tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחתו הייתה משפחה של שחמטאים.
שני הוריו שחקנים נלהבים ואשתו, רודיקה רייכר, אמן בין-לאומי לנשים.
קפטן ומאמן נבחרת הגברים באולימפיאדת השחמט 1984 בסלוניקי, אולימפיאדה בה הגיעה הנבחרת הרומנית למקום החמישי, הישג השיא בתולדותיה.
בנוסף לפעילותו כשחקן ומאמן, שימש רייכר גם כמאמן וכשופט בתחרויות בינלאומיות ובוועדות ערר של תחרויות עולמיות ואירופאיות לצעירים.
עמנואל רייכר ייצג את רומניה פעם אחת באולימפיאדת השחמט:
עמנואל שַבְּרִיֶיה היה מלחין צרפתי מהתקופה הרומנטית.
עמנואל שברייה נולד באמבר בחבל אוברן במרכז צרפת.
הוא החל את לימודי המוזיקה בגיל שש.
יצירותיו המוקדמות ביותר ששרדו בכתב יד הן יצירות לפסנתר משנת 1849. הוריו עברו עמו לפריז כשהיה בן 11. הוא למד בליצאום סן לואי והמשיך לבית ספר למשפטים, שאותו סיים בשנת 1861. בשנים 1861-1880 עבד במשרד הפנים הצרפתי.
עם זאת, לא ויתר על אהבתו למוזיקה ובשנות ה-60' הלחין מספר רב של יצירות קטנות לפסנתר.
אחת מיצירותיו מתקופה זו ,!!Le Scalp!, עובדה בהמשך ל-Marche des Cipayes.
בשנים אלה החל להתעניין בוגנר והעתיק את הפרטיטורה התזמורתית של טנהויזר.
בשנת 1862 הצטרף אל חברי אסכולת הפארנאס הפריזאית, שכמה מהם שיתפו עמו פעולה ביצירתו.
עניינו בשירה הוליד ידידות רבת-שנים עם פול ורלן, שתרם לברית לשתי אופרטות מוקדמות, ששברייה לא השלים.
שברייה המשיך בעבודתו במשרד הפנים הצרפתי בשנים של מלחמת צרפת–פרוסיה והקומונה הפריזאית, 1870-71, ועבר עם המשרד מטור לבורדו ומשם לוורסאי.
בשנת 1873 נשא לאישה את מרי אליס דז'אן.
לזוג נולדו שלושה ילדים, שאחד מהם מת בילדותו.
שברייה נודע אומנם בעיקר בשתיים מיצירותיו התזמורתיות, "אספנייה", רפסודיה לתזמורת, ו"מארש שמח" (Joyeuse Marche), אך הוא הניח אחריו גם אוסף נכבד של אופרות (בהן "הכוכב" L'étoile, שהפופולריות שלה גדלה והולכת), שירים ומוזיקה לפסנתר.
איכותן של יצירות מעטות אלה גבוהה ושברייה נהנה מהערכתם של מלחינים שונים ונבדלים, כמו דביסי, ראוול, ריכרד שטראוס, סאטי, פלורנט שמיט, סטרווינסקי וחבורת המלחינים, שנודעה בשם קבוצת השישה.
סטרווינסקי הזכיר את "אספניה" בבלט שלו פטרושקה, ראוול כתב, שהתיבות הראשונות של Le roi malgré lui שינו את מהלך ההרמוניה בצרפת.
פולנק כתב ביוגרפיה של שברייה, וריכרד שטראוס ניצח על ההפקה הבימתית הראשונה של האופרה Briséïs, שכתיבתה לא הושלמה.
המלחין היהודי-צרפתי אמיל ולדטויפל כתב יצירה בשם "אספניה" על פי נושאים מ"אספניה" של שברייה, מיצירותיו הבודדות של ולדטויפל שהזמן לא השכיחן.
שברייה התרועע גם עם אחדים מבכירי הסופרים והציירים של תקופתו.
בעיקר התיידד עם הציירים מונה ואדואר מאנה, ואסף ציורים אימפרסיוניסטים לפני שהאימפרסיוניזם נכנס לאופנה.
כמה ציורים מן האוסף האישי שלו מוצגים עכשיו בכמה מחשובי המוזיאונים לאמנות בעולם.
יש כמה תיאורים של שברייה כפסנתרן מתקופה זו; כעבור שנים רבות כתב וינסנט ד'אינדי: "אף כי זרועותיו היו וקצרות מדי, אצבעותיו עבות מדי וכל מנהגו מגושם משהו, הוא הצליח להשיג דרגת עידון ושליטה במבע, שמעטים מאוד הפסנתרנים - פרט לליסט ואנטון רובינשטיין - שהגיעו אל מעבר לה".
אשתו של רנואר, ידידו של שברייה, כתבה "שברייה בא יום אחד וניגן לי את הרפסודיה שלו לתזמורת, "אספניה".
נגינתו נשמעה כמו התפרצות של סופת הוריקן.
הרחוב היה מלא אנשים, וכולם האזינו, מוקסמים.
כששברייה הגיע לאקורדים המשתברים האחרונים נדרתי ביני לביני, שלעולם לא אגע שוב בפסנתר...
חוץ מזה, שברייה קרע כמה מיתרים בפסנתר והוציא אותו מכלל פעולה." אלפרד ברונו ציין, כי "הוא [שברייה] ניגן בפסנתר כפי שלא ניגן עוד איש לפניו, או ינגן אי פעם...."
בשנות ה-70' החל שברייה יצירות אחדות לבימה.
הראשונה שבהן שהושלמה הייתה "הכוכב", שהגיעה ל-48 הופעות מצליחות ב"תיאטרון הקומי הפריזאי"
(Bouffes-Parisiens) בשנת 1877 והציגה לראווה את מגעו הקל, הביטחון העצמי שלו כמוזיקאי ושנינותו הקומית.
ידידיו של שברייה מן האוונגארד האמנותי בפריז היו המלחינים גבריאל פורה, ארנסט שוסון ווינסנט ד'אינדי, הציירים אנרי פנטין-לאטור, אדגר דגה ואדואר מאנה, שבערביות "ימי חמישי" שלו היה שברייה מבקר קבוע.
וסופרים כגון אמיל זולא, אלפונס דודה, ז'אן מוריאה, ז'אן רישפן, וילייה דה ל'איל-אדם וסטפאן מלארמה).
בנסיעה למינכן עם המלחין אנרי דיפארק ב-1879, גילה שברייה את יצירת המופת של וגנר, טריסטן ואיזולדה.
מאורע זה האיר את עיניו לעובדה, שאהבתו האמיתית נתונה להלחנה ובשנת 1880 פרש ממשרד הפנים והתמסר לכתיבת מוזיקה.
בה בשנה חיבר את המחזור לפסנתר "קטעים ציוריים" (Pièces pittoresques); ה"אידיליה" מתוך מחזור זה השפיעה מאוד על פרנסיס פולנק.
שברייה השתקע בפרטיטורות של וגנר והגיש עזרה רבת-ערך לשארל למורו בהכנת ביצועים קונצרטיים ליצירות רב-האמן הגרמני בפריז.
הוא נסע ללונדון (1882) ולבריסל (1883) לשמוע את מחזור הטבעת.
עם זאת, עוצמת אישיותו המוזיקלית של שברייה וה"צרפתיות" המהותית של מזגו ורגישותו לא אפשרו לו להתנסות במשהו מעבר לנהלים הטכניים השטחיים יותר של וגנר, והוא לא הגיע לכלל מעורבות בתאוריות האסתטיות והפילוסופיות.
ב-1882 יצא שברייה לביקור בספרד, שהיניב את יצירתו המפורסמת ביותר, "אספניה" מ-1883, מזיגה של שירים פופולריים ששמע עם פרי דמיונו.
לדעת חברו דיפארק, יצירה תזמורתית זו הציגה סגנון אינדיבידואלי, שבא לכאורה משום מקום; מלחינים אחרים בני זמנם גילו יחס פטרוני יותר.
האופרה של שברייה, "גוונדולין", שעלילתה נטועה באנגליה בתקופה האנגלו סקסית, נדחתה על ידי האופרה של פריז אך נחלה הצלחה בהצגת הבכורה שלה בלה מונה בבריסל, בניצוח הנרי ורדהרדט ב-1885. מכל מקום, האופרה הוסרה מן הבמה לאחר שתי הצגות בסך הכל משום שהאמרגן פשט את הרגל.
על אף אכזבה רבתי זו, שברייה מצא עד מהרה מיזם לירי חדש להעסיקו - "Le roi malgré lui" ("המלך, בניגוד לרצונו") והשלים את כתיבתה תוך שישה חודשים.
אבל גם הפעם פגע בו מזל ביש והצגות האופרה, שהתקבלה בעין יפה, באופרה-קומיק בפריז נקטעו כאשר התיאטרון עלה באש אחרי ההצגה השלישית..
ד'אינדי חיוה דעתו, ששברייה הרעיף מוזיקה מן היפה ביותר שכתב על "המלך, בניגוד לרצונו", אבל גינה את הלברית בטענה, ש"אנשים כל הזמן נכנסים כשהם צריכים לצאת ולהפך".
למרבה המזל, (הודות לקשרי הידידות של שברייה עם הטנור הבלגי ארנסט ואן דייק וכתוצאה מכך עם המנצח פליקס מוטל, במאי תיאטרון בלייפציג ובמינכן גילו עניין בשתי היצירות ושברייה שבע נחת בכמה מסעות לגרמניה.
בשנותיו האחרונות, נקלע שברייה לבעיות כספים כתוצאה מקריסת הבנקאים שלו וסבל מבריאות רופפת ומדיכאון לנוכח ההתעלמות מיצירותיו הבימתיות בצרפת.
הצורך להשלים את האופרה Briséïs, שאת ההשראה לכתיבתה קיבל מטרגדיה של גתה ומהדי מלודיות של וגנר רדף אותו.
בהצגת הבכורה הפריזאית של "גוונדולין", שהתקיימה לבסוף בדצמבר 1893, היה מצב המלחין החולה כזה, שבשבתו בתא התיאטרון לא הבין, כי הקהל מריע לו.
