tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"הרשימה המשותפת" טענה כי משתתפי המפגש היו נציגי הליכוד ולכן לא ייצגו את המגזר הערבי, וכי זו מחווה ריקה מתוכן כל עוד הדבר לא בא לידי ביטוי במעשים ממשיים במדיניותו של נתניהו.
ב־21 במאי 2015 נפגש נתניהו עם איימן עודה, יו"ר הרשימה המשותפת.
השניים דנו בקידום החברתי והכלכלי של האזרחים הערבים בישראל.
בתום הפגישה אמר עודה שהגיע אליה "עם אחריות גדולה, כמי שמייצג את המיעוט הגדול במדינה, מיעוט שכחלק מטקטיקת בחירות בזויה, ראש הממשלה בחר להסית כנגדו וכנגד עצם אזרחותו".
ב־28 במאי, בשיחה עם תא הכתבים המדיניים, חזר נתניהו והביע צער על האמירה, כשציין ש"אלה דברים שלא היו צריכים להיאמר".
נתניהו הסביר: "מה שהיה צריך להיאמר זה שמצביעי מפלגה מסוימת יוצאים לקלפיות, והם אכן באו והגיעו להישג.
חשבתי שזו אמירה פוגענית כפי שנאמרה ומיהרתי להתנצל".
נתניהו הוסיף שבשש שנותיו כראש ממשלה הושקעו תקציבים רבים במגזר הערבי, ושהוא מעוניין שהמגזר הערבי "ישתלב בהצלחה שקוראים לה מדינת ישראל".
בביקורה של שרה נתניהו בבית ספר ערבי בלוד ביוני, נדרשה אף היא להתבטאותו של בעלה ביום הבחירות ואמרה: "הייתה איזושהי אי־הבנה, אני לא אכנס לזה".
ב־10 בנובמבר 2015, באירוע של מכון המחקר הליברלי "Center for American Progress" בוושינגטון, שוב נשאל נתניהו על דבריו, והשיב שלהערכתו הצביעו לו ערבים רבים בהרבה משהצביעו למפלגת העבודה.
לדבריו, הוא לא התייחס לעצם ההליכה להצביע אלא לרשימה מסוימת שלה התנגד, אך האמירה לא הייתה צריכה להיאמר כפי שנאמרה.
ביולי 2016 פרסם נתניהו סרטון ובו אמר: "לפני שנבחרתי, אמרתי שהמצביעים הערבים באים לקלפיות בהמוניהם.
אף על פי שהתכוונתי למפלגה פוליטית ספציפית, אנשים רבים נפגעו, וניתן להבין זאת.
אני התנצלתי על האופן שבו הובנו דבריי.
אלא שהיום אני מבקש ללכת צעד אחד קדימה.
היום, אני מבקש מכם אזרחי ישראל לקחת חלק בחברה הישראלית – בהמוניכם.
עבדו בהמוניכם, למדו בהמוניכם, שגשגו בהמוניכם".
בינואר 2021, בביקורו בעיר נצרת לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, שב נתניהו ואמר שכוונתו בדברים הייתה להתריע מפני הצבעה ל"רשימה המשותפת" ולא להזהיר מעצם ההצבעה של אזרחי ישראל הערבים.
הוא הוסיף שהתנצל בעבר אם דבריו לא הובנו כהלכה והוא עושה זאת גם כעת.
מאוחר יותר כתב נתניהו באוטוביוגרפיה שלו "ביבי: סיפור חיי" שהמשפט המדויק שהיה צריך להגיד היה, "המצביעים של המפלגות הערביות האנטי־ציוניות נוהרים בהמוניהם אל הקלפי, ואם לא תגיעו להצביע – נפסיד בבחירות".
עוד כתב שדבריו הוצגו באופן מעוות כאילו טען שאין לערבים זכות דמוקרטית להצביע.
אמירות שהושוו להתבטאות נתניהו או שבאו בעקבותיה
בהתייחסות לבחירות הכלליות בבריטניה, שנערכו כחודש וחצי לאחר הבחירות בישראל, נעשתה בתקשורת הישראלית השוואה בין אמירת נתניהו לבין מסרים שהושמעו על ידי נציגי המפלגה השמרנית וראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, שהזהירו מפני התחזקות והצבעה גדולה למפלגה הלאומית הסקוטית, המייצגת את הסקוטים.
השוואה נוספת נעשתה ביחס לבחירות שהתקיימו ב-2 ביוני לראשות עיריית ערד, שבהן השתמש מועמד "יש עתיד", ניסן בן־חמו, ברטוריקה דומה, כששלח ביום הבחירות הודעת טקסט בשפה הרוסית לבוחרים בה כתב כי "המוני חסידי גור בקלפיות, הם ינצחו אם לא תצביעו בעד ניסן בן חמו".
אמירה דומה נאמרה מפי חבר הכנסת (אז מטעם הבית היהודי) בצלאל סמוטריץ' ב־15 ביוני 2015, ערב הבחירות ללשכת עורכי הדין, בסרטון שפרסם והוצג באתר ערוץ 7, שבו אמר: "הערבים יבואו באוטובוסים בהמוניהם!
אנחנו חייבים להיות שם גם אנחנו בהמונינו, להצביע הצבעה ערכית, לאומית, ציונית".
ביום הבחירות לכנסת ה־24, אמר אביגדור ליברמן, יו"ר ישראל ביתנו, כי "החרדים נוהרים לקלפיות".
ב־2019 השתמשו מפיצי חברת הבירה היינקן בישראל בפרפרזה על דברי נתניהו, בניסיונם לקדם את יחסי הציבור של ביקור הכדורגלנים אנדראה פירלו ואלסנדרו דל פיירו, כשפרסמו סרטון שבו קורא דל פיירו לתומכיו להתגייס מול אוהדיו של פירלו הנוהרים באוטובוסים לקלפיות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת באותה שנה השתמשה רשימת חד"ש-תע"ל בתעמולת הבחירות שלה בסיסמה "נוהרים לקלפיות!".
המצודות הישראליות בנגב הן כ-60 מצודות, שבנייתן מתוארכת החל מהמאה ה-12 לפני הספירה, ואשר מבחינה גאוגרפית נמצאו מערד ובאר שבע ודרומה, ועד אילת.
קיימת סברה שהן היו מפעל ממלכתי של ממלכת ישראל המאוחדת.
קיימת גם סברה שאלו יישובים של תושבים אדומיים שחיו בנגב ועסקו במסחר נחושת מהערבה ובחקלאות.
המצודות שנמצאו פזורות לאורך דרך האתרים, מערד ודרומה לדימונה, ירוחם, שדה בוקר ועד קדש ברנע במערב, ויטבתה ואילת בדרום.
המצודות נתגלו וזוהו לראשונה על ידי חוקרי הנגב לנרד וולי ותומאס אדוארד לורנס בין השנים 1914–1915. בהמשך הן נחפרו ונחקרו על ידי חוקרים רבים, ביניהם יוחנן אהרוני, רודולף כהן, זאב משל, זאב הרצוג ועוד.
המצודות שנמצאו היו גדולות יחסית, וצורותיהן היו מלבניות או רבועות עם מגדלי פינה.
מצודות מסוג זה נמצאו בין השאר בערד, בחורבת עוזה, בתל עירא ובקדש ברנע.
כמו כן נמצאו מצודות קטנות יותר, בעלות מבנה סגלגל.
המצודות לא נמצאות לאורך דרכי הנגב בלבד, אלא רובן פזורות בכל הנגב ובעיקר בהר הנגב הצפון מערבי.
אתר חורבת תימן בנוי לפי תוכנית אופיינית למצודות הישראליות בנגב, ולכן כשחופריו הגיעו אליו ב־1975, הם סברו שהם חופרים עוד מצודה במערך המצודות; בהמשך, לאור הממצאים יוצאי הדופן של האתר, נוצרה מחלוקת בנוגע למהותו, וכיום קיימות דעות מגוונות בנוגע לשימושו – אף אחת מהן איננה קונצנזוס.
המצוד היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC, מהיוצרים של "עולם קפוא".
הסדרה מורכבת מ-7 פרקים באורך כ-60 דקות, המראה את חייהם של בעלי חיים טורפים ממגוון סוגים, מצולמת בשימוש בטכניקות צילום ייחודיות ובטכנולוגיה חדשנית.
בגרסה האנגלית, מדובבת הסדרה על ידי דייוויד אטנבורו.
סדרה זו מתמקדת ביחסים שבין הטורפים לנטרפים - הטורפים משכללים את האסטרטגיות שלהם כמה שיותר כדי לתפוס את טרפם במגוון מצבים ואזורים.
הנטרפים לעומתם מתגוננים במגוון צורות התחמקות.
גם המערכות האקולוגיות השונות משפיעות על מצב הטורפים - למשל בג'ונגל קל להתחבא לטרף הרבה יותר מאשר במדבר.
הסדרה מכילה 7 פרקים המכילים סביבות חיות שונות בעלות אתגרים שונים.
הפרק השביעי מתייחס לפעילות האנושית ביחס לכמה טורפים חשובים שנפגעים מפעילותו וגם במדענים שעוסקים בשימורם.
האתגר הגדול ביותר: פרק זה מתאר את הקשיים העומדים לפני הטורפים בניסיונות הציד שלהם.
מרבית הטורפים נכשלים בתדירות גבוהה בתפיסת ולכידת טרפם ועליהם ליצור אסטרטגיות מוצלחות כדי לגבור עליו.
באופן כללי רוב הטורפים נכשלים כמעט תמיד בניסיונות הציד.
באחיזת העונות (האזור הארקטי): באזור הארקטי ישנם חילופי עונות קשים וקיצוניים בהם משתנים התנאים כמעט לחלוטין מעונה לעונה - בקיץ החם הרבה מיני חיות שבות לקוטב והאזור פורח ומואר, בסתיו ובחורף לעומת זאת האזור מתרוקן מטרף והקרחונים שבים לשרור.
באזור הזה בולטים יותר מכל 3 טורפים: דוב קוטב, המתמחה בתפיסת כלבי ים, זאב ארקטי, הצד חיות קטנות כמו ארנבת השלג או גדולות כמו כבש המושק ושועל שלג, החוטף עופות ימיים מבין הסלעים.
כל אחד מהם מתמחה בתפיסה וציד של מזון אחר ובטקטיקות אחרות והם חייבים לנצל היטב את עונת הציד הקצרה.
