tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תת"ל דומה לתוכנית מתאר ארצית ברמה מפורטת, ומכוחה ניתן להוציא היתר בנייה (הליך הנעשה גם הוא על ידי הות"ל, בשונה מהיתר בנייה ממהנדס וועדה מקומית או אישור מתכנן מחוז בהליך ה"רגיל").
משך הזמן להשגות הציבור והערות הוועדות המחוזיות קוצר למחצית (30 יום במקום 60).
מעמדה של התת"ל שווה ואף גובר על מעמדה של כל תמ"א אחרת.
הרכב הוועדה נקבע על פי סעיף 6א לחוק התכנון והבנייה.
עשרה נציגי שרים מהמשרדים הבאים: משרד הפנים – יו"ר הוועדה, משרד רה"מ, משרד המשפטים, משרד האנרגיה (כאשר מדובר בתוכנית לתשתית תיירות, יבוא במקומו נציג משרד התיירות), המשרד להגנת הסביבה, משרד התחבורה, משרד הבינוי והשיכון, משרד האוצר, משרד החקלאות ומשרד הביטחון
נציג השלטון המקומי – ממונה על ידי שר הפנים
נציג ציבור – ממונה על ידי הממשלה
נציג ארגון הגג של הארגונים הירוקים – ממונה על ידי שר הפנים, מתוך רשימה שמגיש לו הארגון
מתכנן הוועדה – בעל הכשרה מקצועית בענייני תכנון ובנייה, ממונה על ידי שר הפנים
הוועדה לענייני ביקורת המדינה היא מן הוועדות הקבועות של הכנסת.
על פי תקנון הכנסת, תחומי עיסוקה של הוועדה הם דיון בדו"חות מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור; סמכויות על-פי חוק מבקר המדינה וחוקים אחרים; מעמדם וסמכויותיהם של מבקרים פנימיים.
הוועדה מתרגמת את מסקנות והמלצות מבקר המדינה לשפת המעשה, בכך שהיא דנה בממצאיו ומזמינה לפניה נציגי משרדי ממשלה הנוגעים בדבר.
חוק מבקר המדינה מסדיר לפרטים את יחסי העבודה של מבקר המדינה והוועדה, ומקנה לה סמכות להקמת ועדת חקירה לחקירת ממצאיו (), וכן לזמן לפניה נושאי משרה בגופים המבוקרים () ואף לדרוש מהם להופיע לפניה.
מי שנדרש להופיע לפני הוועדה ולא עשה כן, דינו קנס.
בוועדה פועלת על פי רוב ועדת משנה לנושא ביטחון, יחסי חוץ וקשרי מסחר בינלאומיים.
כמו כן, פועלת בה ועדת השניים, בה חברים יושב ראש הוועדה ויושב ראש ועדת החוץ והביטחון.
ועדת השניים דנה בנושאי ביקורת רגישים שמפאת סודיותם לא ניתן לדון בהם אף לא בפורום הסגור של ועדת המשנה לביקורת המדינה.
מכיוון שמדובר בוועדה שעיקר תפקידה ביקורת על הממשלה המכהנת, ב-2008 שיושב ראש הוועדה יהיה מסיעות האופוזיציה.
ועדת ביקורת המדינה הוקמה בכנסת השמינית, וישיבתה הראשונה התקיימה ב-26 בפברואר 1974.
במהלך הכנסת האחת עשרה והשתים עשרה, בעקבות ממשלות האחדות, עמד בראש הוועדה חבר הקואליציה והמערך דוד ליבאי.
במהלך הכנסת העשרים וארבע לא הוקמה הוועדה, עקב חרם של האופוזיציה על ועדות הכנסת עקב טענתם לקיפוחם על ידי הקואליציה.
הוועדה לתכנון ולתקצוב (בראשי תיבות: ות"ת) היא ועדה הפועלת במסגרת המועצה להשכלה גבוהה (המל"ג) בישראל, ואחראית על חלוקת תקציב המדינה המוקדש להשכלה גבוהה לאוניברסיטאות ולמכללות הפועלות בישראל.
כיוון שחלק ניכר מתקציב האוניברסיטאות מוקצב באמצעות ות"ת, יש לוועדה השפעה גדולה על מבנה ההשכלה הגבוהה בישראל.
חברי ות"ת מתמנים על ידי שר החינוך ובאישור המל"ג לתקופה של שלוש שנים.
ות"ת מונה שבעה חברים: ארבעה פרופסורים, מהם חמישה בעלי מעמד אקדמי בכיר בהשכלה הגבוהה בשטחים שונים, מתוכם אחד ממוסד מתוקצב להשכלה גבוהה שאינו אוניברסיטה ושניים מחוגי הכלכלה במובן הרחב של המילה.
בשנת 1972 הוקמה הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) כוועדת משנה של המל"ג, כדי לחלק את תקציבי המדינה למוסדות להשכלה גבוהה בין המוסדות.
בהתאם לכך הוחלט במל"ג בשנת 1975 לתת סמכות לות"ת לעניין קבלת עובדים ומינויים ולעניין העברת נכסים של המל"ג.
ב-6 ביוני 1977, ניתנה למל"ג גושפנקה בהחלטת הממשלה 666, שבה הממשלה סמכה את ידה על הות"ת כוועדה לתכנון ותקצוב של המל"ג והחינוך הגבוה בישראל.
התפקיד העיקרי של הות"ת שנקבע בהחלטת ממשלה משנת 1977, הוא להציע את תקציבי ההשכלה הגבוהה ולחלקם בין המוסדות להשכלה גבוהה.
סעיף 17א לחוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958, קובע אמות מידה לפעולתה של ות"ת:
תקצוב המדינה במוסדות להשכלה גבוהה ובמכללות האקדמיות, שהמדינה משתתפת בתקציביהם, יהיה על פי אמות מידה שוויוניות, שתיקבענה, בין היתר, בהתחשב בסוגי המוסדות ובתוכניות הפיתוח, ההוראה והמחקר שאישרה המועצה, ועדה מועדותיה שהוסמכה לכך או משרד החינוך, התרבות והספורט, הכול לפי העניין.
אחד השיקולים הבולטים לתקצוב המוסדות מתבסס על הפרסומים האקדמיים שלהם.
לכן מוסדות השכלה גבוהה מובילים מתווה להטמעת מערכת CRIS ארצית לניטור פרסומים, במטרה לשפר את מודל התקצוב של ות"ת.
הקמת תשתיות מחקר ועידוד המצוינות המחקרית-מדעית, תוך הפיכת מדינת ישראל למעצמת ידע ולמובילה בתחומי המחקר הבסיסי ובכלל זה, מדעי המחשב
שילוב אוכלוסיות ייחודיות במערכת ההשכלה הגבוהה
חדשנות בהוראה ושיפור איכות ההוראה, בדגש על קורסים מקוונים
חיזוק "מקצועות ההיי-טק" - הכשרת הון אנושי איכותי והתאמתו לצורכי המשק והתעסוקה
חיזוק הבינלאומיות במערכת ההשכלה הגבוהה - התמקדות בתלמידי תואר שני ופוסט-דוקטורנטים
קידום נשים באקדמיה – הכוונת נשים למחקר אקדמי וקידום נשים לסגל אקדמי בכיר
תקציב ות"ת מוערך בכ-11 מיליארד ש"ח בשנה.
במסגרת יישום התוכנית הרב שנתית (2017-2022) יגדל בסיס התקציב של מערכת ההשכלה הגבוהה באופן מדורג ומדי שנה במאות מיליוני שקלים.
סה"כ התוספת התקציבית המצטברת נאמדת בכשבעה מיליארד ש"ח, כך שבסיום התוכנית הרב שנתית תקציב מערכת ההשכלה הגבוהה יעמוד על כ-12 מיליארד ש"ח בשנה - הגדול ביותר שהיה מאז הקמת המועצה להשכלה גבוהה.
חברי הוועדה נכון לאוגוסט 2025 הם:
פרופ' עמי מויאל, יו"ר הוועדה לתכנון ותקצוב
פרופ' שירי נבון-ונציה, פרופסור לביולוגיה מולקולרית בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אריאל בשומרון
פרופ' שוש שהרבני, פרופסור לכלכלה מהמכללה האקדמית עמק יזרעאל
אריאל יוצר, לשעבר סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר.
פרופ' יהושע (שוקי) שמר, פרופסור אמריטוס בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב
פרופ' ברכה שפירא, פרופסור להנדסת מערכות תוכנה באוניברסיטת בן-גוריון
פרופ' שולמית מיכאלי, פרופסור למיקרוביולוגיה והביולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן
יו"ר ות"ת מתמנה לקדנציה של שלוש שנים, ופעמים רבות מוארכת כהונתו לקדנציה נוספת של שלוש שנים.
הוועדה לשבילי ישראל (או בשמה הקודם: הוועדה לסימון שבילים) היא ועדה שתחת אחריותה סימון השבילים בישראל.
הוועדה ממומנת ומפוקחת על ידי החברה להגנת הטבע.
עד ליולי 2007 היה אורי דביר יו"ר הוועדה.
משרדיה נמצאים בתל אביב בבניין החברה להגנת הטבע.
בוועדה שותפים נציגים מגופים מוסדיים רבים ובכלל זה רשות הטבע והגנים, קרן קיימת לישראל, משרד התיירות, משרד החינוך והתרבות, המרכז למיפוי ישראל והחברה להגנת הטבע.
עם התגברות כמות המטיילים במדבר יהודה, ומספר המקרים בהם מטיילים הלכו לאיבוד, עלתה הדרישה לסמן את השבילים במדבר על מנת להקל על המטיילים ולמנוע מהם ללכת לאיבוד.
יוזמה ראשונה לסימון שביל במדבר יהודה הוצאה לפועל על ידי המהנדס הלל בירגר בשיתוף פעולה עם הפלמ"ח בשנת 1947. בפרוץ מלחמת העצמאות הופסק הסימון, ומאוחר יותר סומן קטע קצר נוסף סמוך למצדה.
יוזמה שנייה הובלה בשנת 1959 על ידי יהודה אלמוג, ראש המועצה האזורית תמר אז סומנו ארבעה שבילים מראש זוהר לסדום, עין בוקק, מצדה ועין גדי.
אולם סימונים אלו דהו במהרה.
