tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סכסוך מתמשך בין אנשי הפלנגות לבין בריגדת מרדה, אשר פילג את הכוחות הנוצרים במדינה, הוביל להתקפה ב-13 ביוני 1978 בשעה 4:00 לפני בוקר על העיירה אהדן, שבה, על-פי טענות משפחת פרנג'יה, כוחות הפלנגות הנוצריות שהונהגו על ידי סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה.
במקום התנהלו קרבות קשים עם הרוגים לשני הצדדים, שבמהלכם נרצחו טוני פרנג'יה ואשתו ורה, לאחר שאולצו לצפות ברצח בתם בת ה-3, ג'יהאן.
סולימאן, שהיה אז בן 14 בלבד, שהה בביירות באותו זמן וכך ניצלו חייו.
הקריירה הפוליטית של פרנג'יה החלה כשהוא היה רק בן 17, כשהפך למנהיג בריגדת מרדה בשנת 1992. המיליציה התפרקה מנשקה והפכה למפלגה פוליטית התומכת בפירוק מנשקם של מיליציות חמושות לאחר החתימה על הסכם טאיף.
התנועה החלה לקחת חלק בעניינים חברתיים, תרבותיים, חינוכיים בריאותיים ופוליטיים.
בשנת 1992, סלימאן פרנג'יה הבן נבחר לפרלמנט ובכך הפך לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר בתולדות לבנון.
בהמשך הוא נבחר עוד 4 פעמים בין 1992 ל-2000 במושב המרוני של זע'רתא שמהווה את תפקידה ההיסטורי של משפחתו.
פרנג'יה כיהן כשר חקלאות וכשר בריאות בממשלות לבנון.
הוא נחשב לאחד המתנגדים הגדולים לקואליציית 14 במרץ ובמיוחד למנהיג הכוחות הלבנוניים סמיר ג'עג'ע, שאותו הוא מאשים ברצח משפחתו.
מנגד, לפרנג'יה קשרים טובים עם מישל עאון ועם חסן נסראללה.
סולימאן פאשה , המכונה "אל-עאדל" (العادل - "עושה הצדק"), היה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1819-1805.
סולימאן פאשה נולד בקווקז, ככל הנראה בגאורגיה, בסמוך לשנת 1750. אין פרטים עליו לפני שהופיע בעכו בשנות ה-70 של המאה ה-18, וכנראה היה אחד מהעבדים ממוצא גאורגי ששליט עכו והוואלי של צידון דאז, אחמד אל-ג'זאר, קנה או קיבל במתנה במצרים.
אל-ג'זאר, שהיה בעצמו עבד משוחרר, הקים באמצעות עבדים אלו ממשל ממלוכי.
הם שימשו כשומרי ראשו, יועציו, שלטו בשמו על חלקים שונים בממלכתו ופיקדו על רוב המסעות הצבאיים שנשלחו מטעמו כנגד הדרוזים בהר הלבנון או כנגד אנשי שכם.
סולימאן היה חלק מהמעגל הפנימי של ממלוכים אלו, שכלל מלבדו את סאלים פאשה אל-כביר (הגדול), סאלים פאשה א-סאע'יר (בערבית-הקטן, הצעיר) ואת אחיו עלי אגא.
לאחמד אל-ג'זאר לא היו בנים, ולכן חיפש אחר ממשיך מהימן ומוכשר.
סולימאן שימש תחילה כ"אחראי על האוצר" (ח'אזינדאר) הראשון של אחמד אל-ג'זאר.
ב-1785 מונה אחמד אל-ג'זאר גם כוואלי של המחוז (איילט) החשוב של סוריה (הידוע יותר בכינוי מחוז דמשק), והוא מינה את סולימאן פאשה למושל (מותסלים) טריפולי שבלבנון, ואחר כך למושל צידון.
במאי 1789 שלח אחמד אל-ג'זאר את סולימאן עם כ-800 חיילים לאורך החוף צפונה במטרה להגן על האגף של סאלים פאשה א-סאע'יר, שנשלח עם עיקר הצבא (כ-2,000 חיילים) להילחם בדרוזים ששמרו על עצמאותם בהר הלבנון.
עם יציאת עיקר הצבא גילה אחמד אל-ג'זאר שממלוכים אחדים קיימו יחסים עם נשים בהרמונו.
בתגובה אופיינית אסר אחמד אל-ג'זאר ממלוכים שנותרו בעיר והוציא את חלקם להורג.
יתרת הממלוכים שחששו לחייהם התבצרו במצודה (בורג' אל-חזנה) בפיקודו של עלי אגא "האחראי על האוצר", ואחיו הצעיר של סאלים פאשה, והם איימו להפעיל את התותחים שבה נגד ארמונו של אל-ג'זאר.
במשא ומתן שניהל המופתי של עכו הורשו המתבצרים לצאת מהעיר על נשקם וסוסיהם.
הם רכבו צפונה והצטרפו לסאלים פאשה ולסולימאן פאשה.
ניסיון לפיוס עם אחמד אל-ג'זאר כשל, והממלוכים החליטו להילחם בו.
הם כרתו שביתת נשק עם האמיר יוסוף שיהאב, מנהיג הדרוזים, ויצאו לכבוש את עכו, כשבדרך הם בוזזים את צור.
הכוח הממלוכי, שכלל כ-1,200 איש, הופיע לפני חומות עכו ב-3 ביוני 1789. לרשות אל-ג'זאר עמדו רק 200 חיילים אלבנים, אבל תוך ניצול הפגזה מסיבית של הכוח התוקף מתותחים מחומות העיר, יצא בלילה כוח פשיטה מעכו, והסתער על הכוח הממלוכי.
הממלוכים, שהיו בלתי מאורגנים, הוכו והתפזרו בבהלה.
סאלים וסולימאן נמלטו להר הלבנון ואחר כך לדמשק.
ב-1802, שלוש עשרה שנים אחר כך, חזר סולימאן מושפל לעכו, כשהוא נכון להיות מוצא להורג.
בצעד יוצא דופן לאור ההיסטוריה האישית של אחמד אל-ג'זאר, קיבל אותו אל-ג'זאר כבן אובד והחזיר לו את מעמדו הקודם.
הוא מונה למושל צידון ונשלח כמפקד הצבא במערכה נגד מנהיג הדרוזים, האמיר באשיר, מערכה שבה הובס.
ב-1804, כשאחמד אל-ג'זאר מת, היה סולימאן פאשה רחוק מעכו כשהוא ממלא את תפקיד האחראי על שיירת העולים לרגל למכה.
תפקיד זה היה אמור להיות תפקיד מסורתי של שליט דמשק, אז אחמד אל-ג'זאר, אלא שהלה היה חולה מדי ושלח את סולימאן במקומו.
כחודש לפני מותו של אל-ג'זאר מינה הממשל העות'מאני, שרצה למנוע מלחמת ירושה, את מושל חלב גם למושלן של האיילטים דמשק וצידון (תפקידיו של אל-ג'זאר).
אבל מיד לאחר מותו של אחמד אל-ג'זאר שחררו חיילים מצבא אל-ג'זאר את מפקדם לשעבר, איסמעיל פאשה, שישב בכלא בעכו, והלה הכריז על עצמו שליט עכו.
ביוני 1804 הכריז עליו הממשל העות'מאני כמורד.
סולימאן פאשה, שחזר אז לדמשק, איחד כוחות עם מושל חלב, והשניים צרו על עכו.
מצור של ארבעה חודשים לא הניב תוצאות, ומושל חלב היה חייב לעזוב את המקום בשל תפקידו כמושל דמשק האחראי על שיירת העולים לרגל שעמדה לצאת בינואר 1805 למכה.
סולימאן פאשה המשיך במצור על עכו והתבשר כי הממשל העות'מאני מינה אותו למושל איילט צידון.
הקרב המכריע התחולל ליד שפרעם שעה שכוחותיו של איסמעיל שביצעו גיחה מהעיר הנצורה הובסו.
סולימאן פאשה היה לשליט איילט צידון וקבע את מקום מושבו בעכו.
משערים כי היה אז בסוף שנות ה-50 לחייו.
השגת רגיעה בשטחים תחת שליטתו
כבר בתחילת דרכו הוא נצטווה על ידי הממשל העות'מאני לכבוש את יפו מידי מוחמד אבו מארק, שגורש בעבר מיפו על ידי אחמד אל-ג'זאר.
המצור היה ממושך, אבל בעקבות סיומו המוצלח, במחצית הראשונה של 1806, גמל הממשל העות'מאני לסולימאן והפקיד בידיו את השליטה על הנפות (סנג'ק) של עזה, יפו וירושלים.
למעט נפת שכם היה עתה סולימאן שליט על כל שטח לבנון של ימינו וארץ ישראל.
הוא היה צריך להפעיל כוח שוב כאשר פרצו מהומות בירושלים, והמושל המקומי מטעם מושל דמשק לא הצליח להתגבר עליהם.
הצבא שנשלח לירושלים השקיט את המהומות וסולימאן מינה את מפקד הצבא ששלח לעיר כמושל זמני.
עם זאת, יתרת תקופת שלטונו התאפיינה בדרך כלל ברגיעה וביציבות פוליטית.
בניגוד לקודמו, שדגל בשימוש בכוח כדרך לפתרון בעיות, העדיף סולימאן משא ומתן עם יריביו או לשמש כמתווך בין הצדדים הניצים.
את המחלוקות עם הדרוזים, שהביסו קודם לכן את כל המשלחות הצבאיות ששלח נגדם אחמד אל-ג'זאר, הוא פתר בכך שהכיר מלכתחילה בבשיר, מנהיג הדרוזים, כאמיר של הר הלבנון, וב-1810 העניק לו את האמירות של הר הלבנון לכל ימי חייו.
הוא ניהל משא ומתן מוצלח עם המתואלים (שיעים מדרום הלבנון וצפון הגליל), על חזרתם ליישובים שננטשו בתקופת קודמו.
המתואלים, שחששו מבגידה, עקב ניסיון העבר עם אחמד אל-ג'זאר, הסכימו בתיווך האמיר בשיר להיפגש עם סולימאן בעכו, ולאחר משא ומתן שנמשך כמה ימים, הושג, בסופו של דבר, הסכם על אוטונומיה חלקית, על נטל המיסים ועל המנהיג שישא וייתן בשמם, הסכם שהחזיק מעמד עד מותו של סולימאן.
