tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 2006, עקב עזיבתו של שטנצלר לטובת תפקיד יו"ר קק"ל, מונתה אברהם לראש העירייה בפועל.
בבחירות מיוחדות לראשות העירייה שהתקיימו בינואר 2007, היא הפסידה בסבב השני של הבחירות בהפרש של כ־300 קולות.
במשך כמעט שנתיים הייתה באופוזיציה.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בסוף 2008 החליטה אברהם לחבור למי שהיה יריבה הפוליטי, ראש העירייה ראובן בן שחר.
הם התמודדו יחד ברשימה משותפת, "כן לגבעתיים".
מיד לאחר הניצחון מונתה אברהם לסגניתו של בן שחר.
היא שימשה כמזכירת סניף מפלגת העבודה בגבעתיים.
בשנת 2013 התמודדה ברשימה זו לתפקיד ראש העירייה, אך לא זכתה וכיהנה כסגניתו של ראש העירייה רן קוניק.
בשנת 2016 היא פוטרה על ידו מתפקידה כסגנית ראש העיר.
הרקע לפיטורים היה פעילותה של אברהם נגד מתן זכויות בנייה מעבר להנחיות תוכנית מאושרת וטענותיה על מהלכים שנועדו לדעתה "להלבין" הליכים לא תקינים בעירייה.
עד לתום הקדנציה אברהם עברה לאופוזציה בעוד חברה השני לסיעת העבודה, אורי רשטיק, המשיך להיות חבר בקואליציה, בהתאם להנחיות סניף מפלגת העבודה בעיר.
לקראת הבחירות למועצת העיר גבעתיים בשנת 2018 החליטו אברהם ורשטיק שלא להתמודד שוב למועצת העיר.
לאחר מכן היא עברה לעבוד בקק"ל בתפקיד עוזרת לדוברת.
אברהם חברת דירקטוריון בהתנדבות במועצות המנהלים של איגוד ערים דן לסילוק אשפה - חירייה, במ.ט.י מרכז לטיפוח יזמות עסקית, בעמותת רוח נשית ובגופים ציבוריים נוספים העוסקים בתחומי החינוך, הרווחה וקידום מעמד האישה.
אירינה מורביובה היא שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטית ורוסית.
היא זכתה בתואר אמן העם של רוסיה בשנת 1994, זכתה בפרס ברית המועצות בשנת 1981. על תרומתה לתרבות מורביובה זכתה במספר עיטורים סובייטים ורוסים.
אירינה מורביובה נולדה במוסקבה ב-8 בפברואר 1949 למשפחת מהנדס.
בתחילת מלחמת העולם השנייה אביה התנדב לצבא האדום וסיים את הלחימה בשטח גרמניה.
בהיותו בגרמניה הוא פגש נערה בלארוסית שהובאה לגרמניה על ידי הנאצים לצורכי עבודות כפייה.
תוך זמן קצר הם התחתנו.
לאחר סיום בית הספר, אירינה הגישה את המסמכים לכל בתי הספר למשחק במוסקבה, אך לא התקבלה.
לאחר שנה היא ניסתה שוב והתקבלה רק לבית הספר למשחק ליד תיאטרון הילדים.
בשנת 1970, לאחר סיום הלימודים, היא התקבלה להרכב שחקני התיאטרון ועבדה בו עד לשנת 1977. בשנת 1977 אירינה מורביובה עברה לתיאטרון על שם מועצת העירייה ובשנת 1993 לתיאטרון מאלי במוסקבה.
בתיאטרון זה מורביובה עובדת עד היום ומגלמת בעיקר תפקידים במחזות רוסיים קלסיים.
במקביל לעבודה בתיאטרון מורביובה הצטלמה בסרטי קולנוע.
כבר בשנת 1965 בהיותה לומדת בבית הספר למשחק היא הצטלמה לתפקיד קטן.
ההצלחה הגדולה של אירינה מורביובה הייתה בסרט מוסקבה אינה מאמינה בדמעות בו היא גילמה אחת הדמויות המרכזיות.
על השתתפותה בסרט זה השחקנית קיבלה פרס ברית המועצות.
בשנת 1982 היא גילמה את התפקיד הראשי בסרט "הקרנבל" של טטיאנה ליאוזנובה.
בסרט זה השחקנית שרה שיר של מקסים דונייבסקי לפי מילים של רוברט רוז'דסטבנסקי "תתקשר" שהיה להיט בברית המועצות.
על תפקיד בסרט זה מורביובה זכתה בתואר "שחקנית השנה" בשנת 1982.
בשנת 1999 מורביובה הצטלמה בסדרת טלוויזיה שביים בעלה ובתפקידי משנה השתתפו שני בניה.
בשנת 2001 וב-2003 היא המשיכה להשתתף בסדרות טלוויזיה בבימוי בעלה.
ב-2006 גילמה דמות משנה בסדרה המצליחה "קטי המכוערת".
בשנת 2010 היא זכתה בפרס השנה עבור תפקיד נשי משני.
אירינה קונסטנטינובנה רודנינה היא מחליקת קרח סובייטית בעברה.
אלופה אולימפית 3 פעמים ברציפות ו-10 פעמים ברציפות אלופת עולם.
במהלך הקריירה היא החליפה שותפים בהחלקות והייתה הראשונה בהחלקה אמנותית שזכתה במדליית זהב אולימפית עם שותפים שונים.
אירינה רודנינה נולדה במוסקבה למשפחת קצין.
היא הייתה ילדה חולנית והוריה החליטו לבוא איתה לחוג החלקה אמנותית.
בשנת 1958 היא החלה להתאמן ובשנת 1962 עברה להחלקה אמנותית בזוגות.
בשנת 1964 רודנינה עברה להתאמן בהדרכת סטניסלב ז'וק שהציב אותה בצמד עם אלכסיי אולנוב.
בשנת 1966 הם הופיעו לראשונה בתחרות ארצית וכבר בשנת 1968 הם זכו במקום השלישי באליפות ברית המועצות.
בעקבות כך הזוג נשלח לאליפות אירופה אך הופעתם לא הייתה מוצלחת.
בשנת 1969 הם זכו בפעם השנייה במקום השלישי באליפות ברית המועצות.
באליפות אירופה, למרות שנסעו ללא מאמן הם זכו באליפות.
גם באליפות העולם של אותה השנה הם זכו במקום הראשון.
משנה זו רודנינה התחילה רצף זכיות באליפויות.
בשנת 1972 הזוג זכה במדליית זהב באולימפיאדה, אך בהמשך של אותה שנה אלכסיי אולנוב התחתן עם מחליקת קח מצמד מתחרה, והשותפות עם רודנינה נפסקה.
במהלך אביב 1972 שקלה רודנינה לפרוש מספורט תחרותי, אך מאמנה ז'וק מצא לה שותף חדש, אלכסנדר זייצב, שהשתתף בתחרויות לגברים.
באליפות אירופה 1973 זכה הצמד במדליית זהב והקדים את הזוג אולנוב-סמירנובה.
הזוג החדש, שב-1975 גם נישא, המשיך לנצח באליפויות העולם בשנות ה-70.
בשנת 1974 התגלעו חילוקי דעות עם המאמן והזוג רודנינה-זייצב החליט לעבור למאמנת אחרת, טטיאנה טרסובה.
עם המאמנת החדשה הזוג המשיך ברצף הניצחונות.
לאחר ניצחון באולימפיאדה השלישית, רודנינה עזבה את הספורט התחרותי.
בשנת 1985 התגרשה רודנינה מזייצב, וכבר באותה שנה התחתנה עם איש עסקים ממוצא יהודי.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית עבדה רודנינה כמאמנת.
בשנת 1990 היגרה לקליפורניה שבארצות הברית עם משפחתה ובשנת 1992 התגרשה מבעלה השני.
בהיותה בארצות הברית אימנה רודנינה, בין היתר, צמד צ'כי שזכו בשנת 1995 באליפות העולם.
בשנת 2003 חזרה רודנינה לרוסיה.
היא ניסתה מספר פעמים להיכנס לדומה אך הצליחה רק בשנת 2007 כחברה של סיעת רוסיה המאוחדת.
שלוש פעמים ברציפות אלופה אולימפית
לאולימפיאדת 1972 הגיע הצמד רודנינה-אולנוב כמועמדים לניצחון אך היה ברור שהקרב העיקרי יהיה נגד הצמד סמירנובה-סוראיקין.
למרות טעויות שביצע אולנוב (במהלך תרגיל חובה) ורודנינה (במהלך תרגיל חופשי) הם הצליחו להגיע ליתרון קטן וזכו במדליית זהב.
זמן קצר לאחר הזכייה אולנוב התחתן עם ליודמילה סמירנובה ורודנינה נותרה ללא בן זוג.
לאולימפיאדת 1976 הגיעה רודנינה במסגרת הצמד רודנינה-זייצב ובהדרכת המאמנת החדשה.
למרות מספר טעויות קטנות, העדיפות של הצמד הייתה ברורה וכל השופטים נתנו להם את המקום הראשון.
לאולימפיאדת 1980 הצמד רודנינה-זייצב הגיע לאחר שבעונה הקודמת הם עשו הפסקה בעקבות לידת בנם.
התוכנית הותאמה לחוקים החדשים והצמד ניצח בעדיפות ברורה את הצמד האמריקאי אשר הגיע למקום השני.
רודנינה זכתה להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סוצ'י (2014), יחד עם ולדיסלב טרטיאק.
איריס אליה כהן (נולדה ב-1969) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
עד שנת 2024 היא פרסמה 17 ספרי פרוזה, שירה, ילדים ופעוטות ביניהם רבי המכר "מכתוב", "גלבי", " מיין הארט", "פלא פואמות ושירים", "שחרחורת", סדרת "סבתא טורבו" ואחרים.
גדלה במושב כפר יובל ובמושבה יסוד המעלה, להורים יוצאי חבל קוצ'ין שבדרום הודו אשר עלו לישראל בשנת 1953. למדה בקריית חינוך אורט דנציגר בקריית שמונה.
שירתה כמורה חיילת בכפר הילדים של המפעל להכשרת ילדי ישראל בכרמיאל.
