tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רשימות ומאמרים משלו פורסמו גם בעיתונים: "ראזסוויט" (פריז), "חזית העם" של התנועה הרוויזיוניסטית, "העולם" של ההסתדרות הציונית, "דער נייער וועג" (לונדון, פריז, לונדון), "הבַּקֶר" של "הציונים הכלליים" ואחרים.
כמו כן, ערך את קבצים אחדים, כגון: "בחזית", "נגד הזרם" ו"התקומה", ואת הירחון "מסחר וכלכלה".
ברוך הראל (נודע בכינוי פינקו; 14 באוגוסט 1931 - 3 ביולי 2017) היה תת-אלוף בצה"ל, ממפקדי חיל השריון ובעל עיטור המופת ממלחמת ששת הימים.
הראל נולד בטרגו ניאמץ שבמולדובה ב-1931 ועבר את השואה כילד.
הוא עלה לישראל בשנת 1949 וב-1950 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני.
כמפקד כיתה השתתף בקרב תל מוטילה.
בשנת 1952 הצטרף לחיל השריון כמפקד מחלקה ולחם במבצע קדש כסגן וכמפקד פלוגה בגדוד 9 של חטיבה 7.
שירת בתפקידי הדרכה וכסגן מפקד בית הספר לשריון.
במלחמת ששת הימים שירת הראל כסגנו של מפקד חטיבה 7 שמואל גונן (גורודיש), השתתף בקרב הג'יראדי כמפקד כוח גדודי והיה הראשון שהגיע לאל עריש.
הוא זכה בעיטור המופת על לחימתו שכללה השמדת טנק פיקוד מצרי ברימונים, טיהור רגלי של יעד מבוצר והסתערות על ביר לחפן.
אחרי המלחמה יצא להשתלמות בבסיס צבא ארצות הברית פורט נוקס שבקנטקי והדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במהלך מלחמת ההתשה, בהיותו סגן מפקד חטיבה 8, פיקד הראל על מבצע רביב, פשיטה משוריינת בה הונחתה יחידה משוריינת של צה"ל בגדה המערבית של מפרץ סואץ ופגעה בכוחות מצריים.
לאחר הצלחת המבצע מונה למפקד חטיבה 14, תפקיד אותו מילא בין השנים 1969 ל-1971, עת נפצע מפיצוץ מוקש במהלך תרגיל חטיבתי ליד אל עריש.
במלחמת יום הכיפורים היה הראל סגן מפקד אוגדה 252 בסיני.
במהלך הקרבות הופקד הראל על חטיבה מאולתרת בהרכב שני גדודים מחטיבה 164 שהצטרפו לאוגדה.
ב-18 באוקטובר 1973 חצתה החטיבה את תעלת סואץ, כבשה את מתחם "צח" ואת שדה התעופה פאיד, התקדמה דרומה וכבשה את ע'דביה, הגיעה למרגלות ג'בל עתקה וסיימה את הקרבות בקילומטר ה-101 בדרך לקהיר.
בתום המלחמה היה אחד מהעדים שהעידו בפני ועדת אגרנט.
תפקידיו האחרונים של הראל היו כמפקד אוגדת המילואים של טנקי השלל - אוגדה 440, וכמפקד אוגדת סיני הסדירה - אוגדה 252. בשנת 1979 פרש מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
הובא לקבורה ביום 4 ביולי 2017 בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
ברוך חפץ (29 ביולי 1932 - 17 במרץ 2019) היה עורך ספרותי ישראלי, מייסדו ועורכו הראשון של כתב העת הספרותי "עכשיו".
נולד בירושלים למשפחה ירושלמית ותיקה, דור חמישי בירושלים.
בשנת 1957 הוציא לאור קובץ ספרותי בשם "אוגדן", במטרה להעניק במה ספרותית לדור החדש בספרות העברית.
לאחר כשנתיים הוחלף שמו של כתב העת ל"עכשיו".
הגיליון הראשון של כתב העת בשמו החדש "עכשיו" ראה אור בשנת 1959, וצורפו אליו חברי מערכת נוספים – נתן זך, יהודה עמיחי וגבריאל מוקד.
בכרך זה פורסם המאמר "הרהורים על שירת אלתרמן", מאת המשורר נתן זך.
מאמר זה, אשר כלל ביקורת חריפה ויוצאת דופן על שיריו המוערכים של נתן אלתרמן, היווה אחד משיאיו של מרד הדור הצעיר של משוררי המדינה בפאתוס הלירי של משוררי הדור הקודם, והוא מסכם את הכללים החדשים לשירה עברית.
חפץ שימש כעורך הראשי של כתב העת "עכשיו" וכמרכז המערכת, והוא המשיך במלאכת עריכת כתב העת, יחד עם גבריאל מוקד, במשך שנים רבות.
כתב העת "עכשיו" העניק הזדמנות ליוצרים צעירים להוציא את יצירותיהם לאור, ותרם להפיכתם של יוצרים רבים, ביניהם יונה וולך, דוד אבידן, דליה רביקוביץ' ורבים אחרים, ליוצרים מרכזיים במדינת ישראל.
לצד כתב העת "עכשיו" הקימו חפץ ומוקד את "הוצאת עכשיו", במסגרתה ראו אור למעלה מ–70 ספרים, רובם יצירות ראשונות של יוצרים, ביניהם: אהרן אפלפלד, עדי צמח, יהודה עמיחי, דוד אבידן, יאיר הורוביץ, יונה וולך, אהרן שבתאי, מנחם בן ומאיה בז'רנו.
עיקר המימון לכתבי העת ולהוצאת הספרים נעשה מכיסו הפרטי של חפץ.
כתב העת והוצאת הספרים לא זכו, במרבית המקרים, לתמיכה כספית ממקורות ציבוריים.
חפץ גם הוציא לאור את הספר "אמרי חפץ" – סדר תפילות ותשבחות לכל ימות השנה ומועדיה.
הרב ברוך הורוויץ (נולד בשנת תר"צ, 1930) הוא מייסד וראש ישיבת דבר ירושלים לחוזרים בתשובה בירושלים.
נולד בפרנקפורט, גרמניה בשנת תר"ץ.
שם שימש סבו הרב דר.
מרדכי הלוי הורוויץ כרב ראשי.
נינו של הרב יעקב אטלינגר בעל "ערוך לנר".
כנער למד בישיבת "שערי ציון" שלצד קהילת הרב מונק בלונדון לאחר מכן למד בישיבת גייטסהד, משם עבר לישראל כדי ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
כשחזר ללונדון הוסמך לרבנות על ידי הרב שמואל יוסף רבינוב ונבחר לכהן כרב הקהילה המרכזית "סנטרל שול" במנצ'סטר.
שם ייסד כולל אברכים, סמינר לבנות, שיעורי תורה לבעלי בתים, ועד לשחיטה כשרה וועד לשמירת שבת.
כיהן כחבר בית הדין במנצ'סטר שבראשות הרב יצחק יעקב וייס.
שימש כרב הסטודנטים באוניברסיטאות מנצ'סטר, ובמסגרת תפקידיו היה פעיל בהפצת יהדות בקרב סטודנטים וצעירים יהודים באנגליה.
ארגן שבתות אירוח לנוער חילוני בישיבת גייטסהד.
בשנת 1971 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
עם בואו ייסד את ישיבת דבר ירושלים לחוזרים בתשובה לצעירים ממדינות אנגלוסקסיות.
יחד עם בנו הרב יהודה אהרן הורוויץ עומד בראש "מכון הערוך לנר" העוסק בההדרת כתבי הרב אטלינגר.
בניו האחרים: הרב ישעיה הורוויץ מארגון ערכים, והעיתונאי יצחק הורוויץ.
אחד מחתניו הוא נכדו של הרב אברהם פרבשטיין, ראש ישיבת חברון.
ברוך ויניצקי (16 במרץ 1918 – נובמבר 2000) היה ממקימי סניף האצ"ל בפתח תקווה, כתב בעיתון "המשקיף" ואחד מגולי האצ"ל והלח"י ששהו במחנות המעצר הבריטים באפריקה.
נולד בפתח תקווה לליפא ומרים ויניצקי, ממקימי המושבה, אח לשישה.
למד בבית-הספר נצח ישראל במושבה ובבית הספר תחכמוני בתל אביב.
נישא לשושנה סנדרוב ולזוג נולדו שלושה ילדים.
החל את פעילותו המחתרתית בגיל 15. בשנת 1938 הקים את סניף אצ"ל בפתח תקווה עם עוד שישה אנשים.
עיקר פעילותו הייתה בהברחת נשק.
ב-19 באפריל 1944 כשהתחיל מרד האצ"ל, נעצר במערכת עיתון "המשקיף" יחדיו עם אחיו יוסף ויניצקי, אף הוא כתב העיתון.
השניים הובלו לבית הכלא המרכזי במחוז, "הקישלה" שביפו.
הם היו אסורים במשך יותר מ-4 שנים במספר מקומות שונים: תחילה שישה חודשים בלטרון, ומבוקר חמישי ב' בחשוון תש"ח הוטסו למחנות המעצר בסודאן, קניה ואריתריאה (לאריתריאה הוא הוגלה בקבוצת ה-251 עם שני אחיו).
מכיוון שהיה כבר אב לילד, לא השתתף ויניצקי בבריחות ממחנות המעצר באפריקה.
האחים שבו לארץ ביולי 1948.
משנת 1952 שימש גבאי וחבר הנהלת בית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
היה חבר בהנהלת חברה קדישא.
בשנת 1983 הוא היה מועמד לראשות העיר מטעם הליכוד, ופעל כחבר במועצת העיר.
בשנת 1988 הוענק לו התואר "יקיר פתח תקווה".
הרב ברוך מנחם וידר (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא ראש ישיבת הכותל.
בוגר הישיבה התיכונית בעיר, בראשות הרב מנחם מנדלסון.
שימש כמדריך בסניף המקומי של בני עקיבא.
למד במשך שנה בישיבת מרכז הרב בראשותו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת הכותל.
שירת בחיל השריון במסגרת ההסדר ונלחם בקרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון הראשונה.
בתחילת שנות ה-80 נישא ליהודית קליין (בתו של עו"ד מנחם קליין, לשעבר סגן ראש עיריית הרצליה ולאחר מכן ראש עמותת הגרעין התורני בעיר).
לאחר נישואיו המשיך את לימודיו בכולל של ישיבת הכותל.
הוסמך לרבנות ובעל תעודת הוראה מטעם מכללת ליפשיץ.
במשך כעשר שנים היה יד ימינו של הרב יעקב כץ.
עם פרישת הרב כץ - כתוצאה ממעברו לישיבת נתיב אריה - מונה הרב וידר כראש הכולל של ישיבת הכותל.
במקביל לימד בישיבת עטרת ירושלים שברובע המוסלמי, בשנת תשס"ח נבחר לעמוד גם בראשות הישיבה.
כדרכו של רבו הרב אביגדר נבנצל, הוא נוהג להניח תפילין בכל שעות היום ואף מוסר שיעורים בישיבה כשהוא עטור תפילין.
מנחה לברוך - שיעורים בהלכות בשר בחלב.
כי בא מועד - שיחות לחגי ישראל
ויתנו לך כתר מלוכה - שיחות שנאמרו בימי מגפת הקורונה, קיץ תש"פ.
רבי ברוך הלברשטאם (ה'תקפ"ט, 1829 - א' באדר ה'תרס"ו, פברואר 1906) היה האדמו"ר הראשון מגורליץ, בנו החמישי של רבי חיים מצאנז.
נולד ברודניק לרבי חיים מייסד חסידות צאנז ולרחל פייגא בתו של רבי ברוך תאומים-פרנקל, ה"ברוך טעם".
נישא לפעסיל בתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, ה"ייטב לב" מסיגט.
בשנת ה'תרט"ז מונה לרבה של גורליצה.
לבקשת אנשי הקהילה מאביו שימנה רב בעל ניסיון, הוא מינה את דודו של רבי ברוך (אחי חותנו) רבי שמואל טייטלבוים, לכהן במקומו, ורבי ברוך קיבל את רבנות רודניק שם כיהן למעלה מ-30 שנים כרב עד שנת ה'תר"ן, שנה לאחר פטירת דודו, אז חזר לכהן בגורליץ.
רבי ברוך החל לכהן באדמו"רות לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרל"ו, תחילה ברודניק ובהמשך בגורליץ.
הנהגתו התאפיינה בחריפות והנהגה חיצונית שהתמיהה את הרבים כדי להסוות את מעשיו הטובים.
צדיקי דורו הפליגו בשבחו, רבי יהושע מבעלז אמר שרבי ברוך הוא 'חכם העולם' ומהצדיקים שהעולם עומד עליהם, ורבי ישראל מוויז'ניץ היה קורא לו 'הגנב' למעליותא בכך שגונב דעת הבריות אך יש לו עניינים נסתרים וכוונתו לטובה.
לאחר פטירתו מילא את מקומו ברבנות גורליץ בנו הרביעי רבי אלישע.
רבי אלישע סירב לנהוג באדמו"רות, אך חלק מחסידי צאנז פנו אליו.
דברי תורתו ותולדותיו יצאו בשנת ה'תשנ"ט בספר "דברי ברוך-ברוך שאמר", על ידי הרב ליפא זילברמן.
על שמו נקראה הישיבה קטנה "דברי ברוך" בקריית צאנז בנתניה.
רבי משה (נפטר בחיי אביו), היה ראב"ד בברדיוב
חנה (בערך תרי"ג - תרצ"ב), אשת רבי משה יהודה ליב שפירא מסטריז'וב
יוכבד רבקה, אשת הרב אריה לייביש טייטלבוים, נינו של ה"אריה דבי עילאי, שכיהן ברבנות קרשוב ורודניק
רייזיל (נפטרה תרצ"ו), אשת רבי משה אייכנשטיין (בנו של רבי סנדר ליפא האדמו"ר מזידיטשוב), ובשנית אשת רבי פנחס חודורוב נכדו של רבי חיים הגר מקוסוב ובשלישית אשת האדמו"ר מגור, רבי יהודה אריה לייב אלתר ה"שפת אמת".
ברוך חבס (16 בנובמבר 1932 - 16 בינואר 2016) היה איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי, נשיא קבוצת חבס.
אתלט ישראלי בעבר, אלוף ושיאן ישראל בהדיפת כדור ברזל.
היה להודף כדור הברזל הישראלי הראשון שהדף למרחק של יותר מ-15 מטר.
חבס נולד וגדל בתל אביב, בנו של הרצל חבס ונכדו של ישראל חבס.
אמו, צפורה, היא בתו של ברוך פרלמן, איש היישוב הישן בירושלים, בנו של אלימלך פרלמן, שעבר להתגורר בתל אביב.
אביו, הרצל, היה שותף בעסקי העורות של המשפחה "ישראל חבס ובניו", ולימים הקים בתל אביב בית מסחר לעורות "הרצל חבס בע"מ".
הוא למד בגימנסיה הרצליה והתאמן בקבוצת מכבי צפון תל אביב בהדרכת טוביה מיורצ'יק.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בספטמבר 1957 זכה חבס במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.61 מטר, אחרי סטן למפרט מארצות הברית (15.54 מטר) ומרקוס מדרום אפריקה (13.67 מטר).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בירושלים באוקטובר הוא זכה במקום ראשון בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.34 מטר, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.87 מטר, בהדיפת כדור ברזל (5 ק"ג) בתוצאה של 15.99 מטר ובהטלת כידון בתוצאה של 49.60 מטר.
חבס למד בטכניון ואחר כך למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בתחרות שנערכה בתל אביב במאי 1953 קבע חבס בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 13.96 מטר, שיפור לשיאו הקודם עמד על 13.63 מטר.
בתחרות שנערכה באוקטובר 1955 קבע חבס בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 14.12 מטר, שיפור לשיאו בן השנתיים (13.96 מטר) ובכך היה להודף הישראלי הראשון שעבר את גבול ה-14 מטר.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדצמבר הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 14.47 מטר.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 14.50 מטר.
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתחילת מאי 1956 קבע חבס בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 15.04 מטר, ובכך קבע את הקריטריון אולימפי והיה להודף הישראלי הראשון שעבר את גבול ה-15 מטר.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה אף היא בתל אביב הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 15.07 מטר.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר בס"מ על ידי אורי זוהר (15.08 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני הוא זכה במדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.80 מטר, לפני ט.
ועדת האתלטיקה שליד ההתאחדות לספורט המליצה להתאחדות לספורט ולוועד האולימפי הישראלי על חבס כמועמד להשתתף באולימפיאדת מלבורן (1956), אך בסופו של דבר הוא לא השתתף במשחקים האולימפיים ונבחרו רק 3 ספורטאים שייצגו את ישראל.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכה חבס במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.67 מטר, אחרי מ.
אנגל מארצות הברית (14.86 מטר) ואורי זוהר מישראל (14.01 מטר).
בשנת 1960 ייסד את חברת הנדל"ן קבוצת חבס ועמד בראשה ארבעים ושבע שנים.
בשנת 1962 הקימה החברה את הפרויקט הראשון, ומאז בנתה אלפי יחידות דיור, מגדלי מגורים, מגדלי משרדים וקניונים.
בין השכונות והפרויקטים למגורים שבנתה: שכונת רום העיר בכפר סבא, שנבנתה על קרקע של המשפחה, שכונת הקאנטרי במודיעין ופרויקט דן עדן בשיכון דן בתל אביב.
כמו כן בנתה החברה את קניון ערים בכפר סבא, שנבנה על שטח שהיה בבעלות המשפחה, ואת הקניון בנס ציונה.
במקביל ביצעה הקבוצה השקעות בחו"ל באמצעות חברות פרטיות, בין היתר בארצות הברית ובקובה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 בנתה החברה את מגדלי YOO.
בשנת 2007 הסתיימה בנייתם של המגדלים, ובסוף אותה שנה פרש חבס מתפקידו כיו"ר החברה והתמנה לנשיאה.
את מקומו תפס בנו, הרצל, שעד אז כיהן כמנכ"ל החברה.
חבס התגורר בתל אביב, היה נשוי לדיצה ואב לשני בנים ובת.
בנו, הרצל הוא יו"ר קבוצת חבס ומשמש יו"ר ראש חבר הנאמנים של בצלאל.
אחיו של ברוך, אברהם, ובנו יוסף, שותפים בעסקי המשפחה.
ברוך ויסמן (ביידיש: ברוך װײַסמאַן; 10 באוגוסט 1887 – 1966) היה סופר יידי ועברי.
ויסמן נולד למשפחה ענייה בעיירה סלובשנה בווהלין שבאימפריה הרוסית.
בשנות העשרה של המאה ה-20 הוא עבד בתור מורה לעברית בבית ספר יהודיים בבסרביה.
בין השנים 1917–1919 הוא התגורר באודסה, שם הכיר את אחד העם וחיים נחמן ביאליק.
ב-1919 הוא ניסה לעלות לארץ ישראל באופן בלתי-לגאלי דרך-רומניה, אך מתוך חשש כי משפחתו לא תקבל אישור לצאת גם כן נאלץ לוותר על הרעיון.
בשנות העשרים הוא עבר לקייב, שם היה מורה בבתי ספר יהודיים.
עם הזמן הוא נהיה תומך נלהב של השלטון הסובייטי, הוא פרסם בעיתונות יידית של ברית המועצות, בין היתר בדער עמעס.
ב-1933 הוא עבר עם משפחתו לבירוביג'ן, שם לימד במכון פדגוגי ופרסם בביראבידזשאנער שטערן.
באמצע השני של שנות השלושים הוא חזר לקייב, פרסם בשטערן, בתקופה זו החלה אכזבתו מרעיונות הקומוניזם בעקבות גל הטיהורים של 1937–1938.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא התפנה לאזור נהר הוולגה וסיביר.
לאחר המלחמה חזר לקייב, עבד במרכז לחקר יידיש, ספרותה ופולקלור יהודי שהיה חלק מאקדמיה למדעים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, כמו כן פרסם בעיתון היידי שיצא לאור במוסקבה אייניקייט.
בסוף שנות הארבעים עם הקמת מדינת ישראל והתגברות האנטישמיות בברית המועצות ויסמן חזר אל הדת ובכך סיים את התהליך של בחינה עצמית של ערכיו שהחל עם טיהורים בשנות השלושים והתגבר עם אירועי השואה.
בין 1952–1956 הוא ערך יומן אישי בעברית, שמסוף 1955 באמצעות "נתיב" ("לשכת הקשר") החל להגיע לארץ ולהתפרסם בעיתון דבר תחת כותרת אל אחי במדינת ישראל ללא ציון שם המחבר (שמו פורסם כשנה לאחר מותו).
בשנת 1957, התפרסמו רשמיו תחת כותרת "יהודי סובייטי אלמוני: אל אחי במדינת ישראל" במהדורה מוגבלת שלא הופצה, אלא בקרב מי שהיה מעורב במאבק למען יהודי ברית המועצות בלבד.
בצירוף מקרים מזעזה, בשנת 1957 נעצר ויסמן באשמת פעילות אנטי-סובייטית ונשפט לחמש שנים, אך ושוחרר בסופו של דבר לאחר שלוש שנים בכלא ב-1960.
ויסמן נפטר בשנת 1966 בבויארקה.
ב-1973 פורסם ספר יומן מחתרת עברי מברית המועצות :איגרות "אל אחי במדינת ישראל" בהוצאת ספרים מסדה.
הרב ברוך יוסף פייבלזון (ביידיש פייוועלזאהן; 1895 תרנ"ו - 11 באוגוסט 1933 י"ט באב תרצ"ג) היה ראש ישיבת ראדין.
נולד לרב אליהו מאיר, אב"ד בעיירה קלם שבליטא.
בגיל 12 נשלח ללמוד בקיבוץ אצל הרב איצלה מפוניבז' והתחבב על רבו.
לאחר מכן למד בישיבת סלובודקה, שם בלט בכישוריו.
בגיל 13 חיבר ספר למדני.
נשא לאישה את פייגא אטל, בתו של הרב נפתלי טרופ.
בשנת 1925 והוא כבן 30 מונה על ידי החפץ חיים לראשות הישיבה, לאחר פטירת חותנו הרב טרופ.
בגיל 36 חלה בזיהום ונפטר בי"ט באב תרצ"ג.
נקבר בצמוד לקברו של חותנו.
את החקוק על מצבתו ניסח ה"חפץ חיים":
השאיר אחריו שלושה ילדים קטנים.
הילדים ואמם הוגלו בשנת 1941 לסיביר, והאם נפטרה שם.
האח הקטן מת לאחר המלחמה בלודז', בשל מחלה.
בנו הרב שמואל אביגדור פייבלזון הוא ראש כולל בצפת.
אחד מנכדיו הוא הרב אליהו פייבלזון.
הרב דוד וויין - רבה של חולון
ספרו ברכת יוסף מבוסס על שיעוריו שהעלה על הכתב לפני אמירתם בישיבת ראדין.
הוא עוסק בהם בעיקר בדברי הראשונים.
הספר ראה אור לראשונה בשנת תשכ"ב לאחר שנערך בידי בנו הרב אליעזר יעקב פייבלזון.
בהקדמת הספר מציין הבן שכתב היד המקורי נלקח ממשפחתו על ידי המשטרה החשאית הרוסית נ.ק.ו.ד.
הספר הנדפס מבוסס על העתקה של דוד זריצקי שהוכנה עוד קודם לכן לבקשת הרב יצחק הוטנר.
הרבנים אלעזר מנחם מן שך, יעקב קמנצקי ומשה פיינשטיין העניקו הסכמות לספר.
הרב ברוך טולידאנו (24 בספטמבר 1883 – 9 באוקטובר 1969) היה מורה ואיש ציבור, ממייסדי "שכונת הרמב"ם" בטבריה, חוקר ספרות הלכה בערבית יהודית ואב בית הדין הרבני ביפו.
נולד בכפר פקיעין שבגליל העליון ב-24 בספטמבר 1883 (כ"ב באלול ה'תרמ"ג) למרים רימו (לבית סיסו) ולרב יהודה טולידאנו שעלה לישראל ממקנס שבמרוקו בשנת 1863 (ה'תרכ"ג), בן למשפחת רבנים שמוצאה בספרד.
אחיו הוא הרב יעקב משה טולידאנו.
בילדותו התחנך בטבריה אצל הרב יצחק הכהן, ובהמשך אצל הרב משה מאיר חי אליקים, ובמקביל למד בישיבה שניהל אביו.
כבר בצעירותו החל להתעניין בחכמת ישראל, וכתב מאמרים בנושאי ספרות ויהדות בהמליץ, בדואר היום, בהארץ ובשנתון "ירושלים" מאת הרב אברהם משה לונץ ועוד.
בשנת 1902 (ה'תרס"ב) נישא לחנה בת הרב יוסף דוד אבולעפיה, ויחד נולדו להם שבעה ילדים, כשיהודה, הקטן מביניהם, נהרג במלחמת העצמאות באשדוד.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) הדפיס את פירוש מסכת כלה רבתי מאת הרב אברהם בן נתן מכתב יד ישן, לצד הקדמה וחשיפת תולדות חייו שהיו לוטים בערפל עד אז, וזכה לשבחים רבים מצד רבנים והיסטוריונים בני התקופה.
לפני מלחמת העולם הראשונה החל לשמש כמורה בפקיעין מטעם ועד "חובבי ציון" באודסה.
בתקופה זו עורר את הוועד ונציגיו בישראל לרכוש את הכפר הערבי סמיע, אך לאחר דיונים ומשא ומתן ארוך, לא יצאה משום מה התוכנית אל הפועל.
בשל נתינותו הצרפתית, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל פקודה מטעם השלטונות הצבאיים לגלות עם משפחתו מישראל לקורסיקה.
לאחר שאיחר להגיע לאוניה שיצאה מביירות לקורסיקה, נסע עם רעייתו ושלושת ילדיו לחלב שבסוריה, שם התרכזו גולים יהודים רבים.
בתקופת שהותו שם שימש כנציג מטעם הגולים מול ראשי הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1916 (ה'תרע"ו) ניתן צו מטעם הצבא הטורקי לגייס לשורותיו את נתיני צרפת מאלג'יריה.
בעקבות גיוס גולים שמוצאם מאלג'יריה לצבא, פעל בהצלחה במאמץ רב יחד עם איש הציבור המקומי משה ששון לביטול הגיוס.
לאחר כיבוש הבריטים ותחילת שלטון המנדט בישראל חזר לטבריה, שם מונה לשמש כחבר הרבנות הספרדית וכמזכיר העדה, ובלט בפעילותו הציבורית בעיר.
היה שותף לחלק מממצאיו ופעילויותיו של אחיו, הרב יעקב משה טולידאנו, ויחד פעלו לרכישת קרקע בטבריה בת 70 דונמים עליה הוקמה שכונת הרמב"ם (מימוניה).
בהמשך אף פעלו לחידוש מתחם ומצבת קברו של הרמב"ם.
בדמשק שבסוריה גילו יחד את כתב היד של פירוש המשנה לרמב"ם בשפה הערבית, ובהמשך תרגמו הרב ברוך לעברית.
נודע בהתנגדותו התקיפה להשערת הרב אהרן קמינקא שקבר הרמב"ם נמצא במצרים, בייחוד לאחר שמצא את קברו של דוד הנגיד נכד הרמב"ם בסמוך למתחם הקבר של סבו.
כן פרסם לראשונה הוכחות לקיומו של חיבור "מחזיק הבדק" מאת הרב אברהם בן נתן, כשהסתמך בין היתר על הציטוטים הלקוחים ממנו שנכתבו בספר "עץ חיים".
לפי מחקרו של משה הלל, שפורסם בשנת ה'תשפ"ב (2022), רבות מהתגליות שיצאו מתחת יד טולידאנו ואחיו היו זיופים, לרבות מצבתו של רבי דוד הנגיד, והשנים עסקו בזיוף עתיקות שיטתי.
הלך לעולמו בתל אביב ב-9 באוקטובר 1969 (ז' בחשוון ה'תש"ל) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנו הוא שמואל טולידאנו, ונכדו הוא אהוד טולידאנו.
פירוש מסכת כלה רבתי - מאת הרב אברהם בן נתן, כולל מבוא והרחבה, ירושלים ה'תרס"ו, מהדורה שנייה עם תיקונים הודפסה בירושלים, ה'תשל"א
המנהיג השלם - חיבור מאת הרב אברהם בן נתן שמצא בסוריה
המדריך המספיק (אלמרשד אלכאפי) - מאת הרב תנחום הירושלמי, הודפס מכתב יד עם תרגום לעברית, שני חלקים, תל אביב ה'תשכ"א
פירוש משנה מסכת יומא לרמב"ם - תרגום מערבית, הערות וביאורים
מקום קבר הרמב"ם, הארץ, כ"ד בחשוון ה'תרצ"ה
ספר התורה שנכתב על ידי הר"ן גירונדי, הארץ, כ"ד באדר ה'תרצ"ו
הכתר של חלב והכתר של דמשק, הארץ, תשרי ה'תש"י
תמונת הרמב"ם אמיתית או מזויפת, הצופה, י"ב בשבט ה'תשט"ו
טבריה וציפורי בספרי הפוסקים, הצופה, כ"ג בניסן ה'תשט"ו
"הוספות ושינויים בספר יחוס הצדיקים", תרביץ, שנה ה' ספר נ"ד
"קורות היישוב בירושלים", תרביץ, שנה ט' ספר א'
"היישוב היהודי בציפורי", תרביץ, שנה י"ז ספר נ"ד
"ההתכתבות בין ירושלים לתוניס", תרביץ, ה'תרצ"ח
ברוך ושרוך היא סדרת אנימציה ושעשועון טלוויזיה קומי ישראלי ששודרה בערוץ הילדים, שמבוססת על סדרת האנימציה הדנית KatjaKaj og BenteBent.
זוהי תוכנית אנימציה ששודרה משנת 2001 עד שנת 2004 והיא הונחתה על ידי שתי דמויות מונפשות בשם ברוך הנמוך (בדיבובו של מיכאל הנגבי) ושרוך הגבוה (בדיבובו של עמוס שוב ומאוחר יותר בדיבובו של איתי שגב).
בהמשך התכנית הפכה לתוכנית מערכונים בשם "המופע של ברוך ושרוך", אך היא לא צלחה אחרי עונה אחת.
התוכנית הונחתה על ידי הדמויות המונפשות ברוך ושרוך שהם אחים, שרוך הוא גבוה וברוך הוא נמוך.
התכנית שודרה בשידור חי, וילדים שיחקו במשחק דרך הטלפון כשהם משחקים דרך דמויות אנימציה שונות כגון: פרה, גזר, נעל וכו'.
רוב מנחי הערוץ באותה התקופה השתתפו בתפקיד אורח, בתור עצמם בתוכנית ביניהם: ליאת אחירון בתור מוכרת בקיוסק, טל מוסרי בחדר אמבטיה מונפש, קובי מחט בחוף הים, עדי עזרוני בתור דייגת ועודד מנשה שמופיע בטלוויזיה מונפשת.
בעונות האחרונות נוספו דמויותיהם של תום אבני ומיקי גבע.
דמויות נוספות שהופיעו בסדרה היו יושי הפיראט, חבר טוב של ברוך ושרוך ושולה המפלצת.
כמו כן נוספה בעונות האחרונות דמותה של זהבית, חברה טובה מונפשת של ברוך ושרוך אשר דובבה במקור על ידי סופי צדקה.
ברוך (מיכאל הנגבי) – האח הנמוך.
אוהד הפועל תל אביב (הקבוצה שאותה אוהד הנגבי בחיים האמתיים).
שרוך (עמוס שוב (עונה 1) ואיתי שגב (שאר העונות)) – האח הגבוה.
נוהג להגיד "תחתוך" לאחיו בכל פעם שהוא אומר דבר אווילי.
אוהד הפועל פתח תקווה (הקבוצה שאותה אוהד שגב בחיים האמתיים).
יושי הפיראט (טל מוסרי) – חבר טוב של ברוך ושרוך.
מופיע בפרקים שטל מופיע בהם (מכיוון שהוא מדבב את עצמו ואת יושי).
שולה המפלצת – מפלצת אשר נוהגת להופיע בהפתעה.
נוהגת לדבר בג'יבריש שרק ברוך מבין אותה.
סבתא (ענת ניב) – סבתא של ברוך ושרוך, נוהגת לבשל.
זהבית (סופי צדקה) – חברה טובה של ברוך ושרוך, נוספה בעונה האחרונה.
מנחי ערוץ הילדים בזמנו הופיעו בתוכנית בגרסה מונפשת של עצמם:
שיר הפתיחה בוצע על ידי ליאת אחירון, מיכאל הנגבי ועמוס שוב והולחן על ידי דני רייכנטל.
התוכנית זכתה להצלחה רבה בשנתיים הראשונות.
אולם בשנה האחרונה התוכנית פחות הצליחה וב-2004 ירדה התוכנית מהמסך.
ברוך חסן (נולד ב-22 בינואר 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי נתניה, בתקופות האליפויות של נתניה בשנות ה-70 וה-80.
חסן נולד למשפחה של עולי תוניס שהשתקעו בנתניה, וגדל בנוער של מכבי נתניה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בשנת 1976, והפך לשחקן עיקרי בקבוצה עד מהרה.
בעונות 1979/1980 ו-1982/1983, היה אחד מעמודי התווך של אליפויות אלו בהם זכתה מכבי נתניה, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע המדינה של 1977/1978 (שהשלים לה דאבל היסטורי).
חסן הופיע במדי מכבי נתניה בסך הכל 221 משחקים, וכבש לזכותה 3 שערים, כאשר הוא שיחק במשך 12 עונות במדי הקבוצה ובשנת 1988 הושאל למשך שנתיים לקבוצת בית"ר נתניה שם שיחק למשך 2 העונות הבאות, לאחריהן פרש מכדורגל פעיל.
ברוך זיו (נולד ב-4 בפברואר 1948) הוא דוקטור למטאורולוגיה, מרצה, חזאי וחוקר אקלים ישראלי.
זיו אפיין לראשונה מערכות מזג אוויר באזור ארץ ישראל באופן מקיף ויסודי.
הכשיר במסגרת חיל האוויר והאקדמיה חזאים רבים, וכתב ספרי לימוד במדעי האטמוספירה בעברית, המשמשים במוסדות הלימוד ובאוניברסיטאות ברחבי הארץ.
נולד בכפר גלעדי ב-4 בפברואר 1948.
בשנת 1969 הוסמך כחזאי בחיל האוויר, שימש כקצין מטאורולוגיה במשך 20 שנים, והשתחרר בדרגת רב-סרן.
במסגרת שירותו הצבאי כיהן כחזאי הראשי וכמפקדהּ הראשון של התחנה לקליטת השידורים הדיגיטליים של לוויינים מטאורולוגיים.
זו הייתה התחנה הראשונה מסוגה בישראל, וזיו פיתח נוהלי עבודה ושיטות לעיבוד תמונות לוויינים, שסייעו בשיפור איכות החיזוי המטאורולוגי בחיל האוויר.
ב-1978 קיבל תואר ראשון בפיזיקה, ב-1986 השלים תואר שני במדעי האטמוספירה וב-1995 קיבל תואר דוקטור במדעי האטמוספירה תחת הנחייתו של פרופ' פנחס אלפרט.
את שלושת התארים קיבל באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1996–1997 חקר במסגרת פוסט-דוקטורט בהדרכתו של פרופ' נתן פלדור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ומאז עוסק ברציפות במחקר מדעי.
ברוך זיו עוסק במחקר ברציפות מאז שנת 1985 ועד היום, ומתמקד בחקר מערכות מזג אוויר של אזור הים התיכון, אקלים ושינויי אקלים וחיזוי מזג אוויר.
פרסם 85 מאמרים מאמרים בביטאונים מדעיים בין-לאומיים, 11 מאמרים בביטאונים בעברית, והשתתף בכתיבתם של פרקים בספרי עיון.
ביצע מחקרים חלוציים שעסקו בניתוח מעמיק של מערכות מזג אוויר הייחודיות לאזורנו, למערכות המשנות את מאפייניהם בהגיען לאזורנו, ואת השפעתן על מזג האוויר במזרח התיכון ובישראל.
במחקריו הראשונים, ניתח זיו לראשונה באופן מעמיק את תופעת השקע השרבי, הגורמת לסופות השרב האביביות בישראל, והציע תיאוריה המסבירה את המנגנון הגורם לו להיות עוצמתי ואת העובדה ששיא הופעתו באביב.
למחקר זה היה המשך, בשיתוף עם קבוצה גרמנית מאוניברסיטת מינכן.
ברוך זיו היה מהחוקרים הראשונים שעסקו בהשפעת התימרות הטרופיות (Tropical Plume) על המזרח התיכון.
זוהי מערכת גשם המתפתחת באזורים סוב-טרופיים בהשפעת תנועתם של גושי אוויר לחים מהאזורים הטרופיים.
במחקר ניתח והראה את התהליכים הקשורים בה, לראשונה באזור.
בשנת 2002 השתתף בפרויקט המחקר MEIDEX שבמסגרתו השתתף גם אילן רמון, האסטרונאוט הישראלי הראשון.
על אף שמטרתו המקורית של המחקר, חקר האבק ודרכי מדידתו מהחלל, הושגה בחלקה בלבד, הפרויקט הניב פרסומים רבים, ובהם הוצגו תופעות חשמליות ביונוספרה, שצולמו מהחלל באיכות שטרם נראתה אז.
בשנים 2006–2010 השתתף יחד עם יואב יאיר, בפרויקט FLASH, במסגרתו נערך מחקר בין לאומי בחסות האיחוד האירופי שעסק בשיטפונות.
זיו פיתח שני מדדים חדשים, שנועדו להתריע על סכנת ברקים וגשמים בעלי פוטנציאל שיטפוני.
אינדקסים אלה אומתו כנגד אירועי שיטפונות.
ברוך זיו עסק רבות בחקר אפיק ים סוף שמהווה גורם מרכזי לשיטפונות החמורים בישראל, ובפרט בנגב.
הוא פרסם, בשיתוף עם רון כהנא ופרופ' אורי דיין, מחקרים על אודות התהליכים הגורמים לשיטפונות אלה והגדיר תהליכים עיקריים האחראיים לכך.
זיו השקיע הרבה ממרצו בפיתוח שיטות לזיהוי אוטומטי של מערכות מזג האוויר ושל תהליכי היווצרותן באמצעות בסיסי נתונים מדודים או באמצעות מודלים אקלימיים.
על פי תפיסת עולמו, במודלים אלה יש פוטנציאל לא רק לשימור ולהדמיית נתונים, אלא גם לזיהוי המערכות עצמן.
ב-2004 פרסם ביחד עם קבוצתו של פנחס אלפרט את שיטת המיון הסמי-אובייקטיבית לזיהוי המערכות הסינופטיות עבור אזור הלבנט .
שיטה זו מהווה את הבסיס העיקרי למיון מערכות מזג האוויר במחקרים אקלימיים של האזור.
בהמשך הוביל, ביחד עם הדס סערוני ופנחס אלפרט, פיתוחים נוספים בתחום.
ביניהם שיטה חדשנית, ראשונה מסוגה בעולם, המזהה את "השקעים ההורים", שהם המצע להיווצרות שקע ברומטרי (או "השקע הבן").
פיתוח משמעותי נוסף הוא שיטה חדשנית לזיהוי המיקום היחסי של השקע ההורה בתוך המערך התרמלי שבו נוצר השקע הבן.
הפעלתן של שיטות אלה הביאה לתובנות חשובות באשר למקור השקעים הברומטריים של הים התיכון ולתרחישי היווצרותם.
ברוך זיו עוסק מזה כעשרים שנה במעקב אחר שינויים החלים באקלים ישראל והים התיכון בכללותו, כביטוי לתגובת האזור לשינויים הנובעים מההתחממות העולמית.
מבין פרסומיו הרבים בתחום, בולטים הדו"ח שהוגש למשרד להגנת הסביבה ב-2011, שהעיד על מגמת התחממות מהירה בקיץ והתקצרות עונת הגשם; ומאמר שמתחקה אחר שינויים במשטר הגשמים, ומזהה את המשך מגמת התקצרות עונת הגשם, ועלייה בעוצמת הגשם היומית.
זיו מרבה להציג ממצאים אלה בפורומים שונים - משרדי ממשלה, כנסים מדעיים ובכלי התקשורת.
בשנים 2008–2021 היה חבר בוועדה המדעית המלווה את פרויקט הגברת המטר של רשות המים.
בשנים 1990–2014 היה מרכז הוראה באוניברסיטה הפתוחה בתחומים פיזיקה ומטאורולוגיה, מתוכן במשך ארבע שנים היה גם ראש קבוצת הפיזיקה.
בשנים 1997–2001 כיהן כראש היחידה לפיתוח אקדמי, שעסקה בפיתוחם של הקורסים הנלמדים בה (בכל התחומים) והפקתם של ספרי הלימוד, המשמשים בכל האוניברסיטאות בישראל.