גם בתקופתו של סולימאן התחוללה מחלוקת בין שני המושלים והיא החלה במאבק בין שתי משפחות עשירות בדמשק - משפחת פרחי היהודית ומשפחת אל-בהארי היוונית קתולית.
בנו, ג'ירמאנוס, הועסק על ידי סולימאן פאשה, עד שחיים פרחי, היועץ היהודי והאיש החזק בממשלו של סולימאן פאשה, דאג לגרשו מהעיר.
לשני המחוזות הללו צורפה טריפולי שבלבנון.
העיר הייתה בעבר מרכז איילט עצמאי, אבל מעמדה התדרדר.
היא נשלטה מזה זמן מה על ידי מושל זוטר, אך לא הוחלט אם לספחה לדמשק או לצידון.
עכשיו, כששני המחוזות היו תחת אותו שליט, נפתרה הסוגיה.
פרט למחוז חלב שלט עתה סולימאן פאשה על סוריה רבתי (בלאד אל-שאם).
בחלק מהמקומות, כמו בשכם או בטריפולי, הוא העמיד מקומיים כמושלים (מותסלים), אבל ברוב המקומות, כמו בחומס או בירושלים, הוא העמיד ממלוכים, חלקם עוד שירתו את אחמד אל-ג'זאר.
היו גם פעמים שבהם נתבקש סולימאן לסייע צבאית למושל דמשק ובתמורה הוא הגביר את השפעתו על אזור שכם שהיה שייך למחוז דמשק.
העיר שכם הייתה מפולגת בין כמה חמולות.
אחמד אל-ג'זאר וסולימאן פאשה אחריו תמכו בחמולת טוקאן, אחת מהחמולות הוותיקות בעיר.
ב-1811 פרצו מהומות באזור שכם שעה שאיכרים תקפו אסמים השייכים לחמולת טוקאן.
סיבת המהומות הייתה המחירים הגבוהים מאוד של החיטה שנגרמו בשל המונופול על סחר בדגנים שתכנן חיים פרחי ויישם סולימאן פאשה .
הזעם כוון נגד חמולת טוקאן בהיותה שותפתו העסקית של סולימאן, אבל בני טוקאן היו משוכנעים כי חמולת אל-נימר היריבה ארגנה את המהומות בחשאי.
הם פנו לסולימאן פאשה, שהיה אז גם שליט דמשק, שיתערב בסכסוך והוא פסק לטובתם.
כשחמולת טוקאן חשה בטוחה מספיק ניסו אנשיה לסלק את חמולת אל-נימר מהעיר.
בתגובה פרץ בשכם ב-1817 המרד הגדול (אל ת'אורה אל כוברה), מלחמת אזרחים של ממש בין חמולת טוקאן לשתי החמולות הראשיות האחרות, חמולת אל-נימר וחמולת אל-ג'ארר.
העיר נחלקה לרבעים מבוצרים בדומה למה שהתרחש בפירנצה בתקופת הרנסאנס.
אף על פי שכבר לא היה בתפקיד מושל דמשק (ששכם בתחום סמכותו) זימן סולימאן פאשה את נציגי כל הצדדים הניצים לעכו ואירח אותם בכל הכבוד, אבל רמז להם שלא ירשה להם לחזור בטרם יושג הסכם.
אחרי שבועיים של משא ומתן מתיש הושג הסכם על פיו תשלם חמולת טוקאן כופר לכמה חמולות כתחליף לנקמת דם, אבל מוסה טוקאן יישאר המושל המקומי.
מכיוון שחמולת אל-נימר לא הייתה שותפה בדיונים, ביקש סולימאן פאשה ביולי 1818 מהמופתי של שכם לתווך בינה לבין חמולת טוקאן, והלה השיג הסכם שחתם את מלחמת האזרחים.
המפתיע בפרשה הוא ההתערבות של סולימאן פאשה בענייני עיר שלא בתחומו, ועוד יותר ההסכמה של כל השותפים לסכסוך להתערבות זו.
הדבר נבע מחולשתו של מושל דמשק שהוחלף לעיתים קרובות ולא הכיר את הנפשות הפועלות, וכן משום שמושל דמשק היה עסוק ארבעה חודשים בשנה בארגון שיירת העולים לרגל למכה.
כמו כן עכו ויפו, נמלי הייצוא היחידים של אזור שכם, היו בידיו של סולימאן פאשה.
את מדיניותו הכלכלית של סולימאן פאשה התווה היועץ והאיש החזק ביותר בממשל בעכו, הבנקאי חיים פרחי, בן למשפחה יהודית מדמשק.
פרחי שירת גם את אחמד אל-ג'זאר, ואף על פי שהושלך פעמיים לכלא בתקופתו, כשבפעם הראשונה הורה אל-ג'זאר לנקר לו עין, הוא עלה לגדולה, ונשאר לשרת את סולימאן פאשה.
מדיניות זו גרמה לשגשוג וצמיחה רחבה בתחילת תקופת שלטונו אך לקראת סוף שלטונו, כתוצאה ממספר גורמים פנימיים וחיצוניים, האלמנטים המונופוליסטיים שלה גרמו לפגיעה אנושה במרחב הכפרי.
במקביל פרחי טען שתשלומי המס שהשית עליהם השלטון באיסטנבול גבוהים מדי, והניסיון לגבות אותם מהאיכרים ירושש אותם.
הסחורות יאוחסנו במחסנים, וימכרו לזרים במחיר הגבוה ביותר.
סולימאן פאשה יכול היה ליישם מונופול זה בשל שליטתו בכל ערי הנמל לאורך החוף, מעזה בדרום ועד לאטקיה בצפון.
יפו, שהייתה בעבר נמל היצוא העיקרי לעורף החקלאי של שכם, נשלטה על ידי מוחמד אבו נבוט שהיה מושל מטעמו של סולימאן פאשה.
בשנים 1809 ועד 1811 היה סולימאן פאשה גם מושל דמשק ולכן יכול היה להורות על הובלת החיטה שנקצרה בחורן, החבל החקלאי העשיר של סוריה, לעכו.
קודם, דרש סולימאן פאשה, יש למלא אחרי הצרכים של עכו בטרם תועבר השארית לדמשק.
בפועל היו הצרכים של עכו בלתי מוגבלים, מכיוון שכל העודף נמכר לאירופה.
כמעט כל היבול נמכר לאנגלים, שבאותה תקופה היו מוכנים לשלם את המחירים הגבוהים בשל האמברגו הכלל אירופאי שיזם נגדם נפוליאון, המכונה על ידי האנגלים "המערכת הקונטיננטלית".
האיכרים, לעומת זאת, קיבלו עבור תוצרתם את המחיר הנמוך ביותר שסולימאן פאשה העריך כי עדיין ישאיר אותם לעבד את אדמתם.
בשיאה של "המערכת הקונטיננטלית" קיבלו האיכרים עבור תוצרתם מחיר שהיה פחות משביעית מהמחיר שהסוחרים האנגלים שילמו.
התוצאה הייתה התרוששות של האוכלוסייה במחוזות בשליטתו של סולימאן פאשה, והמקומיים לא יכלו לרכוש מוצרים בסיסיים.
בסוף 1811 היו חששות רציניים ממהומות בדמשק בשל מחסור חריף בקמח.
במקביל תקפו איכרים רעבים את מחסני התבואה של חמולת טוקאן בשכם.
אומנם הממשל העות'מאני אסר על יצוא מזון מהאימפריה העות'מאנית לאירופה וניסה לקבוע את מחירי מזון על מנת להבטיח אספקה שוטפת של מזון במחירים סבירים לאוכלוסייה המקומית, אבל בתקופה זו היה הממשל המרכזי חלש וממשלו של סולימאן פאשה בעכו התעלם מהצו.
התוצאה הייתה התעשרות של קבוצה קטנה של פקידים וראשי ממשל בעכו מצד אחד, והגירה של תושבים ואיכרים בשל רעב מתחומי המחוז לאזורים אחרים מצד שני.
עם תבוסת נפוליאון ב-1814 הופסק האמברגו שהוטל על אנגליה, ולפתע שוב לא היה ביקוש לחיטה שנאגרה במחסנים בעכו.
בנקודה זו נאלץ סולימאן פאשה למכור את החיטה שאגר במחסנים במחיר שכפה הממשל באיסטנבול.
גם ב-1816, כשהיה רעב בשל יבול גרוע, המשיך סולימאן פאשה לייצא את החיטה במחסניו.
עקב כך יצאו נשים לרחובות והפגינו בדרישה לקבלת קמח.
הייתה זו הפעם היחידה בתקופת התחייה של עכו שהחלה ב-1740, שהתושבים הכנועים בדרך כלל איימו במרי.
בתגובה איים סולימאן פאשה כי יגרש את כולם מהעיר והמרי שכך.
למדיניות המונופול המוחלטת היו שתי תופעות לוואי שהביאו בסופו של דבר להידרדרותה המהירה של עכו כעיר החשובה ביותר לאורך חוף הלבנט.
ממכתבים של תיירים צרפתיים עולה הטענה שניתן היה לגדל כמות כפולה של תבואה, אבל האיכרים, שהגיעו לחרפת רעב, נטשו את השדות ועקרו למקומות אחרים דוגמת מצרים.
היסטוריונים שונים בני תקופתו של סולימאן פאשה ומאוחר יותר, מטילים את עיקר האשמה על חיים פרחי כיוזם המדיניות, ובעקיפין על סולימאן פאשה שנתן לו יד חופשית.
השנייה היא חוסר היכולת לסגור הרמטית את כל הנמלים לאורך החוף.
על מנת שמונופול יצליח חייבת להתקיים בקרה מוחלטת על היצוא.
לשם כך נדרש צבא משמעותי.
סולימאן פאשה העדיף תמיד ניהול משא ומתן על מלחמה גלויה, ולכן הקטין משמעותית את צבא שכירי החרב שסר למרותו, עד כדי עשירית מהצבא שהחזיק אחמד אל-ג'זאר.
לפעולה זו הייתה השפעה חיובית על עלויות הממשל, אבל מצד שני היא מנעה בקרה אפקטיבית.
התוצאה הייתה התחזקות מהירה של עיר הנמל ביירות.