בשנת חייו האחרונה הכריע אותו ה"שיתוק הכללי", סיבוך של העגבת, והוא מת בפריז בגיל 53. אף כי הביע את רצונו להיקבר סמוך לקברו של מאנה, נקבר שברייה בבית הקברות של מונפרנאס.
שברייה זכור בהרמוניות שלו, המרהיבות בצבעיהן, ובשליטתו בהלחנה תזמורתית.
יצירותיו לפסנתר מפגינות מידה רבה של מקוריות ויופי.
מן המכתבים הרבים שהותיר אחריו מתקבל רושם חי וססגוני של אופיו, רעיונותיו וחייו..
יצירתו "חג פולני" (Fête Polonaise) מהאופרה "Le roi malgré lui" ("המלך, בניגוד לרצונו") הייתה אות הפתיחה לתוכניות מחפשים את המטמון ששודרו בקול ישראל.
מנחם עמנואל רקמן היה רב, פרופסור, ממייסדי אוניברסיטת בר-אילן ונשיאה הרביעי בשנים 1977–1986. נשיא מועצת הרבנים (האורתודוקסיים) של ארצות הברית (RCA).
רקמן נולד באולבני שבניו יורק לרב דוד רקמן שהוסמך לרבנות מידי הגדולים שברבני ליטא וכיהן כרב בפאר רוקאוואי, ולינה, בתו של הגביר ישראל מנישביץ.
למד תורה מאביו ובישיבה יוניברסיטי.
למד משפטים באוניברסיטת קולומביה והוסמך כעורך דין.
משנכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה התנדב לצבאה, וביקש לשרת כעורך דין, אולם שלטונות הצבא, שהכירו במחסור ברבנים צבאיים אורתודוקסיים, דרשו ממנו לשמש כרב והוא נעתר לבקשה.
כרב צבאי בחיל האוויר של ארצות הברית הוא עשה נפשות ליהדות בקרב צעירים יהודים אמריקאים חילוניים והגיע לדרגת קולונל.
כיהן כפרופסור בישיבה יוניברסיטי שבעיר ניו יורק, מ-1946 שימש כרב בקהילת "שערי תפילה" בפאר-ראקאוואי שבניו יורק ובהמשך גם רבו של בית הכנסת שבשדרה החמישית שבמנהטן.
היה נשיא מועצת הרבנים של ניו יורק ובהמשך גם נשיא מועצת הרבנים (האורתודוקסיים) של ארצות הברית (RCA).
בשנת 1956 השתתף במשלחת רבנים שבקרה במדינות מזרח אירופה ודווחה בהרחבה על היהודים במדינות השונות.
היה פעיל בתנועה הציונית ובשנת 1966 צורף להנהלה הציונית.
בשנות החמישים של המאה העשרים הקים רקמן את אוניברסיטת בר-אילן בצוותא עם פרופסור פנחס חורגין.
היה בחבר הנאמנים של האוניברסיטה מ-1955. בשנים 1977 עד 1986 היה נשיא האוניברסיטה ולאחר מכן נעשה נגיד האוניברסיטה, תפקיד בו שימש עד לסופו.
בשנות התשעים ניסה להקים בניו יורק בית דין שיתיר עגונות.
גישתו המחקרית, אותה גם יישם כמחנך, הייתה הימנעותו מפלפול מיותר, ונקיטתה של גישה ישירה של הבנת הסוגיה מתוך יסודותיה ההגיוניים.
הוא שילב במחקרו את שלוש הדיסציפלינות אותן רכש בלימודיו: הלכה, משפט, ופילוסופיה ומיזגן לכדי מיקשה אחת בחוקרו את ההלכה היהודית.
הוא הושפע עמוקות מהרב יוסף דוב סולובייצ'יק, בגישתו ההומניסטית, שהתאפיינה בשילוב מדע ותורה.
כיום פועל באוניברסיטת בר-אילן מרכז רקמן לקידום מעמד האשה ע"ש רות ועמנואל רקמן.
מחקרים בהלכה ובמחשבת ישראל מוגשים לכבוד הרב פרופ' מנחם עמנואל רקמן.
העורך: משה בר, ירושלים, תשנ"ד.
גישות במלחמה בהתבוללות בארצות הברית בימינו, ירושלים : ספריית שזר - המכון ליהדות זמננו - האוניברסיטה העברית בירושלים, תש"ם.
יידיש און יידישקייט : זאמלבוך / רעדאקציע-קאלעגיע - עמנואל ראקמאן ואחרים, תל אביב : וועלטראט פאר יידיש, תשמ"ו 1986.
היהדות של יחיד : דת, דעת וחרות, ירושלים : גפן, תשמ"ט 1988.
עמנואל מילק צור (צוקרברג; ) היה מראשוני הטייסים בארץ ישראל, מדריך הטיסה המקצועי הראשון בארץ ישראל, שליח רכש של חיל האוויר הישראלי בבריטניה, מנהלו הראשון של נמל התעופה בן-גוריון, מחבר חוקת הטיס בישראל ועוד.
עמנואל נולד באוסטרו-הונגריה (גליציה) לאנה ו-וילהלם, משפחה מבוססת בעלת בארות נפט.
בגיל 14 הלך לצלם מטוס פולני שנחת בקרבתו, והטייס לקח אותו לטיסה במטוס, טיסה ששינתה את חייו.
בשנות השלושים נשלח על ידי זאב ז'בוטינסקי לפריז כנציג ארץ ישראל ללמודי אווירונאוטיקה.
יחד עמו למדו אווירונאוטיקה גם מרסל דאסו (מייסד מפעל דאסו תעופה, שייצר מאוחר יותר את המיראז') ואנטואן דה סנט-אכזופרי (מחבר הספר הנסיך הקטן).
במהלך לימודיו התאמן בטיסה וקיבל רישיון טיס פרטי.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל לייסד את התעופה העברית.
עמנואל צור הפך למדריך הטיסה הראשי של ההגנה ומחלקת הטיס של הפלמ"ח.
קורס הטיס הראשון של חברת אווירון הועבר על ידי צור וארנסט רפופורט, והשתתפו בו תשעה חניכים.
הזוג הדריך גם את קורס הטיס הראשון של הפלמ"ח שנערך בשדה התעופה של חיל האוויר הבריטי ברמלה בשנת 1943.
בדצמבר 1947 החליטו המעצמות על אמברגו נשק על המזרח התיכון.
חיל האוויר הישראלי, שהיה עדיין בחיתוליו, נזקק נואשות להגדלת צי המטוסים שלו (12 בסך הכל).
שליח הרכש של חיל האוויר בבריטניה היה עמנואל צור.
על מנת לקנות מטוסים בבריטניה ולהבריחם לישראל, היה על צור להיעזר בשירותיהם של אנשי העולם התחתון בלונדון.
את המטוס הראשון שקנה מהם, "דראגון ראפיד", הטיס בעצמו כאשר במטוס היו עמו שני האנשים מהם קנה את המטוס.
כדי להגיע לישראל, נעשו מספר חניות ביניים.
הראשונה שבהם הייתה בפאריס והאחרונה הייתה בניקוסיה.
ניווט המטוס לישראל נעשה באמצעות מפה ומצפן בלבד.
בהגיעם לישראל, חזרו שני המלווים של צור לאנגליה.
בצורה דומה הצליח צור להבריח לישראל עוד מספר מטוסים.
מבצע הרכש המרשים ביותר של צור התבצע ביוני 1948. אחד מאנשי הקשר של צור בבריטניה סיפר לו על מכירת שישה מפציצי בריסטול בופייטר כגרוטאות לפירוק מעודפי חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF).
צור הגה רעיון של הסרטת סרט קולנוע על מעללי טייסי הקרב הניו זילנדיים ב-RAF, כאשר מטוסים אלו ישמשו אותם לצילומים – ובאמצע ההסרטה יסתלקו עם המטוסים לישראל.
לצורך תוכנית זו הוא רתם לעזרתו את טרי פרנפילד, מדרום אפריקה, ששימש כטייס RAF במלחמת העולם השנייה והיה נשוי ליהודיה.
פרנפילד רשם על שמו חברת קולנוע פיקטיבית בשם: Air Pilot Film Company.
לצורך הסרט נשכרו ארבעים שחקנים וניצבים בנוסף לצוותי צילום ותאורה.
לפני צילומי הסרט התרסק מטוס אחד בטיסת ניסוי ואחר הוחרם.
לצורך צילומי הסרט ביקשו המפיקים אישור לטוס לסקוטלנד, בטענה שנופי סקוטלנד מזכירים את נופי ניו זילנד.
ב-30 ביולי התאספו שחקנים, ניצבים וצופים לצילום סצנה מהסרט בשדה תעופה.
ארבעת המטוסים המריאו דרומה לכיוון ישראל, ולא לכיוון סקוטלנד כמתוכנן.
באיחור מתוכנן של שלוש שעות, דיווח בעל המטוסים למגדל הפיקוח בסקוטלנד על המראת המטוסים, כדי להקנות לטייסים מרווח זמן בין החשש להיעלמותם ותחילת החיפושים אחריהם.
בזמן שהמטוסים נחתו באז'אקסיו שבקורסיקה לתחנת ביניים ראשונה, לאחר ארבע וחצי שעות, עדיין לא ידעו הבריטים על היעלמות המטוסים.
חנייתם הבאה של המטוסים הייתה ביוגוסלביה, ולמחרת המריאו המטוסים לבסיס תל נוף שבדרום ארץ ישראל.
בין המטוסים שצור הבריח לישראל הוא המיילס 57 איירואן, אותו קנה ב-3,500 ליש"ט.
סה"כ הבריח צור לישראל 18 מטוסים.
כשחזר לישראל בשנת 1948 לאחר סיום מסעות הרכש שלו, מונה למנהל שדה התעופה לוד, לו תרם רבות.
הוא אף ערך את הטקס הרשמי לפתיחת שדה התעופה, בו נאם שר התחבורה דוד רמז.
בשנת 1955 נשלח יחד עם יואל פלגי לחקור את נסיבות הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה.
בשנת 1957 הקים את חברת התעופה אויתור, לטיסות פנים בישראל.
לפני מלחמת ששת הימים נסגרה חברת אויתור.
בשנות ה-70 השתתף בפיתוח מטוס המנהלים ווסטווינד של התעשייה האווירית לישראל.
עמנואל צור היה נשוי לד"ר מרים צור.
