tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האיש הראשון חוזר ותוקף את רוחות הרפאים, אך לאחר שהן רודפות אחריו, הוא נמלט בקפיצה מעל מעקה מרפסת החדר.
האיש האחר מתעמת עם השטן, ולבסוף מציג בפניו צלב, שלמראהו השטן נסוג.
הסרט צולם בגן ביתו של מלייס בפריז בעזרת תפאורה מצוירת.
בתקופה שבה הופק הסרט הופיעו שחקנים בסרטים כדמויות אנונימיות ולא ניתן להם קרדיט, אך ידוע שאת דמות האישה שהופיעה מתוך הקלחת גילמה השחקנית ז'אן ד'לסי, שהופיעה ברבים מסרטיו של מלייס ובהמשך הייתה לאשתו השנייה.
קיימת השערה שאת דמותו של השטן גילם ז'ול-אז'ן לגרי (Jules-Eugène Legris), קוסם אשר הופיע בתיאטרון רובר-אודן (Théâtre Robert-Houdin) בפריז וכן בסרטו הידוע של מלייס "מסע אל הירח" משנת 1902.
הסרט יצא לאקרנים על ידי הסטודיו של מלייס, שנקרא Star Film Company.
בארצות הברית הוא הוקרן בשם "הטירה הרדופה", ובבריטניה - "טירת השטן".
אין לבלבל בין סרט זה לבין סרט אחר של מלייס, שהופק זמן קצר לאחר מכן - "Le Château hanté" .
אותו סרט נקרא גם הוא "הטירה הרדופה".
בספר Universal Monsters: Origins, שיצא לאור ב-2016, כתב כריסטופר ריפלי כי הסרט משעשע יותר מאשר מטיל אימה, כי בולט ניסיונו של מלייס בסרט לקסום דמות מתוך דמות אחרת, וכי הוא השתמש באמצעים המוגבלים של התקופה ובדמיונו כדי ליצור הפקה מרשימה למדי.
בית התה בגבעת מוסלהנרקופף היה היעד המועדף על קנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר בזמן שהותו במתחם המגורים והנופש שלו, ברגהוף שבאוברזלצברג .
בית התה נבנה על צלע גבעת מוסלהנרקופף, למרגלות הר סמוך.
החדר המרכזי בקוטר של כ-9 מטרים הואר על ידי שלושה חלונות גדולים שאפשרו נוף פנורמי על אגן ברכטסגאדן.
במקום היה שולחן ומספר מקומות ישיבה מסביב לכורסה מרופדת.
היטלר נהג לצעוד מדי יום כ-20 דקות מברגהוף לבית התה בלווית הכלבה בלונדי, ואורחיו המזדמנים.
לאחר שתייה, קפה ועוגות, נרדם היטלר לעיתים קרובות ונלקח בחזרה לברגהוף במכונית.
לאחר שהאדריכל רודריך פיק הרחיב את "בית וכנפלד" והפך אותו למתחם הנופש, האירוח והשליטה של מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר אשר זכה לכינוי "ברגהוף".
מרטין בורמן, סגנו הבלתי-רשמי ומזכירו האישי של היטלר החליט שבסמוך למתחם זה, יוקם בית תה בגבעת מוסלהנרקופף.
בית התה עצמו, הוקם ב-1937 והיה היעד המועדף על היטלר כאשר ביקר באזור והוא שהה בו כמעט כל אחר הצהריים בתקופות מסוימות.
ב-25 באפריל 1945 הותקף אזור אוברזלצברג על ידי חיל האוויר הבריטי, אך בית התה לא נפגע.
עם זאת, ב-1951 הרסה ממשלת בוואריה את בית התה בעזרת חומר נפץ כדי למנוע מלהפוך אותו לאתר עלייה לרגל של נאו-נאצים.
שרידים אחרונים הוסרו באוגוסט 2006 בהוראת ממשלת בוואריה, לאחר הקמת מלון קמפינסקי ברכטסגאדן.
כיום לא נותר דבר מהמבנים, אך נקודת התצפית הפנורמית עדיין קיימת.
המקום שוחזר לצורך צילומי סרט על אלברט שפר והיטלר.
ביער סמוך נמצא עדיין אחד מהמקלטים נגד הפצצות.
בית התה של ירח אוגוסט הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1956, בבימויו של דניאל מאן, עם מרלון ברנדו, גלן פורד, אדי אלברט ופול פורד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ג'ון פטריק והוא מבוסס על מחזה שלו בשם זה שהוצג בהצלחה רבה בברודוויי ב-1953 וזכה בפרס טוני ובפרס פוליצר.
המחזה מבוסס על ספר בשם זה מאת וורן סניידר (1951).
העלילה מתרחשת בשנת 1946 באי אוקינאווה הנמצא תחת שלטון צבאי אמריקאי.
השלטון מבקש להקנות לכפריים היפניים ערכים אמריקאים של דמוקרטיה.
קולונל פורדי (פול פורד) הוא בראש הממשל הצבאי האמריקאי באוקינאווה.
מסייעים לו סרג'נט גריגוריץ' (הנרי מורגן) והמתורגמן סאקיני (מרלון ברנדו).
בתחילה נואם סאקיני את נאומו המפורסם על ההיסטוריה של האי ועל הבדלי התרבויות בינם ובין האמריקאים – "באוקינאווה...
להתרחץ בבית מרחץ עם אישה ערומה: יפה מאוד.
תמונה של אישה ערומה בבית פרטי: לא יפה.
פסל אישה ערומה בגן מקבלים פרס.
אישה אמיתית ערומה בגן מקבלים בית סוהר.
מסקנה: פורנוגרפיה שאלה של גאוגרפיה".
פורדי מקבל הוראה מהפנטגון להקנות לתושבי הכפר, ערכים אמריקאיים של דמוקרטיה, שוויון וזכויות נשים.
הוא שולח לכפר טוביקי את קפטן פיסבי (גלן פורד) ביחד עם סאקיני.
הם מכנסים את התושבים ופיסבי מודיע להם על רצונו לבנות שם בית ספר בצורת הפנטגון.
הכפריים אינם רוצים בזה אלה בבניית בית תה.
הם שולחים לו כמתנה את "פרח הלוטוס (מצ'יקו קיו) שתשמש לו כגיישה.
פיסבי מתנגד אך סאקיני משכנע אותו שזה המנהג וכי היא רק תשרת אותו.
בעקבות זה דורשות הנשים שוויון זכויות ואפשרות ללמוד להיות גיישות.
הגברים לוחצים על פיסבי לבנות בית תה כי רק שם יוכלו לבלות עם הגיישות.
לבסוף נכנע פיסבי אך למוצרים שלהם - כלובים לצרצרים, כובעי קש וכדים, אין ביקוש אצל החיילים.
סאקיני מגלה לפיסבי שהם מייצרים ברנדי מתפוחי אדמה ופיסבי מורה להם להקים מזקקה גדולה והם משווקים את הברנדי לכל הצבא באי ובכסף הם בונים בית תה.
פיסבי מתחיל ללכת לבוש עם כפכפי עץ וחלוק רחצה בתור קימונו.
פורדי משוחח בטלפון עם פיסבי שמספר לו שבנה בית תה במקום בית ספר.
הוא חושב שיצא מדעתו ושולח לטוביקי את הפסיכיאטר הצבאי קפטן מקלין (אדי אלברט).
מקלין הוא מעריץ חקלאות אורגנית וכשפיסבי אומר לו שהם אינם משתמשים בחמרי הדברה הוא מתלהב, מחליט להישאר והופך ליפני כמו פיסבי.
לבסוף חוגגים כולם את פתיחת בית התה לאור הירח המלא של חודש אוגוסט.
הנשים היפניות מופיעות לפני כולם והאמריקאים מלמדים את היפנים שירה בציבור.
בתוך כל החגיגה באת מגיעים פורדי וסרג'נט גריגוריץ.
פורדי אומר להם כי בגללם הקריירה הצבאית שלו אבודה.
פורדי נוזף בפיסבי ומקלין ומורה לכפריים ולגריגוריץ להרוס את בית התה והמזקקה.
הכפריים מחביאים את קירות בית התה ומשקים את גריגוריץ בברנדי שלהם עד שאינו יכול לפעול.
לפתע מקבל פורדי ידיעה כי מפקד הצבא ביפן התרשם ממה שקרה בטוביקי והוא מתכונן להגיע.
פיסבי ומקלין מוחזרים למשרתם, בית התה מוקם במהירות וכולם נכנסים אליו לאור אור הירח של חודש אוגוסט ופורדי בטוח שיועלה לדרגת גנרל.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמרלון ברנדוסאקינימתורגמןגלן פורדקפטן פיסביאדי אלברטקפטן מקליןפסיכיאטרמצ'יקו קיופרח הלוטוסגיישהפול פורדקולונל פורדימפקד הצבא באוקינאווההנרי מורגןסרג'נט גריגוביץשליש
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי – דניאל מאן
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – מצ'יקו קיו
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – מרלון ברנדו
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – גלן פורד
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע – אדי אלברט
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט המקדם הבנה בינלאומית
Laurel Awards לשחקן בתפקיד קומי – מרלון ברנדו
פרס גילדת הכותבים של אמריקה – ג'ון פטריק
בית התיאטרון בצ'רנוביץ ממוקם בכיכר העירונית המרכזית בה.
בית התיאטרון נוסד ב-1905, ביוזמה משותפת של גרמנים ויהודים.
במהלך תקופת השלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית בצ'רנוביץ, העלה התיאטרון הצגות בגרמנית.
בית התמחוי לילדים בקזבלנקה היה בית תמחוי ומוסד חינוכי שפעל בקזבלנקה בשנים 1941–1964 במטרה לסייע לילדים יהודים במלאח שבעיר.
המוסד סיפק ארוחות חמות לכ-300 ילדים בשנה, בנוסף למסגרת חינוכית לילדים בגילים 6–8. בית התמחוי הוקם על ידי אליאס סוראקי, שהיה גם נשיא המוסד עד שנת 1961. סגל המוסד כלל מנהל וכעשרה אנשי צוות, ביניהם מורות, טבחיות, אחיות ומחנכים אשר עבדו במשרה חלקית או במשרה מלאה.
