tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצר שינקוק הוא המצר המזרחי ביותר מבין ששת המֵצָרים העיקריים המחברים מפרצים מהחוף הדרומי של לונג איילנד לאוקיינוס האטלנטי, וכולם מפורטים לעיל.
המצר מפריד בין האי ווסטהמפטון מחצי האי המשתרע מכפר סאות'המפטון..
המצר נוצר על ידי הוריקן ניו אינגלנד ב-1938, שהרג כמה אנשים כשפרץ את האי בהמפטון בייס, ניו יורק.
המצר קטע את זרימת החול (שבדרך כלל זורם ממזרח למערב) וכתוצאה מכך חלה בליה חופית גדולה בצד המערבי של המצר, ש"הסתייעה" בנור'איסטר של דצמבר 1992, שהרסה את רוב ווסטהאמפטון דיונס, ניו יורק.
המאמצים למנוע שחיקה עם מבני חול מלאכותיים, רק דחפו את הבעיות מערבה יותר, וכתוצאה מכך נוצרו בעיות חמורות של שחיקת חוף באי פָיֶיר איילנד.
המפרצים באזור לונג איילנד רבתי (ממערב למזרח ובצידו הצפוני)
בפרק זה ישמשו ההפניות למפות במסגרת הביאורים כתחליף לסימוכין לתיאור מיקום כל מפרץ ומפרץ
מפרץ פלשינג הוא מפרץ גאות בעיר ניו יורק.
הוא ממוקם בצד הדרומי של האיסט ריבר ומשתרע מדרום ליד שכונת פלשינג, ברובע קווינס.
המפרץ גובל במערב בנמל התעופה לה גוארדיה ובגרנד סנטרל פארקווי, בדרום בשדרה הצפונית (שהיא למעשה הכביש המדינתי 25A של ניו יורק), ובמזרח בשכונת קולג' פוינט.
נהר הפלשינג נשפך לתוך המפרץ בפינתו הדרום מזרחית.
תעלת ניווט ברוחב 46 מ' שנחפרה בעומק של 4.3 מ' עוברת לאורך חלק גדול מאורכו של המפרץ.
מפרץ הצוואר הקטן (Little Neck Bay)
Little Neck Bay הוא מפרץ במערב לונג איילנד, ניו יורק, ליד מצר לונג איילנד.
Little Neck Bay מהווה את הגבול המערבי של חצי האי גרייט נֶק, שגבולו המזרחי הוא מפרץ מנהסט.
הגבול הפוליטי בין מחוז נסאו לרובע קווינס עובר דרך המפרץ, וגובל בשכונת דאגלסטון-ליטל נֶק.
מפרץ מנהסט מהווה את הגבול הצפון מזרחי של חצי האי גרייט נק, ואת הגבול הדרום מערבי של חצי האי Cow Neck הידוע גם בשם חצי האי פורט וושינגטון במחוז נסאו, ניו יורק.
המפרץ נחשב לאחד הנמלים הטובים במצר לונג איילנד עקב זרם גאות קטן יחסית עם תזוזה ממוצעת בפתחו של פחות מ-2 מטרים, עובדה שהביאה לכך שבתחילת המאה ה-21 כ-16% מכלל המרינות ומועדוני היאכטות בכל לונג איילנד מרובה המפרצים, היו ממוקמים במפרץ זה.
מפרץ המפסטד, המכונה גם נמל המפסטד, מהווה את החלק הצפוני ביותר של הגבול הפוליטי בין העיירות אויסטר ביי במחוז נסאו במזרח, ונורת' המפסטד במערב, כמו גם את הגבול המערבי של העיר גלן קוב.
מפרץ אויסטר הממוקם מזרחית לנמל המפסטד, כולל את אחד הנמלים האטרקטיביים והבתוליים ביותר במצר לונג איילנד.
נמל אויסטר ביי היא פרסה ארוכה של יבשה הסוגרת על הנמל.
לחופו הדרומי של הנמל שוכנת העיירה אויסטר ביי..
גם מפרץ זה שוכן במחוז נסאו.
מפרץ הנטינגטון שוכן מזרחה למפרץ אויסטר.
הכניסה למפרץ היא ממערב לתחנת משמר החופים שבקצה הצפוני של הכפר איטונס נֶק, שהוא חלק מהעיירה הנטינגטון ביי.
בתוך המפרץ עצמו, במפרץ פנימי, שהכניסה אליו היא מהקצה הצפוני של הכפר ווינקומה בנקודה הנקראת Wincoma Point ממוקם נמל הנטינגטון.
בצד המזרחי של המפרץ, מדרום לאיטונס נק, וללשון היבשה שלו, ממוקם מפרץ נורת'פורט, שכפר היסטורי בשם זה, ממוקם בקצה המזרחי של המפרץ, כחלק מהעיירה הנטינגטון שבמחוז סופולק.
מפרץ סמית'טאון הוא מפרץ רחב מאד ביחס לקודמיו.
בצידו הדרום מזרחי קיימת בריכה גדולה (Pond) שנקראת Stony Brook Harbor.
בריכה זו זכתה למעמד של "בית גידול משמעותי לדגי חוף וחיות בר" מטעם המחלקה לשימור הסביבה במדינת ניו יורק, וחלק מבעלי החיים בבריכה נחקר על ידי אוניברסיטת קורנל.
מלבד זאת, המפרץ משמש, עקב רדידותו, לפעילות נופש של דייג, שייט סירות קטנות ורחצה.
מפרץ פקוניק הוא "שם אב" לשני מפרצים גדולים, שבתוך כל אחד מהם קיים מפרץ משנה, ובאחד מהם גם מצר.
מדובר במפרץ פקוניק הגדול ומפרץ פקוניק הקטן, שנמצא מזרחה לגדול, שניהם במחוז סאפולק, ניו יורק.
שני המפרצים מופרדים זה מזה באמצעות האי רובינס ושניהם מופרדים ממפרץ גרדינרס על ידי האי שלטר.
במערבו של מפרץ פקוניק הגדול, קיים מפרץ משנה בשם Flanders Bay, שמהווה את השפך של נהר פקוניק שזורם ממערב למזרח בתוך לונג איילנד.
בתוך מפרץ פקוניק הקטן, קיים מפרץ משנה בשם Noyack Bay ומצפון לו מצר קטן בשם מצר האי שלטר.
שפך נהר הפקוניק ואגן הניקוז שלו זוהו כאחד מ-"90 המקומות הגדולים האחרונים" של חברת שמירת הטבע בחצי הכדור המערבי.
האי רובינס נמצא בבעלות פרטית של איש העסקים לואיס ביקון.
בייקון השקיע השקעות משמעותיות בשיקום האי המוזנח, ואף ייבא עצי אלון מגודלים כדי להחליף את אלו שנגדעו בעבר.
כמה עשבים שאינם מקומיים הוסרו מהאי והוחלפו, וציידים צמצמו את אוכלוסיית הצבאים המגודלת.
באי קיימת אוכלוסיית הצבים הבריאה ביותר במדינה, הכוללת את צב הבוץ המזרחי.
הגישה לאי מתאפשרת אך ורק באמצעות כלי שיט או מסוק.
גודלו של האי שלטר הוא כ-32 קמ"ר.
שטחים נרחבים הם אדמות ביצות מוגנות.
כמעט שליש מהאי נמצא בבעלות חברת שמירת הטבע המוזכרת לעיל.
באי אוכלוסייה של 1,602 נפש נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2020, אך בקיץ מספר הנפשות ששוהות באי גדל פי ארבעה בערך.
את האי משרתות 2 מעבורות: מעבורת מגרינפורט צפונה (שייט של כשמונה דקות) ומעבורת מנורת' הייבן דרומה (שייט של כחמש דקות).
מפרץ סאג הארבור (Sag Harbor Bay)
מפרץ סאג הארבור ממוקם ממזרח Noyack Bay ומדרום ומדרום-מזרח לאי שלטר.
במאה ה-19 זה היה נמל חשוב לציד לווייתנים עד שנות ה-30 של המאה ה-20, והתחרה בסאלם ובניו בדפורד, מסצ'וסטס.
מפרץ גארדינרס ממוקם ממזרח לאי שלטר, והוא נפתח בצדו הצפון מזרחי לכיוון מצר בלוק איילנד, כשממש מזרחה לו גרדינרס איילנד.
בדרומו, מתחבר המפרץ למפרץ נפאגיו .
גרדינרס איילנד נמצא בבעלות משפחת גרדינר וצאצאיה מאז שנת 1639, שאז ליאון גרדינר רכש אותו מראש שבט מונטוק.
זהו אחד האיים הגדולים בבעלות פרטית בארצות הברית, אם כי קטן מעט מהאי נאושון במסצ'וסטס, בבעלות משפחת פורבס.
בגוף המים הגדול יחסית שנמצא מדרום מזרח לגרדינרס איילנד מסמנת המפה את שלושת המפרצים הללו.
מפרץ נאפי, המערבי מבין השלושה, קרוי על שם קהילה קטנה שנקראת בשם זה, ובמפרץ נמל טבעי ששימש את המתיישבים הראשונים מאז ראשית ההתיישבות באזור.
הנמל השקט מהווה יעד לגולשי רוח מסוגים שונים.
המפרץ המזרחי הוא מפרץ פורט פונד, וגם הוא היה בשימוש המתיישבים הראשונים, וידוע כנמל הראשון שהיה בשימוש בקצה המזרחי של לונג איילנד על ידי המתיישבים הראשונים במונטוק.
בקיץ 1775 הפליג צי של ספינות מלחמה בריטיות לתוך מפרץ פורט פונד.
מפרץ טובאקולוט הוא הצפוני מבין השלושה, אך לא ברור כלל מדוע המפה מסמנת אותו כמפרץ, ולא נמצאה לכך תשובה במרשתת.
גוף מים הסגור כמעט לחלוטין הוא אגם מונטוק בגודל של כ-3,642 דונם, שממוקם ממזרח למפרץ פורט פונד .
אך מדובר במפרץ מלאכותי, שהיה במקור אגם מים מתוקים, ויזם נדל"ן בשם פישר, פיצץ בשנת 1927, באופן יזום, פֶּתַּח בשרטון הצפוני, כדי לחבר את האגם למצר בלוק איילנד ולאוקיינוס האטלנטי, ולהפוך אותו למפרץ מלאכותי, ונמל עמוק ליאכטות.
זאת עקב רדידותו של נמל פורט פונד וקרקעיתו הסלעית.
מפרץ נָארָאגָאנְסֶט הוא מפרץ ושפך בצדו הצפוני של מצר רוד איילנד המשתרע על פני 380 קמ"ר, מתוכם 312 קמ"ר ברוד איילנד (הקטע הממופה במלבן האדום שבמפה משמאל).
