tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר כשנת התאוששות מהניתוח, נרשמה כסטודנטית באוניברסיטת מידל טנסי סטייט.
במהלך תקופה זו, התרגלה לשינויים שעברה, והתחתנה.
היא החלה לעבוד כשחקנית, יצאה לסיבובי הופעות תיאטרון ברחבי ארצות הברית, והחלה לעבוד אף בקולנוע וטלוויזיה.
היא הצטרפה לאיגוד השחקנים בהוליווד.
באמצעות בנג'מין, ברווארד התיידדה בסוף שנות ה-50 וה-60 עם מטופלות טרנסג'נדריות אחרות שלו, בהן שרלוט פרנסס מקלאוד וקתי טיילור, והן יצרו רשת תמיכה אחד עבור השני.
בין היתר נהגו להפגש ולאכול ארוחות צהריים עם בנג'מין, אותו ראו כמדריך אבהי וכחבר.
אחרי שעבדה בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, שבה לטנסי שם קיבלה את תואר ה-M.A.
היא התחתנה מספר פעמים, ושבה לקליפרניה בסוף שנות ה-90, שם התגוררה מחוץ לסנטה קרוז, עם חברה ותיקה כשהיא מתפרנסת כמורה מחליפה ועשתה תיאטרון קהילתי.
לאורך חייה נישאה לאורך חייה לארבעה גברים (לבן זוגה הראשון נשאה פעמיים).
היא נפטרה בביתה שבסקוטס וואלי ב-1 ביולי 2017 בגיל 79.
ברוורד עברה ניתוח להתאמה מגדרית לפני שהמושג טרנסג'נדר הומצא וטרם התבססותה של קהילה טרנסג'נדרית בסן פרנסיסקו.
היא לא הזדהתה בגלוי כטרנסית במשך מרבית חייה ולעיתים קרובות הדפה שאלות בנושא.
שלושה מתוך ארבעת בני זוגה לא היו מודעים לכך שעברה תהליך שינוי מגדרי.
רק לאחר פרסום ספר הזכרונות שלה בשנת 2001 החלה להציג עצמה כסופרת וכשחקנית טרנסקסוקאלית.
"מבחינה מקצועית גם כשחקנית קולנוע ובמה וגם מאוחר יותר כמורה לתיאטרון באוניברסיטה, חיי התנהלו מחוץ לקהילה המגדרית.
רק לאחר פרסום שני זכרונות, בשנות ה-60 וה-70 לחיי, שמעתי לראשונה את המונח טרנסג'נדר והתוודעתי לסדר היום המוצהר של הקהילה" אמרה בראיון בשנת 2013. באפריל 2017 אמרה "לא עברתי שינוי מגדרי כדי להיות מתוייגת כטרנסקסואלית.
אני מסתכלת על זה כשלב מביך שעברתי, בערך כמו התבגרות ממש כואבת.
אני אפילו עכשיו לא חושבת על עצמי במונחים טרנסקסואליים.
"עבורי, כמו גם עבור אחיותיי המוקדמות, המטרה מעולם לא הייתה לחיות עם 'ט' לפני השמות שלנו.
המטרה שלנו הייתה להתמזג כל כך ביסודיות שהדברים המעורבבים יהיו בילתי ניתנים לזיהוי.
זו הייתה בחירה שלא נעשתה כי הרגשנו כל בושה לגבי ההיסטוריה הטרנסקסואלית שלנו, אלא מכיוון שהמטרה שלנו תמיד הייתה לחיות באופן מלא כנשים שנולדנו להיות".
האישה שלא נולדתי להיות: מסע טרנסקסואלי (Woman I Was Not Born to Be: A Transsexual Journey), פילדלפיה, הוצאת טמפל יוניברסיטי, 2001.
אלישע בקסטר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ארקנסו העשירי בשנים 1873–1874.
אלישע בקסטר נולד בפורסט סיטי שבקרוליינה הצפונית.
הוא שאף להתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והצליח בכך.
אביו של בקסטר, ויליאם, התנגד מאוד למינוי זה, ובקסטר ויתר עליו באי רצון.
הוא שב לביתו והיה לאיש עסקים.
הוא ניהל עסק מסחרי מוצלח במחוז רתרפורד יחד עם גיסו ספנסר איבס.
ב-1852 עבר בקסטר לבייטסוויל, ארקנסו, שם הוא פתח עסק מסחרי יחד עם אחיו טיילור.
עד מהרה העסק כשל, ובקסטר הצטרף לשורות המפלגה הוויגית ונבחר ב-1853 כראש עיריית בייטסוויל.
שנה לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארקנסו כנציג מחוז אינדיפנדנס.
הוא למד משפטים, וב-1856 התקבל ללשכת עורכי הדין של ארקנסו.
ב-1858 הוא נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים וכיהן בו עד 1860.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, סירב בקסטר להילחם עבור הקונפדרציה וניסה להימלט למיזורי.
הוא נתפס ונשפט על בגידה.
הוא נמלט שוב לצפון והתגייס לרגימנט הרגלים הרכוב הרביעי של ארקנסו במסגרת צבא האיחוד, בו הוא שירת כקולונל של הרגימנט.
ב-1864, לאחר שארקנסו נכבשה על ידי צבא האיחוד, מונה בקסטר כנשיא בית המשפט העליון של ארקנסו.
במאי 1864 נבחרו בקסטר וויליאם מיד פישבק על ידי בית המחוקקים החדש של המדינה כשני נציגיה בסנאט של ארצות הברית, אך בפברואר 1865 לא אושרה בחירתם על ידי הרפובליקנים בקונגרס, שלא היו שבעי רצון מניסיונו של הנשיא אברהם לינקולן להחזיר את ייצוגם של מדינות הדרום בקונגרס בקלות כה רבה.
באמצעה של אותה שנה, הקים בקסטר שותפות במשרד עורכי דין בליטל רוק עם מי שבהמשך יכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית, ג'יימס מ.
ב-1868 בחר בית המחוקקים של ארקנסו באנדרו האנטר כנציג המדינה בסנאט של ארצות הברית, אך המינוי שוב נדחה על ידי הקונגרס בשל סירובן של מדינות הדרום להרחיב את זכות הבחירה של העבדים המשוחררים.
בשנים 1868 - 1872 כיהן בקסטר בבית המשפט של ארקנסו בסבב השלישי.
ב-1872 נבחר בקסטר כמושל ארקנסו מטעם הרפובליקנים על פניו של ג'וזף ברוקס במערכת בחירות שנויה במחלוקת שהובילה למלחמת ברוקס-בקסטר.
בקסטר הוצא באופן פיזי מלשכת המושל על ידי ברוקס ואנשי המילציה שהיו נאמנים לו.
רק חודש לאחר מכן הוא שב לכהונתו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, קיבלה ארקנסו חוקה חדשה שעל פיה קוצרה תקופת הכהונה של מושל המדינה לשנתיים, והושבה זכות הבחירה של אנשי הקונפדרציה לשעבר.
ב-1874 בחר בקסטר שלא להתמודד על כהונה נוספות כמושל.
בשל שלילת זכות הבחירה של השחורים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, ירד משמעותית כוחה של המפלגה הרפובליקנית בארקנסו.
הדמוקרטים הפכו אותה למדינה של מפלגה אחת שהתקיימה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20. בקסטר היה הרפובליקני האחרון שנבחר כמושל ארקנסו עד לבחירתו של וינטרופ רוקפלר ב-1966.
לאחרת תום כהונתו כמושל, שב בקסטר לחוותו ליד בייטסוויל.
ב-1878 הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארקנסו, אך ללא הצלחה.
אלישע בקסטר נפטר בביטסוויל ב-31 במאי 1899. הוא נטמן בבית הקברות אוקלואן שבעיר.
מחוז בקסטר שבארקנסו קרוי על שמו.
אלישע בנוביץ' (נולד ב-1941) הוא אמן ישראלי.
אלישע בנוביץ' נולד ברמת השופט.
ב-1959 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני.
בנוביץ' הוא בוגר המדרשה לאמנות.
ב-1972 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של בנוביץ', שזכתה להערכה נרחבת.
זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא גויס לשירות מילואים.
בהמשך מילא בנוביץ' שורת תפקידים: מעצב גרפי בחברת שקם, בונה מודלים בחברות בתל אביב (בתקופה זו לקח חלק בעיצובים של הפסל דני קרוון) ומעצב במה.
במשך 50 השנים מאז התערוכה הראשונה המשיך בנוביץ' לצייר וליצור, אך רק משפחתו וסביבתו הקרובה נחשפו ליצירותיו.
באפריל 2024, לאחר ששני אוצרי אומנות נחשפו לעבודותיו, הוצגה תערוכה של יצירותיו בבית האמנים תל אביב.
היה נשוי לדורית, שהלכה לעולמה בשנת 2023. אחת מילדיו של בנוביץ' היא עורכת ומתרגמת הספרים קטיה בנוביץ'.
אלישע אלכסנדר (נולד ב-15 במאי 1975) הוא אקטיביסט בקהילה הטרנסג'נדרית בישראל, בעבר מייסד ומנכ"ל ארגון מעברים.
אלכסנדר נולד ב-1975 וגדל ברחובות להורים ילידי ארצות הברית.
למד בתיכון ע"ש קציר בעיר ואת שירותו הצבאי עשה ביחידת שיפע"ת של חיל החינוך.
בעל תואר ראשון במדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית.
אלכסנדר החל להופיע בדמותו של הדראג קינג "שוקי הרזה" לאחר הופעת הדראג קינג הראשונה שראה בחייו במצעד הגאווה בירושלים ב-2004.
קטעים מהופעותיו כשוקי שולבו בסרטים התיעודיים "ירושלים גאה להציג" ששודר בשידורי קשת ו"געוואלד" של הבמאית נטעלי בראון.
בשנת 2006 זכה בתחרות "מלך הדראג הלבנטיני" שהתקיימה בירושלים, ובשנת 2009 היה אחד ממארגני התחרות, כשזו התקיימה בתל אביב.
ב-2009 נבחר אלכסנדר להיות הרכז הראשון של תחום הטרנס במרכז הגאה בגן מאיר.
