tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בתקופה זו האשימו אותו השלטונות שאינו עובד בשבת ושדווקא בעונת הבציר שתאמה את תקופת החגים הוא מחליט לשבות מעבודתו וכך פוגע בייצור.
גם בפעמים אלו הצליח לחמוק מההאשמות כלפיו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר החלו להגיע לאזור מרכז אסיה פליטים יהודים, הקדיש חודיידטוב מאמצים רבים להצלתם.
באותן השנים היה יוצא לתור אחרי פליטים והכניסם לאחוזה שבנה בסמרקנד, שם דאג להם לקורת גג, טיפול רפואי ומזון.
לאחר שיקומם הרפואי מצא להם עבודות ושיכן אותם בקולחוז שהקים.
בתקופות מסוימות הגיע מספר הפליטים ששהו במקביל באחוזתו למאה איש.
בסך הכול טיפל בכ-3,000 פליטים.אחד מהם, בחור מישיבת קמניץ, נישא לבתו הבכורה.
בעקבות הלשנה נאסר חודיידטוב ונשפט על כך שסייע לפליטים באופן מחתרתי, אך יצא זכאי ממשפט זה.
ב-12 בדצמבר 1971 עלה חודיידטוב לישראל ומאות מפליטי השואה שהציל השתתפו בקבלת פנים שנערכה לכבודו בבני ברק.
בהשראת פעולות ההצלה שלו במהלך השואה כתב הסופר הרב יוחנן בן אהרון חזק בשנת 1981 מחזה עלילתי בשבע מערכות בשם "היהודי הבוכרי מולא רפאל מסמרקנד" המתאר את מעשיו של חודיידטוב בתקופת השואה ואת המשפט בו הואשם בסיוע מחתרתי לפליטים.
לאחר עלייתו לארץ התגורר בקריית מלאכי ועסק בעניינים ציבוריים.
הוא פעל לשיקום חלקת הנביאים של העדה הספרדית ההרוסה בהר הזיתים, הקים בית כנסת לבני העדה הבוכרית בקריית מלאכי והוציא לאור מספר ספרים, ובתוכם: סדרת "כתבי הקודש עשרים וארבעה", מגילת אסתר בשפה הבוכרית וספרי שירה ופיוט של רבי שמעון חכם.
חודיידטוב נפטר ב-25 באוגוסט 1987 ונקבר בהר הזיתים לצד אשתו רחל.
רפאל (רפי) סברון (נולד ב-1935) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, היה ממתכנני מבצע מוקד, בעל עיטור המופת וצל"ש הרמטכ"ל.
סברון נולד בשם רפאל הופנונג בחיפה לרודולף-ראובן ד"ר למשפטים ולוטה, עולים חדשים מברלין, גרמניה שעלו לישראל שנה קודם לכן בשנת 1934. סיים לימודיו בתיכון חדש בחיפה וגויס לצה"ל ביולי 1953.
בשל פרופיל רפואי נמוך, הוצב בחיל הקשר, לאחר כשנה התנדב לקורס טיס מס' 19, אותו סיים במרץ 1956 במגמת נווטים.
לאחר הקורס הוצב כנווט בטייסת 109, טייסות מטוסי מוסקיטו מדגם קרב/הפצצה.
ביוני אותה השנה הוצב כנווט בטייסת 115, טייסת צילום שהפעילה מטוסי מוסקיטו וגלוסטר מטאור.
השתתף בשנים 1956–1957 כשגרת הטייסת, בגיחות צילום במדינות ערב ובהם בחצי האי סיני כהכנה למבצע קדש, וכן היה בן זוגו של דני שפירא בגיחת צילום בעיראק באוקטובר 1956. בדצמבר 1956 שימש כנווט בגיחת צילום בערב הסעודית ובמאי 1957 בגיחת צילום בצפון מזרח סוריה.
באוקטובר 1957 הוצב בבית הספר לטיסה במקביל לביצוע טיסות צילום ולאחר מכן בטייסת 103 (תובלה).
בינואר 1959 לבקשתו הוצב בטייסת 124, טייסת המסוקים הראשונה בחיל האוויר והוכשר כטייס משנה, עסק בתכנונים מבצעיים והדרכת טייסים בניווט.
בסוף שנת 1962 נשלח לקורס לוחמה נגד צוללות של נאט"ו במלטה ולאחר מכן בשנת 1963 על פי דרישת מטה חיל האוויר הוצב במדור תכנון מבצעי במטה חיל האוויר (ענף אוויר 3), במסגרת זו היה שותף בתכנון מבצעי סיירת מטכ"ל לאיסוף מודיעין במצרים.
במסגרת תפקידו היה אחראי לתוכניות חיל האוויר לעליונות אווירית, להגנה על חופי הארץ, סיוע אווירי למלחמה על המים ועוד.
באותה השנה מונה "ראש מדור תכנון מבצעי".
במקביל לתכנון מבצעים סברון השתתף כנווט וטייס משנה של אורי ירום ב"מבצע חלוץ" באוגוסט 1963 עליה עוטר בעיטור המופת וב"מבצע שרקרק" עם חיים נווה במרץ 1964 עליה עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
בתפקיד ראש מדור תכנון מבצעי הטיל עליו רע"ן מבצעים יעקב נבו, לתכנן מחדש מבצע להשגת עליונות אווירית של חיל האוויר הישראלי מול חילות האוויר הערבים, המבצע שתכנן היה גלים של הפצצת מסלולי ההמראה של שדות התעופה הערביים ולאחר מכן יעפי צליפה במטוסי הקרב על הקרקע בעודם לכודים בשדה המופצץ.
תכנון המבצע ארך כשנה וחצי והסתיים בקיץ 1965. המבצע יושם בהצלחה ב-5 ביוני 1967, והוא זה שפתח את מלחמת ששת הימים.
באוקטובר 1965 החל בלימודי כלכלה והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום הלימודים הוצב בבית ספר לטיסה בבסיס חצרים.
ביומה הראשון והשני של מלחמת ששת הימים, השתתף כטייס מסוק במטס להנחתת כוחות חי"ר לכיבוש שארם א-שייח'.
ב-9 ביוני, יומה השלישי של המלחמה עלה לגליל כנציג מחלקת מבצעים של חיל ההאוויר כדי לרכז את פעילות המסוקים לכיבוש רמת הגולן.
ב־10 ביוני הוביל כנווט וכטייס המשנה של אליעזר כהן (צ'יטה) את כוח המסוקים, שכלל שתי טייסת מסוקי S-58, וסופר פרלון, להנחתת כוחות חי"ר לכיבוש דרום רמת הגולן ובהמשך לכיבוש צומת בוטמייה (רפיד).
צומת זו מהווה עד היום את הגבול הדרום-מזרחי של רמת הגולן.
ב־11 ביוני, יומה האחרון של המלחמה, הוזנק לחלץ מרמת הגולן את מפקד חטיבת השריון משה בר כוכבא (בריל) שנפצע.
בר כוכבא סירב להתפנות בטרם תושלם המשימה של כיבוש צפון רמת הגולן.
לכן, הצטרפו סברון וטייס המסוק הנוסף בג'יפ לפעולה הקרקעית לכיבוש צפון רמת הגולן ולאחר סיום הכיבוש ללא קרב והגעת הכוחות לקוניטרה פונה בר כוכבא.
בשנת 1968 מונה למפקד טייסת אמנ"ט (אימון נווטים), ובשנת 1969 מונה למפקד בי"ס לאימוני קרקע ונווטים, במסגרת בית הספר לטיסה, וזאת במגמה להכשיר מספר גדול של נווטים למטוסי הפנטום.
במלחמת ההתשה, במקביל לשירותו בבית הספר לטיסה, שימש כנווט במטוס סקייהוק דו-מושבי שהוכשר להכוונת ארטילריה בטייסת 102. וכן המשיך כטייס משנה ונווט בטייסת מסוקים 123 בעיקר לצורכי חילוץ נפגעי המלחמה.
בשנת 1971 מונה לראש ענף מבצעים משולבים.
במלחמת יום הכיפורים מונה למפקד החפ"ק האווירי בפיקוד הצפון ופיקד בין השאר על תקיפות חיל האוויר לבלימת הכוחות הסורים ברמת הגולן.
לאחר המלחמה מונה ליועץ כספי למפקד חיל האוויר, ובמסגרת זו הקים את מת"ב (מינהל תקציבים וביקורת משק).
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת במשך כארבע שנים, משנת 1976 ועד 1980 כנספח צה"ל ומשרד הביטחון בבריטניה ובמדינות סקנדינביה.
לאחר שחרורו ניהל חברת מחשוב ולאחר מכן בשנים 1988 ועד 1999 כיהן כראש אגף שליטה מבצעית בחברת אל על.
סברון נשוי ואב לחמישה ילדים.
רפאל פאסיו (בפינית: Rafael Paasio; 6 ביוני 1903 - 17 במרץ 1980), ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד, היה ראש ממשלת פינלנד פעמיים, בשנים 1966-1968 ובין פברואר לספטמבר 1972.
בגיל 17 היה פאסיו סדר דפוס והיה פועל דפוס עד 1938. במהלך מלחמת העולם השנייה היה ראש איגוד הפועלים הצעירים וערך את ביטאון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
משנת 1942 היה פוליטיקאי פעיל, תחילה בממשל המקומי בעיר טורקו ומ-1948 כחבר פרלמנט וכיהן כשר התחבורה ושר הרווחה בממשלתו של אורהו קקונן בראשית שנות החמישים.
כיו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט היה אחראי על רקימת קשרי החוץ של המדינה עם ברית המועצות, תוך יצירת מאזן של ידידות ושיתוף פעולה תוך שמירה על עצמאות מדינית.
משנת 1963 כיהן כראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, במסגרתה נבחר לראש הממשלה ב-27 במאי 1966. ממשלתו הייתה ממשלת שמאל-מרכז רחבה שכללה מחד את מפלגת המרכז של קקונן ומאידך, לראשונה מאז 1948, את המפלגה הקומוניסטית.
פאסיו נזכר כראש מפלגה שאיחד את מפלגתו וגיבש אותה וכמי שיצק, בממשלתו הראשונה, את היסודות למדינת הרווחה הפינית.
במסגרת ממשלתו השנייה חתם על הסכם סחר חופשי ראשון בין מדינתו לבין השוק האירופי המשותף.
פאסיו ביקר בישראל ב-22 במאי 1967, בעיצומה של תקופת ההמתנה המתוחה שלפני מלחמת ששת הימים.
רפאל (רפי) פלח (נולד ב-1947) הוא ספורטאי פאראלימפי.
פלח נולד בטריפולי שבלוב ולאחר הקמת המדינה עלה בגיל שנה עם משפחתו שהתגוררה בתחילה במעברת רמת גן.
למד בבית ספר יסודי ברמת גן ובאורט מקצועי ובקיץ 1965 גויס לחיל הנדסה.
אחרי קורס קצינים היה קצין חבלה בדרגת סגן ומפקד מחלקה בפלוגה מבצעית.
במלחמת ששת הימים פיקד על יחידה לפינוי שדות מוקשים במסלול ההתקדמות של האוגדה בפיקודו של אריאל שרון.
אחרי המלחמה עסקו בפינוי אלפי מוקשים מאזור בארותיים ומשם עברו לפינוי מוקשים באזור הבניאס שברמת הגולן.
ב-7 באוגוסט 1967 נפצע מהתפוצצות מוקש באזור צומת הטנק (צומת שיאון) ואיבד את הראייה.
הוא נעזר בכלב נחייה והשתקם בבית הלוחם תל אביב.
ב-1976 ו-1980 השתתף בתחרויות אתלטיקה (הדיפת כדור ברזל, קפיצה לרוחק וריצה) ב.
באולימפיאדות ב-1980 וב-1992 היה חבר בנבחרת הכדורשער.
בישראל התחרה גם בג'ודו וב-1978 השתתף באליפות ישראל.
כמו כן, ארגן ב-1982, יחד עם יקותיאל גרשוני, מסע אופניים של נכי צה"ל סביב הכנרת.
פלח עומד בראש נציגות העוורים של ארגון נכי צה"ל והוא חבר ועד של בית הלוחם תל אביב.
בעמותת חיל ההנדסה הקרבית הוא איש קשר עם הפצועים.
אחרי שנפגע עבד במרכזית הטלפונים של משרד הביטחון.
בעידוד של יקותיאל גרשוני הוא השלים לימודים בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב ומאוחר יותר למד עבודה סוציאלית.
היה חבר בוועד המנהל של המרכז לתרבות מונגשת, מיסודה של הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות ראייה.
הוא נשוי בשנית, אב לארבעה וסב לנכדים.
רפאל סופרמן (Raphael Soferman, 27 באוגוסט 1879 - 23 באפריל 1956) היה מחנך, פעיל ציוני וסופר.
שימש כמחנך בשפה העברית בפולין, אוקראינה, אוסטריה וישראל, פרסם מאמרים ציוניים, ייסד את הסתדרות המורים העבריים בפולין, היה חבר מועצת עיריית תל אביב בשנים 1922–1928, היה עורך השבועון "הציוני הכללי" ופרסם מספר ספרי לימוד.
רפאל סופרמן נולד בעיירה קונילוי שבמחוז קייב (אוקראינה) בח' באלול ה'תרל"ט (1879), לאביו, יצחק אייזיק ולאמו חסיה בת דב בר רוזנברג.
סופרמן גדל בבית הורי אמו בכפר וורונויה, במחוז אומן, מאחר שהתייתם מאימו בגיל ארבעה חודשים.
אביו היה ממשפחה חסידית מוכרת.
קיבל חינוך מסורתי ותורני בחדר, אצל מלמדים פרטיים ובישיבה.
בראשית תרנ"ו עבר ללבוב על מנת להמשיך בלימודיו.
שם ייסד אגודה בשם "דוברי עברית".
בתרנ"ז נבחר להיות מזכיר הכבוד העברי בוועד המרכזי של ציוני גליציה ובוקובינה, שבראשו עמדו אדולף שטנד, ד"ר אברהם קורקיס ושלמה שילר.
ערך הרצאות בסביבה, בשליחות הוועד, בנושאי הציונות והשפה העברית, לקראת כינוס הקונגרס הציוני הראשון.
בימי שהותו בלבוב שימש ככתב של השבועון "די ולט" ("העולם") וגם של "המגיד" הקרקובי.
כמו כן, שימש כעורך המדור הספרותי בעיתון ציוני ביידיש.
בראשית תר"ס החל לעבוד כמזכיר חברת "אהבת ציון" בטרנוב (שייסדה את המושבה "מחניים").
בתחילת תרס"א עבר לווינה, והחל ללמוד באוניברסיטה פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה.
בתרס"ה חזר לגליציה והתחיל לעסוק בהוראה עברית.
על פי בקשת ועד הקהילה ברוהאטין, ייסד ב-1906 סופרמן בעיר בית ספר עברי וניהל אותו במשך כחמש שנים.
שם עסק מלבד עבודתו בבית הספר גם בעבודה ציונית מקיפה בערי גליציה ובוקובינה.
בראשית תרס"ו יזם את הקמת הסתדרות המורים העברים.
בשנת תרס"ז נשא לאשה את מטילדה בת יצחק לאנדא.
הבית שלהם היה אחד משני הבתים באוסטריה, ששפת הדיבור בהם הייתה עברית.
בשנה זו נבחר לנשיא הסתדרות המורים העברים, ומילא תפקיד זה עד עלותו לארץ ישראל.
עד שנת תרס"ט הצליח לייסד, מתוקף תפקידו, 42 בתי ספר חדשים.
בשנים תרס"ט-תר"ע חיבר ביחד עם חברו להוראה צבי שרפשטיין, ספר לימוד בעברית לשתי שנות הלמוד הראשונות בשם "שפתנו".
בתרע"א התיישב בברודי, הוציא שבועון ציוני ביידיש "העברי", ושימש בו כעורכו, עד עלייתו ארצה.
בי"ח באדר תרע"ב (1912) עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב בצפת.
שם פתח שני בתי ספר, לנערים ולנערות, ששפת הלמודים בהם הייתה עברית.
בבית הספר עבד כמנהל במשך שנתיים.
בתחילת תרע"ד, בפרוץ מלחמת השפות, התמנה על ידי ועד החינוך העברי בראשותו של דוד ילין למשרת מורה ראשי בסמינר לגננות בירושלים.
בתרע"ח עבר לתל אביב וקבל משרת מורה להיסטוריה כללית וישראלית, תנ"ך ותלמוד, בכיתות העליונות של הגימנסיה העברית "הרצליה", שם לימד עד גיל 70. היה פעיל במשך כמה שנים בהנהלת ספריית "שער ציון".
היה חבר בארגון בני ברית.
מיום היווסד הסתדרות הציונים הכלליים בארץ ישראל, נבחר לחבר במוסדותיה המרכזיים והיה פעיל בהם.
במסגרת זו, נבחר להיות חבר מועצת עיריית תל אביב בשנים 1922–1928 ושנה אחת שימש גם כחבר הוועד הפועל שלה.
במועצה השלישית היה גם ראש מחלקת החינוך של עיריית תל אביב.
בשנת 1922 הוציא לאור את הספר "הנביא עמוס", בהוצאת "תלפיות" (ירושלים).
בשנים תרצ"ד-תרצ"ה היה עורך השבועון "הציוני הכללי" שיצא לאור עם הופעת העיתון היומי "הבקר".
בתרצ"א פרסם את ספרו "מקורות לתולדות התנועה המשיחית בישראל" עם מבואות והערות היסטוריות (בהוצאת אמנות).
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ערך את ספרי ההיסטוריה הכללית: "תולדות העמים בזמן החדש" מאת יעקב טורי ודן ה.
לרפאל ולמטילדה סופרמן היו שלושה ילדים: שרונה סופרמן-בנימיני (ד"ר לפילוסופיה, מורה לתנ"ך ולדברי הימים בגימנסיה העברית "הרצליה"), נדב סופרמן (רופא נשים, מנהל מחלקה בבית החולים לנשים וליולדות הקריה בתל אביב ומנהל בית החולים) ואמנון סופרמן (מהנדס-בנאי, מייסד הוצאת כרטא).
סופרמן נפטר מסרטן בי"ג באייר ה'תשט"ז, 1956, בגיל 77. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
שפתנו: ספר לימוד השפה העברית על פי השיטה הטבעית, רפאל סופרמן, וצבי שרפשטיין הוצאת השרון, פשמישל, 1909
הנסיעה אל הירח, מאת קרל מיר למגו ; תרגם ועיבד במלואים ושנויים על ידי רפאל סופרמן, הוצאת אמנות, תל אביב, תר"ץ
הנביא עמוס, רפאל סופרמן, הוצאת השתלמות, ירושלים, 1915
מקורות לתולדות התנועה המשיחית בישראל מאחרי גרוש ספרד ופורטוגל ועד ימינו, אמנות, תל אביב, 1930
תולדות העמים בזמן החדש: ספר עזר ללמוד ההיסטוריה הכללית, מאת יעקב טורי ודן ה.
שמידט ; ערוך בידי רפאל סופרמן, הוצאת יבנה, תל אביב, תשי"ב-תשי"ז (3 כרכים)
יוחנן פוגרבינסקי, ר' רפאל סופרמן ז"ל, חרות, 1/6/1956
רפאל (רפי) פרוינד (14 באפריל 1933 ברסלאו, גרמניה – 26 בפברואר 1980, ירושלים, ישראל) היה גאולוג ישראלי, פרופסור לגאולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים, נשיא (1964–1968).
רפאל פרוניד נולד ב-14 באפריל 1933 בברסלאו.
משפחתו של פרוינד עלתה לארץ ישראל בינקותו.
הוא גדל בחיפה, סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי, ולאחר שירותו הצבאי כקצין בנח"ל החל את לימודי הגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1962 הגיש את עבודת הדוקטורט בנושא "בעיות בסטרטיגרפיה של הקנומן-טורון בישראל".
השלכותיה של עבודתו זו, שהתבססה בעיקרה על נתונים פליאונטולוגיים, אישרו הצעות קודמות בדבר תנועה אופקית גדולה לאורך בקע הירדן.
