tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השפעה חשובה הייתה לגישות היסטוריציסטיות על החקר בתחום הכלכלה והסוציולוגיה.
כותבים אלו נבדלו במובנים רבים זה מזה, אך היו שותפים לכמה תפישות היסטוריציסטיות בסיסיות.
עבור כולם, חקר ההתפתחות ההיסטורי היה חיוני להבנת הכלכלה והחברה ואופן התפתחותה.
משותפת לכולם הייתה התפישה כי ההתפתחות החברתית אינה מונעת על ידי פעולות של פרטים, המונעים קודם כל על ידי רצונם בדבר זה או אחר, אלא על ידי כוחות, רעיונות, מצב חומרי או תפישת עולם מסוימת המוטמעת באופן כלשהו בתוכם של פרטים וגם קיימת מחוצה להם.
הבעיה העיקרית הדורשת פתרון, לתפישת ההיסטוריציסטים, הייתה איתור מדויק של אותו כוח.
כך, לדוגמה, טען זומברט בחיבורו "קפיטליזם מודרני" משנת 1902 כי הקפיטליזם נולד מאידיאל ההגיון והשליטה בטבע של עידן הנאורות.
מאוחר יותר, שינה את טעמו וטען ב"היהודים והכלכלה", המסה האנטישמית הגסה והבוטה, שזכתה לפופולריות רבה, בשנת 1911 כי היהודים הם האחראים להופעת הקפיטליזם.
שנתיים אחרי פרסום "היהודים והכלכלה" שינה זומברט את טעמו פעם נוספת וגרס כי התפתחות הקפיטליזם נבעה מהתפתחות המסחר והערים, ואילו כמה שנים אחרי כן נמצא לזומברט גורם שונה: נשים בורגניות שכפו על בעליהן לקנות מתנות יקרות ערך ומיותרות והביאו אותם, מכאן, לאמץ את רוח הרכושנות הקפיטליסטית.
בתחום אחר, אנתרופולוגיה, הוביל פרנץ בועז את תפישת , שדחתה את התפישות הרווחות של דרוויניזם חברתי שלפיהן יש רק אופן התפתחות נורמטיבי אחד, ולפיכך עמים הנמצאים בדירוג נמוך יותר על סולם זה נחותים במובן כלשהו מאחרים.
בועז גרס כי לפני שניתן יהיה לערוך הכללות כאלו, יש לתעד באופן מדוקדק את ההתפתחות ההיסטורית של כל קבוצה חברתית, כאשר הניתוח של כיוון ההתפתחות צריך לבוא רק לאחר מיפוי ההתרחשות ההיסטורית.
מאוחר יותר, פותחו תפישות אלו לסוג של רלטיביזם, שדחה את הרעיון כי יש מכנים משותפים לכל בני האדם, וגרס כי לכל קבוצה חברתית נורמות משלה, שיש לקבלן מן הטעם הפשוט שהתקבלו על דעתה של הקבוצה החברתית.
השפעת התפישות ההיסטוריציסטיות חרגה מתחום האקדמיה והפכה גישה מקובלת בפרסומים היסטוריים, חברתיים, וכלכליים רבים; וכן גם בכתיבה פופולרית יותר כמו בעיונים מטא-היסטוריים וברומנים בדיוניים רבים.
החל ברבע האחרון של המאה התשע עשרה ועד מחצית המאה העשרים הייתה גישה היסטוריציסטית לניתוח החברה וההיסטוריה התקן המקובל.
רבים מהפרסומים בתחום מדעי החברה התבססו על ההנחה כי גילוי המגמה ההיסטורית יכול להוביל לניבוי ההתפתחות העתידית של החברה.
תחזיותיו של מרקס שתתרחש מהפכה קומוניסטית עולמית באופן בלתי-נמנע – התבדו, וגם רבות מהתאוריות ההיסטוריציסטיות הגזעניות והאנטישמיות – הופרכו, אך הדבר לא ריפה את ידיהם של המחזיקים בגישה זו אלא דחף אותם, כפי שאירע לזומברט, לחפש ביתר שאת אחר המפתח שיאפשר את פענוח הסוד הטמון בהיסטוריה ובעקבותיו, את רזי העתיד.
רעיונות כאלו ממשיכים להלך קסם על חוקרים רבים, ומחקרים ברוח היסטוריציסטית ממשיכים להתפרסם על ידי הוגים כסמואל הנטינגטון ("התנגשות הציביליזציות"), פרנסיס פוקויאמה ("קץ ההיסטוריה") ועל ידי הוגים נאו-מרקסיסטים.
ביקורת חריפה הוטחה בהיסטוריציזם על ידי פילוסוף המדע קרל פופר, במיוחד בספרו "דלות ההיסטוריציזם" וב"החברה הפתוחה ואויביה".
ב"ניבוי ונבואה במדעי החברה" טען פופר כי היסטוריציזם במדעי החברה נגזר מ"תאוריית קשר של החברה...
השקפה שכל מה שקורה בחברה – כולל דברים שאנשים סולדים מהם בדרך כלל, כמו מלחמה, אבטלה, עוני, מחסור – הוא תוצאה של תכנון ישיר של פרטים או קבוצות רבי עוצמה." בגרסתה המודרנית, סבר פופר, תפישה כזו היא "סקולריזציה של אמונות טפלות....
את האלים באולימפוס אצל הומרוס מחליפים זקני ציון, המונופוליסטים, או הקפיטליסטים או האימפריאליסטים".
מתקפה דומה נגד ההיסטוריציזם, במיוחד בתצורה המרקסיסטית שלו, ערך פרידריך האייק בספרו "הדרך לשעבוד".
האייק קבל בספר על אימוץ גישות היסטוריציסטיות וניבוי היסטוריציסטי שאין לו למעשה בסיס במציאות.
מתקפה חריפה יותר ערך לודוויג פון מיזס, שהצביע בספרו "פעולה אנושית" על כך שההיסטוריציזם הוא תוצר של "פולי-לוגיזם", תאוריה הגורסת כי המבנה הלוגי של המוח האנושי משתנה בהתאם לחלוקה מסוימת של המין האנושי, וכתוצאה מכך הרעיונות והלוגיקה של בני האדם שונים אף הם בהתאם למיונים השונים של בני האדם.
לפי מיזס, הפעולה האנושית מוּנעת מכוח יסודות מסוימים המשותפים לכל פעולה אנושית, ופעולתם של אלים, של רוח התקופה או של גורמים אפמרליים יותר גם מונחת מראש כקיימת וגם מוצעת כהסבר להתרחשות, אף על פי שאינה מתבקשת.
הביקורת שמתחו על ההיסטוריציזם פופר, האייק, מיזס ואחרים אינה דוחה את הרעיון שישנן התפתחויות ומגמות שניתן לאתרן כהתפתחויות היסטוריות או חברתיות, אלא רק את הרעיון שהתפתחויות ומגמות כאלו יכולות להתקיים במנותק ואף במנוגד מהשאיפות ומהפעולות הקונקרטיות של הפרטים בחברה.
לדוגמה, אם ייטען כי הורדת מחירי המכוניות הביאה להתגברות במגמה לרכישת מכוניות, או לשימוש רב יותר במכוניות, לא תהיה זו טענה היסטוריציסטית.
לעומת זאת, טענה שהורדת מחירי המכוניות הביאה להתגברות ברדיפת הבצע והראוותנות תיחשב היסטוריציסטית, משום שהיא מניחה כי שינוי בתנאים החיצוניים מוביל בהכרח לשינוי בשאיפות הבסיסיות של האדם.
ערך זה מתעד את ההיסטוריה של העיר שנג'ן.
ארכאולוגים שערכו חקירה באזור שנג'ן, קבעו כי הוא היה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה, אולם שנג'ן נודעה כיישוב רק משנת 331. ממצאים ארכאולוגיים הביאו להשערה כי בשנג'ן התפתחה ציוויליזציית דרום סין.
בתקופת שושלת שְׂיַה ושושלת שָׁאנְג הייתה העיר מקום מושבו של שבט יורדי הים בָּאיְוֵ'ה (Baiyue).
תושבי האזור נודעו בשם שבט הנָאניְוֵ'ה (Nanyue) - ענף דרומי של שבט הבאיו'ה.
הם התפרנסו בעיקר מדיג ומעיבוד אדמותיהם.
בשנת 214 לפנה"ס, בעת הקמת האימפריה הסינית המאוחדת הראשונה של צ'ינשְׁהחוָאנְג (Qinshihuang), העמיד הקיסר שלוש נציבויות, נָאנהָאי (Nanhai), גְווֵילִין (Guilin) ושְׂיָאנְגג'וּ'ן (Xiangjun), באזורים סביב גואנגדונג וגוַאנגשִׂי (Guangxi).
הוא העביר 500,000 איש מאזוריה המרכזיים של המדינה אל האזור הדרומי כדי לתרום לפיתוחו.
שנג'ן הוכפפה לנציבות נאנהאי וסופחה אז באופן רשמי לסין.
באופן טבעי הושפעה התרבות באזור מתרבות מרכז סין.
בשנת 331, בתקופת שלטונה של שושלת ג'ין המזרחית, הוקמה נציבות דוֹנְגגְווָאן (Dongguan) כמינהלת ששת שטחי המדינות שמכסים כיום את דונגואנג, שנג'ן והונג קונג.
בירת הנציבות הייתה בנָאנְטוֹאוּ (Nantou) שבמדינת בָּאו'אָן (Bao'an).
בשנת 590, בתקופת שלטונה של שושלת סוי, בוטלה נציבות דונגגוא ומדינת באו'אן נכנסה תחת שלטון נציבות נאנחאי, כשעיר המחוז היא נאנטאו שבשנג'ן.
בשנת 757 הוחלף שמה של דונגגוואן בבאו'אן על ידי שושלת טאנג, ועיר המחוז שבה להיות דונגגואנג.
אולם הבסיס הצבאי של טוּנמֶן (Tunmen) הוקם בנאנטואו.
בתקופת שלטון שושלת סונג הפכה נאנטאו למוקד חשוב ביותר במסחר הימי שבדרום סין.
ונודעה גם בזכות המלח והתבלינים שייצרו בה, ובתקופת שושלת יואן - גם בזכות הפנינים שהיו מפיקים שם.
הקמת שושלת מינג פתחה דף חדש בתולדות שנג'ן.
ב-1394 קמו בסיסי הצבא של דונגגואנג ושל דָאפֶּנְג (Dapeng) באזור נאנטוו, וב-1594 הוקם בה בסיס חיל הים, על חצי האי נָאנשָׁאן (Nanshan).
בהערכה כ"מצפה אנושי ומסך הגנה על בירת המחוז", התארגן חיל הים מונוליטית.
חיל הים ניהל שטח ימי ויבשתי נרחב מצָ'אוג'וֹאוּ שבמזרח לשְׂיָהצְ'ווָאן שבמערב ודָאיָאנְג בדרום.
בתחילת ימיה של שושלת מינג, כאשר אוניות סיניות היו משייטות בדרום מזרח אסיה, נהגו המלחים לעצור ולהתפלל במקדש טיאנחואה שעל האי, לפני שהיו מפליגים.
בשנת 1573 הוקם פלך חדש בשם שִׂין-אָן (Xin'an) באזורים המוכרים כיום כשנג'ן וכהונג קונג, תוך הרחבת הבסיס הצבאי של דונגגואנג ועיר המחוז נאנטאו.
מקורות המחיה העיקריים של הפלך היו מלח, תה, תבלינים ואורז.
בתחילת ימי שושלת צ'ינג שונו גבולות הפלך, כהגנה מפני כוחותיו של גֶ'נְג צֶ'נְגגוֹנג, ושאר תומכי הקיסר האחרון של שושלת מינג.
שני שלישים משטחי פלך שינ-אן הפכו באופן זמני לחלק מדונגגוון.
רק ב-1669 הוקמה שינ'אן מחדש וב-1684 חזרו למקומם הגבולות הקדומים.
ב-24 ביולי 1842 נחתם הסכם בין בריטניה לבין סין - חוזה נאנג'ינג.
האי הונג קונג הועבר לשליטה בריטית לצמיתות.
ב-11 ביוני 1860 הועבר גם חצי האי קאולון לשליטת בריטניה, בהסכם משפיל שנקרא אמנת פקינג.
ב-21 באפריל 1898 הוכרחה ממשלת צ'ינג, בהסכם נוסף, להחכיר אזורים נוספים שכונו הטריטוריות החדשות לבריטניה ל-99 שנים.
מאותו יום ואילך הופרדו 1,055.61 קמ"ר מ-3,076 הקילומטרים של מחוז שין-אן.
ב-1913 הוחלף שמה של שין-אן לבאו-אן, כדי למנוע בלבול בין חבל שין-אן שבמחוז חנאן, לחבל שבמחוז גואנגדונג.
במהלך מלחמת ההתנגדות מול יפן נכבשה נאנטאו בידי פלוגות יפניות, והממשל הועבר באופן זמני לדונגגוון ב-1938. ב-1953 הועברה עיר המחוז לעיירה שנג'ן, מרחק עשרה קילומטרים מנאנטאו.
כיוון שקו הונג קונג - קנטון (KCR) עובר דרך שנג'ן, בחרו אנשים רבים להתגורר בה, והדבר גרם לפריחה ולשגשוג של התעשייה והמסחר.
במרץ 1979 החליטה ממשלת סין, בצעד אחד עם מנהל מחוז גואנגדונג, להכליל את חבל שנג'ן תחת מנהל מחוז גואנגדונג ונציבות הויאנג.
בנובמבר אותה שנה הועלתה העיר בדרגה, והפכה לעיר שממשל המחוז מנהל אותה ישירות, ולא דרך מנהל נפה.
במאי 1980 חל המפנה, אז הכריזו המפלגה הקומוניסטית של סין ומועצת המדינה על שנג'ן כעל "אזור כלכלי מיוחד".
באוגוסט אותה שנה אישר הקונגרס הלאומי של העם () את הפיכת שנג'ן לאזור כלכלי מיוחד.
הבחירה בשנג'ן הייתה במטרה למשוך משקיעים זרים מהונג קונג, עקב הקרבה התרבותית והלשונית של יושבי שתי הערים.
הרעיון זכה להצלחה והפך את שנג'ן לאחת הערים הגדולות בכל אזור הדלתה של נהר הפנינה.
שהפכה לאחת מתחנות הכוח הגדולות של סין, ולאחת מערי הייצור הבסיסי של העולם כולו.
במרץ 1981 קיבלה שנג'ן מעמד תת-פרובינציה כשל גואנגג'ואו, מעמד שפירושו עיר המנוהלת בידי ממשל המחוז, אך יש לה עצמאות מסוימת בקבלת החלטות הנוגעות לכלכלה ולחוק.
ראש העיר שווה בדרגתו לסגן מושל המחוז.
ב-1989 הוכרזו ארבעה מאזורי המנהל של שנג'ן, יחד עם עוד ארבע ערים אחרות, כאזור כלכלי מיוחד, מעמד המקנה זכויות רבות יותר מערים אחרות, דוגמת היתר להשקעות זרות.
העיר תל אביב, הידועה כ"עיר העברית הראשונה", קמה כהגשמת החזון הציוני של בנימין זאב הרצל והיא העיר השנייה בגודלה בישראל, לאחר ירושלים.
לפני הקמתה של השכונה תל אביב הסתפקו יהודי יפו בהקמת שכונות יהודיות שנבנו מחוץ ליפו.
שנת הקמתה הרשמית של השכונה, 1909, מציינת את השנה בה הוגרלו המגרשים ונבנו הבתים הראשונים של מה שלימים תיוודע כעיר העברית העצמאית שנקראה תחילה "אחוזת בית" ובהמשך החליפה שמה לתל אביב.
העיר נודעה גם בשמותיה וכינויה מאז "תל אביב הקטנה", "העיר הלבנה", "עיר גנים".
בשנת 1825, בתקופה בה שלטה האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל, נתמנה הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה על ידי רבני ירושלים להקים התיישבות יהודית ביפו כדי לקבל את פני עולים יהודים, מפני שהיה ביחסים טובים עם השליטים העות'מאניים.
בשנת 1834 נרכש בית העלמין היהודי ביפו כדי למנוע מתושבי העיר היהודים את הצורך לטלטל את מתיהם לירושלים.
בראשיתו של בית עלמין זה יש למעשה לראות את ראשיתה של חברה קדישא תל אביב יפו.
בשנת 1863 יזם הרב יהודה מרגוזה את "ועד העיר ליהודי יפו" שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד.
ועד זה היה ממונה על ענייניה הדתיים והחברתיים של הקהילה היהודית של יפו.
מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החל להעביר הוועד את סמכויותיו בהדרגה לעיריית תל אביב ולמועצה הדתית של תל אביב, עד שחדל להתקיים במאי 1939.
בשנת 1842 רכש הרב יהודה מרגוזה, יחד עם חכם חיים אברהם פינסו וחכם יחיאל בכר הכהן, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם, מחוץ לחומות יפו, על גדות נחל איילון, צפונית-מזרחית ליפו, כיום שכונת מונטיפיורי ומגדלי עזריאלי.
הרב נטע על השטח פרדס ובו 5,310 עצים בסיוע האמריקאית מחוות הנוצרים הפרוטסטנטים המילניאליסטים, הר התקווה.
בשנת 1853 שלח הרב יהודה מרגוזה מכתב ליהודי הבריטי סר משה מונטיפיורי, השריף של לונדון לשעבר, וכתב (המקור באנגלית): "בחסד האל, הריני מצהיר בזה, שאני הישראלי הראשון שבא הנה ליפו אחד משבט דן...
אלא שידוע לכל אחד, שההתחלות של כל דבר חדש קשות מאוד הן, ואף המוסלמים כאן השתוממו לראות יהודי מעבד את האדמה...
מרגוזה המשיך להנהיג את הקהילה עד מותו בשנת 1879.
בשנת 1876 נבנה הבית היהודי הראשון מחוץ לתוואי חומות יפו, ואוכלס של ידי חיים שמואל שמרלינג.
חומות יפו עצמן פורקו בשנת 1868.
בשנת 1887 הוקמה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לתוואי חומות יפו, נווה צדק, ובעקבותיה הוקמו שכונות נוספות.
ב-1890 נבנתה נווה שלום, ב-1896 הוקמה שכונת מחנה יהודה, ב-1904 הוקמה שכונת מחנה יוסף, וב-1906 הוקמו שכונות אהל משה וכרם התימנים.
סך הכול הוקמו אחת־עשרה שכונות מגורים נפרדות מחוץ ליפו, שנבנו לפני "אחוזת בית - תל אביב".
ב-1906 החליטה קבוצת יהודים מיפו לצאת מהעיר, בשל הרצון לחיות חיים עבריים עצמאיים ולשפר את תנאי המחיה הקשים, שהתבטאו בין השאר בצפיפות, לכלוך, ובגזרה העות'מאנית שחייבה את היהודים ביפו לעבור דירה מדי שנה (ה"מוחרם").
קבוצת יהודים זו התכנסה לראשונה ביולי 1906 והתאגדה בשם "אגודת בוני בתים", ששונה מאוחר יותר ל"אחוזת בית".
באספה זו הוצגה תוכנית לבנין עיר עברית מודרנית שתהווה שער לארץ ישראל עבור יהודי העולם.
התוכנית הציגה עיר שתיבנה על פי הדגם המערב אירופאי של סוף המאה ה-19.
השכונה - גרעין העיר העתידית - מוקמה מחוץ לתוואי החומות של יפו, מצפון למסילת הרכבת, על קרקעות חוליות של "כרם גיבלי" שנרכשו בעזרת הלוואה מהקרן הקיימת.
השכונה נוסדה בשנת 1909 כשכונת בתים נמוכי קומה מוקפים בגינות, בשם "אחוזת בית".
המועד הרשמי לייסוד הוא 11 באפריל 1909 (כ' בניסן תרס"ט), היום שבו נערכה הגרלת המגרשים בצדפים לשכונה.
בשכונה נבנו רחובות מעטים ניצבים זה לזה.
הרחוב הראשי בה היה רחוב הרצל, ובקצה הצפוני נבנתה הגימנסיה העברית "הרצליה" (כיום - מקומו של "מגדל שלום מאיר"), שהייתה הגימנסיה העברית הראשונה.
בלב השכונה נבנו שדרות רוטשילד, בוואדי שאליו נגרפו החולות לאחר יישור הדיונות.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו בתל אביב רק 140 בתים, כולל שתי שכונות שנספחו אליה, נחלת בנימין, ששכנה מצפון לאורך הרחוב הנקרא בשם זה (40 בתים), ו"חברה חדשה", ששכנה ממזרח לתל אביב, לאורך דרך הים, לימים רחוב אלנבי (15 בתים).
