tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא כבשה כמה איים גרמניים בצפון האוקיינוס השקט והשתלטה על השטח החכור הגרמני במחוז שאנדונג בסין.
במרד הבוקסרים (1899–1901) הייתה יפן אחת מהמעצמות הזרות שהתערבו בסין כדי לדכא את המרד ולשמור על האינטרסים שלה באזור.
מרד הבוקסרים, שנקרא כך על שם אגודת "אגרופי הצדק וההרמוניה", הידועה כ"בוקסרים" (מתאגרפים), היה ניסיון אלים מצד תנועות סיניות לאומיות לגרש את הזרים ולהתנגד להשפעתם הכלכלית, הפוליטית והדתית של מעצמות המערב ושל יפן בסין.
יפן, שהייתה בתהליך של מודרניזציה מהירה, ראתה עצמה כמעצמה מודרנית המעוניינת להרחיב את השפעתה באסיה, ובמיוחד בסין.
היא שלחה כ-20,000 חיילים כחלק מברית שמונה האומות כדי לדכא את המרד, ולהגן על הזרים בבייג'ינג.
יפן ראתה במעורבותה הזדמנות להגן על הנוכחות שלה בסין.
כוחות ברית הבין-לאומית הביסו לבסוף את המורדים הסינים ואילצו אותם לחתום על פרוטוקול בוקסר .
סין היבשתית היא את המדינה היחידה הגובלת בחצי האי הקוריאני.
כתוצאה מכך, קוריאה נתונה להשפעה סינית לאורך מרבית ההיסטוריה שלה.
בתחילת המאה ה-20, האימפריה היפנית, המתבשמת בעקבות ניצחונות צבאיים, החלה להרחיב את כיבושיה לקוריאה.
הסיפוח, שהחל בהדרגה לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה, התחזק לאחר מלחמת רוסיה–יפן והושלם בהסכם כפוי ב-1910 לאחר רצח המושל איטו הירובומי.
הכיבוש היפני של קוריאה נמשך במשך 35 שנה, עד כניעת האימפריה היפנית בסוף מלחמת העולם השנייה.
סין אירחה בשאנגחאי את הממשלה הקוריאנית הגולה, שדגלה בסיום השליטה היפני בקוריאה באמצעות התנגדות פעילה.
מיליציות חמושות ששלחו על גדודים של הצבא האימפריאלי היפני בצ'ינגשאן לי שבמנצ'וריה, בעת שניסו היפנים לכבוש את מחוז ג'יאנדאו שבצפון סין ב-1920. ההישג השני היה מארב מוצלח שתכננו מצביאי הממשלה הגולה ב-1932 נגד הקצונה הגבוהה של הצבא היפני בסין.
הכיבוש היפני בקוריאה הגביר את האיום על סין, במיוחד לאור חולשתה הפנימית והחיצונית במאה ה-20. יפן השתלטה כלכלית על מזרח אסיה, תוך שהיא מנצלת את משאבי קוריאה לטובתה, מה שעורר חשש בסין לגבי שמירת הריבונות הסינית.
השלטון השיני חשש סיפן תמצל את קרואיה כ"ראש גשר" לפלישה אליה.
הכיבוש היפני עורר חשש בסין לגבי שמירת התרבות שלה, עקב ההשפעה היפנית, והוביל לזעזועים פוליטיים והגברת הלאומיות הסינית.
סין ראתה בכיבוש היפני איום על ערכיה והיסטוריה שלה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, כוח משלחת יפני עבר במהירות לכבוש את הנכסים הגרמניים באוקיינוס השקט ובמזרח אסיה.
זאת כחלק ממדיניותה להרחיב את השפעתה ולבסס שליטה על אזורי סחר חשובים.
יפן השתלטה על איי מריאנה, איי קרוליין ואיי מרשל, שהתנהלו כמדינת חסות במסגרת המנדט היפני על איי האוקיינוס השקט.
בנוסף, יפן כבשה את צ'ינגדאו וחלק ממחוז שאנדונג בסין, וחיזקה את מעמדה האזורי.
בינואר 1915 הציבה יפן בחשאי אולטימטום לממשלת סין שכונה "עשרים ואחת התביעות".
המסמך דרש שליטה מיידית בזכויות גרמניות לשעבר, חוזי חכירה ל-99 שנים בדרום מנצ'וריה, זכויות במפעלי פלדה וזיכיונות לגבי מסילות ברזל.
מערכת הדרישות החמישית העניקה ליפן קול חזק בתוך ממשלת סין, ותהפוך את סין למעשה למדינת חסות.
ארבע מערכות הדרישות האחרות, התקבלו על ידי כל הצדדים ונכנסו לתוקף.
אולם מערכת הדרישות החמישית עוררה את חמתן של בעלות הברית, שהובילו את טוקיו לבטלן.
סין הייתה כאוטית מבחינה כלכלית, מאוד לא יציבה מבחינה פוליטית, וחלשה מאוד מבחינה צבאית.
התקווה הטובה ביותר שלה הייתה להשתתף בוועידת השלום שלאחר המלחמה, בניסיון למצוא בנות ברית שיעזרו לה לחסום את איומי ההתפשטות היפנית.
סין הכריזה מלחמה על גרמניה באוגוסט 1917, לקראת סוף המלחמה, כדבר טכני שיהפוך אותה לזכאית להשתתף בוועידת השלום של אחרי המלחמה.
בהסכם ורסאי, יפן קיבלה מעמד חדש של מעצמה גדולה.
אולם בפועל יפן הרוויחה מעט מאוד.
היא ניסתה להיאחז בהוראה שתכניס את מחוז פוג'יין תחת תחום ההשפעה של יפן, אך כשלה, ואיבדה יוקרה בוושינגטון ובלונדון.
יפן סיפקה תמיכה כספית לממשל של דוואן צ'יז'ווי באמצעות "הלוואות נישיהרה", ולחצה עליו לחתום על ברית הגנה המשותפת במאי 1918. הברית הייתה שורת חוזים צבאיים סודיים ובלתי שוויוניים בין המדינות.
הם העניקו ליפן זכויות צבאיות רבות בתוך שטח סין, לאורך הגבול עם רוסיה.
תוכן ההסכמים הודלף לעיתונות בשלב מוקדם, והם היו לבלתי נסבלים בדעת הקהל הסינית.
תנועת מחאה נרחבת התעוררה בקרב סטודנטים סינים, לרבות סטודנטים סינים ביפן – עד שבוטלו רשמית בינואר 1921.
סין סירבה לחתום על הסכם ורסאי בשנת 1919 בשל התנגדותה לסעיפים שנגעו להעברת השליטה על שטחים סיניים ליפן.
במסגרת ההסכם, נקבע כי חצי האי שאנדונג, שלפני המלחמה היה בשליטת גרמניה, יועבר ליפן במקום להחזירו לסין.
החלטה זו עוררה כעס רב בקרב הציבור הסיני, שנתן ביטוי להתנגדותו במסגרת תנועת ארבעה במאי – גל מחאות לאומיות, אינטלקטואליות ופוליטיות, שהוביל להתעוררות תודעתית ופוליטית בסין.
סין, שהצטרפה למלחמת העולם הראשונה לצד בעלות הברית, בתקווה לשפר את מעמדה הבין-לאומי ולהחזיר לעצמה שטחים שאיבדה, חשה נבגדת על ידי המעצמות המערביות.
סירובה לחתום על ההסכם, נבע מרצונה להימנע מהסכמה להחלטות שנתפסו כפוגעניות ומנוגדות לריבונותה, ולשאיפות הלאומיות של העם הסיני.
לבסוף בעיית שאנדונג נפתרה עם "הסכם תשע המעצמות" בה נאלצה יפן לוותר על שטחיה בשאנדונג ולהכיר בעצמאותה ושלמותה של סין.
בין השנים 1927–1949 התחוללו בסין, באופן חופף חלקית, שלוש מלחמות שונות: מלחמת האזרחים הסינית, מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה.
מלחמת האזרחים הסינית פרצה בשנת 1927 בין המפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) למפלגה הקומוניסטית הסינית.
לאחר סיכול ניסיון חטיפה של צ'יאנג קאי שק במרץ 1927, הוא הטיל מגבלות על הקומוניסטים במפלגתו, עד שלבסוף אלו פתחו במרד שפרץ עם התקוממות נאנצ'אנג.
קאי שק ניסה לדכא את המרד באמצעות מסעות כיתור, שברובם כשלו.
אולם באוקטובר 1934 יצא מסע הכיתור החמישי שהגו יועציו הגרמניים, ואילץ את הקומוניסטים לברוח במסע בן 10,000 קילומטרים שכונה "המסע הארוך".
במהלכו, ספג הצבא הקומוניסטי אבדות כבדות ורק כ-8,000 פעילים הצליחו להגיע ליעדם, אולם הוא קנה להם אהדה ברחבי סין, ומאו דזה-דונג התקבל כמנהיג נערץ.
יפן צפתה מהצד בחולשתה הפנימית של סין והחלה לזנב בה.
ב-18 בספטמבר 1931 ביצע הצבא היפני הקיסרי מבצע דגל כוזב המכונה "תקרית מוקדן".
היפנים פוצצו כמות קטנה של דינמיט ליד מסילת רכבת ליד שניאנג, והאשימו בדלנים סינים באירוע.
יפן ניצלה זאת כעילה למתקפת נגד ופלשה למנצ'וריה, שם הקימה ממשלת בובות בשם מנצ'וקוו.
התחבולה היפנית נחשפה בהמשך וגרמה לבידודה של יפן בזירה הבין-לאומית ולפרישתה מחבר הלאומים.
ב-28 בינואר 1932 פרצה "תקרית שאנגחאי" בין כוחות יפן לרפובליקה הסינית, על רקע מתיחות לאומית גוברת בעקבות פלישת יפן למנצ'וריה.
האירוע החל לאחר תקריות אלימות בין אזרחים סינים ליפנים בעיר, שהובילו לדרישות יפניות לפיצויים ולכניסת כוחות יפניים לשאנגחאי.
הקרבות נמשכו כחודש וגרמו לאבידות רבות משני הצדדים, עד שבסופו של דבר, התערבות המעצמות המערביות הביאה להפסקת אש ולפינוי הכוחות מהאזור.
על רקע המתיחות הגוברת, ביולי 1937 פרצה מלחמת סין–יפן השנייה בעקבות תקרית גשר מרקו פולו.
בליל 7 ביולי 1937, חיילים יפנים ערכו תרגיל צבאי שגרתי ליד גשר מרקו פולו.
במהלך התרגיל, דווח שחייל יפני נעדר, והצבא היפני דרש להיכנס לעיירה הסינית הסמוכה וואנפינג כדי לחפשו.
חיל המצב הסיני תחת פיקודו של הגנרל סונג ג'ה-יואן סירב לדרישה, מה שהוביל להתנגשות בין הכוחות הסיניים והיפניים.
אף על פי שהחייל הנעדר נמצא מאוחר יותר בריא ושלם, שני הצדדים תגברו את כוחותיהם באזור.
המצב התדרדר והצבא היפני הקיסרי ביצע מספר פשיטות על אדמת סין, שהסלימו לכדי פרוץ מלחמה.
יפן פתחה במתקפה נרחבת על סין, וכבשה במהרה ערים מרכזיות כמו שנחאי, בייג'ינג וטיינג'ין, ונאנג'ינג – שם בוצע טבח נרחב באזרחים ובשבויי מלחמה.
אך למרות ההצלחות הצבאיות, יפן לא הצליחה להשיג הכרעה.
הסינים, בהובלת ממשלת הקוומינטנג ובשיתוף פעולה חלקי עם הקומוניסטים, המשיכו בהתנגדות עיקשת מבפנים.
עד 1939 התייצבו קווי החזית, והמערכה נכנסה לשלב סטטי יחסית של שחיקה, כאשר סין איבדה שטחים נרחבים אך שמרה על ריבונותה והמשיכה להילחם.
המלחמה נמשכה במקביל להתפתחות האירועים באירופה.
בהמשך, התלכדה מלחמת סין–יפן השנייה לכדי זירה במלחמת העולם השנייה.
יפן הצטרפה למדינות הציר, ואילו סין מנגד, חברה לבעלות הברית.
במהלך המלחמה הקימו היפנים את ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, ממשלת בובות סינית שנשלטה על ידי ואנג ג'ינג-ויי, גנרל לשעבר של צבא סין, שתיאם את פעולתה עם השלטון היפני.
היה זה ניסיון יפני להקים שלטון סיני תחת אצטלה של שליט לגיטימי, בעוד שבפועל נשלט ישירות על ידי יפן.
ממשלת הבובות הזו נתקלה בהתנגדות סינית עזה, שלא ראו בה גוף לגיטימי.
הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית השהו את מלחמת האזרחים ויצרו "חזית מאוחדת", ברית סינית רופפת במטרה להילחם ביפן, אף על פי שהיחסים ביניהם נותרו מתוחים.
כישלון קוומינטנג במאבק הישיר ביפן, לצד פגיעות קשות שנגרמו לאוכלוסייה המקומית כמו עם הצפת הנהר הצהוב, הביאו לאכזבה ציבורית שהקומוניסטים ניצלו לטובתם.
הקומוניסטים התמקדו בלוחמת גרילה נגד היפנים והצליחו לגייס תמיכה רחבה, במיוחד בקרב האיכרים, וצברו כוח פוליטי.
המלחמה ביפן הביאה לפגיעות כבדות בסין ונחשבת לאחת מהקטסטרופות הגדולות בהיסטוריה הסינית המודרנית, עם עשרות מיליוני הרוגים ופגיעות חמורות באזרחים.
למרות זאת, סין המשיכה להיאבק, בעזרת סיוע בעלות הברית, בייחוד ארצות הברית.
ב-15 באוגוסט 1945 הודיע הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן וקבלת הצהרת פוטסדאם.
כניעת האימפריה היפנית נחתמה רשמית ב-2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי".
שבוע לאחר מכן, ב-9 בספטמבר, כוחות יפן בסין נכנעו רשמית בפני הקוומינטנג.
על-פי המוסכם בוועידת קהיר מ-1943 הושבו אליה מנצ'וריה, טאיוואן ואיי פנגחו.
במהלך הלחימה ביצעה יפן שורה של פשעי מלחמה חמורים בסינים, שהתאפיינו באכזריות יוצאת דופן והפרות שיטתיות של החוק הבינלאומי.
אחד המקרים הידועים ביותר הוא טבח ננקינג, שבו נרצחו מאות אלפי אזרחים סינים ונשים נאנסו באכזריות.
במקביל, יחידה 731 בהובלת שירו אישיאי ערכה ניסויים אכזריים בבני אדם, כולל הדבקה במחלות קטלניות וניתוחים ללא הרדמה, תוך גרימת מוות לעשרות אלפים.
בנוסף, השתמשה יפן בנשק ביולוגי וכימי, כפתה על מיליוני אזרחים לעבוד בעבודות כפייה, והפעילה מערכת שעבוד מיני שכונתה "נשות ניחומים".
בנוסף ביצע צבא קוואנטונג תקיפה בנשק ביולוגי על נינגבו באמצעות הפצת פתוגנים כמו חיידקי "Rickettsia" מחוללי מחלות הטיפוס, חיידקי "Vibrio cholera", מחוללי מחלת הכולרה וכן פרעושים נגועים בחיידקי "Yersinia pestis", מחוללי מחלת הדבר.
סין סבלה מהשלכות המלחמה עוד שנים רבות.
מיד לאחר הכניעה, מלחמת האזרחים שבה להתלקח.
הקומוניסטים, שנתמכו על ידי ברית המועצות, צברו תמיכה נרחבת, בעוד שהקוומינטנג, שנתמך על ידי ארצות הברית, נחל תבוסות רבות, עד שבשנת 1949 השתלטו הקומוניסטים על הערים המרכזיות והקואומינטנג נדחק לאי טאיוואן.
לאחר כניעתה ב-1945 נכנסה יפן לתקופת כיבוש אמריקני תחת גנרל דאגלס מקארתור (1945–1952), שבה ארצות הברית שלטה על הניהול הפוליטי והדיפלומטי שלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היחסים בין יפן לסין היו מתוחים, במיוחד בעקבות זיכרונות המלחמה והפלישה היפנית.
הכיבוש היפני בסין והפגיעות החמורות באוכלוסייה הסינית, כמו טבח נאנג'ינג, הותירו צלקות עמוקות ביחסים בין העמים.
המתחים גברו בשל העובדה שסין תפסה את יפן כמדינה שמתחמקת מהכרה מלאה באחריותה למעשיה.
בנוסף, סין ויפן עמדו בצדדים מנוגדים במאבק העולמי של המלחמה הקרה.
יפן הצטרפה לגוש האנטי-קומוניסטי ולבת ברית מרכזית של ארצות הברית.
היא קיבלה את השפעת המעצמות המערביות, עברה הליכי מודרניזציה והתמערבות מואצים, וחוותה "נס כלכלי" שהפך אותה למעצמה תעשייתית וכלכלית מובילה.
סין, לעומת זאת, הפכה למדינה קומוניסטית וחלק מהגוש המזרחי.
תחת שלטון מאו דזה-דונג, הובלו מהפכת התרבות בסין והקפיצה הגדולה קדימה, שהביאו לרעב המוני, קריסת מערכות ייצור מזון ותעשייה, שיתוק פוליטי וכלכלי ובידוד ברמה בין-לאומית.
הניסיונות לשנות את סין באופן רדיקלי, הסתיימו בתוצאות הרסניות למדינה ולאזרחיה.
בנוסף, תורת הבלימה האמריקנית בודדה את סין מהמערב במשך שני עשורים.
הכלכלה הסינית, שהתבססה על תכנון מרכזי בסגנון סובייטי, התקשתה באינטראקציה עם כלכלת שוק כמו זו של יפן.
בשנות ה-50 ברית המועצות סייעה לסין בתיעוש במסגרת תוכנית החומש הראשונה שלה, אך הפיצול הסיני-סובייטי בשנות ה-60 אילץ את סין לחפש שותפים חדשים.
יפן, שהחזיקה בציוד תעשייתי כבד שסין נזקקה לו הפכה לשותפת סחר בדרכים לא רשמיות.
מהפכת התרבות שבאה לאחר מכן האטה את ההתקדמות בסחר.
קשרי הסחר בין המדינות התקיימו דרך ערוצים פרטיים ולא רשמיים, בהסכמה שבשתיקה, ואף תמיכה, מצד שתי הממשלות.
בשנת 1952 חתמה יפן על הסכם טאיפיי עם ממשלת טאיוואן, ובכך כוננה את הקשר הדיפלומטי המרכזי שלה עם מה שנחשב באותה תקופה ל"סין".
בעקבות ניצחון המפלגה הקומוניסטית במלחמת האזרחים הסינית ונסיגת ממשלת הקואומינטנג לאי טאיוואן, ראו מדינות רבות – בהובלת ארצות הברית – את טאיוואן כמייצגת הלגיטימית של סין.
כיוון שיפן הייתה עדיין תחת השפעה אמריקנית חזקה לאחר הכיבוש, היא אימצה גישה זהה.
רק באמצע שנות ה-50, כאשר האמריקאים העבירו לידיה את הסמכות לנהל את מדיניות החוץ שלה, החלה יפן לגבש עמדה עצמאית כלפי הרפובליקה העממית של סין, מה שסלל את הדרך לקשרים כלכליים בלתי-רשמיים בין שתי המדינות בהמשך העשורים.
ביחסי סין–יפן ניתן לראות בבירור את השתקפות אופיין של הממשלות היפניות השונות.
ממשלת קישי רמסה את מאמצי קודמותיה – יושידה, האטויאמה ואישיבאשי – לשיפור היחסים.
ממשלת איקדה ניסתה לבנות אותם מחדש, בעוד ממשלת סאטו בחרה להתרחק מסין.
תנודות אלו משקפות את חילופי העמדות והכוחות בקרב ההנהגה הפוליטית של יפן בעידן שלאחר המלחמה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-1945 יחסי סין–יפן נכנסו לתקופה של נתק ועוינות עמוקה, בעיקר בשל כיבושים ופשעי מלחמה יפניים בסין.
סין לא קיבלה פיצויים משמעותיים מיפן, והטינה כלפי העם והמשטר היפני נותרה עזה.
עם ניצחון הקומוניסטים בסין בשנת 1949 והקמת הרפובליקה העממית, סירבה יפן להכיר במשטר החדש ושמרה על קשרים עם ממשלת טאיוואן, מה שיצר נתק מדיני ממושך.
