tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הזמן, "אנשים יוצרים חברה" הרחיבה את פעילותה במיזמים חברתיים מגוונים במסגרת הפרויקט "פעם בחודש משהו": אחת לחודש מתקיימות פעילויות חברתיות במקומות שונים ברחבי הארץ כדוגמת מסיבות, פיקניקים וטיולים, באמצעות יצירת קשרים ושיתופי פעולה עם עמותות וגורמים נוספים.
בנוסף, ישנן קבוצות חברתיות בגילאים שונים הנפגשות פעם בשבוע, כמו גם סדנאות וחונכות אישית .
בראש העמותה עומד אדר פילו, בוגר תואר ראשון בעבודה סוציאלית ופילוסופיה, שיזם את הקמתה.
אנשים שהם לא אני הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 אותו כתבה וביימה הדס בן ארויה, שאף מככבת בו בתפקיד הראשי.
זהו סרט הביכורים של בן ארויה.
הפקת הסרט החלה כסרט הגמר של בן ארויה במסגרת לימודיה האקדמאים בבית הספר לקולנוע ע"ש טיש באוניברסיטת תל אביב, ובסופו של דבר הוא הפך לסרט באורך מלא, בתמיכת קרן בלבטניק, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות-פרויקט קולנוע וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
ב-8 באוגוסט 2016 הוקרן הסרט בבכורה עולמית בפסטיבל לוקרנו (בלוקרנו שבשווייץ).
הסרט הוקרן גם, בין השאר, ב"פסטיבל מאר דל פלאטה" (במאר דל פלאטה שבארגנטינה), שם זכה ב"פרס הגרנד פרי" (הסרט המצטיין), ובפסטיבל הסרטים חיפה.
קומדיה רומנטית בלי יותר מדי רומנטיקה.
ג'וי לא מצליחה להשתחרר מבן זוגה לשעבר, אבל היא גם לא מצליחה באמת להתאהב בבחור החדש, ובינתיים היא לא מצליחה להפסיק לשכב עם כל הבחורים הלא נכונים בעיר.
זה סיפור על אנשים שמתים לאינטימיות אבל מתים מפחד מאינטימיות, שמדברים בלי סוף אבל בעצם לא אומרים כלום.
שם השחקן/ית שם הדמותהדס בן ארויהג'וייונתן בר-אורנירמאיר טולדנואורןנצר חריטיונתןהגר אנוש
אנשים עלובים הוא רומן הביכורים מאת הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי.
הרומן נכתב בין השנים 1844–1845, וראה אור לראשון ב-21 בינואר 1846 כחלק מסדרת ספרים "האוסף הפטרבורגי" בעריכתו של ניקולאי נקראסוב.
הספר כתוב כרומן מכתבים, המוחלפים בין מָקָאר דֶבוּשְׁקִין, מבוגר העובד כמעתיק מכתבים ווָרֶנקה דוברוסלובה, קרובת משפחתו הענייה והצעירה, המתגוררים בשכנות.
בהשראת יצירותיהם של גוגול, פושקין וקרמזין, כמו גם סופרים אנגלים וצרפתים, כתב את "אנשים עלובים" כהתכתבות בין שתי הדמויות המרכזיות.
מבקרים שיבחו את "אנשים עלובים" על הצגת הנושאים ההומניטאריים שלה.
ויסריון בלינסקי כינה אותו הרומן הרוסי מספר אחד, ואלכסנדר הרצן כינה אותו יצירה סוציאליסטית גדולה.
הרומן משתמש בפוליפוניה מורכבת של קולות מנקודות מבט שונות ובקולם של מספרים שונים.
הרומן פורסם באלמנך, קולקציית סנט פטרסבורג ב-15 בינואר 1846 וזכה להצלחה גדולה ברחבי הארץ.
חלקים ממנו תורגמו לגרמנית על ידי וילהלם וולפסון ופורסמו במגזין בשנת 1846/1847. התרגום הראשון לאנגלית בוצע על ידי לנה מילמן בשנת 1894, עם הקדמה מאת ג'ורג מור.
וָרֶנקה דוברוסלובה ומָקָאר דֶבוּשְׁקִין הם קרובי משפחה שחיים באותו רחוב דירות נורא.
לדֶבוּשְׁקִין, למשל, יש רק חלק של מטבח והוא מתגורר עם עוד כמה שוכרים אחרים, דוגמת משפחת גורשקוב, שבנם גונח מייסורים של רעב כמעט כל הסיפור ובסופו של דבר מת.
דֶבוּשְׁקִין ודוברוסלובה מחליפים מכתבים המעידים על תנאי המחיה הנוראים שלהם.
הקורא לומד בהדרגה את ההיסטוריה שלהם.
דוברוסלובה עברה לסנט פטרסבורג (אותה היא שונאת), כאשר אביה איבד את עבודתו.
וחיה עם אביה שנעשה אלים מאוד ואמה שנכנסה לדיכאון.
לאחר מות אביה, היא ואמה עברו לגור עם אנה פיודורובנה, בעלת בית שהייתה אכזרית אבל לפחות העמידה פנים שהיא מרגישה אהדה למצבם.
דוברוסלובה למדה אצל סטודנט עני בשם פורובסקי, שגם אביו השיכור מדי פעם בקר.
היא מתאהבת בפוקרובסקי וחוסכת כסף כדי לרכוש את כל הספרים של פושקין כמתנה ליום הולדתו.
היא משיגה את הספרים ונותנת לאביו לתת לו את הספרים בשמו בידיעה שכשהוא יקבל את הספרים הוא יהיה מאושר.
פוקרובסקי נפטר לאחר מכן, משאלתו האחרונה היא לראות את השמש ואת העולם שבחוץ.
דוברוסלובה פותחת את התריסים וחושפת עננים אפורים וגשם מלוכלך.
בתגובה פוקרובסקי רק מנענע את ראשו ומת.
גם אמה של דוברוסלובה מתה זמן קצר לאחר מכן.
וכך נשארת דוברוסלובה כמעט לבד בעולם.
דֶבוּשְׁקִין עובד בתור פקיד, בגדיו שחוקים ומלוכלכים ותנאי גרועים משל דוברוסלובה.
הוא מדמה עצמו לחולדה בחברה.
הוא ודוברוסלובה מתחילים בחילופי מכתבים (וביקורים מדי פעם), ובהמשך הם גם מתחילים להחליף ספרים.
דֶבוּשְׁקִין נעלב כשהיא שולחת לו עותק של הספר "האדרת", כי הוא מוצא את הדמות הראשית דומה לו מאוד.
דוברוסלובה שוקלת לעבור לחלק אחר של העיר בו היא יכולה לעבוד בתור אומנת.
לדֶבוּשְׁקִין יש מזל: הבוס שלו מרחם עליו ונותן לו 100 רובל לקנות בגדים חדשים.
דֶבוּשְׁקִין משלם את חובותיו ושולח קצת לדוברוסלובה.
היא שולחת לו את 25 הרובל בחזרה כי היא לא צריכה את זה.
העתיד נראה מזהיר עבור שניהם, ודֶבוּשְׁקִי מדמיין שעכשיו יוכל סוף סוף לחסוך כסף ולעבור לגור איתה ביחד.
דוברוסלובה מודיעה לו כי אדם עשיר, מר בייקוב, שהיו לו עסקאות רבות עם אנה פיודורובנה (בעלת הבית), הציע לה נישואין.
היא מחליטה לעזוב את דֶבוּשְׁקִין והמכתבים האחרונים מעידים על כך שהתרגלה בהדרגה לכסף החדש שלה.
לדוגמה, היא נשארת בקשר עם דֶבוּשְׁקִין ולאחר זמן מה מנתקת את הקשר
בתכתובת האחרונה בסיפור, ב-29 בספטמבר, דֶבוּשְׁקִין מתחנן לדוברוסלובה לכתוב לו.
דוברוסלובה אומרת ש"הכול נגמר" ושלא ישכח אותה.
המכתב האחרון הוא מדבושקין שאומר שהוא אוהב אותה ושהוא ימות כשהיא תעזוב אותו.
מָקָאר אלכסייביץ דֶבוּשְׁקִין (Макар Алексеевич Девушкин) – גיבור הסיפור, פקיד ביישן עני ובודד בן 47. הוא מנסה להשתמש בספרות כדי להבין את החיים.
הוא אינו מסתפק בספרות לבד ומעיד כי המכתבים של דוברוסלובה מעשירים את חייו.
הוא מציג מאפיינים סנטימנטליים טיפוסיים; על פי רוברט פיין, דוסטויבסקי "כותב על קצה הסנטימנטליות, אבל הוא דמות אמינה ומעוגלת לחלוטין".
שמו של דֶבוּשְׁקִין נובע מדבושקה, כלומר נער או נערה המסמל את התמימות.
וָרֶנקה אלכסייבנה דוברוסלובה (Варвара Алексеевна Добросёлова) בת 17; חיה בתנאים דומים כמו דֶבוּשְׁקִין.
החלטתה לחיות עם מר בייקוב חסר המצפון הופכת אותה לזרה, לא טיפוסית לרומנים סנטימנטליים; שלא כמו הגיבורה בסופרת קלריסה משנת 1748 של סמיואל ריצ'רדסון, היא בוחרת בדרך החומרית ומאבדת את התעניינותה בספרות.
השם שלה נובע מ-dobro, כלומר טוב, מסמל את אישיותה טובת לב.
מר ביקוב (Быков) – אלמן זקן אכזרי ועשיר.
השם שלו נובע byk, כלומר שור, המסמל כוח מיניות ותאווה.
אנשים עלובים, בוחן את העוני ואת מערכת היחסים בין העניים והעשירים.
במידה רבה מושפע מיצירותיו של ניקולאי גוגול, "האדרת", ואלכסנדר פושקין, "התחנה" הכתובים גם הם בסגנון זה של רומן מכתבים.
ידידות עמוקה אך מוזרה מתפתחת ביניהן עד שדוברוסלובה מאבדת את התעניינותה בספרות ולאחר מכן מאבדת גם עניין בקשריה עם דֶבוּשְׁקִין, לאחר שאלמן עשיר בשם מר בייקוב מציע לה נישואין.
דֶבוּשְׁקִין, אב טיפוס של פקיד המופיע רבות בספרות הנטורליסטית של אותה תקופה, שומר על תכונותיו הסנטימנטליות; דוברוסלובה נוטשת את האמנות, בעוד שדֶבוּשְׁקִין אינו יכול לחיות ללא ספרות.
בלינסקי ואחרים ראו את "האדרת" כהשראה לרומן.
מבקרים מאוחרים יותר ציינו כי סגנון הכתיבה על הסבל הסנטימנטלי-הומניטרי הכיל הרבה פרודיה וסאטירה על ספרי גוגול; עם זאת, ישנם כמה מתנגדים.
דוסטויבסקי, אנשים עלובים, מרוסית: רועי חן, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה), תשס"ט 2009.
אנשים מבוישים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1987 על שני ענפים של משפחה שמתאחדים מחדש, עם תוצאות טרגיות.
בסרט מככבים ברברה הרשי, ג'יל קלייבורג ומרתה פלימפטון.
הבמאי הוא אנדריי קונצ'לובסקי, והתסריטאים הם קונצ'לובסקי, מרג'ורי דייוויד וז'ראר בראש.
בסרט מושמעת מוזיקה של להקת המוזיקה האלקטרונית הגרמנית "חלום מנדרינה".
הרשי זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן בשנת 1987 על הופעתה.
זה היה אחד מתפקידי הקולנוע האחרונים של השחקן מריט בוטריק, שנפטר מאיידס בשנת 1989. הוא צולם על ידי המפרץ של דרום לואיזיאנה.
אנשים מופלאים במכונות מעופפות או איך טסתי מלונדון לפריז ב-25 שעות ו-11 דקות הוא סרט תקופתי קומי אמריקאי משנת 1965 בבימויו של קן אנאקין, עם ג'יימס פוקס, שרה מיילס, סטיוארט ויטמן, רוברט מורלי, טרי תומאס ואלברטו סורדי בתפקידים הראשיים.
בתחילת הסרט ישנו אפילוג עם רד סקלטון המתאר את ההיסטוריה של התעופה.
ריצ'רד מייס (ג'יימס פוקס) הוא קצין בחיל הים הבריטי וטייס חובב.
חברתו היא פטרישה רונסלי (שרה מיילס) בתו של לורד רונסלי (רוברט מורלי), בעל העיתון הנפוץ "דיילי פוסט".
ריצ'רד משכנע את רונסלי לערוך תחרות טיסה בינלאומית מלונדון לפריז והמנצח בה יזכה בפרס בסך 10.000 ליש"ט.
התחרות הזאת תראה כי בריטניה שולטת לא רק בים אלא גם באוויר ותביא פרסומת בינלאומית לעיתון.
הלורד משתכנע ומפרסם את התחרות בעיתון.
מאיטליה מגיע הרוזן אמיליו פוניטצ'לו (אלברטו סורדי), מארצות הברית מגיע הקאובוי אורוויל ניוטון (סטיוארט ויטמן), מצרפת - פייר דובוא (ז'אן פייר קאסל), מגרמניה - משלחת בראשות פון הולשטיין (גרט פרובה) ומיפן הטייס יאמאמוטו (יוהירו אישיהרה).
שאר הטייסים הם מבריטניה ובניהם ריצ'רד וסיר פרסי (טרי תומאס) שנחוש בדעתו להצליח גם על ידי חבלה במטוסי היריבים.
פטרישה נמשכת לאורוויל למגינת ליבו של ריצ'רד.
אורוויל לוקח אותה לטיסה למרות איסור חמור של הלורד.
הוא מגורש מהתחרות אך פטרישה משכנעת את אביה לסלוח לו.
יש גם ריב בין הצרפתי והגרמני שנגמר בדו-קרב על כדורים פורחים שבסופו שניהם צונחים למים.
14 מטוסים עומדים להמריא מלונדון לפריז עם חניות תדלוק בדובר ובקאלה.
לפני התחרות מחבל סיר פרסי ועוזרו קורטני (אריק סייקס) במספר מטוסים.
פרסי מכניס לכוס וויסקי סם משלשל ומכבד את הטייס הגרמני.
הטייס מנוטרל ואת מקומו תופסקולונל פון הולשטיין שאין לו מושג בטיסה ומסתמך על ספר הדרכה.
חלק מהמטוסים מתרסקים, מטוס אחד מגיע לסקוטלנד בגלל תקלה בהגה.
ציפור חוטפת לפון הולשטיין את ספר ההדרכה ומטוסו נופל למימי תעלת למאנש והוא מחולץ משם.
פונטיצ'לו נאלץ לנחות נחיתת אונס בתחום מנזר קתולי.
אם המנזר (פלורה רובסון) יוצאת אליו עם הנזירות.
הוא מתקן את המנוע ומבקש מהן עזרה בהמראה על ידי הרמת זנב המטוס.
אם המנזר פוקדת עליו להסתלק אבל כשהוא אומר לה שהוא קתולי ושפרוטסטנטי ושזה יכול לעזור לו לנצח בתחרות, היא פוקדת על הנזירות לעזור לו.
סיר פרסי שוכר סירה שתעביר את מטוסו במהירות לחוף צרפת.
משם הוא ממשיך אבל נאלץ לנחות על גג של קרון רכבת.
הוא יוצא מהמטוס ורץ וצועק בצרפתית לעצור את הרכבת אבל אף אחד לא שומע אותו.
הרכבת עומדת להיכנס למנהרה, הוא נשכב על הגב וביציאה הוא רואה שמטוסו נהרס.
רק שלושה מצליחים להגיע לפריז.
מטוסו של האיטלקי עולה באש ואורוויל מאט את טיסתו ומאפשר לו לנטוש את המטוס ולהיצמד אליו.
ריצ'רד מגיע ראשון אך תשומת הלב ותשואות הקהל מופנות לאורוויל על כך שהציל את האיטלקי וגם הצליח לנחות בלי גלגל אחד שחובל על ידי סיר פרסי.
כמחווה מציע לו ריצ'רד להתחלק בפרס.
פטרישה מחליטה לבסוף להמשיך עם אורוויל.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'יימס פוקסריצ'רד מייסטייס בריטישרה מיילספטרישה רונסליבתו של לורד רונסליסטיוארט ויטמןאורוויל ניוטוןטייס אמריקאירוברט מורלילורד רונסליבעל עיתוןאלברטו סורדיהרוזן אמיליו פונטיצ'ליטייס איטלקיז'אן פייר קאסלפייר דובואטייס צרפתיטרי תומאססיר פרסיטייס/נוכל בריטיאריק סייקסקורטניעוזרו של פרסיגרט פרובהקולונל פון הולשטייןטייס גרמנייוהירו אישיהרהיאמאמוטוטייס יפניבני הילמפקד הכבאיםפלורה רובסוןאם מנזר קתולי
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
פרס באפט"א לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
מועמדות לפרס באפט"א לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
מועמדות לפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - אלברטו סורדי.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המבטיח ביותר - ג'יימס פוקס.
אנשים מול אש הוא ספר עיון מאת ס.ל.א מרשל, בריגדיר גנרל צבא ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה שימש מרשל כההיסטוריון הקרבי הראשי של הצבא, סייר בזירות קרב רבות וראיין מאות חיילים וקצינים מהם גבה עדות על הקרבות בהם השתתפו.
בין הקצינים שרואיינו על ידו ניתן למנות את ריצ'רד וינטרס, הארי קינארד ורוברט קול.
לאור הראיונות סיכם מרשל את פעילות כוחות החי"ר של צבא ארצות הברית במלחמה וקבע כי 75% מכלל לוחמי הרגלים בצבא האמריקני כלל לא ירו בנשקם במהלך הקרב, וכי יש לשפר את הכשרת הלוחמים הן בתחום השימוש בנשק החדיש והן בתחום ההתמודדות המנטלית וההסתגלות של הלוחמים לעוצמת האש שמפעיל האויב בקרב.
מרשל הציע במחקרו כי החיילים יחונכו להרבות בירי בעת לחימה וכי על המפקד להקפיד ולהורות על אנשיו לפתוח באש ולהוסיף ולירות.
הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וללוחמי ומפקדי יחידות מובחרות.
אנשים נורמלים היא מיני-סדרת דרמה רומנטית אירית, שהופקה על ידי אולפני "Element Pictures" עבור רשת "BBC Three" ושירות הזרמת המדיה "הולו" בשיתוף עם אולפני "Fis Éireann/Screen Ireland".
המיני-סדרה מבוססת על רומן באותו השם מאת סאלי רוני, שיצא לאור בשנת 2018. עלילת המיני-סדרה עוקבת אחר יחסיהם של מריאן שרידן וקונל וולדרון, בעודם מנסים למצוא את מקומם בעולם, החל משנת לימודיהם האחרונה בתיכון ועד לשנות לימודיהם לתואר ראשון בטריניטי קולג'.
פרקיה של המיני-סדרה נכתבו על ידי רוני ואליס בירץ', ובוימו על ידי לני אברמסון והאטי מקדונלד.
המיני-סדרה עלתה לשידור ברשת "BBC Three" בבריטניה ב-26 באפריל 2020, ולאחר מכן שודרה בהפצה שבועית ברשת "BBC One".
באירלנד, המיני-סדרה עלתה לשידור ברשת "RTÉ One" באירלנד ב-28 באפריל 2020. בארצות הברית המיני-סדרה הופצה בשלמותה לצפיית בינג' בשירות הזרמת המדיה של "הולו" ב-29 באפריל 2020. בישראל, הסדרה עלתה לשידור כצפיית בינג' ברשתות "HOT" ו-"Yes" ב-23 במאי 2021.
המיני-סדרה זכתה לשבחי הביקורות, ובמיוחד על הופעתם של דייזי אדגר-ג'ונס ופול מסקל בתפקידים הראשיים, הבימוי, הכתיבה, אסתטיקה, והצגת התוכן הבוגר שלה.
בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-72, המיני-סדרה הייתה מועמדת לארבעה פרסים, בהם לקטגוריית "השחקן הראשי הטוב ביותר" עבור מסקל ו"הבימוי הטוב ביותר" עבור אברמסון.
עלילת המיני-סדרה עוקבת אחר מריאן שרידן וקונל וולדרון במהלך שנת לימודם האחרונה בתיכון המקומי במחוז סלייגו שבחוף האטלנטי של אירלנד, ובהמשך בשנות לימודם כסטודנטים לתואר ראשון בטריניטי קולג' שבדבלין; ומתמקדת בפרט ביחסיהם האינטימיים המורכבים.
בין חבריה לספסל הלימודים, מריאן נחשבת כחריגה וכמוזרה, חרף הישגיה הלימודיים והיותה בת למשפחה אמידה.
אף בביתה, חייה של מריאן אינם פשוטים – הישגיה ורצונותיה מבוטלים כלאחר יד על ידי אמה המנוכרת, דניז, ואחיה הממורמר והשתלטן, אלן.
אביה של מריאן נפטר, ומאוחר יותר מתגלה כי אף היה אדם אלים ומתעלל, ומשום מכך משפחתה נמנעת מלהזכיר אותו.
לעומתה, קונל הוא סטודנט אתלטי בעל יכולות אקדמיות גבוהות ופוטנציאליות אך לא ממומשות, המתגורר בדוחק כלכלי עם אמו היחידנית, לוריין, המועסקת כמנקה בבית משפחתה של מריאן.
בתיכון, קונל נהנה מפופולריות ומאהדתם של חבריו לספסל הלימודים, אם כי הוא עד להצקות ולהתעללויות אותן מריאן חווה.
הרקע ליחסיהם והבדלי המעמדות בין השניים, יחד עם עובדת ההסכמה שבשתיקה מצדו של קונל למעשיהם של חבריו נגד מריאן, יוצרים מורכבויות ונקודות מחלוקת בין השניים עם התפתחות יחסיהם לכדי פרשת אהבים אינטימית אך גם אינטלקטואלית.
דייזי אדגר-ג'ונס – מריאן שרידן, סטודנטית בעלת הישגיים לימודיים וחריגה בין חבריה, שמגיעה ממשפחה אמידה אך מנוכרת, שמתחילה לנהל פרשת אהבים חשאית עם קונל.
בהמשך, מריאן לומדת בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ופוליטיקה בטריניטי קולג'.
פול מסקל – קונל וולדרון, סטודנט אתלטי בעל יכולות אקדמיות גבוהות, האהוב על חבריו לספסל הלימודים, שאמו עובדת כמנקה עבור משפחתה של מריאן, איתה הוא מתחיל לנהל פרשת אהבים חשאית.
לאור מאבקו להבין את רצונותיו ושאיפותיו מעתידו, קונל מחליט להיענות להצעתה של מריאן ולהגיש בקשה ללימודי תואר ראשון באנגלית בטריניטי קולג'.
שרה גרין – לוריין וולדרון, אמו היחידנית של קונל המועסקת על ידי משפחת שרידן כמנקה בביתם, שחולקת מערכת יחסים קרובה עם קונל, ומביעה את אכזבתה כאשר הוא בוחר בדימויו הציבורי בקרב חבריו לספסל הלימודים על פני הבעת יחס אוהד כלפי מריאן בתיכון.
אייזלין מקגוקין – דניז שרידן, אמה האלמנה והאמידה של מריאן, העובדת בעריכת דין, שלה אין קשר הדוק עם מריאן ולעיתים קרובות היא אף אינה מצליחה לשלוט בהתעללות של אלן כלפי מריאן.
אינה הרדוויק – רוב הגראטי, חבר קרוב של קונל שלמד איתו בתיכון.
בשלב מאוחר יותר בעלילת הסדרה הוא מתאבד, מה ששובר נפשית את קונל.
פרנק בלייק – אלן שרידן, אחיה המנוכר והממורמר של מריאן, שמתעלל בה מילולית ופיזית.
אליוט סולט – ג'ואנה, סטודנטית איתה מריאן מתיידדת בטריניטי קולג'.
אינדיה מולן – פגי, סטודנטית המגיעה ממשפחה אמידה, איתה מריאן מתיידדת בטריניטי קולג'.
דזמונד איסטווד – נייל, שותפו לדירה של קונל בטריניטי קולג', המתיידד עם מריאן, ובהמשך מרבה לעודד את מערכת יחסיהם של קונל ומריאן.
סבסטיאן דה סוזה – גארת', בן כיתתו של קונל בטריניטי קולג' ובן זוגה של מריאן לזמן קצר בתחילת לימודיה בטרינטי קולג', שתומך בחופש הביטוי.
פיון או'שיי – ג'יימי, סטודנט תחרותי המשתייך למעגל החברתי של מריאן בטריניטי קולג', שמאוהב בה לאורך כל שנות לימודיהם ואף הופך לבן זוגה לזמן קצר.
ליאה מקנמרה – רייצ'ל מורן, חברתם לספסל הלימודים של מריאן וקונל וחברה במעגל החברתי של קונל, שניהלה איתו רומן מזדמן, מה שגורם לה לקנא ביחסיו עם מריאן.
קונל מבקש ממנה להיות בת זוגו בנשף הסיום במקום מריאן, וכתוצאה מכך הוא ומריאן מתנכרים לראשונה.
סאן דויל – אריק, חברו של קונל לספסל הלימודים בתיכון.
ניב לינץ' – קרן, בת כיתתה של מריאן בתיכון, הנוהגת כלפיה בנחמדות.
קוואקו פורצ'ן – פיליפ, אחד מידידיה של מריאן בטריניטי קולג'.
קלינטון ליברטי – קירנן, בן כיתתם של קונל ומריאן בתיכון.
איפה הינדס – הלן ברופי, בת זוגו של קונל במהלך חלק משנות לימודיו בטריניטי קולג'.
לנסלוט נקיוב – לוקאס, בן זוגה של מריאן במהלך תקופת שהותה בשוודיה.
במאי 2019, הוכרז לראשונה כי רשת "BBC Three" ושירות הזרמת המדיה "הולו" הזמינו מיני-סדרה בת 12 פרקים המבוססים על הרומן "אנשים נורמלים", שישודר לראשונה במהלך שנת 2020 בכיכובם של דייזי אדגר-ג'ונס ופול מסקל בתפקידיהם הראשיים של מריאן שרידן וקונל וולדרון, בהתאמה.
עוד נודע כי שרה גרין ואייזלין מקגוקין לוהקו לגילום דמויות אימותיהם של השניים.
בהמשך נמסר כי מחברת הרומן עצמה, סאלי רוני, תיקח חלק בעיבוד הטלוויזיוני לצד התסריטאים אליס בירץ' ומארק אורו, ושהמיני-סדרה, שתופק על ידי חברת ההפקות "Element Pictures" האירית, תבוים על ידי הבמאים לני אברמסון והאטי מקדונלד
צילומי המיני-סדרה החלו במחוז סלייגו ובדבלין במאי 2019.
בדומה לכך, אף סטודנטים אמיתיים הלומדים בטריניטי קולג' השתתפו כניצבים במהלך הצילומים באוניברסיטה.
הסצנות בדירתה של מריאן בדבלין צולמו בדרך וולינגטון הנמצא באזור האמיד של באלסברידג'.
על אף שעלילת הרומן מתרחשת בטריאסטה, צילומי המיני-סדרה התקיימו במרכז איטליה, בעיקר בסנט'אורסטה ובסביבתה, סטימיגליאנו, והווילה "איל קזאלה בטנוטה די ורזאנו", בלאציו.
צילומי המיני-סדרה עוכבו עד לפברואר 2020, במטרה לצלם את הסצנות המושלגות המתרחשות בשוודיה בלולאו, ולאפשר לים הבלטי לקפוא במידה המתאימה בה אדגר-ג'ונס תוכל לפסוע עליו ללא חשש.
התמונות הראשונות מתוך המיני-סדרה הופצו ב-1 בנובמבר 2019. ב-17 בינואר 2020, ולאחר מכן ב-31 במרץ 2020, רשת "BBC Three" ושירות "הולו" הפיצו טיזרים וטריילרים עבור קידום המיני-סדרה.
12 פרקיה של המיני-סדרה הופצו לשידור כצפיית בינג' על ידי "BBC Three" בפלטפורמת "BBC iPlayer" ב-26 באפריל, ולאחר מכן שודרה בפורמט שבועי ברשת "BBC One" מ-27 באפריל ועד ל-2 ביוני.
המיני-סדרה הייתה זמינה לצפייה אף בשירות הזרמת המדיה האוסטרלית, "Stan ב-27 באפריל, ועלתה לשידור ברשת "RTÉ One" באירלנד ב-28 באפריל.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה בארצות הברית בהפצתה של שירות הזרמת המדיה "הולו" ב-29 באפריל.
המיני-סדרה נמכרה ליותר מ-20 רשתות שידור ברחבי העולם, כולל לישראל, בה המיני-סדרה עלתה לשידור כצפיית בינג' ברשתות "HOT" ו-"Yes" ב-23 במאי 2021.
ביוני 2020, ביים אברמסון את אדגר-ג'ונס ומסקל בפרק קצר חד-פעמי במסגרת "RTÉ Does Comic Relief", בו מריאן וקונל מתדווים בפני כומר בגילומו של אנדרו סקוט.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes, המיני-סדרה זכתה לציון טרי של 91%, עם ציון ממוצע של 8.15/10, על בסיס 88 ביקורות.
הקונצנזוס קבע כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" המיני-סדרה זכתה לציון 94 מתוך 100, על בסיס 25 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
העיתונאית קרוליין פרמקה ממגזין "וראייטי" כתבה: "עם טריפקטת הכתיבה, הבימוי והמשחק האלגנטיים, 'אנשים נורמלים' של הולו היא חשופה ובלתי מתפשרת כמו הרומן של רוני – הישג, ולוקח כמה פרקים על מנת לקלוט אותה באופן מלא.
למעשה, לקח לי עד חצי הדרך להבין עד כמה זה משפיע עלי...
ככל שהיחסים של מריאן וקונל הולכים ומתעמקים, 'אנשים נורמלים' הופכת להיות עמוקה כמו הספר שהעניקה לה השראה, וגורמת לשניכם לחשוש ולפחד לדעת – או אולי יותר במדויק, לחוות - מה קורה אחר כך."
ההפקה זכתה לשבחים מיוחדים על הצגת תכניה האינטימיים של המיני-סדרה באופן ריאליסטי נדיר, ועל עבודתה של איטה אובראיין כמתאמת אינטימיות על הסט.
סצנות העירום הביאו לדיונים רבים ברדיו האירי, כאשר המאזינים התקשרו לקו החם של ג'ו דאפי בתלונות על היותם של הסצנות בלתי-הולמות.
המיני-סדרה זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים והעיתונים הבולטים.
לינדה הולמס מהאתר "NPR" תיארה את המיני-סדרה כ"סדרה מקסימה, לא רק בשביל לצפות בבינג', אלא אולי בשביל לחלק לעצמך למספר פרקים בכל צפייה", ואילו רשת "CNN" תיארה את המיני-סדרה כ"[הבנה] מושלמת של הרצונות שאנחנו יוצקים לתוך טכנולוגיות התקשורת ושל הדרכים בהן הם תמיד יוצאים מעוותים".
העיתונאי פראטיוש פראסורמן מהאתר "Film Companion" כתב, "לעיתים נדירות ראיתי את סוג הדיאלוג התרבותי שראיתי לאחר שידורה של 'אנשים נורמלים' באפריל 2020, כשהוא עלה לשידור בבריטניה.
על פי ספרה של סאלי רוני, העלילה עוקבת אחר מריאן וקונל במהלך שנותיהם המאוחרות יותר בתיכון, שנות לימודיהם באוניברסיטה וחוסר המנוחה שלאחריה, כשהם נכשלים להצליח להיות מה שאיחלו לעצמם לפני שנים אחדות.
העלילה מתרחשת ברחבי אירלנד, עם גיחות קצרות לאיטליה הקיצית ושוודיה המושלגת."
האתר "האינדיפנדנט האירי" ציין כי המיני-סדרה מציגה התייחסויות למסמך "המניפסט הקומוניסטי" ולרומן הפמיניסטי של דוריס לסינג, "מחברת הזהב", שרוני, שתיארה את עצמה כמרקסיסטית, כללה בעלילת הרומן.
הברון אשר אנשל מאיר פון רוטשילד היה בנקאי יהודי-גרמני, שהיה חלק ממשפחת רוטשילד.
הוא היה הילד השני ובנם הבכור של מאיר אנשל רוטשילד (1744–1812), מייסד השושלת, ושל גיטל רוטשילד לבית שנאפר (1753–1849).
מגיל צעיר עבד בעסק המשפחתי.
בשנת 1810 אביו הוסיף אותו ואת ארבעת אחיו כשותפים בבנק.
עם מותו של מאיר אנשל בשנת 1812, אנשל מאיר, שהיה בנו הבכור, ירש את תפקידו כראש הבנק בפרנקפורט על המיין, לאחר שאחיו נשלחו להקים בנקים בפריז, לונדון, נאפולי וווינה.
כבן הבכור, הפך אנשל מאיר לראש המשפחה החדש וקיבל את ניהול הבנק, שבסיסו החדש, החל משנת 1813, היה בניין חדש בסגנון נאו-קלאסי בפאהרגאסה.
זה היה גם המטה של בנקי רוטשילד בלונדון, פריז, וינה ונאפולי, שבראשיהם עמדו אחיו.
בתור הזהיר מבין חמשת בניו של מאיר אנשל רוטשילד, הוא תמיד דאג לנזילות הבנק, נמנע ככל האפשר מסיכונים והעדיף עסקאות קטנות ככל היותר.
הוא רומם לאנשל מאיר פון רוטשילד ב-1817 והפך לפרייהר (ברון) ב-1822.
רוטשילד המשיך לעבוד כיהודי החצר עבור נסיכים גרמנים שונים.
מערכת היחסים עם חצר נסיכות הבוחר מהסן, שאביו בנה בעזרתו של קרל פרידריך בודרו, מילאה תפקיד חשוב בכך.
בנוסף, אנשל מאיר רוטשילד היה הגזבר והמממן של הבונדסטאג הגרמני בפרנקפורט.
הודות ליחסים הטובים עם כמעט כל המדינות הבינוניות והקטנות בגרמניה, הצליחו M.
Rothschild & Sons להדיח את בנק האחים בתמן מהמנפיק המוביל של איגרות חוב ממשלתיות באזור דובר הגרמנית בין השנים 1820 ל-1830. פרנקפורט הפכה לבורסה החשובה ביותר ולמרכז שוק ההון בגרמניה.
Rothschild & Sons המשיכו לגדול תחת הנהגתו של אנשל מאיר רוטשילד, חברת האב בפרנקפורט בכל זאת איבדה מחשיבותה ביחס לבנקי רוטשילד בפריז ובלונדון שגדלו במהירות.
אף על פי כן, הבנקים בפריז ובלונדון נשארו רק ענפים של החברה.
כל עוד גיטל רוטשילד, אמם של האחים רוטשילד, נשארה בחיים, פרנקפורט נשאר מקום המפגש הכללי של משפחת רוטשילד.
נישואי רוטשילד לאווה הנאו ב-1796 לא הניבו צאצאים.
כדי לשמור על השושלת רוטשילד אימץ את אחיינו, מאיר קארל פון רוטשילד , בנו של קלמן מאיר רוטשילד שהקים את ענף החברה בנאפולי.
רוטשילד נפטר בכ"ז בכסלו ה'תרט"ז, 8 בדצמבר 1855, ונקבר בכ"ט בכסלו בבית הקברות היהודי הישן בפרנקפורט.
מאיר קארל, ביחד עם אחיו וילהלם קארל פון רוטשילד, היה שותף בבנק מאז 1852, והמשיך לנהל את חברת האב בפרנקפורט לאחר מותו של אנשל מאיר; כשוילהלם קארל נפטר ב-1901, הענף פורק.
רוטשילד כונה על ידי יהודי מזרח אירופה "רוטשילד האדוק" (ביידיש: דער פרומער ראטשילד).
רוטשילד נשאר נאמן למסורות היהדות האורתודוקסית והיה מתנגד בולט של תנועת היהדות הרפורמית.
בשנת 1843 הוא דחה את מינויו של הרב הרפורמי לאופולד שטיין לפרנקפורט וחזר בו מהתחייבותו לתמוך בבניית בית כנסת מרכזי חדש עם 250,000 גילדן.
כאשר העיר החופשית פרנקפורט הציגה תקנת שטר חליפין חדשה ב-1844, שחייבה בנקאים יהודים לקבל שטרות חליפין בשבת ובחגים יהודיים אחרים, רוטשילד הודיע בפומבי כי לא יעמוד בתקנה זו.
רוטשילד גם ניסה להשיג שוויון משפטי ליותר מ-4,000 יהודי פרנקפורט, שהיוו כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה.
ב-Konstitutionsergänzungsakte ("החוק המשלים לחוקה"), החוקה של העיר החופשית פרנקפורט שנחקקה ב-1816, זכויות האזרח שלהם צומצמו שוב בגלל רצונם של רוב האזרחים הנוצרים, שחששו מתחרות מצד אזרחים יהודים.
בין השנים 1816 ו-1824, בתמיכת הנסיך מטרניך, שר המדינה הפרוסי ונסיכים נוספים, שלח רוטשילד את Bittschriften der Israelitischen Gemeinde die Gleichstellung der Frankfurter Juden betreffend (עתירות מהקהילה היהודית בדבר שוויון ליהודי פרנקפורט) לסנאט של העיר החופשית.
בשנת 1824 ניתנו ליהודים, שהוזכרו כ-Israelitische Bürger (אזרחים ישראלים), זכויות שוות לנוצרים על פי המשפט הפרטי, אך רק בשנת 1864 ביטלה פרנקפורט, כמדינה הגרמנית השנייה אחרי באדן (1862), את כל ההגבלות על זכויות האזרח, והחשיבה יהודים כשווים לשאר האזרחים.
בניגוד לאביו, שפעילות הצדקה שלו עדיין הייתה חלק מהמסורת היהודית של צדקה, ייסד רוטשילד את הפעילות הענפה של קרן המשפחה.
בשנת 1849 הקים את "קרן הברון אנשל מאייר פון רוטשילד למען בני ישראל העניים של העיר פרנקפורט על המיין" ("Freiherrlich Amschel Meyer von Rothschild'sche Stiftung für die armen Israeliten der Stadt Frankfurt am Main"), לה הוריש בצוואתו 1.2 מיליון גילדן.
קרן זו הוזמנה לשמור על Haus zum Grünen Schild, בית האבות של משפחת רוטשילד, ולהשתמש בו למטרות צדקה.
בנוסף, תמך רוטשילד גם בחיי היהודים בפרנקפורט בתרומות רבות, למשל לבתי כנסת, בתי חולים וקופות חולים.
"אנשים יפים כאלה" (באוקראינית: Такі красиві люди) הוא סרט הבכורה העלילתי בבימויו של דמיטרי מויסייב, שיצא באולפן הקולנוע הלאומי.
הבכורה התקיימה בתוכנית התחרות המרכזית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-43 של מולודיסטי.
הסרט השתתף בפסטיבלי קולנוע באיטליה, פולין, ארמניה ("משמש הזהב"), ארצות הברית.
הסרט יצא לאקרנים ב-24 בספטמבר 2014.
זה היה הסרט הראשון של הבמאי דמיטרי מויסייב שעד לסרט זה ביים רק סרטים קצרים.
הוא גם כתב תסריט לסרט ושיחק בעצמו בתפקיד משני.
הצילומים התקיימו במספר אתרים באוקראינה לרבות חוף ים אזוב.
הסרט הופק בתמיכה ממשלתית מלאה.
הסרט מתאר חיי משפחה ואישה בודדת (מרטה) בת 38 שמתגוררים בבתים נפרדים באזור בודד על שפת הים.
מפעם לפעם לאזור מגיעים נופשים.
מרטה הכירה גבר (איוואן) שהגיע לאזור מעיר איוואנו-פרנקיבסק והציג את עצמו כסופר.
לאחר סיום חופשתו הוא חוזר לעיר מגוריו.
מרטה נוסעת אחריו ובחיפושים התברר שאיוואן עובד כמלצר, אך אכן פרסם ספר לפני כעשור ושלא זכה להצלחה.
היא חוזרת לביתה הבודד ופוגשת את איוואן שחזר.
אנשים כתומים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בבימויה של חנה אזולאי-הספרי שגם כתבה את התסריט ומשחקת בו, עם ריטה שוקרון, אסתי ירושלמי, יורם טולדנו ומיטל גל סויסה בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בישראל ובמרוקו והעלילה היא סיפורן של ארבע נשים ממוצא מרוקאי שחיות ביפו - סבתא בעלת יכולות מיסטיות, בת שמנהלת מסעדה, נכדתה תלמידת תיכון ובת נוספת שחזרה מתקופה ממושכת בפריז.
החלק שצולם במרוקו מתאר בפלשבק את חייה הקשים של הסבתא במרוקו שנאלצה להינשא בגיל 14 לגבר מבוגר שלא אהבה, לצפות בהצגת דם הבתולים שלה לכל אנשי הכפר, להיות מגורשת ולנטוש את ילדתה.
שם הסרט נובע מצבע עורם של יהודי מרוקו שהוא צהבהב-כתום כתוצאה מאכילת כמות גדולה של קוסקוס עם דלעת, גזר ותבלינים כתומים.
הסרט מעלה את בעיית נישואי קטינות בהשראת סיפורה חייה של אמה של חנה אזולאי-הספרי.
במשך שנים נוהרים בני העדה המרוקאית אל סבתא זוהרה (ריטה שוקרון) ופוקדים את ביתה לחוף הים ביפו בבקשת עצות בקשר לעתידם.
זוהרה אוחזת בחפץ שלהם, נרדמת וחולמת על ילדותה העשוקה בהרי האטלס.
כשהיא מתעוררת, היא נותנת להם עצות לחיים והם משלמים לה כסף רב.
היא מדברת ללקוחות במרוקאית ונכדתה זוהר (מיטל גל סויסה) מתרגמת לעברית.
זוהר מכינה עבודת שורשים על משפחתה לפי בקשת המורה לספרות שלה (שמעון מימרן) ומגיעה למסקנה כי סבתה זוהרה ואימה סימון (אסתי ירושלמי) סובלות למעשה ממחלה שנקראת נרקולפסיה שגורמת להן התקפי שינה וחלומות.
לאחרונה תש כוחה של סבתא זוהרה וקשה לה לחלום והיא מחפשת מחליפה.
בלילות היא בודקת את העיניים של נכדתה זוהר אך הן לא זזות, ואילו הבת שלה סימון (אסתי ירושלמי), שכן יודעת לחלום, מסרבת להחליף אותה.
סימון לא רוצה לחלום לאנשים, היא רוצה רק לעבוד במסעדה הקטנה שלה לאוכל ביתי בבת ים.
סבתא זוהרה יוצאת למאבק נגד המסעדה של סימון בעזרתו של ז'קי (יורם טולדנו), בעלה של סימון שהוא קצין חוקר במשטרת ישראל, אבל סימון לא מוכנה לסגור את המסעדה.
מול המסעדה של סימון נפתחת מעדניה רוסית ורוב הלקוחות עוברים לשם.
במצב הזה מגיעה לפתע אחותה פאני (חנה אזולאי-הספרי) שעזבה אותה באופן פתאומי לפני 16 שנים וטסה לפריז שם פתחה מסעדת גורמה.
סימון וזוהרה מקבלים את פאני באופן קשה.
פאני מנסה להתחבב על אחותה ולבשל במסעדה אוכל יותר איכותי אבל הלקוחות לא מרוצים ומבקשים רק שניצלים.
פאני מגלה לבסוף לסימון כי עזבה אותה בפתאומיות היות שהסבתא הפסיקה לתמוך במסעדה ואיימה עליה כי תספר לסימון שיש קשר אינטימי בינה לז'קי.
המתח במשפחה עולה ולפני שזוהרה נכנסת לתרדמת היא מגילה לסימון את סודות הקוסקוס שלה - היא מפזרת עליו אבקת זהב מתכשיטי הזהב שלה.
לבסוף עוזבת פאני, היחסים בין סימון לז'קי משתפרים והיא נכנסת להיריון ויולדת את שירי (דניאלה חלפון).
לבסוף רואים את מסעדת הקוסקוס המצליחה של סימון שנפתחה בבית הסבתא וסימון מכינה קוסקוס עם אבקת זהב כשזוהר ושירי עובדות כמלצריות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותריטה שוקרוןסבתא זוהרהאסתי ירושלמיסימוןחנה אזולאי-הספריפאנימיטל גל סויסהזוהרבתם של סימון וז'קידניאלה חלפוןשיריבתם של סימון וז'קייורם טולדנוז'קיבעלה של סימוןחיים זנאתילקוחשמעון מימרןמורהזיינב מנסורזוהרה בת 14שרון מלכי-שמשלקוחה
ערך זה עוסק באנשי ציבור ישראלים שהורשעו בדין, דהיינו עבירות פליליות שבוצעו על ידי נבחרי ציבור ועובדי ציבור ישראלים, או על ידי אזרחים שנעשו לימים אנשי ציבור במדינת ישראל.
ניתוח העבירות שבהן הורשעו נבחרי ציבור מעלה שכשני שלישים מהעבירות קשורות לשחיתות שלטונית (בעיקר מרמה, שוחד, זיוף תעודות ועדות שקר), ולאחריהן עבירות אלימות, עבירות מין, ביטחון ותחבורה.
בניגוד לאזרח מן השורה, יש לחברי הכנסת חסינות מהליך פלילי.
שלמה לביא, חבר הכנסת מטעם מפא"י, היה בשנת 1954 חבר הכנסת הראשון שהיה מעורב בתאונת דרכים קטלנית.
הוא פגע בפועל שעבד בכביש והרגו.
לביא דרש להסיר את חסינותו ולעמוד לדין בשל התאונה.
דרישתו נענתה לבסוף, והוא הורשע בגרימת מוות מתוך חוסר זהירות ונקנס בסכום של 100 ל"י.
בשנת 1966 היה חבר הכנסת מרדכי סורקיס מעורב בתאונת דרכים ופגע בשתי נערות שחצו את הכביש.
לבקשתו, חסינותו הוסרה כדי שיוכל לעמוד לדין, והוא הורשע בנהיגה רשלנית ובגרימת התאונה.
חסינותם של חברי כנסת אחרים שנחשדו בפלילים הוסרה בהחלטה של ועדת הכנסת והחלטת המליאה בהצבעה חשאית.
ביולי 2005 תוקן החוק כך שעבירות שנעשו שלא במסגרת התפקיד אינן מקנות חסינות אוטומטית, אלא על חבר הכנסת לבקש אותה.
היחס המשפטי לנבחרי ציבור שהועמדו לדין
בשנת 1993 דן בג"ץ בעתירה שהגישה התנועה לאיכות השלטון, וקבע כי על ראש הממשלה לפטר את השר אריה דרעי לאחר שהוגש נגדו כתב אישום (הלכת דרעי-פנחסי).
בשנת 2007, לאחר הרשעתו של משה קצב, דנה ועדת הכנסת באפשרות לשלול זכויות והטבות של חברי כנסת שהורשעו.
במקרה של קצב, מתוקף היותו נשיא מדינת ישראל לשעבר הוא היה זכאי להטבות רבות, בהן דירת שרד, לשכה, עוזרים ורכב צמוד.
הליכי החקיקה נועדו לחול על אנשי הציבור הבאים: נשיא המדינה, שרים, חברי כנסת, שופטים, רבנים ראשיים, מבקר המדינה, נגיד בנק ישראל, המשנה לנגיד, דיינים וקאדים.
בדיון אמר חבר הכנסת גלעד ארדן כי חקיקתה של הצעת החוק היא דחופה, לנוכח מספרם הרב של אישי ציבור שנגדם נפתחו חקירות פליליות.
לטענתו, הכנסת חייבת להעביר מסר ברור שהיא לא תנהג בסלחנות כלפי אנשים שינצלו את מעמדם.
בשנת 2009 החליטה ועדת הכספים לשלול מעט מההטבות מנושאי משרה ציבורית שהורשעו בעבירות שיש עמן קלון: מנוי לשני עיתונים יומיים והשתתפות בהוצאות טלפון.
בשנת 2016 הועלתה הצעת חוק שנועדה להרחיק נבחרי ציבור שהורשעו בדין ממשרות ציבוריות.
בשנת 2013 עלתה הצעת חוק להכפלת תקופת הקלון מ-7 ל-14 שנים.
ההצעה אושרה בקריאה ראשונה בכנסת בשנת 2017, אך לא קודמה מאז.
היא עלתה שוב בפברואר 2022.
על פי בדיקה של TheMarker משנת 2007, לא ממהרת הקהילה הפוליטית והעסקית בישראל להוקיע מורשעים בפלילים, ברוב המקרים מעניקה להם הזדמנות לשיקום, והם שבים לעשייה ציבורית לאחר ריצוי עונשם.
לדוגמה, השרים אריה דרעי וצחי הנגבי חזרו ומונו לשרים לאחר שהורשעו וריצו את עונשם.
שמעון שבס וסאלח טריף הועסקו על ידי אהוד ברק כאשר התמודד על ראשות מפלגת העבודה, אף על פי ששניהם הורשעו עם קלון, ורפאל פנחסי מילא תפקידים בכירים במפלגת ש"ס גם לאחר הרשעתו.
אהוד אולמרט, אריה דרעי וחיים רמון ועוד פוליטיקאים מורשעים רבים שבו להופיע בכלי התקשורת כפרשנים פוליטיים.
רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות
להלן רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות, לפי תפקיד ולפי סדר הא"ב.
רוב העבירות בוצעו בתקופת כהונתם כנבחרי ציבור.
כמו כן מצוינים מספר מקרים שבהם הורשעו אזרחים שנעשו לימים אנשי ציבור במדינת ישראל, אם הם הורשעו פעמיים או יותר, או ביצעו עבירת שחיתות שלטונית.
משה קצב, נשיא מדינת ישראל בשנים 2000–2007, הורשע ב-2010 בביצוע עבירות אונס, מעשה מגונה בכוח והטרדה מינית של נשים שהיו כפופות למרותו בעת שכיהן כשר התיירות וכנשיא המדינה, וכן בשיבוש מהלכי משפט.
בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר על קצב שבע שנות מאסר.
אהוד אולמרט, שהיה ראש הממשלה משנת 2006 עד 2009, הורשע ב-2014 בפרשת מעטפות הכסף במרמה והפרת אמונים ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ונגזרו עליו 8 חודשי מאסר וקנס.
כמו כן, נגזר עליו חודש מאסר נוסף בגין שיבוש מהלכי משפט.
אהרן אבוחצירא – היה שר הדתות, שר העלייה והקליטה ושר העבודה והרווחה בשנים 1977–1982. הורשע ב-1982 בשני מקרי גנבה, מרמה והפרת אמונים בידי עובד ציבור.
נדון למאסר בפועל של שלושה חודשים, וכן מספר מאסרים על תנאי.
איתמר בן גביר – השר לביטחון לאומי מדצמבר 2022. הורשע בשבעה אישומים שנעשו לפני היותו נבחר ציבור, בגין התפרעות, השחתת מקרקעין, הפרעה לשוטר, החזקת חומר תעמולה לטובת ארגוני טרור, הסתה לגזענות ותמיכה בארגון טרור.
שלמה בניזרי – היה סגן שר הבריאות, שר הבריאות ושר העבודה והרווחה בשנים 1999–2003. הורשע ב-2008 בקבלת שוחד, בהפרת אמונים ובשיבוש מהלכי משפט, ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר בפועל.
אריה דרעי – שר הפנים משנת 1988 עד 1993. הורשע ב-1999 בלקיחת שוחד בסך כולל של 150,000 דולר, מרמה והפרת אמונים, נידון לשלוש שנות מאסר (מתוכן ריצה שנתיים בפועל) והוטל עליו קלון.
לאחר שחרורו מהכלא הורשע פעם נוספת בהפרת אמונים ונדון לשלושה חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 10,000 ש"ח.
בינואר 2022 הורשע בעבירות מס.
אברהם הירשזון – היה שר האוצר בשנים 2006–2007. הורשע ב-2009 בגניבת כשני מיליון שקלים מהסתדרות העובדים הלאומית.
נדון לחמש שנים וחמישה חודשים של מאסר בפועל וקנס בסך 450,000 ש"ח.
צחי הנגבי – כיהן כשר המשפטים, שר התחבורה, שר הבריאות ותפקידים נוספים בשנים 1996–2021. הורשע ב-2010 בעדות שקר ונגזר עליו קלון וכן קנס של 10,000 ש"ח.
סאלח טריף – היה חבר כנסת דרוזי, והשר הלא-יהודי הראשון שכיהן בממשלות ישראל, כשר בלי תיק בשנים 2001–2002. הורשע ב-2003 במתן שוחד, מרמה והפרת אמונים, ונגזרו עליו שישה חודשי עבודות שירות וקנס בסך 25,000 ש"ח.
אביגדור ליברמן – כיהן כשר התשתיות הלאומיות, שר הביטחון, שר החוץ ותפקידים נוספים בשנים 2001–2022. הורשע ב-2001 בתקיפת קטין ובאיומים, והוטל עליו לשלם 10,000 ש"ח פיצוי לנער ועוד 7,500 ש"ח קנס.
אריאל אטיאס – כיהן כשר התקשורת ושר הבינוי והשיכון מטעם מפלגת ש"ס.
טרם נבחר לכנסת, הורשע ב-2004 בעבירה של בנייה ללא היתר של תוספת לדירתו.
לתוספת הוצא צו הריסה, שלא מומש.
יעקב ליצמן – היה שר הבינוי והשיכון ושר הבריאות בשנים 2015–2020. הורשע ב-2022 במרמה והפרת אמונים בפרשת מלכה לייפר, ונדון לקנס של 3,000 ש"ח ומאסר על תנאי של שמונה חודשים.
סטס מיסז'ניקוב – היה שר התיירות בשנים 2009–2013. הורשע ב-2017 בפרשת השחיתות בישראל ביתנו בגין מרמה והפרת אמונים ונידון למאסר בפועל של שנה ושלושה חודשים.
יצחק מרדכי – היה שר הביטחון ושר התחבורה בשנים 1996–2000. הורשע ב-2001 בביצוע מעשים מגונים בנסיבות מחמירות ובעבירה של מעשים מגונים, ונגזר עליו מאסר על תנאי של 18 חודשים.
רפאל פנחסי – כיהן כשר התקשורת בשנים 1990–1992. הורשע ב-1997 בגין העברת כספים שלא כדין, ונגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס.
פאינה קירשנבאום - חברת מפלגת ישראל ביתנו וסגנית שר הפנים בשנים 2013–2015. הורשעה ב-2021 בפרשת השחיתות בישראל ביתנו בלקיחת שוחד, הלבנת הון, עבירות מס ומרמה והפרת אמונים.
נגזר עליה עונש של עשר שנות מאסר וקנס של 900,000 ש"ח.
חיים רמון – כיהן כשר הבריאות, שר הפנים ושר המשפטים בשנים 1992–2006. הורשע ב-2007 במעשה מגונה בקצינה בלשכת ראש הממשלה, נדון לעבודות שירות ולפיצוי המתלוננת.
גונן שגב – היה שר האנרגיה והתשתיות בשנים 1995–1996. ב-2003 הורשע בזיוף דרכון ובהונאה של כרטיס חיוב, וב-2004 בניסיון להברחת סמים, שבעטיו נגזרו עליו חמש שנות מאסר.
בשנת 2019 הורשע בריגול חמור למען איראן ובמסירת ידיעות לאויב, ונגזר עליו עונש מאסר של 11 שנים.
יוסף בא-גד – חבר הכנסת ממפלגת מולדת בין השנים 1992–1996. הורשע ב-2007 בזיוף ומרמה, לאחר שזייף חתימות של אזרחים לקראת הבחירות.
נגזרו עליו שישה חודשי עבודות שירות וקנס בסך 25 אלף שקל.
נעמי בלומנטל – חברת הכנסת מהליכוד בשנים 1992–2006. הורשעה ב-2006 בשוחד בחירות, הדחת עדים ושיבוש מהלכי משפט, ונדונה לשמונה חודשי מאסר וקנס של 75 אלף ש"ח.
נקבע כי יש קלון בעבירות.
מיכאל גורלובסקי – חבר הכנסת מהליכוד בשנים 2003–2006. היה מעורב בפרשת ההצבעות הכפולות יחד עם ח"כ יחיאל חזן.
הורשע ב-2006 בהפרת אמונים ונדון לחודשיים עבודות שירות וחודשיים מאסר על תנאי.
בפברואר 2021 הוגש כתב אישום נגד גורלובסקי על מתן שוחד והלבנת הון בגין מעורבותו בפרשת שחיתות בנתיבי ישראל.
שלמה דיין – חבר הכנסת ממפלגת ש"ס בשנים 1988–1992. הורשע ב-1993 בקבלת דבר במרמה ובזיוף, ונידון לארבעה חודשי עבודות שירות.
יוסף ונונו – חבר הכנסת ממפלגת העבודה בשנים 1992–1996. הורשע ב-1997 בשוחד, מרמה והפרת אמונים.
נידון לעונש מאסר של 12 חודשים וקנס בסך 40,000 ש"ח.
חנין זועבי – חברת הכנסת מפלגת בל"ד בשנים 2009–2019. בשנת 2021 הורשעה בניסיון לקבל דבר במרמה וזיוף מסמכים.
נגזר עליה עונש מאסר על תנאי וקנס.
עופר חוגי – חבר הכנסת ממפלגת ש"ס בשנים 1999–2006. הורשע ב-2006 במרמה בנסיבות מחמירות, בשימוש במסמך מזויף, ברישום כוזב במסמכי תאגיד ובניסיון לקבל דבר במרמה.
נדון לשלוש שנים מאסר בפועל וכן קנס של 200 אלף שקלים.
אורן חזן – חבר הכנסת מהליכוד בשנים 2015–2019. הורשע ב-2019 בתקיפת עובד ציבור והתנהגות פסולה במקום ציבורי, ונגזרו עליו 100 שעות עבודות שירות.
יחיאל חזן – חבר הכנסת מהליכוד בשנים 2003–2006. הורשע ב-2006 בעבירות של זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים בעקבות פרשת ההצבעות הכפולות.
נדון לארבעה חודשי עבודות שירות ושישה חודשי מאסר על תנאי.
מאיר כהנא – מנהיג תנועת "כך", חבר הכנסת בשנים 1984–1988. נשפט פעמים רבות לפני היבחרו לכנסת, והורשע, בין היתר, בסחר לא-חוקי בכלי נשק, קשירת קשר לפגוע ביחסי החוץ של ישראל, הפרת צו איסור כניסה, הסגת גבול, התקהלות אסורה, הפרת הסדר והפרעה לאנשי ביטחון.
ריצה מספר פעמים עונשי מאסר בפועל.
יעקב כץ – חבר הכנסת ממפלגת האיחוד הלאומי בשנים 2009–2013. הורשע ב-2007 בגין הפעלת תחנת רדיו של ערוץ 7 ללא אישור, מתן עדות שקר ושבועת שקר, ונידון לחצי שנת עבודות שירות.
שלמה לביא – חבר הכנסת מטעם מפא"י בשנים 1949–1955. בשנת 1954 נסע בטנדר, פגע בפועל שעבד בכביש והרגו.
הורשע בגרימת מוות מתוך חוסר זהירות שאין בה רשלנות פושעת, ונקנס בסכום של 100 ל"י.
לביא היה חבר הכנסת הראשון שהורשע בפלילים.
יאיר לוי – חבר הכנסת ממפלגת ש"ס בשנים 1988–1992. הורשע ב-1994 בעבירות של גנבה, זיוף מסמך בנסיבות מחמירות, רישום כוזב במסמכי תאגיד ומרמה והפרת אמונים בתאגיד, ונידון לארבע שנות מאסר בפועל וקנס בסך 275,000 ש"ח.
סעיד נפאע – דרוזי, חבר הכנסת ממפלגת בל"ד בשנים 2007–2013. הורשע ב-2014 במגע עם סוכן זר ויציאה למדינת אויב ונדון לשנת מאסר.
מרדכי סורקיס – חבר הכנסת ברשימת פועלי ישראל בשנים 1965–1974. בשנת 1966 היה מעורב בתאונת דרכים ופגע בשתי נערות שחצו את הכביש.
שלמה עמר – חבר הכנסת מהמערך בשנים 1984–1988. הורשע ב-1989 בהדחת עד ונידון לארבעה חודשי עבודות שירות.
משה פייגלין – חבר הכנסת מהליכוד בשנים 2013–2015. הורשע ב-1995 בגין התקהלות אסורה, והוטל עליו מאסר על תנאי לשישה חודשים וקנס בסך 10,000 ש"ח.
ב-1997 הורשע בעבירת המרדה ובפרסום דבר המרדה, ונדון ל-18 חודשי מאסר, מתוכם שישה חודשים בפועל.
פייגלין ריצה את עונשו בעבודות שירות.
בשנת 2000 הורשע בעבירות של התקהלות אסורה ושל הפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו.
שמואל פלאטו-שרון – חבר הכנסת ממפלגת פיתוח ושלום בין השנים 1977–1981. הורשע פעמיים: ב-1979 הורשע בשוחד בחירות ובמרמה.
נגזרו עליו 11 חודשי מאסר בפועל, ובשנת 2000 הורשע במרמה ונדרש לשלם 1.2 מיליון דולר פיצויים לחברה צרפתית.
יאיר פרץ – חבר הכנסת ממפלגת ש"ס בשנים 1999–2006. הורשע ב-2006 בקבלת דבר במרמה עקב קניית תואר אקדמי.
דני קורן – חבר הכנסת ממפלגת העבודה בשנת 2006. הורשע ב-2011 בניגוד עניינים, מרמה והפרת אמונים.
נדון למאסר של שישה חודשים בעבודות שירות וקנס של 150,000 ש"ח.
שמואל רכטמן – חבר הכנסת מהליכוד בשנים 1977–1979. בשנת 1979 הורשע בלקיחת שוחד ונדון לתשעה חודשי מאסר.
רכטמן היה חבר הכנסת הראשון שהורשע בפלילים, וחבר הכנסת הראשון שנכנס אי-פעם לכלא.
עמרי שרון – חבר הכנסת מהליכוד וקדימה בשנים 2003–2006. הורשע ב-2006 ברישום כוזב במסמכי תאגיד, עדות שקר והפרת חוק מימון מפלגות, ונידון לשבעה חודשי מאסר וקנס בסך של 300 אלף ש"ח.
מרדכי אליהו - כיהן בתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל בשנים 1983–1993. בשנת 1950 הודה ב-24 סעיפי אישום ובהם גרימת נזק לאטליז, הטפה להשמדת תיקי יוצאי צבא, החזקת מכשיר מסוכן, החזקת נשק, גרימת נזק למכוניות שנסעו בשבת ושליחת מכתב איום בחבלה לנהגי מוניות שייסעו בשבת.
הוא נדון לעשרה חודשי מאסר.
אליהו בקשי דורון – כיהן בתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל בשנים 1993–2003. הורשע בשנת 2017 בגין תיק הרבנים בעבירות של קבלת דבר במרמה וניסיון לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מתן תעודה כוזבת ומרמה והפרת אמונים.
נגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 250 אלף ש"ח.
ההרשעה והקנס בוטלו לבקשת משפחתו לאחר מותו, בשנת 2021.
יונה מצגר – כיהן בתפקיד הרב הראשי האשכנזי בשנים 2003–2013. הורשע ב-2017 בלקיחת שוחד ובעבירות נוספות, ונדון לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל ולקנסות בסך חמישה מיליון ש"ח.
ב-1 במאי 2017 החל לרצות את עונשו בכלא מעשיהו.
ברוך אבוחצירא – היה סגן ראש עיריית אשקלון בשנים 1970–1978. הורשע ב-1980 בלקיחת שוחד וריצה בשל כך עונש של חמש שנות מאסר בכלא מעשיהו.
אלברט ארז – היה ראש עיריית קריית גת בשנים 1996–2003. הורשע ב-2005 בפגיעה בפרטיות והפרת אמונים, ונגזרו עליו קנס ועבודות שירות.
יהודה בן חמו – היה ראש עיריית כפר סבא בשנים 2003–2018. הורשע ב-2021 בעבירות גניבה בידי עובד ציבור, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ומרמה והפרת אמונים.
צבי בר – ראש עיריית רמת גן בשנים 1989–2013, הורשע ב-2015 בקבלת שוחד ונידון לשלוש שנות מאסר.
שמעון גפסו – היה ראש עיריית נצרת עילית בשנים 2008–2013. הורשע ב-2015 בקבלת שוחד במהלך כהונתו ונגזר עליו מאסר של חצי שנה.
משה דדון – היה ראש המועצה האזורית מטה יהודה בשנים 2009–2018. הורשע ב-2018 בקבלת שוחד ושיבוש מהלכי משפט.
נגזרו עליו 47 חודשי מאסר בפועל, חילוט רכוש בשווי 350 אלף ש"ח וקנס בסך 100 אלף ש"ח, ונקבע שהעבירות יישאו עימן קלון.
עודד המאירי – היה ראש עיריית צפת בין השנים 2001–2003. הורשע ב-2018 בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים ונידון לשישה חודשי מאסר בפועל וקנס של 150,000 ש"ח.
לאחר מכן הורשע בשוחד נוסף ונידון לשישה חודשי מאסר, שאותם ריצה בעבודות שירות.
נתן וולוך – סגן ראש עיריית תל אביב-יפו בשנים 1973–2011 ומשנת 2013 עד היום.
הורשע ב-2010 בהפרת אמונים ומתן ידיעות כוזבות, ונגזרו עליו מאסר על תנאי ו-200 שעות עבודות שירות, ללא קלון.
בשנת 2011, לאחר ערעור של פרקליטות המדינה, קבע בית המשפט המחוזי כי במעשיו של וולוך דבק קלון.
אורי לופוליאנסקי – ראש עיריית ירושלים בשנים 2003–2008. הורשע ב-2014 בקבלת שוחד ונידון לשש שנות מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי.
לאחר ערעור והתחשבות במצבו הבריאותי נקבע עונש של שישה חודשי עבודות שירות וקנס בסך חצי מיליון שקלים.
שלמה לחיאני – כיהן כראש עיריית בת ים בשנים 2003–2014. הורשע ב-2014 בהפרת אמונים.
נגזר עליו עונש של שמונה חודשי מאסר בפועל וקנס בסך 250,000 ש"ח.
דב ליטבינוף, ראש מועצה אזורית תמר בשנים 2004–2019. הורשע ב-2018 בהפרת אמונים בפרשת השחיתות בישראל ביתנו.
אבנר מורי – היה ראש מועצה אזורית מרחבים בשנים 1997–2012. הורשע ב-2014 בקבלת שוחד ותרומות בחירות אסורות, ונגזרו עליו 13 חודשי מאסר בפועל וקנס בסך 30 אלף ש"ח.
מוטי מלכה – היה ראש עיריית קריית מלאכי בשנים 2003–2012. הורשע ב-2013 בהטרדה מינית של שתי נשים ועבירות על חוק התכנון והבנייה, ונגזרו עליו עבודות שירות ותשלום פיצוי למתלוננות.
מאיר ניצן – היה ראש עיריית ראשון לציון בשנים 1983–2008. הורשע ב-1994 בעבירה של הפרת אמונים, ונגזרו עליו מאסר על תנאי וקנס בסך 10,000 ש"ח, ללא קלון.
ז'קי סבג – היה ראש עיריית נהריה בשנים 1989–2003. הורשע ב-2004 בעבירה על החוק למניעת זיהום ים ממקורות יבשתיים בגין הזרמת מי ביוב גולמי לחוף הים, ונקנס ב-8,000 ש"ח.
ישראל סדן – היה ראש עיריית חדרה בשנים 1998–2005. הורשע ב-2005 במתן שוחד ונידון לשמונה חודשי מאסר בפועל וקנס בגובה 60 אלף ש"ח.
סלמאן עאמר – היה ראש המועצה המקומית ג'וליס בין השנים 2013–2018. בשנת 2020 הורשע בהריגה ונדון ל-14 שנות מאסר.
זוהר עובד – היה ראש עיריית טבריה בשנים 2003–2013. הורשע ב-2015 בחדירה למחשב שלא כדין והוטל עליו קנס של 60,000 ש"ח.
אורי עמית – היה ראש עיריית רמת גן בשנים 1983–1989. הורשע ב-1993 בקבלת שוחד ונדון למאסר על תנאי וקנס בסך 11,000 ש"ח.
גבי פארן – היה ראש עיריית רמת השרון בשנים 1998–2003. הורשע ב-2003 במרמה והפרת אמונים ונגזר עליו תשלום קנס בסך 50,000 ש"ח.
שוקי פורר – היה ראש עיריית רחובות בשנים 1998–2009. הורשע ב-2008 בהפרת אמונים ונגזרו עליו עבודות שירות וקנס בסך 75,000 ש"ח.
כמו כן קבע השופט שיש במעשיו קלון.
בספטמבר 2021 מחק נשיא המדינה, יצחק הרצוג, את הרישום הפלילי של פורר.
אהוד קינמון – היה ראש עיריית בת ים בשנים 1983–1993. הורשע בשנת 2000 בקבלת שוחד ונידון לשישה חודשי עבודות שירות וקנס בסך 15,000 ש"ח.
בני רגב – היה ראש עיריית לוד בשנים 1996–1998 ושוב בשנים 2002–2007. הוא הורשע בקבלת שוחד מאיש העסקים דודי אפל ונידון בשנת 2010 ל-18 חודשי מאסר בפועל.
יצחק רוכברגר – היה ראש עיריית רמת השרון בין השנים 2003–2013. הורשע ב-2014 בעבירות של רישום כוזב במסמכי תאגיד ובמרמה והפרת אמונים.
נגזרו עליו שישה חודשי עבודות שירות וקנס בסך 40,000 ש"ח.
שמואל רכטמן – היה ראש עיריית רחובות בשנים 1969–1978. הורשע ב-1979, כאשר כיהן כחבר כנסת, בלקיחת שוחד ונדון לתשעה חודשי מאסר.
איתמר שמעוני – היה ראש עיריית אשקלון בין השנים 2013–2017. הורשע ב-2019 בלקיחת שוחד, בהפרת אמונים ובעבירת מס, ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר בפועל וקנס בסך 400,000 ש"ח.
יעקב (קובי) בליטשטיין – מנכ"ל משרד האנרגיה משנת 2023. כיהן בתפקידי ניהול בעיריית ראשון לציון, במשרד האוצר ובמשרד התחבורה.
בשנת 2012 הורשע בליטשטיין בגין בנייה ללא היתר של מחסנים וסגירת חלק מרפת למגורים במושב משגב דב.
בית משפט השלום ברחובות גזר עליו להרוס את הבנייה הבלתי חוקית, ולשלם קנס של 35 אלף ש"ח.
אלכס ויז'ניצר – היה יושב ראש דירקטוריון החברה הממשלתית נת"ע, מנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל ויושב ראש דירקטוריון מקורות בשנים 2001–2015. הורשע ב-2021 בבקשת שוחד ונגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל וקנס בסך 850 אלף ש"ח.
אשר ידלין – היה עסקן פוליטי, מבכירי תנועת העבודה.
הומלץ למנותו ב-1976 לנגיד בנק ישראל אך בתוך זמן קצר נעצר והורשע בקבלת שוחד, ונידון לחמש שנות מאסר בפועל.
דן כהן – היה בשנים 1978–1981 שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ובין השנים 1991–2001 מילא תפקידים בכירים בחברת החשמל לישראל.
בשנת 2009 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של קבלת שוחד ומרמה.
נמלט מישראל ובשנת 2013 הוסגר לישראל מפרו, הורשע ונידון לשש שנות מאסר, ולקנס בסך 10 מיליון ש"ח.
רמי כהן – היה מנכ"ל משרד החקלאות ופיתוח הכפר בין השנים 2013–2015. הורשע ב-2021 בפרשת השחיתות בישראל ביתנו בלקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים, הלבנת הון, זיוף תעודות, רישום כוזב במסמכי תאגיד ואיום על קצין משטרה.
שמעון שבס – היה מנכ"ל משרד ראש הממשלה בין השנים 1992–1995. הורשע בשנת 2004 בעבירות מרמה והפרת אמונים ושוחד, בפרשה העוסקת בקשריו עם מדינות זרות, ונגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל וקנס של 50 אלף ש"ח.
לאחר שני ערעורים בוטל עונש המאסר.
יהודה שפיגל – היה סמנכ"ל משרד הבריאות ומעורב בפרשת תל גיבורים בשנת 1963. הורשע ב-1964 על קבלת שוחד מאדריכלים ומהנדסים על מנת לקדם הקמת בית חולים בחולון.
שפיגל נדון לשנתיים מאסר, וגם עורך דינו הורשע ונגזרו עליו מאסר וקנס.
אנשל רייס (Anszel Reiss או Anselm Reiss; 11 בנובמבר 1886 – 31 ביולי 1984, ב' באב תשמ"ד), היה ממנהיגיה של יהדות פולין, מהנדס בהכשרתו.
השתתף כקצין בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה, היה חבר בוועד ההצלה ליהודי לבוב, ממקימי האינטרנציונל הסוציאליסטי.
לאחר עלייתו ארצה בשנת 1925 יצא לאירופה בשליחות מפלגת פועלי ציון והסוכנות היהודית.
השתתף במספר רב של קונגרסים ציוניים ובייסוד הסוכנות היהודית המורחבת, והיה שליח הסוכנות לפגישה עם פליטי השואה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
החל מסוף שנות ה-40 היה דמות מרכזית בחיי התרבות של יהודי פולין בארץ ישראל ובהמשך במדינת ישראל.
רייס נולד וגדל בירוסלב שבגליציה לסלובה לבית ביק ולאברהם אדולף רייס (שעסק בהנהלת חשבונות).
היו לו שתי אחיות (שמתו בילדותן) ושלושה אחים (מקס-מוניא-מאיר, יעקב-קובה, ויוסף-יוזק).
עד בר-המצווה למד בחדר ובית ספר יסודי, ובהמשך בבית ספר תיכון בירוסלב.
במקביל ללימודיו התיכוניים שימש מורה פרטי של בנות האחוזה בסנוביץ, שם עבד אביו.
בתקופת לימודיו בתיכון עסק בפעילויות ציבוריות שונות: סייע בהקמת ועד לעזרת הפליטים, ערך ירחון בלתי-חוקי בשם "מוטודה יודייא" (יהודה הצעיר) במסגרת חוג ציוני של תלמידי בית הספר התיכון, היה ממארגני "נשף מכבי" בחג חנוכה, והשתתף בוועידות ארציות של ארגון ארצי מחתרתי של תלמידי בית הספר התיכון בשם "צעירי ציון".
בשנת 1907 לאחר בחינות הבגרות וסיום בית ספר תיכון, הגיע ללבוב, ששם היו כבר שני אחיו הגדולים, והתחיל ללמוד שם בפוליטכניק (טכניון) של לבוב.
הוא הקים את ארגון האקדמאיים של מפלגת "פועלי ציון" עם פעילים נוספים.
הם ארגנו אסיפות בבתי הספר הגבוהים, שבהן נדונו בין היתר, שאלה האם קיים לאום יהודי, ומשמעות רישום הלאומיות היהודית בשאלונים.
עם סיום לימודיו האקדמיים הוסמך כמהנדס.
בשנת 1910 נבחר כחבר מרכז מפלגת "פועלי ציון" בגליציה ובאוסטריה.
באותו זמן שרת בצבא האוסטרי (עד 1911), והתמנה לקצין (בגלל היותו סטודנט).
בשנת 1913 נשלח כנציג גליציה לקונגרס הציוני ה-י"א בווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי, ועד שנת 1918 שרת כקצין בבלקן, בבוסניה והרצגובינה, סרביה ומונטנגרו, וקיבל עיטור גבורה במהלך השתתפותו בקרבות נגד כוחות גרילה בגבול מונטנגרו, ועם תום המלחמה חזר ללבוב.
באוקטובר 1918 הכריזה אוסטריה על נכונותה להעניק עצמאות לעמים שהתגוררו בתחומי הקיסרות.
ב-1 בנובמבר 1918 נתפסה גליציה המזרחית על ידי האוקראינים שהכריזו על מדינתם, ופרצה מלחמה בין פולין לאוקראינה.
בלבוב נערך פוגרום ביהודים, ובעקבותיו הוקם "הוועד הלאומי של יהודי לבוב", שבו השתתף רייס יחד עם ד"ר אייזלר, משה וולדמן, ד"ר אמיל פרנס, ד"ר יוסף פרנס, ויקטור חיות, ליאון רייך, מיכל רינגל ועוד.
בשל עברו כקצין בצבא, התייחסו אליו הצדדים כמפקד הצבאי של הוועד.
בהמשך נסע לווינה כדי לפרסם, בעזרת מסמכים שהיו ברשותו, את הפרעות שנערכו ביהודים.
בשנת 1920 השתתף בוועידה החמישית של פועלי ציון בווינה, ועד עלייתו ארצה הצליח לשמור על כוחה של המפלגה בגליציה, זאת בזמן שביתר אזורי פולין היא נקלעה למשבר ונחלשה, זאת על רקע עליית הלאומנות בפולין ויצירת אזורי בחירה כך שאף מתמודד יהודי מטעם מפלגה יהודית יצליח להיבחר לפרלמנט הפולני ('סיים').
בתחילת שנות ה-20 במקביל לעיסוקיו הציבוריים עבד כמהנדס בניין ומהנדס כבישים בפולין.
בשנים 1926–1928 התגורר בשכונת תלפיות בירושלים והיה מנהל מדור טכני במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
בתפקידו היה אחראי, בין היתר, על פרויקטים של בנייה בעין חרוד, תל יוסף, גבת ויישובי עמק הקישון.
ב-1928 נסע לוורשה כשליח של מפלגת פועלי ציון, ובהמשך היה גם יו"ר המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית בפולין, ושהה שם כעשר שנים עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתקופת שליחותו בפולין "עשה נפשות" לציונות הסוציאליסטית ונאבק מאבק רעיוני הן בקומוניסטים והן ב"בונד".
בתקופה זאת (1928–1939) היה מהנציגים הבכירים של היישוב הארצישראלי בקרב יהדות פולין, ויצא משם למספר שליחויות בארצות הברית ובמדינות אירופה.
בשנת 1929 נבחר לוועד הפועל הציוני.
בשנת 1935 ניהל בוורשה את ההכנות לקראת הקונגרס הציוני העולמי ולקראת הוועדה המייסדת בז'נבה.
ב-1936 הוביל את האיחוד בין 'פועלי ציון' ל'מפלגה הסוציאליסטית הבלתי-תלויה', זאת לנוכח הרדיפות החמורות שסבלו מהן כל הכוחות הדמוקרטיים בפולין בתקופה זו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה בשליחות בקונגרס הציוני בז'נבה, ועבר לפריז, בזמן שאשתו וילדיו שהו בוורשה.
הוא היה אמור לטוס מפריז לפולין ב-1 בספטמבר 1939, אך יום קודם בוטלה הטיסה בגלל פרוץ המלחמה.
לאחר מסע ברכבת דרך תחנות שונות, ובהן רומניה, הצליח להתאחד עם בני משפחתו, ולחזור עמם לארץ באוניה שהפליגה מהעיר טריאסטה, ועם שובם התגוררו בתל אביב.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה שותף ליוזמות שונות וניסיונות עזרה ליהודי פולין, ובין היתר נסע לאנגליה לדיונים עם הממשלה הפולנית הגולה על מצב יהודי פולין.
לאחר סיום המלחמה היה פעיל בהתארגנויות שונות למען שארית הפליטה, והיה בין הנציגים הארץ-ישראלים הראשונים שנפגשו באירופה עם שארית הפליטה.
בסוף שנות ה-40 השתתף בכינוסים יהודיים בינלאומיים למען ניצולי השואה וביקר, בין היתר, שלושה ביקורים בפולין (ב-1946, ב-1947, וב-1949).
היה ציר בקונגרסים הציוניים החל משנת 1913, ובשנת 1979 היה ותיק צירי הקונגרס הציוני ה-כ"ט, והתכבד לשאת את דברי הפתיחה.
בשנת 1983 קיבל את עיטור יקיר העיר תל אביב-יפו.
היה שותף ליוזמה להקמת "המרכז ללימוד יהודי פולין" במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
פרסם במהלך חייו מאמרים רבים בעיתונות הציונית-סוציאליסטית.
לאחר מותו נתרמו הספרים מספרייתו לספריית מהלמן באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לברטה (בתיה) לבית מנקס, ילידת העיר צ'צ'נוב, משנת 1916 ועד למותה.