לאחר שחרורה, השלימה לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית בירושלים ועבדה במשך שנים בתחום, במקביל לפעילותה בכתיבה, פיסול, קדרות ותיאטרון חזותי.
בהיותה בת 22, נישאה אליה למשפטן משה כהן-אליה, עמו הביאה לעולם ארבעה ילדים.
לאחר נישואיהם, הוסיפו השניים את שמות המשפחה האחד של השנייה ואליה החלה להזדהות כ"איריס אליה כהן".
הם ממשיכים להזדהות בשם המשפחה המשותף שלהם גם לאחר גירושיהם.
לאחר לידת ילדיה, החלה אליה כהן לכתוב את רומן הביכורים שלה, "מכתוב", שיצא לאור בשנת 2011 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית 2011 ובפרס רמת גן לספרות לספר הביכורים הטוב ביותר לאותה שנה.
בשנת 2013 יצא ספרה השני "דוּשִׁינְקַא, נשמה" בהוצאה זו, שזיכה אותה במועמדות לפרס ספיר לשנת 2013. בד בבד עם צאת הספר ראה אור "פרויקט דושינקא" - קטעי פרוזה מתוך הספר מולחנים ומושרים על ידי רועי סלמן.
בשנת 2014 יצא לאור ספר שירה ראשון פרי עטה, "שחרחורת", בהוצאה עצמית ובאמצעות מימון המונים.
הספר נערך על ידי ענת לוין.
שירים רבים מתוך הספר הולחנו על ידי אמיר עמרמי, דינה ולירון לינדמן, יובל עובד ואחרים.
בשלהי שנת 2015 זכתה אליה כהן בפרס ראש הממשלה ליצירה.
ספר הפרוזה השלישי שנכתב על ידה, "גַלְבִּי", העוסק בפרשת ילדי תימן הפך מיד עם צאתו לרב מכר, היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2016 ונבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים של 2016 בעיתון הארץ.
ספרה החמישי, "פלא - פואמות ושירים", יצא לאור בשנת 2017 (הוצאת ידיעות אחרונות וזכה לביקורות נלהבות.
שיר מתוך הספר, "ובכל ירח", זכה במקום השלישי בתחרות "שירה על הדרך 2015" שמארגנת עיריית תל אביב-יפו.
ספרה השישי "גבר אישה ציפור", הוא ספר פרוזה משולב בקטעי שירה קצרים.
שלושת הספרים הללו ראו אור בהוצאת ידיעות אחרונות.
בראשית 2016 נכנסו שניים משיריה של אליה כהן, "רשימה שחורה" ו"תשרי", לתוכנית הלימודים הרשמית של משרד החינוך לחטיבות הביניים.
בשנת 2019 פורסמו לראשונה שני ספרי ילדים פרי עטה בעריכת יותם שווימר, כחלק מסדרת "סבתא טורבו".
הספר הראשון בסדרה היה "אלפי התנינים הבכיינים", הבא אחריו הוא "השף המתנשף".
ב-2023 נבחר "השף המתנשף" כספר הילדים והנוער האהוב ביותר על ידי קוראות וקוראי אתר "עברית" לאורך השנים.
לצד ספרים אלה, ראה אור בשנת 2019 גם ספרה "טל מחכה לרכבת", ספר ילדים שלישי פרי עטה, בעריכת רינת פרימו.
ב-2023 זכתה בפרס ע"ש דבורה עומר עבור ספר זה.
בראשית 2021 ראה אור ספר פעוטות בשם "צעד קט".
בשלהי אותה שנה, ראו אור שני ספרי שירה פרי עטה: "מכתבים מהאגף הסגור" ו"רצח בהסכמה".
ב-2022 העלה תיאטרון הבימה עיבוד לספרה "גלבי", על פי מחזה מאת חגית רכבי ניקוליבסקי ובבימוי רזי אמיתי.
בין השנים 2022-2019 מופעים ספרותיים מוזיקליים שונים נוצרו בעקבות ספריה ובהשתתפותה ובהם "שחרחורת ליבי" עם רקפת אמסלם, "בראשית הייתה אהבה" עם גבריאל הדר, "פְּלאות" עם אמיר עמרמי ומורן קאשרו עקרבי.
כמו כן עיבדה היוצרת, המחזאית והבמאית חנה ואזנה גרינולד את הפואמות "יולדות" מתוך ספרה "פלא - פואמות ושירים" ואת "רצח בהסכמה" להצגות שעלו בתיאטרון העברי-ערבי ביפו וברחבי הארץ.
דוּשינקא, נשמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
גבר אישה ציפור, ידיעות ספרים, 2018
מיין הארט, ידיעות ספרים, 2024
סבתא טורבו ואלפי התנינים הבכיינים, ידיעות אחרונות - ספרי חמד - טל-מאי, 2019
סבתא טורבו והשף המתנשף, ידיעות אחרונות - ספרי חמד - טל-מאי, 2019
טל מחכה לרכבת, איור: תמי בצלאלי, ידיעות ספרים, 2019
היום הגדול של סימצ'י, איור: לילך הברמן.
עריכה: יותם שווימר, טל מאי, 2024
פלא-פואמות ושירים, ידיעות ספרים, 2017
מכתבים מהאגף הסגור, פעם, 2021
ולעיתים אישה, מבחר שירי נשים ואימהות.
פרס ע"ש דבורה עומר לשנת 2022 עבור ספרה טל מחכה לרכבת
פרס שרת התרבות לספר ביכורים, לשנת 2011 עבור הספר "מכתוב"
פרס רמת גן לספר ביכורים 2012, עבור הספר "מכתוב"
מועמדות לפרס ספיר 2013 (רשימה ארוכה) דושינקא, נשמה
מועמדות לפרס ספיר 2016 (רשימה ארוכה) גלבי
פרס היצירה לסופרים עבריים, לשנת 2016
פרס שר התרבות לשימור ולטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון 2018 עבור הספר "גלבי"
מלגת בוסתן של הספרייה הלאומית
אות הוקרה מטעם פסטיבל ליבי במזרח על "תרומתה הכבירה ופורצת הדרך בתחום השירה והסיפורת".
אירינה לזריאנו (ברומנית: Irina Lăzăreanu; נולדה ב-8 ביוני 1982) היא דוגמנית וזמרת פולק רומנייה-קנדית.
בגיל חמש עברה עם הוריה לקנדה והתגוררו בפרבר של מונטריאול, בגיל שלוש עשרה היא נסעה ללונדון על מנת ללמוד שם בלט.
בגיל שבע עשרה היא התחילה לדגמן.
היא הופיעה בשבוע האופנה של ברצלונה ומדריד.
ב-2005 היא נבחרה על ידי קייט מוס להופיע בגיליון של ווג פריז במהדורה מיוחדת בו שימשה מוס כעורכת המגזין.
מיד לאחר מכן היא הופיעה על השער של ווג איטליה שצולם על ידי הצלם סטיבן מייזל.
היא עבדה עבור בתי האופנה שאנל וורסצ'ה ויוצגה על ידי מספר סוכניות דוגמנות.
ב-2007 היא החלה לדגמן עבור טופשופ.
ב-2009 היא שימשה שופטת אורחת בתוכנית "הטופ מודל הבאה של קנדה", ובאותה שנה היא ארגנה קונצרט צדקה בניו יורק.
היא ניהלה מערכת יחסים עם המוזיקאי פיט דוהרטי.
אירינה נבזלין (נולדה ב-1978) היא יזמת ישראלית המשמשת בתפקיד נשיאת קרן נדב, מייסדת ויו"ר חברת Improvate.
מאז יולי 2012 מכהנת גם כיו"ר דירקטוריון אנו – מוזיאון העם היהודי.
בשנת 2017 נבחרה על ידי ה"ג'רוזלם פוסט" במקום ה-46 ברשימת היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
נבזלין נולדה במוסקבה שבברית המועצות (רוסיה כיום).
בשנים 1995–2001 למדה לתארים ראשון ושני בכלכלה באוניברסיטת מוסקבה, ובמקביל עבדה בתפקידי יחסי ציבור ושדלנות בחברת APCO.
ב-2001, לאחר לימודיה, התקדמה לתפקיד סגנית מנהלת משרדי APCO במוסקבה, ולאחר מכן, ב-2003, עברה למשרדי החברה בלונדון.
משנת 2005 ועד עלייתה לישראל בשנת 2006, עבדה כיועצת תקשורת לגופים שונים בלונדון.
בשנת 2007 הקימה וניהלה את "המרכז הישראלי לילדות טובה יותר" (כיום "הבוגרים"), עמותה ללא כוונת רווח מיסודן של משפחות נבזלין ומיוניס, המקדמת ערכים של לקיחת אחריות אישית, מחויבות חברתית והשפעה סביבתית, ופועלת לרווחתם של ילדים ובני נוער בישראל הזקוקים לסיוע בתחומי הבריאות והחינוך.
בשנת 2008 החלה לשמש בתפקיד נשיאת קרן נדב שהקים אביה, לאוניד נבזלין.
הקרן פועלת לקידום פרויקטים המחזקים את הזהות היהודית הקולקטיבית ואת ערכי הליברליזם.
בין השאר, הקרן תורמת למוזיאון העם היהודי ומסייעת למרכז נבזלין לחקר יהדות רוסיה ומזרח אירופה, הפועל באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2008, במקביל לכהונתה כנשיאת קרן נדב, החלה בפעילות בבית התפוצות, תחילה כמשקיפה, לאחר מכן כחברת דירקטוריון, ובהמשך כסגנית יו"ר הדירקטוריון תחת יושב הראש יעקב פרי.
באוגוסט 2012 התמנתה ליו"ר דירקטוריון בית התפוצות.
במהלך כהונתה פעלה לתהליך שינוי, במסגרתו קלטה עובדים וחברים חדשים במועצת המנהלים, ועמדה בראש תהליך גיוס של כ-100 מיליון דולר להקמת מוזיאון העם היהודי החדש.
בשנים 2009–2015 שימשה כחברת מועצת המנהלים של ארגון JFN (Jewish Funders Network) ישראל, ובשנים 2011–2013 כיהנה כסגנית יו"ר JFN העולמי, ארגון המעודד פילנתרופיה איכותית בעולם היהודי.
