tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בד בבד, לעת אהלים מבטא גם את המפגש הדיאלקטי שבין שתי התודעות: התודעה הקולקטיבית, שמזדהה עם ההחלטה להעביר את גידול הילדים לרשות הכלל, והתודעה הנשית שאינה מסוגלת להשלים עם הפקעת ייעודה של האשה לידי הכלל.
הספרים בין גבולות (1944) ותיל על הדנייסטר (1945) הוקדשו לתיעוד פרקי חייהם של יהודי דרום רוסיה בתקופת השואה ומאבקם בעזרתם של שליחים שנשלחו מארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה.
היו אלה בין היצירות הראשונות בארץ שהתייחסו לנושא השואה.
ספרים נוספים שכתבה הם בנשור העלווה (1981), שמעון יורין וחבריו: אדם באפילה (1985), ספרי הילדים עמוד חשמל במבוכה (1941) ופורים באלול (1954).
במהלך הכתיבה קיבלה בין היתר חוות דעת מהמשוררת לאה גולדברג.
בארכיון האישי של לוין-תלמי מצוי מכתב בכתב ידה של גולדברג שנשלח אליה ב-14 בספטמבר 1952, וזו לשונו:
אנחנו: מספורי הגן (הוצא על ידי ההנהגה העליונה להסתדרות השומר הצעיר העולמית), ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי, 1937.
אמה לווין, בין גבולות, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תש"ד.
תיל על הדניסטר, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1945.
א' לוין-תלמי, לעת אהלים: פרקי קיבוץ, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1949.
אמה לוין-תלמי, פורים באלול, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1954.
אמה תלמי, בנשור העלווה, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"א-1981.
אמה תלמי, שמעון יורין וחבריו: אדם באפילה, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ה-1985.
במחברותיה האישיות אשר בארכיון השומר הצעיר בגבעת חביבה מצויות רשימות-רשימות בהן תיעדה לוין-תלמי את סיפוריהם האישיים של החברים והחברות, שתיארו בפניה את סיפוריהם המשפחתיים ואת תלאותיהם בדרכם לארץ-ישראל.
כמו כן מופיעות במחברותיה הערות על החברים ועצות שנתנה להם, למשל: "חיים אסתר – בין השטין שמעתי קריאה 'תעזרו לי'.
תנו לי יד, הרי כולנו רוצים דבר אחד, למה לא נלך יחד"?
או: "יהודה – תאמין יותר באנשים...
חותך את הענף שאתה יושב עליו על ידי חיפוש פרטים.
הסינתזה נחוצה לך, יותר מדי אנליזה.
דבריך האחרונים מעידים על התקדמות, התפתחות..
כשלא תדחו חברים כך תקרבו".
ועוד: "זאב: קיבלת קומפלימנטים שונים.
חי בקיבוץ שיצרת לך בעיני הרוח.
ואתה בא ושואל 'מה לא עשיתי ודרשתם ממני'?
אתה מעמיד עצמך תלוי בדרישת החברה.
אני עסוק, תדפוק החברה בדלת, תזכיר לי שאני חבר בה, אני מוכן..."
בנוסף, תיארה את קשיי ההסתגלות של החברים והחברות לחיים בקיבוץ: "החברה הזאת מיוחדת במינה.
כרוכה במשברים ולבטים [ה]מעכבים את ההתפתחות הטבעית.
כתוצאה של דבר אחד יסודי: תוצאה של טמפו שונה של הסתגלות...
אלה עוד ראשם בדניה, בעבר, אלה כבר צועדים בקיבוץ.
אלה גרמנית מדברים – אלה כבר חושבים עברית.
אלה על התנועה כדרך חיים ואלה עוד חוסר אמון...
ואפילו כיום יש בינינו חברים, אשר משליכים את כל יהבם על הצד ששמו בית.
אם אמצא כאן בית, ביתי – זה יקבע.
מובן לי הדבר, מוקדם עזבתם את הבית.
מוקדם עזבתם – בחור ובחורה.
זה כמובן מובן לי, אבל לא כל החברים יכולים להשלים רק עם בית.
אמנם יכול להיות לי בעיר טוב, בצבא טוב, אבל זה יהיה בית צר, שאין לו חלון לעולם.
ב-24 ביולי 1942 כתבה על עבודת הנשים בקיבוץ:
"ובכן, בפעם הראשונה בתולדות משמר העמק תשתתפנה גם חברות בחי"ש [חיל השדה של ארגון ה"הגנה"]...
צריך בגיל צעיר לתבוע זכויות שוות, אחר כך יהיה עוד יותר קשה...
אתם צריכים להראות שאפשרית היא עבודת משותפת כאן.
הייתה לי ביום זה הרגשת חג...
ובכן, אף רגע לא להחמיץ, לשחרר את שתי הבנות [מעבודה במטבח]...
מי יעבוד במקום שלמית רבע יום במטבח?
המוכן אתה להחליף את שלמית במטבח?
ואני בטוחה שיעקם את האף.
אילו הצעתי לו להחליף את שלמית בחי"ש – חשבתי – היה עושה זאת ברצון יתר.
החברים שלנו – אחדים מהם – חושבים, כי פחיתות כבוד היא להם העבודה הזו.
יש מוכנים כמעט לשביתה (געואלט!
שביתה בקיבוץ!) למען הימנע מעבודה שם".
ועוד כתבה: "חינוך אידיאי הוא ערובה להמשך...
כולם שווים בפני הקיבוץ: הפלח, הרפתן, המורה, השר והשליח לתנועה והלולנית – הכל שווים!
הגענו לשוויון בין עבודת כפיים ועבודת רוח.
עוד שלב של שוויון למרות השוני.
הקיבוץ ביטל את מודד אמידותו של האדם.
לוין-תלמי מתארת את "הקיבוץ כתא החברה העתידה...
דרך המובילה לציונות חלוצית ולסוציאליזם מהפכני".
על חיי התרבות והרוח בקיבוץ
בארכיון נמצא גם ראיון עמה, שכותרתו: "חגים ראשונים", בו תיארה את הימים הראשונים בקיבוץ הנבנה ואת דאגת החברים לחיי התרבות והרוח של דור ההמשך: "היו שנים ושעות – בהם חיינו היו קשים, אפילו קשים מאוד.
עם זאת היו חגיגה מתמשכת.
פתאום חבורת צעירים, פתאום חופש מסמכות הורים, מורים, דעת קהל (מה יגידו?!), פתאום מרחבים ואוהלים, לא חומות ומחנק, כי אם אויר מלוא לוגמיך.
פתאום החופש ליצור את חייך כרצונך...
הבדיחה הקלאסית אומרת, כי ביד אחת אחזנו בפטיש, בו הלמנו על אבנים מטומטמות, וביד השנייה חיבקנו ספר חכם (מרקס, פרויד...).
היו ימים רבים ללא עבודה, ואז קראנו, התווכחנו, יצרנו חוגי לימוד, נגינה, שירה וכו'.
והיו גם ימי תעסוקה – בבניין, בכביש, בפיצוץ סלעים, במעדר ובבלמינה.
אבל נכון: תמיד היה הספר בן-דרך.
וכגודל החגיגה גודל האכזבה: מחבריך, מעצמך, מהדלות התרבותית סביב...
באין דפוס לשבת, לחגים, באין חברת ילדים גדולה, התמקדו החיים התרבותיים בספרים, בשיחות, בנגינה בצוותא, בחיבור פזמונים, במקהלה, בהצגה.
כאן [במשמר העמק] קראתי את "סיפור הגן" הראשון שכתבתיו, בעקבות ההצגה הראשונה שהצגנו לילדים...
צריך לתת לילדים משהו חג, משהו שונה – ומה פשוט יותר מאשר להזין דמיון במסגרת חגינו היהודים, לתת ביטוי ליום שבת?
כאשר סביבם בקיבוץ, לא היה ייחוד לחגים או ליום שבת...
החגים הראשונים שנחוגו היו חנוכה – וגם פורים".
בחנוכה הודגשה גבורת המכבים: "לא היה מחסור בנסים, נפלאות, קסמים.
הנס לא היה יתום כי אף פעם לא הוזכר עושהו-מולידהו.
מצפוננו החילוני לא הוטרד בימים ההם".
בין השורות מצוי גם חומר עיוני רב הכתוב בכתב ידה, בנושאים שונים, כגון: מושג המלחמה, סוציאליזם, קרל מרקס והמניפסט הקומוניסטי.
אולי לימדה את חברי הקיבוץ או השומר הצעיר, ואולי העמיקה בנושאים אלה בעצמה.
לוין-תלמי הייתה פעילה שנים רבות במחלקת החברות במפ"ם.
החל מ-1955 כיהנה כחברת הכנסת מטעם המפלגה, במשך 14 שנים: מהכנסת השלישית ועד סוף הכנסת השישית (1955-1969).
שימשה סגנית יו"ר הכנסת, והייתה חברה בוועדות הכספים, הכלכלה, והחינוך והתרבות של הכנסת.
תוארה כ"נציגה לוחמת", וכמי שלא פעם התקשתה לשלוט ברוחה.
מנחם בגין כינה אותה "הזמיר של הכנסת".
העקרונות שליוו אותה כחברת כנסת בכל נושא שנתנה דעתה עליו היו הומניזם, שוויון, צדק וציונות.
היא ראתה קשר ישיר בין כלכלה לחברה לחינוך ובאופן עקבי שילבה בתפקידיה במליאה ובוועדות נקודת מבט חברתית-הומניסטית וחינוכית.
עמדותיה בנושא חקלאות, תעשייה וכלכלה
נושאי החקלאות והתעשייה היה קרוב ללבה, ופעילותה בתחומים אלה התרחשה במקביל להתקדמות התיישבות החקלאית במדינה ופיתוח התעשייה בה.
במהלך הכנסת השלישית מתחה ביקורת חריפה על חוק התקציב לשנת 1958/59 שהציג שר האוצר, לוי אשכול, בעיקר לנוכח היוזמה להעביר מתקנים צבאיים לנגב במקום לעודד התיישבות חקלאית ותעשייתית בו.
היא ראתה ביישובים אלה תפקיד כפול: הגדלת התוצרת הישראלית ובכך תרומה לכלכלה היצרנית האוטונומית של המדינה, וגם וביסוס הביטחון לאורך הגבולות, שיגביר את הסיכוי לשלום, שיביא לעלייה.
על פי גישתה הכלכלית על הממשלה לרכז בידיה את הייבוא אצלה ולחלקו בצורה אחראית.
כמו כן, על הממשלה להטיל מס רכוש רק על הרכוש הגדול ולהשתמש בכספים אלה לפיתוח ענפים יצרניים וכאמצעי אשראי לנזקקים.
לגבי החקלאות, במקרה של פגעי טבע, על הממשלה להבטיח את פרנסת המתיישבים בכלל והחקלאים.
בהתאם, פעלה להלאמת מקורות המים וחלוקתם הצודקת (בעיקר אחרי ימי הבצורת של 1959).
במקרים של עודף במוצר מסוים, כדי למנוע צניחת מחירים, הציעה לפתוח בקמפיינים פרסומיים למען צריכת המוצר והטלת חוקים שיחייבו גופים לאומיים כמו הצבא ומערכת החינוך להשתמש במוצר.
דוגמה טובה לכך היא המשבר שחל בענף החלב בסוף שנות החמישים, בעקבות עודף המוצר במדינה.
בנוסף, כדי להימנע מקריסת יישובים המייצרים את המוצר העודף, המליצה להימנע מיישובים מונוקולטריים, התבססים על משק מסוג אחד.
מבחינה חברתית וחינוכית הגדירה את תפקידו של שר החקלאות גם כ'שר הסבלנות': "עליו לטפח לא רק את המוצר, כי אם גם את המייצר- האדם".
ברוח זו, התנגדה להקמת יישובים חקלאיים הומוגניים מבחינת העדה או ארץ המוצא, והזהירה מפני בריחת מוחות מהחקלאות והפיכתה לענף של "מוז'יקים".
לשם כך, קראה לעידוד תנועות הנוער החלוציות ופתיחת בתי ספר מקצועיים ברמה גבוהה.
בה בעת חזרה ודרשה להורדת יוקר המחיה במדינה ושמה דגש על החקלאים ופועלי התעשייה.
בנוסף, פעלה למען "חישמול מהיר" וחיבור לרשת הרכבות של ערי הפיתוח, הכפרים הערבים ויישובי הספר.
לגבי החקלאים הערבים, הציגה את הפערים ההולכים וגדלים בין ההכנסה של הערבי לזו של החקלאי היהודי בעוד מספר היהודים בענף הולך ופוחת וקראה לשר האוצר לשנות את המגמה.
עמדותיה בנושא החינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי
לוין-תלמי ראתה בחינוך ומכאן בבית הספר גורם מרכזי לעיצוב אורחות חיים וערכים והחברה הישראלית בכלל.
ראתה בחינוך זכות יסוד לכל ילד וילדה בישראל, ללא הבדל דת, גזע, מין, מוגבלות זו או אחרת.
קידמה שוויון הזדמנויות בחינוך, תוך דגש על שוויון בין מזרחים לאשכנזים ובתוך כך גם בין פריפריה למרכז.
פעלה רבות לצמצום פער המעמדות ויוקר המחיה, מתוך תפיסה שטוענת כי "העוני הוא גורם הבורות" - מתוך הנחה שקיום כלכלי בכבוד יאפשר למשפחה לעודד את ילדיה להמשיך ללמוד ולרכוש השכלה, וכך תבוער הבורות ויצטמצם הפער בין המעמדות.
בנוסף פעלה לשוויון הזדמנויות בקרב הערבים אזרחי ישראל והעלתה לדיון ציבורי את הפער ההולך וגדל בין הישגי התלמידים הערבים לתלמידים היהודים.
חתרה לחינוך חינם מגיל שלוש ולמען הקמת מעונות יום, בעיקר בחברות מוחלשות.
לדעתה, בתי הספר החקלאיים והמקצועיים ותנועות הנוער החלוציות היו סוכנים מרכזיים לפיתוח החברה הישראלית: לטענתה, בכוחם של בתי הספר המקצועיים לצמצם את הנשירה של תלמידים וכפועל יוצא להקטין את מספר העבריינים.
היא לא האמינה בפתרון של לימודי ערב כדי לאפשר לתלמידים לעבוד לאורך היום, שכן ללימודים אלה התלמידים מגיעים עייפים אחרי יום עבודה, מה גם שבחלק מהיישובים התאורה לא פעלה באופן סדיר.
באשר למעמד המורים והמורות, העלתה לתודעה את קשיי המורה לנוכח התפתחויות טכנולוגיות מהירות ותדירות, עליית ערך החומריות וניכור חברתי: "לעומת השנים הקודמות התפקיד [של המורה] קשה הרבה יותר.
כי באותו עידן שקובע בו ה'מעמד' – אין למורים מעמד בחברה.
בעידן שקובע בו העושר – המורה מוכרח 'להתאמץ'.
כשגדולות התביעות בעקבות התפתחות המשק והתקדמות הטכנולוגיה, שומה על המורה להקנות הרבה יותר ידיעות, וזה מחייב ומכביד.
בעידן שלמשפחה אבדה הרגשת הבית, עמס המורה גם את תפקיד הבית," אמרה בכנסת.
היא תמכה בתשלום עבור שעות נוספות, הגבלת מספר התלמידים בכיתה לכעשרים תלמידים ותלמידות והתנגדה ליום לימודים ארוך, שתובע "מאמץ אינטלקטואלי גדול מידי".
למען קידום מעמד המורה דרך שיפור מעמדו בדעת הקהל, הציעה לארגן מפגשים של המורה עם הציבור, בין אם פנים מול פנים ובין אם דרך 'קול ישראל'.
תמכה בהקצאת משאבים רבים למוסדות להכשרת מורים ומורות, בעיקר לסמינרים שתאמו את גישתה האידאולוגית, שהייתה ציונית סוציאליסטית.
כמו כן הדגישה את חשיבות הסטאז' במקצוע וקראה להחיל את חוק ההתיישנות על עבירות של אדם המבקש ללמוד חינוך.
מבחינת תוכניות הלימודים, האמינה שצריך לחנך את התלמידים להקביל בין צורכיהם כבני אדם לצורכי המדינה, וראתה בלימודי חקלאות חלק חשוב.
בנוסף, פעלה לשינוי תוכניות הלימודים בהיסטוריה ובמחשבת ישראל לשם הדגשת החזון הציוני והחלוצי, תוך התנגדות לציביון הדתי, שלדבריה "נדחק מבין הסדקים אל התודעה".
החל מהכנסת החמישית קידמה תיקון לחוק חינוך ממלכתי שביקש להחזיר את זרם החינוך החלוצי (זרם העובדים), שיחנך לחלוציות, עבודה וסוציאליזם בנוסף לזרמים הכללי, הדתי ואגודת ישראל.
במקביל, פעלה למען תנועות הנוער, בעיקר החלוציות: תחילה כדי לאפשר להן לחזור ולהיכנס לתוך בתי הספר ו'קול ישראל' ואחר כך למען שוויון צודק בחלוקת התקציב בין התנועות השונות: בעיקר התלוננה על התקציבים הגבוהים של תנועת הצופים לעומת האחרות.
מבחינתה, היוו תנועות תוספת חינוכית הכרחית לחינוך בבית הספר ובמשפחה.
"תנועת הנוער קולטת את הילד, משקמת את אישיותו, מקנה לו ערכי עבודה", אמרה בכנסת ב-1965.
ראתה בנושא השמירה על השבת נקודת תורפה של פנאי רב מדי ושעמום, שעלולים להוביל לפעולות עברייניות בעיקר בקרב בני נוער.
פעלה למען הפעלת תחבורה ציבורית בשבת ופתיחת בתי שעשועים.
כשהתקשתה להוציא רעיונות אלה אל הפועל, קידמה פעילויות תרבותיות וחברתיות לנוער, הן במסגרת תנועות הנוער והן במסגרת העיריות, "כדי להביא להתעוררות הנפש ופורקן הגוף, הכל לפי הצרכים".
לפי לוין-תלמי המשפחה מהווה בסיס איתן לבניין המדינה.
כחברת כנסת קידמה את נושא הנישואים האזרחיים הציעה תיקונים לחוק נישואין וגירושין: בתי דין רבניים (1953), העלתה את הבעיה של החוק בנוגע לעגונות, נישואי כהן וגרושה ונשואות לגבר חולה נפש.
ייחסה למצב החוקי השפעה על הלך רוח חברתי שנותן לגיטימיות מסוימת לבעל לנטוש את אשתו וילדיו, ובתוך כך הדגישה את הרעיון הפמיניסטי לפיו "האישי הוא הפוליטי".
בבואה לקדם נישואים אזרחיים, טענה שתוספת זו לחוק נישואין וגירושין תצמצם את הכפייה המצפונית לחילונים הגרים במדינה ובמקביל תמשוך יותר יהודים לעלות לישראל.
מכיוון שסעיפי הנישואים האזרחיים לא אושרו עקב התנגדות הסיעות הדתיות, הביאה לכנסת את 'הצעת חוק בני ישראל', לפיו לא תהיה הבחנה בין יהודים שעלו מצפון אפריקה שזכו להיקרא "בני ישראל" לבין יהודים שעלו מאירופה שנקראו בני ישראל ללא מירכאות.
לפני נישואין, אלה בעלי המירכאות היו צריכים לעבור חקירות ארוכות על ידי הרבנות על טיב יהדותם וכשרות הזיווג.
לאפליה זו לוין-תלמי התנגדה נחרצות.
ביחס לרכוש בני זוג שמתחתנים, הציעה את 'הצעת חוק שיתוף נכסים בין בני-זוג'.
החוק בא להגן על הרכוש של כל אחד מבני הזוג בזמן הנישואין ואחריהם.
החוק לא עבר לקריאה שנייה, אחרי דיון בוועדה.
בנושא אימוץ ילדים הדגישה את טובת הילד או הילדה.
לדעתה, טובת הילד היא אימוץ על ידי זוג (איש ואישה) ולא על ידי יחידים, גם אם המאמץ היחיד הוא קרוב משפחה.
כמו כן האמינה כי אין על ההורים המאמצים לדעת מי הם ההורים הביולוגים של ילדם, זאת כדי להקל על חינוכו.
כך לא יהיה על ההורים המאמצים להתמודד עם הסתרת מידע מהילד.
בהקשר זה, טענה חד משמעית שאין להסתיר מפני הילד את עצם האימוץ.
פקידי הסעד אינם יכולים לקבוע מה טובת המאומץ, כיוון שאינם מספיק מעורבים.
לכן יש לגלות את האמת בצורה חיובית שתספר כיצד בחרו המאמצים דווקא את הילד שלהם מבין כל האחרים.
בנוגע לירושה, פעלה להנחלת כללים בסיסיים לירושה וחלוקת עיזבון.
לפיה על הונו של נפטר בעל משפחה, להתחלק חצי למשפחתו וחצי לפי צוואתו.
נקודה זו חשובה, כדי להבטיח המשך התנהלות כלכלית של משפחתו של הנפטר.
מבחינת בן קיבוץ ערירי שנפטר, פעלה לוין-תלמי לאפשר לקיבוץ לירוש אותו.
אמה לוין-תלמי, דברי הכנסת, 1963
תמכה ביציאת נשים לעבודה וקידמה התאמה של המשק לצורכיהן.
פעלה רבות ב"מועצת הנשים הדמוקרטיות" ובמסגרת זו ביקרה בארצות שונות, בהן ברית המועצות וסין.
במסעות עשתה גם בשליחות הכנסת, כחברת משלחות פרלמנטריות, ובשליחות התנועה.
בנאום ביום הפועלת הבינלאומי בשנת 1960 אמרה: "לפני מחצית המאה לא הבינו נותני העבודה בארץ ישראל שצעירות יהודיות מבקשות עבודה.
לטובתן מנעו ממנה [הכוונה: מהן] פת לחם...
כיום לא יתואר משק הארץ ללא עבודת נשים – אם כי אחוז הנשים העובדות בישראל – נמוך יחסית.
כיום שוללים מאחוז רציני (84%) של פועלות שכר שווה לעבודה שווה – גם כיום 1960 – בנימוק בשגרתי שזה לטובתן.
דווקא האמהות היהודיות בגולה היו מפרנסות את משפחותיהן.
הגבר שקד על התורה והתלמוד, דואג לעולם הבא, והאישה דואגת לעולם הזה.
ובעולם הזה הכירו אותה, את הסוחרת, את התופרת, את הרוכלת.
בעלה היה ידוע כך, כמי ששייך לאשתו".
עם הישגיה נמנה אישורו בקריאה שלישית של חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, 1964, שיזמה יחד עם חברות הכנסת בבה אידלסון, רות הקטין וטובה סנהדראי.
חוק זה בא לתקן את אפליית השכר לנשים ולעגן את עקרונות השוויון בתעסוקה.
תמכה באיסור לעבודת לילה בנימוק שעבודה בשעות אלה מסכנת את בריאות האישה, אך כדי לאפשר לנשים רבות יותר לצאת לעבוד בשעות היום פעלה להקמת מעונות יום וגני ילדים בצמוד למפעלים.
בנוסף, פעלה למען תוספת שכר לאחיות ולמורות, להקלות במס הכנסה לנשים שעובדות בבית וסבסוד חלקי של השכר לעוזרת בית לנשים שעובדות גם מחוץ לבית.
עמדתה בנושא יום הזיכרון לשואה ולגבורה
ראתה במרד החמוש בגטאות, במיוחד במרד גטו ורשה, גורם מרכזי בתולדות השואה ופעלה לקידום מרכזיותו בהנצחת השואה בארץ.
ראתה בפעולות המזוינות במסגרת המרד אמצעי לקידום דימוי היהודי החדש, הריבוני, בעיקר בקרב בני הנוער, וכאמצעי חינוכי חשוב להקניית ערכים.
התנגדה להתיישנות פשעי הנאצים בנימוק כי על פשעים כאלה אין מחילה.
לאי ההתיישנות גם הכרח ביטחוני, לבל ישחררו מדינות אחרות פושעים נאצים שכלואים אצלן.
התנגדה לקשרים בין ישראל לגרמניה, בין אם היו אלה קשרים תרבותיים, או ביטחוניים (עסקת הנשק).
התנגדה לביקור משלחת אנשי חינוך גרמניים בארץ ולביקורי משלחות ישראליות בגרמניה, ואף הגישה את הצעת חוק בעניין, לפיה "אין דורנו יכול לשאת בידידות יהודית-גרמנית.
על כן מביעה הכנסת מורת רוחה על ביקורם של מורים גרמניים בבתי-הספר של ילדי ישראל ומורים ישראליים במוסדות חינוך בגרמניה".
מיד לאחר פרישתה מהכנסת, שבה אמה תלמי לקיבוץ משמר העמק ולכתיבה.
גם בגיל 80 המשיכה לעבוד מדי יום מספר שעות במטבח או בחדר האוכל של קיבוץ.
נפטרה בקיץ 2004 והיא בת 99. נטמנה בבית הקברות של קיבוצה.
אמהרה (באמהרית: አምሃራ) היא אחת מתשע המדינות המרכיבות את אתיופיה.
אמהרה היא המדינה השנייה בגודל אוכלוסייתה (לאחר אורומיה), והשלישית בשטחה (לאחר סומלי).
בצפונה גובלת אמהרה בתיגראי, במזרחה בעפר, בדרומה באורומיה, בדרום-מערבה בבנישנגול-גומאז ובמערבה בדרום סודאן.
בדומה לשאר מדינות אתיופיה, אמהרה הוקמה במהלך תקופת ממשלת המעבר.
גבולות אמהרה נקבעו על בסיס אתני-לשוני וכדי לכלול את השטחים בהם יש רוב אמהרי.
לפני שנות ה-90 של המאה ה-20, להוציא שנות הכיבוש האיטלקי, מעולם לא הייתה יחידה מנהלית אחת שכללה את שטחי האמהרים.
בימי קדם אמהרה יושבה בידי האגאו.
החל מהמאה ה-6 החלו האקסומים להתפשט לאזור, תחילה לאזורים וג ולסתה ואז לאנגות ובמאה ה-9 חצו את נהר הבשלו והגיעו אל מחוז אמהרה ההיסטורי.
במחוז אמהרה התמזגו האגאו עם המתיישבים האקסומים ובכך התגבשו האמהרים.
בשלהי המאה ה-13 שליט אמהרה, יקונו אמלק הדיח את אחרון קיסרי הזאגווה וייסד את השושלת הסולומונית שעתידה לשלוט על האימפריה האתיופית עד למהפכה בשנת 1974.
עם שלטון הקיסרים האמהרים האימפריה האתיופית החלה להתפשט לאזורים פגאניים שיושבו בעיקר באגאו.
עם ההתפשטות תושבי אותם אזורים עברו אמהריזציה וכך כבר במאה ה-15 אזורי גוג'ם, בגמדר ושוואה היו לאזורי שתושביהם היו אמהריים.
לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל החלו האתיופים להעביר את בירתם לאזורי אגם טאנה שבהם ישבו ביתא ישראל.
במרוצת המאות ה-16 וה-17 נכבשו וסופחו האזורים סביב האגם לרבות סמין, ארמצ'הו, קווארה, טקוסה והתחזקה השליטה בדמביה ווגרה.
בתקופת התחייה היו האזורים הללו לאזורים אמהריים לחלוטין.
בחלוקה המנהלית שלאחר מלחמת השחרור אזור אמהרה היה לחלק מהמחוזות מבגמדר, וולו, גוג'ם ושאווה.
בבחירות האחרונות שהתרחשו בשנת 2005 גרפה מפלגת התנועה הדמוקרטית הלאומית האמהרית את מרב הקולות.
המפלגה זכתה ב-187 מושבים מתוך 294 המושבים בפרלמנט היושב בבירה בהר דר שמדרום לאגם טאנה.
לעומת זאת מפלגת הקואליציה האיחוד הדמוקרטי גרפה 107 מושבים.
כיום עומד בראש המחוז המושל איאלאוו גובאז לאמהרה יש ייצוג של 138 מושבים בבית הנבחרים הפדרלי.
אילו גובזה 5 באוקטובר 2005 - נוכחי
אמהרה מחולקת באופן טופוגרפי לשני חלקים עיקריים, הרמות והעמקים.
הרמות מאופיינות על ידי שרשרות של הרים ומישורים.
העמק מפריד ומכסה בעיקר את החלקים המזרחיים המערביים עם גובה שבין 500 ל-1,500 מטרים מעל פני הים.
כ-25% מכלל שטח המחוז הם אזורים שמעל ל-2,300 מטרים מעל פני הים, בהם מתקיימת גרסה של האקלים הימי (סימון Cwb בשיטת קפן), עם משקעים מועטים וכמעט ללא הבדלי טמפרטורה בין קיץ לחורף.
44% מהשטח הם אזורים שבין 1,500 ל-2,300 מטרים מעל פני הים, בהם שורר אקלים ים-תיכוני (סימון Csb), ו-31% הם אזורים שמתחת ל-1,500 מטרים בהם מתקיים אקלים סוואנה טרופי.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית של רוב האזורים נעה בין 15 ל-21 מעלות צלזיוס.
עונת הגשמיים המרכזית היא עונת הקיץ, שמתחילה ביוני ומסתיימת בתחילת ספטמבר.
מחוז אמהרה נחלק בעיקר על ידי שלושה אגני ניקוז מרכזים, שהם העבאי, תכזה ואוואש.
הנילוס הכחול (באמהרית: ዓባይ, עבי) הוא אגן הניקוז הגדול ביותר שמכסה שטח של 172,254 קמ"ר.
שאורכו הכולל עד המפגש עם הנילוס הלבן בח'רטום הוא כ 1,450 קילומטרים, מהם 800 ק"מ בתוך אתיופיה.
אגן הניקוז של נהר תכזה הוא כ-88,800 קמ"ר.
בנוסף ישנם נהרות קטנים יותר אך משמעותיים והם האנאראב, מילי, קאסאם וג'אמה.
במרכז המחוז נמצא אגם טאנה, האגם הגדול ביותר באתיופיה, המכסה שטח של כ-3,600 קמ"ר.
חוץ מטאנה ישנם אגמי מכתש נוספים כמו זאנגאני, גאדאנה, יאטילבה.
אגמים קטנים יותר כוללים את ארדיבו 75 קמ"ר וולוגיה 35 קמ"ר.
הנהרות והאגמים של המחוז הם בעלי פוטנציאל עצום לייצור כוח הידרואלקטרי, לדגה ולמערכות השקיה.
יעל אתיופי, זאב חבשי, בבון זנוב, צביון כחול, אנטילופות, צבועים ותנינים ועשרות רבות אחרות שנמצאים באזור, במיוחד בפארק הלאומי הרי סמן.
ישנם גם סוגי עופות פראיים כמו קיכלי, שקנאים, עגוריים, איביסים, ורבים אחרים.
