tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך חבל בדח'שאן, הממוקם בלב החיבור בין רכס הרי ההימאלאיה, טיין שאן והינדו-כוש, הסמכות של הממשל הריכוזי הייתה כה חלשה שהאזור נפל לידי שליטת שרי מלחמה ומנהיגי שבטים שנאבקו אחד משני על השפעה.
כמו כן הייתה האימפריה מחויבת לפרס אשר תחת השלטון של פתח עלי שאה קאג'אר תמכה בעלייתו לכס של מחמוד שאה.
חולשה פנימית זאת אפשרה כיבוש של חבל פנג'אב מידי הדוראנים.
חבל פנג'אב נכבש בידי האימפריה הסיקית, שבנקודה זאת הייתה אף חזקה יותר מהאימפריה הדוראנית.
מחשש שיסיג השפעה רבה משלו, מחמוד שאה הוציא להורג את פתח ח'אן בשנת 1818, פעולה זאת שלא הותירה אף מדינאי מחונן להחזיק את האימפריה הביאה לתחילת קריסתה.
לאחר מלחמת אזרחים פנימית נפלה האימפריה לידי מאבקים פנימיים ומחמוד שאה נותר לשלוט בהראת בלבד, אשר הייתה בפועל תחת השליטה של השושלת הקאג'ארית.
מחמוד שאה נפטר בשנת 1829 בהראת.
בשנת 1826 איחד את הריסות האימפריה אחיו הצעיר של פתח ח'אן, דוסת מוחמד ח'אן, אמיר אפגניסטן, השליט הראשון משושלת ברקזאי.
מחמוד שאה היה בנו הצעיר של עלאא אלדין קרי, סולטאן מלאקה ה-7 וירש אותו ב-1488.
עם מותו המוקדם של אביו, הוא הומלך בגיל צעיר מאוד, והעוצר באותה עת (נקרא במלאית גם "בנדהארה", ראש ממשלה) היה טון פראק.
בשנות השלטון הראשונות שלו כשהיה עוד צעיר למדי נחשב מחמוד שאה למלך חסר רחמים, אך הוא הותיר את ניהול הסולטנות בידי טון פראק.
לאחר מותו של פראק ב-1498 התמנה לתפקיד טון מוטאהיר.
אחרי מותו של פראק הפך הסולטאן למתון יותר, אם כי שנות שלטונו האחרונות היו מלוות בסערות רבות.
לפי תיעודים שנותרו מאותה תקופה, השלטון בסולטנות הפך לבלתי יעיל וחלש כשמוטהיר לקח שוחד ומינה שרים לפי גחמות ארעיות.
ההתנהגות הזו גרמה לפילוג בממשלה והסולטאן אף הוציא את טון מוטהיר וכל משפחתו להורג אחרי שהוטעה על ידי פלג אחר.
מלבד זאת, המאבק על השליטה בין השרים גרם לפילוג גם בקרב תושבי הממלכה.
המאבקים האלו חדרו גם לצבא, כשבתחילת המאה ה-16 נחלש צבא הסולטנות כיוון שהורכב ברובו משכירי חרב שלא שמרו אמונים לממלכה.
במהלך ביקורו של האדמירל הפורטוגזי דייגו לופז דה סקווירה בין השנים 1509–1510 תכנן הסולטאן להתנקש בחייו, אולם התוכנית הגיעה לידי האדמירל שנמלט מהמדינה.
הקצין הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי שקיבל את ההודעה על כך החליט לנצל את הניסיון כעילה למסע הכיבושים שלו בדרום-מזרח אסיה.
מלאקה הותקפה על ידי הפורטוגזים ב-1511 ומחמוד שאה נמלט לפהאנג שבחוף המזרחי, שם ניסה לשווא לגייס סיוע סיני.
אחרי שנכשל המשיך הסולטאן דרומה והעביר את הבירה לאי בינטאן (כיום חלק מאינדונזיה), דרומית מזרחית לסינגפור תוך שהוא ממשיך לקבל את היחס של מדינות האזור כסולטאן מלאקה.
בין השנים 1515–1519, כמנהיג הקונפדרציה המלאית והמוסלמית ניסה להוביל התקפות לשחרור מלאקה אך נכשל במאמציו.
ב-1526 הפורטוגזים הגיבו לאיום המתמשך מצידו על ידי השמדת בינטאן.
