tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד השירים המקוריים שלו ושל בנזין, נכללו באלבום גם מספר שירים שהוקלטו במיוחד עבורו, מתוכם הצליחו במיוחד השיר החדש "גג העולם" וגרסתו של פוליקר לשיר שהלחין ליהודית תמיר, "רומיאו".
שני השירים זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
באותו השנה, זכה פוליקר בזמר השנה במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
בשנת 2007 הוציא פוליקר את האלבום "חומוס סאפיינס" , בשיתוף עם המשורר היווני מנוליס רסוליס.
האלבום היווני יצא לראשונה ביוון, ולאחר מכן בישראל, בשיווק הליקון, אחרי שנים רבות בהן היה חתום פוליקר בחברת NMC.
בשנת 2008 הקליט פוליקר יחד עם ברי סחרוף גרסת כיסוי לשירו "רדיו רמאללה", במסגרת הפרויקט "עבודה עברית".
בנוסף, כתב והלחין את השיר "רוחות קרות" לאלבומה של מאיה בוסקילה "שוברת שתיקה" שיצא באותה שנה.
בשנת 2009 יצא אלבומה של ירדנה ארזי "בושם על עורי", בהפקתו המוזיקלית של פוליקר.
פוליקר הלחין ועיבד את כל שירי האלבום, וכתב מילים לכמחצית מהם.
מבין השירים הצליחו במיוחד "בושם על עורי" שכתבה רחל שפירא ו"מה קורה אחי" שכתב פוליקר על פי מאמר של עוז אלמוג.
בשנת 2010 יצא פוליקר לסיבוב ההופעות תחת השם "שירים שהלחנתי לאחרים".
במופע, שראשיתו הייתה באירוע חד פעמי ב"פסטיבל הפסנתר", שר פוליקר לראשונה שירים שהלחין עבור זמרים אחרים כגון יוסי בנאי, ריקי גל ואריק איינשטיין.
במרץ 2010 הוציא פוליקר את האלבום "אהבה על תנאי".
הסינגל הראשון מתוכו, "שלושה ימים" שכתבו פוליקר ויעקב גלעד, יצא כבר בפברואר 2008, והגיע לראש מצעדי הפזמונים.
בינואר 2010 יצא הסינגל "אל תלכי עכשיו" שכתב והלחין פוליקר על אמו, ואחריו "יום עצמאות", שכתב פוליקר יחד עם צרויה להב.
שני השירים זכו גם הם להצלחה במצעדים.
השיר היחיד באלבום שבו לא השתתף פוליקר בכתיבה הוא "מעבר לגדר" שכתב יהונתן גפן, ופרט לו, ל"שלושה ימים" ול"יום עצמאות" כתב והלחין פוליקר את כל השירים בעצמו.
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך שלושה שבועות.
אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "עפיפונים", "מעבר לגדר" ו"אהבה על תנאי".
באותה השנה, זכה פוליקר בפרס אקו"ם להישג השנה למלחין.
במקביל לעבודתו על האלבום, חיבר פוליקר את הפסקול ונעימת הנושא לסרט התיעודי "חיים יקרים" של שלומי אלדר.
ב־2010 נטל פוליקר חלק במיזם גלי צה"ל "עוד מעט נהפוך לשיר" כשהלחין את השיר "אני אוהב אותך חזק", שכתב חלל מערכות ישראל נדב הררי.
גידי גוב ביצע את השיר.
בשנת 2011 יצא אלבומו של פוליקר "כל דבר מזכיר לי".
בדומה לאלבומו "עיניים שלי", גם אלבום זה מבוסס ברובו על שירים מתורגמים מיוונית.
את השירים תרגם פוליקר, בעזרתה של צרויה להב, שקיבלה קרדיט באלבום עבור "עריכת טקסטים", ובחלק מהשירים אף קרדיט מלא לתרגום לצדו של פוליקר.
את שיר הנושא של האלבום, "כל דבר מזכיר לי", שר פוליקר הן ביוונית בדואט עם חאריס אלקסיו והן בעברית.
באלבום נכללו גם שני לחנים מקוריים של פוליקר: "אושר", שאת מילותיו כתבה להב, ו"קצר פה כל כך האביב", שכתב הסופר דויד גרוסמן על בנו, שנפל במלחמת לבנון השנייה.
שני הסינגלים שקדמו לאלבום הם "גברים קשוחים" ו"פומה פומה", שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים.
שבועיים לאחר יציאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
אחרי יציאת האלבום יצאו גם הסינגלים "כל דבר מזכיר לי" ו"לא בראש שלי".
בשנת 2012 הלחין את השיר "כשהגברים רוקדים" עבור ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל.
כמו כן, באותה השנה העלה פוליקר מופע בשם "משמרת לילה" בו התמקד בשירים בסגנון רוק מתקופתו מלהקת בנזין ועוד.
באותה השנה, זכה פוליקר בפרס מפעל חיים אקו"ם.
באביב 2014 הוציא פוליקר את "מוזיאון החלומות", אלבום המחבר בין הגיטרות, הבוזוקי וכל הסגנונות שמאפיינים אותו מתקופת בנזין ועד היום.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב תוך שבועיים מיציאתו ובעקבותיו יצא פוליקר בסבוב ההופעות "מוזיאון החלומות".
בספטמבר 2014 הוענקה לו מדליית זהב של מסדר הפניקס היווני על העצמת תרבות יוון בישראל.
את המדליה העניק שגריר יוון בישראל בשמו של נשיא יוון.
בקיץ 2015 יצאו יהודה פוליקר ושלומי שבת במופע משותף עם מיטב הלהיטים של השניים.
הסיבוב המשותף זכה להצלחה גדולה ובעקבותיו אף יצא אלבום משותף בהופעה, "יחד על הבמה - אלבום כפול".
בשנת 2017 הלחין וביצע את השיר "מקום אחר" - שיר הנושא מתוך סרטו של שלומי אלדר "ארץ זרה".
בשנת 2019 ראה אור ספרו הראשון "הצל שלי ואני" בהוצאת משכל (ידיעות ספרים).
הספר מתאר תמונות ומצבים מימי ילדותו והתבגרותו של פוליקר בעיר פרברית, בשכונת עולים של ראשית ימי המדינה ובבית שמוֹראוֹת המלחמה ממשיכים לחיות בו ולהשפיע על חיי היומיום.
הספר מציג את נקודות המבט של המחבר, הילדותי-ובוגר כאחד.
באותה השנה, נבחר להשיא משואה ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל.
בשנת 2021 חבר לגידי גוב לסיבוב הופעות בניהולו האמנותי של לואי להב.
לכבוד המאורע הוציאו השניים את הסינגל "פנים אל מול פנים" בביצוע משותף.
בשנת 2022 הוענק לפוליקר אות הוקרה על שליחותו המוזיקלית-התרבותית ארוכת השנים, מכון סלטי לחקר הלאדינו אוניברסיטת בר-אילן.
בינואר 2023 עלה המופע חדש "סלוניקי • חיפה • תל אביב", בשירים יווניים בליווי 16 נגנים/מוזיקאים ובהשתתפות חיים רומנו.
ב-21 בפברואר 2023 הוציא את הסינגל "מבולבל".
ב-30 במאי 2023 הוציא את הסינגל "אנחנו", אותו כתב יהונתן גפן.
ב-25 בדצמבר 2023 הוציא את הסינגל "נוצץ בחשכה" ביום הולדתו ה-73. את השיר כתבה אסתר שמיר, הלחין פוליקר, והפיקו מוזיקלית לואי להב ויאיר גורן.
ב-31 בינואר 2024, הוציא את הסינגל "קשה בלעדייך" לכבוד מופע הסיום של המופע היווני.
השיר הוא גרסה עברית לאחד משירי האהבה הגדולים ביוון, ששמו במקור "FILA ME" ובביצועו של סטמטיס קראונקיס, מלחין וזמר יווני בעל שם.
ב-17 בדצמבר, פוליקר הוציא סינגל בשם "המקום הזה" שנכתב על ידי היוצרת והמחזאית מיכל אהרוני.
ב-19 בנובמבר 2025, הופיע פוליקר לראשונה בסלוניקי, באולם Concert Hall מול קהל של כ-1,000 איש, לציון 40 שנה לצאת "עיניים שלי".
האירוע התקיים 80 שנה לאחר שאביו ומשפחתו גורשו מהעיר למחנה ההשמדה אושוויץ.
הוא החל לצייר בסגנון מופשט, ובהמשך התמקד בציורי פנים מינימליסטיים.
תערוכה מעבודותיו הוצגה ב-2007. אחד מציוריו של פוליקר הוא הציור המופיע על עטיפת אלבומו "אהבה על תנאי".
ליצירתו של פוליקר נגיעה בנושאים חברתיים ישראליים, כזיכרון השואה, ניכור ואלימות עירוניים, שכול ועוד.
עם זאת, יצירתו היא פעמים רבות אישית ומתייחסת לחוויותיו הוא.
בשנים האחרונות ממעט פוליקר להתראיין לתקשורת וממעט לחשוף פרטים לגבי חייו האישיים, אך שומר על מעורבות חברתית דרך יצירתו, ואף תרם מספר פעמים הופעות לטובת ארגונים לשינוי חברתי כדוגמת האגודה לזכויות האזרח.
כמו כן הופיע בעצרות זיכרון לזכרו של יצחק רבין.
ב-27 במאי 2007 קיים פוליקר מופע התרמה בהיכל התרבות בתל אביב למען ארגון בית הגלגלים.
ביולי 2010 הופיע בעצרת למען שחרורו של גלעד שליט.
באוגוסט 2011 הופיע בהפגנה שנערכה במסגרת מחאת האוהלים.
2025 תואר דוקטור לשם כבוד על יצירתו, הנצחת השואה ומעורבותו החברתית, מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים במלאת 100 שנים לאוניברסיטה.