בביירות צמח מעמד סוחרים שסירב לקבל את הכתבת המחירים של סולימאן פאשה, ובהדרגה החל המסחר שהתרכז קודם בעכו לעבור אליה.
אחרי 1816, כשכבר לא היה ביקוש לחיטה, החליט סולימאן פאשה לחזור לגדל כותנה, סוג יבול שמאמצע המאה ה-18 ועד שנות ה-80 של מאה זו, הביא לעכו רווחים נאים מיצואו לאירופה באמצעות סוחרים צרפתיים.
לשם כך הוא שלח לכפרים חיילים שהכריחו את האיכרים לחרוש את השדות שכבר זרעו בהם חיטה, ולשתול כותנה.
אבל המצב ב-1816 היה שונה לחלוטין מהמצב 30 שנים קודם לכן.
המחירים אותם דרש סולימאן פאשה עבור הכותנה היו בדרך כלל גבוהים מהמחירים ששילמו האירופיים עבור כותנה ממדינות הדרום של ארצות הברית אותה גידלו עבדים, ולכותנה שגידל לא היו קונים.
מדיניות המונופול ההרסנית על התוצרת החקלאית נמשכה גם בתקופת יורשו של סולימאן פאשה, עבדאללה פאשא.
התוצאה הייתה שב-1821 כתב הקונסול הצרפתי שהמסחר בעכו מת למעשה, ולאחר המצור וכיבוש עכו ב-1832 בידי אבראהים פאשא, העיר לא הצליחה להתאושש.
מקורות בני התקופה שנשתמרו מהאירועים מטילים על חיים פרחי את מרבית האשמה וטוענים שהוא לקח חלק באותם מעשי השחיתות והתעשר על חשבון החלשים, מתוך הנחת היסוד שהייתה לו בלעדיות מוחלטת על ענייני השלטון בנושאים אלה.
החוקר המזרחן בן זמננו תומאס פיליפ מטיל ספק באותנטיות המוחלטת ההאשמות הללו, זאת מאחר שלדבריו כותבי אותם המקורות היו דיפלומטים צרפתיים, שהיו נגועים בדעות אנטישמיות קיצוניות וחלקם גם זכרו את חלקו של פרחי בתבוסת הצבא הצרפתי בשערי העיר.
כנגד זאת הוא מציג את מגוריו הצנועים של פרחי כהוכחה לכך שהאחרון לא רדף אחרי חיי מותרות, דבר הפוגע באמינות התיאורים המציגים אותו כרודף בצע.
כקודמו דאג סולימאן פאשה למפעלי בנייה נרחבים בכל תחומי השירותים הציבוריים.
בשנים 1814–1815 הוא בנה מחדש את אמת המים של עכו, שנבנתה במקור על ידי אחמד אל-ג'זאר ונהרסה לחלוטין על ידי צבא נפוליאון במצור הכושל על עכו ב-1799. שרידי האמה, שפעלה במשך 133 שנה עד מלחמת העצמאות, נראים היטב לאורך קטע הכביש בין עכו לנהריה.
תוואי האמה נקבע כך שמימיה יוכלו להשקות את גני הארמון שבנה סולימאן פאשה בשנים 1815–1817 (נמצא בין כפר הנוער מנוף לבין מתחם הקבר הבהאי באל-באהג'ה), שממנו נותרה רק בריכת המים.
ב-1816 בנה סולימאן פאשה מחדש את מסגד הים או מסגד אל-בחר, וב-1817, את השוק הלבן לאחר שזה עלה באש.
פעולות אלו בוצעו בדרך כלל מכספי הממשל שהעסיק בעכו בנאים רבים, אבל היו מקרים שבהם כפה סולימאן על תושבי העיר לעבוד ללא תשלום.
במטרה להגן על העיר הוא החליט לסלק את כל האדמה שערמו הצרפתים מול חומות העיר במצור של 1799. הוא הורה לכל התושבים, כולל כל פקידי המנהל האזרחי (וחיים פרחי בתוכם), לצאת מחוץ לעיר ולעזור בפינוי האדמה.
מחוץ לעכו ניסה סולימאן פאשה לשפר את מצב הדרך בין עכו לביירות.
הוא הרחיב את הדרך במעבר ראש הנקרה, בנה גשר מעל נחל הזהראני והקים רהטים לשתייה לאורך הדרך.
במטרה לשפר את הביטחון נבנו לאורך הדרך מגדלי שמירה שאוישו בחיילים.
סולימאן פאשה מת באוגוסט 1819 ונקבר לצד אחמד אל-ג'זאר במבנה קטן בחצר מסגד אל-ג'זאר.
הערכת פועלו של סולימאן פאשה שנויה במחלוקת בין ההיסטוריונים.
מצד אחד, הפסיק סולימאן פאשה לחלוטין את פעולות הדיכוי האכזריות שנקט קודמו, אחמד אל-ג'זאר, החל מהשלכת אנשים לכלא והטלת מומים בהם, וכלה בהוצאה להורג חסרת תוחלת של 200 מתושבי עכו.
גם מסעי המלחמה היקרים ברכוש ובנפש כנגד הדרוזים, המתואלים או אנשי שכם נפסקו.
במקום זאת העדיף סולימאן פאשה לנהל משא ומתן שהשיג רגיעה בכל המקומות.
מעשים אלו, וההצהרות שנשא בתחילת דרכו כשליט על כוונתו למשול תוך כבוד לנתיניו, ועל כך שידאג כי המיסים שיגבו יהיו מינימליים, זיכו אותו בתואר "אל עאדל" (العادل - "עושה הצדק").
מצד שני המדיניות הכלכלית המונופוליסטית המוחלטת שבה נקט העשירה אותו וקבוצה קטנה של פקידים, אבל רוששה את התושבים שחלקם, בייחוד האיכרים, נטשו ועקרו למקומות אחרים.
בשל חוסר היכולת לפקח על הנעשה בביירות הפך המונופול לחרב פיפיות.
ביירות הפכה לנמל הייצוא והייבוא העיקרי על חשבונה של עכו.
האצבע המאשימה הופנתה בעיקר לכיוונו של חיים פרחי, יוזם המדיניות, אבל סולימאן פאשה מואשם, על ידי כותבים בני התקופה, בחולשה בכך שהסתמך לחלוטין על חיים פרחי.
לחלופין מתואר סולימאן פאשה כבעל רצון טוב וכן, אבל כפתי תמים.
בשארה דומני, בספרו "גילוייה מחדשה של פלשתינה: סוחרים ואיכרים בג'באל נבלוס 1900-1700" מסכם את אישיותו של סולימאן פאשה במילים "שליט חלש".
סולימאן חוסני פאשא (בטורקית: Süleyman Hüsnü Paşa; 1838, איסטנבול האימפריה העות'מאנית - 11 באוגוסט 1892, בגדאד, האימפריה העות'מאנית) היה גנרל בצבא העות'מאני ומפקד גיזרת הבלקן בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
סולימאן פאשא נולד באיסטנבול ובה התחנך באקדמיה הצבאית.
ב-1867, כשהוא בדרגת רב-סרן, הוצב חוסני פאשא בכרתים והשתתף בדיכוי המרד באי.
ב-1873, הועלה לדרגת קולונל ומונה למדריך באקדמיה הצבאית ושנה מאוחר יותר לסגן המנהל בדרגת בריגדיר גנרל.
בקיץ 1876, קיבל סולימאן פאשא את הפיקוד על גזרת הבלקן, לא בשל יכולתו הצבאית אלא כאות הוקרה מצד הסולטאן מוראט החמישי על סיועו להדחת הסולטאן אבדילאזיז ותמיכתו בו.
כישוריו המוטלים בספק נחשבים לאחד הגורמים העיקריים לכישלון ולקיבעון הפיקודי ברמת מטה שהפגין הצבא העות'מאני במהלך המלחמה.
עוד יוחס לו כישלון אישי בשל התבוסה בקרב על מעבר שיפקה.
לאחר המלחמה הודח מהצבא, נכלא למשך שנה, דרגותיו ועיטוריו נשללו ממנו והוא נדון למוות בסופו של משפט צבאי ארוך ומתוקשר.
גזר הדין הומתק על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני והומר לגלות בבגדאד, שם הלך לעולמו ב-1892 ונקבר בסמוך למסגד אבו יוסף שבעיר.
סולימאן מנסור הוא צייר ויוצר ישראלי-פלסטיני תושב מזרח ירושלים.
הוא למד באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים.
הוא חבר מייסד באגודת האמנים הפלסטים הפלסטינית.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא הכרזה "הגמל נושא המשאות" (1973) בה מתואר סבל ערבי זקן וכפוף הנושא על גבו שק המכיל בתוכו את בניינים ואתרי הקודש של ירושלים.
הכרזה הייתה להצלחה גדולה בקרב הפלסטינים.
הוא היה מהמייסדים של מרכז אל-וסיטי לאמנות בירושלים וכיום משמש כמנהלו.
בשנת 1988 יצר סדרת ציורים על הכפרים הפלסטיניים ההרוסים יבנא, בית דג'אן, עמואס ויאלו.
זכה בפרס "אות הנילוס" בביאנלה של קהיר בשנת 1988 ובפרס פלסטין לאמנות פלסטית בשנת 1998. ייצג את פלסטין בביאנלה ה-25 של סאו פאולו והציג את בה היצירה "עבודת אדמה".
כיום מתגורר בבית חנינא בירושלים.
הוא מחזיק בתעודת זהות ישראלית.
בשנת 2011 פורסם ספר על עבודותיו בו שולבו מאמרים של באשיר מח'ול ומחברים נוספים.
סולימאן ג'עברי היה איש דת מוסלמי-סוני.
כיהן כמופתי של ירושלים בין השנים 1993–1994.
עבד כקאדי בבתי הדין השרעיים בלוד, צפת ויפו.
ב-1949 מונה על ידי המופתי של ירושלים, שייח' חסאם ג'אראללה, לסגנו.
לאחר מותו של ג'אראללה ב-1954 לא מונה לו מחליף.
ג'עברי עצמו שימש כקאדי בצבא הירדני ועבד בחינוך בערב הסעודית, בקטר וביהודה ושומרון, עד לפרישתו לגמלאות ב-1975. ב-1993 מונה ג'עברי לתפקיד המופתי של ירושלים.
לאחר מותו באוקטובר 1994, מינתה ירדן את השייח' עבד אל-קאדר עאבדין לתפקיד.