אחרי ההפסד מחמוד שאה ברח לקמפאר שם חי עד שנפטר ב-1528. בנו, אלאודין ריאט שאה, ייסד את סולטנות ג'והור שהפכה לאימפריה חזקה שהגיעה לשיאה במאות ה-18 וה-19. בנו השני, רג'א מוט'פר הקים את סולטנות פראק.
למחמוד שאה היו כמה נשים, הבולטת שבהם היא טון טיה.
מלבד זאת, הוא הוליד בחייו שלושה בנים: אחמד שאה, שהיה הסולטאן האחרון של מלאקה, מוצאפר הראשון מפראק ואלאודין ריאט שאה השני שייסד את סולטנות ג'והור.
בנו, אחמד שאה, ירש אותו למשך כשנתיים בשנים 1511–1513 אחרי שאביו הוציא להורג את טון מוטהיר שהיה הבנדהארה של הסולטנות.
אחמד שאה נחשב ללא כשיר להיות סולטאן ונהרג ב-1513 במהלך ניסיונותיו של מחמוד שאה להשתלט בחזרה על הסולטנות מידי הפורטוגזים.
הוא הצליח לתפוס מחדש בכס המלוכה, אולם זה היה כבר אחרי שהסולטנות חרבה, מה שהפך אותו לטוען לכתר.
מחמודה ריאד הייתה אקטיביסטית טרנסג'נדרית.
נחשבת לטרנסג'נדרית הערבייה הראשונה בישראל.
מחמודה ריאד נולדה בשנת 1932 בכפר דיר אל אסד בצפון והייתה רועת צאן בילדותה.
פרטים על חייה של מחמודה ריאד ידועים בעיקר דרך כתיבתה של האקטיביסטית הטרנסג'נדרית אפרת טילמה, שעסקה בה גם בספרה האוטוביוגרפי "לזאת יקרא אישה", אשר ראה אור בשנת 2020.
טילמה סיפרה כי הכירה את ריאד דרך מכרה שלה.
היא אמרה לה כי ברצונה להיות אישה.
טילמה טיפלה בה וליוותה אותה לטיפולים הורמונליים.
ריאד עברה מספר טיפולים קוסמטיים להסרת מאפיינים גבריים ובהמשך שינתה את שמה לשם עברי, נעמי.
בראיון לכתבה שהתפרסמה בידיעות אחרונות ב-1975 סיפרה ריאד על קשיי חייה, שהיו מלווים מכות, שוד ואונס.
היא סיפרה למראיין שהיא חוסכת כסף לניתוח, אינה יודעת קרוא וכתוב ואוהבת את בני משפחתה (אמה ואחייניה).
היא גם סיפרה על רצונה בילדים, אף שהכירה בכך שתתקשה למצוא בן זוג שירצה לחיות בזוגיות עם "קוקסינל" (מילת גנאי בשימוש בכתבה).
ריאד עברה לברלין, שם אימצה את שם הבמה "להלובה" וזכתה להצלחה כרקדנית ריקוד בטן וזמרת במועדון טורקי בעיר.
ריאד נרדפה כל חייה על ידי בני משפחתה, שהגיעו בעקבותיה לתל אביב ובהמשך גם לברלין, ואילצו אותה לתת להם את רווחיה מעבודתה.
לאחר שעזבה את ברלין היא חזרה לישראל, ועסקה בזנות למחייתה.
בשנת 2005, כשהיא בת שישים, אושפזה בבית החולים ולאחר מספר חודשים הלכה לעולמה, ללא בני משפחתה לצידה.
סיפור חייה של ריאד, ודמויות אחרות, סופר בתערוכה בשם "מה יגידו השכנים?
חיים קוויריים בחיפה, 2007-1932" המספרת את סיפורה של קהילת הלהט"ב בחיפה.
התערוכה הוצגה במוזיאון חיפה ונוצרה בשיתוף עם פרויקט ההיסטוריה הגאה החיפאית.
מחמוד עאסי כיהן כראש מועצת כפר ברא בשנים 2008–2024.
עאסי למד לתואר ראשון בניהול ארגונים ב.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה המקומית כפר ברא וזכה בתפקיד בבחירות החוזרות, עם 43.7% מהקולות.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד שוב לראשות המועצה המקומית, מול אכרם עאסי, ונשאר בתפקיד, עם 45.4% מהקולות.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד מול טארק ריאן, ונשאר בתפקידו (53% מול 47%).
בתקופת כהונתו, שימש כחבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי בע"מ.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד שוב והפסיד ליריבו עמאד עאסי (43% מול 57%).
