tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיל הפך בשנת 1648 לאמן הצפוני הראשון שהתקבל לאקדמיה של סנט לוקה, אגודה יוקרתית של אמנים מובילים ברומא.
תועדה שהותו של מיל בצפון איטליה בסביבות שנת 1654. משנת 1658 ועד מותו התגורר בטורינו, שם מונה לצייר החצר של צ'ארלס עמנואל השני, דוכס סבוי.
הציורים המתוארכים הראשונים של מיל משנות ה-1630 כבר מראים את השפעתם של פיטר פאן לר והבמבוצ'אנטי בכך שהם מתארים חיים של המעמד הנמוך העוסקים בחיי היומיום שלהם או משחקים.
הנושאים הפופולריים כללו מהמרים, רקדנים בכפר, בעלי מלאכה, סנדלרים, נגנים, מטיילים, וכו'.
דוגמאות לעבודותיו המוקדמות בז'אנר זה כוללות את "הנגנים" ואת "הסנדלר" שניהם הופקו בשנת 1633. בתקופה זו עיבד מחדש והעתיק ציורים של פאן לר.
דוגמה ליצירה בסגנון "במבוצ'יאנטי" היא "השרלטן" (בארמיטאז').
הפרשנות המסורתית ליצירה - מתארת רוכל המטייל עם עוזריו, ומדגים בפני קהל צופים חסרי השכלה את ההשפעות החיוביות של מרכולתו.
הציור מהמאה ה-16, "המנתח" של יאן סנדרומדיה דה לארטה עס ואן המסן, תיאר את "המנתח" שהתחזה שמוציא עם סכין מהגולגולת הפתוחה של המטופל את מה שמכונה 'אבן השיגעון'.
ציור הז'אנר של המאה השבע-עשרה חזר לנושא באופן קבוע כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אדריאן ברואר, יאן סטיין ודוד טנירס הבן.
הדמויות העיקריות בציור בהרמיטאז' מוצגות כשהן לבושות כדמויות של קומדיה דלארטה: השרלטן לובש את המסכה והתלבושת של איל דוטורה ואילו לנגן הגיטרה יש תחפושת של משרת מטורף.
יאן מיאל צייר יצירות אחרות באמצעות דמויות מהקומדיה דלארטה כמו "קרנבל ברומא" (1653) ו"חזרות השחקנים".
בשנות ה-40 של המאה ה-16 ו-1650 החל מיל, לצייר כמו מיכלאנג'לו צ'רקואוצי, להרחיב את היקף ציורי היומיום ולהקדיש פחות תשומת לב לנוף שמסביב.
במקום זאת הדגיש את ההיבטים האנקדוטליים של חיי העיר.
יצירות אלה שימשו שוב ושוב כמודל על ידי ציירי הבמבוצ'אנטי במחצית השנייה של המאה ועל ידי ציירי הז'אנרים שעבדו ברומא בראשית המאה ה -18.
מיל תרם את תרומתו המקורית ביותר לציור ז'אנר באמצעות ציורי סצנות קרנבל.
דוגמה לכך היא ה"קרנבל בכיכר קולונה" (1645).
הציור נותן ייצוג רב עוצמה של הקרנבל.
כמקובל בקומפוזיציות "הבמבוצ'אנטיות" של מיל, אנשים אצילים ואנשים פשוטים מופיעים באותה סצנה: האצולה הרומית הרוכבת על סוס, מוצגת בתלבושות אלגנטיות.
לעומתם האנשים הפשוטים מצטופפים בכיכר ועוסקים בשעשועים, במשחקים פשוטים ופעילויות דלות אחרות.
להקת קומדיה דלארטה העומדת על עגלה משתתפת גם היא בהילולה.
העשייה מתקיימת ביום האחרון של הקרנבל כשההתרגשות הגיעה לשיאה.
כפי שהקרנבל מכריז על תחילת האביב, הדמות המציינת את החורף - משתלשלת מהגרדום מצד שמאל שבציור.
מיל שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים כפי שהיה המינהג באותה תקופה.
הוא צייר את "מראה העיר" של ויוויאנו קודאצי ואלסנדרו סלוצ'י והנופים של גאספארד ד'גט ואנג'לוצ'יו.
יאן מיל עבד באופן הדוק במיוחד עם אלסנדרו סלוצ'י, חדשן חשוב בציור מראות העיר.
סלוצ'י ייצר מראות פנטסטיים רבים, אשר שילבו לעיתים קרובות אנדרטאות רומיות עתיקות בסביבות דמיוניות.
שיתוף הפעולה בין שני האמנים החל בשנת 1635 והסתיים כשמיאל עזב את רומא לטורינו בשנת 1658. עם זאת, הדוגמה המתוארכת היחידה למאמצי שיתוף הפעולה של שני האמנים היא נמל דמיוני המתוארך לשנת 1656. מיאל הצטיין בתיאור סיפורים, שמילאו את השטחים הפתוחים בנופים של סלוצ'י.
מיל כלל לרוב סצנות אנקדוטליות מרובות ביצירה יחידה.
הדבר ניכר בציור "מראה ארכיטקטוני עם מזרקה, ארמון גותי ודמויות על הרציף" (1708).
קומפוזיציה זו מציגה קבוצות שונות של אנשים הפועלים באופן עצמאי זה מזה.
דמויותיו של מיל היו בדרך כלל אכרים, קבצנים, עקרות בית וסבלים לעיתים קרובות מעורבבים עם גברים ונשים לבושים באלגנטיות, שהעניקו מגוון עשיר של חיי יום-יום רומיים תוספת לתפאורה האדריכלית שיצר סלוצ'י.
יש עדויות לכך שבשנת 1641 תועד יאן מיל בסטודיו של אנדראה סלוצ'י.
שיתוף פעולה כזה הוא די יוצא דופן מכיוון שסלוצ'י היה מבקר חשוב של סגנון הבמבוצ'יאנטי שמיל היה נציג חשוב שלו.
שהות זו בסטודיו של סלוצ'י אולי סייעה להתפתחותו כאמן.
מיל עבד עם אנדראה סאצ'י על הציור "אורבן השמיני מבקר בכנסייה" (1641).
ההערכה היא שסאצ'י ביצע בעצמו רק חלק קטן מהציור וכי יאן מיל מחק את דמויות בחזית לאחר שנרשמו על ידי שאצ'י.
בסביבות שנת 1650 החל יאן מיל לצייר פחות בסגנון הקודם והתרכז בציורים דתיים לכנסיות רומיות בפורמט גדול.
ישנן מספר יצירות משנות 1650 בסגנון מכובד יותר, כמו "מזבח של המדונה והילד עם הקדושים בדואומו די סנטה מריה דלה סקאלה המתוארך לשנת 1651. במקביל יצר מיל גם ציורים קטנים עם נושאים דתיים.
עבודות אלה הוזמנו על ידי פטרונים בולטים מרומא כמו משפחת ברבריני.
עבודתו הראתה גם נטייה לקלאסיקה כפי שמעידים "דידו ואנייס".
לאחר שעבר לטורינו בשנת 1658, הוא קישט את בית הצייד המלכותי בסצנות רחבות היקף.
הוא צייר יותר ויותר ציורים היסטוריים המדגימים את השתלטות הסגנון הקלאסי על יצירתו, שכבר נראה בציורים הדתיים של שנות ה-50. מיל החל גם ללמוד ולהעתיק את עבודותיו של רפאל, בדיוק כפי שהעתיק את עבודותיו של פיטר ואן לאר בראשית דרכו.
יאן סטניסלבסקי (בפולנית: Jan Stanisławski; 24 ביוני 1860 – 6 בינואר 1907) היה צייר מודרניסטי פולני, מחנך לאמנות, ומייסד וחבר בקבוצות אמנות חדשניות וחברות ספרותיות, בהן הזצסיון הווינאי.
בשנת 1906 הוא הפך לפרופסור מן המניין באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בתחילה למד סטניסלבסקי מתמטיקה באוניברסיטת ורשה (1879–1882), ולאחר מכן במכון הטכני הקיסרי בסנט פטרסבורג.
הוא החל ללמוד ציור בסטודיו לאמנות בוורשה שהפך מאוחר יותר לבית הספר לאמנויות יפות.
בשנת 1883 נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב.
בשנת 1885 המשיך את לימודיו בפריז אצל צ'ארלס אמיל אוגוסט דוראנד.
בעת שהותו בפריז הוא נסע וביקר באיטליה, ספרד, שווייץ, גרמניה, אוסטריה ומזרח גליציה.
עבודותיו המוקדמות הוצגו בחנוכתו של סלון דה שאמפ דה מארס בפריז בשנת 1890 ובחברת קרקוב לאמנויות יפות בשנת 1892. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא המשיך בנסיעות וספרי הרישום שלו התמלאו ברישומים מברלין.
דרזדן, פראג, קרקוב, ומקומות שונים באוקראינה.
בשנת 1897 הוא יזם ועזר בארגון התערוכה הנפרדת לציור ופיסול באולם הבדים של קרקוב.
באותה שנה הוא הפך למורה לציור נוף בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, ובשנת 1906 – לאחר ששודרג בית הספר לאקדמיה בשנת 1900 – הוענק לו תואר פרופסור מלא וגם לימד בבית הספר הפרטי לציור ורישום לנשים של תאודור אקסנטוביץ' ובבית הספר לאמנות לנשים בקרקוב.
מיקולה בורצ'ק היה בין תלמידיו.
הוא הקים את חברת האומנים הפולנים אגודת שטוקה ("אמנות") בקרקוב בשנת 1897. מאוחר יותר הוא הפך לסגן היו"ר ולבסוף ליו"ר אותה חברה, והציג את עבודותיו בתערוכות רבות שארגנו על ידה.
בשנת 1898 הוא הפך לחבר בתנועת "הזצסיון הווינאי", ויצירותיו הוצגו איתם בשנים 1901, 1902 ו-1905. בשנת 1901 הוא הפך לחבר מייסד של החברה הפולנית לאמנויות שימושיות.
לאחר מותו נפתחו שתי תערוכות בארמון האמנות על ידי אגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות בנובמבר 1907, האחת הציגה 154 מציורי השמן שלו, וגם רישומים וצבעי מים, והשנייה הציגה עבודות של תלמידיו המצטיינים הרבים.