במקביל מינה ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, את השייח' עכרמה צברי, וזאת על רקע דרישתו להכיר בפלסטינים כאחראים על המקומות הקדושים.
סולֵימאן חיים (גם: סלימאן חיים; בפרסית: سلیمان حییم; תעתיקים: Soleiman Haïm; Sulayman Hayyim; 1887 – 14 בפברואר 1970) היה מילונאי, מחזאי ומתרגם יהודי-איראני.
זכה לכינויים "אסתאד כלאם" ("אדון המילים") ו"אבי המילונאות הדו-לשונית של איראן" עבור סדרת המילונים הדו-לשוניים שלו של השפה הפרסית: מילון פרסי–צרפתי, מילון פרסי–עברי ומילון פרסי–אנגלי, שהוא עד היום המילון הסטנדרטי מסוגו.
סולימאן חיים נולד בשנת 1887 בטהראן להורים שהיגרו לשם משיראז.
הוא גדל בתנאים כלכליים קשים.
בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ולאחר מכן בבית ספר נוצרי-מיסיונרי בשם "נור".
בשנת 1906 החל ללמוד בקולג' האמריקאי של טהראן (שנוהל אף הוא בידי מיסיונרים פרסביטריאנים) והצטיין במקצועות שפות וספרות.
מעט לאחר שהשלים את לימודיו, החל בעצמו ללמד אנגלית בקולג' האמריקאי.
בהשפעת המיסיונרים, נמשך לתקופה קצרה בנעוריו לנצרות, אך בהשפעת רבי חיים מורה (1872–1942) דבק ביהדותו ובהמשך אף הפך להיות מעורב בענייני הקהילה היהודית ופעיל למען הציונות, וכך נותר כל חייו.
בשנת 1913 בנה את בית הכנסת חיים במרכז טהראן.
חיים עבד כמתרגם עבור חברת הנפט האנגלו-איראנית עד הלאמתה בידי הממשל האיראני בשנת 1951, אז הפך למנהל ענף הרכש של החברה.
לאורך כל אותה תקופה הוא עסק באדיקות בחיבור מילונים פרסיים דו-לשוניים: פרסי–אנגלי, אנגלי–פרסי, פרסי–צרפתי, צרפתי–פרסי ועברי–פרסי.
לצורך חיבור המילונים הוא הסתייע באחים יצחק ויהודה ברוכים.
מילוניו של סולימאן חיים יצאו מחדש במהדורות רבות, בפרט המילון הפרסי-אנגלי, שהוא הגדול מביניהם, ונותרו מילונים סטנדרטיים ובני-סמכא עד ימינו.
המילונים ידועים בשמם הקיבוצי "פרהנג חיים" (فرهنگ حییم; 'מילון חיים').
המילון העברי–פרסי יצא לאור בירושלים בשנת 1966, ושוב במהדורה חדשה בשנת 1980, והיה המילון העברי-פרסי המודרני הראשון.
במשך שנת הדפסת המילון (1965–1966) גר חיים בישראל על מנת לעסוק בעריכת המילון ובהגהתו.
את ההצעה לחיבור המילון העלה לראשונה בפני חיים נשיא מדינת ישראל לשעבר יצחק בן-צבי, והוא נועד בעיקר לעולים חדשים מאיראן.
חיים שקד גם על חיבור מילון פרסי–עברי, אך לא הספיק לפרסמו.
מלבד פועלו כמילונאי, הוא חיבר מספר מחזות בפרסית שהוצגו בידי להקות של צעירים יהודים בקרב הקהילות השונות של איראן בשנת 1921 ושוב בשנים 1941–1946. מחזותיו התבססו בעיקר על יצירותיהם של המשוררים היהודים-הפרסים מולאנא שאהין ועמראני, הגדולים שבמשוררי יהודי פרס מימי הביניים המאוחרים, ועסקו בסיפורי התנ"ך.
בין מחזותיו: "ארדשיר ואסתר", "רות ונעמי" ו"יוסף וזוליכה".
בנוסף, הוא חיבר ספר שקיבץ משלים פרסיים לצד תרגומם לאנגלית.
הוא גם חיבר ותרגם ערכים אנציקלופדיים בנושאי יהדות ויהודי איראן עבור האנציקלופדיה הפרסית וחיבר שירה פרסית, שאותה פרסם מעל דפי עיתונים יהודיים-איראניים כגון "הגאולה" (1920–1923), "החיים" (1922–1926), "העולם היהודי" (عالم یهود; 1945–1947) ו"סיני" (1949–1950).
סולימאן חיים נפטר בטהראן בשנת 1970, בגיל 83. הוא היה נשוי ואב לשישה ילדים.
فرهنگ جامع انگلیسی-فارسی (۲ جلد)، ۱۳۰۸ و ۱۳۱۱ (שנת הפרסום לפי לוח השנה המוסלמי)
فرهنگ عبری به فارسی، ج اول، ۱۳۴۰ (סולימאן חיים, מילון עברי-פרסי, ירושלים: דפוס סיון, 1966) ()
סולימאן סאמי סאנה הוא כדורגלן עבר סנגלי-צרפתי, ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות שונות בגרמניה, שווייץ ואוסטריה, ובעיקר בקבוצת וטנשייד 09, והיה אחד השחקנים המובילים בקבוצה כאשר שיחקה בבונדסליגה.
סולימאן סאנה נשוי למתעמלת העבר הגרמניה רגינה ובר, אשר זכתה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), והוא אביו של הכדורגלן המצליח לירוי סאנה.
סאנה נולד לזוג דיפלומטים מסנגל, ועבר עם משפחתו לצרפת כאשר היה בן ארבע.
בעידוד אביו בחר סאנה להיות כדורגלן ושיחק בליגות חובבים בנעוריו.
בשנת 1982 גויס סאנה לשירות צבאי, וכספורטאי מבטיח שובץ לשירות קרוב לביתו.
התאחדות הכדורגל הצרפתית שלחה את המסמכים הדרושים לשיבוץ נוח, אך עקב בעיות ביורוקרטיות העניין לא טופל כראוי, וסאנה שובץ לשירות מעבר לגבול, באזור היער השחור שבגרמניה.
בתקופה זו, כאשר היה בן 21, החל לשחק במועדון החובבים הגרמני דונאואשינגן, והתגלה על ידי סקאוטים של מועדון הכדורגל פרייבורג ששיחק אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
סאנה החל לשחק בפרייבורג בשנת 1985, והעביר במועדון שלוש עונות, בהן הבקיע 56 שערי ליגה ב-106 הופעות, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה אל הבונדסליגה, אך סיים את עונת 1987/88 כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה עם 21 הבקעות ב-34 הופעות.
בתום עונה זו חתם בנירנברג מהבונדסליגה.
סאנה שיחק שתי עונות בנירנברג, אך לא הגיע למספרים שהיו לו בפרייבורג.
בקיץ 1990 חתם סאנה אצל העולה הטרייה לבונדסליגה, וטנשייד 09, ונודע במהירותו המרשימה, כאשר היה ביכולתו לרוץ 100 מטרים ב-10.7 שניות, נוסף על כך שהיה אחד השחקנים שחורי העור הראשונים בתולדות הבונדסליגה..
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 13 שערי ליגה, וסייע לווטנשייד לסיים במקום ה-11 המפתיע בבונדסליגה.
בשתי העונות הבאות הבקיע סאנה במספרים צנועים יותר, וקבוצתו הצליחה להינצל מירידה בחזרה לבונדסליגה השנייה.
בעונת 1993/94 הבקיע סאנה שוב 13 שערים עבור ווטנשייד, אך הקבוצה סיימה במקום ה-17 ונשרה בחזרה אל הבונדסליגה השנייה.
בתום עונה זו, עזב סאנה את ווטנשייד לאחר ארבע עונות, בהן הבקיע 39 שערי ליגה ב-117 הופעות, נתון הממקם אותו במקום הראשון בדירוג שיאני ההבקעות של ווטנשייד בבונדסליגה בכל הזמנים, וחתם בטירול אינסברוק מהבונדסליגה האוסטרית.
בעונת 1994/95 סאנה הבקיע 20 שערים עבור טירול אינסברוק, והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית.
את עונת 1995/96 החל סאנה באינסברוק, אך עבר במהלכה ללוזאן מליגת העל השווייצרית.
סאנה שיחק במועדון עד לשנת 1997, ואז חזר לוטנשייד 09, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, והעביר שם שתי עונות.
בתום עונת 1998/99 ירד סאנה עם ווטנשייד לליגה השלישית, ועזב את המועדון לל.א.ס.ק.
לינץ מהבונדסליגה האוסטרית, שם שיחק תקופה קצרה.
לאחר מכן שיחק במספר מועדוני חובבים בגרמניה עד לשנת 2010, כאשר בקבוצתו האחרונה, DJK ווטנשייד, שימש כמאמן-שחקן בעונת 2009/10.
עוד לפני שפרש ממשחק פעיל, אימן סאנה את נבחרת זנזיבר בין השנים 2008 ו-2011, כאשר הוא המשיך לשחק בקבוצות חובבנים בגרמניה.
לסאנה 55 הופעות במדי נבחרת סנגל, בין השנים 1990 ו-1997. סאנה השתתף עם סנגל בגביע אפריקה לאומות 1992, בו הבקיע שער אחד בשלב הבתים בניצחון 0–3 על נבחרת קניה, ובגביע אפריקה לאומות 1994. בשני הטורנירים הודחה סנגל ברבע הגמר.
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 1987/88
מלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית: 1994/95
סולימאן עבדולהי הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת גטבורג.
בשנת 2015 חתם על חוזה בוויקינג מליגת העל הנורווגית.
ב-6 באפריל 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 בהפסד 0–1 למיונדאלן במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-25 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-77 בהפסד 1–4 לרוזנבורג במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך עונה וחצי, בהן ערך 40 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים.
ב-17 ביוני 2016 חתם עבדולהי על חוזה ל-4 עונות באיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה.
בסיום העונה, רשם עם אוניון עליה לבונדסליגה.
בתום העונה, חתם בקבוצה עד לשלוש שנים.
ב-13 בנובמבר 2015 ערך עבדולהי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד נבחרת סווזילנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במהלך המשחק השני הוא הוחלף על ידי אזקיאל בייזי ולא עלה יותר למגרש במדי הנבחרת.
