tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיקון אושר כהוראת שעה לשנה וחצי.
שוטר רשאי לחפש בגופו של אדם או במקום בו הוא מחזיק גם ללא צו חיפוש או מטעמים הקבועים בחוק אם האדם נותן הסכמה מדעת לביצוע החיפוש.
בפסק דין של בית המשפט העליון מיום 6 במרץ 2012 נקבע כי כדי שהחיפוש יהיה חוקי שוטר חייב להבהיר לאזרח שזכותו לסרב לחיפוש, וכי הסירוב לא יפעל לחובתו.
הצעת חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - המצאה, חיפוש ותפיסה), התשע"ד-2014, נועדה, בין שאר מטרותיה, להחליף את פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש).
הצעת החוק מבקשת לעגן את סמכות החיפוש בהסכמה.
על פי ההצעה, לא יהיה ניתן להשתמש בהסכמה על מנת לבסס חיפוש על הגוף, זאת בשונה מהלכת בן חיים.
לעניין חיפוש במקום: ניתן יהיה לבסס את החיפוש על "הסכמה מדעת".
על מנת לבסס "הסכמה מדעת" השוטר המבקש את הסכמת האזרח לעריכת החיפוש יידרש להבהיר לו כי נתונה לו הזכות לסרב לביצוע החיפוש וכי הסירוב לא יפעל לחובתו.
שוטר המבצע חיפוש לא חוקי עובר עבירת משמעת על-פי חוק המשטרה (דין משמעתי, בירור קבילות שוטרים והוראות שונות), שלשונה "עריכת חיפוש, ביצוע עיכוב או מעצר או כניסה לרשות היחיד, שלא כדין או שלא בתום לב."
במקרים מסוימים, עשוי בית המשפט לזכות נאשם רק מפני שראיות נגדו נתפסו בחיפוש לא חוקי (כך למשל זוכו נאשמים במקרים מסוימים מעבירות החזקת סמים והחזקת סכין).
חיפוש לא חוקי עשוי להיות בסיס לתביעת נזיקין נגד המשטרה.
חיפוש זה יכול להיות שטחי, כגון מבט או אומדן משקל.
חיפוש באמצעות טפיחה על הגוף (Frisking) הוא דרך מוכרת לביצוע החיפוש.
בישראל, הדרכים והתנאים לביצוע חיפוש גופני לצורך איתור ואיסוף ראיות מוגדרים בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - חיפוש בגוף ונטילת אמצעי זיהוי), התשנ"ו-1996. החוק מבדיל בין חיפוש פנימי וחיפוש חיצוני, וקובע עקרונות כלליים לביצוע חיפוש גופני, שנועדו לצמצם את הפגיעה בכבודו ובזכויותיו.
בחוקים שונים, נקבע כי חיפוש על גופה של אישה יבוצע על ידי אישה, למעט מקרים חריגים.
שוטר רשאי לבצע חיפוש חיצוני בגופו של חשוד, בהסכמתו, כאשר יש לו חשד סביר כי נמצאת בו ראיה להוכחת ביצוע עבירה (שאינה חטא) או הקשר בין החשוד לבין העבירה.
כאשר החשוד מסרב לחיפוש, רשאי שוטר לערוך חיפוש חיצוני תוך שימוש בכח סביר, אם ניתן אישור בכתב מקצין משטרה בדרגת רב פקד ומעלה, אשר שמע את טענות החשוד והסביר לו כי ניתן לבצע את החיפוש בכח וכי סירובו לביצוע החיפוש יכול לשמש חיזוק לראיות נגדו.
במקרים מסוימים נדרש גם אישור רופא לביצוע החיפוש בכח.
חיפוש חיצוני כולל את הפעולות הבאות:
בחינה חזותית או צילום של גופו הערום של אדם.
נטילת טביעה של כל חלק מהגוף.
גזירת ציפורניים או לקיחת חומר שמתחת לציפורניים.
לקיחת חומר מעל הגוף או מתוך הנחיריים.
לקיחת שיער או שורשי שיער, שלא מחלקים מוצנעים של הגוף, לשם בדיקתם.
לקיחת דגימת שתן או רוק.
לקיחת דגימת אוויר באמצעות בדיקת נשיפה.
חיפוש פנימי הוא הליך חמור יותר מחיפוש חיצוני, הנערך בעבירות מסוג פשע ולכן עליו להתבצע תמיד באישור קצין משטרה, ובתנאי שניתן אישור רופא ושהחשוד הסכים לחיפוש, לאחר שקיבל הסבר (בדומה לחיפוש חיצוני).
חיפוש פנימי כולל את הפעולות הבאות:
בדיקת דם או נטילת דגימת דם מזערית (לגביה חלים כללים מקלים).
ביצוע הדמיה או שיקוף של פנים הגוף בבדיקת אולטרה סאונד, צילום רנטגן או סורק אחר.
בדיקה גינקולוגית - חיפוש מסוג זה יכול להתבצע אך ורק בהיתר מבית המשפט.
דגימת דם מזערית (עד 0.5 מיליליטר) נלקחת מהאצבע.
גם שוטר שאינו קצין רשאי לקחת דגימת דם מזערית, בהסכמת חשוד, בקשר לכל עבירה שאינה חטא.
אי הסכמת חשוד לבדיקה תהווה תוספת ראייתית כנגדו רק אם סירב גם לחיפוש חיצוני של לקיחת שיער או דגימת תאי לחי.
חיפוש מקומי הוא טכניקה היוריסטית-למחצה לפתרון בעיות מיטוב.
השיטה כוללת שיפור הדרגתי של פתרון נתון, על ידי בחירת פתרונות קרובים – עד להגעה לפתרון מיטבי מקומית (כזה שאין פתרונות עדיפים בסביבתו).
שיטת החיפוש המקומי לא תמיד תפיק פתרון אופטימלי, אך לעיתים קרובות תיצור אלגוריתם קירוב לבעיה הנתונה ותרוץ בזמן סביר, מה שגורם לכך שפעמים רבות בוחרים בשיטה כזו עבור בעיות NP קשות.
על מנת לבצע אלגוריתם כזה עבור בעיה נתונה יש צורך להגדיר את מרחב הפתרונות, שכנות בין פתרונות ופונקציה שמגדירה עד כמה פתרון כלשהו טוב או לחלופין קרוב היוריסטית לפתרון.
האלגוריתם הבסיסי ביותר מגריל פתרון כלשהו ממרחב הפתרונות, ולאחר מכן בכל איטרציה עובר על כלל השכנים ועובר אל השכן שהפונקציה נותנת לו את הערך הטוב ביותר.
האלגוריתם עוצר כשאין שכן שהפונקציה נותנת לו ערך טוב יותר מהפתרון הנוכחי ומחזירה את הפתרון הנוכחי.
שיפורים אפשריים לאלגוריתם זה הם:
לאפשר מעבר אל שכן שהפונקציה מחזירה לו אותו הערך, במקרה זה על מנת למנוע מעגלים אינסופיים רצוי להגביל את מספר המעברים הרצופים הללו.
להריץ את האלגוריתם מספר פעמים, כל פעם עם מצב התחלתי שונה.
בחירת השכן הראשון שנבדק שערכו גדול יותר מהנוכחי, למקרה שיש מספר רב של שכנים.
קביעת הסתברות למעבר לכל שכן, על פי כמה הוא טוב ולעבור לשכן הבא לפי הסתברות זו.
החזקת קבוצת מצבים ולעבור כל פעם אל קבוצת השכנים הכי טובים, גרסה זו מאפשרת מעבר במקביל אל כמה שכנים של אותו מצב.
האלגוריתם מגריל בכל שלב שכן, אם הוא טוב יותר מהנוכחי עוברים אליו, אחרת עוברים אליו בהסתברות גבוהה יותר ככל שהוא פחות גרוע ובהסתברות גבוהה יותר ככל שהאלגוריתם עוד לא ביצע מספר רב שאיטרציות (באלגוריתם מוגדרת טמפרטורה שגבוהה בתחילה ויורדת בכל איטרציה ועל פי זה מחושב).
אלגוריתמים גנטיים מתחילים עם מספר מצבים, בכל שלב יוצרים שילובים בין מצבים קיימים ומוטציות שלהם, ואז משאירים רק את הטובים ביותר, בדומה לתורת האבולוציה שהציג דרווין.
אלגוריתם Gradient descent לחיפוש במרחב
עבור התכנסות אל מינימום מקומי במרחב עבור פונקציה נתונה, ניתן להגריל נקודה כלשהי בפונקציה, וללכת לאט לכיוון ההפוך מהגרדיאנט.
בהינתן גרף (המורכב מאוסף קודקודים ואוסף קשתות המחברות ביניהם), ברצוננו למצוא קבוצת קודקודים בגודל מינימלי, כך שאחד מצדיה של כל קשת יהיה שייך לה.
דרך אפשרית ליישום חיפוש מקומי עבור בעיה זו היא התבוננות בכיסוי שרירותי כלשהו של הגרף (למשל, אוסף כל הקודקודים כולם, ) והסרת קודקוד לא הכרחי אחד מדי איטרציה, עד להגעה לאוסף, שהסרת כל קודקוד ממנו תגרום לו להפסיק לכסות את .
בבעיית הספיקות, נתון אוסף פסוקיות מעל לאוסף משתנים בוליאניים (פסוקית היא אוסף ליטרלים (ליטרל הוא משתנה או שלילתו).
פסוקית מסופקת אם אחד הליטרלים שלה מסופק), ויש למצוא השמת ערכי אמת (\), עבורה יסופק מספר מרבי של פסוקיות.
ניתן ליישם חיפוש מקומי עבור בעיה זו על ידי בחירת השמת ערכי אמת שרירותית (למשל, השמת בכל המשתנים), והחלפת ערכו של משתנה אחד מדי איטרציה, עד להגעה להשמת ערכי אמת מיטבית מקומית (כזו, שהיפוך ערך האמת של כל אחד ממשתניה יקטין את מספר הפסוקיות המסופקות).
ניתן להוכיח שאלגוריתם זה נותן קירוב- לכל הפחות, ומספר האיטרציות שיתבצעו קטן או שווה למספר הפסוקיות בנוסחה (ולכן, חסום ליניארית על ידי גודל הקלט).
חיפושית זבל הוא שם עממי כוללני לחיפושיות אשר ניזונות בלעדית או בעיקר מגללי חוליתניים.
מרביתן שייכות למשפחת הזבליתיים, אך יש גם מינים ממשפחות אחרות, כגון משפחת הקברניתיים, אשר ניזונים מזבל בעלי חיים.
