tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צרפת מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-17 קונסוליות באלכסנדרופולי, ארגוסטולי, כיוס, קורפו, הרקליון, ארמופולי, יואנינה, קלמטה, מיקונוס, מיטילנה, נפפליו, פטרס, רודוס, סאמוס, סנטוריני, סלוניקי ווולוס.
מאידך, יוון מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-12 קונסוליות באז'אקסיו, בורדו, קאלה, גרנובל, לה האבר, ליל, ליון, מרסיי, נאנט, ניס, סנט אטיין וסטרסבור.
יחסי יוון–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
קטסיאס מראה בעבודותיו את נקודת מבטם ואמונותיהם של הפרסים על הדברים הקורים באזור הודו ופקיסטן.
סקילקס איש קריאנדה נדד במסעותיו במאה השישית לפני הספירה בפקיסטן ובהודו כאשר מלך פרס באותה התקופה שלח אותו לבדוק לאן זורם נהר האינדוס.
מאוחר יותר, אלכסנדר מוקדון שלט בעמק האינדוס העתיק בפקיסטן, למעשה, אלו היו בין השטחים האחרונים במסעות כיבושיו, לפני שהגיע להודו, הניח את נשקו, וחזר חזרה לארץ מולדתו, יוון.
חייליו של אלכסנדר מוקדון שינו את שמם ונשארו לשבת באזורים הללו.
עם הזמן הם נטמעו באוכלוסייה המקומית וצאצאיהם חיים כיום בפקיסטן כאזרחים לכל דבר ועניין.
חלק מפקיסטן של היום היה בעבר בשלטון הממלכה ההודית-יוונית שנוסדה כ"יורשת לגיטימית" של אלכסנדר מוקדון.
בשנת 2015 מתגוררים 80,000 אנשים ממוצא פקיסטני לערך ביוון.
יוון תומכת בדיאלוג מוצלח בין פקיסטן והודו בנוגע לסכסוך על קשמיר, היא מקווה לפתרון ולעתיד שוחר שלום בין שתי המדינות.
יוון מיוצגת בפקיסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באסלאמבאד, בירת המדינה.
פקיסטן מיוצגת ביוון בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באתונה, בירת המדינה.
יחסי יוון–נפאל הם היחסים הבילטראליים בין הרפובליקה ההלנית של יוון והרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
יוון ונפאל כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 בפברואר 1960. היחסים בין שתי המדינות הם ידידותיים ולבביים.
אך עם זאת, המגעים והאינטראקציה בין שתי המדינות נותרו די זניחים עם השנים.
בדרג המדיני, שגריר נפאל בווינה מוסמך לפעול בעניינים הקשורים ליוון, בעוד שגריר יוון בניו דלהי, מוסמך לפעול בעניינים הקשורים לנפאל.
בשנת 1989 ביקרו בירנדרה, מלך נפאל ואיישווארה, מלכת נפאל ביקור פרטי באי רודוס.
בדצמבר 1993 ביקר ראש ממשלת יוון ויו"ר האופוזיציה בפרלמנט היווני לשעבר, קונסטנטינוס מיצוטקיס , בנפאל, ונוכח עם ראש ממשלת נפאל.
מ-17 בדצמבר ועד 19 בדצמבר, בהזמנת שר החוץ הנפאלי דאז, צ'אקרה פראסאד באסטולה, ביקר שר החוץ היווני המכהן אז, יורגוס פפנדראו בנפאל.
זהו הביקור הרשמי הראשון של שר חוץ יווני בנפאל.
יוון שלחה משלחות חילוץ לנפאל לאחר רעידת האדמה ההרסנית של שנת 2015.
ממשלת יוון הציעה לנפאל מענקי לימודים ללימודי תארים מתקדמים ופוסט דוקטורט החל משנת הלימודים 2012–2013. בעבר, העניקה יוון מלגות ללימודי תארים מתקדמים, בעיקר בתחומי תכנון ערים ואזורים, מדעי הסביבה ועוד.
יחסי יוון–סורינאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת סורינאם.
בין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת סורינאם מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה סורינאם לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
אין קהילה יוונית מסודרת בסורינאם, יוונים אחדים מתגוררים באזור.
עם זאת, ישנה נוכחות תיירותית של יוונים באזור ושייטים יוונים מרבים לעגון בנמלי ובחופי רפובליקת סורינאם.
סורינאם אינה מיוצגת ביוון בדרג השגרירות.
סורינאם מיוצגת ביוון בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה באתונה, בירת המדינה.
יוון אינה מיוצגת בסורינאם בדרג השגרירות, אלא האמינה את שגרירותה שבברזיליה, בירת ברזיל על סורינאם.
יוון מיוצגת בסורינאם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפרמריבו, בירת המדינה.
יחסי יוון–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת סינגפור.
יחסי יוון–סינגפור הם יחסים מצוינים במישור הפוליטי, על פי משרד החוץ של יוון.
היחסים הדו-צדדיים הכלכליים של יוון וסינגפור מתמקדים במגזר האונליין והשילוח אל סינגפור.
בין שתי המדינות גם שיתוף פעולה בתמיכה הדדית במועמדים לארגונים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
סינגפור היא מרכז לוועידה "the International Conference on the Straits of Malacca", ערוץ אסטרטגי בינלאומי לשיפור תחום השילוח הבינלאומי.
יוון תרמה לוועידה מיליון דולר אמריקאי והיא משתתפת בה במעמד של מדינה משקיפה.
שר החוץ היווני ניקוס קוציאס הגיע לסינגפור ליום אחד ב-29 בנובמבר 2017, שם נפגש עם עמיתו הסינגפורי ויוויאן בלקרישנן .
שני הצדדים סיכמו על שיפור היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות ושוחחו על דרכים להעמיק את שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות.
מיד לאחר הפגישה עם השר הסינגפורי עבר שר החוץ היווני את הגבול למלזיה והמשיך בסבב הביקורים שלו.
מבין 150 היוונים היוצרים את הקהילה היוונית של סינגפור, רובם הם אנשים המחזיקים בחברות שילוח בינלאומי פרטיות והקימו משרד בסינגפור.
אזרחי יוון המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות בסינגפור אינם זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן.
אזרחי סינגפור המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות ביוון אינם זקוקים גם הם לאשרה על מנת לעשות כן.
יוון מיוצגת בסינגפור בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בעיר המדינה.
סינגפור אינה מיוצגת ביוון, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי יוון–סין הם היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה ההלנית.
ליוון יש שגרירות בבייג'ינג ו-3 קונסוליות כלליות בגואנגג'ואו, הונג קונג ומאז 2005 בשאנגחאי.
נמל פיראוס חשוב מבחינה גיאו-אסטרטגית עבור סין, מכיוון שהוא מסייע לעסקות סין עם אירופה כולה.
אלפי אנשים סינים חיים ביוון בהקשר הסיני מעבר לים.
אנשים סינים קדומים יצרו קשר עם יוונים בקטריאנים.
דייואן (פירושו "איונים גדולים"), המתואר ביצירות ההיסטוריות הסיניות של רשומות ההיסטוריון וספר האן.
זה מוזכר בחשבונותיו של החוקר הסיני המפורסם ג'אנג צ'יאן בשנת 130 לפני הספירה ובשגרירויות הרבות שעקבו אחריו אל מרכז אסיה.
מדינת דייואן מקובלת בדרך כלל כמתייחסת לעמק פרגנה, ולעיר היוונית אלכסנדריה אסחטה.
דיווחים סיניים אלה מתארים את הדואואן כמתגוררים עירוניים בעלי תווי פנים קווקזים, החיים בערים מוקפות חומות ובעלות "מנהגים זהים לאלה של יוונים-בקטריאנים".
מלחמת הסוסים השמימיים (104–101 לפני הספירה) הייתה מלחמה בין דייואן לשושלת האן.
בעקבות המשלחות הרומיות העתיקות לסין שנרשמו בהיסטוריה סינית עתיקה, נראה שנוצרו קשרים בין האימפריה הביזנטית למספר שושלות של סין, החל משושלת טאנג (618–907 לספירה).
מהרשומות הסיניות ידוע שמיכאל השביעי דוקאס שיגר משלחת דיפלומטית לסין שהגיעה לשם בסופו של דבר בשנת 1081, בתקופת שלטונו של הקיסר שנזונג משושלת סונג, מאות שנים לפני הגעתו של מרקו פולו.
קובלאי חאן, השליט המונגולי שהקים את שושלת יואן של סין, לא רק שמר על התכתבויות עם היוונים הביזנטיים, אלא אירח כמה מהם בחצר ביתו בח'אנבאליק (בייג'ינג המודרנית).
ההיסטוריה של יואן (פרק 134) מתעדת כי Ai-sie מסוים (תעתיק של יהושע או יוסף) מארץ פו לין (כלומר האימפריה הביזנטית), בתחילה בשירותו של Güyük Khan, היה בקי היטב בשפות המערב והיה מומחה בתחומי הרפואה היוונית והאסטרונומיה, מה ששכנע את קובלאי חאן להציע לו תפקיד כמנהל הלוחות הרפואיים והאסטרונומיים.
קובלאי חאן כיבד בסופו של דבר את איי-סי בתואר האצילי של נסיך פו-לין.
בביוגרפיה שלו בתולדות יואן מוזכרים ילדיו בשמותיהם הסיניים הנושאים דמיון לשמות הנוצרים אליאס (יה-לי-אה), לוק (לו-קו) ואנטוני (אן-טון), עם בת בשם A-na-si-sz.
במהלך מלחמת קוריאה שתי המדינות היו אויבות וכוחותיהן נלחמו זה בזה.
כוח המשלוח היווני היה חלק מכוחות האו"ם.
בשנת 1955 ייסדה ביאטה קיציקיס באתונה את איגוד יוון-יחסי ציבור של סין.