סולימאן סיסה היה במאי קולנוע ממאלי.
סולימאן נולד בבמקו וגדל במשפחה מוסלמית.
הוא למד בתיכון בדקר, וחזר למאלי בשנת 1960 לאחר שזו זכתה בעצמאותה.
הקריירה שלו החלה כעוזר מקרין לסרט דוקומנטרי על מעצרו של פטריס לומומבה.
דבר זה עורר את רצונו ליצור סרטים משלו, והוא קיבל מלגה לבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של מוסקבה.
בשנת 1970, סולימאן חזר למאלי והצטרף למשרד ההסברה כצלם, שם הפיק סרטי תעודה וסרטים קצרים.
שנתיים לאחר מכן, הוא הוציא את הסרט הראשון באורך בינוני "Cinq jours d'une vie" (בתרגום חופשי לעברית "חמישה ימים בחיים") אשר מספר את סיפור של נער צעיר אשר נושר מבית הספר והופך לגנב קטנוני בשביל לחיות ברחוב.
סרט זה הופיע לראשונה בפסטיבל הסרטים קרתגו.
בשנת 1974 סולימאן הפיק את סרטו הראשון באורך מלא "Den muso" (בתרגום חופשי לעברית "הנערה"), אשר מספר את סיפורה של נערה אילמת צעירה שנאנסה, נכנסה להיריון ונדחתה על ידי המשפחה ואביו של הילד.
הסרט צונזר על ידי שר התרבות של מאלי, וסולימאן נעצר ונכלא, כשהסיבה הרשמית הייתה בשל קבלת מימון צרפתי לסרט.
ארבע שנים לאחר מכן, סולימאן הפיק את הסרט "Baara" (בתרגום חופשי לעברית "עבודה"), שקיבל פרס בשנת 1979. בשנת 1982, הוא הפיק את "Finyé" (בתרגום חופשי לעברית "רוח"), המספר על בני נוער שמורדים נגד הממסד.
סרט זה זיכה אותו בפרס נוסף בשנת 1983.
בשנים 1984–1987 הוא הפיק את הסרט "Yeelen" (בתרגום חופשי לעברית "אור"), סרט על גיל העמידה שזכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1995 הוא הפיק את הסרט "Waati" (בתרגום חופשי לעברית "זמן") שהתחרה על פרס דקל הזהב באותה השנה.
סולימאן היה נשיא "UCHICAGO", איחוד יוצרי ויזמי הקולנוע והאמנות של מערב אפריקה.
סולימאן מַסְוַודֶה הוא עיתונאי ערבי-ישראלי יליד מזרח ירושלים, המועסק ככתב ומגיש בכאן 11, ומשמש ככתב בדסק הפוליטי-מדיני של תאגיד השידור הישראלי.
מסוודה נולד וגדל ברחוב אסעדייה שב בירושלים.
אביו, מונזר מסוודה, הוא נהג משאית, ואמו, אמאל מסוודה, היא עקרת בית.
הוא אח בכור לשש אחיותיו.
הוא למד בבית הספר התיכון אל-אימאן.
מכיוון שנולד במזרח ירושלים, עד 2024 לא היה מסוודה בעל אזרחות ישראלית, אלא אחז בתושבות קבע בלבד.
מסוודה הוא הראשון במשפחתו שלמד באקדמיה.
הוא למד ראיית חשבון באוניברסיטת ביר זית הפלסטינית, ואז החליט לעבור ללמוד במוסד אקדמי ישראלי.
במהלך המכינה הקדם-אקדמית, למד את השפה העברית, אחר כך למד לתואר ראשון בחוג לפוליטיקה ותקשורת של המכללה האקדמית הדסה ירושלים הישראלית.
בהיותו סטודנט, החל לעבוד כעוזר הפקה ברדיו מכאן בערבית, השייך לתאגיד השידור הישראלי.
לאחר מספר חודשים, עבר לשמש כקשב בדסק הערבים והפלסטינים של החדשות בעברית.
ב-2019 מונה לכתב בדסק הערבים בערוץ כאן 11, ובהמשך לכתב באזור ירושלים.
ב-2021, לצד היותו כתב אזור ירושלים, מונה מסוודה גם ככתב לענייני המפלגות הערביות, והחל להגיש את התוכנית השבועית "הכול פוליטי", המשודרת בערוץ "כאן 11", עם יערה שפירא.
הוא מגיש גם סדרת רשת ב"כאן" בשם "האיש בשטח".
במרץ 2023 הודיע כי הוא עובר לדסק הפוליטי-מדיני בכאן חדשות.
מסוודה נבחר כאחד מ-40 הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 40 של האתר "אייס" לשנת 2022. באפריל 2024 נבחר לרשימת פורבס ישראל 30Under30.
סולימאן קונה הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת הבלם.
קונה נולד בעיר גראן-בסאם שבחוף השנהב, ובפברואר 2012 הגיע לאירופה והצטרף למחלקת הנוער של צסק"א סופיה.
ב-10 בפברואר 2015 חתם על חוזהו המקצועני הראשון והצטרף לאררט ירוואן מליגת העל הארמנית.
הוא שוחרר מהמועדון ב-28 באוקטובר 2016.
בינואר 2017 חתם לשלוש עונות ביורגודן מליגת העל השוודית.
ב-10 בינואר 2018 הושאל לעונה אחת לדונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
לאחר מכן השאלתו הוארכה עד ליוני 2019.
ביולי 2019 חתם בווסטרלו מהליגה הבלגית השנייה.
ב-26 בינואר 2021 חתם בוויסלה קרקוב מליגת העל הפולנית עד לתום העונה.
סולימאן חמיד סולימאן (באמהרית: ሱሌማን ሀሚድ; נולד ב-20 באוקטובר 1997 באסוסה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת סיינט ג'ורג' מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
חמיד שיחק במועדונים אדאמה סיטי והדיה חוסנה מליגת העל האתיופית.
ב-1 ביולי 2021 חתם בסיינט ג'ורג' מליגת העל האתיופית.
ב-22 באוקטובר 2020 ערך חמיד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בהפסד 3-2 לנבחרת זמביה במשחק ידידות.
סולימאן מריח הוא כדורגלן גמבי, המשחק בעמדות הקשר האחורי והבלם בז'לייזניצ'אר פנצ'בו מליגת העל הסרבית ובנבחרת גמביה.
מריח התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אבוקו יונייטד הגמבית.
בגיל 15 הצטרף לסאמגר הגמבית.
במרץ חתם בגרנדה, אך תחילה הצטרף בפועל רק לקבוצת המילואים של המועדון, גראנדה II המשחקת בליגה הספרדית השלישית.
ב-17 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של גראנדה בהפסד ביתי 1-0 לראיו ואיקאנו – זאת הופעתו הראשונה והיחידה של מריח בלה ליגה, ליגת העל הספרדית.
ב-10 ביולי 2017 חתם בקבוצת המילואים עד גיל 23 של ווטפורד האנגלית, וכעבור זמן קצר הושאל לקבוצת הבוגרים של ריאל ואיאדוליד מהליגה הספרדית השנייה.
כשבינואר 2018 הושאל עד לתום העונה לבוגרים של אלמריה מהליגה הספרדית השנייה.
בקיץ הושאל לאויפן מליגת העל הבלגית, ובמרץ , חתם כשחקן מן המניין לשנתיים וחצי באויפן.
ביוני חתם בגנט מליגת העל הבלגית.
ב-13 בספטמבר 2023 חתם לעונה בהפועל חיפה מליגת העל, עם חוזה שמסתיים ב-30 ביוני 2024.
ב-9 בפברואר 2011 מריח ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה בניצחון 1-3 נגד , במשחק ידידות.
ב-13 בנובמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
השתתף עם הנבחרת הגמבית בגביע אפריקה לאומות 2021.
סולימאן עיזאת היה מפקד חיל הים המצרי.
עיזאת היה מפקדו הראשון לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ונחשב לאביו של הצי המצרי המודרני.
התפטר מתפקידו לאחר ההפסד המצרי במלחמת ששת הימים, והנזק הכבד שנגרם לחיל הים המצרי.
סולימאן עזאת סיים את לימודיו במכללה הצבאית המצרית ב-1931.
ב-1945 ניטרל מנשקו את מחמוד אל-עסאווי עוואד אללה, רוצחו של ראש ממשלת מצרים, ד"ר אחמד מאהר פאשה ולכד אותו.
עיזאת השתתף במלחמת העצמאות נגד ישראל.
בעקבות טיבוע אל-אמיר פארוק על ידי חיל הים הישראלי, ניסה להגיע לחופי תל אביב.
ב-1 בינואר 1949 פיקד על אחת משתי אניות מצריות, נצר ומצר, שניסו להפגיז את נמל תל אביב.
במשך 13 דקות נורו 92 פגזים, שלא פגעו בעיר ולא גרמו נזק.
חיל הים הצעיר של ישראל איתר את האוניות המצריות והתפתח בניהם קרב תותחים.
לא נגרמו נזקים בשני הצדדים אך האוניות המצריות הוברחו לנמל עזה.
לאחר מכן עמד בראש האקדמיה הימית המצרית , ראש מטה חיל הים המצרי, והחל מאוקטובר 1959 כמפקד חיל הים המצרי.
לאחר מלחמת סיני חיזק הצי המצרי את כוחותיו בים סוף, נוכח פתיחת מצרי טיראן והגברת התנועה הימית הישראלית במפרץ אילת.
בשנת 1961 מצרים רכשה 3 צוללות סובייטיות, ובסוף תרגיל גדול הצהיר עיזאת כי מצרים מחזיקה בצי החזק ביותר מקרב המדינות הבלתי-מזדהות.
ביוני 1963 השתתף עיזאת במשלחת צבאית גדולה של ראשי צבא מצרים אל נשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב.
בביקור זה, עיזאת סיכם על רכש חדש לחיל הים המצרי, טילים הדומים לאלה המותקנים על ספינות הטילים מסדרת קומאר.
זאת כדי להימנע מקרב־מגע מול חיל הים הישראלי, הנחשב לחולשה היסודית של הצי המצרי.
באוגוסט אותה שנה הכריז עיזאת כי מצרים הצליחה לייצר צוללת בעצמה, והשלימה בהצלחה את הפלגת הניסיון שלה.
