tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, נמנה עם סגל זמרי האורטוריה הארצישראלית מיסודו של פורדהאוז בן-ציסי, ועם זמרי מקהלותיו של ליאו ליוב "אקורד" ובפרט "תל אביב", שבשנים 1927–1934 היה מינדלין מעמודי התווך שלה.
כמו כן, במשך תקופה ארוכה הופיע כזמר על במות שונות, שר אריות ושירים עבריים, בעיקר משל יואל אנגל.
כזמר עממי זכה להערכה על האינטרפרטציה שלו לזמר הארצישראלי.
לאחר סגירת האופרה עבד מינדלין, שען במקצועו, במשך עשרות שנים בחנותו ברחוב שינקין 2 בתל אביב.
הוא עצמו התגורר ברחוב יהודה הלוי 145.
מינדלין התחיל להלחין ב-1939, כשהיה בסוף שנות השלושים לחייו, ואת מרבית שיריו, כ-150–200 במספר, יצר בפרק זמן של עשור, לאורך שנות ה-40.
מינדלין הלחין את שיריהם של ח"נ ביאליק, שאול טשרניחובסקי, יעקב רימון, אהרן רבינוביץ, שמואל פישר, מרים ברנשטיין-כהן, אברהם ברוידס, עודד אבישר, ש.
שיריו התאימו לאתוס הציוני שהיה באותה תקופה – שירים על עבודה, אדמה, העפלה, נוף ואהבה.
משיריו הנודעים: "אדמה, עבודה" ("ממרומים ברכה יורדת...
אדמה נחיה חייך") למילותיו של ש.
שלום, "לארצי" (אהרן רבינוביץ), "אל הנגב" (יעקב רימון), "אין דבר חביבי" (מרים ברנשטיין-כהן) ו"בעמדה" ("בחורים, בחורות"), שכתב שמואל פישר בתחילת מלחמת העצמאות.
מינדלין היה הראשון שחיבר, בשנות ה-40, שיר זיכרון לזכר חללים בני היישוב: השיר "בן עשרים", שחיבר אהרן אשמן לזכר הנופלים בבריגדה במלחמת העולם השנייה והתפרסם והושר במלחמת העצמאות.
כן הלחין שירי ילדים, בהם "רעש בגינה" מאת אהרן רבינוביץ, שנכתב ב-1944 לרגל פתיחת גן מאיר, שירי ערש וכן טקסטים מתוך שיר השירים (שמלחיני היישוב הרבו בהלחנתם באותו עשור, בהשראת צלילי המזרח), ובראשם "שחורה אני ונאוה".
קונצרטים רבים מיצירותיו לזמר עברי עממי, בעיבודים שונים, נערכו בארץ בהשתתפות טובי הזמרים: שושנה דמארי, יוסף גולנד, אברהם וילקומירסקי אפרים די זהב, חנה זמיר, יוספה שוקן, לאה דגנית.
מינדלין גם עיבד לחנים של אחרים כמו שלמה וייספיש.
מינדלין הוגדר על ידי עצמו ועל ידי בני תקופתו כמלחין עממי, והמנגינות שחיבר היו פשוטות וקליטות.
בביקורת בעיתון "חרות", לקראת אחד מהקונצרטים מיצירותיו ב-1952, נכתב כי "חן עממי ורוך ענוג מציין את דרכו בקומפוזיציה".
בעיתון "הצופה" נכתב לאחר הקונצרט כי "הקו האופייני למנגינותיו הוא, המיזוג בין הנגינה המסורתית לבין הצלילים החדשים הנשמעים בפעימת הפטישים ובקצב הבניין של המולדת.
הוא נשאר נאמן לנעימה החזנית, ששימשה אי-פעם ערש להתפתחותו המוזיקלית בימי נעוריו".
כבר ב-1942 הוציא מינדלין בהוצאה עצמית ספרון ובו 12 מלחניו.
וב-1945, כשש שנים לאחר שהחל להלחין, הוציא בהוצאת יבנה קובץ שכלל מאה לחנים ארצישראליים מפרי עטו – ובכך היה למלחין הראשון בזמר העברי שהוציא בדפוס את אסופת כל שיריו.
לספרו קרא "ניגונים", כשם שירה של פניה ברגשטיין, שאותו הלחין מיד עם פרסומו (את הבית הראשון שלו קבע כמוטו בפתח ספרו).
מינדלין עצמו הוסיף להופיע בזמרה, וכן הנחה ערבי שירה בציבור.
בנוסף לזמרה והלחנה, מינדלין ניצח על מקהלות לזמר עממי, בהן מקהלת "צלילי עם" שייסד.
באמצע שנות ה-50 חלה מינדלין, נאלץ לסגור את חנותו, הסתגר בביתו וחי חיי עוני ודלות.
בנובמבר 1960, חודשים ספורים לפני מותו, לאחר שמארגני פסטיבל הזמר והפזמון הראשון הודיעו כי בתחרות ישתתפו רק תשעה שירים היות שלא מצאו שיר עשירי מתאים, ארגן מינדלין כמחאה את פסטיבל השיר העשירי, שאותו ניהל וגם ניצח על הופעת מקהלה.
מתוך 441 שירים שנפסלו נבחרו 24 שירים ומתוכם נבחר שיר אחד המתאים להיות השיר העשירי בפסטיבל.
מינדלין נפטר ב-1961, בגיל 61, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
הותיר את אשתו נחמה ואת בתו הנשואה חנה, שחיה עם בעלה וילדיה בארצות הברית.
בעזבונו נותרו יצירות רבות שלא ראו אור.
מנגינותיו של מינדלין היו פופולריות מאוד בארץ בתקופת חייו, והושמעו רבות בקונצרטים וברדיו.
בעשורים האחרונים נשכחו שיריו ואינם מושמעים באמצעי התקשורת.
נִגונים: מאה שירים ארץ-ישראליים; מבוא מאת יעקב גל, תל אביב: יבנה, 1945. (התוכן: שירי אדמה ועבודה; שירי אהבה; שירי גטו; שירי הגנה; שירי ילדים; שירי ים; שירי מולדת; שירי מלחמה; שירי מעפילים; שירי משפחה; שירי נוף וטבע; שירי ערש; שירים לאומיים)
אברהם מושרקי (1940 – 25 בפברואר 2023) היה ספורטאי ספורט נכים וחבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
ב זכה עם נבחרת הכדורסל במדליית ארד וב זכה עם נבחרת הכדורסל במדליות כסף.
במשחקים הפאראלימפיים בהיידלברג (1972) התחרה גם באתלטיקה: מקום 13 בתחרות הטלת כידון (17.41 מטר), מקום 21 בתחרות זריקת דיסקוס (19.39 מטר) ומקום 25 בתחרות הדיפת כדור ברזל (5.97 מטר).
נפטר בשנת 2023, והובא למנוחות בבית העלמין בראש העין.
הוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
אברהם מטמון (כ' בתשרי תרס"א, 13 באוקטובר 1900 – כ"ח בתשרי תשל"ה, 14 באוקטובר 1974) היה רופא מין, חלוץ ההסברה המינית בארץ ישראל.
מטמון נולד באודסה ב-1900, בנם של ד"ר יהודה לייב מטמון כהן, מייסד גימנסיה הרצליה וממייסדי תל אביב ורמת גן, ופניה מטמון-כהן.
המשפחה הגיעה לארץ כשמטמון היה בן ארבע.
הוא למד בגימנסיה הרצליה והחל ב-1919 לימודי רפואה באוניברסיטאות פריז, לוזאן, ז'נבה, ברלין ווינה.
בשנת 1920, בעת לימודיו בז'נבה, פעל כעיתונאי ארצישראלי ראשון ליד חבר הלאומים שזה עתה הוקם.
ב-1923 הפסיק מטמון את לימודיו ועבד שנים אחדות במצרים, בין השאר במחלקה הממשלתית לתברואה ציבורית במלחמה במגפות (בעיקר בבילהרציה).
בסוף שנת 1928 חזר ללימודים, בשנת 1930 סיים את לימודיו באוניברסיטת ברן, ובראשית 1931 הוסמך שם לדוקטור לרפואה.
נושא עבודת הדוקטורט היה "כמות הוויטמינים בפירות ההדר של ארץ-ישראל".
בשנת 1931 התמחה מטמון, לתקופה קצרה, במכון לסקסולוגיה של ד"ר מגנוס הירשפלד בברלין.
בשנת 1932 חזר לתל אביב ויסד את "המכון להיגיינה ומדע המין" ברחוב שחר 11 ובמקביל עבד כרופא של גימנסיה נורדיה.
במסגרת המכון ערך מטמון הרצאות בענייני בריאות והיגיינה.
כמו כן התקיימו שני קורסים בנושא אנטומיה מינית, התפתחות והיגיינה בהשתתפות 145 משתתפים שיותר ממחציתם נשים.
המכון גם הציע ייעוץ לנשים, גברים וזוגות.
בנוסף, בין השנים 1932–1935 ערך מטמון את הדו־שבועון להיגיינה ציבורית והסברה מינית "בריאות", שם ענה לשאלות קוראים בנושאים הנוגעים למיניות, זוגיות וכו'.
משפרצה מלחמת העולם השנייה ולארץ ישראל באו חיילים זרים, ערך מטמון סדרת הרצאות בשלשה מחזורים, בהן ביקרו למעלה מ-4,000 שומעים, לבלימת התפשטותן של מחלות המין.
במענה לשאלות בדו שבועון "בריאות" הדגיש מטמון את חשיבות יחסי המין לזוגיות תקינה והתנגד לאוננות משום שזו אובססיה וחוסר שליטה עצמית.
כמו כן, הוא עודד שימוש בקונדומים על פני משגל נסוג.
מטמון לא התנגד להפלות אך טען כי ההחלטה על הפלה צריכה להתקבל על ידי רופא או ועדה, אשר תשקול את הנושא באופן אינדיבידואלי, בהתאם לנסיבות הסוציו-אקונומיות של האישה וליכולתה לפרנס את ילדיה.
בשנת 1940 תיאר מטמון את מצב אוכלוסיית ההומוסקסואלים בתל אביב לשבועון עיתון מיוחד.
בשנת 1934 נשא לאשה את עו"ד תהילה לבית אנדלהיים.
מטמון נפטר בתל אביב בשנת 1974, בגיל 74. נטמן בבית העלמין הדרום (בת ים).
"השבחת הגזע של המין האנושי וערכה לעמנו" (עם ציורים ומספרים סטטיסטים), מכון להיגיינה ומדע המין, תרצ"ג, 1933
הספר היה מבוסס על הרצאותיו של מטמון והודפס ב-20,000 עותקים בשמונה מהדורות עד שנת 1969.
הרב אברהם מוריץ בן משה רומנו (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Avraham Moric Romano; 1894 ביילינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – סוף מרץ 1943, מחנה ההשמדה טרבלינקה) היה הרב הראשי האחרון ליהודי ביטולה וכיהן בתפקידו מ-1931 ועד לתקופת השואה.
אברהם רומנו נולד בביילינה במשפחה בת 7 נפשות.
אחיו סלומון ושלוש אחיותיו: בלאנקה, מטילדה ואסתר.
למד בישיבה בסרייבו ובה הוסמך לרבנות.
אחיינו של אברהם רומנו, אשר כיהן ברבנות בסרייבו טרם מלחמת העולם הראשונה.
הוא נישא ללאה לבית לוי (1898 סרייבו – 1942 סמדרבו) ולזוג נולדו שני בנים אברהם ב-1919 ומוריץ ב-1921.
בין 1919–1923 כיהן כרב בקהילת ביילינה.
בהמשך ועד 1931, כיהן בקהילת דוברובניק.
ב-1931 התמנה לרב הראשי ליהודי ביטולה.
בעת שמונה נתונה הייתה קהילת ביטולה במצב כלכלי וחברתי קשה.
מ-1928 לא כיהן רב ראשי בקהילה והייתה הגירת פנים משמעותית מהעיר לקהילות מבוססות יותר.
הרב פעל בקרב יהדות יוגוסלביה במטרה לעזור לקהילה ולשקמה.
הוא פרסם מספר מאמרים על הקהילה בעיתונות היהודית בכללם בעיתון " Jevrejskom glasu" (בסרבו-קרואטית: הקול היהודי).
בהמשך, ערכו ליאון קמחי ראש הקהילה והרב רומנו מסע בקרב הקהילות היהודיות במטרה לעורר את הנהגת יהדות יוגוסלביה לנקוט בצעדים מידיים כדי לחלץ את הקהילה ממצוקתה.
עוד פעל לעודד את צעירי הקהילה לעלות לארץ ישראל.
ב-1939 ביקר בארץ ישראל לבחינת חלופות עלייה ליהודי ביטולה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
רעייתו של הרב רומנו נפצעה בהפצצה של מטוסים איטלקיים על ביטולה ונשלחה לסמדרבו להחלמה.
שם, בראשית 1942 הוצאה להורג ביחד עם נשות הקהילה.
לאחר כיבוש יוגוסלביה נמסר אזור ביטולה לחזקת ממלכת בולגריה.
ב-11 במרץ 1943 ביצעו הבולגרים אקציה במקדוניה ועצרו את יהודי החבל ובכללם בני קהילת ביטולה ועימם הרב אברהם רומנו.
העצורים נכלאו בשטח מפעל הטבק "מונופול" אשר בסקופיה וממנו שולחו עד סוף מרץ ברכבות ישירות למחנה טרבלינקה.
הרב אברהם רומנו נרצח ביחד עם קהילתו בטרבלינקה.
בנו, מוריץ רומנו ניצל מהשואה משום שגורש לשטחי בולגריה ונכלא בווארנה.
לאחר המלחמה הפך לאיש ציבור וחבר פרלמנט ביוגוסלביה.
נכדתו, ברטה רומנו ניקוליץ' כיהנה כיושבת ראש הקהילה היהודית בסקופיה (2014–2022).
הרב אברהם מיכאל הלפרין (נולד בג' בחשון תרצ"ח, אוקטובר 1937) הוא רב בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים, שכיהן בעבר כרב השכונה, וזקן חברי בית דין רבני חב"ד; בעבר היה רבה של עתלית.
נולד בירושלים לבריינדל ולרב זאב דב הלפרין, מצאצאי הרבנית מנוחה רחל סלונים.
בשנת תשי"ג התחיל ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן.
בתחילת שנת תשי"ז (1956), כשהחל מבצע סיני, נשלח עם מספר בחורים לישיבת "אחי תמימים" בראשון לציון בראשות הרב חיים שאול ברוק, כדי למלא את מקומם של ר"מים שגויסו למבצע.
מאוחר יותר למד בישיבת תורת אמת בירושלים, שם למד בחברותא עם ראש הישיבה הרב משה אריה לייב שפירא, ועשה אצלו שימוש וכן אצל הרב אליהו מרדכי ולקובסקי.
באלול תש"כ נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית ב-770. בקיץ שנת תשכ"ג (1963) נסע מטעם המרכז לענייני חינוך לשליחות בשיקגו.
בשנת תשכ"ג התמנה לרב של עתלית.
בה' אדר ב' תשכ"ה התחתן עם אסתר לבית וינגוט.
באדר תשל"ב התמנה לרב שכונת הגבעה הצרפתית עד תשס"ב (2002) שאז פרש לגמלאות.
בשנת תשל"ו התמנה לחבר בבית דין רבני חב"ד.
בשנת תשס"ו גייס הרב הלפרין את תמיכת חלק מחברי מועצת גדולי התורה כמועמד לתפקיד הרב הראשי לירושלים, אולם הוא לא התמודד בסופו של דבר על התפקיד.
הרב הלפרין נחשב למומחה בדיני מקוואות ועירובין, והוא ייעץ בבניית מקוואות בבתי חב"ד בעולם.
לרב הלפרין ששה בנים וחמש בנות:
בנו שניאור זלמן, מנהל בית חב"ד במבואות החרמון
בנו, הרב יחיאל מאיר, הוא משלוחי חב"ד בחולון, רשם לנישואין ראשי ברבנות חולון ורב קהילת "זיכרון לקדושים" בעיר
בנו, זאב דוב, שליח חב"ד בבני עטרות
בנו, הרב יעקב שמואל, רב ושליח חב"ד בפנסילבניה, ארצות הברית
בנו, הרב אפרים יוסף יצחק, שליח חב"ד ומו"צ בקהילת חב"ד בארגנטינה
בנו, הרב משה גדליה, ר"מ בישיבת אהלי תורה
חתנו הרב חנוך העניך זילברשטרום, ר"מ בישיבת תומכי תמימים ברחובות
חתנו, הרב אברהם יצחק רבינוביץ, הוא שליח חב"ד ורב בית כנסת במבשרת ציון.
חתנו, הרב שמואל אלישע טברדוביץ, שליח חב"ד במיאמי פלורידה (סורפסייד - באל הארבור)
שו"ת "אמרי הלכה ומנהג", תשס"ה, ירושלים
אברהם מָלַבְסקי (בפולנית: Abraham Malavsky; 1907 – 7 ביולי 1995) היה צלם ישראלי שתיעד את ההיסטוריה של ישראל טרום הקמת המדינה ואחריה.
מעת עלייתו ארצה, עבד בעיקר עבור הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד, וצילומיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
אברהם מלבסקי נולד בעיירה צ'חנוביץ שבפולין.
כבר מנעוריו מצא עניין רב בצילום והרבה לבקר בחנותו של צלם קרוב משפחה.
כך נחשף למדיה זו שהפכה למקצועו בהמשך חייו.
הוא גדל בבית חילוני ציוני ובהשפעתו עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בהשפעתו עלו לארץ שניים מאחיו ואחותו.
הוריו ואחיו הבכור שנשארו בפולין, הושמדו בשואה.
בראשית דרכו בארץ עבד מלבסקי בסלילת כבישים ובחקלאות.
בהמשך חזר לתחביבו הישן והחל לעסוק בצילום.
מלבסקי נימק את בחירתו בצילום כעיסוק עיקרי, מאחר שבאמצעותו יכול היה לקחת חלק בהנצחת תחיית החזון הלאומי, עליו התחנך.
משנות העשרים המאוחרות עבד באופן אקראי עם קק"ל.
משנת 1935 עבד עם קק"ל ועם קרן היסוד בקביעות, כאשר משנת 1950 הפך למעשה ל"צלם הבית" של הקרן הקיימת.
את הסטודיו והמעבדה שלו מיקם בביתו המרווח ברחוב הנביאים בירושלים.
במסגרת התקשרות רבת שנים זו, סייעה לו הקרן בעיקר בזמנים הקשים של מלחמת העולם השנייה, בהן פחת מאוד הביקוש להזמנת צילומים.
אשתו אסתר סייעה בידיו ואף השתלמה כשנה בארצות הברית בענף, בעיקר בצילום צבע.
עם שובה ארצה, העבירה לו את הידע שרכשה.
בשנת 1962 סיימה קרן הקיימת את ההתקשרות עמו ולפיכך נטש מלבסקי את המקצוע לחלוטין ועבר להתגורר באילת, שם פתח יחד עם אשתו בית ההארחה לתיירים.
מלבסקי צילם חלוצים בעבודה, הקמת יישובים, פיתוח תשתיות הארץ, התפתחות התעשייה, נטיעות, ייעור הנגב, הווי-חיים, נופים וילדים.
במסגרת עבודתו, נסע ברחבי הארץ ותיעד בין השאר את הקמת ישובי חומה ומגדל ושלוש הנקודות בנגב.
יצירותיו מאופיינות בקומפוזיציות פשוטות, המדגישות את היחסים בין אור וצל ובבימוי התצלום ברוח "הצילום החדש".
בשנת 1937 הוצגו רבות מעבודותיו בביתן הישראלי של התערוכה העולמית שנערכה אותה שנה בפריז.
הביקורות תארו תמונות גדולות מאוד המתארות את "האדם החדש היוצר ארץ חדשה, המחדשת עלומים לאדם הבא לעבדה".
נושאי התערוכה דנו בשלושה היבטים: הפיכת היהודי הגלותי לבונה ויוצר, שינוי פני הארץ כתוצאה מכך ושיפור מצבם הכלכלי של התושבים הערביים בארץ ישראל עקב התפתחות החקלאות, בעיקר הפרדסים.
עבודותיו של מלבסקי הוצגו בתערוכות רבות בארץ, ביניהן:
תערוכת העשור, שהתקיימה בשנת 1958 בבנייני האומה בירושלים לרגל מלאת עשר שנים להקמת מדינת ישראל
תערוכת "שי לילדנו – תרבות לילדים בקיבוצים" שהתקיימה ב־2012 בהמשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
תערוכת "דיוקן תימני: אוריינטליזם יהודי בצילום המקומי 1881–1948" שהתקיימה ב־2012 במוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב
תערוכת "רואים שקוף" שהתקיימה ב־2014 בפסטיבל הצילום הבינלאומי בראשון לציון
תערוכת "הצלמים – ירושלים בעיני צלמיה 1900–1950", במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד, ירושלים (2016)
עד שנות החמישים, התמקדה עבודתו האמנותית של מלבסקי בצילומי חלוצים בעבודה, פיתוח תשתיות הארץ, חקלאות, ייעור הנגב וילדים בסיטואציות מגוונות.