כמו כן יש מיני חיפושיות ממשפחת הפגרוניתיים אשר חיים בתוך זבל.
מחקרים מצאו כי חיפושית הזבל יכולה להרים פי 1,141 ממשקל גופה.
הידועה ביותר מבין הזבליות היא זבלית פרעה, היא ה"חרפושית" של תרבות מצרים העתיקה, המתוארת להלן.
התנהגות חיפושיות הזבל לגבי הזבל שונה ממין למין.
שני סוגי ההתנהגות הראשונים אופייניים בעיקר לזיבליות, הניזונות מהזבל:
יש המתארים את הזבל לכדור ומרחיקות אותו בגלגול מערימת הזבל.
חלקן מחביאות את הכדור בין עלי עשב, וחלקן קוברות אותו באדמה.
בכדור מוטלת ביצה; הזחל בוקע בתוך הזבל, ניזון ממנו ומתגלם בתוכו.
הבוגר הצעיר יוצא מהזבל ומחפש, בדרך-כלל בתעופה, ערימת זבל חדשה, וחוזר חלילה.
יש הנוברות באדמה שמתחת ערימת הזבל וקוברות גושי זבל במחילות.
גם אצלן הביצה מוטלת בזבל, הזחל והגולם מתפתחים בתוכו, והבוגר יוצא לחפש זבל חדש.
לעומתן יש חיפושיות "דַיָרוֹת" אשר פשוט חיות את כל חייהן בתוך הזבל; חלקן ניזונות ממנו וחלקן לא.
חיפושיות זבל חיות במגוון גדול של בתי גידול, כולל מדבריות, יערות, כרי מרעה ושדות חקלאיים.
מוצאים אותן בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה, אך לא באזורים קרים במיוחד או יבשים מאוד.
בוגרי הזבליות ניזונים רק מהנוזלים שבגללים.
באיברי הפה שלהם הם סוחטים ומוצצים את הזבל ובולעים את הנוזל המכיל מיקרואורגניזמים, חומרי תזונה, ולעיתים גם זחלים של חרקים אוכלי זבל אחרים.
לעומת זאת, הזחלים ניזונים מנוזלי הגללים וגם מהמוצקים שבה, אותם הם לועסים באיברי הפה שלהם.
מרבית חיפושיות הזבל מוצאות את הפרשות בעלי החיים באמצעות חוש הריח המפותח שלהם.
חלקן, בעיקר הקטנות שביניהן, עומדות על בעל החיים עצמו ומחכות למתנה שהוא מעניק להן.
החוקר הצרפתי ז'אן-אנרי קזימיר פאבּר (Fabre) הפריך במאה ה-19 את האמונה העממית לפיה קיים שיתוף פעולה בין זבליות מכדררות במעבר מכשולים בעת גלגול כדור הזבל.
הוא גילה שהמסייעות-לכאורה הן למעשה מתחרות האורבות להזדמנות לשדוד את כדור הזבל.
חיפושיות הזבל תורמות תרומה חיובית לחקלאות.
באכילת הזבל ובקבורתו הן תורמות למחזור המזון בקרקע ולאיכותו.
כמו כן, בסילוק הזבל מסביבת הבקר והצאן הן מקטינות את זמינותו למזיקים כגון זבובים.
לפיכך משתמשים בהן גם להדברה ביולוגית יזומה במשק החי.
המכון האמריקאי למדעי החיים העריך חיסכון שנתי של כ-380 מיליון דולר במשק החי האמריקאי בזכות חיפושיות הזבל.
ברפואה העממית הסינית משתמשים בחיפושיות הזבל יחד עם חרקים רבים נוספים.
לאחר השלב הראשון של התפתחות הזחלים (שבו הם ניזונים מכדור הזבל שבו נולדו), ברוב תהליך הגדילה שלהם (באביב ובסתיו) הם ניזונים משורשים.
במדשאות, למשל, דבר זה גורם לנבילה ולקרחות בדשא.
מינים שונים של חיפושיות זבל, ובעיקר זבלית פרעה (Scarabaeus sacer), נחשבו קדושים בעיני המצרים הקדמונים.
הם האמינו שהחיפושית היוצאת מתוך הזבל נוצרה יש-מאין במעשה אלוהי שסימל עבורם את יצירת העולם מתוך השמש בידי אל השמש.
דמות הזבלית המגולפת באבן, בחֵמָר ובחמרים אחרים נקראת "חרפושית".
כקמעות, אלילים זעירים, עדיים וחותמות, והם מהממצאים הארכאולוגיים השכיחים ביותר ממצרים העתיקה.
חרפושיות שנמצאו בארץ ישראל מעידות על השלטון וההשפעה התרבותית המצרית בארץ בעת העתיקה.
בין הסמלים על חותמי חזקיהו מלך יהודה נמצאו דמויות של חרפושיות ושל כדוריהן.
במשל "חיפושית הזבל והעיט" מספר איזופוס על עיט הטורף ארנב למרות בקשותיה של החיפושית שלא יעשה כן.
החיפושית נוקמת בעיט בהשחתת ביציו.
ביאושו, מתעופף העיט לאולימפוס, מניח את הביצים בחיקו של זאוס, ומבקש ממנו להגן עליהן.
החיפושית בתגובה ממלאת עצמה בזבל, ומתעופפת בעוצמה לתוך פניו של זאוס, ובבהלתו הוא קופץ על רגליו והביצים נופלות ונשברות.
כאשר זאוס למד על בקשת החרפושית ממנה התעלם העיט, הוא נוזף בעיט ומבקש מהחרפושית לשמור מרחק מהעוף.
כאשר בקשתו זו נדחית, הוא משנה את עונת הדגירה של העיט לזמן בו חיפושיות הזבל אינן נמצאות מעל פני האדמה.
אריסטופאנס התייחס למשל זה כמה פעמים במחזותיו.
בתוכנית הטלוויזיה "הביגבגים", אלה מתוארת כחיפושית מסוג חיפושית זבל, כשהיא אוספת זבל על מנת למחזרו ולהמציא המצאות עמו.
עזריה אלון (עורך), אנציקלופדיית "החי והצומח של ארץ ישראל", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983; כרך 3 – חרקים, עמ' 171 עד 175.
חיפה עברה שינויים רבים במהלך ארבע מאות שנות התקופה העות'מאנית (1516-1918).
במאתיים וחמישים השנים הראשונות של התקופה הייתה חיפה עיירת נמל קטנה ששכנה מימי קדם מהאזור שמדרום למקום בו ניצב כיום בית החולים רמב"ם (בליטת ראס אל-כרום), החוף השקט וחלק משכונת בת גלים ("חיפה אל עתיקה") ועד שכונת תחנת הכרמל.
היא ידעה עליות ומורדות, אך נותרה קטנה בהיקפה ודלה באוכלוסייתה.
באמצע המאה ה-18 החליט השליט המקומי בצפון ארץ ישראל, ד'אהר אל-עומר, להעביר את מיקומה של חיפה לאזור כיכר פריז של ימינו, ואותה "חיפה החדשה" מהווה את גרעין העיר של ימינו.
העיר זכתה לפיתוח משמעותי במאה ה-19 עם ירידת חשיבותה של עכו וקביעתה של חיפה כמרכז התיישבות של קבוצות נוצריות שונות (הכרמליתים והטמפלרים) ומרכז לקשרים עם מדינות אירופה.
היישוב היהודי החל לצמוח בסוף התקופה ונוסד בית הספר הריאלי והקמת הטכניון החלה.
העות'מאנים הפכו את חיפה לתחנת הקצה של שלוחת רכבת העמק של מסילת הברזל החיג'אזית ב-1905.
בחודש דצמבר 1516 נכבשה חיפה על ידי צבאו של הסולטאן העות'מאני סלים הראשון.
סלים היה במסע מלחמה כנגד יריביו הממלוכים.
במסגרת מסעו כבש את סוריה ארץ ישראל ומצרים.
בעת כיבוש חיפה היא הייתה כנראה כפר הרוס ועזוב.
בקונטרס עברי בשם "יחוס האבות והנביאים", אשר נכתב בשנת 1537, מסופר על הר הכרמל .
חיפה החלה להיות מיושבת מחדש לאחר הכיבוש העות'מאני.
עדות ליישובה מחדש של חיפה ניתן למצוא בספרו של חוקר הטבע והרופא הגרמני ליאונרד ראוולף.
ב-1575 ביקשה ספינתו למצוא מקלט בחיפה מחמת הסערה, תושבי חיפה יצאו בסירותיהם לתקוף את הספינה, וקברניטה הצליח בקושי להתחמק מהתוקפים.
על פי עדותו של ראוולף, חיפה השתרעה על שטח רחב, בתיה היו רעועים והחומות היו מנותצות.
המושל הטורקי התגורר מחוץ ליישוב מעבר לראש הכרמל, מדרום להר.
עדויות נוסעים אחרים שפקדו אל חיפה העתיקה במאות אלה חוזרים על התיאור של ראווולף.
עיקר עדויותיהם היא על עיר שנהרסה בתקופת מסעי הצלב ובתיה חרבים.
עד שנות השלושים של המאה ה-18 כנראה לא נבנו בתים חדשים.
התושבים התגורר בקיץ בסוכות רעועות שנבנו על גגות הבתים וחומות העיר לא שוקמו.
גם ה"מבצר" של חיפה היה מבנה של כנסייה צלבנית קדומה ששוקם ושימש לצרכים רבים.
בשנת 1628 ביקר בחיפה הספרדי אנטוניו דה קסטילו.
בספרו הוא מספר ששוכן בכנסייה מתפוררת ומוזנחת{{הערה|אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים עמ' 22 – הפניה ל- Antonio del Castillo, El Devoto Peregrino Viago de Tierra Santa (Mdrid, 1664}}.
באיגרת שנכתבה בשנת 1626 מתוארים מקומות קדושים וכן מצוין שבחיפה היה בית כנסת בנוי ו"בית חיים" (בית קברות).
אזכור זה מעיד שיהודים חיו בעיר בתקופה זו.
מאז הכיבוש העות'מאני ועד שנות ה-70 של המאה ה-17 נמצאה חיפה בתחום שלטונו של שבט טורבאי הבדואי, שראשיו מונו למושלי מחוז (סנג'ק) לג'ון.
מתקופה זו נשארו עדויות של תיירים.
המדינאי הצרפתי לואי דשס ביקר בחיפה בשנת 1624, הוא מספר שמצא את חיפה הרוסה, אין בה נמל אבל חופה נוח למעגן ספינות גדולות והערבים המעטים שהתגוררו בה עסקו במשלוח כותנה שגדלה בסביבת היישוב.