במלחמת ששת הימים נמנע עיזאת מלהפעיל את ציו הגדול של חיל הים המצרי לביצוע פעולות מקיפות.
זאת מתוך חשש שחיל האוויר הישראלי, אשר השמיד כבר את חיל האוויר המצרי, יטביע את הצי המצרי, או חלק משמעותי ממנו.
במצרים זוקפים לזכותו של עיזאת את פעולת אלכסנדריה בה נשבו 6 לוחמי שייטת 13 ונפגעה הצוללת אח"י תנין (צ-71).
לאחר ההפסד המצרי, מנהיגי הכוחות המזוינים של מצרים הודחו, ובהם הרמטכ"ל עבד אל-חכים עאמר, מפקד כוחות היבשה עבד אל-מוחסן כאמל מורתגי ומפקד חיל האוויר מוחמד סידקי מחמוד וכן שר ההגנה שמס בדראן.
עם זאת, בתקשורת המצרית פורסם כי הוא הגיש את התפטרותו מרצונו, והתעקש על כך עד שגמאל עבד אל נאצר קיבל אותה.
זאת כחלק ממזעור הנזקים התקשורתי שעשתה התעמולה המצרית, אשר פרסמה כי כוחות חיל הים המצרי לא נפגעו, ואף השיגו ניצחונות על חיל הים הישראלי.
החליפו בתפקיד פואד אבו זיכרי.
במהלך שירותו קיבל עיזאת כמה אותות צבאיים, החשובים שבהם הם "מדליית הזיכרון למלחמת פלסטין ב-1948", "מדליית השחרור בשנת 1956", ו"המדליה הצבאית של המחלקה הראשונה בשנת 1961".
על שמו נקראה ספינת הטילים מדגם "אמבסדור" () שהגיעה לחיל הים המצרי בנובמבר 2013. בנוסף, נקראה על שמו הקבוצה ה־98 של בוגרי המכללה הצבאית המצרית.
סולימאן קוליבאלי הוא כדורגלן איבוארי, המשחק בעמדת הבלם בהפועל חדרה מליגת העל, בהשאלה ממימוסאס שמחוף השנהב, ובנבחרת חוף השנהב.
קוליבאלי נולד בדיאגו שבמאלי, וגדל בחוף השנהב.
החל את קריירת הבוגרים שלו בסטלה קלאב מליגת העל של חוף השנהב.
ב-1 ביולי 2021 חתם במימוסאס מליגת העל של חוף השנהב.
ב-3 באוגוסט 2023, הושאל למשך עונה אחת להפועל חדרה מליגת העל הישראלית.
ב-27 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של חוף השנהב בתיקו 0–0 מול בורקינה פאסו, במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות לשנת 2022.
סולימאן עבד א-רזאק טוקאן היה פוליטיקאי פלסטיני־ירדני שכיהן כשר ההגנה וכשר המשפטים של ירדן וכראש עיריית שכם בתקופת המנדט הבריטי.
נהרג בעיראק במהלך מהפכת 14 ביולי 1958.
טוקאן נולד ב־1893 (תקופת השלטון העות'מאני) בסלט, שבעבר הירדן המזרחי.
בשנים 1920–1922 היה חבר המועצה הממשלתית המייעצת של המנדט הבריטי וועדות ממשלתיות אחרות, ונשא אות כבוד בריטי.
בינואר 1925 פוזרה עיריית שכם, וטוקאן נבחר לחבר במועצת העירייה החדשה.
בפברואר 1925 מונה לראש עיריית שכם.
טוקאן מונה שוב לראשות העירייה לאחר הבחירות לעירייה ב־1927 והבחירות ב־1934. בתקופה זו היה האיש הבולט במשפחת טוקאן.
טוקאן היה חבר ברוב הוועידות הערביות הפלסטיניות.
הוא היה ממייסדי מפלגת ההגנה הלאומית (נוסדה ב-1934) הנשאשיבית ומראשיה, ונחשב למנהיג הראשי של חוגי משפחת נשאשיבי, שני רק לראע'ב נשאשיבי עצמו.
בשנת 1936 היה ממארגני המרד הערבי הגדול בשלבו הראשון, ובשלב המאוחר יותר היה ממפעילי הטרור הנגדי של "כנופיות השלום".
בבחירות לעיריית שכם ב־6 במאי 1946 זכתה מפלגתו של טוקאן בשלושה מושבים, לעומת חמישה למפלגה הערבית הפלסטינית החוסיינית ותומכיה.
בספטמבר 1948 הוקמה ממשלת כל פלסטין, והיא הכריזה על מינויו של טוקאן לשר התחבורה.
טוקאן הפרו־האשמי סירב להשתתף בממשלה.
טוקאן השתתף בקונגרס בעמאן באוקטובר 1948, שכונס ביוזמת עבדאללה, מלך ירדן והביע בו תמיכה.
בספטמבר 1951 הקים תאופיק אבו אל-הודא ממשלה חדשה בירדן בה כיהן טוקאן כשר ההגנה והחקלאות.
ביוני 1952 מונה טוקאן לחבר מועצת העוצרים שהוקמה בעקבות הדחת טלאל, מלך ירדן עד להגעתו של חוסיין לגיל 18. בעקבות כך התפטר מתפקידיו בממשלה.
באוקטובר 1953 מינהו חוסיין, מלך ירדן לראש לשכתו.
ב־24 באפריל פיזר חוסיין את ממשלת סולימאן א-נאבולסי בעקבות קשר זרקא ומינה במקומו את אבראהים האשם כראש הממשלה, כשטוקאן ממונה לשר ההגנה בממשלה החדשה.
ב־28 באפריל 1957 הכריז חוסיין על משטר צבאי בירדן ומינה את טוקאן למושל הצבאי של המדינה.
ב־15 ביולי 1957 פרש מהממשלה ומונה לשר החצר של חוסיין.
במאי 1958 הוקמה ממשלה ל, איחוד של ירדן ועיראק.
טוקאן מונה לשר ההגנה בממשלה.
טוקאן הגיע יחד עם סגן ראש הממשלה המאוחדת אבראהים האשם לבגדאד ב־14 ביולי 1958, ביום פריצת ההפיכה הסוציליסטית בעיראק, והמורדים תפסו אותם בשדה התעופה של בגדאד, ורצחו אותם בלינץ'.
סולימאן עובייד (24 במרץ 1984 – 6 באוגוסט 2025) היה כדורגלן פלסטיני ששיחק כחלוץ וכקשר.
הוא כבש את שערו הבין-לאומי הראשון במהלך אליפות מערב אסיה בכדורגל 2010, וייצג את הנבחרת הלאומית הפלסטינית במוקדמות גביע האתגר של קונפדרציית הכדורגל של אסיה ב-2012 ובמוקדמות גביע העולם ב-2014. עובייד היה ידוע בכינוי "פלה הפלסטיני", על שם הכדורגלן הברזילאי פלה.
עובייד החל את קריירת הכדורגל המקצוענית שלו בקבוצת הכדורגל של מחנה הפליטים שאטי ברצועת עזה, "ח'דמאת א-שאטי" ב-2007. באותה שנה הוא זומן לראשונה לנבחרת פלסטין, בה ערך בסך הכול 24 הופעות וכבש שני שערים מעמדת החלוץ.
הוא קיבל את הכינוי "פלה הפלסטיני" בזכות שער שכבש בספטמבר 2010 מול נבחרת תימן בכדורגל, במסגרת משחק באליפות מערב אסיה בירדן.
בשנים 2009–2013 שיחק בקבוצת הכדורגל החצי-מקצוענית ממחנה הפליטים אל-אמערי ליד רמאללה – מרכז שבאב אל-אמערי, המשחקת בליגת העל הפלסטינית.
אחר כך חזר לעוד שתי קדנציות בח'דמאת א-שאטי בה שיחק עד 2021, אז פרש בגיל 39 אחרי שכבש יותר מ-100 שערים בקריירה.
ב-6 באוגוסט 2025, עובייד נורה ונהרג על ידי כוחות ישראליים בעזה בזמן שהמתין לסיוע הומניטרי לצד אזרחים אחרים, זאת על פי התאחדות הכדורגל הפלסטינית.
הוא הותיר אחריו את אשתו וחמישה ילדים.
יומיים לאחר מכן, אופ"א (איגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות) התייחס למותו ברשתות החברתיות.
בהודעת הארגון בטוויטר נכתב "נפרדים מסולימאן עובייד, 'פלה הפלסטיני'.
כישרון שנתן תקווה לילדים רבים, אפילו בשעות החשוכות ביותר".
אך לא צוין האופן בו נהרג.
בתגובה שחקן ליברפול מוחמד סלאח כתב: "מישהו יכול לספר לנו איך הוא מת?".
12 שעות אחר הציוץ של סלאח הוא כבר נחשף ליותר מ-63 מיליון איש, קיבל כמעט מיליון לייקים ושותף על ידי יותר מ-281 אלף חשבונות.
24 שעות אחרי הציוץ של סלאח הגיב דובר צה"ל לתקשורת הזרה, סא"ל נדב שושני, וכתב: "היי מוחמד, אחרי בדיקה ראשונית, לא מצאנו תיעוד של אירועים כלשהם שבהם היה מעורב סולימאן עובייד.
על מנת לבחון מקרוב, אנו זקוקים לפרטים נוספים".
סגנות אלופת גביע הנשיא של קונפדרציית הכדורגל של אסיה 2012
מלך השערים של ליגת העל של רצועת עזה ב-2016
סולימאן סאני הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ר.ב.
סאני גדל במחלקת הנוער של ויקי טוריסטס, ובשנת 2024 עבר לאקווה יונייטד מליגת העל הניגרית והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-22 ביולי 2024 חתם על חוזה לשנתיים בא.ס.
ב-13 בינואר 2026 חתם על חוזה לחמש שנים בר.ב.
סאני נכלל בסגל נבחרת ניגריה עד גיל 20 לגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וערך שלוש הופעות בטורניר.
סוליפסיזם (מלטינית: solus, "בלבד", ו-ipse, "עצמו") היא תפיסה מטאפיזית ואפיסטמולוגית הטוענת כי אדם יכול להיות בטוח בקיומו של דבר אחד בלבד - ה"אני" העצמי שלו.