צילומו המפורסם "לעבודה!" שצולם ב-1937 במעלה החמישה, הפך לאייקון של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל של אותה תקופה.
בתצלום נראות נשים הצועדות במעלה ההר, חלקן נראות מאושרות ועל שכמן כלי עבודה מכל הסוגים.
הצילום מכיל בתוכו אלמנטים של שוויון בין המינים, שמחת היצירה וגאולת הארץ.
הצילום אומץ על ידי מחלקת התעמולה של הקק"ל,שהוסיפה לו את הכותרת "לעבודה!".
לדעתה מגלם הצילום את התפתחות הישות הציונית ותרומתה לבניית חברה מתקדמת, המבצעת הלכה למעשה את קידומה הכלכלי והחברתי של הארץ החדשה ישנה.
משנות החמישים ואילך התרכזה עבודתו של מלבסקי בתיעוד חגיגות, אירועים וטקסים בכל רחבי המדינה.
כן סיפק לקרן הקיימת לישראל שרותי מעבדה.
לצד תיאורי היישובים העבריים צילם גם דיוקנאות של ראשי היישוב ואישים מפורסמים, ביניהם דוד בן-גוריון, מנחם אוסישקין, חיים נחמן ביאליק, הנרייטה סאלד, נחום סוקולוב, אברהם הרצפלד, חנה סנש, יהושע חנקין, יוסף שפרינצק ועוד רבים אחרים.
אברהם מלבסקי נישא לאסתר חכים בשנת 1929 ונולדו להם שני בנים ובת.
בנם הבכור נפל בקרבות ההגנה על גוש עציון במלחמת העצמאות, בהיותו בן 17. נכדם , טייס בחיל האוויר, נספה בתאונת מסוק בשנת 1982
אברהם מלבסקי נפטר בגבעתיים ביולי 1995.
אברהם מוק (בהולנדית: Abraham Mok; 15 במאי 1888 – 29 בפברואר 1944) היה מתעמל אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת לונדון (1908), שנספה באושוויץ.
אחד מארבעת חברי נבחרת ההתעמלות ההולנדית שנרצחו ב.
מוק נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של מיטייה לקמייקר וסמואל מוק.
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים מוק ביחד עם חבריו לנבחרת בתחרות הקבוצתית במקום שביעי.
בתחרות הקרב-רב אישי הוא סיים במקום 78 עם 141 נקודות.
אברהם דה אוליביירה, איזידור כאודקט ויונס סליר חבריו לנבחרת ההתעמלות אף הם ניספו בשואה.
מוק התחתן בשנת 1911 ולזוג נולדו שני ילדים ששרדו את השואה.
אברהם מַמִיסְטְבַלוֹב (בגאורגית: აბრამ მამისთვალოვი, תעתיק מגאורגית: אברהם מַמִיסְתְוַואלוֹב; 1 באוקטובר 1921 – 19 בנובמבר 2005) היה סופר, מתרגם ועיתונאי יהודי-גאורגי.
ממיסטבלוב נולד בצחינוואלי שבגאורגיה הסובייטית.
עד לעלייתו ארצה בינואר 1974 כתב והוציא לאור בגאורגיה שבעה ספרים בבתי הוצאה ממלכתיים.
חלק ניכר מיצירותיו נכתבו בנושאים יהודיים.
בין היתר פרסם רומן רחב יריעה מחיי יהודי גאורגיה, ספרי שירה שתורגמו לרוסית ונודעו ברחבי ברית המועצות.
עם עלייתו ארצה עסק בעיתונות ישראלית בשפה הגאורגית, ולאחר מכן עבד במשרד האוצר.
סיבוכים (1977, הוצאת עם הספר, תרגום גרשון בן אורן)
סיפורים ססגוניים (1984, הוצאת צ'ריקובר, תרגום דוידה קרול)
צל המוות: רומן מתח (1998, הוצאת שוכורה)
בשנת 1983 הקים ממיסטבלוב, יחד עם אחרים, את ההוצאה לאור "שוּכּוּרָה", שמטרתה העיקרית הייתה הוצאת ספרי קודש לאור עבור יוצאי גאורגיה בישראל ומחוצה לה.
הספר הראשון שיצא לאור היה "סידור", ספר תפילות מלא באותיות גאורגיות.
תרגום החומש, שנעשה על ידי שני מתרגמים נוספים, נסתיים בשנת 1990 וזכה לתהודה רבה.
בשנת 1994 העניקה אגודת הסופרים של גאורגיה לתרגום פרס ממלכתי על שם מַצַ'בֶּלִי {על שם איוואנה מצ'בלי); בשנת 1995 הביא את הפרס לארץ נשיא גאורגיה אדוארד שוורדנדזה והעניק אותו באופן אישי למתרגמים.
גרשון בן-אורן, "שלושה תרגומי התנ"ך האחרונים לגרוזית: בגאורגיה, בשוודיה ובישראל", פעמים 84 קיץ תש"ס, עמ' 84–86
רבי אברהם מיוחס (ת"ס – כ"ט בכסלו ה'תקכ"ח) היה דיין, מקובל ומחבר ספרות תורנית שפעל בירושלים.
נולד בירושלים לרב שמואל ממשפחת מיוחס אשר הגיעה לארץ בתקופת עליית מגורשי ספרד ולרחל.
נכד לרבי ישראל יעקב חגיז ונין לרבי משה גלנטי.
נתייתם בגיל שנתיים, וסבו, רבי משה מיוחס, פקיד הקהילה בירושלים, גידל אותו.
למד בישיבת בית יעקב פירירה.
ואצל רבי ישראל מאיר מזרחי (מחבר הספר "פרי הארץ") ואצל רבי יצחק הכהן רפפורט שחיבב אותו.
בבחרותו נשא את ג'מילה, בתו היחידה של רבי טוביה כהן, מחבר הספר "מעשה טוביה".
היה רבו המובהק של הרב יום טוב אלנקווה.
חיבר ספרים בהלכה בתלמוד ובקבלה.
שימש כדיין בבית דינו של אחיו, הראשון לציון רבי רפאל מיוחס.
נפטר בכ"ט בכסלו ה'תקכ"ח ונקבר בהר הזיתים.
שדה הארץ - דרושים על התורה, וחידושים על התלמוד, על הרמב"ם ועל הטור.
הרב אברהם מאיר שלוש (נולד ב-25 ביולי 1973) הוא רב ישראלי המכהן כחבר בבית הדין הרבני הגדול מאז פברואר 2025 (שבט ה'תשפ"ה).
כיהן מאוקטובר 2015 (חשוון תשע"ו) ועד פברואר 2025 (שבט ה'תשפ"ה) כראש אבות בתי הדין בחיפה.
אברהם מאיר נולד לרב שלמה שלוש בכ"ב בתמוז ה'תשל"ג בירושלים, למד בישיבת כנסת חזקיהו ברכסים.
ולאחר מכן המשיך בישיבת חברון כנסת ישראל.
תקופה למד בישיבת חזון עובדיה, שם הגיה את ספריו של ראש הישיבה הרב יצחק יוסף 'ילקוט יוסף' במהדורה ראשונה.
בשנת תשנ"ד נשא את מירב בתו של הרב אליהו סויסה, לאחר נישואיו למד בכולל של הרב יוסף בר-שלום רבה של בת ים ואצל הרב הלל הלוי מחבר ספר משפטי הלוי, וקיבל סמיכה לדיינות מהרבנות הראשית.
לאחר מכן שימש כדיין בבית הדין הפרטי של הרב שלמה בן שמעון בחולון - הוראה ומשפט.
בגיל 37 נבחר לכהן כדיין בבתי הדין הרבניים.
ואחר פטירת אביו מונה לכהן כראש אבות בתי הדין בחיפה.
מכהן בנוסף כרבה של קהילת מורשה בחיפה ועומד בנשיאות הכולל 'עמל התורה' בחריש.
בפברואר 2025 התמנה במינוי זמני לחבר בית הדין הרבני הגדול.
ביוני של אותה שנה נבחר למינוי קבוע.
רבי אברהם מונסון (מכונה גם: אברהם מונסון האחרון; ה'ת"מ, 1680 בערך – ה'תק"כ, 1760 בערך) היה מחכמי טיטואן שבמרוקו ור"מ ודיין בקהיר שבמצרים ומחברם של ספרים רבים.
רבי אברהם נולד בטיטואן שבמרוקו, בשנת ה'ת"מ (1680) לערך.
היה גיסו של רבי יצחק הלוי, מחכמי העיר.
במקביל ללימודיו התורניים עסק במסחר לפרנסתו אך מזלו לא שפר עליו והוא ירד מנכסיו.
הוא עבר לאלג'יר והצליח לראשונה בעסקי המסחר אך לאחר תקופה ההצלה הפנתה לו עורף והוא ירד שוב מנכסיו.
הוא עבר משם לעיר ווהראן וניסה שוב את מזלו בעסקי המסחר, אך ההצלחה שוב לא האירה לו פנים.
בשנת ה'תצ"ב (1731/2) לערך היגר למצרים, שם אסף אותו אחד מנדיבי המקום אל ביתו, ועל ידי כך עלה בידו לשקוד על תלמודו וללמד תלמידים.
לרגל זאת פרץ סכסוך בינו לבין אשתו שסירבה להגר מטיטואן ולבוא לשכון עמו במצרים.
בעקבות סירובה הוא כתב פסק דין שעליה לעבור עמו למצרים, אך היא עמדה בסירובה.
בפסק תמך ידידו רבי ישועה שבאבו.
הוא ניסה לגייס גם את תמיכתו של רבי יהודה עייאש, אך רבי יהודה קיבל את טענות האישה וקבע כי לפי התחייבותו אליה בכתובה, עליו לפייסה בדברים ובממון.
לעת זקנותו מונה לדיין בעיר קהיר ויחד עם הרבנים: ישועה שבאבו ושלמה אלגאזי ישב על כס ההוראה והדיינות במצרים.
אל בית דינם הורצו שאלות מערים רבות בעולם היהודי ומהן: קונסטנטינופול, צפת וליבורנו.
רבי אברהם היה בקשרים עם רבי יונה נבון, מחכמי ירושלים, ביניהם הייתה התכתבות ענפה.
התכתב בתכתובת ענפה גם עם רבי משה ישראל רבה של אלכסנדריה.
בהתכתבות עם האחרון ניכרת ההכרה של רבי משה בסמכותו של רבי אברהם באופן כתיבת שמות ערביים ומערביים לעניין גיטין.
החיד"א הכיר את רבי אברהם ואת כתביו, ואף הביא בספריו דברי תורה ששמע ממנו.
כן התיידד עם רבי חיים מודעי בעת ששהה במצרים כשד"ר ואף כתב לו תשובה הלכתית.
רבי אברהם כתב חיבורים רבים שלא נדפסו.
חלקם היו לעיני החיד"א וחלק אחר היה לעיני רבי שלמה חזן ולעיני אחרים.
פרי עץ הדר – שו"ת
מוצאי יום טוב – קיצור ומפתח לספר תוספות יום טוב על המשניות
שולחן שבת – קיצור הלכות שבת
עץ הדעת – חיבור על שולחן ערוך יורה דעה
גט כריתות – קיצור לספר "גט פשוט" לרבי משה אבן חביב
תוצאות חיים – ליישב את הקושיות של רבי חיים אבולעפיה בספרו "עץ חיים"
רבי אברהם מונסון (מכונה גם: אברהם מונסון הזקן; 1560 בערך – 1619) היה רב, דיין, ראש ישיבה ומקובל בקהיר שבמצרים וממנהיגיה של יהדות מצרים.
בסוף ימיו התיישב בקושטא וכיהן כדיין.
נודע גם כסופר סת"ם מוסמך, וספרי התורה שכתב שימשו מופת לצורת אותיות לפי מסורת ספרד.
נולד במגרב, כנראה במרוקו, בערך בשנת ה'ש"ך (1560), בשלב מסוים התיישב במצרים ולמד שם מפי רבי בצלאל אשכנזי.
בשנת ה'שנ"ג (1593/4) מונה לדיין בקהיר ואף הקים בה ישיבה.
בין תלמידיו ידוע החכם אברהם אסכנדרי.
היה ידידו של רבי יעקב קאשטרו וחתם עמו על תשובות.
כתב ספרי תורה שנמצאו במצרים בזמנו של החיד"א והיו למראה עיניו, והצביע על ספרים אלו כמודל לכתב הספרדי.
לעת זקנותו עבר לקושטא ונמנה שם בין הרבנים והדיינים.
רבים מפסקיו ותשובותיו נדפסו בספרי רבים מפוסקי דורו, מהם ספרי הרבנים: בצלאל אשכנזי, יעקב קאשטרו, אישטרוק אבן שאנג'י, יוסף מטראני, מהרש"ך ושמואל די מדינה.
הותיר אחריו קבצים של פסקים ודרושים שהיו למראה עיניו של החיד"א.
קונטרס פרי יצירתו שראהו החיד"א כולל השגות על ספר"אמרי אמת" מרבי מנחם די לונזאנו, שהשיג על דברי רבי חיים ויטאל, מורו של רבי אברהם לענייני קבלה.
רבי חיים ויטאל ורבי יוסף אבן טבול השיבו לו תשובה בנושאי קבלה.
הרב אברהם מוטאל (נפטר בי"ז באדר ה'תי"ח; 22 במרץ 1658) היה ראש ישיבה ופוסק בשאלוניקי ומחבר ספר תורת נזיר.
נולד לרבי יעקב מוטאל בסביבות שנת 1570. למד מפי רבי שמואל חיון, מחבר ספר בני שמואל, וכן מפי הרב שלמה הכהן (מהרש"ך), אותו שימש והעתיק את תשובותיו ופסקיו שכן מהרש"ך לא היה בעל כתיבה נאה.
כיהן כראש ישיבת "ק"ק לישבונה ישן".
שימש כרב הגדול בשאלוניקי לאחר פטירת רבי חיים שבתי.
רבי שמואל הלוי, מכנה אותו: .
התכתב עם גדולי דורו, ביניהם מוהרח"ש ומהרימ"ט.
בניו היו גרשון ובכורו בנימין, שהוציא לאור את ספר תמת ישרים (ונציה שפ"ב) ובו ליקוט כתבי קדמונים.
מצאצאיו נמנה רבי חיים אליה הלוי, שהוציא לאור את ספר זקנו תורת נזיר, לאחר שנמצא כתב היד בישיבת מגן שאול שבאזמיר.
נפטר והוא כבן תשעים בי"ז באדר ה'תי"ח.
תורת נזיר (שאלוניקי ה'תקפ"א) - על מסכת נזיר.
לספר הסכמה מאת רבני אזמיר בזמן הדפסתו, רבי דוד אמאדו ורבי רפאל אשכנזי.
קונטרס מגן אברהם - שמות גיטין בשני חלקים, אחד של נשים והשני של האנשים.
רבי אברהם מגוץ הכהן (אבר"ך; ט"ו בחשוון ה'תרנ"ח, 10 בנובמבר 1897 – כ' בטבת ה'תרצ"א, 9 בינואר 1931) היה חכם יהודי תוניסאי מחכמי ג'רבה ומרבני ישיבת רבי יצחק חורי בעיר.
מחבר פורה של ספרים תורניים.
נולד בג'רבה, בנם הבכור של רבי כלפון משה הכהן ומסיעדה.
למד מפי הרב דידו הכהן והרב ניסים הכהן.
בין עמיתיו היה רבי רחמים חי חויתה הכהן, עמו למד גם מתורת הנסתר.
כבר כנער התכתב עם חכמים שונים, כמו הרב עובדיה הדאיה, בסוגיות התלמוד ובקבלה.
לימד במשך שנה וחצי בישיבת "רבי יצחק חורי" בג'רבה, והדריך את תלמידיו בדרכי פסיקת ההלכה.
מתלמידיו: רבי שלמה מאזוז שכלל בספרו "שואל ומשיב" התכתבויות ביניהם.
אחיו, הרב שושן הכהן, הוציא לאור ירחון תורני בשם 'אוצר התורה', ורבי אברהם שימש בו כ"מגיה" ומעיר הערות, תחת השם "אבר"ך".
נפטר בכ' טבת תרצ"א לאחר מחלה קצרה.
בנו, אשר ערך חלק מכתביו והוציאם לאור, הוא הרב ניסים הכהן מחבר שו"ת 'מעשה נסים' (בני ברק תשנ"ט).
הרב הכהן פרסם בחייו מאמרים בכתבי עת תורניים עליהם חתם בפסבדונים "אבר"ך" (אברהם כהן).
אך לא הספיק להדפיס את ספריו הרבים שיצאו לאור מעזבונו אחרי פטירתו:
בית אברהם – על הלכות תערובות, בשני כרכים.
התחיל לחברו בגיל 19. נדפס בשנים תשל"ה–תשל"ח, ולאחר מכן שוב בתשנ"ב בתוך ספרו שלחן אברהם על כל השו"ע.
ברכת אברהם – על התלמוד, בארבעה כרכים.
החידושים על ברכות נדפסו לראשונה בג'רבא תרצ"ד.
חידושיו על מסכת חולין נכתבו בהיותו בן 14 בלבד.
תורה וחיים – הלכה ומוסר, ג'רבה תשכ"ד
ברית אברהם – כללי הוראה ופסיקת הלכה.
חסד לאברהם – חידושים על התורה ודרשות, ג'רבה תש"ב
שולחן ערוך קטן – מעין קיצור שולחן ערוך על "אורח חיים", ג'רבה תרצ"ג, ושוב בתשכ"ו.
שלחן אברהם – על ארבעת חלקי השו"ע.
בהדפסתו נכלל כאמור גם "בית אברהם" על הלכות תערובות.
וישב אברהם – שו"ת על ארבעת חלקי השו"ע, תשמ"ט
ויקרא אברהם – לקט מכתביו שהתגלו אחרי הדפסת הספרים הקודמים.
בהם פסקי הלכה לכל ימות השנה, חידושים על מסכת אבות ועל השולחן ערוך ועל התנ"ך, ועוד (תשס"ב)
אברהם מיכאל קירשנבוים (3 בספטמבר 1925 – 12 בפברואר 1948) היה לוחם חי"ש שהתפרסם בזכות לחימתו ונפילתו בקרב בימין משה במלחמת העצמאות.
נולד ב-3 בספטמבר 1925 בירושלים למרים וניסן קירשנבוים החרדים בימין משה.
הוא למד בישיבת "עץ חיים" ובבית-הספר התורני "אלומה" ובו רכש ידע גם במדעים כלליים.
מסיבות כלכליות נאלץ להפסיק את לימודיו והחל לעבוד בבית-הדפוס "גשר".
בצעירותו הצטרף לארגון ההגנה והצטרף גם לקבוצת הכדורסל מכבי ירושלים ולקבוצת מתאגרפים של הפועל ירושלים.
בשנת 1942 התגייס לחי"ש לכוחות הרגלים והשריון.
בשנת 1943 שירת בפלוגת הרובאים ובתחילת 1944 - במחלקת הנשק המסייע.
עבר קורס שיטתי של מפעילי מרגמות 3 אינץ'.
בסוף 1944 השתתף בקורס למקלעני "ברן" בבית הערבה.
למרות שהיה מקורב בהשקפותיו לארגון הצבאי הלאומי, עם פרוץ מלחמת-העצמאות העמיד את עצמו מיד לרשות כוחות המגן של היישוב המאורגן ושירת בחי"ש.
בשנת 1947 הועבר למחלקה "המיוחדת" ונשלח לקורס מ"כים בכפר עציון שארך חודשיים.
כשחזר, ביקש העברה לשכונת ימין משה, שהותקפה ללא הפוגה ושימשה נקודה אסטרטגית חשובה בשל קרבתה לעיר העתיקה.
עסק באינטנסיביות בשמירה ובביצורים והדריך את הנוער המקומי בהגנת המקום ובשימוש במגוון כלי-נשק.
ב-10 בפברואר 1948 נערכה התקפה על השכונה במשך שש שעות בפיקודו של עווד כליל אל-קוסמה, מפקד הכנופיות המחוזי.
ההתקפה נפתחה משער יפו וכחמישים ערבים הצליחו להגיע עד לקצה השכונה.
קירשנבוים עצמו פקד על כיתה שגויסה מתושבי השכונה והחזיקה בדרום השכונה.
בשלב מסוים הוא עבר ללחום בצפון השכונה ותקף טור חבלנים של האויב, פגע במספר ערבים והצליח להניס את השאר.
בשלב זה הבריטים הפעילו נגדו מכונת-יריה כבדה ממלון המלך דוד הסמוך.
הוא נפגע משישה כדורים - חלקם ממלון המלך דוד וחלקם היו כדורי דום-דום שנורו מגג בניין "האחים דוד".
הוא הוסיף לירות והגיע למטה האזור להודיע כי הוא פצוע.