החל משנת 1948, המקום נתמך וסובסד על ידי ארגונים שונים, ביניהם: הג'וינט, אליאנס והאוז"ה, יחד עם תורמים פרטיים והמייסד עצמו.
בית התמחוי הפסיק את פעילותו בשנת 1964, כשהחלה האוכלוסייה היהודית לעזוב את המלאח.
מעריכים כי יותר מ-6,000 ילדים טופלו במסגרת בית התמחוי.
החיים בו, היו חיי עוני וצפיפות.
ילדים רבים חיו במחסור, ללא ביגוד נאות וללא ביטחון תזונתי.
כתוצאה מתנאי הצפיפות התפרצו מגפות כגון גזזת, גרענת ושחפת.
הרשויות הצרפתיות תחת שלטון וישי לא תמכו ברווחה של התושבים היהודים ולא ניסו לדאוג למעבר יהודים לשכונות אחרות.
לאחר המלחמה, התמקדו הרשויות בעיקר בבניית מגורים זולים באזורים חדשים בקזבלנקה, במטרה לקלוט פועלים מרוקאים אשר באו מהכפרים, מכיוון שנוכחותם הייתה נחוצה לבניית העיר ופיתוחה.
באשר לארגונים היהודיים, עד שנת 1945, מרבית מאמציהם הופנו אל ניצולי השואה.
לקראת סוף שנות ה-40 ארגונים אלה החלו להתמודד עם הבעיות של יהודי מרוקו.
בין השנים 1940–1960, הייתה תנועת הגירה פנימית בתוך מרוקו: האוכלוסייה היהודית מהכפרים נדדה לכיוון הערים הגדולות, בפרט אל קזבלנקה וכך תרמה להגדלת האוכלוסייה העירונית.
להלן הנתונים של מפקד האוכלוסין בקרב התושבים היהודים במרוקו משנת 1960:
+אוכלוסייה יהודית מרוקאית160,032אוכלוסייה יהודית בעיר קזבלנקה71,175הערכה של מספר התושבים היהודים בעלי אזרחות זרה20,000סה"כ תושבים יהודים במרוקו180,032
בערך 45% מכלל האוכלוסייה היהודית גרה בעיר קזבלנקה, ובתוכה 40,000 יהודים החיים בתוך המלאח.
בשנת 1941, מסגרת ההשכלה העיקרית במרוקו הייתה תלמודי התורה, שהיו נפוצים בכל רחבי מרוקו וקיימים בכל מלאח.
בתלמוד התורה (או "החדר") היו מתקבצים ילדים צעירים (בעיקר בנים), בצפיפות גדולה, תחת שרביטו של מורה מבוגר אשר לימד אותם את אותיות האלף-בית ואת התפילות.
הלימוד בתלמודי תורה היה גורם מרכזי למניעת אנאלפביתיות בקרב היהודים, לפחות אצל הגברים.
עם זאת, ה"חדרים" היו בדרך כלל מקומות סגורים, ללא אוורור, ללא רהיטים, ולרוב ללא חלונות, והתנאים בהם גרמו גם להתפשטות המחלות המדבקות.
החל מסוף שנות הארבעים, מוסדות גמילות חסדים יהודיים, ובראשם הג'וינט, התנגדו ללימוד בתלמודי התורה.
בשנת 1948, היה רשום בדוח פנימי של הג'וינט: "אנחנו מתכננים להוציא כאלפיים ילדים מחדרי המלאח [בקזבלנקה] ולספק להם מעונות יום מתאימים".
הג'וינט סיבסד גם מסגרות חלופיות, אשר ביכולתן להתחרות עם החדרים.
בשנת 1952 ביקש הג'וינט במפורש מכל הארגונים לקלוט בראש ובראשונה את ילדי החדרים מדיניות זו נשאה פירות, ובסוף שנת 1952 לא היו יותר חדרים בתוך המלאח בקזבלנקה.
היסטוריה של בית התמחוי לילדים
יוזמת הקמת בית התמחוי לילדים נולדה בשנת 1941, בימים בהם המלאח בקזבלנקה ידע גידול דמוגרפי מהיר יחד עם תנאי היגיינה ותת-התזונה מדאיגים.
לא ידוע מהו מספר הילדים שטופלו בבית התמחוי בתקופה הראשונה לפעילותו.
בהתחלה, רק מורה אחת גויסה והייתה פעילה בכיתה אחת, בה היו שלושים תלמידים.
גזרי עיתונים מהתקופה מראים שבית התמחוי נתמך על ידי נדבנים פרטיים מקזבלנקה.
המנהל הראשון של בית התמחוי היה ארמנד תורג'מן.
היה הסכם עם בעלי חנויות האוכל מהשוק המרכזי בעיר קזבלנקה, אשר היו תורמים את הסחורה שנשארה בסוף היום ובנוסף, היו גם מוכרים מצרכים במחיר מוזל.
הרשויות בקזבלנקה תרמו בדים אשר הועברו לחייטים יהודים, שתפרו בגדים אשר הועברו לילדים על ידי מתנדבים.
הטוחנים היו מספקים קמח בזול לאופים, אשר הכינו לחם ללא עלות.
בשנת 1941, בעת הקמת בית התמחוי, לא היו מסגרות יהודיות נוספות המסוגלות לתת מענה לצורכי האוכלוסייה.
מוסדות כמו הג'וינט, ה-ORT, אליאנס, אוז"ה וארגונים דומים, התחילו לפעול רק בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1948, החל זרם הגירה לישראל, אך לפי נתוני הג'וינט מ-1952, הוא היה קטן מהריבוי הטבעי של האוכלוסייה.
בנוסף, הייתה תנועת הגירה מהמלאחים שבפריפריה אל המלאח שבקזבלנקה.
מתחילת שנות החמישים, החלו ארגונים יהודים להפנות מאמצים רבים יותר לחיזוק האוכלוסיות היהודיות בארצות האסלאם.
הג'וינט תרם סכומי כסף גדולים לתמיכה ביהודים במרוקו.
לפי הערכה מ-1949, הג'וינט השקיע כ-2 מיליון דולר באמצעים אלה.
לפי דייוויד בנסוסן, הסיוע השנתי של הג'וינט היה בין 1.5–2 מיליון דולר (25 מיליון דולר של היום), שהוקצבו בין השאר לסיוע בהשגת מזון ושירותי חינוך ובריאות, וב-1958 קרוב ל-30% מהאוכלוסייה היהודית קיבלה סיוע מהג'וינט.
ההחלטה האסטרטגית של הג'וינט הייתה להשקיע את רוב הסיוע בתמיכה בילדים, ובמסגרת זו תמך הארגון גם בבית התמחוי לילדים.
בשנת 1948, הג'וינט הסכימה לשתף פעולה ולתמוך בבית התמחוי לילדים ובכל הארגונים נוספים הפועלים למען הילדים בקזבלנקה.
התמיכה הזאת רק הלכה וגברה עם השנים.
הג'וינט תמך בארגונים רבים ביניהם:
תלמוד תורה1400 ילדיםחב"ד780 ילדיםאוצר התורה630 ילדיםאם הבנים350 ילדיםגן ילדים לה מת'רנל350 ילדיםבית תמחוי SP300 ילדיםמעון יום פינזי (AIU)185 ילדים
בית התמחוי היה אחד מבין מספר ארגונים שבהם תמך הג'וינט.
תזכיר שנשלח להנהלת הג'וינט ב-1956 כלל הערכה "הערכה גסה" של מספר הילדים הנתמכים על ידי הארגון בקזבלנקה, ביניהם 300 ילדים בבית התמחוי.
בית התמחוי המשיך לסבול מצפיפות, אך לאחר 1956 החלה החלה האוכלוסייה במלאח לעזוב את העיר בהדרגה.
רבים מילדי בית התמחוי נקלטו בהמשך על ידי בתי הספר של אליאנס, אך לא תמיד היה עבור מקום בבתי הספר.
למשל, במהלך שנת הלימודים 58–1957, שש כיתות מבית התמחוי, לא יכלו להתקבל לאליאנס.
המצב נהיה קשה יותר לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה, כיוון שהכיתות האירופיות במרוקו, שהיו פתוחות לילדים יהודיים, צומצמו בצורה משמעותית.
בבתי הספר של אליאנס חויבו ללמד גם בשפה הערבית ולגייס מורים ערביים.
ארגון האליאנס סבל גם מתקציב ממשלתי מקוצץ.
בשנת 1961, בעקבות הגירתו של סוראקי לצרפת, מונה ד"ר אבודארם לנשיא הארגון.
בעקבות השינוי, שונה גם הרכב הוועד המנהל.
בשנת 1964, הופסקה פעילות הארגון לאחר 24 שנים.
תלמידי בית התמחוי הועברו למוסדות יהודיים אחרים שהיו בקזבלנקה.
בשנת 1967 קיבל אליאס סוראקי את אות לגיון הכבוד של צרפת, בעיקר בשל נדיבותו ומעשי החסד במרוקו.
נשיא הארגון היה האחראי הבלעדי על תפעול בית התמחוי, וזאת באמצעות מנהל, שנבחר על ידי הנשיא וועד הארגון.
תפקידו של המנהל היה לבדוק את ניהול ספרי החשבונות, תפקודם התקין של המטבחים והכיתות, לדאוג לאספקת המצרכים, לניהול המלאי, למשא ומתן מול הספקים, להעברת הזמנות ולקבלת הסחורה.
הג'וינט היה משגיח על תפקודו ומעביר הערות ודו"חות ביקורות לנשיא.
בשנות ה-50 וה-60, המנהלים היו מר כהן ומר טובול.
בשנת 1959, שלוש שנים לאחר עצמאות מרוקו, החליף בית התמחוי את התקנון והתאים אותו לחקיקה המרוקאית החדשה.
החל משנת 1948 תרומת הג'וינט הייתה מכרעת, לרוב באמצעות העברת תקציבים לארגונים אחרים, כגון אליאנס, שהפך לארגון הבולט ביותר במרוקו.
הג'וינט מימן את כל תקציב המזון של הארגון, שהיווה את חלקו העיקרי של התקציב.
בנוסף להוצאות תפעול חדר האוכל, הג'וינט היה מספק בעקביות את המצרכים כגון: חלב, חמאה, גבינה, שמן, שעועית, קמח, אורז, סוכר וריבה.
הג'וינט הזמין צוותים של רופאים.
ביקורי הרופאים נערכו לפחות שלוש פעמים בשנה.