סטניסלבסקי נקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב.
יאן סטיקה (בפולנית: Jan Styka; 8 באפריל 1858 – 11 באפריל 1925) היה מאייר ומשורר וצייר פולני, שזכה להפקת פנורמות דתיות היסטוריות גדולות.
ידוע גם כנואם פטריוטי - נאומיו הודפסו בשנת 1915 בצרפתית L'ame de la Pologne (נשמת פולין).
בנו של קצין צ'כי באוסטריה-הונגריה, סטיקה למד בבית הספר בלמברג (לבוב) ובהמשך למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אוסטריה.
הוא התגורר בקרקוב בשנת 1882 ושם למד ציור היסטורי אצל יאן מטייקו.
בהמשך הוא חזר ללבוב ופתח שם סטודיו יחד עם הצייר ההיסטורי הפולני ווייצ'יך קוסאק, הם יצרו את יצירתו המפורסמת ביותר בפולין - פנורמת Racławice.
מאוחר יותר הוא נסע לאיטליה לזמן קצר לפני שעבר לצרפת, שם נחשף לתנועות האמנות הגדולות במונמארטר ובמונפרנאס ושם בילה חלק גדול מחייו.
בין עבודותיו החשובות של סטיקה ניתן למנות את הסצנה הגדולה של "פטרוס הקדוש המטיף את הבשורה בקטקומבות" שצויר בפריז בשנת 1902. הפנורמות הנודעות שלו כוללות "מרטידרום הנוצרים בקרקס של נירו" (1897), ו "קרב רסלאביצה" שצויר בשנת 1894.
סטיקה נפטר בשנת 1925 ונקבר ברומא.
עם זאת, בשנת 1959 הועברו שרידיו לארצות הברית לצורך לקבורה ב"היכל האלמוות "בבית העלמין בקליפורניה.
בשנת 1910 צייר סטיקה את דיוקנו של הפסנתרן המוערך והמדינאי הפולני, איגנצי יאן פדרבסקי, הנמצא כעת במוזיאון הלאומי של פולין בפוזנן.
בעבר, לקראת סוף המאה ה-19, פדרבסקי הזמין את סטיקה לצייר את מה שיהפוך ליצירתו המפורסמת ביותר.
במקור נקרא "גולגולתא" (השם הארמי של אתר הצליבה של ישו), הציור נודע בפשטות בשם "הצליבה".
קטע זה הוא פנורמה עצומה שאורכה 59 מטר (59 מטר) וגובהה 14 מטר.
עם הזמנתו בשנת 1894 נסע סטיקה לירושלים להכין רישומים, ולרומא, שם קיבל ברכה על ידי האפיפיור לאו השמיני.
הציור הוצג בוורשה בהצלחה רבה ב־22 ביוני 1897. הוא הוצג ברבות מהערים הגדולות באירופה, לפני שעשה את דרכו לאמריקה, להצטרף לתערוכת סנט לואיס בשנת 1904. הציור נתפס כאשר שותפיו האמריקאיים של סטיקה לא שילמו את מיסי המכס, ונחשב לאבוד במשך כמעט ארבעים שנה.
בשנת 1944 נמצא הציור, מגולגל סביב עמוד ונפגע קשות, לאחר ששכן במרתף של חברת האופרה בשיקגו במשך עשרות שנים.
הציור נרכש על ידי איש העסקים האמריקני, הוברט איטון, והציור שוחזר על ידי בנו של יאן סטיקה, האמן אדם סטיקה.
הוא מוצג בהיכל הצליבה בבית העלמין של פארק Memorial Park בגלנדייל, קליפורניה.
בשנים 2005–2006 עבר הציור שיקום מסיבי כחלק מחגיגת המאה למקום.
יאן לואיס קסטלנוס הוא שחקן ודוגמן אמריקאי-דומיניקני, המוכר מתפקידו בתור דייגו טורס בסדרת הדרמה "13 סיבות" (2020) ובשל תפקידו בתור טומי טורס בסרט "נערה גבוהה 2" (2022).
קסטלנוס נולד ב-11 בספטמבר 1995 בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית.
לאחר שגדל אצל סבו וסבתו, הוא עבר לניו ג'רזי בגיל 8 כדי לגור עם אמו, אביו החורג ואחיו.
הוא המבוגר מבין ארבעה אחים.
בזמן שלמד בבית הספר בתיכון סיראקוז, הוא התמחה רבות בספורט והופיע בתיאטרון במסגרת הבית ספרית במחזות זמר בהם "סיפור הפרברים" ו"ג'רזי בויז" בעוד שהוא היה אלוף המדינה בהיאבקות לתיכונים.
במהלך לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת סנט פיטר בג'רזי סיטי החל קסטלנוס לדגמן.
העיסוק בדוגמנות אפשר לו להגיע ללוס אנג'לס, קליפורניה ושם החל לעסוק במשחק.
בלוס אנג'לס דגמן עבור מותגים כמו אדידס, אברקרומבי אנד פיץ' והופיע בפרסומת לאומית עבור חברת "Coppertone" מוצרי שיזוף בקמפיין בארצות הברית.
הוא למד משחק ב"הקולקטיב החדש" בלוס אנג'לס - סטודיו למשחק שהוקם על ידי סוזן בטסון, שם למד אצל גרג בראון.
בשנת 2018 זכה קסטלנוס להופעת בכורה בסרט הקצר של השחקן והבמאי סת' לי, "Depression and Insanity".
באותה שנה שיחק בתפקיד חוזר בשלושה פרקים בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הבורחים".
בשנת 2020 הצטרף לעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "13 סיבות" של נטפליקס; המבוססת על הרומן "שלוש-עשרה סיבות" מאת ג'יי אשר.
בסדרה הוא גילם את דייגו טורס, שחקן פוטבול ב"תיכון ליברטי" שנמצא בזוגיות עם ג'סיקה (אלישה בו) וחושד בקליי (דילן מינט) וחבורתו כי ישנה אמת אחרת לגבי הרצח של ברייס.
בהמשך אותה שנה שיחק בפרק בסדרה "Acting for a Cause".
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת מבית רשת קוויבי "אל תחפרי לעומק" לצד הלנה הווארד.
בשנת 2021 שיחק בין התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה הקומית "Bridge and Tunnel" שביים ויצר השחקן אדוארד ברנס לרשת הטלוויזיה אפיקס.
שיחק גם בסרט הקצר "Influencia" שאותו הפיק.
באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט ההמשך "נערה גבוהה 2" שיצא לאוויר בפברואר 2022; בסרט מגלם קסטלנוס את טומי טורס המחזר אחרי ג'ודי (אווה מישל).
+שנהסרטתפקידהערות2022נערה גבוהה 2טומי טורס2024Ugliesקרויטרם פורסםGet Lostראיין
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2018 הבורחים טופר 3 פרקים 2020 13 סיבות דייגו טורס 10 פרקיםActing for a Cause טאנו פרק: "Hit the Wall" אל תחפרי לעומק לוי תפקיד ראשי; 11 פרקים 2021 - 2022 Bridge and Tunnel מייקי 8 פרקים2022Breakwaterג'אקסתפקיד ראשי; 10 פרקים
יאן אינגוואר סאלסטרנד (בשוודית: Jan Ingvar Salestrand; נולד ב-29 ביולי 1954) הוא גנרל-לויטננט בחיל האוויר השוודי אשר שימש כראש מטה ההגנה, כראש מפקדת הכוחות המזוינים, כמפקד הכללי של סטוקהולם וכסגן המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שוודיה.
לאחר פרישתו מהצבא שימש כמזכיר המדינה תחת שר ההגנה פיטר הולטקוויסט.
מאז 2018 משמש כראש המטה הצבאי של הוד מלכותו.
סאלסטרנד נולד בווקשה ב-13 ביוני 1964. ב-1975 הוא התגייס לחיל האוויר השוודי ועבר קורסים שונים לקצונה עד 1979. לאחר מכן מונה למפקד מחלקה בכנף ואסטגוטה.
הוא למד במכללת המלחמה של חיל האוויר השוודי, וב-1987 מונה למפקד פלוגה.
בין 1988-1990 למד במכללת הסגל של הצבא השוודי, וב-1990 הפך למורה במכללה.
ב-1992 מונה למפקד בסיס חיל אוויר.
בין 1996–1997 למד במכללת המלחמה האווירית של ארצות הברית.
לאחר מכן מונה לראש אגף התכנון במפקדת הכוחות המזוינים בסטוקהולם.
ב-2000 הוא מונה למפקד כנף יאמטלנד ולמפקד חיל המצב של אסטרסונד.
ב-2003 הוא הועבר לשמש כסגן ראש אגף ההדרכה והניהול.
ב-2005 הועבר לשמש כסגן ראש אגף הרכש.
ב-2007 מונה לראש אגף הרכש.
ב-2009 מונה בו זמנית לראש מטה ההגנה, כראש מפקדת הכוחות המזוינים - שני תפקידים בכירים בניהול הצבא השוודי.
במקביל, שימש גם כמפקד הכוחות המיוחדים השוודיים וכמפקד הכללי של סטוקהולם.
ב-31 בינואר 2013 מונה באופן זמני לסגן המפקד העליון.
מאז 2005, סגן המפקד העליון הוא פקיד אזרחי אשר ממונה בידי הממשלה.
עם זאת, מכיוון שהמפקד העליון סוורקר יוראנסון נאלץ לקחת חופשת מחלה מתפקידו, סגן המפקד היה אמור לשמש כמפקד העליון בפועל.
אי לכך, הוחלט באופן חריג על מינויו של איש צבא לתפקיד.
סאלסטרנד שימש בתפקיד עד שובו של יוראנסון מהחופשה ב-18 במרץ של אותה שנה.
בתחילת 2014, פרש סאלסטרנד מהצבא.
ב-7 באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למזכיר המדינה במשרדו של שר ההגנה פיטר הולטקוויסט.
ב-1 באוקטובר 2018 הוא מונה לראש המטה הצבאי של הוד מלכותו.
יאן סוקונאוטיו (בפינית: Janne Suokonautio; נולד ב-20 במאי 1968) הוא כדורגלן עבר פיני ששיחק בעמדת הקשר.
סוקונאוטיו התחיל את הקריירה שלו המחלקת הנוער של הונקה ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
הלסינקי עמה זכה באליפות כבר בעונתו הראשונה.
עונה לאחר מכן הושאל למועדון PTT פורי בה שיחק בחצי עונה שלאחריה חזר להלסינקי.
בהמשך הושאל לקומו, אאנדרכט אאלסט והאקה.
בעונת חתם בפינפה ובמהלך העונה הושאל להבידורה מליגת העל הדנית בה שיחק עד ינואר .
בקיץ הצטרף למכבי עירוני אשדוד מהליגה הראשונה בישראל.
ב-2 באוגוסט 1997 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בית"ר ירושלים.
בהמשך הקריירה שיחק גם במועדון PK-35, אטלאנטיס,VJS ואנטה וAC ואנטה.
לזכותו של סוקונאוטיו 4 הופעות בנבחרת פינלנד כולם היו במשחקי ידידות.
יאן סוורטס (בהולנדית: Jan Swerts; 25 בדצמבר 1820 – 11 באוגוסט 1879) היה צייר בלגי של נושאים היסטוריים ודיוקנאות שעבד במשימות רבות במימון ציבורי.
מילא תפקיד מרכזי בהחדרת הציור ההיסטורי הרומנטי הגרמני לבלגיה.
הפרסקו שלו באמצעות צבע שמן בישר על תחיית סגנון מרובנס והבארוק הפלמי בשילוב עם ריאליזם היסטורי ופסיכולוגי.
יאן סוורטס היה תלמידו של צייר ההיסטוריה המוביל של אנטוורפן, ניקז דה קייזר, באקדמיה לאמנויות יפות באנטוורפן.
למד שם עם גודפריד גופנס, תלמיד נוסף של דה קייזר, שהפך לחברו הקרוב.
שני החברים ביקרו יחד בפריז בשנת 1848, שם ראו ציורים של ויקטור אורסל, חסידו הצרפתי של יוהאן פרידריך אורבק.
אוברבק היה הצייר המוביל של התנועת הנצרתיים הרומנטית הגרמנית, שמטרתה להחיות את היושר והרוחניות באמנות הנוצרית.
סוורטס וגופנס התרשמו מסגנון הציור הזה, עד שהחליטו להמשיך לגרמניה שם ביקרו בציורי הקיר שציירו אנשי התנועה.
הם עזבו באוגוסט 1850 ונסעו לאכן, קלן, דיסלדורף, וערים נוספות.
במקומות אלו נפגשו עם חברי תנועת הנצרתיים שעסקו במשימות מונומנטליות שונות.
לבסוף, הם הגיעו ב-12 בדצמבר 1850 לרומא, שם התגורר יוהאן אוברבק.
הם חזרו לבלגיה מתוך כוונה ליישם את האידיאלים של הנצרתיים בבלגיה.
בשנה 1853 הוזמנו שני האמנים הצעירים לספק את הקישוט ל-"כנסיית גבירתנו לסיוע לנוצרים" בסנט-ניקולאס, אשר נבנתה בתחילת שנות ה-40. היוזמה באה מחבר פרלמנט ופוליטיקאי מקומי ומומנה בתחילה על ידי קהילת המאמינים המקומית.
כאשר אזלו הכספים, המדינה הבלגית סיפקה קצבה שנתית של 1,500 פרנק בשנים 1856 עד 1861. הכספים היו חלק מתוכנית של ממשלת בלגיה לפיתוח אמנות מונומנטלית בבלגיה, שכן היא נחשבה מועילה בקידום הלאומיות ותחייתה של האמנויות במדינה הבלגית הצעירה.
שני האמנים היו הראשונים שקיבלו עמלה רשמית עבור פרויקט מונומנטלי חילוני כאשר ממשלת העיר אנטוורפן ביקשה מהם לצייר את קירות הבורסה העתיקה של אנטוורפן ששוחזרה עם תיאורים של עברה המסחרי המפואר של אנטוורפן.
הם נעזרו בשני תלמידי האקדמיה באנטוורפן, הגרמני אוטו שוורדבורת' ופלורנטינוס קלאס מאנטוורפן.
עבודות אלו נהרסו בשריפה לפני שהבניין היה אמור להיפתח מחדש באופן רשמי.
סוורטס וגופנס קיבלו כספים ממשלת בלגיה כדי להשתתף בתערוכה גדולה של אמנות גרמנית שהתקיימה במינכן ב-1858 עם בקשה לדווח בחזרה.
הדו"ח שלהם הגיע למסקנה שיש לתמוך באמנות מונומנטלית מכיוון שהיא קשורה לדת ולמדע, ולכן היא אמנות לאומית.
הם גם פרסמו ספר זיכרונות על מסעם לגרמניה.
ב-1859 ארגנו סוורטס וגופנס בבריסל ובאנטוורפן תערוכה של מאסטרים גרמניים, שהייתה לה השפעה חשובה על התפתחות האמנות המונומנטלית בבלגיה.
בזמן שהם עדיין עבדו על ציורי הקיר ב"כנסיית גבירתנו לסיוע לנוצרים".
הם התחילו לצייר ציור קיר בכנסיית סיינט ג'ורג' באנטוורפן.
זו הייתה העבודה הגדולה ביותר שהם ביצעו, והם עבדו על הפרויקט מ-1859 עד 1871. התמיכה של ממשלת בלגיה באמנות מונומנטלית הלכה ודעכה שכן היא לא נחשבה מספיק במסורת הפלמית עם צבעיה העזים ותנועתה.
האמנות המונומנטלית שיצרו יאן סוורטס וגופנס הייתה בעלת השפעה רבה באותה תקופה ותרמה להפצת רעיונות אסכולה הנצרתיים בבלגיה ומחוצה לה.
עבודתם נחשבת כמציגה את החוזקות והחולשות של אסכולת ציור זו.
שני האמנים גם מילאו תפקיד כיועצים בשיטות לשיקום אמנות ימי הביניים בבלגיה.
כשהמשימות הממשלתיות הבלגיות הופסקו, קיבל סוורטס את תפקיד המנהל של האקדמיה לאמנויות יפות בפראג בשנת 1874. הוא התקבל בהתלהבות.
תלמידיו בפראג כללו את וויטק ברטונק, פליקס ינוויין, מיקולש אלס, ופרנטישק ז'נישק.
הוא עבר טרגדיה אישית כאשר בנו ואשתו מתו.
הוא חלה כשעבד על ציורי קיר בקפלת סנט אן בפראג, ומת ב-11 באוגוסט 1879 במרינבאד, לשם עבר לריפוי.
יאן אנדרה לקון (נכתב במקור Le Cun ; נולד ב-8 ביולי 1960) הוא מדען מחשב אמריקאי ממוצא צרפתי זוכה פרס טיורינג הפועל בעיקר בתחומי למידת מכונה, ראייה ממוחשבת, רובוטיקה ניידת ומדעי המוח החישוביים.
הוא פרופסור במכון קורנט למדעי המתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק וסגן נשיא, מדען AI ראשי ב-Meta.
הוא ידוע בעבודתו על זיהוי תווים אופטי וראייה ממוחשבת באמצעות רשתות עצביות קונבולוציוניות (CNN), והוא האב המייסד של הרשתות הקונבולוציוניות.
הוא גם אחד היוצרים העיקריים של טכנולוגיית דחיסת התמונות DjVu (יחד עם לאון בוטאו ופטריק הפנר).
הוא פיתח יחד עם לאון בוטאו את שפת התכנות Lush.
לקון קיבל את פרס טיורינג לשנת 2018 (המכונה לעיתים קרובות "פרס נובל למחשוב"), יחד עם יהושע בנג'יו וג'פרי הינטון, על עבודתם על למידה עמוקה.השלושה מכונים לפעמים "הסנדקים של הבינה המלאכותית" ו"הסנדקים של הלמידה העמוקה".
שמו במקור נכתב Le Cun מהצורה הברטונית הישנה Le Cunff והיה מאזור Guingamp בצפון ברטאן.
"יאן" היא הצורה הברטונית של "ג'ון".
הוא קיבל תואר מהנדס (דיפלום ד'אינג'נייר) מה-ESIEE פריז ב-1983 ותואר דוקטור במדעי המחשב מ-Université Pierre et Marie Curie (היום אוניברסיטת סורבון) ב-1987, במהלכו הציע צורה מוקדמת של אלגוריתם למידה של הפצה לאחור עבור רשתות עצביות.
מערכת זיהוי הצ'קים הבנקאית שהוא עזר לפתח נפרסה באופן נרחב על ידי NCR וחברות אחרות, וקראה למעלה מ-10% מכל הצ'קים בארצות הברית בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
בשנת 1996 הוא הצטרף ל-AT&T Labs-Research כראש מחלקת המחקר לעיבוד תמונה, שהייתה חלק ממעבדת המחקר לעיבוד דיבור ועיבוד תמונה של לורנס רבינר, ועבדה בעיקר על טכנולוגיית DjVu דחיסת תמונה, בשימוש באתרים רבים, בעיקר ארכיון האינטרנט, כדי להפיץ מסמכים סרוקים.
שותפיו ב-AT&T כוללים את לאון בוטאו ו-ולדימיר ואפניק.
לאחר כהונה קצרה כעמית במכון המחקר NEC (כיום NEC-Labs America) בפרינסטון, ניו ג'רזי, הוא הצטרף לאוניברסיטת ניו יורק (NYU) בשנת 2003, שם הוא לימד מדעי המחשב.
בנוסף, הוא לימד הוא גם בבית הספר להנדסה טנדון.
ב-NYU, הוא עבד בעיקר על מודלים מבוססי אנרגיה ללמידה מפוקחת ובלתי מפוקחת, למידת תכונות לזיהוי אובייקטים ב-Computer Vision, וברובוטיקה ניידת.
בשנת 2012 הוא הפך למנהל המייסד של NYU Center for Data Science, ב-9 בדצמבר 2013, LeCun הפך למנהל הראשון של Meta AI Research בניו יורק, ופרש מתפקיד המנהל של NYU-CDS בתחילת 2014.
בשנת 2013 לקון ויהושע בנג'יו הקימו במשותף את הכנס הבינלאומי על ייצוגי למידה, שאימצה תהליך סקירה פתוח שלאחר הפרסום בו דגל בעבר באתר שלו.
הוא היה יושב הראש והמארגן של "סדנת הלמידה" שהתקיימה מדי שנה בין 1986 ל-2012 בסנובירד, יוטה.
הוא חבר במועצת המדע המייעצת של המכון למתמטיקה טהורה ויישומית ב-UCLA.
הוא המנהל המשותף של תוכנית למידה במכונות ומחקר מוח (לשעבר Neural Computation & Adaptive Perception) של CIFAR.
ב-2013 יאן הצטרף לפייסבוק, כמדען הראשי של תחום הבינה המלאכותית.
בשנת 2016 היה מרצה אורח למדעי המחשב ב"Chaire Annuelle Informatique et Sciences Numériques" בקולג' דה פראנס בפריז, שם הציג את "leçon inaugurale" (הרצאת פתיחה).
בשנת 2023 חלה פריצה משמעותית בתחום הבינה המלאכותית היוצרת.
רוב היישומים נשענו על ארכיטקטורת טרנספורמרים ואת עיקר תשומת הלב תופסים מודלי השפה הגדולים.
רבים מהמומחים בתחום מייחסים חשיבות עצומה למודלי השפה וטוענים כי החל מגודל מסוים, מודל השפה "מפתח לעצמו" מודלים של העולם, כדי שיוכל לחזות את המילים טוב כפי שהוא מצליח לעשות.
מודלי השפה הופכים להיות סוג של "מערכת הפעלה", מכיוון שהם מאפשרים, מצד אחד, לדבר אל המחשב בלשון חופשית, ומצד שני, "לתרגם" את שפת בני האדם למגוון גדול של יישומים אחרים.
ארכיטקטורה זו מאפשרת שימוש ביישומים דטרמיניסטיים, להפעיל רובוטים וכדומה.
יאן לקון לעומת זאת, מוביל את הטענה שמודלי השפה הגדולים הם לא הדרך הנכונה אל "בינה מלאכותית כללית" כי חייבים ארכיטקטורה שמחזיקה את המודלים והחוקים של העולם האמיתי.
יאן מרצה וכותב הרבה על הנושא וביולי 2023, אפילו הוציא מימוש ראשון של הארכיטקטורה בה הוא מאמין.
לקון הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית והאקדמיה הלאומית להנדסה ובאקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מ-IPN במקסיקו סיטי ב-2016, מ-EPFL ב-2018 ומ-Université Côte d'Azur ב-2021.
בשנת 2018 זכה בפרס טיורינג יחד עם יחד עם יהושע בנג'יו, וג'פרי הינטון.
בשנת 2018 זכה לקון במדליית IRI, שהוקמה על ידי המכון למחקר תעשייתי (IRI).
בשנת 2018, הוא קיבל את פרס הרולד פנדר שניתן על ידי אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 2019, הוא קיבל את פרס לוח הזהב של האקדמיה האמריקנית להישגים.
בשנת 2022 הוא קיבל את פרס הנסיכה מאסטוריה בקטגוריה "מחקר מדעי", יחד עם יהושע בנג'יו, ג'פרי הינטון ודמיס חסאביס.
יאן מיידה (באסטונית: Jaan Maide; 30 במאי 1896 – 10 באוגוסט 1945) היה גנרל אסטוני אשר לחם במלחמת העולם הראשונה, מלחמת העצמאות האסטונית ומלחמת העולם השנייה.
שימש כמפקד צבא אסטוניה בתקופת ממשלתו קצרת הימים של אוטו טיף.
מיידה נולד ב-30 במאי 1896 בוואנה-קריסטה.
ב-1915 הוא גויס לצבא האימפריה הרוסית, למד באקדמיית קצינים בקייב ולחם במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1918 הכריזה אסטוניה על עצמאותה מהאימפריה.
מיידה מיהר לחזור לאסטוניה והתגייס לצבא האסטוני החדש.
הוא מונה למפקד פלוגה, ולחם עמה במהלך מלחמת העצמאות האסטונית כנגד ברית המועצות.
לאחר המלחמה הוא הועלה לדרגת לוטננט.
מיידה סיים את קורס קציני המטכ"ל ב-1923, והועלה לדרגת קפטן.
ב-1927 הוא מונה לראש מטה ליגת ההגנה האסטונית - ארגון על בסיס התנדבותי שפועל במקביל לצבא אסטוניה.
ב-24 בפברואר 1933 הוא הועלה לדרגת קולונל.
ב-30 בנובמבר 1934 הוא מונה למפקד גדוד הרכבות המשוריינות, אולם כעבור שנה חזר לתפקידו כראש מטה ליגת ההגנה.
ב-1 בפברואר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-4.
ב-17 ביוני 1940 פלשה ברית המועצות בשנית לאסטוניה וכבשה אותה תוך יום אחד.
הצבא האסטוני פורק ושולב בתוך הצבא האדום.
מיידה הצליח להימנע מגורלם של קצינים אסטונים רבים אחרים שהוגלו לרוסיה או הוצאו להורג.
כעבור שנה, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה אסטוניה בידי גרמניה הנאצית.
בתקופת הכיבוש הגרמני, מיידה הצטרף לאומקאיצה - מיליציה חצי צבאית שפעלה באסטוניה בחסות הגרמנים.
בהמשך המלחמה הוא הפך למפקד המיליציה.
בספטמבר 1944 נסוגו הגרמנים מאסטוניה, ולרגע קצר נדמה היה כי ישנו סיכוי לעצמאות אסטונית מחודשת.
אוטו טיף כינס ממשלה בטאלין, ומינה את מיידה למפקד הצבא האסטוני החדש.
מיידה עשה ניסיון נואש לארגן את המיליציות האסטוניות לכדי צבא סדיר שיוכל להתגונן בפני הסובייטים, אולם לשווא.
טאלין נפלה ב-22 בספטמבר, ומיידה עצמו נלכד ב-24 באוקטובר.
מיידה הועבר לכלא בוטירקה במוסקבה, והוצא להורג ב-10 באוגוסט 1945.
יאן מרקל הוא מנצח גרמני.
יאן מרקל, שנולד במינכן לאם פסנתרנית יפנית ולאב כנר גרמני, למד נגינה בפסנתר ובכינור בצעירותו.
החל משנת 1978 החל ללמוד באוניברסיטת הנובר למוזיקה, תיאטרון ותקשורת והמשיך שם בלימודי הפסנתר והכינור ובמקביל החל גם ללמוד ניצוח.
מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת מישיגן, שם היו בין המנטורים שלו גוסטב מאייר.
הוא היה גם תלמידו של סרג'יו צ'ליבידאקה.
מאוחר יותר הוא זכה במלגת ניצוח בטנגלווד, שם היה בהדרכתם של המנצחים ליאונרד ברנשטיין וסייג'י אוזאווה.
מ-1991 עד 1994, מרקל שימש כמנהל המוזיקלי של התיאטרון הממלכתי של חבל הסאר.
בין השנים 1994 עד 2000 הוא היה במאי ומנהל האופרה בתיאטרון הלאומי של מנהיים.
בארצות הברית הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח במטרופוליטן אופרה בפברואר 1999 עם הטרובדור וחזר לשם בדצמבר 2000 עם טורנדוט.
בשנת 2005, מרקל הפך למנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של ליון.
עם התזמורת הוא ניצח על מספר הקלטות עבור הלייבל נקסוס, כולל מוזיקה של קלוד דביסי, מוריס ראוול, ואוליבייה מסייאן.
מרקל סיים את כהונתו בתזמורת ליון בשנת 2011. בספטמבר 2007 הוא הפך למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו לייפציג.
מרקל התפטר מתפקיד זה בסוף עונת 2011–2012.
מרקל הפך ליועץ מוזיקלי של התזמורת הלאומית הבסקית החל מעונת 2014 - 2015. בנובמבר 2014, מינתה התזמורת את מרקל למנצח ראשי בתוקף מיידי, עד לעונת 2015 - 2016. הוא סיים את כהונתו עם התזמורת הלאומית הבסקית ביוני 2017.
במאי 2019, הודיעה התזמורת הפילהרמונית של האג על מינויו של מרקל למנצח האורח הראשי שלה, החל ב-2021. בדצמבר 2023, תזמורת האג הודיעה על מינויו של מרקל למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2025–2026, עם חוזה ראשוני לארבע שנים.
מחוץ לאירופה, באוקטובר 2020, הודיעה התזמורת הפילהרמונית של טאיוואן על מינויו של מרקל כיועץ אמנותי לתקופה 2021 - 2022, ולאחר מכן כמנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מ-1 בינואר 2022. בדצמבר 2020, התזמורת הפילהרמונית של מלזיה הודיעה על מינוי של מרקל למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2021.
במאי 2021, הודיעה התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס על מינויו של מרקל ליועץ האמנותי שלה לעונת 2021 - 2022 ובינואר 2024 הודיעה תזמורת אינדיאנפוליס על מינויו של מרקל למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2024 - 2025.
יאן ליוונס (בהולנדית: Jan Lievens; ) היה צייר הולנדי, שעבד במסלול צמוד לרמברנדט, חלק איתו סטודיו במשך חמש שנים, וכמוהו, היה תלמידו של פייטר לסטמן באמסטרדם וצייר דיוקנאות ונושאים היסטוריים ומקראיים.
בשונה מרמברנדט המשך דרכו האמנותית לקח אותו מחוץ לאמסטרדם ללונדון, אנטוורפן, האג וברלין.
הקומפוזיציות הדרמטיות שלו מעידות על השראה מקאראווג'ו.
ליוונס נשלח כבר בגיל עשר ללמוד ציור אצל פייטר לסטמן במשך שנתיים ולאחר מכן בגיל 12, החל קריירה של אמן עצמאי.
מאוריץ, נסיך אורנז' רכש עבודה שלו ב-1620. היה זה ציור בגודל טבעי של צעיר קורא לאור מדורת פחם בוער.
העבודה נרכשה כמתנה לשגריר האנגלי שהציגה בפני ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, בעקבות זאת ליוונס הוזמן ב-1631 בגיל 24 לחצר המלך.
בהמשך הוא השתקע באנטוורפן וקיבל הזמנות רבות מבתי מלוכה, וראשי ערים.
המשורר והמחזאי ההולנדי יוסט ואן דן וונדל כתב שיר לכבוד ציור שליוונס יצר עבור משרד ראש עיריית אמסטרדם, היום הארמון המלכותי של אמסטרדם.