בשנות החמישים התפתחו יוזמות לא רשמיות לשיפור היחסים הכלכליים בין יפן לסין הקומוניסטית, לצד מתחים פוליטיים וקשיים של יפן לגשר בין נאמנותה לארצות הברית לבין רצונה בשיתוף פעולה אזורי.
מהלך תקופה זו נחתמו מספר הסכמי סחר פרטיים והחלו חילופי תערוכות סחר, שהציגו תקווה לשיפור היחסים ולהמשך נרמול בהמשך.
מלחמת קוריאה ושביתת הנשק ב-1953 השפיעו על המצב האזורי, ואירועים כמו הכרזות לשלום ודו-קיום עזרו לקדם חילופי סחר ודו-קיום בין יפן לסין.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-1945, יחסי סין–יפן נכנסו לתקופה של נתק ועוינות עמוקה.
יפן, שכבשה שטחים נרחבים בסין וביצעה פשעי מלחמה חמורים, נאלצה לסגת מכל נכסיה ביבשת.
אף על פי שסין נחשבה לאחת המדינות המנצחות במלחמה, היא לא קיבלה פיצויים משמעותיים מיפן, והטינה כלפי העם והמשטר היפני נותרה עזה.
בשנת 1949 ניצחו הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית הוקמה הרפובליקה העממית של סין בראשות מאו דזה-דונג.
ממשלת יפן, שבאותה תקופה הייתה בת ברית של ארצות הברית, סירבה להכיר במשטר החדש בבייג'ינג.
במקום זאת, היא שמרה על קשרים דיפלומטיים עם ממשלת הרפובליקה של סין שנסוגה לאי טאיוואן.
מצב זה קיבע נתק מדיני מלא בין טוקיו לבין בייג'ינג במשך יותר משני עשורים.
ב-1952 נחתמה אמנת סן פרנסיסקו, שבה הסדירה יפן את יחסיה עם בעלות הברית.
שאלת זהות הממשל שייצג את סין – האם הממשל הקומוניסטי או הממשל הלאומני – הפכה לנקודת מחלוקת מרכזית בין ארצות הברית לבריטניה.
בעקבות אי ההסכמה, אף אחת מהממשלות הסיניות לא הוזמנו להשתתף במשא ומתן – על אף שסין זו שסבלה ביותר מהזוועות היפניות.
הרפובליקה העממית של סין חשה תחושת הדרה ועוינות, וטאיוואן לעומת זאת, חתמה על חוזה נפרד עם יפן, וחיזקה את מעמדה כנציגה הלגיטימית של סין בעיני טוקיו והמערב.
למרות פתיחת השגרירות היפנית בטאיפי, ראש הממשלה שיגרו יושידה רמז באוקטובר 1951 לאפשרות של פתיחת משרד מקביל בשאנגחאי הקומוניסטית וניסה לקיים מדיניות של הפרדת פוליטיקה וכלכלה.
אולם, בעקבות לחצים אמריקניים, התחייב יושידה בדצמבר 1951 שיפן תקיים יחסים רק עם סין הלאומנית, למרות רוחה של שאנגחאי.
חוגי השמאל היפנים גינו את החוזה כבלתי צודק מראשיתו, וכבר ב-1 באוקטובר 1950 הקימו את "אגודת הידידות יפן–סין".
בקושי חודש לאחר מכן, ב-1 ביוני, טומי קורה, קיי הואשי וקיסוקה מיאגושי ביקרו בבייג'ינג וחתמו על הסכם הסחר הפרטי הראשון בין סין ליפן עם נאן האן-צ'ן, יו"ר הוועדה הסינית לקידום הסחר הבינלאומי.
למרות שיפן בחרה רשמית בטייוואן כשותפה דיפלומטית, ניכרה כל הזמן מגמה חזקה של יוזמות לא-רשמיות (פרטיות) להעמקת היחסים עם סין הקומוניסטית.
ממשלות יפן נדרשו לגשר בין נאמנות לארצות הברית, רצון בשלום אזורי, ולחצים פנימיים לפתוח את הסחר עם סין.
המצב הזה הביא לסתירה מובנית במדיניות החוץ של יפן בשנות החמישים.
סין ויפן היו מעורבות במלחמת קוריאה (1950–1953), כל אחת בצד אחר של הסכסוך.
סין נלחמה בפועל, בעוד שיפן לא השתתפה בלחימה, אך מילאה תפקיד אסטרטגי וכלכלי משמעותי עבור הצד האמריקני.
סין, ששלטה על חבל טיבט נהנתה מקשר הדוק עם קוריאה הצפונית.
מפלגת הפועלים של קוריאה, בעלת האידאולוגיה הקומוניסטית, מצאה את המפלגה הקומוניסטית הסינית בת ברית איתנה.
לאחר שצבא האו"ם בהובלת ארצות הברית התקרב לגבול סין–קוריאה הצפונית, התערבה סין צבאית.
ב-25 באוקטובר 1950, מאות אלפי "מתנדבים" חצו את נהר יאלו כדי להילחם לצד צפון קוריאה.
סין נלחמה ישירות באמריקאים וכוחות האו"ם, כדי לא לאפשר את התפשטות השפעתה של ארצות הברית באזור.
ההתערבות הסינית שינתה את מהלך המלחמה והביאה לנסיגה של כוחות האו"ם.
יפן, למרות שלא השתתפה בלחימה באופן ישיר עקב היותה תחת כיבוש אמריקאי, תרמה משמעותית למאמץ המלחמתי.
היא שימשה כבסיס לוגיסטי מרכזי עבור כוחות האומות המאוחדות, ובמיוחד עבור הצבא האמריקאי.
היא סיפקה אספקה, שירותי תחבורה ומתקנים תעשייתיים.
בנוסף, הפכה למוקד מרכזי לבסיסים אמריקאיים ששימשו ליציאת כוחות ואספקה לחזית.
האמריקאים השתמשו בשטחה ובתשתיותיה לצורך לוגיסטיקה, תיקון ציוד, טיפול בפצועים והעברת אספקה.
המלחמה אף האיצה את השיקום הכלכלי של יפן, שכן הביקוש האמריקני לציוד ושירותים תרם לצמיחה הכלכלית שלה במה שמכונה לעיתים "הנס הכלכלי היפני".
(1953), (1954) ו (1955) קידמו זרם חדש של שלום ודו-קיום, שהביא להגברת הסחר והחילופים בין יפן לסין.
לאחר חתימת שביתת הנשק, קידמו שני בתי הפרלמנט היפני החלטה חוצת-מפלגות לקידום הסחר בין יפן לסין, והסכם הסחר השני נחתם באוקטובר 1953. באוקטובר 1954 פרסמה סין הודעה משותפת עם ברית המועצות שבה הביעה רצון לנרמל את יחסיה הדיפלומטיים עם יפן, על בסיס ארבעת העקרונות לשלום ודו-קיום.
אולם ממשלת יפן בראשות יושידה התעלמה מההודעה, וטענה שזו תחבולה במטרה להרחיק את יפן מארצות הברית.
עם זאת, החלו חילופי דברים גוברים בין יפן לסין.
הסכמים והפעילויות המסחריות בין יפן לסין התרחבו, והיקף הסחר גדל משמעותית עד 1956, תוך תקווה כי יחסי הסחר הפרטיים יובילו להסכם בין-ממשלתי ולהחזרת היחסים הדיפלומטיים המלאים.
למרות היעדר יחסים דיפלומטיים רשמיים, החל משנות ה-50 נרקמו קשרים כלכליים בלתי פורמליים בין סין ליפן.
סוחרים, פוליטיקאים מקומיים ונציגים של אגודות ידידות החלו לבקר בסין, בעיקר מצד גורמים יפניים המזוהים עם השמאל.
קשרים אלה סייעו להניח את התשתית הכלכלית והחברתית לחידוש היחסים בעתיד, במיוחד כאשר שתי המדינות ראו תועלת בשיתוף פעולה מול אתגרים אזוריים.
בהודעה משותפת סינית-סובייטית שפורסמה באוקטובר 1954, הביעה סין את כוונתה לנרמל את יחסיה הדיפלומטיים עם יפן על בסיס ארבעת העקרונות לשלום ודו-קיום.
אולם ממשלת יושידה התעלמה מההצהרה, וטענה שמדובר ב"תעלול שמטרתו להרחיק את יפן מארצות הברית".
למרות זאת, חילופי הדברים בין יפן לסין גברו בימיה האחרונים של ממשלת יושידה ובתקופת ממשלת האטויאמה, שנכנסה לתפקידה חודשיים לאחר פרסום ההודעה הסינית-סובייטית.
באוקטובר 1954 הוקמה המועצה הלאומית להשבת היחסים הדיפלומטיים בין יפן לסין ולברית המועצות.
קודם לכן, בספטמבר 1954, נוסדה התאחדות יפן לקידום הסחר הבינלאומי.
בנובמבר הוקמה מועצת הדיג יפן–סין, ובאפריל 1955 נחתם הסכם הדיג הפרטי הראשון בין המדינות.
במאי 1955 נחתם הסכם הסחר הפרטי השלישי.
הסחר בין יפן לסין גדל מ-59 מיליון דולר ב-1950, ירד בשנים 1951–1952 בעקבות מלחמת קוריאה, אך התאושש עד לכ-150 מיליון דולר ב-1956. בהסכם הסחר השלישי סוכם על קיום תערוכות הדדיות ביפן ובסין בשנים 1955–1956, בהן השתתפו בכירים משני הצדדים, כולל מאו דזה-דונג.
היחסים נראו חיוביים, והוסכם על הקמת משלחות סחר פרטיות קבועות ועל קידום הסכם סחר ממשלתי, עם תקווה סינית שחילופי הסחר יובילו לשיקום מלא של היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
ריחוק משלת קישי והנתק הכלכלי
ממשלת נובוסוקה קישי, שהוקמה בפברואר 1957, נקטה קו מדיני מנוגד לציפיות הרפובליקה העממית של סין, תוך הבעת תמיכה בטאיוואן והדגשת האיום הקומוניסטי מסין, ולא מברית המועצות.
קישי אף הכריז כי "סופו של הממשל הקומוניסטי הסיני לקרוס".
צעדים אלו עוררו התנגדות חריפה מצד סין, במיוחד סביב עיכוב בחתימת הסכם הסחר הפרטי עם יפן, שנחתם לבסוף במרץ 1958 וכלל סעיף על הקמת נציגויות סחר קבועות.