בעת המלחמה נעצרה התפתחותה של העיר, והיא סבלה ממכת ארבה שחיסלה את כל הצומח בשכונה, ומהתעמרות השלטונות העות'מאנים ובמיוחד מושל יפו חסן בק.
באפריל 1917 גירשו השלטונות הטורקיים את תושביה עם תושבי יפו היהודים.
המונח הנוסטלגי "תל אביב הקטנה", שנטבע בידי חיים חפר ודן בן אמוץ בחגיגות ה-50 לייסוד תל אביב, מתייחס לתל אביב של אותן השנים, שכללה בעיקרה את שכונת נווה צדק ואת אזור הרחובות הרצל, רוטשילד ואלנבי.
אחד המבנים העיקריים בה היה הגימנסיה העברית "הרצליה".
תל אביב נכבשה על ידי הצבא הבריטי ב-17 בנובמבר 1917, וקו החזית התבסס מצפון לה.
עם תחילת המנדט חזרו התושבים לעיר, ומשנת 1921 החלה תנופת התפתחותה של תל אביב.
באותה שנה התחוללו פרעות תרפ"א וערביי יפו פרעו ביהודי העיר ורצחו 47 איש, בהם גם הסופר יוסף חיים ברנר.
בעקבות מאורעות דמים אלה יצאו יהודים רבים מיפו ועברו לתל אביב.
אז הוחלט לבטל את התקנות האוסרות פעילות כלכלית בתל אביב שהטיל השלטון העות'מאני.
ב-11.5.1921 פורסמה החלטתה ממשלת המנדט על הפרדתה של תל אביב מיפו - "פקודת מועצת עיריית תל אביב", וכעבור שנתיים ב-11.5.1923 יושמה ה"פקודה" בפועל ורוב השכונות היהודיות של יפו זכו למעמד עצמאי של מועצת עיר (Township) - ועד הקהילה תל אביב, ונקבע גבול עירוני בין תל אביב ליפו.
בתחומים מסוימים, נותרה תל אביב כפופה לעיריית יפו.
מאז התפתחה העיר בקצב מזורז: מ-3,600 בשנת 1914 ל-34,000 בשנת 1925 ול-120,000 בשנת 1936. בתחילת שנות העשרים גידול האוכלוסייה המהיר יצר ריכוזי דיור זמני בהם התגוררו מאות באוהלים וצריפים, בחצרות בתים, על חוף הים ובאזור נורדיה.
העירייה ראתה בכך סכנה תברואתית ופעלה להסירם.
חלק ממחוסרי הדיור התאגדו ב"אגודת מחוסרי הדירות" מיסודו של חיים בוגר (בוגרשוב) להקמת שכונת נורדיה.
בית החרושת סיליקט שבנייתו הסתיימה לאחר מאורעות תרפ"א, סיפק לבנים לבנית השכונות נורדיה ותל נורדאו.
עיקר הגידול באוכלוסייה נבע באופן משני בשל הגירת יהודים מיפו אך בעיקר בשל גל העליות לארץ, מהעלייה השלישית ובעיקר העלייה הרביעית והחמישית (1924-1939), שהתאפיינו בעליה של אוכלוסייה בורגנית, בעלי משפחות ובעלי הון, שהעדיפו את ההתיישבות בעיר על פני התיישבות חקלאית.
בתקופה זו כבר התגבש דימויה של תל אביב כעיר בעלת צביון אירופי, ופחות כעיר מזרח תיכונית, דימוי שהעצים את תל אביב כמוקד משיכה לעולים אלה.
"הבאוהאוס", בית הספר לעיצוב ולאדריכלות שפעל בגרמניה בשנים 1919–1933, היה אחד המקדמים והמפיצים החשובים ביותר של הסגנון החדש ואף עיצב במסגרתו תת-סגנון ייחודי.
בשנים 1933–1936 חלה בעיר תל אביב תנופת בנייה גדולה בסגנון הבאוהאוס עם בוא גל ההגירה הגדול המכונה העלייה החמישית.
בשנת 1925 הוזמן פטריק גדס להכין תוכנית אב להרחבת העיר צפונה, ברוח עקרונות עיר הגנים - תוכנית הידועה כתוכנית גדס.
תוכנית זו בוצעה בשנים 1927 עד 1929 ואושרה סופית בשנת 1932.
ההתפתחות הגדולה של העיר בעקבות קליטת העליות הרביעית והחמישית, שבמהלכן זרמו לעיר עולים רבים, הביאה גם להקמת מוסדות תרבות.
בתקופה זו החלה העיר לקבל את הצביון הבורגני-בלייני שלה.
בתל אביב נפתחו הקולנוע הראשון וכן "קזינו גלי אביב" בית קפה מפואר על שפת המים.
שניהם הוקמו ותופעלו בידי מרדכי וייסר ומשה אברבנל.
כבר בתקופה זו נודעה העיר במגוון בתי הקפה, בתי הקולנוע והתיאטראות שפעלו בה, וכן באירועי התרבות, דוגמת יום הספר העברי, העדלאידע או אירועי עונג שבת.
בשנות העשרים החל חוף הים למלא תפקיד מרכזי בתרבות הפנאי ובדימויה של העיר כעיר חוף.
בשנת 1925 עוצב סמל העיר ובמרכזו מגדלור והכיתוב "אבנך ונבנית" מתוך הפסוק:
בשנים 1926–1928 סבלה העיר ממשבר כלכלי כבד, שבא לידי ביטוי בעליית מחירי הקרקעות, באבטלה גבוהה, פשיטות רגל של מפעלים ושל קבלנים, ועוני נרחב.
העירייה ניסתה להתמודד עם השלכות המשבר על תושבי תל אביב על ידי פיתוח שירותי הרווחה, במיוחד בתחומי החינוך והבריאות, הקצאת מגרשים לשיכון לחסרי בית, ועבודות יזומות למובטלים.
רק סיוע חירום של שלטונות המנדט מנע מהעירייה להגיע לפשיטת רגל.
ב-1929 החלה התאוששות כלכלית, שהפכה לתקופת גאות כלכלית כשהחלו להשתקע בעיר אנשי העלייה החמישית.
ב-12 בינואר 1934 הוכרזה תל אביב כעיר ומעמדה שונה ממועצה עירונית (Township) לעירייה (Municipal corporation).
בשנת 1936 הייתה כבר תל אביב לעיר הגדולה בארץ, למרכז המסחר והשיווק של התוצרת החקלאית, למרכז המלאכה והתעשייה הקלה ולמרכז השירותים הציבוריים, הכלכליים והתרבותיים של היישוב היהודי.
בעשור זה נערכו בעיר אירועים מרכזיים דוגמת המכביה הראשונה והשנייה והתערוכות הבינלאומיות של יריד המזרח.
בשנת 1934 פעלה בפאתי העיר חברת "אחוה", שהייתה חברת התקליטים הראשונה שנוסדה בתל אביב וביישוב כולו, והדפיסה 15 אלבומים שונים בהיקף של כמה מאות תקליטים.
במאורעות 1936–1939 תקפו ערבים את פרוורי תל אביב.
בעקבות שביתת הפועלים בנמל יפו הוקם ב-1936 נמל תל אביב, והוא תרם להתפתחות העיר, אף שזה היה נמל קטן ולא משוכלל ביותר: אוניות לא יכלו לעגון בו, וכמו בנמל יפו, היה צריך להעביר את הסחורות והנוסעים בסירות.
בשנת 1938 נחנך מצפון לנמל שדה תעופה עירוני, שדה דב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרה התפתחות העיר, ונמל תל אביב הופקע על ידי הצבא הבריטי ושימש לשימושים צבאיים בלבד.
ב-9 בספטמבר 1940, הפציצו מטוסים של חיל האוויר האיטלקי את תל אביב, וגרמו ל-112 הרוגים.
כעבור שנה הופצצה העיר פעם נוספת.
בתקופת ההעפלה והמאבק בשלטונות המנדט, בשנות ה-40, מילאה תל אביב תפקיד חשוב: אליה הגיעו ספינות המעפילים, בה נוסדה תעשיית הנשק במחתרת, וממנה פעלו ארגוני המחתרת.
מאידך סבלה העיר מהתקלויות עם הבריטים (דוגמת "ליל וינגייט") ומדי פעם הוטל עליה עוצר ממושך, שבמהלכו בוצעו חיפושי נשק וחשודים.
עם קום המדינה, הייתה תל אביב העיר היהודית היחידה בארץ שמנתה מעל 100,000 תושבים.
בתקופת המדינה ידעה העיר שינויים רבים בהתפתחותה.
מפריחה וגדילה מואצת בשנות ה-50, דרך עזיבת העסקים והסטת מוקד המגורים אל הפרברים משנות השישים עד לשלהי שנות השמונים, ובשנים האחרונות פריחה מחודשת.
בשנת 1963 הגיעה אוכלוסיית תל אביב לשיא גודלה (394,400 איש), מאז החלה תופעה של צמצום מספר התושבים, שהגיעה לשיאה בשנת 1988, כשנספרו בעיר 317,800 תושבים.
בשנת 1975 איבדה תל אביב את מקומה כעיר המאוכלסת בישראל לטובת ירושלים.
מ-1989 ניכרת תופעה של גידול במספר התושבים, הנובעת מקליטת גל העלייה של ראשית שנות התשעים ומתופעה של חזרה לעיר, ובשנת 2016 חיו בה 438,818 תושבים.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם, הפכו גילויי האיבה בין היהודים והערבים למלחמת העצמאות.
בין הקורבנות הראשונים של המלחמה היה סוחר תל אביבי שנרצח ברחוב סלמה ביפו, ב-30 בנובמבר 1947. תל אביב הייתה למרכז השטח היהודי על פי תוכנית החלוקה, בה התגוררו 230,000 יהודים, ובניגוד לערים אחרות, לא הייתה "מעורבת", ולא עמדה בסכנה של מצור או ניתוק.
עם זאת תל אביב הייתה מוקפת מכל עבריה בכפרים ערבים עוינים, ומדרום לה הייתה את יפו, שהיוותה מובלעת של שטח ערבי ברצף השטח היהודי על פי תוכנית החלוקה.
על הדרכים היוצאות מתל אביב שלטו כפרים ערבים כיאזור וסלמה, והתחבורה הפכה לשדה קרב.
