tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גפני (שמיל בן ארי) (עונה 2): ראש השב"כ החדש.
עמית (אורי יניב) (עונות 2-3): חוקר בשב"כ.
מלי מרום (עינת שרוף) (עונה 2): שרת האנרגיה של מדינת ישראל, נפצעה בפיצוץ.
בסוף העונה השנייה מתברר שהיא עובדת עם הרוסים והאמריקאים, כנבלית הראשית בעונה השנייה.
שירה קדמי (רומי אבירם) (עונה 2): בתם של שגיא וענת קדמי.
חוגגת בת מצווה בסוף העונה.
אורי קדמי (פטר קנולר) (עונה 2): בנם של שגיא וענת קדמי.
יוסף לוי (יורם טולדנו) (עונה 2): אביה של דקלה.
איש חרדי, לא מקבל את דקלה עקב יציאתה בשאלה.
שלי קרמר (עומר גולדמן) (עונה 2): חברתה הטובה של מיקה.
קלרה (אביבה מרקס) (עונה 2): שכנתם של אמיר ומיקה.
לני הירש (הילי ילון) (עונה 2): בת זוגו של שון טילסון, לא יודעת על מעשיו הרעים.
בסוף העונה השנייה מגלה על מעשיו.
רומן רוזנסקי (אלכס סנדרוביץ') (עונה 3) - אוליגרך ומאפיונר רוסי, ערמומי ורב מזימות, מפעיל את אנשיו בארץ תחת כיסוי לגיטימי של "חברת אינסטלציה".
נסטיה (מרינה שויף) (עונה 3) - עובדת אצל רוזנסקי.
דידייה עבדי (זאק פקיאל) (עונה 3) - בחור שנמלט לסוריה לעזור לפליטים, כולם חשבו שהוא התאסלם ועבר לדאע"ש ועשה את הפיגוע בפאפוס וכביכול נהרג שם.
אלכס (גיא דמידוב) (עונה 3) - פושע, מאהב של אנה, חושד שהיא מסתירה ממנו דברים.
נהרג בסוף העונה על ידי מר רוזנסקי.
דני הראל (שי אגוזי) (עונה 3) - המנהל של חברת סטרימייז, נהרג בפיגוע הכימי בפאפוס.
כוכבי (אמנון וולף) (עונה 3) - ראש השב"כ, מתגלה בתור נוכל מושחת שמשתף פעולה עם השר שימי דקל כדי לטייח את הקשר שלו לרוסים.
יבגני (ולדימיר פרידמן) (עונה 3) - אביה של אנה, מסייע לה להשיג כסף לניתוח עיניים של בנה לב.
שגית (עלמה קיני) (עונה 3) - חיילת ב-8200, חוקרת את הפיגוע בפאפוס.
התסריטאי עמית כהן שימש בעברו ככתב ופרשן לענייני ערבים של העיתון "מעריב", ומשום כך הכיר לעומק את פרשת מחמוד אל-מבחוח, איש חמאס שנהרג בדובאי בפעולה שיוחסה ל"מוסד" ומשתתפיה צולמו במצלמות אבטחה רבות, אירוע שהיה אחד המקורות להשראה במסגרת כתיבת העונה הראשונה, שמתחילה בצילומים ממצלמות אבטחה של פעולה המיוחסת ל"מוסד".
מנגד, התסריטאית מריה פלדמן טוענת שמקור ההשראה הראשוני לעונה הראשונה נבע דווקא מהסיקור התקשורתי הרב שעוררה הסדרה "חטופים" עוד בטרם שידורה, אשר גרם לה להתעניין בניסיון להבין מה יכול למשוך קהל ישראלי.
פרק הבכורה של העונה הראשונה הוקרן לראשונה בפברואר 2015 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וזכה להצלחה גדולה כאשר הסדרה נרכשה בגרסתה המקורית על ידי ערוץ CANAL+ הצרפתי, ועוד בטרם נכתבה במלואה, זכויותיה נמכרו לחברת ערוצי פוקס בינלאומיים, בשם "False Flag" (בעברית: דגל כוזב) במסגרת יריד מיפ.
"כפולים" הייתה לסדרה הישראלית הראשונה שרכשה החברה ולסדרה הראשונה שאינה דוברת אנגלית שהחברה מתכוונת להפיץ בקנה מידה רחב במדינות שונות.
כמו כן מפיקה החברה גרסה אמריקאית לסדרה.
כבר לאחר השקתה בישראל, הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, באתר החדשות ווינט, ממבקרים שונים בהם סמדר שילוני ועידו ישעיהו.
כן זכתה לביקורת מדנה שמש באומרה כי "הסדרה ברמה של HBO".
שנה טקס קטגוריה מועמדות הערות 2015 פסטיבל הטלוויזיה סיריז מאניה בפריז פרס חביב הקהל כפולים 2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיסדרת הדרמה של השנה
כפייה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1959 המבוסס על ספר בשם זהה מאת מאיר לוין.
העלילה מתבססת על פרשיית רצח שזעזעה את ארצות הברית בשנת 1924. שני סטודנטים מאוניברסיטת שיקגו רצחו ללא סיבה, נער שלא הכירו, כי רצו להוכיח לעצמם שהם "אדם עליון" ויכולים לבצע רצח מושלם.
השחקנים ברדפורד דילמן, דין סטוקוול ואורסון ולס קבלו ביחד את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1960. הסרט היה מועמד לפרס באפט"א כסרט הטוב ביותר.
אורסון ולס מדבר בנאום ההגנה שלו באופן רצוף במשך 12 דקות (במציאות ארך נאומו של דארו 12 שעות), זה אחד המונולוגים הארוכים ביותר בתולדות הקולנוע.
1924, ג'אד סטיינר (דין סטוקוול) וארטי סטראוס (ברדפורד דילמן) הם סטודנטים באוניברסיטת שיקגו.
שניהם שייכים למשפחות העשירות והמשפיעות ביותר בשיקגו.
ארטי דוגל בתורת ניטשה של "האדם העליון".
הוא שחצן כריזמטי וחברו ג'אד הוא טיפוס רכרוכי ונשי הנגרר אחריו למרות שמבחינה אינטלקטואלית הוא עולה עליו, מדבר 14 שפות.
בתחילת הסרט ג'אד נוהג במכונית המשפחתית שלו בלילה כשארטי משכנע אותו לדרוס אדם.
ברגע האחרון נרתע ג'אד וסוטה כדי למנוע דריסה.
על כך הוא זוכה לקיתונות לעג מחברו וכדי להוכיח שהוא לא כזה הוא מסכים לשתף איתו פעולה ולבצע רצח "נקי" ללא סיבה וללא רגשות, רק כדי להוכיח את עליונותם כ"אדם עליון".
הם חוטפים ורוצחים את הנער פולי קסלר ושולחים הודעת תשלום כופר למשפחתו (פעולת הרצח עצמו אינה מופיעה בסרט).
חברם ללימודים, סיד ברוקס (מרטין מילנר), עובד למחייתו בעיתון מקומי ומקבל משימה לכסות סיפור על גופה שנתגלתה.
הוא מקשר את הגופה לפולי קסלר וממהר למכון הפתולוגי שם מסירים את הסדין מהגופה ואז נופלים ארצה משקפיים.
דודו של הנרצח מגיע למקום ומודיע שהוא לא הרכיב משקפיים וכנראה שהם של הרוצח.
סיד מספר זאת לארטי וג'אד ואז שם לב ג'אד שמשקפיו חסרים.
הוא ממהר לביתו, הופך את חדרו אבל משקפיו לא נמצאו.
ארטי מקניט אותו על חוסר זהירותו אבל הם מתנחמים בעובדה שיש אלפי משקפיים כאלה בשיקגו.
בינתיים מצטרף ארטי לחוקרים בשטח ומציע להם מספר "חשודים פוטנציאלים" ברצח.
ג'אד מזמין את ידידתו רות אוונס (דיאן וארסי) לצפות בציפורים.
הוא מנסה לנשקה ולתקוף אותה אך היא דוחה אותו.
הוא פורץ בבכי והיא מרחמת עליו.
מאוחר יותר היא תעיד על כך בבית המשפט.
התובע המחוזי הרולד הורן מזמין את ג'אד לחקירה.
מסתבר שלמשקפיים שנמצאו היה ציר מיוחד וכמוהו נמכרו רק שלושה זוגות וכי המשקפיים הם שלו.
ג'אד טוען כי הוא נוהג לצפות במקום בציפורים ואז נפלו לו המשקפיים אם כי לא יכול להדגים איך נפלו מכיס המקטורן שלו.
לשאלה היכן היה בליל הרצח הוא טוען שבילה במכוניתו עם חבר והם שתו ו"צדו" בחורות, זה היה האליבי אותו תיאם עם ארטי.
בלחצו של התובע לגלות מיהו החבר הוא מגלה להם שזה ארטי.
ארטי מוזמן לחקירה בנפרד מג'אד.
הוא שחצן ורומז לתובע כי הוא יאחר לקבל את פניו של שופט בית המשפט העליון המגיע אליהם לביקור.
הוא מאשר את האליבי המשותף שלו עם ג'אד.
החקירה נתקעת והתובע חושב כבר לשחררם.
לפתע מגיע נהג המשפחה של ג'אד כדי לתת לו בגדים ותוך שיחה עם התובע הוא מודיע שרכב המשפחה היה מושבת בליל הרצח לשם תיקונים ובכך מחסל את האליבי שלהם.
התובע מגיע לג'אד ומקריא לו הודאה (שקרית) של ארטי כאילו ג'אד הוא הרוצח.
הרצח מסעיר את כל ארצות הברית - בחורים ממשפחות עשירות שלא חסר להם דבר רצחו רק כדי להוכיח את עליונותם.
המשפחות מזמינות את עורך הדין ג'ונתן ווילק (אורסון ולס) הידוע בהתנגדותו לעונש מוות.
הוא יודע שאין לו סיכוי נגד חבר מושבעים ומחליט בניגוד לדעת הנאשמים ומשפחותיהם, להודות באשמת הרצח.
במקרה כזה אין צורך בחבר מושבעים וצריך לשכנע רק את השופט עצמו.
בנאום ארוך הוא מודה שזה היה רצח מתוכנן ללא סיבה וללא רגשות, אבל אכזריות של הרצח מתחלפת באכזריות של ההוצאה להורג וכי רחמים הם המעלה הגדולה ביותר של בן אנוש.
השופט משתכנע ודן אותם למאסר עולם על רצח ועוד 99 שנים על חטיפה.
כפחניים (שם מדעי: Stromateidae; באנגלית: Butterfish) הם משפחה מסדרת הדקראים של דגים כסופים בעלי סנפירים גבוהים ומעוגלים.
חיים בימים והחופים שסביב אמריקה, מערב אפריקה והאזור האינדו-פסיפי.
לכפחניים ראשים קטנים וסנפירים ארוכים העוזרים להם לשחות, הם בעלי זנבות קצרים ואין להם סנפירי גחון בבגרותם.
הם ניזונים מחסרי חוליות שונים כמו ממדוזות, סרטנים ומפלנקטון.
ואולם הצעירים לעיתים מחפשים הגנה מטורפים תחת מדוזות.
סוג Pampus - בו 5 מינים
סוג Peprilus - בו 7 מינים
סוג Stromateus - בו 3 מינים
כפולה היא סדרת ילדים קומית-מוזיקלית ישראלית בכיכובה של נועה קירל, ששודרה החל מ-1 בינואר 2018 עד ל-6 באוקטובר 2020 במשך 5 עונות ו-114 פרקים בערוץ kidZ ששודר ללקוחות STINGTV, yes, NEXT TV, HOT.
במאי 2021 החלו לשדר את כל פרקי הסדרה בשידור חוזר בערוץ זום לצופי yes.
הסדרה מגוללת את סיפורה של נועה קירל, זמרת וידוענית שנמאס לה מכך שאנשים אחרים קובעים ומחליטים על חייה.
בעקבות זאת, נועה יוצרת דמות בשם "קיטי פופר", בלוגרית ששונאת את נועה ויוצאת כנגדה ברשת הפייסבוק, (בפועל, נועה היא זו שמעליבה את עצמה).
נועה יוצרת נערה פיקטיבית בשם ליבי עומר ("השם האמיתי" של קיטי פופר).
במהלך העונה נועה עומדת בפני שלל ניסיונות התנקשות המבוצעים בידי אישה אלמונית בשם נמסיס (על שמה של אלת הנקמה במיתולוגיה היוונית).
בשיתוף פעולה עם שחר, תלמיד חדש בכיתה, נועה מנסה לגלות מי עומד מאחורי כל הדברים הרעים שקורים לה.
לאחר ששחר הובא אל בית החולים בסוף העונה הקודמת, ושרד, ליבי עומר והוא הופכים לזוג, אף על פי שהוא עדיין לא יודע שהיא זו נועה.
יחד עם ליבי הוא מקים את הצמד "משהו אירוני".
באותו זמן רננה (סוכנת מוסד לשעבר) מחפשת אחר מכשיר הזודיאק, שהופך כל שיר ללהיט עולמי.
ליבי עומר משתתפת במחזה "וודג".
אכדיה מתכננת להתנקם בנועה ולהרוג אותה.
בסוף העונה נועה שותה רעל ונופלת על הבמה.
לאחר מכן רואים את ליבי הולכת למיצוצייה כשרק גבה נראה ובגלל זה אי אפשר לדעת אם זאת באמת נועה.
עונה 4 מתחילה בלוויה של נועה, שמתגלה לבסוף כמפוברקת על מנת לעצור את אכדיה.
נועה מספרת לשחר שהיא וליבי והן אותו אדם, לאחר הפתק שהיא השאירה בעונה הקודמת שבו היא גילתה לו שהיא אינה מתה.
ביום השיגור של "הנריק גלקטיק" הנוסעים מתעוררים ומגלים שהמוקיון תכנן לפוצץ אותם ולהציל את נועה.
לשחר חזר הזיכרון מכל מה שאירע מאז התאונה, והוא נזכר שנועה וליבי אותו אדם.
העונה החמישית מהווה פריקוול לעונות הקודמות והעלילה מתרחשת שלוש שנים לפני אירועי העונה הראשונה.
בשלב הזה בחייה החלום הגדול ביותר של נועה הוא להתקבל לחטיבת הביניים "תהילה".
איתמר, ספק תלמיד ספק עובד תחזוקה בבית הספר התאהב בנועה מהרגע הראשון שראה את פניה.
אבל מיכאל, אחיו המפורסם של איתמר מתאהב בה גם.
נועה צילה קירל/ליבי עומר/קיטי פופר (עצמה) – נועה היא נערה, כוכבת פופ מפורסמת שנמאס לה שהסוכנים והצוות שלה מחליטים עבורה, אז היא פותחת קבוצת פייסבוק בשם "שונאים את נועה קירל" בשם הבדוי "קיטי פופר".
על מנת שלא יגלו ש"קיטי פופר" למעשה היא עצמה, לעיתים מתחפשת ל"ליבי עומר", הנערה שלוקחת אחריות כביכול על קבוצת השנאה בפייסבוק.
בעונה החמישית מראים איך היא התחילה את דרכה כשהחלה ללמוד בבית הספר "תהילה".
היא נהיית חברה של חוטי ותותי.
מתגלה שהיא לא עברה את האודישן ובערב התורמים אומרת את זה מול כל הקהל.
רוברט דה-נינו/איתן גדות (שלום אסייג) (עונות 1–4, אורח בעונה 5) – הסוכן העקשן של נועה.
מבוסס על רוברטו בן שושן.
בעונה 2 מתברר שבעברו היה סוכן מוסד ושהוא אבא של ירדן.
מגונן על ירדן יותר מדי.
שימי קונה ממנו את הסוכנות אך מחזיר לו אותה בסוף העונה הרביעית.
בסוף העונה החמישית בא לערב במה פתוחה, התלהב מנועה והחליט להיות הסוכן שלה.
בן חממה (עומר דרור) – בן הזוג התמים והטיפש של נועה.
באמצע העונה הראשונה, בן מתאהב בגאיה (האויבת של נועה) ובוגד בנועה איתה, ולאחר שמגלה, נועה נפרדת ממנו.
אחיו של מיגל, שנקלע לחובות ומנצל את מעמדו של בן כדי לסגור אותם.
בעונה השלישית עובר לקבוצת "פשושי כפר סבא", לאחר שמכר את המשחקים מספר פעמים.
מתאהב בליאב שמנצלת אותו ונהיה בן זוגה, ובכך גם נפרד מגאיה.
בעונה הרביעית בן הופך לראש עיריית כפר סבא.
אושר יחזקאל ישורון ניקוס פטנגה ג'וניור (עפר שכטר) (עונות 1–4) – היחצ"ן העצלן, הקולני והאינטרסנט של נועה והיחצ"ן לשעבר של בן, מעריץ את רוברט ורוצה להיות הוא.
כתב את "חלום ליל סאמר סקול".
שחר סילאן קפלן (תובל שפיר) (עונות 1–4) – תלמיד חדש בבית הספר, גר בעבר באוהל, כשעבר לבית הספר החל להתגורר עם סבתו.
לא הכיר את נועה ואת העולם שבחוץ.
בסוף העונה הוא נזכר שנועה זאת ליבי והוא ונועה חוזרים.
ירדן גדות (ריף נאמן) – האקרית מחוספסת שלא אכפת לה מה חושבים הסובבים אותה.
בתם של איתן (רוברט) ואורנה.
החברה הטובה ביותר של נועה קירל, בין היחידים שיודעת שנועה זו ליבי ועוזרת לה להסתיר את הסוד שלה.
בעונה החמישית היא חברה של נועה ועובדת בפיצרייה של בן.
גאיה סבן/גילה צ'רניאק (דין הפנר) – זמרת מפורסמת ויריבתה המקצועית של נועה.
בעברה היא הייתה חברה בלהקה הצבאית "רביעיית חמשוש" עם גרשום.
בתחילת עונה 4 פורשת מעסקי השעשועים ומתחילה לעבוד במסעדת הסביח של מיגל, "סביחממה", בהמשך עושה קאמבק.
בעונה החמישית כבר היא כוכבת.
צוק צוקרברג (אלי נוס) (עונות 1–4) – נער חכם במיוחד שאוהב לחקור ולהיות במעבדה בבית ספרו.
שמו הוא צוק צוקרברג מפני שהוריו הפסידו בהתערבות.
אמציה "קוקי" בן מנחם (אלעד אטרקצ'י) (עונות 1–4) – הרקדן של נועה ביחד עם פוקי.
החבר הטוב ביותר של נועה ופוקי.
בתחילת עונה 4 עוסק במקביל ככתב בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס", ובהמשך שותף בעיתון בית הספר שהופך לתוכנית תחקירים ברשת.
בסוף עונה 4 שב להיות הכתב של גיא פינס.
שיקמה "פוקי" אבן חן (איאן פינקוביץ') (עונות 1–4) – הרקדנית של נועה ביחד עם קוקי.
החברה הטובה ביותר של נועה וקוקי.
ניסתה בעונה הראשונה לפרוץ כעצמאית אצל דליה קסוטו.
בסוף עונה 4 נהיית כתבת בתוכנית של גיא פינס.
דדי קירל (קובי מאור) (עונות 1–2, 5) – אביה הדאגן של נועה.
משתף פעולה עם רוברט ואושר.
בעונה 5 משחד את סנדרה (המנהלת) כדי שנועה תלמד בבית הספר "תהילה" מפני שלא התקבלה.
ברבש (נירו לוי) – עוזר המאמן בקבוצת הכדורגל שבה בן משחק.
מאמן גם את קבוצת הצעירים.
אסותא אלימור "נמסיס" אלימלך דינר/אניגמה (עדי חבשוש) (משנית בעונות 1–2; עונה 3) – המזכירה של רוברט.
הבת של אכדיה ואחותם של אלעז וגור.
בסוף העונה השנייה עוזרת לנועה לקחת את הזודיאק מרננה ובורחת עם אחיה אלעז.
היא לא רוצה לקחת כסף תמורת הזודיאק אלה שיהפכו אותה לכוכבת ענקית.
בעונה 3 היא אניגמה, זמרת פופ בין המצליחות בעולם.
גרשום גרשונסקי (אורי לייזרוביץ') (משני בעונות 2–1; עונות 3–4) – הכוריאוגרף של נועה.
היה חבר לשעבר בלהקה צבאית - רביעיית חמשוש עם גאיה סבן (גילה צ'רניאק).
אתרוג (ספיר בן רובי) (משנית בעונה 2; עונה 3) – האקסית של שחר.
עברה דירה בגללו ומתחילה ללמוד ב"סלמה ירין", מתחזה לליבי עומר כדי לנקום בנועה ולחזור להיות החברה של שחר.
משתפת פעולה עם אכדיה, ואף נרמז שנעצרה בתחילת עונה 4 ביחד איתה.
גור אלימלך דינר (תום אמסלם) (עונות 3–4) – תלמיד חדש בבית הספר, מפתח מערכת יחסים עם נועה וגורם לשחר לקנא ולכעוס.
הבן של אכדיה ואח של אסותא ואלעז.
בתחילת העונה 4 שולח את אימו (אכדיה) לכלא.
בהמשך העונה חוקר את מה שקורה בסוכנות הנדריקס כדי לגרום לנועה להתאהב בו, ובדרך גורם לליבי ולירדן להתאהב בו.
בסוף העונה 4 נראה שהוא וקים ביחד.
קים הנדריקס (נאיה פדרמן) (עונה 4) – בתו של שימי וזמרת כושלת שאביה עזר לה ללא ידיעתה בכך שהחליף את קולה בקול של זמרת אחרת.
החלה ללמוד בתחילת העונה הרביעית ב"סלמה ירין".
בסוף העונה נראה שהיא וגור ביחד.
ליה פרץ (אגם בוחבוט) (עונה 5) – בתו של שאול המנהל בחטיבת הביניים "תהילה" ויריבתה של נועה קירל.
גרה בבית הספר ללא ידיעת חבריה, שחושבים שהיא עשירה.
בהמשך סודה התגלה על ידי חוטי, ולאחר מכן על ידי נועה.
בהמשך היא מגלה המעורבים בפרשת השוחד בבית הספר, ולאחר שהיא מגלה שאביה מנהל את העסק, היא מחליטה להציל את משפחתה ולא לתת לאביה להיכנס לכלא.
רעות "תותי" שדה (קים אור אזולאי) (עונה 5) – ראפרית מתוך צמד אם.סי.
חוטי והבסטי תותי, מנסה ביחד עם חוטי להצליח ולהתקבל לבית הספר, מאוהבת בחוטי.
יש לה מחזר אלמוני אך בסוף מסתבר שהיא שולחת הודעות לעצמה.
גילתה לחוטי שהיא מאוהבת בו.
מיכאל חזן (און רפאלי) (עונה 5) – זמר מצליח הלומד בבית ספר תהילה אך למעשה לא כותב את שיריו ומספר זאת לנועה, בן זוגה של ליה, אחיו של איתמר בנו של שלומי חזן.
השמיע לנועה את שירו הראשון שכתב.
היה מעורב בתאונה שפצעה את אביו, אך אביו חושב שאיתמר אשם כי לקח את האשמה עליו לאחר שבנציון אמר לאיתמר שזה יפגע לו בקריירה.
איתמר חזן (בר ברימר) (עונה 5) – אחיו של מיכאל.
עובד בבית הספר בעבודות תחזוקה, מפני שהוא ויתר על קריירת הכוכבות שלו על כך שלקח את תיק התאונה על עצמו.
גילה שנועה לא עברה את בחינות הכניסה לבית הספר מחליט לעזור לה.
בסוף העונה החמישית מופיע בערב הבמה הפתוחה, אחרי הסולחה המשפחתית שלו.
חוטי (אור נורוזי) (עונה 5) – ראפר מתוך צמד אם.סי.
חוטי והבסטי תותי, מנסה ביחד עם תותי להצליח ולהתקבל לבית הספר.
מגלה שמישהו גונב גביעים ומוצא את המקוריים.
עוזר לליה לחקור על ההפללה של אביה ומצרף לכך גם את תותי.
גילה שתותי מאוהבת בו, ליה מנשקת אותו, הוא גילה בעקבות הנשיקה שהוא בעצם לא אוהב אותה אלא את תותי.
נועם כץ (עמנואל לוי) (עונה 5) – חברתה הטובה ביותר של יעל והשפוטה של ליה.
יעל כץ (רוני מרון קליין) (עונה 5) – חברתה הטובה ביותר של נועם השפוטה של ליה, שגרה לכאורה בחדר של אחותה הגדולה.
אלעז אלימלך דינר (ניסו שליו) (עונה 1, אורח בעונות 2–3) – הסטייליסט והמאפר לשעבר של נועה.
ניסה לירות בה עם רובה אך לא הצליח.
בסוף העונה השנייה ברח עם אחותו.
הבן של אכדיה ואח של אלימור וגור.
רננה צלמון (ליטל שוורץ) (עונה 2) – סוכנת מוסד לשעבר.
רוצה לחשוף את ליבי עומר (נועה קירל).
נופלת בפח שטמנה לה אלימור ונעצרת.
דידי דין/אכדיה אלימלך דינר (אילנית בן יעקב) (עונה 3, אורחת בעונה 4) – מורתה לשעבר של נועה למחול.
פניה מצולקות ובידה בובות וודו של נועה קירל ושל שאר חבריה הקרובים.
נוקמת בתלמידתה לשעבר ובאימה לאחר שחרורה מהכלא, כמידה למה שקרה לה ולבתה.
הייתה הבעלים של האולם שבו מוצג המחזמר "וודג".
אמא של אלימור, אלעז וגור.
נעצרה על ידי גור בתחילת עונה 4.
צוף גרציאני (רמי קאשי) (עונה 4) – איש הלוגיסטיקה של רוג'ר הנדריקס.
פוטר על ידי רוג'ר עקב אי שפיות והועסק מחדש על ידי אחיו שימי.
יודע את סודו של שימי.
אך מסתבר שלא הדבר כך, ולמעשה שימי עובד עבורו.
מישל (יניב סוויסה - עונה 1; מיכאל רוז'צקי - עונה 2) – המאבטח של נועה.
מורדם על ידי אלעז בחץ הרדמה.
המחליף של אלימור (אסותא) בעונה 2. מדביר חולדות בעברו.
דליה קסוטו (גליה ישי) (עונות 1–3) – הסוכנת של גאיה סבן, מפל דהרי ו"משהו אירוני".
ביריבות מרה עם רוברט דה-נינו (איתן גדות).
לכאורה הייתה בעברה בת זוגו של רוברט.
בצר אבטליון-כחלני (עמי סמולרצ'יק) (עונות 1–4) – מנהל "המיצוציה", בר השייקים בו שחר עובד.
בעונה החמישית של כפולה מסופר שהתחיל בתור עובד ב"פיצה פיצו" טרם פתח את המקום.
רב-פקד צדוק צדוקיאן (עידו מוסרי) (עונות 1–2) – שוטר ביחידת הסייבר, שחוקר את האיומים על חייה של נועה קירל.
סבת'וש (רולנדה שגרן) (עונות 1–4) – סבתא של שחר, מעריצה של נועה קירל.
צביה (אפרת אביב) (עונות 1–4) – המחנכת של נועה, שחר, צוק, ירדן, פוקי, קוקי, אתרוג, גור וקים.
אורנה גדות (אביגיל אריאלי) (עונות 1–2) – אמא של ירדן ואשתו של איתן (רוברט).
מיכאל "מיגל" חממה (דין מירושניקוב) (עונות 1–4) – אחיו הגדול של בן.
מסובך בחובות לעולם התחתון, ומסבך בכך גם את בן.
בעונה 3 משתקם ופותח דוכן סביח.
גאיה מבקשת ממנו לחטוף אותה כדי שתקבל סיקור אוהד, וכתוצאה מכך גם התאהב בה ונהיה בן זוגה.
מפל דהרי (שיראל בורוכוב) (עונות 1–3) – כוכבת צעירה, המיוצגת החדשה של דליה.
השתתפה עם נועה בסרט "שירת נשים" ובתוכנית הבישול של גאיה.
משתתפת בגרסה הישראלית לוודג' ביחד עם נועה, גאיה, שחר וגור.
שוברת תשן בעקבות מזימה של אכדיה.
עליה נופל הפסוק "שין תחת שין".
לירי אזולאי (בן יוסיפוביץ') (עונה 3) – הכתב לשעבר של "ערב טוב עם גיא פינס" המנסה לגלות לאן נעלמה ליבי עומר.
רב-פקד פיני פנחסוב (גיא לואל) (עונות 3–4) – חוקר במשטרה.
בעונה 3 חוקר את פרשת החבלות במחזמר "וודג'".
ז'יל (טל טירנגל) וז'ים (יורן דוידי) (עונות 1–2) – זוג עבריינים דתיים, לכאורה הבוסים של מיגל.
ליאב צ'רולי (עדן פינס) (עונות 3–4) – בת למשפחת פשע.
לכאורה מתאהבת בבן, אך מנצלת אותו ואת נועה למטרת שוד הארכיון של "סלמה ירין".
אחראית לחטיפה של בית הספר.
היועצת התדמיתית של בן לקראת הבחירות.
היא גורמת לבן להכניס את העירייה לחובות ובכך מאלצת אותו למכור את אצטדיון העיר כדי לכסות את החובות.
בן וגאיה החזירו אותה לכלא לאחר שעבדה על בן שוב.
לידוד צ'רולי (אדר אסיאס) (עונות 3–4) – אח של ליאב, ילד בקבוצת הצעירים שבן משחק בה.
דודלי צ'רולי (סמי הורי) (עונה 3) - הדוד של ליאב ולידוד, גם הוא שותף לתרמיות שליאב מתכננת.
ליאב גורמת לשחרורו בעונה 4 אך לבסוף מתגלית התרמית והוא מוחזר לכלא.
אריק "ספארו" שוברט (גל פופולר) (עונות 2–3) – האקר שהמוסד מחפש.
עובד עבור כנופיה שמפילה תאגידי ענק.
זבולון "המוקיון" ארציאלי (עמית מורשת) (עונה 4) – תלמיד מחונן שלומד בכיתה של נועה.
חבר ילדות של נועה וחבריה.
העורך הראשי של עיתון בית הספר.
נראה במהלך העונה שהוא סובל מפיצול אישיות, אחת מאישיותיו הוא המוקיון.
שימי הנדריקס (אביעד בנטוב) (עונה 4) – אחיו התאום של רוג'ר ואביה של קים.
החליף את רוג'ר ולקח את זהותו לאחר שחשמל אותו.
קנה את הסוכנות של רוברט, אך לקראת סוף העונה החזיר לו אותה.
המשיך להתחזות לרוג'ר לאחר שהוא התפייס אתו.
סר רוג'ר חזקיה יגאל הנדריקס (אביעד בנטוב) (עונה 4) – סוכן שחקנים ואיש עסקים עד שחושמל על ידי אחיו התאום שימי.
יש לו כתם לידה בידו.
בסוף העונה טס לאי הפרטי שלו ומתפייס עם שימי.
שון תומרקין (אדון "אדי" עולם) (אורי סממה) (עונה 4) – האומן שמחליף את גאיה בתוכניתה.
היה בעברו ילד פלא שפוטר עקב גיל ההתבגרות.
נוהג לנקום ולפטר את מי שלא עושה לו טוב.
כלא את גאיה לאחר בגידתה.
הופך לקראת סוף העונה הרביעית להיות השותף החדש של מיגל במסעדת הסביח שלו.
צור יגאל (גיל וייס) (עונה 5) – מורה למוזיקה ופיתוח קול.
למד בעברו ברימון עם מירי מסיקה.
סנדרה פון שגב (לירון וייסמן) (עונה 5) – סגנית מנהל בית הספר והמנהלת בפועל.
לקחה שוחד מדדי כדי שנועה תלמד בבית הספר "תהילה".
מגלה בהמשך את הסוד של ליה.
לאחר שהיא גלתה לליה את האמת על אביה, היא המשיכה להבריח זהב בצורה של גביעים בעזרתה של ליה.
טטיאנה אורדמן (תמרה קלינגון) (עונה 5) – מורה למחול ולתנועה.
מנסה להפריד בן חוטי ותותי.
שלומי חזן (גולן אזולאי) (עונה 5) – זמר.
בסוף העונה החמישית עשה סולחה עם שני בניו.
בנציון (אלון חמאווי) (עונה 5) – סוכנם של בני משפחת חזן.
ברנש שקובע לבני המשפחה, הוא יודע את סודם של מיכאל ואיתמר לגבי התאונה של אביהם ובגלל זה הוא סוחט את מיכאל.
בהמשך הופך להיות סוכנה הראשון של נועה, אך ללא ידיעתה גונב ממנה שיר ונותן אותו לליה.
אחרי ששלומי שמע את האמת עליו, הוא פיטר אותו.
שאול פרץ (שרון צור) (עונה 5) – המנהל המיתולוגי של בית הספר "תהילה" ואביה של ליה.
בהמשך ברח לחו"ל מפני שלקח כסף של בית הספר לעצמו.
ניהל את פרשת השוחד בבית הספר מרחוק.
לואיז אלואר (וונדי בלחסן) (עונה 5) – תלמידה צרפתייה שלומדת בבית הספר ע"ש ג'סטין ביבר.
הצליחה לשכנע את איתמר להירשם לחילופי סטודנטים ולעבור איתה לפריז.
מולאן שמש (עלמה רנה) (עונה 5) – כוכבת רשת שעובדת כראפרית.
צילמה קליפ עם נועה, חוטי ותותי.
יש לה עמוד ביוטיוב עם 600 אלף עוקבים.
אסנת קירל (תמר קינן) (עונות 1 ו-3) – אמא של נועה קירל ואשתו של דדי.
בעונה 2 מצוין שדדי עבר לגור איתה.
הייתה בעברה רקדנית ראשית בלהקת מחול.
ד"ר חילמי (ערן שדר) (עונות 1–2) – רופא אשר בודק ומרפא מפורסמים.
גולי (עידן חטיב - עונה 1; יוסי גוזלאן - עונה 2) (אורח בעונות 1–2) – בריון הלומד בבית ספר של נועה.
מוטי "מושון" צ'רניביוסקי (יגאל עדיקא) (עונה 2) – שחקן שהתחזה לאביה של ליבי.
אילנית (איילת רובינסון) (עונה 2) – שחקנית שהתחזתה לאמא של ליבי.
עומר גולדמן (עצמה) (עונה 3) – חברה של נועה קירל.
התעוורה בגלל אכדיה, שהפלילה את נועה.
צילומי העונה השנייה של הסדרה נערכו בזמן שידור העונה הראשונה.
הצילומים לעונה השנייה הסתיימו בתחילת פברואר 2018 והיא עלתה לשידור ב-1 ביולי 2018. העונה השלישית שצולמה החל מאוגוסט 2018, עלתה לאוויר ב-3 בפברואר 2019
במאי 2018 פורסם כי לסדרה מתוכננת עונה רביעית.
העונה צולמה ממרץ 2019 ועלתה לשידור ב-1 ביולי 2019. ביולי 2019 פורסם כי לסדרה מתוכננת עונה חמישית, שתצולם בחודשי פברואר-מרץ 2020. הצילומים נדחו, ככל הנראה בגלל התפרצות נגיף הקורונה בישראל, והחלו ביוני 2020. הסדרה סיימה את שידוריה לאחר 5 עונות ו-114 פרקים.
כפולות היא סדרת ראיונות ששודרה בימי חמישי בערוץ kidZ בהנחיית דין הפנר וריף נאמן, החל מ-7 בפברואר 2019. בכל פרק הן מסכמות את פרקי העונה השלישית של כפולה, ומזמינות לאולפן המיצוציה אורח מהקאסט.
לאור הצלחת הסדרה, ב-9 באוגוסט 2018 הוצג פעמיים בהיכל מנורה מבטחים מופע בשם "כפולה: המופע".
במופע הופיעו רוב שחקני הסדרה, ושרו בו שירים מהסדרה, שירים של הזמרת נועה קירל ועוד.
המופע הוא המשך ישיר של הפרק האחרון של העונה השנייה של הסדרה.
במהלך הופעה שופטי הגראמי, אנשים בעלי מסכות לבנות חוטפים את פוקי וקוקי, ועושים תחבולות בשביל להרוס את המופע.
הסיבה לכך היא שהם חושבים שנועה קירל רצחה את ליבי עומר, בעקבות כך נועה הייתה צריכה להתחפש לליבי עומר פעם נוספת.
שיר בביצועכפולה (שיר נושא)בתחילת המופע נועה קירל, ובסיום המופע כל שחקני המופע.
Dame tu cosita / TOYאורי לייזרוביץ' ועפר שכטרהזדמנות אחתנועה קירלאני טובה יותרנועה קירל ודין הפנרNew Rulesנועה קירל, דין הפנר וריף נאמןלא אכפת לינועה קירל, דין הפנר ואיאן פינקוביץ'טיקיטאסנועה קירלאנחנונועה קירל ותובל שפירשני משוגעיםעומר דרור ודין הפנרWhat About Usנועה קירללבדריף נאמן ואלי נוסהסודות שלינועה קירל ודין הפנר
באוגוסט 2018 נוצר קרוס אובר לסדרה בשם "מעורבבים", המשלב את הדמויות של כפולה עם הדמויות של "שכונה", "אילת" ו"נעלמים".
"כפיות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן חסון.
השיר יצא לאור ב-25 בפברואר 2020, כסינגל ה-8 מתוך אלבום הבכורה של חסון, שמישהו יעצור אותי, על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
השיר נכתב והולחן על ידי עדן חסון והופק על ידי חסון ויעקב למאי.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר נתן לשיר ביקורת מעורבת והעניק לו שני כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-3 מיליון השמעות.
הווידאו קליפ הנלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של חסון ב-12 במרץ 2019, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-29 מיליון צפיות ביוטיוב.
כַּפַ֫אאַה הוא מושג בשריעה, בתחום הנישואים באסלאם.
המשמעות המילולית של המושג היא שוויון, שקילוּת, שָׁוּוּת, או שִׁויוֹנִיוּת.
המושג דן בהתאמה או אי ההתאמה הפוטנציאליים בין גבר ואישה להיות זוג נשוי.
תאימות זו תלויה במספר גורמים הכוללים דת, מעמד חברתי, מוסר, אדיקות, עושר, שושלת ועוד.
פוסקי ההלכה האסלאמיים מחזיקים בדעות שונות בנוגע לכפאאה, אף כי הם כולם מסכימים שצריכה להיות התאמה דתית בין בני זוג.
לפי ההלכה האסלאמית, אישה מוסלמית יכולה להתחתן רק עם גבר מוסלמי, בעוד גבר מוסלמי יכול להתחתן עם אישה מוסלמית, נוצרית או יהודייה.
לפי פוסקי ההלכה מהאסכולה החנפית, הכפאאה מייצגת מידתיות מיוחדת בין גבר לאישה בנישואין.
לפי אסכולה זו, על החתן למלא אחר הדרישה ל- "כפאאה".
ההתאמה הדרושה היא בעיקר - אך לא רק - במצבו הכלכלי של החתן.
נישואי אישה עם גבר עני, שאינו מסוגל לשלם את המוהר שלה ולזון אותה במהלך הנישואין, הם נישואין המועדים לכישלון.
מאחר שעם הגירושין חוזרת החובה למזונות הגרושה להיות מוטלת על קרוביה הזכרים, לפי סדר מסוים, מאפשר הדין השרעי לנציג אותם קרובים לוודא, כי הנישואין הם עם האדם "הנכון".
לפי פוסקי ההלכה מהאסכולה המאלכית, הכפאאה היא המידתיות בדת הן לבעל והן לאישה, ולכן היא מאפשרת לאישה לממש את זכותה להחליט על נישואיה.
לפי פוסקי ההלכה מהאסכולה השאפעית, הכפאהה עוסקת בגורמים של שושלת, דתיות, מקצוע, והיות הגבר והאישה נקיים מפגמים המאפשרים ביטול חוזה הנישואין.
לפי פוסקי ההלכה מהאסכולה החנבלית, הכפאאה מייצגת את הדמיון ואת המידתיות על בסיס חמישה גורמים שהם: דת, שושלת, עצמאות, עבודה ועושר.
כפי שתרצה בי הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1932 עם גרטה גרבו ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים.
זה הראשון מתוך שלושת הסרטים בהם הופיעו יחד.
הם הופיעו שוב בנינוצ'קה (1939) ובאישה דו פרצופית (1941) שהיה הסרט האחרון של גרבו.
התסריט מבוסס על המחזה Come tu mi vuoi של לואיג'י פירנדלו (1929).
הנושא של הסרט - התחזות לאדם אחר לשם רווחים היה השראה למחזה "אנסטסיה" של מרסל מורט שעובד אחר כך לסרט אנסטסיה בכיכובה של אינגריד ברגמן.
בודפשט 1925, זארה (גרטה גרבו) היא זמרת מבוקשת במועדונים וגברים רבים עוגבים עליה.
היא מתגוררת באחוזתו של הסופר העשיר קרל סאלטר (אריך פון שטרוהיים) ומשמשת כפילגשו.
היא אינה מרוצה מחייה ופורקת את דיכאונה בשתיית אלכוהול.
יום אחד מגיע לאחוזה צייר בשם טוני (אוון מור) ואומר כי זארה היא למעשה רוזנת איטלקייה בשם מריה וכי במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915 פרצו חיילים לאחותה שדדו אותה והתעללו בנשים ומאז היא נעלמה.
הוא בטוח כי זארה היא מריה היות שצייר אותה בעבר ומכיר היטב את פניה.
בתחילה זארה מסתייגת מההסבר הזה ומסרבת לעזוב אבל לאחר זמן מה היא מסכימה כי ברצונה לעזוב את הסופר.
סאלטר כועס, יורה עליה ופוצע אותה בזרועה אך הם נמלטים ממנו בדרך לרומא.
ברונו וארלי (מלווין דאגלס) בעלה של מריה, הוא כעת קצין בצבא האיטלקי.
הוא מקבל בשמחה את הידיעה ומחכה למריה בתחנת הרכבת ביחד עם אחותו לנה (רפאלה אוטיאנו).
היא מוצאת חן בעיני ברונו ואחותו אך אינה מכירה אותם "כי זיכרונה אבד".
ברונו ו"מריה" מתאהבים אף על פי שזהותה האמיתית לא ברורה.
למקום מגיע סאלטר ומגלה ל"מריה" כי בעצם כל זה הוא תחבולה של ברונו לא לאבד את האחוזה הרשומה על שם אשתו.
סאלטר מביא למקום אישה מסנטוריום לחולי נפש וטוען שהיא מריה האמיתית אבל חקירה קצרה של ברונו שוללת זאת.
לבסוף אומרת "מריה" לברונו שהיא אוהבת אותו ושיקבל אותה כמו שהיא כפי שהוא רוצה והם מתחבקים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגרטה גרבוזארה/מריהזמרתמלווין דאגלסברונו וארלירוזן איטלקיאריך פון שטרוהייםקרל סאלטרסופראוון מורטוניציירראפאלה אוטיאנולנהאחותה של מריה
כפול או כלום הוא סוג הימור בו המהמר מכפיל את הסכום שברשותו או מפסיד את כולו.
ניתן לראות במשחק זה "משחק ג'נטלמני" המעניק למפסידים בהימור ראשוני סיכוי לזכות בכספם בחזרה, תוך סיכון מינימלי לזוכה.
להכפיל את סכום ההימור וחייב גם לקחת קלף 1 נוסף ולהעביר את התור הלאה.
המונח המשמש בבלאק ג'ק לתאר את מצב הכל או כלום הוא "הכפלת מטה".
מהלך זה מאפשר לך להכפיל את ההימורים ולקחת קלף 1 נוסף.
עם זאת, מדובר בהימור שנחשב מסוכן, אם אתה מקבל קלף שני נמוך במיוחד אתה לא יכול להכות שוב, בשל סיכון זה שחקנים שנחשבים ביישנים נמנעים מהימור כפול ושחקנים שנחשבים הרפתקניים יותר נוטים כן לנסות את זה.
כפייה בחוזה משמעותה שאחד מן הצדדים לחוזה נאלץ לכרות אותו בניגוד לרצונו הגמור.
בעוד שבמשפט הישראלי כפייה בחוזה מהווה עילה לביטול, במשפט העברי האפשרות לביטול אינה מוחלטת ומושפעת מגורמים נוספים.
בסיסה של כל התקשרות משפטית, גם במשפט העברי, היא גמירות הדעת.
משמעותה של גמירות הדעת היא הכוונה לבצע את הפעולה שהוסכם עליה כולל קבלת התוצאות המשפטיות הכרוכות בה.
לכן שאלת תוקפו של החוזה הכפוי תלויה בשאלה האם הכפייה פוגעת בגמירות הדעת של הצד הכפוי.
לשם כך יש לבחון פרמטרים נוספים, מעבר לכפייה.
הבסיס לשאלה זו מובא בסוגיית "תַּלְיוּהוּ וְזַבֵּין".
מובאת שם מחלוקת בשאלה האם האדם שתלו אותו (או עבר עינוי אחר), ולחלופין, איימו עליו שכך ייעשה לו כדי שימכור - מכירתו תופסת.
התלמוד פוסק שההלכה היא שהמכר תקף, מכיוון שבמהלך הכפייה האדם מתרצה לבצע את שנכפה עליו והתרצות כזו נחשבת כגמירת דעת מספקת למכירה (בלשון התלמוד: 'אַגַּב אוּנְסֵיהּ גְּמַר וּמַקְנֵי'=אגב אונסו גומר המוכר בלבו ומקנה).
בעקבות פסיקה זו, יש הסכמה בין פרשנים ופוסקים שלמרות האונס, אין פגם בגמירת הדעת של המוכר למכור.
עם זאת, פוסקים נחלקו האם ניתן לומר זאת גם במקרה של כפייה על הקונה לקנות.
בעל העיטור סובר שלא ניתן לומר זאת בכפייה לקנות, כשם שלא ניתן לכפות אדם לשאת אישה מסוימת.
יש המסבירים את דעתו בכך שיש הבדל בין פעולה שלילית – ויתור על נכס (מכירה), הדורשת גמירות דעת נמוכה יותר, לבין פעולה חיובית – לקיחת בעלות על נכס (קנייה), הדורשת גמירות דעת גבוהה.
לעומת בעל העיטור, הרשב"א סובר שגם קנייה כפויה תקפה, משום שאדם מעוניין יותר בקניית נכסים מאשר במכירתם.
הרב שלמה זלמן ליפשיץ כתב כי אין הכרח לומר שדיני מכר בכפייה תואמים לדיני חוזה בכפייה.
זאת משום שבמכר יש פעולה עכשווית שמבטאת התרצות, כמו קבלת התשלום, בעוד שבחוזה ההתחייבות היא עתידית, ולכן חסר סימן המעיד בשעת המעשה על רצון או על גמירת דעת לביצוע העסקה.
טענה זאת מבוססת על תשובת המהר"ם מרוטנבורג שכתב שאין תוקף לנדר כפוי, משום שהוא עתידי, בניגוד למכר כפוי שתקף משום שהכסף הגיע לידי הנכפה, וכך באה לביטוי גמירת דעתו.
בהמשך הסוגיה מסביר התלמוד שאחד התנאים לתקפות החוזה הכפוי הוא מתן תמורה (בלשון התלמוד: 'הֵיכָא דִּיהַב זוּזֵי'=היכן שנותנים כסף) ועל כן כתבו רוב הפוסקים כי אדם שנכפה לתת מתנה, מתנתו אינה מתנה.
דרך אחת להסביר את ההבדל היא שקבלת התמורה מעידה על גמירות הדעת, ובהיעדרה במצב של כפייה אין כל אינדיקציה לגמירות הדעת.
יש החולקים על הסבר זה מכיוון שלדעתם אדם הנתון בכפייה מוכן להציל את עצמו בכל מחיר, ואין גמירות דעתו להנצל תלויה בשאלה האם הוא קיבל תמורה או לא.
הסבר אחר הוא שאכן ישנה גמירות דעת בשני המקרים, אך בכפייה ללא תמורה נדרש רף גבוה יותר של גמירות דעת מאשר עם תמורה, בה ניתן להסתפק בגמירות דעת מאולצת יותר.
בהתאם למבחן התמורה, ניתן לומר שגם בהתקשרויות אחרות, כגון שותפות או פשרה, שנעשו תחת כפייה, אם הייתה תמורה - ההתקשרות תקפה.
נחלקו הדעות בין הפוסקים ביחס לעיתוי מתן התמורה.
לדעת פוסקים מרכזיים (הרמב"ם והשולחן ערוך) המכר תקף רק אם התמורה ניתנה מיידית בשעת במכר: "עד שמכר ולקח דמי המקח".
מנגד, יש ראשונים הסוברים שהתחייבות למתן תמורה מספיקה, גם אם התמורה לא נתנה מיידית.
לפי דעה שלישית לצורך מבחן התמורה אין די בהתחייבות, אך מתן שטר חוב עשוי להוות תחליף למתן תמורה בפועל.
יש שכתבו שמתן התמורה הוא תנאי לתוקף המכירה ואם לא ניתנה תמורה אז לא ניתן לומר שיש כאן מכירה, גם כשבשעת הכפייה הנכפה חשב שיקבל תמורה.
דיון נוסף מתנהל בין פוסקים בשאלה מה דינה של כפייה שהתמורה בה היא באמצעות מחילת חוב.
הרשב"ם ובעלי התוספות גורסים שמכיוון שתנאי לגמירת דעת הוא שהנכפה לא יפסיד מהחוזה, גם ביטול חוב מהווה תמורה.
מצד שני יש מי שסובר שמחילת חוב אינה מספקת, ויש צורך בנתינת כסף ממש.
עם זאת מוסכם כי אדם המאיים בגרימת הפסד כספי, אי מימוש האיום לא מהווה תמורה הנותנת תוקף לכפייה.
פרופ' בני פורת סובר כי החילוק בין מכר בכפייה לבין מתנה בכפייה שימשה את הפוסקים לאורך הדורות עבור מקרי ביניים שאינם מכירה או מתנה.
יסוד החילוק הוא ההבחנה האם אין הפסד לנכפה, ואז הדין הוא שהעסקה תקפה בדומה למכר, או שמא נעשה כאן הליך שהביא הפסד לנכפה ועל כן העסקה תידון כמתנה בכפייה שאינה תקפה.
הבחנה כזו מאפשרת לפוסקים להשתמש בשיקול דעת נרחב, כדי להכריע האם התקיים הליך הוגן כלפי הנכפה, וכך לפסוק לפי הצדק והיושר.
כך למשל, הרשב"א פסק כי נושה שנכפה עליו לדחות את מועד פרעון ההלוואה בלא תמורה, הדבר שקול לכפייה לתת מתנה ולפיכך דינה להתבטל.
אשר גולאק מבחין בין המושגים 'רצון' ו'דעת' בתחום היחסים המשפטיים בין אנשים.
הרצון מבטא את היחס הנפשי של המתקשר טרם נעשתה העסקה, אם מתוך בחירה ואם מתוך כפייה.
הדעת מתייחסת למודעות ולהסכמה להתקשרות, מבלי להתחשב במניע לה.
גולאק סבור שהיחס לכפייה הוא מאפיין משמעותי המבדיל בין המשפט הרומי והאנגלי לבין המשפט העברי.
יסוד ההבדל הוא שהמשפט הרומי שם דגש על הרצון, ולפיכך יחסו כלפי תוקף החוזה הכפוי מחמיר יותר.
לעומתו, המשפט העברי שם דגש על הדעת, ולכן הוא מסוגל להכיר בתוקפו של חוזה בכפייה במצבים מסוימים.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג חלוק על דעתו של גולאק.
לדעתו, גם לפי המשפט העברי יש חשיבות לרצון.
הרצון מורכב מיחסו הנפשי של המתקשר כלפי העסקה וגם ממעשיו.
לכן ייתכנו התקשרויות שבהן הרצון כיחס נפשי הוא חלש, אך מעשיו של המתקשר משקפים רצייה, ועל כן יינתן תוקף להתקשרות.
שלום אלבק סבור שהמפתח להבנת דיני הכפייה במשפט העברי הוא יסוד גמירות הדעת.
לדעתו, המבחן שמציע המשפט העברי ליסוד זה הוא אובייקטיבי, כלומר כיצד יתייחס לכך הצופה מן הצד, להבדיל מחוויתו האישית של המתקשר.
עקב כך, חכמים קבעו נסיבות לכפייה המעידות באופן אובייקטיבי אם מתקיימת הבעת רצון להתקשרות, גם אם מבחינת סובייקטיבית האדם לא היה מעוניין בהתקשרות וחש שהוא נתון תחת כפייה.
בהמשך לכך, אלבק מסיק כי דיני הכפייה יכולים להשתנות, לפי גמירות הדעת האובייקטיבית המקובלת באותו הזמן והמקום.
ייתכן שפעולה משפטית מסוימת שנעשית בכפייה תחשב במקום אחד כגמירות דעת, ובמקום אחר תחשב כאחת שאינה מביאה לגמירות דעת.
יש להבחין בין שני סוגי כפייה עיקריים:
"פעולה הנעשית באונס" - האדם לא הפעיל כל שיקול דעת בכריתת החוזה, אלא פעל במהלכה באופן מכני.
במקרה זה החוזה בטל מעיקרו, שכן לא נעשתה כאן פעולה שניתן לייחסה לאדם.
"פעולה הנעשית מחמת אונס"- אדם כורת את החוזה בעקבות כפייה שנכפתה עליו, אך הוא עושה זאת מתוך בחירה, משום שהוא מעדיף את כריתת החוזה על פני אי הנוחות שתיגרם לו אם ימשיך להתנגד לחוזה.
במקרה זה החוזה אינו בטל מאליו.
ישנה מחלוקת בין מפרשי הגמרא והפוסקים מה היא הפעולה המינימלית שעל האדם לעשות על מנת שלמעשה שביצע יהיה תוקף למרות הכפייה.
לדעת חלק מהמפרשים יש צורך באמירה מפורשת "רוצה אני".
אך דעת רוב הפוסקים, וכך נפסק להלכה בטור, שגם שיתוף פעולה עם הכופה וחוסר התנגדות מצד הנכפה נחשבים כאמירה מפורשת.
הבחנה משמעותית נוספת היא בין כפייה חיצונית לבין כפייה שאדם כופה את עצמו.
כך, למשל, אדם עשוי למכור נכס, מחמת לחץ כלכלי.
מכירה כזו נובעת מכפייה פנימית שהמוכר בוחר בה.
כפייה כזו אינה נחשבת כאונס, ולכן בנסיבות כאלו - המכירה תקפה.
פסיקה של המהרשד"ם המדגימה עיקרון זה, עוסקת בחייב שלא שילם את חובותיו והוכנס לבית הכלא.
כדי לגייס את הכסף הנחוץ לתשלום חובו ושחרורו הוא נאלץ לבקש מאלו החייבים לו שיפרעו לו את חובותיהם כלפיו בסכום פחוּת משמעותית מסכום החוב שלהם כלפיו.
על פי פסיקת המהרשד"ם גם מקרה מעין זה נחשב כפייה עצמית, ולכן ההסכם על פרעון החוב (בסכם הפחוּת) אינו בטל.
רק כפייה ישירה להתקשרות בחוזה נחשבת לכפייה חצונית.
לעומת זאת, כפייה לעשות פעולה מסוימת הדוחקת את הנכפה לחתום על חוזה, נחשבת לכפייה עצמית.
עם זאת, מדובר דווקא בפעולה שלכופה מותר לבצעה.
פעולה מצד הכופה שאינה כדין, תיחשב לכפייה חיצונית.
לכן, אם נטפלה עלילה על נושה שגרמה להכנסתו לכלא, ומחשש שיפגע ויתר הנושה על החוב שחבים לו, הדבר נחשב לכפייה והמחילה בטלה.
ישנו דיון בשאלה האם כפיית סעיף מסוים בחוזה עבודה, נחשבת כפייה חיצונית או שמא זו כפייה עצמית שכן האדם לא חייב לעבוד בעבודה זו דווקא, אלא הוא בחר בכך.
כפייה על ידי פגיעה בנכסים גם היא נחשבת ככפייה חיצונית המבטלת חוזה.
לפי זה, משכיר שאיבד את שטר השכירות והשוכר מאיים עליו שאם לא ימכור לו את השדה, הוא יטען שהיא שלו לדעת הרמב"ם, זו מכירה באונס, והיא בטלה.
אין מקורות ישירים העוסקים בכפייה כלכלית חיצונית, אך ייתכן וניתן ללמוד מהדוגמה המובאת בתלמוד ל"אונסא דנפשיה", שלחץ כלכלי אישי נחשב אונס עצמי ואינו מבטל את החוזה, ולעומת זאת לחץ כלכלי חיצוני נחשב אונס ומבטל את החוזה.
מוסכם על הפוסקים כי כפייה המופעלת על אדם שלישי שאינו קשור לנכפה, אינה נחשבת כפייה חזקה די הצורך, ולכן אין בכוחה לבטל את החוזה.
לעומת זאת, מוסכם שכפייה המופעלת על אשתו של הנכפה נחשבת ככפייה עליו, שכן אשתו כגופו.
כשהכפייה מופעלת על שאר קרובי המשפחה של הנכפה, נחלקו הפוסקים:, הרשב"ץ סובר, שכפייה כזו אינה קרובה דייה לנכפה, ולכן אינה מבטלת את החוזה.
לעומתו, הריב"ש, ובעקבותיו הבית יוסף פוסקים שהיא נחשבת כפייה הגוררת ביטול חוזה, שכן איום על בני משפחה אינו פחות מאיום על נכס.
המשפט העברי מתייחס באופן זהה לכפייה שבוצעה על ידי הצד השני לחוזה ולכפייה שבוצעה על ידי אדם שלישי, וזאת בניגוד למשפט הישראלי ולשיטות משפט מודרניות רבות.
הסיבה לכך היא שעפ"י המשפט העברי אין הבדל מבחינת הכפוי מי הכופה שלו, שהרי לבסוף הוא קיבל החלטה לחתום על חוזה במצב נפשי של הכרח.
מנגד, המשפט הישראלי סובר שאשמת הכופה היא חלק מהותי מהסיבה לביטול החוזה, ועל כן כשהאשמה לא קיימת, החוזה תקף.
קשר סיבתי בין ההתקשרות לכפייה
לצורך ביטול החוזה, יש צורך בקשר סיבתי בין הכפייה לבין כריתת החוזה, כלומר, נדרש להראות שהחוזה נכרת דווקא בגלל הכפייה, ובלשון הרמב"ם: "שהוא מוכר מפני האונס".
כשיש גורמים נוספים לחתימת החוזה מלבד הכפייה, יש צורך שהקשר הסיבתי בין הכפייה להתקשרות יהיה יסודי ("הגורם שבלעדיו אין"), כלומר, נדרש להראות שללא הכפייה החוזה לא היה נחתם.
את הקשר הסיבתי יש לבחון באופן אובייקטיבי, כלומר: האם אדם סביר, ולאו דווקא המתקשר המסוים, היה חותם על חוזה עקב כפייה זו.
לעיתים אין צורך במימוש הכפייה כדי שהנכפה יסכים לכרות חוזה, ודי באיום.
התלמוד קובע כי: "עביד איניש דגזים ולא עביד" (=עשוי אדם להגזים באיומו מבלי לממשו).
ישנם פוסקים שקבעו שאיום על כפייה, להבדיל מכפייה בפועל, אין בו כדי לבטל חוזה, משום שהטלת איום לא בהכרח מצביעה על יכולת לבצעו.
מנגד, רוב הפוסקים (וביניהם הרמב"ם והשולחן ערוך) קבעו שגם איום נחשב ככפייה.
זאת בעקבות הגמרא הקובעת שאיום על פגיעה בנכסים נחשב כפייה.
עקב כך מקובל כי תוקף החוזה במקרה של איום ייקבע לפי ראות עיני הדיינים.
ניתן להצביע על שלושה שיקולים מרכזיים המשפיעים על קביעה זו: מידת היכולת של המאיים לממש את האיום, מידת הוודאות שייגרם נזק אם האיום יתממש ואופיו ומעמדו של המאיים.
המשפט העברי מספק סעד לנכפה במקרה של כפייה.
הנכפה לחתום על חוזה או שטר יוכל למסור הודעה ("מודעא") לפני החתימה ולפיה הוא חותם בכפייה ואיננו מעוניין בהתקשרות, וכך יוכל לבטלה.
את המודעא יש למסור בכתב או בעל פה בפני שני עדים כשרים.
זהו הכלי העיקרי המאפשר הגנה מפני כפייה (כשהיא תחת איום מתמשך).
המודעא פוטרת את הנכפה מעימות חזיתי עם הכופה.
היא מאפשרת את קבלת ההסכם למראית עין, ובהמשך את ביטולו מכוח המודעא.
יודגש, כי לצורך ביטול ההסכם לא די בהצהרה על הכפייה בפני העדים.
נדרשת עדות ישירה לכפייה עצמה.
דרישה זו נועדה לוודא שטענת הכפייה כנה, כך שלא כל מתקשר בחוזה יוכל להתנער מהתחייבותו החוזית באמצעות הכנת מודעא מראש.
חוזה כפוי בעסקה ללא תמורה ניתן לביטול באמצעות מודעא המבוססת על הצהרת הנכפה, אף שאין עדות על הכפייה עצמה.
כלומר, לדעת הרמב"ם מכיוון שבמתנה נדרש רצון גמור של הנותן, ניתן לבטלה גם באמצעות מסירת מודעה על חוסר רצונו לתת, אף שאין העדים מעידים על פעולת הכפייה עצמה.
הרשב"ם מנמק דין זה בצורה שונה.
לדעתו, במכירה למוכר יש אינטרס לשקר ולטעון שהעסקה נעשתה בכפייה, על מנת להותיר את התמורה בידיו לאחר שהעסקה תבוטל.
לעומת זאת, במתנה אין אינטרס כזה לנותן המתנה, שכן אינו מרוויח דבר מנתינת המתנה.