בשנת 1961 הוקמה ועדה ציבורית לסימון שבילים ובסוף 1961 התקיים מבצע מקיף לסימון שבילים במדבר יהודה, בהובלת בית ספר שדה עין גדי, שהקיף 22 שבילים מרכזיים ועוד שבילי משנה.
מצבעים נוספים לסימון שבילים במדבר יהודה התקיימו בסוף 1962, באוגוסט 1964 ובמרץ 1966.
אזור שני בו פעלה הוועדה לסימון שבילים היה בסביבות אילת, בה היא פעלה בשיתוף על אגד.
מבצע ראשון התקיים באפריל 1962 ובאוגוסט 1963 התקיים שלב שני.
מבצע נוסף התקיים בדצמבר 1965. בתחילת 1967 דווח על השלמת סימון השבילים באזור.
בספטמבר 1964 החלה הוועדה הציבורית בסימון שבילים בגליל המערבי, כשלב ראשון בסימון השבילים בצפון ישראל.
בתחילה סומנו שבילים בנחל בצת, נחל כזיב ונחל בית העמק.
במרץ 1973 התקיים מבצע ראשון לסימון שבילים ברמת הגולן.
ביוני 1963 יצאה לאור מפת סימון השבילים הראשונה, של מדבר יהודה, בקנה מידה של 1:100,000. מהדורה שנייה יצאה במאי 1966. באפריל 1967 הוציאה הוועדה מפה של אזור אילת, גם בקנה מידה של 1:100,000.
בשנת 1976 החלה עבודה על הכנת מפה לאזור אילת בקנה מידה של 1:50,000.
בשנת 1979 הכינה הוועדה מפת סימון שבילים להר מירון.
במחצית השנייה של 1982 הוציאה הוועדה מפות בקנה מידה של 1:50,000 לצפון מדבר יהודה ולדרום מדבר יהודה.
היה זה האזור השלישי שעבורו הוצא מפה בקנה מידה זה, לאחר אילת והכרמל.
באותה עת המפה של הגליל העליון היה בהכנה.
בתחילת 1984 הוציאה הוועדה מפה לסימון שבילים של הגליל העליון.
בסוף שנת 1986 יצאו מחדש שלוש מפות בקנה מידה של 1:50,000: אילת, צפון מדבר יהודה ודרום מדבר יהודה.
לימים שונה שמה של הוועדה הציבורית לסימון שבילים ל"הוועדה לשבילי ישראל".
סימון השבילים נעשה בידי צוותי הסימון של הוועדה לשבילי ישראל.
השבילים המסומנים פרוסים על פני כל הארץ, ומכיוון שלוועדה אין בעלות חוקית על שטחים במדינה, כל שביל שהוועדה מסמנת דורש אישור של הגורם האחראי על השטח.
האזורים בהם אנשי הוועדה מסמנים חלקם באחריות קק"ל, חלקם באחריות רשות הטבע והגנים, ישנם שטחי מנהל, שטחים באחריות מוניציפלית, שטחים חקלאיים, שטחים פרטיים וכן שטחי אש באחריות צה"ל.
סימון השביל מתייחס לתוואי ולא כולל שלטי הסבר לאתרים, שלטי אזהרה בטיחותיים או אזהרות מפני כניסה לשטחים סגורים.
הצבתם של אמצעים אלה מתבצע על ידי הבעלים או האחראים על השטח.
סימון השבילים בתוך שמורה, יער קק"ל או גן לאומי הוא בנוסף ובנפרד מסימון השביל על ידי קק"ל (סימונים על גבי שלטי עץ) או על ידי רשות שמורות הטבע והגנים (סימונים באמצעות שלטי כנף וכדומה) כיוון שתחומי האחריות של הגופים השונים חופפים באזורים אלו.
הסימון נעשה באמצעות מלבן סימון באורך 20 ס"מ וברוחב 15 ס"מ.
המלבן מורכב משלוש עמודות שכל אחת ברוחב 5 סנטימטר.
הצבע בעמודה המרכזית הוא צבע השביל (כחול, ירוק, אדום או שחור) ובצבע זה השביל מסומן במפה, הצבע בעמודות הצדדיות הוא לרוב לבן, שמטרתו להבליט את הצבע האמצעי.
לצבעי סימון השבילים אין משמעות נוספות מלבד להוות אינדיקציה לזיהוי השביל עליו נמצאים.
חידוש סימון השבילים מתבצע, לכל הפחות, אחת לשלוש שנים.
השינויים מתעדכנים באתר הוועדה ועם הפקת מפה חדשה העדכון בא לידי ביטוי גם במפות.
בשטח, סימון השביל מבוצע כך שניתן לראות מסימון אחד את הסימון הבא אחריו על מנת למנוע את איבודו, ובדרך כלל נראה הסימון משני כיווני ההליכה.
ככלל, סימון שבילים מבוצע תוך מחשבה על המסלול הברור, היפה והבטוח ביותר למטיילים, ועל כן הוועדה ממליצה שלא לסטות מהשביל המסומן בעת טיול.
שביל ארוך היינו חיבור בין שבילים קיימים לכדי שביל אחד רצוף.
שבילים ארוכים עם צבעים ייחודיים: שביל ישראל, שביל הגולן ושביל סובב כנרת.
שבילים ארוכים אזוריים מסומנים בצבעים סגול או כתום:
שבילים ארוכים המסומנים בצבע סגול: מסע מים אל ים, שביל הר הנגב, שביל סובב מכתש רמון, שביל גליל תחתון ושביל חוף אשקלון.
שבילים ארוכים המסומנים בצבע כתום: שביל ישו, שביל רמות מנשה, שביל השרון, שביל עמק המעיינות ושביל יזרעאל.
סוגסימוןהסברשביל הליכה רגילשביל הליכה שאורכו עד כ-10 ק"מ.
סימונו מופיע לאורך כל המסלול.
מופיע בצבעים אדום, כחול, ירוק או שחור.
(אין משמעות לצבעים מלבד להבדיל בין השבילים השונים באותו אזור).שבילי הליכה ארוכים...........שבילי הליכה שאורכם בין 60 עד 100 ק"מ.
שביל ארוך אחד המחבר בין שבילים קיימים.
נועד להכיר למטייל את האזור ולאפשר לו לטייל במשך כמה ימים במרחב גאוגרפי גדול.
השביל מסומן בסגול או בכתום, וכאשר השביל עובר בתוואי של שביל הליכה רגיל, הוא מסומן בנקודה כתומה או סגולה שנוספת לסימון הרגיל (בדוגמה מופיע שביל שחור בו עובר שביל הליכה ארוך המסומן בנקודה כתומה או סגולה)
שבילים אזוריים קיימים: שביל הר הנגב, שביל סובב רמון, שביל ישו, עמק המעיינות, שביל עמק יזרעאל, שביל רמות מנשה, שביל גליל תחתון ושביל השרון.
השבילים הארוכים הראשונים סומנו בצבעים ייחודיים:
שביל הגולן שסימונו לבן-כחול-ירוק ובמפה מופיע בצבע תכלת.
ושביל סובב כנרת שסימונו לבן-סגול-כחול ובמפה מופיע בצבע סגול.שביל ישראל.................השביל הארוך במדינה, מדן ועד אילת, אורכו יותר מ-1000 ק"מ.
צבעיו מסמלים את השלג בחרמון, את הים ואת המדבר.
הסימון מופיע בצורה מדורגת כאשר הצבע העליון מצביע על כיוון ההליכה.
הצועדים דרומה יעקבו אחרי הסימון בו הצבע הכתום מדורג כלפי מעלה (לכיוון המדבר), והצועדים צפונה יעקבו אחרי הסימון בו הצבע הלבן מדורג כלפי מעלה (לכיוון החרמון).
במפה, שביל ישראל מופיע בצבע ורוד.סימון כניסה לשביל...............הסימון הראשון המופיע בתחילתו של המסלולפנייה.................צומת שבילים............מפגש צומת T או צומת מרובעת של שני שבילים.
בדוגמה מפגש של שביל אדום עם שביל שחורסימון סוף שביל................מופיע לעיתים נדירות כדי להוביל אותנו למפל או לתצפית על שפת מצוק, ומשם חזרה.שביל שקוף.............שביל המפנה לאתר בעל עניין שאינו נמצא על השביל, אך במרחק לא גדול ממנו (עד 150 מטר מהשביל).
סימון זה מופיע בשטח, אך אינו מופיע במפה, בגלל מגבלות קנה מידה.
מסומן כשני פסים לבנים ללא צבע ביניהם.
סימון הסתעפות המורה על תחילת שביל שקוף היוצא משביל ירוק.
סימון סוף השביל השקוף והגעה לנקודת העניין אליה הוביל.
טיילות (חינוכית ופנאי) היא רכיב חיוני בחינוך לאהבת הארץ ולידיעת הארץ.
עם השנים הותוותה בישראל מערכת של שבילי טיול מסומנים המשרתים את ציבור המטיילים ההולך ומתרחב.
שבילי הטיול מתאפיינים במגוון רחב, הן בדרגות הקושי, הן באופיים (שבילי אורך שבראשם שביל ישראל ושבילי טיול קצרים), והן בקהלי היעד אותם הם משרתים (הולכי רגל, אופניים, רכבי שטח).
בשנים האחרונות ניכרת מגמה ברוכה של התרחבות השימוש בשבילים מסומנים, ובעקבותיה עולות יוזמות של גורמים שונים, כגון רשויות מקומיות, עמותות ואנשים פרטיים להתוויית שביל ייעודי, שבחלק מהמקרים יוצא מתחום הטיילות וגולש אל תחומים של חברה וסטטוס, מבטא קונספט או משמש כמטרה למימוש אידאולוגיות פרטיות.
בין היתר הותוו שבילים אזוריים (כגון שביל הגולן) שבילים המקיפים רשות מקומית (כגון שביל סובב באר שבע), קודמו יוזמות לשבילי נושא (כגון שביל הים) וכן יוזמות לשבילי הנצחה.
בחלק מן המקרים, במקטע אחד עוברים מספר שבילי טיול מקבילים, על סימוניהם השונים, דבר היוצר בלבול בקרב המטיילים ומהווה מפגע אסתטי הפוגם בחוויית הטיול בטבע.
בנוסף, עולה בעיה לגבי תחזוק רשת השבילים, והעלתה על גבי מפות מתאימות.
הוועדה החלה להגביל יוזמות אלה, ובשל חוסר מעמד סטטוטורי החלו להופיע ברחבי הארץ סימוני שבילים פרטיזנים (כגון שביל גולני ושביל הבנים).
מציאות זו מעלה את הצורך בגיבוש מדיניות ברורה באשר לשאלות האם, היכן וכיצד לסמן שבילי טיול חדשים.
לכך פורטו מספר קווים מנחים למדיניות בנושא סימון שבילי טיול, אשר מנחים את הוועדה לסימון שבילים ואת הגופים החברים בה, בבואם לדון ביוזמות להתוויית שבילים חדשים במסגרת הרשת הארצית.
שביל הטיול נועד לנתב את המטיילים לאתרי טבע ונוף, אתרים בעלי ערך היסטורי, ארכאולוגי ואתרי מורשת.
טיילות היא אמצעי ראשון במעלה ליצור חיבור בין אדם לטבע, לחזק את הזיקה לשמירת הטבע ולאהבת הארץ, ולחנך לידיעת הארץ ולאהבתה.
השביל נותן מענה גם לצרכים תיירותיים לפי ערך ועניין שהוא מציע למטיילים עליו.
בטיחות הטיול השביל צריך להיות בראש ובראשונה בטיחותי למטיילים.
מסיבה זו, בחירת תוואי השביל וסימונו ייעשו בתכנון מראש, ועל ידי אנשי מקצוע מיומנים לכך.
מניעת פגיעה בערכי טבע, נוף ומורשת תוואי השביל צריך להיות כזה שימנע פגיעה בערכי טבע ונוף ויצמצם ככל הניתן את "דריסת הרגל" של המטיילים והתפזרותם לכיוונים שונים.
מטבע הדברים, ובנובע מנקודות המוצא שלעיל, שבילי הטיול חוצים אזורים בעלי ערכיות סביבתית גבוהה, ועוברים בסמוך או בלב שטחים עתירי ערכי טבע, נוף ומורשת.
בעת תכנון תוואי השביל והתווייתו בפועל יש לוודא כי ערכי טבע, נוף ומורשת לא יפגעו.
דגש מיוחד ניתן לאתרים רגישים כגון אתרי קינון, בתי גידול לחיים ובתי גידול הרגישים לעומס מבקרים גדול.
התבססות על דרכים קיימות כדי למנוע פגיעה מיותרת בשטחים הפתוחים ובערכי הטבע והנוף, כמו גם להימנע מעבודות תשתית מיותרות ויקרות, יש להעדיף באופן מובהק התוויית שבילים המבוססים על תוואים קיימים בשטח, כגון נאקבים, ודרכי עפר.
יש להימנע ככל האפשר מפריצה מסיבית של שבילים חדשים.
הימנעות מסימון שבילים "סקטוריאליים" שבילי טיול נועדו לשרת אוכלוסיות נרחבות.
יש להימנע משימוש ברשת השבילים הארצית כדי לסמן שבילים סקטוריאליים שהם בעלי עניין ושימוש "פרטי" המשרתים קבוצת אוכלוסייה מוגדרת.
עיקרון זה אינו מונע או מייתר יוזמות מקומיות לסימון של שבילים בעלי גוון מקומי (למשל בשולי יישוב), אך מותיר שבילים אלו מחוץ לרשת הארצית.
שמירה על אופיו הטיילותי של השביל והעניין בו מתוך הכרה בייעודו העיקרי של השביל כמקום לחיבור בין אדם וטבע, וכחלק ממאמצי שמירת הטבע, על השביל להיות בעל אופי טיילותיי (ולא משימתי – כגון צעדה או מרוץ).
מאותה הסיבה, לא יסומנו שבילים עם קטעים "מנהלתיים" ארוכים שאינם אטרקטיביים להולכי רגל ויש להימנע ככל הניתן מסימון במרחב האורבני ומקומות מוסדרים בהם התוואי ברור ואין חשש לאיבוד הדרך (כגון טיילת מוסדרת, חוף הים וכדומה).
שמירה על שפה עיצובית אחידה סימון השבילים ייעשה באמצעות "מלבן הסימון" ושימוש בצבעים הקיימים בשפת הסימון המקובלת.
יש להימנע מלעשות שימוש בסימון נבדל של השביל כאלמנט הנצחה ומסימונים "מגוונים", הן מטעמים של מניעת בלבול למטיילים, והן כדי למנוע מפגע נופי ואסתטי.
הבחנה בין שני סוגי שבילים ושמירה על אופיים השונה
שבילים יומיים: שבילים קצרים יחסית, המאפשרים להשלימם ביום הליכה לכל היותר, ומאפשרים ככל הניתן תוואי הליכה מעגלי.
מסומן בצבעים שחור, אדום, כחול או ירוק.
שבילים ארוכים: תוואי הליכה רציף, רב יומי, המתבסס על חיבור של כמה שבילים קצרים, עם אפשרות לינה לאורך השביל (מסודרת או לינת שטח).
כדי להימנע מסימון כפול, קטעי השביל הכפולים יסומנו בנקודה סגולה או כתומה בצד הסימון הקיים.
היבטים מנהליים בהתוויית שבילי טיולהוועדה לסימון שבילים הוקמה כוועדה מתאמת, בה חברים כל הגורמים הרלוונטיים לעניין סימון ושימוש בשבילי טיול.
כדי לשמור על אופייה של רשת השבילים הארצית, למנוע פגיעה בטבע, ולמנוע בלבול בקרב המטיילים, יש חשיבות בקידום מתואם של שבילים חדשים באמצעות הוועדה, ובהתאם לקווים המנחים לעיל.
בקשות לסימון שבילים ארוכים ידונו ב"וועדה לשבילי ישראל" ויסומנו לאחר הסכמת כל חברי הוועדה.
סימון השביל ייעשה אך ורק לאחר קבלת אישורים מבעלי הקרקע והמחזיקים בה.
מפות טיולים וסימון שבילים ופעילויות אחרות
הוועדה לשבילי ישראל מוציאה לאור מפות טיולים וסימון שבילים המיועדות לציבור המטיילים וחובבי הטבע.
ישנן 19 מפות טופוגרפיות ביחס של 1:50,000, המכסות את כל שטח המדינה, ובנוסף "מפת ישראל" ביחס של 1:250,000 המציגה את תוואי שביל ישראל.
ההכנסות ממכירת המפות, בנוסף לתרומות, הן שמממנות את פעילות הוועדה.
בשנת 2018 החלה הוועדה להוציא את סדרת מפות הטיולים וסימון השבילים בפורמט חדש ונח יותר לקיפול, עמידות יותר ומותאמות לנשיאה.
גודל הגיליון התעדכן לגודל סטנדרטי של 100*70 ס"מ והדפסת המפות מתבצעת משני הצדדים ומגדילה את תחום הכיסוי בכל גיליון.
הסדרה החדשה כוללת חלוקה שונה של שטחי הארץ ל-17 מפות, כך שתיחום הגבולות במפות השתנה (תוך שמירה, עד כמה שאפשר, על חפיפה לגבולות המוכרים מהמפות הישנות).
ביחס למפות הקודמות שינוי זה איפשר לכלול אזורים נרחבים יותר, ומציג את השבילים המופיעים במפה במלואם, ללא צורך להצטייד במפות נוספות.
המפות החדשות מקופלות בקיפול "אקורדיון" בפורמט מוארך המתקפל לגודל 12.5*22 ס"מ שנכנס לכיס מכנסי "דגמ"ח".
בחלקן קיפול החלק הקדמי וחיבורו לצד האחורי יוצר המשכיות של שטח הכיסוי ורצף בסימון השבילים מבלי הצורך להפוך את המפה.
המעבר לסדרה החדשה המלאה צפוי להסתיים עד סוף 2019.
בתחילת שנת 2018 העלתה הוועדה למרשתת מפות טיול של שביל ישראל המחולק ל-52 מקטעים בפורמט המותאם להדפסה במדפסת ביתית (גודל דף A4) להורדה בחינם באתר החברה להגנת הטבע.
בנוסף לסימון השבילים והפקת המפות, מעבירה הוועדה תדרוכים עבור מטיילים המתכוננים לצעוד בשביל ישראל.
הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי היא אחת מוועדות הכנסת הקבועות.
בשלהי הכנסת ה-12, לאחר האשרור הרשמי של "האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW)" בכנסת, הוקמה "הוועדה המיוחדת למעמד האשה".
בראשות הוועדה המיוחדת עמדה ח"כ שרה דורון מהליכוד והיו חברות בה שולמית אלוני, גאולה כהן, תמר גוז'נסקי ואחרות.
בתקופת פעילותה הקצרה רשמה הוועדה כמה הישגים וביניהם הסכמת הרבנות הראשית לפרסום תקנות בנושא מעמד האישה בבתי דין רבניים; ותמיכה בחקיקה שאפשרה הכרה בנשים נשואות להיות נישום עצמאי במס הכנסה.
כחצי שנה מאוחר יותר הוקמה בכנסת ה-13 הוועדה לקידום מעמד האישה על פי החלטת הכנסת מ-16 בנובמבר 1992 במטרה ליישם את אחת ההמלצות המרכזיות שהופיעו בדו"ח הוועדה הממלכתית לקידום מעמד האישה (1978) בראשות חברת הכנסת אורה נמיר.
יושבת הראש הראשונה של הוועדה הייתה חברת הכנסת יעל דיין ומרבית יושבי ראש הוועדה מאז הקמתה היו נשים.
תחום העיסוק העיקרי של הוועדה הוא קידום מעמד האישה בישראל לקראת שוויון מגדרי בייצוג, בתחום החינוך ובמעמד האישי.
כמו כן פועלת הוועדה למניעת אפליה בשל מין או נטייה מינית בכל התחומים וכן הקטנת פערים בכלכלה ובשוק העבודה ולמאבק באלימות נגד נשים.
בדצמבר 2013 שונה שם הוועדה לשמה הנוכחי, ביוזמת יושבת ראש הוועדה, עליזה לביא.
ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים - הוקמה ביוזמת חברת הכנסת זהבה גלאון ועסקה בבדיקת תופעת הסחר בנשים בישראל: היקף התופעה, התנאים שבהם מוחזקות הנשים, תנאי המעצר של הנשים, והמצב החוקי בישראל לגבי סחר בבני אדם והתיקונים הנדרשים.
הוועדה פעלה כוועדת מעקב, בהמשך לעבודת ועדת החקירה הפרלמנטרית למאבק בסחר בנשים (2000–2004).
דו"ח ועדת החקירה והמלצותיה היוו בסיס לפעילות ועדת משנה זו.
ועדת משנה לזכויות הומואים, לסביות, בי וטראנס - פעלה במסגרת הוועדה בשנים 1992–2003.
הוועדה לתקינה שמאית היא ועדה מקצועית השתייכת ארגונית למועצת שמאי המקרקעין במשרד המשפטים שמטרתה קביעת תקנים וכללים נורמטיביים בענף שמאות המקרקעין.
הוועדה לתקינה שמאית הוקמה בסוף שנת 2005 על ידי מועצת שמאי המקרקעין בשיתוף אגף שומת מקרקעין, לשכת שמאי המקרקעין, צרכני שומות ובעלי עניין בתחום שמאות המקרקעין במטרה לקבוע תקנים וכללים נורמטיביים-מקצועיים לעורכי שומות מקרקעין אשר יביאו לשיפור בשלושה מדדי איכות: מקצועיות, רמת גילוי ובהירות.
תקנים וכללים אלה נועדו לשמירת ענייניו של ציבור המשתמשים בבשומות המקרקעין.
תקופת הפעילות הראשונה של הוועדה נמשכה 6 שנים עד לשנת 2011 במהלכן אושרו 20 תקנים.
בראש הוועדה בתקופה זו עמד השמאי הממשלתי הראשי, אייל יצחקי.
במספר מקרים שבהם נתעורר צורך בהבהרה או תוספת לתקן קיים לאחר שנת 2011, ניתנה השלמה כזו על ידי השמאי הממשלתי הראשי המכהן או על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
פעילות הוועדה חודשה בשנת 2024 במטרה לעדכן את מערכת התקינה שבחלקה הפכה למיושנת ובמטרה להכליל בה תקנים בנושאים חדשים.
הרכב הוועדה הוא: יושב ראש, שישה חברים בעלי כישורים שונים בענפי הנדל"ן, חלקם עובדי מדינה וחלקם מהמגזר הפרטי ושני משקיפים.
לישיבות הוועדה מוזמנים אורחים בעלי מומחיות מיוחדת לפי הצורך.
הוועדה לתקינה שמאית קבעה את התקנים הבאים לצורך שיפור המקצועיות, רמת הגילוי ובהירות של שומות המקרקעין בישראל:
הוועדה לעליית הנוער הדתי הוקמה בשנת 1936 ביוזמת הקיבוץ הדתי אשר נקרא בזמנו "חבר הקבוצות של הפועל המזרחי".
הקיבוץ הדתי היה שותף בהקמת עליית הנוער עם מייסדת עליית הנוער, רחה פראייר מאז 1934. תחילה בני הנוער הוכשרו לחיים בקיבוץ, הקימו קבוצות חדשות עד שבשנת 1946 ניתן היה לגלות כי מחצית אוכלוסיית הקיבוץ הדתי היא מבוגרי עליית הנוער.
בשנת 1936 נוסד כפר הנוער הדתי בכפר חסידים.
כאשר הגיעו לארץ ילדי טהראן הסתבר כי לא די בקליטת הנערים בקיבוצים.
החלה קליטת בני נוער במסגרת הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי במקוה ישראל.
בשנת 1943 נוסד משק ילדים מוצא ליד ירושלים ולאחריו, בשנת 1947, כפר בתיה.
עם קום המדינה השתנה המצב.
היה ברור שהקיבוץ הדתי אינו מסוגל לעשות שוב את מה שעשה עשר שנים קודם לכן, לא מעט בשל אובדן הנפשות והאמצעים בקיבוציו בגוש עציון ובדרום הארץ במלחמת העצמאות.
הוחלט להקים כפרי נוער ליד הקיבוצים: ליד ניר עציון הוקם כפר וינגייט (היום ימין אורד), על יד לביא מכספי יהודי הודו הוקם המוסד הודיות.
וליד קבוצת יבנה הוקם כפר הנוער גבעת ושינגטון.
במקום בוגרי עליית הנוער הגיעו לקיבוצים גרעיני בני-עקיבא.
לפי אתר עליית הנוער של הקיבוץ הדתי תפקיד הוועדה היום הוא להיות הפטרון והבעלים של שישה כפרי נוער והם: גבעת וושינגטון, הודיות, ימין אורד, כפר הנוער הדתי, נווה עמיאל, וכפר הילדים תלפיות.
המסגרת החינוכית של "עליית הנוער" התאימה לקיבוץ הדתי כשם שהייתה מקובלת על התנועות הקיבוציות האחרות: "המטרה הייתה שחניכי עליית הנוער יכו שורש בתנועת ההתיישבות של ציבור הפועלים בארץ, ויגשימו בדרך זו את משאת נפשה של הציונות.
לקיבוץ היו נתונים מתאימים להגשים משימה זו.
המשק הקיבוצי התאפיין בכך שיישוב שלם קיבל על עצמו תפקיד אקטיבי בחינוך הנוער, מי בעבודה ומי בהוראה ובהדרכה".
הגדיר זאת כך, דוד אליאך, מנהל "משק ילדים מוצא", בזכרונותיו (טרם פורסמו): "הקיבוץ היה היעד לכל חניכי "עלית הנוער" היו לכך שתי סיבות: ראשית, היה זה היעד המקובל של תנועות הנוער.
שנית, הקיבוץ נראה כמקום מובטח לילדים שאין להם הורים או משפחה".
כדי לסייע במימוש היעדים החינוכיים האלה הוקמה ועדה ציבורית לעליית הנוער הדתי.
הוועדה מנתה מספר אנשי חינוך יוצאי גרמניה מתנועת "המזרחי", ביניהם אהרן ברט שלימים שימש כמנהל בנק אנגלו-פלשתינה והמנהל הראשון של בנק לאומי והמרצה לחינוך ד"ר עקיבא ארנסט סימון.
ההשראה למסגרת חינוכית באה מהנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, מייסודם של רש"ר הירש ור' עזריאל הילדסהיימר
ביטאון הקיבוץ הדתי "עמודים" מתאר את התפתחות עליית הנוער הדתי.
בשנת 1936, כאשר החלה ההרשמה לעליית הדואר במסגרת הדתית הסתבר, כי מספר הנרשמים למסגרת הדתית הגיע לשליש מהרשימה.
עד אז היה מקובל שחלקה של תנועת המזרחי בהתנועה הציונית ביהדות גרמניה, אשר היה מקור העלייה למסגרות עליית הנוער, לא עלה על 10%.
קבלת אשרת עלייה לארץ ישראל ("סרטיפיקט"), הייתה מותנית באישור מהארץ שיש מקום קליטה מסודר עבור הילדים, ולכן קבוצת הילדים הדתיים הראשונה נקלטה באכסניה לא-דתית, בקיבוץ עין חרוד.
רק הקבוצה השנייה של עליית הנוער הדתי הגיע למקום ההכשרת של חברי קיבוץ "רודגס" בפתח תקווה - לימים מוסד עלייה.
בחורף של שנת תש"א (1940-1941), חברי הקיבוץ "רודגס", יחד עם בוגרי עליית הנוער שנקלטו בקבוצה, הקימו את קבוצת יבנה.
כאשר כושר הקליטה של קיבוץ רודגס נתמלא, עוד בהיותו בפתח-תקוה, הוחלט בשנת 1936 להקים את כפר הנוער הדתי.
את הכפר עצמו בנו בנאים ובעלי מלאכה מהקיבוץ והצוות החינוכי הורכב מחברי הקיבוץ הדתי, אשר קבל על עצמו גם את גיוס כספים ואת הסידורים הטכניים.
בינתיים גם הוקם הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
בשנת 1939 ייסדו בוגרי חברת הנוער הראשונה את שדה אליהו.
לימים הקימו בוגרי הקבוצה השנייה את עין הנצי"ב.
הקבוצה השלישית היא הגרעין של שלוחות.
חברת הנוער מכפר פינס ייסדה את "רמת השומרון", לימים בארות יצחק.
קבוצה מבוגרי הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל הקימה את משואות יצחק בגוש עציון.
וכך עשר שנים אחרי ההתחלה, היו כמחצית מחברי הקיבוץ הדתי בוגרי עליית הנוער.
עם בואם של ילדי טהראן, בשלהי שנת 1943, חל מפנה בהתפתחות עליית הנוער.
עד אז הגיעו למסגרות החינוכיות של עליית הנוער קבוצות קטנות בעיקר דוברות גרמנית.
עתה הגיעו בבת אחת 700 ילדים, ממוצא פולני, רובם בגיל פחות מ-14. בגיל זה לא ניתן היה לשלב את הילדים בחברה הקיבוצית שהייתה ערוכה לקלוט חבורות נוער, מעל לגיל זה.
וכך בשיתוף עם ארגון נשי מזרחי, לימים אמי"ת, הוקמו בתי ילדים: בירושלים, בתל אביבבני ברק ובפרדס חנה.
נזקקו למדריכים אשר יכלו לדובב את הילדים וכאלה בדרך כלל לא נמצאו.
מעטים היו דוברי פולין אשר נקלטו במסגרות החינוכיות של עליית הנוער.
כך הוקם ה"סמינריון למדריכי עליית הנוער" בבית וגן בראשות הרב אליעזר שמשון רוזנטל עם ההוראה הפדגוגית של חיים צבי אנוך.
למסגרת זו התקבלו בוגרי תנועת הנוער בני עקיבא אשר הוכשרו לעבודת ההדרכה.
כמו כן, בוגרי הסמינרים של החינוך הדתי שולבו במסגרות החינוכיות.
הוועידה הימית בוושינגטון הייתה ועידה צבאית אשר הוקמה על ידי נשיא ארצות הברית וורן הרדינג ונערכה בוושינגטון בתאריכים 12 בנובמבר 1921 - 6 בפברואר 1922. בוועידה זו, אשר נערכה מחוץ לתחום אחריותו של חבר הלאומים, השתתפו תשע מדינות בעלות אינטרסים באוקיינוס השקט ובמזרח אסיה.
ברית המועצות לא הוזמנה לוועידה.
הייתה זו הוועידה הבינלאומית הראשונה שנערכה בארצות הברית, וועידת פירוק הנשק הראשונה בהיסטוריה.
תוצאות הוועידה היו שלושה הסכמים עיקריים: הסכם ארבע המעצמות, הסכם חמש המעצמות (הידוע יותר כ"הסכם הימי של וושינגטון") והסכם תשע המעצמות, ובנוסף נחתמו מספר הסכמים בעלי חשיבות פחותה יותר.
הסכמים אלה סייעו לשמירת השלום במהלך שנות ה-20, אך במקביל הם נחשבים כמסייעים לעליית האימפריה היפנית כמעצמה ימית, דבר שהוביל למלחמת העולם השנייה.
מטרתה העיקרית של המשלחת האמריקאית, בהנהגת מזכיר המדינה צ'ארלס אוונס יוז, הייתה לרסן את התפשטות הצי הקיסרי היפני במימי מערב האוקיינוס השקט, במיוחד בנוגע לביצור איים בעלי חשיבות אסטרטגית.
מטרותיה המשניות של המשלחת היו גם הן מכוונות לריסון הצי היפני, אך גם להפיג חששות בדבר איבה אפשרית עם בריטניה.
מטרות אלה היו: ראשית, חיסול המתח האנגלו-אמריקאי על ידי ביטול הברית האנגלו-יפנית; שנית, הגעה להסכמה בדבר יחס גודל ציים עדיף אל מול היפנים; ושלישית, להביא את היפנים לידי קבלת מדיניות הדלת הפתוחה בסין.
הבריטים, לעומת זאת, נקטו בגישה זהירה ומחושבת יותר.
הנציגים היפנים, בניגוד למקביליהם הבריטים, התרכזו בנושאים מסוימים, והגיעו לוועידה עם שתי מטרות: ראשית, חתימה על הסכם ימי עם בריטניה ועם ארצות הברית; ושנית, השגת הכרה מיוחדת באינטרסים המיוחדים של יפן במנצ'וריה ובמונגוליה.
הנציגים היפנים העלו בוועידה נושאים נוספים - דרישה איתנה להמשך שליטתם ביאפ (אחד מאיי מיקרונזיה), בסיביר ובצ'ינגדאו, וכמו כן חשש כללי מהגברת נוכחותם של ציים אמריקאים באזור.
למשלחת האמריקאית היה יתרון בדמות יירוט ופיענוח ההוראות הסודיות שנשלחו מממשלת יפן לנציגיה.
אחד המסרים הכיל את יחס הציים הנמוך ביותר שהיה מקובל על הממשלה בטוקיו, והנציגים האמריקאיים השתמשו בידע זה על מנת לדחוף את היפנים להסכמה.
הצלחת מהלך זה, אחד מהנסיונות הראשונים של הממשל האמריקאי בהאזנה ופיענוח צפנים, הביא בסופו של דבר להקמת מספר סוכנויות האמונות על נושא זה.
נחתם בין ארצות הברית, בריטניה, צרפת ויפן, ב-13 בדצמבר 1921. לפי הסכם זה התחייבו כל החותמות לשמירה על הסטטוס קוו באוקיינוס השקט, על ידי כיבוד השטחים בהם מחזיקות שאר המדינות החתומות, הימנעות מהתפשטות טריטוריאלית נוספת, והתייעצות הדדית במקרה של סכסוך בנושא זה.
אולם, התוצאה העיקרית של הסכם זה היה חיסול הברית האנגלו-יפנית מ-1902. הסכם ארבע המעצמות היווה ניסיון מצד ארצות הברית למנוע מלחמות עתידיות, ובכך לשמר את מדיניות הבדלנות ביחסי החוץ שלה.
נחתמה בין ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה ויפן, ב-6 בפברואר 1922. בהסכם זה התחייבו המדינות החותמות על הגבלת גודל ציין, קוטר קני תותחי הים שברשותן וגודל האוניות שברשותן.
נקבע גם כי היחס בין גודל שלושת הציים הגדולים בעולם דאז - האמריקאי, הבריטי והיפני - יעמוד על 3:5:5. בנוסף, נקבע כי באזורים מסוימים באוקיינוס השקט לא תותר בניית ביצורים, או שיפור אלה הקיימים.
להסכם זה נודעה חשיבות מכרעת בהתפתחות המערכה הפוליטית במערב האוקיינוס השקט.
היפנים ראו ביחס ה-3:5:5 כהמשך המדיניות המתנשאת של המערב כלפי יפן, וכך תרם ההסכם דווקא להתחזקות הצי היפני, ובסופו של דבר הביא לפרישתה של יפן מהסכמים אלה בשנת 1936.
נחתם בין ארצות הברית, בריטניה, צרפת, יפן, סין, איטליה, בלגיה, הולנד ופורטוגל, ב-6 בפברואר 1922. מטרת הסכם זה הייתה להפוך את מדיניות הדלת הפתוחה בסין - מדיניות אשר דרשה ממעצמות העולם בעלות אינטרסים בסין לקיים "דלת פתוחה" בנוגע לשוויון הזדמנויות מלא למדינות אחרות בנמלי המדינה - לחוק בינלאומי.
בהסכם זה ויתרה יפן גם על שטחיה בסיביר ובשאנדונג, אשר כבשה במלחמת העולם הראשונה ונאלצה להכיר בעצמאותה ושלמותה של סין.
הסיבה להצגת הסכם זה הייתה חששה של ארצות הברית מפני המדיניות היפנית במנצ'וריה לאחר מלחמת רוסיה–יפן (1905-1904), אשר נגדה מדיניות זו.
אולם, הסכם זה היה חסר כל תקנות אכיפה, ועם הפלישה היפנית למנצ'וריה בשנת 1931, לא יכלה ארצות הברית להגיב.
"לידתו של אויב חדש: ארצות-הברית ויחסיה עם יפן בעקבות המלחמה." מתוך קובנר, רותם.
המערכה הנשכחת: מלחמת רוסיה–יפן ומורשתה, מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005.
הוועדה הניגרית לחקירת פשעים כלכליים ופיננסיים (EFCC, The Economic and Financial Crimes Commission; בשפת היורובה: Ìgbìmọ̀ Ìwàọ̀daràn Tòkòwó àti Oníìnáwó) הוקמה ב-2003 כגוף אכיפת חוק ניגרי הנאבק בהלבנות הון ותרגילי העוקץ הניגרי (הונאות מקדמה, המכונות גם תרגיל מספר 419).
מטות הארגון נמצאים בלאגוס הבירה ובעיר אבוג'ה.
הארגון הוקם בשנת 2003, לאחר ש-FATF - כוח המשימה הפיננסי הבינלאומי למלחמה בהלבנות הון הודיע שניגריה היא אחת מ-23 המדינות שאינן משתפות פעולה במאבק בהלבנות הון.
כאשר עמד נוּהוּ ריבּאדוּ בראש הארגון הוא עסק בביעור השחיתות הציבורית וקידם חקירת בכירי ממשל ניגריים שנחשדו במעורבות בנטילת שוחד ופשעי הונאה כלכלית.
ב-2005 הוועדה פעלה באופן אינטנסיבי כנגד בכירים בממשל הניגרי ועצרה בין השאר גם את דיאפרייה אלאמיסייגה, מושל מדינת באיילסה בניגריה, שהואשם בשחיתות ונעצר לאחר שכיהן בתפקיד המושל משנת 1999. בספטמבר 2006 הוועדה חקרה 31 מתוך 36 מושלי המדינות הפדרליות של ניגריה.
באפריל 2008 הוועדה חקרה את בתו של נשיא ניגריה לשעבר, הסנאטורית ליאבו אובסאניו בלו, בחשד שנטלה 100 מיליון נאירות (10,000 דולרים אמריקניים) שנגנבו ממשרד הבריאות.
שרת הבריאות וסגנה, הועמדו למשפט ב-2010 על גנבה מתקציב המשרד במהלך שנת 2009, גנבה שמוערכת בסכום של 30 מיליון נאירות שהם 30,000 דולרים.
ב-6 ביוני 2008 מונתה פארידה מְזאמבר ואזירי לראש הוועדה, כאשר ב-6 באוגוסט אותה שנה, נוהו ריבאדו פוטר מתפקיד עוזר מפכ"ל לסגן נציב משטרת ניגריה.
פארידה ואזירי הובילה מהלך אינטנסיבי דומה לקודמה בתפקיד.
ומאז 2008 מתפרסמת רשימת האנשים המבוקשים ביותר בידי הוועדה.
ראשי הוועדה למלחמה בפשעים כלכליים ופיננסיים
הוועדה לסחר הוגן (ביפנית: 公正取引委員会, תעתיק: קוֹסֶיי טוֹריהיקי איאינְקאי) היא ועדה בממשלת יפן, האחראית על אכיפת החוק למניעת מונופול.
ב-2004 ביקשה הוועדה מחברת מיקרוסופט לשנות את אחד הסעיפים בהסכם שלה עם עסקים מכיוון שלטענתה הדבר פגע בפעילותם של עסקים יפניים שניסו להוציא רישיון לשימוש בMicrosoft Windows.
הוועדים האולימפיים האירופיים הוא ארגון הממוקם ברומא, איטליה.
בארגון חברים 50 ועדים אולימפיים לאומיים (הוועד האחרון שצורף הוא של קוסובו).
מ-1991 חברות הארגון מקיימות את הפסטיבל האולימפי האירופי לנוער, בו משתתפים בני נוער באירועי ספורט המתרחשים כל שנתיים (בשנים לא זוגיות) ומפוצלים בין ענפי ספורט חורף וקיץ כמו אולימפיאדות הקיץ והחורף.
אך בשונה מהאולימפיאדה שמתקיימת פעם בארבע שנים ויש פער של כשנה וחצי בין אולימפיאדות הקיץ והחורף, הפסטיבל האולימפי האירופי לנוער מתקיים כל שנתיים ויש הפרש של מספר חודשים בלבד בין טורניר ענפי ספורט החורף לטורניר ענפי ספורט הקיץ מכיוון שהם נערכים באותה שנה, בדרך כלל בחודשים פברואר ויולי.
מ-2015, אחת לארבע שנים (שנה לפני המשחקים האולימפיים), יופק באמצעות הארגון ותחת פיקוח הוועד האולימפי הבינלאומי טורניר תחרויות ספורט רב-ענפיות דמוי אולימפיאדה המכונה "המשחקים האולימפיים האירופאיים" ובקיצור משחקי אירופה המיועד לספורטאים מ-50 מדינות החברות בארגון ה-(eoc).
טורנירים יבשתיים דומים תחת חסות התאחדויות הוועדים האולימפיים של אותן יבשות כבר מתקיימים שנים רבות בהצלחה ביבשות אחרות ובהם משחקי אסיה (מ-1951), משחקי אפריקה (מ-1965) והמשחקים הפאן-אמריקאיים (מ-1951).
הוועדה לקידום השוויון בנטל (בקיצור: ועדת קש"ב, שנודעה בשם ועדת פלסנר, על שם מי שעמד בראשה ח"כ יוחנן פלסנר) הייתה ועדה שהקימה ממשלת ישראל השלושים ושתיים, לשם גיבוש המלצות בסוגיית הגיוס לצה"ל, ובפרט גיוסם של חרדים וערבים.
הוועדה הוקמה לקראת פקיעתו הצפויה של חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל").
ב-23 ביולי 2002 אושר בכנסת, בעקבות המלצותיה של ועדת טל, חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002,.
החוק, שנודע בשם "חוק טל", איפשר המשך מתן דחיית גיוס לבחורי הישיבות בכפוף לתנאים המפורטים בו.
ב־18 ביולי 2007 החליטה הכנסת על הארכת תוקפו של חוק טל ב-5 שנים נוספות.
ב־21 בפברואר 2012 פסק בג"ץ בדעת רוב שהחוק אינו חוקתי, ולכן אין להאריכו מעבר למועד פקיעתו הצפוי, 1 באוגוסט 2012.
בעקבות כך הוקמה ועדת פלסנר, ובה עשרה חברים, בהם ח"כים ונציגי ציבור.
הוועדה החלה בדיוניה ב-21 במאי 2012, וראש הממשלה ביקש שיגבשו מסקנות עד סוף חודש יולי 2012.
הוועדה כללה נציגים ממפלגות הקואליציה למעט נציגי המפלגות החרדיות (ש"ס ויהדות התורה) שהחרימו את הוועדה.
לקראת סיום עבודתה, כחודש וחצי לאחר שהוקמה, הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על פירוק הוועדה, זאת לאחר שמספר נציגים ממפלגות הקואליציה פרשו ממנה.
חרף זאת, פרסם ח"כ פלסנר, יו"ר הוועדה, את המלצותיו.
לאחר הבחירות לכנסת בינואר 2013 והרכבת ממשלת נתניהו השלישית, הוקמה בעקבות ההסכם הקואליציוני ועדת שרים בראשותו של יעקב פרי, אשר הכינה הצעת חוק בתחום זה.
חוק זה אושר בכנסת שנת 2013.
ח"כ יוחנן פלסנר, נציג קדימה, יו"ר הוועדה
ח"כ זאב אלקין, נציג הליכוד
ח"כ דוד רותם, נציג ישראל ביתנו.
המפלגה פרשה מהוועדה ב-28 ביוני.
ח"כ אורי אורבך, נציג הבית היהודי.
ח"כ עינת וילף, נציגת סיעת העצמאות.
יהודה שגב, לשעבר ראש אכ"א
יואב קיש, נציג הציבור, מראשי תנועת "המחנה המשותף"
פרופ' יפה זילברשץ, פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן
פרופ' ידידיה שטרן, פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן
בעקבות פרישתם של נציגי ישראל ביתנו והבית היהודי, הודיע ב-2 ביולי 2012 ראש הממשלה שהוועדה מבוטלת מאחר שאין ביכולתה לגבש המלצה שתשיג רוב בכנסת.
הודעתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו על פירוק הוועדה יצרה משבר פוליטי קואליציוני בינו לבין שאול מופז, יו"ר מפלגת קדימה.
ראש הממשלה האשים את פלסנר ואת מפלגתו בכך שבניגוד למנדט שניתן לוועדה הוא לא הסכים לדון בהגברת השוויון בקרב ערביי ישראל באמצעות שיתופם בשירות אזרחי, ושמאידך התעקש פלסנר על עמדה נוקשה כלפי הציבור החרדי.
מנגד, האשים מופז את הליכוד שהעדיף את החרדים כשותפיו הטבעיים לקואליצייה על פני שינוי מהותי שיביא לגיוסם הכולל לצה"ל, כצבא העם.
הדו"ח של חבר הכנסת פלסנר והמלצותיו
לאחר פירוק הוועדה פרסם היושב ראש שלה, יוחנן פלסנר, ב-4 ביולי 2012, דו"ח משלו שהתבסס על טיוטת הדו"ח של הוועדה.
מלבד חברי הוועדה שפרשו, גם ידידיה שטרן, שלא פרש, הסתייג מן הדו"ח.
המטרה שהציב הדו"ח הייתה גיוס 80% מכל שנתון של חרדים החל משנת 2016 והטלת קנסות כבדים על משתמטים ועל הישיבות שבהן הם לומדים.
היעד: עד 2016 כ-80% מכל שנתון של חרדים ישרתו במסלולי שירות משמעותי בצבא או בשירות אזרחי.
אחריות אישית: האחריות לשירות אישית - יוטל קנס כספי, ענישה פלילית ושלילת הטבות.
גיל הגיוס: כולם נדרשים לשרת עד גיל 22 למעט קבוצת "מתמידים", 1,500 בשנתון.
מסלולי שירות: צה"ל והשירות האזרחי יפתחו וירחיבו מסלולים ייעודיים.
אחריות קהילתית ומוסדית: זיקה ישירה בין עמידה ביעדי הגיוס לתקציב הישיבות והטלת סנקציות.
קנס מיידי בגובה 7,500 ש"ח
קנס נוסף של 75 ש"ח על כל יום של אי התייצבות לשירות צבאי
ביטול קצבת הישיבה וביטול זכות למלגת הבטחת הכנסה לאברכים
ביטול מעמד כבחור ישיבה במוסד לביטוח לאומי
ביטול זכאות לתמיכת המדינה בדיור ובמשכנתאות
ישיבה שרבע מתלמידיה נעדרים משירות לא תקבל תשלומי תמיכה, ואם בביקורת נוספת יימצא מצב דומה - היא תיסגר.
משרד החינוך יערוך ביקורות בישיבות.
תלמיד שלא יימצא בעת הביקורת יקבל התראה.
אם לא יימצא בפעם נוספת - ייקנס ב-50 אלף ש"ח.
לאחר הקמת ממשלת נתניהו השלישית במרץ 2013, הוקמה ועדת שרים בראשותו של יעקב פרי ממפלגת יש עתיד, שהמליצה על תוכנית גיוס אשר לפיה יהיו פטורים מגיוס רק 1,800 "מתמידים" בכל שנתון.
ב-7 ביולי 2013 אישרה הממשלה הגשה של הצעת חוק לגיוס הדרגתי של תלמידי הישיבות בהתאם לעקרונות שאימצה ועדת פרי.
נציגים חרדים הגיבו בחריפות לאישור הצעת החוק בממשלה.
חבר הכנסת יעקב ליצמן אמר: "מי שחושב שבכפיה, בכוח, בסנקציות, בגזירות ובאיומים יכניעו את לומדי התורה – טועה טעות מרה.
מוטב שיסתכל להיסטוריה הארוכה של עמנו וייווכח שההפך הוא הנכון".
ביולי 2013 הניחה הממשלה על שולחן הכנסת שתי הצעות חוק להסדרת גיוסם של בני ישיבות לצה"ל ולשילובם בשירות אזרחי.
ב-12 במרץ אושר החוק החדש בכנסת.
הוועידה הביסקסואלית הבין-לאומית (ICB) הייתה ועידה תקופתית של פעילים ביסקסואלים ואקדמאים מרחבי עולם.
הוועידה הייתה מבוססת על מתכונת ועידת "BiCon" הבריטית, שנוסדה בשנת 1984, וכלל סדנאות, דיונים, הרצאות, ישיבות, הופעות ואירועים חברתיים, אשר נפרשו על פני מספר ימים של הכינוס.
הוועידה נוסדה בשנת 1991 על ידי חוקר המיניות פריץ קליין, והכינוס הראשון התקיים באמסטרדם.
הכינוס האחרון התקיים בשנת 2010, בלונדון.
מספר תאריך עיר מדינה משתתפים הערות1אוקטובר 1991אמסטרדםהולנד250 --223–25 ביוני 1992לונדוןהממלכה המאוחדת253 --324 ביוני 1994ניו יורקארצות הברית250 האירוע התקיים בשבוע שלפני הצעדה לכבוד יום השנה ה-25 של מהומות סטונוול.
הוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט של ארצות הברית היא ועדה קבועה בסנאט של ארצות הברית האמונה על טיפול בסוגיות ובעיות הנוגעות ליוצאי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הוועדה הוקמה ב-1946, וכיום עומד בראשה הסנאטור ג'רי מורן ממדינת קנזס.
הוועדה נוסדה ב-1970 במטרה להעביר תחומי אחריות הנוגעים לחיילים משוחררים מוועדת הכספים ומוועדת העבודה אל פאנל אחר.
משנת 1947 עד ל-1970, עניינים הקשורים לשיפוי ומימון חיילים משוחררים הופנו באופן כללי לוועדת הכספים, ואילו עניינים הנוגעים לשיקום מקצועי, חינוך, טיפול רפואי, סעד אזרחי והסתגלות מחדש לחיי אזרחות של יוצאי צבא הועברו לוועדת העבודה והרווחה הציבורית.
החקיקה בקונגרס של ארצות הברית הנוגעת לחיילים משוחררים השתנתה במרוצת השנים.
עבור חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ובני משפחותיהם שלחמו במלחמותיה של ארצות הברית — מלחמת העצמאות, מלחמת 1812, מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מלחמת האזרחים האמריקנית ומלחמת ארצות הברית-ספרד — תמיכה מצד הממשלה הפדרלית הייתה מהותית מבחינה כלכלית.
היה זה ברור כי תמיכה שכזו הייתה בתחום השיפוט של ועדת הפנסיות של הסנאט, אשר נוסדה כאחת מוועדות הקבע המקוריות של הסנאט ב-1816 ופעלה עד לפירוקה מכוח "חוק הארגון החקיקתי מחדש" שנחתם ב-1946.
במהלך מלחמת העולם הראשונה אופי התגובה של הקונגרס לצורכי החיילים המשוחררים השתנה למערכת מיזמים תוכניות מגוונים יותר.
תוכנית לביטוח סיכון מלחמתי, שהופנתה לוועדת הכספים של הסנאט, שינתה את שיקול ההטבות שהוענקו ליוצאי צבא.
ועדת הכספים הייתה הוועדה הפרלמנטרית של הסנאט שהייתה אמונה על תוכניות עבור חיילים משוחררים בשנים 1917–1946. לאחר מלחמת העולם השנייה טיפלה ועדת הכספים ב"חוק ההסתגלות מחדש של יוצאי צבא" (G.I.
Bill) משנת 1944, שהרחיב שירותים חיוניים עבור חיילים משוחררים ומשפחותיהם והעניק סיוע ביציאה ממעגל האבטלה וכניסה למערכות החינוך, הכשרה מקצועית, ערבויות לדיור והלוואות עסקיות וכן הטבות רפואיות ופנסיות.
מומחים רבים סבורים כי חוק זה היה אחד המרכיבים החשובים ביותר בהרחבת מעמד הביניים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בקונגרס הראשון בו התכנסה הוועדה לענייני חיילים משוחררים, הקונגרס ה-92 (1973-1971), מנתה הוועדה תשעה חברים.
בהווה, בימי הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, בוועדה חברים 18 סנאטורים: תשעה חברי רוב מהמפלגה הדמוקרטית ותשעה חברי מיעוט מהמפלגה הרפובליקנית.
הוועדה לענייני המדינה של קוריאה הצפונית (קוריאנית: 조선민주주의인민공화국 국무위원회) היא "גוף ההנהגה השלטוני העליון האחראי על מדיניות" על פי העדכון שנעשה בשנת 2016 לחוקת קוריאה הצפונית.
יושב הראש של הוועדה, כפי שמגדירה החוקה, הוא המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און המכהן בתפקיד מאז נוצרה הוועדה ב-2016.
ועדת ההגנה הלאומית נוצרה ב-1972, במקור אחת מארבע ועדות שהיו כפופות לנשיא קוריאה הצפונית קים איל-סונג.
בשנת 1993 הועלה מעמדה של הוועדה והתמנה לראשה קים ג'ונג-איל.
הוועדה הייתה אחראית על מגוון נושאים הקשורים לביטחון והגנה בקוריאה הצפונית.
על פי החלטה של המושב הרביעי של אספת העם העליונה, הפרלמנט הצפון-קוריאני, ביוני 2016, הוחלפה ועדת ההגנה הלאומית בוועדה לענייני המדינה, עם התמקדות מורחבת על נושאי מדיניות שונים שלא קשורים רק להגנה וביטחון, ונעשתה למוסד ההנהגה הגבוה ביותר בצפון קוריאה.
על פי החוקה הסוציאליסטית של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה, יו"ר הוועדה לענייני מדינה נבחר על ידי האספה העממית העליונה, כך שהבחירות מבטאות את "הסכמה של העם הקוריאני כולו".
בחירתו של יו"ר הוועדה לענייני מדינה מתקיימת במהלך מושב האספה העממית העליונה.
הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה שולח לאספת העם העליונה הצעה למועמד שייבחר כיו"ר הוועדה.
הצעת הוועד המרכזי הוצגה בפני אספת העם העליונה על ידי נשיא אספת העם העליונה, ואז, מצביעה מליאת אספת העם העליונה פה אחד למועמד.
בפועל, תפקיד זה שמור ליו"ר מפלגת הפועלים של קוריאה.
כהונתו של יו"ר הוועדה לענייני מדינה זהה לתקופת כהונתה של האספה העממית העליונה, שהיא בדרך כלל חמש שנים.
החוקה לא קובעת מגבלת כהונה ליו"ר הוועדה.
לא ניתן לבחור את יו"ר הוועדה כסגן לאספת העם העליונה.
לאספה העממית העליונה יש אפשרות להיזכר ביו"ר הוועדה לענייני מדינה.
החוקה לא קובעת כישורים אחרים הנדרשים מיו"ר הוועדה לענייני מדינה.
עם זאת, אדם יכול להיבחר רק אם הוא אזרח צפון קוריאני בן 17 לפחות ובעל זכות הצבעה.
ב־29 ביוני 2016 אושר תיקון חוקתי שיצר את הוועדה לענייני המדינה שהחליפה את ועדת ההגנה הלאומית של קוריאה הצפונית כמוסד ההנהגה הגבוה ביותר בצפון קוריאה.
התיקון יצר גם את תפקיד יו"ר הוועדה לענייני מדינה.
קים ג'ונג-און נבחר כיו"ר הוועדה לענייני מדינה ב-29 ביוני 2016 ונבחר מחדש ב-11 באפריל 2019. ב-11 באפריל 2019 תוקנה החוקה והפכה את יו"ר הוועדה לראש המדינה של צפון קוריאה.
תיקון חוקתי נוסף ב־29 באוגוסט באותה שנה העניק ליו"ר את הכוח לפרסם את פקודות האספה העממית העליונה ואת ההחלטות של ועדת ענייני המדינה, ולמנות את נציגיה הדיפלומטיים של צפון קוריאה למדינות זרות.
ליו"ר הוועדה לענייני מדינה יש סמכות לכוון את עבודתה הכוללת של המערכת הממשלתית כמנהיגה העליון של צפון קוריאה.
הוועדה לענייני מדינה אחראית על מדיניות המדינה.
הוועדה מפקחת גם על ביצוע פקודותיו של יו"ר הוועדה ועל ההחלטות וההוראות של הוועדה.
ביכולתה לבטל החלטות והנחיות של מוסדות מדינה המנוגדות לפקודותיו או צווים של יו"ר הוועדה.
יו"ר הוועדה לענייני מדינה מייצג את צפון קוריאה ביחסי החוץ שלה כראש המדינה שלה.
בסמכותו לחתום על חוזים גדולים עם מדינות זרות.
יו"ר הוועדה יכול גם למנות את נציגיה הדיפלומטיים של צפון קוריאה למדינות זרות.
עם זאת, יו"ר הוועדה מאציל את משימת קבלת האישורים והחזרתו של שגריר זר לנשיא נשיאות האספה העממית העליונה.
יו"ר הוועדה לענייני מדינה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של קוריאה הצפונית.
בסמכותו להכריז על מצב חירום, מצב מלחמה או גיוס מילואים.
בזמן מלחמה יכול יו"ר הוועדה לארגן את ועדת ההגנה הלאומית.
ליו"ר הוועדה לענייני מדינה יש סמכות למנות את סגן היו"ר הראשון, סגן יו"ר, וחברי הוועדה לענייני מדינה, שנבחרים אז על ידי אספת העם העליונה.
היו"ר יכול גם להציע לזכרם על ידי אספת העם העליונה.
ליושב ראש הוועדה יש גם סמכות למנות או לפטר פקידי מדינה חשובים.
עם זאת, החוקה לא קובעת מיהם פקידי המדינה החשובים האלה.
הוועדה אחראית גם למינוי או לפיטוריהם של סגני הבכורה, היו"ר, השרים וחברי הקבינט האחרים על פי הצעתו של ראש הממשלה, כאשר אספת העם העליונה אינה יושבת.
יו"ר הוועדה לענייני מדינה יכול להגיש סדר יום שיידון באספת העם העליונה.
הוועדה יכולה גם להגיש סדר יום לאספת העם העליונה.
בסמכותו סמכות להפיץ את פקודות האספה העממית העליונה
להוציא צווים, והוועדה לענייני המדינה מפקחת על ביצוע צווים אלה.
יו"ר הוועדה יכול להעניק חנינה מיוחדת.
הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית היא ועדה של הסנאט של ארצות הברית המופקדת על פיקוח וחקיקה בעניינים הקשורים לילידים אמריקאים וכן לילידי הוואי ואלסקה.
ועדה דומה התקיימה בשנים 1820–1947, ולאחריהן סופחה לוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע.
ועדה חדשה לענייני ילידים הוקמה בשנת 1977 – בהתחלה כוועדה נבחרת.
בתחילה נועדה הוועדה להיות זמנית, אך הוגדרה כקבועה בשנת 1984. הוועדה נוטה לכלול סנאטורים ממדינות המערב והמישורים הגדולים בארצות הברית, שם יש ריכוז משמעותי יותר של אינדיאנים.
לוועדה יש סמכות לחקור את הבעיות הייחודיות של הילידים האמריקאים ולהציע חקיקה להקלת קשיים אלה.
נושאים אלה כוללים, אך אינם מוגבלים לחינוך מקומי, פיתוח כלכלי, ניהול קרקעות, שירותי בריאות ותביעות נגד ארצות הברית.
בנוסף, כל החקיקה המוצעת על ידי חברי הסנאט הנוגעת לאינדיאנים, ילידי הוואי או ילידי אלסקה, היא בסמכות הוועדה.
נכון לינואר 2025, יושבת ראש הוועדה היא ליסה מרקאוסקי מהמפלגה הרפובליקנית וסגן יושב ראש הוועדה הוא בריאן שץ מהמפלגה הדמוקרטית.
הם מכהנים בתפקידים מאז שנת 2025.
בשנת 1977 אישר הסנאט חוק שהקים מחדש את הוועדה לענייני האינדיאנים כוועדה נבחרת זמנית.
הוועדה הנבחרת הייתה אמורה להתפרק בסוף הקונגרס ה-95, בינואר 1979 – אך בעקבות מספר הארכות ביניים, הסנאט הצביע על הפיכת הוועדה לקבועה ב-6 ביוני 1984.
ועדת ענייני החיילים משוחררים של בית הנבחרים של ארצות הברית היא ועדה של בית נבחרים של ארצות הברית המפקחת ומחוקקת בנושאים הקשורים ליוצאי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ובהם פנסיה, ביטוח חיים, השכלה, הכשרה מקצועית, טיפול רפואי, ומתן הלוואות לקניית דירה.
הוועדה מפקחת על המחלקה לענייני חיילים משוחררים (VA), בתי חולים לותיקים ובתי קברות, למעט בתי קברות מסוימים שבסמכותו של מזכיר הפנים.
לוועדה אין סמכויות חקיקה בנושאים הבאים:
מצב מס, תרומות והטבות ותיקים לעמותות וארגונים שמעניקים שירות ליוצאי השירות הצבאי
קצבאות נכות (הוועדה לשירותים חמושים);
העסקה במנגנונים הפדרליים (הוועדה לרפורמה ופיקוח על הממשל);
סוגיות העוסקות בשבויי מלחמה ונעדרים (הוועדה לשירותים חמושים)
הוועדה לפליטים יהודים (בהולנדית: Comité voor Joodsche Vluchtelingen) הייתה ארגון צדקה יהודי הולנדי, שפעל בין השנים 1933–1941. בתחילה טיפלה הוועדה באלפי הפליטים היהודים שנמלטו מהמשטר הנאצי בגרמניה.
פליטים אלה חצו את הגבול מגרמניה להולנד והוועדה הייתה גורם מרכזי בקביעה מי מהם יכול להישאר בהולנד.
האחרים חזרו בדרך כלל לגרמניה.
לפליטים ששהותם הותרה, סיפקה הוועדה תמיכה בכמה דרכים, בהן סיוע כספי ישיר וסיוע בתעסוקה ובהגירה אל יעד נוסף.
לאחר שגרמניה סיפחה את אוסטריה ואת אזור הסודטים בצ'כוסלובקיה ובייחוד לאחר 9 בנובמבר 1938, ליל הבדולח עלה מספר הפליטים עוד יותר והוועדה הפכה ל"אחד הארגונים החזקים ביותר ביהדות הולנד בשנות השלושים."
פעילות הוועדה נמשכה גם לאחר שמלחמת העולם השנייה החלה בספטמבר 1939 ואפילו אחרי שהולנד נכבשה במאי 1940 ועד שגרמניה הנאצית סגרה אותה במרץ 1941.
אחת המטרות העיקריות של הוועדה הייתה לעזור לפליטים יהודים להגר.
כ־22,000 פליטים עזבו את יבשת אירופה בעזרת הוועדה ובכך נמלטו מרצח בשואה.
כ-100,000 יהודים שנותרו בהולנד גורשו ונספו במהלך הכיבוש הגרמני שהתקיים עד 1945.
הוועדה לפליטים יהודים (CJV) באמסטרדם הוקמה באפריל 1933 והתפרקה בשנת 1941. זו הייתה שלוחה של הוועדה לענייני יהודים (בהולנדית: Comité voor Bijzondere Joodsche Belangen – CBJB), שנוסדה בשנת 1933 על ידי אברהם אשר ודוד כהן.
הוועדות הוקמו בתגובה לכניסת הפליטים להולנד מגרמניה השכנה בשנת 1933, השנה בה עלתה לשלטון המפלגה הנאצית שהחלה ברדיפת היהודים.
ה-CJV עסק במתן שירותים ישירים לפליטים הראשונים.
אנדרה הרצברגר היה היו"ר הראשון בוועדה.
עד מהרה ירש אותו ד"ר דוד כהן, שמילא את התפקיד עד לפיזור ה-CJV בשנת 1941. עד 1939 פעלה הוועדה ברח' חראוונקיה 7 באמסטרדם.
היא בחרה כמה פליטים לסיוע בנושאי דיור, הוצאות, תעסוקה והגירה אל מחוץ ליבשת אירופה.
פליטים אחרים לא קיבלו סיוע ורובם נאלצו לחזור לגרמניה.
הנחת היסוד של הוועדה הייתה שעבודתה תהיה בהתאם למדיניות הפליטים של ממשלת הולנד.
הוועדה לא קיבלה תמיכה כספית מממשלת הולנד, אלא שילמה עבור עבודתה באמצעות תרומות צדקה של אזרחים הולנדים פרטיים ושל כמה ארגונים בין-לאומיים.
ועדה זו הייתה הבולטת מבין ועדות רבות לפליטים יהודים בהולנד.
ועדות מחוזיות פעילות במיוחד כללו את אלה ברוטרדם, האג ואנסחדה.
הקיצור CJV חל בדרך כלל על ועדת אמסטרדם, שעסקה במתן אישורי עבודה, אשרות כניסה ועוברי זהות.
ה-CJV ייצג גם את הוועדות המחוזיות מול ממשלת הולנד ומול הארגונים האחרים שתמכו בפליטים בהולנד ומחוצה לה.
הוועדות המחוזיות דיווחו לוועדה המרכזית באמסטרדם על מצב הפליטים במחוזות ועל תרומתם המקומית והוצאותיהם.
חלק מהוועדות המחוזיות הצליחו לתרום לוועדה המרכזית, ואילו אחרות קיבלו תמיכה נוספת מהוועדה המרכזית מעבר למה שיכלו לגייס במקום.
בוועדה היו למעלה ממאה עובדים בתשלום ומתנדבים.
ההרכב השתנה מאוד, מכיוון שהצוות גויס במידה רבה משורות הפליטים, וחלקם הצליחו להגר או חזרו לגרמניה.
ענייני היומיום של ה-CJV נוהלו על ידי רפאל אנרי אייטייה (Raphael Henri Eitje) וגרטרוד ואן טין-כהן.
אייטייה היה מארגון "הכנסת אורחים", ארגון שהעניק עזרה ומקלט באמסטרדם לפליטים יהודים.
ואן טין הייתה מארגון הנשים היהודיות (בהולנדית: Joodse Vrouwen Organisatie).
דוד כהן התמקד בעבודתו למען CBJB בקשר עם ממשלת הולנד ובמגעים עם ארגונים יהודיים אחרים.
הוא ייצג את מועצת הפליטים ההולנדית בישיבות בין-לאומיות של ארגוני פליטים.
אייטיה הונחה לשמור על קשר עם הרשויות ההולנדיות.
הוא הוביל את המחלקה האחראית על מעברים ואישורי עבודה.
ואן טין הייתה אחראית על קבלת הפליטים הראשונית, ראיונות הכניסה ורישום, דיור וחלוקת מזון.
אחר כך הייתה אחראית על ניהול הכספים.
היא עמדה בראש המחלקה להגירה והכשרה מקצועית והפכה לאשת הקשר של ארגוני סיוע זרים.
היא ערכה ביקורות על העבודה שביצעה ועדת הפליטים והגישה דו"חות שנתיים וחודשיים.
שני עובדי מפתח נוספים במסגרת ה-CJV היו מריאן ואן סטדום, שעסקה בעבודה סוציאלית, וג'יי דה מירנדה שדאגה לענייני הכלל.
לאחר פוגרום ליל הבדולח בגרמניה ובאוסטריה ב-9–10 בנובמבר 1938, חלה עלייה במספר הפליטים המגיעים להולנד.
ד"ר אריך רוזנברג, שעבד באופן פרטי להקלה על הגירת יהודים מגרמניה, הצטרף בשלב זה כראש מחלקת הרווחה ל-CJV.
הוא שיתף את גרטרוד ואן טין בניהול היומי של עבודת ה-CJV.
כמו ואן טין, במהלך הפלישה הגרמנית במאי 1940 דחה רוזנברג את ההזדמנות לעזוב את הולנד.
הוא ו-ואן טין המשיכו בעבודתם עם ה-CJV גם במהלך פירוקו במרץ 1941.
האירועים בגרמניה והצעדים שנקטה ממשלת הולנד השפיעו על עבודתה של הוועדה לפליטים יהודים.
הדגש עבר לניהול זרמי הפליטים הגדלים ולקידום ההגירה.
היה צורך בארגון מחדש מדי פעם כדי לענות על הצרכים החדשים.
המחלקות השתנו לעיתים, אך המשימות שבוצעו על ידי הוועדה נותרו דומות באופן כללי.
כל הפליטים מגרמניה נרשמו עם הגעתם.
פליטים שהיו עצמאיים כלכלית בהולנד היו בדרך כלל מסוגלים להישאר.
עבור האחרים, רק חלקם נבחרו לקבל סיוע מה-CJV; מפליטים "כלכליים" נשלל סיוע ובדרך כלל נאלצו לחזור לגרמניה.
מדיניות זו פותחה בשיתוף עם ממשלת הולנד, שלא הייתה מוכנה לספק תמיכה כספית לפליטים וציפתה שתמיכה כזו תגיע בעיקר מה-CJV.
על ידי שימוש בקריטריונים מחמירים לקבלה, ה-CJV יכול היה להעניק עזרה גדולה יותר לאלו שהיו זכאים לתמיכה.
מדיניות קפדנית נתפסה גם כמרתיעה בריחה מגרמניה להולנד, מה שהיה יכול להכריע את משאבי ה-CJV.
עבור פליטים נבחרים, מחלקת הרווחה סייעה במקלטים, מזון, ביגוד ובמידת הצורך גם בסיוע רפואי.
בשנים הראשונות היו פליטים שהצליחו להבטיח תעסוקתם או להקים מפעלים קטנים.
ה-CJV פעל מול ממשלת הולנד לקבלת אישורי שהייה ועבודה והבטיח חידוש תקופתי של רישיונות אלה.
ה-CJV סיפק גם הלוואות קטנות להקמת או תחזוקת מיזם.
עם חלוף הזמן, פחות פליטים היו מסוגלים להחזיר את ההלוואות, אך מאמצי הגבייה היו מזעריים מכיוון שללא המפעלים הללו הוצאות הפליטים היו מוטלות על הוועדה.
הוועדה נשאה ונתנה עם Vreemdelingenpolitie (משטרת הזרים) לשם קבלת אשרות כניסה לפליטים.
מדיניות ממשלת הולנד נועדה למזער את מספר אשרות הכניסה שהוענקו לפליטים, עם עדיפות לפליטים שהגירתם הלאה נראתה סבירה.
קידום הגירה היה אפוא אחת ממשימותיה העיקריות של הוועדה.
במהלך השנים סייעה מחלקת ההגירה ליותר מ־18,000 פליטים להגר מהולנד, כמו גם בהגירה ישירה של יותר מ-3,000 אנשים במדינות אחרות.