מחמוד עטאללה הוא מחבל פלסטיני תושב שכם, שהתפרסם כשהואשם בכמה מעשי אונס ותקיפה מינית כנגד סוהרות חובה בכלא גלבוע.
בתחילת שנות ה-2000 הצטרף עטאללה לזרוע הצבאית של הפת"ח - גדודי חללי אל אקצה.
בשנת 2003 רצח יחד עם פלסטיני נוסף את ג'מילה דע'לס.
לטענתם, הם חשדו בה בשיתוף פעולה עם ישראל.
לפי טענות אחרות, הרצח היה כנקמה על סירובה של דע'לס לחיזוריו של עטאללה כלפי בתה הצעירה.
ביולי 2003 נעצר עטאללה על ידי ישראל, הועמד לדין בבית המשפט הצבאי בשומרון, הורשע ברצח דע'לס, בתכנון פיגוע התאבדות ובירי לעבר חיילי צה"ל ונידון למאסר עולם ועוד 15 שנות מאסר.
בשנים 2015-2017 היה עטאללה כלוא באגף 5 בכלא גלבוע שהיו כלואים בו אסירים ביטחוניים מן הפת"ח ושימש כדוברם של כלואי האגף.
בעקבות תלונות של מספר סוהרות חובה הוא נחשד במספר עבירות אונס כלפי שתי סוהרות, ובריבוי עבירות של תקיפה מינית.
עטאללה עתר לבית המשפט נגד פרסום שמו, אך בית המשפט דחה את עתירתו.
מאוחר יותר דיווחה אחת המתלוננות כי גם לאחר שסיימה את שירותה בכלא חייג אליה עטאללה מבית הכלא.
בספטמבר 2023 הוגש נגדו כתב אישום בפרשה בחשד לאונס ותקיפה מינית.
במסגרת החלק הראשון של עסקת שחרור החטופים השנייה של מלחמת חרבות ברזל צורף שמו של עטאללה לרשימת האסירים הביטחוניים שישוחררו בעסקה.
על פי החלטת הממשלה היה צפוי להשתחרר לביתו בשכם שברשות הפלסטינית.
המתלוננות עתרו נגד ההחלטה שלא לגרשו לחו"ל מחשש שיממש את איומיו ויפגע בהן, אך בג"ץ דחה את העתירה.
בפברואר 2025, שמו נמחק מרשימת המחבלים המשוחררים והוחלף באחר.
ישראל סירבה לשחרר את עטאללה גם בעסקת שחרור החטופים השלישית של מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2025.
מחמודו באג'ו הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית ובנבחרת גמביה.
באג'ו נולד בגמביה ושיחק במחלקת הנוער של RS Tallinding FC המקומית, לפני שעבר למחלקת הנוער של גרנדה בספרד.
בחודש יולי 2023 חתם בז'לזיארנה פודברזובה מליגת העל הסלובקית, במדיה ערך 28 הופעות ליגה.
ב-18 ביולי 2024 חתם על חוזה לארבע שנים בדאק 1904 דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית, במדיה ערך 33 הופעות ליגה.
ב-1 באוגוסט 2025 חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
באג'ו נכלל בסגל נבחרת גמביה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2023, וערך ארבע הופעות בטורניר.
ב-8 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בניצחון 1–5 על נבחרת סיישל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
מחמוד מוחמד טָה הידוע גם בכינוי אוּסְתָאז מחמוד מוחמד טאהא, היה הוגה דעות, מנהיג ומהנדס סודני.
הוא פיתח את מה שכינה "המֶסר השני של האסלאם" וטען שפסוקי הקוראן שנחשפו באל-מדינה התאימו לזמנם כבסיס לשריעה, ולעומתם, הפסוקים שנחשפו במכה מייצגים את הדת האידיאלית והאוניברסלית, אשר תיושם כאשר האנושות תגיע לשלב התפתחות המסוגל ליישם אותם ואז יגיע עידן מחודש של האסלאם, המבוסס על עקרונות החופש והשוויון.
מחמוד טה הוצא להורג, בגיל 76, באשמת כפירה, על ידי משטרו של ג'עפר נומיירי.
טה נולד בכפר השוכן על הגדה המזרחית של הנילוס הכחול, כ-150 קילומטרים מדרום לחרטום.
הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטה שהייתה בניהול בריטי (עד עצמאותה של סודן, ב-1956).
הוא עבד כמה שנים כמהנדס בחברת הרכבות של סודן ואז הקים עסק הנדסה משלו.