המפרץ מהווה את שפך הנהר הגדול ביותר של ניו אינגלנד, המתפקד כנמל טבעי רחב ידיים וכולל ארכיפלג קטן.
חלקים קטנים של המפרץ משתרעים לתוך מסצ'וסטס.
מפרץ בוזארדס הוא מפרץ של האוקיינוס האטלנטי בצמוד למדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
הוא מרוחק מהמפרצים שנסקרו עד כה, וממוקם ממזרח צפון-מזרח לקצה המזרחי של לונג איילנד.
אורכו כ-45 קילומטר ורוחבו כ-12 ק"מ.
זהו יעד פופולרי לדיג, שייט ותיירות.
מפרץ בּוּזָארְדְס נחשב לעיתים קרובות למקום השייט הטוב ביותר בחוף המזרחי, והוא מושווה לעיתים קרובות, מבחינת תנאי ההפלגה, למפרץ סן פרנסיסקו.
מאז 1914, המפרץ מחובר למפרץ קייפ קוד על ידי תעלת קייפ קוד.
בשנת 1988, על פי חוק המים הנקיים, הסוכנות להגנת הסביבה וממשל מסצ'וסטס הוסיפו את מפרץ בוזארדס לתוכנית הלאומית לשפכי נהרות, והגדירוהו כ"שפך בעל משמעות לאומית", המאוים על ידי זיהום, פיתוח קרקע או שימוש יתר.
המפרצים באזור לונג איילנד רבתי (ממערב למזרח ובצידו הדרומי)
מפרץ ניו יורק (New York Bay)
מפרץ ניו יורק שוכן ממזרח ללונג איילנד, אך מפרץ ניו יורק התחתון שוכן בחלקו המזרחי מדרום ללונג איילנד, עד פאתיו המערביים של מצר רוקאוויי, שהוא חלק אינטגרלי ממפרץ ג'מייקה , ומחבר בין שני המפרצים.
מפרץ ג'מייקה מתחבר כאמור עם מפרץ ניו יורק התחתון ממערב, דרך מצר רוקאוויי, והוא הלגונות המערביות ביותר בחוף הדרומי של לונג איילנד.
מבחינה מוניציפלית, הוא מחולק בעיקר בין הרבעים של ברוקלין וקווינס, כאשר חלק קטן שייך למחוז נסאו.
בחלקו הצפון מזרחי של המפרץ ממוקם נמל התעופה הבינלאומי JFK.
בקצה המזרחי ביותר של השרטון נמצא מצר רוקאוויי המזרחי שמנקז לאוקיינוס את תעלת ריינולדס להלן.
תעלת ריינולדס היא מפרץ במחוז נסאו, המפריד בין "אי השרטון לונג ביץ'" שעליו ממוקמים העיר לונג ביץ', ניו יורק ומספר כפרים וגם איים בלתי מיושבים שונים, לבין לונג איילנד.
המפרץ מתחיל בקצה המערבי של השרטון, ומסתיים ב-פוינט לוקאאוט בקצהו המזרחי.
מפרץ אויסטר הדרומי (South Oyster Bay)
מפרץ אויסטר הדרומי הוא לגונה ונמל טבעי הממוקם ממזרח לתעלת ריינולדס.
המפרץ נוצר על ידי האי ג'ונס ביץ', שהוא שרטון בצד הדרומי של לונג איילנד, שקצהו המזרחי מתחיל מיד ממזרח לפוינט לוקאוט שבתעלת ריינולדס .
רוחבו כ-5 ק"מ ואורכו כ-24 ק"מ וגם הוא מרובה איים בלתי מיושבים.
הוא מקושר למפרץ הדרומי הגדול בקצהו המזרחי, ונפתח לאוקיינוס האטלנטי דרך פתחים משני צידי האי ג'ונס ביץ'
המפרץ הדרומי הגדול (Graet South Bay)
המפרץ הדרומי הגדול הוא לגונה רדודה, אחת הגדולות ביותר בצפון-מזרח ארצות הברית.
המפרץ ממוקם ממזרח למפרץ אויסטר הדרומי, בין לונג איילנד לשרטון האי פָיֶיר.
למפרץ 2 מוצאים לאוקיינוס האטלנטי, אחד בקצהו המערבי, שם יש חפיפה בין שני השרטונות של שני האיים ג'ונס ביץ' ופייר איילנד , והמוצא השני נמצא בקצהו המזרחי של האחרון.
אורכו של המפרץ כ-72 ק"מ ורוחבו המקסימלי כמעט 8 ק"מ, והוא מוגן על ידי שרטון האי פייר איילנד, אך גם על ידי הקצה המזרחי של האי ג'ונס מהאוקיינוס האטלנטי.
המפרץ הדרומי הגדול כולל בתוכו 3 מפרצי משנה: מפרץ נארו (המהווה מעין מעבר למפרץ מוריצ'ס שממזרח - ראו להלן), מפרץ פטשוג ומפרץ בלפורט.
מפרץ מוריצ'ס היא מערכת לגונות הממוקמת מזרחית למפרץ הדרומי הגדול וממערב למפרץ שינקוק.
הגבול המערבי של מפרץ מורישס הוא גשר סמית' פוינט שמפריד גם בין מפרץ בלפורט ממערב לגשר, למפרץ Narrow שנמצא מזרחית לו .
הגבול המזרחי של מפרץ מוריצ'ס, הוא הקצה המזרחי של מפרץ קוונטאק.
למפרץ מוריצ'ס יש גוף מים של יותר מ-38 דונם של ביצות מלח.
זה כולל את מפרץ Moneybogue ומפרץ קוואנטאק.
שתי עיירות במחוז סאפוק: ברוקהייבן וסאות'המפטון (ניו יורק), חולקות את קו החוף של המפרץ.
למפרץ זה יש רק יציאה אחת לאוקיינוס האטלנטי, בקצה המערבי, במפגש של מפרץ Narrow עם מפרץ מוריצ'ס שנקרא מצר מוריצ'ס.
היציאה המזרחית כבר "שייכת" למפרץ שינקוק (עיינו במפה שבביאור האחרון בפרק זה).
מפרץ שינקוק הוא למעשה מצר/שפך/מוצא של גאות ושפל לאוקיינוס האטלנטי.
הוא המזרחי ביותר מכל דומיו שמשפיעים על המפרצים השונים, והוא היחיד שמנקז את מפרץ שינקוק.
קודמים לו ממערב למזרח: מצר רוקאוויי "של" מפרץ ג'מייקה; מצר רוקאוויי המזרחי "של" תעלת ריינולדס; מצר ג'ונס "של" מפרץ אויסטר הדרומי, שממוקם בקצהו המערבי; מצר פייר איילנד "של" המפרץ הדרומי הגדול , שממוקם גם כן בקצהו המערבי; ומצר מוריצ'ס "של" מפרץ מוריצ'ס שממוקם בקצהו המערבי, במפגש עם מפרץ Narrow.
מפרץ מקוקס ממוקם כ-7.5 ק"מ מזרחה למפרץ שינקוק, וללא חיבור של מים ביניהם.
מפרץ מקוקס הוא גוף מים פנימי המנותק מהאוקיינוס,אך מוקף באחוזות רבות, עובדה שמביאה לרמת זיהום גבוהה ביותר של המים שם, שמחייבים את השלטונות לפתוח מפעם לפעם פתח למי האוקיינוס לשם ערבובם עם המים המזוהמים.
סדרה של 6 ברכות (Ponds)
ממזרח למפרץ מקוקס, ולאורך השרטון הדרומי שמפריד בין האוקיינוס האטלנטי ללונג איילנד, קיימות 6 בריכות (Ponds), חלקן גדולות למדי, והן כולן אינן נפתחות לאוקיינוס.
שמותיהן ממערב למזרח הם: Sagaponack Pond יחסית גדולה, עם זרוע ארוכה צפונית מזרחית לתוך היבשה של לונג איילנד.
באזור גופי מים קטנים נוספים.
מזרחה משם, מגיעים כבר למפרצים של החלק הצפוני של לונג איילנד, אשר נסקרים למעלה.
מיאנמר היא המדינה הצפון־מערבית ביותר של יבשת דרום־מזרח אסיה, הממוקמת בחצי האי הודו-סין.
שטחה 676,578 קמ"ר, מה שהופך אותה למדינה השנייה בגודלה בדרום־מזרח אסיה והגדולה ביותר ביבשת דרום־מזרח אסיה.
המדינה, שצורתה כמעין עפיפון, משתרעת בין קווי הרוחב °10 ל־°20 לאורך 2,050 ק"מ, ובעלת שלוחה ארוכה המשתרעת לאורך החוף המערבי של חצי האי המלאי.
מיאנמר שוכנת לאורך גבול הלוחות הטקטוניים הלוח ההודי והלוח האירואסייתי, מדרום־מזרח לרמה הטיבטית.
במערב גובלת המדינה במפרץ בנגל, ובדרום בים אנדמן.
המדינה תחומה בין רכסי הרים שונים: הרי אראקן במערב ורמת שאן במזרח.
בעמק המרכזי זורם נהר האיראוואדי, הנהר החשוב ביותר לכלכלת המדינה, שבאגנו מתגוררים כ־39.5 מיליון תושבים, בהם גם העיר הגדולה יאנגון.
במדינה מתגוררות קבוצות אתניות מגוונות, ובהן 135 קבוצות המוכרות באופן רשמי.
מיאנמר ממוקמת באופן אסטרטגי סמוך לנתיבי השיט המרכזיים של האוקיינוס ההודי, והייתה בעבר נקודת מוצא לדרכי סחר יבשתיות אל סין ממפרץ בנגל.
המדינות הגובלות בה הן סין, הודו, בנגלדש, תאילנד ולאוס.
שטחה הכולל של מיאנמר הוא 676,578 קמ"ר, מה שמציב אותה במקום ה־39 בעולם לפי גודל המדינות.
הגבול הימי הדרומי של מיאנמר עוקב אחר נקודות הציון שסומנו על ידי מיאנמר ותאילנד, עד לנקודת המפגש הימית המשולשת עם איי אנדמן וניקובר של הודו.
הגבול הימי בין הודו למיאנמר נמשך מדרום לאיי קוקו, ומשם ממשיך לעבר הגבול הצר של מיאנמר עם המים הבין־לאומיים של מפרץ בנגל.
למיאנמר קו חוף באורך 2,227 ק"מ, הכולל איים וארכיפלגים רבים, שהבולט בהם הוא ארכיפלג מרגוי.