בעלה, פרופסור פוליטכניקום ומנהיג EDA וחבר הפרלמנט, ניקולא קיציקיס, עזר לה במאמץ, ובכך ביסס את היחסים הלא רשמיים הראשונים בין יוון לרפובליקה העממית של סין.
בנם, דימיטרי קיציקיס, סינולוג, פרופסור מאוניברסיטת אוטווה בקנדה, נסע לעיתים קרובות לסין וכונן יחסים קרובים עם היו"ר מאו דזה-דונג, דנג שיאופינג וג'ואו אנלאי ובשנת 2007 כתב ביוונית "היסטוריה השוואתית של יוון וסין מימי קדם ועד ימינו".
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביוני 1972. ראש ממשלת יוון קונסטנדינוס קרמנליס ביקר בסין בשנת 1979 והתקבל על ידי מנהיג סין באותה תקופה חואה גוופנג.
קונסטנטינוס קרמנליס היה ראש ממשלת יוון הראשון שביקר בסין.
לסין יש כיום 51% בעלות בנמל פיראוס באמצעות COSCO.
יוון, תחת ראש הממשלה אלכסיס ציפראס, מנעה מהאיחוד האירופי לפרסם הצהרות המגנות את התוקפנות הסינית בים סין הדרומי ואת תיעוד תיעוד זכויות האדם של, מהלכים המיוחסים כתגובה להשקעה הסינית בנמל פיראוס.
ב-12 באפריל 2019, יוון הצטרפה רשמית ל"שיתוף הפעולה בין סין למדינות מרכז ומזרח אירופה", והפכה לאומה האירופית ה-17 שהצטרפה ליוזמה והפכה אותה ל-17 + 1. מהלך זה פיתח את היחסים בין סין ליוון.
התקווה היא לקו רכבת אתונה-בודפשט שתעבור דרך בלגרד וסקופיה.
ג'ואו אנלאי נתן ללואו ניאנשנג את הפקודה לכתוב את המילון היווני-סיני הראשון.
לואו ניאן שנג תרגם מאז שנות ה-50 גם את כל היצירות היווניות הקלאסיות הגדולות לסינית.
יוני 2002 ראש ממשלת יוון קוסטאס סימיטיס ביקר בסין.
ראש ממשלת יוון קוסטס קרמנליס, ערך ביקור ממלכתי בסין בין התאריכים 19–21 בינואר 2006.
ביוני 2008, נשיא יוון קרולוס פפוליאס ערך ביקור ממלכתי בן חמישה ימים בסין.
בנובמבר 2008, ביקור בן שלושה ימים של נשיא סין חו ג'ינטאו ביוון.
סגן ראש הממשלה הסיני ג'אנג דז'יאנג ערך ביקור בן ארבעה ימים באתונה ב-16 ביוני 2010.
ראש ממשלת יוון אנטוניס סמאראס ערך ביקור בן חמישה ימים בסין במאי 2013.
הסכם על שיתוף פעולה בין כוחות המשטרה (בייג'ינג, 15 בפברואר 1995).
הסכם שיתוף פעולה למאבק בטרור וסמים (בייג'ינג, 15 בפברואר 1995).
מזכר שיתוף פעולה בניהול משאבים ימיים ושיתוף פעולה מדעי וטכני הדדי (אתונה, 16 באוקטובר 1995).
פרוטוקול לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (בייג'ינג, 14 בנובמבר 1995).
הוארך לשלוש שנים נוספות במרץ 2003.
פרוטוקול על התייעצויות בין משרדי החוץ של יוון וסין (בייג'ינג, 29 בפברואר 2000).
פרוטוקול של מושב שמונה של הוועדה המשותפת לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (בייג'ינג, 16 באוקטובר 2000).
הסכם לשיתוף פעולה עם ייעור בין מינהל היערות הממלכתי של סין, ומשרד החקלאות של הרפובליקה ההלנית (2002).
באוקטובר 2009 Cosco חכרה למשך 30 שנה חלק מנמל פיראוס, רמת המטען שנתיים לאחר מכן הייתה גבוהה פי שלושה מבעבר.
בשנת 2010 נחתם חוזה בסך 123 מיליון דולר בין הליוס פלאזה לבין BCEGI, חברת בת של קבוצת הנדסת הבנייה בבייג'ינג, חברת נדל"ן ובנייה.
הליוס מפתחת מתחם בתי מלון ומסחר לתיירות בפיראוס, עיר הנמל הגדולה באתונה.
Huawei Technologies, טלקום סיני שהושקע בארגון התקשורת ההלנית.
במרץ 2015 סגן ראש ממשלת יוון יאניס דראגאסאקיס ושר החוץ ניקוס קוציאס ביקרו בסין ב-25 במרץ 2015. במסגרת זו נפגש השר קוציאס עם שר החוץ של הרפובליקה העממית של סין, וואנג יי.
יחסי יוון–ספרד הם היחסים בין יוון לספרד.
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, נאט"ו, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ה-OECD, איחוד מדינות הים התיכון והאו"ם.
בימי קדם, חלקים של חוף הים התיכון של ספרד יושבו על ידי היוונים (Emporion / אמפוריאי וגירונה בקטלוניה ואולי Zacantha / סגונטו ו־Dianion / Denia ליד ולנסיה).
בשלהי ימי הביניים חלקים מיוון היו תחת שלטון אראגוני (דוכסות אתונה ודוכסות ניאופטרה).
צייר הרנסאנס דומניקוס תיאוטוקופולוס (הידוע יותר בשם אל גרקו) היה ממוצא יווני, וכך גם המלכה סופיה מספרד.
קשר תרבותי נוסף בין שתי המדינות הוא הקהילה היהודית הספרדית של יוון, ובמיוחד יהודי סלוניקי, שדיברו באופן מסורתי יהודית ספרדית.
שתי המדינות הן השערים של אירופה, וחולקות אותה תרבות יוונית-לטינית וים תיכונית, יחד עם איטליה ופורטוגל.
להלן הסכמים קיימים בין המדינות.
הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (1972).
הסכם לשיתוף פעולה אווירי (1975).
הסכם למניעת מיסוי כפול של הכנסה או הון (2000).
6–7 בפברואר 2006: ביקורו של שר החוץ הספרדי מיגל מורטינוס באתונה.
10 ביולי 2008: ביקורו של ראש ממשלת ספרד חוסה לואיס רודריגס ספאטרו באתונה.
יוון מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, ו-7 קונסוליות בלה קורוניה, אליקנטה, בילבאו, ולבה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, פלמה דה מיורקה וסביליה.
מאידך, ספרד מחזיקה ביוון שגרירות באתונה, ו-7 קונסוליות בקורפו, הרקליון, קלמטה, פטראס, פיראוס, רודוס וסלוניקי.
יחסי יוון-סלובניה הם יחסי החוץ בין סלובניה ליוון.
יוון וסלובניה כוננו יחסים דיפלומטיים ביולי 1992. יוון פתחה את שגרירותה בליובליאנה בשנת 1995. יוון וסלובניה שותפות כיום באיחוד האירופי ובעלות ברית בנאט"ו, שהרחיבה עוד יותר את היקף שיתוף הפעולה הדו-צדדי ביניהן, והן שואפות יחד לשילוב האירופי של חבל הבלקן.
קיימת קהילה סלובנית קטנה ביוון, שמוצאה בעיקר מנישואים מעורבים.
יוון מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה בלבד.
מאידך, סלובניה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה בלבד.
יחסי יוון–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לבין הרפובליקה ההלנית.
הפזורה היוונית בצ'ילה היא הגדולה ביותר באמריקה הלטינית, עם כ-120 אלף ממוצא יווני.
היחסים בין שתי המדינות החלו בתחילת המאה ה-20, עם הגירה מסיבית של היוונים לצ'ילה, אשר התיישבו בעיקר בערי החוף של אנטופגסטה, לה סרנה וולפראיסו.
זרם הגירה זה הביא ליצירתה של קהילה יוונית שנמצאת בצ'ילה עד ימינו, ובא לידי ביטוי באמצעות מוסדות סוציו-תרבותיים שונים, כמו גם יסוד הכנסייה היוונית האורתודוקסית של סנט קונסטנטין ואלנה, הכנסייה הראשונה בצ'ילה, שהוקמה לכבוד היחסים הטובים בין שתי המדינות.
בשנת 1968 הוקם המרכז ללימודים יוונים, ביזנטיים ונאו-הלניים של אוניברסיטת צ'ילה, אשר לקח כמטרותיו פרסום מאמרים, מחקר והפצת תרבות והיסטוריה של אומות הבלקן במדינות דרום אמריקה.
על פי נתוני המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צ'ילה, בשנת 2005 התגוררו ביוון 612 אזרחי צ'ילה, בגלל השיעור הנמוך של ההגירה הצ'יליאנית, זו אחת מ-40 הקהילות הגדולות ביותר של צ'יליאנים בעולם.
יחסי המסחר היווניים נשלטים על ידי הסכם השותפות הכלכלית הצ'יליאני (EPA) שנחתם עם האיחוד האירופי בשנת 2002, ונכנס לתוקף ב-1 בפברואר 2003. בנוסף, "הסכם להגנת הקידום הדדי של השקעות" בין וממשלות יוון וצ'ילה נחתם ביולי 1996. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD).
בתחום התיירות, אזרחים יוונים וצ'יליאנים רשאים להיכנס באופן חופשי ממדינה אחת לשנייה, מאז שצ'ילה הצטרפה לוויתור על ויזה למשך 90 ימים עד 180 ימים בתוך אזור שנגן, שבו יוון חברה כחלק מחברותה באיחוד האירופי.
ממשלת צ'ילה מצידה, כחלק מעקרון ההדדיות, מעניקה פטור למשך 90 יום לאזרחי יוון.
היחסים הדיפלומטיים ההדדיים הושעו ברמת השגרירות בתגובה להפיכה בצ'ילה בשנת 1973, וכוננו מחדש בשנת 1992.
יוון מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה, ו-2 קונסוליות באנטופגסטה וולפראיסו.
מאידך, צ'ילה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-3 קונסוליות בפיראוס, רודוס וסלוניקי.
יחסי יוון–מקסיקו הם היחסים ההיסטוריים והנוכחיים ומערכת היחסים הבילטרלית בין יוון ומקסיקו.
שתי המדינות הן חברות הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
היחסים הדיפלומטיים בין יוון ומקסיקו כוננו ב-12 באוגוסט 1939, עם כניסתו לתוקף של "הסכם החברות".
בין השנים 1955–1964 נערכו יחסים דיפלומטיים בין המדינות באמצעות שגרירות מקסיקו ברומא, איטליה ושגרירות יוון בוושינגטון די.
סי., ארצות הברית; ובאמצעות הקונסוליות.
בשנת 1965 החליפו שתי המדינות שגרירויות.
בשנת 1963, הנשיא אדולפו לופס מטאוס היה ראש המדינה המקסיקני הראשון שביקר ביוון.
במאי 1986, שר החוץ המקסיקני ברנרדו ספולבדה אמור ביקר ביוון וחתם על הסכמים דו-צדדיים בין שתי המדינות.
באוגוסט 1986, ראש ממשלת יוון אנדראס פפנדראו ערך ביקור רשמי במקסיקו.
ב-1991, שר החוץ היווני (ובעתיד ראש הממשלה) אנטוניס סמאראס ביקר במקסיקו.
היו מספר ביקורים נוספים על ידי שרי החוץ של שתי המדינות ובכך חיזקו את הקשר בין יוון ומקסיקו.
באוגוסט 2016, נורו יריות על שגרירות מקסיקו באתונה.
ביקורים רמי דרג של יוון במקסיקו
ראש ממשלת יוון אנדראס פפנדראו (1986)
שר החוץ היווני אנטוניס סמאראס (1991)
שר החוץ היווני תאודורוס פאנגאלוס (1998)
ביקורים רמי דרג של מקסיקו ביוון
נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס (1963)
שר החוץ המקסיקני ברנרדו ספולבדה אמור (1986)
שר החוץ המקסיקני פרננדו סולנה (1992)
שר החוץ המקסיקני רוסאריו גרין (1999)
שר החוץ המקסיקני לואיס ארנסטו דרבס (2003)
שר החוץ המקסיקני פטריסיה אספינוסה (2012)
בשנת 2000, מקסיקו חתמה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את יוון).
מאז שנת 2000, הסחר בין שתי המדינות גדל במידה ניכרת.
בשנת 2018, הסתכם הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות ב-217 מיליון דולר.
היצוא היווני למקסיקו כולל: חלקים ואביזרים למטר ואט; סכיני גילוח ולהבים.
היצוא המקסיקני ליוון כולל: טקילה, יחידות תהליכים, חומוס, יחידות זיכרון ובירה מאלט.
סך ההשקעה המצטברת של יוון במקסיקו בין 1999 ל-2016 הייתה 1.3 מיליון דולר.
יוון מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי, ו-2 קונסוליות במונטריי ומרידה.
מאידך, מקסיקו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
יחסי יוון–קובה הם יחסי החוץ בין קובה ליוון.
עמדות יוון בנושאים הנוגעים לקובה מתואמות במשותף עם חברי האיחוד האירופי האחרים.
בקובה חיים בין 30 ל-50 איש ממוצא יווני.
הם ממוקמים בעיקר בהוואנה, שם יש שגרירות יוונית.
בשנת 2004 בנתה קובה את הכנסייה הראשונה שלה מזה 43 שנה, הכנסייה האורתודוקסית היוונית סנט ניקולאוס בהוואנה העתיקה.
זה משרת את 8,000 הנוצרים האורתודוקסים של הוואנה, מהם 50 יוונים.
הכנסייה היוונית האורתודוקסית הראשונה של קובה, סנט קונסטנטין והלן, נבנתה בשנת 1950, אך מעולם לא שימשה לשירותי כנסייה.
החל משנת 2004 היא הפכה לביתה של להקת תיאטרון ילדים, למרות המאמצים הדיפלומטיים של ג'ורגוס קוסטולאס, שגריר יוון בקובה, להחזיר את הכנסייה למטרתה המקורית.
יוון מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה בלבד, מאידך, קובה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה בלבד.
יחסי יוון–פינלנד הם יחסי החוץ בין פינלנד ליוון.
יוון הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות פינלנד, ב-5 בינואר 1918. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1920. מאז ה-1 בפברואר 1977 פינלנד מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
במשך תקופה ארוכה הייתה פינלנד מיוצגת ביוון דרך שגרירויותיה בבוקרשט, ברומא או בבלגרד.
לפינלנד יש גם 7 קונסוליות כבוד בקוס, פטראס, פירוס, רודוס, סלוניקי, הרקליון וקורפו.
יוון מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי ו-4 קונסוליות כבוד בטורקו, קואופיו, אואולו ורובניימי.
מספרם של היוונים החיים בפינלנד הוא 1,681, ומספרם של הפינים ביוון מוערך בכ-1,600. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי.
יוון, שנאבקה בבעיות חוב עמוקות בשנות ה-2000 (החוב הסתכם ב-340 מיליארד יורו), קיבלה חבילה של 110 מיליארד יורו בשנת 2009, אך זה לא הספיק.
ביולי 2011, מדינות גוש האירו הסכימו לספק ליוון חבילת הלוואות חדשה של 130 מיליארד יורו.
חלקם של גוש האירו וקרן המטבע הבינלאומית בחבילה הסתכם בכ-109 מיליארד יורו.
פינלנד דרשה ערבויות מיוון בצורת התנאים לאשראי, אשר בקשר אליהם ההנהגה של שתי המדינות קיימו שיחות הדדיות על ערבויות אלה, ב-20 בפברואר 2012 בבריסל, חתמו שרי האוצר יוטה אורפיליינן ואוונגלוס וניזלוס על הסכם דו-צדדי.
עם זאת, כבר בשנת 2015, כשמילוי התחייבויות ההלוואות של יוון נתקל בקשיים, נדרשה חבילת סיוע שלישית, בקשר אליה אפשרה פינלנד, המיוצגת על ידי שר האוצר אלכסנדר סטאב, ליוון, לעזוב את גוש האירו באופן זמני.
יחסי יוון–פרו הם היחסים בין יוון לפרו.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 בדצמבר 1965. יוון יוצגה בפרו על ידי שגרירותה בברזיל עד 1992 כאשר נפתחה השגרירות בלימה.
בסביבות 150–350 אנשים ממוצא יווני מתגוררים בפרו, כולל ולדימירו מונטסינוס, ראש שירות המודיעין הפרואני, סרביוסי דה אינטליגנציה נסיונל תחת אלברטו פוג'ימורי.
מאז 1987 פרו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
ביקורו הרשמי הראשון של בכיר יווני בפרו נערך על ידי שר החוץ היווני יורגוס פפנדראו בשנת 2003.
הסכם על הגדרת ויזה עבור דרכונים דיפלומטיים (1986).
הסכם חינוכי שנחתם באתונה בשנת 1988 (התחדש בשנת 2003).
הסכם לשיתוף פעולה בתיירות (1998).
מזכר שיתוף פעולה בין משרדי החוץ של המדינות קובע מנגנון של התייעצויות פוליטיות דו-צדדיות (בתוקף מאז שנחתם בלימה ב-30 באוקטובר 2003).
יחסי יוון–קולומביה הם יחסי החוץ בין קולומביה ליוון.
במסגרת הדיאלוג בין האיחוד האירופי לקולומביה, יוון תומכת במאמצים לפתרון של שלום של בעיית הביטחון הפנים ארוכת השנים בקולומביה, הנובעת מפעילות של קבוצות גרילה בלתי חוקיות, חמושים ומסודרים, כמו גם מסחר בסמים, חטיפה מקצועית וכדומה.
קולומביה מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד באתונה.
יוון מיוצגת בקולומביה באמצעות שגרירותה בקראקס, ונצואלה, ובנוסף היא מחזיקה שתי קונסוליות כבוד בבוגוטה וקרטחנה.
יחסי יוון–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין יוון לפורטוגל.
ברמה הפוליטית, היחסים בין יוון לפורטוגל הם ברמה טובה מאוד, והם נקבעים במידה רבה על ידי השתתפותן של שתי המדינות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
לשתי המדינות יש הרבה מן המשותף בתחום התרבותי, וישנן גם תוכניות למלגות וחילופי מדעים.
יוון דחפה להצטרפות פורטוגל למשחקי הים התיכון.
יוון העתיקה שמרה על קשרים והתנחלויות בפורטוגל.
המושבה היוונית העתיקה ביותר במה שהיא כיום פורטוגל נמצאת בטווירה, מהמאה הרביעית לפני הספירה.
היו קשרי סחר לאורך כל החוף לסנטה אולאיה ומצפון.
בעוד פורטוגל הייתה בעיקר תחת שלטון ערבי בין 711 עד להקמתה בשנת 1143, יוון נותרה ביזנטית מ-395 עד 1453. לאחר מכן, יוון הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית עד המהפכה היוונית משנת 1821, ואילו האימפריה הקולוניאלית הפורטוגלית עיצבה את האוריינטציה הלא-אירופית של פורטוגל במשך מאות שנים מאז המאה ה-15.
יוון, שהייתה עצמאית מאז 1827, ופורטוגל, כוננו אז יחסים דיפלומטיים.
שגריר יוון במדריד, אנדראס מטקסס, היה השגריר היווני הראשון בליסבון שהוסמך לשתי המדינות משנת 1835, ואילו מרטינו טייציירה הום דה ברדרוד, בתפקיד המיניסטרו פלניפוטנציאריו הפורטוגזי, שהיה השגריר בבוקרשט, הוסמך אף לאתונה בשנת 1919 כשגריר פורטוגל הראשון ביוון.
ב-29 במאי 1924 הכירה ממשלת פורטוגל ברפובליקה ההלנית השנייה.
שתי המדינות חתמו על הסכם סחר ושילוח ראשון ב-15 באוגוסט 1938.
בזמן שפורטוגל נותרה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, סבלה יוון מהפלישה האיטלקית ומהכיבוש הגרמני שלאחר מכן עד 1945. מלחמת אזרחים פרצה ביוון, ואחריה דיקטטורה צבאית.
פורטוגל הייתה דיקטטורה מאז 1926, עד שמהפכת הציפורנים בשנת 1974 החזירה את המדינה לדמוקרטיה.
באותה שנה נפילת הדיקטטורה הצבאית היוונית הביאה לחזרה לדמוקרטיה.
שתי המדינות מכוונות כעת מערבה.
במהלך הצטרפותם לאיחוד האירופי בשנת 1981 (יוון) ו-1986 (פורטוגל), שתי המדינות מתכנסות יותר ויותר.
הם היו בעבר שותפים בנאט"ו, בגלל הכיוון הגאו-פוליטי השונה, כמעט ולא היו ביניהן קשרים ישירים.
לאחר הסכם ראשון בנושא שיתוף פעולה בתרבות ובמדעים בשנת 1980, הגיע בשנת 1986 הסכם תעופה דו צדדי.
בשנת 1999 חתמו שתי המדינות על הסכם מיסוי כפול.
פורטוגל הייתה אחת המדינות הראשונות שהכניסו את המטבע המשותף, האירו, בשנת 1999, אחריה יוון בשנת 2001. בשתי המדינות האירו הוצג כמזומן ב-1 בינואר 2002.
כחלק ממדינות ה-GIIPS, שתי המדינות נקלעו למשבר כלכלי קשה בעקבות משבר האירו 2010 ובעקבות כך קיבלו סיוע מקרן חילוץ האירו השנויה במחלוקת.
שתיהן היו בין מדינות אירופה עם יחס החוב הממשלתי הגבוה ביותר.
בעוד פורטוגל הצליחה לעזוב את חבילת ההצלה בשנת 2014, משבר החוב הריבוני היווני נמשך (נכון לשנת 2017).
לאחרונה ביקר ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו קוסטה ביוון בשנת 2016, ופגש שם את מקבילו אלכסיס ציפראס.
קוסטה העניק ליוון תמיכה נוספת להתמודד עם זרם הפליטים.
יוון מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון ו-3 קונסוליות בפונשל, פונטה דלגדה ופורטו.
מאידך, פורטוגל מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-3 קונסוליות בקורפו, פיראוס וסלוניקי.
יחסי יוון–נורווגיה הם יחסי החוץ בין יוון לנורווגיה.
שגרירות יוון באוסלו נפתחה בשנת 1980 והשגרירות הנורווגית באתונה נפתחה בשנת 1974.
יוון מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו (מאז 1980) וקונסוליית כבוד בברגן.
נורווגיה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה, ו-8 קונסוליות כבוד בקורפו, כרתים (חאניה והרקליון), קוס, פטראס, פיראוס, רודוס וסלוניקי.
שתי המדינות חתמו על האמנה לביטחון סוציאלי (1980), על חוזה התרבות תרבותית (1976) ועל הסכם למניעת מיסוי כפול (1988).
יוון מדורגת בדירוג גבוה ברשימת העדפות התיירות הנורווגיות, היא בין המתמודדות הבכירות, ומקבלת בברכה כ-22% מאוכלוסיית התיירים, המוערכת בכ-250,000 איש לאורך השנה.
תנועת התיירים הזורמת מנורווגיה ליוון בשנים האחרונות הולכת וגוברת ויוון היא יעד מועדף על הנורווגים .
על פי השירות הסטטיסטי היווני מספר הנורווגים שביקרו ביוון בשנת 2002 הגיע ל 181,383 ובשנת 2003 ל-230,232. האי אנטיפרוס תואר לא פעם כאי הנורווגי, מכיוון שכאן מצויים יותר תיירים נורווגים מכל תיירים אחרים לא יוונים.
באמצעות הסכם הכלכלי האירופי, נורווגיה היא חלק מהשוק הפנימי של האיחוד האירופי, ובנוסף שילבה חקיקה של האיחוד האירופי כדי להבטיח ש"ארבע החירויות" המנהלות את השוק הפנימי של האיחוד האירופי / EEA (כלומר תנועה חופשית של סחורות, אנשים, הון, שירותים) ימשיכו.
כחלק מהסכם ה-EEA, נורווגיה עם שתי מדינות EFTA אחרות הקימו את המנגנונים הכספיים של ה-EEA, במטרה לתרום להפחתת הפערים הכלכליים והחברתיים באזור הכלכלי האירופי.
מאז 2001, היצוא היווני לנורווגיה גדל בתרופות, כותנה, ביגוד, מתכות לא ברזליות, פלסטיק, מוצרי פלדה ופירות טריים, ובשנת 2003 הסתכם בכ-430 מיליון כתר נורווגי.
היצוא מנורווגיה כולל מוצרי דיג, ציוד ימי, סגסוגות אלומיניום, וכן גרניט, אשר בשנת 2003 הסתכם לכ-970 מיליון כתר נורווגי.
היצוא הנורווגי ליוון מסתכם בכ-1.2 מיליארד כתר נורווגי בשנה.
נורווגיה נהנית מעודף גדול של סחר, מכיוון שהיבוא מיוון נותר על קצת יותר מ-400 מיליון כתר נורווגי לשנה.
אף על פי שהסחר בין יוון לנורווגיה רשם ירידה קלה בשלוש השנים האחרונות, נעשים מאמצים להגביר את הסחר וההשקעות.
התהליכים והפרויקטים הקשורים ליישום וחיזוק מנגנוני ה-EEA צריכים להביא לאינטראקציה רבה יותר בין יוון לנורווגיה, במיוחד כשמדובר במגזר העסקי.
המגזרים המעניינים במיוחד את היצואנים הנורווגיים הם פירות ים, טכנולוגיה סביבתית ואנרגיה חלופית וכן ספנות ובניית ספינות.
קיימת מסורת ספנות ארוכה בין יוון לנורווגיה, וספינות נמכרות ונרכשות בין המדינות בתדירות גבוהה.
חברות נורווגיות מוכרות קטמרנים וכלי שיט אחרים וכן ציוד טכנולוגי למקביליהם היוונים.
יצואנים ימיים נורווגיים משתתפים בתערוכת POSEIDONIA שנערכה ביוון ופיתוח נוסף של היחסים עם ענף הספנות היווני על מנת להגדיל את יצוא הספנות של נורווגיה הרצוי.
שווי ההשקעות הנורווגיות הישירות ביוון הגיע ל-1,006 מיליון כתר נורווגי בסוף 2002 - עלייה חשובה בהשוואה לשנים קודמות (2001: 605, 2000: 864, 1998: 352 מיליון כתר נורווגי).
נורווגיה מקדמת את מומחיותה בתחומי הבניין והבנייה, מוצרי צריכה, ICT, תעשייה ימית, שמן וגז, תהליך התעשייה, טכנולוגיה ידידותית לסביבה, מאכלי ים, ושירותים.
הקהילה היוונית בנורווגיה מורכבת מ-1,671 איש בשנת 2009, לעומת 1,572 בשנת 2008. הרוב מתגוררים באוסלו ובברגן באופן קבוע פחות או יותר.
רוב מוחץ יצר קשרים משפחתיים על ידי נישואיהם של אזרחים נורווגים.
בהורדלנד קיים המספר הגבוה ביותר של תלמידים יוונים במדינה, 8 מתוך 11.
המכון הנורווגי באתונה נפתח בשנת 1989, והוא אחד מ-17 מכונים ארכאולוגיים זרים באתונה.
יחסי יוון–סלובקיה הם יחסי החוץ בין יוון לסלובקיה.
יחסי חינוך בין המדינות מוסדרים על ידי הסכם 1976 בנושא שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי בין יוון לצ'כוסלובקיה.
הוסכם כי ההסכם יישאר בתוקף לאחר פירוק צ'כוסלובקיה.
בסלובקיה נלמדת השפה היוונית המודרנית בבית הספר לפילוסופיה של אוניברסיטת קומניוס בברטיסלבה, עם כ-70 סטודנטים ו-3 מרצים.
1,400 סטודנטים יוונים מתגוררים בסלובקיה.
קיימת קהילה יוונית קטנה בסלובקיה.
יש איגוד ידידות לסלובנית-יוונית, שרוב חבריו הם סלובקים.
יוון היא יעד התיירות השני הפופולרי ביותר בקרב סלובקים (120,000 מבקרים בשנה).
הסכם לשיתוף פעולה בתחום התיירות קיים מאז 1980.
יוון מחזיקה בסלובקיה שגרירות בברטיסלבה בלבד.
סלובקיה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-2 קונסוליות בחאניה וסלוניקי.
יחסי יוון–סרביה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין יוון לבין סרביה.
המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים טובים מאז ומתמיד, בשל הקשר התרבותי, הדתי וההיסטורי בין השתיים.
הסרבים והיוונים משתייכים לזרם הנוצרי-אורתודוקסי.
מאז ימי הביניים התקיימו בין שתי האומות בריתות ולוחמה משותפת, בהן ההתקוממויות נגד האימפריה העות'מאנית, מלחמות הבלקן, מלחמות העולם ומלחמות יוגוסלביה.
יוון הייתה החברה היחידה בנאט"ו
שהתנגדה להפצצות על סרביה ומונטנגרו (מבצע כוח מאוחד) וגינתה את הפעולות (סקרים העלו כי 94% מהאוכלוסייה היוונית התנגדו לחלוטין להפצצות).
כמו כן, סירבה יוון להכיר בהכרזת העצמאות החד-צדדית של קוסובו, תוך שהיא מגבה את העמדה הסרבית בנושא זה.
יוון תומכת בצירוף סרביה לאיחוד האירופי כחברה רשמית, ובשנת 2003 הציעה את "אג'נדה 2014", שעודדה שילוב כל מדינות מערב הבלקן באיחוד.
שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי הביטחון, התיירות, התרבות והחקלאות.
נכון לשנת 2013 הייתה יוון השלישית בגודלה בהשקעות בסרביה מבין מדינות האיחוד האירופי, והחמישית באופן כללי.
יוון וסרביה חולקות מורשת ביזנטית דומה, שכן שתיהן היו חלק מהאימפריה הביזנטית.
שתי המדינות הן נוצריות אורתודוקסיות.
בהכרה במורשת תרבותית זו, קבע סגן נשיא רפובליקה סרפסקה, דראגאן דראגיץ', כי שורשיהם של הסרבים נובעים מהתרבות ההלניסטית, וכי שני העמים קשורים זה לזה באמצעות הנצרות האורתודוקסית.
מספר פוליטיקאים יוונים אחרים הביעו גם כן טענות דומות.
המזכיר הכללי לענייני אירופה, דימיטריוס ק.
קטסודאס, הצהיר בנאום הנוגע לסרביה כי "יוון וסרביה הן שתי מדינות המקושרות בקשרים קדומים ובלתי ניתנים לניתוק.
היחסים בינינו אבדו במעמקי הזמן.
התרבות והדת הסרבית הושפעו מאוד מהשורשים המשותפים שלנו בתרבות הביזנטית".
בימי הביניים המוקדמים נסיכות סרביה הייתה מושא האימפריה הביזנטית.
האתנוגנזה של הסרבים החלה בסביבה הביזנטית-סלאבית, חלק מהקהילה הביזנטית הרחבה יותר.
במאות ה-11 וה-12 החלו הסרבים להילחם למען העצמאות, והתקוממו נגד הביזנטים.
במאות שלאחר מכן הוכרה העצמאות של סרביה על ידי הביזנטים, והשתיים קיימו יחסים ידידותיים.
הסרבים סייעו לביזנטים בקרב סרמיום (1167) ובקרב גליפולי (1312).
מנואל הראשון מקונסטנטינופול הכיר בסאבה בתור הארכיבישוף הראשון של הסרבים.
חלק מהמשפחות הביזנטיות חיפשו מקלט בסרביה בסוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, בעקבות הכיבושים של העות'מאנים.
מהמדינאים הסרביים הבולטים ממוצא יווני נמנים ג'ניה קנטקוזינוס, דימיטרי קנטקוזין ומיהילו אנלוביץ'.
שני הקיסרים הביזנטיים האחרונים היו ממוצא סרבי מצד אמם.
הסרבים הושפעו מאוד מהתרבות ההלנית של האימפריה הביזנטית, במיוחד תחת שלטונו של הקיסר הסרבי סטפן אורוש הרביעי דושאן.
דושאן, שהכתיר עצמו ל"קיסר הסרבים והיוונים", הפך את הסרבית והיוונית לשפות הרשמיות של האימפריה שלו, כתב צ'רטרים וחתם ביוונית, ואימץ את החוקים המזרחיים-רומיים כבסיס לאימפריה שלו.
הוא תכנן לסנתז את האימפריה הביזנטית לאימפריה סרבית-יוונית.
לכן, דושאן "טרח לחזר אחר התושבים היוונים של אותם מחוזות [שרכש במקדוניה ובצפון יוון].
החוק החדש קבע שוויון בין הסרבים ליוונים בכל המחוזות עליו שלט, ואישר את הפריבילגיות שהוענקו לערים היווניות על ידי קיסרים ביזנטים קודמים, שדושאן היה שמח לראותם כקודמיו האימפריאליים".
במהלך המרד הסרבי הראשון (1804–1815) הצטרפו למורדים הסרבים, בין היתר, יוונים ויוונים-ארמנים, כדוגמת הלוחם ג'ורג'אקיס, הדיפלומט פטר איצ'קו, המזכיר נאום קרנר, הלוחם קונדה בימבאשה, ואחרים.
שיתוף הפעולה הצבאי בין שני העמים נרקם בנסיכויות הדנובה האוטונומיות למחצה, שנשלטו ברובם על ידי פנרים יווניים.
ישנן אינדיקציות לכך שהסרבים והיוונים החלו גם כן לשתף פעולה בשלב מוקדם.
לדוגמה, בשנת 1806 דיווח הקונסול הצרפתי בסלוניקי כי "הטורקים זועמים מאוד על היוונים בגלל התקשורת שלהם עם הסרבים".
דווח כי איכרים סלאבים ויוונים רבים נעצרו כחשודים בסיוע למורדים הסרבים.
המורדים הסרבים היו בעלי ברית חשובים ליוונים.
לאחר דיכוי המרד הראשון, נמלט קאראג'ורג'ה לסרביה, שם הצטרף לתנועת החופש הלאומית היוונית פיליקי אטריה, והפך לחבר פעיל בה.
היוונים התעניינו בעיקר בשימוש באדמות בסרביה כבסיס למבצעים היוונים, אם כי מילוש אוברנוביץ', מנהיג המרד הסרבי השני (1815–1817), סירב לשתף פעולה.
כמו כן, ההיסטוריון הראשון של המהפכה הסרבית היה יווני.
סרבים רבים השתתפו למלחמת העצמאות היוונית (1821-1829), בהם ואסוס מאברובוניוטיס.
דימיטריוס קראטוסוס תכנן להקים ברית יוונית-סרבית בשנת 1861, ולנסוע לבלגרד, אך נפטר במהלך נסיעתו.
למברוס קוטסוניקס, היסטוריון יווני, חלם על פדרציה יוונית-סרבית של "שתי אחיות" (1863).
הסכם ווסלו (ברית יוונית-סרבית משנת 1867) נחתם בין יוון לסרביה ב-26 באוגוסט 1867.
במלחמת הבלקן הראשונה, בשנים 1912–1913, ניצחו יוון, סרביה, מונטנגרו ובולגריה (הליגה הבלקנית) את האימפריה העות'מאנית, וחילקו ביניהן את האזור הגאוגרפי של מקדוניה.
במהלך מלחמה זו, תוכניות הברית המקוריות שונו בעקבות לחץ מצד המעצמות האירופיות: אדמות רבות שהוקצו במקור ליוון הועברו לבולגריה; צבאות יוון שינו את בסיסיהם מכפי שתוכנן במקור, וסיפחו אדמות שהוקצו לסרביה.
ביוני 1913 חתמו סרביה ויוון על חוזה הגנה (הברית היוונית-סרבית משנת 1913) המתנגדת ליעדי ההתרחבות של בולגריה.
בסופו של דבר, ב-16 ביוני באותה שנה תקפה בולגריה את שתי המדינות, והובסה לחלוטין על ידי היוונים בקרב קילקיס-לאנאס ועל ידי הסרבים בקרב ברגלניקה.
בולגריה נסוגה לעמדות ההגנה עד שרומניה הצטרפה למלחמה כאשר תקפה את בולגריה, והביאה לתבוסתה של האחרונה.
יוון וסרביה מצאו עצמן כזוכות בכך שנלחמו בהצלחה במלחמה זו לצד זו.
למרות הברית ההגנתית עם סרביה, יוון נותרה נייטרלית בחלקה המוקדם של מלחמת העולם הראשונה, בעקבות חילוקי הדעות בין ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס, שתמך בכניסתה של גרמניה למלחמה, לבין המלך קונסטנטינוס הראשון, שהיה פרו גרמני והעדיפה להישאר נייטרלי.
הפילוג הלאומי נפתר רק בשנת 1917, כאשר קונסטנטינוס הודח בכוח מכס המלכות, ויוון נכנסה למלחמה תחת וניזלוס.
קורפו שימשה מקלט לצבא הסרבי, שנסוג ממולדתו על ידי אוניות כוחות הברית, שנכבשה על ידי האוסטרים והבולגרים.
במהלך שהותם מת חלק גדול מהחיילים הסרבים מתשישות, רעב ומחלות שונות.
מרבית שרידיהם נקברו בים סמוך לאי וידו, אי קטן ליד נמל קורפו, ואף נבנתה בו אנדרטה כהודיה של הסרבים לאומה היוונית.
כתוצאה מכך, המים הסובבים את האי וידו ידועים על ידי העם הסרבי כ"בית הקברות הכחול" (בסרבית, Плава Гробница), על פי שיר שנכתב על ידי מילוטין בוז'יץ' לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1941, במהלך המלחמה ההלנו-איטלקית, כאשר דרש היטלר דרש לעבור ברחבי ממלכת יוגוסלביה כדי לתקוף את יוון, ניסה פאבלה, נסיך יוגוסלביה להגיע לפשרה עם היטלר בכך שהציע חוזה ידידותי, אך בסופו של דבר, חתם על ההסכם התלת צדדי שיאפשר את המעבר הגרמני.
בתמורה הובטחה ליוגוסלביה העיר היוונית סלוניקי.
כעבור יומיים הצבא, בסיוע מבריטניה וברית המועצות, הפיל את המשטר, בתמיכתו של העם הסרבי, אם כי ניתן לטעון שהדבר קשור יותר לדעות האנטי-גרמניות של הסרבים ולא לאהבה ליוון.
למרות העובדה שהממשלה היוגוסלבית החדשה ניסתה שוב להגיע לפשרה עם היטלר (בהתחשב בכך שהמדינה הייתה מוקפת משלושה צדדים), תוך הבטחה לדבוק בהסכמים קודמים, העם הסרבי התלהב להוקיע את הסכם המשולש וההמונים הסרבים הפגינו ברחובות.
בבלגרד נצעקו סיסמאות בהן "מלחמה טובה יותר מהברית".
היטלר לא היה מרוצה, ומיד לאחר ההפיכה החליט לפלוש ליוגוסלביה - כיוון שכבר לא בטח בהכרזותיהם - וחילק את השטחים היוגוסלביים של הים האדריאטי, בנאט ומקדוניה בין איטליה, הונגריה ובולגריה, בהתאמה.
לאחר נפילת יוגוסלביה, העם הסרבי נענש ברצח עם על ידי תנועת האוסטאשה הקרואטית הפרו-גרמנית.
באמצע 1992, הגיב האו"ם למעשי הפשע הסרביים בבוסניה והרצגובינה והכריז על אמברגו מלא על סחר עם סרביה על ידי כל המדינות החברות.
הסנקציות הציבו את יוון, שהכירה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה זמן קצר לאחר הכרזתה בשנת 1992, במצב קשה.
סרביה הייתה שותפת מסחר חשובה ובעלת קשרים דתיים והיסטוריים חזקים ליוון, וכן תמכה בתחילה בעמדה היוונית בסכסוך על שמה של מקדוניה.
החל משנת 1992, ממשלות קונסטנדינוס מיצוטאקיס ואנדראס פפנדראו, מחשש שמלחמת בוסניה תתפשט לכיוון שיכלול את טורקיה, אלבניה ויוון, ניהלו סדרה ארוכה של משא ומתן לשלום עם נשיא סרביה, סלובודן מילושביץ', המנהיג הבוסני רדובאן קאראג'יץ' וממשלת בוסניה, שלא הניבה פרי.
בינתיים, דווח על מזון, נפט ונשק העוברים מיוון לסרביה תוך הפרה של האמברגו.
לפני, במהלך ואחרי נשיאותו של האיחוד האירופי ב-1994, הייתה יוון המדינה היחידה באיחוד שגיבתה את העמדה הסרבית, לפיה כוחות סרביים נכנסו לשטח בוסניה.
יוון ספגה את מורת רוחן של בעלות בריתה באירופה בעקבות הצבעה נגד ההתקפות האוויריות של נאט"ו על העמדות הסרביות.
יוון אף סירבה להשתמש בבסיסי האוויר של נאט"ו בפרבזה שעל הים היוני לצורך התקפות כאלה, וסירבה לספק כוחות יוונים למשימת שמירת השלום של האו"ם בבוסניה.
בנאט"ו הייתה עמדתה של יוון מנוגדת לחלוטין לזו של טורקיה, שתמכה בממשלה הבוסנית.
בדצמבר 1994, לאחר שיחות ודיונים רשמיים עם מילושביץ' באתונה, פפנדראו חזר והדגיש כי עמדותיהן של יוון וסרביה בסוגיית בוסניה היו זהות כמעט לחלוטין.
הצעתו של מילושביץ' לקונפדרציה של יוון וסרביה עם רפובליקת מקדוניה לא הצליחה להשיג תמיכה בקרב סיעה כלשהי ביוון.
סיוע לסרבים הבוסנים ולרפובליקה סרפסקה
ווייבס מאוניברסיטת אמסטרדם, שירות הביון הלאומי היווני (EYP) חיבלה באופן שיטתי בפעולות של נאט"ו בבוסניה באמצע שנות התשעים, בניסיון לסייע ללאומנים סרבים בוסניים.
באוגוסט 2008 ביקרה קבוצת עורכי דין מחאניה, כרתים, את רדובאן קאראג'יץ' בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר, הציעו את שירותיהם בחינם, וביקשו מארגונים בינלאומיים להבטיח משפט צודק עבור נשיא סרביה לשעבר.
על פי נתוני סוכנות הידיעות הצרפתית (AFP), תריסר מתנדבים יוונים שהיו חברים במשמר המתנדבים היווני (ΕΕΦ) נלחמו לצד הסרבים בסרברניצה.
לחלקם היו קשרים עם הארגון הנאו-נאצי היווני השחר הזהוב, אחרים היו שכירי חרב.
המתנדבים היוונים הונעו מהרצון לתמוך ב-"אחיהם האורתודוקסים" בקרב.
הם הניפו את הדגל היווני בסרברניצה לאחר נפילת העיירה לבקשתו של מאלדיץ', כאות כבוד עבור "היוונים האמיצים שנלחמים בצידנו".
בשנת 2005 קרא הסגן היוני אנדראס אנדריאנופולוס לחקור את תפקידם של המתנדבים היוונים בסרברניקה.
יש אנשים שקשורים לחקר ההיסטוריה המוצאים את המונח "ידידות הלנית-סרבית" כאינו קיים.
הדבר לא קשור ליחסים הנוכחיים של שתי המדינות, אלא למונח "ידידות יוונית-סרבית" עצמה שנראית לראשונה כנראה בשנת 1992 ולא לפני כן.
במאמרו של פאנאיוט דימיטראס, "פליטים סרביים בקוסובו: פרט לא חשוב או הניקיון האתני האמיתי?", נטען כי "הידידות היוונית-סרבית הזו היא תופעה של השנים האחרונות מאוד".
הפצצת נאט"ו על הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה גרמה לתגובה עממית עזה ביוון.
ראש הממשלה קוסטאס סימיטיס חיפש פתרון פוליטי לסכסוך בקוסובו.
יוון סירבה להשתתף במהלכים נגד סרביה ומונטנגרו.
נערכו מספר סקרים, מהם נחשף כי 99.5% מהאוכלוסייה היוונית התנגדו לחלוטין להפצצה, כאשר 85% האמינו שהמניעים של נאט"ו היו אסטרטגיים ולא הומניטריים.
69% טענו כי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ניסה לבצע פשעי מלחמה, ואילו 52% התנגדו להכנסתם של הפליטים האלבנים בקוסובו ליוון.
סקר אחר הצביע על התנגדות של 94%.
20 שופטים יוונים מבית המשפט העליון (מועצת המדינה) חתמו על הכרזה בה נקבע כי נאט"ו אשמים בפשעי מלחמה.
האירוע הדרמטי יותר היה בית הדין העממי של למעלה מ-10,000 איש באתונה ביוון, שם בית המשפט העליון ביוון הכריז על הנשיא קלינטון ומנהיגי נאט"ו כאשמים בפשעי מלחמה.
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2002, ישנם 572 אזרחים סרבים ממוצא יווני.
איגודי הקהילה היוונית בסרביה מעריכים בסך הכל 4,500 אזרחים סרבים ממוצא אתני יווני.
משרד החוץ היווני טוען כי נישואים בין סרבים ליוונים החיים בסרביה הם שכיחים למדי, וכי זו גם סיבה וגם תוצאה של הקשרים ההדוקים המשותפים ליוונים ולסרבים.
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2001, 5,200 ילידי סרביה הם בעלי אזרחות יוונית.
ההערכה היא כי יותר מ-15,000 סרבים חיים ביוון.
מאנשי הספורט הבולטים בעלי אזרחות יוונית נמנים פרדראג סטויאקוביץ' וולנטימר ג'יאנקוביץ.
לאחר פרוץ המלחמה בבלקן, קיבלו הסרבים עזרה הומניטרית אדירה מיוון וקפריסין, החל בראשית שנות התשעים.
סיוע זה הגיע מכל המגזרים בחברה היוונית: המדינה, הכנסייה, ארגונים שונים והציבור.
מרבית הסיוע התמקד בעזרה לסרבים מרפובליקה סרפסקה, קראג'ינה וסרביה, אשר סבלו כתוצאה מהמלחמות שחוללו הרס באזורים אלה.
בסוף יולי 1995 הוכרז כי אגודת הידידות היוונית-סרבית תעניק סיוע הומניטרי (אורז) לסרביה באמצע אוגוסט.
לדברי נשיא הארגון, העלות הכוללת של הפרויקט עלתה על 5 מיליון דרכמות.
במרץ 1999 הבטיח איש העסקים סטברוס ויטאליס את השתתפותם של 250 יוונים לעזוב לבלגרד כדי להציע כל סוג של עזרה שיכולה לסייע לעם הסרבי.
בין 250 האנשים היו עורכי דין, רופאים ואנשי מקצוע אחרים.
סטברוס ויטאליס דיווח כי הם נמצאים בצד של הסרבים, מכיוון שראו בהם חברים ואחים.
ב-25 באוקטובר 1999, קיבל שר הבריאות של סרביה, לפוסבה מיליצוויק, משלחת מטעם אגודת הידידות היוונית-סרבית "יוון העתיקה".
את המשלחת הוביל נשיא הארגון לאיוס קונסטנטינוס.
הפגישה עם שר הבריאות הניבה מספר יוזמות בנושא סיוע הומניטרי, הגנה על בריאות וציוד רפואי.
באפריל 1999 אספה עיריית קלמריה 50 טון של סיוע הומניטרי המורכב ממזון ותרופות.
בראש המשלחת עמד ראש עיריית קלמריה, כריסטודולוס אקונומידיס.
משרד הבריאות היווני הוציא היתר מיוחד שאפשר לכלול בפעולה ההומניטרית דם שנתרם על ידי מתנדבי העיריות קלמאריה, פנטלופוס ופלורינה, יחד עם נזירי המנזר הסרבי הילנדריו בהר אתוס.
במהלך אותו חודש הודיעו נציגי האגודה לידידות היוונית-סרבית באתונה כי הם ישלחו שיירת 16 משאיות של סיוע הומניטרי המורכב ממזון וציוד רפואי, ובשווי של למעלה מ-2 מיליון מארק גרמני, לסרביה ב-20 באפריל.
על מאמצי הסיוע הידידותי דווחה התמשכות.
האגודה הודיעה גם לעיתונות כי היא העסיקה עורכי דין להגשת אישומים נגד מנהיגי נאט"ו בפני הלשכה היוונית ובית הדין הבינלאומי בהאג בגין התקפותיהם נגד יוגוסלביה וחיי האזרחים שאבדו כתוצאה ישירה מכך.
זה היה האירוע השני מסוגו שאורגן בשנת 2006, בעקבות ארוחת הצדקה המצליחה שאורגנה בסוף ינואר באתונה.
חברות וארגונים רבים, כמו גם משפחות בולטות ובני הקהילה העסקית בסלוניקי, שיתפו פעולה ותמכו באירוע ההומניטרי.
