tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Louis XII, ou la Route de Reims, אופרה קומיק בשלוש מערכות, עם ז'וזף-פרנסואה-סטניסלס מזוני דה לוריאל, מוזיקה מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, תאטר דה ל'אודאון, 7 ביוני 1825
L'Artisan, אופרה קומיק במערכה אחת, מוזיקה מאת ז'אק פרומנטאל הלוי, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 30 בינואר 1827
Le Roi et le batelier, אופרהקומיק במערכה אחת, מוזיקה מאת ויקטור ריפו וז'אק פרומנטל הלוי, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 3 בנובמבר 1927
Pierre et Catherine, אופרה-קומיק במערכה אחת, מוזיקה מאת אדולף אדם, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 18 ביולי 1829
Jenny'', אופרה קומיק בשלוש מערכות, מוזיקה מאת מישל אנריקו קאראפה, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 24 בספטמבר 1829
Ludovic, דרמה לירית בשתי מערכות, מוזיקה מאת פרדיננד ארול וז'אק פרומנטל הלוי, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 16 במאי 1833
La Sentinelle perdue, אופרה קומיק במערכה אחת, מוזיקה מאת ויקטור ריפו, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 9 בדצמבר 1834
La Marquise, אופרה קומיק במערכה אחת, עם אדולף דה לבן,, מוזיקה מאת אדולף אדם, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 28 בפברואר 1835
L'Éclair, אופרה קומיק בשלוש מערכות, עם אז'ן דה פלאנאר, מוזיקה מאת ז'אק-פרומנטל הלוי, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 16 בדצמבר 1835
Le Luthier de Vienne, אופרה קומיק במערכה אחת, עם אדולף דה לבן, מוזיקה מאת איפוליט מונפו, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 30 ביוני 1836
L'Ambassadrice, אופרה קומיק בשלוש מערכות, עם אז'ן סקריב, מוזיקה מאת דניאל אובר, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 21 בדצמבר 1836
Guise, ou les États de Blois, דרמה לירית בשלוש מערכות, עם אז'ן דה פלאנאר, מוזיקה מאת ג'ורג' אנוסלואו, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 8 בספטמבר 1837
Le Fidèle berger, אופרה קומיק בשלוש מערכות, עם טז'ן סקריב, מוזיקה מאת אדולף אדם, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 6 בינואר 1938
La Gipsy, בלט-פנטומימה בשלוש מערכות ו-5 תמונות, עם ז'וזף מזילייה, מוזיקה מאת פרנסואה בנואז, אמברואז תומא ומרקו אורליה מרליאני, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 18 בינואר 1839
Le Planteur, אופרה קומיק בשתי מערכות, מוזיקה מאת איפוליט מונפו, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 1 במרץ 1839
La Reine d'un jour, אופרה קומיק בשלוש מערכות, עם אז'ן סקריב, מוזיקה מאת אדולף אדם, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 19 בספטמבר 1838
La Filleule des fées, בלט פיות בשלוש מערכות ו-7 תמונות עם פרולוג ואפותיאוזיס, עם ז'יל פרו, מוזיקה מאת אדולף אדם, אופרה לה פלטייה, 8 באוקטובר 1849
La Symphonie, ou Maître Albert, אופרה קומיק במערכה אחת, מוזיקה מאת לואי קלאפיסון, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 12 באוקטובר 1839
"בת הגדוד", אופרה קומיק בשתי מערכות, עם ז'אן-פרנסואה באיאר, מוזיקה מאת גאטנו דוניצטי, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 11 בפברואר 1840La Symphonie, ou Maître Albert, אופרה קומיק בשלוש מערכות, עם אז'ן סקריב, מוזיקה מאת דניאל אובר, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 18 במאי 1840
L'Opéra à la cour''', אופרה קומיק בארבעה חלקים, עם אז'ן סקריב, עיבוד המוזיקה בידי אלבר גריזה ופרנסואה-אדריאן בואלדייה, תאטר דה ל'אופרה-קומיק, 16 ביולי 1840
ז'יימה, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Jaime I, Duque de Bragança; 1479 - 20 בספטמבר 1532) היה הדוכס הרביעי של ברגנסה והדוכס השני של גימרייש, בין היתר.
הוא ידוע בהחזרת עושרו וכוחו של בית ברגנסה שהוחרם על ידי ז'ואאו השני, מלך פורטוגל.
ז'יימה נולד בשנת 1479, לפרננדו השני, דוכס ברגנסה ולאיזבלה מוויזאו, בתם של הנסיך פרננדו, דוכס ויזאו וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו.
הוא היה צעיר כשהיה עד למעצרם ולהוצאתו להורג של אביו, פרננדו השני, דוכס ברגנסה, ושל דודו, דיוגו, דוכס ויזאו ודוכס בז'ה.
שניהם הוצאו להורג בגין בגידה כאשר המלך ז'ואאו השני גילה מזימה בקרב האצולה נגד הכתר.
לאחר מות אביו גורשה משפחתו של ז'יימה, בית ברגנסה, לקסטיליה ורכושם ועושרם העצום נתפס על ידי הכתר הפורטוגלי.
לאחר מותו של המלך ז'ואאו השני בשנת 1495, עבר הכס לידי בן דודו הראשון, מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
בשנת 1498, המלך מנואל הראשון, שהיה אציל רב-עוצמה לפני עלייתו לכס המלכות, סלח לבית ברגנסה והחזיר אותם לפורטוגל.
הוא החזיר את כל רכושם ותוארם, אך דרש נאמנות אדוקה מהדוכס ז'יימה מברגנסה.
כאשר ביקש להפגין את כוחו של בית ברגנסה לאחר החזרת עושרו, סירב ז'יימה להתגורר בטירת וילה ויצ'וזה (בשל הקשר עם בגידתו ורצח אביו) ובנה את ארמון הדוכס של וילה ויצ'וזה כמקום מושבו.
זה היה ארמון רנסאנס פורטוגלי מפואר במחוז אלנטחו בפורטוגל.
מאוחר יותר בשנת 1498, המלך מנואל הראשון היה אמור לצאת למסע דיפלומטי לקסטיליה.
המסע נערך זמן קצר לאחר שפורטוגל הייתה עדה למשבר ירושה, והמלך, שלא היה לו יורשים, כינה את ז'יימה, בן אחותו איזבלה מוויזאו בפני הקורטס, כיורש החזק לכס המלכות של פורטוגל.
ז'יימה התחתן עם לאונור דה גוסמן אי ולאסקו, בתם של חואן אלונסו פרס דה גוסמן, דוכס מדינה סידוניה השלישי ואיסבל דה ולאסקו אי מנדוסה.
היא נרצחה בשנת 1512 בפקודת ז'יימה שחשד בה בניאוף.
המלך מנואל הראשון החליט כי אחיינו ז'יימה, כדי להימלט ממאסר בגין פשע זה, יצטרך להכין ולממן צי מלא לכיבוש העיר אזמור, על חוף האוקיינוס האטלנטי המרוקאי.
העיר נכבשה בקלות על ידי כוחות הדוכס והוא חזר לפורטוגל כגיבור.
בשנת 1500, התחתן ז'יימה עם לאונור דה גוסמן אי ולאסקו, בתם של חואן אלונסו פרס דה גוסמן, דוכס מדינה סידוניה השלישי ואיסבל דה ולאסקו אי מנדוסה.
נולדו להם שני ילדים לפני שנרצחה בשנת 1512.
שם לידה פטירה הערות איזבלה מברגנסה 1510 16 בספטמבר 1576 התחתנה עם דוארטה הראשון, דוכס גימרייש תאודוסיו הראשון, דוכס ברגנסה החמישי 1503 22 בספטמבר 1563 הרוזן ה-12 של ברסלוש, הרוזן ה-9 של אורם, הרוזן השישי של אראיולוס ונייבה, הדוכס החמישי של ברגנסה, המרקיז הרביעי של וילה ויצ'וזה
בשנת 1520 התחתן ז'יימה עם חואנה ממנדוסה, בתו של דיוגו ממנדונסה.
נולדו להם שמונה ילדים, שרובם הגיעו לבגרות.
פּוֹל ז'יל בָּארְבְּיֶיה היה משורר, סופר ולבריתן אופרות, ששיתף פעולה לא פעם עם מישל קארה.
הוא היה מוכר כפריזאי חובב בילויים ואיש ספר.
הלבריות שלו לאופרות שנשמרו עד היום (אלה שנכתבו בישתוף עם קארה מסומנות בכוכבית) הן:
"היונה", פאוסט (*) "הרופא בעל כורחו" (*), "פילמון ובאוקיס", "Polyeucte", "מלכת שבא" ו"רומיאו ויוליה" (*)
"Le pardon de Ploërme" (עובד בהמשך בשם "דינורה"
כמו כן כתב לברית ל"La Guzla de l'Émir", אופרה קומיק בממערכה אחת מאת ז'ורז' ביזה.
היא לא הוצגה מעולם וכנראה הושמדה.
בארבייה כתב את העלילה לבלט סילביה של ליאו דליב.
שארל גונו כתב מוזיקה נלווית למחזה של בארבייה "ז'אן ד'ארק", והלברית לאופרה של צ'ייקובסקי העלמה מאורליאן מבוססת בחלקה על המחזה הזה.
זִ'יל-מַרְטֶן קַמְבּוֹן היה דיפלומט צרפתי ואחיו של פול קמבון.
כשגריר בגרמניה (1907–1914) הוא עבד קשה כדי להבטיח דטאנט ידידותי.
הוא היה מתוסכל ממנהיגים צרפתים כמו רמון פואנקרה, שהחליט שברלין מנסה להחליש את ההסכמה המשולשת של צרפת, רוסיה ובריטניה, ולא הייתה כנה בחיפוש אחר שלום.
הקונצנזוס הצרפתי היה שמלחמה היא בלתי נמנעת.
מחבר הצהרת קמבון בדבר תמיכתה של צרפת בתחיה מחדש של הלאומיות היהודית בארץ ישראל.
קמבון החל את הקריירה שלו כעורך דין בשנת 1866, שירת במלחמת צרפת-פרוסיה ונכנס לשירות המדינה בשנת 1871. הוא היה ראש המחוז של נור (1882) ושל הרון (1887–1891), וב-1887. 1891 הפך למושל כללי של אלג'יריה, שם כיהן בתפקיד קטן ב-1874.
קמבון מונה לשגריר צרפת בוושינגטון די.סי.
ב-1897, ובתפקיד זה ניהל משא ומתן לקראת השלום בשמה של ממשלת ספרד לאחר המלחמה עם ארצות הברית.
הוא שימש כשגריר צרפת בארצות הברית במהלך מלחמת 1898. הוא היה שותף פעיל במשא ומתן לשלום בין ספרד לארצות הברית ותרם להסכם הסופי, חוזה פריז משנת 1898. תפקידו במשא ומתן זה סייע לספרד ולצרפת לפתח שותפות פוליטית חזקה.
קמבון הועבר ב-1902 לתפקיד שגריר בספרד, וב-1907 לגרמניה ברלין, שם שירת עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ולאחר מכן כראש המדור המדיני של משרד החוץ הצרפתי בזמן המלחמה.
קמבון האמין בהסכמה הלבבית עם בריטניה, ופעל לחיזוק וחיזוק הקשרים הדיפלומטיים עם בעלת בריתה העיקרית של צרפת.
משא ומתן חשאי הוביל להסכמה על ארץ ישראל, לאחר תבוסת בעלות הברית של האימפריה העות'מאנית.
קמבון שימש כיועץ לראש ממשלת צרפת, , כשהמלחמה התקרבה לסיומה.
הסודיות אפפה את נושא הסכם סייקס-פיקו, שהיה ידוע במשך חודשים רבים רק לפריז וללונדון.
קמבון סייע בהסכמה המשולשת של הברית הערבית-ציונות-ארמנית לאחר שנפילת הסולטנות פינתה את מקומה למשטר הצבאי של הטורקים הצעירים.
המחלקה שלו חלקה מידע צבאי ומידע אחר עם משרד החוץ הבריטי אחר תבוסת מעצמות המרכז, הצאריזם והבולשביזם.
קמבון הפגין אהדה לרעיון "הבית הלאומי היהודי" בארץ ישראל, לאחר שהוא הוצג לו על ידי נחום סוקולוב ב-1917. בעקבות המפגש הוא שלח לסוקולוב מכתב שבו נכללה הצהרה על אהדתה של הממשלה הצרפתית לרעיון התחייה היהודית בארץ ישראל.
ב-1918 נבחר לאקדמיה הצרפתית, וב-1928 פרסם את מה שהפך למחקר קלאסי של דיפלומטיה, Le Diplomate, שתורגם לאנגלית, ספרדית, גרמנית ורוסית.
בו כתב: "מה שבאמת מבדיל את הדיפלומט מהעדר הפשוט הוא אדישותו לכאורה לרגשות; הוא נאלץ לסבול איפוק מקצועי לאורך זמן שנראה בלתי מובן".
גם אחיו, פול, היה דיפלומט צרפתי בולט.
ז'יסט פונטיין היה כדורגלן מרוקאי-צרפתי.
נחשב בעיני רבים כאחד מהחלוצים הטובים ביותר בתקופתו.
הוא מחזיק בשיא של כל הזמנים בכיבוש שערים בגביע עולם אחד, עם 13 שערים במונדיאל 1958.
פונטיין החל את הקריירה המקצוענית שלו בקזבלנקה, שם שיחק מ-1950 עד 1953. ניס קנו אותו ב-1953 והוא כבש 44 שערים בשלוש עונות במועדון.
ב-1956, הוא עבר לקבוצת סטאד ריימס כדי להחליף את רמון קופה, שם כבש 121 שערים בשש עונות.
בסך הכל, פונטיין כבש 165 שערים ב-200 משחקים בליגה הצרפתית הראשונה, וזכה בשתי אליפויות ב-1958 ו-1960.
במדי נבחרת צרפת, נתוניו של פונטיין מרשימים אף יותר.
בכורתו בנבחרת הייתה ב-17 בדצמבר 1953 והוא כבש שלושער בניצחון צרפת 8-0 על לוקסמבורג.
עד שנת 1960 הוא כבש 30 שערים ב-21 משחקים בנבחרת.
עם זאת, פונטיין ייזכר בזכות מונדיאל 1958, בו כבש 13 שערים בשישה משחקים בלבד, כולל רביעייה מול מערב גרמניה.
משחקו האחרון של פונטיין נערך ביולי 1962, ולאחריו נאלץ לפרוש בגיל צעיר יחסית, עקב פציעה חוזרת.
הוא אימן את הנבחרת הצרפתית לתקופה קצרה ב-1967, אבל הוחלף לאחר שני משחקי ידידות שהסתיימו בהפסדים.
בשנת 2003, לציון יובל לאופ"א (1953–2003), התבקשה כל התאחדות כדורגל החברה בארגון לבחור נציג בודד לקבלת הפרס על תרומה לכדורגל.
פונטיין נבחר כנציג ההתאחדות לכדורגל בצרפת לקבל את תואר "שחקן הזהב" של אופ"א.
מקום שלישי בגביע העולם: 1958
נעל הזהב בגביע העולם: 1958
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1958/59, 10 שערים
ז'ילָבָה (ברומנית: Jilava) הוא כפר במחוז אילפוב ברומניה סמוך לבירת המדינה, בוקרשט.
הכפר התפרסם בזכות בית הכלא הנמצא בו, אשר הוסב לכך ממבצר שנבנה במקום זה על ידי מלך רומניה קרול הראשון, וייעודו הגנה על בוקרשט.
ב-25 בנובמבר 1940 נערך בבית הכלא בימי המשטר אנטונסקו-סימה "טבח ז'ילבה" שבו נרצחו על ידי הלגיונרים 64 אסירים פוליטיים, פוליטיקאים בכירים ואנשי ז'נדרמריה, כתגמול על רציחתם של מנהיגי לגיונרים בימי שלטונו של המלך קרול השני.
בשנת 1941 הוצאו להורג בכלא חברי קבוצת פרנצ'יסק פאנט - פעילים קומוניסטים שפעלו נגד השלטון הפרו-נאצי.
בכלא זה ביוני 1946, אחרי תום מלחמת העולם השנייה, הוצאו להורג יון אנטונסקו ועוד מספר פושעים משתפי פעולה עם הנאצים לרבות קונסטנטין זמפיר וסיליו.
הם לא היו מועדון רשמי או קבוצה מגובשת, ולמעשה הוגדרו יותר על ידי יריביהם מאשר עצמאית.
אפילו השם "ז'ירונדינים" התקבע רק על ידי היסטוריונים במאה ה-19, במיוחד אלפונס דה למרטין ב"תולדות הז'ירונדינים" מ-1847.
הרקע לסיעה מצוי בפעילותו של מועדון קטן בשם "ידידי האמת" (מוכר יותר כ"מעגל החברתי" - Cercle social ) שפעל מפברואר 1790 בראשות הכומר קלוד פושה והעיתונאי ניקולא דה בונוויל.
חבריו עסקו בפוליטיקה אוטופית ובהצעות לשיפור פני החברה, כולל ביקורת המשטר הישן וביטול מיידי של העבדות.
העיתונאי ז'אק-פייר בריסו התבלט כפעיל חשוב בשדה זה, ועמד עוד טרם המהפכה בראשות "חברת ידידי השחורים".
"המעגל החברתי" יצר קשרים בינו לאחרים כמו פרנסואה בּוּזוֹ וז'אן-מארי רולאן דה לה פלטייר.
קבוצת ידידים זו התכנסה תכופות בסלון הספרותי שארגנה מארי-ז'אן, אשתו של רולאן.
הם דנו כיצד לקדם את מטרותיהם באספה המכוננת ובמועדון היעקוביני, שבריסו היה חבר בו.
בריסו עלה לגדולה בקיץ 1791, אחרי מנוסת המלך לווארן שהוצגה כחטיפה על ידי הרשויות המבועתות.
הוא סירב להסכין עם השקר הרשמי וב-17 ביולי ארגן חתימת עצומה להדחת לואי השישה עשר באשמת בגידה.
הדבר הסתיים בטבח, לאחר שהפייאנטים המתונים פרשו מן היעקובינים וניצלו את ההזדמנות למחוץ את השמאל, שהתסיס את צרפת מפרוץ המהפכה ולנסות לגבש הסכמה רחבה עם הגורמים המלוכניים הקיצוניים.
לאחר הרגעת הרוחות, נבחר בריסו לציר באספה המחוקקת והצטרף לסיעה היעקובינית הקטנה.
סגולותיו כנואם מוכשר הפכו אותו מיד לפוליטיקאי מן השורה הראשונה.
החוג הקטן שלו ושל רולאן צבר קשרים עם הצירים החדשים בגוף הנבחר, במיוחד קבוצה של נציגים מחבל הז'ירונד וסביבותיו: פייר ויקטורניין וֶרְנְיוֹ, ארמן גֶנְסוֹנֶה, אלי גוּאַדה, ז'אן-פרנסואה דוקו ועוד.
אף המרקיז דה קונדורסה הצטרף אליהם.
בריסו נהנה מתמיכה ניכרת ביעקובינים, ונאומיו סחפו תשואות.
כרבים בשמאל, היה משוכנע לאחר וארן שפלישה אוסטרית לעזרת לואי ממשמשת ובאה; הדרך היחידה לסכלה הייתה להקדים אותה באמצעות הכרזת מלחמה צרפתית, שהייתה מאלצת את המלך לחשוף את פרצופו האמיתי ומלכדת את העם מאחורי המהפכה.
הוא נסחף ברטוריקה של עצמו כשהוא משוכנע שצבאו של עם חופשי יביס במהרה את חילות המלכים העריצים של אירופה.
ככל שהתברר שלואי לא מתכוון למלא את התפקיד המפשר שייעדו לו הפייאנטים, כך התמוטטה התוכנית שלהם וקריאותיו של בריסו צברו באוהדים.
ב-11 בנובמבר הפעיל הכתר את הווטו שלו נגד הצעה להשית עונשים כבדים על מהגרים שנמלטו מצרפת והצטרפו לצבא הגולים האריסטוקרטי שארגן הדוכס מארטואה.
המלך עצמו היה מעוניין במלחמה משיקולים הפוכים, מתוך הנחה שתמוטט את המהפכה ותשחררו, וגם לה פאייט קיווה לקצור הישגים פוליטיים מניצחונות בשדה הקרב.
המתנגד הגדול למלחמה היה רובספייר, שנשא מנובמבר סדרת נאומים נגד בריסו ביעקובינים ובין השניים התפתחה שנאה הדדית עזה.
רובספייר היה זה שטבע מאוחר יותר את הכינוי "ז'ירונדינים" לקבוצה המפוצלת והמעורפלת שעמדה מולו.
משלהי 1791 ועד ספטמבר ניהלו בריסו ועמיתיו את פגישותיהם בביתה של מאדאם דוֹדוּן בכיכר ונדום.