במסגרת פעילותו יזם את מפגשי "טרנס במרכז" לבני ובנות נוער על הקשת הטרנסג'נדרית וקורסי הגנה עצמית לקהילה הטרנסית, והשתתף בדיונים במשרד הבריאות ועם השרה יעל גרמן במטרה להביא לשינוי בנהלים לביצוע ניתוחים להתאמה מגדרית.
ב-2010 היה שותף בהקמת פרויקט גילה להעצמה טרנסית.
ב-2011 היה מיוזמי "מצעד הגאווה הרדיקלי" שצעד במקביל למצעד הגאווה בתל אביב, במחאה על הקמפיין של עיריית תל אביב לקראת המצעד.
ב-2014 יזם אלכסנדר את הקמת ארגון "מעברים" המעניק סיוע פרטני לחברי וחברות הקהילה הטרנסג'נדרית.
הוא עמד בראש הארגון במשך 9 השנים הראשונות לקיומו, ובמסגרת תפקידיו הופיע רבות בפני ועדות הכנסת ובתקשורת במטרה לקדם סוגיות הקשורות לקהילה הטרנסג'נדרית.
בין היתר היה בין עורכיו של נוהל האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות העוסק בהנגשה תרבותית של שירותי בריאות נפש לאנשים על הקשת הטרנסית, והיה שותף לניסוח נייר העמדה של המשרד בנושא מניעת אובדנות בקהילה הטרנסית.
לאחר שפרש מניהול "מעברים" ב-2022 הצטרף אלכסנדר לוועדת הביקורת של הארגון, ומעביר הרצאות וסדנאות בנושא הקהילה הטרנסג'נדרית.
ב-2011 נבחר אלכסנדר, לצד אלונה שטרן ולילך בן-דוד, לרשימת "היכל הקהילה - 50 המשפיעים של 2011" של אתר "מאקו גאווה"
ב-2016 נכלל אלכסנדר ברשימת "40 הלהט"בים המשפיעים בישראל" של אתר "מאקו גאווה".
ב-2018 הוענק לאלכסנדר אות הוקרה מטעם המרכז הגאה בתל אביב במסגרת חגיגות העשור לפעילותו של המרכז.
אלכסנדר יצא מהארון תחילה כביסקסואלית ולאחר מכן כלסבית.
ביום הולדתו ה-30 יצא מהארון כטרנסג'נדר ובהמשך החל לעבור טיפול הורמונלי ושינה את שמו ל"אלישע", ומזדהה כטרנס והומו.
אלישע דייר היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-24 בשנים 1857–1859.
אלישע דייר נולד בפרובידנס שברוד איילנד, למשפחה מוותיקי ניו אינגלנד, ששורשיה הגיעו עד לוויליאם דייר שהיגר ב-1635 מלונדון לבוסטון.
אביו, שנקרא גם הוא אלישע דייר, היה בעל נכסי מקרקעין רבים, ואימו הייתה פרנסיס דאן (לבית ג'ונס).
בגיל 14 התקבל דייר לאוניברסיטת בראון, וסיים את לימודיו שם ב-1829. לאחר השלמת לימודיו הוא עבד בעסק המסחרי של אביו, "אלישע דייר ושותפיו".
במהלך חייו היה דייר מזוהה בצורה זו או אחרת עם תנועת ההתנזרות , עם המפלגה הוויגית ועם המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1851–1855 הוא היה חבר הוועידה הוויגית של רוד איילנד.
ב-1840 נבחר דייר כשליש הראשי של רוד איילנד, תפקיד בו הוא שימש במשך חמש שנים.
לאחר מכן הוא שימש כחבר בוועדת החינוך של פרובידנס במשך כעשור.
ממאי 1857 ועד מאי 1859 כיהן דייר כמושל רוד איילנד ה-24 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
במהלך שתי שנות כהונתו כמושל התרחשו המאבקים הפוליטיים והאזרחיים שהובילו לפרוץ מלחמת האזרחים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית היה דייר קפטן בפלוגה B של רגימנט הרגלים המתנדבים העשירי של רוד איילנד.
הוא שירת בשירות פעיל ממאי ועד ספטמבר 1862 בכוח שהגן על וושינגטון הבירה.
ב-1871 מונה דייר כנציב רוד איילנד לתערוכה הבינלאומית בלונדון.
הוא גם היה הנשיא והמנהל של בנק אקסצ'יינג, סגן הנשיא השני של אגודת האומנות של רוד איילנד, וחבר האגודה החקלאית של ארצות הברית.
ב-1837 היה דייר לחבר האגודה ההיסטורית של רוד איילנד, ושימש כחבר במועצת הנאמנים שלה בשנים 1845–1848. ב-1860 הוא היה מנהל בית הקברות סוואן פוינט שבפרובידנס.
הוא גם היה חבר ומנהל של האתנאום של פרובידנס ,
בשנותיו האחרונות סבל דייר מנכות, ועדיין עלה בידו לקיים מסעות מעבר לאוקיינוס האטלנטי והוא אף ביקר במצרים, והיה נואם פופולרי בציבור
ב-1833 נשא דייר לאישה את אנה ג'ונס הופין, בתו של תומאס סי.
אנה הגיעה ממשפחה שבלטה בפוליטיקה של רוד איילנד.
סבה היה המושל ויליאם ג'ונס, ודודנה היה המושל ויליאם הופין.
לשניים נולדו שבעה ילדים, ביניהם אלישע דייר הבן, שכיהן גם הוא כמושל רוד איילנד בשנים 1897–1900.
אלישע דייר נפטר בפרובידנס ב-17 במאי 1890. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
לזכרו של דייר הוקם פסל בשם "הבזייר" (The Falconer), שעוצב על ידי הנרי הדסון קיסטון והוצב ב-1893 בפארק רוג'ר ויליאמס שבפרובידנס.
על שמו של דייר ועל שם בנו נקרא מחנה אלישע דייר מספר 7 של מחלקת רוד איילנד של אגודת בני ותיקי מלחמת האזרחים .
אלישע פורת (25 ביוני 1938 – 23 במרץ 2013) היה משורר וסופר עברי, עיתונאי וחוקר ספרות.
אלישע פורת נולד, גדל והתגורר כל חייו בקיבוץ עין החורש, שהוריו נמנו עם מייסדיו.
אביו, אליהו פורת, היה איש התנועה הקיבוצית, פובליציסט ומתרגם.
פורת פרסם שישה קובצי שירים, שבהם הוא מחייה את תבנית הולדתו וגידולו, מפרש את עולמו הישראלי והעברי ומתעמת עם השינויים שחלו בחייו ובארץ ישראל.
כן פרסם פורת גם ספרי סיפורת אחדים, ובהם סיפורים קצרים, נובלות וסיפורים לילדים ובני נוער.
ספרו "אפיזודה" (2001) עוסק בקורות חייו של אריה להולה.
משנת 2005 ועד מותו, היה פורת פעיל בכתיבת ערכים אנציקלופדיים בוויקיפדיה העברית, והיה בין התורמים הבולטים בה.
חיבר יותר מ-450 ערכים, שעסקו בעיקר ביוצרים עבריים ויידיים.
עקב חיבתו לחקר הספרות ולגילוי סופרים ומשוררים נשכחים, כינה את עצמו "בלש ספרותי".
בשנת 2008 יצא לאור בהוצאת גוונים ספרו "קריאה מאוחרת" – ספר מסות העוסק בשירת אבא קובנר ואמיר גלבע, ביצירת אורי ניסן גנסין, ובפרשה של גילוי שני פרקים גנוזים ומתורגמים לעברית מספרו האוטוביוגרפי של איליה ארנבורג בארכיון השומר הצעיר בגבעת חביבה ועוד.
רבות מיצירותיו, שירה וסיפורת, תורגמו לאנגלית, חלקן בדפוס וחלקן מוצגות ברחבי האינטרנט.
שירו "פחיתה" נחקק באבן ומוצג בשכונת "אוהל משה" בירושלים, במסגרת מיזם "תמונה באבן".
פורת זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשנ"ו ולשנת תש"ע.
היה נשוי ליעל לבית יודוביץ ואב לארבעה.
נפטר ב-24 במרץ 2013, ונקבר בקיבוצו עין החורש.
(על שירתו של אבא קובנר)
'הרקוויאם של אורי ניסן גנסין': סיפור פרידתו מהחיים – קריאה חוזרת ואחרת בסיפור "אצל", עיתון 77 269 (תשס"ב 2002).
"לקדמות כתיבתם של שירי מכות מצרים", מאזנים ע"ו, 5 (תשס"ג 2003).
(על שירי מכות מצרים מאת נתן אלתרמן)
'שירי רחל בסלובקית', בתוך: אורי מילשטיין, שירי רחל, סוד קסמם, 1997. (על תרגומי שיריה של רחל באסופה "חמסין" בעריכת אריה לאהולה)
(על שריפת ספרו של קובנר)
'אחשוורוש מודרני', היהודי הנודד, פרשת חייו של חנן אילתי, סופר היידיש הנשכח, חוליות 11 (2008).
סיפור אלישע והדובים הוא מקרה המתואר בספר מלכים ב', , בו שיסה הנביא אלישע דובות בנערים שהקניטו אותו.
לפי הגמרא במסכת סוטה הנערים האלו גרו ביריחו ומכרו מים לתושבי יריחו לפני שריפא אלישע את מעיין העיר ( באותו הפרק) – הוא מעיין אלישע של ימינו (עין א-סולטאן), ועתה קופחה פרנסתם בידי הנביא.
בעקבות טיהור המעיין ביריחו הפסיקו תושבי יריחו לרכוש מים משכניהם, והנערים הם שיצאו נגד הנביא.
לפי פירוש נוסף, כינוי זה הוא על שם שהיו "מנוערים מן המצות" וקטני אמונה.
חז"ל דרשו את המילים "עלה קרח" כך: "אמרו לו, עלה שהקרחת עלינו את המקום" – היינו "הקרחת=גזלת את מקום פרנסתנו", אך לפי הפשט לעגו הנערים לאלישע, שבניגוד לרבו אליהו הנביא, שהיה "בעל שיער" ועלה לשמיים פסוקים ספורים לפני כן, היה קרח.
כעונש על חוצפתם הוציא אלישע דובים מהיער שטרפו את הנערים.
הפרשנים ניסו להקהות את חומרת העונש ש.
ועוד דרשו ש"קיללם בשם ה'" דווקא, שלא מקללתו מתו אלא מהקללה שקללם בשם ה'.
עם זאת לא מנעו חכמים את תוכחתם מאלישע וגינו את האכזריות במעשה:
הגמרא מקשרת בין מעשה הדובים לכוונתו הרעה של בלק בהקרבתו 42 קורבנות נגד ישראל: .
הרמ"ע מפאנו מבאר על דרך הקבלה ששני הדובים הם נשמות בלק ובלעם.
ועוד מבאר כי נשמתו של אלישע התגלגלה ברבי יוסי דמן יוקרת, שהמית את בנו ובתו, והוא אלישע הנביא ש"גירה דובים בתינוקות ועתה גירה המות בבנו".
יש המזהים את הדוב המקראי עם תת-המין דוב חום סורי.
אלישע לוי (נולד ב-18 בנובמבר 1957 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ומאמן ששיחק בעמדת הקשר לוי זכה פעמיים באליפות כמאמן מכבי חיפה, ושימש כמאמן נבחרת ישראל במהלך קמפיין מוקדמות מונדיאל 2018.
בתחילת שנות ה-60 עבר אלישע לוי עם משפחתו לבית שאן.
בגיל 11 החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל בית שאן, והמשיך לשחק במדי קבוצות מחלקת הנוער של המועדון.
בקבוצת הבוגרים שיחק מ-1974 ועד 1982, עת עבר לשחק במדי הקבוצה שלימים מונה למאמנה, מכבי חיפה.
בחיפה שיחק עונה אחת כקפטן הקבוצה, והגיע עמה לחצי גמר גביע המדינה.
לאחר עזיבתו של המאמן ג'ק מנסל לוי סופסל, ובעונה שלאחר מכן עבר לשחק במכבי פתח תקווה, במדיה שיחק עד עונת .
בעונת שב לשחק בקבוצת נעוריו, הפועל בית שאן, ששיחקה באותה עונה בליגה א', אז הליגה השלישית.
בשלהי פעילותו ככדורגלן התחיל לוי לעבוד בליטוש יהלומים, במקביל לפעילותו הספורטיבית.
החוויה בה התנסה במלטשת יהלומים, בשעה שבוצע בה שוד, הביאה לשינוי בתוכניותיו והוא זנח את העיסוק בליטוש יהלומים.
בתום העונה פרש ממשחק פעיל והחל לאמן את הקבוצה.
לוי אימן את הפועל בית שאן במשך שש עונות.
בעונת העלה את הקבוצה לליגה הארצית, אז הליגה השנייה, ועונה לאחר מכן העלה אותה לליגה הלאומית, אז הליגה הראשונה והשאיר אותה בליגה כנגד כל הציפיות.
בעונת עבר לאמן את מכבי הרצליה, יחד עם אחיו, אליאס.
לאחר פתיחת עונה חלשה, החליט לוי להושיב על הספסל את כוכב הקבוצה ניסים כהן.
לאחר שבעה מחזורים נסע לוי לחופשה בחוץ לארץ, וכשחזר פוטר.
באמצע עונת 1995/1996 עבר לאמן את הפועל צפרירים חולון.
את עונת 1996/1997 החל בצפרירים חולון, אך באמצע העונה חזר לאמן את הפועל בית שאן והצליח להשאיר אותה בליגה הלאומית.
גם את עונת 1997/1998 העביר כמאמן הפועל בית שאן.
מאותה עונה זכור במיוחד משחק השרוכים בין הפועל בית שאן לבית"ר ירושלים, אשר התקיים במחזור הלפני אחרון של העונה.
בעונת 1998/1999 אימן לוי את עירוני ראשון לציון והוביל אותה למקום השביעי, הישג השיא של המועדון בליגת העל.
בעונת פוטר מספר מחזורים לפני תום העונה, לאחר הגעתו של הבעלים החדשים ליאור שחר.
כשבועיים לאחר הפיטורין נקרא לאמן את הפועל כפר סבא, ולמרות סדרת ניצחונות מרשימה לא הצליח במשימתו להשאיר את הקבוצה בליגת העל, לאחר פנדל מפוקפק שנשרק לטובת בית"ר ירושלים בדקה ה-89, חרץ את גורלה של הקבוצה ומנע את אחד הקאמבקים המרשימים בתולדות ליגת העל.
הפועל כפר סבא דורגה לפני אחרונה שבעה מחזורים לסיום העונה כשמונה לוי לתפקיד, כשהיא מפגרת בשבע נקודות מהמקום שמוביל להישארות בליגת העל, ובסוף העונה דורגה במקום ה-12, שתי נקודות פחות מבני יהודה שניצלה.
בעונת אימן את מועדון ספורט אשדוד.
הוא מונה כמאמן לפני המחזור השמיני, כשהקבוצה דורגה במקום האחרון, ללא נקודות במאזנה.
את העונה סיימה הקבוצה מקום אחד מעל המקום המוביל לליגה השנייה.
בעונה שלאחר מכן, נשאר לוי באשדוד והוביל את הקבוצה למקום הרביעי והשתתפות במפעל גביע האינטרטוטו בעונה שלאחר מכן.
באותה שנה הגיעה הקבוצה לגמר גביע הטוטו.
בעונת המשיך לאמן את אשדוד.
הקבוצה סיימה במקום ה-7 תוך התבססות על שחקני בית צעירים דוגמת משה אוחיון, יניב עזרן, חנן פדידה ואדיר טובול.
הוא המשיך לאמן את אשדוד עד לאמצע עונת , עת התפטר והוחלף על ידי יוסי מזרחי.
לוי חזר לאמן את הפועל כפר סבא בעונת , העלה אותה לליגת העל, והתפטר מהתפקיד באמצע העונה שלאחר מכן, כשהקבוצה ממוקמת במקום האחרון בליגה.
בעונת העלה לוי את בני סכנין לליגת העל.
את העונה שלאחר מכן סיימה סכנין בהדרכתו במקום הרביעי בליגת העל, מיקום שיא בתולדות הקבוצה.
ב-2 באפריל 2008, מספר מחזורים לפני תום העונה, חתם לוי במכבי חיפה ולעוזרו התמנה השחקן אותו אימן בעבר, גיורגי דרסליה.
ב-23 במאי 2009, שני מחזורים לפני תום העונה, זכתה מכבי חיפה באליפות המדינה, האליפות הראשונה של לוי כמאמן, בעקבותיה נבחר גם למאמן העונה של מעריב.
בנוסף העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, אך הפסידה 2:1 לבית"ר ירושלים.
בתחילת עונת העפילה חיפה, בהדרכתו של לוי, בפעם השנייה בתולדותיה, לשלב הבתים בליגת האלופות, והפכה לקבוצה הישראלית הראשונה לעשות כן.
אולם בליגת האלופות עצמה קבעו לוי וקבוצתו שיא שלילי, כאשר הפכה לקבוצה הראשונה בתולדות המפעל שסיימה את שלב הבתים ללא נקודות וללא שערי זכות.
במחזורי הסיום של אותה עונה הובילה חיפה את הליגה, אך בשל שיטת הקיזוז, איבדה מחצית מהנקודות אותן צברה ולבסוף הפסידה במחזור האחרון את האליפות להפועל תל אביב, אף שסיימה במאזן משחקים טוב ממנה.
את העונה הבאה פתחה חיפה, תחת הדרכתו, בצורה לא טובה כשהודחה ממוקדמות הליגה האירופית בשלבים המוקדמים, אך בסופה, ב-16 במאי 2011, זכה לוי עם מכבי חיפה באליפות השנייה שלו בקריירה ובשנייה שלו בשלוש שנים בתקופתו בקבוצה.
בנוסף, הגיעה הקבוצה לגמר גביע המדינה אך הפסידה 1:0 להפועל תל אביב.
בקיץ שלאחר מכן עזבו את הקבוצה מספר שחקנים מובילים, ביניהם ליאור רפאלוב ותומר חמד, ובמקומם צירף לוי 11 שחקני רכש חדשים.
על אף הסגל הרחב, כשלה הקבוצה בניסיון להעפיל פעם נוספת לליגת האלופות כשהפסידה בפנדלים לגנק הבלגית בשלב המוקדמות האחרון, ממנו נשרה לשלב הבתים של הליגה האירופית, לראשונה בתולדותיה.
אך גם שם כשלה חיפה להעפיל לסיבוב הבא, על אף שני ניצחונות בסיבוב הראשון.
במקביל, הציגה הקבוצה יכולת חלשה גם במשחקי הליגה, שהתבטאה בהפסדים ובספיגת שערים רבים, ובעקבות כך לקרע בין לוי לבין קהל האוהדים, שהגיע לשיאו בהפסד להפועל חיפה בדרבי, אז חלף בסמוך ללוי מוט ברזל שנזרק מהקהל.
את אותה עונה, האחרונה שלו בקבוצה, סיימה חיפה במקום החמישי והפסידה בפעם השנייה ברציפות להפועל תל אביב בגמר הגביע, בתוצאה 2:1.
בעקבות אי-ההצלחה, במאי 2012 סיים לוי את תפקידו כמאמן הקבוצה, ובמקומו מונה ראובן עטר.
במאי 2012 מונה לוי למאמן הפועל באר שבע.
בעונתו השנייה במועדון הוביל אותה למקום השני בליגת העל, ובעונת הוביל אותה לגמר גביע המדינה, שם הובסה 2–6 על ידי האלופה מכבי תל אביב.
באותה עונה סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה ובסופה סיים את תפקידו במועדון.
ב-20 באפריל 2016 מונה לוי למאמן נבחרת ישראל.
במהלך המשחקים המוקדמים לקראת מונדיאל 2018 לוי הוביל את הנבחרת לשניים מן ההפסדים המביכים בתולדותיה, כשנוצחה בשני משחקי בית, שנערכו באצטדיון סמי עופר, מול אלבניה 3:0 ומול מקדוניה 1:0. לוי ספג ביקורת רבה על אופן ניהול המשחק שלו ועל החלטותיו באשר להרכב הנבחרת.