נאומים נואמו על ידי נשיא הדירקטוריון של ה-Lifeline Hellas, ג'ון טריקרדוס, נסיך הכתר אלכסנדר, נסיכת הכתר קתרין, ראש ממשלת מקדוניה-תראקיה, ג'ורג' קלייזיס, הקונסול הכללי של סרביה ומונטנגרו ביוון, רדומיר זיווקוביץ', סגן ראש המחוז פריפקטורה מסלוניקי, פאנאיוטיס פומיאדיס, סגנית ראש עיריית סלוניקי, קולובו לימוניה ונשיא המכללה האמריקאית אנטוליה מר ריצ'רד ג'קסון.
באורחים המכובדים האחרים נמנו חברי הפרלמנט היווני, שרים לשעבר ופקידים בממשלת יוון.
ב-4 באוקטובר 1995 הוכרז כי "רכבת השלום" שהובילה 10,000 טון של סיוע הומניטרי המורכבת מביגוד, תרופות ומזון תעזוב את יוון ב-26 באוקטובר כדי לסייע לפליטים הסרבים בבוסניה.
מאמץ זה אורגן על ידי "הוועדה לתאום מקדוניה-תראקיה לעזרה לסרבים האורתודוקסים של בוסניה" והוקמה ביוזמת המכון לפיתוח אסטרטגיות בלקניות וההתאחדות היוונית-סרבית.
ב-5 בדצמבר 1995, נשלחו 70 טונות של סיוע הומניטרי המורכב משמן זית, קמח, מזון לתינוקות ותרופות נשלחו לסרבים הבוסנים באזור פרודדור על ידי עיריית נפוליס.
בראש המאמץ עמד ראש עיריית נפוליס, מר הדג'יסאוואס.
ב-22 בפברואר 1996 הגיעו לרפובליקה סרפסקה 200 טון של סיוע הומניטרי המורכב ממזון, ביגוד ורפואה שנאספו על ידי אגודת הידידות היוונית-סרבית.
את הסיוע ליוותה משלחת בראשות יו"ר האיגוד מר קונסטנטינוס כריסטולוס.
ב-3 ביולי 1997 הגיע לדובוי סיוע הומניטרי המורכב מביגוד ומוצרי מזון.
הסיוע לווה על ידי משלחת של 10 אנשים מעיריית פריסטרי באתונה, כולל ראש עיריית פריסטרי ג'ורגוס פנופולוס.
המשלחת התקבלה בברכה על ידי ראש עיריית דובוי דראגו לוביציץ' שהצהיר כי הקשרים הידידותיים בין היוונים והסרבים יימשכו לנצח וכי אף אחד לא יצליח להרע להם.
ב-7 באוגוסט 1995 הודיע שר ההגנה היווני גרסימוס ארסניס כי יוון תעביר סיוע הומניטרי המורכב מתרופות, מזון ובגדים לפליטים הסרבים מקראג'ינה.
שני המטוסים הראשונים שנשאו את הסיוע יצאו ב-8 באוגוסט.
יוון הודיעה גם כי רופאים יוונים יישלחו לאזור וכי חלק מהפצועים יורשו לטפל בבתי חולים צבאיים יוונים.
בהתייחס לסכסוך עצמו, הממשלה מתחה ביקורת על המערב ועל תפקידה.
שר החוץ, קרולוס פפוליאס, גינה את המתקפה הקרואטית וסגן שר החוץ לענייני אירופה, ג'ורג'יוס אלכסנדרוס מנגאקיס, מתח ביקורת על ארצות הברית וגרמניה בגין גיבוי למתקפה של קרואטיה נגד הסרבים בקראג'ינה.
הסיוע הסרבי במהלך שריפות היער ביוון 2007
בעקבות שריפות היער היווני בשנת 2007, שלחה סרביה שישה מטוסי כיבוי מסוג M-18 דרומאדר ו-M אנטונוב אן-2, 6 כבאיות, 55 כוחות כיבוי ווהעמידו בכוננות יחידות צבאיות מיוחדות למקרה שיידרשו לסייע ליוונים להילחם בשריפות ולנקות את הפסולת.
על פי דבריו של עוזר שר הפנים פרדראג' מאריק, למעלה מ-300 כבאים הגיעו ליוון תוך פחות משעה.
ב-7 בספטמבר 2007, בירכו שר הביטחון, דראגן סוטנובץ' ושגריר יוון בסרביה, כריסטוס פאנאגופולוס, את טייסי ג'ט איירווייז שסייעו בכיבוי השריפות ביוון, בשדה התעופה ליסיצ'י ג'ראק.
ביוזמת מעלויותיהם המלכותיות, ארגנו נסיך הכתר אלכסנדר השני ונסיכת הכתר קתרין, אירוע צדקה חשוב בסיוע קורבנות השריפות היווניות הטרגיות, שהתרחש ב-24 בספטמבר 2007 במועדון Ekali באתונה, בשיתוף איגוד מועדוני הכדורסל ההלניים (ESAKE), ה-Lifeline Hellas ובתמיכתו של ולאדה דיבאץ, שחקן ה-NBA.
אירוע הצדקה זכה לכבוד בנוכחות שחקני כדורסל מפורסמים ששמחו לתמוך באירוע הומניטרי זה.
בין רבים באירוע השתתפו: ולאדה דיבאץ, פרדרג דנילוביץ', דושאן איבקוביץ', וויין קופר, סקוט פולארד, גרנט נפייר, כריס ובר, וגלן רייס.
יורש העצר אלכסנדר השני ונסיכת הכתר קתרין המשיכו במאמציהם האציליים ב-29 בספטמבר 2007, כאשר ביקרו באזור מסיניה ובעיריית אנדניה על מנת לתרום בגדים לילדים סרביים וכן ציוד לתינוקות לקורבנות שריפת היער ביוון.
בעקבות התפרקות סרביה ומונטנגרו, ירשה סרביה את הזכויות וההתחייבויות של האיחוד, וכתוצאה מכך גם את המסגרת החוזית הדו-צדדית הקיימת עם יוון.
מתוך ההסכמים הדו-צדדיים היוונים-סרביים הרבים, יש לציין את ההסכמים בנושא יחסי משפט הדדיים, שיתוף פעולה מדעי וחינוכי, פיתוח תיירותי, תחבורה אווירית, הובלת דרך בינלאומית של נוסעים וסחורות ושיתוף פעולה כלכלי וטכנולוגי.
בין המדינות מתקיימים ביקורים רבים מדרג גבוה, כדוגמת ביקורה של שרת החוץ דורה בקויאניס בבלגרד (20 באפריל 2007), אותה ליווה סגן שר החוץ, יוריפידס סטיליאנידיס, והביקור הרשמי לאתונה של שר החוץ של סרביה, מר ווק ג'רמיש.
בין שני משרדי הסוכנויות קיימים קשרים בנושאים שונים הנוגעים למגזרים בודדים.
יוון היא אחת משותפות הסחר העיקריות של סרביה מהאיחוד האירופי.
הסחר הבילטרלי גדל משמעותית במהלך השנים האחרונות.
על פי נתוני הלשכה לענייני כלכלה ומסחר בשגרירות יוון בבלגרד, ההשקעות הישירות של יוון בסרביה (משנת 1996 ואילך) מסתכמות ב-1.2 מיליארד דולר.
ישנן השקעות בכל המגזרים, אך בעיקר בענפי התעשייה והבנקאות.
ב-20 באוקטובר חתמו שרי הפנים של סרביה ויוון, איביצה דאצ'יץ' ופרוקופיס פבלופולוס על הסכם על שיתוף פעולה משטרתי בין שתי מדינותיהם באתונה, הסולל את הדרך לשיתוף מודיעיני בכל צורות הפשע, הגירה בלתי חוקית, סחר נרקוטים וסחר בבני אדם.
שרי ההגנה של סרביה ויוון, דראגן סוטנובץ' ואוונגלוס מימראקיס נפגשו בבלגרד ב-26 בפברואר 2009, ושוחחו על השקפתם על חבל הבלקן, המבוססת על אמון ושיתוף הדדי, והאפשרויות להעצים את שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות.
יוון עדיין תומכת בסרביה בעניין קוסובו.
עמדה יוונית כלפי סרביה באיחוד האירופי
ביוני 2008 אמר שגריר יוון בסרביה כריסטוס פאנאגופולוס כי יוון מגבה בעקביות את התפתחותה של סרביה ורוצה שהיא תתפוס את מקומה באיחוד.
הוא הצהיר כי ההנהגה הפוליטית של יוון היא שסרביה תתפוס את מקומה במשפחה האירופית ושיוון מאמינה כי היא הטובה ביותר לסרביה וליציבות אזורית.
על פי פנאגופולוס, יוון תומכת בפיתוחה של סרביה ושיפור חיי אזרחיה, כאשר הדבר בא לידי ביטוי בסיוע הגדול שקיבלה סרביה לאחר שנת 2000, וכן השקעות שעולות על 2.5 מיליארד אירו.
הוא הזכיר כי בשנת 2001 ו-2002, הכתיב המצב הרציני במדינה כי הסיוע היה בעיקר בעל אופי הומניטרי.
יוון אימצה תוכנית סיוע חשובה, שכונתה "התוכנית ההלנית לשיקום כלכלי של חבל הבלקן", אשר ייעדה 230 מיליון יורו לסרביה.
הוא הדגיש כי אחת ממטרותיה של אתונה ומטרות השגרירות בבלגרד היא קידום יחסים כלכליים, שכן יוון עמדה בראש רשימת המדינות שמשקיעות השקעות ישירות ועקיפות בסרביה.
הוא אמר כי יוון נמצאת בכל הענפים האסטרטגיים במשק.
פאנאגופולוס הביע תקווה כי מגמה זו תורחב בקרוב עם ההשקעה הסרבית ביוון.
ב-19 באוקטובר 2008, ציינה שרת החוץ היוונית, דורה בקויאניס, כי ליוונים ולסרבים יש קשר מיוחד, וכי סרביה מתקרבת לאיחוד האירופי, עושה צעדים חשובים בדרך וכי היא מאמינה שלסרביה יש הרבה מה להציע לאיחוד האירופי.
שר החוץ היווני דימיטריס דרוזס נפגש עם עמיתו הסרבי ווק ג'רמיץ' ב-22 במאי.
הם הצהירו כי היחסים בין המדינות הם מצוינים, ודנו בנושא מערב הבלקן באיחוד האירופי.
יוון אמרה כי האזור יצטרף לאיחוד האירופי עד 2014. ג'רמיץ' הודה על עמדתה של יוון ביחס לקוסובו, ועל שיתוף הפעולה הכלכלי והיחסים המצוינים בסך הכל.
יוון היא השותפה החשובה ביותר בסרביה בדרום מזרח אירופה.
יוון סייעה בליברליזציה של הוויזה, וג'רמיש הסביר כי "השנה, אזרחינו יוכלו לנסוע לים היווני הרבה יותר בקלות.
הם יבלו את חופשותיהם ביוון, מכיוון שאין חוף ים באזור בו אזרחינו יכולים להרגיש טוב יותר מאשר ביוון..." דרוזס אמר כי יוון מוכנה לאשר את הסכם הייצוב של סרביה (SAA) באופן מיידי.
להלן מספר ערים תאומות בין סרביה ליוון:
הכנסייה היוונית האורתודורסית קיימה יחסים מצוינים עם הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, כולל רכישה וסיוע הומניטרי לסרביה בכל המלחמות.
יחסים אלה התרחבו גם למדינה הסרבית.
לגבי האחרון, כנסיית יוון תמכה ב-"עמדות סרביות אפילו בעניין פרישת מונטנגרו מהפדרציה", כמו גם תמיכה בסרביה בעניין קוסובו, וכמוה הכנסייה הסרבית תמכה בעמדתה היוונית בקפריסין.
בשנת 1994 הכריזה הכנסייה היוונית האורתודוקסית על רדובאן קאראג'יץ' כאחד מבניו הבולטים של ישו, "העובד למען השלום", וקשטה אותו במסדר האבירים בן התשע מאות שנה לדרגה הראשונה של סן דיוניסיוס מקסנטה.
הפטריארך האקומני ברתולומיאו הודיע כי "העם הסרבי נבחר על ידי האל כדי להגן על גבולות המערב של האורתודוקסיה".
למרות הקשרים המתוחים במהלך שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו ביוגוסלביה, יחסי סרביה-יוון הגיעו למצב בו הוצעה ברצינות הקמת מדינה לסרבים ויוונים על ידי סלובודן מילושביץ' בשנת 1992. על פי ההצעה, יוון, סרביה ורפובליקת מקדוניה תהיינה כולן חברות בקונפדרציה המשולשת.
בשנת 1994 הזמין מילושביץ' את ראש ממשלת יוון, אנדראס פפנדראו, לשקול את ההצעה ארוכת השנים של קונפדרציית אתונה - בלגרד - סקופיה.
פפנדרו אפיין את הרעיון כ"הצעה מעניינת" אך ציין שטרם נבדקה.
מנהיג מפלגת הדמוקרטיה החדשה מילטיאדיס אברט, שנפגש גם עם מילושביץ', אמר כי על כל מדינות הבלקן להצטרף לאיחוד האירופי.
מנהיג מפלגת האביב הפוליטי אנטוניס סמאראס אמר כי "ההצעה מעניינת אך יש לבחון אותה ביסודיות".
הצעות אלו לא הצליחו להשיג תגובה משמעותית מצד ממשלת יוון.
עמדת רפובליקת מקדוניה ביחס לקונפדרציה המשולשת זכתה לתמיכה רחבה על ידי פוליטיקאים ואנשי רוח.
מיד לאחר קריאתו המחודשת של מילושביץ' לקונפדרציה רופפת בין יוון, סרביה והרפובליקה של מקדוניה, נשיא המפלגה הסוציאליסטית של מקדוניה, קירו פופובסקי, ראה בהצעה ארוכת השנים "סיכוי עתידי בר ביצוע".
בשנת 2001, ציין נשיא רפובליקת מקדוניה לשעבר קירו גליגורוב את התמיכה הרחבה בהצעה בקרב אינטלקטואלים מקדוניים אתניים: "זה התחיל כאשר יוגוסלביה החלה להתפרק, כאשר התאספו אינטלקטואלים ופוליטיקאים כדי לבחון את הפרספקטיבות שהיו למדינתנו.
העמדה המשותפת שלנו הייתה שקונפדרציה עם יוון היא הפתרון הטוב ביותר".
הסופר המקדוני אנטה פופובסקי הצהיר בריאיון לעיתון הצרפתי ליברסיון ב-27 במרץ 2001: "אני תומך ברעיון הקונפדרציה עם יוון.
לא תהיה בסכנה לאבד את זהותנו, מכיוון ששפתנו שונה לחלוטין מהשפה היוונית, בעוד שהיא דומה לשפותיהם של שני השכנים הגדולים האחרים, הסרבים והבולגרים".
התחבורה בין סרביה ליוון מפותחת היטב בעקבות האטרקטיביות של יוון כיעד תיירותי לתיירים סרבים שלעיתים קרובות פחות יקר, ונוח יותר לנסוע לחוף יוון ולא ליעדים במערב אירופה או בצפון אפריקה.
נמל התעופה בלגרד ניקולה טסלה בסרביה מפעיל טיסות של אייר סרביה לאורך כל השנה לנמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס ולנמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה.
חברת אג'יאן איירליינס מפעילה גם היא קו מאתונה לבלגרד.
קו האוטובוס היחיד בין סרביה ליוון הוא קו שמופעל על ידי Alamanis Tours מתחנת האוטובוסים בבלגרד.
ב-9 באוקטובר 2008 הודיע שר האוצר היווני ג'ורג' אלוגוסקופיס כי ייתרמו 100 מיליון יורו לצורך הקמת הכביש הראשי שיחבר את סרביה ויוון לשאר אירופה, מסדרון X.
יוון קיבלה בברכה את התיירים העונתיים מסרביה יותר מכל מדינה אחרת.
בעוד שאתונה וסלוניקי הן היעדים הפופולריים ביותר בקרב הסרבים, תיירים רבים מבלגרד בוחרים פעמים רבות לטייל בהרקליון, קוס, זקינתוס ויעדים נוספים.
שלא כמו תיירים אנגלים, גרמנים ותיירים זרים אחרים, שרבים מהם ביטלו את חופשתם ביוון בגלל ההפגנות והמשבר הכלכלי בקיץ 2010, התיירים הסרבים שברו את השיא וביקרו במדינה מספר רב של פעמים.
נשיא סרביה הצהיר באתונה ביוני 2010 כי כך עוזרת סרביה לחבריה היווניים בתקופות קשות עבורם.
כ-350,000 אזרחים סרבים ביקרו ביוון בשנת 2008. 432,000 סרבים ביקרו בשנת 2009. סרבים רבים מבקרים ביוון בעקבות המורשת הסרבית החשובה שנמצאת במדינה.
באתרים התרבותיים והדתיים החשובים במיוחד לסרבים נכללים מנזר הילנדאר בהר אתוס, בית הקברות זייניטליק בסלוניקי, והאי קורפו.
ברוב העיירות הסרביות ישנם מספר רחובות הנקראים על שמם של אנשים או אזורים יוונים.
במרכז בלגרד ישנם רחובות הקרויים על שמות ריגאס פרוס, אלפתריוס וניזלוס, רחוב אתניאן, רחוב סלוניקי, רחוב אגיון אורוס, רחוב מקדוני, ורחוב קורפו.
ישנן גם אנדרטאות המוקדשות לריגה פראס ואלפתריוס וניזלוס במרכז עיר הבירה הסרבית.
העיר הסרבית השנייה בגודלה, נובי סאד, ידועה לעיתים בשם "אתונה הסרבית".
הר פרושקה גורה הוא אתר של 17 מנזרים ונקרא "אתוס הסרבי".
במרכז אתונה, סמוך לכיכר סיטאגמה, יש רחוב הקרוי על שם הגיבור הלאומי הסרבי, קאראג'ורג'ה, ובעיירות יווניות רבות יש רחובות על שם וסוס מוברובוניוטיס, סרבי מונטנגרי שנלחם במהפכה היוונית.
בקורפו ישנו מוזיאון המכונה "הבית הסרבי", המוקדש לחיילים סרבים במלחמת העולם הראשונה.
סרביה ויוון חולקות היסטוריה הדדית רבה בכדורגל העכשווי.
שחקני הכדורגל הסרבים עשו לעיתים קרובות את הקריירה שלהם ביוון ויש להם מקום מיוחד בתרבות הפופולרית היוונית.
השחקן הסרבי הראשון שאי פעם עשה לעצמו שם נערץ ביוון היה בוריבוג'ה יורביץ', שייצג את פנאתינאיקוס בסוף שנות השבעים, ואיתו פרדרג יורביץ', כדורגלן סרבי נוסף ששיחק ביוון.
בנוסף, היה ולדימיר איביץ' לשחקן הכדורגל הסרבי המצליח ביותר ששיחק ביוון בקבוצה שאינה אולימפיאקוס - איוויץ', אלא בפאוק סלוניקי, ולפני כן שיחק לזמן קצר ב-AEK אתונה.
ההערכה היא כי ישנם עשרות ארגונים שנמצאים ברחבי שתי המדינות וכמות קטנה יותר בפזורה, אך קשה לשמור על סיכום מדויק של כמה באמת קיימים.
עם זאת, בדרך כלל ידוע על ארגונים בולטים ביוון וסרביה שנפגשו עם גורמי ממשל ואישים פוליטיים, מנהיגים דתיים וחברי קבוצות יווניות-סרביות במטרה לחזק את היחסים ההדדיים, להעניק חסות לחגיגות התרבותיות וההיסטוריות, להקים יוזמות כלכליות ולתאם מאמצים הומניטריים.
ארגונים יוונים-סרבים קטנים יותר מארגנים בדרך כלל פעילויות פנאי מקומיות.