מרבה להתראיין באמצעי התקשורת בנושאים הקשורים באקלים כולל בעיתונות הכתובה ובערוצי הרדיו והטלוויזיה.
הוראת המטאורולוגיה וכתיבה ספרי לימוד
במהלך שירותו הצבאי, וכקצין במילואים לאחר שחרורו, כתב ספרות מקצועית והדריך בקורסים להכשרת חזאים בחיל האוויר.
מאחר שזו הייתה המסגרת היחידה להכשרת חזאים בישראל בשנות השמונים והתשעים, היה מעורב בהכשרת דורות של חזאים (ביניהם דני רופ, למשל).
רבים מהחזאים המופיעים היום בתקשורת חבים חלק ניכר מהכשרתם לספרים שכתב ולכישורי ההוראה שלו.
ברוך זיו תרם תרומה מרכזית להוראת המטאורולוגיה בישראל.
בשיתוף עם פרופ' יואב יאיר, כתב את הספר "מבוא למטאורולוגיה", המשמש כבסיס לקורס בשם זה באוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת הספר שני כרכים שיצאו ב-2015 במהדורה שנייה, ומשמשים כספרי הלימוד הבסיסי במטאורולוגיה באוניברסיטאות השונות בישראל.
עיקר מומחיותו הוא בתחום המטאורולוגיה הסינופטית האזורית, ואותו הוא מנחיל בקורס באוניברסיטת תל אביב משנת 1984. תחום זה מתמקד בתהליכי היווצרותן של מערכות מזג אוויר שהיקפן מאות ואלפי קילומטרים; הן נמצאות בתנועה ויוצרות את השינויים החלים במזג האוויר מיום ליום.
הקורס מתעדכן בעקבות ההתפתחות המקצועית והמחקרית בתחום.
סטודנטים מתואר ראשון ועד תואר שלישי נרשמים לקורס מאוניברסיטאות וממכוני מחקר במסגרת תארים שונים.
ברוך זיו מנחה סטודנטים לתואר שני ולתואר שלישי באוניברסיטאות ומכוני מחקר שונים, ואלו מסייעים לו במחקריו.
בשנים 1998–2007 לימד קורס שעסק במערכות מזג אוויר במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
ברוך זיו ויואב יאיר, מבוא למטאורולוגיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2012 – מספר כרכים העוסקים במטאורולוגיה ובאקלים.
מהווים את הבסיס לקורסי מטאורולוגיה במוסדות שונים בישראל.
ברוך זיו, רמי קליין, בין מים לשמים : הנושא המרכזי: הידרוספרה-אטמוספירה, הוצאת רמות, 2001 - ספר לימוד עבור חטיבת הביניים.
149–177 - על השתנות האקלים באגן הים התיכון
ברוך ידיד (נולד ב-13 ביולי 1964) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כפרשן לענייני ערבים של "I24NEWS", וקודם לכן כראש הדסק לענייני ערבים של "עכשיו 14".
ידיד הוא חוקר ויועץ בתחום המדיני ביטחוני בענייני המזרח התיכון, מומחה לענייני ערבים, בעבר שימש יועץ לפרויקטים אזרחיים בשטחי הרשות הפלסטינית.
ברוך ידיד למד בירושלים בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר, במגמת ביולוגיה.
בשנת 1982 התגייס לצה"ל ושימש כלוחם ומפקד בחטיבת גולני.
בשנים 1987–1989 שימש ככתב לענייני ערבים ופלילים בסוכנות הידיעות עתי"ם בירושלים.
בשנת 1989 התגייס כסוכן פעיל של השב"כ באזור חברון, במהלך האינתיפאדה הראשונה חזר לשירות קבע בצה"ל.
בשנת 1993, במהלך שירותו כקצין, החל בלימודי היסטוריה והמזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן וסיים את לימודיו ב־1995.
בין השנים 1989–1993 כיהן כקצין מנהל האזרחי בחברון.
ב-1995 מונה למפקד מנהלת התיאום והקישור בשכם, אחד מפקודיו היה ד"ר אדי כהן.
בשנת 2000 החל לשמש כיועץ לענייני ערבים בפיקוד המרכז ובמפקדת מתאם פעולות הממשלה בשטחים, עד לשחרורו מצה"ל ב-2007, בדרגת סגן אלוף.
בשנת 2011 הקים את חברת "עירון".
כמו כן, הוא בעלים ברשתות מסעדות ובתי קפה והיה אחד מהזכיינים הראשונים של חברת ג'פניקה בישראל.
בשנת 2011 הגיש לבית משפט בארצות הברית חוות דעת שנועדה לסייע ל"הבנק הערבי" בדחיית תביעה שהוגשה נגדו על ידי משפחות של נפגעי טרור, שלטענתן הבנק ניהל כספי טרור.
משנת 2020 ועד אוקטובר 2024 שימש כראש הדסק לענייני ערבים של "עכשיו 14".
באוקטובר 2024 עבר לערוץ i24NEWS.
נשוי לרחלי, אב לילדים וסב לנכדה, הזוג מתגורר בעלמון.
ברוך (בוריס) טולצ'ינסקי (1876–1958) היה ממייסדי תל אביב, ביחד עם אשתו איטה.
טולצ'ינסקי נולד בבאלטה שצפונית לאודסה.
בנעוריו עבר עם משפחתו לאודסה, וכשהתבגר עבד כסוכן צבעי טקסטיל, עבודה שהייתה כרוכה בנסיעות למפעלים מחוץ לאודסה.
בינואר 1902 התחתן עם איטה.
פרעות קישינב ופוגרומי אודסה הובילו את הזוג להחלטה לעלות לארץ ב-1906, עם שלושת ילדיהם, בני שלוש, שנתיים וכחצי שנה.
המשפחה שכרה דירה בנוה שלום שליד יפו, וברוך עבד כסוכן במפעל מתכת.
בזוג הצטרף ליוזמתו של עקיבא אריה ויס להקמת אחוזת בית, וטולצ'ינסקי השתתף בכל הישיבות של האגודה, אפילו בשנים שלאחר הקמת אחוזת בית.
בסופו של דבר, ביתם של ברוך ואיטה טולצ'ינסקי נבנה ברחוב לילינבלום 17, ונשמר עד היום, פרט להסבת הקומה הראשונה לחנויות.
שְכֵנוֹ ברחוב היה מרדכי וייסר, שגם הוא נולד באותו המקום ובאותה השנה כמו טולצ'ינסקי.
בתקופה זו נולדה למשפחה ילדה רביעית - אסתר, מהראשונות שנולדו בתל אביב.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914, נוצר מחסור חמור במוצרי בסיס ובהם מזון ודלק.
טולצ'ינסקי פעל ב"וועד המכולת" שהוקם במטרה לסייע לתושבי תל אביב להשיג מזון.
במהלך גירוש תל אביב משפחת טולצ'ינסקי עברה למושבה בת שלמה.
טולצ'ינסקי התפרנס מהובלת ירקות ופירות בעגלה ומכירתם בכפרים הערביים בסביבה.
לאחר סיום המלחמה ב-1918, המשפחה חזרה לתל אביב לשנתיים.
לאחר כשנתיים המשפחה עברה לחיפה, מתוך תקווה לשגשוג כלכלי.
המשפחה מכרה את הבית בתל אביב, ועברה לעיר התחתית (באזור שכיום נמצא ברחוב נתנזון פינת דוברין).
למשפחה התווסף ילד חמישי, עמירם, בן הזקונים.
בשנת 1922 הצטרף טולצ'ינסקי לקבוצת יזמים שהקימה את המרכז המסחרי הישן בחיפה.
בית המשפחה הותקף במהלך מאורעות תרפ"ט, לאחר שאכלס יהודים רבים שנמלטו, אך ניצל.
בערב פסח תש"ח התבשרה המשפחה על נפילתו של הנכד הבכור יובל בקרב מצודת כ"ח.
ברוך וינד (1926 – 29 באוגוסט 2019) היה פסל וצייר ישראלי יליד פולין.
פסלו הנודע "שמשון הגיבור" (2008), מוקדש להנצחת גבורתם של היהודים בשואה ומלחמות ישראל.
וינד זכה באות יקיר העיר אשדוד לשנת 2016.
וינד נולד וגדל בחודורוב, הרפובליקה הפולנית השנייה (כיום מערב אוקראינה), למשפחה בת תשע נפשות.
אביו יצחק, היה סוחר עצים, אמו בלומה הייתה עקרת בית.
ששת אחיו: אסתר, חנה, יוסף, שרה, רחל ואחיו התאום קופל.
במלחמת העולם השנייה שרד את השואה כשהתחזה לנער גוי, נלחם ב לצד הרוסים.
כל בני משפחתו ניספו בשואה.
לאחר המלחמה הוא למד ציור באקדמיה "בלה ארטא" בטורינו, איטליה במימון הג'וינט.
הוא עלה לישראל בשנת 1948 ולחם במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה התגורר בירושלים, עבד כטרקטוריסט ובמקביל למד בבצלאל בירושלים ואמנות במדרשה למורי אמנות בתל אביב.
ב-1956 עבד בהקמת נמל אשדוד ולכן עבר להתגורר באשדוד, וייסד בה את בית האומנים העירוני, לימים בית אריה קלנג.
פסלים רבים מיצירתו עשויים ברונזה, ברזל, אבן ובטון, מוצבים ברחבי אשדוד ובערים אחרות בישראל.
ציורים, רישומים ופסלים שיצר מצויים באוספים בינלאומיים מכובדים ובישראל.
ב-2006 פרסם את האוטוביוגרפיה "מבערה ליצירה", כפי שסופרה לשמעון יעקבי.
היא מוקדשת למשפחתו שנספתה בשואה, ומופצת כספר אלקטרוני.
ב-2010 הוצגו עבודותיו בטקס הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם בירושלים, שהתמקד בניצולי שואה המציירים את השואה.
ב-2019 הציגה הכנסת שבע מיצירותיו ביום השואה.
אות יקיר גמלאי ישראל מטעם "ההסתדרות", 2008
וינד יצר והתגורר באשדוד עם אשתו שרה, עד פטירתה ב-2013. הלך לעולמו ב-29 באוגוסט 2019 בגיל 93.
פסל שמשון הגיבור – הפסל עשוי ברונזה, גובה 3.5 מטר ורוחב 4 מטר, מתאר את שמשון המקראי ברגעיו האחרונים.
האנדרטה נמצאת בסמוך לשדרות משה דיין ברובע ד'.