את הקמפיין סיימה הנבחרת במקום הרביעי בבית המוקדם, לאחר שנחלה שישה הפסדים בעשרה משחקים.
בעקבות רצף זה הדרדרה ישראל בדירוג העולמי של פיפ"א לשפל חסר תקדים מבחינתה והתמקמה במקום ה-98 בעולם.
ההתאחדות לא האריכה את חוזהו של אלישע לוי שסיים את תפקידו.
ב-23 במאי 2018 מונה לוי למאמן מכבי פתח תקווה.
וב-6 בינואר 2019 פוטר מתפקידו.
ב-8 בינואר 2020 מונה למאמן בני יהודה.
באוקטובר 2020 פוטר לוי מאימון הקבוצה, באמצע פגרת הקורונה.
ב-28 בדצמבר 2020 חזר לוי לקדנציה שלישית בהפועל כפר סבא.
ב-21 במרץ 2021, 3 חודשים בלבד לאחר מינויו, פוטר לוי מתפקידו.
ב-5 באפריל 2021 מונה לוי למאמן הפועל חיפה.
ב-9 באוקטובר 2022 חזר לאמן את בני יהודה.
ב-1 באוקטובר 2024 מונה לוי למנהל המקצועי של מחלקת הנשים בהתאחדות לכדורגל ב-30 בדצמבר 2025 סיים את תפקידו
אלישע לוי נשוי ואב לשניים.
התגורר שנים רבות בכפר סבא, ובשנת 2013 עבר עם משפחתו לצפון תל אביב.
ב-2016 הוענק לו אות יקיר העיר בית שאן.
עלייה מליגה ארצית (הליגה השנייה): 1993/1994
השתתפות בשלב הבתים של ליגת האלופות: 2009/2010
אלישר בורכנוביץ' אוסמנוב הוא אוליגרך רוסי ממוצא אוזבקי, מייסד USM Holdings.
לפי המגזין בלומברג הוא מדורג במקום ה-94 בעולם מבחינת עושרו, כאשר הונו מוערך ב-21 מיליארד דולר אמריקאי.
לפי פורבס מוערך הונו בכ-17.6 מיליארד דולר.
לאחר שהואשם בעבירות פליליות ונשלח לכלא למספר שנים ב-1980, הצליח אוסמנוב לצבור את הונו בתעשיית הכרייה, עצים והשקעות.
אוסמנוב הוא בעל המניות העיקרי בחברת מטאלואינווסט שהוקמה על מנת לטפל באינטרסים של גזפרום בתחום המתכות.
אוסמנוב ריצה עונש מאסר של שש שנים בשנות ה-80, לאחר שהורשע בביצוע מספר פשעים על אדמת ברית המועצות.
כמו כן, אוסמנוב הוא בעל מניות בעיתון קומרסאנט ובמועדון הכדורגל האנגלי ארסנל, לאחר שהלך בעקבותיהם של רומן אברמוביץ' מצ'לסי ואלכסנדר גאידמק מפורטסמות'.
בפברואר 2008 החלה חברת Metalloinvest שבבעלותו להעניק את חסותה לדינמו מוסקבה.
סכום ההסכם הוא 7 מיליון דולר.
אוסמנוב הוא ממשפחה אוזבקית-מוסלמית, והוא נשוי למאמנת ההתעמלות האמנותית הרוסייה ממוצא יהודי הנודעת, אירינה ויינר.
מאז 2008, מכהן אוסמנוב כנשיא התאחדות הסיוף העולמית.
ב-2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה החרימה איטליה נכסים של אוליגרכים רוסיים, בהם וילה בסרדיניה בבעלותו של אוסמנוב.
בשנים 1994-1998 גבה אוסמנוב, בראש חברת ההשקעות והפיננסים הבין-בנקאית אינטרפין, חובות עבור גז.
בסוף שנות ה-90 פגש אוסמנוב את רם ויאקירב; על ידי איחוד המאמצים והכספים שלהן, גזפרום ואינטרפין רכשו את אחזקות השליטה במפעל האלקטרו-מתכתי אוסקול (OEMK) ובמפעל הכרייה והעיבוד של לבדינסקי, ואחדו אותם לגזמטאל.
בשנת 2002, אינטרפין של אוסמנוב רכשה את חלקה של גזפרום בחברה זו והפכה לבעלת השליטה היחידה.
בשנת 2005, אוסמנוב, יחד עם ואסילי אניסימוב, רכש את מיכאילובסקי GOK מבוריס איוונישווילי.
בשנת 2006 אוחדו כל הנכסים המוזכרים לתוך מטאלואיווסט, אניסימוב ולדימיר סקוך [32] הפכו לבעלים משותפים שלה יחד עם אוסמנוב (אליו הועברו המניות בשנת 1999 לאחר בנו אנדריי סקוך הפך לסגנית דומא המדינה)
ב-8 בפברואר 2024 פורסם שאלישר אוסמנוב הפסיד בבית הדין האירופי לצדק בתיק על הסרת הסנקציות שהוטלו עליו באביב 2022.
הרב אלישע וישליצקי (כ"ז באדר ב' ה'תשי"ד, 2 במרץ 1954 – כ"ה בטבת ה'תשע"ט, 2 בינואר 2019) היה רב דתי לאומי, ממייסדי בית המדרש "מהו"ת", ממייסדי הגרעינים התורנים ומחבר ספרים.
נולד בקבוצת יבנה לשלמה-סלומון, יליד אושוויינצ'ים, ובלהה-ברטה לבית אוקס, ילידת ברלין.
בהיותו ילד עברה המשפחה לשכונת קריית שמואל בחיפה.
למד במדרשית נעם ובישיבת מרכז הרב, והיה מתלמידיהם של הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב יהושע צוקרמן.
מספר שנים עסק בהדרכה רוחנית וחברתית של שיעור א' בישיבת מרכז הרב.
הרב וישליצקי היה שותף מרכזי בתנועת "מהות", שנועדה להעשיר מורים ואנשי חינוך בלימודי יהדות, וכן בארגון קרן קהילות להעצמת גרעינים תורניים בישראל.
היה ממייסדי תנועת אל עמי.
העביר שיעורי אמונה רבים, אותם הקפיד לכנות "לימוד משותף", בין השאר בישיבת מרכז הרב.
נודע בשל נסיעותיו התכופות ברחבי ישראל להעברת שיעורים, לימוד משותף וייעוץ לארגונים ולפרטים.
במשך כשמונה שנים העביר הרב וישליצקי פינה שבועית בתחנת הרדיו האינטרנטית של ערוץ 7, ובה עסק בסוגיות אקטואליות מזווית רוחנית.
היה נשוי לחיה והתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
אחד מבניו, יהודה, קיבל צל"ש רמטכ"ל על חלקו בתקרית הנגמ"ש במבצע צוק איתן.
גיסו הוא הרב שלמה יוסף וייצן.
בתו, הודיה, נשואה לרב ליאור לביא (אחיה של ציפי חוטובלי), מכותבי בשביל הנשמה ור"מ אמונה ב'ישיבת רמות' בירושלים.
בשנת ה'תשע"ט לקה בליבו ואושפז במחלקה לטיפול נמרץ, שם שהה עד לפטירתו בכ"ה בטבת ה'תשע"ט.
בהלווייתו, שיצאה מישיבת מכון מאיר ועברה דרך ישיבת מרכז הרב, השתתפו אלפים.
הוא נטמן בחלקת הנביאים של בית העלמין בהר הזיתים.
ב-16 ביולי 2020 נקרא רחוב בשדרות על שמו של הרב וישליצקי.
ב- 1 במרץ 2023 נקרא רחוב בקרית מלאכי על שמו של הרב וישליצקי.
בב' באייר ה'תשפ"ג החליטה עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמו.
בז' באייר ה'תשפ"ה חנכה עיריית ירושלים כיכר על שמו בשכונת קדמת ציון.
ישיבת דרכי אלישע בראש העין נקראת על שמו.
מנוהלת על ידי תלמידו הרב שמואל קאופמן.
ישיבת כנפי אלישע בעכו נקראת על שמו.
מנוהלת על ידי הרב אבינועם דהן.
הרב וישליצקי הדגיש בשיעוריו את חשיבות תיקון המידות.
לשיטתו, זו הנקודה שצריך האדם להדגיש בהתקדמותו הרוחנית והדתית.
גילה יחס חם לעיירות שבדרום הארץ ובצפונה, שכינה "העיירות הטבעיות", כיוון שבהן נמצאים לדבריו "האנשים הטבעיים", שאינם משועבדים ל"חיצוניות החיים" ולתרבות המערב.
את הערים שבגוש דן כינה "עיירות פיתוח", בנימוק שתושביהן צריכים לפתח את נפשם ולהשתחרר מתרבות אירופה וארצות הברית.
בעקבות הרשעתו של נשיא המדינה לשעבר משה קצב, נמנה הרב וישליצקי עם עשרות רבנים ששלחו מכתב תמיכה לקצב.
בשיעור שנתן באותו שבוע הוא הסביר את מניעיו וביקר בחריפות את התנהלות אמצעי התקשורת הישראלים.
הרב אופיר פריד - ר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב.
הרב חיים זק"ש - ר"מ בישיבה קטנה מורשה וראש כולל הדרן (לשעבר ר"מ בישיבת נתיבות ישראל וישיבת ההסדר ראשון לציון).
הרב אלישיב עמי ברלין - ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
הרב דניאל ברק ווינט - ראש מכון גמרא סדורה.
הרב שמואל קאופמן - מנהל ישיבת דרכי אלישע בראש העין.
הרב וישליצקי חיבר כמה ספרים העוסקים בעיקר בבעיות השעה ובתיקון הנפש הפרטית והכללית, מתוך גישה של אמונה והעצמת כוחות הנפש.
ואם בגבורות – כוחות הנפש בתחומי הגבורה וההתגברות, הוצאת מרחבים, ירושלים, תשנ"ה
שלום לציון – על ההתמודדות למען ירושלים, בעבר, בהווה ובעתיד, הוצאת אל עמי, ירושלים, תשנ"ו
אל עצמי – על בגרות והתבגרות, הוצאת מדרשת הרובע, ירושלים, תשנ"ז
תהלתי יספרו – מסע אמוני אל הנפש, הוצאת מדרשת הרובע, ירושלים, תשנ"ז
מדור לדרור – בין פסח לביכורים, שנת היובל למדינת ישראל, הוצאת אור האמונה שעל יד תנועת אל עמי, ירושלים, תשנ"ח
תשובה לחיים – פרקי התבוננות על החיים ועל הנפש לאור חודשי אלול ותשרי, הוצאת אור האמונה שעל ידי תנועת אל עמי, ירושלים, תשנ"ט
לחיות בעקב – ניסיון לגעת באמונה ובנפש בתקופת עקבות המשיח, לאור הנבואה ובמיוחד ספרי תרי עשר, מכון "אור האמונה", תשס"א
השחרור העליון – ליבון עצמיות האדם וחירותו משעבודי החיצוניות, להבנת משמעות קיומנו בחבלי משיח, ספריית בית אל, ירושלים, תשס"ח
ירושלים מאירת העצמיות – כוחות הנפש לאורה של עיר הקודש והמקדש בחבלי משיח, הוצאת שלמי אריאל, קריית ארבע, תשס"ט
ספרים שנכתבו משיעוריו לאחר פטירתו:
למועד הזה – שיחות הכנה למועדים בחבלי משיח
עבודת החסיד – העין הטובה הנדרשת לעובד ד' בתקופת חבלי משיח
ואת רוחי אתן בקרבכם – שיחות הרב אלישע וישילצקי, הוצאת ישיבת ההסדר גבוהה קריית גת, קריית גת, תשפ"ב.
לבי ער – קובץ מאמרים שכתב על חמש מגילות.
כדבר אלישע – סדרה בת חמישה כרכים עם דברי תורה של הרב על פרשת השבוע שוכתב לאחר פטירתו משיחותיו במכון מאיר במהלך השנים.
לוקט, שוכתב, נערך ויצא לאור בניהולו של תלמידו הרב אלישיב ברלין, ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים בעזרת תלמידיה.
הסדרה יצאה לאור בהוצאת מכון מים חיים בשנים תש"פ–תשפ"ב.
אלישע קִימְרוֹן (נולד ב-5 בפברואר 1943) הוא בלשן ישראלי, חוקר השפה העברית, פרופסור אמריטוס במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר האקדמיה ללשון העברית.
חתן פרס ישראל לחקר מדעי היהדות לשנת ה'תשע"ח.
נולד בתל אביב, כחמש שנים בטרם קום המדינה, בן להורים שעלו מפולין.
בגיל 3 עבר עם הוריו להרצליה, בגיל 10 עבר עם משפחתו לקיבוץ חניתה ובגיל 16 עבר עמה לקריית גת, שם התגורר עמם, עד הגיעו לגיל 20. בעת הזו החל ללמוד באוניברסיטה העברית, והשלים תואר ראשון במקרא ובלשון עברית, ותואר שני בלשון עברית.
נושא התזה שכתב היה: "מגילת תהלים מקומראן – סקירה לשונית" והיא נערכה בהדרכתו של פרופ' יחזקאל קוטשר.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא: "דקדוק הלשון העברית של מגילות מדבר יהודה" והוגשה בשנת 1976. עבודת הדוקטורט נעשתה בתחילה בהדרכתו של קוטשר, שנפטר במהלך העבודה ואחר כך בהדרכתו של פרופ' אבי הורביץ.
בשנים 1968–1980, במקביל ללימודי התואר השני, עבד קימרון גם על הכנת המילון ההיסטורי ללשון העברית שבאקדמיה ללשון העברית ובו בעת לימד גם באוניברסיטאות העברית ואוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1980 מונה למרצה באוניברסיטת בן-גוריון וב-1993 מונה לפרופסור מן המניין.
שימש פעמיים כראש המחלקה ללשון וספרות עברית וכיהן כסגן דיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
קימרון היה החוקר הישראלי הראשון ששותף בצוות הממונה על פרסום מגילות מדבר יהודה.
פרופ' ג'ון סטרגנל מאוניברסיטת הרווארד שיתף אותו בשנת 1979 בההדרת ופרסום הטקסט של מגילת מקצת מעשי התורה.
קימרון נשא את הרצאתו הראשונה על "מקצת מעשי התורה" בכנס הראשון לארכאולוגיה מקראית שנערך בשנת 1984. הטקסט פורסם, לאחר מכן, ללא רשותו של קימרון וללא ציון שמו.
קימרון תבע בבית המשפט המחוזי בעזרת עורך הדין יצחק מולכו את המפרסמים - הרשל שנקס המוציא לאור של המגזין Biblical Archaeology Review, ועורכי הספר בו פורסם הטקסט, רוברט אייזנמן וג'יימס רובינסון.
השופטת דליה דורנר הכריעה לטובתו, ופסקה, בין היתר, את הפיצוי המרבי המותר בגין עגמת נפש.
פסק הדין התקדימי אושר בבית המשפט העליון על ידי השופט יעקב טירקל בפסק דין אייזנמן נגד קימרון.
הנתבעים טענו שאין זכויות יוצרים על ההדרת טקסט קדום, דורנר כתבה שעל ההשלמות והקונסטרוקציה קיימות זכויות יוצרים.
בשנת 2009 זכה בפרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית על תרומתו למחקר הלשון העברית.
בשנת 2011 זכה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת תשע"א, על ספרו "מגילות מדבר יהודה: החיבורים העבריים".
בשנת 2014 זכה בפרס מפעל הפיס למדעים ולמחקר על שם לנדאו.
קימרון הוא חתן פרס ישראל בתחום חקר מדעי היהדות לשנת תשע"ח.
אלישע קימרון נשוי לשרה, שעבדה בדיקנאט הסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון.
בנו השני הוא פרופסור אודי קימרון, ראש החוג למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה קלינית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בתו עינת אילני גרה בערד ומלמדת באולפנת בני עקיבא ערד, במגמת ביולוגיה.
אחותו הייתה הבלשנית, העורכת, המו"לית והסופרת, ד"ר לאה צבעוני.
מחקריו של אלישע קימרון מתמקדים בתחומים הבאים:
פרסום הטקסטים של מגילות מדבר יהודה לרבות פרסום טקסטים מתוקנים לטקסטים שפורסמו; בשנת 2010 הוציא מהדורה חדשה לכל המגילות העבריות הלא מקראיות.
דקדוק של העברית העתיקה: מקרא, מגילות מדבר יהודה ולשון חכמים.
מסורות של העברית העתיקה: כגון, מסורת קומראן והעברית השומרונית.
עבודת הדוקטור של קימרון עסקה בדקדוק הלשון העברית של מגילות מדבר יהודה.
בעקבותיה נכתב הספר "העברית של מגילות מדבר יהודה".
בספר זה קימרון מתאר ומנתח את הדקדוק של המגילות.
את רוב המגילות כתבו בכתיב מלא (שלא כמו התנ"ך, הכתוב בכתיב לא אחיד), כתיב אשר מלמד על דרכי הגייה של העברית הקדומה, השונות ממה שידוע לנו.
כך למשל המילה "ראש" כתובה במגילות גם בכתיבים "רואש", "ראוש", "רוש", ומתעתיקים קדומים של הכנענית וממסורות אחרות של העברית נראה שהיא נהגתה ro-osh (בתנועה ממושכת).
וכן נהגו מילים אחרות שהייתה בהם אל"ף שורשית כמו "יאמר", "זאת".
הכינוי לנסתר כתוב "הואה", וכנראה נהגה hua כבערבית.
העובדה שהכינוי הזה כתוב בשפות השמיות באל"ף מעידה שהאל"ף הייתה פעם הגויה.
עוד הראה קימרון שבלשון המגילות אומרים "הם יכתובו מחר", בעוד שבעברית מקראית אומרים "הם יכתבו מחר".
במגילות נשמרה הצורה הדקדוקית הלא מקוצרת.
כשגילו את המגילות התעורר ויכוח אם לשונן הייתה מדוברת.
הדעה ששלטה בימי הביניים הייתה שיש רק עברית אחת היא לשון המקרא, לשון האל.
הגויים טענו שמאז גלות בבל הפסיקו לדבר עברית והם קראו ללשון חז"ל לשון חכמים.
לשון מלאכותית ששימשה את החכמים בבית מדרשם.
הפרכה לטענה זו באה כשהתגלו מכתבים מימי בר כוכבא ובהם בר כוכבא כותב עברית.
לדעת קימרון לשון המגילות דומה ללשון ספרי המקרא שנכתבו בימי בית שני ושונה לחלוטין מלשון חכמים והוא הסיק מהמבנה האחיד של השפה שמדובר בלשון חיה.
התנהגות תנועת פתח בהברה סגורה מוטעמת
במסורת טבריה הפתח מתחלף בצירי וכשהטעם סר הם מתחלפים בחיריק בהברה סגורה, למשל שבר/שבר/שברתי, בת/בתי, לב/לבי, השימוש בפתח נפוץ יותר במסורת בבל שם ניתן למצוא לב במקום לב, ישבר במקום ישבר, הם במקום הם.
חוקרי העברית ניסו למצוא כללים המסבירים את החילופים האלה.
מתוך השוואה לשפות שמיות מקבילות ניתן לגלות שמקורו של הפתח הזה בתנועת i קדומה שהופכת באופן רגיל בנסיבות האלה לצירי במסורת טבריה.
הכללים שנוסחו בספרי הדקדוק קרויים על שמו של מדקדק גרמני בשם פיליפי והם מלאי פרצות.
קימרון הגיע למסקנה שחוק פיליפי שגוי ואילו הבלשנים כריסטיאן סראו ויהושע בלאו צדקו.
הם העמידו כללים שונים למעתק שגרם להפיכת התנועה המקורית i (e) לתנועת a (פתח).
לשיטתם תנועת i קדומה הפכה ל- e שהייתה לעיתים קצרה ולעיתים ארוכה, בדיוק כפי שהיא בתעתיקי ההקספלה של אוריגנס.
רק תנועת e קצרה הפכה לתנועת a ואילו תנועת e ארוכה התקיימה בעינה.
אי-האחידות במסורת טבריה ובמסורת בבל נובעת מההיקשים.
קימרון ביסס את דעתם והראה שהמעתק לא חל במסורת התעתיקים של אוריגנס ואף לא במסורת ההגייה של השומרונים.
במחקר נוסף הראה קימרון שכבר מדקדקי ימי הביניים הכירו בייחודו של הפתח המתחלף בצירי.
ר' יונה אבן ג'נאח היה הראשון שהבחין בכך שיש פתח שאינו הופך לקמץ במעמד של הפסק, כגון וינפש.
הוא ציין שהפתח הזה שב אל הצירי במעמד של הקשר.
דעתו נתקבלה על לב המדקדקים בימי הביניים ואילך, אך נדחקה כנראה מפני חוק פיליפי.
העובדה שבשתי מסורות של העברית לא חל המעתק a<e מחייבת להניח על פי התפיסה המקובלת של תולדות העברית שהמעתק הזה מאוחר.
קימרון, הסבור לעומתם שהמקורות השונים של העברית משקפים ניבים נבדלים זה מזה – רואה בהתנהגות השונה של החוק בחטיבותיה של העברית עוד דוגמה משכנעת לשיטתו.
פתח שמקורו a קדומה, הוא הפתח המתחלף בקמץ.
אף כאן בהברה סגורה מוטעמת לא נמצאו כללים פונולוגיים עקביים המסדירים את השימוש בכל אחת מן החלופות, למשל יצחק (פועל) / יצחק (שם אדם).
קימרון מטפל בסוגיה הזו במאמר על טיבן של צורות ההפסק בעברית.
צורות ההפסק אינן צורות מוארכות כדעת הרוב אלא צורות יסוד ואילו צורות ההקשר הן צורות מקוצרות.
מטרתם של מסרני טבריה הייתה להדריך קוראים שאינם דוברי עברית, ולכן מסרו את הצורות בדיוק כפי שנשמעו בדיבור ולא את הצורות היסודיות.
למשל, צורת היסוד של עתיד קל בנסתרים היא יכתובו וכך כתובה המילה במגילות מדבר יהודה.
אולם ברצף הדיבור התנועה התקצרה והטעם סר מעליה והיא נהגתה יכתבו.
הבחנה זו בין התנועה הדקדוקית לבין הביצוע ברצף הדיבור קיימת גם בלשונות אחרות, למשל, באנגלית I'll go לעומת I will.
על פי הגישה הזאת כל תנועת a מיוצגת בהברה סגורה מוטעמת בעברית הטברנית בקמץ ולעולם לא בפתח.
מגילת מקצת מעשי התורה היא חיבור עשוי מ-6 כתבי יד, שהכילו כמאה פרגמנטים שונים.
מהפרגמנטים הללו הורכב הטקסט שלם.
זהו מחקרו המפורסם ביותר של קימרון ואחד החיבורים החשובים ביותר במגילות מדבר יהודה.
מן החיבור שרדו 130 שורות בלבד והוא מפרט את חילוקי הדעות ההלכתיים בין שתי קבוצות בעם ישראל המכונות "אנחנו" ו"אתם".
מתוך בדיקות של ההלכות התברר שהקבוצה המכונה "אנחנו" משויכת לצדוקים ואילו הקבוצה המכונה "הם" משויכת לפרושים.
עד לגילויו של קימרון היו חילוקי דעות בין היסטוריונים שונים בנוגע לזיקה שבין מגילה זו לטקסט המשנה, ברם, טקסט זה מהווה ראיה מכרעת - עד לרמת הניסוח המילולי - לטקסט המשנה, שנכתב כ־200–300 שנה לאחר המחלוקות המתוארות.
בתחילת אחד מכתבי היד (4Q394) מופיע לוח השבתות של כת קומראן.
מגילת המקדש היא המגילה הארוכה ביותר שהתגלתה בקומראן.
יגאל ידין ההדיר אותה וקימרון הציע קריאות חדשות רבות.
ובכמה טורים העמיד טקסט כמעט חדש, למשל טורים לז-לט.
מגילת ברית דמשק היא מגילה לא-מקראית.
והיא נמצאה בתריסר כתבי יד שונים, שניים בגניזה הקהירית והיתר בקומראן, אבל כתבי היד הגדולים הם מן הגניזה.
הייתה גם בעיה בנוסח כי העתיקו מדור לדור וקריאות המהדירים במהדורות השונות לא היו מדויקות וקימרון תיקן וההדיר את כתב היד.
טקסט זה ההדיר קימרון ביחד עם פרופ' דונלד פארי מאוניברסיטת בריגהאם יאנג שביוטה.
מגילה זו נמצאה בשלמותה ולמרות זאת לא קראו אותה טוב.
המהדירים לא ידעו עברית היטב ולא הבדילו בין ווים ליודים, אף על פי שהללו נבדלו בבירור בכתיב, למשל המילה "רינה" נכתבה "רונה" ומקרים נוספים.
מהדורה זו תיקנה את רוב השגיאות שהיו במהדורות הקודמות.
קימרון שוקד כעת על כתיבתו של דקדוק מקיף של מגילות מדבר יהודה מבחינת הכתיב, ההגייה, התצורה והתחביר, תוך השוואה מפורטת לשאר מסורותיה של העברית העתיקה.
בשנת 2010 הוציא מהדורה חדשה של כל המגילות העבריות הלא-מקראיות מקומראן.
2014: פרס מפעל הפיס על חקר הלשון העברית
2018: פרס ישראל על חקר היהדות.
צָפְנַת פַּעְנֵחַ; מחקרי לשון מוגשים לאלישע קימרון במלאת לו שישים וחמש שנה.
עורכים דניאל סיון, דוד טלשיר וחיים כהן, באר-שבע: הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ט 2009
לשימוש הזמנים במקרא, ירושלים, תש"ם
תקציר דקדוק הארמית של המקרא, באר שבע, תשמ"ד
פרקים בתולדות הלשון העברית (החטיבה הקלאסית, יחידה 2): העברית של ימי בית שני, תל–אביב (האוניברסיטה הפתוחה), תשס"ד
דקדוק הארמית המקראית, באר שבע, תש"ן (מהדורה שנייה: תשנ"ג)
פרקים בתולדות הלשון העברית של ימי בית שני, תל–אביב, תשנ"ד
אלישרא היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח ובייצור של מערכות לוחמה אלקטרונית, מערכות שליטה ובקרה מתקדמות, מערכות איסוף מודיעין ומערכות תחקור ואימון מתקדמות.
כמו כן מכסה אלישרא תחומים רחבים של מומחיות בתחומי המכ"ם, אותות דיגיטליים, אנטנות חדשניות, מערכות תוכנה מתוחכמות, רכיבי מיקרוגל מתקדמים ומעגלים משולבים.
אלישרא מעסיקה למעלה מ-1400 עובדים.
היא מספקת את מוצריה במעל 40 מדינות, ומכירותיה השנתיות ב-2009 נאמדו בכ-263 מיליון דולר.
חברה אמריקאית שהוקמה בשנת 1950 על ידי ליאון ריבמן, מהנדס אלקטרוניקה שבזמן מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצי ארצות הברית ועסק בפיתוח מערכות מכ"ם.
ב-1983 שינתה החברה את שמה לאלישרא.
ב-1986 נרכשה אלישרא מ-AEL על ידי תדיראן, תמורת 6% ממניות תדיראן.
זלמן שלו שימש כמנכ"ל החברה במשך כעשרים שנה, מיום הקמתה ועד רכישתה על ידי תדיראן.
בשנות ה-80 עסקה אלישרא במקביל בפעילות צבאית ואזרחית, שכ-30% מהמכירות היו ליצוא.
בתחום האזרחי פיתחה מערכות תקשורת, בין השאר מרכזיות טלפון פרטיות, תכנון והתקנה של מערכות טלוויזיה בכבלים ותקשורת נתונים.
בסוף שנות ה-80 עברה קבוצת תדיראן ארגון מחדש, במהלכו הופרדה הפעילות הצבאית והאזרחית, ובמסגרתו רוכזה באלישרא פעילות האלקטרוניקה הצבאית שכללה את החברות "תדיראן ספקטרלינק" ו"תדיראן מערכות אלקטרוניות".
הפעילות האזרחית של אלישרא עברה לחברות "תדיראן טלקום" ו"תדיראן תקשורת" (שבהמשך מוזגה עם ECI Telecom).
ישראל פרידר כיהן כנשיא חברת "אלישרא-תדיראן מתוג ציבורי" בשנים 1986–1996.
בשנים 1999–2000 רכשה אלישרא בהדרגה את השליטה בחברת "בי.וי.אר מערכות" (B.V.R.
Systems), העוסקת בפיתוח וייצור של סימולטורים ומערכות לאימון, תיחקור והדרכה.
אך לאחר שלוש שנים, בעקבות הרעה משמעותית בעסקי החברה, היא נמכרה חזרה למייסד החברה אביב צידון.
בי.וי.אר נרכשה לבסוף ב-2009 על ידי אלביט מערכות.
ב-2002 נרכשו מכור תעשיות (שהייתה בעלת השליטה בקבוצת תדיראן) 30% ממניות החברה בידי התעשייה האווירית לישראל בסכום של כ-100 מיליון דולר (לפי שווי חברה של 330 מיליון דולר).
ב-2005 נרכשו מכור תעשיות 70% ממניות החברה בידי אלביט מערכות בסכום של 70 מיליון דולר (לפי שווי חברה של 100 מיליון דולר).
במאי 2005 התמנה יצחק גת למנכ"ל החברה.
בדצמבר 2007 פורסם שגת אמר בפגישה עם קבוצת עובדים צעירים באלישרא: "אני רוצה לראות בחברה עובדים צעירים עם שיער שחור, ולא אנשים עם שערות לבנות".
גת פרש מתפקידו בפברואר 2013.
ב-2011 נרכשו מהתעשייה האווירית 30% ממניות החברה בידי אלביט מערכות בסכום של 67 מיליון דולר, בכך השלימה אלביט מערכות את רכישת מלוא הבעלות של אלישרא.
מפעלי החברה ומשרדיה היו ממוקמים בבני ברק ובשנת 2017 הועברו כל חטיבות החברה למתחם אחוד באזור התעשייה חולון, בו היו ממוקמים כבר חברות הבת "תדיראן ספקטרלינק" ו"תדיראן מערכות".
לצורך המעבר הוקם במתחם בניין חדש בשטח של כ-26 אלף מ"ר על פני שבע קומות.
אלישרא - עוסקת בתכנון וייצור מערכת לוחמה אלקטרונית.
תדיראן ספקטרלינק - מתמקדת בעיצוב, פיתוח וייצור מוצרי תקשורת אלחוטיים ומערכות הצלה לטייסים.
תדיראן מערכות - עוסקת במערכות לשליטה ובקרה ולוחמה אלקטרונית.
אלישע שינבוים (כ"ד בסיון ה'תרפ"ב, 20 ביוני 1922 – כ"ב בכסלו ה'תשמ"ח, 13 בדצמבר 1987) היה שופט ישראלי, מומחה במשפט עברי ודיני משפחה במדינת ישראל.
נולד וגדל בוורשה, בן זקונים לאברהם חיים וגיטה רחל שינבוים, אח למשה ושושנה (לב).
אלישע החל ללמוד במחזור הראשון בישיבת היישוב החדש תחת שם המשפחה המעוברת "אילן נאה".
בהמשך למד גם בישיבת חברון ובהיותו בן 20 הוסמך לרבנות ("יורה יורה ידין ידין") על ידי הרב יעקב משה חרל"פ, הרב משה אביגדור עמיאל, הרב יוסף בלומנפלד והרב אליהו ראם בפסח ה'תש"ב (1942).
באותה עת החל בלימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב במשך שנתיים.
במקביל, בקיץ 1943 החל את 4 שנות לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגי ספרות עברית, היסטוריה של עם ישראל, פסיכולוגיה ופילוסופיה.
במסגרת לימודיו התמחה בספרות רבנית אצל הפרופ' שמחה אסף ובשנים הבאות למד אצל הפרופסורים יצחק בער, יוסף קלוזנר, גדליה אלון, חיים שירמן, שמואל הוגו ברגמן וישעיהו ליבוביץ'.
בשנים 1945 - 1946 ערך אלישע בהדרכת פרופ' בונבונטורה ז"ל, מחקר על מבחן של השיפוט המוסרי בקרב תלמידי בי"ס בשכונת התקווה בת"א.
בל"ג בעומר ה'תש"ו; 19 במאי 1946 נישא אלישע לשרה פנינה לבית שיר, בתו של הרב אביגדור ראובן שיר, רבה של נשר.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: חוה (ברנדר), יעקב וטובה (אורון).
אלישע חזר ונרשם ללמוד בבית הספר למשפט ולכלכלה בת"א לאחר מלחמת השחרור, תוך קיץ אחד השלים את כל הבחינות שנתחייב בהן, ניגש לבחינות לעו"ד זרים ועם סיימו את בית הספר הוזמן להורות בו ב-1953 את "מקורות המשפט העברי".
לאחר הפיכת בית הספר הנ"ל לשלוחת האוניברסיטה העברית בירושלים הורה בו תרגיל בדיני אישות, משפחה וירושה.
בשנת 1953 קיבל שינבוים רישיון לעסוק כטוען רבני ומכאן ואילך החל להופיע במשפטים בענייני אישות, הן בבתי דין רבניים והן בבתי משפט אזרחיים ובשנת 1954 קיבל רישיון עריכת דין.
כ-12 שנה שימש כמורה מן החוץ בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בהמשך לימד את קורסי היסוד בדיני משפחה, משפט עברי ודיני ירושה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, וכן סמינריונים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למשפטים שם גם הדריך תלמידים לתואר שני במשפטים.
שינבוים חיבר ספרות משפטית, פרסם מאמרים בעיתונות היומית בשאלות חוק שונות וכן התפרסמו קובצי הרצאותיו לסטודנטים.
שינבוים גידל דור תלמידים ומתמחים רבים שנקשרו אליו בקשרים נפשיים עמוקים.
גם באופן בו הנחה את המתמחים שלו אפשר לראות דאגה כנה לציבור, שכן הנחה אותם לפעול באחריות, בכובד ראש ויושר תוך דאגה מרבית ללקוחותיהם.
היה מזכיר החזית הדתית המאוחדת ב, מזכיר שני של הפועל המזרחי במחלקה המוניציפלית, ויו"ר ועדת הביקורת של הפועל המזרחי.
ב-23 באוגוסט 2021, נחנך גן על שמו בעיר פתח תקווה.
בשנת 1969 מונה שינבוים לשמש כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ומכאן ואילך עסק בשיפוט במשך 20 השנים הבאות, עד לפטירתו.
מיוני 1982 ועד ספטמבר 1982 במשך שלושה חודשים כיהן שינבוים בבית המשפט העליון במינוי זמני.
בפסקי הדין שלו ניכרים הן בקיאותו במשפט העברי לדורותיו, והן מאמץ נחוש לדין צדק, גם כאשר החוק הכתוב אינו מספק פתרון.
כך, למשל, בפרשת גלפנשטיין נ' אברהם שבה באמצעות פרשנות חוזית לא אפשר שימוש בזכות שלא בתום לב על ידי צד שביקש לבטל חוזה מהטעם שהצד השני לא מילא חיוב, אשר היה תלוי כתנאי־בלעדיו־אין במעשה כלשהו של מבקש הביטול, ומבקש הביטול לא מילא חובתו לעשות מעשה זה.
פסקיו וכתביו מאוזכרים בספרות המשפטית ונעשה בהם שימוש בהחלטות ובפסקי דין, בבתי המשפט ובבתי הדין הרבניים במדינת ישראל, עשרות שנים לאחר הינתנם.
כשופט המשיך שינבוים להתמחות בתחום בו עסק גם כעורך דין והרבה לדון ולכתוב פסקי דין בענייני אישות ומעמד אישי.
מבחינת מזגו השיפוטי, שינבוים נטה למעט בשיפוט אדברסרי ועשה שימוש רב בהליכי גישור וכן בעיירהים המתוארות כיום כ"שיפוט טיפולי" (Therapeutic Jurisprudence).
וכך תוארה לימים דרכו השיפוטית:
את נטייתו לגישור, מנגנון המוכר ככזה העלול לנטות לרעתם של צדדים חלשים, איזנה פעילותו האקטיביסטית למען זכויות נשים במשפחה וכנגד בעלים סרבנים או אלימים.
בפסק דין תקדימי קבע בזכות האישה למזונות את הזכות למדור שקט ושליו.
שינבוים היה השופט הראשון שהוציא צו מניעה להרחקת בעלים אלימים מביתם, ובפסק דין אחר אסר על בעל שחי עם פילגשו לבקר בבית משפחתו.
חלק מפסיקות אלו נהפכו לימים על ידי בית המשפט העליון, עם עליית קרנה של הזכות החוקתית לקניין, זכות שעוגנה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
אף על פי כן, פסיקותיו התקדימיות, ובקיאותו בדיני המשפחה ובמשפט העברי הובילו למינויו לבית המשפט העליון וכן להעמדתו בראש הוועדה אשר דנה ברפורמה הנדרשת בדיני המשפחה.
השופט שינבוים עמד בראש הוועדה לבחינת ויישום דיני המשפחה אשר הוקמה בשנת תשמ"ה 1985: "לבחינת ויישום דיני המשפחה".
מסקנות הוועדה התפרסמו בחודש דצמבר 1986 ובהן הומלץ על הקמת בית המשפט לענייני משפחה.
העיקרון שעמד לנגד עיני הוועדה היה "משפחה אחת, שופט אחד".
הוועדה המליצה על ריכוז כל ההליכים המשפטיים אשר כרוכים במשבר משפחתי לסוגיו; כמו סכסוך על רכוש משותף, גירושין, מחלוקת ומאבק על משמורת הילדים, תחת קורת גג משפטית אחת.
זאת, מאחר שהמבקשים להתדיין במשבר בין בני משפחה, סבלו מאוד מביזור ערכאות הדין השונות (בית משפט לתביעות קטנות, בית משפט מחוזי, בית דין רבני) הקבועות על פי חוק במדינת ישראל.
הוועדה קבעה כי "ריכוז סמכויות ייעל את המערכת, יימנע כפילויות בדיון ובהכרעות שיפוטיות, יאפשר פתרון שיטתי ומגובש יותר, יקצר את ההתדיינות, וכפועל יוצא יביא לפתרונות טובים יותר".
מסקנות הוועדה הבשילו לכדי הצעת חוק אשר נוסחה על ידי השופט יהושע גייפמן בשנת 1994, התקבלה בכנסת ב-7 באוגוסט 1995 תחת השם חוק בית המשפט לענייני משפחה, התשנ"ה-1995 והביאה להקמת בית משפט לענייני משפחה בישראל.
אלישע שינבוים, בני דון-יחיא, דיני מזונות, הוצאת חוק ומשפט, רמת גן 1985.
"סמכות בתי דין רבניים בענייני נישואין וגירושין בראי הפסיקה", דיני ישראל, ד, 143, תשל"ג 1973.
"בעיות בדיני מזונות", דיני ישראל ז, רכ"א, תשל"ו 1976.
אלישע נתניהו (21 בדצמבר 1912 – 3 באפריל 1986) היה מתמטיקאי ישראלי, מומחה לאנליזה מרוכבת ופרופסור בפקולטה למתמטיקה בטכניון.
נתניהו נולד בוורשה שבפולין (תחת שליטת האימפריה הרוסית), בשם אלישע מיליקובסקי כבנם השלישי מבין תשעת ילדיהם של שרה (לבית לוריא) והרב נתן מיליקובסקי שהיה נואם ופעיל ציוני נודע.
בשנת 1920 עלתה משפחתו לארץ ישראל.
הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה, וסיים את לימודיו שם בשנת 1930. בשנת 1935 חזר לבית ספר זה כמורה למתמטיקה.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם השלים תואר ראשון, תואר שני (1935) ודוקטורט (1942), בהנחיית בנימין אמירה ומיכאל פקטה.
הוא התגייס לצבא הבריטי כמתנדב, ושירת במצרים ובאיטליה כקצין ביחידת הנדסה צבאית, שם התמחה בהכנת מפות, ובתפקיד זה השתתף מאוחר יותר גם במלחמת העצמאות.
בשנת 1946 החל ללמד בטכניון כמרצה.
בשנת 1953 יצא לשבתון באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1958 הועלה לדרגת פרופסור.
בטכניון הוא שימש בתפקידים ניהוליים, בין השאר כראש המחלקה למתמטיקה, דיקן הפקולטה למדעים ודיקן הפקולטה למתמטיקה.
בנוסף, עזר להקמת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אלישע נתניהו נפטר ב-3 באפריל 1986 והובא לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל.
מדי שנה מתקיימת לזכרו הרצאה בטכניון, הניתנת על ידי מתמטיקאי בכיר.
האזכרה נערכת במימון קרן שהוקמה על ידי אחיו עמוס מילוא (מיליקובסקי), הטכניון, רעייתו ובניו.
לאלישע נתניהו היו שבעה אחים ואחות הפסלת, מרים (מירי) מרגולין.
אחיו הבכור של אלישע, היה ההיסטוריון, פרופסור בנציון נתניהו.
אביו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
בשנת 1949 נישא לשושנה נתניהו, לימים שופטת בבית המשפט העליון.
בניהם הם נתן נתניהו (יליד 1951), פרופסור למדעי המחשב, ודן נתניהו (יליד 1954), מומחה למערכות מידע, מנכ"ל חברת IACS.
אלישע לינדר (2 באוגוסט 1924 - 7 ביוני 2009) היה מחלוצי מחקר הארכאולוגיה הימית בישראל ומייסד האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
הוא התייתם מאמו בגיל ארבע, וגודל על ידי דודתו.
כשהיה לינדר בן 11, עקב עליית היטלר לשלטון, עלתה המשפחה לישראל.
אביו נשלח למחנה עבודה ונרצח על ידי הנאצים.
הוא למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב והיה חבר ב"גוש הצופים הקשישים" של הצופים.
הוא הצטרף בשנת 1942 לפלמ"ח, אולם עקב בעיות בריאות עזב את השירות ועבר ללימודי הוראה בסמינר הקיבוצים.
הוא ניהל את המכון למדריכי חוץ לארץ ופגש בו את אשתו פנינה, חניכת השומר הצעיר מארצות הברית, לה נישא בשנת 1951 בארצות הברית ולזוג נולדו שלושה בנים.
בשנת 1955 הגיעו הזוג לקבוץ מעגן מיכאל.
לינדר למד היסטוריה מקראית באוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל תואר מוסמך מן המחלקה ללימודי השפות השמיות באוניברסיטת קולומביה, ניו-יורק, ובשנת 1970 סיים דוקטורט באוניברסיטת ברנדייס, מסצ'וסטס.
הוא החל לאסוף ממצאים ארכאולוגיים שעלו ברשתות המכמורת של דייגי הקיבוץ והיווה בסיס להקמת המוזיאון הימי הארכאולוגי שייסד לינדר בשנת 1959 בקיבוצו.
האוסף הועבר ברבות הימים ל בחיפה.
לינדר החל להתעמק בארכאולוגיה ימית ובשנת 1961 יזם יחד עם אבנר רבן את הקמת 'האגודה למחקר תת-ימי בישראל'.
אחת החפירות החשובות אותן ניהל לינדר הייתה חפירת הספינה העתיקה ממעגן מיכאל שהתגלתה באקראי בשנת 1985. הספינה מתוארכת לסוף המאה ה-5 לפנה"ס.
המחקר על הספינה שהתנהל במסגרת המכון ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, הוסיף ידע רב להבנת התפתחות תהליכי הבנייה של ספינות עתיקות.
לינדר היה מרצה בכיר באוניברסיטת חיפה ומרצה אורח בטכניון.
לינדר זכה לפרסים שונים בארץ ובעולם.
ביניהם פרס החברה הארכאולוגית הימית באנגליה, פרס הוועידה הבינלאומית למורשת תרבות ימית בים התיכון בסיציליה, פרס 'קלשון הזהב' של האקדמיה האיטלקית לפעילות תת-ימית, פרס פרשיה שימל לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא מטעם מוזיאון ישראל וכן הוא היה לחבר כבוד של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
אלישע לינדר נפטר בשנת 2009, ונקבר בבית העלמין שבקיבוצו מעגן מיכאל.
אלישע רוֹדִין היה משורר עברי ויידי בברית המועצות.
אברהם אליהו רודין (מאוחר יותר שינה את שמו, על שם אלישע בן אבויה) נולד למשפחה מסורתית ואמידה במסטיסלאב שבפלך מוהילוב, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בנעוריו רכש השכלה כללית, והחל לעבוד בהנהלת חשבונות.
רודין הצטרף לחוגי מהפכנים, ונדד ביניהם ברחבי רוסיה, ליטא ופולין.
הוא נישא ונולד לו בן, שאותו שיכל בשנת 1942, בחזית הקרבות בין הצבא הרוסי לבין הצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ועליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה, הוצרו צעדיהן של התרבות והיצירה העברית והיהודית על ידי השלטונות בברית המועצות, עד שנאסרו לחלוטין; למעוניינים הוצעה חלופה תרבותית ויצירה ביידיש.
בשל יצירתו ופרסומיו בעברית, השלטונות הסובייטים מיררו את חייו; בשנת 1943 נשלח למחנה מעצר בסיביר, והעלייה לארץ ישראל נמנעה ממנו.
לאחר שנות סבל, מחסור ומחלות, נפטר שבור ורצוץ בבית חולים במוסקבה.
על שמו נקראו רחובות בישראל.
על שמם של רודין ועמיתו חיים לנסקי נקרא רחוב חיים ואלישע בתל אביב.
פרסומה הפומבי של יצירת רודין, בעברית וביידיש, החל ב-1913. לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ולמרות גזירות השלטונות הסובייטים כנגד השפה העברית, בחר רודין לדבוק במקורות העבריים הקדומים וביצירה העברית.
שיריו בשפה העברית נשלחו לארץ ישראל ופורסמו בכתבי העת "הארץ", "גליונות" ו"דבר", כולם נאסרו לפרסום על ידי שלטונות ברית המועצות, במדינה ומחוצה, מלבד קינתו על בנו.
במכתבו לצנזור הצבאי הרוסי כתב רודין: "השירים כתובים בשפת הביבליה (=התנ"ך), שהיא לשון ילדותי, לשון עמי, ואשר אוהבנה ככלי-הנגינה שלי, כי רק בלשון זו ביכולתי להביע את חוויותי הבעה נפשית מלאה ביותר.
בעיתון "דבר" כתב עליו ולזכרו, שלוימקה, אחד מחבריו: "אלישע רודין – סמל הציונות הרוסית, שלא בטלה ולא נגוזה.
בכל תהפוכות הגורל והסבל: שלא נכנעה למלשינותם של אוכלי-קורצא יהודים, יאֶבסקים האכולים נחיתות לאומית עד לשד עצמותיהם.
אלישע רודין – משיירי הדור הציוני הקודם ברוסיה ...
[וגם] מראשוני הדור החדש של נוער יהודי ברוסיה.
כי עוד צעוד יצעד הנוער הזה והתרונן בדרך העולה לציון".
הקינה על בנו מפרי עטו הולחנה על ידי יצחק אדל.
פנינה אחת רבת קסמים, בגלויה לאברהם קריב, תרצ"ז-1937 .
בפאת נכר: שירים והגיונות, תל אביב : דבר, תרצ"ח-1938.
לבן: מצבה לבני גרישה רודין, תל אביב: עם עובד, תש"ג-1943.
אברהם קריב (הביא לדפוס והקדים מבואות), אלישע רודין, שירים והגיונות, חיים לנסקי, שירים רשימות ומכתבים, ירושלים : מוסד ביאליק, 1954.
לידער און פאעמען, חרקוב: האפנונג, תרע"ט-1919.
העראאיק (האקדאמע פון יעדידע מארגאליס), הומל: מלוכע פארלאג, 1921.
פון צוויי קוואלן, פטרוגרד: דפוס קראסני אגיטאטאר, 1924.
אלישע האס (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
לשעבר יו"ר חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
האס נולד וגדל בקיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן.
הוריו עלו מגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה והיו ממקימי הקיבוץ.
אמו הייתה המחנכת וחוקרת התפתחות הילד מלכה האס.
שירת בנח"ל ואף שימש כמפקד ההיאחזות מעלה גלבוע שהפכה מאוחר יותר לקיבוץ.
במלחמת ששת הימים היה מפקד מחלקה בחטיבה 9 והשתתף בלחימה ביהודה ושומרון.
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה ונלחם בקרבות ברמת הגולן.
לאחר השירות הצבאי למד ביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטה העברית, וסיים תואר B.A.
בהצטיינות בשנת 1969. את הדוקטורט עשה במכון ויצמן ולאחריו שהה תקופה מסוימת באוניברסיטת הרווארד.
תחומי המחקר של האס הם ביולוגיה חישובית ומבנית.
מחקריו עוסקים במבנה ובתהליכים הפיזיקליים המתרחשים בחלבונים תוך שימוש בשיטות משולבות של הנדסה גנטית, כימיה של חלבונים ומדידות פיזיקליות.
האס חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ועמד בראשו בשנים 2009–2011 ו-2021-2023.
בראשית שנת תשכ"ז אלישע האס נישא לחיה לבית בורגן, אם שלושת ילדיו, ממנה התאלמן ב-1999.
כיום אלישע האס מתגורר בירושלים, נשוי לצפרירה אדוריאן.
אלישע שפיגלמן (10 ביוני 1944 – 15 באפריל 2016) היה איש תקשורת ישראלי שכיהן כעורך, כמגיש טלוויזיה וכנציב קבילות הציבור ברשות השידור.
שפיגלמן נולד במוצא, בה גדל עד גיל 4. אביו, , היה אחד מ-11 פועלי בניין ירושלמים שייסדו את מוצא עילית, הוא היה גם מפקד "ההגנה" באזור ים המלח ונהרג ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות.