tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספריו "זהב אדום" ו"זהב שחור", הסופר נחמן גרשונוביץ מתאר עלילה על סוכנים חשאיים מכמה מדינות שהעימות ביניהם מסתיים בקטקומבות, בספר מסופר על הקטפילים, הבונקר הנאצי ועל חתונה מחתרתית שמופסקת על ידי המשטרה.
ברומן מאת רוביסון וולס (Robison Wells), "The Counterfeit", הקטקומבות הן מקום המפגש הפיקטיבי של ה"אילומינטי".
שלושה קטפילים מנחים את הדמויות הראשיות, אריק ורבקה, דרך תעלות הקטקומבות.
מקס ברוקס (Max Brooks), בספרו "מלחמת הזומבים הגדולה", המתאר מגפת זומבים משוערת, מתייחס לקטקומבות, שהניצולים משתמשים בהן ומאריכים אותן.
ברומן של טס גריטסן (Tess Gerritsen), "Body Double", אחת הדמויות הראשיות הולכת לאיבוד בקטקומבות של פריז בתחילת הספר.
בספר "ריאיון עם ערפד", ערפדים מתגוררים בקטקומבות של פריז.
בספר "מבוך העצמות" מהסדרה "39 רמזים" מאת ריק ריירדן, מגלים דן ואיימי קהיל שקרוב משפחה רחוק שלהם בנג'מין פרנקלין השאיר עבורם ועבור בני משפחתם מסר בעזרת ריבוע קסם של ספרות רומיות בגולגולות.
בספר "הקוסם" בסדרה "סודותיו של ניקולס פלמל" חלק מהעלילה מתרחשת בקטקומבות.
בספר "לודסטאר" מהסדרה "שומרת הערים האבודות" מאת שאנון מסנג'ר, חלק מהעלילה מתרחשת בקטקומבות של פריז.
סרט הקאלט הקלאסי "Les Gaspards", באנגלית "The Down-in-the-Hole Gang", מוכר כ-"The Holes", צולם ומתרחש סביב הקטקומבות.
הוא נוצר בשנת 1974, ומופיע בו ז'ראר דפרדייה הצעיר.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט בשם "Catacombs" המתרחש בקטקומבות של פריז, למרות שלא ניתנה רשות לצלמו שם.
קליפ של להקת הרוק "Velvet Revolver" צולם בתפאורה הוליוודית שמחקה את אווירת הקטקומבות הפריזאיות.
בגרסת אולפני דיסני לספר "הגיבן מנוטרדם", קפטן פאובוס וקוזימו משתמשים בקטקומבות בחפשם אחר חצר הקסמים.
סרט האימה As Above, So below (אנ') משנת 2014 עוסק בקבוצת חוקרים שנכנסים לקטקומבות מתחת לפריז, ונרדפים על ידי שדים ורוחות רפאים בתוך הקטקומבות.
בסדרה הצרפתית "לופן", אסאן דיופ וחברו בנג'מין בורחים מהשוטרים ונכנסים לקטקומבות.
בסדרת ההמשך של בית הנייר "ברלין" שוד תכשיטים שמתרחש דרך הקטקומבות.
במשחק המחשב "Broken Sword: The Shadow of the Templars", על השחקן להיכנס לקטקומבות של פריז דרך פיר כדי למצוא רמז שמוביל אל השלב הבא במשחק.
במשחק "Deus Ex", שמתרחש בשנת 2052, על השחקן לחצות מקטע מהקטקומבות כדי להגיע לחלק אחר של העיר.
הקטקומבות בעולם שבמשחק הן ביתה של קבוצת מהפכנים צרפתיים חשאית בשם סילואט, שממוקמים בבונקר גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה.
במשחק המחשב "Call of Duty: Modern Warfare 3", על השחקן להיכנס לקטקומבות במרדף אחרי טרוריסט.
במשחק הווידאו "Assassin's Creed Unity", המתרחש בפריז ומגולל היסטוריה בדיונית כחלק מסדרת משחקי Assassin's Creed, הקטקומבות של פריז מוזכרות כמקום מנוחתו האחרון של הטמפלר והנבל הראשי פרנסואה תומאס ז'רמיין, ששלדו הונח במקום בידי הפרוטגוניסט והמתנקש ארנו דוריאן.
הקידה האחרונה הוא אוסף של שבעה סיפורים בלשיים (שמונה במהדורה האמריקנית) בכיכובו של הבלש שרלוק הולמס מאת ארתור קונאן דויל, כמו גם השם של אחד הסיפורים באוסף.
הספר פורסם לראשונה ב-1917, והוא מכיל את סיפורי הולמס שפורסמו בין 1908 ל-1913, כמו גם את הסיפור שנושא את שם הספר מ-1917.
האוסף נקרא במקור "העלאת הזיכרונות של שרלוק הולמס" ולא כלל את הסיפור הקידה האחרונה, שהופיע לאחר פרסום הרומן הבלשי עמק הפחד.
אולם, מהדורות מאוחרות יותר כן כללו את סיפור הקידה האחרונה ושינו את שם הספר.
מהדורות מודרניות יותר משתמשות בכותרת המקורית.
ההרפתקה של קופסת הקרטון (סיפור זה נכלל במהדורות הבריטיות של זיכרונותיו של שרלוק הולמס)
לאן נעלמה ליידי פרנסס קרפקס?
הקידה האחרונה (האפילוג של שרלוק הולמס)
כאשר הספר זיכרונותיו של שרלוק הולמס פורסם לראשונה בארצות הברית, המוציאים לאור האמינו שהסיפור "הפרשה של קופסת הקרטון" לא מתאים לקהל האמריקני בגלל שתוכנו מתאים למבוגרים בלבד.
כתוצאה מכך, סיפור זה לא פורסם בארצות הברית במשך שנים רבות אך לבסוף הוא הוסף לאוסף זה.
גם כיום רוב המהדורות האמריקניות של הקאנון מכלילות באוסף זה את הסיפור הקידה האחרונה, בעוד שרוב המהדורות הבריטיות כוללות אותה במקומו המקורי בזיכרונותיו של שרלוק הולמס.
התעלומה במעון ויסטריה לא התפרסם בהתחלה בשם זה; למעשה, מדובר בשני חלקים נפרדים של סיפור, כאשר הראשון נקרא "החוויה הייחודית של מר ג'ון סקוט אקלס" והשני נקרא "הנמר מסן פדרו", ובהוצאה המקורית החלקים הללו לא היו מקובצים תחת כותרת משותפת אחת.
ואכן, שבעת הסיפורים הראשונים באוסף היו מקובצים בהתחלה תחת השם "העלאת הזיכרונות של שרלוק הולמס" לפני שהוסף להם הסיפור הקידה האחרונה, שבו מתוארות בגוף שלישי פעולותיו של הולמס המזדקן נגד מעשי הריגול הגרמניים בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
סיפור זה נקרא במקור "התרומה למלחמה של שרלוק הולמס", וישנן ראיות רבות שדויל התכוון להפסיק את כתיבתו על הולמס לאחר סיפור זה ולסיים את כל הדברים הלא פתורים שנותרו מהסיפורים הקודמים כך שהוא יוכל להתרכז בדברים אחרים שקרובים יותר אל ליבו.
אולם, דויל התקשה לעמוד מול התמריץ הכספי שהיה כרוך בכתיבת סיפורים נוספים על הולמס, שכן הוא חזר לכתוב עליו ארבע שנים מאוחר יותר.
"הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית", או "גלריה הקיבוץ" היא גלריה לאמנות שפעלה בתל אביב-יפו בין השנים 2018-1967.
הגלריה הוקמה על ידי ברית התנועה הקיבוצית בחודש אוקטובר 1967, במטרה להביא למודעות הציבורית את העשייה האמנותית בקיבוצים.
משכנה הראשון של הגלריה היה ברחוב בן-יהודה מס' 170. במשכן הוצגו תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
לאחר שלוש שנות פעילות הגלריה נסגרה בשל חילוקי דעות בין התנועות הקיבוציות השונות והיא נפתחה מחדש בשנת 1973 במרתף בניין ברחוב דב הוז 25, בסמוך לרחוב גורדון, שהיווה את מרכז חיי האמנות בתל אביב-יפו באותה עת.
במשך השנים התנהלה הגלריה ללא קו אוצרותי ברור, עד שבשנות התשעים של המאה ה-20, על רקע המשבר המתמשך בקיבוצים, עמדה הגלריה בפני סגירה.
עם מינויה של האוצרת טלי תמיר, זכתה הגלריה לפריחה.
הקיבוץ (מכונה גם הקיבוץ החשאי) היה כוח מגן עברי מחתרתי צבאי, שהוקם בשנת 1921 על ידי אנשי השומר לשעבר ואנשי גדוד העבודה, והתפרק בשנת 1927. כמה מן האירועים הדרמטיים בתולדות היישוב בשנים אלו נקשרים בשמו ובפעולותיו של 'הקיבוץ'.
הקיבוץ פעל בפריסה ארצית ואף מעבר לגבולות ארץ ישראל המערבית.
ייסד אקדמיה צבאית ומערך אימונים מסועף בתל יוסף - כמה מחבריו השתלמו בנושאים צבאיים באירופה כולל טיס וימאות.
מחסני הנשק שברשות הארגון בשנות פעילותו היו גדולים מאלו של ההגנה, גוף ההגנה הרשמי שפעל תחת מוסדות היישוב באותה תקופה.
עד היום מלווה חשאיות רבה את פעולותיו של ארגון זה, ומרבית המעורבים בו לא פרסמו את קורותיו.
פרוק 'השומר' ויסודה של 'ההגנה' כמיליציה עממית הכפופה להסתדרות.
מששבו ישראל שוחט ואשתו מניה מגלותם בטורקיה באביב 1919, גילו שחלו שינויים מהותיים בארגון השומר, יציר כפיהם, ובתנועת הפועלים.
אל השומר חברו כמה ממתנגדיו החריפים של שוחט, ובהם יצחק טבנקין, ואליהו גולומב, ואילו מפלגת פועלי ציון, שאנשי השומר נמנו על חבריה אם כי לא סרו למרותה, התאחדה עם הבלתי מפלגתיים, ובראשם ברל כצנלסון, והוקמה אחדות העבודה.
אחדות העבודה תבעה להפוך את השומר למיליציה עממית הסרה למרות המפלגה.
שוחט וסיעתו התנגדו, ותבעו לשמור על חשאיות הארגון ומתכונתו האליטיסטית.
בפגישת המועצה המורחבת של הארגון, שנערכה בתל עדשים ב-18 במאי 1920, הביא הוויכוח לפילוג, להחלטה על פירוק הארגון, ולהעברת נושא האחריות לביטחון היישוב לוועידת אחדות העבודה.
בוועידה, שנערכה בחוות כנרת ב-12 ביוני 1920, החליטה מפלגת אחדות העבודה ליטול על עצמה את האחריות לנושא הביטחון, והקימה לשם כך את ארגון 'ההגנה'.
משלא נבחר שוחט לפקד על ההגנה היה ברור שפניו ופני חבריו להקמת ארגון חשאי בצלמו ודמותו של השומר.
ההזדמנות לא אחרה לבוא עם הקמת גדוד העבודה בקיץ 1920.
המאבק בין 'גדוד העבודה' ל'אחדות העבודה' על השליטה בתנועת הפועלים הארץ ישראלית.
'הקיבוץ' מנה כ-100 חברים שנחלקו שווה בשווה בין אנשי 'השומר' לשעבר וחלק מחברי 'גדוד העבודה', אשר זה מקרוב באו לארץ ישראל במסגרת העלייה השלישית, שעברו סינון קפדני.
בסיסו האידאולוגי והמבצעי של 'הקיבוץ' היה קיבוץ כפר גלעדי (שחבריו היו אנשי 'השומר' עד לפרוקו ולאחר מכן אנשי 'גדוד העבודה').
כבר ב-1922 נבנה הסליק הראשון מבין 22 סליקים שנבנו ברבות השנים.
פעילותו התפרסה לאורכה של כל הארץ ואף מחוץ לגבולותיה.
'הקיבוץ' פעל תחת המסגרת הארגונית של 'גדוד העבודה' ובשם החשאיות נעשה מאמץ למדר את מי שלא היו שותפים לסוד מקרב אנשי הגדוד.
פרופ' זאב צחור כתב: "חברי 'הקיבוץ' ביקשו לממש רעיונות מהפכניים חובקי-עולם.
רעיונות אלו לא היו פרי אידאולוגיה מוסכמת; יותר משעמד לנגד עיניהם אויב מוסכם ושאיפות מוגדרות, נשאו חברי 'הקיבוץ' בקרבם משאת-נפש.
שוחט ויוצאי 'השומר', אנשי העלייה השנייה, ביקשו לממש חלומות ציוניים בדבר עצמאות מדינית ובניית חברה חדשה של יהודים עזי-נפש החיים בכפרים.
במקביל, אלקינד וצעירי העלייה השלישית הדגישו רעיונות של מטריאליזם מהפכני.
נראה שלא נערכו דיונים מסודרים בשאלה מהי מטרת 'הקיבוץ'.
ההימנעות מקביעת עיקרים רעיוניים נבעה מההכרה שב'קיבוץ' חברו יחדיו אנשים הנושאים שאיפות שונות ואולי אף מנוגדות, אולם בה בעת יש להם עניין משותף.
השאלה אם האויב הם הערבים או הבריטים או, שמא, הבורגנות הציונית ואף המנהיגות החרדית - לא נדונה, ככל הנראה".
בתפיסתו העצמית מעבר לפן ההגנתי, הארגון התייחס לעצמו כאוונגרד פוליטי מחתרתי, שצרף לחזון ההתיישבותי והסוציאליסטי של 'גדוד העבודה', גם את החזון האקטיביסטי של מרד בשלטון הזר ושחרור העם במולדתו.
נאמנות כפולה לא עוררה מוסר כליות בקרב חברי 'הקיבוץ'.
שבועת אמונים לארגון 'ההגנה', (למעשה ועד 'ההגנה' היה זהה בהרכבו לוועד 'השומר' - אותו הרכב אנשים החליף את שמו עם פרוק 'השומר' וייסוד 'ההגנה'), לא מנעה מאנשי 'הקיבוץ' לקדם את סדר היום של הארגון החשאי בחסות התמיכה לה זכתה 'ההגנה' ואנשיה במוסדות הלאומיים, ולשתף פעולה היכן שהמטרות התלכדו.
השניות הזו נתאפשרה כל עוד לא הגיעו מנהיגי ההסתדרות למסקנה שיש להדק את הפיקוח על אנשי 'הקיבוץ'.
חברי 'הקיבוץ' חלקו על התפיסה העממית של ארגון 'ההגנה', וסברו כי יש צורך בקבוצה מצומצמת ונבחרת שתקיים פעילות הגנתית אקטיבית בעת רגיעה, דהיינו, תכשיר לוחמים ומפקדים במקצועות הצבא השונים כולל טיס וימיה, תזדיין ותתחמש, ותכין את היישוב להגנה, כולל מימון כל היוזמות הללו.
ניסיון לשלות ארגזים עם מטבעות זהב מנהר הירדן בעקבות שמועות כי קצינים טורקיים הטביעו זהב בנהר הירדן בעת נסיגתם מפני הצבא הבריטי לא העלה דבר בחכתם של אנשי הקיבוץ.
1922, יירוט משלוח נשק מאירופה, שנפרק בנמל ביירות, הוסלק באבן רחיים ויועד ל'הגנה' והטמנתו בסליק בכפר גלעדי, מעוז 'הקיבוץ'.
1923, ההתנקשות במפקח המשטרה, הקצין הערבי, תאופיק ביי א-סעיד.
ההתנקשות בא-סעיד נועדה לנקום במי שבטעות נחשד כנציגות הערבית הבכירה בזירת הטבח בבית החלוץ, ולהרתיע קיצונים ערביים מללכת בדרך הטרור.
טעות הזיהוי מיוחסת למניה שוחט שבשם 'הקיבוץ' הוציאה את פקודת ההתנקשות לבקשתו או בידיעתו בלבד של יוסף הכט, מזכיר ועד ההגנה.
מקור הזיהוי השגוי בשתי דמויות שאינן א-סעיד, והיו ראויות להיהרג לדעת הקיבוץ, וזהותן נתלכדה בהערכה המודיעינית הכושלת של שוחט, עם זהותו של א-סעיד.
האחת, תאופיק ביי אל ג (ר)וסיין מוואדי חנין שנחשד כראש מחתרת ה'פידאייה' והשנייה, עבדין ביי חוסייני, סגן מפקד משטרת יפו, שאכן היה בבית החלוץ בשעת הטבח.
טענת הזיהוי המוטעה זכתה לאישוש הן בעדותו של איש המשטרה הבריטית, דוד תדהר, בפני ועדת החקירה הבריטית, שבעת הטבח שהה א-סעיד במוקד התפרעויות אחר, שכונת מנשייה, והן מעצם העובדה שא-סעיד, בשונה מאנשי משטרה ערבים אחרים, לא הועמד לדין על ידי הבריטים בעקבות ממצאי ועדת החקירה.
הביצוע הוטל על אחד מהבולטים בלוחמי "הקיבוץ" – ירחמיאל לוקאצ'ר ("לוקה").
לוקאצ'ר לקח לו לעזרה את בנימין ביכמן, חברו מגימנסיה 'הרצליה' ומהצבא העות'מאני.
זמן קצר לפני ההתנקשות נמסרה ידיעה על כך למפקד ההגנה יוסף הכט, על מנת שיוכל לנקוט באמצעי הגנה במקרה שהיא תחולל מהומות ביפו.
ב-17 בינואר 1923 יצא לוקאצ'ר ליפו וארב לא-סעיד ליד ביתו בשכונת מנשייה.
כאשר יצא א-סעיד מביתו, ירה בו לוקאצ'ר בראשו והרגו מיד.
את האקדח הטמין במקום סתר, ומיהר לתל אביב.
חברו בנימין ביכמן חזר לאחר זמן, והוציא את האקדח ממחבואו.
בעיר קמה מהומה גדולה, ולמחרת פרצו מהומות ביפו.
פלוגת שוטרים בפיקודו של הקצין היהודי דוד תדהר מנעה מהערבים לפרוץ לשכונת נווה שלום.
המהומות שככו לאחר שהופצה ידיעה כי א-סעיד נהרג על ידי ערבים בשל סכסוך כספי.
1923, נובמבר, פעולת ה'אקספרופריאציה' (פעולת שוד למטרת מימון פעילות מהפכנית בהצדקה של החרמת כסף בורגני) - השתלטות על מכונית של חלפנים יהודים מירושלים שהייתה בדרכה מביירות לירושלים ושלל של 15,000 מטבעות זהב.
משטרת המנדט כמעט עלתה על עקבות המחרימים אך קצינים יהודים, שהבינו כי הכסף יועד להגנה, טשטשו את העקבות.
בכסף מ"האקס הגדול" נרכש נשק רב, בתחילה בסוריה ואחר כך באירופה.
כדי לאחסן את הנשק נבנה בכפר גלעדי סליק גדול, לפי תוכניתו של המהנדס גדליהו וילבושביץ, אחיה של מניה שוחט.
המקום היה סודי ביותר, ואפילו רוב חברי כפר גלעדי לא ידעו על קיומו.
הסליק נחפר לעומק חמישה מטר עם תקרה מקומרת.
עם גמר העבודות היה צורך להבטיח את המקום מפני רטיבות על ידי טיוח.
איסר בארי שהיה במקום עם קבוצת עובדים הובא למקום בעיניים קשורות ונתן הוראות איך לטייח את המקום מבלי שידע היכן הוא נמצא ומה מטרתו.
עם זאת לפי מקורות שונים הכסף שנשדד שימש גם למטרות שאינן צבאיות.
בני משפחתו של יצחק אביגדור עדן, ראש השוחטים של העדה החרדית בשנות העשרים, טוענים כי הוא זה שנשדד על ידי אנשי השומר, כאשר נסע לדמשק למטרת קניית זהב ומכירתו בארץ ישראל תוך ניצול פער המחירים בין המקומות.
קבוצה נוספת בעלת מאפיינים המזכירים את מחתרת 'הקיבוץ' אשר לקחה אחריות על רצח דה האן מכונה 'המפעל' - תא מחתרתי שהורתו ב'חבורת אודסה', התגבש בהתהפך 1923 ל-1924, ומנה 13 חברים מקרב קבוצת השרון ומחוצה לה - אנשי 'חבורת אודסה', אנשי העלייה השלישית שזוהו עם מפלגת הפועל הצעיר.