אנדרטה לזכר חללי ספינות המעפילים סטרומה ומפקורה – נמצאת בכניסה הצפונית לחוף גנדי
משואה לגאולה – אנדרטה לזכר קורבנות יהודי לוב בשואה ובפרעות
משקל השלום – בגן מבוא הקריה הצפוני, אשדוד
הנדשייה – לזכרו של אריה ארקליס מראשוני התעשיינים של אשדוד, באזור התעשייה הקלה, אשדוד
ציפור – בחזית בית יד לבנים, אשדוד
הרעות – בחזית בית העירייה הישן, אשדוד
פך השמן – כיכר אורט, אשדוד
פריצה – לציון מלחמת המפרץ, גן הפסלים ברובע ה', שדרות בני ברית, אשדוד
גאומטריה עתידנית – בחזית בנין אשכולות פיס ברובע ב', שדרות ז'בוטינסקי באשדוד
העתק של פסל החירות במגדלי מנהטן, רחוב יוהנה ז'בוטינסקי בשכונת נווה זאב באר שבע.
ברוך לינדאו היה סופר עברי יהודי גרמני בדור המאספים, מחבר "ראשית לימודים".
ברוך בן יהודה ליב לינדא (או לינדה) נולד בהנובר, התגורר זמן מה בעיירה לינדא (לינדאו, Lindau) ונקרא על שמה.
אחר כך עבר לברלין, שם עבד כמורה פרטי.
היה מן הראשונים שהצטרפו ל"חברת דורשי לשון עבר", שהוציאה לאור את "המאסף", כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה, והיה מן הפעילים בקבוצה זו וב"חברת שוחרי הטוב והתושיה" שהמשיכה אותה.
חיבר מספר שירים שהתפרסמו ב"המאסף", וכן השתתף במפעל תרגום ההפטרות לגרמנית כהמשך לסדרת ספרי הביאור והתרגום של משה מנדלסון לתורה.
בה' באלול תק"ן (1790) נשא לאישה את פעגלכה ארשל ולרגל האירוע התפרסם "שיר ידידות מאת אוהביו וחביריו אנשי חברת שוחרי הטוב והתושיה".
לינדא עסק במסחר ובבנקאות והיה מבאי ביתו של פייטל היינה אפרים, ממנהיגי קהילת ברלין.
בדו"ח על הקהילה משנת 1818 נמנה שמו של לינדא כאחד מראשי הקהילה והמשכיל שניאור זק"ש העיד עליו שהיה אמיד ביותר.
לשם הפצת השכלה כללית בעם ישראל פרסם ב"המאסף" סדרה של מאמרים על מדע וטבע, ולימים גם ספר בן שני כרכים בשם ראשית לימודים (חלק א, ברלין תקמ"ט 1788; חלק ב, דסאו תק"ע 1810).
בספר היו רשימות של בעלי חיים מסווגים למחלקות ולמינים עם תיאור קצר ושם בעברית.
הספר היה פופולרי מאוד, שימש כמקור ידע עיקרי של המשכילים להכרת מדעי הטבע ויצא לאור בכמה מהדורות לאורך המאה ה-19.
במקום "הסכמה" רבנית (מכתב לוואי המופיע בראשית ספר, שבו מעידה אישיות תורנית חשובה על איכותו של הספר) צירף לינדא לספרו הקדמה מאת "האדון הרופא החכם החוקר הטבעי המפואר" מרכוס אליעזר בלוך והקדמה מאת "האדון הרופא החוקר הפילוסוף הטבעי המפואר" מרכוס הרץ.
ברוך מזרחי (בלידתו: חמודה אבו אל-עיניין ; 1926 – 18 באפריל 1948) היה לוחם אצ"ל, גר צדק ממוצא ערבי, שנולד בעיר צפת, הוקסם משכניו היהודים והתגייר.
הוא הפך לפטריוט יהודי וציוני, ונהרג במהלך מלחמת העצמאות.
ברוך מזרחי, בן למחמוד ופטימה, נולד בשם חמודה אבו אל-עיניין למשפחה מפורסמת מצפת.
על פי מקורות שונים, מוצא אימו היה ממשפחה יהודית.
כבר בגיל צעיר התעניין חמודה בשכניו היהודים ובמנהגיהם.
הוא החל להתקרב לקבוצה של אנשי בית"ר בצפת שהתכנסו במחלבת המאירי והוקסם מהאמונה, מסיפורי הגבורה ומההווי שלהם.
הבית"רים לא ידעו איך לקבל את הנער הערבי המיוחד, התלהבו כשהיה מצטרף לשירת 'שתי גדות לירדן' אך גם חשדו בו ובכוונותיו ואף הלקו אותו באחת הפעמים.
בשלב מסוים עזב את בית הספר הממשלתי הערבי בצפת ועבר ללמוד בבית ספר אליאנס למרות התנגדות משפחתו.
חמודה, שהיה תלמיד ערבי יחיד בבית ספר יהודי התקבל על ידי התלמידים היהודים, בהם אבנר חי שאקי, שהיה לימים לשר לענייני דתות.
כשנפטרה אמו התערערו יחסיו עם אביו.
חמודה עזב סופית את הבית ועבר לחיפה כשהוא נחוש בדעתו להתגייר ולהצטרף לדת היהודית.
הוא עבר תהליך גיור והחל לשמור תורה ומצוות, ושמו בישראל נקבע תחילה לאברהם בן אברהם.
בשלב מאוחר יותר החליט להחליף את השם לברוך מזרחי, שאינו מסגיר את גיורו.
ברוך מזרחי התחבר לסניף בית"ר בחיפה, הצטרף לאצ"ל והשתתף בפעילות כנגד המנדט הבריטי בהפצת כרוזים ובסיורי אבטחה.
במהלך אחת הפעולות נתפס ונשלח למחנה המעצר בלטרון.
הוא הוחזק שם במשך חודשים אחדים, עד שנשלח יחד עם עוד 55 גולי אצ"ל ולח"י לגלות באריתריאה.
כשלא התירו לו לקחת דבר, התעקש לקחת טלית ותפילין.
כשלושה שבועות לאחר שהגיע לאריתריאה נפגע קשה מירי של השומרים הסודאנים, באירוע בו נהרגו שני עצורים ונפצעו 12. ברוך מזרחי נותח במשך 24 שעות על ידי רופא בריטי וניצל.
לאחר כחודשיים של שיקום, התחיל ברוך להתאושש והצטרף לחבריו במחנה.
מאוחר יותר סופר עליו כי יום אחד אמר לו חברו למעצר דני מטרסקו בבדיחות הדעת שלאחר שקיבל 20 מנות דם אנגלי הוא כבר לא יהודי.
רק לאחר שהבין שזו הייתה בדיחה נרגע ברוך מזרחי, שזהותו החדשה כיהודי וציוני הייתה כל כך חשובה לו.
בהמשך השתתף בניסיונות הבריחה ממחנות המעצר.
הן בתקופת מעצרו בלטרון והן במהלך גלות אריתריאה, נעשו ניסיונות מצד משפחתו הערבית לשחרר אותו, אך מזרחי התעקש שהוא יהודי לאומי ולא יבגוד בעמו ובמולדתו.
התנהלותו זו של ברוך מזרחי הביאה את משפחתו להחלטה לנקום את כבודה.
לאחר כשנתיים במחנות המעצר באריתריאה, קניה וסודאן, שוחרר מזרחי במפתיע, הוחזר לארץ ישראל ושב לחיפה ולפעילות במסגרת האצ"ל.
בהמשך הצטרף לגרעין של אנשי בית"ר משוחררי הבריגדה היהודית שהקימו את מאחז מרגולין ליד צומת בית ליד, שממנו התפתח בהמשך היישוב נורדיה.
הוא השתלב בפעילות, עבד קשה והתנהג כיהודי ארצישראלי לכל דבר.
לצד עבודתו מזרחי המשיך לבצע פעילות מודיעינית במסגרת המחלקה הערבית של האצ"ל.
במסגרת זו נשלח ב-18 באפריל 1948 לפעילות איסוף מודיעין לקראת פעולה בג'נין.
האוטובוס הערבי שבו נסע מחיפה לג'נין נעצר לבדיקה שגרתית באזור מגידו.
שוטר ערבי במחסום זיהה אותו לפי שן זהב שהייתה בפיו והוא הובא, ביחד עם שלושה ערבים עימם התיידד במהלך הנסיעה (שלא היו קשורים לשליחותו), בפני בית משפט צבאי של קאוקג'י בכפר ג'בע, שהחליט על הוצאתו להורג.
מזרחי הוכרז כנעדר וגורלו לא נודע עד לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1968 החל העיתונאי יחזקאל המאירי מצפת לחקור מה עלה בגורלו של ברוך מזרחי.
הוא הגיע לכפר ג'בע שליד שכם, שמע מהמקומיים על ה"יהודי" שהוצא להורג על ידי חיילי קאוקג'י והגיע למערה בה קבור ברוך מזרחי.
בחיפוש נמצאו גופות שלושה ערבים שהוצאו להורג יחד עמו וגופתו של מזרחי, שזוהתה באמצעות מבנה שיניו ושן הזהב שהייתה בפיו.
בספטמבר 1968 התקיים טקס אזכרה לזכרו ליד אנדרטת הטנק בצומת קבטיה לזכר הרוגי מלחמת ששת הימים.
ב-9 באוקטובר 1969 הובא ברוך מזרחי למנוחת עולמים בטקס צבאי מלא, כיהודי, בחלקה הצבאית בבית הקברות בנתניה.
בין המלווים אותו היה מפקד אצ"ל מנחם בגין והרב הראשי לצה"ל הרב שלמה גורן.
החל מראשית המאה ה־21 עלו לקברו של מזרחי מספר מתושבי שא-נור (הסמוכה לג'בע, המקום שבו הוצא מזרחי להורג) ביום השנה לפטירתו.
החל מ־2015 החלה המועצה האזורית שומרון לארגן את העלייה לקברו של מזרחי ביום השנה לפטירתו.
הרב ברוך ממז'יבוז' (ה'תקי"ז – י"ח בכסלו ה'תקע"ב, דצמבר 1811) היה נכדו של הבעל שם טוב ואדמו"ר בדור השלישי לחסידות.
היה האדמו"ר הראשון שהשתית את טענתו לתואר ולבכורה על ייחוסו, ובכך היה חלוץ רעיון השושלתיות בתנועת החסידות.
