tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 באוקטובר 2019, חתם בורדיון במכבי ראשון לציון לחודשיים עם אפשרות להארכה עד תום העונה, אפשרות שלא מומשה.
ב-11 ביוני 2020, חתם במכבי תל אביב עד תום העונה.
בתום אותה עונה זכה עימה באליפות.
ב-29 באוקטובר 2020 חתם בורדיון בהפועל חולון לעונה.
בעונת 2021/22 זכה עם חולון באליפות והגיע לחצי גמר ליגת האלופות של פיב"א.
בתום אותה עונה האריך את חוזהו לעונה נוספת.
פרדריק ארתור ורנר היה צייר קנדי, שנודע בציוריו של העמים הראשונים במערב קנדה ובציוריו של התאו.
ורנר נולד בקנדה עילית בהמונדסוויל, ששינתה את שמה לשרידן בשנת 1857 והיא חלק ממיסיסוגה, אונטריו.
כילד, הוא היה מוקסם בהשראת ציוריו של פול קיין וניסה לשכנע את הצייר הממוסד הזה לקחת אותו כתלמיד, אך הוא לא הצליח.
בשנת 1856 נסע ללונדון, שם למד בבית הספר הת'רלי לאמנות לאמנות ובמוזיאון הבריטי בין השנים 1856–1858. לאחר מכן הצטרף לצבא הבריטי והתגייס לגדוד השלישי במערב יורקשייר, שם הועלה לדרגת סגן.
בשנת 1860 הצטרף ללגיון הבריטי בפיקודו של גריבלדי כדי להילחם למען שחרור ואיחוד איטליה.
בשנת 1861 הוא הצטרף מחדש לגדוד השלישי של מערב יורקשייר.
הוא חזר לטורונטו בשנת 1862, שם פתח עסק צילום וצייר דיוקנאות בשמן מתצלומים.
חלקם היו של אינדיאנים, וזו הייתה תחילת הקריירה שלו.
עבודתו של ורנר, כמו של קיין, מתמקדת בסצנות מהמערב הקנדי וגם מתבססת לפעמים על רישומי שדה, אם כי ורנר לא נסע כמו פול קיין.
רבים מציוריו מבוססים על רישומים וצבעי מים שנעשו כאשר ליווה את סגן מושל מניטובה, אלכסנדר מוריס, לחתימת חוזה באגם היער בשנת 1873. הוא השתמש ביצירות אלה (כעת בגלריה הלאומית של קנדה) כבסיס לציורים, וצייר אינדיאנים בתמונות ביתיות או כדמויות בתוך נופיו.
הוא גם בחן בקפידה את התאו החל משנת 1875 והשתמש ברישומים אלה (הגלריה הלאומית של קנדה) כבסיס לתמונות, אם כי מעולם אולי לא ראה חיה כזאת בטבע.
בשנת 1880 עבר ורנר לצמיתות ללונדון אך המשיך לבקר בקנדה באופן ספורדי, והוא הציג את ציוריו בתערוכות בטורונטו, מונטריאול, ניו יורק, פילדלפיה, סנט לואיס, לונדון, אנגליה ובמקומות אחרים.
הוא הציג את עבודתו עם אגודת האמנים באונטריו משנת 1873 כמעט כל שנה.
בשנת 1893 הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית הקנדית, אך הציג עם החברה מאז הקמתה בשנת 1880 ועד סמוך למותו.
בשנת 1901 הוא זכה במדליית זהב בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו.
הוא נבחר לחבר הקנדי הראשון בחברה הקולוניאלית הבריטית המלכותית לאמנים בשנת 1905 וקיבל את התעודה בשנת 1910. הוא הציג גם באקדמיה המלכותית בלונדון בין השנים 1881 עד 1900.
את עבודותיו של ורנר ניתן למצוא באוספים ציבוריים רבים, כולל מוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן, וושינגטון; המוזיאון הלאומי לאמנות בטבע, ג'קסון, ויומינג; הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה; הגלריה לאמנות של אונטריו, טורונטו; מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, ועוד.
בשנת 1882 הוא התחתן עם מרי צ'ילקוט באנגליה.
פרדריק ארתור ורנר נפטר בלונדון, אנגליה בשנת 1928.
פרדריק ג'אד ווה היה אמן אמריקאי, הידוע בעיקר כאמן ימי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא תכנן הסוואה של ספינות עבור הצי האמריקני.
פרדריק ווה היה בנו של צייר פורטרטים ידוע בפילדלפיה, סמואל בל ווה, ואח חורג של הציירת אידה ווה.
הוא היה אביו של הצייר קולטון ווה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה אצל תומאס איקינס, ובאקדמיה ז'וליאן בפריז, אצל אדולף ויליאם בוגרו.
לאחר שעזב את פריז, עבר להתגורר באנגליה והתגורר באי סארק בתעלה האנגלית, שם התפרנס כצייר נוף ימי.
בשנת 1908 חזר ווה לארצות הברית והתיישב במונטקלייר הייטס, ניו ג'רזי.
לא היה לו סטודיו עד שאספן האמנות ויליאם אוונס (מממן מסילות רכבת ונשיא תאגיד מילס גיבס) הציע לו סטודיו תמורה ציור אחד בשנה.
בשנים מאוחרות יותר הוא התגורר באי ביי, מיין ובפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
בשנת 1914 הוא היה שופט בתערוכת האמנות באי מונגגן, במהלך חגיגות בשנת 1914 למסעו של קפטן ג'ון סמית'.
בשנת 1918 הומלץ על ווה שישמש כאמן הסוואה עבור הצי האמריקני, כחבר במדור העיצוב של יחידת ההסוואה הימית שבה שירת.
מדור זה היה ממוקם בוושינגטון הבירה, ובראשו עמד הצייר האמריקאי אוורט ל' וורנר.
על פי ביוגרפיה של ווה, ספינות גדולות רבות, כולל ה"לויתן", הוסוו על פי עיצוביו.
אף שהמיזם היה מאמץ צוותי בו איש בודד לא שיחק תפקיד סולו, הייתה לו כל הסיבות להיות גאה בעבודתו.
רק ספינה אחת עם מערכת ההסוואה שלו אבדה במהלך המלחמה.
פרדריק ג'אד ווה נחשב לאמן רב-תכליתי, שמעבר לציורי שמן בסגנון קלאסי ריאליסטי, גם עיצב ספרים וגם חפצי כסף ונחושת והשתתף בבניית בתים.
המורשת החשובה ביותר של ווה היא נופי הים הרבים שלו, שנוצרו באירופה ובאמריקה.
המוטיבים הנפוצים ביותר שלו כוללים נופים של האוקיינוס הפתוח - בעיקר האוקיינוס האטלנטי - עם גלים ושמים, אך ללא ספינות או חופים.
עבודות מוקדמות כמו נוף איכרים (1883) מראות השפעות מהציור הריאליסטי באוויר הפתוח מאת ז'ול בסטיין-לפה.
במאמר שכותרתו "כמה מילים על ציור הים" (1910) תיאר האמן את המתודולוגיה שלו: על פי הכתוב, הוא התבונן באוקיינוס ובחן את תנועותיו בחיפוש אחר "שלבים אטרקטיביים במיוחד".
ברגע שהוא הכיר מקרוב את תנועת הים, הוא כבר לא היה צריך לצייר מהטבע, אלא יכול היה לשחזר מזיכרונו.
לדוגמה, הוא צייר ציור ימי ב-1908 בהתבסס על זיכרונותו מחציית האוקיינוס האטלנטי בסוף הסתיו הקודם.
הוא אמר לחברו: "אי אפשר לצבוע את הים בתנועה בעזרת מילים או לחוש בנחיריים את ריח של מי המלח (...) ובכל זאת כל אלה מורגשים איכשהו ביצירת האמנות."
ווה העדיף את טכניקת האימפסטו עם עובי רב ומחוספס על כל התמונה.
הוא נהג למרוח את הצבעים בצורה לא מעורבבת ככל האפשר על בד שהוכן עם שכבת גסה של צבע כהה.
הציור שהיה פריצת הדרך המסחרית שלו, מאופיין במשיחות מכחול רחבות ובצבעים ירוקים וברורים.
בנוסף לציור הימי, האמן גם התפרסם כמאייר.
ציוריו החשובים ביותר כוללים את תמונות ממלחמת הבורים השנייה, שהייתה בין השנים 1899–1902 עבור המגזין הבריטי "The Graphic", כמו גם את האיורים לרומן הפנטזיה שלו "שבט המונס", שנכתב בשנים 1914-1916.
רבות מיצירותיו נמצאות במוזיאוני האמנות אדווין א.
אולריך בהייד פארק, ניו יורק, וויצ'יטה, קנזס.
לפחות ציור אחד תלוי בכנסיית סנט מרי של הנמל בפרובינסטאון, שם נפטר.
פרדריק ארתור ברידגמן היה אמן אמריקאי, הידוע בציוריו של נושאים אוריינטליסטים.
יליד טוסקגי, אלבמה, ברידגמן היה בנו של רופא.
הוא החל כשרטט בעיר ניו יורק, בבנק אמריקאי, בשנים 1864–1865 ולמד אמנות באותן שנים באגודת האמנות בברוקלין ובאקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא נסע לפריז בשנת 1866, ובשנת 1867 נכנס לסטודיו של הצייר ז'אן ליאון ג'רום (1824–1904), שם הושפע עמוקות מציורו המדויק של ג'רום, הגימורים החלקים והתעניינות בנושאים אורינטליים.
בשנת 1874 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית, והיה חבר מלא בשנת 1881.
ברידגמן ערך את המסע הראשון שלו לצפון אפריקה בין 1872 לבין 1874, וחילק את זמנו בין אלג'יריה ומצרים.
שם ביצע כשלוש מאות רישומים, שהפכו לחומר המקור לכמה ציורי שמן מאוחרים יותר שמשכו תשומת לב מיידית.
ברידגמן נודע בשם "ג'רום האמריקאי", אם כי מאוחר יותר יאמץ ברידגמן אסתטיקה נטורליסטית יותר, תוך שימת דגש על צבעים עזים ומשיכות מכחול עבות.
הקומפוזיציה הגדולה והחשובה שלו, "טקס הלוויה של מומיה על הנילוס" (1876), הוצג בסלון פריז בשנת 1877 ובאקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1881, ונקנה על ידי ג'יימס גורדון בנט, ג'וניור.
הציור "העניק" לו את צלב לגיון הכבוד.
מאוחר יותר נרכש הציור על ידי האספן האמריקני וונדל שרי שתרם אותו למוזיאון לאמנות בלואיוויל, קנטקי בשנת 1990.
ביקורים נוספים במזרח התיכון לאורך כל שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 אפשרו לו לצבור אוסף של תלבושות וחפצי אמנות, המופיעים לעיתים קרובות בציוריו.
ג'ון סינגר סרג'נט ציין כי הסטודיו של ברידמן מלא באטרקציות שחובה לראות, ביניהם דגם של מגדל אייפל.
אף על פי שברידגמן שמר על קשר כל חייו עם צרפת, הפופולריות שלו באמריקה מעולם לא דעכה.
בשנת 1890 הציג האמן תערוכת יחיד עם למעלה מ-400 תמונות בגלריית השדרה החמישית בניו יורק.
התערוכה עברה למכון לאמנות בשיקגו, והכילה 300 עבודות בלבד – עדות למספר המכירות הגבוה שעשתה ברידגמן.
פרדריק מנסון ביילי הוא בוטנאי אוסטרלי שתיאר צמחים מקומיים רבים.
פרדריק ביילי נולד בלונדון למשפחה של ג'ון ביילי, בוטנאי שעסק בהורטיקולטורה.
בשנת 1838 המשפחה הגיע לאדלייד.
ג'ון ביילי קיבל משרה של בוטנאי של המושבה והקים גן בוטני.
פרדריק ביילי התגורר תקופה מסוימת בניו זילנד ועסק בעבודות מזדמנות בבריזבן.
בהמשך קיבל משרה של בוטנאי והיה אחראי על מחלקת בוטניקה במוזיאון המקומי.
בשנת 1881 התמנה לבוטנאי של מושבה בקווינסלנד וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
בשנים 1889–1902 פרסם שישה כרכים של The Queensland Flora.
כמו כן פרסם ספרים וקטלוגים נוספים בנושא.
פרדריק ביילי השתתף במשלחות מדעיות רבות ברחבי אוסטרליה ובפפואה.
על פעילותו הרבה בשנת 1902 הוענקה לו מדליית קלארק.
בשנת 1911 הוא התקבל למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
במהלך חייו ביילי תיאר צמחים רבים לרבות ארגירודנדרון אקטינופילום.
בילי הלך לעולמו ב-1915 בבריזבן.
פרדריק פביאן ויליאם דהו הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
במהלך הקריירה שיחק דהו בלאנס, בברצלונה, בפריז סן-ז'רמן, באולימפיק מרסיי ובלבאנטה.
דהו ערך חמש הופעות בנבחרת צרפת בין השנים 1998–2000. ב-19 באוגוסט 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת אוסטריה במשחק ידידות.
פרדריק גרגורי הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל לשעבר של נאס"א.
פרדריק גרגורי נולד בוושינגטון למשפחת מחנכים.
לפי השערת המשפחה אבותיה הגיעו ממדגסקר.
לאחר סיום בית הספר הוא למד באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית וסיים קורס טיס במסוק.
לאחר סיום הלימודים הוא הוצב בווייטנאם שירת בה עד לשנת 1967. גרגורי עבר הסבה לטייס קרב במטוס ובהמשך קיבל הסמכה כטייס ניסוי.
במהלך שירותו הוא ביצע 550 פעילויות מבצעיות.
בשנת 1977 גרגורי סיים לימודי תואר שני בתחום מערכות מידע באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1978 גרגורי נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1985 הוא השתתף במשימת STS-51-B של מעבורת החלל צ'לנג'ר כטייס.
במשימת STS-33 בשנת 1989 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל דיסקברי.
1991 הוא היה מפקד צוות STS-44 שהמריא על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס.
בשנת 1992 גרגורי עבר לתפקידי מינהל בנאס"א.
בשנת 2002 הוא קיבל מינוי של סגן מנהל הארגון.
בשנת 2005 גרגורי היה מספר חודשים מנהל נאס"א בפועל עד שמייקל גריפין קיבל מינוי קבוע.
פרדריק וילהלם בול-הנסן (בנורווגית: Fredrik Vilhelm Bull-Hansen; 2 באוגוסט 1927 – 1 במרץ 2018) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 1984–1987.
בול-הנסן נולד בסקיין ב-2 באוגוסט 1927. הוא למד בבית הספר לארטילריה, ואז במכללת הסגל של הצבא הבריטי ובמכללת המלחמה של נאט"ו ברומא.
בין השנים 1967–1968 הוא עבד כעמית מחקר במכון הנורווגי למדיניות חוץ (NUPI).
בין השנים 1951–1952 הוא שרת בבריגדה הגרמנית, ובין 1956-1957 שרת בכוח החירום של האומות המאוחדות בחצי האי סיני.
בין 1970-1973 שימש כנספח צבאי בפינלנד.
בין 1973–1975 שימש כמפקד בית הספר לסגל הצבאי.
בין 1977-1979 שימש בול-הנסן כמפקד שירות הביון הנורווגי.
בין 1979–1981 שימש כמפקד כוחות ההגנה בצפון נורווגיה.
ב-1981 הוא מונה למפקד הראשון של כוח המשקיפים הרב-לאומי, ושימש בתפקיד זה עד 1984, אז מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא שימש בתפקיד עד פרישתו ב-1987.
לאחר פרישתו חי באוסלו עד מותו ב-1 במרץ 2018.
קומודור פרדריק גילברט בורן היה איש עסקים אמריקאי.
הוא כיהן כנשיא החמישי של חברת הייצור סינגר בין השנים 1889–1905. הוא הפך את החברה ל"ככל הנראה המפעל התעשייתי הרב-לאומי המודרני הראשון".
בורן נולד ב-20 בדצמבר 1851 בבוסטון, מסצ'וסטס.
הוא היה בנם של הכומר ג'ורג' וושינגטון בורן (1815–1872) והרייט ג'יי (לבית גילברט) בורן (1817–1907), אשר הייתה מפורטלנד, מיין.
אחותו הגדולה הייתה קלרה בורן, שנישאה לג'ון לורינג ויטמן.
סבו וסבתו מצד אביו היו בנג'מין בורן ומרי (לבית האץ') בורן, בעצמה בתו של ג'ושוע האץ', חייל במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שנהרג ליד קראון פוינט לאחר פינוי פורט טיקונדרוגה ב-1777.
בורן התחנך בבתי ספר ציבוריים בניו יורק לפני שהצטרף לכוח העבודה בגיל ארבע עשרה.
על מנת לתמוך באמו האלמנה ובאחיותיו הצעירות, החל בורן את הקריירה שלו בניו יורק בחברת הריסות הצוללות האטלנטיק, לאחר מכן הפך לקופאי ומנהל חשבונות ולפקיד הספרייה מרכנתיל.
בורן, שהתעניין במוזיקה, היה חבר במועדון מנדלסון גלי, שככל הנראה שם פגש את אלפרד קורנינג קלארק, בנו של אדוארד קאבוט קלארק, שיחד עם אייזק מריט זינגר, היה מייסד שותף של חברת סינגר.
בורן וקלארק פיתחו "יחסים אישיים קרובים" ובשנת 1880 המליץ קלארק לאביו להזמין את בורן להצטרף לחברת הנדל"ן של משפחתו, שבבעלותה כמה חבילות נדל"ן יקרות ערך במנהטן, ולהיות מנהל בנייה של הדקוטה, שנבנתה אז ברחוב 72 מערב לאורך סנטרל פארק.
קלארק נסע תכופות מחוץ לארצו, לעיתים קרובות לנורווגיה כדי לבקר את הזמר לורנץ סברין סקוגארד (עמו ניהל מערכת יחסים למרות נישואיו לאליזבת סקריבן), ובמקומו, קלארק שלח את בורן לישיבות דירקטוריון של סינגר.
ב-1882, לאחר מותו של קלארק הבכור, הפך בורן למנהל האחוזה של קלארק המנוח.
ב-1885 הפך בורן למזכיר החברה וב-1889, בגיל 38, הפך בורן לנשיא החמישי של סינגר.
בהיותו נשיא, בורן גם פיקח על בניית המטה של החברה, הידוע כבניין סינגר.
בורן הרחיב מאוד את הייצור העולמי כמו גם את המכירות הבינלאומיות של מכונת התפירה סינגר.
בורן נחשב למהפכני בתעשיית מכונות התפירה.
הוא השתמש ב"תוכנית התשלומים" כדי להפוך את מכונות התפירה לפריט ביתי.
בורן זכור גם "בין המחדשים החשובים ביותר בבניית חברות משולבות אנכית".
ב-1905, ולאחר שש עשרה שנים כנשיא, פרש בורן וירש את מקומו של דאגלס אלכסנדר, שכיהן כנשיא במשך ארבעים וארבע השנים הבאות.
אלכסנדר הפך כברונט בטקס כבוד יום ההולדת של 1921 על שירותיו לרווחת עובדי התעשייה.
בורן החזיק בכמה בתים ואחוזות.
בשנת 1902, שכר בורן את האדריכל ארנסט פלאג כדי לבנות לו בקתת ציד קטנה בשטח האי האפל.
הבניין התבסס על ספר שכתב סר וולטר סקוט ב-1826 בשם וודסטוק.
ספר זה מתאר טירה אלגנטית עם מעברים סודיים, מנהרות וצינוק.
כיום, הטירה ידועה בשם טירת סינגר.
פרדריק צ'ארלס בייזר הוא פילוסוף אמריקאי, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת סירקיוז.
בייזר כתב ספרים ומאמרים רבים אודות האידיאליזם הגרמני, הרומנטיקה הגרמנית והרומנטיקה של ינה, מחלוקת הפנתאיזם, מחלוקת האתאיזם, מחלוקת הפסימיזם, פילוסופיית החיים, נטורפילוסופיה, אידיאליזם בריטי והפילוסופיה הבריטית של המאה ה-19. כמו כן חיבר מונוגרפיות אודות פרידריך שילר, גאורג וילהלם פרידריך הגל, יוהאן פרידריך הרברט , דוד שטראוס, והרמן כהן.
בשנת 1994 הוענקה לו מלגת גוגנהיים על מחקריו, וב-2015 הוענק לו עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1974 בייזר השלים לימודי תואר ראשון בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה בקולג' אוריאל של אוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 1974–1975 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
עבודתו נכתבה בהדרכתם של צ'ארלס טיילור וישעיהו ברלין, ונקראה The Spirit of the Phenomenology: Hegel's Resurrection of Metaphysics in the Phänomenologie des Geistes ("הרוח של הפנומנולוגיה: הגל וחייאתו את המטאפיזיקה בפנומנולוגיה של הרוח").
ב-1980 בייזר עבר לגרמניה המערבית, שם היה עמית מחקר באוניברסיטה החופשית של ברלין.
ב-1984 חזר לארצות הברית והצטרף לאוניברסיטת פנסילבניה ונשאר שם עד 1985. לאחר מכן לימד באביב 1986 באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ובאביב 1987 באוניברסיטת קולורדו בולדר.
ב-1987 בייזר פרסם את ספרו הראשון, The Fate of Reason: German Philosophy from Kant to Fichte ("גורל התבונה: פילוסופיה גרמנית מקאנט ועד פיכטה").
בספר זה ביקש בייזר לשחזר את הרקע לעליית האידיאליזם הגרמני באמצעות דיון במחלוקת הפנתאיזם שנתעוררה סביב הגותו של שפינוזה, ועורר דיון מחדש בדמויות שנשכחו בשיח האקדמי.
העבודה זכתה בפרס תומאס ג'יי וילסון לספר הראשון הטוב ביותר.
בייזר ערך שתי אנתולוגיות על הגל שיצאו בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-1993 ו-2008. ב-1996 גם ערך את The Early Political Writings of the German Romantics ("הכתבים הפוליטיים המוקדמים של הרומנטיקנים הגרמניים").
ב-1988 בייזר עבר שוב למערב גרמניה, שם היה עמית מחקר באוניברסיטה החופשית של ברלין.
ב-1990 חזר לארצות הברית ושימש פרופסור באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, שם נשאר עד 2001. במהלך כהונתו באינדיאנה, הוא לימד גם באוניברסיטת ייל.
ב-2001 הוא הצטרף לאוניברסיטת סירקיוז.
הוא גם לימד באוניברסיטת אוניברסיטת הרווארד באביב 2002.
פרדריק (פרידריך) אקשטיין היה איש אשכולות יהודי-אוסטרי,
פרדריק אקשטיין היה תיאוסוף (תיאוסופיה היא מערכת דתית ופילוסופית שהוקמה בארצות הברית בסוף המאה ה-19) וחבר ועמית לעבודה (זמנית) של זיגמונד פרויד.
אמיל מולט אמר: "הוא היה השילוב המוצלח של ברוקנר והוגו וולף, אכן הזרוע הימנית של אנטון ברוקנר, ודאג שהעניינים שלו יעברו חלק כמזכירו האישי.
נסע בעולם, שלט בג'ו-ג'יטסו ולימד את עצמו כל מיני טריקים קשים.
הסיפור שהסתובב שהוא אימן את עצמו לקפוץ מרכבת שנוסעת במהירות מבלי להיפגע.
הוא היה גם מתמטיקאי מוכשר ביותר ואיש מלומד מהרבה בחינות".
בשנת 1889, בשבוע שלאחר הטרגדיה במאיירלינג, שבה נמצאו יורש העצר רודולף מאוסטריה ופילגשו מתים בנסיבות מסתוריות, נסעו הוא וחברו, המלחין אנטון ברוקנר (שבשבילו שימש גם כמזכיר פרטי).
למנזר Stift Heiligenkreuz כדי לשאול את אב המנזר שם לפרטים על מה שקרה.
אקשטיין התוודע לנושא התיאוסופיה על ידי פרנץ הרטמן.
ביוני 1886, הוא קיבל את כתב היסוד עבור הלשכה הווינאית של האגודה התיאוסופית בחתימה אישית של הלנה פטרובנה בלוואצקי.
בשנת 1887, הוא ייסד לפיכך את הלשכה הרשמית הראשונה של חברה זו באוסטריה והפך לנשיא שלה.
הוא היה מיודד עם גוסטב מיירינק וקשור לתיאוסוף הנרי סטיל אולקוט, כמו כן עד שעזב את וינה, גם עם רודולף שטיינר.
האחרון העריך אותו באופן אישי ובילה זמן עם מארי לאנג בחוג התיאוסופיים בסביבות 1890, אך אז דחה את התיאוסופיה כ"חולשת שכלית".
ספרו של אקשטיין על אנטון ברוקנר פורסם ב-1923.
אמיל מולט "חייו ותקופותיו של רודולף שטיינר"
פרדריק בייטס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כמושל השני של מדינת מיזורי בין השנים 1824–1825. טרם כהונתו כמושל היה שופט בבית המשפט העליון של טריטוריית מישיגן ומזכיר טריטוריית לואיזיאנה במינויו של הנשיא תומאס ג'פרסון.
פרדריק בייטס נולד בשנת 1777 במחוז גוצ'לנד שבווירג'יניה, למשפחה שהחזיקה בעבדים.
אף שהשתייך לקהילת הקווייקרים, בייטס ומשפחתו היו בעלי עבדים לאורך חייהם.
הוא התחנך בביתו שבמטע בלמונט על ידי מורים פרטיים, ולאחר מכן למד בקולג' והתמחה בעריכת דין.
בשנת 1797 עבר לדטרויט, וב-1803 התמנה למנהל הדואר הראשון של העיר.
בייטס החל את הקריירה הפוליטית שלו כשמונה לשופט בבית המשפט העליון הטריטוריאלי של טריטוריית מישיגן.
ב-1807, בעקבות חשיפת הקנוניה של ארון בר, מינה אותו נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון למזכיר טריטוריית לואיזיאנה ולרשום את זכויות הקרקע של הטריטוריה.
במסגרת תפקידו היה גם מפקד המיליציה המקומית.
הוא כיהן בתפקיד זה בסנט לואיס עד 1812 וסייע בהכרעה בסוגיות הקשורות לתביעות קרקע צרפתיות, ספרדיות ואמריקאיות שהתנגשו זו בזו לאחר חילופי השלטון באזור.
כאשר הפכה טריטוריית מיזורי לישות נפרדת מלואיזיאנה בשנת 1812, המשיך בייטס לכהן כמזכיר הטריטוריה.
בשל היעדרויותיו התכופות של מושל הטריטוריה, ויליאם קלארק, שימש בייטס פעמים רבות כמושל דה פקטו.
באוגוסט 1824 נבחר בייטס למושל השני של מדינת מיזורי, אך כעבור שנה בלבד – באוגוסט 1825 – נפטר ממחלה קצרה, ככל הנראה דלקת ריאות, בצ'סטרפילד שבמיזורי.
הוא נטמן בבית העלמין המשפחתי שלו באחוזת ת'ורנהיל ליד סנט לואיס.
פרדריק דוזייר גרדנר היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית במיזורי, שכיהן כמושל ה־34 של מיזורי בין השנים 1917–1921.
הוא עלה לגדולה בסנט לואיס שבמיזורי.
המשרה הפוליטית היחידה שהתמודד עליה הייתה מושל מיזורי, ובבחירות 1916 ניצח את הנרי לאם, מועמד המפלגה הרפובליקנית, בפער של 0.29% בלבד.
אף על פי שלא כיהן בתפקידים פוליטיים נוספים, לאחר כהונתו השתתף בוועידות הלאומיות של המפלגה הדמוקרטית.
בתקופת כהונתו כמושל, פעל גרדנר לחיסול חוב המדינה; בעת כניסתו לתפקיד נאמד החוב בכ־2,250,000 דולר אמריקאי, אך בסיום כהונתו היה בקופת המדינה עודף של למעלה מ-3,500,000 דולר.
בנוסף לפעילותו הפוליטית, עבד גרדנר במשך 47 שנים בענף שירותי הקבורה, הן כמנהל הלוויות והן כספק בתחום.
הוא החל את דרכו כשליח במשרד.
במהלך השנים עבד בחברות שונות בתעשיית הקבורה המקומית, כולן בסנט לואיס.
בהמשך הפך לבעלים של "St.
Louis Coffin Co", וכיהן כנשיא החברה.
גרדנר שימש גם כסגן נשיא ".Gardner Motor Co", שפעלה בסנט לואיס בין השנים 1920–1932 וייצרה אמבולנסים ורכבי לוויות.
בנוסף, החזיק במפעלי ייצור ארונות קבורה בממפיס שבטנסי, בטקסרקנה שבארקנסו, ובדאלאס שבטקסס.
בשנת 1894 נישא לג'נט ווסבורג, ולזוג נולדו ארבעה ילדים: ויליאם קינג, דוזייר, לי, וג'נט גרדנר.
גרדנר היה בונה חופשי והיה חבר בסניף האגודה שבסנט לואיס.
הוא נפטר ב־18 בדצמבר 1933 בעקבות זיהום בלסת.
גרדנר נקבר בבית הקברות בלפונטיין שבעיר, בטקס אשכבה של הבונים החופשיים.
הוא השלים את לימודיו בקולג' אמהרסט בשנת 1874, ובשנת 1877 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
באותה שנה החל לעסוק בעריכת דין בספרינגפילד.
ג'ילט שימש כעוזר התובע הכללי של מסצ'וסטס בשנים 1879–1882. לאחר מכן, בשנים 1890–1891 כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
בשנת 1892 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־53.
כרפובליקני, כיהן ג'ילט בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1893 ועד 1925. ב־24 בינואר 1914 הציג הצעת חוק לשינוי חוקתי נגד פוליגמיה.
בבחירות 1918 זכו הרפובליקנים בתוספת נטו של 24 מושבים, ובכך הגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים.
בשנת 1923, הצבעות של האגף הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית גרמו לכך שלא הושג רוב ברור, וההצבעה על יו"ר הבית נמשכה תשע פעמים.
רק לאחר שההנהגה הרפובליקנית הסכימה לרפורמות פרוצדורליות שדרשו הפרוגרסיבים, נבחר ג'ילט שוב לתפקיד.
זה היה המקרה היחיד במהלך המאה ה-20 שבו בית הנבחרים לא הצליח לבחור יו"ר בהצבעה הראשונה, והפעם ה־14 בהיסטוריה כולה.
המקרה הקודם אירע ב־1859, כאשר ויליאם פנינגטון נבחר לאחר 44 סבבי הצבעה, והמקרה הבא התרחש רק ב־2023, כאשר קווין מקארתי נבחר לאחר 15 סבבים.
בשנת 1924 החליט ג'ילט להתמודד לסנאט.
הוא זכה בקלות בפריימריז הרפובליקניים, ובבחירות הכלליות גבר בפער דחוק על הסנאטור המכהן דייוויד וולש, בסחף הרפובליקני הארצי בהובלת הנשיא קלווין קולידג', לשעבר מושל מסצ'וסטס.
בכך הפך לאדם המבוגר ביותר שנבחר לראשונה לסנאט, שיא שנשמר 98 שנים.
מגזין טיים בחר בו לכתבת השער של 17 בנובמבר 1924. הוא כיהן בסנאט בין השנים 1925–1931, ולא התמודד שוב לאחר שניצב בפני אתגר קשה בפריימריז.
ביוני 1930 סירב להביע את דעתו על חוק היובש או על ביטולו כשנשאל על ידי תומכיו.
ב־25 בנובמבר 1915 נישא ג'ילט לכריסטין רייס הואר, אלמנתו של חברו לשעבר בקונגרס, .
בשנת 1934 פרסם ביוגרפיה על ג'ורג' הואר, חבר קונגרס וסנאטור ממסצ'וסטס, שהיה אביו של בעלה הראשון של כריסטין.
בזמן שהותו בוושינגטון נהג ג'ילט לבלות את זמנו הפנוי בנהיגה במכונית הפונטיאק קופה 1926 שלו ובמשחקי גולף בבוקר.
בשנות פרישתו נהג לבלות את חודשי החורף בפסדינה שבקליפורניה.
הוא נפטר בבית חולים בספרינגפילד שבמסצ'וסטס, ב־31 ביולי 1935, ונקבר בבית הקברות פיין היל בווסטפילד.
פרדריק ווד ג'ונס היה ביולוג בריטי אשר כמו עמיתו, הנרי פיירפילד אוסבורן, סבר כי מוצא האדם מאסיה ומאירופה ולא מאפריקה.
בשנת 1897 נכנס ווד ג'ונס למכללה לרפואה של בית החולים בלונדון, שהפך בשנת 1900 לחלק מאוניברסיטת לונדון שם סיים את לימודיו (B.Sc, 1903; M.B., B.S., 1904; D.Sc., 1910).
החל משנת 1904 הוא היה חבר במכללה המלכותית למנתחים, ונעשה עמית במכללה בשנת 1930. ווד ג'ונס צבר ניסיון כאנטומיסט אקדמי באמצעות משרות הוראה בבתי הספר לרפואה של לונדון, סנט תומאס ובתי החולים רויאל פריי ובאוניברסיטת מנצ'סטר.
לשיטתו, אבות האדם התפצלו משאר הקופים לפני כ-60 מיליון שנה, מיד לאחר תחילת התמיינות הפרימטים לסוגיהם ולמיניהם ולפיכך שושלת האדם היא אחרת משושלת קופי האדם.
מציאת גולגולתו המזויפת של איש פילטדאון חיזקה את השערתו זו.
פרדריק וילם דה קלֵרק (באפריקאנס: Frederik Willem de Klerk; 18 במרץ 1936 – 11 בנובמבר 2021) היה מדינאי דרום-אפריקאי, נשיא דרום אפריקה בשנים 1989–1994, והאדם הלבן האחרון שכיהן בתפקיד זה.
דה קלרק היה ידוע בעיקר כרפורמיסט שהיה אחראי לביטול משטר האפרטהייד הגזעני ולהפיכת דרום אפריקה למדינה דמוקרטית מלאה, בה בני כל הגזעים, כולל הרוב השחור, נהנים מזכות הבחירה וזכויות אחרות.
דה קלרק הוא חתן פרס נובל לשלום לשנת 1993. במדינתו הוא נקרא בקיצור FW.
דה קלרק נולד ביוהנסבורג כבן למשפחת פוליטיקאים אפריקאנרית: אביו יוהאנס דה קלרק היה שר ונשיא הסנט של דרום אפריקה, ודודו יוהאנס סטריידום היה ראש ממשלת דרום אפריקה בין השנים 1954–1958. ב-1958 סיים בהצטיינות לימודי משפטים.
ב-1969, נבחר לראשונה כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הלאומית – מפלגת השלטון השמרנית-לאומנית של ימי האפרטהייד.
בשנת 1978 מונה לשר בממשלה, וב-1982, הועמד בראש המפלגה הלאומית בפרובינציית טרנסוואל.
לאחר קריירה פוליטית ארוכה בה רכש לעצמו מוניטין שמרני, עמד ב-1989, בראש קבוצת ה"נאורים" במפלגה, ובפברואר נבחר לעמוד בראשה.
בספטמבר אותה שנה, כאשר אולץ הנשיא פיטר וילם בותה לפרוש בעקבות שבץ מוחי שלקה בו, תפס דה קלרק את מקומו כנשיא המדינה.
מיד עם כניסתו לתפקיד התגלה דה קלרק כרפורמיסט נאור, שהבין כי משטר האפרטהייד הגיע אל סוף הדרך ושאין מנוס משיתוף הרוב השחור בשלטון.
הרפורמות החלו להתגלגל במהירות, ובנאומו ההיסטורי בפרלמנט ב-2 בפברואר 1990 הודיע דה קלרק כי הוא מכיר בכך שמדיניות האפרטהייד נכשלה.
באותו מעמד התיר מחדש את פעילותם של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), הקונגרס הפאן אפריקניסטי (PAC), והמפלגה הקומוניסטית, שהיו עד אז מחוץ לחוק.
במקביל הודיע על שחרורם של אסירים פוליטיים רבים, ביטל את עונש המוות, והגביל את אורך המעצרים המנהליים למקסימום 6 חודשים.
שבוע מאוחר יותר, ב-10 בפברואר 1990, הסעיר את דרום אפריקה והעולם כולו כשהכריז שלמחרת היום ישתחרר נלסון מנדלה מכלאו.
במאי אותה שנה החלה ממשלתו במשא ומתן עם ה-ANC, שבעקבותיו הסכים ANC לנטוש את המאבק המזוין, וביוני 1990 בוטל מצב החירום ששרר במדינה.
ב-1991 ביטל דה קלרק את חוקי האפליה שעוד נותרו בתוקף – החוקים שנגעו לבעלות על קרקעות, לאזורי מגורים, ולסיווג על פי גזע במרשם האוכלוסין.
במרץ 1992 נתנו אזרחיה הלבנים של דרום אפריקה במשאל עם, ברוב סוחף, מנדט לדה קלרק לנהל משא ומתן עם ה-ANC ותנועות אחרות על חוקה חדשה למדינה, שתשתף את הרוב השחור בשלטון.
ב-1993 קיבלו דה קלרק ונלסון מנדלה את פרס נובל לשלום על פועלם המשותף לביטול האפרטהייד והעברת השלטון בדרכי שלום.
הרפורמות של דה קלרק הקנו לו יריבים מבית, גם מתוך מפלגתו.
קבוצה של שמרנים חסידי האפרטהייד עזבו את המפלגה הלאומית והצטרפו למפלגה השמרנית שהתנגדה לרפורמות.
התנגדות מחתרתית יותר הייתה גם מצד "תנועת ההתנגדות האפריקאנרית" הימנית-קיצונית.
במקביל נמשכו עימותים אלימים ועקובים מדם בין ה-ANC ליריבתה באופוזיציה – מפלגת החופש אינקאתה של בני הזולו.
באפריל 1994 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בהן השתתפו בני כל הגזעים במדינה.
דה קלרק התמודד באופן סמלי על הנשיאות מול מנדלה, שכצפוי זכה ברוב מוחץ.
בממשלת האחדות הלאומית שקמה שימש דה קלרק כסגן-נשיא לצד מנדלה, עד שהכריז על פרישתו בשנת 1996. ב-1997 דה-קלרק ויתר על ראשות המפלגה הלאומית ועזב את החיים הפוליטיים.
בשנת 1998 התגרש דה קלרק מאשתו מזה 38 שנה מריקה דה קלרק בעקבות חשיפת מערכת יחסיו עם אליטה גאורגיאדס, רעייתו של איל הספנות היווני טוני גאורגיאדס, אשר ככל הנראה נמנה עם התורמים למפלגה הלאומית.
זמן קצר לאחר מכן נשא דה קלרק את אליטה גאוריאדס לאישה.
בדצמבר 2001, הזדעזעה דרום אפריקה מן הרצח הברוטאלי של גרושתו מריקה במהלך שוד אלים.
מריקה נמצאה בדירתה בקייפטאון כשעליה סימני דקירה וחנק.
באותה העת שהה דה קלרק בשוודיה לרגל אירוע המציין 100 שנים לפרס נובל.
הרוצח, מאבטח אפריקני שחור, נתפס ונשפט ונגזר עליו מאסר עולם.
ב-11 בנובמבר 2021 נפטר דה קלרק ממחלת הסרטן.
בשנת 1999 ראתה אור האוטוביוגרפיה של דה קלרק "The Last Trek-A New Beginning".
פרדריק דיליוס (Frederick Delius; 29 בינואר 1862 – 10 ביוני 1934) היה מלחין בריטי.