במחוז אמהרה ישנם מינרלים כמו פחם, צדפות, אבן גיר, פחם חום, גבס, אבני חן, צורן דו-חמצני, גופרית ובנטוניט.
מעיינות חמים ומים מינרלים גם נמצאים באזור.
כ 85% מאכלוסייה הם חקלאים.
חיטה, תירס, שיבולת-שועל, שעועית ואפונה, הם היבולים העיקריים.
יבולים כמו כותנה, שומשום חמניות וקני סוף, מכסים אזורים שלמים בעמקי המחוז.
אמצעי המים מאגם טאנה וכל נחלים האזור מספקים את מקור המים.
ישנם 450,000 הקטארים של השקיה, שעוזרים במיוחד להתפתחות הטרסות.
אוכלוסיית משק החי של המחוז מוערכת בכ-9.1 מיליון בקר, 8.4 מיליון כבשים ועיזים, 1.6 מיליון סוסים, ו-8.5 מיליון עופות.
40% מאוכלוסיית המשק חי באתיופיה נמצאת באמהרה.
חלוקת תושבי אמהרה לפי קבוצות אתניות:
חלוקת תושבי אמהרה לפי דת:
אתרים היסטוריים במחוז הם הכנסיות המפורסמות החצובות בסלע בלליבלה מהמאה ה-12, הארמונות הקיסריים בגונדר.
ציורי הציור הקיר המסורתיים, הגופה המשומרת של האצילים הנמצאים במנזרים העתיקים באיי אגם טאנה, וגם ההרים של הפארק הלאומי סאמיאן (ביתם ההיסטורי של יהודי אתיופיה), והיעל האתיופי הנדיר הם כיום אתרי תיירות, שלושה אתרי תיירות שנמצאים במחוז רושמים באונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
חוץ מהאתרים הידועים הללו, מפלי הנילוס הכחול, המערות והאבנים הייחודיות הישירות בנפת שוואה הצפונית, וכנסיית מארטו מאריאם הן אתרי תיירת מיוחדים.
אמהרה מורכבת מאחד עשר מחוזות.
עיר הבירה בהר דר אינה כלולה בשום מחוז והיא עיר עצמאית במעמד מחוז.
אמה קרולין קרקבי היא זמרת סופרן בריטית, ואחת הדמויות המרכזיות בתנועה לביצוע אותנטי.
בראשית דרכה לא טיפחה קרקבי ציפיות להיות לזמרת מקצועית.
כסטודנטית ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד ומורה, שרה להנאתה במקהלות ובקבוצות קטנות ובעיקר נהנתה משירת רפרטואר רנסאנס ובארוק.
קולה לא היה גדול במיוחד ועל כן, הפוטנציאל שלה לשירה סולנית לא היה ברור מאליו, אך קלותו וצלילותו עשו אותו מתאים ביותר למוזיקה שהעדיפה לשיר.
כישרון הביטוי הטבעי שלה, הקולורטורה הגמישה והרגישות למילים מקנים לה הערכה מרובה מצד פרשני תקופות אלה.
סגולותיה כזמרת מוזיקה עתיקה ובארוקית מציבות אותה כמודל למתמחים בתחום זה.
קרקבי הייתה בין מייסדיה של מקהלה טאוורנר ובשנת 1973 החלה בקשר ממושך עם "קונסורט המוזיקה".
היא השתתפה בהקלטות המוקדמות של דקה פלורילגיום, הן עם קונסורט המוזיקה והן עם האקדמיה למוזיקה עתיקה.
בנטייתה למוזיקה עתיקה הייתה יוצאת דופן בקרב רוב זמרות הסופרן יוצאות המכללות, שלא שאפו להתאים את קולן לכלים אותנטיים דווקא.
היה עליה למצוא גישה ייחודית משלה, ובכך מצאה עזר רב במורתה, ג'סיקה קש ובמנצחים, הזמרים והנגנים, שעמם עבדה במשך השנים.
היא עומדת בקשרים עם הרכבים קאמריים ותזמורות בתחום הביצוע האותנטי, בעיקר "לונדון בארוק", תזמורת הבארוק מפרייבורג, "ל'אורפיאו" מלינץ ותזמורת עידן הנאורות.
לאחרונה יצרה קשרים גם עם קבוצות צעירות יותר כמו האנסמבל הפאלאדי ואנסמבל פלורילגיום.
היא משמשת גם פטרונית למקהלת הבנות של קתדרלת בריסטול.
הופעתה הראשונה של אמה קרקבי על במת האופרה כזמרת אופרה מקצועית הייתה בשנת 1983, בהפקה של "קופיד ומוות" של מתיו לוק וכריסטופר גיבונס.
קרקבי שרה לעיתים קרובות בהדרכת אנדרו פארוט, אנתוני רולי וכריסטופר הוגווד.
הרפרטואר שלה מקיף יצירות רבות ומגוונות, החל בשירים איטלקים מן המאה ה-14 ועד אריות של היידן ומוצרט.
היא משתתפת קבועה ב"קונסורט המוזיקה" של רולי.
בשנת 2001 השתתפה בביצוע ה"גלוריה", יצירה שנמצאה מחדש וזוהתה כפרי עטו של הנדל.
בין הקלטותיה הרבות דידו ואניאס של הנרי פרסל (גם בתפקיד דידו בהקלטה משנת 1981 וגם בתפקיד בלינדה בהקלטה משנת 1994), "ונוס ואדוניס", "אורלנדו", אורפאו של מונטוורדי, "קליאופידה" של יוהאן אדולף האסה, תקליטורים של קנטטות ואריות של הנדל ומגוון קנטטות ומדריגלים איטלקיים, שירים אנגליים ויצירות מקהלתיות מתקופת הבארוק ומן התקופה הקלאסית.
אמהרים (אמהרית: አማራ, געז: አምሐራ) הם אומה או קבוצה אתנית, שמקורה בקרן אפריקה, והחיים ברובם במדינת אמהרה שבחבל ההיסטורי חבש בצפון הפדרציה האתיופית.
עם זה התגבש כחלק מקבוצת העמים החבשים (געז: "ሐበሻ") בתקופת החושך האתיופית במאות ה-9 וה-10, האמהרים נהפכו לקבוצה המשפיעה באימפריה האתיופית כאשר שושלת הקיסרים האמהרים, השושלת הסולומונית עלתה לשלטון בתחילת המאה ה-13. האמהרים משתייכים לעמים האתיושמים ומסווגים במשפחת העמים השמיים.
שפתם האמהרית הנכתבת בכתב געז נהפכה לשפת הקיסרות האתיופית מתחילת המאה ה-14 וכיום היא שפתה הרשמית של אתיופיה כמו כן היא השפה השמית השנייה במספר דובריה לאחר הערבית.
השלטון הפשיסטי באימפריה האתיופית תחת שם "מזרח אפריקה האיטלקית" סיווג את האוכלוסייה המקומית לפי מחוזות אתניים ולראשונה נוצר אזור אתני אחיד לכלל האמהרים.
לאחר סיום מלחמת האזרחים האתיופית, אתיופיה הוכרזה כפדרציה מולטי-אתנית והחלה בחלוקה למחוזות על בסיס לאומי-אתני (קילילוץ') וכך נוצרה בפעם השנייה מחוז שכלול את רוב רובם של האמהרים בשטח מוגדר.
המינוח ההיסטורי של מיהו אמהרי כולל בתוכו:
לשונית: בני אדם אשר שפת האם שלהם היא אמהרית כונו כשם השפה "אמהרניה".
כיום הגדרה זו כוללת רבים מאוכלוסיית אתיופיה מכיוון ששפה זו מוגדרת כשפה הלאומית-פדרלית, הגדרה זו היא אחת מאבני היסוד אך כיום אינה נמדדת כך.
בין האמהרים עצמם כיום ישנם הבדלים, דוברי אמהרית משאווה ומגונדר רואים אחת את השנייה כקבוצה נפרדת שלא שייכת לאותה ההגדרה של "אמהרים".
דתית: הגדרה זו היא אחת מאבני היסוד ההיסטוריים של הקבוצה, בעבר השם "אמהרה" היה שם נרדף לאדם אשר בפיו הייתה שגורה האמהרית וכן קיבל את מרותה הדתית של הכנסייה האתיופית.
גנאלוגית: בני אדם אשר מתגוררים, או שאבותיהם התגוררו במחוז אמהרה ההיסטורי כיום מחוז דרום וולו.
זהות אתנית/אזורית: בני אדם אשר מחשיבים עצמם כאתיופים ללא שום סיווג אתני אחר, וכן אנשים אשר מכנים עצמם בשמות המחוזות והממלכות ההיסטוריים של האימפריה האתיופית כגון: גוג'אמים ושאוונים.
האוכלוסייה המוסלמית-אמהרית המהווה אחוז מכובד מדוברי האמהרית יחד עם המוסלמים-תגרים ידועים בכיוני "ג'ברתים" ללא שום קשר לשפתם או למוצאם.
כיום המינוח כולל כל דובר אמהרית שמוצאו משטחי דוברי האמהרית בחבל ההיסטורי חבש.
יהודי אתיופיה אינם נכללים תחת קבוצה זו אלא בתור יהודים-חבשים מכיוון שלא כול קהילות ביתא ישראל דוברי אמהרית, כמו כן העדה הסתייגה מלהציג את עצמה בתור המינוח "אמהרה" שהוא שם נרדף ל"נוצרי" אלא היא השתמשה במילה - "דובר אמהרית", כיום השם "אמהרים" מקובל ככינוי לדוברי אמהרית מביתא ישראל.
דוגמה נוספת הוא הכינוי "אמהרי חדש" שהוא אחד מהכינויים שכונו בני הפרס מורה בפי הנוצרים האמהרים.
כ-59% מהאמהרים חיים במולדתם אמהרה כאשר הם מהווים כ-91% מהאוכלוסייה המקומית.
כ-7.3% חיים באורומיה בעיקר במחוז ארסי ועל הגבול עם אמהרה וכן במזרח באזור דירה דאווה - הרר ריכוז גדול נוסף של האמהרים הוא באדיס אבבה שם הם כמעט כמחצית מתושבי העיר.
כחצי אחוז חיים בבנישנגול-גומאז אך מהווים במדינה זו כ-21%, בהררי האמהרים הם כ-23% שהם רק כ-0.1% מכלל עמם, מספר דומה ישנו גם בדירה דאווה כ-20% שהם כ-0.2% מהאמהרים.
כאחוז וחצי פזורים בעפר (5%), תיגראי (1.6%), סומלי (0.66%), גמבלה (8%) ומדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
כ-1.5% חיים בפזורה מחוץ לאתיופיה במדינות ארצות הברית, סודאן, סומליה, אריתריאה, קנדה, שוודיה, תימן, גרמניה, ג'יבוטי, נורווגיה, מצרים וישראל.
האמהרים הם אחד מהעמים המרכיבים את החבשים שמוצאם מעמים שמיים שהיגרו ונדדו מחצי האי ערב, בעיקר מתימן דהיום, דרך מצרי שער הדמעות אל עבר צפון קרן אפריקה בגלים שונים.
שפת הגעז היא שפה שמית עתיקה והיא שפתו של שבט האגעזי שהיגר לאזור ככל הנראה במאה ה-20 לפנה"ס.
במהלך המאה ה-10 לפנה"ס החלה שוב הגירה של עמים ושבטים שמיים, עמים אלו התגבשו ויצרו את ממלכת דעמת, ולאחר התמוטטות ממלכה זו הקימו ממלכה נוספת, קיסרות אקסום.
עמים אלו אשר היו ערב רב עברו כור היתוך והחלו להיקרא בשם "חבשים" שמשמעותו "מעורב" ככל הנראה לרמוז על מוצאם הרב שהתערבב, והופיע לראשונה במאה ה-2 בשם "חבשט".
מאז התבססותם של האמהרים בשלטון הם החלו בהרחבת האימפריה האתיופית לחלקים גדולים בקרן אפריקה, הקיסרים האמהרים הגדולים של ימי הביניים עמדה ציון הראשון וזרע יעקב הרחיבו את האימפריה ותחת שלטונם אתיופיה והתרבות האמהרית שנהפכה לתרבות הקיסרות התפשטה ברחבי הרמה האתיופית.
השפה האמהרית, קלטה לתוכה השפעות לשוניות מקומיות רבות ונעשתה "לשון הקיסרות" האתיופית כשהיא נושאת בחובה את המסרים התרבותיים של אחדות אתיופיה ושל ריכוזיות פוליטית.
האמהרים נישאו בנישואי תערובת עם רבים מבני הקבוצות האתניות הלשוניות והאליטה האמהרית שילבה את בני האליטות האחרות במימסד השולט.
בתחילת המאה העשרים כבר לא היו האמהרים קבוצה אתנית, אלא בעצם הדבק התרבותי-פוליטי של הארץ כולה וצמרתם הייתה לאליטה כל-אתיופית שהתרכזה ברובה בשוואה.
אמהות פלאסה דה מאז'ו (צורה נוספת: כיכר דה מאיו), בספרדית: Madres de Plaza de Mayo, הוא שמו של ארגון אמהות ארגנטינאיות שילדיהן נעלמו במהלך המלחמה המלוכלכת, בתקופת שלטון החונטה הצבאית במדינה, בין השנים 1976 ו-1983.
ב-30 באפריל 1977 נאספו 14 נשים בפלאסה דה מאז'ו, מול משכן נשיאי ארגנטינה, הקאסה רוסאדה, במחאה על כך שבניהן נעלמו במהלך החודשים הקודמים, מבלי שקיבלו מידע אודות גורלם.
הדבר נעשה בניגוד להוראות המשטרה, שאסרו על התקהלויות של מעל 3 אנשים.
העיתונות לא הורשתה לסקר את ההפגנה, אך השמועה על קיומה עברה מפה לאוזן, ובשבוע שלאחר מכן הצטרפו להפגנה אמהות נוספות.
בשבוע השלישי, החליטו האמהות על קיום עצרת מחאה מדי יום חמישי בין 15:30 ל-16:00. בעצרות הראשונות שקוימו האמהות עמדו דוממות, אך בעצרות הבאות הן החלו לצעוד, בשקט, סביב פסל ה-Pirámide de Mayo שבמרכז הכיכר, המהווה סמל לחירות.
בהמשך, החלו הנשים ללבוש מטפחות לבנות, העשויות מבד ששימש בעבר לחיתולי תינוקות, כסמל לנעלמים.
מטפחות אלה היו לסמלן המובהק מאז.
בין ה-10 ל-12 בדצמבר של אותה שנה נחטפו והועלמו גם שלוש ממייסדות הארגון, אסתר בז'סטרינו, אסוסנה ויז'פלור ומריה פונסה דה ביאנקו.
השלטונות קיוו בדרך זו לשים קץ לפעילות ארגון האמהות, אך זו המשיכה כסדרה גם לאחר מכן.
בראשית שנות ה-80 השתתפו בעצרות מדי יום חמישי בין 300 ל-400 אמהות.
אחת האמהות הייתה שרה לסקייר דה רוס, יהודיה ניצולת אושוויץ שבנה דניאל נחטף ב-15 ביולי 1977.
במהלך מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, ביקרו במדינה עיתונאים זרים רבים.
כמה מהם ראיינו את האמהות, וסיפורן נחשף לעולם.
בעקבות חשיפה זו, הן יצאו בשנים שלאחר מכן למדינות אירופה ולארצות הברית, במטרה לקדם את עניינן.
חלק מהנסיעות מומנו בידי אמנסטי.
בהולנד הוקם ארגון אמהות שסייע להן כלכלית, בין היתר ברכישת מבנים לצורך הקמת סניפים נוספים.
ב-1983 הגיע שלטון החונטה הצבאית לקצו, ובבחירות הדמוקרטיות שנערכו במדינה נבחר כנשיא ראול אלפונסין.
האמהות, שקיוו לראות מעתה את ילדיהן, או אם מתו - לפחות לגלות מה עלה בגורלם, נכזבו.
לאחר פגישה שנערכה עם אלפונסין ב-24 ביוני שהסתיימה בלא כלום, סירבו כמה מהן לפנות את הבניין, והן נותרו בו במשך כמה ימים.
הפלג העיקרי, ה-Asociación de Madres de Plaza de Mayo ("אגודת אמהות כיכר דה מאיו"), המשיך במצעדי המחאה במקום מדי יום חמישי, בדרישה שהממשלה תפעל למציאת הנעלמים, ולנטילת אחריות למעשים שנעשו.
הפלג השני, ה-Madres de Plaza de Mayo Línea Fundadora ("אמהות כיכר דה מאיו - שורת המייסדות"), הקדיש את מרצו לקידום חקיקה והעמדה לדין של אנשי החונטה הצבאית האחראים להיעלמות הבנים.
ב-1992 הוענק לאגודת האמהות פרס סחרוב לחופש המחשבה, וב-1999 זכו בפרס האו"ם לחינוך לשלום .
ב-26 בינואר 2006, במהלך כהונתו של נסטור קירשנר כנשיא ארגנטינה, הודיעה יו"ר אגודת האמהות, הבה דה בונפיני כי "אין להן עוד אויב בממשלה", וכי הפגנות המחאה ייפסקו.
יחד עם זאת, המשיכו המצעדים מדי יום חמישי, כמחווה לזכרם של הנעלמים.
אמה רוז רוברטס היא שחקנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית.
בתו של השחקן אריק רוברטס, ואחייניתה של השחקנית ג'וליה רוברטס.
נודעת בעיקר בזכות תפקידיה הראשיים ב"צעקה 4", "לא מדהימה", "מלכות הצעקה", "אימה אמריקאית", "בית מלון לכלבים", "ילדת פרא", "אקווה מרין", "יום האהבה", "אנחנו המילרים", "משחקי חובה" ועוד סדרות וסרטים רבים.
רוברטס נולדה ברינבק, ניו יורק שבארצות הברית.
אביה הוא השחקן אריק רוברטס, ודודתה (אחותו של אביה) היא השחקנית ג'וליה רוברטס.
בספטמבר 2011, החלה ללמוד בשרה לורנס קולג' אך עזבה את הלימודים כדי לקדם את הקריירה.
2001–2009: התחלת הקריירה בתור כוכבת ילדים ונוער
מגיל 5, רוברטס נכחה על הסט של הסרטים שבהן שיחקה דודתה, ג'וליה רוברטס.
בעקבות זאת החלה להתעניין במשחק.
בשנת 2001, בגיל 9, ערכה את הופעת הבכורה שלה בתור תפקיד משני בסרט דרמת הפשע "שאיפות".
בסרט, היא גילמה את בתם של דמויותיהם של ג'וני דפ ופנלופה קרוז.
באותה שנה, היא גם שיחקה בסרט הדרמה הקומית הקצר "אהבה גדולה".
בשנת 2002, רוברטס שיחקה בסרט הקומדיה המשפחתית "התחרות הגדולה".
בשנת 2004, החלה לככב בתפקיד הראשי בתור אדי סינגר בסדרת סיטקום הנוער של ניקלודיאון "לא מדהימה".
על הופעתה בסדרה קיבלה מספר מועמדויות לפרסי בחירת הנוער ולפרס האמן הצעיר.
הסדרה שודרה במשך 3 עונות משנת 2004 עד לשנת 2007.
באותה שנה, שיחקה את דמותה מ"לא מדהימה", אדי סינגר, בתור תפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת קומדיית הנוער של ניקלודיאון "דרייק וג'וש", שם הופיעה בסצנה לצד מירנדה קוסגרוב.
בשנת 2005, לאחר הופעתה בשתי סדרות של ניקלודיאון, הערוץ שקל לתת לרוברטס התחלה חדשה לקריירה מוזיקלית.
בשנה זו, רוברטס הוציאה אלבום בכורה בשם "Unfabulous and More".
האלבום שימש כפסקול ל"לא מדהימה", הוא כלל שני סינגלים ומספר שירים מקוריים שהפכו לקליפי מוזיקה.
באותה שנה, רוברטס הקליטה את "If I Had It My Way" לפסקול הסרט של דיסני "נסיכת הקרח".
בשנת 2006, רוברטס כיכבה בתפקיד ראשי בסרט קומדיית הפעולה לילדים "רב המרגלים".
באותה שנה, היא כיכבה בתפקיד ראשי לצד שרה פקסטון וג'וג'ו בסרט קומדיית הפנטזיה "אקווה מרין".
על תפקידה בסרט זה, היא זכתה בפרס האמן הצעיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט עלילתי לשנת 2007.
בשנת 2007, שיחקה את הדמות ננסי דרו כתפקיד ראשי בסרט קומדיית המסתורין "ננסי דרו".
בשנה זו, רוברטס אמרה בראיון: "כרגע אני מתמקדת בסרטים.
אני מתוכננת להתחיל סרט חדש בקיץ הזה, אז זה גוזל הרבה זמן ממני.
אני חושבת שכשאגדל קצת יותר זה בהחלט משהו שהייתי רוצה להמשיך בו.".
בראיון נוסף, היא אמרה: "הקריירה המוזיקלית שלי בהקפאה כרגע.
אני לא אוהבת אנשים שהופכים להיות 'שחקן/זמר'.
אני חושבת שאנשים צריכים להיות אחד מהשניים, כי בדרך כלל אתה לא תהיה טוב בשניהם.
אתה תהיה טוב יותר באחד, אז עדיף שתדבק בזה שאתה טוב בו.
בשנת 2008, רוברטס כיכבה בתפקיד הראשי לצד אלכס פטיפר ונטשה ריצ'רדסון בסרט קומדיית הנעורים "ילדת פרא".
הסרט זכה להצלחה גדולה בקרב ילדים ובני נוער.
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי לצד רורי קאלקין ואלק בולדווין בסרט הדרמה הקומית "ליים-לייף".
בשנת 2009, רוברטס כיכבה בתפקיד ראשי לצד ג'ייק ט.
אוסטין בסרט הקומדיה המשפחתית "בית מלון לכלבים".
הסרט זכה להצלחה בקופות וגרף מעל 114 מיליון דולר.
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי לצד סם רוקוול בסרט קומדיית הספורט "עונת הזריחה".
2010–2019: מעבר לשחקנית וכוכבת עולמית עם שלל תפקידים בסדרות וסרטים מסוג אימה וקומדיה
בשנת 2010, רוברטס כיכבה בשישה סרטי קולנוע בשנה אחת.
היא הופיעה כחלק מצוות השחקנים הגדול בסרט הקומדיה הרומנטית של גארי מרשל "יום האהבה".
הסרט מתאר אירועים אחדים המתרחשים כולם במשך יום אחד, ביום האהבה.
עלילתה של דמותה של רוברטס הייתה יחד עם השחקנים קרטר ג'נקינס והקטור אליזונדו, ועם הזמרת טיילור סוויפט.
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה.
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי לצד צ'ייס קרופורד ואסתי גינזבורג ועוד מספר שחקנים בסרט דרמת הפשע "12".
עוד לשנה זו, שיחקה תפקיד ראשי בסרט מותחן הפשע "4.3.2.1.".
כיכבה בתפקיד ראשי לצד קיר גילכריסט, לורן גרהאם, זואי קרביץ וזאק גאליפנאקיס בסרט הדרמה הקומית-רומנטית "סיפור מצחיק".
גם שיחקה תפקיד משני לצד ג'ניפר קונלי בסרט הדרמה הרומנטית "וירג'יניה".
סרטה האחרון בשנה זו היה סרט דרמת הנעורים היפני "זכרונותיה של נערה אמנזית", שם שיחקה תפקיד משני לצד אנטון ילצ'ין.
בשנת 2011, שיחקה את ג'יל רוברטס כתפקיד ראשי לצד נב קמפבל וקורטני קוקס בסרט האימה "צעקה 4".
בסוף הסרט היא נחשפת כרוצחת גוסטפייס לצד רורי קאלקין.
באותה שנה שיחקה תפקיד ראשי לצד פרדי היימור בסרט הקומדיה הרומנטית "סטטוס: ידידים".
בשנת 2012, שיחקה תפקיד משני לצד ראשידה ג'ונס ואלייז'ה ווד בסרט הקומדיה הרומנטית "סלסט וג'סי לנצח".
בשנת 2013, שיחקה תפקיד ראשי לצד ליאם המסוורת' ודוויין ג'ונסון בסרט דרמת הפשע "אמפייר סטייט".
באותה שנה שיחקה גם תפקיד ראשי לצד ג'ניפר אניסטון, ויל פולטר וג'ייסון סודייקיס בסרט קומדיית המסע "אנחנו המילרים".
הסרט זכה להצלחה גדולה, מסרט זה רוברטס זכתה בפרס "הנשיקה הטובה ביותר" של MTV יחד עם אניסטון ופולטר.
בשנה זו גם שיחקה תפקיד ראשי לצד ג'יימס פרנקו בסרט הדרמה "פאלו אלטו".
סרטה האחרון בשנה זו היה סרט הדרמה הקומית "עולם המבוגרים", שם שיחקה לצד אוון פיטרס.
באותה שנה, החלה לשחק את מדיסון מונטוגמרי כתפקיד ראשי בעונה השלישית של סדרת האימה האנתולוגית של ריאן מרפי "אימה אמריקאית" שנקראת "אימה אמריקאית: הכישוף".
דמותה בעונה זו זכתה להתלהבות מהקהל וכינו אותה כ"הדמות הכי אייקונית בסדרה".
בשנת 2014, שיחקה את מאגי אסמרלדה כתפקיד ראשי בעונה הרביעית של "אימה אמריקאית" שנקראת "אימה אמריקאית: פריק שואו".
בשנת 2015, החלה לשחק את שאנל אוברלין כתפקיד ראשי בסדרת קומדיית האימה של ריאן מרפי "מלכות הצעקה".
שם שיחקה לצד צוות שחקנים ידועים רבים, מהם: אריאנה גרנדה, ג'יימי לי קרטיס, אביגייל ברסלין, גלן פאוול וניק ג'ונאס.
מסדרה זו קיבלה מועמדות לפרס "השחקנית האהובה ביותר בסדרה חדשה" של פרסי בחירת הקהל ועוד מועמדויות לטקסי פרסים רבים.
הסדרה שודרה במשך 2 עונות מ-2015 עד ל-2016. דמותה בסדרה זו גם זכתה להערצה רבה מהקהל.
על הופעתה בסדרה, כונתה רשמית כ"מלכת הצעקה" בעקבות תפקידיה הרבים והמוצלחים בסדרות וסרטי אימה.
באותה שנה, שיחקה לצד ג'יימס פרנקו בסרט המלודרמה "אני מייקל".
שיחקה גם בסרט הקומדיה הרומנטית "אשבי".
ובסרט האימה הפסיכולוגית "פברואר" לצד קירנן שיפקה, הסרט יצא לאקרנים בטורונטו ב-2015 אך בארצות הברית יצא שנתיים לאחר מכן ב-2017.
בשנת 2016, שיחקה תפקיד ראשי לצד דייב פרנקו בסרט מותחן ההרפתקאות "משחקי חובה".
בשנת 2017, שיחקה תפקיד אורח לפרק אחד בעונה השביעית של "אימה אמריקאית" שנקראת "אימה אמריקאית: הכת".
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הדרמה "מי שאנחנו עכשיו".
בשנת 2018, חזרה לשחק את דמותה המפורסמת מדיסון מונטוגמרי בעונה השמינית של "אימה אמריקאית" שנקראת "אימה אמריקאית: אפוקליפסה".
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "בזוגיות".
בשנה זו גם שיחקה לצד אנסל אלגורט בסרט מותחן הפשע "מועדון הכסף".
שיחקה תפקיד ראשי לצד היידן כריסטנסן בסרט הקומדיה הרומנטית "איטליה הקטנה".
בשנת 2019, שיחקה את ברוק תומפסון בעונה התשיעית של "אימה אמריקאית" שנקראת "אימה אמריקאית: 1984".
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי לצד מילה יובוביץ', אייסה גונסאלס וג'רמי אירווין בסרט מותחן הפנטזיה "אי השקרים".
2020–הווה: המשך הקריירה עם קומדיות רומנטיות וסרטים אחרים רבים
בשנת 2020, שיחקה תפקיד ראשי לצד לוק ברייסי בסרט הקומדיה הרומנטית של נטפליקס "הולידייט".
באותה שנה, שיחקה תפקיד משני לצד ג'סטין הארטלי והילרי סוונק בסרט מותחן האקשן "משחקי ציד".
בשנת 2022, שיחקה תפקיד ראשי בסרט האימה "בית נטוש".
באותה שנה, שיחקה גם תפקיד ראשי לצד תומאס מאן ומדליין פטץ' בסרט הקומדיה הרומנטית "בנבכי הגורל".
בשנת 2023, חזרה לסדרת האימה האנתולוגית "אימה אמריקאית", עם תפקיד ראשי לצד קים קרדשיאן ב"אימה אמריקאית: רגישות גבוהה".
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי לצד לוק ברייסי, סוזן סרנדון, ריצ'רד גיר ודיאן קיטון בסרט הקומדיה הרומנטית "אולי חתונה".
בשנת 2024, שיחקה תפקיד משני לצד אדם סקוט ודקוטה ג'ונסון בסרט של מארוול "מאדאם ווב".
באותה שנה, שיחקה תפקיד ראשי בסרט הקומדיה "אסטרונאוטית".
בשנת 2026, רוברטס צפויה לעשות קאמבק נוסף לדמותה מדיסון מונטוגמרי בעונה ה-13 של "אימה אמריקאית", שם תשחק לצד אריאנה גרנדה, אוון פיטרס, שרה פולסון, ג'סיקה לאנג ועוד שחקנים רבים.
בשנה זו גם צפויה לשחק תפקיד ראשי בסרט הקומדיה "בלגן אחד גדול".
היא גם תשחק תפקיד ראשי לצד קלסי צ'או בסרט המותחן "הטכניקה".
צפויה לשחק גם בסרט הקומדיה "חברים ותיקים" לצד הנרי וינקלר ואוון רייצ'ל ווד.
רוברטס גם תשחק תפקיד ראשי לצד ג'וש האצ'רסון בסרט הקומדיה "קאט עלול למות".
בשנת 2012, החלה רוברטס לצאת עם השחקן אוון פיטרס לאחר שהכירו על סט הסרט "עולם המבוגרים".
ביולי 2013, בזמן שהם שהו במלון במונטריאול, קנדה, מישהו שמע סכסוך שהגיע מחדרם והזעיק את המשטרה.
כשהמשטרה הגיעה, הם עצרו את רוברטס.
פיטרס לא נעצר מכיוון שלרוברטס לא היו פציעות נראות לעין ולפיטרס היה אף ושפה מדממים וסימני חבלה ונשיכה רבים על גופו.
ניתנה לו האפשרות להגיש נגד רוברטס כתב אישום, אבל הוא סירב.
כעבור כמה זמן בני הזוג חזרו ותיארו את החוויה כ"אי הבנה מצערת" ושהם עובדים יחד כדי לעבור את זה.
במרץ 2014, השניים התכוונו להתארס אך נפרדו, הם חזרו לקשר זוגי תוך פחות משנה אך במרץ 2019 הודיעו השניים כי הם נפרדו בשנית.
החל מאותה שנה היא בזוגיות עם השחקן גארט הדלונד, וב-27 בדצמבר 2020 נולד בנם הראשון, רודס.
בינואר 2022 הודיעו השניים על פרידתם.
משנת 2022, רוברטס נמצאת בזוגיות עם השחקן קודי ג'ון.
אמה שפלן (Emma Shapplin, נולדה כקריסטל ז'וליטון (Crystêle Joliton) ב-19 במאי 1974 בפרבר סביני (Savigny) של פריז) היא זמרת סופרן קולורטורה צרפתייה המבצעת בעיקר פופ אופראי - מוזיקה אופראית בעיבוד למוזיקת פופ.
אמה שפלן החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בביצוע מוזיקה קלאסית אבל אז עברה להארד רוק.
כשהייתה בת 18 שכנע אותה הזמר ז'אן-פטריק קפדוויל (Jean-Patrick Capdevielle) לחזור ללמוד מוזיקה קלאסית במטרה לשפר את טכניקת השירה שלה.
היא גילתה שאומנם הרוק אפשר לה חופש אמנותי ואורח חיים נהנתני יותר מאשר המוזיקה הקלאסית, אך היא חשה שאין זה מספיק ולכן החליטה ליצור סגנון מוזיקה משלה.
הסגנון עירב בין אופרה ארכאית ומוזיקת טראנס ומוזיקה סקוטית מסורתית או מוזיקת פופ.
שפלן וקפדוויל שיתפו פעולה באלבום הראשון שלה, "קרמינה מאו" (Carmine Meo).
קפדוויל כתב את "קרמינה מאו" כחלק ראשון באופרה "אטילנטוס" (Atylantos), המוקדשת לאגדת אטלנטיס, שהוצגה ב-2001 ויצאה כאלבום נפרד.
אף על פי ששפת האם של שפלן היא צרפתית והיא שרה כמה שירים בשפה זו, רוב השירים ב"קרמינה מאו" תורגמו מהשפה הצרפתית שבה כתב אותם קפדוויל ללטינית ולפרובנסלית, השפות שבהן שרה שפלן.
באלבום השני שלה, אטרנה (Etterna), היא החליטה לשיר באיטלקית של המאה ה-13. על פי דבריה היא נהגה כך משום ש"זו שפה המושרת באופן טבעי"; ומשום שהיא קרובה יותר לשפה האיטלקית המודרנית שבה עשתה שימוש בשיעורי הזמרה הקלאסית הראשונים שלה, בעוד האיטלקית העתיקה "מתאימה יותר לשירה, לחלומות, וגם לדרמה".
בייחוד היא השתמשה בכתיב "Etterna" עבור האלבום ועבור שיר הנושא במקום ה"Eterna", המקובל באיטלקית מודרנית, כי כך כתב דנטה אליגיירי.
לעיתים היא מבצעת אחד מלהיטיה, La Notte Etterna ("לילה נצחי"), בספרדית כ-"La Noche Eterna".
הסינגל שלה "Discovering Yourself" ("גלה את עצמך") הוא באנגלית.
שפלן גם שיתפה פעולה עם הזמר היווני יורגוס דאלארס והיא נוהגת לערוך קונצרטים ביוון כמעט מדי שנה באודאון של הרודס אטיקוס העתיק שבאתונה.
שפלן כמעט שלא הייתה מוכרת בארצות הברית עד שהמלחין הניו זילנדי גראם רוול השתמש בקול שלה לפסקול שכתב לסרט המדע הבדיוני "הכוכב האדום" ("Red Planet").
הם שיתפו פעולה אחר כך שוב באלבום השני שלה, "Etterna", כשרוול מפיק את כל השירים שלה.
אלבום זה נכתב תוך כדי הפרת החוזה שלה עם הוצאת התקליטים פנדרגון (Pendragon Records), הבעלים של הסימן המסחרי "אמה שפלן", שהיה להם חוזה להפקת שישה אלבומים עם הזמרת.
אמה שפלן הופיעה מספר פעמים בישראל.
הפעמים האחרונות היו בנובמבר 2009, כשבחרה בישראל לפתוח את מסע ההופעות שלה "Macadam Flower Tour" על שם תקליטה האחרון, בדצמבר 2015, בחול המועד פסח בחודש אפריל 2019 – מופע שבו עידן רייכל שר כמה שירים עימה, וביוני 2024. שפלן הופיעה בישראל גם במהלך מלחמת חרבות ברזל.
השיר Spente Le Stelle (איטלקית – "הכוכבים כבים") עבר רמיקס על ידי יומנדה (Yomanda) ב-1999, ויצא לאור כתקליט סינגל ויניל בחברת התקליטים EMI Pendragon Records בצרפת.
מאוחר יותר יצא הסינגל בחברת התקליטים Radikal Records בארצות הברית, והשיר הפך ללהיט בין לילה במועדוני לילה ברחבי המדינה, בייחוד אלו המשרתים לקוחות להט"בים.
השיר היה להיט גם במסיבות הרייב.
נכון ל-2009 נוהגים עדיין DJ רבים להשמיע אותו.
אמו דריה (טורקמנית: Amyderýa; יוונית עתיקה: Ὦξος (אוקסוס); ערבית: جيحون (ג'יחון); אינדו-אירופאית: Vaksu) הוא נהר במרכז אסיה ששמש בימי קדם כגבול בין סוגדיאנה לבאקטריה.
הנהר נשפך בדלתה לימת אראל והוא מתהווה מחיבורם של נהרות הפאנג' והוואחש.
בימי קדם כונה בערבית בשם ג'יחון, על שם הגיחון, אחד מארבעת נהרות גן העדן.
מוכר לעיתים בשמו הלטיני, נהר האוקסוס.
האמו דריה מקבל את מימיו מהפשרת שלגים וקרחונים בהרי פמיר.
ספיקתו השנתית הממוצעת היא כ-90 מיליארד קוב מים והוא ניתן לשייט לאורך כ-1,450 ק"מ.
בתקופות שונות בהיסטוריה היו לנהר שני ניקוזים, אחד לימת אראל, והשני לים הכספי באמצעות הזרוע המערבית שלו - נהר אוזבוי הקדום (שלא קיים עוד).
עד המאה ה-16 נוקזה רוב הזרימה בנהר לים הכספי, מאז הוא נשפך אל ימת אראל בלבד, אך ניתן להבחין בערוצו היבש לים הכספי.
בשנת 1878, בשעת שיטפון הגיע שוב הנהר לים הכספי, דבר שעורר את האפשרות ליצור תעלה קבועה שתחבר את ימת אראל לים הכספי.
הפאנג', אחד מיובלי הנהר מהווה את הגבול בין אפגניסטן, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
יובל חשוב אחר הוא נהר פמיר שמתחיל את מהלכו בהרי פמיר, חלק משרשרת הרי ההינדו-כוש.
בהתקרבו לימת אראל, יוצר האמו דריה דלתה גדולה.
למן שנות ה-50 של המאה ה-20, ניצול מוגזם של מימיו להשקיית שדות הכותנה של ברית המועצות הביא לירידה דרסטית במפלס המים של ימת אראל, ולהתייבשותו של חלק הארי שלה.
בשטח אפגניסטן מתקדמת בניית תעלת קוש טפה להעברת מי הנהר לחקלאות מקומית.
אמו פיליפס הוא קומיקאי, בדרן ושחקן אמריקאי.
הוא עושה שימוש באמצעים קומיים כמו משחקי מילים, משפטים פרפראזדוקיאנים וקולות פלסט.
פיליפס הקליט כשלושה אלבומים קומיים.
ג'יי לנו כינה אותו "כותב הבדיחות הטוב ביותר באמריקה".
בנוסף, פיליפס שיחק במספר סדרות וסרטים, בהם "מיאמי וייס", התוכנית של וירד אל ינקוביק ובסדרות המצוירות "Home Movies" ו"ד"ר כץ".
בשנת 1988 נישא לקומיקאית ג'ודי טנוטה, אולם אחר כך הזוג התגרש.
אמהרה (געז: አምሃራ; גם: אמחרה, געז: አምሓራ) אזור היסטורי במרכז-צפון אתיופיה.
גבולותיו הם נהר וונצ'ת בדרום המשמש כגבול עם שוואה, הנילוס הכחול במערב שהוא הגבול עם בגמדר, נהר הבשלו בצפון-מערב ובצפון שמשמש גבול עם לסתה ואנגות, ומדבר דניקל במזרח.
ההשערה היא שבזמנים עברו אכלסו את האזור האגאו.
האזכור הראשון לאזור מגיע מתוך מסורת אתיופית, אשר מתוארכת למאה ה-9 וטוענת כי המלך האקסומי דגנג'ן שלח לאזור מיסיונרים.
במאה ה-12 מוזכרת מלחמה בין אנשי אמהרה לבין הוורג'י, שכניהם ממזרח.
במאה ה-13 הדיחו אנשי אמהרה ובראשם המלך המקומי יקונו אמלק את אחרון קיסרי הזאגווה.
האזור הוא מקום לידתה של השפה האמהרית שנוצרה משילוב של השפות האתיופיות-שמיות עם השפות הכושיות המרכזיות.
האמהרית שימשה כלשון הרשמית של האימפריה האתיופית ועם התפשטות האימפריה היא החלפה את שפות האזורים שסופחו וכיום זוהי שפת האם של אנשי צפון-מרכז אתיופיה שעברו אמהריזציה.
מן המאה ה-17 ואילך בעקבות התיישבות שבט הוולו מהאורומו באמהרה, האזור החל להיקרא על שמם, כלומר ולו.
כיום האזור ההיסטורי כלול ברובו במחוז דרום וולו כחלק ממדינת אמהרה.
אמואיים (שם מדעי: Dromaiidae) היא משפחה של עופות קדומים חסרי שיניים מסדרת הקזואראים שתפוצתה באוסטרליה וכוללת סוג אחד.
קודם שנת 1788, התקיימו באוסטרליה שלשה מינים ומספר תת־מינים של הסוג:
אמו - נותר נפוץ ברוב רחבי אוסטרליה שאינם מיושבים בצפיפות.
מספר הפרטים תלוי בכמות המשקעים, ונע מעשור לעשור בין 200 אלף למיליון.
novaehollandiae diemenensis) - היה נפוץ בטסמניה ונכחד עוד בשנת 1850.
תת־מין אמו אי המלך (Dromaius ater) גודלו היה כמחצית מגודלו של האמו המוכר כיום.
בעבר היה בלבול בינו לאמו אי הקנגורו.
תת־מין אמו אי הקנגורו (Dromaius novaehollandiae baudinianus) - תת-מין קטן שהיה נפוץ באי הקנגורו.
הוא נכחד סביבות שנת 1827, כתוצאה מציד ושריפות תכופות.
Dromaius ocypus - מין פרהיסטורי מסוף תקופת הפליוקן.
אמו אי הקנגורו (שם מדעי: Dromaius novaehollandiae baudinianus) הוא תת-מין נכחד של אמו שהתגלה בשנת 1802 באי הקנגורו שבאוסטרליה המערבית על ידי מתיו פלינדרס ודווח כי הוא נפוץ סביבות נייפאן ביי.
תחילה היה בלבול בנוגע למעמדו הטקסונומי והמקור הגאוגרפי של אמו אי הקנגורו, בפרט ביחס לקשר שלו לתת המין אמו אי המלך, שגם הועברו לצרפת כחלק מאותה משלחת.
יומן המסע לא הבהיר היכן נאספו הפרטים.
דבר זה הוביל לכך ששני המינים סווגו כמין אחד, שמקורו מאי הקנגורו.
ממצאים מאוחרים יותר הבהירו כי המינים הם נפרדים ואת מקורו של המין אמו אי המלך.
בגלל בלבול זה, המין קיבל את שמו המדעי הנוכחי רק בשנת 1984, לאחר רוויזיה יסודית של האמו הנכחד על ידי החוקר והטקסונום שיין פרקר.
עור האמו המוצג במוזיאון להיסטוריית הטבע בז'נבה, שווייץ, והשלד המוצג במוזיאון הטבע של פריז שייכים לאותו הפרט.
העור המוצג בז'נבה הוא העור היחיד שנותר על פני כדור הארץ של מין זה.
מקובל להניח כי המין חי בעומק היער שבאי.
ההכחדה של המין מיוחסת לציד וחיסול בתי גידול באמצעות שרפה.
אמו אי המלך או אמו שחור (שם מדעי: Dromaius novaehollandiae ater), הוא תת־מין נכחד של אמו שהיה נפוץ באי המלך שבין אוסטרליה לטסמניה.
מוכר למדע באמצעות רישומים של עופות חיים מהמאה ה־19, כמו גם עצמות ופרטים שנשמרו במוזיאונים.
זהו האמו הקטן ביותר המוכר לחוקרים.
אמו אי המלך תואר לראשונה בינואר 1802 בסקרי חיפוש של אי המלך, כחלק ממסעו של ניקולא בודין, שתיאר "יער מלא" באמו ובעלי חיים אחרים.
זמן קצר לאחר מכן האמו נכחד, והאמו שעל האי לא זוהה כמין שונה מזה שעל היבשת באותו הזמן.
לואי ז'אן פייר ויאיו זיהה את אמו מלך האי כשונה מהאמו הרגיל על פי מאובנים בשנת 1817.
היה בלבול רב בנוגע למעמדו הטקסונומי והמקור הגאוגרפי של אמו מלך האי, ובפרט ביחס לאמו אי הקנגורו, שגם הועברו לצרפת כחלק מאותה המשלחת.
יומני המסעות לא הבהירו היכן נאספו הפרטים ועל השוני ביניהם.
דבר זה הוביל ששני המינים נחשבו כמין יחיד שמקורו באי הקנגורו.
ממצאים מאוחרים יותר של תת מאובנים ומחקרים נוספים על אמו אי המלך ואי הקנגורו, בעיקר על ידי שיין פרקר בשנת 1984, אישרו את מוצאם הגאוגרפי הנפרד והשוני המורפולוגי המובחן.
בהתבסס על מורפולוגיה מקובל להניח שישנם מינים שונים של אמואיים, אבל מחקר גנטי הראה שהם למעשה תת־מינים של האמו מהיבשת האוסטרלית, וסווג כתת־מין שלו.
סיבת השינוי בגודל תת־המין נובעת מתופעת ננסות איים.
אמו אי המלך היה קטן בהרבה משאר האמואיים, ושקל רק מחצית ממשקל העוף ביבשת.
דווח על נוצות כהות יותר, אך מחקר גנטי לא הראה נטייה למלניזם.
אמו אי המלך הצעירים היו בעלי נוצות אפורות, ואילו האפרוחים היו מפוספסים כמו שאר האמואיים.
הם אכלו פירות יער, עשבים ואצות, ועל פי דיווחים אהבו את האזור המוצל של לגונות ואת קו החוף.
הבדלים מורפולוגיים שנחשבו בעבר כייחודים לתת־המין, כגון עיצוב פתח עצם השוקה, וכן קווי המתאר של הגולגולת, שהיא יותר בצורת כיפה באמו מלך האי, כיום ברור כי הם נמצאים אף באמו היבשתי, בקרב הפרטים הצעירים.
בדצמבר 1802 פרנסואה פרו, חוקר טבע צרפתי שהיה חלק מהמשלחת של בודין, בקר באי והיה האדם האחרון שתיאר את אמו אי המלך.
הידע המועט שבידינו כיום הוא מראיונות שערך פרו עם מלחים שביקרו באי.
שניים או שלושה פרטים הובאו לצרפת בשנת 1804 והוחזקו בשבי בז'רדן דה פלאנט.
האחרון מת בשנת 1822. אחד העופות האחרונים נשמר עד היום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז, וזה העור היחיד ששרד מהעוף.
זמן קצר לאחר שעוף זה התגלה, התיישבו באי מלחים אנגלים בגלל קבוצות גדולות של פיל ים שבחופיו.
בעת מותו של העוף השבוי האחרון, המין כבר נכחד מאי המלך, בגלל ציד וכנראה גם בגלל שריפות יזומות שהוצתו על ידי המלחים.
במהלך הראיונות עם מלחים שהתגוררו באי, התבררו פרטים נוספים על הכחדת האמו.
פרו מתאר כיצד כלבים היו מאומנים לצוד את העוף, שהיה מאכל קבוע.
אחד המלחים טען שהרג לא פחות מ־300 עופות.
המין היה נפוץ בטסמניה שבה הפך מבודד במהלך סוף הפלייסטוקן.
בניגוד למיני האמו האחרים, אמו אי המלך ואמו אי הקנגורו, האוכלוסייה בטסמניה הייתה גדולה, כלומר, לא היו תופעות בולטות של גודל אוכלוסייה קטן כמו בשני המינים הבודדים האחרים.
לפיכך, האמו הטסמני לא השתנה במידה רבה כדי להחשב כמין נפרד מהאמו היבשתי.
אפילו מעמדו כתת־מין נתון בוויכוח מדעי, כיוון שסממניו הייחודיים כתת־מין נפרד ניתן למוצאם (אם כי לעיתים נדירות) אף באמו היבשתית.
ישנן טענות כי המין היה קטן במידה מסוימת מהמין המרכזי, אך ראיות (כולל מאובנים ושרידים אחרים) מראות, כי גודלם היה זהה.
כל המידע שבידינו כיום הוא רק ממאובנים ותת־מאובנים ששרדו מתת־המין.
הכחדת תת־המין, כמו תת־מינים ומינים אחרים של האמו נגרמה על ידי בני אדם – בגין ציד בלתי מבוקר והריסת בית הגידול הטבעי של האמו הטסמני – על ידי הצתת החלקות הטבעיות במטרה להסב אותן לחקלאות.
עדויות אחרונות על המין הגיעו בשנת 1838, כך שהערכה היא שהמין נכחד בסביבות שנת 1850. היו עדויות על פרט שנלכד בשנת 1865 ומת בשנת 1873, אך לא נמצא להן אימות מספק.
פרט נוסף שהיה בפרנקפורט, שויך בטעות לתת המין, אך זו הייתה טעות בזיהוי.
אמה קלווה הייתה זמרת סופרן אופרה צרפתייה.
קלווה הייתה ככל הנראה זמרת האופרה הצרפתית המפורסמת ביותר בתקופת הבל אפוק, וניהלה קריירה בינלאומית.
היא שרה בקביעות בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק.
קלווה נולדה באוורון שבצרפת לאב מהנדס.
את ילדותה בילתה בספרד ובצרפת.
לאחר שהוריה נפרדו, היא עברה עם אמה לפריז, שם ניסתה להתקבל אל הקונסרבטואר של פריז.
היא למדה פיתוח קול אצל מתילדה מרקזי, זמרת סופרן גרמנייה ותלמידתו מנואל גארסיה השני.
תפקידה הראשון באופרה היה בשנת 1882, באופרה של שארל גונו - "פאוסט", שאותו שרה בבריסל.
מאוחר יותר שרה בלה סקאלה שבמילאנו, ובבתי אופרה נוספים ברחבי איטליה.
היא שבה לפריז בשנת 1891, שם הופיעה במספר אופרות.
היא התפרסמה בזכות הופעתה ככרמן.
כהכנה לתפקידה זה היא נסעה במיוחד לספרד, שם התרועעה עם דמויות דומות לאלו המופיעות באופרה.
באמריקה היא הופיעה לראשונה בשנת 1893 - 1894, והיא הפכה לזמרת קבועה בבית האופרה, כשבסך הכול בין השנים 1893 - 1902 היא הופיעה בניו-יורק 261 פעמים.
קלווה מתה במונפלייה ב-6 בינואר 1942.
משירתה נשארו מספר הקלטות, שאף הועלו כיום וניתנים להשגה על גבי CD.
אמוג'י (ביפנית: – חיבור של המילים: 絵 (תמונה או ציור) + 文字 (אות).
בעברית: סִמְלוֹן) הוא תמונה דיגיטלית קטנה או סמל שנועדו לבטא רעיון מסוים או רגש באמצעי תקשורת אלקטרוניים.
בתחילת דרכו היה האמוג'י מכוון בעיקר לבטא את התרבות היפנית.
עם הופעת הטלפונים החכמים השתדרגו סמלי האמוג'י, וכיום יש מגוון רחב של אמוג'ים.
האמוג'י משמש גם בעולם הסלולר וגם ברשתות החברתיות.