פרט למתקפות מאורגנות על שכונות הספר כשכונת התקווה שהותקפה בדצמבר 1947 על ידי תושבי הכפר סלמה, סבלו תושבי העיר מצלפים שהתמקמו בשטחים שולטים כמסגד חסן בק וגבו עשרות קורבנות.
באפריל 1948 תכננה ההגנה את מבצע חמץ בו ייכבשו הכפרים הערבים העוינים, דרכי התחבורה ייפתחו, ויפו תכותר.
במקביל, ובניגוד לתוכנית, גייס האצ"ל את כל הכוחות שעמדו לרשותו במרחב השפלה ותקף את יפו.
הקרב על יפו נמשך כשלושה ימים, כנגד כוחות ערבים ובריטים.
לוחמי האצ"ל קנו מאחז בעיר, בשכונת מנשייה, אך לא עלה בידם לכבוש את העיר כולה.
לאחר ביצוע מבצע חמץ, שאכן הצליח בכיתור יפו ובכיבוש הכפרים שמסביבה, נמלטו רוב תושבי יפו הערבים, והעיר נכנעה ב-13 במאי 1948.
ב-14 במאי 1948 הוכרז בתל אביב על הקמת מדינת ישראל, בבית דיזנגוף שבשדרות רוטשילד 16, ביתו של ראש העירייה מאיר דיזנגוף, אשר שימש לאחר קום מדינת ישראל כמשכנו הראשון של מוזיאון תל אביב וכיום שוכן בו מוזיאון בית העצמאות.
לאחר פלישת צבאות ערב לארץ ישראל הופצצה העיר מספר פעמים על ידי מטוסים של חיל האוויר המצרי, והותקפה מן האוויר ומן הים.
בין ההפצצות הייתה הפצצה אווירית על התחנה המרכזית, שעלתה בחיי 42 איש.
חיל האוויר הצעיר, הצליח, בקרבות אוויר שנערכו ב-3 ביוני וב-4 ביוני 1948 להדוף את התוקפים ולהוכיח את יכולתו.
בתקופת ההפוגה הראשונה הגיעה לסיומה בחופי העיר פרשת אוניית הנשק אלטלנה.
ההפצצות המצריות על העיר המשיכו גם במהלך קרבות עשרת הימים ובהם נהרגו עשרות תושבים.
על אף זאת השגרה בעיר נמשכה וחיי התרבות בעיר נמשכה כגון הצגות תיאטרון הקאמרי ולי לה לו.
כמו כן תל אביב אירחה את יום המדינה בהפוגה השנייה.
באותה עת הייתה ירושלים נצורה ומנותקת, ולפיכך בינתיים שימשה תל אביב כמושב השלטון ובה פעלו הממשלה והכנסת.
ישיבות הכנסת הראשונות שנפתחו בירושלים הועברו לתל אביב אל בית האופרה הישן ברחוב הרברט סמואל, במקום בו שוכן היום מגדל האופרה.
רק בסוף שנת 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל, והכנסת שבה אליה.
במהלך המלחמה שימשה תל אביב כזירה להשבעת צה"ל, טקס שנערך ביוני 1948 וסימן את הקמת הצבא החדש, ולמצעדי צה"ל.
עד לשנת 1948 שכנו סביב העיר כמה כפרים ערבים.
הגדולים שבהם: סומייל (אל-מסעודייה), סלמה ושייח מוניס.
במהלך קרבות מלחמת העצמאות ננטשו הכפרים, וזמן קצר לאחר המלחמה סופחו המבנים והשטח שלהם לתל אביב.
כבר במהלך מלחמת העצמאות סופחו לתל אביב השכונות היהודיות שהיו תחת שיפוטה של עיריית יפו, וב-4 באוקטובר 1949 החליטה ממשלת ישראל לאחד את תל אביב ויפו.
באוקטובר 1949 הושלם המהלך והעיר שינתה את שמה ל"תל אביב-יפו".
מרבית תושביה הערבים של יפו נטשו אותה בזמן מלחמת העצמאות.
כיום חיים בה 20,000 ערבים ישראלים, רובם צאצאי הערבים שנותרו בעיר למרות המלחמה.
בשנותיה הראשונות של המדינה קלטה יפו עולים חדשים רבים, וכיום מרבית תושבי יפו הם יהודים.
בתל אביב נמשכה בנייה נרחבת לכל הכיוונים, עד שנוצרה רציפות של שטח בנוי בינה לבין הערים שבסביבתה.
נותר לה רק כיוון אחד - צפונה, מעבר לירקון.
השכונה הראשונה שהוקמה שם, סמוך לכינונה של מדינת ישראל, הייתה רמת אביב.
בעקבותיה נבנו עוד ועוד שכונות באזור זה ומצפון וממזרח לו המכונות שכונות עבר הירקון.
בראשית שנות ה-50 הורחבו שטחי העיר לתחום הקרוב לתחומה הנוכחי, לאחר שסופחו שטחים בעיקר במזרח העיר ובצפון שמעבר לירקון.
למרות שתוכננו חגורות ירק בין העיר לפרבריה, לקראת סוף העשור נוצר רצף של שטח בנוי בין העיר ופרבריה (שגם התפתחו מאוד בתקופה זו), כך שקשה להבחין בגבולות העיר.
בעקבות זאת התחילו להשתמש במושג "גוש דן" לתיאור העיר יחד עם הערים והפרברים שסביבה.
בראשית העשור החל הצבא להתמקם בשטחי המושבה הטמפלרית הנטושה שרונה, שסופחה לעיר, ולקראת אמצע העשור גודר חלקה הצפוני והפך למתחם צבאי סגור, בסיס הקריה.
בחלקה הדרומי של המושבה התמקמו רוב משרדי הממשלה.
בעשור זה הושם דגש על שיפור תשתיות, בעיקר ציפוי כבישים באספלט ובניית שכונות בשטחי העיר החדשים.
מנגד, התשתיות בשכונות הוותיקות החלו להתישן.
בשנת 1958 הוקם ברחוב בן-יהודה בניין המגורים הראשון הגבוה מארבע קומות.
בעשור זה קלטה העיר עולים רבים, אשר הופנו תחילה ליפו ולכפרים ערבים נטושים בעיר, אשר הפכו לשכונות מצוקה.
כדי להקל על קליטת העלייה, הקימה העירייה מפעלי רווחה.
ב-1953 נחנכה מסילת החוף שחיברה את תל אביב לחיפה, וכעבור שנה נחנכה תחנת הרכבת תל אביב מרכז, וזאת נוסף למסילות הדרום שיצאו מתחנת הרכבת ליד בית הדר.
שתי מסילות אלה חוברו יחדיו באפיק נחל איילון רק בסוף שנות ה-80.
בעשור זה גם הוקמו מוסדות תרבות חשובים כמו היכל התרבות, מוזיאון ארץ ישראל, ומוזיאון תל אביב הורחב כשנבנה בניין הלנה רובינשטיין, ונבנו בתי קולנוע רבים.
מסורת העדלאידע חודשה בפורים 1955 ונמשכה למעלה מעשור.
גם החינוך זכה לתנופה בעשור זה: הורחבה רשת בתי הספר העירוניים, ומועצת העיר החליטה להקים בעיר אוניברסיטה, למרות התנגדות משרד החינוך, שרצה שאוניברסיטאות יוקמו רק באזורי הפריפריה.
האוניברסיטה הוקמה על בסיס מכוני מחקר קיימים שפעלו בשכונת אבו כביר, ובשנות השישים הוקם הקמפוס ברמת אביב.
דעיכתו של רחוב אלנבי כרחוב המסחרי המרכזי החלה בתקופה זאת, ומנגד פריחתו של רחוב דיזנגוף הגיעה לשיאה.
חופי העיר והטיילת המשיכו בדעיכתם, והציבור הדיר משם את רגליו.
בעקבות זיהום מי הים, הוקמה בריכת גורדון ששאבה את מימיה מעומק הים.
למרות דעיכת חופי העיר, הוקמו בסמוך בתי מלון גדולים דוגמת מלון דן שהיה הראשון להתייצב על קו החוף ואחריו גם מלון שרתון (הישן) ומלון הילטון תל אביב.
בעשור זה הוקמו מספר גנים גדולים, דוגמת גן העצמאות וגן התקווה, ואף הוחל בנטיעת פארק הירקון (אם כי זו הייתה נטיעה סמלית, ופיתוח הפארק הוחל באופן מעשי לקראת סוף שנות השישים), אולם מאידך בוטלו התוכניות להקיף את העיר בחגורות ירק.
בשנת 1955 הוחל בשאיבת מי הירקון, מה שגרם להפיכתו של הנחל בפועל לתעלת מי שפכים, שגרמה למפגעי תברואה כבדים בשכונות הסמוכות.
לקראת סוף שנות החמישים נהרס בניין הגימנסיה הרצליה ברחוב הרצל והוחל בבניית מגדל שלום.
בשנת 1959 נערכו חגיגות מפוארות ליובל החמישים לעיר.
כחלק מהחגיגות עלה בגני התערוכה (שהחליפו את מתחם יריד המזרח) המופע "תל אביב הקטנה" ששיחזר את השנים הראשונות של העיר וזכה להצלחה רבה.
באותה שנה התקיימו בחירות לעירייה, ולראשונה מאז 1928 איבד הגוש האזרחי (הציונים הכלליים) את השליטה בעיר לטובת מפא"י.
שנות ה-60 התאפיינו במגמה של הזדקנות תושבי העיר ובירידה מתמשכת במספר תושבי העיר החל מהשיא בשנת 1963. בתי מגורים רבים במרכז העיר הוסבו לבנייני משרדים.
גם תשתיות העיר, במיוחד בדרומה ובמרכזה התיישנו והתבלו.
בעשור זה נמשכה הבנייה בעיקר בצפון העיר ובשכונות עבר הירקון, וכן הוחל בפינוי ובהריסת שכונות מצוקה (דוגמת נורדיה, מחלול, מנשייה ויפו העתיקה) ובניית שיכונים למפונים.
רוב השיכונים למפונים נבנו ביפו ובדרום העיר (דוגמת יפו ג' וקריית שלום), ומצפון לירקון נבנתה שכונת נווה שרת.
חלק ממיזמי פינוי תושבי שכונות המצוקה והריסתם היוו חלק מתוכניות פיתוח ולא רק בשל מצוקת דיור.
כך למשל התוכניות להריסת יפו העתיקה ולבנייתה מחדש כשכונה מודרנית נגנזו בראשית העשור.