מנהיג ומפקד התא היה אליהו בן חורין (בידנר) וצוות המתנקשים כלל את אברהם תהומי (זילברג), היורה, וזאב משי, סייען.
אנשי 'הקיבוץ' ארגנו בכפר גלעדי ובתל יוסף קורסים להכשרת מפקדים ומדריכים.
בין המדריכים בנימין זאב פון וייזל.
לאחר הקורס קיבלו החניכים כיתות להדרכה מבין חברי תל יוסף ופלוגות הגדוד האחרות.
ראשי 'הקיבוץ' האמינו כי יש ביכולתם להשפיע על רוסיה הסובייטית לשנות את יחסה לציונות אם תיווכח שביישוב יש קבוצה בעלת משקל המוכנה לכרות עמהּ ברית ולסייע לה פוליטית.
למרות התנגדות הוועד הפועל של ההסתדרות למשא ומתן מדיני שלא באמצעותו, החליט 'הקיבוץ' על יציאת משלחת בראשותו של ישראל שוחט, שאליו הצטרף מנחם אלקינד, שעמד בראש סיעת השמאל הקיצוני בגדוד העבודה.
השניים הגיעו למוסקבה סמוך ל-1 במאי 1926, ונפגשו עם נציגי הבולשת המדינית, הגה-פה-או.
שוחט הציע כי ברית המועצות תצא בהצהרה דומה להצהרת בלפור, כלומר: שהיא "תביט בעין יפה על הקמת מדינה קומוניסטית בארץ ישראל", דבר שיקנה להּ את אהדת כל הפועלים ואנשי העבודה היהודים בכל העולם.
הרוסים התייחסו בחשדנות למשלחת זו, וראו בשניים סוכנים בריטים שנשלחו כפרובוקטורים להכשיל את הממשלה הסובייטית; המשלחת שבה ארצה ללא כל תוצאות.
כשחזרה המשלחת מברית המועצות, מצאה את 'הקיבוץ' במשבר קשה: הריב הקשה בגדוד העבודה בין ימין לשמאל הביא להתפוררות הארגון.
בסופו של דבר עזבו אלקינד ועשרות מתומכיו את הארץ ושבו לברית המועצות, שם הקימו בחצי האי קרים את הקומונה וויו נובה, אשר החזיקה מעמד שנים בודדות.
בינתיים, הקימו אנשי אחדות העבודה וההסתדרות, בלחצו של דוד בן-גוריון, ועדת בירור בנוגע לעתיד 'הקיבוץ'.
בוועדה הואשמו חברי 'הקיבוץ' בפעולות לא אחראיות אשר הזיקו לארגון ההגנה וסיכנו את היישוב היהודי בארץ ישראל.
בינואר 1927 פרסמה הוועדה את מסקנותיה, שלפיהן על 'הקיבוץ' להתפרק ולמסור את הנשק לידי ההגנה.
שוחט ערער על כך, אבל באותו זמן כבר היה הארגון מפורר וחסר כוח עמידה.
הנשק בקיבוצים ובפלוגות גדוד העבודה נמסר להגנה, אבל על הנשק הרב בסליק בכפר גלעדי לא הסכימו עדיין לוותר.
בפרעות תרפ"ט נפתח הסליק בהסכמה, וכל הנשק חולק ליישובי הגליל.
בנוסף קבוצה של חברי ה'קיבוץ' הגיעה (עם נשק) להשתתף בהגנה על היישוב היהודי בחיפה במהלך הפרעות והיה להם תפקיד מרכזי בהצלת היישוב היהודי שם.
חלק מראשי הקיבוץ החשאי היו מעורבים מאוחר יותר בהקמת פלוגות הפועל.
במוזיאון בית השומר בכפר גלעדי מוקרן סרטון למבקרים על פרשת 'הקיבוץ'.
הקיבוץ, במה בין-תחומית לחקר החברה הקיבוצית היה כתב עת מדעי אשר החל לצאת לאור על ידי "הרשות להשכלה וחקר" של ברית התנועה הקיבוצית, משנת 1973. סייע בהוצאתו לאור הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.רוב הגליונות כללו גם חלק באנגלית.
מדורי "הקיבוץ" כללו בדרך כלל: הקדמה, מאמרים, תאורים של מחקר שוטף, מדורי עזר, ובהם תיעוד וסקירות ספרים.
עורכו הראשי היה שמעון שור.
במערכת "הקיבוץ" השתתפו נציגים של התנועות הקיבוציות השונות: שמעון שור ומנחם רוזנר ייצגו את הקיבוץ הארצי השומר הצעיר; אברהם פולובין את הקיבוץ הדתי; דן טונה את הקיבוץ המאוחד; יצחק בן-דוד את איחוד הקבוצות והקיבוצים.
ב"הקיבוץ" השתתפו חוקרים: היסטוריונים וסוציולוגים ויוצרים, שפרסמו חיבורים בבמות אקדמיות וספרותיות; בהם: משה צ'יזיק, הנרי ניר, יוסף לניר, שמואל נח אייזנשטדט, אמיר הלמן, אלכסנדר אבנת, ברוך בן-אברם וראובן שפירא.
הקידמה האמריקאית הוא ציור שמן מאת ג'ון גאסט משנת 1872 המהווה הבעה אמנותית של רעיון הייעוד הגלוי, האמונה שהאמריקאים חייבים לכבוש את המערב במצוות האל.
בתמונה נראית דמות-הענקים של קולומביה, האנשה אלגורית של הרוח האמריקאית (בתנוחה המזכירה את מריאן בציורו של אז'ן דלקרואה, "החירות מובילה את העם") הנעה ממזרח למערב כשעל מצחה "כוכב האימפריה", תוך שהיא נושאת את סמלי הקדמה.
בידה הימנית היא אוחזת ספר המייצג את ההשכלה והנאורות ובידה השנייה היא פורסת קו טלגרף באמצעות סליל התלוי על זרועה הימנית.
לרגליה נראות רכבות וכרכרות-קרון של מתיישבים.
ליד ברכה הימנית מצויר פרש של שירות הדואר "פוני אקספרס".
מפניה נמלטים שבטי אינדיאנים וחיות פרא כדב ועדר ביזונים ובעקבותיה באים חקלאים וכורים על מנת ליישב את השממה.
גם אור השמש הזורחת מאיר ממזרח ומגרש את ענני הבערות והפראות המחשיכים את המערב.
הרחק במזרח (סמוך לקצה הימני של התמונה, מעט מעל קו האמצע הרוחבי שלה) ניתן להבחין במתארו של גשר ברוקלין, שבנייתו אמנם החלה בתקופה בה צויר הציור, אך הוא הושלם רק ב-1882.
אין בתמונה כל רמז למלחמת האזרחים האמריקנית שאך הסתיימה או לדמויות אפרו-אמריקאים.
ג'ון גאסט (1842–1896) היה צייר שפעל בברוקלין, ניו יורק לאחר שהיגר לארצות הברית מפרוסיה.
הקטר הכחול שיכול הוא ספר ילדים אמריקאי פופולרי מאת ווטי פייפר שראה אור לראשונה בשנת 1910, ומאז הודפס במיליוני עותקים.
הספר יצא לאור לראשונה בעברית בתרגומה של לאה נאור בהוצאת כתר.
דמות הקטר בספר מבוססת על קטר מדגם C.
רכבת נדרשת לעבור הר גבוה במיוחד בדרך ליעד, על מנת להעביר צעצועים ומזון לילדים שגרים מעבר להר.
הקטר של הרכבת מתקלקל, ובעקבות כן מבקשות הבובות שברכבת מקטרים גדולים ומואנשים שונים לבצע את המשימה, אך מסיבות שונות הם מסרבים לעשות כן.
לבסוף מתבקש קטר קטן וכחול לבצע את המשימה והוא מסכים לעשות כן.
הקטר הקטן מצליח לבסוף למשוך את כל הרכבת במעלה ההר תוך שהוא משנן את המוטו שלו, "אני יכול!
בשפת המקור, הקטר הקטן הוא למעשה קטרית, וכך גם הקטרית הגדולה שמתקלקלת.
הסיפור הפך לסיפור ילדים קלאסי, ובשנת 1991 עובד לסרט הנפשה באורך 30 דקות בשם "הקטר הקטן" שהופק בוויילס והופץ בקלטות וידאו.
בסרט נקראה דמות הקטר טילי (בדיבוב העברי: רוני) והסיפור הורחב לסיפור גדול יותר על גילוי עצמי.
סרט זה שודר בישראל בטלוויזיה החינוכית בדיבוב לעברית, לפני תרגום הספר.
בשנת 2011 עובד הסיפור לסרט הנפשה ממוחשבת בהפקת אולפני יוניברסל, בהשתתפות וופי גולדברג, ג'יימי לי קרטיס, אליסון סטונר וקורבין בליו.
סרט זה לא דובב לעברית.
הקטקומבות בכנסיית סבסטיאנוס הקדוש הן מערכת מנהרות קבורה (קטקומבות) הנמצאות מתחת לכנסיית סבסטיאנוס הקדוש (San Sebastiano fuori le mura, "סבסטיאנוס הקדוש שמחוץ לחומות") בויה אפיה ברומא ושימשו לקבורת פגאנים ונוצרים מהמאה הראשונה ועד המאה החמישית לספירה.
הקטקומבות קיבלו את שמם מסבסטיאנוס הקדוש אשר נקבר שם אך שמם המקורי היה AD Catacombs (מלטינית) כלומר עד החלל או הנקב.
שם זה נועד לתאר חלל בצורת משפך שנמצא בראש העמק בו נחפרו הקברים הראשונים.
מימי הביניים ועד ימינו השם קטקומבות נועד לתאר כל מערכת קבורה תת-קרקעית אך מקור השם מגיע מקטקומבות סבטיאנוס הקדוש ורק לאחר מכן אומץ כדי לתאר כל חלל קבורה תת-קרקעי.
במאה הראשונה לספירה היכן שנמצאת היום הפיאצה בכניסה לכנסייה הסתעפה דרך צדדית לאורכה של ויה אפיה.
לצידה של דרך זו היו קולומבריום ששימש להנחת כדים המכילים את אפר המתים.
שורות קולומבריום, אשר הכניסה להם הייתה בדרך צדדית, עמדו מחוברים אחד לשני לאורך ויה אפיה.
בסוף שורות הקולומבריום מצד שמאל לכיוון מערב היו שני חדרים גדולים שכנראה שימשו בהקשר לכת המתים וכדיהם הכילו אפר של חברי הכת בקולוומבריום פגאני.
במאה השנייה לספירה נחצבו שלוש מאורות גדולות בחלל העשוי אבן בצידן השמאלי של הקולומבריות.
הראשונה מהן הייתה בבעלותו של רומאי בשם קלאודיוס הרמס (Claudius Hermes), וכתובת המציינת את שמו מופיעה מעל הכניסה לחלל.
חלל הקבר המקושט בציורים ואומנות נועד להכיל את כדי הקבורה של קלאודיוס ובני משפחתו אך לאחר מכן נועד החלל לשמש לקבורה של גופות ולכן נחצבו בסלע חללים בגודל אדם שיועדו לכך.
שני הקברים האחרים שנחצבו באותה תקופה נועדו לאחסן כדי אפר והם מקושטים בסטוקואים עדינים אשר נשמרו עד היום.
בתחילתה של המאה השלישית לספירה בעליהם של חללי הקבורה היו נוצרים וניתן לדעת זאת לפי גרפיטי נוצרי שנמצא באזור אשר מכיל את שמו של ישו ביוונית וסימן של צלב קדום.
לקברו של קלאודיוס הרמס נוספו קישוטי סטוקו נוספים בהם סצנה מהברית החדשה שמציגה את הנס שבו חילק ישו לקהל המאמינים לחם ודגים.
באותה מאה החלו גם החפירות של חללי הקבורה והגלריות אשר מתחת לאזור הקברים הראשונים.
לאורך המאה השלישית והרביעית החפירות הלכו וגדלו, כאשר הקברים מתפרשים לאזורים חדשים אשר לכל אחד מהם גרם מדרגות המוביל אליו.
אלו יצרו בסופו של דבר את מה שנקרא היום הקטקומבות.
הגלריות והקברים שנחפרו הם פשוטים ואינם מפוארים כמו זה של קלאודיוס הרמס וחלק גדול מהקברים נשמרו במצב מצוין.
במאה הרביעית נקבר בקטקומבות סבסטיאנוס הקדוש, שעל שמו הן נקראות היום.
לצד קברו הפשוט ניתן לראות ציורים של שור וחמור, אשר מיוצגים בתמונת הלידה של ישו ובכך מייצגים את אמונתו הנוצרית של סבסטיאנוס, שנועדו לסמן את מקום קבורתו.
במאות הרביעית והחמישית המשיכו להבנות קברים חיצוניים בסביבות הבזיליקה, רבים מהקברים האלה נחפרו ומציגים סקרופגים של נוצרים שמוצגים כיום במוזיאון שנמצא מעל הקטקומבות.
פולחן הקדושים פטרוס ופאולוס בקטקומבות
באמצע המאה שלישית הוקמה אנדרטה לזכרם של פאולוס ופטרוס וישנה סברה כי עצמותיהם הובאו לקבורה מחדש באזור הקטקומבות מתוך חשש כי שרידיהם יושחתו.
בתוך מערכת המנהרות נוצרה אנדרטה לזכרם של הקדושים וכדי ליצור אותה הפיאצולה כוסתה באדמה וסדרה של חדרים ששימשו לפולחן נבנו כשבעה מטרים מעל לגובה הפיאצולה וחלל הקברים הקודמים.
השרידים של הקדושים נשמרו באחד החדרים שנבנו במאה השלישית.
בניין נוסף שנבנה באותה תקופה נקרא הטריקיליה (triclia) ושימש כמקום מפגש אשר בו הנוצרים המאמינים סעדו סעודות פשוטות בשם רפרגריה (Refrigeria) לזכר הקדושים והתפללו לזכרם.
במקום נמצאו עדויות רבות הכוללות גרפיטי בלטינית ויוונית עם תפילות שונות לקדושים והן מוצגות היום מאחורי זכוכית בחלל המפגש.
ההשערה הרווחת לצורך בבניית חלל מפגש לנוצרים באותה תקופה קשורה לרדיפות נוצרים על ידי הקיסר ולריאנוס בשנת 258 לספירה כאשר מפגשים של נוצרים בבתי הקברות שלהם נאסרו.
הקברים הקודמים של הקדושים היו במקומות מוכרים לפגאנים ומוקפים בקברים פגאנים ולכן גרמו לכך שהמפגשים יסכנו את המאמינים אך בקטקומבות, שהיו בבעלות נוצרית, יכלו המאמינים לארוך פגישות בצורה בטוחה יותר.
בתחילת המאה הרביעית נבנתה בזיליקה על ראש הטריליקיה והחלל בו שכנו שרידיהם של הקדושים.
בזיליקה זו נקראה "הבזיליקה של הקדושים" (Basilica Apostolorum) ולאחר מכן "הבזיליקה של סבטיאנוס הקדוש".
מטרתה של הבזיליקה הייתה לקבורה וניתן לראות זאת לפי הקברים הרבים שנמצאים בתחתיתה ועל פי המאוזוליאום אשר נבנה ישר מעליה לצד הקירות החיצוניים.
קוו ואדיס ובחירת מקום קבורתם של הקדושים
ישנו קשר בין בחירת המקום אליו הביאו המאמינים הנוצרים את שרידיהם של הקדושים לבין סיפור הקוו ואדיס.
פטרוס מחליט לשוב לרומא וכאשר הוא נתפס על ידי השלטונות הוא מבקש להיצלב הפוך כדי לא להדמות לאדונו ישו.
העובדה כי פטרוס נתקל בישו בויה אפיה אותו המקום בו נמצאים גם הקטקומבות יכולה להעיד על קשר סיבתי בין סיפור הקו ואדיס להחלטה של המאמינים לקבור את פטרוס בויה אפיה כאשר בבעלותם שטח קבורה באותו אזור.
הקידוח העמוק בים המלח הוא חלק מפרויקט מחקר בין-לאומי שהתבצע בים המלח בשנים 2010–2011 וכלל קידוח עמוק בלב האגם, וכמה קידוחים בשוליו, בהם הוצאו דגימות גלעין באורך כולל של כ-720 מטרים.
הדגימות עברו ניתוח גיאופיזי וגיאוכימי מקיף ועל בסיסו נבנה חתך רציף המספק מידע יקר ערך על הכרונולוגיה הגאולוגית, סייסמולוגית ואקלימית בתקופה הבין קרחונית האחרונה.
הקידוח העמוק בים המלח הוא מהפרויקטים המדעיים הגדולים ביותר שנעשו בישראל בתחום מדעי כדור הארץ, והוא בעל חשיבות עולמית שכן הוא מספק מידע רב על התנאים הסביבתיים ששררו בכדור הארץ בתקופות הקדומות (מההולוקן ועד אמצע הפליסטוקן).
חשיבות גלעיני הקידוח שהפרויקט מספק היא ברזולוציה הגבוהה שלהן, שנובעת בשל קיומם של מופעי משקעים (סדימנטים) עונתיים המאפשרים ניתוח ביחידות זמן הקטנות משנה אחת.
הקידוחים בוצעו באמצעות אסדת קידוח מיוחדת שהובאה מגרמניה בשני אתרי קידוח באגן הצפוני של ים המלח.
האתר העמוק (מרכז האגם הצפוני, במרחק של כ-7 ק"מ מחופי עין גדי, בעומק מים של כ-300 מטר) - בו בוצע הקידוח העמוק ביותר, בעומק של 456 מטר מתחת לקרקעית הים.
בנוסף, בוצעו בו עוד כמה קידוחים קצרים יותר בעומק של כ-100 מטר מהקרקעית.
האתר הרדוד (סמוך לחוף עין גדי, בעומק מים של כ-2.5 מטר) - בו בוצע קידוח בעומק של 350 מטר מתחת לקרקעית הים.
גלעיני הקידוח שהוצאו עברו חיתוך רוחבי.
חצי מהגלעין נשלח לאחסון לטווח ארוך וחציו השני נשלח לביצוע בדיקות גאופיזיות וגאוכימיות, ביניהן:
צילום ברזולוציה גבוהה של החתך בגלעין.
אנליזת XRF שמטרתה בחינה כימית מפורטת של הגלעין, בדגש על בחינה של יחסי טיטניום-כלור, גופרית-כלור, אורניום-תוריום, ויחס איזוטופי בין חמצן 16 לחמצן 18 .
בפרויקט שעלותו נאמדה בכ-2.5 מיליון דולר, השתתפו יותר מארבעים חוקרים משש מדינות והוא התבצע בשיתוף פעולה אזורי בהובלת ישראל.
הפרויקט אורגן על ידי ה-ICDP (הגוף המדעי הבינלאומי לקידוחים יבשתיים).
בראש הקידוח עמדו פרופ' צבי בן–אברהם, חבר האקדמיה וראש מרכז מינרבה לחקר ים המלח באוניברסיטת תל אביב, ד"ר מוטי שטיין מהמכון הגאולוגי במשרד האנרגיה ופרופ' אמוץ עגנון מהמכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
מנהל הפרויקט הוא ד"ר מייקל לזר מאוניברסיטת חיפה.
בנוסף, שותפים בו המכון הגאולוגי; אוניברסיטת תל אביב; האוניברסיטה העברית בירושלים; מכון למונט–דוהרטי באוניברסיטת קולומביה; מכון GFZ ,פוטסדאם, גרמניה; המכון ללימודי יפן, קיוטו; המכון הטכנולוגי של ציריך.
הפרויקט נעשה בתמיכת המועצה האזורית תמר, קיבוץ עין גדי וחברת "מוטי גונן עבודות ים וצלילה", המפעילה את תחנת המחקר לחופי עין גדי, ובמימון הפרויקט המדעי תומכים גם מפעלי ים המלח, הות"ת, המכון הגאולוגי והאוניברסיטאות השותפות.
מחקרים ראשונים שנעשו על הגלעין העלו קורלציה בין הרקורד שמופיע בגלעין לבין רקורדים מוכרים של איזוטופים של חמצן באוקיינוסים ובמערות נטיפים.
נמצא כי יש קשר סוג המשקע והכימיה שלו לבין שינויי מפלס האגם בתקופות הקרחוניות והבין קרחוניות.
בתקופות של מפלס נמוך בים המלח שקעו בעיקר חתכים של מלח ואילו בתקופות המפלס הגבוה שקעו בעיקר למינות של ארגוניט (גיר) וסילט (טין).
מתברר שיחד עם המלח שקעו גם משקעים נחליים שכנראה קשורים לאירועים שטפוניים גדולים שנוצרו באפיקי ים סוף, אפיק שמשפיע יותר על אזורנו בתקופות יבשות אז המרכיב של המערכות המונסוניות מתגבר על המרכיב של המערכות הים תיכוניות.
בתקופות הקרחוניות ירדו מפלסי הים אך דווקא מפלסי אגמי הבקע עלו ככל הנראה עקב ירידת אידוי או עליה בכמות המשקעים.
גם ריכוז המגנזיום במי המשקעים ובאינקלוזיות שנמצאו בתוך המלח מראים עליה וירידה בריכוז במקביל לשינויים במפלס מי האגם.
הקיוסק הראשון של תל אביב הוקם בשנת 1910 בצומת הרחובות שדרות רוטשילד והרצל, והיה פורץ-הדרך של העיר תל אביב, בדרכה מפרוור שקט למרכז הכלכלי של המדינה.
בתחילה סירב ועד העיר להקמת הקיוסק, משום שאחוזת בית הייתה אמורה להיות שכונה ללא בתי עסק, אך לבסוף בישיבת ועד תל אביב בא' בסיוון תר"ע אושרה פתיחת קיוסק קטן, בתנאי שמידותיו של המבנה יהיו 2 על 2 מטרים, שימכרו בו רק משקאות קלים, והוא ייסגר בשעה 11 בלילה.
רק לאחר מכן התיר הוועד למכור במקום גם משקאות חריפים.
זה היה הקיוסק הראשון והיחיד בתל אביב עד שנת 1920, עת הוקמו שני קיוסקים נוספים.
את הקיוסק בנה אדם בשם קסילוב, ותכנן אותו האדריכל יוסף ברסקי.
הוא נבנה בצורת משושה, והיה עשוי מעץ.
לידו הוקם הפנס הראשון בתל אביב.
הקיוסק נבנה ליד ביתו של מייסד העיר תל אביב וראש העירייה הראשון, מאיר דיזנגוף.
בקיוסק הוגשו משקה גזוז, מיץ צוף וברד מתוק.
הקיוסק שימש כמקום מפגש מרכזי, וכן כנקודת יציאה למפגשים רומנטיים.
בשנות ה-20 מכר קיסילוב את הקיוסק לסוחר בשם פוגל.
פוגל נרצח בשנות ה-30, והזכויות להפעלת המקום נרכשו על ידי האחים שור.
לאחר מותם של האחים חזרו זכויות ההפעלה לעיריית תל אביב.
בימי העלייה הרביעית נפתחו בתל אביב קיוסקים רבים, ועלייה זו אף כונתה "עליית הקיוסקים".
בשנת 1989 נהרס הקיוסק לגמרי.
לאחר שיחזור שלו ובנייתו מחדש נפתח שוב בשנת 2004 ובו הוצג חלק מהתפריט הנוסטלגי של פעם.
הקטנת שפתי הפות או ניתוח לביופלסטי הוא ניתוח וגינופלסטי לשינוי שפתי הפות.
הניתוח יכול להתבצע על השפתיים החיצוניות , או השפתיים הפנימיות .
באמצעות הליך זה ניתן לשנות את גודל או צורת השפתיים, או לתקן את אי-הסימטריה ביניהן.
ניתוח פלסטי זה שנוי מאוד במחלוקת עקב דמיונו הרב להשחתת איבר המין הנשי ו/או לח'יתאן.
החלקים החיצוניים של איבר המין הנשי נקראים בשם הכולל "פות" וכוללים את השפתיים החיצוניות, את השפתיים הפנימיות, את הדגדגן, את השופכה ואת הנרתיק.
הגודל, הצורה והצבע של השפתיים הפנימיות משתנים מאוד מאישה לאישה.
השפתיים הפנימיות עשויות להיות מוסתרות או גלויות על ידי השפתיים החיצוניות.
לאחר הגדילה במהלך גיל ההתבגרות, השפתיים הפנימיות עשויות לגדול או להשתנות בעקבות לידה, עגיל (פירסינג) באיבר המין ואף לגדול פי 2 או 3 מגודלן הרגיל בזמן עוררות מינית.
הצבע, האורך, הגודל, הסימטריה והמראה הכללי של השפתיים החיצוניות והפנימיות משתנים מאוד מאישה לאישה.
לעיתים קרובות השפתיים הן אסימטריות.
לשפתיים החיצוניות יש נטייה לאבד מנפחן ולהיראות מדולדלות עם השנים.
ולשפתיים הפנימיות יש נטייה להתארך או להתכהות עם השנים.
כל מראה הוא מקובל ותקין.
השפתיים הפנימיות הן רקמת זקפה והן שותפות בתחושת העוררות המינית של האישה.
בעת גירוי מיני זורם דם לאזור השפתיים הפנימיות ומנפח אותן.
מה שמסייע לאישה להגיע לאורגזמה.
השפתיים הפנימיות משמשות להגנת הפרוזדור הפותי מפני גירוי מכני, מניעת יובש ומניעת כניסת מזהמים לפתחי השופכה והנרתיק.
במהלך קיום יחסי מין הם תורמים לגירוי מיני של כל אזור הפרוזדור הפותי, הדגדגן והנרתיק של האישה ואיבר מינו של בן זוגה.
גירוי של הדגדגן עשוי להתרחש באמצעות מתח/ משיכה של הדגדגן והעורלה שעליו על ידי משיכת וגירוי השפתיים הפנימיות.
בזמן עוררות מינית הם משומנים על ידי הריר המופרש בנרתיק ומסביבו כדי להפוך את החדירה ללא כאב ולהגן עליהם מפני גירוי.
פתח השופכה הנשי ממוקם בין השפתיים הפנימיות, ובכך הן ממלאות תפקיד חשוב בהנחיית זרם השתן במהלך הטלת השתן הנשית.
השפתיים הפנימיות הומולוגיות למשטח השופכה הזכרי של הפין.
קהל היעד של הניתוח הוא נשים המבקשות הקטנה ועיצוב שפתי הפות.
לעיתים, הצורך יעלה בעקבות א-סימטריה בין צד ימין לצד שמאל אם כי לרוב מדובר במצב בו השפתיים הקטנות תלויות מעבר לשפתיים הגדולות (שפתיים חיצוניות).
בנוסף, נשים החשות בנפיחות מגושמת במכנסיים או בבגד הים במיוחד כשמדובר בלבוש הדוק או חושפני מהוות קהל יעד נוסף לניתוח.
קבוצה נוספת הן ספורטאיות שהמתלוננות על 'שפשוף' באזור למשל בזמן רכיבה על אופניים או ריצה.
אצל נשים רבות הבעיה גורמת לדמוי עצמי נמוך ותיסכול שיכול להביא בהמשך לירידה בחשק מיני, הימנעות ממין אוראלי או קיום יחסים בחושך בלבד.
על מנת למטב את תוצאות הניתוח ויכולת הריפוי לאחריו, נשים מעשנות אשר לא מעוניינות להפסיק, זמנית או תמידית, לרוב יומלצו שלא לעבור את הניתוח.
כמו כן, נשים אשר בעלות ציפיות שאינן ריאליות בקשר למראה התוצאה הסופית, עשויות גם הן להיות פסולות מניתוח להקטנת שפתי הפות.
לא צריך לבצע את הניתוח כאשר הפציינטית נמצאת בווסת, על מנת להפחית השפעות הורמנאליות ועליית סיכונים עקב זיהומים.
ניתן לבצע את הניתוח להקטנת שפתי הפות תחת הרדמה מקומית, הרדמה מודעת או הרדמה כללית, כניתוח בודד, או כניתוח משולב עם ניתוח גניקולוגי או קוסמטי אחר.
באופן מסורתי, גינקולוגים מבצעים את ניתוח השפתיים הפנימיות על ידי חיתוך פשוט של החלק הבולט של השפתיים הקטנות הבולטות ותפירת קצה הגדם.
טכניקת הקטנה מסורתית זו, אמנם נוחה מאוד למנתח, קלה לביצוע, אינה דורשת מיומנויות מיוחדות ומבוצעת תוך 15–30 דקות אך אינה אידיאלית, מאחר שהיא מבטלת את המשכיות הקו הטבעי של קצות השפתיים הקטנות ויוצרת הבדלי גוון.
קשה לשמור על סימטריה בין צד שמאל לצד ימין ובמקום הניתוח (בחלק החיצוני של השפתיים) מתקבלת צלקת לא סדירה עם צבע בהיר יותר שמחליף את הפיגמנט הטבעי של השפתיים.
כמו כן נוצר הבדל משמעותי בין האזור המנותח לאזורים הסמוכים לו, במיוחד הדבר בולט באזור בו מתחברות השפתיים לאזור המכסה את הדגדגן.
לעיתים נשים ממשיכות להתלונן על אי נוחות במשך זמן רב לאחר הניתוח מאחר שהצלקת ממשיכה להתחכך בבגדים.
טכניקה חדשה יותר של הקטנת השפתיים הקטנות אמנם קשה יותר לביצוע, דורשת יותר מיומנות וניסיון ומאריכה את הניתוח, אך היתרון בשיטת ניתוחית זו שהיא שומרת על קו המשכי, צבע, ואנטומיה של קצה השפתיים הפנימיות.
השפתיים נחתכות בחלק הפנימי ונתפרות כך שקו התפר הגלוי מינימלי ולא מתקבלת צלקת ארוכה ומכוערת.
התוצאה הן שפתיים קטנות נורמליות למראה ולאחר ההחלמה לרוב קשה לראות שהאישה עברה ניתוח גם בהסתכלות מקרוב.
באותו ניתוח ניתן גם להסיר את העור העודף משני צידי הדגדגן ללא צלקות נראות לעין.
לאחר הניתוח הכאב הוא מינימלי, והאישה יכולה בדרך כלל לעזוב את בית החולים עוד ביום הניתוח.
לא נדרשת חבישה וגינלית, אף על פי שייתכן ואישה העוברת את הניתוח תעדיף להשתמש בפד סניטרי לנוחויותה האישית.
הרופא מיידע את האישה כי שפתי הפות לאחר הניתוח הן בדרך כלל מאוד נפוחות למשך זמן קצר לאחר הניתוח, בגלל הבצקות הנגרמות עקב הזריקה להגדלת הרקמות.
מנחים את האישה כיצד לטפל באזור שבו התבצע הניתוח וכיצד למרוח את המשחה האנטיביוטית כדי להוריד את הנפיחות של שפתי הפות, בדרך כלל ממליצים למרוח את המשחה פעמיים-שלוש פעמים ביום למשך כמה ימים לאחר הניתוח.
מומלץ לאישה העברה את הניתוח להגיע לפגישה עם המנתח לאחר שבוע ממועד הניתוח כדי לוודא כי מצבה תקין ואין בעיות חריגות הנגרמו עקב הניתוח.
ניתוח הקטנת שפתי הפות הוא ניתוח שנוי מאוד במחלוקת.
ביקורות רבות טוענות כי ההחלטה של נשים לעבור את ההליך נובעת מדימוי עצמי שלילי ולא בריא, בעקבות חשיפה לפרסומות של מנתחים או לפורנוגרפיה.
בניסיון למזער את התופעה, נערכו מספר פרויקטים לחשיפת האוכלוסייה למגוון צורות השפתיים הקיימות באוכלוסייה הכללית.
ב-2008, אמן בריטי בשם ג'יימי מקרטני יצר קיר גבס באורך 9 מטרים, ובו 400 צורות שונות של איברי מין, כולן שייכות לנשים בגילאים 18 עד 76 מכלל רחבי האוכלוסייה.
המייצג נקרא "הקיר הגדול של הוואגינה" ומטרתה להראות את השוני בין כלל אברי המין וכי כלל הסוגים נורמליים.
פרויקט נוסף נקרא "ספריית השפתיים" .
בשנת 2012 נחתך אתר אינטרנט, במטרה להציג מגוון של איברי המין הנשיים, ולגרום לנשים לחשוב פעמיים על ניתוח שכזה.
ג'סיקה פין, בתו של מנתח פלסטי בארצות הברית, שעברה את הניתוח ואיבדה את היכולת לחוות אורגזמה הקימה עמוד אינסטגרם המרכז את המידע הרב הקיים נגד ניתוח לביופלסטי.
על פי ארגון הבריאות העולמי, שינויים כירורגיים ואחרים באיבר המין הנשי (כולל הסרה חלקית או מלאה של חלקים בהם מסיבות לא רפואיות) מוגדרים כ-FGM-Female genital mutilation, משמע "הטלת מום באיבר המין הנשי"
הקיבוץ באומן הוא כינוי להתכנסות עולמית של חסידי ברסלב בימי ראש השנה בקברו של רבי נחמן מברסלב באומן שבאוקראינה.
חסידיו של רבי נחמן מברסלב נהגו לנסוע אליו מדי שנה להיות עמו בשלושה מועדים בשנה, וביניהם ראש השנה.
בשלושה מועדים אחרים נסע רבי נחמן מדי שנה כדי לפגוש את חסידיו.
בשנת 1810, בראש השנה האחרון לחייו, במעמד מאות מחסידיו הצהיר רבי נחמן מספר הצהרות בדבר חשיבות השהייה במחיצתו בראש השנה: "איש בל יעדר" ו"הרי ראש השנה הוא שליחותי כולה".
תלמידו רבי נתן מנמירוב פירש את דבריו שעל החסידים לשוב ולפקוד את קברו בראש השנה כשם שהיו במחיצתו בחייו.
בשנת 1811 ארגן רבי נתן את העלייה לרגל הראשונה לציונו, אך רק כשישים חסידים נסעו לקיבוץ.
כעשר שנים לאחר ייסוד הקיבוץ, כבר לא הכיל בית הכנסת המקומי את משתתפיו והם נאלצו להתפלל במקומות מזדמנים.
רבי נתן והחסידים החלו לפעול למען הקמת בית כנסת משלהם ובשנת 1834 נחנך בית הכנסת של חסידי ברסלב באומן (שנודע בשם ה"קלויז").
לאחר תפילת המנחה של יומו הראשון של החג, צועדים המתפללים לאמירת תשליך באגם שעל יד בית הכנסת (הקלויז) המרכזי
החל משנת 1917, בעקבות קשיים לחצות את הגבול, החלו החסידים בפולין לקיים קיבוץ ראש השנה משלהם בלובלין, ואנשי ברסלב בירושלים הנהיגו קיבוץ משלהם.
בשנת 1940 יזם רבי אברהם שטרנהרץ (נכדו של רבי נתן), קיבוץ שנתי במירון ליד קבר רבי שמעון בר יוחאי.
דיכויה האלים של הפעילות הדתית בברית המועצות אילץ את משתתפי הקיבוץ באומן לרדת למחתרת.
ובכל זאת, גם לאחר מלחמת העולם השנייה, חסידי ברסלב המעטים שנותרו בברית המועצות המשיכו לקיים מניין סודי בראש השנה באומן, חרף סכנת המאסר.
במשך השנים נעשו ניסיונות מצד חסידי ברסלב מישראל ומארצות הברית לשהות בראש השנה באומן, אך השלטונות הסובייטיים לא אישרו לקיים סיורים באומן בראש השנה וכן סירבו להתיר לאורחים ללון באומן.
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הקיבוצים העיקריים נערכו במירון ובירושלים.
קיבוצים נוספים נערכו בניו יורק ובלונדון.
בשנת 1988 התירו השלטונות למאתים וחמישים איש לשהות בראש השנה באומן.
בשנת 1989 הגיעו יותר מאלף אנשים לקיבוץ.
החסידים שכרו בניין של בית חרושת בסמוך לציון, והסבו את אולמות הייצור לבית-כנסת, חדר אוכל ולאולמות שינה.
במשך השנים מספרם של הבאים לאומן עלה מדי שנה, ובשנת 2000 נכחו יותר מעשרת אלפים חסידים בקיבוץ באומן.
בשנת 2010 בוטל הצורך באשרת כניסה לתיירים הבאים לאוקראינה, דבר זה גרם לקפיצה במספר האנשים שטסים מישראל לאומן מדי שנה.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל לפני ראש השנה תשפ"א הביע ממונה הקורונה, פרופ' רוני גמזו, התנגדות נחרצת לטיסות לאומן באותה שנה, מחשש שיגבירו את התחלואה.
גמזו פנה באופן רשמי אל הרשויות באוקראינה על מנת שימנעו הגעת מבקרים מישראל.
מחאה התעוררה בישראל בטענה שההתכנסות תביא להדבקה נרחבת ושלטונות אוקראינה הודיעו בספטמבר 2020 כי לא יאפשרו לעולי רגל להיכנס למדינה עד לאחר החג.
אלפי חסידים התקבצו בגבול אוקראינה-בלארוס, במעבר הגבול נובי יארילוביצ'י בניסיון להיכנס לאוקראינה, אשר הציבה במקום חיילים שמנעו מהם את הכניסה.
בסופו של דבר נותרו החסידים בבלארוס בחג.
כאלפיים חסידים הצליחו להגיע לקבר עוד קודם שהוטל על כך איסור.
בשנת 2021 החלו מר"ח אב החלו חסידי ברסלב לטוס לאומן.
חסידי ברסלב לא לקחו סיכון שאוקראינה או מדינת ישראל תסגור את הגבולות או את האפשרות לטוס לרבי נחמן.
רוב החסידים הגיעו עם משפחותיהם לעיר אומן ולקראת ראש השנה, חזרו הנשים לארץ ישראל, כשרק הגברים נשארים לקיבוץ בימי ראש השנה.
בפועל, לא נרשמו קשיים מצד מדינת ישראל לנסיעה לאומן באותה שנה ומשוער כי התכנסו באותה שנה עשרות אלפי אנשים, כמצוות רבי נחמן מברסלב להיות אצלו על חג ראש השנה.
התנגדות לעלייה לקבר בראש השנה
בשנת 2007 שלל הרב עובדיה יוסף את המנהג לצאת מארץ ישראל לביקור בקברו של רבי נחמן.
גם בקרב רבנים ספרדיים אחרים נשמעה ביקורת על הנסיעה לאומן בראש השנה בהם הרב מאיר מאזוז והרב בן ציון מוצפי, וכן בקרב הרב אמנון יצחק.
גם בקרב רבני הציונות הדתית נשמעו הסתייגויות מקיום מנהג זה, בין השאר מהרב יהודה עמיחי, הרב שלמה אבינר, הרב בן ציון אלגאזי והרב אורי שרקי.
חלק מתלמידיו של הרב לוי יצחק בנדר בישראל אינם נוסעים לאומן בראש השנה משום שלשיטתם רבי נחמן לא התכוון שיצאו מארץ ישראל לצורך כך.
קבוצה זו מקיימת קיבוץ בבית הכנסת ברסלב במאה שערים.
קבוצה אחרת מקיימת קיבוץ בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון וקבוצה מתלמידיו של הרב ישראל דב אודסר מקיימת מניין בכותל המערבי.
הקטנה לסת היא סוג של ניתוח פלסטי שמטרתו להצר את השליש התחתון של הפנים, בייחוד באזור עצם הלסת התחתונה.
קיימות מספר טכניקות לטיפול, אשר מתחלקות לשיטות ניתוחיות ולשיטות לא ניתוחיות.
פנים תחתונות רחבות עשויות לנבוע כתוצאה מלסת תחתונה רחבה או כתוצאה משרירי מלעס מוגדלים.
הקטנת עצם הלסת התחתונה דורשת התערבות כירורגית, ואילו הפחתה מסוימת בגודל השריר, ניתן לבצע על ידי הזרקת בוטוקס.
מבנה פנים עם לסת תחתונה רחבה הוא שכיח, בעיקר בקרב אסייתים, אף שהוא קיים גם באוכלוסיות נוספות.
אולם, מצב זה עלול להיגרם גם בעקבות בעיות התפתחותיות שונות כמו אקרומגליה.
טרם החלטה על אופן הטיפול, המטופל נבדק על מנת לבדוק האם הלסת הרחבה היא כתוצאה מגודל העצם, שריר המלעס, או שניהם.
על מנת לקבל תמונה מלאה, המטופל עובר בדיקות הדמיה כמו רנטגן או טומוגרפיה ממוחשבת (סריקת CT).
בבדיקה, מתבצעת הערכה של גודל הבליטה של הזווית של העצם התחתונה, הגודל של שריר המלעס והמבנה הכללי של הלסת.
על סמך בדיקות ההדמיה והייעוץ עם רופא מומחה, מייצרים את תוכנית הטיפול כדי לייצר את התוצאות האסתטיות הרצויות.
שיטות ניתוחיות משמשות להפחתה ישירה של גודל עצם הלסת התחתונה.
בהתבסס על מבנה הפנים הייחודי של המטופל, ניתן לבצע כריתה של חלק מהעצם בלבד, או בשילוב עם צמצום בחתך הסגיטלי שלה.
הניתוח מתבצע תחת הרדמה כללית של המטופל.
לרוב, הוא נעשה מהצד הפנימי של הפה, כדי להימנע מהשארת צלקות.
עצב המכתש התחתון הוא המבנה האנטומי החשוב ביותר שעשוי להיפגע במהלך הניתוח.
יש להקפיד מלהימנע מפגיעה בו
כיוון שפגיעה זו עלולה להוביל לאי-תחושה קבועה באזור הלסת, ופגיעה בשפה התחתונה.
בנוסף לכך, יש צורך להתייחס לשריר המנטליס.
תפקידו של השריר הוא להרים את השפה התחתונה והסנטר.
במהלך הניתוח, יש לחבר מחדש את שרירי המנטליס לאחר כריתת העצם הלסת התחתונה.
כישלון בחיבור מחדש של השרירים, עלול להוביל לצניחה של הסנטר והשפה התחתונה.
תסמינים שכיחים של הניתוח כוללים המטומות, זיהומים, א-סימטריה, ירידה בתחושה באזור ותיקון יתר או תת-תיקון של עצם הלסת התחתונה.
רוב התסמינים - למעט א-סימטריה ותיקון יתר או תת-תיקון - חולפים לרוב לאחר שלושה עד שישה חודשים.
שיטות לא ניתוחיות לרוב מוגבלות למקרים שבהם שרירי המלעס מוגדלים.
בעוד ששרירי המלעס עשויים להיות מוגדלים בשל סיבות גנטיות, לרוב זו יכולה להיות תכונה נרכשת.
כמו שרירים אחרים, הם גדלים בעקבות פעילות רבה של השריר.
פעולות כמו לעיסת מסטיק וחריקת שיניים יכולות להוביל למצב זה.
שיטה מקובלת לטיפול בשרירי מלעס מוגדלים היא באמצעות הזרקת בוטוקס.
הבוטוקס מוזרק לשריר, מחליש אותו וגורם להקטנתו באמצעות אטרופיה לאורך מספר חודשים.
השיפור לרוב לא נראה במהלך השבועיים עד שלושה שבועות מרגע הטיפול, אלא ניתן להבחין בשיפור משמעותי בתקופה של שלושה עד תשעה חודשים מיום ההזרקה.
התוצאות נשמרות לתקופה של כשנה.
יש לציין כי ההליך עלול לגרום לשיתוק זמני של השרירים אשר מניעים את השפתיים.
זהו סיבוך נדיר, אך אפשרי.
הקטר הקטן הוא סרט הנפשה אמריקאי-בריטי, מסוגת קומדיה, הרפתקאות ומוזיקה, המבוסס על הספר "הקטר הכחול שיכול" מאת ווטי פיפר.
הסרט בוים והופק על ידי דייב אדווארדס, יחד עם הפקתו של מייק יאנג, ונכתב על ידי ריי ראמי.
הסרט הופץ לראשונה בבריטניה ב-VHS על ידי Universal Pictures Home Entertainment ב-1 בינואר 1991, ובישראל הוא שודר באותה שנה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית.
אורך הסרט הוא כ-30 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
הסרט עוקב אחר רוני (במקור: טילי), קטר עיתוק זעיר שחולם להוביל מאחוריו רכבת לכל דבר.
יום אחד מתקלקלת רכבת המובילה צעצועים ומזון לימי הולדת, ואף קטר אינו מוכן להוביל אותה פרט לרוני.
במהלך הסרט רוני עוזר להוביל את הרכבת הנטושה ועובר הרפתקאות ומכשולים בדרכו אל ילדי העיירה.
הדיבוב העברי בוים על ידי חנה דרורי קשי, והופק על ידי חסיה ורטהיים באולפני דאב תל אביב.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתרוני (טילי)קת' סוסיאפי בן ישראלריקי (מיסי)סוניה (ג'ורג'יה)בוורלי בנפילדברווזונת (גראמפלה)בטי ג'ין וורדדן (פיט)פיטר קאלןרונן גולדפרבקטר רופא (דוק)ניל רוסרולו הליצןפרנק ולקרמתי (פרנסוורת')יהושע (ג'בדיה)קופי (ג'יפרס)אור אזולאיציף ציף (צ'יפ)סקוט מנווילטדי (הנדי) פנדיניל רוסמגדלאליעזר אפלבויםיואב (סטרץ')סקוט מנווילזאב גדולפרנק ולקרנשרפילוניאסף קורמןאַריק (אֶריק)בילי או'סאליבןזאב קטןקת' סוסיאחותו של אריק (ג'יל)דינה שרמןשיר אציל
"הקטר שרצה לנסוע לרומא" הוא ספר ילדים שנכתב על ידי הסופר מאיר שלו.
הוא פורסם לראשונה ביולי 2015 על ידי הוצאת עם עובד.
הספר אויר על ידי ליאב צברי, נערך על ידי דלית לב ועוצב על ידי דלית קרס.
הספר מתאים לגילים 3–6 והוא מפתח לילדים בגיל זה את הדמיון ואת החשיבה.
הספר מספר על קטר מסיציליה שיש לו רצון לבקר ברומא עם הרכבת שלו.
הבעיה מתחילה כאשר הוא מגלה שאסור לו לנסוע מחוץ לסיציליה, כייוון שזה לא התפקיד שיועד לו בעולם.
הסיפור מביע את החשיבות של כוח רצון, התפתחות עצמית, הצבת מטרות והשגתן.
הספר מלמד את הדור הצעיר להאמין בעצמו, לשאוף גבוה ולא לוותר על אף הקושי.
העלילה עוסקת בכוח הרצון של הקטר להגיע לרומא.
המילה "רצון" חוזרת על עצמה כמה וכמה פעמים בכתוב, מילה זאת באה להמחיש לקוראים את הרצון העז שהיה לקטר להגיע לרומא.
הספר נכתב למען נכדתו של הסופר מאיר שלו: "את הטקסט "הקטר שרצה לנסוע לרומא" התחיל להתגלגל בראש כבר לפני עשור.
אבל רק כשהנכדה שלי הגיעה לגיל שאפשר לספר לה סיפורים, סיפרתי לה יום אחד וראיתי שזה מצא חן בעינייה."
הסופרת מספרת כשיוצא לאור ספר ילדים חדש שכתב מאיר שלו ההתרגשות בשיאה.
הקריאה בספר גרמה לסופרת מאירה ברנע גולדברג תוך כמה רגעים לחלום כמו קטר סיציליאני ולוותר על החופשה המשפחתית הקרובה בהולנד לטובת רומא.
לדעת הסופרת השפה נפלאה, האיורים מקסימים, ומאיר שלו מוכיח שוב שהוא אשף בלספר סיפור ולרתק את כולם.
לפי הביקורת בעיתון "הארץ", מאיר שלו מצליח בספר ילדים זה, לשמור על עניין קוראיו הצעירים לאורך כל הספר, בין השאר בעזרת שאלות, משחקי מילים והשתעשעות במצלולים.
האיורים מסייעים אף הם לשמר את תשומת הלב.
ספר זה מתכתב עם ספר הילדים הקלאסי "The Little Engine that Could", שתורגם לעברית "הקטר הכחול שיכול".
ב־27 באפריל 2021 יצאה גרסה מוקלטת לסיפור ביישומון storytel שמסופרת על ידי מאיר שלו.
הקטנטנים היא סדרת טלוויזיה מונפשת שהופקה במקור בין 1983 ל-1985. היא מבוססת על דמויות מתוך סדרת ספרים לילדים מאת הסופר האמריקאי ג'ון פיטרסון, שהראשון שבהם יצא לאור בשנת 1967 הסדרה הופקה עבור רשת השידור האמריקאית ABC על ידי האולפן הצרפתי/אמריקאי DIC Audiovisuel.
זה הופק לאחר הפקה על ידי אולפן הנפשה קנדי, Animation City Editorial Services.
יחד עם הסדרות חוש-חש הבלש והיתקליף, הקטנטנים הייתה אחת סדרות ההנפשה הראשונות שהופקו על ידי DIC Entertainment עבור הטלוויזיה האמריקאית, והייתה היחידה מבין השלושה ששודרה ברשת, ולא בסינדיקציה.
שתי העונות הראשונות של התוכניות מציגות את הקטנטנים מסביב לבית ביג, אבל כדי לשפר את הפופולריות של התכנית, העונה האחרונה מציגה את הקטנטנים מטיילים ברחבי העולם.
במהלך ההפקה של התוכנית, הקטנטנים היו גם פופולריים מספיק כדי להצדיק שני קשרים לסרט:
ב-25 במאי 1985, הקטנטנים כיכבו בסרט האנימציה הראשון שלהם, Here Come the Littles, המשמש כפריקוול לסדרת הטלוויזיה.
הוא בוים על ידי ברנרד דיריס ונכתב על ידי וודי קלינג.
בשנה שלאחר מכן (1986), נוצר סרט המיועד לטלוויזיה בכיכובם של הקטנטנים: החירות והקטנטנים.
את הסרט הזה ביים גם ברנרד דייראס ונכתב על ידי הייווד קלינג.
הוא שודר בשלושה חלקים במהלך העונה העשירית של ABC Weekend Specials.
לאחר מכן הוא נערך לפרק בן שלושה חלקים ונכלל בעונה השלישית של הסדרה.
בשנת 2003, הסדרה החלה לשדר בבלוק Syndicated DIC Kids Network על מנת לעמוד בקריטריונים E/I.
עם זאת, לא כל פרק בסדרה זכה לסינדיקציה במהלך ריצה זו.
הסדרה שודרה גם בבריטניה ב-TVAM ובאוסטרליה ברשת 10. מדינות רבות אחרות גם הרימו את הסדרה.
בישראל, הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 1999 בערוץ הילדים ומאוחר יותר בערוץ ג'וניור.
טום ליטל - הבכור מבין שני הילדים הקטנים.
לוסי ליטל - הצעירה מבין שני הילדים הקטנים.
סבא ליטל - הבן הכי מבוגר במשפחה.
דינקי ליטל – בן דוד של המשפחה (כמו בספרים, שם הוא מוצג תמיד כ'בן דוד דינקי').
פרנק ליטל - האב במשפחה.
הלן ליטל – האם במשפחה ובתו של סבא ליטל.
אשלי ליטל - בת דודה שנייה, צעירה יותר של המשפחה.
בסדרת הטלוויזיה אילן היוחסין ברור בעיקר.
פרנק והלן הם ההורים של טום ולוסי, סבא הוא אביה של הלן, ודינקי הוא בן דוד (מצד הלן, כפי שאמר סבא בפרק "בן דינקי") של טום ולוסי.
בספרים, אילן היוחסין לעולם אינו מזוהה במפורש.
הקטנים שמופיעים לעיתים קרובות הם טום, לוסי, דינקי וסבא.
הנרי ביג - ילד בן 13 ואחד מבני האדם הבודדים שיודעים על קיומם של הקטנטנים.
הם גרים בבית שלו והם החברים הכי טובים שלו
סליק - צב קטן וחיית המחמד של הנרי.
ד"ר אריק האנטר - הוא מעולם לא ראה ליטן במו עיניו, אבל הוא בטוח מאוד שהם באמת קיימים.
התפקיד שלו הוא למצוא כמה ראיות ולבנות מכונות שיכולות לזהות את בני האדם הזעירים האלה כדי להוכיח לאחרים ולעצמו שהקטנטנים באמת קיימים.
ג'יימס פיטרסון - הבחור הרע השני והעוזר של ד"ר האנטר.
מר וגברת ביג - הוריו של הנרי.
שניהם ארכאולוגים, לעיתים קרובות הם יוצאים למסעות.
מארי - חברתו לכיתה וחברה קרובה של הנרי.
ג'ימי אי קיגן בתור הנרי ביג
אלווי מור בתור סבא הקטן
גרג ברגר בתפקיד פרנק ליטל
פטרישיה פאריס בתפקיד הלן ליטל
דונאבן פריברג בתור טום ליטל (עונות 1–2)
דייוויד וגנר בתור טום ליטל (עונה 3)
בטינה בוש בתור לוסי ליטל
BJ Ward בתור אשלי ליטל (עונות 2–3)
פרנק ולקר בתור סליק (עונה 1)
פאט פראלי בתור סליק (עונות 2–3)
רוברט דייוויד הול בתור מר ביג ודינקי ליטל
לורל פייג' בתור גברת ביג
קן סאנסום בתור ד"ר האנטר ופיטרסון (עונות 1–2)
רייצ'ל קאנו מספקת את שירה הפתיחה והסיום
האל סמית' - מר פינגן (ב"כאשר עיניים איריות מחייכות")
את הגרסה המדובבת לעברית ביימה והפיקה נינה אמיר באולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
לירון לב - הנרי ביג
אורית אמיר - תום קטנטן
אור אזולאי - לוסי קטנטנה
שמחה ברבירו - דינקי קטנטן
גיורא קנת - סבא קטנטן
חן חגי - מר קטנטן
אורנה כץ - גברת קטנטנה
סיון שביט - גברת קטנטנה / דמויות שונות
איציק סיידוף - ד"ר האנטר
שי זורניצר - דמויות שונות
מרשה גודמן - מנהלת דיבוב (עונה שלישית), רכזת כישרונות
ג'יני מקסויין - מנהלת דיבוב (עונה שנייה)
בכך נוצר מצב שבו פיזור המטענים של הזוגות אינו אחיד, והם משפיעים על השדה שמתקשר אליהם.
תופעה זו היא הקיטוב של הריק.
הקיטוב מושפעת רק מהרנורמליזציה של שדה הכיול של נושאי הכוח, ולכן התופעה נקראת גם האנרגיה העצמית (self-energy) של בוזון הכיול, או במקרה של אלקטרודינמיקה קוונטית, האנרגיה-העצמית של הפוטון.
אחת התוצאות החשובות של הפולריזציה היא שהקשר בין חלקיקים לשדה כוח בוזוני מצומד להם עולה עם האנרגיה של נושא הכוח הבוזוני.
בפרט, באלקטרודינמיקה קוונטית, המטען של האלקטרון (או כל חלקיק טעון אחר) כפי שהוא נמדד על ידי פוטונים בעלי אנרגיה גבוהה, גדול ממטען האלקטרון הנמדד שיימדד על ידי פוטונים עם אנרגיה נמוכה.
ב-1929 הציג דיראק את המשוואה הקוונטית המתארת את תנועת האלקטרון.
אחת התוצאות של משוואת דיראק היא קיומם של אינסוף רמות אנרגיה שליליות בהם יכולים להיות אלקטרונים.
דיראק הסביר את קיומם של רמות אלה בכך שהן כולן מאוכלסות, אבל אי אפשר למדוד את האלקטרונים ברמות אלה.
הדבר שניתן למדידה הוא חסרון של אלקטרון שמתנהג כמו חלקיק בעל מטען הפוך, חלקיק שהתגלה ניסויית ב-1932 כפוזיטרון.
ב-1934 דיראק הראה שהתיאור שלו, הנקרא הים של דיראק, יכול לייצר תיאור מתמטי עקבי של אלקטרונים ופוזיטרונים.
בסוף המאמר הוא העלה את האפשרות ליצירת קיטוב בריק, כתוצאה מאלקטרונים ופוזיטרונים בנוכחות של שדה חשמלי:
את התיאור של הפולריזציה ביצעו רוברט סרבר ואדווין אואלינג ב-1935. הם גילו שקיומה של הפולריזציה משנה את הפוטנציאל האפקטיבי בין שני מטענים אמיתיים, ובכך מייצרת הסחה של רמות האנרגיה עבור חלק מהמצבים הקוונטים.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, עם שיפורם של האמצעים הניסויים ודיוקם, בוצעו ניסויים למדידת הפרשי האנרגיה בין רמות שונות באטום המימן.
ניסויים אלה גילו את קיומה של הסחת לם, שהוסברה על ידי הנס בתה כנובעת מאינטראקציה של האלקטרון עם הריק.
ההסבר מסביר את רוב ההסחה שנמדדה, כ-, אולם חלק קטן בשיעור של כ- מוסבר באמצעות הקיטוב של הריק.
ובכך הושג אימות ניסיוני לתופעה.
פיתוחה של האלקטרודינמיקה הקוונטית בשנות ה-50, הובילה לפיתוח שיטות רגוליזציה ורנורמליזציה, הקיטוב של הריק מתגלה בתיאוריה זו באופן טבעי מהאינטראקציה בין חלקיקים בעלי מטען לחלקיקים בשדה הכיול שמתחבר אליהם.
ניסויים מדויקים בשנות ה-80 וה-90 הביאו לדיוק הולך וגובר במדידת השפעת הקיטוב של הריק, כולל מדידה של הקיטוב הנוצר מזוגות של מיואון ואנטי-מיואון ואף של קווארק ואנטי קווארק.
הרנורמליציה של האלקטרודינמיקה הקוונטית יכולה להתקבל משינוי של השדה הפרמיוני, המסה, שדה הכיול והאינטרקאציה ביניהם.
כלומר את הלאגראנג'יאן המקורי כותבים על ידי המשתנים ה"ערומים" (bare variables)
כאשר ו- יכולים לכלול איברים מתבדרים.
אופרטורי השדה בתיאור הזה הם אופורטורים שנוצרים מאופרטורי הריסה ובנייה על הריק של התיאוריה בלי האינטראקציה.
כאשר אופרטורי השדה הללו פועלים על הריק של התיאוריה המלאה הכוללת אינטראקציה, הם מייצרים "חלקיקים" פיזיקליים בעלי מסה כמו גם מצבים מסובכים שכוללים יותר מחלקיק אחד.
את אמפליטודת הסיכוי של אופרטור שדה לייצר חלקיק אחד בעל תנע מגדירים כ-.
בשלב זה אפשר לבצע את שינויי הסקלה לשדות ולסמן את חוזק האינטראקציה בין השדות האלה בתיאוריה החדשה ב-.
סימונים אלה מביאים את הלגראנז'יאן לצורה:
כאשר החלק השמאלי הוא בעל אותה צורה של הלגרנז'יאן המקורי בשדות החדשים שמייצרים חלקיק אחד בסיכוי כשהם פועלים על מצב עצמי בעל תנע של הלגראנז'יאן המלא.
והחלק הימני הוא איברי נגד, כשהגדרנו ו-.
המסה והאינטראקציה החשמלית הם המסה והאינטראקציה שתמדד בניסויים שמבוצעים באנרגיה נמוכה ואיברי הנגד יקבלו ערכים אינסופיים כדי לאזן את ההתבדרות האינסופית של הלגראנז'יאן המקורי בכל אנרגיה.
כלומר הערכים של ושל נקבעים מהאופי של התיאוריה, ולא מקבלים סתם ערכים חופשיים.
קל לראות שאת איבר האינטראקציה בלגראנז'יאן המקורי ניתן לכתוב גם כ- וגם כ-.
שתי הכתיבות של איבר האינטראקציה חייבות להיות שקולות ולכן מתקבל:.
חישוב של איברי הנרמול, ושימוש בזהות וורד מראה ש-, ולכן ולכן רק הנרמול של הפוטון משפיע על הנרמול של המטען.
כעת נגדיר את הפרופגטור של השדה (המנורמל ) שכולל את כל הדיאגרמות שאי אפשר לחלק לשתי דיאגרמות באמצעות חלוקה של קו אחד שנמצא בין צמתים להיות .
מההגדרה ומזהות וורד נובע ש-.
הפרופגטור הכללי שכולל גם דיאגרמות שניתנות לחלוקה הוא: .
באמצעות קביעה נכונה של הערך של איבר הנגד .
ניתן לקבל שבתיאוריה שכוללת את איברי הנגד מתקיים .
מטען האלקטרון בסקלה החדשה מקיים: .הסדר הראשון של התיקון לפרופוגטור מוצג בדיאגרמה משמאל וחישובה לאחר רגולזציה מרחבית ואיזון נותן:
כאשר מחשבים את האינטגרל הזה בגבול מתקבל איבר שתלוי ב-.
אולם כאשר קובעים את תנאי הרנורמליזציה מתקיים .
בסדר זה, התיקון למטען האלקטרון הוא: .
הקיטוב של הריק משפיע על מטען האלקטרון הנמדד, לעומת מטען האלקטרון ה"ערום" המופיע בתיאוריה המקורית.
המטען הערום הוא אין סופי, אבל המטען שנמדד באנרגיות נמוכות הוא המטען הפיזיקלי הסופי .
את המטען באנרגיות סופיות ניתן לקבל באמצעות חבורת הרנורמליזציה.
בסדר מוביל מתקבל או .
כאשר כשהסכימה מתבצעית עבור כל פרמיון עבורו .