ר' ברוך נולד במז'יבוז' לרבי יחיאל (מיכל) אשכנזי ולאדל, בתו היחידה של הבעל שם טוב, וגדל שלש שנים אצל סבו.
לאחר מכן, עיקר חינוכו היה אצל המגיד ממעזריטש, רבי יעקב יוסף מפולנאה ור' פנחס מקוריץ בעת שבתו באוסטרוה.
הוא נשא לאישה את בתו של אחד מעשירי אוסטרוה, ר' טוביה קצקש.
כל זמן שהיו רבותיו בחיים לא רצה לנהוג באדמור"ות, בשנת ה'תק"ם התקבל לבקשת חסידים לאדמו"ר בעיירה טולצ'ין, עיר מגורי אביו, ומשם הנהיג את חצרו.
בשנת ה'תקמ"ח עבר למז'יבוז', אך המשיך מדי פעם להגיע לטולצ'ין, ובחודשי הקיץ היה מתגורר רק שם.
ר' ברוך היה נוהג לקבל פדיונות מחסידיו להחזקת חצרו, ולא פעם סירב לקבל אנשים שסירבו לתת לו פדיון.
לשם איסוף הפדיונות גם היה נוסע בעיירות, בהן התגוררו חסידיו.
חלק מהכסף שקיבל שלח ר' ברוך לחיזוק היישוב החסידי בארץ ישראל.
חצרו נודעה לתהילה הודות לעושרו ולאנשיו, כמו הרשל'ה מאוסטרופולי.
רבים ראו בהתנהגות ר' ברוך חיקוי לרוזן סטניסלב פליקס פוטוצקי, מושל המחוז, וקראו לו הנסיך מטולצ'ין.
למרות הטענות, רוב יהודי חבל פודוליה קיבלו את מנהיגותו.
יחסיו עם מנהיגים חסידיים אחרים
ר' פנחס מקוריץ ור' יעקב יוסף מפולנאה העידו שהבעל שם טוב מינה את נכדו ר' ברוך כיורשו כשיגדל.
רבי ברוך ראה את עצמו כיורשו הבלעדי של סבו (לדוגמה על המשפט "ולהוי אנא פקידא בגו צדיקיא" מנוסח בריך שמיה אמר רבי ברוך שהוא רוצה להיות "פקיד על הצדיקים").
ככל הנראה מסיבה זאת התנגד לפגישות עם אדמו"רים אחרים שחלקו על כך, והתייחסו אליו כאל שווה בין שווים.
כמו כן נמנע מעיסוק בפעילות ציבורית רחבה ומאבק עם השלטונות על זכויות יהודים ובא במחלוקת עם מנהיגים חסידיים אחרים, כדוגמת ר' לוי יצחק מברדיצ'ב ר' שניאור זלמן מליאדי ואחיינו ר' נחמן מברסלב.
רבי ברוך היה נשוי לבתו של הרב טוביה קטצקש מאוסטראה ממנה נולדו לו 4 בנות, ובשנית לבתו של רבי אהרן מטיטיוב.
בתו אדל נישאה לר' יעקב פנחס אוורבוך.
בתו רייזל נישאה לרבי דוב בער מטולצ'ין, בן רבי שלמה מקרלין, ומילא את מקומו בטולצ'ין (ואחריו בנו רבי שלמה).
בתו חנה נישאה לרבי יצחק מדרוהוביץ' מיאמפולי בן רבי יוסף מיאמפולי, שמילא את מקומו במז'יבוז'.
בנו של רבי יצחק היה רבי יחיאל מיכל מדרוהוביטש חתנו של רבי מרדכי טברסקי מצ'רנוביל.
בן נוסף היה רבי ברוך מיאס, אבי אדמו"רי סקאליה.
בנו של רבי יחיאל מיכל, רבי מרדכי, כיהן באדמו"רות במז'יבוז'.
רבי שמאי, נכדו של רבי יחיאל מיכל (בן רבי יוסף), כיהן כרב במז'יבוז' 26 שנה.
היה חתנו של רבי דב נינו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
מחתניו היה רבי מנחם מנדל מדמיטש בנו של רבי דוד מזבלטוב.
בנו רבי יחיאל מיכל חתן קרובו רבי מרדכי קוסטינר (נכד רבי יצחק מיאמפולה וחתן רבי יוסף משה השיל ממז'יבוז') כיהן אחריו כרב במז'יבוז'.
אחרי רבי יחיאל מיכל כיהן בנו רבי ברוך (חתן רבי אהרן מברזנה) שעלה לתל אביב.
כיום יש אדמו"ר מזוויהל-מז'יבוז בבוסטון, ארצות הברית, רבי יצחק אהרן קארף, נכדו וממלא מקומו של רבי יעקב ישראל מזוויהל, בנו של רבי מרדכי אדמו"ר ממעז'יבוז (בנו של רבי יחיאל מיכל מדרוהוביטש) וחתנו של רבי יחיאל מיכל מזוויהל.
בישראל מתכנה הרב דוד צבי רוזנבוים האדמו"ר ממזיבוז', ללא קשר היסטורי לרבי ברוך ממז'יבוז' ושושלתו.
"ככל שהצדיק קרוב יותר לה', כך הוא יכול לפתוח יותר שערים בדרך אל ה'.
כמו שלשומר שפותח שער גשמי צריך לשלם עבור שרותו, כך גם צריך לתת פדיונות לצדיק שפותח שער לשמיים עבור חסידיו".
"לא זה היה מפעלו הגדול של אליהו שעשה נפלאות, אלא זה, שבשעה שנפלה אש מן השמיים לא דיבר העם על הפלא אלא כולם קראו 'ה' הוא האלוהים'"
מיוחס לו חיבור של שני ניגונים- אחד לאשת חיל והשני לאתה נגלית.
אחיינו, רבי נחמן מברסלב, הפך את הניגונים.
רבי ברוך לא כתב את דברי תורתו והדפיסם.
דברי תורתו נדפסו בספרים שונים, המרכזי שבהם הוא הספר בוצינא דנהורא שיצא לאור בפעם הראשונה בשנת ה'תר"מ על ידי תלמידו רבי נחמן יעקב בן אליהו מהעיירה 'באר' ומאז נדפס פעמים רבות, ספר זה נחשב לאחת מאבני היסוד של החסידות, על אף שיש שפקפקו באמינות מקורותיו.
דברי תורה נוספים נלקטו בספר 'אמרות טהורות' או הופיע בספרי החסידות של אותה תקופה מהם בספר דגל מחנה אפרים, ספר חסד לאברהם לרבי אברהם המלאך, 'מגדל דוד' לרבי דוד מטולטשין, עבודת ישראל, נטע שעשועים וספרים נוספים.
ברוך ממן (נולד ב-23 בנובמבר 1955) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום מאמן כדורגל.
ממן שיחק בעמדת הקשר ההתקפי והיה משחקניה הבולטים של מכבי חיפה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ממן נולד בצפת להורים יוצאי תוניסיה וגדל מגיל שלוש בחיפה.
שיחק במחלקת הנוער של מכבי חיפה, בתפקיד הקשר ההתקפי בצד שמאל.
החל את הקריירה במחלקת הבוגרים באמצע שנות ה-70 לאחר שהצטיין בקבוצת הנוער, שזכתה פעמיים באליפות המדינה.
במקביל זכה להצלחה בנבחרת חיל האוויר במהלך שירותו בצה"ל.
במהלך תקופתו במכבי חיפה שיתף פעולה עם יצחק אנגלנדר ויוחנן וולך, ולאחר מכן עם רוני רוזנטל וזאהי ארמלי, כמו גם חבריו לקבוצת הנוער, ירון פרסלני, יוסי קרמר ואברהם אבוקרט, ויחד זכו באליפות ישראל פעמיים ברציפות (1984 ו-1985).
בתקופה זו הוביל ממן את התקפת הקבוצה, והפך ממן לאחד מסמלי הקבוצה בשנות השמונים.
במדי מכבי חיפה הופיע 345 פעמים במשחקי הליגה והגביע, והבקיע 50 שערים בסך הכול.
בשנת 1987 עזב את מכבי חיפה ועבר לשחק בבני יהודה תל אביב, אך כבר במחזור השני של הליגה, במשחק מול קבוצתו לשעבר מכבי חיפה, שבר ממן את רגלו ונעדר בהמשך העונה.
בעונה שלאחר מכן עבר לשחק בהפועל טבריה, העולה החדשה, אך לא הצליח לסייע לה להישאר בליגה, ובשנת 1989 פרש ממשחק פעיל.
ממן זומן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן יוסף מרימוביץ' בשנת 1984, והופיע בשלושה משחקי ידידות רשמיים.
ממן לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הנבחרת מכיוון שבתקופה זו שיחקו בעמדה שלו הכוכבים משה סיני ואורי מלמיליאן, ובהמשך פרש מהנבחרת משום שמיעט לשחק.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, החל ממן בקריירת אימון, ובין היתר אימן בקבוצת הפועל חיפה בשנת 2004.
בנו, חנן ממן, הוא כדורגלן עבר בליגת העל.
הרב ברוך מרדכי אזרחי (ט"ו באדר ב' תרפ"ט, 27 במרץ 1929 – י"א בחשוון תשפ"ד, 26 באוקטובר 2023) היה ראש ישיבת עטרת ישראל, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, חבר נשיאות ועד הישיבות ומפעל הש"ס ומייסד תנועת בני תורה.
נולד בבית החולים ביקור חולים בירושלים לרב ישראל אזרחי (בירגר) ולהינדא בת הרב ברוך שלאָם (קרי: שְלוֹם), בוגר ישיבת "כנסת ישראל" בסלבודקה שכיהן כרב בדרום אפריקה והיה נכדו של הרב אורי דוד אפריון, רבה של זאגר ומחבר ספר "אפריון דוד".
בגיל 24 נישא לשולמית חדש, בתו של הרב מאיר חדש, משגיח הישיבה.
הרב אזרחי החל למסור שיעורים בישיבת חברון, ובמקביל, במשך כשתים-עשרה שנה מסר שיעורים שבועיים בישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים.
בשנת 1964 ייסד את תנועת בני תורה, שמטרתה לקרב תלמידי ישיבות תיכוניות לעולם הישיבות הליטאיות ולצרפם לציבור החרדי.
בעשרות שנות פעילותה סחפה התנועה תלמידים רבים שעברו ללמוד בישיבות ליטאיות.
