tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השילוב של חמשת הכוחות הללו ביחד הוא שקובע את רמת הרווחיות הפוטנציאלית של אותו ענף בתעשייה, ומכאן נגזרת האטרקטיביות שלו.
טווח המדידה של השילוב נע בין "עז" (מקדמי רווח נמוכים, למשל תעשיית התעופה) ל"עדין" (מקדמי רווח גבוהים, למשל תעשיית התוכנה או הטואלטיקה).
ככל שהשילוב של הכוחות יותר חלש, כך הסיכוי לשמור על עליונות לאורך זמן גבוה יותר, וכך השוק יותר כדאיי.
ניתוח של הכוחות והגורמים להם משקף את היתרונות והחסרונות של הארגון באותו ענף בתעשייה, והוא מהווה את הבסיס לבניית אסטרטגיה עסקית.
בכל מקרה, על מקבלי ההחלטות בארגון, האחראים על האסטרטגיה העסקית, למצב את הארגון כך שיהיה מוגן מפני הכוחות, ואף יוכל לנצלם לטובתו לאורך זמן.
הכוח התחרותי החזק ביותר מבין הכוחות, הוא שיקבע את רמת הרווחיות בתעשייה המסוימת.
כך למשל ארגון שלו מוצר ייחודי, שלא מאוים על ידי כניסת מתחרים חדשים, עלול לסבול מרווחיות נמוכה, אם ישנו מוצר תחליפי זול.
בנוסף כוחות שונים מתבלטים בעיצוב התחרות בתעשיות שונות בצורה שונה.
למשל, בתעשיית הפלדה הכוחות הבולטים הם מוצרים תחליפיים ומתחרים ממדינות זרות.
לעומת זאת, בענף ההובלה הימית הכוח הבולט הוא הלקוחות (חברות הנפט).
את חמשת הכוחות של פורטר ניתן לסווג לשתי מחלקות:
כוחות תחרותיים פנימיים (לקוחות וספקים),
כוחות תחרותיים חיצוניים (מתחרים חדשים, מתחרים קיימים ומוצרים תחליפיים).
איום חדירה של מתחרים חדשים - ענפי תעשייה המניבים תשואות גבוהות מושכים אליהם מתחרים חדשים המעוניינים לנגוס בנתח השוק, דבר המוביל בסופו של דבר לרמת רווחיות נמוכה של השחקנים בתעשייה.
ישנם שני סוגים של מתחרים חדשים פוטנציאלים: שחקנים קיימים מענפים קרובים ושחקנים חדשים לגמרי.
השחקנים מענפים קרובים מהווים איום גדול יותר, מכיוון שהם יכולים להשתמש ביכולות קיימות ובתזרים מזומנים קיים.
כך למשל עשתה חברת "אפל" עם כניסתה לענף הפצת המוזיקה.
איום הכניסה, ולא בהכרח הכניסה עצמה של מתחרים חדשים, הוא שמגביל את הרווחיות בענף.
חסמי כניסה הם יתרונות שיש לארגון בענף באופן יחסי למתחרים חדשים.
ככל שיש יותר חסמי כניסה (פטנטים, זכויות יוצרים וכו'..) וככל שהחסמים גבוהים יותר (הקמת תשתית רחבה, ערבויות גבוהות וכו'...), כך איום החדירה נמוך יותר.
ישנם שבעה מקורות עיקריים לחסמים:
גודל הפירמה - ארגון המייצר בכמות גדולה נהנה מעלויות נמוכות ליחידה.
ביקוש - לקוחות נוטים לקנות מחברה, ממנה חברים שלהם רוכשים.
בנוסף הם נוטים לסמוך על חברות (מותגים) גדולות.
(תוספת של פורטר למודל במאמרו מ-2008. לא היה קיים במאמר המקורי ב-1979).
עלות המעבר - משחקן א' בשוק לשחקן ב'.
למשל; ארגון שהטמיע ERP של Oracle, ורוצה לעבור ל-SAP, יתמודד עם עלות מעבר גבוהה, בעיקר בשל אימוץ התהליכים העסקיים המובנים של ספקית התוכנה.
גובה השקעה נדרש בענף - עלול להרתיע שחקנים חדשים.
יתרונות השחקנים הקיימים - למשל בתחום הייחודיות או איכות המוצר.
נגישות לערוצי הפצה - למשל היכולת לקבל מדף בסופרמרקט.
הגבלות ממשלתיות - יכולות לעודד או להגביל כניסת שחקנים חדשים לענף.
מוצרים תחליפיים - (שירותים בהקשר זה נחשבים כמוצר) מוצרים אשר אינם חלק מהענף, אך מניבים למשתמשים בהם מענה מספיק טוב לצרכים עליהם עונים המוצרים של הענף.
כך למשל ענף התעופה סובל ממוצר תחליפי כגון רכבות.
פפסי איננו מוצר תחליפי לקוקה-קולה, אלא מוצר מתחרה דומה מענף המשקאות הקלים.
מי ברז, לעומת זאת, הם מוצר תחליפי, העונה לצורך ברוויה.
הכוח חזק יותר ככל שהצרכנים מוצאים את החלופות יותר מספקות, ככל שמחיר החלופות נמוך יותר, ככל שיש יותר חלופות בשוק וככל שהחלופה יותר קלה לייצור.
כוח המיקוח של הלקוחות - היכולת של הלקוחות להשפיע על המחירים, אותם גובים בענף, כתוצאה מהפעלת לחץ.
חזק- כאשר היחס בין ריכוזיות הלקוחות לריכוזיות הפירמה גבוה.
כאשר המוצר הנרכש הוא סטנדרטי ולא שונה, וללקוחות אלטרנטיבות רבות הלקוחות ייתנו לחברות להילחם זו בזו.
כאשר הלקוח מהווה איום לאינטגרציה לאחור, כלומר הלקוח מאיים לייצר לבד ו"לוותר" על הענף.
למשל: יצרני הרכב הם לקוחות של ענף ייצור הצמיגים, והם יכולים להשתמש באיום הייצור העצמי.
חלש- כאשר ללקוחות הרבה הכנסות.
במצב זה, הם פחות רגישים למחירים, מוכנים לשלם יותר, ולכן כוח המיקוח שלהם קטן יותר.
כאשר המוצר או השירות אותו מציעים בענף חשוב לרמת האיכות של הלקוחות.
במצב זה, האחרונים פחות רגישים למחירים.
למשל: בענף המכשור הרפואי, הלקוחות, שהם בתי חולים, רגישים מאוד לאיכות מכיוון שאיכות השירות שלהם נקבעת על ידי איכות המכשור, הם פחות רגישים למחירים.
כאשר המוצר או השירות אותו מציעים בענף חוסך ללקוחות כסף.
כאשר המוצר או השירות יכול לשלם את עצמו, הלקוחות פחות רגישים למחירים, אבל יותר רגישים לאיכות.
למשל: בענף ייעוץ קידוחי הנפט, הלקוחות (חברות הנפט) פחות רגישים למחיר, אבל מאוד רגישים לאיכות.
מחקר גאולוגי מדויק יחסוך מיליוני דולרים, ויחזיר את עלותו כמה פעמים.
כוח המיקוח של הספקים - ספקים יכולים להיות של חומרי גלם, רכיבים, שירותים או של כוח עבודה.
לספקים חזקים וגדולים השפעה גדולה על הענף, בעיקר אם חשיבותו של הענף עבורם נמוכה, ואם ישנם מעט ספקים בתחום.
הם יכולים להעלות מחירים או להוריד איכות, ובכך לצמצם את מקדמי הרווח של הענף.
תכונות נוספות המחזקות את הספקים:
המוצר שלהם ייחודי או שונה.
הספק "קשר" אליו את הלקוח; למשל תהליך ייצור משותף, או למשל ספק תוכנה, שהלקוח תלוי בו בהפעלת/אחזקת התוכנה.
הספק איננו מתמודד עם סוגי מוצרים נוספים במכירה לענף; למשל ספקי אלומיניום לא צריכים להתמודד עם ספקי פלדה במכירת חומר גלם לתעשיית פחיות השתייה.
הספק מהווה איום לאינטגרציה לפנים, כלומר הספק יכול למכור ישירות לצרכנים ובעצם "לדלג" על הענף ;למשל אם יצרני המזון היו יכולים לוותר על ענף הקמעונאות, ולמכור ישירות לצרכנים.
יריבות בין מתחרים קיימים - עוצמת היריבות התחרותית בשוק היא שקובעת את התחרותיות בענף.
ככל שהשוק ריכוזי יותר כך יש פחות תחרות בין
ניתן לייצר יתרון בתחרות למשל באמצעות חדשנות, פרסום וכו'.
ככלל, ענף תחרותי, הוא ענף עם רווחיות נמוכה (ROI נמוך) בשל עלויות התחרות הגבוהות.
ישנה ביקורת על המודל של פורטר בעיקר בשל העובדה שהוא פורסם בסוף שנות השבעים, מאז ענפי התעשייה השונים עברו שינויים ומהפכות כגון מהפכת האינטרנט.
בתקופה בה השוק לא היה גלובלי, לא היה צורך בהתייחסות למאקרו, והתייחסות לסביבת המיקרו (אליה מתייחס מודל חמשת הכוחות של פורטר) הספיקה.
אך בשווקים גלובליים לא ניתן להזניח את סביבת המאקרו.
בנוסף מודל חמשת הכוחות של פורטר מתייחס לשווקים קיימים.
לעיתים עדיף לפנות לענף חדש שכלל איננו קיים (אסטרטגיית אוקיינוס כחול)
יש הטוענים שהמודל של פורטר איננו שלם, וישנם כוחות נוספים הפועלים.
ברנדנבורגר ונאלבאף טענו באמצעות שימוש בתורת המשחקים, כי ישנו כוח נוסף: מוצרים משלימים, המסביר שיתופי פעולה אסטרטגיים.
מוצרים משלימים (להבדיל ממוצרים תחליפיים) הם מוצרים הקשורים ביניהם: למשל גרביים הם מוצר משלים לנעליים.
אחרים אף טענו, כי ישנו כוח נוסף: גורמים רגולטורים כדוגמת גורמים ממשלתיים, המגבילים פעילות עסקית במשק, מגבילים שימוש בפטנטים וכו'.
במאמרם מ-2008 הדגימו ברנדנבורגר ונאלבאף מדוע הכוח השישי - ה'משלים' (COMOLEMENTS) חייב להיות הכוח השישי במודל חמשת הכוחות של פורטר.