פרוינד היה מהראשונים שהכירו בחשיבותה של טקטוניקת הלוחות בהבנת הגאולוגיה של אזורנו.
בתפיסתו, לפיה תנועות אופקיות הן תופעה עקרונית בטקטוניקה של כדור הארץ, הקדים את תאוריית טקטוניקת הלוחות, שהפכה לימים להנחת מוצא מקובלת בגאולוגיה.
הגאולוגיה של העתקי הסָטה אופקית והעתקי חילוף (טרנספורם) הייתה לנושא המרכזי במחקריו, שכללו אספקטים גאומטריים וכמותיים, ניסויי מעבדה וניתוח קינמטי.
את עבודת השדה עשה בניו זילנד, באיראן ובאתיופיה.
פרוינד התמודד בדרך כלל עם בעיות מרכזיות של הגאולוגיה, כמו מחקר של אזורי הפחתה (מונח שחידש) ושחזור תנועת לוחות קטנים על פי מדידות פליאומגנטיות ועל פי תהליכי הצפת ים (טרנסגרסיה) ונסיגת ים (רגרסיה).
עם זאת היה בראש ובראשונה חוקר הגאולוגיה של ארץ ישראל על כל היבטיה.
הוא ניצל את המגוון הרחב של פעילותו לשחזור ההיסטוריה הגאולוגית של הארץ.
פרוינד פעל כפרופסור לגאולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
בצד ההוראה, שבה העמיד והנהיג דור של גאולוגים, דאג להפצת מדע הגאולוגיה בקרב מתעניינים.
הוא פרסם חלק מרעיונותיו החדשניים בכתבי עת דוגמת "מדע" ו"טבע וארץ".
בסוף ימיו עסק בחיבור ספר, שלא זכה לראות אור, על הגאולוגיה של ארץ ישראל, ובו ביקש לסכם את רעיונותיו בנוסח שיהיה מובן גם לחובבים.
בצד פעילותו המדעית הטהורה היה פרוינד ער גם לבעיות הקשורות בתחום הגאולוגיה הכלכלית.
הוא עסק בבדיקת נושא כדאיות בניית תעלת הימים וכן העלה סברה, חדשנית לזמנהּ, בנושא איתור מלכודות נפט, והיה במשך שנים חבר במועצת המנהלים של חברת חיפושי הנפט הלאומית (חנ"ה).
פרוינד נפטר בשנת 1980 בגיל 47. הניח את בניו, יואב וגיל.
פרס על שמו מוענק מדי שנה, מאז מותו, מטעם החברה הגאולוגית הישראלית.
רפאל דלמסיו סוביריה רודריגס (בספרדית: Rafael Dalmacio Zuviría Rodríguez, נולד ב-10 בינואר 1951 בסנטה פה שבארגנטינה הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
סוביריה היה שחקן מגוון מאוד ששיחק לאורך הקריירה בכל עמדות המגרש למעט כשוער, אך שיחק בעיקר כמגן או כקיצוני.
סוביריה החל את הקריירה שלו בארגנטינה, שם שיחק במדי אוניון וארחנטינוס ג'וניורס, ולאחר מכן עבר לספרד, שם שיחק בקבוצות ראסינג סנטנדר, ברצלונה וריאל מיורקה.
תחתנו האחרונה בקריירה הייתה דפנסורס דה בלגראנו הארגנטינאית.
סוביריה מעולם לא הופיע במדי נבחרת ארגנטינה.
סוביריה נודע בכינוי "אל טוריטו" (El Torito), שמשמעותו השור הקטן.
בצעירותו הצטרף סוביריה למחלקת הנוער של אוניון שמעיר הולדתו, סנטה פה, והוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית במדי ב-1969. תחילה שיחק כקיצוני בשני צדי המגרש.
בהתקפה שיתף פעולה עם שחקנים כרוברטו לרגירוצ'ו מרטינס והקטור סקוטה, ששיחקו מאוחר יותר בספרד כמו סוביריה.
הוא עשה את צעדיו הראשונים בקבוצה וביסס את מעמדו בה, ובראשית 1971 עבר לארחנטינוס ג'וניורס.
ארחנטינוס החלה לבסס את מעמדה בליגה הארגנטינאית והשתתפה הן בטורניר מטרופוליטנו והן בטורניר נסיונל.
סוביריה סייע לה להתרחק ממאבקיה בתחתית הטבלה.
בקיץ 1973 עזב סוביריה את ארגנטינה, עבר לספרד, שם החל לשחק במדי ראסינג סנטנדר ששיחקה בליגה הראשונה בספרד.
הוא השתלב מיד בקבוצתו החדשה וערך את הבכורה כבר במשחק הליגה הראשון לעונה זו.
במשחקו הרביעי במדיה כבש שער בכורה, בהפסד 2-1 לריאל אוביידו ב-23 בספטמבר.
שבוע לאחר מכן כבש משחק שני ברציפות, בניצחון 2-1 על אתלטיקו מדריד, ועד סוף העונה, בה הופיע ב-30 משחקים, הבקיע שער נוסף, בניצחון 2-0 על אספניול ב-18 בנובמבר.
סוביריה לא הצליח למנוע את ירידתה של סנטנדר לליגה השנייה בסוף העונה, לאחר שהיא סיימה במקום ה-17 מתוך 18. בעונה הבאה עזר לקבוצתו לשוב לליגה הראשונה מהמקום השני בליגה בכך שהבקיע 9 שערים, כולל 2 צמדים, ב-36 משחקים בהם שותף.
בין היתר כבש שלושער במשחק מול ריאל מדריד שהסתיים בתיקו 3-3 ב-19 בדצמבר 1976. סנטנדר הצליחה להישאר בליגה כשהיא במרחק נקודה בלבד מהמקום ה-16 המוביל לירידה לליגה השנייה.
בקיץ 1977 הצטרף סוביריה לברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד, אותה אימן רינוס מיכלס ההולנדי.
שם התברג בהרכב הקבוצה מהרגע הראשון.
ב-14 בספטמבר, במשחק גביע אופ"א נגד סטיאווה בוקרשט, כבש שער בכורה במדי ברצלונה, והוא עזר לקבוצתו לנצח 5-1. ב-2 באוקטובר, בניצחון 2-0 על קדיס, כבש שער ליגה ראשון במדיה.
ב-30 באוקטובר כבש צמד בעיטות עונשין, בניצחון 5-0 על לאס פאלמס.
ברבע גמר גביע אופ"א הבקיע לרשתה של אסטון וילה ועזר לקבוצתו להעפיל לחצי גמר הטורניר, שם הודחה על ידי פ.ס.וו.
בסך הכול הבקיע 6 שערים ב-33 משחקי ליגה, שבסיומה הגיעה ברצלונה למקום השני.
כמו כן היה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע הספרדי, והוא פתח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה 3-1 את לאס פאלמס.
בעונה הבאה המשיך סוביריה לשחק בתדירות גבוהה בהרכב הקבוצה, כשהוא מוסט מעמדת הקיצוני לעמדת המגן על ידי המאמן לוסיאן מולר.
בליגה לא הצליח לכבוש פעם אחת ב-25 המשחקים בהם שותף, וברצלונה הידרדרה למקום החמישי.
בשמינית גמר גביע מחזיקות הגביע פגשה ברצלונה את אנדרלכט, שניצחה 3-0 במשחק הראשון.
בגומלין בקאמפ נואו, כבש הנס קרנקל ראשון, חואן קרלוס הרדיה שני וסמוך לסיום המשחק, כבש סוביריה את שערה השלישי של ברצלונה, ובזכות כך המשיך המשחק להארכה.
בתום ההארכה ניצחה ברצלונה 4-1 בדו-קרב בעיטות עונשין ועלתה לרבע הגמר.
ברבע הגמר ובחצי הגמר עזר סוביריה לברצלונה לגבור על איפסוויץ' טאון ועל בוורן בהתאמה.
במשחק הגמר, בו גברה ברצלונה על פורטונה דיסלדורף 4-3 בהארכה, שיחק סוביריה כל 120 הדקות, וכך ברצלונה זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע המחזיקות.
בעונת 1979/1980 הופיע סוביריה ב-26 משחקי ליגה בהם כבש פעמיים.
הוא היה שותף להפסד הסופר קאפ האירופי לנוטינגהאם פורסט באמצע העונה, ובגביע המחזיקות הגיע עם הקבוצה עד לרבע הגמר, שם הודחה ברצלונה על ידי ולנסיה.
בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-4. בעונה הבאה כבש שער אחד בליגה ב-24 המשחקים בהם לקח חלק - בתיקו 1-1 עם ריאל בטיס ב-22 בפברואר 1981. הוא זכה עם ברצלונה בפעם השנייה בגביע הספרדי, כשהוא פותח גם בגמר טורניר זה, בו ניצחה ברצלונה 3-1 את ספורטינג חיחון.
בעונת 1981/1982 דעך מעמדו של סוביריה בקבוצה, אותה אימן אודו לאטק הגרמני.
הוא השתתף לראשונה במשחק רשמי במהלך העונה רק ב-31 בינואר 1982, כשנכנס כמחליף במשחק מול ריאל ואיאדוליד, בו כבש שער.
לאחר מכן הבקיע את השער היחיד בניצחון 1-0 על אתלטיקו מדריד ב-21 בפברואר, שערו האחרון במדי ברצלונה.
עד סוף העונה לקח חלק במספר מצומצם של משחקים בליגה ובגביע המחזיקות, בו זכתה ברצלונה הודות לניצחון על סטנדרד לייז', מבלי שסוביריה ייקח בו חלק.
ברצלונה צירפה מספר שחקנים כדייגו מראדונה, מרקוס אלונסו פניה וחוליו אלברטו מורנו, ומפני שהבין כי לא נותר לו מקום בקבוצה, עזב סוביריה את ברצלונה ועבר לריאל מיורקה, ששיחקה בליגה השנייה תחת המאמן לוסיאן מולר.
על אף פתיחת עונה קשה עבורה, הצליחה הקבוצה לעלות מהמקום ה-17 עד המקום השלישי, דרכו העפילה חזרה לליגה הספרדית.
סוביריה היה שחקן מפתח בעונה זו, והוא ערך 31 הופעות במהלך העונה בהגנת הקבוצה, ללא כיבוש שער.
העונה הבאה הייתה קשה במיוחד עבור מיורקה, שירדה חזרה לליגה השנייה בסוף העונה.
סוביריה המשיך לשחק בתדירות גבוהה במשחקיה והוא כבש שער בודד במדיה, בבעיטת עונשין במשחק מול ריאל סרגוסה ב-8 בינואר 1984 שהסתיים בתיקו 1-1. בסוף העונה השתתף עם מיורקה בגביע הליגה הספרדית, שם הגיעה עד לרבע הגמר, אך היא הפסידה לברצלונה בדו-קרב בעיטות עונשין בסוף משחק הגומלין.
לאחר תום העונה שב סוביריה לארגנטינה והוא חתם בשורות דפנסורס דה בלגראנו, ששיחקה בליגת המשנה.
במשך שנתיים שם הופיע 52 פעמים והבקיע 3 פעמים, וב-1986 פרש ממשחק פעיל, בהיותו בן 35. סוביריה מעולם לא שיחק במדי נבחרת ארגנטינה, אם כי הוא זומן מספר פעמים לסגלה בראשית שנות ה-70.
רפאל קרלוס דה סילבה (בפורטוגזית: Rafael Carlos da Silva; נולד ב-11 במאי 1987) הוא ג'ודוקא ברזילאי, זוכה מדליית ארד באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
סילבה הפך למדליסט האולימפי הראשון מברזיל בקטגוריית משקל זו לאחר שזכה בארד גם באולימפיאדת לונדון 2012. בשנת 2011, זכה במדליית כסף במשחקים הפאן-אמריקאיים.
בשנת 2013 הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם ובשנת 2014 במדליית הארד, בשנת 2017 זכה סילבה בשתי מדליות באליפות העולם, אחת מדליית ארד בקטגוריית המשקל שלו ואחת כסף בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
סילבה מחזיק גם בארבע מדליות זהב ושתי מדליות כסף מאליפות הג'ודו הפאן אמריקאית.
באולימפיאדת ריו 2016, סילבה זכה בארד לאחר שהפסיד רק לטדי רינר.
באולימפיאדת טוקיו 2020, הוא הודח בשלב רבע הגמר.
היה רב ומשורר, מגדולי פייטני ארם צובא.
נולד בשנת 1853 ליצחק ענתבי בעיר חלב שבסוריה.
שם משפחתו "ענתבי" הוא שם ניסבה, הנגזר משם העיר הטורקית גזיאנטפ הנקראת בערבית 'עין תאב' או 'ענתאב', מקום מוצאו של אחד מאבות המשפחה.
בצעירותו התעוור ונעזר בתלמידיו מבית המדרש "עבוד הררי", לשם העלאת שיריו על הכתב.
על אף המגבלה הזאת, היה רבי רפאל בקי בנגלה ובנסתר, וידיעותיו ולמדנותו מצאו את ביטוין במאות השירים שחיבר.
בשנת 1893 ביקר בירושלים לרגל טקס הכתרתו של הרב יעקב שאול אלישר לתפקיד הראשון לציון, והוא כתב שיר מיוחד עבור האירוע והכשיר שתי מקהלות לשיר אותו.
שם השיר הוא "ישא ברכה" כשם ספרו וכינויו של הרב אלישר.
בסוף ימיו עבר להתגורר בקהיר שבמצרים שם נפטר בג' בכסלו תרע"ט (1918).
הרב ענתבי היה משורר פורה במיוחד שחיבר למעלה מ-400 פיוטים.
מסופר עליו שאף בעת שהיה משוחח שיחת חולין עם אנשים היה מתבל דבריו בחרוזים ולעיתים אף היה כותב שיר על השיחה.
לאחר עלייתו ארצה לירושלים היה בין ראשי המפיצים את מסורת שירת הבקשות של יהודי אר"ץ, ועד יומו האחרון הוסיף עוד לחבר פיוטים.
פיוטיו התפרסמו מאוד בקרב יהודי עירו והפכו לחלק מרכזי ברפרטואר השירה החלבית.
חלק משיריו נכנסו גם לסדר שירת הבקשות בליל שבת של יהודי חלב.
פרסומו חרג מגבולות עירו ועם הזמן הפכו פיוטיו פופולריים מאוד באירועי שמחה כמו חתונות, בר מצווה וכדומה גם אצל יהודי מרוקו ועדן שבתימן.
בין פיוטיו מפורסמים השירים "מעוזי אז כלה קץ", "עזרני אל חי", "אתה אל כביר", "יחיד רם לעולם", "אני לשמך אהלל", "היכלו היכלו" (פיוט לחנוכה), "יחיד נורא נפש כל חי" (פיוט לפסח), "רנו גילו" (פיוט לפורים), למה הקץ נסתם נא, "רפא צירי" ועוד רבים.
לחנים רבים שחיבר ענתבי מיוסדים על מנגינות ערביות מקובלות לשירי חול.
מנהגו היה להאזין לשירים הערביים בחתונות, בבתי קפה ובאירועים חברתיים ולהעתיק את המנגינה לשיר יהודי שחיבר, וכך "לגייר" את המנגינה ולצקת בה תוכן קדוש.
בהקשר לכך כתב: "על כן בכל ניגון חדש שיצא מגויים, צריך לייסד לו דברים מפי ספרים וסופרים, דברי קדושה.
כדי להמשיך הניצוץ מסיטרא אחרא לסיטרא דקודשא".
בשל מנהגו זה מכונה ענתבי בחיבה בקרב יהודי חלב בברוקלין ה"גנב".
מהקדשותיהם של רבים משיריו ניכר שנוצרו לפי הזמנה של בעלי השמחה ומשפחותיהם, תמורת תשלום או בהתנדבות.
בשירים אלו הכליל רמזים אישיים רבים.
ספר שיריו הראשון, "שירה חדשה", יצא לאור בחלב בשנת תרמ"ח (1888).
בשנת 1905 נעתקו כל פיוטיו ושולבו בספר "שיר ושבחה" שפורסם בירושלים על ידי רבי רפאל חיים כהן.
ב-1921 הדפיס כהן את השירים במהדורה מורחבת עם תוספות מעזבונו בספר נפרד.
הרב ענתבי נהג ללמד במדרש עבוד הררי והוא ביקר בתלמוד תורה לעיתים קרובות כדי לבחון את הבנים, שלדעתו היו בעלי יכולת בחזנות ובפזמונים.
אחד מתלמידיו הנודעים היה ר' משה אשקר הכהן.
אביו של אשקר נפטר כשהיה בן שש, ומתוך תקווה לטפח ולכוון את כישרונו הטבעי בשירה התנדב הרב ענתבי לשמש כאפוטרופוס של הנער.
אשקר הפך לתלמידו הקרוב, וענתבי הנחיל לו את רזי המוזיקה הערבית והכתיבה הפיוטית בלשון העברית.
כביטוי לחיבתו כלפי אשקר הלחין עבורו את הפזמון 'מלך רחמן' לרגל חתונת התלמיד ובו מוזכרים תלמידו משה, ואבי הכלה יעקב: .
אשקר אף היה זה שהעלה על הכתב רבם מפיוטיו של רבו שהיה עיוור.
תלמידים ידועים אחרים של ענתבי היו הרב אליהו חמווי, הרב חיים שאול עבוד, מרדכי (מוראד) הררי, אפרים כהן, ועוד.
הרב רפאל אליהו עבו (ז' באדר ה'תרע"ג, 16 במרץ או 14 בפברואר 1913, צפת – ט"ז באייר ה'תשמ"ג, 29 באפריל 1983) היה דיין ישראלי שכיהן כאב"ד בחיפה ובתל אביב וכדיין בבית הדין הרבני הגדול.
נולד בצפת לרבי יהודה עבו ולאה עבו.
אביו היה בנו של אברהם עבו, בנו הבכור של רבי שמואל עבו, אבי שושלת משפחת עבו בארץ ישראל.
למד בישיבתו של הרידב"ז בצפת, ולאחר מכן בישיבת תפארת ישראל בחיפה אצל הרב דב מאיר רובמן.
בשנת ה'תרצ"ד עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף בירושלים, שם התחבב על ראש הישיבה הרב עזרא עטייה, שהסמיכו לדיינות.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בטבריה, שם שימש כמנהל התלמוד תורה הספרדי וכראש ישיבת "אור החיים" שייסד בעיר, וכן ייסד בה תנועת נוער דתית.
בשנת ה'תש"ז (1947) נשלח על ידי הרב עטייה למרוקו על מנת לייסד שם סניפים של רשת החינוך "אוצר התורה", כדי למשוך ילדים רבים שנשלחו לרשת החינוך אליאנס.
במרוקו ייסד הרב עבו ישיבות, תלמודי תורה ובתי ספר רבים, ועד מהרה רשת אוצר התורה במרוקו כללה אלפי תלמידים.
לאחר תקופה של כשלוש שנים חזר לארץ, ובראשית שנות החמישים (בשנת ה'תש"י לערך), התמנה לדיין בבית דינו של הרב שמואל יצחק יפה בתל אביב.
בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לאב בית דין בחיפה ובשנת ה'תשכ"א (1961) התמנה לאב"ד תל אביב-יפו.
בתפקיד זו התמנה על ידי הרב הראשי שלמה גורן לכהן כדיין ב"בית הדין הרבני המשמעתי".
בשנת ה'תשכ"ד (1964) התמודד לכהונת חבר מועצת הרבנות הראשית, אך לא נבחר.
בשנת ה'תשמ"א (1981) התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים וכחבר בוועדה שבחנה את הנבחנים לדיינות, וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו.
כמו כן, ייסד בעיר כולל אברכים בשם "אור רפאל".
באחרית ימיו הרבה בתעניות וסיגופים, ונהג להתענות תענית בה"ב ותעניות דיבור רבות, ופעל להפצת רעיון תעניות הדיבור ברחבי העולם היהודי.
נפטר בט"ז באייר ה'תשמ"ג (29 באפריל 1983), ערב ל"ג בעומר שבו היה משתתף בקביעות בתהלוכה המסורתית של משפחת עבו מבית הכנסת בנאה בצפת לקבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון עם ספרי תורה, בהיותו שרוי בתענית בה"ב ובעת אמירת קריאת שמע.
עמד בקשרים עם רבנים ודיינים גדולים בדורו, בהם הרבנים עובדיה יוסף, מרדכי אליהו, יעקב רוזנטל, יואל קלופט וישראל אבוחצירא.
נודע במומחיותו בענייני שמות בגיטין, ופנקס השמות שלו הוכנס לפרויקט שמות גיטין של "אוצר הפוסקים".
היה נאמן ההקדשות של העדה הספרדית בקבר הרשב"י במירון, והיה מהחותמים על מברק לראש הממשלה גולדה מאיר ובו מחאה על הניסיון של משרד הדתות להפקיע את הבעלות על קבר רשב"י במירון מידי העדה הספרדית בצפת.
היה נשוי למרגלית, נכדתו של הרב רפאל אוחנה.
התגורר בשכונת נחלת גנים ברמת גן והעביר בה שיעור קבוע.
ארכיונו האישי מופקד בספרייה הלאומית בירושלים.
יחסו להקמת המדינה היה חיובי.
הרב רפאל נהג לחגוג את יום העצמאות ויום ירושלים, והצטער על בחורי הישיבות שלעגו לימים אלו.
הרב אליהו שרים - רב שכונת מרכז מסחרי בתל אביב וראש ישיבת "תורה והוראה".
הרב מרדכי מזרחי - רב שכונות רמת ישראל וביצרון בתל אביב.
הרב מיכאל (מכלוף) בן דוד - מבני ברק כיהן בתפקיד ניהולי ברבנות הראשית לישראל כ-43 שנים.
נכדו הרב דביר שרים חיבר את הספר "דעת רפאל" על שמו.
נכדו הרב מתתיהו שרים הוא ראש מוסדות תורה והוראה בת"א, וגם משמש כנאמן ההקדשות הספרדי במירון.
רפאל קוהן (4 במרץ 1874 קיליה בסרביה - 1 ביולי 1951 תל אביב) היה מומחה לגידול גפנים.
מונה כבא כוחו של הברון רוטשילד בזכרון יעקב תפקיד אותו מילא כ-40 שנה.
קוהן נולד ב-1874 בעיירה קיליה שבדרום בסרביה (כיום אוקראינה) לאביו חיים מאיר הכהן.
בילדותו למד ב"חדר" בקיליה ואחר כך, כשעברו הוריו לגור בעיר רוסצ'וק שבבולגריה, למד שם בבית-ספר יהודי-גרמני.
ב-1885 עלה ארצה עם הוריו ושני אחיו והמשפחה התיישבה ביפו.
ב-1892 החל ללמוד חקלאות במקווה ישראל והתמחה בגפנים ויין.
עם סיום לימודיו התקבל לשירות הברון רוטשילד בפקידות זכרון יעקב כמומחה לגפנים ויין וכעוזר לפקיד הראשי יעקב בן שימולולאחר שישה שבועות התמנה לסגן מנהל ומדריך נטיעות במושבה מאיר שפיה שם עסק בסלילת הכביש ונטיעת חורשה כחלק מתוכנית לבנית בית הבראה לאיכרים ופועלים שנחלשו מהקדחת.
ב-1899 חזר קוהן משפיה והחל לנהל עבודות נטיעה בזכרון יעקב כעזרה לפקיד הברון יואל (ז'יל) רוזנהק.
ב-1903 נתמנה לנהל את עבודות הברון בחדרה שם עסק נטיעת יערות אקליפטוס, בניהול העבודות ליבוש ביצות כבארה, ובהשבחת הקרקע בביצת כבארה ובפרדס נזלה.
בנוסף עזר בהשגחה על הקרקעות בבורג', במרח' (היא גבעת עדה) ובעתלית.
ב-1905 נתמנה למנהל מחלקת החקלאות של יק"א במחוז השומרון ולממלא מקום מנהל האדמיניסטרציה בחיפה.
במסגרת סמכותו עזר ב-1914 לקבוצה שהכינה את הקרקע ליסוד המושבה בנימינה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלו רוב פקידי יק"א מהארץ וקוהן נשאר יחיד לנהל את המשרד בזכרון יעקב.
עם סיום המלחמה סייע לקבוצות שהכשירו את הקרקע במרח' (גבעת עדה), בורג', שוני וזרעוניה (בנימינה).
ב-1924 מונה קוהן, על ידי פיק"א, לאחד ממנהלי העבודה המרכזיים בפרויקט ייבוש ביצות כברה שם ניהל את חפירת התעלות לניקוז הביצות.
ב-1925 ליווה קוהן את הברון רוטשילד בביקורו החמישי והאחרון של הברון רוטשילד בארץ ישראל
ב-1932 נסע קוהן לפריס וביקר את הברון בענייני העבודה.
באותה שנה פרש לגמלאות ועבר לגור בתל אביב-יפו.
ב-1951 נפטר בתל אביב והובא ב-10 ביולי למנוחות בבית העלמין בזיכרון יעקב.
ב-1962 נפטרה רעייתו רוזה (נולדה 1876) ונקברה אף היא במושבה.
ב-1897 נישא קוהן לרוזה ניימאן בת רחל וזאב לופו ניימאן, ממייסדי זכרון יעקב.
רבקה (1901 - 1990) נישאה ליוסף קופרמן, בן זכרון יעקב, שהיה לסגן מושל מחוז לוד במנדט הבריטי.
בתיה (1906 - 1987) נישאה למהנדס אברהם פוגל, שהיה מראשי המחלקה הכלכלית של עיריית תל אביב.
בניהם אורי פוגל והאדריכל יורם פוגל.
בתקופת הפקידות המוקדמת, הידועה כתקופת האפוטרופסות (1884- 1900), היו רוב פקידי הברון אנשי חוץ שנשלחו מצרפת לשרת במושבות.
יחסם הקשה והמתנשא אל המתיישבים יצר הפרדה מעמדית קשוחה בין שתי הקבוצות.
לאחר שהמושבות נמסרו לניהולה של חברת יק"א (1900 ואילך, 1924 ואילך חברת פיק"א) המשיך הברון את מעורבותו, אך אופי הפקידות השתנה, ורוב הנציגים היו מעורים יותר בחיי המתיישבים בארץ ישראל.
עדיין ניכרה תלותם של המתיישבים בפקידים בכל היבט של חיי העבודה במושבה: ארגון העבודה, הקצאת משאבים והכנסת מיכון חקלאי.
בין "עושי דברו של הברון" היו הבדלי מזג וגישה בעיקר ביחסם אל המתיישבים.
רפאל קוהן נזכר בכתבי התקופה כאיש שטח מובהק, מדריך חקלאי ומנהל שירד אל השטח והיה מעורה בכל פרטי הביצוע של נטיעת הכרמים והפרדסים ושל ייבוש הביצות.
קוהן היה מעורב בהקמת מושבות הבת של זכרון יעקב: בת שלמה, מאיר שפיה, עתלית, גבעת עדה, בנימינה, ופרדס חנה.
לנגד עיניו עמד הצורך החיוני לרכוש אדמות ולעבדן במרחב שבין זכרון יעקב לחדרה.
ביצות כבארה השתרעו עד שנות ה-20 של המאה ה-20 במרזבה של מישור חוף הכרמל, סביב נחל תנינים.
הביצות היו הגדולות בארץ ישראל לאחר ביצות החולה, והשתרעו על שטח של 6000 דונם.
השטח נרכש על ידי חברת פיק"א בשנת 1922, והאגודה השקיעה כרבע מיליון ליש"ט בניקוזו על מנת להפכו לראוי לעיבוד חקלאי כשרפאל קוהן היה אחד המנהלים שמונה לביצוע הפרויקט.
לצורך פעולות הניקוז נשכרו פועלים מצריים וסודאנים וכן פועלים משבט ערב אל-ע'וארנה, אשר עבדו במקום בתנאי מחיה קשים וסבלו ממלריה.
קוהן גם היה מעורב בקונפליקט בין פיק"א ואנשי העלייה השלישית שדרשו לשלב יהודים בעבודות הייבוש.
ההסכמה לדרישה הביאה פועלים רבים לזכרון יעקב ולמושבה החדשה בנימינה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה רפאל קוהן לפקח על העבודות בפרדס נזלה פרדס זה ניטע על ידי חברת יק"א בסביבות 1908 בשטח אדמה מישורי ממערב לזכרון יעקב.
בתחילה עבדו בו פועלים ערבים והחל משנת 1912 עולי תימן.
בהמשך הועברה הבעלות על הפרדס מיק"א לבעלות פרטית של האיכרים.
ב-2016 הציג מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב תערוכה בשם "נאמנות כפולה" שהורכבה בעיקרה מאוסף צילומים השייך לעיזבונו של קוהן.
הצילומים נמסרו לתצוגה על ידי נכדו של קוהן, האדריכל יורם פוגל, המשמש כשומר העזבון.
רפאל קארו קינטרו (בספרדית: Rafael Caro Quintero; נולד ב-24 באוקטובר 1952) הוא סוחר סמים מקסיקני, שהקים יחד עם מיגל אנחל פליקס גאיארדו וסוחרי סמים אחרים את קרטל גוודלחרה בשנות ה-70. הוא אחיו של סוחר הסמים, מיגל קארו קינטרו, המייסד והמנהיג לשעבר של קרטל סונורה.
לאחר שהקים את קרטל גוודלחרה בשנות השבעים, עבד קארו קינטרו עם גאיארדו, ארנסטו פונסקה קאריו ופדרו אבילס פרז באמצעות משלוח כמויות גדולות של מריחואנה לארצות הברית ממקסיקו.
לאחר מעצרו התפרק קרטל גוודלחרה ומנהיגיו שולבו בקרטל טיחואנה, קרטל סינאלואה וקרטל חוארז.
קארו קינטרו שוחרר מהכלא ב-9 באוגוסט 2013, לאחר שבית משפט מדינתי הגיע למסקנה כי נשפט שלא כראוי.
עם זאת, בתוך לחץ מצד הרשויות הפדרליות של ארצות הברית לעצור אותו מחדש, הוציא בית המשפט הפדרלי במקסיקו צו מעצר נגד קארו קינטרו ב-14 באוגוסט.
הוא נותר כנמלט מבוקש במקסיקו, ארצות הברית, וכמה מדינות אחרות.
בארצות הברית הוא היה עד ללכידתו ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, ועל ראשו הושת פרס של 20 מיליון דולר על כל מידע שיוביל למעצרו.
ב-16 ביולי 2022 לכד חיל הנחתים של מקסיקו את רפאל קארו קינטרו.
ממשלת ארצות הברית בירכה על מעצרו, ואמרה שהיא "לא תבזבז זמן בבקשת הסגרתו".
ב-27 בפברואר 2025 הוסגר קארו קינטרו לארצות הברית לפי גורם בממשל המקסיקני.
קארו קינטרו מגולם בסדרה נרקוס: מקסיקו על ידי טנוץ' הוארטה מחיה.
שמו מוזכר והוא מופיע בקצרה בפרק הבכורה של הסדרה "אל צ'אפו".
רפאל פיל היה צייר אמריקאי.
נחשב לצייר טבע דומם האמריקאי הראשון.
פיל נולד באנאפוליס, מרילנד, הילד החמישי, אף כי הבכור שנשאר בחיים, של הצייר צ'ארלס וילסון פיל ואשתו הראשונה רייצ'ל ברואר.
הוא גדל בפילדלפיה, ובילה שם את חייו.
כמו אחיו (שכמעט כולם נקראו על שם אמנים או מדענים מפורסמים), רפאל הוכשר על ידי אביו כאמן.
בתחילת הקריירה שלו הצמד שיתף פעולה בפורטרטים.
בכמה עבודות, רפאל צייר מיניאטורות ואילו אחיו, רמברנדט, צייר דיוקנאות בגודל מלא.
בשנת 1793 הוא ערך מסע בדרום אמריקה כדי לאסוף דגימות למוזיאון פיל שהקים אביו.
הוא הציג חמישה דיוקנאות ושמונה ציורים נוספים, ככל הנראה טבע דומם, בקולומביאנום בפילדלפיה בשנת 1794.
התערוכה המקצועית הראשונה שלו הייתה בשנת 1795 בגיל 21. בשנת 1797, יחד עם אחיו רמברנדט, נסע לצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, שם ניסו להקים מוזיאון נוסף.
עם זאת, התוכנית נכשלה, ורפאל חזר לצייר מיניאטורות.
הוא התחתן עם מרתה (פטי) מקגלתרי בגיל עשרים, ואיתה נולדו שמונה ילדים.
בשנת 1806 החל לסבול מתסמינים של הרעלת ארסן וכספית כתוצאה מעבודתו כפקיד שומר במוזיאון אביו.
באוגוסט 1809 הוא אושפז עם הזיות, ובמשך שארית חייו הוא סבל מהתקפות מתישות כמעט מדי שנה - שאביו ייחס לצריכת שתייה מופרזת.
משנת 1810 התרכז פיל בציור טבע דומם כמעט באופן בלעדי, והפך לצייר המקצועי הראשון של אמריקה, והציג לעיתים קרובות באקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה ובמקומות אחרים, במיוחד בין השנים 1818-1814.
משנת 1813 הוא לא הצליח ללכת בלי קביים.
לאחר התדרדרות בריאותו, בתקופה שרוב האמנים חשבו כי טבע דומם הוא נושא הראוי לחובבנים בלבד, הוא הקדיש את עצמו כמעט אך ורק לציור דומם.
הוא נפטר ב־4 במרץ 1825, בגיל 51 בביתו בפילדלפיה.
אלפרד פרנקנשטיין כינה את רפאל פיל "המומחה הראשון לטבע דומם שצץ במדינה זו, והוא אחד מארבעת ציירי טבע הדומם הגדולים של המאה התשע עשרה בארצות הברית."
ייתכן וסגנונו הושפע מציורי טבע דומם ספרדי שראה במהלך נסיעתו למקסיקו ושתי עבודותיו של חואן סאנצ'ס קוטן, שהוצגו באקדמיה בפנסילבניה בשנת 1816.
מרבית ציוריו של רפאל פיל הם קטנים בהיקפים, ומתארים כמה חפצים - בדרך כלל מזון - המסודרים על השולחן על רקע חשוך.
יוצא דופן בולט הוא הציור המתאר את ונוס עולה מהים.
אחיינו ג'ורג' אסקול סלרס טען כי רפאל פיל היה המוכשר ביותר מכל ילדי האמן צ'ארלס וילסון פיל, וש"המהפכה היא שהפכה אותו לשבר כלי שהוא היה".
רפאל קז'ימייז' צ'אסקובסקי (בפולנית: Rafał Kazimierz Trzaskowski; נולד ב-17 בינואר 1972) הוא פוליטיקאי פולני וראש העיר הנוכחי של ורשה.
הוא גם חוקר מדע המדינה המתמחה בלימודי אירופה.
צ'אסקובסקי סיים את לימודיו במכון ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ורשה ובמכללת אירופה בנטולין.
הוא עבד כמתרגם סימולטני ומורה לאנגלית.
הוא הרצה גם בבית הספר הארצי למינהל ציבורי ובקולגיום סוויטאס.
הוא סיים את הדוקטורט בשנת 2004, עובד באוניברסיטה, וגם אנליסט.
בעבר הוא למד בארצות הברית ובאוסטרליה, ושולט בכמה שפות זרות.
הוא נבחר לסיים בשנת 2015. בבחירות המקומיות בפולין אוקטובר 2018 התמודד על ראשות עיריית ורשה מטעם הקואליציה האזרחית (פולין).
צ'אסקובסקי גבר על מועמד חוק וצדק וקיבל 57 אחוז מהקולות בסיבוב הראשון והיה לראש עיריית ורשה.
ב-15 במאי 2020 הוא נבחר למועמד הקואליציה האזרחית (פולין) לבחירות לנשיאות פולין.
בבחירות שנערכו ביוני 2020 העפיל לסיבוב השני עם הנשיא המכהן אנדז'יי דודה, לאחר שזכה ב-30.4% מהקולות, אך הפסיד בסיבוב השני עם 48.9 אחוז (למעלה מ-10 מיליון קולות) מול 51.1 שקיבל יריבו, אנדז'יי דודה ממפלגת חוק וצדק השמרנית.
רפאל פאיארה (בספרדית: Rafael Payare; נולד ב-23 בפברואר 1980) הוא מנצח ונצואלי.
תזמורת אלסטר (2014–2019), התזמורת הסימפונית של סן דייגו (מ-2019) ושל התזמורת הסימפונית של מונטריאול (מ-2022).
רפאל פאיארה נולד בפוארטו לה קרוס, ונצואלה, הוריו היו טרינה טורס דה פאיארה (מורה בבית ספר יסודי), וחואן ר.
הוא החל את לימודי המוזיקה שלו בגיל 14 ב-Núcleo בפוארטו לה קרוס, ולמד נגינה בקרן יער.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הנסיונית הלאומית של האונויות בקראקס.
הוא ואחיו חואל הצטרפו כל אחד ל"אל סיסטמה", "המערכת הלאומית של תזמורות ילדים ונוער של ונצואלה" מיסודו של חוסה אנטוניו אבראו.
פאיארה הפך בסופו של דבר לקרן הראשית של התזמורת הסימפונית ע"ש סימון בוליבר.
בשנת 2004 החל פאיארה לימודים אצל אבראו.
הוא זכה בפרס הראשון בתחרות מלקו למנצחים צעירים במאי 2012, לאחר מכן הוא הפך לעוזר המנצח של קלאודיו אבאדו במהלך עבודתו עם התזמורת הסימפונית ע"ש סימון בוליבר, ולדניאל בארנבוים באופרה של ברלין.
באוקטובר 2013, פאיארה ניצח לראשונה על תזמורת אלסטר.
על בסיס הופעה זו, הודיעה התזמורת על מינויו למנצח הראשי ה-13 שלה, החל בעונת 2014–2015, תפקידו הראשון בתזמורת המובילה.
באוקטובר 2016 הודיעה התזמורת על הארכת חוזה עד עונת 2018–2019, וגם על שינוי בתואר שלו ממנצח ראשי למנהל מוזיקלי.
בפברואר 2018 הודיעה התזמורת על סיום המנהל המוזיקלי שלו בתום עונת 2018–2019. רפאל פאיארה נושא את התואר חתן פרס המנצח של התזמורת.
בארצות הברית עבד רפאל פאיארה כעוזר ללורין מאזל בפסטיבל קאסלטון.
לאחר מותו של מאזל ב-2014, הפך פאייארה למנצח הראשי של הפסטיבל ב-2015. בינואר 2018, ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של סן דייגו.
בהמשך, מינתה אותו התזמורת הסימפונית של סן דייגו כמנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מ-1 ביולי 2019 עם חוזה ראשוני לארבע שנים.
באוקטובר 2020, התזמורת הסימפונית של סן דייגו הודיעה על הארכת חוזהו עד לעונה 2025–2026.
רפאל פאיארה ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של מונטריאול בשנת 2018. הוא חזר כמנצח אורח של תזמורת מונטריאול ב-2019. בינואר 2021, התמנה למנהל המוזיקלי הבא של תזמורת זו, החל מהעונה 2022–2023, עם חוזה ראשוני של חמש עונות.
רפאל פאיארה והצ'לנית האמריקאית אליסה ויילרשטיין נישאו ב-18 באוגוסט 2013. לבני הזוג יש בת, והם מתגוררים בברלין.
5 (עם התזמורת הסימפונית של מונטריאול)
רפאל ויליאם סטרויק (בהולנדית ובאינדונזית: Rafael William Struick; נולד ב-27 במרץ 2003 בליידסנדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי-אינדונזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בריזבן רואר מליגת העל האוסטרלית ובנבחרת אינדונזיה.
סטרויק גדל במחלקות הנוער של פורום ספורט, RKAVV ודן האג.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דן האג במסגרת ליגת המשנה ההולנדית.
בספטמבר חתם בבריזבן רואר מליגת העל האוסטרלית.
ב-14 ביוני 2023 ערך סטרויק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת פלסטין במשחק ידידות.
רפאל סויר היה צייר, שרטט ודפס אמריקאי יליד רוסיה.
מזוהה כריאליסט חברתי בגלל התעניינותו בגברים ובנשים בסביבה עירונית, שכללה את הרחובות, הרכבת התחתית, הסלונים ואולפני האמנים של העיר ניו יורק.
הוא גם כתב כמה ספרים על חייו ואומנותו.
גם אחיו מוזס סויר ואייזק סויר היו ציירים.
הוא ואחיו התאום הזהה, מוזס, נולדו בבוריסוגלבסק, טמבוב, פרובינציה בדרום רוסיה.
אביהם, אברהם שוער, חוקר עברית, סופר ומורה, שגידל את ששת ילדיו בסביבה אינטלקטואלית שבה הושם דגש רב על עיסוקים אקדמיים ואמנותיים.
בן דודם היה צייר ומטאורולוג, יהושע זלמן הולנד.
רפאל המשיך את לימודי האמנות שלו בבתי הספר החופשיים של קופר יוניון בין השנים 1914 ו-1917, ולמד לצד מוזס התאום שלו.
זה היה בקופר יוניון שם הכיר את חיים גרוס, שהפך לחבר לכל החיים מאותה תקופה.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה הלאומית לעיצוב מ-1918 עד 1922, ולאחר מכן, בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק לסירוגין בין 1920 עד 1926. בזמן לימודיו, הוא למד אצל גאי פן דו בואה ובורדמן רובינסון, ולקח את הנושאים העירוניים הנועזים של אסכולת אשקאן.
לאחר שהשכלתו הפורמלית הסתיימה, סויר נקשר לבית הספר לציירים ברחוב הארבע עשרה שכלל את רג'ינלד מארש, איסבל בישופ, קנת הייז מילר, פגי בייקון ומורו, גאי פן דו בואה.
סויר חקר בהתמדה מספר נושאים - עירום נשי, דיוקנאות של חברים ובני משפחה, ניו יורק ובמיוחד אנשיה - בציוריו, רישומים, צבעי מים והדפסים שלו.
הוא גם צייר מספר עצום של דיוקנאות עצמיים לאורך הקריירה שלו.
סויר היה נחוש באמונתו באמנות ייצוגית והתנגד נחרצות לכוח הדומיננטי של האמנות המופשטת בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50.
לאחר סיום הכשרתו בבית הספר לאמנות, סויר לא החל לעבוד מיד כאמן מקצועי, ובמקום זאת צייר בזמנו הפנוי תוך כדי עבודה אחרת.
תערוכת היחיד הראשונה של סויר התקיימה ב-1929. החל משנות ה-30 המוקדמות, הוא הציג באופן קבוע בתערוכות אמריקאיות גדולות שנתיות ודו-שנתיות של מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מכון קרנגי, המכון לאמנות של שיקגו, גלריית קורקורן לאמנות, האקדמיה הלאומית לעיצוב ופנסילבניה.
הוא גם היה חבר באגודת האמנים הגרפיים האמריקאיים.
קריירת ההוראה של סויר החלה במועדון ג'ון ריד, ניו יורק, ב-1930 וכללה תקופות בליגת הסטודנטים לאמנות, בבית הספר החדש למחקר חברתי ובאקדמיה הלאומית.
הוא היה אמן של תקופת "השפל הגדול".
במהלך שנות ה-30 עסקו רפאל ואחיו מוזס בריאליזם חברתי, והפגינו הזדהות עם מאבקי מעמד הפועלים.
בשנת 1939, התאומים עבדו יחד בפרויקט ציורי הקיר הפדרלי לאמנות (WPA-FAP) בסניף הדואר Kingsessing Station בפילדלפיה.
סויר העריץ עמוקות את עמיתו האמן האמריקאי תומאס איקינס, והפיק דיוקן קבוצתי בשם הומאז' לתומס אייקינס.
בין נושאי הדיוקן של סויר היו אמנים וסופרים שהיו חבריו; אלה כללו את אלן גינסברג, ארשיל גורקי, חיים גרוס, גיטל סטיד, אדוארד הופר, פיליפ אוורגוד, אליס ניל וסטיב פולסקי.
ב-1967 הציג מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית רטרוספקטיבה של עבודתו.
סויר נשכר ב-1940, יחד עם שמונה אמנים אמריקאים בולטים נוספים, כדי לתעד סצנות ודמויות במהלך הפקת הסרט "המסע הארוך הביתה", עיבוד קולנועי למחזותיו של יוג'ין אוניל.
הוא גם אייר שני ספרים עבור יצחק בשביס זינגר, בשם ילד קטן בחיפוש אחר אלוהים ואהבה וגלות.
סויר נפטר מסרטן בגיל 87 בביתו בניו יורק ב-4 בנובמבר 1987. הוא נקבר בבית הקברות Acacia בקווינס, ניו יורק.
עבודתו נכללת באוספים רבים של מוזיאונים ציבוריים, כולל מכון באטלר לאמנות אמריקאית, הגלריה הלאומית לאמנות, מוזיאון סמיתסוניאן לאמנות אמריקאית, מוזיאון מטרופוליטן לאמנות, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון הירשהורן.
ב-8 בפברואר 1931 נשא לאישה את רבקה לץ, שהייתה ידידה של אחותו פאני.
רפאל פירס מונטיירו (בפורטוגזית: Rafael Pires Monteiro; נולד ב-23 ביוני 1989 בקורונל פבריסיאנו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת סאו פאולו מליגת העל הברזילאית.
רפאל גדל במחלקת הנוער של קרוזיירו.
בשנת 2008 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית.
ב-3 במרץ 2020 חתם על חוזה לשלוש שנים באתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית.
ב-8 בדצמבר 2022 חתם על חוזה לשלוש שנים בסאו פאולו מליגת העל הברזילאית.
רפאל נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר קופה אמריקה 2024 לאחר פציעתו של אדרסון מוראס.
הרב רפאל עובד אבן צור (ג' בשבט ה'תס"ו, 7 בינואר 1706 - ז' באייר ה'תקכ"ט, 3 במאי 1769), היה דיין בפאס במאה השמונה עשרה.
בסוף ימיו כיהן כאב בית הדין ורבה של העיר.
נולד בפאס לאביו הדיין רבי יעקב ולאימו קלארה בת רבי יהודה עוזיאל.
הוא היה אחד מתוך ששה עשר ילדיו של רבי יעקב, והיחיד שלא שיכל בחייו.
בנו היחיד שממנו נמשכה שושלת רבני אבן צור בפאס (שאר צאצאיו הם מבנותיו).
התחתן באלול תפ"ט עם סיטי בת רבי שמואל די אבילה.
לימים ייבם את אחיו רבי ראובן שנפטר ללא זרע, יבמה זו גידלה את בנו יחידו רבי שלמה שמואל.
בשנת תק"י התמנה לדיין בבית דינו של אביו ורבי שאול אבן דנאן.
לצידו כיהנו דייני 'בית דין של חמש' שסמך אביו, והם: רבי אליהו הצרפתי, רבי שאול אבן דנאן (הקדמון), רבי אפרים מונסונייגו ורבי מתתיה סירירו.
בית הדין התכתב עם דייני מרוקו מערים שונות, כדוגמת דייני מרקש בראשות רבי יעקב פינטו, וכן דייני מקנס בראשות מהרי"ט והמרבי"ץ.
בית הדין דאג לפטור תלמידי חכמים שתורתם אומנותם ממס.
מיום פטירת אביו, ניהל את פנקס הכתובות של פאס עד לשנת תקכ"ח.
לרבי רפאל עובד היה בית כנסת שלו.
היה בקשרי ידידות עם רבי דוד בן חסין ואף השאיל לו ספר תורה שיוכל לקרוא בה בעיר מקנס.
ככל הנראה, בכסלו תקכ"ט, לאחר פטירת רבי שאול (בן יעקב) אבן דנאן, התמנה לאב בית הדין ורבה של פאס במשך חודשים אחדים עד לפטירתו.
נפטר בז' אייר ה'תקכ"ט בפאס.
בלוויה הספידו רבי אליהו הצרפתי.
לאחר פטירתו, שלחו חכמי תטואן אגרת נחומים לבנו יחידו רבי שלמה שמואל מדייני העיר פאס.
לרבי רפאל עובד היו בנות, מהם: סיטי נישאה לרבי יצחק אצאייג, בת נוספת נישאה לרבי עיוש עטייא.
פסקי דין - מפוזרים בספרי חכמי מרוקו, מהם נדפסו ורובם בכתבי יד.
רפאל סנטוס בורה (בספרדית: Rafael Santos Borré; נולד ב-15 בספטמבר 1999) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת החלוץ באינטרנסיונל.
בורה התחיל את הקריירה שלו בדפורטיבו קאלי וכבר בגיל 14 עלה לקבוצה הבוגרת וכבש במדיה 14 שערים ב-26 משחקים.
ב-28 באוגוסט 2015 חתם באתלטיקו מדריד מליגת העל הספרדית לשש שנים והושאל בחזרה לקאלי.
ב-13 באוגוסט 2016 הושאל לויאריאל.
ב-23 בפברואר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד רומא במסגרת שמינית גמר הליגה האירופית.
ב-1 במרץ כבש צמד תוך 5 דקות בניצחון 1-4 נגד אוססונה.
ב-7 באוגוסט 2017 בורה הושאל לריבר פלייט מליגת העל הארגנטינאית.
ב-23 בנובמבר 2019 הבקיע בגמר גביע הליברטדורס בו הפסידה ריבר 2-1 לפלמנגו.
עונה לאחר מכן היה מלך שערי הליגה עם 12 שערים ב-20 משחקי ליגה.
ב-21 במרץ 2021 הבקיע רביעייה בניצחון 1-4 נגד גודוי קרוס.
ב-5 ביולי 2021 חתם בהעברה חופשית באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
ב-5 במאי 2022 הבקיע בניצחון 0-1 נגד ווסטהאם יונייטד במסגרת חצי גמר הליגה האירופית.
בגמר נגד גלאזגו ריינג'רס בורה הבקיע את השער האחרון בדו-קרב בעיטות הכרעה שהביא לקבוצתו את הזכייה בתואר.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לוורדר ברמן עד לסיום העונה.
ב-17 בינואר 2024 חתם לארבע שנים באינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית תמורת כ-5.5 מיליון אירו.
בורה שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של קולומביה ואף השתתף עימה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2015.
ב-20 במרץ 2015 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת משחקי ידידות נגד ו.
ב-6 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד .
ב-5 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2021 וקופה אמריקה 2024.
מלך שערי גביע העולם למועדונים 2018
מלך שערי ליגת העל הארגנטינאית:
נבחרת העונה בגביע ליברטדורס: 2020
מלך שערי נבחרת העונה בקופה דה ליגה פרופשיונל:
רפאל סעדיק הוא זמר, פזמונאי, רב-נגן ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
סעדיק זכה לפרסום ראשוני כחבר בלהקת ה-R&B, Tony!
Toné!, שהוקמה ב-1986 יחד עם אחיו די'ווין ובן דודו טימותי כריסטיאן ריילי.
לצד פעילותו בלהקה וקריירת הסולו שלו, סעדיק הפיק וכתב שירים עבור אמנים מובילים רבים, בהם אריקה באדו, סטיבי וונדר, ביונסה, ג'ון לג'נד ומרי ג'יי בלייג'.
סעדיק נולד באוקלנד, קליפורניה, השני מבין 14 אחים.
הוא למד בבית הספר התיכון קאסלמונט בעירו, והתחיל לנגן בגיטרה בס בגיל שש ולשיר בגיל תשע בקבוצת גוספל מקומית.
בגיל 18 הצטרף ללהקתה של הזמרת שילה אי.
והופיע במסע ההופעות שלה עם פרינס.
סעדיק החל את הקריירה שלו כסולן ונגן בס בלהקת , שהפכה לסנסציה בתחום ה-R&B בשנות ה-80 וה-90. ב-1995 הוציא את סינגל הסולו הראשון שלו, "Ask of You", שהפך ללהיט וזכה להצלחה במצעדים.
בהמשך, הקים את ההרכב Lucy Pearl עם דון רובינסון ואלי שאהיד מוחמד.
בשנות ה-2000 המוקדמות הוציא סעדיק מספר אלבומי סולו, בהם Instant Vintage (2002) ו-Ray Ray (2004).
אלבומו The Way I See It מ-2008 זכה לשבחים רבים ולמועמדויות לגראמי בזכות הצליל הרטרו הייחודי שבו.
ב-2011 יצא אלבומו Stone Rollin, ולאחר מכן בשנת 2019 האלבום Jimmy Lee.
בנוסף, סעדיק היה המפיק המוזיקלי של האלבום A Seat at the Table של סולאנז' נואלס, אשר זכה להצלחה גדולה ולביקורות חיוביות.
סעדיק משתמש לרוב בגיטרות פנדר טלקסטר וסטראטוקסטר.
בשנת 2024 הודיעה חברת פנדר על השקת דגם ייחודי של גיטרה בעיצובו של סעדיק, בהשראת אלבום הבכורה שלו Instant Vintage.
סעדיק זכה בפרסי גראמי על כתיבתו ושיתוף הפעולה שלו עם אמנים, וכן במועמדויות לפרסי גלובוס הזהב והאוסקר.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025הקלטת השנה"Texas Hold 'Em"אלבום השנהCowboy Carterשיר השנה"Texas Hold 'Em"שיר הקאנטרי הטוב ביותרפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026השיר הטוב ביותר"I Lied to You" מתוך "חוטאים"פרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025השיר הטוב ביותר – סרט עלילתי"I Lied to You" מתוך "חוטאים"
רפאל פרולינגר (נולד ב-21 בנובמבר 2005) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל (2025) בהטלת כידון.
פרולינגר מתאמן באגודת לידר ירושלים.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 47.89 מטר, אחרי אריאל אטיאס (61.25 מטר) ואריאל ממן (59.95 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 51.22 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 60.70 מטר, לפני טיכון קוקואולין (60.46 מטר) וניקולאי גילימוביץ (59.66 מטר).
רפאל (רפי) פלק (14 ביולי 1929 – 15 בספטמבר 2019) היה פרופסור לגנטיקה ב וממייסדי המחלקה לגנטיקה באוניברסיטה.
חוקר ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע בדגש על גנטיקה.
פלק נולד בפרנקפורט ברפובליקת ויימאר (1929).
בגיל 5, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה עם משפחתו לפלשתינה, במסגרת העלייה החמישית.
הוא סיים תואר ראשון ב-1954, ותואר שני ב-1955, שניהם באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה.
באוניברסיטה עבד עם הגנטיקאי גרט בוניר בתחום הגנטיקה של דרוזופילה (זבוב במשפחת התסיסניתיים).
תואר שלישי למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התזה כתב בהנחייתה של פרופסור אלישבע גולדשמידט.
פוסט-דוקטורט עשה במעבדה של פרופסור הרמן מולר, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, בשנת 1946.
הוא הצטרף לאוניברסיטה העברית בירושלים לפקולטה למדעי הטבע, כמרצה לגנטיקה, שם התקדם עד לדרגת פרופסור.
באוניברסיטה העברית היה ממיסדי המחלקה לגנטיקה, ממיסדי התוכנית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע, וממיסדי מרכז אדלשטיין להיסטוריה ופילוסופיה של המדע, הטכנולוגיה והרפואה.
גם לאחר פרישתו מהאוניברסיטה המשיך להיות פעיל בהיסטוריה של המדע, ופיתח קורסים בתולדות המחשבה הגנטית במאה ה-19 והמאה ה-20, ובכלל זה באיגניקה.
פלק היה עורך של כתב העת "לדעת".
בתחילת דרכו האקדמית חקר את הגנטיקה של דרוזופילה, ובפרט בתחום המבנה הגני של הכרומוזומים והיתרונות האדפטיביות של מוטציות.
הוא בחן (שנות ה-50 וה-60) את הדרכים שבהן קרני רנטגן יצרו מוטציות בדרוזופילה, בשונה מהעבודה המקורית של מולר בשנות ה-20.
בהשפעתה של פרופסור גולדשטיין עבר לחקור את התורשה של בני האדם ואת הגנטיקה של האוכלוסייה בישראל.
מ-1983, החל לחקור את ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע, ובפרט של הגנטיקה.
בשלב מאוחר יותר חקר את הקשר שבין הזהות הביולוגית של היהודים והתייחסותה של הציונות לביולוגיה זו.
הוא פרסם קרוב ל-50 מאמרים, ומספר ספרים.
היה נשוי, עד לפטירתו, לרומה פלק (1932–2020) פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
פלק נפטר ב-15 בספטמבר 2019, בגיל 90. הוא תרם את גופתו למדע.
רפאל פלק רעיונות מרכזיים בביולוגיה (כתר, ירושלים 1989)
רפאל קלצ'קין (15 בדצמבר 1907 – 27 במאי 1987) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ופזמונאי ישראלי.
מהשחקנים הגדולים של תיאטרון הבימה.
חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשל"ט (1979).
קלצ'קין נולד בוולקוביסק ב-1907 ועלה לארץ ישראל בשנת 1921, בגיל 13. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, גילה כישרון משחק והתחבר לקבוצות התיאטרון שפעלו אז בארץ, בהן התיאטרון הארץ ישראלי והתיאטרון הסאטירי קצר הימים "הקומקום".
לאחר עליית תיאטרון "הבימה" לארץ ישראל, הצטרף אל התיאטרון, בשנת 1928, ושיחק בו עד ליום מותו.
קלצ'קין שיחק בכמאתיים הצגות, על-פי רוב בתפקידים קומיים.
זכור במיוחד בשל תפקידו הראשי כסקיני המתורגמן, בהצגה "בית התה של ירח אוגוסט", בו הוא אומר את המשפט האלמותי: "פורנוגרפיה היא עניין של גאוגרפיה!" (תפקיד מקביל ששיחק מרלון ברנדו בסרט).
תפקיד בלתי נשכח נוסף שלו, הוא הנחש המפתה את חווה במחזהו של אהרן מגד "בראשית", שהוצג ב"הבימה" ב-1962, בו הוא מפתה את חווה (בגילומה של ליא קניג) לאכול את התפוח.
בשנות ה-30 שיחק בסרטים "צבר" ו"זאת היא הארץ".
ב-1953 שיחק בסרט "דני ועליזה", ב-1956 שיחק בסרט "מעשה במונית" וב-1964 שיחק בסרט "הבו בנות לאילת".
בשנת 1966 שיחק בתפקיד רב קלמן השדכן בסרטו של ישראל בקר, ובכיכובו של מייק בורשטיין, "שני קוני למל".
בשנת 1976 שיחק בסרטו הראשון של זאב רווח כבמאי "רק היום", באותה השנה שיחק לצד יהודה ברקן בסרטו של בועז דוידזון "לופו בניו יורק".
בשנת 1977 שיחק בסרטו של ג'ורג' עובדיה, "בדרנית בחצות", שיחק בסרטו של זאב רווח "הגונב מגנב פטור" ובסרט "בוא נפוצץ מיליון".
בשנה זו שיחק גם בסרטו של חנוך לוין "פנטסיה על נושא רומנטי", ובמיוחד הוא זכור בביצועו את השיר "ציפור המכנסיים הקטנה".
בשנת 1978 שיחק בסרטו של זאב רווח, "שרגא קטן", ובתפקיד אורח בסרטו הראשון של אבי נשר, "הלהקה".
בשנת 1979 שיחק בתפקיד אורח בסרטו של זאב רווח, "לא לעלות יותר"
בשנת 1984 שיחק בסרטו של עקיבא טבת, "עתליה" לצד מיכל בת אדם ויוסי פולק.
בשנת 1987 שיחק בסרטיו של זאב רווח "המובטל בטיטו" ו"בובה".
הופעותיו בסרטים אלה היו מתפקידיו האחרונים, מספר חודשים לפני מותו.