tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנדראש הזמין את בלה לטירת וארקון בסוף 1059 ואילץ אותו לאשר בפומבי את זכותו של שאלאמון לכתר ההונגרי.
בעזרת קרוביו הפולנים, מרד בלה באחיו ושלל ממנו את כס המלכות ב-1060. בלה הכניס רפורמה מוניטרית ודיכא את ההתקוממות האחרונה שמטרתה הייתה להחזיר את הפגאניות בהונגריה.
בלה נפצע אנושות כאשר כסאו התמוטט בעת שישב עליו בשנת 1063. מבין ילדיו, גזה (גזה הראשון, מלך הונגריה) ולאסלו (לאסלו הראשון, מלך הונגריה) עלו מאוחר יותר לכס המלוכה.
בלה הראשון היה נכדו של הנסיך ההונגרי מיהאי, אחיו הצעיר של גזה, שליט הונגריה.
אביו היה כנראה ואזול, אף על פי שמספר כרוניקות של אותה העת מזהות את אחיו של ואזול, את לאסלו סאר, כאביהם של בלה ואחיו.
הסיבות לכך עשויות להיות האירועים הפוליטיים של אותה תקופה (ואזול התקומם נגד אישטוואן הראשון, ולכן לא ראו בעין יפה שצאצאיו יירשו את כס המלוכה).
שנת לידתו של בלה אינה ידועה.
התיעוד ההיסטורי מזכיר אותו לראשונה כאשר ברח לחו"ל עם אחיו, אנדרה (או אנדראש) ולוונטה.
על פי הכרוניקה, הם ברחו בגלל הענשת אביהם (ואזול) בעיוורון.
על פי דברי הימים ההונגרי, הנסיך פטר, לימים פטר, מלך הונגריה, רצה לפתוח לעצמו את הדרך לכס המלכות ההונגרי והוא חתר להריגתם של שלושת הנסיכים.
בשנים האחרונות לחייו של המלך אישטוואן הראשון, הוא לא יכול היה כבר להגן על אחייניו ולכן הציע להפ לברוח ולחכות לזמנים טובים יותר בחו"ל.
הנסיכים נמלטו לממלכת בוהמיה, שם התקבלו בברכה בחצרו של הנסיך אולריק (אולריק: בערך 975 – 11 בנובמבר 1034) נסיך בוהמיה מ-1012 עד 1033 או עד 1034).
שם הם פגשו את הנסיך הפולני מיאסקו שהסתתר מרודפיו והאחים ליוו אותו בחזרה לפולין לאחר שהחזיר לעצמו את השלטון בארצו.
בלה עשה שירות ניכר לנסיך.
במלחמה נגד הפומרנים, הוא הנהיג את צבאות פולין וזכה בניצחון מזהיר.
כפרס זכה בידה של בתו של הנסיך הפולני, ריכזה.
במהלך שהותו של גזה בפולין, קמו ההונגרים נגד המלך פטר בפעם השנייה, ובשנת 1046 הם הזמינו את אחיו של בלה, אנדרה (אנדראש) לכס המלוכה.
אנדרה קרא לבלה בחזרה, מסר לו שליש מהמדינה, ובלי בן משלו, פתח את הסיכויים של בלה לרשת אותו.
בלה הצטיין במלחמותיו נגד היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ניצחון על הצבאות הגרמניים ושמירה על עצמאות המדינה נזקפה לזכותו.
בינתיים נולד בן לאנדראש, שאלאמון.
בלה לא התנגד לכך שאביו יכתיר את שאלאמון בגיל שבע.
על פי הכרוניקה המאוירת, השיר "Esto dominus fratrum Tuorum" הושמע בהכתרתו של בלה בסקשפהרוואר לפני כן, אויביו שכנעו את אנדראש שמלך באותה עת כי בלה כמה לכתר.
בלה, שלא הרגיש בטוח, נמלט לפולין, שם ביקש עזרה מגיסו בולסלב.
בשנת 1060 פרץ בלה להונגריה עם צבאו של בולסלב.
אנדראש נפל בקרב ובלה הלך משדה הקרב ישר לסקשפהרוואר, שם ב-6 בדצמבר 1060 נבחר למלך והוכתר.
זמן קצר לאחר הכתרתו, בשנת 1061, הוא קיים פרלמנט בסקשפהרוואר, אליו הזמין שני זקנים מכל כפר כדי לתת לגיטימציה לשלטונו.
חלק מהנציגים שחנו מחוץ לחומות העיר דרשו את השבת הדת הפגאנית.
זמן קצר לאחר מכן, בהנהגתו של יאנוש, בנו של ראש הקלאן ואטה (שהוביל את המרד הפגאני שנקרא על שמו בשנת 1046 הגיעו מורדים עד הטירה שממנה נמלטו חסידי המלך לעיר.
המלך ביקש שלושה ימים לחשוב.
בינתיים זימן את צבאות המחוזות הסמוכים לעיר וריסק את ההמון שכבר חיכה בקוצר רוח למילוי דרישותיו.
זה היה המרד הגלוי האחרון של הפגאניות בהונגריה.
לאחר שמנע את הסכנה של החזרה לפגניות, עשה בלה רבות למען התפתחות הנצרות והתרבות הלאומית; בפרט להסדרת התעשייה, המסחר והפיננסים, ולהגדלת רווחת הציבור.
המלך כינס פרלמנט בדמש בגלל המתקפה הגרמנית שהייתה צפויה.
לפי הכרוניקה המאוירת, המלך נפל מכסאו שהתמוטט ונפצע באורח קשה.
השליט הפצוע הועבר אחרי חייליו שצעדו מערבה, אך מת מפציעתו סביב דבן.
הוא נקבר במנזר סקסארד, אותו ייסד.
אשתו של בלה, הנסיכה הפולנייה, ריכזה (או ריקסה בשמות אחרים).
מנישואיהם (אי שם בסביבות שנת 1033) נולדו שבעה ילדים, שלושה בנים וארבע בנות.
בנם הבכור היה גזה הראשון, מלך הונגריה, שלימים התייחסו אליו רק בתואר "מגנוס".
בלה דיאושי (במקור נוסבאום, בהונגרית: Diósy Béla; נאג'ווארד, 30 בינואר 1863 – בודפשט, 19 באפריל 1930) היה מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי, בין החשובים בהונגריה בתקופתו, סופר, עיתונאי, פרופסור באקדמיה למוזיקה.
בלה דיאושי נולד במשפחה יהודי כבנם של איגנץ דיאושי (נוסבאום), צייר שלטים ושל אנטוניה זוננפלד.
הוא למד באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור במשפטים וסיים גם את הקונסרבטוריון למוזיקה.
הוא החל את הקריירה שלו עם מאמרים בעיתונים ובסיפורים קצרים.
משנת 1888 הפך למבקר תיאטרון ומוזיקה בעיתון Neues Pester Journal ולאחר מכן היה עמית בעיתון Politisches Volksblatt.
מ-1921 עבד ב"ידיעות פשט" (Pesti Hírlap).
הוא היה חבר מערכת בכמה עיתונים, כתבי עת ולקסיקונים מקומיים וזרים במשך תקופה ארוכה.
הוא תרגם מספר רומנים הונגריים ומחזות לגרמנית.
ב-1896 ניהל משא ומתן עם גוסטב מאהלר מטעם הרוזן גזה זיצ'י (סופר הונגרי, מחזאי, מלחין, מנצח בעל יד אחת, יועץ סתר פנימי לקיסר, יועץ חצר מלוכתי, חבר הבית העליון ההונגרי) לחזרתו של מאהלר לבודפשט.
הוא היה מרצה באקדמיה הלאומית למוזיקה משנת 1915 ופרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט מ-1924. דיאושי היה שותף לחיבור של טיוטת הרפורמה של אקדמיה הלאומית למוזיקה בשנת 1919. דיאושי כתב גם שירים, סיפורים קצרים וקומדיה.
משנת 1927 זכרונותיו הופיעו במספר המשכים בבעיתון "ידיעות פשט" (Pesti Hírlap) בשם "מזכרונותיו של מבקר זקן".
בלה דיאושי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה ברטה הנדל (1869–1927) זמרת אופרה (מצו-סופרן) ובתו הייתה אדית דיאושי הייתה גם כן זמרת אופרה.
ב-28 ביוני 1893 נשא לאישה את אשתו בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
מזיכרונותיו של מבקר זקן (סדרת מאמרים גדולהמ-1927 עד 1929) קטעים:
הגאוות וסלבריטאים ישנים של בית האופרה של בודפשט
מי שלא אוהב יין, נשים, שירים
אמנים אורחים של בית האופרה
בלה ויהאר (במקור וייס, בהונגרית: Vihar Béla; היידוננש, 23 במאי 1908 – בודפשט, 24 בנובמבר 1978) היה משורר, עיתונאי, מורה יהודי-הונגרי, חתן פרס אטילה יוז'ף (1966) שהוא הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה.
בלה וייס נולד במשפחה יהודית בעיר קטנה בת כ-17,000 תושבים ולמד בבודפשט.
בתום לימודיו לימד בערים היידושאמשון ומישקולץ.
שירי המשורר, השייך לדור השלישי של כותבי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט, פורסמו לראשונה בשנת 1921, ומשנת 1924 בכתב העת "כתיבה הונגרית" (Magyar Írás).
כחבר במפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (זו הייתה מפלגת פועלים מהפכנית חוקית שנוסדה ב-1925, שהוקמה בעיקר על ידי קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים שמאלנים.
למעשה, המפלגה פעלה ככיסוי למפלגת הקומוניסטים של הונגריה שהוצאה אל מחוץ לחוק).
המשטרה ביצע חיפוש בדירתו מספר פעמים והוא השתתף בהרצאות פוליטיות חשאיות.
במלחמת העולם השנייה, ניסה להציל את חבריו היהודים והקומוניסטים על ידי הכנת ניירות מזויפים.
לבסוף כיהודי נלקח לאוקראינה לחזית המזרחית לשרות העבודה ב-1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ולאחר ששרד, מתוך החוויות הללו, נולד ב-1963 השיר "חייל צועד בשלג" (Egy katona megy a hóban), שהפך אותו למפורסם וזכה לפופולריות ברחבי העולם בהקראתו של השחקן המפורסם אימרה שינקוביץ .
בתום מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1945–1948, היה מנהל בית הספר, ובין השנים 1949–1954 היה הכתב לתרבות האתנית במשרד החינוך הלאומי ההונגרי.
לאחר מכן נאלץ להתפרנס ממכירת ספרים לזמן מה.
בין השנים 1956–1959 היה עורך הסגנון של כתבי העת "סטודיו" (Műterem), ובמשך עשר השנים הבאות של "חיים ומדע" (Élet és Tudomány).
לשמו קשור אוסף המסמכים האנטי-פשיסטיים בשם "הספר הצהוב" (סאו פאולו, 1945).
ויהאר היה הראשון בעולם שכתב בספר זה על הזוועות ועל קורבנות השואה.
הכרך הראשון של שירי משורר האוונגרד, החל משנות ה-20 של המאה ה-20, ראה אור ב-1933 בשם "דרך מעצמך" (Út önmagadtól), אך שירתו קפצה לתודעה ממש רק ב-1958, אז פורסם כרך השירים "הולדת האהבה" (A szerelem születése) שגם שאנדור וורש (המשורר והסופר ההונגרי שהיה מועמד לפרס נובל) בירך בשיר.
מכאן ואילך יצאו ספריו לאור כל שנתיים עד שלוש, עד למותו ב-1978, שעליהם פורסמו מספר ביקורות.
הוא כתב מצוין בשני ז'אנרים של שירה: האפיגרמה (מכתם) הקצרה והשירים הסיפוריים (השיר הסיפורי הוא ז'אנר אפי פואטי שהוא רחב יותר מבלדה, בדרך כלל קצר יותר מאפוס).
בשיריו הפילוסופיים, המקראיים, הוא האמין ביופי ובטוהר.
גם דרמות הרדיו (תסכיתים) שלו כמו: הנוסע, רחוב התחנה, גשר הפיה הכחולה זכו להצלחה גדולה.
יש שלושה לוחות זיכרון שמנציחים אותו, אחד בבודפשט, ברובע 7 ברחוב דמיאניץ' 26/ (Damjanich utca) שבו התגורר רוב חייו, השני בעיר הולדתו, בהיידוננש והשלישי בעיר סצ'ן, שבה גדל.
הוריו היו החזן שמואל וייס וטרז גליקליך.
אשתו הייתה בתם של מגדה וידר, בתם של הצייר פליקס בודוג וידר ושל יוז'ה קלמן.
היו לו חמישה אחים, אחד מהם מת לאחר שנולד.
לפליקס וידר ולאשתו, יוז'ה קלמן, נולדו שני ילדים: מגדה וידר, אמה של היסטוריונית ומתרגמת ספרותית, יודית ויהר (1915–2002) וגאבור וידר (1918 ?
גאבור וידר מת בסטלינגרד ולא הקים משפחה.
הוא כתב מעל 20 ספרים, שירים, אנטולוגיות, מאמרים, עשרות מחקרים.
יצירותיו מופיעות בהרחבה בהונגרית תחת השם "רשימת יצירותיו של בלה ויהאר".
סיפורים ונרטיבים יהודיים; באים ביחד.
אלדאר קומלוש, בלה ויהאר; אגודת המורים היהודים הלאומית, בודפשט, 1940
יהודים בנוף ההונגרי; Globus Ny., בודפשט., 1941 (סוציוגרפיה יהודית הונגרית קטנה)
נתונים מסבל המלחמה של יהדות הונגריה.
סיפורים וסיפורים קצרים; מעובד עבור ילדים.
בלה ויהאר; האגודה הספרותית היהודית-הונגרית, Bp., 1947
מלידתו של משה ועד סוף התורה.
לכיתות ג'–ד' יסודי; המכון לספרות מודרנית, בודפשט, 1948 (פרסומי החינוך הדתי של הקהילה היהודית של פשט)
מבריאת העולם ועד מותו של יוסף ; המכון לספרות מודרנית, Bp., 1948 (פרסומי החינוך הדתי של הקהילה היהודית של פשט)
שירה סובייטית ביידיש; הקדמה Gergely Sándor; Cserépfalvi, בודפשט., 1948
מערכת היחסים בין האמן להמונים; נפסבה, בודפשט.
1952 (הרצאות של איגודי עובדים)
החיים החדשים שלנו בשירה ההונגרית; 1953 (מדריך למרצים עירוניים וכפריים של SZFTE)
החייל הסובייטי בספרות ההונגרית; University Ny., בודפשט.
1954 (מדריך לדוברי הרצאות חינוכיות)
דיאלוג עם הזמן (שירים נבחרים וחדשים, 1968)
שירים נבחרים וחדשים ; בדיוני, בודפשט.
חתונה מבוימת (שירים נבחרים, 1984)
עיבודים לאגדות יהודיות של אלדאר קומלוש ובלה ויהאר; עם.
שירים נבחרים; המשך Ágnes Gergely; סדנת ספר של ספאלום, Bp., 1998
שירים, פרוזה, זיכרונות; עבר ועתיד, בודפשט., 2017 (קלאסיקות עבר ועתיד)
ד"ר בלה יעקבי (בהונגרית: Jacobi Béla; פנצלצ'ה, 13 בינואר 1873 – בודפשט, 18 באוקטובר 1936) היה עורך דין, סופר מומחה משפטי, יועץ ממשלתי ראשי.
אחיו יוז'ף יעקבי היה רופא פנימי וגיסו היה ברנאט מונקאצ'י.
בלה יעקבי נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב יעקבי (1840–1903) בעל אדמות ושל ז'ופיה מזאי.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בקולג' הרפורמי בקולוז'וואר, ואת לימודי המשפטים שלו בחלקם בקולוז'וואר ובחלקם באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1897 קיבל רישיון עורך דין.
לאחר קבלת הרישיון פתח משרד עורכי דין בבודפשט, שם הייתה לו פרקטיקה קבועה במשפט אזרחי.
מתחילת שנות ה-1900 היה חבר בוועדת הבחינות המאוחדת לשופטים ולעורכי דין, ובתפקידו זה בחן בעל פה למעלה מ-1,000 משפטנים לקבלת רישיון עורך דין.
הוא היה נשיא משותף של ברית לשכות עורכי הדין הארצית בהונגריה
חבר ועד בלשכת עורכי הדין במשך שתי קדנציות.
הוא מילא תפקיד פעיל בחייו של הקהילה היהודית של פשט, שם היה האחראי הרשמי על תפעול ופעילות מערכת החינוך היהודי
ונשיא בית המשפט של הקהילה היהודית ברובע 6 (בית משפט של הקונגרס היהודי)
כמעט 200 מאמרים משפטיים מקצועיים שלו פורסמו בכתבי עת המשפטיים.
בסיורי הלימודים שלו עבר בכל רחבי אירופה, ובמהלך חייו רכש גם את ידיעת השפות: גרמנית, אנגלית ורומנית (בנוסף להונגרית, שפת אמו, כמובן).
בשנת 1913, לבקשת והמלצת לשכת עורכי הדין, הוענק לו תואר "חבר מועצת המלך" כהוקרה על הישגיו וכישוריו בתחום עריכת הדין והמשפטים.
בקיץ 1930, בהמלצת ראש ממשלת הונגריה, קיבל מעוצר ממלכת הונגריה, האדמירל מיקלוש הורטי את התואר "יועץ ממשלתי ראשי".
יעקבי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור.
אשתו הייתה יוזפה בוכוולד (1878–1959), בתם של יצרן רהיטי הברזל והמתכת שאנדור בוכוולד ושל יוהנה רייכסמן, לה נישא ב-30 ביוני 1898 בבודפשט.
בעלה, פאל איגנץ פרנצי היה סוחר, ממנו התגרשה.
בעלה אימרה אילש הגדוש (1901–1945) היה פקיד בשגרירות.
אירנה בלה הורנשטיין (בפולנית: Irena Bella Hornstein; 1 בפברואר 1916 - ?) הייתה אתלטית יהודייה-פולנייה.
הורנשטיין התאמנה בקבוצת חשמונאי לבוב.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:49.4 דקות, לפני מרילה פרייוולד מפולין (2:52.6 דקות) ולוטה אייכהורן מגרמניה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 200 מטר.
באליפות פולין שנערכה בקרקוב ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:37.4 דקות, אחרי אירנה שווידרסקה מפוזנן (2:33.4 דקות) ולפני יאדוויגה נובאצקה מוורשה (2:39.4 דקות)
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' בתחילת יולי 1936 היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:33.6 דקות, אחרי יאדוויגה נובאצקה מוורשה (2:29.9 דקות) ולפני יאדוויגה וודניצקה מלודז' (2:37.0 דקות)
באליפות פולין בריצת שדה שנערכה בקרקוב ב-18 באפריל 1937 היא זכתה במדליית זהב בריצת 1.15 ק"מ בתוצאה של 4:14.1 דקות, לפני מריה מוקה מבידגושץ' (4:19.0 דקות) ומריה טקיאלקי מקרקוב (4:24.8 דקות).
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בבידגושץ' מ-10 ועד 11 ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:44.9 דקות, לפני קלרה סוחוצקה מווראשה (2:49.6 דקות) ומריה מוקה מבידגושץ' (2:49.8 דקות)
באליפות פולין שנערכה בגרודז'ונדז בסוף יולי 1938 היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:28.5 דקות, אחרי גרטרודה איבצ'וק מגרודז'ונדז (2:28.1 דקות) ולפני הלינה זבורובסקה וורשה (2:36.4 דקות)
בלה השני, (העיוור) מלך הונגריה (בהונגרית: II.
(Vak) Béla; מחוז טולנה, בסביבות 1108 – סקשפהרוואר, 13 בפברואר 1141) היה המלך ה-12 של ממלכת הונגריה, ששלט בשנים 1131–1141. אביו היה הנסיך אלמוש, בנו של גזה הראשון, מלך הונגריה, אמו הייתה פרדסלאבה בתו של סוויאטופולק השני, נסיך קייב.
תחילה נראה היה שלבלה אין סיכוי לשבת על כס המלכות, שכן אביו מרד ללא הרף בשלטונו של קלמן, מלך הונגריה, אשר, לאחר תקופה ארוכה של סבלנות וחמלה, עיוור לבסוף את אחיו הצעיר ואת הנסיך הקטן בלה, כדי להפכם ללא כשירים לשלוט.
עם זאת, בנו ויורשו של קלמן, אישטוואן השני, מלך הונגריה מת ללא ילדים, ולכן אחד המועמדים האפשריים למלך היה בלה, שיכול היה לשבת על כס המלכות של הונגריה לאחר מותו של בן דודו.
מוגבלותו הפיזית ואורח חייו ההולל לא אפשרו לו להשתתף בענייני היומיום ולכן בתקופת שלטונו שלטה במדינה אשתו, המלכה בעלת היד ההחזקה אילונה (בהונגרית) שהיא ילנה מראשקה, מלכת הונגריה.
בין ילדיו של בלה ירש אותו הבכור, גזה השני, מלך הונגריה, ולאחר מותו שני בניו הנוספים של גזה, לאסלו ואישטוואן התייצבו נגד נכדו אישטוואן השלישי, מלך הונגריה שירש את השלטון ואת כס המלוכה.
חייו של אבי בלה, הנסיך אלמוש, התאפיינו במאבקו הבלתי פוסק על הכתר ההונגרי, לפעמים בחשאי, לפעמים בגלוי.
החיים העמוסים וההרפתקניים הללו הותירו את חותמם גם על חיי משפחתו.
בהתחשב במנהגי התקופה, למשפחתו של אלמוש הייתה סיבה לחשוב שגם הם יצטרכו לשלם על חטאיו של אלמוש.
יום אחד, לאחר צעדיו הפזיזים של אלמוש זה אכן קרה בסביבות שנת 1115. לאחר אחת מפעולותיו של הנסיך, בפקודת המלך קלמן הוא נענש בכך שעיוורו אותו, יחד עם כמה מאנשיו ובנו בלה, שהיה אז בן שבע.
אלמוש ובלה נלקחו למנזר דמש.
באמצע שנות ה-1120, הם נאלצו לברוח שוב.
הפרטים לא ידועים, אבל ההנחה היא שאלמוש החל להתארגן שוב, כדי להשיג את הכוח העיקרי והממשי בממלכה.
הנסיך הגיע לביזנטיון, אך בלה הגיע למנזר פצ'ווארד מסיבה לא ידועה.
בסביבות 1128 אישטוואן השני, מלך הונגריה קיבל ידיעות על אחיינו שהסתתר בפצ'וואראד (Pécsvárad).
המלך ביקש מבלה להינשא לאילונה, בתו של הז'ופאן הגדול הסרבי אוּרוש הראשון, ולאחר מכן יישב את הזוג בטולנה.
על פי דברי ימי הביניים, אישטוואן "חיבק" את קרוב משפחתו העיוור, כי לו עצמו לא היה בן ורצה להפוך את בלה ליורשו.
זה לא תואם את המציאות, כי באותה תקופה לאישטוואן כבר היה יורש ייעודי בדמותו של שאול, נסיך הונגרי, בנה של ז'ופיה, אחות המלך.
אישטוואן מת ב-1131. הוא מת בתחילת מרץ, אך בלה הוכתר רק חודשיים לאחר מכן.
מכאן ניתן להסיק שהתנהל מאבק על כס המלכות בין שאול לבין בלה, שהסתיים בניצחונו של בלה.
הארכיבישוף פליציאן מאסטרגום הכתיר אותו למלך הונגריה ב-28 באפריל בסקשפהרוואר בשם בלה השני.
הכוח עבר אפוא מענף קלמן של בית ארפאד לענף אלמוש.
העברת הכוח מענף אחד למשנהו מלווה בדרך כלל בארגון מחדש של יחסי הכוחות הפנימיים.
הלורדים הראשיים שתמכו בקלמן ובאישטוואן נדחקו מהשלטון ואלו שתמכו בבלה בעבר זכו בעמדות כוח.
אולם במקרה זה, ככל הנראה בגלל הכעס, הייאוש והתשוקה לנקמה שהורגשו בשל עיוורונו של בלה, החל שינוי הכוח הזה באירוע עקוב מדם.
באספה הלאומית (הפרלמנט) שהתקיימה ליד העיר ארד בשנת 1131, נרצחו באכזריות הלורדים המובילים שניתן היה להניח שהם אחראים לעיוורון של בלה.
לפי המקורות, שישים ושמונה אצילים נפלו קורבן לקטל.
למלכה אילונה היה תפקיד מכריע בארגון וביצוע האירוע כולו.
בנו הבלתי חוקי של המלך קלמן, בוריס, שידע שמלך עיוור יושב על כס המלכות ההונגרי, ראה את הזמן כמתאים להתחיל במאבק על הכתר ההונגרי.
לשם כך חיפש בעל ברית בחצר בולסלאב השלישי, עקום הפה בפולין.
מכיוון שיחסי הונגריה-פולין היו עוינים מאז 1127, בוריס מצא שם קבלת פנים חיובית וכוחות צבא של פולין החלו לצאת לקרב נגד הונגריה.
בלה, דרך נישואיו האוסטריים של אחיו מצא בעל ברית צבאי במרקיז האוסטרי ליאופולד השלישי.
ב-22 ביולי 1132 בקרב בעמק נהר הסלאנה הנחילו הצבאות ההונגריים והאוסטריים תבוסה קשה לצבאות בוריס ובולסלאב.
בוריס לא מת בקרב, אבל הוא כבר לא איים על מלכותו של בלה.
זה נבע בעיקר ממדיניות החוץ היעילה של בלה.
בתקופתו של בלה השני, מדיניות החוץ ההונגרית הייתה יעילה ומוצלחת ביותר.
במהלך המלחמה נגד בוריס, המרקיז מאוסטריה ומבוהמיה היו בעלי בריתם של בלה באמצעות נישואים.
האיבה ההונגרית-פולנית הופסקה על ידי זכייתו של בלה בתמיכת לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלפי דרישתו חזר בולסלאב מתמיכתו בבוריס.
לאחר העימותים העקובים מדם, החלה עבודה קונסטרוקטיבית גם בחיים הפוליטיים הפנימיים.
לפי תעודות ששרדו, בתקופתו של בלה השני החל להתארגן בחצרו משרד שעסק במתן תעודות לא רק מדי פעם, אלא בצורה מקצועית וקבועה.
המשרד הזה יכול להיחשב כקודמתה של הקנצלריה שהוקמה בתקופתו של בלה השלישי, מלך הונגריה.
בלה שמר על קשר טוב עם מנהיגי הכנסייה המקומיים ותרם תרומות משמעותיות לכנסייה.
גם מנזר פאנונהאלמה, שנשרף בשנת 1137, נבנה מחדש בעזרתו.
כל אלה תרמו רבות לגיבוש המדינה.
בלה השני מת ב-13 בפברואר 1141. הוא נקבר בבזיליקת ההכתרה בסקשפהרוואר.
השכלתה, האינטליגנציה והאופי הנחוש של המלכה אילונה גרמו לה להופיע בפועל כשליטה שותפה לצד בלה.
על פי עדויות והתעודות, גם תושבי הארץ היו מודעים לכך ששני אנשים שולטים בהם.
הזוג השולט גם הבטיח את הישרדותה של שושלת בית ארפאד, שהייתה כמעט על סף הכחדה ב-1131.
בשנת 1130, הנסיך גזה, יורשו של בלה;
בשנת 1131 הנסיך לאסלו, לימים מתנגד למלך
בסביבות 1133 הנסיך אישטוואן, גם הוא מתנגד למלך מאוחר יותר
בשנת 1134, הדוכס אלמוש, שככל הנראה קיבל את שמו לא מהדוכס הגדול אלמוש, אלא כהכרת טובה לסבו, הדוכס אלמוש.
הוא הוטבל בשנת 1134. הוא נפטר עוד בימיו של בלה השני
בשנת 1136 ז'ופיה, שבשנת 1139 הפכה למאורסת לבנו בשם הנריק של קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך הנישואים לא התקיימו.
היא סיימה את חייה כנזירה באדמונט
גרטרוד, שתאריך לידתה לא ידוע הפכה בסביבות 1149 לאשתו השנייה של השליט הפולני מיסיסלב.
בלה שמר באדיבות על זכר אביו: בשנת 1137, הוא הביא את גופתו הביתה מביזנטיון וקבר אותה בבזיליקת ההכתרה בשקספהרוואר.
המלך העיוור חווה את האירועים הקשורים למשפחתו בצורה עמוקה ורגישה יותר מהרגיל בגילו.
הודות למקור זר נשתמרו דברי הפרידה מבתו ז'ופיה, שיצאה לחצר הקיסרות (משנת 1139):
בחצר הקיסרית הגרמנית-רומית סבלה הנסיכה ז'ופיה, שהגיעה ממשפחת המלוכה ההונגרית, מיחס אכזרי ומשפיל, כי לדעתם של הגרמנים לא הייתה משכילה.
בלה כבר לא זכה לראות זאת.
ניתוח DNA קודם של עצמות מחפירות בסקשפהרוואר במאה ה-19 אישר שאחד האנשים (שהוא כנראה בלה השלישי שנח משמאל לקבר ליד) הוא קרוב משפחתו של בלה, וניתוח הפחמן הרדיואקטיבי שלאחר מכן הבהיר כי זהו סבו (בלה השני) של בלה השלישי.
בלה גרינברגר (בהונגרית: Grünberger Béla; נאג'ווארד, 22 בפברואר 1903 – פריז, 25 בפברואר 2005) היה רופא, פסיכיאטר פסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי-צרפתי שתחום מחקרו העיקרי, ספריו ופרסומיו היו בתחום הנרקיסיזם.
בלה גרינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גרינברגר ושל האני וייס.
הוא למד בבית הספר למסחר בעיר הולדתו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבר לבודפשט, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ורבצי.
גרינברגר נסע לגרמניה ללמוד רפואה.
הוא התקבל לאוניברסיטת פרידריך שילר בינה, שם נתקל לראשונה בספרות פסיכואנליטית.
הוא קרא את יצירותיהם של קרל גוסטב יונג וזיגמונד פרויד בספריית האוניברסיטה.
הוא למד גם במכון לכלכלה עולמית ולעניינים ימיים בקיל, אך לא השיג תואר.
לאחר מכן נסע לז'נבה, שם סיים את לימודיו במכללה לכלכלה ולמד צרפתית.
הוא שהה בשווייץ שלוש עשרה שנים, ואז הגיע לצרפת ב-1 בספטמבר 1939, ביום פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא למד רפואה באוניברסיטת גרנובל במשך שנתיים, ואז נטש אותה.
הוא רצה להצטרף לצבא הצרפתי במאבק נגד גרמניה הנאצית, אך נדחה מסיבות לא ידועות.
גרינברגר נשאר בצרפת, אבל בינתיים רוב משפחתו נרצחה באושוויץ.
במהלך חייו המחתרתיים בצרפת בתקופת ממשלת וישי, וגם תחת הכיבוש הגרמני לאחר מכן נתמך חלקית על ידי חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית והוא עצמו הבריח נשק למחתרת הצרפתית.
בשנת 1946, קיבל תואר ברפואה בפריז.
הוא למד אצל הפסיכואנליטיקאי סשה נכט במשך ארבע שנים וכעבור חצי שנה לאחר מכן החל לעבוד כפסיכואנליטיקאי.
בשנת 1953, הוא הפך לחבר מלא באגודה הפסיכואנליטית של פריז (Société Psychoanalytic de Paris).
הוא נשאר פעיל בארגון זה במשך זמן רב והוביל סמינרי הכשרה שונים.
הוא נסע תכופות לגרמניה לאחר המלחמה ולקח חלק בארגון מחדש של הפסיכואנליזה שם.
ב-1960 השתתף בהקמת המכון והמרכז להכשרה לרפואה פסיכואנליטית ופסיכוסומטית (משנת 1964, המכון הפסיכואנליטי של פרנקפורט).
בשנות ה-40 וה-50 היה חבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת, שם הכיר את אשתו לעתיד ועמיתתו ז'נין שאסוגו-סמירגל (Janine Chasseguet-Smirgel).
לאחר שהצבא האדום הפיל באלימות את המהפכה ההונגרית של 1956, הוא ושסגה-סמירגואל נפרדו מהמפלגה הקומוניסטית.
במהלך המהומות בפריז במאי 1968, שניהם - תחת השם הבדוי "אנדרה סטפן" - כתבו את L'Univers contestationnaire ou les nouveaux chrétiens (פריז, 1969), ניתוח ביקורתי של תנועת הסטודנטים והסטליניזם .
בלה גרינברגר מת בגיל 102 ב-25 בפברואר 2005 בפריז.
בעבודותיו, בלה גרינברגר עסק בעיקר בנושא הנרקיסיזם.
הוא שיער שיש נרקיסיזם ראשוני שניתן למצוא כבר ברחם.
הוא האמין שבחיים שלפני הלידה, האדם הוא כל יכול מבחינה פסיכולוגית, חסר התאמה, בלתי מוגבל ונצחי בזכות הטיפול המקיף שלו (ברחם כאמור).
רצונות נרקיסיסטיים תואמים ל"רגרסיה אל גן העדן האבוד" הזה ומלווים את כל התפתחות האדם.
כבר בילדותו הם מעוררים את הרצון לחזור למצב הנרקיסיסטי הזה שכבר חווה.
בלה טרדוש (במקור וקסמן, בהונגרית: Tardos Béla; בודפשט, 21 ביוני 1910 – בודפשט, 18 בנובמבר 1966) היה מלחין יהודי-הונגרי זוכה פרס פרנץ ארקל (פרס ממלכתי הונגרי למלחינים מצטיינים, למנהלים מוזיקליים ולפעילות אמנותית).
בלה ואקסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של עובד הדפוס מיקשה וקסמן ושל יוליאנה גולדשטיין.
הוא למד פסנתר בבית הספר הלאומי למוזיקה בין 1925 לבין 1931, ולמד קומפוזיציה אצל זולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בין 1932 לבין 1936. הוא החל את דרכו המוזיקלית כמנצח.
הוא ניצח על מקהלות פועלים, ניהל את מקהלת ואנדור מ-1941, עבד ברדיו בבוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה וארגן מקהלה הונגרית בבירת רומניה (1944).
משנת 1945 הוא שוב היה בבודפשט במשך שנתיים, בראש מקהלת ואנדור, במקביל, בין 1945 לבין 1948, היה העורך המוזיקלי של הוצאת סיקרה.
בשנת 1948 זכה בפרס בתחרות בארטוק הבינלאומית עם רביעיית המיתרים מספר 1 שלו.
ב-1959, עם הקנטטה שלו "בשולי העיר", גרסה שהולחנה מחדש של יצירתו הקודמת (1944) שאבדה במהלך המלחמה, הוא זכה בפרס הראשון בתחרות הרדיו ההונגרי.
בין השנים 1950–1952 היה מנהל התזמורת הפילהרמונית הלאומית, ומ-1955 ועד מותו היה מנהל הוצאת המוזיקה (Editio Musica Budapest).
ב-9 בינואר 1939 נשא לאישה את אווה, בתם של ברטלן גליק, פקיד, ושל גיזלה דונאט (1885–1974) בבודפשט.
יש להם שתי בנות: יוליאנה טארדוש וקטלין טארדוש.
פרס בתחרות בארטוק הבינלאומית (1948)
פרס הראשון בתחרות הרדיו ההונגרי (1959)
סימפוניה "לזכר קורבנות הפאשיזם", 1960
שיר שכירי חרב גרמני, 1942
לאורה (אופרה קומית בשתי מערכות, טקסט מאת מיקלוש ג'ארפאש, 1958)
בלה דוידוביץ' היא פסנתרנית סובייטית-אמריקאית-יהודיה.
דוידוביץ' נולדה בבאקו להורים מוזיקאים יהודים והחלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש.
בגיל תשע הופיעה כסולנית בביצוע הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של בטהובן ובגיל 11 נגנה את הקונצ'רטו לפסנתר של רוברט שומן.
בשנת 1939 עברה למוסקבה והמשיכה בלימודים בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1949 היא זכתה ביחד עם הפסנתרנית הלינה צ'רני-סטפנסקה במקום ראשון בתחרות הבין-לאומית הרביעית ע"ש שופן לפסנתר שהייתה הראשונה שהתקיימה לאחר מלחמת העולם השנייה.
זכייה זו פתחה בפנייה קריירה מצליחה בברית המועצות ובמזרח אירופה, היא הופיעה 28 עונות רצופות עם התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד.
דוידוביץ' נישאה לכנר יוליאן סיטקבצקי ב-1950 ובשנת 1954 נולד בנם דימיטרי שגם הוא כנר מפורסם.
בשנת 1978 בעקבות בנה שהיגר לארצות הברית ללימודים בג'וליארד היא קבלה רשות להגר ביחד עם אמה ואחותה.
במהרה קבלה אזרחות אמריקאית, החלה ללמד בג'וליארד והופיעה בקרנגי הול.
ברוח הפרסטרויקה היא קבלה רשות להופיע בברית המועצות והייתה המהגר/ת הראשונ/ה שהורשה/תה לנגן בארצה.
היא התקבלה בהתלהבות וניגנה ביחד עם בנה, עם רביעיית בורודין ועם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה.
בלה האלאשי (בהונגרית: Halasi Béla; קישווארדה, 26 באוקטובר 1887 – שיקגו, 2 בדצמבר 1965) היה עורך דין, כלכלן, פוליטיקאי כלכלי יהודי-הונגרי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטה.
בלה האלאשי נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון האלאשי סוחר מנאג'קאלו ושל לאורה טיכלר.
הוא קיבל את התואר שלו דוקטור במשפטים באוניברסיטת בודפשט למדע (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1911 הפך לעמית מערכת של כתב העת "המאה העשרים", וגם הרצה בבית הספר החופשי של החברה למדעי החברה.
הוא עבר את מבחן לשכת עורכי הדין ב-1914. ב-1918, במהפכת החרציות, מונה כיועץ מחלקה במשרד החוץ של ממשלת מיהאי קארואי, ובשנת 1919 בדרגת קומיסר העם עסק בהכנת הנושאים הכלכליים של המשא ומתן לשלום.
הוא היגר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית תחילה לגרמניה.
בהיידלברג, יחד עם אמיל לדרר, ייסד את כתב העת Weltwirtschaftliche Korrespondenz של הסוציאליסטים המערביים באירופה.
ב-1926 עבר לברלין, שם עבד לא רק כעורך עיתון, אלא גם כפרופסור ב"אוניברסיטה לכלכלה ומינהל" (Hochschule für Wirtschaft und Verwaltung) עד העלייה לשלטון של אדולף היטלר.
מ-1933 עבד בבריסל כמזכיר המדעי של "המשרד למדעי החברה" (Bureau d'Études Sociales).
הוא הרצה תחילה באוניברסיטת ייל וב"בית הספר החדש למחקר חברתי" (New School for Social Research), ולאחר מכן היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת רוזוולט בשיקגו .
האלאשי היה כלכלן מחקר, הוא עסק בעיקר בפילוסופיה ובסוציולוגיה כלכלית, בבעיות הפיתוח של הכלכלה שלאחר המלחמה, באתגרים החדשים של הכלכלה העולמית ובתופעה שכינה "התערבות כלכלית בינלאומית".
הוא כתב את העבודות שלו באנגלית תחת השם אלברט האלאשי.
– אנגליה הדמוקרטית ווטו של הצעות חוק.
סין החדשה - המצב הבלקני - אירועי אקטואליה זרים.
ייצור באמצעות הון (מחשבה חופשית, 1913)
ביטול האגרה על תמצית הספרים.
הצעת הקוד האזרחי הכללי ההונגרי.
דעה וביקורת, בעיקר בכל הנוגע לאינטרסים של המסחר.
- חוק המלחמה של הכנסייה.
הסבר על תקנת הסחר בשרשרת.
בֵּלָה גֶמֶּרִי (במקור עד 1946 פליישמן-Fleischmann, בהונגרית: Gömöri Béla; סקשפהרוואר, 21 בינואר 1913 – בודפשט, 18 ביוני 1974), היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc-כמו PHD) למדעי הרפואה (1966), רופא ראשי ומנהל מחלקה בכמה בתי חולים לאורך הקריירה שלו.
בלה פליישמן נולד במשפחה יהודית כבנם של גזה פליישמן (1877–1937) סוחר תבלינים עצמאי, ושל סאלי קליין (1888–1949).
הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1931 בגימנסיה הריאלית הממלכתית המלכותית ההונגרית בעיר הולדתו.
הוא השלים את השכלתו הגבוהה בין 1933 לבין 1938 באוניברסיטת ארז'בט בפץ' ולאחר מכן שנה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
שם קיבל תואר ברפואה כללית.
ב-1941 עבר את בחינת המומחה כרופא אף אוזן גרון.
ב-1942 הועבר למרפאת אף אוזן גרון של בית החולים הממלכתי בנאג'ווארד.
בשנת 1944, עקב יהדותו, נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), וכך נקטעה פעילותו המקצועית.
למרבה המזל שרד את השואה וחזר לבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' לאחר המלחמה.
מהמחצית השנייה של שנות ה-40, הוא היה רופא ומרצה במרפאת אף אוזן גרון של המכון להכשרה רפואית (OTI), רופא קליני בין השנים 1948–1958, ומרצה בכיר במרפאת אף אוזן גרון של אוניברסיטת בודפשט לרפואה.
משנת 1958 עד 1968 מונה לרופא ראשי ומנהל מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים אישטוואן בבודפשט והוא גם ניהל עד 1974 את התחנה האודיולוגית שהקים שם.
כמרצה מוזמן תכופות הוא לימד גם בריאות קול באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
גמרי היה חבר הנשיאות של אגודת רופאי אף אוזן גרון ההונגריים.
אשתו הייתה ד"ר איבויה קובאץ' הרופא הראשית ויועצת לענייני גרון של בית החולים היהודי לחסד וצדקה בבודפשט.
בלה גמרי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
לאחר תפילותיו של החזן שאנדור קובאץ' בהלווייתו, הספיד אותו הרב הראשי של הונגריה לאסלו שלגו.
מצבתו נחנכה בשנה למותו ב-25 ביוני 1975.
עיטור הצלב הקטן של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1948)
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1950)
על גידולים מעורבים ממאירים של בלוטת הפרוטיד.
נתונים למרפאת דלקת קרום המוח המוקדמת.
סיבוך נדיר התרחש לאחר כריתת שקדים במלריה סמויה .
- על מחלת דיפתריה של האוזן.
(עלונים מדעיים של בית החולים של הקהילה היהודית של פשט, 1949)
על טיפול בשחפת גרון עם חומצה פראמינוסליצילית.
נתונים לפתרון כירורגי שמרני של גידולי גרון .
השפעת עבודת קיסון על האוזן.
בעיות של טרום סרטן גרון.
גם עבודת גמר של קנדידט (דוקטורט).
איזבל "בלה" אנטוניה דה קוסטה גאליוס (Isabel "Bella" Antonia da Costa Galhos; נולדה בשנת 1972) היא פעילת זכויות אדם במזרח טימור.
היא הייתה אקטיביסטית למען עצמאות מדינתה במהלך , יועצת הנשיא, אקטיביסטית פמיניסטית, פעילה למען איכות הסביבה ופעילה למען זכויות להט"ב.
גאליוס נולדה בשנת 1972 בדילי, מזרח טימור, שהייתה באותה העת קולוניה פורטוגזית.
ב-1974, התרחשה הפיכה אזרחית בפורטוגל, שהובילה לשחרור מזרח טימור מהשלטון הפורטוגזי והכרזתה כמדינה עצמאית ב-28 בנובמבר 1975. עשרה ימים לאחר מכן החלה וב-26 ביולי 1976 אינדונזיה הכריזה על מזרח טימור כפרובינציה שלה.
כמה מאחיה של גאליוס נהרגו, בלה גאליוס עצמה נמכרה על ידי אביה לצבא האינדונזי במחיר של כחמישה דולרים ולאחר מכן אביה נעצר על ידי הצבא האינדונזי.
במהלך שהותה תחת הצבא האינדונזי הוזרק לגאליוס סם מונע פוריות שבעקבותיו איבדה את היכולת להביא ילדים לעולם.
לאחר שחרורו של אביה, אימה החליטה להתגרש ממנו עקב היחס האלים שהפגין כלפיה לאורך השנים.
נעורים ופעילות למען עצמאות מזרח טימור
בשנת 1988, בהיותה נערה בת 16, הצטרפה גאליוס לתנועת ההתנגדות לכיבוש האינדונזי ונלחמה למען עצמאות מדינתה.
בשנת 1991 רבים מחבריה של גאליוס נשבו או נרצחו בטבח סנטה קרוז, אירוע שהוביל אותה לתכנון תוכנית ארוכת טווח עבור השגת תמיכה בינלאומית בשחרור מזרח טימור.
בשל היותה טימורית, גאליוס לא יכלה לעזוב את המדינה לפי רצונה, ולכן התגייסה לצבא האינדונזי וחיה במסווה.
לאחר מכן היא ניהלה חיים כפולים במשך שלוש שנים.
על מנת לבחון את נאמנותה, גאליוס עברה סוגים שונים ומגוונים של פגיעות מיניות וגופניות, אך לאחר שלוש שנים היא הצליחה לשכנע את השלטון האינדונזי לשלוח אותה כנציגה תומכת אינדונזיה לקנדה.
כאשר הגיעה בביטחון לקנדה, היא ערקה מיד ובקשת המקלט שלה נענתה בחיוב.
את שש השנים הבאות גאליוס העבירה בהעלאת מודעות למצב במזרח טימור ותמיכה מקנדה בהתנגדות לכיבוש האינדונזי.
במהלך ההסברה על המצב במזרח טימור גאליוס סיפרה רבות על חוויותיה האישיות ועל הפגיעה המינית והעיקור שנשים וילדות רבות חוו מצד הצבא האינדונזי.
פעילות לאחר השבת העצמאות למזרח טימור
בשנת 2002, לאחר שמזרח טימור שוחררה מהכיבוש האינדונזי, בלה גאליוס חזרה למדינתה, החלה לעבוד אצל סוכנות של האו"ם על מנת לבנות מחדש את מדינתה, ונרשמה ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת הוואי.
לאחר סיום לימודיה, חזרה גאליוס למזרח טימור ואף הפכה ליועצת הנשיא.
במהלך כהונתה בתפקיד, היא השקיעה מאמצים רבים וכספים אישיים בייסוד בית הספר הירוק לאובלורה (Leublora Green School), יחד עם אירם סעיד (Iram Saeed).
בית הספר לאובלורה הוא מרכז לחינוך סביבתי בו מוצעות תוכניות ללא תשלום במטרה לשפר את העתיד של מזרח טימור, להנגיש השכלה לאוכלוסייה ולהעלות מודעות סביבתית.
בהמשך הפך בית הספר הירוק לחלק מהכפר הירוק לאובלורה (Leublora Green Village) שמכיל גם מספר פרויקטים שנועדו לתמוך כלכלית בבית הספר, מרכז לאימון קהילתי שמטרתו להעניק מיומנויות שונות לאנשי ונשות מזרח טימור ואת הקואופרטיב החקלאי של הנשים (Women's Agricultural Co-op) שמעודד חקלאות אורגנית ומסייע לנשים להשיג עצמאות כלכלית.
גאליוס היא אקטיביסטית בולטת בתחום זכויות הלהט"ב במזרח טימור.
היא יצאה מהארון באופן פומבי בתור ביסקסואלית באירוע הגאווה הראשון של מזרח טימור בו השתתפה ב-2016. בלה גאליוס וזוגתה אירם סעיד הקימו יחדיו ארגון להט"בי בשם ארקואיריס (Arcoiris).
מטה הארגון ממוקם ליד ביתן של גאליוס וסעיד בעיר דילי ומשמש כמרחב בטוח לנשים קוויריות צעירות ולאנשים א-בינאריים.
בשנת 2017 פרסמו גאליוס וסעיד מחקר על חוויותיהן של לסביות, נשים ביסקסואליות וגברים טרנסג'נדרים במזרח טימור.
מחקרן פורסם בשיתוף עם רדה פטו (Rede Feto), ארגון מטרייה שמאגד תחתיו ארגוני נשים במזרח טימור.
בלה ואלד (בהונגרית: Wald Béla; בודפשט, טרזווארוש, 30 בספטמבר 1904 – בודפשט, 31 בינואר 1960) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רדיולוג, אונקולוג קנדידט במדעי הרפואה (דוקטורט .CSc) (1952).
בלה ואלד נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש ואלד (1868–1916), פקיד בסקטור הפרטי, סוחר ושל גיזלה אייזלר (1875–1945).
היו לו ארבעה אחים נוספים.
בשל החוק המפלה יהודים להתקבל ללימודי השכלה גבוהה, הנומרוס קלאוזוס, שנחקק בממלכת הונגריה בשנת 1920 הוא השלים את לימודיו מחוץ להונגריה באוניברסיטה בווירצבורג ובווינה.
בשנת 1928 הוסמך כרופא באוניברסיטת וינה.