2019 השאת משואה ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל
פוליקר ידוע כאוהד קבוצת הכדורגל מכבי חיפה ואף הוציא את שיר האליפות "כוכב חדש בעיר" לעונת 2022/23 ביחד עם להקת "חוות מזור", המזוהה עם ארגון האוהדים של הקבוצה.
בשנת 2010, לאחר שנים רבות בהן שמר על פרטיות חייו האישיים ומיעט להיחשף, הופיע פוליקר בסרט של טלי בן עובדיה אודותיו ששודר בערוץ 10. הסרט שודר סמוך ליציאת האלבום "אהבה על תנאי" של פוליקר, שעסק בזוגיות ובאהבה לגבר, לצד התמודדותו עם פטירת אמו.
בסרט סיפר פוליקר על יציאתו מהארון בפני משפחתו בגיל 27, והביא ציטוטים מרמזים משיריו על נטייתו המינית כמו "אין בושה באהבה לגבר או לאישה".
פוליקר ספג ביקורת על שלא אמר דברים מפורשים, אך על כך אמר בסרט: "אתה לא צריך לנקד לאנשים, הם צריכים לקחת את זה משם".
בריאיון שהתפרסם כשלושה חודשים מאוחר יותר, ב-16 ביולי במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות, סיפר פוליקר על משיכתו לגברים, ואמר כי היו בחייו שתי אהבות, שתיהן לגברים, נוסף על כך סיפר כי בצעירותו היה גם במערכות יחסים קצרות עם נשים, ואף חשב להינשא, אך לא רצה לחיות בשקר.
בריאיון הוא טען כי הגורם ליציאתו המאוחרת מהארון הוא "החינוך השמרני שנתנו לי הוריי".
"לעיניך הכחולות" (1992) - אלבום אינסטרומנטלי
"מאוחר אולי מוקדם" (1998) - אלבום אינסטרומנטלי
"חומוס סאפיינס" , עם המשורר היווני מנוליס רסוליס (2007)
"יחד על הבמה (עם שלומי שבת) בקיסריה" (2015)
יהודה פורבוכראי (נולד ב-1949) הוא צייר ישראלי.
נולד באיראן ועלה לארץ בגיל שנה.
לאחר חזרתו לארץ השתקע בתל אביב והחל לעבוד עם גלריה "ג'ולי מ." בעיר מגוריו.
1988 – "אני, טבע דומם", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1984 – "אמנות מביטה באמנות", מוזיאון ישראל, ירושלים
1985 – המוזיאון היהודי של ניו יורק
1991 – "נוכחות הנעדר: הכיסא הריק באמנות ישראלית", גלריית ג'ניה שרייבר לאמנות, אוניברסיטת תל אביב
1992 – "ציורי נוף ישראליים בני זמננו", ביתן אמנות ב"Expo '92", סביליה, ספרד
יהודה פליקס (14 באפריל 1922, ט"ז בניסן ה'תרפ"ב – 2 בדצמבר 2005, א' בכסלו ה'תשס"ו) היה חוקר הבוטניקה והזואולוגיה במקרא ובתלמוד.
יהודה פליקס נולד ב-1922 (ט"ז בניסן תרפ"ב) בעיירה קוסוב שבפולין.
בגיל 16 עלה לארץ ישראל ולמד בכפר הנוער הדתי.
ב-1940 הצטרף לקבוצת שדה אליהו, והיה חבר בה במשך ארבע שנים.
בשנת 1945 החל ללמוד ביולוגיה ותלמוד באוניברסיטה העברית.
הושפע מהזואולוג ישראל אהרוני בכל הקשור לזיהוי בעלי החיים שבמקורות ישראל וראה בעמנואל לעף את מורו ורבו בכל הקשור בצומח.
בשנת 1960, לאחר שקיבל את התואר דוקטור לבוטניקה, החל ללמד תלמוד ובוטניקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1968 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1980 מונה לראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל ועמד בראשה שנים רבות.
תרם רבות לביסוס המחלקה שהייתה בראשית דרכה.
היה חבר האקדמיה ללשון העברית.
כתב ערכים רבים העוסקים בסוגי צמחים ובעלי חיים באנציקלופדיה תלמודית, באנציקלופדיה חקלאית ובאנציקלופדיה יודאיקה.
פרסם מאמרים רבים ו-18 ספרים.
זכה בפרס רמת גן לחכמת ישראל בשנת 1964 ובפרס בן צבי בשנת 1980.
נפטר בראש חודש כסלו ה'תשס"ו, 2 בדצמבר 2005.
כתב העת ירושלים וארץ-ישראל 4-5 (תשס"ז) בעריכת יהושע שוורץ, אברהם פאוסט וזהר עמר הוצא לזכרו.
לקריאה נוספתרשימה ביבליוגרפית, חקרי ארץ, עיונים בתולדות ארץ-ישראל, מוגשים לכבוד פרופ' יהודה פליקס, עורכים: זאב ספראי, איוון פרידמן, יהושע שוורץ.
רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ז 1997.
יהודה פרח (11 בינואר 1924 – 6 בנובמבר 1998) היה דוקטור לפילוסופיה וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסות ה-10 וה-12.
פרח נולד בשנת 1924 בירושלים.
הוא למד בבית הספר החקלאי כדורי ובבית המדרש למורים בירושלים.
לאחר לימודים אקדמיים בחוגים לספרות ולחינוך באוניברסיטת תל אביב, השלים דוקטורט בפילוסופיה.
בין השנים 1976–1982 שימש מרצה בכיר בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב וכן כראש המרכז לטכנולוגיה של החינוך.
באותן שנים היה מפקח מחוז המרכז של משרד החינוך.
בשנת 1975 הצטרף פרח לשורות המפלגה הליברלית, בה היה חבר מרכז המפלגה ויו"ר סניף המפלגה בנתניה.
נבחר לסגן יו"ר הנהלת המפלגה הארצית והיה מועמד מטעמה לכנסת.
בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית ברשימת הליכוד, ולאחר הפסקה נבחר בשנת 1988 לכנסת ה-12. בין כהונותיו, התמנה בשנת 1985 למנכ"ל בית הספר המרכזי לתיירות.
נפטר ב-6 בנובמבר 1998 והובא למנוחות בבית העלמין במושב אביחיל.
רחוב ראשי קרוי על שמו בקריית השרון, שבנתניה.
הרב יהודה צבי הרש ברנדויין (מכונה רב ההסתדרות, י"א באדר תרס"ג, מרץ 1903 – י"ח בניסן תשכ"ט, אפריל 1969) היה ראש המחלקה הדתית בהסתדרות ומקובל.
גיסו ואחד מממשיכי דרכו של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, "בעל הסולם".
נולד בצפת למקובל הרב אברהם ברנדויין ולחנה לבית וייסבלום.
היה דור שישי בארץ, מצד אביו נצר לשושלת אדמור"י אליק-סטרטין, ומצד אמו צאצא לרבי אלימלך מליז'נסק ולרבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נסע להונגריה, שם למד תורה מפי רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר.
כשחזר לירושלים למד בישיבות חיי עולם ושער השמיים.
התקרב ל"בעל הסולם" והחל ללמוד אצלו קבלה.
אשתו של הרב אשלג, בתו של הרב מאיר יוסף אברמוביץ, חסיד גור, שידכה לו את אחותה הצעירה, לאה.
הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם יצחק קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
נחשב אחד מממשיכי דרכו של הרב יהודה אשלג.
חיבר ספרים בקבלה, בהם הוצאה מחדש של כתבי האר"י עם הערות.
בשנת 1957 נבחר לשמש ראש המחלקה הדתית בהסתדרות הכללית.
ב-1967 עבר להתגורר ברובע היהודי, החל בהקמת ישיבה והיה האדמו"ר של חסידות סטרטין בירושלים.
כיום פועלת שם, ברובע היהודי, ישיבת "קול יהודה" הקרויה על שמו.
בית הכנסת המשרת את הישיבה נמצא בסמוך לכניסה המערבית (הראשית) אל בית כנסת החורבה.
בנו, הרב אברהם ברנדווין, מילא את מקומו כמנהיגה של חסידות סטרטין.
בתו נשואה לרב מרדכי שיינברגר, רבהּ של קהילת אור הגנוז.
בת נוספת הייתה נשואה לרבי אריה לייביש מז'מיגראד.
בן דודו היה הרב יוסף שמואל ברנדויין-מוריה.
הרב שרגא ברג הוא מתלמידיו.
פירוש "מעלות הסולם" לתיקוני הזוהר
הרב יהודה משה ישועה פתיה (ב' בשבט ה'תרי"ט, 7 בינואר 1859 – כ"ז באב ה'תש"ב, 10 באוגוסט 1942) היה רב ומקובל עיראקי, שבשנותיו האחרונות פעל בירושלים.
הרב יהודה פתיה נולד בבגדאד, עיראק, לרב משה בן הרב ישועה.
בילדותו למד במדרש תלמוד תורה, וכשסיים את לימודיו שם עבר ללמוד בישיבת מדרש בית זילכה.
כילד האזין לדרשותיו של הרב יוסף חיים מבגדאד.
בהיותו כבן 17 הוסמך לרב ומורה הוראה על ידי הרב עבדאללה סומך, וכבר בגיל צעיר נמשך בעיקר ללימוד תורת הקבלה ולכן פנה ללמוד תורה זו אצל הרב יוסף חיים (מחבר בן איש חי), גדול המקובלים בדורו.
הרב פתיה נהג לעשות "תיקוני נפש" לנפטרים ודיבוקים.
לשם כך דיבר עם הרוחות הרעות אשר היו מגולגלים באדם החולה, על מנת להוציאם מגוף האדם על ידי ייחודיים ושמות קדושים כדי לתקנם וזאת על פי הקבלה.
כן היה בקיא בפתרון חלומות, ורבים השכימו לפתחו, כדי שיאציל עליהם מברכותיו.
בשנת ה'תרצ"ד (1933) עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים עד ליומו האחרון.
בתקופת השואה היה עורך בקבר רחל תיקון חצות.
נפטר בירושלים בכ"ז באב ה'תש"ב (1942) ונטמן בנקודה הגבוהה ביותר בחלקת הבבלים בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו רחובות ברמת גן, בשכונת פרדס כץ בבני ברק ובירושלים.
במאמר שפרסם פרופ' יהודה ליבס, כינה את הרב פתיה "גדול המקובלים בדורות האחרונים".
אשתו, ג'חלה רחל לבית סלטון
הרב יהודה עובדיה – רב קהילת אורות החומה בשכונת הר חומה בירושלים ורב בישיבת הכותל.
נפטר בד' בחשוון ה'תשע"ה מסרטן.
חביבה פדיה – חוקרת ומשוררת
חנה פתיה – חוקרת מוזיקה ופיוט
אסף פדיה – קבל"ן ויזם
הרב דוד בצרי, זקן המקובלים ראש ישיבת "השלום" בירושלים
הרב עזרא בצרי, רב ואב"ד בירושלים, לשעבר חבר בית הדין הרבני הגדול
הרב יצחק בצרי, מחבר עשרות ספרים בהלכה אגדה וקבלה
נינת אחיו (עבודי) היא כרמלה מנשה.
נכדו (הבן של לולו עובדיה) הוא משה ברזני מעולי הגרדום
נינו הוא יקיר בר זוהר, כוכב רשת ושחקן.
הרב יהודה כתב ספרים רבים, בהם פירושים לספר הזוהר, ומחברת "אסירי התקווה" שמכילה כמה מפיוטיו החשובים.
הוא חיבר את "מחברת אסירי התפילות" ב-1942 – לאור הידיעות על הפתרון הסופי והתקרבות הנאצים לארץ ישראל.
רוב ספריו עוסקים בתורת הקבלה:
מנחת יהודה – פירוש על קטעים ב: תנ"ך, תלמוד, ספרי קבלה, שיחות עם דיבוקים וסדר הוצאת דיבוק
בית לחם יהודה – פירוש על עץ חיים
יין הרקח – פירוש על אידרא רבא ואידרא זוטא, בגדאד, ה'תרס"ח
מתוק לנפש – פירוש על סבא דמשפטים
אפיקי מים – פירוש עיוני על עץ חיים (מתוך לימוד בחבורה)
עטרת רחל – פירוש וליקוטי דרושים על פרקי אבות
כתר צדיק – פירוש וליקוטי דרושים על חמישה חומשי תורה
אסירי התקוה – ספר תפילות ובקשות על כל צרה שלא תבוא
חסדי דוד – בקשות ותפילות שונות
משלי בבל – 842 משלים, שהיו שגורים בפי המון העם, עם פירוש וביאור על פי הפרד"ס
יהודה פרידלנדר (נולד ב-19 באוגוסט 1939) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לספרות עם ישראל ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
יהודה פרידלנדר נולד וגדל בתל אביב בבית דתי.
סבו היה רב קהילה בפולין ואביו היה רב ועבד כמחנך וכסגן מנהל בבית הספר התיכון העירוני-דתי ב-ג (צייטלין) בתל אביב.
יהודה פרידלנדר החל את לימודיו ב'חדר' (בית הספר התורני סיני), אחר כך עבר לבית הספר היסודי הממ"ד מוריה שבתל אביב, למד בתיכון העירוני דתי צייטלין שבתל אביב במגמות תורנית והומניסטית והיה מדריך בתנועת הנוער בני עקיבא.
החל את שירותו הצבאי בגרעין נח"ל של בני עקיבא, וסיים שירותו ברבנות הצבאית כקצין הדת של בסיס הטירונים בה"ד 4 בצריפין.
עוד בהיותו תלמיד בית הספר התיכון נפגש עם פרופסור ברוך קורצווייל שהשפיע עליו עמוקות ובעקבותיו הלך ללמוד באוניברסיטת בר-אילן, שם סיים את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי ועשה באוניברסיטה את כל הקריירה האקדמית שלו.
סיים תואר ראשון בהצלחה ראויה לציון בספרות עברית וספרות עולם, תואר שני בספרות עברית, כשעבודת המאסטר עסקה בעיונים במטפוריקה של המוות ביצירתו של אורי צבי גרינברג, תחת הדרכתו של ברוך קורצווייל.
שהה בפוסט דוקטורט במוזיאון הבריטי, שם חקר את יצירותיו העבריות של י"ל פרץ.
מ-1968 מונה למרצה, ובשנת 1980 מונה לפרופסור מן המניין לספרות עברית ולספרות משווה.
שנים אחדות היה מורה בתיכון.
תחת הדרכתו באוניברסיטה סיימו 22 דוקטורנטים ו-30 מאסטרנטים.
יהודה פרידלנדר היה ראש המחלקה לספרות עברית (כיום המחלקה לספרות עם ישראל) ולספרות עולם ואחר כך ראש המחלקה לספרות משווה, שימש כראש מכון קורצוייל וכמנהל מכון קוטלר, שימש ראש אקדמי של אוניברסיטת אריאל, היה מופקד הקתדרה לתולדות יהדות מזרח אירופה ותרבותה על שם שמשון פלדמן באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח, דיקן הפקולטה למדעי היהדות וכרקטור אוניברסיטת בר-אילן.
שימש כחבר המועצה להשכלה גבוהה, חבר המועצה לתרבות ואומנות, 'אמנות לעם', יו"ר הוועדה האקדמית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן וראש המכון לציונות הדתית באוניברסיטה, היה יו"ר הוועדה לספרות ולאומנות מטעם משרד החינוך, ויו"ר ועדת המקצוע והוועדה לתוכניות לימודים לחינוך הדתי במשרד החינוך.
וכיום משמש כחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) ומעורכי כתב העת קתרסיס, ומשנת 2001 משמש כעורך המדעי של ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברנדייס.
הוא חבר האיגוד העולמי למדעי היהדות, חבר האגודה ללימודי היהדות בארצות הברית, חבר האגודה הלאומית של הפרופסורים לעברית בארצות הברית וחבר אגודת הסופרים העבריים.
זכה בפרס טלפיר לספרות, פרס ברנשטיין לביקורת ספרותית ופרס ע"ש אברהם קריב לביקורת הספרות.
פרידלנדר הוא זוכה פרס רמת גן לספרות על מפעל חיים לשנת 2013.
משמש במועצה להשכלה גבוהה כיו"ר הוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחומי החינוך, הרוח והאמנויות.
ב-1994 הלל ויס והלל ברזל הוציאו לכבודו ספר יובל בשם חקרי עגנון: עיונים ומחקרים ביצירת ש"י עגנון, רמת-גן, אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ד 1994.
יהודה פרידלנדר חוקר את ספרות ההשכלה, דהיינו הספרות העברית במאות ה-18 וה-19 ובמאה ה-20, אולם לא רק הספרות החילונית, אלא גם תחומים נוספים של חכמת ישראל ויחסה להלכה ובעיקר התמקד בסוגת הסאטירה שבספרות ההשכלה.
פרידלנדר הוא אומנם תלמיד מובהק של ברוך קורצווייל, אולם הושפע עמוקות גם מדב סדן ומדרכו בחקר ספרות עם ישראל.
תחום שני אותו הרבה לחקור הוא שירתו של אורי צבי גרינברג והתחום השלישי בו מיעט אומנם לחקור, אך הרבה להורות הוא תולדות המחשבה האסתטית לדורותיה, מאפלטון ועד ראשית המאה ה-20, ומלא בכך את מקומו של מורו פרופסור משה שוורץ.
חוט השני העובר לכל אורך מחקריו הוא בדיקת השתלבותם של חומרים תרבותיים במורשת ישראל ובתרבות העמים, ורבדים לשוניים ביצירה הספרותית לדורותיה.
אורי צבי גרינברג: עיונים בשירתו
זהו ספרו הראשון של יהודה פרידלנדר, שהוא בעיקרו פרי עבודת המאסטר שלו.
פרידלנדר בוחן כיצד הצליח אורי צבי גרינברג בשירתו להחיות ביטויים עבריים וארמיים מימי בית שני וימי הביניים ואילך.
הספר מתרכז בניתוח המטפוריקה של המוות ביצירתו של אצ"ג.
הוא ניסה להראות שהמטפוריקה של המוות מהווה ביטוי לתשתית העומק של שירת אורי צבי גרינברג.
בין הוויה לחוויה – מסות על יצירתו העברית של י"ל פרץ ומבחר מיצירותיו אשר לא כונסו בכתביו
חלקו הראשון של הספר מכיל מחקרים על י"ל פרץ וחלקו השני מכיל כתבים שלא כונסו בכל כתביו (שיצאו לאור בהוצאת דביר), ובהם שירים עבריים ומחזה, שנכתב ופורסם במקורו בעברית, ואילו במהדורת כל כתבי פרץ פורסם תרגום של המחזה מיידיש.
בספר זה, מנסה יהודה פרידלנדר להראות את קווי היחוד של יצירתו העברית של י"ל פרץ בסיפורת ובשירה כיצירת סופר מודרני.
פרידלנדר ניסה להראות, כי י"ל פרץ תהה כל ימיו אחר משמעות הקיום האנושי.
המשפט המאפיין אותו יותר מכל, לסברתו של יהודה פרידלנדר, הוא: "האדם המתהלך תועה בעולם וסימן שאלה שותת דם בלבבו – ידידי וחברי הוא" ("וכוח", כל-כתבי, כרך שמיני, תל אביב תשכ"א, עמ' שנא).
יצחק ארטר, הצופה לבית ישראל
הספר הוא מהדורה מוערת של כל יצירתו של יצחק ארטר עם מבוא והערות, בהוצאת ספריית דורות של מוסד ביאליק.
ארטר הוא מבחירי הסטיריקנים בספרות העברית החדשה, ועוד בחייו הוכתר בפי שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) ל"נעים סאטירות ישראל".
פרידלנדר דן ביצירת ארטר כגילויה הבשל, האותנטי והמרתק של ההשכלה העברית בגליציה, והשפעתה הייתה רבה הן על הספרות העברית והן על ספרות יידיש.
זוהי סאטירה שכל כולה מאבק בחסידות – בזיוף שבה ובהעמדת הפנים של מנהיגיה.
בספרות ההשכלה חוקר יהודה פרידלנדר בעיקר את סוגת הסאטירה, שהיא ליבת מחקרו.
סאטירה היא יצירת פולמוס ופרידלנדר חקר את מלחמת התרבות בקהילה היהודית באירופה המזרחית והמערבית.
הוא ראה בסוגה זו את הטובה ביותר מבחינה אסתטית ואת הביטוי העמוק והחזק ביותר בעם ישראל לפולמוס בין חסידות, התנגדות והשכלה.
הסאטירה העברית ב-250 השנים האחרונות היא מרכז עבודתו המחקרית של יהודה פרידלנדר.
לאורך כל השנים, דן יהודה פרידלנדר בספריו ובמאמריו השונים במאבק בין ההשכלה ליהדות החרדית בגרמניה ובגליציה ולאחרונה העביר את מרכז הכובד הגאוגרפי של מחקריו לדיון בליטא וברבניה.
שם מתפלמסים, בין היתר, משה ליב ליליינבלום, י"ל גורדון, יחיאל מיכל פינס ורבני ליטא בשליש האחרון של המאה ה-19. במחקריו על הסאטירה גילה ופרסם יהודה פרידלנדר טקסטים בכתבי יד, שלא היו ידועים עד אז.
לפי פרידלנדר, סאטיריקן הוא אידיאליסט החפץ לשנות את מציאות ההווה, לאור דוגמה אידיאלית של העבר - כל סאטיריקן אמיתי הוא רומנטיקן.
יש לו אוטופיה של העבר שעל פיה הוא שולל את ההווה, על מנת לבנות עתיד טוב יותר.
פרידלנדר בודק, כיצד התמודד הסאטיריקן עם ההלכה, ששללה מכל וכל את הליצנות.
עכבות הלכתיות עיכבו, אך גם המריצו את הסופרים בפיתוח יצירותיהם הפולמסניות.
בתחום הסאטירה פרסם פרידלנדר מאמרים רבים, שרובם כונסו בחמישה כרכים.
בכל כרך ישנם מחקרים על יצירות סטיריות, ולכל פרק העוסק ביצירה מופיע הטקסט שבו עוסק המחקר.
כרך ראשון עוסק בסאטירה בגרמניה, שהיא מולדת ההשכלה.
בכרך זה דן פרידלנדר ביצחק אייכל, שאול ברלין ואהרון וולפסון-האלה.
זוהי השכלה מיליטנטית שהתקיימה בגרמניה, בתקופה שאחרי וייזל.
בכרך השני מצוי פרק מאת הסאטיריקן טוביה גוטמן פדר, סאטירה נגד לשון יידיש.
לאחר מכן מופיעה הסאטירה של ברסלאו "חרב נוקמת נקם ברית", נגד היהדות החרדית.
זוהי סאטירה נוקבת נגד הרבנים וחומרותיהם, שזייפו את ההלכה, לדעתם, בטענם שאסור להתפלל בגרמנית (המדובר בפולמוס ההיכל שהתחולל ב-1819, עם הקמת הטמפל בגרמניה.
הרבנים טענו בתוקף, כי חל איסור להתפלל בגרמנית ואילו הרפורמים והמשכילים טענו שמותר להתפלל בגרמנית, כל זמן שאדם יודע ומכיר את הטכסט של התפילה שאותה הוא מתפלל).
מאמר אחר בדבר הזקוקות לחילוץ, זוהי סאטירה נוקבת נגד הרבנים המערימים קשיים על הנשים בחליצה.
זהו מאמר שכתב מחבר אנונימי שהיה בקיא היטב בהלכות ייבום וחליצה.
הכרך השלישי, עוסק בטקסט "נזד הדמע" מאת ר' ישראל מזמושץ' שיצא לאור בשנת תקל"ג - בסוף המאה ה-18. הספר הוא סאטירה נוקבת נגד החסידות.
בנוסף עוסק כרך זה, ב"מגילת יוחסין" – כתב יד של סאטירה חברתית על אחד מפרנסי הקהילה, המיוחס למנדל לנדסברג מקרמניץ, שכתב סאטירה בלשון ובמבנה של מסכת בתלמוד עם ראשונים ואחרונים.
בכרך הרביעי מופיעים הטקסטים "קנאת האמת" מאת יהודה ליב מיזס ו"משנת אלישע בן אבויה" מאת משה ליב ליליינבלום.
הכרך החמישי, "בין הלכה להשכלה" חותם את הסדרה.
בכרך זה, בו פרקים נוספים, שבהם מראה יהודה פרידלנדר את שילובן של שתי תשתיות - החשיבה ההלכתית והחשיבה האסתטית.
יתרה מכך, נכללים בספר פרקים על ש"י עגנון וחיים הזז, המהווים חטיבה ייחודית בסאטירה העברית.
לטענת פרידלנדר, ספרות ההשכלה היא ערש הספרות העברית החדשה, ולא ניתן להבין את הספרות העברית החדשה ללא הבנת ספרות ההשכלה.
בספר, פרק על שירי החת"ם סופר, שנודע כפוסק ושירתו לא נחקרה עד כה ביסודיות.
החת"ם סופר מושפע מהפיוט האשכנזי של ימי הביניים, אף על פי שהיה בן דור ההשכלה, לא היה בשירתו כל זכר להשכלה.
החת"ם סופר כתב 21 פיוטים אשר משקפים את העולם של יהדות ההלכה בתקופת ההשכלה במאה הי"ט, במערב אירופה.
אורי צבי גרינברג - עיונים בשירתו, מחברות לספרות, תל אביב תשכ"ו (1966).
אורי צבי גרינברג - עיונים בשירתו, מהדורה שנייה מורחבת, שוקן, ירושלים ותל אביב תשל"ג (1973)..
בין הוויה לחוויה - מסות על יצירתו העברית של י"ל פרץ ומבחר מיצירותיו אשר לא כונסו בכתביו, אוניברסיטת בר-אילן והוצאת דביר, תל אביב תשל"ד (1974).
פרקים בסאטירה העברית בשלהי המאה הי"ח בגרמניה, פפירוס - בית ההוצאה של אגודת הסטודנטים אוניברסיטת תל אביב, תל אביב תש"ם (1979).
במסתרי הסאטירה - פרקים בסאטירה העברית החדשה במאה הי"ט, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשמ"ד (1984).
במסתרי הסאטירה - פרקים בסאטירה העברית החדשה במאות הי"ח והי"ט, כרך ב, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשמ"ט (1989).
במסתרי הסאטירה - פרקים בסאטירה העברית במאה הי"ט, כרך ג, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשנ"ד (1994 ).
בין הלכה להשכלה – מקומן של סוגיות הלכתיות במרקם סוגות ספרותיות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת –גן תשס"ד (2004).
עריכת ספרים (מבוא, הערות וביבליוגרפיה)
ברוך קורצווייל, מסכת הרומן והסיפור האירופי, שוקן, ירושלים ותל אביב תשל"ג (1973).
אורי צבי גרינברג - מבחר מאמרים על יצירתו, עם עובד וקרן תל אביב לספרות ולאמנות, תל אביב תשל"ה (1974).
מבחר ספרותנו בשנת תשל"ד, משרד החינוך והתרבות בשיתוף עם יחדיו, תל אביב תשל"ה (1975).
מות אדם מאת פ"ג קלופשטוק, עברית: צבי בן דוד המכונה הירש לעבל מליטשקוי, עם חיים שוהם ורות גלדשטיין-קסטנברג, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשל"ז (1976).
שמעון ראבידוביץ, שיחותי עם ביאליק, עם בנימין ח"י ראביד, דביר, ירושלים ותל אביב תשמ"ג (1983).
אד"ם הכהן, שירי שפת קודש - מבחר, עם מנוחה גלבוע, מוסד ביאליק, ספריית 'דורות', ירושלים תשמ"ז (1987).
על 'והיה העקוב למישור' - מסות על נובלה לש"י עגנון, עם צבי לוז, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשנ"ג (1993).
יצחק ארטר, הצופה לבית ישראל, מוסד ביאליק, ספריית 'דורות', ירושלים תשנ"ו (1996).
הישן יתחדש והחדש יתקדש : על זהות, תרבות ויהדות : אסופה לזכרו של מאיר איילי, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2005).
אברהם שלונסקי - מבחר מאמרים על יצירתו, ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: אביעזר ויס, פני הספרות - סדרה שלישית של ילקוטי ביקורת, עם עובד וקרן תל אביב לספרות ולאמנות, תשל"ה (1975).
יצחק שנהר - מבחר מאמרים על יצירתו, ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: הלל ויס, שם, תשל"ו (1976).
יצחק דב ברקוביץ - מבחר מאמרים על יצירתו, ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: אברהם הולץ, שם, תשל"ו (1976).
חיים הזז - מבחר מאמרים על יצירתו, ליקט וצירף מבוא: הלל ברזל, שם, תשל"ח (1978).
יהודה בורלא, ילקוט סיפורים, ליקט והוסיף מבוא והסברים ראובן קריץ, מבחר ספרותנו לעם (עם משה גיורא ויצחק עקביהו), יחדיו בשיתוף עם אגודת הסופרים, תל אביב תשל"ו.
אורי צבי גרינברג - מבחר שירים, שוקן, ירושלים ותל אביב תשל"ט (1979).
יעקב פיכמן, מושג השירה המודרנית - מסות ספרותיות, כינס והקדים מבוא: א"ב יפה, ספרי "נפש" (עם ישראל זמורה), אגודת הסופרים העברים ועקד: תל אביב 1982.
מרדכי גיאורגו (דב) לאנגר, מעט צרי, אסופת כתביו, ערכה והקדימה מבוא: מרים דרור, שם, תשמ"ה.
רב משורר ומחזאי - יהודה ליב לנדא (עם רפאל וייזר), הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים תש"ן.
יהודה פוקס (נולד ב-10 באפריל 1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף, ששירת כמפקד פיקוד המרכז, נספח צה"ל בארצות הברית, מפקד אוגדת עזה, קצין חי"ר וצנחנים ראשי, מפקד חטיבת הנח"ל ומפקד בה"ד 1.
פוקס הוא בנם של ברכה והרב דוד פוקס.
גדל בבית ציוני דתי בשכונת בית וגן שבירושלים ולמד בישיבה.
התגייס לצה"ל בשנת 1987, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1989 יצא לקורס קציני חי"ר, לאחר מאבק ממושך ברשויות הצבא שסירבו לאפשר לו זאת.
חוויותיו במהלך הקורס תועדו בסרט "להיות קצין", שגם תיעד את תהליך היציאה בשאלה שעבר.
בסיום הקורס שירת כמפקד צוות בבה"ד 1. לאחר מכן עבר לחטיבת הנח"ל, ומונה למפקד מחלקה בפלוגה המסייעת בגדוד 931. בהמשך שרת כסגן מפקד הפלוגה.
בשנים 1993–1994 שירת כמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 931. בהמשך מונה למפקד פלנ"ט נח"ל, תפקיד שאותו מילא בין השנים 1995–1997, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
במהלך תפקידו אירע אסון המסוקים, שבו נספה "צוות דותן" שכלל עשרה מלוחמי הפלוגה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 931.
באוקטובר 1999 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, תפקיד שבו שירת עד שנת 2001. בתקופה זו הוצב הגדוד בגזרת העיר חברון במהלך האינתיפאדה השנייה.
לאחר לימודים מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל בשנים 2004–2006. הוא סיים תפקיד זה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2006 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה.
הוא מילא תפקיד זה עד 30 באפריל 2008. במהלך פיזור הפגנה בגזרת החטיבה, חיילי כוח מילואים שביצע חסימה על הציר הכו פעילי שמאל אזרחי ישראל, שמחו נגד גדר ההפרדה.
בעת תחקיר האירוע אמר כי החטיבה לקתה בחוסר הבנה של אופי פעילי "אנרכיסטים נגד הגדר", שהם לדבריו "פרובוקטורים מתוחכמים", ושהוא שגה בכך שלא שלח תגבורת לאירוע.
בשנים 2008–2009 שירת כקצין אג"ם של פיקוד הדרום, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
ביולי 2009 מונה למפקד בה"ד 1. הוא סיים תפקיד זה בנובמבר 2010 והיה מיועד לשמש כעוזר הרמטכ"ל המיועד, יואב גלנט.
לאחר שבוטל מינויו של גלנט, מונה פוקס למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בסוף יוני 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
הוא שירת בתפקיד זה עד שנת 2016.
ב-19 במאי 2016 מונה למפקד אוגדת עזה.
עד למרץ 2018 היה הגבול שקט, ופוקס עסק בעיקר בהגנה, מוכנות להפתעות ומלחמה ואבטחת העבודות על המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה.
במרץ 2018 החלו עימותים נרחבים על הגבול עם רצועת עזה, ובצה"ל העלו תרחישים של פלישת מחבלים על אופנועים לשדרות או נתיבות.
הפרות הסדר החלו בעקבות החלטתו של אבו מאזן להפסיק את העברת הכספים מהרשות הפלסטינית לרצועת עזה, בטענה שכל הכסף משמש את חמאס לעצמו ואינו מגיע לאזרחים.
הסנקציות הביאו לתסיסה גדולה בעזה ולחשש להסלמה; במספר תקריות נכנסו עזתים לרצועת החיץ בקרבת הגבול עם ישראל, שהוגדרה כאסורה לכניסת עזתים.
כחלק מהרצון למנוע הסלמה הנחה הדרג המדיני את פיקוד דרום לפעול בצורה מתונה וזהירה כנגד מפרי הסדר.
במסגרת מדיניות זאת נמנע צה"ל בחלק מהמקרים מירי נגד עזתים שחצו את הגדר.
פוקס הפעיל צלפים שירו לפלג גוף תחתון, רק באישור מפקד הגזרה, כדי לנסות למנוע פלישה לישראל עם מינימום הרוגים עזתים.
בנוסף, באותה תקופה תקף חמאס את ישראל באמצעות בלוני ועפיפוני תבערה שהציתו אש בעוטף עזה.
תגובת צה"ל הייתה מצומצמת, ופוקס ספג על כך ביקורת מתושבי העוטף.
פוקס המשיך במדיניות זאת בהתאם להנחיות הדרג המדיני להימנע מהסלמה בדרום, שהוגדר כ"חזית משנית" לעומת הצפון ואזור יהודה ושומרון.
ביוני 2018 קיבל בשם פרויקט גילוי המנהרות את פרס ביטחון ישראל.
ב-10 באוקטובר 2018, האוגדה בפיקודו קיבלה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, על תרומתה לחיזוק עוצמתו של צה"ל וביטחונה של ישראל.
אות ההערכה ניתן על התמודדות האוגדה עם מגוון איומים רחב תוך עמידה איתנה, נחושה ויצירתית, הן בשילוב יכולות שהביאה לחשיפתן של כ-15 מנהרות טרור, הן בהובלת פרויקט בניית המכשול התת-קרקעי לאורך רצועת עזה, והן במניעת פיגועי טרור וחציית המונים בעימותים בגבול ישראל–רצועת עזה.
את תפקידו סיים ב-24 באוקטובר 2018.
ב-4 ביולי 2019 הועלה לדרגת אלוף.
ב-3 בספטמבר נכנס לתפקיד נספח צה"ל בארצות הברית, ושירת בתפקיד זה עד 28 ביולי 2021.
ב-11 באוגוסט 2021 מונה למפקד פיקוד המרכז.
בתקופת כהונתו ערך צה"ל את "מבצע שובר גלים".
במהלך מלחמת חרבות ברזל נערכה בתחומי הפיקוד פעילות מוגברת נגד טרור פלסטיני , ובמסגרתה נהרגו יותר מ-500 פלסטינים, רובם מחבלים.
פוקס הורה על איסוף כלי נשק ממספר אנשי כיתות הכוננות ביהודה ושומרון והורה על מעצרים מנהליים של פעילי ימין קיצוני.
הוא התריע בפני הרמטכ"ל שמשטרת ישראל אינה מטפלת בפשיעה לאומנית מצד יהודים ביהודה ושומרון, ועל כן הוא חסר יכולת למנוע את התלקחות השטח, אולם המשטרה דחתה טענה זו והודיעה כי אין שום הנחיה שלפיה אין לאכוף אירועי פשיעה לאומנית ביהודה ושומרון.
באפריל 2024 הודיע על כוונתו לפרוש מצה"ל, וב־8 ביולי 2024 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד המרכז, לאחר שלוש שנים בתפקיד זה.
בנאום הביע פוקס צער עמוק על אירועי השבעה באוקטובר והזהיר מכך שהפשיעה הלאומנית מרימה את ראשה בחסות המלחמה, וכמו כן קרא לחזק את הרשות הפלסטינית ולא להחלישה.
בן דודו הוא הבמאי איתן פוקס.
פוקס הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ותוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
ביוני 2025 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רייכמן.
יהודה לאון פנטוביץ (30 בנובמבר 1938 - 16 באוקטובר 2006) היה מורה ומאמן קראטה ישראלי.
עמד בראש מועדוני הקראטה בסגנון גוג'ו ריו בישראל, הוא ייסד את בית הספר הישראלי לקראטה גוג'ו ריו, היה ממייסדי התאחדות הקראטה בישראל ביחד עם, שלום אביטן (סנסאי) אבי בלייר, חיים בכר ורוני קלוגר.
וחבר הנהלה בה, ושימש כשופט בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוץ לה.
פעל רבות להטמעת הקראטה בארץ.
הגיע לדרגת שיהאן (רב-אמן) – דאן 8.
יהודה (לאון) פנטנוביץ נולד בדרום אפריקה, בעיר קלרקסדורפ.
כיהודי היה נתון מדי פעם להתקפות והטרדות, ולכן למד ג'ודו בנעוריו והגיע לרמת חגורה שחורה.
לאחר סיום התואר השני שלו ברוקחות עבר לקייפטאון, שם גילה את הקראטה והחל להתאמן באמנות לחימה זו מרמת חגורה לבנה ועד לרמת חגורה שחורה דאן ראשון (שודאן) בשוטוקאן.
בשל סכסוך של סנסאיי המועדון עם ראשי השיטה שלו, הוא חיפש עם תלמידיו שיטה חדשה ועבר ללמוד גוג'ו ריו בהדרכה של סנסאיי מוריו היגואנה.
ב-1972 עלה פנטנוביץ לארץ עם אשתו נורמה ושלושת ילדיהם, והשתכן בנתניה.
הוא החל להתאמן בחוף הים.
כך נתקבצו אליו מספר תלמידים והוא החל לאמן אותם כמדריך, וכך גם הכיר מדריכי קראטה חשובים בארץ.
את מורהו לקראטה למשך שאר ימי חייו, סנסאיי מוריו היגואנה, פגש באותה שנה באליפות העולם בפריז, שבה השתכן איתו באותו חדר, והתרשם ממנו עמוקות.
בחזרתו הקים בפתח תקווה את המועדון (ה"דוג'ו") הראשון בארץ שלימד את השיטה, כאשר הוא עדיין כפוף למועדון בדרום אפריקה.
לאחר נתק של כתשע שנים בין המועדון שם להיגואנה, החליט פנטנוביץ לעבור ולהשתתף ישירות בשיטה שהיגואנה עומד בראשה.
במהלך השנים עבר פנטנוביץ חזרה לנתניה ושם הכשיר תלמידים רבים, בהם כאלה שייסדו מועדונים בעצמם.
כיום השיטה כוללת כשלושה עשר מועדונים.
המועדון הראשי (ה"הונבו דוג'ו") נמצא בנתניה, לשם מגיעים מדי פעם מדריכי השיטות האחרות.
אשתו של פנטנוביץ, נורמה, שימשה (ומשמשת עד היום) כמזכירת המועדון הראשי ומסייעת בכל הנושאים האדמיניסטרטיביים של השיטה.
כדי לשמור על קשר בין המועדונים, החליט פנטנוביץ כי מדי כמה חודשים ייערכו אימונים רבי משתתפים ממועדונים שונים בארץ השייכים לשיטה.
כמו כן הביא לביקור של סנסאיי היגואנה בישראל מדי כארבע-חמש שנים.
לאחר עלייתו ארצה מונה פנטנוביץ לרוקח ראשי בחברת תרופות ישראלית.
לאחר שהפך את הקראטה לעיסוקו המרכזי, ב-1986, עבר לעבוד במשרה חלקית כיועץ לתעשיית הרוקחות.
פנטנוביץ שימש כחבר במועצה האירופאית והעולמית של עמותת הקראטה הבינלאומית של אוקינאווה גוג'ו-ריו (I.O.G.K.F ) וכחבר בצוות הבוחנים למבחנים העולמיים של הארגון עד לדרגת דאן 7. הוא התקבל לשמש שופט באיגוד הקראטה האירופאי ובאיגוד העולמי של ארגוני הקראטה, ושימש כשופט ראשי באליפות אירופה ואליפות עולם של עמותת הקראטה גוג'ו-ריו הבינלאומית.
הוא לימד בארצות שונות בחו"ל תחת החסות של עמותת הקראטה גוג'ו-ריו הבינלאומית.
לפנטנוביץ הייתה תעודת מאמן קראטה בכיר מטעם בית הספר למאמנים במכון וינגייט.
הוא מילא את תפקיד השופט הראשי עבור איגוד הקראטה הישראלי, ייצג את ישראל כשופט קראטה ושימש כמאמן נבחרת ישראל באליפות עולם אחת.
בסך הכול ייצג את ישראל בכ-40 אירועים בינלאומיים וב-6 משחקי המכביה.
בסוכות תשס"ז נפטר פנטנוביץ ממחלה קשה, שנתגלתה אך שבועיים לפני כן.
הוא הודיע על כך למשפחתו ולבכירי הארגון בלבד, וכך הגיע מותו כהלם לשאר תלמידיו.
הוא נקבר ביום הושענא רבה של סוכות בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
סנסאיי מוריו היגואנה הגיע לארץ ליום השלושים לפטירתו לחלוק כבוד לתלמידו וחברו.
לאחר פטירתו המשיכו בכירי תלמידיו, כמה מהם ברמות של דאן שלוש עד חמש, לאמן בדוג'ו שהקים.
מתכונת הכיתות נותרה זהה כמעט, והקשר עם ראש השיטה העולמית, מוריו היגואנה, נשמר.
משולם יהודה פינצ'ובר (נולד בי"א בתשרי ה'תשי"ד, 20 בספטמבר 1953) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה בטכניון.
מחקריו עוסקים במשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
נולד בחיפה, בן לאסתר (לבית פרנקל) ואליעזר פינצ'ובר, מורה ומחנך.
לפינצ'ובר אח אחד ושתי אחיות.
אחותו היא המוזיקולוגית פרופ' רות הכהן-פינצ'ובר.
את לימודיו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה בשנת 1977, שני ב-1980 ודוקטורט ב-1986. משנת 1986 עד שנת 1988 שהה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1988 החל ללמד בטכניון, בשנת 1998 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2007 לפרופסור מן המניין בפקולטה למתמטיקה.
הוא נשוי לאיריס ומתגורר בחיפה.
מבוא למשוואות דיפרנציאליות חלקיות, יהודה פינצ'ובר ויעקב רובינשטיין, מהדורה שלישית, הטכניון, 2006.
יהודה לאון (לייב) פראג (7 ביוני 1915 – 3 בפברואר 2004) היה ניצב במשטרת ישראל, בה שירת מהקמתה ועד 1973. לאחר פרישתו שימש מנכ"ל מוזיאון ארץ ישראל ואחר כך עבר למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
פראג נולד בוורשה, בן לישראל-אשר ולצביה פראג.
למד משפטים באוניברסיטת ורשה, ובמהלך לימודיו היה חבר אגודת הסטודנטים "זלציה".
כן היה פעיל בפולין בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והמשיך את לימודיו ב.
באותה שנה הצטרף לארגון ההגנה והפסיק את לימודיו.
בין השנים 1936–1944 שירת כנוטר במשטרת המנדט ומילא תפקידים בירושלים, יפו ותל אביב.
משך תקופה היה מורה לאנגלית בבית ספר תיכון ברחובות, לאחר שלימד עצמו אנגלית בהתכתבות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
בשנת 1947 מונה למזכיר הכללי של אגודת "לאסירינו".
האגודה פעלה בחסות הוועד הלאומי למען אסירים פוליטיים יהודים.
ב-13 במאי 1948 גויס פראג לשורות משטרת ישראל, והוצב באגף החקירות של מחוז תל אביב.
לאחר מכן מונה לראש ענף החקירות במחוז.
בתפקידו זה, הופקד פראג לעמוד בראש צוות החקירה שחקר בקיץ 1949 את פרשיית הרצח והאונס הראשונה של המדינה החדשה, פרשה שנודעה בשם "הרצח בגן מאיר".
בשנת 1951 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, ובשנת 1952 עבר למטה הארצי ועמד בראש המחלקה הפלילית.
בשנת 1953 מונה למפקד "חטיבת חופים וגבולות" במשטרת חיפה, ועם סגירת היחידה בשנה שלאחר מכן, מונה לסגן מפקד מחוז ירושלים.
בשנת 1956 יצא להמשיך לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בפקולטה למדע המדינה.
באותה עת, נקרא פראג לעמוד בראש צוות החקירה שחקר את המרגל הסובייטי זאב אבני.
אבני, שהיה יהודי וקומוניסט מושבע שהתכחש לדתו, עלה ארצה בשליחות מפעיליו במודיעין הסובייטי במטרה להשתלב במשרד החוץ הישראלי.
אבני הודה בחשדות שיוחסו לו, הועמד לדין ונידון ל-14 שנות מאסר לריצוי בפועל.
במהלך ריצוי עונשו הביע אבני חרטה ועונשו הופחת בחנינת נשיא המדינה, והוא שוחרר לאחר שריצה 7 שנות מאסר.
שנים לאחר שחרורו מהכלא כתב אבני ספר על הפרשיה ("פרשת פיגמליון"), ובספר זה תיאר פראג, בפרק נפרד, את חלקו בחקירת הפרשה.
בהמשך נפגשו פראג ואבני מחדש והיו לחברים קרובים.
בין השנים 1957–1959 היה מייסדו ומפקדו הראשון של בית הספר לקצינים בכירים.
בשנים 1960–1963 כיהן כראש משלחת משטרת ישראל לאתיופיה והיה יועץ ראשי למשטרת אתיופיה בשלבי הקמתה.
במהלך שליחות זו זכה לעיטור הזהב הגבוה של הקיסר היילה סלאסי, אשר הוענק לו אישית על ידי הקיסר.
בשנת 1963 חזר לישראל ומונה לראש אגף שיטור והדרכה.
בשנת 1969 מונה לתפקיד מפקד מחוז תל אביב, בראשו עמד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1973.
בנובמבר 1972 מונה למנהל הכללי של מוזיאון ארץ ישראל, ושימש בתפקיד זה עד 1977.
בשנים 1978–1995 עבד עבור המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
נטמן בחלקה המשטרתית בחלקת המשטרה בהר הרצל שבירושלים.
לפראג אח, מיכאל פראג, שהיה פרטיזן ועלה ארצה אחרי מלחמת העולם השנייה.
הוריו ויתר משפחתו נשלחו על ידי הנאצים למחנות ריכוז בפולין ונספו בשואה.
פראג נשא לאישה ב-1941 את סידה צונגר ונולד להם בן, אלכסנדר.
לאחר שהתאלמן, נשא פראג בשנית ב-1956 את שילה (גרושתו של מקסים סלומון, שלהם בן ששמו רפאל).
לפראג ולשילה נולד הבן דייוויד.
יהודה פְריד (19 בנובמבר 1929 – 6 בינואר 1990) היה פסיכיאטר והוגה דעות ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל המרכז לבריאות הנפש רמת חן.
היה חלוץ בשיטות מודרניות בטיפול בפגועי נפש וקידם את רעיון בתי החולים הקהילתיים.
במלחמת העצמאות לחם בחטיבת יפתח של הפלמ"ח ונפצע במערכה ליד קיבוץ דפנה.
בשנת 1950 נסע ללמוד רפואה ופסיכולוגיה בשווייץ – למד אצל ז'אן פיאז'ה בז'נבה ואצל הפסיכיאטר הצרפתי אנרי אֶה – וב-1954 חזר לישראל וסיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך כעשור עבד כפסיכיאטר בבית החולים אברבנאל, ולאחר תקופת השתלמות באוקספורד הצטרף לצוות המרכז לבריאות הנפש של קופת חולים כללית ברמת חן והיה מנהל בית חולים יום של המרכז במשך יותר מ-20 שנה.
בשנת 1970 התמנה למרצה לפסיכיאטריה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך הגיע לדרגת פרופסור חבר.
היה מן המרצים הפופולריים בחוג לפסיכיאטריה ובחוג להיסטוריה, לפילוסופיה ולסוציולוגיה של המדעים.
יחד עם שלמה גיורא שוהם פיתח את שיטת הטיפול האקזיסטנציאליסטית "התרפיה הפרומיתאית" לטיפול במכורים לסמים.
בפתח הדבר לספרו "תרפיה פרומיתאית - טיפול אקסיסטנציאליסטי באמצעות דיאלוג ויצירה", אותו הקדיש פרופ' שוהם לזכרו של פרופ' פריד, נכתב עליו, כי "היה ראש וראשון בקהיליית המטפלים בישראל.
עומק השכלתו, אישיותו שופעת החסד ולחימתו עד תום לצדקת דרכו ולאותנטיות של יצירתו העמידוהו כגיבור תרבות עוד בחייו.
אנו גאים בזכות שעמדה לנו לקבל השראה ממטפל בן-דמותו של דוקטור רייה בספר "הדבר" של אלבר קאמי, ענק הרוח הפורה והמפרה".
נפטר בפריז בעת שנת שבתון.
הותיר את אשתו, בן ובת.
יהודה פריד, פסיכופתולוגיה: פגישה ראשונה, תל אביב: מטכ"ל - קצין חינוך ראשי - גלי-צה"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תשל"ח 1978. (ראה אור במהדורות נוספות)
יהודה פריד, ז'אן פיאז'ה: פסיכולוגיה ומתודה; עורך:יהודה עופר, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תשמ"ה 1984. (ראה אור במהדורות נוספות)
יהודה פריד, יוסף אגסי, פרנויה: עיונים בדיאגנוזה; תרגום: שלומית אביאסף ויעל תדמור-מסטבאום; עורכת המהדורה העברית: שלומית אביאסף, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997.
יהודה פוקס (15 בנובמבר 1919 – 10 באוקטובר 2010) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
פוקס נולד בטרנסילבניה שברומניה, שם גדל, למד, היה חבר בתנועת דרור, מטעמה יצא להכשרה חלוצית, והכיר את אשתו מינה, מעצבת תלבושות.
ב-1940 עלה הזוג לארץ ישראל והתיישבו בקיבוץ בית אורן, שם למד מוזיקה ודרמה, ניצח על מקהלה וניהל חוג למשחק.
פוקס היה פעיל גם בארגון "ההגנה" כסגן מפקד אזור יערות הכרמל ושימש שוטר מוסף זמני במשטרה הבריטית.
בקום המדינה התגייס לצה"ל, שירת כקצין תרבות וסעד ולאחר מכן הצטרף ללהקה צבאית וסיים קורס במאים מטעם התנועה הקיבוצית.
שימש כחבר ויושב ראש ועד השחקנים בתיאטרון הקאמרי וחבר המזכירות הארצית של איגוד השחקנים והבמאים בהסתדרות.
היה חבר הנהלת תיאטרון הקאמרי וחבר מועצת הנאמנות של התיאטרון, וחבר בוועדת השופטים של מלגות לשחקנים צעירים.
היה חבר ב"אשכולות" - החברה לזכויות אמנים מבצעים.
בשנת 2000 הוענק לו אות "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בשנת 1950 נמנה עם מייסדי תיאטרון זירה - תיאטרון הפרינג' הראשון בתל אביב, שם שיחק בין השאר בהצגות שביים מיכאל אלמז: "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר שם גילם את גרסון; "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט שם גילם את ולדימיר, וגילם את המורה הפרופסור במחזה "השיעור" מאת יונסקו.
כמו כן גילם את אביו של הילד הג'ינג'י בהצגה "פרנסוא ראש גזר" מאת ז'ול רנאר בבימויו של גבריאל דגן.
זו הייתה הצלחתו הגדולה ביותר של תיאטרון זירה בעיקר בגלל משחקה של שחקנית צעירה בשם שולמית פילין שגילמה את דמותו של הילד הג'ינג'י הנדחה על ידי אימו.
בשנת 1957, לאחר שהופסקה פעילותו של תיאטרון זירה, עבר פוקס לשחק בתיאטרון הקאמרי בו גילם למעלה מ-70 תפקידים, בין השאר בהצגות:
ב-1961 השתתף בהצגה "סיפור גן החיות" שכתב אדוארד אלבי וביים זלמן לביוש, וגילם את זרח בהצגה מאת נתן אלתרמן שביים גרשון פלוטקין "כנרת כנרת".
ב-1963 השתתף בהצגה "גיבור היום" שביים שמואל בונים ובהצגה מאת ג'ורג' ברנרד שו שביים שמואל בונים "המיליונרית".
ב-1964 השתתף בהצגה "המהפכה והתרנגולת" שכתב וביים נסים אלוני.
ב-1965 השתתף בהצגה "פרשת אופנהיימר" שביים לאונרד שך.
ב-1966 גילם את פולוניוס בהצגה מאת שייקספיר שביים אברהם שלונסקי "המלט".
ב-1968 השתתף בהצגה מאת ארתור מילר שביים לאונרד שך "המחיר".
ב-1971 השתתף בהצגה "ביוגרפיה" מאת מקס פריש בבימויו של לאופולד לינדטברג.
ב-1972 השתתף במחזה "אלופי העונה" מאת ג'ייסון מילר בבימויו של היי קיילוס.
ב-1976 גילם את קוליגין בהצגה מאת אנטון צ'כוב שביים פיטר ג'יימס "שלוש אחיות".
ב-1977 גילם את קסיוס בהצגה מאת שייקספיר שביים פיטר ג'יימס "יוליוס קיסר".
ב-1978 גילם את הפרופסור בהצגה שביים לאופולד לינדטברג "הדוד וניה".
ב-1980 שיחק בהצגה "החתונה" מאת ברטולט ברכט בבימויו של עמרי ניצן.
ב-1981 גילם מנהל קרקס בהצגה שכתב וביים חנוך לוין "יסורי איוב".
ב-1983 גילם את אדי בהצגה מאת סיימון גרי "הצלצול האחרון" שביים היי קיילוס.
ב-1984 גילם את סם בהצגה מאת הרולד פינטר "הביתה" שביים אילן רונן; את גונזאלו בהצגה מאת שייקספיר "הסערה" שביים אילן רונן וגילם את אסכלוס בהצגה מאת שייקספיר שביים פיטר דיוז "מידה כנגד מידה".
ב-1985 גילם את פרוידיגר בהצגה שכתב מוטי לרנר וביים אילן רונן "קסטנר" העוסקת במשפט קסטנר.
ב-1989 השתתף בהצגה "הדלפה" מאת מתי גולן שביים אילן רונן.
ב-1992 השתתף בהצגה שכתב שיקספיר וביים עמרי ניצן "ריצ'רד השלישי".
ב-1993 השתתף בהצגה שביים עמית גזית "פליישר".
ב-1994 גילם את רב המשרתים בהפקה המשותפת לתיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי "ביקור הגברת הזקנה" שביים עמרי ניצן.
בשנת 2000 השתתף בהצגה "נורה (בית הבובות)" מאת הנריק איבסן שביים אילן רונן.
תפקידו האחרון בתיאטרון היה באוסטריה, בהצגה "קרל מרקס באלג'יר" בתפקיד קרל מרקס.
ב-1964 גילם את מקבל פני התורמים ליער בסרטו של אפרים קישון "סאלח שבתי" ובסרטו של פוצ'ו "אולי תרדו שם?".
ב-1967 גילם את שטיינר בסרטו של קישון "ארבינקא".
ב-1972 השתתף בסרטו של אלפרד שטיינהרדט "סלומוניקו".
ב-1973 השתתף בסרטו של יחיאל נאמן "המשכנע בע"מ", והשתתף בסרטו של יונה דאי "אדם".
ב-1976 השתתף בסרטו של בועז דוידזון "לופו בניו יורק".
ב-1977 גילם את עוזר המלכה בסרט שכתב חנוך לוין וביים ויטק טרץ' "פנטסיה על נושא רומנטי".
ב-1981 גילם את אדון יוסף הצבע בסדרת הטלוויזיה "רגע עם דודלי".
ב-1984 השתתף בסרטו של ריקי שלח "החורף האחרון".
ב-1985 גילם את הרופא בסרטו של עודד קוטלר "רומן בהמשכים".
ב-2003 השתתף בסרט "לא בת 17" של יצחק צפל ישורון, בשנת 1985 השתתף כשחקן אורח בפרק בסדרה הקומית של הטלוויזיה החינוכית "קרובים קרובים".
בין השנים 1989–1991 השתתף בסדרת הטלוויזיה "קשר משפחתי".
ב-1993 השתתף בסרטו של ענר פרמינגר "גולם במעגל" ובסרט "הירושה" של אמנון רובינשטיין.
ב-1995 גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "ייסורי אפרים" שביימו ערן ריקליס ויואב צפיר והשתתף בסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה".
בין השנים 1998–1999 גילם את תרשיש הישיש לצד אקי אבני וסיגל שחמון בשעשועון הטלוויזיה "המבצר" ששודר בטלעד.
ב-2005 גילם את וסרמן בסדרת הטלוויזיה "כתב פלילי" וגילם רב בסרטו של ראדו מיכאילאנו "תחיה ותהיה".
ב-2006 השתתף בסרטו של אודי אלוני "מחילות".
ב-2007 גילם רב בסרטו של אורי פסטר "מלך של קבצנים".
בגרמניה שיחק בין היתר בסרטי טלוויזיה: "השולחן" ו"שלום דויטשלנד", וב-1982 גילם את ד"ר לנדאו בסרט טלוויזיה בשם "אישה ושמה גולדה" בה כיכבה אינגריד ברגמן בתור גולדה מאיר.
ב-2009 שבר את רגלו לאחר צפייה בהצגה בתיאטרון הקאמרי ומאז בריאותו התרופפה.
ביוני 2010 נפטרה מינה אשתו.
לאחר מות אשתו חלה בדיכאון, הפסיק לאכול ומצבו התדרדר עוד יותר.
נפטר בתל אביב ב-10 באוקטובר 2010, חודש לפני יום הולדתו ה-91, ונקבר בבית העלמין ירקון.
לזוג שתי בנות: הזמרת עפרה פוקס (אלמנתו של הפזמונאי אהוד מנור) והשחקנית עדנה פוקס.
במסגרת המיזם להנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב בזל 44.
רבי יהודה צבי ברנדויין (תק"ם, 1780 – תר"ד, 1844) היה מייסד חסידות סטרטין.
נולד בזוואלוב לרב שמואל זנוויל ברנדויין.
אביו למד אצל המגיד ממזריטש, ואחר כך התקרב לרבי אורי מסטרליסק ("השרף").
לימים גם הוא עצמו דבק בו ונעשה תלמידו המובהק.
לאחר פטירת רבי אורי מסטרליסק, בכ"ג באלול תקפ"ו, עברה ההנהגה לבנו רבי שלמה, אולם כעבור מספר חודשים נפטר הבן והנהגת החסידות עברה לרבי יהודה צבי ברנדויין.
הוא התיישב בעיירה סטרטין שבגליציה ונודע כבעל מופת ופועל ישועות.
שמונה עשרה שנה הנהיג עדה גדולה שמנתה אלפי חסידים.
צדיקי דורו הפליגו בשבחו, רבי חיים מצאנז כתב עליו ועל בנו רבי אברהם:
היה בקי ברפואה טבעית ועל טבעית ואף חיבר "קונטרס רפואות וסגולות" שהודפס על ידי צאצאיו.
יורשו בהנהגת האדמו"רות של שושלת סטרטין הוא בנו, רבי אברהם ברנדויין.
בניו האחרים היו רבי חיים שנפטר בצעירותו בחיי אביו, רבי אליעזר מאזיפולי ורבי שמואל זנוויל.
בתו הייתה רייזל, אשת רבי חיים קרייטנר.
דגל מחנה יהודה – שני הספרים יצאו לאור על ידי נכדו הרב אליעזר ברנדויין בלמברג לפני מלחמת העולם הראשונה.
יהודה (יודק'ה) פלד (נולד ב-1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבת ביסלמ"ח, כמפקד עוצבת געש וכמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
יודק'ה פלד נולד וגדל בקיבוץ יגור.
הוריו פנחס ושיינדל פלד, ממייסדי הקיבוץ.
ליודק'ה שלושה אחים ביולוגים ושניים מאומצים.
אחיו הבכור היה יאיר, אשר נרצח על ידי בדואים בעת ניווט בדד שערכו לוחמי היחידה בקרבת הגבול עם מצרים, בעת היותו מפקד סיירת הצנחנים.
אחות גדולה רוחיק ואחות צעירה איה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, אימצו ההורים פנחס ושיינדל שני ילדים יתומים שעלו מאירופה לבדם: מנחם ונעמי.
עם גיוסו לצה"ל ב-1960, בחר פלד לשרת בחטיבת גולני.
פלד עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני.
בלילה שבין ה-16 וה-17 במרץ 1962 השתתף פלד, כמפקד מחלקה בסיירת, בפעולת נוקייב ונפצע באורח קשה.
לאחר מכן השתחרר פלד מצה"ל ושב לקיבוצו.
במלחמת ששת הימים לחם כאיש מילואים והיה מפקד סיירת חטיבה 2 שלחמה ברמת הגולן.
בשנים 1972-1970 שימש כמפקד סיירת גולני, בין היתר בפשיטה על הכפר יאטר שבלבנון.
לאחר מכן השתלם במכללה לפיקוד ומטה.
ב-4 באוקטובר 1973 מונה רס"ן פלד למפקד גדוד 51 של חטיבת גולני.
יומיים לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים.
פלד לחם בראש גדודו בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
ב-8 באוקטובר 1973 הוביל כוח קטן מגדודו במעלה החרמון בניסיון הראשון לחבור עם מוצב החרמון, אך הניסיון כשל למרות שהכוח שעליו פיקד פלד הצליח לכבוש את גבעה 1614 ולהניס משם את גדוד קומנדו 183 הסורי.
לאחר שהוביל את גדודו בהבקעה לשטח סוריה בימים 11–12 באוקטובר, הוביל פלד פשיטה של כוח מן הגדוד על מורדות החרמון לעבר הכפר הסורי עירנה, במטרה לפגוע בחיילים הסוריים ששהו בסביבתו ובכך לערער את ביטחונם על ידי הטמנת מוקשים ומטעני חבלה.
הפשיטה ארכה זמן ארוך מהמתוכנן בשל תוואי העלייה הקשה והכוח לא הגיע ליעד לפני עלות החמה ולכן חזר ללא פגיעה בסורים.
ב-21 באוקטובר הוביל פלד את לוחמי הגדוד במבצע קינוח לכיבוש החרמון, אף כי המודיעין שניתן לו בטרם הביצוע בנוגע להיערכות הכוח הסורי שהגן על ההר היה חסר וחלקי.
הקרב לכיבוש ההר היה קרב לילה קשה ומורכב שהתנהל מטווחים קרובים, וגדודו של פלד ספג בו נפגעים רבים.
פלד עצמו נפצע לפנות בוקר מפגיעת כדור בחזהו.
לאחר שהחלים שב פלד לפקד על הגדוד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
פלד הועלה לדרגת אל"ם ובשנים 1977-1976 שימש כמפקד חטיבת ביסלמ"ח והשתתף במבצע אנטבה.
לאחר מכן השתלם בהסבה לשריון ובשנים 1980-1978 פיקד על חטיבת ברק.
במבצע שלום הגליל שימש סגן מפקד אוגדה, ב-1982 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד עוצבת אתגר, אוגדת שריון מילואים.
ב-1984 מונה למפקד עוצבת געש.
בשנים 1988-1986 שימש כמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לפלד תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב.
נשוי לאביטל ואב לארבעה: אורן (סא"ל במיל', טייס מסוקי קרב, שירת בחיל אוויר כעשרים וארבע שנים כאיש צוות אוויר, סיים את שרותו כסגן מפקד בסיס פלמחים), סיון, אילת וליאור.
נכדו של פלד שירת גם הוא בגדוד 51.
יהודה פרדיס (4 במרץ 1924 – 23 באפריל 2023) היה סופר, עיתונאי, משורר, מחנך, עורך ומגיש פינות רדיו ישראלי.
פרדיס נולד בפוזנן, פולין, בן למנחם ושפרה.
בגיל 10 עלה עם הוריו לארץ ישראל, והמשפחה התיישבה בחדרה.
למד הוראה בסמינר בית הכרם.
השתלם בפיזיקה בטכניון ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא הגיש פינות בתוכניות הנוער של קול ישראל.
היה עורך מדעי בשבועון הנוער "מעריב לנוער", ופרסם בו מדור מדע וטכנולוגיה ושאלוני "בחן את עצמך".
בשנות ה-60 פרסם ספרים טכניים לנוער, בהם: "חמישים מלאכות", "טלוויזיה מהי", "בנה במו ידיך" ועוד, וספר ילדים - "האורן הבודד".
כתב גם פזמונים – כמו "הצריף הקטן" (אותו הלחין משה וילנסקי, ושרה עפרה חזה) ו"האיש שבקיר" שהלחין מאיר הרניק ושר שמשון בר-נוי.
יהודה פרדיס היה נשוי לחנה לבית לוי, שהייתה מורה בבית ספר יסודי ברמת גן.
נפטר ב-23 באפריל 2023, והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
יהודה פֶּרל (Judea Pearl; נולד ב-4 בספטמבר 1936) הוא מדען מחשב ופילוסוף יהודי-אמריקאי יליד ארץ ישראל.
פרופסור למדעי המחשב וסטטיסטיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וחתן פרס הארווי ופרס טיורינג לשנת 2011.
יהודה פרל נולד בתל אביב, בנם הבכור של טובה בת מנחם מנדל טאומן (נינת הרבי מקוצק) ואלעזר דוד פרל (בנו הבכור של חיים פרל, ממייסדי בני ברק).
הוא בוגר הטכניון בהנדסת חשמל (1960), בעל תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת ראטגרס (1965) ותואר דוקטור בהנדסת חשמל מטעם המכון הפוליטכני של ברוקלין (1965).
עבד במעבדות המחקר של חברת RCA ובחברת Electronic Memories.
בשנת 1970 הצטרף לבית הספר להנדסה ולמדע שימושי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם הוא מכהן כפרופסור למדעי המחשב וסטטיסטיקה ומנהל המעבדה למערכות קוגניטיביות.
בשנת 2012 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
פרל הוא מחלוצי המחקר של רשתות בייסיאניות ושל גישות הסתברותיות לבינה מלאכותית.
עוסק גם בפילוסופיה של המדע, ייצוג ידע, לוגיקות לא סטנדרטיות ואסטרטגיות למידה.
על מחקריו הוענקו לו פרסים רבים, ובהם:
פרס הארווי לשנת 2011. בנימוקים להענקת הפרס נאמר שפרל "הניח באמצעות מחקר נחשוני ומרחיק ראות את היסודות העיוניים להצגת ידע והסק במדעי המחשב.
התאוריות הנוגעות להסק בתנאי אי-ודאות, ובמיוחד הגישה המבוססת על רשתות בייסיאניות, השפיעו על מגוון תחומים כולל בינה מלאכותית, סטטיסטיקה, פילוסופיה, בריאות, כלכלה, מדעי החברה, ותהליכי הכרה מוחיים."
פרס טיורינג לשנת 2011, "על תרומה יסודית לחקר בינה מלאכותית באמצעות פיתוח תחשיב להסקה סיבתית והסתברותית".
פרל הוא חבר הוועד המייעץ הבינלאומי של העמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים.
נשוי לרות (אוולין) לבית רג'ואן, ילידת בגדד, ולהם שלושה ילדים; בנם, העיתונאי דניאל פרל, נחטף בקראצ'י שבפקיסטן ונרצח בידי שוביו בינואר 2002. לזכרו של דניאל הקימו בני משפחתו את קרן דניאל פרל, לקידום הסובלנות וההבנה בעולם, באמצעות עיתונאות, מוזיקה ודו-שיח.
יהודה פרל הוא יו"ר מועצת המנהלים של הקרן.
ספר המה והלמה : המדע החדש של סיבה ותוצאה.
יהודה פרל ודיינה מקנזי ; תרגום: ארז וולק.
יהודה פיליפ בנימין היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי, שר המלחמה ושר החוץ של ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה (הדרום בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית).