tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרהּ זה של שחר ראה אור בהוצאות מפה ואוניברסיטת תל אביב בשנת 2006. ספר זה עוסק בצוענים באירופה בעת החדשה המוקדמת.
שחר ניסתה לבדוק מדוע מצבם של הצוענים גרוע כל כך, כפי שאנו מבחינים בו בזמננו, בעיקר בארצות מזרח אירופה.
היא חקרה את התפתחות היחס אליהם והמעמד שלהם, בראשית הופעתם במערב אירופה, ולאיזה כיוון התפתח.
היא גילתה שמצבם לא השתפר, וניסתה לבדוק למה החברה הסובבת אותם מפלה אותם.
לפי מחקרה לא היו צוענים במערב אירופה בימי הביניים, הם הגיעו לאירופה המערבית בראשית המאה ה-15. הצוענים נוטים בכל ארץ לקבל את דת הרוב ההגמוני, לכן הצוענים בירושלים הם מוסלמים, וכשהם הגיעו לביזנטיון הם היו נוצרים-אורתודוקסים, בארצות הקתוליות הם היו קתולים, ואחרי הרפורמציה בארצות הפרוטסטנטיות היו לפרוטסטנטים.
הם אף לא היוו תחרות פוליטית או כלכלית, ובכל זאת נרדפו.
המחקר מנסה לענות על השאלה מדוע.
הספר עומד לראות אור בתרגום לאנגלית.
ספר זה תרגמה שחר מהמקור הצרפתי והוא ראה אור בשנת 2008 בהוצאת כרמל.
קריסטין דה פיזאן (1430-1364) נחשבת לסופרת הצרפתית הראשונה.
היא הייתה אוטודידקטית; אישה חילונית ואם לילדים שהתפרנסה מהכתיבה.
כתביה התקבלו בחוגי החצר, והיא זכתה לכבוד להיבחר לכתוב את הביוגרפיה של המלך שארל החמישי.
המאמר הזה הופיע בתרביץ בעברית ובמקביל בצרפתית בכתב העת אנאל.
הקאתאריזם היווה את אחת מתנועות המינות הגדולות ביותר שהאריכה ימים בימי הביניים.
היא הייתה דואליסטית באמונתה, והחזיקה באמונה שלא היה אל אחד, כי אם שני כוחות, כוח הטוב וכוח הרע.
בעת התפשטות הקאתאריזם בדרום צרפת, התחילה הקבלה היהודית כתופעה היסטורית באותו הזמן ובאותו המקום.
יש כמה תפישות תאולוגיות-פילוסופיות וכמה סיפורי מיתוסים שהיו מקובלים על שניהם.
פרופסור משה אידל במאמרו "האם הושפע אברהם אבולעפיה על ידי הקאתארים" (בספרו "פרקים בקבלה נבואית") סתר את התיזה של שחר.
אידל הוכיח שהקשר בין ראשית הקבלה (לפחות זו של אבולעפיה) איננו קיים, אף לא ברמה השטחית.
הסובוטניקים היו קבוצה של רוסים שבראשית המאה ה-19 אימצו חלק ממצוות היהדות.
שמם "סובוטניקים" לקוח מהמילה "סובוטה", שפירושה ברוסית "שבת".
מתוכם קמו גם גרים שמהם עלו לארץ ישראל.
מי שנשארו סובוטניקים ולא התגיירו, ראו בעצמם רוסים המקיימים את דת משה.
נשים, זקנים וטף: קובץ מאמרים לכבודה של שולמית שחר, עורכים: מירי אליאב-פלדון ויצחק חן, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, תשס"ב 2001.
ספר החיזיון / כריסטין דה-פיזן; תרגמה מצרפתית, הוסיפה הערות, הקדמה ואחרית דבר שולמית שחר.
ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ח 2008.
הצוענים: עם הנוודים של אירופה.
עריכה - גיל מיכאלי ומולי מלצר.
תל אביב: מפה ואוניברסיטת תל אביב 2006. .
גוף ראשון בשני קולות: האוטוביוגרפיה של גיבר מנוז'ן ויהודה-הרמן/ תרגום מלטינית, הערות והקדמה: שולמית שחר.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשס"ג 2003. .
נשים בתנועת מינות של ימי הביניים: אנייס ואיגט הוולדנסיות.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"א 2001. .
החורף העוטה אותנו: להזקין בימי הביניים.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ה 1995. .
המעמד הרביעי: האשה בחברת ימי-הביניים, מהד' 2 מתוקנת.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תשמ"ה 1985. .
כנסייה ומלוכה: שתי מערכות נפרדות, בתוך הנ"ל.
המעמד הרביעי: האשה בחברת ימי-הביניים.
תל אביב: בית-הספר להיסטוריה ע"ש זלמן ארן אוניברסיטת תל אביב דביר, תשמ"ג.
לנין והמהפכה הרוסית / מאת כריסטופר היל; עברית - יאיר עברון; עריכה מדעית - שולמית שחר.
ימי הביניים ותרבותם: אירופה 1350-1110 / פרידריך הר ...; הקדים מבוא דוד פלוסר; (תרגמה עליזה נצר; הערות והסברים - שולמית שחר).
שולמית לִבְנַת (26 בדצמבר 1929, כ"ד בכסלו ה'תר"ץ – 23 ביוני 2021, י"ג בתמוז ה'תשפ"א) הייתה זמרת, פעילה פוליטית בימין הישראלי ואשת ציבור ישראלית, אשר כונתה "זמרת המחתרות" בשל ביצועיה לשירי המחתרות.
נולדה בשם שרלוטה אדלר ב-1929 בווינה ליהודה וקלרה אדלר.
אביה היה ציר בקונגרס הציוני ועלה לארץ ישראל כבר ב-1935. היא שהתה עם אמה כשנה בפולין, שם למדה עברית בבית ספר יהודי ועלתה לארץ ישראל עם אמה בגיל 6 באונייה מטריאסטה.
בבית הספר עוברת שמה ל"שולמית".
הוריה היו בעלי דעות הקרובות לציונות רוויזיוניסטית.
היא למדה בבית הספר התיכון "הריאלי", אולם סולקה מבית הספר עקב חברותה בתנועת הנוער "המכבי הצעיר".
היא בחרה שלא לשוב ללמוד והחלה להופיע כשחקנית.
את הקריירה שלה כזמרת החלה שולמית לבנת בגיל 18.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייסה לפלמ"ח, כלוחמת מהשורה.
חיים חפר צירף אותה ל בינואר 1948 והיא הופיעה בתוכניתה הראשונה.
לאחר מכן עברה ללהקת הכרמל, ומשם עברה להרכב הראשון של להקת חיל הים (שם הופיעה עם חיה הררית).
בשנות ה-50 התפרסמה בשירים עבריים כמו, "שיר התופסת", "נערת תפוחי הזהב" וכן "סתיו בחלונות ובלבבי" ו"תל אל קאדי", שכתב אמיתי נאמן.
בשנות ה-70 הצטרפה למדרשה הלאומית על שם אריה בן-אליעזר, אשר פעלה להנחלת מורשת תנועת ז'בוטינסקי ובעיקר מורשת האצ"ל והלח"י.
גאולה כהן הקימה את המדרשה בבית ז'בוטינסקי בתל אביב.
הצטרפותה נבעה מהחשיבות שראתה גאולה כהן גם בהנחלת מורשת הזמר של המחתרת.
המשורר אצ"ג אמר לה "את זמרת מהפכנית, שיכולה להביא יהודים למקורם".
בסוף שנות ה-80 הופיעה באירוע חגיגי בהיכל התרבות לציון עשור לשובם של גולי אפריקה ושרה משירי המחתרת.
ולאחר מכן החלה אף בהקלטת שירי המחתרת.
בעקבות כך זכתה לתואר "זמרת המחתרות".
היה זה אוסף מהשירים של המחתרות "לח"י" וה"אצ"ל", בהם השירים "עלי בריקדות", "הם לא ישברו אותנו", והשיר "חיילים אלמונים" (שכתב אברהם שטרן (יאיר) ב-1932), שהפך להמנון האצ"ל, ולאחר מכן המנון הלח"י.
בריאיון עיתונאי סיפרה כי מאז שהקליטה את שירי המחתרות, הוחרמה על ידי תעשיית המוזיקה.
בעקבות ההחרמה, מצאה את עצמה מופיעה בעיקר מול ותיקי המחתרות וקבוצות תיירים, עד שהחליטה לפרוש באופן כמעט מוחלט.
מאז היא הופיעה מדי פעם, בעיקר לצד הופעות להקת המחול של יונתן כרמון.
בשנת 2020, כשהיא בת 90, הוציאה אלבום חדש.
לבנת הייתה פעילה פוליטית במפלגות הימין הפוליטי בישראל.
היא כתבה וערכה כמה ספרים, וביניהם "השמים קרובים יותר".
משנת 1985, ניהלה לבנת את "המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור" שבמצודת זאב בתל אביב.
בדצמבר 2020, יום הולדתה ה-91, עברה להתגורר עם משפחת נכדתה בחוות סקאלי הנמצאת בגבעה ליד העיר שכם והיישוב אלון מורה.
בראיון שנערך עמה אמרה שהמעבר הוא גם מסיבות אידאולוגיות, ושאף הייתה שמחה לעבור לשם בשלב מוקדם יותר, בגלל הערך בהתמסרות (לארץ ישראל).
כשנאמר לה שכונתה "שולמית לבנת – נערת הגבעות" אמרה שאינה ראויה לתואר הזה, שכן נוער הגבעות הגיעו לאדמת טרשים במסירות להפרחתה, ואילו היא מגיעה לאחר שהם אלו שאיפשרו זאת כשהלכו בדרך הלא-זרועה.
לאחר תום מלחמת העצמאות, הכירה את לוחם הלח"י לשעבר עזריאל לבנת, ששב ממחנה העצורים באפריקה וחיפש זמרים לתיאטרון שרצה להקים.
בין השניים החל קשר רומנטי והם נישאו.
בהשפעת בעלה התקרבה למחנה של תנועת החירות.
שולמית לבנת הייתה נשואה לעוזי (עזריאל), עד למותו ב-2015.
שולמית לבנת התגוררה ברמת גן.
בתה היא השרה לשעבר לימור לבנת.
בנה השני, נעם לבנת, חוזר בתשובה שהתפרסם כאשר דיבר על שאיפה למדינה יהודית בגבולות התנ"ך, וכן קרא לסרב פקודה בעת פינוי גוש קטיף ואף הקים את ארגון הסרבנות "מטה חומת מגן" הפועל לסרב פקודות אשר עוסקות בפינוי התנחלויות.
בנו של נעם, בן יוסף, נרצח באפריל 2011 בקבר יוסף בשכם בידי שוטרים פלסטינים.
ב-23 ביוני 2021 נפטרה ממחלת הסרטן שהתגלתה בגופה כמה שבועות לפני כן, ונטמנה בבית העלמין ירקון.
שולמית רן (נולדה ב-21 באוקטובר 1949) היא מלחינה ישראלית-אמריקאית.
רן (רנד) למדה נגינה בפסנתר אצל מרים בוסקוביץ' ואמה גורוכוב והלחנה אצל פאול בן-חיים ואלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
כילדה בת 11 ניגנה בקונצרט יצירות שחיברה לפסנתר ואת הסונאטה לשני חלילים שחיברה בגיל 12 ניגנו חנוך ושרונה תל-אורן.
כשהייתה בת 14 ביצעו תזמורת קול ישראל והתזמורת הסימפונית חיפה את יצירתה "מוזיקה לחליל, קרן וכלי קשת".
בשנת 1961 עברה לניו יורק והמשיכה את לימודיה בבית ספר מאנס למוזיקה.
בשנת 1963 ניגנה עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין "קפריצ'ו לפסנתר ותזמורת" שחיברה, יצירה שהשפעת ג'ורג' גרשווין ניכרת בה.
בהמשך השתלמה בטנגלווד אצל אהרן קופלנד ולוקס פוס.
בשנת 1991 חיברה סימפוניה, שזיכתה אותה בפרס פוליצר למוזיקה.
לאחרונה כתבה קונצ'רטו לכינור (2003) לכנר הישראלי איתי שפירא.
מבקרים רבים עמדו על השילוב בין כוח גולמי למבנה קלאסי ביצירה של רן.
רן כתבה, שהיא רואה במלחין התקופה הקלאסית לודוויג ואן בטהובן את ה"אליל" שלה בתחום הקומפוזיציה, ויצירתה משלבת נטייה להגיון מבני נוקשה עם זן יחיד במינו של "אטונליות חופשית".
קונצ'רטו לקלרינט "ההצגה נמשכת" (2007)
לקלרינט, פסנתר, צ'לו, עוגב, חליל (מ-1971 ואילך)
סדרת "קונצ'רטו דא-קאמרה (1985–2004) לחמישיית כלי נשיפה; לקלרינט עם רביעיית כלי קשת ופסנתר; לאנסמבל.
"שיר ומחול" לסקסופון וכלי הקשה (2007)
שולמית הרטל (13 באפריל 1937 – 16 בנובמבר 2013) הייתה פסלת, מורה לפיסול, בעלת סטודיו הרטל לפיסול, למדה פיסול באוניברסיטת מינסוטה (ארצות הברית) ומכון אבני.
הרטל, ילידת חיפה, פרסמה חמישה ספרים, הציגה שבע עשרה תערוכות בישראל, גרמניה, וארצות הברית ופיתחה שיטת פיסול חדשה – "שיטת הרטל" שהיא דרך קצרה בין רעיון לבין הגשמתו בתלת־ממד.
ברשת ברזל מעצבים את מעטפת הפסל שהיא בו זמנית גם הקונסטרוקציה הנותנת חוזק לפסל וגם הפסל עצמו.
אחת המכשלות בפיסול היא מכשלת הכובד של הפסל, בשיטה זו מתייחסים לקליפה בלבד.
הפסל חלול והוא קל יחסית גם כשהוא מצופה בטון או חומר אחר.
הרשת היא רשת ברזל צפופה וגמישה שארוגה שתי וערב והיא מהווה שלד חיצוני לפסל.
נפטרה בתל אביב ב-16 בנובמבר 2013.
1978 - השיטה פותחה בשנת 1978 והוצגה לראשונה לציבור בתערוכה ב-1980.
1981 - פיסול ברשת בביתן האמנים של אגודת הציירים והפסלים.
1982 - תערוכת עבודות ברשת ופסלי ברונזה במוזיאון יד לבנים פתח תקווה.
1983 - פתיחת סטודיו לפיסול בשיטת הרטל.
1985 - תערוכת פיסול ברשת באגודת הציירים והפסלים.
1993 - הוצאת הספר "קל וחומר - פיסול בשיטת הרטל" ותערוכת פיסול ברשת, דידקטית, לרגל הופעת הספר, במוזאון יד לבנים הרצליה.
2000 - תערוכת הפיסול ברשת בשיטת הרטל, בחסות עיריית תל אביב.
2002 - מהדורה שנייה של הספר "קל וחומר - פיסול בשיטת הרטל".
2011 - איך הפך אייל המטורלל לאייל המהולל
שולמית לורין היא צ'לנית ישראלית.
לורין נולדה בצרפת למשפחה מוזיקלית (הוריה מוזיקאים חובבים ושלושה מילדיהם מוזיקאים מקצועיים), ולמדה אצל פול טורטלייה בקונסרבטוריון של פריז, שם זכתה בפרסים על הצטיינותה בצ'לו, במוזיקה קאמרית ובסולפג' וכן השתלמה אצל ליאונרד רוז.
בשנת 1966 נשלחה על ידי הקונסרבטוריון למכון למוזיקה אינטרלאקן שבארצות הברית, שם זכתה בתחרות חשובה ובעקבותיה הוזמנה להופיע כסולנית עם תזמורת אינטרלאקן.
ב-1969 התגיירה ועלתה לישראל, ואחרי שהופיעה בהצלחה בכמה רסיטלים, הצטרפה לאנסמבל הקאמרי כצ'לנית ראשונה.
היא גם הופיעה כסולנית עם האנסמבל בישראל ובסיורו בחו"ל.
ב-1972 הצטרפה לתזמורת הפילהרמונית הישראלית וכן הופיעה עימה כסולנית.
ב-1975 נתמנתה משנה לנגן ראשון בקבוצת הצ'לות של התזמורת.
נגנה בצוותא עם אברם מלמד ועדית צבי ב"אנסמבל מוזיקאמרה" והופיעה איתו לעיתים קרובות.
לורין מתגוררת בתל אביב עם שני בניה.
שולמית לבנברג (נולדה ב-1969 בישראל) היא פרופסור מן המניין, ראש מעבדה בפקולטה להנדסה ביו-רפואית בטכניון, סגנית הדיקן לפיתוח אסטרטגי ולשעבר דיקנית הפקולטה.
עוסקת בתחומים הנדסת רקמות מתאי גזע, יצירת כלי דם ברקמה מהונדסת, התמיינות תאים על פיגומים פולימריים.
לבנברג למדה באולפנת כפר פינס ועשתה שירות לאומי כמדריכת טיולים בבית ספר שדה בירושלים.
בעלת תואר ראשון בביולוגיה מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובוגרת מסלול ישיר לדוקטורט בביולוגיה מולקולרית בהנחייתו של פרופסור בני גייגר במדרשת פיינברג של מכון ויצמן למדע.
שהתה לצורך הפוסט דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שם שימשה 5 שנים כעמיתת מחקר אצל פרופסור רוברט לנגר, חתן פרס הארווי של הטכניון.
בשנת 2005 פרסמה מחקר משותף עם פרופסור רוברט לנגר מ-MIT, שהיווה פריצת דרך ביצירת חלקי רקמה אנושית, בו הצליחה ליצור רקמת שריר מתפקדת מתאי גזע עובריים שהושתלה בהצלחה בעכברים.
מחקר זה אמור לקרב את הרפואה ליצירת איברים חלופיים לאיברים שנפגעו כתוצאה מטראומה גופנית או ממחלה, והוא בעל חשיבות רבה בתחום הנדסת הרקמות.
בתחילת 2007 התפרסם כי הצליחה עם פרופסור ליאור גפשטיין ליצור במעבדה רקמת לב פועמת מתאי גזע עובריים אנושיים, על גבי פיגום ספוגי מתכלה.
בעבודה זו ישנם שני חידושים: שימוש בתאי גזע עובריים אנושיים, ויצירת מערך כלי הדם ברקמה, שקריטי לצורך השתלת הרקמה בגוף.
בשנים 2011–2012, במסגרת שנת שבתון, שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
היא מייסדת שותפה ויועצת מדעית ראשית בחברת העוסקת בייצור בשר מתורבת, יועצת מדעית ראשית בחברת NanoSynex למכשור רפואי וחברה במועצה המדעית המייעצת של חברת התרופות NurExone Biologics.
לבנברג נשואה ליהודה ולהם שישה ילדים, מתגוררים במורשת שבמועצה אזורית משגב שבגליל התחתון.
גיסה הוא הרב צבי לבנברג.
נבחרה לרשימת 50 המדענים המובילים של סיינטיפיק אמריקן, כ"מנהיגת מדע" בתחום הנדסת רקמות (2006)
קיבלה ביחד עם שלושה מדענים נוספים פרס בטקס בארמון האליזה ובמטה אונסק"ו (2008)
נבחרה על ידי העיתון "גלובס" כאחת מחמישים הנשים המשפיעות בישראל לשנת 2014
זכתה בפרס רפפורט למחקר ביו רפואי בקטגוריית חוקרת בכירה לשנת 2018
2021 - אבירת מרכז פרס לנשים פורצות דרך בתחומן
ב-2022 הופיעה ברשימת "50 מעל 50" - 50 הנשים הבולטות של מגזין פורבס
ב-2023 נבחרה כעמיתת האקדמיה הלאומית לממציאים בארצות הברית
שולמית וולקוב (נולדה ב-10 בדצמבר 1942) היא היסטוריונית, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, פרופסור אמריטה להיסטוריה, מופקדת הקתדרה להיסטוריה אירופית משווה ע"ש קונראד אדנאואר באוניברסיטת תל אביב, וזוכת פרס גונדולף לשנת 1998 של האקדמיה הגרמנית לשפות וספרויות.
שולמית וולקוב נולדה בתל אביב.
היא החלה את לימודיה בהיסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית ב-1963, אך כעבור שנה נסעה לאוניברסיטת ברקלי בארצות הברית, שם השלימה את לימודיה לתואר ראשון ושני, וסיימה את עבודת הדוקטורט שלה ב-1972, תחת הנחייתו של פרופסור הנס רוזנברג, מחשובי החוקרים בתחום ההיסטוריה החברתית של גרמניה.
הדיסרטציה הופיעה כספר בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון
עם קבלת הדוקטורט חזרה לארץ, והחלה ללמד בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1989 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין להיסטוריה מודרנית.
היא שימשה כראש המכון להיסטוריה גרמנית, ראש התוכנית להיסטוריה אירופית משווה ("סמינר וינר") וערכה את "ספר השנה התל אביבי להיסטוריה גרמנית" בין השנים 1987–1993. הייתה פרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בברלין, בקולגיום להיסטוריה במינכן ובקולג' סנט אנתוני שבאוקספורד.
היא הכשירה (ומכשירה) דוקטורנטים רבים, חלקם כבר חברים בסגל הבכיר של אוניברסיטאות בארץ ובעולם, בהם: נעמה שפי, בועז נוימן, יפעת וייס, מעוז עזריהו וגלילי שחר.
וולקוב הייתה חברת הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה הגבוהה בישראל.
בדצמבר 2006 נבחרה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
שימשה כחברה בוועדת המחקר של ועדת שוחט לרפורמה בהשכלה הגבוהה (2007).
משמשת כחברה בוועד הפועל ובמועצה של האוניברסיטה הפתוחה ובוועד המנהל של המכון ללימודים מתקדמים בפרייבורג שבגרמניה.
תחום התמחותה של שולמית וולקוב הוא היסטוריה מודרנית של גרמניה מאז המאה ה-18 ועד ימינו.
היא עוסקת גם בהיסטוריה של אירופה המודרנית מנקודת מבט השוואתית ובמשך שנים רבות חקרה את תולדות יהודי גרמניה והאנטישמיות בגרמניה.
צמיחתה של תנועת הנגד הפופולרית למודרניזם בגרמניה: בעלי המלאכה העירוניים, 1873–1896
במובן מסוים זוהי מעין פרה-היסטוריה של הפשיזם.
דרך חקר האנטישמיות של קבוצת בעלי המלאכה עברה וולקוב לעסוק באנטישמיות בגרמניה בכלל ובהמשך גם בתולדות יהודי גרמניה.
תוצאה מקפת ראשונה של מחקרים אלו היה ספר אנציקלופדי על יהודי גרמניה, שיצא במסגרת אנציקלופדיה גרמנית כוללת בהוצאת אולדנבורג בשם "Die Juden in Deutschland 1780-1918".
ספר זה עובד לקורא העברי ויצא לאור בשם "בין ייחוד לטמיעה: יהודי גרמניה 1780-1918" (2003).
בגרמניה התפרסמו שני כרכים ממאמריה על האנטישמיות ויהודי גרמניה:
המאמר "Antisemitism as a Cultural Code" התפרסם בשנתון מכון ליאו בק בלונדון בשנת 1978, ונחשב לפורץ דרך בניסיונות להבין את האנטישמיות בגרמניה.
במאמר זה טוענת וולקוב שהאנטישמיות, בעיקר בסוף המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה, הייתה חלק מסינדרום תרבותי-פוליטי שלם, ואף אחד ממסמניו העיקריים.
ביטויים אנטישמיים הפכו לסימני השתייכות מובהקים למחנה הלאומני-אימפריאלי והאנטי-דמוקרטי בגרמניה של אותם הימים.
באופן זה ניתן להבין את האנטישמיות כחלק ממכלול גדול יותר בתרבות הגרמנית ולפרש אף את עמדותיהם של יהודים מסוימים, שנקטו לעיתים עמדות אנטישמיות כדי להבליט את השתייכותם למילייה תרבותי ופוליטי זה.
זו הייתה נקודת המוצא לעיסוק ממצה יותר של וולקוב בתהליכי האסימילציה (התבוללות או טמיעה) של היהודים בגרמניה.
מחקריה מדגישים בעיקר את העובדה שיהודי גרמניה עסקו יותר בטיפוס בסולם החברתי מאשר בניסיון להידמות לגרמנים בני זמנם.
לעיתים אף הקדימו את החברה הלא-יהודית בתהליכי המודרניזציה הכוללים שעברה חברה זו.
בו בזמן, היא טוענת, תרו היהודים אחר דרכים לחדש את יהדותם ולהתאים אותה לצרכים של העולם המודרני.
בנושא זה דן מאמר שלה, העוסק בהמצאת מסורת יהודית חדשה במהלך המאה ה-19 בגרמניה (נוסח עברי של מאמר זה).
וולקוב עסקה גם במחקר אודות הדמוגרפיה של יהודי גרמניה וחקרה את הסיבות החברתיות להצלחתם בתחומים שונים, בעיקר במדעים.
עבודה זו הופיעה בכרך הראשון (2001) של כתב העת לתולדות המדע "Aleph", הרואה אור בירושלים.
במעגל המכושף: יהודים, אנטישמים וגרמנים אחרים
הספר "במעגל המכושף: יהודים, אנטישמים וגרמנים אחרים" ראה אור בהוצאת עם עובד ב-2002, ונוסחו האנגלי התפרסם ב-2006 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ספר זה הוא מעין סינתיזה של כל עבודת המחקר שעשתה במשך כ-25 שנה על יהודי גרמניה.
אין זה סיפור שיטתי של תולדות יהודי גרמניה, אלא עיסוק בכמה נושאים מרכזיים וטיפול בשאלות ספציפיות.
הספר נפתח בניסיון להבין את מה שנחשב בדרך כלל לעיוורונם של יהודי גרמניה באשר לפוטנציאל השמדתם על ידי הנאצים.
וולקוב מבררת את האופן שבו תפסו יהודים במזרח אירופה ובמערבה את האנטישמיות בגרמניה, את האופן שבו התייחסו אליה יהודי גרמניה עצמם ואף נוגעת בהשקפות שרווחו בנושא זה בישוב העברי בארץ, בעיקר לאחר ליל הבדולח (1938).
בשלב זה טוענת וולקוב שלא ניתן להבין עמדות אלה מבלי לבחון לעומק שני נושאים: האופי המיוחד והפונקציות המיוחדות של האנטישמיות בגרמניה שלפני העידן הנאצי, והאופי המיוחד – החברתי והתרבותי – של יהדות גרמניה עצמה בשנים אלו.
בחלק השני של הספר נידונה, אם כן, האנטישמיות בתקופת גרמניה הקיסרית (1871-1918), והיחס אליה מצד קבוצות שונות בגרמניה (למשל הסוציאליסטים).
בחלק השלישי נדון תהליך התברגנותם של יהודי גרמניה, כניסתם לתרבות הגרמנית וייחודם הדמוגרפי, כמו גם המגבלות על היטמעותם – הן מצד גרמנים שסירבו לראות בהם חלק מן האומה הגרמנית המתהווה אז, והן מצדם הם, שכן גם יהודים אלה, הידועים כ"מתבוללים", בקשו בדרך כלל לשמר את זהותם היהודית באופן כלשהו.
איחוד וחירות בגרמניה – מנפוליאון עד ביסמרק
הספר "איחוד וחירות בגרמניה – מנפוליאון עד ביסמרק" (1997) מספר את סיפורה של גרמניה המפוצלת מאז מלחמות נפוליון, דרך מהפכות 1848 ועד הגשמת איחוד גרמניה בשורת מלחמות בראשותו של אוטו פון ביסמרק.
ספר זה, שנערך על ידי שולמית וולקוב הוא אסופת מאמרים מרכזיים הדנים באיחוד גרמניה מחדש (1990), רובם מתורגמים מגרמנית, ומספקים לקורא העברי חומר על הכרעות ונקודות מפנה בתולדותיהן של הרפובליקה הפדרלית מזה ואחותה הרפובליקה הדמוקרטית (הקומוניסטית) מזה, על הרקע ההיסטורי של האיחוד ביניהן וכן על הפחדים והתקוות שנתלו בו.
תולדות חינוך החירשים ושפת הסימנים
בנושא זה טמון שילוב בין מחקר בתולדות המיעוטים עם היסטוריה של הרפואה ושל החינוך, וכן, פרק בתולדות חקר השפה והיחס אליה בתקופות שונות.
המאמץ הרפורמטורי של תקופת ההשכלה בא כאן לידי ביטוי מיוחד.
מיד עם תחילתו נוצרו גם האסכולות השונות בתחום הנדון, אלה המצודדים בפיתוח שפת סימנים ואלה הטוענים לצורך ללמד חרשים לדבר בשפת החברה בה הם חיים.
ההתעניינות החדשה בחרשים הייתה תופעה כלל אירופית, מרוסיה, עבור בגרמניה, בצרפת ובספרד ועד לאנגליה, אירלנד וסקוטלנד.
מאמר מקיף בתחום זה ראה אור בכתב העת היסטוריה.
מבט רחב יותר על תחום זה מצוי בכרך שערכה "מיעוטים, זרים ושונים: קבוצות שוליים בהיסטוריה".
זהו שם ספרו של סבסטיאן הפנר שתרגמה שולמית וולקוב.
זהו ספר זכרונות המגולל את סיפורו של גרמני לא-יהודי שחווה את השנים בין מלחמת העולם הראשונה, בה היה עדיין ילד, ועד לעליית הנאצים לשלטון.
הוא מתבונן במתרחש בעין ביקורתית ובאופן מקורי ומאיר עיניים.
הספר היה רב-מכר בגרמניה ומקנה פרספקטיבה מיוחדת על תקופת רפובליקת ויימאר כולה ועל תהליך עלייתם של הנאצים לשלטון.
בשנים האחרונות מרבה וולקוב לעסוק בחקר ההיסטוריוגרפיה של הנאציזם והשואה.
כמו כן כתבה ביוגרפיה של המדינאי הגרמני-יהודי ולטר רתנאו.
בשנת 1998 הוענק לה פרס גונדולף של האקדמיה הגרמנית לשפות וספרויות.
בנובמבר 2014 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
איחוד וחירות בגרמניה – מנפוליאון עד ביסמרק, משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תל אביב, 1997
במעגל המכושף: יהודים, אנטישמים וגרמנים אחרים, תל אביב: עם עובד, 2002
בין ייחוד לטמיעה: יהודי גרמניה 1780-1918; מתרגמת: אורית פרידלנד; עורך מדעי: גיא מירון); תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003
ולטר רתנאו – טרגדיה יהודית גרמנית, תל אביב: עם עובד, 2014
גרמניה ויהודיה - היסטוריה אחרת, תרגם ניר רצ'קובסקי, הוצאת כרמל, 2022
מחלוקה לאיחוד: גרמניה 1945–1990/ עורכת שולמית וולקוב; תרגם דניאל נדב; תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, המכון להיסטוריה גרמנית; עם עובד, תשנ"ד 1994.
מיעוטים, זרים ושונים: קבוצות שוליים בהיסטוריה/ עורכת שולמית וולקוב; ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל 2000.
סיפור של גרמני 1914–1933 / סבסטיאן הפנר; תרגום מגרמנית, הערות ואחרית-דבר שולמית וולקוב; תל אביב: הוצאת חרגול, תשס"ב 2002.
שולמית פיירסטון הייתה סופרת והוגת דעות פמיניסטית יהודיה קנדית-אמריקאית.
פיירסטון הייתה דמות משמעותית בעיצוב הפמיניזם הרדיקלי וייסדה מספר ארגונים ותנועות פמיניסטיות: westside group, רדסטוקינגס, נשים רדיקליות בניו יורק ופמיניסטיות רדיקליות בניו יורק.
ב-1970 פורסם ספרה "הדיאלקטיקה של המין" (The Dialectic of Sex: The Case for Feminist Revolution), טקסט פמיניסטי חשוב ורב השפעה.
נולדה בשנת 1945 בשם שולמית בת שמואל בן ארי פוירשטיין, לסול וגיטל (קייט) פוירשטיין, השנייה מבין 6 אחים ואחיות.
אמה קייט וייס ברחה מאירופה לפני מלחמת העולם השנייה, ואביה שירת בצבא האמריקאי באירופה בזמן המלחמה והיה ממשחררי מחנה ברגן בלזן כששולמית נולדה.
אחותה היא הרבה תרצה פיירסטון.
היא גדלה בבית יהודי אורתודוקסי, באוטווה קנדה ובקנזס סיטי וסנט לואיס, ארצות הברית.
הוריה ביצעו לשם המשפחה פיירסטון לפני המעבר לסנט לואיס.
שולמית פיירסטון למדה בבית ספר התיכון שליד ישיבת טלז שהוקמה מחדש ב-1941 בקליבלנד.
את לימודיה האקדמיים היא החלה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס והמשיכה בבית הספר של המכון לאמנות בשיקגו (School of the Art Institute of Chicago).
בשיקגו החלה להיות פעילה בתנועה הפמיניסטית.
במהלך לימודיה בשיקגו היא הייתה הנושא של סרט דוקומנטרי שמעולם לא הוצג.
הסרט התגלה מחדש ב-1990 על ידי הבמאית הניסיונית אליזבת סוברין (Elisabeth Subrin) והיא צילמה מחדש את הסרט עם רמת דיוק של פריים לפריים בהשתתפות שחקנית שגילמה את פיירסטון.
הסרט המחודש נקרא שולי (Shulie), שם החיבה של שולמית פיירסטון וזכה במספר פרסים.
במהלך הכינוס הלאומי לפוליטיקה חדשה (National Conference for New Politics) שהתקיים ביום העבודה ב-1967 ביקשו פיירסטון ואחרות להעלות לסדר היום של האספה גם את הנושאים הקשורים לחיי נשים (שכר שווה, טיפול בילדים, הפלות וכו') אך מארגני הכנס לא אפשרו זאת.
בכנס השתתפו נציגים מהשמאל החדש, התנועה לזכויות האזרח ומתנגדים למלחמת וייטנאם.
זו הייתה הפעם הראשונה שפעילים מתנועות לשינוי חברתי התכנסו לדיון משותף.
אחת המטרות של הכינוס הייתה להתאחד מאחורי מועמד שיתמודד לנשיאות בארצות הברית.
פיירסטון וג'ו פרימן פנו ליושב הכנס וביקשו להכניס לסדר היום נושאים הקשורים לחיי נשים אולם הן נענו בשלילה בטענה שיש נושאים חשובים יותר על סדר היום.
חלק מהנשים שהשתתפו בכנס לא תמכו בפיירסטון ופיירמן ובתביעתן להכניס לסדר היום דיונים על אפליית נשים.
לאחר הכנס פיירסטון ופריימן כינסו את קבוצת הנשים הפמיניסטית הרדיקלית הראשונה בשיקגו – westside group.
באוקטובר 1967 פיירסטון עברה לניו יורק.
שם ייסדה יחד עם פמלה אלן (Chude Pamela Allen), פעילת זכויות אדם פמיניסטית, את הארגון נשים רדיקליות בניו יורק.
הקבוצה נפגשה אחת לשבוע ולמדה ביחד.
הקבוצה תכננה את פעולת בריגדת ג'נט רנקין שהובילה 5,000 נשים בצעדה בוושינגטון.
פיירסטון הייתה הכח המניע בהוצאה לאור של מנשר הארגון.
המנשר הציג, לראשונה, את התפיסה הפמיניסטית הרדיקלית.
במרץ 1969, ארגנה פיירסטון אירוע בו 12 נשים סיפרו על חוויותיהן בעקבות הפלות שעברו.
זה היה האירוע הראשון בו נשים דיברו בפומבי על החוויות הקשורות להפלות, דבר שנחשב עד אז סוד מביש: אמצעי מניעה שלא פעל, הפלה במרפאה מאולתרת, הייסורים בוויתור על האפשרות לגדל ילד בעקבות הפלה ועוד.
פיירסטון יזמה וארגנה עוד מגוון רחב של פעולות מחאה עם קבוצות וארגוני נשים שהקימה או הצטרפה אליהם.
הביקורת שלה הייתה מופנית גם כלפי ארגוני הנשים הליברליים.
שולמית פיירסטון נפטרה בשנת 2012, בגיל 67, כשהיא סובלת מסכיזופרניה.
בגלל מחלתה היא ניתקה קשר עם הסביבה ונמצאה בדירתה בניו יורק כמה ימים לאחר שמתה.
פיירסטון כתבה שלושה חיבורים ב-1967 בהם היא ניתחה את הסיבות לכישלון התנועה לזכויות הנשים, עד כה, וטענה שנשים לא זכו בזכויות עליהן נלחמו.
כמו כן, היא הציעה קווים מנחים לשינוי המצב: לא להתפשר על עקרונות יסוד; להעלות מודעות על מנת להכין את השטח לקראת השינוי והאינטרסים של נשים עומדים תמיד לפני כל אינטרס אחר.
פיירסטון מתייחסת בכתיבתה למרקס ופרויד וטוענת ששני ההוגים לא התייחסו להיבט הביולוגי בתאוריות שלהם.
אנגלס ומרקס לא הצליחו לזהות את המעמד המבוסס על מין (sex-class) – השליטה של גברים בנשים נטועה בביולוגיה.
היא הסתמכה על פרויד בטענה שדיכוי מיני נמצא בשורש המועקה החברתית-תרבותית, אך התעקשה כי האמנציפציה האמיתית של נשים תגיע בסיום הדיכוי מיני ובאמנציפציה לילדים.
פיירסטון ידועה במיוחד בזכות סיפרה "הדיאלקטיקה של המין" (The Dialectic of Sex: The Case for Feminist Revolution) שיצא לאור בשנת 1970, כשהיא בת 25. בספר היא פורשת משנה פמיניסטית רדיקלית.
לטענת פיירסטון, בלב הדיכוי של נשים עומדים ההבדלים הביולוגיים בין הגברים והנשים שהביאו לשעבוד הנשים בחברה פטריארכלית.
נשים משועבדות לתפקידן כיולדות וכמגדלות ילדים.
ההבדל הביולוגי בין בני האדם תורגם על ידי הפטריארכיה להסדרים תרבותיים ופוליטיים המטילים על נשים את כל נטל הבאת הילדים לעולם וגידולם, ואילו הגברים לקחו על עצמם את כל יתר ההיבטים התרבותיים והחברתיים.
לטענתה, הסדר החברתי הקיים לא ישתנה ללא שחרור נשים מתפקידן האימהי.
הסדרים שונים כגון מעונות יום, חופשת לידה לגברים או תשלום לנשים עבור מלאכות הבית לא יפתרו את הבעיה כיוון שהם אינם מערערים על חלוקת התפקידים הביולוגית/מגדרית ואינם משחררים נשים מהתפקידים שהביולוגיה כפתה עליהן: לידה ואחריה התמסרות לגידול הילדים.
לדעת פיירסטון, בעיה זו ניתן לפתור באמצעים טכנולוגיים שעיקרם רבייה מלאכותית ושינוי המודל החברתי.
פיירסטון מציעה מודל של חברה שוויונית שאינה מתבססת על העובדה הביולוגית כי הנשים הן שעליהן לשאת בעול הילודה, חברה שתהיה מבוססת על קשרים שעיקרם בחירה ולא כפייה, לרבות הקשרים בין מבוגרים וילדים, ותביא לחברה צודקת, בה תיעלם המשפחה הגרעינית, לטובת הסדרים קהילתיים צודקים שאינם מבוססים על שליטה.
היא מציעה להמיר את מודל ה"משפחה" ב"משק בית", קבוצה של מבוגרים שיהיו רשאים לגדל ילדים, ובאם יגדלו ילדים – יהיו גם מחויבים לכך משפטית.
בנוסף, יש להכיר בילדים כמושאי זכויות עצמאיים, ולאפשר להם מעבר למשק בית אחר אם זה רצונם.
שולמית כצנלסון (17 באוגוסט 1919 – 6 באוגוסט 1999) הייתה מחנכת ישראלית, מייסדת ומנהלת אולפן עקיבא, כלת פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986) ומועמדת לפרס נובל לשלום.
שולמית כצנלסון, בתם של בת שבע (אשת ציבור וחברת הכנסת) וראובן כצנלסון (ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ), נולדה ב-1919 בז'נבה שבשווייץ, שם שהו הוריה באותה עת לצורך לימודיהם, ובהיותה בת שנתיים חזרו עמה ארצה והתיישבו בירושלים.
אחיה הצעיר הוא שמואל תמיר, שר המשפטים לשעבר, ובין דודיה ודודותיה מצויים אברהם קצנלסון, מחותמי מגילת העצמאות, יוסף כצנלסון, ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית וממקימי האצ"ל, ורחל כצנלסון, אשת ציבור ואשתו של איש הציבור, הסופר וההיסטוריון נשיא המדינה זלמן שזר.
בסיום לימודיה בגימנסיה רחביה בירושלים למדה כצנלסון בבית הספר לעבודה סוציאלית ולמדה לימודי תואר שני בחינוך באוניברסיטת מישיגן ובמרכז הבינלאומי הקווייקרי שליד פילדלפיה.
לאחר סיום לימודיה החלה בעבודה כמורה בכפר הנוער מאיר שפיה ומאוחר יותר בבית הספר היסודי "לדוגמה" בתל אביב.
במהלך שנות ה-40 הייתה בין חברי האצ"ל.
בשנת 1951 הקימה כצנלסון את אחד האולפנים הראשונים בישראל, אולפן עקיבא בנהריה.
היא עברה מאוחר יותר לנתניה והעבירה את האולפן לשם.
האולפן קלט אליו עולים חדשים לצד תושבים ותיקים, תיירים שביקשו ללמוד עברית וערביי ישראל.
לימוד השפה העברית לווה בשיעורי מורשת וידיעת הארץ, ולאחר מלחמת ששת הימים הוצע לצידה גם לימוד השפה הערבית.
באולפן הוכשרו בשפה הערבית, בין היתר, מורות חיילות וצוערי המכללה לביטחון לאומי.
בנוסף החל האולפן לערוך קורסים בעברית לערבים תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
את עובדי בעקבות פועלה זה מונתה כצנלסון לוועדה הבין-דתית שבמסגרת משרד החינוך.
כצנלסון עמדה בראש האולפן עד פרישתה לגמלאות עקב בריאות לקויה בשנת 1996.
כצנלסון הייתה לנציגת משרד החינוך והבונדס בכינוסים בינלאומיים וטיפחה באופן רשמי את הקשר עם קהילת המקויה ביפן.
בשנת 1972 השתתפה בכינוס אונסק"ו, ובשנת 1996 הוזמנה לקונגרס האמריקאי.
בעקבות פרישתה מניהול אולפן עקיבא ב-1996 המשיך אפרים לפיד, מתלמידי כיתתה הראשונה, בתפקיד זה.
שולמית כצנלסון נפטרה בביתה בנתניה ונטמנה בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
פעילותה להחייאת והנחלת השפה העברית לצד טיפוח פלורליזם תרבותי ודו-קיום זכו להוקרה בקבלתה את פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986), פרס יושב ראש הכנסת לאיכות חיים (1983), פרס התנועה למען ארץ ישראל טובה (1988), פרס מסדר "בני ברית" (1988) ותואר ידידת העיר נתניה (1985).
בשנת 1992 נכללה ברשימת המועמדים לפרס נובל לשלום, בשל תרומתה להבנה בין ערבים ליהודים.
שולמית גולדהבר הייתה פיזיקאית אנרגיות גבוהות ומומחית בינלאומית בנושא האינטראקציות בין קאונים לבין נוקליאונים.
גולדהבר הייתה האדם הראשון לצפות באינטראקציות גרעיניות של האנטיפרוטון.
גולדהבר נולדה בווינה אוסטריה וגדלה בארץ ישראל של המנדט הבריטי כאשר משפחתה עלתה לארץ.
היא למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם פגשה והתחתנה עם הפיזיקאי גרסון גולדהבר.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית עם תואר שני והיגרה לארצות הברית עם בעלה ללימודי דוקטורט.
אוניברסיטת תל אביב מקיימת קולקוויום לזכרה.
שולמית (שולה) גלבוע (נולדה בכ"ב בטבת תש"ג, 30 בדצמבר 1942) היא סופרת ועיתונאית ישראלית.
הוריה, ריבה וחנינא גינגולד, ילידי עיירה ליד ורשה בירת פולין, נישאו, עלו לארץ ישראל ב-1934 והתגוררו בתל אביב.
ב-3 בספטמבר 1939 נולד בנם הבכור, ישראל, וכעבור שלוש שנים נולדה בתם שולמית.
ב-1954 עברה המשפחה, במסגרת התנועה מן העיר אל הכפר, למושב שדי חמד, ובגלל העדר בית ספר במקום, היא נשלחה עם יתר בני גילה ללמוד בכפר הנוער בן שמן ב'.
את התיכון כבר עשתה בפתח תקווה.
היא החלה לכתוב שירים וסיפורים בגיל צעיר (שיר שלה פורסם ב"דבר לילדים" בהיותה בת שבע) ומגיל 19, עוד בהיותה סטודנטית בסמינר למורים גבעת השלושה, פרסמה שירים וסיפורים במוספי הספרות של העיתונים השונים, בהם "הארץ", "מעריב", "למרחב" ו"על המשמר".
שירותה הצבאי קוצר עקב מות אביה (בגיל 49) והמשפחה חזרה לעיר.
ב-1962 זכתה במלגת לימודים בתחרות לכישרונות צעירים בתחום הכתיבה, וב-1964 החלה ללמוד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בעת לימודיה עבדה כמורה בתיכון וכעוזרת הוראה בחוג לפילוסופיה.
ב-1965 נישאה לאליעזר גלבוע (מרצה למחשבת חינוך).
ב-1984 החלה לעבוד כעורכת משנה במוסף לספרות של ידיעות אחרונות, וב-2004 נעשתה העורכת הראשית של המדור עד יציאתה לגמלאות ב-2008.
לאורך השנים כתבה ביקורות ספרותיות, טור שבועי קבוע בשם "רב-מכר", ופרסמה ראיונות, רשימות וסיפורים בעיתונות ובכתבי עת ספרותיים שונים, ביניהם "סימן קריאה" ו"עתון 77".
קיבלה מלגות יצירה לאוקספורד ולברנדייס וסיפוריה וחלק מספריה תורגמו לאנגלית, גרמנית, ספרדית וסינית.
היא בעלת תואר B.A בספרות ותואר מוסמך M.A בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
ספריה "ארבעה גברים ואשה" ו"דרך עלמה" זכו ב"אות הזהב" של התאחדות הוצאות הספרים.
"ארבעה גברים ואישה" קיבל גם את "אות הפלטינה".
כיום גלבוע ממשיכה בכתיבת ספרים, בנתינת הרצאות, בקריאה ובגננות.
בניה הם איש התקשורת ומבקר המסעדות ניב גלבוע, האמן איתמר גלבוע, שפועל באמסטרדם, ודניאל בן-אליעזר, ד"ר לפסיכולוגיה.
"או חורף או סופו" (ספרית פועלים, 1981)
"השקר הרביעי" (הספריה החדשה, 1993)
"ארבעה גברים ואשה" (ידיעות ספרים, 2000)
"אשה קטלנית" (הספריה החדשה, 2005)
"יחידה נפרדת" ידיעות ספרים, 2008 (בשיתוף איתמר גלבוע)
"חיים בהמתנה" (ידיעות ספרים, 2012)
"שיחה לא מזוהה" (ידיעות ספרים, 2020)
שולמית אפפל (נולדה ב-21 בינואר 1948) היא משוררת ישראלית.
אפפל נולדה במחנה עקורים בקפריסין.
עלתה ארצה עם הוריה באניה "קדמה".
ילדותה עברה עליה בעיר התחתית בחיפה ובהיותה בת עשר עברה עם משפחתה לרמת גן.
ב-1975 הקימה וניהלה את גלריית האמנות "נינווה" בתל אביב.
הגלריה הוקמה כמקום מפגש לסופרים ומשוררים בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
בין השנים 1991–1998 פרסמה בשם העט אלינעם שלו.
בשנת 1991 כתבה וביצעה את המונודרמה, "מקל של קינמון", בתיאטרונטו במרכז סוזן דלל בתל אביב.
את המחזה ביים רוני ניניו.
המחזה מספר את סיפורו של גבר המקיים שלוש מערכות יחסים במקביל, עם שלוש נשים שונות.
את כל הדמויות במחזה גילמה אפפל.
חבר השופטים ב"תיאטרונטו" 1991 (עמו נמנו חנה מרון, ציפי פינס ואהוד מנור) העניק למחזה ולביצוע ציון מיוחד.
המחזה זכה לביקורות טובות ומבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ שיבח הן את הטקסט והן את אפפל על הביצוע המרשים.
תל אביב: הוצאת עכשיו, 1972
תל אביב: ספרית פועלים, 1987
תל אביב: הוצאת ביתן, 1989
פחות מאמת אין טעם לכתוב, הוצאת ספרא, 2013.
תדמייני שאת כוכבת, הוצאת פטל, 2017.
זיכרונות מבית החרושת לבגדי ים, הוצאת פטל, 2020.
בעתיד העבר יסתמן כאפשרות, הוצאת פטל, 2023
אנתולוגיות וכתבי עת בהם השתתפה
שירי שנות השבעים, בעריכת חיים נגיד, הוצאת הדס
שירי אהבה של משוררות ישראליות בנות זמננו, 1985
מה זאת אהבה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000
וקראתי לכך אהבה, בעריכת רפי וייכרט ומשה דור, הוצאת טובי, 2008
האוניברסיטה של החושך: שירים על קולנוע, בעריכת רפי וייכרט ומשה דור, 2008
מי מפחד מוירג'יניות: נשים כותבות נשיות, בעריכת תמר משמר, 2009
משוררים בעיר 2, בעריכת דרור בורשטיין, הליקון, 2014
אנתולוגיות באנגלית, רוסית, איטלקית, וקרואטית; ובכתבי עת : גג, הליקון, דקה, מאזנים, עיתון 77 והמוסך.
פרס קוגל לשירה על ספרה "מרחק", 1982
פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול, 1987
מקום שלישי ב"תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" – על הסיפור "פרטים אישיים", 2012
פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול, 2013
פרס רמת גן לספרות, 2014 - על הספר "פחות מאמת אין טעם לכתוב"
פרס משרד התרבות לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין, 2018
פרס ליצירה ספרותית מטעם קרן קיימת לישראל והקרן ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג בקטגוריית שירה, על ספרה "תדמייני שאת כוכבת", 2018.
פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית, לשנת 2021 על ספרה "זיכרונות מבית החרושת לבגדי ים", 2020.
שולמית אלמוג (נולדה ב-1958) היא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטת חיפה.
חלוצת חקר התחום של משפט וספרות בישראל.
אלמוג היא בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התמחותה בעריכת-דין עשתה אצל נשיא בית הדין הארצי לעבודה, השופט צבי בר-ניב.
את התואר השני ותואר הדוקטור קיבלה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2000–2007 שימשה כעורכת ראשית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
כמו כן שימשה עורכת של כתבי העת "משפט וממשל" ו"דין ודברים" וכעורכת אורחת של כתב העת "מחקרי משפט".
בשנים 2006–2007 הייתה עורכת ראשית של הערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה.
כתבה מספר ספרי ילדים ונוער ובהם "גן ורדים" (יחד עם אלה שגיא, ספרית פועלים, 1989); "באמצע היער" (מסדה, 1994) ו"מירנדלה ללא ארץ" (מסדה, 1995).
בשנת 2021 הוציאה לאור בהוצאת כרמל בשיתוף עם יאיר אלדן את הספר "משהו רוחני זורם כביכול".
הספר הוא דיאלוג בין גבר לאישה, העובר בין תחנות שונות בחייהם, ועוסק במגוון של נושאים כמגדר וזהות מגדרית, תקינות פוליטית, ומעשה הכתיבה עצמו.
כתבה וערכה תשעה ספרים ופרסמה עשרות מאמרים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה.
מחקריה עוסקים בקשרים שבין משפט וספרות, משפט וקולנוע ומשפט ותרבות דיגיטלית, ובזכויות נשים וילדים.
בשנת 2000 פורסם ספרה "משפט וספרות", המציג את העיון המשולב במשפט ובספרות, שמטרתו לתאר את ההשפעה ההדדית בין שתי הדיסציפלינות ולהגיע לתובנות מורכבות יותר מאשר חקר כל אחת מהן בנפרד.
בשנת 2002 ראה אור ספרה "עיר, משפט, סיפור" (הוצאת שוקן), המהווה דיון ראשון ביצירת ש"י עגנון מפרספקטיבה של משפט וספרות.
בשנת 2005 יצא לאור הספר "משפט וספרות בעידן דיגיטלי", המתאר את גישתה התאורטית של אלמוג באשר למשמעות השינויים שחולל העידן הדיגיטלי במערכת המשפט.
ספרה "נשים מופקרות" (משרד הביטחון-ההוצאה לאור, 2008) יצא לאור בעקבות סדרת הרצאות בשם זה במסגרת "אוניברסיטה משודרת" בגלי צה"ל.
הספר בוחן את הזנות כתופעה חברתית ותרבותית ומבקר את ההתייחסות המשפטית כלפיה.
הוא דן בהיבטים שונים, הקשורים למציאות חייהן של נשים העוסקות בזנות, ובייצוגים של זנות בספרות, בתיאטרון, בקולנוע, בפסיקה ובחקיקה, ומציע רפורמה משפטית, שתתמקד בהטלת אחריות פלילית על לקוחות של נשים בזנות.
כיהנה כראש המרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה וכמרצה אורחת בפקולטות למשפטים של אוניברסיטת טורונטו, אמריקן יוניברסיטי, אוניברסיטת הלסינקי ואוניברסיטת מונש ועוד.
בדצמבר 2020 מונתה ליועצת לנשיא אוניברסיטת חיפה לענייני הוגנות מגדרית, לשנים ה'תשפ"א - ה'תשפ"ה.
אלמוג היא חברת נשיאות מועצת העיתונות.
היא כיהנה ומכהנת כחברה, בין היתר, בוועדת המשנה בנושא הילד ומשפחתו של הוועדה לבחינת עקרונות יסוד בתחום הילד והמשפט ליישומם בחקיקה מטעם משרד המשפטים, בוועדה לבחינת חוק אימוץ ילדים והליכי אימוץ ילדים בישראל ובוועדה להענקת עיטור ממלכתי למאבק בסחר בבני אדם.
חברה בחבר שופטי פרס ספיר לספרות לשנת 2011. הופיעה בפני צוות מטעם מחלקת הייעוץ והחקיקה במשרד המשפטים, שעסק בנושא הצעות חוק בדבר הפללת צריכת שירותי זנות, ובפני ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים של הכנסת.
במשותף עם פרופ' אריאל בנדור חיברה את החלקים המשפטיים בדו"ח שהוגש על ידי מדינת ישראל לאו"ם מכוח האמנה הבינלאומית לזכויות הילד.
בנוסף למחקריה ולכתיבה האקדמית, מפרסמת פרופ' אלמוג טורי דעות בעיתונות הארצית, ומשמשת כפרשנית בכלי תקשורת שונים לענייני משפט, חברה ותרבות וזכויות נשים וילדים.
זכויות של ילדים (הוצאת שוקן, 1997)
עיר, משפט, סיפור (הוצאת שוקן, 2002)
משפט וספרות בעידן דיגיטלי (נבו, 2007)
נשים מופקרות (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008)
ספר דליה דורנר (עורכת, יחד עם דורית ביניש ויעד רותם, נבו, 2009)
משהו רוחני זורם כביכול (כרמל, 2021; בשיתוף עם יאיר אלדן).
טראומה, נרטיב ומשפט, ספר דליה דורנר (בעריכת שולמית אלמוג, דורית ביניש ויעד רותם, הוצאת נבו)
התנכלות תעסוקתית (Mobbing), עבודה, חברה ומשפט יא 229 (תשס"ו)
משפט כקולנוע: מראית פני הצדק בעידן הדימוי הנע, מחקרי משפט כב 5 (תשס"ו) (עם עילי אהרונסון)
טובת ילדים, זכויות האדם, ספר יצחק זמיר על משפט, ממשל וחברה 93 (יואב דותן ואריאל בנדור – עורכים, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הארי ומיכאל סאקר, ירושלים, תשס"ה)
ואותן השמות עומדים לדורות' - על עברית, מגדר ומשפט, מחקרי משפט יח 373 (תשס"ב)
'עיני המערער חשכו' - בין הנרטיבי לנורמטיבי, מחקרי משפט טו 295 (תש"ס)
שולמית (שולה) קישיק-כהן (24 בדצמבר 1917 – 21 במאי 2017) הייתה מרגלת של ישראל בלבנון ופעלה למען העלאת יהודים מארצות ערב בהעפלה.
קישיק-כהן נולדה בארגנטינה בתם של מאיר ואלגרה ארזי כהן.
מאיר נולד בדמשק ואלגרה נולדה בירושלים.
אביה חיסל את עסקיו בארגנטינה ב-1924, המשפחה עלתה לארץ ישראל והשתקעה בשכונת "מקור ברוך" בירושלים.
למדה בבית הספר לבנות "אוולינה דה רוטשילד".
בגיל 16 השיאו אותה הוריה לסוחר יהודי-לבנוני בשם ז'וזף קישיק, ומשנת 1936 גרה בוואדי אבו ג'מיל, הרובע היהודי בביירות.
בביירות החלה בפעילות בקהילה היהודית המקומית ואף יצרה קשרים עם השלטונות.
במשך שהייתה בלבנון העלתה יהודים לישראל מתחת לאפם של השלטונות הלבנונים.
בראשית מלחמת העצמאות, העבירה למפקדת ההגנה במטולה מידע שהגיע לידיה על ההיערכות של צבא ההצלה למלחמה בישראל.
לאחר מכן המשיכה בפעולות הריגול, ללא ידיעת בני משפחתה, וכן סייעה בפעילות של העלאת יהודי לבנון וארצות ערב נוספות לישראל.
במשך השנים 1947–1961 העבירה מידע מודיעיני מסוריה ומלבנון לישראל.
פעילותה למען ישראל הייתה ידועה לשירותי הביטחון הלבנוניים לפחות מאז שנת 1950.
בתחילת התנדבותה למען מדינת ישראל, בהעברת יהודים לארץ, העבירה את שני בניה הגדולים לארץ (בני שבע ותשע).
היא עונתה ונשפטה למוות בתלייה.
בערעור מאוחר יותר, הומתק עונשה ל-7 שנות מאסר.
גם בעלה נאסר, והואשם כי ידע על פעילותה של אשתו ולאחר הערעור זוכה.
בעקבות מלחמת ששת הימים, שוחררה (לאחר שבע שנים שריצתה בכלא) במסגרת עסקת חילופי שבויים.
את משפחתה שנותרה בלבנון ובעלה, הבריחו מפעיליה לישראל דרך קפריסין.
בישראל קיבלו את פניה, אמה (אביה נפטר שנים קודם), אחיותיה ואחיה, ילדיה וגם אנשי צבא.
מרגע שובה לישראל ועד פטירתה התגוררה בשכונת רחביה בירושלים.
המרכז למורשת המודיעין (מל"מ) הפיק סרט באורך 30 דקות בשם "מסייה שולה" על פעילותה.
סרט זה מוקרן למבקרים במרכז.
ב-1992 העניק לה המרכז את אות יקיר הסתר.
ביום העצמאות ה-59 של מדינת ישראל נבחרה להשיא משואה ובשנת ה'תש"ע (2010) הוענק לה תואר יקיר ירושלים.
בנובמבר 2011 זכתה לאות המופת ולמדליית דונה גרציה.
לקישיק-כהן היו שבעה ילדים (ארבעה בנים ושלוש בנות).
בנה יצחק לבנון היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל במצרים.
בן נוסף הוא דוד קישיק-כהן, לשעבר בכיר במנהל האזרחי.
רחוב "השולמית" על שמה בשכונת "נווה ים" באשקלון, 2021
רחוב "השולמית" על שמה בהרצליה
"כיכר השולמית" בצומת הרחובות אבל פן וגלבר בשכונת רמת דניה בירושלים.
שולמית נדלר (16 באוגוסט 1923 – 27 באוגוסט 2016) הייתה אדריכלית ישראלית שותפה במשרד "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל אדריכלים" - מהבולטים במשרדי האדריכלים בישראל במחצית השנייה של המאה העשרים.
נדלר נולדה בארץ ישראל כשולמית קָניֶבסקי (קָנֵב), בתם של רחל ויצחק קנב, כלכלן, ממנהיגי הסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י, יו"ר מרכז קופת חולים ומנהל המכון למחקר סוציאלי בהסתדרות.
את הכשרתה כאדריכלית רכשה בטכניון בהנחייתו של האדריכל זאב רכטר, שם גם הכירה את מיכאל נדלר, בעלה לעתיד ומי שהפך לשותפה למשרד האדריכלים המצליח במשך חצי יובל שנים.
בשנת 1945 סיימה את לימודיה (הייתה האישה השנייה שסיימה לימודי אדריכלות בטכניון) ויחד עם מיכאל פתחה משרד אדריכלים קטן ברחוב בר כוכבא במרכז תל אביב, וזאת לאחר שהיו שותפים בתכנונם של שישה קיבוצים בנגב.
בעקבות זכייתם בתחרות לתכנון המדרשה החקלאית רופין הצליח המשרד הצעיר לקבוע את מעמדו בחזית העשייה הישראלית.
ב-1970 זכתה בפרס רוקח יחד עם שותפיה למשרד.
השותפות התרחבה לראשונה בשנת 1958 כאשר הצטרף האדריכל שמואל ביקסון.
המשרד שבראשו עמדה נדלר תכנן כמה מהפרויקטים המרכזיים במדינת ישראל הצעירה, זכה בתחרויות תכנון ובפרסים על עבודות נבחרות.
בני הזוג נדלר בנו לעצמם בית בהרצליה פיתוח, אולם לא זכו לגור בו זמן רב, עקב פטירתו של מיכאל.
לאחר פטירתו שבה להתגורר בדירתם בתל אביב.
נפטרה ב-27 באוגוסט 2016, ימים ספורים לפני יציאתו לאור של ספר מקיף המסכם את יצירתה לאורך 64 שנות עבודה, ספר אותו ערכו צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון.
נטמנה בבית העלמין הישן בהרצליה.
היא הותירה אחריה בן, אריאל, ונכדים.
בית סוקולוב, תל אביב, 1948
הספרייה הלאומית, קמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית בירושלים (כחלק מחבר מתכננים), 1956
בית ספר יסודי עציון, תל אביב, 1959
מרכז תרבות העמים לנוער, ירושלים, 1956
בית ספר בויאר, ירושלים, 1961
מפעל הנצחה לבנים, מקוה ישראל, 1963
הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב, 1964
בית ספר לעובדי בזק (בימינו מכללת עזריאלי), ירושלים, 1968
הספרייה המרכזית ע"ש ארן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 1968
מרכז חינוך ליאו באק, חיפה, 1970
ספרייה למדעים מדויקים, אוניברסיטת תל אביב, 1978
ספריית משפטים, אוניברסיטת תל אביב, 1978
ספריית אוסף וינר, אוניברסיטת תל אביב, 1984
ספריית מדעי החברה ומנהל, אוניברסיטת תל אביב, 1987
ספריית מדעי החיים ורפואה, אוניברסיטת תל אביב, 1997
בית האמנית לאה ניקל, מושב קידרון
שוּלמית (סולה) לַסְקוֹב (10 ביוני 1916 – 16 בספטמבר 2016) הייתה אשת חינוך, היסטוריונית ומחברת ספרי תעודה ישראלית.
אשתו של הרמטכ"ל החמישי חיים לסקוב.
לסקוב נולדה בהאג שבהולנד למשפחת ליין-ח"ן, שהיגרה מרוסיה לקלן שבגרמניה.
בשנת 1922 נשלח אביה, פרץ, לירושלים מטעם קק"ל והיא עלתה לארץ ישראל עם משפחתה.
שולמית גדלה בשכונת בקעה ובשכונת תלפיות בירושלים ולמדה בבית הספר למל ובגימנסיה העברית רחביה.
על חבריה למחזור נמנו, בין השאר שרה שניאורסון ואפרים קציר.
לסקוב הייתה חברה בשומר הצעיר ולאחר סיום לימודיה החלה ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית, אך עזבה את לימודיה ב-1935 והצטרפה לקיבוץ אילון, בו הייתה חברה במשך ארבע שנים, עד שהחליטה לעוזבו ושבה לירושלים.
ספרה הראשון נכתב על רקע חוויותיה מהקיבוץ.
בירושלים עסקה במוזיקה וניגנה בכינור, בפסנתר ובוויולה.
ב-1939, בעקבות תאונת דרכים בה נפצעה קשה, החלה לעבוד ככתבנית במחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בירושלים.
לסקוב הוכשרה כאלחוטנית בקורסים בכפר ויתקין, בחניתה ובעין השופט והצטרפה לגדעונים.
לאחר קום המדינה עברה לתל אביב, שם עבד בעלה בסוכנות היהודית.
היא עבדה כפקידה ראשית באגף ההדרכה של צה"ל, שם הכירה את האלוף חיים לסקוב, לימים הרמטכ"ל החמישי.
בעקבות ההיכרות ביניהם התגרשה מבעלה ונישאה בשנת 1949 ללסקוב.
לסקוב עבדה במשרד החינוך בתפקידים שונים, בהם כמפקחת על חינוך מיוחד.
לסקוב כתבה ביוגרפיה של יוסף טרומפלדור שיצאה לאור בתחילת 1972. בעקבות ספר זה ביקשה לסקוב לחקור את תולדות תנועת ביל"ו, ועשתה זאת במסגרת המכון לחקר הציונות וישראל באוניברסיטת תל אביב.
עבודתה נמשכה מספר שנים והניבה מאמרים על הבילויים וספר עליהם שיצא בשנת 1979, והיו שראו בו מנפץ המיתוס של ביל"ו.
בהמשך חיברה ביוגרפיות על יוסף ויתקין ואחד העם.
היא הוציאה לאור את מכתביו של ד"ר חיים חיסין.
ב-2010 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "לפנים", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
נפטרה ב-16 בספטמבר 2016, בגיל 100, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1972 זכתה שולמית לסקוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על הביוגרפיה של יוסף טרומפלדור.
בשנת 1981 זכתה בפרס יצחק בן-צבי.
בשנת 2010 זכתה באות יקיר העיר תל אביב-יפו על פועלה ותרומתה לחקר הציונות.
בשנת 2011 זכתה בפרס הרצל על תרומתה לחקר תולדות היישוב והתנועה הציונית.
איש לחשבון עולמו, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"ה 1965.
הביל"ויים, ירושלים: הוצאת הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשל"ט, תשמ"א (1981).
קול קורא: חייו וזמנו של יוסף ויתקין, תל אביב: הוצאת פפירוס, תשמ"ו 1986.
קודם כל: מסיפורי ראשונים, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשמ"ו 1986.
חיי אחד העם: פסיפס מתוך כתביו וכתבים אחרים, ירושלים: המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ז 2006.
לפנים: פרקי זיכרונות מארץ ישראל שלפני מלחמת העולם השנייה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2010.
כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל, ליקט וערך לראשונה אלתר דרויאנוב, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ב 1982-תשנ"ג 1993.
המושבה גדרה, השתלשלותה וקורותיה: מראשית התייסדותה עד היום הזה: מתוך לוח ארץ ישראל לשנת תרס"א מאת דוב אריאל (לייבאוויץ), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשל"ט.
מכתבים בענייני ארץ ישראל: (1891–1926), אחד העם (אשר צבי גינצברג), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ס 2000.
מסע בארץ המובטחת, חיים חיסין, תרגם מרוסית: חיים בן-עמרם, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב.
מרשומות אחד הביל"ויים, חיים חיסין, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א 1990.
שולמית טייבלום-מילר נולדה ב-1949 והיא אמנית קרמיקה ישראלית.
עבודותיה של מילר, שמרביתן עשויות בפורצלן, שומרות על זיקה לצורות מסורתיות ועל שימושיות של הכלי.
היא ידועה בשימוש שהיא עושה בזיגוגים שונים, ובייחוד בזיגוג קריסטלי ובזיגוג וולקני.
יצירותיה הוצגו בתערוכות קרמיקה רבות בישראל ומחוץ לה, בין היתר בביאנלה לקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל, ותצלומי עבודותיה פורסמו בכתב העת הישראלי לקרמיקה "1280°c".
כיום מילר מתגוררת ופועלת בגבעתיים.
1970-1973 - ארכאולוגיה ותולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
2007 - התמחות בזיגוג, בית הספר הבינלאומי לאמנויות, ויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה.
1990-1982 - הוראת קדרות וטכנולוגיה של הקרמיקה במכללת תל-חי
1990 ואילך - הוראת קדרות בסדנאות מוזיאון תל אביב.
2001 - פרס במסגרת התערוכה "חלונות לאמנות הקרמיקה – תחרות עיצוב קרמי", רמת אביב, תל אביב.
שולמית ("מיתָה") בת-דורי (גוּטגֶלד; 7 בדצמבר 1905 – 15 בפברואר 1985) הייתה במאית, מחזאית ושחקנית ומייסדת תיאטרון הקיבוץ.
ממייסדות משמר העמק וחברה בו עד מותה.
בת-דורי נולדה בוורשה שבפולין הרוסית (לימים בירת פולין) במשפחה יהודית המתבוללת, בתם של הלנה ויוסף גוטגֶלד.
בילדותה למדה בגימנסיה פולנית, שם נחשפה למוזיקה קלאסית, תיאטרון ומחול וכן למדה גרמנית ואנגלית עם מורים פרטיים.
בעקבות פעילותו של אחיה בשומר הצעיר, הצטרפה לתנועה והפכה לאחת ממנהיגי הקבוצה בוורשה, והכן החלה לביים הצגות תיאטרון בהשתתפותם של החניכים בעת שלמדה פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1923 עלתה לארץ ישראל עם קבוצה מהשומר הצעיר, הצטרפה לקיבוץ ב' שישב בנהלל, ולאחר מכן הועבר לעפולה והייתה שותפה להקמת קיבוץ משמר העמק, שם התיישבה.
תחילה עבדה כטייחית בבניין וטרקטוריסטית וכן עבדה עם החוג הדרמטי של הקיבוץ.
עבור אירוע 1 במאי שנערך בשנת 1925 כתבה וביימה את המחזה הראשון שלה בארץ, "לחם", שעסק בבעיותיהם של הפועלים.
בהפקה הופיעו כמחצית מחברי הקיבוץ.
בשנת 1925 יצאה יחד עם בו זוגה, יעקב חזן, לשליחות מטעם התנועה באירופה, ובוורשה פרסמה את החוברת "לשאלת הבחורה בארץ ישראל", בו האשימה את החלוצים בארץ ביחס מזלזל כלפי נשים.
וכן סברה כי על הנשים לעבוד במקצועות שנחשבו לגבריים כדי להגיע למעמד שווה, עברה קורס בטיחות.
בשנת 1930 נסעה ללמוד תיאטרון ומחול בברלין: תחילה השתלמה במחול אצל רודולף לאבאן, ובתיאטרון אצל מקס ריינהרט וארווין פיסקטור והתוודעה ל"תיאטרון ההמונים" ובהמשך יישמה את מסריו הפוליטיים במחזותיה.
בשנת 1934 חזרה לארץ ישראל, עִברתה את שם משפחתה מגוטגלד לבת-דורי והחלה לשחק בתיאטרון המטאטא.
לאחר זמן-מה חזרה לקיבוץ ובשנת 1935 הקימה את להקת התיאטרון של הקיבוץ הארצי.
בשנותיו הראשונות של התיאטרון כתבה יחד עם המשורר משה ליפשיץ את המחזה "כשיצאת איש פשוט" שתיאר את המציאות הקשה בארץ, ולאחר מכן את "המשפט" שקרא לשלום בין היהודים לערבים וביקר את שלטון המנדט הבריטי.
בשנת 1947 הוקרן בארץ ישראל הסרט דמעת הנחמה הגדולה בבימויו של יוסף לייטס שהיא כתבה בו חלק מהתסריט המתאר ילדה ניצולת שואה וקשייה בקליטה בחברת ילדי הקיבוץ.
בשנת 1951 העלתה במסגרת חגיגות חצי היובל לקיבוץ שריד את המחזה "אחי גיבורי התהילה", עיבוד לתיאטרון של ספרו של הווארד פאסט, העוסק בתיאור מאבקו של העם היהודי בתקופת החשמונאים.
ההפקה נעשתה בשיתוף של כל חברי הקיבוץ ובאמפיתיאטרון הוצגה שמונה פעמים בפני כ-40,000 צופים.
הצלחת ההצגה הביאה להעלאתה שוב בשנים הבאות, כשגם הפקות אלו היו פרוטוקלים גדולים ומרובי משתתפים, בהם חברי הקיבוץ ממלאים את כל התפקידים, ב-1953 בחצי היובל של קיבוץ גבעת ברנר, ובהמשך בקיבוצים נוספים.
בשנת 1960 השתלמה בת-דורי בסטודיו השחקנים בניו יורק בהדרכת לי שטרסברג, וב-1961 בברלינר אנסמבל של ברטולט ברכט, וסיימה תואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיה עסקה בהוראה לבמאים במרכז לתרבות ובקורסים לשחקנים מטעם בימת הקיבוץ, הרצתה בין השנים 1965–1974 בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ועם פרישתה מהוראה עסקה במחקר תיאטרון ההמונים.
בין השנים 1960–1979 הייתה חברת המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, ובין השנים 1965–1980 הייתה חברת הוועד ללהקות פולקלור וחילופי תרבות מטעם משרד החוץ.
כמו כן, ייצגה את ישראל בכנסים בינלאומיים בתחום התיאטרון ובקונגרסים של האיגוד הבינלאומי לתיאטרון ואונסקו.
הייתה אחותו הצעירה של מרדכי בנטוב, לימים שר בממשלת ישראל.
מותו של יורי בגיל 6 השפיע רבות על חייה ויצירתה של בת-דורי.
לשאלת הבחורה בארץ ישראל, ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי, 1926.
אחי גיבורי התהילה: המחזה (תקציר) ב-3 מערכות (7 תמונות) על פי ספרו של הווארד פאסט; יחד עם מרדכי אמיתי, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מרכז לתרבות ולחינוך – המחלקה לאמנות ולספרות – המדור לבמאות, תשי"-.
המשפט: מבחר בשתי מערכות מימי מאורעות 1936 בארץ-ישראל, ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי, 1939.
אניה סוערה: מחזה, שלש מערכות, שש תמונות.
בסימן הזמן: מערכון מחיי הקבוץ, תל אביב: מועדים, 1950.
בארות כאלה: מחזה בשלוש מערכות (חמש תמונות) מחיי קיבוץ בדרום, תל אביב: מרכז לתרבות ולחינוך, איגוד בימות החובבים בישראל, תשי"ט.
בן-האחרת: פרשת יפתח הגלעדי: בארבע מערכות, חיפה: [חמו"ל], -197.
ים ובית: סניון דרמטי ב-3 מערכות מחיי קבוצת דייגים: בעקבות ספוריו של אהרן מגד "רוח ימים", תל אביב: [חמו"ל], תשכ"-.
צריפים וירח: קומדיה מחיי קבוץ בשלוש מערכות, תל אביב: מועדים, 1970.
כזאת לא תפרח עוד לעולם: סיפורים, תל אביב: ספרית פועלים, תש"מ 1980.
שולמית גרוֹס (1923 – 19 בספטמבר 2012) הייתה גאולוגית ומינרלוגית ישראלית שבמחקרה על תצורת חתרורים גילתה מינרלים חדשים, המינרלים גרוסיט ושולמיתיט, נקראים על שמה.
גרוס נולדה בשם שולמית ליפשיץ ב-1923 בגרודנו שבפולין (כיום הורדנה בבלארוס), בתם של פרידה לבית הירשוביץ ומאיר ליפשיץ (Lifszyc), סוחר.
למדה בגימנסיה "תרבות" בעיר, והמשיכה בפקולטה להנדסה ובניין בפוליטכניון הממלכתי שבמינסק.
כשגרמניה פלשה לברית המועצות בקיץ 1941 נמלטה לטשקנט שבאוזבקיסטן, ושם המשיכה בלימודיה בפקולטה לגאולוגיה וסיימה בהצטיינות ב-1945. הוריה נספו בטרבלינקה ב-1943. עם סיום לימודיה עסקה במחקר גבישים באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1947 חזרה לפולין, וב-1950 עלתה לישראל עם בעלה, במאי הקולנוע נתן גרוס, ובנם התינוק יעקב.
לאחר מספר שנים נולדה בתם עליזה.
עבדה כמינרלוגית בוועדה לאנרגיה אטומית ובמכון הגיאולוגי לישראל.
גרוס התפרסמה בעולם בעקבות מחקריה על המינרלים של תצורת חתרורים.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 גילתה קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים והמכון הגאולוגי לישראל, שכללה את יעקב בן-תור, שולמית גרוס וליזה הלר-קלאי, כי לסלעים בתצורת חתרורים הרכב מינרלוגי ייחודי.
אנליזה של הסלעים גילתה בהם מינרלים נפוצים דוגמת וולאסטוניט, דיופסיד, גארנטים ואנורתיט, אבל גם מינרלים נדירים דוגמת ספוריט (Ca5(SiO4)2CO3), בראונמילריט (Ca2(Al,Fe)2O5), גהלניט ([Ca2Al[AlSiO7) ולרניט (Ca2SiO4) היציבים בטמפרטורות גבוהות וידועים ממקומות בהם סלעי גיר צורניים עברו התמרת מגע ממחדרים של סלעים געשיים, בעיקר בזלת.
סביבה נוספת שבה מופיעים מינרלים אלו היא מעשי ידי אדם - בצמנט פורטלנד, מוצר בסיסי של תעשיית הבנייה.
תהליך ייצור הצמנט דומה לתהליך המתרחש בזמן התמרת המגע - חימום תערובת של קירטון וחרסית בטמפרטורה גבוהה (1300°C).
גרוס הרחיבה את חקר המינרלים, וב-1977 פרסמה עבודת מחקר שבה תיארה 123 מינרלים שונים שהתגלו בתצורת חתרורים.