אחיו הצעיר צבי צור היה ממייסדי מכתשים אגן תעשיות.
בתו היא פרופ' דפנה אטלס מהמחלקה לכימיה ביולוגית באוניברסיטה העברית.
עמנואל שחר (מרץ 1915 - 27 ביוני 2009) היה מייסד חיל ההנדסה הישראלי וקצין ההנדסה הראשי הראשון בצה"ל, תפקיד בו כיהן בשנים 1949–1954. בהמשך כיהן גם כמנכ"ל מפעלי ים המלח.
שחר נולד במרץ 1915 בסקובלב שברוסיה הצארית (כיום פרגנה באוזבקיסטן) וגדל בקוקנד.
בן להורים ילידי ליטא ולטביה.
אביו אליעזר היה רופא שיניים ובן למשפחה ציונית, ואמו רחל, בתו של הרב אברהם רזניק, עלתה לישראל במסגרת העלייה השנייה וחזרה לרוסיה אחרי שחלתה במלריה.
ב-1921, לאחר מות האב עלה לארץ ישראל עם אמו, אחיו ואחותו.
בראשית המסע הצטרף אליהם סבו מצד אביו, אך זה נרצח על ידי שאריות הצבא הלבן.
את שנות ילדותו ונעוריו עשה בירושלים, שם למד בבית הספר תחכמוני, בגמנסיה הריאלית ובבית המדרש למורים בית הכרם.
לאחר שנת עבודה בבית הספר החקלאי כדורי עבר ללמוד הנדסה אזרחית בטכניון בחיפה.
באותו זמן חבר לכוחות ההגנה בעיר.
עם תום לימודיו עבד בשירות הממשלה המנדטורית בבניית מצודות טגארט באזור עזה.
בשנת 1941, לאחר קבלת רשות ממפקדיו בהגנה, הצטרף לצבא הבריטי כקצין הנדסה.
במהלך שירותו הוצב באפריקה, באיטליה ובבלגיה.
במהלך שנות שירותו נשא לאישה את חנה סנקביץ', בתו הבכורה של הרב יעקב חנוך סנקביץ', ראש ישיבת שפת אמת בירושלים.
עם שחרורו הועסק במפעל השיכון לחיילים משוחררים של הצבא הבריטי.
עם הקמת המדינה נקרא שחר על ידי בן-גוריון להניח את היסודות להקמת חיל ההנדסה הישראלי, בהם הקמת בית הספר להנדסה צבאית ומפקדת החיל.
לאחר הקמת צה"ל מונה לקצין ההנדסה הראשי הראשון (1949–1954) ובסיום תפקידו פרש מצה"ל והחל לעבוד במספנות ישראל.
ב-1958 החל לכהן כמהנדס ראשי ואחר כך כמנכ"ל מפעלי ים המלח וכיהן בתפקידו עד 1970. לאחר פרישתו מתפקיד זה היה מעורב בפרויקטים שונים בתחום ההנדסה, כגון בניית קניון דיזנגוף סנטר.
בראשית שנות השמונים עמד בראש החברה שהקימה ויישבה את אלפי מנשה.
עמנואל שחר הלך לעולמו ב-27 ביוני 2009 בכפר סבא.
נכדו, הרב גלעד קריב, הוא חבר כנסת, וממובילי התנועה הרפורמית בישראל.
עמנואל שיפרס היה שחמטאי יהודי-רוסי ובמשך שנים רבות היה השחמטאי המוביל אחרי מיכאל צ'יגורין.
הוריו של שיפרס היגרו לרוסיה מגרמניה.
שיפרס החזיק בתואר אלוף רוסיה לשחמט במשך 10 שנים לפני שנוצח על ידי תלמידו מיכאל צ'יגורין בשנת 1880. בפגישתם הראשונה בשנת 1873 שיפרס היה מסוגל לשחק עם צ'יגורין ולהציע לו פרש יתרון.
בשנת 1878 הם שיחקו כשווים בשני דו-קרבות: בראשון ניצח צ'יגורין 7-3 ובשני ניצח שיפרס 7.5-6.5 וכך מיצב את עצמו כשחקן השני החזק ביותר ברוסיה אחרי צ'יגורין עצמו.
לאחר מכן שיחקו עוד שני דו-קרבות ובשניהם ניצח צ'יגורין.
בסיכום כולל של כל המשחקים ביניהם ניצח צ'יגורין +41 -19 =15.
בעיר רוסטוב על הדון שיחק שיפרס בדו-קרב מול אלוף העולם לשעבר וילהלם שטייניץ בשנת 1896, והפסיד 6.5-4.5 (ארבעה ניצחונות, שישה הפסדים ותיקו אחד).
שיפרס שיחק בשמונה תחרויות בינלאומיות מתחרות פרנקפורט 1887 ועד תחרות קלן 1898. התוצאה הטובה ביותר שהשיג הייתה בהייסטינגס 1895, שם סיים במקום השישי עם 12/21 (ניצח: הרי נלסון פילסבורי).
בשנים 1899 ו-1900 הגיע שיפרס למקום השני אחרי צ'יגורין באליפויות רוסיה הראשונה והשנייה.
שיפרס היה מוכר כ"מורה השחמט של רוסיה".
בשנת 1889 שיפרס נתן את ההרצאות הראשונות בנושא תאוריה שחמטאית באיגוד השחמט של סנקט פטרבורג ובערים נוספות.
הוא כתב את ספר השחמט Samouchitel shakhmatnoi igry (למד עצמך שחמט) שפורסם בשנת 1906, ולאחר מכן עודכן במהדורות נוספות.
שיפרס כתב במספר טורי שחמט וכמו כן ערך את העיתון Schachmatny Schurnal בין השנים 1894 עד 1898.
עמנואל (מנס) פרת (פרנסקי; 3 ביוני 1911 – 8 במרץ 1987) היה ממייסדי חיל החימוש הישראלי ומפקדו.
המדען הראשי של מערכת הביטחון וחתן פרס ביטחון ישראל עבור חלקו בהקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב.
פרת נולד בפולין בשנת 1911 ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. הוא הצטרף לארגון ההגנה בסמוך לעלייתו ובמלחמת העולם השנייה הצטרף אל הצבא הבריטי, ועסק בארגון יחידת ההנדסה של הבריגדה היהודית.
בשנת 1944 הוא הוסמך כמהנדס בניין.
לאחר הקמת צה"ל, הצטרף פרת לשורותיו כסגן קצין חימוש ראשי תחת אשר פלד.
בשנת 1949 מונה פרת לראש שירותי הנדסת חימוש, בדרגת סגן-אלוף, ובשנת 1950 פרש מהשירות.
כעבור חודשים ספורים הוא נקרא לשוב לשירות במטרה לארגן את חיל החימוש המתהווה, אשר פעל עד אותה עת כמסגרת אחת לשירות החימוש, שירות הנדסת חימוש, חיל חימוש וציוד, חיל הטכנאים, שירות הובלה ויחידות נוספות.
במסגרת עבודתו לאיגוד היחידות, נקבעו לראשונה נהלים קבועים ואחידים לטיפול ואחזקת כלי נשק והוקם לראשונה מערך ההדרכה של החיל להפצת הנהלים.
בתחום הפיתוח נקשרו באותה עת קשריו הראשונים של החיל עם התעשיות הצבאיות.
בשנים 1951–1954 כיהן פרת כקצין חימוש ראשי, בדרגת אלוף-משנה.
בשלהי כהונתו, בשנת 1954, אוחדו באופן רשמי כלל יחידות הסמך והוקם חיל חימוש.
לאחר סיום תפקידו הוא התמנה לנספח צה"ל בבורמה ובשובו לישראל, בשנת 1957, פרש מצה"ל.
פרת שימש לאחר שירותו הצבאי בתפקידים שונים במערכת הביטחון: מנהל החטיבה התעשייתית לאנרגיה אטומית, מקים ומנהל הכור הגרעיני בדימונה ובשנת 1976 הוא התמנה למדען הראשי של מערכת הביטחון.
עבור חלקו בהקמת קריה למחקר גרעיני - נגב הוענק לפרת פרס ביטחון ישראל לשנת 1965.
פרת נפטר ב-1987 מהתקף לב.
ב-2008 כתב עליו העיתונאי איתן הבר:
עמנואל קנר (1927 – 2009) היה אדריכל ואמן ישראלי יליד פולין.
עמנואל קנר נולד בשנת בקרקוב שבפולין ונפטר בשנת 2009 בישראל.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הוגלה לסיביר ומשם לאוזבקיסטן.
אחרי המלחמה למד אדריכלות במינכן ועלה לישראל עם הוריו ואחותו בשנת 1951.
הוא עבד כאדריכל במשרדיהם של האדריכלים אבא אלחנני ואריה שרון, ואחרי כן הקים משרד עצמאי בחיפה ובתל אביב.
קנר היה שותף מרכזי בתכנון בית החולים רמב"ם בחיפה וכאדריכל עצמאי תכנן, בין השאר את האגף המערבי במרכז רפואי בני ציון בחיפה (בית חולים רוטשילד) ואת בית הספר לבני מיעוטים, אל מותנבי בחיפה.
ב-2016 הופקד אוספו המקצועי בארכיון אדריכלות ישראל.
בית החולים רמב"ם, חיפה כאדריכל מבצע במשרדו של אריה שרון.
מרכז רפואי בני ציון, חיפה.
בית הספר אל מותנבי בחיפה.
אגף היולדות מרכז רפואי הלל יפה חדרה
קנר משלב בין מקצועו כאדריכל ותחביבו כצייר.
סגנונו של קנר שואב ממקורות מגוונים.
ניכרות בו בעיקר השפעות של זרמים שונים של אמנות החצי הראשון של המאה העשרים, בעיקר פוסט אימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם ופוביזם.
עמנואל דרור פרג'ון (נולד ב-29 באפריל 1944) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטה העברית ופעיל שמאל.
מחקריו עוסקים בטופולוגיה אלגברית ובתורת ההומוטופיה.
פרג'ון נולד ב-1944 לנחמה ומאיר פרג'ון, וגדל בחיפה.
הצטרף לגרעין "אלה" של השומר הצעיר ולאחר שרות צבאי קצר עבר לקיבוץ חצור.
במסגרת מאבקו נגד מלחמת וייטנאם הצליח למנוע את בקורי הספרייה הניידת של שגרירות ארצות הברית בחצור.