על פי גישה זו, עולם חיצוני לתודעה העצמית של האדם וכן גם תודעות של אנשים אחרים, לא בהכרח קיימים אובייקטיבית במציאות.
הסוליפסיזם הוא ביטוי של הספקנות.
המשפט "אני חושב, משמע אני קיים" של רנה דקארט נחשב למרכזי בסוליפסיזם.
שלילת קיום חומרי, בפני עצמה, אינה מהווה סוליפסיזם.
הידע הוודאי ביותר של אדם הוא תוצרי תודעתו - מחשבותיו וחוויותיו.
היות שאדם אינו יכול להיות בטוח בקיומו של דבר פרט לתודעתו, תוצריה הם הידע הוודאי ביותר.
תוצרי התודעה הם הידע היחיד שקיומו אינו מוטל בספק.
אין קשר הכרחי בין חוויות נפשיות מודעות להתנהגות חיצונית.
דוגמה בולטת לעיקרון זה היא הניסוי הדמיוני 'ניסוי המוח בחבית'.
לפי הרעיון שניצב בבסיס הניסוי, אם ינתקו מוח אנושי מגופו, ישימו אותו במכל מלא בחומר משמר-חיים, ויחברוהו למחשב שיקלוט את שדריו, יוסיף המוח לחיות כאילו לא נותק מעולם, במציאות וירטואלית שייצור לעצמו.
המוח ימשיך לחוות חוויות ולחוש רגשות, אף על פי שאין להן כל יסוד במציאות החומרית.
הניסוי מדגים את היעדר התלות של חוויות נפשיות במציאות, פועל יוצא של מבנה המוח האנושי.
אדם אינו מסוגל להבין באופן מדויק רגש או חוויה של אדם אחר.
היות שחוויות ורגשות הן דבר סובייקטיבי, ואין בנמצא זוג בני אדם זהים לחלוטין, הרי שרגש לעולם יהא ייחודי.
מכאן ניתן להסיק כי אדם יכול להבין, בקירוב בלבד, רגש של אדם אחר רק באמצעות השוואתו לרגש דומה שחווה הוא בעבר, ושימוש בדמיונו.
הבעיה המרכזית בסוליפסיזם היא בעיית קיום התודעות האחרות: היות שביכולתו של אדם לראות רק את התנהגותם של בני אדם אחרים, ולא את הלכי נפשם, כיצד יוכל לדעת אל נכון שקיימת תודעה אחרת, נוסף על זו שלו?
אמת, גם את תודעתו שלו אין הוא מסוגל לראות, אך לה הוא מודע וכך הוא יכול, א-פריורי, להיווכח בקיומה.
סוליפסיזם מתועד לראשונה בדבריו של הפילוסוף גורגיאס (376-483 לפנה"ס), כפי שצוטטו על ידי סקסטוס אמפיריקוס:
אפילו קיים דבר מה, מן הנמנע לדעת דבר אודותיו.
אפילו ניתן לדעת דבר אודותיו, מן הנמנע להעביר את הידע לאחרים.
בעת ההיא, עיקרו המרכזי של הסוליפסיזם היה להראות שידע 'אובייקטיבי' אינו אפשרי.
לימים היה הסוליפסיזם למסד התפישה, לפיה היכולת האנושית להבין את מושגי הנפש (חשיבה, רצון, תפישה) אינה מושלמת אלא באמצעות שימוש בדמיון ובהשוואה לחוויות דומות.
כלומר, באמצעות הפשטה של חוויות פנימיות.
והתפישה הזו, על גווניה השונים, קנתה לה השפעה בפילוסופיה מאז שרומם דקארט את החיפוש אחר ביטחון מוחלט למדרגת היעד העיקרי באפיסטמולוגיה.
בו בזמן רומם דקארט את האפיסטמולוגיה למדרגת "פילוסופיה ראשונית".
דחייתו של ברקלי את המטריאליזם לטובת האידיאליזם מעניקה לסולפסיזם תימוכין נוספים, נוסף על אלה של דקארט.
דקארט תמך בדואליזם האונטולוגי, לפיו קיימים הן העולם החומרי, הן התודעות הלא-חומריות הן האל.
ברקלי לעומתו, דחה את קיום החומר אך לא את קיום התודעות, ובהגדירו את האל כתודעה קיבל גם את קיומו.
"סוליפסיזם קיבוצי" הוא הגישה הפילוסופית המנחה את החברה הדמיונית בספר "1984" של ג'ורג' אורוול, בו "האח הגדול" שואף לשלוט בזיכרון ובתודעה וכך למעשה לשלוט במציאות.
סוֹלְלָה או בָּטֵרִיָּה היא חפץ לייצור חשמל בזרם ישר.
הסוללה מורכבת מ"תא חשמלי" אחד או יותר.
ה"תא החשמלי" הנפוץ כיום הוא תא אלקטרוכימי (מכונה גם "תא וולטאי" או "תא גלווני"), שבו החשמל מופק כתוצאה מתהליך כימי (העברת אלקטרונים בין שתי אלקטרודות המחוברות לחומרים שלהם הבדל פוטנציאלי חמצון-חיזור).
תא חשמלי העובד בצורה הפוכה הוא תא אלקטרוליטי.
בתא זה מגיע חשמל ממקור חיצוני, וגורם לתהליך כימי.
"סוללה נטענת" משלבת למעשה תא אלקטרוכימי להפקת חשמל, ותא אלקטרוליטי הטוען את הסוללה באנרגיה באמצעות שינויים כימיים, לצורך המשך הפקת החשמל.
סוג נוסף של תאים חשמליים הם תאי דלק, תאים גרעיניים ועוד.
ערך זה דן בסוללות האוצרות אנרגיה באופן כימי בלבד.
המילה "סוללה" מוזכרת כבר בתנ"ך מספר פעמים בצד השורש ש-פ-כ: "שפיכת סוללה על העיר".
רוב האזכורים מופיעים בהקשרים של המצורים על ירושלים ולכיש שערכו סנחריב מלך אשור (701 לפנה"ס) ונבוכדנצר מלך בבל (587–586 לפנה"ס.
מצור זה הסתיים בחורבן בית המקדש הראשון).
בספרות חז"ל לא נמצא כל שימוש במילה זו או בתרגומה.
הפרשנים נחלקו בפירוש המילה סוללה; מחבר הספר יוסיפון, בן המאה ה-10, בתארו את המצור שערך טיטוס – ראה אותה ככלי מצור, וכמותו סברו גם הרלב"ג ורבי אברהם הרופא פורטלאונה.
"שפיכת סוללה" הובנה אצלם כירייה מתוך כלי ארטילרי – בליסטרה המשליכה כמות גדולה של אבנים.
למשמעות זו יש תימוכין ממדרש איכה רבה.
לעומתם, פרשני המקרא רבי דוד אלטשולר (בספרו המצודות) והמלבי"ם מפרשים כי הכוונה לסוללת עפר הנשפכת מול העיר כדי לאפשר לחימה ממנה (סוללת מצור).
בספרות ההשכלה וכן בעיתונות העברית בראשיתה שימשה ה"סוללה" כסוללת עפר.
התרגום של "סוללה" כנשק ארטילרי – קבוצת כלי ירייה (ובשלב זה – התותחים המודרניים) הופיעה בעיתונות לראשונה רק ב-1877 (בעיתון הצפירה).
השימוש של "סוללה" עבור סוללה חשמלית ("בטרייה") הופיע מאוחר יותר – רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. העתקת המילה למשמעות זו נבעה מ-battery האנגלית ו-batterie הצרפתית, המשמשות אף הן משמעות כפולה – לסוללה החשמלית לצד הארטילריה.
הראשון שבנה סוללה חשמלית היה אלסנדרו וולטה (1745–1827).
הוא בנה את "תא וולטה" (תא נוזלי).
המצאתו של וולטה אפשרה למדענים בימיו לחקור את תכונות החשמל ויכולותיו.
הסוללה החשמלית הראשונה הייתה תא שבתוכו היו ערוכים לסירוגין, בזה אחר זה, לוחות עשויים אבץ ונחושת: לאחר לוח אבץ בא לוח נחושת ואחריו שוב לוח אבץ, וכן הלאה.
לוחות אלה הם האלקטרודות (האנודה והקתודה).
הן מופרדות זו מזו בשכבות של חומר נקבובי, רווי באלקטרוליט, לרוב תמיסה של חומצה גופרתית מהולה.
כל תא כזה ובו לוח אבץ, לוח נחושת וביניהם אלקטרוליט הוא תא חשמלי העומד בפני עצמו, וניתן לחברו לתא הבא אחריו בטור, ליצירת מתח חשמלי גבוה יותר.
לאחר שימוש ממושך בסוללה, מצטברת על האלקטרודות שכבה של גז המבודדת אותן מבחינה חשמלית.
כדי להתגבר על בעיה זו, המכונה "קיטוב", המציא הצרפתי ז'ורז' לקלנשה את "הסוללה היבשה" בשנת 1867. בסוללה היבשה עשויה האלקטרודה השלילית (הקתודה) אבץ והיא מהווה את מארז הסוללה, ואילו האלקטרודה החיובית (האנודה) עשויה מוט של גרפיט הקבוע במרכז הקופסה.
מוט הגרפיט מוגן בתערובת על בסיס מנגן דו-חמצני, המונעת קיטוב.
האלקטרוליט בסוללה זו הוא תערובת של כלוריד האבץ וכלוריד האמוניום.
כולו מבודד בעטיפה העשויה חומר מבודד שאינו מאפשר את מעבר הזרם החשמלי אלא בתיל המתכת.
על העטיפה מולבש שריון מתכת שמטרתו העיקרית למנוע את דליפת האלקטרוליט.
דליפה זו עלולה להתרחש עקב הצטברות גזים בתוך הסוללה שלחצם פורץ את המעטפת.
בסוללה יש שלושה מרכיבים עיקריים:
קתודה – (קוטב חיובי) שבה מתרחש תהליך חיזור, שבו נשלחים אלקטרונים אל המעגל החיצוני (צרכן החשמל).
אנודה – (קוטב שלילי) שבה מתרחש תהליך חימצון, שבו נקלטים אלקטרונים מהמעגל החיצוני.
אלקטרוליט – תווך המפריד בין האנודה לקתודה ומאפשר את יצירת הפרש הפוטנציאלים ביניהן.
המטענים החשמליים שנושאים איתם האלקטרונים הנודדים מלוח ללוח בתוך הסוללה יזרמו דרך חוט המתכת.
את התיל הזה המכוסה שכבה של חומר מבודד מחברים למכשיר שרוצים להפעילו בזרם החשמלי.
בתרשימים של מעגלים חשמליים הסוללה מסומלת על ידי שני קווים מקבילים בעלי אורך שונה – הקו הארוך מייצג את הצד החיובי של הסוללה והקצר את השלילי.
סוללה מסוג זה היא סוללה המיוצרת במצב טעון, במטרה להיות בשימוש חד פעמי.
אף על פי כן, ישנם מטענים מיוחדים אשר יכולים לבצע תהליך של ריענון, ולטעון גם סוללות מסוג זה.
טעינה של סוללות ראשוניות במטענים רגילים של סוללות משניות אינה יעילה ואף עלולה לגרום נזקים.
סוללת אבץ-פחם – הסוג הפשוט והזול ביותר של סוללות.
האלקטרודות עשויות אבץ ומנגן דו-חמצני (שהחיבור אליו נעשה באמצעות מוט פחם) והאלקטרוליט הוא תערובת של אמוניום כלוריד ואבץ כלוריד.
סוללת אלקליין – סוללה זו היא מהשכיחות ביותר במכשירי חשמל קטנים.
האלקטרוליט הוא בסיס חזק הנמצא לעיתים קרובות בלחץ ולכן מסוכן לפרק סוללה מדגם זה.
סוללת כספית – האנודה שלה עשויה אבץ והקתודה עשויה תחמוצת הכספית והאלקטרוליט הוא מימת האשלגן.
היתרון של סוללות אלו טמון הן בעמידותן הרבה, והן ביכולתן לספק מתח חשמלי במשך זמן רב.
סוללת כסף-אבץ – סוללות אלו ידועות גם כ"סוללות כפתור".
סוללות אלו יקרות ליצור בגלל רכיב הכסף שבהן.
אך נפוצות בממדים קטנים מאוד או ביישומים צבאיים, בהם למחיר יש פחות משמעות.
האלקטרודות עשויות אבץ וכסף חמצני.
סוללה המיועדת לטעינה ופריקה רב פעמית.
עלויות היצור של סוללה מסוג זה גדולות יותר מסוללה ראשונית, אך עלות השימוש בה בטווח הארוך, זולה יותר, בגלל האפשרות לטעון מחדש את הסוללה.
סוללת עופרת-חומצה – בדרך כלל מכונה "מצבר", זוהי סוללה נטענת בה האלקטרודות עשויות עופרת והאלקטרוליט הוא תמיסה מימית של חומצה גופרתית.
סוללת ניקל-קדמיום – האלקטרודות עשויות ניקל וקדמיום והטענתן נעשית על ידי הזרמת זרם חשמלי דרכן והוא מפרק את התרכובות הכימיות שנוצרו בעת פעולתן.
עם פיתוחו של תא ניקל מתכת הידריד פחת השימוש בתאי ניקל קדמיום ממספר סיבות: רעילות הקדמיום, קיבולת נמוכה, הצורך לפרוק את הסוללה לפני הטענתה כדי להתגבר על התופעה של "זיכרון מחזור העבודה" המקטין את הקיבולת שלה, וכן משך השימוש הקצר.
(תא אחד לא תקין במארזים שהכילו מספר תאים גרם לכך שכל המארז לא עבד וכן הוא היה מקלקל תאים אחרים בניסיונות של פריקה וטעינה של המארז.)
סוללת ניקל מתכת-הידריד (NiMH) – דגם זה הוא השכיח ביותר מבין הסוללות הנטענות במכשירי חשמל קטנים.
האלקטרודות עשויות ניקל ותערובת של מתכות.
סוללת יוני ליתיום, וסוללת ליתיום-פולימר, הן סוללות קטנות ודקות במיוחד המיועדות למכשירים חשמליים קטנים במיוחד כמו טלפונים ניידים ומצלמות.
סוללת ליתיום יון תעשייתית מורכבת מקתודת LiCoO2 ומאנודת גרפיט.
בתהליך פריקה יוצאים יוני הליתיום מהקתודה ונכנסים בין שכבות הגרפיט בעוד הקובלט משנה את מצב החמצון שלו.
בטעינה הם יוצאים מהגרפיט וחוזרים למבנה תוך שחרור אלקטרונים.
ההספק החשמלי של סוללות אלו גדול בכ-300% משל סוללות ניקל קדמיום וניקל מתכת-הידריד.
סוללת ניקל-ברזל (NiFe) – היא סוללה נטענת שבה הקתודה היא תחמוצת ניקל (III) אוקסידי וברזל משמש כאנודה, עם אלקטרוליט של אשלגן הידרוקסיד.
הסוללות מגיעות בגדלים שונים, במתחים שונים ובצורות שונות, רובן עגולות.
סוללת יון-סודיום – סוללה נטענת מחומרים זולים אך בעלת מספר מחזורי פריקה/טעינה קטנים יחסית לעומת סוללות אחרות.
קיבולת האנרגיה של סוללה נמדדת בעזרת יחידות של מטען חשמלי – Ah (אמפר שעה = 3,600 קולון).
כדי לקשר בין יחידות האנרגיה ואט-שעה ליחידות המטען אמפר-שעה יש לכפול במתח, כלומר: במונחי ואט-שעה קיבולת האנרגיה שווה למכפלת נתון האמפר-שעה במתח.
במונחי ג'אול, הקיבולת שווה למכפלת נתון האמפר-שעה במתח, תוך הכפלה נוספת ב-3,600 (מספר השניות בשעה).
לדוגמה, כאשר מצוין על גבי סוללה שהיא בעלת מטען של 1Ah במתח של 5 וולט, הכוונה היא שהסוללה מסוגלת לספק זרם של אמפר אחד במשך שעה, במתח של 5 וולט.
ביחידות אנרגיה, מדובר ב-5 ואט-שעה, או ב-18,000 ג'אול.
אם לדוגמה, מכשיר אלקטרוני צורך זרם של 100mA, וניזון מסוללה שהמטען שלה 1,300mAh, הוא ירוקן את הסוללה תוך 13 שעות עבודה.
בפועל, חישוב זה הוא פשטני למדי שכן בפועל, כאשר סוללה קרובה להתרוקן, יורד בהדרגה גם המתח בין הדקיה.
בעבר, עד שנות ה-60 של המאה ה-20, השימוש בסוללות בשוק האזרחי היה מוגבל למספר קטן יחסית של מכשירים.
לכן היו מעט דגמים, והם סומנו באותיות: AA, C, D, וכדומה.
כאשר הסימון התייחס בעיקר לממדים שלהן.
עם התפתחות המיקרו אלקטרוניקה, ושימושיה הרחבים גם בשוק האזרחי, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, נוצרה דרישה לסוללות בעלות קיבול גבוה, וממדים קטנים יותר ויותר.
הדבר יצר דחיפה לפיתוח טכנולוגיות כימיות נוספות עבור סוללות.
התוצאה הייתה שוק עם דגמים רבים של סוללות, הנבדלים, למשל, מבחינת הגודל, הקיבול, המרכיבים הכימיים של התא הבסיסי, יכולת הטעינה לשימוש נוסף, ועוד.
לכן נדרש להרחיב את שיטת הסימון, כך שהסימון ימסור בקיצור יותר מידע על הסוללה.
ואף נוצרו מספר תקנים לסימון.
כך למשל, בשנות העשרה של המאה ה-21, סוללה שבעבר כונתה AA, אשר מרכיביה העיקריים הם אבץ ופחמן והמתח החשמלי הראשוני שלה הוא 1.5V, מכונה, לפי אחת משיטות הסימון, R6.
סוללות מכילות מתכות ויוני מתכות, ושאר חומרים, העלולים לדלוף ולזהם את הסביבה, ובפרט את מי התהום והקרקע, ולפגוע בחי ובצומח.
סוללת הענק היא אתר גאולוגי בחוף הצפוני-מזרחי של צפון אירלנד, בצפון מחוז אנטרים (Antrim), כ-3 קילומטרים צפונית לעיירה בושמילס.
באתר מצויים כ-40,000 עמודי בזלת משושים צמודים.
ב-1986 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום אתר מורשת עולמית ושנה אחר כך הוכרז המקום שמורת טבע על ידי מחלקת הסביבה של צפון אירלנד.
האתר שייך ל"קרן הלאומית" ומנוהל על ידה.
המקום הוא האתר הפופולרי ביותר לתיירים בצפון אירלנד, ובשנת 2014 ביקרו בו קרוב ל-800,000 תיירים.
בתור השלישון הייתה פעילות געשית עזה באזור שכיום הוא במחוז אנטרים.
קילוחי לבה נוזלית פרצו דרך סדקים בשכבות הקירטון ויצרו רמת בזלת נרחבת.
מעריכים כי בסך הכול היו כ-11 התפרצויות שונות.
הרכב הבזלת השתנה כמה פעמים במהלך התקופה.
סוללת הענק נוצרה בתחילת התור, בתקופת הפלאוגן, לפני כ-60 מיליון שנים.
הבזלת העתיקה ביותר באתר היא בזלת אלקלית (עשירה באוליבין).
בהתפרצויות שבאו אחר כך נוצרה בזלת תולאיטית והיא שיצרה את העמודים.
כאשר הבזלת התקררה היא החלה להתכווץ.
בעוד שהתכווצות בכיוון האנכי גורמת להקטנת עובי שכבת הבזלת בלבד, גורמת התכווצות בכיוון האופקי לסידוק.
במצב האידיאלי נוצרים בלב הקילוח הבזלתי עמודים שצורתם משושה משוכלל, תופעה המוכרת גם ממקומות אחרים בעולם ומכונה בזלת עמודית.
תהליך זה אפשרי כשזרימת הלבה היא איטית במישור בעל שיפוע קל.
משטחי הבזלת היו במקור חלק ממשטח הבזלת הנרחב הקרוי רמת תוליאן, שנוצר בתקופת הפלאוגן.
הנוף הנוכחי עוצב בסוף עידן הקרח (לפני כ-15,000) כאשר קו החוף עבר תהליך בליה מואץ כשהקרח שחק את ראשי הסלע.