שטח המים של המדינה הוא 23,100 קמ"ר, ואזור המים הכלכליים הבלעדי שלה משתרע על פני 532,780 קמ"ר.
למיאנמר גבול יבשתי באורך כולל של 6,523 ק"מ, הגובל בחמש מדינות.
שטחה הכולל של המדינה הוא 676,580 קמ"ר.
הגבול בין בנגלדש למיאנמר מתחיל בשפך נהר הנאפ אל מפרץ בנגל, ומשם פונה צפונה סביב רכס מָיוּ בקשת רחבה, ולאחר מכן ממשיך צפונה דרך גבעות צ'יטאגונג עד לנקודת משולש הגבולות עם הודו בפסגת טין מאתה.
אורכו הכולל של הגבול הוא כ־270 ק"מ.
הגבול בין הודו למיאנמר פונה צפונה דרך גבעות צ'ין לעבר נהר טיאו.
הוא עוקב אחר הנהר במעלה הזרם, ולאחר מכן ממשיך דרך נהרות שונים סמוך למדינת מניפור, לפני שהוא פונה צפונה־מזרחית דרך רכס פטקאי אל מעבר צ'אוקן וגבעות מישמי.
אורכו הכולל של הגבול הוא כ־1,468 ק"מ.
נקודת מפגש הגבולות עם סין והודו הוא אזור סכסוך הגבול הסיני־הודי, אך בפועל היא מצויה צפונית למעבר דיפו.
הגבול בין סין למיאנמר ממשיך צפונה־מזרחה לעבר הר הקאקאבו ראזי, במרחק של כקילומטר אחד ממערב לפסגתו.
משם הוא פונה דרומה־מזרחה ועוקב אחר רכסי הנגדואן והגאוליגונג בקווים בלתי סדירים רבים לעבר נהרות טאפּינג ושְׁוֵלי.
בהמשך פונה הגבול דרומה־מזרחה דרך הרי שאן הרחוקים, תוך שהוא עוקב אחרי רכסים ונהרות, עד הגיעו לנהר המקונג.
הגבול נמשך לאורך נהר המקונג עד לנקודת מפגש הגבולות עם לאוס.
אורכו הכולל של הגבול הוא כ־2,145 ק"מ.
גבול לאוס-מיאנמר עובר כולו לאורך נהר המקונג, מנקודת מפגש הגבולות המשולש עם סין ועד לנקודת מפגש הגבולות המשולש עם תאילנד, במקום שבו נשפך נהר הקוק אל נהר המקונג.
אורכו הכולל של הגבול הוא כ־238 ק"מ.
הגבול בין מיאנמר לתאילנד עובר תחילה לאורך נהר הקוק ונהר סאי, ולאחר מכן נמשך ביבשה בקווים בלתי־סדירים דרומה דרך רכס דאן לאו.
משם הוא פונה דרום־מערבה אל נהר הסלווין, ולאחר מכן עוקב אחר נהר המוי.
בהמשך עובר הגבול שוב ביבשה דרך הרי טנאסרִים לכיוון חצי האי המלאי.
סמוך למחוז פראצ'ואפ קהירי קהאן מתקרב הגבול עד כ־11 ק"מ למפרץ תאילנד.
משם הוא נמשך דרומה אל נהר קראבורי, שאחריו ממשיך לכיוון שפך רחב, ולבסוף מסתיים בים אנדמן.
אורכו הכולל של הגבול הוא כ־2,416 ק"מ, והוא הארוך ביותר של מיאנמר.
באזורי השפלה של מיאנמר, שמתחת ל־1,000 מטרים, שורר אקלים מונסוני טרופי.
בעונת המונסון הדרום־מערבי (יוני–ספטמבר) שורר מזג אוויר חם, לח וגשום עם עננות רבה.
לעומת זאת, בעונת המונסון הצפון־מזרחי (דצמבר–אפריל) שורר מזג אוויר מתון יותר, עם טמפרטורות נמוכות יחסית, לחות פחותה, עננות מועטה וכמות משקעים מצומצמת.
במיאנמר נהוג לחלק את השנה לשלוש עונות עיקריות: עונת המונסון הצפון־מזרחי, הקרירה והיבשה, הנמשכת מסוף אוקטובר ועד אמצע פברואר; העונה החמה והיבשה שבין עונות המונסון, הנמשכת מאמצע פברואר ועד אמצע מאי; ועונת המונסון הדרום־מערבי, הגשומה, הנמשכת מאמצע מאי ועד סוף אוקטובר.
באופן עממי מכנים אותן "עונת החורף", "עונת הקיץ" ו"עונת הגשמים", בהתאמה.
תצורת רכסי ההרים והעמקים במדינה יוצרת אזורים מתחלפים של משקעים כבדים מול אזורים בעלי משקעים מתונים יותר בעונת המונסון, כאשר עיקר הגשמים מגיעים מהמונסונים הדרום־מערביים.
במישורי ההר של מיאנמר משתנה האקלים בהתאם לגובה: בגובה של כ־2,500 מטר שורר אקלים ממוזג־תת־טרופי, סביב 3,000 מטר אקלים ממוזג, ובגובה של כ־3,500 מטר ומעלה אקלים קריר ואלפיני.
מעל אזור האקלים האלפיני שורר אקלים קר וקשה, המזכיר אקלים טונדרה ואף ארקטי.
באזורים הגבוהים, ובעיקר בצפון המדינה, יורדים שלגים כבדים.
המרחק מן הים משפיע גם הוא על הטמפרטורות, ובאזורים ההרריים הפנימיים עשוי להיות הבדל יומי של עד 12 מעלות צלזיוס בטמפרטורה, אף על פי שהמדינה ממוקמת ברוחב גאוגרפי טרופי.
להלן 4 דוגמאות של אקלים באזורים שונים במיאנמר:-
נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים ביאנגון בין השנים 1981–2010
נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים בנייפידאו בין השנים 1981–2010
נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים במנדליי בין השנים 1981–2010
נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים במיטקינה בין השנים 1981–2010
הרי מיאנמר יוצרים חמישה אזורים פיזיוגרפיים נפרדים.
ההרים הצפוניים מתאפיינים ברכסים מורכבים המרוכזים סביב הקצה המזרחי של הרי ההימלאיה ובגבול הצפון־מזרחי של הלוח ההודי–אוסטרלי.
הרכסים בקצה הדרומי של מערכת הנגדואן יוצרים את הגבול בין מיאנמר לסין.
הקאקאבּוֹ ראזי (Hkakabo Razi), הנקודה הגבוהה ביותר במדינה המתנשאת ל־5,881 מטרים מעל פני הים, נמצאת בקצה הצפוני של המדינה.
הר זה הוא חלק מסדרת רכסים מקבילים המשתרעים מרגלי ההימלאיה ועד לאזורי הגבול עם מדינות אסאם, נאגאלנד ומיזוראם שבהודו.
מיאנמר מתאפיינת במישורי המרכז המשתרעים מצפון לדרום בין מספר רכסי הרים שונים.
מישורים אלו נותבו לעומק בידי נהרות רבים, והם מהווים את אגן הניקוז של נהרות מרכזיים כגון נהר האיירוואדי, נהר הצ'ינדווין ונהר הסיטטאונג.
רכס באגו (Bago Yoma), הידוע גם כרכס פגו, הוא רכס הרים בולט אך נמוך יחסית, המפריד בין נהר האיירוואדי לנהר הסיטטאונג בדרום־מרכז מיאנמר.
מישורי המרכז מנוקבים גם ברכסי הרים קטנים יותר, ובהם רכס זיביו טאונגדאן, רכס מין־וון טאונגדאן, רכס חמן־קין טאונגדאן ורכס גנגאו טאונגדאן.
הר פופה (Mount Popa), הר געש כבוי ואתר פולחן נַאט, מתנשא ובולט מעל סביבתו מתוך מישורים אלו.
הרכסים המערביים מתאפיינים ברכס ארקן (Arakan Mountains), המשתרע ממדינת מניפור שבהודו דרך מערב מיאנמר דרומה, לאורך מדינת ראקין, כמעט עד כף נגרייס שעל חופי מפרץ בנגל באזור איירוואדי.
הרים אלה מופיעים מחדש כאיי אנדמן וניקובר בים אנדמן.
רכסי ההרים בנויים מסלעים גבישיים עתיקים, ומפרידים בין חוף ארקן לשאר חלקי המדינה.
רכס ארקן כולל את גבעות נאגה, גבעות צ'ין ורכס פטקאי שבו נכללות גם גבעות לושאי.
ממערב לרכס זה משתרע חוף ארקן של מפרץ בנגל, המאופיין בארכיפלגים בולטים ובשוניות אלמוגים.
במזרח מיאנמר מתנשאת רמת שאן (Shan Plateau) בחדות מעל השפלה המרכזית, במדרגות שגובה כל אחת מהן כ־600 מטרים.
הנקודה הגבוהה ביותר בגבעות שאן היא לוי פאנגנו (Loi Pangnao), המתנשאת לגובה 2,563 מטרים, והיא אחת הפסגות הבולטות ביותר בדרום־מזרח אסיה.
גבעות שאן יוצרות יחד עם גבעות קרן, רכס דאונה (Dawna Range) ורכס טנאסרִים גבול טבעי עם תאילנד, כמו גם אזור אקולוגי וכן אזור יערות הגשם ההרריים קיא־קרן (Kayah–Karen montane rain forests), המשתייך לרשימת "Global 200" של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) כעדיפות לשימור.
הרמה נוצרה בתקופת המזוזואיקון והיא עתיקה בהרבה משאר רכסי ההרים במיאנמר, ובתחומה נוצרו שרשראות הרים ועמקים מוגבהים.
האזור הבולט ביותר הוא אגן נהר הסלווין (Salween River), המשתרע על פני כ־283,000 קמ"ר.
גבעות דרום־מזרח מיאנמר ומישורי טנאסרים (Tenasserim Plains) מתאפיינים בחופים מערביים הנשענים על רכס טנאסרים (Tenasserim Range).
מישורי טנאסרים מורכבים ברובם מהמדרונות המערביים של בילאוקטונג (Bilauktaung), החלק הגבוה ביותר של רכס טנאסרים, הממשיך דרומה ומהווה את הרכס המרכזי של חצי האי המלאי.
רכס דאונה (Dawna Range) משתרע גם הוא לאורך חלקו הצפוני של "זנב" טנאסרים במיאנמר.
אזור זה כולל גבעות חשובות מבחינה תרבותית ודתית, בהן הר צווגאבין (Mount Zwegabin) וקיאיקתיו (Kyaiktiyo), הנחשב לאתר עלייה לרגל חשוב.