לאחר מכן חזר הבייתה ועבד במחלקת הרנטגן של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום שמו המרכז הרפואי הלאומי), תחילה כעוזר ולאחר מכן כרופא משנה לצד ארמין וייס ואחר כך לצד טיוודאר בארשון (מקודם ברוקנר).
באותה תקופה ואלד התוודע לתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית ובשנת 1932 נעצר בקשר למשפט אימרה שלאי- שאנדור פירסט, ולאחר מכן היה במעקב משטרתי במשך תקופה ארוכה, אך למרות כל זה עזר למפלגה דרך "הסיוע האדום" עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1938 הופסקה עבודתו בבית החולים והוא ומשפחתו היגרו להולנד עקב בעיות פרנסה.
הוא עבד לפרנסתו כמומחה לקרני רנטגן במפעל פיליפס באמסטרדם וללא תמורה במרפאה בעיר.
לאחר הכיבוש הנאצי של המדינה, הוא חזר להונגריה ועבד תחילה כרופא פרטי, ולאחר מכן היה נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
למזלו, כרופא, נשלח לבית החולים סנט יאנוש.
לאחר המלחמה השתתף בהקמת האיגוד המקצועי של הרפואיים-עובדי בריאות.
בשנת 1945, לתקופה קצרה, הוא היה הרופא הראשי של מחלקת הרנטגן של בית החולים היהודי, לאחר מכן של המכון Eötvös Loránd Rádium ומכון הרנטגן שלו ומאוחר יותר, כאשר המכון אורגן מחדש למכון האונקולוגי הלאומי, הוא הפך למנהלו ומ-1954 למנהל המדעי.
בהתבסס על המונוגרפיה שלו, "מחקרים על צל הלב" ועל פרסומיו, זכה ב-1948 בהסמכת הוראה כפרופסור חבר פרטי (לא חלק מהסגל) אוניברסיטת אטווש לוראנד ובשנת 1953 הוענק לו תואר דוקטור למדעים במדעי הרפואה.
הוא פיתח בהונגריה את רשת הטיפול האונקולוגי.
הוא פרסם מספר מחקרים על ההשפעות הביולוגיות של קרינת רנטגן והיה חבר בוועדת העורכים של השבועון רפואי.
אשתו, קטלין פינטר (1910–?), הייתה לאחר המלחמה תלמידתה של אליס מאדג'אר, מחלוצות ההתעמלות הרפואית בהונגריה, מנהלת בית הספר הממלכתי להתעמלות רפואית, איתה התחתן ב-1933 בבודפשט ב-2 באפריל.
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית דרג ארד (1948
בלה טאוסיג (בהונגרית: Tauszig Béla) בודפשט, 3 באפריל 1883 – בודפשט, 26 בפברואר 1973) היה אדריכל יהודי-הונגרי, מתכנן ומעצב בנייני מגורים ובניני ציבור רבים בבודפשט במחצית הראשונה של המאה ה-20 כמו כן מתכנן רהיטים.
הוא זכה במקומות 1–3 במספר תחרויות אדריכלות.
עבודות ביו משמעותיות בסגנון אר דקו.
בלה טאוסיג נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש טאוסיג (1852–1937), סוחר עצים ושל יוזפה אקשטיין.
הוא היה בן שנה כשאיבד את אמו בגלל מחלת שחפת.
הוא סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בבית הספר התיכון הראשי הריאלי הממלכתי של רובע 5 (1893–1902) ולאחר מכן השיג תואר בהנדסה ובאדריכלות מאוניברסיטת יוזף בבודפשט (1908) (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
מוריו הבולטים היו פרידייש שולק ואלאיוש האוסמן.
הוא בילה שנה בחברת הבנייה של "בטון מזוין ליפטאק" ולאחר מכן במשרדם של רווס וקולאר.
בין 1910 לבין 1914 ניהל משרד אדריכלות ביחד עם ז'יגמונד רוט .
במלחמת העולם הראשונה השתתף כמהנדס בעבודות הבנייה הגדולות ביותר של הפיקוד הצבאי בדרגת סגן.
לאחר תום המלחמה עבד כמהנדס, ראש מחלקה, במועצת הרכבת הממלכתית של הונגריה וניהל את התכנון והבנייה של בנייני רכבות הונגריה עבור עובדי הרכבת.
ב-1926 הוא פתח מחדש את משרדו המשותף עם ז'יגמונד רוט.
יחסי העבודה ביניהם נמשכו עד 1945 ולאחר מכן עבד כאדריכל עצמאי עד להלאמה.
בשנת 1959 הוזמן לשקם את בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן.
הוא היה חבר פעיל בחיים הציבוריים היהודיים, נבחר לחבר כבוד של הנהלת הקהילה היהודית של בודפשט.
טאוסיג ורוט עסקו גם בעיצוב רהיטים.
בלה טאוסיג ערך מחקר משמעותי על תולדות העבר של חיי התרבות של בודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה .
גזה זייפרט, נשיא הנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים (MIOK-Magyar Izraeliták Országos Képviselete)
וגם ד"ר לאסלו הרשאני סגן הנשיא השתתפו בלווייתו.
החזן שאנדור קובאץ' ניהל מהלך הלוויה
הרב הראשי של בודה ד"ר ארתור גייר הספיד אותו.
האדריכל אנדור גרה נפרד ממנו בשם החברה האדריכלית ההונגרית וחוג חבריו.
אשתו הייתה אילונה רוטשילד (1893–1982), בתם של הרופא ד"ר ארנולד רוטשילד ושל לִילה לנגפלדר, אותה נשא לאישה ב-1913 בבודפשט.
1911: מאפיית שנלר ובניין מגורים, בודפשט, Váci út 123.
1911: מלון מראן, בודפשט, Berlini tér 7. (היום: כיכר ניוגטי 6 ., נהרס)
1912: חווילה האזלבוק, בודפשט, Németvölgyi út 7.
1912: בניין מגורים, בודפשט, Naphegy u.
1923: בניין מגורים, בודפשט, Riadó utca 2/ab
1913–1914: בית הקפה Westend, Budapest, Teréz körút 39. (מאוחר יותר: שדרות לנין 93, נהרס)
1927–1928: מטה איגוד עובדי הברזל, בודפשט, מגדולנה אוצה 5–7. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1928: בניין מגורים, בודפשט, Baross utca 90. (יחד עם זזיגמונד רוט)
1929: בניין מגורים, בודפשט, 6 באוקטובר.
רחוב 21 (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1930: בניין מגורים, בודפשט, Sodrás utca 3. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1930–1931: מרכז התרבות היהודי עם תיאטרון גולדמארק ברחוב ושלני u.
7. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1933:חווילה סגה, בודפשט, Lorántffy Zsuzsanna út 14. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1942: בניין מגורים, בודפשט, Közraktár utca 22/a (יחד עם ז'יגמונד רוט)
הוא תכנן את המבנים וניהל את העבודות:
רכבות הונגריה (מ.א.ב), בודפשט, רחוב פודמניצקי 83-93.
1911: מרכז ספורט של מועדון מפתחי הגוף ההונגרי, בודפשט (פרס השלישי)
1913: בית העירייה, ברזנובאניה (פרס השני)
בלה חבצקין (נולדה ב-26 בפברואר 1978) היא אמנית רב תחומית ומעצבת תלבושות ותפאורה ישראלית.
נולדה במוסקבה בשם בלה יוסיפבנה חבצקינה.
בבית הספר בילדותה חוותה אנטישמיות כשהייתה יהודיה יחידה בכיתה.
למדה ציור ואמנות כבר מילדות באופן פרטי, ובנעוריה למדה בקולג' 1905 לאומנות במוסקבה (1991-1993) בגיל 15 ביקרה בישראל במסגרת תוכנית נעלה, והוריה רשמו אותה לפנימייה לבנות בבני ברק, אולם היא לא השתלבה ושבה למוסקבה.
בשנים 1995–1996 למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
בגיל 19 החליטה לעלות לבד לישראל ובשנים 1997–2000 למדה אמנות ועיצוב במה לתיאטרון באוניברסיטת חיפה.
בגיל 20 התחתנה לראשונה, אך ספגה אלימות כלכלית במסגרת נישואיה והחליטה לסיימם.
בגיל 22 הכירה את השחקן עמיעד קלושינר והשניים נישאו ועברו לגליל ללהבות הבשן.
לימים, ניהל קלושינר את תיאטרון מראה בקריית שמונה.
בשנים 2000–2021 עיצבה חבצקין תלבושות ללמעלה מארבעים הפקות תיאטרון ישראליות, רבות מהן עבור תיאטרון המראה בקריית שמונה אשר נשרף בשנת 2018. בשנת 2002 זכתה בפרס ראשון על עיצוב תפאורה להצגה 'למה נשבר לפרפר' (מאת יעל ניצן בבימוי גל גוטמן) שהוצגה במסגרת פסטיבל הצגות ילדים בחיפה.
זכתה פעמיים בפרס 'קיפוד הזהב': ב-2015 עבור עיצוב תלבושות להצגה "To life" מאת גילי עברי, ובבימויו; וב-2017 עבור תפאורה שעיצבה להצגה 'מלחמת שוורים' מאת מייק ברטלט בבימוי אורלי רבניאן (שתי ההפקות בתיאטרון מראה בקריית שמונה).
ב-2021–2022 עיצבה את התלבושות לסרט העלילתי 'ימי נוח' וב-2023 עשתה עיצוב סט ואביזרים לסרט העלילתי 'מכאובי ג'ייקוב' - שניהם בבימוי דולטון טומס ובאולפני מרנתה הפקות.
לחבצקין סטודיו בקיבוץ להבות הבשן, ציור מהבטן, בו היא מלמדת ילדים ומבוגרים סדנאות ציור ומציגה את עבודותיה.
כאמנית, העבודות שלה עוסקות בפירוק החינוך הנוקשה שקיבלה בברית המועצות, בסוגיות של גוף, פנים וחוץ, מיקום פיזי, הגירה וזהות.
כמורה ומדריכה לאומנות היא מבקשת לקרב ולהנגיש את האמנות כשפה נגישה לתלמידיה ופיתחה טכניקה אותה היא מכנה 'ציורי הגשמה' המבקשת לממש את הרצונות של התלמידים דרך כלי הציור והאומנות.
החל משנת 2016, החלה כותבת בלוג סיפורים קצרים, אוטוביוגרפיים, העוסקים בילדותה בברית המועצות.
לכל סיפור הצמידה ציור, אותו ציירה על דפים שנלקחו מספר ישן של סופר הילדים הקומוניסט האיטלקי ג'אני רודארי, אותו קיבלה במתנה ליום הולדתה ה-8 בברית המועצות.
בשנת 2020 פרסמה רומן פרי עטה, שורשים על המים, בהוצאת בל, המבוסס על סיפור חייה ועלייתה.
בשנת 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הקימה את 'כן בריבוע' יוזמה לרקימת שמיכת טלאים בת 40 קילומטרים, שכל ריבוע בה מצויר ומקושט על ידי אדם אחר המתאר את המציאות האחרת שהיה רוצה לראות בעולם.
לדברי חבצקין, היא מבקשת שהיצירה תוצג במקומות בהן מתקבלות החלטות המשפיעות על חיינו - החל מהכנסת ועד האו"ם.
2016 - ארט גליל 1 בשביל הלולים בכפר גלעדי, אוצרת חני חותם
2018 - ארט גליל 3 בכפר גלעדי, מציאות במילים וצבע, אוצרת דליה זלצברג
2019 - גלריית מחניים, inside out, אוצרת נאווה שושני
2020 - גלריה עירונית רשון לציון, המגרש הרוסי, אוצרת אפי גן
2023 - ארט גליל 6 בכפר גלעדי, איברים - הפורטרטים של התוך, אוצרת בשמת ראובני זהבי
2023 - מוזאון בר דוד בקיבוץ ברעם, ערך לא משתנה, אוצר אבי איפרגן
2008 - חוצות יפו, אוצרת אפי פביאן
2010 - גלריית מגדל האבירים יפו, Light, אוצר סשה גנלין
2013 - גלריית אגם רעננה, Winter Salon, אוצרת בלה זייצ'יק
2019 - גלריית ברבור בירושלים, המקום, אוצרת שרה אינל
2020 - מוזיאון הפופ אפ TLV בתל אביב, תערוכה קבוצתית, אוצרת יערה זקס
2014 - אוצרת לגלריית תל חי, רוחות הגליל
2017 - אוצרת לתערוכת ארט גליל 2 בשביל הלולים בכפר גלעדי, תערוכה בהשתתפות יאיר גרבוז, אליעזר זוננשיין, נאווה שושני, מוטי גולם.
בלה ינבאך (במקור יעקובוביץ או יעקובוביץ', בהונגרית: Jenbach Béla; מישקולץ, 1 באפריל 1871 – וינה, 21 בינואר 1943) היה שחקן לבריתן ותמלילן יהודי-הונגרי-אוסטרי.
אחותו, אידה ינבאך, הייתה שחקנית ותסריטאית באזורים דוברי גרמנית.
בלה ינבאך נולד במשפחה יהודית של חמישה אחים.
אמם גידלה אותם, האב עבד במקום אחר ורק שלח את הכסף למשפחתו מדי חודש.
בלה התחיל להתעניין בתיאטרון בילדותו, הוא הלך לתיאטרון עם אחותו הגדולה אידה.
הילד רצה להיות שחקן, אז בגיל 18 נסע לווינה, שם השתלט מצוין על השפה הגרמנית ללא מבטא.
הוא סיים את האקדמיה לתיאטרון והחל לשחק בבורגתיאטר.
לאחר מכן שינה את שמו לינבאך.
בעצת חבר התחיל לכתוב לבריות.
הוא פגש את אימרה קלמן ב-Café Sperl - שהיה מקום קבוע לאמנים וינאים - ויחד עם לאו שטיין כתב את הטקסט הגרמני של נסיכת הצ'רדש (אז עדיין נקרא (Éljen a szerelem).
בתיאטרון הקרוי על שם יוהאן שטראוס כל הכרטיסים אזלו שבועות לפני המופע, והאופרטה זכתה להצלחה גדולה.
ינבאך כלל גם את עיר הולדתו, מישקולץ, במערכה השלישית.
בנוסף, מקושרים לשמו כמה טקסטים של אופרטה (בעיקר עם מחברים שותפים).
אשתו הייתה השחקנית אנה ברנדשטטר (הלא יהודייה), נולדה להם בת (לידיה).
הוא לא רצה להגר גם אחרי האנשלוס, אבל משנת 1940 נאלץ להסתתר במרתף ליד קאוניצגאסה (Kaunitzgasse).
מצבו הבריאותי הידרדר, הוא אושפז עם סרטן הקיבה ונפטר ב-1943. אשתו שרדה רק שמונה ימים, היא מתה מסרטן השד ב-29 בינואר 1943.
ב-1955 נקרא רחוב ברובע היצינג בווינה על שם בלה ינבאך.
במישקולץ, ב-11 במאי 2024, בחג העיר מישקולץ, נחשף פסל החזה שלו בפארק הפסלים של התיאטרון הלאומי של מישקולץ.
דומינו סגול, 1912 (עם אמריך פון גאטי), מוזיקה מאת שארל קיוויֶה
יום בגן עדן, 1913 (עם לאו שטיין), מוזיקה מאת אדמונד אייזלר
נסיכת הצ'רדש, 1915 (עם לאו שטיין), מוזיקה: אימרה קלמן
הכלה ההולנדית, 1920 (עם לאו שטיין), מוזיקה: אימרה קלמן
המזור הכחול, 1920 (עם לאו שטיין), מוזיקה: פרנץ להאר
Clo-Clo (Apukám), 1924, מוזיקה: פרנץ להאר
פגניני, 1925 (עם פאול קנפלר), מוזיקה: פרנץ להאר
The Tsarevich, 1927 (עם היינץ רייכרט), מוזיקה: פרנץ להאר
Die Fahrt in die Jugend, 1933 (עם לודוויג הירשפלד), מוזיקה מאת אדוארד קינקה
בֵּלָה (בנימין) גוטמן (בהונגרית: Béla Guttmann; 1872 – 8 בספטמבר 1911) היה חזן וזמר יהודי-הונגרי, מן הדמויות המרכזיות במסורת החזנות הוינאית בראשית המאה ה־20. גוטמן שימש כחזן ראשי של בית הכנסת טמפלגאסה, ונחשב לאחד מנושאי דרכו של שלמה זולצר.
הוא נמנה עם הדור הראשון של החזנים שקולם הוקלט על גבי תקליט.
גוטמן נולד בשנת 1872 בעיירה בּוצ'ו סנט־לאסלו (Bucsu Szent-László) במחוז ואש שבהונגריה.
הוא למד בישיבות אייזנשטאדט וטירנא.
לאחר סיום לימודיו עבר לבודפשט, שם מונה ל"אונטרקנטור" (חזן מסייע) בהטבאקטמפל שברחוב דוהאן.
בתקופה זו עיצב את סגנונו המשלב מסורת חזנות מזרח-אירופית עם המוזיקה המקהלתית המערבית.
בהמשך עבר לווינה כדי להשלים את הכשרתו המוזיקלית ב"קונסרבטוריון הווינאי", שם למד הרמוניה, קונטרפונקט ופרשנות ליטורגית.
עם פטירתו של אוברקנטור יוסף גולדשטיין בשנת 1899, נבחר גוטמן לשמש כיורשו בבית הכנסת הגדול בליאופולדשטאדט, וכיהן בו עד מותו.
והפך לדמות מרכזית בחיי המוזיקה היהודית בווינה.
גוטמן היה נודע בקול בריטון חם וצלול, ובעיקר ביכולתו לפרש את הטקסט הליטורגי ברגש עז.
על פי תיאורי בני התקופה, קולו "מילא לא רק את פינותיו הרחוקות של בית הכנסת, אלא חדר ללבבות המתפללים".
ביצועיו לקטעים כגון מזמור שיר ליום השבת, מנוחה ושמחה וקדיש זכו להערכה רבה בקהילת וינה.
הוא נחשב לאמן פרשני מובהק ולא "נוסחאי" קבוע; הדגיש רגש, הדרת קדושה, ויכולת להביא את המתפללים לידי התעלות רוחנית.
בשנת 1902 הקליט גוטמן מספר יצירות עבור חברת "Gramophone Company" בווינה — מההקלטות החזניות הראשונות בהיסטוריה.
אדון עולם (לחן שלמה זולצר), עם מקהלה.
קדיש (עם מקהלת בית הכנסת).
ההקלטות שרדו ומהוות מקור חשוב לשחזור מסורת החזנות הווינאית בראשית המאה ה־20.
בשנים האחרונות לחייו חלה במחלה קשה, ונפטר ב־8 בספטמבר 1911 בסנטוריום טולן סמוך לווינה, בטרם מלאו לו ארבעים שנה.
הלווייתו התקיימה בבית הקברות המרכזי של וינה בהשתתפות המוני קהל.
הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גידמן.
ההספדים בני התקופה תיארו אותו כ"אמון על קדושת הליטורגיה, בעל רוח עדינה וקול מלא הוד".
בלה טאר (בהונגרית: Béla Tarr; 21 ביולי 1955 – 6 בינואר 2026) היה במאי ומפיק הונגרי.
הסרטים שלו מאופיינים באיטיות יוצאת דופן, בסצנות שחור-לבן ובשוטים ארוכים מהרגיל.
בלה התפרסם בעקבות הסרט זוכה הפרסים שטנטנגו (Sátántangó) שהפיק בשנת 1994.
בלה טאר הפיק מספר סרטים, ביניהם קן משפחתי (Family Nest) ב-1979, אלמנך הסתיו (Almanac of Fall) ב-1984, אבדון (Damnation) ב-1988, שטנטנגו (Sátántangó) ב-1994 והרמוניות ורקמייסטר (Werckmeister Harmonies) ב-2000. הסרט האיש מלונדון (The Man from London) שהפיק ב-2007 עם לאסלו קרסנהורקאי זכה בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 2007.
לאחר שהפיק את הסרט הסוס מטורינו (The Turin Horse) ב-2011, טאר פרש מעבודתו.
בפברואר 2012 הוא עבר לסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה, שם פתח בית ספר בינלאומי להפקת סרטים בשם Film.factory.
כ-40,000 אנשים ביקרו את התערוכה.
טאר נולד ב-21 ביולי 1955 בעיר פץ' שבהונגריה אך גדל בבירה בודפשט.
טאר החל ללמוד בטלוויזיה הלאומית של הונגריה, במקום שבו אימו עבדה.
ביום הולדתו ה-14, אביו קנה לו מצלמת 8 מ"מ.
בגיל 16, טאר ארגן קבוצת הפקה עם חבריו בשם Dziga .Verotv הם הפיקו את הסרט Guest Workers שזכה בפרס בפסטיבל סרטים.
רוב הסרטים שהפיק היו סרטים תיעודיים.
טאר מת ב-6 בינואר 2026 לאחר מאבק במחלה קשה, הוא היה בן 70 במותו.
במאי הקולנוע האמריקאי גאס ואן סנט ציין שקיבל השראה רבה מעבודותיו של בלה טאר.
ב-1979, הוא זכה בפרס הגדול על הסרט Family Nest בפסטיבל הסרטים הבינלאומי מנהיים-היידלברג.
ב-1982, זכה בציון לשבח על סרטו The Prefab People בפסטיבל לוקרנו.
ב-1988, זכה בפרס ברגמו על סרטו .Damnation ב-1994, זכה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין על סרטו שטנטנגו.
בדצמבר 2022, זכה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בקרלה.
בדצמבר 2023 זכה בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
ב-2024 זכה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטוקיו.
בלה קון (כהן) (בהונגרית: Kun Béla; 20 בפברואר 1886 – 29 באוגוסט 1938) היה מנהיג קומוניסטי הונגרי ממוצא יהודי.
היה בין מקימיה של רפובליקה סובייטית בהונגריה אשר החזיקה מעמד למשך 133 ימים בשנת 1919. לאחר התמוטטות הרפובליקה גלה מהונגריה לברית המועצות.
נעצר ומת בשנות השלושים המאוחרות באחד מטיהוריו של סטלין.
קון נולד כבלה כהן (Kohn) בעיירה סילאג' צ'ך (Szilagycseh) בטרנסילבניה (אז חלק מהונגריה, כיום - צ'כול סילבניי Cehul Silvaniei ברומניה).
אביו היה יהודי מומר ואמו פרוטסטנטית.
אביו היה נוטריון כפרי אשר שינה את שם המשפחה מכהן לשם המדיארי קון בשנת 1906. על אף שקון לא היה בעל הכרה לאומית או דתית יהודית, היה לו שמו המקורי למכשול, ולמקור לאין ספור ניגוחים אנטישמיים כלפיו וכלפי זכרו.
בצעירותו למד קון בבית ספר יסודי קלוויניסטי בעיר קלוז' (כיום אף היא ברומניה), שם התיידד עם המשורר המפורסם אנדרה אדי.
לפני מלחמת העולם הראשונה היה קון עיתונאי בעל טור.
בטוריו הביע אהדה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והיה מעורב ביצירת ביטוח לאומי בעירו.
קון היה בעל מזג סוער ומספר פעמים היה מעורב בדו-קרב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף קון לצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא נתפס כשבוי מלחמה בידי הרוסים בשנת 1916 ונשלח למחנה שבויים בהרי אורל שם התפתחה בו ההכרה הקומוניסטית.
בשנת 1917 היה קון עד למאורעות המהפכה הרוסית.
בשביו הפך קון לדובר רוסית שוטפת (כן דיבר גרמנית ואנגלית).
קון חש אהדה למהפכנים, על אף שסבר כי עדיף שהמהפכה תפרוץ בארץ "מתורבתת" כהונגריה, ולא במדינה "ברברית" כרוסיה (בכך שותף היה לדעתו של קרל מרקס).
בחודש מרץ 1918, בהיותו במוסקבה, היה קון בין מקימיה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ברוסיה, אמה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית העתידה לקום.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנת 1918, נלחם למען הבולשביקים.
בזמן זה החל קון לערוך תוכניות מפורטות כיצד להביא את הקומוניזם לארצו, הונגריה.
בנובמבר 1918 שב קון, ביחד עם כמה מאות קומוניסטים נוספים, להונגריה.
עם שובו של קון מן השבי, הייתה הונגריה נתונה במצב עדין.
לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו הונגרית במלחמת העולם הראשונה, הלך והתערער האיזון הפוליטי במדינה.
בתחילה הוקמה ממשלה בראשותו של מיהאי קארואי, אציל הונגרי, אשר היה בעל דעות סוציאליסטיות.
קארואי, אשר עמד בראש "מועצה לאומית" אשר כללה אלמנטים סוציאליסטים ורדיקלים, חתם על הסכם שביתת נשק, בו העביר שטחים רבים מן המדינה ההונגרית לידי המדינות הסובבות אותה, חלקן מדינות חדשות.
ב-16 בנובמבר 1918 הוכרזה רפובליקה בה היה קארואי ל"נשיא זמני".
קארואי נאבק הן בהפרות חוזרות ונשנות של הסכמי שביתת הנשק, במיוחד מצד רומניה והן באופוזיציה פנימית גוברת והולכת, במיוחד משמאל.
משאביה של המדינה החדשה הושמו במבחן כאשר זרם של פליטים הונגרים מן השטחים שאבדו החל נוהר למדינה.
כן הכתה במדינה אינפלציה הרסנית (הגבוהה בהיסטוריה האנושית), אשר לוותה במחסור במזון ובפחם להסקה.
אל הונגריה הנתונה במצב זה הגיע בלה קון, כשהוא נושא את דגל המהפכה הרוסית, ואת ברכתו האישית של לנין.
בדצמבר 1918 הקים קון את המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בבודפשט.
קון החל מיד במסע תעמולה נמרץ כנגד הממשלה.
קון ותומכיו החלו בהתקפות חריפות כנגד קארואי ותומכיו הסוציאל-דמוקרטים.
קון, שהיה נואם מעולה, נשא למעלה מעשרה נאומים מדי יום, ושאר הקומוניסטים נדרשו לעמוד בדוגמה זו.
הוא הקים עיתון בשם "הדגל האדום" וכתב אין ספור מנשרים, אשר נקראו בשקיקה, בשל כושר הביטוי של קון.
בנוסף לכך ערכו הקומוניסטים מצעדים ואסיפות מדי יום, ושביתות מאורגנות.
קון רצה לארגן מהפכה קומוניסטית בנוסח רוסיה, אך הרגיש כי בהיעדרה של תמיכה עממית ממשית, תהא זו הפיכה.
הוא נועץ בלנין, עמו יצר קשר באמצעות הטלגרף.
בדרך זו השיג קון מספר רב של תומכים, אף על פי שלא התקרב אף לשיעור התמיכה בסוציאל-דמוקרטים, אשר היוו את המפלגה הגדולה ביותר בהונגריה.
בפברואר 1919 הקומוניסטים ערכו הפגנה סוערת מחוץ למשרדי עיתון סוציאל-דמוקרטי.
ההפגנה הסתיימה באלימות ובמטח יריות שבו נהרגו ארבעה שוטרים.
לאחר תקרית זו נעצר קון והואשם בבגידה.
במשטרת בודפשט התעללו השוטרים בקון, הכו אותו, וגידפו אותו על רקע אנטישמי.
הידיעה על ההתעללות בקון הביאה לו את אהדת הציבור.
ב-19 במרץ 1919 הקולונל הצרפתי וי הציג את "מכתב וי" אשר הורה לכוחות הונגריה על נסיגה נוספת מן הקו בו היו פרוסים.
ניתן היה להניח כי הקו בו החזיק הצבא ההונגרי יהיה לגבולה של הונגריה במשא ומתן העתיד לבוא בוועידת השלום בין הונגריה ובעלות הברית (אשר הבשילה לבסוף להסכם טריאנון).
מכתב וי ובו דרישת הנסיגה גרם לפרץ של טינה לאומנית בהונגריה כלפי בעלות הברית, והלך הרוח בהונגריה היה כי עדיף להילחם בבעלות הברית מאשר להיכנע לדרישה.
קארואי, אשר לא עמד בלחץ הפנימי והחיצוני, התפטר ממשרתו, והעביר את השלטון למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הנהגת הסוציאל-דמוקרטים סברה כי אם על הונגריה להילחם, עדיף להחזיק בבעלת ברית, וזו יכולה להיות ברית המועצות.
הכול ידעו על יחסיו של קון עם לנין, וההנחה הייתה כי אם יצורף קון לממשלה, הדבר יביא לסיוע רוסי להונגריה במאבק העתיד לבוא.
היה זה האסיר קון אשר הכתיב את תנאי שחרורו לשוביו, עד כדי כך היו הם להוטים לצרפו לממשלה על מנת לקבל את תמיכת הרוסים.
העובדה כי הצבא האדום היה נתון באותה העת בעיצומה של מלחמת האזרחים, לא עלתה בדעתו של איש.
קון דרש את מיזוג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגדולה, עם מפלגתו הקומוניסטית הקטנה.
כן דרש הכרזתה של רפובליקה סובייטית, ומגוון של צעדים שמאליים קיצוניים.
כל אחת מדרישות אלו נענתה.
ב-21 במרץ 1919 הוכרזה רפובליקה סובייטית, קון שוחרר מכלאו, והושבע כשר החוץ של הרפובליקה החדשה.
קון לא תפס את השלטון.
היו אלה הסוציאל-דמוקרטים אשר נתנו לו את השלטון על מגש של כסף.