tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליסנקו דגל בתיאוריה של תורשה ישירה של מאפיינים נרכשים, שמאז הופרכה אך נתמכה על ידי סטלין באותה עת.
אאוגניקה, היגיינה גזעית, כפי שהייתה נהוגה בתקופת הנאצים, לא הייתה מדע מוכר לאחר המלחמה, אבל הרעיונות האאוגניים שרדו.
בשנות ה-50 שב והתלקח הוויכוח על עיקור.
עיקורים בכפייה לא הורשו, אבל עורכי דין ורופאים דנו בחוקיותו של עיקור מרצון.
נכטסהיים, שהיה במקור זואולוג ולא עסק באאוגניקה כשעבד ב-KWI-A, היה הגנטיקאי היחיד בוויכוח בתקופה שבה האאוגניקה הוחלפה בגנטיקה אנושית עם מיקוד שונה.
נכטסהיים טען שקיימת "חובה לבצע אאוגניקה מעשית" וכי "ברוע היסודי, [שהוא] החומר הגנטי הפגוע" יש להילחם.
אם מטפלים בחולים במחלות תורשתיות, גנים חולים נמלטים מ"הכחדה" ו"התפשטות הגן גדלה ככל שהצלחת הטיפול מתקדמת".
יש ליידע את הנפגעים והנשאים שאין להם ילדים כדי שיאפשרו לעצמם עיקור מרצון.
נכטהיים הביע צער על כך ש"עיקור מסיבות אאוגניות" אסור בגרמניה, אף על פי ש"המשימה וחובתה של המדינה והחברה שלה" הן "לסלול את הדרך לאזרחים להשגת טיפול לשם בריאות תורשתית מוצלחת".
לאחר המלחמה התגורר נכטסהיים במערב ברלין.
הוא היה פעיל בקונגרס לחופש תרבותי, ארגון בינלאומי בתמיכת הממשל האמריקאי לקידום עמדות פרו-מערביות ואנטי-קומוניסטיות באמצעות אינטלקטואלים ומדענים.
הקונגרס הדגיש את הצורך בחופש המדע משליטת אידאולוגיות ומעצמות טוטליטריות.
נכטסהיים היה מעורב בהקמת הקונגרס של 1950 בברלין ובפרסומיו.
בפרסום הקונגרס דיבר נכטסהיים על "השמדת הגנטיקה ברוסיה על ידי ליסנקו ושותפיו" ותיאר את התיאוריות של ליסנקו כאבסורדיות כמו תיאוריות הגזע של הנציונל-סוציאליזם.
נכטסהיים פרש מתפקידו כפרופסור ב-1955, ולאחר שנה הפך לחבר בוועידת הבריאות הפדרלית.
בתפקיד זה הפך ליריבו של פרנץ ביכנר בשערוריית התלידומיד.
הוא טען שמומים נגרמים בעיקר מנטייה תורשתית והכחיש את ההשפעה של התלידומיד על מומים.
נכטסהיים היה אחד משלושת המייסדים של כתב העת הבינלאומי דם להמטולוגיה קלינית וניסויית, שנוסד ב-1955. ההספד של כתב העת Blut הכיר באומץ האישי המיוחד של נכטסהיים בהגנה על עמדותיו בבעיות מדעיות-פוליטיות.
ביוני 1970 כיבדה האוניברסיטה החופשית של ברלין את נכטסהיים לרגל יום הולדתו ה-80 בחגיגה והרצאות באולם ההרצאות של המכון לגנטיקה.
נכטסהיים נפטר ב-1979 בגיל 89 בבופרד.
קברו נמצא בבית הקברות ואלדפרידהוף דאלם (Waldfriedhof Dahlem) בברלין.
נכטסהיים קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
הנס מודרו היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כראש הממשלה הקומוניסטי האחרון של גרמניה המזרחית.
מודרו, שנכנס לתפקידו באמצע המהפכה השלווה, היה המנהיג דה פקטו של המדינה במשך רוב החורף של 1989 ו-1990. הוא היה דמות מעבר, וסלל את הדרך לבחירות החופשיות הראשונות והיחידות בגרמניה המזרחית וכלל פוליטיקאים רבים מהאופוזיציה בקבינט שלו.
לאחר סיום השלטון הקומוניסטי ואיחוד גרמניה מחדש הוא הורשע בהונאת בחירות ובעדות שקר על ידי בית המשפט המחוזי של דרזדן ב-1995 בשל היותו פקיד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (SED, מפלגת השלטון בגרמניה המזרחית) האחראי על תהליך הבחירות.
מאוחר יותר הוא הורשע באישום הראשון ונידון למאסר על-תנאי של תשעה חודשים.
הוא היה אחד מהבכירים לשעבר ב-SED הבודדים שלא גורשו, וכיהן כיושב ראש הכבוד של מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS) ונשיא "מועצת הזקנים" של מפלגת השמאל הגרמנית די לינקה משנת 2007 ועד מותו.
מודרו נולד ב-27 בינואר 1928 ביאסניץ , מחוז פומרניה, הרייך הגרמני, כיום יאסייניצה, חלק מהעיירה פוליץ בפולין.
כילד הוא היה מנהיג סניף הנוער ההיטלראי ולמד בפולקסשול.
הוא הוכשר כמכונאי מ-1942 עד 1945, והיה מלא בשנאה עזה כלפי הבולשביקים, אותם ראה כתתי-אדם, נחותים מהגרמנים מבחינה פיזית ומוסרית.
במשך שישה חודשים במהלך הפצצת בעלות הברית על שצ'צ'ין הוא שירת ככבאי מתנדב.
מאוחר יותר שירת זמן קצר בפולקסשטורם בינואר 1945, ולאחר מכן נלכד כשבוי מלחמה על ידי הצבא האדום הסובייטי בשטרלזונד במאי 1945. הוא ואסירים גרמנים נוספים נשלחו לעבודה בחווה בפומרניה הרחוקה.
עם הגעתו נגנב תרמילו, מה שגרם לו להתחיל לפקפק באחוות הגרמנים, כביכול.
ימים לאחר מכן הוא מונה לנהג של קפטן סובייטי, ששאל אותו על היינריך היינה, משורר גרמני.
מודרו מעולם לא שמע על היינה והרגיש נבוך מכך שהאנשים שעליהם חשב כ"תת-אדם" יודעים על התרבות הגרמנית יותר ממנו.
לאחר שהועבר למחנה שבויים ליד מוסקבה, הוא הצטרף ל עבור חברי הוורמאכט וקיבל הכשרה במרקסיזם-לניניזם, אידאולוגיה אותה אימץ.
עם שחרורו בשנת 1949 עבד כמכונאי עבור מפעל הרכבות LEW הניגסדורף.
באותה שנה הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED).
מ-1949 עד 1961 עבד מודרו בתפקידים שונים ב (FDJ) בברנדנבורג, מקלנבורג וברלין, וב-1952–1953 למד במכללת קומסומול במוסקבה.
בשנת 1953 השתתף בהלווייתו של מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין.
מ-1953 עד 1961 הוא שימש כפעיל FDJ בברלין המזרחית.
מ-1954 עד 1957 למד בבית הספר קרל מרקס של ה-SED בברלין, וסיים את לימודיו כמדען חברתי.
בשנים 1959–1961 למד באוניברסיטה לכלכלה בברלין-קרלשורסט וקיבל תואר כלכלן.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשנת 1966. שירות הביון הפדרלי של גרמניה המערבית (BND) עקב אחרי מודרו בתצפית מ-1958 עד 2013.
למודרו הייתה קריירה פוליטית ארוכה בגרמניה המזרחית, כששימש כחבר בפולקסקאמר מ-1957 עד 1990 ובוועד המרכזי של ה-SED מ-1967 עד 1989. בין השנים 1961–1967 היה המזכיר הראשון של הנהלת המחוז של ה-SED בברלין-קופניק ומזכיר התסיסה והתעמולה בשנים 1967–1971 בהנהגת ה-SED בברלין.
במהלך תקופה זו היה מעורב בהקמת מועדון הכדורגל אוניון ברלין.
בשנים 1971 עד 1973 עבד כראש מחלקת התסיסה של ה-SED.
בשנת 1975 הוענק לו מסדר ההצטיינות הפטריוטי של גרמניה המזרחית ומסדר קרל מרקס בשנת 1978.
משנת 1973 ואילך הוא היה המזכיר הראשון של ה-SED בדרזדן, העיר השלישית בגודלה בגרמניה המזרחית.
נמנע ממנו להתרומם מעבר לראש מפלגה מקומית, בעיקר מפני שהיה אחד ממנהיגי ה-SED הבודדים שהעזו למתוח ביקורת פומבית על ראש ה-SED הוותיק, אריך הונקר.
הוא פיתח כמה קשרים חשובים עם ברית המועצות, כולל המנהיג הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב.
מודרו תמך בתחילה ברפורמות הגלאסנוסט והפרסטרויקה של גורבצ'וב.
בתחילת 1987 בחנו גורבצ'וב והק.ג.ב.
בחנו את האפשרות למנות את מודרו כיורשו של הונקר.
בשנים 1988–1989 ניהל השטאזי, בהוראת הונקר ואריך מילקה, ניהלה מבצע מעקב מסיבי נגד מודרו במטרה לאסוף מספיק ראיות כדי להרשיעו בבגידה.
במהלך המהפכה השלווה של 1989 הורה מודרוב לאלפי אנשי פולקספוליציי, שטאזי, קבוצות המאבק של מעמד הפועלים וכוחות צבא העם הלאומי לעצור הפגנה בדרזדן האופטבאנהוף ב-4-5 באוקטובר.
בטלקס סודי ביותר ומוצפן להונקר ב-9 באוקטובר דיווח מודרו: "במחויבות הנחושה של החברים לגופי הביטחון, דוכאו התפרעויות הטרור נגד המדינה".
כשהונקר הופל ב-18 באוקטובר, קיווה גורבצ'וב שמודרו יהפוך למנהיג ה-SED החדש, אך במקומו נבחר אגון קרנץ.
הוא הפך לראש הממשלה בעקבות התפטרותו של וילי שטוף ב-13 בנובמבר, ארבעה ימים לאחר נפילת חומת ברלין.
ה-SED ירד רשמית מהשלטון ב-1 בדצמבר.
קרנץ התפטר יומיים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר.