מחבואים (יערות): ישנם מגוון סוגי יערות המכילים מעל מחצית מהיצורים על פני היבשה.
אך הציד קשה בעולם תלת־ממדי, גדול וסבוך בו חיות רבות מוסוות ונעלמות בקלות או נמצאים מעבר להישג יד - במרומי העצים.
בפרק נראים טיגריס מתגנב וטורף אייל נקוד, דלק אמריקני בטייגה מחפש עכברים, נקבת נץ מצוי ביער האירופי המבצעת אימוני ציד על עורבנים, פורטיה המתמחה בציד עכבישים אחרים, עיטי הרפיה החזקים עם גוזלם, קופיפיים המקפצים בלילה, להקת שימפנזות טורפות קופים, ונמלי גדוד קטלניות המשמידות כל יצור שנקרא בדרכם.
רעב בים (האוקיינוס): האוקיינוס הפתוח הוא שטח הגידול הגדול ביותר על פני הכדור אך רוב רובו נטול יצורים חיים והחיים בו קשים מאוד.
באוקיינוס אין אפשרות להסתתר כלל ועל הטורפים והנטרפים לשכלל צורות תקיפה מיוחדות.
בפרק נראה הלווייתן הכחול - החיה הגדולה ביותר בכדור הארץ שחיה באוקיינוס וניזונה מיצורים קטנים ביותר - להקת סרטני קריל.
כמו כן נראים בפרק פרגטות סועדות יחד עם דגי רעמתן על דאוניים, פיתיונאי הסרגסום המסתווה לדגים קטנים בין אצות סרגסו צפות, להקות סטנלות הניזונות מאורנוניים, טורפי מעמקים כמו מסרקן ביראו, מדוזת אוהל, צפע הים ודיונון ארך-זרועות המפתים טרף על ידי שימוש בנהורנות ביולוגית.
בין האיים ישנו זהרון המתעתע בדגיגים וכרישי משי לצד צניניות ובוניטו המנסים לצוד דגים קטנים ונכשלים, אלבטרוסים אוכלי קריל באוקיינוס הדרומי, מפרשן מפוספס מחפש טרף קל, וקבוצת אריות ים קליפורנים בחופי קליפורניה ניזונים מכדור דגים יחד עם דולפינים, דגי טונה, יסעורים, כרישים ולווייתן בריד ענק.
ללא איפה להסתתר (מישורים): במישורי הערבות והמדבריות המכילים מעל מחצית מפני היבשות בהם ישנו נוף עשבים פתוח אך כמעט ללא מקומות מסתור - עובדה שמקשה הן את חיי הציידים והן את חיי טרפם.
מרוץ נגד הזמן (חופים): החופים הם מקומות מאתגרים המשתנים תדיר בכל גאות ושפל והמציאות בהם קשה ומצריכה דיוק ועמידה בזמנים.
המְצוּדָה (באוקראינית: Сторожова́ заста́ва) הוא סרט קולנוע אוקראיני מסוגת הפנטזיה בבימויו של יורי קובאליוב, שעבורו זהו הסרט הראשון באורך מלא שהוא מביים.
מבוסס על ספר באותו שם מאת סופר הילדים האוקראיני ולדימיר רוטקובסקי.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם הסוכנות הממלכתית האוקראינית לקולנוע.
במרכז העלילה, בשנת 2017 ילד בשם ויקטור מוצא עצמו נזרק 1,000 שנה אחורה, לשנת 1017 ויוצא למסע למצוא את דרכו חזרה להווה.
שנת 2017. שקיעת השמש גורמת להפעלתו של שער זמן קסום.
תלמיד בית הספר, ויקטור, עובר במקרה בשער הזה ומוצא את עצמו נזרק אחורה בזמן, לשנת 1017.
הוא מוצא את עצמו במסע מסוכן מלא חוויות, בעולם מכושף שבו הוא פוגש חברים חדשים כמו שלושת הבוגאטירים איליה מורומץ, דובריניה ניקיטיץ' ואליושה פופוביץ', אך הוא גם רוכש לעצמו אויבים רבי עוצמה.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2015 כשצילומי החוץ נערכו בהרי הקרפטים ובכפר הטטרי בוצ'ה וצילומי הפנים נערכו באולפני תאגיד Film.ua.
באביב 2016 נערכו גם צילומי השלמה נוספים.
הסרט היה לסרט הקולנוע הראשון של השחקנים דנייל קאמנסקי וייבה קושבאיה
את שיר הנושא לסרט ביצע אולג מיכאיליוטה, שגם גילם את דמות שומר העיר בסרט.
העבודה על שלבי הפוסט פרודקשן, האפקטים הממוחשבים ועבודת СGI ו-VFX בוצעו על ידי Postmodern Postproduction.
בפברואר 2015 ביריד הקולנוע האירופי שנערך במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין נמכרו זכויות הפצת הסרט לחברות מצרפת, ישראל ודרום קוריאה.
במרץ 2016, במסגרת יריד קולנוע בהונג קונג הסרט נמכר להפצה גם לווייטנאם, הודו ומלזיה.
ב-29 במרץ 2016 נערך אירוע תצוגה של הסרט באולפני Film.ua, שבמסגרתו הוקרן הטיזר הרשמי.
מסע השיווק של הסרט היה מסיבי מאוד וכלל תליית שלטי פרסום בתחבורה הציבורית ופרסומות רבות בערוצי הטלוויזיה ובאתרי אינטרנט ואף הדפסת בולי דואר מיוחדים מטעם דואר אוקראינה, שהייתה אחת החברות שמימנו את הסרט.
שחקני הסרט אף נטלו חלק באירוע פלאשמוב באחת מתחנות הרכבת ובמסגרתו הם רקדו לצלילי פסקול הסרט.
גרסה מורחבת יותר של הסרט מיועדת לצאת בערוץ הטלוויזיה "הערוץ החדש" כמיני סדרת טלוויזיה בת ארבעה פרקים.
המצוד הוא ספר קומיקס לנוער בסוגת רומן גרפי.
את הספר כתב ג'קי ירחי והוא ראה אור לראשונה בשנת 2013. בהמצוד נפרש מבצע הביון הישראלי - לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן והבאתו לדין.
מבצע זה חצה ימים ויבשות ודרש מעקבים, התחזויות ותעוזה רבה מכל משתתפיו, שחלקם נשארו עלומים עד ימינו.
המצוד הוא הספר השני מתוך ארבעת ספרי הסדרה ה "עבר-הווה-עתיד".
הסדרה נועדה לשם בידור של ילדים, אלא כוללת בתוכה ספרי קומיקס בעלי חזון דידקטי המתמקדים באירועים של ההיסטוריה היהודית המודרנית וגיבוריה, ופונה בעיקר לקהל בוגר ולבני נוער.
ג'קי ירחי נולד ב-1965 בתוניסיה.
הוא אמן, מאייר, קריקטוריסט וקומיקסאי צרפתי-ישראלי.
ירחי החל לצייר ולהתפרנס מפרי עטו בגיל צעיר בעודו תלמיד תיכון.
בראשית דרכו צייר ירחי ציורי שמן על בד והציג אותם בתערוכות בגלריות שונות בפריז ובלוס אנג'לס.
בסופו של דבר בחר ירחי לסרב להצעה, ללכת אחרי חזונו הציוני ולעלות לישראל ב-1992.
לאורך השנים, ירחי הוציא לאור מספר רב של ספרי קומיקס, כולם בעלי אוריינטציה תנ"כית/ דתית או ציונית בשפות עברית, צרפתית ואנגלית.
ירחי עובד עם מספר עיתונים בארץ, כגון "ידיעות אחרונות", "נקודה", "אותיות", "כולנו" ו"יום יום".
רקע היסטורי על המאורע המתואר בספר
בשנת 1957 פריץ באואר, משפטן גרמני יהודי, הביא לידיעת ממשלת ישראל מיקום אפשרי של אדולף אייכמן, אשר ברח לארגנטינה ב־1950 ושם התגורר עם אשתו וארבעת ילדיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו מאמצים למצוא נאצים ולהעמידם לדין במדינות שונות מבעלות הברית.
עקב כך נאצים רבים ניסו לברוח למדינות רחוקות וללא הסכמי הסגרת פושעים עם מדינות כגון צרפת, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות.
ארגנטינה התאימה למטרותיהם ולכן נאצים רבים ברחו לשם (ולמדינות דומות).
לאחר שהסכים באואר לחשוף את המקור שלו הלכו אנשי המוסד לתחקר אדם זה- לותר הרמן: גרמני יהודי עיוור שעבר לארגנטינה.
הוא דיווח על אדם בשם ניק אייכמן, שלטענתו היה בנו של אדולף אייכמן שהתגורר בקרבת מקום.
לאחר כמה חקירות החליטו אנשי המוסד שלא לסמוך על עדותו או לפעול על פיה.
כמה שנים לאחר מכן פנה באואר למוסד שוב עם מקור נוסף, המאמת את הנאמר של הרמן לגבי זהותו הבדוייה של אייכמן- ריקרדו קלמנט.
לאחר מכן התחילו אנשי המוסד לתצפת אחר ריקרדו קלמנט, לאשר שהוא אכן אייכמן ולתכנן את הפעולה החשאית של הבאתו ארצה למשפט, ללא ידיעת השלטונות הארגנטינאים.
באותה עת ידעו על הפעולה בצמרת המדינית: ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת החוץ גולדה מאיר, והיועץ המשפטי לממשלה חיים כהן (שעמו התייעצו בנוגע לסמכות החוקית של הבאת אייכמן לדין בישראל).
אושר מקומו של אייכמן, של בניו ושל אשתו, בדירה שנרשמה על שם הנעורים של אשתו של אייכמן.
הצילומים שהושגו במעקב חשאי על הבית היו דומות לצילומים ישנים של אייכמן ונקבע שיש ודאות רבה שזה אכן אותו האיש.
תכנון לכידת אייכמן והבאתו ארצה טמנה בחובה קשיים רבים.
הפעולה התרחשה על מדינה ריבונית הרחוקה מאוד פיזית מישראל, היה חוסר בתקשורת ישירה בין ארגנטינה לישראל, היה קושי במציאת דירות מתאימות הקרובות מספיק לביצוע מעקב ושכירת מכוניות המפקדות באופן רציף.
