tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש המשערים שטעם המנהג הוא לעורר את החתן להודות לה' על הטובה, שמזכהו לבנות בית בישראל, כמבואר בחמשה קולות המוזכרים בירמיה (לג, יא) שעיקר שמחת חתן וכלה היא ההודיה לה'.
נוהגים לעשות בשבת זו סעודה ושמחה קטנה (הנקרא 'קידוש') לאחר תפילת מוסף, ולהזמין את כל בני העיר לקידוש.
מנהג זה מופיע כבר בדברי הרשב"א.
יש שכתבו שהמקור למנהג זה הוא בפרקי דרבי אליעזר:
בפוסקים מופיע שנוהגים בשבת זו לזמר לחתן.
כיום יש הנוהגים לזמר לחתן לאחר העלייה לתורה ויש המזמרים רק לאחר סיום קריאת ההפטרה והברכות.
יש הנוהגים (בעיקר בקהילות החסידיות) לזמר לחתן גם בשבת בבוקר בדרכו לבית הכנסת.
גם בסיום התפילה כל הקהל יחדיו מלווה את החתן לביתו בשירה ובזימרה.
יש הסבורים שטעם המנהג על פי המבואר בזוהר (תרומה קמ"ה, א), שמכניסים את החתן לחופה בשירות ותשבחות, ובעליה לתורה יש מעין אותו אור שבחופה, לכן משוררים באותה שעה.
נוהגים לאחר שעלה החתן לתורה לזרוק עליו מיני מגדים לסימן טוב או לשמחת חתן וכלה.
מקור המנהג הוא בדברי התלמוד במסכת ברכות שם נזכר שהיו זורקים לפני החתן והכלה בשעה שנכנים לחופה קליות ואוגזים:.
בספר 'טעמי המנהגים' נכתב שהטעם שנהגו לזרוק על החתן אגוזים ושקדים בשעה שעולה לתורה, הוא לרמז, משום ש'אגוז' בגימטריה 'חטא', לרמז למאמר חז"ל שחתן 'מוחלין לחתן על כל עוונותיו', וכן השקדים ממהרים להוציא את פירותיהם, כך מברכים את החתן שיזכה להעמיד תולדות ללא שום עיכוב.
ומה שנהגו לזרוק 'צימוקים', לרמז שיזכה לאישה צנועה וחסודה ולא תבוא לידי חטא כמו חווה שסחטה ענבים מעץ הדעת ונתנה לאדם הראשון.
כיום נפוץ המנהג לזרוק ממתקים, לאחל לחתן חיים מתוקים.
בעדות אשכנז נהוג לחגוג שבת זו בשבת הקודמת לשבוע שיחלו בו הנישואים.
יש שכתבו שהטעם לכך הוא על פי המבואר בזוהר שכל השבוע מתברך משבת, לכן יש חשיבות לשבת שלפני הנשואין כי אז הזמן שהשפע כבר מוכן, רק יורד כל דבר בזמנו.
טעם נוסף למנהג השמחה בשבת לפני הנישואין, מבואר בתלמוד, שניתן לומר ברכת שהשמחה במעונו עוד לפני החתונה, מהזמן בו מכינים את צורכי סעודת החתונה, כי השמחה על הקמת בית בישראל מתחילה כבר בהכנת צורכי החתונה.
אף שכיום לא נוהגים כך כמבואר ב"בית יוסף" משום שחסרה הרגשת השמחה, אבל בשבת שלפני שהשמחה מורגשת יש לנהוג כן, ולכן מנהג תימן לומר בשבת זו את ברכת 'שהשמחה במעונו'.
בנוסף קשה לאדם להגיע לשמחה בבת אחת, לכן צריך להתחיל את השמחה בשבת לפני.
בקרב יוצאי ספרד נוהגים לחגוג את שבת החתן בשבת שלאחר הנישואים, בתוך ימי השבע ברכות, יחד עם שבת השבע ברכות.
שכן חתן דומה למלך נאמר לאחר החתונה.
יש שכתבו שאם שבת שקודם נישואיו היא שבת תשעה באב יש להקדים את שבת החתן שבת אחת קודם, מאחר שאין לערוך בשבת תשעה באב כל שמחה שהיא.
בשבת זו החתן נחשב 'חיוב' זאת אומרת שישנו חיוב לעולתו לתורה, והוא קודם לכל אדם אחר.
במקרה וישנו חיובים נוספים כגון אדם שיש לו יאר צייט (יום השנה) ישנו דיונים בפסוקים איזה חיוב קודם, ובמשנה ברורה האריך בסידור החיובים שישנם.
כשיש שני חתנים, נוהגים לעלות חתן אחד לעלייה שקודם שביעי.
נוהגים להעלות את החתן לעליית ה'מפטיר'.
ביהדות קונסרבטיבית נוהגים כי החתן והכלה עולים שניהם לתורה, ובהתאם, נקראת השבת "שבת חתן כלה".
שבת העסקים הקטנים הוא חג קניות אמריקאי שנערך במהלך השבת לאחר חג ההודיה האמריקאי, אירוע זה הוא חלק מחודש הקניות העמוסות בשנה.
הפעם הראשונה שנערך האירוע היה ב-27 בנובמבר 2010 והיה מעין חלופה ששימשה עסקים קטנים מול ענקיות הקמעונאות שעורכות את הבלאק פריידי והסייבר מאנדיי, יום שבת העסקים הקטנים מעודד את הקונים לקנות בעסקים קטנים ומקומיים, יום העסקים "Small business הוא סימן מסחרי רשום של אמריקן אקספרס.
האירוע הראשון נערך ידי אמריקן אקספרס, בשיתוף פעולה עם הקרן הלאומית למען שימור היסטור וראש עיריית בוסטון, תומאס מנינו.
ב-2010 אמריקן אקספרס קידמה את יום הקניות באמצעות קמפיין פרסום ברדיו ובטלוויזיה.
עם חלוף השנים החלה החברה לפרסם את יום הקניות באמצעות מספר דרכים חדשניות או יעילות יותר, בין היתר שימשה בפלטפורמת המדיה חברתית, פוליטיקאים מקומיים שקידמו את יום הקניות ואף קבוצות עסקים ששיתפו פעולה עם אמריקן אקספרס.
פורסמו כמעט 30,000 ציוצים שכללו את האשטאג "smallbusinesssaturday#".
שבת חנוכה היא השבת שחלה בתוך ימי חנוכה.
ישנם מנהגים ודינים שונים בשבת זו, הנוגעים בעיקר למצוות הדלקת נרות חנוכה.
המצווה העיקרית בחנוכה היא הדלקת הנרות, המתבצעת בדרך כלל סמוך לשקיעת החמה.
הדלקת הנרות היא מלאכה האסורה בשבת (מלאכת מבעיר), ולכן קיום המצווה בכניסת השבת וביציאתה יוצר התנגשות מסוימת עם דיני השבת.
בשל כך, יש להקדים את הדלקת נרות החנוכה בערב שבת יותר מאשר בשאר הימים, כדי שהיא תתבצע קודם כניסת שבת, ובצאת השבת יש לדחות את הדלקת הנרות עד לאחר צאת השבת.
מאחר שימי החנוכה הם תמיד שמונה, בכל שנה יש לפחות שבת חנוכה אחת.
לעיתים, כאשר היום הראשון של חנוכה חל בשבת, גם היום האחרון של חנוכה ('זאת חנוכה') יחול בשבת ובשנה כזו ישנן שתי שבתות חנוכה.
מצב זה מתרחש בכ-18.5% מהשנים (שנים מסוג זשג וזשה).
ברוב השנים שבת חנוכה היא שבת פרשת מקץ, אך ב-10% מהשנים שבת חנוכה היא פרשת וישב, ובפרשת מקץ קוראים את הפטרת מקץ.
כאשר ישנן שתי שבתות חנוכה, אלה תמיד שבתות וישב ומקץ.
כאשר שבת חנוכה היא גם שבת ראש חודש (כאשר ל' בכסליו חל בשבת), ברכת המזון היא הארוכה ביותר בשנה וכוללת שלוש הוספות מיוחדות - רצה (לציון השבת), יעלה ויבוא (לציון ראש חודש), ועל הנסים (לציון חנוכה).
הדלקת נרות חנוכה בשבת זו
דיני הדלקת נרות חנוכה בערב שבת שונים משאר ימי החנוכה:
זמן הדלקת נרות חנוכה הוא בערב שבת קודם השקיעה לפני כניסת השבת, ולא כבשאר הימים שמדליקים בזמן השקיעה או בזמן צאת הכוכבים.
יש מהאחרונים שכתבו שלכתחילה יש להקדים ולהתפלל מנחה בערב שבת, קודם שמדליקים נרות חנוכה, על מנת שלא יהיה תרתי דסתרי.
על אף שבשאר ימי החנוכה די בכך שהנר דולק חצי שעה, אך בהדלקת הנר בערב שבת צריך לדלוק זמן ארוך יותר, מאחר שהחצי שעה נחשבת רק מהזמן שאחרי צאת הכוכבים.
הראשונים נחלקו איזה מהנרות יש להדליק קודם.
יש שכתבו להדליק קודם את נרות השבת ולאחריהם את נרות חנוכה מדין תדיר ושאינו תדיר - תדיר קודם.
ויש שכתבו להדליק קודם את נרות החנוכה, ורק לאחר מכן נרות שבת, מפני שלדעתם מיד בהדלקת נרות שבת מקבלים שבת וכן פסק בשולחן ערוך.
כבתה אין זקוק לה - יש שכתבו שאף שההלכה היא שאם הנרות כבו לאחר ההדלקה, אין צריך להדליקם שנית, אך בערב שבת, אם כבו קודם שנכנסה שבת, חייב להדליקם.
אך לדעת הרמ"א אף בזה הדין, כבשאר הימים ואין זקוק להדליק שנית.
במוצאי שבת חנוכה נחלקו האם יש להבדיל קודם ולאחר מכן להדליק או להדליק קודם ההבדלה.
במוצאי שבת חנוכה נוהגים להזדרז ולהתפלל מעריב על מנת להדליק את נרות חנוכה בהקדם האפשרי.
הנוהגים כשיטת רבנו תם כל השנה, יש שכתבו שאם נוהגים כן רק בדרך חומרא, בשבת חנוכה לא יחמירו וידליקו מיד בצאת הכוכבים כדעת הגאונים.
אך הנוהגים כדעת רבנו תם מעיקר הדין ימתינו עד צאת הכוכבים כדעת ר"ת, 72 דקות (או 90 דקות) לאחר השקיעה.
ויש סוברים שאף אלו שחוששים לשיטת רבינו תם בתורת חומרא יעשו כן גם בשבת זו, מכיוון שאיסור הדלקה בשבת הוא מדאורייתא והדלקת נרות חנוכה אינה אלא מצווה דרבנן.
בתלמוד, הסתפק רבא באדם שאין לו כסף על מנת לקנות נרות לשבת ולחנוכה, איזה מהם יעדיף.
למסקנת הסוגיה נפסק כי נר חנוכה עדיף משום פרסום הנס.
לדעת המאירי ועוד ראשונים נר שבת קודם גם כשאין לו פת, אך לדעת הרשב"א והר"ן נר חנוכה קודם רק בתנאי שיש לו פת לקדש עליה.
בתלמוד הבבלי ישנה מחלוקת האם בשבת זו מוסיפים את תפילת על הנסים, המתווספת לכל תפלות חנוכה, גם בתפילת מוסף של שבת, או שכיוון שתפילת מוסף מיוחדת לשבת ואינה נאמרת משום חנוכה, אין מוסיפים בה על הנסים.
להלכה, נפסק שמוסיפים על הנסים גם בתפלת מוסף.
הבן איש חי כתב להרבות בסעודת שבת של חנוכה במאכלים יותר משאר שבתות על מנת לפרסם את הנס.
לפי הנפסק להלכה, אין מפסיקים בשבת חנוכה מסדר קריאת התורה הרגיל, וקוראים בה את פרשת השבוע הקבועה.
לאחר פרשת השבוע, בעליית המפטיר, מוסיפים את קריאת התורה של חנוכה בקרבנות הנשיאים בחנוכת המשכן.
לשבת חנוכה הפטרה מיוחדת: מפטירים בספר זכריה,פרק ב', פסוק י"ד בחזון המנורה שראה זכריה הנביא.
אם ישנן שתי שבתות בחנוכה, מפטירים בשבת השנייה בפרשה העוסקת ביצירת המנורה לבית המקדש הראשון בימי שלמה "ויעש חירום" (מלכים א', פרק ז', פסוק מ') .
שבת חנוכה נחשבת לאחת השבתות החגיגיות והחשובות במהלך השנה.
בשל כך, נכתבו פיוטים שונים נתחברו לשבת חנוכה.
בגניזת קהיר נתגלו פיוטים רבים לשבת חנוכה, שלא שרדו במנהגים הממוסדים השונים, ביניהם קדושתאות, קרובות ויוצרות.
גם במנהגים האירופיים נהגו לומר פיוטים רבים בשבת זו, אך בשנות האלפיים, קהילות מעטות בלבד עודן אומרות אותם.
במחזור חזונים כמנהג המערביים שהתגוררו בסיציליה, שקרוב כנראה לנוסח צפון אפריקה הקדום, נמצאים פיוטים אחרים לנשמת ויוצר לשבת חנוכה, ובהם בין השאר שני פיוטים של רבי משה אבן עזרא.
בין הפיוטים הידועים לשבת זו:
יַחַד בְּאוֹרְךָ - פיוט לחנוכה מאת רבי יהודה הלוי.
הפיוט נועד להשתלב בברכת "יוצר אור", הברכה הראשונה טרם קריאת שמע שבתפילת שחרית, יש המשערים שהפיוט נועד במקור להיאמר בשבת חנוכה, משום שהבית האחרון בו מתייחס למנורת המקדש המופיעה בזכריה הנביא הנקראת בהפטרת שבת חנוכה.
שני זיתים נכרתים - פיוט של ר' שלמה אבן גבירול שנתקן לברכת יוצר המאורות לפני החתימה.
את הפיוט נהגו להוסיף בשבת חנוכה (אם ישנן שתי שבתות בחנוכה, בשבת הראשונה) בנוסח אשכנז המערבי והמזרחי, ובק"ק פוזנא אמרוהו גם בשבת שנייה של חנוכה ובשבת בהעלותך.
הפיוט עוסק במנורת הזהב ובעיקר במנורה שבחזון זכריה הנביא (זכריה, ד'), המופיעה בהפטרה לשבת חנוכה, ובתפילה לחזרת הכהונה והמלכות שמכונות "שני זיתים" על פי הפירוש לשני הזיתים שבצידי המנורה המוזכרים באותה הפטרה.
אשר יצר אור - פיוט של רבי אפרים מרגנסבורג במבנה הפיוט שני זיתים, הפיוט נתקבל במנהג אשכנז המזרחי לשבת שנייה של חנוכה וכן לשבת בהעלותך.
בנוסף לפיוטים אלה, שנועדו להשתלב במהלך התפילה, ישנם גם זמירות מיוחדות לשבת חנוכה.
אבני יקר - מאת רבי אברהם אבן עזרא, הנהוג ביהדות תימן.
אכלו משמנים - הנהוג בחלק מיהדות אשכנז.
הזמר עורר ביקורת רבה ויש שהתנגדו לאמירתו.
בחלק מהשנים חל ל' בכסליו בשבת.
יום ל' בכסליו הוא ראש חודש ולכן נוהגים בו דיני שבת ראש חודש.
בשבת זו מוצאים שלושה ספרי תורה: בראשון קוראים את פרשת השבוע כבכל שבת, השני הוא לקריאת ראש חודש כמו בכל שבת ראש חודש.
והשלישי הוא לקריאת קורבנות הנשיאים כבשאר ימי חנוכה.
בספר התורה הראשון קוראים בפרשת השבוע (פרשת מקץ) לשישה עולים בלבד (בניגוד לשבת רגילה שבה פרשת השבוע מתחלקת לשבעה עולים, בשבת זו בעל הקורא לא עוצר לעליית שביעי אלא קורא לעולה השישי עד סוף הפרשה) .
העולה השביעי עולה בספר התורה השני, לקריאה של ראש חודש.
לאחר הקריאה הספר התורה השני אומרים חצי קדיש.
המפטיר, עולה בספר השלישי הוא לקריאת קורבנות הנשיאים כבשאר ימי חנוכה.
קוראים את ההפטרה של שבת חנוכה ולא את ההפטרה של שבת ראש חודש.
שבת הלבשה הייתה שבת קבועה שהוקדשה לצורכי צדקה וחסד בקהילות טורקיה ויוון.
אחת משתי שבתות מיוחדות לקהילות אלו.
מנהג זה שהתקיים במאות ה-17, ה-18 וה-19, ייחד בדרך כלל את השבת שבה נקראת פרשת השבוע בפרשת מקץ, לרוב בחנוכה, למגבית וחלוקת בגדים לעניים לקראת עיצומו של החורף.
אך היו קהילות שקיימו אותו בשבתות אחרות, כך למשל בקהילת איידן (שנקראה בשעתו יוזיל חיסאר, Güzelhisar) הסמוכה לאיזמיר, קיימו 'שבת הלבשה' בשבת זכור וחילקו את הבגדים בשבוע שלפני פורים.
מרבית הבגדים שחולקו בשבת זו נועדו בדרך כלל לתינוקות של בית רבן ולמלמדי תינוקות עניים בתלמודי התורה בקהילה.
חלוקת הבגדים נעשתה בטקס במהלך השבת, שבו הלבישו את כל נער בבגדיו החדשים, והוא ברך ברכת 'מלביש ערומים' וברכת שהחיינו.
במרכז השבת נישאה דרשה מיוחדת מפי רב העיר, 'דרשת שבת הלבשה', בדומה לדרשת שבת שובה ודרשת שבת הגדול הנהוגות ברוב קהילות ישראל.
יחד עם דרשת 'שבת כלה' ודרשה נוספת בשבת זכור, היו אלה חמש הדרשות הקבועות באיזמיר בשבתות במהלך השנה.
במאה ה-17, התקיימה 'שבת הלבשה' גם בבודה, שהקהילה היהודית בה הייתה באותה תקופה מעורבת מאשכנזים ומיהודים ספרדים מהבלקן.
המנהג נזכר בספר "שער אפרים" של רב העיר רבי אפרים הכהן.
דרשות לשבת הלבשה נשתמרו בעיקר בספרי הדרוש של רבני איזמיר.
בולט בהם ספרו של רבי חיים פלאג'י "צדקה חיים" (איזמיר תרל"ד) שהוקדש כולו לדרשות שבת הלבשה ובו מפורטים מנהגי השבת.
שבת סורו מני היא קינה קדומה מהקינות לתשעה באב שחיבר רבי אלעזר בירבי קליר, הפותחת את סדר הקינות שנאמרות במסגרת תפילת שחרית של תשעה באב במנהגי אשכנז ובמנהג איטליה.
הקינה היא השלמה של הקרובה לתשעה באב 'זכור איכה', הנהוגה בנוסח איטליה.
הקינה חוברה על יסוד פסוקי מגילת איכה, כאשר כל קטע בה מתחיל במילה הפותחת את אחד הפסוקים מפרק ה', המסיימים את המגילה, החל מהפסוק "שָׁבַת מְשׂוֹשׂ לִבֵּנוּ נֶהְפַּךְ לְאֵבֶל מְחֹלֵנוּ".
הקינה בנויה בסגנון כפילת אותיות האלף-בית שש פעמים, כנגד כפילת אותיות האלף-בית שש פעמים במגילת איכה.
הקינה מתחילה מכפילת האות סמך, שהיא האות ה-15 באלפבית העברי, כשם שהפסוק "שָׁבַת מְשׂוֹשׂ לִבֵּנוּ" הוא הפסוק ה-15 בפרק החמישי שבאיכה.
בתום כפילת האותיות מופיע אקרוסטיכון של שם מחבר הקינה, אלעזר.
"שבת חברות" הוא האלבום השלישי ואלבום גרסאות הכיסוי הראשון של הצמד המוזיקלי כרקוקלי.
הוא יצא לאור ב-26 ביוני 2020 בהוצאה עצמית תחת חברת ההפצה די-מיוזיק.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה, בתקופה בה מדינת ישראל הייתה נתונה תחת סגר, הצמד יזם את פרויקט "שבת חברות".
בפרויקט, כל יום שישי אירח הצמד זמרת אחת לביצוע גרסת כיסוי לשיר של זמרת אחרת.
האלבום הוא אוסף הביצועים שעשה הצמד במהלך התקופה.
"שבת ישיבה" הוא אלבומו השישי של הזמר-יוצר החרדי-ישראלי נפתלי קמפה שיצא לאור בשנת 2024 בהפקתם המוזיקלית של אלי קליין ואיצי ברי.
באוקטובר 2024 הוציא קמפה את אלבום האולפן "שבת ישיבה", בהפקתם של אלי קליין ואיצי ברי.
האלבום כולל 12 רצועות, 11 מתוכם גרסאות כיסוי לשירים מוכרים מתוך זמירות שבת ושירי שבת, ושיר אחד מקורי.
שמו של האלבום, 'שבת ישיבה', הוא הכינוי בעולם הישיבות לשבת בה שוהים הבחורים בישיבה.
שבת המכשפות (בספרדית: El Aquelarre) היא ציור שמן על בד משנת 1798 מאת האמן הספרדי פרנסיסקו דה גויה.
הציור הוא אחד מ־14 "הציורים השחורים".
כיום שמור הציור במוזיאון הפראדו שבמדריד.
היצירה מתארת את שבת המכשפות - מפגש פולחני דמיוני של מכשפות עם השטן.
הציור נרכש בשנת 1798 יחד עם חמישה ציורים נוספים העוסקים בכישוף, על ידי הדוכס והדוכסית מ.
ייחוס רכישת סדרת הציורים מיוחס לדוכסית, אך לא ידוע אם הוזמנו מראש או נרכשו לאחר שהושלמו.
במאה ה-20 נרכש הציור על ידי אספן האמנות ואיש העסקים חוסה לאסארו גאלדיאנו, אשר הוריש אותו למדינה הספרדית לאחר מותו.
הציור מציג את השטן בדמות תיש גדול, מוקף במעגל של מכשפות צעירות וקשישות, בנוף קודר וחשוך מואר באור ירח.
לתיש קרניים רחבות וכתר מעלי אלון מונח על ראשו, מה שמקנה לו נוכחות טקסית ומעוררת אימה.
בצידו הימני של הציור נראית מכשפה קשישה המחזיקה תינוק רזה עד כדי שלד, אך עדיין חי.
לצידה, מכשפה צעירה יותר נושאת תינוק בריא יותר – רמז למהלך דומה הצפוי להתרחש גם עבורו.
השטן מתפקד כמעין כוהן בטקס חניכה עבור הילדים, אם כי לפי האמונה העממית של התקופה, השטן נהג להזין עצמו בתינוקות ובעוברים.
בצד שמאל של היצירה נראה גופת תינוק מושלכת, בעוד שבמרכז התמונה, מכשפה – ככל הנראה צעירה – מחזיקה בכוח את רגליו של תינוק נוסף, כשהן מוצמדות לאדמה.
ברקע מופיעות מכשפות נוספות, מכל הגילים, ולצדן שלוש גופות של תינוקות תלויות מהצוואר על מוט תקוע באדמה.
הציור מעורר תחושת אימה עמוקה ונועד לבקר את האמונות הטפלות והאכזריות הקשורות במאגיה ובפולחן שטני, תוך שימוש באיקונוגרפיה עזה של טקסים פגאניים, קורבנות אדם ודמוניזציה של נשים.
כמאפיין טיפוסי לדימויים של כישוף, רבים מהסמלים בציור "שבת המכשפות" מוצגים בצורה הפוכה או מסולפת – כחלק מהשפה החזותית של עולם הפולחן השטני.
התיש, המגלם את השטן, מושיט את פרסותיו השמאלית ולא הימנית לעבר הילד – מחווה הנתפסת כהיפוך של ברכה או פעולה טקסית מקובלת.
ירח הרבע, הממוקם בפינה השמאלית העליונה של הקנבס, פונה כלפי חוץ מהציור – גם הוא סימן של הטעיה, ניכור וחוסר הרמוניה.
בחלק האמצעי העליון של הציור נראים עטלפים עפים בצרורות.
תנועתם העקלתונית מהדהדת את קו המתאר של מופע הירח, ומוסיפה לאווירה האפלה והדמונית.
עטלפים, כמו סמלים רבים אחרים בציור, מייצגים את הלא-נראה, את החרדה, ואת הכוחות האפלים המרחפים מעל הסצנה.
דרך שימוש באלמנטים חזותיים הפוכים, גויה מדגיש את תחושת ההיפוך הערכי והמוסרי של העולם המתואר – עולם שבו התהום מחליפה את הקדושה, והחיים מוחלפים במוות.
פרשנים בני המאה ה-20 ראו בציורים אלה מחאה עקיפה נגד אלו שתמכו ושמרו על ערכי האינקוויזיציה הספרדית – מוסד שהיה פעיל בציד מכשפות, במיוחד במהלך משפטי המכשפות בבסקוניה במאה ה-17. לפי השקפות אלה, גויה לא צייר מכשפות מתוך אמונה בקיומן, אלא כדי לשקף את האיוולת, האכזריות והבערות של רדיפות דתיות.
הציור שבת המכשפות מ-1798, לדעת חוקרים, נוצר בתקופה של מאבק עז בין הליברלים הספרדים לבין תומכי המונרכיה והכנסייה, מאבק שהגיע לשיאו בעשור המבשר רעות (1823–1833) – תקופה של ריאקציה שמרנית ומדכאת תחת שלטונו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ביצירתו, גויה מבטא את תחושת החרדה והניכור שחווה לנוכח השמרנות הדתית והדיכוי הפוליטי, תוך שימוש במכשפות כסמל לפחדים קולקטיביים שמופצים ומשמשים לשליטה חברתית.
שני הציורים – שבת המכשפות מ-1798 ו-שבת המכשפות (התיש הגדול) מ-1821–1823 – יכולים להיתפס כהתקפה על האמונות הטפלות שרווחו בספרד בתקופה שבה סיפורים על מפגשי מכשפות ליליים והופעתו של השטן היו נפוצים בקרב האוכלוסייה הכפרית.
הם משקפים את סלידתו של גויה מהנטייה העממית להאמין בשדים, מכשפות וכשפים, ואת ביקורתו כלפי חזרתה של החברה — בהובלת הכנסייה — לפחדים מימי הביניים.
באמצעות דימויים קודרים, פרועים ולעיתים גרוטסקיים, הוא מציג את ההשפלה והסכנה שבכניעה לבערות מיסטית ולשליטה מוסרית באמצעות פחד.
באופן פרדוקסלי, אחת מהיצירות האלו הוזמנה על ידי אריסטוקרטים מהשכבה הגבוהה, מה שמוסיף מימד אירוני: כפי שניסח זאת אחד המבקרים, גויה לועג בפומבי לפחדים מהעבר שנוצלו בידי בעלי הכוח – הכנסייה והאצולה – לצרכים פוליטיים וכלכליים.
ציוריו אינם רק ביקורת על דמיון עממי פרוע, אלא על האופן שבו שלטון משתמש בו כדי לשמר סמכות ולחסום שינוי.
שבת מכה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה משנת 2024 בבימויו של דניאל רובינס.
העלילה היא על ארוחת ערב שבת יהודית שמשתבשת בגלל מקרה קיצוני ובלתי צפוי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה וזכה לפרס הקהל.
השם באנגלית הוא היפוך השם גוט שאבעס (שבת טובה) לבאד שאבעס (שבת גרועה).
השם בעברית הוא ההפך מ"שבת המלכה".
ריצ'רד גלפנד (דייוויד פיימר) ואשתו אלן (קירה סדג'וויק) הם הורים במשפחה יהודית באפר וסט מנהטן.
יש להם שלושה ילדים - דייוויד (ג'ון בס), אביגיל "אבי" (מילנה וינטרוב) ואדם (תיאו טפליץ).
דייוויד עומד להתחתן עם מג (מייגן לית'רס) שהיא קתולית בתהליך גיור.
אבי יוצאת עם בנג'מין (אשלי צוקרמן) שבוגד בה והיא חושבת על פרידה.
בן הזקונים אדם מתעסק כל הזמן בתרגילי כושר בחדרו, צורך תרופות ורוצה להתגייס לצה"ל.
אלן לא רואה בחיוב את כלתה העתידית הקתולית.
היא מקפידה בביתה על כשרות, על הפרדת חלב ובשר, על הדלקת נרות שבת ועוד.
היא אומרת למג שקשה לה לקבל את העובדה של כניסת לא יהודייה למשפחתה עם שלשלת דורות יהודית ארוכה.
כעת הם מתכוננים לסעודת השבת בו יארחו לראשונה את הוריה הקתולים של מג שיגיעו מוויסקונסין.
המצב מסתבך כאשר אדם נוקם בבנג'מין שהעליב אותו על ידי הוספת חומר משלשל לכוס היין.
בנג'מין שסובל מקוליטיס כיבית נתקף בכאבי בטן קשים בורח לשירותים ומשלשל עד מותו.
כעת עולה השאלה מה לעשות ואיך להסתיר זאת מהוריה של מג שהגיעו לסעודת השבת.
בסעודת נוצרים מצבים קומיים מלאי שקרים והעמדת פנים כלפי הזוג הקתולי שנגמרים בכך שהם עוזבים בכעס (מזכיר את צ'רלי וחצי).
כאן מצטרף לעזרתם שוער הבניין ג'ורדן (מת'וד מן) שהוא אפרו-אמריקאי שמחבב את משפחת גלפנד.
הוא מקליד מכתב התאבדות ודוחף אותו למעיל של בנג'מין והם משליכים את הגופה לרחוב שם היא נופלת לרגליו של היהודי סול (ג'וש מוסטל) - כך מתחיל למעשה הסרט והעלילה מתוארת בפלשבק.
שם השחקן שם הדמות הערותקירה סדג'וויקאלן גלפנדאימאדייוויד פיימרריצ'רד גלפנדאבאג'ון בסדייוויד גלפנדמילנה ויינטרובאבי גלפנדאשלי צוקרמןבנג'מיןתיאו טפליץאדם גלפנדמייגן לית'רסמגג'ון בדפורד לוידג'וןאבא של מגקתרין קרטיןבת'אמא של מגמת'וד מןג'ורדןשוערג'וש מסטלסול
שבתאי לוזינסקי (טעות שהשתרשה לוז'ינסקי); 12 בפברואר 1896 – 18 בינואר 1947) היה פעיל ציוני בולט.
לוזינסקי נולד בשנת 1896 בבוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (בתחום המושב, היהודי), ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), ליואל ובתיה לוזינסקי.
בילדותו למד אצל מורים פרטיים בביתו, קיבל חינוך דתי ודבק מאוד באמונתו הדתית.
לוזינסקי ספג ציונות מבן דודו ליאו מוצקין, אשר היה מבוגר ממנו יותר מעשור.
בבגרותו החליט כי עליו להגיע לארץ ישראל, דבר שדרבן אותו להקים את "קבוצת בוברויסק" אשר הכשירה את עצמה לעבודה פיזית לקראת עלייה לארץ ישראל.
לוזינסקי היה מפעילי "צעירי ציון", והשתתף בוועידת "החלוץ" שהתקיימה בראשית 1918.
בגיל צעיר נשא לאישה את אידה קובנר, אשר עמדה לצדו לאורך כל הדרך.
בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, תוך תלאות רבות, יצאו בני הזוג עם תינוקם הבכור, שאול, בדרך לארץ ישראל (תר"פ 1920), במטרה לעבוד עבודת אדמה בארץ.
שבתאי ואידה לוזינסקי היו ממקימי "קבוצת אחווה" בפתח תקווה, שהייתה אחת הקבוצות הקבלניות הראשונות בארץ ישראל וחלוצה בשילוב יהודים בענף הבנייה.
את עבודת הבנייה ראו כתחנה ארעית בדרך להתיישבות.
קבוצת הבנייה הייתה אחד מהגרעינים שהצמיחו את "סולל בונה", ולוזינסקי היה בין הנבחרים למועצה הקבועה של "סולל בונה".
ב-1922 עברה המשפחה לראשון לציון על מנת לעזור בבניית 13 הבתים הראשונים בשכונת התימנים.
ב-1923 הגיעו בני הזוג להגשמת חלומם בהקמת משק חקלאי.
הם התיישבו במושב עטרות שבהרי ירושלים יחד עם ארבעת ילדיהם.
גם בעטרות התבלט לוזינסקי, ובמיוחד התמסר לענייני חינוך.
חלומו היה להחיות את המסורת הקדומה של עם ישראל כעם של עובדי אדמה בארץ ישראל.
בימי מאורעות תרצ"ו, כאשר הערבים ניסו לשתק את הבנייה היהודית על ידי מניעת אספקה של אבן וחצץ, נקרא לוזינסקי על ידי מרכז ההסתדרות להקים את "חברת אבן" להפקת אבן וחצץ לבנייה על ידי חוצבים יהודים.
תעשייה זו הפכה לחברת "אבן וסיד" שהייתה שייכת ל"סולל בונה".
שליחותו האחרונה הייתה אל שארית הפליטה שהתקבצה בשלהי מלחמת העולם השנייה באיטליה.
בסוף 1945 יצא לאיטליה בשם בדוי "שמעון מורוצנר" בסירה "דאלין" שעסקה בהבאת מעפילים.
במחנה עקורים באיטליה, פעל כחבר "המרכז לגולה" ועסק בארגון העולים והסעתם אל נמלי ההפלגה.
לוזינסקי נספה בתאונת דרכים באיטליה כששב מכנס שליחים ברומא למחנה הפליטים בו פעל.
הוא נקבר בתחילה ברומא ובנובמבר 1947 הועלה ארונו לארץ ישראל והוא נקבר בעטרות.
אשתו אידה המשיכה לחיות עם ילדיה במושב עד פינוי עטרות במלחמת העצמאות, ולאחר מכן התגוררה בבני עטרות.
על שמו של שבתאי לוזינסקי ולזכרו נקראה ספינת המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי", בכיתוב השגוי, שפרצה את המצור הבריטי והורידה מעפילים בחוף ניצנים.
המעפילים הגיעו לקיבוץ ניצנים ושם כותרו על ידי הבריטים שגירשו אותם לקפריסין.
שמו הנכון הוא שבתאי לוזינסקי.
השם שובש וניתן למצוא במקורות רבים את האיות "לוז'ינסקי" שאינו נכון.
מקור השם הוא העיר לוזה (loza) שליד בוברויסק (בלארוס) בה חיה המשפחה.
פירוש השם הוא עץ הלבנה.
המשפחה עסקה ביערנות ומסחר בעצים.
משני טעמים אלה בחרו להם את השם לוזינסקי (ו בחולם, ז נקייה מגרש).
שבתאי קלמנוביץ' היה איש עסקים יהודי-סובייטי, שריגל בישראל למען ברית המועצות והקג"ב.
שבתאי קלמנוביץ' נולד להורים יהודים בקובנה שבברית המועצות (כיום בליטא).
למד הנדסת כימיה וגויס לצבא האדום בתום לימודיו.
בעקבות הפיכתם של הוריו למסורבי עלייה, הציע לו הקג"ב לשמש כסוכן בתמורה לקבל אישורי הגירה מברית המועצות.
הוא נאות להצעה ועלה עם משפחתו לישראל ב-1971.
משהגיע קלמנוביץ' לישראל השתלב בפעילות במחלקה לעולים של מפלגת העבודה.
כך התאפשר לו להשיג מידע על פעילות לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות שלימים תהפוך לנתיב.
גם כשפרש ממפלגת העבודה המשיך במגוון פעילויות פוליטיות ועסקיות.
בין השאר היה יד ימינו ועוזרו הפרלמנטרי של שמואל פלאטו-שרון, שנבחר לכנסת ב-1977.
באותה תקופה, התעשר מעסקים שונים, לאו דווקא כאלו הקשורים למלאכת הריגול.
קלמנוביץ' הצליח לרקום קשרים עם דמויות פוליטיות באפריקה, והיטיב עם עצמו ועם מקורביו.
התמחותו הייתה בעסקאות חליפין בין ברית המועצות לבין ארצות אפריקה.
קלמנוביץ' הסכים לסייע לשב"כ ולמסור מידע על המתרחש מאחורי מסך הברזל, אולם השב"כ לא ידע שבו בזמן מוסר המסייע שלהם מידע לסובייטים.
באמצע שנות ה-80, החלו עסקיו לקרוס.
הוא נעצר מחוץ לישראל באשמות כלכליות שונות.
באותה תקופה, הגיע מידע לשירות הביטחון הכללי מאיש קג"ב שערק לארצות הברית על שיתוף פעולה לא כשר שלו עם ברית המועצות.
בסוף 1987 נעצר קלמנוביץ', נחקר והודה.
הוא הורשע במגע עם סוכן זר על סמך הודאתו, שכן לא היו ראיות רבות לאשמה.
הוא נידון לתשע שנות מאסר, אך שוחרר אחרי חמש שנים וחצי, בשל תלונותיו על מצב בריאות רופף, וגם בזכות העובדה שעשה שימוש בקשריו כדי לסייע לרון ארד, בזמן שזה היה מוחזק בידי ארגון אמל.
בשנת 1999 זכה לאות הוקרה מנשיא ליטא, על זכיית קבוצת הכדורסל שמימן, ז'לגיריס קובנה, באליפות היורוליג.
במהלך שנות האלפיים, הגיע קלמנוביץ' לרמלה ושימש בתחילה כספונסר של קבוצת אליצור רמלה, ולאחר תקופה מסוימת עבר להחזיק בבעלות על הקבוצה.
כמו כן, כיהן קלמנוביץ' כנשיא קבוצת הנשים של ספרטק מוסקבה.
בתחילת 2008 הופיע בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "פעם בחיים" המשודרת בלוויין כמארחן של השחקנית מיטל דוהן והדוגמנית ומגישת הטלוויזיה, מורן אטיאס, בעולם האלפיון העליון ברוסיה.
בשנים האחרונות לחייו התגורר במוסקבה והיה איש עסקים אמיד.
ב-2 בנובמבר 2009 נורה קלמנוביץ' למוות במרכז מוסקבה על ידי אלמונים שפתחו באש מנשק אוטומטי בעת שהיה במכוניתו.הוא נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
ביוני 2019, קרוב ל-10 שנים לאחר שנרצח, נעצר "המוח" מאחורי הרצח.
היה נשוי שלוש פעמים, והוא אב לארבעה ילדים.
מרעייתו הראשונה, טטיאנה, נולדה הבת ליאת.
מרעייתו השנייה, אנסטסיה, נולדה הבת דניאלה ומרעייתו השלישית, אנה ארחיפובה, נולדו שני בנים.
שבתאי השקד (שם מדעי: Saturnia pyri) עש המשתייך למשפחת השבתאיים.
הוא המין היחידי ממשפחה זו הנפוץ בארץ ישראל.
בנוסף מין זה נפוץ גם בצפון אפריקה ודרום אירופה.
מוטת כנפיו מגיעה לאורך של 15 ס"מ ויותר.
מקים דור אחד בשנה על עצי ורדיים שונים כגון השקד.
שבתאי השקד מצטיין בעיניים מדומות על כנפיו המטעות ומבלבלות טורפים (הטורף מנסה לתקוף את העש בנקודה בה נמצאת ה"עין" מתוך מחשבה שמדובר בראש של הטרף, העש.
פגיעה בכנף אינה קטלנית ואין ביכולתה להרוג את העש).
מין זה שהיה נפוץ מאוד בעבר הולך ונעשה נדיר.
הנקבה מטילה את הביצים בקבוצות קטנות.
מספר הביצים יכול להגיע למאות.
צבע הביצה הוא לבן ועליה כתמים בצבע חום בהיר.
צבעו של הזחל בעת בקיעתו מהביצה הוא שחור.
כהזחל גדל צבעו משתנה לירוק.
כשהזחל מגיע לאורך של כ10 סנטימטרים הוא מתגלם.
לזחליו שערות ובליטות קוצניות העשויות לגרום לפריחה בעור בעת מגע.
שבתאי קור (נולד ב-29 באפריל 1981), הוא עיתונאי בעל טור ישראלי, תלמיד ישיבה לשעבר, שפרסם ספר אוטוביוגרפי על יציאתו בשאלה.
שבתאי קור נולד בשם שבתאי קורדובה, למשפחה חילונית ביפו.
בהיותו ילד חזרה משפחתו בתשובה ועברה להתגורר בירושלים.
בצעירותו למד בישיבה הספרדית "משכן ציון" בירושלים, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פוניבז' בבני-ברק.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 פרסם את סיפור יציאתו בשאלה בהמשכים ולאורך זמן בבלוג שלו ובפורום "יוצאים בשאלה".
בשנת 2007 הוציא לאור בהוצאת כרמל את ספרו "נהג חדש".
בספר הוא מתאר חיים של נער חרדי שנשלח לישיבה בת מאות תלמידים שאמורה לשמש כחומה מפני פיתויי הרחוב החילוני, ושאלות כפירה שאסורות להישאל.
הספר מתאר את חייו כבחור ישיבה, את השאלות וההרהורים שלו על אמיתות האמונות הדתיות, את ההתחבטויות, ואת התהליך המורכב אותו עבר.
הוא גם מתאר את הקושי הרב שביציאה מהעולם החרדי לעולם של תוהו ובוהו מוסרי ורגשי אליו הוא אינו מרגיש שייך.
במשך תקופה הפיץ את מאמריו ברשת, אחד מהם הוא "המדריך ליוצא בשאלה", שבו הוא מייעץ לחרדים המעוניינים לצאת בשאלה ונתקלים בקשיי התמודדות, בעיקר מצד ארגונים ממוסדים או אנשים פרטיים בחברתם הקודמת.
בתחילת 2014 יצא לאור ספרו השני 'זה ג'ונגל פה'.
קור פרסם טורים וביקורת ספרים באתר nrg.
שבתאי צור (נולד ב-15 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי, איש ציבור ודיפלומט ישראלי המשמש כיו"ר הטוטו וכדירקטור בנמל אשדוד.
בעבר שימש כמשנה לראש עיריית אשקלון, ראש עיריית אשקלון כממלא מקום ושגריר ישראל בגאורגיה.
צור נולד כשותא צוציאשוילי (בגאורגית: შოთა ცოციაშვილი) בשנת 1951 בואני (נפת ואני) שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1967, בעיר הולדתו.
משם עבר ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג עד לשנת 1972, ועלה לארץ לאחר מכן יחד עם אשתו לאה.
בישראל התגורר באשקלון ועבד בבנק לאומי בעיר במשך שנתיים מ-1979. בתקופה זו הוא הכיר בין היתר את חברי תנועת "אשקלון בתנופה" – אלי דיין ובני וקנין וכיהן כחבר תנועת הליכוד.
עם ניצחונה של התנועה נבחר גם צור למועצת העיר ושלט על מספר תיקים בכירים.
בין השנים 1985–1989 הוא כיהן כחבר מועצת העיר אשקלון, ולאחר מכן, משנת 1989 ועד לשנת 2002 כיהן כסגן ראש עיריית אשקלון, בני וקנין ובהמשך לממלא מקומו.
ב-2003 צור מונה לראש העיר בפועל כאשר הוא נתמך בראשי הליכוד ובהם ראש הממשלה דאז, אריאל שרון שהרבה לבקר בעיר.
בשנת 2003 עזב וקנין את ראשות העיר לטובת תפקיד מנכ"ל חברת פלאפון וצור מונה לראש העיר בפועל לתקופה של שלושה חודשים.
אולם, בבחירות באוקטובר 2003, הפסיד צור לטובת המועמד העצמאי רוני מהצרי, וכיהן כראש האופוזיציה במועצת העיר עד לשנת 2004, אז מונה לשגריר ישראל בגאורגיה וכיהן כשגריר במשך ארבע שנים.
במקביל שימש צור כקונסול הכבוד של גאורגיה בישראל בין השנים 1998–2004 והיה יועץ ראש הממשלה בענייני גאורגיה והקווקז (1996–1998).
בשנת 2014, הגיש צור בקשה לוועדת השמות העירונית באשקלון לקרוא לרחוב חיל הים, הסמוך לביתו, על שמו.
ועדת השמות אישרה את הבקשה שזכתה לביקורת ציבורית רבה ובעקבותיה בוטלה ההחלטה.
מקרה דומה היה בעיירה "ואני" שבגאורגיה.
גם שם נקרא רחוב על שמו.
בספטמבר 2016 החל בכהונה נוספת כשגריר ישראל בגאורגיה, במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים במשרד החוץ, שהסתיימה ב-2020. בדצמבר 2020 מונה ליו"ר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
בשנת 2024 מונה צור על ידי שר התרבות והספורט, מיקי זוהר, לקדנציה נוספת.
צור נשוי ואב לשני ילדים ושבעה נכדים.
הרב שבתאי שבתאי (ה'תר"פ – ו' באייר ה'תשע"א; 1920 – 10 במאי 2011), הידוע בשם שבתאי בן חיים כיהן כרב ודיין בעיראק, ובישראל כרב המושב מנוחה והמועצה האזורית לכיש.
נולד בשנת 1920 (ה'תר"פ) בכפר זֵבָּר בכורדיסטן לחיים ולכַתון.
אמו מתה כחמישה חודשים אחרי לידתו.
אביו נישא בשנית והמשפחה עברה לעיר עקרא שבכורדיסטן, שם למד בתלמוד תורה משנת 1925 (ה'תרפ"ה) עד שנת 1934 (ה'תרצ"ד) אצל חכמי כורדיסטן, בהם: חכם אברהם מנחם וחכם צמח ברזאני.
עוד בצעירותו התגלה כעילוי והצטיין בבקיאותו ובאהבתו לספרי קודש, על אף שלמד בבית ספר ממלכתי של גויים.
מוריו הציעו לאביו לשלוח אותו לעיר מוסול שבעיראק כדי שיתקדם יותר בלימוד התורה.
בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) עבר ללמוד בישיבה גבוהה במוסול עד לשנת 1938 (ה'תרצ"ח) בה הוא למד שחיטה ובדיקה, רבנות, מוהלות ודיינות.
לאחר סיום לימודיו בישיבה הגבוהה ניגש לבחינות בשחיטה ובדיקה, רבנות, מוהלות ודיינות, עבר אותן בהצלחה והוענק לו כתב הסכמה בנידון על ידי חכם סלימון ברזאני ממוסול העיראקית ועוד רבנים.
למד גם קבלה עיונית ומעשית.
ב-14 בינואר 1938 התמנה למשרת דיין בבית הדין הרבני שבעקרא.
המשרה אושרה גם על ידי ממשלת עיראק.
בתקופה מאוחרת יותר למד תורה מפי חכמי כורדיסטן, בהם הרב יצחק ברזאני, רב ואב בית דין של העיר ארביל בכורדיסטן.
על אף שהוסמך להיות שוחט ובודק עוד בשנת 1938 (ה'תרצ"ח) על ידי הרב אברהם מנחם, הרב יצחק ברזאני הסמיכו שנית לרב, לשוחט ובודק, מנקר ומוהל בשנת 1939 (ה'תרצ"ט).
הרב שבתאי הסתובב בכפרים שבכורדיסטן על מנת לשחוט לאנשי הכפרים היהודים שלא היה להם רב ושוחט, היה מל את התינוקות ועורך חופה וקידושין.
שירת בצבא העיראקי והגיע לקצונה.
בעת שירותו הצבאי ביקר בקבר נחום האלקושי ובקבר יונה הנביא, למרות האיסור המוסלמי על יהודים להיכנס לקבר יונה.
בתקופת שירותו הקפיד לאכול אך ורק אוכל כשר, ולשמור על אורח חייו כאדם דתי, יחד עם לימוד תורה.
ב-21 במרץ 1951 (י"ג באדר ב' ה'תשי"א) עלה לישראל יחד עם אשתו והשתכן במעברות בטבריה.
שם קיים קשר הדוק עם הרב מאיר ועקנין שהיה רבה של טבריה ואב בית הדין.
על אף הסמכתו לרבנות בכורדיסטן, נבחן בשנית בארץ על ידי מספר דיינים שחתמו על הסמכתו לרבנות, ובמטרה שיהיה מוכר יותר נשלח להיבחן לרבנות גם אצל הרב עובדיה יוסף.
הוא עבר בהצלחה את כל השאלות והפגין ידע רב.
בתקופת שהותו בארץ שירת במילואים, וכך הכיר את הרב שלמה גורן.
זה האחרון הציע לו להיות רב צבאי אך הוא סירב.
בתחילת דרכו בישראל שימש כמורה ביישובי צפון הנגב, וב-6 במאי 1956 (כ"ה באייר ה'תשט"ז) קצת אחרי הקמתו של מושב מנוחה, התמנה למרא דאתרא של מושבי מנוחה וסגולה.
שנים מאוחר יותר בשנת 1983 (ה'תשמ"ג), התמנה על ידי הרבנות הראשית לישראל כרב ראשי של מועצה אזורית לכיש.
בין יתר פעולותיו שם פתח הרב שבתאי קורסים לשחיטה ובדיקה באמצעות הרב ד"ר גדליה הריס מנהל קרן ג'.
כמו כן היה הרב שבתאי חבר ב"בית הוועד" באבן שמואל, המיועד להשתלמות רבנים ושו"בים בהוראה הלכה למעשה.
כמה מבין הלומדים כבר הוסמכו להוראה ולשו"ב על ידו.
בין הרבנים שנכחו באותו בית הוועד הם: הרב מרדכי אליהו, הרב חיים דוד הלוי, הרב יוסף שרביט רבה של אשקלון, הרב בנימין אביעד רב אזורי של מועצה אזורית שפיר.
הרב שבתאי עסק בכל מקצועות הרבנות בחייו ורק בישראל לא רצה לשמש כדיין.
פסיקותיו נהגו בדרך כלל על פי הרב יוסף חיים, ופסיקותיו דומות בדרך כלל לפסיקותיו של ידידו הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, והוא שימר את מנהגיהם של יהודי כורדיסטן.
עסק בקבלה עיונית ובקבלה מעשית (כתיבת קמיעות, גורלות, וכדומה).
הרב שבתאי נפטר בשיבה טובה ב-10 במאי 2011 (ו' אייר ה'תשע"א) - יום העצמאות ה-63 למדינת ישראל.
הובא למנוחות בבית העלמין האזורי במושב זבדיאל .
לאחר פטירתו יצא לאור ספר אודותיו בשם "השבח לאל".
בספר מובאים גם מדברי תורתו של הרב והגותו.
היתר לאכילת זרוע צלי בליל פסח במקום שנהגו, בניגוד לפסיקתו של הרב עובדיה יוסף שאסר זאת ודרש לבטל המנהג.
אמירת הלל ביום העצמאות בלא ברכה, אף על פי שהיה ראוי לומר בברכה מכל מקום עדיף לא להיכנס למחלוקת וספק ברכות להקל ויאמרו בתוך התפילה אך בלא ברכה עם שאר פסוקים הנהוגים.
כמו כן מתיר להתגלח לכבוד יום העצמאות כהוראת הרב יצחק נסים.
שבתאי רוזן (24 בנובמבר 1917 – 21 בספטמבר 2010) היה פרופסור למשפט בינלאומי ודיפלומט ישראלי.
רוזן נולד ב-1917 בלונדון שבאנגליה, ושמו היה ראוסון.
בשנת 1938 סיים את לימודיו האקדמיים במשפטים באוניברסיטת לונדון ובשנים 1940–1946 שירת בחיל האוויר המלכותי כיועץ משפטי באפריקה והמזרח התיכון.
לאחר מכן עבד במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, תחילה בלונדון ואחר כך בירושלים.
טרם עלייתו לארץ ישראל הרצה בענייני משפט בינלאומי במכללה הימית המלכותית (1946–1947).
לקראת קום המדינה מונה לחבר המזכירות המשפטית של ועדת המצב וביולי 1948, עם גיבוש צוות משרד החוץ, מונה ליועץ המשפטי של המשרד.
בראשית עבודתו עסק במידת היישום של הסכמים מדיניים מימי המנדט הבריטי.
כן השתתף במשא ומתן על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם מצרים, לבנון, ירדן וסוריה.
כן השתתף בשיחות בוועידת לוזאן.
בדצמבר 1951 פרסם עזריאל קרליבך שרוזן אירח את היילמאר שאכט בעת שהותו בנמל התעופה בלוד בחיבור בין טיסות.
מאמצע שנות ה-50 ניהל את התביעה נגד בולגריה על הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה בבית הדין הבין-לאומי.
בשנת 1960 טיפל במשבר הדיפולמטי שפרץ בין ארגנטינה לישראל בעקבות לכידת אדולף אייכמן בארגנטינה.
רוזן המשיך לכהן כיועץ המשפטי של משרד החוץ עד 1967. במקביל, סיים בשנת 1959 את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית, בהנחיית נורמן בנטוויץ', ובשנת 1960 קודם לדרג שגריר.
בסיום כהונתו כיועץ המשפטי מונה למספר תפקידים דיפלומטיים: סגן נציג ישראל לאו"ם בניו יורק (1967–1971), נציג ישראל לאו"ם ולארגונים בינלאומיים בז'נבה (1971–1974) ולאחר מכן קיבל מינוי לדרג שגריר כללי.
רוזן כיהן לאורך השנים בתפקידים שסיפקו עבורו התמחות מעשית רחבה בתחום המשפט הבינלאומי.
בין היתר כיהן כחבר המשלחת הישראלית להסכמי שביתת הנשק (1949) וחבר המכון למשפט בינלאומי (משנת 1963).
לאחר פרישתו משירות המדינה היה חבר סגל בדרגת פרופסור באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג', באוניברסיטת אמסטרדם ובמוסדות אחרים.
בשנת 2001 היה חבר אקדמיית האג למשפט בינלאומי.
ניסיונו הביא אותו לשמש יועץ לממשלות ארצות הברית, יוגוסלביה, יפן ומדינות נוספות.
ב-2010 מונה לחבר בוועדת טירקל לחקירת אירועי המשט לעזה, אך נפטר תוך כדי עבודתה.
הוא זכה בפרס ישראל למדעי המשפט בשנת 1960, בהוקרה מהאגודה האמריקנית למשפט בינלאומי (1994) ובפרס האג למשפט הבינלאומי (2004).
כמו כן הוא נבחר לנשיא כבוד של האגודה האמריקנית למשפט בינלאומי וחבר כבוד באגודה ההלניסטית למשפט בינלאומי.
שבתאי רוזן נפטר ב-21 בספטמבר 2010 והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בנו דניאל רוזן שירת בדרגת אלוף-משנה בחיל הקשר והאלקטרוניקה, ולאחר מכן היה מנכ"ל משרד התקשורת.
"שבתאי לוז'ינסקי" הייתה אוניית מעפילים, שקנתה לה מקום ייחודי בתולדות ההעפלה, משום שהייתה בין האוניות המעטות שהצליחו להוריד את נוסעיהן אל הארץ לאחר מלחמת העולם השנייה, והודות למעורבותם של אנשי היישוב ניצנים בניסיון למנוע את גירוש נוסעיה.
"סוזנה" נבנתה בשנת 1946, אוניית עץ בעלת שני תרנים.
בעלת הדחק של 670 טון (גרסה אחרת: 500 טון), מנוע דיזל איטלקי אנסלדו (Ansaldo) בעל הספק 350 כ"ס.
הייתה רשומה בנמל ויארג'ו במרכז איטליה.
"שבתאי לוזינסקי" – אוניית מעפילים
האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באמצעות יהודה ארזי, באיטליה בתחילת 1947. לאחר הרכישה היא שטה מנמל הבית מצפון איטליה לדרומה.
כשהייתה מול רג'יו דה קלאבריה, נתפסה על ידי המשטרה האיטלקית ונדרשה לחזור, אך לא עשתה כן.
צוות ההכנה להפלגת העפלה כלל את אברהם זכאי, אברהם שביט, בצלאל דרורי, ארץ ישראלים נוספים, וכן איטלקיים מקומיים.
נבנתה קונסטרוקציה מצינורות ברזל ובה 600 מיטות.
הוקמו שמונה מבני שירותים, מזון הובא ממחסן של המוסד לעלייה ב' ליד מילנו, וכן מים ודלק – הכל במימון של הג'וינט.
הספינה צוידה בחמש סירות גומי ל-200 איש, וסירת עץ ל-15 איש.
שמה הלועזי "סוזנה" הוחלף בשמו של שבתאי לוזינסקי, המנהיג הציוני שפעל כחבר "המרכז לגולה" ובמחנות ניצולי השואה באיטליה, ונהרג בתאונת דרכים באותה שנה.
צוות המלווים כלל את אנשי הפלי"ם: דוד מימון (סנפיר) שהיה מפקד האונייה, בצלאל דרורי – פרימן (ישקה) שתיפקד כאחראי על הארגון והטיפול בעולים, וכן את אוסי רביד, אברהם קרני-ריקמן (גשר), ושלושת אנשי "ההגנה" באירופה: יונה, שלמה וסשה.
מכשיר הקשר המקורי התקלקל והוחלף בלב ים עם מכשיר מספינה אחרת.
רב החובל היה איטלקי, אך בפועל שימש בתפקיד דוד מימון.
825 המעפילים נאספו במחנה 'אלסקה' על החוף בסמוך לעיירה מטפונטו (Metaponto) ליד בארי, והתגוררו במחסני פח.
מפקד המחנה היה יהושע (אוסי) רביד מהפלי"ם.
כן היו כשלושה ארצישראלים נוספים שדאגו ללימודים וספורט.
השלטונות האיטלקים התייחסו יפה אל המבצע.
הם חשבו שמחנה המעפילים הוא מחנה של פגועי נפש.
למעשה הגיעו המעפילים מרומניה, הונגריה ופולין, בהם כ-160 דתיים מהפועל המזרחי, בגילאים 18–35.
המעפילים הגיעו אל מקום ההעמסה במטפונטו, חוף חולי רדוד במפרץ טרנטו, ברגל.
נמתח כבל פלדה מהספינה לחוף, ובאמצעות חמש סירות גומי הועברו המעפילים.
ההעלאה התבצעה בלילה במשך ארבע שעות.
רביד ארגן את הקבוצות בתוך הסירות.
עם תום ההעלאה החליט יהודה ארזי כי רביד יצטרף כמלווה בהפלגה.
המעפילים התארגנו בספינה על פי השיוך התנועתי-קבוצתי שלהם.
הספינה הפליגה מנמל מטפונטו שבדרום איטליה ב-4 במרץ, ובמקביל, על מנת להקל על צפיפות הנוסעים בימים הראשונים הפליגו באונייה "אלברטינה" 173 מעפילים נוספים.
בין המעפילים היו גם 130 בחורים שאומנו באירופה על ידי ארגון "ההגנה" במסגרת תוכנית "עלייה ג'" שדיברה על פריצה חמושה לחופי הארץ ובוטלה בסופו של דבר.
מארגני השיט הקפידו על הסוואת הספינה ומעפיליה שהו תדיר בבטן האונייה.
נתיב ההפלגה של האונייה היה לאורך חופי איטליה דרך סנטה מריה, כף מטפן, האי סטמפליה, כף גלידוניה (Gelidonya) בחוף הדרומי של טורקיה, חופי לוב, לאורך החוף המצרי, פורט סעיד וחוף ניצנים.
בבוקר היציאה מנמל ההעמסה, בשעה 09:00, חג מטוס לא מזוהה מעל הספינה והסתלק.
במהלך ימי ההפלגה, לא היה ליווי בריטי או מגע כלשהו עם מטוסים או משחתות.
ניתנו למעפילים ההוראות הרגילות להתנגדות פסיבית במקרה תפיסה.
לא התרחש עימות בים, האונייה התגלתה רק כשהגיעה לחוף.
המלווים נצטוו להתערב בין המעפילים ולהתחמק.
מקום ההורדה נקבע לחוף ניצנים, שם השמירה הבריטית הייתה דלילה יותר עקב מיעוט היישובים היהודיים.
הספינה הגיעה לקרבת החוף ב-12 במרץ מבלי להתגלות, אך עקב הים הסוער לא ניתן היה להוריד את המעפילים באמצעות סירות הגומי, מחשש שהן יתהפכו.
הוחלט להנחית את האנייה על החוף, האונייה הופנתה אל החוף ועלתה על שרטון חול במרחק 120 מטר ממנו.
בינתיים האיר היום ובצל החשש הכבד להתגלות, הוחלט למתוח חבל אל החוף ולהניע לאורכו את הסירות עם המעפילים.
מעפילים שידעו לשחות קפצו מן הספינה והחלו שוחים אל החוף, בעוד אנשי "ההגנה" שחיכו בחוף ואנשי הפלי"ם שליוו את הספינה כיוונו אותם בתוך המים.
לאחר מכן הצליחו חלק מהמעפילים שהגיעו לחוף להתפזר ביישובי הסביבה.
לאחר שלוש שעות מתחילת ההורדה, הקיפו חיילים בריטים מהמחנה הסמוך את האזור, כשמלאכת ההורדה וההתארגנות על החוף הייתה בעיצומה.
מאות יהודים מיישובי האזור הוזעקו למקום תפיסת האונייה, על מנת למנוע את גירושם של המעפילים.
הם התערבבו עם המעפילים, שרפו את תעודות הזהות שלהם וכל מי שנשאל לגבי זהותו ענה "אני יהודי מארץ ישראל".
הבריטים התקשו בזיהוי המעפילים ועצרו מעל 900 איש שהיו על החוף.
בעיתון "דבר" דווח על חיילים ושוטרים בריטים וערבים שבזזו את חפצי העולים שנעצרו.
העצורים הוסעו לחיפה בנסיעה שארכה כ-11 שעות ובצהרי 13 במרץ 1947 הועלו 700 מהם על אניית הגירוש 'אמפייר רייול' שלקחה אותם למחנות המעצר בקפריסין, בעוד כ-240 שזוהו כארצישראלים הושארו בארץ ישראל.
קבוצה נוספת של 138 עצורים גורשה אחר חצות ב-15 במרץ 1947 ב'אמפייר שלטר'.
במהלך האירוע נורו יריות לכיוון העולים על ידי שוטרים ערבים וחיילים בריטים פרקו את הערבים מנשקם.
כן מנעו החיילים הבריטיים ניסיון של ערבים לפרוץ ליישוב.
בין המגורשים היו מאות ארצישראליים, בעוד חלק קטן מהמעפילים שוחררו (חלק נוסף הצליח עוד קודם לברוח ליישובים הקרובים).
ב-25 במרץ 1947 החזירו הבריטים מקפריסין 301 מהמגורשים, וב-28 במרץ 1947 החזירו עוד 75 מהם שזוהו כתושבי ארץ ישראל, בהם כ-85 מהמעפילים שהצליחו להערים על הבריטים ולהטעותם לחשוב שמדובר בארצישראלים בזכות, בין השאר, התחזות לנשותיהם של אנשי היישוב.
בתחילה נאמר על ידי השלטונות הבריטים שלא יקוזזו מעפילי שבתאי לוזנסקי ממכסת הסרטיפיקטים, מפני שהבריטים לא ידעו את מספרם אולם בהמשך הם קיצצו 375 סרטיפיקטים על פי הערכה.
הבריטים גם השביתו את תנועת המכוניות של קואופרטיב דרום יהודה למשך שבוע, כעונש על סיוע נטען להובלת המעפילים של האונייה.
פרשת "שבתאי לוז'ינסקי" הוכיחה לרבים ביישוב ובתפוצות ישראל את רגש ההזדהות העמוק של אנשי היישוב בארץ עם המעפילים, ואת הרצון להיאבק למענם, כשאנשי היישוב היו מוכנים להיות מוגלים לקפריסין ולשהות שם חצי שנה על מנת לשחרר חלק מהמעפילים.
השיר "שושנה שושנה" של המשורר חיים חפר נכתב ככל הנראה על הספינה "שבתאי לוז'ינסקי", ששמה המנהלתי במוסד לעלייה ב' היה "שושנה" (עברות של שמה הלועזי, "סוזנה").
בבית הרביעי בשיר מתואר כיצד איש פלי"ם הובא בטעות לקפריסין, דבר התואם גם כן את קורות הספינה.
באתר ההעפלה והרכש נכתב כי חפר לא הכחיש את הסיפור שהשיר נכתב על הספינה.
כך גם מצוין בשלט בחוף ניצנים.
הרב שבתאי עלואן (ה'תרל"ד, 1874 - כ"ז בטבת ה'תש"א, 1941) היה רב ודיין בקהילה היהודית שבעיר זאכו בכורדיסטן.
נולד בזאכו בכורדיסטן העיראקית לרוחמה וחכם עלואן.
למד תורה אצל אביו ורבנים נוספים, והסומך לרב ולמורה הוראה.
בגיל 20 החל ללמד בתלמוד תורה המקומי.
הרב עלואן היה דיין בהרכב של שלושה דיינים בזאכו.
בשבתות ובחגים היה נותן דרשות בבית הכנסת.
היה מכניס אורחים ומהם השדרי"ם שהגיעו מארץ ישראל.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ה (1935).
תקופה לא ארוכה לאחר-מכן חלה ונפל למשכב, ונפטר.
לרב עלוואן נולדו שני בנים.
בנו, הרב מרדכי, בנו, חכם חביב עלואן, הקים לזכרו את בית המדרש והישיבה "באר שבע" בשכונת "זיכרון יוסף" בירושלים.
דרוש לתפילין מכתביו נדפס בספר שירי שמחות ירושלים, תשל"ד על ידי בניו בתוספת תמונתו.
מוצא משפחתו מן העיר האנדלוסית חאאן משם גורשה בעת גירוש ספרד.
כיהן כרב הראשי של היהודים הספרדים בארגנטינה ואורוגוואי בין השנים 1929–1931 וכרב ראשי של העדה הספרדית בבוקרשט, רומניה, בשנים 1931–1944.
שבתאי יוסף ג'אין נולד בעיר פלבן בבולגריה בשנת 1883 כבנם של יוסף ג'אין ושל מלכה לבית בז'רנו.
נודע כרוח הרפתקנית ונוסע בלתי נלאה ולמד בבית מדרש לרבנים של כל ישראל חברים באיסטנבול, אצל הרב המשכיל אברהם דאנון היה לאזרח סרביה ולמד פילוסופיה באוניברסיטת בלגרד.
בצעירותו ליווה את הקבוצה הראשונה של חלוצים יהודים מבולגריה שעלתה לארץ ישראל.
היה בהתחלה מורה לעברית ומנהל בבית הספר של העדה הספרדית בעיר ניש, מאוחר יותר בבלגרד.
הוא הקים שתי אגודות נוער ציוניות בבלגרד: "גדעון" לתלמידי תיכון ו"התחייה" לנוער עובד.
במימון הקהילה נשלח להשתלמות בלימודים תורניים בירושלים.
בהמשך כיהן כשליח ציבור וכרב.
חי חלק גדול מחייו בארצות הבלקן – בעיקר בממלכה הסרבית (מאוחר יותר ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים), וברומניה.
בימי מלחמת העולם הראשונה חי בבוסניה-הרצגובינה תחת השלטון האוסטרי-הונגרי בערים סרייבו וטראווניק.
מונה לתקופת-מה מפקח על בתי הספר של היהודים הספרדים בבוסניה.
בגיל צעיר הצטיין גם כעיתונאי והיה עורך בעיתון הסרבי "וורמה" (הזמן) בבלגרד.
דובר יהדות ספרד ורב ראשי של העיר ביטולה
אחרי הצהרת בלפור ב-1917 וחתימת הסכם השלום בין מדינות ההסכמה לאימפריה העות'מאנית ב-1920 התלהב הרב ג'אין מהסיכויים להגשמת הציונות.
ב-26 באפריל 1920 נאם מטעם הפורומים הספרדים העולמיים בפני קהל יהודי בקהיר וקרא ליהודי המזרח לעזור לקידום הפרויקט הציוני על ידי הידוק שיתוף הפעולה עם היהודים האשכנזים ועל ידי יצירת גשר בין היהודים האשכנזים לבין הערבים.
לפי הצעתו של הרב הראשי של יהודי ספרד ביוגסלביה, הרב אלקלעי, התיישב ד"ר ג'אין בעיר ביטולה (מונסטיר) בחבל מקדוניה שבממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וכיהן בה בשנים 1924–1928 כרב הראשי של הקהילה.
ברוח השקפותיו הציוניות, השקיע הרב ג'אין מאמצים רבים בגיבוש התודעה הלאומית בקרב יהדות ספרד בכל העולם.
נמנה עם מייסדי הקונפדרציה העולמית של יהודי ספרד שקמה בוועידת וינה בשנת 1925. הוא סייר באותן השנים בתמיכת הממשלה בבלגרד בכל הקהילות של יהודי ספרד בארצות דרום, מרכז וצפון אמריקה.
בעת מסעו לאמריקה הצליח לאסוף כספים למען הילדים היתומים (רבים מהם יתומים עקב מות אבותיהם במלחמות הבלקן) והיהודים העניים בביטולה ולמען שיפוץ בית העלמין היהודי בעיר.
מתוך תמיכה במודרניזציה של חיי הדת פעל הרב ג'אין להסרת המחיצה בבית הכנסת "קהל אראגון" בביטולה.
הוא הקים גם את גן הילדים היהודי הראשון בביטולה.
בשנת 1928 היגר ד"ר ג'אין לארגנטינה וכיהן שם כרב הראשי של הקהילה הספרדית בארגנטינה ואורוגוואי בין השנים 1929–1931. מתוקף תפקיד זה שבתאי ג'אין נאם בחנוכת בית הכנסת הגדול בעיר קוריינטס.
בארגנטינה עשה הרב ג'אין מאמצים רבים לאחד את הקהילות הספרדיות.
בשנת 1928 הוא הקים בראשותו קונסיסטוריה רבנית ספרדית של ארגנטינה אך היא התפרקה כעבור שנתיים בלבד.
הוא קידם את לימוד השפה העברית, כתב וביים את המחזה בלאדינו "אסתר", ביקר בכיתות תלמוד תורה וחילק פרסים לתלמידים המצטיינים.
הוא ייסד "מועדון של הנוער (היהודי) הספרדי".
הרבה לבקר בכל קהילות תוך ניסיון לערוך מפקד של בני העדה ושל במוסדותיהם.
יזם את קיומו של כנס המורים לעברית בארגנטינה, שלא יצא בסופו של דבר לפועל.
בשנת 1929 ביקר במחוז אראוקניה בצ'ילה, בעיר טמוקו Temuco, לשם הגיעו בין היתר גם יהודים מביטולה (מונסטיר), והצליח לאחד את יהודי המקום לקהילה אחת.
כמחוות תודה יהודי היישוב בחרו בו ליושב ראש של כבוד של הקהילה החדשה.
האירוע נשאר בזיכרון תושבי טמוקו עשרות שנים אחר כך.
ג'אין עמל רבות בשיתוף פעולה עם האקדמאים הספרדים הנוצרים ד"ר אנחל פולידו פרנאנדס ורפאל קנסינוס אסנס, בספרדית לחידוש היחסים בין הקהילות היהודיות הספרדיות ובין ספרד תוך כדי מאמצים להחזרת זכויות היהודים במדינה זאת.
במסגרת מאמצים אלה ביקר בספרד בשנת 1931 ונפגש עם שר החוץ הספרדי אלחנדרו לארו, ואת יושב ראש הקהילה היהודית בספרד המוציא לאור איגנאסיו באואר.
בעת כהונתו כרב ראשי ספרדי בבואנוס איירס התעוררה בחוגים השמרנים בקהילתו מחלוקת לגבי סמכותו הדתית.
רב ראשי של היהודים הספרדים ברומניה
אחרי שבמשך כמעט עשור (1921–1930) לקהילה הספרדית ברומניה לא היה רב משלה, בשנת 1930 נבחר ד"ר שבתאי ג'אין לתפקיד הרב הראשי (במקור:Mare Rabin – "רב גדול") של הקהילות הספרדיות ברומניה וכיהן בין השנים 1931–1944.
כניסתו לתפקיד נחגגה בבית הכנסת קהל גראנדה ב-5 בספטמבר 1931.
כרב ראשי של היהודים הספרדים ברומניה היה ד"ר ג'אין מוערך מאוד ופרט לעיסוקיו התרבותיים – כולל הרצאות בהיסטוריה ופילוסופיה – נודע בפעילותו בתנועה הציונית הרוויזיוניסטית ובתחום הסעד.
לצידו בראש איחוד הקהילות הספרדיות עמד יוסף פנחס.ג'אין הקים חוג לימודי יהדות באולם הישיבה של בית הכנסת קהל גראנדה, לראשונה מאז כהונתו בקהילה של הרב יעקב נימירובר.
בתקופת החמרה הרדיפות נגד יהודי רומניה בשנים 1940–1944 נעצר הרב ג'אין מספר פעמים.
פעם הראשונה נעצר על ידי הלגיונרים בעת פרעות בוקרשט מינואר 1941 אך נשאר בחיים.
נאלץ להתמודד עם הריסת בית הכנסת שלו, קהל גרנדה, על ידי הפורעים.
הוא נמנה עם המנהיגים היהודים שנלקחו כבני ערובה והיו עלולים להיות מוצאים להורג במקרה של "התנהגות עוינת" של יהודים "נגד העם הרומני".
כראש האיגוד הקהילות הספרדיות ברומניה הרב שיתף פעולה עם הרבנים הראשיים נימירובר, ואחר כך בשנות מלחמת העולם השנייה והשואה, עם ד"ר אלכסנדר שפרן בארגון העזרה ליהודי רומניה ולגולים.
ביחד עם הרב שפרן פנה בספטמבר 1940 לדיקטטור החדש של רומניה, הגנרל יון אנטונסקו עם בקשה לבטל את גזירת סגירת בתי הכנסת ברחבי רומניה.
לפנייה הייתה הצלחה חלקית, ונסגרו לרוב בתי הכנסת הכפריים ושל היהדות החרדית.
בשנת 1944 כשגורל יהדות רומניה היה עדיין לא ודאי, הרב הצליח להגר מרומניה הודות לקונסול הכללי הצ'יליאני מיגל אנחל ריברה גונסאלס (Miguel Ángel Rivera González),
במקומו כיהן בקהילה הספרדית של בוקרשט הרב מרדכי אשכנזי.
אחרי עזיבתו את רומניה ב-1944 הצליח הרב ג'אין להגיע לארץ ישראל וכעבור שנתיים חזר לארגנטינה.
ריקרדו ג'אין מעורב בהוצאתם לאור של כתביו.
שבתאי ג'אין דבק כל השנים במורשת השפה לאדינו או יודאו-ספרדית ויצר בשפה זאת שירים
בשנת 1904 הציג ככל הנראה לראשונה כמה ממחזותיו עם תלמידיו בבית ספר יהודי בעיר טראווניק בבוסניה.
יצירתו "בר כוכבא" הוצגה לרגל חנוכת בית כנסת ספרדי חדש ביישוב הסמוך זניצה.
שלושה ממחזותיו פורסמו בווינה בשנת 1922. מפעל יצירותיו בתיאטרון פורסם שוב בארגנטינה, (Teatro ladino) בשנת 2007, הודות לחוקרות אמור איילה ואלדינה קינטאנה (מהאוניברסיטה החופשית של ברלין) (מהאוניברסיטה העברית בירושלים).
אף על פי שלדעת המבקרים (קלמי ברוך מסרייבו, למשל), מחזותיו של ג'אין, הנוטלים השראה מנושאים תנ"כיים ומתולדות עם ישראל, אינם בנויים היטב מבחינה דרמטית, הם כוללים שירה מרתקת היכולה להתחרות בהצלחה עם הבלדות העממיות שבמסורת יהודי ספרד.
מחזות אחדים הוצגו בזמנו בתרגום לסרבית (מקרה נדיר, אולי יחיד, של תרגום מחזות בלאדינו לשפה זרה) על ידי התיאטרון הלאומי בבלגרד.
כמו כן הקבוצה הציונית הסלוניקאית בשם "מקס נורדאו" שיחקה את המחזות שלו "הפוגרום בקישינב" ו"החלוצים"
הדרמה שלו "דבורה" הוצגה על במה אף בפני יהודי אלכסנדריה במצרים.
קבוצות תיאטרון בלאדינו שיחקו מחזות שלו גם בבולגריה, ביוון, טורקיה, רומניה, באמריקה הלטינית ובניו יורק.
הרב ג'אין כתב בין השאר גם פואמה אפית בשם "אנחותי" Mes Suspiros בנו קרלוס חי בצרפת ונכדו, ריקרדו חי בסיאטל.
1935 – קיבל מנשיא הרפובליקה השנייה של ספרד, ניסטו אלקלה סאמורה את עיטור הרפובליקה בדרגת קומנדר (מפקד).
עיטור מנשיא ארגנטינה, מרסלו דה אלביאר
בעיר חאאן Jaén, באנדלוסיה, ספרד (עיר של חסדאי אבן שפרוט), נחנך בדצמבר 2006 בניין אוניברסיטה עממית עירונית או בית האמנויות שהוקדש לזכרו של הרב שבתאי ג'אין (בית שבתאי ג'אין Edificio Sabetay Djaen).
בטקס השתתפו בנו, קרלוס ג'אין, תושב צרפתי, ונינתו שהגיעה מבואנוס איירס.
בשנת 1950 קמה בעיר הארגנטינאית טוקומן התארגנות של יהודים ספרדים בשם "הקן שבתאי ג'אין".
שבתאי ג'אין כתב מעל עשרים דרמות וקומדיות בשפת הלאדינו.
למחזות הראשונות מוזיקת הבמה ומנגינות ריקודים הולחנו על ידי אברהם סוּסין.
"יפתח" Yiftah (פורסם בווינה, 1921)
"דבורה" Devora (פורסם בווינה, 1922)
בת השמש La ija del sol (פורסם בווינה, 1922)
הילדה שלנו Muestra kriatura עם מוזיקה מאת אברהם סוסין
על גדות לה פלטה Al bodre del Plata הנכתב בארגנטינה
הניצחון (1945) La Viktoria מחזה שהתגלה אחרי מותו, והמתייחס לשואה ברומניה.
מחזה זה נידון במאמר מאת אמור אילה וריקרדו ג'אין בכנס לימודים יהודים באמריקה הלטינית שהתקיים בבואנוס איירס בשנת 2007
פואמה – "אנחותי" Mes Suspiros
Sobre algunos escritores in ladino (על כמה סופרים בלאדינו) בכרך "יודאיקה" (1939), בואנוס איירס
שבתאי לוי (נולד ב-22 במרץ 1933) הוא ימאי, תת-אלוף בדימוס בחיל הים הישראלי וראש מספן הים.
היה מנהל רשות הספנות והנמלים ונשיא אגודת יורדי ים זבולון.
לוי נולד בארד אל-יהוד בחיפה ב-22 במרץ 1933, לרחמים לוי מחיפה ורחל כהן, בת רב מצפת.
לוי הוא דור שלישי למשפחתו בארץ.
הוא למד בבית הספר "אליאנס" של אגודת כל ישראל חברים, ובבית ספר תיכון מקצועי בסמ"ת ליד הטכניון בהדר הכרמל בחיפה.
את השכלתו התיכונית סיים בלימודים אקסטרניים בכתב במכונים הבריטים ובבית המלח כחייל.
משיכתו לים החלה עוד בנעוריו ומגיל 13 היה חניך אגודת יורדי ים זבולון, תנועת נוער שוחר ים.
בשנת 1950 התגייס לוי לצה"ל, עבר טירונות בבה"ד 4 והוצב לשירות בחיל הים כמלח על הקורבטה אח"י "ההגנה" ק-20. לאחר סיום קורס חובלים הוסמך כקצין ים והוצב לשייטת הגדולה שכללה את הפריגטות והקורבטות של חיל הים.
כקצין סיפון בקורבטה אח"י וג'ווד ק-18, השתתף במבצע הסיוע לנפגעי רעידת האדמה ביוון בשנת 1953. אניות השייטת בפיקוד שלמה אראל סיירו בין האיים והיו הראשונים להגיע ולהגיש עזרה, לספק מים ומזון לפנות פצועים לטיפול רפואי.
שבתאי פיקד על חוליות חילוץ פצועים בחוף והעברתם לטיפול רפואי באניות.
הייתה זאת חוויה מעצבת לכל מי שהשתתף בה, באותה עת טרם השלימה יוון את הכרתה בישראל והמחלצים הדגישו את לאומיותם והכרת התודה מצד העם היווני לישראל ליוותה את חיל הים שנים רבות אחר כך.
לאחר סיום קורס קציני תותחנות נשלח לוי לבריטניה על מנת לעבור קורס משלים בתותחנות, חזר לישראל והצטרף לצוות המשחתת "אח"י יפו".
במבצע קדש בשנת 1956 שירת כקצין בקרת אש וניהל את הירי על המשחתת המצרית "איברהים אל אוול" היה זו הפעילות העיקרית של חיל הים באותה מערכה.
בשנת 1958 נשלח שוב לבריטניה לקורס בכיר לקציני תותחנות וטילים בסיום הקורס הוצב בצוות שליוה ברפא"ל את פיתוח הטיל לוז שהפך לבסיס פיתוח הנשק העיקרי של חיל הים, "גבריאל".
בשנת 1965, לאחר גמר קורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה זרוע ים כחניך במחזור ח' ומדריך במחזור ט', הוצב לוי לטרפדות כמפקד ט-206 ומפל"ג 914\915. היה זה פיקוד ימי ראשון, באותה תקופה הטרפדות היוו כוח מבצעי שביצע הן פעולות מבצעיות חשאיות, פעולות ביטחון שוטף ואימונים.
הקצינים ששרתו בטרפדות הגיעו לתפקידי פיקוד בכירים בחיל הים.
בשנת 1966, בעקבות מחסור של מועמדים לקורס החובלים, הועבר לוי לבה"ד חיל הים על מנת לנהל את המשבר.
מועמדים לקורס החובלים אותרו בתקופה ההיא מבתי הספר הימיים, שלא הצליחו למלא את השורות הדרושות לאיוש ספינות הטילים החדישות שהוכנסו לשורות החיל.
על לוי הוטל לבנות ולפתח קורס חובלים מקצועי שיתאים לצרכים העתידיים של החיל ולפתוח את הגיוס לקורס לכלל בוגרי התיכון.
הקורס קוצר ל-18 חודשים והיה צורך בשלושה קורסים בשנה.