במקביל לכך השתתפה בפורום "שולחן עגול ממשקי" של משרד ראש הממשלה, שמטרתו קיום שיח בין-מגזרי בין גופים וארגונים מהמגזר השלישי לבין אנשי עסקים הפעילים בתחום הנדבנות.
בשנת 2019 הקימה את Improvate, פלטפורמה המחברת בין ממשלות לחברות טכנולוגיה וחדשנות המייצגות את המנהיגות העולמית העכשווית, ומאפשרת להן לעבוד בשיתוף פעולה למציאת פתרונות מעשיים במטרה לשפר את איכות החיים של אוכלוסיות שונות בעולם.
בשנת 2022 התמודדה על תפקיד יו"ר הסוכנות היהודית, אך פרשה במהלך המירוץ.
הספר שייך לסוגת העזרה העצמית.
זמן קצר לאחר צאתו דורג הספר במקום הראשון ברשימת רבי המכר של אמזון בקטגוריות: Globalization, Public Policy Immigration, Social
בין השאר זכה הספר לשבחים מראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר ומאלוף העולם לשעבר בשחמט, גארי קספרוב.
באפריל 2020 זכה הספר במדליית הכסף בפרס נאוטילוס .
במרץ 2024 בריאיון לכאן רשת ב' מתחה ביקורת חריפה נגד הממשלה וטענה כי יש צורך בשינוי.
נבזלין היא בתם של איש העסקים לאוניד נבזלין ואנה נבזלין.
יש לה שני בנים מנישואיה הראשונים לאדריכל מיכאל קוגן.
ביוני 2016 נישאה בשנית ליו"ר הכנסת דאז, יולי אדלשטיין.
איריס בר , (נולדה ב-1 בינואר 1977) היא שחקנית יהודייה-אמריקאית, קומיקאית, סופרת, במאית ומפיקה.
שיחקה בסדרות טלוויזיה רבות, הצגות תיאטרון, סרטי קולנוע וכתבה שני ספרים.
בר גדלה בברונקס, בניו-יורק, ועלתה לישראל עם אמה כשהייתה בת 13. לאחר שירות צבאי בישראל החליטה לחזור לארצות הברית כדי ללמוד תואר ראשון בנוירו-פסיכולוגיה ופילוסופיה סינית באוניברסיטת בראון.
במהלך לימודיה שיחקה מעט במסגרת קורס תיאטרון וכך הבינה בסיום התואר שהיא רוצה לאמץ זאת כמקצוע.
לכן, חזרה לניו יורק והחלה לשחק במשך מספר שנים, ולאחר מכן, עברה ללוס אנג'לס, שם החלה לפרוח קריירת המשחק שלה.
הקריירה של בר החלה בניו יורק, שם שהתה מספר שנים ובהן למדה משחק והשתתפה בהצגות תיאטרון שונות.
יום אחד, בדרכה חזרה משיעור ליצנות דרסה אותה משאית בזמן שרכבה על אופניים.
התאונה השביתה את פעילותה למספר חודשים.בעקבות התאונה בר החליטה לעבור ללוס אנג'לס במטרה לשחק באופן מקצועי יותר.
בר החלה להופיע כסטנדאפיסטית אך הבינה שהיא פחות אוהבת את עולם הסטנד-אפ, העדיפה להתמקד במשחק, והחליטה לכתוב הצגת יחיד - "Planet America" שעסקה בביטחון לאומי ובחוויה של מהגרים ההצגה הייתה מועמדת לפרס הצגת היחיד הטובה ביותר מטעם המגזין LA Weekly.
בלוס אנג'לס בר החלה לחוש כיצד הביקורת על ישראל מתעצמת, במיוחד בקרב עולמם של האמנים הליברליים.
היא הרגישה שהם אינם מבינים את התחושה של הפחד וחוסר האונים של האנשים בישראל מאירועי הטרור ולכן כתבה את "די" (באנגלית : Dai), הצגת יחיד עם עשר דמויות שונות שאת כולן בר מגלמת.
הדמויות יושבות בבית קפה תל אביבי דקות לפני שעומד להתרחש פיגוע התאבדות במקום.
ההצגה זכתה בפרס לוסיל לורטל למופע היחיד הטוב ביותר והוצג ברחבי העולם ובבניין האו"ם אל מול מאה שגרירים ונציגים.
במהלך הקריירה בר שיחקה תפקידי אורח רבים בסדרות שונות, ביניהן חברים, מלך השכונה (King of Queens), סוכנות הביון, המופע של דרו קארי, ותרגיע של לארי דייוויד.
בהמשך המשיכה לייצר לעצמה תפקידים וכתבה את הקומדיה "סבטלנה" שבמרכזה זונת צמרת רוסייה שעברה להוליווד.
הסדרה התנהלה ברחוב ובר הייתה מסתובבת בבוורלי הילס ומדברת עם אנשים שונים בזמן שגילמה דמויות שונות כל פעם.
הסדרה כללה שתי עונות ושודרה במסגרת רשת הכבלים האמריקאית HD Net (בבעלותו של מרק קובן) אשר לה עשרים מיליון מנויים.
היא נחלה הצלחה גדולה ושודרה בארצות הברית, רוסיה וגרמניה.
ספרה הראשון Dork Whore היה רב מכר בגרמניה ונקנה גם כאופציה לסרט עלילתי שנמצא בשלבי פיתוח.
ספרה השני שיצא לאור בשנת 2011 היינו ספר המשך בשם Macchu My Picchu שתורגם לגרמנית, פורטוגזית ואיטלקית.
ספריה הם אוטוביוגרפיים ומתארים בהומור שלבים שונים בחייה.
היא מספרת על הטיול שלה לדרום אמריקה, על מיניות ועל החוויה שלה באוניברסיטה בארצות הברית בתור יהודיה.
גם בתחום הקולנוע כתבה, ביימה ושיחקה בסרט קצר בשם The Unchosen Ones שמבוסס כולו על אימפרוביזציות שצולמו ברחובות ישראל.
הסרט הוצג בפסטיבלים ברחבי העולם.
בנוסף, שיחקה תפקיד ראשי בסרט העלילתי המצליח בהפקתו של אלי רוט The Last Exorcism ובקומדיה המצליחה Larry The Cable Guy.
בישראל השתתפה בשנת 2015/2016 בסדרה בלתי הפיך שכתבה עדי אשכנזי, שם שיחקה את אחותה של הדמות הראשית.
סבטלנה – בימוי יצירה כתיבה ומשחק
רופאה במרפאה - ילדות טובות (good girls) עונה 3
Planet America – מועמדת לפרס הצגת היחיד הטובה ביותר מטעם המגזין LA Weekly
Dai – זכה בפרס מופע היחיד הטוב ביותר היוקרתי על שם Lucille Lortel
איריס האן (נולדה בשנת 1967) היא מתכננת סביבתית, עורכת דין ומנכ"לית לשעבר של החברה להגנת הטבע.
האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
איריס האן למדה בבית ספר התיכון פלך בירושלים, בית הספר הדתי-פמיניסטי הראשון בישראל.
בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת.
בוגרת תואר ראשון במדעי החקלאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים (בשנת 1991), במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה (2009) ומוסמכת בתכנון ערים ואזורים מהטכניון (2002).
התזה שלה, בהנחיית רחל אלתרמן, עסקה בזכויות במקרקעין והכושר לשמר שטחים פתוחים בישראל.
השתיים פרסמו בשנת 2004 מחקר במסגרת קרן קיימת לישראל והמרכז לחקר העיר והאזור בטכניון בשם: "הכלים לשמירה על שטחים פתוחים: מה ניתן ללמוד ממדינות אחרות וליישם בישראל?".
בשנים 1986–1996 הועסקה בחברה להגנת הטבע כמדריכה בבית ספר שדה שקמים ורכזת חוגי טבע והעשרה בבית ספר שדה מעגן מיכאל.
בין השנים 1997–2012 הייתה מתכננת אגף שימור סביבה וטבע בחברה להגנת הטבע ומנהלת תחום תכנון ומחקר במכון דש"א.
בשנים 2012–2013 שימשה כממלאת מקום ראש אגף תכנון ב.
עסקה בגיבוש תוכניות מתאר ובייעוץ סביבתי.
בין השנים 2014–2016 והייתה יועצת עצמאית בתחום התכנון הסביבתי ויועצת סביבתית לתוכניות מתאר ומסמכי מדיניות.
החל מספטמבר 2016 ועד 2023 שימשה כמנכ"לית החברה להגנת הטבע.
מרצה בתחום תכנון סביבתי, תכנון מרחב ימי ומדיניות סביבתית באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת חיפה, בטכניון וב.
מתמחה בתכנון והבנייה והיא מרבה לכתוב בנושא.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 נבחרה למקום השלישי ב והצובה במקום ה-5 ברשימה המשותפת עם מפלגת מימד.
נבחרה על ידי מגזין דה מרקר כאחת מהאנשים המשפיעים ביותר על תחום הסביבה בישראל (2007)
קיבלה את אות התכנון מאיגוד המתכננים בישראל (2017)
נבחרה על ידי מגזין דה מרקר מקום 40 מתוך רשימת 100 האנשים המשפיעים בישראל (2018)
איריס ברבן (; נולדה ב-12 באוגוסט 1950) היא שחקנית יהודייה-גרמנייה.
איריס ברבן נולדה בדטמולד שבנורדריין-וסטפאליה וגדלה בהמבורג, שם ניהלו הוריה מסעדה.
ב-1967, אחרי מלחמת ששת הימים, עלתה לישראל, ולאחר מכן הייתה לבת זוגו של הזמר הישראלי אבי עופרים.
מאז נקשר שמה עם השדולה הפרו-ישראלית והיא ניהלה מאבק נגד האנטישמיות.
לאחר מכן היא שבה לגרמניה, שם היא משמשת, בין השאר, כנשיאת מגן דוד אדום.
בנה של ברבן, אוליבר, (יליד 1971) הוא מפיק ידוע בגרמניה, אך היא מעולם לא חשפה את זהותו של אביו.
ב-2010, נבחרה ברבן לצד ברונו גנץ, לנשיאות האקדמיה הגרמנית לקולנוע.
ב-2017 שימשה ברבן נציגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) לצורך בחירת נשיא גרמניה.
איריס איריסיה קובליו (נולדה ב-20 במרץ 1959 בתל אביב) היא ציירת, משוררת ומוזיקאית ישראלית.
עבודותיה הוצגו, בין היתר, בתערוכות במוזיאון ישראל.
איריס איריסיה קובליו נולדה להורים ניצולי שואה ממוצא רומני ולמדה בתיכון תלמה ילין.
איריס היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית מאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר ראשון נוסף מאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, במגמת קומפוזיציה (סיימה ב-1987).
בוגרת תואר שני בציור באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, שבארצות הברית, בהדרכתו של האמן ניל וליבר (1990).
מוסמכת להנחיית סדנאות כתיבה ושירה מטעם מתא"ן (2000).
בין השנים 1990–1994 הייתה קובליו מורה ליסודות הציור והרישום במדרשה לאמנות.
בשנים 1994–1996 שימשה כמורה לציור ואיור, בפרויקט מחוננים, בבתי ספר וספריות ציבוריות ברמת השרון ובגבעתיים.בין השנים 1996–2007 הייתה מורה לציור ורישום בתיכון לאומנויות "אלון" ברמת השרון.
בשנים 2000–2002 שימשה כמורה לציור בצבעי מים, ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה.
קובליו מתמחה בדרגת מאסטר בצבע מים.
שימשה כאמנית מלווה במספר ספרי משוררים.
תערוכת היחיד הראשונה שלה, "יחסים", הוצגה במוזיאון ישראל בשנת 1994.
בשנת 2014 יצא לאור ספר שירה ואקוורלים של קובליו "מזמן לא שמעתי את טווסי הלילה", בהוצאת אבן חושן.
שיריה של קובליו התפרסמו בעיתונים "הארץ" ו"מעריב" ובכתבי עת (ולעיתים גם ציוריה): "המוסך", "הליקון", משיב הרוח, מאזנים, "אספקלריה", "הפנקס", "זוטא" ו"שבו".
קובליו החלה לנגן בפסנתר בגיל 5 והופיעה בילדותה בקונצרטים כפסנתרנית וזמרת מטעם הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב.
בשנים 1986–1987 הושמעה בקול המוסיקה יצירתה המוזיקלית "לב המעיין", בביצועו של דניאל בן זקון.
כיום (2018), עוסקת בהוראת פסנתר ומוזיקה באופן פרטי.
בנוסף, קובליו היא מורה ליוגה מטעם ארגון "שיבננדה" ליוגה הבינלאומי.
בין השנים 2000–2010 ניהלה את מרכז שיבננדה (עמית) ליוגה בהרצליה במשותף עם גרא גינזבורג.
בין השנים 2003–2016 למדה קורסים בתחומי היוגה והתנדבה באשראמים של ארגון "שיבננדה".
פעילה בלימוד בהגווד גיטא ובחקר וציור מאומנות הדימוי של קרישנה.
1994 - מוזיאון ישראל, ירושלים, "יחסים"
1995 - מקום לאמנות עכשווית, ירושלים - דפנה נאור, "מפרקת מרכיבה"
1996 - משכן האמנים הרצליה, "אחת שתיים"
2000 - מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, "כיפה אדומה"
2005 - גלריה נחשון, קיבוץ נחשון, "יראת שמיים"
2009 - גלריה נחשון, קיבוץ נחשון, "שפת אם"
2010 - משכן האמנים הרצליה, "ופתאום נפלה עלי רוח"
1996 - דפנה נאור, מקום לאמנות עכשווית, ירושלים
1997 - מוזיאון ישראל, ירושלים, "חידת גוף האדם"
1997 - תערוכות שונות, משכן האמנים הרצליה, "זימון"
1998-1999 - מוזיאון ישראל, "טובל במים טובל באור", צבעי מים באמנות ישראלית
2009 - הזירה במעבדה, ירושלים, "קולה של המילה"- אקוורלים על אריזות של תרופות
2011 - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המחלקה לאמנויות, "אני רומני: ציר בוקרשט - תל אביב"
"מזמן לא שמעתי את טווסי הלילה", שירים ואקוורלים, בעריכת טל ניצן, הוצאת אבן חושן (2014).
ספרים בהם שימשה כאמנית מלווה
"מחברת החלומות" - שירים: אגי משעול; ציורים: איריס קובליו, הוצאת אבן חושן (2000)
"שורות" - סיפורים: גרא גינזבורג; אקוורלים: איריס קובליו, הוצאת אבן חושן (2002)
"זמן טרופות" - שירים: משה יצחקי; ציורים: איריס קובליו, הוצאת חלפי לספרי אמנות (2009)
"גני הזהב של סנקטאפו" - שירים: יקיר בן משה, איורים: דנה דרויש, ציורי הילדים: איריס איריסיה קובליו, הוצאת חרגול (2010)
"צעדים בשלג" - סיפורים: גרא גינזבורג; אמנית מלווה: איריס איריסיה קובליו, הוצאת אבן חושן (2016).
ספרים בהם ציוריה מופיעים בכריכות
זהר איתן, "שו-האי מתאמן בהטלת כידון", הוצאת הליקון-ביתן (1996)
חנה ליבנה, "פרת הברזל", הוצאת גוונים (2000)
פריה הרט, "פריה הרט סוטרות היוגה של פטנג'לי", הוצאת מודן (2008)
משה יצחקי, "נהרות נשאו קולם", הוצאת הקיבוץ המאוחד (2009)
סיון הר-שפי, "תהילים ליום רעש", הוצאת הקיבוץ המאוחד (2010).
שלוש מלגות הצטיינות, אוניברסיטת פנסילבניה (1987–1990)
מלגת משכן האמנים בהרצליה, חלל עבודה - סטודיו (1996)
מענק אמן מורה, פרויקט אמנות בעקבות אריך קסטנר (1999)
מענק אמן מורה, פרויקט אמנות בעקבות שירה עברית עכשווית (2000).
אירינה ז'וראבסקה (באוקראינית: Ірина Журавська; נולדה ב-14 בינואר 1990) היא דוגמנית אוקראינית.
היא ייצגה את מדינתה בתחרות מיס עולם 2008 ועלתה לשלב חמש עשרה המועמדות הסופיות.
בנוסף הייתה סגנית בפרויקט הכישרונות של התחרות (Miss World Talent) שבמסגרתה כל אחת מהמתמודדות הציגה כישרון ייחודי.
כדוגמנית היא עבדה עבור מספר מעצבים והופיעה במספר פרסומות לטלוויזיה.
ז'וראבסקה הציגה את תוצאות הניקוד האוקראיני באירוויזיון 2010.
איריני, נסיכת יוון ודנמרק הייתה בתו של פבלוס, מלך יוון ואחותה של סופיה, מלכת ספרד.
איריני נולדה ב-11 במאי 1942 בקייפטאון, שם שהו הוריה בגלות במהלך מלחמת העולם השנייה, לפבלוס, נסיך הכתר של יוון ולפרדריקה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג וויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה.
בשנת 1946 חזרה משפחתה ליוון וכעבור שנה עלה אביה לשלטון.
איריני הייתה פסנתרנית מוכשרת, ואף הופיעה בקונצרטים כמה פעמים.
בשנת 1964 מת אביה, ואחיה קונסטנטינוס השני, מלך יוון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1969 התחתנה אחותה סופיה עם חואן קרלוס, נסיך ספרד, ובשנת 1974 הודח אחיה מתפקידו, ואיריני נאלצה לצאת לגלות יחד עם שאר בני משפחתה.
בתחילה התגוררה איריני בהודו, אולם לאחר מות אמה בשנת 1981 היא עברה להתגורר לצד אחותה בספרד.
בשנת 2018 היא ויתרה על אזרחותה היוונית, וקיבלה אזרחות ספרדית.
איריני מתה ב-15 בינואר 2026 בארמון סרסואלה, בגיל 83.
איריס הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1968 בבימויו, כתיבתו והפקתו של דוד גרינברג, עם גדעון שמר, שמוליק קראוס, ברכה נאמן וליאורה רמון בתפקידים הראשיים.
נמנה עם הסרטים הבודדים בהם שיחקה חנה רובינא.
יואל נאמן (גדעון שמר) הוא עיתונאי בן 40 שנמצא במשבר.
הוא עומד להתגרש מאשתו שולה (ברכה נאמן), וחושב להתפטר מעבודתו בעיתון ומהעורך מישורי (ניסן יתיר), ולהוציא לאור ספר שירים של אביו המנוח.
אמו האלמנה (חנה רובינא) מנהלת בית אבות קטן ומצפה שיואל ושולה יעניקו לה נכד.
הם רוצים להסתיר ממנה את העובדה שהם מתגרשים.
יורם (שמוליק קראוס) הוא עיתונאי וחבר קרוב של יואל.
הם עובדים באותו עיתון והעורך מישורי (ניסן יתיר) מנסה לסכסך ביניהם.
בתחילת הסרט מתואר טקס הגירושים של יואל ושולה כשיורם והמדפיס חיימק'ה (יעקב בודו) משמשים כעדים לפני בית המשפט הרבני.
יורם מעודד את חברו, מכניס אותו למסיבות שתייה של החברה הבוהמית ומנסה להכיר לו בחורות ביניהן את חברתו קארין (מנדי רייס-דייוויס) אך יואל לא מוצא עניין.
הוא גר כעת בדירת גג עלובה וכשהוא חוזר לביתו בלילה הוא פוגש באיריס (ליאורה רמון), נערה כבת 16 כשהיא קוראת את "ז'אן קריסטוף" של רומן רולן.
היא מוצאת חן בעיניו והם מתיידדים ומסיירים ברחבי תל אביב ביום חורף סוער.
שולה לא יכולה להמשיך לשקר לאמו של יואל המצפה ממנה לנכד ומודיעה לה כי לא יהיה שום נכד, ועל כך שהם מתגרשים.
האם נתקפת בהלם ומאושפזת בבית חולים מבלי יכולת לדבר ולתקשר.
יורם המסוכסך עם יואל מוסר לו פרטים לא נעימים על "עברה" של איריס.
יואל הנרגש מחפש את איריס ומוצא אותה בסירה בגדת נחל הירקון.
הוא כופה עצמו עליה אך מתברר לו שכל מה שאמר יורם הוא שקר והוא רץ אליו כדי לסיים את החשבון איתו.
שחקןתפקיד גדעון שמר יואל ברכה נאמן שולה ליאורה רמון איריס שמוליק קראוס יורם מנדי רייס-דייוויס קארין יעקב בודו חיימק'ה חנה רובינא האם ניסן יתיר מישורי
הסרט צולם בתל אביב בשחור-לבן ויש בו תיאור של הטיילת, נחל הירקון ושאר מקומות בתל אביב כפי שהיו אז ביום חורפי גשום וסוער.
זה סרטו העלילתי היחיד של גרינברג שחדל לביים סרטים עלילתיים בעקבות הביקורות הקשות שקיבל בסרט זה.
הסרט יצא זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים ושיקף את המציאות הפוסט-הרואית של חיי הבוהמה שחרגה מגבולות הקולנוע הלאומי-ציוני שהיה נפוץ אז.
הסרט נחשב לשערורייתי אז, וגם היום, בכך שהציג רומן בין גבר בן 40 לנערה בת 16. דוד גרינברג שאב השראה לדמותם של יואל וחברו יורם מחייו האישיים שלו עצמו ומסיפור חייו של ידידו איקא ישראלי.
דמותה של איריס רומז לקשרים האישיים שהיו לשניהם עם האמנית דפנה ערוד
בסרט יש גם תצוגת בגדים מסוף שנות ה-60 שאותם עיצב לסרט גדעון אוברזון.
בית האבות בסרט צולם בבתי טובקין, מתחם שכונה סגורה בגבול שכונת מרכז בעלי מלאכה ומתחם בתי שפירא.
במקום שכן באותה תקופה בית אבות.
נעימת הסרט שהולחנה על ידי דוד קריבושי ובוצעה על ידי הזמרת אלכסנדרה הייתה באותו הזמן להיט.
אירינה ולדימירובנה סטרשנבאום היא שחקנית קולנוע רוסייה.
אירינה היא אחייניתה של השחקנית אנה סטרשנבאום.
אביה של אירינה הוא אחיה הגדול של אנה מנישואיה הקודמים של אביה.
אירינה היא בוגרת אוניברסיטת הדפוס במוסקבה על שם איוואן פיודורוב (בפקולטה לעסקי מדיה ויחסי ציבור).
בנוסף סיימה קורסים באמנות התיאטרון, רטוריקה ופילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה הממלכתית לפסיכולוגיה ופדגוגיה, השתתפה בהדרכות פסיכופיזיות למשחק של אלכסנדר דזיובה, ואף למדה לנגן על סקסופון.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2013. בשנת 2017 ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בתפקיד הראשי בדרמת המדע בדיוני "משיכה" בבימויו שלפיודור בונדרצ'וק, אותו היא מכנה הסנדק הקולנועי שלה.
היא שבה לגלם את דמותה גם בסרט ההמשך משנת 2020, "פלישה".
בשנת 2018 יצא סרטו של קיריל סרברניקוב אודות ויקטור צווי ומייק נאומנקו "קיץ", בו שיחקה אירינה בתפקיד הנשי הראשי.
בשנת 2015 היא הייתה מנחת הפסטיבל הבינלאומי לסייף, "חרב הכסף".
בחורף 2018 הקליטה יחד עם שחקנים ומוזיקאים נוספים הודעת וידאו משותפת לנשיא פוטין בבקשה לאמץ את החוק להגנת זכויות בעלי החיים.
בשנת 2023 גילמה את שושנה בורוכוב בסרט הבריטי ההיסטורי "שושנה" (אנ') אודות ההתנקשות באברהם שטרן (יאיר), ממנהיגי ארגון לח"י.
לאחר צילומי הסרט "משיכה", היא החלה לצאת עם השחקן אלכסנדר פטרוב אותו הכירה על הסרט.
בשנת 2017 הם הודיעו על אירוסיהם, אולם ביוני 2019 הודיעו בני הזוג על פרידתם.
2015 – מעבר דירה – "נסטיה סמיונובה"
2016 – תן – קלינה פולטאב'צנקו, עובדת קרן הקולנוע הממשלתית
2020 – שרלוק הולמס ברוסיה – "סופיה"
2018 – ראלף שובר את האינטרנט – "סינדרלה" (דיבוב רוסי)
2017 - פרס "התקדמות" מאת המהדורה הרוסית של ההוליווד ריפורטר - קטגוריית "השחקנית המבטיחה ביותר".
2018 - פרס חד קרן הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על תפקידה בסרט "קיץ", בבימויו של קיריל סרברניקוב.
אירינה פטרסקו (ברומנית: Irina Petrescu; 19 ביוני 1941 - 19 במרץ 2013) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון רומנייה.
פטרסקו נולדה בבוקרשט, ב-1963 סיימה לימודי תיאטרון וקולנוע.
בשנת 2000 קיבלה את אות כוכב רומניה.
ב-1966 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Duminică la ora 6" (יום ראשון ב-6), העוסק בזוג נאהבים ברומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1969 שיחקה בסרט הקומדיה, "Răutăciosul adolescent", הסרט נשלח לייצג את רומניה בפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
כמו כן, הסרט זיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
ב-1992 הופיעה בסרט "מיס כריסטינה" המבוסס על הנובלה מאת הסופר מירצ'ה אליאדה.
ב-2010 גילמה את תפקיד הסבתא בסרט הישראלי שליחותו של הממונה על משאבי אנוש שצולם ברומניה.
בנוסף, פטרסקו לקחה חלק בהפקות רבות לתיאטרון.
ויינגרטן בתה של גלינה ויינגרטן, אתלטית מצטיינת בריצות למרחקים בינוניים.
היא התאמנה בקבוצת מכבי ראשון לציון.
בתחרות שנערכה ב-4 ביוני 2005 זכתה ויינגרטן במדליית זהב בריצת 3000 מכשולים בשיא ישראלי חדש של 10:41.56 דקות/ שיא זה החזיק מעמד כ-12 שנים, עד שנשבר על ידי אדוה כהן (10:16.20 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ביולי 2006 זכתה ויינגרטן במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2.11.83 דקות, לפני סבטלנה גנזדילוב ודועה חטיב.
באליפות ישראל בריצת 3000 מטר מכשולים שנערכה במאי 2007, זכתה ויינגרטן במדליית זהב בתוצאה של 11:23:43 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2007 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובכך הגנה ויינגרטן על תוארה, ובריצת 1500 מטר.
אירינה סרגייבנה פגובה היא שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסייה.
אמנית הכבוד של הפדרציה הרוסית (2012).
כלת פרס פרס התיאטרון הרוסי "מסכת הזהב" בשנים 2005–2008.
היא נולדה ב-18 ביוני 1978 בעיר וויקסה, שבמחוז גורקי (כיום מחוז ניז'ני נובגורוד).
בשנת 1995 התקבלה למחלקת המשחק בבית הספר לתיאטרון של גורקי.
במהלך לימודיה הבחין בה הבמאי המוסקבאי פיוטר פומנקו ובשנת 1997, לאחר שעזבה את שנת הלימודים השנייה בבית הספר, נסעה למוסקבה ללמוד באקדמיה הרוסית לתיאטרון בקורס המשחק והבימוי של פומנקו.
בשנת 2001, מיד עם סיום לימודיה, התקבלה ללהקת התיאטרון "סדנת פיוטר פומנקו".
היא שיחקה בהצגות "לילות לבנים", "זאבים וכבשים", "כפר אחד מאושר לחלוטין", "מלחמה ושלום.
תחילתו של הרומן", "מטורף משאיו" ואחרים.
בשנת 2003 גילמה את התפקיד הראשי הראשון שלה בסרטו של אלכסיי אוצ'יטל "טיול".
מאז 2004 היא משתפת פעולה עם תיאטרון בניהולו של אולג טבקוב, שם היא השתתפה בהצגות "האישה", "סיפורה של מוסקבה מאושרת", "יום משוגע, או נישואי פיגארו", "הדוד ואניה".
מאז 2006 היא שחקנית תיאטרון האמנות במוסקבה על שם א.
בשנת 2009 גילמה את בתו של פורתוס, אנג'ליקה, בסרט שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן בכיכובו של מיכאיל בויארסקי וגילמה רופאה בסרט הטיסה.
בשנת 2012 הוזמנה לתיאטרון האקדמי על שם ולדימיר מיאקובסקי במוסקבה לתפקיד הראשי בהצגה "כישרונות ומעריצים" על פי המחזה באותו שם מאת אוסטרובסקי שביים מינדאוגאס קרבאוסקיס.
היא הופיעה גם בסדרות הטלוויזיה ריכטר, גודונוב (בה גילמה את מריה נגאיה, רעייתו השמינית של איוואן הרביעי ואם דמיטרי אוגליצקי) וכן בסדרה מעצר בית.
ב-25 באפריל 2015, יחד עם אנדריי קוזלובסקי, היא הפכה לזוכה בתוכנית הטלוויזיה הבידורית "רוקדים עם כוכבים" בערוץ הטלוויזיה "רוסיה".
ב-2020 השתתפה בתוכנית "עידן הקרח" בערוץ הראשון ברוסיה.
ב־2020 כיכבה לצדו של מיכאיל פורצ'נקוב בסדרת הדרמה מבית VGTRK, "מתכון לאושר משפחתי".
ב-2021 הופיעה לצד סרגיי בורונוב בסרט הקומדיה קרובים.
ב-2023 כיכבה בסדרה חיסון מלכותי, כשגילמה את הקיסרית יקטרינה השנייה.
איריס ברנע (נולדה ב-10 באפריל 1952) היא שחקנית ישראלית בעבר, וכיום עוסקת בטיפולי גוף ונפש.
היא המייסדת והבעלים של האתר "טיפטיפול", שעוסק במטפלים בישראל.