בנוסף, התעוררה בעיה להעביר את אייכמן ארצה בחשאיות - בשנים אלה לא היו טיסות סדירות מישראל לדרום אמריקה, והוחלט ששימוש בכלי שיט לא יהיה אפשרי.
לבסוף הוחלט להשתמש במטוס אל על הנושא משלחת ישראלית לרגל חגיגות יום העצמאות ה-150 של ארגנטינה, אשר בחזור יוכל לשאת את אייכמן ואנשי המוסד השומרים עליו.
צוות החטיפה הורכב מאנשי המוסד והשב"כ, שהחזיקו בזהויות בדויות, וכלל בין היתר מומחה לזיהוי מסמכים ורופא מרדים- למקרה שיהיה צורך לסמם את אייכמן על מנת להעבירו.
ימים ספורים לפני המועד המתוכנן התגלה שהרשויות מתכננות לדחות את קבלת הפנים הישראלית בכמה ימים.
למרות זאת הוחלט להוציא לפועל את המבצע במועד המתוכנן ולשמור על אייכמן כמה ימים בדירת מסתור לפני הגעת המטוס.
ביום המיועד, בשעה שבע וארבעים בערב, ארבו אנשי המשלחת לאייכמן במסלול ההליכה הקבוע שלו מתחנת האוטובוס לביתו.
הם התפרסו בשתי מכוניות שהכילו סך הכל ארבעה אנשים.
מכונית אחת שתפקידה לתפוס אותו והשנייה לסנוורו עם פנסיה כדי שלא ישים לב למכונית השנייה ברגע הקריטי.
קלמנט הופיע בשעה 20:05, הוא הופל והוכנס למכונית שנסעה משם מיד.
אזקו אותו, חסמו את פיו והזהירו אותו בגרמנית שאם ייפר את הוראותיהם הם יירו בו.
הלכידה הסתיימה לאחר פחות מדקה.
בדירת המסתור הוא נאזק למיטה, ותוחקר לראשונה.
אימתו את זהותו בעזרת שאלות על פרטי זיהוי שונים לגביו, הוא הודה שהוא אכן אדולף אייכמן ועל פי דרישת בן-גוריון הביאו את נציג הסוכנות היהודית בווינה בשנת 1938 - משה אגמי - שפגש את אייכמן בעבר, כדי שיוכל לאמת את זהותו.
לאחר אימות זהותו נשאר אייכמן כלוא בחדר לכמה ימים, בעוד הצוות מחכה לזמן הטיסה.
נאסר על חוליית הלכידה לשוחח עמו, אך למרות זאת הוא תוחקר כמה פעמים, ואף הסכים להצעה להסכים בכתב להעברתו והעמדתו לדין בישראל.
בנוסף, משנודע לו שהוא הולך להיות מועמד לדין בישראל, אמר שהוא יודע עברית ואף ציטט מהתנ"ך ומקריאת שמע.
מטוס אל על הגיע לשדה התעופה של בואנוס איירס נושא מכונאי ואיש שב"כ בעל דמיון פיזי לאייכמן, והעלו את אייכמן למטוס תחת זהותו של אדם זה.
אייכמן סומם בתרופות מטשטשות שיאפשרו לו ללכת אך לא לדבר, וכל הצוות התחפש לאנשי מטוס אל על.
הבדיקה הביטחונית והעלייה למטוס עברו ללא אירועים בעייתיים.
זמן הטיסה לארץ לקח יותר מעשרים וארבע שעות.
למחרת הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנסת על לכידתו של אייכמן והבאתו ארצה.
המבצע גרם לחיכוך דיפלומטי קצר בין ישראל לארגנטינה על רקע התערבות ופגיעה בריבונותה.
בנוסף, פרטי מבצע מסתורי זה נשמרו בסוד במשך שנים רבות ודרך לכידתו של אייכמן עוררה השערות ותאוריות שונות ברחבי העולם.
בספר מתואר סיפור לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו ארצה על מנת להעמידו לדין, על פי עדות אחד מהאנשים שהשתתפו במבצע.
הספר מגולל את התרחשות הדברים החל מהטיפ הראשוני של פריץ באואר, ועד משפטו של אייכמן בארץ.
הסיפור לא מתנהל באופן כרונולוגי אלא מתחיל מתיאור מעשה חטיפת אייכמן בארגנטינה.
אחר כך, קופץ הסיפור אחורה לרמז הראשוני שהוביל את המוסד למקום הימצאו של אייכמן, ומשם הוא ממשיך עם קפיצות מזדמנות למתרחש בהווה, כאשר העדות נגללת בפנינו.
החל מעדות בתו של אדם עיוור בנוגע לבנו של אייכמן, ניקולאס, וחשדותיה בו, הלאה מכך עם הגעת הסוכנים הישראלים הראשונים לארגנטינה, ועד ללכידתו של אייכמן בארגנטינה והעמדתו לדין בישראל.
איסר הראל- היה איש מודיעין ישראלי, מאבות קהילת המודיעין הישראלית, ראש השב"כ הראשון, ראש המוסד השני וחבר הכנסת.
היה שותף במבצע לכידתו של אייכמן והבאתו למשפט.
רפי איתן- היה לוחם ואיש קהילת המודיעין הישראלית ששירת בשירות הביטחון הכללי ובמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, ולאחר מכן איש עסקים ויושב ראש מפלגת גיל בכנסת השבע עשרה.
היה אחד ממפקדי מבצע לכידת אדולף אייכמן וחבר בצוות החוטפים.
הדה קורנפלד- חברה בצוות שאיתר ולכד את אייכמן בארגנטינה.
התגוררה בשנים הרלוונטיות באמריקה הלטינית.
הסוכן לובינסקי - עורך דין דרום אמריקאי.
השתתף במבצע איתור ולכידת אייכמן בארגנטינה.
הייתה מחברי הצוות שאיתר ולכד את אייכמן בארגנטינה והתחזתה לאשתו של יעקב מידד במהלך המבצע.
יעקב מידד- קצין בצה"ל וסוכן המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, ומחברי הצוות שאיתר ולכד את אייכמן בארגנטינה.
גויס בשל יכולתו לגלם דמויות שונות.
שיחק את בעלה של יהודית נסיהו כחלק מהמבצע החשאי שהתנהל שם.
שלום דני- מחברי הצוות שאיתר ולכד את אייכמן בארגנטינה.
בנערותו, בטרם עלה ארצה, החל לעסוק בהצלת יהודים.
לאחר המלחמה למד אומנות בטרנסילבניה ובמילאנו.
כל ספריו של ירחי שיצאו לאור בישראל עוסקים בהיסטוריה יהודית, כגון: האינקוויזיציה, הקמת המדינה ועוד.
כשנשאל על הנושא ענה ירחי: "אלה הנושאים שמעניין אותי לכתוב עליהם.
בארץ רגילים שקומיקס צריך להיות סיפור קליל, ולמה להתעסק עם נושאים רציניים.
אני אוהב את ההיסטוריה היהודית, וקומיקס הוא דרך נהדרת להנחיל היסטוריה".
ספרים המבוססים על מעשים היסטוריים, דורשים מחקר מעמיק.
על המחקר המקדים לכתיבת הספר המצוד כתב הסופר: "כשכתבתי ספר על המצוד אחר אייכמן – היה קשה יותר למצוא מידע.
רוב המעורבים כבר לא בין החיים, ובכל מקרה מדובר על מקרה שהמוסד הוא זה שהתעסק איתו.
בסופו של דבר, המקור העיקרי שלי היה 'הבית ברחוב גריבלדי' של איסר הראל, שקיבל את אישור הצנזורה".
יאיר כהן: תחילה פקפק הקורא הזה בבחירתו של ירחי בקומיקס על מנת לספר אודות עניין היסטורי רציני כל-כך כמו לכידתו של אייכמן, שכן לפי תפיסתו ההתחלתית קומיקס הוא ספר בלתי רציני שעוסק בגיבורי על וכדומה.
ככל שהתקדם כהן בקריאת הקומיקס הוא נוכח לדעת כי הוא טעה וכי קומיקס הוא כלי נכון ביותר לשם תיאור המאורע הספציפי הזה, בעיקר בשל העובדה שלכידתו של אייכמן הוא מאורע העשיר בבהתרחשויות מסעירות, מה שבא לידי ביטוי היטב בקומיקס.
הקורא התרשם מהאופן בו העלילה מתגוללת באופן בלתי כרונולוגי וכוללת בתוכה פלשבקים של המספר מהמאורע, וכן מהאיורים המושקעים שבקומיקס.
כהן הוסיף כי לפי דעתו הקפיצות שבקומיקס בין העבר וההווה שיוצרים הפלשבקים נועדו כדי להעביר מסר לפיו למציאות שבהווה יש יסודות עמוקים באירועי העבר, וכי ההיסטוריה משפיעה על ההווה ותמשיך להשפיע על העתיד.
זאת ועוד, כהן משתף כי אף על פי שניתן לראות את הקומיקס כקומיקס שמדבר על נקמה, הוא רואה בקומיקס בעיקר מקור מידע מרשים שמספר על המשכיות, מורשת ותקווה.
הניגודיות המובהקת בין מראה האיורים של קורבנות השואה ובין הישראלים המצוירים בקומיקס באה להעביר מסר לטענתו של כהן, לפיו תם העידן בו היהודי היווה טרף קל לעמים אחרים, ומעתה ואילך שולט היהודי החדש, הישראלי, בחייו בעצמו.
בשנת 2014 זכה ירחי באות הוקרה מאת האוניברסיטה העברית בירושלים אשר בחרה להוסיף את אלבומי הקומיקס מהסדרה "עבר-הווה-עתיד" למדפיה, שהספר המצוד הוא אחד מספרי הסדרה.
המצודה הבריטית בנווה צוף הוקמה כמשטרת נבי סאלח ובנייתה הסתיימה ביולי 1943. היא אחת מ-63 מצודות טגארט שהוקמו בשנות ה-40 ברחבי הארץ.
הן נקראות על שם המהנדס סר צ'ארלס טגארט, מומחה לדיכוי מרידות ולוחמה בטרור, שהגיע במיוחד לארץ כדי לסייע לרשויות המנדט הבריטי לשלוט במרחב.
המצודה נבנתה כחלק מהשלב השני של הקמת המצודות בו הוקמו 7 מצודות.
המצודה בנווה צוף הוקמה על כביש ישן המחבר בין רמאללה ולטרון, כביש רוחב מהשפלה לגב ההר.