דוחות היו נשלחים להנהלה הראשית בארצות הברית דרך נציגי הג'וינט בז'נבה ובפריז.
בנוסף, הג'וינט שלח מומחים רבים על מנת לבדוק את תקינות ניהול הארגון והשימוש במשאבים שהוקדשו.
מסקנותיהם, והמלצותיהם היו מופנים להנהלת בית התמחוי.
בדו"ח השנתי של הג'וינט משנת 1958 נכתב: "בנוגע לבית התמחוי לילדים...
הוקמה מרפאה חדשה והקודמת הפכה למקום לשטיפה והכנת הירקות, אשר מאפשר לשמור על כללי ניקיון ברמה גבוהה יותר ומקל על עבודת צוות המטבח.
נרכש ציוד חדש למטבח, אשר חוסך עבודה ומועיל לשמירה על הניקיון.
אחת הכיתות הפכה לחדר אוכל, מה שמאפשר להגיש ארוחות יותר ביעילות."
בשנת 1956, העלות היומית של תקציב התזונה של הג'וינט הייתה משוערת לסכום בגובה 8,938 פרנק.
בשנת 1962, העלות החודשית של הארוחות הייתה 8,982 פרנק חדש, והוצאות התפעול הגיעו ל-4,750 פרנק חדש – עלות חודשית של כ-30,400 אירו לפי ערך המטבע בשנת 2021. הג'וינט היה גם מחלק בגדים, לפחות פעם בשנה.
כל שנה, נציג הג'וינט במרוקו היה כותב דו"ח כספי על כלל הפעילויות במרוקו.
דו"חות האלה מראים שמספר הילדים שנתמכו על ידי בית התמחוי נע בין 300 ל-315, חוץ מאשר שנת הפעילות האחרונה, ב-1964, בה מספר הילדים היה 210.
התרומה של ארגון אליאנס במישור החינוכי הייתה משמעותית.
הארגון סיפק את המנהלות, המורות והסייעות החינוכיות.
הוא גם דאג לתוכנית החינוכית.
אליאנס היה מקבל מימון חלקי מהג'וינט.
הלימוד היה בשתי שפות, צרפתית ועברית.
ארגון אוז"ה היה מאוד פעיל במרוקו.
תרומתו לבית התמחוי החלה לקראת סוף שנות ה-40. בשיתוף פעולה עם הג'וינט, אוז"ה היה שולח רופאים, לפחות שלוש פעמים בשנה, במטרה לבדוק את כל 300 הילדים.
במקרה חירום או במידת הצורך, היו שולחים את הילדים למרפאה של אוז"ה בקזבלנקה.
אוז"ה השתתף בתוכנית התזונתית של בית התמחוי בתמיכה ומימון חלקי של הג'וינט.
הוא יזם תוכנית לשיפור תזונתי, ובית התמחוי שימש כפיילוט לתוכנית.
בעקבות הצלחת התוכנית, היא הופעלה במוסדות נוספים ברחבי מרוקו.
על אוז"ה הייתה מוטלת משימת הבדיקות הרפואיות השגרתיות של הילדים, תוכנית החיסונים השנתית, הטיפול הרפואי במחלות הילדים, ובנוסף החזיקה מרפאה במתחם בית התמחוי, בה הילדים החולים היו מטופלים.
בתחילת שנות ה-50, הקים אוז"ה בקזבלנקה מרפאה עם ציוד מתקדם, יחד עם צוות רפואי ברמה גבוהה.
המסגרת הזו הייתה יכולה להתמודד עם המחלות השגרתיות יחד עם מקרי חירום כגון הרעלת מזון, כפי שקרה בבית התמחוי בשנת 1961.
אוז"ה החל בקמפיין במטרה להתמודד עם מחלת הגרענת, וילדי בית התמחוי נבחרו להשתתף בטיפול.
בשנת 1954, כ-70 אחוז מהילדים סבלו מהמחלה.
שנה לאחר מכן, 50 אחוז, ואחרי שנתיים, 30 אחוז.
בשנות ה-50, יזם האוז"ה מערך טיפול בהקרנות לילדים, במטרה להתגבר על הגזזת ומחלות אחרות.
ילדי בית התמחוי נכללו גם בתוכנית הרפואית הזאת.
מספר עשורים מאוחר יותר, עורר טיפול זה ביקורת.
בשנת 1959, השתמש אוז"ה לראשונה במרוקו בטיפול אנטיביוטי בגריזופולבין נגד הגזזת, ככל הנראה בהצלחה וללא תופעות לוואי לטווח ארוך.
אחד האתגרים של בית התמחוי היה בחירת הילדים אשר יתקבלו למסגרת.
למשל, בשנת 1961, הוגשו 400 בקשות עבור 300 מקומות פנויים בלבד.
שירותי הרווחה של הג'וינט בחנו את הבקשות על פי 15 קריטריונים, שעל פיהם דורגו ונבחנו הבקשות.
בשנת 1948 יזם אוז"ה את תוכנית לשיפור התזונה של הילדים והחל יישמה בבית התמחוי.
לפי התוכנית, בנוסף לארוחת הצהריים הוגשה ארוחת ביניים המורכבת מלחם וריבה בליווי משקה מזין.
בשנת 1949, עלות ארוחת הביניים עבור אוז"ה, הייתה 20 פרנק לילד.
התכנית השנייה גובשה בשנת 1955, בעקבות המלצותיו של ד"ר שמידט, אשר סבר שרצוי להוריד את הבשר מתזונת הילדים ולהחליפו במוצרי חלב, דגים וביצים.
כדי לבחון את יעילות הדיאטות, ערכו האוז"ה והג'וינט ניסוי שמהלכו נבחנו באופן שיטתי שינויים בגובה, משקל ובריאות כללית של הילדים בחמש מסגרות נתמכות, כאשר בשלוש מסגרות, בכללן בית התמחוי, נעשו שינויים ושיפורים בתזונה, ובשתי מסגרות, שהיוו את קבוצת הביקורת, לא נעשו שינויים כלל.
התכנית יצאה לדרך בחודש מרץ 1956. לפי דיווחי הג'וינט, השיפור ניכר תוך שישה חודשים.
הרופא התזונאי שם לב שכל הילדים בקבוצת הניסוי מתחת לגיל שמונה היו במצב בריאותי טוב יותר מילדי קבוצת הביקורת אשר לא זכו לקבל את אותה הדיאטה.
הילדים עלו במשקל, הם גדלו מהר יותר, רמת ההמוגלובין הייתה טובה, הם לא סבלו מחוסר וויטמינים והיו "נראים טוב יותר".
אותה התכנית אומצה מספר שנים לאחר מכן על ידי מוסדות ילדים שונים במרוקו.
בשנת 1959, פורסם נמסר דו"ח פנימי המציין שהדיאטה לא כוללת מספיק חלבונים, בעיקר בגלל חוסר בחלב וגבינה במנה התזונתית.
בתאריך 11 בינואר 1961, בשעות הצהריים, 44 ילדים בני 5-6 מבית התמחוי לילדים סבלו מהרעלה תזונתית אשר באה לידי ביטוי דרך הקאות, כאבי בטן ושלשולים.
הילדים קיבלו טיפול מידי במסגרת המרפאה של אוז"ה.
הג'וינט ואוז"ה החלו מיד בדיקה יסודית, תחת הנהלתו של ד"ר טוויל, אשר הגיע למסקנה שמקור ההרעלה נובע מהמצב הבריאותי של צוות המטבח.
ד"ר טוויל נתן הנחיות לעתיד: בדיקה רפואית יסודית של כל הצוות האחראי על התזונה יחד עם נקיטת אמצעי היגיינה קפדניים.
בארכיון הג'וינט, לא נמצא תיעוד על המקרה.
עד שנת 1948, חלוקת הבגדים התאפשרה בזכות הרשויות בקזבלנקה אשר סיפקו בדים לחייטים.
הם תפרו בגדים ללא עלות ומתנדבים חילקו את הבגדים לילדים.
החל משנת 1948 הג'וינט דאג לחלוקת הבגדים לפחות פעם בשנה והקדיש לכך תקציב משמעותי.
הארגונים היהודיים והרשויות הבינו את הצורך בחופש באוויר הפתוח עבור הילדים, שרובם לא יצאו מהמלאח ולא הגיעו מעולם לאוקיינוס או להרים.
ארגון "L'Aide scolaire" ("הסיוע החינוכי") מקזבלנקה ארגן מחנות קיץ החל מסוף שנות ה-40, ותנועת ה-DEJJ (המחלקה החינוכית של הנוער היהודי) הכשירה מחנכים ומדריכים כדי לנהל ולהפעיל את מחנות הקיץ, שמומנו על ידי הרשויות והג'וינט.
עם זאת, בית התמחוי לא נבחר להשתתף במחנות קיץ אלו, והפתרון החלופי שנמצא עבור הילדים היה קייטנת "Colonie urbaine" ("קייטנה עירונית").
במהלך חופשת הקיץ, לא התקיימו לימודים, אך הילדים היו מגיעים לבית התמחוי בו הם קיבלו שלוש ארוחות ביום, יחד עם פעילויות באוויר הפתוח, המאורגנות על ידי הצוות.
בשלושה מחזורים של מאה ילדים, השתתפו הילדים בתוכנית קייטנה נוספת: ארגון אליאנס העמיד לרשות המארגנים בית ספר שהיה ממוקם בפרבר של קזבלנקה, לא רחוק מהחוף, בו הילדים יכלו לישון ולאכול.
בשעות הבוקר, הילדים יצאו בליווי מדריכים והגיעו לחוף, שם הם השתתפו בפעילויות שונות.
בית התמחוי של האסקי סולטאן הוא חלק מהקדש מוסלמי שנמצא ברובע המוסלמי בעיר העתיקה של ירושלים.
ברישומי בית הדין השרעי של ירושלים (סג'ל) מכונה הקדש זה בשם "אלעִמארה אלעאמִרה" שפירושו בית התמחוי (העמארת) הנעלה.
בית התמחוי הוא חלק ממתחם שהוקם על ידי הסאקי סולטאן, אשתו של הסולטאן סולימאן המפואר לרווחת עולי הרגל המוסלמים שבאו לשהות בקרבת המקומות הקדושים, הסוחרים המוסלמים שעברו דרך ירושלים והעניים והנזקקים באוכלוסייה המוסלמית בעיר, במסגרת מפעלי הצדקה שהוקמו בתקופת שלטונו של הסולטאן ברחבי האימפריה העות'מאנית.
