tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנים הראשונים ממוקמים ברחובות ששמם בשנות האלפיים: "המייסדים" (לשעבר "ארפלסא"), "הנוטרים", "הרצל", "אחד העם", "ברדיצ'בסקי", "טשרניחובסקי", "ביאליק" ו"מיכ"ל".
מערבית להם היו דיונות חול אשר נעלמו עם התקדמות הבניה מערבה.
עד שנות השישים היו הבתים בצידו המזרחי של רחוב פרץ הרחוב האחרון.
ממערב להם היה בית בודד של מלינק מוקף חולות ובהמשך מלון מיאמי וחוף גליה.
בשנות השישים והשבעים החלה הבנייה לכיוון חוף הים ותוך שנים אחדות נבלעו הבית הבודד והמרכז הגריאטרי (במקום המלון) בין בתי דירות.
במקביל התפתחה הקריה לכיוון צפון.
קבוצה אחת של מתיישבים בקריית ים א' כללה חיילים יהודים, אשר שירתו בצבא הבריטי ולאחר שחרורם החליטו להישאר ולהתיישב במקום.
קבוצה שנייה היו נוטרים ששרתו בקריה ובחרו בה לבנות את ביתם.
קבוצה שלישית כללה את משוחררי הבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה אשר בשנת 1946 באו לקריית ים ובנו בה את ביתם.
קבוצה רביעית ועיקרית כללה בעיקר זוגות צעירים יוצאי אירופה.
עם הקמת "מכון 3" של רפא"ל בצפון הקריה, התגוררו רבים מעובדי המכון ומהנדסיו בקריה.
כמו כן מצאו בה את מקומם ימאים רבים שעבדו באוניות צי הסוחר או שרתו בחיל הים.
בשנת 1946 התנהל משא ומתן על חופיה של קריית-ים להקמת "מפעל מרחצאות עברי של חיילים משוחררים".
אחד היזמים היה יקותיאל פדרמן, אשר ייסד בהמשך את רשת מלונות דן.
בשנת 1947 נפתח לקהל בחוף הים אתר בשם: "גליה", בשותפות עם חברת "פאלם-ביץ'" וחיילים משוחררים מהצבא הבריטי, שכללה שלושה מבנים עיקריים: הקזינו, אשר היה בית קפה עם רחבת ריקודים מקורה, ושתי מלתחות (גרדרובות).
הכביש לגליה, שנקרא ע"ש רוברט סולד, נשיא הסתדרות ציוני אמריקה, לכבוד ביקורו בקריה ב-1954, נבנה בשיטה הבריטית של פלטות בטון, אשר יצר בליטות ביניהן וגרם לנסיעה משובשת (גם רחובות ביאליק והנוטרים נבנו בשיטה זאת).
בשנות השבעים נעקר כביש הבטון ובמקומו נסלל כביש אספלט.
הכביש לגליה היה מתכסה לעיתים קרובות בחול הנודד, שהצריך פינוי על ידי טרקטורים.
"חוף גליה" בניהולו של יעקב נמרי, היה למוקד חיי התרבות והחברה בקריות כמרכז בילוי רב תכליתי הכולל: בית קפה עם מטבח אירופי משוכלל, מסעדה, אולם ורחבת ריקודים וחוף רחצה, שפעל עד אמצע שנות השישים.
שמחות משפחתיות כגון בר מצוות וחתונות, נשפים עם תזמורת ריקודים ואירועים רשמיים נערכו בקפה גליה.
זמרים שהתפרסמו, ביססו את הקרירה שלהם בגליה וביניהם: הילדה דוליצקיה, מתיתיהו רוזין, אריק לביא ויפה ירקוני.
גם גלידה, שהייתה באותם ימים מצרך נדיר, נמכרה בקפה גליה.
קפה גליה נקרא קזינו גליה בדומה לקזינו בת גלים, שבתקופת המנדט הבריטי היה כינוי למרכז תרבות על חוף הים, אך לא קזינו הימורים.
דמי הכניסה לחוף עמדו על חמישה גרוש ולמרות זאת הגיעו מתרחצים מכל האזור ליהנות משירותי החוף האיכותי כולל מחיפה ולכן פעל שירות אוטובוסים לגליה גם מחיפה.
חוף גליה דעך באמצע ובסוף שנות השישים, לאחר שנפתחו חופים עם שירותי הצלה בחינם בקריית ים ב' ובקריית חיים.
בתחילת 1947 הגיעה באחד הימים אניית נשק עבור "ההגנה" לחוף גליה, כחלק מפעילות הרכש.
בעוד חברי ההגנה פורקים את הנשק, דאג מפקדם יעקב נמרי לכך שהחיילים הבריטים יעסקו בשתיית אלכוהול בבית הקפה בלי להבחין מה מתרחש תחת עיניהם הסומות מאלכוהול.
במלחמת השחרור הוברחו יהודים מנהריה דרך הים והתקבלו על ידי תושבי קריית ים בחוף גליה.
צפונית לבית הקפה מוקם מתחם הטרקטורים של "קבוצת חול" - קואופרטיב שעסק בכריית חול לבנייה.
ישיבתה הראשונה של מועצת קריית ים נערכה בקפה גליה ב-6 במרץ 1951 בהשתתפות נציגי משרד הפנים.
סמוך לחוף נבנה בית מלון קטן בשם "מיאמי" על ידי מואיז ישראל, שעלה מקהיר בירת מצרים.
הבניין הוקם בין השנים 1950–1951 ובו 17 חדרים, לובי מפואר ומרפסת יפה לכיוון הים, היה מוקף דיונות חולות מכל עבריו ורק כביש גישה מצד דרום.
בשנים 1955 עד 1960 ניהלו את המלון חנה וקלמן טייכנר.
המלון החזיק בטלפון, שלא היה נפוץ בימים ההם, אירח ידוענים של אותה עת וזוגות שנישאו ב"גליה" חגגו במלון הסמוך את ירח דבש.
יחידות צה"ל ערכו מחנות נופש בגליה ונהנו מהחוף המטופח, בעיקר בתקופת יצחק רבין כאלוף פיקוד הצפון בשנות החמישים.
חוף גליה ומלון מיאמי היו חלק מחזון גדול של תיירות ואתרי נופש לאורך החוף, חזון שטרם התממש.
מלון מיאמי פעל עד 1960 ובשנה זו הוסב לסנטוריום וכיום פועל במקום מרכז גריאטרי מוריה (ברחוב ש"י עגנון).
בקריה הוקמו בסוף שנות הארבעים שני מפעלים: מאפייה חשמלית טננבוים ובית חרושת לקרח - "טמילג בע"מ".
המאפייה נבנתה בראש גבעת חול בודדה, עם כביש גישה.
במאפייה פעלו תנורי אפיה חשמליים משוכללים לזמנם, ובזכות האווירה המשפחתית ביישוב הקטן, נהגו נשות הקריה מדי פעם לאפות בה מאפים שונים עבור משפחותיהן.
המאפייה הוקמה ונוהלה החל מ-1947 על ידי פרומה ויוסף טננבוים, שדירתם הייתה צמודה למאפייה.
מתחת לדירה הייתה אורווה לסוסים שהובילו את עגלות הלחם.
משפחת טננבוים עסקה באפייה עוד בפולין ועם עלייתם ארצה המשיכו בפעלם.
המאפייה הפיצה ניחוח נעים בסביבתה, ולעומתה ריח האמוניה שעלה לעיתים מבית החרושת לקרח, אשר בנוסף לרעש מפעולת המכונות ומההעמסה והפריקה, היו למטרד סביבתי לשכנים.
ילדי הקריה נהנו מקוביות הקרח שנמכרו למשפחות ונהגו בקיץ החם, לפני עידן הארטיק, ללקק קרח.
מאפיית טננבוים ובית החרושת לקרח אינם פועלים עוד.
מבנה המאפייה נהרס ובמקומו בית מגורים (ברחוב אהבת ציון 4) ומבנה בית החרושת לקרח נהרס.
צמוד לו היה בית קירור שהיה שנים רבות סופרמרקט (בשדרות ירושלים 3).
כיום פועל במתחם חדר כושר.
עם התפתחות היישוב בשנות ה-40 של המאה ה-20, גדלה האוכלוסייה הצעירה והתעורר הצורך במסגרות חינוכיות.
מלכה ויינריב נולדה ב 4.6.1942 והייתה בכך הילדה הראשונה שנולדה ביישוב.
בשנת 1944 נפתח גן הילדים הראשון בביתה של סוניה פורת.
ביישוב לא היה בית-ספר ועל-מנת שהילדים לא יצטרכו ללכת ברגל לבית-ספר בקריית מוצקין, פתחה המורה אסתר לוריא, את הכיתה הראשונה של בית-הספר הראשון ב-1946 בדירתה ברחוב ארפלסא, ואחרי שנתיים עברו למבני המחנה הבריטי (חד קומתיים ובנויים מלבנים לבנות), שננטש בסיום תקופת המנדט.
לימים התרחב בית הספר ובשנת 1959 נבחר שמו: "בית הספר היסודי אורים".
לאחר הכרזת העצמאות, הפך המחנה הצבאי הבריטי הנטוש למעברה, שקלטה עולים ניצולי שואה מאירופה ועולים מצפון אפריקה.
רבים מדיירי המעברה היו עובדי נמל חיפה.
המעברה נשאה את השם הצבאי הבריטי "הקמפ" (מחנה באנגלית).
בין הדיירים בקמפ היו ראשי הערים השני והשלישי של קריית ים בנימין שנל ושמואל סיסו.
אחד ממבני הקמפ היה חדר המורים הראשון של בית ספר אורים.
הקמפ פונה מדייריו שעברו לדיור קבע בשנות השישים והשבעים.
המשפחה האחרונה, משפחת כנפו, עזבה את הקמפ ב-1975. כל מבני הקמפ נהרסו עד היסוד ולא נותר להם זכר, כולל "המבצר" - מגדל התצפית של המחנה הצבאי הבריטי בן 3 הקומות, שהיה לאחר עזיבת הבריטים אתר המשחקים של הילדים.
בשטח "הקמפ" הוקמה קריית ים ב'.
צריפי המחנה הבריטי ברחוב ארפלסא (ראשי תיבות ע"ש חברת ארגנטינה-פלסטינה מבוני הקריה) שינו יעוד לאחר קום המדינה: הצריף הצפוני היה בימי הבריטים צריף השק"ם (נאפ"י) ובו גם הוקרנו סרטים.
לאחר קום המדינה שימש בית ההסתדרות, בית העם והספרייה.
הצריף האמצעי שימש חדר האוכל של חיילי הצבא הבריטי ולאחר פינויים היה ברובו מרפאת קופת חולים כללית ובחלקו סנדלריה של משה אדלר.
במרפאה, שבימי הגשם בחורף דלפו המים מהגג, עבדו בעשורים הראשונים, הרופא ד"ר משה גובשיוב, אשר הגיע לקריית ים מנהריים לאחר שנפלה לידי הירדנים במלחמת העצמאות, והאחיות לאה מוזה ורבקה טישל.
הצריף הדרומי שהיה פחון, שימש מטבח חיילי הצבא הבריטי ואחרי פינויים שימש בית כנסת עד 1973 עת נחנך בית הכנסת "אהבת משה" (ע"ש משה אדלר) ברחוב ביאליק.
בשנות האלפיים שונה שם הרחוב לרחוב המייסדים ובמקום הצריפים ניטע גן ציבורי.
בשנת 1950 נבחר הרב משה שטינברג לרב הראשון של קריית ים.
בשנים 1956–1957 נבנה השיכון הראשון בקריית ים - שני מבנים בני קומתיים ובשניהם יחד 24 דירות קטנות.
המשתכנים היו עולים מפולין ורומניה שיצאו מהמעברה הסמוכה - ה"קמפ".
שנים רבות כונו המבנים "השיכון החדש" והיו מוקפים חולות, עד שנבנו בניינים נוספים סביבם (רחוב ז'בוטינסקי 8).
שרידי המחנה הצבאי הבריטי כמעט חזרו לחיים ב-1967. בימי "ההמתנה" המתוחים במאי 1967 ערב מלחמת ששת הימים, פנה ראש המועצה בנימין אפרת למי שהיה מפקד הנוטרים וההגנה יעקב נמרי, בבקשה לסייע באיתור בונקרים תת-קרקעיים מבטון שהיו במחנה הצבאי הבריטי כדי להכשירם למקלטים עבור תושבי הקריה.
דוד נמרי, בנו של יעקב, התגייס למשימה, קיבל טרקטור מסוג יעה זחלילי (שופלדוזר) 955 מ"קבוצת חול", ומשך לילה שלם לאור פנסי הטרקטור בלבד, פינה את החול שכיסה את הבונקרים הבריטיים.
בסופו של דבר, לשמחת הכל, לא היה צורך להשתמש במקלטים.
בתחילת שנות ה-50 הגיעו לקריית ים עולים מתימן ומאירופה - ניצולי שואה ופליטי מלחמת העולם השנייה ומחנות העקורים.
הם שוכנו בקריית ים ג'.
העולים מתימן הגיעו בעיקר מצנעא ומדמאר והקימו בתי כנסת בשכונה.
העולים מאירופה הגיעו בעיקר מפולין ומרומניה, היו רובם בעלי מלאכה וסוחרים.
שתי קבוצות עולים אלה תרמו רבות לפיתוח היישוב.
בקריית ים פעלו שני בתי קולנוע: "נוף הקריות" בקריית ים ג' ו"ניצן" בקריית ים ב'.
במבנה קולנוע ניצן פועל בשנות האלפיים מרכז מסחרי ומבנה קולנוע "נוף הקריות" נהרס בקיץ 2015 ובמקומו נבנה בניין מגורים.
עם גל העלייה הגדול מברית המועצות בראשית שנות ה-70, נבנה מרכז קליטה בדירות צמודות קרקע ובמגדלי מגורים בני עשר קומות, מה שיצר לבסוף את האזור המכונה "קריית ים ד'".
עם הגעת גלי העלייה לקראת סוף שנות השבעים, נבנה מרכז קליטה גדול ממדים במתכונת של מלון סוויטות על חוף ימה של העיר ברחוב פנחס ספיר, והוא שימש עד אמצע שנות התשעים כמרכז קליטה גם לגלי העלייה הגדולים ממדינות "חבר העמים" ולעולים מאתיופיה.
בשנות האלפיים, משמש המבנה כמקום מגורים זמני (המכונה "הוסטל") לעולים חדשים.
ב-8 באוקטובר 1980, בטקס חגיגי בהשתתפות ראש העיר הראשון בנימין אפרת ונציגי הסוכנות היהודית, נקרא מרכז הקליטה על שם צביה לובטקין, מלוחמות ומנהיגות מרד גיטו וורשה וממייסדי קיבוץ ומוזיאון לוחמי הגיטאות.
טקס הכרזת קריית ים לעיר נערך ב-11 באוגוסט 1976 במעמד שר הפנים, ד"ר יוסף בורג.
בנימין אפרת פרש מראשות העיר ב-1981 ובמקומו נבחר סגנו, בנימין שנל.
בשנותיה הראשונות, קריית ים הייתה בשלטון תנועת העבודה.
שלושה מראשי המועצה והעיר הראשונים, קובר, אפרת ובנימין שנל, היו חברי מפא"י ובהמשך חברי המערך והעבודה.
ב-1989 חל המהפך הפוליטי הראשון בעיר כאשר שמואל סיסו מהליכוד ניצח בבחירות המקומיות את בנימין שנל ונבחר לראש העיר.
הסתדרות העובדים הכללית פעלה רבות בקריית ים מראשיתה, בעיקר בבית ההסתדרות המרכזי ברחוב הנרייטה סולד בקריית ים ב' ובצריף ההסתדרות של קריית ים א' ברחוב ארפלסא.
מזכיר ההסתדרות בקריה, משך שנים רבות, היה בנימין שנל, עד היבחרו ב-1981 לראש העיר.
כחלק מפעילות ההסתדרות פעל בקריה "ארגון אמהות עובדות", אשר בשנת 1976 הוסב שמו ל"נעמת".
מזכירת הארגון בקריית ים הייתה פרידה בילגוראי ובין הפעילות הבולטות: חנה נמרי וסוניה פורת.
במלחמת לבנון השנייה ובמלחמת חרבות ברזל
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ספגה קריית ים מטחים של קטיושות.
בעיר עצמה לא נהרג אף אזרח, אך נגרם נזק כבד לרכוש.
חייל תושב העיר נהרג בקרב בבינת ג'בייל.
במהלך המלחמה התרחש אסון מוסך הרכבת בחיפה, רקטת קטיושה שפגעה במוסכי רכבת ישראל בחיפה, גרמה למותם של שמונה מהעובדים במקום.
חמישה מתוכם היו תושבי קריית ים ולזכרם הוקמה אנדרטה בשדרות ירושלים פינת שדרות הפלמ"ח.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נורו אל העיר טילים רבים מלבנון ובנינים ורכבים בעיר חוו פגיעות ישירות לאורך הלחימה בלבנון, ביתר שאת מאז פריצת מבצע חיצי הצפון.
מבחינה היסטורית קריית ים חולקה לארבעה רבעים (מדרום לצפון); קריית ים א', קריית ים ב', קריית ים ג' וקריית ים ד'.
עם הרחבת הבניה בעיר בשנות ה-90', נוספו שכונות מגורים עם שמות מוגדרים כמו "גלי ים" "פסגות ים" ו"בנה ביתך" במזרח העיר.
"אלמוגים" בצפון, ו"סביוני ים" במזרח.
זאת מלבד שיכון "צבא קבע" הוותיק, הקיים במרכזה (קריית ים ב') כבר משנות ה-50.
הוחל בהקמתה בשנות השבעים עבור עולים חדשים מברית המועצות.
הוחל בהקמתה אחרי קום המדינה ב-1949 בבניה מיוחדת באמצעות אקדח בטון.
הוחל בהקמתה אחרי הקמת המדינה וחלקה נבנה באזור בו היה המחנה הבריטי "הקמפ", שהיה למעברה אשר התפנתה מתושביה האחרונים ב-1975. המבנה הבולט בשכונה: שיכון צבא קבע.
מרכז ניצן - כיכר לוי אשכול
"מרכז ניצן" (המכונה גם "מרכז נמיר"), הוא המרכז של העיר שנמצא בשכונה ב', בדיוק בגבול בין שכונה א' לשכונה ב'.
במרכז זה ממוקמות רוב החנויות בקריה.
השם המדויק: כיכר לוי אשכול.
בסביבת מרכז נמיר חלק ממערכות החינוך, ביניהן רודמן (חטיבת הביניים), עירייה, ספרייה עירונית, מתנ"ס, בית יד לבנים, אשכול פייס, לוינסון (חטיבת ביניים), מגרש ספורט אתלטי (שייך לחטיבת ביניים/תיכון רודמן) ופלנטריום.
הספרייה העירונית הועברה למשכנה הנוכחי בשדרות משה שרת ב-2008 ומכילה כמאה אלף ספרים בשלל שפות.
ב 14 ביוני 2021 נערך בספריה טקס חגיגי בו נקראה הספרייה על שמו של יצחק מאיר.
בספריה ממוקם הארכיון העירוני ופועל המיזם קריית ים נגלית לעין של יד בן צבי, אשר מתעד אלבומי תמונות משפחתיים של תושבי העיר.
בקריית ים קיימים עשרות מרכזי תרבות, רשת מתנ"סים, מרכז צעירים, מועצת נוער, בתי אבות, מרכזי לימוד ומועדונים לכל הגילאים, ספרייה עירונית מודרנית ופעילה, ותזמורת נוער עירונית המייצגת את הקריה, ואף זכתה להופיע בפני מליאת עצרת האו"ם ולנגן בה את "התקווה".
ב-1991 הוקם בעיר קונסרבטוריון קריית ים.
בקריית ים תשעה בתי ספר יסודיים: "אורים"- בית הספר הראשון בקריה, "אמירים", "מפלסים", "ימית", "סביונים", "עלומים" ו"אלמוגים", המשתייכים לזרם הממלכתי; "בראשית", המשתייך לזרם הממלכתי-דתי, ו"אור אבנר", המשתייך לזרם הממלכתי-חרדי.
שני בתי ספר תיכונים וחטיבות בינים: "רבין", המשתייך לזרם הממלכתי, ו"לוינסון", המשתייך לזרם הממלכתי-דתי.
בית הספר התיכון המקיף ע"ש רודמן, התיכון הראשון בקריה, החל לפעול כשלוחה של תיכון קריית חיים בתחילת שנות השישים.