בין השנים 1626 עד 1631, עבד יחד עם רמברנדט באותו סטודיו, ושיתוף הפעולה ביניהם הניב כעשרים ציורים, רישומים ותחריטים.
ליוונס גילה כישרון בציור בגודל אמיתי.
בזמן שהותו באנגליה הוא קיבל השראה מעבודות של אנתוני ואן דייק.
באנטורפן ליוונס שיתף פעולה עם אדריאן ברואר.
יאן לסקי (בפולנית: Jan Łaski; 1499 – 8 בינואר 1560) היה רפורמטור קלוויניסט פולני.
בשל עבודתו המשפיעה באנגליה (1548–1553) במהלך הרפורמציה באנגליה, הוא מוכר לעולם דובר האנגלית בשם ג'ון א לאסקו (או פחות נפוץ, ג'ון לסקי).
לסקי נולד בשנת 1499 כבנם השני של ירוסלב לסקי ממחוז שייראדז, וזוזאנה מ.
דודו, גם הוא נקרא , היה הארכיבישוף של גנייזנו, ראש הממשלה של פולין ו, והוא היה גורם מכריע בהתפתחות הקריירה המוקדמת של אחיינו, והכווין אותו ללימודי כמורה, בהם הצליח יאן הצעיר וכבר בגיל 22 קיבל לידיו קתדרלה.
הסמל של משפחת לאסקי היה .
ב-1523, לאחר נפילת משפחתו מהשלטון ואיבוד היוקרה הפוליטית, נסע לסקי, שהיה כומר מלומד, לבזל, שם הפך לידידם הקרוב של ארסמוס מרוטרדם ואולריך צווינגלי.
בשנת 1542, הוא הפך לכומר של כנסייה פרוטסטנטית באמדן, פריזיה המזרחית.
זמן קצר לאחר שהותו באמדן נסע לאנגליה, שם התמנה ב-1550 לתפקיד המפקח על הכנסייה שכונתה אז כנסיית בלונדון והייתה לו השפעה מסוימת על ענייני הכנסייה בתקופת שלטונו של אדוארד השישי.
עם הכתרתה של המלכה הקתולית מרי הראשונה ביולי 1553, ברח לסקי לקופנהגן בספינה של פליטים מכנסיית הזרים שעמד בראשה.
עם זאת, נמנעה מהם קבלת מקלט שם, משום שהם לא קיבלו את , הותר להם רק לשהות יומיים בנמל ולהמשיך הלאה.
הם נדחו בכמה ערים נוספות, ולבסוף התיישבו מחדש בברנדנבורג.
לסקי עזר גם ל ולבעלה, לאחר שגם הם עזבו את אנגליה.
תמיכתו אפשרה להם לקבל מינוי מזיגיסמונד השני בליטא.
לסקי היה כותב עבור , בו תמך ב, שהתעוררה סביב בגדי הדת באנגליה.
בשנת 1556 הוא הוחזר לפולין, שם הפך למזכירו של המלך זיגיסמונד השני והפך למנהיג קלוויניסטי.
תרומתו לכנסיות הקלוויניסטית הייתה הקמתו של ממשל הכנסייה בתיאוריה ובפרקטיקה, שלילה של הבחנה בין המאמינים, למעט במונחים של מי שיכול ללמד ולנהל את הסקרמנטלים.
פגישה עם האנבפטיסט מנו סימונס בשנת 1544 הובילה את לסקי להמציא את המונח מנוניטים עבור חסידיו של סימונס.
יש הרואים בו אחד המשפיעים ביותר על הרפורמה בכנסייה, לצד שמותיהם של מרטין לותר וז'אן קלווין.
יאנוש (יאן) מרגוליס (נולד ב-4 בפברואר 2006) הוא מרים משקולות ישראלי.
מרגוליס מתאמן בהרמת משקולות באגודת אס"א תל אביב.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בראשין שבפולין באוקטובר-נובמבר זכה במדליית ארד בהנפה בקטגוריית המשקל של עד 96 ק"ג בתוצאה של 157 ק"ג.
הוא סיים במקום רביעי בקרב רב בתוצאה של 324 ק"ג, לאחר שסיים גם במקום שביעי בדחיקה בתוצאה של 167 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה בקישינב שמולדובה באפריל סיים במקום 12 כללי בקטגוריית המשקל של עד 96 ק"ג בתוצאה של 324 ק"ג (מקום שמיני בהנפה בתוצאה של 153 ק"ג ומקום 16 בדחיקה בתוצאה של 171 ק"ג).
יאן פאלאך (Jan Palach 11 באוגוסט 1948 – 19 בינואר 1969) היה סטודנט צ'כי אשר הצית עצמו והתאבד במחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 בסופה של תקופת האביב של פראג, תקופת שלטונו של אלכסנדר דובצ'ק.
לאחר התאבדותו של פאלאך החל גל של מעשי התאבדות בהצתה של סטודנטים נוספים כצעד מחאה נגד הפלישה הסובייטית.
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה באוגוסט 1968 הייתה מיועדת לדכא את מאמצי הליברליזציה והרפורמות של ממשלת אלכסנדר דובצ'ק במהלך האביב של פראג.
פאלאך מת לאחר שהצית עצמו בכיכר ואצלב בפראג ב-16 בינואר 1969 במחאה על הפלישה הסובייטית.
בכיכר ואצלב במרכז פראג קיימת אנדרטה לזכרו.
לווייתו של פאלאך הפכה למפגן של מחאה המונית כנגד הכיבוש הסובייטי, ולאחר כחודש (ב-25 בפברואר 1969) סטודנט נוסף, יאן זאיץ' (Zajíc), הצית עצמו למוות באותו המקום עצמו.
באפריל של אותה השנה, אבז'ן פלוצק ביצע מעשה דומה בעיר אחרת בצ'כיה.
פרט להלם המיידי מן המעשה, לא הייתה למעשי ההצתה כל השפעה על הכיבוש הסובייטי של צ'כוסלובקיה.
כמה חודשים בטרם התאבד פאלאך, ב-8 בספטמבר 1968, פולני בשם רישארד שיבייץ הצית עצמו למוות בוורשה במהלך אירוע פומבי באצטדיון כמחאה על תוקפנות ברית ורשה נגד צ'כוסלובקיה, והסיוע הפולני שניתן לתוקפנות זו.
שיבייץ מת כעבור ארבעה ימים.
אין זה סביר כי פאלאך היה מודע למעשהו של הפולני, מכיוון שמעשה זה הוסתר היטב על ידי השלטונות הקומוניסטים בפולין.
הידיעות הראשונות על המעשה שודרו ב"רדיו אירופה החופשית" כחודשיים לאחר מותו של פאלאך.
לאחר נפילת הקומוניזם הצ'כי הונצח פאלאך בפראג באמצעות צלב מברונזה אשר הוצב במקום בו התאבד, מחוץ למוזיאון הלאומי, והכיכר נקראה על שמו.
האסטרונום הצ'כי לובוש קוהואוטק אשר עזב את צ'כוסלובקיה בשנה שלאחר מכן קרא לאסטרואיד אשר גילה ב-22 באוגוסט 1969 על שמו, והוא ידוע בשם "1834 פאלאך".
מעשי הצתה עצמית אחרים ייתכן והושפעו אחר מעשהו והפרסום לו זכה באמצעי התקשורת.
באביב 2003 שישה צ'כים צעירים התאבדו בשריפה, ביניהם תלמיד תיכון בשם זדנייק אדמץ' אשר שרף עצמו למוות כמעט באותו המקום, בהשאירו פתק התאבדות מקוון, באתר באינטרנט, בו התייחס לפאלאך ולאחרים שהציתו עצמם.
הסיבה למעשהו, ולגל ההתאבדויות שבא אחריו אינה ברורה לחלוטין.
כיכר יאן פאלאך בפראג נקראת על שמו.
יאן כריסטיאן סמאטס (Jan Christiaan Smuts; 24 במאי 1870 – 11 בספטמבר 1950) היה איש צבא, מדינאי ואינטלקטואל דרום אפריקאי שכיהן בשתי קדנציות שונות כראש ממשלת דרום אפריקה.
הוא גם כיהן במספר תפקידי מפתח בממשלת הרפובליקה הדרום-אפריקאית טרם איחודה של דרום אפריקה.
סמאטס, בורי במוצאו, נודע בעמדותיו הפרו-בריטיות המובהקות.
בין השאר זכור בתור ראש הממשלה האחרון של המדינה לפני עידן האפרטהייד.
בישראל הוא זכור בשל אהדתו לרעיון הציוני.
סמאטס נולד למשפחה בורית אמידה בחווה במושבת הכף הבריטית בדרום אפריקה.
אביו היה ממוצא הולנדי, ואמו ממוצא הוגנוטי.
בנעוריו הצטיין בלימודיו והתעמק בקריאה אינטנסיבית, וכבר בגיל צעיר הצטייר כאינטלקטואל המנותק מסביבתו החברתית.
בשנת 1886 החל בלימודיו באוניברסיטת סטלנבוש, שם החל לפתח תובנות ליברליות ולכתוב מאמרים בגנות העבדות וההפרדה הגזעית.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם סיים בהצטיינות יתרה לימודי משפטים.
עם שובו לדרום אפריקה עסק בעריכת דין ובעיתונאות בקייפטאון הבריטית.
כעיתונאי ואנגלופיל, היה תומך נלהב בשלטון הבריטי, והחל מטפח את החלום של דרום אפריקה מאוחדת תחת האימפריה הבריטית, ברוח חזונו של ססיל רודס.
בעקבות אכזבתו מדרכו המיליטנטית של ססיל רודס, עבר בשנת 1898 ליוהנסבורג שברפובליקה הדרום-אפריקאית הבורית, ובהמשך לבירה פרטוריה, שם מונה על ידי הנשיא פול קרוגר לפרקליט המדינה.
כשפרצה המלחמה האנגלו-בורית ב-1899 הועמד בראש יחידת קומנדו בורית והצטיין בלוחמת גרילה.
בשנת 1907 מונה לשר בממשלתו של לואי בותה, שהייתה כפופה לבריטים ששלטו בטרנסוואל בעקבות ניצחונם במלחמה.
עם קבלת עצמאותה של דרום אפריקה והקמת "איחוד דרום אפריקה" ב-1910, המשיך סמאטס לכהן בממשלה תחת בותה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז חזר לשירות צבאי.
הוא היה בין מקימי צבא דרום אפריקה, ובשנת 1916 הוביל 55,000 חיילים מצבא דרום אפריקה במערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה, בה גורש הצבא הגרמני מאפריקה.
בסתיו 1917 הוזמן על ידי ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' להיות חבר בקבינט המלחמה הבריטי, שם סייע בהקמת חיל האוויר המלכותי.
אחרי המלחמה היה סמאטס פעיל בוועידת השלום בפריז ב-1919 ובקביעת שיטת המנדטים בהסכם ורסאי, על פיה קיבלה דרום אפריקה את המנדט על דרום-מערב אפריקה הגרמנית, לימים רפובליקת נמיביה.
סמאטס שב לפוליטיקה הדרום אפריקאית בשנת 1919, ועם מותו של בותה באותה שנה התמנה לראש ממשלת דרום אפריקה.
בשנת 1921 יצא לאירלנד בניסיון להביא להסכם שלום בין המורדים לממשלת בריטניה.
הוא ניהל מדיניות ליברלית ופרו-בריטית, עד תבוסתו בבחירות בשנת 1924 למפלגה הלאומית בעלת האידאולוגיה הלאומנית-ימנית.
לאחר תשע שנים באופוזיציה ובאקדמיה, חזר לממשלה כסגן ראש הממשלה בממשלת הקואליציה תחת הרפובליקאי בארי הרצוג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה דחה הפרלמנט את בקשתו של הרצוג להנהיג מדיניות נייטרלית, וקיבל את הצעתו של סמאטס לנתק את היחסים עם גרמניה.
בעקבות זאת התפטר הרצוג, סמאטס קיבל את ראשות הממשלה והוביל מדיניות פרו-בריטית, שבאה לידי ביטוי בהתייצבות דרום אפריקה לצד בעלות הברית, צעד שלא זכה לפופולריות רבה בקרב עמיתיו האפריקאנרים האנטי-בריטים.
סמאטס, שהיה ידידו הקרוב של וינסטון צ'רצ'יל מימי מלחמת העולם הראשונה, הוזמן שוב לכהן כחבר בקבינט המלחמה האימפריאלי הבריטי.
ב-1941 קיבל דרגת פילדמרשל בצבא הבריטי.
כוחות הצבא של דרום אפריקה הוצבו בחזית צפון אפריקה ודיוויזיה דרום אפריקאית הגנה על טוברוק בעת המצור על טוברוק.
לאחר נפילת טוברוק ביוני 1942, ונפילת חיילים רבים של דרום אפריקה בשבי גרמניה, קרא סמאטס לנקום את טוברוק ועל קריאה זאת חזר פעמים נוספות עד חזרת כוחות בעלות הברית לטוברוק.
לאחר הניצחון על כוחותיו של ארווין רומל באפריקה, הגיע סמאטס ללונדון והתקבל בכבוד רב.
בחירות אלה העלו לשלטון את המפלגה הלאומית בראשות דניאל פרנסואה מאלאן, שהנהיגה את משטר האפרטהייד הגזעני במשך ארבעת העשורים הבאים.
ממשלת בריטניה הכירה בתרומתו הרבה לטובת האימפריה הבריטית, והעניקה לו תעודות כבוד ואותות הצטיינות רבים.
הוא מת ב-1950 בגיל 80 בחוותו שליד פרטוריה.
בהיותו סטודנט, כתב מאמר בו טען שהתרבות היא תוצאה של השתחררות הדרגתית מכבלי המגבלות הביולוגיות.
הוא הדגים זאת בהתפתחות של החוק האזרחי משלב החוק הפרימיטיבי אל הכרה מתרחבת בזכויות אדם, ומחוק שנגע רק למשפחה לחוק המקיף עמים ובהמשך את האנושות כולה.
בשנת 1926 הוציא סמאטס את ספרו, הוליזם ואבולוציה, בו טבע את המונח הוליזם, שהוגדר כ"נטייה בטבע ליצור שלם הגדול מסכום חלקיו על ידי אבולוציה יצירתית".
ההוליזם של סמאטס הייתה ריאקציה לפרגמנטציה של המדע וקריאה למדע שיוכל לתפוס את היצירה השלמה וכללה גם אלמנטים מיסטיים.
סמאטס ראה באבולוציה דרך בה נוצרו יצורים יותר ויותר משוכללים והוליסטיים.
רוב ההוליסטיים הגרמנים התעלמו מתרומתו של סמאטס לתחום.
סמאטס היה למנהיג האחרון של דרום אפריקה לפני שלטון האפרטהייד.
עמדותיו ביחס לאוכלוסייה השחורה היו מורכבות ולעיתים קרובות מלאות סתירות.
מחד סמאטס גדל במושבת הכף שבה, לפחות ברמה הפורמלית, נהנו שחורים בעלי רכוש משוויון זכויות ולכן ביחס למנהיגים האפריקנרים במזרח המדינה עמדותיו ביחס לסוגיית הגזע היו ליברליות יותר.
מאידך הוא היה חלק מאליטה שלטונית לבנה שרצתה לשמר את ההגמוניה שלה בכל מחיר.
אומנם סמאטס לא חלק את ההשקפות הגזעיות של המפלגה הלאומית ביחס לאוכלוסייה השחורה, וראה באורבניזציה של האוכלוסייה השחורה (שהלאומנים קראו להגביל) דבר בלתי נמנע שעל הלבנים ללמוד לחיות איתו.
לצד זאת הוא ראה בשחורים נחותים מבחינה תרבותית וסירב להעניק להם שוויון זכויות מלא (לרבות זכות בחירה אוניברסלית), מתוך אמונה שעליהם להגיע ל"רמת התפתחות גבוהה" קודם לכן, בהנחיית האדם הלבן.
בתקופת שלטונו הראשונה (1919-1924) שחורים בעלי רכוש בשטחי מושבת הכף לשעבר יכלו להצביע לפרלמנט הדרום אפריקאי זאת על בסיס המסורת הבריטית שאפשרה זכות הצבעה מלאה לכלל בעלי הרכוש (שבתוכם היה גם מספר מצומצם אך משמעותי מספיק של שחורים).
סמאטס תמך בזכות הזו וחסם עם מפלגתו בפרלמנט במשך מספר שנים את ניסיונות המפלגה הלאומית לשלול אותה.
אך מנגד בכהונתו השנייה (1939–1948) כראש ממשלה נמנע, משיקולים פוליטיים, מלבטל את השינויים של קודמו בתפקיד, הרצוג, שהגבילו עוד יותר את הייצוג הפוליטי של השחורים בעלי הרכוש למספר מקומות מוגבל בפרלמנט.
לצד זאת לקראת סיום שלטונו בשנת 1948 הקים סמאטס את ועידת פאגאן שקבעה שיש לצמצם את הסגרגציה ולפעול לשלב את האוכלוסייה השחורה יותר, וכן לקדם אותה מבחינה כלכלית (אך עדיין לא דיברה על שוויון זכויות).
ועדה זו זכתה לגינוי מוחלט של המפלגה הלאומית שבהמשך עלתה לשלטון והלכה בכיוון ההפוך דרך כינון שלטון האפרטהייד.
להבדיל מהיחס למנהיגי האפרטהייד, השלטון הדרום אפריקאי הנוכחי של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי לא התנער מסמאטס באופן מוחלט ורחובות ראשיים ביוהנסבורג, קייפטאון, ומקומות נוספים במדינה, עדיין קרואים על שמו, כמו גם רגימנט בצבא הדרום אפריקאי (שהוחלט בשנת 2019 לקרוא אותו על שמו של סמאטס לאור עברו הצבאי).
בנוסף לכך ביתו שבאירין (מחוז חאוטנג) משמש עד היום כמוזיאון לתולדות חייו.
מנגד השם של נמל התעופה הבין לאומי ביוהנסבורג שהיה קרוי על שמו, שונה לשמו של אוליבר טאמבו, שהיה מראשי מפלגת הקונגרס בשנים 1967–1991.
סמאטס היה תומך נלהב בתנועה הציונית ובהקמת מדינת ישראל.
הוא אהד את הצהרת בלפור שקראה להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, והפך חבר קרוב של חיים ויצמן אותו הכיר בלונדון.
סעיף 22, שעל-פיו הוקם משטר המנדטים, היה בעיקרו פרי-רוחו של סמאטס, שניסח את הפרטים בתזכיר שנודע לימים בשם "החלטת סמאטס", ואושר רשמית על ידי "מועצת העשר" ב-30 בינואר 1919. בהחלטה זו נקבע גם כי ארץ-ישראל תהיה אחד משטחי המנדט שיוקמו, ברוח החלטת ממשלת בריטניה כפי שמצאה ביטוייה בהצהרת בלפור.
הוא המליץ לציונים לנהוג במתינות ובסבלנות בהפיכה לרוב בארצם, כפי שביקש להנהיג בדרום אפריקה.
עם הקמת מדינת ישראל היה מראשוני מדינאי העולם להכיר בה, זמן קצר לפני שפינה את השלטון למפלגה הלאומית שהביסה אותו בבחירות.
הקיבוץ רמת יוחנן נקרא על שמו (העברי), ורחובות הנושאים את שמו קיימים בתל אביב, בירושלים, ובבאר שבע.
יאן פירס היה חזן וזמר אופרה (טנור) יהודי-אמריקאי.
פירס נולד בשם יעקב פינחס פרלמוט (Jacob Pincus Perelmuth) בשנת 1904 בלואר איסט סייד של ניו יורק, לזוג מהגרים יהודים מהורודץ שבאימפריה הרוסית.
תחילה למד כינור, וניגן לפני קהל כדי להגדיל את הכנסותיו.
הופעתו הראשונה בשירה הייתה באולם המוזיקה רדיו סיטי בשנת 1932.
הופעותיו בשידורי הרדיו פרסמו אותו בכל רחבי ארצות הברית, ותוך זמן קצר היה מבוקש להופעות בקונצרטים.
בשנת 1938 הופיע לראשונה באופרה בתפקיד הדוכס ב"ריגולטו" של ורדי, בפילדלפיה.
רסיטל השירה הראשון שלו היה בשנה שלאחריה.