בשנת 1631 הגיע לחיפה האב פרוספר והפך את מערת אליהו לכנסייה של המסדר הכרמליתי.
בשנת 1646 ביקר בחיפה התייר הצרפתי סריוס.
הוא לווה במורה דרך יהודי.
בשנת 1652 עבר בחיפה התייר הצרפתי מ' ג' דאובדן (M.J.Doubdan ) הוא מספר על שרידי חורבות שנשארו מימי גדולתה של חיפה שהפכה לכפר דל מיושב בערבים, יהודים ומעט נוצרים עניים.
הוא מציין שהאמיר טורבאי שהציב בית מכס בנמל וכל עולה רגל צריך לשלם מס גולגולת בסך גרוש אחד.
הסוחר והדיפלומט הצרפתי, לורן ד'ארבייה, שפעל בתחנות המסחר של צרפת בצידון ובעכו בשנים 1658–1665, ביקר לא מעט בחיפה ובכרמל והוא משמש מקור חשוב להכרת העיר בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-17. תיירים נוספים שעברו בשנים שלאחר מכן חזרו בתיאורם על בתים מעטים ודלים עם נמל קטן.
בראשית המאה ה-17 חלה התרחבות בסחר מאירופה לארץ ישראל.
מספר האוניות שפקדו את חיפה הלך וגדל.
המיסיונר אוזן רוז'ה מתאר בשנת 1632 כנמל מארב של אוניות שודדי ים ממלטה האורבות מתוכו לספינות השטות לאורך החוף.
בתיאור זה חיפה תוארה כעיר נמל.
במפת ארץ ישראל שצוירה בשנת 1651 חיפה מופיעה כ"נמל חיפה".
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-17 מתאר הנזיר אנטון גונזלס את נמל חיפה, ומציין שראה בו שלושה עד ארבעה כלי שיט השייכים כנראה לתושביה.
אוניות זרות נכנסו לנמל רק כאשר נאלצו לעשות זאת מחמת הסערה.
תיאור נוסף של הנמל הוא של כומר איטלקי המציין שנמל עכו הוא גרוע ובלתי בטוח ולכן נוהגות ספינות לפקוד את נמל חיפה.
ההיסטוריון הצרפתי פול מסון חקר את תולדות המסחר הצרפתי במאה ה-17 בהתבסס על תעודות לשכת המסחר במרסיי.
הוא פרסם את ספרו בשנת 1896. במחקרו הוא מציין שבגלל מצבו המסוכן של נמל עכו נאלצות הספינות לעגון בחיפה.
הוא גם מציין את הסכנה הנשקפת לספינות במעגן זה ששימש בסיס ראשי לאוניות שודדי ים.
עד לראשית המאה ה-18 לא הצליחה חיפה למנוע את חדירתן של אוניות שודדי הים ממלטה למעגן.
ובכך עכבו את התפתחות הנמל.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 נבנו בחיפה שתי מצודות וזאת כדי למנוע את התקרבותן של אוניות השודדים.
בשנת 1752 תיאר הנזיר לאונרדו את התקפות השודדים כאירוע של העבר הרחוק.
במהלך המאה ה-18 עלה לגדולה שליט מקומי בצפון ארץ ישראל, ד'אהר אל-עומר אל-זידאני, והפך למושל חזק ובעל כוח צבאי, פוליטי וכלכלי בעל משקל רב.
הוא קבע את בירתו בעכו, ביצר את חומותיה ובערך בשנים 1753-1752 סיפח אליו גם את חיפה והחוף שמדרום לה.
בשנת 1761, בעקבות ניסיון תקיפה של אויביו דרך מעגנה של חיפה, החליט ד'אהר לשנות את מיקומה של העיר ולשפר את ביצוריה.
במהלך מהיר הרסו אנשיו את העיר הקיימת, הקרויה כיום חיפה אל עתיקה והעתיקו את משכנם לאתר חדש - מדרום מזרח על קו החוף - ברצועה הצרה ביותר שבין הים ובין ההר.
"חיפה החדשה" - שהיא הגרעין לעיר של ימינו, השתרעה באזור שבין "כיכר פריז" ובין סמטת אל-מוכתארי ("בית הפאשה") של ימינו, בין קו החוף לבין מדרגת ההר - היא הוקפה בחומה דקה ונקבעו בה שני שערים ומספר מגדלי שמירה.
מעל העיר, באזור "גן הזיכרון" של ימינו, נבנתה מצודה בשם "בורג' א-סלאם" ובקיצור "הבורג'", שלימים נחרב, כמו גם החומה ההיקפית שהלכה ונעלמה.
חיפה החדשה שכנה עוד שנים רבות בצילה של עכו בירת המחוז, והיוותה מעגן משני לספינות שחיפשו חוף שקט יותר לעת סערה.
על החוף נבנה מזח קטן, והוא שימש בעיקר מעגן לסירות דייגים.
לעיתים התקרבו אליו ספינות ואוניות, החוף היה בטוח יותר מהחוף הקודם כי היה מוגן יותר מסערות.
מספר קטן של מבני ציבור בלטו בה: בית המושל - סראיה ששימש גם כבית מכס, אשר שכן על חוף הים בקו החומה הצפונית (כיום נמצא בקרבת מקום 'מגדל המפרש' של קריית הממשלה המחוזית), מסגד א-זע'יר ורחבת שוק בקרבת בית המושל.
תייר איטלקי שעבר בחיפה בשנת 1760 מתאר את נמל עכו שהיה סתום ולכן בחרו לעגון מול חיפה החדשה.
הוא מתאר את חיפה שבעבר הייתה כפר עלוב ועכשיו היא עיר חדשה עם נמל טוב מבוצרת על ידי מצודה.
המבנים מסביב היו בעיקר סוכות פזורות.
סובלנותו של ד'אהר לעדות הנוצרים, שנבעה בעיקר מן האינטרסים הכלכליים של קיום קשרי מסחר עם ארצות אירופה, אפשרה גם לנזירים כרמליתים לשפר את מיקום המנזר העתיק שלהם, ששכן במערות בצלע הכרמל ('מערות פרוספר').
ד'אהר העניק להם את כל המרחב של 'ראש הכרמל' - וב־1767 הניחו שם את היסוד למנזר הכרמליתים הראשון - אשר הפך מקור משיכה לעולי רגל, לתיירים ולנוסעים אשר מצאו בו בית הארחה נוח ומכניס אורחים.
בשנת 1775 הסתיים שלטונו של דאהר אל-עומר על ידי אחמד אל-ג'זאר שהתמנה למושל עכו.
בתוקף תפקידו שלט גם על חיפה.
בתקופה זו החלו להגיע אליה מתיישבים רבים כולל יהודים.
בין המבקרים בחיפה היה גם רבי נחמן מברסלב שביקר במערת אליהו הנביא בשנת 1798. בשנת 1799 הגיע לחיפה נפוליאון בונפרטה במסגרת מסעותיו לכיבוש ארץ ישראל.
בדרכו ללכבוש את עכו עבר בחיפה.
תושבי חיפה פתחו בפניו את שערי העיר ונאלצו לתת לו 20,000 מנות לחם ושקי אורז לכלכל את צבאו.
הצרפתים הקימו בית חולים במנזר סטלה מאריס וחיילים שמתו בו נקברו מול פתח המנזר.
לאחר נסיגת נפוליאון מעכו הוא נסוג דרך חיפה למצרים.
פייר ז'אקוטן שהיה בצבאו של נפוליאון שרטט מפה של אזור חיפה שבה רואים את חיפה קטנה וסגורה בחומה, בקרבתה מצודה וצפונה לה חיפה העתיקה כמו גם את חורבות פורפיריון (העיר הסגולה) שם נהגו להפיק צבע ארגמן.
בתוך חומות העיר החדשה חיו בראשית המאה ה-19 לא יותר מ-1,000 נפשות, רובם היו מוסלמים.
בחלקה המערבי של העיר הקטנה התרכזו גם משפחות נוצריות שבנו לימים שתי כנסיות: יוונית-קתולית שנקראה "אל-סיידה" ויוונית-אורתודוקסית.
משפחות בודדות של יהודים התגוררו בחלק המזרחי - בקרב המוסלמים, ויצרו גרעין לשכונה יהודית קטנה.
כך - משחר הקמתה - חיפה הייתה 'עיר מעורבת' כלשהי, בעלת הרכב אוכלוסין מגוון של רוב מוסלמי, ומיעוטים נוצרים ויהודים, אשר דרו בכפיפה בין החומות וחתרו כל אחת לביסוס כלכלי ולקיום משותף.
הנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם ביקר בחיפה בשנת 1816. הוא מתארהּ בספרו "Travels in Palestine" שיצא בשנת 1821 כעיר מוקפת חומה שביצורה במצב גרוע.
על הסוללה היו מוצבים שישה תותחים, ללא כל חיילים משום שכולם עזבו לדמשק.
בעיר שני שערים אחד לכיוון צפון והשני לכיוון דרום.
אוכלוסיית העיר הוערכה כ-1,000 נפשות בעיקר מוסלמים, יתרם נוצרים קתולים ומרונים וכן דרוזים.
בעיר היו שני מסגדים מתוכם אחד שהיה בעבר כנסייה.
הקתולים והמרונים התפללו ביחד בחדר אחד וחיו בהרמוניה ביניהם.
ב-1831 הטיל הצבא המצרי בפיקודו של איברהים פחה מצור על עכו, בדרכו למסע מלחמה לתוככי אנטוליה.
בזמן המצור, שימשה חיפה בסיס אסטרטגי ולוגיסטי לחיל המשלוח המצרי.
ב-1836 חנכו הכרמליתים את המנזר החדש, שבא על מקומו של זה הראשון אשר נהרס ב-1821 בידי עבדאללה שליט עכו.
בחסות השלטון המצרי נבנה עתה מנזר גדול ממדים ודמוי מבצר, ששוכנו בו גם בית מרקחת קטן ובית הארחה נקי ומסודר, וסביבו גנים, נטיעות וטרסות חקלאיות.
הכרמליתים הפכו לגורם מרכזי במשיכת תיירות ונוסעים שרבים אף דילגו על העיירה בדרכם אל ראש הכרמל.
הם שלחו ידם לפעילות קהילתית, והקימו בתוככי החומות כנסייה קטנה לעדה הלטינית שגדלה, ובית-ספר לילדיה.
השפעתם של הכרמליתים על חיפה הייתה רבה לאורך המאה ה-19 כולה.
עד 1840 שרר בארץ ישראל שלטון מצרי, אשר הביא לשינויים משמעותיים בחשיפתה של הארץ לעולם המערבי, לסדרי שלטון חדשים, לשיפור מעמדם של מיעוטים דתיים ולפיתוח כלכלי כלשהו.
ב-1840 ספגה עכו מהלומה כבדה עת הטילו ציי בריטניה ואוסטריה מצור נוסף עליה, הרעישו אותה והפכו את הקרב על העיר לקרב מפתח בסילוקו של הצבא המצרי מארץ ישראל.
הרס רב נגרם לעיר, ותנועת המסחר בה שבתה.
רבים מתושביה העדיפו את חיפה הקטנה יותר, סוחרים רבים הקימו בה את מחסניהם ולשכותיהם, ונציגים קונסולריים זרים העדיפו לעבור אליה מעכו המסוכנת.
שגשוגה של חיפה התבטא בתופעת המסחר של דגנים וכותנה ממרחבי הלבנט אשר יוצאו ממעגנה, וסחורות אחרו שהובאו דרכה לארץ.
גידול האוכלוסין צופף את השטח הבנוי, ושמה החל ללכת לפניה כעיר בטוחה יותר למגורים ולמסחר.
ניצני ההתעוררות הכלכלית של חיפה לא נבלו עם הסתלקות השלטון המצרי ב-1840. הם קיבלו משנה מרץ עם הופעתו של גורם חדש במימי הים-התיכון: ספינות הקיטור הגדולות והמהירות יותר שהחלו לפקוד את ערי החוף של הלבנט ומצרים.
ספינות אלה הגדילו את כושר הנשיאה של נוסעים ומטענים, אך דרשו מתקנים ושטחי עגינה שונים מאלו המסורתיים.
נמלה הקטן והסתום, עקוב הקרבות של עכו, שוב לא יכול היה להיענות לצרכים אלה.
בשנת 1848 ביקר בחיפה הכומר האנגלי ויליאם ג'ון וודקוק.
הוא מתאר אותה כעיירת דייגים קטנה חרבה שרק ביתו של הקונסול הרוסי הוא במצב טוב.
הוא ביקר בביתו של ראש הקהילה היהודית שהיה ממוצא אלג'יראי.
לדבריו סיפרו לו אנשי הקהילה שהיא כוללת 30 משפחות שמוצאן בעיקר ממרוקו ואלג'יר, הוא תיאר את הרב כעני אבל משכיל.
במקום היה בית כנסת קטן שכלל עשרים ילדים שידעו לקרוא עברית.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 קבעו חברות הספנות העיקריות - 'הלויד' האוסטרית ו'מסג'רי מריטים' הצרפתית את מטה הפעולה שלהן בחיפה, שעלתה באחת על מפת הספנות הים-תיכונית.
שינוי זה הוא "נקודת המפנה" ההיסטורית החשובה ביותר במאה ה-19 בתולדות חיפה ועכו גם יחד.
חיפה הפכה ל'שער של הצפון ושל דרום הלבנט' - ועכו החלה מאבדת את חשיבותה, עד שבהדרגה הפכה לעיר נטולת חשיבות כלכלית, ורק עברה המפואר, הותיר בידה את תואר בירת המחוז, שנשאר על כנו עד סוף ימי הטורקים.
"מפרץ עכו" הפך בהדרגה ל"מפרץ חיפה" - והעיירה הקטנה הכפילה במהירות את אוכלוסייתה והעצימה את חשיבותה הימית והמסחרית.
ראיה לכך היה מספרם הרב של סוכנים קונסולריים זרים שייצגו מעצמות ומדינות כמו רוסיה, צרפת, פרוסיה, ארצות הברית, והגדילה לעשות בריטניה הגדולה שב-1853 שיגרה לחיפה כקונסול מקומי את אדוארד תומאס רוג'רס, דיפלומט של ממש ולא סוחר מקומי.
הכרה זו של מעצמה עולמית בחשיבותה הימית והאזורית של חיפה, מסמלת את השינויים הכבירים הצפויים לעיר בשנים שלאחר מכן.
התחרות בין המעצמות על ההשפעה בארץ ישראל התמצתה מעתה גם בחיפה, כמו בירושלים, ועל רקע מסחרי-אסטרטגי שהפיק המעגן הימי.
כבר ב-1855 הציע רוג'רס לשולחיו כי בריטניה תממן בנייתו של נמל עם שובר גלים ורציפי עגינה בחיפה - הצעה שנדחתה בין השאר גם בשל עיצומה של מלחמת קרים (1853–1858).
היו אלה לבסוף הרוסים, שבנו מזח לפריקת נוסעים וסחורות באורך של כ-80 מ' אל מול 'הסראיה', והקימו אכסניה גדולה לעולי הרגל הרבים מרוסיה.
ב-1869, עם חנוכתה של תעלת סואץ, התגברה תנועת השייט בים התיכון בממדים גדולים, וחיפה מצאה עצמה בפתחה של תקופה חדשה, תקופת שגשוג ופריחה, התפשטות השטח הבנוי וריבוי תושבים מבני דתות ומיעוטים שונים.
לפי המפקד שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839, היו בחיפה 136 יהודים.
באותה שנה קבע הקונסול הבריטי שנמצאו בה 150 יהודים.
ב-1854 נאמדה אוכלוסיית חיפה בכ-2000 נפש: 1200 מוסלמים, 400 יוונים-קתולים, 300 יוונים-אורתודוקסים, 50 לטינים, 30 מרונים ו-32 יהודים.
ב-1856 דווח כי בחיפה נמצאו כ-100 יהודים.
עם תום מלחמת קרים ובניית מזח העגינה הרוסי, מלאה כבר "חיפה החדשה" על גדותיה.
אוכלוסייה מגוונת ביותר נמשכה אל העיר והעניקה לה כבר אז גוון קוסמופוליטי, רב-תרבותי ורב-דתי.
היו אלה מהגרים מתוככי ארץ ישראל, מן הגליל, מלבנון, מעבר הירדן, מעכו ושפרעם, וגם קבוצות ממצרים, צפון אפריקה, יוון ואיטליה, שמצאו בחיפה כר לפעילות כלכלית באווירה של סובלנות וחתירה לשגשוג ולפיתוח, ללא המתח הפוליטי שאפיין את ירושלים או עכו קודם לכן.
החומות צרו מלהכיל את צורכי העיר, והן נפרצו בהדרגה לכל עבר.
בתים ראשונים הופיעו במדרון הבורג', והרובע הנוצרי - ח'ארת אל-כנאיס ('רובע הכנסיות') התפשט מעבר לחומות לאורך הדרך למנזר הכרמליתים (רחוב אלנבי בימינו) ולסביבתו.
הכנסיות העתיקות שופצו והורחבו, ונוספו חדשות.
עדות נוספות מצאו מקומן בחיפה - כמו המרונים שהקימו לימים כנסייה משלהם (1891), והכרמליתים העמידו ב-1864 כנסייה גדולה ולידה מוסד חינוכי גדול ב'שער יפו' המערבי.
היהודים, שקהילה קבועה שלהם התכנסה בעיר בראשית ימיו של השלטון המצרי, גיבשו רובע קטן משלהם - ח'ארת אל-יהוד ("רחוב היהודים") - ובו בתי כנסת של ארבע עדות, בית מרחץ ובית ספר.
לאורך המאה ה-19 הגיעו לחיפה בגלי עליות שונות, עולים יהודים מארצות צפון אפריקה, בהן אלג'יר ומרוקו, והתיישבו בה.
אליהם הצטרפו עולים נוספים מארצות שונות.
מספר תושבי העיר ב-1870 הוערך ב-4,000 נפשות, פי ארבעה מאשר בתחילת המאה ה-19, עדיין ברוב מוסלמי, אך במגוון עשיר של עדות ותרבויות.
לא ייפלא על כן, שבשעה שתהו הטמפלרים הגרמנים על יצירת 'תחנת קליטה' ל"עם האל" אותו קיוו לכנס בארץ ישראל ולהכשירה לבואו המיוחל של המשיח, הם בחרו בעיירת חוף עולה זו.
בחיפה מצאו הם עיירה סובלנית יחסית, פתוחה למגוון תרבותי ודתי, בעלת קשר קבוע לאירופה באמצעות קווי-אניות סבירים וקו טלגרף (1865) לביירות ולאירופה.
האקלים הנוח, ואפשרויות הפיתוח הכלכלי, הכריעו את הכף לטובת חיפה, בה הקימו הם את המושבה הגרמנית-הטמפלרית שהייתה לימים לגדולה ולמפותחת ביותר מכל מושבותיהם בארץ.
הקמת המושבה מ-1868 ואילך אינה מהווה נקודת מפנה היסטורית בדרכה של חיפה שהסתמנה כבר קודם לכן, אך קשה יהיה להגזים גם בתוספת הגדולה שהעניקו הטמפלרים להתפתחות כלכלית זו.
הופעתו של הגורם האירופי הקבוע הזה בקרב תושבי העיר הביאה עימה חידושים רבים.
שוב לא היה זה קונסול-דיפלומט או סוחר בינלאומי המייצג אינטרס צר, כי אם עדה המבקשת להשתרש בעיר וליצור בה כר פעולה לימים ארוכים.
עצם הופעתה של המושבה בנוף העירוני הייתה חידוש מרתק.
אל מול גבב הבתים והסמטאות שאפיינו את העיר 'שבין החומות', קם לו פרבר עירוני-חקלאי מודרני, מתוכנן, מרווח ובעל מבני מגורים מרשימים בגודלם ובעיצובם החיצוני.
'המושבה הגרמנית' הפכה למקור חיקוי לתושבי העיר באשר לאורח חיים מודרני ומחדש, ולתכנון עירוני אחר.
החידושים שהביאו עמם הטמפלרים השפיעו על כלל תושבי העיר והארץ.
הופעתה מחדש של העגלה, למשל, חייבה הרחבת רחובות ויצירת דרכים טובות יותר לעכו ולנצרת.
ההצלחה בגידולים החקלאיים שימשה מופת לכפריי הארץ.
הטמפלרים ניצלו יתרון יחסי זה, והיו הראשונים בתחומי המלונאות החדשה, התחבורה, החקלאות, הרפואה, התכנון והבניה, ושלחו במהרה ידם למסחר הבינלאומי ולנציגויות של יצרנים אירופאים מרכזיים.
שאיפתם אל הר הכרמל, שהתממשה בתום סכסוך מר עם הכרמליתים שראו בעין כלה את התגברות ההשפעה הגרמנית בעיר, הביאה לראשונה להקמת רובע מגורים ובית-מרגוע בכרמל הגבוה (רחוב קלר בימינו).
דרך שנייה (היום שדרות הציונות) נסללה לאזור זה, וחיברה בין העיר לבין ההר, בנוסף לזו של הכרמליתים אל המנזר.
בסוף המאה ה-19 נהרסה החומה שהקיפה את העיר שבנה דאהר אל-עומר.
ב-1891 נבנתה שכונת ארד אל-יהוד, השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות.
השכונה נבנתה ממערב לוואדי רושמיה באזור הרחובות יהודה הלוי ואבן גבירול של היום.
ב-1898 הגיע וילהלם השני, קיסר גרמניה לביקור בארץ ישראל.
המקום בו בחר להיכנס לארץ היה חיפה, בין היתר כדי לעודד את נתיניו הטמפלרים.
לכבוד בואו נבנה מזח חדש בחיפה שנוסף למזחים שבנו גורמים רוסיים וצרפתים.
כמו כן הוכשרה הדרך בין יפו לחיפה למעבר מרכבות.
לקראת מפנה המאות ה-19 וה-20, הייתה חיפה לעיירת חוף ולמעגן אניות בינלאומי מוכרים ומבוססים.
השפעתה חרגה כבר מעבר לגבולותיה אל המרחב הצפוני של ארץ ישראל כולה, ותנועות המסחר שלה חבקו את דרום הלבנט ועבר-הירדן.
בשנות ה-80 למאה ה-19 כבר העלו את שאלת מיקומה של בירת המחוז, ונדרשה העברת מושב המושל מעכו לחיפה.
מהנדס מחוז עכו, הטמפלר גוטליב שומאכר, ערך סדרת תוכניות לפיתוחה של העיר: בית מושל חדש ומרווח על מקומה של 'הסראיה' הקטנה, גשר על נחל קישון, נמל עמוק בים וחזית עיר חדשה בין החומות שכבר נעלמו ובין הנמל החדש.
מזח האבן הרוסי הוארך באמצעות כלונסאות ברזל תקועות במים, שמנעו השקעת חול והמשך פעילות מסחרית ענפה.
תוכניות אלה לא מומשו, אך לקראת סיום שלטונם הממושך בארץ ובעיר, הביאו הטורקים גם הם תרומה כבירה להתפתחותה של חיפה ולהפיכתה לעיר בעלת מעמד בינלאומי ואסטרטגי חשוב.
הם בחרו בחיפה כתחנה הים-תיכונית של מפעל היוקרה האימפריאלי הגדול - "הרכבת החג'אזית".
מסילה זו נועדה להוליך מאמינים ועולי רגל מטורקיה דרך סוריה ועד למכה ומדינה שבחג'אז - והתחייב חיבור שלה לים התיכון - הן כנקודת מעבר לעולי רגל והן לצרכים לוגיסטיים של בנייה ותפעול.
בחירתה של חיפה הייתה מעין הכרה פורמלית ומעשית בחשיבותה האסטרטגית כמעגן הטוב ביותר במזרח הים-התיכון.
מחיפה נמתח קו חיבור דרך העמקים לעמק הירדן, ובמעלה נהר הירמוך עד לנקודת המפגש עם המסילה מדמשק.
בעיר נקבע מושב ההנהלה הראשית של מפעל ענק זה, וטורקים רבים הועסקו בבניית המסילה והתחנות.
חנוכת התחנה באוקטובר 1905, במקום הידוע כיום כ"תחנת חיפה מזרח" - היא מאורע היסטורי רב חשיבות בקנה-מידה אזורי ומקומי כאחד.
עצם הידיעה שחיפה תשמש 'טרמינל' ים-תיכוני למפעל זה, הקפיצה את כוח המשיכה שלה למשקיעים ולמהגרים.
שפע העבודה שסיפק המפעל הזה העניק לחיפה את הכינוי - "אם-אל-עמל" - "אם העבודה".
העיר משכה אליה פועלים, סוחרים, בעלי מלאכה, נותני שירותים, ספקים וקבלנים.
מחירי הקרקעות עלו באופן מואץ, והתפתח ביקוש רב לבתי מגורים - ומכאן גם לעסקי בנייה ושירותים ציבוריים ופרטיים.
ב-1907 נחנך גם 'מזח המסילה', ועליו פסי רכבת ומנופים להרמת משאות.
תהליך זה האיץ באחת את התפתחותה של חיפה, והפך אותה בפרק זמן קצר לחשובה שבין עיירות החוף בארץ.
מספר תושביה גדל פי ארבעה ויותר בתוך עשר שנים, ובהם אירופאים, נוצרים ויהודים.
רבים מבני העלייה השנייה קבעו את מושבם בחיפה, בה מצאו הכנסה קבועה.
העיר כולה גדלה והתרחבה בשנים שעד מלחמת העולם הראשונה באופן ניכר.
תושביה הנוצרים פנו לכיוון מערב ושכונותיהם השתרעו לאורך דרך יפו ודרך המנזר, עד סמוך למושבה הגרמנית.
חלק ממנה כבר החל "בטיפוס" לכיוון ההר, באזור רחב עבאס ובואדי ניסנאס.
האוכלוסייה המוסלמית פנתה מזרחה, לאורך הדרך לנצרת, ובתיה השתרעו לכיוון תחנת הרכבת החדשה ובמעלה ואדי סאליב.
מוסדות דת וחינוך רבים נבנו במרחב העירוני, ונוספו בה כנסיות, מנזרים ומסגד מרכזי אל-ג'רינה.
ערב מלחמת העולם הראשונה מנתה חיפה כ-24,600 תושבים, ולפי הערכות שונות הורכבה היא מ-40% ערבים מוסלמים, 40% ערבים נוצרים בני כמה עדות ראשיות, 15% יהודים ועוד מגוון עדות ודתות אירופאיות וים-תיכוניות שהשלימו את מנין האוכלוסין.
אופייה הרב-תרבותי של העיר התבטא במרכזיותה לדתות המסורתיות ולדת חדשה – הבהאים, שקבעו בה את משכנם בראשית המאה ה-20. בעיר נמנו תושבים גרמנים, רוסים, צרפתים, יוונים, איטלקים, אנגלים, ספרדים ואחרים - וכל אלה העניקו לה גוון בינלאומי וים-תיכוני מודגש.
מעמדה הבינלאומי הודגש על ידי הסחר הימי והמסילה החג'אזית, ולא בכדי נחשבה 'עיר מפתח' מבחינה אסטרטגית למי שרוצה לשלוט במרחב הצפוני של ארץ ישראל.
השפעתה של העיר וכוח משיכתה הגיעו זה מכבר לתוככי סוריה ולבנון, ולא בכדי ראו בה הבריטים יעד אסטרטגי מרכזי לשאיפותיהם בלבנט.
מעמדה כעיר ראשית במרחב הובטח - ועתידה נראה מזהיר.
עם פרוץ המלחמה, נבלמו כל התהליכים האלה - והעיר נסוגה מבחינה כלכלית ובודדה מתחום השפעתה.
ברם, במהלך המלחמה לא נגרם בה חורבן של ממש, לעיתים היא אף הפכה עיר מקלט למגורשי תל אביב/יפו - ועם תום המלחמה, בספטמבר 1918, התאוששה באופן מיידי ומואץ.
על יסודות אלה של עיר נמל חשובה, צומת רכבות מרכזי, תעשייה בראשיתה, אוכלוסייה רבת-תרבויות ובני דתות שונות שיצרו בה מצב של קיום משותף ואינטרסים משותפים, זינקה חיפה עוד יותר מהר אל עבר פריחה ושגשוג חסרי תקדים שפקדו אותה בתקופת המנדט הבריטי.
צילום אוויר של חיפה משנת 1918
2 נקודות כחולות: תחנת רכבת מזרח ורחוב נצרת (רחוב חטיבת גולני של היום).
נקודה ירוקה: פינת קיבוץ גלויות-נצרת (רחוב פלי"ם של היום).
נקודה צהובה: כיכר חמרה (כיכר פריז).
נקודה אדומה: פינת רח' שיבת ציון (סטאנטון)-אלנבי.
נקודה סגולה: פינת רחוב ביאליק-חסן שוקרי.
נקודה כתומה - רחוב הנביאים.
בין הנקודה הירוקה והצהובה - היה אזור הקאסבה של חיפה והשוק הציורי שנהרסו בשנת 1948 לאחר שחרור חיפה במלחמת העצמאות.
מעל הנקודה הירוקה בית הקברות המוסלמי הקיים עד היום.
נקודה סגולה: על חצי האי בחלקה העליון של התמונה הוקמה שכונת בת גלים.
נקודה כחולה כהה: בתמונה לא מופיע הנמל הנוכחי - הוא נפתח בשנת 1933. בחלק הימני התחתון של התמונה מופיע מזח מסילת הרכבת החיג'אזית.
ניתן לראות את קרונות הרכבת על המזח.
המשולש של המזח הוא חלק הים שיובש והיום נמצא בו המרכז המסחרי שנבנה בעיר התחתית בין דרך העצמאות, רחוב הנמל, תחנת רכבת מרכז ורחוב שער פלמר.
קבוצת חיפה אנדרדוגס היא קבוצת פוטבול מקיבוץ החותרים, קיבוץ במחוז חיפה, המשחקת בליגת הפוטבול הישראלית.
חיפה אנדרדוגס הוקמה בשנת 2005, השנה בה הוקמה ליגת ה-IFL.
בשנת 2007 הצטרפה הקבוצה לליגת הפוטבול הישראלית שהוקמה כתוצאה משיתוף פעולה בין ה-IFL לבין ה-AFI - ההתאחדות לפוטבול אמריקאי בישראל.
בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 התקיימו בספורטק חיפה משחקי פוטבול לא רשמיים בימי שבת שמשכו תושבים מחיפה, הקריות, נהריה, קיבוץ עין השופט ומקומות נוספים בצפון הארץ.
במקביל התקיימו משחקים דומים בספורטק תל אביב של תושבי אזור גוש דן.
אחת לחודש לערך התקיימו משחקי ידידות בין שחקני חיפה לשחקני תל אביב.
רוב המפגשים הללו הסתיימו בניצחון קבוצת תל אביב, מה שלימים הביא לשמה של קבוצת חיפה - אנדרדוגס (בלעז - מי שצפויים להפסיד).
בעונת , במסגרת ליגת ה-IFL לפני איחודה עם ארגון ה-AFI, זכתה קבוצת חיפה אנדרדוגס באליפות.