מול חופי האזור מתרוממות איים בולטים היוצרים ארכיפלגים עם שוניות אלמוגים, ובראשם ארכיפלג מרגווי (Mergui Archipelago).
נהר האיראוודי הזורם לאורך 2,170 קילומטרים, הוא הנהר הראשי של מיאנמר, זורם מצפון לדרום דרך אגן מרכז מיאנמר ומסתיים בדלתה רחבה.
נהר המקונג זורם מהרמה הטיבטית דרך מחוז יונאן שבסין וצפון-מזרח מיאנמר אל תוך לאוס.
האגן עשיר במשאבי כרייה ובמערכות אקולוגיות יעריות.
דלתת הנהר הפורה אחראית גם ל־60% מתפוקת האורז השנתית.
לנהר ישנה חשיבות היסטורית, עם מקדשי באגאן שעל גדותיו ומולדתם של בני הקצ'ין ליד מקורותיו – מפגש הנהרות נְמַאי ומאלי.
ממזרח זורמים נהרות סלווין וסיטונג לאורך המדרון המערבי של הרי שאן ולקצה הצפוני של רכס דאונה.
נהר הסלווין מתחיל בסין, שם הוא נקרא נהר נו (סינית: 怒江; פין-יין: Nù Jiāng), וזורם דרומה דרך קו רוחב 17 מעלות דרך רכס שאן.
נהר הסלווין נקרא "הנהר הזועם" במנדרינית עקב זרימתו המהירה המתפתלת בין ההרים לאורך כמעט כל אורכו של 2,400 ק"מ.
באזור הצפוני-מזרחי הצר של מיאנמר, הנהרות יֵה, היינצה, דאווי (טאווי), טנינתרי (נהר טנינתרי הגדול) ולנייה קצרים יחסית וזורמים אל ים אנדמן.
דרומית יותר, נהר קראבורי מהווה את הגבול הדרומי בין תאילנד למיאנמר.
למיאנמר יש את האזור הכלכלי הבלעדי ה-50 בגודלו, בשטח של 532,780 קמ"ר.
הוא כולל יותר מ-17 איים ואת הארכיפלג מרגי.
מדף יבשתי: 370.4 ק"מ או עד קצה השוליים היבשתיים
למיאנמר שייכים 14 איים במפרץ בנגל.
מאז העת העתיקה, מיאנמר ידועה בשפע המשאבים הטבעיים שלה.
השם בסנסקריט סוברנהבומי (Suvarnabhumi, בכתיב בורמזי: သုဝဏ္ဏဘူမိ) שימש להתייחסות לאזור שבמיאנמר התחתית ולעיתים גם בתאילנד במשך אלפי שנים.
המשאבים העיקריים כוללים, נפט, עץ טיק, סוגי עץ נוספים, בדיל, אנטימון, אבץ, נחושת, טונגסטן, עופרת, פחם, שיש, אבן גיר, ירקן, אבני אודם, ספיר, גז טבעי, ואנרגיה הידרו-אלקטרית.
מאז 2010 חלה עלייה משמעותית בהשקעות זרות ישירות בתחום החילוץ.
פרויקטים חדשים בהיקף גדול, כמו צינור קיאוקפו (Kyaukphyu Pipeline) וסכר מייטסון (Myitsone Dam), עוררו מחלוקות בתוך המדינה, במיוחד בנוגע לתפקיד סין בפרויקטים אלו.
הסיכונים הטבעיים כוללים רעידות אדמה הרסניות וציקלונים.
הצפות וסחפים נפוצים בעונת הגשמים בין יוני לספטמבר.
בנוסף, מתקיימים לעיתים בצורות מחזוריות.
מיאנמר שוכנת במפגש הלוחות ההודיים, הלוח האירו-אסיאתי והלוח המיקרו-בורמה.
הן אזור הלוח הודו–אירופה והן גבולות לוח הודו–בורמה מהווים מוקדי רעידות אדמה תכופים.
השבר הסאגייני, שהוא שבר טרנספורמציה ימנית-צידית של היבשת, חוצה את המדינה מצפון לדרום.
השבר אחראי לרעידות אדמה רבות שגרמו לנזק בהיסטוריה של המדינה, כגון רעידת אדמה אווה משנת 1839. רעידות אדמה רבות בעוצמה במגניטודה 6–8 בסולם ריכטר גרמו לנזקים במדינה, לדוגמה רעידת האדמה באיי ניקובר משנת 1881, רעידת האדמה באיי אנדמן משנת 1941 ורעידת האדמה באוקיינוס ההודי משנת 2004.
מיאנמר נפגעת גם מציקלון עוצמתי בערך אחת לשנתיים.
השכיחות הגבוהה ביותר של ציקלונים עוצמתיים מתרחשת במהלך נובמבר ומאי.
במאה האחרונה, נתוני יצירת הציקלונים באוקיינוס ההודי הצפוני מצביעים על עלייה משמעותית ביצירת ציקלונים במהלך חודשים אלו.
הציקלון המזיק ביותר שפגע במיאנמר היה ציקלון נרגיס באפריל–מאי 2008; עם שינויי האקלים המתמשכים, האוקיינוסים צפויים להתחמם, דבר העלול לגרום לציקלונים להיות עוצמתיים והרסניים יותר למיאנמר.
בעיות סביבתיות כוללות בירוא יערות; זיהום תעשייתי של האוויר, הקרקע והמים; תברואה וטיפול במים לקויים התורמים להתפשטות מחלות.
שינויי אקלים צפויים גם הם להשפיע משמעותית על מיאנמר, כגון העלאת שכיחות ועוצמה של בצורת ותופעות מזג אוויר קיצוניות.
ב-2020 נערכה הערכת המערכות האקולוגיות של ברשימה אדומה של IUCN עבור מיאנמר, שכללה 64 סוגי מערכות אקולוגיות יבשתיות ב-10 ביומות (יחידות אקולוגיות אזוריות גדולות).
מתוך 64 סוגי המערכות הללו, אחת אושרה כקרוסה/הרוסה, שמונה הוגדרו כבעלות סיכון קריטי, תשעה הוגדרו כבעלות סיכון גבוה, שנים-עשר הוגדרו כפגיעות, שלושה הוגדרו כקרובות לסיכון, ארבעה-עשר הוגדרו כפחות חשופות, ושבעה-עשר הוגדרו כנתונות חסרי מידע.
64 סוגי המערכות היבשתיות כללו חמש מערכות מים מלוחים-תימיים, מערכת תת-קרקעית יבשה אחת, אגם אחד, חמש ביצות פלסטריות, ארבע מערכות קוטביות/אלפיניות, שתים-עשרה סוואנות ומרבצי דשא, שתי מערכות חוף, שתי מערכות חוף-סופראליטוריאליות, שבעה יערות ויעריות ממוזגות-בוריאליות, ועשרים וחמישה יערות טרופיים ותת-טרופיים.
ניתוח בינלאומי מודרני באמצעות ציוד חישה מרחוק הציע כי קיימים 3,316 קמ"ר של מישורי גאות ושפל במיאנמר, מה שמציב את המדינה במקום השמיני מבחינת שטח מישורי הגאות והשפל.
מיאנמר חברה בהסכמים בינלאומיים בתחום הסביבה ובין היתר: מגוון ביולוגי, מדבור, מינים בסכנת הכחדה, חוק הים, איסור ניסויי נשק גרעיני, הגנה על שכבת האוזון, זיהום ימי, עץ טרופי 83 ועץ טרופי 94.
קזחסטן ממוקמת במרכז אסיה, וחלק קטן ממנה נמצא במזרח אירופה.
שטחה 2,724,900 קילומטרים רבועים והיא המדינה התשיעית בגודלה בעולם.
המדינה גובלת מדרום בטורקמניסטן, אוזבקיסטן וקירגיזסטן; ברוסיה מצפון; ברוסיה ובים הכספי ממערב; וממזרח היא גובלת בשינג'יאנג שבסין.
לפי הערכת ספר העובדות העולמי:
סה"כ אורך הגבולות: 13,364 קילומטרים.
הרפובליקה העממית של סין - (מדרום-מזרח) 1,765 קילומטרים.
קו החוף באורך 1,894 קילומטרים.
סכסוכי גבול עם רוסיה, אזרבייג'ן וטורקמניסטן
הנקודה הנמוכה ביותר: שקע קרגייה (Karagiye Depression) 132- מטרים.
הנקודה הגבוהה ביותר: חאן טנגרי 6,995 מטרים.
יותר משלושה רבעים (75%) מהמדינה, כולל כל המערב ורוב הדרום, הוא "מדברי למחצה" (33.2 אחוז) או "מדברי" (44 אחוז).
מדבר אראל קראקום 40,000 קמ"ר
מדבר מוינקום (Moiynkum Desert) 37,500 קמ"ר
הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת הר חאן טנגרי, על הגבול הקירגיזי-סיני ברכס טיין שאן, בגובה 6,995 מטרים מעל פני הים (7,010 מטרים עם כיפת הקרח) והנקודה הנמוכה ביותר היא תחתית שקע קרגייה בגובה 132 מטרים מתחת לפני הים, במחוז מנגיסטאו ממזרח לים הכספי.
רוב המדינה שוכנת בגובה שבין 200–300 מטרים מעל פני הים.
רבים מפסגות רכסי אלטאי וטיין שאן מכוסות שלג, כל השנה, והנגר שלהן הוא מקור לרוב נהרות, נחלים ואגמי מים מתוקים בקזחסטן.
מלבד נהרות טובול (Tobol), אישים (Ishim) ואירטיש (ששמותיהם הקזחים הם, בהתאמה, טוביל, אסיל וארטיס), שחלקים מהם זורמים דרך קזחסטן, כל הנהרות והנחלים של קזחסטן הם חלק ממערכות ללא מוצא לים וזורמים לגופי מים מבודדים כמו הים הכספי או נעלמים בערבות ובמדבריות של מרכז ודרום קזחסטן.
נהרות, נחלים ואגמים רבים הם עונתיים, ומתאדים בקיץ.
שלושת גופי המים הגדולים ביותר הם ימת בלחש, אגם מתוק חלקית ומלוח חלקית במזרח, ליד אלמטי, הים הכספי וימת אראל, שכולם נמצאים חלקית בתוך קזחסטן.
כ-9.4 אחוזים מאדמת קזחסטן היא ערבה מעורבת יערות או ערבה חסרת עצים, בעיקר בצפון או באגן נהר אורל במערב.
יותר משלושה רבעים מהמדינה הכוללים את המערב ורוב הדרום, היא חצי מדברית (33.2 אחוזים) או מדברית (44 אחוזים).