התנועה מקיימת מחנות קיץ משותפים לתלמידי ישיבות ליטאיות וישיבות תיכוניות, וכן פעילויות נוספות.
בשנת 1976 פרש ממשרתו בישיבת חברון וייסד את ישיבת עטרת ישראל בשכונת בית וגן בירושלים, הקרויה על שם אביו (שנפטר שבוע קודם לכן).
חותנו הרב מאיר חדש שימש כמשגיח גם בישיבתו החדשה, ואחיו אורי דוד אזרחי שימש כמנהל הישיבה.
בשנת ה'תשע"ט עבר עם הישיבה למודיעין עילית במטרה לחדש את פניה.
הרב אזרחי נהג להעביר מדי שבוע שיעורים בסדר קדשים לבחורי ישיבות.
כמו כן מסר "חבורה" בלילות שבת, מעמד שהתפרסם וסחף רבים.
בכ"ו באב תשע"ב צורף כחבר למועצת גדולי התורה של דגל התורה עם שמונה חברים נוספים.
גישתו החינוכית הייתה כשיטת גדלות האדם מבית מדרשו של הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלבודקא"), המעמידה את האדם במרכז ורואה אותו כ"נזר הבריאה".
לאחר מספר שנים של מצב בריאותי מעורער, ומספר חודשים בהם אושפז בבית החולים לעיתים במצב קשה, הלך לעולמו ב-26 באוקטובר 2023, י"א בחשוון תשפ"ד, בגיל 94.
בנו היחיד, הרב בן ציון אזרחי שהה בעת הפטירה בחוץ לארץ ועל כן הלווייתו התקיימה יום לאחר מכן, ביום שישי, 27 באוקטובר, י"ב בחשוון, מביתו בשכונת בית וגן בירושלים אל הר הזיתים, בהשתתפות עשרות אלפי אנשים.
בשל הנחיות פיקוד העורף בעקבות מלחמת חרבות ברזל, המלווים התכנסו רק באזור משא ההספדים ולא המשיכו לבית הקברות הר הזיתים.
מעמד הקבורה המצומצם נערך בנוכחות כמה עשרות מתלמידיו.
הרב יצחק פרץ – רב העיר רעננה.
הרב דוד כהן - ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה
הרב יוסף חברוני – ראש ישיבת חברון.
הרב יאיר שלמה זק"ש - ראש ישיבת תפארת מרדכי.
הרב דוד אברהם – ראש ישיבת בנין אב.
הרב יואל מלכא - כיהן כראש ישיבת זיכרון אליעזר
הרב מנחם דן מייזלס – ראש ישיבת ראדין לשעבר; כיום רב שכונת רמת בית שמש ג'2.
הרב יהודה דרעי – כיהן רב העיר באר שבע.
הרב יהונתן וילנסקי – ראש ישיבת דרך חכמה.
הרב עוזי שוויצה – רב העיר כפר יונה.
הרב אברהם צוריאל – רב העיר נס ציונה.
הרב יוסף לסרי - ראש ישיבת אש התלמוד ולשעבר ראש ישיבת זיכרון אליעזר
הרב ישראל קירשטיין – ראש ישיבת קריית שמונה.
הרב מאיר טוביה פולק – משגיח ישיבת עטרת ישראל לצעירים ודרשן.
הרב ניסן גולדברג – מראשי ישיבת אור ישראל.
הרב ברוך רוקבסקי - ראש ישיבת זיכרון אליעזר.
הרב אפרים קשש – כיהן כראש ישיבת עטרת ישראל לצעירים.
הרב צבי צביאלי – מראשי כולל נחלת משה.
הרב אהרן תם - רב עדת תימן בשכונת רמות ור"מ בישיבת זיכרון אליעזר
הרב מיכאל סגל - משגיח "ישיבת היכל יצחק" ור"מ בישיבת זיכרון אליעזר
הרב ישראל יפרח – לשעבר ראש אבות בתי הדין בירושלים וחבר בית הדין הרבני הגדול.
ארז מלול - חבר כנסת מטעם מפלגת ש"ס.
הרב ישראל חודר - מראשי ישיבת עטרת ישראל לצעירים ומשגיח ישיבת זיכרון אליעזר וראש מכון הוצאה לאור של ספרי הרב אזרחי.
הרב אברהם שינדלר - חבר בית הדין הרבני הגדול.
יוסף (יוסי) שוינגר - מנכ"ל המקומות הקדושים.
ישראל קלרמן - סגן ראש עיריית ירושלים.
משה לאופר - מלחין ומפיק של מוזיקה חסידית.
חיים ביטון - מנכ"ל תנועת ש"ס ושר במשרד החינוך.
אברהם וינרוט - פרופסור למשפטים.
רעייתו, הרבנית שולמית אזרחי (נפטרה בג' בטבת התשפ"ג), הייתה בתו של המשגיח של ישיבת חברון, הרב מאיר חדש.
הייתה סופרת, ובין השאר כתבה את הספר המשגיח – הגביע שעלה על גדותיו על אביה, את הספר אשירה - ביוגרפיה על חייהם שלה ושל בעלה שיצא לאחר פטירתה, ואת הספר מי האיש על החפץ חיים.
לבני הזוג בן וארבע בנות.
הבן, הרב בן ציון, ראש ישיבת "עטרת ישראל" (הוכתר בלוויה של אביו) ומנהל את מוסדותיה.
ארבע בנותיו נשואות לרבנים: הרב אריאל וילנסקי, ראש ישיבת אש התלמוד; הרב יהושע קנל, משגיח הישיבה הקטנה "עטרת ישראל"; הרב ישעיהו הדר גלזמן, מראשי ישיבת "עטרת ישראל"; והרב אהרן וינר, ראש ישיבת חכמת שלמה – בית וגן.
אחיו הרב יצחק אזרחי הוא מראשי ישיבת מיר.
אחותו, יוכבד, נישאה לרב שמואל דיקמן, שהיה אב בית דין בחיפה, ואחיו הצעיר הרב אורי אזרחי ניהל בעבר את הישיבה.
סדרת ספריו ברכת מרדכי כוללת:
על קושיות הרב חיים פינחס שיינברג בספר "משמרת חיים".
על קושיות הרב יואב יהושע וינגרטן בספר "קבא דקשייתא".
קונטרסי שיעורים, מן השיעורים הכלליים במסכת יבמות.
בנוסף כתב את הספר והגית אשר מראה ללומדים את הדרך ללמוד סוגיא עיונית בהנאה.
הרב ברוך (בן יצחק) מיטרני (מכונה בני"ם; 11 באפריל 1847, כ"ה בניסן ה'תר"ז – 19 באוגוסט 1919, כ"ג באב ה'תרע"ט) היה איש ציבור, מחנך, משורר, מחזאי, סופר פורה, עיתונאי ורפורמיסט, ממבשרי הציונות ואחד מהשלושה שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית.
כחלק מפעילותו להחייאת השפה העברית, פיתח שיטה ללימוד השפה לילדים ולמבוגרים, ולימד אותה כשפה ראשית בכל מקצועות הלימוד בבתי הספר שבהם שימש כמורה, בתקופה שבה היה נהוג ללמוד מקצועות בשפות המקור.
נולד בקירקלרלי שבתראקיה לרב יצחק מיטרני.
בילדותו קיבל חינוך פרטי מאביו, שהיה מורה לעברית בתלמוד תורה הספרדי המקומי, מפיו למד בין היתר תנ"ך ותלמוד.
בהמשך פגש באדירנה את יוסף הלוי, שזיהה בו כישרונות גדולים, השאיל לו ספרי לימוד ושימש כחונכו, (ולימים אף נחשב מיטרני לאחד מבחירי תלמידיו).
בנערותו נמשך להשכלה, למד שפות וקרא ספרים רבים.
הרב יוסף דאנון, שהיה חבר בית הדין המקומי, התעניין בכישרונתיו של הנער ובהמלצתו קיבל מיטרני מרבני העיר בגיל 13 את התואר "ח"ר" השמור לתלמידי חכמים בוגרים.
לאחר בר המצווה המשיך ללמוד בישיבות העיר, והתקדמותו ושאלותיו המפולפלות הביאו את מוריו, שלא תמיד ידעו להשיב, למבוכה.
בשנת 1864 (ה'תרכ"ד) נסע עם אביו לאדירנה, שם נישא לבתו של הרב שלמה ראזון.
בתקופה זו הוצעה לאביו משרת מנהל בבית ספר בימבול שבבולגריה, והוא עבר לשם עם אביו.
בתקופה זו החל לכתוב שירים, חרוזים, פתגמים ומאמרים, וקיבץ את הנבחרים מהם לחיבור "תפארת בני"ם".
באותה תקופה החל לשלוח מאמרי הדרכה ותוכחה לעיתוני הלאדינו שבקושטא, בהם עסק בחינוך הילדים, וקבע שיטה חדשה להפצת השפה העברית בציבור.
מכיוון שראה בהחייאת השפה כמעין אתחלתא דגאולה, החל להפיץ את רעיונותיו והיה נואם בבתי כנסת ובמקומות מרכזיים.
לאחר שיוסף הלוי נאלץ לעזוב את אדירנה, החליף אותו מיטרני בתפקידו כמחנך לשפה העברית, לדקדוק וללשון בבית הספר היהודי של אליאנס בעיר, בעוד אביו מונה לשמש כמנהל בית הספר.
כמורה בבית הספר פעל כדי להפוך את העברית לשפת הלימוד הראשית בו, ועד מהרה התפרסם כמחנך מוכשר.
בתקופה זו נפתחו בפניו אופקים חדשים להפצת רעיונותיו, והוא החל לפרסם מאמרים ב"המגיד", ב"חבצלת", ב"הלבנון" וב"הצפירה".
הוא נמנה עם ראשוני מחדשי החינוך היהודי בארצות הבלקן, ותמך ברפורמות חינוכיות רבות.
בחידוש האחרון של שילוב תורה עם מלאכה בבית הספר היה חלוץ ראשון באדירנה, ובהמשך אומץ חידוש זה על ידי כלל בתי הספר של אליאנס.
במתחם של "מקוה ישראל" הוקמו גם בית כנסת ואולם קריאה, ואל זה האחרון נמשכו נערי העיר שחפצו בהשכלה.
מדי פעם הוצגו בו מחזות שכתב ועיבד מיטרני בעצמו מסיפורי התנ"ך, כדוגמת אדם וחוה, יוסף ואחיו, מלוכת שאול, המן ומרדכי ועוד.