במשחק הגמר של אותה עונה, שהתקיים ב-23 ביוני 2006, גברה הקבוצה על תל אביב פיונירס 14-37.
בשנת 2007 הוחלט על הקמת ליגת הפוטבול הישראלית, על ידי איחוד בין ליגת ה-IFL וארגון ה-AFI.
לראשונה שיחקו בישראל פוטבול עם ציוד מלא העומד בתקני המכללות בארצות הברית (NCAA).
בעונתה הראשונה של הליגה השתתפו בה קבוצות חיפה אנדרדוגס, תל אביב-יפו סייברס, תל אביב פיונירס וירושלים ליונס.
חלק משחקני המשחקים הלא רשמיים בחיפה הפכו לראשי הקבוצה החיפאית, ויחד עם עמיתיהם מתל אביב, היו שותפים בהקמת ליגת הפוטבול הישראלית.
בעונת סיימה הקבוצה במאזן 6-3 העפילה לגמר והפסידה לאריות ירושלים.
בעונת גדלה ליגת הפוטבול הישראלית ל-5 קבוצות.
הקבוצה סיימה במאזן 6-2 והפסידה בחצי גמר לאריות ירושלים.
עונת סיימה הקבוצה במאזן 4-6 והודחה בחצי גמר על ידי מורדי יהודה.
בעונת 2010-2011 סיימה הקבוצה במאזן 1-9 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2011-2012 סיימה הקבוצה במאזן 6-4 והפסידה בחצי הגמר לתל אביב סייברס.
בעונת 2012-2013 סיימה הקבוצה במאזן 5-5 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2013-2014 סיימה הקבוצה במאזן 4-5 והודחה בווילד קארד על ידי אריות ירושלים.
בעונת 2014-2015 סיימה הקבוצה במאזן 6-3 העפילה לחצי גמר והפסידה לתל אביב פיונירס.
בעונת 2015-2016 סיימה הקבוצה במאזן 7-3, העפילה לחצי הגמר והפסידה למורדי יהודה.
בעונת 2016-2017 סיימה הקבוצה במאזן 1-9 ולא העפילה לפלייאוף.
חיפוש הנשק ברמת הכובש נערך ב-16 בנובמבר 1943 על ידי משטרת המנדט, לאחר שעל גג אוטובוס נמצאו שני מקלעים ארוזים.
בתגרה המונית שפרצה במהלך החיפוש עצרו הבריטים 35 איש ופצעו 14 אנשים, שאחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו.
ב-14 בנובמבר 1943 נתגלו בבדיקה אקראית שערכו חיילים בריטים באוטובוס, שלושה תת-מקלעים ארוזים בשק על גג האוטובוס.
איש מיושבי האוטובוס לא הודה כי הנשק שייך לו.
חשדם של הבריטים נפל על שני צעירים, אורי אריאב ואלקנה גלי, שטענו שהם תושבי קיבוץ רמת הכובש ולמעשה הם היו מפקדי מחלקת הפלמ"ח והנשק אכן היה שלהם.
משלא הודו בחקירתם, הם נלקחו למעצר מנהלי בלטרון.
בין חברי מחלקת הפלמ"ח ברמת-הכובש היו: מאיר פעיל, השופט שמגר ומייק הררי.
הבריטים החליטו לערוך חיפוש בקיבוצם של השניים.
בהסתמך על מידע שנתקבל מה'שי' העבירו הנשקים של הקיבוץ והפלמ"ח את הנשק הרב שהיה בסליקים מחצר הקיבוץ אל סליק אחר בבית הקברות בסמוך לפרדס.
כעבור יומים הקיפו כוחות צבא ומשטרה את הקיבוץ.
לפנות בוקר, ב-16 בנובמבר, הוקף הקיבוץ על ידי גדוד הודי ומעל ל-400 אנשי משטרה בעשרות כלי רכב התפרצו לקיבוץ ומעליו חג מטוס סיור.
בראש מבצע החיפוש עמד ריימונד אוסוואלד קפראטה, מפקד משטרת מחוז השומרון.
התואנה לעריכת החיפוש הייתה חשד להמצאם של עריקים פולנים מצבא אנדרס בקיבוץ, ואמנם להוכחת טענתם הביאו הבריטים כמה קצינים ואנשי משטרה צבאית פולנית "לשם זיהוי העריקים".
לאחר שנוכחו הפולנים לדעת כי הובאו לקיבוץ באמתלת שווא, קמו וחמקו מן המקום.
הבריטים התרכזו במחנה האוהלים של מחלקת הפלמ"ח ועצרו את כל מי שהיה בסביבתו.
כול גברי הקיבוץ רוכזו במכלאות מוקפות תיל בחצר הקיבוץ.
במהלך החיפוש נגרם נזק רב למבנים ולרכוש.
חברות הקיבוץ רגמו את הבריטים באבנים ובחפצים.
בחיפוש לא נתגלה נשק, פרט למספר רימוני סרק.
בשעת הצהריים הובילו הבריטים קבוצה בת 35 איש, ביניהם גם כמה מחברי הקיבוץ, שנעצרו במחנה הפלמ"ח, לעבר המכוניות.
התחוללה מהומה רבתי בה רגמו חברות הקיבוץ את הבריטים באבנים ובחפצים והגברים ניסו לפרוץ מהמכלאות.
במהלך התגרה ההמונית נפצעו 14 אנשים.
אחד מהם, , נפגע ממכת אלה בראשו.
לאחר שאושפז חסר הכרה במשך חמישה ימים נפטר בבית החולים הממשלתי בשכם.
קבוצת העצירים נכלאה במשטרת שכם 3 ימים ולאחר מכן הם הובלו למחנה לטרון.
בעת האירוע הוזעקו כ-3,000 מחברי ארגון "ההגנה" בשרון לעזרת הקיבוץ והקיפו את הכוחות הבריטים הצרים על היישוב.
כ-150 מהם הצליחו לפרוץ לחצר הקיבוץ.
מפקדי "ההגנה" שקלו להפעיל גם כוח מזוין אולם ויתרו על כך בהיווכחם בעוצמת הכוח הבריטי.
חיפוש הנשק, שהיה אחד הגדולים בהיקפו עד כה, התקבל על ידי היישוב העברי בזעם.
אף על פי שחיפושי נשק אלימים נערכו ב-7 באוגוסט 1941 בעין חרוד, ב-12 במאי 1942 בגבעת חיים וב-3 באוקטובר 1943 בקיבוץ חולדה, לא הובאו אירועים אלה לידיעת הציבור בגלל איסור הצנזורה הצבאית.
ב-17 בנובמבר 1943 התכנסו כל עורכי העיתונים היהודים והחליטו כי כל העיתונים היהודים יפרסמו למחרת הודעה מפורטת ואחידה "על מעשה ההתעללות ביישוב העברי" ברמת הכובש תוך התעלמות מהצנזורה.
רק "פלסטיין פוסט" קבל הוראה להימנע מכך על מנת שיישאר עיתון יהודי אחד חופשי אם יחליטו הבריטים לסגור את כל העיתונים היהודים.
ב-18 בנובמבר 1943 הופיעו כל העיתונים היהודים בהודעה בראש העיתונים ובה צוין כי "הרשות שלא ידעה להגן על רמת הכובש מעקירת מטעים, רצח, מארבים ומוקשים, באה עכשיו ללמד את רמת הכובש בקתות, אלות וביריות, שאינה רשאית להתגונן על נפשה".
למחרת החיפוש הגיעו לרמת הכובש אנשים רבים לאות הזדהות, ובהם בכירי היישוב כדוד בן-גוריון, גולדה מאירסון (מאיר) ומשה שרתוק (שרת).
ארונו של שמואל ווליניץ הובא לירושלים ומשה שרת הספידו בחצר בית המוסדות הלאומיים.
משם הועבר לרמת הכובש ונקבר במעמד חבריו ונציגים רבים של הציבור היהודי, בהם יצחק טבנקין שאמר כי "שמואל נלקח פצוע מרמת הכובש בה חי ועבד ועליה הגן, וחזר לבסוף לאותה רמה, שבמותו ציווה עליה את החיים ביתר שאת ובכוח גבורתו ונאמנתו יתגדל ויתקדש שמו בישראל".
בזמן ההלוויה הוכרזה דומייה של שתי דקות בתל אביב.
לזכרו של וולינץ ניטע יער רמת הכובש ליד מנרה, מכספי תרומות שנאספו מכל שדרות היישוב.
חיפוש והצלה הן פעולות לאיתור נעדרים ולחילוץ אנשים במצבי מצוקה מסכני חיים.
תחום החיפוש והצלה כולל התמחויות מיוחדות רבות, כגון איתור וחילוץ באזורים הררים, איתור וחילוץ לכודים באתרי הרס (USAR) ומאזורים מוכי אסון טבע, איתור נעדרים באזורים אורבניים ובאזורים נידחים ( WSAR) חיפוש והצלה קרבי משדה הקרב (CSAR) חיפוש וחילוץ מעל ומתחת לגופי מים, חילוץ מכלי שיט, איתור וחילוץ מתת-הקרקע ועוד.
האחריות על משימות חיפוש והצלה בשטחי מדינת ישראל מוטלת במסגרת המשרד לביטחון הפנים על משטרת ישראל ועל הרשות הארצית לכיבוי והצלה.
בנוסף פועלות ברחבי הארץ יחידות חילוץ אזוריות המושתתות על מתנדבים מיומנים.
בעת אירוע מופעלות יחידות אלה על ידי משטרת ישראל ואנשיהם פועלים כשוטרים מתנדבים לכל דבר.
באירועים מורכבים מופעלת היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
בעת חרום עוברת האחריות לפיקוד העורף.
תחת פיקוד העורף נמצאת חטיבת החילוץ וההדרכה שהיא חטיבת קרבית לוחמת, החטיבה תופסת בשגרה גזרות מבצעיות ועוסקת בבט"ש ובעת זמני אסון (כגון נפילת רקטות, רעידות אדמה, אירועי קריסת מבנים או חילוץ תחת הריסות) לוחמי החטיבה הם היחידים בצה"ל שמוסמכים לטפל באירועי חילוץ וטב"ק.
בתוך החטיבה נמצאת "סיירת אלון" שהיא הכוח המוסמך ביותר בחטיבה לאירועי חילוץ ובעל רמת מחלץ 09 (הגבוה ביותר בפיקוד העורף).
בנוסף תחת פיקוד העורף נמצאת יחידת החילוץ וההצלה הארצית (היחצ"א) היא יחידת מילואים מיוחדת בצה"ל הכפופה ישירות לאלוף פיקוד העורף.
ביחידה מטה סדיר קטן בראשו סגן מפקד סדיר בדרגת רס"ן.
בראש היחידה קצין מילואים בדרגת אלוף-משנה.
היחצ"א מיועדת לביצוע פעולות חילוץ והצלה במתארים מורכבים ומיוחדים תוך מתן מענה חילוץ והצלה בהתראה מאוד קצרה בבט"ש ובחירום, ברחבי ישראל ומחוץ לה ובכל מקום שיידרש.
שירותי חיפוש והצלה מוגדרים כ"ביצוע של ניטור מצוקה, תקשורת, גופי תיאום וכוחות חיפוש והצלה, כולל טיפול רפואי ראשוני וסיוע או פינוי רפואי, באמצעות משאבים ציבוריים ופרטיים, כולל מטוסים, כלי שיט ומתקנים אחרים".
אירוע קרקעי הוא באחריותה הבלעדית של המדינה בשטחה מתקיים מבצע החיפוש וההצלה.
אירוע באוויר או בים, בכל מקום בעולם הוא באחריות הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) וארגון הימאות הבינלאומי (IMO).
הקבוצה בינלאומית לחיפוש והצלה (INSARAG) היא ארגון של האומות המאוחדות המונה למעלה מ-90 מדינות וארגונים.
הארגון עוסק בקביעת נהלים ותיאום בינלאומי בתגובה לרעידות אדמה ואיתור וחילוץ לכודים באתרי הרס.
במדעי המחשב, חיפוש מעריכי (נקרא גם חיפוש כפול או חיפוש דוהר) הוא אלגוריתם, נוצר על ידי ג'ון בנטלי ואנדרו יאו ב-1976, לחיפוש ברשימות ממוינות לא חסומות/ אינסופיות.
ישנן דרכים רבות ליישם את החיפוש, כאשר הנפוצה ביותר היא קביעת הטווח שבו המפתח לחיפוש נמצא, ואז ביצוע חיפוש בינארי בתוך טווח זה.
סיבוכיות הזמן היא , כאשר i הוא מיקום האיבר שמחפשים ברשימה, אם הוא נמצא ברשימה, או המיקום שבו האיבר אמור להיות, אם הוא לא ברשימה.
חיפוש אקספוננציאלי יכול לשמש גם כדי לבצע חיפוש בתוך רשימות חסומות.
חיפוש אקספוננציאלי יכול אפילו לתת ביצועים טובים יותר מהחיפושים הקלאסיים על רשימות חסומות, כגון חיפוש בינארי, כאשר האיבר שמחפשים קרוב יותר לתחילת המערך, היות שחיפוש אקספוננציאלי יפעל ב- זמן, כאשר i הוא אינדקס האיבר שמחפשים ברשימה, בעוד שחיפוש בינארי ייקח זמן, כאשר n הוא מספר האיברים ברשימה.
חיפוש אקספוננציאלי מאפשר לחפש ברשימה ממוינת, בלתי חסומה, ערך קלט (האיבר לחיפוש).
השלב הראשון קובע טווח שבו האיבר שמחפשים צריך להיות במידה והוא נמצא ברשימה.
בשלב השני, מבצעים חיפוש בינארי על טווח זה.
בשלב הראשון, בהנחה שהרשימה ממוינת בסדר עולה, האלגוריתם מחפש את החזקה הראשונה, j, כך שהערך גדול יותר מהאיבר שמחפשים.
ערך זה, הופך להיות הגבול העליון עבור החיפוש הבינארי, כאשר החזקה הקודמת של 2, היא הגבול התחתון עבור החיפוש הבינארי.
בכל שלב, האלגוריתם משווה את האיבר שמחפשים עם האיבר באינדקס הנוכחי.
לאחר מכן מבצעים חיפוש בינארי כאשר התוצאה היא או כישלון, אם האיבר לחיפוש לא נמצא ברשימה, או המיקום של האיבר ברשימה.
השלב הראשון של האלגוריתם לוקח זמן, כאשר i הוא האידקס בו האיבר לחיפוש צריך להימצא ברשימה.
זה כי, בקביעת הגבול העליון עבור חיפוש בינארי, לולאת הwhile מבוצעת בדיוק פעמים.
היות שהרשימה ממוינת, לאחר הכפלת אינדקס החיפוש פעמים, האלגוריתם יגיע לאינדקס חיפוש גדול או שווה לi, כיוון ש .
כאמור, השלב הראשון של האלגוריתם לוקח זמן.
החלק השני של האלגוריתם גם לוקח זמן.
כיוון שהשלב השני הוא פשוט חיפוש בינארי, זה לוקח , כאשר n הוא גודל הטווח שבו מחפשים.
גודל טווח זה יהיה , כאשר, כפי שמופיע לעיל, .
זה אומר כי גודל הטווח לחיפוש הוא .
זה נותן לנו זמן ריצה של .
סה"כ זמן הריצה הכולל של האלגוריתם, המחושב על ידי סכום זמני הריצה של שני השלבים, הוא של .
בנטלי ויאו הציעו מספר גרסאות לחיפוש אקספוננציאלי.
גרסאות אלו מורכבות מביצוע חיפוש בינארי, לעומת חיפוש אונרי, לקביעת הגבול העליון של החיפוש הבינארי בשלב השני של האלגוריתם.
דבר זה מחלק את השלב הראשון של האלגוריתם לשני חלקים, המסתכמים לכדי 3 שלבים של האלגוריתם בכללותו.
בדומה למקודם, השלב הראשון החדש קובע ערך , כך ש גדול יותר מהערך לחיפוש, ו- קטן יותר מהערך שמחפשים.
מקודם, נקבע באמצעות חיפוש אונרי על ידי חישוב החזקה הבאה של 2 (כלומר, הוספת 1 ל-j).
בגרסה זו, מוצע תחת זאת להכפיל את (לדוגמה, לקפוץ מ ל-, במקום ).
ה- הראשון כך ש- גדול יותר מהערך שמחפשים, מהווה חסם עליון גס יותר מקודם.
כאשר מוצאים את , האלגוריתם עובר לשלב השני ומבצע חיפוש בינארי על הטווח בין ל-, שנותן חסם עליון עליון מדויק יותר על החזקה j.
מנקודה זו, השלב השלישי של האלגוריתם מבצע חיפוש בינארי על הטווח שבין ל-, כמקודם.
זמן הריצה של גרסה זו הוא .
בנטלי ויאו הכלילו את הווריאציה הזו לגרסה בה מספר כלשהו, k, של חיפושים בינאריים מתבצע במהלך השלב הראשון של האלגוריתם, מה שנותן גרסה של k-חיפושים בינאריים מקוננים.
זמן הריצה האסימפטוטי אינו שונה בשתי הגרסאות, פועל ב- זמן, כמו באלגוריתם החיפוש האקספוננציאלי המקורי.
כמו כן, ניתן לתת מבנה נתונים עם גרסה חזקה של תכונת האצבע הדינמית (עץ Splay) כאשר משתמשים בתוצאה לעיל של k- חיפושים בינאריים מקוננים על מערך ממוין.
תוך שימוש במבנה נתונים זה, מספר ההשוואות שמבוצעות במהלך חיפוש הוא , כאשר d הוא ההפרש בדרגה בין האיבר האחרון שהתבצעה גישה אליו והאיבר הנוכחי שנגשים אליו.
חיפוש לעומק איטרטיבי מעמיק הוא אלגוריתם חיפוש בגרף שנועד לאפשר חיפוש לרוחב בדומה לאלגוריתם חיפוש לרוחב, אך ללא דרישות הזיכרון הגבוהות שלו, על ידי שימוש חוזר במתודולוגיית אלגוריתם חיפוש לעומק לעומק גדל והולך בכל איטרציה.
חיפוש לעומק הוא אלגוריתם המתחיל את החיפוש משורש בגרף ומתקדם לאורך הגרף עד אשר הוא נתקע, לאחר מכן הוא חוזר על עקבותיו עד שהוא יכול לבחור להתקדם לצומת אליו טרם הגיע.
אחד מיתרונותיו הוא בכך שסיבוכיות הזיכרון בו הוא משתמש ליניארית ביחס לעומק המסלול אותו הוא בודק באותו שלב, כי הוא רק נדרש לזכור איך הגיע לכל צומת ואילו בנים של כל צומת סרק כבר.
חסרונותיו הם שאף אם קיים פתרון במרחק קטן יותר מהקדקוד, אם האלגוריתם לא פנה לכיוונו בהתחלה יכול לעבור הרבה זמן אם העץ מאוד עמוק עד שהוא יימצא, ואף לא לעצור אם העומק אינסופי.
כמו כן המסלול הראשון אותו מוצא האלגוריתם לעבר פתרון לא מובטח שהוא המסלול הקצר ביותר אל פתרון.
האלגוריתם סורק בצורה שיטתית את העץ רמה אחרי רמה עד למציאת פתרון, וזאת על ידי הכנסת כל הבנים של כל צומת שנסרק לתור, ועל ידי כך צמתים מרמה כלשהי יסרקו לאחר שהצמתים מהדרגה שלפניה נסרקו.
יתרונותיו של אלגוריתם זה הם שהאלגוריתם ימצא את המסלול הקצר ביותר אל הפתרון, בסיבוכיות זמן אופטימלית.
אחד מחסרונותיו הם שסיבוכיות המקום של התור היא כמספר הצמתים שבעומק הנוכחי, שהיא אקספוננציאלית ביחס לעומק (בהנחה שיש בממוצע יותר מבן אחד לכל צומת).
אלגוריתם חיפוש לעומק איטרטיבי מעמיק
האלגוריתם עובד באיטרציות בכל איטרציה i מריצים את אלגוריתם חיפוש לעומק שיסרוק את כל העץ עד לעומק i, אם הפתרון נמצא הוא יחזיר אותו, אם לא נשארה עוד רמה לפתח הוא יחזיר שאין פתרון, אחרת הוא עובר לאיטרציה i+1.
האלגוריתם מבטיח שאם הפתרון בעומק המינימלי נמצא בעומק k הוא יימצא באיטרציה k מאחר שעד לאיטרציה זו האלגוריתם לא סורק בעומקים k ומעלה ובעומק k הצומת עם הפתרון תיסרק ותוחזר.
סיבוכיות הזיכרון באיטרציה i ליניארית ב-i כי מריצים חיפוש לעומק עד עומק i.
סיבוכיות הזמן פולינומית בכמות הצמתים עד עומק k.
בדומה לאלגוריתם חיפוש לרוחב, קיים אלגוריתם A* מקביל בעל תור עדיפויות כדי לפתור בעיות חיפוש בגרף ממושקל, שגם בו קיימת בעיה של זיכרון.
כדי לפתור בעיה זו משתמשים באלגוריתם חיפוש לעומק איטרטיבי מעמיק כשהעומק המוגדר בכל איטרציה הוא העומק הכי נמוך של בן שפותח שהיה עמוק יותר מהעומק 'המותר' באיטרציה הקודמת.
חיפוש שכן קרוב (Nearest neighbor search או בקיצור: NNS) הוא סוג של אלגוריתם חיפוש מקורב עבור בעיית האופטימיזציה של איתור הנקודה הקרובה ביותר (או הדומה ביותר) לנקודה נתונה במערך נתון מסוים.
הקרבה (מידת השכנות; Closeness) מתבטאת בדרך כלל במונחים של פונקציית שונוּת: ככל שהאובייקטים דומים פחות, כך ערכי הפונקציה גדולים יותר.
באופן פורמלי, בעיית החיפוש של השכן הקרוב ביותר (NN) מוגדרת באופן הבא: נתון S, אוסף של נקודות במרחב M ונקודת שאילתה q∈M, מצא את הנקודה ב-S הקרובה ביותר ל- q .
הכללה ישירה של בעיה זו היא חיפוש k -NN כלומר, חיפוש k נקודות קרובות ביותר לנקודה נתונה.
לרוב, מרחב הבעיה M הוא מרחב מטרי ושונות בו מתבטאת כערך מרחק, שהוא סימטרי ומקיים את אי-השוויון המשולש.
מרחב נפוץ אפילו יותר הוא כאשר M הוא כמרחב וקטור d ממדי שבו ההפרש נמדדת באמצעות המרחק האוקלידי, מרחק מנהטן או מרחק סטטיסטי אחר.
עם זאת, פונקציית השונות יכולה להיות שרירותית.
כולל מקרים בהם אי שוויון המשולש אינו מתקיים.
בעיית חיפוש השכן הקרוב ביותר קיימת בתחומים יישומיים רבים ושונים, בתוך כך:
זיהוי תבניות - במיוחד לטובת זיהוי תווים אופטי
סיווג סטטיסטי - ראו אלגוריתם שכן קרוב
מאגרי מידע - לדוגמה, אחזור תמונות מבוסס תוכן
דחיסת נתונים - ראו תקן MPEG-2
מערכות המלצה, למשל, סינון שיתופי
שיווק באינטרנט - במה שנוגע לפרסום לפי הקשר ומיקוד התנהגותי
בדיקת איות - הצעת איות נכון
ניתוח אשכולות - הקצאה של קבוצת תצפיות בתת-קבוצות (הנקראות אשכולות) כך שהתצפיות באותו אשכול דומות במובן מסוים, בדרך כלל על בסיס המרחק האוקלידי
הוצעו פתרונות שונים לפתרון בעיית ה-NNS.
האיכות והתועלת של האלגוריתמים נקבעים על ידי סיבוכיות זמן הריצה של שאילתות וכן על ידי סיבוכיות המקום של מבני הנתונים שמשמשים את הפתרון.
ניסוח לא פורמלי המכונה, בדרך כלל, קללת המימד, קובע כי אין פתרון מדויק עבור NNS במרחב אוקלידי ממימד גבוה באמצעות עיבוד מראש בזמן פולינומי וזמן חיפוש פולילוגריתמי.
הפתרון הפשוט ביותר לבעיית NNS הוא לחשב את המרחק מנקודת השאילתה לכל נקודה אחרת במסד הנתונים, ולעקוב אחר הנתון "הטוב ביותר עד כה".
שימוש באלגוריתם זה, המכונה לעיתים גישה נאיבית, יש זמן ריצה כאשר N הוא כמות האיברים ב-S ו- d הוא המימד של M.
במקרה זה, אין מבני נתונים נוספים שיש לשמור מעבר למסד הנתונים עצמו.
מאז שנות השבעים הוחל על הבעיה שיטה של הפרד ומשול.
במקרה של מרחב אוקלידי גישה זו כוללת אינדקס מרחבי.
מספר שיטות לחלוקת המרחב פותחו לפתרון בעיית ה- NNS.
אולי הפשוטה ביותר היא שיטת עץ kd, אשר באופן איטרטיבי חוצה את מרחב החיפוש לשני אזורים המכילים מחצית הנקודות של אזור האב.
שאילתות מבוצעות באמצעות חציית העץ מן השורש אל העלה על ידי הערכת נקודת השאילתה בכל פיצול.
בהתאם למרחק שצוין בשאילתה, ייתכן שיהיה צורך להעריך גם את הענפים השכנים שעשויים להכיל התאמות.
עבור זמן שאילתה במימד קבוע, סיבוכיות זמן הריצה הממוצעת היא במקרה של נקודות מסודרות באופן אקראי.
שיטה חלופית היא באמצעות שימוש בעצי-R.
מבנה נתונים שנועד לתמוך בחיפוש שכן הקרוב ביותר בהקשר דינמי, שכן יש אלגוריתמים יעילים עבור הוספה ומחיקה כגון עץ *R .עצי-R יכולים לתת תשובה לשאלת השכנים הקרובים גם ביחס למרחק אוקלידי וגם ביחס למרחקים אחרים.
במקרה של מרחב מטרי כללי, הגישה של הפרד ומשול ידועה כגישת עץ המטרי.
דוגמאות מיוחדות כוללות עץ-VP ועץ-BK שיטות.
אלגוריתם קירוב לבעיית השכן הקרוב המותר להחזיר נקודות שמרחקן מנקודת המקור הוא לכל היותר כמה פעמים יותר מהמרחק בין נקודת השאילתה לנקודוה הקרובה ביותר באמת.
היתרון של גישה זו הוא, שבמקרים רבים, הקירוב לשכן הקרוב ביותר הוא כמעט טוב כמו המדויק.
בפרט, אם מדידת המרחק מתיימרת ללכוד את הרעיון של דמיון בין הנקודות, אז הבדלים קטנים במרחק הם זניחים.
חיפוש חמדן גרפים השכונה קרבה
Locality sensitive hashing (LSH) היא טכניקה לקיבוץ נקודות במרחב ל"דליים" המבוססים על מרחק מסוים בין הנקודות.
נקודות הקרובות זו לזו תחת המרחק הנבחר ממופות לאותו דלי בסבירות גבוהה.
ישנן כמה וריאציות לבעיית NNS ושני הידועים ביותר הם:
חיפוש k שכנים מאתר את k השכנים הקרובים ביותר לנקודת שאילתה.
טכניקה זו משמשת בדרך כלל בניתוח נתונים כדי להעריך או לסווג נקודה המבוססת על הממוצע והמשותף של שכנותיה.
ביישומים מסוימים זה עשוי להיות מקובל לאחזר "ניחוש טוב" של השכן הקרוב ביותר.
במקרים אלו, אנו יכולים להשתמש באלגוריתם אשר אינו מבטיח להחזיר את השכן הקרוב ביותר בכל מצב, בתמורה נקבל שיפור בסיבוכיות זמן הריצה או בסיבוכיות המקום.
לעיתים קרובות אלגוריתם כזה ימצא את השכן הקרוב ביותר, אך זה תלוי מאוד במערך הנתונים הנחקר.
חיפוש והצלה קרבי הם פעולות לחילוץ טייסים אשר נטשו את מטוסם, לפינוי לוחמים מנותקים או פצועים משדה הקרב ולחילוץ חשאי.
כוחות החילוץ הקרבי נמנים עם הכוחות המיוחדים והם מתמחים ברפואת חרום, ובטכניקות חילוץ מיוחדות ביבשה ובים.
הרכב כוח משימה במבצע חילוץ משתנה ותלוי במשימה.
הוא יכול לכלול כוח חילוץ רגלי, רכוב, מונחת או מוצנח והוא יכול להתרחב למערך מורכב של מסוקי קרב, כטב"מים, מטוסי קרב, מטוסי תדלוק אווירי, ומטוסי פיקוד שליטה ובקרה.
היחידה הייעודית בצה"ל למשימות אלה היא היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
מלחמת העולם הראשונה הייתה הרקע לפיתוחה המוקדם של תורת חיפוש והצלה, בעיקר בזירות המלחמה בבלקן ובמזרח התיכון.
בשנת 1915 מפקד הטייסת, ריצ'רד בל-דייוויס, איש חיל האוויר המלכותי הבריטי, ביצע את החילוץ המוטס הראשון בהיסטוריה, כאשר נחת בשטח לחלץ את סגן-משנה סמיילי שמטוסו הופל בבולגריה.
הוא עוטר על כך בצלב ויקטוריה.
ב-21 באפריל 1917 נחת קפטן ריצ'רד ויליאמס מחיל האוויר האוסטרלי מאחורי קווי האויב כדי להציל טייס שהופל.
מבצעי חילוץ רבים בוצעו במהלך מסע מסופוטמיה.
טייסים בריטים שמטוסם הופל בשטחי בדואים עוינים, אותרו על ידי סיורים אוויריים וחולצו.
מדינות רבות תרמו לפיתוח תורת חיפוש והצלה מודרנית.
במלחמת הודו הראשונה, רופא צרפתי, טייס וצנחן בשם ולרי אנדרה היה חלוץ הפינוי הרפואי בהטס כאשר נחת עם מסוקו באזורי הקרבות לצורך טיפול רפואי בחיילים פצועים וחילוץ נפגעים.
במלחמת העולם השנייה, החל חיל האוויר הגרמני להפעיל מטוסים לביצוע חילוצים מהים.
בשנת 1972, במהלך מלחמת וייטנאם, סגן אלוף המבילטון, נווט בחיל האוויר האמריקאי היה הניצול היחיד ממטוס EB-66 שהופל במהלך מתקפת הפסחא.
הוא שרד בשטח אויב עד להצלתו 11 וחצי ימים לאחר מכן.
במהלך מבצע ההצלה, חמישה מהמטוסים שהשתתפו הופלו, נהרגו 11 חיילים ושני חיילים נתפסו בשבי.
היה זה המבצע הגדול, הארוך והמורכב ביותר במהלך מלחמת וייטנאם כולה.
במלחמת וייטנאם נרכש ניסיון רב בחילוץ ופינוי קרבי בהטס.
במהלך המלחמה הצילו הכוחות האמריקנים 3,883 נפש.
מבצעים אלה גבו את חייהם של 71 מחלצים ו-45 מטוסים שנמחו.