השטח באזורים אלה מתאפיין בהרים חשופים וסחופים, עם דיונות חול במדבריות קיזילקום, מויונקום (Moyunqum) ובארסוקי (Barsuki), בדרום-מרכז קזחסטן.
סך משאבי המים המתחדשים עומד על 107.5 קילומטרים רבועים (2011)
החוף הצפון-מזרחי של הים הכספי
48,000 אגמים גדולים וקטנים כמו ימת בלחש, אגם זאיסאן ואגם אלאקול.
האקלים של קזחסטן מורכב בעיקר מאקלים יבשתי, צחיח למחצה ומדברי קר.
בקיץ הטמפרטורות הממוצעות עולות על 30 מעלות צלזיוס ובחורף ממוצע 9 מעלות מתחת ל-0.
על פי נתוני הדו"ח Statistical Review of World Energy, 2020 (המהדורה ה-69) לסיכום שנת 2019:
עתודות הנפט המוכחות של קזחסטן בסוף שנת 2019 עמדו על 30.0 מיליארד חביות, נתון זה ממקם את קזחסטן כאחת המדינות עם עתודות הנפט הגדולות ביותר מחוץ למזרח התיכון וברית המועצות לשעבר.
עתודות הגז הטבעי המוכחות של קזחסטן בסוף שנת 2019 עמדו על 1.0 טריליון מטר מעוקב.
לקזחסטן יש 14% ממשאבי האורניום בעולם ובשנת 2024 היא ייצרה כ-23,270 טון אורניום.
בשנת 2009 היא הפכה ליצרנית האורניום המובילה בעולם, עם כמעט 28% מהייצור העולמי.
בשנת 2024 קזחסטן ייצרה מעל 40% מהאורניום בעולם.
לקזחסטן יש מפעל גדול לייצור כדורי דלק גרעיני והיא שואפת בסופו של דבר למכור דלק בעל ערך מוסף במקום רק אורניום.
מפעל לייצור דלק נבנה עם 49% מהון סיני.
בקזחסטן יש מרבצים עשירים של עפרות מתכות שונות, כמו: עופרת, אבץ, כרום, זהב, ביסמוט, נחושת, מוליבדן, אלומיניום, ברזל, מנגן וכן גם פחם, זרחנים ועוד.
הסביבה בקזחסטן ניזוקה קשות מפעילות אנושית.
רוב המים בקזחסטן מזוהמים על ידי שפכים תעשייתיים, שאריות חומרי הדברה ודשנים, ובמקומות מסוימים, יסודות רדיואקטיביים.
הנזק הבולט ביותר נגרם לימת אראל, שהחל משנות ה-70 החל להתכווץ במהירות ומנגד הייתה עלייה חדה בהשקיה ובדרישות אחרות.
ביובלים המשמעותיים: סיר דריה ואמו דריה (שמגיע מאוזבקיסטן), כמעט ולא זרמו מים.
במהלך התקופה הסובייטית, קזחסטן קיבלה מים מטג'יקיסטן ומקירגיזסטן, ואוזבקיסטן, טורקמניסטן וקזחסטן סיפקה להם בתמורה נפט וגז.
עם זאת, לאחר התפרקות ברית המועצות, קרסה מערכת זו ולא נמצא לה תחליף.
עד שנת 1993 איבדה ימת אראל כ-60 אחוז מנפחה, ובתהליך זה התפצלה לשלושה מקטעים לא מחוברים.
מליחות גוברת הרגה את דגי הימה וכך נהרסה תעשיית הדיג שהייתה בעבר וקו החוף שהצטמצם הביא לכך שנמל ארלסק (Aral, Kazakhstan) נשאר כשבעים קילומטרים מקו המים.
דלדול ימה גדולה זו, הגדיל את שינויי הטמפרטורה באזור והשפיע על החקלאות שממילא הייתה ספוגת מלח.
עדויות מצביעות על כך שמלחים, חומרי הדברה ושאריות של דשנים כימיים, משפיעים לרעה גם על חיי האדם שחי סביב ימת ארל.
תמותת תינוקות באזור מתקרבת ל-10 אחוזים בהשוואה לשיעור הארצי של 2.7 אחוזים בשנת 1991.
לעומת זאת, מפלס המים בים הכספי עולה בהתמדה מאז 1978, מסיבות שמדענים לא הצליחו למצוא.
בקצה הצפוני של הים, יותר מ-10,000 קמ"ר של אדמה במחוז אטיראו הוצפו ומומחים מעריכים שאם קצב זה יימשך, עיר החוף אטיראו ושמונים ושמונה מרכזי אוכלוסייה אחרים וכן רבים משדות הנפט של קזחסטן עלולים להיות מוצפים.
במהלך שנות ה-50 וה-60 אבדה אדמה רבה כאשר שטחים נרחבים של ערבות קזחסטן נחרשו כחלק מפרויקט החקלאות של שליט ברית המועצות, חרושצ'וב.
עד אמצע שנות ה-90, כ-60 אחוז מאדמות המרעה של הרפובליקה היו בשלבים שונים של מדבור.
זיהום תעשייתי הוא דאגה גדולה יותר בערים של קזחסטן, שם מפעלים ישנים מזרימים כמויות עצומות של מזהמים לאוויר ולמי התהום.
עיר הבירה לשעבר, אלמטי, מאוימת במיוחד, בין היתר בגלל הצמיחה בבעלות פרטית על רכב לאחר קבלת העצמאות.
האיום הסביבתי החמור ביותר על קזחסטן נובע מקרינה, במיוחד באזור סמיי בצפון מזרח המדינה, שם ערכה ברית המועצות, מאז אוגוסט 1949, כ-500 ניסויי נשק גרעיניים, 116 מהם מעל פני הקרקע.
בחלק מהניסויים, לא פונתה האוכלוסייה המקומית.
על אף שניסויי הגרעין הופסקו בשנת 1990, הרעלת קרינה ממשיכה ומומים מולדים, אנמיה קשה ולוקמיה נחשבים נפוצים מאוד באזור.
על פי מחקר מדעי, כ-2.6 מיליון איש בקזחסטן, סובלים או סבלו מוטציות גנטיות, כתוצאה מחשיפה ממושכת לקרינה.
למעט כמה יוצאים מן הכלל לא היה ניסיון ממשי לפתור את הבעיות האקולוגיות של קזחסטן.
בפברואר 1989, התנגדות לניסויים גרעיניים סובייטיים והשפעותיהם השליליות הובילה להקמת אחת התנועות העממיות הגדולות והמשפיעות ביותר ברפובליקה, נבאדה-סמיפלטינסק, שנוסדה על ידי המשורר והדמות הציבורית הקזחית אולז'אס סולימנוב (Olzhas Suleimenov).
בשבוע הראשון לקיומה אספה התנועה יותר משני מיליון חתימות מקזחים מכל הקבוצות האתניות, על עצומה למיכאיל גורבצ'וב בדרישה לסיים את הניסויים הגרעיניים בקזחסטן.
לאחר שנה של הפגנות ומחאות, נכנס לתוקף איסור הניסויים, בשנת 1990.
ממשלת קזחסטן הקימה משרד לאקולוגיה עם מינהל נפרד לרדיואקולוגיה, אך תוכניות המשרד אינן ממומנות כראוי וניתנת להן עדיפות נמוכה.
גאווה ודעה קדומה הוא רומן רומנטי המתרחש באנגליה במאה ה־19 ועוסק בנישואין בחברה הגבוהה דרך דמותה של אליזבת בנט, צעירה אינטליגנטית הניצבת בפני לחצים להינשא לשידוך רווחי.
היא נקלעת למשולש אהבה מפתיע עם שני גברים שונים לחלוטין זה מזה.
הרומן בוחן את הקונפליקט בין אהבה לבין חובה חברתית וכלכלית באותה תקופה מנקודת מבטה של אישה צעירה.
הרומן הוא הרומן הידוע ביותר של הסופרת הבריטית ג'יין אוסטן.
הוא נכתב בין השנים 1796–1797, ונקרא בתחילה "רשמים ראשונים" (First Impressions).
הרומן עבר הגהה ב־1811 ופורסם שנתיים לאחר מכן ב־1813.
עלילת הרומן נסובה סביב נישואים במאה ה־18. הדמות הראשית היא אליזבת בנט, בת העשרים, צעירה דעתנית, חכמה ושנונה, ובעלת חוש צדק מפותח.
אמה של אליזבת, גב' בנט, נחושה בדעתה להשיא את בנותיה בהצלחה לג'נטלמנים (אצילים) בעלי הון מספיק כדי לתמוך בהן.
פרט זה מהווה ציר חשוב בעלילה מאחר שביתו ורכושו של מר בנט היה מוגבל בהורשה רק לבנים.
אך כיוון שבמשפחת בנט לא היו בנים יורשים, עתידה הירושה לעבור לענף אחר במשפחה.
דבר שיעמיד את הביטחון הכלכלי של גברת בנט ובנותיה בסכנה אחרי שמר בנט ימות.
נכסי האב אמורים לעבור עם מותו לידי מר קולינס, איש כמורה מרבה להג וחנופה ויהיר להחריד המתנהג בטקסיות מוגזמת ופתטית.
לאחר שאליזבת דחתה את הצעת נישואיו, התחתן מר קולינס עם שרלוט לוקאס, חברתה הטובה של אליזבת, אשר שואפת לנישואים נוחים בניגוד לאליזבת השואפת להתחתן מתוך אהבה.
גב' בנט נחשבה לחסרת טאקט ואפילו המונית במקצת.
תקוותיה להשיא את בנותיה לאצילים ובעלי ממון התעוררו ביתר שאת עם בואו של מר בינגלי.
מר בינגלי הוא איש צעיר, אמיד ויפה תואר אשר שכר אחוזה לא רחוק מביתם של בני משפחת בנט.
בבואו לאזור, הוא הביא עמו גם את חברו הטוב, מר דארסי, איש יהיר ואף עשיר יותר מבינגלי, אשר בינו לבין אליזבת נדמה כי שררה קרירות, הסתייגות וחוסר חיבה הדדית מהרגע הראשון.
עלילת הרומן מסתבכת כאשר אליזבת, יחד עם שאר בני משפחת בנט, מכירים את מר ויקהם, קצין בצבא אותו אליזבת מחשיבה כג'נטלמן בניגוד גמור למר דארסי.
ויקהם אף הוא אינו נוטה חיבה למר דארסי, אשר מצידו החל לפתח, עם הזמן, רגשי אהבה כלפי אליזבת.
למרות הרושם הראשוני הטוב אותו עושה מר ויקהם על בני משפחת בנט, ויקהם ייחשף בהדרגתיות, לאורך הספר, כדמות נלוזה המפתה את האחות הצעירה בבנות בנט.
