tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמית באקדמיה לאופולדינה למדעים (1926).
סגן מנהל מכון קיטסאטו (1931).
פרס האגודה היפנית לכימותרפיה על שם קיושי שיגה וסהאצ'ירו האטה למחקר פורץ דרך בתחום פיתוח תרופות כנגד מחלות זיהומיות.
מוזיאון סהאצ'ירו האטה בעיר מסודה.
מדליית הנצחה לפאול ארליך ולסהאצ'ירו האטה משנת 1909.
אנה ססיליה סהלין (בשוודית: Anna Cecilia Sahlin; נולדה ב-11 במאי 1976) היא זמרת ושחקנית שוודית.
סהלין נולדה במחוז יבלבורג כבכורה מבין שבעה ילדים, מגיל צעיר למדה לנגן על מספר כלי נגינה, בגיל תשע היא שיחקה בסרט "הילדים מרחוב הרעשנים" המבוסס על הספר באותו שם מאת אסטריד לינדגרן ולאחר מכן שיחקה גם בסרט ההמשך.
בגיל שמונה עשרה היא עברה לסטוקהולם על מנת לפתח את קריירת המוזיקה שלה והייתה חברה מספר שנים במקהלת גוספל, היא הייתה זמרת ליווי של שרלוט נילסן במהלך אירוויזיון 1999 שלבסוף ניצחה בתחרות וזמרת ליווי של השיר המלטזי באירוויזיון 2000, בשנת 2000 היא הוציאה את אלבומה הראשון "הקול הקטן"
ב-2002 השתתפה באסטוניה בתחרות ה-"Eurolaul", קדם האירוויזיון האסטוני עם שירה "לברוח" וזכתה במקום הראשון, שייצגה את אסטוניה בתחרות שבנוסף הייתה באותה שנה המדינה המארחת הגיעה למקום השלישי עם 111 נקודות.
ב-2003, 2004 ו-2009 השתתפה במלודיפסטיבלן בניסיון לייצג את שוודיה בתחרות האירוויזיון, ב-2005 לקחה חלק בדיבוב השוודי לסרט רובוטס, ב-2007 השתתפה בתוכנית "Let's Dance", המקבילה השוודית של "רוקדים עם כוכבים" באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר פוטלוס המבוסס על הסרט באותו שם, ב-2008 הציגה את הניקוד האסטוני באירוויזיון.
ב-2010 לקחה חלק ביחד עם מספר אומנים בסינגל שהופק לתמיכה בארגון הצדקה "SOS Children's Villages", באותה שנה הופיע באירוע שנערך בשגרירות השוודית בוושינגטון די.
ב-2016 חזרה לאירוויזיון בתור זמרת הליווי של השיר האוסטרלי "Sound of Silence" שבוצע על ידי דאמי אים וכן, תהיה צפויה לחזור גם לתחרות ב-2019 בתור זמרת הליווי של השיר הבריטי "Bigger than Us" שיבוצע על ידי מייקל רייס.
סדרת שבי היא סדרת אימונים שנועדה להכין לוחמים לשרוד ולהתמודד עם חקירות ותנאי שבי.
האימון הוא חלק מהכשרתם של לוחמי יחידות העילית בצה"ל ושל צוערים בקורס טיס.
המונח הבינלאומי לאימון זה הוא SERE.
מעט מאוד פורסם על פרטי מהלך הסדרה, אך ידוע כי היא אורכת בין שבועיים לשישה שבועות, ומטרתה לדמות ללוחם מצב של כישלון במבצע שאליו יצא ונפילה בשבי.
במהלך הסדרה היחידה המתורגלת "נשבית" ומוחזקת בתנאי שבי.
שוביה המדומים מכים את החיילים, משפילים אותם ומקללים אותם, והכול כדי ליצור הדמיה של נפילה בשבי.
חיילים שעברו את הסדרה מעידים כי חשבו ש"שוביהם" איבדו שליטה.
אומנם אי אפשר לדמות את מציאות השבי, אבל פדויי שבי דיווחו כי ההכשרה הוכיחה את עצמה כיעילה לדעת למה לצפות מהשבי ומעצמם בתנאים אלה.
ככל הידוע, תרגיל השבי היה קיים כבר בשנותיה הראשונות של המדינה, ובמהלך השנים חלו בה כמה שנויים.
במתכונתו בשנות השישים והשבעים של המאה הקודמת היה זה תרגיל פתע.
במהלך ניווט לילה שיגרתי, החניכים הופתעו מן המארב ו"נפלו בשבי".
הם הובלו למתקן חקירות ועברו חקירות אינטנסיביות במשך חמישה ימים בצורה מציאותית ככל האפשר עם בידוד, תנאים קשים, כליאה, לחץ פיזי, חקירה ו"הדמיות עינויים".
חניכים שלא עברו בהצלחה או פרשו במהלכו הסתכנו בהדחה.
לתרגיל הפתע קדם תדריך שניתן מספר ימים לפניו שעסק ב-פקודת מטכ"ל - זכויות וחובות החייל בשבי.
הכוח האדום (ביום אויב) היה מורכב מחוקרים מיחידה 504 והסוהרים היו שוטרים צבאיים.
במלחמת יום הכיפורים נשבו מספר רב של חיילים, בהם חיילים שעברו את תרגיל השבי.
עמוס לויטוב, נווט קרב שנפל בשבי המצרים במלחמת ההתשה, העיד לאחר חזרתו לארץ כי התרגיל הכין אותו היטב לשבי והקל עליו.
בעקבות עדויות על תנאי השבי במדינות ערב הפיק צה"ל לקחים, וחלו שינויים ניכרים במהלך הסדרה.
בתחילת שנות ה-80 עבר האימון שינוי מהותי.
מתרגיל פתע שאי מעבר מוצלח שלו סיכן בהדחה, לסדרת אימון לימודית-חווייתית מובנית באופן מתודי שאינה ממיינת.
לכל חניך הוצמד פסיכולוג שהוכשר כחונך לתרגיל וליווה אותו לאורך כל שלביו.
כיתת לימוד - טכניקות ותרגילי חקירה, סיפור כיסוי, ביטחון מידע, התמודדות מנטלית בחקירה, פסיכולוגית שבי, קוד התנהגות בשבי, אמנות ז'נבה, תדריכים וסיפורי פדויי שבי.
מעבדת סימולציה - התנסות בחקירה מדומה בתנאי מעבדה.
תרגיל מסכם - במהלך מסע לילה, החניכים הופתעו מן המארב ו"נפלו בשבי".
הם הובלו למתקן חקירות ועברו חקירות במשך 96 שעות בתנאי בידוד, כליאה ולחץ.
הדגש הוסט מהתמודדות בלחץ פיזי להתמודדות מנטלית מול תרגילי חקירה מגוונים.
במידת הצורך, החונכים הורשו לקיים "הפסקה מתודית" במהלך התרגיל ולתת פידבק לחניכים.
לאחר חזרתו של גלעד שליט הוא נשאל לגבי התנאים שבהם הוא הוחזק בשבי, ובעקבות מידע שמסר התרגיל שונה שוב.
סֶהֶל (או סהייל; בערבית: سهيل, סהיל) הוא אי מצרי השוכן על שפת הנילוס, 3.2 ק"מ דרום-מערבית לאסואן בדרום מצרים.
זהו אי רחב ידיים, והוא נמצא בערך בחצי הדרך בין העיר אסואן לסכר אסואן הנמוך.
רוחבו של האי כשלושה רבעים מרוחב הנילוס, והוא האי המשמעותי הראשון דרומית לאשד הראשון של הנילוס.
הוא נמצא מעט צפונית לסכר אסואן הנמוך (שנפתח ב-1902).
במורד הנהר, ישנם איים משמעותיים נוספים כמו סלוגה, אמבונרטי, יב ולבסוף אל נבטאט.
סביבם פזורים כמה איים קטנים יותר.
האי נזכר במקורות קדומים בשם סטט, והוא כולל אתרי ארכאולוגיה רבים, לרבות מקומות מקודשים, כמו מקדשה של ענקת, אלת המים המצרים, ואלת אשדות הנילוס.
במצרים העתיקה היו בסהל כמה מחצבות גרניט פעילות, וישנן כתובות רבות החרוטות על סלעי הגרניט באי.
פעמים רבות כתובות אלו נחרטו על ידי נוסעים שסימנו במקום את תחילת או סוף מסעם לנוביה.
בסהל ישנן גם מספר כתובות מפורסמות המתעדות אירועים היסטוריים בתולדות מצרים העתיקה.
אחת מכתובות אלו היא אסטלת הרעב, שבע שנות בצורת ורעב בתקופת שלטונו של המלך ג'וסר מהשושלת השלישית ששלט במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-27 לפנה"ס.
סְה-מָה יְוֵּ'אן אשר נודע גם בתור ווּ סְה-מָה יֵן (סינית מסורתית: 晉武帝, גִּ'ין ווּ דִּי; 236 – 16 במאי 290) היה קיסר סין הראשון לשושלת ג'ין ומחברה של סין לאחר תקופת שלוש הממלכות.
סה-מה יין ירש ממלכה בצפון סין אותה הקים צאו צאו ואבותיו משבט הסימה לקחו עליה את הכוח.
עם עלייתו לשלטון בשנת 260 הוא זיהה פרצת כוח בשאננות של יריביו המלכותיים מדרום ובשנת 280 כבש את כל סין.
סְה-מָה ייֵן (司馬炎) נולד בשנת 236 בתקופה של אי יציבות פוליטית מתמשכת שעברה על סין לאחר נפילת שושלת האן המזרחית.
מבין אילי המלחמה שפעלו לאחר נפילת ההאן, היה המצביא צאו צאו שהוכיח את ידו העליונה וכבש את צפון ומרכז סין עד לעברי נהר היאנגצה.
לאחר חלוקת סין בין שלוש ממלכות שבט סְה-מָה, שלא היה מוכר עד אז, הפך למשפיע עד מאוד על יורשו של צאו צאו, צאו פי ועל חצר מלכותו.
בראש השבט היה אחד מיועציו הממשלתיים של צאו צאו ויורשו, סה-מה יי אשר הוכיח עצמו כמדינאי חזק ולבסוף הפך לעוצר הכס של צאו פנג (יורשו של צאו פי).
סה-מה יין ירש את אביו סה-מה ג'ואו בנו של סה-מה יי כדור שלישי להשפעת שבט הסה-מה על משפחת צאו צאו.
עם ירושתו, הדבר הראשון שסה-מה יין עשה זה להבחין בחולשת כוחם של שליטי שושלת צאו צאו, ועם תמיכה מדינית מספקת הוא הדיח את יורשו של צאו צאו והכתיר עצמו קיסר סין.
מאז קרב הצוקים האדומים שבו פלש צאו צאו לעבר נהר היאנגצה סין נותרה מחולקת בין שלוש ממלכות; וֵיי (צאו צאו ושטחיו ששלטו על הצפון והמרכז), צ'וּ (החוף לים סין המזרחי והדרום) וווּ (מרכז ומערב האומה).
בשנת 270 החל לאחר התכוננות ארוכה בפלישה לתוך שתי הממלכות מדרום לו.
בתוך שנה נכבשה ווּ אשר לא הייתה מוכנה לעבר המלחמה ולאחר כך נכשלה צ'וּ בהכנותיה לפלישה שלבסוף הפילה גם אותה.
בשנת 280 איחד לבסוף סה-מה יין את כל סין והוכר כיורשו הלגיטימי של מנדט השמיים ועל כן כקיסרה הראשון ומייסדה של שושלת ג'ין הראשונה.
שלטונו של סה-מה יין אופיין בשקט מדיני אך עם מותו בעשור לשלטונו על כל סין, בניו ויורשיו החלו להילחם על כס מלכותו במלחמת שמונת הנסיכים.
סָהֲדֵי שַׁקְּרֵי אַאוֹגְרֵיְיהוּ זִילֵי הוא ביטוי בארמית ופתגם עממי שפירושו "עדי שקר בזויים בעיני שוכריהם".
זו אזהרה לעדים, שמשמעותה היא שעדים שנשכרים להעיד עדות שקר בזויים גם בעיני אלה ששוכרים את שירותם.
בכך למעשה העדים מקבלים איום שאם יעידו עדות שקר, כבודם העצמי ייפגע ללא תקנה.
המשפט בנוסח זה מופיע בתלמוד כחלק מנוסח האזהרה הנאמרת לעדים קודם שמעידים.
התלמוד הרחיב בסוגיה זו והציג כמה אופנים של איום על העדים.
בהן הנוסח שמציג רב אשי:
בתלמוד הוסיפו שלפתגם יש אסמכתא במעשה כרם נבות, שם איזבל מייעצת לאחאב להשתמש בעדי שקר כדי להביא למותו של נבות.
הביטוי בו איזבל משתמשת לגבי עדי השקר הוא "בני בליעל", בכך ראיה מהמקרא ששוכריהם רואים בהם ככאלה מעצם הסכמתם להעיד עדות שקר.
הרמב"ם, בהוראות האזהרה לעדים, כתב שעל הדיינים להודיע באופן כללי, כי לעדי שקר צפויה בושה בעולם הזה ובעולם הבא:
לדעת השולחן ערוך יש לאמר זאת לעדים במפורש:
המאירי בפירושו למסכת סנהדרין על ביטוי זה כותב: כלומר בית הדין מתאים את האיום לאישיות של העדים לפי מה שיגע בהם באופן אישי.
פרשני ההלכה מדייקים מדברי המשנה שאת האיום בפני העדים עושים במעמד כל הציבור הנוכח.
ורק לאחר מכן מוציאים את הציבור בכדי לבצע את בדיקת אמינות העדים.
בספרות האחרונים הביטוי משמש לעיתים במשמעות שאפילו ההולכים בדרך מסוימת מכירים בשקר שבה, בהקבלה לביטוי "ניכרים דברי אמת".
שמואל דוד לוצאטו, בהתייחסותו לתופעה של מנהיגי קהילות אשר מתאימים את ההלכה והפרשנות לרצונות הקהל מסיבות של אינטרס למצוא חן, כותב עליהם:
באגרת שכתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אז רבה הראשי של יפו והמושבות, אל בני היישוב עומד הרב על שורש הביטוי כפנייה אל רגשות כבודו של האדם.
הגם שפנייתו אל בני היישוב כלל לא עסקה בנושא של עדות, הוא כותב אליהם:
אברהם וינרוט בספרו "סוגיות מודרניות בהלכה" מקדיש פרק לסוגיית ה"ביוש-שיימינג" מצטט את האגרת הנ"ל כשהוא מציין ש-.
סְה-מָה יִי (במנדרינית: 司馬懿; 179 – 7 בספטמבר 251) ידוע גם כז'ונג-דה היה מצביא, מדינאי, ועוצר הכס של ממלכת צָאו-ווֶי בתקופת שלוש הממלכות של סין.
הוא התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 208 תחת צאו צאו, ועלה במהירות בדרגות וצבר יוקרה רבה לאורך עשרות שנים.
הוא ידוע בעיקר בזכות הגנה על ממלכת צָאו-ווֶיי מפני משלחות הצפון של ג'וּגֶה לְיָאנְג בין השנים 231–234.
בשנת 239 הוא נבחר לעוצר הכס של הקיסר צאו פאנג, יחד עם יורש עצר נוסף, צאו שואנג.
צאו שואנג ניסה למזער את כוחו של סְה-מָה יִי ויחסיהם התדרדרו במהרה.
בשנת 249, לאחר שתכנן וגייס תמיכה בקפידה, הוא הדיח את צאו שואנג מהשלטון בהפיכה והוציא אותו ואת משפחתו להורג.
לאחר אירוע זה, היה סְה-מָה יִי השליט דה פקטו של ממלכת צָאו-ווֶיי.
במשך שאר ההיסטוריה של ווֶיי, שלטה משפחת סְה-מָה במדינה, וסללה את הדרך להקמת שושלת ג'ין, שבסופו של דבר הוקמה על ידי נכדו, סה-מה יו'אן, קיסר סין.
סהיד באלוגן הוא שחקן, במאי ומפיק ניגרי.
סהיד באלוגן נולד בכפר בדרום-מזרח ניגריה.
הוא סיים לימודי הנדסה, אך התחיל בקריירה של משחק.
בשנת 1978 הוא הנחה תוכנית טלוויזיה.
בשנת 1989 הוא הפיק את סרטו הראשון.
בהמשך הוא שיחק בסרטים ניגרים רבים.
בשנת 2018 ו-2019 הוא ביים שני סרטים בהפקת אדוני אדה.
"סה לה וי" הוא אלבום האולפן העשירי של הזמר הישראלי קובי פרץ.
את האלבום הוציאה בשנת 2015 לאור חברת התקליטים הליקון.
באלבום נכללו את השירים "סה לה וי" "לילה במועדן" ו"אהבנו".
תוך חודשיים האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפולה על מכירות 60,000 עותקים.
סַהְלַאן בן אברהם או אבו עמר סהלאן בן ברהון (נהג לחתום: ברית תֹם) היה פייטן, ומנהיג העדה הבבלית של יהודי פוסטאט שבמצרים מ-1030 עד 1050 (בקירוב).
נולד למשפחה מיוחסת, ובין אבותיו היו שנשאו שם הזהה לשלו.
מוצא משפחתו מצפון פרס, אך טרם הגיעה למצרים, עוד בימי אבי סבו, חיה בסיציליה.
טרום תקופת הנהגתו, שהה באלכסנדריה, שם שימש את ראש קהל הירושלמים, יוסף בן שלמה, בעיקר בכתיבת איגרות לקהילות אחרות.
ירש מאביו את הנהגת הקהילה הבבלית, וכנראה שקיבל חלק מהסמכויות עוד בחיי אביו.
עמד בראש הקהילה כעשרים שנה.
עמד בקשרים טובים עם ראשי הישיבה שבארץ ישראל (שכינוהו: המומחה, החבר הזקן) ועם ההנהגה הבבלית (שכינוהו: ראש כלה, אלוף, סגן/חמדת הישיבה, חמדת הנשיאות, ראש הסדר) כאחד.
התכתב עם מספר דמויות חשובות בדורו: שלמה בן יהודה גאון ויריבו נתן בן אברהם, ראש הגולה יחיזקיהו בן דויד ובנו דויד, דניאל בן עזריה, רב האי גאון ועוד.
שמואל הנגיד הקדיש לסהלאן שיר שבח.
תמך בנתן בן אברהם לראשות גאונות ארץ ישראל.
חתום על פס"ד רבים, בין היתר בענייני אישות וצדקה.
ריכז את איסוף התרומות בקהילתו לישיבת פומבדיתא הבבלית.
כנגד סהלאן קמה קבוצה מתוך עדת הבבלים, שהפיצה כתבי פלסתר נגדו.
במכתב, שנתגלה בגניזה, מייעץ רב האי גאון לסהלאן לנהוג במתינות עם קהל עדתו, ומבטיח לו את תמיכתו הבלתי מסויגת.
נישא לאסתר, בתו של יוסף בן עמרם השופט, ולשניים נולד בן אחד הידוע למחקר, אברהם.
סהלאן היה אדם אמיד, שהתפרנס כנראה, בנוסף למשרות הציבוריות, גם מעסקי המסחר בבשמים ובחלפנות של משפחתו.
מספר מועט יחסית של מכתבים ממנו נמצאו בגניזה הקהירית, זאת לעומת מצבור של אגרות ששלח, בעיקר אל מנהיגים ארצ-ישראליים.
עובדה זאת נקשרת במחקר לזיקתו לבית הכנסת של הקהילה הבבלית.
חריג הוא מכתב ששלח לפוסטט, כנראה כשהתלמד מחוץ לעיר, ובו הוא דן עם אביו על פירוש פיוט של הקליר.
נפטר כנראה בשנת 1050. החליפוֹ כראש קהל הבבלים, כנראה, הסוחר נהראי בן נסים.
מספר שירים ורשימות של שירים נדפסו במהלך השנים; יעקב מאן פרסם רשימה של 61 שירים, מנחם זולאי הדפיס במדור "מאוצר השירה והפיוט" ב"הארץ", בין 1952-1945 חמישה שירים הכוללים הקדמה על מחברם וסגולותיהם.
בדומה הדפיס אברהם מאיר הברמן מספר משיריו בצירוף הקדמה.
חיים שירמן אפיין את כתיבתו במילים: "נראה שכישרונו היה מוגבל ולכן כבד סכנון פיוטיו לרוב ואף נוקשה ויבש...".
גם אלינער ברקת התטאה בצורה דומה.
ב-2021 אסף וסקר אמיתי הראש את כל שיריו של סהלאן, במסגרת עבודת הדוקטורט שלו, אותם סיווג כדלהלן:
21 פיוטי יוצרות (פיוטים לקריאת שמע), 10 פיוטי קרובות, 6 פיוטי סליחות, 42 פיוטי רהט, 6 הספדים ותוכחות, 4 שירי חול, ועוד מספר פיוטים קטועים או שייחוסם אינו ברור.
בכל הנוגע למקורות השראתו, סהלאן בן אברהם היה פייטן מזרחי, על המשתמע מכך, אך לא בחל בנקיטת אמצעים ספרותיים ספרדיים, תוך רתיעה מאימוץ מלא של תורת השירה הספרדית.
רוב מאפייני יצירתו תואמים את המקובל בפייטנות המזרחית המאוחרת, הקדם-ספרדית, למשל בכתיבת פיוטי יוצר בדגם של 'מחרוזת ופזמון'; ולשון פיוטיו הושפעה עמוקות מסיגנונו של רב סעדיה גאון.
אולם, חלק מפיוטיו שקולים במשקל היתדות ותנועות, והוא כנראה הפייטן הראשון במצרים שאימץ שיטת שקילה ספרדית זו.
סהרה הוא המדבר החם הגדול ביותר בעולם.
הסהרה משתרע על שטח של 9,200,000 קמ"ר, לכל רוחבה של צפון אפריקה, מהים התיכון והרי האטלס בצפון, עד קו רוחב 16° בדרום.
בתחומו מצויות, בצורה מלאה או חלקית, 11 מדינות.
כל מדינות צפון אפריקה מחזיקות בחלק משטחו של הסהרה: אלג'יריה, צ'אד, מצרים, לוב, מאלי, מאוריטניה, מרוקו (כולל סהרה המערבית), ניז'ר, סודאן ותוניסיה.
המדבר ברובו הוא רמות מישוריות המכוסות בחמרה, בחצץ או בחול, ובמרכזו מתרוממים רכסי הרים גבוהים וגדולים שהם גושי לבה קדומים.
מגושי הרים אלה יוצאים עמקי נחלים שנוצרו בשל הגשמים שבעבר פקדו את המדבר.
גם בימינו יש לפעמים שיטפונות, אשר מימיהם אובדים במדבר וחלקם נשפכים למלחות.
בתוניסיה ובאלג'יריה נוצרו כך ימות מלוחות.
החולות מהווים מחסום לתעבורה יבשתית: שיירות רבות נקברו בסופות החול השכיחות בסהרה.
הגשמים המעטים שיורדים בסהרה מחלחלים בחול ומתנקזים למי התהום.
לחץ אוויר גבוה מונע זרימת רוח עם גשם, ובחורף מונעים הרי האטלס כניסת רוח וגשמים.
בשוליים הצפוניים יורדים כ-100 מ"מ גשמים, ובדרומיים – עד 250 מ"מ, אך החום גורם להתאיידות מהירה.
במישורים שורר יובש כמעט מוחלט, החום גבוה ומגיע עד 45 מעלות צלזיוס בקיץ, ובלילה קריר ובמקומות גבוהים אף שוררת קרה.
במקרים נדירים תועדו בחלקים ממדבר סהרה סופות שלגים בינואר.
ב-20 בינואר 2017 אף נערם בעיר עין ספרה מטר של שלג.
על פי ציורי קיר שנמצאו ומחקרים רבים אחרים מסיקים כי בעבר היה המדבר לח יותר וחיו בו בעלי חיים שזקוקים לעשב ומים על מנת להתקיים, תקופה זו נקראת התקופה הלחה בסהרה.
בסהרה צמחייה מעטה, רק לאורך אפיקי נחלים ובנאות מדבר.
הצומח הסתגל לתנאי היובש, ההתאיידות המהירה והמליחות, לדוגמה השיטה והאשל.
בעלי חיים מלקטים את מזונם על פני מרחבים גדולים אך בשוליים בעלי חיים ניזונים רק מהלחות במזונם, עמם נמנים דישונים, ראמים, פנקים, כבשים וקיפודים.
עם המכרסמים נמנים הירבוע והדורבן.
בין העופות: יען, כרוון, שרקרק, עורב ועופות דורסים למיניהם.
חרקים: ארבה, טרמיטים וצרעות, וכן נחשים.
בשוליים הדרומיים של המדבר מצויים פילים מדבריים.
כיום מונה אוכלוסיית הסהרה כ-2.5 מיליון אנשים, רובם ברברים כולל בני הטוארג, וערבים, השאר בני שבטים קטנים יותר כדוגמת בני הבג'ה (Beja people).
חלקם נוודים וחלקם תושבי קבע בנאות מדבר.
התלות במים קובעת מסלולים ומרכזי אוכלוסייה וגורמת למלחמות.
השפה הנפוצה היא ערבית ובנוסף נעשה שימוש בשפות השבטים השונים.
רוב השבטים האלו דוברים שפות אפרו-אסיאתיות, דהיינו, שפות מהמשפחות הכי קרובות למשפחת השפות השמיות.
תוחלת החיים באזור הסהרה נחשבת, לרוב, לאחת הנמוכות בעולם.
רבות מהמדינות החולקות אותו מצויות בעשירון התחתון של תוחלת החיים בין מדינות העולם.
רוב המדינות החולקות את הסהרה הן מן המדינות העניות בעולם.
אוכלוסייתן מתפרנסת ממרעה, מעט חקלאות בנאות המדבר ותעשייה קלה.
חשיבותו הכלכלית של הסהרה עלתה לאחר שנתגלו בו אוצרות טבע כמו נפט, גז טבעי, ברזל, נחושת, אורניום, ועוד.
במהלך כל ההיסטוריה הכתובה, הסהרה היה צחיח עד מאוד.
אלא, שהוא הפך לכזה בין אלף לבין שלושת אלפי שנים לפני המצאת הכתב.
עדויות מתחומי מדע שונים מגלות, שבמאות אלפי השנים האחרונות, הסהרה עברה סדרה של מחזורי שינוי אקלים קיצוניים בין מדבר לבין אזור אקלימי לח בהרבה.
סוף הליך המדבור הנוכחי היה בסביבות שנת 4200 לפני הספירה, אז היה המדבר צחיח יותר בהשוואה לתקופתנו.
לפני הליך המדבור הייתה תקופה ארוכה של גשמי מונסון ולפניה היה שם אקלים לח ונוח וארץ של אגמים רבים.
יש הנחות מדעיות לפיהן לפני כ-250 מיליון שנה ים תטיס כיסה את מדבר סהרה ורק לפני כ-7 מיליון שנה הפך אזור זה למדבר.
מחקר שפורסם בקיץ 2019 מעריך שלפני 50 עד 100 מיליון שנה כיסה את חלק מהסהרה ים ובו בעלי חיים גדולים במיוחד.
חלק מהשינויים המחזוריים נובעים מהמחזוריות האיטית של שינוי זווית הנטייה של ציר סיבוב כדור הארץ ביחס למישור המילקה.
הזווית הזו משתנה מעט, במחזוריות של 41,000 שנים בין 22 מעלות לבין 24.5. כשהזווית מתמתנת, מתמתנים ההבדלים בין עונות השנה, בכל העולם וכשהיא מקצינה הם מקצינים.
עוד סיבה לשינויי האקלים המחזוריים שבסהרה היא תקופות קרח ותקופות התחממות עולמית.
מתברר, שתקופות התגבשות קרחונים גלובליות הן תקופות מדבור בסהרה ותקופות הפשרה הן תקופות נסיגת המדבר.
תצפיות לוויינים הראו נסיגה של שולי המדבר בעשורים האחרונים.
תאוריית משאבת הסהרה (Sahara pump theory) היא תאוריה, שמסבירה את ההתפתחות של בעלי החיים והצמחייה, מדרום לסהרה, באגן הים התיכון ובמערב אסיה, בעזרת הידיעות על היותו של הסהרה, למחזורים, תחילה בית גידול נוח ואחר כך אזור תחת הליך מדבור, שדוחק ממנו את היצורים החיים החוצה ולהפך.
תאוריה זו מחזקת גם את ההשערה, שאבותיהם של דוברי אם כל השפות השמיות, דוברי הפרוטו-שמית היו דוברי שפות אפרו-אסיאתיות, מאזור הסהרה, ששטפו בגלי הגירה גדולים את אזור הסהר הפורה וחצי האי ערב.
סהר הוא הצורה המתקבלת מחיתוך עיגול מתוך עיגול אחר, מוזח הצידה.
במיתולוגיה הכנענית הסהר סימל, בין השאר, את בעל חמון.
הסהר הוא סמלה העיקרי של דת האסלאם כיום ונקרא בשפה הערבית, הלאל (هلال).
בעולם המוסלמי, הסהר הופיע כבר על מטבעות מתקופת הראשידון.
העות'מאנים עשו בו שימוש נרחב ועם השנים אומץ אל תוך לדגלי מדינות אסלאמיות (רבות מתוכן הן לא מדינות ערביות) כגון אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, אלג'יריה, טורקמניסטן, לוב, מאוריטניה, האיים המלדיביים, מלזיה, פקיסטן, קומורו, תוניסיה, סודאן, וטורקיה.
כן מופיע הסהר בדגליהן של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
למרוקו, שמעולם לא הייתה תחת שלטון טורקי, יש פנטגרם בדגלה.
המדינה היחידה שיש סהר בדגלה והיא אינה אסלאמית מבחינה פורמלית היא סינגפור.
ישנם נוצרים הטוענים שאללה היה למעשה אל-ירח אותו עבדו הערבים הקדם-אסלאמיים.
טיעון זה משמש לעיתים כדי לטעון שהאל באסלאם שונה מהאל ביהדות או בנצרות.
סהרה המערבית היא טריטוריה בצפון-מערב אפריקה.
גבולותיה הם: מרוקו מצפון, אלג'יריה בצפון-מזרח, מאוריטניה במזרח ובדרום, והאוקיינוס האטלנטי במערב.
בירת הטריטוריה היא העיר לעיון (אל-עיון), ובה מתגוררת מרבית אוכלוסייתה.
דתם של כ-99% מתושבי סהרה המערבית היא האסלאם מהזרם הסוני, והשפות הנפוצות ביותר בה הן ניבים של ערבית.
מעמדה של סהרה המערבית נמצא במחלוקת בין לאומית.
על פי החלטות העצרת הכללית ובית הדין הבין לאומי בהאג, האוכלוסייה בשטח זכאית לבחור את עתידה הפוליטי מכוח הזכות להגדרה עצמית.
למרות זאת, ב-1975 מרוקו השתלטה על השטח והיא טוענת לריבונות בו.
מדינות רבות בעולם הכירו בריבונות זו, במפורש או במשתמע, ביניהן ארצות הברית, וישראל.
מנגד, תנועת השחרור הלאומית של העם הסהרווי, חזית פוליסריו.
הכריזה ב-1976 על הקמת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ששולטת בפועל רק על שטחים שצמודים לגבול המזרחי.
מרוקו שולטת בפועל בשאר שטחה של סהרה המערבית.
ב-1872 סיירה בסהרה המערבית משלחת מחקר מטעם החברה הספרדית לחקר אפריקה ובמסגרת ועידת ברלין, ב-1885 קיבלה ספרד הכרה בינלאומית בשלטונה בסהרה הספרדית.
ב-1949 גילה הגאולוג הספרדי מנואל אליא מדינה מרבצי פוספטים גדולים מאוד באזור בוקרא והספרדים החלו לפתח יישובים עירוניים לאורך חופי החבל.
עד שנת 1975 נקראה הטריטוריה סהרה הספרדית.
סהרה המערבית מנויה ברשימת ה"שטחים ללא שלטון עצמי" של האו"ם מאז שנת 1963. ב-1965 תבע האו"ם מספרד לפנות את השטח ולהעניק הגדרה עצמית לתושבים.
פרנסיסקו פרנקו הבטיח להעניק עצמאות לחבל ב-1966, אך לא עמד בהבטחתו.
זכותם של תושבי סהרה המערבית להגדרה עצמית קיבלה אישור בינלאומי ב-7 החלטות של העצרת הכללית של האו"ם בשנים 1966–1973. ההחלטות מדגישות את הצורך בעריכת משאל עם באזור.
ב-1967 נוסד ארגון מקומי שתבע עצמאות לחבל.
ב-1970, בעצרת גדולה למען עצמאות החבל, נהרגו רבים ונאסרו מאות.
ב-10 במאי 1973 נוסדה חזית פוליסריו, איחוד של התובעים עצמאות לחבל, במטרה להפעיל לחצים צבאיים, שיובילו ליציאת הספרדים מהחבל.
פעולות גרילה של התושבים המקומיים חייבו משלוח תגבורות צבא לחבל והגדילו את הוצאות החזקת הממשל מעבר לרווחים מניצול מרבצי הפוספטים, לכן החזקת החבל הפכה ללא משתלמת עבור ספרד.
מרוקו ומאוריטניה השכנות העלו תביעות לבעלות על השטח המאוכלס בדלילות רבה על ידי אוכלוסייה של נוודים ועשיר במחצבים וזכויות דיג.
במאי 1974 ארגנו מפלגות האופוזיציה של מרוקו הפגנה המונית בתביעה לצירוף סהרה הספרדית למרוקו ומלך מרוקו, חסן השני, שרצה לאחד את אומתו לאחר תקופה של מאבקים פנימיים, העמיד את הסוגיה על סדר היום הבינלאומי ביחסיו עם ספרד.
הנושא הועבר להכרעת בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) וזה קבע באוקטובר 1975 שלאוכלוסייה בסהרה המערבית יש זכות להגדרה עצמית.
בית הדין ציין שקיים קשר היסטורי למרוקו, אך קבע שלא הייתה ריבונות מרוקאית לפני הכיבוש הספרדי.
עם סיום השלטון הספרדי תבעו מרוקו ומאוריטניה ריבונות על הטריטוריה, וחילקו את שטחה ביניהן.
שני החלקים נקראו סגייה אל-חמרה וריו דה אורו.
מרוקו כבשה את שני חלקיה הצפוניים של סהרה המערבית בשנת 1976. במקום קמה תנועת מחתרת בשם פוליסריו, בתמיכת אלג'יריה.
החזית נתמכה על ידי הסהראווים.
בנובמבר 1975 הורה חסן מלך מרוקו על "המצעד הירוק" שבמהלכו כ-200 אלף אזרחי מרוקו צעדו אל סהרה המערבית.
מטרת הצעדה הייתה להבהיר את רצון העם שהטריטוריה תהיה חלק ממרוקו.
בתגובה לכך, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 380, בה קראה למרוקו לסגת משטחה של סהרה המערבית.
ב-14 בנובמבר 1975 נכרתו הסכמי מדריד - הסכם משולש בין מרוקו, ספרד ומאוריטניה, הכריזה ספרד על עזיבת סהרה המערבית ומתן הגדרה עצמית לתושביה בהסכם נקבע כי יוקם מנהל משותף לשלוש המדינות, שינהל את סהרה המערבית.
חצי שנה לאחר מכן כרתו מרוקו ומאוריטניה על הסכם שבו הן חילקו את סהרה המערבית - החלק הצפוני שייך למרוקו, החלק הדרומי למאוריטניה.
ההסכם לא הופקד בידי במזכירות האו"ם.
בהחלטה 34/37 של העצרת הכללית של האו"ם, הוכרה חזית פוליסריו כנציגה הלגיטימית של העם הסהראווי.
בפברואר 1976 הכריזה פוליסריו על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של סהרה הערבית.
הרפובליקה הדמוקרטית של סהרה הערבית היא חברה באיחוד האפריקאי ומוכרת על ידי יותר מ-80 מדינות.
ב-1979 נסוגה מאוריטניה מחלקי הטריטוריה שבהם שלטה, ומרוקו תפסה את רוב השטח.
כדי לחזק את שלטונה במקום יישבה מרוקו יותר מ-100,000 תושבים מאזרחיה, ואילו חלק גדול מכ־200,000 התושבים המקוריים בבירה אל-עיון נעקרו מבתיהם ויושבו במחנות פליטים.
לאחר הכיבוש החלה מלחמת גרילה נגד המרוקאים, אולם זו הסתיימה בהסכם הפסקת אש משנת 1991 ובהקמת MINURSO.
מרוקו הקימה חיץ באורך 2,700 ק"מ מצפונה של סהרה המערבית עד דרומה, המוגן על ידי 120,000 חיילים מרוקאים ומוקף במוקשים.
צידו המערבי של החיץ, המכסה כ-80% משטח סהרה המערבית, נמצא בשליטה של מרוקו.
השטח ממזרח לחיץ נמצא בשלטה של פוליסריו.
בנובמבר 2020, לאחר כ-30 שנות הפסקת אש, התחדש העימות בין חזית פוליסריו למרוקו, בעקבות מבצע צבאי שפתחה מרוקו.
בשנת 1974 הכריזה ספרד שהיא מוכנה לקיים משאל עם אשר יכלול אפשרות של הגדרה עצמית לאוכלוסייה החיה בסהרה המערבית.
מרוקו הכריזה שלא תקבל את תוצאות משאל העם מכיוון שהוא כולל את האופציה לעצמאות של הטריטוריה.
העצרת הכללית של האו"ם ביקשה מספרד לדחות את קיומו של משאל העם, עד להחלטת בית הדין הבין לאומי בבקשה לחוות דעת מייעצת של בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
במהלך השנים התקיים משא ומתן על התנאים לקיום משאל עם בשטח, אך ללא הצלחה עקב מחלוקת על השאלות שיעמדו להכרעה ומי שיהיו רשאים להשתתף במשאל העם.
מרוקו דורשת שהאופציה היחידה שתעמוד על הפרק היא אוטונומיה תחת ריבונותה.
פוליסריו מתנגדת להשתתפות במשאל העם של המתיישבים המרוקאים, המהווים רוב באוכלוסיית השטח.
ב-20 בספטמבר 1988, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 621, למנות נציג מיוחד בסהרה המערבית.
המועצה אף ביקשה ממזכ"ל האו"ם לקיים משאל עם על הגדרה עצמית עבור הסהראווים, אשר יהיה מפוקח ומאורגן באמצעות האו"ם ובשיתוף פעולה עם האיחוד האפריקאי.
ההחלטה לקיים את משאל העם נתמכה בין היתר בהסכמתם של ממלכת מרוקו ותנועת חזית פוליסריו ולכן רק לאחר מכן, בשנת 1990, בהחלטה 658 של מועצת הביטחון הוקם כוח משימה של האו"ם, שמטרתו לקיים משאל עם בסהרה המערבית.
תוכנית זו נקראה "תוכנית ההתיישבות", כאשר יעדה המרכזי הוא קיום משאל עם חופשי והוגן שבו הסהראווים יוכלו לממש את זכותם להגדרה עצמית ולבחור בעצמאות או במיזוג עם מרוקו.
הזכאות להצבעה התבססה על מפקד האוכלוסין האחרון שביצע השלטון הקולוניאלי הספרדי שמנה כ-75,000 איש.
צוות משלחת האו"ם, MINURSO, שתפקידו לפקח על הפסקת האש באזור וכן על משאל העם, התחיל לפעול בספטמבר שנת 1991. משאל העם היה אמור להתקיים בשנת 1992.
רק בשנת 2000 MINURSO הצליחו לסיים את איסוף הנתונים ולהכריע מי יוכל להשתתף במשאל העם.
הם קבעו כי 86,386 איש רשאים להצביע.
השלב הבא היה לקיים את משאל העם, אך מרוקו שוב ערערה על רשימת המצביעים.
מלך מרוקו החדש, מוחמד השישי, הצהיר בשנת 2002 כי הרעיון למשאל עם תם.
בשנת 2003 נערך ניסיון נוסף לביצוע משאל עם, והוצע כי משאל העם יכלול גם תושבים ממרוקו אשר נמצאים בשטח מאז שנת 1999, ולא רק את העם הסהראווי.
תנועת חזית פוליסריו קיבלה את התוכנית, אך מרוקו דחתה אותה.
מעמדה של סהרה המערבית כיום
מרוקו החלה להשתמש בקשריה עם מדינות חברות במועצת הביטחון של האו"ם, כדי לקבל לגיטימציה לכיבוש ולסיפוח של שטחי סהרה המערבית.
למרות זאת, בשנת 2006 מזכ"ל האו"ם טען שאין מדינה שיכולה להיות חברה באו"ם ולהכיר בריבונות של מרוקו על שטחי סהרה המערבית.
במנדט הכוח של משימת MINURSO, לא מופיע סעיף ניטור ופיקוח על הפרת זכויות אדם, כמו כן יכולותיו לפעול באזור צומצמו לאחר שכוחות מרוקו גירשו מספר בעלי תפקידים.
במחאה על כך, פרסמה מועצת איחוד אפריקה לשלום וביטחון קריאה למועצת הביטחון של האו"ם להרחיב את מנדט כוח המשימה, כך שיכלול ניטור ופיקוח על זכויות אדם.
בשנת 2007 הציגה חזית פוליסריו לאו"ם הצעה לפתרון פוליטי מקובל על ידי כלל הצדדים שיעניק הגדרה עצמית לתושבהי סהרה המערבית.
הצעה זו כללה את הצורך במשאל עם שייתמך על ידי מועצת הביטחון של האו"ם וכן הכרה בכך שאם משאל העם יוביל לעצמאות סהרה המערבית, המדינה הסהראווית החדשה תהיה מוכנה לקיים יחסים דיפלומטיים עם מרוקו.
כחלק מהחלטתו של מזכ"ל האו"ם, משלחות של חזית פוליסריו ומרוקו נפגשו בארצות הברית וכן משלחות מאלג'יריה ומאוריטניה הוזמנו.
למרות כישלון הסבבים הראשונים, הוחלט על סבבים נוספים כדי לנסות ולהמשיך לקיים דיון.
עמדתה של מרוקו היא שההסדר היחיד שרלוונטי לסהרה המערבית הוא אוטונומיה תחת שליטה מרוקאית, תוך הדגשה כי לא תוותר על ריבונותה באזור.
צרפת, פולין, הודו, ערב הסעודית, איחוד האמירויות, בחריין וטורקיה מכירות באופן לא רשמי בריבונותה של מרוקו בסהרה המערבית.
סין ורוסיה (עד דצמבר 2020) לא פרסמו עמדה בסוגיה.
בדצמבר 2020 הכירה ארצות הברית בריבונותה של מרוקו על סהרה המערבית כחלק מהסכם ישראל–מרוקו.
עד אמצע דצמבר 2020 הוקמו 18 קונסוליות בטריטוריה.
ביוני 2022 הכריזה ישראל שהיא תומכת בריבונות מרוקו על סהרה המערבית, וביולי 2023 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו למלך מרוקו מוחמד השישי, על הכרתה הרשמית בכך.
באוקטובר 2025, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה החלטה שקובעת כי הפתרון האפשרי ביותר לסכסוך בן 50 השנים בסהרה המערבית עשוי להיות אוטונומיה אמיתית תחת ריבונות מרוקו, דבר התואם את העמדה המרוקאית בסכסוך.
לסהרה המערבית יש משאבים טבעיים מועטים וקיים מחסור תמידי של מי גשם עבור פעילות חקלאית.
מרבית המזון שצורכת האוכלוסייה מיובא מבחוץ, והמסחר, יחד עם פעילויות כלכליות אחרות, נתון בשליטת הממשל המרוקאי.
ההכנסה לנפש, בדומה לאיכות החיים של התושבים, נמוכה באופן משמעותי מזו של מרוקו.
סהרה המערבית נמצאת בצפון אפריקה, ממזרח לאוקיינוס האטלנטי, בין מאוריטניה ומרוקו.
אורכו הכולל של קו החוף של הסהרה המערבית הוא 1,110 ק"מ, ואורך הגבולות היבשתיים שלה הוא 2,046 ק"מ.
מרוקו הקימה חומה לאורך 1,500 ק"מ ולמעשה חילקה את המדינה, כאשר היא שולטת בצד המערבי.
מיקומה במדבר סהרה משפיע על אקלים מדברי חם ויבש ועם מיעוט משקעים.
לחץ אוויר גבוה מונע זרימת רוח עם גשם.
גם בחורף מונעים הרי האטלס כניסת רוח וגשמים: במקום יורדים כ-100 מ"מ גשמים בשנה בממוצע, והחום גורם להתאיידות מהירה.
במישורים שורר יובש כמעט מוחלט, הטמפרטורות מגיעות עד 45 מעלות צלזיוס בקיץ.
בלילה קריר כמקובל באקלים מדברי, ובמקומות גבוהים אף שוררת קרה.
הטריטוריה הייתה מחולקת לשני חבלים שהגבול ביניהם היה קו רוחב 26° (קו כף בוז'דור).
השליש הצפוני, המאוכלס יותר, נקרא סגייה אל-חמרה ובירתו הייתה לעיון.
החלק הדרומי תפס שני-שלישים מן הטריטוריה ונקרא ריו דה אורו, שבירתו הייתה וייה סיסנרוס (כיום: דאח'לה).
אוכלוסייתה הילידית של סהרה המערבית מורכבת בעיקר מבני שבט הסהראווי, שמוצאו משבטים ברברים סהנג'ים, אפריקאים, וערבים שמוצאם מחצי האי ערב.
המרכיב ששימש לאחדות בין השבטים השונים היה תהליך הדרגתי של התפשטות האסלאם.
תהליך זה הוביל ליצירתו של לאום סהראווי בעל ייחודיות אתנית, לשונית, דתית ותרבותית.
אורח החיים של הסהראווים התאפיין בנוודות ורעיית צאן, אך לאחר החלטת ספרד להפוך את סהרה המערבית למושבה ספרדית אוטונומית, עברה האוכלוסייה תהליך מודרניזציה שחיזק את התודעה הלאומית של בני הסהראווי.
פרט לבני שבט הסהראווי, מתגוררים בסהרה המערבית כ-200 אלף תושבי מרוקו שהגיעו לאחר 1975, במסגרת מאמציה של מרוקו להשתלט על השטח.
נכון לשנת 2024, האוכלוסייה בסהרה המערבית מוערכת בכ-612 אלף בני אדם .
השטח היא אחד האזורים בעלי צפיפות האוכלוסייה מהנמוכות בעולם (2.3 בני אדם לקילומטר רבוע בממוצע).
האוכלוסייה בסהרה המערבית דוברת 2 שפות עיקריות: ערבית (בניבים המקומיים ובניב המרוקאי) וספרדית.
הדת השלטת בטריטוריה היא האסלאם.
הריבוי הטבעי מעט יותר מ-3% והילדים מתחת לגיל 18 מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה.
מבחינה מנהלית סהרה המערבית מחולקת על ידי השלטון המרוקאי ל-3 מחוזות, כאשר אחד מהם רק בחלקו (נפה אחת) נמצא בסהרה המערבית.
מס' שם בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה נכון לשנת 2014 שטח1 מחוז גואלמין אד נוןגואלמין اڭلميم-وادي نون 433,757 46,1082 מחוז אלעיון בוג'דור-אלש'אקיה אלחמראאלעיוןالعيون بوجدور الساقية الحمراء 367,758 139,4803 מחוז ואד אד ד'הב לכוירהדחלהوادي الذهب لكويرة 142,955 142,865
סֶהֲרַנֶה הוא חג עממי, ללא מקור דתי, שהתקיים בעבר בקהילה היהודית בכורדיסטן במהלך חול המועד פסח.
החל משנת 1972 נחוג הסהרנה במדינת ישראל על ידי יוצאי עדת כורדיסטן בסוכות.
בכורדיסטן נחגגה הסהרנה המרכזית בחול המועד פסח שכן הסהרנה הוא חג אביבי במהותו.
בקרבת זמנים נחגג בכורדיסטן חג הנורוז.
הסהרנה בכורדיסטן הייתה אירוע של שבירת שגרת היומיום ואפשרה מפגשים חברתיים חוצי גיל ומגדר ושחרור מהנורמות החברתיות.
אף על פי שהחג אינו דתי במהותו, ישנן תפילות מיוחדות לחג וטקסים דתיים כגון הכנסת ספר תורה חדש לבית הכנסת וטקסי אירוסין המתקיימים כחלק מן החגיגות.
חגיגות הסהרנה אפשרו ליהודים ולמוסלמים בכורדיסטן לבסס את היחסים הטובים, לעיתים אף החבריים, בין הקהילות.
ראש השבט הכורדי המקומי או אע'א (שהיהודים כינו אותו מתוך כבוד Saharanei) סיפק את השטח בו נערכה הסהרנה.
בימי החגיגות, האע'א הרחיב את החסות על היהודים ואף הציב שומרים בלילות במתחם החגיגות.
אנשי הכפרים והשבטים באזור הביאו ליהודים אספקה לאירוע ולעיתים אף הקימו שוק קטן באזור.
בסיום החגיגות, כשהיהודים חזרו לבתיהם, השכנים המוסלמים קיבלו את פניהם בלחם וגבינה.
חגיגות הסהרנה היו זמן להיכרויות שידוכים בין המשפחות.
בעשורים הראשונים למדינה, היהודים ממוצא כורדי לא חגגו את הסהרנה.
נראה שהסיבות לכך קשורות לקשיי ההסתגלות לחיים במדינת ישראל ומדיניות כור ההיתוך.
ב־1972 יוצאי כורדיסטן בישראל ארגנו לראשונה את חגיגות הסהרנה בישראל.
הסיבות לחידוש החגיגות קשורות להתרופפות אידאולוגיית קיבוץ הגלויות והעניין של בני קבוצות שונות בישראל לתת ביטוי מחודש לשורשים התרבותיים והאתניים שלהם.
חגיגות המימונה והסהרנה היו מהביטויים הראשוניים לשינוי זה.
כמו כן, פעילים פוליטיים יוצאי כורדיסטן ואחרים (בעיקר ממפלגת העבודה) השתמשו באירוע לפעילות פוליטית.
הסהרנה בשנות השבעים התקיימה בחול המועד סוכות ונמשכה שלושה ימים.
הלפר ואברמוביץ טוענים שבחגיגות השתתפו 40,000 חוגגים, כ־30% מקהילת יוצאי כורדיסטן באותה התקופה.
אולם בשל חשש מ"תחרות" מול חגיגות המימונה הפופולריות של עדת יוצאי מרוקו הנערכות באסרו חג של חג הפסח, הוחלט על העברת הסהרנה לחול המועד סוכות דווקא.
ייתכן ומהלך זה תרם בסופו של דבר לדעיכת החגיגות שאיבדו רבות מאופיין, שכן החג הפך מחג אביבי המציין את שיא הפריחה וההתחדשות בטבע, לחג סתווי הנערך בתקופה היבשה והחמה של סוף הקיץ.
בישראל, מרכז חגיגות הסהרנה הוא בטבריה, שם מוצגת תערוכת מורשת ופולקלור ומוקרנים סרטים על ההיסטוריה של יהדות כורדיסטן.
כמו כן גם בירושלים, במבשרת ציון וביקנעם עילית נוהגים לחדש ולחגוג את החג עם מיטב האומנים הכורדים וכלי הנגינה מלווים בבגדים כורדים מסורתיים.
היות שחג הסהרנה החל להיחגג בחול המועד של חג הסוכות, שינוי מועד החגיגה חייב גם את התאמת התכנים של חג הסהרנה לחג הסוכות היהודי: ישיבה בסוכה, אתרוג ולולב בחגיגות ושמחת בית השואבה.
בנוסף לכך, מרבית האוכלוסייה הכורדית במדינת ישראל באותם ימים הייתה אוכלוסייה דתית-מסורתית ובשל כך, עם השנים החג הפך מחג חילוני מובהק לחג מסורתי, בעל מאפיינים דתיים יהודים מובהקים.
שינוי נוסף שעבר על החג במרוצת השנים הוא 'כניסתם' של סממנים לאומיים וסממנים פוליטיים אליו, וזאת כחלק ממאמציו של הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן לקבל את תמיכת המדינה וחסותה, שניתנה בתיווך של המפלגות השונות.
במהלך האירוע המרכזי, נערכה עצרת מרכזית, בה נאמו אישי ציבור ופוליטיקאים ישראלים רבים, אשר לרוב ניצלו מעמד זה לצורך מטרותיהם הפוליטיות.
עם צבירת האהדה והפופולריות בארץ, הוחלט על הרחבת החגיגות לכמה מוקדים שונים בארץ וזאת על מנת להקל על ציבור החוגגים אשר נדרש לעבור מרחקי נסיעה גדולים, שלעיתים רבים גם גוררים חופשה כפויה מימי עבודה רבים.
סיבה נוספת הייתה הרצון להביא לכך שיותר אנשים ייחשפו לחג הסהרנה ויגיעו לחגיגות.
בשנים האחרונות המיזם הלאומי "הלו"ז העברי" פעל להחזיר את הסהרנה למועד המקורי, אסרו חג הפסח.
סַהֲרוּרִיות (בלעז: Noctambulism, Somnambulism) או מחלת ירח (מוכר גם כ"הליכת ירח" מתוך שינה), היא הפרעת שינה שהסובל ממנה מפגין פעילויות אשר בדרך כלל מצביעות על ערנות בעודו ישן.
סהרוריות יכולה להופיע בכל הגילים.
התנהגות סהרורית בדרך כלל מתרחשת כאשר אדם יוצא ממצב של "שינה עמוקה (REM)".
בילדים ובמבוגרים צעירים עד רבע מכלל הלילה הוא במצב "שינה עמוקה", אולם ככל שאדם מתבגר מתקצר פרק השינה העמוקה.
מסיבה זו ילדים ומבוגרים צעירים נוטים יותר לסהרוריות.
אנשים סהרוריים נראו גם אוכלים, מתלבשים, נוהגים במכונית ושורקים.
הם עשוים להתנהג בצורה מוזרה ולא הגיונית, ואף לעשות מעשים מסוכנים (מכיוון ששיקול הדעת פגום).
בניגוד לדעה הרווחת רוב ההתנהגות הסהרורית אינה מתבטאת רק בהליכה (ללא הכרה של המהלך), אלא בהתנהגויות אחרות.
רוב המקרים של התנהגות סהרורית מתרחשים כאשר מסיבה כלשהי אדם מתעורר במהלך שינה עמוקה (למשל, כיוון שמישהו אחר הפריע לשנתו), הוא עשוי להתיישב במיטתו, להסתכל סביב ומיד לשוב לישון.
לעיתים נדירות מבחינים בהתרחשויות קצרות אלה של התנהגות סהרורית, אלא אם כן האדם נמצא במעקב במעבדת שינה.
אנשים מסוימים נוטים לסהרוריות יותר מאחרים, ובתקופות מסוימות יותר מאחרות.
אנשים המהלכים בשנתם עקב התנהגות סהרורית, עושים זאת בעיניים פקוחות – ולא כשעיניהם עצומות וידיהם פשוטות לפנים, כפי שנהוג לתארם בסרטים מצוירים.
עיניו של הסהרורי עשויות להראות מזוגגות, אדומות, או אטומות מבע, למתבונן מן הצד.
תגובותיו המילוליות של הסהרורי תהיינה איטיות, תגובותיו למשמע שאלות הגיוניות יהיו מבולבלות, והוא יתקשה להגיב באופן מושכל.
התנהגות סהרורית כשלעצמה איננה מהווה סכנה בריאותית, אולם בעת התנהגות זו עשוי האדם להיקלע לתאונות כיוון שאינו מגיב באופן הכרתי.
אם אדם מבצע עבירה פלילית תוך כדי התנהגות סהרורית, תעמוד לו הגנה של התנהגות בלתי מודעת (אוטומטיזם).
לעומת זאת, במשפט העברי נקבע שאדם אחראי על נזקים שעושה מתוך שינה: .
מעשים בעלי אופי מיני הנעשים מתוך שינה וללא מודעות אליהם נקראים סקס־סומניה.
אחד המיתוסים הנפוצים באשר להתנהגות סהרורית הוא שלעולם אסור להעיר אדם המהלך בשנתו.
במציאות, אין זה מסכן את הסהרורי עצמו (הוא עלול להיות נבוך או לאבד התמצאות לכשיתעורר, מה שעלול לגרום לחרדה), אך קיימת סכנה כלשהי למי שמנסה לעורר את הסהרורי.
לעיתים קרובות מפגינים סהרורים התנהגות תוקפנית כאשר מפריעים להם.
קיימים מקרים בהם אנשים סהרוריים תקפו באלימות את מי שניסה להעירם ואפילו מקרים (נדירים ביותר) שהסתיימו רע.
עם זאת, סהרוריים עלולים לסכן את עצמם הרבה יותר מאשר אחרים.
קיימים אף דיווחים על סהרוריים שנפלו מחלונות פתוחים אל מותם.
כאשר סהרוריים מסכנים את עצמם, למשל על ידי ירידה במדרגות תלולות, או אחיזה בסכין חדה, עדיף להעירם (אם כי יש להיזהר מהסכין שבידו של האדם, שעלול לתקוף באמצעותה).
סוּ (באנגלית (ממקור צרפתי): Sioux) או אוֹצֶ'טי שאקֹווִין (; ב־IPA: ) הוא שם קיבוצי למספר שבטי ילידים המתגוררים באמריקה הצפונית.
שטח המחיה ההיסטורי של הסו היה במרחבי המישורים הגדולים, בתחומי המדינות מינסוטה, נברסקה, דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית וצפון איווה שבארצות הברית ובמניטובה שבדרום קנדה.
ניתן לחלק את אומת הסו לשלוש קבוצות לשוניות: הלקוטה, הנקוטה (נקראים גם יאנקטון ויאנקטונאי או דקוטה מערביים) והדקוטה (נקראים גם סאנטי או דקוטה מזרחיים).
הגבעות השחורות שבמערב דקוטה הדרומית, היוו במהלך ההיסטוריה מוקד משיכה מיסטי לבני שבטי הסו, אשר האמינו שהאלים חיים במעלה ההר, אך לא היו מודעים לעושר הרב הטמון באדמה.
בתקופת הבהלה לזהב, כאשר הרפתקנים פלשו בהמוניהם אל נחלת הסו, נוצרו מתחים ועימותים שהתפתחו לכדי קרבות בין בני הסו לצבא ארצות הברית.
בקרבות אלו נחשפו חלק מהגיבורים המיתולוגיים של המערב הפרוע, דוגמת סוס משוגע ושור יושב.
עיקר מזונם של שבטי הסו הגיע מציד ביזון, ומקומות מושבם ונדודיהם נקבעו בהתאם לנדידת עדרי בהמות אלו.
יכולתם הניידת של שבטי הסו התבטאה במהירות בניית וקיפול מושבם הזמני ושימוש בסוסים.
טיפי הוא שמו של אוהל בשפת בני הסו, פירושו: בית או מעון.
בשם זה נקרא האוהל שבו גרו הילידים.
בשמורת האינדיאנים פיין רידג' (Pine Ridge, בדקוטה הדרומית על גבול נברסקה) נמצאת אוכלוסייה גדולה של צאצאי בני שבט הסו, החיים בעוני רב.
לא הרחק משם מצוי אתר ההנצחה לזכר ההרוגים בטבח וונדד ני, שם נהרגו כ-300 ילידים, ביניהם 200 נשים וילדים, והיה הקרב שסיכם את מלחמות האינדיאנים.
בשנת 1948 החלו צאצאי הסו בהקמת אנדרטה עצומת ממדים בגבעות השחורות הנקראת "אנדרטת סוס משוגע" (), לזכר סוס משוגע ולזכר תרבותם.
הפסל מיועד להיות המונומנט הגדול ביותר בעולם ולצידו פארק תיירות גדול ומוזיאון.
שבטי הסו מוזכרים בסרט "רוקד עם זאבים" של קווין קוסטנר משנת 1990, וכן בכתבי קרל מאי.
שבט הסו לקוטה מוזכר גם בתוכנית הקומדיה של נטפליקס "קימי שמידט" ("Unbreakable Kimmy Schmidt").
סהר-פז היא דמות מעולם הפנטזיה רומח הדרקון.
היא מופיעה בעיקר בטרילוגיה הראשית של סדרת הספרים, רשומות רומח הדרקון, ככוהנת אשר בישרה את חזרתם של האלים האמיתיים.
נולדה (322 - 421 אחה"ח) כבתו היחידה של מנהיג שבט קה-שו, חץ-דרדר, ואשתו, שיר-דמע.
לאחר שנישאה למי-נהר, היא ילדה את בנה הראשון, נוֹדֵד, ושתי בנות תאומות, שיר-ירח ושחר-בהיר.
סהר-פז חיה חיי מותרות בצעירותה ואף פונקה בצורה קיצונית בילדותה.
בשבט הקה-שו, מנהיג השבט, אשתו או בתם נודעו כאנשים אשר דיברו לאלים שלהם.
היא גודלה בידיעה כי כאשר תמות, היא תיעשה לאלת השבט.
אמונתה זו עמדה למבחן כאשר פגשה במי-נהר, רועה אשר משפחתו גורשה מן השבט בשל נאמנותם לאלים הישנים - דבר שנחשב לכפירה.
מי-נהר לא ראה בסהר-פז אלה, אלא ילדה מפונקת ורדודה.
אך סהר-פז לא רצתה להידמות כמפונקת בעיני אחרים ושאפה להראות יפה בעיני מי-נהר.
כאשר הוא העניק לה תליון פלדה בצורת שתי דמעות, התאהבו אחד בשני באופן סופי.
למרות שזכה בלבה, לא יכול היה מי-נהר לבקש את ידה ללא הסכמת אביה, חץ-דרדר.
אביה, ראה באמונותיו של מי-נהר עלבון לשבט, והכריז כי הלה יוכל להינשא לסהר-פז רק אם ימצא הוכחה לקיומם של האלים העתיקים.
סהר-פז ומי-נהר הבטיחו זו לזה כי יחכו אחד לשני עד לתום מסעו.
סהר-פז רתחה מזעם על החלטתו של אביה, אך ידיה היו כבולות.
בזמן היעדרותו של מי-נהר, חלה אביה של סהר-פז והיא שלטה בשמו של אביה על שבט הקה-שו.
מי-נהר חזר ממסעו בקיץ של שנת 351 אחה"ח, נושא את מטה הבדולח הכחול.
סהר-פז שמחה לראותו, אך הוא הגיע חולה והוזה וחשב כי נעדר לזמן קצר בלבד.
הוא העניק לה את המטה, והיא השתמשה בכוחות המטה לרפא אותו ממחלתו.
דבר זה גרם לזעזוע בקרב בני השבט, אשר ראו בה מכשפה וכופרת.
לפיכך הם התקיפו את השניים ונידו אותם מן השבט.
מנקודה זו ואילך, נשזרים סיפורה וסיפורו של מי-נהר בסיפור מלחמת הרומח, בעיקר בטרילוגית רשומות המרכזית.
בדרכם למרגוע עם מטה הבדולח (מנסים למצוא מישהו שיוכל להסביר להם אודותיו), הם פוגשים בסער בהיר-להב, אשר באבירותו מלווה את בני הזוג לפונדק הבית האחרון.
בעודם נחים שם, הם מתעמתים עם התיאוקרט העליון של מרגוע, הדריק.
באמצע העימות, הוא נופל אל תוך האח, וגדילן קוץ-רגל הקנדר, מכה בו עם המטה ואז מתרחשים שני אירועים: הדריק נרפא מכל פציעותיו וכוויותיו ואף מלקות בדיבור ממנה סבל וטבעו האמיתי של המטה מתגלה.
איש זקן, שהיה מצוי בפונדק קודם לכן, צועק בקול רם כי סהר-פז מכשפה, וכי הם מבוקשים, כיוון שלורד טוֹדִי מחפש אחר המטה הזה.
סהר-פז ומי-נהר נסים יחד עם בני החבורה האחרים מפני רודפיהם, והקבוצה החדשה נעים לעבר כפרם של סהר-פז ומי-נהר רק כדי לגלות כי הוא הושמד כליל על יושביו.
הם ממשיכים לכיוון זק טרות, העיר ההרוסה בה ניתן למי-נהר המטה, בחושבם כי שם יגלו את התשובות לחידת מקורו של המטה.
בזק טרות, הדרקונית השחורה, קיסנת' כמעט הורגת את מי-נהר (היא קורעת מעליו את בשרו), אולם סהר-פז מצילה אותו ומרפאת אותו לגמרי בהיותו על סף המוות.
כמו כן, בעזרת להבתו הכחולה הקסומה של המטה, סהר-פז משמידה את קיסנת' וממוטטת את מאורתה, ולמראית עין גם מביאה על עצמה את חורבנו.
לאחר היעדרות זמנית שלה, חוזרת סהר-פז ומספרת כי אלת הריפוי הטובה מישקאל העבירה אותה מן הקרב אליה כדי שתשמע את בשורת חזרתם של האלים העתיקים והאמיתיים.
מכאן ואילך, סהר-פז נעשית לכוהנת של מישקאל.
לאחר שנמלטו מזק טרות, בני החבורה שבים למרגוע ונשבים על ידי חייליו של לורד טודי, אשר שולחים אותם בתוך שיירת קרונות סגורים למכלאות במצודת פקס תרקס, אולם בדרך אלפי קאלינסטי משחררים אותם.
הם מגיעים לממלכת האלפים ושם מטיל עליהם דובר השמשות משימה - לפרוץ לפקס תרקס ולשחרר את האסירים.
במהלך המבצע הזה, מגלה סהר-פז את אמונתה בשנית אשר מביא למפלתו של שר הדרקונים קטב מרירי.
באירועים האלו, סהר-פז מרפאת את אחד האסירים, אליסטן שהיה מבשר של האלים החדשים, וגורמת לו למצוא את אמונתו מחדש בצורה כה הדוקה, עד שנעשה לכוהן הראשון של פלאדין מאז החורבן הגדול.
בסוף הסתיו של אותה שנה, כאשר חבורת גיבורי הרומח תכננה להעביר את פליטי המצודה המשוחררים למקום מפלט מן החורף, ביקשה סהר-פז מאליסטן לחתן אותה ואת מי-נהר.
כחלק מן הטקס, סהר-פז העניקה למי-נהר טבעת המורכבת משערהּ שלה, כסף וזהב.
בתמורה, מי-נהר העניק לסהר-פז טבעת חלקה לגמרי מענף עץ וואלן.
לאחר שחילצו את מקבת כראס והעניקו אותה לגמדי תורברדין, הורשו הפליטים להתגורר במעמקי ממלכת הגמדים למשך החורף.
בני החבורה המשיכו לטרסיס המעטירה כדי לשכור ספינות כדי להעביר את הפליטים חזרה לאבנסיניה, אולם כאשר הגיעו לשם, סהר-פז וחבריה גילו לחרדתם כי עיר הנמל הייתה בעצם בלב יבשה וכנראה תחת שליטת צבאות הדרקונים.
לאחר הגעתם, התפצלה החבורה במהלך התקפת צבא הדרקונים האדום וחלק מן הכנף החול כאשר סהר-פז, מי-נהר, קרמון, רייסטלין, תניס וטיקה חולצו על ידי אלהנה צפריר, נסיכת אלפי סילבנסטי ונלקחו לממלכת האלפים.
בסילבנסטי התעמתו נגד סיוטו של המלך לוראק (אביה של אלהנה) והדרקון הירוק הזדוני, כרתי רועץ-דם.
לאחר שהביסו גיבורי הרומח את הסיוט, הותירו את אלהנה בממלכה והמשיכו לכיוון העיר הכבושה סחף, שם שכרו אונייה בשם פֶּרֶשׁוֹן, אשר אמורה הייתה לקחת אותם לעיר פלאנתאס.
אולם, הספינה הותקפה על ידי חלק מצבא הדרקונים הכחול בפיקודה של הגבירה כחולה, קיטיארה, אחותם למחצה של קרמון ורייסטלין, והוסטה אל עבר מערבולת הענק של ים הדם של איסטר.
המערבולת לכדה את הספינה וטיבעה אותה, לא לפני שבני החבורה ניצלו על ידי אלפי ים, אשר חיו בחורבותיה של איסטר.
הם נפגשו במג אדום גלימה בשם זְבוּל, אשר כינה את סהר-פז "גבירת המישורים".
בני החבורה התעוררו לאחר מכן לחופיה של קאלאמן, ולא זכרו את קורותיהם במצולות ים הדם.
בעוד שתאניס, קרמון, טיקה, חלמיש וגדיל וברם איש הנצח המסתורי עזבו על מנת להתעמת עם הזדון בנראקה, סהר-פז גילתה כי היא בהריון.
על כן, החליטו היא ומי-נהר לא להצטרף לחבריהם עקב מצבה.
תחת זאת, הם שבו למולדתם לנסות לבנות מחדש את השבט.
בשנת 352 אחה"ח ילדה סהר-פז את בנה הבכור וקראה לו נוֹדֵד על שם אביו של מי-נהר.
ארבע שנים מאוחר יותר, ילדה סהר-פז שתי בנות תאומות: שיר-ירח ושחר-בהיר.
בשנת 360 אחה"ח, סהר-פז ומי-נהר הצליחו לבנות מחדש את השבט ואת כפר שנהרס עשר שנים קודם לכן במלחמת הרומח.
שניהם נבחרו להוביל את אנשיהם כראשי שבט והם עטו על עצמם את גלימת ראש השבט.
במשך עשרים שנה שלאחר מכן, סהר-פז ובעלה נחשבו למנהיגי כל השבטים באבנסיניה.
בזמן מלחמת הכאוס, סהר-פז ומי-נהר איחדו את השבטים להילחם נגד אבירי טאקיזיס אשר פלשו לאדמותיהם.
שדי-צללים התקיפו את אנשי המישורים כאשר האל כאוס חזר לקרין, ומשפחתה של סהר-פז ספגה אבדה קשה כאשר אשתו של בנה, נודד, נהרגה על ידי שד-צללים, אשר גרם להם לשכוח את זהותה של אשת בנה.
נודד החליט לקחת את בנו (נכדה של סהר-פז), נץ-ענן מאבנסיניה אל מישורי האבק.
בשנת 385 אחה"ח, שנתיים לאחר מלחמת הכאוס, מי-נהר נסע מזרחה עם בנותיו שיר-ירח ושחר-בהיר לחקור את הופעתה המסתורית של דרקונית העל מאליסטריקס.
מי-נהר ושחר-בהיר נהרגו על ידי מאליס, ושיר-ירח שנותרה בחיים שבה אל סהר-פז מיוסרת ומצולקת בשל החוויה.
שלוש שנים לאחר מכן, סהר-פז השיבה לעצמה את סגולות ריפוי הלב (כפי שקראה להן).
המטופל הראשון שלה היה ג'ספר כור-אש (אחיינו של חלמיש כור-אש) ואירוע זה היה המקרה הראשון הידוע בו אירוע קסום התרחש בקרין מאז מלחמת הכאוס.
לאחר שחידדה אומנות זו ולימדה את ג'ספר אומנות זו, היא עברה לאי שלסי ובנתה את מצודת האור בצידה של מדרגת הכסף.
שם, סהר-פז לימדה אנשים את כוח ריפוי הלב וצברה לה מספר חסידים.
בשנת 414 אחה"ח, הופיע במצודה פאלין מאז'ר וביקש מסהר-פז לגבש חבורת גיבורים כדי להציל את אנשי אנסאלון מאימת דרקוני העל.
היא ניגשה אל אדם בשם דהאמון גרימוולף אשר התכוון לערוך מסע צליינות לקבר הגיבורים האחרונים במרגוע.
היא נפרדה ממנו וביקשה ממנו כי ייפגשו שנית בשלסי.
הוא הקים קבוצה של הרפתקנים שנודעה כגיבורי הלבב, עליהם פיקחה מרחוק סהר-פז.
בתקופה זו, ילדה יתומה בשם מינה נסחפה לחופי מצודת האור.
סהר-פז אימצה אותה כילדתה שלה.
כל לילה הייתה סהר-פז מספרת למינה אודות האלים העתיקים.
כאשר גיבורי הלבב שבו לשלסי והראו לסהר-פז את קשקש הדרקון שעל רגלו של דהאמון, מאליסטריקס הצליחה להשתלט על מחשבתו של דהאמון, וגרמה לו להתנקש בסהר-פז ובג'ספר.
סהר-פז אשר נהרגה, פגשה את רוחו של בעלה, אשר אמר לה כי זהו טרם זמנה ובאורח פלאי היא שבה אל החיים.
בשנת 421 אחה"ח, סערה עצומה פרצה בכל אנסאלון.
במצודת האור, סהר-פז גילתה כי מראה נעוריה שב אליה באורך קסום, למרות שהייתה כבר בגיל מופלג (מעל 90 שנה).
היא סלדה משינוי פתאומי זה, וחשבה שדבר זה מעכב מאוד את האיחוד שלה עם מי-נהר בעולם הבא.
היא שמעה את קולו של בעלה ועזבה את האי על גבי הצוללת של הגנום תעלומן.
מינה ניסתה לשכנע את אמהּ המאמצת לקבל את האלה האחת, אולם סהר-פז דחתה את מינה וטאקיזיס, אשר בזעמה לקחה מסהר-פז את נעוריה ואת חייה.
סהר-פז נפטרה בזרועות מינה, אשר החליטה לשים את גופה של סהר-פז בארון קבורה עשוי ענבר.
טאקיזיס התכוונה להשתמש בגופה של סהר-פז בתור דמותה הגשמית בקרין, אולם חזרתם של האלים האחרים הרס את תוכניתה זו.
סהר-פז גבוהה ורזה, בעלת שיער זהוב-כסוף, עיניים בצבע תכול שמיים ועור בגוון חמאה כהה.
היא שמרה על מראה זה עד ליומה האחרון, אם כי בשנתה האחרונה, הושב לה מראה נעוריה באופן מכושף.
לסהר-פז היה קול נעים וידעה לנגן על קתרוס.
היא ענדה עליה תמיד את תליון האמונה, כפי שעשו כוהנים אחרים.
סהרה , הוא הספר האחד עשר בסדרת ספרים של הסופר האמריקני קלייב קאסלר.
מנהל סוכנות NUMA, אדמירל ג'יימס סאנדקר, הטיל על דרק פיט, מהנדס ימי והרפתקן רב תושייה אשר לחם במלחמת וייטנאם כטייס קרב בחיל האוויר האמריקני, וחבריו, אל ג'ורדינו ורודי גאן, לצאת בשליחות סודית למאלי שבאפריקה כדי לחקור ולמצוא את המקור לזיהום סביבתי המאיים על יציבות האקולוגיה העולמית.
לפיט וחבריו מתגלה כי מסארד, מילארדר צרפתי תאב בצע שחבר לגנרל מושחת השולט במאלי, קאזים, הקים במדבר מפעל לסילוק פסולת תעשייתית מזוהמת.
הגנרל ושותפו עושקים את האוכלוסייה, גורמים למוות איום ושולחים אנשים לעבודות כפייה של בתנאים של מחנות ריכוז.
בנוסף מחלה מסתורית גורמת לכמה מבני השבטים במדבר סהרה שגעון, קניבליות ומוות.
כאשר תיירים נעלמים במרחבי המדבר, נשלח במקביל צוות של ארגון הבריאות העולמי של האו"ם, ובו הד"ר אווה רוחס, לחקור את החשד להתפרצות מגפה רחבת ממדים.
שתי המשלחות מוצאות עצמן נאבקות על עצם הישרדותן.
הספר עובד גם לסרט פעולה באותו שם משנת 2005. את הסרט ביים ברק אייזנר ומככב בו מתיו מקונוהיי כדרק פיט, פנלופה קרוז כאווה רוחס, ויליאם ה.
מייסי כאדמירל סאנדקר וסטיב זאן כאל ג'ורדינו.
סהר רפאל (נולד ב-15 בפברואר 1977) הוא שף, מסעדן, יועץ קולינארי ומחבר ספרי בישול ישראלי.
התפרסם לראשונה לאחר שזכה בתוכנית המציאות "המטבח".
רפאל נולד, גדל והתחנך בשכונת ז'בוטינסקי בקריית מלאכי, הוא אב לארבעה ותושב יד נתן.
בגיל 16 החל את דרכו במטבח בתור שוטף כלים במסעדת שרי בקריית מלאכי ואחרי השירות הצבאי החל לעבוד במלון הנסיכה באילת.
בהמשך טס רפאל ללמוד בארצות הברית ב-1999–2000, השתלב במסעדות איטלקיות והתמחה בפסטות ורטבים במשך שנה.
כשחזר לארץ החל לעבוד באשדוד במסעדת "אידי", במשך שלוש שנים.
עם השנים התמחה רפאל ולמד קולינריה בבתי ספר הנחשבים בעולם, ביניהם, בית הספר לנוטרה בצרפת אצל השף רובישון והתמחה בבשרים ועופות.
בגיל 25 פתח יחד עם דני פרץ ויפרח ארצי את מסעדת כרמים, בשנת 2002. שש שנים לאחר מכן, בשנת 2008 פתחו יחד מסעדה נוספת בשם כדיתא.
רפאל לקח חלק מספר פעמים בתוכניות טלוויזיה, השתתף בתוכנית הטלוויזיה "המטבח", ששודרה בערוץ 2 עם השף עזרא קדם, וזכה במקום הראשון.
בהמשך התארח בתוכנית "קרב סכינים" ששודרה בערוץ 10 עם השף סטפן פרואה דה וו.
רפאל הוציא לאור את ספרו הראשון לבישול "המטבח של סהר" בשנת 2009, בו הוא מציג 60 מתכונים אישיים.
בינואר 2014 ייצא ספרו השני של רפאל 'ספר הדגים של סהר רפאל'.
רפאל חבר באיגוד השפים הישראלי ועבר הכשרה לשיפוט מזון.
המטבח של סהר, הוצאת קוראים, 2009.
ספר הדגים של סהר רפאל, הוצאת קוראים, 2014.
סהר וכוכב (בתו מחשב: ☪) הוא שילוב של שני סמלים הנפוצים, כל אחד לחוד, או יחדיו, כסמל של דת האסלאם.
הכוכב והסהר היו הסמלים בדגל האימפריה העות'מאנית ובדגלי מדינות שונות שבאו בעקבותיה: טורקיה, איראן, לוב (בין השנים 1951–1969 והחל מ-2011), תוניסיה (החל מ-1956) ואלג'יריה (החל מ-1958).
גם בדגלי אז'רבייג'ן, פקיסטן, מלזיה ומאוריטניה מופיע הסמל.
גרסאות שונות של הסמל מופיעות גם בדגל אוזבקיסטן, טורקמניסטן, ברוניי, קומרו, וכן בדגלים וסמלים של ישות תת־מדינתיות או בעלות הכרה מוגבלת, כגון אמירות אום אל-קיוין (אחת משבע באיחוד האמירויות הערביות), צפון קפריסין, רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית וישויות מוסלמיות רבות אחרות ברחבי הבל.
בעולם המערבי קיבל הסמל החל משנות השבעים של המאה ה-20, משמעות של סמל האסלאם.
הסמל אומץ בידי מרבית ארגוני הלאומיות הערבית.
נוסף על כך סמל זה אומץ גם על-ידי התנועה האפרו-אמריקאית "אומת האסלאם", ובארגונים אחרים המטיפים לאסלאמיזם בארצות הברית ובשאר העולם החדש.
בעבר הרחוק, הסמל שימש עבור המואבים והשומרים, כשהסמל מופיע על בולות עם שמות מואביים.
הפרשנות המקובלת היא שהסהר מייצג את אל הירח סין ואת אשתר המיוצגת בדמות כוכב-הלכת נוגה.
שילוב הסמלים הגיע למסופוטמיה במאה הראשונה לפני הספירה, ומיתרידטס הראשון, מלך פרתיה הטביע מטבעות עם סמלים אלו, אם כי הקשר לשימוש בידי המואבים והשומרים.
השימוש בשילוב הסמלים באזור נמשך, ושימש את מיתרידטס השישי, מלך פונטוס כחותמו, כשהסהר מייצג אלת ירח מקומית והכוכב את אהורה מזדא (או זאוס היווני).
במהלך תקופת האימפריה הסאסאנית נטבעו מטבעות עם שילוב הסמלים.
בימי הביניים השימוש בסמל לא היה משויך לאסלאם ומופיע גם בסמלים נוצריים.
תחילת השיוך לאסלאם קשורה עם מסעי הצלב, כשלעיתים צוירו הצבאות המוסלמים כשעל דגליהם הכוכב והסהר.
שאה ג'האן, מלך האימפריה המוגולית, נודע בשימושו בסהר ובכוכב בסמליו, אך הסהר בגרסתו מופנה כלפי מעלה ולא לצידו של הכוכב.
כך למשל בקצה הטאג' מהאל מופיע הסמל בצורה זו, כשמקורו מהאימפריה המוגולית.
במדינות שונות נעשה שימוש בסמלים דומים, אך ללא קשר ולרוב עם דמיון רופף בלבד לסמל.
כך למשל דגל איי קוקוס נושא סהר וחמשת כוכבי הצלב הדרומי, גם דגל סינגפור נושא סהר וחמשה כוכבים, אך אף הוא ללא קשר לכוכב ולסהר המזרח-תיכוני או לדגל איי קוקוס.
ישנן מדינות רבות ומוסדות רשמיים רבים בעולם הנושאים סמל זה - בפרט במדינות מוסלמיות שונות כמו ברוניי, מאוריטניה ומלזיה.
לעומת זאת, ישנן מדינות בהן סמלים אלה לא-מייצגים בהכרח זיקה מובהקת לדת האיסלאמית.
למשל, בסמל של רפובליקת סינגפור מייצג הסהר את מולד הירח, כשהכוכבים מסמלים את חמשת עקרונותיה של סינגפור: דמוקרטיה, שלום, קידמה, צדק ושוויון.
סו אן לנגדון היא שחקנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בקומדיית המצבים "ארני".
לנגדון נולדה בשם סו לוקהוף בעיר פטרסון שבניו ג'רזי, בתם של גרייס ואלברט לוקהוף.
היא למדה ב"אוניברסיטת צפון טקסס" וב"אוניברסיטת איידהו".
לנגדון החלה את הקריירה בתחילת שנות ה-60 בסרטיו של כוכב הרוקנרול אלביס פרסלי "פרנקי וג'וני" בתור הזמרת מיצי ו"קרניבל העליצות".