המחזור הראשון סיים את לימודיו ב-1965. ב-14 בספטמבר 1965 נחנך המבנה הקבוע של בית הספר ברחוב בן - צבי בטקס השתתפו: התורם מארצות הברית מוריס רודמן ומשפחתו, שר החינוך והתרבות זלמן ארן, מ"מ יו"ר הסוכנות היהודית אריה לואי פינקוס, ראש המועצה בנימין אפרת, תלמידי בית הספר ומוריו.
בשנה זו, 1965, הוכר בית הספר כתיכון עצמאי ונבחר מנהלו הראשון: המורה ללשון ולספרות אברהם בר-עם.
ב-1997 נחנך בית ספר תיכון נוסף: התיכון על שם יצחק רבין בשכונת "בנה ביתך".
החל מ-2015 בית ספר רודמן הוא משכנה של חטיבת הביניים ובית ספר רבין הוא משכנה של החטיבה העליונה.
החל משנות החמישים פעל בקריית ים ב' "המועדון הטכני", אליו הגיעו ילדים ונוער בעלי תחביבים וכישורים טכניים, ובשעות אחר הצהרים יצרו עבודות ממתכת ומעץ, בנו טיסנים ויכטות והשתתפו בתחרויות.
המדריך הראשי במועדון היה עמרם גינץ.
בקריית פועלות שלוש תנועות נוער: הנוער העובד והלומד, הצופים ובני עקיבא.
בשנות האלפיים פועלים מתקני כושר בחינם בכמה פינות ציבוריות בעיר, גינת כלבים, שבילי אופניים וטיילת להולכי רגל לאורך שפת הים.
החל ממאי 2016 הוצבו ברחבי העיר 10 שלטי מורשת של המועצה לשימור אתרים.
בשנת 2011, הושלמה הקמתו של הפלנטריום על שם האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
בעיר שוכן גם "מדעפארק" - פארק מדע לילדים.
בקיץ 1939, עם סלילת הכביש לאזור, נפתח במקום חוף ים שמשך מתרחצים רבים, במיוחד בשבתות.
אולם, בעקבות אסונות לא מעטים שאירעו בחוף שלא היו בו שירותים מספקים, החליטה חברת גב ים שלא לפותחו בשנים הבאות.
ביולי 1946 נמסר זיכיון להפעלת חוף הים לחברה של חיילים משוחררים והיא פתחה במקום חוף מוסדר בשם "חוף גליה" ביולי 1947. בשנת 1950 לאור ההרס בחוף כיאט במהלך מלחמת העצמאות והזיהום בחוף בת גלים ובחוף שמן, התגאתה חוף גליה בהיותה חוף נקי, עם שירותים מסודרים ומתקני שעשועים למבוגרים וילדים.
בשנת 1952 התקיימו בחוף הופעות של אמנים יושבי המעברות.
בשנת 1961 ארגנה עיריית תל אביב בחוף מחנה משפחתי בשבתות, למשפחות מתל אביב.
החוף המשיך לפעול כחוף רגיל בשנות ה-60, ובדו"ח מבקר המדינה של שנת 1964 נמסר שמינהל מקרקעי ישראל לא גבה את דמי החכירה עבור החוף.
באותה שנה נמסר שהחוף הועבר לניהול של גורם חדש.
בסקירת חופים של מנחם תלמי במעריב תואר החוף: "הכניסה טעונה תשלום ...
שירותיו טובים וצמוד אליו שטח חנייה גדול.
יש בו עשרות סככות צל וביתנים משפחתיים".
שפי גבאי בדבר כתב שהוא החוף היפה ביותר באזור חיפה.
לקריית ים שלושה חופי רחצה מוכרזים.
"חוף זבולון", שכונה גם "חוף הלוויתן", בשל פסל גדול ממדים של היונק הימי, שהוצב בכניסה אליו והוסר ב-2015. ב-2014 נקרא שמו "פארק איינשטיין", על-שם הזמר אריק איינשטיין.
בקיץ 2017 נפתח חוף רחצה נוסף עם שרותי הצלה - חוף ימית.
החוף המוכרז הצפוני ביותר הוא "חוף אלמוגים" (מכונה גם "חוף הבתולה").
צמוד לחוף הרחצה המוכרז של קריית ים הוקם ב-2011 מרכז לחינוך וספורט ימי ששמו "סרף סייקל".
הסרט "שבעה" שיצרו רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, אשר גדלו בעיר, מתרחש בקריית ים.
הסרט "חולה אהבה בשיכון ג'", בבימויו של שבי גביזון, מתרחש בקריית ים.
סדרת המתח "המדובב", ששודרה החל ב-2019 ב-yes, מתרחשת ברובה בקריית ים ועוסקת, בין השאר, בהתחדשות עירונית בעיר ובשחיתות מוניציפלית.
סרט הדרמה "אין בתולות בקריות" שיצא לאקרנים בשנת 2018, עוקב אחר נערה מרדנית שחיה בקריית ים עם אמה ומתאהבת בעיתונאי תל אביבי שמגיע לעיר על מנת לגלות בתולת ים.
בחודשים דצמבר 2019 וינואר 2020, שבועות ספורים לפני פרוץ מגפת הקורונה, נערכה בקריית ים א' תערוכת "זומו", אשר התקיימה במבנה הנטוש של בית הקירור של בית החרושת לקרח בשדרות ירושלים 3. אלפי אנשים הגיעו להשתתף ולצפות בתערוכה החדשנית שהכניסה אליה הייתה ללא תשלום ופעלה בכל שבעת ימות השבוע.
בשנת 1946 הוקם הוועד המקומי ובשנת 1951 קבל היישוב מעמד של מועצה מקומית.
ראש המועצה הראשון משנת 1951 היה משה קובר במועצה שמונתה על ידי משרד הפנים.
ב-1952 נערכו בחירות מוניציפליות ראשונות לראשות המועצה, בהן נבחר משה קובר לראש המועצה וטוביה הוברמן לסגנו.
לצורך איוש משרת מזכיר המועצה נערך מכרז בו זכה בנימין פרידמן (אפרת) בשנת 1952. ב-1955 הוחלף משה קובר בדוד מלר מהמפלגה הפרוגרסיבית, שכיהן כראש המועצה השני חודשיים בלבד.
ב-15 בדצמבר 1955 נבחר בנימין אפרת לראש המועצה השלישי והיה לראש העיר הראשון עם הכרזת קריית ים לעיר.
בניין המועצה הראשון שכן ברחוב ויצמן בקריית ים ג'.
ב-1970 עברה המועצה למבנה ברחוב משה שרת.
במרץ 2023, נחנך בניין העירייה החדש, ברחוב ספיר-פינת משה שרת, מול הים.
החל מ-1940: יעקב נמרי - מפקד תחנת הנוטרים וההגנה באזור, יו"ר ועדת המצב במלחמת העצמאות
החל מ-1941: אברהם פרידמן - "מוכתר" הקריה מטעם חברת גב ים
החל מ-1946: ישראל מלמד - ראש הוועד המקומי הראשון
שמעון אורנשטיין - ראש הוועד המקומי השני
1976-1955: בנימין אפרת (פרידמן) - ראש המועצה השלישי
קִרְיַת טִבְעוֹן היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל.
המועצה מתפרשת על פני שרשרת גבעות בגבול עמק יזרעאל, עמק זבולון והגליל התחתון, כ-15 ק"מ דרומית-מזרחית לחיפה ו-5 ק"מ צפונית ליקנעם עילית.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1958. בדצמבר 2025 הוכרז שNvidia תקים בה מרכז פיתוח לכ-10,000 עובדים.
שם המועצה הוא חיבור של שמות היישובים קריית עמל יחד עם טבעון, שאוחדו לרשות אחת.
מקור השם "טבעון" הוא העיירה התלמודית טבעין, אשר שכנה בסמוך ליישוב, ונודעה בזכות החכמים הרבים שישבו בה.
כביש חיפה–נצרת (כביש 75) חוצה את קריית טבעון; בצפונו טבעון (לשעבר), ובדרומו קריית עמל, אלרואי וקריית חרושת (לשעבר).
גבולות קריית טבעון: במערב – קיבוץ שער העמקים וכביש ג'למי–מגידו; בדרום – שדות העמק ומושב כפר יהושע; במזרח – קיבוץ אלונים והמושב שדה יעקב; בצפון – היישובים בסמת טבעון ונופית.
בתחום קריית טבעון נמצא הגן הלאומי ואתר המורשת העולמי בית שערים, מושב הסנהדרין ומקום קבורתו של רבי יהודה הנשיא, וכן פסלו של אלכסנדר זייד, שהתגורר במקום עם משפחתו ונרצח בסמוך אליו.
טבעון הוא אחד היישובים הירוקים בישראל, 33% משטח היישוב מכוסה עצים, מה שהופך אותו ליישוב המוצל בישראל.
היישוב טבעון נזכר בכתובים החל מתקופת הבית השני, בגרסה טבעין.
במהלך תקופת בית שני, המשנה והתלמוד, הייתה טבעין עיירה יהודית מרכזית באזור דרום מערב הגליל, לצד סימוניה, בית לחם הגלילית, בית שערים ואושה, וזכתה לאזכורים רבים בכתבי חז"ל.
בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי נזכרת העיירה לצד חיפה ובית שאן כיישוב בו היהודים לא הקפידו על הגיית האות עי"ן נכונה, ועל כן לא הורשו לעלות לתורה: .
מהעיירה יצאו מספר חכמים ובהם התנא אבא יוסי חליקופרי איש טבעון, הנזכר במשנה, וכן הדרשן רבי חנינה איש טבעין, הנזכר במדרש ספרי דברים.
מהעיירה הגיע אביו של התנא רבי אלעזר בר צדוק: .
גדול התנאים מהעיירה הוא רבי מאיר, אשר נזכר כי קרא מגילה בבית הכנסת במקום: .
כן נזכר כי כאשר רבי מאיר ישב בעיירה ערדסקין הסמוכה לטבעון (כיום ח'רבת קוסקוס, מצפון לטבעון) הורה בה לעניין עירוב תחומין של בני טבעון: .
שם היישוב הקדום השתמר עד ימינו בשם החורבה הסמוכה ליישוב החדש, ח'רבת טַבְּעוּן, אשר נסקרה בידי חוקרי המאה ה-19, ובכלל זה במסגרת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
בתקופת השלטון העות'מאני, הוקמו במקום היישובים שייח' אבריק (בשטח גבעות זייד) וחארת'יה.
אדמות אלו נרכשו על ידי קק"ל ובמקום התיישבו בשנת 1924 קבוצות של חסידים (נחלת יעקב, עבודת ישראל), אך לא הצליחו להיאחז בקרקע, נטשו והקימו את כפר חסידים.
משכשל ניסיון ההתיישבות של קבוצות חסידים אלו, עלו על אדמות שייח אבריק בשנת 1926 אנשי "קבוצת הרועים" והזמינו את אלכסנדר זייד עם רעייתו ציפורה להצטרף אליהם.
הקבוצה עסקה בכיבוש העבודה ושמירה במקום, במסגרת אגודת השומרים.
על הלחימה העיקשת והנחישות להיאחז בקרקע, כתב אליעזר שמאלי את הרומן "אנשי בראשית".
אלכסנדר זייד נרצח ב-10 ביולי 1938 על ידי ערבים מקומיים מן המארב, סמוך לקברות השומרים של היום.
ההתיישבות החדשה באזור החלה במחצית השנייה של שנות ה-30, כאשר נוסדו "קריית-חרושת", "אלרואי" ו"קריית-עמל" על ידי שיכון עובדים.
כעשר שנים לאחר מכן, בשנת 1947, נוסדה טבעון.
בינוי היישוב תוכנן על ידי אלכסנדר קליין, פרופסור לאדריכלות מהטכניון, ששימש באותה העת כיועץ תכנון ערים מטעם הקרן הקימת לישראל.
בתחילת 1939, חוברו היישובים לרשת הטלפון בזכות מאמציו של פרדריק קיש.
בינואר 1944, הונחה אבן פינה לצרכניה מקומית.
בשנת 1946 ביקשו פרנסי קריית עמל להקים מועצה מקומית, במטרה לקבע את אופיו ההסתדרותי של האזור, טרם יוקמו בו שכונות שאינן הסתדרותיות.
שלטונות המנדט הבריטי הספיקו לאשר את הקמת המועצה לפני סיום המנדט, ובחירות ראשונות למועצה התקיימו במאי 1948. בקרב מפלגת הפועלים רווחה הדעה שיש להקים מועצה אחת לטבעון ולקריית עמל.
עקב התנגדות גורמים מסוימים בטבעון, בהם החברה המיישבת קרת, הדבר נדחה, ובטבעון הוקמה מועצה מקומית נפרדת בסוף שנת 1949. הדיונים על איחוד שתי המועצות נמשכו לאורך שנות ה-50.
בשנת 1957, סופחו למועצה של קריית עמל המעברה הסמוכה אליה, שיכון עמלים והיישוב אלרואי.
למועצת טבעון סופחו המעברה הסמוכה אליה ורמת הדסים.
בשנת 1958, אוחדו קריית-עמל וטבעון ליחידה מוניציפלית אחת בשם קריית טבעון.
עקב היקפה הקטן, נעשו מאמצים במהלך שנות ה-70 לסיפוחה של קריית חרושת לקריית-טבעון.
באפריל 1978 הושגה הסכמה למהלך, ובזכות כך לא התקיימו בקריית חרושת בחירות בשנת 1978. המיזוג הושלם בשנת 1979.
ראשי המועצה המקומית קריית טבעון בעבר ובהווה
אל מול מצב של חוסר תעסוקה, הגה דב פטישי ב-1936 את רעיון השיכון העצמי של מחוסרי-עבודה וארגן קבוצה של בעלי מלאכה לבנות יחדיו בתים בזול.
פטישי ביקש להקים 1,500 יחידות דיור, אולם בשלב ראשון הוקמו 100 בתים ובשלב שני, בתחילת 1939 נוספו עוד 50 בתים.
ליד כל בית הוקצתה חלקה חקלאית למשק עזר.
בתחום קריית עמל נמצא בית הקברות של אגודת השומרים.
דב פטישי לא הסתפק בהקמת קריית עמל והמשיך להגות רעיונות התיישבות בקנה מידה גדול.
ב-1940 הוא פרסם את תוכניתו להקמת עיר-גנים בת 2,000 תושבים בגבעות חרתיה, שייח' אבריק וקוסקוס – טבעוּן.
לשם כך פנה לקק"ל וזאת הפגישה אותו עם ליאופולד שן כדי לשתף פעולה בהקמת עיר הגנים עבור יהודי אנגליה.
פטישי, בהזמנת שן, אף נסע בימי מלחמת העולם השנייה לממלכה המאוחדת, וארגן יחד עם שן כ־200 נרשמים ראשונים להקמת עיר הגנים שנקראה בשם בית שערים הצפונית שיועדו למכירה/להשכרה למחוסרי דיור בארץ ישראל.
עם שובו ב-1945 מונה למנהל הבינוי של החברה הזמנית "בית שערים הצפונית" אותה הקים שן, והחל בעריכת החוזים עם הקבלנים והמשתכנים הארץ ישראלים.
סולל בונה בנתה את 200 יחידות הדיור הראשונות ובעקבות סכסוך שהתגלע המשיכה את הבנייה חברת "קרת" אותה ייסד ליאופולד שן.
באוגוסט 1947 הוחלף שמה של השכונה ל"טבעון" בהמלצת יעקב אריכא מזכיר ועדת השמות של קק"ל.
השכונה שגשגה ו"קרת" המשיכה בתנופת הבנייה שהתרחבה לכיוון הגבעות המזרחיות ובהקמת מרכז מסחרי חדש, אכסניות ובית מלון.
באמריקה נפגש שן עם הנדבן אברהם בלומנסון אשר מייד תרם סכום כסף נכבד להקמת שכונה בטבעון ע"ש אביו, אברהם פרץ (כיום רח' אמנון ותמר).
בשכונה זו בנתה "קרת" עוד כ-1,000 בתים ונסלל הכביש ל"רמת הדסה".
"קרת" גם יצרה שיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית בהקמת חברה קשורה משותפת בשם "נאות עולים" אשר שן היה מנהלה בפועל.
"נאות עולים" בנתה בנוסף בטבעון 192 בתי שיכון זולים.
טבעון הוקמה בתוך חורש אלונים.
המתיישבים בחלקם הגדול היו בעלי מקצועות חופשיים וזאת בניגוד לתושבי קריית-עמל אשר ברובם היו עובדי כפיים.
שוב נוכחנו לדעת איזו פינה מרהיבה היא שכונת גבעות וחורשות זו – לעילא מכל חמודותיה של שכונת בית הכרם בירושלים, שהייתה פעם שיא של תרבות עיר גנים בארץ".
השכונה הרשמית הראשונה בקריית טבעון הוקמה החל משנות ה-90 ונמצאת בקצה הצפוני של היישוב, צפונית לרמת הדסה, בסמיכות לכפרים הבדואיים בסמת טבעון וכפר זבידאת.
השכונה מורכבת משני חלקים: רמת טבעון א' ורמת טבעון ב' שנבנתה מאוחר יותר, בין שני החלקים מפריד כביש 7515. בתי המגורים ברמת טבעון א' הם בתים פרטיים ברובם, לעומת רמת טבעון ב' שרובם דו-משפחתיים.
בשכונה נמצאים המתנ"ס הקהילתי השני בגודלו ביישוב, גני ילדים וחטיבת הביניים אורט גרינברג טבעון שנבנתה במקביל להקמת השכונה.
במשך השנים התפתח האזור שסביב השכונה והוא כולל אזור מסחרי השייך למעשה לכפר זבידאת הסמוך.
בשנת 2006 הודיעה מועצת היישוב על הקמת קניון ראשון בשכונה, קניון בשם "מול היער" (מול כמשחק מילים בין mall לבין לפני היער).
הקמת הקניון לוותה בהתנגדות עזה מכיוון רוב תושבי היישוב בטענה שהוא יפגע בצביון הכפרי שלו ומיקומו על חלקת יער יגרום לכריתת עצים מיותרת שלא לצורך.
לבסוף נפתח הקניון ב-2012. העצים שהיו בשטח הבנייה הועברו לחלקת אדמה סמוכה וניטעו מחדש.
הקניון חווה קשיים בתחילת דרכו ומרבית בתי העסק שבו נסגרו, אך ב-2015 נפתחו במתחם 2 מרכזי פיזיותרפיה של שירותי בריאות כללית ומכבי.
מקור השם: דוד אלרואי שעמד בראש תנועה משיחית בכורדיסטן, עיראק ופרס במחצית השנייה של המאה ה-12. היישוב נוסד בשנת 1935 על ידי תושבים שמקורם מכורדיסטן ומכאן שמו.
התושבים היו יהודים כורדים שעלו לארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. הם היו מאוגדים בארגון בשם "ארגון הכורדים מסג'רה למושב עובדים" שבאו מחיפה, חלקם יוצאי קמישלי (סוריה), חלקם יוצאי קהילת נציבין שבטורקיה.
חלק מהמשפחות הללו התגוררו בעבר בחוות סג'רה ומשם עברו לאילניה ועזבו.
הקמת היישוב במיוחד ליוצאי כורדיסטן התקבלה לאחר מאבק שקיים "ארגון הכורדים בחיפה" מול המוסדות המיישבים.
במסגרת המאבק, החליטו פעילי הארגון לעלות לירושלים ולקיים שביתת שבת במשרדי קק"ל.
בעיצומה של השביתה הגיעו הדברים לכדי תגרת ידיים ואחדים מן השובתים נעצרו.
הם הזעיקו לעזרתם את יוצאי כורדיסטן תושבי ירושלים, בני השכונות זיכרון יוסף ושערי רחמים (נחלאות) אשר עלו לבניין הקק"ל ודרשו בתוקף את שחרור העצורים.
מנחם אוסישקין, יו"ר הקק"ל, התערב ופנה למשטרה בבקשה לקיים הליך שיפוט מהיר.
כל העצורים נקנסו בסך חצי לירה (הקנס שולם על ידי המוסדות המיישבים) ושוחררו בו בלילה.
מספר ימים לאחר מכן התקבלה הודעה מהקק"ל, כי הוחלט להקים יישוב ליהודים הכורדים אנשי חיפה באדמות חרתיה, סמוך לטבעון.
בני היישוב בנו במו ידיהם צריפים למגוריהם, ולידם עיבדו חלקות אדמה כמשקי עזר.
כמו כן, עסקו בגידול צאן ובקר ומשקי בית כגון גידול תרגולות וברווזים.
עד מהרה נאלצו לחסל את גידולי הבקר, בשל חוסר ניסיון וחוסר הדרכה חקלאית והחלו לעבוד מחוץ ליישוב.
תושבים רבים עבדו בבית חרושת "נשר" הסמוך.
תולדות המתיישבים הראשונים היו רצופי מאבק וקשיים עצומים הן במישור הביטחוני כאשר אנשי היישוב התאגדו להגנת היישוב מול הכנופיות הערביות.
ארגון ההגנה סייע לתושבים בתגבורת בת 8–10 בחורים, שהיו מצטרפים לתושבי אלרואי בשמירה הלילית.
ההגנה אף סיפקה לתושבים כלי נשק, רובים ורימוני יד, וסייעה בבניית גדר ביטחון גובה שני מטר עם חוטי תיל דוקרני.
שבמשך היום היו מוסתרים בסליק.
יוסף בן בנימין מראשוני ומנהיגי היישוב הקטן היה ממונה על 50 רימוני יד.
הוא אף תפר עבורם נרתיקים מיוחדים לכל זוג רימונים.
הוא הכין סליק בתוך חבית הטמונה באדמה ובכל ערב היה מוציא אותם מחדש כדי לחלקם בין השומרים.
בקיץ של 1936 הצליחה כנופייתו של יוסוף אבו דורה לחדור באחד הלילות לקריית חרושת הסמוכה לאלרואי, שם רצחו ושרפו בני משפחה יהודית אחת.
מפקד היישוב באלרואי, יעקב לובליני, לקח עימו את ששון חודדה, איש אלרואי, לקריית חרושת, בעקבות הלהבות שהיתמרו לרחוק מן הבית העולה באש.
הם החלו לירות באוויר כדי להזעיק עזרה.
הכנופיה נמלטה מן המקום והמשטרה הבריטית שהוזעקה לא יכלה להושיע.
יוסף בן בנימין מספר כי לאחר טבח זה החליטה המשטרה הבריטית להעניק שישה רובים, באופן רשמי, לשישה מתושבי אלרואי, שהושבעו כגפירים.
עם פרוץ המאורעות וכתוצאה מאי-הופעת הפועלים הערבים לעבודה במחצבת נשר, הופנו רבים מחברי היישוב לעבודה בנשר ובמחצבת אבן וסיד.
התושבים נאלצו להתמודד גם מול רשויות ושלטונות ה"יישוב" והמדינה.
לאחר המאורעות החל אוטובוס לפקוד את היישוב אולם רק פעמיים ביום ורק בקיץ.
בחורף נאלצו הפועלים לבוסס בבוץ מרחק של כשני קילומטרים, ולא פעם הגיעו לעבודה רטובים עד לשד עצמותיהם, ומדי פעם חלו ונפלו למשכב.
סיפר יוסף בן-בנימין: כדי להגיע לכביש הראשי, כביש חיפה–ג'נין (היום כביש חיפה–מגידו) נאלצו העובדים לחצות את נחל הקישון ולעיתים, תוך כדי קפיצות מאבן לאבן, היו שנפלו אל המים.
יוסף בן בנימין שהיה נגר ובעל יד טובה, לקח שני פועלים שסייעו בידו להקים גשר באמצעות ברזלים של מסילת רכבת, שלרוחבם לוחות עץ.
גשר זה החזיק מעמד עד קום המדינה.
אפילו כביש הגישה לאלרואי מכביש חיפה–נצרת נסלל רק לאחר מאבק עיקש וקשה.
עד אז נאלצו תושבי היישוב לצעוד ברגל, בקיץ ובחורף, כדי לתפוס אוטובוס לחיפה.
כיום, אלרואי היא שכונה במועצה המקומית קריית טבעון.
ליד השכונה נובע מעיין אלרואי.
כיום, על אף כניסתם של תושבים חדשים רבים לשכונה, משמרים ותיקי אלרואי את תרבות המייסדים.
הדבר בולט בעיקר בסגנון התפילה ובניגונים המיוחדים הנהוגים בבתי הכנסת באלרואי.
בנוסף מתקיימות במקום מדי שנה חגיגות ה"סהרנה" בחול המועד סוכות.
מקור השם: היישוב המקראי חרושת הגויים שלפי אחד הזיהויים שכן על תל קשיש הסמוך.
בקיץ 1920 התמקם על גבעת "חרושת גויים" מחנה העבודה הכללי של גדוד העבודה לסלילת כביש חיפה–ג'דה ובסמוך לו התמקם גדוד שומריה שאף אנשיו עסקו בסלילת הכביש.
קריית-חרושת נוסדה בשנת 1935 וסבלה קשות במאורעות 1936–1939. בשנת 1938 נרצחו חמישה מתושביה בהתקפת ערבים מכפרי הסביבה.
היישוב, שהיה רשות מקומית קטנה שמנתה כ-240 תושבים, לא התפתח כמתוכנן ולכן הוחלט במשרד הפנים ביולי 1979 לספח את קריית-חרושת לקריית-טבעון.
כיום מכילה קריית חרושת את רוב עתודות הקרקע לבנייה של קריית טבעון.
הבנייה היא צמודת קרקע, ומורכבת בעיקר מבתים דו משפחתיים ופרויקט בנה ביתך רחב היקף.
בשנת 2017 הוקמה בקריית חרושת טיילת, כחלק מיוזמה לפיתוח שטחי ציבור ירוקים ונגישים לתושבי הסביבה.
מסלול הטיילת מתחיל מאזור פארק הקטר, הפארק המרכזי של קריית חרושת ונמשך לאורך השכונה ועד לשכונת אלרואי ומעיין אלרואי.
אורך הטיילת הוא כ-2.5 קילומטרים והיא מתאימה להליכה, רכיבה על אופניים ופעילות גופנית קלה.
הטיילת מציעה נוף פסטורלי של צמחייה מקומית, אזורי ישיבה מוצלים, פינות משחקים לילדים ומתקני כושר ציבוריים.
בצד הצפוני של הטיילת הוקם פאמפטרק לאופניים.
קריית טבעון מתאפיינת בבנייה נמוכה, חורשות עצים וגינון רב.
סגנון זה מושך תושבים מרקע סוציואקונומי גבוה ולכן יש מגמה לשמר אותו יחד עם פיתוח ובנייה של שכונות חדשות.
קיימת החלטת מועצה שלא לפתח תעשייה או מלאכה אשר יש בה מזהמי אוויר, מים או קרקע.
היישוב היה חלוץ בתחום המיחזור עוד בשנות השמונים, עת שברוב יישובי ישראל לא הייתה תשתית לריבוי מכלי-אשפה, הפרדת אשפה, מתקני מיחזור וכדומה.
בכל בית ביישוב היו שני פחים – לפסולת למחזור ולפסולת רטובה, הנאספים בימים שונים.
אולם מחקר שנערך על ידי עיתון מקומי גילה שמפני האשפה לא מבדלים בהפרדת הפסולת ומשליכים את תכולת שני הפחים למשאית הזבל ולמעשה מייתרים את קיומו של הפח הכפול.
תנאי האקלים באזור נחשבים לנוחים.
הפרש הטמפרטורה שנתית ממוצעת: 19 מעלות.
הטמפרטורה הממוצעת בין יום ולילה היא 10 מעלות.
ממוצע ימי שרב בשנה: 20–40 יום וימי שרב כבדים: 3–6 ימים.
כמות הגשם הממוצעת בשנה: 700 מ"מ.
בשטח הגבעות בתחומי היישוב וסמוך אליו גדלים שרידי יער אלון התבור והליבנה הרפואי והאלה האטלנטית, חורש טבעי וכן ייעור אינטנסיבי חדש של אורנים נטע הקק"ל.
בין עצי אלון התבור הוא עץ האלון העתיק שהיקף גזעו 5.3 מטר.
בסביבתו הוצבו ספסלים כפינת הנצחה לחייל , קצין צנחנים שנפל במלחמת לבנון השנייה.
סגנון המגורים בקריית טבעון מהווה לתושבים רבים, המתגוררים בה, מעין פשרה בין ההתיישבות העובדת לבין סגנון חיים בכרך.
שיעור ניכר מתושבי הקריה הם עוזבי קיבוצים.
התושבים מגלים מעורבות רבה בנעשה ביישוב, לדוגמה: אחוז המתנדבים למשא"ז קריית טבעון, מבין תושביה, הוא מן הגבוהים במדינה.
גודל היישוב, מאפשר לתושביו להתכנס באירועים מיוחדים כמו חגים לאומיים, עצרות זיכרון וכדומה, לציינם ולחגוג אותם יחדיו.
מאחר שבקריה עצמה אין תעשיות, מפעלים ומוסדות רבים, עובדים רוב התושבים מחוץ ליישוב.
ביישוב 17 גני ילדים (טרום חובה וגני חובה), 3 בתי ספר ממלכתיים, בית ספר ממלכתי-דתי, בית ספר לחינוך מיוחד, חטיבת ביניים ותיכון.
ביישוב נמצא בית ספר "שקד" בית הספר של הקהילה האנתרופוסופית.
אחוז מקבלי תעודת הבגרות עמד בשנת 2004 על 72%.
תנועת הצופים העבריים ותנועת הנוער העובד והלומד הן תנועות הנוער הגדולות ביותר בקריית טבעון, ובהם חברים למעלה מ-720 ו-120 בני נוער בהתאמה.
בשאר התנועות (חילוניות ודתיות) חברים עוד כ-100 בני נוער.
אחוז בני הנוער הפעילים בתנועות נוער הוא גבוה מאוד באופן יחסי.
"אורנים - המכללה האקדמית לחינוך" – מכללה אקדמית לחינוך.
"מכינת רבין" – מכינה קדם צבאית היושבת בתוך מכללת אורנים.
"רמת הדסה" – כפר נוער 6 שנתי מיסודה של הסוכנות היהודית.
"כפר תקווה" – כפר סגור לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים.
תושבי הכפר משתלבים בחיי הקהילה הן באירועים ציבוריים והן בהעסקה.
עד מלחמת ששת הימים, הייתה קריית טבעון מרכז לקיט ונופש והתאפיינה בפנסיונים רבים ובבתי הבראה.
השינוי בהרגלי הנופש והקיט בציבור הישראלי הביאו לדעיכה של הקיט והנופש ביישוב.
ביישוב בית קולנוע, שתי בריכות שחייה שבאחת מהן משחקת קבוצת הכדור-מים של היישוב הפועל קריית טבעון ומגרשי כדורגל וכדורסל.
קונסרבטוריון למוזיקה ובית ספר למחול פועלים ביישוב ומהווים חלק מרכזי בטקסים ממלכתיים שנערכים ביום העצמאות ובימי הזיכרון, בנוסף לרסיטלים שמתקיימים בחודשי הקיץ.
את היישוב מקיף מסלול נסיעה מסודר לאופניים, אשר סומן על ידי המועצה בשם "סובב טבעון".
אחת לשנה מתקיים במסלול אירוע ספורט עממי.
באירוע משתתפים כמאות רוכבים מרחבי הארץ.
הקונסרבטוריון בקריית טבעון הוא מהגדולים בארץ.
בשנת 2012 למדו בקונסרבטוריון כ-600 תלמידים, במגוון רחב של כלי נגינה, תזמורות, מקהלות ושירה.
בקיץ 2013 ייצגה תזמורת כלי הנשיפה של הקונסרבטוריון את היישוב בתחרות בעיר Kerkrade שבהולנד וזכתה במדליית זהב.
הקונסרבטוריון מפעיל ביחד עם מוסדות החינוך ביישוב, פרויקט "בית ספר מנגן", בו תלמידים בביתי הספר היסודי לומדים לנגן על כלי נגינה במסגרת הלימודים.
הגן הלאומי בית שערים הגובל עם שכונת קריית עמל.
בבית שערים מקיים היישוב מסורת של טקס קבלת התורה לכיתות ב'.
אנדרטת אלכסנדר זייד, המנציחה את אלכסנדר זייד ואת פועלו.
אנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון, תוכננה על ידי יחיאל ערד ונחנכה בשנת 1970.
רכבת העמק תחנת אלרואי – שיחזור של רכבת העמק ושל אחת מהתחנות העתיקות.
מעיין אלרואי – גן מטופח עם מעיין מים במרכזו, הזורם אל נחל הקישון.
הספרייה ומרכז ההנצחה – מבנה בו נמצאת הגלריה לאומנות ישראלית, גלריית אילו, אולם קולנוע קטן, מרכז הנצחה וספרייה ציבורית.
עמוד זיכרון שיצר האמן דוד פולוס
קִרְיַת יְעָרִים, המוכרת גם בשם טֶלְז־סְטוֹן, היא מועצה מקומית בפרוזדור ירושלים, מערבית לאבו גוש ומזרחית לנווה אילן.
המועצה מאופיינת באוכלוסייה דתית-חרדית, ובה מתגוררים למעלה מ-7,700 תושבים.
היישוב הוקם בשנות ה־70 ביוזמת הרב אליעזר סורוצקין ובמימון הנדבן האמריקאי אירווינג סטון, במטרה לשמש משכן לישיבת טלז – ישיבה ליטאית גדולה שמקורה בעיר טֶלז שבליטא, ושלאחר השואה המשיכה לפעול בקליבלנד שבארצות הברית, שם היא פועלת עד היום.
היישוב קריית יערים נקרא על-שם העיר המקראית בשם זה, המוזכרת בתנ"ך.
זו הייתה אחת מארבע ערי הגבעונים שכרתו ברית עם בני ישראל ואליה הובא ארון הברית לאחר שהוחזר משבי הפלשתים.
בפי הערבים נקרא המקום "דיר אל אזהאר", אולי על שם אלעזר בן אבינדב שלביתו הובא ארון הברית.
סבורים כי בתל הנמצא בקרבת מקום נמצאים שרידי אותה עיר.
היישוב הוקם על ידי הרב אליעזר סורוצקין שהיה חתנו של ראש הישיבה הרב אליהו מאיר בלוך ואחרי מלחמת העולם השנייה לקח על עצמו את הקמתה של הקריה כפרויקט חיים.
בשנת 1933, היה איש העסקים היהודי מנשה אלישר מעורב ברכישת 600 דונם קרקע באזור אבו גוש, יחד עם סגן הקונסול הגרמני בירושלים ואיש הנדל"ן ג'וזף פסקל אלבינה, לאחר חמש שנות מאבקים משפטיים מול הבעלים הערביים של הקרקעות, נרשמה הקרקע על שמו של אלישר ו"חברת קריית יערים בע"מ".
במטרה להקים במקום עיר גנים שתתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן.
התוכנית לא יצאה לפועל עקב המרד הערבי הגדול.
ניסיונות לקדם את התוכנית לאחר מלחמת העולם השנייה לא צלחו, בגלל מחסור במים.
בתחילת שנות ה-60 נקנה השטח על ידי הרב אליעזר סורוצקין, בנו של הרב זלמן סורוצקין, שכיהן כיושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
את הכסף לקניית הקרקע תרם הנדבן היהודי אירווינג סטון.
מטרת המיזם הייתה להעתיק לישראל את ישיבת טלז - ישיבה ליטאית גדולה שמקורה בעיר טֶלז שבלליטא, ושפעלה לאחר השואה בקליבלנד שבארצות הברית, שם היא ממשיכה לפעול עד היום.
בשנת 1975 הוקמה במקום שכונת מגורים דתית בשם "קריית טלז-סטון", טלז -
נלקח מהעיר הליטאית בה פעלה ישיבת טלז ההיסטורית, ו"סטון" – על שמו של הנדבן.
מלכתחילה נועד המקום לשמש כקמפוס רחב ידיים לישיבת טלז שהייתה אמורה לעבור אליו מקליבלנד, וסביבה מגורים לתלמידים ולצוות.
הישיבה הייתה אמורה להכיל 500 תלמידים.
במהלך הקמת הקמפוס (שכלל בית מדרש גדול, מבני פנימיות, גן ובריכת שחיה) התגלעו מחלוקות בין הגורמים המעורבים, ובעקבות זאת לא הושלמה בניית בית המדרש והשלד הגדול שלו ניצב במרכז היישוב.
בהמשך נבדקה פעילותה של עמותת "ישיבת טלז בישראל" בידי רשם העמותות, ונמצא כי היא והחברה "קריית טעלז אירווינג סטון שבקרית יערים בע"מ" נשלטו בפועל בידי בני משפחת סורוצקין.
בפסק הדין ע"א 1657/17 של בית המשפט העליון נכתב כי "משפחת סורוצקין הפכה לבעלת קרקעות אשר נרכשו מכספי תרומות, שלא בהתאם למטרת רכישת הקרקעות ומבלי ששולמה בגינן תמורה", וכי הקרקעות נלקחו בניגוד לייעודן הציבורי.
עד לאמצע העשור השני של המאה ה-21, פעלה בעזרת הנשים ישיבת נווה ציון .
מאותה עת, נמצאת בבית המדרש המרכזי ישיבת באר יצחק.
בשנת 1989 הוקם ביישוב בית החלמה ליולדות המיועד ליולדות מהמגזר החרדי.
קריית יערים הוכרזה כמועצה מקומית בנובמבר 1992, וב-7 בינואר 1993 מונו חברי המועצה הראשונים, בהם דוד יפרח, שבאותו מעמד נבחר לכהן כראש המועצה הראשון.
ב-17 במרץ 2020, עקב שיעורי הדבקה גבוהים בנגיף הקורונה ביישוב, פורסם כי נשקלה הטלת סגר עליו.
בעקבות ההחמרה, המועצה המקומית לקחה אחריות על הסגר ואכפה אותו עצמאית.
קריית חיים היא רובע ושכונה בצפון חיפה, הממוקמת בלב הקריות שבעמק זבולון.
הקריה נקראת על שם חיים ארלוזורוב, שנרצח בתל אביב ב-1933. בשנת 2015 התגוררו בקריית חיים כ-30 אלף תושבים, שרובם המכריע היה ציבור חילוני.
קריית חיים ממוקמת בין חוף הים התיכון במערב לבין שדרות ההסתדרות (כביש 4, כביש עכו-חיפה) וקריית ביאליק במזרח, קריית מוצקין, קריית שמואל וקריית ים בצפון, ואזור התעשייה של מפרץ חיפה בדרום.
במרכז השכונה עוברת מסילת הרכבת חיפה-נהריה, המחלקת את קריית חיים לשכונה מזרחית ושכונה מערבית.
על מסילה זו נמצאת תחנת הרכבת קריית חיים.
הציר המרכזי של השכונה (ואחד המרכזיים בקריות) הוא ציר אח"י אילת (קריית חיים מזרחית)- דגניה (קריית חיים מערבית) שמרכז בו עסקים ומקומות בילוי רבים.
את אדמת ג'ידרו, הקרקע שעל חלקה הוקמו קריית חיים, קריית ים, קריית מוצקין ושכונת "עיר גנים" (היא קריית נחום) בקריית אתא, התכוונה לרכוש הקרן הקיימת לישראל אולם לא היה בקופתה די כסף לכך.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו בארץ ישראל מספר גופים שעסקו בגאולת קרקעות, בהם קהילת ציון אמריקאית, חברת "משק", שהוקמה בגליציה כחברה כלכלית ב-1923 לשם רכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, וחברת "קדם" של יהודי גרמניה.
כאשר עלתה האפשרות לרכוש את אדמות ג'ידרו הוקמה, ביוזמת יוסף לוי ובניהולו של מיכאל אלייניקוב, "חברת הכשרת מפרץ חיפה" שאיגדה את שלושת הגופים במטרה לרכוש אדמות אלו ממשפחת סורסוק.
האדמות נרכשו בשנת 1924 אולם המשבר הכלכלי שבא שנתיים אחר כך, והוצאות הפיתוח הגדולות שהיו כרוכות בהכשרת הקרקע, הביאו את החברה למכור את האדמות לקרן הקיימת ולחברת PEC (Palestine Economic Corporation; במאה ה-21, "החברה הכלכלית לישראל").
בתחילה נקראה קריית חיים מניין פועלים כאשר ראש הוועד היה יעקב גוטליב, שעלה לארץ מאזור רוסיה-אוקראינה לראש פינה, והיה חבר בארגון השומר וממקימי ההגנה.
יעקב גוטליב נשאר ראש הוועד של היישוב עד שנות ה-50. בספרו של חוזה המדינה הרצל נכתב ש "קריות המפרץ ישגיחו לכול עבר", ולכן, לאחר רצח ארלוזורוב, מכיוון שהיישוב גדל מעבר למניין, ובעקבות המשפט הנ"ל ב"אלטנוילנד", הוחלט לקרוא ליישוב קריית חיים.
קק"ל ביקשה ליישב את אדמותיה, ואחת היוזמות הייתה להקים שכונת עובדים עבור פועלים שעבדו באזור התעשייה בעמק זבולון.
בראשית 1926 נחתם הסכם בין הקק"ל לבין הסתדרות העובדים והמרכז החקלאי על הקצאת 5,500 דונם להקמת השכונה.
במשך שנתיים וחצי, בגלל קשיים כלכליים, הבנייה לא התקדמה.
בעקבות זאת נכנס לעניין המרכז לשכונות עובדים של ההסתדרות הכללית שדחף את הבנייה.
לצורך בניית השכונה, הוחל ביולי 1929 בייבוש הקרקעות.
הוחלט שבשלב הראשון ייבנו 200 בתים על מגרשים של דונם.
לאחר מאורעות תרפ"ט החלה להתארגן קבוצה של פועלים שביקשו לעבור מהשכונות המעורבות לאזור שכולו יהודי.
במרץ 1931 פורסם שהפרצלציה כבר בוצעה והכל מוכן להתחלת הבניה של 180 בתים ראשונים.
בסוף אוקטובר 1931 נחתמו הסכמי מימון לקראת תחילת הבנייה.
הבנייה החלה בתחילת 1932 ובאוגוסט 1932 הוזמנו הרוכשים לבחור את צבעי בתיהם ובמקביל נבנו מדרכות.
160 המתיישבים הראשונים, שנשארו לאחר שחלק מהנרשמים פרשו, נכנסו לבתיהם בתחילת 1933, ובכך הייתה קריית חיים לשכונה העירונית הראשונה בעמק זבולון, והבסיס להקמתן של יתר ה"קריות".
חברת הבנייה הייתה שיכון עובדים ההסתדרותית.
מפעל המים המקומי הוקם ב-1933 כדי לספק מים לתושבי קריית חיים.
ביולי 1933 נעשו הכנות לבניית עוד 100 בתים בשכונה בשלב ב' וכן החלה הרשמה לעוד 100 בתים לשלב ג' שהסתיימה בסוף נובמבר 1933. ההרשמה לשלב ג' הייתה רבה והיא הורחבה ל-230 בתים שנבנו בתחילת 1935 יחד עם עוד 130 בתים של שלב ד'.
בתחילת 1935 גם נעשה רישום לשלב ה'.
כן חולקו 60 מגרשים לבנייה עצמית של בתים והוחלט לראשונה לבנות בתים משותפים, לאור סיום הקרקעות המנוקזות.
קריית חיים תוכננה בידי האדריכל ריכרד קאופמן כשכונת פועלים, ונועדה להיות מימוש של רעיונות אוטופיים סוציאליסטיים-עירוניים.
מאפייני קריית חיים הסוציאליסטית היו הצרכניה (קואופרטיב מזון), אגודת המים, העזרה ההדדית ומשקי העזר.
הבתים בראשית ימי הקריה היו בנויים בצורה אחידה, עד כי אחדים מהתושבים הוותיקים מעידים כי היו מתבלבלים בין בתיהם לבתי השכנים.
לאחר רצח ארלוזורוב הוחלט לקרוא לשכונה על שמו.
ביוני 1939 הונחה אבן פינה לשכונת קריית חשמל בסמוך לקריית חיים.
במפקד שנערך בראשית שנת 1948 היו בקריית חיים כ-8,300 תושבים ובכך היא הייתה הקריה הגדולה ביותר במפרץ חיפה.
כמעט כל תושביה היו חברי ההסתדרות.
ב-1950 סופחה קריית חיים לחיפה, יחד עם שכנתה קריית שמואל.
במהלך שנות ה-50 הוקמה קריית חיים המערבית שבניגוד לקריית חיים המזרחית, כללה רבי קומות.
לקראת סוף שנות ה-50 החלו להבנות רבי קומות גם בקריית חיים המזרחית.
בשנת 1964 הוחל בבניית 320 יחידות דיור במערב הקריה לכיוון חוף הים.
בשנת 1986 הופק בקריה מחזמר מקורי "הלילה שיר ופיילה" לציון יובל לקריה.
המחזמר נכתב על ידי חיים חפר והוא הולחן ועובד על ידי רוני וייס.
הבמאי והכוראוגרף היה שי לביא והאירוע כולו הובל בראשותה של תקוה גאון מנהלת בית נגלר.
השחקנים, הרקדנים והזמרים היו אנשי קריית חיים שעברו אודישנים על ידי אנשי המקצוע.
ביניהם הייתה גם ד"ר חדוה טרגר שהופיעה במחזמר, הלחינה את "שיר הרכבת" וגם ביצעה אותו (ראה קישור).
השירים והמערכונים תיארו את הווי החיים בשכונה, ביניהם שיר הנושא שעסק בכביסה כי "אצל אנשי המעשה הכתם הוא כתם של כבוד".
במשך שנים רבות נותרה מזוהה כ"קריית חיים האדומה", משמע שכונת פועלים המשתייכים לזרם השמאלי הסוציאליסטי.
שריד לתקופה זו הוא בית מפלגת העבודה השוכן בקריית חיים המזרחית אשר כונה "בית המפלגה", אם כי מאז ראשית שנות האלפיים, דפוסי ההצבעה של תושבי הקריה אינם שונים מהותית מאזורים אחרים בישראל.
במאי 2020 הסתיימו עבודות לחידוש רצועת החוף ברובע, במסגרת העבודות הובאו כ-35 אלף מטרים מעוקבים של חול.
הדבר בגלל מזג האוויר החורפי הקיים בים ובגלל השפעת נמלי הים של חיפה על רצועת החוף באזור העיר.
קריית חיים מנוהלת על ידי עיריית חיפה במקבץ של השכונות קריית שמואל, קריית חיים מזרחית וקריית חיים מערבית, ובכך היא הרובע הצפוני ביותר של חיפה.
היא מופרדת מהעיר על ידי האזור התעשייתי שקוטע את הרצף האורבני מדרום.
על אף היותה חלק מחיפה, הקשר בין השכונה לחיפה, מבחינת חיי התושבים, אינו שונה מזה של כל פרוור לעיר.
"עירונית קריית חיים-שמואל" הוא משרד לפניות הציבור לתושבי קריית חיים וקרית שמואל, ככל העירוניות הפזורות ברב מרחבי העיר.
עם הקמת היישוב, הוקם בשנת 1933 "ועד קריית חיים" אגודה שיתופית בבעלות התושבים, ששמה הרשמי הוא "קריית חיים (ארלוזורוב) אגודה הדדית בע"מ", שמטרתה ניהול היישוב.
האגודה מנוהלת על ידי 71 חברים, המכונים ה"מורשון".
בבעלות הוועד אגודת המים שהקימה מכון מים וחפרה 29 בארות מים לאספקת מים ליישוב.
הוועד גם הקים שני בתי קולנוע, בית ספר תיכון ומספר מבני ציבור.
"ועד קריית חיים" המשיך לפעול גם לאחר הסיפוח לחיפה, ועוסק בניהול הנכסים שברשותו.
בידי הוועד כספים הנגבים מהתושבים עבור אספקת מים, אלו המיועדים לאחזקה שותפת ושיקום ופיתוח משק המים בקריה; בנוסף בידיו כספים הנגבים משכירות של כ-40 מבנים שברשותו, וכן נגבה "מס השקל"/"הקרן הקהילתית" (מס שאינו מחויב וניתן לביטול) לטובת השקעה ביישוב בתחומי התרבות, הספורט החינוך והרווחה.
אחת ל-4 שנים נערכות בחירות דמוקרטיות בקרב חברי האגודה המונים כ-17,500 חברים, אלו בוחרים את 71 חברי המורשון המייצגים את כול חברי האגודה, המורשון בוחר מועצה (45 חברים) והמועצה בוחרת מתוכה הנהלה (9 חברים) הבוחרים את יו"ר האגודה ומנהלים את האגודה.
על פיקוח פעולות האגודה מופקדים ועדת ביקורת שנבחרת על ידי "המורשון", רואה חשבון חיצוני ורשם האגודות השיתופיות.
גיורא פישר, ששימש כיו"ר האגודה במשך 39 שנים, היה גם ממלא מקום ראש עיריית חיפה למשך כחצי שנה, וסגן ראש העיר במשך כעשר שנים (בין 1993 ל-2003).
לאחר מלחמת יום כיפור, נוצרה קבוצת תושבים וולונטרית לא פוליטיקאית, אלא של אנשי מקצוע שביקשו להפריד את קריית חיים מחיפה, כך שתהיה מועצה מקומית עצמאית.
ניסיון זה לא צלח אולם מאז; מדי כמה שנים עוררו התושבים את המאבק למען הפיכת הקריה לעצמאית.
בסוף שנת 2019, החל שוב הוועד ביוזמה להביא להתנתקות מחיפה.
בשנת 1997, הקים הוועד בית דיור מוגן על שטח בית הקולנוע "היובל" שבבעלותו, לאחר שהקולנוע הפסיק את פעילותו.
במשך השנים היה הוועד גם פעיל בתכנון השכונה.
בשנת 1998 פעל נגד התוכנית לבנייה בשטח אצטדיון קריית חיים.
ובשנת 2001 פעל לפינוי חוות מכלי הנפט בחוף קריית ים לטובת הרחבת השכונה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה קריית חיים במקום הקרוי כיום "קריית חיים המזרחית".
כאשר נוסדה, היו כל בתיה בתים חד-קומתיים וחד-משפחתיים שהונחו על החול ללא חפירת יסודות עמוקים.
לכל בית הוצמדה חלקת אדמה, אף על פי שלא תוכננו משקי עזר.
ב-1939 נוסדה "קריית חשמל" של עובדי חברת החשמל לצד קריית חיים, והקריה נהנתה מעצמאות מוניציפלית.
במהלך שנות ה-60 חלו שני שינויים באופי השכונה:
נבנו שיכונים, שבהם השתכנו בעיקר עולים חדשים ומפוני מעברת קריית חיים;
החל תהליך - שנמשך עד היום - של הוספת קומה למבנים קיימים, בניית בית נוסף על המגרש הקיים, לעיתים בית של קומה אחת ולעיתים יותר, והוחל בהריסת בתים קיימים על מנת לבנות במקומם בתים גדולים יותר, לרוב בעלי מספר קומות.
רחובות הקריה המזרחית היו מכונים על ידי התושבים הוותיקים לפי אותיות מקו הרכבת ומזרחה - הראשון "רחוב א" (שנקרא בהמשך וכיום "אלכסנדר זייד"), אחריו "רחוב ב" ("הראשונים") וכן הלאה.
בקריית חיים מזרחית מתגוררים 17,800 נפש.
בעקבות העלייה ההמונית נוצר צורך להרחיב את קריית חיים וכך קמה קריית חיים המערבית וקריית חיים איבדה את צביונה המקורי, ובהדרגה איבדה גם את הדיונות שבין מסילת הברזל לים, שהיוו חלק חשוב מן ההווי בקריה.
קריית חיים מערבית היא ביתם של 9,170 נפש.
קריית חיים מערבית היא השכונה אשר ממערב לשדרות וורבורג ועד חוף הים.
הרחובות שממערב מסילת הברזל ועד לשדרות וורבורג מהווים אזור חיץ בין קריית חיים המזרחית למערבית.
חוף קריית חיים הוא אחד מהחופים המוסדרים בחיפה.
שמה הרשמי של רצועת החוף הזו הוא "חוף נאות", על-שם יהודית נאות, השרה לאיכות הסביבה ובת קריית חיים.
ב-2009 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את פרויקט העתקת טרמינל מכלי הדלק, שמשתרע מדרום לשדרות דגניה, אל קרקע חלופית, מה שצפוי לאפשר בנייה למגורים ולפנאי בשטח כולל של למעלה מאלף דונם.
בקריית חיים פועל משנת 1935 קן השומר הצעיר, ברחוב הפלוגות.
בקן פעילות חינוכית ותרבותית ענפה וייחודית.
הקן ידוע בקריה בשל יום הזיכרון השנתי שנערך בו לזכר חללי צה"ל בוגרי הקן והקריה.
כמו כן התפרסם הקן בשל פעולה פרובוקטיבית שנערכה בו בשנות ה-70: במהלך פעולה שרף אחד המדריכים את דגל ישראל, כדי להבהיר שלא הסמלים חשובים, כי אם הרעיונות העומדים מאחוריהם.
בשנת 2006 נפתח קן חדש של השומר הצעיר בבית מפ"ם הישן שברחוב בית אלפא.
בית מפ"ם היה מוקד חשוב של המפלגה במשך שנים, ובעליו, קרן חבצלת, ראו לנכון להמשיך את פעילותו כקן שומרי, גם לאחר הפיכתה של מפ"ם למפלגת מרצ.
במשך שנים רבות גרו חברי תנועת הבוגרים של השומר הצעיר בשכונה ופעלו בקהילה.
כיום חברים כ-200 חניכים וחניכות בקן.
מקום המדינה פעל בקרית חיים סניף של התנועה המאוחדת, שהיה ממוקם בתוך חורשת האקליפטוסים ושכן בתוך מבנים של הצבא הבריטי ומכמה צריפים שהוקמו במקום.
הפעילות בתנועה המאוחדת כללה נערים מקרית חיים המזרחית והמערבית - בני עולים ובני ותיקים.
באמצע שנות החמישים נבנה בניין בטון במקום הצריפים שהיו במקום, וזאת כחלק מהרחבת הרחובות במקום.
בשנת 1958 התאחדה התנועה המאוחדת עם הנוער העובד, והסניף נקרא הנוער העובד סניף דרום.
גם לתנועת הנוער העובד והלומד קן בקריה ששכן מצפון למפגש פסי הרכבת והכביש החוצה אותו, ליד שדרות קק"ל, בתחילת שנות השבעים עיריית חיפה השתלטה על המבנה והפכה אותו לגן ילדים, ופעילות הנוער העובד התרכזה בסניף הדרומי שהיה בעבר מקומה של התנועה המאוחדת.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה קן זה השני בגודלו מבין קיני הנוער העובד והלומד בארץ, אחרי קן בורוכוב בגבעתיים.
רבים ממקימי תנועת הבוגרים של הנוער העובד הם יוצאי קן קריית חיים ובין הבוגרים שהתפרסמו, ניתן למנות את שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר משה יעלון, ראש עיריית חיפה לשעבר האלוף במיל' עמרם מצנע, ניצב (בדימוס) יעקב בורובסקי, הזמרת חוה אלברשטיין והזמר יהודה פוליקר.
בלוח הזיכרון של הקן מופיעה גם חנה סנש שהדריכה בקן.
הקן שכן עד ראשית שנות ה-2000 בחורשת אקליפטוסים רחבת-ידיים.
כאשר הורחבה תחנת הרכבת נסגר שטח גדול סביבה, נכרתו עצים רבים בחורשה והשטח הוסב למגרש חנייה.
בנוסף, נסלל כביש דרך החורשה, העובר במנהרה מתחת למסילת הרכבת.
התפתחויות אלו צמצמו את השטח העומד לרשות הקן, ושינו את אופיו.
עם זאת, קן הנוער העובד והלומד בקריית חיים נותר גוף חינוכי המהווה בית-שני למדריכים ולחניכים רבים בקריה.
בקריה פעלה גם תנועת "נוער לנוער", ארגון נוער התנדבותי מיסודו של ארגון הנוער של תנועת בני ברית BBYO.
עיריית חיפה החלה להפעיל בקריית חיים גם את ארגון המד"צים (מדריכים צעירים), כשמפעילים מהארגון מגיעים לחטיבת הביניים בשכונה ופוגשים נערים ונערות שהוזמנו להיפגש עם הנציגים.
הארגון גם מפגיש בין תלמידים מאזורים אחרים של חיפה.
הפגישות נערכות אחת לשבוע באחד משלושה מבנים שונים, שכל תלמיד בחר לפי נוחותו: "בית יציב", "בית רסלר" ו"צ'רנה".
בתוכנית לומדים את משמעות ההנהגה, ועקרונות הדרכה.
לאחר שהתלמידים עוברים את הקורס, עליהם לעבוד בקייטנה או במועדונית כדי לקבל את תעודת ההדרכה שלהם, שהופכת אותם למדריכים מוסמכים.
בקריה ארבעה בתי ספר יסודיים: "מגינים" ו"ארלוזורוב" בקריית חיים המזרחית ו"גורדון" ו"דגניה" במערבית.
בית ספר יסודי נוסף, "נתיבים", נסגר בראשית המאה ה-21 עקב מיעוט תלמידים, ולאחר מכן, נהרס.
בקריה שתי חטיבות ביניים: "שקד" (המכונה "הקמפוס הישן") ו"דגן" (המכונה "הקמפוס החדש"), וחטיבה עליונה אחת - "תיכון עירוני מקיף קריית חיים", שבצמוד לקמפוס שקד.
שלוש החטיבות נקראות יחד "קריית החינוך קריית חיים".
בשנות החמישים פעל בקריה במשך מספר שנים סניף של בית הספר הממלכתי דתי "אהרון" מקרית שמואל.
בקריה שוכן "תיאטרון הצפון", מאולמות התיאטרון הגדולים והחדישים בישראל, במבנה שלפנים היה "בית העם" של קריית חיים (שבו פעל גם בית קולנוע).
התיאטרון עצמו מכיל 24 שורות ויציע.
אין לו להקת בית, והוא מארח מופעים נבחרים מתיאטראות הארץ.
מעברו השני של התיאטרון שוכן "בית יד לבנים ולהגנה".
המקום משמש להנצחתם של נופלי הקריה במערכות ישראל ושל פעילות ארגון ההגנה, ונערכים בו, בין השאר, ערבי הרצאות.
לצידו של בית יד לבנים נמצא גן ציבורי, "גן בית העם", בו מתקיימת העצרת השנתית ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בקריית חיים המזרחית פועל מרכז התרבות "בית נגלר", בו נערכים מופעי בידור, חוגים והרצאות, כדוגמת סדרת הרצאות הבריאות של פורום רמב"ם.
בשנות ה-90 נסגרה הספרייה העירונית שפעלה בקריית חיים במשך עשרות שנים, "ספריית בורוכוב", אולם בעשור הראשון של המאה ה-21 נחנכה ספרייה עירונית חדשה בתוך "בית נגלר", לאחר שהמרכז עבר שיפוץ יסודי והרחבה.
בקריית חיים המערבית הוקם בשנות ה-90 מרכז תרבות עצמאי, "בית היינה", על שם המשורר היהודי-גרמני היינריך היינה.
בסמוך לבית היינה ישנה ספריה ציבורית.
לאורך שדרות אח"י אילת הוקמו החל משנות ה-90 מסעדות ופאבים, שהפכו את השדרה לאזור בילוי מרכזי לתושבי האזור.
במפגש שבין קריית חיים המערבית למזרחית נמצא מעוזה הנוסטלגי של קבוצת הכדורגל הפועל חיפה, אצטדיון קריית חיים.
שמו הרשמי הוא "אצטדיון ד'אלסנדרו", על שם ראש עיריית בולטימור שביקר במועצת פועלי חיפה בתחילת שנות ה-60. נכון ל-2008 האצטדיון משמש בעיקר למשחקי הליגה לנוער ולאימוני הקבוצה.
בשנים 2014–2017 נבנה בקריה פארק ספורט משפחתי המשתרע על שטח של כ-90 דונם.
הוא כולל מגרשי כדורגל, קט-רגל ומתקני כושר גופני, בהשקעה של כ-17 מיליון ש"ח.
לקריית חיים מועדון כדוריד ייצוגי השייך לאגודת מכבי, בשם "הקרייתים".
למן ראשית הקמת השכונה, שררו בה מגמות חילוניות מובהקות.
עם זאת, היו גם משתכנים שהוריהם הדתיים עברו לגור בסמוך להם, וכן מספר משתכנים דתיים וכאלה שחזרו בתשובה לאחר התיישבותם במקום.
באלול תרצ"ג (1933) התארגנה מביניהם קבוצה בראשות מר משה וישנבסקי (דג'לובסקי), על מנת להתקין בית כנסת ולארגן תפילות בצריף עזוב לקראת ראש השנה תרצ"ד.
ההתארגנות נעשתה בחשאי, על מנת שוועד השכונה לא יתנגד לה.
בשנה שלאחר מכן, קיבלו המתפללים רשות של הוועד להתפלל בבית העם, למגינת לבם של חלק מחברי הוועד.
בליל ראש השנה תרצ"ה במהלך התפילה, נתקו אלמונים את החשמל בבית העם.
במקום אף פרצה קטטה בין המתפללים לתושבים החילוניים.