עזב את הקבוץ לאחר מלחמת ששת הימים בעקבות התנגדותו למלחמה והתחיל את לימודיו בארצות הברית.
עשה את לימודיו לדוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס אצל דניאל קאן והוא סיים אותו בשנת 1971. כיום הוא פרופסור אמריטוס במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית, ובנוסף משמש כעמית מחקר במחלקה למתמטיקה ב-MIT.
מנעוריו החזיק בדעות שמאליות והיה חבר בארגון מצפן.
כשלמד לדוקטורט ב-MIT הוא התחבר עם כנעאן מקייה, מתנגד משטר עיראקי.
בשנת 1983 הוא כתב עם משה מחובר את הספר "חוקי הכאוס: גישה הסתברותית לכלכלה פוליטית".
פרג'ון חבר בהנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל וגורס כי חמאס אינו ארגון טרור.
הוא חתם על עצומה התומכת בחיילים המסרבים לשרת בשטחים והיה בין הישראלים הבודדים העובדים ומתפרנסים מהאקדמיה הישראלית שהשתתפו בקריאות להחרים את האקדמיה הישראלית.
נשוי לעליזה דרור פרג'ון, עובדת סוציאלית, ולהם שני בנים ובת.
עמנואל "מני" שינוול, ברון שינוול היה מנהיג עובדים ופוליטיקאי יהודי-בריטי שפעל במסגרת מפלגת הלייבור ושימש בתפקידים שונים בממשלות בריטניה, לרבות תפקיד שר המלחמה בממשלת קלמנט אטלי.
שינוול היה דמות מפתח ב-"Red Clydeside" (קליידסייד האדומה) – הכינוי שניתן לזירת הפעילות התוססת של ארגוני העובדים בגלאזגו בתחילת המאה ה-20, שהייתה בעלת חשיבות בהתפתחות תנועת העבודה הבריטית.
שינוול נולד למשפחה יהודית יוצאת פולין בשכונת ספייטלפילדס (Spitalfields) שבפרבר האיסט אנד בלונדון, אך בהיותו ילד עברה משפחתו לגלאזגו שבסקוטלנד.
אביו היה חייט ואמו מבשלת.
שם המשפחה של אביו היה לוינסקי, אך הוא שינה אותו ל"שינוול" משהיגר לבריטניה.
שינוול לא זכה לחינוך פורמלי, ואת השכלתו השלים בקריאה בספרייה הציבורית.
שינוול החל בגיל צעיר לעבוד כמפעיל מכונה במפעל לטקסטיל.
ב-1903 החל להיות מעורב בפעילות איגוד עובדי ההלבשה, וב-1906 היה כבר נציג הארגון המקומי במועצה הארצית.
במאי 1911 סייע להקים את איגוד הימאים בגלאזגו, ומילא תפקיד חשוב בשביתת הימאים בת ששת השבועות שהייתה חלק משביתה ארצית.
הוא הפך למזכיר איגוד הימאים והדייגים המקומי.
באוגוסט 1912 השתתף במרד כנגד האיגוד, וגרם לכך שהסניף המקומי יצטרף לאיגוד הימאים הבריטי.
הוא היה המזכיר המקומי של איגוד הימאים הבריטי עד לשנת 1922, כאשר הוקם הארגון הבריטי המאוחד של עובדי הימאות, ששינוול הפך למנהלו הלאומי.
ב-1919 היה מעורב באירועים אלימים בגלאזגו ובהתנגשויות בין המשטרה ומפגינים, ונדון לחמישה חודשי מאסר.
בשנת 1922 נבחר מטעם מפלגת הלייבור העצמאית כחבר הפרלמנט הבריטי ממחוז לינלית'גושייר (Linlithgowshire), שבסקוטלנד.
לאחר עליית ממשלתו של רמזי מקדונלד מונה שינוול לשר המכרות, אך כהונה זו, כמו ממשלתו של מקדונלד, הייתה קצרת ימים.
בבחירות שהתקיימו ב-1924 איבד את מושבו, אך שב ונבחר בבחירות המשנה במחוזו בשנת 1928. עם עליית ממשלתו השנייה של רמזי מקדונלד בשנת 1929 מונה לשר כלכלי במשרד המלחמה, ולאחר מכן, בשנת 1930 שב וקיבל את תפקיד שר המכרות.
כרבים ממנהיגי מפלגתו, היה שינוול מבקר חריף של "הממשלה הלאומית" של מקדונלד.
בשנת 1931, כאשר הובסה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות, איבד את מושבו בפרלמנט, אך שב ונבחר בשנת 1935, לאחר שהביס את מקדונלד עצמו במחוז הבחירה סיהאם (Seaham) שבמחוז דרהאם (Durham).
בשנים שלאחר מכן היה פעיל עם אחרים כאניירין בוואן במאבק כנגד הפאשיזם והנאציזם, וכנגד מדיניות הפייסנות של ממשלות בריטניה.
הוא תמך ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
תקרית חמורה בעלת נימות אנטישמיות אירעה בשנת 1938, כאשר במהלך ויכוח בפרלמנט הותקף שינוול בשל אי-נאמנותו, כביכול.
במהלך הוויכוח קרא לעברו חבר פרלמנט שמרני בשם לוטננט קומנדר רוברט ט.
שינוול קם ממושבו וסטר לו בפרצופו.
שינוול הדגיש כי באואר עלב בו בשל מוצאו, וכי הוא עצמו נולד בבריטניה.
בהמרצת יושב ראש הבית התנצלו שני חברי הפרלמנט זה בפני זה.
במאי 1940 סירב שינוול להצעתו של וינסטון צ'רצ'יל לשמש בממשלתו כשר המזון, וזאת כאשר מפלגת הלייבור הצטרפה לקואליציית המלחמה שהקים צ'רצ'יל.
בשנת 1942 נבחר ליושב ראש מפלגת הלייבור.
לאחר ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות בשנת 1945 מונה שינוול לשר האנרגיה והדלק, ופעל להלאמת תעשיית המכרות.
ב-1947 הביא חורף קשה במיוחד לקפיאת המכרות ולמחסור קשה בפחם.
שינוול ספג ביקורת על כישלונו בניהול המשבר.
כך, למשל, כאשר בריטניה פעלה באופן דיפלומטי כנגד ישראל במהלך פעולות התגמול ובמיוחד לאחר פעולת קיביה, ביקר שינוול בישראל, ותמך בפומבי בתל אביב בעמדת ישראל.
בשנת 1970 פרש מפעילות פוליטית, וקיבל תואר ברון.
עמנואל שילה (נולד בי"ח בתשרי תשכ"ו,14 באוקטובר 1965) הוא עיתונאי ישראלי דתי לאומי, פובליציסט, ועורך העיתון "בשבע" מאז הקמתו.
שילה הוא בנו של הרב דניאל שילה, שהיה רבה של קדומים.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, בישיבת קדומים, במרכז הרב ובכולל של הרב שמואל טל בנוה דקלים, ממנו צמחה מאוחר יותר ישיבת תורת החיים.
שירת בצה"ל בחיל ההנדסה הקרבית בשירות סדיר ובמילואים.
בהמשך עבר לקרני שומרון ושימש כר"מ בישיבת ההסדר המקומית.
בקיץ 1998 הצטרף לעיתון "מקור ראשון" ובמשך כשנתיים וחצי היה עורכו של העיתון.
בשנת 2001 החל בעריכת והגשת תוכנית הרדיו "יומן הבוקר" בערוץ 7.
ב-2002 היה שותף לצוות שהקים את העיתון "בשבע", ומאז הוא משמש עורכו.
במסגרת זו מפרסם שילה טור קבוע בעיתון בשם "שולחן עורך".
על העיתון בשבע אמר כי תפקידו "לתת עוצמה מגזרית פנימית לציבור הדתי" לצד החשיבות שהוא מייחס להשתלבות אנשי תקשורת דתיים בתקשורת הכללית.
עם זאת, במקום אחר טען שילה כי השתלבותם של אנשי תקשורת דתיים בתקשורת הכללית היא "מאוד-מאוד בעייתית".
שילה נשוי לרבנית עידית, ראש מדרשת שיל"ת באלוני שילה וראש בית המדרש במכללת שערי משפט.
אב לשמונה ומתגורר בקרני שומרון.
אחד מבניו הוא ממוביליו מחאת הקו האדום בשנת 2022.
אחיו הם: הרב ידידיה והרב ישעיהו - מלמדים בתלמוד תורה מורשה.
הרב חברון - ראש ישיבת עתניאל לצעירים.
מבין גיסיו נמנה הרב ניצן בראונר (בן דודו של אשת הרב אביהוא שורץ)
ב-3 ביולי 2023 נפצע מיידוי אבנים בציר גלעד (60) ואושפז בבי"ח מאיר.
עמנואל קלמפרר (פברואר 1926 – דצמבר 2005) היה ימאי ישראלי, מורה, בוחן ומומחה לענייני ימאות והובלה בים.
קלמפרר היה הימאי הראשון בישראל אשר קיבל תואר "רב-חובל בכיר".
היה מורה בבית הספר לקציני ים עכו ובין מקימי המכון להכשרה ימית.
הקנה את לימודי הימאות והעמיד דורות של קציני ים לצי הסוחר הישראלי.
עמנואל נולד בגרמניה, בחבל סקסוניה.
אביו היה רופא-פסיכיאטר ואמו שחקנית במה בברלין.
משפחת קלמפרר שמקורה בעיר פראג תרמה לחיי התרבות הגרמנית במאה ה-19 וה-20. עמוס אילון ציין את המשפחה בספרו רקוויאם גרמני.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בחיפה וקלמפרר למד בבית הספר הריאלי.
ב-1939 התקבל לבית הספר הימי שליד הטכניון.
מלחמת העולם השנייה שיבשה את לימודי המחזורים הראשונים וקלמפרר סיים את לימודיו בשנת 1945.
בסיום הלימודים הצטרף קלמפרר, כנער סיפון, לאונייה "שקמונה" של חברת "Near East Shipping Company", בבעלות ישראל גוטסמן.
בהמשך שירת באוניות בבעלות חברה לשירות ימי עתיד, "עליזה", "עתיד" ו"עמל", והגיע לדרגת רב מלחים.