המצודה נבנתה ליד שמורת יער אום צפא, שמורת הטבע הראשונה בארץ ישראל, ולפי עדויות שונות שימשה אתר נופש פופולרי עבור הקצינים הבריטים.
מצודות הטגארט הוקמו בנקודות אסטרטגיות ברחבי הארץ.
מטרת הקמת המצודה הייתה כפולה, מחד שליטה על האוכלוסייה המקומית כלקח ממאורעות המרד הערבי הגדול בשנים 1936 - 1939, ומאידך שליטה על מערך הדרכים בארץ ישראל במקרה של פלישה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
על כן אמורה הייתה המצודה להחזיק מעמד ללא עזרה חיצונית במשך 30 יום לפחות.
במרחק של שלושה קילומטר דרומית למצודה, על כביש 450 לפני העיקול הגדול בואדי זרקא, נמצא מחסום דרכים מבטון שנבנה כחלק ממערך ההגנה.
תוכנית ההשרדות הבריטית בארץ ישראל קשורה לתוכנית מצדה על הכרמל של היישוב היהודי בארץ ישראל.במיקום שנקבע למצודת נבי צאלח הייתה שאיפה לשלוט על צירים מרכזיים שמובילים למרכז הארץ.
מכביש האורך המרכזי ירושלים - שכם הסתעף כביש הרוחב היוצא מביר זית דרך נבי צאלח לניעלין - דיר קדיס - לטרון ומשם לריכוזי האוכלוסייה במישור החוף.
ובלטרון כבר הייתה ממוקמת מצודה מהשלב הראשון של המיזם.
במפת הצטלבות הדרכים שבה מוקמה משטרת נבי צאלח צוינו הדרכים כך: דרך אחת הובילה מהמשטרה לכיוון בית רימא,
דרך שנייה הובילה מהמשטרה לכיוון ביר זית,
ודרך שלישית הובילה מן המשטרה אל ניעלין - דיר קדיס ומשם לכיוון מישור החוף.
המצודה בנווה צוף היא אחת המצודות היחידות מבין ה-63 אשר מחופה אבן ירושלמית.
המצודה השתמרה עד היום ואת מרבית מסימני ההיכר שלה עדיין ניתן לראות בשטח, כגון חומה היקפית שבשני קצותיה קבועים צריחים, דלתות ברזל גדולות וכבדות בכניסות, כראוי למבנה משטרה מכובד.
המצודה הכילה בעבר גם חדר גנרטור, מערכת כריזה וחדר משאבות מים.
בנוסף ישנו מאגר מים אדיר ממדים הניזון מהמרזבים במצודה וכן ממערכת איסוף מים שנמצאת בגבעה הסמוכה, אתר חובלתא (גבעת ההליסטון).
כאמור המצודה בשימושה הראשוני שימשה את הצבא הבריטי.
עם סיום המנדט נכבש האזור בידי הצבא הירדני והמצודה עברה לשמש את הצבא הירדני.
לאחר כיבוש האזור בידי ישראל במלחמת ששת הימים, שימשה המצודה כבסיס מג"ב משנת 1967 עד שנת 1972. בעקבות הטבח בנמל התעופה לוד, שביצע קוזו אוקאמוטו, פינו חיילי מג"ב את המצודה ועברו למשימות אחרות.
המצודה נותרה שוממה עד לעליית גרעין נווה צוף בנובמבר 1977.
עם תחילת ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון על ידי תנועת גוש אמונים, הוקמו שני גרעינים, גרעין דתי וגרעין חילוני, במטרה ליישב את הגבעות הסמוכות למצודת הטיגארט.
כדי להציג את הקמת ההתנחלות כמעשה שנעשה לצרכים צבאיים, כדי להימנע מתגובה בין לאומית, נדרשו הגרעינים להתיישב בתוך מחנות צבא.
באוקטובר 1977 התיישבו שני גרעינים, באישור הרשויות, בתוך מחנות צה"ל, בבית אל (בה"ד 4) ובמשטרת נביא צאלח.
אנשי הגרעין התיישבו בחללים השונים של המצודה, ובית הכנסת הוקם באורוות הסוסים, שהיו החלל הגדול והרחב ביותר במצודה.
תושבי הגרעין התגוררו במצודה עד לעליית השכונה הראשונה לקרקע, בשנת 1978.
כיום, בנוסף לבית הכנסת שעודנו פעיל, פועלים במצודה שני מוסדות חינוכיים – אולפנת בני עקיבא למוזיקה ומחול שירת הים ומדרשת גופנא המתמקדת בהדרכת טיולים.
בנוסף, במצודה נמצא ארכיון היישוב נווה צוף.
המצדית העות'מאנית הניצבת כיום סמוך למחלף השבעה הוקמה בשנת 1859 על ידי הממשל העות'מאני בירושלים, והיא הייתה אחת משורה של מצודות דומות שנבנו לאורך הדרך שבין יפו וירושלים.
הקמת המצודות נועדה להגביר את הביטחון של התיירים והמבקרים הרבים שעלו לרגל לירושלים, והן אוישו בכח צבאי למחצה של פרשים שכונו בשם "באשי בוזוקים".
כעבור תקופה, לאחר הגברת מצב הביטחון בדרכים, המצודות ננטשו ומרביתן נהרס עם השנים.
המצדית שבמחלף השבעה היא אחת משתי המצודות היחידות ששרדו בשלמותן, והיא מוכרת כאתר מורשת לשימור.
במחצית המאה ה-19 היה מצב הדרך בין יפו וירושלים גרוע מאוד.
הדרך, שלא הייתה סלולה, לא אפשרה תנועה של עגלות וכרכרות, והאפשרות היחידה שעמדה בפני הנוסעים הייתה ללכת ברגל, או לרכב על גב בהמות משא.
רק בשנת 1867 החלה העבודה לסלילת כביש יפו-ירושלים, וזאת בפקודת הסולטן אבדילאזיז.
בשנת 1859, בעקבות לחץ כבד מצד הקונסולים הזרים על מושל ירושלים ועל "השער העליון", עשה הממשל העות'מאני ניסיונות ראשונים לשפר את מצבה של הדרך לירושלים.
הדגש בשלב הראשון הושם על הגברת ביטחונם של ההולכים בדרך ומאבק בתופעה של שוד עולי הרגל.
המשימה הוטלה על סוראיה פשה, מושל ירושלים העות'מאני, אשר החל לפעול במרץ רב.
ארמטה פיירוטי, ששימש באותה עת בתפקיד מהנדס העיר ירושלים, סקר בספרו את המצב הביטחוני הקשה סביב ירושלים ותיאר את פעולותיו של המושל למיגור התופעה:
בסוף שנת 1859 הטיל סוראיה פשה על המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי את המשימה לסלול את הדרך מיפו לירושלים ולהקים לאורך תוואי הדרך שורה של מצודות אשר ישמשו בסיס לכוח השמירה שיגן על הנוסעים בין יפו וירושלים.
מבחינת שתי המצודות ששרדו עד ימינו עולה כי הן נבנו ככל הנראה על פי תוכנית עקרונית אחידה, תוך התאמות מתחייבות לתוואי השטח של האתר בו הוקמו.
לא ידוע מי תכנן את המבנים, אולם חוקרים מניחים כי המהנדס ארמטה פיירוטי הכין את התוכניות ופיקח על הקמת המצודות כחלק מתפקידו לשיפור הדרך לירושלים.
המצדית הניצבת במחלף השבעה (מצדית מספר 2 מכיוון יפו) הוקמה על גבעה בגובה 40 מטרים מעל פני הים המשקיפה על הסביבה..
פתח המבנה, שרוחבו 1.20 מטר, נמצא במרכז הדופן הצפון מזרחית של המצדית, ובעובי הקיר הדרום מזרחי של המצדית בנוי גרם מדרגות המוביל אל גג המצדית.
סביב הגג בנוי מעקה משונן, ובמרכז הגג בנוי חדר קטן.
סמוך למבנה המצודה הוקם מבנה נוסף ששימש כאורווה בה הוחזקו סוסי הבאשי בוזוקי.
בתוך האורווה נחפרה באר בעומק של כ-35 מטרים שסיפקה מי שתייה לשומרים במצודה.
בכל אחת משבע עשרה המצודות שלאורך הדרך לירושלים הוצבו מספר חיילים אשר לא היו חלק מן הצבא העות'מאני, אלא שכירי חרב שהתארגנו ככוח צבאי לא סדיר, שהורכב בעיקר מפרשים.
שכירי חרב אלו נקראו בשם באשי בוזוקים, מונח שמשמעותו "חסרי הנהגה" ואשר העיד במידה רבה על חוסר ההערכה ליכולתם הצבאית של לוחמים אלו.
שכירי חרב אלו גויסו במיוחד על ידי סוראיה פשה, מושל ירושלים, אשר "הקים כוחות קטנים של אנשי צבא לשמור על הדרכים".
בין חלק מן המצודות היה קשר עין, כך שהצופה שעמד על גג המצדית יכול היה לפקח היטב על קטע הדרך עליו היה מופקד.
קטעי הדרך שבין המצודות, אשר לא ניתן היה לראותם מן המצודה, נשמרו על ידי משמרות ניידים של פרשים מן הבאשי בוזוקים.
בנוסף לאבטחת הנוסעים בדרך הוטל על החיילים שישבו במצודות לגייס עובדי כפייה לצורך סלילת הדרך מבין תושבי הכפרים שבסביבה, ולשמור עליהם שלא יברחו.
המצדיות פעלו עד שנת 1881 ואז ננטשו כיוון שלא היה בהן עוד צורך.
המצדית הנטושה נותרה ללא שימוש במרומי הגבעה שלצד הדרך הראשית מיפו לירושלים, סמוך לצומת בה מתפצלת הדרך המובילה דרומה לעבר ראשון לציון ורחובות.
בשער העיתון דבר לילדים מיום 6 באוגוסט 1937 פרסם נחום גוטמן את הפרק הראשון של ספרו "בימי החופש הגדול או תעלומת הארגזים" וצרף ציור בו מתוארים שני גיבורי הסיפור החולפים על פני מבנה המצדית הנטוש בדרכם מתל אביב לרחובות.
בשנת 1950 הוקם באזור שסביב המצדית העות'מאנית מוסך לתיקון מכוניות, ומבנה המצדית שולב במכלול של מבנים שהוקמו סביבו תוך שהוא משמש בתפקידים שונים דוגמת מחסן או משרד.