הוריו של דיליוס היגרו מגרמניה לבריטניה בשנת 1850 והתיישבו בעיר ברדפורד ופתחו עסק למסחר צמר.
הוא היה הילד הרביעי מבין 14 ילדים ובצעירותו נקרא פריץ.
אביו ייעד אותו לעסוק בעסק המשפחתי אך לא מנע ממנו חינוך מוזיקלי.
לאחר סיום לימודיו החל דיליוס לעסוק בעסק המשפחתי ונשלח לפריז ונורווגיה שם יצר קשרים שהשפיעו על כתיבת המוזיקה שלו.
כדי להשתחרר מהשפעת אביו ביקש ממנו דיליוס לנסוע לפלורידה ולהתבסס שם כמגדל תפוזים.
בשנת 1884 התיישב דיליוס בחווה לגידול תפוזים ליד העיר ג'קסונוויל.
באותה תקופה מצא את הזמן להלחנה ונעזר בשיעורים לקומפוזיציה שקיבל מתומס וורד, מוזיקאי מוכשר מפלורידה.
את רישומיו מהחווה בפלורידה ובתוך זה שיריהם של העובדים השחורים העלה בסוויטה לתזמורת פלורידה.
בשנת 1961 הועבר בית החווה בו התגורר דיליוס לאוניברסיטת ג'קסונוויל ומאז נערך שם מדי שנה פסטיבל מיצירות דיליוס.
בסוף התקופה בארצות הברית עבר דיליוס לניו יורק שם לימד מוזיקה.
לאחר שאביו הסכים שימשיך בדרכו המוזיקלית חזר דיליוס לאירופה.
בשנת 1886 שב דיליוס לאירופה ובתמיכת אביו נכנס לקונסרבטוריון של לייפציג שם יצר קשר עם אדוארד גריג.
דיליוס חזר לפריז ושם נהל אורח חיים בוהמי והרבה להלחין.
בין ידידיו היו גוגן, סטרינדברג ואדוורד מונק.
בתקופה זו נדבק בעגבת, מחלה שהעכירה את שנותיו האחרונות.
ב-1897 נישא לציירת ילקה רוזן והזוג עבר להתגורר בכפר גרז-סור-לואן במרכז צרפת שם התגורר עד מותו למעט בתקופת מלחמת העולם הראשונה שבה שהו בבריטניה.
ב-1907 פגש דיליוס במנצח תומאס ביצ'ם שהתלהב מיצירותיו ועשה הרבה להתפשטות המוניטין של דליוס בבריטניה שם הוא פופולרי על אף שרוב שנותיו חי מחוץ לבריטניה.
בשנותיו האחרונות החל דיליוס לסבול מסיבוכי העגבת שבה לקה בצעירותו (עגבת שלישונית הפוגעת במערכת העצבים).
הופיע שיתוק מתקדם וירידה בראייה עד כדי עיוורון.
אחד המעריצים שלו, מלחין צעיר בשם אריק פנבי התנדב לעזור לו ולרשום בשבילו את התווים.
דיליוס הצליח להכתיב לו מספר יצירות ובתוכם שיר קיץ.
פנבי כתב ספר על תקופתו עם דיליוס ואף הופקה על כך סדרה ב-BBC בבימויו של קן ראסל.
דיליוס נפטר ב-1934 ממחלת העגבת.
אשתו נפטרה שנה לאחר מכן והם הועברו לקבורה בבריטניה.
דיליוס חיבר 6 אופרות, סוויטות לתזמורת, יצירות ווקליות וקאמריות.
הסוויטה פלורידה (1887) בה הצליח להעלות את רשמיו מתקופת שהותו בחוות התפוזים בפלורידה.
הוא הושפע מתחושת הבדידות ומשירי עובדי המטע השחורים.
פרקי הסוויטה הם: שחר היום, ליד הנהר, שקיעה ובלילה.
בסוויטה כלול ריקוד מפורסם של דיליוס בשם לה קאלינדה אותו שילב אחר כך באופרה קואנגה.
בהישמע קול הקוקייה הראשונה באביב - היצירה המפורסמת ביותר של דיליוס.
הוא השתמש כאן בשיר עממי נורווגי שעובד לפסנתר בידי מורו הרוחני אדוארד גריג.
פרדריק הרצברג היה פסיכולוג יהודי אמריקאי מאסכולת יחסי אנוש בניהול.
פיתח את תאוריית שני הגורמים שהייתה בעלת השפעה רבה על תחום הניהול והעבודה.
הרצברג החל בצעירותו ללמוד בסיטי קולג' של ניו יורק, אך לימודיו נקטעו כאשר גויס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא היה בין החיילים האמריקאים שנכנסו למחנה הריכוז דכאו לאחר כיבושו; המראות שראה והשיחות שקיים עם גרמנים בתקופת שירותו, תרמו להתעניינותו בתחום המוטיבציה.
ב-1946 סיים את לימודיו בסיטי קולג', ועבר לאוניברסיטת פיטסבורג, שם המשיך בלימודים מתקדמים.
במקביל היה מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת Case Western Reserve בקליבלנד.
אחר כך עבר לאוניברסיטת יוטה, שם עבד כמרצה לניהול בבית הספר לעסקים.
המאמר זכה לפופולריות רבה, הודפס בעשרים השנים הבאות ב-1.2 מיליון עותקים, והפך למאמר המבוקש ביותר מתוך כתב העת בו פורסם, "Harvard Business Review".
הרצברג היה החוקר הראשון אשר הגדיר את הגורמים החשובים לשביעות רצון של עובדים.
הוא יצר את תאוריית שני הגורמים, לפיה שביעות הרצון של העובדים מורכבת משני צירים נפרדים: ציר אחד של שביעות רצון מהעבודה וציר אחר של חוסר שביעות רצון מהעבודה.
הציר של חוסר שביעות הרצון מתייחס לצרכים החיצוניים של העובד (גורמים "היגייניים"), בעיקר סביבת ותנאי העבודה, כמו מדיניות החברה, משכורת, תנאי עבודה ויחסים בין אישיים בתוך העבודה.
עובד שאינו מרוצה מעבודתו הוא עובד שממעיט באינטראקציה עם סביבת העבודה שלו על מנת שלא לחוות תחושה של כאב ומתמקד בהימנעות.
לעומת זאת, ציר שביעות הרצון מתייחס לצרכים הפנימיים של האדם (גורמים "ממריצים" / "מניעים"), כמו הישגים, העבודה עצמה, אחריות וקידום, ובעיקר מתייחס להגשמה עצמית וגדילה פסיכולוגית, תוך מיקוד במשימה ובעצמי.
כלומר, עובד מרוצה הוא עובד שמתפתח ומאותגר מהעבודה שלו.
לפי התאוריה של הרצברג, עובד שעסוק רק בצרכים החיצוניים ועסוק בהימנעות מחוסר נעימות איננו עובד טוב או יעיל, כי הוא אינו פנוי לעבודה ואי אפשר לסמוך עליו בשעת משבר של הארגון.
לכן, על פי הרצברג, ארגונים חייבים לעודד את עובדיהם למעט בהתייחסות לגורמים החיצוניים (בהם קל למצוא דברים שליליים) ולהתייחס יותר למניעים פנימיים, בכך העובדים ישקיעו יותר גם בעבודה עצמה.
פרדריק דיקון היה שחמטאי בריטי.
דיקון ניצח בדו-קרב את ו.
גילבי 2-1 והפסיד בדו-קרב לראנקן 0–2 בלונדון בתחרות 1851. (ניצח: שמואל בודן).
דיקון הגיע למקום השני, אחרי ג'ורג' הנרי מקנזי בתחרות לונדון 1862, חלק מקום 11 בתחרות אחרת שהתקיימה בלונדון באותה שנה (ניצח: אדולף אנדרסן)
והפסיד דו-קרב לוילהלם שטייניץ 1.5-5.5 בלונדון בשנת 1863.
פרדריק הסלקוויסט (בשוודית: Fredrik Hasselquist; 3 בינואר 1722 – 9 בפברואר 1752) היה חוקר טבע שוודי, מתלמידו של לינאוס ואחד מחוקרי הטבע הראשונים שביקרו בארץ ישראל.
הסלקוויסט נולד לאנדרו הסלקוויסט, כומר עני ממנו התייתם בגיל 12. אימו, שפטירתו של האב, ערערה את נפשה אושפזה בבית משוגעים.
דודו של הנער קיבל אותו תחת חסותו ומימן את לימודיו.
ב-1741 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אופסלה והועסק כמדריך באוניברסיטה.
בד בבד למד תחומים נוספים של מדעי הטבע.
למרות בריאותו הלקויה מאמציו למצוינות אקדמית נשאו פרי: הנהלת האוניברסיטה העניקה לו ב-1746 קצבת מחיה מהמלך.
שנה לאחר מכן פרסם מחקר על תכונות הצמחים והוכיח כי היה ראוי לקיצבה שקיבל.
מורו לינאוס האיץ בו לנסוע לארץ ישראל משום שידיעת הטבע באזור הייתה דלה.
פרדריק הסכים והחל ללמוד ערבית לקראת המסע למזרח.
ב-1750 מונה לחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
מסעו של הסלקוויסט בלבנט החל ב-1749 בטורקיה, נמשך במצרים, בארץ ישראל, בלבנון, בקפריסין, ברודוס ובכיוס והסתיים באיזמיר.
במהלכו תיאר מינים רבים של צמחים ובעלי חיים ואף אסף דגימות של סלעים.
כמו כן התמקד בתרופות מקומיות.
הסלקוויסט נחת ביפו ב-1 באפריל 1751, ביקר בירושלים, בבית לחם, ביריחו ובים המלח ואף הצפין לנצרת, להר תבור ולטבריה.
הוא ציין ביומניו צמחים ובעלי חיים המוזכרים במקרא, כגון השיזף המצוי שנחשב כמרכיב בעטרת הקוצים של ישו בצליבתו.
כמו כן דיווח על מצב המסחר בארצות שבהן ביקר.