המנצח ארטורו טוסקניני שם עליו עינו, והזמין אותו לסדרת הקלטות ראויות להיזכר בניצוחו.
הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה הייתה בתפקיד אלפרדו ב"לה טרוויאטה" של ורדי, בשנת 1941. הוא נשאר בצוות של המטרופוליטן עד 1966, והמשיך להופיע שם לעיתים מזומנות עד לפרישתו בשנת 1982.
פירס הרגיש בבית גם על בימת הקונצרטים וברסיטל סולו, והשתתף בהקלטת יצירות כמו הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בשנת 1956 היה הזמר האמריקאי הראשון שהופיע בבולשוי תיאטר במוסקבה כשגריר תרבות.
בשנת 1971 הופיע לראשונה בברודוויי בתפקיד טוביה ב"כנר על הגג".
פירס הופיע בישראל מספר פעמים.
משנת 1930 היה נשוי לאליס לבית קלמנוביץ, ובנם הוא במאי הקולנוע לארי פירס (נולד ב-1930).
אחותו של יאן פירס נישאה לזמר הטנור ריצ'רד טאקר.
יאן פירס מת בניו יורק לאחר מחלה ב-1984, בגיל 80.
הוא מונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ארכיונו שמור בספריית העיר ניו יורק לאמנויות הבמה (של ספריית העיר ניו יורק).
בספרייה מצוי גם אוסף הקלטות של פירס (אודיו ווידאו) מהשנים 1938–1983, הכולל הקלטות לא-מסחריות של הופעות חיות והופעות מוקלטות וכן ראיונות עמו.
יאן פיטרסון סוולינק (בהולנדית: Jan Pieterszoon Sweelinck; אפריל או מאי 1562 – 16 באוקטובר 1621) היה מלחין, נגן עוגב ומורה הולנדי, שיצירתו מגשרת בין שלהי הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
רבים מבני משפחתו היו מוזיקאים - בעיקר נגני עוגב - וידוע שלמד אצל יאן וילמסזון לוסי וגם אצל ג'וזפו צארלינו, המלחין והתאורטיקן המפורסם, בוונציה.
סוולינק מייצג את שיא ההתפתחות באסכולת המקלדת ההולנדית, ולמעשה ייצג את אחת הפסגות הגבוהות ביותר שהושגה במורכבות קונטרפונקטית ובעידון בכלי מקלדת לפני יוהאן סבסטיאן באך.
עם זאת, היה סוולינק מלחין מוכשר ומיומן גם במוזיקה ווקאלית, שחיבר יותר מ-250 יצירות קולית (שאנסונים, מדריגלים, מוטטים ומזמורי תהלים).
לכמה מחידושיו של סוולינק נודעה חשיבות מוזיקלית רבה, ביניהם הפוגה - הוא היה הראשון לכתוב פוגה לעוגב, שמתחילה בפשטות, בנושא יחיד, וצוברת עוד ועוד מרקם ומורכבות עד לשיא ולפתרון המסיים, רעיון שבאך שכלל והביא לידי שלמות בסוף תקופת הבארוק.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של סוולינק גם מאחדת את העושר, המורכבות ותחושת המרחב של אנדראה גבריאלי וג'ובאני גבריאלי, שאותם הכיר מאז ימיו בוונציה, ואת הקישוטיות והצורות האינטימיות של מלחיני המקלדת האנגלים.
בפיתוח צורני, בייחוד בשימוש בנושא נגדי, סטרטו ונקודת עוגב, המוזיקה שלו עברה בהרבה את יצירותיו של ג'ירולאמו פרסקובלדי - קודמה הקרוב ביותר - וצופה קדימה אל באך.
סוולינק היה אמן האלתור, שהוכתר בתואר הלא-רשמי "אורפיאוס מאמסטרדם".
יותר מ-70 מיצירות המקלדת שלו שרדו, ורבות מהן דומות אולי לאלתורים, שתושבי אמסטרדם בסביבות 1600 היו עשויים לשמוע.
אפילו המוזיקה הווקאלית שלו, השמרנית יותר מכתיבתו למקלדת, מגלה מורכבות ריתמית מרשימה ועושר בלתי רגיל של תחבולות קונטרפונקטיות.
השפעתו כמורה לא נפלה אולי מזו שהייתה לו כמלחין, הואיל ותלמידיו כללו את האסכולה הצפון-גרמנית הגדולה, ביניהם יעקב, מיכאל והירונימוס פרטוריוס, היינריך שיידמן, פאול זייפרט וסמואל וגוטפריד שיידט.
בגרמניה נודע כ"יוצר נגני העוגב" והיה מבוקש מאוד כמורה.
השפעתו הייתה בינלאומית: לדוגמה, מספר יצירות שלו מופיעות ב"ספר הווירג'ינל של פיצוויליאם", המכיל פרט לכך בעיקר יצירות של מלחינים אנגלים.
סוולינק כתב וריאציות של ה"לאקרימה פאוואן" של ג'ון דאולנד, שזכה לפרסום עולמי וג'ון בול, מלחין המקלדת האנגלי, כתב קובץ וריאציות על נושא של סוולינק, אות לקשר הקרוב בין אסכולות הקומפוזיציה השונות משני עברי התעלה האנגלית.
יאן פיטרסון סוולינק מת באמסטרדם ב-1621.
יאן פסקל טורטלייה הוא מנצח וכנר צרפתי בעל שם בינלאומי, בנו של הצ'לן פול טורטלייה.
טורטלייה נולד בפריז, הוא ניצח על הפילהרמונית של ה-BBC במנצ'סטר, כיהן כמנצח הראשי של תזמורת זאת והקליט עמה.
בנוסף, הוא זכה לשבחים גם על הקלטה של מוזיקה צרפתית עם הצ'לן ג'וליאן לויד ובר, הקלטה זו כללה את הקונצ'רטי לצ'לו של סן-סאנס והונגר לחברת יוניברסל קלאסיקס.
בשנים 2005 עד 2008 כיהן טורטלייה כמנצח אורח ראשי של תזמורת פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית.
משנת 2008 הוא מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של מדינת סאו פאולו בברזיל.
כיום טורטלייה הוא גם מנצח אורח ראשי של "תזמורת הנוער הלאומית של בריטניה" ובין השנים 2015 - 2020 הוא שימש כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של איסלנד.
יאן פיגל (סלובקית: Ján Figeľ; נולד ב-20 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי סלובקי שכיהן כנציב לענייני חינוך, אימון, תרבות ושפות בנציבות האירופית ובתפקידים נוספים בנציבות.
החל משנת 2010 היה סגן ראש ממשלת סלובקיה ושר התחבורה, הבינוי ופיתוח אזורי.
פיגל נולד בעיר ורנוב נאד טופלו (סלובקית: Vranov nad Topľou) שבמזרח סלובקיה.
הוא למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של קושיצה, בין השנים 1978-1983. עם סיום לימודיו הוא עבד במחקר ופיתוח בחברת ZPA Prešov, בעיר פרשוב.
בשנת 1990 הוא הצטרף למפלגה הסלובקית "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (סלובקית: Kresťanskodemokratické hnutie, ר"ת: KDH) ובשנת 1992 נבחר לאספה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית, שם שימש חבר בוועדה ליחסי חוץ.
בשנת 1993 מונה לחבר במשלחת הסלובקית למועצת אירופה.
בשנת 1998 פיגל עזב את משרתו הפרלמנטרית ומונה למזכיר המדינה במשרד החוץ.
שלא כמו רוב חבריו בנציבות האירופית, פיגל לא הפך חבר קבינט, אולם ניהל את המשא ומתן להצטרפות סלובקיה לאיחוד האירופי עד לשנת 2003. הוא גם ייצג את ממשלת סלובקיה בכינוס האירופי אשר ניסח את חוקת אירופה.
הוא שב לכהן באספה הלאומית הסלובקית בשנת 2002 ומונה ליושב ראש ועדת יחסי החוץ, משרה אותה עזב בשנת 2004 לצורך קבלת תפקיד נציב אירופי.
בין השנים 1995-2000 פיגל שימש מרצה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת טרנבה.
פיגל שימש לזמן קצר חבר בוועדת פרודי.
החל מעת שהצטרפה סלובקיה לאיחוד האירופי, ב-1 במאי 2004 ועד למינויו ל"נציבות בארוסו" ( Barroso Commission) הוא החזיק (במשותף עם הנציב הפיני) בתיק היזמות והמידע בחברה.
ממשלת סלובקיה בחרה בפיגל לנציבות בארוסו והוא חבר בה מעת הקמתה.
בנציבות הוא ממונה על תיק החינוך, אימון, תרבות ושפות.
מינויו לתפקיד זה התקבל באכזבת מה בסלובקיה.
פיגל עצמו אמר כי התפקיד לא היווה את "בחירתו הראשונה", אולם הוא מקבלו כ"אתגר".
החל מ-1 בינואר 2007, לאחר שהורחבה הנציבות האירופית עם הצטרפותן של בולגריה ורומניה לאיחוד, הועברה האחריות לתיק השפות לנציב הרומני לאונרד אורבן.
בעת שנחקר בשימוע שנערך לו טרם בחירתו בפרלמנט האירופי, אמר פיגל כי לצורך מימוש שוק עבודה אירופי אמיתי יש להשקיע יותר בחינוך, באימון מקצועי, בניידות, ובהכרה כלל אירופית בתעודות מקצוע והשכלה.
הוא אמר כי קידום החינוך חיוני להגשמת המטרות שהוצבו באסטרטגיית ליסבון, בעת כינוס מועצת אירופה בליסבון בשנת 2000. פיגל אמר לחברי הפרלמנט כי הוא רוצה שכל ילדי האיחוד האירופי ילמדו לפחות שתי שפות זרות בבית הספר, ואף הדגיש את תמיכתו באונסק"ו.
לאחר השימוע קיבל פיגל את תמיכת חברי הפרלמנט במינויו, כאשר הם מתארים את התרשמותם ממנו כ"מספקת בבסיסה" ו"די כדי להעניק לו את תמיכתנו", אולם הוא ספג ביקורת על שלא הרחיק עצמו מן הנוצרים השמרנים ומן הראיה בהם כמסורת התרבותית היחידה.
עם חזרה לסלובקיה בשנת 2009 הוא התמנה לראש "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (KDH).
