במלטה לליווי של משחתת "נסטוצ'יבני".
ב-4 ביוני קיבלו הכוחות הסובייטיים הוראה להיות בכוננות מוגברת של 30 דקות להפעלה ובאבטחה מיוחדת נגד חבלה תת-מימית.
למרות הכוננות מדווחים הסובייטים כי הופתעו מפתיחת המלחמה ב-5 ביוני.
הם העריכו שמלחמה תפרוץ בהתקפה ערבית אך לא ידעו מתי.
לא הבחינו בתנועות מיוחדות של ישראל או הצי האמריקני ולא נתקבל כל סימן התרעה.
בעת פריצת המלחמה הייתה השייטת הסובייטית באזור צפון מערבית לאי כרתים.
מפקד הכוח היה אדמירל סוסיוב בסיירת "סלבה".
הצוללת K-131 נמצאה בים האדריאטי ונשאה 8 טילי שיוט מדגם P-5 בעלי ראש נפץ במשקל 1,000 ק"ג המפקד קוליניצ'נקו קיבל הוראה להגיע למחרת בלילה לחופי ישראל ולהתכונן לפגוע בתל אביב.
הקצאת הזמן בפקודה הייתה לא ריאלית.
לפיקוד הים השחור הייתה זו הפעם הראשונה להפעיל צוללת אטומית לכן רבו אי ההבנות.
היו גם קשיים טכניים להסב טילי השיוט שיועדו נגד כלי שיט על מנת שיתאימו נגד מטרות חוף.
מאוחר יותר שונתה הפקודה לצוללת והיא חזרה לעקוב אחרי נושאות מטוסים אמריקאיות ובריטיות שוודאי יגיעו למזרח הים התיכון.
נערך דיון בפוליטביורו שבו תמכו יורי אנדרופוב ומזכיר המפלגה במוסקבה בהתערבות, אך ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין התנגד נמרצות.
הוכנו מפציצי טופולב Tu-16 בצבעים מצריים ונשלחו מאוקראינה לקווקז.
הדבר התגלה ופורסם בעיתונות המערבית.
המעקב הסובייטי אחרי הצי השישי האמריקני איפשר הבהרה מהירה בקשר להאשמה שהטיל גמאל עבד אל נאצר יחד עם חוסיין מלך ירדן, כי מטוסים אמריקניים השתתפו בתקיפות שחיסלו את הכוח האווירי הערבי ב-5 ביוני.
ההאשמה נלקחה ברצינות על ידי הסובייטים וראש הממשלה קוסיגין ביקש בקו האדום הבהרות.
תשובת הנשיא לינדון ג'ונסון הייתה שלילית ונאמר לו שיבדוק עם האדמירל שלו וזה יגיד לו שמטוסים אמריקנים אינם מעורבים במלחמה.
השאלה הועברה למפקדת הצי הסובייטי וממנה לאדמירל סוסוייב מפקד הכוח בים התיכון.
סוסוייב קיים שיחת קשר פתוחה עם כל מפקדי כלי השיט הרלוונטיים וחזר עם תשובה שלילית שהרגיעה את הרוחות בקרמלין.
מפקד חיל הים הסובייטי, אדמירל סרגיי גורשקוב, הגדיר את המשימות ליחידות הצי הסובייטי בים התיכון:
לדעת בדיוק את מיקום נושאות המטוסים וכלי השיט האחרים של הצי המלכותי הבריטי והצי האמריקני בים התיכון.
להמשיך ולהתחקות אחרי הצוללות האמריקאיות ולאתר את אזורי הסיור שלהן.
ללוות אוניות סובייטיות המובילות מטען לנמלים בסוריה ומצרים.
הגנה מפני תקיפות ים ואוויר על אוניות סובייטיות.
מתח נוסף נוצר ב-10 ביוני, עם תחילת המתקפה הישראלית ברמת הגולן.
השגריר הישראלי במוסקבה קיבל מכתב על ניתוק היחסים של ברית המועצות עם ישראל.
בקו החירום האדום הודיע קוסיגין שאם ישראל לא תפסיק את המתקפה, ינקטו פעולות עצמאיות.
הצי הסובייטי קיבל הוראה להתכונן להורדת כוח רגלי בחוף לטקיה כדי להגן על אזרחים סובייטיים בסוריה.
כל אונייה העמידה מחלקה לרשות הכוח ויחד 500 לוחמים.
כן נדרשו להתכונן לסיוע בתותחי האוניות.
לדעת הסובייטים הנכונות שלהם להתערב בסוריה גרמה להפסקת הלחימה על ידי ישראל.
הבטיחות הגרועה בצוללות היוותה נקודת תורפה של הצי הסובייטי באותן שנים.
ב-15 ביוני 1967, כתוצאה משגיאת הפעלה של אחד מאנשי הצוללת, ארעה שרפה במרכז השליטה של הצוללת B-31, בהיותה מדרום לסיציליה.
התוצאות היו 4 הרוגים וחוסר שליטה מוחלט בצוללת.
אוניות צי אחרות פגשו וגררו אותה לאי למפדוזה מהחום הרב לא ניתן היה לשמר את הגופות.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה שנערכה קבורה בים.
לסיכום – בתקופה שבין 24 במאי ועד 14 ביולי 1967 פעלו במסגרת הכח הימי הסובייטי בים התיכון: 18 צוללות, מתוכן שתים בהנעה אטומית ושלוש נושאות טילים גרעיניים, 28 כלי שיט מלחמתיים מסוגים שונים, ארבע ספינות ביון, ו-11 אוניות עזר ולוגיסטיקה.
לאחר שוך הקרבות נוצר משבר אמון בין הערבים לברית המועצות, עקב ההרגשה ברחוב הערבי שההפסד נבע מסיוע לא מספיק או מנשק לא עדיף של ברית המועצות.
להקלת המצוקה הגיעה משלחת בראשות ניקולאי פודגורני למצרים ובעקבותיה הוחלט על הכנסת הצי הסובייטי ל"ביקור עבודה" של שבוע ימים בנמלי מצרים וסוריה.
