tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצליח להשתלט גם על מעוז הכורדים בביטליס על יד ימת ואן, ועל אחלאט.
בהתחלת שלטונו הכיר אוזון חסן בעליונות הסולטאן הממלוכי בקהיר, קאטבאי.
שליחו לקהיר הביא לשם את ראשו הכרות של אבו סעיד ח'אן וביקש שיוצג בפרהסיה בתהלוכה בבירה המצרית.
אולם הסולטאן הממלוכי דחה רעיון זה, כבלתי הולם עבור מוסלמי.
אחרי 1469 התחיל אוזון חסן לשאוף לרשת את סמכות החליפים.
סוכניו הוציאו סכומי עתק של כסף על מנת ששמו יוזכר כל בתפילות יום שישי במקומות הקדושים של האסלאם במכה ובמדינה בשם "אל מאליכ אל עאדיל" ("המלך הצדיק, שרת של שני מתחמי הקודש" של האסלאם) סוכניו נתפסו ונחקרו בקהיר.
ב-1473 ניסה להתקרב לג'זירה ולחלב, אבל נוצח באפריל אותה שנה על יד אל-בירה, בדו-ל-קעדה על ידי המפקד הממלוכי ישבאק.
חסן עצמו איבד את ארכיונו הנייד שנפל בידי האויבים.
מהאגרות שהתגלו בו נודע לסולטאן הממלוכי על התכתבותו של אוזון חסן עם הוונציאנים ועל תוכניותיו לתקוף יחד עם מעצמות נוצריות את מצרים.
מאוחר יותר הצטדק חסן בפני הסולטאן מקהיר בטענה שמדיניותו הוכתבה על ידי "כורח הנסיבות".
בשנת 1461 שלח אוזון חסן שליח לאיסטנבול על מנת לבקש מהסולטאן מהמט השני פטור מהמסים שהקיסר היווני היה צריך לשלם עבור קארס.
אולם הסולטאן סירב לתת את הפטור המבוקש ואף יצא למסע לכיבוש טרפזונטס.
אוזון חסן שלח אליו שליח נוסף ואף את אמו, שרה חטון, מתוך ניסיון להניאו מהמחשבה לכבוש את טרפזונטס.
אך הסולטאן העות'מאני, שלקח את אמו של אוזון חסן איתו במסע, היה נחוש בדעתו.
התנגדותו של הקיסר דוד קומננוס הייתה חלשה, בעיקר נגד המצור הימי.
הוא ציפה לשווא לסיוע מאוזון חסן, שהתקדם באותו זמן לכיוון גאורגיה, ולבסוף הסגיר את עצמו אחרי 28 ימי מצור.
ב-26 באוקטובר 1461 מהמט השני כבש את העיר ללא לחימה.
על ידי נפילת טפרזונט, איבד אוזון חסן בן ברית ממדרגה ראשונה.
בשנת 1463 הסנאט של ונציה, בחיפוש אחרי בעלי ברית מול האיום העות'מאני, שלח לתבריז שגריר ראשון בשם לאצארו קווריני.
גם אוזון חסן שלח שגריר משלו לוונציה, אך לא מצא עדיין לנכון לתקוף את העות'מאנים.
שגריר נוסף של ונציה, קתרינו זנו, שהיה נשוי לאחיינית של אשתו של אוזון חסן, הצליח יותר טוב במשימה, ושכנע את החאן הטורקמני ליזום את המתקפה המיוחלת נגד העות'מאנים.
שליחו הדיפלומטי של אוזון חסן לפולין, הונגריה, ונציה ורומא, היה בשנת 1472 רופא יהודי בשם יצחק ביי.
הוא הגיע גם לחצרו של שליט מולדובה, שטפן הגדול ומסר לו איגרת משולחו.
השליט המולדבי יזם באותה תקופה כמה מסעות צבאיים נגד שליטים פרו-עות'מאנים בוולאכיה השכנה.
עוד דיפלומט ונציאני, אמברוג'ו קונטאריני, זכה בשנת 1474 באספהאן לקבלת פנים חמה מאוזון חסן אם כי הביקור לא הניב פירות.
הדיפלומטים הוונציאנים תארו בהתפעלות את החיים התוססים בתבריז בתקופתו של אוזון חסן.
את השגריר ג'וזאפא ברברו של ונציה שיכנו בביתן במתחם של ארמון מפואר שהוא קרא "אפטיסטי".
הנה (בתרגום חופשי - א.ג.) כמה שורות מתאורו של אמברוג'ו קונטאריני את החצר של אוזון חסן:
בסופו של דבר שום מעצמה מערבית לא התייצבה בזירה כדי לתת יד בצורה ממשית למאבקו של אוזון חסן נגד השער העליון.
אמנם ונציה שלחה לבקשתו של חסן שלשה גליאונים עם תותחים, תחמושת תותחנים ומומחים אך נחיתתם ביבשת במקום שנקבע מראש נמנעה מפאת הפטרולים של הצי העות'מאני.
נוצרו מגעים בין שליחים של אוזון חסן ובין האדמירל מוצ'ניגו שהגיע לקפריסין ולרודוס עם ספינות מלחמה רבות מוונציה, מרומא ואף מנאפולי, אך הצי הזה הסתפק בכמה פשיטות בחופים הטורקיים, למשל, באנטליה ובאיזמיר.
בינתיים, אחרי מותו של אברהים ביי, השליט של קאראמאן, בשנת 1463, פרצה בנסיכות זו מלחמת ירושה.
היורש המועדף של איברהים, איסחק, הודח ונמלט לחצרו של אוזון חסן.
אח אחר שלו, פיר אהמט, בתמיכה עות'מאנית, הצליח לעלות לשלטון בקאראמאן ושלט בה כבן חסות של מהמט השני.
אולם כעבור זמן קצר מרד בעות'מאנים והפך לבן ברית של אוזון חסן.
בשנת 1466 כבשו העות'מאנים את קאראמאן והפכו לבסוף את רוב שטח הנסיכות לווילאייט.
בינתיים, בני הברית היחידים של אוזון חסן בק נשארו השבטים הקאראמנים שהתנגדו עדיין לעות'מאנים, ובראשם פיר אהמט.
אוזון חסן פלש לדולקדיר, אזור שנמצא בברית עם העו'תמאנים, וכבש מחדש את המבצר קויול היסאר, שבגבול, מידי העות'מאנים.
כתגמול ארגן מהמט השני בשנת 1468 מסע צבאי חדש באנטוליה נגד אוזון חסן.
קטרינו הוונציאני שהיה עד ראייה למסע זה של אוזון חסן במרכז אנטוליה, סבר שבמבצע זה השתתפו בין 50,000-100,000 חיילים.
אולם הצבא העות'מאני הצליח בעזרת הארטילריה לנצח את הפרשים אק קויונלו בקרב ביישהיר.
אחרי הפוגה יחסית בקרבות בימי החורף 1472–1473, במרץ 1473 הגיעו סוף סוף לקפריסין ארבעה גליאונים ונציאנים עם כלי נשק חם שנועדו לאוזון חסן, אך הם לא הצליחו להגיע אליו בגלל אובדן קאראמאן, שהשאיר את ממלכתו ללא מוצא לים התיכון.
חסן ניסה להגיע לים דרך אזורים בשליטה ממלוכית אך לא צלח.
אמנם ב-1 באוגוסט 1473 בקרב מלטיה הצליח הצבא של חסן להביס את העות'מאנים, אך כעבור 10 ימים, ב-11 באוגוסט 1473 עמד אוזון חסן באוטלוקבלי, על יד ארזינג'אן, במישור טרג'אן מול צבא עות'מאני חזק עוד יותר של 70,000 לוחמים, מצויד ברובים ובתותחים.
צבאו של חסן, המורכב לרוב מפרשים קלים, חוסל כמעט כליל בתוך יום אחד.
תבוסה זו ציינה את השתלטותם של העות'מאנים על אנטוליה כולה.
לצידם של הטורקים העות'מאנים השתתפו גם יחידות של בני עמים בחסותם, כולל 12,000 ולאכים בפיקודו של ראדו היפה.
עד שנת 1474 השתלטו כוחות הסולטאן מהמט השני על כל שטחי נסיכות קאראמאן והיא עברה מן העולם.
אוזון חסן נאלץ לוותר סופית על שאיפותיו לכבוש את מרכזה ומערבה של אנטוליה.
בשנותיו האחרונות נאלץ חסן להתמודד עם מרידות שבטיות פנימיות.
בשנים 1477-1476 ארגן מסע אכזרי נגד שכנו מצפון, המלך של גאורגיה, בגרט הרביעי.
בהזדמנות זו טבחו לוחמיו בארמנים רבים בטביליסי.
אוזון חסן נפטר בהתחלת שנת 1478 אחרי שחלה בימי המסע הצבאי בגאורגיה.
הוא נקבר במדרס א-נאצרייה שהוא בנה בתבריז.
כס המלכות עבר לזמן קצר לידי בנו חליל מרזה.
אולם הלה הובס ביולי אותה שנה על ידי אחיו, סולטאן יעקוב בקרב בחוי.
30 שנה אחרי מותו של אוזון חסן, נכדו, איסמעיל שאה.
שם קץ לשלטון בית אק-קויונלו, והקים את האימפריה הספווית.
אוזון חסן נכנס להיסטוריה לא רק כמצביא אלא גם כמנהיג מוכשר וכריזמטי.
הוא שאף לחזק את השלטון המרכזי, וניסה לגייס את תמיכתם של החקלאים ושל השבטים הנוודים כאחד.
ניסה לאחד את שורות העם מעבר לחילוקי הדעות בין הסיעות הדתיות המוסלמיות, כולל עם בני השיעה.
השתמש לשם כך בנישואי אחותו עם שייח ג'ונייד ספווי והשיא את בתו, חלימה, עם שייח היידאר ספווי.
בזמן שלטונו בוצעו עבודות בנייה ציבורית שהוזנחו זמן רב.
דאג גם לחקיקה למניעת הסכסוכים בין השבטים על אדמות ומקומות מרעה שעשו שמות במזרחה ובדרום מזרחה של אנטוליה.
חוקיו נודעו לדורות רבים כ"חוקי הפאדישאה חסן" (Hәsәn padșah qanunları) או "קאנון-נאמה" (באזרית - "גאנון-נאמה") או ה"דוסטור" שלו.
הם נשארו תקפים, עם שינויים קלים, עד השאה תהמספ, וחלקם גם בזמן השלטון העות'מאני.
מצד שני העלה מיסים והנהיג מיסים חדשים על מנת לממן את מלחמותיו.
בארכיונים הטורקים נשמרו הסדרים פיננסיים שניזומו בתקופתו בדיארבקיר ובאנטוליה המזרחית.
אוזון חסן ביסס את הצבאו על חיל פרשים שגויסו מקרב התושבים המיושבים.
לדברי שגריר ונציאני, כל פרש היה מקבל שכר של 40–50 דוקטים לשנה.
אמנם הביע אוזון חסן עניין בלצייד את צבאו גם בנשק חם, בעזרת מומחים מוונציה.
בעת שלטונו של אוזון חסן הלא מוסלמים בממלכה, כולל הנוצרים, נהנו מחופש הדת.
עם זאת, בארמניה למשל, הוא הגביל את זמני הפעילות הדתית בכנסיות ואף דרש שהנוצרים ישאו סימן כחול ייחודי על בגדיהם.
ממלכת הטורקמנים אק-קויונלו שהתגבשה באזור דיארבקיר-מלטיה בדרום אנטוליה, ידעה את פריחתה המרבית בתקופתו של אוזון חסן, מסביב לגרעין חדש שלה, בטבריז ובאזרבייג'ן.
תחת פיקודו של אוזון חסן היא הצליחה לשחזר חלק גדול מהאימפריה הפרסית בשטחי איראן ועיראק.
העימותים בין אוזון חסן לבין מהמט השני הכובש בשנים 1461–1473 עיכבו במקצת את התקדמותם של הצבאות העות'מאנים מערבה בדרום מזרח אירופה.
אחרי דעיכת מדינת האק-קוינלו בעקבות התבוסה המכריעה באוטלוקבלי הסונית ומותו של אוזון חסן, כעבור 30 שנה קמה במקומה אימפריה איראנית חדשה - ספווית שיעית - בהנהגת נכדו של חסן, איסמעיל שאה.
כאדם משכיל, שוחר דעת ובאותו זמן מאמין ועושה מעשי צדקה, זכה אוזון חסן לשבחי הכרוניקן מינג'ים באשי.
כשישים מלומדים עבדו בספרייתו ומועצת מומחים בתחומי מדע שונים התארחה בארמונו.
אוזון חסן הורה על תרגום הקוראן בשפה האזרית.
תרגום זה נודע כ"קוראן של החסן"
הוא הורה למלומד אבו בכר טהרני לכתוב את האפוס של הטורקים האוגוזים (אוגוז נאמה) הידוע תחת הכותרת "כיתאבי דיארבקרייה".
אמו, שרה חטון, שנשלחה על ידו אל הסולטאן העות'מאני הייתה לאחת הנשים הראשונות שעסקה במלאכה דיפלומטית.
שמס-א-דין מוחמד בן סעיד אחמד
בורחאן א-דין עבד אל-חמיד קרמאני
בנו הבכור - אוגורלו מוחמד - מקשר של חסן עם שפחה כורדית (אום ולד).
הוא מרד באביו בשיראז בסביבות 1473 ונמלט אצל סולטאן העות'מאני באיזיט השני.
בניו מנישואיו לאשתו הראשית - (מחד-אי-עוליה) שאה בגום, שהייתה ממוצא סלג'וקי:
זיינל ביי - מקשר עם אישה לא ידועה, שלט בחסנכף, בה נקבר במאוזולאום.
שלוש בנות ובן בשם יאקוב -מנישואיו לדספינה תאודורה מגאלי, בתו של קיסר טרפזונטס, קאלויואנס.
היא נותרה נוצרייה, חיה חלק מהזמן רחוק מהחצר בעיר חרפרט (שם ארמני, כעת - אלאזיג בטורקיה) ואחרי מותה נקברה בכנסייה בדיארבקיר.
בנה יעקוב הומת בחניקה על ידי אחיו, אחרי מותו של אוזון חסן.
בת של אוזון חסן ושל תאודורה, בשם מרתה או חלימה בגי אקא או בגי אקא נישאה לשייח היידאר מארדביל והייתה אמו של אסמעאיל שאה, מייסד שושלת הספווים.
בת אחרת של חסן ותאודורה - עאלאם שאה בגום נישאה לעלי מירזה, בנו של שיח היידאר.
אוזד (בהונגרית: Ózd) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן (Borsod-Abaúj-Zemplén), הונגריה ובה כ-35,000 תושבים (2009).
אוזד היא העיר השנייה בגודלה במחוז, ושוכנת כ-60 ק"מ מעיר המחוז מישקולץ.
הכפר אוזד מוזכר בתעוד משנת 1272. העיר המודרנית היא איחוד של שלוש ערים במהלך התקופה הסוציאליסטית בהונגריה, במהלכו חל פיתוח תעשייתי של צפון הונגריה.
באוזד אוכלוסיית צוענים של כאלף נפשות.
היישוב היהודי באוזד החל להתפתח במאה ה-19, כאשר הוקם בעיר מפעל מתכת גדול בו מצאו יהודים רבים את פרנסתם כפועלים ופקידים.
שאר יהודי הכפר התפרנסו ממסחר וממלאכה.
הקהילה הקימה חברה קדישא, בית כנסת ומוסדות חינוך ביניהם ישיבה, ואגודת נשים לצדקה.
עד שנת 1901 השתייכה קהילת אוזד לקבוצת קהילות בויוק (Bolyok) ובאותה השנה נעשתה לקהילה עצמאית והצטרפו אליה גם יהודי כמה כפרים בסביבה.
כמו יהודי בלטון, ארלו ודומהאזה.
בשנת 1941 נמנו באוזד 721 תושבים יהודים מבין כ-22,000 תושבי העיר.
ובאותה שנה כשהונגריה לחמה לצד הגרמנים בחזית אוקראינה, נשלחו צעירים יהודים לחזית ורובם ניספו שם.
באותה השנה גורשו לקמנץ פודולסק באוקראינה משפחות יהודיות שהיו חסרות נתינות הונגרית, והוצאו להורג עם אלפי יהודים אחרים שגורשו מהונגריה באותה התואנה.
במרץ 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, רוכזו היהודים בגטו שהוקם במקום יחד עם יהודים נוספים, תושבי הכפרים הסמוכים.
כעבור כמה שבועות הועברו לגטו מישקולץ, ובאמצע יוני גורשו לאושוויץ.
לאחר גירוש יהודי אוזד, הובאו למקום 238 יהודים שגויסו לעבודות כפייה באזורים אחרים של הונגריה.
הם הועסקו במפעל המתכת של אוזד עד סוף המלחמה.
אחרי המלחמה שבו לאוזד כמה יהודים וחידשו את החיים היהודיים בעיר.
אחרי מרד ההונגרים נגד המשטר הקומוניסטי בשנת 1956 פורקה הקהילה.
כיום יש בכפר אנדרטה לזכר יהודי האזור שנרצחו בשואה
אוּזְדָה (בבלארוסית: Узда) היא עיירה בבלארוס, כ-70 ק"מ מדרום-מערב למינסק.
העיר מוזכרת לראשונה בתיעוד משנת 1450. בשנת 1938 קיבלה אוזדה מעמד של יישוב בעל מאפיינים עירוניים, ובשנת 1999 קיבלה מעמד של עיר.
בעיר אין מסילת רכבת, אך עובר בה כביש M1, שהוא חלק מכביש E30 – כביש באורך 5,800 ק"מ המקשר את מערב אירופה עם אומסק שבסיביר, רוסיה.
בעיר היה בעבר בית כנסת שנבנה בסוף המאה ה-17, ולא שרד עד ימינו.
בשנת 1900 התגוררו באוזדה כ-400 משפחות יהודיות (כ-2,000 איש) מתוך כ-6,000 תושבים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומחנוונות, אך גם מעגלונות ומתעשייה זעירה.
אוזדה היא מקום הולדתם של המשוררת דבורה בארון, שאביה היה רב העיירה של קהילת המתנגדים, ושל הרב משה פיינשטיין, שאביו שימש כרב קהילת החסידים במקום.
בעיר התנהל מאבק בין הקבוצות שגלש למעשי אלימות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שימש הרב משה פיינשטיין כרב העיירה במשך שנתיים.
בשל עיור ותיעוש באזור אוזדה הצטמצם מספר היהודים במקום, ובסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 התגוררו בעיירה כ-1,100 יהודים, כשליש מתושבי העיר.
בעיירה פעלו "מועצה יהודית ממלכתית" ובית ספר שהתנהלו ביידיש.
הגרמנים כבשו את אוזדה ביוני 1941 וריכזו אותם בגטו מגודר.
באוקטובר 1941 נורו כל יושבי הגטו למוות בקרבת העיירה, עם מאות יהודים מהסביבה, על ידי גרמנים ומשתפי פעולה עמם.
במקום ההרג שתי מצבות לזכרם.
אוזורקוב (בפולנית: Ozorków) היא עיר בפרובינציית לודז' בפולין ובה כ-20,000 תושבים (2006).
אוזורקוב היא מקום הולדתם של הרופא אהרן בראנד-אורבן והשחמטאי שמואל רשבסקי.
תיעוד ראשון לגבי קיומה של העיר נמצא במאה ה-15. היא מוזכרת בתור כפר קטן הנמצא בין יערות ובקרב ביצות בלתי עבירות, כפר המשתייך למשפחת שצ'בינסקי.
ב-1807 הביאו בעלי הכפר משפחות של אומנים בתחומי ייצור הבגדים מסקסוניה כדי להאיץ את התפתחותו הכלכלית של הכפר.
מהגרים מאאכן שבגרמניה פיתחו את תעשיית מוצרי הצמר והכותנה במקום.
התוצרת המקומית התפשטה ברחבי המחוז והיישוב הפך למרכז הטקסטיל הגדול ביותר במחוז.
עקב דיכוי "מרד ינואר" של 1863-1864 על ידי הכובש הרוסי נעצרה באופן זמני התפתחותה הכלכלית של העיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר בזכות חיבור לרשת החשמל והנחת מסילת ברזל בעיר.
בתקופת הכיבוש הנאצי כונתה העיר "ברונשטט" ("Brunnstadt").
לאחר רצח יהודי העיר ורציחתם של רבים אחרים מתושבי העיר, ירד מספר התושבים בעיר לפחות מ-10,000.
לאחר המלחמה שבה תעשיית הטקסטיל לשגשג.
בתקופת השלטון הקומוניסטי הולאמה תעשיית הטקסטיל בעיר.
עם נפילת הקומוניזם בפולין התמוטטה תעשיית הטקסטיל המולאמת, אך מפעלי טקסטיל פרטיים החלו לפעול.
כיום אוזורקוב היא עיר תעשייה ושירותים.
בשנת 1823 הוקמה בעיר קהילה עצמאית, כאשר יהודיה השתייכו קודם לכן לקהילת פאז'נצ'ב.
ביוזמת רב הקהילה זאב ליפשיץ, נבנו בשנת 1851 בית כנסת ובית מדרש בעיר.
החל מאמצע המאה ה-19 פעלו בעיר חסידויות קוצק, וורקא וגור, ובשלהי המאה ה-19 היוו היהודים חלק מרכזי בתעשיית הכותנה בעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגברה הפעילות הפוליטית של יהודי העיר, בבונד, באגודת ישראל ובארגונים ציוניים.
בין השנים 1912 ו- 1939 כיהן כרב הקהילה הרב דוד בר (נספה בגטו ורשה).
בשנות השלושים גברה האנטישמיות בעיר, והלכו ורבו תקיפות היהודים בה.
בשנת 1934 פורסמו שמות פולנים ש"נכשלו" בקנייה אצל יהודים, בשנת 1935 נופצו שמשות בית הכנסת, ובשנת 1936 נותצו מצבות בבית העלמין היהודי.
באוקטובר 1937 הוצבו משמרות חרם לפני חנויות ודוכני היהודים בשוק המקומי.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר בין 5,000 ל-5,500 יהודים.
הגרמנים כבשו את העיר בספטמבר 1939 לאחר קרב קשה, וביום הראשון לכיבוש ירו למוות ברבים מתושביה, ובהם ב-24 יהודים.
בימים הבאים שרפו את בית הכנסת ובית המדרש של העיר.
היהודים נצטוו להרוס את קירותיו של בית הכנסת השרוף, והועסקו בעבודתו כפייה, בין היתר בקבורת הגוויות הרבות שבאזור העיר.
לראש היודנרט שהוקם בעיר מונה הפעיל הציוני שמעון בארצ'ינסקי.
בשלהי 1939 החלה הקמת גטו בעיר, אך ללא פקודה רשמית, ויהודים לא הורשו להעביר אליו את רכושם.
עם הזמן הוקף הגטו בגדר תיל, אך חלק מיהודי העיר הוסיפו לגור מחוצה לו.
הגרמנים הקימו בגטו כמה מפעלי ייצור, שעבדו לצורכי מפעלים ומוסדות גרמניים.
היהודים עבדו גם במפעלי גרמניים מחוץ לגטו, כגון מפעל "פורשטהר אונד בונגר", אשר העסיק בדצמבר 1940 כאלף יהודים.
בפורים 1940 הובאו משפחות יהודיות רבות לחצר המשטרה בעיר, ושם אולצו לרקוד סביב שרפת ספר תורה.
על אף זאת, מספר יהודים בעיר התפללו בחשאי בדירותיהם, והרב יוסף שו"ב אף הנהיג תפילת מניין קבועה בביתו.
בשנת 1941 החלו הגרמנים לשלח מאות עובדים מהגטו למחנות עבודה באזור פוזנן, שם הועבדו בתנאי קיום קשים.
בחודשים הראשונים של 1942 הוצאו להורג בעיר 8 או 10 יהודים, כעונש על בריחת יהודייה מבניין בגטו.
כל תושבי הגטו הובאו אל הגרדום, ואולצו להסתכל בתלייה.
במרץ או אפריל 1942 שולחו בין 300 ל-500 יהודים "בלתי יעילים" מהעיר, לרבות ילדים רבים, למחנה ההשמדה חלמנו.
באפריל 1942 כינסה ועדת רופאים גרמנים את כל יהודי העיר, ולאחר שאולצו להתפשט, הוחתמו כולם בגופיהם, כאשר הצעירים והחזקים סומנו באות A, והיתר באות B.
בסוף מאי 1942 כונסו היהודים במגרש שליד בית הספר בעיר, בו ערכו השוטרים הגרמנים סלקציה, תוך כדי התעללות ביהודים, והפרדת הורים מילדיהם.
כ-2,000 יהודים נשלחו לחלמנו, ונרצחו שם.
יתר היהודים, כ-2,300 איש, הושבו לעבודות כפייה בגטו שבעיר, ועד סוף אוגוסט 1942 הועברו כולם לגטו לודז' בקרונות חשמליים, רובם ללא רכוש אישי.
רבים מיהודי אוזורקוב, בעיקר חייטים, הועסקו בסדנאות של גטו לודז'.
יתרם שולחו זמן מועט לאחר בואם למחנות העבודה באזור פוזנן.
לאחר המלחמה שבו לאוזורקוב כ-30 יהודים בלבד, אך אלו עזבו אותה במהרה.
אוזימו (באיטלקית: Osimo) היא עיר וקומונה בפרובינציית אנקונה שבמחוז מארקה, איטליה.
העיר הוקמה במאה השנייה לפנה"ס, על ידי תושבי אנקונה היווניים.
מאוחר יותר נכבשה העיר על ידי הרומאים, וחומותיה בוצרו.
חלק מן החומה הבצורה קיים עד היום.
העיר התפרסמה בזכות אמנת אוזימו שנחתמה בעיר, שהסדירה את עתיד טריטוריית טריאסטה.
בעיר מת ונקבר יוסף מקופרטינו, קדוש נוצרי, פטרון הטייסים וחולי הנפש.
אוזימַנדיאָס היא סונֶטה מאת המשורר האנגלי פרסי ביש שלי, שפורסמה לראשונה בשבועון The Examiner ב-11 בינואר 1818. הסונטה מופיעה באנתולוגיות רבות, והיא כנראה השיר הקצר המפורסם ביותר של שלי.
השיר נכתב כתחרות בינו לבין חברו המשורר הוראס סמית, שאף הוא כתב שיר שכותרתו "אוזימנדיאס".
השם אוזימנדיאס הוא כינויו היווני של מלך מצרים רעמסס השני.
בשיר מתואר פסל אדיר הנמצא במדבר, שרק רגליו עומדות במקומן, וראשו שקוע בחול.
נטען כי השיר נכתב בהשראת ההגעה של פסל רעמסס השני ללונדון ב-1821. אך כיוון שהשיר פורסם לפני כן וכיוון שהמוניטין של הפסל הגיע למערב, לדוגמה נפוליאון עשה ניסיון כושל לרכוש את הפסל ולהביאו לצרפת, שמעו כנראה הגיע לאוזני שלי והיווה השראה לשיר.
תרגום השיר לעברית מאת ראובן צור ראה אור בקובץ תרגומיו "גִּזת זהב: סונטים ותרגומיהם" (הקיבוץ המאוחד, 1988) ושוב בספרו "החליל והקוקיה: תרגומים משירת אירופה" (הקיבוץ המאוחד, 1993).
תרגום חדש מאת יערה שטיינר באתר יקום תרבות.
יש אזכורים רבים לשיר ביצירות בתרבות הפופולרית והוא השפיע על יצירות רבות:
המוזיקאי הצרפתי אנגלי ז'אן-ז'ק בורנל (חבר בלהקת "החונקים") חיבר שיר באותו שם.
השיר מוזכר בשיר של החונקים בשם Ugly מתוך אלבום שלהם מ 1977 בשם "עכברוש נורווגי".
המלחין אדוארד אלגר החל להלחין את מילות השיר אך לא השלים את המלאכה.
הלחן המוכר ביותר הוא כנראה זה של המלחין האוקראיני בוריס ליאטושינסקי (Boris Lyatoshinsky) לקול בריטון.
סיפור קצר בז'אנר המדע בדיוני של טרי קאר נקרא "אוזימנדיאס".
בספר המדע בדיוני "התלת רגליים" שכתב ג'ון כריסטופר קיימת דמות בשם אוזימנדיאס המגייס נערים לצאת למלחמה בתלת רגליים.
בספר הנווד מציג את עצמו בקטע מהשיר.
בתוכנית הטלוויזיה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" הוצגה פרודיה על השיר בשם "אוזימנדיאס, מלך הנמלים", בפרק "אוזימנדיאס".
בסדרת הטלוויזיה "החיה והיפה בניו יורק" משנת 1987, הוקרא השיר במלואו.
הדמות אוזימנדיאס ברומן הגרפי "watchmen" מאת אלן מור מצטטת את השיר ונקראת על שמו.
בפרק הארבעה-עשר שבעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה המצליחה "שובר שורות" - הנקרא "אוזימנדיאס".
בפרק זה נראה וולטר וייט (בגילומו של בריאן קראנסטון), מתמוטט על צדו לתוך חולות המדבר באותה דרך שבה נרמז שהפסל של אוזימנדיאס עשה.
בפרק זה, ההון העצום שהרוויח והאימפריה שבנה לעצמו התפוררו לאיטם.
ביולי 2013 שודר קדימון לפרק זה ובו וייט קורא את השיר על רקע נופים מדבריים המוכרים לצופים מסצנות מתוך העונות הקודמות של הסדרה.
ב-"אימה אמריקאית: הכת" - העונה השביעית של הסדרה "אימה אמריקאית" - אוז (קיצור של אוזימנדיאס) הוא בנה של אלי, המגולמת על ידי השחקנית הראשית של הסדרה, שרה פולסון.
בסדרה "נסיך הדרקון" דמותו של נסיך הדרקונים והשליט העתידי של הארץ הקסומה זאדיה נקראת אוזימנדיאס ובקיצור - זים.
אוֹזִי היא כינוי סלנגי בו משתמשים האוסטרלים, לכנות את עצמם.
באירועי ספורט ואחרים, משמשת המילה כשהיא נאמרת שלוש פעמים ברציפות ("אוזי, אוזי, אוזי") כקריאת עידוד.
לעיתים קרובות משמש הביטוי כתיאור לאוסטרליה עצמה (I'm in Aussie).
האוסטרלים ידועים כחובבי סלנג, ועל אף ששפתם הרשמית היא אנגלית, הם משתמשים בביטויים רבים, אשר לא יהיו נהירים לדובר אנגלית מצוי.
האוסטרלי אינו רואה במילה "אוזי" כינוי גנאי, והוא משתמש בה כלפי עצמו, בני עמו, מולדתו וחיות המחמד שלו.
מהמילה אוזי נגזרו ביטויים נוספים כגון:
אוזי קוזי - בגד ים אוסטרלי מסורתי, המתייחד בהיותו מינימליסטי ביותר, כזכר לימים בהם האוסטרלים שחו בים כשהם עירומים.
אוזי פוטבול - משחק כדורגל אוסטרלי, בעל כללי משחק ייחודיים.
כל שחקן רשאי להיות במשך המשחק, בכל מקום על פני המגרש.
השחקנים רשאים להשתמש בכל אחד מאברי גופם כדי להזיז את הכדור.
מותר להחזיק בכדור ביד, אך ורק תוך כדי כדרורו, או תוך כדי נגיעות עם הכדור בקרקע.
אצטדיון אוזי - (ידוע בשם: Sydney Football Stadium) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם במור פארק שבסידני בירת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
האצטדיון היה מגרש הבית של הקבוצות סידני רוסטרס, אן אס דבל יו וואראטאז' סאות' סידני רביטוס, ובמשך השנים התקיימו בו משחקים מפורסמים.
אוזי מותג - מותג קוסמטיקה בינלאומי, המתמקד בסדרת מוצרים לטיפוח השיער.
המותג המשווק עד היום כמוצר אוסטרלי, בשל חלק ממרכיביו הטבעיים שמוצאם באוסטרליה, אך כבר משנת 2003 הוא מיוצר על ידי התאגיד הבינלאומי האמריקני פרוקטר אנד גמבל, אשר רכש את המותג.
כדי להשוות למותג חזות אוסטרלית, הלוגו שלו הוא בדמות קנגורו.
שֶׁפרד - כלב רועים אוסטרלי.
מכונה אף הוא בפי האוסטרלים "אוזי".
- סדרת טלוויזיה צרפתית המשודרת בישראל בערוץ הופ!
אוזדום הוא אי בים הבלטי מול חופי חבל פומרניה.
החל משנת 1945 שטח האי מחולק בין מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה בגרמניה ופרובינציית פומרניה המערבית בפולין.
זהו האי השני בגודלו בפומרניה, אחרי האי ריגן ולפני האי וולין השכן.
מיקומו של האי צפונית ללגונת שצ'צ'ין אשר בשפך הנהר אודר.
80 אחוזים משטח האי שייכים למחוז הגרמני מערב פומרניה-גרייפסוואלד אשר במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
חלקו המזרחי של האי, כמו גם העיר הגדולה ביותר בו, סווינוצ'י, שייכים לפרובינציה הפולנית מערב פומרניה.
שטח האי 445 קילומטרים רבועיים, כש-373 מתוכם שייכים לגרמניה.
במהלך השנה זוכה אוזדום בממוצע ל-1,906 שעות שמש, מה שהופך אותו לאזור השמשי ביותר בגרמניה ובפולין גם יחד, וכמו כן בין איי הים הבלטי.
שיא זה זיכה אותו בכינוי Sonneninsel ("אי השמש").
החל ממחצית המאה ה-19, "תקופת המייסדים" (גרונדרצייט) הגרמנית, מושך אליו האי תיירים רבים, בזכות בתי הנופש הרבים שבו הבנויים בסגנון אופייני לערי נופש ומרחצאות לאורך חופי הים הבלטי.
אזורי נופש בולטים באי הן צינוביץ ומרחצאות הענבר בחלקו המערבי והערים הרינגסדורף וסווינוצ'י בחלקו המזרחי.
אוזט - חברה ציבורית לקידום מפעל ההסבה אל החקלאות של היהודים העמלים בברית-המועצות – הוקם בדצמבר 1924 כתחליף ל"וועד הציבורי היהודי לעזרת נפגעי הפוגרומים" (ЕКОПО) שפורק.
הוא אמור היה לסייע באופן מעשי לקומזט בהשגת מטרותיו.
בשנים 1921-1914, שהיו שנות מלחמת העולם הראשונה, המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים ברוסיה, גורשו כ-500,000 יהודים בכוח ממחוזות החזית ויושבו מחדש במחוזות הרוסים, כרבע מיליון ילדים התייתמו ומספר דומה של יהודים נפצעו, חלו או הפכו לבעלי מום.
במטרה לסייע להם הוקם ביוני 1920, "הוועד הציבורי היהודי לעזרת נפגעי הפוגרומים" (ЕКОПО).
הוא הורכב מ-16 ארגונים ומפלגות שכל אחד מהם שלח שני נציגים.
כחלק מהתהפוכות שאחרי המהפכה איבדו מאות אלפי יהודים את מקורות הפרנסה שלהם, הוגדרו כבלתי-יצרניים ולפיכך איבדו את זכויות האזרח שלהם (лишенцев).
לצורך פתרון הבעיה הייתה שאיפה להסב אותם לחקלאות ולשם כך הוקמה רשות ממלכתית - הקומזט.
אוזט הוקם בין השאר ביוזמת יורי לארין (מיכאל לוריא) שרצה לכונן תנועה ציבורית לצד רשות ממלכתית (הקומזט), כי ארגון ציבורי יהודי יוכל לפנות לגורמים ציבוריים יהודיים מחוץ לברית המועצות.
לוועידה הראשונה של ה'אוזט', שכונסה בנובמבר 1926, באו, נוסף על הצירים המקומיים, גם אורחים רבים מחוץ לארץ שהתעניינו בנושא הסבת היהודים לחקלאות ואף הביעו אהדה לתהליך המיועד.
במושב הפתיחה של הוועידה נשא מיכאיל קלינין נאום, שבו הכריז על הצורך הדחוף לקיים את הלאומיות היהודית העצמית על ידי המושבות החקלאיות וריכוז היהודים במקום אחד וקרא להסב מאות אלפים יהודים לאוכלוסייה של איכרים וחקלאים יצרניים.
בדצמבר 1930 התקיימה הוועידה השנייה (והאחרונה) של "אוזט" במטרה להחליט האם לקיים את ההתיישבות היהודית בחצי האי קרים או במה שיהפוך למחוז היהודי האוטונומי (בירוביג'ן).
בתור החלטת פשרה, הוחלט לקדם את ההתיישבות בשני האזורים.
בשיא כוחו היו באוזט קרוב לחצי מיליון חברים.
במשך שנות פעילותו הסתייע "אוזט" בארגוני ידידים בארצות שונות – "איקור" ו-"אמביג'ן" בארצות-הברית, "פרקאר" בארגנטינה, "הקרן ההתיישבותית היהודית" בדרום-אפריקה, "הוועד המאוחד לשם תמיכה בהתיישבות היהודית בברית-המועצות" באנגליה, "החברה לשם תמיכה בהתיישבות היהודית" בלטביה ו"אגרו ג'וינט" (The American Jewish Joint Agricultural Corporation הידוע בקיצור כ-Agro-Joint) שתמיכתם התמקדה במושבות היהודיות בקרים ובאוקראינה.
הופקו לפחות שני סרטי תעמולה שהוקרנו בארצות הברית ובין יהודי אירופה במטרה לגייס תרומות לאוזט ופעילותו.
ב-1938, כחלק ממסע הטיהורים של סטלין, פורק האוזט.
אוזדיוטיץ (באוקראינית: Озютичі; בפולנית: Oździutycze) הוא כפר קטן במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, כ-25 ק"מ מזרחית מהעיר לודמיר.
העיירה אוזדיוטיץ הייתה לפנים בנפת לודמיר, ובין שתי מלחמות העולם נכללה בנפת הורוכוב.
במאה ה-16 הייתה יישוב זעיר בבעלות אצילים.
במחצית השנייה של המאה ה-17, לאחר גזרות ת"ח ות"ט, היה בעיירה יישוב יהודי קטן.
ברשימת מס גולגולת משנת 1700 הוטל על יהודי העיירה סכום קטן של 150 זהובים.
לקראת סוף המאה ה-19 שנה גדל מספר יהודי המקום, והגיע ל-701 נפש.
בשנת 1921 נמנו בעיירה 739 יהודים, מתוך אוכלוסייה כללית של 1,015 נפש.
יהודי העיירה התפרנסו מסחר בבהמות ובתבואות, וכן מחנוונות, רוכלות ומלאכה.
בעיירה היו בית כנסת עתיק ובית מדרש.
משנת 1899 כיהן ברבנות הרב מרדכי נידרבארג.
במלחמת העולם הראשונה הגיעו לאוזדיוטיץ כ-400 פליטים יהודים, וכדי לסייע להם הוקם ועד עזרה מקומי.
בשנת 1927 נפתח בעיירה בית ספר מרשת תרבות, וכן פעלו בה תנועת נוער של ארגון הבונד ופעילים ציונים.
ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואז החלו יהודי העיירה לסבול מגזרות הגרמנים ומפקידי הממשל והמשטרה האוקראיניים.
בינואר 1942 הועברו יהודי העיירה לטורצ'ין, ובפברואר 1942 הושמו בגטו שבמקום.
ביום 23 באוגוסט 1942 הובלו יהודי העיירה, יחד עם יתר יושבי גטו טורצ'ין, לבית העלמין המקומי, ושם נרצחו בבורות מוכנים.
אוזואמאקה נְוואנקה "אוּזוֹ" אדוּבּה היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת שלושה פרסי אמי, שניים מהם על תפקידה בתור סוזאן "קרייזי אייז" וורן בסדרת הדרמה הקומית "כתום זה השחור החדש" של נטפליקס, והשלישי על תפקידה במיני-סדרה "גברת אמריקה".
אדובה נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס להורים ניגרים בני שבט איגבו מאֵנוּגוּ.
היא גדלה בעיירה מדפילד, מסצ'וסטס, שם סיימה את לימודי התיכון בשנת 1999. לאחר מכן, למדה באוניברסיטת בוסטון, שם גם הייתה פעילה כאתלטית והשתתפה בתחרויות ארציות.
אחיה הצעיר, אובי, שיחק הוקי באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט במשך שש עונות מקצועיות.
אודובה החלה את הקריירה שלה כשחקנית בשנת 2003 עם הופעות בימתיות מוצלחות עבורן זכתה בביקורות אוהדות.
בשנת 2009 שיחקה במחזה "Eclipsed" מאת המחזאית והשחקנית דנאי גורירה שהוצג בחודשים ספטמבר-אוקטובר בתיאטרון בוושינגטון די.
לאחר מכן, הוא הוצג בחודשים אוקטובר-נובמבר בתיאטרון הרפרטוארי של אוניברסיטת ייל.
במהלך השנים שיחקה בתפקידי אורח בסדרת המשטרה "שוטרים בדם" ששודרה ברשת CBS וסדרת המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב" ברשת NBC, והתארחה בתוכנית המציאות "פרויקט מסלול".
לאחר מספר שנים בהן לא הצליחה לפרוץ, לוהקה אדובה בשנת 2013 לסדרת הדרמה הקומית "כתום זה השחור החדש" של רשת נטפליקס שצברה פופולריות רבה.
אדובה גילמה בסדרה את האסירה השנויה במחלוקת סוזן "קרייזי אייז" וורן, והפכה לאחת מהכוכבות הבולטות של הסדרה, היא זכתה בשנת 2014 בפרס אמי לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרה קומית ובשנת 2015 בפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה.
זכיות אלו הפכו את אדובה לשחקנית השנייה אי פעם (אחרי אדוארד אסנר בתפקידו כ-"לו גרנט") שזכתה בפרס אמי גם בקטגוריה קומית וגם בקטגוריה דרמטית על אותו תפקיד.
ב-2017 הייתה מועמדת שוב לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה, אך לא זכתה.
ב-26 ביולי 2019 עלתה העונה השביעית והאחרונה לשידור בנטפליקס.
בשנת 2015 שיחקה בסרט הלייב אקשן "אלווין והצ'יפמאנקס 4" בכיכובו של ג'ייסון לי, שם גילמה מאבטחת בנמל תעופה.
בשנת 2016 שיחקה לצד אליוט פייג' ואליסון ג'ני בסרט הדרמה "טלולה" של הבמאית והסופרת שאן הדר.
שיחקה גם בדרמה הקומית "להציג שורשים" לצדה של מגי גרייס, ובסרט הדרמה "פסטורלה אמריקנית" שביים יואן מקגרגור ומבוסס על ספר באותו שם זוכה פרס פוליצר מאת הסופר פיליפ רות.
באותה שנה החלה לדבב בסדרת האנימציה מבית Cartoon Network "סטיבן יוניברס" כקולה של ביסמוט.
בתיאטרון, הופיעה במחזה "המשרתות" שהוצג באולפני טרפלגר חלק מתיאטראות וסט אנד בלונדון, לצדה של לורה קרמייקל ובבימויו של הבמאי הבריטי ג'יימי לויד
בשנת 2017 תרמה את קולה כמדבבת בסרט האנימציה "הפוני הקטן שלי: הסרט".
בשנת 2018 שיחקה את הסנאטורית ג'וליה ראסל בסרט הקומדיה "צנצנת הממתקים" מבית נטפליקס.
דיבבה גם בסדרת האנימציה "המופלאה: הרפתקאות ליידי באג", כקולה של נורה קסייר.
בשנת 2019 השתתפה לצדו של אנתוני אנדרסון בסרט הנעורים "פעימות" בתפקיד אימו של הדמות הראשית, ושבה לדבב את ביסמוט בסרט "סטיבן יוניברס: הסרט", אשר מבוסס על הסדרה באותו שם.
בשנת 2020 עלתה המיני-סדרה "גברת אמריקה" ברשת FOX, בכיכובה של אודובה, שם היא גילמה את המועמדת לנשיאות שירלי צ'יזהולם לצד קייט בלאנשט ורוז ביירן.
על תפקידה בסדרה זכתה בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני סדרה.
באוקטובר 2020, אדובה לוהקה לתפקיד הראשי בעונה הרביעית העתידית של סדרת הדרמה "בטיפול", ששבה לשידור לאחר שירדה מהאוויר למעלה מעשור.
הסדרה עלתה לשידור ב-23 במאי 2021
בשנת 2021 לוהקה לעיבוד טלוויזיוני של HBO Max לספר "אמריקנה" מאת הסופרת הניגרית צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, אך לאחר מכן הפרויקט ננטש.
בשנת 2023 לוהקה לסדרה המעון של נטפליקס, בתפקיד ראשי של הבלשית החוקרת קורדליה קאפ.
הסדרה עלתה לשידור במרץ 2025.
+שנהסרטתפקידהערות2015Pearly Gatesקוריאלווין והצ'יפמאנקס 4מאבטחת בשדה תעופה2016טלולההבלשית לואיזה קיניפסטורלה אמריקניתויקיShowing Rootsפרל2017הפוני הקטן שלי: הסרטהמלכה נובודיבוב2018צנצנת הממתקיםג'וליה ראסלWe Are Boatsסיר2019פעימותקרלה מונרוסטיבן יוניברס: הסרטביסמוטדיבובMiss Virginiaוירג'יניה וולדן2020באמת אהבהצ'נאי2021National Championsקתרין רו2022שנות אוראליסיה הות'ורןדיבוב2024הולכים על כל הקופה (אנ')מרפיThe Supremes at Earl's All-You-Can-Eatקלאריס2025גנב על הגג Clybourne Park
+שנהסדרהתפקידהערות2012שוטרים בדםאחותפרק: "Nightmares"2019–2013כתום זה השחור החדשסוזאן "קרייזי אייז" וורןתפקיד ראשי (7 עונות); 90 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת קומדיה (אנ') (2014)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (2015)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (2017)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2015, 2016)2014סאטרדיי נייט לייבבת משפחת דאדליפרק: "Woody Harrelson/Kendrick Lamar"2015הקוסם לייב!גלינדה המכשפה הטובהספיישל טלוויזיוני של NBC2019–2016סטיבן יוניברסביסמוטדיבוב; 9 פרקים2019–2018שלושה בהסוואה: סיפורי ארקדיההשוטרת קובריץדיבוב; 11 פרקים2020–2018המופלאה: הרפתקאות ליידי באגנורה / אנאסידיבוב; 4 פרקים2020Steven Universe Futureביסמוטדיבוב; פרק: "Bismuth Casual"גברת אמריקהשירלי צ'יזהולםמיני-סדרה
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2020)2021בטיפולד"ר ברוק לורנסתפקיד ראשי (עונה 4); 24 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2021)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2022)סולוססשהפרק: "SASHA"2022טבע החיהקרייניתדיבוב; פרק: "Dolphins"עדה גרניט: מדעניתמצילהדיבוב; פרק: "Swift The Waves"2023אימפריית הכאבאדי פלורסתפקיד ראשי
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה (אנ') (2024)2025המעוןקורדליה קאפתפקיד ראשי; 8 פרקים
אוזי זולטק (נולדה ב-6 ביולי 2019 בשם אושרת זולטק) היא זמרת-יוצרת ישראלית, השרה בסגנונות פופ, פופ רוק, רוק אלטרנטיבי ורוק אלקטרוני.
התפרסמה בפועלה בז'אנרים ה-EBM, סינת'פופ והגל החדש בשיתופי פעולה עם להקות מגרמניה, בתרבות האלטרנטיבית המחתרתית של תל אביב.
מאז התמודדתו בעונת ה-VIP של התוכנית הדוקו-ריאליטי "מה שקורה באילת", זכתה לפרסום רב.
אוזי היא אישה כבדת שמיעה, השמה את כבדות השמיעה שלה במרכז ראיונות רבים, לטענתה על מנת להפסיק את הסודיות והבושה סביב לקות שמיעה ושימוש במכשירי שמיעה.
הוריה הם עולים מפולין ומרוסיה שהגיעו בגל העלייה מברית המועצות בשנות ה-70.
הסינגל הראשון שלה, "עכשיו תורי לדבר", שודר בערוץ 24 בשנת 2005, והוכנס לרשימת ההשמעה של הערוץ.
בתקופה זו כינתה עצמה בשם הבמה "אמילי".
בשנת 2011 פתחה את הופעת להקת הגל החדש הגרמנית And One במועדון הבארבי בתל אביב.
בשנת 2013 פתחה את הופעת להקת הסינת'פופ וה EBM הגרמנית VNV Nation גם כן במועדון הבארבי.
בשנת 2015 הופיעה עם פליקס מרקס ולהקת הסינת'פופ הגרמנית Diorama בפסטיבל במועדון הבארבי בתל אביב.
ב-2013 הוציאה זולטק ביחד עם הראפר "הצל" את הסינגל "מה שאתה התחלת", אך עוד טרם מועד פרסום הוידאו קליפ, זולטק והצל היו בנתק על רקע סכסוך אידאולוגי בעקבות פרוץ מבצע צוק איתן.
זולטק התייחסה לנתק באומרה "האנרגיות שלנו לא על אותו תדר כנראה, אני מעדיפה לעשות דברים ברוגע, לקבל את כולם, אני אקבל את כל מי שמקבל אותי, מכל מוצא או דת." שנה לאחר מכן, ב-2014, הוציאה זולטק את אלבום הבכורה שלה "אקדח טעון".
מתוך אלבום זה יצא הסינגל "לא תמיד", אשר נוגן ברדיו וגם בהופעה באולפן ערוץ 24. זולטק שיתפה פעולה עם אמנים בולטים כמו סי היימן, אמיר דדון ואיפה הילד.
בזמן שידור הסדרה "מה שקורה באילת VIP" פרסמה בדף הפייסבוק שלה כי להשקפתה הקטעים איתה נערכו באופן מגמתי על מנת להגחיך את ז'אנר הרוק בישראל.
פוסט בו טענה כי היא "אולי חירשת אך איננה אילמת" הפך נפוץ במיוחד.
בפברואר 2022 שודר פרק של "המייקרז" בכאן 11, אשר בו פיתחו המייקרים אוזניות אולפן מיוחדות להקלטה אשר מאפשרות לאוזי להקליט ללא הפרעות.
אוזניות אלו מחוברות למחשב עם תוכנת הקלטה המותאמת לפי תדרי הירידה בשמיעה של אוזי.
הפרק הסתיים במפגש מרגש עם הזמר עברי לידר והסתיים בדואט של שניהם.
באותו חודש פרסמה זולטק סינגל חדש שכתבה והלחינה בשם "חלולה".
אוזי פעילה למען זכויות ומודעות אנשים כבדי שמיעה וחירשים.
בשנת 2018 שיתפה פעולה עם עמותת בקול לכבדי שמיעה ומתחרשים, השתתפה במופע התרמה לעמותה, במסגרתו התארחה במופע של להקת טיפקס
מאז שנת 2020 משמשת אוזי שגרירה של עמותת "מעגלי שמע" הפועלת למען ילדים ובני נוער חירשים וכבדי שמיעה ובמסגרת זו נרתמה לקמפיינים שונים של העמותה מתוך מטרה להיות מודל השראה לילדים ולבני הנוער, כאישה כבדת שמיעה הנעזרת גם היא במכשירי שמיעה.
היא הופיעה בכלי תקשורת שונים ובמדיה הכתובה.
באותה שנה הקימה את פרויקט "אוזי קשבת" - שיעור פיתוח קול לחניכות וחניכים כבדי שמיעה מכיתה ו' עד כיתה ט'.
בו מלמדת אוזי את הילדים איך לשיר נכון, פרפורמנס והגשה.
אוסקר בנג'מין "אוזי" שכטמן היה כדורסלן יהודי אמריקאי.
שיחק בעונת הבכורה של ליגת ה-NBA (אז ה-BAA) במדי ניו יורק ניקס, ומוכר כשחקן שקלע את הסל הראשון בתולדות הליגה.
שכטמן נולד בניו ג'רזי, להורים יהודים ממוצא רוסי.
בין השנים 1938–1941 למד באוניברסיטת לונג איילנד, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן קלייר בי, חבר היכל התהילה לעתיד.
בעונת 1939 זכה עם הקבוצה באליפות "מחוז מטרופוליטן ניו יורק", ובעונת 1941 נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות.
בסיום לימודיו האקדמיים שיחק באופן מקצועי בקבוצת "פילדלפיה ספאס" מליגת ה-ABL, תחת אדי גוטליב – מאמן נוסף שהוצג בהמשך הקריירה בהיכל התהילה של הכדורסל.
שכטמן שיחק בקבוצה במשך 5 עונות, וזכה עמה בשתי אליפויות בעונת 1943 ו-1945.
בקיץ 1946 חתם שכטמן בקבוצת ניו יורק ניקס לקראת עונת הבכורה שלה ושל ליגת ה-BAA בה השתתפה.
במשחק הבכורה של הליגה התמודדו הניקס מול טורונטו האסקיז באולמה הביתי של טורונטו – המייפל ליף גארדנס – בפני כ-7,090 צופים, ואת הנקודות הראשונות במשחק קלע שכטמן כשסיים התקפה מתפרצת ב"צעד וחצי".
בשנת 1949 התרחבה ליגת ה-BAA והפכה לליגת ה-NBA, ובאופן רשמי נחשבות עונות ה-BAA כחלק מההיסטוריה של ה-NBA, כך שהמשחק בין טורונטו לניו יורק נחשב גם למשחק הבכורה של ליגת ה-NBA, והסל של שכטמן נחשב לסל הראשון שנקלע בתולדות ה-NBA.
עד סיום אותה עונה קלע שכטמן 8.1 נקודות בממוצע למשחק, ומסר 2.0 אסיסטים למשחק אשר הציבו אותו במקום השלישי ב-NBA.
לאחר עונה אחת בלבד בניו יורק עבר שכטמן לשחק בקבוצת "פטרסון קרסנטס" מהעיר פטרסון שבניו ג'רזי, אשר השתתפה בליגת ה-ABL.
בעונתו היחידה בקבוצה, והאחרונה בקריירה, נבחר לחמישיית העונה של הליגה לאחר שהוביל את פטרסון למעמד גמר ה-ABL.
בשנת 1998 הוצג שכטמן כחבר בהיכל התהילה הלאומי של הספורטאים היהודים אשר בלונג איילנד.
ב-30 ביולי 2013 נפטר שכטמן בעיר דלריי ביץ' שבפלורידה, בהיותו בן 94.
אוזו (ביפנית: 大洲市; Ōzu-shi) היא עיר במחוז אהימה ביפן הכוללת מעל ל-48,000 תושבים.
טירת אוזו היא טירה בעיר אוזו.
טירה זו הייתה המשרד הממשלתי של שבט האוזו בתקופת האדו.
מגדל הטירה נבנה מחדש בשנת 2004.
ב-1 בספטמבר 1954 הוקמה העיר אוזו.
ב-11 בינואר 2005 התרחבה אוזו על ידי סיפוח הערים היג'יקאווה, נגהאמה, והכפר קוואבי מנפת קיטה.
צפיפות האוכלוסייה היא 110.13 תושבים לקמ"ר.
השטח הכולל של אוזו הוא 432.24 קמ"ר.
מחוז משנה אוזדה (בבלארוסית: Уздзенскі раён; ברוסית: Узденский район) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר אוזדה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אוזדה 23,657 בני אדם.
האוכלוסייה שמרה על גודלה (ירידה קלה) ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 23,481 בני אדם.
חואן קרלוס אוזונה רוסאדו (בספרדית: Juan Carlos Ozuna Rosado; נולד ב-13 במרץ 1992), הידוע בשם הבמה אוזונה (Ozuna), הוא זמר רגאטון פוארטו-ריקני.
אוזונה התחיל את דרכו כזמר בשנת 2012, כאשר הוציא את השיר "Imaginando".
באותה תקופה, פעל בשם ג'יי עוז (J Oz).
ב-2014 חתם בחברת התקליטים "גולדן פאמילי רקורדס" והחל לפרסם את שיריו באתר יוטיוב.
באותה שנה, הוציא את להיט הפריצה שלו, "Si Tu Marido No Te Quiere".
השיר הזה זכה להצלחה ברדיו ונודע בסופו של דבר ברחבי אמריקה הלטינית.
מאז הופיע בהופעות רבות ברחבי אמריקה הדרומית.
ב-11 באוגוסט 2017, הוציא אוזונה את אלבום הבכורה שלו, Odisea.
האלבום יצא דרך חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין איתה חתם אוזונה כחודשיים לפני יציאת האלבום.
האלבום זכה להצלחה רבה והגיע לצמרת מצעד האלבומים הלטינים של בילבורד.
ב-24 באוגוסט 2018, הוציא את האלבום השני שלו, Aura.
האלבום הופיע בבכורה במקום השביעי במצעד בילבורד 200.
ב-24 ביולי 2019 הגיע אוזונה בפעם הראשונה להופעה בישראל בלייב פארק בראשון לציון.
ב-29 בנובמבר 2019, הוציא את אלבומו השלישי, Nibiru.
ב-4 בספטמבר 2020 הוציא את אלבומו הרביעי Enoc.
ב-22 בינואר 2021 הוציא את אלבומו החמישי Los Dioses, יחד עם אנואל AA.
ב-22 באוגוסט 2022 הוציא אוזונה עם מטר גים וredone את השיר "Arhbo" כחלק מפסקול מונדיאל 2022.
ב-6 באוקטובר 2022 הוציא את אלבומו השישי Ozutochi.
ב-26 במאי 2023 הוציא את המיני אלבום AFRO.
ב-31 ביולי 2023 הופיע אוזונה בפעם השנייה בישראל בלייב פארק בראשון לציון.
ב-17 באוקטובר 2023 הוציא את האלבומו הגדול השביעי Cosmo, שהגיע למקום ה-116 במצעד הבילבורד 200.
2021: Los Dioses (ביחד עם אנואל AA)
שנה שם תפקיד הערות מקור 2018 Que León חוסה מיגל לאון תפקיד ראשי 2019 Los Leones2021טום וג'ריעוזר צוות במלוןהופעת אורח מהיר ועצבני 9 ריקו סנטוס הצעירתפקיד ראשי2022אבי הכלהעצמוהופעת אורח2025Odisea הסרט עצמו
אוזיאס לידיק (בצרפתית Ozias Leduc ; 8 באוקטובר 1864 – 16 ביוני 1955) היה מהציירים המוקדמים של קוויבק.
לידיק הפיק פורטרטים רבים, טבע דומם ונופים, כמו גם יצירות דתיות.
בסביבות 1880 עבד בקישוט כנסייה עם לואיג'י קאפלו, צייר איטלקי.
בסביבות 1881 הועסק בקרלי, יצרני פסלים במונטריאול.
בסביבות 1883 עבד עם אדולף רו, בעיטר כנסייה אחרת.
לאחר מכן, הוא התחיל לעבוד בעצמו על קישוטי כנסיות.
לידיק ערך טיול קצר לפריז ולונדון בשנת 1897 עם סוזור-קוטה, שם הושפע מכמה אימפרסיוניסטים.
לידיק חי חיים בודדים מאוד בעיר הולדתו וכונה "חכם סנט הילייר".
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של מונטריאול בשנת 1938.
הוא היה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בעיצוב כנסיית נוטרדאם-דה-לה-פרזנטציה בשוויניגן דרום, קוויבק.
פרויקט שלקח לו שלוש עשרה שנים, עד למותו.
את העבודה השלימה עוזרתו, גבריאל מסייר.
כנסיית נוטרדאם-דה-לה-פרזנטציה הוגדרה כאתר היסטורי לאומי בשנת 2004 ושלט פדרלי המשקף את המעמד הוקם בכנסייה בשנת 2005.
ב־20 במאי 1988 הוציא דואר קנדה בול 'הקורא הצעיר, אוזיאס לידיק', 1894' כחלק מסדרת בולי יצירות המופת של האמנות הקנדית.
את הבול עיצב פייר-איב פלטייה על פי ציור "הסטודנט הצעיר" (1894) מאת אוזיאס לידיק בגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה, אונטריו.
בציור נראה אחיו הצעיר של אוזיאס לידיק.
נחשב למי שהלחין את האופרה הראשונה בעולם המוסלמי.
חאג'יביוב היה מלחין ההמנון הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן שהפכה אחרי שנת 1991 להמנון הלאומי של אזרבייג'ן העצמאית.
הוא הלחין גם את ההמנון של אזרבייג'ן בתקופת השלטון הסובייטי.
התכבד בתואר אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן ואמן העם של ברית המועצות (1938) וחתן פרס סטלין דרגה ב' של ברית המועצות (1941, 1946).
חאג'ביוב היה פרופסור בקונסרבטוריון של באקו, ורקטור שלו (1929-1928 ו-1939–1948) וכיהן כיושב ראש איגוד המלחינים של אזרבייג'ן (1948-1938) וכחבר באקדמיה למדעים של אזרבייג'ן.
אוזייר חאג'ביוב או חאג'יבקוב נולד בשנת 1885 ביישוב אגג'אבדי במרכז אזרבייג'ן הצפונית, ב"אוייזד" שושה שבפלך יליזבטפול באימפריה הרוסית.
הוא נולד בזמן שאמו שירין-חאנום קרבאלאי אלקפר-בק קיזי התארחה באגג'אבדי אצל הוריה.
לפי הלוח המוסלמי נולד חאג'יביוב ביום ה-7 של החודש ד'ו אל-חיג'ה.
האם הייתה בת לקלאן אליברדיביוב (או אליברדיבקוב).
בעלה, אבדול חוסיין חאג'יבקוב היה פקיד כפרי.
אבותיו באו מדגסטאן ולכן בן אחר שלו, הפוסליציסט והפוליטיקאי ג'ייחון חאג'יבקוב אימץ את שם העט "דגסטאני".
לאוזייר חאג'יביוב היו שני אחים ושתי אחיות.
זמן קצר אחרי לידתו, עברה המשפחה לגור בעיר שושה, אחד המרכזים החשובים של התרבות האזרית.
אוזייר גדל בעיר הזאת, בה פעל אביו למשך תקופה ארוכה כמזכיר הפרטי של המשוררת חורשיד-באנו נטאוואן, בתו של הח'אן האחרון מקרבאך.
היא השפיעה מאוד על חינוך הילד.
האם שירין עצמה גדלה בבית המשוררת והסב של המלחין ונטאוואן היו "אחי חלב".
ההיכרות עם נטאוואן פתחה בפני הנער את החוגים החשובים ביותר למוזיקה - ה"מג'ליס"ים של שושה.
אוזייר למד שם את שירת המקאמים (באזרית - מוגאם) ותסניף וכן נגינה בסאז ובשאר כלי המוזיקה העממית.
בתחום זה למד אוזייר הרבה מדודו מצד האם, אגאלר אליברדיביוב.
בשנים 1897–1898 המחזאי אבדולרחים חאגוורדייב והזמר ג'באר גריאגדיואלו הפיקו את המופע
"מג'נון למעל קברה של ליילי", פרק מהדאסתאן הפופולרי "ליילי ומג'נון".
אוזייר השתתף במופע כנער מקהלה.
אחרי לימודים קוראניים במדרסה שבהם שכלל את ידיעותיו בערבית ובפרסית למד שנתיים בבית ספר "רוסי-טטרי""(באותה תקופה האזרים נקראו על ידי הרוסים "טטרים של קווקז").
בעזרת מורהו האהוד מירזה מהדי חסנזאדה התוודע למורשת הספרות הקלאסית מן המזרח ומן המערב.
בשנים 1899–1904 למד חאג'יביוב בסמינר למורים בעיר גורי.
פרט למקצועות הכלליים, הוא למד שם נגינה בכינור, בצ'לו ובבריטון, והתוודע לאחד מחבריו ללימודים, המלחין מוסלים מגומאייב (סבו של הזמר מוסלים מגומאייב.
אחרי סיום לימודיו למשך שנה לימד חאג'יבייוב בבתי ספר בהדרוט בקראבאך אחר כך חזר לבאקו.
בשנת 1905 לימד בבית הספר "ביבי- אייבאט" בבאקו, אחר כך היה מורה לשפה האזרית ורוסית, למתמטיקה, גאוגרפיה והיסטוריה ומוזיקה בבית הספר "סעדאט".
בו זמנית עבד כמתרגם בעיתון "חיאט" ובהמשך עבד בעיתון "אירשאד" ("דרך האמת")
פרסם מאמרים בעיתונים "שארגי רוס" (רוסיה המזרחית), "אתיחד" ("האיגוד" ), חייאט (החיים), אירשאד, טאראגי ("קדמה"), חגיגת (אמת), איגבל (גורל), יני איגבל (הגודל החדש), "קספיי" במגזין "מולה נסרדין"
בשנת 1907 חיבר מילון טורקי-רוסי ורוסי-טורקי למונחים פוליטיים, משפטיים, כלכליים וצבאיים וב-1908 פרסם ספר לימוד לשאלות אריתמטיקה.
שני הספרים פורסמו בהוצאה לאור של האחים אורוז'וב בבאקו.
בשנת 1911 נסע חאג'יביוב למוסקבה כדי להמשיך בחינוך המוזיקלי.
למשך שנה למד בקורסים באגודה הפילהרמונית במוסקבה אצל א.א.
אילינסקי, כמו כן אצל נ.מ.
לאחר מכן עבר לסנקט פטרבורג בה נרשם בקונסרבטוריון בכיתה של ו.
למשך שנה למד בקורסים באגודה הפילהרמונית במוסקבה אצל אלכסנדר אילינסקי, כמו כן אצל ניקולאי לדוחין (סולפג') ונ.נ.
לאחר מכן עבר לסנקט פטרבורג בה נרשם בקונסרבטוריון בכיתה של וסילי קאלאפאטי, אחיין של הסופר מירזה פתאלי אחונדוב.
בשנים 1914–1918 עבד חאג'יביוב כעורך ואחר כך כבעל העיתון "יני איגבל" אחר כך כעורך העיתון "אזרבייג'ן".
בשנת 1915 פעל חאג'בייוב בצפון קווקז בעיר ולדיקווקז שבה חיה קהילה אזרית גדולה.
התגורר אצל הורי אשתו ברחוב סרדנאיה 10 ברובע "המסגד מוכתרוב" ולעיתים קרובות התארח בבית ברחוב וורונצובסקיה (כיום רחוב בוטירין 5) שבבעלות הלוטננט קולונל אירזאבק אחונדוב,
אחיין של הסופר מירזה פתאלי אחונדוב.
בנו הבכור של אירזבק אחונדוב היה נשוי לאחות אשתו של חאג'יבייוב.
יחד עם הבן הצעיר, פתאליבק, תרגם חאג'יבייוב לשפה הרוסית את האופרטה שלו "ארשין מאל אלאן" אותה כתב בפטרבורג בשנת 1913. בוולדיקווקז כתב חאג'יבייוב גם את האופרה האחרונה שלו מן התקופה הטרום-מהפכנית "הרון ולילה".
בוולדיקווקז התוודע המלחין לאישים רמי מעלה, ביניהם אחמד צליקוב, חבר בלשכת הסיעה המוסלמית בדומה הממלכתית הרביעית של האימפריה הרוסית, ואל אחיינה של המשוררת נאטאוואן,
ביוני-ספטמבר 1918 ערך חאג'יביוב סיור של אמני אופרה אזרבייג'נים בערים אנזלי וראשט בפרס.
ב-1920 השלטון האזרבייג'ן נתפס על ידי הקומוניסטים.
באותה שנה הציג חאג'יביוב בפני נציבות העם לחינוך של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית דו"ח שבו הציע הקמתה של אקדמיה למוזיקה וקונסרבטוריון עממי בבאקו, ואת העברתם של בנייני בתי הספר למושיקה הישנים לרשות המוסדות שיקומו.
בשנים הבאות - ב-1922–1926 ושוב ב-1939–1941 עמד חג'יביוב בראש המוסד שהקים - בית הספר הטורקי אזרבייג'ני למוזיקה (כיום המכללה המוזיקלית אסף זינאללה בבאקו) .
בשנת 1925 נבחר כחבר בסובייט נבחרי העם העובד של באקו ובשנת 1926 התמנה כפרורקטור של הקונסרבטוריון של אזרבייג'ן.
בשנת 1931ייסד חאג'יביוב תזמורת כלים עממיים ובשנת 1936 מקהלה ממלכתית.
ב-7 במאי 1938 ביקש המלחין להתקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית השלטת והיחידה ובהמשך, לפי המלצת הנהגת שלוחת המפלגה המקומית, הושג אישור הוועד המרכזי של המפלגה הכלל-סובייטית לקבלו למפלגה ללא תקופת ניסיון.
ב-1938 זכה לעיטור לנין ולתואר אמן העם של ברית המועצות.
כעבור שנה התמנה לרקטור הקונסרבטוריון של אזרבייג'ן ונבחר כחבר בוועד המארגן של הקונגרס הראשון של איחוד המלחינים של ברית המועצות.
למשך עשר השנים הבאות עמד חאג'בייוב בראש איחוד המלחינים של אזרבייג'ן.
בימי המלחמה הפטריוטית הגדולה ב-1943
תרם 25000 רובל מחסכונותיו לצורך ייצור שיירת טנקים.
בספטמבר 1945 התמנה למנהל המכון לאמנויות של האקדמיה למדעים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
נבחר לחבר באקדמיה למדעים של אזרבייג'ן מרגע היווסדה ב-1945 ובשנים 1937 ו-1941 היה חבר בסובייט העליון של ברית המועצות.
בשנת 1947 החמיר מצבו הבריאותי עקב מחלת הסוכרת ודובר על טעויות בטיפולו.
הועבר לבית החולים של הקרמלין אחר כך אושפז בבית הבראה במרדקן ,
ב-23 בנובמבר 1948 בסביבות שעה 2 בלילה חאג'יביוב נפטר בדירתו בקומה הרביעית של בניין "מונולית" בבאקו, עקב אי ספיקת לב20
הובא לקבורה בשדרת קברות הכבוד בבאקו.
בדצמבר 1909 התחתן אוזייר חאג'יביוב עם חמייקה חאנום טרגולובה, בת לקלאן טרגולוב, שהיה ידוע באזרבייג'ן ובגאורגיה.
הוא הכיר אותה בסמינר למורים בגורי.
אחת משש אחיות אשתו התחתנה עם המלחין מוסלים מגומאייב .
לזוג חאג'יביוב לא נולדו ילדים.
אחרי סיום הלימודים במדרשה התגורר המלחין בבאקו עם האישה ועם אמו, ועזר בגידול חמשת ילדי אחותו.
אחיו של אוזייר, ג'ייחון חאג'יביילי היגר לצרפת, אבל זה לא פגע במעמד המלחין בברית המועצות.
חאג'יביוב שמר על קשרים עם אחיו שחי במערב באמצעות האחיות וקרובי משפחה אחרים.
בימי הטרור הסטליניסטי עד להצגת "קראולו" רבצה על המלחין סכנת מעצר אבל היא הוסרה לחלוטין אחרי הקבלה הנלהבת של היצירה במוסקבה בשנת 1938. זכה לתואר אמן העם של ברית המועצות ונבחר לסובייט העליון של ברית המועצות.
ביצירת חאג'יביוב התמזגו סגנונות מוזיקליים מערביים ומזרחיים.
יסודות של מוזיקת עם אזרבייג'נית עובדו לפי המסורת הקלאסית האירופית.
כך יצר חאג'יביוב בשנת 1908 את האופרה האזרבייג'נית הראשונה - "ליילי ומג'נון", לפי הפואמה של המשורר הקלאסי פוזולי.
האופרה השנייה שלו, "שייח סאנאן" משנת 1909 הייתה שונה מהראשונה בכך שהתבססה, לפיח עדות המלחין, במידה רבה על ממנגינות מקוריות שלו ועם השקעה יותר גדולה בעבודת בתזמור,.
בעקבותיהן באו עוד ארבע אופרות, שנכתבו בין 1910 ל-1915 והתבססו על המקאם (מוגאם) האזרבייג'ני : "רוסטם וזוחרב" (1910),
לאופרה המוצלחת ביותר של המלחין נחשבת "קֶרולו" שהולחנה בשנת 1936. עבורה זכה חאג'יביוב בפרס ברית המועצות.
חאג'יביוב כתב גם את הלבריות לכל יצירותיו, פרט לאופרה "קֶרלו".
כתב גם אופרה שנשארה בלתי גמורה:"פירוזה".
היא הושלמה על ידי המלחין איסמעיל חאג'יביוב.
"ליילי ומג'נון" הייתה הושלמה על ידי חאג'ביוב בשנת 1908 והוצגה בבכורה בבאקו בתיאטרון בבעלותו של מגנט הנפט והנדבן חאג'י זינאלעבדין טגיאב.
הגיעו למופע רבים מבכירי חיי התרבות באזרבייג'ן.
הלברית נכתבה על ידי חאג'ביוב ואחיו, ג'ייחון.
בהפקה השתתפו נגן הטאר גורבן פירימוב, שהיה בתחילת הקריירה, וחוסיינקולי סראבסקי שר ושיחק בתפקיד מג'נון.
את התפקיד של ליילי שר ושיחק גבר - הזמר עבד-ו-רחמן פראג'ב.
המלחין עצמו ניגן בכינור בתזמורת
חאג'יביוב שאב באופרה זאת השראה מהפואמה של פוזולי "ליילי ומג'נון" (שהתבססה על האגדה ערבית על ליילי ומג'נון) ומסוגות של מוזיקת העם של ארצו, מה שיצר תנאים לקליטת היצירה על ידי הציבור המוסלמי באזור הקווקז.
מופע הבכורה שמחוץ לגבולות אזרבייג'ן התקיים בטביליסי.
פרט למקאם, כל המנגינות באופרה הולחנו על ידי חאג'יביוב עצמו ובמהלכה צוטט רק שיר עם אחד.
בשנת 2008–2009 נחגג באזרבייג'ן (בצו של נשיא הרפובליקה) ובעולם מלאת מאה שנה למופע הבכורה של האופרה האזרית הראשונה.
האופרה "ליילי ומג'נון" נכללה למיזם "דרך המשי" של הצ'לן יו-יו מה בהשתתפותם של אמן המקאמים אלים גסימוב ובתו פרגנה גסימובה.
היועצת של המיזם הייתה אאידה חוסיינובה, אתנומוזיקולוגית, פרופסור באוניברסיטת אינדיאנה ובאקדמיה ל מוזיקה של באקו.
ב־23 בנובמבר 2008 בוצע בבירת קטר, דוחה, בבכורה עולמית עיבוד מולטימדיה של האופרה "ליילי ומג'נון" על ידי להקתו של יו-יו מה עם השתתפותם של מוזיקאים ממזרח וממערב.
עם תלמידיו נמנו אפרסיאב בדלביילי, סעיד רוסטמוב, אסף זינאללי, שמסי בדלביילי, ניאזי, ג'ובדט גאג'יאב, תופיק קוליאב, גארא גאראייב, ג'נגיר ג'נגירוב, פיקרט אמירוב, שפיגה אחונדובה ואחרים.
האופרה השנייה של חאג'יביוב הייתה "שייח סנאן" כנכתבה בשנת 1909 באופן שהיווה ניגוד לאופרה הראשונה שלו.
הוא השתמשבה בסגנון אירופאי מובהק.
מבחינה מוזיקלית זכתה היצירה בשבחים אולם התוכן הסתבר במתקדם מדי לתקופתה.
חאג'יביוב דגל בה בנישואים ללא הגבלה בין בני לאומים ודתות שונים ואז התגובות השליליות לא אחרות לבוא.
האופרה סיפרה על שייח שבדרכו למכה פגש אישה גאורגית יפהפייה והתאהב בה.
כמכשול ראשון הסתבר שאבי האישה היה רועה חזירים, חיה אסורה בעיני המוסלמים.
בסופו של דבר בכל זאת השייח ויתר על אמונתו הדתית למען האישה.
ההרבה צופים בקהל הרגיש עלבון וכעס ועזבו את האולם.
חאג'יבייב התחרט והחליט לגנוז את היצירה ואף לשרוף את התווים.
כשנשאל על ידי עוזרו רמזן חלילוב איך יכול לעשות זאת, השיב: לא הרסתי את האופרה.
אני הלחנתי אותה והיא תמיד בראשי".
אכן כעבור 27 שנה השתמש המלחין במוזיקה הזאת ביצירה אחרת - האופרה "קורולו" (Koroğlu)
הנחלשבת על ידי רבים לפסגת יצירתו האופראית.
להבדיל מ"קורולו" האופרות "רוסטם וזוהרב" (1910), "אסלי וכראם" (1912), "שאה עבאס וחורשיד באנו" (1912) ו"הרון וליילי" (1915) התבססו במלואן על מוטיבים עממיים אזרים, בעיקר על מקאם.
1938 - אמן העם של ברית המועצות
1945 - עיטור הדגל האדום של העמל
1959 - פתיחת הבית-מוזיאון "חאג'יביוב" בשושה.
1975 - הבית בבאקו ברחוב ורחניאיה פריוטסקאיה (כיום אזיזבקוב 67) שבו התגורר המלחין בשנים 1915–1942 מאחסן כיום את הבית - מוזיאון אוזייר חאג'יביוב
1995 - בצו של נשיא אזרבייג'ן, היידר אלייב, נקבע יום לידתו של חאג'יביוב, 18 בספטמבר, כ"יום המוזיקה אוזייר"
2008 - בצו של נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, הוקדשה שנת 2008–2009, בין השאר, לחגיגות הרשמיות למלאות מאה שנה לאופרה האזרית הראשונה - "ליילי ומג'נונן".
2009 - הוקם הפסטיבל למוזיקה על שם אוזייר אחאג'יביוב
2014 הדואר של אזרבייג'ן הנפיק בול דואר עם דיוקנו של אוזייר ח'אגיביוב
אוזוסטרודון (שם מדעי: Eozostrodon) הוא סוג של דמויי יונק, שחי בתקופה טריאס עליון לפני 202–210 מיליון שנה באירופה.
המאובנים שלו התגלו באנגליה ובויילס.
האוזוסטרודון זה הגיע לאורך 10 סנטימטרים והיה קטן יותר מהמורגנוקודון שחי באותו אזור.
האוזוסטרודון היה דומה לחולדה מודרנית והיה אוכל-כול שניזון בעיקר מחרקים, תולעים, חלזונות ובעלי חוליות קטנים כמו לטאות קדומות, ואולם למרות הדמיון שלו לחולדה הוא הטיל ביצים כמו קרוביו.
האוזוסטרודון נכחד בסוף הטריאס עקב תחרות עם הדינוזאורים הראשונים.
אוזיאס האמפרי היה צייר אנגלי מוביל של מיניאטורות, מאוחר יותר צייר בשמנים ופסטלים.
הוא נבחר לאקדמיה המלכותית (RA) ב-1791, וב-1792 מונה לצייר דיוקנאות בעפרונות צבעוניים למלך.
האמפרי, שנולד ולמד בהוניטון, דבון, נמשך אל גלריית ציורים שפתח הדוכס מריצ'מונד והגיע ללונדון כדי ללמוד אמנות בבית הספר של שיפלי.
הוא גם למד אמנות בבאת' אצל סמואל קולינס.
בבאת' הוא התאכסן אצל הזמר תומאס לינלי.
כאמן צעיר מוכשר, הוא קיבל עידוד מתומאס גיינסבורו וסר ג'ושוע ריינולדס, בין היתר.
בעיות הראייה שלו, שהובילו בסופו של דבר לעיוורון, החלו בתחילת שנות ה-70 ואילצו אותו לצייר יצירות גדולות יותר בשמנים ובפסטל.
הוא נסע לאיטליה בשנת 1773 עם חברו ג'ורג' רומני, ועצר בדרך בקנול, בקנט, שם הדוכס מדורסט הזמין ממנו כמה יצירות.
שהותו באיטליה נמשכה עד 1777.
עם שובו, מצויריו הרבים כללו את ג'ורג' סטובס (1777), עמית האקדמיה דומיניק סרס, הכימאי ג'וזף פריסטלי, ואולי דיוקן של ג'יין אוסטן המתבגרת.
בין תלמידיו היו ג'ון אופי.
הוא חיבר כתב יד בן חמישים עמודים ביוגרפיה של הצייר ג'ורג' סטובס, המבוסס על מה שסטובס סיפר לו.
הספר נערך ופורסם באופן פרטי בשנות ה-70 של המאה ה-19 ופורסם מחדש ב-2005. הוא גם הכיר את ויליאם בלייק והזמין עותקים של כמה מספריו המאוירים.
לפחות אחד ממכתביו של בלייק אליו הוא מסמך משמעותי עבור הביוגרפים של בלייק.
מ-1785 עד 1787, הוא נסע להודו, והפיק מיניאטורות וסקיצות רבות.
הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1791. בשנת 1792 מונה לצייר דיוקנאות בעפרונות למלך.
רוב הדיוקנאות הרבים שלו של משפחת המלוכה עדיין נמצאים באוסף המלכותי.