לחלופין גובשה תוכנית שהתבססה על שיקום ושימור האזור תוך הפיכתו לרובע אמנים, ועל פיתוח גנים וכיכרות בשטחים הפתוחים.
הוקמה החברה לפיתוח יפו העתיקה לצורך ביצוע הפרויקט וניהולו.
בשנת 1965 הושלם פינוי תושבי האזור והחלו עבודות השיקום, שהושלמו בשנות השבעים.
בדומה לכך, הוכנו תוכניות לפיתוח ולשיקום חופי העיר, שסבלו מהזנחה ומזיהומים, ולהפיכתם שוב למרכזי בילוי נופש ותיירות.
כדי לקדם את התוכניות הוקמה החברה העירונית אתרים.
עם זאת העבודות בשטח החלו רק בעשור הבא, למעט פינוי שכונת מחלול.
פרויקט נוסף שקודם בעשור זה היה פינוי והריסת שכונת מנשייה (החל משנת 1963) לצורך בניית שלוחה חדשה של מע"ר העיר באזור זה.
בשנת 1961 נחנך בית החולים העירוני איכלוב שהחל להיבנות ב-1951 והורחבו שירותי הרווחה.
למרות שהעשור אופיין בהצטמצמות האוכלוסייה, העירייה הגדילה את השקעתה בתחום החינוך.
בתי ספר וגני ילדים חדשים נבנו, ובשנת 1969 תל אביב הייתה העיר הראשונה שהחלה ליישם את רפורמת חטיבות הביניים (מהלך שהושלם ב-1975).
כן נמשכה בעשור זה התפתחותה של אוניברסיטת תל אביב.
בתחום התחבורה, בעשור זה נבנו גשרים חדשים מעל נחל איילון ומעל הירקון.
רוב הגשרים היו גשרי ביילי זמניים, אשר לקראת סוף העשור ועד לשנות השמונים הוחלפו לאיטם בגשרי קבע מבטון.
הגשרים גרמו לשיפור הנגישות אל העיר, אך גם תרמו לעומסי התנועה ולבעיות החניה שהופיעו בעשור זה.
החל משנת 1964 החלו עבודות העמקת, יישור והסדרת אפיק האיילון לקראת סלילת נתיבי איילון בעשורים הבאים.
גם תוכנית להקמת רכבת תחתית החלו לקדם בעשור זה, אולם מהלך זה נקטע בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1967 החלו לבנות את התחנה המרכזית החדשה, שנחנכה כעבור 26 שנים.
בשנת 1965 במקביל לפתיחת נמל אשדוד, נסגרו נמלי תל אביב ויפו.
נמל יפו המשיך לשמש כנמל דייג.
בתקופת ההמתנה ערב מלחמת ששת הימים נכרו שוחות ובורות כהכנה לקברים המוניים מחשש לפלישה מצרית מסיבית לישראל.
במהלך המלחמה נורות מספר פגזים ירדניים מקלקיליה שנפלו בכיכר מסריק בעיר.
בעשור זו הוכנו תוכניות לבניית פארק הירקון (אך רק בשנת 1969 החלו עבודות בשטח להקמתו), ולבניית מתחם תרבות נוסף למתחם הבימה בשדרות שאול המלך.
כן נחנכו אצטדיון בלומפילד ואצטדיון יד אליהו (כאצטדיון כדורסל פתוח) בתקופה זו.
עיריית תל אביב עברה מבית העירייה הישן בכיכר ביאליק לבית העירייה החדש בכיכר מלכי ישראל החל משנת 1965 (מהלך שהושלם בשנת 1968).
בשנות ה-70 נמשכו והתעצמו המגמות שהחלו בעשור הקודם, של צמצום במספר התושבים במקביל לגידול במספר העסקים, הזדקנות התושבים, והתבלות התשתיות.
למרות הצמצום באוכלוסיית העיר, מעמדה של העיר כמרכז הכלכלי של ישראל ושל המטרופולין התחזק.
המע"ר התרחב לכיוון צפון מזרח - משדרות רוטשילד לכיוון רחוב קפלן ושדרות שאול המלך, והמשיך בתהליך ההתמחות, שעיקרו התמקדות בענפי עסקים ופיננסים לצד צמצום בעסקי המסחר והמלאכה.
עסקים רבים התמקמו בדירות מגורים במרכז העיר.
כתוצאה מתהליכים אלו הוחרפו עומסי התנועה והמחסור במקומות חניה, במיוחד בשעות היום.
כדי להתמודד עם תהליכים אלו, ולהימנע מאימוץ תדמית של עיר דועכת, החלה עיריית תל אביב להדגיש את מעמדה של תל אביב כמרכז תרבותי.
מדיניות זו באה לידי ביטוי בהרחבת אירועי התרבות ואירועי החוצות, ובהגדלה משמעותית בתמיכה במוסדות תרבות.
בעשור זה גם נחנכו בניין מוזיאון תל אביב החדש, בניין ספריית בית אריאלה החדש, הושלם שיפוץ תיאטרון הבימה, נפתח הסינמטק, ונוסדו מספר תיאטראות קטנים.
תחום התרבות קיבל תאוצה במיוחד לאחר המהפך שחל בעקבות הבחירות לעירייה שהתקיימו ב-31 בדצמבר 1973, בהם שב הגוש האזרחי (המפלגה הליברלית במסגרת הליכוד), הפעם בהובלת שלמה להט, להנהיג את העירייה.
בעשור זה הבשילו תוכניות פיתוח רבות שתוכננו בעשור הקודם.
כך למשל הואץ פיתוח פארק הירקון, נבנה פרויקט מנשייה, קודם פרויקט שיקום יפו העתיקה, נמשכה הבנייה בשיכון למד, פרויקט נתיבי איילון התקדם בעצלתיים, נבנו שוברי גלים כדי להרחיב את חופי הים, נבנו בתי מלון רבים ("חומת בתי המלון") לאורך החוף, והושלם פינוי שכונות מצוקה דוגמת שכונות מחלול ונורדיה.
גם מרכזי קניות מודרניים החלו להיבנות, כמו לונדון מיניסטורס, ולקראת סוף העשור גם דיזנגוף סנטר.
מרכזים אלו תרמו לדעיכת הפעילות במספר רחובות ראשיים, הבולט בהם היה רחוב דיזנגוף.
לאחר מלחמת יום הכיפורים התרחשו גם מספר פיגועי טרור של מחבלים פלסטינים בעיר, דוגמת פיגוע המיקוח במלון סבוי, הפיגוע בקולנוע חן, והפיגוע בכביש החוף שגרם לעוצר בשכונות עבר הירקון.
לאחר המהפך הפוליטי ב-1977 הוחל בביצוע פרויקט שיקום השכונות.
מספר שכונות בעיר טופלו במסגרת הפרויקט, בהן שכונת התקווה, יפו ד', נווה אליעזר, נווה שרת, ועג'מי.
הפרויקט התמקד בשיקום התשתית הפיזית, השקעות בפיתוח סביבתי ובגינון, הרחבת ושיפוץ בתים, ובהקמת מרכז קהילתי וטיפוח פעילותו בכל שכונה.
כצעד נלווה הוקמו ועדי השכונות.
בשנות ה-80 נמשכו מגמות שהחלו בעשורים הקודמים, בהם מגמת הצמצום במספר התושבים, שהגיעה לשיאה בשנת 1988, אז חל המהפך במגמה.
לצד מגמה זו נמשכו תהליכי התפשטות המע"ר צפון מזרחה ותהליכי ההתמחות.
כן נמשך תהליך שבו התגבש דימוי העיר כמוקד התרבות המרכזי, וכעיר שמתפקדת בדומה לערים גדולות בעולם, למרות גודלה המצומצם ביחס אליהן.
החל משנת 1989 מיתגה העירייה את העיר כ"עיר ללא הפסקה", מיתוג שהשפיע מאוד על דימוי העיר כבירת חיי הלילה וכעיר הפועלת מסביב לשעון, בשונה משאר ערי ישראל באותה תקופה.
כדי למנוע ממרכז העיר להפוך למרכז עסקים ללא תושבים, הנטוש בלילות ומשמש כמוקד פשיעה, החליטה העירייה בראשית העשור לבצע פרויקט החייאה עירונית (כאזור מגורים) באזור לב העיר.
פרויקט זה אמור היה לשמש מודל לשאר אזורי מרכז העיר.
במסגרת הפרויקט עודדה העירייה שיפוץ מבנים, והסבתם מחדש ממשרדים לדירות מגורים.
השימושים העסקיים שנדחקו מהמרכז עברו לרוב למגדלי משרדים שהוקמו באזורים אחרים, במיוחד במתחם הבורסה ברמת גן (ואכן ביקורת רבה הוטחה בעיריית תל אביב שבעצם דחקה מתחום העיר עסקים רבים לטובת שכנתה, והפסידה הכנסות רבות).
כן עודדה העירייה את הפעילות הקהילתית בשכונות לב העיר.
בלט במיוחד פרויקט הפיכת רחוב שינקין מרחוב מסחרי מזדקן למרכז תרבות ארצי, שבו הצטרפה העירייה ליוזמת תושבי הרחוב.
רחוב שינקין במידה רבה החליף בשלהי העשור את רחוב דיזנגוף השוקע כאחד מסמליה העיקריים של העיר ותרבותה.
האוכלוסייה ששבה להתגורר בשכונות אלו הייתה בעיקר אוכלוסיית צעירים שהתגוררו בדירות שכורות, ותל אביב הפכה למוקד משיכה לרווקים צעירים מכל הארץ.
עם זאת רק בעשור הבא חל גידול באוכלוסיית בעלי המשפחות והילדים במרכז העיר.
כתוצאה מהצמצום הנמשך במספר התושבים, במיוחד של בעלי המשפחות, נסגרו בתי ספר וגני ילדים רבים.
מאידך הוקמו בעשור זה בתי ספר מתמחים, דוגמת בית הספר לטבע, בית הספר לאומנויות ובתי ספר דמוקרטים.
בעשור זה נפתחו לתנועה נתיבי איילון, ולקראת סופו חצו את העיר מצפונה לדרומה, ובכך תרמו גם להגברת הנגישות אל העיר, אך הדבר תרם להחרפת עומסי התנועה ובעיות החניה.
גם הוספת חניונים רבים ברחבי העיר לא הועילה לצמצום בעיות אלו.
כן מערכת הרכבות המשיכה בדעיכתה, ובשנת 1983 נסגר הקו לנגב וזמן קצר אחר כך בוטל הקו לירושלים (שחודש ובוטל לפרקים בשנות התשעים).
בעקבות ביטול הקווים הדרומיים נסגרה תחנת הרכבת תל אביב דרום.
כמו כן בעשור זה הושם דגש על גינון.
במסגרת זו שוקמו גנים רבים, במיוחד הגנים בין המבננים שהוקמו במסגרת תוכנית גדס.
כן הושלם שיקום הטיילת המרכזית וחופי העיר, וחוף הים הפך שוב למקום בילוי מרכזי בהוויית העיר.
ההשקעות הרבות בתחום התרבות ובאירועי חוצות בלטו בתקופה זו, במיוחד מופעי החינם שנערכו בפארק הירקון וקיום פסטיבלים רבים, חלקם ביוזמה פרטית.
מרכז סוזן דלל נבנה בנווה צדק, ובתקופות מסוימות פעל בו תיאטרון נווה צדק.
מספר בתי הקולנוע החל להצטמצם, אך מנגד בתי קולנוע רבים פוצלו למספר אולמות קטנים.
ב-1986 גם נשרף קולנוע מוגרבי שהיה אחד ממוסדות התרבות החשובים בעיר.
מיזם נרחב של הצבת פסלי חוצות ברחובות העיר החל, כשכל יזם חויב לממן הצבת פסלים שעלותם נקבעה על פי אחוז מסוים מעלות הפרויקט.
פרויקט שיקום השכונות (הפיזי והחברתי) נמשך בשכונות ספציפיות, אך בד בבד חל בשאר אזורי העיר צמצום בשירותי הרווחה, ונמשכו התבלות התשתיות.
ב-17 בינואר 1991 נפתחה מלחמת המפרץ עם תקיפת כוחות הקואליציה את עיראק לאחר שזו פלשה לכווית.
במהלך המלחמה שיגר צבא עיראק 39 טילי סקאד לעבר ישראל, ורובם כוונו אל תל אביב.
העיר ספגה את שש הפגיעות הראשונות, ובשטחים פתוחים בדרומה ובצפונה הוצבו סוללות טילי פטריוט שניסו ליירט את טילי הסקאד.
במהלך תקופה זו, עזבו את העיר רבים מתושביה באופן זמני, והשתכנו ביישובים רחוקים מן המרכז.
אחרים יצאו את העיר מדי יום כדי לישון מחוץ לה, וגרמו לעומס כבד בכבישים היוצאים ממנה.
שגרת היום והכלכלה העירונית נפגעו בתקפת המלחמה באורח קשה.
אך סיומה של המלחמה בפורים גרם להעצמת חגיגות החג, ותקופת המלחמה בעיר זכתה לאזכורים תרבותיים רבים כגון בספר שירת הסירנה ובסרט החברים של יאנה.
חגיגות אלו העצימו את חזרתם של התושבים לתל אביב והאוכלוסייה אף גדלה משהייתה קודם לכן.
החל מתחילת בשנות ה-90 סבלה העיר ממספר פיגועי התאבדות קטלניים, ובהם הפיגוע בקו 5 (1994), הפיגוע בדיזנגוף סנטר (1996) והפיגוע בקפה אפרופו (1997).
בתחום התחבורה החריפו עומסי התחבורה וזיהום האוויר.
הנפגעים העיקריים היו הולכי הרגל, לאחר שבסוף שנות השמונים הותר למכוניות לחנות באופן חלקי על שולי המדרכות (שהפך בפועל להיתר חניה מלא על המדרכות), ובעקבות פרויקט של הצרת מדרכות לשם הוספת מקומות חניה.
רק בשנות האלפיים החלה העירייה לנסות ולהשיב את הגלגל לאחור.
בראשית שנות ה-90 הוקמו מספר מסופי תחבורה משניים, כמו מסוף כרמלית, מסוף רדינג ומסוף 2000, הסמוך לתחנת הרכבת מרכז, שתרמו לפיזור התחבורה הציבורית בעיר.
כמו כן הוקמו חניוני "חנה וסע" שנועדו להקטין את מספר כלי הרכב הנכנסים אל מרכז העיר.
בשנת 1993 נחנכה התחנה המרכזית החדשה, 26 שנים לאחר יריית אבן הפינה.
במהרה התברר כי התקוות שתלו בתחנה זו נכזבו.
בתקופה זו הואץ פיתוח הרכבת, והיא הפכה לגורם משמעותי כאמצעי יוממות אל העיר.
בשנת 1993 נחנכה מסילת איילון, ולראשונה חוברו קווי הצפון והדרום דרך העיר.
בעקבות זאת נחנכו תחנות רכבת חדשות לאורך ציר האיילון, ששיפרו את נגישות התושבים אל הרכבת, דוגמת תחנות השלום, ההגנה והאוניברסיטה.
כן חודשו קווי רכבת ותיקים, נפתחו קווים חדשים, פרבריים ובין עירוניים, הוגברה מאוד תדירות הרכבות והרכבת הפכה לאמצעי תחבורה משמעותי.
בשל בעיות התחבורה עמד נושא הקמת מערכת להסעה המונית במרכז השיח הציבורי, ובשנת 1997 הוקמה חברת נת"ע הופקדה על תכנון והוצאה לפועל של הפרויקט.
בשנת 1994 נחנך המשכן לאומנויות הבמה בשדרות שאול המלך, לאחר שחודשה פעילות האופרה הישראלית.
לקראת סוף העשור הוחל בפיתוח נמל תל אביב ושפך הירקון כמרכזי בילוי ומסחר חדשים.
כן הוחל בהרחבת והארכת שטחי הטיילת שלאורך חופי הים דרומה, וחיבורה לנמל יפו, כשלב לקראת בניית טיילת לאורך כל חופי העיר.
החל משנת 1999 הוחל בפרויקט של שיקום תשתיות העיר, במיוחד במרכזה.
במסגרת פרויקט זה הוסרו מכשולים מהמדרכות, הוחלפו תשתיות תת-קרקעיות והוטמנו קווי חשמל.
בלט במיוחד פרויקט חידוש שדרות העיר, ששבו והפכו לאלמנט מרכזי בהוויית העיר.
גם חלקה של יפו לא קופח, ובשנת 1999 הוקמה המישלמה ליפו, שהחלה בפיתוח ושיקום יסודי של יפו.
כן הוחל בשיקום ושימור מתחמים היסטוריים דוגמת מתחם שרונה, תחנת הרכבת של יפו, והמושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
סדרות טלוויזיה דוגמת פלורנטין ורמת אביב ג' לצד אירועי תרבותי והפיכתה למרכז של קהילת הלהט"ב, העצימו את דימויה של העיר כמרכז של התרחשות תרבותית חברתית
בסוף שנות ה-90 נחנך פרויקט מגדלי עזריאלי שהפך במהרה לאחד מסמלי העיר ולסמל לאופייה המשתנה של העיר.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פרצה האינתיפאדה השנייה, ותל אביב סבלה שוב מפיגועי טרור רבים, ביניהם הפיגוע בדולפינריום (2001).
פיגועים נוספים אירעו באוטובוס קו 4 ברחוב אלנבי וב"סי פוד מרקט" (שניהם בשנת 2002) ובשוק הכרמל (בשנת 2004).
בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב וברחוב נווה שאנן אירעו בתקופה זו חמישה פיגועים שונים; ובטיילת שניים (2003 ו-2005).
מלבד הפגיעות בנפש, פגעו אירועים אלה פגיעה ממשית בתחושת הביטחון ובכלכלת העיר.
באותה עת היה המורל בקרב תושבי העיר ירוד, תחושת הביטחון האישי נפגעה באורח קשה ורבים חשו בקו החזית.
בעקבות זאת דימויה של תל אביב כ"בועה" או כעיר המנותקת משאר שטחי מדינת ישראל, עומעם.
עם זאת בעשורים אלה נמשכו מגמות הגידול במספר התושבים והתחדשות מרכז העיר לצד התפתחותה המואצת של הרצועה שלאורך נתיבי איילון.
נופה הפיזי של העיר החל להשתנות, כשמגדלי מגורים ומשרדים הוקמו באזורים שונים בעיר, לעיתים תוך ויכוח ציבורי.
מגמות שימור המבנים הישנים הואצו, ותושבי העיר התוודעו מחדש למושג העיר הלבנה, שזכה להכרה בינלאומית של אונסק"ו בשנת 2003. בתקופה זו הועצם דימויה של תל אביב כמרכז חיי התרבות של ישראל, במיוחד בתחום חיי הלילה.
לצד המשך התחדשות מרכז העיר, הוקמו בעיר מתחמים בהם נבנו מגדלי משרדים ומגורים, דבר אשר גרם לשינוי קו הרקיע של העיר.
לעיתים הוקמו מגדלים מחוץ לאותם מתחמים.
בניית המגדלים נתנה מענה ליציאת העסקים מהעיר ליישובים הסמוכים, אך מנגד גרמה לעיתים להגברת עומסי התנועה, לפגיעה במרקם העיר ולתופעות מיקרו אקלימיות דוגמת הצללה ומנהרות רוח.
נטען גם כי לבניית המגדלים, במיוחד מגדלי המגורים, יש משמעויות חברתיות מכוון שרוב המגדלים הם מגדלי יוקרה, התורמים להגברת הפערים החברתיים ומושכים אוכלוסיית חוץ שבפועל אינה מתגוררת בהם.
בניית המגדלים לוותה לעיתים בפיתוח סביבתי, ובמגדלים שנבנו בלב העיר, גם בשימור מבנים ישנים סמוכים.
מנגד המגדלים פגעו לעיתים בערכי טבע ונוף עירוניים, דוגמת פרויקט "סי אנד סאן" בצפון העיר או מגדל נוה צדק.
החל מסוף שנות התשעים הושם דגש גם על שיקום תשתיות העיר, במיוחד במרכזה, אשר התבלו והוזנחו במשך שנים ונסללו קווי הרכבת הקלה ברחובותיה, שופצו אתרים כמו כיכר הבימה, מדרון יפו, שדרות יהודית ונסללו בה שבילי אופניים.
בשנות האלפיים הוחל לרשת את העיר ברשת של שבילי אופניים, אם כי לרוב נתיבי האופנים סומנו בשטחי המדרכות, בשדרות ופארקים, ולא על חשבון הכבישים.
העיר גם מהווה בית לאירועי מחאה ותרבות המוניים כגון המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, המחאה החברתית, מצעד הגאווה, המחאה נגד הרפורמה המשפטית, והמחאה לשחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל.