להפתעתה הרבה של אליזבת, דווקא מר דארסי הגאה והיהיר, שהותיר עליה רושם ראשוני שלילי, יתגלה כג'נטלמן אמיתי.
מסתבר שדארסי היה מודע לפגמים באישיותו של ויקהם, בייחוד כיוון שהוא ניסה להדיח את אחותו הקטנה של דארסי, ג'ורג'יאנה, כדי להינשא לה ולזכות בכספה הרב.
במהלך הספר יתברר כי מר דארסי יעדיף להימנע ממבוכה וחשיפת סיפור ברבים אודות החטיפה של אחותו בידי ויקהם.
אט אט תתבהר למר דארסי כי אהבתו לאליזבת גדולה מנשוא.
ולכן לא יספר לה על ויקהם ומעלליו, משום שהוא לא רצה להשפיע על ההחלטות והרגשות שלה כלפיו.
אחת הסיבות לקונפליקט ולוויכוח בין דארסי לאליזבת היא על אחותה הבכורה, ג'יין, אשר מאוהבת במר בינגלי.
דארסי שכנע את בינגלי חברו כי היא אינה אוהבת אותו, וכי אין זה יאה להתחתן עם אחת מבנות משפחת בנט.
הוא אף הסתיר בעזרת אחיותיו של בינגלי את בואה ללונדון ואת ביקורה בביתו.
ויקהם ברח עם לידיה, אחותה הקטנה וקלת הדעת של אליזבת, בלי להתחתן איתה, דבר שנחשב כאות קלון בתקופה המדוברת וכבעל השפעה מרחיקת לכת על מעמד המשפחה וסיכויי הבנות להינשא.
אך מי שמציל את המצב הוא דארסי, המשלם את חובותיו הרבים של ויקהם ומכריחו להינשא לאחותה של אליזבת.
על אף הגאווה הרבה של דארסי, והיותה של אליזבת ממעמד נמוך יותר, אהבתם גוברת על המכשולים (בין השאר שידוך מילדות של דארסי לבת דודתו) ואליזבת מקבלת לבסוף את הצעת הנישואין של דארסי.
גם המכשולים שנערמו בדרכם של אחותה הבכורה של אליזבת ומר בינגלי נפתרים, ואף הם מחליטים להינשא.
מלאכת תפירת הדמויות נעשתה בכישרון רב על ידי אוסטן, שהשכילה ליצור דמויות מלאות ועגולות בעלות רבדים שונים.
היא הצליחה לתאר בדייקנות את המבנה החברתי של התקופה ואת הסיבוכים הרבים בתחומי הכסף, האהבה והנישואין.
דוגמה אידיאלית לכך היא דמותה של שרלוט, חברתה הטובה של אליזבת.
אישה פרקטית שנישואין עבורה אין פירושם אהבה אלא פשרה.
היא נישאה למר קולינס כדי להבטיח לעצמה חיים נוחים כאישה נשואה, והתנהגות זו מעוררת הפתעה רבה מצידה של אליזבת על שרלוט.
ניתן להתווכח אם שרלוט היא דוגמה לדעה הקדומה של אליזבת או דוגמה להתפשרות הכרוכה בנישואין באותה תקופה.
למרות זאת, ברור למדי מן הסיפור כי בעת שמר דארסי חוטא בחטא הגאווה, אליזבת לעיתים מזומנות חורצת דעה קדומה אף היא על דארסי.
היחסים שביניהם הם לב הסיפור, השזור במיומנות, יחד עם שאר סיפוריהם של בני משפחת בנט, היוצרים יחדיו פסיפס אנושי של תקופה עם מוסר השכל אוניברסלי.
דמותו של מר דארסי נחשבת כאב טיפוס לגיבור הרומנטי, ולמי שהצליח לעבור תהליך פסיכולוגי–תודעתי מעמיק, ולעשות שינוי דרמטי באופיו מתחילת הרומן ועד סופו.
דוגמה לכך ניתן למצוא בספרה של הלן פילדינג – יומנה של ברידג'ט ג'ונס, גם שם הגיבורה מוצאת עצמה מעורבת בקשר עם גיבור עשיר והנתפס כיהיר, בשם דארסי, אשר לאחר מכן מתגלה כחביב וראוי לאהבתה.
שלא במקרה, גם בהפקת ספר זה לקולנוע בשנת 2001, נבחר השחקן קולין פירת' לגלם את מר דארסי, לאחר שגילם בשנת 1996 את מר דארסי בהפקת ה־BBC של "גאווה ודעה קדומה".
שמו של הרומן לקוח, ככל הנראה, מקטע מתוך הרומן "ססיליה" של פרנסס ברני, בו אחת הדמויות נושאת נאום על גאווה ודעה קדומה.
בשנת 1940 גילמו לורנס אוליבייה וגריר גרסון את התפקידים הראשיים בהפקה הוליוודית של "גאווה ודעה קדומה", את התסריט כתב אלדוס האקסלי.
ב־1980 עובד הרומן למיני סדרה טלוויזיונית של ה־BBC, כאשר בתפקידים הראשיים שיחקו אליזבת גארווי ודייוויד רינטול.
בשנת 1993 ה־BBC ערך משאל רחב היקף אודות הספר האהוב ביותר בבריטניה, ו"גאווה ודעה קדומה" נבחר במקום הראשון.
לאורך השנים זכה הרומן למספר רב של המחזות לרדיו ולטלוויזיה.
אשר הבולט ביניהם הוא הפקה עתירת תקציב של ה־BBC לגאווה ודעה קדומה ב־1995 עם קולין פירת' כמר דארסי וג'ניפר אילי כאליזבת בנט.
ב־2004 יצא עיבוד קולנועי בוליוודי בשם כלה ודעה קדומה.
בספטמבר 2005 יצא סרט נוסף המבוסס על רומן זה בכיכובם של קירה נייטלי ומת'יו מקפדיין.
סרט זה הופץ עם שתי גרסאות שונות לסופו, אחת בבריטניה והשנייה בארצות הברית, דבר שעורר פולמוס בתקשורת הבריטית.
לאור דרישת הציבור בבריטניה הוקרן הסרט עם "הסוף האמריקאי", ובו נשיקה רומנטית בין הגיבורים, גם במספר אולמות בבריטניה.
הסרט הוקרן בישראל רק בפברואר 2006 בגרסה הבריטית, ללא הנשיקה (מלבד בסינמטקים).
השחקנית הבריטית קירה נייטלי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט זה.
בשנת 2016 יצא הסרט גאווה ודעה קדומה וזומבים המהווה פארודיה לספר המקורי.
הסרט הלהט"בי–אמריקאי משנת 2022, פייר איילנד, מבוסס על הספר.
התרגום הראשון לעברית נעשה על ידי שושנה שרירא בשנת 1952 ויצא לאור בהוצאת מ.
תרגום נוסף על ידי אהרן אמיר יצא בשנת 1984 בשם "גאווה ומשפט קדום", אולם רבים מכירים אותו בשם "גאווה ודעה קדומה", השם העברי שניתן לאחת מהסדרות שנעשו על בסיס הספר, ששודרה בערוץ הראשון.
תרגום נוסף לעברית, שנעשה על ידי טלה בר, יצא בשם "אהבה וגאווה" בהוצאת אור-עם בשנת 1984.
במאי 2008, יצא לאור תרגום חדש מאת עירית לינור המלווה באחרית דבר פרי עטה, בהוצאת כתר ספרים וידיעות אחרונות.
במהלך קיץ 2009 שודרה בערוץ הוט 3 גרסה טלוויזיונית חדשה שנקראה "מה שנחוץ לרווק", בבימויה של לינור ובכיכובם של חנה לסלאו, יעל הדר ודן שפירא, המבוססת על הספר ומותאמת לרוח הזמן.
בשנת 2024 יצא הספר בגרסה מוערת (458 הערות) בתרגומה של קטיה בנוביץ' ועם הערותיה של אביגיל קנטורוביץ' בהוצאת אהבות וספרים בעלמא.
לרומן זה של ג'יין אוסטן נכתבו המשכים רבים על ידי סופרים אחרים, המנסים לתאר בדרכים שונות את חייה של אליזבת כאשתו של מר דארסי באחוזתו, פמברלי.
בין הידועים שבהם – "פמברלי" ו־"נישואין ללא שוויון" מאת (שאף יצאו בעברית בהוצאת אור-עם).
"Pemberley Revisited" (חזרה לפמברלי) מאת אמה טננט
"Virtue and Vanity" (מידה טובה ויהירות) מאת טד ומרילין ביידר (Bader)
לרוב, התיאור בספרים אלה אינו משרטט תמונה אגדית של חיים 'באושר ועושר עד עצם היום הזה'.
אליזבת נאלצת להתמודד עם דעתם השלילית אודותיה מצד קרוביו של מר דארסי ובני מעמדו שאינם רואים בעין יפה את אשתו, בת המעמד הנמוך, לדעתם, שאינה ראויה לו.
על אליזבת להתמודד גם עם גאוותו של מר דארסי, דעותיה הקדומות שלה, ועם רצונו של מר דארסי בבן כיורש לאחוזתו.
לעיתים עליה להתמודד גם עם משפחתה ובפרט עם דרישותיה הכספיות של אחותה הצעירה, שנישאה למר ויקהם, והמוצאת עצמה תדיר בחובות עקב נטייתו של ויקהם הפוחז להימורים.
בשנת 2009 יצא לאור הספר גאווה ודעה קדומה וזומבים - רומן סאטירי מאת סת' גראהם-סמית, שהוא שילוב בין "גאווה ודעה קדומה" לבין מאפיינים של ספרות זומבים מודרנית.
גַּאֲוָוה היא תחושת ערך, הערכה והחשבה של אדם את הצלחותיו לעצמו: לתכונותיו שלו, למעשיו שלו, לדברים שיצר בכוחותיו שלו ולעיתים גם לכל אלו בקבוצה אליה הוא משתייך ועמה הוא מזדהה.
כאשר קולקטיב לאומי מאמין או חש כי הוא נעלה מעמים אחרים נהוג לכנות דבר זה כלאומנות.
לעיתים הערכת היתר מוקרנת מהאדם אל דברים המתייחסים ושייכים אליו כגון אנשים שמשמשים כמנהיגיו, רכושו, תפיסותיו או ילדיו.
הגאווה תהיה בדרך כלל בהקשר חברתי כאשר האדם מבדיל באמצעותה בינו לבין האחרים, או בין קבוצה התייחסות שהוא שייך לה לבין קבוצות אחרות.
כאשר תחושת הערך העצמי של אדם מיוסדת לא על מעשיו והישגיו אלא על השוואה בינו לבין אנשים אחרים, ובמיוחד כאשר אותו אדם מדגיש את עליונותו תוך זלזול באחרים, נוהגים לכנות את התחושה התנשאות.
כאשר אדם מפגין את תחושת הערך העצמי שלו במידה ניכרת, ובמיוחד כאשר זו מלווה בהתנשאות כלפי אחרים, הגאווה מכונה יהירות.
כאשר האדם מחצין ומבטא את גאוותו, נהוג לכנות תחושה זו בשם שחצנות.
בלשון עממית מכונה מי שמנפנף לעיני כל ביכולותיו שוויצר.
לעיתים, אדם בעל גאווה שאינה תואמת למציאות מוּנָע מהצורך למלא את האני שלו.
ייתכן שאותו אדם חש ריקנות וחוסר ערך, ורוצה להתמלא בתחושת ערך מהשוואת עצמו לזולת - אם הזולת פחוּת ממני אז אני נעלה ומובדל ממנו.
בתרבויות שבהן הושם דגש רב על היררכיה וציות ושבהן לא הייתה הפרדה בין אדם למוצאו או מעמדו, נחשבה גאווה אצל מי שדורג בתחתית ההיררכיה או שבא ממוצא שנחשב נחות, לרגש שלילי שיש לדכאו.
תחושות דומות אצל אנשים ממעלה ההיררכיה נחשבו למעלה שיש להתגאות בה.
בתנ"ך, פרשת מגדל בבל שבוניה רצו לבנות עיר שראשה בשמים, נתפסת אף היא כסמל לגאווה ויוהרה אנושית.
בתרבויות יוון ורומי הייתה הבחנה בין גאווה ראויה של אדם במעשה ידיו, לבין גאווה מופרזת שנתפשה כהחצפת פנים כנגד האלים וכונתה היבריס.
במיתולוגיה היוונית מופיע הסיפור על דדלוס, שבנה כנפיים שאפשרו לאדם לעוף.
הוא עופף באמצעותן עם בנו איקרוס, אך זה עף גבוה מדי והתקרב לשמש והדונג ששימש להדבקת הנוצות נמס ואיקרוס צלל למימי הים וטבע.
ברומא, כאשר נערכו תהלוכות לכבודו של מנצח במלחמה או קרב, נהוג היה לשים לחשן במרכבתו של המנצח כדי שישוב וישנה באוזניו: "כך חולפת תהילת עולם" (Sic transit gloria mundi) — היינו, האדם הוא בן תמותה והתהילה חולפת.
גם בימינו ישנה הבחנה בין גאווה מקורית שנותנת לאדם את הביטחון העצמי והאמביציה להצליח במעשיו ולקנות לו שם טוב ויוקרה, לבין גבהות לב שגורמת לאדם להיות יהיר, אגוצנטרי ולא חברתי.
בעת החדשה אוניית הטיטניק ופרשת טביעתה בשנת 1912 מסמלת את יוהרת האדם אל מול כוחו של הטבע, שכן בוניה האמינו ופרסמו שאוניה זו לא ניתנת לטיבוע, בשל הטכנולוגיה הייחודית שלה.
אחד הסממנים הבולטים של הנאציזם היה גאווה לאומית קולקטיבית יחד עם תאוות הכוח והערצתו.
האמונה כי הגרמנים הם הגזע העליון ולכן ראוי להם להשתלט על כל העולם, לרדות בו, לנצל אותו לצרכיהם, ואף לרדוף את כל ה"גזעים הנחותים" ולהשמיד אותם.
ישנם חוקרים הסוברים כי לגאווה ישנם שורשים אבולוציונים.
חוקרת בשם לורי סנטוס מאוניברסיטת ייל בדקה אצל קופי קפוצ'ין את המושג המכונה "אפקט הבעלות", שהוא הערכת יתר של דברים המתייחסים והשייכים לאדם, רק בשל הבעלות שלו עליו.
אותה חוקרת גילתה שגורם זה קיים גם אצל קופי הקפוצ'ין.
קופים אלו העדיפו מדגנים על פני תפוחים, רק בשל עצם הבעלות שלהם על הדבר.
חוקרים אחרים הדגימו את אפקט הבעלות בקרב בני אדם בניסויים שונים ומגוונים.
בדתות רבות, כמו היהדות, הנצרות, האסלאם, הבודהיזם ההינדואיזם והקונפוציאניזם, ועוד, נחשבת הגאווה לרגש שלילי.
בדתות והאמונות אלו קיימת ציפייה מן האדם לחוש שפלות רוח וצניעות של האדם לנוכח חכמת האלוהות חובקת הכל.
בדתות כמו הבודהיזם, השאיפה הנעלה ביותר היא להפסיק את הסבל.
על-פי תפישה זו גאווה היא דבר שיש למגר.
גם בהינדואיזם נחשבת הגאווה לרגש מגונה.
האל רוואנה במיתולוגיה ההינדואיסטית הוא מלך מרושע שראמה, האווטאר של וישנו הורג, משום שהוא מפגין את החטאים שדינם מיתה - גאווה ותאווה.
בתורה שבכתב יש איסור של גאווה לאדם הפרטי בדומה לאיסורים על חמדנות, נקמנות, נטירה ושנאה.
איסור הגאווה נאמר בפירוש גם אצל המלך שמצוּוה לקרוא בתורה , ושם הדבר מנוסח לא כאיסור או לאו, אלא כנימוק והסבר למצווה אחרת.
ולכן, הרמב"ן מבקש ללמוד מדבר זה בקל וחומר, שהגאווה אסורה אצל כל אדם.
בעקבות התגלות שמיימית בחלום, מנה הסמ"ג את איסור הגאווה כאחת מתרי"ג מצוות (מצווה סד) בלאו של "השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך", על פי הפסוק "ורם לבבך ושכחת את ה'" (דברים ח, יא), "אזהרה שלא יתגאו בני ישראל כשהקדוש ברוך הוא משפיע להם טובה".
עם זאת, במקרא מיוחסת גאווה כתכונה חיובית רק לאלוהים.
גאווה אצל אדם, לעומת זאת, נתפשת כשלילית או כמקורבת או משויכת לטיפשות או בערות.
לדוגמה: וישנה אף תפילה להימנע מגאוה, .
יחס עוין במיוחד יש לגאווה כאשר היא באה מפי אדם או ממלכה המתיימרים לסמכות או כח אלוהי.
לדוגמה, פרעה מלך מצרים המתיימר כי הוא ברא את עצמו: ; או מלך בבל, המדמה את עצמו יושב בשמים: .
לעומתם, זכו להלל ותהילה מנהיגים שצוירו כענוותנים, כמשה רבנו שמתואר במקרא כעניו מכל האדם אשר על פני האדמה; ודוד המלך המעיד על עצמו שהוא "כֶּלֶב מֵת...
בתלמוד, הגאווה מכונה גסות רוח וזחיחות דעת.
על מי שמתגאה נאמר שהוא "דוחק רגלי שכינה".
עוד אמרו, ש"כל המתייהר, אם חכם הוא - חכמתו מסתלקת ממנו כמעשה הלל הזקן, ואם נביא הוא - נבואתו מסתלקת ממנו כמו אצל דבורה הנביאה, שפסקה את שירתה באמצע" ().
עוד מדמים חז"ל את המתגאה לעובד עבודה זרה (אחת משלוש העבירות החמורות שבתורה), ואומרים שמי שיש בו גאווה "ראוי לגדעו כאשירה" על פי הפסוק "ורמי הקומה גדועים".
עם זאת, לעיתים הגאווה חיובית במידת מה, כמו שמובא שם בשמו של רב שסובר ש"תלמיד חכם צריך שיהיה בו שמינית שבשמינית (כלומר 1/64, במילים אחרות - מעט שבמעט) של גאווה", ורב הונא אף מוסיף שהדבר אף "מעטר אותו כתג שבקצה השיבולת".
לעומתם רב נחמן בר יצחק חולק וסובר ש"לא מינה ולא מקצתה", כלומר שאפילו מעט גאווה אסורה.
הרמב"ם בשיטת שביל הזהב שהוא מאמץ מאריסטו, אומר שאף שבכל רגש יש להגיע אל האיזון שבין הקצוות, אל מידת המתון, ברגש זה צריך להרחיק לקצה השני של שפלות הרוח ולא לעמוד בענווה שהיא האמצע.
באיגרת הרמב"ן שהיא איגרת מוסר שכתב הרמב"ן לבנו, הוא מתעכב במיוחד על הדרכה מעשית כיצד להימנע מגאווה, ובין היתר הוא ממליץ על דיבור בנחת, הימנעות מהרמת קול או כעס, התייחסות לכל אדם אחר כגדול ממך והתביישות ממנו.
הסמ"ג מנה כמצוות לא תעשה את האיסור להתגאות:
הרמח"ל במסילת ישרים (פרק י"א) כותב שכלל עניין הגאווה שהאדם מחשיב עצמו בעצמו, ובלבבו ידמה כי לו נאוה תהילה, ולו ראוי כבוד.
על פי תפיסתו הגאווה היא עיוורון שכלי, מפני שהאדם קרוב אצל עצמו ואיננו מכיר בחסרונותיו ובפחיתותו, ובכל אדם ימצאו חסרונות רבים מצד טבעו, משפחתו, מקרים שהאדם חווה, או מצד מעשיו.
עוד הוא מציין שיש ביטויים רבים לגאווה אצל בני האדם, מאיש שהולך בכבדות גדולה כאילו היה גופו עשוי מעופרת, וממרגיז ארץ זעפן שמבהיל בני אדם ומשתרר עליהם, ועד כזה שמתגאה בענוותנותו הרבה, ששואף לכבוד במה שהוא מראה לכולם, שהוא בורח ממנו.
מספר ראשונים כתבו את הביטוי יהללך זר ואם לא פיך יש כאלה שייחסו את המשפט לאמורא רב פפא.
ביהדות קיים המושג החיובי של גאווה הנקראת "גאווה יהודית", והיא תחושת הגאווה של היהודים ביהדותם.
כתוצאה מכך, מגיעה המוכנות למסור את נפשם על היהדות וחוקיה מתוך גאווה, וכפי שניתן להיווכח מההיסטוריה על יהודים שנרצחו ב'"גאווה יהודית", הן על עצם היותם יהודים והן על כך ששמרו על התורה והמצוות ועל הגחלת היהודית.
במקרים רבים בהיסטוריה, הועמדה לפני היהודים הבחירה האם להמיר את דתם ולהישאר בחיים, או להישאר ביהדותם ולהירצח.
היהודים בארצות שונות בעולם עמדו בדבקות באלוקיהם ובחרו שלא לנטוש את הדת, וכתוצאה מכך נרצחו רבבות יהודים לאורך ההיסטוריה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 בברית המועצות, הייתה סכנת חיים לשמור על זהות יהודית, ומסופר על המקובל רבי לוי יצחק שניאורסון (אביו של הרבי מלובביץ') שהשפיע על אלפי יהודים לשמור על יהדותם ועמד בלי פחד ואמר ליהודי הקהילה שלו: "אתם יהודים!
והוא שילם על כך בחייו.
הוא נאסר, עונה, נשלח לגלות ונפטר לאחר תקופה קשה של סבל וייסורים.
סיפר זאת הרב שלום בלוי, וסיים: "מותר גם לנו להתגאות ביהדות שלנו, בייעוד המיוחד שלנו.
זו לא גאווה ריקה שמובילה להתנשאות, זו לא שחצנות.
זה גאון יהודי שמניע אותנו לעשות טוב, לקיים את המצוות ולהפיץ את אור היהדות בכל העולם".
על-פי תפישות נוצריות שונות, לדוגמה, על האדם להתקיים תוך התכחשות עצמית מוחלטת ושפלות רוח מרבית משום שלאדם אין ערך כלל, ותחושת גאווה כלשהי היא מטבעה יהירות שיש לדכאה.
הגאווה (superbia) נחשבת לאחד משבעת חטאי המיתה — חטאים שהלוקה בהם חייב מיתה.
על פי דנטה אליגיירי בספרו הקומדיה האלוהית, האנשים שחטאו בחטא של גאווה מופרזת, ביניהם מלכים רבים, נידונים לחיות בביצה מזוהמת כחזירים.
בכור המצרף החוטאים בחטא זה מטוהרים מחטאם בכך שהם נושאים על עורפם סלע כבד, אשר אינו מאפשר לנושאו להרים את ראשו ולהזדקף.
האפיפיור גרגוריוס הראשון קבע כי הגאוה היא ראשית החטאים והחטא הגדול מכולם.
בעקבות ההתעשרות וההשחתה של הממסד הקתולי במאה ה-16, בהנהגתו של לאו העשירי, התפלגה ממנה הנצרות הפרוטסטנטית, שכללה בתוכו זרמים רבים.
אחד מזרמים אלו התפתח לכת בשם איימיש שאורחות חייה סובבות בעיקר סביב ההתייחסות ל"חטא הגאווה".
אנשי כת זו מדירים את עצמם מעושר וטכנולוגיה וחיים חיי פשטות וצניעות במטרה להתרחק מגאווה.
גאווה להט"בית היא תנועה עולמית ופילוסופיה הטוענת כי לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית.
תומכי גאווה להט"בית פועלים למען זכויות והטבות שוות עבור להט"בים.
לתנועה יש שלוש הנחות מרכזיות: שאנשים צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית, כי המגוון המיני הוא מתנה, וכי הנטייה המינית והזהות המגדרית הם דברים מובנים ואינם ניתנים לשינוי מכוון.
במקרה זה המילה גאווה משמשת כניגוד לבושה, וזאת על רקע מאות שנים של רדיפה וענישה קשה נגד להט"בים והצגתם כחוטאים מצד דתות אברהמיות, ובהמשך הצגת להט"בים כסוטים, חולי נפש או עבריינים בתקופה המודרנית, עד השליש השני של המאה ה-20. גאווה במובן זה היא קבלה ואישור-עצמי ושל הקהילה כולה.
תנועת "הגאווה" המודרנית החלה לאחר מהומות סטונוול ביוני 1969, שהייתה ההתקוממות שארכה כמעט שבוע בין צעירים ושוטרים בניו יורק בעקבות פשיטה על מלון סטונוול אין.
ביוני 1970, התקיים מצעד הגאווה הראשון בארצות הברית לזכר יום השנה הראשון למהומות סטונוול.
גאווה ודעה קדומה היא סדרת טלוויזיה משנת 1995 בעלת שישה פרקים, שעובדה למסך בידי אנדרו דייוויס ומבוססת על הספר מ-1813 שכתבה ג'יין אוסטן.
הסדרה הופקה בידי סו בירטוויסל ובוימה בידי סיימון לנגטון.
הסדרה הופקה על ידי הBBC, בתוספת מימון מרשת הטלוויזיה האמריקאית A&E NETWORK.
במקור BBC1 שידרה את הסדרה בעלת הפרקים בני 55 דקות מ-24 בספטמבר עד ה-29 באוקטובר 1995. הרשת האמריקאית שידרה ב-14 בינואר 1996 שני פרקים ברצף במשך שלושה לילות רצופים.
ג'ניפר אילי וקולין פירת' שיחקו בתפקידים של אליזבת בנט ומר דארסי.
הסדרה "גאווה ודעה קדומה" זכתה במספר פרסים, כולל פרס הבאפטא לשחקנית הטובה ביותר, ג'ניפר אילי, ופרס אמי לעיצוב התלבושות.
התפקיד של מר דארסי העלה את קולין פירת' לרמה של סלבריטאי.
הסצנה שבה פירת' מוצג בחולצה לבנה רטובה מוכרת כ"אחת הסצנות הזכורות ביותר בטלוויזיה הבריטית".
הסדרה עוררה השראה בהלן פילדינג לכתוב את הרומנים של ברידג'יט ג'ונס, שבעיבוד הקולנועי שלהם פירת' מגלם את מושא אהבתה של ברידג'יט, מארק דארסי.
הספר "גאווה ודעה קדומה" מספר את סיפורן של חמש בנות משפחת בנט הרווקות באנגליה, בתחילת המאה ה-19, לאחר שצעיר עשיר ופנוי, מר בינגלי, וחברו המודע למעמדו, מר דארסי, עברו להתגורר בשכנותן.
בעוד ג'יין, הבת הבכורה במשפחת בנט, מתחבבת מיד על בינגלי, לדארסי יש קשיי הסתגלות לחברה המקומית ושוב ושוב הוא מוצא עצמו מתנגש עם הבת השנייה במשפחת בנט, אליזבת.
פרק ראשון — מר צ'ארלס בינגלי, גבר עשיר מצפון אנגליה, מתיישב לימי הקיץ באחוזת נת'רפילד, סמוך לכפר מריטון שבהרטפורדשייר.
שלא כבעלה, מרת בנט מתרגשת וצופה כי מר בינגלי יתחתן עם אחת מחמש בנותיה: ג'יין, אליזבת, מרי, קיטי ולידיה.
בנשף מקומי, ג'יין היפהפייה מוצאת חן מיד בעיני בינגלי, בעוד חברו הטוב ביותר, מר דארסי, שעליו נאמר כי הוא עשיר מבינגלי פי שניים, מסרב לרקוד עם כל אישה ובמיוחד עם אליזבת.
הרושם הראשוני האומלל שדארסי עושה על אליזבת מתחזק לאחר מכן במפגש במעון לוקאס.
מאוחר יותר, אליזבת ומר דארסי נאלצים לבלות מספר ימים יחד בנת'רפילד, כשאליזבת מגיעה למקום כדי לטפל באחותה ג'יין שחלתה.
פרק שני — כומר חנפן בשם מר קולינס, שאמור לרשת את אחוזת לונגבורן שבידי אביהן, מגיע לביקור של בנות בנט, דודניותיו.
הוא נדבק תחילה לג'יין, אך לאחר מידע מהאם על קשריה עם בינגלי, מבין שהיא איננה פנויה.
ומחליט כי יישא לאישה את אליזבת ("ליזי") על מנת שהאחוזה תישאר במשפחה.
בטיול לכפר הקרוב, מריטון, בנות משפחת בנט מתוודעות לקצין מהגדוד שהוצב במקום, מר ויקהאם.
אליזבת עדה למבטי הטינה שמר דארסי מחליף עם ג'ורג' ויקהאם, והאחרון מספר לה כי דארסי רימה אותו בנוגע לירושתו.
דארסי, שנמשך לאליזבת ומתחיל לפתח רגשות כלפיה, מפתיע אותה כשהוא מציע לה לרקוד בנשף בנת'רפילד.
אליזבת מקבלת את ההצעה בנימוס אך בחוסר רצון ואף אומרת לשרלוט לוקאס, חברתה הקרובה ביותר: "הבטחתי לעצמי שלא ארקוד עמו לעולם".
יום למחרת מר קולינס מציע נישואין לאליזבת, אך היא מסרבת לו בהחלטיות.
בזמן שמר ומרת בנט לא מסכימים ביניהם על החלטתה של אליזבת — מר בנט תומך בהחלטתה ומרת בנט בטוחה שזו טעות, שרלוט לוקאס מזמינה את מר קולינס להתגורר במעון לוקאס זמן מה.
פרק שלישי — אליזבת נדהמת ומזדעזעת כאשר היא לומדת כי חברתה הנבונה, שרלוט לוקאס, קיבלה את הצעת הנישואין של מר קולינס החנפן הטיפש, אך ליזי ושרלוט משלימות במהרה.
כאשר החבורה מנת'רפילד עוזבת ללונדון בסתיו, ג'יין נשמעת לעצתה של אחותה ליזי, ועוברת להתגורר זמן מה אצל דודה ודודתה בלונדון, משפחת גרדינר, אבל במהרה היא שמה לב שמשפחת בינגלי מתעלמת ממנה.
במקביל אליזבת מוזמנת לקנט, לבקר את הזוג קולינס.
השניים מתגוררים ליד רוזינגס, אחוזתה של ליידי קתרין דה ברג.
כיוון שהליידי היא דודתו של דארסי, אליזבת פוגשת בו כמה פעמים.
אליזבת לומדת מבן דודו של דארסי, קולונל פיצוויליאם, כי הוא היה אחראי להפרדתו של בינגלי מאחותה ג'יין.
לאחר מכן, להפתעתה, דארסי מציע לה נישואין בצורה גמלונית ביותר, כשהוא מביע את הערצתו ואהבתו העמוקה אליה למרות מעמדה החברתי הנחות, ובניגוד לשיקול הדעת שלו ושל סביבתו.
אליזבת מסרבת לו בנחישות כאשר היא מציינת בפניו את יהירותו, את אופיו הבלתי נעים והגאה.
היא מדגישה בפניו מה רבה מעורבותו השלילית ברומן של אחותה ואחריותו למזלו הרע של מר ויקהאם.
אליזבת מצהירה בגאווה יתרה ובזעם כי מסיבות אלו הוא הגבר האחרון לו תסכים להינשא.