כשנישא באלונקה נפצע בכדור נוסף ומת כעבור יומיים בבית החולים הדסה (שהיה ברחוב החבצלת של היום) ביום ב' באדר א' תש"ח, 12.2.1948.
נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
שמו הונצח באנדרטה שהוקמה ב-1957 באנדרטת מגיני הרובע היהודי במלחמת השחרור.
בשנת 2022 נקרא רחוב על שמו בשכונה בירושלים.
רבי אברהם בן יהודה הלוי מינץ (מכונה גם: אבי"ה מינץ או אברהם מינצי; פדובה סביבות ה'ר', 1440 – פדובה אחרי ה'רפ"ב) היה ראש ישיבה ופוסק הלכה אשכנזי שחי בפדובה שבאיטליה.
נולד בפדובה בשנת ה'ר' (1440) בערך למשפחה רבנית שישבה על כס הרבנות בפדובה במשך שנים רבות.
למד בעיקר אצל אביו רבי יהודה מינץ ("מהר"י מינץ"), ראש הישיבה בפדובה, ונסמך לרבנות על ידי רבי ישעיה בן אשר ענשכין.
נישא לבת אחותו של הרב יהודה ליווא מפירארה.
היה מעורב בענייני הרבנות וניהול הישיבה עוד בחיי אביו.
נחשב לדמות פעילה ומשפיעה בניהול הקהילה, ועסק בעניינים רבניים רבים שהגיעו לפתחו.
במקביל שימש גם כמוהל וכבעל תוקע.
כבר בשנת ה'רמ"ה (1485) היה מעורב בפרשה בנוגע לביטול שידוך, וכתב על כך תשובה ארוכה.
באותה תקופה הוא ואביו היו מעורבים גם בסכסוך עם רבי יעקב מרגליות ובנו, רבי אייזיק.
בשנת ה'רס"ז חתם יחד עם אביו על תקנות חכמי פדובה.
בכ"ט בשבט ה'רס"ט, לאחר פטירת אביו, התכנס ועד לבחירת מחליף.
רבי דוד פציגיטון קיבל עשרים ושניים קולות ורבי אברהם מינץ קיבל עשרים וארבעה קולות, וירש את תפקיד אביו בז' באדר ראשון ה'רס"ט כרב וראש ישיבת פדובה.
כעבור כשישה חודשים, ב-17 ביולי 1509 (י"ט בתמוז) בעת המצור על פדובה כהשיבו הוונציאנים את פדובה לשליטתם מידי האימפריה הרומית הקדושה הואשם רבי אברהם בבגידה, בעקבות הענקת שי לכובשים בשם הקהילה, ונאלץ לברוח מן העיר.
לאחר בריחתו מפדובה עבר יחד עם הרבה מבני הקהילה להתגורר בפרארה, בביתו של עמנואל נורצי.
לאחר כשנה ורבע, עבר להתגורר במנטובה, שם כיהן כרב.
הוא נפטר בפדובה, שבה כיהן חתנו, מאיר קצנלנבוגן, כרב וכראש ישיבה.
היו לו הרבה תלמידים, בהם רבי אליהו קפשאלי, רבי יוסף (יוזיפא) ב"ר שמואל קאסטיל פרנקו, במנטובה.
תלמידו רבי אליהו קפשאלי (1490–1555) מתאר את דרך הלימוד בישיבתו:
ניהל, יחד עם אביו מהר"י מינץ, פולמוס עם רבי יעקב מרגליות ובנו, רבי אייזיק.
הסיפור התחיל כאשר רבי משה צוריט הביע זלזול באדם זקן בשם ר' קושמן, אשר שלח לו הזמנה להתייצב בבית הדין.
רבי משה צוריט קרע את ההזמנה לעשרה קרעים, כרמז לכך שהזימון אינו שווה דבר בעיניו והוא לא ייענה לו.
רבי יעקב מרגליות הגיב בחומרה כלפי צוריט, והצהיר שיש להחרים אותו.
תגובה זו עוררה זעם רב מצד מהר"י מינץ.
רבי אברהם, שפעל בשם אביו, השיב בחריפות רבה כלפי מרגליות, מה שעורר סערה גדולה בחוגים רבים באיטליה ומחוצה לה.
כדי להגן על בנו, זימן מהר"י מינץ את כל רבני איטליה זמן קצר לפני מותו בשנת 1509, והצהיר בפומבי שבנו פעל בכל המקרה אך ורק על פי הוראותיו.
מהר"י מינץ אף נידה כל מי שיתקוף את אברהם בשל כך.
לאחר המקרה, רבי אברהם ביקש מחילה ממרגליות, אף שכבר הלך לעולמו, והרבנים קבעו שאין צורך לגשת לקברו של מרגליות כדי לבקש את המחילה.
רבי אברהם היה מעורב, יחד עם רבני איטליה, בסכסוך בין אברהם רפאל פינצי מבולוניה ושותפו עמנואל נורצי, אחד מהעשירים הגדולים באיטליה, אשר ניהל בנק "ריווא" בפרארה, ואשתו הייתה ממשפחת פיסא.
פינצי טען שהמכירה הייתה בכפייה והצהיר בפני שני עדים כי הוא שומר לעצמו את הזכות לתבוע את נורצי.
בכ"ה באב שנת רע"ח (1518) תבע פינצי את נורצי בבית דין רבני בבולוניה.
נורצי הסכים לעמוד לדין אך דרש שהדיון יתקיים בעירו, פרארה, בשל מצבו הבריאותי, שהגביל אותו מלצאת מהעיר.
פינצי טען שבמקומו של נורצי, שהוא "עשיר ואלם", אין לו סיכוי לדין הוגן.
הסכסוך הסתבך והמעורבות הורחבה לרבנים מבולוניה, פרארה, ונציה ומנטובה.
לבסוף, פסקו שמונה רבנים כי הדיון יתנהל מחוץ לפרארה.
רבי אברהם שהיה במנטובה באותה עת כתב מכתב שבו הצהיר כי כל ההחלטות נגד נורצי בטלות, כיוון שהרבנים דנו בלעדיו ולא שמעו את טענותיו.
מחלוקת זו הגיעה עד למרכז אירופה ורבי יעקב פולק, (ביחד עם הרב אייזיק מרגליות, בנו של רבי יעקב מרגליות) ניהל מריבה עם מינץ שהסתיימה בנידוי הדדי.
רבי גדליה אבן יחיא כתב בספרו שלשלת הקבלה: "ונתאמת אצל חכמי איטליאה שמתו בשנה ההיא שניהם ביום אחד".
עם זאת דודו של אברהם, רבי יהודה ליווא מפירארה, ומחותנו רבי עזריאל דאיינה, הרב דוד פציגיטון, והרב דוד גרעץ רב במנטובה, עמדו לצדו ובטלו את החרם.
הוסיף כמה דברים על סדר גיטין וחליצה על הלכות גירושים וחליצה, שנדפס יחד עם שו"ת בנושאים אלו שחיברו אביו רבי יהודה מינץ, וחתנו מאיר קצנלנבוגן.
רבי משה איסרליש (הרמ"א) מביא הלכה ששמע מאביו רבי ישראל בן יוסף, ששמע ממנו "ושמעתי מאבא מורי ש"ן ששמע ממהר"ר אברהם מינץ דאסור ליתן יין אדום לתוך יין לבן בשבת משום צובע".
רבי שלמה לוריא המהרש"ל מביא תקנה שתיקן
בנו - יוסף, היה אף הוא פוסק הלכה
בנו - משה, היה אף הוא פוסק הלכה
בתו - חנה (נפטרה סוף חודש אדר שנת שכ"ד) נישאה לרב מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה)
אברהם מארח את שלושת המלאכים הוא ציור שמן על עץ משנת 1646 מאת רמברנדט הציור מתאר את אברהם, והוא מבוסס על הסיפור המקראי ביקור המלאכים באוהל אברהם מספר בראשית (י"ח, א-יב) ומושפע מסגנון האמנות המוגולית.
כיום הציור נמצא באוסף פרטי מאז שנרכש במכירה פומבית בשנת 1848 תמורת 64 לירות שטרלינג (שווה ערך לכ-8,000 דולר בשנת 2023).
לפני כן בעליו היו פרדיננד בול, אספן האמנות ההולנדי וראש עיריית אמסטרדם, יאן סיקס; וכן האמן האמריקאי בנג'מין וסט.בשנת 2021 הוצע הציור למכירה על ידי בעליו דאז, מארק פיש (נאמן המוזיאון המטרופוליטן).
היצירה מתארת את הבשורה על לידת יצחק לזוג הקשישים, אברהם ושרה.
סיפור זה, המופיע בפרק י"ח בספר בראשית, נפתח בהצהרה כי ה' נגלה אל אברהם.
מיד לאחר מכן מסופר על שלושה אורחים המגיעים לבקרו, ואברהם מזמין אותם לסעודה ומציע להם מים לרחוץ את רגליהם.
במהלך הארוחה שואלים האורחים על שרה, ואחד מהם מבשר כי בתוך שנה תלד בן.
שרה, השומעת זאת, צוחקת בחוסר אמון, והדובר—המזוהה עתה כאלוהים—מוכיח אותה בשאלה: "הֲיִפָּלֵא מֵה' דָּבָר?" כך מתגלה לזוג אופייה האלוהי וההשגחתי של הבשורה.
עם זאת, מן הטקסט המקראי לא ברור לחלוטין מה ראו אברהם ושרה בפועל ומי הדובר אל אברהם.
רמברנדט בחר שלא לתאר שלושה אורחים אנושיים, אלא שלוש דמויות מכונפות, והבליט אחת מהן כאלוהית באמצעות טיפול יוצא דופן באור.
הדמות המרכזית בתמונה, המסמלת את האלוהות, אינה מוארת ממקור חיצוני ואינה קורנת הילה מסורתית, אלא נראית כאילו גופה עצמו הופך לאור.
משיכות מכחול רכות בלבן, עם נגיעות צהוב ואפור, יוצרות אפקט של אור הפועם מתחת לגלימתו המפוארת, נאסף בקפליה ומחלחל לבד שעל השולחן.
מן הדמות הזוהרת הזאת מתפשט האור אל שאר הסצנה, מנצנץ על הצלחת ומאיר את יתר הדמויות בהדרגה - ייצוג חזותי של תהליך ההתגלות.
המלאך שיושב בגבו לצופה עדיין נראה במידה רבה כאורח בשר ודם - מקל ההליכה שלו מונח לצידו, ורגלו המלוכלכת מבצבצת מתחת לגלימתו.
כנפיו מקופלות מאחורי גבו - גלויות לעיני הצופים, אך נסתרות מאברהם ומשרה - והאור נוגע קלות במצחו ובלחיו.
לעומתו, הדמות משמאל מרימה את כנפיה וזוכה ליותר אור, חזהּ וידה קורנים, אך היא עדיין אוכלת, דבר המעיד כי לא זנחה לחלוטין את גופה הארצי.
הדמות המרכזית, לעומת זאת, פושטת את כנפיה, צורתה הזוהרת כבר אינה חומרית, אלא אלוהית לחלוטין.
עם זאת, רק זוהר קלוש מגיע לזרועו של אברהם, ופניו נותרים בצל, נטולי הבעה.
שרה, הניצבת מאחוריו בפתח הדלת, כלל אינה מוארת ואינה מפגינה כל תגובה נראית לעין.
השניים מביטים לכיוון אורחיהם, אך עדיין אינם מבינים את משמעות האירוע המתחולל לנגד עיניהם.
כך מצליח רמברנדט להעביר נתק בין התפיסה החושית לבין ההבנה הרוחנית, ומציג את הרגע שבו הזוג נמצא על סף ההתגלות -תלויים בין ראייה והכרה, בין חושך לאור.
אברהם מגרש את הגר וישמעאל הוא ציור שמן על בד שנוצרה בשנת 1657 על ידי הצייר גוארצ'ינו.
הציור הוזמן ממנו על ידי עיריית צ'נטו כדי להעניק אותו לקרדינל לורנצו אימפריאלי, נציג האפיפיור בפרארה.
כיום הציור תלוי בגלריה פִּינָקוֹטֵקָה די בררה במילאנו.
נושא היצירה הוא תיאור הלקוח מספר בראשית, כ"א.
הוא מתאר את האירוע שבו אברהם מגרש את הגר ואת בנו ישמעאל.
לפי ספר בראשית, הגר הייתה שפחתה של שרה, אשתו של אברהם, וכאשר היה בן 86, ביקשה ממנו להימצא עם הגר כדי שהיא תלד בן.
ארבע עשרה שנה לאחר מכן, שרה ילדה לאברהם בן, יצחק, כשהיה בן 100. שרה הורתה לאברהם לשלוח את הגר וישמעאל, והוא עשה זאת לאחר שזכה להבטחת אלוהים שזה נעשה בהתאם לרצונו.
גוארצ'ינו בחר את הרגע שבו אברהם מגרש את הגר.
כל ארבע הדמויות קרובות אחת לשנייה.
אברהם מתואר באופן מסורתי עם זקן וכובע טורבן.
לצדה תלוי שק על שכמה.
מאחורי אברהם, כשהיא פונה אליו בגבה, עומדת שרה.
היא אחראית לכל המצב, אך למרות שהיא פונה לאחור, היא מקשיבה בקפידה לשיחה.
בצד הנגדי עומד ישמעאל בוכה, מנסה להסתתר בזרועות אמו.
המחווה של ידו הימנית מצווה באופן חזק על היציאה, אך היד השמאלית עושה את סימן הברכה.
אברהם מיניון היה צייר טבע דומם גרמני-הולנדי שפעל בתקופת תור הזהב ההולנדי.
ציוריו כללו קומפוזיציות עשירות של פרחים, פירות וציפורים, והוא נחשב לאחד מחשובי ציירי הז'אנר במאה ה-17.
אברהם מיניון נולד בשנת 1640 בפרנקפורט, בנו של סוחר.
כבר בגיל 9 נשלח להתלמדות אצל צייר הטבע הדומם יעקוב מארל (Jacob Marrel), שלקח אותו בשנת 1664 ל.
בשנת 1669 התקבלו שניהם לגילדת לוקאס הקדוש באוטרכט, שהתאגדה כאגודת אמנים מקצועית.
מיניון עבד עד שנת 1672 כעוזרו של אמן הטבע הדומם הבולט יאן דוידס דה הם (Jan Davidsz.
de Heem), שסגנונו השפיע עליו רבות.
עם זאת, מיניון פיתח סגנון ייחודי שהתאפיין בקומפוזיציות עשירות ומפורטות, בהן שילב פרחים ססגוניים המסודרים מול רקע כהה, לעיתים עם בעלי חיים קטנים כמו סנאים, דגים, עופות וחרקים.
בשנת 1675 נישא לבתו של הצייר קורנליס וילארטס († 1666), וב-1676 חזר לפרנקפורט, שם לימד אמנים צעירים, בהם מריה זיבילה מריאן, שהפכה למדענית ואמנית חשובה.
יצירותיו של מיניון התמקדו באופן בלעדי בציורי טבע דומם, שהתאפיינו בצבעוניות עשירה, קומפוזיציות דרמטיות, ותיאור מדויק של מרקמים ופרטים קטנים.
רבות מיצירותיו כוללות פרחים מוקפים בפירות, עופות וחרקים, המעניקים לתמונותיו ממד של ואניטאס – תזכורת לחוסר הקביעות של חיי האדם וההבל שבהנאות החומריות.
אחד המאפיינים הבולטים בציוריו הוא הבלטת שושנה אדומה או לבנה במרכז הקומפוזיציה, מול רקע כהה, כאשר סביבו משתרעים שאר האלמנטים.
מיניון היה פופולרי מאוד בקרב אספני האמנות בארמון המלוכה הסקסוני תחת שלטונו של אוגוסט השני, ובשל כך רבים מציוריו מוצגים ב.
כמו כן, גם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת רכש מיצירותיו, מה שמעיד על מעמדו החשוב בקרב חובבי האמנות בני תקופתו.
כיום ציוריו של מיניון מוצגים במוזיאונים חשובים ברחבי העולם, כולל הרייקסמוזיאום באמסטרדם, והם ממשיכים להיות מבוקשים מאוד בשוק האמנות.
רבי אברהם מרדכי הוא בנו הבכור של רבי יהודה אריה ליב אלתר - ה"שפת אמת".
במשך 43 שנה שימש כאדמו"ר של חסידות גור.
בימיו הגיעה חסידות גור לשיא התפשטותה, ויש האומדים את מספר חסידיו לפני השואה ביותר ממאה אלף.
נודע כתלמיד חכם גדול וכביבליוגרף.
בספרייתו שאבדה בשואה היו עשרות אלפי ספרים.
מכונה האמרי אמת על שם ספרו שיצא לאור אחר פטירתו.
רבי אברהם מרדכי הנהיג את עדתו בין שתי מלחמות העולם, אחת התקופות הקשות ליהדות פולין החרדית שנאבקה בתופעות המודרנה והחילון שחדרו לפולין בעוצמה רבה.
הוא פעל לביצור חיי הדת בצד הקמת מוסדות וארגונים חדשים בהתאם לרוח התקופה.
היה ממייסדי אגודת ישראל ועמד בראש מועצת גדולי התורה של התנועה.
גבולות השפעתו חרגו מעבר לחסידות גור.
לפעילותו במשך שנותיו הארוכות כאדמו"ר יש חלק מרכזי בעיצוב פניה של חסידות גור ושל היהדות החרדית כולה עד היום.
ביקר בארץ ישראל חמש פעמים והתכונן לעלות אליה, אבל נאלץ לחזור בלחץ חסידיו בפולין.
בהשפעתו עלו מאות משפחות מחסידי גור החל מתקופת העלייה הרביעית.
ב-ה'ת"ש 1940 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה הצליח להימלט מפולין ולעלות לארץ ישראל, ובשנותיו האחרונות התגורר בירושלים.
רבים מצאצאיו ומחסידיו נספו בשואת יהודי פולין.
נולד בעיירה גור הסמוכה לוורשה בז' בטבת ה'תרכ"ו (1866) לרבי יהודה לייב אלתר וליוכבד רבקה (בת הרב יהודה קמינר), ונקרא על שם סבו.
אבי סבו, רבי יצחק מאיר אלתר, האדמו"ר הראשון מגור, עדיין היה חי והוא שימש כסנדק בברית.
כעבור כמה חודשים בכ"ג באדר ה'תרכ"ו, נפטר רבי יצחק מאיר ורבי יהודה לייב שהיה אז בן 19 החל לכהן כרב העיירה גור ולאחר ארבע שנים גם כאדמו"ר של חסידות גור.
אברהם מרדכי גדל בחצר אביו ששכר עבורו מחנכים ומורים מיוחדים בהם המלמד ר' זעליג'ל סוקולובר ששהו בחצרו של רבי מנחם מנדל מקוצק, כמו כן היו לו מדי יום שני שיעורים עם אביו.
בשנת ה'תרמ"א 1881 בגיל 15 נישא לחיה ראדא יהודית, בתו של רבי נח שחור מביאלה.
החתונה התקיימה בי"ז באדר ראשון ואורחים רבים באו לאירוע החשוב.
אחר חתונתו עבר להתגורר בביאלה כאשר חותנו מפרנס אותו בשנים הראשונות.
בתקופה זו היה שקוע בלימוד ובכתיבה, והחל להתפרסם כגדול בתורה, בעל כישרון והתמדה.
בה' בניסן ה'תרמ"ג (1882) נולד לו בנו הראשון רבי מאיר וכעבור חמש שנים בימי הפסח ה'תרמ"ח נולד בנו השני רבי יצחק.
לפרנסתו החל לעסוק במסחר במקביל ללימודיו שמילאו את רוב יומו.
במכתב נדיר משנת ה'תרמ"א פרשת פנחס חודשיים לאחר חתונתו אשר כתב לו אביו ונשלח כתגובה למכתב קודם, ניתן ללמוד על עיסוקיו ועל הלך רוחו באותה תקופה.
בדברי ה"שפת אמת" במכתב זה מצויים כמה מאפיינים המגדירים את שיטתו ואת דרכה המיוחדת של חסידות גור, אותה המשיך גם בנו, רבי אברהם מרדכי, כאשר התמנה הוא לאדמו"ר.
בה' בשבט תרס"ה (1905) נפטר ה"שפת אמת" בפתאומיות כשהוא בן 58 שנים.
החסידים רצו להכתיר את רבי אברהם מרדכי אך הוא סירב בתחילה ורק כעבור ארבעה חודשים בשבועות של אותה שנה החל לנהל "שולחנות" ולומר דברי תורה לחסידים.
כאביו, ישב באמצע השולחן ולא בראשו, סירב לקחת כסף מהחסידים והמשיך להתפרנס ממסחר.
תחת הנהגתו הפכה חסידות גור לחסידות הגדולה בפולין, על פי אומדנים הגיע מספר החסידים ערב השואה ליותר ממאה אלף.
כדי להנהיג את העדה הגדולה ברחבי פולין ובארצות אחרות נעזר רבי אברהם מרדכי באחיו ובבני משפחתו ששימשו כרבנים ובתפקידים נוספים.
הוא עודד את חסידיו למעורבות בחיים הציבוריים בתוך הקהילה ומחוצה לה.
הקשר עם חסידיו הרבים נשמר גם על ידי אגרות ששלח בעניינים ציבוריים ופרטיים.
בשבתות ובחגים הייתה העיירה גור מתמלאת באלפי חסידים.
רבי אברהם מרדכי היה ידוע בייחסו המיוחד לבחורים ולילדים רכים אותם טיפח במיוחד ודאג לחינוכם.
אחד המשפטים המפורסמים שנאמרו בתקופת הנהגתו מפי רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב היה: על חינוך האברכים הצעירים היה מופקד בנו, רבי ישראל אלתר שהיה החוט המקשר בין האדמו"ר לראשי החבורות ("קומנדנטים") בבתי החסידים של גור ברחבי פולין.
בשנתו הראשונה לנשיאותו נתן הסכמתו לאחיו הצעיר רבי מנחם מנדל אלתר לפתוח בגור ישיבה גדולה בשם 'ישיבת דרכי נועם' לבחורים שנבצר מהם ללמוד במקומותיהם
בשנים תרס"ח-תרע"ב נטל חלק נכבד חשוב באספת הרבנים הידועה בשם 'ועידת פטרבורג'.
בשנת ה'תרע"ט יזם את יסוד ה"מתיבתא" בוורשה והעמיד בראשה את רבי מאיר דן פלוצקי רבה של אוסטרובה, ורבי מנחם זמבא.
בשנת ה'תרפ"ד יזם את הקמת ישיבת "שפת אמת" בירושלים.
מיד בראשית הנהגתו החל לבצע מהפכה באורחות החיים הרוחניים של חסידי גור הקשורים אליו.
מהדברים הראשונים שעשה היה להנהיג תפילת שחרית בזמן המתאים לפי ההלכה, ולא כמנהג שהשתרש עוד מימי רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי מנחם מנדל מקוצק לדחות את התפילה עד לשעה מאוחרת כדי לאפשר הכנה מתאימה היות שראה שגם אותם שאינם בעלי מדרגות וגם פשוטי העם מאחרים זמן התפילה.
תקנה נוספת שתיקן ונהוגה עד היום, היא ההפסקה באמצע התפילה בשבת לצורך לימוד תורה.
שינויים אלו לא התקבלו בכל מקום בבת אחת, אך בכוח מנהיגותו הפכו במשך הזמן להרגל.
בערב ראש חודש חשון תרס"ח פנה במכתב התעוררות שהכה גלים בכל רחבי פולין לחסידיו ובכללם גם לאלו "הטרודים רוב היום בפרנסה", לקבוע שיעור גמרא בכל יום בין מנחה למעריב.
בפנייתו הוא מבקש "ולא יראה ולא ימצא על כל פנים בשעה זו בבתי החסידים שום הולך בטל, ואפילו הקובעים עיתים לתורה שעות הרבה בלילה אל יוציאו את עצמם מהכלל בשעה זו".
במכתב אחר פנה לחסידיו ש"יקבעו שיעור בלימוד ביום שבת קודש" וביקשם "להודיענו אם מתמלא מבוקשי בכל הנ"ל".
גם האבני נזר הוציא בחודש אדר ה'תרס"ח קול קורא שיקבעו ללמוד תורה בין מנחה למעריב וכתב שם שתקנה זו היא 'בהסכם צדיקי וגדולי מדינתנו שליט"א, ועל פי המקובל פעל ה'אבני נזר' בעצה אחת עם ה'אמרי אמת' בעניין זה ובעוד עניינים הנוגעים לתקנות הציבור.
אחד הדברים עליהם הקפיד במיוחד הוא מניעת מחלוקות ומריבות.
במכתב משנת תרפ"ט כתב לחסידיו: "באתי הפעם לבקש מכולכם דרישה אחת ששקולה עלי נגד הרבה דרישות ובקשות ואני מבטיח בעזרת השם יתברך להחזיק לכם טובה בעד זה בזה ובבא בכל אשר יהיה לאל ידי וכן לכל מי שיסייע להוציא מכח אל הפועל...
והוא האהבה ואחוה ושלום שיהיה ביניכם...
כי הכל תלוי באחדות"...וזאת בקשתי ודרישתי מאתכם מקטן ועד גדול.
בשנת ה'תרע"ה (1914) עקב מלחמת העולם הראשונה נאלץ להימלט מגור עם רבים מהתושבים היהודים ועבר עם משפחתו המורחבת לוורשה.
בב' באייר ה'תרע"ו עבר לאוטווצק עד אחרי החגים בשנת ה'תר"ף.
בית המדרש ובית המגורים של האדמו"ר ניזוקו קשות מהביזה של החיילים הגרמנים.
בתמוז ה'תרע"ט ביקר הנרי מורגנטאו אצל האדמו"ר במעונו הזמני באוטבוצק, במהלך ביקורו בפולין כיועץ לענייני מזרח אירופה והמזרח התיכון בוועידת השלום בפריז מטעם ממשלת ארצות הברית.
בפגישתם זו הוא שוחח עם האדמו"ר על הרדיפות הכלכליות שעברו על יהדות פולין באותה התקופה.
האדמו"ר היה מהתומכים הבולטים של תנועת אגודת ישראל עם היווסדה.
השתתף בכנסייה הגדולה בווינה בשנת ה'תרפ"ט ובין דבריו אמר: "אגודת ישראל נוסדה על מנת לחזק את היהדות...
מקום שיש מסית ומדיח, מוכרח להיות כוח הרבים, כיום ישנם מסיתים ומדיחים ונביאי שקר בכל הפינות, צרכים התחזקות...כל חבר באגודת ישראל צריך לחזק את היהדות אצלו, אצל בני ביתו, ואצל ילדיו וכך זה יהיה לברכה".
כלומר תפקידה העיקרי היה להיאבק בחילון שגבר בימיו.
כתב בקצרה לרב יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד, שהתנגד לאגודת ישראל: "נתייסדה בוורשא ויתר ערי פולין אגודת האורתודוקסים הנקראת אגודת שלומי אמוני ישראל ומטרתה לשמור ולהגן בכל ענייני הדת שיהיה השגחה במאי דאפשר ומבלי לזוז כקוצו של יוד משמירת תורתנו הקדושה ומצותיה ולבל להתחבר עם שונים ורשעים אפילו בדבר מצווה.
ומצאתי לנכון להיות חבר לאגודה זו ולהשתדל גם אצל מכירי ליכנס בה ולקיים הפסוק "חבר אני לכל אשר יראיך ולשומרי וכו'".
הוא סבר שהמאבק העיקרי צריך להתנהל בזירה החינוכית ולכן פעל להקמת ישיבות, בתי ספר ותנועות נוער המחנכים ברוח אגודת ישראל.
גם מכתב נוסף חריף שלח הרי"צ להחסיד ר' מנדל קמינר, אולם כותב שפירא שהיא צונזרה מאוסף המכתבים של הרי"צ.
בחודש אדר ראשון א' ה'תרע"ב יצא לעיירה מענטאן בריביירה הצרפתית עקב כאב בעיניו שם שהה מספר שבועות ונפגש עם רבי שלום בער שניאורסון בענייני אגודת ישראל
הדירה בה פעל בית הספר הייתה בבעלות ר' מרדכי לוקסנבורג חסיד גור שפנה אל רבו בשאלה איך להתייחס לפעילות זו, האמרי אמת הגיב: "הייתי שמח אילו דבר כזה היה מתבצע בביתי".
ביטוי זה המריץ מאות חסידי גור להקים בתי ספר לבנות 'בית יעקב' בעיירות נוספות בפולין, ובתום העשור הראשון בשנת ה'תרצ"ג היו ברשת 265 בתי ספר ו־37,391 תלמידות.
בשנים מאוחרות יותר היו חסידיו בין מקימי בתי הספר של הרשת בארץ ישראל טרם השואה.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) כאשר הקימה שנירר סמינר להכשרת מורות בקרקוב, נרתם לכך ד"ר שמואל דויטשלנדר יו"ר קרן התורה אותו פגשה בכינוס אגודת ישראל שהתקיים בקרקוב.
דויטשלנדר, שפעל רבות למען אגודת ישראל ובפרט לביסוס הסמינר, זכה לקירוב מיוחד אצל ה'אמרי אמת' ששוחח עימו באריכות יוצאת דופן בעיצומה של קבלת קהל.
בשנת ה'תרפ"ג (1923) בכנסייה הגדולה הראשונה של תנועת אגודת ישראל, הוכרז על מיזם לימוד הדף היומי, הוגה המיזם, הרב מאיר שפירא התייעץ לפני כן עם ה"אמרי אמת" והחפץ חיים.
ביום המיועד להתחלת התוכנית - ליל ראש השנה ה'תרפ"ד - בהפסקה שבין מנחה לערבית, פנה ה"אמרי אמת" בהפתעה לקהל ואמר "אני נכנס ללמוד את הדף היומי", חלק מכריע מהצלחת המיזם נזקף לזכותו, כאשר דבריו אלו נתנו גיבוי משמעותי להפצת לימוד הדף היומי.
טרם הופעתה של העיתונות החרדית, היו חלק מהחרדים שקראו עיתונות חילונית, עובדה זו הגבירה את תופעת החילון וההשכלה.
ה"אמרי אמת" היה אחד הראשונים שעמד על הצורך בהקמת עיתון יומי חרדי.
מיד כשהחל להנהיג, הביע את דעתו על נחיצותו של עיתון יומי חרדי, ובמשך כל שנות הנהגתו פעל נמרצות לשם כך.
הוא סבר שלמרות שיהודי אמור לנצל את זמנו ללימוד ותפילה, אולם מבני הדור הצעיר יש הזקוקים לעיתון שיספק את צימאונם לדעת את המתרחש בעולם, וצריך לדאוג עבורם לעיתון כשר.
כמו כן, טען כי הטלת איסור על קריאת עיתונים חילוניים לא תהיה יעילה כל עוד לא יועמד תחליף ראוי, ולכן נדרש עיתון חרדי שיתחרה באיכותו מול העיתונות המצויה.
מיד כשיצא לאור העיתון הראשון ביוזמתו, הקול, שהופיע במשך כשמונה חודשים בשנת ה'תרס"ז (1907), הושמץ העיתון בבוז על גבי העיתונים 'הזמן' ו'דער פריינד'.
האמרי אמת שאף לעיתונות איכותית שתצליח להתחרות מול העיתונות החילונית, כפי שכתב לחתנו יצחק מאיר לוין: .
במכתבים ששלח לעורכי העיתונים החרדיים העיר הן על ניסוח וסגנון הכתיבה והן על התוכן.
הוא דרש להשתמש בשפה עממית המוכרת לאנשים הפשוטים, ולהימנע מסלנגים, מילים לועזיות, ומיידיש עתיקה שאינה מובנת לציבור הרחב, ומניסוח של לעג וליצנות.
גם כלפי התוכן דרש למלא את סקרנות הקוראים בחדשות שוטפות, להימנע מסיפורי מעשיות מוגזמות, ולשמור על תוכן שיתאים לציבור החרדי.
וכן נפגש עם צוות הסופרים והעורכים ואמר להם ששגגת הכותב בעיתון עלולה להיות בבחינת "מעוות לא יוכל לתקון"
במשך כשלושה עשורים ביצע פעולות תמיכה שונות בעיתונות חרדית.
בשנת ה'תרס"ו (1906) כשנה לאחר שהחל להנהיג, שיגר את אחיו רבי מנחם מנדל אלתר, אב"ד קאליש ופאביניץ ונשיא 'אגודת הרבנים בפולין' לפעול להקמת עיתון חרדי בעברית.
בניסן ה'תרס"ז (1907) יצא לאור 'הקול - קול יעקב' כשבועון ולאחר שבועות ספורים החל להופיע 'הקול' כעיתון יומי בעברית.
'הקול' זכה לתמיכה ועידוד מגדולי הרבנים וגם הוא עצמו כתב מכתב תמיכה לעיתון, אולם למרות המאמצים העיתון לא שרד כלכלית, ובשנת ה'תרס"ט חדל להופיע לאחר כשמונה חודשי הופעה.
בשנת ה'תר"ע (1910) התחייב יחד עם רבי חיים מבריסק והרב חיים עוזר גרודזנסקי להשיג מימון להוצאת השבועון 'המודיע' בעריכת הרב אליהו עקיבא רבינוביץ, מאחר שהירחון הקודם שהקים – 'הפלס' – נסגר בהיעדר תקציב להפעלתו.
'המודיע' הופיע עד לשנת ה'תרע"ה (1915) ונסגר בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בשנת ה'תרע"ב (1912) לאחר שהתקיימה ועידת קטוביץ של אגודת ישראל, חידש את הפעולות להקמת עיתון יומי, הפעם דאג מראש לגייס תרומות וביקש ממקורביו לקנות מניות של העיתון העומד לקום.
בהמשך, בשנת ה'תרע"ג (1913) באספת אדמו"רי ורבני פולין שהתקיימה בעיירה גרבטקה הביא להחלטה לייסד יומון חרדי.
בשנת ה'תרע"ו (1916) בשלהי מלחמת העולם הראשונה החל להופיע העיתון 'דאס יודישע ווארט'.
בתענית אסתר ה'תרע"ז (1917), פרסם מכתב תמיכה לעיתון בו הוא תיאר את ההשלכות הרוחניות שנגרמו מקריאת עיתונות חילונית והתלונות שקיבל מחסידיו בעניין, אולם גם עיתון זה סבל ממצוקה תקציבית ונסגר בפברואר 1919.
בחודש אלול ה'תרפ"ט (1929) נערכה הכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל, בה הוחלט כי יש להקים עיתון יומי חרדי בר קיימא והוקמה ועדה על מנת להוציא זאת לפועל.
בהמשך לכך, העסקן הרב מנדל קמינר הקים את העיתון 'דאס יודישע טאגבלאט', בברכת אחיינו האמרי אמת שגם נתן הלוואה על סך כ־10,000 דולר.
לאחר שהניסיונות הקודמים להקמת יומונים החרדים נכשלו כשהם לא שרדו כלכלית, דאס יודישע טאגבלאט הוקם כקואופרטיב שכל עובדיו שותפים לרווחיו, כך נחסך הצורך בגיוס כספים, עובדי העיתון שהיה להם בו אינטרס כלכלי התמסרו עבורו, עד שהגיע לרמה של העיתונים המקובלים והנפוצים בפולין, והיה בעל השפעה על הציבור החרדי בגולה.
רבי אברהם מרדכי אלתר נודע בגישתו החיובית כלפי התיישבות חרדית בארץ ישראל ובפעולותיו להגשמת מטרה זו, אך התנגד לציונות ולתנועת המזרחי וכתב כי היא סכנה ליהדות ובפרט במדינתנו מדינת פולין.
כבר בשנת ה'תרע"ג (1913) בכינוס אדמו"רי פולין שנערך בעיירה גרבטקה (מחוז ראדום) הביא להחלטה על הקמת יישובים חסידיים בארץ ישראל.
בקול קורא שפורסם בשבט תרע"ח (1918) נאמר כי אחת ממטרות אגודת ישראל בפולין תהיה "להשתדל לטובת יישוב ארץ ישראל על ידי פעולות מעשיות" באמצעות הקמת מחלקה מיוחדת לצורך יישוב הארץ ברוח התורה.
את הכרוז ניסח רבי יצחק מאיר לוין, חתנו של רבי אברהם מרדכי, שהיה החותם הראשון על הכרוז.
הראשון מבין חמשת ביקוריו בארץ ישראל היה באביב ה'תרפ"א (1921).
מטרות הביקור היו הכנות מעשיות להתיישבות חרדית בארץ (ולצורך זה הצטרפו למשלחת אנשי מקצוע בתחום המסחר והתעשייה), חיזוק מעמד החרדים בארץ והשכנת שלום במחלוקות שנתגלעו בקרב הציבור החרדי בארץ, כדוגמת המחלוקת בין אנשי הרב קוק ובין ועד העיר האשכנזי.
בביקור זה נפגש עם הנציב העליון הרברט סמואל, עם הרב אברהם קוק ועם הרב יוסף חיים זוננפלד.
את רשמי הביקור ניתן למצוא במכתבו לחסידיו שכתב בז' באייר "מעל הספינה" בדרכו חזרה: בביקורו זה הראשון רכש קרקע שעליה נבנו מחסנים בשכונת עג'מי ביפו.
מאוחר יותר מושכן הנכס, הועמד למכירה פומבית ב־1942 ונקנה בידי אחד החסידים.
בהמשך המכתב סיפר על מפגשו עם הנציב העליון ועל הבטחתו לסייע להחרדים שיבואו להתיישב ולתת להם את כל הזכויות שנתנו לאחרים, וכן על ביקוריו בירושלים ובחברון.
המכתב פורסם לראשונה ב"דגלנו", ביטאון צעירי אגודת ישראל בפולין ועשה רושם רב.
באותה שנה החלה גם הפעילות להקמת העיר בני ברק ורבי אברהם מרדכי עודד את יצחק גרשטנקורן מייסד העיר להמשיך בתוכניותיו על אף הקשיים, והבטיח לעודד את חסידיו שיצטרפו לאגודה שהקים גרשטנקורן.
בהמשך המכתב כותב על קשרי הידידות שקשר עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק אף שלא הסכים עם דרכו, וכתב: "והרב הגאון רבי אברהם קוק שיחיה הוא איש האשכולות בתורה ומדות תרומיות.
גם רבים אומרים כי הוא שונא בצע.
אולם אהבתו לציון עוברת כל גבול, ואומר על טמא טהור ומראה לו פנים, כאותו שאמרו חז"ל בפרק קמא דעירובין על מי שלא היה בדורו כמותו ומטעם זה לא נקבע הלכה כמותו, ומזה באו הדברים הזרים שבחיבוריו.
והרבה התוכחתי עמו, כי אם כונתו רצוי, אבל מעשיו וכו'".
השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה ב־ה'תרפ"ג 1923, ודבריו שם פורשו כגישה מתונה יחסית המעודדת את השלום בעולם היהודי ואף מתירה שיתוף פעולה אפשרי עם תנועת המזרחי.
עודד חסידים בעלי יכולת כלכלית לעלות לארץ ישראל, ובהשפעתו עלו מאות משפחות מחסידי גור החל מתקופת העלייה הרביעית.
מנגד, פעילות זו שלו ושל אגודת ישראל הביאה להתנגדות מצד האדמו"ר מחב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון שסבר כי אין לשתף פעולה כלל עם תנועת המזרחי והתנועה הציונית החילונית.
בשנת ה'תרפ"ד (1924) ביקר פעם שנייה בארץ ישראל, והסביר כי "כמו חסיד שמוכרח למדי פעם לבקר את רבו" כך הוא "מוכרח בכל כמה שנים לבקר את האם - ארץ ישראל".
לנסיעה זו הצטרפו גיסו רבי חנוך צבי לוין מבנדין, חתנו יצחק מאיר לוין והאדמו"ר מסוקולוב-קוצק רבי יצחק זליג מורגנשטרן.
ביקור זה נמשך כשישה שבועות.
הם ביקרו בירושלים, צפת, טבריה, חברון, ותל אביב ועודדו את החסידים העולים שנתקלו בקשיי פרנסה.
במהלך הביקור רכש יחד עם חסידיו מקרקעין בשכונת קריית שמואל בטבריה, ומלוויו השתתפו בסיור במקומה העתידי של בני ברק יחד עם מייסד המקום, יצחק גרשטנקורן.
לאחר חזרתו לפולין אמר: "דעתי היא שאם יעלו עכשיו לארץ ישראל כחמש מאות משפחות אמידות מאנשי שלומנו, נכבוש את הארץ בחומר וברוח".
במהלך ביקורו זה ניסה ללא הצלחה לפשר במחלוקת בין הרב הרב קוק והרב זוננפלד.
בתקופה זו הוציא איסור כנגד קרן קיימת לישראל.
ב־1925 מונה לנשיא תנועת אגודת ישראל.
בשנת ה'תרפ"ז (1927) ביקר פעם שלישית בארץ ישראל יחד עם גיסו רבי צבי חנוך לוין.
במהלך הביקור ערך את חתונת אחיו רבי נחמיה אלתר ראש ישיבת שפת אמת בירושלים, וכן ערך ביקור בצפת, מירון, חיפה ובבני ברק.
במהלך הביקור בירושלים הוציאו נגדו קיצונים פשקוויל בשל קשריו עם הרב אברהם קוק.
הוא הורה להם לא לעזוב את ארץ ישראל כל זמן שנותר חלק מכספם, מאחר שארץ ישראל נקנית בעקשנות.
בשנה זו פרסם בפומבי מכתב כנגד המזרחי, שבו ראה סכנה ליהדות.
בשנת ה'תרצ"ב (1932) ביקר בארץ בפעם הרביעית.