ב-10 ביולי נכנסו כלי השייטת הסובייטית בו-זמנית לנמלי מצרים וסוריה ומפקדים הודיעו כי יגנו על העיר מפני כל תוקף.
הכניסה החגיגית לפורט סעיד התקלקלה למחרת כאשר במבואות הנמל הושמדו שתי טרפדות מצריות מדגם P-183 בקרב רומני.
הסובייטים החליטו שהים התיכון דורש נוכחות קבועה בהיקף רב יותר.
ב-14 ביולי קיבל אדמירל פטרוב את השייטת שנעשתה לצי ותאריך זה נחשב ליום יסוד "הצי החמישי".
בתחילה הניף את דגלו באוניית האספקה "קומסומולץ אוקראיני" אך הוברר כי אין לה אמצעי קשר מתאימים.
האדמירל עבר לסיירת "דז'רדז'ינסקי" וזו נעשתה מפקדת הצי.
הסיירת נמצאה בנמל פורט סעיד וכך הגן מפקד הצי בגופו על העיר.
התפקיד שמילא הצי הסובייטי בעימות היה ניכר.
העיתון האמריקאי החשוב "כריסצ'ן סיינס מוניטור" כתב: כך העיתון וגם ההנהגה הסובייטית אולי ציפתה להכרת תודה מהסורים על שהצילו את הצבא הסורי מהשמדה ואת דמשק מכיבוש.
בישראל ידוע כי מטרת המלחמה בסוריה הייתה להסיר את האיום מישובי עמק החולה ולא יותר.
גם מטרה זו הוצבה בלחץ תושבים המופגזים לפרקים.
כיבוש רמת הגולן, שעלה בלא מעט קורבנות, נתפש כהכרח וממשלת ישראל לא נרתעה מאיומים.
למרות מכתב הערבויות של נשיא ארצות הברית על שיט חופשי לאילת, גם אחרי הודעת מצרים על סגירת המצרִים לא נעשתה שום הפגנת כוח מערבית כנגד חסימת מצרי טיראן.
נושאית המטוסים אינטרפיד עברה בתעלת סואץ ב-25 במאי והמשיכה בדרכה לווייטנאם.
המשחתת האמריקאית "דיאס" עברה בתעלת סואץ, מהים התיכון לים סוף, ב-5 ביוני מתוך כוונה להחליף את המשחתת "גוז'ף קנדי" אך זו כבר לא יכלה לעבור לים התיכון.
"דיאס" נשארה בים סוף מזרחית למאסאווה בכוננות לפינוי אזרחים אמריקאים.
שם התנגשה בה ספינת דיג מצרית ולאחר מכן הוטרדה על ידי טרפדת תימנית שדרשה ממנה להתרחק 18 קילומטר מהחוף התימני – אך שמרה על איפוק.
בפריצת המלחמה קיבל מפקד הצי הנחיה שיחידות הצי השישי לא יתקרבו יותר ממאה וחמישים קילומטר (בהתחלה 300 קילומטר) מחופי המדינות הלוחמות.
בערב 5 ביוני הנשיא נאצר סיכם עם המלך חוסיין בשיחה מוקלטת להאשים את ארצות הברית כשותפה בלחימה.
ארצות הברית הודיעה באו"ם כי
בבוקר 7 ביוני התגלתה צוללת סובייטית לפני הכוח האמריקאי והועסקה על ידי מסוקים ומטוס סיור נצ"ל.
הסובייטים רצו להסב את תשומת הלב מהצוללת והתקרבו עם משחתת לנושאת המטוסים "אמריקה".
בהוראת מפקד הצי נשלחה המשחתת "לויד תומאס" שכמעט נגחה את המשחתת הסובייטית.
נראה שבסופו של דבר הצליחה הצוללת הסובייטית להימלט.
ב-8 ביוני אחרי הצהריים התרחשה תקרית ליברטי ונשלחו מטוסים לסייע.
יציאת המטוסים הייתה עשויה להתפרש כהשתתפות במלחמה, ולכן שלח הנשיא ג'ונסון הסבר לראש הממשלה אלכסיי קוסיגין בקו האדום.
נושאות המטוסים היו במרחק רב ממקום התקרית וכאשר התברר שזו פעולה ישראלית בטעות, קיבל מפקד הצי, אדמירל מרטין, הוראה להחזיר את מטוסי התקיפה.
שוב נשלחו מטוסים ושר ההגנה רוברט מקנמארה הורה שוב להחזירם.
ב-10 ביוני פינתה האוניה היוונית "קראנה" אזרחים אמריקאים מנמל אלכסנדריה שבמצרים בליווי שתי משחתות אמריקאיות.
באותו יום כבר היו הצלחות ישראליות ברמת הגולן נכבשה עיר המחוז קוניטרה.
החל לחץ סובייטי בקו האדום לוושינגטון לדרוש מישראל להפסיק את הלחימה ולהסיג את כוחותיה.
מרבית יחידות הצי השישי של ארצות הברית נמצאו במערב הים התיכון לקראת תרגיל באזור גיברלטר.
המרחק היה גדול מכדי להתערב אך הנשיא ג'ונסון העביר את ההוראה והצי השישי כולו סב על עקביו והחל לנוע מזרחה.
כדי להגיע עד 80 קילומטר מחופי סוריה.
היה זה איתות שייקלט על ידי כלי השיט הסובייטיים העוקבים שארצות הברית אינה נוטשת את האזור.
הסכם הפסקת האש עם סוריה נכנס לתוקף בשעות אחרי הצהריים והמתח פג.
האמריקאים פנו מערבה והמשחתת הסובייטית "פלאמני" הפסיקה את המעקב הצמוד ל"סרטוגה".
באוגוסט 1967 הודה מפקד הצי השישי אדמירל מרטין בריאיון עיתונאי כי:
כיבוש סיני הרחיב את גזרת השליטה של חיל הים בקילומטרים רבים של חוף.
המשימות בים התיכון היו לשמור על הדיג, למנוע גישה של כוחות מצריים והברחות מהים.
בחופי ים סוף נוצרה זירה גדולה שחייבה סיורים ומניעת הברחות ופעולות מודיעין.
מפקדת הזירה עברה מבסיס אילת לשארם א-שייח', שנקרא מאז מפרץ שלמה.
ההתבססות בשארם א-שייח' הביאה לשר הביטחון משה דיין הארה לגבי המעמד והקשר הראוי שיהיה לישראל עם ארצות המזרח.
את הארתו הביע בביטוי לחיל הים הייתה לכך משמעות מעשית חיובית ביותר כאשר בנוהל מזורז אושרה בנייה של 6 ספינות טילים במספנות ישראל – דגם סער 4.
ששת לוחמי הקומנדו הימי שביצעו את פעולת אלכסנדריה לא הצליחו לחבור לצוללת בליל 5–6 ביוני, חזרו לחוף והסתתרו במעין מערה על שובר הגלים של הנמל.
היו אלה איתן ליפשיץ, זאב בן-יוסף, דניאל ברעם, גדי פטיש, אילן אגוזי וגלעד שני.
ב-6 ביוני בשעות אחרי הצהריים התגלו על ידי דייגים שהחלו לזרוק עליהם אבנים.
הלוחמים היו כבר ללא נשק וכדי להינצל מלינץ' הציגו עצמם כבריטים, עד שהגיעה המשטרה.
זוג אחד הסתלק ונתפס רק בשעה 22:00 בפרברי אלכסנדריה.
בימים הראשונים עברו השבויים חקירות קשות כולל מכות ועינויים, בתחילה התעניינו החוקרים בפעולה עצמה ואחר כך על שיטות עבודה בקומנדו הימי.
חודש מאוחר יותר שבו המצרים את סג"ם יעקב כהנוב ורב"ט אברהם יסעור (וידומלנסקי) בפורט תאופיק.
לאחר תקופת חקירות, צורפו השנים ל"חבורת אלכסנדריה".
לכלא הובאו גם שני טייסים שנשבו, והטייס יאיר ברק בן ה-29 קיבל תואר "בכיר השבויים".
השבויים הוחזרו לישראל בחילופי שבויים, במקביל להחזרת השבויים המצריים, בסוף ינואר ותחילת פברואר 1968.
כמו כל צמרת הפיקוד המצרית גם מפקד חיל הים המצרי, אדמירל סולימאן עיזאת הועבר מתפקידו על ידי הנשיא גמאל עבד אל נאצר ביום הפסקת האש, 10 יוני 1967. היה בכך ביטוי לחוסר שביעות רצון מתפקוד חיל הים המצרי בעת המלחמה.
מאוחר יותר נחקר על כך ש"כוחותיו לא זזו ממקומם בעת המערכה עם ישראל".
בחיל הים הישראלי הועברו מספר קצינים מתפקידם בתקופת הכוננות ובמהלך המלחמה:
מפקד זירת ים סוף - מפקד בסיס אילת סא"ל מנשה ליפשיץ נשא בתואר הרשמי של מפקד זירת ים סוף.
להערכת מפקד חיל הים שלמה אראל חייבו המצור והאיום הימי המצרי מפקד מנוסה יותר.
אל"ם מנחם כהן שפיקד בשנים 60–1959 יועד לקבל את הפיקוד על זירת ים סוף.
ואילו סא"ל מנשה ליפשיץ יישאר בתפקיד מפקד בסיס אילת.
כהן, שנמצא באותה עת במאסאווה והכין את אוניית המבחן "דולפין", קיבל הוראה לחזור לישראל.
מאוחר יותר ההוראה שונתה וכהן נשאר באונייה.
מפקד חיל הים שלמה אראל הגיע למסקנה שהוראותיו של ליפשיץ הכניסו עודף לחץ על אנשי בסיס אילת שהועמדו בכוננות זמן רב, שלא לצורך.
סיבה נוספת שהכריעה הייתה פינוי משפחות אנשי הבסיס ומשפחת המפקד בכלל זה מאילת לצפון הארץ בתקופת הכוננות למלחמה.
פעולה זאת שהיה לה הגיון משפחתי רב ואף סייעה לייעל את תפקוד אנשי הבסיס, התקבלה באופן שלילי על ידי הציבור באילת.
את הפיקוד על הזירה הדרומית קיבל אל"ם אברהם בוצר שהוחזר מלימודים והוא הכין ופיקד על הזירה במהלך המלחמה.
מנשה ליפשיץ לא הוחזר עם שוך הקרבות ובוצר מסר את התפקיד לאל"ם נפתלי רוזן.
מפקד כלי שיט - רס"ן זאב אריאל, הועבר מתפקידו כמפקד אח"י נגה (ק-22) בעקבות החלטתו שלא לפתוח באש על כלי שיט מתקרבים, שהתבררו כטרפדות סוריות.
המחדל לכאורה קרה בעת שהמתין לאיסוף סירות גומי, בפעולת בניאס בליל 5/6 יוני.
מפקד חיל הים שלמה אראל רצה להמחיש למפקדי כלי השיט את ההתנהגות התוקפנית המצופה מול אויב.
אריאל שזכה 8 שנים קודם לכן בעיטור העוז, על פעילותו בנמל ביירות, לא הסכים עם ההדחה.
לדעתו הייתה זו התנקמות באנשי שייטת 13. מפקד חיל הים אברהם בוצר מינה אותו לפקד על אח"י בת גלים (ת-81).
אריאל עלה בדרגה, נעשה מפקד פלגת נחתות וקצין מטה עד לפרישתו לגמלאות.
ראש מחלקת ים אל"ם יצחק רהב, שהיה הקצין הבכיר ביותר בחיל אחרי מפקד חיל הים, התפטר מתפקידו בעקבות תקרית ליברטי.
מפקד חיל הים שלמה אראל קיבל את ההתפטרות.
לאחר מספר ימים נמלך רהב בדעתו וביקש לבטל את מכתב ההתפטרות אך אראל לא הסכים לכך.
רהב, שראה עצמו מועמד לקבל את הפיקוד על החיל, לא אמר נואש ופנה אל הרמטכ"ל, אך יצחק רבין הודיע כי יכבד כל החלטה של שלמה אראל ורהב פרש מהשירות.
השירות הבולאי הוציא ב-16 באוגוסט 1967 סדרה של 3 בולים לציון מלחמת ששת הימים: האחד שחרור הכותל המערבי, השני בול כללי של צה"ל, והשלישי מראה את מצרי טיראן, האונייה "עמליה" וחרטום ה"דולפין".
ההצלחות המרשימות של חיל האוויר וקרבות היבשה הקשים שהביאו לתפישת שטחים יצרו הרגשת עליונות ודרישה להישגים דומים גם בים.
העובדות שהחוף הישראלי היה מוגן כל ימי המלחמה והשיט לישראל וממנה נשאר חופשי למרות הכרזות מצרים וסוריה על מצור ימי לא בלטו לעין.
הפגיעה שלא במתכוון באונייה אמריקאית עוד הוסיפה לביקורת.
תחלופת מפקדים ומעורבות עמוקה של הפיקוד לא ניתן היה להגיע לתחקירים חושפניים ומסקנות תקפות.
בציבור הישראלי התמסדה הדעה כי חיל הים נכשל במלחמה.
ראש מחלקת ים, יצחק רהב, פרש מהחיל.
אל"ם בנימין תלם נמצא בצרפת ועסק בספינות הסער.
המפקדים הבכירים הוותיקים יוחאי בן-נון ויוסף דרור לא זומנו להציג עמדתם.
מפקד שייטת 13, דב שפיר, קיים תחקירים לפעולות השייטת כאשר הצוללים מפעולת אלכסנדריה עדיין נמצאו בשבי.
תרבות ההתחקיר החושפני עוד לא הייתה מקובלת אז בחיל הים.
אירועים שקרו מאוחר יותר באותה שנה האפילו את זכרונות המלחמה.
המחלקה להיסטוריה של צה"ל, בראשות אל"ם אברהם איילון (לנטש), ערכה מחקרים על מלחמת ששת הימים.
דו"ח מה"ד היסטוריה שנעשה בדצמבר 1970 לתפוצה מוגבלת עוסק בפירוט המבצעים ברמת הביצוע ללא מסקנות ולקחים.
מעבר לכך לא נעשתה עבודת מטה מרוכזת לסיכום לקחי המלחמה בזירה הימית, אך בשייטת 13 נערכו דיוני מקיפים במבצעיה במלחמה.
ההיסטוריון הרוסי אלכסנדר רוזין, אשר בתיאור המלחמה שלו אוהד באופן ברור את הצד הערבי, מגדיר זאת כך:
נראה כי הייתה לפיקוד חיל הים הערכה מוגזמת לכוח הקומנדו הימי ופיתח ציפיות להישגים שהיו מעבר ליכולת ריאלית.
מעט הכוח שהיה פוצל בין מטרות רבות וברגעי העימות נמצא בנחיתות.
סגן מפקד החיל אברהם בוצר רואיין ב-1968 לכתב העת "מערכות" והסביר .
בעוד שבהישג של מניעת הפגזת העיר אילת ב-5–6 ביוני על חיל הים להתחלק עם חיל האוויר הרי שסילוק שלוש הצוללות המצריות שנמצאו מול חופי ישראל נרשם לזכות חיל הים.
צוללת אחת (לפחות) חזרה עם נזקים ונזקקה למבדוק.
על הזכות לפגיעה בצוללת זו טוענים ארבעה כלי שיט בנפרד אך נראה שהיא של אח"י חיפה.
את ההישג של חיל הים הישראלי במלחמת ששת הימים אפשר למצוא בשמות הפעולות.
לא עוד נקראו אלה "קרב תל אביב" או "קרב אשקלון" כבמלחמת העצמאות וגם לא "קרב חיפה" של מלחמת סיני.
הפעם היו אלה "אלכסנדריה", "פורט סעיד", "טרטוס", "בניאס", "מינת אל ביידה" ו"שארם א-שייח'".
בתחום בניין הכוח, חיל הים יישם לקחים שאת רובם ידע עוד לפני המלחמה.
לאחר שהשתלט על טכנולוגית טילים ונגד טילים עדיפה, פיתח ובנה לעצמו ספינות סער בכמות מספקת.
כך הביא ניצחון מוחץ על הצי הסורי וחיל הים המצרי בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
אירועים בזירה הימית במלחמת ששת הימים
השקמונה הגיעה מאוחר מהמתוכנן נקודת ההורדה מפקד הפעולה יוחאי בן-נון שקל שאין מספיק זמן חושך החליט לדחותה למחר.פעולת בניאס 5 ביוני בלילה פשיטה תת-מימית להדבקת מוקשים לכלי שיט של הצי הסורי במעגן בניאס אח"י נגה (ק-22) בפיקוד זאב אריאל, שלושה זוגות צוללים בשלוש סירות גומי.
3 טרפדות סוריות בסריקת החוף לא נמצא המעגן - הפעולה נדחתה.
דולפין בפיקוד מנחם כהןהגיעה לשארם א-שייח' ועברה את מצרי טיראן ב-10 ביוני.כמעט קרב דו צדדי 7 ביוני לילה חיל האוויר גילה מטרות מתקדמות לתל אביב.
היערכות לתקיפתן במטוסים, משחתות ובטרפדות.
היו אלה המשחתות הישראליות שלוש משחתות שנחשבו כאויב, פלגת הטרפדות, מטוסים באוויר אין נפגעיםהפגזה ממצרית על כח שריון באזור רומניליל 7/8 ביוני משחתת שהגיחה מאלכסנדריה הפגיזה את חוף סיני מזרחית מפורט סעידכח של ישראל גרנית שהיה במקום לא נפגע.
הפסקת אש - אך בים נמשכה הלחימה
כפי שאירועי הלחימה בזירה הימית קדמו לתחילת הקרבות כך גם המשיכה הזירה הימית לרתוח לאחר הקרבות.
בעוד שבזירות היבשתיות נעשה שקט יחסי לאחר הפסקת האש ב-11 ביוני 1967, בזירה הימית נמשכו פעולות האיבה, ברוח הצהרתו של גמאל עבד אל נאצר שיש לראות במלחמת ששת הימים מערכה שלא נסתיימה.
כלי השיט המצריים עזבו את נמל פורט סעיד לאלכסנדריה, במרחק הפלגה של 150 מיל ימי.
באלכסנדריה לא היו מאוימים על ידי מטוסי ישראל אבל גם לא יכלו לפעול במהלך לילה אחד כנגד חופי סיני וישראל.
כאשר הלחימה פסקה ישבו כוחות צה"ל בצד המזרחי של התעלה עד כ-20 ק"מ מדרום לים התיכון.
מפקד חיל הים ביקש לתפוש את יתרת הגדה המזרחית כדי שרציפי הנמל יכוסו בשליטה באש.
מניעת התבססות מחודשת בפורט סעיד הייתה אינטרס חשוב למדינת ישראל ומרכיב חשוב להגנת החוף.
אנשי המטה הכללי היו משוכנעים שהמצרים הוכו מספיק, ולא רצו להשקיע כוחות במה שנראה להם מיותר.
הכוח המצרי היחיד שלא סבל אבדות היה הכוח הימי.
על כן אחרי תקופה קצרה, כשהתברר כי ניתן לפעול מנמל פורט סעיד, חזרו אליו ספינות טורפדו וספינות טילים מצריות.
כיבוש סיני איפשר לספינות הדיג הישראליות מרחב חדש ועשיר בדגה.
למגינת לבם של הדייגים מפורט סעיד ותושבי סיני החלה פעילות רבה של ספינות מכמורת ישראליות באזור.
בשבועות הראשונים לאחר המלחמה אותרו מדי פעם חיילים מצריים חוזרים לסיני בדרך הים.
כלי שיט מצריים ביצעו סיורי לילה ופעילות מודיעין בחוף סיני שמטרתם לא הייתה ברורה.
סיבה חלקית לכך הייתה רצונו של מפקד חיל הים המצרי החדש פואד אבו זיכרי להפגין פעילות מבצעית.
חיל הים הישראלי לא הפריע לחיילים מצריים לשוט לפורט סעיד ואחרי בדיקה שאינם נושאים נשק שוחררו הסירות לדרכם.
היות שהדיג הישראלי נעשה בשעות האור והחדירות המצריות בלילה, לא נוצר עימות.
באחד הלילות התגלו שני כלי שיט מצריים במעבר קרוב מאוד לטרפדות של חיל הים הישראלי.
כלי השיט היו בהאפלה מלאה והמצרים לא הבחינו בטרפדות.
פעילות מצרית כזאת מול חוף סיני נראתה מסוכנת וחייבה את חיל הים הישראלי לקיים סיורי לילה רצופים בכוח מוגבר.
בליל 11 ביולי 1967 התקיים קרב רומני - מפגש בין שתי טרפדות מצריות מדגם P-183 לבין כוח משולב של המשחתת אח"י אילת וזוג טרפדות ישראליות (שפעלו בתותחים בלבד).
הטרפדות המצריות הופתעו לגלות את הכוח הישראלי ופתחו באש.
בקרב שהתפתח הושמדו שתי הטרפדות המצריות מבלי כל נזק לחיל הים הישראלי.
התברר גם כי המצרים היו חמושים בטורפדו ונראה כי כוונתם הייתה לפגוע באח"י אילת.
לאחר קרב זה הפסיקו המצרים את גיחותיהם לחופי סיני.
ב-21 אוקטובר 1967 טובעה אח"י אילת בירי טילים ממבואות נמל פורט סעיד.
כאשר התברר שסירות שירות מצריות שטות באופן חופשי בתעלת סואץ ובאגמים הסתבר בדיונים מול האו"ם, כי המצרים רואים את קו הפסקת האש על הגדה המזרחית של התעלה, בעוד שישראל ראתה את הקו כעובר במרכז התעלה, מרחק שווה מגדותיה.
ב-14 ביולי 1967 נקבעה לשר הביטחון משה דיין פגישה עם ראש המשקיפים הגנרל אוד בול לדון בסוגיה.
5 סירות גומי נושאות דגל ישראל הושטו על ידי אנשי חיל הים במספר מוקדים לאורך תעלת סואץ.
הפעילות זכתה מאוחר יותר לשם 'מבצע ברק'.
קצין משייטת 13, גדי שפי, הביא ספינה מסוג ברטרם שהגיעה למוצב המזח במגמה לרדת למים.
המצרים הופתעו מסירות הגומי וכשהגיעה סירה גדולה על משאית, הגיבו על כך בירי.
כוחות צה"ל באזור פורט תאופיק נערכו לתגובה אך לא יכלו לתת חיפוי ישיר על סירות הדגל בגזרה.
לזוג השני סג"ם יעקב כהנוב ורב"ט אברהם יסעור שהיו במרכז התעלה ומול משטח רדוד.
כוח מצרי בשתי סירות חתירה, הגיע בלא הפרעה, ושבה אותם.
סירה אחרת באזור קנטרה הותקפה באש מהחוף המצרי.
אך שם נענו המצרים באש חזקה.
רס"ן אברהם דרור קיבל את עיטור העוז על כי חזר וחדר עם הצוללת אח"י תנין ב-7 ביוני 1967 אל מעבר למערך ההגנה בנמל אלכסנדריה, לצורך איסוף צוללי שייטת 13 שיצאו לפעולה בלילה הקודם.
על "מבצע ייצוב", הצגת הדגל בתעלת סואץ ב-14 ביולי 1967, הוענקו עיטורי אות המופת למשיטי הסירות שהיו חשופים לאש, סג"ם יעקב כהנוב ורב"ט אברהם יסעור, מחולית החוף של שייטת הנחתות, שנשבו בעת התקרית.
עיטורים נוספים הוענקו לסמ"ר אורי בארי, סמ"ר חיים שטורמן, סמ"ר גיל חי ורס"ר אבישי בן יוסף משייטת 13. על אותו אירוע קיבל רב"ט יצחק דורוחונצנו את עיטור המופת על פינוי פצוע תחת אש ליד ספינת הברטרם שנשרפה על הרציף.
על פעולתו הכפולה ככוון וטען בתותח אורליקון, בטרפדת ט-203, בקרב רומני הועלה רב"ט אלי רגב (הוניגספלד) לדרגת סמל וקיבל ציון לשבח ממפקד חיל הים.
על פעילות הלחימה באלכסנדריה זכה צוות הצוללת אח"י תנין לרקע אדום לאות הצוללן.
על פעילות בנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד, כובדו קבוצות הצוללים וצוות החילוץ בסירת ה"ציפור", לרקע אדום מתחת לכנפי העטלף שלהם.
הזירה הימית במלחמת העצמאות התקיימה, רובה ככולה, בים התיכון, עורק התעבורה הימי הבלעדי של מדינת ישראל עד לכיבושה של אילת בסוף המלחמה.
הפעילות הקרבית בים התנהלה בשני שלבים.
בשלב הראשון של העימות היה המאבק בין היישוב העברי בארץ ישראל ובין כוחות האימפריה הבריטית, שנעלו את שערי הארץ בפני אוניות המעפילים הנושאות את פליטי השואה ומאבק לסיכול ניסיונות הברחת נשק למדינות ערב.
הצד הערבי לא היה פעיל בזירה בשלב זה.
לאחר עזיבת הבריטים החל השלב השני של המערכה, במהלכה תקף הצי המצרי מטרות לאורך חופי ישראל וסייע לכוח הפלישה המצרי בנגב.
החלטת עצרת האו"ם על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 לא גרמה לממשלת בריטניה לחדול מפעילות כנגד המדינה שבדרך.
מדיניותם של הבריטים כללה הסגר ימי שנועדה למנוע כניסת מעפילים וציוד צבאי שנרכש על ידי ההגנה והאצ"ל לארץ ישראל.
העימות שהתחולל בין הצי המלכותי הבריטי לבין אוניות המעפילים של המוסד לעלייה ב' היה האירוע העיקרי בזירה הימית בחודשים אלה.
ב-14 במאי 1948 הסתיים רשמית המנדט הבריטי בארץ ישראל עם עזיבת הנציב העליון.
עם תום המנדט הופסק ההסגר הימי שהטילו אוניות הצי המלכותי הבריטי, על חופי ארץ ישראל, אולם נמל חיפה נותר תחת שליטה בריטית עד ל-30 ביוני 1948.
מיד לאחר סיום המנדט הבריטי והכרזת העצמאות של מדינת ישראל, פתחו צבאות המדינות הערביות השכנות בפלישה לתחומי ארץ ישראל.
במסגרת פלישת צבא מצרים נכנס גם הצי המלכותי המצרי ללחימה נגד המדינה היהודית הצעירה.
כלי שיט מצריים ניסו לתקוף את הנמלים של ישראל והעבירו אספקה ותגבורות לחיל המשלוח המצרי, שתקף את ישראל בדרך היבשה.
למרות העדיפות הטכנית והכמותית המצרית הצליח חיל הים הישראלי, המאולתר ברובו, להדוף את התקפות הצי המצרי ולשמור על נתיבי השיט לישראל פתוחים.
הפיקוד של חיל הים הישראלי השכיל לנהל את העימות עם הצי המצרי תוך ספיגת נזק מועט.
לעומתם, הצי המצרי לא השכיל לתרגם את העדיפות הטכנית והכמותית שלו לשליטה בזירה הימית.
בהזדמנויות בהן גילו המצרים יוזמה התקפית נשלח כלי שיט בודד לבצע הפגזה של החוף הישראלי.
לעומת זאת, חיל הים הישראלי, שהיה מודע לנחיתותו בחימוש כלי השיט, הפעיל את כוחותיו (שייטת אוניות הקרב) בצורה מרוכזת, טקטיקה שאפשרה לו להשיג עדיפות מספרית בכל העימותים הימיים עם הצי המצרי.
באמצעות פעילות אופרטיבית נכונה מנע חיל הים מהמצרים להשיג שליטה בזירה הימית, ולנצל אותה לטובת מאמץ המלחמה שלהם, ואף הצליח להעניק סיוע מהים למבצעי כוחות הקרקע הישראליים, בעיקר בשלבים המאוחרים של המלחמה.
לדברי אלוף יוחאי בן נון:
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הכריזה בריטניה, במסגרת הצהרת בלפור, על כוונתה לסייע בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ולאחר תום המלחמה היא קיבלה את המנדט על ארץ ישראל מחבר הלאומים לשם הגשמת כוונה זו.
אולם החל מראשית שנות ה-30 גברה ההשפעה של גורמים בממשלה ובפקידות הבריטית, שייחסו חשיבות לטיפוח קשרים טובים עם העולם הערבי, על חשבון היישוב היהודי בארץ ישראל, והבריטים החלו להטיל מגבלות שונות על העלייה היהודית ועל זכותם של יהודים לרכוש קרקעות בארץ ישראל (כפי שבא לידי ביטוי בספר הלבן השני והשלישי).
מדיניות זו קיבלה חיזוק נוסף לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ופרוץ המלחמה הקרה, בעקבות רצונה של בריטניה להבטיח את תמיכת המדינות הערביות במזרח התיכון במעצמות המערב, כדי למנוע חדירה סובייטית לאזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוצר מתח בין הגוש המערבי, בהובלת ארצות הברית ובריטניה, לבין ברית המועצות, שגרם לפרוץ מלחמה קרה בין שני הצדדים.
מעצמות המערב חששו מפני התפשטות הקומוניזם במזרח התיכון, שתוביל לחדירה של ברית המועצות לאזור.
בצפון איראן הוקמה רפובליקה עממית קומוניסטית, ביוון פרצה מלחמת אזרחים בין כוחות הממשלה והקומוניסטים, והיה חשש מפני השתלטות קומוניסטית על טורקיה.
על רקע זה הכריזה ארצות הברית בפברואר 1947 על אימוץ דוקטרינת טרומן.
הצי השישי של ארצות הברית בפיקוד אדמירל שרמן, נשלח לים התיכון ומפקדתו הוקמה באי רודוס.
את השינוי במדיניות ברית המועצות ביחס לזכות העם היהודי למדינה בארץ ישראל, שבא לידי ביטוי בנאומו של אנדריי גרומיקו בעצרת האו"ם ב-14 במאי 1947, יש לראות בהקשר למאבק בין מעצמות המערב לגוש הסובייטי על השליטה במזרח התיכון.
העימות בין בריטניה והתנועה הציונית
הגורם העיקרי שקבע את הפעילות בזירה הימית הארצישראלית היו הבריטים.
במטרה לרצות את מדינות ערב החליטה ממשלת בריטניה על בלימת ההעפלה ומניעת העברת חימוש ליישוב העברי בארץ ישראל.
ממשלת בריטניה ניהלה מלחמה משולבת – פוליטית, דיפלומטית, מודיעינית, משטרתית וצבאית.
החלטות בכל הנושאים התקבלו בדרגים הרמים ביותר.
כנגד שארית הפליטה, העושה דרכה בים בספינות רעועות, הפעילו את הצי המלכותי הבריטי שהיה הגדול והחזק ביותר באזור, וכלל שתי סיירות, שש משחתות, שלוש אוניות גירוש.
הצי המלכותי הבריטי הקים בבניין מגדלור בכרמל "מפקדת קצין ימי בכיר לפלשתינה".
במסגרת המטה האימפריאלי למזרח התיכון הועמד גנרל מק-ניל גרהם ובראש הכוח הימי הועמד קצין ימי בדרגת קומודור, אנטוני פאן דה סאליס מפקד שייטת משחתות לשעבר.
בשנת 1946 פרסמה ממשלת בריטניה בלא שמץ בושה יפעלו כנגד פליטי חרב כמו נגד הנאצים והפאשיסטים.
כלי שיט נוספים בצי המלכותי בים התיכון עסקו במעקב אחרי אוניות חשודות בהעפלה או בהובלת רכש ביטחוני ליישוב, בקרבת נמלי המוצא מאירופה לארץ ישראל.
במאי 1947 חיבל קומנדו ימי בריטי באונייה פאן קרסצנט בנמל ונציה.
בדצמבר 1947, לאחר צאת הפאנים עם המעפילים על סיפוניהן, הן יורטו על ידי שתי פריגטות ושייטת שכללה שתי סיירות ושש משחתות בפיקוד אדמירל.
מול הכוח הימי החזק והמקצועי של בריטניה התמודדה התנועה הציונית באמצעות כוחות וארגונים כמו הפלי"ם, המוסד לעלייה ב' והחבל הימי לישראל.
המדיניות הציונית הייתה להימנע מלדרדר את המאבק בבריטים למצב של לחימה כדי לשמור על הכוח לקראת הלחימה בערבים.
רשימת אוניות הצי המלכותי הבריטי שהשתתפו בפעילות כנגד ההעפלה בשנות המלחמה:
הצי הבריטי המשיך לקיים את הסגר הימי על חופי ארץ ישראל עד לסיום המנדט ב-15 במאי 1948. לצורך השלמת הפינוי המשיך להחזיק את הנמל ושדה התעופה בחיפה עד 30 ביוני 1948. ולא אפשר פריקת מעפילים או אוניות הנושאות חימוש עד יציאתו.
אף כי בריטניה הכריזה שהיא מתנתקת מהמנדט בארץ ישראל, הראתה הפעילות הבריטית כוונות להכשיל את היישוב היהודי.
ב-13 במרץ 1948 מצטט דוד בן-גוריון את דבריו של מפקח האו"ם הקולונל הנורווגי לונד
האונייה הבריטית האחרונה שעזבה הייתה נחתת טנקים HMS STRIKER.
הצי הבריטי המשיך לסייר במזרח הים התיכון לאחר הפינוי מארץ ישראל.
הסיורים בוצעו על ידי משחתת, שאחד מתפקידיה היה לאבטח את תנועת העולים ממחנות המעצר בקפריסין לישראל.
וזאת משום שנוצר אינטרס משותף, לישראל ולבריטניה, לפנות את מחנות המעצר בזמן קצר.
מפקדים במלחמת העצמאות תפקיד !!
שם|| אירוע / ציון לשבחמפקדים בריטיים הנציב העליון לפלשתינה גנרל אלן קנינגהםמפקד צי הים התיכון אדמירל אלגרנון אוסבורן ויליס הצי המלכותי הבריטי בסיסו במלטהמפקדה למלחמה בעלייה הבלתי לגליתבריגדיר גנרל מק-ניל גרהםכחלק מהמטה הכללי של הצבא האימפריאלי במזרח התיכון.קומודור פלשתינה Commodore A.
מפקדי המדינה שבדרך ומדינת ישראל תפקיד !!
בשלהי מלחמת העולם השנייה ואחריה שהו מאות אלפי עקורים ביבשת אירופה בחוסר כל.
חוסר הברירה מחד, והתקווה היחידה שנותרה מאידך, הובילו לארץ ישראל.
היישוב בארץ ישראל וחלקי העם היהודי שלא נפגעו ישירות בשואה הרגישו חובה לאפשר הגעתם.
הדבר היה מנוגד לתוכניות של ממשלת בריטניה, שכבר לפני המלחמה הגבילה את העלייה.
עם עליית מפלגת הלייבור לשלטון בבריטניה, כבר היה ברור שההתחייבות להקים בית לאומי ליהודים בארץ ישראל לא תתמלא.
מתוך כך הפכה ההעפלה לא רק פתרון מעשי למצוקת העקורים, אלא מנוף רב עוצמה במאבק להקים את הבית היהודי בארץ ישראל הלכה למעשה.
במילים אחרות, עניין ההעפלה לחוד החנית של המאבק הפוליטי בזירה הבינלאומית.
על רקע זה נמשכו המאמצים בהעפלה, על אף ההצלחות המועטות בחדירת המצור היעיל שהושת על ידי הבריטים.
בהחלטת האו"ם מ-29 בנובמבר נאמר שיקבע נמל בחוף ארץ ישראל אשר יהיה פתוח לקבל מעפילים יהודים.
אך ממשלת המנדט סברה שהדבר יעורר מהומות של הערבים בארץ ישראל ואינו ניתן לביצוע.
הבריטים קיבלו לכך תמיכה ממזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ורג' מרשל, שדרש מאנשי הסוכנות היהודית בארצות הברית להפסיק את ההעפלה.
לא רק שלא נקבע נמל לפריקת מעפילים אלא הצי הבריטי לא קיבל הוראות להמשיך במניעת ההעפלה.
ההעפלה הייתה בעלת חשיבות לאומית חזקה יותר מנושאי כלכלה והיוותה מרכיב בתפיסת הביטחון.
האפקט הציבורי בעולם של רצון היהודים לעלות היה חשוב לפני ההחלטה באו"ם, אך גם אחריה היה נכון להמשיך ולהדגיש אותו.
בתקופה שמאז 29 בנובמבר 1947 עד 30 ביוני 1948 המשיך זרם שארית הפליטה לנסות להגיע לארץ ישראל באוניות מעפילים.
בשלב זה שונתה המדיניות של המוסד לעלייה ב' בכל האמור להתנהגות המעפילים לאחר תפיסתם על ידי הכוחות הבריטים ושילוחם למחנות המעצר בקפריסין.
הוחלט כי התנגדות המעפילים והאוניות לגירוש לקפריסין תעשה באפן סמלי בלבד.
מטרת ההעפלה לא הייתה רק פתרון לשארית הפליטה הנדים בחוסר כל באירופה, אלא גם פעולת הסברה של הפתרון לעם היהודי בדמות בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
מטרה שרבים בעם היהודי היו מאוחדים בה.
לאור זאת ניתן לראות את ההעפלה כמוצלחת.
המגורשים ואזרחי היישוב ראו בגירוש לקפריסין שלב ביניים לקראת עלייתם הקרובה לארץ ישראל.
אנשי היחידה הימית, הפלי"ם, שעסקו בהעפלה, המשיכו בתפקידיהם.
האחריות והביצוע היו באחריות המוסד לעלייה ב'.
במהלך המלחמה הועברו 17 אוניות מעפילים מחופים שונים באירופה.
מתוכן רק שתי אוניות הצליחו לפרוץ את המצור.
האונייה "הפורצים" הנחיתה בתל אביב 167 מעפילים ב-4 בדצמבר 1947, והאונייה "האומות המאוחדות" הגיעה לחוף לנהריה בצהרי 1 ינואר 1948 עם 537 מעפילים.
מעפילי שאר 13 האוניות נתפסו על ידי הבריטים והועברו למחנות המעצר בקפריסין.
הפאנים, שתי אניות גדולות - פאן יורק ופאן קרסצנט, הופנו בהסכמה ישירות לקפריסין.
ב-18 ביוני 1948 עזבו הפאנים את פמגוסטה והגיעו למפרץ חיפה ללא מעפילים.
הבריטים שטרם פינו את הנמל השתלטו על האוניות ועצרו אותן.
שתי אוניות מעפילים: "לניצחון" עם 189 מעפילים ו"מדינת ישראל", ועל סיפונן 243 מעפילים הגיעו לחוף תל אביב לאחר הכרזת המדינה, ולא הופרעו על ידי הבריטים.
הבריטים אפשרו להעביר את המעפילים ממחנות המעצר בקפריסין לישראל אך את הגברים בגיל שירות צבאי החזיקו כעצורים עד ינואר 1949.
עצמאות Pan Crescent פנמה יצחק (אייק) אהרונוביץ', ויוסי הראל 1 בינואר 1948 15,239ביחד בולגריה הקומנדו הבריטי חיבל באניה בעת שנמצאה בתיקונים בוונציה.
לערבים תושבי עכו, חיפה, יפו והכפרים במישור החוף היו כלי שיט רבים, שעסקו בדיג ובהברחות סחורה ובני אדם.
במשך תקופת המלחמה לא הייתה פעילות עוינת שלהם בים.
ייתכן שהסיבה לכך נעוצה בנוכחות המוגברת של משטרת החופים והצי הבריטי נגד מבצעי ההעפלה.
ב-18 באפריל 1948 הגיעו ידיעות שהערבים מיפו מתכוננים לתקוף את נמל תל אביב בדרך הים.
האיום היה מוחשי כדי להפחיד אוניות זרות מלפעול בנמל אך המתקפה לא יצאה אל הפועל.
עם התפתחות המלחמה לרעת הערבים, שימשו כלי השיט המקומיים לבריחה ללבנון, לעזה ולמצרים.
היישוב היהודי החדש בארץ ישראל התפתח כשמרכזו בשפלת החוף.
הים התיכון היה נתיב בעל חשיבות עליונה למילוי האינטרסים החיוניים של המדינה, ובכלל זאת קשר כלכלי עם מדינות העולם, תנועה חופשית לתגבור כוח האדם ומקלט לשארית הפליטה וערוץ לרכישת חימוש לקראת הלחימה.
על כן היה צורך באבטחת היישובים בקו החוף מפני הפגזות מהים והנחתת כוחות אויב.
לפני מלחמת העולם השנייה פעלו שתי חברות בשירות לארץ ישראל: הלויד הימי הארץ ישראלי והחברה לשירות ימי עתיד.