המבנה שמור היטב, ומאז שנת 1995 מנסים לאתר פתרונות שונים שיאפשרו לפנות את המוסך לאתר חלופי ולהפוך את המצדית ההיסטורית לאתר ביקורים הפתוח לקהל.
לאורך השנים הועלו רעיונות שונים לשימוש האפשרי במבנה המצדית, דוגמת בית קפה בסגנון ח'אן טורקי, מרכז הדרכה, או מוזיאון שיעסוק בתולדות הדרך לירושלים.
בתוכנית המתאר העדכנית של עיריית חולון מוגדרת המצודה והשטח שסביבה (כ-105 דונם) כאתר לשימור.
המצור הגדול על גיברלטר היה ניסיון של ספרד הבורבונית וממלכת צרפת לכבוש את גיברלטר מידי האימפריה הבריטית, בעת שזו הייתה מעורבת במלחמת העצמאות האמריקאית.
המערכה על גיברלטר הפכה למצור הארוך ביותר בתולדות בריטניה, אשר נמשך מיוני 1779 ועד פברואר 1783, ולבסוף הסתיימה בניצחון בריטי על הפולשים הצרפתים והספרדים.
לגיברלטר ערך אסטרטגי רב עקב מיקומו של חצי האי, החשיבות של האזור הביאה למתחים מתמשכים בין ספרד ובריטניה לאורך השנים.
ספרד תחת בית בורבון הייתה בת ברית של ממלכת צרפת שזמן קצר קודם למצור הפסידה את מושבתה לואיזיאנה הצרפתית לידי האימפריה הבריטית כחלק מתוצאות מלחמת שבע השנים.
הדם הרע בין בריטניה לצרפת וספרד השאיר יחסים קרים אך עם התקדמותה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית, האימפריה הבריטית אשר הייתה בבעיה כספית עקב מלחמת שבע השנים נדרשה למקד חלק נכבד מכוחותיה בשביל לטפל במרד שלוש עשרה המושבות, דבר שהשאיר הזדמנות בשביל הספרדים והצרפתים.
בהמשך למלחמה באמריקה, צרפת וספרד החלו לשלוח תמיכה כספית אל שלוש עשרה המושבות כאשר המטרה הסופית הייתה להביא לעצמאותן ולהחליש את בריטניה.
ישר לאחר הכרזת המלחמה בין ספרד ובריטניה ב-16 ביוני 1779 צי ספרדי תחת אדמירל לואיס דה קורדובה החל לנוע ולסגור על דרכי האספקה למפרץ קדיס (המפרץ המוביל אל מצר גיברלטר דרך האוקיינוס האטלנטי) במטרה להרעיב את החיל הבריטי המוצב בגיברלטר ולמנוע את הגעתה של תגבורת.
באותו הזמן, חיל רגלים ספרדי החל בבניית מערכת ביצורים מסביב לחצי האי במה שנודע כקו גיברלטר (Línea de Gibraltar).
לאחר ייצובו קו הביצורים חתך אפקטיבית את חצי האי משאר איבריה.
לאחר מכן החלו הספרדים במטחי הפגזות ארטילריה על החיל הבריטי במקום.
הכוחות הצרפתים היו באותה העת במצור על הבריטים במנורקה ועל כן השאירו את כיבוש גיברלטר לידי הספרדים.
על אף שבימיו הראשונים היה די רופף, לאורך הזמן התחזקה הטלת המצור, הכוחות הספרדים הפכו דרוכים יותר והחיל הבריטי בחצי האי החל מרגיש את השפעות המצור.
התקרבות החורף הייתה סימן רע לחיל הבריטי אך המורל החזיק ובדצמבר 1779 יצאה שיירת אוניות משא בליווי 21 אוניות מלחמה ככוח סיוע מבריטניה לגיברלטר.
כוח הסיוע נתקל בצי ספרדי בכף סט.
וינסנט, בתחום המים הטריטוריאליים של האימפריה הפורטוגזית, בת ברית של בריטניה.
לאחר לקחו הכוחות את אספקתם של הספרדים התוקפים ולבסוף הגיעו כתגבורת למוצבים בגיברלטר ב-25 בינואר 1780. לקראת סוף הקיץ חזר כוח הסיוע לבריטניה כאשר מטרתו להביא אספקה חדשה בתקווה שחיל המצב בגיברלטר יחזיק מעמד עד לשובו.
חיל המצב שרד זמן רב ללא תגבורת עד מרץ 1781, כאשר מאה ספינות אספקה בריטיות בליווי שייטת של 29 אוניות מלחמה בפיקודו ג'ורג' דרבי הגיעו למצר גיברלטר לפרוץ את המצור.
בעת הגעת חיל המשלוח לגיברלטר החלו הספרדים להפגיז באש תותחים עזה אך ללא הישגים, משום שהצי הבריטי עגן מאחורי המזח הדרומי של הנמל אשר היה מחוץ לטווח התותחים.
כוח הסיוע לקח עמו כאשר עזב את רוב האזרחים והשאיר חלק מחייליו כדי לתגבר את הגנות חצי האי.
פעולה זאת הוכיחה לספרדים כי לא יוכלו להרעיב את הבריטים עד כניעה, וכי יצטרכו לכבוש בכוח צבאי את גיברלטר.
בנובמבר, מפקדי חיל המצב חשדו כי הספרדים יחלו בפשיטה רגלית על חצי האי ועל כן החלו לתכנן מתקפת נגד שתעצור את תוכניותיהם.
ב-02:00 בלילה, 27 בנובמבר, חיל הבריטי בן 2,500 חיילים התקדם בשקט על אורך החוף לעבר הביצורים הספרדים תוך חלוקתו לשלוש יחידות.
שלוש היחידות לבסוף השתלטו על התותחים הספרדים תוך הפתעת הכוח הספרדי שהוצב במקום.
מהנדסים בריטים נטרלו את התותחים והתקינו חומרי נפץ שפוצצו את הביצורים הספרדים בשמי הלילה.
שני חיילים בריטים נהרגו אל מול אובדן ספרדי של עשרות חיילים ונשק בשווי מיליוני פאונד.
מספר חודשים מאז הגיחה, למד חיל המצב הבריטי על ניצחון הצרפתים במנורקה, משמע שתגבורת צרפתית הייתה בדרכה לספרד.
אך אפילו עם הגעת התגבורת הצרפתית נכשלו הכוחות לפלוש או להטיל מצור על חצי האי בעוד הבריטים החלו לבנות ידנית תותחים מעץ והפגיזו את קווי הביצורים המפורקים.
מהנדס צרפתי חשב כי מצור אינו אופציה ופלישה רגלית תהיה יקרה במיוחד, ולכן הורה על הקמת ביצורים ממושכים על ספינות שמהם תצא אש תותחים לא ההפסקה אשר לבסוף תתיש את החיל הבריטי עד כניעה.
ב-17 בספטמבר 1782 הצרפתים והספרדים מגובים בארטילריה ימית פלשו לגיברלטר אך נעצרו בידי הכוחות הבריטים.
מיקום הארטילריה לא חושב נכון והתותחים סטו ממטרות הבריטים.
לבסוף נגמרה האספקה הארטילרית והאדמירל הצרפתי הורה על נסיגה עקב כישלון הפלישה.
המצור המשיך אך עם התקרבות המערכה באמריקה לסופה הבינו הצרפתים והספרדים כי נגמרו הסיכויים לכבוש את חצי האי.
בפברואר 1783 הכוחות נטשו את עמדות הביצורים שלהם וגיברלטר נותרה (עד לימינו) בידי בריטניה.
היה זה שבעה חודשים לפני חוזה פריז שהביא להכרה בריטית בעצמאותה של ארצות הברית.
במהלך המאבק השתתף חיל משלוח גרמני מנסיכות הבוחר מהנובר לצד הבריטים אשר היו שליטיה של הנובר.
המערכה הביאה להעברת כוחות בריטים מאמריקה לאירופה, דבר שהחליש את הבריטים במערכתם נגד המורדים האמריקאים.
לבסוף, המערכה בגיברלטר אשר היה ניצחון בריטי כנגד שתי מעצמות, היה מקור לגאווה בריטית על אף ההפסד באמריקה.
צרפת שקעה תוך זמן קצר למשבר כלכלי גרוע יותר ויותר אשר הוביל למהפכה הצרפתית, בעוד השפעתה של ספרד תמשיך להיחלש עם הזמן כפי שכבר שכבר התחיל עוד לפני המלחמה עד שלאחר מלחמת חצי האי תאבד את כל מושבותיה באמריקה.
יותר מכל, המאבק הכריע למי שייך חצי האי והותיר את גיברלטר בידי הבריטים.
המצודה הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1938 בבימויו של קינג וידור, עם רוברט דונאט ורוזלינד ראסל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "המצודה" מאת א.
קרונין היה רופא שהקים מרפאה באזור מכרות בדרום ויילס והתמנה למפקח הרפואי של המכרות.
העלילה עוסקת באתיקה רפואית - רופא צעיר ואידיאליסט שמטפל בכורים העניים והחולים של עמק המכרות בוויילס, עוזב אותם ומגיע ללונדון אל מרומי העושר והיוקרה של פרקטיקה פרטית עד אל פתח הסכנה שיאבד כרופא מקומי את כל הערכים שבהם האמין.
כמוהו גם קרונין עבר ללונדון ונחל הצלחה רבה בעבודתו כרופא ברחוב הארלי.
ד"ר אנדרו מנסון (רוברט דונאט) הוא רופא צעיר שאך עתה סיים את לימודיו.
הוא נוסע ברכבת לעיירה בלנלי בויילס לשמש כעוזרו של ד"ר פייג' שאינו יכול לתפקד בגלל מחלה.
במקום אין אמבולנס, מכשיר רנטגן או כל שרות רפואי נוסף פרט לאחות המקומית.
את בדידותו מפיג ד"ר פיליפ דני (ראלף ריצ'רדסון) שגם הוא עוזר רופא.
דני עוסק גם במחקר רפואי ומגלה כי בעיירה יש מספר גבוה של חולי טיפואיד בגלל תעלות ביוב סדוקות שהביוב חודר למי השתייה.