בהתאם לתוצאות הבחירות של שנת 2010 המפלגה נכנסה לקואליציה ופיגל התמנה לסגן ראש הממשלה ושר בממשלה החדשה.
יאן אנא גומאר קולמנס (בפלמית: Jan Anna Gumaar Ceulemans; נולד ב-28 בפברואר 1957 בליר שבבלגיה) הוא כדורגלן נבחרת בלגיה וקבוצת קלאב ברוז'.
הוא נחשב עד עצם היום הזה לאחד מגדולי הכדורגלנים הבלגים בהיסטוריה.
קולמנס שיחק כקשר, והיה שיאן ההופעות בנבחרת בלגיה עם 96 הופעות בין-לאומיות והחזיק בשיא זה עד אוקטובר 2017. קולמנס נמנה עם דור הזהב של הכדורגל הבלגי בשנות ה-80, עת הוביל את נבחרתו לגמר ביורו 1980, ולמקום הרביעי במונדיאל 1986, תחת הדרכתו של המאמן גי תיס.
קולמנס רשם את הופעת הבכורה של במשחקי גביע העולם במונדיאל 1982, כאשר בלגיה גברה על אלופת העולם דאז נבחרת ארגנטינה 0:1 במשחק הפתיחה של הטורניר בקאמפ נואו בדרך לשלב השני.
במונדיאל 1986 הוביל קולמנס את נבחרת בלגיה למקום הרביעי, בהם כבש שלושה שערים, אחד מהם זכור במיוחד: שער נגיחה תוך כדי צלילה מול נבחרת ספרד ברבע הגמר.
ההופעות שלו העניקו לקשר הבלגי את הכינוי "הקפטן האמיץ".
קולמנס פרש מהנבחרת אחרי מונדיאל 1990. בגביע העולם באיטליה כבש הקפטן הבלגי את השער השלישי בניצחון 1:3 על נבחרת אורוגוואי, אבל בלגיה הודחה על ידי אנגליה בשלב שמינית הגמר בזכות שער של דייוויד פלאט בדקה ה-119 בהארכה.
באותו משחק שלח קולמנס כדור לקורה.
קולמנס החל את הקריירה בקבוצת לירסה שם שיחק בין השנים 1974 ל-1978 וכבש 39 שערים ב-110 הופעות ליגה.
בעונת 1978/1979 עבר קולמנס למועדון הפאר הבלגי קלאב ברוז', ושיחק בו במשך 13 שנים עד לפרישתו מפעילות ב-1991. קולמנס כבש 191 שערים ב-404 הופעות בליגה במדי ברוז'.
אחרי שפרש ממשחק בעקבות פציעה בברך, הפך למנג'ר באלסט ב-1992. הוא הוביל את הקבוצה לליגה הבכירה בבלגיה ואף העפיל עימה לגביע אופ"א.
ב-1998 הוא עבר לווסטרלו והוביל גם אותה להופעה בגביע אופ"א.
ב-2005 חזר כמאמן לקבוצת בה הפך לסמל, קלאב ברוז', אבל פוטר מתפקידו אחרי סדרה של משחקים מאכזבים באפריל 2006. בעונת 2007/2008 חזר לאמן את וסטרלו, ובסוף עונת סיים את תפקידו בקבוצה.
קולמנס נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 הכדורגלנים הגדולים של פיפ"א במרץ 2004.
יאן פטר באלקננדה (; נולד ב-7 במאי 1956) הוא מדינאי הולנדי, חבר המפלגה הנוצרית דמוקרטית בהולנד.
יאן פטר באלקננדה נולד ב-7 במאי 1956 בכפר ביזלינגה שליד העיירה קפלה בדרום-מערב הולנד.
אביו היה סוחר דגנים ואימו מורה.
את לימודיו היסודיים סיים בבית ספר פרוטסטנטי בעיירה קפלה ואת לימודי התיכון סיים בשנת 1974 בבית ספר נוצרי בעיר גוס.
את לימודיו האקדמיים עשה ב"אוניברסיטה החופשית" (בהולנדית: Vrije Universiteit) באמסטרדם, שם סיים תואר שני בהיסטוריה בשנת 1980, תואר שני במשפטים בשנת 1982 ולבסוף תואר דוקטור במשפטים בשנת 1992.
באלקננדה נשוי לביאנקה הוגנדיק ולזוג בת אחת.
באלקננדה אינו מתגורר בבית ראש הממשלה, אלא מעדיף דירה שכורה בעיר האג.
הוא חבר בכנסייה הקלוויניסטית פרוטסטנטית של הולנד.
בלקננדה החל בדרכו הפוליטית כחבר בסגל מכון המחקר של המפלגה הנוצרית דמוקרטית בהולנד וכחבר מועצת העיר אמסטלפיין, זאת בעת שהיה דוקטורנט באוניברסיטה והשלים מחקרו בנושא "רגולציה מינהלית וארגונים חברתיים", מחקר אשר הושפע במידה רבה מרעיונותיו של הסוציולוג אמיתי עציוני.
מאוחר יותר הוא מונה לפרופסור חבר למחשבה נוצרית-חברתית באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם.
באלקננדה נבחר לראשונה לבית הנבחרים של הפרלמנט של הולנד ב-19 במאי 1998, בעוד מפלגתו הייתה באופוזיציה.
הוא הפך לדובר המפלגה בנושאים כלכליים והיה מעורב בנושאי חברה, משפט, ונושאי פנים.
בתוקף תפקידו הוא דגל בהפחתה משמעותית בחוב הלאומי ובמדיניות כלכלית איתנה.
ב-1 באוקטובר 2001 הוא נבחר ליושב ראש הסיעה של מפלגתו בבית הנבחרים.
ב-3 בנובמבר הוא נבחר כמועמדה של מפלגתו לראשות הממשלה, לקראת הבחירות הכלליות שנערכו בחודש מאי 2002. בחירות אלה זכורות עקב רציחתו של הפוליטיקאי הלאומני פים פורטאון, דבר שגרם להפסקת תעמולת הבחירות.
בבחירות אלה שבה המפלגה הנוצרית דמוקרטית והייתה למפלגה הגדולה בהולנד.
באלקננדה עמד בראש ארבע ממשלות בהולנד.
ב-4 ביולי 2002 הטילה המלכה ביאטריקס את הרכבת הממשלה על באלקננדה, זאת לאחר התפטרות ראש הממשלה וים קוק.
ממשלה זו נודעה בכינוי "ממשלת בלקננדה הראשונה".
ממשלה זו כללה את מפלגתו של פים פורטאון, אשר נרצח סמוך לבחירות, והיא החזיקה מעמד 86 יום בלבד, לאחר פילוג בתוך מפלגתו של פורטוין.
הבחירות שנערכו מוקדם מהצפוי, בשנת 2003, אפשרו את הקמת ממשלתו השנייה של באלקננדה, אשר הורכבה מהמפלגה הנוצרית דמוקרטית של בלקננדה, מפלגת העם לחירות ולדמוקרטיה (WD) והמפלגה הליברלית, דמוקרטים 66 (D66), אשר יחד יצרו קואליציית מרכז-ימין.
המצע המשותף לממשלה זו התמקד בארגון מחדש של השירותים הציבורים בהולנד, הפחתת הפשיעה, הקשחת מדיניות ההגירה וקיצוץ בתקציב הציבורי.
צעדים אלה הובילו לזעם בציבור ולירידתו של באלקננדה בסקרי דעת הקהל.
בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2004 נותרה מפלגתו הגדולה ביותר בנציגות ההולנדית שנבחרה, ובלקננדה מונה ב-1 ביולי 2004 לנשיא התורן של האיחוד האירופי.
ב-10 ביוני 2004, לקראת מינויו הצפוי לנשיאות האיחוד האירופי, ביקר באלקננדה בישראל ונפגש עם ראש הממשלה אריאל שרון.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2006 סבלה המפלגה מירידה בכוחה ואיבדה את השליטה ברבות מן הרשויות המקומיות.
ניסיונות שנעשו בתוך מפלגתו, במחצית הראשונה של שנת 2006, להחליף את באלקננדה בראשות הממשלה לאור ירידתו בסקרים, כשלו.
במחצית השנייה של השנה החלה עלייה באהדה שגילה לו הציבור ההולנדי, זאת כנראה על רקע התאוששות הכלכלה.
ב-30 ביוני 2006 פרשה החברה הזוטרה בממשלה, מפלגת דמוקרטים 66, מן הקואליציה, על רקע טיפולה של שרת ההגירה, ריטה ורדונק, באיזרוחה של חברת הפרלמנט ההולנדי, ממוצא סומלי, אייאן חירסי עלי.
לנוכח התפתחות זו נאלץ באלקננדה להתפטר ולהכריז על הקדמת הבחירות.
הוא הרכיב ממשלת מעבר, היא ממשלתו השלישית, אשר הורכבה מקואליציית מיעוט של המפלגה הנוצרית דמוקרטית ומפלגת העם לחירות ולדמוקרטיה.
ממשלתו השלישית של בלקננדה כיהנה עד למועד הבחירות שנערכו ב-22 בנובמבר 2006.
לאחר בחירות 2006 הקים בלקננדה קואליציה חדשה, סוציאל-נוצרית, עם מפלגת העבודה ומפלגת האיחוד הנוצרי.
בעקבות הכישלון התפטר באלקננדה מתפקידו כראש המפלגה הנוצרית דמוקרטית ופרש מן החיים הפוליטיים.
יאן פישר (בצ'כית: Jan Fischer; נולד ב-2 בינואר 1951) הוא צ'כי ממוצא יהודי, שכיהן כראש ממשלת צ'כיה ממאי 2009 עד יוני 2010. פישר עבד רוב חייו כסטטיסטיקאי והיה נשיא משרד הסטטיסטיקה הצ'כי מאז אפריל 2003 וסגן נשיא הבנק האירופי לשיקום ופיתוח.
פישר נולד בפראג, צ'כוסלובקיה למשפחת מתמטיקאים.
אביו, יהודי ניצול השואה, היה מתמטיקאי שימושי שסיים את לימודיו באקדמיה הצ'כוסלובקית למדעים.
אמו הייתה סטטיסטיקאית ממשפחה קתולית.
בילדותו נהג פישר ללכת לבית כנסת, אך גם לחגוג את חג המולד.