האוניות היו תחת הדגל המנדטורי הבריטי.
בחודש מאי 1948, עם הכרזת המדינה, הייתה לקלמפרר הזכות להניף את דגל צי הסוחר הישראלי, שעה שהאוניה "א.מ.
עמל" עגנה בנמל ג'נובה שבאיטליה.
במרשם הימאים החדש קיבל קלמפרר את פנקס ימאים מס.
00055 והמשיך להפליג באוניות החברה.
בשנת 1949 הוסמך כקצין שני ובשנת 1953 הוסמך לרב חובל.
קלמפרר למד לימודים אקדמיים–ימיים באוניברסיטת סאות'המפטון באנגליה בשנים 1953 - 1955, ל"תואר רב חובל בכיר" .
קלמפרר היה הישראלי הראשון אשר הוסמך לתואר זה.
בשובו לארץ מלימודיו עבד כמורה בבית הספר לקציני ים עכו בניהולו של רב חובל אנריקו לוי.
הוא לימד שיט וניווט במשך שבע שנים, במחזורים א' עד י'.
במקביל החל לעבוד ב"מכון להכשרה ימית" בעכו, המכשיר קצינים בדרגות השונות, כולל רב חובל בצי הסוחר.
ב-1965 מונה לבוחן הסמכה לחובלים ורבי חובלים במשרד התחבורה, תפקיד בו עסק עד לצאתו לגמלאות ב-1991. במקביל, בשנים אלו מילא תפקידים נוספים: כיהן כחוקר לתאונות ימיות, תרגם אמנות ימיות בינלאומיות (MARPOL) לקראת אישורן בכנסת, היה חבר בוועדות לשינוי חקיקה ימית וחבר בוועדה למונחי תחבורה ימית של האקדמיה ללשון העברית.
בנוסף פיקד על אוניות בהפלגות מיוחדות, עבור משרד הביטחון.
באותן השנים הרצה בנושאי ימאות באוניברסיטת חיפה, שם לימד בחוג לציוויליזציות ימיות במשך 17 שנה.
כן הרצה בטכניון וריכז קורסים לקראת הסמכה ישראלית לתואר רב חובל בכיר במשך ארבע שנים.
במכללת הגליל הרצה בשפה האנגלית בקורסים בינלאומיים למנהלי נמלים מכל העולם, במשך 15 שנים לסירוגין.
ב-1977 לימד ניווט ושיט כמרצה אורח באוניברסיטת סאות'המפטון באנגליה, בה למד בעבר לתואר רב חובל בכיר.
בתקופת שירותו בצי הסוחר היו קציני הצי פטורים משירות חובה בצה"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו אימוני גדוד נחיתה; קלמפרר גויס לחיל הים בדרגת רב-סרן.
יחד עם גיסו אברהם (רמי) לונץ (לימים תא"ל), עסק בסוגיית הנחתת הכוחות מהים, כנציגי חיל הים אצל מפקד הכוח הנוחת אהרן דוידי.
ב-1967 הוענק לו דרכון של האו"ם, איתו נסע לשנה לניגריה מטעם ארגון הימאות הבינלאומי (IMCO), במטרה לבחון אפשרויות להקמת בית ספר ימי אזורי באפריקה המערבית.
ב-1968 נסע לברזיל מטעם סוכנות הפיתוח של האו"ם UNPD, לשם הקמת דגם ניסויי לבית-ספר ימי, לקראת הפעלה של צי מסחרי תחת דגל ברזיל.
כנושא דרכון של האו"ם, הרצה בפורומים בינלאומיים לענייני ימאות שהתקיימו ב: טרייסט והרקולנאום שבאיטליה, ברמן שבגרמניה, ורייקה שביוגוסלביה.
קלמפרר דיבר על נושאים שנחשבו חדשניים יחסית בתקופה זו, כגון "המאמץ הפסיכולוגי של הימאים באוניות החדשות" - על קושי שנבע מכך שעל אוניות אלו מספר הימאים קטן והן אינן עוגנות בנמלים; ו"שוד ימי בספנות המודרנית", נושא שרק אז החל לעלות למודעות העולמית.
בתחילת 1975 נמסרה לפיקודו האונייה "מלכה" (שנקראה לפני כן "Oosterhout"), שהייתה אוניית מטען כללי, באורך 73 מטר ובתפוסה כוללת של 1850 טון.
האונייה נרכשה על ידי חברת מנו נתיבי-ים בהולנד.
האונייה יצאה עם מטען של מלח להפלגת בכורה בדגל צי הסוחר הישראלי, מנמל "Delfzyl" שבהולנד, ל"Aveiro" שבפורטוגל.
ב-20 בינואר 1975, במהלך מסעה בתעלת למאנש, כ-20 מיל צפונית לקסקט (Casquet), באתר משוער , התנגשה כנראה האונייה בחפץ בלתי מזוהה ומים חדרו ל שלה.
כשהמלח נרטב, העיסה זזה במחסן כך שהאונייה נטתה, נטייה שלא ניתן היה לתקנה.
קלמפרר החליט על נטישה מיידית של האונייה והצוות הורד לרפסודת ההצלה בטרם טבעה האונייה.
כל אנשי הצוות נאספו על ידי האונייה הגרמנית "Renate" וניצלו.
קלמפרר נשא בשנת 1957 את תרזה, פלמ"חניקית לשעבר ונכדתו של אברהם משה לונץ, מראשוני חוקרי ארץ-ישראל בעת החדשה.
הזוג התגורר בחיפה ונולדו להם שלושה ילדים: ד"ר אילה רחל קלמפרר-מרקמן, יפנולוגית, חוה מרצקי, עורכת-דין, ויואב קלמפרר, רואה חשבון.
בשנת 2006 קרא בית הספר לקציני ים עכו לאחת מסירות המפרש שלו בשם "קלמפי" - כינויו המקובל של קלמפרר בפי מכיריו.
עמותת בוגרי בית הספר לקציני ים מעניקה מדי שנה, "פרס למגשימים" על שמו.
לבוגרים צעירים שהוסמכו לקצונה בצה"ל או בצי הסוחר הישראלי.
במהלך עבודתו פרסם קלמפרר מספר ספרי לימוד במקצועות הימאות:
אסטרונומיה ימית, (חיפה: משרד התחבורה, אגף הספנות והנמלים, המחלקה לכח אדם ימי, 1982).
מבוא לטכנולוגיה של הפעלת אניות סוחר, אוניברסיטת חיפה, 1987.
איפוס מצפן מגנטי, משרד התחבורה, הרשות לחינוך והכשרה ימיים, המכון להכשרה ימית.
השוואת תעריפי ITF עם תעריפי צוות, הוצאת מכון וידרא, אוניברסיטת חיפה, 1990.
עלויות כוח אדם ימי ישראלי וזר, הוצאת מכון וידרא, אוניברסיטת חיפה, 1994.
יחד עם רב חובל בכיר רפאל שפינט ואחרים, ימאות לחובלי משמרת, משרד החינוך והתרבות, האגף למדע ולטכנולוגיה, 1989.
יחד עם רב-חובל עמנואל הצופה, נווט ימי אסטרונומי,
ברמן ואחרים, כושר הנשיאה של הכנרת, הוצאת מכון וידרא, אוניברסיטת חיפה, 1997.
עֶמָנוּאל קזקֶביץ' (ביידיש: קאזאקעוויטש; ברוסית: Эммануил Генрихович Казакевич; 24 בפברואר 1913 - 22 בספטמבר 1962) היה סופר ומשורר יהודי - סובייטי שכתב ברוסית וביידיש.
עמנואל קזקביץ' נולד ב-1913 בקרמנצ'וג (בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
אביו היה סופר, עורך העיתונים היהודיים "קומוניסטישע פאן" (קייב), "דער שטערן" (חארקוב) ו-"ביראָבידזשאנער שטערן (בירוביג'ן).
ב-1930 הוא סיים את לימודיו בבית הספר לטכנאים בחרקוב וב-1932 עבר יחד עם הוריו לבירוביג'ן - בירת המחוז היהודי האוטונומי במזרח ברית המועצות.
תחילה הוא עסק בעבודות בנייה ואחר כך התמנה ליושב ראש קולחוז יהודי.
בשנים 1933-1934 היה קזקביץ' מנהל תיאטרון יהודי מקומי.
לאור אי-יכולתו לנהל את התיאטרון הוא הועבר לתפקיד מנהל הרפרטואר ובשנים 1935-1938 היה חבר מערכת העיתון "ביראָבידזשאנער שטערן", שאביו היה עורכו הראשי.
במקביל הוא תרגם כמה מחזות ליידיש וכתב מחזה משלו, ואלו הועלו בתיאטרון היהודי המקומי.
החל מ-1932 פרסם קזקביץ' שירים ביידיש.
ב-1939 פרסם יחד עם דוד ברגלסון ספר על החיים היהודים בבירוביג'ן.
בשנת 1938 קזקביץ' עבר למוסקבה.
עם תחילת קרבות מלחמת העולם השנייה הוא התנדב לצבא האדום אף שעקב סיבות בריאותיות היה לו פטור משירות צבאי.
בהיותו בצבא הוא נטל חלק במספר קרבות מכריעים, מהגנת מוסקבה ועד כיבוש ברלין והתקדם מחייל פשוט ביחידת הסיור לקצין בדרגת קפטן בחיל המודיעין.
על גבורתו בקרבות עוטר קזקביץ' בשני עיטורי הכוכב האדום ובשני עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה.
על בסיס הניסיון שצבר במהלך המלחמה, החל קזקביץ' לכתוב פרוזה ברוסית.
ספרו הראשון, "הכוכב" (Звезда), פורסם ב-1947 וזכה בפרס סטלין בשנת 1948. על בסיס ספר זה צולמו ב-1949 וב-2002 סרטי קולנוע דוברי רוסית.
הספר תורגם לעברית תחת השם "בין כוכב לאדמה" ויצא לאור ב-1948.
ספר נוסף של קזקביץ', "אביב על האודר" (Весна на Одере; "דער פֿרילינג אױפֿן טײַך אָדער"), יצא לאור ב-1949 וזכה בפרס סטלין בשנת 1950. גם ספר זה עובד ב-1968 לגרסה קולנועית.
יצירות נוספות של קזקביץ' שפורסמו בתחילת שנות ה-50 זכו לביקורות צוננות.