מכיוון שראשות הממשלה הייתה המשרה הממלכתית הגבוהה ביותר בגרמניה המזרחית, הפך מודרו למנהיג דה פקטו של המדינה.
ב-7 בדצמבר 1989 קיבל מודרו את הצעתן של קבוצות האופוזיציה בשולחן העגול לקיים בחירות חופשיות בתוך שישה חודשים.
מודרו והשולחן העגול הסכימו ב-28 בינואר להקדים את הבחירות ל-18 במרץ.
בשלב זה הוסיפה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי את "מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי" לשמה.
החלק "האיחוד הסוציאליסטי" הוסר ממנו בפברואר.
חלק ממפלגות השולחן העגול חתרו למודל "דרך שלישית" של סוציאליזם דמוקרטי ולכן הסכימו עם מודרו להאט או לחסום איחוד מחדש עם גרמניה המערבית הקפיטליסטית.
כשכוחו של משטר המפלגה הסוציאליסטית הולך ונחלש, מודרו הציע ב-1 בפברואר 1990 תהליך איטי בן שלושה שלבים שייצור קונפדרציה גרמנית נייטרלית והמשיך להתנגד לאיחוד "מהיר".
קריסת כלכלת גרמניה המזרחית בתחילת 1990 והבחירות החופשיות המתקרבות אפשרו לממשלתו של הלמוט קוהל בבון להתעלם מהדרישה של מודרו לנייטרליות.
מ-5 בפברואר 1990 ואילך, כלל מודרו שמונה נציגים של מפלגות אופוזיציה וקבוצות זכויות האזרח כשרים ללא תיק בקבינט שלו.
ב-13 בפברואר 1990 נפגש מודרו עם קנצלר גרמניה המערבית הלמוט קוהל, וביקש הלוואת דיור בסך 15 מיליארד מארק גרמני, אשר נדחתה על ידי קוהל.
מודרו נשאר ראש הממשלה עד הבחירות ב-18 במרץ 1990. המפלגה גירשה את הונקר, קרנץ ומנהיגים אחרים מהתקופה הקומוניסטית בפברואר 1990.
ב-27 במאי 1993 הרשיע בית המשפט המחוזי של דרזדן את מודרו בהונאת בחירות שבוצעה בבחירות המוניציפליות בדרזדן במאי 1989 על ידי המעטת אחוז המצביעים שסירבו להצביע עבור הרשימה המפלגתית.
הוא הודה באשמה, אך טען שהמשפט הונע ממניעים פוליטיים וכי לבית המשפט אין סמכות שיפוט על פשעים שבוצעו בגרמניה המזרחית.
השופט סירב להטיל עונש מאסר או קנס.
בית המשפט המחוזי בדרזדן ביטל את ההחלטה באוגוסט 1995 ומודרו נידון לתשעה חודשי מאסר על-תנאי.
לאחר שעזב את תפקידו כתב מספר ספרים על חוויותיו הפוליטיות, השקפותיו הפוליטיות המרקסיסטיות ואכזבתו מפירוק הגוש המזרחי.
אף על פי שתמך ברפורמות של גורבצ'וב בשנות ה-80, לאחר נפילת הקומוניזם ביקר אותן על כך שהחלישו את כלכלת הגוש המזרחי.
בשנת 2006 הוא האשים גרמניה המערבית בהרג המזרח גרמנים על ידי המשטר הקומוניסטי בחומת ברלין, ולאחר מכן הגן על בניית החומה כאמצעי הכרחי למניעת מלחמת עולם שלישית.
הוא גם כינה את גרמניה המזרחית "דמוקרטיה יעילה".
הוא ספג ביקורת על שמירה על קשרים עם קבוצות נאו-סטליניסטים.
בשנת 2018 הוא תבע את שירות הביון הפדרלי של גרמניה על גישה לתיקי מודיעין מערב גרמנים עליו מתקופת המלחמה הקרה.
ב-2019 הוא מתח ביקורת על הרחבת נאט"ו, ארגון שהתנגד לחברותה של גרמניה המאוחדת בו.
הנס שימון ישראל-ג'ון ליון היה סייף (רומח) יהודי-אוסטרי ושופט בינלאומי בסיף.
זוכה 3 מדליות (1 כסף ו-2 ארד) באליפות העולם בתחרות הרומח הקבוצתי.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים במקום 13 ברומח אישי ובמקום שביעי בתחרות רומח קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בווינה 1931 הוא זכה במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט 1933 הוא זכה במדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי.
באולימפיאדת ברלין (1936) סיים במקום רביעי בתחרות הקבוצתית ברומח.
במשחק בית הגמר מול צרפת, אוסטריה הפסידה לצרפת 5–11, שימש גם כנשיא השופטים.
הוא שימש גם כשופט בתחרויות הסיף בתחרויות בית הגמר האישי ברומח, ברבע גמר אישי ברומח ובחצי הגמר ברומח נשים.
באליפות העולם שנערכה בפריז 1937 הוא זכה במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי.
הנס מנשּה היה כדורגלן יהודי-אוסטרי חלוץ פירסט וינה ונבחרת אוסטריה בכדורגל (1953–1954).
מנשה בן לאמא קתולית, אדולפין ואבא יהודי, רישארד מנשה, הצעיר מבין שלושה אחים.
בשנת 1938, בהיותו בן שמונה, הגיע לאנגליה במסגרת קינדר-טרנספורט, מבצע הצלה בריטי של ילדים יהודים.
בבריטניה שיחק בקבוצת הנערים של לוטון טאון.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר לאוסטריה ובשנת 1947 שיחק בקבוצת הנוער של פירסט וינה.
בשנים 1950–1958 שיחק בקבוצה הבוגרת.
הוא היה חלק מההרכב הקבוע של הקבוצה ושנתיים ברציפות הבקיע 14 שערי ליגה בעונה.
ב-12 באפריל 1953 נתן את אחד המשחקים הטובים ביותר שלו, לאחר שהבקיע 4 שערים נגד היריבה העירונית אוסטריה וינה החזקה בניצחון קבוצתו 5–2 לעיני 32,000 צופים.
בעונה 1954/1955 הוא זכה עם קבוצתו באליפות אוסטריה .
בשנים 1958–1959, הוא סיים את קריירת הכדורגל הפעילה שלו בקבוצת אוסטריה וינה.
מנשה השתתף בשני משחקים בנבחרת אוסטריה בכדורגל בשנים 1953–1954.
בנו רוברט מנשה (1954) הוא סופר, מסאי, מתרגם.
בתו אווה מנשה (1970) היא עיתונאית וסופרת.
בשנת 2019 קיבל את מדליית הכבוד לשירותים של מדינת וינה
אוסטריה#תאריךמקום המשחקמארחיםתוצאהאורחיםסוגשעריםאירוע126 באפריל 1953בודפשט, אצטדיון מג'ריהונגריה1 – 1אוסטריהידידות -23 באוקטובר 1954וינה, אצטדיון פראטראוסטריה2 – 2יוגוסלביהידידות -סך הכל2משחקים0שערים
הנס פון דוהנאני, היה חסיד אומות העולם ומשפטן גרמני, מראשי קשר העשרים ביולי שנועד להתנקש באדולף היטלר ולהפיל את המשטר הנאצי, ופעיל בולט במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
שילם בחייו על פעילותו זו.
פון דוהנאני נולד בווינה לפסנתרנית, אליזבט קונוולד ולמלחין ההונגרי ארנסט פון דוהנאני.
הוא גדל בברלין ולמד באותה גימנסיה עם דיטריך בונהופר ואחיו הבכור קלאוס, שניהם היו לימים מן המתנגדים הפעילים לנאצים.
בעקבות עזיבת האב את הבית ב-1913 החל פון דוהנאני לתת שיעורים פרטיים כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
כדי להשיג עבודה מכניסה הוא החליט ללמוד משפטים ולא היסטוריה.
הוא החל את לימודיו בשנת 1920 באוניברסיטת הומבולדט ונחשב לעילוי.
את התואר סיים בהצלחה ב-1924 והמשיך בלימודים לתואר דוקטור במשפטים.
שנה לאחר מכן נישא לכריסטינה בונהופר, אחותם של קלאוס ודיטריך.
לאחר תקופת פעילות קצרה בסנאט של המבורג מונה בשנת 1929, (בגיל 27 בלבד) לעוזר לשר המשפטים, ובמשרה זו החזיק גם לאחר עליית הנאצים לשלטון.
הוא ניצל תפקיד זה על מנת להכין תיק סודי על אדולף היטלר, על מנת לעצרו ולהכריז עליו כחולה נפש.
בשנת 1938 היה דוהנאני מעורב בניסיונם של ראשי הצבא הגרמני ובהם הגנרל לודוויג בק להפיל את המשטר הנאצי, במקרה שהיטלר יורה על פלישה צבאית לצ'כוסלובקיה, פלישה שהייתה יכולה לגרום למלחמה, אשר הוורמאכט לא היה מוכן לה עדיין.
הצלחתו של היטלר בוועידת מינכן לקבל את חבל הסודטים ללא קרב, מנעה את הצלחת התוכנית, וזו נגנזה.
בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף דוהנאני לאבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני.
ראשי האבווהר, האדמירל וילהלם קנריס והגנרל הנס אוסטר היו מתנגדים פעילים למשטר הנאצי.
בשנות המלחמה המשיך בקשירת הקשר לרציחת היטלר, תוך שיתוף פעולה עם האנשים שלאחר מכן יהיו פעילים בקשר העשרים ביולי.
בספטמבר 1942 יזם, ביחד עם קנריס, אוסטר ודיטריך פון בונהופר, מבצע להצלת יהודים מגרמניה, על מנת להציל את ידידו האישי עורך הדין היהודי פרידריך ארנולד.
הוא יזם משלוח של שלושה עשר יהודים לשווייץ, במסווה של דיפלומטים וסוכנים גרמניים.
המבצע כונה U7 במסגרת זו דרש הממשל השווייצרי תשלום במטבע זר עבור כל יהודי, ודוהנאני עבר על חוקי המטבע הגרמניים.
לצורך המבצע יצא פון דוהנאני בחשאי לשווייץ לסידור קליטתם של הפליטים.
במרץ 1943 היה מעורב בניסיון החיסול של היטלר שיזם הנינג פון טרסקו שבמהלכו הועלתה פצצה למטוסו של היטלר.
הגסטאפו עצר את פון דוהנאני ב-5 באפריל 1943 בחשד לעבירה על חוקי המטבע ועסקאות פיננסיות שונות.
פון דוהנאני עבר מספר מתקני כליאה ובזכות סיועו של השופט הצבאי קארל זאק (Karl Sack) התעכבה העמדתו לדין.
הוא הובא זמן קצר לפני קשר העשרים ביולי למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
לאחר כישלון הקשר, מעצרם וחקירתם של קושרים אחרים נתגלה היקף פעילותו האמיתית.
פון דוהנאני נידון למוות על ידי בית דין מיוחד (Standgericht), בהליך שיפוט מהיר והוצא להורג בתליה ביום 8 באפריל 1945, ימים ספורים לפני סיום המלחמה, בזקסנהאוזן.
פון דוהנאני הותיר אחריו את אשתו ושלושה ילדים - ברברה, קלאוס פון דוהנאני, לימים ראש עיריית המבורג, והמנצח הנודע כריסטוף פון דוהנאני.
ב-31 ביולי 1997 ביטל בית המשפט בברלין את הרשעתו של פון דוהנאני וטיהר את שמו.
מדינת ישראל וארגון יד ושם הכירו בפעילותו של דוהנאני, ובאוקטובר 2003 הוענק לו התואר חסיד אומות העולם.
המדליה ותעודת הכבוד הוענקו לילדיו - קלאוס, ברברה וכריסטוף, בטקס רשמי בברלין.
ביולי 2009 הוצב פסל לזכרו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת הומבולדט, שבה למד.
הַנס מיכאל פרנק היה פוליטיקאי גרמני נאצי, משפטן בהכשרתו, המושל הכללי של הגנרלגוברנמן (חלק משטחי פולין הכבושה) ופושע מלחמה מורשע, ממבצעיה של השמדת היהודים ב.
נידון למוות במשפטי נירנברג והוצא להורג בתלייה.
פרנק נולד בשנת 1900 בקרלסרוהה שבקיסרות הגרמנית ובשנת 1917 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הצטרף לפרייקור, מיליציה ימנית קנאית שחבריה השתמשו נקטו אלימות נגד יריביהם משמאל, ובכלל זה מעשי רצח.
ב-1919 הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית, הגרעין שממנו הוקמה לימים המפלגה הנאצית.
הוא למד משפטים, הוסמך ב-1926 כעורך דין והפך ליועצו המשפטי האישי של אדולף היטלר.
ב-1930 נבחר לרייכסטאג, וב-1933 מונה לשר המשפטים של מדינת בוואריה.
כן עמד בראש אגודת המשפטנים הנאצית ושימש נשיא האקדמיה הגרמנית למשפטים.
בתחילה, פרנק התנגד להוצאה להורג שלא בהליך משפטי הן בתוך מחנות הריכוז (דוגמת דכאו) והן בפעולות חיסול (כמו ב"ליל הסכינים הארוכות"), אך לאחר זמן מה חדל להתנגד לכך.
מ-1934 כיהן בממשלתו של היטלר כשר בלי תיק.
בספטמבר 1939 מונה פרנק לראש המינהל האזרחי בפולין הכבושה, תחת פיקודו של הגנרל גרד פון רונדשטט.
לאחר חלוקה אדמיניסטרטיבית של פולין, חלק ניכר מפולין סופח ל"רייך", ואילו המחוזות קרקוב, ורשה, ראדום ולובלין הפכו ליחידה אוטונומית בשם "גנרלגוברנמן" ("הממשל הכללי").
פרנק מונה למושל הכללי של אזור ה"גנרלגוברנמן" בדרגת אוברגרופנפיהרר באס אס.
הוא מינה את יוזף ביהלר, עוזרו מימי הקמת המפלגה, למזכיר מדינה וממלא מקומו.
בהמשך, פרנק קודם להיות רייכסלייטר (דרגה שנייה בחשיבותה מתחת למעמדו של היטלר במידרג המפלגה הנאצית, אחת מעל גאולייטר).
פרנק פיקח על גירוש היהודים מכל רחבי פולין (ואחר כך גם מחוץ לפולין) וריכוזם בגטאות, ובהמשך על העברתם למחנות ריכוז והשמדה.
הוא גם פיקח על השימוש בפולנים (יהודים ולא יהודים) כעובדי כפייה, ועל השמדתה הפיזית של האליטה האינטלקטואלית הפולנית.
רוב יהודי הגנרלגוברנמן לא שרדו את השואה: לאחר ריכוזם בגטאות, שם סבלו מתת תזונה ומהתעללות בלתי אנושית, הובלו היהודים להשמדה במחנות באמצעים שונים, במיוחד באמצעות הרעלה המונית בגז.
הנס פרנק ידע על תעשיית רצח זו והיה שותף לתהליך למן ההתחלה, בהתלהבות אנטישמית קנאית.
התנהגותו הקנתה לו את הכינוי "הקצב מפולין".
בדצמבר 1941 שלח פרנק הודעה לפקודיו.
במהלך השנים התערער מעמדו של פרנק בעקבות סכסוך על סמכויות עם אחד מקציני האס-אס בפולין, פרידריך וילהלם קריגר.
בהמשך טען פרנק כי השמדת היהודים הייתה פרויקט אישי של היינריך הימלר, וכי לא ידע על כך כביכול עד 1944. ואולם, עדויות ומסמכים שנותרו אחריו בגנרלגוברנמן מעידים כי ההפך הוא הנכון.
באוגוסט 1944, במקביל להתקדמות כוחות הצבא האדום מערבה, נמלט פרנק מפולין.
בחודש מאי 1945 נתפס ליד ברכטסגאדן, מעונו ההררי של היטלר.
רבים האמינו כי מקום זה יהיה למצודה בלתי ניתנת לכיבוש, ויהפוך למקום מקלט לנאצים רמי דרג שביקשו להימלט.
פרנק הועמד למשפט פושעי המלחמה בנירנברג.
במהלך המשפט המיר פרנק את דתו לנצרות קתולית והכריז כי גילה את האל וכי חזר בתשובה.
התברר כי במהלך שנותיו כמושל כללי של הגנרלגוברנמן ניהל פרנק יומן, שבארבעים כרכיו תיאר את פשעיו נגד האנושות: השמדת עם, הטלת עבודות כפייה, ביזה ושוד.
כרכים אלה שימשו ראיה מרכזית במשפטו.
פרנק הודה במקצת העבירות שבהן הואשם, ואמר כי עונש המוות הממתין לו יהיה כפרה על מקצת מחטאיו.
על דוכן העדים הצהיר: "אלף שנים תעבורנה, ואשמת גרמניה לא תימחה".
הוא הורשע בפשעי מלחמה וכן בפשעים כנגד האנושות, ונידון למוות בתלייה.
ב-16 באוקטובר 1946 בוצע גזר הדין.
על הגרדום אמר פרנק: "אני מודה על הטיפול האנושי שקיבלתי בשבי, ומבקש מהאל שיקבלני ברחמים".
בעודו כלוא רשם פרנק את זיכרונותיו, בעידודו של הפסיכולוג האמריקני גוסטב מארק גילברט והכומר המוודה שלו.
בין היתר כתב שם על מוצאו היהודי כביכול של אדולף היטלר, אך כפי הנראה מדובר בבדיה שבאמצעותה ביקש להשליך על היהודים את האחריות לאסונם.
ב-2 באפריל 1925 נישא פרנק למריה בריגיטה הרבסט (1895–1959) קצרנית ומזכירה בפרלמנט של בוואריה.
לבני הזוג נולדו חמישה ילדים: שתי בנות ושלושה בנים.
המשפחה התגוררה בחווה בפישהאוזן, בוואריה, אותה רכש פרנק ב-1936.
בנו של פרנק, ניקלס, עיתונאי במקצועו, כמעט שלא זכה להכירו, כי היה בן 6 בעת שנתלה אביו, אולם מורשתו המשפחתית מילאה אותו בזעם ובמשטמה הניכרים בספר שכתב כמכתב לאביו, שאותו תיאר כאדם עלוב נפש, שקרן ויהיר.
הנס פְריטשֶה , היה מאנשי התעמולה הנאצית בגרמניה.
נשפט במשפטי נירנברג ונמצא זכאי.
פריטשה נולד בחבל הרוהר בגרמניה, ושירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה משנת 1917. לאחר המלחמה למד במספר אוניברסיטאות בטרם הפך לעיתונאי.
לאחר מכן החל לעבוד ברדיו הממשלתי הגרמני.
בשנת 1932 מונה לראש שירות הידיעות הגרמני.
ב-1 במאי 1933 הצטרף פריטשה למפלגה הנאצית.
בהנהגת שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס המשיך לעמוד בראש מחלקת הרדיו בטרם מונה לראש מחלקת הידיעות במשרד התעמולה.
ב-1938 מונה לסגן ראש מחלקת החדשות בגרמניה.
בתפקידו היה אחראי לשליטה בחדשות המקומיות בגרמניה.
מחלקה זו נקראה גם בשם "מחלקת הידיעות מבית".
בדצמבר 1938 מונה לראש מחלקת החדשות בגרמניה כולה.
במאי 1942 לקח גבלס פיקוד אישי על המחלקה, ופריטשה חזר לעבודתו כקריין רדיו, וממונה על הארגון הפוליטי של הרדיו בגרמניה.
יש לזכור כי בתקופה זו היה הרדיו המדיה החדשה והמשפיעה, וכוחו כאמצעי תעמולה היה גדול.
השליטה בתכנים ברדיו הייתה שליטה במידע המגיע אל האנשים, ובמדינה בה חל איסור (שנכפה בענישה פלילית חמורה) להאזין לחדשות ממקורות חיצוניים, היה לפריטשה תפקיד חשוב ביותר בתעמולה הנאצית.
פריטשה נלקח בשבי על ידי חיילים רוסים ב-2 במאי 1945. הוא נשפט בפני הטריבונל הבינלאומי במשפט פושעי המלחמה בנירנברג, ויצא זכאי בדינו.
משפטו של זוטר כפריטשה, ביחד עם גדולי הנאציזם כהרמן גרינג, יואכים פון ריבנטרופ ואחרים, נראה מוזר בעיני רבים, ונראה כי פריטשה ממלא את מקומו של גבלס, אשר התאבד.
ייתכן ועובדה זו תרמה לזיכויו, ולו היה נשפט בנפרד היה נמצא מקום להענישו.
לאחר שחרורו, נשפט פריטשה שוב והואשם בפשעים פחותים מאישומי נירנברג ("פשעים נגד האנושות" ו"פשעים נגד השלום").
הפעם נמצא חייב בדינו, ונדון לתשע שנות מאסר.
הוא שוחרר בספטמבר 1950 ומת כעבור שלוש שנים, מסרטן הכבד.
הנס גידו פון בילו היה מנצח, פסנתרן וירטואוז ומלחין גרמני מן התקופה הרומנטית.
מן המנצחים המפורסמים ביותר במאה ה-19. פעילותו הייתה חיונית לביסוס הצלחותיהם של כמה מלחינים גדולים בני זמנו, בהם ריכרד וגנר.
פון בילו נולד בדרזדן, סקסוניה.
מגיל 9 היה תלמידו של פרידריך ויק (אביה של קלרה שומאן), אבל הוריו עמדו על כך שילמד משפטים במקום מוזיקה ושלחו אותו ללייפציג.
בלייפציג פגש את פרנץ ליסט, וכאשר שמע מוזיקה משל ריכרד וגנר - בייחוד הצגת הבכורה של "לוהנגרין" בשנת 1850 - החליט להתעלם מתכתיבי הוריו ולחתור לקריירה במוזיקה.
הוא השיג את משרת הניצוח הראשונה שלו בציריך, בהמלצת וגנר, בשנת 1850.
פון בילו נודע בחוסר הטקט שלו והרחיק מעליו מוזיקאים רבים שעמם עבד.
מסיבה זו פוטר מעבודתו בציריך, אך במועד זה כבר החל לעשות לעצמו שם הודות ליכולתו לנצח על יצירות חדשות ומורכבות ללא פרטיטורה.
בשנת 1851 נעשה תלמידו של פרנץ ליסט, ובשנת 1857 נשא לאישה את בתו של ליסט, קוזימה.
במהלך שנות ה-50 וראשית ה-60 של המאה ה-19 היה פעיל כפסנתרן רסיטלים, מנצח וסופר, ושמו נודע לא רק ברחבי גרמניה אלא גם ברוסיה.
בשנת 1864 התמנה למנצח אופרת החצר של מינכן, ובמשרה זו השיג את פרסומו העיקרי.
הוא ניצח על הצגות הבכורה של שתי אופרות של וגנר, "טריסטן ואיזולדה" ו"אמני השירה מנירנברג", בשנים 1865 ו-1868; שתי האופרות זכו בהצלחה עצומה.
אלא שאז קמה אשתו קוזימה, שניהלה רומן עם ריכרד וגנר מזה זמן, עזבה אותו עם שתיים מארבע בנותיהם - השתיים שווגנר היה אביהן - ובשנת 1870 התגרשה מפון בילו.
אף על פי כן, פון בילו נשאר חסיד של וגנר ומעולם לא ניכר בו שהוא נוטר לו טינה; אדרבא, הוא התאבל על מות וגנר והמשיך לנצח על יצירותיו.
נוסף לתמיכתו במוזיקה של וגנר, עודד פון בילו את המוזיקה של ברהמס ושל צ'ייקובסקי.
הוא ניצח על ביצוע הבכורה של הסימפוניה הרביעית של ברהמס עם התזמורת שלו עצמו בשנת 1885 וניגן בביצוע בכורה עולמי את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של צ'ייקובסקי בבוסטון בשנת 1875, אירוע סוער, משובש שריקות בוז, קריאות ביניים ועלבונות.
את ברהמס אף כלל בשלושת ה-B - שלושת המלחינים הגדולים בהיסטוריה לדעת רבים, במקום הקטור ברליוז.
משנת 1878 עד 1880 היה הופקאפלמייסטר בהאנובר, אבל נאלץ לעזוב לאחר ריב עם הטנור, ששר את תפקיד "אביר הברבור" ב"לוהנגרין" (פון בילו קרא לו "האביר המברבר").
בשנת 1880 עבר למיינינגן, שם קיבל משרה מקבילה לקודמתה ובנה את התזמורת לאחת המעולות בגרמניה; בין שאר תביעותיו, עמד על כך שהנגנים ילמדו לנגן את כל תפקידיהם בעל פה.
כמה מחידושיו התזמורתיים כללו הוספת קונטרבס בן חמישה מיתרים וטימפני בעל דוושות; הטימפני עם הדוושות נעשה מאז לכלי תקני בתזמורת הסימפונית.
בסוף שנות ה-80 השתקע בהמבורג אבל המשיך לצאת לסיורי קונצרטים, הן בניצוח והן בנגינה בפסנתר.
בראשית שנות ה-90 החלה בריאותו הנפשית והגופנית להתערער והוא חיפש אקלים חמים ויבש יותר להחלים בו.
לבסוף הלך לעולמו בבית מלון בקהיר, מצרים.
הנס פרוידנטל היה מתמטיקאי וסופר יהודי-גרמני שהוביל רפורמה בחינוך ובהוראת המתמטיקה במאה ה-20.
פרוידנטל נולד ב-1905 בגרמניה כבנו של מורה יהודי, והתעניין כבר בגיל צעיר במתמטיקה מורכבת.
בגיל 18 החל בלימודי מתמטיקה גבוהים, ולאחר שסיים את הדוקטורט שלו עבר לאמסטרדם שבהולנד שם עבד כעוזרו של לויצן אגברטוס יאן בראואר, המתמטיקאי המפורסם.
בעזרת אשתו ההולנדית-אירית (שהייתה אף היא מתמטיקאית) שרד את מלחמת העולם השנייה.
ב-1946 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת אוטרכט ותרם רבות לטופולוגיה, לגאומטריה ולתאוריה של חבורות לי.
פרוידנטל ייסד את עקרונות החינוך המתמטי הריאליסטי, שהציג את הוראת המתמטיקה כמבוססת על חיי היום-יום.
הוא לא דגל בשיטות פורמליות המבוססות על לוגיקה אשר אינן מתאימות לרוב הלומדים, ולימד על ידי סיפורים ומעשיות שנבחרו על ידיו בקפידה אשר מעידים על הבנה מתמטית מעמיקה ומובנית.
הוא האמין שאדם לומד מתמטיקה על ידי יצירתה מחדש, ושהמתמטיקה מעניינת יותר בדרך של סיפורים.
ב-1971 הקים פרוידנטל את IOWO (instituut ontwikkeling wiskunde onderwijs) – המכון להתפתחות החינוך המתמטי, אשר נקרא כיום על שמו.
מכון זה, גם היום, נחשב לאחד המובילים בתחום המתמטיקה בהולנד ובעולם.
מעבר למתמטיקה, כתב פרוידנטל רבות לעיתונים הולנדים איכותיים בנושאים כמו: שפה, היסטוריה, חינוך ופוליטיקה.
הנס פונק (בהולנדית: Hans Vonk; 18 ביוני 1942 – 29 באוגוסט 2004) היה מנצח הולנדי, שקידם מלחינים הולנדיים כמו אלפונס דיפנברוק.
פונק נולד באמסטרדם ולמד באקדמיה למוזיקה של אמסטרדם ומשפטים באוניברסיטת אמסטרדם.
בתקופת לימודיו התפרנס מהופעות בידור כפסנתרן ג'אז.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה עם הבלט הלאומי של הולנד והוא נשא לאישה את הרקדנית יסי פולקרטס.
בהמשך דרכו ניצח פונק על תזמורת קונצרטחבאו ועל תזמורות הולנדיות אחרות.
בשנת 1988 ניצח בלה סקאלה במילאנו בהפקה מחודשת של "פטונטה" מאת ג'ומלי, אך אז נאלץ לצאת לשנת חופשה מניצוח לאחר שאובחן כלוקה בתסמונת גייאן-בארה - הפרעה נוירולוגית.
תזמורת סנט לואיס מינתה אותו למנהלה המוזיקלי בשנת 1996, כמחליף לליאונרד סלטקין.
בשנת 2002 התפטר ממשרתו בגלל הרעה במצב בריאותו, שאובחנה בהמשך כמחלת לו גריג.
תזמורת סנט לואיס ניגנה את הרקויאם של ברליוז בקונצרט, שהוקדש לזכרו.
הנס קון (קוהן\כהן) (Hans Kohn; 15 בספטמבר 1891, פראג – 16 במרץ 1971, פילדלפיה) היה פילוסוף והיסטוריון אמריקאי-יהודי יליד פראג, מחשובי חוקרי הלאומיות בעולם.
קון נולד בשנת 1891 בעיר פראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בהיותו בן 17, כתלמיד בית ספר גרמני, החל להתעניין ביהדות ובציונות, התעניינות שנמשכה גם בזמן לימודיו באוניברסיטת פראג, שם למד משפטים תוך התמקדות בפילוסופיה גרמנית.
בשנת 1909, בהיותו סטודנט בפראג, הצטרף קון לאגודת הסטודנטים היהודית "בר כוכבא", שאחד ממקימיה היה שמואל הוגו ברגמן, עמיתו של קון איתו ישתף פעולה בעתיד.
בשנת 1913 מונה קון לתפקיד יו"ר האגודה, תפקיד אותו מילא עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חברותו באגודת הסטודנטים הייתה אחת מהנקודות המרכזיות בעיצוב התודעה הפוליטית-אידאולוגית של קון.
החל משנת 1909 הרצה בפני חברי האגודה מרטין בובר בנושא היהדות, הרצאות שעיצבו את גישתו כלפי הציונות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא האוסטרו-הונגרי כקצין, ונפל בשבי הרוסי בשנת 1915. קון שהה בסיביר וסביבותיה עד לשנת 1920, חלק מהתקופה בשבי ובחלקה מרצונו החופשי.
במהלך אותן השנים למד את השפה הרוסית, חקר את שאלת הלאומים ברוסיה ועסק בפעילות ציונית.
בשנת 1920 עזב את ברית המועצות לטובת פראג דרך יפן, והחל לעסוק בפעילות ציבורית יהודית.
קון לא השתקע בפראג, עקב האווירה המגבילה ששררה בה, ועזב לפריז שם שהה עד לשנת 1921 כמזכיר הנציגות היהודית הבינלאומית.
באותה שנה אף התחתן ועבר ללונדון, שם שהה ארבע שנים בתפקידים ציוניים.
בשנת 1923 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים לאוניברסיטת קארל בפראג, והחל לכתוב בנושא הלאומיות ובעיותיה בעולם שלאחר מלחמת העולם באופן שיטתי, ואף הצטרף לתנועה הפציפיסטית הבינלאומית.
באותה העת פעילותו הציונית התרחבה, ובהמשך לעבודתו בקרן היסוד עלה בשנת 1925 לארץ ישראל כדי לעמוד בראש מחלקת התעמולה של הקרן.
בתקופת היותו בפלשתינה היה בין מקימי "ברית שלום", תנועה שמטרתה הייתה "לסלול דרך הבנה בין עברים לערבים לצורות חיים משותפות בארץ ישראל על יסוד של שווי שלם בזכיותיהם הפוליטיות של שני לאומים בעלי אוטונומיה רחבה ולצרותיה של עבודתם המשותפת לטובת התפתחותה של הארץ".
בין מקימיה היו, מלבד קון, ארתור רופין, הוגו ברגמן, גרשם שולם ואחרים.
על-פי הנחת חברי הקבוצה, הבנה בין יהודים לערבים היא התנאי להגשמה הציונית, ותוביל להקמה מדינה דו-לאומית ערבית-עברית.
לאחר מאורעות תרפ"ט, בסוף שנת 1929, ובהמשך לאכזבתו מהציונות ועמדתה בשאלת יחסי יהודים ערבים, החליט קון לעזוב את מישרתו בקרן-היסוד ולצאת לסדרת הרצאות באירופה ובאמריקה, ולשמש ככתב לענייני המזרח התיכון של העיתון "פרנקפורט צייטונג".
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1933 וקיבל מינוי של קבע בסמית' קולג' אשר במסצ'וסטס, והחל לפתח את הקריירה האקדמית שלו.
בשנת 1949 עבר ללמד בסיטי קולג' של ניו יורק עד לפרישתו.
חלק מרכזי בעבודתו המחקרית של קון הוקדש לחקר הלאומיות ומאפייניה בעולם המודרני.
קון הבחין בין לאומיות אתנית המבוססת על היסטוריה, דת ותרבות משותפת, ללאומיות אוניברסלית המבוססת על שותפות אזרחית של תושבי טריטוריה מסוימת.
למעשה, קון סבר כי רעיון הלאומיות היחידי הקיים הוא הלאומיות האוניברסלית וכל דגם אחר של לאומיות הוא פרשנות מוטעית שלה.
התאוריה של קון מכונה על ידי חוקרים שונים בשם דיכוטומית הלאומיות של קון.
הלאומיות האתנית (המוטעית לדעתו), מאפיינת, לדעתו של קון, את המדינות במזרח ובמרכז אירופה, והלאומיות האוניברסלית, מאפיינת את המדינות במערב אירופה.
דוגמאות מובהקות ללאומיות אוניברסלית ניתן למצוא בארצות הברית, צרפת ובריטניה.
פרקים לתולדות הרעיון הציוני, 2 כרכים, ורשה: הוועד הפועל של ברית הנוער ומרכז החלוץ העולמי (ספריה יסודות), תרפ"ט–תר"ץ.
הוגו ברגמן והנס קון (עורכים), עם-אדם: דברי המצפון האנושי: קובץ נאומים ומאמרים, ירושלים: עם-אדם, תרצ"א.
הוגו ברגמן והנס קון, לזכרו של גוסטב לנדאואר, תל אביב: הפועל הצעיר, תרפ"ט.
הנס פלוריאן צימר הוא מלחין סרטים גרמני-יהודי, זוכה פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר לשנת 1994 ושנת 2022, פרס גראמי ופרס גלובוס הזהב בתחום המוזיקה.
צימר הוא מבין מלחיני הסרטים הבולטים והידועים ביותר: יצירותיו ולחניו שימשו כפסקול לסרטי קולנוע רבים, בהם מגוון רחב של שוברי קופות בהוליווד.
צימר נולד בפרנקפורט שבגרמניה המערבית לאב גרמני-נוצרי ולאם יהודייה.
אמו שרדה את מלחמת העולם השנייה הודות לבריחתה מגרמניה לאנגליה בשנת 1939. הוא למד בפנימייה בינלאומית בברן, שווייץ ולאחר מכן עבר כנער לאנגליה ושם החל את הקריירה המוזיקלית שלו בנגינה על מקלדות וסינתיסייזר בלהקות "אולטראווקס" ו"הבאגלז".
בשנות ה-80 החל את עבודתו המקצועית בתחום פסקולי סרטים יחד עם המלחין סטנלי מאיירס.
צימר, ביחד עם הקבוצה Media Ventures שייסד, אחראי לכמה מהפסקולים הידועים ביותר בכל הזמנים.
הוא הלחין מעל 130 פסקולים, חלקם בעבודה משותפת עם מלחינים נוספים.
בינואר 2026 דווח שצימר וחברת המוזיקה שלו, Bleeding Fingers Music, יכתבו את הפסקול המקורי לסדרת הטלוויזיה של הארי פוטר ברשת HBO.
צימר נישא לוויקי קרולין ולזוג בת.
צימר נישא בשנית לסוזן צימר ולהם שלושה ילדים.
ב-2 ביולי 2025 העלה פוסט בנושא האירועים במלחמת חרבות ברזל לאינסטגרם ובו כתב: "פלסטין היא הסיפור.
חברי צבא הכיבוש הישראלי שמודים בירי מכוון באזרחים שמחפשים סיוע ולא מהווים איום הוא הסיפור.
אופיואידים ממכרים בשקי קמח לאוכלוסייה מורעבת הוא הסיפור.
לא גלסטונברי" כעבור מספר דקות, הפוסט ירד.
הנס אריך פְּפִיצְנר (Hans Erich Pfitzner; 5 במאי 1869 – 22 במאי 1949) היה מלחין, מנצח ותאורטיקן גרמני אשר תיאר עצמו כ"אנטי-מודרניסט".
יצירתו הידועה ביותר היא ככל הנראה האופרה "פלסטרינה", שעלילתה מבוססת בחופשיות על חייו של המלחין בן המאה ה-16 ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה.
פפיצנר נולד במוסקבה מפני שבאותה תקופה אביו היה צ'לן בתזמורת מוסקבאית.
ב-1872 חזרה משפחת פפיצנר לפרנקפורט.
הנס פפיצנר גר בגרמניה במשך רוב שנות חייו שבהן עסק, בנוסף לעבודתו כמלחין, גם בניצוח, נגינה בפסנתר והוראה.
יצירתו, אשר חולשת על מרבית הז'אנרים החשובים במוזיקה (למעט הפואמה הסימפונית), זכתה להערכה מצדם של מלחינים כגוסטב מאהלר וריכרד שטראוס, אף על פי שאף אחד מאלה לא חיבב במיוחד את הליכותיו הבלתי נעימות (ואילו אלמה מאהלר השיבה לו בוז תחת הערצתו אליה).
ראויים לציון במיוחד היו ה"לידר", השירים האמנותיים הרבים והמעודנים שהלחין, אשר הושפעו רבות מהוגו וולף אך חבקו בתוכם קסם מלנכולי אישי משל המלחין.
אחדים מן הלידר שכתב פפיצנר הוקלטו במהלך שנות השלושים של המאה העשרים בקולו של זמר הבריטון הנודע בתקופתו גרהארד היש (Gerhard Hüsch) בליווי המלחין עצמו בפסנתר.
הסימפוניה הראשונה שחיבר פפיצנר עברה גלגול משונה; סימפוניה זו לא נוצרה במחשבה תזמורתית אלא התחילה כרביעיית מיתרים שעובדה, בשלב מאוחר יותר, לתזמורת.
המפורסם ביותר מבין כתבי הפרוזה של פפיצנר הוא הפמפלט "Futuristengefahr" ("סכנת הפוטוריסטים"), אשר נכתב כתגובה לכתבו של המלחין האיטלקי פרוצ'ו בוזוני "סקיצה לאסתטיקה חדשה של המוזיקה".
"בוזוני," התאונן פפיצנר, "תולה את כל תקוותיו למוזיקה המערבית בעתיד ומבין את ההווה ואת העבר כהתחלה לא יציבה, כהכנה.
אך מה היה קורה לו היה זה ההפך?
מה אם אנו מוצאים עצמנו בהווה בנקודה גבוהה (של התפתחות), או שמא אף כבר עברנו אותה?"
עם השנים, נעשה פפיצנר לאומני ובתחילה זכה לגילויי אהדה מצד אישים בכירים ברייך השלישי ובמיוחד מצדו של הנס פרנק, שאתו נשאר ביחסים טובים.
אך עד מהרה, "נתערערו יחסיו" עם דמויות המפתח במשטר הנאצי, אשר לא ראו בעין יפה את קשרו המוזיקלי עם המנצח היהודי ברונו ואלטר.
פפיצנר עורר את חמתם של הנאצים עוד יותר כאשר סירב לבקשת המשטר לחבר מוזיקת ליווי ל"חלום ליל קיץ", מוזיקה שתוכל להחליף את יצירתו הנודעת של פליקס מנדלסון (היהודי) בשם זה.
הוא סבר כי יצירתו של מנדלסון טובה פי כמה מכל מוזיקה שיוכל הוא להציע כתחליף.
לאחר המלחמה חי פפיצנר בבית אבות בזלצבורג, ושם נפטר.
לאחר שנשכחה יצירתו במשך שנים, זכתה לעדנה מחודשת בביצועים בבתי האופרה ובאולמות הקונצרטים וכמו כן בהקלטות אולפן במהלך שנות התשעים.
מוצארט: כך עושות כולן, אוברטורה, על תזמורת האופרה הממלכתית של ברלין, "גרמופון", 1929.
בטהובן: הסימפוניה השלישית, על התזמורת הפילהרמונית של ברלין, "פולידור", 1929.
בטהובן: הסימפוניה הרביעית, על תזמורת האופרה הממלכתית של ברלין, "פולידור", 1924.
בטהובן: הסימפוניה השישית, על התזמורת הסימפונית החדשה, "פולידור", 1923.
בטהובן: הסימפוניה השמינית, על התזמורת הפילהרמונית של ברלין, "פולידור", 1923.
ובר: פרציוזה, אוברטורה, על התזמורת הפילהרמונית של ברלין, "גרמופון", 1924.
ובר: קנטטת היובל, אוברטורה, על תזמורת האופרה הממלכתית של ברלין, "פולידור", 1928.
שומאן: הסימפוניה הראשונה, על תזמורת האופרה הממלכתית של ברלין, "פולידור", 1925.
שומאן: הסימפוניה השניה, על תזמורת האופרה הממלכתית של ברלין, "פולידור", 1928-1929.
לורצינג: צאר ונגר, אוברטורה, על תזמורת האופרה הממלכתית של ברלין, "פולידור", 1929.
פפיצנר: סימפוניה אופוס 46, על התזמורת הפילהרמונית של ברלין, "גרמופון", 1940?
הנס קארל אוגוסט סימון פון אוילר-שלפין היה ביוכימאי שוודי (יליד גרמניה), חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1929 בו זכה במשותף עם ארתור הרדן "על מחקריהם בתחום תסיסת הסוכר ואנזימי תסיסה".
לאחר סיום לימודי התיכון שלו, ב-1891, למד פון אוילר-שלפין אמנות באקדמית מינכן לציור.
בעקבות התעניינותו בבעיות צבע וצבעי הספקטרום, בחר להתחיל בלימודי מדע ב-1893. הוא החל בלימודיו באוניברסיטת ברלין, שם למד כימיה אצל הרמן אמיל פישר וא.
רוזנהיים, ופיזיקה אצל אמיל ורבורג ומקס פלאנק; ב-1895 קיבל תואר דוקטור.
אז המשיך לאוניברסיטת גטינגן, שם עבד בין השנים 1896 ל-1897 אצל ולטר נרנסט.
בקיץ 1897 עבד במעבדתו של סוונטה ארהניוס, והתמנה לעוזר מחקר שם.
ב-1898 הוסמך למרצה (Privatdozent) בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה המלכותית של סטוקהולם, וב-1899 התמנה לתפקיד שם.
ב-1906 התמנה לתפקיד פרופסור לכימיה כללית ואורגנית באוניברסיטה המלכותית.
ב-1929 התמנה למנהל מכון הוויטמינים ומכון הביוכימיה, שהוקם זה לא מכבר.
ב-1941 פרש מהוראה, אך המשיך לעסוק במחקר.
עבודתו הביוכימית הראשונה פורסמה ב-1904, ועסקה בפעולתם של אנזימים, בהשוואה לעבודתו המוקדמת על קטליזה, שבחנה הידרוליזה קטליטית של מצעים על ידי היווצרות מלח עם הזרז.
חלק נכבד מעבודתו עסק באנזימים אינוורטאז (saccharase) וקטלאז, וזאת בשיתוף עם ק.
עבודתו בתחום התסיסה התקדמה לעיסוק בפוספורילציה, קו-אנזימים, והשלבים הראשונים של התסיסה והקטליזה שלהם.
ב-1924 החל בחקר ויטמינים, בשיתוף ב.
פון אוילר, פול קארר, ומרגרטה רידבום, איתה ביצע מחקר נוסף, ב-1928, בעניין ויטמין A וקרוטן.
ב-1914 פרסם ספר אודות הכימיה של שמרים ותסיסה אלכוהולית.
בין 1925 ל-1934 איגד את תוצאות מחקרו המעמיק בתחום האנזימולוגיה במונוגרפיה בשם "Chemie der Enzyme", המונוגרפיה הראשונה בנושא.
איסטרט על הכימיה וביוכימיה של רדוקטונים.
ב-1958 ביקר ביפן ופרסם מונוגרפיה אודות רדוקטונים בשיתוף פרופסור ק.
ימאפוג'י, ד"ר נאמורה וד"ר אדאצ'י.
פון אוילר-שלפין חקר גם את הביוכימיה של גידולים, ובמיוחד את חומצות הגרעין בהם, בטכניקה של סמנים שפיתח עם ג'ורג' דה הוושי.
פון אוילר-שלפין היה חבר האקדמיות למדעים של מדינות וערים רבות, וזכה בתוארי דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות מובילות.
הוא נישא פעמיים; ראשית לכימאית אסטריד קלב, ולזוג נולדו 5 ילדים.
בשנית, ב-1913, לאליזבת', ברונית אף אוגלס, שגם עבדה איתו במחקריו.
בנו מנישואיו הראשונים, אולף פון אוילר, היה לרופא ופרמקולוג, וזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1970.
הנס פישר היה כימאי אורגני גרמני וזוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1930.
פישר נולד בהכסט על המיין (לימים חלק מפרנקפורט).
הוריו היו אנה הרגדן וד"ר אויגן פישר, מנהל חברת Kalle & Co מוויסבאדן, ומרצה פרטי (Privatdozent) בתיכון הטכני בשטוטגרט.
הוא התחנך בבית ספר עממי בשטוטגרט, והמשיך את לימודיו ב"Humanistisches Gymnasium" בוויסבאדן, שם סיים ב-1899. הוא למד כימיה ורפואה, תחילה באוניברסיטת לוזאן, ומאוחר יותר באוניברסיטת מרבורג.
הוא סיים את הלימודים ב-1904, וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1908. בגיל 20 חלה בשחפת, וסיבוכי המחלה ליוו אותו כל חייו.
בין השאר, ב-1917 נאלצו הרופאים להסיר אחת מכליותיו.
פישר עבד בתחילה במרפאה במינכן, ומאוחר יותר ב"מכון הכימי הראשון של ברלין" אצל הרמן אמיל פישר.
הוא שב למינכן ב-1911, והתמנה למרצה לרפואה פנימית כעבור שנה.
ב-1913 היה למרצה לפיזיולוגיה במכון הפיזיולוגי של מינכן.
ב-1916 היה לפרופסור לכימיה רפואית באוניברסיטת אינסברוק, ועבר לאוניברסיטת וינה ב-1918. מ-1921 עד מותו החזיק בתפקיד פרופסור לכימיה אורגנית במכון הטכנולוגי (Technische Hochschule) במינכן, כממשיכו של וילנד.
עבודתו המדעית של פישר התמקדה בחקר פיגמנטים בדם ומרה, כלורופיל בעלים, והכימיה של פירולים, מהם נגזרים אותם פיגמנטים.
במשך השנים מעבדתו סינתזה יותר מ-130 פורפירינים.
חשיבות מיוחדת הייתה לסינתזה של בילירובין והמין, אותן ביצע לראשונה.
פישר חקר לעומק את מבנה הכלורופיל, ופרסם 129 מאמרים בנושא.
הוא זכה לשבחים רבים על עבודתו בתחום, וקיבל עליה את פרס נובל לכימיה לשנת 1930, ואת מדליית דייווי בשנת 1937. הכלורופיל סונתז לראשונה ב-1960, 15 שנה לאחר מותו של פישר, בהתבסס במידה רבה על עבודתו.
פישר נישא ב-1935 לווילטרוד האוף, שהייתה צעירה ממנו בשלושים שנה.
הוא התאבד ב-31 במרץ 1945, במינכן, לאחר שהמכון הטכנולוגי ועבודתו הושמדו במתקפה אווירית של בעלות הברית, בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
הנס צנדר היה מלחין ומנצח גרמני.
משנת 1956 עד 1959 למד נגינה בפסנתר, ניצוח והלחנה (זו האחרונה אצל וולפגנג פורטנר) באוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה של פרנקפורט ובאוניברסיטת פרייבורג למוזיקה.
בשנים 1959 עד 1963 היה מנצח התזמורת בתיאטרון העירוני בפרייבורג, ואחר היה למנצח ראשי בתיאטרון הממלכתי בבון.
בעונת 1964–1965 השתתף בסמינר השני למוזיקה חדישה בקלן בבית הספר הגבוה למוזיקה על הריין, שמנהלו האמנותי היה קרלהיינץ שטוקהאוזן.
ב-1968 נקרא לקיל, שם כיהן כמנהל מוזיקלי כללי עד 1972. אותה שנה החל בפעילותו כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו זארבריקן.
ב-1984 התמנה לראש האופרה הממלכתית של המבורג ולמנהל מוזיקלי כללי של התזמורת הסימפונית של המבורג.
בשנת 1987 היה מנצח הראשי של התזמורת הקאמרית של רדיו הולנד בהילברסום, שם עבד עד 1990.
מ-1988 עד 2000 לימד צנדר הלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט.
ב-1997 קיבל את פרס גתה של עיריית פרנקפורט.
מ-1999 ועד למותו הוא כיהן כמנצח אורח קבוע של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן ופרייבורג.
צנדר נפטר ב-22 באוקטובר 2019 בביתו בעיירה מאיירסבורג שבגרמניה.
שירים 1 עד 6 להרכבים שונים
1: למקהלה, חליל צד, פסנתר, כלי מיתר וכלי הקשה (1965)
2: לסופרן, מקהלה ותזמורת לטקסט של עזרא פאונד (1967)
3: לסופרן, טנור, בריטון, עשרה כלי נגינה וכלים אלקטרוניים לטקסים של מיגל דה סרוואנטס (1968)
6: לבס-בריטון, מקהלה מעורבת א'קאפלה וסרט הקלטה לפי בחירה (1988)
Elemente ("יסודות"), מונטאז' מוקלט לשתי קבוצות רמקולים (1976)
"קריאה ראשונה בהלדרלין" לרביעיית מיתרים עם קריינות (1979)
קריאה שנייה בהלדרלין לקריין, ויולה וכלים אלקטרוניים (1987)
denn wiederkommen ("חזור") (קריאה שלישית בהלדרלין) לרביעיית מיתרים וקריין (1991)
"מנמוזינה" (קריאה רביעית בהלדרלין) לקולות נשים, רביעיית מיתרים וסרט הקלטה (2000)
חמישה שירי הייקו (לו-שו 4) לחליל וכלי מיתר (1982)
"דיאלוג עם היידן" לשני פסנתרים ושלוש קבוצות תזמורתיות (1982)
"מסע חורף" של שוברט - פרשנות מתוזמרת לטנור ותזמורת קטנה (1993)
"שיר השירים" (פרק ח'), אורטוריה לסולנים, מקהלה, תזמורת וכלים אלקטרוניים (1992/96, בכורה מלאה ב-1998)
שומאן - פנטזיה לתזמורת גדולה (1997)
"צ'יף ג'וזף", תיאטרון מוזיקלי בשלוש מערכות (בכורה ב-1005)
יוהאן פיטרי "הנס" קולמיינן (בפינית: Johan Pietari "Hannes" Kolehmainen; 9 בדצמבר 1889 – 11 בינואר 1966) היה אתלט פיני למרחקים ארוכים.
הוא אלוף אולימפי שזכה ב-5 מדליות, 4 מהן זהב ו-3 באולימפיאדה אחת.
נודע בכינוי "הפיני המעופף", והיה מסמליה של האומה הפינית הצעירה בתחילת המאה העשרים.
מספר שנים הוא התחרה בארצות הברית ובשנת 1921 קיבל אזרחות אמריקאית.
הוא היה צמחוני ובנאי במקצוע.
שני אחיו הבוגרים, אוגוסט ויאימי "וילי" וטאבטי הייקי "טאטו" היו אף הם אתלטים אולימפיים למרחקים ארוכים.
וילי קבע בשנת 1912 את הזמן המהיר בעולם בריצת מרתון.
האחים התאמנו ביחד בריצה למרחקים ארוכים וכן בסקי למרחקים.
כמו אחיו תחילת הקריירה של קולמיינן החלה בריצת מרתון.
הריצה הראשונה שלו הייתה בשנת 1907 כשסיים במקום השלישי בתחרות בפינלנד.
בשנת 1909 רץ 8 פעמים את ריצת המרתון.
התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה 2.42:59 שעות.
לאחר מכן הוא הפסיק לרוץ מרתון מספר שנים והתמקד בתחרויות למרחקים ארוכים באצטדיון.
בשנת 1911 הוא ניצח ב-22 מתוך 22 תחרויות שבהן השתתף, כולל אליפות בריטניה ל-4 מייל, התחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה שבה ניצח.
ב-10 ביוני 1912 הוא קבע שיא אישי בריצת 3 מייל של 14:31.2 דקות והוכיח שהוא מוכן למשחקים האולימפיים.
התהילה של קולמניין החלה באולימפיאדת סטוקהולם (1912) כשזכה ב-4 מדליות, שלוש מהן זהב והיה לאתלט הגדול הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה במספר מדליות זהב.
בנוסף, בריצת 3000 מטר קבוצתית הוא קבע שיא עולם חדש 8:36.9 דקות, בשלב המוקדמות אך קבוצתו סיימה במקום הרביעי.
באותו הזמן פינלנד הייתה עדיין חלק מרוסיה אבל השתתפה בנפרד במשחקים האולימפיים.
הדגל הרוסי התנוסס בטקס הניצחון וקולמיינן אמר ש"הוא כמעט ציפה שהוא לא ינצח".
לאחר האולימפיאדה עבר קולמיינן לארצות הברית, שם התאמן והתחרה עבור שני מועדונים, במועדון האתלטיקה האירי-אמריקאי ובמועדון האתלטיקה הפיני אמריקאי.
לאחר מכן קיבל אזרחות אמריקאית.
עקב מלחמת העולם הראשונה, בוטלה אולימפיאדת ברלין של 1916 וכך הקריירה של קולמיינן ושאר האתלטים הופרעה.
מתחרהו, בואה מצרפת נהרג ב-29 בספטמבר 1914, בתקרית בתחילת המלחמה.
ב-1917 סיים קולמיינן במקום הרביעי במרתון בוסטון.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה קולמיינן במדליית זהב בריצת מרתון (המרתון הארוך בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים 42.75 ק"מ), בזמן המהיר ביותר שהושג בריצה זו (במרתון, אין שיאי עולם) של 2.32:35.8 שעות.
לאחר המשחקים האולימפיים שב קולמיינן לפינלנד וב-10 באוקטובר אותה שנה קבע בריצת 25 ק"מ שיא עולם חדש של 1.26:29.8 שעות.
לאחר מכן, ב-1 באוקטובר אותה שנה הוא קבע בריצת 30 ק"מ שיא עולם חדש של 1.47:13.4 שעות.
באולימפיאדת פריז (1924) לא הצליח קולמיינן לסיים את ריצת המרתון.
קולמיינן זכה בכבוד להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת הלסינקי (1952) ביחד עם פאבו נורמי (נחשב לאחד הספורטאים האולימפיים הגדולים ביותר אי פעם, 12 מדליות אולימפיות, מהן 9 זהב), כבוד השמור מסורתית לגדולי הספורטאים של האומה המארחת.
יוהנס "הנס" פרידריך לאופולד פון זקט היה גנרל גרמני, מפקד צבא גרמניה (רייכסווהר) לאחר מלחמת העולם הראשונה.
זקט נולד למשפחת אצולה פומרנית, לאב שהיה גנרל פרוסי.
בניגוד לגנרלים אחרים בני זמנו הוא לא למד בבית ספר צבאי, אלא למד בבית ספר רגיל בשטרסבורג ולאחר סיום לימודיו בשנת 1885 התגייס לצבא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, כיהן זקט כראש מטה בדרגת אוברסט בארמייה השלישית.
הוא צעד ביחד עם הגייסות לתוך צרפת בתחילת המלחמה והוכיח את עצמו בקרב.
במרץ 1915 הוא היה לראש המטה של הארמייה ה-11, בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן ונחשב לאדריכל הניצחון הגדול של מתקפת גורליצה-טרנוב, עליה זכה בפור לה מריט.
ביוני 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובספטמבר 1915 השתתף בקרב נגד סרביה בטימישוארה.
ביוני 1916 הוא היה לראש המטה של הארמייה האוסטרו-הונגרית השביעית.
בספטמבר 1919 הוא מונה למפקד הראשון של משרד הגייסות הגרמני שהחליף את המטה הכללי שפורק בהתאם לחוזה ורסאי.
לאחר הפוטש של קאפ הוא התמנה למפקד הצבא הגרמני.
זקט הלך על חבל דק בין התנגדותו לרפובליקת ויימר לבין הגנה על הרפובליקה ומניעת פוטש של הצבא.
בעת המשבר של סוף 1923 הוא כתב לגוסטב פון קאהר שהחוקה של ויימר מנוגדת להשקפתו הפוליטית, אולם סירב לקחת חלק בפעולה נגד הממשלה.
בשנת 1926 הוא פרש לגמלאות.
בשנים 1930–1932, כיהן זקט כחבר הרייכסטאג מטעם מפלגת העם הגרמנית.
בין השנים 1933–1935 הוא נטל חלק ראשי בסיוע צבאי גרמני שהושיטה גרמניה לצ'יאנג קאי שק.
זקט גם יעץ לקאי שק במישור הפוליטי, בין השאר יעץ לו להימנע מעימות חיצוני כל עוד הצבא שלו לא סיים את הרפורמה שלה.
גישתו הייחודית השפיעה על מעצבים רבים אחרים והיוותה אבן דרך בהתפתחות העיצוב בישראל.
הנס פלדה נולד ב-1955 בהולנד, גדל באמסטרדם וסיים בית ספר גבוה לצילום בהאג.
ב-1980 יצא על אופנוע להגשים חלום ולהגיע למדגסקר.
הוא הגיע לחיפה כשבכוונתו לעבור לאפריקה.
כשהתברר שהמעבר אינו אפשרי, חזר לתל אביב ועבד כ"שיפוצניק" שם פגש את אילנה הרשנברג, מעצבת בוגרת בצלאל והשניים עברו לגור יחד.
פלדה נפטר קצת לפני יום הולדתו ה-70, במרץ 2025 ונטמן בבית העלמין בפרדס חנה.
אילנה עסקה בעיצוב גרפי וציור על גופי תאורה.
הנס הצטרף והחל לעצב גופי תאורה תוך שימוש בחומרים פשוטים זולים וזמינים כגון קרטון, פוליפרופילן ופוליקרבונט (המוכרים בשמות הגנריים "פוליגל" ו-"מפל"), בעיצוב שנתן ביטוי לפוטנציאל שלהם כחומרים מעבירי אור.
בנוסף לגופי תאורה החל הנס לעצב מוצרים לבית המבוססים על שימוש בחומרים יום-יומיים, פשוטים וזמינים בהקשר חדש ומקורי, עם "טוויסט" או קריצה הומוריסטית ההופך את המוצר לייחודי ונושא אמירה.
אלו היו מוצרים מודרניים, אטרקטיביים, צבעוניים, זולים ו"ברי-חלוף" שהתאימו לקהל הצעיר שהתגורר בדירות שכורות - אחד המאפיינים של החברה התל אביבית הדינמית שנוצרה באותה תקופה.
כך עוצבו מאות אביזרים דקורטיביים ופריטי ריהוט תוך שימוש בחומרים פלסטיים נוספים כמו מלמין ולינולאום וכן אלומיניום וברזל, כולם ברוח העיצובית המיוחדת של המותג.
בהיעדר חנויות ייעודיות לעיצוב פתח הזוג ב-1982 את "פלסטיק פלוס" בשינקין פינת יוחנן הסנדלר, כמקום שבו יוכלו למכור את המוצרים שעיצבו בביתם.
החנות הפכה לאייקון שסימל את השינוי שעבר שינקין מרחוב אפרורי עם בתי מלאכה קטנים וחנויות סדקית לדגל של ההתחדשות של לב תל אביב כמרכז תרבותי חי ותוסס.
תוך זמן קצר נפתחו עוד גלריות, חנויות ייחודיות, פאבים ובתי קפה.
לאזור החלה להגיע אוכלוסייה חדשה שהביאה איתה רוח חדשה וערכים חדשים.
הקהילה המתגבשת החלה בשורה של יוזמות קהילתיות מקומיות כגון העדליידע (1984), חידוש גינת שינקין, הקמת גני ילדים ומוסדות חינוך ברוח שתאמה את סדרי העדיפויות שלה.
היזמות והחדשנות משכו עוד אוכלוסייה שמצאה באזור כר נוח לערכיה ועקרונותיה.
כל הפעילויות היו יוזמות פרטיות, לא-ממוסדות וללא תמיכה חיצונית - שהגיעה רק אחר כך כשממסד המקומי הבין את הפוטנציאל של השינוי המתהווה.
היוזמות אמנם ללא קשר ביניהן, אבל הן ביטאו "רוח זמן" שהגדירה את ההוויה התל אביבית של סוף המאה העשרים ותחילת המאה ה־21. עיתון "העיר" שהחל לצאת לאור ב 1980 כמקומון תל אביבי נתן במה לרוח זו.
שלוש שנים אחר כך, ביוזמתם של הנס ואילנה, בחנות של "פלסטיק פלוס" נוסדה קבוצת מעצבים רב-תחומית (גד צ'רני, טלי לב צ'רני, ורה ולרשטיין, דליה לוין, הנס ואילנה) שמוצריה נמכרו תחת המותג "קקטוס".
בשנת 1987 הוענק לזוג פלדה פרס סנדברג לפיתוח מטעם מוזיאון ישראל שהווה הכרה בתרומתם לפריצת הדרך המקוריות של תפיסתם העיצובית והיותם חלק משרשרת החיפוש אחר סגנון עיצוב ישראלי.
באתר הספרייה הלאומית ניתן למצוא את הארכיון המלא של פלסטיק פלוס
בשנות התשעים בעקבות הפופולריות הגואה, הפך רחוב שינקין לאחד הרחובות המסחריים המרכזיים של תל אביב.
אופיו האוונגרדי, ה"בועט" הועם והוא הפך, לדברי הנס ואילנה "מווילאג' לקניון".
אסתר זנדברג כתבה ב"הארץ": "למרבה האירוניה, לחלוצי שינקין, אמנים אוונגרדיים רעבים וחינניים, נשמר תפקיד מרכזי בתהליך הג'נטריפיקציה של הרחוב.
הם הגיעו אליו כשהיה עדיין 'מציאה' קורצת, בגובה העיניים ובהישג יד.
כשנהפך הרחוב, בזכותם, ל'מושג ולמקום', הגיעו אליו גם בעלי עסקים עתירי ממון ולקחו להם את הרחוב שבנו".
ב- 1994 החליטו הנס ואילנה לעזוב את תל אביב בעקבות חיפוש אחר חיים בסגנון אחר .
הם עברו לפרדס חנה-כרכור, שם התאפשרה הקמת סטודיו, מפעל וחנות ל"פלסטיק פלוס".
המקום שכן בחצר גדולה של אזור שהוגדר "מלאכה ומגורים" באזורי התעשייה המנומנמים של המושבה, שנוצרה מאיחוד של שתי המושבות הוותיקות שאוחדו כ-25 שנה קודם.
ב-2009 פרצה שריפה שכילתה את המפעל והחנות.
הנס ואילנה הבינו שעם התחרות עם מוצרים מהמזרח וכניסת הרשתות הבינלאומיות המותג הפך פחות רלוונטי והחליטו לסגור סופית את פלסטיק פלוס.
בשנת 2000 הנס מימש רעיונות של קיימות והקים מותג חדש " RETIRED".
הוא ייצר רהוט רחוב, גדרות, מתקני משחק, ברכות נוי מצמיגים משומשים ובקבוקים פלסטיק חד פעמיים יחד עם בטון ומוזאיקה.
בדרך כלל זה נעשה בשיתוף הרשויות ומעורבות של חברי הקהילות המקומיות שהשתתפו באופן אקטיבי בבניית המתקנים השונים.
לרעיון קמו מחקים רבים ומבחינת הנס היה בכך מימוש של חזון הקיימות שלו.
בשנת 2002 הצטרף הנס לסדנת משחק ותיאטרון בהדרכת שירי ג'ורנו בבנימינה.
שירי היא בוגרת סמינר הקיבוצים וחברת אנסמבל "מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי" שייסד דודי מעיין בשלומי.
שירי הביאה את גישתה הייחודית לתיאטרון של השחקן היוצר והנס מצא הזדמנות להביא את יכולתו וכישרונו למחוזות חדשים, השניים הקימו את תיאטרון "הידית".
השניים מצאו נגרייה ריקה, שהייתה חלק ממתחם נטוש של בית החרושת "הידית", מפעל שעסק בייצור מוצרי נוי מעץ.
החלל התאים לחזון והותאם לפעילות ותיאטרון "הידית"קם כעמותה.
בשנת2011 התיאטרון הוכר על ידי מפעל הפיס כ"מעבדת תרבות" וזכה לראשונה בתמיכה ממוסדת.
השניים הובילו את התיאטרון יחד עד לפטירתו של הנס.
ב 2016 זכה התיאטרון בפרס קיפוד הזהב עבור ההצגה "טקטוניה" וב 2017 פעם נוספת עבור מופע היחיד "החיים עפים".
ב-2017 קיבל התיאטרון הכרה כקבוצת תיאטרון על ידי משרד התרבות.
הנס עיצב עבור התיאטרון את כל הפקותיו כשהוא מביא לסביבה שיצר את גישתו העיצובית הייחודית - פשטות, בהירות, ומשמעות חדשה מפתיעה, עם הומור ועומק - כדי ליצור חוויה שלמה.
הוא גם לקח חלק פעיל ומשמעותי כשחקן ברוב ההפקות.
התיאטרון לקח על עצמו תפקיד פעיל בקהילה ובנוסף הפקות ופעילויות רבות במרחב הציבורי אותן הוביל הנס מתוך אמונה שאמנות צריכה להיות נוכחת במרחב הציבורי וחלק מהזהות של הקהילה.
למרות ההצלחה האמנותית לתיאטרון לא היה מקום קבוע והוא נדד ממתחם הידית למספר מקומות בפרדס חנה-כרכור ולבסוף התמקם קיבוץ כפר גליקסון.
הנס עיצב מחדש את חדר האוכל הנטוש של הקיבוץ כביתו הזמני של התיאטרון.
קצת לפני פטירתו, ב-2025 קיבל התיאטרון בתמיכת המועצה המקומית את מבנה ה"אמפי" הישן בפרדס חנה.
עד אשפוזו עסק הנס באינטנסיביות בעיצוב המקום למשכן הקבע של התיאטרון.
הנס ואילנה - הובילו תהליך של שינוי באופי המושבה.
בעקבותיהם הגיעו אמנים ויוצרים רבים למושבה והפכו אותה לשם נרדף לקהילה שאמנות, יצירה אלטרנטיבית, רוחניות לגווניה השונים הם מרכז עולמה.
באופן שמזכיר את התהליך שעבר על רחוב שינקין בתל אביב הנהירה למושבה שבנוסף לקהילה הציעה יתרונות אחרים (קרבה לטבע, רכבת, קרבה לכביש 6) שינתה את אופייה הכפרי (נכון ל-2025 מעל 50,000 תושבים) והגדילה את הביקוש שגרם לעליית מחירים ובנייה רוויה ברחובות הכפריים ההולכים ונעלמים
הנס נפטר כשהוא עטוף בבני משפחתו וחבריו.
נטמן בבית העלמין בפרדס חנה במסע לוויה שנערך ברוח חייו הייחודית.
חודשיים אחרי פטירתו בהיעדרו הפיזי, נחגג יום הולדתו השבעים של הנס, ב"אמפי" - הבית החדש של הידית, מחווה של חבריו מכריו ושותפיו הרבים.
הנס השאיר אחריו הרבה אהבה.
הנס פון אוהיין היה מהנדס גרמני, אחד הממציאים של מנוע סילון והאחראי לפיתוחו.
הנס פון אוהיין נולד בעיר דסאו בגרמניה ב-1911. ב-1930 בהיותו בן 19, הוא התקבל לאוניברסיטת גטינגן ללימודי פיזיקה ואווירודינמיקה.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1935 וקיבל את תואר הד"ר, הוא התמנה לעוזרו האישי של דיקן הפקולטה.
כבר במהלך לימודיו באוניברסיטה, פון אוהיין התחיל לחשוב ולתכנן דרכי הנעה חדשות למטוסים שלא יכללו מדחפים.
ב-1936, פון אוהיין רשם את הפטנט הראשון שלו על מנוע סילון.
זמן קצר לאחר מכן פון אוהיין ביקש מידידו מקס הן, מהנדס מכונות, לבנות לו דגם ראשוני של המנוע שאותו תכנן.
מקס הן אכן בנה לו את הדגם ופון אוהיין לקח אותו לאוניברסיטה על מנת להמשיך את מחקריו.
הניסויים הראשונים של המנוע הסתבכו עד מאוד, הבעיה העיקרית של המנוע הייתה הזרימה של האוויר והערבוב של אוויר דחוס עם דלק.
הדלק והאוויר עברו ישר לטורבינה ושם עברו תהליך הצתה שגרם להתחממות אדירה והמתכות פשוט נמסו.
הדיקן שתחתיו עבד פון אוהיין רשם מכתב המלצה לארנסט היינקל, באותם הזמנים היה מהנדס מטוסים מפורסם בגרמניה.
במכתב הוא כתב והסביר על רעיונותיו המהפכניים של פון אוהיין ליצור זן חדש של מנועים להנעת מטוסים.
היינקל התרגש מהרעיון ורצה לראות את עבודתו של פון אוהיין בעצמו.
זמן קצר לאחר מכן, היינקל וצוות מהנדסים והנדסאים מוכשרים הגיעו לאוניברסיטת גטינגן על מנת לבחון את הדגם של פון אוהיין.
המומחים אומנם קבעו כי המנוע שתכנן ובנה פון אוהיין לעולם לא יוכל להניע מטוס, אך עם זאת העיקרון שעליו בנוי המנוע הוא נכון ואפילו יכול לעבוד.
באותה השנה פון אוהיין עבר לעבוד תחת החברה של היינקל.
הוא ביחד עם מהנדסים והנדסאים מהשורה הראשונה של החברה התחילו לעבוד ולבנות מנוע חדש על העיקרון שאותו פיתח עוד קודם.
המנוע הראשון שסיימו לעבוד עליו ברבעון הראשון של 1937, נקרא HeS 1. המנוע היה פשוט מאוד במבנהו הפיזי והיה מורכב מפיסות מתכת דקות שמחוברות יחדיו.
עקרון הפעולה היה פשוט גם הוא, המדחס והטורבינה היו צמודים אחד לשני ואוויר דחוס היה מעורבב עם גז מימן לפני ההצתה.
הניסויים של המנוע הזה נכשלו אף הם, השימוש במימן הביא לטמפרטורות גבוהות במיוחד שהמיסו את המתכת הדקה.
לאחר הניסויים הוחלט על מבנה חדש של מנוע.