משלים הוא המקבילה לתחליפים ולכן יש להתייחס אליו כאל כוח כמו שמתייחסים לתחליפים.
לעומת זאת, פורטר לא משלב 'משלים' ככוח במודל שלו וטוען כי ההשפעה של המשלים נכשלת במבחן המונוטוניות.
מבחן המונוטוניות משלב את ההשפעה הישירה החיובית של משלים עם ההשפעה המעורפלת שיש למשלים על הכוחות האחרים.
במחקר זה החוקרים מציעים כיצד לעצב את כוח המשלים ומדוע חברות עשויות לרצות להתערב בהשלמות תעשייה.
על אף הביקורת, המודל נותר שימושי בעיני חוקרים למטרות ניתוח מצבים וסביבות עסקיות.
ב-2006 Grundy הציע שדרוג וחשיבה מחודשת על המודל של פורטר,
ב-2014 Dobbs מציע קווים מנחים ליישום מודל חמשת הכוחות של פורטר על ידי הצגת תבניות לניתוח תעשיות,
ב-2019 Gerard and Bruijl חוקרים את הרלוונטיות של המודל לסביבה העסקית החדשנית של המאה ה-21.
ב-2022 שימש המודל לניתוח שיטות ניהול בתוכניות לתואר שני באינדונזיה.
ב-2023 שימש המודל לניתוח החוסן של התזמורת הפילהרמונית של הונג בזמן מגפת הקורונה.
יועצים אסטרטגיים עושים שימוש במודל הכוחות של פורטר כאשר הם באים לבחון ולהעריך את מיצובו של הארגון לו הם מייעצים בענף.
כיוון שמדובר במודל כללי יש צורך להמשיך בניתוחים נוספים כגון ניתוח שרשרת הערך.
המודל מהווה גם בסיס טוב לניתוח SWOT.
כאשר ארגון שוקל הטמעה של מערכת מידע, ניתוח לפי הכוחות של פורטר עשוי, ואף צריך להשפיע על מדיניות ההטמעה.
למשל הטמעה של מערכת SAP משמעותה הגדלה של כוח הספק.
לעומת זאת הטמעת מערכת בפיתוח עצמי משמע הקטנת כוח הספק.
בנוסף, בכיוון ההפוך טכנולוגיות מידע עשויות לתמוך בכוחות הסביבה על פי פורטר:
שימוש בטכנולוגיות מידע להגבלת כניסת מתחרים חדשים-
שיפור תהליכי ייצור במפעל באמצעות טכנולוגיה- למשל אוטומציה.
ככל שנהיה יותר יעילים, נפחיד מתחרים- יעלה את סף הכניסה
יצירת תוכנה המכתיבה נאמנות ובכך "לקשור" את הלקוחות וליצור עלות מעבר גבוהה- ל"לכבול אותם" (תוכנה שאנשים מתרגלים אליה)
שימוש בטכנולוגיות מידע למניעת מעבר למוצרים תחליפיים- שימוש באינטרנט.
לקוחות אוהבים "מותגים" ככל שתגיע ליותר אנשים, כך יקטן הסיכוי שיבחרו בתחליף.
שימוש בטכנולוגיות מידע להורדת כוח מיקוח של לקוחות-
למשל אינטגרציה בין blue-tooth ל-BI תיצור מוצר ייחודי.
אם המוצר ייחודי הכוח של הלקוחות יהיה חלש!
שימוש בטכנולוגיות מידע להורדת כוח מיקוח של ספקים- מכרזים מקוונים, CSM או B2B
שימוש בטכנולוגיות מידע להורדת תחרות עם מתחרים קיימים- מנגנוני המלצה מבוססי כריית נתונים- סגמנטציה כמו שאורנג' נותנים לכל לקוח קוד בין A ל-F.
חמשת הקאנונים היו עקרונות ששימשו את הרטוריקן לפי הרטוריקה הקלאסית.
ההמצאה, או ה'גילוי', עניינה מציאה וגילוי של טיעונים שבכוחם לשכנע.
מדובר בחקר השיטות הרטוריות שניתן להכניסן לתוך נאום, או להשתמש בהן במהלך ויכוח.
לא מדובר על התוכן של הטענות אלא על המבנה של הטענות, בהתקבצן יחד ליצירת טיעון.
אחת המטרות של ההמצאה היא גילוי של אתרי-טיעון.
לאחר שהנואם יודע על מה הוא מתכוון לנאום, ולאחר שהוא מצא את הטיעונים שישמשו אותו בנאומו, הוא עובר לשלב הארגון של החומר.
רטוריקנים קלאסיים, כמו קיקרו וקווינטיליאנוס, כתבו רבות על הארגון היעיל של הנאום, באופן בו תגבר יכולתו לשכנע.
מבנה הנאום המקובל על-פי-רוב בכתביהם מחלק את הנאום לשישה חלקים:
על הנאום לפתוח בהצגת הנושא.
חלק זה איננו חלק מהנאום גופו, הוא משמש כמבוא המכין את הקהל להמשך הדברים שיבואו.
בפתיחה מקבל הקהל מידע על מטרות הנואם.
לדוגמה: "בכוונתי לדבר על ליגליזציה של סמים קלים."
בשלב זה הנואם מסביר מעט על נושא הנאום, מראה על חשיבותו ויוצר קשר ראשוני עם הקהל.
הצגה של הטיעונים שיבואו בגוף הנאום.
בשלב זה הנואם לא טוען את הטיעונים גופם אלא רק מאזכר את הטיעונים שיבואו בהמשך הנאום.
לדוגמה: "בכוונתי לטעון בעד השימוש בסמים קלים, ואביא לכך מספר טיעונים: טיעון חוקי, טיעון מוסרי וטיעון חברתי."
שלב זה מחולק אף הוא לשני חלקים:
הבאת נימוקים המצדדים בעמדת הנואם.
בשלב זה הנואם מביא ראיות, סיפורים ודוגמאות בעד או נגד הנושא עליו הוא מדבר.
הפרכות אפשריות שיכולים לטעון כנגד טיעוניו שהובאו בנאום.
בשלב זה הנואם חוזר על ראשי הפרקים של הדברים שבאו בגוף הנאום.
יתרונות הסיכום הן לחזק את ההבנה של הדברים שנאמרו בגוף הנאום, לאלו שלא הבינו את הכל במהלכו ולאפשר את זכירת הדברים.
הסגנון דן על הצגת הנושא באופן שיהיה נכון לפי כללי הדקדוק, בחירת המשלב הלשוני של הנאום, בהתאם לקהל-היעד, הקישוטים הלשוניים והאמצעים הפיגורטיביים.
הזכירה שימשה לזיכרון של אתרי-טיעון, כך שבשעת נאום או ויכוח יוכל הנואם לשלוף מבנה טיעוני לצרכיו.
כלל זה קשור לאופן המסירה של הדברים.
לעיקרון הזה יש נגיעה לאינטונציה והמצלול, שפת גוף ועוצמת הקול, כשמדובר בנאום חי, ולכללי הפיסוק כשמדובר בנאום כתוב.
אֱוִי, רֶקֶם, צוּר, חוּר ורֶבַע הם חמשת מלכי מִדְיָן הנזכרים בתורה ב.
בסיפור הולדת מדין מוזכרים חמשת בניו, עֵיפָה וָעֵפֶר וַחֲנֹךְ וַאֲבִידָע וְאֶלְדָּעָה, ועל כן ניתן לשער שהם היו חמשת שבטי מדין, עליהם מלכו חמשת המלכים.
בתורה לא מופיע מידע נוסף על מלכים אלו או על צורת שלטונם המשותפת.
המלכים נזכרים כמנהיגי המדינים בזמן מלחמת מדין, המלחמה האחרונה אליה יצאו ישראל לפני מות משה, שבסיומה נהרגו חמשתם יחד עם בלעם בן בעור על ידי בני ישראל.
העילה למלחמה הייתה מחמת שהמדיינים הכשילו את בני ישראל בשיטים בעבודה זרה לפעור ובזנות עם בנותיהם.
בהקשר לגורם השני מוזכרת באופן ספציפי כזבי בת צור, בתו של השלישי מבין מלכי מדין ("בַת נְשִׂיא מִדְיָן"), שזינתה עם זמרי בן סלוא ונהרגה עמו על ידי פינחס.
לפי יוסף בן מתתיהו, המלך רקם היה המייסד של פטרה, עיר עתיקה שמאוחר יותר נקשרה לנבטים.
הוא מציין שבתקופתו, בקרב האוכלוסייה המקומית עדיין כינו את העיר בשם רקם, על שם מייסדה, המלך רקם.
המחקר המודרני מאמת עובדה זו וקובע כי הנבטים כינו את העיר בשם רקם (𐢛𐢚𐢒), צורת האיות באלפבית הארמי (בו השתמשו הנבטים) לשם 'רקם' המקראי.
חֲמִשְׁתָּם הוא אחד משני הרומנים ההיסטוריים שכתב זאב ז'בוטינסקי (השני הוא "שמשון").
ז'בוטינסקי מספר בהקדמה לרומן כי תיאר בו דמויות אמיתיות שפגש בעיר אודסה, עיר מולדתו, בילדותו ובנעוריו.
ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' מציינת, כי ז'בוטינסקי השלים את עבודתו על הרומן "בתקופה שבה חברי התנועה הרוויזיוניסטית הצביעו בעד פרישת התנועה מן ההסתדרות הציונית ובעד הקמת ההסתדרות הציונית החדשה (הצה"ר)".
החיבור נכתב "פרקים-פרקים", פורסם בהמשכים בשבועון הציוני "ראזסווייט" (בעברית "השחר") בפריז במהלך שנת 1933, ונדפס כספר בשנת 1936. תהליך זה של בניית הרומן ופרסומו היה "כמיטב המסורת של הז'ורנאליזם במאה התשע־עשרה", כדבריה של החוקרת ניצה פרילוק.
הספר ראה אור בעברית, ככרך ג', בסדרת כתבי זאב ז'בוטינסקי, בתרגומם של יהושע השל ייבין וחנניה ריכמן בהוצאת ערי ז'בוטינסקי.
נושאי הספר הם תולדות יהדות רוסיה בתחילת המאה ה-20, כפי שכותב המחבר בהקדמה: "תחילת סיפור זה מחיי אודיסה הקודמת נעוצה בעצם־ראשיתה של המאה שלנו.
שנותיה הראשונות של מאה זו נקראו אז בפינו "אביב" במובן של התעוררות ציבורית ומדינית, ובשביל בני־דורי היה זה גם אביב אישי - תקופת העלומים האמיתית של גיל־עשרים".
אולם ההקדמה האופטימית אך משחזרת את התקוות הרמות, אשר נכזבות ומתפוגגות בהמשך היצירה.
כך למשל, על פי ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ': "יותר משהוקדש הרומן "חמשתם" לתיאור אווירת הנעורים באודסה והאביב הפוליטי של תחילת המאה ולהאדרתם, הוא עסק למעשה בתיעוד התפוררותם של הנעורים הללו בלחץ אירועי האביב ההיסטורי.
ביצירה מתחיל האביב הפוליטי בדיבורים מהוססים בגנות המשטר ובמהרה מתפתח לגל גובר של אלימות, הפקרות ובגידות.
דווקא אביב פוליטי זה היה אחראי ברומן לחיסול אביב הנעורים של בני דורו".
הספר עוסק בהשפעתם של תהליכים היסטוריים גורליים על יהדות מזרח אירופה, כגון: מודרניזציה, המרות דת רבות לנצרות, הגירה (בעיקר לארצות הברית), פעילותם של מהפכנים ותנועות מהפכניות נגד הצאר הרוסי ומשטרו, התרחבות העבריינות בערים הגדולות, ותהליכי התבוללות יהודית מואצת בחברה הרוסית, המשתלשלים מהמודרניזציה ומהמהפכנות הרוסית.
ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' סוברת כי "חמשתם" הוא "כפנאופטיקון של ההתבוללות היהודית באודסה"; לראשונה עסק ז'בוטינסקי הסופר בהתבוללות היהודית "במחזה החברתי "נכר" שנכתב בשנים 1907–1908. אף שב"נכר", כמו ב"חמשתם", הזדהה ז'בוטינסקי עם עמדתם של בעלי העסקים היהודים המסורתיים, במחזה הוא התייחס בעיקר לדמויותיהם של הצעירים הסוציאליסטים.
ברומן, לעומת זאת, הדמויות הפועלות ונושאי מערכת הערכים של היצירה היו בני הבורגנות האודסאית המתבוללת שבה גדל ז'בוטינסקי עצמו".
עלילת הרומן מגוללת את סיפורה של משפחת מילגרוֹם, משפחה יהודית משכילה ואמידה מהעיר אודסה.
המשפחה כוללת את האם אננה מיכאילוֹבנה והאב איגנץ אלברטוֹביץ' וחמשת ילדיהם - המציגים חמש תגובות למשבר שיצרו עידן האורות, ההשכלה והנאורות אצל יהודי מזרח אירופה, שהיוו את רובה של היהדות במפנה המאה העשרים, או חמש דרכים אל ההתבוללות שבהן מהלכים גיבורי הספר (על פי סדר לידתם):
הבכורה מרוּסְיָה, היא אדמונית שיער, שבנעוריה אהבה לתנות אהבים עם בחורים רבים; "מתאהבת בימאי רוסי מן האצולה", אבל "נישאת לרוקח יהודי קרתני" בשם סמוֹילו קוֹזוֹדוֹי (קרוב משפחה רחוק של אמה, המייצג את המוני היהודים של תחום המושב.) מרוסיה "מייצגת את הארוטיות היצרית ומלאת החיים ואת ההתברגנות".
"ונספית בשריפה שפרצה בדירתה, בהקריבה עצמה כדי לגונן על בנה הפעוט".
מרקוֹ, מתעמק באידאולוגיות ושיטות מחשבה מגוונות, כגון צמחונות, בודהיזם, תורת ניטשה, דתיות ו"בקשת אלוהים" כללית, לצד התעניינותו ב"הגנה עצמית" (שמה של ההתארגנות היהודית החמושה בתקופת הפוגרומים ומהפכת הנפל ברוסיה הצארית שפרצה ב-1905) ובמלחמת יפן-רוסיה (שפרצה ב-1904); נסע ללימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג; ושם התחבר אל וואלנטינוצ'קה, יצאנית לשעבר.
מייצג את "הנהייה אחר זרמים רוחניים ופוליטיים".
אולם פתיחותו הרבה לעולם הרעיונות המגוון של ראשית המאה ה-20, אינה כוללת הערכה לציונות.
וכך מתאר האני המספר את שיחתו עם מרקו:
– מַרקוֹ, יש בעירנו דוקטור ציוני אחד, ולו – משרתת הַפְּקָה.
פעם אחת הגישה תּה באספה בביתם, ואשת הדוקטור שאלה אותה אחר-כך: "המוצא חן הדבר בעיניך?" והפּקה ענתה בכובד-ראש, בנעימת כניעה לגורל: מה לעשות, גברת, נצטרך לנסוע לפלשתינה!
מצא, שאין הנידון דומה לראיה, ובכלל – מעשה-הפּקה אינו אלא בדיחה נושנה, כבר שמע אותה עשר פעמים.
– אגב, מרקוֹ, – אמרתי תוך פיהוק, – אם כבר תבקש לך אומה, למה לא תיספח אל הציוֹנים?
הוא לטש את עיניו העגלגלות ונעץ אותן בי מתוך השתוממות גמורה; ניכר היה לפי מבטו, שאפילו בשעה חמש לפנות בוקר, ואפילו בדרך הלצה בלבד, אין אדם מיושב בדעתו יכול להגיע לידי מחשבת-תעתועים שכזו".
סופו של מרקו: "הוא טבע בנהר הנייבה כשנחלץ לסייע לאישה בלתי מוכרת, שזעקתה נשמעה בלילה חשוך".
ליקה, הייתה נערה יפה "כמלאך וזדונית כשטן", שהצטרפה אל חוגי המהפכנים הקומוניסטים ברוסיה; משטרת הצאר אסרה אותה בבית סוהר, ואחר כך נשלחה לגלות בצפון רוסיה; משם ברחה למערב אירופה; שם היא התחברה לגבר איטלקי ועבדה כאשת מודיעין וריגול של חוגי המהפכנים הקומוניסטים.
"מייצגת את ההתמסרות למרקסיזם", לקומוניזם ולבולשביזם.
"וסופה שהוצאה להורג בתקופת הטיהורים של סטלין".
סיריוֹז'ה, נמשך לפואטיקה, לציור ולמוזיקה, להתגנדרות, להנאות החיים ולבזבוז כספים; היה היה לחברם של עבריינים בנמל אודסה, ואף גנב כספים מקרוביו; באופן משונה, היה מיודד עם אם ובתה מן החברה הגבוהה של אודסה, המאוהבות בו; מייצג את "הפנייה לניהיליזם ולעולם הפשע".
"ומתעוור מחומצת גופרית שהותזה בפניו בידי הבעל הנוקם".
טוֹריק (קיצור חיבה לשמו ויקטור), היה "תלמיד בית ספר שקדן, רציונל ומעשי", ונחשב לאדם אמין ואחראי.
מייצג את "ההתנצרות האופורטוניסטית והמחושבת" שהייתה נחלתם של חוגים רחבים ביהדות אירופה מאז שלהי המאה ה-18.
חמשת הגדולים , הוא מונח המשמש ציידים באפריקה לתיאור חמשת בעלי החיים הקשים ביותר לציד רגלי ביבשת, ואשר במקביל, חלקי גופם נחשבים למזכרות היוקרתיות ביותר.
המונח אומץ גם על ידי מדריכי טיולי ספארי ואנשי שמורות טבע.
"חמשת הגדולים" נבחרו בעיקר עקב הקושי לצוד אותם והסכנה הכרוכה בכך, וגם בשל גודלם (אף שחלקם אינם משתייכים ליונקים הגדולים ביותר ביבשת), והם נחשבים לבעלי החיים הפופולריים ביותר בקרב הציידים באפריקה ובין מיני הבר המזוהים ביותר עמה.
בשנת 1990, הוטבעה תמונתם של "חמשת הגדולים" על כל אחד מ-5 סוגי השטרות של הראנד הדרום-אפריקאי, בערך של 10 עד 200 ראנד.
המדינות האפריקניות שבהם מצויים כל חמשת הגדולים הן: בוצוואנה, זמביה, אוגנדה, נמיביה, אתיופיה, דרום אפריקה, קניה, טנזניה, זימבבואה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית ומלאווי.
לאחר שהאירופאים גילו את אפריקה, החלה היבשת להתמלא בציידים, הרפתקנים ומתיישבים לבנים שששו לגלות את עולם החי הלא מוכר שבו.
אם בתחילה נעשה הציד למטרות מזון או כהגנה, הרי שבהמשך גלש הציד לספורט לשמו, ובתקופות השיא של הציד במאה ה-19 והמאה ה-20 ניצודו עשרות אלפי בעלי חיים במשך זמן קצר ויצרו את מיתוס "הצייד הלבן הגדול".
את תשומת לבם של הציידים תפסו בעיקר יונקים גדולים שהציד שלהם היה ספורט מאתגר יותר, וגרם להם להפוך למטרת ציד פופולרית מאוד, מה שגרר גם ייצור כלי נשק (בעיקר רובי ציידים) ותחמושת מיוחדים בעבור ציד יונקים אלו.
עבור הפילים, למשל, פותח במיוחד רובה פילים אשר משתמש בתחמושת כבדה במיוחד כדי להכניע אותם.
את המונח חמשת הגדולים או חמשת מיני ציד-משחק הגדולים (Big five game), טבע העיתונאי והסופר ארנסט המינגוויי, שהיה גם צייד מפורסם, בספרו "הגבעות הירוקות של אפריקה".
בכל אחת מהמדינות האפריקניות שבהן החוק מתיר לצוד את "חמשת הגדולים", יש קליבר מינימלי לציד על פי החוק.
חוק זה נוצר במטרה להגן על המדינה מתביעות עתידיות של ציידים שייהרגו כתוצאה משימוש בנשק בעל עוצמה נמוכה שלא ינטרל את הניצוד, אלא יגרום לו לתקוף את הצייד.
ברובי ציידים מחורקי-קנה (Hunting Rifles) בדרך כלל מדובר על קליברים כדוגמת: 375 H&H מגנום או 9.3x64 מ"מ ברינק.
עבור פיל לעומת זאת, מחייב החוק קליבר גדול וכבד יותר כדוגמת: .458 מגנום וינצ'סטר, .416 ריג'בי, .505 גיבס ו.470 ניטרו אקספרס.
משקל הכדור בתחמושת כעין זו עולה לעיתים על 40 או 50 גרם.
מלבד רובה הפילים שהוזכר לעיל, נשק מיוחד נוסף שפותח בעבור ציד "חמשת הגדולים" הוא רובה דו-קני (מקבוצת כלי ירייה רב-קניים) אשר לו שני מנגנוני הדק נפרדים לחלוטין ונועד למקרה שהצייד החטיא את הירייה הראשונה, או למקרה שהפגיעה בבעל החיים לא מוטטה אותו לגמרי והוא ממשיך להסתער לעבר היורה.
משקלו הממוצע של רובה דו-קני הוא כ-6–7 ק"ג אשר מקשה על התמרון איתו ועל ציד בזוויות מסוימות, כך שהשימוש בו נעשה יחד עם צוות ליווי חמוש.
הפיל האפריקני כולל שני מינים: פיל סוואנה אפריקני הנחשב לציד יוקרתי יותר בשל גודלו, ופיל יער אפריקני הקטן והנדיר יותר, שניהם מינים בסכנת הכחדה.
ציד הפיל מתנהל לרוב בצורה של מרדף רגלי ודורש סיבולת גבוהה.
הצלחת הציד תלויה רבות במומחיות הצייד אשר מסוגל להבחין בין שבילי פיל טריים לשבילי פיל ישנים.
ציד הפיל מסוכן למדי; מעבר לכך שהפיל עשוי להסתתר בחורשים ובסבך ולהפתיע את הצייד, לא תמיד הקליעים שנורים לעבר הפיל חודרים את העור העבה שלו.
על כן, ציידי הפילים יורים בין העין לאוזן או במצח, ובמקביל שומרים על מרחק ניכר מהפיל שיאפשר להם תמרון במקרה של החטאה.
המזכרת העיקרית הנלקחת מהפיל היא ניבי השנהב שלו, אך לקיחת חלקים מגופו (הניבים, הראש, העור וכן הלאה) אינה מותרת בכל מקום.
הקרנף כולל שני סוגים: קרנף צר-שפה (קרנף שחור) וקרנף רחב-שפה (קרנף לבן).
מבין שניהם, הקרנף השחור מבוקש יותר בציד, אולם בשל נדירותו והיותו בסכנת הכחדה חמורה - ברוב המקומות חל איסור מוחלט לצודו, ולכן כיום ניצוד בעיקר הקרנף הלבן.
ציד הקרנף הלבן פשוט יותר מציד הפיל, שכן החיה אינה נעה במהירות, ובנוסף, הקרנף אינו ירא מאף חיה בסוואנה ובכך מאפשר לאויבים פוטנציאליים להתקרב לטווח קצר ממנו.
הסימן הראשון לנוכחות הקרנף מלווה בקריאות רמות של ציפור אשר צמודה אליו כל העת בחיפוש אחר טפילים - זרזיר הבקר.
בדומה לפיל, ציד קרנף מתבצע ממרחק ניכר כדי לא להיפגע ממנו.
הקרנף השחור נחשב לאגרסיבי יותר מהקרנף הלבן, כך שצייד שפספס ירייה נמצא בסיכון גדול מאוד.
ההסתערות של הקרנף היא מהירה מאוד (מגיעה למהירות של 40 קמ"ש ומעלה), אך הצייד יכול להתחמק מהתנגשות חזיתית על ידי זינוק הצידה (הקרנף אינו מסוגל לעשות פניות חדות בריצה).
הקליבר העיקרי שבו נעשה שימוש בציד הקרנף הוא 470 ניטרו אקספרס, והירייה מכוונת בדרך כלל לאזור המצח.
בציד הקרנף הקרניים נלקחות בדרך כלל יחד עם הראש בתור מזכרת.
התאו האפריקני נחשב לבעל החיים המסוכן ביותר מבין חמשת הגדולים, ויש הסוברים שהוא קוטל ציידים באפריקה יותר מכל חיה אחרת; יש המכנים אותו בשל כך "המוות השחור".
תנינים והיפופוטמים אמנם קוטלים יותר אנשים מדי שנה, אך עבור הציידים הם פחות מסוכנים מהתאו.
בניגוד לקרנף או לפיל, התאו האפריקני נוהג להסתער על הצייד מבלי להמתין לירייה.
גם לאחר שנורה ונפצע, התאו עשוי לפגוע בצייד באחת מהדרכים הבאות: לגרור את עצמו לסבך ולהסתער על הצייד הבא בעקבותיו; לרוץ מעט ולהמתין לצייד על המסלול; להעמיד פני מת ולהסתער על הצייד כאשר יתקרב אליו.
תאו פצוע עשוי בגניחותיו לגרום לכל העדר לחוש לעזרתו.
השימוש ברובה ציד בעל כדוריות עופרת כדי לירות בתאו בעדר אינו נפוץ, מאחר שהכדוריות עשויות לפגוע בתאואים נוספים ולהעלות את רמת הסיכון.
הגישה לעדר תאואים נעשית בזהירות רבה תוך כדי התחמקות מהתאואים הזקיפים, שכן העדר כולו עשוי להסתער על הצייד בגילוי מוקדם.
ציד התאו מתרחש לרוב במארב ליד מקורות מים בשעות הבוקר, והתחמושת העיקרית היא .458 מגנום וינצ'סטר.
קרני התאו נלקחות לרוב למזכרת; ערכו של ראש תאו מפוחלץ עולה בהתאם לגודל הקרניים ולמרחק שבין הקצוות.
התאו מוגדר כמין קרוב לסיכון.
בציד האריה הסכנה מוחשית יותר, ועל כן הוא פופולרי מאוד בקרב הציידים חובבי הסיכונים.
ציד האריות מאתגר בעיקר בשל ההסוואה של האריה והסכנה להתקרב לשטח מחייתו.
האריות חיים בסוואנה שבה יש צמחים גבוהים ושיחים, המסווים אותם מעיני המתבונן.
צמחייה עבה זה מכונה בפי הציידים "ג'ס".
האריות הם טורפים אורבים, ועל כן הם זוחלים קרוב ככל האפשר לטרף, כשהם משתלבים בנוף שסביבם.
במגע עם ציידים, האריות בדרך כלל עומדים מרחוק ומאיימים על הצייד.
כאשר מרגיזים את האריה או מתעמתים איתו ממרחק קצר יחסית, הוא עשוי להיות בלתי צפוי ולהוות סכנה ממשית.
במקרים רבים, כאשר האריה נורה, הוא פותח בריצה מהירה לעבר הציידים ועשוי לקפח את חייו של אחד מהם.
בשל מאפיינים אלו, ציד אריה מהווה אתגר גדול ונעשה בליווי צוות מיומן.
האריות ניצודים בשלוש שיטות עיקריות: פיתיון, מעקב, והצקה.
שיטת הציד תלויה בחוק הנהוג במדינה, במספר האריות באזור, במבנה הטופוגרפי של אזור הציד וההעדפה או המומחיות של הצייד.
ציד באמצעות פיתיון כרוך תחילה בציד בעל חיים הנאכל על ידי האריה, (אנטילופה למשל), אשר נקשרת לעץ בשטח ששורצים בו אריות.
הצייד מתמקם בתוך מסתור, ממרחק בטוח של 27 ל-46 מטרים מהפיתיון.
ציד באמצעות מעקב כרוך בנסיעה לאורך שבילים באזורים שבהם ידוע על נוכחות אריות.
לאחר שמבחינים בצואה טרייה, הצייד, המלווה לרוב בגשש מקומי, עוקב אחר עקבות האריה.
כאשר מבחינים באריה, הצייד מנסה להתקדם למרחק קטן מספיק כדי לפגוע בו.
ציד האריה באופן זה מתאים בעיקר בשעות היום, כשיש מספיק אור כדי לזהות את האריה, אשר נח בדרך כלל בשעות אלו.
ציד בלילה על ידי מעקב עם פנסים ואמצעי תאורה אחרים אסור ברוב המדינות, ואריה שניצוד באופן זה לא יירשם כציד מוכר על ידי מועדוני ציד בינלאומיים.
ציד באמצעות הצקה היא שיטה שנמצאת בשימוש מועט כיום.
הצייד מגיע לקרבת מיקומם המשוער של להקת האריות ומשחרר להקת כלבים בעקבותיהם, שיעקבו אחר שובל הריח החזק של האריה.
הכלבים יציקו לאריה וינסו לעכב אותו עד שהצייד יגיע למקום.
במקרים כאלה האריה נלחם בכלבים ולא נמלט, והוא עשוי להרוג את הכלבים שיפלו לידיו.
בדומה למעקב, גם ציד כזה נעשה בעיקר בשעות היום.
לחוות ציד רבות באפריקה ישנם שטחים סגורים גדולים בסוואנה שלתוכם משחררים אריה, כשלעיתים אף מסממים את האריה כדי להפוך אותו למטרה קלה עבור הלקוח.
בניגוד לקרנף, לתאו ולפיל, לאריה יש עור דק שאינו דורש שימוש ברובה גדול.
ציד האריות דורש בדרך כלל קליבר של 300 מגנום וינצ'סטר, אך באזורים מסוימים נדרש קליבר של 375 H&H מגנום, או 9.3x62 מ"מ מאוזר כקליבר מינימלי.
ציידים מקצועיים רבים מחזיקים גם רובי ציד חצי אוטומטיים טעונים בכדוריות עופרת כנשק גיבוי בעת ציד האריה, למקרה הצורך.
חלקי הגוף שנלקחים למזכרת מן האריה הם העור והרעמה, ולעיתים גם הניבים והזנב או הראש כולו.
אף על פי שרמת הסיכון בציד נמר פחותה משל אריה או תאו, למעשה הוא המין שקשה ביותר לצודו מבין חמשת הגדולים, בשל מנהגו להיחבא בסבך העצים ולא לשוטט בסוואנה.
הנמר חששן בטבעו, ומתרחק מבני אדם.
היותו מין יחידאי פעיל דמדומים ופעיל לילה מקשים עוד יותר לאתרו, אף שבאזורים מסוימים ניתן לצודו גם במשך היום.
הנמר עקשן מאוד, ולאחר פציעתו עשוי לתקוף את הצייד אם הלה נמצא במרחק קצר ממנו.
בדומה לציד האריה, ציד הנמר מתבצע בשלוש שיטות מרכזיות: פיתיון, הצקה ומעקב, מתוכם שיטת הפיתיון היא הנפוצה ביותר ושיטת המעקב נדירה למדי, בשל היותה ארוכה ומייגעת עם שיעורי הצלחה נמוכים (הנמר נע לעיתים קרובות מעץ לעץ ויורד במקום מרוחק).