לכן, רף ההוכחה המוטל על הנותן מתנה (הצהרה על הכפייה) נמוך משמעותית מזה שמוטל על המוכר (עדות ישירה על הכפייה עצמה).
בין הרציונלים של הרמב"ם והרשב"ם עשויה להיות נפקות במקרה שבו לנותן יש אינטרס לתת מתנה, ולאחר מכן לבטלה מטעמי כפייה (מתוך ניסיון להצטייר בעיני סביבתו כנדיב או כבעל אמצעים).
לפי הרציונל של הרמב"ם אם ניתנה מתנה ולצידה מודעא המבוססת על הצהרת כפייה, ללא עדות ישירה על כך, המתנה תתבטל מכיוון שאין כאן רצון גמור מצידו של הנותן.
מאידך, לפי הרציונל של רשב"ם, אין בכוחה של המודעא לבטל את המתנה, משום שלנותן יש אינטרס במתנה ובביטולה, ולכן נדרשת עדות ישירה על הכפייה ולא די בהצהרת הנותן על כך.
במקרה של כפייה בעסקה שניתנה בה תמורה חלקית, דין המודעא כמו במכירה.
כלומר: תידרש עדות ישירה על הכפייה עצמה.
הסיבה לכך היא משום שבגין התמורה החלקית אין דרישה לרצון גמור, בדומה למכירה.
במקביל, לדעת רשב"ם, די בתמורה חלקית כדי לקבוע שלנותן יש אינטרס לשקר, לבטל את העסקה ולהותיר בידיו את התמורה (החלקית).
אם נמסרה מודעא שהחוזה נחתם בכפייה, החוזה בטל מאליו.
חוזה שנעשה בכפייה ולא נמסרה לגביו מודעא וניתן לבטלו (כגון חוזה בלא תמורה) - החוזה אינו מתבטל מאליו, אולם ניתנת לנכפה הזכות לבטלו.
אם הנכפה מחל על זכותו, הוא אינו יכול לדרוש אותה חזרה.
בנסיבות אלו מתעוררת השאלה האם בעקבות המחילה על זכות הביטול נדרש מעשה קנייני חדש לקיום העסקה, שכן בעת מעשה הקניין המקורי המוֹכֵר פעל מתוך כפייה ובהיעדר דעת.
הרב אשר וייס סובר שאכן החוזה בטל ולא ניתן 'להחיותו', גם אם הכופה מעוניין בכך.
לדעתו, אלו הסוברים שיש יכולת לבטל את המודעה התכוונו דווקא אם בזמן הכפייה הכפוי כבר החליט שרצונו לקיים את החוזה ולבטל את המודעה.
במקרה בו החוזה ניתן לביטול, הכופה אינו יכול לבטל את החוזה אלא רק הנכפה.
כאשר הנכפה מסר מודעא, הכופה אינו חייב לקיים את החוזה גם אם הנכפה מעוניין בו, שכן הנכפה מסר מודעא והחוזה התבטל מאליו.
אדם שכפה את חברו לחתום על חוזה באמצעים כשרים שהחוק מקנה לו, הנכפה לא יכול לטעון לכפייה.
דוגמה לכך היא משכיר שמאיים על השוכר שאם לא ישלם את דמי השכירות הוא לא יחדש את החוזה ויתבע אותו בבית משפט.
איום כזה אינו בגדר כפייה אמנם חוסר גמירות דעתו של הנכפה זהה למקרי כפייה רגילים, לא ברור אך מכיוון שמדובר בזכות המוקנית לכופה הוא רשאי להשתמש בה.
גם איום באמצעות ביצוע פעולה מותרת שאינה קשורה לנושא הכפייה, כמו אי חידוש חוזה דירה כדי לכפות על מכירת רכב, אינו נחשב כפייה והחוזה תקף.
הרמב"ם והשולחן ערוך בעקבותיו, פוסקים כי פשרה שנעשתה בכפייה דינה כמכר כפוי.
עקב כך דיני כפייה שנאמרו במכר, לרבות דיני מודעא, רלוונטיים גם לפשרה.
כך לדוגמה מלווה שנכפה עליו במשא ומתן לוותר ללווה על חצי מהחוב יוכל להשתחרר מן הפשרה, בכפוף לדיני הפשרה שלעיל.
לעומתם, הרשב"א פוסק כי נושה שמתוך פשרה כפויה מחל על מקצת החוב עקב חשש שאחרת היה מפסיד את כל החוב - המחילה בטלה בדומה למתנה, ולא בדומה למכר.
לדעתו, מכר כפוי עשוי להיות תקף, משום שקבלת התמורה מצד המוכר מעידה על רצונו בעסקה.
בפשרה לא מתקבלת תמורה, ולכן היא דומה יותר למתנה מלמכר.
אמנם ישנן דעות הסוברות שמכירה כפויה תקפה גם אם ניתן בעבורה תשלום חלקי בלבד, אך לדעת הרשב"א דעה זו עוסקת במכירת מקרקעין בלבד שלגביהם גובה התמורה נחשב לדינאמי ומשתנה ("אין אונאה לקרקעות").
במיטלטלין גובה התמורה הוא קבוע (ויש בהם אונאה), ולכן מכירת מטלטלין כפוייה בלא תמורה הולמת – אינה תקפה, וכך גם במחילה על חוב שדינה דומה.
כדעת הרשב"א פסקו עוד פוסקים.
כך, הרב מאיר מלובלין כתב שרק אם היה לנושה הנכפה חשש שיפסיד את כל חובו ובעקבות כך התפשר, הפשרה תחשב למכר לעניין הדרישה לעדות ישירה על הכפייה עצמה.
אך אם בעיני הנושה לא הייתה סכנה שיפסיד את כל חובו והוא בכל זאת התפשר, גם הרמב"ם והשו"ע יסכימו שהפשרה היא כמתנה, וניתן לבטלה באמצעות מודעא גם על ידי הצהרה הנושה, וללא עדות ישירה על עצם הכפייה.
רבי שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ) סבור שאם במסגרת הפשרה הנכפה מפסיד כסף (כמו בפשרה על חוב), דינה כמתנה לכל הדעות.
הרמב"ם שהשווה פשרה למכר דיבר רק על פשרה שאין בה מחילה על סכום כסף מסוים, כמו בחלוקת שיתוף של קרקע.
סיבה נוספת לביטול פשרה כפויה היא שבדר"כ מדובר בביטול של חיוב עתידי ולא פעולה ממשית כמו מכירה כפויה, ומכיוון שלא הייתה כאן הוצאה מרשות הנכפה אז קל לפסוק שאין לכופה זכות להוציא את הממון ממנו והפשרה בטלה.
מחילה על חוב שנעשתה בכפייה דינה כמתנה שניתנה בכפייה.
המחילה בטלה גם אם הצדדים עשו מעשה קניין, שכן פעולת המחילה אינה הקנאה.
אם לאחר המחילה הכפויה המשיכו הצדדים לשאת ולתת על מחילת חיובים אחרים, המחילה אינה בטלה, שכן סוף המשא ומתן מעיד כי גם תחילתו לא הייתה בכפייה.
עילת הכפייה מנויה בפרק ב' בחוק החוזים הישראלי:
המילים "רשאי לבטל" מעידות כי החוק אינו מבטל את החוזה הכפוי באופן גורף אלא מאפשר את ביטולו.
ההסבר לדבר הוא שאמנם הכפייה פגמה בגמירות הדעת של הנכפה אך היא לא ביטלה אותו לגמרי, שהרי לאחר הכפייה הוא הסכים להתקשרות, ולכן יש אפשרות להמשיך לקיימו.
לשון החוק אינה מבדילה בין כפייה עם תמורה לכפייה ללא תמורה, כפי שנפסק במשפט העברי, אך עם זאת לפי פסיקת בית המשפט העליון במקרה של תמורה מלאה אין לבטל את החוזה.
במסגרת סדרת הספרים "חוק לישראל" הוצע נוסח חדש לתיקון החוק כך שיתאים למשפט העברי.
הנוסח החדש מתייחס להבדל בין חוזה בכפייה עם תמורה ולכזה ללא תמורה, כמו כן הושמטו המילים "או באיום" בשל כך שאין הסכמה בין הפוסקים על כך שחוזה באיום בטל.
כפות רגלי האל: איך גילינו את הגִּלְגָּלים בבקעת הירדן הוא ספר עיון בארכאולוגיה ובמקרא, מעיזבונו של פרופסור אדם זרטל, אשר יצא לאור לאחר מותו בהוצאת ספריית שיבולת בעריכת דוקטור שי בר.
הספר מציג את תגליותיו של זרטל במסגרת סקר הר מנשה, ובעיקר את המתחמים הקדומים בצורת כף־רגל שהתגלו בבקעת הירדן ובמזרח השומרון ובנימין.
בספר משולבים גם קטעים אישיים מחייו של זרטל, שנפצע קשה במלחמת יום הכיפורים והחל את דרכו המדעית כשיצא לסקרי שטח רגליים ממושכים, יחד עם ניתוחים ארכאולוגיים, מקראיים ותרבותיים על ראשית הפולחן בישראל.
בחלק מהספר עומד סיפורו האישי של זרטל, ששילב בין חוויית ההליכה ברגל בארץ הפצועה שלאחר המלחמה לבין החתירה הבלתי־מתפשרת לחשוף את שורשי העם והארץ.
מתוך אבני השומרון ועמק הירדן הוא מבקש להראות כיצד ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון לאומי משתלבים יחד ליצירת תמונה חדשה של ראשית ישראל.
זרטל מציע לזהות את המתחמים בצורת כף־רגל עם אתרי "הגלגל" המקראיים, ששימשו כמוקדי כינוס, טקסי חידוש הברית והכתרת מלכים בראשית תקופת ההתנחלות והשופטים.
לטענתו, צורת כף־הרגל נושאת משמעות סמלית במקרא ובתרבויות סמוכות, כסמל לבעלות על הארץ, להכנעת אויבים, וגם לנוכחות האלוהית בעולם.
הספר מתאר כיצד המתחמים נבנו בתקופת הברזל הראשונה, במאות ה־12 עד ה־10 לפני הספירה, וכיצד מיקומם, אופיים הארכיטקטוני והשימוש שנעשה בהם משקפים את שלביה הראשונים של התגבשות ישראל כעם.
מעבר לתיאור התגליות, הספר מציע קריאה תרבותית-סמלית רחבה.
הוא מקשר בין הממצא הארכאולוגי לבין פסוקי המקרא, דוגמת ", ומציע הסבר חדש למונח "עלייה לרגל" כעלייה ממשית לאתרי הפולחן בצורת כף־רגל.
זרטל משווה את הסמליות הישראלית לזו המצרית, שבה כף־הרגל ייצגה אדנות של המלך על אויביו, ומראה כיצד בישראל התפתח הרעיון לביטוי של קשר בין העם, הארץ והאל.
הספר ובכלל המחקר עורר עניין ציבורי ומחקרי ניכר.
מצד אחד, הוא זכה להערכה בשל עושר המידע, היקף הסקר ארוך־השנים, והצגת תיאוריה מקורית בדבר ראשית הפולחן בישראל.
ד"ר שי בר, שהביא את הספר לדפוס, הדגיש את ייחודיות המתחמים והעדר מקבילות להם במזרח הקדום.
מנגד, חוקרים אחרים הסתייגו מן הזיהוי הישיר עם הגלגלים המקראיים, וטענו כי מדובר בפרשנות סמלית נועזת, המחייבת עוד חפירות והוכחות סטרטיגרפיות.
יש אף שראו בזיהוי דוגמה ל"מדרש ארכאולוגי" יותר מאשר לממצא ודאי.
אף על פי כן, לא פורסמו מחקרים הסותרים באופן חד־משמעי את ממצאיו של זרטל.
כפייה דתית היא הטלת נורמה דתית בכפייה על הציבור או חלקיו, תוך פגיעה בחופש הדת, בחופש מדת או במצפון של הציבור או של הפרט.
בישראל הכוונה בעיקר להטלת נורמות יהודיות אורתודוקסיות, באמצעות חקיקה או באמצעים אחרים המתפרשים לעיתים מזומנות ככפייה דתית.
למושג כפייה דתית ניתנו בישראל הגדרות שונות.
השופט חיים כהן הגדיר את המושג כפייה דתית בהקשר החוקי כ"הטלת נורמה של התנהגות דתית על הציבור מכוח דבר חקיקה, והנורמה נוגדת את אמונתו הדתית או הלא דתית או את מצפונו של הציבור רובו או מקצתו".
השופט אהרן ברק הבחין בין "כפייה דתית" לבין התחשבות בשיקולי דת.
לדבריו: "רשות מינהלית, המפעילה סמכות שלטונית, רשאית להתחשב בשיקולים רלוונטיים, ובהם בלבד.
אסור עליה שיקול זר" ...
"כקו פרשני מנחה – הכפוף לתכליתו הספציפית של כל דבר חקיקה – ניתן לקבוע, כי ההתחשבות בשיקולי הדת ובאורח החיים הדתי אסורה היא, אם הפעלת הסמכות נועדה לכפות על אדם את מצוות הדת.
ההתחשבות בשיקולי הדת ובאורח החיים הדתי מותרת היא, אם היא נועדה לתת ביטוי לצורכי הדת של האדם".
בנוסף, הבחין ברק בין כפייה הנובעת משיקולים חברתיים-סוציאליים ותואמת תפיסה דתית לבין כפייה דתית.
הוא ציטט את דיקסון, נשיא בית המשפט העליון של קנדה, שכתב: "אדם אינו נתון לכפייה דתית רק בגלל שחובה חוקית תואמת דרישות של דת מסוימת." בראייה רחבה יותר, כפייה דתית היא כפיית אדם להימנע מעבודת האלוהים על פי אמונתו, וכן כפיית אדם לעבוד את האלוהים בצורה המנוגדת לאמונתו ולמצפונו.
יש המשתמשים בהגדרות רחבות יותר לכפייה דתית.
על פי הגדרה אחת, כפייה דתית היא "כל פעולה מדינית או מוניציפלית המשרתת עניין דתי או המשרתת עניין כללי בצורה המשקפת עמדה דתית".
מפי אחרים נשמעת הגדרה רחבה אף יותר שלפיה "כל פיקוח חברתי, הן בדרך חקיקה או פקודה, הן בדרך לחץ אפקטיבי של מוסדות רבניים או אפילו באמצעות דעת ציבור בלתי רשמית, אם רק קשור הוא במניע דתי – הריהו בגדר של כפייה דתית".
הגדרה רחבה אחרת היא שכל חוק אשר היה שונה אלמלא קיום הדת, ולא נועד להגן על חופש הדת, מוגדר ככפייה דתית.
מאידך, בסקירה שכתב צבי צמרת על הנושא, השתמש במושג "כפייה אנטי-דתית", אך באשר לכפייה הדתית העדיף להשתמש במושג "תובענות-יתר דתית".
הרב אלימלך בר שאול אף שלל את השימוש במושג "כפייה דתית" ביחס לכפייה שאינה מכוונת במלואה לנורמה דתית, ולפיכך כתב שבישראל כלל אין כפייה דתית, אלא "כפייה לאומית תרבותית", המשמשת כל חברה לליכודהּ ליחידה אחת.
המושג "כפייה דתית" מופיע רבות בשיח הישראלי, ולעיתים נעשה בו שימוש גם כלפי מעשים אשר על פי ההגדרות של שופטי בית המשפט העליון אינם נכללים במושג "כפייה דתית".
גורמים דתיים מתנגדים לשימוש רחב זה של המושג כפייה דתית.
אליעזר גולדמן טוען שהשימוש הרחב במונח כפייה דתית נובע ממניעים של הגדרה משדלת, כאשר גורמים חילוניים מנצלים את ההתנגדות והרתיעה מכפייה דתית במובן הקלסי של כפיית אדם לעבוד את האלוהים בצורה המנוגדת לאמונתו ולמצפונו, כדי להחיל את אותה רתיעה על כל מעורבות של שיקול דתי במרחב הציבורי.
סוגיית הפרדת הדת מהמדינה בישראל סבוכה ומורכבת.
מעצם הגדרתה, מדינת ישראל היא מדינת היהודים – וישנה מחלוקת ציבורית האם הגדרה זו מתייחסת ליהדות כאל דת או שהיא מתייחסת רק ללאומיות היהודית.
חוק השבות, לפיו זכאי כל יהודי להגר לישראל, מעניק זכות לאזרחות על בסיס מוצא יהודי.
ישנם חוקים רבים המסתמכים על היהדות, ובכלל זה מערכת של בתי דין רבניים הפועלת מכוח החוק.
כל אלו ועוד מציירים תמונה של מדינה שאין בה הפרדה בין דת ומדינה.
עם זאת, בישראל תושבים יהודים רבים שאינם מקיימים את מצוות היהדות, וגם קיימת במידה רבה סובלנות דתית כמדיניות כלפי בני דתות אחרות.
הם זכאים לחופשה בימי חגם, ולא נמנעת מהם הקמת מוסדות ציבור דתיים כגון כנסייה ומסגד.
סוגיית הפרדת הדת מהמדינה בישראל נתונה בוויכוח מתמיד: מחד, טוענים חילוניים שאין רצונם לקיים את מצוות היהדות, וראוי שמדינה דמוקרטית מודרנית לא תכפה על אזרחיה קיום חוקים שאבד עליהם הכלח ובניגוד לרצונם.
מאידך, טוענים דוברים, הפרדת הדת מהמדינה תגרום לאבדן צביונה של המדינה כמדינה יהודית.
ויכוח עז בסוגיה נטוש במסגרות רבות, החל מוויכוחים על חקיקה בכנסת, דרך אנשי ציבור ורוח, וכלה בחיכוכים בין תושבים, למשל סביב הנסיעה ברחוב בר-אילן בשבת.
בין התומכים בהפרדת הדת מהמדינה בישראל ניתן למצוא גם את ההוגים היהודיים אורתודוקסים ישעיהו ליבוביץ, אליעזר גולדמן ודוד הרטמן.
עם הקמת המדינה ולמרות דרישת מפ"ם, הייתה הסכמה רחבה כנגד הפרדה מוחלטת בין דת ומדינה, דבר שהשאיר את מידת המעורבות של המדינה בנושאי דת פתוח לדיון, כאשר בסיס היחסים בין דתיים לחילוניים הושתת על הסכמות סטטוס קוו, אשר באופן כללי קבעו שיש לשמר את המצב שהתקיים בימי המנדט הבריטי.
עם זאת, התגבשה הסכמה רחבה כנגד כפייה דתית, החל ממפ"ם והמפלגה הפרוגרסיבית וכלה בחזית הדתית אשר דרשה "מניעת כל כפייה דתית בישראל".
לקראת הבחירות לכנסת הראשונה שידרה מפא"י תשדיר שבו זלמן ארן אמר שהמפלגה תעמוד בשער נגד כל כפייה דתית.
דברים אלו צוטטו רבות על ידי אנשי מפא"י, כולל מנהיגה, דוד בן-גוריון, שהצהיר: "לא תהיה כפייה דתית במדינת ישראל".
אולם טענות על כפייה דתית עלו משני הכיוונים, חלקן בגלל יוזמות מקומיות וחלקן בעקבות פרשנות רחבה של המושג "כפייה דתית".
עוד בדצמבר 1948 התלונן מר גולדנברג, חבר מועצת עיריית תל אביב, שקיימת כפייה דתית הגורמת סבל לאוכלוסייה הלא דתית.
מנגד, בינואר 1950 מינתה הממשלה ועדת חקירה בראשות השופט גד פרומקין לבדיקת הטענות של גורמים דתיים על כפייה דתית במחנות העולים.
בשנת 1951 הוקמה הליגה למניעת כפייה דתית שדרשה "שבת בלי כבלים".
באמצע 1952 הואשם שר התחבורה, דוד צבי פנקס בכפייה דתית כיוון שהתקין תקנה שאסרה נסיעה בשבת במכוניות פרטיות, במסגרת מדיניות הקיצוב.
כן עלו טענות על כפייה דתית כנגד הקרן הקיימת לישראל, שאסרה גידול חזירים על אדמותיה.
נושאי הדגל של הטענות לגבי כפייה דתית היו המפלגה הפרוגרסיבית, מפ"ם, והליגה למניעת כפייה דתית.
טענותיהם התרכזו בעיקר במגבלות על תחבורה ציבורית בשבת, סגירת רחובות לתנועה בשבת, האיסור על גידול חזירים שבשנת 1962 היה לחוק איסור גידול חזיר, קיום כשרות באניות צי הסוחר והסדרת הנישואים והגירושים על פי החוק הדתי בלבד.
עמדת מפא"י, מפלגת השלטון, הייתה שהחקיקה הדתית אינה יכולה להיחשב כפייה דתית, כיוון שהיא מוסכמת על רוב העם מטעמים לאומיים, כיוון שהיא אינה משמעותית או בגלל חשיבותה.