מי שחקרה את בית התמחוי וכתבה עליו באריכות היא החוקרת וההיסטוריונית איימי סינגר.
המתחם הוקם בין השנים 1549–1555, בפיקוחו של האדריכל סינאן ובסיוע מושל דמשק, על חלקה שגבלה ברחוב עקבת-א-טכייה בצפון, ברחוב עקבת-א-סריאה בדרום ובארמונה של הגבירה טונשוק במערב.
למתחם כניסה מכל אחד משני הרחובות.
פרטי הבנייה תועדו בקפידה והתיעוד נשמר בארכיון בארמון טופקאפי באיסטנבול.
המתחם כלל מסגד, סביל, אכסניה בת חמישים חדרים, חאן, בית תמחוי, מטבח, מאפייה, מחסנים ושירותים.
הסביל סיפק מי שתייה לאורחים ולבהמותיהם ומים לכלל צורכי הפעלת המתחם.
הוא נבנה מעל בריכת מים בעלת קיבולת של 14,500 ליטר.
ההקדש מימן בניית תעלה להבאת מים מבריכת הסולטן.
בית התמחוי סיפק שתי ארוחות ביום שכללו לחם ומרק לחמש מאות סועדים.
למימון הוצאות המתחם, האסקי סולטן הקימה וקף שכלל שישה עשר כפרים באזור רמלה - לוד, שמונה כפרים באזור ירושלים, כפר אחד באזור שכם, כפר אחד בצפון לבנון וכפר אחד, שנוסף ב-1566, באזור צידון.
בנוסף לכך נכללו בווקף חנויות, שוק, שני מפעלי סבון, אחת עשרה טחנות קמח ושני חמאמים, חלקם בירושלים וחלקם בלבנון.
בשל הניהול הכושל ואי הסדרים כספיים, המתחם עמד מספר פעמים מול התמוטטות כלכלית, מצב שהלך והחמיר במאה ה-18.
בין השנים 1921 - 1922 מתחם האסקי סולטן וארמונה של הגבירה טונשוק אוחדו על ידי המועצה המוסלמית העליונה ליצירת מתחם חדש בשם"בית היתומים המוסלמי" (Dar al-Aytam al-Islamiyya مجلة دار الأيتام الإسلامية), שכלל בית יתומים, בית ספר ובתי מלאכה, במטרה לספק חינוך עיוני ומקצועי ומגורים ליתומים מוסלמים.
בית התמחוי, יחד עם המבנים הנלווים, נמצא בצד הצפון-מזרחי של המתחם כאשר הכניסה אליו מתאפשרת דרך רחוב עקבת-א-טכייה בצמוד לארמונה של הגבירה טונשוק.
בית התמחוי מהווה יחידה נפרדת הפועלת תחת פיקוח משרד ההקדשים הירדני.
הוא מספק כשש מאות ארוחות ביום למאמינים הבאים להתפלל במסגד אל-אקצה ולנזקקים ברובע המוסלמי.
מתחם בית היתומים המוסלמי עבר שיפוץ ושיקום נרחבים בשישה שלבים, בין השנים 1999 - 2004.
בית התה של יאן הוקם בשנת 1971 על ידי ההולנדי יאן ואן הולדן, והיה אחד מבתי התה הראשונים בירושלים.
הוא פעל תחילה ברחוב המעיין בשכונת עין כרם, ובהמשך, עד שנת 2011, ברחוב שופן 5, בשכונת טלביה, בקומת המרתף של תיאטרון ירושלים.
בניגוד לבתי קפה, שרבים מהם פעלו בישראל ובירושלים, המושג בית תה לא היה מוכר בישראל ובתי התה, שהיו מועטים, החלו לפעול בירושלים רק בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים.
בין בתי התה שפעלו אז ניתן למנות את "בית תה הצהוב" ברחוב המלך ג'ורג', שהופעל בשנת 1970–1971 על ידי אבי ברדוגו ואת "בית התה הדני" (Danish Tea House), שפעל ברובע הנוצרי בעיר העתיקה ונזכר בשיר "הכנאפה המתוקה" של אהוד בנאי.
מבין בתי התה שפעלו בירושלים, המפורסם ביותר הוא "בית התה של יאן".
בשנת 1971 נפתח "בית התה של יאן" על ידי יאן ואן הולדן, הולנדי שהגיע לישראל אחרי מלחמת ששת הימים, התאהב בירושלים, התגייר, והתגורר בשכונת עין כרם.
ואן הולדן, שאהב לארח והיה גם אוהב תה, החליט להתפרנס מ'בית תה' - סוג בית-עסק שהכיר מארץ מוצאו, הולנד.
בשנת 1978 בגלל בעיות עם בעל הבית ועם מחלקת רישוי עסקים, נאלץ ואן הולדן להעתיק את מקומו של בית התה, והבחירה נפלה על המרתף מתחת לתיאטרון ירושלים.
ואן הולדן העביר את האביזרים של בית התה המקורי למקום החדש, ושיחזר את האווירה המקורית ששררה בעין כרם.
בנוסף, הוא העשיר את התפריט והוסיף על עשרות סוגי התה שהוגשו גם יין חם, סנגריה ומרקים.
בשנת 1988 חלה ואן הולדן וכעבור זמן מה נפטר.
למרות פטירתו, "בית התה של יאן" לא נסגר.
ואן הולדן העסיק שני סטודנטים חובבי בישול, האחד יהודי והשני ערבי, דאהר זידאני.
השניים הפעילו את המקום לאחר מותו של ואן הולדן.
זידאני, נצר למשפחת זידאני, רכש לאחר זמן קצר את המקום והכניס מספר שינויים בתפריט, לו נוספו סלטים, פסטות, מאכלים איטלקים ומשקאות חריפים.
המקום היה בין הבודדים בירושלים באותה תקופה שהיה פתוח בלילות שבת.
בשנת 2006 החליט זידאני לפתוח מסעדה בנצרת בבית משפחתו מהמאה ה-18. את "בית התה של יאן" קנו שני צעירים, גלעד פרינס ויוסי אסייג, והפעילו אותו כבית תה עם מטבח חלבי כשר למהדרין.
בעקבות שינוי הבעלות, הפך המקום למוקד משיכה ללקוחות דתיים בעיקר.
בשנת 2011 נסגר בית התה בגלל בעיות רישוי שונות בהפעלת המטבח (שלא עמד בקריטריונים של עיריית ירושלים ומשרד הבריאות).
לאחר שהמקום נסגר, נפתחה במקום "טלביה בר-יין", מסעדה צרפתית בעלת אופי שונה לחלוטין.
בית התה נודע באווירה המיוחדת ששררה בו.
מבקרים שונים ציינו את המרכיבים המיוחדים הבאים:
ה"אופי המרתפי" של חלל בית התה (צוין בנוסטלגיה בכתבה של יהונתן כהן ועמית אהרונסון).
הכניסה דרך הזזת וילון שהשמיעה צלצול פעמונים עדין.
מוזיקת הרקע הקלאסית שהתנגנה בווליום נמוך.
מחצלות ושטיחים רכים מקיר אל קיר.
ישיבה על דרגשים, כריות ומזרנים, שמאפשרים "רביצה" נוחה.
תאורה מינימלית, שיצרה "אווירה רומנטית" (מנורות עמומות, נרות דולקים בפינות שונות, משחקי אור וצל).
חימום בחורף בעזרת תנור-נפט "פיירסייד" (שתרם לאווירה אך לא היה מקור החימום העיקרי).
אביזרים שונים ו"ענתיקות" - כמו: כלי נחושת, תמונות וציורים, פסלונים, פתיליות ישנות, מטחנת קפה, מכתש ועלי ומאזניים, שגדשו את המרחב.
האווירה הזאת שוחזרה בהמשך, בבתי תה אחרים, שנפתחו במקומות שונים בארץ.
הסרט התיעודי "בית התה של יאן"
בשנת 1998 ביימה הבמאית אביגיל שפרבר (שנולדה וגדלה בשכונת קטמון, לא רחוק מבית התה) סרט תיעודי קצר בן כ-20 דקות בשם "בית התה של יאן".
הסרט מבוסס על חוויותיה של שפרבר כמלצרית צעירה בבית התה, ועל מפגשיה עם דמויות שונות שעבדו במקום.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב לשנת 1998 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, ובפרס שני לסרט הסטודנטים התיעודי בפסטיבל הסרטים הישראלי בניו יורק ב-1999.
בית השפנפנות הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2008 בבימויו של פרד וולף, שנכתב על ידי קארן מק'קולה לוץ וקירסטן סמית', והופק על ידי אדם סנדלר, ג'ק ג'יארפוטו, אנה פאריס, אלן קוברט והת'ר פארי.
בסרט מככבים פאריס, קולין הנקס ואמה סטון, ומספר את סיפורה של שפנפנת פלייבוי לשעבר שנרשמת להיות "אם הבית" של אחוות אוניברסיטה לא פופולרית לאחר שגילתה שעליה לעזוב את אחוזת פלייבוי .
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות של אדם סנדלר, האפי מדיסון, בשיתוף פעולה עם אלטה לומה אנטרטיינמנט ו־Relativity Media, יצא לאקרנים בארצות הברית ב-22 באוגוסט 2008, על ידי סרטי קולומביה.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה קופתית, והכניס 70.4 מיליון דולר בתקציב של 25 מיליון דולר.
הסרט והפסקול שלו זכו לקהל מעריצים מפורסם.
שלי דרלינגטון היא שפנפנת פלייבוי שחייה חיים חסרי דאגות עד שמתחרה שלה גורמת לה להיזרק מאחוזת פלייבוי.
הגורל מוביל אותה לבנות מהאחווה של זתא-אלפא-זתא, חבורת נערות מכללה מרובעות, אולם אם הנערות של זתא לא יצליחו למצוא מועמדות חדשות לאחווה אז הן ייאלצו לאבד את בית האחווה לטובת הבנות הערמומיות של פיי לוטה מו.
על מנת להשלים את משימתן, על שלי ללמד אותן על גברים ומייק-אפ; ובאותו הזמן על שלי ללמוד מה שיש לנערות להציע – אינדיבידואליות, היא מלמדת אותן גם על המין השני – ומגלה שמה שבאמת מעניין גברים זה מה שנמצא מבפנים.
השילוב ביניהן מוביל את הבנות להפסיק להעמיד פנים ופשוט להתחיל להיות עצמן.
אנה פריס - שלי דארלינגסון
קולין הנקס - אוליבר האוזר
אמה סטון - נטלי סנדר
קאט דנינגס - מונה ריטה
כריסטופר מקדונלד - הדיקן סימונס
בוורלי ד'אנג'לו - גברת האגסטרום
קתרין מקפי - הרמוני בואלס
רומר ויליס - ג'ואנה דייוויס
קיילי ויליאמס - לילי מרסן
דנה גודמן - קארי מיי סטייטן
קימברלי מקוק - טניה ספירקו
טייסון ריטר - קולבי אמט
אוון בנג'מין - מרווין דיקסון
בית התעשייה ברחוב הרצל 92 בחיפה הוא בניין בסגנון הבינלאומי, שתוכנן על ידי האדריכל משה גרשטל.
בית התעשייה נבנה בשנת 1946, נועד להיות מרכז בתי מלאכה ותעשייה זעירה.
עיצובו מיישם עקרונות של הסגנון הבינלאומי: מבנה נטול קישוטיות, המבליט אלמנטים אופקיים - שני אגפי הבניין מעוצבים כתיבות פשוטות, עם חלונות סרט אופקיים בחזית ומרפסות בעורף הבניין.
החלונות והמרפסות משוקעים למטרת הצללה.
המבנה בן שלוש קומות מעל קומת עמודים, וקומת מרתף.
בין שני האגפים חדר מדרגות מעוגל.
בעת הקמתו היה הגבוה בבנייני חיפה.
בבית התעשייה שכנו במהלך השנים מפעלים מענפי תעשייה שונים, כגון: טקסטיל, רהיטים, הנעלה, רכב.
מפעל הנעליים "ברמא" של משפחת ברקוביץ, עם חנות המפעל שלו, היה המותג החיפאי המפורסם ביותר שפעל בבניין זה למעלה מ-30 שנה, מ-1954 עד סוף שנות ה-80.
בשנות ה-2000 פעל במקום מתנ"ס מטעם עיריית חיפה.
בהמשך החל לפעול בו סניף של עזר מציון.
משנת 2016 פעלו בבניין מוסדות חינוך של חסידות בעלז.
בשנת 2022 פרצה שריפה בבניין בבית ספר לבנות של חסידות בעלז.
הבניין ממוקם בקצה המזרחי של רחוב הרצל, הרחוב הראשי בשכונת הדר הכרמל במרכז העיר חיפה, בואכה גשר רושמיה המחבר את מרכז העיר אל השכונות המזרחיות.
הבניין נמצא טופוגרפית בקו גובה המשקיף על גשר רושמיה.
בתקופת המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות אזור זה היה הגבול בין השכונות היהודיות של חיפה לבין שכונת חליסה הערבית.
מייד עם סיום בניית בית התעשייה, מבלי שמומש הייעוד עבורו הוקם, התמקמה בו יחידה של הדיוויזיה המוטסת של הצבא הבריטי, שחיילה כונו ביישוב הארץ-ישראלי "הכלניות", לשם שמירה לכאורה על הפרדה נייטרלית בין היהודים לערבים.
על גג בית התעשייה הוצבה עמדת תצפית המשקיפה על גשר רושמיה.
מבחינת הציבור היהודי, אשר אנשיו הותקפו יום יום בנסיעותיהם בין חיפה למפרץ דרך גשר רושמיה, הייתה הצהרת הנייטרליות של שלטונות המנדט נלעגת ומקוממת.
ב-8 בדצמבר 1947 יום קרב ליד בית התעשייה גבה נפגעים מכל הצדדים.
בינואר 1948 משמר העם הציב מחסום בקרבת הבניין, והצבא הבריטי פירק אותו.
ב-21 באפריל 1948 החלה המערכה העיקרית בקרב על חיפה במלחמת העצמאות.
בלילה נטשו הבריטים מבנים באזורי הגבול של חיפה בהם היו ממוקמים עד אז, ביניהם בית התעשייה בו שהו כחמישה חודשים.
יחידה של ההגנה עברה ממבנה סמוך והתבצרה בבית התעשייה.
הערבים הבחינו בכניסת ההגנה אל הבניין והחלו בהפגזות כבדות.
לאחר שכבשו את בית הנג'אדה התבצרו בו לקרב קשה שנמשך 22 שעות.
במהלך הקרב לאחר שהסתבר שהחיילים המתבצרים סובלים מהעדר מזון ומחסור בתחמושת, נשלחו משוריינים מבית התעשייה עם אספקה, שני משוריינים נשרפו כליל.
בבוקר 22 באפריל חולצו המתבצרים על ידי פלוגה שירדה מנווה שאנן לחליסה.
בקרב נהרגו 7 לוחמים ונפצעו 16 לוחמים.
בעקבות הקרב החלה מנוסה מיידית של תושביה הערבים של שכונת חליסה.
ב-22 באפריל הדיוויזיה המוטסת של הצבא הבריטי הפגיזה את בית התעשייה.
נורו 5 פגזים שכולם פגעו בבניין, לכוחות ההגנה היו 2 הרוגים ו-15 פצועים.
בית התעשייה באירועי ציבור בחיפה
בזכות מיקומו בקצה רחוב הרצל, שימש בית התעשייה עד שנות ה-70, נקודת התחלה או סיום לאירועים ציבוריים המוניים רבים בחיפה.
בשנת 1949 מסע הלפידים של הגדנ"ע מצפון הארץ התקבל בחיפה ברחבת בית התעשייה, משם צעדו דרך רחוב הרצל אל בית העירייה.
ב-1950 מסע ההלוויה של שלמה קפלנסקי מנהל הטכניון החל בחצר הטכניון והסתיים בבית התעשייה, משם הוסעו המלווים אל מקום קבורתו בקיבוץ מרחביה.
ב-1951 הקימה עיריית חיפה גינה במורדות הוואדי מאחורי בית התעשייה, שתוכל להיות מקום מנוחה למאות העובדים בבית התעשייה, וגן שעשועים לילדי שכונת ואדי טינה הסמוכה.
באותה שנה התרחשו מהומות סביב חלוקת קרח, כאשר תושבים מתוסכלים תקפו מתוך בית התעשייה שוטרים בעקבות בעיות בהספקת קרח.
ב-1954 התקיימה ליד בית התעשייה הפגנה של אלפי פועלי מפ"ם נגד האבטלה, האפליה ואי-השוויון בנטל.
ב-1955 מצעד מחולות בחיפה צעד מבית התעשייה אל בית הקרנות.
ב-1956 חגגו עשור לחיל הים במצעד ברחובות מרכזיים בחיפה.
המצעד החל בנקודת היערכות בבית התעשייה.
בשנות ה-50 וה-60 היה בית התעשייה נקודת הסיום של מצעדי אחד במאי, יום הפועלים.
חגיגות יום העצמאות בשנת 1975 כללו סיורים מודרכים בעיר שכונו "מבצע הקפת העיר בעקבות לוחמי תש"ח", אחת התחנות הייתה בית התעשייה.
בית ולואה היה שמה של שושלת מלכים צרפתית שמשלה בין השנים 1328–1589, ואשר נוצרה כענף של בית קאפה.
מייסד השושלת הוא שארל, רוזן ולואה, שהיה בנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת ואחיו של פיליפ הרביעי.
בנו של שארל, פיליפ מוולואה, היה המלך הראשון לבית זה כאשר ירש את דודנו שארל הרביעי, המלך האחרון מבית קאפה, שמת ללא צאצאים.
שארל השישי האהוב (בזמן מאוחר יותר נקרא "המשוגע") 1380–1422
פרנסואה הראשון 1515–1547 - ירש את דוכסות אנגולם וצירף את שמה לשם השושלת
לאחר שושלת זו עבר השלטון בצרפת לבית בורבון, אף הוא ענף של בית קאפה.
בית וינדזור הוא בית המלוכה הנוכחי של ממלכות חבר העמים הבריטי.
השם "וינדזור" ניתן למשפחת המלוכה הבריטית בשנת 1917, על שמה של טירת וינדזור החביבה על רבים מבני הבית, והוא משמש את בני הבית כשם משפחה – אם כי המלך והנסיכים לרוב לא זקוקים לשם משפחה כלל, כך שבדרך כלל החברים הזוטרים יותר במשפחת המלוכה הם אלו שמשתמשים בשם.
לפני מלחמת העולם הראשונה בית המלוכה הבריטי נשא את השם "סקסה-קובורג-גותה", על שמה של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה בגרמניה שממנה הגיע הנסיך אלברט, בעלה ואבי ילדיה של המלכה ויקטוריה.
בזמן מלחמת העולם, שבה בריטניה נלחמה נגד גרמניה, התעוררו בציבור הבריטי רגשות אנטי-גרמניים חזקים, ומוצאו הגרמני של בית המלוכה הבריטי הפך למקור לבושה.
כדי להתרחק מהזהות הגרמנית, המלך ג'ורג' החמישי פרסם ב-17 ביולי 1917 הצהרה לפיה:
בעת היווסדו כלל בית וינדזור שנים עשר אנשים:
ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, בנו של אדוארד השביעי, בנה של המלכה ויקטוריה
אדוארד, נסיך ויילס, בנו הבכור של המלך ג'ורג' החמישי (לימים המלך אדוארד השמיני)
הנסיך אלברט, בנו השני של המלך ג'ורג' החמישי (לימים המלך ג'ורג' השישי)
הנסיכה מרי, בתו של המלך ג'ורג' החמישי (התחתנה ב-1922 ובכך איבדה את שייכותה לבית)
הנסיך הנרי, בנו השלישי של המלך ג'ורג' החמישי
הנסיך ג'ורג', בנו הרביעי של המלך ג'ורג' החמישי
הנסיך ג'ון, בנו החמישי של המלך ג'ורג' החמישי
הנסיכה ויקטוריה, בתו השנייה של אדוארד השביעי, שלא נישאה מעולם
הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה השלישי של המלכה ויקטוריה
ארתור, נסיך קונוט, בנו של דוכס קונוט וסטראת'רן
אלסטייר וינדזור, בנו של נסיך קונוט
פטרישיה, נסיכת קונוט, בתו השנייה של דוכס קונוט וסטראת'רן (התחתנה ב-1919 ובכך איבדה את שייכותה לבית)
באותה הצהרה בני משפחת המלוכה הבריטית גם נדרשו לוותר על כל תוארי האצולה הגרמניים שלהם.
