tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התרעה קולית היא מערכת המזכירה לנוסעי הרכב לחגור חגורת בטיחות במקרה של התחלת נסיעה ללא חגירה המזוהה על ידי חיישן באבזם החגורה.
בדיקת מצב החגורה של הנוסע מבוססת בנוסף על חיישן מגע/משקל המזהה מצב ישיבה במושב.
בשנות ה-60 מכוניות רבות לא הגיעו מצוידות בחגורות בטיחות, והמעוניינים התקינו את החגורות בעצמם.
בשנת 1967 נקבע התקנות בישראל שמכוניות חדשות חייבות להצטייד בחגורות ובשנת 1971 חויבו בעלי מכוניות ישנות להתקין חגורות במכוניותיהם.
על פי סקר של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שיעור החגירה במגזר היהודי עמד בשנת 2008 על 92% בקרב הנהגים, 81% בקרב היושבים מלפנים ליד הנהג ו-41% בקרב היושבים מאחור.
במגזר הלא-יהודי עמד שיעור החגירה על 61% בקרב היושבים מלפנים, ו-31% בקרב היושבים מאחור.
בשנה זו היה שיעור הנוסעים הלא-חגורים מתוך כלל הנוסעים שנהרגו בתאונות דרכים בישראל בין 16 ל-45 אחוז.
בארצות הברית פורסם בשנת 2010 שכ-84% מהנהגים חוגרים חגורות בטיחות.
מערכת התרעה על אי חגירת חגורת בטיחות
מערכת התרעה על אי חגירת חגורת בטיחות היא מערכת אלקטרונית שנועדה להסב את תשומת לב הנהג לכך ששכח לחגור, או שיש נוסע ברכב שאינו חגור בחגורת בטיחות, ולהתריע בפניו על כך.
לעיתים, אף תמנע ממנו המערכת את הנסיעה במצב זה.
מערכת ההתרעה פועלת באופן עצמאי ואוטומטי, ואינה דורשת כל פעולה מצד הנהג והנוסעים.
המערכת מזהה את הנוסעים באמצעות חיישני משקל המוצמדים תחת ריפוד מושב הנוסע ברכב, וחיישני מגע המורכבים בתושבת אבזם חגורת הבטיחות.
חיישני המשקל מזהים באמצעות הלחץ המופעל עליהם, כי במושב בו הופעל לחץ על החיישן, יושב נוסע.
חיישנים אלו מזינים במידע זה את המערכת, שבאותה העת מצפה להקלקת חגורת הבטיחות בתושבת האבזם המיועד למושב זה.
עד שלא תוקלק החגורה בתושבת האבזם המתאימה, תתייחס המערכת למושב זה, ככזה שיש בו נוסע שאינו חגור בחגורת בטיחות, ובמועד המתאים היא תתריע על כך.
אם במהלך הנסיעה או לאחר שנעצר הרכב, יותר אבזם חגורת הבטיחות מהתושבת המתאימה לו, מכל סיבה שהיא - ישודר למערכת על ידי החיישן המותקן בתושבת, אות המעיד על נתק בין האבזם לתושבת, וזו תבדוק על ידי חיישן המשקל האם הנוסע עדיין יושב במושב או איננו בו.
במקרה ותמצא המערכת כי הנוסע עדיין יושב במושב, והאבזם הותר מהתושבת בזמן הנסיעה, תתריע המערכת על כך מיידית.
אם עצר הרכב, והנוסע נשאר לשבת במושב כשהותר אבזם חגורת הבטיחות מתושבתו, תמתין המערכת.
במידה וימשיך הרכב בנסיעה במצב בו הנוסע אינו חגור, המערכת תתריע על כך.
מיד עם זיהוי נוסע שאינו חגור על ידי המערכת היא מגיבה באמצעים שונים:
התרעה חזותית: תתבצע באמצעות נורית חיווי המופיעה בלוח השעונים, ובה צורת יושב רתום בחגורת בטיחות.
נורית זו מהבהבת כאשר הרכב עובר למצב נסיעה, והמערכת מאתרת נוסע או יותר שאינם חגורים בחגורת בטיחות כראוי.
התרעה קולית: תתבצע באמצעות זמזם המצפצף בנסיעת הרכב בזמן שיושב בו נוסע שאינו חגור.
תגובה מכנית: בכלי רכב בהם לא מאפשרת מערכת ההפעלה של הרכב את שילוב מערכת ההנעה להילוך ואפשרות נסיעה, כל עוד מזהה מערכת ההתרעה ברכב, נוסע שאינו חגור כראוי בחגורת בטיחות.
חלק מדגמי כלי הרכב מצוידים במערכת שמבטלת את פתיחת כריות האוויר, כל עוד נמצא נוסע שאינו חגור מול כרית האוויר.
בכלי רכב בהם קיימת אופציה של תגובה מכנית, התגובה תהיה מיידית, במידה ויש ברכב נוסע שאינו חגור כראוי בחגורת בטיחות.
בכלי רכב בהם קיימת אופציה של התרעה ויזואלית או קולית, קיימות מספר אפשרויות מועד התרעה: עם שילוב הרכב להילוך נסיעה, או עם הגעת הרכב למהירות הגבוהה ממהירות חנייה.
חוקים המחייבים שימוש בחגורות בטיחות הוכנסו לספר החוקים במדינות שונות החל משנת 1970. בשנת 1970 הוחלה חובת חגירת חגורת בטיחות בוויקטוריה ובשנת 1971 היא הורחבה לכל אוסטרליה.
בשנת 1972 הונהגה חובה דומה בניו זילנד ובשנים הבאות חוקקו חוקי חיוב חגורות בטיחות בין השאר בנורווגיה, גרמניה, ישראל ודנמרק.
מחקר בארצות הברית מצא שחובת חגירת חגורת בטיחות עם אכיפה ישירה, מעלה בכ-20 נקודות אחוז את שיעור החוגרים חגורות בטיחות.
בישראל פעלה המועצה הלאומית למניעת תאונות באופן הסברתי לשכנע את הציבור להשתמש בחגורות בטיחות.
חובת חגירת חגורת בטיחות במושבים קדמיים בדרכים בין עירוניות נקבעה בשנת 1973 (עבור כלי רכב משנת ייצור 1967 ואילך).
בסוף שנות ה-80 הורחבה החובה גם לדרכים עירוניות ובשנות ה-90 הורחבה חובת השימוש גם למושבים האחוריים (עבור כלי רכב משנת יצור 1983 ואילך).
משנת 2006 אף חלה חובת חגירת חגורות בטיחות באוטובוסים המסיעים ילדים.
ביוני 2009 קבע בית המשפט העליון שחובת חגירת חגורת בטיחות כוללת חגירת חגורת שלוש נקודות מעל לכתף, וכי אדם שחגור חגורה מתחת לבית השחי לא מילא את החובה החוקית.
המשטרה במדינות שונות מקיימת אכיפה במטרה להעניש נהגים שאינם חוגרים חגורת בטיחות.
בישראל, קרה לא אחת שניסיון של המשטרה לעצור נהג שלא היה חגור בחגורת בטיחות הסתיים במרדף משטרתי ובעונש מאסר בפועל לנהג שברח מהשוטרים.
במקרה אחד הסתיימה המלטות נהג ממתנדבי משטרת התנועה בירי על רכבו ופציעת בנו.
חגורת הבּוֹרְשְׁט הוא כינוי לאזור באפסטייט ניו יורק (האזור במדינת ניו יורק שמצפון לעיר ניו יורק) בארצות הברית, הכולל בדרך כלל את אתרי הנופש בהרי קטסקיל, ובמחוזות סליבן ואלסטר, שהיו מאוד אהודים בקרב יהודי ניו יורק.
באתרי הנופש באזור יכלו הנופשים ליהנות מבידור ביידיש ומופעי "מוזיקה יהודית".
"חגורת הבורשט" הייתה בשיאה כאזור תיירות ליהודים בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה ה-20. לפיכך כונה האזור לעיתים גם "האלפים היהודיים" או "מחוז סלומון" (משחק מילים על שם יהודי נפוץ ושמו של מחוז סליבן).
התרבות שהתפתחה באזור היא מוקד לחוקרי התרבות של יהדות ארצות הברית.
בדרנים יהודיים רבים החלו את דרכם באתרי הנופש היהודיים שבאזור זה, בהם דני קיי, מל ברוקס ועוד.
חגורת הבורשט הונצחה בתרבות הפופולרית בסרט "ריקוד מושחת", שעלילתו מתרחשת באתר נופש באזור.
אוניברסיטת בראון מקיימת כל שנה סמינרי מחקר בנושא "חגורת הבורשט" בשיתוף עם מכון קטסקילס.
חגי אלעד (נולד ב-1 באוקטובר 1969, חיפה) הוא פעיל זכויות אדם שכיהן כמנכ"ל "בצלם" החל ממאי 2014 ועד ל-2023. לפני כן ניהל את האגודה לזכויות האזרח בישראל ואת "הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות".
אלעד נולד להורים יוצאי פולין ושירת בצה"ל ביחידה 504. הוא בוגר תוכנית אמירים ובעל תואר מוסמך בפיזיקה – שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1997 עד 2000 היה עמית טרום-דוקטורט במרכז לאסטרופיזיקה של אוניברסיטת הרווארד.
אלעד היה ממובילי המאבק והפעילות של הקהילה הלהט"בית בירושלים.
בתחילה פעל לקידום חוג "העשירון האחר" באוניברסיטה.
בתקופת כהונתו כיו"ר "העשירון האחר", ב-1997, צוינו אירועי גאווה לראשונה באוניברסיטה העברית.
לאחר לימודים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, שב לישראל, ובאוקטובר 2000 התמנה למנכ"ל הראשון של עמותת "הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות", על רקע אווירה עוינת מצד גורמים רבים בעיר לפעילות ארגון זה.
אלעד פתח את המשרדים של העמותה במדרחוב בן-יהודה בירושלים ואף תלה שם את דגל הגאווה.
ביוני 2002 הוביל את מצעד הגאווה הראשון "אהבה ללא גבולות" שנערך בירושלים.
בשנים שלאחר מכן הפכו אירועי הגאווה בירושלים לאירוע של קבע, למרות התנגדות עזה, בעיקר מצד החרדים וערביי העיר, כולל מעשי אלימות.
חגי אלעד עמד במרכזו של ויכוח נוקב בשאלה האם ראוי לקיים את המצעד בירושלים.
אלעד כיהן שש שנים כמנכ"ל "הבית הפתוח".
החליפה אותו בתפקיד נועה סתת.
ב-2008 נבחר על ידי הנהלת האגודה לזכויות האזרח לתפקיד מנכ"ל האגודה וכיהן בתפקיד זה מ-1 ביולי באותה שנה.
בתקופת כהונתו קיימה האגודה בדצמבר 2009, לראשונה בתולדותיה, מצעד זכויות אדם לציון יום זכויות האדם, שבו השתתפו למעלה ממאה ארגונים ואלפי צועדים.
אלעד השתתף בהפגנות בשייח' ג'ראח ועקב כך אף נעצר על ידי המשטרה.
במאי 2014 החל לכהן כמנכ"ל "בצלם".
באוקטובר 2016 קיימה מועצת הביטחון דיון שנושאו "ההתנחלויות כמכשול לשלום ולפתרון שתי המדינות".
בדיון השתתף גם אלעד, שקרא לפעול לסיום הכיבוש בגדה המערבית ובמזרח ירושלים.
באוקטובר 2018 השתתף בשנית בדיון במועצת הביטחון על "המצב במזרח התיכון, כולל הסוגיה הפלסטינית", אליו הוזמן על ידי נשיאת המועצה התורנית, בוליביה, על מנת לתת סקירה.
אלעד הקדיש את דבריו בעיקר לפינוי הצפוי בח'אן אל-אחמר ולהתנהגות ישראל בעימותים בגבול ישראל–עזה.
הוא תקף את המנגנון המשפטי הישראלי שמאפשר להגדיר את הבנייה בח'אן אל-אחמר כ"בלתי חוקית" ומאשר ירי צלפים מרחוק אל מפגינים בתוך רצועת עזה, כולל את בית המשפט העליון שאותו תיאר כשותף בפשעי מלחמה.
הוא השווה את המצב שבו לפלסטינים אין זכות להשתתף במנגנון השולט על חייהם למצב בדרום ארצות הברית בתקופה שבה נהגו חוקי ג'ים קרואו ולמשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
בנאומו פנה לראש הממשלה בנימין נתניהו ואמר לו: .
בדבריו קרא למועצת הביטחון ולקהילה הבין-לאומית לנקוט בפעולות ממשיות נגד המשך הכיבוש, ובפרט על מנת למנוע את פינוי ח'אן אל-אחמר.
אלעד ספג גינויים על דבריו בדיון מנתניהו, משגריר ישראל באו"ם, דני דנון ומשגרירת ארצות הברית באו"ם, ניקי היילי.
בתגובה לאמירה של נתניהו, שהוא מגדיר את "בצלם" כחרפה, פרסם אלעד מאמר ובו פירט שלל מרכיבים במדיניות ישראל שהוא רואה אותם כחרפה.
חגורה שחורה הוא כתב עת אמריקני העוסק באמנויות לחימה וענפי ספורט של לחימה combat sports, הוא נוסד ב-1961 בידי מיטושי אויהארה.
במהלך שנותיו הראשונות אוהרה היה בעלים ומוציא לאור שלקח חלק פעיל גם בעריכה.
בלאק בלט הוא אחד מהפרסומים הוותיקים ביותר העוסקים בהגנה עצמית ובאמנויות לחימה בארצות הברית.
כתב העת מכסה את כל סוגי אמנויות הלחימה וסגנונות הקרבות שיש להם קהל מתעניינים בארצות הברית ובעולם, בכלל זה ג'ודו, טאקוונדו, הפקידו, קראטה, קונג פו, ג'ו ג'וטסו, אייקידו, ג'יט קון דו, פנקרטיון ואמנויות נוספות.
המאמרים מתמקדים בטכניקות קרב ובדמויות מעולם אמנויות הלחימה, צעירים וזקנים כאחד.
בלאק בלט מדגיש שיטות להגנה עצמית, בכללן טכניקות להגנה עצמית צבאית ומשטרית.
הוא מסקר בצמצום אתלטים ברמה אולימפית או תחרויות אולימפיות בג'ודו, טאקוונדו, היאבקות, ואגרוף, אבל מדגיש תחרויות אמנויות לחימה מעורבות הזוכות לחסות מפרסמים ואת המתמודדים הראשיים שלהן.
ברוס לי תרם מאמרים רבים לכתב העת במהלך שנות השישים והוא היה חברו של המוציא לאור אויהארה, אמן לחימה בזכות עצמו.
כיום המגזין הוא בבעלות Active Interest Media.
נכון לשנת 2009 המוציאה לאור היא שריל איינג'להארט והעורך הוא רוברט יאנג.
רוב גיליונות בלאק בלט שמצויים בארכיון ניתן לקריאה במלואם בגוגל ספרים.
חגורת צניעות היא מתקן או פריט לבוש המיועד למנוע מהלובש את האפשרות לקיים יחסי מין.
לבישת חגורת צניעות יכולה להגן על הלובש מפני אונס או כניעה לפיתויים מיניים בעתיד או אף למנוע מהלובש יכולת להגיע לאורגזמה בעזרת אוננות.
חגורות צניעות מיוצרות לגברים ונשים.
חגורות הצניעות עוצבו, כנראה, לראשונה בתקופת מסעות הצלב, כאשר האבירים היו יוצאים למסעות.
נשותיהם נאלצו להישאר אזוקות בחגורות צניעות כדי להבטיח את נאמנותן ולמנוע מהן להתפתות ולבגוד בבעל.
יש לציין כי מעולם לא נמצאו עדויות מהימנות מספיק שיוכיחו טענה זו ולמעשה העדות הראשונה לחגורת צניעות היא מהמאה ה-15, כ-100 שנה לאחר מסע הצלב האחרון.
העדות הראשונה לשימוש בחגורת הצניעות נמצאה בספרו של Konrad Kyeser מהנדס צבאי שכתב את ה-Bellifortis.
ספר המתאר את הטכנולוגיות הצבאיות של התקופה.
תחת האיור כתוב "מכנסי ברזל של אישה מפירנצה הסגורים מקדימה".
ב-1889 נמצאה חגורת צניעות עשויה ברזל ועור על שלד של אישה צעירה שנקברה במאה ה-16. לא נמצאו רישומים לגבי הקבר או האישה.
יש עדויות רבות לשימוש בחגורה במאה ה-17. שתי חגורות מפורסמות מוצגות במוזיאון קלוני שבפריז אחת של קטרינה דה מדיצ'י והשנייה של אן מאוסטריה.
חגורות נוספות מוצגות במוזיאונים בגרמניה ואנגליה.
במאה ה-18 החלה הרפואה המערבית להאמין כי אוננות מזיקה לבריאות.
חגורות צניעות היו נפוצות גם בתקופת הרנסאנס אם כי הן היו עם חיפויים מרופדים והיה צורך להחליף אותם בתדירות גבוהה למדי.
בתקופה זו אפשר למצוא עדויות רבות לחגורות צניעות מיוחדות לילדים ומתבגרים שנועדו למנוע מהם את האפשרות לאונן.
עיצובים רבים של חגורות אילו ניתן למצוא כפטנטים רשומים.
במאה ה-21, השימוש הנפוץ ביותר לחגורות צניעות הוא במשחקי BDSM ובהסכמת שני הצדדים.
לובש החגורה מאפשר למחזיק המפתח לשלוט בהתנהגותו המינית ולקבוע מתי יוכל לקיים יחסי מין או להגיע לפורקן.
פעמים רבות מחזיק המפתח נוהג למנוע מהכנוע פורקן במשך זמן רב כאמצעי עונש או לצורך ההנאה שבשליטה על יצרו המיני של הכנוע בעוד הוא אינו מחויב לזאת.
ביחסים מסוג זה נהוג לרוב להשתמש זמן ממושך בחגורות צניעות ולכן חגורות אלה מתוכננות כך שאין צורך להסירן לצורך עשיית צרכים או רחצה.
המבנה האנטומי האנושי משתנה מאדם לאדם ולכן חגורות צניעות לטווח הארוך מיוצרות לרוב בהזמנה אישית לפי מידה.
יצרני חגורות הצניעות מדווחים שרוב החגורות נמכרות באירופה וארצות הברית ומיוצרות לגברים אם כי אין נתונים סטטיסטיים רשמיים בנושא.
ב- 6 בפברואר 2004 דיווח עיתון אמריקאי "על אישה שענדה חגורת צניעות והפעילה אזעקת אבטחה בגלאי המתכות" בשדה התעופה ביוון.
האישה הסבירה כי בעלה אילץ אותה ללבוש את המכשיר כדי למנוע רומן מחוץ לנישואים בזמן שהיא בחופשה ביוון.
הורשה לה להמשיך בטיסתה ללונדון בסמכות הטייס.
אחוז קטן מהחגורות שנמכרות לנשים הן חגורות שמיועדות למניעת אונס.
ב-2008 כל המעסות בבאטו, אינדונזיה חויבו ללבוש חגורות צניעות בזמן העבודה, כדי למנוע זנות.
ב-2002 יצרן תכשיטים מקייפטאון סיפק את חגורת הצניעות היקרה ביותר לאישה בשווי של כ-15,000 דולר.
החגורה משובצת פנינים ויהלומים נועדה לכלה שענדה אותה בזמן הנישואים.
חגורת הצלה או אפודת הצלה או אפוד הצלה הוא מתקן לבוש אשר נועד למנוע את טביעתו של לובש החגורה או האפודה, גם במקרה בו הוא חסר הכרה.
מטרת החגורה - לשמור את ראשו ופניו של לובשה מעל פני המים ובכך למנוע את טביעתו.
מתקן הצלה זה משמש יורדי ים, ומותקן על ספינות וכן מותקן על מטוסים למקרה של נחיתת חירום על-פני המים.
חגורות הצלה מודרניות יכולות לכלול מתקני הצלה כגון נורות תאורה ומתקני רדיו לסייע למחלצים לאתר את האדם הנמצא במים.
חגורות אלה מכילים תאי ציפה העשויים חומר סינתטי כלשהו ובו תאי אוויר רבים המאפשרים את ציפת החגורה.
חגורות אלה אינן דורשות מילוי התאים, וניתן להשתמש בהם בכל עת אולם הן מגושמות, ולכן, קשה לעבוד כאשר הן נלבשות.
מאידך - ניתן לזרוק חגורת הצלה מסוג זה למים ולהשתמש בה כגלגל הצלה.
חגורות הצלה מסוג זה כוללות שני תאי ציפה המתמלאים באוויר הננשף לתוך התאים באמצעות פיה על ידי לובש החגורה, או באמצעות גז פחמן דו-חמצני הנמצא במכל המחובר אל החגורה.
חגורות מסוג זה מצויות באוניות וכן במטוסי נוסעים.
יתרונן של חגורות הצלה אלה הוא באופן קיפולן, המאפשר אריזתן באריזות קטנות התופסות נפח מועט וגם משקלן קטן.
בשל כך, יכולים יורדי ים ללבוש את החגורה סביב מותניהם בכל עת שהם מצויים על סיפון כלי השיט כאשר החגורה מקופלת, ובכך החגורה אינה מפריעה לעבודתם השוטפת.
סיבה נוספת לשימוש בחליפות הצלה מסוג זה במטוסים היא העובדה שבמקרה בו מטוס נאלץ לנחות נחיתת חירום ומתחיל להתמלא מים, חליפות הצלה קשיחות היו צפות בתוך המטוס, ובכך מונעות על יציאת הנוסעים מבעד פתחים נמוכים הנמצאים מתחת לפני המים.
מאותה סיבה ניתנת הנחיה לנוסעים לנפח את חליפות ההצלה אך ורק לאחר צאתם מהמטוס, שכן ניפוח החליפה בתוך המטוס עלולה להביל לתוצאה דומה בה לא יוכל הנוסע המשתמש בחליפה לצאת מהמטוס.
השימוש הראשון המתועד בחגורות הצלה היה שימוש שעשו חייליו של המלך אשורנצירפל השני בשנת 870 לפנה"ס בעורות של חיות שנתפרו ומולאו אוויר, ובאמצעותם חצו החיילים את החפיר מלא המים על מנת להגיע לחומת העיר ולכובשה.
עד ראשית העת החדשה לא היו חליפות הצלה ייעודיות.
אמנם מרבית יורדי הים לא ידעו לשחות, אולם במקרה בו טבעה ספינה עשו יורדי הים שימוש בקרשי הספינות שהיו עשויות עץ על מנת לצוף.
בשנת 1757 הומצא בצרפת מתקן ציפה עשוי שעם.
מתקן זה פותח בשנת 1851 על ידי חוקר הקוטב הבריטי ג'ון רוס וורד והפך למעשה לחגורת ההצלה הראשונה, והחל משנת 1861 שימש השעם כמרכיב המרכזי בייצור חגורות הצלה.
בשנת 1852 נחקק חוק בקונגרס ארצות הברית המורה לספינות המפליגות במימי ובנהרות ארצות הברית להחזיק חגורות הצלה או גלגלי הצלה.
בשנת 1869 נעשו ניסיונות לייצר חגורות הצלה מקפוק.
עיצוב חגורת ההצלה שונה בשנת 1912 על מנת שיכלול טבעת אשר תשמור את ראשו של המשתמש בחגורה מעל המים, ובכך נוצר יתרונה של החליפה על גלגל ההצלה.
בשנת 1928 המציא פיטר מרקוס (Peter Markus) את חליפת ההצלהאשר זכתה לכנוי "מיי וסט" (Mae West) על שום דמיונה לחזה של השחקנית מיי וסט.
חליפה זו עברה מספר שינויים בשנים 1930 ו-1931 ונעשה בה שימוש רב על ידי חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי בשנות מלחמת העולם השנייה.
חגורה געשית היא חבל גאולוגי נרחב פעיל מבחינה געשית.
חגורות געשיות מצויות לרוב לאורך גבולות בין לוחות טקטוניים ועשויות להכיל כמה שדות ומתחמים געשיים.
חגורות געשיות דומות במבנה לרכסי הרים, אך ההרים בחגורות אלה לא נוצרו באמצעות אורוגנזה אלא הם הרי געש.
חגורות געשיות עשויות להיווצר במגוון מיקומים טקטוניים.
אחד מהם הוא אזורי הפחתה – אזור בו חודר קרום אוקייני כבד וקר מתחת לקרום אחר, ובעומק אזור החיכוך ביניהם נוצרת מאגמה.
אחת מהחגורות הגעשיות הגדולות ביותר שנוצרו בדרך זו היא החגורה הגעשית אוחוצק-צ'וקוטקה (Okhotsk-Chukotka Volcanic Belt), הנמתחת לאורך 3,200 ק"מ מים אוחוצק עד לאוקיינוס הקרח הצפוני, בגבול בין הלוח האירו-אסייתי והלוח הצפון-אמריקאי.
החגורה – הכוללת כ-2 מיליון קילומטרים מעוקבים של סלעי יסוד – נוצרה מהפחתה של לוח קוּלָה בתנועתו צפונה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי לפני כ-55 מיליון שנה.
מקום נוסף בו נוצרות חגורות געשיות הוא מעל נקודות חמות, והן נקראות "שרשרות געשיות".
הגאולוג הקנדי ג'ון טוזו וילסון (John Tuzo wilson) הגה ב-1963 את הרעיון כי שרשרת של הרי געש דוגמת הוואי היא תוצאה של תנועה איטית של לוח טקטוני מעל נקודה חמה ה"קבועה" עמוק מתחת לקרום.
עד כה זיהו גאולוגים בין 40 ל-50 נקודות חמות כאלה בהיקף כדור הארץ, והפעילות ביותר מצויות מתחת לאיי הוואי, גלאפגוס, ראוניון ואיסלנד וכן מתחת לילוסטון.
דוגמה לחגורה געשית שנוצרה בדרך זו היא החגורה הגעשית של אנאהים (Anahim Volcanic Belt) בקולומביה הבריטית, שנוצרה בעת מעבר הלוח הצפון-אמריקאי מעל הנקודה החמה של אנאהים.
חגורה זו כוללת שרשרת של הרי געש במערבה ומתחמים געשיים במזרחה.
מרבית החגורות הגעשיות של נקודות חמות הן בזלתיות, מאחר שהן נוצרות מעל לליתוספירה אוקיינית.
כתוצאה מכך, התפרצותם נפיצה פחות מזו של חגורות געשיות באזור הפחתה.
חגורות געשיות הנוצרות מעל נקודה חמה פנים-לוחית הן ריוליטיות ולכן נפיצות יותר.
חגורות געשיות מצויות מעל אזורים של טמפרטורות גבוהות במיוחד (700-1,400 מעלות) במקום בו נוצרת מאגמה באמצעות התכה חלקית של סלעים בקרום ובמעטפת העליונה.
אזורים אלה נוצרים לרוב לאורך שולי לוחות בעומק של 10-50 ק"מ.
שרידיהן המעוותים והסחופים של חגורות געשיות עתיקות נמצאים באזורים געשיים לא פעילים כגון השילד הקנדי.
שילד זה כולל יותר מ-150 חגורות געשיות שמוצאן בפרקמבריון (600-1,200 מיליון שנים), וסחיפה שחלה בהם הפכה אותם למישורים שטוחים.
אזורים אלה הם חגורות ירוקות שנוצרו בקראטונים מהארכאיקון ומהפרוטרוזואיקון בין גופים גרניטיים וגנייסיים, ומתאפיינות בהתמרה מסוגים שונים של רצפים געשיים מאפייים ואולטרה-מאפייים הקשורים לסלעי משקע.
נראה שחגורות ירוקות אלה נוצרו במרכזי התפשטות אוקייניים קדומים ובקשתות געשיות.
החגורה הירוקה של אביטיבי (Abitibi greenstone belt) באונטריו ובקוויבק היא אחת החגורות הירוקות הגדולות בעולם.
הטבעת הפסיפית – שולי היבשות המקיפות את האוקיינוס השקט – היא אוסף של חגורות געשיות היוצרות את טבעת האש, בהן:
החגורה הגעשית האנדית (Andean Volcanic Belt) – שרשרת של הרי געש המצויה לאורך השוליים המערביים של אמריקה הדרומית ומחולקת לשלושה מקטעים: צפוני, מרכזי ודרומי.
הקשת הגעשית של אמריקה המרכזית – חגורת איים געשיים שהתחברו באמצעות סלעי משקע לרצף יבשתי המחבר את שתי האמריקות.
הרי הגעש של מזרח באחה קליפורניה הדרומית יוצרים חגורה געשית במפרץ קליפורניה.
רכס קסקייד במערב אמריקה הצפונית – נוצר מהפחתה של לוח חואן דה פוקה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
רכס זה כולל כמה חגורות געשיות – בהן החגורה הגעשית של פמברטון (Pemberton Volcanic Belt) והחגורה הגעשית של גריבלדי (Garibaldi Volcanic Belt) בהרי הקסקייד הקנדיים, והרי געש ידועים דוגמת הר הוד, הר סנט הלנס והר ריינייר בשטח ארצות הברית.
החבל הגעשי הצפון-קורדילרי במערב קנדה.
החגורה הגעשית אלרט ביי (Alert Bay Volcanic Belt) – חגורה געשית מהנאוגן שעברה סחיפה רבה, בצפון האי ונקובר.
החגורה הגעשית של סטוצ'י (Setouchi Volcanic Belt) – חגורה געשית ביפן שנוצרה במיוקן.
החגורה הפיליפינית (Philippine Mobile Belt) – הכוללת את מרבית איי הפיליפינים.
החגורה הגעשית של טאופו (Taupo Volcanic Zone) – באי הצפוני של ניו זילנד, במרכזה נמצא אגם טאופו – אגם לוע שנקווה בתוך קלדרה.
חגורת הר ריד (Mount Read Volcanics) – חגורה געשית במערב טסמניה שמקורה בקמבריון.
החגורה הגעשית הטרנס-מקסיקנית – הנמשכת לאורך 900 ק"מ ממערב למזרח לרוחב דרום מקסיקו.
תצורת בראבו לייק (Bravo Lake Formation) – חגורה געשית מאפית ומשטח בזלת נרחב באי באפין בקנדה.
החגורה הגעשית החופית (Coastal Volcanic Belt) – משתרעת לאורך החוף המערבי של אמריקה הצפונית, מחופי מסצ'וסטס בארצות הברית ועד ניו-ברנזוויק בקנדה.
חגורה געשית זו – שנוצרה בסילור המאוחר – היא אחד מן החבלים הגעשיים הדו-אופניים הגדולים בעולם, ומורכבת ממאגמה בזלתית וריוליטית.
קשת האלמאהרה – חגורה געשית המורכבת מקשת איים במזרח אינדונזיה.
הרי טושטלאס (Tuxtlas) – חגורה געשית המשתרעת לחופי וראקרוס במפרץ מקסיקו.
רכס זה משך תשומת-לב בשל היותו אנומליה געשית מבודדת המרוחקת כ-150 ק"מ מהחגורה הגעשית הטרנס-מקסיקנית וכ-330 ק"מ מהקשת הגעשית של מרכז אמריקה, בשל פעילותו החריגה של הר הגעש סן מרטין טושטלאס ומפני שהוא מייצג גשר בין שתי תקופות גאולוגיות: מרבית הגעשיות בו התרחשה בפליוקן, עם כיסוי נרחב בסוף הפליסטוקן.
חגורות געשיות ימיות הן שרשרות של הרי געש תת-ימיים:
שרשרת קוב-איקלברג המשתרעת מהשקע האלאוטי עד רכס חואן דה פוקה
איי קודיאק-בואי בדרום מפרץ אלסקה.
איי לואיסוויל בדרום-מערב האוקיינוס השקט.
שרשרת איי הוואי-אמפרור הכוללת את איי הוואי והרי געש תת-ימיים, המשתרעת ממרכז האוקיינוס השקט ועד לשקע האלאוטי.
איי ניו אינגלנד – שרשרת הרי געש תת-ימיים במערב האוקיינוס האטלנטי – חגורה געשית המהווה שריד למעבר הנקודה החמה של ניו אינגלנד המצויה היום מתחת לאיים האזוריים.
רכס חואן פרננדז (Juan Fernández Ridge) – רכס באוקיינוס השקט המורכב מאיים געשיים ומהרי געש תת-ימיים בלוח נסקה.
חגורת התנ"ך הוא כינוי לאזור בדרום ארצות הברית המאופיין בשמרנות חברתית ובשייכות לנצרות פרוטסטנטית-אוונגליסטית ומהווה חלק משמעותי מהחברה והתרבות.
מספרם באוכלוסייה של המשתייכים ומשתתפים בחיי הכנסייה הנוצרית באזור זה הוא גבוה במיוחד.
לחגורת התנ"ך משתייכים אזורים מדרום ארצות הברית ומדרום מזרח ארצות הברית.
בתקופת שלוש עשרה המושבות (1607–1776) הייתה דרום ארצות הברית מעוז הכנסייה האנגליקנית.
התפשטותם של זרמים אחרים של הנצרות באזור היותה מהפך והתרחשה במהלך המאה ה-19. בתקופה זו, שכללה גם את הההתעוררות הדתית השנייה המדינות באזור חוו גידול משמעותי בפעילותן של קבוצות אבנגליסטיות, שהשתייכו למה שכונה התחייה הנוצרית (Christian revival).
רוב הזרמים האלו היו מזוהים עם הבפטיזם, המתודיסטים והפרזביטראנים.
השימוש הראשון במונח "חגורת התנ"ך" נעשה על ידי העיתונאי ה.
מנקן בכתבה שפורסמה בשנת 1924 בשיקגו טריביון.
בהמשך החל להעשות שימוש במונח לתיאור אזורים בעלי מאפיינים דומים גם במדינות אחרות, בהן הולנד, קנדה, אוסטרליה, שוודיה, פינלנד, סין והודו.
במקור התייחס המונח "חגורת התנ"ך" לדרום המערב התיכון, אך כיום נעשה בו שימוש בעיקר ביחס לדרום ארצות הברית.
מחקר שפורסם בשנת 1961 על ידי וילבור זיילינקסקי (Wilbur Zielinkski) תיאר את האזור כזה שהבפטיזם מהווה את הזרם השולט.
אזור זה כולל כאמור את רוב דרום ארצות הברית: ממרבית שטחיהן של טקסס ואוקלהומה בדרום-מערב, דרך המדינות שמדרום לנהר אוהיו, ועד לווירג'יניה ווירג'יניה המערבית, חלקה הדרומי של וירג'יניה וחלקים ממרילנד.
בנוסף, בחגורת התנ"ך נמצאים חלקים ממיזורי, אילינוי, אינדיאנה ואוהיו.
סטיבן ו' טווידי בחן במאמרו משנת 1978 את ההשתייכות לחגורת התנ"ך על-פי הרגלי צפייה בתוכניות דת בטלוויזיה.
הוא חילק את חגורת התנ"ך לשניים.
חלק אחד מזרחי שנמתח ממרכז פלורידה דרך אלבמה, טנסי, קנטקי, ג'ורג'יה, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית.
החלק השני הוא מערבי ומתחיל במרכז טקסס ובו מרוכזות ארקנסו, לואיזיאנה, אוקלהומה, מיזורי, קנזס ומיסיסיפי.
עם זאת ישנן ערים שלמרות ההשתייכות הגאוגרפית שלהן, אינן נחשבות מבחינה תרבותית וחברתית לחלק מחגורת התנ"ך וזאת בשל גידול באוכלוסיות כגון יהודים, להט"בים ואוכלוסיות לא-דתיות.
עם ערים אלו נמנות יוסטון, אוסטין, סנט לואיס, ניו אורלינס, אטלנטה, אשוויל ואזור דרום פלורידה.
חגורת נפץ היא מטען חבלה שנושא מחבל מתאבד על גופו.
חגורת הנפץ היא לרוב אפוד שנלבש סביב החלק העליון של הגוף או חגורה עבה (לעיתים עם כתפיות) הנכרכת סביב הבטן, אך לעיתים באה גם בצורת תחתונים.
החגורה מורכבת ממנגנון הפעלה, חומר נפץ (לעיתים מאולתר ולעיתים תקני) ובדרך כלל גם רסס (כגון גולות, מסמרים או ברגים) שנועד להגביר את האבדות בקרב האנשים.
החגורה או האפוד עם מטען החבלה שוקלים בין 5 ל-20 ק"ג ונלבשים מתחת לבגדים עבים (כגון מעילים), על מנת להסתירם מפני כוחות הביטחון ואזרחים חשדניים, ובדרך כלל כוללים כבל ובו כפתור הפעלה.
בקריקטורות ובתרבות הפופולרית מתוארת חגורת הנפץ כחגורה שאליה מחוברים מקלות דינמיט ועליה חוטי חשמל המחברים בין המקלות לשעון עצר ולכבל שבקצהו כפתור הפעלה.
המושג צבר תאוצה בישראל ובעולם בעקבות האינתיפאדה השנייה וגל הטרור האסלאמי העולמי.
בעקבות התגברות השימוש בחגורות נפץ חלה הקשחה של בידוק חשודים במחסומים, מעברי גבול ונמלי תעופה.
השימוש בהתקפות התאבדותיות כדי לגרום נזק לאויב קדם למלחמת העולם השנייה, וכלל את יחידות הקמיקזה (התקפות אוויריות התאבדותיות) וקייטן ("טורפדו חי") ששימשו לתקיפת כוחות בעלות הברית.
וחיילים יפנים נהגו לפוצץ את עצמם על ידי תקיפת טנקים של בעלות הברית תוך נשיאת מוקשים נגד טנקים, מטעני חבלה מגנטיים, רימוני יד ואמצעי נפץ אחרים.
חגורות הנפץ הראשונות שימשו את הסינים עוד במהלך מלחמת סין-יפן השנייה אז חייל סיני פוצץ חגורת נפץ שנשאה רימונים והרג 20 יפנים בסיהאנג.
חיילים סינים קשרו חומרי נפץ, כגון חבילות רימונים או חבילות דינמיט לגופם וזרקו עצמם על טנקים יפניים כדי לפוצץ אותם.
טקטיקה זו שימשה גם במהלך קרב שנגחאי שם מחבל מתאבד סיני עצר שיירת טנקים יפנית על ידי פיצוץ עצמו מתחת לטנק המוביל, וגם בקרב טאיירג'ואנג, בו חיילים סינים הסתערו על טנקים יפניים ופוצצו את עצמם באמצעות דינמיט ורימונים.
חגורת נפץ מורכבת בדרך כלל מכמה גלילים מלאים בחומר נפץ (מעין פצצות צינור), בגרסאות מתקדמות יותר, מדובר בלוחות חומר נפץ.
החומר הנפיץ מוקף במעטפת רסס, שמייצרת את הרסיסים האחראים לרוב קטלניות הפצצה.
לאחר הפעלת החגורה, הפיצוץ דומה לפיצוץ של רובה ציד רב-כיווני.
הרסיסים המסוכנים ביותר והשכיחים ביותר הם כדורי פלדה בקוטר של 3–7 מ"מ.
חומרים נוספים שיכולים לשמש כרסיסים כוללים מסמרים, ברגים, אומים וחוטים עבים.
חגורת נפץ "טעונה" עשויה לשקול בין 5 ל-20 ק"ג ומוסתרת בדרך כלל מתחת לבגדים עבים, לרוב מעילים או מעילי חורף.
חגורת התאבדות עשויה לכסות את כל אזור הבטן ולרוב יש לה רצועות כתפיים על מנת לסייע בתמיכתה על הגוף.
נוהל ביטחון נפוץ נגד חשודים כמחבלים מתאבדים נושאי חגורות נפץ הוא להרחיק את החשוד לפחות 15 מטרים מאנשים אחרים ואז לבקש ממנו להסיר את בגדיו העליונים.
בעוד הליך זה אינו שנוי במחלוקת במקרה של גברים, הוא עשוי לעורר בעיות במקרה של נשים החשודות כמחבלות מתאבדות.
במקרים רבים אנשי ביטחון גברים עשויים להירתע מלבדוק או לערוך חיפוש גוף על נשים, ולעיתים עלולים להיות מואשמים בהטרדה מינית לאחר שעשו זאת.
לחלופין, יש מקומות בהם משתמשים בגלאי אינפרה-אדום.
גילוי שרידי חגורות או וסטים שלא התפוצצו יכול לספק רמזים פורנזיים לחקירה לאחר הפיגוע.
חגי אבריאל (איבראל) (8 באוקטובר 1922 – 13 בספטמבר 1972) היה איש הפלמ"ח והפלי"ם, פעיל במוסד לעלייה ב', ממייסדי קיבוץ שדה בוקר, ממייסדי מצפה רמון וראש המועצה האזורית רמת נגב.
חגי אבריאל נולד בווינה שבאוסטריה באוקטובר 1922. הוא היה הצעיר מבין שלושה ילדים.
לימים נבחר אחיו הבכור אהוד אבריאל לכהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י, שגריר ישראל במספר מדינות, ויושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1938 עלה חגי ארצה במסגרת עליית הנוער, והתחנך בקבוצת הנוער בעין חרוד עד שנת 1940. כך סיפר אחיו אהוד:
בשנת 1940 הצטרף עם חבריו אל "הגרעין האוסטרי" שהשתייך לקיבוץ המאוחד וישב בנהריה, שעה שהוכשר לעלייה לקרקע לשם ייסוד קיבוץ געתון.
חברי הגרעין הגיעו לבסוף לקיבוץ נאות מרדכי שבעמק החולה.
בין השנים 1942-1951 שירת בכוחות המגן הישראלים.
בשנת 1957 נשא את טובה אבריאל לאישה ולזוג נולדו חמישה ילדים.
בשנת 1960 הצטרפה המשפחה לקיבוץ משאבי שדה.
חגי אבריאל היה ראש המועצה האזורית רמת הנגב כחמש שנים, בין השנים 1964-1969. נפטר בשנת 1972, בן חמישים בלבד, ממחלה ממארת.
הוא נקבר בבית העלמין שבקיבוצו משאבי שדה.
בשנת 1942 התגייס חגי אבריאל לפלמ"ח ושירת בפלוגה ב'.
בראשית 1946 יצא לצרפת בשליחות ההגנה במטרה לחזק את מפעל ההעפלה.
הוא עלה על סיפון השמפוליון, כחייל בריטי מתחזה.
הוא נעצר על ידי הבריטים על סיפון האונייה בנמל טולון, בחשד שהתחזה לחייל בריטי.
משם הועבר כאסיר לאלכסנדריה, לקהיר ולבסוף לירושלים.
הוא שוחרר בערבות של ההגנה או הסוכנות היהודית, ויצא שוב בתור נוסע סמוי לאירופה, להביא אוניות מעפילים.
בשנת 1948 חזר אבריאל ארצה והתגייס לצה"ל שזה עתה נוסד.
הוא הוצב בפיקוד הדרום, טיפס בסולם התפקידים ומונה לבסוף לקצין המודיעין של פיקוד דרום.
במהלך שירותו בנגב החליט חגי לקשור את חייו עם ההתיישבות בנגב.
הוא השתחרר מהצבא בשנת 1951, והחל בייסוד חוות בוקרים קואופרטיבית סמוך לנחל צין.
לימים הפכה החווה לקיבוץ שדה בוקר, זאת לאחר שהגיע אליה גרעין הצופים הראשון, שהוכשר לפני כן בקיבוץ גבע.
לימים יספר מיכה טלמון, מנהל חבל הנגב של המחלקה להתיישבות, על הנהגתו של חגי בהקמת שדה בוקר:
ב-26 במאי 1956 עזב אבריאל את הקיבוץ וייסד עם עוד 13 חברים את "האגודה החקלאית השיתופית מצפה רמון" כדי להקים יישוב קואופרטיבי לצד מחנה העובדים שלצדי הדרך הנסללת בין מכתש רמון לאילת (כביש 40).
לאחר סיום הכביש עבדו המתיישבים במפעל במחצבות במכתש.
לאחר כשנה פורק הקואופרטיב, תוך שהמוסדות המיישבים לקחו עליהם את חובותיו, ומצפה רמון הייתה לעיירה.
במכתב שכתב חגי באותה עת לטובה אשתו מתאר חגי את פעלו לגיוס חלוצים להתיישבות במצפה רמון:
בשנת 1973, במלאת שנה לפטירתו, יצא ספר זיכרון בשם "חגי, פרקי חיים" לזכרו של אבריאל.
דברים רבים על פעלו של חגי אבריאל בנגב, מובאים בספרו של זאב זיוון, "מניצנה עד אילת: סיפורו של הנגב הדרומי".
מצפה נוף על שמו של חגי אבריאל נמצא על גבעה גבוהה, בצד הכביש מצומת טללים לשדה בוקר.
המצפה נקרא "מצפור חגי", והוא משקיף על בקעת שדה בוקר בואכה נחל צין והרי מואב והרי אדום שמעבר לבקעת הערבה.
חגורה שחורה היא דרגה במספר אמנויות לחימה אסייתיות, שלרוב מקורן ביפן.
דרגה זו ניתנת לאחר מעבר מבחן באמנות הלחימה ולעיתים ישנם קריטריונים נוספים.
לרוב החגורה השחורה היא הדרגה הגבוהה ביותר שאליה ניתן להגיע, והיא מייצגת רמה גבוהה של מיומנות.
חגורה שחורה מסמלת את מעבר החניך אל דרגה בה הוא יכול להפוך למורה, כיום בחלק מאמנויות הלחימה ניתן להפוך למדריך כבר מחגורה כחולה.
אמנויות לחימה שונות שבהן נהוג לתת לתלמידים ותיקים חגורה שחורה הן: קראטה, ג'ודו, אייקידו, איאיידו היפניות, טאקוונדו הקוריאנית וכן קרב מגע הישראלית.
מעבר לאמנויות הלחימה, המושג "חגורה שחורה" נמצא בשימוש גם בתחומים נוספים כמו ניהול איכות, שם הוא מציין רמה גבוהה של מומחיות בתהליכי ניהול.
ג'יגורו קאנו, מייסד הג'ודו, הגה את השימוש בחגורות שחורות כדי להבדיל בין החניכים שהגיעו לדרגת הדאן לאלו שלא.
קבלת חגורה שחורה כוללת קבלת דרגה דאן 1. לאחר מכן בעליה בדרגות הדאן, החגורה נשארת שחורה.
בדרגות הדאן הגבוהות בחלק מאמנויות הלחימה ישתנה צבע החגורה.
החגורות השחורות הראשונות הוענקו בשנת 1883. קאנו העניק בתחילה רק חגורות לבנות, חומות ושחורות.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 החלו להשתמש בחגורות הצבעוניות הסטנדרטיות שקיימות עד היום.
דרישות הקבלה לחגורה שחורה משתנות בהתאם לסוג אמנות הלחימה ולמוסד המלמד.
הדרישות כוללות עמידה במבחנים פיזיים וטכניים, הפגנת ידע תאורטי, ולפעמים גם תרומה לקהילה ולמוסד באמצעות הדרכה או עזרה בהפצת אמנות הלחימה.
שיטת החגורות אומצה גם בקוריאה ובסין, ובמהלך המאה ה-20 היא הפכה גלובלית, כאשר כל אזור ותחום אימץ את המערכת לפי המסורות והפילוסופיות שלו.
לדוגמה, בטאקוונדו בקוריאה החגורות הצבעוניות מובילות לחגורה השחורה, כאשר כל צבע מייצג שלב אחר בלמידה.
חגורת התירס הוא השם לאזור במערב התיכון של ארצות הברית בו תירס הוא הגידול הדומיננטי החל משנות ה-1850. עד ל-1950, 99% מהתירס גדל באמצעות הכלאת זנים שונים.
רוב גידולי התירס נועדו להאכלת בהמות, במיוחד חזירים ועופות מהם מיוצר בשר עוף.
ההגדרות הגאוגרפיות של האזור אינן קבועות, ומשתנות.
באופן כללי ישנה הסכמה על הכללתן של: איווה, אילינוי, אינדיאנה, דרום מישיגן, מערב אוהיו, מזרח נברסקה, מזרח קנזס, מינסוטה וחלקים ממיזורי.
החל משנת 2008, 4 המדינות המובילות בייצור תירס הן איווה, אילינוי, נברסקה ומינסוטה.
אשר במשולב מפיקות כמחצית מהתירס המגודל בארצות הברית.
ישנן הגדרות אשר כוללות בחגורת התירס גם את: דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, אוהיו, ויסקונסין, מישיגן וקנטקי.
אזור זה מאופיין במישורים רחבים, אדמה פורייה עם ריכוז גבוה של חומר אורגני.
באופן כללי יותר המושג "חגורת התירס", מייצג אזור בו החקלאות היא הענף המרכזי ומרמז על סגנון חיים אשר מבוסס על חוות חקלאיות בבעלות משפחות, עיירות קטנות התומכות בחוות אלו ואיגודים חקלאיים חזקים אשר מקדמים פעילות לובי כדי להשיג מחירים גבוהים יותר עבור מרכולתם.
בין השנים 1860–1970, טכנולוגיות חקלאיות חדשות שיובאו לחגורת התירס, הפכו את האזור ממקום שבו ניתן למצוא גידולים מעורבים של יבולים ובהמות חווה, לאזור שמתמחה בעיקר בגידולי דגנים.
אף על פי שמעבר זה תרם לשינוי הנוף והתנאים הגאוגרפיים (שכן שדות של דגן דורשים שטח גדול יותר משטחי מרעה), המבנה הבסיסי של החווה המשפחתית נשמר.
שטחי החוות גדלו, כתוצאה מקנייה של חוות שכנות כדי לעמוד בדרישות השטח לגידולי הדגנים.
חגורת המנינגיטיס האפריקנית היא אזור באפריקה שמדרום לסהרה, שבו שכיחות מחלת דלקת קרום המוח (מנינגיטיס) היא מהגבוהות בעולם.
חגורת המנינגיטיס האפריקנית מתאפיינת בתחלואת דלקת קרום המוח על רקע של זיהום בחיידקי Neisseria meningitidis.
הזן הנפוץ ביותר שגורם למחלה הוא זן A (אחראי ל-80%–85% מהתחלואה המקומית.
מעל 90% לפי הערכות אחרות), אם כי הזנים W135, C ו-X של החיידק גורמים אף הם למנינגיטיס באזור זה.
המחלה, שפעמים רבות מגיעה לממדים מגפתיים ממושכים, פוגעת בעיקר בילדים ובמבוגרים צעירים מתחת לגיל 30 וגובה קורבנות רבים.
התחלואה החוזרת יוצרת פעמים רבות בהלה המונית בקרב האוכלוסייה המקומית ופוגעת אנושות במרקם החיים, בכלכלת המדינות ובאוכלוסייה שבתחום החגורה.
Neisseria meningitidis הוא חיידק גראם-שלילי אירובי בעל התארגנות נקדית דיפלוקוקית במרחב (מזכירה צמד פולי קפה), השייך לסוג Neisseria, ומוכר גם בשם מנינגוקוקוס (Meningococcus).
מוכרים 13 זנים של החיידק אשר נבדלים זה מזה על סמך הקפסולה הפוליסכרידית שלהם, שמתוכם השישה הנפוצים ביותר - X ,W135 ,C ,B ,A ו-Y, גורמים למרבית המחלות בקרב בני האדם.
החיידק נמצא בחלל האף-לוע (Nasopharynx) בכ-10%–25% מבני האדם הבריאים, ובדרך כלל אינו גורם לבעיות בריאותיות כלשהן (האדם הוא הפונדקאי היחיד של החיידק).
במקרים מסוימים (במיוחד בילדים מתחת לגיל 5 ובחולים מדוכאי מערכת חיסון), עלול החיידק להפוך לאלים ולחדור למחזור הדם.
נוכחותו בדם גורמת במקרים רבים לאלח דם ולהרעלת דם חריפה שנקראת מנינגוקוקסמיה (Meningococcemia), שבאה לידי ביטוי בקרישה תוך-כלית מפושטת (DIC), דימומים, הופעת חבורות טיפוסיות ולנמק בגפיים.
החיידק מתפשט באמצעות מחזור הדם לאיברי הגוף השונים, ועלול לגרום למחלה רב-מערכתית ולסיבוכים, כגון דלקת שריר הלב, דלקת מפרקים, דלקת כלי הדם, דלקת ריאות ודרכי הנשימה ודלקת קרום המוח.
ללא התערבות רפואית מיידית תסתיים דלקת קרום המוח על רקע מנינגוקוקי, במרבית המקרים, במות החולה.
עיקר ההדבקה היא טיפתית ומתרחשת במהלך העונה הקרה והיבשה באמצעות יצירת ארוסול מדרכי הנשימה של אדם חולה בעת מגע הדוק וממושך עמו.
הסיבוך השכיח ביותר בעקבות החלמה מדלקת קרום המוח על רקע מנינגוקוקי הוא פגיעה בעצבי הגולגולת (עצבים ששולטים על תנועת העיניים, שרירי הפנים והשמיעה), כשלקות שמיעה היא הנפוצה ביותר.
סיבוכים נוספים כוללים נמלול, איבוד תחושה בגפיים, פרכוסים ופיגור שכלי.
חגורת המנינגיטיס האפריקנית נמתחת לרוחבה של מרכז יבשת אפריקה שמדרום למדבר סהרה; מהאוקיינוס האטלנטי במערב ועד חופי הים האדום והאוקיינוס ההודי במזרח.
להלן רשימת 26 המדינות שחגורה זאת עוברת (או סמוכה מאוד) בתחומן, ממערב למזרח:
בתחום חגורה זאת מתגוררים כ-450 מיליון בני אדם שמצויים בסיכון גבוה מאוד ללקות במחלה.
חגורת המנינגיטיס חופפת במידה רבה את האזורים בהם שכיחות מחלת המלריה באפריקה שמדרום לסהרה גבוהה אף היא.
עיקר התחלואה במנינגוקוקוס מתרחשת בתחום חגורת המנינגיטיס במהלך העונה היבשה והקרה (דצמבר - יוני, עם שיא בחודש אפריל) עם תחילת רוחות הרמתן (Harmattan) שמתחילות לנשוב ולהעלות אבק מאזור הסהרה שבצפון.
העלייה החדה בזיהום האוויר, כתוצאה מהאבק שמגיע מהסהרה והיעדר הגשמים בעונה היבשה (שגורמים לשקיעת האבק), גורמים לעלייה במקרי השיעול והעיטוש בקרב האוכלוסייה המקומית, שמתגוררת בתנאי צפיפות בבתים קטנים ולא מאווררים.
דבר זה מעלה את הסיכוי להפצת חיידקי Neisseria meningitidis בקרב האוכלוסייה.
עם זאת, למרות הקשר הבולט בין התחלואה לבין תנאי האקלים בעונה היבשה, טרם התגלה הגורם לפתוגניות המנינגוקוקית עצמה.
לפי אחת ההשערות, אוויר יבש, חם או מאובק מגרה את רקמת האפיתל של מערכת הנשימה, ובכך מקל על חיידקי המנינגוקוקוס להפוך לפולשניים.
מרבית המודבקים הם מתחת לגיל 30, ובעיקר ילדים.
שיעורי התחלואה בחגורת המנינגיטיס מושפעים ממספר גורמים:
תנאי אקלים (משך העונה היבשה, בצורות, סופות אבק)
מצב בריאותי של האוכלוסייה המקומית (נגישות לחיסונים ולטיפול תרופתי, נוכחות מחלות רקע נלוות, קיום מצב "חיסון העדר")
מצב דמוגרפי (הגירות המוניות, נדידת שבטים, עלייה לרגל, פליטים)
שיעור ההתקפה (Attack rate) בזמן התפרצות דלקת קרום המוח בתחום החגורה נע, בדרך כלל, בין 100–800 מודבקים לכל 100,000 איש, אולם באזורים ובקהילות מסוימות תועדו שיעורי התקפה גבוהים יותר, שהגיעו לכדי 1,000 מודבקים לכל 100,000 איש.
התפרצויות בקנה מידה מגפתי עלולות להימשך פרקי זמן ממושכים (תועדו התפרצויות שנמשכו שנתיים-שלוש ברציפות), עם ירידה מסוימת בכמות המודבקים במהלך העונה הרטובה בשל שקיעת האבק, ולגרום לפגיעה קשה במרקם החברתי ובכלכלת המדינות המושפעות.
כרבע מהחולים שמצליחים להתגבר על המחלה נותרים עם פגיעה בלתי הפיכה במערכת העצבים המרכזית.
השפעות על הכלכלה ומערכת הבריאות
מגפות דלקת קרום המוח גורמות לנטל כלכלי כבד ולפגיעה רחבת היקף במגזרים הפרטיים והציבוריים במדינות המוכות.
המגפות גורמות להוצאה כספית ממוצעת של כשליש מההכנסות המשפחתיות השנתיות (34%).
מחקר שנערך בבורקינה פאסו על ידי Colombini וקבוצתו, חשף כי בשנת 2007 עמד התוצר המקומי הגולמי השנתי על 268 דולר לנפש, מכאן ניתן להסיק כי כ-90 דולר בממוצע מסך ההכנסות השנתיות מנוצלים להתמודדות המשפחתית עם התחלואה בדלקת קרום המוח.
בעקבות סיבוכי המחלה והשלכותיה, ההוצאות עלולות להאמיר ולהגיע אף ל-154 דולר.
סכומים אלה גבוהים מדי לחלק ניכר מהאוכלוסייה המקומית בתחום החגורה.
ממחקר זה אף עולה כי עובדים ותלמידים שנדבקים בדלקת קרום המוח נעדרים בממוצע 21 ו-12 ימים מהעבודה ומבתי הספר בהתאמה.
מצב זה רק מחמיר את המיתון בכלכלת מדינות אלה.
במחקר אחר שנערך על ידי Bloom וקבוצתו, נבדק מדד הקרוי DALY (Disabiliy-adjusted life year).
מדד זה בודק כמותית את איבוד סך כל שנות חיי אדם באוכלוסייה מסוימת בעקבות מחלה כלשהי.
מהמחקר עולה כי בשנת 1995 מדד ה-DALY עבור דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס עמד על 42.5%.
אינדיקציה זאת, יחד עם הערכות מומחים שגורסות כי כרבע מאוכלוסיית המחלימים נותרת עם פגיעה בלתי הפיכה כלשהי במערכת העצבים המרכזית אשר מגבילה בצורה משמעותית את שילובם בשוק העבודה, מדגישה פעם נוספת את חומרת המצב באפריקה שמדרום לסהרה, וקושרת בין איבוד היכולת הפרודוקטיבית של האוכלוסייה המקומית לבין המצב הכלכלי הרעוע.
ניסיונות ההתמודדות עם המגפות יוצרות נטל כבד גם על רשויות הבריאות המקומיות.
הדבר בא לידי ביטוי במחסור משמעותי בצוותים רפואיים, ביכולת הגעה למוקדי התפרצות התחלואה, ובזמינות תרופות וחיסונים.
הדבר גורם לא פעם לשיבוש תוכניות למאבק במחלות זיהומיות אחרות באזור, דוגמת מלריה, שיתוק ילדים, קדחת צהובה ואחרות.
מחקרים העלו שמגפות של דלקות קרום המוח החלו באזור הקרוי היום חגורת המנינגיטיס לפני כ-100 שנים.
מחקרים אפידמיולוגיים שנערכו באזור החל משנות ה-40 של המאה ה-20 הראו מגמה קבועה יחסית של התפרצויות מגפתיות באזור אחת ל-8 עד 12 שנים, ואולם החל מראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נצפה שינוי במגמה זאת כאשר פרק הזמן בין ההתפרצויות הולך וקטן בעוד ששטח החגורה הולך וגדל.
אזורים שבעבר נמצאו מחוץ לחגורה, כגון בורונדי, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וטנזניה מהווים כעת חלק ממנה.
בשנת 2010 לבדה, השנה שבה פותח החיסון המצומד כנגד זן A של החיידק, דווחו למעלה מ-224,000 מקרי הדבקה ברחבי החגורה.
להלן רשימת התפרצויות מפורסמות של דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס לפי סדר כרונולוגי:
מקום ושנה מספר הנדבקים מספר הנפטרים אחוז התמותה הערות סודאן (1918–1924 / 1926–1931) אלפים אלפים ?
המגפה התפשטה לסודאן, ככל הנראה, מאוגנדה שבדרום על ידי נשאים אסימפטומטיים.
עיקר המקרים נצפו בבורקינה פאסו ובניגריה.
באפריל אסרה ערב הסעודית על כניסת עולי רגל ממדינות מערב אפריקה לתחומה ניגריה (18 בדצמבר 2016 - 23 ביוני 2017) 14,5181,166 8 Neisseria meningitidis מזן C נמצא כגורם הבלעדי למגפה
אחוזי התמותה הגבוהים, שאפיינו את המגפות שנזכרו לעיל בחלק הראשון של המאה ה-20, ירדו בצורה חדה לקראת סוף שנות ה-40 בעקבות השימוש בתרופות אנטיביוטיות מקבוצת הפניצילינים והסולפונאמידים ובחיסון הפוליסכרידי.
אולם גם אלה יחד לא היו מסוגלים להוריד את אחוזי התמותה באופן מוחלט.
אופן הטיפול בדלקת קרום המוח על רקע מנינגוקוקי בתחום חגורת המנינגיטיס תלוי בסוג התחלואה; התפרצות מגפתית, או מחלה ספורדית.
עם זאת הנחיות הטיפול הן שונות ונבדלות בהתאם לסוג התחלואה:
התפרצות מגפתית - היות שמגפות דלקת קרום המוח נגרמות במרבית המקרים כתוצאה מהדבקה בחיידקי Neisseria meningitidis, המלצת ארגון הבריאות העולמי מתבססת על מתן מנה אחת של כלורמפניקול בריכוז 100mg/kg, או על מתן מנה אחת של צפטריאקסון בריכוז של 100mg/kg בהזרקות לשריר.
מחלה ספורדית - כאשר לא מדובר בהתפרצות מגפתית קיימת עלייה במקרי דלקת קרום המוח על רקע של זיהום בחיידקים אחרים דוגמת Streptococcus pneumoniae ו-Haemophilus influenzae מזן B.
היות שבחיידקים אלה מנה אחת של צפטריאקסון עלולה לא להספיק על מנת להשיג הצלחה תרפויטית מלאה, הנחיית ארגון הבריאות העולמי מתבססת על מתן צפטריאקסון בריכוז של 100mg/kg ליום במשך 5 ימים בהזרקה לשריר או לווריד (במשך 7 ימים לתינוקות מתחת לגיל חודשיים).
למרות השימוש בכלורמפניקול ארגון הבריאות העולמי ממליץ על צפטריאקסון כתרופת בחירה לטיפול בדלקות קרום המוח שכן השימוש בצפטריאקסון מותר לנשים בהיריון וכאלה שמניקות וכן לתינוקות מתחת לגיל חודשיים.
זה מכבר היה ברור שהחיסון הפוליסכרידי לא מסוגל להקנות חסינות אופטימלית לתושבי חגורת המנינגיטיס.
עלות החיסון גבוהה והוא אינו בר השגה לכל שכבות האוכלוסייה.
משך החסינות שמקנה החיסון היא קצרה (3 שנים).
בחיסון זה קשה להשיג רמה גבוהה של חסינות בילדים צעירים סביב גיל שנה.
החיסון לא ממגר את הנשאות של חיידקי Neisseria meningitidis ולפיכך אינו מבטיח את קטיעת שרשרת ההדבקה ואינו מקנה את אפקט "חסינות העדר".
החיסון רגיש לטמפרטורה ולחות ששוררות באפריקה ולכן יש צורך לשנעו ולאחסנו בקירור קבוע.
בשנת 2001, בעקבות מגפת דלקת קרום המוח שפרצה במערב אפריקה בשנת 1996, הוקם מיזם משותף של ארגון הבריאות העולמי וארגון PATH (Program for Appropriate Technology in Health), בסיוע קרן ביל ומלינדה גייטס לפיתוח חיסון במטרה לבלום את התפשטות דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס.
במסגרת המיזם שקיבל את השם Meningitis Vaccine Project) MVP) פותח תרכיב (המצומד לחלבון דמוי רעלן הטטנוס לשם הגברת פעילות החיסון) כנגד זן A של Neisseria meningitidis, שגורם לעיקר התחלואה באזור.
החיסון, שנבדק על 11,100 מתנדבים, נמצא יעיל ביותר וקיבל את השם המסחרי MenAfriVac, מיועד לשימוש במדינות חגורת המנינגיטיס בלבד ומיוצר על ידי חברת Serum Institute of India LTD בעלות של פחות מ-50 סנט למנה.
חיסון זה הוכנס לראשונה לשימוש ב-6 בדצמבר 2010 בבורקינה פאסו, מאלי וניז'ר.
להלן השנים והמדינות שבהן ניתן החיסון המצומד באופן מרוכז לאוכלוסייה בתחום חגורת המנינגיטיס:
שנה מדינות 2010 בורקינה פאסו, מאלי, ניז'ר 2011 ניגריה, קמרון, צ'אד 2012 סנגל, גאנה, בנין, סודאן 2013 אתיופיה 2014 גמביה, מאוריטניה, חוף השנהב, טוגו 2015 גינאה 2016 גינאה ביסאו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגודרום סודאן, אוגנדה, רואנדה, בורונדי, קניה, טנזניה, אריתריאה
החיסון המצומד MenAfriVac החליף למעשה את החיסון הפוליסכרידי בו היו משתמשים במדינות חגורת המנינגיטיס בעתות של מגפות.
להלן יתרונותיו הבולטים על פני קודמו:
השימוש הרחב בתרכיב MenAfriVac גרם לירידה משמעותית בהיארעות דלקות קרום המוח בחגורת המנינגיטיס שנגרמות מזן A, אולם הוא אינו מקנה הגנה מפני יתר זני Neisseria meningitidis שמצויים באזור.
נכון להיום, במסגרת מיזם MVP, נערכים מחקרים לשם פיתוח תרכיבי חיסון כנגד כל זני החיידק שמצויים במדינות החגורה.
הוראות מניעה וחיסון למטיילים באפריקה
למטיילים שברצונם לבקר במדינות חגורת המנינגיטיס ובמיוחד במהלך העונה היבשה מומלץ להתחסן כנגד דלקת קרום המוח על רקע זיהום במנינגוקוקוס בתרכיב קודרי-ולנטי, כנגד 4 זני Neisseria meningitidis: Y, W135, C, A (Mencevax) לפחות 10 ימים לפני הנסיעה.
במקרה של מגע הדוק עם חולה בדלקת קרום המוח מומלץ לקחת טיפול אנטיביוטי מונע במהלך 24 השעות הראשונות מרגע החשיפה.
הטיפול המונע שמומלץ מתבסס על מתן ריפמפיצין או ציפרופלוקסצין דרך הפה, או צפטריאקסון בהזרקה לשריר.
חגורת החלודה היא הגדרה כלכלית-חברתית לא רשמית לאזור שנודע כמרכז התעשייה הכבדה של ארצות הברית, וכולל את מדינות המערב התיכון השוכנות לחופי הימות הגדולות וצפון-מזרח ארצות הברית: ניו יורק, פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, מישיגן, אינדיאנה, אילינוי וויסקונסין.
יש הכוללים גם את מיזורי.
בעקבות שגשוג התעשייה הכבדה, משלהי המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, הוכר האזור כ"חגורת הפלדה" (Steel Belt), כינוי שהבדיל אותו ממדינות המערב התיכון הנכללות בחגורת התירס (Corn Belt), ומהמישורים הגדולים, המכונים "סלסלת הלחם של צפון אמריקה" ().
כן נודע האזור בכינויים "המרכז התעשייתי" (Industrial Heartland), "חגורת החרושת" (Factory Belt) ו"חגורת הייצור" (Manufacturing Belt).
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו תהליכי דעיכה והידלדלות של תעשיות הפלדה, הפחם, הברזל והרכב.
הדעיכה הובילה לגאות באבטלה, הגירה שלילית ובליה עירונית.
הסיבות לתהליכים אלו הן הגלובליזציה, חשיפת התעשייה לתחרות, רכישת מפעלים אמריקאיים על ידי חברות זרות, מיקור חוץ של משרות בתעשייה והוצאת מקומות עבודה אל מחוץ לארצות הברית.
אוטומציה הביאה לצמצום מספר המועסקים בתעשיות הפחם והפלדה, וגם דרישות מחמירות למיומנויות מקצועיות ועלויות שכר גבוהות.
בנוסף השפיע שינוי במקורות האנרגיה, צמצום השימוש בפחם ומעבר לנפט ולגז.
מטבע הלשון "חגורת החלודה" מיוחסת במידה רבה לוולטר מונדייל, אשר במהלך מסע הבחירות לנשיאות בשנת 1984 נאם באוזני פועלי פלדה בקליבלנד, ותקף את החלטת הנשיא רונלד רייגן לבטל את הגבלת מכסות יבוא הפלדה לארצות הברית, באמרו: (Rust Bowl).
מונדייל התכוון להדהד אצל הבוחרים המבוגרים, בני דורו, את זיכרונות האסון הכלכלי שכונה אגן האבק (Dust Bowl) בעקבות סערות האבק בשנות ה-30 של המאה ה-20. העיתונות החליפה את המילה "אגן" (Bowl) ב"חגורה", כהנגדה לאזור חגורת השמש המשתרע בדרום ארצות הברית.
יש הרואים במטבע הלשון זו כינוי גנאי, והוצעו רעיונות לכינויים חיוביים, כגון: "חגורת האמון" (Trust Belt), או "אזור המים המתוקים" (Freshwater Region).
המושג אומץ כהגדרה אוניברסלית לאזורים שקורים בהם תהליכים דומים במדינות מתועשות אחרות, כגון: צרפת, הממלכה המאוחדת, משולש הגבולות בלגיה-הולנד-גרמניה, יפן, סין ורוסיה.
מכיוון שהמושג "חגורת חלודה" הומצא על ידי אישיות פוליטית והתקשורת, ומתייחס לתנאים כלכליים וחברתיים, כמו גם לאזור שכונה בעבר "חגורת הפלדה", אין לאזור גבולות טבעיים ברורים ולא מאפיינים טופוגרפיים ייחודיים.
שיוכה של עיר לחגורת החלודה תלוי בעיקר בהשוואת תרומתה לכלכלת הייצור המקומית ורמת החיים בה בעבר ובהווה, ועל כך אין תמימות דעים בין המומחים, כולל על השאלה אם אונטריו שבקנדה נחשבת חלק מהחגורה.
יש המבחינים בין ליבת חגורת החלודה, הכוללת את פנסילבניה, אוהיו, מישיגן, אילינוי ואינדיאנה, והפריפריה שלה הכוללת חלקים מניו יורק, ויסקונסין, קנטקי, וירג'יניה המערבית ואונטריו.
מרכזי התעשייה הכבדה המושבתים בערים השוכנות לחופי הימות הגדולות בצפון החוף המזרחי והמערב התיכון, נודעים כיום כחלק מאזורים המכונים חגורת שלג , וכוללים את רוב ערי המערב התיכון שעל תוואי הנהר מיסיסיפי, רבות מערי ניו אינגלנד, ואת מדינות צפון אזור המיד-אטלנטיק.
המאה ה-19: התפתחות הייצור התעשייתי
התעשייה בערי חגורת החלודה החלה להתפתח בעת תור הזהב של כריית הפחם בהרי האפלצ'ים במחצית השנייה של המאה ה-19, אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית.
האזור עשיר בדרכי תחבורה, נתיבי תובלה בימות הגדולות ובתעלות מים, ורשת מסילות ברזל שחיברו את מכרות הפחם באפלצ'ים עם עפרות הברזל שהתגלו במינסוטה, בוויסקונסין ובצפונה של מישיגן.
נתיבים אלה אפשרו הובלת פחם אל מפעלי הפלדה בערים כגון פיטסבורג ושיקגו, אל המפעלים לייצור כלי רכב בדטרויט ומפעלי ייצור אחרים, ואל תחנות הכוח שסיפקו חשמל לאזור.
בין שדות הפחם למפעלי התעשייה הכבדה נוצרו קשרי גומלין: המפעלים סיפקו ציוד כרייה ומתכות באיכות גבוהה, והמכרות באפלצ'ים סיפקו פחם לקיטור לתעשייה.
בין השנים 1930-1890 נהרו למרכז התעשייתי המתפתח מיליוני מהגרים מאירופה, בעיקר מפולין, איטליה, רוסיה, אוסטרו-הונגריה, וכן מאירלנד, יוון, סלובקיה, סלובניה וליטא.
יחד עם גלי הגירה פנימית של אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום שחיפשו הזדמנויות לתעסוקה, המהגרים החדשים הצטרפו לאוכלוסיית מהגרים ממוצא גרמני, סקוטי ואירי, שהתיישבו באזור בתקופות קודמות, וסיפקו כוח עבודה זול למפעלי התעשייה והייצור.
כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה אחרי שנות השפל הגדול, הביאה לצמיחה כלכלית מהירה.
בעקבות חורבן מרכזי התעשייה הכבדה במערב אירופה וביפן בשל הפצצות עזות, נשא העולם את עיניו אל עבר "חגורת הפלדה".
הייצור המאסיבי של פלדה ופחם באזור זה סייע בשיקום נזקי המלחמה בכל רחבי העולם, ותעשיות כבדות כמו תעשיות הרכב והצמיגים, שגשגו ויצרו מקומות עבודה רבים.
ערי הצפון התעשייתי נהנו משיא בגידול האוכלוסייה ובתפוקת התעשייה, וערים גדולות באזור (פיטסבורג, קליבלנד, דטרויט ועוד) הלכו וגדלו.
אחרי המלחמה, ארצות הברית הייתה המעצמה היחידה שכושר הייצור שלה הקנה לה יכולת לספק מוצרי תעשייה לכל העולם, ובנוסף לכך, במסגרת תוכנית מרשל, מדינות אירופה חויבו לרכוש מוצרי תעשייה אמריקאיים, תנאי שהעניק תנופה נוספת למרכז התעשייתי של ארצות הברית.
דעיכת חגורת החלודה התחילה בשנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר רמת התחרותיות בין התעשיות החשובות באזור הייתה אפסית, ולמעסיקים לא היה תמריץ להכניס חידושים או להיות יותר יצרניים.
להיעדר התחרותיות בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה חברו מספר גורמים:
בשוק העבודה שלטו איגודי פועלים חזקים, ובמיוחד איגוד פועלי הפלדה (United Steel Workers) ואיגוד פועלי תעשיית הרכב (United Auto Workers).
ארבע מחמש המדינות שבהן הייתה השפעת האיגודים חזקה ביותר, היו בחגורת החלודה: מישיגן, וירג'יניה המערבית, ניו יורק ופנסילבניה.
האיגודים גרמו לייקור מלאכותי של עלויות העבודה והייצור, ותחת איומי שביתה, הם השיגו רמת שכר שהייתה גבוהה ב-40% מהשכר הממוצע בכל ארצות הברית.
חוקים שנחקקו בארצות הברית במסגרת מדיניות הניו דיל בשנות ה-30 של המאה ה-20, כגון החוק להבראת התעשייה הלאומית (National Industrial Recovery Act), אפשרו למגזרים החזקים לשתף פעולה ביניהם ולנצל את השוק לרעה.
על אף שהתנהגות קונספירטיבית זו הוצאה מחוץ לחוק, היא נמשכה שנים רבות אחר כך.
במקביל, כלכלת המלחמה תוכננה באופן שדיכא את כוחות התחרות בשוק התעשייה.
בשנות ה-50 החלו חברות האנרגיה לנטוש את מכרות הפחם לטובת שימוש בנפט.
משלוחי פחם ברכבות הצטמצמו, ותושבים עברו משימוש ברכבות צורכות פחם למכוניות פרטיות צורכות נפט.
בסקרנטון, פנסילבניה, חברת הרכבות המקומית אף פשטה רגל, ומכרות נטושים היו ברבות השנים למפגע סביבתי ותרמו לבליה העירונית.
מכרות שנחפרו מתחת לעיר ולא נסגרו כראוי, התמוטטו והביאו לקריסת בתים ואף רחובות.
שנות ה-60: תחילת תחרות פנימית וחיצונית
ברמה הפנים-מדינתית, מעשור זה ולאורך העשורים הבאים, "המרכז התעשייתי" התקשה להתחרות בתעשיות שקמו באזור "חגורת השמש" בדרום ארצות הברית, שם השכר היה נמוך יותר לאור רמות השכלה והכשרה מקצועית נמוכות.
קשיים אחרים נבעו מתקנות הגנת הסביבה ותקנות תעסוקה חדשות, שגרמו לייקור נוסף של עלויות הייצור במרכז התעשייתי.
ברמת יחסי החוץ, דווקא "תוכנית מרשל" לשיקום כלכלת אירופה, שהוביל הנשיא הארי טרומן, זרעה את הזרעים לצמצום הייצור במרכז התעשייתי.
שיקום התעשייה והגברת צריכת מוצרים אירופאיים באו על חשבון דרישה למוצרים אמריקאיים, ובנוסף לכך, מדינות אירופה התחילו לייצא לאפריקה ולאסיה, ורקמו קשרי מסחר ביניהן במטרה למנוע מלחמה נוספת באירופה, והדרישה למוצרים אמריקאיים פחתה באופן ניכר.
תעשיות רבות באירופה ובמזרח אסיה, יפן בפרט, החלו להתחרות בחגורת הפלדה ולייצר באופן יעיל ממנה, וייבוא מכוניות מיפן החל לדחוק את רגליהם של פועלי תעשיית הרכב האמריקאים.
בעקבות ירידה בהיקף הייצור ועדיפות היצרנים היפנים, העתיקו שלוש יצרניות הרכב הגדולות (ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר, המכונות "Three Big") את פסי הייצור שלהן לדרום ארצות הברית, שם שכר העבודה היה נמוך יותר.
מגמה זו נמשכה גם בשני העשורים הבאים, ובאמצע שנות ה-80 התחילו יצרניות הרכב היפניות (הונדה, טויוטה וניסאן מוטורס) להקים מפעלים להרכבת כלי רכב בארצות הברית, אך העדיפו להתמקם דרומית לערי חגורת החלודה, רחוק מהישג ידו של איגוד פועלי תעשיית הרכב.
מאוחר יותר הגיעו לאזור החברות הגרמניות ב.מ.וו ומרצדס-בנץ.
מבחינה גאוגרפית, תעשיית הרכב בארצות הברית עברה בהדרגה לקו מייסון-דיקסון ודרומה ממנו.
שנות ה-70: חרם הנפט, מיתון ואינפלציה
בשנות ה-70 של המאה ה-20 גאתה האינפלציה בארצות הברית והגיעה לשיא שנתי של 13.5% בסוף העשור.
הגורם המרכזי לאינפלציה היה חרם האנרגיה של ארגון אופ"ק, שבעטיו הואטה הצמיחה הכלכלית ונרשמו רמות אבטלה גבוהות.
שנות ה-80 וה-90: השפעת הגלובליזציה
בשני עשורים אלה, מגמות הגלובליזציה הביאו איתן לארצות הברית ליברליזציה של מדיניות סחר החוץ והרחבה של הסכמי הסחר, ובראשם - הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (N.A.F.T.Aׂ).
כתוצאה, תעשיות הפלדה האמריקאיות איבדו את ההגנה שסיפקו להן הממשלים הקודמים באמצעות חומות מכס, ונותרו חסרות סיכוי בתחרות מול יריביהן ברחבי העולם.
חברות אמריקאיות רבות, אשר רצו להפחית את עלויות הייצור שלהן, החלו לגלות את "סדנאות היזע" של העולם השלישי, מפעלים רבים הועתקו לסין, הודו, וייטנאם ומקסיקו, ומיליונים איבדו את עבודתם.
עקב האצת האוטומציה של תהליכי ייצור, פחתה הדרישה לכוח אדם בעיקר בתעשיית הפלדה, גם לעובדים בעלי מיומנויות מתקדמות, ומספר מקומות העבודה החדשים לא פיצה על קצב הפיטורים.
כתוצאה מכך, נמשכה הפגיעה בהכנסות מעמד הביניים במדינות חגורת החלודה.