משנת 2007 התבצעו ברחבי העיר פרויקטים רבים לקראת חגיגות המאה לייסודה שנחגגו במהלך שנת 2009 ו-2010. במסגרת הפרויקטים חודשו מספר רחובות חשובים בהם רחוב הרצל ורחוב אבן גבירול, וכן רחוב קפלן ומתחם הבימה.
ובשנת 2009 ציינה העיר 100 שנים להקמתה באירועים ומיזמים מיוחדים.
ב-1 באוגוסט 2009 התרחש פיגוע ירי בבית אגודת הלהט"ב ברחוב נחמני, בעת פעילות הברנוער.
בפיגוע נרצחו שניים ונפצעו אחד עשר.
בשנת 2015 החלו העבודות על הרכבת הקלה בתל אביב, והקו האדום נחנך בקיץ 2023.
בשנת 2018 נחנך שביל העצמאות, מסלול הליכה המחבר עשרה אתרים הקשורים בתולדות העיר ובהקמת מדינת ישראל, כחלק מחגיגות יום העצמאות ה-70 לישראל.
בשנת 2019 הסתיימה ההרחבה של אצטדיון בלומפילד ל-29,400 מקומות ישיבה, לאחר שהאצטדיון היה סגור משנת 2016. בשנה זו גם התקיימה תחרות האירוויזיון בעיר.
כמו כן התרחשו מספר פיגועי טרור בעיר, בסביבות רחוב דיזנגוף.
במהלך מבצע עמוד ענן נורו לראשונה טילים מרצועת עזה לכיוון תל אביב והתרעות הושמעו בעיר לראשונה מאז מלחמת המפרץ ב־1991. ירי הטילים אל העיר וגוש דן המשיך גם במבצעי צוק איתן ושומר חומות מול ארגון הטרור חמאס בעזה והעיר חולקה לארבעה אזורי התרעה על ידי פיקוד העורף.
במהלך מבצע שומר החומות אירעו פרעות ביהודי יפו בזמן מאורעות תשפ"א על ידי התושבים הערבים והוצתו בתי כנסת בעיר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל סבלה תל אביב מירי טילים ממושך לעברה וגם אירעו פגיעות ישירות בעיר מטילי חמאס.
כטב"ם שנורה מתימן פגע ישירות בבית ברחוב שלום עליכם בעיר ותושב העיר נהרג.
במסגרת מבצע חיצי הצפון נורה לראשונה טיל על ידי חזבאללה אל עבר העיר וכן נורו טילים לכיוון העיר מתימן.
באוקטובר 2024, ערב ראש השנה תשפ"ד אירוע פיגוע ברכבת הקלה בעיר, במקביל לירי טילים מסיבי מאירן.
במסגרת מבצע עם כלביא בוטל מצעד הגאווה השנתי בעיר.
טילים איראניים פגעו במגדלי מגורים באזור הצפון החדש ומתחם שרונה וגרמו לעשרות פצועים.
שיטות מדידה עמדו בבסיס המסחר והמדע לאורך כל ההיסטוריה האנושית.
בלא שיטות מדידה לא ייתכן מסחר אנושי, ייצור או חקלאות, וגידול מזון אינו אפשרי.
התפתחות שיטת מדידה היווה אחד הצדדים במעבר החברה האנושית מחברה מלקטת-צדה לחברה המלקטת את מזונה.
שיטות המדידה הקדומות ביותר הידועות לנו כיום מקורן באלף הרביעי לפנה"ס, במצרים, מסופוטמיה ובעמק האינדוס.
באזורים אלה יצרו התרבויות הראשונות מערכת של שיטות מדידה לצורכי מסחר, בניה ואמנות.
שיטות אלה הגיעו לדיוק רב במדידת אורך, מסה וזמן.
בעמק האינדוס התגלה סרגל שנהב שעליו יחידות מידה שאורכן כ-1.704 מילימטרים, כלי המעיד על יכולת גבוהה במדידת אורך ועל יכולת טכנית רבה ביצירת כלי מדידה.
בבבל ומצרים העתיקה וכן באזור ארץ ישראל, נעשה שימוש בשיטות מדידה המבוססות על גוף האדם - אמה, רגל, זרת.
באזורים אלה פותחה שיטת מדידת זמן המבוססת על גרמי השמיים (הירח והשמש), נפח נמדד על ידי זרעים שונים כגון הקרט המבוסס על פרי החרוב - שיטה הנמצאת בשימוש גם כיום.
קיומה של שיטת מדידה יעילה נדרש לצורך קיום מנהל תקין (גביית מסים) ומערכת משפט (מניעת סכסוכים בין סוחרים), ומערכות השלטון השונות קבעו החל מהעת העתיקה ועד העת המודרנית את הסטנדרטים של המידות והמשקלות.
ומספר ישעיה ניתן ללמוד על אמצעי מדידה שונים שהיו בשימוש באמצעות הפסוק:
סטנדרטים אלה מהעת העתיקה התגלו בחפירות ארכאולוגיות רבות.
יחידת האורך הקדומה ביותר הידועה כיום הייתה האמה, אשר נעשה בה שימוש הן במצרים העתיקה, הן בעמק האינדוס והן במסופוטמיה, כבר באלף השלישי לפנה"ס.
במהלך השנים נעשה שימוש באמות שונות, אולם המקובלת ביותר הייתה האמה שאורכה מהמרפק ועד קצה האצבע האמצעית.
יחידה זו חולקה לזרת (המרחק בין שתי האצבעות הקיצוניות, או מחצית האמה), רוחב כף היד (שישית האמה) ורוחב אצבע (1/24 מהאמה).
יחידת מידה נוספת הייתה הרגל (יחידת מידה) - אורך כף הרגל, והיארד שהתפתח מאוחר יותר מאורכן של שלוש רגלים.
במידת ה"רגל" נעשה שימוש במצרים העתיקה, ובהשפעתה גם באימפריה הרומית.
הרגל הרומית (שאורכה היה כ-296 מ"מ) התחלקה ל-12 יחידות אונקיה (unciae) שאורך כל אחת 24.7 מ"מ, ול-16 אצבעות (שאורך כל אחת 18.5 מ"מ) אונקיות אלה התפתחו לימים ליחידת האינץ'.
הרומאים המציאו יחידה נוספת של "1000 צעדים" (mille passus - מיל פאסוס) כאשר כל צעד (למעשה צעד כפול) היה חמש רגלים רומיות (בערך 1,480 מ"מ) ובסה"כ 1,480 מטרים.
בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה היא הורתה על שינוי אורכו של המייל שהתפתח ממידה זו ל-1,609 מטרים.
מקורו של היארד אינו ברור, וישנה סברה שמדובר במידה שנקבעה על ידי הנרי הראשון, מלך אנגליה - ובמרחק שבין קצה אפו לקצה אצבעו האמצעית, אולם ייתכן בהחלטה שנועדה להביא אחידות במידה קדומה יותר.
מדידת המסה הקדומה נעשתה באמצעות זרעוני חיטה או שעורה, כאשר ביחידות אלה נעשה שימוש גם למדידת מסה של מתכות יקרות (כסף וזהב).
במסופוטמיה הקדומה ומצרים העתיקה נעשה שימוש ביחידות של כיכר, שהייתה שקולה ל-60 מינה וזו הייתה שקולה ל-60 שקלים.
באימפריה הרומית נעשה שימוש ביחידת הליברה שהייתה קטנה במעט מהמינה.
הליברה נחלקה לאונקיות והקרט (משקל זרע החרוב - כ-0.2 גרם) שימש למדידת מתכות יקרות.
חלוקת יחידות הזמן ל-60 דקות ו-60 שניות מקורה במסופוטמיה והיא מתבססת על ההחלטה לחלק מעגל ל-360 מעלות.
שיטה זו אף המשיכה וחילקה את השנה ל-360 ימים, אולם לוח שנה המבוסס על שנת השמש או שנת הירח הפך נפוץ ומקובל בעת העתיקה, ושיטות אלה נמצאות בשימוש גם כיום .
בעמק האינדוס ובהודו התפתחה שיטה דתית למדידת זמן המבוססת על האמונה ההינדית .
היסטוריפיקציה היא טכניקה ספרותית בה סיפור המעשה מתרחש במקום אחר ובזמן אחר מהמקום והזמן בהם נמצא הקורא (או הצופה במידה ומדובר בתיאטרון או קולנוע).
השם היסטוריפיקציה הוא הלחם בסיסים: היסטוריה+פיקציה, כלומר היסטוריה בדויה.
זאת מאחר שמדובר באירועים היסטוריים לכאורה, אך למעשה הם בדויים.
יכול לעיתים להיווצר בלבול, מפני שגם אם יצירה כלשהי נכתבה על התקופה בה היא נכתבה, לאחר זמן כלשהו הספר יקרה ב"זמן אחר" לעומת הקורא, שיכול להתוודע ליצירה שנים רבות לאחר שנכתבה, ובמידה ומדובר בתרגום, הרי שמבחינת הקורא ההתרחשות היא ב"מקום אחר".
במקרים כאלו אין שימוש בהיסטוריפיקציה, מפני שיש להתייחס לזמן ולמקום בהם נכתבה היצירה במקור, ולראות האם היוצר בחר להעביר את ההתרחשות לזמן ולמקום אחר.
להיסטוריפיקציה יכולים להיות שימושים שונים, התלויים ברצונו של המחבר:
יוצרים כמו היינריך פון קלייסט וברטולט ברכט אשר השתמשו בהיסטוריפיקציה על מנת למתוח ביקורת על החברה כך שהנמען של היצירה יוכל לשפוט את ההתרחשות מנקודת מבט נייטרלית, ולאחר מכן יבין הנמען כי מדובר בעצם בהקבלה למציאות בה הוא חי.
יוצרים כמו סמואל בקט וחנוך לוין אשר כתבו רבים מיצירותיהם במציאות חסרת זמן ומקום, על מנת להדגיש את האוניברסליות שביצירותיהם.
יוצרים כמו ויליאם שייקספיר וג'.ר.ר.
טולקין לא עשו זאת בהכרח מתוך שימושים כמו שתוארו לעיל, אלא ככלי ספרותי רגיל.
טולקין העביר את סיפוריו הרבים (שר הטבעות, ההוביט, הסילמריליון) נכתבו בזמן ומקומות אשר לא קיימים (הארץ התיכונה).
כך יכול היה טולקין להכניס את היצורים הבדיוניים לסיפוריו מבלי להתחייב כיצד הקוראים הפשוטים לא רואים אותם ולא מודעים לקיומם (בניגוד לספרי הארי פוטר, בהם מוזכרים פעמים רבות כיצד המוגלגים לא מודעים לעולם הקוסמים).
שייקספיר הרבה להשתמש בהיסטוריפיקציה ברבים ממחזותיו, כמו "יוליוס קיסר" (התרחש ברומא העתיקה), ורבים השתמש רק בהיסטוריפיקציה חלקית, כאשר הוא העביר את מקום ההתרחשות בלבד, מבלי לשנות את הזמן, לדוגמה: "המלט" (דנמרק), "רומיאו ויוליה" (ורונה), "הסוחר מוונציה" (ונציה) ועוד.
אחת מהטכניקות החשובות של ברכט בתיאטרון האפי, שמטרתו ניכור, הייתה ההיסטוריפיקציה.
ההיסטוריפיקציה העבירה את מקום ההתרחשות למקום אחר וזמן אחר, אך המחזה עדיין היווה אנלוגיה למציאות בה נכתב (עליית הנאצים לשלטון ומלחמת העולם השנייה).
ההיסטוריפיקציה הייתה אמורה לתת כלי לצופה לשפוט את המציאות המוצגת במחזה בצורה אובייקטיבית, ולגרום לצופה להרגיש כי לו היה חי באותו מקום וזמן המוצגים במחזה, היה עושה משהו בשביל לשנות את המציאות הזאת, ובכך לעזור לו להבין שיכול לגרום לשינוי גם במציאות בה הוא נמצא.
דוגמאות ליצירותיו בהן נעשה שימוש בהיסטוריפיקציה:
אמא קוראז' וילדיה (מלחמת שלושים השנים במזרח אירופה)
מאותם המניעים השתמש קלייסט בהיסטוריפיקציה בסיפוריו ומחזותיו, לדוגמה, "רעידת אדמה בצ'ילי", אשר מתרחשת בצ'ילה הכפופה לשלטון ספרד, כמאתיים שנה לפני תקופתו של קלייסט הגרמני.
מחזאי האבסורד עסקו במצב של חוסר המשמעות וחוסר התוכן שבקיום האנושי.
לכן, מחזאי אבסורד רבים, כמו סמואל בקט, ז'אן-פול סארטר ואחרים, העבירו את ההתרחשות, בדומה לג'.ר.ר.
טולקין, למקום וזמן אשר לא קיימים.
אך בניגוד לטולקין, אשר העביר את סיפוריו למקומות וזמנים שאמנם לא קיימים אך היו מוגדרים, מחזאי האבסורד העבירו את ההתרחשות למקום וזמן שאינם מוגדרים.
דבר זה נעשה על מנת להדגיש כי לא מדובר במצב מקומי, אלא שחוסר המשמעות שבקיום האנושי הוא אוניברסלי ונכון לכלל האנושות.
בין מחזות אשר נעשה בהם שימוש שכזה ניתן למצוא את "מחכים לגודו" ו"בדלתיים סגורות".
בדומה למחזאי האבסורד, כך גם חנוך לוין, אשר הושפע רבות מתיאטרון האבסורד ועסק בנושאים דומים, השתמש בהיסטוריפיקציה באופן דומה: הוא העביר את ההתרחשות למקומות שאינם קיימים (אך מוגדרים) ולזמנים לא מוגדרים.
על מנת להגביר את תחושת ההיסטוריפיקציה, לוין נהג לתת גם שמות שאינם אמיתיים (כלמנסע, יאקיש, פופר ועוד).
ההיסטוריה של תימן מתארת את התרבות, האירועים והאנשים של אחד המרכזים העתיקים של הציוויליזציה במזרח הקרוב.
אדמתה הפורה, כמות הגשמים הנאותה והאקלים הלח שלה אפשרו קיום של אוכלוסייה יציבה ועמידה.
בזכות תכונה זאת תיאר אותה תלמי כ"ערב המאושרת".
התימנים פיתחו את הכתב הדרום-ערבי העתיק בין המאות ה-12 ל-8 לפני הספירה, דבר שמסביר מדוע רוב ההיסטוריונים מתארכים את הממלכות התימניות הקדומות לתקופה הזו.
בין המאות ה-12 לפני הספירה וה-6 לספירה, נשלטה תימן על ידי שש ציוויליזציות מצליחות, אשר שלטו בסחר התבלינים המשתלם והיו ביניהן יחסי ידידות ושנאה לסירוגין: מעין, קתבאן , חצרמוות , אווסאן , סבא וחמיר.
האסלאם הגיע בשנת 630 לספירה, והפך את תימן לחלק מהממלכה המוסלמית.
ממלכת סבא, שראשיתה לפני כארבעת אלפים שנה, התקיימה לאורך כאלפיים שנה עד לכיבושה בידי ממלכת חמייר, והתרכזה בעיקר בדרום-ערב ובשיאה שלטה על תימן, אריתריאה, צפון אתיופיה, צפון סומליה, ג'יבוטי, מזרח סודאן ומערב ערב הסעודית.
ממלכה זו מזוהה לרוב על ידי היסטוריונים כממלכת שבא המקראית.
סבא הייתה ממלכה חשובה בתחום המסחר של אותה התקופה וייצאה תבלינים רבים בייחוד לבונה ומור.
ממלכת סבא נכבשה במאה הראשונה לפני הספירה על ידי ממלכת חמייר שראשיתה בשנת 115 לפנה"ס.
בירתה הייתה העיר מאריב שנמצאת במזרח תימן של היום.
בתקופה העתיקה הייתה תחרות רבה בין ביזנטיון לאימפריה הסאסאנית הפרסית, שחסמה לביזנטיון את הנתיב המסחרי היבשתי להודו.
על פי המסורת המוסלמית, אַבּוּ כַּרִבּ אַסְעַד (390–420) הוא המלך החמיירי הראשון שקיבל עליו את היהדות.
מאותו רגע החל מעמדה של היהדות בתימן התחזק והגיע לשיאה תחת שלטונו של אחרון מלכי חמייר – יוסף ד'ו נואס (517–525).
ההצלחות של ד'ו נואס בכיבוש המרכז הנוצרי הגדול בנג'ראן עוררו את חמתו של הקיסר הביזנטי שפעל נגד המדיניות החמיירית האנטי נוצרית באמצעות חבש.
הצבא החבשי כבש את תימן והכניע את ד'ו נואס, ומעתה נשלטה הארץ על ידי אברהה, איש צבא חבשי נוצרי שהיה בעל יומרות להקים ממלכה נוצרית גדולה בחצי האי ערב.
סיף בן ד'ו יזן שהיה מצאצאי ד'ו נואס מרד בכיבוש החבשי ושחרר את תימן מהשלטון הזר.
לאחר מכן נכבשה הארץ בידי האימפריה הסאסאנית עד להגעתם של גייסות המוסלמים בשנת 629.
בניגוד לאזור מכה ומדינה שבסעודיה, שבו התחוללו מלחמות קשות במסגרת התפשטות האסלאם, הכיבוש האסלאמי בתימן לא היה כרוך במלחמות רחבות היקף.
החמיירים קיבלו עליהם ללא התנגדות רבה את דת מוחמד.
על פי מקורות האסלאם, מוחמד הורה למפקדי צבאו בתימן לא לכפות את הדת החדשה על היהודים והנוצרים, כנראה עקב מעמדם החשוב בכלכלה.
האסלאם התפשט בעולם הודות לשבטים תימנים שיצאו מחצי האי ערב ופלשו למרחב.
הם הביסו את הפרסים והביזנטים ועמים רבים.
בין המצביאים הגדולים של האסלאם היה אבו מוסא אל-אשערי שעל שמו האי אבו מוסא שבמפרץ הפרסי.
ב-250 השנה הראשונות לאחר הופעתו, האסלאם המשיך להיות בתימן במעמד של חוסר עצמאות.
בתקופה זו הייתה תימן מחוז נידח של הח'ליפות המוסלמית, גם כאשר דמשק הייתה בירתה תחת השושלת האומיית (עד 750) וגם כאשר בגדאד הייתה בירתה (תחת בית עבאס).
העובדה שתימן הייתה רחוקה ממרכז הח'ליפות בבגדאד גרמה שבמאה התשיעית כבר נחלש כוחו של הנציב מטעם השלטון המרכזי.
שושלת בני יעפור המקומית (847–998) הפכה באותה עת לגורם הכוח העיקרי שמרכזו בצנעא.
במקביל במקומות שונים בארץ הוחזק השלטון המרכזי בידי משפחות חשובות, כגון הזיידים במרכזם בזביד (819–1018).
מאבקים מרים פרצו בעיקר בין התאגדויות השבטים בצפון הארץ, עד שראשיהם החליטו לזמן את ראש הזרם הזיידי, מצאצאי הנביא מוחמד, האימאם יחיא בן חוסיין שנודע לימים בכינויו אל-האדי אילא אל-חק .
יחיא הגיע לצפון תימן מאזור מכה ומדינה כדי לפשר בין השבטים ובכך הקים את המדינה הזיידית בתימן, שהתקיימה בגלגולים שונים עד מלחמת האזרחים ב-1962.
באותה תקופה הגיע האסלאם לתימן באופן מעשי שכן עד אז האסלאם היה נתפש בקרב האנשים כמחויבות שבטית למוחמד.
יחיא השתלט על הארץ ולזמן קצר אף כבש את צנעא.
הוא החל בהקמת מדינה ומוסדות ממשל המבוססת על מחלקות ממשלתיות גביית מיסים וכו'.
וכל אלה, על פי המסורת הקדומה מימי הנביא.
בשנת 910 מת יחיא וכוחם של הזיידים נחלש, והם נדחקו אל חלקה הצפוני של תימן שם הם נהנו מתמיכתם של שבטי המדאן ובכיל.
בעיר הנמל החשובה עדן ששימשה נתיב מסחר ימי חשוב עלתה שושלת זורייע (1083–1173).
בתקופה זו הנוצרים נעלמו מתימן, התגבש אופייה המוסלמי והיהודים נותרו בה המרכיב הלא מוסלמי היחיד.
ב-1159 הדיח חבר כת מוסלמית קיצונית את השליט מבני נג'אח שבזביד והוא ויורשו פעלו להחדרת האסלאם ביתר שאת.
דברי עידוד קיבלו יהודי תימן שסבלו באותה עת "באיגרת תימן" של הרמב"ם.