מסיבה זו הנסיך צ'ארלס אדוארד, דוכס אולבני ובניו, שאף הם צאצאים מהקו הזכרי של המלכה ויקטוריה, לא נחשבים חלק מבית וינדזור: הנסיך היה גם הדוכס של סקסוניה-קובורג-גותה, ותמך בגרמניה במלחמת העולם, ולכן תאריו הבריטיים נשללו ממנו, וצאצאיו משתייכים לבית סקסה-קובורג-גותה עד ימינו.
בשנת 1947 אליזבת, נסיכת הממלכה המאוחדת מבית וינדזור, לימים המלכה אליזבת השנייה, התחתנה עם פיליפ מאונטבאטן.
לפי כללי ההשתייכות לבית וינדזור שקבע ג'ורג' החמישי ב-1917 (ככתוב לעיל), עם נישואיה לפיליפ הייתה אמורה הנסיכה אליזבת לאבד את שייכותה לבית וינדזור ולהצטרף למשפחת מאונטבאטן, וגם הילדים המשותפים של הזוג לא ייחשבו כלל כבני בית וינדזור.
אלא שהנסיכה אליזבת הייתה אז יורשת העצר הבריטית, ולכן עזיבתה את בית וינדזור בצורה שכזו תביא לכך שבית וינדזור יחדל להיות בית המלוכה הבריטי עם עלייתה לשלטון.
בשנת 1960 המלכה אליזבת קבעה ששם משפחתם של צאצאיה שאינם נושאים תואר מלכותי יהיה "מאונטבאטן-וינדזור" , אך שמו של הבית הוא עדיין "בית וינדזור" בלבד.
כשאליזבת השנייה נפטרה ב-2022, בנה צ'ארלס השלישי ירש אותה לא רק בתור המלך, אלא גם בתור ראש בית וינדזור; זאת למרות שסבו מצד אביו השתייך לשושלת אצולה אחרת, בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, כך שלפי הקו הזכרי גם המלך ובניו שייכים לבית זה.
אלמלא קבעה אליזבת השנייה שגם צאצאיה ישתייכו לבית וינדזור, ראש הבית כיום היה בן דודה, הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר.
בית וָגן היא שכונה בדרום מערב העיר ירושלים.
השכונה גובלת עם השכונות רמת בית הכרם, רמת דניה, רמת שרת, גבעת מרדכי וקריית יובל.
השכונה נוסדה ב-1926 כאחת משכונות הגנים שהוקמו בירושלים בימי המנדט הבריטי על ידי הסתדרות "המזרחי" וארגון בני ברית כשכונה מעורבת – דתית וחילונית.
השכונה נמצאת במיקום גבוה יחסית לרוב העיר, בקצהו המזרחי של שלוחת רכס לבן, ולכן הוקם במרכזה מאגר מים עירוני, שהוא מאגר המים המקורה הגדול בישראל.
על פי מערכת הנתונים הסטטיסטיים של עיריית ירושלים, ב-2022 התגוררו בשכונה 22,265 תושבים.
אגודת "בית וגן" להקמת שכונה בעלת צביון דתי-לאומי במערב ירושלים נוסדה ב-1920 ועל ראשיה נמנו הרב יוסף מרדכי הלוי, הרב אברהם-חיים שאג, ירחמיאל אמדורסקי, עו"ד אהרון מני (ממשפחת מני) ובנימין קוקיה.
השכונה תוכננה להיות בת 70 בתים פרטיים, עם גן נוי פרטי לכל אחד כדוגמת שכונת הגנים בית הכרם.
לאגודה נרשמו לבסוף 250 חברים ורכישת האדמות מכפרי הסביבה עין כרם ואל-מאלחה החלה ב-1921. הבנייה החלה ב-1926 ונבנו בה 25 בתים ברחוב "הרב קוק" (כיום רחוב בית וָגן) ובהם "בית הכנסת הספרדי הגדול".
ב-1929 הוקמה שכונת "בני ברית" על ידי חברי בני ברית בנקודה הגבוהה ביותר בשכונה באותה עת (רחוב בית וָגן 36 - 56), ובה הוקם גם מגדל מים בסיוע בני ברית.
ממייסדי השכונה ורבה הראשון היה הרב שמואל אליעזרי, שמונה לרב השכונה ב-1930. במהלך מאורעות תרפ"ט תקפו ערבים את השכונה, תושביה פונו והשכונה נבזזה.
בעת הקמתה הייתה בית וָגן מבודדת משאר שכונות העיר והיוותה את גבולה המערבי של ירושלים.
רכישת השטחים לבניית השכונה הסתיימה בשנת 1932, כאשר יהודה שטיינברג רכש קרקע מחמולת עיישה מעין כרם, במקום שהיה מיועד לבניית מנזר.
במלחמת העצמאות ערכה שיירת הל"ה את ניסיונה הראשון להגיע לגוש עציון דרך השכונה דרומה, אך בשל קשיים שבה על עקבותיה.
בפעם הבאה יצאה השיירה לגוש עציון דרך הר-טוב.
לאחר מלחמת העצמאות החלה בשכונה תנופת בנייה על ידי חברי תנועת פאג"י.
בקצה הדרומי של השכונה הייתה מחצבה, בה הוקם מאגר מים מרכזי לכל מערב ירושלים.
שמה של השכונה נגזר מסגנון הבניה אשר אפיין את שנותיה הראשונות כאשר לכל בית היה שטח פתוח ששימש לגינה.
הרחוב הראשי בה נקרא "רחוב הפסגה", משום שהיה הרחוב הגבוה ביותר בירושלים (שיא גובהו הוא 836 מ'), עד בניית שכונת גילה.
ברחוב בית וגן פעלה "מאפיית אנג'ל" בשנותיה הראשונות עד להעברתה בשנת 1959 לגבעת שאול.
כמו כן, בשנת 1935 החלו להיבנות בשכונת בית וגן מפעלי תעשייה, כגון בתי החרושת לתרופות "טבע" ו"ארה", בית החרושת "נופת" לסוכריות בידי האחים למשפחת סידיס, "דפוס אפשטיין", "בית החרושת לעוגיות ארץ ישראל" של משפחת וינברג, בית החרושת לשיש ובית החרושת לגפרורים, "דונג אור".
כיום נהרסו מרבית בתיה המקוריים של השכונה, אשר התאימו לשמה "בית וָגן" ונותרו רק בתים מעטים היכולים להצביע על הסגנון המקורי של בית צמוד גינה.
לשכונת בית וגן ניתן להיכנס מכמה רחובות מרכזיים, כאשר הכניסה העיקרית היא דרך רחוב הפסגה, המשמש כרחוב הראשי של השכונה.
הכניסה ממוקמת בסמוך להר הרצל ולתחנת הרכבת הקלה (תחנת רכבת קלה הר הרצל) שעד להארכת מסלול הרכבת הייתה זו התחנה הראשונה שלה.
בכניסה לשכונה שוכן מלון חן ובית אבות, ומולו ניצבת תחנת מוניות ובית ההארחה בית וגן.
בפאתיה הדרומיים ממוקם פרויקט הולילנד.
מלון נוסף בשכונה הוא מלון שלום (ברחוב עוזיאל), בו שכנו אולפני רדיו ירושלים.
סמוך למלון שלום נמצא אולמי "נוף ירושלים" השכונה מוכרת גם בשל מגרשי האימונים של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים השוכנים למרגלותיה, בסמוך לבית חולים שערי צדק.
מבחינה דמוגרפית נחשבת בית וגן כיום לשכונה חרדית.
רוב תושביה חרדים, ובתחומיה מצוי ריכוז גדול של מוסדות חינוך דתיים ובתי כנסת.
בין הישיבות החרדיות בשכונה ניתן לציין את הישיבות: קול תורה, דעת חיים, אור ברוך, קול יעקב, נתיבות חכמה (וולפסון), ובעבר גם ישיבת עטרת ישראל.
גם מרכזי חסידויות בראשות אדמורי"ם יש בשכונה, המרכזיות שבהן: אמשינוב, סוכטשוב, וראדזין, ובעבר גם חסידות טולנא.
בשכונה גם מוסדות המזוהים עם הציונות הדתית על חלקיה.
ביניהם: בית מדרש גבוה לדיינות מכון אריאל, ישיבת נתיב מאיר, קריית נוער, תיכון הימלפרב, ותיכון בויאר.
בשיפולי השכונה, בקרבת גבעת מרדכי, נמצאים אולפנת חורב, מכללה ירושלים, מכון לב וישיבה תיכונית נעם צביה.
בשנים האחרונות קבוצות גדולות של עולים חדשים מצרפת ודרום אמריקה מתיישבים בשכונה במרוכז.
על פי נתונים מהשנים 2010–2015, שכונה זו מחזיקה בשיא מספר העולים שהגיעו אליה (1,100 עולים).
רחוב הרב עוזיאל, הרחוב הארוך ביותר בשכונה, הוא רחוב מעורב, המאכלס חרדים, רבים מהם עולים מצרפת, דתיים לאומיים, וחילונים.
אזור המורד המזרחי של השכונה, כמו רחובות שחראי, חקלאי, חכמי והסביבה, מכונה "מורדות בית וגן" ומאופיין באוכלוסייה חילונית ודתית לאומית אמידה יחסית.
בית התרמומטר הוא בית מגורים בתל אביב הבנוי בסגנון הבינלאומי (המכונה גם סגנון הבאוהאוס).
המבנה, המצוי ברחוב פרוג 5, הוא אחד ממבני העיר הלבנה שהוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המבנה עוצב על ידי האדריכל יהודה ליולקא, וייחודו במסכי צל שממסכים על החלון האנכי של חדר המדרגות.
בעוד שהחלון האנכי הוא מוטיב ידוע בסגנון הבינלאומי, שכן הוא פונקציונלי (מאיר ומאוורר את כל חדר המדרגות), מסכי הצל הם מוטיב יוצא דופן.
יש הסבורים כי מדובר באלמנט דקורטיבי בלבד, וככזה נוגד את רוח הסגנון הבינלאומי המעדיף פונקציונליות על סגנון, ואחרים סבורים כי המסכים מקררים את חדר המדרגות ובכך יש בהם טעם פונקציונלי.
מקור שמו של המבנה אינו ידוע בוודאות.
המצדדים בטענה שמדובר באלמנט דקורטיבי קוראים למבנה "בית התרמומטר" מאחר שמסכים נראים כשנתות של מדחום.
המצדדים בטענה שמדובר באלמנט פונקציונלי, קוראים לו כך בטענה שהאלמנטים השונים במבנה מסייעים לשמור על טמפרטורות נוחות בתוך המבנה.
במקרה זה היה עליו להיקרא בית הרדיאטור, על שום צלעות הקירור שלאורכו.
בית ויס הוא מבנה בפינת הרחובות הרצל ואחד העם בתל אביב-יפו, שהיה שייך במקור לעקיבא אריה ויס ממייסדי שכונת אחוזת בית.
בנייתו החלה בשנת 1909 והסתיימה בשנת 1910. ויס תכנן את הבית בעצמו בסגנון הארץ ישראלי והקפיד על עבודה עברית, תוך שימוש בלבנים שיוצרו בבית חרושת יהודי (ארבר) ביפו.
בתחילה היה הבית בן קומה אחת שבה שישה חדרים ועליית גג, ובשנת 1927 נוספה לו קומה נוספת.
עקיבא אריה ויס עבר לגור בקומה השנייה וקומת הקרקע הוסבה לקומת מסחר.
במהלך השנים הפך האזור למוקד מסחר ותעסוקה, והבניין עבר שינויים רבים בקומת הקרקע.
הקירות והחלונות בוטלו והוסרו העיטורים הייחודיים לבית כחלק מהסבת הקומה הראשונה לקומה בעלת אופי מסחרי יותר.
בשנים אלו הבנייה המודרנית אפיינה את תל אביב, וכל מבנה שנבנה בעיר נבנה ברוח הסגנון הבינלאומי.
לפי גישה זו העיצוב נעשה ללא צעצוע וקישוט לא נחוץ.
השפעת הסגנון חלה גם על בית ויס, וזו אחת הסיבות לפיה הוסרו עיטורים המאפיינים את הבית ונבנתה חזית נקייה ופונקציונלית יותר לכיוון הרחוב.
פינת הבית העגולה הפונה כלפי מפגש הרחובות ואשר הייתה הנושא לסיפור "פינה עגולה פינה ישרה" בספר "עיר קטנה ואנשים בה מעט" מאת נחום גוטמן, יושרה בצורה אלכסונית.
במשך שנים רבות שכנה בקומה הראשונה חנות ספרים של הוצאת "מסדה", ובתו של ויס התגוררה במבנה עד 1963.
בשנת 2000 שופץ הבניין על ידי חברת "אפריקה ישראל להשקעות", על פי תוכנית שימור של האדריכל אמנון בר אור.
שיפוץ הבית היה תנאי לבניית מגדל המשרדים בסמוך.
במהלך השחזור התברר כי בשינויים שנערכו בשנת 1927, לא נהרס הקיר המקורי, אלא הוקף במעטפת חדשה, וקיר הלבנים המקורי מ-1909 נחשף.
במסגרת השיפוץ הוחזרה הקומה הראשונה לצורתה המקורית, תוך שימוש בחומרים נדירים שיובאו במיוחד מחו"ל למטרה זו.
בנובמבר 2019 נפתחה במקום מסעדת סושי בשם "סושי זושי".
כיום פועלת במקום מסעדת ויס, מסעדת בראסרי אירופאית.
בית התקיעה הייתה פינה בבית המקדש, שבה נהגו לעמוד ולתקוע בחצוצרות כדי להכריז על כניסת שבת ומועדים.
פינה זו הייתה ממוקמת במרומי פינת הכותל המערבי והכותל הדרומי, בנקודה גבוהה מאוד הצופה הן אל העיר והן אל השדות שמחוצה לה, כדי להבטיח שכולם ישמעו את התקיעות.
מרבית המידע הקיים על מנהג התקיעה הוא במקורות חז"ל.
המקור הקדום ביותר הוא ברייתא המופיעה בתלמוד הבבלי.
הברייתא אינה מספרת אמנם על מקום המכונה "בית התקיעה", אך היא מתארת את הפעולה, בה לפני כניסת השבת היו תוקעים שש תקיעות, כדי להכין את הציבור לקראת היום הקדוש:
המנהג מתואר גם במסכת סוכה:
התוספתא מרחיבה מעט את התמונה, ומספרת כי הממונה על תקיעות השבת הוא "חזן הכנסת", כנראה בעל תפקיד בבית המקדש.
כן מספרת התוספתא כי התקיעות נעשו בחצוצרה (ובכך חולקת על הברייתא המובאת בתלמוד, הגורסת כי מדובר בשופר), וכן ששלוש התקיעות הראשונות נועדו לזרז את הציבור להתכונן לשבת, ושלוש האחרונות להבדיל בין קודש לחול.
בתיאור גם מוזכר המחלוקת האם בסיימו את המלאכה, הניח חזן הכנסת את החצוצרה בראש הגג עליו תקע והלך בלעדיה, כדי שלא לטלטל חפץ מוקצה, או שמא היה לו פנאי להביא את החצוצרה לביתו:
בתלמוד הבבלי שלעיל הרחיבו האמוראים את הברייתא המצוטטת וכתבו:
יוסף בן מתתיהו, בתארו את המגדלים בתחום המקדש שבהם התבצרו הקנאים בעת המרד הגדול, מזכיר את בית התקיעה:
מאחר שהמקורות הכתובים לא ציינו בפירוש היכן היה אותו "הגג גבוה שבעיר" שבו תקעו והכריזו על כניסת השבת, לא ניתן היה לזהות אותו.
גם בירושלים לא ניתן היה להצביע על המקום המוגדר אליו עלה חזן הכנסת בערב שבת, אולם ברור היה שמדובר בגג גבוה דיו, שממנו יוכלו הן יושבי העיר והן הפועלים שבשדות לשמוע את התקיעה.
מאחר שבנחל קדרון, התוחם את ירושלים הקדומה ממזרח, היו שדות חקלאיים, סביר היה שאותו גג עלום היה בצדה המזרחי של העיר.
במהלך החפירות הארכאולוגיות שנערכו בתחומי גן העופל לאחר מלחמת ששת הימים בראשות פרופסור בנימין מזר, נתגלתה בפינת הכותל המערבי והכותל הדרומי אבן גדולה מאוד, שעליה חרוטה הכתובת: "לבית התקיעה להכ" (או "להב").
בשל השבר הקוטע את הכתובת, לא ברור מה הייתה המילה השלישית, והאם היו מילים נוספות לכתובת.
המילים נכתבו בכתב האשורי הזהה כמעט לכתב העברי של ימינו.
האבן מלוטשת וחלקה, וכוללת פינה מסותתת, וכן נישה קטנה מתחת לכתובת.
נראה כי מדובר היה במעין "מרפסת" שניצבה בראש המבנה, והופלה ארצה והתנפצה במהלך חורבן בית המקדש בידי הרומאים בשנת 70 לספירה.
מיקומה של האבן, צורתה והכתובת שעליה, העלו את ההשערה כי מדובר בפינה בה עמד 'חזן הכנסת' והכריז על כניסת השבת.
הפינה הדרומית-מערבית של הר הבית בולטת מאוד מעל הגיא האמצעי, העובר בתוך העיר, והיא צופה היטב אל העיר כולה, ואף אל השדות שבנחל קדרון.
הכיתוב "לבית התקיעה" (ולא בפשטות "בית התקיעה") מעיד אולי כי "המרפסת" נתרמה על ידי אלמוני, שהועיד אותה "לבית התקיעה", וייתכן שמדובר בצורה שהייתה מקובלת בימי בית שני לביטוי "של בית התקיעה" (שֶׁל=שֶׁלְּ־=אשר ל־).
המילה השלישית, הניתנת לקריאה רק בחלקה עקב שבר באבן, לא פוענחה בוודאות עד ימינו, וישנה מחלוקת האם האות האחרונה בה היא בי"ת או כ"ף.
יש הסוברים כי מדובר בבי"ת, וקוראים לבית התקיעה להבדיל בין קודש לחול (לשיטת אהרן דמסקי), ויש המזהים אותה ככ"ף, וקוראים לבית התקיעה להכריז.
הסברה השנייה מקובלת קצת יותר בקרב החוקרים, שכן מקורות חז"ל מלמדים כי תקיעות חצוצרה שימשו להכרזה על עניינים נוספים, ולאו דווקא רק על הבדלה בין קודש לחול.
אולם במסכת סוכה כתוב במפורש את הביטוי "להבדיל בין קודש לחול" וזאת תמיכה לשיטתו של אהרן דמסקי.
"הנישה" מצויה כיום באתרה בתחתית הכותל המערבי, בתחומי הגן הארכאולוגי, אך הכתובת עצמה נעקרה על ידי הארכאולוגים, ששברו אותה מתוך האבן, והיא מוצגת כיום במוזיאון ישראל.
במקומה הודבקה לאבן המקורית פיסת אבן חדשה, שהיא חיקוי של זו המקורית.
בית ויטלסבאך הוא בית אצולה אירופאי ושושלת גרמנית שמוצאה מממלכת בוואריה.
המשפחה החזיקה בתארים ותפקידים רבים, כשהחשובים בהם היו דוכסי בוואריה (1180–1623) הנסיכים הבוחרים של בוואריה (1623–1805), מלכי בוואריה (1805–1918) ומלכי שוודיה (1654–1720).
בנוסף לכך מלך אחד מבני המשפחה כמלך יוון (המלך אותון, 1815–1867) ושניים נבחרו לתפקיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה (לודוויג הרביעי וקרל השביעי).
מייסד שושלת ויטלסבאך היה לואיטפולד, רוזן בוואריה (מת בשנת 907), המצביא ובן דודו של ארנולף מקרינתיה.
באותה התקופה נקראה משפחתו בית לואיטפולדינג, על שמו.
בנו ברתולד, רוזן בוואריה המשיך את השושלת ונכדו אוטו השני, רוזן דכאו רכש את טירת ויטלסבאך, שהפכה למעון הרשמי של המשפחה בשנת 1119 והעניקה לה את שמה.