ברנע הופיעה בשנות השמונים בשעשועון הטלוויזיוני "שניים בראש אחד" ששודר בערוץ הראשון.
ב-1999 שיחקה בסדרה "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ".
בסדרה "חלומות נעורים", היא שיחקה את דליה נשר, אמה של רונה (הילה פלדמן).
בטלנובלה "לגעת באושר", גילמה את נעמי סופר.
בקולנוע שיחקה בסרטים "להיות כוכב", "הפרויקט של פיטר שמייכל" (בתפקיד מנהלת בית ספר) ורגליים קרות (בתפקיד אם החתן).
בנוסף, הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "שמש" ו"החיים זה לא הכל".
בניהם הם השחקנים איתי ברנע, עומר ברנע ורום ברנע.
מתגוררת עם משפחתה במושב בן שמן ובעלת מתחם אירועים בשם "הבית של איריס".
איריס דוידסקו (24 בספטמבר 1955 – 21 בדצמבר 1995) הייתה דוגמנית ושחקנית ישראלית.
דוידסקו נולדה כבת הצעירה של אלימלך ורינה בחיפה.
עדיאל דוידסקו (לימים, צייר) הוא אחיה הבכור.
אביה, אלימלך דוידסקו, היה עורך דין פלילי חיפאי מצליח ואמה, רקדנית (למדה אצל גרטרוד קראוס) באופרה.
בעקבות כך נשלח למאסר והוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים וחצי.
אמה לא טיפלה בה, תחילה גרה אצל סבתה ובהמשך חיה במשפחות אומנות.
אביה נישא בשנית בזמן ריצוי עונשו.
לאחר שאביה השתחרר מהכלא הוא לקח אותה ואת אחיה והם גדלו עם האם החורגת ובתה מנישואים קודמים.
היחסים עם האם היו בעיתיים ולאחר שלוש שנים נפרדו בני הזוג.
בהשפעת אמה הביולוגית, שנישאה גם היא בשנית, נשלחה בגיל 13 לפנימיית הדסים.
באותה עת הכירה את אבי אביבי ויפתח-פלמח זאבי (בנו של רחבעם זאבי).
בגיל 14 הכירה את אורי גלר, אז בחור צעיר ולא מוכר, יוצא צבא.
בסוף 1968 הציעה לגלר להצטלם עימה לפרסומת.
דרך פרסומת זו פיתח גלר קריירה כדוגמן.
בשנת 1969 נבחרה כמועמדת בתחרות "מלכת המים" מטעם השבועון "העולם הזה" אולם נאלצה לפרוש בשל גילה (הייתה אז בת 14).
ב-1971 התמודדה שנית וזכתה בתואר.
באותה עת עזב גלר את ישראל.
כיוון שלא הייתה בגירה, אביה מנע ממנה להצטרף אליו והשניים נפרדו.
בעקבות זכייתה בתואר עברה לתל אביב ולמדה בגימנסיה שלווה (בכיתה י').
דוידסקו נחשבה לנערת זוהר בבוהמה התל אביבית .
בעת שיצאה עם בעז שרעבי (עמו הייתה בזוגיות למשך כשנה) כתבה את המילים לשירו Adios My Friends (הופיע באלבום "בעז" (העטיפה הירוקה) ,1973)
בשנת 1972 השתתפה בסרט "הצד השני" של ברוך דינר.
ב-1973 שיחקה בסרט "מתנה משמיים" לצד עדנה לב ודבורה קידר, בשנה זו גם שיחקה בסרט "אדם" כאשתו של שמוליק קראוס, ב-1978 הופיעה בסרט בלפר.
היא קיבלה פטור משירות צבאי ושימשה בזמן מלחמת יום הכיפורים כמתנדבת בבית החולים איכילוב.
בהמשך יצאה ללונדון ועבדה במגזין "ווג".
בגיל 18 וחצי חזרה לביקור בארץ ונפגעה בפניה כאשר רכב התנגש ברכבה.
לאחר התאונה סבלה מכאבים והסניפה הרואין שהשאירו לה חברים שבאו לבקר אותה.
ב-1977 הזמין אותה גלר לביקור בלונדון.
דוידסקו לא ידעה שההזמנה הייתה לרגל השקת תקליט שגלר הפיק.
הייתה מכורה לסמים לתקופה, עברה מספר טיפולי גמילה בשנות ה-80. לאחר מכן השתקעה בכפר סבא ועבדה כסוכנת נדל"ן.
על כריכתו של ספרה "מרתון לחיים" משנת 1988 היא מציינת כי היא חיה "חיים קשים יותר, ונקיים יותר".
בתחילת שנות ה-90 העבירה סדנאות לגמילה מסמים במסגרת שירות בתי הסוהר.
איריס דוידסקו נפטרה במהלך חג החנוכה ב-1995.
נטמנה בבית העלמין בהוד השרון.
"דברים שאינם", הוצאת תמוז, 1976
"מרתון לחיים", שירים, הוצאת תמוז, 1988
אירינה יונסקו הייתה צלמת צרפתייה.
יונסקו נולדה בפריז למשפחת מהגרים מרומניה, מגיל ארבע ועד חמש עשרה הוריה שלחו אותה לגור ברומניה אצל קרובי משפחתה אשר היו אומני קרקס, מגיל חמש עשרה ועד עשרים ושתיים הופיעה גם היא באומנות קרקס.
ב-1965 ילדה את בתה היחידה אווה יונסקו.
כצלמת ב-1974 היא פתחה תערוכה בפריז, יצירות שלה פורסמו גם במספר מגזינים וספרים.
היא נודעה בצילומים בהם מופיעה בתה הקטנה, היא החלה לעסוק בצילום מ-1969. ב-1974 החלה בפרסום תמונות של בתה, תמנות שצולמו בעירום או בתנוחות מיניות מאז הייתה בת חמש.
בהיותה בת 11, תמונותיה של אווה בעירום הופיעו על שער המדורה האיטלקית של פנטהאוז.
התמונות בהן אירינה צלמה את בתה בעירום נהיו לשנויות במחלוקות.
אירינה צילמה את ביתה עירומה, כשהייתה בת 12, עבור שער עיתון דר שפיגל .
בתה המשיכה לשמש כמוזה שלה עד גיל 12, ואז שירותי הרווחה התערבו ובתה נלקחה ממנה.
לאחר מכן אווה טענה כי אמה התעללה בה, ונלחמה על הזכויות לבעלות על התמונות בהן הופיעה.
ב-2012 בתה תבעה אותה וזכתה במשפט, ואירינה חויבה לשלם לביתה אווה פיצויים בסך 10,000 יורו על כך שצילמה קטינה בעירום.
צילומיה מציגים נשים בלבוש מפואר, בהקשר מיני.
אירינה סולוביובה היא אחת מחמש הנשים שנבחרו לתוכנית אימונים לקוסמונאוטיות בברית המועצות (en), ולשעבר קוסמונאוטית סובייטית.
אירנה אף פעם לא טסה לחלל, אך נבחרה להיות גיבוי של ולנטינה טרשקובה, האישה הראשונה שטסה לחלל בעזרת החללית ווסטוק 6 ביוני 1963. סולוביובה נבחרה לטוס בווסחוד 5, מה שהיה הופך אותה לאישה הראשונה שטסה לחלל, אך תוכנית ווסחוד נדחתה.
לפני שגויסה להיות קוסמונאוטית, סולוביובה הייתה אלופת העולם בצנחנים הסובייטים ואף זכתה בפרסים.
1959 - עברה בהצלחה את לימודיה ב-אוניברסיטת אורל הפדרלית
1967 - עברה בהצלחה את לימודיה ב-אקדמיית חיל האוויר הסובייטי על שם ז'וקובסקי
אירנה אדוארדובנה סלוצקאיה היא מחליקה אמנותית על הקרח רוסייה בעבר ממוצא יהודי.
סלוצקאיה נולדה וגדלה במוסקבה, בת יחידה לאבא יהודי מהנדס ואמא רוסיה אורתודוקסית מורה, שהשתתפה בעבר בתחרויות בסקי למרחקים.
היא החלה להתאמן בהחלקה אמנותית על קרח בגיל 4 על ידי אמא שלה.
מגיל 6 היא הצטרפה למועדון ספורט מוסקביץ' בהדרכתה של ז'אנה גרומובה.
באליפות העולם לנערות שנערכה בקולורדו ספרינגס, ארצות הברית בשנת 1994 היא זכתה במדליית ארד בתחרות ליחידות.
שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות העולם לנערות שנערכה בבודפשט, הונגריה במדליית זהב בתחרות ליחידות.
באליפות אירופה שנערכה בסופיה, בולגריה בסוף ינואר 1996 היא זכתה במדליית זהב לראשונה בקריירה שלה, לפני סוריה בונלי מצרפת אלופת אירופה היוצאת לאחר שזכתה 5 שנים ברציפות ומריה בוטירסקאיה בת ארצה.
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה במרץ היא זכתה במדליית ארד, אחרי מישל קוואן מארצות הברית ואלופת העולם היוצאת צ'ן לו מסין.
באולימפיאדת נאגנו (1998) היא סיימה במקום חמישי בתחרות ליחידות.
סגנית אלופה אולימפית ואלופת עולם
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) היא זכתה במדליית כסף אחרי שרה יוז שדורגה רביעית לאחר התכנית הקצרה אך הבריקה בתוכנית הארוכה ולפני מישל קאוון וסשה כהן שלושתן מארצות הברית.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בנאגנו, יפן היא זכתה במדליית זהב לפני מישל קאוון, פומי סוגורי מיפן וסשה כהן.
באליפות אירופה שנערכה בליון, צרפת בינואר 2006 זכתה סלוצקאיה בפעם השביעית במדליית זהב, יותר מכל ספורטאי אחר בהיסטוריה.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת טורינו (2006) היא זכתה במדליית ארד אחרי שיזוקה אראקאווה מיפן וסשה כהן.
באוגוסט 1999 נישאה סלוצקאיה לחברה, סרגיי מכאייב.
בשנת 2018 היא נישאה בשנית לאיש עסקים, אלכסיי גוברין.