במקביל, צירים יעקובינים שהתקבצו סביבם וחששו מעלייתו של רובספייר נהגו להתאסף ב"מועדון האיחוד" (Club de la Réunion).
הם הסיתו ללא הרף את דעת הקהל בעיתונות, וטענו שהמלך בוגדני ומוקף בשרים המשתפים פעולה עם המהגרים האריסטוקרטים מעבר לגבול.
ב-10 במרץ נכנע לואי השישה-עשר ללחץ ומינה מועצת שרים ז'ירונדינית נצית.
רולאן היה לשר הפנים, ובעל-בריתם הגנרל דומורייה קיבל את משרד המלחמה.
כשהוכרזה מלחמה על קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל, התברר כמעט מיד כמה גרוע היה מצבו של הצבא.
הז'ירונדינים טפלו את האשמה על הגנרלים, החצר ומזימה אריסטוקרטית עצומה שקשרה את כולם, לדבריהם.
ב-13 ביוני מאס בהם המלך ופיטר את שריו החדשים.
בתגובה הם ארגנו ב-20 ביוני הפגנת ענק בארמון הטווילרי, שהוחרמה על ידי רובספייר והשמאל היעקוביני.
לאחר יותר מחצי שנה של דומיננטיות פוליטית ושלושה חודשי שלטון של ממש, הסתמנה תחילת שקיעתם.
המפה הפוליטית הקצינה הרבה יותר משציפו.
הז'ירונדינים בהחלט רצו לאיים על המלך להשיב את שריהם, אבל הקריאות שעלו להדיחו באמצע מלחמה נראו להם מוגזמות ומסוכנות.
ביולי ערכו גישושים מאחורי הקלעים בעוד השמאל האנטי-מלוכני מתחזק.
הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, בה נכבש הטווילרי והמלך הושלך למאסר, היממה אותם.
במערך הכוחות החדש שהתגבש אחריה, כשהמונטניארדים בראשות רובספייר, ז'ורז' דנטון וז'אן-פול מארה תפסו את הבכורה, הם נעשו לפתע הסמן המתון.
בערך 160 צירים מתוך 749 בוועידה הלאומית החדשה שנבחרה התקבצו סביב בריסו, רולאן ועמיתיהם.
לאחר שכ-1,500 עצורים נטבחו על ידי המונים משתוללים בספטמבר 1792, הטיל שר הפנים רולאן איפול על העניין.
אבל הניגודים בין הז'ירונדינים למונטניארדים (שהגרעין הקשה שלהם מנה בערך מאתיים צירים) התחדדו.
הראשונים בחלו בפופוליזם של הסיעה האחרת, שנטתה גם לפיקוח מחירים והגבלות על השוק מתוקף כך.
מייקל סיידנהאם ביטל שאלות של השקפה וקבע שלבסוף, הקבוצה הבלתי-מגובשת נעדרה מדיניות של ממש ולכל היותר התבססה על היכרות משותפת ועל ביקור באותם חוגי בית.
הז'ירונדינים היו קיימים יותר בתודעתם של אויביהם מאשר במציאות.
בריסו עצמו זועזע מטבח ספטמבר, ושותפיו חששו מהאופן בו הסנקילוטים של פריז נטלו לעצמם את הכח האמיתי בהפיכה ותבעו מצירי האספה, נבחרי האומה כולה, להיענות לתביעותיהם באיומי אלימות.
הם החלו להאשים את המונטניארדים בליבוי האספסוף ובצמאון דמים; גם מאחר שרבים מציריהם היו מן הפרובינציה, החלו לטעון בזכות ביזור סמכויות מפריז (במהלך אוגוסט ריכז בידיו הממשל שם כוחות אדירים, בלתי-מוגבלים למעשה) והתחשבות רבה יותר במחוזות.
באווירה פוליטית שעמדה בצל התחזקות השמאל הרדיקלי, מצאו עצמם נדחקים ביעקובינים מפני רובספייר העולה.
כשבריסו הוסיף לגנות את הסנקילוטים וסירב להיענות למכתב אזהרה של קאמי דמולן, הוא גורש מהיעקובינים ב-12 באוקטובר 1792. רולאן גורש חודש אחריו.
הסכסוך בין שני המחנות עבר מן המועדון לרצפת הוועידה הלאומית החדשה.
סוגיית השעה הגדולה הייתה משפטו של לואי השישה-עשר.
הז'ירונדינים לא התנגדו בהכרח להוצאה להורג, אך סירבו לתמוך בה כל עוד לא אושררה חוקה חדשה שהכילה את העונש.
המונטניארדים תקפו אותם באשמת רצון לשמר את המלוכה ולבטל את הרפובליקה הצעירה.
העדפתם את הפרובינציה על פני פריז התבטאה אז ביוזמה שעלתה משורותיהם לערוך משאל עם בשאלה הרגישה של גורל לואי.
המונטניארדים, שכוחם נשען על הדומיננטיות שהייתה להם בפריז, גינו אותם מיד באשמת "פדרליזם", חתירה תחת אחדות הרפובליקה באמצעות יצירת ניגוד בין הבירה למחוזות.
"פדרליזם" זה, ציינה אוזוף, היה העמדה היחידה שאכן דבקו בה בעקביות.
מארה ודומיו תקפו אותם בשצף בעיתונות ותיארו אותם כבוגדים, סוכני האויב, מלוכנים בסתר ואריסטוקרטים.
לאחר כישלון היוזמה למשאל עם, נערף לואי בגיליוטינה ב-21 בינואר.
ההסתה ההדדית בעיתונות החמירה, כשהז'ירונדינים בעצמם מרבים לתאר את הסנקילוטים כאספסוף רוצחים נקלה.
ב-10 במרץ צעד המון בראשות העיתונאי הקיצוני ז'אק רנה אבר לוועידה הלאומית ותבע טיהור מיידי של הז'ירונדינים.
דומורייה, בעל-בריתם שנתמנה למפקד בחזית, התנגד מלכתחילה להדחת לואי.
ב-5 באפריל ערק אל האוסטרים והעניק ביסוס להאשמתם בבגידה.
קריאות להדיחם ולשופטם עלו ללא הרף מתושבי פריז.
הם היו טרודים מההסתה נגדם ופחדו מטבח ספטמבר נוסף המתוכנן עבורם.
כשמארה קרא לעם להתחמש ולהיפרע מהם, יזמו משפט נגדו ב-12 באפריל.
אבל הוא זוכה בבית-הדין ב-24, וצירים מונטניארדים הגישו מיד הצעה להדיח את עשרים-ושניים הצירים הז'ירונדינים הבולטים.
רק משלב זה, כתב ויליאם דויל, החל הגוש שסומן כך על ידי יריביו (הם עצמם היו מחולקים יותר ל"בריסוטינים" ו"רולאניסטים" על שם מנהיגיהם) לפעול במשותף, מתוך הצורך להגן על עצמו בפני האיום.
הרוב המונטניארדי בוועידה נחלש עקב שליחת נציגים לפיקוח על המחוזות.
ב-18 במאי הצליחו הז'ירונדינים להעביר הצעה להקמת "ועדת שנים עשר" מיוחדת, לבחינת הקנוניות והאיומים ברצח נגדם בפריז.
אבר וכמה מסיתים בכירים נעצרו, אם כי מהלך זה רק ליבה את העוינות כלפיהם.
הז'ירונדינים דנו בפומבי בהצעה להקים ועידה לאומית זמנית מחוץ לבירה במקרה של הפיכה סנקילוטית.
מאחורי הקלעים התחנן דנטון בפניהם להפסיק את המאבק בהמונים בבירה, וגם רובספייר שמר על זהירות.
החיכוך בין הז'ירונדינים לפופוליסטים הקיצונים שיתק את הוועידה, בעוד המונטניארדים המתונים חוששים מהתמוטטות הסדר הפוליטי.
המיסים הגבוהים וחוקי החירום שאכפו הנציגים בפריז הובילו כמה ערים להתקומם נגד השלטון המרכזי.
דרישותיהן היו צנועות, אך בבירה נראה הדבר כמרד "פדרליסטי" עצום היקף, בשיתוף-פעולה עם המלוכנים והאוסטרים.
לבסוף, הכריע הצורך בפתרון המשבר את העוינות של רבים כלפי הסנקילוטים והמסיתים הקנאים שעמדו בראשם.
ב-26 במאי, כשהוא פועל משיקול פוליטי צונן, קרא רובספייר לעם להתקומם נגד הצירים המושחתים בוועידה.
ב-29 במאי הודחה הקומונה של פריז בהפיכה, וב-2 ביוני צעדו המשמר הלאומי והסנקילוטים לוועידה הלאומית ותבעו מעצר של עשרים ואחת צירים ז'ירונדינים (כולל בריסו, ורניו, גנסונה, בוזו ואחרים) באשמת בגידה.
המונטניארדי קוטון הכריז שהוועידה אינה יכולה להתכנס בשקט כל עוד בוגדים יושבים בקרבה, והגוף נכנע והסגיר אותם לידי ההמון בחוץ.
טיהור הז'ירונדינים הבטיח שליטה מונטניארדית הדוקה בשלטון.
פטיון, ברברו ועוד כמה מהעצורים נמלטו מפריז והצטרפו ל"פדרליסטים." בריסו והיתר הוצאו להורג בימי שלטון הטרור, ב-31 באוקטובר, יחד עם מאדאם רולאן שבעלה התאבד מששמע על כך.
אלה ששרדו אותו התאבדו או מתו כעבור שנה.
אזכורם הפך לכינוי גנאי, ואפילו שם חבל הז'רונד שונה ל"בק ד'אמבה".
שבעים ושישה צירים ז'ירונדינים שחתמו על עצומה נגד הטיהור, כולל תומאס פיין, נאסרו אף הם אך ניצלו ממוות בטרור בהתערבות רובספייר.
אחרי נפילתו הם שוחררו מהכלא, אך למרות שהריאקציה של תרמידור הייתה קרובה במידה מסוימת לז'ירונדינים בגישתה, הסיעה לא השתקמה.
ה-2 ביוני סימן למעשה את סופה.
ז'ילברטו פאסוס ז'יל מוריירה (בפורטוגזית: Gilberto Passos Gil Moreira, נולד ב-26 ביוני 1942), מוכר כז'ילברטו ז'יל הוא זמר, גיטריסט, מלחין ואיש ציבור ברזילאי.
הוא נחשב אחד מגדולי המוזיקה הפופולרית הברזילאית.
בשנים 2002–2008 כיהן כשר התרבות של ברזיל, במקביל לקריירה שלו כזמר.
ז'יל החל את דרכו כזמר בוסה נובה.
בשלהי שנות ה-60, יחד עם זמרים ברזילאים כקייטנו ולוזו, גל קוסטה, מריה בתניה ואחרים ובהשפעת יצירות מאוחרות של הביטלס, פיתח את סגנון הטרופיקליה: שילוב של פופ ברזילאי, רוק'נ'רול ומוזיקה אמנותית מתקדמת, שהביא לסגנון בינלאומי יותר בעל גוון פסיכדלי ומסרים חברתיים .
סגנון זה נתן את הטון באלבומיו הראשונים שהוציא במהלך שנות ה-60. באלבומים שהקליט במהלך שנות ה-70 הוסיף ז'יל אלמנטים אפריקניים וצפון-אמריקניים ליצירתו.
במקביל לקריירת הסולו שלו, ניגן ז'יל גם עם להקת יס ולהקת פינק פלויד.
בשנות ה-70 סייר בארצות הברית והקליט אלבום דובר אנגלית.
הוא שיתף פעולה גם עם ג'ימי קליף וב-1980 הקליט גרסת כיסוי לשירו של בוב מארלי "No Woman, No Cry" שהפך להיט והביא את סגנון הרגאיי לברזיל.
בשנת 1983 יצא אלבום "Extra".
ז'יל שיתף פעולה עם זמרים ברזילאים רבים, ביניהם קייטנו ולוזו, אליס רז'ינה וז'ואאו ז'ילברטו.
בתו, פְרֶטָה ז'יל, מוזיקאית גם היא.
ז'יל הופיע בישראל ב-1982, 1989, 2011 ו-2013. הוא צפוי היה לשוב להופעה בישראל ב-4 ביולי 2018 במסגרת סיבוב הופעותיו העולמי במלאת 40 שנה לאלבומו "ראפבלה", אולם הופעתו בוטלה.
מנהלו של ז'יל מסר בתגובה: "התחושה הכללית של כולנו היא חשש בעוד ישראל עוברת תקופה רגישה כרגע.
אנו מצפים שתבינו מאחר שהנושא הזה עדין עבורנו.
אנחנו אוהבים את ישראל ותמיד הרגשנו בה קבלת פנים חמה.
בוודאי יהיו הזדמנויות אחרות ונקווה לימים טובים יותר".
מאז ומתמיד היה ז'ילברטו ז'יל בעל מודעות חברתית גבוהה ופעיל פוליטי.
רבים משיריו נושאים תוכני מחאה חברתית.
בשנת 1969, נעצר יחד עם חברו הזמר קייטנו ולוזו על ידי השלטון הצבאי בברזיל בעוון פעילות נגד השלטון, ונכלא למספר חודשים.
עם תום תקופת המאסר הוגלו השניים ללונדון.
ב-1990, כאות למעורבותו החברתית, נבחר לכהן בעיריית סלבדור עיר מגוריו.
בשנת 2002 בחר בו הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה (המכונה "לולה") לתפקיד שר התרבות של ברזיל.
בשנת 2005 היה הראשון מאמריקה הלטינית שקיבל את פרס פולאר למוזיקה בסטוקהולם, על ידי מלך שוודיה.
באותה שנה הוענק לו אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת במסגרת ציון "שנת ברזיל" בצרפת.
ב-2006 זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום מוזיקת עולם.
ביולי 2008 הודיע ז'יל על פרישתו מתפקיד שר התרבות, עקב העומס הרב שבו היה נתון.
במאי 2018 ביטל ז'יל את הופעתו בישראל בשל לחץ מצד תנועת ה-BDS.
ז'יל טען שביטל את המופע בשל התקופה "הרגישה" שעוברת ישראל.
ז'ילברטו די מלו פריירה (פורטוגזית: Gilberto de Mello Freyre; 15 במרץ 1900, רסיפה, ברזיל – 18 ביולי 1987) היה סופר, אנתרופולוג וסוציולוג ברזילאי.
עבודתו המוכרת ביותר, ואולי החשובה והמשפיעה ביותר, היא הבית הגדול ומגורי העבדים (בפורטוגזית: Casa-Grande & Senzala).
פריירה היה אחד האישים שהשפיעו ביותר על ההיסטוריה המודרנית של ברזיל.
פריירה נולד למשפחה ידועה בעלת מטעי סוכר.
בילדותו סבתו הרבתה לפנקו כי חשבה שנכדה סובל מפיגור בגלל שהתקשה ללמוד לקרוא ולכתוב.
כאשר היה בן 9 סבתו נפטרה ותקופה מסוימת התגורר אצל קרובי משפחה אשר חיו בסביבה כפרית במטע "Engenho São Severino do Ramo".
את רשמיו מתקופה זו כתב מאוחר יותר בספרו Pessoas, coisas e animais.
בבגרותו קיבל פריירה השכלה אקדמאית בארצות הברית, באוניברסיטאות של ביילור (Baylor) וקולומביה, שם למד אצל פרנץ בועז, ממנו הושפע עמוקות.
לאחר לימודיו שב לברזיל ולימד סוציולוגיה, אולם בשל מעורבותו הפוליטית אולץ לעזוב ולחזור לארצות הברית בשנת 1930, שם עבד כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד.
עם שובו לברזיל פרסם פריירה בשנת 1933 את ספרו הראשון ורב ההשפעה "הבית הגדול ומגורי העבדים".
בספרו עוקב פריירה אחר ההשפעות הפורטוגלים, העבדים האפריקאיים והאמרינדיאניים על החברה הברזילאית.
הספר זכה בשבחים רבים והיה אבן היסוד בתאוריה על קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל.
בשנת 1934 נעצר בזמן שארגן את הוועידה האפרו-ברזילאית הראשונה באשמת תמיכה בקומוניזם.
בשנת 1957 זיכה אותו הספר בפרס אניספילד-וולף.
בשנת 1946 נבחר פריירה לאספה המכוננת הברזילאית כנציגה של מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי, זכה בתמיכת הסטודנטים.
הוא נענה להזמנת הדיקטטורה של פורטוגל לחקר קולוניות שבאסיה ואפריקה.
בשנות ה-50 אימץ את תיאורית ה-Luso-tropicalismo המפרשת את השפעת האוכלוסיות שחיות באזורים טרופיים על הפורטוגלים.
לפי פריירה התרבות הטרופית לא הייתה נחותה ביחס לתרבות האירופאית מלכתחילה, אלה שהתרבות בתנאי עבדות יצרה את הנחיתות.
חלק ממנהגי העמים שחיו באזורים הטרופיים אומצו על ידי הפורטוגלים ובראייה זו השפעת העבדים לא היוותה נזק תרבותי.
בשנות ה-60 פריירה כתב "אנחנו ואירופה גרמנית" (Nós e a Europa Germânica).
בשנת 1964 תמך פריירה בהפיכה הצבאית כנגד ז'ואו גולאר.
הוא הגדיר את עצמו כ-"אנרכיסט בונה".
הוא היה תמיד קרוב לשלטון.
הנשיא וורגס הציע לו את תפקיד שר החינוך, אבל הוא סירב, כיוון ששאיפתו הפוליטית הייתה להיות מושל פרנמבוקו.
אך הוא לא זכה להגשים את שאיפתו.
ב-1962 הוא זכה בפרס מאשאדו די-אסיס מטעם האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
ב-1968 קיבל תואר לשם כבוד מאוניברסיטה מונסטר.
העיטור האחרון לו זכה היה אות לגיון הכבוד הצרפתי.
תקופה קצרה לפני מותו הקים את קרן ז'ילברטו פריירה ( Fundação Gilberto Freyre) במטרה לקדם את התרבות הברזילאית הצפון-מזרחית.
ביתו ברסיפה נהפך למוזיאון מגדלנה ז'ילברטו פריירה ובשטח הלא בנוי לאתר אקולוגי.
מחוז ז'ילינה הוא אחד משמונה המחוזות של סלובקיה הממוקם בצפון מערב סלובקיה.
שטח המחוז 6788 קמ"ר והוא מחולק לאחת עשרה נפות בהן התגוררו נכון לדצמבר 2004 כ-694,129 תושבים, מתוכם כ-23% הם ילדים עד גיל 17.
האזורים הכפריים בנפות הצפון מזרחיות של מחוז ז'ילינה היו בעלות תשתיות מים חלקיות בלבד נכון לשנת 2003, כאשר בנפת נמסטובו רק 17.3% מהתושבים היו מחוברים למערכת ביוב בסוף שנת 2003 בנוסף לכך, במחוז ז'ילינה קיים האגם הגדול ביותר בסלובקיה, ליפטובסקה מרה .
האזורים בעמק הואה במחוז טרנצ'ין ובמחוז ז'ילינה נחשבים למעוזים של לאומנות סלובקית.
ז'ילינה (בסלובקית: Žilina, בגרמנית: Sillein, בהונגרית: Zsolna, בפולנית: Żylina) היא בירת מחוז ז'ילינה בצפון מערב סלובקיה והעיר הגדולה ביותר במחוז.
זו העיר החמישית בסלובקיה במספר האוכלוסין והשלישית בחשיבותה התעשייתית.
ז'ילינה ממוקמת בעמק הנהר ואה באזור בו יובליו הקיסוקה והרג'סנקה נשפכים אליו.
הרום הממוצע של העיירה הוא 342 מטר מעל גובה פני הים, שטח השיפוט של הרשות המוניציפלית המקומית הוא 80.03 קילומטר מרובע.
הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 18 °C ובינואר 4 °C-.
ממוצע המשקעים השנתי הוא בין 650–700 מ"מ גשם.
החודשים הגשומים ביותר הם יוני ותחילת יולי.
השלג מכסה את העיר לרוב בין 60–80 ימים בשנה.
בני אדם התגוררו בעמק כבר בתקופה הנאוליתית.
הסלאבים התחילו להגר לאזור במאה ה-5 לספירה וגרמנים במאה ה-12. העדות הכתובה הראשונה על ז'ילינה היא משנת 1208 עת נקראה העיר טרה די סלינן.
בשנת 1297 כבר הופיע בכתובים השם ז'ילינה.
בשנת 1321 ביקר בעיירה המלך קארל הראשון, מלך הונגריה והעניק לעיירה מעמד של עיר חופשית.
מסילת ברזל ראשונה חוברה לעיר בשנת 1872, ובשנת 1883 נפתחה מסילה שחיברה את ז'ילינה לברטיסלאבה.
ב-6 באוקטובר 1938 התקיימה בז'ילינה פגישה של ראשי מספר מפלגות סלובקיות בהשתתפות יוסף טיסו בה הוחלט להצהיר על אוטונומיה סלובקית בתוך צ'כוסלובקיה המתפוררת.
יהודים שהגיעו מוורין התיישבו בז'ילינה בסביבות שנת 1820 וקהילה רשמית הוקמה בשנת 1852. בית כנסת נבנה בשנת 1865 ועוד קודם לכן, בשנת 1860 הוקם בית ספר יהודי בעיר.
בשנת 1869 בעת הקרע ביהדות הונגריה, השתייכה קהילת ז'ילינה לזרם הנאולוגי.
הקהילה היהודית גדלה מאוד עם הקמת מסילת הברזל בשנת 1872 ובשנת 1881 הוקם בית כנסת יותר גדול עם 400 מושבים.
באותה שנה למדו בבית הספר היהודי 345 ילדים, מתוכם 75 ילדים לא יהודיים.
בשנת 1900 כבר היו בז'ילינה מעל 1,000 יהודים ובשנת 1912 הוקמה קהילה אורתודוקסית נפרדת שכללה כ-90 משפחות שזכתה להכרה רשמית בשנת 1923. למרות שהיה לה בית כנסת נפרד, ילדי המשפחות האורתודוקסיות למדו ביחד עם הילדים היהודים האחרים בבית הספר היהודי.
בשנת 1919 היו כ-2,000 יהודים בעיר, כשישית מהאוכלוסייה.
בשנת 1937 ארחה ז'ילינה את אירועי המכבייה של צ'כוסלובקיה.
כ-85% מיהודי העיר נשלחו להשמדה בשנת 1942 והעיר גם הייתה תחנת מעבר לכ-59,000 יהודים מסלובקיה שנשלחו להשמדה.
אל ז'ילינה גם נמלטו יהודים שברחו מאושוויץ ובה מסרו ב-25 באפריל 1944 ולטר רוזנברג ואלפרד וצלר שנמלטו מבירקנאו ידיעות על השמדת היהודים לנציג מרכז היהודים בעיר.
באוגוסט 1944 נשלחו היהודים הנותרים בעיר להשמדה ורק מעטים שרדו.
בשנת 1948 נותרו בעיר כ-500 יהודים, כמחציתם עלו לישראל לאחר שהקומוניסטים השתלטו על צ'כוסלובקיה.
בית הקברות היהודי נמצא בתוך העיר על קרקע בבעלות הקהילה היהודית.
המצבות בבית הקברות מכילות כתובות בעברית, גרמנית וסלובקית.
בית הכנסת האורתודוקסי בז'ילינה הוא אחד מעשרים וארבעה אתרי נתיב המורשת היהודית בסלובקיה.
לז'ילינה ברית ערים תאומות עם הערים:
ז'ילברטו אפרסידו דה סילבה (בפורטוגזית: Gilberto Aparecido da Silva; נולד ב-7 באוקטובר 1976), אשר ידוע בעיקר כז'ילברטו סילבה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
במשך רוב הקריירה שלו הוא שיחק במדי הקבוצה האנגלית ארסנל.
סילבה גדל במשפחה ענייה וכילד חילק את זמנו בין כדורגל ועבודות כפועל.
הוא החל את קריירת הכדורגל שלו ב-1997 עם הקבוצה אמריקה מיניירו, בה הפגין יכולת טובה שזכתה אותו במעבר לאתלטיקו מיניירו בשנת 2000. הוא הפך לשחקן מרכזי באתלטיקו, שם שיחק במשך שלוש שנים בליגה הברזילאית.
הוא סייע לברזיל לזכות במונדיאל 2002, כששיחק בכל שבעת משחקיה של ברזיל, ובכך רכש מעמד של שחקן בולט.
באוגוסט 2002 עבר סילבה בתמורה ל-4.5 מיליון פאונד לארסנל, עימה זכה בפרמייר ליג (2004) ובשני גביעי FA.
בשש עונותיו במועדון הוא שיחק ב-237 משחקים והבקיע בהם 23 שערים.
ב-19 באוגוסט 2006 הבקיע את שערה הרשמי הראשון של ארסנל באצטדיונה החדש אצטדיון האמירויות.
הוא אף התמנה להיות סגן הקפטן של הקבוצה בשנת 2006, וחוזהו בקבוצה היה עד יוני 2009.
בשנת 2007 נבחר סילבה לקפטן נבחרת ברזיל בטורניר קופה אמריקה, בו ניצחה נבחרתו.
ב-17 ביולי 2008 עבר סילבה לקבוצת פנאתינייקוס היוונית אחרי 6 עונות בלונדון, תמורת סכום של מיליון אירו.
סילבה נולד בלגווה דה פרטה שבברזיל ובילדותו חי בעיר עם הוריו ושלוש אחיותיו.
משפחתו חיה בבית קטן שאביו, נפח במקצועו, בנה במחוז אוסינה לוסיאנה.
למרות הקושי הכלכלי במשפחה, שאילץ את סילבה לישון באותו חדר עם אחיותיו, הייתה לו ילדות חסרת דאגות.
תקופה זו מתוארת על ידו כ"[זמן בו] לא הייתה לי אחריות בחיים, שיחקתי כדורגל ברחוב עם בני דודי וחברי, ומעולם לא היה לנו קשר לסמים ואלימות".
בשנת 1988, כשהיה בן 12, ניתנה לו ההזדמנות לצאת מהעוני בעזרת הכדורגל, בכך שהצטרף לאחת מקבוצות הנוער של אמריקה מיניירו.
בשנותיו שם אימנו אותו כשחקן הגנה, בתור בלם.
בזמן שלא שיחק כדורגל, אביו לימד אותו כיצד להכין רהיטים, ובשנים שעברו הוא ניצל את הידע הזה.
ב-1991 אביו פרש, מה שהותיר את הנער בן ה-15 להיות האחראי כלכלית לכל המשפחה, משימה קשה מאוד בייחוד עם מחלתו של אימו.
בגלל המשכורת הנמוכה באמריקה מיניירו, ז'ילברטו נאלץ להפסיק לשחק כדורגל כדי לקחת מספר עבודות, ביניהן כנגר וכפועל במפעל ממתקים, ונראה היה שחלום הילדות שלו מתרחק ממנו.
כשעבד במפעל המשכורת שלו הייתה נמוכה מאוד, משכורת חודשית השווה ל-50 פאונד לפי השער ב-2002. לאחר שלוש שנים של עבודה במפעל, הנער בן ה-18 החליט לנסות שנית את מזלו בכדורגל על ידי כניסה לאקדמיה לנוער של אמריקה מניירו.
זמנו באקדמיה זמנו היה קצר עקב המצב המדרדר בבית שגרמה מחלתה של האם.
הוא חזר לעבוד במפעל עם תקווה מעטה להיות כדורגלן.
בשנת 1997 חבריו של ז'ילברטו ניסו לשכנע אותו לנסות שוב לשחק כדורגל, ומשום כך חתם עם אמריקה מיניירו ב-1 ביוני 1997, הפעם כשחקן מקצועי.
בגיל 21 ג'יבלרטו היה בלם בקבוצה הראשונה.
בזמן עונתו הראשונה באמריקה מיניירו הוא היה אחד משחקני המפתח בקבוצה, על אף ביקורת מכמה אוהדים על חוסר יציבות.
הוא עזר לקבוצה לזכות באליפות ליגת המשנה הברזילאית ולעלות לליגת העל הברזילאית.
בעונתו השלישית בקבוצה, כאשר הקבוצה ירדה בחזרה לליגה השנייה ב-1999, הוא שיחק 20 משחקים והבקיע שער אחד ועזר לקבוצה לסיים במקום השני.
בשנת 2000, בגיל 24, הוא הצטרף ליריבה העירונית אתלטיקו מיניירו.
בעונתו הראשונה במועדון, הוא נפצע בשוק הימנית, ולכן החמיץ מספר משחקים.
בעונתו השנייה, ז'ילברטו הועבר על ידי המאמן לשחק כקשר אחורי, תפקיד בו פרח.
הוא הבקיע שלושה שערים בעונת 2001 ונהפך לתגלית בכדורגל הברזילאי.
באוקטובר 2001 יכולתו הטובה באותה שנה זיכתה אותו בקריאה לייצג את נבחרת ברזיל על ידי לואיס פליפה סקולרי במשחקי מוקדמות מונדיאל 2002. הופעת הבכורה שלו בשורותיה הייתה במשחק נגד צ'ילה ב-7 באוקטובר, כאשר נכנס כמחליף.
ב-7 בנובמבר הוא פתח לראשונה בהרכב במשחק נגד בוליביה.
הקריירה הבינלאומית שלו המשיכה לפרוח בתחילת 2002. הוא הבקיע פעמיים במשחק נגד בוליביה ופעם נגד איסלנד.
בשנת 2002 קראו לו באופן מפתיע לייצג את הנבחרת במונדיאל 2002 שנערך בקוריאה הדרומית ויפן.
הוא נועד לשחק מעט בטורניר, אך הקשר האחורי וקפטן הנבחרת אמרסון נפצע באימון ממש לפני המשחק הפותח.
לאור הפציעה, המאמן סקולארי הציב את ז'ילברטו למלא את החלל שאמרסון הותיר.
ז'ילברטו שיחק בכל דקה בטורניר, בו ברזיל ניצחה.
משחקו בטורניר זכה לתשבחות רבות, ובמילותיו של מגזין וז'ה, ז'ילברטו "החזיק את הפסנתר עליו רונאלדו וריבאלדו ניגנו את יצירותיהם".
חלקו לא היה הגנתי בלבד, שכן הוא בישל את השער לרונאלדו בחצי הגמר, שהוביל את ברזיל לגמר.
ביצועיו המרשימים במונדיאל הובילה רבים להחשיב אותו כקשר האחורי הטוב בעולם.
יכולתו המרשימה של ז'ילברטו במונדיאל 2002 תפסה את תשומת הלב של מאמנים רבים.
ז'ילברטו חשק במעבר לאנגליה, ואמר כי "זה יהיה פנטסטי לשחק נגד שחקנים כמו דייוויד בקהאם שוב." אסטון וילה וארסנל הובילו את המרדף להחתמתו.
באוגוסט, בעודו תחת חוזה עם אתלטיקו מיניירו, הוא הצטרף לארסנל במסע קדם העונה שלהם באוסטרליה, ואף על פי שלא היה חתום בקבוצה, העסקה נראתה קרובה מאוד.
למרות זאת, סיבוכים עלו כאשר הוטל איסור מכירת שחקנים על אתלטיקו מיניירו מאחר שלא שילמה משכורת לשחקנים, ביניהם ז'ילברטו.
הייתה גם בעיה בנתינת הרשאת עבודה בבריטניה לז'ילברטו.
על אף הסיבוכים, ג'יבלרטו סיים קיץ גדוש הספקולציות בהצטרפות לארסנל ב-7 באוגוסט 2002 במחיר של 4.5 מיליון פאונד.
בעת חתימתו, מאמן ארסנל ארסן ונגר אמר ש"מה שאהבתי הוא העובדה שהוא שמר על פשטות העניינים.
הוא יכול לשחק בכל רחבי הקישור אבל תפקיד הקשר האחורי היא מה שהוא עושה הכי טוב."
כאשר ז'ילברטו עבר לאנגליה והחל באימונים בארסנל, הוא קנה דירה בדרום הרטפורדשייר.
עקב היותו רגיל לחיים בעיירות ברזילאיות קטנות, הוא התקשה בהתחלה להסתגל לדרך החיים החדשה בלונדון.
אף על פי כן, ביצועיו במגרש כמעט ולא הושפעו מכך.
ב-1 באוגוסט 2002 הוא ביצע הופעת הבכורה שלו במדי ארסנל כמחליף, במשחק נגד ליברפול במחצית השנייה של משחק גביע הקהילה, בו הבקיע את שער הניצחון.
כאשר החלה עונת 2002/03, ז'ילברטו נעמד מול תחרות קשה על מקום בהרכב הפותח עם חברו למדינה אדו.
אחרי שני משחקים בהם נכנס כמחליף, ז'ילברטו שיחק להרכב הפותח ב-27 באוגוסט, ועזר לארסנל לנצח 5-2 את ברומוויץ'.
הכושר הטוב של ז'ילברטו המשיך ובא לידי ביטוי כשהבקיע את השער המהיר ביותר שהובקע בליגת האלופות, 20.07 שניות לאחר הפתיחה במשחק נגד פ.ס.ו איינדהובן ב-25 בספטמבר 2002. למרות זאת, הבעיות המשפטיות המשיכו, מאחר שמעברו לאנגליה לא הושלם לחלוטין באופן חוקי.
כתוצאה מכך ז'ילברטו הורה לעורכי דינו להחל בהליכים חוקיים נגד אתלטיקו מיניירו על השכר שלא שולם לו בנובמבר 2002. נטען נגד אתלטיקו מיניירו ששילמה לז'ילברטו רק חצי ממה שהגיע לו במעברו לארסנל.
במחצית השנייה של עונת 2002/03, הוא נשאר שחקן הרכב פותח קבוע בארסנל.
אפילו אף על פי שסבל מירידה בכושר לקראת סוף העונה, הוא זכה עם הקבוצה בגביע האנגלי כשניצחו בגמר את סאות'המפטון 1-0 באצטדיון המילניום.
בעונת 2003/04 מצבו של ז'ילברטו השתפר אף יותר, והיה לו חלק מרכזי בזכייתה של הקבוצה באליפות ללא אף הפסד בליגה.
הוא שיחק ב-32 מתוך 38 משחקים בלתי מנוצחים באותה עונה.
עונתו הבאה התחילה באופן מרשים כקודמתה, כשהבקיע באצטדיון המילניום את השער הראשון מתוך שלושה של ארסנל על מנצ'סטר יונייטד במגן הקהילה, משחק בו ארסנל ניצחה 3-1. בזמן משחקי פתיחת העונה הוא החל לסבול מכאבים חזקים בגב, ואחרי משחק בבולטון ב-27 בספטמבר 2004 סריקה חשפה שבר בגבו.
בהתחלה דווח כי יהיה מושבת למשך חודש.
בדיווחים מאוחרים יותר נאמר כי הפציעה עלולה להשבית אותו לעונה שלמה.
רופאו של ז'ילברטו הורה לו לשים משען לגב לשלושה חודשים שיעזור לו להחלים מהשבר.
ז'ילברטו חזר לארץ מולדתו, ברזיל, בתקופת ההשתקמות.
בזמנו שם, היה לו ספק רב אם יחזור אי פעם לשחק כדורגל, מאחר שהיו חששות שהפציעה תפגע בקריירה שלו.
על אף חששותיו, השיקום הארוך שלו השתלם והוא החלים לגמרי.
הוא חזר לשחק כדורגל בניצחון ארסנל 4-1 על נוריץ' סיטי ב-22 באפריל 2005. בעונת 2004/05 ג'יבלרטו היה פצוע לשבעה חודשים ושיחק רק 17 משחקים.
חסרונו, בשילוב עם הירידה בכושר של ארסנל באותה תקופה, הוביל לדיונים רבים בשאלת חשיבותו לקבוצה.
היו שהציעו שארסנל מתקשה מאוד ולא יכולה להסתדר בלעדיו.
עונתו הקשה של ז'ילברטו הסתיימה בנחמה, לאחר שארסנל סיימה את העונה כסגנית האלופה בליגה וכזוכת הגביע האנגלי אחרי שניצחה את מנצ'סטר יונייטד בבעיטות עונשין.
בזמן הקיץ, ב-22 ביוני 2005, ז'ילברטו שיחק עם נבחרת ברזיל בגביע רק משחק אחד - הוא היה בכושר ירוד מאחר שכמעט לא שיחק בהרכב ארסנל.
השופט במשפט היה ריימונד ג'אק, ובסיומו, ב-29 ביוני פסק נגד ליכטנשטיין, והורה על התובעים לשלם לאתלטיקו מיניירו 94,000£.
שנה לאחר מכן המקרה המקרה הקשה הִקְשָׁה על ארסנל, כאשר שחקנה לשעבר אשלי קול ביקר את המועדון על "צביעות וסטנדרטים כפולים" בגישתם לז'ילברטו.
עם הרגעות האירועים המשפטיים, עונת 2005/06 החלה.
בעקבות עזיבתו של הקשר וקפטן הקבוצה פטריק ויירה ז'ילברטו נהיה דמות ראשית בארסנל.
בתחילת העונה, בספטמבר 2005, רצונו לעזוב את ארסנל גרמה לו להאריך את חוזהו עד יוני 2009.
חודש לאחר מכן נאמנות זו השתלמה, ב-18 באוקטובר 2005, ז'ילברטו הופיע לראשונה כקפטן הקבוצה במשחק נגד ספרטה פראג.
על אף תקופה של כושר ירוד בחודשי החורף של העונה, ביצועיו המרשימים בהגנה בזמן השלבים המאוחרים של ליגת האלופות, בייחוד במשחקים נגד ריאל מדריד, יובנטוס, וויאריאל, הביאו לשיבוחו בתקשורת.
ב-17 במאי 2006 ז'ילברטו שיחק במדי ארסנל בגמר ליגת האלופות נגד ברצלונה, משחק בו ארסנל הפסידו 2-1. בזמן הקיץ שלאחר מכן היו שמועות שמילאן וליון מעוניינות בשירותיו של השחקן.
אף אחת מהקבוצות הללו הגישה הצעות רשמיות.
לאור יכולתו בליגת האלופות, ז'ילברטו נבחר לייצג את נבחרת ברזיל במונדיאל 2006. ז'ילברטו שיחק כמחליף ופתח פעמיים, בגלל פציעה של אמרסון.
ברזיל הפסידה לצרפת 1-0 ברבע הגמר.
עקב אכזבת הנבחרת במונדיאל, הקשר ז'וניניו קרא לחברין המבוגרים בקבוצה, ביניהם ז'ילברטו, לפרוש מכדורגל בינלאומי, אך לאחר מינויו של גיבול ילדותו דונגה להיות מאמן הנבחרת, ז'ילברטו החליט לסבר לעצתו של ז'ויניו והוא המשיך לייצג את הנבחרת.
בעקבות עזיבתם של המגן סול קמפבל ופרישתו של החלוץ דניס ברגקאמפ בקיץ 2006, ז'ילברטו הוכרז כסגן-הקפטן של הקבוצה בעונת 2006/07. הוא התחיל את העונה היטב, בכך שהבקיע את שערה הראשון של ארסנל באצטדיון האמירויות בשוויון 1-1 עם אסטון וילה.
הכושר המעולה שלו המשיך, והוא הבקיע מספר שערי ליגה שעזרו לו לקבל שבחים בעוד הקפטן תיירי הנרי היה פצוע.
במעבר לשנה החדשה, שנת 2007, ז'ילברטו קושר למעבר ליובנטוס, שמועה שמיד הוכחשה על ידי ארסן ונגר.
ז'ילברטו וסוכנו, פאולו ויאנה, התעקשו על כך שרצונו של השחקן הוא לכבד את חוזהו עם התותחנים.
בינתיים, היכולת הטובה של ז'ילברטו המשיך בחצי העונה השנייה.
אף על פי שארסנל סיימה רק במקום הרביעי בליגה, הוא סיים את העונה כמבקיע השני הטוב ביותר בקבוצה עם עשרה שערים בפרמייר ליג.
ייתכן שהסיבה לכמות השערים הגבוהה הבלתי רגילה שלו היא שתי פציעותיו של תיירי הנרי, שבזמנן ז'ילברטו בעט את בעיטות העונשין של הקבוצה.
כמות השערים הגבוהה שלו, בשילוב עם היכולת הטובה שלו בקישור וכושר המנהיגות שלו בקבוצה הצעירה של ונגן גרמה לכמה אוהדי ארסנל ואוהבי כדורגל לתייג אותו כשחקן הטוב ביותר של ארסנל באותה עונה, ואחד הטובים בליגה.
ב-1 ביוני 2007 ז'ילברטו שימש כקפטן נבחרתו במשחק של ברזיל נגד אנגליה, הראשון אי פעם באצטדיון ומבלי המחודש.
כקפטן הנבחרת היה לו משחק מוצלח מאוד נגד נבחרת אנגליה, בו הוא הצליח להבקיע שער בנגיחה, שנפסל בטענת נבדל ולבשל את שערה היחיד של ברזיל שסיימה בשוויון 1-1.
בקיץ 2007 ז'ילברטו שיחק בקופה אמריקה, בה שימש כקפטן ברזיל בחסרונו של לוסיו.
הנבחרת ניצחה את ארגנטינה בגמר 3-0 וניצחה, אך ז'ילברטו לא שותף במשחק עקב השעיה.
במעבר לעונת 2007/08 תיירי הנרי, קפטן ארסנל, עזב את המועדון לברצלונה.
מעברו של הנרי השאיר את סרט הקפטן פנוי, ובהתאם עובדה שהיה סגן הקפטן בעונה שעברה, גרמה לרבים לשער כי ז'ילברטו יירש את מקומו של הנרי כקפטן.
למרות זאת, למרבה הפתעתו של ז'ילברטו, ויליאם גאלאס קיבל את סרט הקפטן במקומו.
מעמדו של ז'ילברטו התערער בקבוצה והוא שותף במספר קטן של משחקים יחסית לעונות הקודמות.
הוא שיחק ב-36 משחקים בלבד בכל המסגרות.
זה, לצד מצבה העגום של הקבוצה, שלא זכתה באף תואר גם בעונה זו, הוביל למעברו לפנאתינאיקוס ב-17 ביולי 2008. בעונתו הראשונה בפנאתינייקוס עזר סילבה לקבוצה להעפיל לשמינית גמר ליגת האלופות.
בעונתו השנייה במועדון עזר סילבה לקבוצה לזכות באליפות הליגה היוונית ובגביע היווני.
במאי 2011 חתם סילבה בגרמיו הברזילאית לשנה וחצי, בנובמבר 2012 הסתיים חוזהו וסיים את דרכו בקבוצה.
ב-9 בדצמבר 2012 חזר למועדון נעוריו אתלטיקו מיניירו, איתה זכה באליפות ברזיל ובגביע ליברטדורס.
ז'ילברטו מכונה לעיתים "החומה בלתי נראית" (או "וולנטה") בברזיל.
במשחקיו הוא בדרך כלל ממקם את עצמו בין שני הבלמים והקישור מבלי למשוך תשומת לב, ובולם את התקפות היריבה לפני שזו תצבור מומנטום.
בתפקידו, הוא מהווה חלק מהיחידה ההגנתית גם במדי הקבוצה וגם במדי הנבחרת.
במשחקיו בשורות ארסנל וברזיל, שתיהן קבוצות המתמקדות בהתקפה, הוא כיסה את ה"חורים" המותירים הקיצוניים האחוריים והקשרים שנוטים לעזור פחות בהגנה.
הוא מגיע עד למרכז הגנה כדי לחפות על הבלמים המרכזיים, שהם בדרך כלל לוסיו בברזיל וקולו טורה בארסנל, שני שחקנים הידועים בריצותיהם קדימה עם הכדור.
סגנון ההגנה של ז'ילברטו שונה משחקני קישור אחרים.
בניגוד לקשרים החזקים בתיקולים, ז'ילברטו הוא פאסיבי בהגנתו.
במקום לנסות לתקל, הוא מנסה להצמד לתנועותיו של התוקף, ובכך לדחוף אותו אחורה.
משום כך, יש לו היסטוריה נקייה באופן יוצא דופן לקשר אחורי.
היו לו שני רצפים של 45 משחקים בלי לקבל אפילו כרטיס צהוב בודד בזמן הקריירה שלו בארסנל.
מנטאליות זו הביאה לו גם שבחים וגם ביקורות.
ז'ילברטו מתמחה בעזרה בבלימת מסירות ארוכות, מאחר שהוא שומר אישית את חלוצי היריבה.
הדבר חותך את אספקת הכדורים לחלוצים, ולכן מכריח את הקבוצה לשחק דרך הקישור, סגנון משחק שלא כל כך מתאים למסירות ארוכות.
למרות אחוז המסירות המדויקות הגבוה שלו, מסירותיו תוארו כבלתי יציבות בעבר.
בדרך כלל הן יועדו לשחקני הקישור הקרובים אליו, כדוגמת ססק פברגאס, ומשום כך יש לו אחוז מסירות גבוה.
למסירות הללו לא שמים לב, בעוד מסירות ארוכות ולא מדויקות מביאות לו תשומת לב שלילית, אם כי מקרים כאלו הם נדירים ולא פוגעים בסטטיסטיקת המסירות המדויקות שלו בצורה משמעותית.
לפי "פרוזואן", מערכת ניתוח נתונים המשמשת מאמני כדורגל, ז'ילברטו סילבה היה, יחד עם פול סקולס ממנצ'סטר יונייטד ופרנק למפארד מצ'לסי, אחד הקשרים הבודדים באנגליה שהגיעו ל"רמת האליטה של ליגת האלופות" מבחינת ביצועיהם.
ז'ילברטו ידוע בספורטיביות האדיבה שלו וברוגע שלו על המגרש.
הוא לעיתים נדירות, אם בכלל, מגיע לעימותים במהלך משחקים.
הוא מתואר כאיש מנומס, מצפוני ואדיב למראיינים.
הוא אמר שלאחר סיום קריירת הכדורגל שלו הוא רוצה "לגור בחווה קטנה עם כל משפחתו לידו ולרכב על סוס."
ז'ילברטו הוא אחד מהפטרונים של "ליגת הרחוב", ארגון צדקה בריטי המארגן משחקי כדורגל לאנשים מחוסרי בית, פליטים ומחפשי מקלט.
ביוני 2003 ז'ילברטו נסע לברזיל למסע משחקים עם 17 שחקני "ליגת הרחוב".
המסע כלל ביקור בעיר הולדתו לגווה דה פרטה ומשחקים נגד קבוצות מקומיות באצטדיון המרקנה.
בזמנו החופשי הוא מנגן על מנדולינה וגיטרה.
כאשר עבר לראשונה לאנגליה הוא לקח שיעורי מנדולינה וניגן בציבור בפאב מקומי בשכונת מגוריו.
מאוחר יותר הוא עבר ללמוד לנגן על גיטרה.
בדומה לכדורגלנים ברזילאים רבים הוא מנגן מוזיקת סמבה עם חבריו בנבחרת ברזיל במנוחתם בין משחקים בינלאומיים.
לז'ילברטו יש דב נמלים על שמו בגן החיות של לונדון.
ז'ילברטו הוא המאמץ של החיה, שקיבל מזוכה בתחרות בגן החיות.
הכדורגלן תיאר את חברו הדרום אמריקאי בתור "אחי השעיר מעט יותר ממני!"
הסטטיסטיקות נכונות ל-22 בדצמבר 2007.
ז'ינט נבה הייתה כנרת צרפתייה מחוננת.
נבה נולדה בפריז למשפחה מוזיקלית שבין בניה היה המלחין שארל-מארי וידור.
היא למדה נגינה בכינור ואחיה, ז'אן-פול נבה, למד נגינה בפסנתר.
ז'ינט למדה אצל אמה והתגלתה כילדת פלא בגיל שבע בנגינת הקונצ'רטו לכינור של מקס ברוך עם התזמורת הסימפונית של קלן בפריז.
היא המשיכה ללמוד אצל לין טלואל וז'יל בושרי בקונסרבטואר של פריז, ולבסוף השלימה את הכשרתה המוזיקלית בהנחיית ג'ורג'ה אנסקו, נדיה בולאנז'ה וקרל פלש.
בגיל 15 השיגה נבה מוניטין בינלאומי כאשר זכתה בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי, ראשונה בין 180 מתחרים, ביניהם וירטואוז הכינור לעתיד, דוד אויסטרך, שהגיע למקום השני.
היא הוחתמה על חוזה לסיור הופעות עולמי ובמהלך השנתיים הבאות הופיעה כסולנית בגרמניה, בפולין, בברית המועצות, בארצות הברית ובקנדה.
הקריירה הבינלאומית של נבה נקטעה במלחמת העולם השנייה אולם חודשה בתומה בלונדון.
אחיה, הפסנתרן ז'אן-פול, ליווה אותה והשניים ערכו סיור מקיף באירופה שאחרי המלחמה (שכלל הופעה בפסטיבל האביב הבינלאומי למוזיקה בפראג), וכן ביקרו באוסטרליה ובדרום אמריקה.
הם באו גם לביקורים חוזרים באולמות הקונצרטים החשובים של ארצות הברית.
סגולותיה הכנריות - העוצמה, השליטה והמצלול הנקי - מציבים את ז'ינט נבה בין הכנרים הגדולים בעולם, על אף הקריירה הקצרה.
נבה הופיעה בקונצרט האחרון שלה ב-20 באוקטובר 1949. כעבור שבוע, ב-27 באוקטובר, יצאו היא ואחיה בטיסת אייר פראנס אל סדרת קונצרטים נוספת.
מטוסם התנגש בצלע הר לאחר שני ניסיונות נחיתה כושלים בנמל התעופה בסאו מיגל שבאיים האזוריים.
כל 48 נוסעי הטיסה, ביניהם אלוף האגרוף הצרפתי המפורסם מרסל סרדן, נספו.
אדית פיאף כתבה על נבה באוטוביוגרפיה שלה, "גלגל המזל": "הייתי מוכנה לנסוע אלפי מילין כדי לשמוע את ז'ינט נבה הדגולה...".
מועדון הכדורגל ז'ירונדן דה בורדו , ובקיצור ז'ירונדן דה בורדו , הידוע גם פשוט בתור בורדו , הוא מועדון כדורגל צרפתי שנוסד בשנת 1881.
המועדון זכה בשש אליפויות (1950, 1984, 1985, 1987, 1999, 2009) וארבעה גביעים לאומיים (1941, 1986, 1987, 2013), כאשר ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בזירה האירופית היה ההשתתפות בגמר גביע אופ"א ב-1996. בדרכה לגמר גברה בורדו על קבוצות כגון ריאל בטיס, מילאן וסלביה פראג.
בגמר הפסידה הקבוצה לבאיירן מינכן, ובכך נמנע ממנה התואר האירופי הראשון שלה.
המועדון הוקם ב-1881 וב-1937 הפך למקצועי.
ב-1941 זכתה לראשונה בגביע הצרפתי.
בעונת 1949/50 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הראשונה שלה, כשנה בלבד לאחר שעלתה מליגת המשנה.
באותה תקופה כונתה חוליית ההגנה של בורדו "המבצר הבלתי חדיר".
ההצלחה מיעטה לבוא בעשורים הבאים עד שנות ה-80. בעשור זה זכתה בורדו בשלוש אליפויות ובשני גביעים והעפילה במשך מספר שנים רצופות למפעלים אירופיים.
אולם, חלה ירידה בכושר של הקבוצה לקראת סוף העשור ובתחילת שנות ה-90 הורדה הקבוצה לליגת המשנה מסיבות כלכליות.
הקבוצה הצליחה לחזור לליגת העל בתוך זמן קצר, וב-1996 הגיעה להישג השיא שלה - גמר גביע אופ"א.
בשנת 1999 היא זכתה באליפות החמישית שלה.
האליפות הבאה הגיעה עשר שנים לאחר מכן, ב-2009, תוך שהיא עוצרת רצף שבע אליפויות של אולימפיק ליון.
בעונת 2009/10 בורדו הגיעה לרבע גמר ליגת האלופות, שם התמודדה מול אולימפיק ליון והודחה.
בעונת 2012/13 זכתה בורדו בגביע הצרפתי ה-4 בתולדותיה לאחר שניצחה את אביאן בגמר 2–3.
ב-23 במאי 2015 חנכה הקבוצה את אצטדיונה החדש, אצטדיון בורדו-אטלנטיק המונה 42,115 מקומות ישיבה.
בנובמבר 2018 נרכשה על ידי איש העסקים האמריקאי ממוצא צרפתי, ז'וזף דרגוס, מייסד חברת General American Capital Partners.
ב-22 ביוני 2021, בורדו הודיעה כי ז'רארד לופז רכש את המועדון.
בסיום עונת 2021/2022 ירדה הקבוצה לליגה השנייה לראשונה מאז 1990/1991. זמן קצר לאחר מכן, ביולי 2022, הורדה הקבוצה לליגה השלישית עקב בעיות כספיות.
ב-25 ביולי 2024 הודיעה הקבוצה על פירוק ויציאה מכלל פעילות עקב קשיים כלכליים.
לאחר מכן ב-1 באוגוסט 2024 הוחלט שהקבוצה תחדש את פעילותה כקבוצה לא מקצוענית בליגה הצרפתית הרביעית.
ליגת המשנה הצרפתית בכדורגל (1)
ז'ילברטו דה סילבה מלו או בקיצור ז'ילברטו (פורטוגזית: Gilberto da Silva Melo; נולד ב-25 באפריל 1976 בריו דה ז'ניירו) הוא כדורגלן עבר ברזילאי, ששיחק בעמדות הקשר שמאלי והמגן שמאלי ובנבחרת ברזיל.
אחיו של ז'ילברטו נליו ונילדסון דה מלו, הם גם כדורגלנים מקצוענים.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בברזיל, כאשר שיחק באמריקה פוטבול קלוב (ריו דה ז'ניירו), פלמנגו וקרוזיירו.
מועדון הסרייה א' האיטלקית אינטר מילאן רכש את כרטיס השחקן שלו מקרוזיירו בשנת 1999 כאשר כוכב הכדורגל הברזילאי רונאלדו המליץ עליו.
כעבור זמן קצר עזב את אינטר וחזר לברזיל לשחק בואסקו דה גאמה.
משם המשיך לקבוצות הברזילאיות גרמיו וסאו קייטנו.
ז'ילברטו חזר לשחק באירופה ב-2004, כאשר חתם במועדון הגרמני הרטה ברלין.
ז'ילברטו שיחק בהרטה במשך ארבע עונות, וחתם בטוטנהאם הוטספר ב-31 בינואר 2008. אחרי שחתם במועדון הוא נפצע, וכאשר החלים ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד פ.ס.וו.
איינדהובן ההולנדית במסגרת גביע אופ"א ב-6 במרץ 2008. במחצית המשחק הוא הוחלף על ידי ג'יימי או'הרה, אחרי שעשה טעות שעזרה לאיינדהובן להבקיע את השער היחיד במשחק.
מאמן טוטנהאם באותה העת, חואנדה ראמוס, הכריז אחרי המשחק שהחליף את ז'ילברטו מאחר שעדיין לא החלים מהפציעה ולא בגלל הטעות שעשה.
למרות כל זאת, לאחר ששיחק, ז'ילברטו הפך לשחקן הברזילאי הראשון שמשחק עבור טוטנהאם בקבוצה הבכירה, אחרי שהברזילאים האחרים שהיו במועדון רודריגו דפנדי ודייגו בורטולוזו שיחקו רק בקבוצת המילואים של המועדון.
במשחק הבא של טוטנהאם, ז'ילברטו עלה לשחק כמחליף וכבש את שערה השלישי של הקבוצה בניצחון 4-0 נגד ווסטהאם יונייטד במשחק ליגה.
משחקו המלא הראשון במדי טוטנהאם, היה נגד בולטון וונדררס, ב-26 באפריל 2008, בווייט הארט ליין.
ז'ילברטו שיחק עבור הנבחרת הברזילאית במהלך מונדיאל 2006 בגרמניה, וכבש שער נגד נבחרת יפן במסגרת שלב הבתים של הטורניר, שערו הראשון במדים הלאומיים.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה נגד ניגריה, במשחק ידידות ב-11 ביוני 2003. ז'ילברטו גם היה המגן השמאלי של ההרכב הפותח של ברזיל במהלך טורניר הקופה אמריקה בשנת 2007.
אליפות ריו דה ז'ניירו: 1996
ז'יל רימה היה נשיא התאחדות הכדורגל הצרפתית בשנים 1919–1942, ונשיא פיפ"א בשנים 1921–1954. הוא נשיא פיפ"א שכיהן בתקופה הארוכה ביותר, 33 שנים בתפקיד.
ביוזמתו של רימה, יחד עם הנרי דלוניי, גביע העולם בכדורגל הראשון מטעם פיפ"א נערך בשנת 1930 באורוגוואי.
גביע ז'יל רימה, שהוענק לזוכת גביע העולם עד 1970, נקרא על שמו.
הוא אף הקים את אחת מקבוצות הכדורגל הצרפתיות הוותיקות ביותר – רד סטאר סנט-אוון .
רימה מת בסירן שבצרפת ב-1956. בשנת 2004 הוא קיבל לאחר מותו את דרגת ההצטיינות של פיפ"א.
ז'ילבר ססברון היה סופר צרפתי.
הוא למד בבית הספר התיכון "קונדורסה" שבעיר, ואחר כך במכון למדעי המדינה.
ראה את יעודו כחבר מועצת המדינה, אך דרכו הובילה אותו לקריירה ברדיו - פעילות שהמשיך בה במקביל להתלהבותו מן הכתיבה.
ב-1934 פרסם לקט שירה בשם "פלג הרים".
הרומן הראשון שלו "התמימים מפריז" (1944) זכה להצלחה מיידית.
באותה שנה קיבל את פרס אגודת הסופרים.
שמו הלך לפניו אחרי פרסום הרומן "בית הכלא שלנו הוא ממלכה" (1948) שבעטיו קיבל את פרס סנט-בוו.
המחזה "הגיעה שעת חצות, דוקטור שוויצר" (1952) עובד לרדיו ולקולנוע.
במשך כל ימי חייו המשיך לכתוב רומנים, נובלות, סיפורים, מסות ואת ה"יומן ללא תאריך" שיצא לאור בשלושה כרכים (1963, 1967 ו- 1973).
ב- 1972 החל בפעילות חברתית והומניטרית.
בין היתר פעל ב"אגודה לעזרה קתולית".
ב- 1978 קיבל את פרס עירית פריז לאות הוקרה על פעילותו זו.
ז'ילבר ססברון מת ב-1979 בפריז, ונקבר בבית הקברות דה בורה במחוז לואר-א-שר שבחבל סאנטר-עמק הלואר.
הרומנים של ססבורן עוסקים בבעיות חברתיות כמו מעמדם של הכמרים ("הקדושים הולכים לגיהנום", 1952), בעבריינים צעירים ("כלבים אבודים ללא קולר", 1954 על ילד יתום ושופט נדיב שעובד לקולנוע ב- 1955), בהמתת חסד ("השעה מאוחרת יותר מכפי שאתם חושבים", 1958), ובאלימות ואי אלימות ("בין כלבים וזאבים", 1962).
רומנים אלה מאופיינים על ידי הרצון לשקף את המציאות החברתית של תקופתו מנקודת מבטו של נוצרי המאחל לטוב: "יש ברצוני לעודד את המוסר מבלי להיות מטיף".
ססברון מטפל בכתביו בבעיות העוני הסבל וההשפלה של המעמדות הנחותים שבחברה.
סגנונו העממי והנושאים שבהם הוא מטפל גרמו להערכה הרבה שבה ספריו התקבלו בציבור.
ז'ילבר בקו היה זמר, מלחין, ושחקן קולנוע, מגדולי הזמר הצרפתי.
נולד בדרום צרפת בעיר טולון בשם פרנסואה ז'ילבר ליאופולד סילי.
אביו עזב את אמו, והוא ואחיו ראו בחברה לחיים של אמם, לואי בקו, אב חורג.
ז'ילבר למד לנגן על פסנתר ובגיל 9 התקבל לקונסרבטוריון של ניס.
ב-1942 עזב את בית הספר והצטרף לאביו החורג במחתרת הצרפתית.
עם תום המלחמה עבר לפריז.
בשנת 1948 החל בכתיבת שירים, והקים שלישייה מוזיקלית שהופיעה בעיקר בבארים, ובה לקח חלק עד 1950.
ב-1948 יצא לסיבוב הופעות בסקנדינביה יחד עם קטרינה ולנטה.
הצטרף לז'ק פילס כמלווה בפסנתר.
במהלך מסע הופעות של פילס, בקו פגש את אדית פיאף, אשתו של פילס.
פיאף שכנעה את בקו לחזור לשיר, ובשנת 1952 הוא שינה את שמו רשמית לז'ילבר בקו והחל בקריירת השירה.
לקראת אמצע שנות ה-50 התפרסם יותר ויותר והחל להופיע בפריז, באולם הקונצרטים והמופעים הידוע " אולימפיה".
הוא המשיך להופיע ב"אולימפיה" לפחות פעם בשנה במשך שלושים השנים הבאות.
שנות ה-60 היו שיא ההצלחה של בקו, בהן גם שר את אחד השירים הנודעים שלו "נטלי" - השיר מגולל את סיפור ביקורו במוסקבה.
בקו הופיע בישראל פעמיים: בשנת 1963 ובשנת 1983.
נפטר בשנת 2001 ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות פר לשז.
הלחין גם שירים שתורגמו לאנגלית ובוצעו על ידי זמרים רבים ומפורסמים מארצות הברית.
כגון Let it be Me שהוקלט לראשונה בידי האחים אברלי (מאוחר יותר בוצע גם על ידי ג'יימס בראון, נינה סימון, בוב דילן ואלביס פרסלי)
בקו הלחין שיר שכתב פייר דלנואה - Et Maintenant ("ועכשיו"), ככל הנראה כמעין שיר תגובה לשיר הידוע של ז'אק ברל "Ne Me Quitte Pas".