לאחר שפניותיו למועצת הכפר לא נענות הם מחליטים לפוצץ את מערכת הביוב ואכן לאחר הפיצוץ משפצים ומשדרגים את המערכת והמגפה נבלמת.
מנסון מכיר בעיירה את המורה כריסטין ברלוב (רוזלינד ראסל) ומתחיל לחזר אחריה.
כאשר הוא מקבל לידה קשה ומחייה את הוולד, הוא מקבל מהאבא צ'ק של 5 פאונדס כהוקרה.
אך אשת הרופא גוערת בו כי לדעתה הכסף שייך לבעלה.
לאחר חילופי דברים קשים הוא מחליט לעזוב.
בסמוך נמצאת עיירת כורים גדולה בשם אברלו ששם קיים גם בית חולים ושירותים רפואיים.
מנסון מגיש את מועמדותו למשרת אחד מרופאי הכורים ומתקבל בתנאי שיהיה נשוי.
כריסטין לא מהססת להשיב על בקשתו בחיוב.
לקוחות רבים באים לקבל חופשת מחלה ובמקרים רבים הוא מסרב.
מנסון שם לב לעובדה שרבים מהם משתעלים.
הוא ממשיך את מחקריו ומשתמש בשפני ניסיון.
לפי ממצאיו הכורים סובלים ממחלת ריאה שנגרמת משאיפה חלקיקי פחם וסיליקון.
הנהלת המכרות אינה מרוצה מפעולתו ובפעם אחת הכורים מתפרצים למעבדה, משחררים את חיות הניסיון ושוברים את כל המבחנות.
הוא מסכן את חייו בירידה למכרה קורס לטפל בכורה שידו נתפסה בקורה.
הוא מצליח לגדוע את היד ולסגת משם לפני שהקירות קורסים.
למרות זאת הוא מקבל אולטימטום להפסיק את ניסיונותיו.
הוא לא מוותר ועוזב ללונדון.
הוא פותח מרפאה בדרום העיר אך לא מגיעים חולים.
יום אחד הוא נקרא לטפל דחוף בידוענית אשת החברה הגבוהה טופי לירוי (ניקול מורי) שהתעלפה בסלון אופנה מפואר.
הוא מאבחן מיד שמדובר בהיסטריה ומלווה אותה לבית החולים שם הוא פגש את ד"ר לופורד (רקס הריסון) ואת ד"ר צ'ארלס אוורי (ססיל פרקר) שהוא כירורג של המעמד העליון.
הם מכניסים אותו לחוג שלהם כולל משחקי גולף במועדון יוקרתי.
הוא מתחיל לטפל בחולים עשירים שהם בעיקר היפוכונדריים.
מצבו הכלכלי משתפר והוא פותח מרפאה מפוארת וקונה מכונית מפוארת בהתאם למעמדו.
המחקר כבר לא מעניין אותו.
במדורי הרכילות הוא מתואר במפגשים עם טופי לירוי.
זה לא מוצא חן בעיני כריסטין שמוכיחה אותו ללא תועלת.
יום אחד הם נפגשים עם ידידם לשעבר ד"ר דני שמציע למנסון להצטרף למיזם שהוא מקים עם מומחים כדי לעזור לאנשים עניים.
מנסון מתנשא מעליו ואומר כי כעת אינו יכול לרדת מרמת החיים שלו.
כאשר דני משתכר נעלמות כל העכבות והוא אומר למנסון מה שהוא באמת חושב עליו ואחר כך עוזב במהירות ונדרס.
מנסון מבקש מד"ר אוורי לנתח את דני ומסתבר לו שאוורי הוא מנתח גרוע ביותר.
דני מת בניתוח ומנסון מאשים את אוורי ברצח.
מנסון וכריסטין נוהגים לאכול במסעדה האיטלקית של גב' אורלנדו (מרי קליר).
בתה אן חולה מאד ומנסון מתבקש לבדוק אותה.
הוא נכנס לבית החולים בודק אותה ללא רשות וקובע שהיא סובלת מחזה אוויר.
הוא חוטף אותה ומביא אותה לידידו ריצ'רד סטילמן שאינו רופא מורשה אך בקי בתהליך של גרימת תמט ריאה במקרים של שחפת.
סטילמן מציל אותה אך מנסון נתבע על ידי ההתאחדות הרפואית על חטיפה וסיכון חיי חולה על ידי אדם שאינו רופא.
בנאום חוצב להבות הוא פונה למושבעים ואומר כי כל המטרה היא לעזור לחולים וכי גם לואי פסטר, פבלוב, פאול ארליך ואחרים לא היו רופאים והצילו רבים.
כריסטין מתבוננת בו באהבה ושניהם יוצאים מבית המשפט לפני החלטת המושבעים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט דונאטרוברט מנסוןרופארוזלינד ראסלכריסטין מנסוןראלף ריצ'רדסוןד"ר פיליפ דנירופארקס הריסוןד"ר פרדריק לופורדרופאססיל פרקרד"ר צ'ארלס אווריכירורגניקול מוריטופי לירויידוענית
הסרט היה מועמד לארבעה פרי אוסקר:
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - רוברט דונט
פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר - קינג וידור
המצופים הידידותיים הם צעצועי אמבטיה (ביניהם ברווזי גומי) שיוצרו בסין ונשטפו באוקיינוס השקט ב-1992. הם הפכו למפורסמים בעקבות עבודתו של קרטיס אבסמייר, אוקיינוגרף אמריקאי שתיעד את הזרמים באוקיינוס באמצעות מעקב אחריהם.
חלק מהצעצועים אכן נשטפו לחופי האוקיינוס השקט, דוגמת הוואי.
אחרים עברו מסע של יותר מ-27 אלף קילומטרים, צפו מעל הטיטאניק, הגיעו לקרחונים הארקטיים וזאת לפני שסיימו בחוף המזרחי של ארצות הברית ובחופי בריטניה ואירלנד, 15 שנים מאוחר יותר ב-2007.
משלוח של צעצועי אמבטיה שיוצר בסין יצא באמצעות אוניית מכולות מהונג קונג בדרך לוושינגטון.
ב-10 בינואר 1992, במהלך סערה בצפון האוקיינוס השקט בסמוך לקו התאריך, נשטפו 12 מכולות.
אחת מהן הכילה 28,800 צעצועים צפים, ביניהם ברווזים צהובים, בונים אדומים, צפרדעים ירוקות וצבים כחולים.
בשלב מסוים המכולה נפתחה (ייתכן עקב התנגשות במכולות אחרות או באונייה עצמה) והצעצועים שוחררו לאוקיינוס.
למרות שכל צעצוע נארז בתוך אריזה מקרטון, בדיקות הראו שהקרטון התפרק בקלות במי האוקיינוס.
בנוסף, שלא כמו צעצועי אמבטיה רבים, באלה לא היו חורים כך שהם לא קלטו לתוכם מים, וכך הצעצועים השונים מצאו את עצמם צפים עם זרמי האוקיינוס.
צמד אוקיינוגרפים מסיאטל, קרטיס אבסמאייר וג'יימס אינגרהאם החלו לעקוב אחרי התקדמות הצעצועים.
הכמות הגדולה ששוחררה הייתה אפקטיבית הרבה יותר לעומת פיזור כמה מאות בקבוקי סחף.
החוקרים עקבו בעבר אחר מוצרים אחרים שנשטפו לים, דוגמת 61 אלף נעלי ריצה של נייק שטבעו ב-1990.
עשרה חודשים אחרי התקרית, ב-16 בנובמבר 1992, החלו הצעצועים הראשונים להישטף לחופי סיטקה שבאלסקה, מרחק 3,200 ק"מ מנקודת ההתחלה שלהם.
החוקרים יצרו קשר עם עובדי החוף והתושבים כדי לאתר את מה שנפלט לחוף, ועד אוגוסט 1993 נמצאו 400 צעצועים, כ-1.4% מהכמות ההתחלתית.
באמצעות המודלים שפיתחו שני האוקיינוגרפים, הם חזו נכונה את פליטת הצעצועים לחופי מדינת וושינגטון ב-1996 והאמינו שרבים אחרים ימשיכו לשוט לכיוון אלסקה, לאחר מכן ליפן ושוב לאלסקה, ובסופו של דבר יגיעו לקרח הארקטי.
הם חזו שיעברו 5–6 שנים עד שהצעצועים יגיעו לצפון האוקיינוס האטלנטי, שם הקרח יקפיא ויפשיר אותם.
בשנת 2004 נמצאו יותר צעצועים מאשר בשלוש השנים שקדמו לה.
עם זאת, עדיין התחזית הייתה שצעצועים רבים נוספים עברו את גרינלנד ויגיעו לחופי בריטניה ב-2007. הברווזים והבונים איבדו את צבעם במהלך השנים, אולם הצבים והצפרדעים שמרו על צבעם.
לפחות שני ספרי ילדים נכתבו אודות הפרשה, הראשון בשם "Ducky" שיצא לאור ב-1997. השני נקרא "Ten Little Rubber Ducks".
ב-2003 נכתב גם שיר "Yellow Rubber Ducks", המציג את מסעם של הברווזים.
הצעצועים עצמם הפכו לפריטי אספנות, ומחירם מגיע אף ל-1,000 דולר.
המצודות הישראליות בהר הנגב נבנו במהלך ימי ממלכת ישראל באזור הנגב והגיעו בשיאן עד אילת וקדש ברנע.
מצודות אלו יחד עם מפת הדרכים בנגב ובערבה מהוות עדות לצפיפות היישוב היחסית גבוהה והתפתחותה בתקופת בית ראשון.
מצודות ישראליות בהר הנגב ובנגב ככלל החלו להיבנות לאחר ייסודה של ממלכת ישראל בסוף המאה ה -11 לפנה"ס והמאה העשירית לפנה"ס.
למצודות אלו היו מספר תפקידים.
תפקידם היה שמירה על היישובים שקמו באזור הנגב, שמירה על הדרכים הפנימיות בנגב ולשמש כתחנות דרכים ושמירה על הדרכים הראשיות והגבולות של הממלכה.
בסמוך לרוב המצודות נתגלו שרידי יישובים הכוללים בתי מגורים, אסמים, מכלאות צאן ובקר, וסכרים לניצול המים במדבר.
במהלך הסקרים שנערכו בנגב נתגלו מעל ל 40 מצודות שנבנו בין המאות ה -11 וה – 9 לפנה"ס.
על פי אהרוני, המבצרים מקו בקעת באר שבע דרומה, הן עדות לגבי יכולותיו של שבט שמעון ליישב את האזור שהיה ריק מתושבים, תוך ניצול ידע בהטיית ואגירת מים.
כלומר בניגוד לסברה ששבט שמעון נטמע בשבט יהודה, מסתבר ששבט שמעון הצליח לאכלס את הר הנגב בצורה מוצלחת, עד לחורבן חלק מהמצודות על ידי העמלקים.
חלק מהמצודות נבנו מחדש בתקופת המלך שלמה ועוזיהו וחלק נשארו בחורבנן, היות שנבנו מצודות באתרים אחרים.
שיאן של המצודות בנגב מגיע ככל הנראה, בתקופת מלכותו של שלמה המלך, שביצר את הממלכה, הקים ערי מסכנות ומבני ציבור, הרחיב את הקשרים המסחריים ודאג למסחר של הנחושת במכרות תמנע.
כפי שעולה מהסיפורים על הקשרים הענפים עם מלכת שבא.
המצודות שנבנו בהר הנגב לאורך המאות הי"א ועד למאה התשיעית לפנה"ס התאפיינו בארבעה סגנונות בנייה.
אף על פי שתוכנית הבנייה הפנימית היא זהה, המצודות עצמן אינן אחידות בצורתן או גודלן.
את חורבן המצודות מייחסים למסעו של המלך המצרי שישק.
המצודות הישראליות שנתגלו בנגב אינן אחידות בגודלן או בצורתן, זאת על אף שלכולן הייתה תוכנית בנייה פנימית יחסית זהה שכללה, חדרי סוגרים מסביב לחצר פנימית.
מבחינת המבנה החיצוני של המצודות, נהוג לחלקן לפי ארבעה סגנונות בנייה:
מצודות מסוג זה נתגלו באתרים כגון: עין קדיס, חורבת הרועה, חורבת חלוקים, חורבת כתף שבטה, חורבת רחבה, נחל חורשה, נחל סרפד.
מצודות מסוג זה נתגלו באתרים כדוגמת: מצודת רפד, מצודת חתירה, מצודת הר בוקר, מצודת רמת בוקר, מצד נחל נפחה, מצד הר סעד, מצד מישור הרוח.
בקטגוריה זו ישנם רק שני אתרים: קדש ברנע, חורבת עוזה.
מצודות כאלן נתגלו ב: הר רביב, חורבת רתמה, חורבת משורה
היישוב והמצודות בהר הנגב והערבה כאמור נחרבו עם מסעו של שישק מלך מצרים, עם זאת, בחלקים הצפוניים והמערביים של הנגב ההתיישבות נמשכה במאות השמינית ועד השישית לפנה"ס.
כאשר, ההתיישבות במרכז הנגב חודשה רק בתקופה הפרסית.
המצולות הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 1989 שנכתב ובוים על ידי ג'יימס קמרון.
בסרט מככבים אד האריס, מרי אליזבת מסטרנטוניו ומייקל בין.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וזכה בפרס האוסקר בקטגוריה האפקטים החזותיים הטובים ביותר.
הסרט, אשר הופק בתקציב של כ-47 מיליון דולרים, גרף בסך הכל כ-90 מיליון דולרים ברחבי העולם.
צוות עובדים באסדת נפט, בראשותו של וירג'יל "באד" בריגמן (אד האריס), מגויסים על ידי הצי האמריקני לסייע במשימה סודית ביותר - צוללת גרעינית אמריקנית טבעה באופן מסתורי והצוות נדרש לסייע לצי האמריקני להוציא מהמים את הצוללת.
הצוות כולל בין היתר את אשתו הפרודה של באד, ד"ר לינדזי בריגמן (מרי אליזבת מסטרנטוניו).
בעת שהם חוקרים את ההריסות של הצוללת במעמקי האוקיינוס הצוות מגלה צורת חיים חייזרית מסתורית ואינטליגנטית.
הצוות מבין בהמשך שחייזרים שוכנים במעמקי האוקיינוס ושיש לחייזרים טכנולוגיות מתקדמות בהרבה מהטכנולוגיות האנושיות.
אד האריס - בתפקיד וירג'יל "באד" בריגמן
מרי אליזבת מסטרנטוניו - בתפקיד ד"ר לינדזי בריגמן
מייקל ביהן - בתפקיד לוטננט חירם קופי
ליאו בורמסטר - בתפקיד קאטפיש דה פריס
טוד גראף - בתפקיד אלן "היפי" קארנס
קימברלי סקוט - בתפקיד ליסה סטנדינג
המצוד הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של סטיוארט ביירד.
הסרט מהווה ספין-אוף לסרט "הנמלט" משנת 1993, ומתמקד בדמותו של המפקח הפדרלי סמואל ג'רארד, בגילומו של טומי לי ג'ונס.
בסרט מככבים גם וסלי סנייפס ורוברט דאוני ג'וניור.
העלילה עוקבת אחר ג'רארד וצוותו במרדף אחר מרק שרידן, אסיר נמלט המואשם ברצח סוכני ממשל.
הסרט הופק בתקציב של כ-45 מיליון דולר והכניס כ-102 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט עוקב אחר סמואל ג'רארד, קצין משטרה בכיר במשפחת היונייטד סטייטס מרשלס, שמוביל מצוד אחר אסיר נמלט בשם מארק שרידן, החשוד בפשעים חמורים.
שרידן, אשר הואשם בטעות, חייב להיאבק כדי להוכיח את חפותו ולהתחמק מהממשלה, כשמאחוריו מופעל כל אמצעי החיפוש והמעקב.
למרות החשדות הכבדים, המשימה של ג'רארד לא פשוטה כלל כיוון ששרידן הוא במאי טייס מצטיין ומחושל.
בהדרגה, נחשפים רמזים המובילים את החוקרים לראש קרב נגדי שמתפתח בין כוחות החוק לבין שרידן, בו מתברר שיש יותר צדדים לתמונה מכפי שנראה מלכתחילה.
טומי לי ג'ונס בתפקיד סמואל ג'רארד - קצין משטרה בכיר במשטרת המרשלים
וסלי סנייפס בתפקיד מארק שרידן/מארק רוברטס - אסיר נמלט שנלחם להוכיח חפותו
רוברט דאוני ג'וניור בתפקיד סוכן DSS ג'ון רויס - סוכן DSS מעורב במצוד
ג'ו פנטוליאנו בתפקיד סגן קוזמו רנפרו - סגן במשטרת המרשלים
קייט נליגן בתפקיד סגנית שריף קת'רין וולש - מרשל אמריקאי בכירה
דניאל רוויבאכ בתפקיד סגן בובי ביגס - סגן במשטרת המרשלים
תומאס ווד בתפקיד סגן נואה ניומן - סגן במשטרת המרשלים
לאטניה ריצ'רדסון בתפקיד סגנית סוואנה קופר - סגנית במשטרת המרשלים
אירנה ג'ייקוב בתפקיד מרי בינאו - דמות מרכזית במצוד
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 27% בהתבסס על 33 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "בעוד שהסרט מספק כמה סצנות פעולה מרשימות, המבקרים טוענים כי העלילה חסרת מקוריות.".
כמו כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 47 מתוך 100, בהתבסס על 22 ביקורות.
מייקל דווייר מה-Irish Times ציין כי "הסיבה העיקרית של הסרט היא לערום סצנות פעולה אנרגטיות אחת על השנייה".
המצוד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי ג'יי ג'יי ביילי.
הסדרה עלתה לראשונה ב-NBC ב-19 בינואר 2025. הסדרה עלתה ביס באפריל 2025.
הסדרה עוסקת בסוכנת הנדרסון של ה-FBI, המכונה "בקס", שנקראת לוויומינג לאחר שרוצחים סדרתיים שנחשבו מתים ברחו מהכלא שהם שהו בו, המכונה "הבור", לאחר שאירע בו פיצוץ.
אל בקס מצטרפים סוכן ה-CIA האסאני ואחד העובדים בכלא, שיין פלורנס, ויחד הם רודפים אחרי הרוצחים הסדרתיים המסוכנים בהיסטוריה.
תוך כדי, השלישייה, בשיתוף אוליבר אודל, מנהל הכלא ושותפה של בקס ב-FBI לשעבר, חוקרים את נסיבות הפיצוץ שאירע ב"בור".
מליסה רוקסבורג – רבקה "בקס" הנדרסון, סוכנת מיוחדת של ה-FBI ופרופיל פלילי.
ניק וקסלר – אוליבר אודל (עונה 1), בן זוגה ומאהבה לשעבר של בקס, מנהל הכלא.
פטריק סבונגוי – ריאן האסאני, סוכן CIA.
ג'וש מקנזי – שיין פלורנס, עובד בכלא "הבור" לפני שהוא התפוצץ.
שרה גרסיה – ג'ניפר מוראלס, קצינת מודיעין של הצבא.
זברינה גווארה – אליזבת מלורי
קירה לרו – סמנתה "סם" הנדרסון, בתה המאומצת של בקס.
קארי מאצ'ט – איב לזרוס
באוגוסט 2022, הוכרז שג'יי ג'יי ביילי חתם על עסקה כוללת עם "יוניברסל טלוויזיה", עוד פורסם שהפרויקט הראשון שלו עם החברה יהיה סדרת טלוויזיה שתיקרא "The Hunting Party".
הסדרה נוצרה על ידי ביילי וג'ייק קובורן.
בפברואר 2023, הוכרז ש-NBC הקימה חדר כותבים לסדרה.
במאי 2024, הוכרז שמליסה רוקסבורג לוהקה לתפקיד הראשי.
מאוחר יותר באותו חודש, הוכרז כי פטריק סבונגוי, ג'וש מקנזי ושרה גרסיה הצטרפו לצוות השחקנים.
ביוני 2024, ניק וקסלר הצטרף לצוות השחקנים בתפקיד קבוע בעוד קירה לרו לוהקה לתפקיד חוזר.
בינואר 2026 פורסם כי השחקן ג'וש דאלאס יופיע בתפקיד אורח בסדרה.
דאלאס יגלם את דמותו של אליוט קאר, המכונה הסנדלר מקונטיקט, אומן נעליים יוקרתי המתמחה בשימוש בעורות נדירים ואקזוטיים המופקים מקורבנות אדם.
הדמות מתוארת כרוצח סדרתי שנמלט ממתקן כליאה ממשלתי סודי ביותר המכונה The Pit.
צילומי העונה הראשונה החלו ב-20 ביוני 2024 והסתיימו ב-19 בנובמבר 2024.
הסדרה עלתה לראשונה ב-19 בינואר 2025 ב-NBC.
העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור ב-8 בינואר 2026.
המצודה העתיקה של קורפו (יוונית: Παλαιό Φρούριο, ונציאנית: Fortezza Vecchia,אנגלית, Old Fortress, Corfu) היא מצודה ונציאנית בעיר קורפו, העיר הראשית באי קורפו.
המצודה מכסה את הצוק שבו שכנה בתחילה העיר העתיקה של קורפו, אשר צמחה בתקופה הביזנטית.
לפני התקופה הוונציאנית, הצוק, השוכן בין מפרץ קרקירה מצפון למפרץ גאריצה מדרום, היה מוגן על ידי ביצורים ביזנטיים שהוונציאנים החליפו במידה רבה בביצורים משל עצמם.
כחלק מתוכניות ההגנה שלהם, הוונציאנים הפרידו את הצוק משאר העיר קורפו על ידי יצירת "הקוֹנְטְרָפוֹסָה", חפיר שהוא תעלה ימית המחברת את מפרץ קרקירה מצפון עם מפרץ גאריצה מדרום, והפכה את המצודה לאי מלאכותי .
הקונטרפוסה היוותה למעשה חפיר ראשון מכיוון מערב, שאויב צריך היה לצלוח במידה ומגיע ממערב.
ממזרח לקונטרפוסה נחפר חפיר נוסף שהיווה מכשול שני במובן זה .
המצודה הדפה בהצלחה את שלושת המצורים העות'מאניים העיקריים: המצור הגדול של 1537, המצור של 1571 והמצור הגדול השני על קורפו בשנת 1716. העיר קורפו קיבלה את שמה המערבי מפסגותיה התאומות של המצודה ("קוריפה" ביוונית).
העדות המוקדמת ביותר לביצורים באתר מתוארכת לסביבות המאה ה-6 לספירה, לאחר חורבן העיר העתיקה קורקירה על ידי האוסטרוגותים.
הפלישה הגותית אילצה את הקורקיראים לחפש מחסה בתוך ביצורים בחצי האי שבקצה העיר.
לאחר הפסקה שבה לא ידוע על התפתחויות פוליטיות או צבאיות במצודה בין המאות ה-7 וה-10 לספירה, הדיווח הראשון על חידוש הביצורים מופיע בתחילת המאה ה-11, כאשר אנה קומננה מתייחסת אליה כ"עיר קורפו המבוצרת מאוד" בספרה אלכסיאדה.
המצודה מתאפיינת בשתי פסגות אשר היו מבוצרות על ידי מגדלים חזקים במשך מאות שנים.
הפסגה המערבית והגבוהה יותר, הקרובה יותר לעיר, בוצרה על ידי הביזנטים בסביבות המאה ה-12 לספירה ונקראה על ידי הוונציאנים קסטל אַ טֶרה או ("טירה ליד הארץ"), שקראו לה גם קסטל נואובו או "טירה חדשה".
הפסגה המזרחית נקראה קסטל א מארה (קסטל ליד הים) או קסטל וֶקְיוֹ (טירה עתיקה) על ידי הוונציאנים ושימשה גם כמחסן אבק שריפה למשך זמן מה.
לאחר הפלישה הגותית ועד המאה ה-13, העיר הימי-בניימית של קורפו התפתחה בתוך גבולות חצי האי, אשר כיום ממוקמת בה המצודה הישנה.
בתחילת המאה ה-15 החלו הוונציאנים להחליף את הביצורים הביזנטיים הישנים.
לאחר המצור הראשון על קורפו על ידי העות'מאנים בשנת 1537, הורה מושל ונציה על בניית אזורי הגנה חדשים שכללו באסטיונים (מִגְנָנִים) ומגדלים חדשים, הקיימים עד היום.
מהנדסי הצבא הוונציאנים תכננו באסטיונים למצודה בין השנים 1545 ו-1555, הנחשבים ליצירות מופת של הנדסה צבאית.
כחלק מתוכניות ההגנה שלהם לחצי האי של המצודה, וכדי לאבטח את היקפה, יצרו הוונציאנים את "הקונטרפוסה", חפיר שהפך את המצודה לאי מלאכותי .
החפיר קיים עד היום ועדיין מוכר למקומיים תחת שמו האיטלקי.
מאז הקמתה של הקונטרפוסה, הגישה למצודה הייתה באמצעות גשר מתרומם, שבתקופה המודרנית הוחלף בגשר קבוע.
המצודה הדפה בהצלחה את שלושת המצורים העות'מאניים העיקריים: המצור הגדול של 1537, המצור של 1571 והמצור הגדול השני על קורפו בשנת 1716.
בשנת 1537, במהלך מלחמת ונציה-עות'מאנית השלישית, שלח הסולטאן סולימאן הראשון (הידוע בכינויו סולימאן המפואר) כוח של 25,000 איש בפיקודו של האדמירל ח'יר א-דין (היירדין ברברוסה) לתקוף את קורפו.
העות'מאנים נחתו במפרץ גובינו, כיום גּובְיָה, והמשיכו לעבר העיר קורפו, תוך שהם מחריבים את הכפר פוטמוס בדרכם לעבר העיר.
המצודה העתיקה, היחידה של העיר קורפו באותה תקופה, וטירת אָנְגֶלוֹקָסְטְרוֹ היו שני המקומות היחידים באי שלא היו בידי הפולשים באותה תקופה.
בחלקים לא מוגנים של האי, אנשים נהרגו או נתפסו כעבדים על ידי צבא הסולטן.
אפילו במצודה הישנה, נשים, ילדים וקשישים, שכונו על ידי הוונציאנים inutili (חסרי תועלת), גורשו והושארו מחוץ למצודה למות או להשתעבד.
דחייתם של האנשים בשערים עוררה את זעמם של הקורפואיים שאיבדו את אמונתם ביעילות תוכניות ההגנה של ונציה.
מצודת קורפו הגנה בהצלחה על ידי חיל המצב שלה, וכך גם מצודת אָנְגֶלוֹקָסְטְרוֹ.
בזמן נסיגתו מקורפו, הצבא העות'מאני החריב את האזורים הלא מוגנים של העיר קורפו והאי.
בסך הכל, כ-20,000 איש שלא הצליחו למצוא מחסה באף אחת מהטירות, נהרגו או נלקחו כעבדים.
באוגוסט 1571, עשו העות'מאנים ניסיון נוסף לכבוש את קורפו.
לאחר שכבשו את פארגה ומורטוס ביוון עצמה, הם תקפו את איי פאקסוס והנחיתו שם כוח.
כוח עות'מאני, בדרכו לעיר, כבש והרס תחילה את הכפר פוטמוס.
למרות שמצודת העיר קורפו עמדה איתנה, שאר קורפו נהרסה והאוכלוסייה האזרחית חסרת ההגנה מחוץ לטירות ספגה אבדות כבדות.
בתים, כנסיות ומבני ציבור נשרפו בפרברי העיר.
בשנת 1716, במהלך מלחמת ונציה-עות'מאנית האחרונה, העות'מאנים תכננו לתקוף שוב את קורפו.
לקראת ההתקפה, מינתה ונציה את הרוזן יוהאן פון דר שולנבורג לאחראי על הגנת המצודה.
כהכנה למצור הטורקי, חיזק שולנבורג עוד יותר את הגנות המצודה הישנה.
ב-6 ביולי 1716, הגיע הצי העות'מאני לקורפו כדי להטיל מצור על המצודה.
העות'מאנים עם נחיתתם בקורפו התמקמו בעמדות אסטרטגיות והציבו ארטילריה על הגבעות הסמוכות אברמי וסרוקו והחלו להפציץ את המצודה.
לאחר קרבות עזים עם העות'מאנים, שבמהלכם הצטיינו שולנבורג וחיל המצב המקומי של קורפו בקרב, העות'מאנים נטשו לבסוף את תוכניותיהם לכבוש את הטירה ועזבו את קורפו ב-19 באוגוסט 1716 לאחר מצור שנמשך שבעה שבועות.
בעקבות המצור, הוונציאנים תחת פיקודו של הרוזן שולנבורג פיתחו תוכניות להרחבת ביצורי העיר, והתקבלה החלטה לבנות מצודות חדשות על גבי גבעות אברמי וסרוקו כדי למנוע כל הפצצה עתידית על המצודה הישנה.
הם גם בנו מחסן נשק בגוביה כדי לתחזק ולתקן את הצי שלהם.
בשנת 1718 פגע ברק במחסן אבק השריפה בקסטל אַ מארה וגרם לפיצוץ שיצר תגובת שרשרת שבמהלכה התפוצצו גם שלושה מתקני תחמושת משניים, אשר בתורם הרסו את רוב המבנים בתוך הטירה, כולל ארמונו של הקפטן הכללי של המצודה, ומבנים רבים בעיר.
מפקד המצודה הוונציאני, אחיו של הדוג'ה מוונציה אלוויזה ג'ובאני מוצ'ניגו, נהרג יחד עם אנשי צוותו.
מאות אחרים נהרגו בפיצוץ, "אחת האסונות הגדולים ביותר" בהיסטוריה של קורפו.
יוהאן פון דר שולנבורג בנה מחדש את המצודה הישנה ובנה שתי מצודות חדשות על גבעות אברמי וסרוקו עד 1721. אלה נהרסו בסופו של דבר כאשר קורפו אוחדה עם יוון כפי שנדרש על ידי אמנת לונדון (1864).
מושלי המצודות הישנות והחדשות נבחרו על ידי הסנאט הוונציאני ומונו לתקופה של שנתיים.
שני הקפטנים הושבעו בפני הסנאט, וחלק משבועתם הייתה לא לתקשר זה עם זה במהלך כהונתם בת שנתיים כמושלי המצודות.
זאת מסיבות ביטחוניות, למקרה שאחד הקפטנים יוכל לשכנע את השני לבצע בגידה ברפובליקה.
בשנת 1923 הופגזו המצודה העתיקה והחדשה על ידי חיל האוויר האיטלקי במהלך תקרית קורפו שהייתה משבר צבאי בין יוון לאיטליה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, המצודה שימשה את הנאצים לכליאת יהודי קורפו לפני גירושם מהאי.