טאיוואן הגיבה במשבר דיפלומטי מול יפן, שכלל ניתוק קשרים כלכליים ואיומים על ניתוק קשרים דיפלומטיים.
משבר נוסף התעורר בעקבות תקרית שבה יפני אנטי-קומוניסטי תלש את דגל סין בנגסאקי.
סין האשימה את יפן בפגיעה ביחסים, ונותקו היחסים הכלכליים בין המדינות.
העימות חשף פער יסודי: סין ביקשה הכרה דיפלומטית דרך קשרי הסחר, בעוד יפן עמדה על הפרדה בין סחר לפוליטיקה.
ממשלת נובוסוקה קישי שהוקמה בפברואר 1957, החלה להפגין גישה מנוגדת לציפיות הסיניות.
קישי ערך טיול מיוחד לטייוואן לפני נסיעתו לארצות הברית, ואמר שהסכנה הגדולה יותר לחדירה קומוניסטית ליפן מגיעה מסין ולא מברית המועצות.
קישי אמר גם שסופו של הממשל הקומוניסטי הסיני "לקרוס לבסוף".
בעקבות חוסר אמון רק במרץ 1958 נחתם הסכם הסחר הרביעי בין המדינות.
הוא כלל הקמת נציגויות סחר קבועות, מה שהוביל למשבר דיפלומטי מול טאיוואן וניתוק הקשרים הכלכליים.
בעקבות זאת הבהירה יפן הבהירה כי הסכם הסחר עם סין הקומוניסטית הוא פרטי בלבד וללא הכרה רשמית.
משבר דיפלומטי פרץ במאי 1958, כשצעיר יפני תלש את דגל סין הקומוניסטית בתערוכה בנגסאקי.
יפן הבהירה כי לא תתייחס לנציגות הסחר הסינית כגוף מדיני, ובתגובה סין ניתקה את הקשרים הכלכליים.
המשבר חשף מחלוקת עמוקה יותר: סין ציפתה שהיחסים הכלכליים יובילו להכרה דיפלומטית, ואילו יפן ביקשה להפריד בין סחר לפוליטיקה ולשמר את קשריה עם סין הלאומנית.
תקרית הדגל בנגסאקי חשפה את הפער בין ציפיות סין להכרה דיפלומטית, לבין רצון יפן להפריד בין סחר לפוליטיקה, תוך שמירה על קשרים דיפלומטיים עם טאיוואן.
בשנים 1958–1959 חלה תפנית משמעותית ביחסי יפן–סין.
סין הציגה שלושה עקרונות לשיפור היחסים שהתמקדו בהתנגדות להכרה בטייוואן ובקידום קשרים חיוביים.
עקרונות אלו נתמכו על ידי אנשי שמאל יפנים, שהתנגדו להשפעה האמריקאית.
במקביל, תהליך תיקון אמנת הביטחון בין יפן לארצות הברית עורר גינויים חריפים מצד סין, שראתה בו איום ישיר, וכן התנגדות פנימית עזה בתוך המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
ביקורי בכירים יפנים בסין, בהם ראש הממשלה טנזן אישיבאשי, תרמו לבניית אמון ולהבנת ההשלכות של תיקון האמנה על יחסי המדינות.
אישיבאשי אף קרא לתיקון שימנע עוינות כלפי סין.
סין, מצדה, עודדה את ההתנגדות הציבורית הגוברת ביפן לתיקון.
אף שהאמנה המתוקנת נחתמה לבסוף, נפילת ממשלת קישי סימנה שינוי מגמה חשוב והתקדמות ביחסים הדיפלומטיים בין יפן לסין.
ביולי 1960 חודשו היחסים בין יפן לסין לאחר נתק של שנתיים.
באוגוסט הציג ראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי את שלוש עקרונות הסחר: הסכמה ממשלתית, חוזים פרטיים והתייחסות מיוחדת במקרים ספציפיים.
למרות העמידה על עקרונותיה, סין הביעה נכונות לקדם סחר פרטי לפני שתושג הסכמה ממשלתית.
ג'ואו גינה את אמנת הביטחון עם ארצות הברית ואת ממשלת קישי, אך הביע נכונות לבחון את גישת ממשלת איקדה החדשה.
עם התחזקות ההתנגדות ביפן לאמנה הביטחונית עם ארצות הברית ועליית איקדה לשלטון, החלה סין לרכך את גישתה כלפי יפן.
ריכוך זה נבע גם ממשבר חקלאי חמור במהלך "הקפיצה הגדולה קדימה" ומהחרפת הסכסוך עם ברית המועצות שהסלים לכדי הפיצול הסיני-סובייטי.
סימן לשינוי ניכר בהתאוששות קלה בסחר בין המדינות: לאחר ירידה חדה בשנים 1958–1960, חלה עלייה מסוימת ב-1961.
ממשלת איקדה שמרה על הברית הביטחונית עם ארצות הברית והמשיכה להכיר בממשלת טאיוואן, אך נקטה בגישה חיובית כלפי סין מתוך שיקולים כלכליים והתחשבות בדעת הקהל היפנית.
במאי 1962 הצהיר איקדה על נכונות לאשר ייצוא לסין בתשלום דחוי, כמו למדינות מערביות.
בעקבות זאת, בספטמבר 1962 ביקר קנזו מצומורה בסין, ובפגישתו עם ראש הממשלה ג'ואו אנלאי הוסכם על שני עקרונות: שמירה על עקרונות סין הפוליטיים והמסחריים, והתחייבות לקדם בהדרגה נורמליזציה של היחסים הפוליטיים והכלכליים בין המדינות.
באוקטובר 1962, נחתם מזכר סחר בין סין ליפן שכונה "הסכם LT" שעקרונותיו היו קידום נוסף של הסחר בין יפן לסין על בסיס של שוויון והדדיות, בדרך "הדרגתית ומצטברת"; (2) קביעת ממוצע שנתי של סחר הדדי בהיקף של יותר מ-100 מיליון דולר, לתקופה של חמש שנים ראשונות.
עם הסכם זה, חודשה פעילות הסחר בין יפן לסין לאחר הפסקה של ארבע שנים וחצי מאז מאי 1958. בכך נכנסו יחסי יפן–סין לשלב חדש.
באוקטובר 1963 נוסדה בבייג'ינג אגודת הידידות סין–יפן.
באפריל ערך מצומורה ביקור שלישי בבייג'ינג, שבמהלכו הוסכם על חילופי עיתונאים, הקמת משרדי קשר מסחריים והרחבת הסחר.
ראש ממשלת יפן האיאטו איקדה ניסה לקדם מהלכים דיפלומטיים ראשוניים כלפי סין העממית, אך מאמצים אלו היו מוגבלים, קצרים ומעורפלים.
אף שאיקדה תמך עקרונית בחיזוק הקשרים עם סין, הוא נצמד למבנה הדיפלומטי הקיים שהתבסס על בריתות עם ארצות הברית ועל תמיכה בטאיוואן.
עמדה אמביוולנטית זו נוצלה על ידי גורמים אנטי-קומוניסטיים, בעיקר תומכי טאיוואן בתוך המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
אירוע מפתח בתקופת איקדה היה פרשת צ'או הונג-צ'ינג – עריק מסין העממית שהוסגר חזרה לסין על ידי הרשויות היפניות, על אף מחאות טאיוואן.
הסגרה זו עוררה משבר דיפלומטי עם סין הלאומנית, הפכה לסמל במדיניות החוץ היפנית, וחשפה את הקושי באיזון שבין מחויבות לסטטוס קוו לבין פתיחות כלפי סין הקומוניסטית.
ב-1964 פרסומה של "איגרת יושידה", שנחשבה לעמדה רשמית של יפן נגד סין הקומוניסטית, ופגעה קשות ביחסי הסחר עמה.
הביקור של שר החוץ אוהירה בטאיוואן העמיק עוד יותר את המתח, במיוחד על רקע הניסוי הגרעיני הראשון של סין באותה שנה.
בעת הקמת ממשלת סאטו בנובמבר 1964, הסינים קיוו לשיפור היחסים, אך תקוותיהם נכזבו במהרה.
יפן מנעה את ביקור ראש עיריית בייג'ינג, דחתה עסקת ייצוא עם סין, וחידשה את ההתייחסות לאיגרת יושידה.
כל אלו נתפסו בבייג'ינג כאות לעוינות מתמשכת.
סאטו נתפס כממשיך דרכו של אחיו, נובוסוקה קישי, שנחשב אף הוא לעוין את הממשל בבייג'ינג.
ב-1965 חתמה ממשלת סאטו על הסכם הלוואה עם טאיוואן, וחיזקה את קשריה עם וושינגטון.
פרוץ "מהפכת התרבות" ב-1966 והכאוס שגררה בסין איפשרו ליפן להצדיק את המשך הנתק עמה.
ביקור סאטו בארצות הברית והצהרתו המשותפת עם ניקסון על תמיכה בטאיוואן חיזקו את הריחוק בין טוקיו לבייג'ינג.
על אף ניסיונות פיוס מצד גורמים לא-ממשלתיים ביפן, הממשלה המשיכה בתמיכתה בטאיוואן ובהתנגדותה להכרה ברפובליקה העממית של סין.
יפן אף ניסתה למנוע את קבלתה לאו"ם של הרפובליקה העממית של סין ב-1971, אך נכשלה, ודימויה הדיפלומטי נפגע באופן ניכר.
בעקבות פרישת סאטו ב-1972 ועליית ממשלה חדשה, חל מפנה במדיניות החוץ היפנית, מה שסימן את תחילתו של עידן חדש ביחסי יפן–סין.
רק אז נפתח פתח לפיוס מדיני ולבניית קשרים דיפלומטיים עם סין העממית.
ממשלת האיאטו איקדה ניסתה לקדם גישוש דיפלומטי כלפי סין, אך מאמצים אלו היו מוגבלים ונמשכו זמן קצר בלבד.
בכירים במפלגה הליברלית-דמוקרטית היו מוכנים להתקדם רק אם יחול שינוי יסודי במבנה הדיפלומטי שלאחר מלחמת העולם השנייה, שהתבסס על בריתות עם ארצות הברית והסכמים שלא כללו את סין העממית.
גישתו של ראש הממשלה איקדה הייתה מעורפלת – הוא תמך בקשרים עם סין מטעמים פוליטיים, מוסריים וכלכליים, אך גם נצמד למבנה הדיפלומטי הקיים.
עמדה זו נוצלה על ידי גורמים אנטי-קומוניסטיים ותומכי טאיוואן.
מקרה בולט היה פרשת צ'או הונג-צ'ינג, שערק מסין העממית אך הוסגר חזרה על ידי הרשויות היפניות, למרות מחאות טאיוואן.
הפרשה הובילה למשבר דיפלומטי בין יפן לסין הלאומנית, והאירוע הפך לסמל לביקורת על מדיניות יפן כלפי סין הקומוניסטית.
ב-1964 התחזקה התמיכה היפנית בטאיוואן עם פרסום "איגרת יושידה", לפיה לממשלת יפן אין כל כוונה להעניק לסין תנאי תשלומים דחויים.
על אף שהייתה איגרת פרטית היא נחשבה להצהרה רשמית, ופגעה קשות ביחסי הסחר עם סין העממית.
על רקע זאת, ביקור שר החוץ אוהירה בטאיוואן ביוני העמיק את המתח, שגבר ממילא עם הניסוי הגרעיני הראשון של סין ב-16 באוקטובר 1964.
עם הקמת ממשלת סאטו בנובמבר 1964, קיוו הסינים לשיפור ביחסים, במיוחד לאחר שראש הממשלה החדש הביע עניין במדיניות בונה כלפי סין.
אולם תקוות אלו נכזבו במהרה בעקבות סירוב יפן לאשר כניסת ראש עיריית בייג'ינג, וסירבה לעסקת ייצוא גדולה, לצד חידוש ההתייחסות לאיגרת יושידה – מהלך שנתפס בבייג'ינג כסימן לעוינות מדינית מתמשכת מצד טוקיו.
התהלותו של סוטו השוותה לו זו של אחיו ראש הממשלה נוֹבּוּסוּקֶה קִישִי במאי 1958. באפריל 1965, ממשלת יפן חתמה על הסכם עם ממשלת טאיוואן בדבר מתן הלוואה של 150 מיליון דולר לפריסה של חמש שנים.
"מהפכת התרבות" שפרצה בסין ב-1966 באמצעות "המשמרות האדומים" צמצמה את פעילותה הדיפלומטית והשפיעה לרעה על יחסיה עם יפן.
ממשלת סאטו ביפן ניצלה את האנרכיה בסין כדי להצדיק את המשך הנתק, ואף חיזקה את קשריה עם טאיוואן וארצות הברית.
ביקורו של סאטו בארצות הברית והצהרתו המשותפת עם ניקסון שכללה תמיכה בטאיוואן, לצד הסכם השבת אוקינאווה ליפן, עוררו גינוי סיני חריף והובילו להסלמה נוספת ביחסים.
למרות שינויים בזירה הבין-לאומית, ממשלת סאטו המשיכה לתמוך בסין הלאומנית (טאיוואן), והתנגדה להכרה ברפובליקה העממית של סין.
סין מחתה על שיתוף הפעולה הביטחוני בין יפן לארצות הברית והזהירה מפני תחייה של המיליטריזם היפני.
בעוד מדינות רבות החלו להתקרב לסין העממית, יפן נותרה מאחור, אף על פי שגורמים לא-ממשלתיים כמו מפלגת קומייטו וליגת חברי הדיאט פעלו לגישור.
במהלך ביקורים אלה נחתמה הצהרה משותפת שהכירה במדיניות "סין האחת" ודחתה את חוקיות "הסכם טאיפיי" עם טאיוואן.
למרות צעדים אלה, הממשלה היפנית המשיכה להחזיק בעמדה נוקשה ולא שינתה את מדיניותה כלפי סין.
יפן אף ניסתה למנוע את קבלתה של סין לאו"ם ב-1971, אך נכשלה, ודימויה הדיפלומטי נפגע.
בעקבות זאת נפער חוסר אמון בין הממשלות, וסין סירבה לקיים מגעים עם ממשלת סאטו.
רק לאחר פרישת סאטו והקמת ממשלה חדשה ב-1972, נפתח פרק חדש ביחסי יפן–סין.
בסוף שנות ה-60, הפיצול הסיני-סובייטי גרם לסין להרגיש מבודדת בזירה הבינלאומית.
כדי להתמודד עם איום אפשרי מצד ברית המועצות, החלה סין לחפש שותפים חדשים.
יפן, מדינה שכנה בעלת עוצמה כלכלית, נתפסה כאופציה אסטרטגית לשיפור הקשרים.
אולם, בין 1969 ל-1970 היחסים עם ממשלת סאטו התדרדרו.
הסיבות כללו את קרבת יפן לארצות הברית, עמדות נוקשות כלפי טאיוואן, וחשש סיני מפני התחזקות הקשרים הביטחוניים בין יפן לארצות הברית.
במקביל, סין התחילה לפתוח ערוצים דיפלומטיים חדשים עם המערב, כולל כינון יחסים דיפלומטיים עם קנדה ואיטליה, והחלה תהליך של לגיטימציה בינלאומית.
הצעד המשמעותי ביותר היה כשהעצרת הכללית של האו"ם אימצה את החלטה 2758 שהכירה ברפובליקה העממית של סין כנציגתה הלגיטימית של סין באו"ם, וסילקה את הרפובליקה הסינית של טאיוואן.
הכרזת "דוקטרינת גואם" של ניקסון ביולי 1971 אותתה על שינוי במדיניות האמריקאית כלפי מזרח אסיה, מה שהתפרש גם כפתיחת פתח להתקרבות לסין.
הביקור החשאי של קיסינג'ר ואחריו ביקורו של ניקסון ב-1972 סימנו מהפך במדיניות האמריקאית – התקרבות לסין כדי לאזן את ברית המועצות.
כל ההתפתחויות הללו השפיעו ישירות על יפן, שחשה צורך להתאים את מדיניות החוץ שלה למציאות החדשה.
ארצות הברית, שהובילה את יפן למדיניות נוקשה כלפי סין במסגרת המלחמה הקרה, החלה לכונן עמה קשרים ממשלתיים מעל ראשה" של יפן.
ממשלת סאטו הייתה כבולה במסגרת הסכם השלום עם טאיוואן, עליהם חתמה בלחץ אמריקאי, ולכן התקשתה לשנות את מדיניותה כלפי סין.
אולם התקרבות סין לארצות הברית החלישה את בלעדיות הקשר היפני-אמריקאי באזור, והבהירה ליפן שהיא צריכה לשקול מחדש את יחסיה עם בייג'ינג, מה שתרם להתקדמות ההדרגתית ביחסים הדיפלומטיים בין סין ליפן.
עם הקמת ממשלה היפנית חדשה באמצע 1972, נערך ביקור היסטורי של ראש ממשלת יפן טאקהרה קאקואה בסין, ובמסגרתו נחתם הכרזת סין–יפן שהסדירה את היחסים בין שתי המדינות והניחה את היסודות לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
זאת לאחר ההתקרבות האמריקאית על רקע סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי, שהגיע לשיאה בתחילת 1972 עם ביקור ניקסון בסין.
הקרקע הייתה מוכנה, ובספטמבר 1972 התקיים המפגש ההיסטורי בין ראש ממשלת יפן, קקואיי טנאקה, לבין המנהיגים הסיניים מאו דזה-דונג וג'ואו אנלאי.
הפגישה הובילה לחתימה על הצהרה משותפת ולכינון יחסים דיפלומטיים מלאים בין שתי המדינות.
יפן ניתקה את יחסיה הרשמיים עם הרפובליקה הסינית בטייוואן, והכירה בממשלה בבייג'ינג כממשל הלגיטימי של סין.
יפן הצהירה שהיא מודעת לאחריותה לנזק העצום שנגרם לעם הסיני במלחמת העולם השנייה.
בתמורה סין ויתרה על דרישתה לפיצויי מלחמה מיפן.אף שלא סוכם על פיצויים ישירים לסין, יפן התחייבה להעניק סיוע כלכלי ופיתוחי נרחב – מה שנתפס בפועל כ"פיצוי מרומז" על תקופת הכיבוש.
בכך נפתח עידן חדש ביחסי סין–יפן.
בתמורה סין ויתרה על דרישתה לפיצויי מלחמה מיפן.
ב-5 בפברואר 1973, סין ויפן הסכימו לשוב ולחדש את קשריהן הדיפלומטיים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973 פרץ משבר האנרגיה העולמי, ומחירי הנפט זינקו בצורה חדה ברחבי העולם.
בין המדינות המתועשות, יפן הייתה המוכה ביותר ממשבר הנפט, שנוצר משום שצרכיה סופקו לחלוטין באמצעות ייבוא.
בשל כך רכשה יפן כמויות גדולות של נפט סיני.
סין גם קיבלה הלוואות מגובות סחורות מיפן לצורך בניית שדה הנפט דאצ'ינג, עליהן שילמה באמצעות נפט.
בשנת 1973 גדל הסחר בין המדינות ב-83% לעומת השנתיים שלפני.
במאי 1974, החל המשא ומתן הרשמי על הסכם שלום, אך המגעים הופסקו בספטמבר 1975 לאחר שסין דרשה לכלול בהסכם את סעיף "ההתנגדות להגמוניה" המופנה נגד ברית המועצות.
יפן דחתה זאת מכיוון שלא רצתה להיכנס למחלוקות הדיפלומטיות בין סין לברית המועצות.
רק באוגוסט 1978 נחתם בבייג'ינג הסכם השלום והידידות בין יפן לרפובליקה העממית של סין .
הסכם אשר זכה להתנגדות חריפה של ברית המועצות.
דנג שיאופינג, שהפך לדמות המובילה בסין לאחר מותו של מאו דזה-דונג, ביקר ביפן כבר ב-23 באוקטובר 1978. בעת הזו החלה תקופה קצרה של ליברליזציה בסין, שנודעה כ"האביב של בייג'ינג".
דנג שיאופינג הוביל שורת רפורמות כלכליות במסגרת "מדיניות הדלת הפתוחה", ובמיוחד לאחר הדחת "כנופיית הארבעה".
רפורמות אלו פתחו את הכלכלה הסינית להשקעות זרות ול"כלכלת שוק" חלקית, תוך שימור השליטה ריכוזית הכוח של המפלגה הקומוניסטית.
צעדים אלו הובילו להפיכתה של סין למוקד עולמי של תעשייה וייצוא.
במסגרת מגמה זו, חלה התקרבות מחודשת בין סין ליפן, שהתבטאה בהעמקת קשרי הסחר, שיתופי פעולה טכנולוגיים והשקעות יפניות נרחבות בתעשייה הסינית המתפתחת.
בזכות הנורמליזציה היקף הסחר נסק מעלה.
באותה שנה נחתם הסכם סחר לעשר שנים, בו התחייבה יפן לתוכנית יבוא-יצוא ארוכת טווח עם סין.
התוכנית דרשה מידת תיאום במגזר הפרטי – שהיה יוצא דופן לכלכלת שוק.
הוא התאפשר הודות לשימוש נרחב במימון מבנק הייצוא-יבוא של יפן .
בנוסף, סין החליטה לאפשר קבלת סיוע זר, ויפן הפכה מיד לתורמת העיקרית.
סיוע הפיתוח הרשמי של יפן לסין, אשר החל בשנת 1979 באמצעות הסוכנות לשיתוף פעולה בין-לאומי של יפן , הפך לאחד מעמודי התווך המרכזיים של הקשרים הכלכליים בין המדינות.
עיקר הסיוע היה במענקים ובסדרת הלוואות ארוכות טווח בריבית נמוכה, שלעיתים נחשבות לפיצויים.
לאחר אמנת פלאזה ב-1985, כאשר עלה באופן משמעותי ערך המטבע היפני, ין, חברות יפניות מיהרו להקים מרכזי ייצור בסין.
במהלך שנות ה-80, יפן הפכה לאחת השותפות הכלכליות הגדולות של סין, לאחר שזו פתחה את שעריה לכלכלה העולמית.
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין, הו יאו באנג, ביקר ביפן בנובמבר 1983, וראש ממשלת יפן, יסוהירו נקסונה, ביקר בסין במרץ 1984. יפן תרמה להעברת טכנולוגיות מודרניות לסין, במיוחד בתחומי התעשייה והאנרגיה.
סין ויפן גם חלקו חשש משותף בנוגע לכוח הצבאי של ברית המועצות.
שתי המדינות גינו את הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ואת הכיבוש הווייטנאמי בקמבודיה בשנת 1979. שיתוף האינטרסים בלט גם בטיפול בסוגיית קוריאה, וראש הממשלה הסיני חואה גוופנג הבטיח לראש ממשלת יפן מסיושי אוהירה כי קוריאה הצפונית לא תפלוש לדרום קוריאה, והבטחות דומות ניתנו על ידי יורשיו.
בשנת 1989, שפיכות הדמים באירועי כיכר טיין-אן-מן הייתה בעלת השפעה שלילית על פעילות הכלכלית והדינמיקה בין שתי המדינות.
יפן גינתה את הדיכוי האלים של ההפגנות ויישרה קו עם הסנקציות הדיפלומטיות שהובילה הקהילה הבינלאומית, כולל הקפאה זמנית של הלוואות הסיוע לסין.
האירועים העמיקו את הדילמה היפנית בין ביקורת מוסרית על הפרת זכויות האדם לבין האינטרס בשיתוף פעולה מדיני וכלכלי.
ממשלת יפן הביעה דאגה עמוקה לגבי השימוש בכוח נגד מפגינים שקראו לרפורמות דמוקרטיות.
אולם סין הייתה שוק חשוב ליצוא היפני, ויפן הייתה המדינה הראשונה ב-G7 להסיר את הסנקציות.
כבר ב-1990 החלה יפן לחדש בהדרגה את קשריה עם בייג'ינג, מתוך שיקולים אסטרטגיים וכלכליים ובראשם הרצון לשמר את השפעתה באזור ולהפיק תועלת מהפוטנציאל הכלכלי העצום של סין.
במקביל, דעת הקהל היפנית הפכה חשדנית יותר כלפי סין, תפסה אותה כמשטר רודני ותרמה לירידה בתמיכה הציבורית בהעמקת היחסים עמה – מגמה שהחריפה במאה ה-21. מבחינת סין, יפן מילאה תפקיד משמעותי בשבירת הבידוד הבינלאומי, והדבר הוביל את בייג'ינג לנקוט, לפחות זמנית, במדיניות חוץ זהירה יותר כלפי טוקיו.
למרות הלחץ הפוליטי ביפן, היחסים הכלכליים בין שתי המדינות המשיכו להתפתח תוך זמן קצר יחסית.
הכלכלה הסינית צמחה במהירות והפוטנציאל של השוק הסיני הענק משך תשומת לב רבה, לא רק מצד חברות יפניות אלא גם מצד חברות מכל העולם.
כלכלת יפן, מצד שני, הייתה במצב של קיפאון במהלך שנות ה-90. שיא היחסים החיוביים בין יפן לסין התרחש בביקור קיסר יפן בסין ב-1992. השינוי באיזון בין השניים משתקף גם בתחומים אחרים, כמו ביקורו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ישירות לבייג'ינג, תוך שהוא מדלג על עצירה בטוקיו.
קלינטון התמקד בגידול במעמדה של סין בזירה הבין-לאומית, מה שהתקבל ביפן כמעין "השפלה" דיפלומטית מצד ארצות הברית.
מאז שנות התשעים נשיאי ארצות הברית, נעו בין יחסי שותפות לתחרות מול סין, ובהתאמה החלישו או חיזקו את יחסיהם עם יפן.
באוגוסט 1995 ראש הממשלה טומיאיצ'י מוריאמה פרסם את "הצהרת מוריאמה" בה הביע "התנצלות כנה מעומק הלב" על הכיבוש הקולוניאלי ו"התוקפנות מצד יפן".
הצהרות מעין אלה שיקפו תיקון בעמדת יפן כלפי עברה, אך עורר תגובת נגד מצד כוחות שמרניים.
במקביל, סין תחת ג'יאנג דזה-מין, קידמה חינוך פטריוטי שנועד למנוע הישנות של אירועי כיכר טיין-אן-מן.
כתוצאה מכך, הצד הסיני – שנראה כמודאג מאוד מהתנהלות יפנית המעורפלת בנוגע לאחריותה למלחמה – נקט דרישות תקיפות יותר מיפן.
כך, יחסי יפן–סין נכנסו למעגל קסמים שלילי, שבו הביקורת הסינית על תפיסת ההיסטוריה של יפן עוררה תגובת נגד יפנית כלפי עצם הביקורת.
לכך נוספו חששות ביטחוניים מהתחזקות סין שהחריפו את המתח, והובילו לשחיקה ביחסים.
ב-1998 ביקר נשיא סין ג'יאנג דזה-מין ביקור היסטורי ביפן הביקור הראשון שערך אי פעם ראש מדינת סין ביפן.
מטרת הביקור הייתה לקדם מסמך משותף עתידי שיכוון את יחסי סין–יפן במאה ה-21. אולם הביקור המדיני נחשב לכישלון דיפלומטי, מכיוון שלא הצליחו להגיע להסכמות בנושאים הנוגעים להיסטוריה, סוגיית טאיוואן והצטרפות יפן כחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
במיוחד בלטה דרישתה של סין להתנצלות בכתב על פשעי המלחמה של יפן, לה יפן סירבה.
הביקור סימן קיפאון ביחסים, והבליט את הפער בזיכרון ההיסטורי בין הצדדים.
החל משנות ה־90, הכלכלה הסינית צמחה במהירות והפכה לשחקנית מרכזית בכלכלה העולמית, במיוחד לאחר הצטרפותה לארגון הסחר העולמי בשנת 2001. יפן תמכה בהצטרפותה, כחלק ממדיניות רחבה שנועדה לעודד את סין לכבד כללים בינלאומיים ולהפוך לשחקן אחראי בזירה העולמית.
יפן, שהייתה כבר מעצמה כלכלית, מצאה את עצמה מתמודדת עם תחרות, כמו גם תלות גוברת בסין.
היחסים הכלכליים העמיקו, אך נותרו מורכבים על רקע מתחים פוליטיים והיסטוריים.
במהלך כהונת ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי (2001–2006), חלה התקרבות כלכלית בין המדינות, אך במקביל התחדדו המחלוקות הפוליטיות, במיוחד בשל ביקוריו השנויים במחלוקת של קואיזומי במקדש יסוקוני.
ביקורים אלו הובילו למשבר דיפלומטי ולהפסקת הפסגות בין המנהיגים.
סין התנתה את המשך הפגישות בהפסקת הביקורים במקדש.
המתיחות החריפה עוד יותר ב-2005 עם הפגנות אנטי-יפניות בסין, על רקע התנגדות סינית להצטרפות יפן כחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
בסיכומו של דבר, חרף ההתפתחויות החיוביות בתחום הכלכלה, נכונות קואיזומי לתמוך בהובלה סינית של תהליכים אזוריים, בתקופתו העמיק השסע הפוליטי והציבורי בין המדינות.
הירידה באמון ההדדי ובתחושת הקרבה בין העמים הפכה לגורם מבני שמנע את שיקום היחסים, והגבילה את יכולת ההנהגה להניע תהליך של פיוס אזורי.
בין סין ליפן התפתחה מערכת יחסים המאופיינת בתלות כלכלית הדוקה מחד, ובמתח פוליטי-אסטרטגי גובר מאידך.
תחת נשיא סין שי ג'ינפינג וראש ממשלת יפן שינזו אבה, התקיימו מספר פגישות במטרה לפתח מערכת יחסים לבבית, במיוחד הודות לעסקאות דו-צדדיות רבות, אך יציבות קשרים אלו תלויה על בלימה.
לפי סין, המתיחות נובעת מהיעדר הכרה יפנית בעברה האלים במהלך מלחמת העולם השנייה, בעוד שיפן מאשימה את סין בהתרחבות צבא השחרור העממי ובפעולות התקפיות.
הערות רוויזיוניסטיות מצד עובדי ציבור יפניים, ומחלוקות היסטוריות בנוגע לטבח ננקינג החריפו את המצב.
מינויו של שינזו אבה לראש ממשלת יפן בשנת 2006 הביא לשיפור, וב-2010 פורסם דו"ח משותף שסיכם את ההסכמה בנוגע לזוועות מלחמת העולם השנייה.
בסופו של הדבר התחתה מערכת יחסים המאופינת בדואליות: שיתוף פעולה כלכלי מחד ותחרות ביטחונית מאידך.
שתי המדינות הצהירו כי יפנו לפיתוח קשרים בריאים ויתמקדו ב"התחלה חדשה" ושיתוף פעולה בסחר עולמי, הפעילות הכלכלית באזור אסיה, הקמת מערכת תחבורה ימית ואווירית ענפה וחיזוק הקשרים במסגרת יוזמת החגורה והדרך.
בשנת 2018 הצהירו שתי המדינות על מחויבות להעמיק את קשריהן ולחלוק קרקע משותפת במלחמת הסחר, עם הצהרת שינזו אבה כי "יחסי יפן–סין נעים בכיוון של שיפור משמעותי".
אולם בתחילת העשור השני של המאה ה-21, היחסים הידרדרו בעקבות מגבלות יצוא שהטילה סין על יסודות נדירים.
בנוסף, המחלוקות על איי סנקאקו הובילו להיתקלויות עוינות בים סין המזרחי, לרטוריקה חריפה ולמהומות אנטי-יפניות בסין.
ב-2010, סין עקפה את יפן והפכה לכלכלה השנייה בגודלה בעולם.
תוך עשור התוצר הגולמי של סין גדל פי 4 מזה של יפן.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, שיתוף הפעולה בין סין ויפן כמעט ועצר, בעקבות התגברות המתחים הפוליטיים.
אולם הם השתפרו בעקבות מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין.
השיפור יוחס ליחסים האישיים החזקים בין אבה לשי, ולמחלוקות הסחר של יפן עם ארצות הברית.
אבה ייעץ לשי בנוגע למשא ומתן על סחר עם הנשיא דונלד טראמפ.
ב-2011, דובר משרד החוץ הסיני ביקר את הספר הלבן השנתי של ההגנה היפני על השימוש בתיאוריה של "איום סין".
ב-2013, ב"ספר הלבן" שלה, יפן כינתה את הפעולות האחרונות של סין כ"לא תואמות לחוק הבין-לאומי".
על פי סוכנות המשטרה הלאומית של יפן החל משנת 2019 קבוצת ההאקרים הממלכתית הסינית, "מיירורפייס", החלה במתקפות סייבר על מוסדות ממשלתיים ביפן.
היחסים בין סין ויפן עברו פיוס מסוים בזמן התפרצות מגפת הקורונה העולמית.
ב-16 בינואר 2020, הודיעה יפן על המקרה הראשון של הידבקות בנגיף הקורונה בשטחה, תושב סיני שנחת בנמל התעופה טוקיו האנדה לאחר ביקור בווהאן – מוקד ההתפרצות הראשוני.
במהלך המשבר ממשלת יפן שלחה סיוע לסין.
אנשי ממשלה ציטטו שורה מתוך שיר עתיק שכתב קיסר יפני למנזר סיני, והדגיש את הסולידריות בין שני העמים: "גם אם אנו חיים במקומות שונים, אנו חיים תחת אותם שמיים", והופיעה על מסכות פנים אשר נשלחו כסיוע הומניטרי לסין.
המגזר הפרטי ביפן תרם מעל 3 מיליון מסכות פנים וכ-6.3 מיליון דולר.
יפן תרמה גם 1.24 מיליון מנות של חיסונים לטייוואן, מה שגונה על ידי הממשל הסיני.
ביולי 2022 נרצח שינזו אבה, ראש ממשלת יפן.
הרוצח, טצויה ימאגאמי , הפך למושא להערצה בסין.
בני הנוער בסין יצרו סרטונים לרשתות החברתיות, בו הם מתחפשים לימאגאמי ומשבחים אותו כגיבור.
ב-4 באוגוסט 2022, במהלך ביקורה בטייוואן של ננסי פלוסי, יו"ר בית הנבחרים האמריקאי, סין ביצעה התקפות רקטות מדויקות באוקיינוס סמוך לטייוואן, וחמש רקטות פגעו באזור הכלכלי הבלעדי של יפן.
שר ההגנה היפני נובואו קישי מחה נגדן כ"איום חמור על ביטחונה הלאומי של יפן, ועל ביטחונם של אזרחי יפן".
שנתיים מאוחר יותר, ביולי 2024, דיווחה התקשורת היפנית כי משחתת יפנית שטה למי סין, למרות אזהרות מכלי שיט סיניים.
ב-26 באוגוסט 2024, מטוסי קרב מסין נכנסו באופן זמני למרחב האווירי של יפן, דבר שלא קרה בעבר.
בדצמבר 2024, ממשלת יפן אישרה תקציב הגנה הכי גבוה בהיסטוריה.
למרות החרפת המתיחות הפוליטית בין יפן לסין תחת ממשלת סאטו, שדבקה בתמיכתה בטאיוואן, הסחר בין המדינות המשיך להתקיים ואף צמח בהדרגה.
הסכם הסחר "LT", שאיבד מחשיבותו, הוחלף בהסכמים זמניים שלוו בהצהרות פוליטיות נוקשות.
במקביל, התחזק "הסחר הידידותי", והיקפי הסחר עלו משמעותית, למרות אירועים מעכבים כמו מהפכת התרבות והגבלות על אנשי עסקים ועיתונאים יפנים.
במאי 1967 חשפה סין את "ארבעת העקרונות" של ג'ואו אנלאי, שהדגישו קו נוקשה נגד תאגידים יפניים המעורבים בטאיוואן, אשר לא הורשו להשתתף בסחר עם סין.
עם פקיעת הסכם הסחר "LT" בסוף אותה שנה, נחתם במרץ 1968 הסכם זמני, שהתחדש מדי שנה בצירוף הצהרה פוליטית תקיפה מצד סין.
הסחר בין יפן לסין צמח פי 4.5 בין השנים 1963 -1966. בזמן "מהפכת התרבות" חלה האטה זמנית בעקבות מספר תקריות דיפלומטיות, אך הסחר התאושש במהרה והגיע ל-822 מיליון דולר ב-1970. ההסכם הזמני הוארך גם ב-1971 עם הצהרה תקיפה נוספת.
לצד זאת, המגזר העסקי היפני פעל לשיפור היחסים, עם ביקורים של משלחות אזוריות ונציגים מקומיים.
בעקבות התקדמות זו, הוארך ההסכם הזמני לשנת 1972 עוד לפני תום 1971 – לראשונה מאז 1968 – בליווי הצהרה פוליטית מתונה יחסית, והסחר הגיע לשיא של 899 מיליון דולר ב-1971.
היחסים הכלכליים בין יפן וסין עברו שינויים משמעותיים מאז נרמול היחסים הדיפלומטיים ב-1972. עם השנים, התפתח קשר כלכלי הדוק שהפך לאחד העמודים המרכזיים במערכת הכלכלית הבינלאומית.
שתי המדינות הן ענקיות כלכליות באסיה, והאינטראקציה ביניהן משפיעה באופן משמעותי על הכלכלה העולמית.
סין ויפן הן שותפות סחר מרכזיות זו לזו.
סין היא שוק יעד גדול ליצוא היפני, בעיקר בתחומי הרכב, האלקטרוניקה והציוד התעשייתי.
מצד שני, יפן היא מקור חשוב לחומרי גלם ומוצרים תעשייתיים עבור סין.
שתי המדינות משקיעות זו בזו בהיקפים גדולים.
חברות יפניות השקיעו רבות במפעלים ובפרויקטים בסין, בעוד שחברות סיניות מרחיבות את פעילותן ביפן.
בראשית העשור השני של המאה העשרים ואחת, סין החליפה את יפן כמעצמה הכלכלית הגדולה ביותר באסיה.
כמו כן, הכלכלות של סין ושל יפן הן בהתאמה הכלכלות הראשונה והרביעית בגודלן בעולם בהתבסס על שוי כוח הקנייה.
מאז הליך הנורמליזציה בשנת 1972 ועד היום נרשמה תלות כלכלית הדדית עזה בין המדינות.
סין היא היעד העיקרי להשקעות תעשייתיות יפניות, ויפן היא השותפה הכלכלית הגדולה ביותר של סין.
בשנות ה-70 וה-80, יפן העבירה לסין טכנולוגיה והשקעות לתמיכה בצמיחה הכלכלית שלה, ובשנות ה-90, לאחר האירועים בטיאנמן ב-1989, נמשך שיתוף הפעולה הכלכלי, אף על פי שיחסי הסחר הושפעו מהמתחים הפוליטיים.
בשנת 2001, יפן הפכה לאחד מהמשקיעים הגדולים ביותר בסין, עם התמקדות בתחומים כמו תעשיית הרכב, אלקטרוניקה, וייצור טכנולוגי.
בראשית שנות האלפיים, סין הייתה הכלכלה השביעית בגודלה בעולם, מה שהווה אתגר ליפן, שהייתה אז "מעצמת על כלכלית" בעלת נתח של 65% מהתמ"ג של האזור.
אולם, הכלכלה היפנית נכנסה למיתון, בעוד שהכלכלה הסינית המשיכה להתפתח בקצב מואץ.
בעשור האחרון, לאור העלייה בהשפעתה של סין בכלכלה העולמית, עברו היחסים הכלכליים תקופה של חידוש ושגשוג, עם גידול משמעותי במסחר ובשיתוף פעולה טכנולוגי.
בשנת 2007 הפכה סין לשותפת הסחר הגדולה ביותר של יפן – תוך עקיפת ארצות הברית.
במאה ה-21 שיתפו יפן וסין פעולה במיזמים אזוריים, כמו השותפות הכלכלית האזורית המקיפה, אותו אשררו שתי המדינות, יחד עם עשר מדינות איגוד דרום-מזרח אסיה, וכן קוריאה הדרומית, אוסטרליה וניו זילנד.
בסוף מרץ 2023 הודיע משרד המסחר והתעשייה היפני על מגבלות ייצוא של ציוד לייצור שבבים לסין.
בשנת 2022 ייצאה סין 3.11 מיליון כלי רכב חדשים, זינוק של 211% בתעשיית הרכב הסינית תוך שנתיים בלבד.
בשנת 2024 עקפה את המתחרה היפנית והפכה ליצואנית הרכב המובילה בעולם.
מאז הפתיחה הכלכלית לעולם ב-1979, כלכלת סין צמחה ביותר מ-10% בשנה.
באותה שנה החל להינתן לה סיוע ממשלתי מצד יפן.
הסיוע היפני מילא תפקיד חשוב ביחסי יפן-סין ותרם לפיתוח תשתיות, שיפור איכות הסביבה, בריאות ופיתוח משאבי אנוש.
יפן סייעה בפרויקטים גדולים כמו מסילת הברזל של רכבת בייג'ינג-צ'ינהואנגדאו, קווי מטרו בבייג'ינג, ושדה התעופה פודונג בשנגחאי, אשר ייעלו את תשתיות התחבורה בסין.
שינויים במדיניות הסיוע של יפן מאוחר בשנות ה-90 לכיוון גישה יותר אסטרטגית ותוכנית ההלוואות הופסקה עם אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008. רמת התלות הכלכלית הגבוהה בין שתי המדינות היא, עבור רבים, גם גורם להיעדר קונפליקטים צבאיים בניהן, על אף שהיא גם מקור למתחים.
למרות השותפות המדינות בו־זמנית מתחרות זו בזו בתחומים אסטרטגיים, למשל בהגנת טכנולוגיה ותקשורת.
לדוגמה, יפן צמצמה את השימוש בתשתיות סיניות כמו "וואווי" מתוך חשש לפריצות אבטחה.
תיירות נתפסת ככלי מרכזי לחיזוק ההבנה ההדדית והקשרים בין העמים, כחלק מתהליך ארוך טווח לשיפור היחסים בין שתי המדינות.
גם סין וגם יפן נוקטות צעדים לשיפור תשתיות התיירות, כמו תשלומים בנייד והזמנת כרטיסים, ומקדמות הסכמים לשיתוף פעולה תיירותי במסגרת מנגנונים דיפלומטיים.
שתי הממשלות מעודדות חילופי תרבות ותיירות כאמצעי "עוצמה רכה" להשגת יציבות ביחסים.
מאז 30 בנובמבר 2024 סין יישמה מדיניות פטור מוויזה על מחזיקי דרכון יפני, ומאפשרת שהות של עד 30 יום למגוון מטרות.
יפן השיבה במחווה דומה בדצמבר, כולל ויזות מרובות כניסות לתקופה של 10 שנים.
שנגחאי נחשבת ליעד תיירותי מבוקש, אולם מוצעים גם טיולים אזוריים כמו "סיורי פנדה" למערב סין וטיולים עונתיים להרים ולשמורות טבע.
במהלך העשורים האחרונים יפן אימצה מדיניות של "דיפלומטיית תיירות", תוך שהיא משתמשת בתיירות ככלי לשיפור תדמיתה הבינלאומית.
צעדים אלו כוללים הקלות בהנפקת ויזות לתיירים מסין, שדרוג תשתיות תיירותיות והקצאת משאבים לאומיים לקידום תיירות נכנסת.
יפן מקדמת יוזמות ממשלתיות לקידום תיירות נכנסת, בניהן רפורמות בוויזות למדינות מזרח אסיה, כולל סין.
היא משתמשת בתיירות לשיפור הדימוי הלאומי של יפן, ונענית לאתגרים כמו חלוקה לא שוויונית של תיירות בין אזורים ונזק סביבתי במוקדים התיירות ההמוניים.
מאז תחילת המאה ה־21 חלה עלייה משמעותית בהיקפי התיירות בין סין ליפן, תוך התמקדות גוברת בתיירות תרבותית והיסטורית.
תיירים סינים מהווים אחד מקהלי היעד המרכזיים של יפן, והם נמשכים בעיקר לערים היסטוריות כמו נארה, קיוטו ואוסקה.
מחקר גאוגרפי מקיף שניתח 888 מסלולים של תיירים סינים מצא כי דפוסי התנועה שלהם בתוך יפן מתאפיינים במבנה רשת מרובה־מרכזים, עם מוקדים אזוריים בולטים כגון קנטו, צ'ובו וקינקי.
מחקרים הראו שתיירים סינים נוטים להיות צעירים, בעלי השכלה גבוהה, ומעדיפים לתכנן טיולים בעצמם ולהתאימם באופן אישי.
הם מגלים עניין רב בתיירות תרבותית והיסטורית יותר מאשר בקניות, בניגוד לדימוי הרווח.
הבדלים בין־תרבותיים באים לידי ביטוי גם בהעדפות שירות.
מחקר השוואתי העלה כי תיירים סינים מדגישים את איכות החדרים והמתקנים, בעוד שתיירים מערביים מעריכים יותר את איכות השירות האנושי.
היחסים הפוליטיים בין סין ליפן משפיעים ישירות על נפחי התיירות.
תקופות של מתיחות מדינית הובילו לירידה ניכרת במספר התיירים הסינים המבקרים ביפן.
עם זאת, ההשפעה ההפוכה – של התיירות על הפוליטיקה – מוגבלת מאוד.
השותפות הטראנס-פסיפית הייתה יוזמה אמריקנית שנועדה ליצור הסכם סחר חופשי מתקדם בין 12 מדינות משני עברי האוקיינוס השקט.
יפן הצטרפה להסכם בשנת 2013, מתוך כוונה לחזק את קשריה הכלכליים עם מדינות אסיה ואמריקה, וכן לצמצם את השפעתה הגוברת של סין באזור.
סין, לעומת זאת, לא הייתה חלק מההסכם, וראתה ביוזמה זו איום אסטרטגי, מאחר שההסכם כלל סטנדרטים מחמירים בתחום העבודה, איכות הסביבה, זכויות קניין רוחני ופעילות ממשלתית – תחומים שבהם סין מתקשה לעמוד בתנאים מערביים.
באופן כללי ההסכם נתפס בסין ככלי אמריקני לבלימת השפעתה באזור האינדו-פסיפי.
לאחר שארצות הברית פרשה מההסכם בשנת 2017 תחת ממשל טראמפ, נחתם ההסכם מחדש ללא ארצות הברית במסגרת "הסכם מקיף ומתקדם לשותפות טרנס-פסיפית" () בשנת 2018, כשיפן נחשבה למובילה הבולטת בהחייאת ההסכם.
יפן רואה בו דרך לקדם סטנדרטים כלכליים חושבים, להרחיב את גישתה לשווקים חשובים ולמנוע דומיננטיות סינית אזורית.
סין, שתחילה התנגדה להסכם, הגישה בקשה רשמית להצטרף אליו בשנת 2021, כחלק ממאמציה להרחיב את השפעתה הכלכלית ולהתמודד עם יוזמות בהובלת יפן וארצות הברית.
עם זאת, יפן נותרה מסויגת מהצטרפות סין, בין היתר בשל החשש מחוסר עמידה סיני בכללים המחמירים שלו.
בשל כך, קידמה סין את השותפות הכלכלית האזורית המקיפה – הסכם הסחר הגדול בעולם, שנחתם ב־2020 בין 15 מדינות באוקיינוס השקט, לרבות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
בניגוד ליוזמות הקודמות, הסכם זה מציב סטנדרטים רגולטוריים נמוכים יותר, ומתמקד בהפחתת מכסים ובהקלת סחר אזורי.
זהו הוא הסכם הסחר הראשון הכולל הן את סין והן את יפן, ומהווה הישג אסטרטגי לשתי המדינות.
יפן רואה בו דרך לשלב את סין במסגרת כללים מוסכמים ולשמר קשרים כלכליים עם שכנותיה, ואילו סין רואה בו אמצעי לחיזוק מעמדה האזורי וליצירת מרחב כלכלי בו היא שחקן דומיננטי.
סין ויפן הן מעצמות כלכליות ומדעיות מרכזיות באסיה ובעולם.
קרבתן הגאוגרפית, הקשרים התרבותיים ביניהן והמבנה התעשייתי הדומה תורמים לקיומם של שיתופי פעולה הדוקים בתחומי מדע וטכנולוגיה, במיוחד בהנדסה, אנרגיה נקייה וביורפואה.
סין בולטת בהשקעה בתשתיות מחקר ובתחום הפטנטים, בעוד יפן מצטיינת בייצור מדויק ובחדשנות תעשייתית.
חרף אתגרים גאופוליטיים וכלכליים, ממשלות שתי המדינות מקדמות מדיניות תומכת לשיתופי פעולה מחקריים, תוך ניצול היתרונות היחסיים של כל אחת – סין בבינה מלאכותית ובייצור רחב-היקף, ויפן בהנדסה מתקדמת וייצור מדויק.
התגברות זרימות הידע והמשאבים בין המדינות ניכרת במיזמים כמו ניסוי של מערכת נהיגה אוטונומית סינית ברכבי "לקסוס" היפנים.
שיתוף פטנטים הוא מדד מרכזי לשיתוף הפעולה, בייחוד בתחומי מחשוב, תקשורת ותעשיית הרכב.
מחקר מ-2024 מצא כי רשת הפטנטים בין סין, יפן וקוריאה הדרומית היא הצפופה והפעילה ביותר באסיה, בעיקר בתחומי טכנולוגיות מידע, מוליכים למחצה ותעשיית הרכב.
ועדות משותפות נפגשות בקביעות, וב-2018 הוסכם להקים פלטפורמות מחקר משותפות כתשתית לשיתוף פעולה ארוך טווח.
בתחום קניין רוחני, פועלת שותפות משולשת בין משרדי הפטנטים של יפן, סין וקוריאה (TRIPO), אשר ב-2024 הציגה חזון לעשור של שיתוף פעולה אזורי בהגנה על קניין רוחני.
בנוסף לפטנטים, קיים שיתוף פעולה משמעותי במחקר אקדמי ובין סגלים חוקרים.
אוניברסיטאות ומכוני מחקר משתי המדינות מקיימים פרויקטים משותפים בתחומי ההנדסה, מדעי החיים ורפואה.
כך למשל, בשנת 2008 חתמו משרדי הבריאות של סין ויפן על מזכר הבנות למחקר משותף בתחום מניעת סרטן, שכלל שיתוף בנתונים ובסטטיסטיקות.
שיתופי פעולה רפואיים נוספים כוללים מחקר קליני ותוכניות מניעה בבתי חולים מרכזיים.
המדינות משתפות פעולה גם בנושאים גלובליים כמו שינוי אקלים ואנרגיה בת קיימא, באמצעות סמינרים ותוכניות מחקר משותפות.
סין, במסגרת תוכנית "Made in China 2025", שואפת להפוך למובילה עולמית בחדשנות, ומעודדת הסכמים בינלאומיים לשיתופי פעולה.
מצד יפן, הממשלה רואה בשיתוף פעולה עם סין הזדמנות לחיזוק התעשייה היפנית ולהבטחת גישה ולגישה לטכנולוגיות מתקדמות.