tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאת'יו וקארן הופיעו מקודם ביחד במרי פופינס (1964) וזאת הופעתם האחרונה כצמד בקולנוע.
זה גם סרטו האחרון (השלישי) של מת'יו שמת בגיל 21 מהפטיטיס.
זה גם סרטו האחרון של אד וין שנפטר מסרטן לפני שהסרט יצא לאקרנים.
התסריט מבוסס על הספר "The Gnome-Mobile" של אפטון סינקלר משנת 1937. הגמדים הגנומים ממלאים תפקיד חשוב בעלילה וולטר ברנן ממלא תפקיד כפול כסבא עשיר ואהוב על שני נכדיו וכגנום זקן ועצבני.
הסרט עשיר באפקטים ויזואליים המקטינים את הגנומים.
מלרוני (וולטר ברנן) הוא בעל חברה גדולה לסחר עצים בסן פרנסיסקו.
הוא נוסע במכונית האהובה עליו רולס-רויס פנטום 2 כדי לפגוש את נכדיו האהובים בשדה התעופה ולהמשיך איתם לסיאטל שם הוא אמור למכור 50,000 אקרים של יער.
הוא נפגש ברודני (מת'יו גרבר) ובאליזבת (קארן דוטריס) בת העשר.
הם עוצרים למנוחה ביער עצי רדווד ואליזבת משוטטת ביער ונפגשת בגנום בשם ג'ספר (טום לואל).
היא מודיעה למלרוני ורודני והם נפגשים בג'ספר שמציג להם את סבו נובי (וולטר ברנן).
נובי כועס על האנשים הגדולים שכרתו את היער בו גרו הגנומים שנאלצו לברוח.
כעת ג'ספר נשאר ללא אישה וסופו שגם הוא ייעלם.
מלרוני מציע לקחת את שני הגנומים במטרה למצאו אזור בו נמצאים גנומים אחרים.
לפני כניסה למלון השייך לו הוא שם אותם בתוך ארגז קטן.
למלון מגיע הורציו קוקסטון (שון מקלורי) שמפיק הופעות נודדות של דברים חריגים.
הוא שם לב לשני הגנומים ומצליח לגנוב אותם.
מלרוני מזעיק את עוזרו הראשי ראלף ירבי (ריצ'רד דיקון) שיעזור לו במציאת שני הגנומים.
ירני בהמלצת רופאו, מחליט כי מלרוני השתגע וכופה עליו אשפוז כפוי במוסד פסיכיאטרי.
במבצע לילי נועז מצליחים רודני ואליזבת לשחרר את מלרוני.
ירבי והאח (נורמן גרבובסקי) הפסיכיאטרי רודפים אחרי הרולס-רויס במרדף מששע בתוך יערות הרדווד שבסופו מכוניתם מתרסקת.
בביתו של קוקסטון מצליחים ג'ספר ונובי להשתחרר מהארגז.
נובי מצליח לברוח אך ג'ספר נתפס ובאותו זמן מגיעים מלרוני והנכדים ומשחררים אותו.
הם מגיעים למושבת גנומים ונפגשים שם עם נובי ועם רופוס (אד וין), מלך המושבה.
כדי לשדך לג'ספר אישה מביאים לפניו מספר יפהפיות שצריכות לרוץ ולתפוס אותו עד שרופוס סופר שבע.
מתחיל מרוץ משעשע עד שלבסוף תופסת אותו ויולט הביישנית (קמי סברינג) לקול תשואות הצופים.
במעמד זה מכריז מלרוני כי יתרום את השטח של 50,000 אקרים שנועד לגדיעה, לטובת הגנומים שיוכלו לחיות בו בנחת.
מלרוני/נוביאד ויןרופוסמלך הגנומיםמת'יו גרבררודנינכדקארן דוטריסאליזבתנכדהריצ'רד דיקוןראלף ירבימזכיר של מלרונישון מקלוריהורציו קוקסטוןמפיקטום לואלג'ספרגנוםקמי סברינגויולטגנומיתנורמן גרבובסקיאח
ברוך שפירא (נולד ב-7 בפברואר 1947), מורה לחינוך גופני, מאמן מכבי אתלטי הנגב, מבכירי מאמני האתלטיקה בישראל, חבר הנהלת איגוד האתלטיקה בישראל.
זוכה בפרס מפעל חיים לאיש חינוך לשנת 2022 מטעם משרד התרבות והספורט.
שפירא נולד וגדל במונטווידאו, אורוגוואי.
אביו, היה מראשי הקהילה היהודית במונטווידאו לאחר שהיגר מפולין.
כנער היה חניך מדריך וגם רכז תנועת נוער (רכז תנועות נוער חלוציות באורוגוואי לפני עלייתו ) התאמן והתחרה באתלטיקה (אלוף קרב רב ילידים ועד נערים ).
לפני שעלה לישראל ביקר בארץ פעמיים במסגרת קורסים שונים לנוער ציוני ממנהיגי נוער יהודי בגולה..
הוא עלה סופית לישראל בשנת 1967 הוא נשלח לקיבוץ גונן שלרגלי רמת הגולן .
ב 1967-70 לחם במלחמת ההתשה מול ירדן-מצרים תעלת סואץ טמפו ועוד מלחמת יום הכיפורים כמשתייך לחטיבת צנחנים 55 היה בין הלוחמים שלחמו במצרים מחציית תעלת סואץ קרבות הבקעה מאיסמאליה כצנחן ופרץ לעיר סואץ, .
לאחר שמשפחתו עלתה לישראל בשנות ה-70 והתיישבה בבאר שבע עבר להתגורר בתחילה בקיבוץ חצרים ואחר כך בבאר שבע.
בסוף שנות ה-70 וה-80 אימן אתלטיקה בקבוצת הפועל באר שבע.
ב-1990 הקים את אגודת בני הנגב.
ב-1999 ייסד כמנהל מחלקת הספורט בעיריית דימונה, את מחלקת האתלטיקה בני הנגב דימונה.
כעבור שנה הגיע האיחוד עם באר שבע, ועמו גם שינוי השם לבני הנגב באר שבע ולבסוף מכבי אתלטי הנגב.
לאחר מכן, עם עבודה רבה וצוות מקצועי מצומצם, הצליח להשיג עם האגודה תוארי אליפות לנוער.
בשנת 2017 זכתה קבוצת הנשים באליפות ישראל.
בין האתלטיות והאתלטים שאימן וטיפח במשך השנים ניתן למצוא רבים שזכו באליפויות ישראל בכלל הגילאים וגם ברמות בין לאומיות שונות.
בשנת 2019 זכה בתואר כבוד של התאחדות אתלטיקה של אירופה.
בשנת 2021 איגוד אתלטיקה של ישראל בחר בו כיקיר איגוד בישראל ל אחר שהיה חבר הנהלה,יו"ר ועדה מקצועית וסגן יו"ר בין השנים 1985 ל 1991 ובין 2007 ל 2018. בשנת 2022 זכה ברוך לקבל פרס מפעל חיים על תרומתו לספורט לאתלטיקה ולחברה מידי הנשיא רובי רבלין ושר הספורט טרופר.
ב 2022 קיבל ברוך פרס יקיר החינוך הגופני (37 שנות שימש כמורה לח"ג ) וגם פרס ממרבי ישראל כמנהל מועדון מצטיין .
ברוך שימש כמפקח מנהל הספורט של ישראל בין השנים 1983 -1986 -מחוז דרום ובחלקם מהרצליה ועד אילת.
לשפירא נולדו 3 בנים, אייל ועופר תאומים (דצמבר 1976) ועידן (ספטמבר 1982), מנכ"ל ומאמן ראשי של קבוצת מכבי אתלטי הנגב.
בשנת 2022 זכה בפרס מפעל חיים לאיש חינוך מטעם משרד התרבות והספורט
ברוכים הבאים לבית הפנקייק הוא אלבום אולפן השביעי במספר של הראפר, הכותב והמלחין לוקץ'.
האלבום יצא לאור ב-2 ביוני 2022, על ידי חברת התקליטים BMusic.
האלבום כולל 12 רצועות שהופקו על ידי אורי שוחט.
באלבום מתארחים טונה, אורי שוחט, הילה חלואני, בן פרנקו וצוקוש.
שם האלבום הוא משחק מילים על השם של האלבום ברוכים הבאים לפתח תקווה של רביד פלוטניק ועל אהבתו היוצאת דופן של לוקץ למסעדת בית הפנקייק.
לפני שחרורו של האלבום לוקץ' פרסם קאבר אלטרנטיבי, שדומה לקאבר של פלוטניק.
ברוכה הבאה לרפאבליק סיטי / ברוכה הבאה לרפבליק סיטי הוא שמו של פרק הבכורה בעונה הפותחת של סדרת הטלוויזיה המונפשת "האגדה של קורה".
הפרק שודר ב-14 באפריל 2012 בערוץ ניקלודיאון וצבר כ-4.55 מיליון צופים ברחבי ארצות הברית מה שהפך את "האגדה של קורה" לסדרה המובילה בניקלודיאון של אותו שבוע ולנצפית ביותר בערוץ מזה כשלוש שנים.
סדרת הטלוויזיה המונפשת "האגדה של קורה" נוצרה והופקה על ידי מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו באולפני ניקלודיאון בברבנק, קליפורניה.
כדי להדגים את אורך תהליך ההפקה (בין 10 ל-12 חודשים לפרק), קונייצקו כתב ביולי 2013 שהצוות שלהם כבר התחיל לעשות סטוריבורד לפרק הראשון של עונה 4 עוד לפני שהסתיימה העבודה על הפרקים האחרונים.
הסדרה הוכרזה בכנס הקומיק-קון לשנת 2010 והשם של הסדרה שונה פעמים רבות לפני יציאתה.
פרק הבכורה תוכנן לצאת לאור באוקטובר 2011, אך יצא לבסוף ב-24 במרץ 2012 באופן מקוון ושודר בטלוויזיה ב-14 באפריל 2012 בשידור מחובר יחד עם פרק 2, "עלה ברוח" .
הפרק תורגם ודובב מחדש לשפות שונות ושידור הבכורה שלו צבר מעל לכ-4.55 מיליון צופים, מה שהפך את "האגדה של קורה" לסדרה המובילה בניקלודיאון של אותו שבוע ולנצפית ביותר בערוץ מזה כשלוש שנים ומחזיק בתואר הפרק הנצפה ביותר בכל היסטוריית שידור פרקי הסדרה על ארבעת עונותיה.
בפתיח הפרק מספר הדובר, אשר בתור טנזן, בנו של האווטאר הקודם:
הפרק נפתח בסצנה בה אנשי מסדר הלוטוס הלבן צועדים בשלג לביתו של טונראק, צ'יף שבט המים שבקוטב הדרומי.
לאחר שטונראק ואשתו סנה מקבלים את אנשי המסדר בברכה, המפקד אומר לזוג כי הם קיבלו קריאות רבות משני שבטי המים ושואל מדוע הם חושבים שדווקא הבת שלהם היא האווטאר החדשה.
סנה בתגובה קוראת לבתה הקטנה, קורה, אשר מציגה להם את שליטתה בשלושת יכולות הכשפות; מים, אדמה ואש, דבר המוכיח להם כי היא האווטאר.
לאחר מספר שנים, כשקורה בת 17, היא נראית נלחמת בכשפות אש עם כשפי אש אחרים מהלוטוס הלבן, בתור המבחן המסכם בכשפות אש.
צופים בה בכירי המסדר ואשתו של האווטאר הקודם, קטרה, אשר אומרת: "היא חזקה" בעוד שמפקד במסדר משיב: "אין בה טיפת איפוק".
לאחר שניצחה את הלוחם האחרון קורה מריעה בהתלהבות אך המפקד אומר כי הם אינם בטוחים אם היא עברה את המבחן וכי מאז שהיא קטנה הייתה מעולה בצד המעשי של הכשפות אך התעלמה לגמרי מהצד הרוחני שגם הוא חשוב לאווטאר.
קורה משיבה שהדבר לא בה לא בקלות וכי זאת הסיבה שהיא צריכה להתחיל ללמוד עם טנזן, בנו של אנג, משום שהוא "הכי רוחני בעולם".
קטרה מאשרת את הדברים והמפקד מכריז כי היא תחל בלימודי כשפות אוויר.
קורה הולכת ומספרת לנאגה, דובת הקוטב שלה, כי היא עברה את המבחן וכי טנזן יגיע בעוד כמה ימים.
לאחר מכן, היא לוקחת את נאגה אל מחוץ לחומות הכפר לפגוש את טנזן.
טנזן נוחת עם הביזון המעופף שלו יחד עם משפחתו, ג'ינורה, מילי, איקי ופמה אשתו שבהיריון.
כשקורה מגיעה למקום טנזן אומר: "הפכת ממש לאווטארית צעירה" אך נאלץ לספר לה כי אין באפשרותו להישאר וללמד אותה, וכי למחרת הוא יצטרך לחזור לרפאבליק סיטי.
בארוחת הערב, טנזן מסביר לקורה כי הוא אחד ממנהיגי ריפאבליק סיטי אשר המצב לא יציב שם כעת.
קורה מציעה כי היא תצטרף אליו אך מפקד הלוטוס הלבן אומר כי העיר מסוכנת מדי וכי אווטאר אנג השביעה אותם לשמור עליה עד אשר היא תלמד את ארבעת היסודות וטנזן מסכים איתו.
בערב, כשקורה מביטה בעצב על טנזן ומשפחתו עוזבים את הקוטב, היא מחליטה להצטרף אליו, היא מארגנת את נאגה לנסיעה וכשקטרה מגיעה למקום קורה אומרת לה כי היא צריכה למצוא את הדרך שלה כאווטאר.
קטרה משיבה כי הגיע הזמן שהדור של קורה ינהיגו את העולם ומברכת את קורה לשלום.
לאחר שהיא נפרדת מהוריה היא מתחילה את מסעה לרפאבליק סיטי בתור נוסעת בלתי חוקית בבטן ספינת משא.
לאחר שהספינה מגיעה לעיר, יוצאת קורה על גביה של נאגה לעבר רחובות העיר אותה היא רואה בפעם הראשונה בחייה.
היא מביעה פליאה מכמות המכוניות הנוסעות בעיר ומהפסל העצום לזכרו של אווטאר אנג.
בחיפושם אחר אוכל, נאגה דוהרת ברחובות תוך כדי שהיא משבשת את תנועת הרכבים אך קורה מתאכזבת לגלות כי אין ברשותה לקנות אוכל.
במקום זאת, היא דגה שלושה דגים באגם שבפארק וצולה אותם באמצעות כשפות אש.
כשחסר בית שאיתו חלקה את האוכל מספר לה כי ישנם עוד רבים חסרי בית בעיר היא מתפלאת ואומרת כי חשבה ש"כולם בעיר עושים חיים" אך שיחתם נקטעת בעת ששוטר מכריז כי אסור לדוג במקום וקורה בורחת.
היא פוגשת אדם אשר מחלק פלאיירים התומכים באמון, ראש תנועת "השוויונאים" אשר מתנגדים לכשפים.
ולאחר שהיא מתעמתת איתו היא ממשיכה בדרכה ומתוודעת לתקרית של גביית דמי חסות על ידי שלושת חברי ארגון הפשע "השילוש המסוכן".
קורה מתעמתת עם הפושעים וגוברת עליהם בעזרת שימוש בכשפות מים, אדמה ואש מה שמגלה לעוברים ושבים על עובדת היותה האווטאר.
שוטרי העיר נוחתים מספינת האוויר המשטרתית על ידי שלשלאות מתכת המתקפלים לתוך חליפתם ועוצרים את הפושעים וגם את קורה, בעקבות הנזק שגרמה לרחוב תוך כדי הקרב.
קורה מתנגדת למעצר ונמלטת מהשוטרים אשר מתחילים לנהל אחריה מרדף ברחבי העיר.
כשהיא קופצת עם נאגה מגג הרכבת היא נתפסת על ידי שלשלאות מתכת המושלכים אליה מספינת האוויר המשטרתית.
קורה מובלת לתחנת המשטרה ושם מפקדת משטרת רפאבליק סיטי מודיעה לה כי היא מואשמת בהרס רכוש פרטי וציבורי בנוסף לניסיון בריחה ממעצר.
כשקורה מנסה לתרץ כי היא הייתה מוכרחה לפעול, המפקדת קוטעת אותה ואומרת כי היה עליה להזעיק את המשטרה ולא להתערב.
קורה מציינת כי היא האווטאר אך המפקדת מצהירה כי תואר זה אינו עושה עליה כל רושם.
קורה דורשת לדבר עם האחראי והמפקדת אומרת זו האי ומציגה את עצמה בתור לין בייפונג, מה שגורם לקורה להתפלא על יחסה כלפיה משום שאמה, טוף בייפונג הייתה חברה טובה של אווטאר אנג.
כשטנזן מופיע בתחנת המשטרה הוא מודיע לבייפונג כי האווטאר תשוב לביתה בקוטב הדרומי באופן מיידי בתנאי שהאישומים כנגדה יימחקו ומצהיר כי ישא באחריות על מה שקרה ויכסה את ההוצאות.
בייפונג מסכימה להצעה והשניים יוצאים מהחדר.
קורה מנסה לשכנע את טנזן שיסכים לה להישאר ואומרת בטענה שהעיר צריכה אותה.
בכנס שהתקיים בחזית בנין עיריית רפאבליק סיטי, קורה מציגה את עצמה כאווטארית החדשה שלהם ומכריזה כי החליטה להישאר בעירם וממשיכה: לקול תרועות ההמונים.
לאחר שידור דבריה של קורה ברדיו, סגנו של אמון שואל אותו כיצד הוא מתכנן לטפל בזה ואמון עונה כי האווטאר הגיעה מוקדם מהצפוי וכי הם יצטרכו לזרז את תוכנית הפעולה שלהם.
בזמן מבחן כשפות האש קורה נלחמת עם כשף ללא שיער פנים אך לאחר תבוסתו נראה שפם על פניו.
פני שקורה בועטת בראשו של אחד מהפושעים נראה שיש לה צמיד רק בזרועה הימנית אך סצנה לאחר מכן נראה צמיד גם על זרועה השמאלית.
כשלין בייפונג מצביעה על קורה נראות שש אצבעות בידה הימנית.
בשתי סצנות במהלך הפרק גבותיה של קטרה הם בצבע חום ולא לבן כבשאר הסצנות.
"ברולטה" הוא שיר של המוזיקאים הישראלים שגב, ערן יוסף ועידו בי שהיה בעבר בהרכב עידו בי וצוקי, אשר יצא לאור כסינגל ב-11 ביוני 2023.
שלושת המוזיקאים הכירו דרך פלטפורמת טיקטוק, שם יצרו סרטונים מוזיקליים שונים, ובעקבות זאת קבעו להיפגש באולפן.
לפני צאתו, קידמו המוזיקאים את השיר בפלטפורמה, שם זכה השיר להצלחה וזכה לאלפי סרטונים העושים בו שימוש ולאהדה רבה.
בהארץ נכתב כי זהו שיר האוס עם מקצב מהיר, מרקיד ובעל מילים קליטות.
הצלחתו של השיר בפלטפורמת טיקטוק לפני צאתו הושוותה לזו של השיר "תיק קטן" של הראפרים נס וסטילה, שיצא מוקדם יותר באותה השנה.
לאחר צאתו, נכנס השיר למקום ה-33 במצעד היטליסט של מגזין מאקו.
שבוע לאחר מכן, עלה למקום התשיעי.
במצעד מדיה פורסט, הגיע השיר למקום ה-13, עם כ-67 השמעות בתחנות הרדיו.
באוגוסט 2023, חברת ספוטיפיי פרסמה את נתוני ההשמעות שלה ביחס לחודשים יולי-אוגוסט, והשיר היה לשיר ה-19 המושמע ביותר בחודשים אלו בישראל.
ברולו (באיטלקית: Barolo) הוא יין אדום המסומן ב"ציון מקור מבוקר ומובטח" (DOCG-Denominazione di Origine Controllata e Garantita) המיוצר במחוז פיימונטה בצפון איטליה.
הוא עשוי מענבי נביולו ומתואר לעיתים קרובות כאחד היינות הגדולים של איטליה, אם לא הגדול שבהם.
אזור הייצור משתרע לתוך הקומונות של ברולו (עיירה) שעל שמה נקרא היין, קסטיליונה פאלטו, סראלונגה ד'אלבה וחלקים מהקומונות של קראסקו, דיאנו ד'אלבה, גרינזאנה קאבור, לה מורה, מונפורטה ד'אלבה, נובלו, רודי, ורדונו, כולם בנפת קונאו, מדרום-מערב לאלבה (פיימונטה).
ברולו מתואר לעיתים קרובות כבעל ניחוחות של זפת וורדים, והיינות ידועים ביכולתם להתיישן ולרוב מקבלים גוון אדום חלודה כשהם מתבגרים.
יש ליישן ברולו לפחות 36 חודשים לאחר הבציר לפני הביקבוק, מתוכם לפחות 18 חודשים בחביות עץ.
כאשר הוא מיושן (ריזרבה) לפחות חמש שנים לפני הביקבוק, ניתן לתייג את היין כ"יין רזרב" (באיטלקית: Riserva).
בעבר, יינות ברולו נטו להיות עשירים בטאנין.
יכול היה לקחת יותר מ-10 שנים עד שהיין התרכך והיה מוכן לשתייה.
התססת יין בכלל והברולו בפרט מבוססת על השארת התירוש עם קליפות הענבים לפחות שלושה שבועות, והתהליך מוציא כמויות עצומות של טאנינים.
לאחר מכן היין מיושן בחביות עץ גדולות במשך שנים.
על מנת לפנות לטעמים בינלאומיים מודרניים יותר, ואלה המעדיפים סגנונות יין פירותיים יותר ומוכנים מוקדם יותר לשתייה, החלו מספר יצרנים לקצץ את זמני השריה והתסיסה לעשרה ימים לכל היותר וליישן את היין בחביות עץ אלון צרפתיות חדשות (חביות קטנות).
ה"מסורתיים" טענו כי היינות המיוצרים בדרך זו אינם ניתנים להגדרה כברולו וטעמם יותר של עץ אלון חדש מאשר של יין.
המחלוקות בין מסורתיים ומודרניסטים כונו "מלחמות ברולו".
עד לאחרונה האמינו שעד אמצע המאה ה-19, ברולו היה יין מתוק.
זה יוחס לעובדה שעינב הנביולו מבשיל בסוף אוקטובר, שפירושו היה שהטמפרטורות ירדו בהתמדה עד הבציר.
בחודשים נובמבר ודצמבר הטמפרטורות באזור פיימונטה קרות מספיק כדי לעצור את התסיסה ולהשאיר כמות משמעותית של שאריות סוכר ביין (שאריות שתגרומנה למתיקות של היין).
אמונה פופולרית נוספת הייתה שבאמצע המאה ה-19, הרוזן קמילו בנסו די קאבור, ראש עיריית Grinzane Cavour, הזמין את האונולוג הצרפתי לואי אודאר (Louis Oudart) לאזור ברולו כדי לשפר את טכניקות ייצור היין של היצרנים המקומיים.
תוך שימוש בטכניקות שהתמקדו בשיפור ההיגיינה של מרתף היין, הצליח אודאר להתסיס את ענבי הנביולו עד להעלמת הסוכר והפיכת היין ליבש לחלוטין, מה שיצר את הברולו המודרני הראשון.
היין האדום החדש וה"יבש" הזה הפך עד מהרה לחביב בקרב האצולה של טורינו ובית סבויה השלטוני, מה שהביא לתיאור הפופולרי של ברולו כ"יין המלכים, מלך היינות" ובלטינית: Vinum Regum - Rex Vinorum.
בתיאור זה מכונים כמה יינות בעולם, ביניהם למשל הטוקאי אסו ההונגרי (שהיה היין המועדף על לואי ה-14 שרכש כל שנה כמעט את כל היבול ממנו).
הרעיון שברולו היה פעם יין מתוק ושנדרש אונולוג צרפתי כדי להפוך אותו ליין יבש, אותגר לאחרונה, בהתבסס על מחקר חדש, על ידי קרין אוקיף.
על פי עדכון זה של ההיסטוריה של ברולו, פאולו פרנצ'סקו סטאליאנו (Paolo Francesco Staglieno) היה אחראי לגרסה היבשה המודרנית.
סטאליאנו התסיס את היינות היבשים, דבר שכונתה בזמנו כ"שיטת סטאליאנו".
אודאר היה סוחר ענבים ויין, לא אונולוג, שבתחילת העשור הראשון של המאה ה-19 עבר לג'נובה והקים יקב, Maison Oudard et Bruché.
כשאודאר הופיע באלבה, המלך קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וקאבור כבר מילאו אחר ההנחיות של סטאליאנו ושניהם ייצרו יינות יבשים.
גרסה מתוקנת זו של ההיסטוריה של ברולו התקבלה בחיוב גם על ידי המומחים האחרים.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, הטרנדים בשוק העולמי העדיפו יינות פירותיים יותר, פחות טאנינים, שניתן לצרוך אותם כבר בגיל (של היין) צעיר יותר.
על ידי שימוש בטכנולוגיה מודרנית, כולל מכלים מיוחדים שאיפשרו לשאוב את היין מתחת ל"מכסה הקליפות" ולאחר מכן לשאוב מעליו, הם מצאו דרכים למקסם את מיצוי הצבע ולמזער טאנינים קשים.
לפני התנועה ה"מודרניסטית" הזו (כלומר אצל המסורתיים), הנביולו נבצר לעיתים קרובות מעט בוסר מה שהותיר לענבים המעט ירוקים טאנינים קשים שלא הספיקו להתפלמר במלואם.
כדי למקסם את מיצוי הצבע, היצרנים הכפיפו את היין לתקופות ממושכות של שריה, שנמשכו עד מספר שבועות, ולאחר מכן כמה שנים יישון בחביות עץ אלון גדולות כדי לרכך את היין.
בתהליך האיטי הארוך של החמצון-חיזור, עצמת הטאנינים פחתה (כמו שמתרחש בעת הזלפת יין בדקנטר), אך גם הפרי עצמו היה דוהה ומתחמצן.
הירידה הזו באיכות הפרי לא הייתה טובה לאזן את הטאנינים הקשים שנותרו, ותותיר יין מר, עפיצי (תחושת יובש או חספוס בפה).
כדי להתמודד עם השינוי הזה, חלק מהיצרנים היו ממזגים זני ענבים אחרים לתוך הברולו כמו ארנייס וברברה כדי להוסיף צבע, פרי או רכות ליין.
אזור ברולו ממוקם 3 ק"מ דרומית מערבית לאזור הברברסקו, ורק הכרמים של דיאנו ד'אלבה נטועים בזן ענבים דולצ'טו משתרע בין שני מעוזי הנביולו.
בהשוואה לאזור ברברסקו, אזור ברולו קריר יותר וממוקם גבוה יותר, ועולה כמעט ב-50 מטרים מעל הברברסקו.
הבציר של ענבי הנביולו המבשילים מאוחרים מתרחש בדרך כלל בתחילת עד אמצע אוקטובר או מהאמצע עד סוף אוקטובר לפעמים), אם כי חלק מהיצרנים פיתחו טכניקות גידול גפנים המאפשרות בציר מוקדם יותר, כבר בסוף ספטמבר.
אזור ברולו של היום ממוקם קצת יותר מ-11 ק"מ מדרום מערב לאלבה.
אף על פי שהוא כמעט פי שלושה מגודלו של אזור הברברסקו הסמוך, הוא עדיין קטן יחסית והוא רק 8 ק"מ רחב בנקודה הרחבה ביותר שלו.
בשנת 1896, משרד החקלאות האיטלקי תחם את אזור הייצור של ברולו כך שיכלול את הקומונות ברולו, לה מורה, קסטיליונה פאלטו, סראלונגה ד'אלבה והחצי הצפוני של מונפורט ד'אלבה.
בנוסף להגבלות על יבול ורמות אלכוהול, כדי להיות מסומן DOCG Barolo היין חייב להיות מיושן לפחות שלוש שנים (מינימום 38 חודשים מ-1 בנובמבר שנת הבציר), מתוכם מינימום 18 חודשים בחביות עץ.
עבור יינות המסומנים Barolo Riserva, נדרשות חמש שנות יישון כולל (מינימום 62 חודשים מ-1 בנובמבר שנת הבציר), שוב עם מינימום של 18 חודשים בחביות.
שורה של בצירים נוחים בסוף שנות ה-90 הובילה לעליית מחיר עבור כל סוגי הברולו, עליית המחירים הובילה להגדלת הנטיעות.
בין 1990 לבין 2004 חלה עלייה של 47% בנטיעות ענבי נביולו באזור ברולו עם 17,340 דונם לגפן ממין זה.
הייצור גדל לאחר מכן מ-7 מיליון בקבוקים באמצע שנות ה-90 ל-10.25 מיליון בקבוקים באמצע העשור הראשון של המאה ה-21. המהירות להגדלת הנטיעות גזלו שטחים שבעבר שימשו את יינות הברברה והדולצ'טו.
נותר רק לראות אם האתרים הללו יצליחו להניב מספיק נביולו איכותי כדי לייצר ברולו איכותי ולהצדיק את המחיר הגבוה של היין.
כמה מומחים חוזים "תיקון שוק" דומה למה שקרה בשנות ה-80, כאשר צבר של בצירים גרם להתייצבות המחירים.
יין גדול, עוצמתי וטאניני, כמו הברולו צריך להתאים למאכלים בעלי משקל דומה.
בשילוב עם מנות קלות דלות בחלבון, כמו ירקות מאודים, הברולו יכריע את האוכל.
הטאנינים שלו יגיבו עם מיעוט החלבונים בלשון ובצידי הפה, ידגישו את המרירות וייבשו את החך.
בפיימונטה, היינות משתדכים לרוב עם מנות בשריות, פסטות כבדות וסוגי ריזוטו עשירים בטעמים.
כך הטאנינים נקשרים לחלבוני המזון וכך הופכים לרכים יותר.
ברוך שרמן (ברוניסלב ניימוטקו) (בפולנית: Bronislaw Niemotko; 22 במרץ 1913 – 10 במרץ 1986) היה אזרח פולני, מחסידי אומות העולם, שהחביא יהודים בביתו במלחמת העולם השנייה.
ברוניסלב ניימוטקו, הגיע לעיר פינסק מכפר ליד ביאליסטוק כדי ללמוד בבית ספר למכונאות, והתגורר בשכירות אצל משפחה מקומית שגרה ליד בית נטוש עם גן ירק.
ב-4 ביולי 1941 הצבא הגרמני כבש את פינסק, ולימודיו של ברוניסלב הופסקו.
בגלל שהיה בן של איכר, מונה ברוניסלב על ידי הצבא הגרמני כאחראי על שלוש חלקות אדמה ועל גידול ירקות עבור הצבא הגרמני.
לברוניסלב הייתה היכרות מוקדמת עם חייט יהודי בשם אריה לייב שרמן, שהגיע יחד עם אשתו ושלושת ילדיו לגטו פינסק.
ב-30 ביולי 1941 הוצאה פקודה על ידי רייכספירר אס אס הימלר, המורה להוציא להורג את כל היהודים בפינסק.
ב-2 באוגוסט קיבל ברונו מאגיל (מפקד הקבוצה הרכובה של חטיבת הפרשים השנייה של האס אס) פקודה, לפיה על הפלוגה הראשונה והרביעית אשר תחת פיקודו להתחיל ברצח יהודי פינסק.
בשעות הערב של 8 באוגוסט התקבל שדר ממטה חטיבת פרשי אס אס המורה לעזוב את פינסק, ולהתקדם ליתר היעדים, בהתאם לתוכנית המקורית.
שדר אחרון זה האריך את חייהם של שרידי קהילת יהודי פינסק - רובם ככולם נשים וילדים - לפחות בעוד כשנה וכמה חודשים.
מדי יום היה ברוניסלב פוקד את מקום המסתור, ומביא לחיה מזון שהספיק עבורה לאותו היום.
בפברואר 1943 אחיה הבכור של חיה, אשר שרמן, הצטרף אליה למחבוא לאחר ניסיון כושל להצטרף לפרטיזנים.
חודשיים לאחר מכן, המבנה בו התחבאו יועד להריסה, ובעוד שחיה עברה לגור עם ברוניסלב, אחיה הצטרף לפרטיזנים, ולימים נודע להם כי הוא נרצח.
ברוניסלב וחיה תכננו גם כן להצטרף לפרטיזנים, אך לשם כך נדרשו לחיה מסמכי זיהוי אריים.
בניסיון להנפיק עבורה מסמכים, היא נדרשה לתצלום אולם היא זוהתה כיהודיה על ידי הצלם שאיתו למדה בעבר בתיכון.
חיה נאלצה להתחבא אצל אישה פולניה במשך שבוע, עד שברוניסלב שכר עבורה דירת מסתור חדשה.
לבסוף הצליחה חיה להשיג תעודת זהות של איכרים, שלא דרשה צילום מזהה.
בעקבות חשיפת דירת המסתור על ידי שוטר פולני שלא דיווח עליה, ניסו חיה וברוניסלב להצטרף לפרטיזנים שביער, אך ניסיונם נכשל.
במאי 1944 השניים שבו לפינסק וברוניסלב שכר עבורם דירה בשכונה מרוחקת.
לנוכח סכנת גילוי מקום המסתור של חיה, הם עברו להסתתר בכפר לוּבֶּל הסמוך לפינסק, שם הסתתרו עד לשחרור האזור.
בלובל הם הוסתרו בביתה של אישה שהועסקה בעבר כעוזרת בית בבית משפחת שרמן.
לאחר המלחמה, ברוניסלב נשא את חיה לאישה ואימץ את שם משפחתה, כדי שחיה והילדים שיוולדו להם ישמרו את שם משפחתה שנרצחה בשואה.
לבתם היחידה קראו מינדל, על שם אמה של חיה.
ב-1950 עלו בני הזוג לישראל וקבעו את ביתם בתל אביב.
ברוניסלב, שינה את שמו הפרטי לברוך.
הוא פתח חנות ירקות, אך בהמשך עבר לעבוד במכון התקנים עד יציאתו לגמלאות.
ב-10 במרץ 1986, בגיל 73 שנים, הוא הלך לעולמו והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ יפעת, שם הייתה לחיה קרובת משפחה רחוקה.
ב-9 באוקטובר 2018 הכיר יד ושם בברוך שרמן (ברוניסלב ניימוטקו) כחסיד אומות העולם ושמו נחרט על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
קברו של ברוך שרמן אותר במסגרת מיזם "חסד אחרון", מיזם משותף ליד ושם ולשב"כ שהתקיים ב-2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב.
ברולו (באיטלקית: Barolo), היא עיירה קטנה בצפון מזרח איטליה, במחוז פיימונטה.
העיירה התפרסמה בזכות יין בָָרוֹלוֹ הנקרא על-שמה, המיוצא למדינות רבות בעולם.
אזור לאנגה (langhe) בו העיירה ממוקמת, זכה ב-2014 בהכרת אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, לפי קריטריונים 3 ו-5. מספר התושבים בברולו ב-1 בינואר 2022 היה 660.
מקורו של השם "בָָרוֹלוֹ", כפי הנראה בשפה הקלטית העתיקה.
השם בקלטית היה בָס רֶאוּל (bas reul), שמשמעותו אזור נמוך.
מדובר באזור נמוך גאוגרפית, ביחס לגבעות ולעיירות הבנויות סביבה.
שם העיירה נזכר כ"-וילה בָרוֹגְלִי" (Villa Barogly), במסמך דיפלומטי של העיר הסמוכה אלבה מראשית המאה ה-13, "רגיסטרום קומוניס אלבה" (Rigestum Comunis Albe).
העיירה ממוקמת בחלק המזרחי של צפון איטליה, במחוז פיימונטה, בנפת קונאו, על מורדותיהן של גבעות לאנגה.
הגובה הממוצע מעל פני הים הוא 334 מטר.
הנקודה הנמוכה בעיירה מצויה בגובה 211 מטרים והנקודה העליונה בנויה בגובה 544 מטרים.
נהר טנרו זורם במרחק של פחות מ-2 ק"מ ממערב לה.
היישובים המשמעותיים הקרובים לעיירה הם אלבה (פיימונטה)- במרחק של כ-15 ק"מ, פולנצו- במרחק של כ-17 ק"מ וברה- 19 ק"מ.
עיר הנפה קונאו מצויה 60 ק"מ דרומית לברולו, ועיר המחוז טורינו מרוחקת ממנה מעל ל-70 ק"מ.
הגבול עם צרפת עובר כ-50 ק"מ ממערב לעיירה.
בקיץ בהיר וחם בברולו, והחורפים קרים, מועננים חלקית ומושלגים למדי.
התקופה החמה מתחילה בשבוע הראשון של יוני, ומסתיימת לפני אמצע ספטמבר.
החודש החם בשנה הוא יולי, במהלכו הממוצע בימים מגיע ל-28 מעלות צלזיוס, ובלילות הוא עומד על 18 מעלות.
בינואר הכי קר, 7 מעלות בממוצע בימים, והטמפרטורה צונחת עד 1- ממוצע בלילות.
נדיר שהטמפרטורות בעיירה יורדות אל מתחת ל 5-, או עולות מעל ל-32 מעלות.
אוקטובר הוא החודש הגשום בשנה, 81 מ"מ, ובינואר רק 23 מ"מ גשם, אך בינואר יורדים גם שלגים.
עונת השלגים מתחילה בסוף אוקטובר ונמשכת עד סוף מרץ, ולעיתים ראשית אפריל.
החודשים המושלגים הם דצמבר וינואר, עם 93.5 ו-98.5 מ"מ שלג, בהתאמה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת מסתכמת ב-590.3 מ"מ גשם ו-250.7 מ"מ שלג.
בממוצע, אין חודש שלא יורדים בעיירה משקעים.
לא קיים מידע כתוב ומוסמך אודות ראשית ההיסטוריה של ברולו, ידוע שהמקום היה מאוכלס בעת העתיקה על ידי שבטים קלטים ליגורים.
בסוף המאה ה-9 ובראשית המאה ה-10 בנה המלך (Berengar I) את החלק הראשון במבצר דיאנו (Diano), להגנה מפני הסרצנים (Saracens).
מאוחר יותר התפתחה העיירה סביבו המבצר ובהגנתו.
באמצע המאה ה-13, ב-1250, השתלטה על האזור משפחת פאלטי (Falletti) מ-אלבה.
מתקופה זו והלאה שלטו במקום משפחות של פאודלים.
ב-1631 בית סבויה נטלו את השליטה בעיירה.
מ-1730 שלטו בעיירה מרקיזים וב-1861 נכללה ברולו בממלכת איטליה המאוחדת, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
בימיי מלחמת העולם השנייה ועד לשנות ה-60 סבלה ברולו מנטישת תושבים, שמצאו פרנסה בטוחה יותר, בערים גדולות ממנה.
משנות ה-60 והלאה החלו להגר אל ברולו צעירים שמצאו עניין ופרנסה בתעשיית היין האזורית, אבל נראה שמאזן ההגירה עודנו שלילי.
יש המכנים את יין הברולו "מלך היינות", וידועה האמירה "ברולו מלך היינות, והוא יין המלכים".
יין ברולו עשוי מענבי נביולו (Nebbiolo), הגדלים בכרמי לאנגה שבאזור העיירה.
מדובר בקבוצה של יינות המבוססים על אזור גידול מסוים, בציון מקור מבוקר ומובטח.
הקרדיט על פיתוח יין ברולו ב-1845 מיוחס למרקיזה קולברט פאלטי, לראש ממשלת איטליה בעבר הרוזן קאבור, ולמלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני.
העיירה ברולו היא אחת מתוך אחד עשר יישובי האזור, העוסקים בגידול הענבים בכרמים, בבציר, ובתהליך של ייצור היין ושיווקו.
לכן, חלק גדול מתושבי העיירה עובדים לפרנסתם באחת מהחוליות בשרשרת ייצור יין הברולו.
החל בחקלאות, בייצור ביקבים, בשיווק, וגם בצד התיירותי.
כך, חלק נכבד מכלכלת העיירה היא כלכלה המבוססת על מוצר אחד.
הניו יורק טיימס המליץ על יממה וחצי בעיירה, " 36 שעות בברולו", בעקבות היין והאוכל האיכותיים, והאטרקציות המצויות בעיירה ובעשר ערים ועיירות בסביבתה הקרובה.
טירת ברולו- טירת ברולו הייתה טירה ומבצר גם יחד.
הטירה העליונה ממוקמת על ראש גבעה ומאפשרת תצפית פנורמית על העיירה ועל האזור כולו.
הטירה מתפקדת כמוזיאון יין, הנקרא WiMu- הלחם של המילים Wine ו־Museum, כלומר המילים מוזיאון ויין.
מוזיאון לתרבות חקלאית- זהו מוזיאון אתנוגרפי המציג את התרבות החקלאית לדורותיה, תרבותם של איכרי העיירה ושל תושבי האזור הקרוב.
יקבים, חוות, מרתפי ובתי יין- יש בעיירה יקבים, בתי ומרתפי יין, ובאזור סביב העיירה יש רבים נוספים.
חוות מציעות סיורים משולבים בכרמים, ביקבים, וגם טעימות, במסגרת תיירות חקלאית (Agrotourism).
סיורי אופניים- סיורי האופניים מוצעים בין עיירות, חוות, יקבים, ובנוף גבעות לאנגה.
הטירה משמשת כמוזיאון יין, וכמוזיאון של משפחת הרוזן קאבור.
אלבה- אלבה היא עיר עתיקה במרחק של כ-15 ק"מ.
עיר עם כנסיות, מגדלים, עתיקות תת-קרקעיות, מוזיאון ארכאולוגי ויין.
(Monforte d'Alba)- עיירה במרחק של כ-7 ק"מ, ורשומה ברשימת היישובים היפים ביותר באיטליה.
אסטי- אסטי מרוחקת כ־43 ק"מ מברולו.
יש בה בית כנסת, שהוא גם מוזיאון יהודי (Museo Ebraico).
ברה- ברה קרובה כדי 20 ק"מ.
בעיר מוזיאון לצעצועים, ומוזיאון למכונות כתיבה, מוזיאון ארכאולוגיה ועוד.
בסמוך לברה נמצאת פולנצו, שבה בנויים הטירה המלכותית, בנק היין והאוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה.
כבישים- הכבישים הראשיים הקרובים ביותר לברולו הם A33 ו־A717, אך הם לא בקרבה מיידית.
את העיר חוצים הכבישים האזוריים SP3 ו-SP58.
רכבת- אין רכבת ישירה לעיירה.
תחנות הרכבת הקרובות נמצאות ב-ברה במרחק כ-19 ק"מ, באלבה במרחק של כ-15, ובין במונקיארו-דוליאני (Monchiero ו-Dogliani), שתי עיירות במרחק של כ-10 ק"מ מברולו.
אוטובוס- אוטובוס מטורינו יוצא לברולו חמש פעמים בשבוע.
זמן הנסיעה מסתכם בכ-70 דקות.
נמלי תעופה בין-לאומיים- נמל התעופה טורינו-קזלה, כמאה ק"מ מברולו.
נמל התעופה מילאנו-מלפנסה מרוחק כ-160 ק"מ מהעיירה.
ברוכים הבאים לבית ספר חגבים היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית לילדים מ-2003, המספרת את סיפוריו של בית ספר "חגבים".
הסדרה משודרת ללקוחות "HOT" ומשתתפים בה מנחי ערוץ הילדים.
בעקבות הסדרה יצא סדרת המשך בשם "הצלצול הוא בשבילי".
בית ספר חגבים אינו מוסד חינוכי שגרתי.
למעשה, מרבית ההתרחשויות בו חורגות מהתבניות המוכרות של מערכת הלימודים ולעיתים נדמה כי סדרי העולם בו הפוכים מן המצופה, או לפחות כמעט הפוכים.
הסדרה מבקשת להציג את בית הספר כזירה רבת־פנים, רוויית פרטים וסיטואציות שלא תמיד ניתנת אליהם תשומת לב, ולהמחיש כי המוסד הלימודי, בניגוד לדימויו השחוק, אינו חייב להיות מרחב משמים וחסר השראה.
ההתרחשויות בבית ספר חגבים רוויות הומור, אירוניה וסוריאליזם: המורה למוזיקה מחברת מנגינה חלופית לצלצול השיעור, השרת מתגלה כיצור מהחלל החיצון, מנהלת בית הספר היא למעשה מנהל, המורה המחליפה אינה מצליחה למצוא כיתה זמינה, היועצת מתנהלת באורח לא שגרתי ומטפלת בצוות ההוראה עצמו.
במהלך הסדרה מגלמים מנחי ערוץ הילדים 25 דמויות שונות ומגוונות, המאכלסות את מרחב בית הספר מרחב מגודר, לעיתים מרתיע, המצוי כמעט בכל שכונה.
באמצעות הדמויות נחשפים היבטים חדשים, לא שגרתיים ולעיתים מפתיעים של חוויית הלמידה ושל המוסד הבית-ספרי כפי שלא נצפה קודם לכן.
שחקנ/יתתפקידטל מוסרירונןעודד מנשהמושיק/יוסףקובי מחטבוזי/קרופניק/אריהמיקי גבערוני/רוביסיון ששוןמורה למתמטיקה/מנהלת בית הספרליאת אחירוןעליזה/חדווהתום אבנירוני/יונישרון דוראניסופי צדקהרודריגו גונזלס
ברוך ששון הוא שחקן עבר ישראלי.
בשנת 1976 שיחק את ז'קו בסרט "ג'וקר" בכיכובו של יהורם גאון.
בשנת 1987 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "יוננם", בו גילם את דמותו של עזריה חברו הטוב של יוננם (יונתן דני).
הסרט זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 1988.
בשנת 2001 שיחק בסרט "כיכר החלומות" גילם את ברוך.
בשנת 2003 שיחק בסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש".
בתחילת שנות ה-2000 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של הרצל פמילי, "אלומיניום", בו גילם את דמותו של דוד.
ברומטר הוא מכשיר מדידה המודד את הלחץ האטמוספירי.
ברומטר (בעברית: מד לחץ) כספית סטנדרטי מורכב מגליל זכוכית באורך של כ־76 ס"מ, שבצידו האחד הוא סגור ובסיסו מוביל למכל כספית פתוח.
כשהלחץ האטמוספירי גבוה הוא מפעיל כוח כלפי מטה על הכספית במכל הפתוח וגורם לכספית בגליל להגיע לנקודה גבוהה יותר.
בצורה דומה, כשהלחץ האטמוספירי נמוך, עולה מפלס הכספית במכל ומפלס הכספית בגליל יורד.
ברומטר הכספית הראשון הומצא בשנת 1643 על ידי אוונגליסטה טוריצ'לי, תלמידו של גלילאו גליליי.
טוריצ'לי ניסה ליצור מכשיר המודד את לחץ האוויר על ידי יצירת ריק (ואקום) מושלם.
הוא הצליח ליצור את הריק בגליל מלא כספית, והבחין כי מפלס הנוזל בגליל משתנה מעט בכל יום.
טוריצ'לי הסיק כי שינוי זה נגרם כתוצאה משינוי הלחץ באטמוספירה.
על ידי סימון שנתות על גבי הגליל, ניתן למדוד את הלחץ האטמוספירי ביחידות של מילימטר כספית (או אינץ' כספית בארצות הברית).
1 אטמוספירה שווה בערך ל־760 מ"מ כספית.
מרבית הברומטרים מודדים בטווח שבין 710 לבין 790 מ"מ כספית (28–31 אינץ' כספית).
אנרואיד הוא מכשיר לקביעת גובה על ידי תרגום לחץ האוויר ליחידות מטריות, האנרואיד מותקן במטוסים ויש צורך לכייל אותו לפני כל טיסה.
רמת הדיוק של האנרואיד היא מטרים בודדים, חיסרון נוסף של האנרואיד הוא שהגובה שמתקבל הוא הגובה מפני הים ולא הגובה מפני הקרקע.
השימוש באנרואיד במהלך הטיסה משמש כיום לנוחות הנוסעים בטיסות אזרחיות, כאשר הצוות שמטיס את המטוס משתמש במכשירים מדויקים יותר.
ברומטר אנרואידי, משתמש בקופסת מתכת קטנה וגמישה הנקראת "תא אנרואידי".
קופסה זו נאטמת לאחר שמוצא ממנה חלק מהאוויר, וכתוצאה מכך שינויים קלים בלחץ האטמוספירי גורמים לה להתרחב או להתכווץ.
שינויים בצורת התא האנרואידי מפעילים מנגנון מכני המציג את רמת הלחץ האטמוספירי על פני הברומטר.
ברומטר משמש לרוב לחיזוי מזג אוויר – לחץ אטמוספירי גבוה מראה על מזג אוויר נוח, ולחץ נמוך על מזג אוויר סוער.
בָּרוֹן, או בגרסה הנשית ברונית, הוא תואר כבוד לאצילים המקובל באחדות ממדינות אירופה, בדרך כלל ארצות מערב אירופה.
תואר אצולה זה מיוחס בדרך כלל כתואר פאודלי.
מקור השם במילה הפרנקית baro שמשמעותה "אדם חופשי, לוחם".
מילה זאת התמזגה עם המילה beorn באנגלית העתיקה שמשמעותה "אציל".
בימי הביניים המוקדמים התואר ברון היה שווה לוסאל.
במאה ה-13 כונו ברונים כל שכבת האצולה.
בבריטניה היו קיימים, למשל, "ברונים גבוהים" ו"ברונים נמוכים" בהיררכיה של האצולה.
במאה ה-14 התגבשה סופית ההייררכיה הפאודלית של בני האצולה: התואר ברון הוא הנמוך ביותר, מתחת לויקונט ומעל האביר (שהוא אציל חסר תואר).
במאה ה-14 הוכנס תואר אצולה חדש - ברונט, בין הברון והאביר.
במאה ה-19 העניק נפוליאון ה-1 את התואר ברון לפקידים ולאנשי כמורה וראשי ערים בעלי רכוש מעל 15000 פרנק.
התואר ברון עובר בירושה לכל בניו של הברון ומכאן הריבוי של בני תואר אצולה זה.
במאה ה-20 הברונים בבריטניה קיבלו תואר לורד ונכנסו לבית הלורדים.
במרחב הגרמני מקבילה לתואר הברון דרגת "פרייהר".
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד
"הברון האדום" מנפרד פון ריכטהופן
הברון של לה ברד ושל מונטסקייה
ברומותימול כחול (הקרוי גם BTB או דיברומותימולסולפואפתלאין) הוא אינדיקטור pH כימי המיועד לגלות חומצות ובסיסים חלשים (ערכי pH של 6 עד 7.6).
החומר פועל כחומצה חלשה בתמיסה, ולכן יכול להיות במצב של חומצה (צהוב) או בסיס (כחול).
הוא משמש לעיתים גם כצבען לדגימות ביולוגיות למיקרוסקופ.
בשימוש זה הוא כבר כחול, ונעשה שימוש בטיפה או שתיים על זכוכית דגימה מכוסה מים.
לעיתים החומר משמש לצביעת דפנות תא או גרעינים תחת המיקרוסקופ.
החומר משווק על פי רוב כמוצק, כמלח נתרן של אינדיקטור החומצה.
ברומותימול כחול משמש לזיהוי חומצות ובסיסים חלשים.
משתמשים בו בבריכות ובאקווריומי דגים, כמו גם למדידת נוכחות של חומצה פחמתית בנוזל.
הוא משמש גם לשלילת ירידת מי שפיר, ולצורך זה משווק כנוזל צהוב או כתחבושות היגייניות המכילות את החומר.
מי השפיר הם בסיסיים, וגורמים לברומותימול להכחיל, אך גם דלקת בדרכי השתן עלולה לגרום לחומר להכחיל.
ערך ה-pKa לברומותימול כחול הוא 7.10.
היינריך פרידריך קרל "רייכספרייהרר" פום שטיין היה מדינאי פרוסי, מוכר בעיקר כברון פום שטיין.
יש הרואים ברפורמות שערך את סלילת הדרך לאיחוד גרמניה.
הוא קידם את ביטול הצמיתות אולם התנה את שחרור האיכר בפיצוי האציל הפאודלי.
חייב את בני האצולה בתשלום מס על האחוזות שבחזקתם ופעל ליצירת מערכת מוניציפלית מודרנית.
פום שטיין, בן למשפחת אצולה פרנקונית, נולד באחוזה משפחתית ליד העיר נסאו.
הוא למד בגטינגן ומיד אחר כך נכנס לשירות המדינה.
כבר בתחילת דרכו הציבורית ניסה ליזום שינויים אולם השמרנים הפרוסים מנעו זאת.
ב-1807 הושעה מתפקידו על ידי המלך, כיוון שסירב לקבל את תפקיד שר החוץ, אולם הוא נקרא לשוב לשירות המדינה עם חתימת שלום טילזיט.
לאחר שנודע כי שטיין כתב דברי ביקורת כנגד נפוליאון הוא חויב להתפטר ב-24 בנובמבר 1808. הוא פרש לאימפריה האוסטרית ובעת שהותו שם, הוזמן לרוסיה על ידי הצאר אלכסנדר ב-1812. לאחר קרב לייפציג ב-1813, חזר שטיין לפרוסיה ומונה לראש המועצה האדמיניסטרטיבית של המדינות הגרמניות המשוחררות.
שטיין היה הילד התשיעי של קרל פיליפ והנרייטה קרולינה.
בדומה לאביו היה אדם קשוח ומהיר חימה אולם בניגוד אליו ניחן ביכולות רטוריות ואנליטיות גם יחד.
משפחתו השתייכה למסדר האבירים האימפריאלי של הקיסרות הרומית הקדושה אשר היוו את מעמד הביניים בין הנסיכים השולטים לבין נתיני האימפריה.
בבעלות המסדר היו שטחים נרחבים, הם היו כפופים באופן ישיר לאימפרטור אולם לא היה להם כוח אלקטורלי בדיאט.
באחרית ימיו הביע שטיין את תודתו להוריו אשר העניקו לו חינוך קפדני לדת ולערכים גרמניים ואביריים גם יחד.
רעיונות ליברליים בריטיים השפיעו על הלך מחשבתו של שטיין הצעיר בדיוק כפי שהשפיעו על וולטר, רוסו, טאלירן ורבים נוספים במאה ה-18.
נראה כי שטיין לא זכה לחינוך מסודר עד 1773 - השנה בה החל את לימודיו באוניברסיטת גטינגן בהאנובר בעזרתו של מורה פרטי.
באקדמיה התמקד בלימודי משפטים, אולם במקביל השקיע את זמנו הפנוי בלימוד ההיסטוריה והפוליטיקה האנגלית.
ב-1777 עזב את גטינגן ועבר לווצלאר - המרכז המשפטי של הקיסרות, משום שהאמין כי עליו לראות את המערכת המשפטית בפעולה כהכנה לקריירה המשפטית שלו.
לאחר שבילה זמן מה בערי הבירה של המדינות הדרום-גרמניות, התיישב ברגנסבורג (Regensburg) כדי לבחון מקרוב את פעולותיו של הדיאט האימפריאלי.
ב-1779 נסע לווינה ומשם המשיך לברלין ב-1780. בבירה הפרוסית, כתוצאה מהערצתו לפרידריך השני (הגדול) וגם כתגובה לסלידתו מארגון האדמיניסטרציה בווצלאר, החליט להצטרף לשירות המדינה.
במהרה מונה למשרה בכירה בשירות מחלקת המכרות והמפעלים של הממלכה, לצדו של מנהל המחלקה פרידריך אנטון פון היינץ (Friedrich Anton von Heynitz), אשר לימדו את עקרונות הכלכלה והמנהל הציבורי.
כבר ביוני נשלח לראשונה כשגריר פרוסי לחצר במיינץ (Mainz) ובהמשך לערים נוספות, אולם עד מהרה החליט להתרחק מן הדיפלומטיה ויצא לסיור באנגליה בין השנים 1786–1787 כדי להשלים את מחקרו אודות המסחר ועסקי המכרות.
בנובמבר 1787 מונה לחבר בדירקטוריון לענייני מלחמה וריבונות (Kammerdirektor) וב-1796 מונה למנכ"ל של כל אזורי וסטפאליה לענייני מסחר ומכרות.
כחלק מהשינויים שהנהיג שטיין באזורים הללו היה גם פרויקט הרחבת נהר הרור שהפך זה מכבר למוצא חשוב לפחם המקומי.
הוא גם דאג לשיפור תנאי הניווט בוזר (Weser) ולטיפוחן של הדרכים הסלולות באזור.
ביוני 1793 נישא לרוזנת וילהלמינה פון-ואלמודן ( Wilhelmine von Wallmoden) בתו של גנרל-פלדמרשל הרוזן לודוויג פון ואלמודן-גימבורן (Ludwig von Wallmoden-Gimborn), מי השהיה בנו הלא חוקי של מלך בריטניה ג'ורג' השני.
שלא כרבים בגרמניה, אשר נסחפו אחר הרעיונות החדשניים של המהפכה הצרפתית, נראה כי שטיין לא הושפע כלל ממצע רעיוני זה.
הוא שלל את הלגיטימיות של המהפכה בשל מגמותיה ההרסניות כלפי הסדר הקיים וההתפתחות הטבעית בגרמניה, יחד עם זה, הוא הבחין בכוח הלאומי האדיר שנגזר מן הרפורמות הרדיקליות שהתחוללו בצרפת.
מלחמת הפרוסים עם הכוחות המהפכניים הסתיימה בהסכם בזל באפריל 1795 והשלום נמשך עד 1806 – השנה בה נחלו הפרוסים את התבוסה הצורבת לחילות נפוליאון בקרב ינה.
באופן פרדוקסלי, לא השכילה פרוסיה להתחזק בתקופת השלום, בעיקר בשל אופיו החלש של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה אשר ירש את הכתר ב-1797. כמו אביו, גם מלך זה הניח את רוב ענייניה החשובים של הממלכה בידיהם של יועצי סתרים חסרי אחריות.
במציאות פוליטית זו, מונה שטיין ב-1804 לשר המסחר.
כבר בשלב מוקדם בשירותו נאלץ למחות כנגד המדיניות הפרו-צרפתית שהנהיג השר הבכיר במשרדו - כריסטיאן גראף פון-הוגוויץ', מדיניות שלדעתו הכבידה על התנהלותה הכללית של האדמיניסטרציה הפרוסית.
ברם, מחאה זו לא נשאה פרי והמדיניות הפרוסית נשארה כפי שהייתה.
מאוחר יותר הציע המלך לשטיין את משרד החוץ, אולם הוא דחה זאת וטען כי אין ביכולתו לנהל את המשרד מבלי לערוך שינויים מרחיקי לכת במערכת השלטונית כולה.
שטיין הציע למלך את מינויו של תחתיו אולם המלך סירב - לא לפני שגער והאשים את שטיין בחוסר ציות ובהעלבת המלך.
לפיכך נאלץ שטיין הצעיר, חדור האמביציה, לעזוב את תפקידו בדיוק בתקופה שצבאות נפוליאון כבשו את פרוסיה.
בחפשו אחר דמות פוליטית מתאימה אשר תשכיל ליישם את הרפורמות שלו, ביקש נפוליאון למנות את שטיין לתפקיד.
ב-8 באוקטובר 1807, בניגוד גמור לרצונו ובמצוות נפוליאון, העניק המלך לשטיין סמכויות פוליטיות רחבות.
באופן פורמלי, שטיין היה לדיקטטור של הממלכה המצומצמת הפרוסית, הוא ראה במינוי הנפוליאוני הזדמנות פז ליישם את הרפורמות שעליהן חלם בשנים שעברו.
עם כניסתו לתפקיד ביטל את מוסד הצמיתות ובכך שחרר את האיכרים, להלכה, מזרועות האציל הפיאודלי.
עם זאת, כחלק מביטול הצמיתות חויבו האיכרים לפצות את בעלי האחוזות ולפדות עצמם באמצעות כסף או קרקע.
בנוסף, ביטל שטיין את שייכות הקרקע למעמד פרטיקולארי ובכך אפשר, לראשונה בפרוסיה, לסחור בקרקעות באופן חופשי.
אדיקט האמנציפציה, אשר יושם בפרוסיה, הלכה למעשה, באוקטובר 1810, כלל גם את עקרון חופש העיסוק, אשר פתח צוהר ראשוני למוביליות חברתית.
מבחינה זו, מיעוטים אתניים רבים, ובכלל זה גם היהודים, שעד אותה תקופה הופלו על-פי חוק בפרוסיה, זכו לשיפור מעמדי הודות לאקט האמנציפטורי של שטיין.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הפרוסית שמישהו העז לקרוא תיגר על החלוקה הימי-ביניימית ההירארכית של המעמדות.
בנוסף, הוא חיזק את הקבינט ודחף לרפורמה במבנה הצבאי אשר כללה, בין היתר, את הניסיון הפרוסי הראשוני ליצירת צבא עממי המורכב מפלוגות סדירות וממערך מילואים.
אולם, מלוא מרצו הוקדש לענייני ציבוריים, ומבחינה זו, הצליח לבצע מספר רפורמות במבנים המוניציפליים אשר העניקו אוטונומיה שלטונית, דה יורה, לערים הפרוסיות ואף לכפרים הגדולים.
הקץ לשלטונו של שטיין הגיע זמן קצר לאחר תחילת הרפורמות - באוגוסט 1808, כאשר סוכן חרש צרפתי פתח את אחד ממכתביו של שטיין שבו נמסר כי הוא מקווה שגרמניה כולה תצמיח מרד לאומי, בדומה לזה של ספרד.
כבר בספטמבר החל נפוליאון לוחץ על פרידריך וילהלם להדיח את הרפורמטור הפרוסי ולהחרים את כל רכושו בממלכת וסטפאליה.
נראה כי המלך הפרוסי ניסה להתחמק מציוויו של הרודן הצרפתי אולם האחרון הצהיר, בתהלוכת ניצחון שערך עם כיבוש מדריד, כי שטיין הוא אויבה של צרפת ושל קונפדרציית הריין ולפיכך ציווה להחרים את כל רכושו בקונפדרציה.
מיד הבין שטיין כי חייו בסכנה ובעזרת עמית לספסל הלימודים הצליח להימלט מברלין ב-5 בינואר 1809 לבוהמיה.
שלוש שנים חי כגולה באימפריה האוסטרית, עד שב-1812 נעתר להזמנתו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון להגיע לבירתו סנקט פטרבורג.
הצאר הבין כי שטיין יוכל לשמש לו כיועץ מאחר שגמלה בו ההחלטה שלא להיכנע לכוחות הצרפתיים, במקביל התברר לצאר כי האוסטרים יצטרפו לכוחות הצרפתיים במתקפתם כנגד הרוסים.
כאשר הצבא הנפוליאוני צעד שוב לעבר פרוסיה בסוף 1812, שטיין הפציר בצאר לתקוף ולשחרר את אירופה מן העול הצרפתי.
ואכן שיתוף הפעולה הרוסי-פרוסי לא אחר לבוא: ב-30 בדצמבר באותה שנה, חתם הגנרל פון ורטנבורג הסכם שיתוף פעולה עם הרוסים, שכלל גם מתן מעבר חופשי לכוחות הרוסיים ברחבי פרוסיה.
במקביל שטיין פעל כאדמיניסטרטור זמני בפרובינציות המזרחיות והמערביות של פרוסיה, ומתוקף תפקידו הקים אספת נציגים אשר בפברואר 1813 הקימה את ה-Landwehr - מיליציית מילואים ואת ה-Landsturm - התשובה הלאומית-פרוסית לצבא העם הנפוליאוני.
במקביל, קרא שטיין למלחמה חסרת פשרות נגד נפוליאון.
עם התגבשות הקואליציה האנטי-נפוליאונית, ועם הצטרפותן של אנגליה ואוסטריה, שטיין מונה למנהל האדמיניסטרציה של השטחים המשוחררים.
לאחר קרב לייפציג שנערך בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813, נכנס שטיין לעיר המשוחררת והביע את דעתו על השליטה הנפוליאונית: "הרי זה לפניכם – המרקם המפלצתי שהורכב מדם ודמעות של מיליונים רבים, ונתמך בשגעונו של טירן ארור.
מכל קצוות גרמניה יש להכריז ולומר כי נפוליאון הוא בן-עוולה ואויבו של המין האנושי."
לאחר הסרת העול הצרפתי ביקש שטיין לעצב מחדש את החוקה הפרוסית ברוח ליברלית ולהעניק לה נופך לאומי, אולם המגמות הריאקציונריות של הנסיך האוסטרי מטרניך, אשר שכנע את שליטי המדינות הדרומיות והמרכזיות בגרמניה לאמץ את משנתו, מנעו משטיין להציג רפורמה קונסטיטוציונית כלל-גרמנית.
הוא גם הביע אכזבה מהקנצלר הפרוסי הרדנברג אשר לא השכיל לספח את סקסוניה למדינה הפרוסית.
ב-24 במאי 1815 הוא שלח לצאר הרוסי ביקורת מפורטת על המגמות הפדרליות שיושמו במדינות הגרמניות.
בשעה שהבין כי לא יוכל להוציא לפועל את רעיונותיו הלאומיים והליברליים, החליט שטיין לפרוש, לאחר שראה כי המלך הפרוסי מעכב את שינוי שיטת הבחירות ולמעשה פעל על-פי תכתיבי ה"קונצרט האירופי" שגובש בקונגרס וינה.
שטיין סירב להשתתף כנציג בפרלמנט של פרנקפורט, אשר בו ראה חיקוי גרוע למוסד הפדרלי המרכזי אליו שאף.
בשנים 1818–1820 הקדיש את מרצו לייסוד החברה לעידוד המחקר ההיסטורי ולפרסום ה-Monumenta Germaniae Historica
מת בקאפנברג שבווסטפאליה ב-29 ביוני 1831.
רובע בְּרוֹמְלי של העיר לונדון הוא אחד מרובעי לונדון הנמצא בדרום מזרח העיר לונדון.
שטחו של הרובע 153 קמ"ר, כאשר מרבית שטחי הרובע שייכים לשטחים הירוקים הפתוחים של החגורה הירוקה.
הרובע הוא הגדול ברובעי לונדון רבתי.
מרבית שכונות הרובע נמצאות בצפונו ומערבו.
הדרומית בשכונות הרובע היא ביגין היל.
אנרלי (המכילה גם את שכונת קריסטל פאלאס
רובע ברומלי הוקם ב-1 באפריל 1965 (בעקבות חקיקת חוק הממשל בלונדון 1963).
הרובע כולל את אזורי הרובע המוניציפלי של ברומלי, הרובע המוניציפלי של בקנהאם, הרובע העירוני פנג', הרובע העירוני אורפינגטון והעיירה צ'יזלהרסט שהייתה בעבר חלק מהרובע העירוני צ'יזלהרסט וסידקאפ.
כל הרבעים האלה היו בעבר חלק ממחוז קנט.
תושבי הכפר נוקהולט (שהיה שייך בעבר לרובע העירוני אורפינגטון) התנגדו לאיחוד כפרם עם רובע ברומלי ובעקבות מאבקם הציבורי שונו בשנת 1969 גבולות הרובע והכפר הפך חלק מהמחוז הכפרי סוונאואוקס.
ברון הצוענים היא אופרטה בשלוש מערכות של המלחין הווינאי יוהאן שטראוס הבן אשר הועלתה לראשונה בתיאטר אן דר וין ב-24 באוקטובר בשנת 1885. ההצגה מבוססת על המחזה "סאפי" של מור יוקאי ההונגרי.
במהלך שנות חייו של שטראוס, האופרטה קצרה הצלחה מרובה, שנייה לאופרטה הכי פופולרית שלו - העטלף.
שטראוס כתב את האופרטה במשך שנתיים, זמן ארוך יחסית ליצירות אחרות שלו.
עבודתו של שטראוס על האופרטה הופרעה ונקטעה בסתיו 1883 עקב הרעלת ניקוטין והתקפי-התעלפויות.
(כיום פרנטישקובי לאזנייה) בחבל בוהמיה שבצ'כיה.
עבודתו של שטראוס על המערכה השלישית נקטעה גם היא, כאשר אשתו השלישית אדלה שטראוס חלתה ונשלחה, בליווי בעלה, לעיר הקיט אוסטנדה.
רק בשנת 1885 הושלמה עבודתו על האופרטה, זאת לאחר שינויים נוספים רבים שביצע הליבריתן שניצר.
תחילתהּ של היצירה ניחנה בקצב מהיר וחלק והיא מושפעת מן הסגנון ההונגרי, בדומה לפולקה "יחי ההונגרים" (Éljen a Magyar!
יצירותיו המוקדמות של שטראוס ניחנו באופי דומה.
במקור, רצו שטראוס ושניצר ליצור אופרה, אך לאחר שינויים שינתה היצירה את אופייה לכדי אופרה קומית.
תקוותו של שטראוס, להעלות את ברון הצוענים על בימת האופרה התגשמה רק בשנת 1910, בה הועלתה האופרה באופרה של וינה ובזמפר-אופרה בדרזדן.
חלק מהיצירות המוזיקליות של האופרטה נותרו פופולריות ומפורסמות עד היום, כגון:
זהו סיפור ססגוני המתרחש בהונגריה של המאה ה-18. המלחמה הותירה את הונגריה הרוסה.
הפאשה הטורקי, שליט טימישוארה, נאלץ לברוח מן העיר והותיר את בתו בזהות בדויה בידי מטפלת צוענייה.
משפחת בארינקאי האמידה, שהייתה מיודדת עם הפאשה, נאלצה אף היא לצאת לגלות.
העלילה כוללת בעל-קרקעות צעיר החוזר מגלות, נערה צוענייה, המתגלה כבתו של פאשה טורקי ובעליו החוקיים של אוצר חבוי, מלכה הוגדת-עתידות צוענייה, ראש עיר מלא בהערכה עצמית מופרזת, נציב מלוכה שובבי, שליט צבאי, חבורה של צוענים וגדוד הוסרים.
אזור גדות-הביצה, בקרבת העיר טימישוארה
הסצנה נפתחת עם טירה נטושה בצידה המרוחק של הבמה.
בקדמת הבמה נראה כפר נטוש בחלקו כאשר רק בית אחד נראה משגשג באופן מתקבל על הדעת.
בצריף אחד, ידוע לשמצה, מתגוררת צוענייה זקנה בשם ציפרא.
ניתן לשמוע את שירת הספנים בעודם עובדים.
אוטוקר, בנה של מירבלה (האומנת של ארסנה, בתו של שופאן הקמצן) עמל בחפירות אחר אוצר, אשר אמור להימצא באזור - כך הוא מאמין.
וככל שחיפושיו עולים בתוהו, כך מצב רוחו יורד וכעסו עולה.
ציפרא מציצה מחלונה ולועגת לו על נסיונותיו הכושלים.
היא נוהגת לצפות בו מזה כמה שבועות, ומביעה זלזול בנסיונותיו ובבזבוז זמנו, בעוד שאר הצוענים משקיעים את זמנם בעבודה "מכובדת וישרה" - כמנהג הצוענים.
היא מתריעה בפניו, כי אם ימשיך במסע הזה, אשר לא יניב פירות, הוא יסיים ללא פרוטה, ומעבר לכך, לא יתחתן כפי שקיווה, עם אהובת ליבו, ארסנה.
שאנדור בארינקאי, בנו של בעליו המנוח של הטירה הנטושה, אשר הושפל וקיבל אות-קלון על קשריו עם השליטים הטורקיים לשעבר,
מגיע לעיירה לאחר גלות בת עשרים שנים, מלווה בקונטה קארנרו, נציב מלכותי, אשר הועסק על ידו כדי לעזור לו לפתור את בעיותיו.
קארנרו ממליץ להתחיל במלאכה וקורא לציפרא שתשמש כעדה.
בזמן הזה, מספר קארנרו לשאנדור על בתו היפהפייה של שופאן.
כדי להעביר את זמנם, בעודם ממתינים לשופאן, הם מדברים עם ציפרא, צוענייה העוסקת בגילוי עתידות.
היא טוענת כי ידעה שיום אחד שאנדור בארינקאי יחזור, חוזה את עתידו של שאנדור ומגלה לו כי הוא עתיד לזכות באושר רב ולגלות אוצר חבוי כאשר יינשא לאישה נאמנה, אשר תגלה בחלומהּ היכן טמון האוצר.
כאשר ציפרא מתבקשת לומר לקארנרו את עתידו, היא מגלה לו כי הוא ישיב לעצמו את אוצרו אשר אבד לו.
קארנרו נותר תמוה ומבולבל, שכן, לא זכור לו שאי-פעם איבד אוצר!
קארנרו פונה לשופאן, השכן המתגורר בסמוך לשטח הטירה הנטושה.
ברצונו לבקש ממנו לשמש כעד שני.
אולם שופאן מספר לכולם על הצלחתו הכבירה בחוות החזירים שלו ובעבודת הרבייה שלו.
הוא מוסיף כי כל חייו מוקדשים לנקניקיות ויין ויש לו זמן מועט לאמנות, ולכן אינו בקי בקריאה ובכתיבה.
שופאן מבוהל ומדוכדך מהשכן החדש שהופיע פתאום.
עד בואו של שאנדור, נהנה שופאן מהאדמה הנטושה של הטירה, והשתמש בה ללא אישור, לצרכיו האישיים בגידול ורביית חזירים.
הוא מסכים להיווכח בטענותיו של שאנדור אך מזהיר אותו כי הוא יודע גם לנהוג ביד קשה ולהיות שכן וכחן.
שאנדור מציע לשכנו החדש כי נבון יהיה ליישב את הסכסוך בטרם החל, בכך שיסכים לנישואיו עם בתו היפה - ארסנה.
לשם כך, ארסנה מתבקשת להגיע ונשלחים לקרוא לה, אולם במקומה, מגיעה ראשונה מירבלה, האומנת שלה.
מתברר כי מירבלה היא לא אחרת מאשר אשתו האובדת של קארנרו.
לכן, במובן מסוים, חלק מנבואתה של ציפרא כבר התגשמה.
קארנרו לא מביע שמחה מרובה לנוכח הגילוי והאיחוד המחודש בין הזוג נראה נטול עליזות.
מירבלה מספרת כי סברה כל השנים שבעלה נהרג ב"קרב בלגרד" (במלחמה האוסטרו-טורקית מ-1716-1718).
ארסנה מגיעה, מצועפת בכבדות, ולמרות שהמקהלה מברכת ומהללת את הכלה המיועדת, ארסנה אינה משתפת פעולה, כיוון שהיא מאוהבת באוטוקאר.
ארסנה מורידה את צעיפה וחושפת את פניה היפים.
שאנדור מוקסם מיופייה ומבקש את ידה באופן רשמי, אך היא מסרבת בטענה כי היא צאצאית למעמד האצולה ותוכל להתחתן רק לאריסטוקרט.
שופאן מסביר לשאנדור כי עליו לשנות את מעמדו אם ברצונו להתחתן עם ארסנה.
בעודו נותר מהורהר, שאנדור שומע קול שירה הנובע מגרונה של נערה צוענייה, המהללת את נאמנותם של הצוענים כלפי חבריהם.
זוהי סאפי, בִּתָהּ של ציפרא.
שאנדור מייד נמשך אחר יופייה הקודר ומספר לה כי את השירה הזו שמע בילדותו הרחוקה, לפני שנאלץ לצאת לגלות.
הוא מסכים להצעתה של סאפי לסעוד עימה ועם ציפרא.
אוטוקר וארסנה נפגשים ונשבעים זה לזה באהבה נצחית ואינם מודעים לכך שהאחרים צופים בהם.
הוא מעניק לה מדליון וכתגובה, שאנדוֹר מתמלא זעם ומרמור.
הצוענים חוזרים מיום עבודתם וציפרא מציגה את שאנדור כאציל ובעל האחוזה המקומי החדש שלהם.
הצוענים בוחרים בו לעמוד בראשם והוא מוכרז באופן רשמי כברון הצוענים.
הוא פונה לשופאן ודורש לקיים את זכותו החוקית ולהתחתן עם ארסנה.
שופאן אינו מתרשם כל-כך מהר.
סאפי מקבלת בברכה את שאנדור בנחלתו החדשה ונשבעת לו אמונים.
מתוך ניצול המצב הנוכחי, שאנדור אומר כעת כי היה מעוניין לשאת לאישה את סאפי.
שופאן וארסנה ממורמרים למדי לנוכח שינוי החלטתו של שאנדור ומאיימים בפעולת תגמול.
חבורת הצוענים נושאים את שאנדור בארינקאי משם באווירת ניצחון.
בטירה, בשעת הזריחה ביום שלמחרת
ציפרא חושפת בפני שאנדור כי בִּתהּ - סאפי חלמה על מיקומו המדויק של האוצר החבוי.
הם מתחילים בחיפושים אחר האוצר ומוצאים אותו, כפי שסאפי חלמה, מוסתר תחת סלע בקרבת מקום.
בעודם עוזבים את המקום, מתעוררים הצוענים וקמים לקראת יום עבודה חדש.
פאלי, הצועני מזמן את הצוענים לבוא ולעבוד בנפחייה.
הם מזמרים תוך שהם מכים בסדן אשר מפיק צלילים מתכתיים המשתלבים עם קצב המוזיקה:
שופאן מופיע ומספר לצוענים כי כרכרתו נתקעה בבוץ ודורש מהם לבוא ולמשות את כרכרתו מן הבוץ!
הצוענים מסרבים לקבל את פקודותיו, מתנגדים ואף גונבים את שעונו וכספו.
זעקותיו ודמעותיו של שופאן מביאים אל הבמה את קארנרו, מירבלה, אוטוקאר, ארסנה ושאנדור, לבוש בבגדי ברון צועני, מלווה בידי סאפי.
שאנדור מציג את סאפי כאשתו אך קארנרו דורש לדעת מי השיא אותם.
הם עונים לו כי הם קיבלו הנחיה על ידי הכוכבים וכי הציפורים היו עדות להחלפת הנדרים שלהם.
טקס זה אינו הולך יד-ביד עם הדרישות הקפדניות של החוק ושופאן ומירבלה מאמצים טון מוסרי גבוה יותר ומביעים את דעתם בנוגע לפרשה.
באותה העת, מוצא אוטוקאר כמה גושי זהב קטנים ששאנדור השאיר, ומתמלא בשמחה אינסופית.
שאנדור מעיב על שמחתו באומרו כי האוצר כבר נמצא ונלקח.
באותו רגע, נשמעות חצוצרות ומגיעה חבורת מגייסים תחת פיקודו של הרוזן פטר הומונאי, חבר ותיק של שאנדור בארינקאי.
הרוזן מחפש אחר מתנדבים לגיוס לצבא ללחימה נגד ספרד במלחמת הירושה האוסטרית.
שופאן ואוטוקר מצטרפים למלחמה בעל כורחם.
קארנרו מבקש מהרוזן הומונאי לתת את דעתו ואת תמיכתו הרשמית לכך שנישואיו של שאנדור לסאפי אינם תקפים, אולם הומונאי תומך בשאנדור.
לכך מתווספים סיבוכים נוספים: ציפרא מגלה לכולם כי סאפי אינה בתה האמיתית ויתרה מכך, היא בתו של הפאשה האחרון בהונגריה, והיא למעשה נסיכה אמיתית.
שאנדור מבין כי לא יוכל להתחתן עם מישהי מדרגה כה נעלה, על אף הצהרתה של סאפי כי תמיד תמשיך לאהוב אותו.
שאנדור מחליט להצטרף גם הוא להוסרים, והגברים כולם יוצאים בצעדה לעבר הקרב, מותירים מאחוריהם את שלוש הנשים שבורות הלב.
כולם חוגגים לאחר הניצחון הקרוב.
שופאן מופיע ומספר על מעשיו הנצלניים והמחפירים שביצע בספרד, עטור במדליות צבאיות.
הברון הומונאי, שאנדור בארינקאי ואוטוקאר חושפים כי הם גיבורי הקרב והפכו לאצילים אמיתיים.
לכן, אין כל התנגדות לחתונתן של סאפי עם שאנדור, ואוטוקאר עם ארסנה.
שאנדור בארינקאי מסיים את האופרטה ושר:
המקהלה מצטרפת וחוזרת על דבריו:
ברון הצוענים הועלה לראשונה בישראל באופרה הישראלית ב-1971 בעברית לליברית של הלל ברגמן-אביחנן.
ברון זמו הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס.
ברון זמו הראשון הופיע לראשונה בחוברת The Avengers #6 ממרץ 1964 ונוצר על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
ברון זמו השני הופיע לראשונה בחוברת Captain America #168 מדצמבר 1973, ונוצר על ידי הכותב טוני איזבלה והמאייר סאל בוסימה.
ד"ר היינריך זמו, הברון זמו ה-12, היה אחד המדענים המובילים שבמפלגה הנאצית.
הוא נלחם גם בקפטן אמריקה וגם ביחידת הקומנדו המייללים שלו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
זמו - מבריק בגאונותו אך גם סדיסט - ייצר כלי נשק להשמדה המונית לצבאו של היטלר, ביניהם תותח קרן מוות, אקדח מפרק לגורמים וכן אנדרואידים חזקים אך פרימיטיבים.
האינטליגנציה של זמו הייתה כאין וכאפס לעומת הסדיזם שלו - הוא ערך תכופות ניסויים בכלי הנשק הקטלניים שלו על אזרחים חפים מפשע - גם אסירי הרייך השלישי וגם אזרחיו.
במהלך עימות חזיתי עם יחידת הקומנדו המייללים, זמו החליט לנסות את תותח קרן המוות על עיירה גרמנית קרובה.
הקרן השמידה מאות אזרחים, מה שהפך את זמו לרוצח המונים.