סבתא של סלוצקאיה מתגוררת בנתניה ולכן ניסו לשכנע אותה להתחרות עבור ישראל.
אירינה סלזניובה (נולדה ב-8 בספטמבר 1961, קייב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון, שפעלה בישראל כעשר שנים, בעיקר בתיאטרון הקאמרי, החל משנת 2000 מתגוררת ב.
סלזניובה נולדה בקייב, בתחילת דרכה הייתה שחיינית מקצוענית בנבחרת ברית המועצות, אך ויתרה על הספורט לטובת לימודי תיאטרון.
ובשנת 1983 סיימה את לימודיה באקדמיה לאמנויות התיאטרון בסנקט פטרבורג.
היא עבדה בתיאטרון הדרמה הגדול על שם גורקי, ובתיאטרון הדרמה מאלי בסנקט פטרבורג (אז לנינגרד).
במקביל שיחקה גם במספר סרטי קולנוע.
בשנת 1990 עברה לישראל עם בעלה הזמר מקסים ליאונידוב.
סלזניובה למדה עברית תוך זמן קצר, וחצי שנה אחרי שעלתה לישראל שיחקה בהצגת היחיד "אהבה רוסית", מונולוגים של עשר דמויות נשים מהמחזאות הרוסית הקלאסית, שביים ארתור קוגן.
המחזה עלה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו וזכה בפרס על־שם נסים עזיקרי, יחד עם השחקנית דניאלה מיכאלי.
חבר השופטים, כלל את חנה מרון, ציפי פינס ואהוד מנור, שהגיעו להחלטה פה אחד, והודיעו כי הפרס הכפול איננו תוצאה של פשרה, אלא אות הוקרה להישג הייחודי של כל אחת משתי השחקניות.
את הקשר בין סלזניובה לבמאי קוגן, שהיה אז סטודנט שנה שלישית בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, יצר אילן רונן המנהל האמנותי של התיאטרון הקאמרי שראה את סלזניובה מופיעה בלנינגרד.
הופעתה ב"אהבה רוסית" קיבלה גם ביקורות נלהבות, ההצגה עלתה עוד מספר פעמים לאחר הפסטיבל וסלזניובה קיבלה גם את הפרס על שם השחקן אברהם בן-יוסף.
אחר כך הוזמנה להצטרף לצוות התיאטרון הקאמרי, ולשחק בתפקיד נינה במחזה "השחף", יחד עם השחקן מיכאיל קוזקוב שגם עלה לישראל באותה עת.
בתחילת 1992 גילמה את אחת מבנותיו של טוביה במחזה "תפילה", קופרודוקציה של הקאמרי עם תיאטרון חיפה, עיבוד של גריגורי גורין לסיפורו של שלום עליכם, "טוביה החולב".
באוקטובר החלה לשחק בתפקיד ליידי אן במחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר בבימוי של עמרי ניצן, ובסוף השנה שיחקה במחזה "המאהב" מאת הרולד פינטר יחד עם מיכאיל קוזקוב ששיחק וביים.
בקיץ 1993 שיחקה במחזה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר בבימויו של ליביו צ'וליי הרומני, שהוזמן במיוחד לישראל לביים על ידי הקאמרי.
בשנת 1994 שיחקה במחזה "תמול שלשום", ע"פ ספרו של ש"י עגנון, בבימויו של יורם פאלק.
בשנת 1995 שיחקה במחזה "פעורי פה" מאת חנוך לוין בבימויו של רוברט סטורואה, שזכתה לשבחי הביקורת.
בשנת 1996 שיחקה בסרט "משחק חייו"" בבימוי יקי יושע לצד עמוס לביא.
בשנת 1998 שיחקה בסרט "פעמיים בוסקילה" שהפיק, כתב וביים זאב רווח.
בשנים 1998–1999 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "רחוב סומסום" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1999 שיחקה בפעם האחרונה בישראל בתיאטרון הקאמרי במחזה "אלמה" מאת יהושע סובול.
בשנים 2015-2018 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הבלגית "Professor T."
בשנת 2021 גילמה את הסבתא בסרט הבלגי-הולנדי "Red Sandra".
סלזניובה הייתה נשואה לזמר מקסים ליאונידוב 14 שנים, אך בשנת 1996, ביקש להחיות את הקריירה שלו ברוסיה וחזר לגור שם, התאהב בשחקנית צעירה והשניים התגרשו.
בישראל הכירה את ווילף, אזרח בריטי שהיה בישראל לצורך עבודה.
לאחר שחזר לאנגליה והגיע לבקר מדי פעם, החליטה סלזניובה להתחתן ולעבור לאנגליה בסוף שנת 2000. שם ניסתה שוב להשתלב בעולם התיאטרון.
אירינה אנדרייבנה ורשצ'וק (באוקראינית: Ірина Андріївна Верещук; נולדה ב-30 בנובמבר 1979) היא פוליטיקאית ומדינאית אוקראינית, מאז 2021 סגנית ראש הממשלה - השרה לשילוב מחדש של השטחים הכבושים הזמניים של אוקראינה.
אירינה ורשצ'וק נולדה ב-30 בנובמבר 1979 ברווה-רוסקה.
בשנת 1997 סיימה את לימודיה בפנימייה התיכונית רווה-רוסית עם מדליית זהב.
בשנת 2014 התמודדה בבחירות להראדה העליונה אך הפסידה לוולודימיר פרסיוק.
ורשצ'וק הייתה חברת הראדה העליונה של הכינוס התשיעי (מ-29 באוגוסט 2019 עד 4 בנובמבר 2021) ממפלגת משרת העם (מס' 29 ברשימה); נציגת הממשלה בראדה העליונה מ-4 בספטמבר עד 15 בנובמבר 2019; חברת בוועדת הראדה העליונה לביטחון לאומי והגנה, ראש ועדת המשנה לביטחון המדינה והגנה.
בשנים 2010–2015 הייתה ראש העיר של רווה-רוסקה.
ב-6 בדצמבר 2022 פורסם ששירות הביטחון הפדרלי של רוסיה הכניס את סגן ראש ממשלת אוקראינה ורשצ'וק לרשימת מבוקשים.
אירינה מלניקובה הייתה היסטוריונית סובייטית-אוקראינית.
התמחותה הייתה בחקר היסטוריה של צ'כוסלובקיה.
היא הייתה דוקטור למדעי ההיסטוריה, וחברה באקדמיה הלאומית למדעים של אוקראינה.
תחומי המחקר שלה כללו גם את ההיסטוריה הפוליטית והכלכלית של מרכז ומזרח אירופה, עם התמקדות בתקופה שבין המלחמות.
מלניקובה נולדה במנה, מחוז צ'רניהיב.
מלניקובה סיימה את לימודיה באוניברסיטת קייב (1940).
עם תחילת החזית המזרחית כחלק ממלחמת העולם השנייה היא פונתה לקזחסטן, לעיר שימקנט.
מלניקובה החלה ללמד היסטוריה בהגירה כפויה במכון להוראה בדרום קזח (1941–1942).
מלניקובה למדה בבית הספר לתארים מתקדמים של האוניברסיטה הממלכתית של אוקראינה המאוחדת בקזיל-אורדה (טובה).
בקייב הגנה על עבודת הגמר שלה "מדיניות ממשלת רוסיה על אוקראינה בשנים 1725-1740" (המנחה א' וודנסקי) (1946), אך לאחר מכן עזבה את הלימודים על אוקראינה כדי להתמסר לבוהמה וללימודים סלאבים מערביים.
מלניקובה הייתה נשואה להיסטוריון האוקראיני אנדריי ליחולאט.
מ-1947 עד 1959 מלניקובה הייתה חוקרת בכירה במכון למחקרים סלאביים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה.
שם היא החלה ללמוד את ההיסטוריה הפוליטית של צ'כוסלובקיה וטרנסקרפטיה, שבאותו הזמן סופחו לברית המועצות.
משנת 1957 מלניקובה עברה לקייב.
היא החלה לעבוד במכון להיסטוריה של האקדמיה למדעים של אוקראינה הסובייטית.
שם, ב-1961, היא הגנה על עבודת הדוקטורט שלה בנושא "המאבק המעמדי בצ'כוסלובקיה בתקופת התייצבות זמנית וחלקית של הקפיטליזם (1924-1929)".
עד היום נותרה יצירה זו השלמה ביותר בתולדות המפלגות הפוליטיות הצ'כיות של שנות ה-20, שנכתבו באוקראינה.
בשנים 1965–1988 מלניקובה הייתה ראשת המחלקה להיסטוריה סוציאליסטית של יחסים בינלאומיים, מאז 1988 - עמיתת מחקר ראשית.
בשנת 1973 היא נבחרה להיות חברה בהתכתבות באקדמיה למדעים של אוקראינה הסובייטית.
בשנות ה-70 מלניקובה הייתה חוקרת מובילה בהיסטוריה של מדינות אירופה, ובין הבודדות שחקרו היסטוריה של צ'כוסלובקיה.
היא שיתפה פעולה עם מוסדות היסטוריים רלוונטיים של האקדמיה למדעים של בולגריה, צ'כוסלובקיה ופולין.
לאחר החזרת העצמאות של אוקראינה, האג'נדה שלה הייתה לחקור את ההיסטוריה של היחסים הבינלאומיים של אוקראינה בעת החדשה.
בשנת 2002 הוענק לה תואר הכבוד "עובדת מכובדת של מדע וטכנולוגיה באוקראינה".
אירינה דמיטרייבנה פאריון (באוקראינית: Ірина Дмитрівна Фаріон; 29 באפריל 1964 – 19 ביולי 2024) הייתה פוליטיקאית אוקראינית.
הייתה חברת הראדה העליונה של הכינוס השביעי.
אירינה פאריון נולדה ב-1964 בלבוב שבאוקראינה.
את השכלתה הגבוהה קיבלה באוניברסיטת לבוב, בוגרת הפקולטה לפילולוגיה.
פאריון עבדה כפרופסור עוזרת במחלקה לשפה אוקראינית ולבלשנות שימושית באוניברסיטה הלאומית של לבוב.
בעלת דוקטורט בפילולוגיה, הגנה על עבודת הגמר שלה ב-2015. מחברת של מספר מאמרים ומונוגרפיות בנושאים שונים.
ב-8 ביולי 2015 ועדת החקירות של רוסיה פתחה תיק פלילי נגד אירינה פאריון בטענה לפשעים בקשר לנאום שלה מ-15 באוקטובר 2014 בעצרת בקייב הקוראת להשמדת רוסיה כמדינה, ורוסים כקבוצה של אנשים על בסיס אתני.
ב-19 ביולי 2024 נורתה פאריון בעיר לבוב ברחוב מסריק .
אחד הכדורים פגע בראשה והיא נפטרה בשעה 23:20 מבלי לחזור להכרה.
אירינה פאריון הייתה נשואה לאוסטפ סמצ'ישין, ממנו התגרשה, ואם לבת, סופיה.
אירינה מיכאילובנה בלדינה הייתה ציירת רוסית סובייטית שחיה ופעלה בלנינגרד, הייתה חברה באיגוד האמנים של סנט פטרבורג ובאיחוד האמנים בסנט פטרבורג.
של אמני הפדרציה הרוסית, ונחשבת כנציגת אסכולת לנינגרד לציור.
אירינה מיכאילובנה בלדינה נולדה ב-18 במאי 1922 במוסקבה.
בשנים 1940–1941 למדה במכון מוסקבה לאמנויות שימושיות ודקורטיביות.
בשנת 1945 לאחר המלחמה התקבלה למחלקה לציור של מכון רפין לאמנויות בלנינגרד, שם למדה עם אלכסנדר דבלר, בוריס פוגל, אלכסנדר סגל.
בשנת 1947 היא נישאה לאלכסיי אריומין (1919–1998), שהפך לצייר רוסי ידוע, אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ב-1948 נולדה לה בת, נטליה, שלימים סיימה גם את לימודיה באקדמיה לאמנויות יפות בלנינגרד והפכה לציירת.
בשנת 1952 סיימה בלדינה את לימודיה במכון איליה רפין בסדנת מיכאיל בובישוב.
עבודת הסיום שלה הייתה בעיצובי התלבושות לסרט של אלכסנדר דובז'נקו "אדמה בפריחה".
מאז 1951 בלדינה הציגה קבוע בתערוכות אמנות בלנינגרד.
שם הציגה את עבודותיה יחד עם יצירות של המאסטרים המובילים באמנויות היפות של לנינגרד.
היא עבדה בעיקר כציירת בנושאי דיוקן, נוף וטבע דומם.
בשנת 1957 היא התקבלה לאיגוד האמנים הסובייטיים של לנינגרד.
בשנות ה-1960–1980 הנושא המרכזי של עבודתה היה הטבע ועמי אזור אגם אונגה.
היא ציירה ציורים ורישומים מהחיים כמו "הדרך לאויאש", "בקתות קיץ" (שניהם 1954), "ערב" (1956), "פעמוני פרחים", "לילך" (שניהם 1957), "נטשה", " "אישה אוזבקית", " אחות" ( 1962)", "דיוקן של ספירובה - אמה של גיבורת סטלינגרד נטשה קוצ'ויבסקוי" (1980), "מספרת עממית מקרליה אירינה אנדרייבנה פדוסוב" (1990), ואחרים.
סגנונה מאופיין בציור רחב, שהועצם עם השנים באפקט דקורטיבי.
היא השתמשה במיומנות בטכניקות של ציור באוויר פתוח, והעבירה בעדינות מגוון גוונים של מצב רוח ויחסי צבע בטבע הצפוני.
אירינה מיכאילובנה בלדינה נפטרה ב-15 בינואר 2009 בסנט פטרסבורג בשנת השמונים ושבע לחייה.
ציורים של אירינה בלדינה שוכנים במוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, צרפת, פינלנד, ארצות הברית, יפן, גרמניה, אנגליה ומדינות אחרות.
איריס אידלסון-שיין היא פרופסור חבר במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אידלסון-שיין למדה לתואר ראשון ושני באוניברסיטת תל אביב, והשלימה את לימודי הדוקטורט שלה בשנת 2011, בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב בהדרכתה של פרופסור שולמית וולקוב.
היא המשיכה למחקר פוסט-דוקטורט במרכז כ"ץ לחקר היהדות באוניברסיטת פנסילבניה, בסמינר להיסטוריה באוניברסיטת מינכן, ובמחלקה לתאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בשנת 2019 הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובשנת 2020 נבחרה לאקדמיה הצעירה הישראלית.
אידלסון-שיין מתעניינת בסוגיות של תרגום ודיאלוג בין-תרבותי בעת החדשה המוקדמת, ספרות יידיש ישנה, היסטוריה של המדע, ותפיסות של מיניות, גזע ומגדר.
מאז שנת 2019 היא מנהלת את פרויקט JEWTACT לחקר תרגום יהודי בעת החדשה המוקדמת במימון מועצת המחקר האירופית (ERC).
איריס ארז (נולדה ב-19 באפריל 1971, כ"ד ניסן התשל"א) היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
היא החלה לרקוד בגיל שש בזמן שהות משפחתה בארצות הברית.
במהלך שנות בית הספר הוכשרה בבלט קלאסי עם המורים זהבה ברק ועמי דסקל, ובתיאטרון ב"בימת הנוער" רחובות, בניהולה של איה לביא עם המורים אהרון הרצוג וריבי ניסים.
במהלך שירותה הצבאי ומיד לאחריו למדה מחול מודרני ועכשווי אצל המורות נירה טריפון, סאלי אן פרידלנד ונעמי פרלוב, בלט קלאסי עם צבי גוטהיינר, גוצ'י לאו, קלייר בייליס ופטריסיה אהרוני, וריקוד ושירה ממערב אפריקה עם האמנית הרב-תחומית מאירה אשר.
בין השנים 1993–1996 למדה לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ואמנויות באוניברסיטת תל אביב וסיימה בהצטיינות.
בין השנים 1996–1999 למדה לימודי תעודה בתרפיה בתנועה בסמינר הקיבוצים.
במקביל ללימודיה הגבוהים הצטרפה ללהקתה של הכוריאוגרפית ענת דניאלי וללהקת "קלבש" של מאירה אשר.
בתום לימודיה עבדה עם הכוריאוגרפים רונית זיו, ענבל פינטו, לארה בארסק ואורי איבגי.
בשנת 2000 הצטרפה ללהקה של הכוריאוגרפית יסמין גודר, עמה עבדה עד שנת 2007.
בשנת 2003 יצרה את עבודת הסולו הראשונה שלה, "מקדם הגנה", עבור פסטיבל אינטמדאנס בתיאטרון תמונע.
מאז ממשיכה ליצור עבודות הנעות בין סולו לרקדן בודד לעשרות משתתפים ובוחנות את מקומו של האדם בעולם.
שיתפה פעולה עם הבמאים אבי דבאח ובנימין פרידנברג ביצירת מספר סרטי מחול.
ניהלה אמנותית את אירוע "רוקדים הרי גליל" של עמותת הכוריאוגרפים בשיתוף רן בן דרור ומשה שכטר בשנת 2009, את פסטיבל מחולשלם 2015 בשיתוף שרון צוקרמן ויזר, ומשנת 2022 את סדרת המחול "עבודות לאור יום" ביישוב נטף שבהרי ירושלים, בשיתוף רות ולנסי.
בין השנים 2012–2015 כיהנה כיו"ר ועדת המחול בסל תרבות ארצי.
חברה בעמותת הכוריאוגרפים משנת 2010 ובקבוצת האימפרוביזציה "אוקטט" משנת 2009.
בשנים 2012–2023 לימדה בחוג למחול ובמסלול לכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים, ומאז 2009 מלמדת בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
בשנת 2017 הוזמנה ללמד מחול וכוריאוגרפיה במחלקה למחול באוניברסיטת ריד שבפורטלנד, אורגון, במסגרת קרן שוסטרמן.
2022 "השתלטות רכה" - פעולה המונית שכללה 32 רקדנים, במסגרת אירוע "ספקטרום" בעיריית ירושלים.
2021 "Homework: Exercising wombhood" - שיתוף פעולה עם הכוריאוגרפית מרג'ני פורטה סנדרס, הפקה משותפת של מרכז המחול וויטבירד, פורטלנד, והקונסוליה האמריקאית בניו יורק ולוס אנג'לס.
2021 "שומרת החומות" - וידאו ומופע סולו במסגרת התערוכה "תוספת שבת" של האמנית נירה פרג בגלריה ברוורמן.
2021 "געגועים לפנים LIVE" -טריו, עלה לראשונה בפסטיבל תל אביבדאנס, במרכז סוזן דלל, תל אביב.
2020 "געגועים לפנים" - טריו, עלה כמופע חי באופן מקוון בפסטיבל מחולשלם, ירושלים.
2019 "מסה"- עבודה לחמישה רקדנים, פסטיבל ארנבת מרץ, בת ים.
2018 "סולו לקרלה" - סולו, פסטיבל בין שמים לארץ, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2018 "המחוללים" - מופע רב משתתפים תלוי מקום, פסטיבל בת ים לתיאטרון רחוב, פסטיבל בין שמים לארץ, ירושלים.
2017 "פולחנאני" - סולו תלוי מקום במסגרת האירוע "הווה מתמשך" באגף לארכאולוגיה, מוזיאון ישראל.
2017 "KNEE PLAY ON FOREIGNAFFAIRS" - עבודה לרקדנים וזמרי מקהלה, אוניברסיטת ריד, פורטלנד, אורגון.
2016 "לוקאלי" - סולו, פסטיבל צוללן.
2014 "תכף אשוב" - דואט לרקדן ורקדנית, פסטיבל הרמת מסך.
2014 "Public Intimacy" - יצירה לתשעה רקדנים, הביאנלה למחול בוונציה, איטליה.
2013 "גוף ראשון רבים" - דואט לשתי רקדניות, שבוע המחול הבינלאומי, מחולשלם ירושלים.
2011 "עצומים" - עבודה לארבעה רקדנים ומוזיקאי, פסטיבל הרמת מסך.
2010 " Homesick-חולה בית" - טריו, פסטיבל הרמת מסך.