עור הנמר נלקח בדרך כלל למזכרת.
עלות ציד חוקי היא יקרה מאוד.
מבין החמישה, עלות ציד הקרנף היא היקרה ביותר, בשל נדירותו, ומחיר זיכיון או רישיון לציד קרנף עשוי להגיע ל-100,000 דולר אמריקאי.
מחיר רישיון לציד פיל או אריה משתנה בהתאם למקום, ולרוב מחירו יהיה לא פחות מ-20,000 דולר.
על פי נתוני איגוד הציידים של אפריקה, בין 2006 ל-2008 הגיעו לאפריקה 16,400 ציידים זרים אשר הוציאו סך הכול למעלה מ-70 מיליון יורו על ציד.
הייצוא של שלל הציד עלה מ-1,500 יחידות ב-2006 ל-4,000 יחידות בשנת 2008. הפופולריות הרבה של ציד החמישייה מובילה במקומות מסוימים למכירה פומבית של רישיונות לציד קרנף או אריה לכל המרבה במחיר, או הגרלות על רישיון ציד.
חמשת הקטנים (Little five game), הוא מונח שהומצא על ידי מדריכי טיולים ואנשי שמורות טבע באפריקה בעקבות הפופולריות התיירותית של חמשת הגדולים, שהפכו להיות מבוקשים לצפייה וצילום.
שם זה נועד גם לתת חוויה ייחודית במציאתם בטבע ולהפנות תשומת לב לבעלי חיים קטנים ייחודיים.
חמשת הקטנים כוללים מיני בעלי חיים אשר כל אחד מהם דומה לאחד מחמשת הגדולים בפרט מסוים אשר הקנה לו גם את שמו:
חדף פיל - יונק אוכל חרקים קטן דמוי חדף, אשר מתאפיין בחדק ארוך כשל פיל המשמש אותו לנבירה בפסולת בחיפוש אחר חרקים.
למעשה, מחקרים גנטיים מראים שאכן יש לו קרבה מסוימת לפילים (שניהם משתייכים לקבוצת האפרותריה).
אורג התאו (Bubalornis), סוג של ציפור אפריקנית שחורה ממשפחת האורגיים הכולל שני מינים.
אורג התאו קיבל את שמו בשל העובדה שהוא נוהג לצעוד סמוך לרגלי התאואים האפריקנים כדי ללקט את החרקים שהללו חושפים באדמה מבלי משים בעת הליכתם הכבדה, וכן בשל צבעו השחור.
הקרנפית, מין חיפושית גדולה ממשפחת הזבליתיים אשר, כפי שמרמז שמה, מתאפיינת בקרן ענקית על האף הגורמת לה להזכיר מאוד את הקרנף.
קרנו של הזכר ארוכה מהנקבה והיא משמשת אותו בלחימה מול זכרים אחרים.
לקרנפית יש גוף מסיבי ושריון גדול, וכוחה גדול יחסית לממדי גופה.
הארינמל, מין חרק דמוי שפירית, אשר הזחלים שלו מגושמים וגדולים ובעלי זוג צבתות גדולות המשמשות אותו לציד ונעלמות בבגרותו.
הארינמל בעל צבע חום-בהיר אשר גורם לו להתמזג בסביבתו המדברית.
הוא נוהג לחפור מכתשים עגולים דמויי משפך בחול ואורב שם לחרק או נמלה אשר נופלים לתוך הבור.
דמיונו לאריה הוא בשיטת המארב הייחודית לו.
צב נמרי - צב היבשה הרביעי בגודלו בעולם אשר חי בעיקר בסוואנות.
לוחות השריון שלו מתאפיינות בדוגמאות סימטריות מרהיבות בצבע שחור, צהוב, כתום וחום המזכירות את חברבורות הנמר.
יש לו טפרים חזקים והוא איטי בדומה ליתר הצבים, אך מסוגל גם לרוץ.
חמשת חוקי הספרנות היא תאוריה שהוצעה על ידי ס.
רנגנאדן ב-1931 העוסקת בעקרונות של הפעלת מערכת של ספרייה.
ספרנים רבים, ברחבי העולם מקבלים חוקים אלה כבסיס הפילוסופיה שלהם.
שמור על זמנו של הקורא
החוק הראשון: ספרים הם לשימוש
החוק הראשון מהווה את הבסיס לשירותי הספרייה.
ד"ר רנגנאדן שם לב שספרים ננעלו על ידי שלְשׁלאות כדי למנוע את הוצאתם וכי הדגש היה על אחסון ושימור במקום על שימוש.
הוא לא דחה את הרעיון ששימור ואחסון הם חשובים אבל הוא טען שמטרת פעילויות אלו היא לקדם את השימוש.
בלי גישה של המשתמש לחומרים יש לפריטים אלה ערך מועט מאוד.
בהדגשת השימוש מיקד ד"ר רנגנאדן מחדש את תשומת הלב של הספרנים לנושאים הקרובים להנגשה כמו מיקום הספרייה, מדיניות ההשאלה, שעות וימי הפעלת הספרייה וכן איכות הצוות ונושאים גשמיים כמו ריהוט הספרייה, שליטה בטמפרטורה ותאורה.
החוק הראשון של הספרנות "ספרים הם לשימוש" – משמעותו היא שספרים בספריות לא אמורים להיות סגורים בפני המשתמשים.
החוק השני: לכל קורא הספר שלו/שלה
חוק זה מציע שכל חבר בקהילה יוכל לקבל את החומרים הדרושים לו.
ד"ר רנגנאדן חש שכל אדם, מכל הסביבות החברתיות, זכאי ליהנות משירותי הספרייה, וכי הבסיס של שימוש בספרייה הוא חינוך, שלו כולם זכאים.
לבעל זכויות אלה יש גם חובות חשובים, הן לספרייה והן ללקוחות הספרייה.
לספריות צריך שיהיה מידע ממקור ראשון על האנשים אותם הן משרתות.
האוספים צריכים לענות לתחומי העניין המיוחדים של הקהילה, וספריות צריכות לקדם ולפרסם את שירותיהן בצורה נרחבת, כדי למשוך מגוון רחב של קוראים.
החוק השני של הספרנות "לכל קורא הספר שלו/שלה" – משמעותו שספרנים משרתים מגוון רחב של לקוחות, רוכשים ספרות כדי להתאים אוסף גדול לצרכיהם, לא שופטים מה לקוחות מסוימים בוחרים לקרוא.
לכל אחד יש טעם שונה וספרנים צריכים לכבד את זה.
החוק השלישי: לכל ספר הקורא שלו
עיקרון זה קשור קשר הדוק לחוק השני, אך הוא מתמקד בפריט עצמו, דבר המצביע על כך שלכל פריט בספריה יש אדם או אנשים שימצאו את הפריט שימושי.
ד"ר רנגנאדן טען כי הספרייה יכולה לתכנן שיטות רבות כדי להבטיח שכל פריט ימצא את הקורא המתאים לו.
שיטה אחת כללה את הכללים הבסיסיים לגישה לאוסף, ובראשם הצורך במדפים פתוחים.
החוק השלישי של הספרנות "לכל ספר הקורא שלו" – משמעותו שלספרים יש מקום בספרייה גם אם מספר קטן יותר של אנשים יכול לבחור לקרוא אותם.
החוק הרביעי: שמור על זמנו של הקורא
חוק זה הוא הכרה בכך שחלק מהצטיינות שירותי הספרייה היא היכולת שלה לענות על הצרכים של משתמש הספרייה ביעילות.
לשם כך המליץ ד"ר רנגנאדן על שימוש בשיטות עסקיות מתאימות לשיפור ניהול הספרייה.
הוא שם לב שריכוז אוסף הספרייה במקום אחד סיפק יתרונות ברורים.
הוא גם ציין גם כי צוות מעולה יכלול לא רק את אלה שיש להם מיומנויות יעץ טובות, אלא גם מיומנויות טכניות טובות בקיטלוג, הזמנות, רכש והשאלת חומרים.
החוק הרביעי של הספרנות "שמור על זמנו של המשתמש" – משמעותו כי כל הלקוחות צריכים להיות מסוגלים לאתר בקלות את החומרים שהם זקוקים להם במהירות וביעילות.
החוק החמישי: הספרייה היא אורגניזם מתפתח
חוק זה התמקד יותר בצורך בשינוי פנימי מאשר בשינויים בסביבה עצמה.
ד"ר רנגנאדן טען כי ארגוני הספריות צריכים להסתגל לגידול בצוות העובדים, באוסף הפיזי ובשימוש של הקוראים.
דבר זה כולל גידול במבנה הפיזי, בשטחי הקריאה, בשטחי המדף ובשטח המיועד לקטלוג.
החוק החמישי של הספרנות "הספרייה היא אורגניזם מתפתח" – משמעותו כי ספרייה צריכה להיות ארגון המשתנה ללא הרף, לעולם לא להיות סטטי בתפיסתו.
ספרים, שיטות, והספרייה הפיזית צריכים להיות מעודכנים לאורך זמן.
וולט קרופורד והספרן מייקל גורמן (לשעבר נשיא איגוד הספריות האמריקאי, 2006-2005) המליצו על החוקים הבאים בנוסף לחמישה של רנגנאדן בספרם "ספריות עתידיות: חלומות, טירוף ומציאות" (Future Libraries: Dreams, Madness, and Realities) [American Library Association, 1995], עמ' 8).
Shadrach) "( Indian Public Library Movement, 2015) הציע אלטרנטיבה לחמשת חוקי רנגנאדן בכנס הספריות הציבוריות ההודי, 2015 בניו דלהי.
כבד את כל הצורות בהן מועבר ידע
השתמש בטכנולוגיה בצורה אינטליגנטית כדי להרחיב את השירות
הגן על גישה פתוחה לידע
כבד את העבר וצור את העתיד.
ב -2004 המליץ הספרן אלירזה נורוזי ליישם את חוקי רנגנאדן לאינטרנט במאמרו, "יישום חוקי רנגנאדן באינטרנט":
לכל משאב אינטרנטי המשתמש שלו
ב- 2008, המליצה הספרנית קרול סימפסון לערוך את החוק של רנגנאדן בשל עושרה של התקשורת.
שמור על זמנו של הלקוח
שדרש מערכת חוקים חליפית שעובדה מדברי ד"ר ס.
ידע הוא לשימוש ב"כל" הצורות
לכל אזרח יש זכות לגשת ל"כל" הידע ב"כל" הצורות
יש לתת גישה לכל פיסת ידע ל"כולם" בלי אפליה מכל סוג שהוא
שמור על זמנם של "כל" מחפשי הידע
ספרייה או מערכת ידע היא כזו שמתפתחת עם הזמן על מנת להשיג את כל החוקים דלעיל
ב- 2016 המליץ ד"ר אכלה מוניגל (Achala Munigal) לערוך את חוקי רנגנאדן בשל הכנסת כלים של מדיה חברתית לספריות.
מדיה חברתית היא לשימוש גדל והולך בספריות על ידי ספרנים.
לכל משתמש הכלי החברתי שלו/שלה
כל כלי חברתי למשתמש שלו
שמור על זמנו של המשתמש על ידי אספקת מידע שהוא/היא מחפשים בשימוש בכלי החברתי שהוא/היא מכירים
מדיה חברתית היא אורגניזם מתפתח.
עם כלים שונים ואפליקציות שמופיעות כל יום.
ספריות הן לא רק לבנים ואבן יותר.
הם משרתות חברים רשומים בספרייה וכאלה שלא באותה מידה במונחים של שירותי ספרייה לא מסורתיים; ללא קשר למרחב ולזמן
חמשת העינויים הם חמישה איסורי תענוגות החלים בתעניות ציבור חמורות.
עינויים אלה נאסרו ביום הכיפורים, כחלק ממצוות התענית.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון תקנו הנביאים את צום תשעה באב כמתכונתו של צום יום הכיפורים, ועל כן גם בו חלים חמשת העינויים הללו.
בנוסף לכך, גם בחלק מתעניות הגשמים הנושאות אופי חמור יותר, חלים כל חמשת העינויים, בעוד בתעניות ציבור קלות ישנו איסור אכילה ושתייה בלבד.
חמשת העינויים הם: איסור אכילה ושתייה, איסור רחיצה, איסור סיכה, איסור נעילת הסנדל ואיסור תשמיש המיטה.
בעוד שאיסור אכילה ושתייה ביום הכיפורים הוא איסור תורה, שהעובר עליו עונשו בכרת, ביחס לשאר האיסורים קיימת מחלוקת אם הם אסורים מהתורה או מדברי קבלה, אך מוסכם שאין עונש כרת על העובר על אחד מהם.
באשר לתשעה באב, לאחר חורבן בית ראשון תוקף חמשת העינויים היה מתקנת הנביאים.
עם בניית בית המקדש השני בטל הצום, ולאחר חורבן בית המקדש השני השיבו חכמים את תקנת הצום על כלל חמשת עינוייו.
איסור אכילה ושתייה הוא האיסור היחיד המפורש בתורה מבין חמשת העינויים האסורים ביום הכיפורים, ומקורו במספר פסוקים בתורה, רובם בספר ויקרא: , וכן: , .
המפר את התענית ואוכל או שותה ביום הכיפורים במזיד, מלבד שעבר על לאו מהתורה, נענש בעונש כרת, שנאמר: .
אמנם חובת צום תשעה באב היא מתוקף תקנת הנביאים, ולאחר חורבן בית המקדש השני מתוקף תקנת חכמים, ועל כן המפר אותו, על אף שעבר באיסור, אינו נענש בכרת.
האוכל במזיד כשיעור כותבת הגסה (תמר גדול), או שותה כ'מלא לוגמיו' בשיעור זמן של כדי אכילת פרס, חייב כרת.
ואם עשה כך בשוגג, חייב להביא קרבן חטאת.
שיעורים אלה הם מסורת מהלכה למשה מסיני, שכמות כזו מיישבת את הדעת מעט.
אמנם גם האוכל או שותה פחות משיעור זה, אפילו אכילה או שתייה מועטת ביותר או שאכל במשך יותר מכדי אכילת פרס, אף שאינו נענש בכרת עבר באיסור תורה, שכן חצי שיעור אסור מן התורה.
כמו רוב מצוות התורה (למעט שלוש העברות החמורות), גם צום יום הכיפורים נדחה מפני סכנת נפשות.
לפיכך, כל אדם שנשקפת סכנה כלשהי לחייו בעקבות הצום, מחויב לאכול או לשתות ביום הכיפורים לפי הצורך ההכרחי בלבד ולא יותר מכך.
הקביעה אם נשקפת סכנה לחייו או לא, נקבעת על ידי רופא שמצד אחד בקי בתחום המחלה שממנה סובל החולה, ומאידך מבין את חשיבות ותוקף חובת הצום ביום הכיפורים, ואף אם הוא נכרי ועונה להגדרה זו - רשאי לקבוע אם על החולה לצום או לא.
האוכל פחות מנפח של ככותבת הגסה (תמר גדול) תוך שיעור זמן של אכילת פרס, וכן השותה משקה פחות מנפח של 'מלא לוגמיו', אף שעבר באיסור תורה, היות שגם חצי שיעור אסור מן התורה להלכה, מכל מקום, אינו נענש באיסור כרת.
לפיכך, ההלכה היא שמי שנצרך לאכול או לשתות ביום הכיפורים מפני סכנת נפשות, במידת האפשר עליו לעשות כן לשיעורים, כלומר פחות משיעור שעליו מתחייב בכרת האוכל ושותה ללא סכנה, על פי הכלל הקל הקל תחילה.
אישה יולדת נחשבת לחולה שיש בו סכנה מעת שהחלו לה צירי לידה, או לאחר הגעה למצב שבו מחללים שבת כדי להביאה לבית חולים, ועד כעבור שלוש יממות (72 שעות) מעת הלידה.
ולכן מותר לה לאכול ולשתות.
ביום הכיפורים במידת האפשר תאכל לשיעורים, ובתשעה באב תאכל כרגיל.
בין שלוש יממות מהלידה ועד שבעה ימים מהלידה - אם ברור לה ולרופאים שאין סכנה אם תצום - חייבת לצום.
ואם יש ספק כלשהו שמא היא עלולה לבוא לידי סכנה - אסור לה לצום.
ביחס לצום תשעה באב, עד שלושים יום מהלידה היולדת נחשבת לחולה שאין בו סכנה, ופטורה מהצום.
מאחר שמצוות צום יום הכיפורים היא מהתורה, חולה שלא נשקפת כל סכנה לחייו בעקבות הצום, מחויב לצום ביום זה.
לעומת זאת, צום תשעה באב הוא תקנת חכמים, וחכמים לא החילו את תקנתם על חולה.
לפיכך, אדם שמחמת מחלה או פציעה נאלץ לשכב על מיטתו, פטור מצום תשעה באב, ואינו צריך להשתדל לאכול לשיעורים, אלא יכול לאכול כרגיל.
בשונה מארבעת הצומות הקלים, בצום יום הכיפורים ותשעה באב גם נשים מעוברות (הרות) ומיניקות חייבות.
אמנם מכיוון שצום יום הכיפורים מהתורה, וצום תשעה באב מדברי חכמים, קיים הבדל ביניהם ביחס לאישה הרה, שביום הכיפורים אף אם תחוש ברע בעקבות תופעות לווי של ההריון, המתעצמות מחמת הצום, כל שלא נשקפת סכנה לחייה על פי אומדן רופא, אסור לה לשבור את הצום.
אך בתשעה באב, אישה במצב כזה מוגדרת כחולה, ועל כן רשאית לאכול ולשתות.
הרחיצה האסורה ביום הכיפורים היא רחיצה שנועדה לשם תענוג, ולא לשם מניעת צער.
לכן כאשר הידיים או אבר אחר בגוף התלכלכך - מותר לשוטפו במים כדי להסיר את הלכלוך.
וכן מי שהזיע מאוד עד שהדבר מסב לו צער וסבל, רשאי לשטוף את מקום הזיעה.
אך רחיצה של תענוג אסורה בין במים חמים ובין במים קרים.
מן הדין מי שאין דעתו מיושבת עליו עד שישטוף פניו בבוקר, רשאי לעשות כן.
אולם הרמ"א כתב שנהגו להחמיר בזה.
אמנם יש אומרים שגם בני אשכנז רשאים להקל בזה, ושעל המחמיר תבוא ברכה.
רחיצה לצורך מצווה אינה נחשבת לרחיצה של תענוג, הואיל ואין מטרתה לשם תענוג אלא לשם מצווה.
לפיכך הכהנים נוטלים את ידיהם לפני ברכת כהנים.
וכן מותר ליטול ידיים לאחר הקימה בבוקר, אלא שהואיל ומן הדין די בנטילת האצבעות בלבד, אין נוטלים בנטילה זו את כל כף היד אלא רק את האצבעות.
אדם שנטמא בטומאת קרי, אינו רשאי לטבול ביום הכיפורים אף אם הוא מקפיד בכך במשך כל השנה, הואיל וטבילה זו היא מנהג חסידות ולא מצווה.
בנוסף לאיסור רחיצת הגוף במים לשם תענוג, נאסרה גם סיכת הגוף בשמן או חומר סיכה אחר לשם תענוג.
ואסור לסוך אפילו אצבע אחת לשם תענוג.
בתלמוד הבבלי מבואר שהסובל מגירוד בעורו, רשאי לסוך אותו בשמן נוזלי.
ונחלקו האחרונים האם רק סיכה של תענוג אסורה, אך סיכה למניעת צער מותרת, בדומה לרחיצה.
או שגם סיכה שאינה לשם תענוג אסורה, הואיל וההנאה מן הסיכה מרובה וגם כשאדם סך לשם מטרה אחרת יש לו הנאה מרובה מהסיכה, ורק למטרה רפואית התירו לסוך, כך דעת רוב האחרונים.
שימוש בסבון נוזלי מותר, הואיל ואין בו שמן הנספג בגוף, ובנוסף לכך הוא לא נועד לשם תענוג אלא להסרת ריח רע או לכלוך.
איסור 'נעילת הסנדל' כולל נעילת סנדלים או נעליים.
המוסכם על כל הדעות בראשונים הוא שמנעל העשוי מעור אסור ללבישה ביום הכיפורים.
אך נחלקו על מנעל קשה מעץ, האם נעילתו נחשבת לתענוג שאסור, ורק מנעל משעם או גומי, שבהליכה בו מרגישים את קושי הקרקע, מותר, או שכיוון שמנעל מעץ הוא קשה, אין נעילתו נועדה בעיקר למניעת צער ההליכה ברגליים יחפות, ולכן היא מותרת.
כדעה האחרונה נפסק להלכה בשולחן ערוך וברוב ספרי האחרונים.
יש אומרים שגם בימינו מותר ללכת במנעל שאינו מעור ביום הכיפורים, כפי שנפסק להלכה בשולחן ערוך.
ולדעת רבים, הסיבה שנפסקה ההלכה שרק מנעל מעור אסור בנעילה ביום הכיפורים היא משום שכל שאר המנעלים היו נחשבים למנעלים מאולתרים ובלתי נוחים, שנועדו כדי לתת מענה חילופי לנעל מעור שהייתה פריט לבוש יקר בימים עברו.
אולם כיום, שישנם מנעלים איכותיים לא פחות ממנעלי עור, מחומרים אחרים, הרי שאיסור נעילת הסנדל קיים לגביהם כמו לגבי מנעלי עור.
ויש אומרים שמעיקר הדין הדבר מותר, אך ראוי להחמיר בזה.
נעילה לשם מניעת צער או סכנה
כשם שהתירו חכמים רחיצה וסיכה שמטרתן למנוע צער ולא לשם תענוג, כך התירו נעילת הסנדל שמטרתה מניעת צער או סכנה.
לפיכך, אדם שהוא חולה, וכן אישה יולדת, שההליכה ברגליים יחפות או במנעל שמרגישים בו את הקרקע מסבה להם צער, רשאים לנעול מנעל רגיל.
וכן אדם שהולך במקום שחיות רעות כנחש ועקרב עלולים לעוקצו, רשאי לנעול מנעל שימנע את אפשרות העקיצה.
וכך הדין גם ביחס לאדם שהולך במקום שרגליו עלולות להתלכלך בבוץ באם לא ינעל נעליים.
משמעות איסור תשמיש המיטה הוא איסור קיום יחסי אישות בכל משך הצום.
וביום הכיפורים, כדי שלא יבואו להיכשל בדבר, קבעו חכמים שינהגו בני הזוג את דיני ההרחקה הנוהגים בעת שהאישה נדה: לא ייגעו זה בזה, לא יישנו באותה המיטה, ולא יושיטו דברים זה לזה במישרין.
לדעת רוב הפוסקים גם הרחקות אלו נוהגות בכל היממה של צום יום הכיפורים, אמנם דעת הט"ז היא שאיסור הנגיעה (שאינה של חיבה) וההושטה הוא רק בלילה, שאז הוא עיקר חשש המכשול.
נחלקו הראשונים האם ארבעת העינויים הנוספים על איסור האכילה והשתייה תוקפם מהתורה או מדברי חכמים.
מפשט הגמרא בתלמוד הבבלי משמע שארבעת העינויים נלמדו מדרשת חכמים בפסוקים, ותוקפם מהתורה.
מנגד, רוב הראשונים סוברים שתוקפם של ארבעת העינויים מדברי חכמים, ודרשת הפסוקים היא אסמכתא בלבד.
חמשת השבטים המתורבתים הוא מושג, שתיאר חמישה עמים ילידים בארצות הברית: צ'רוקי, , , (נקראים בפי האמריקנים גם קריק) ו שבתחילת המאה ה-19 אימצו את התרבות של המתיישבים האירופאים, ויסדו יחסי שכנות טובה עמם.
הם נטשו את מבנה ההנהגה השבטי, נישאו בנישואי תערובת עם המתיישבים האירופאים, ואף היו בעלים של עבדים אפריקאים.
על המושג נמתחה ביקורת בגלל שימוש באתנוצנטריות להגדרת הציוויליזציות.
רוב השבטים הללו השתייכו לתרבות המיסיסיפי טרם הגעת האירופים.
את תהליך השינוי התרבותי של השבטים יזמו כבר ג'ורג' וושינגטון והנרי נוקס.
צ'רוקי וצ'וקטו למדו את התרבות האירופאית-אמריקאית עוד טרם לכך.
וושינגטון ראה בעמים ילידים שווים ללבנים בכל, אך בעלי ארגון חברתי נחות יותר.
הוא ניסח שש עקרונות מדיניות המעודדת תהליך של הפיכתם ל"מתורבתים", אשר ייושמו גם על ידי תומאס ג'פרסון:
קניית אדמות אינדיאנים רק על בסיס החלטות החוק הכלל-אמריקאי
קידום הניסויים "המשפרים" את האינדיאנים ומקרבים אותם לציוויליזציה (האירופית)
זכות הנשיא להענקת "מתנות" לילידים
הממשלה מינתה סוכנים, כמו שחיו בין הילידים, נישאו לנשותיהם והדגימו באופן אישי את צורת החיים של המהגרים.
חמשת השבטים המתורבתים חיו בדרום-מזרח ארצות הברית.
במאה ה-19 אדמותיהם התחילו לעניין את המתיישבים הלבנים שהקימו תנועה לגירוש הילידים.
ב-1830 חתם הנשיא אנדרו ג'קסון על חוק עקירת האינדיאנים שנתמך על ידי התנועה והתקבל בקונגרס.
החוק אילץ את הילידים להגר לטריטוריה האינדיאנית (לימים אוקלהומה) בדרך קשה ועקובה מדמם, במה שכונה "מסלול הדמעות".
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית צ'וקטו וצ'יקאסו נלחמו לרוב עם כוחות הקונפדרציה, ושאר השבטים היו מפולגים בין הצדדים הלוחמים, דבר שהביא למעין מלחמת אזרחים בתוך שבט הצ'ירוקי.
במסגרת המעבר לטריטוריה האינדיאנית הובטח לילידים שהשטחים הללו לא ייושבו על ידי המתיישבים הלבנים.
בפועל, ההבטחה לא קוימה גם טרם אישור הממשלה האמריקנית ב-1893 ליישב את האדמות שבהן ישבו צ'רוקי.
ב-1907 אוחדו שטח הטריטוריה האינדיאנית ושטח אוקלהומה למדינת אוקלהומה ש"חמשת השבטים" הם רוב אוכלוסייתה.
חמשת אגמי פוג'י (ביפנית: 富士五湖, פוג'י-גוקו) הוא אזור בבסיסו של הר פוג'י במחוז יאמאנאשי שביפן.
חיים 100,000 תושבים באזור זה, שגובהו כאלף מטרים מעל פני הים.
חמשת האגמים נוצרו כתוצאה מהתפרצויות הר פוג'י.
חמשת האגמים ממוקמים בקשת סביב מחציתו הצפונית של הר פוג'י.
בימי קדם, התפשטה על פני האזור זרימת לבה מהתפרצות געשית של ההר, תוך סתימת נהרות, וכתוצאה מכך נוצרו האגמים.
כולם נחשבים לאטרקציות תיירותיות ולמקומות דיג.
אגם קווגוצ'י (河口湖 ; קווגוצ'י-גו) הוא המפורסם מבין חמשת האגמים, ותמונות של אגם זה משמשות לרוב בכרזות ובפרסומות לאזור חמשת אגמי פוג'י.
מספר גדול של מלונות נבנו לאורך גדותיו, והמקומיים מספקים טיולי שייט לתיירים.
זהו האגם היחיד באזור חמשת האגמים שיש בו אי.
אירועי תרבות מקומיים רבים נערכים בסמוך לאגם זה לאורך כל השנה.
אגם מוטוסו (本 栖 湖 ; מוטוסו-קו) הוא האגם התשיעי בעומקו ביפן, בגובה 140 מטרים.
אגם מוטוסו, אגם סאי ואגם שוג'י היו בעבר אגם אחד גדול, שפוצל בשל זרימת לבה על פני השטח שבו נמצא כעת יער אוקיגרהארה ג'וקאי.
שלושת האגמים הללו עדיין מחוברים על ידי נתיבי מים תת-קרקעיים.
כאמור, היה אגם סאי בעבר חלק מאגם גדול שכלל גם את אגם שוג'י ואת אגם מוטוסו.
בצד המערבי של אגם סאי (西湖 ; סאי-קו) מתחיל יער אוקיגרהארה ג'וקאי.
אגם שוג'י (精進 湖 ; שוג'י-קו) הוא הקטן מבין חמשת האגמים.
תושבים בדרך כלל דגים מהסלעים הגעשיים.
האגם המזרחי ביותר והגדול מבין חמשת האגמים, אגם יאמאנאקה (山 中 湖 ; יאמאנאקה-קו) הוא גם האגם השלישי בגובהו ביפן, וגובהו 980 מטרים מעל פני הים.
עיקר הרווחים של תושבי האזור מקורם בתעשיית התיירות.
פוג'י-קיו היילנד - פארק שעשועים שבו אחת מרכבות ההרים הגבוהות בעולם
האגמים - סיור, שיט ודיג
כפר הריפוי (や し の 里 איאשינוסאטו) – כפר יפני משוחזר
חמשת הבלבד (quinque solae בלטינית, five solas באנגלית) הם חמשת העקרונות התאולוגיים היסודיים של הרפורמציה הפרוטסטנטית, עקרונות העומדים בבסיס דוגמת הגאולה בנוסח הפרוטסטנטי.
המונח solae, ביחיד sola, הוא מונח לטיני שפירושו "בלבד" או "רק כך" כלומר, רק כך יש לנהוג ואין דרך אחרת מלבד עקרונות אלו.
חמשת העקרונות מנסחים בבהירות את ההבדלים העיקריים בין הכנסייה הקתולית הרומית והכנסייה הלותרנית.
עקרונות אלו מהווים את לב-לבה של הרפורמה הלותרנית.
הצורך בתיווך הכנסייה בקשר בין אדם לאלוהים בטל, בטלה גם חשיבות הכומר וטקסיו, חשיבות רוב הסקרמנטים בטלה, אין צורך בפרשנויות התאולוגיות לחוקים הקאנוניים, לאגרות האפיפיורים ולפולחן הקדושים, ואין יותר צורך בנזירות וסיגופים.
1 - כתבי הקודש בלבד (Sola scriptura)
על פי עיקרון זה, כתבי הקודש (הביבליה - הברית הישנה והברית החדשה) הם הסמכות היחידה והבלעדית לקביעת עיקרי האמונה ודרך התנהלות הכנסייה והמאמינים.
היות שכתבי הקודש הם דבר האלוהים, אזי המסורות, הפרשנויות, ולימודי הדת, חייבים להסתמך על כתבים אלו בלבד, ללא צורך בפרשנים חיצוניים (כמו אצל הקתולים).
לפי גישה זו, כל אדם יכול ומסוגל להבין ולפרש לעצמו את הכתוב בכתבי הקודש, שכן הם ברורים, מספקים, ומפרשים את עצמם.
רוח הקודש האלוהית עצמה, היא העד והערב לסמכותם של כתבי הקודש.
עיקרון זה נשען על דבריו של פאולוס - "כל הכתוב נכתב ברוח אלוהים ומועיל הוא להוראה, לתוכחה, לתיקון, לחינוך במעגלי צדק" (האיגרת השנייה אל טימותיאוס ג':16).
התוכנית האלוהית הכללית התגלתה כאשר האל ברא את היקום.
אך כדי שנוכל להבין תוכנית זו ומטרותיה, היה צורך להתגלות מילולית אשר תשמש כסמכות-על אולטימטיבית להוראת מטרות אלו.
סמכות מילולית זו חייבת להיות בדרגה העליונה ביותר של אמינות ואובייקטיביות.
דרגה זו מושגת רק על ידי דבר האלוהים עצמו, אשר הועלה על הכתב, על ידי בני אדם, בצורת כתבי הקודש.
בהתאם לעיקרון זה, השקיעו הפרוטסטנטים מאמצים רבים לתרגום כתבי הקודש לשפות רבות ככל האפשר והדפיסו מהדורות רחבות שלהם אשר הופצו בקרב המאמינים.
הם הנהיגו את החובה לקרוא בתנ"ך מדי יום ובכך לחזק את אמונתם.
לעומת הפרוטסטנטים, הכנסייה הקתולית (וגם כנסייות קרובות לה כמו הכנסייה האנגליקנית והכנסייה המתודיסטית) תופסות את כתבי הקודש כ- "Prima scriptura" כלומר, "הכתבים העומדים בראש" בלטינית.
לשיטתם, לצד סמכותם של כתבי הקודש, נמצאות גם סמכויות נוספות כגון כתבים קאנוניים, דעות של מומחים, מסורות, אגרות אפיפיוריות ועוד.
סמכויות נוספות אלו, עוזרות למאמינים להבין טוב יותר את דברי האל.
בניגוד לכתבי הקודש, הסמכויות המשניות אינן קבועות וניתנות לשינוי לפי הצרכים ורוח הזמן.
דוקטרינה זו של הכנסייה הקתולית מסתמכת על כך שישו הסמיך את השליחים להעביר את דבריו אל בני האדם.
לשליח הראשי, פטרוס, הוא אמר "ואתן לך את מפתחות מלכות השמים, וכל אשר תאסור על הארץ, אסור יהיה בשמים, וכל אשר תתיר על הארץ, מותר יהיה בשמים" (הבשורה על-פי מתי ט"ז 19).
הכנסייה הקתולית רואה באפיפיור את יורשו של פטרוס, וכממלא מקום ישו על פני האדמה.
מכאן שדברי האפיפיור תקפים, כאילו נאמרו על ידי האל עצמו.
נובע מכך שגם לדברי ראשי הכנסייה יש סמכות גבוהה (שמתקבלת בשמים, כהבטחת ישו), לצד כתבי הקודש.
2 - האמונה בלבד (Sola fide)
על פי עיקרון זה, האמונה היא האמצעי היחיד שדרכו נפש האדם יכולה לקוות לגאולה.
האמונה המלאה והמוחלטת היא תנאי מספיק הנותן למאמין תקווה שבבוא יומו, האל, שמידת הצדק ומידת החסד שלו אין סופיות, יעניק גאולה וחיי נצח לנשמתו בעולם העליון.
כמובן שמעשים טובים, מעשי צדקה ותפילות רצויים בהחלט, כי הם נובעים מהאמונה באל, אך אין בכוחם של מעשים אלו כשלעצמם, לקרב את המאמין לגאולת נשמתו או להשפיע על החלטת האל בהענקת גאולה זו.
עיקרון זה נחשב, על ידי מחולל הרפורמה לותר, לעקרון המרכזי והחשוב בדוקטרינה שלו והוא הגדירו כ- "articulus stantis et cadentis ecclesiae" כלומר, "הרעיון עליו תקום או תיפול הכנסייה".
אכן מדובר ברעיון עמוק ומורכב.
לותר ראה בפסוק "צדיק באמונתו יחיה" (חבקוק ב:4) את נקודת המשען לתורתו החדשה.
בתזה הראשונה שלו (מתוך 95 התזות), כותב לותר שכאשר ישו אמר "חזרו בתשובה" (מתי ד':17) הוא התכוון שכל חיי האדם יהיו חיי חזרה בתשובה, קרי, מאמץ בלתי פוסק של שמירה על האמונה המלאה באל.
בתזה האחרונה, ה-95, כותב לותר שעדיף לעבור את החיים בייסורים מאשר בביטחון שווא ומזויף של שלוות נפש.
לפי הדוגמה הקתולית, המובאת בקטכיזם הקתולי, האדם נולד ללא כל זכויות של גאולה וחיי נצח של נשמתו.
במשך חייו, ביחד עם האמונה באל ובחסד ובצדק האין-סופיים שלו, הוא יכול לרכוש לעצמו זכויות גאולת נשמתו על ידי מעשים טובים, תפילות, וידוי, שטר מחילה (אינדולגנציה) ועוד.
בדרך זו הוא רוכש לעצמו גם ביטחון ושלווה נפשית לאורך חייו, לגבי גורל נשמתו לאחר המוות.
עקרון ה"אמונה בלבד" של הרפורמה הפרוטסטנטית, גורס אף הוא שהאדם נולד ללא כל זכויות של גאולת נשמתו אך בהמשך, האדם מצהיר על אמונתו המוחלטת באל החסד והצדק.
המאמין הפרוטסטנטי אינו יכול לרכוש את גאולת נשמתו ולהבטיח לעצמו שלוות נפש במשך חייו.
אמנם, גם ממנו מצופה שיתפלל ויחיה חיי צדק, אך למעשים אלו אין השפעה על גאולת הנשמה.
רק האל, אל החסד והצדק, יקבע בבוא היום את גורל נשמתו.
לותר סבר שזו הדרך הנכונה לשחרר את האדם מחרדה קיומית קשה - החרדה המתמדת שהוא אינו משביע את רצון האל והפחד מפני זעמו.
הנוצרי הפרוטסטנטי משיג את חירותו מהפחד מפני האל משום שהוא יודע שגאולת נשמתו אינה תלויה בו עצמו אלא בחסדו האין סופי של האל.
אין זה אומר שהאדם חופשי לנהוג כרצונו בחיי היומיום.
בספרו "על חירותו של האדם הנוצרי" כותב לותר: "הנוצרי הוא אדון בן חורין לכל, שאינו נכנע לאיש.
הנוצרי הוא עבד לכל שנכנע לכולם".
מפרשים פסוק זה בקביעה שבחלקו הפנימי, הרוחני, של האדם המאמין, הוא בן חורין היות שהוא אינו תלוי בשום גורם חיצוני מלבד האל.
בחלקו החיצוני, החומרי, הוא אינו בן חורין והוא חייב לעזור לרעהו ולהיות ממושמע וכנוע, כי זו דרישת האל (גם אם זו דרישה שאין בצידה שכר או עונש).
ומה היא אותה אמונה, עליה חייב האדם הנוצרי לשקוד במשך כל חייו?
זו האמונה שהאל החליט לגאול את בני האדם מהחטא האנושי הטבוע בהם.
לשם כך, האל הקריב חלק מעצמו, חלק שהתגלם בבשר בדמות ישו בן האלוהים.
ישו נצלב, ועל ידי קורבנו זה, הוא כיפר על החטא האנושי.
האמונה היא בקורבנו של ישו למען האנושות ובדבריו הכתובים בברית החדשה.
נגד טיעון זה מביאים הקתולים את דברי יעקב אחי ישו באיגרתו: "אחי, מה תועלת בדבר אם יאמר איש יש לי אמונה, ואין לו מעשים?
אח או אחות אם יהיו בעירום ואין להם לחם חוקם ואיש מכם יאמר להם: לכו לשלום, התחממו ואכלו לשובע, ולא תתנו להם צורכי גופם, מה הועלתם?
כך גם האמונה, אם אין בה מעשים, מתה היא כשלעצמה" (איגרת יעקב ב':14-17),
עיקרון זה מבדיל בין הקתולים והפרוטסטנטים גם בנושא הטבילה.
לפי הקתולים, הטבילה היא פעולה המטביעה בילד הנטבל את שחרורו מהחטא הקדמון, ובמבוגר הנטבל - מחילת כל עוונותיו הקודמים.
לעומתם, הפרוטסטנטים טוענים שאמנם טבילה אמורה להקנות לילד תודעה שהוא הופך למאמין ותפילה שהאל יערוב לקיום אמונתו זו אך אין לטבילה מטרה אחרת כגון מחילת חטאים.
סקרמנט הטבילה מתבצע לא לשם השגת מטרה אלא כי האל ציווה זאת.
על פי עיקרון זה גאולת האדם אינה תלויה בו כלל.
הוא ייגאל רק בזכות החסד האלוהי הניתן לו כמתנה על ידי האל (אף על פי שהאדם, כחוטא, אינו ראוי למתנה זו) ולא בזכות מעשיו.
מתנה זו מוענקת לבני האנוש על ידי האל באמצעות ישו.
עקרון ה"חסד בלבד" נשען על דברי פאולוס: "הן בחסד נושעתם על ידי האמונה, וזאת לא מידכם, כי אם מתנת אלוהים היא.
אין זה נובע ממעשים, כדי שלא יתגאה איש" (אל האפסים ב':8-9).
עיקרון זה הועלה בעת הרפורמה כנגד הכנסייה הקתולית אשר, לדעת לותר, מאמינה שגאולת האדם תלויה בשיתוף פעולה בין החסד האלוהי ומעשי האדם.
כבר בוועידת הכנסייה השנייה באורנז' בשנת 529 נקבע שהאמונה, על אף היותה תלויה ברצונו החופשי של האדם, היא נובעת, בבסיסה, מהחסד האלוהי המאיר את נפש האדם ומכוון אותו אל האמונה.
בוועידת טרנטו אשר התקיימה לסירוגין בין השנים 1545–1563 כתגובה לרפורמה הפרוטסטנטית, נקבע שהגאולה אפשרית דרך החסד האלוהי בלבד ואילו האמונה והמעשים הטובים הם אמצעים משניים ואף הם עצמם, נובעים מהחסד.