נכדו של אוטו השני היה הראשון לבית ויטלסבאך שקיבל את התואר "דוכס בוואריה", שהיה שייך עד אז לבית ולף.
טירת ויטלסבאך עצמה חרבה בשנת 1209, לאחר הירצחו של פיליפ משוואביה, מלך גרמניה, בידי אחד מבני המשפחה.
במשך השנים, התפצלה המשפחה לשושלות משנה.
בתחילת המאה ה-14, לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הקים את שושלת בוואריה, ואחיו, רודולף הראשון, דוכס בוואריה, הקים את השושלת הפלטינית, שהתפצלה במאה ה-15 לשתי שושלות אחרות (זימרן וצווייבריקן).
השושלת הבווארית התפצלה גם היא לשלוש שושלות – דוכסות בוואריה-מינכן, דוכסות בוואריה-לנדסהוט ודוכסות בוואריה-אינגולשטאדט.
אחר כך, השושלת הפלטינית העמידה את רוב האישים המפורסמים במשפחת ויטלסבאך.
המשפחה העמידה לגרמניה שני קיסרים לאימפריה הרומית הקדושה, ומלך אחד.
ענף של השושלת הפלטינית, מצאצאי רופרכט, מלכו בשוודיה (החל מ-1654), מהמלך קרל העשירי עד למלך קרל השנים עשר ואחותו אולריקה אלאונורה שהיו אחרוני המלכים בשוודיה לבית ויטלסבאך (1741).
נכדו של רופרכט, כריסטוף היה מלך בדנמרק, שוודיה ונורווגיה (1440-1448).
מענף אחר של השושלת יצא פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שהיה לתקופה קצרה מלך בוהמיה.
נוסף על כך, החל מסוף המאה ה-16 ועד לאמצע המאה ה-18, היו בני המשפחה ארכיבישופים של קלן, ובתור שכאלה גם נסיכים בוחרים.
השפעתה של בוואריה הייתה חזקה לאורך כל השנים, ולכן בתקופות מסוימות, ובעיקר במאה ה-17, קיבל אחד מבניה מעמד של נסיך בוחר.
בשנת 1503 פרצה מלחמה בבוואריה על רקע ירושת לנדסהוט, היא מלחמת לנדסהוט.
בשנת 1777, נכחדה שושלת בוואריה.
עקב כך, הייתה מלחמה נוספת, בין בוואריה לאוסטריה, היא מלחמת הירושה הבווארית, על רקע רצונה של בוואריה לקבל מעמד עצמאי, לאחר השתלטותה של אוסטריה על הקיסרות.
בסופו של דבר השליטה על בוואריה עברה לשושלת הפלטינית.
לאחר מכן, היו בני משפחת ויטלסבאך מלכי בוואריה, הם המשיכו למשול בה עד שהודחו בשנת 1918 במהלך המהפכה הגרמנית.
כיום ראש שושלת ויטלסבאך וכן הטוען לכתר בוואריה הוא פרנץ, דוכס בוואריה (נולד ב-1933).
בית ואסף בשאראת, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מרכוס 16, בסמוך לכיכר נתן רוטנשטרייך.
מבנה זה הוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי ואסף בשאראת עבור משפחתו, ובסמוך לבית הדירות שנבנה על ידי אחיו, חנא איברהים בשאראת, שנקרא וילה הארון א-רשיד.
בדומה לווילת הארון א-רשיד, קומת הקרקע במבנה שימשה למגורי המשפחה, והקומה העליונה הושכרה לדיירים שונים.
בשלהי המנדט שכנו במבנה משרדים של הקונסוליה ההולנדית.
משפחת בשאראת עזבה את המבנה במהלך מלחמת העצמאות בשנת 1948 – ולאחר מכן הושכר המבנה על-ידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים לקונסוליית הולנד.
בין השנים 1959–1986 הושכרה למשה פרלמן, שהיה דובר צה"ל ויועצו המדיני של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון.
בשנת 1999 נבנו שתי קומות נוספות במבנה על פי תוכניתו של האדריכל מרק פלם.
בעת בניתו היה המבנה דו קומתי (למעט בקצהו המזרחי, בו היה מבנה עליה לגג, ולמעשה חדר בקומה השלישית).
המבנה נבנה בסגנון מזרחי, וחלונות המבנה עוטרו בקשתות.
בקומתו הראשונה של המבנה עוטרה מרפסת המבנה בשתי קשתות רחבות ובקומה השנייה בארבע קשתות צרות יותר.
חדר המגורים של המבנה בלט מקו המבנה לכיוון מערב, וצורתו הייתה מתומנת.
בכך היה המבנה שונה מבית הליוואן האופייני, לו חדר מגורים מרובה.
בעת בניית תוספת הקומות בשנת 1999 נשמר קו המבנה.
הקומות העליונות נבנו כשהן נסוגות מקו המבנה למעט הבנייה מעל החדר המתומן.
בקומה הרביעית נבנתה מרפסת בצורה מתומנת תוך שמירה על צורת הבניין המקורית.
בית התפילה הבהאי (פרסית וערבית مشرق الاذکار - "מַשְרִק אל-אד'כאר"; אנגלית Bahá'í House of Worship) הוא בית התפילה או המקדש בדת הבהאית.
לפי חזונם של מנהיגי הדת הבהאית, עתידים בתי התפילה הבהאיים להוות חלק ממרכזים לפעילות חברתית, הומניטרית, חינוכית ומדעית, אך מטרה זו טרם הושגה.
בהווה משמשים בתי התפילה הבהאיים אך ורק לפעילות דתית כתפילה או ללימודי דת; ופגישות בהאיות אחרות מתקיימות במרכזים בהאיים, בבתים פרטיים או במבנים שכורים.
בית התפילה הבהאי נזכר לראשונה אצל בהאא אללה בספרו אל-כתאב אל-אקדס, ואופיו של המוסד פותח על ידיו מאוחר יותר וכן על ידי בנו ויורשו, עבד אל-בהאא'.
לפי הכתבים הבהאים, יהיו בתי התפילה פתוחים בפני מאמיני כל הדתות, ובהם יוכלו הכל לעבוד את האל ללא קשר להשתייכותם הדתית.
עם זאת, בתי התפילה מיועדים אך ורק לתפילה ולקריאה בכתבי הקודש הבהאים והאחרים, וחל איסור על נשיאת דרשות או על עריכת טקסים.
שירה מותרת בבניין, אך ללא ליווי של כלי נגינה.
הקמת בתי התפילה הבהאיים השונים התבססה על תרומות, ויצאה אל הפועל כאשר הקהילה המקומית הייתה מסוגלת לעמוד בהוצאה.
בניגוד למקובל בדתות אחרות, אין הבהאים גובים כספים בעת טקסים דתיים, ורק בני הדת הבהאית רשאים לתרום מכספם לקופת הקהילה.
בית התפילה הבהאי מנוהל על ידי האספה הרוחנית הבהאית הלאומית במדינה הרלוונטית.
לכל בתי התפילה הבהאיים יסודות אדריכליים משותפים, ולפי קביעתו של עבד אל-בהאא', עליהם להיות עגולים בצורתם הכללית ולכלול תשע צלעות.
בתוך המבנה אין מוצגים ציורים, תצלומים או פסלים, ואין מותקנים בהם מזבחות או דוכני דרשה.
על המבנים לשאת כיפה, וכיום מתאפיינים כל בתי התפילה הקיימים בחלל מרכזי בודד.
המושבים בכל בתי התפילה הבהאיים הקיימים פונים לעבר הקיבלה הבהאית, היא קבר בהאא אללה באל-באהג'ה שבעכו.
בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם
ברחבי העולם קיימים (נכון לשנת 2018) עשרה בתי תפילה בהאיים, לפחות אחד בכל יבשת.
בית התפילה הראשון שניצב באשגבאט בטורקמניסטן הולאם על ידי השלטונות הסובייטיים ולבסוף נהרס.
מקדש הבאב בחיפה, מקדש בהאא אללה באל-באהג'ה ויתר מבני המרכז הבהאי העולמי בישראל אינם נחשבים לבתי תפילה בהאים, אך קיימת תוכנית להקמתו של בית תפילה בהאי בחיפה, בסמוך למערת אליהו.
עשרת בתי התפילה הקיימים כיום שוכנים בשיקגו, בקמפלה, בסידני, בפרנקפורט, בפנמה סיטי, בסמואה, בדלהי, בסנטיאגו, בבטאמבנג (קמבודיה) ובקאוקה.
בנוסף לבניין המתוכנן בחיפה, נקבעו עד כה כ-120 אתרים ברחבי העולם בהם קיימת כוונה להקים בית תפילה בהאי, והמטרה המוצהרת היא כי לבסוף יבנה בית תפילה בכל קהילה בהאית.
בית התפילה הבהאי בסמואה הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא שוכן כ-8 ק"מ דרומית-מערבית למרכז העיר אפיה, בירת סמואה.
בחודש אפריל 1974 אישרה ההנהגה הבהאית העולמית את הקמתו של בית התפילה הבהאי בסמואה (אז "סמואה המערבית"), אשר כונה "מקדש האם של איי האוקיינוס השקט" ("the Mother Temple of the Pacific Islands").
אתר המבנה נבחר ב-1975 ושנתיים לאחר מכן החלה הכנת הקרקע ופינויה מסלעים ומשיחים.
באפריל 1978 נבחרה תוכנית אדריכלית שהגיש חוסיין אמאנאת (אדריכל איראני-קנדי שתכנן גם את קשת המבנים במרכז הבהאי העולמי בחיפה), ובינואר 1979 הניח מלך סמואה, מלייטואה טנומאפילי השני, בהאי בעצמו, את אבן הפינה למבנה.
ב-18 בדצמבר 1981 החלו העבודות להקמתו של בית התפילה, ואלה הסתיימו בטקס הקדשה שנערך ב-ספטמבר 1984. במשך השנים נרכשו שטחים נוספים סביב המבנה, וכיום משתרעים גני המתחם הבהאי על פני כ-80 דונם.
בגנים 60 מיני צמחים מרחבי סמואה.
בית התפילה עשוי בצורת מצולע בעל תשע צלעות ובכל אחת מהן קבועה דלת.