בדרכו חזרה לשוודיה הכריעה אותו מחלת השחפת והוא מת בגיל 30 סמוך לאיזמיר שבטורקיה ונקבר שם.
יומן המסע והדגימות שאסף הגיעו בשלום לשוודיה, וחמש שנים לאחר מותו פרסם מורו לינאוס את ממצאיו בשוודית בכותר "Iter Palæstinum" (מסע לארץ ישראל).
ב-1762 תורגם החיבור לגרמנית ולהולנדית, ב-1766 יצא לאור בתרגום לאנגלית וב-1769 – בצרפתית.
מינים חדשים שתוארו על ידו מסומנים בקיצור .Hasselq כדוגמת שמו המדעי של אוכם מצרי – Suaeda aegyptiaca (Hasselq.)
פרדריק העשירי, מלך דנמרק (שמו המלא: פרדריק אנדרה הנריק כריסטיאן; בדנית: Frederik André Henrik Christian; נולד ב-26 במאי 1968), הוא מלך דנמרק מ-14 בינואר 2024.
פרדריק נולד ב-26 במאי 1968 בקופנהגן, להנריק, נסיך דנמרק ולנסיכת הכתר מרגרטה (לימים מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק), בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואינגריד, נסיכת שוודיה.
בעת לידתו היו בחיים סבו פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואבי סבתו גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה.
בצעירותו התחנך פרדריק בבית ספר יסודי בקופנהגן, ובשנים 1982–1983 למד בבית ספר תיכון בנורמנדי שבצרפת.
לאחר מכן למד באוניברסיטת ארהוס ובאוניברסיטת הרווארד, והוציא בהם תואר בתחום מדעי המדינה.
כמו כן מילא פרדריק תפקידים בכל שלוש הזרועות של כוחות ההגנה של דנמרק, ורכש בנוסף השכלה צבאית.
כמו כן, פרדריק הוא חבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
באוקטובר 2016 נפצע פרדריק בעת קפיצה על טרמפולינה באירוע פרטי.
בעקבות סדק בעמוד השדרה, טופל נסיך הכתר בקיבוע הצוואר ונאלץ לבטל את השתתפותו במספר אירועים.
ב-31 בדצמבר 2023, בשידור חי של נאומה השנתי לרגל השנה החדשה, הודיעה מרגרטה השנייה על כך שהיא מוותרת על הכס.
מהלך זה התרחש ב-14 בינואר 2024, יום השנה ה-52 לעלייתה לכס המלכות.
במהלך ישיבת מועצת המדינה בארמון קריסטיאנסבורג חתמה המלכה על הצהרת התפטרות, שבעקבותיה הפך הנסיך פרדריק באופן אוטומטי למלך החדש.
ב-14 במאי 2004 התחתן פרדריק עם מארי דונלדסון, ונולדו להם ארבעה ילדים:
כריסטיאן, נסיך דנמרק (נולד ב-2005)
פרדריק "פרד" הולמן היה שחיין בריטי, אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר חזה.
הולמן נולד וגדל בדוליש שבדבון (דרום-מערב אנגליה).
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה הולמן במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 3:09.2 דקות, לפני חברו לנבחרת ויליאם רובינסון (3:12.8 דקות) ופונטוס הנסון משוודיה (3:14.6 דקות).
הולמן נפטר בשנת 1913 ממחלת הטיפואיד.
בשנת 1988 זכה הולמן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
פרדריק התשיעי (בדנית: Frederik IX, שמו המלא: כריסטיאן פרדריק פרנץ מיכאל קרל ואלדמאר גאורג; 11 במרץ 1899 – 14 בינואר 1972) היה מלך דנמרק מ-1947 ועד מותו.
פרדריק היה בנם של כריסטיאן העשירי ושל רעייתו, אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
הנסיך פרדריק נולד בארמון סורגנפרי שמצפון לקופנהגן, במהלך תקופת מלכותו של הסבא רבא שלו, כריסטיאן התשיעי.
אביו היה הנסיך כריסטיאן מדנמרק (לימים המלך כריסטיאן העשירי), בנם הבכור של נסיך הכתר פרדריק (מאוחר יותר, המלך פרדריק השמיני) ושל הנסיכה לוביסה (לואיז) משוודיה.
אימו של פרדריק הייתה אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל אנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
פרדריק הוטבל בארמון סורגנפרי ב-9 באפריל 1899. לנסיך הצעיר היו 21 סנדקים, ביניהם, סבו, המלך כריסטיאן התשיעי, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, אוסקר השני, מלך שוודיה, סבו, נסיך הכתר, פרדריק מדנמרק, נסיך ויילס (לימים, אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת) ודודו, פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
שנה לאחר לידתו של פרדריק, נולד אחיו היחיד, הנסיך קנוד.
ב-29 בינואר 1906, מת כריסטיאן התשיעי וסבו של פרדריק ירש אותו על כס המלכות כפרדריק השמיני.
אביו של פרדריק היה אז לנסיך הכתר ופרדריק עצמו היה לשני בסדר הירושה.
שש שנים לאחר מכן, ב-14 במאי 1912, מת פרדריק השמיני, ואביו של פרדריק ירש אותו כמלך כריסטיאן העשירי.
פרדריק נהייה נסיך הכתר של דנמרק.
פרדריק התחנך באקדמיה הימית המלכותית הדנית ובכך הוא שבר את המסורת המלכותית הדנית של בחירה בקריירה בצי במקום בקריירה בצבא, ולמד באוניברסיטת קופנהגן.
לפני עלייתו לכס המלכות, הוא הגיע לדרגת אדמירל משנה ושימש בכמה תפקידי פיקוד בכירים בשירות פעיל.
בנוסף, הוא היה מוזיקאי חובב, ידע לנגן על פסנתר ועסק בניצוח.
פרדריק היה בעל מספר לא מבוטל של קעקועים, בעיקר משירותו בצי, ומתוך רצון לשמור על מראהו הייצוגי של המונרך, חוקק בשנת 1966 הפרלמנט הדני חוק האוסר על ביצוע קעקועים בפנים, הצוואר וכפות הידיים.
חוק זה קיים עד היום בדנמרק, אומנם בפועל הוא כמעט ולא נאכף.
ב-1922 התארס פרדריק לבת דודו מדרגה שנייה, אולגה, נסיכת יוון ודנמרק.
האירוסים לא הגיעו לידי מימוש ובסופו של דבר השניים לא נישאו.
תחת זאת, ב-24 במאי 1935, נשא פרדריק לאישה את אינגריד, נסיכת שוודיה.
אינגריד הייתה בתם של נסיך הכתר השוודי, גוסטב אדולף (לימים, גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה) ושל רעייתו, מרגרט, נסיכת קונוט.
פרדריק ואינגריד הביאו לעולם שלוש בנות:
המלכה מרגרטה (נולדה ב-1940), מלכת דנמרק כיום, התחתנה עם הנריק, נסיך דנמרק.
הנסיכה אנה מריה (נולדה ב-1946), התחתנה עם קונסטנטינוס השני, מלך יוון.
בין השנים 1942 – 1943, שימש פרדריק כעוצר הממלכה בשם אביו, כאשר נבצר ממנו למלא את תפקידו, לאחר שנפל מסוסו באוקטובר 1942.
ב-20 באפריל 1947, מת כריסטיאן העשירי ופרדריק ירש את כס מלכותו.
הוא הוכרז כמלך על מרפסת ארמון כריסטיאנסבורג על ידי ראש ממשלת דנמרק, קנוד כריסטנסן.
תקופת מלכותו של פרדריק התשיעי עמדה בסימן של שינויים כבירים.
במהלך שנים אלו, ניערה מעליה החברה הדנית את המגבלות של חברה חקלאית והפכה להיות מדינת רווחה.
כתוצאה מהבום הכלכלי של שנות השישים, נכנסו הנשים בדנמרק למעגל העבודה.
דנמרק הפכה להיות מדינה מודרנית ולכך היו השלכות משמעותיות על המלוכה.
לאור העובדה שלפרדריק לא היו בנים, הייתה כוונה שאחיו הצעיר, הנסיך קנוד, יירש את כתרו, וזאת על פי חוק הירושה הדני משנת 1853. עם זאת, ב-1953 חוקק חוק ירושה חדש שקבע שבנותיו של המלך יוכלו לרשת אותו במקרה ולא יהיו להן אחים זכרים.
וכך, על פי חוק שחוקק ב-27 במרץ 1953 הוגדרה בתו הבכורה של פרדריק התשיעי, הנסיכה מרגרטה, כיורשת העצר וקו הירושה הוגבל לצאצאיו של כריסטיאן העשירי.
זמן קצר לאחר שנשא המלך את נאומו לאומה לרגל ראש השנה האזרחית של שנת 1972, הוא נפל למשכב לאחר שלקה בתסמיני שפעת.
ב-3 בינואר 1972, לאחר כמה ימי מנוחה, הוא לקה בדום לב והובהל לבית החולים העירוני של קופנהגן.
לאחר זמן קצר בו הסתמן שיפור קל במצבו, הוא הוחמר שנית ב-11 בינואר.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-14 בינואר בשעה 19:50 בערב, כשהוא מוקף בבני משפחתו ובידידיו הקרובים, מת פרדריק התשיעי לאחר שיום קודם לכן הוא איבד את הכרתו.
טקס ההלוויה של פרדריק התשיעי התקיים ב-24 בינואר 1972 והוא התחלק לשני חלקים.
החלק הראשון היה טקס קצר שהתקיים בקפלה בו ניצב ארונו של המלך והבישוף של קופנהגן נשא תפילה קצרה.
לאחר מכן הושר המנון והארון נישא מחוץ לקפלה על ידי אנשי המשמר המלכותי והונח על גבי עגלת תותח שעברה דרך רחובות קופנהגן אל תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
העגלה הובלה על ידי 48 מלחי הצי ולוותה על ידי משמרות כבוד של הצבא המלכותי הדני, חיל האוויר המלכותי הדני והצי המלכותי הדני וכן על ידי משמרות כבוד מצרפת, שוודיה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
בהגיע הארון לתחנת הרכבת המרכזית, הוא הונח על גבי קרון מיוחד ורכבת ההלוויה הובלה על ידי שני קטרי קיטור אל העיר רוסקילדה.
בהגיע מסע ההלוויה לרוסקילדה, הוסע הארון אל קתדרלת רוסקילה, שם נערך טקס הקבורה.
מלכיה הקודמים של דנמרק נקברו בתוך הקתדרלה, אך על פי משאלתו של המלך, הוא נטמן מחוץ לקתדרלה.
לאחר מותו של פרדריק התשיעי, ירשה אותו בתו הבכורה, מרגרטה השנייה.
המלכה אינגריד חיה 28 שנים לאחר בעלה.
היא מתה ב-7 בנובמבר 2000 ונטמנה לצד בעלה.
ב-20 באפריל 1982, הוסר הלוט מעל פסל בדמותו של פרדריק התשיעי, לבוש במדי אדמירל.
הפסל הוצב בנמל קופנהגן לרגל יום השנה ה-35 לעלייתו על כס המלכות וביום השנה העשירי למותו.
על שמו של פרדריק התשיעי נקראו גשר החוצה את פיורד רוסקילדה, בין העיר פרדריקסונד לבין חצי האי הורנשרד והגשר שחוצה את מצר גלודבורגסונד, שבין האיים פלסטר ולולנד.
סר פרדריק ויטאקר היה מדינאי ניו זילנדי יליד אנגליה שכיהן פעמיים כראש ממשלת ניו זילנד ושש פעמים כתובע הכללי של ניו זילנד.
ויטאקר נולד באחוזת דינרי שבבמפטון שבמחוז אוקספורדשייר, אנגליה.
הוא היה בנם של פרדריק ויטאקר ושל אשתו סוזנה לבית המפרי.
הוא רכש השכלה משפטית והוכשר כעורך דין בגיל 27. שנה לאחר מכן הוא הפליג לאוסטרליה ולאחר מכן לניו זילנד.
ב-1843 הוא נשא לאישה את ג'יין אוגוסטה גריפית', בתו החורגת של אלכסנדר שפרד, שר האוצר של המושבה ניו זילנד.
ויטאקר חי באוקלנד ומונה להיות שופט מחוזי, עד שב-1844 בוטלה משרתו והוא שב לעסוק בעריכת דין.
בין 3 במרץ עד 22 בדצמבר 1845 היה חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של ניו זילנד אז).
בהמשך הוא מונה להיות חבר במועצה המחוקקת של מחוז ניו אלסטר, אך המועצה לא התכנסה לאחר שכוננה החוקה החדשה.
הוא נכנס להיות חבר במועצה המחוקקת החדשה ממאי 1853 ועד להתפטרותו בדצמבר 1864. הוא מונה למועצה שנית באוקטובר 1879 וכיהן בה עד מותו, 12 שנים לאחר מכן.
כמו כן הוא שימש כמייג'ור במיליציה.
באוקטובר 1854 נבחר למועצת מחוז אוקלנד וכיהן בה עד ספטמבר 1855. הוא מונה להיות חבר במועצה המנהלת של אוקלנד ממרץ 1854 ועד ינואר 1855 והיה הפקיד המשפטי של המחוז.
ויטאקר מונה להיות התובע הכללי של ניו זילנד בממשלתו של הנרי סיוול ב-1856. בממשלתו הראשונה של ויליאם פוקס הוא לא שימש בתפקיד זה, אך החל מיוני אותה שנה, הוא שימש בתפקיד זה בממשלתו של אדוארד סטפורד עד לנפילתה של הממשלה ביולי 1861 ואז חזר לעריכת דין.
באוקטובר 1863 נקרא ויטאקר להחליף את ראש הממשלה אלפרד דומט שממשלתו נפלה בהצבעת אי-אמון.
כהונתו הראשונה של ויטאקר כראש ממשלה ארכה קצת יותר משנה עד נובמבר 1864 כהונתו הסתיימה עקב חילוקי דעות בינו לבין המושל הכללי ג'ורג' גריי על ניהול מלחמות הקרקעות של ניו זילנד.
הוא גם התפטר מהמועצה המחוקקת ולתקופה קצרה בין 1866 ל-1867 הוא היה חבר הפרלמנט.
באוקטובר 1865 הוא נבחר להיות נציב מחוז אוקלנד, משרה אותה החזיק עד 1867. בתשע השנים הבאות הוא התרחק מהחיים הציבוריים.
ב-1876 נבחר ויטאקר מחדש לפרלמנט ולאחר מכן מונה להיות שוב התובע הכללי בממשלתו של הארי אטקינסון, שכיהנה עד אוקטובר 1877. ב-1879 איבד ויטאקר את מושבו בפרלמנט.
כאשר ראש הממשלה ג'ון הול רצה שהוא ישמש כתובע הכללי בממשלתו, הוא מונה שוב כחבר במועצה המחוקקת.
לאחר התפטרותו של הול באפריל 1882, מונה ויטאקר להיות ראש הממשלה בפעם השנייה עד לספטמבר 1883.
ב-1884 הוענק לוויטאקר תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והוא שירת שוב כתובע הכללי וכיושב ראש המועצה המחוקקת בין השנים 1887 – 1890.
פרדריק ויטאקר מת ב-4 בדצמבר 1891.
פרדריק הראשון (בשוודית: Fredrik I; 17 באפריל 1676 – 25 במרץ 1751) היה בן זוגה של אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה מ-1718 עד 1720 ומלך שוודיה מ-1720 ועד מותו, וכמו כן היה רוזן הסן-קאסל מ-1730 ועד מותו.
הוא עלה לכס המלכות השוודי בעקבות מותו של גיסו, קרל השנים עשר, במלחמה הצפונית הגדולה ולאחר התפטרותה של אחותו של קרל, אשתו, מכס המלכות לאחר שוויתרה על רוב סמכויותיה לטובת הפרלמנט.
תקופת מלכותו, שהייתה נטולת סמכויות, עמדה בסימן ניתוקה של משפחתו מסדר הירושה, לאחר שהממשלה הפרלמנטרית שנשלטה על ידי הפוליטיקאים מ"מפלגת הכובעים", הכניסה את שוודיה למלחמה נגד רוסיה, שהסתיימה בתבוסה ויליזבטה, קיסרית רוסיה דרשה שאדולף פרדריק מבית הולשטיין-גוטורפ, יעלה לכס המלכות בעקבות מותו של פרדריק.
פרדריק היה בנם של קרל, רוזן הסן-קאסל ושל הנסיכה מריה אמליה מקורלנד.
ב-1692 הוא ערך את הטיול הגדול שלו לרפובליקה ההולנדית וב-1695 לחצי האי האיטלקי ומאוחר יותר למד בז'נבה.
לאחר מכן הוא החל בקריירה צבאית והוביל את הכוחות של הסה כקצין בדרגת לוטננט גנרל במלחמת הירושה הספרדית לצידם של ההולנדים.
ב-1703 הוא הובס בקרב שפיירבאך, אך בשנה שלאחר מכן הוא לקח חלק בניצחון הגדול בקרב בלנהיים.
ב-1706 הוא הובס שוב על ידי הצרפתים בקרב קסטיליון.
הן ב-1716 והן ב-1718 הוא הצטרף למסע המלחמה של קרל השנים עשר, מלך שוודיה נגד נורווגיה ומונה להיות קצין בדרגת גנרליסימו בצבא השוודי.
בן זוגה של מלכת שוודיה ומלך שוודיה
ב-1715 הוא נשא את אשתו השנייה, הנסיכה אולריקה אלאונורה.
עם נישואיו הוענק לו התואר "נסיך שוודיה" ובמהלך תקופת מלכותה של אולריקה אלאונורה, מ-1718 ועד התפטרותה ב-1720 הוא קיבל את התואר "בן זוגה של המלכה".
עד היום הוא בן הזוג היחידי של מלכה שליטה כלשהי בשוודיה, ולפיכך גם מלך שוודיה היחידי שהיה קודם לכן בן זוגה של מלכה שולטת.
במהלך תקופת מלכותה של רעייתו, הייתה לפרדריק השפעה מרובה ובתחילת תקופת מלוכתו בת 31 השנים הוא היה פעיל מאוד.
אך לאחר שהאצולה השיגה את השליטה במהלך המלחמה עם רוסיה, יותר מאשר שהוא איבד את סמכויותיו, הוא איבד למעשה את העניין בענייני המדינה.
ב-1723 הוא ניסה לחזק את הסמכות המלכותית, אך לאחר שכשל בכך, הוא מעולם לא היה מעורב יותר בפוליטיקה.
הוא אפילו לא היה חותם על מסמכים רשמיים ותחת זאת הייתה חותמת שהטביעה את חתימתו על גבי המסמכים.
הוא הקדיש את רוב זמנו לציד ולפרשיות אהבים.
נישואיו לאולריקה אלאונורה לא הניבו צאצאים, אך יחד עם פילגשו, הדוויג טאובה, הוא הביא לעולם כמה ילדים.
כמה מההיסטוריונים סבורים שהכדור התועה שהרג את גיסו, קרל השנים עשר ב-1718, נורה למעשה על ידי עוזרו של פרדריק.
קרל היה שליט סמכותני ואחת הסיבות שהפרלמנט השוודי בחר בפרדריק היה שהוא נתפש כשליט חלש, תכונה שאכן אפיינה אותו.
תבוסותיו של קרל השנים עשר במלחמה הצפונית הגדולה, סגרו את הגולל על מעמדה של שוודיה כמעצמה אירופאית מהשורה הראשונה.
תחת שלטונו של פרדריק, התקבע מצב דברים זה.
שוודיה נאלצה לוותר על אסטוניה, אינגריה וליבוניה לטובתה של רוסיה במסגרת חוזה נישטאד שנחתם ב-1721.
ב-1723 העניק פרדריק לממציא סוון אדרמן (Åderman), את אחוזת הלטרופ שבאי אלנד, כגמול על כך ששיפר את טווח הירי של רובה המוסקט.
כמלך, לא זכה פרדריק להערכה מרובה.
כאשר הוא הוכתר, נאמר "זה עתה קברנו את המלך קרל, עם הכתרתו של פרדריק, עבר השעון באופן פתאומי משתים עשרה לאחת".
נאמר עליו, שאף שהושגו הישגים רבים לשוודיה במהלך תקופת מלכותו, הם לא הושגו בזכותו.
לאחר מותו אמר עליו קרל גוסטב טסין: "תחת מלכותו של פרדריק התפתח המדע, אך הוא מעולם לא טרח לקרוא ספר.
המסחר שגשג, אך הוא לא תמך בכך אפילו לא במטבע אחד.
הארמון בסטוקהולם נבנה, אך לא הייתה לו אפילו את הסקרנות להביט בו".
לפרדריק לא היה אפילו חלק בהקמתו של התיאטרון הראשון דובר השפה השוודית שהחל לפעול בתקופת מלכותו.
אחד מצעדי המדיניות החשובים שלו היה איסור קיומם של מעשי דו-קרב.
ב-23 בפברואר 1748 ייסד פרדריק את שלושת המסדרים המלכותיים השוודים: "מסדר השרפים", "מסדר החרב" ו"מסדר כוכב הצפון", שלושת מסדרי האבירות השוודים העיקריים.
פרדריק היה לרוזן הסן-קאסל רק ב-1730, עשר שנים לאחר שהיה למלך שוודיה.
מיד לאחר מכן הוא מינה את אחיו הצעיר, וילהלם, כמושל הסן.
כלנדגראף, לא נתפש פרדריק כסיפור הצלחה.
ואכן, הוא הקדיש את רוב זמנו ומרצו לשוודיה, ולאור עלייתו למלכות שהייתה למעשה פשרה, הייתה לו ולחצר מלכותו הכנסה כספית נמוכה.
המימון לחצר המלכות השוודית שההוצאות בה היו גבוהות, הגיעו לפיכך, החל מ-1730 מהסן העשירה ומשמעות הדבר הייתה שפרדריק נהג כבעל קרקעות שלא נוכח בהן וייבש את מקורותיה הפיננסיים של הסה לטובת פעילותו בשוודיה.
כמו כן, אביו של פרדריק, קרל, רוזן הסן-קאסל, היה השליט המוצלח ביותר של מדינה זו.
הוא בנה את המדינה מחדש במשך תקופת שלטונו ארוכת השנים, השקיע בתשתיות וביצע רפורמות ומשך את ההוגנוטים הצרפתים למדינה מטעמים כלכליים.
אחיו של פרדריק, וילהלם, שירש אותו כרוזן, בנוסף להיותו בעל רקע צבאי מכובד, היה שליט מוצלח כמו אביו.
כיום, קיימים סימנים מועטים לשלטונו של פרדריק בהסן.
אחד מהם הוא החותם השוודי המלכותי על גבי הדלת העתיקה של אולם הרכיבה לשעבר של אוניברסיטת מרבורג, כיום המכון לחינוך גופני.
ב-31 במאי 1700 נשא פרדריק לאישה את לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ושל אליזבת הנרייטה מהסן קאסל.
לואיזה דורותיאה מתה בדצמבר 1705 בעת לידה.
אשתו השנייה, שאותה הוא נשא לאישה ב-1715, הייתה אולריקה אלאונורה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל האחד עשר, מלך שוודיה ושל אולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק.
שני הריונותיה של אולריקה אלאונורה הסתיימו בהפלות, אחת ב-1715, והשנייה ב-1718 ולאחר מכן אין תיעוד על הריונות נוספים שלה.
מחוץ לנישואין היו לפרדריק שלושה ילדים מפילגשו, הדוויג טאובה.
פרדריק השישי, מלך דנמרק (בדנית: Frederik VI; 28 בינואר 1768 – 3 בדצמבר 1839) היה מלך דנמרק בשנים 1808–1839 ומלך נורווגיה בשנים 1808–1814. בנו היחיד של כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק וקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה.
היה יורש העצר הדני בשנים 1784–1808, לאור מחלת הנפש של אביו.
על שמו נקראה אוניברסיטת אוסלו.
הוריו הם כריסטיאן השביעי וקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה.
הוא נולד לאחר שהשניים היו נשואים במשך כ-15 חודשים, יום לפני יום הולדתו ה-19 של אביו, כאשר אמו הייתה בת 16. היה בנו הבכור של המלך, ועל כן בהיוולדו הוכר כיורש העצר של דנמרק.
בגלל מחלת הנפש של אביו, לא היה מסוגל כריסטיאן השביעי להיות שליטה של דנמרק.
במקביל לשליטתו, היה שטרואנזה מאהבה של קרוליין מתילדה, והסברה היא שבתה השנייה, אחותו של פרדריק לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, היא למעשה בתו של שטראנוזה ולא של כריסטיאן השביעי.
בתקופה זו שהה פרדריק השישי בארמון הירשהולם צפונית לקופנהגן; היו לו שני חברים שאיתם שיחק ולמד, בהוראת שטרואנזה.
בשנת 1772 לאחר מפלתו של שטראנוזה, עלה לשלטון פרדריק דודו החורג של פרדריק השישי, בעוד שהלכה למעשה שלטה אמו של פרדריק יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1784 הוכרז פרדריק ככשיר לשלטון, ולאחר מהפך בו נאבק על כס השלטון עם דודו, זכה פרדריק השישי והפך ליורש העצר.
שימש כיורש העצר ושלט הלכה למעשה בדנמרק עד מות אביו, בשנת 1808, אז הוכתר פרדריק השישי למלך דנמרק.
פרדריק היה אמור להינשא לאישה פרוסיה, כפי שרצו יועציו, אך כדי להעיד על עצמאותו, בחר לעצמו לאישה את בת-דודתו מריה מהסן-קאסל.
הם נישאו בטירת גוטורפ בשנת 1790. לשניים נולדו שמונה ילדים, אך אף אחד מבניו לא עבר את הגיל הרך, ועל כן יורשו היה בן-דודו, כריסטיאן השמיני.
בתם הצעירה נישאה בהמשך לפרדריק השביעי.
לאורך חלק ניכר משלטונו, קידם פרדריק השישי רפורמות ברוח ההשכלה וניסה להמשיך את דרכו של שטרואנזה.
בשנת 1788 הוביל לביטול מעמד הצמיתות, ובכך קידם את מעמדם של האיכרים ופשוטי העם.
בתחילת המאה ה-19, בעת היותו יורש העצר ולפני המלכתו, נכנסה דנמרק לעימות דיפלומטי עם בריטניה בשל ניסיון שבירת עליונותה הימית של בריטניה.
העימות הוביל לשתי התקפות על קופנהגן - קרב קופנהגן 1801 ו-קרב קופנהגן 1807. קונפליקט זה המשיך במהלך מלחמת גאנבואוט, בשנים 1807–1814, שנגמרה בעקבות הסכם קיל.
במרץ 1808, לאחר מות אביו, הוכרז כמלך דנמרק.
בשנת 1809 ניסה גם להיבחר למלך שוודיה, אך לתפקיד זה נבחר גיסו קרל אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ולאחר מכן מרשל ברנדוט.
במהלך שלטונו התרחשו המלחמות הנפוליאוניות, ופרדריק ניהל מדיניות חברית עם הצרפתים.
גם לאחר הפסד הצרפתים ברוסיה בשנת 1812, לא הסכים פרדריק לסגת מעמדותיו.
היסטוריונים דנים טוענים כי היה עקשן והונע מנאמנות מוטעית אל נפוליאון; אחרים טוענים שנשאר נאמן לצרפת כדי להגן על דנמרק מפני שאיפות טריטוריאליות של השוודים.
לאחר ההפסד במלחמות הנפוליאוניות, פרדריק נסוג מהמדיניות הליברלית אותה הוביל בראשית לשלטונו.
תקופה זו לוותה בצנזור רב של גורמים אופוזציונריים.
בתקופה זו הידרדר מצבה הכלכלי של דנמרק, שהחל להשתפר רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
ב-31 ביולי 1790 התחתן פרדריק השישי עם מריה מהסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
קרולינה, נסיכת דנמרק (1793–1881), התחתנה עם פרדיננד, נסיך הכתר של דנמרק
יוליאנה לואיזה, נסיכת דנמרק (1802)
פרדריקה מריה, נסיכת דנמרק (1805)
וילהלמינה מריה, נסיכת דנמרק (1808–1891), התחתנה עם פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ולאחר מכן התחתנה בשנית עם קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
בנוסף, היה לפרדריק מפילגשו פרדריקה דאנמאנד 4 ילדים:
פרדריק הראשון, מלך דנמרק (בדנית: Frederik I, בנורווגית: Fredrik I; 7 באוקטובר 1471 – 10 באפריל 1533) היה מלך דנמרק ומלך נורווגיה מ-1523 ועד למותו.
הוא היה המלך הקתולי האחרון של דנמרק וכל המלכים שמלכו אחריו החזיקו בדת הלותרנית.
פרדריק היה בנם של המלך הראשון מבית אולדנבורג כריסטיאן הראשון מלך דנמרק, נורווגיה ושוודיה ושל דורותיאה מברנדנבורג.
ב-1482, כאשר הוא היה בן 11, הוא נבחר להיות דוכס שותף של שלזוויג והולשטיין, זמן קצר לאחר מות אביו.
שותפו לדוכסות היה אחיו שהיה מבוגר ממנו בעשר שנים, הנס.
ב-1490, כאשר הגיע פרדריק לבגרות, חולקו שתי הדוכסויות בין שני האחים.
ב-1500 הוא שכנע את אחיו לכבוש את דיטמרשן וצבא גדול גויס לא רק מהדוכסויות, אלא גם מכל ממלכות איחוד קאלמאר שהנס היה מלכם לזמן קצר.
בנוסף, לקחו חלק במערכה זו שכירי חרב גרמנים לאין ספור.
בכל אופן, מסע מלחמה זה כשל כישלון חרוץ בקרב המינגשטדט, בו אבדו את חייהם שליש מהאבירים של שלזוויג ושל הולשטיין.