בסוף שנות ה-50 כתב קזקביץ' המשך לספר "אביב על האודר".
ספרו הבא היה "המחברת הכחולה" (Синяя тетрадь), על ולדימיר לנין, שפורסם בשנת 1961. בספר זה הוצג לראשונה גריגורי זינובייב כחבר של לנין ולא כבוגד.
במהלך שנות ה-50 חזר קזקביץ' לכתיבת שירה ביידיש.
הוא פרסם מספר יצירות ותרגומים של שירה רוסית ליידיש בעיתון הפולני "פאלקסשטימע".
ב-1959 פרסם תרגום לרוסית של ספר הילדים הרפתקאותיו של פינוקיו מאת קרלו קולודי.
קזקביץ' נפטר במפתיע בשנת 1962, בגיל 49. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
משפחתו עלתה לישראל בשנות ה-70. בתו היא התזנואית אולגה רז.
בירעבידזשאַנבױ, (בירוביג'ן: דפוס דאלפאליגראפטרעסט), 1932. (שירים)
גרױסע װעלט: לידער, פּאָעמעס און געשיכטעס, מוסקבה: דער עמעס, 1939. ("עולם גדול: שירים, פואמות וסיפורים")
דאוויד בערגעלסאנ, עמ' קאזאקעוויטש, בירעבידזשאַן: אַן אַלגעמײנע איבערזיכט פֿון דער ייִדישער אַװטאָנאָמער געגנט, מוסקבה: דער עמעס, 1939.
דער וועג קיינ ביראבידזשאנ: רייזע בילדער, מוסקבה: דער עמעס ('מאסן-ביבליאטעק'), 1940. ("הדרך לבירוביג'ן: תמונות מסע")
שאלעמ אונ כאווע: ראָמאַנ אינ פֿערזנ, מוסקבה: אגיז – מעלוכע פארלאג דער עמעס, 1941. ("שלום און חוה: רומן בשיר")
גרינע שאָטנס, מוסקבה: אגיז – מעלוכע פארלאג דער עמעס, 1947. ("צללים ירוקים: רומן")
דער פֿרילינג אױפֿן טײַך אָדער: ראָמאַן, מונטווידאו: אונזער פריינט, 1950. (האביב על נהר אודר: רומן")
דער הױז אױפֿן שטאָט-פּלאַץ, בואנוס איירס, 1957
דאַס הויז איפן שטאַט-פלאץ: ראָמאַן; יידיש: פ' קאץ, בואנוס איירס: היימלאנד, 1957. ("הבית בכיכר העיר: רומן")
בין כוכב לאדמה: סיפור מחלקת-סיירים; עברית: ש[משון] נחמני, מרחביה: בקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספריית פועלים), 1948.
ולדימיר מאיאקאָווסקי, אויסגעוויילטע ווערק; יידיש: עמאנועל קאזאקעוויטש, חרקוב – קייב: מעלוכע-פארלאג, 1934.
אנרי בארביס, פרעמדע אונ אייגענע: מיט א בריוו פונעמ אווטער צו די קינדער פונ אוקראינע; יידיש: נ' גאלדענבערג אונ ה' קאזאקעוויטש; פארעדע: איציק פעפער, חרקוב: אוקרמעלוכענאצמינדפארלאג ('ביבליאטעק זיי גרייט'), 1934).
אנארע דע באלזאק, דער אומבאוווסטער שעדעוור; יידיש: עמ' קאזאקעוויטש, מוסקבה: דער עמעס, 1939.
עמנואל ריבה הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה הידועה בעיקר מתפקידיה בסרטים "הירושימה אהובתי" (1959), "Léon Morin, Priest" (1961) ו"אהבה" (2012).
בשנת 2013 היא קיבלה פרס באפט"א, פרס סזאר ופרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "אהבה".
נכון לאותה השנה ריבה היא האישה המבוגרת ביותר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בנוסף היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "הירושימה אהובתי".
עמנואל ריבה נולדה בשנימניל צרפת.
היא ביתם של ז'אן-פרנאנד לבית נורדן, תופרת צרפתייה, ואלפרדו ריבה, צייר שלטים ממוצא איטלקי.
סבה מצד אביה היה ממונוואלה, בלומברדיה.
ריבה למדה משחק בקונסרבטואר ברחוב בלאנש בפריז.
החלה לשחק בתיאטראות בפריז לאחר עבודתה כתופרת.
תפקידה הידוע ביותר היה בסרט "הירושימה אהובתי" (1959), בו היא גילמה את הדמות "היא".
במאה ה-21 היא שיחקה בסרט "אהבה" שהיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסרט הזר הטוב ביותר.
נכון לשנת 2013 ריבה היא המועמדת המבוגרת ביותר בקטגוריה זו.
בעת צילומי הסרט "הירושימה אהובתי" ריבה צילמה את יפן ולאחר כחצי מאה היא הציגה את תמונותיה בתצוגה מיוחדת.
בנוסף ריבה ידועה בתור משוררת.
בעלה של ריבה נפטר בשנת 1999. לא היו לה ילדים.
עמנואל פסטרייך (בסינית: 贝一明, בקוריאנית: 임마누엘 페스트라이쉬, ביפנית: エマニュエル・パストリッチ; נולד בנאשוויל, טנסי, 7 באוקטובר 1964) הוא איש אקדמיה אמריקאי הפעיל בעיקר בקוריאה.
פסטרייך הוא פרופסור באוניברסיטת קיונג היי ומנהל מכון אסיה בסיאול, הכותב על הספרות הקלאסית של מזרח-אסיה וכמו כן על נושאים שוטפים ביחסים בינלאומיים וטכנולוגיה.
סטרייך הכריז על מועמדותו לנשיא ארצות הברית כעצמאי בפברואר 2020 וממשיך במסע הבחירות שלו ונשא נאומים רבים שקראו לגישה טרנספורמטיבית לביטחון וכלכלה.
פסטרייך למד בתיכון לוואל בסן פרנסיסקו וסיים את לימודיו בשנת 1983. לאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת ייל עד לשנת 1987 שבה סיים תואר BA בסינית.
תוך כדי לימודיו בקולג' למד גם באוניברסיטה הלאומית של טאייוון.
בשנת 1991 סיים את לימודיו לתואר MA בספרות השוואתית באוניברסיטת טוקיו, שם כתב את עבודת המאסטר כולה ביפנית (The Late Edo Literatus Tanomura Chikuden; The Uselessness of Painting and Poetry).
לאחר מכן חזר לארצות הברית ובשנת 1998 סיים את לימודי הדוקטורט בתחום לימודי מזרח אסיה באוניברסיטת הרווארד.
עבד כפרופסור באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובית הספר הבינלאומי סולברידג' לנהול עסקים.
פסטרייך משמש כפרופסור בקולג' ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קיונג היי, סיאול.
פסטרייך שמש כיועץ ליחסים בינלאומיים למושל מחוז צ'ונגנאם, כיועץ ליחסי חוץ בתאגיד המחקר Daedeok Innopolis, ובשנים 2010 ו-2012 מונה לנהל את מנהל העיר והשקעות חוץ עבור העיר טג'אן.
פסטרייך מנהל את מכון אסיה, קבוצת חשיבה החוקרת את נקודות המפגש בין יחסים בינלאומיים, הסביבה וטכנולוגיה במזרח אסיה.
הוא שרת כיועץ ליחסים בינלאומיים והשקעות חוץ למושל מחוז צ'ונגנאם (2007 - 2008).
פסטרייך שרת כמנהל KORUS House (2005 - 2007), קבוצת חשיבה ליחסים בינלאומיים המתנהלת בשגרירות הקוריאנית בוושינגטון די.
סי., וכעורך ראשי של Dynamic Korea,] פרסום של משרד החוץ הקוריאני על החברה והתרבות הקוריאנית.
עמנואל קָרָסוֹ (1862, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית – 1934, טריאסט, ממלכת איטליה), צאצא משפחה יהודית ספרדית בסלוניקי (כעת ביוון), היה עורך דין וחבר בטורקים הצעירים.
קרסו היה חבר ולפי חלק מן המקורות אף מייסדה ולאחר מכן נשיאה של לשכת הבונים החופשיים "תחיית מקדוניה" ("Macedonian Risorta") בעיר סלוניקי והוא שהתחיל עם תנועת הבונים החופשיים באימפריה העות'מאנית.
הלשכות וקבוצות סתר אחרות היו למקום מפגש אוהדי הטורקים הצעירים כולל טלעת פאשה.
קרסו גם היה בין ראשוני החברים הלא מוסלמיים באיגוד החופש העות'מאני שלאחר מכן נהיה חלק של מועצת האיחוד והקידמה ונהיה לנציג סלוניקי מטעמה בפרלמנט העות'מאני.
הוא סירב להתמנות לממשלה העות'מאנית אך היה אחד משלושת האנשים שהודיעו לסולטאן עבדול חמיד השני ב-27 באפריל 1909 על הדחתו מן הכס.
הוא שיתף פעולה עם ארגונים יהודיים שונים באימפריה וראה ביהודים טורקיים קודם כל טורקים ורק לאחר מכן יהודים.
לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית השתתף בכתיבת החלטת ועידת שלום על העברת סלוניקי תחת פיקוח בינלאומי.
לאחר עלייתו של אטאטורק לשלטון גלה לאיטליה.
נפטר ב-1934 ונקבר בבית הקברות היהודי בארנאוטקוי, פרבר איסטמבול.
עמנואל הוא דוד של יצחק קרסו, מייסד דנונה.
הרב ד"ר עמנואל שלום מנחם קרליבך היה רב ומחנך יהודי-גרמני, רבן של ממל וקלן.
היה השני משנים עשר ילדים של הרב שלמה קרליבך (רבה של ליבק), ושל אסתר (משוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, שהיה רבה של ליבק לפני הרב קרליבך).
עמנואל קרליבך למד בתלמוד תורה של ליבק, ולאחר מכן בגימנסיה כללית עד סיום לימודיו בשנת 1893. למד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין, ובמקביל בבית המדרש לרבנים בברלין, ואחר כך סמסטר אחד באוניברסיטת וירצבורג, ובאותו זמן אצל הרב נתן במברגר.
בפברואר 1896, בעקבות תזה שכתב על גיו , קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת וירצבורג.
אחר כך למד בישיבת פרנקפורט בפרנקפורט אם מיין, ונסמך לרבנות על ידי הרב שלמה זלמן ברויאר במאי 1897. נסמך גם על ידי הרבנים מיכאל כהן מפולדה, מאיר לרנר מאלטונה, נתן במברגר מווירצבורג, שלמה ולדלר משנלאנקה וגבריאל פיינברג מממל.
ב־1898 נתבקש על יד הקהילה היהודית של מֶמֶל שבפרוסיה המזרחית (כיום קלייפדה שבליטא) לשמש כרב העיר.
עבור קרליבך היה זה המפגש הראשון עם יהדות מזרח אירופה, והוא הקים בממל בית ספר דתי ראשון, שאותו ניהל בעצמו.
בקיץ 1904 עבר לשמש כרבה של קלן.
עימות פנים-קהילתי הביא בשנת 1906 להפרדת חלק של הקהילה היהודית האורתודוקסית בהנהגת קרליבך ולהקמת "הקהילה היהודית הגדולה" של קלן (Jüdische Großgemeinde Köln), או בשמה הנפוץ "קהילת עדת ישורון".
הקים בקלן בית מדרש למורים יהודיים ועמד בראשו עד יום מותו.
מפברואר 1916, במלחמת העולם הראשונה, שימש קרליבך, ביחד עם רבה של אנסבך ותחת הפוליטיקאי , כיועץ לממשל הגרמני בוורשה בפתרון בעיות דתיות-חינוכיות.
בתפקידו זה יזם הקמת בתי ספר חרדיים לבנות, ניסה לשנות את ה"חדרים" בפולין על ידי שימור כמה שיותר מצביונם הדתי המסורתי.
משנת 1918 שימש כרב צבאי בצבא הקיסרות הגרמנית.
בין משימותיו בתפקידו זה היה לשכנע את בני הקהילות היהודיות באזורים אלו, כי סכנת הטיפוס הגוברת בזמן המלחמה מצריכה אמצעים היגיינים שונים מהנהוג עד אז.
בשנת 1916 היה לקרליבך, יחד עם הרב כהן שלצידו ייעץ לממשל הגרמני, חלק בהקמת "אגודת האורתודוקסים", שלימים הייתה לאגודת ישראל בפולין.
כמו כן ייסדו עיתון יומי אורתודוקסי בשם "דאס יודישע ווארט".
בשל התגייסותו לצבא הממשלה הגרמנית הושמץ על ידי ההנהגה הציונית בפולין באותו זמן, שסברה שישנו איסור להתגייס לצבא.
באותה תקופה יצא איסור ללבוש לבוש יהודי, ובשל קשריו עם הממסד הצליח הרב קרליבך לבטלו.
מאז חזרו יחסיו עם הקהילות למצבם הקודם.
לאחר המלחמה המשיך בפעילותו לחינוך בקהילה בקלן.
היה מנהל הסמינר למורים בעיר ובית הספר "מוריה", ובפסח 1919 יזם הקמת גימנסיה יהודית פרטית בקלן, "יבנה" (Jawne), ולאחר מותו של מנהלה הראשון לקח על עצמו, בנוסף להנהגת הקהילה, גם את ניהול הגימנסיה.
נקבר בבית הקברות היהודי בקלן, ובתחילת שנות ה-70 הועלתה גופתו לישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה מפני הנאצים בבלגיה, ונפטרה ב-1948 בירושלים, שם חייתה בשנות חייה האחרונות, בקרבת בנם הבכור.
בנם הבכור, דוד (1899–1952), היה רב בקלן ויורשו של אביו ברבנות הקהילה מתרפ"ט (1929) ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1937. בן נוסף, הרב אלכסנדר קרליבך, היה רבה של בלפסט.
עמנואל פרחי היה כלכלן צרפתי ממוצא יהודי ופרופסור בחוג לכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
פרחי נולד ב-1978, בן לכלכלן יהודי ממוצא מצרי.
גדל בפריז ולמד בתיכון לואי הגדול.
במסגרת התיכון זכה בתחרות החשובה בצרפת בתחום הפיזיקה, ולאחר מכן למד מתמטיקה בתוכנית מכינה קדם-אקדמית לאחד ממוסדות גרנד אקול.
הוא הגיע למקום הראשון במבחני הקבלה לאקול פוליטקניק, אך בחר ללמוד באקול נורמל סופרייר בחוג למתמטיקה.
בשנת 2001 התגייס לשירות המדינה במסגרת תוכנית קור דה מין (Corps des Mines).
בשנת 2006 קיבל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
פרחי שימש כיועץ כלכלי לראש ממשלת צרפת בשנים 2010–2012, וכיהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת הרווארד מאז 2006 (בשנת 2010 קיבל קביעות).
מחקריו עסקו במקרו-כלכלה, הבנה ומניעה של משברים פיננסיים, הבנת ההשלכות של מדיניות פיסקלית ועוד.
זכה בפרסים רבים בתחום הכלכלה, לרבות פרס ז'ראר ברנאסה לכלכלן האירופאי הטוב ביותר מתחת לגיל 40 (2009), פרס מלינבו (Malinvaud, 2011), פרס הכלכלן הצעיר הטוב ביותר בצרפת (2013), ואחרים.
לצד פרסומים אקדמיים רבים, בשנת 2011 פרחי פרסם ספר בשם "משנים את המערכת המוניטרית הבינלאומית" (Reforming the International Monetary System).
טענתו המרכזית לגבי המשבר הכלכלי העולמי של 2008 הייתה שהמחסור ארוך הטווח בנכסים בטוחים להשקעה, כגון איגרות חוב של מדינות מפותחות, הוא זה שהוביל למשבר.
עמנואל פרופר (1892–1976) היה רופא, קרדיולוג, מנהל בית החולים משגב לדך, בירושלים בין השנים 1935-1948. עד פינוי העיר העתיקה ב-מלחמת העצמאות באביב 1948.
פרופר נולד בברן שבשווייץ בשנת 1892 להורים ציוניים.
אימו השתתפה בקונגרסים הציוניים וכתבה על חשיבות כינוס עם ישראל בארצו ההיסטורית.
עמנואל למד רפואה והתמחה ברפואה פנימית וב קרדיולוגיה, ב-ציריך, קיימברידג', לונדון, ובמכון ע"ש לואי פסטר בפריז.
ארבעת אחיו עלו לארץ ישראל כבר בשנות ה-20 של המאה הקודמת.
פרופר התחתן עם השווייצרית יוהנה, ילידת כפר סמוך לאינטרלאקן.
הזוג התגורר ברחוב הנביאים 62 בירושלים.
הזוג לא הצליח להביא ילדים לעולם.
ב-15 במאי 1952 עולים חגי אבריאל, ברברה פרופר, דניאל הלל ועוד עשרה מחבריהם על הקרקע ומקימים את שדה בוקר.
בסוף ספטמבר 1952 נרצחה ברברה על ידי קבוצת מסתננים בדואים, בגיל 22..
על שמה נחל הרועה, ו"חניון הרועה", בכניסה לשדה בוקר..
החל משנת 1935 ניהל ד"ר פרופר את בית החולים "משגב לדך" בעיר עתיקה בירושלים.
בית חולים זה פעל במבנה שהוקם על ידי משפחת רוטשילד במחצית המאה ה-19 ושעבר לידי ועד העדה הספרדית.
עמנואל היה פעיל ב"רוטרי" ואף כהן בתפקיד הנשיא הגדול של ארגון "הבונים החופשיים" - "הלשכה הגדולה של פלשתינה" שנוסדה בשנת 1932.
תחביביו : מתמטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, ובעיקר שענות.
לאחר מותו, אשתו יוהנה מכרה את ביתם בירושלים וחזרה להתגורר עם אחיותיה בשווייץ.
עמנואל צבר (נולד ב-30 ביוני 1948) הוא משורר ישראלי המתגורר בכפר יונה.
הוא מוכר ביותר כמחבר השיר "ברית דמים".
עמנואל צבר נולד בירושלים למשפחה יוצאת תימן, וכשמלאו לו שנתיים עברה משפחתו למושב בית זית.
את שירו הראשון כתב בהיותו מוצב בעמדה קדמית ברמת-הגולן במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1978 יצא לאור בהוצאת ח"ש ספר שיריו הראשון "הייתי מלחמה", כשם שירו הראשון.
ספר שיריו השני "סיג" התפרסם שנה אחר כך ועסק בשאלת הסיבה לקיומו של הדחף הפנימי במשורר להעלות את הגיגיו במילות שירה ולהציגן לעיני כל.
ספר השירה השלישי של צבר, "מין השתיקות", יצא לאור בשנת 1983. השירים סדורים וערוכים בשבעה שערי-חיים המייצגים הלכי-רוח אישיים מאוד.
מוטיב השתיקה מהווה יסוד מרכזי בשירים, והוא נפרץ שוב ושוב בשערי החיים דרכם כולנו חולפים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, בתקופת שהותו של צבר בבריטניה כשליח הסוכנות היהודית, תרגם המשורר את שלושת ספריו לאנגלית, ועל כך זכה בפרס The George Webber Prize מטעם Oxford Centre for Postgraduate Hebrew Studies.
בשנת 1984 חיבר צבר את שירו המוכר "ברית דמים".
השיר נכתב בעקבות נפילתו של החייל יובל הראל אשר נפל בצידון.
השמועה על מותו הגיעה לביתם של שכניו אשר גם בנם, אשר לחם בלבנון, נקרא יובל הראל.
לאחר בירור נודע כי לא בבנם מדובר, אך עוד באותו יום דפקו גם על דלתם של חיה ויוסי והודיעו להם כי גם בנם נפל בלבנון.
עמנואל קיפקורוי קוריר הוא אתלט קנייתי האלוף האולימפי (טוקיו 2020) ואלוף העולם (יוג'ין 2022) בריצת 800 מטר.
בנעוריו התחרה בריצת 400 מטר, ובאפריל 2016 עבר להתחרות בריצת 800 מטר.
ב-2016 החל ללמוד ולהתאמן במסגרת אוניברסיטת טקסס באל פאסו שבארצות הברית.
בינואר 2017 קבע שיא עולם בריצת 600 מטר באולם בתוצאה של 1:14.97 דקות.
במרץ 2017 זכה באליפות האתלטיקה באולם של ה-NCAA וביוני זכה באליפות ה-NCAA באצטדיון בזמן של 1:45.03 דקות.
ביולי 2017 ניצח בתחרות ליגת היהלום במונקו בשיא אישי של 1:43.10 דקות.
באוגוסט 2017 החליט להפוך למקצוען ולוותר על המשך זכאותו להתחרות במסגרת ה-NCAA.
הוא חתם על חוזה עם חברת נייקי.
במקביל הוא ממשיך ללמוד באוניברסיטה ולהתאמן תחת מאמן האתלטיקה שלה.
בפברואר 2018 קבע בתחרות באולם בניו יורק תוצאה של 1:44.21 דקות המהווה שיא אפריקה ומדרגת אותו שלישי בכל הזמנים.
ביולי 2018 ניצח בתחרות ליגת היהלום בלונדון ושיפר את שיאו האישי באצטדיון ל-1:42:05 דקות, תוצאה המדרגת אותו שישי בכל הזמנים.
באוגוסט 2018 זכה במדליית כסף באליפות אפריקה באתלטיקה בתוצאה של 1:45.65 דקות ובמדליית זהב עם נבחרת השליחים 4X400 מטר.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית זהב בתוצאה של 1:45.06 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכה במדליית זהב בתוצאה של 1:43.71 דקות.
עמנואל פצ'יפיצ'י (באיטלקית: Emanuele Pacifici; 15 ביוני 1931 – 14 באפריל 2014) היה היסטוריון יהודי-איטלקי, שורד שואה.
עמנואל פצ'יפיצ'י נולד ברומא להוריו, הרב ריקרדו פצ'יפיצ'י וונדה אבנעים, נצר למשפחה רבנית ממוצא ספרדי שהתיישבה בטוסקנה במאה ה-16, תחילה בליבורנו ומאוחר יותר בפירנצה.
זמן קצר לאחר לידתו של עמנואל, עברה המשפחה להתגורר ברודוס, שבאותה עת הייתה חלק מהאימפריה האיטלקית, בשל מינויו של אביו לראש הישיבה הרבנית של הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1935, שבה המשפחה לאיטליה, שם שימש אבי המשפחה כרב הראשי של העיר ג'נובה.
בשנת 1933 נולדה אחותו של עמנואל, אשר מתה בטרם עת, ובשנת 1938 נולד אחיו רפאל.
חייו בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשל חוקי הגזע שנחקקו באיטליה בשנת 1938, נאלץ להפסיק את לימודיו בבית הספר הציבורי שבו למד.
בשנת 1940 הוא נשלח ללמוד בישיבה יהודית בטורינו ומאוחר יותר בקזאלה מונפראטו, בזמן שהוריו המשיכו להתגורר בג'נובה.
לאחר פלישת הגרמנים לאיטליה בספטמבר 1943, 16 תלמידים מהישיבה, כולם ילדים בני 7 עד 15 שנים, הוחבאו במשך מספר ימים בביתה של גברת ג'וזפינה גוסמנו עד שהוריהם או קרוביהם היו יכולים לבוא לקחת אותם בחזרה.
עמנואל הצליח להגיע לאמו ולאחיו הקטן, והם מצאו מקלט בעיר פיזה בעזרתו של קרלו אבנעים, דודם (לימים היה גנרל בצבא האיטלקי).
אבי המשפחה לא רצה לעזוב את הקהילה היהודית בג'נובה, והוא נעצר יחד עם חברים נוספים בקהילה על ידי הגסטפו ב-3 בנובמבר 1943. חודש לאחר מכן, הוא נרצח באושוויץ.
לאחר מעצרו של האב, פרנצ'סקו רפטו, עוזרו של קרדינל ג'נובה (לימים הוכר כחסיד אומות העולם), הזהיר את משפחת פצ'יפיצ'י באופן אישי לעבור למקום בטוח יותר.
הם הועברו לפירנצה, שם נעזרו ברשת ההצלה של הקרדינל אליה דלה קוסטה.
דלה קוסטה העביר את המשפחה לטיפולו של דון לטו קזיני.
אמו וסבתו של עמנואל מצאו מקלט במנזר הפרנציסקני של מריה בכיכר קרמינה (Santa Maria del Carmine) בזמן ששני הילדים (עמנואל ואחיו רפאל) הצטרפו לילדי בית הספר לבנים של הנזירות של סנטה מרתה בסטיניאנו, שם שמרה עליהם הנזירה בנדטה וספיניאני (Benedetta Vespignani).
בעקבות הלשנה, פשטו הגרמנים על המנזר של קרמינה.
כך איבדו האחים פצ'יפיצ'י את אימם, לאחר שאיבדו גם את אביהם: האב והאם נשלחו ונרצחו בתאי הגזים יחד עם חברי משפחה נוספים ממשפחת פצ'יפיצ'י, כולל בן הדוד אלברטו והדוד סמואל, שניהם רבנים שגורשו עם משפחותיהם.
האחים פצ'יפיצ'י, עמנואל ורפאל, המשיכו להסתתר במנזר בסטיניאנו עד שחרור פירנצה ב-4 באוגוסט 1944, כאשר חייל הבריגדה היהודית, אליהו לובינסקי פגש במקרה את הבנים והוביל אותם לרומא, שם הם אוחדו עם הסבים והדודים שלהם.
הוא כתב וערך מספר עבודות שהוקדשו לשימור המורשת שבעל פה של המסורת האיטלקית היהודית הדתית והתרבותית.
ב-9 באוקטובר 1982 נפצע קשה מאוד במתקפת הטרור על בית הכנסת ברומא, שבו נפצעו 36 אנשים נוספים ונרצח ילד אחד.
עמנואל עצמו היה שרוי בין חיים למוות במשך מספר ימים.
בשנת 1993 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "אל תסתובב לאחור: ביוגרפיה של יהודי" (Non ti voltare: autobiografia di un ebreo).
מדובר באחת העדויות האוטוביוגרפיות הראשונות שהתמודדו עם ההשפעה הטראומטית שהייתה לרדיפות הנאצים על הילדים היהודים באיטליה, גם על אלה שלא נשלחו למחנות ההשמדה אך נאלצו לעזוב את בתיהם ולהסתתר בפחד ובכאב מהפרידה או מהאובדן של הוריהם.
חייו של עמנואל פצ'יפיצ'י היוו השראה לספר שנקרא "הצייד של ג'וסטי " אשר נכתב על ידי הוגו וסלביה פצ'יפיצ'י נויה (Ugo e Silvia Pacifici Noja).
היה נשוי במשך כמעט שישים שנים לג'ויה פצ'יפיצ'י טליאקוצו (Gioia Pacifici Tagliacozzo) אשר להם נולדו שני ילדים: מרים פצ'יפיצ'י לסרי (Miriam Pacifici Lasry), אשר חיה בישראל, וריקרדו פצ'יפיצ'י (Riccardo Pacifici), שהיה לנשיא הקהילה היהודית של רומא בין השנים 2008-2015.
ספרים ופרסומים שחיבר או ערך
הוא נהרג בתאונת מטוס שאותו הטיס ביחד עם זהרה לביטוב, במלחמת העצמאות.
רוטשטיין נולד וגדל בתל אביב, בנם של דבורה ודוד רוטשטיין.
הוא למד בגימנסיה הרצליה והתאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד.
הוא השיג שיאים ארציים לנוער בשחייה למרחקים קצרים ובינוניים.
לאחר שהוקמה בריכת השחייה גלי גיל ברמת גן באוגוסט 1946 בניהולו של אביו הוא עבר לשחות בקבוצת מכבי רמת גן.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בשנת 1945 זכה רוטשטיין בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08 דקות, אחרי שלמה תנשמת (1:06 דקות) ולפני פרנצי בק, שניהם ממכבי חיפה, ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:52 דקות, אחרי פרנצי בק (5:51.2 דקות).
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה, ב-1946, זכה רוטשטיין בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, אחרי שלמה תנשמת (1:06.7 דקות) ולפני פרנצי בק ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי זאב ורדי ממכבי חיפה (5:51.7 דקות) וישעיהו אלבאום מברית מכבים עתיד (5:56 דקות).
הוא לימד שחייה ושימש כמורה בבית הספר הימי בחיפה, ויצא עם חניכיו להפלגות במזרח ים תיכון.
בגיל 14 הצטרף עמנואל ל וסיים קורס מ"כים.
הוא הדריך בגדנ"ע ברמת גן והסביבה והשתתף במבצעים שונים של ההגנה נגד הבריטים, ביניהם בהתקפת הסחה על מחנה המשטרה הבריטית בשרונה בעת שהגיעה אוניית מעפילים.
בספטמבר 1947 יצא ללמוד רפואה בניו יורק, כשמטרתו הייתה להתמחות בהידרותרפיה.
עם ההחלטה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה, עבד במחלקת התעמולה של ההגנה בניו יורק, וסייע באיסוף כסף לרכישת נשק.
הוא הצטרף לקורס טיס בבייקרספילד שבקליפורניה.
אחרי שלושה חודשי אימון טס טיסת מבחן, וקיבל רישיון טיס.
לפני סיום הקורס כתב להוריו: "האינכם סבורים, כי הוספת עוד טייס לחיל האוויר שלנו חשובה עד כדי כך, שיש לסלק הצדה את המחשבות על הסכנה שבדבר?"
ביוני 1948 חזר לישראל והצטרף מיד לחיל האוויר.
הוא ביצע כמה טיסות תצפית והפצצה מוצלחות מעל שטחי האויב, בנגב ובחזית המרכז.
ב-3 באוגוסט 1948, אחרי יום עבודה קשה בו השלים כמה טיסות לנגב, התנדב, מחוץ לתורו, לצאת לטיסה שגרתית בין ירושלים לתל אביב.
המטוס המריא ממנחת עמק המצלבה ובשל כשל טכני, התנגש בקיר החומה של מנזר המצלבה.
זהרה לביטוב חברתו הטייסת נפצעה קשה בתאונה.
רות דיין הייתה הראשונה שהגיעה אל המטוס המרוסק, ופינתה אותה לבית החולים שערי צדק, אך בדרך היא נפטרה.
רוטשטיין נקבר בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.