בשנת 1945, הוא ייסד קבוצה פוליטית אנטי-מלוכנית, פדרליסטית וסוציאליסטית, "מפלגת האחים הרפובליקנים" (Republican Brotherhood) ונכלא פעמיים על ידי הרשויות הבריטיות.
בספטמבר 1946, טה הוביל מחאה נגד מעצרה של אישה שביצעה ברית מילה בבתה, נשפט ונידון לשנתיים בכלא.
טאהא פיתח את מה שכינה "המסר השני של האסלאם" לאחר תקופה ממושכת של "הסתגרות דתית".
המסר הוא שבניגוד לדעה האסלאמית הרווחת, השריעה נועדה רק לזמן שלטונו של מוחמד במדינה ולא מעבר לכך.
לדעתו, יש להפריד בין הסורות של מכה, שניתנו לפני ההיג'רה, הגירתם של הנביא מוחמד וחסידיו ממכה למדינה והסורות של מדינה, שניתנו לאחר ההיג'רה.
על פי טה, הסורות ממכה "ספוגים ברוח של חופש ושוויון...מציגים את האסלאם בצורתו המושלמת", בעוד שהסורות שניתנו במדינה "מלאים בכללים, כפייה ואיומים, כולל פקודות לג'יהאד".
טה האמין שהם "היו עיבוד היסטורי למציאות החיים בעיר מדינה אסלאמית, במאה השביעית, שבה 'לא היה חוק מלבד החרב'".
את הסורות של מדינה, המהווים את הבסיס לחלק ניכר מהשריעה, כינה טה: "המסר הראשון של האסלאם".
לטענתו הסורות שהתאימו לחברה של המאה ה-7, "לא רלוונטיים לעידן החדש, המאה העשרים", והם פוגעים בערכי השוויון, חופש הדת וכבוד האדם.
הסורות ממכה, מרכיבים את "המסר השני" של האסלאם והם אלו שצריכים להיות "בסיס החקיקה" של האסלאם בחברה המודרנית.
טה האמין כי חוקי השריעה האמיתיים אינם קבועים, אלא בעלי יכולת "להתפתח, להטמיע את יכולות הפרט והחברה, ולהנחות חיים כאלה במעלה סולם ההתפתחות המתמשכת".
ו"הצורה המקורית והאוניברסלית" של האסלאם הייתה קוראן מכה, שבין היתר, העניק מעמד שווה לאנשים – בין אם נשים או גברים, מוסלמים או לא מוסלמים.
טה האמין שהאסלאם תואם דמוקרטיה וסוציאליזם והטיף לתיקו החוקה הסודנית כדי ליישב את "צורך הפרט בחופש מוחלט עם צורך הקהילה בצדק חברתי מוחלט".
כדי לקדם את רעיונותיו, הקים טה קבוצה, לה קרא "האחים הרפובליקנים" שבחנה את כלל הטקסים האסלאמיים, מנהגים חברתיים, ערכים תרבותיים ופרקטיקות משפטיות.
האחים הרפובליקנים שברו נורמות, כמו הגבלת ההשתתפות בטקסים סופיים לגברים בלבד והוקמה קבוצה של "אחיות רפובליקניות".
"נשים לא רק השתתפו בכל תפילותיהם ובטקסים דתיים אחרים, אלא גם היו הכוח המניע מאחורי חיבורם של מזמורים ושירים רבים."
בניגוד להחלטות שהתקבלו בועידת ח'רטום, באוגוסט 1967, מפלגת האחים הרפובליקנים סברה שהסדרת הסכסוך הישראל-ערבי, צריכה להיות בדרכי שלום.
ב-5 בינואר 1985, נעצר טה בגין הפצת חוברות שקראו לסיום חוקי השריעה בסודן.
הוא הובא למשפט ב-7 בינואר והואשם בפשעי כפירה, שעונשם מוות".
טה סירב להכיר בלגיטימיות של בית המשפט, וסירב להתחרט.
המשפט נמשך שעתיים, הוא נמצא אשם ולמחרת נגזר דינו למוות, יחד עם ארבעה מאמינים נוספים (שחזרו בהם מאוחר יותר וזכו לחנינה) בגין "כפירה, התנגדות ליישום החוק האסלאמי, הפרעה לביטחון הציבור, התגרות באופוזיציה נגד הממשלה והקמת מחדש של מפלגה פוליטית אסורה".
בית משפט מיוחד לערעורים אישר את גזר הדין ב-15 בינואר.
יומיים לאחר מכן הורה הנשיא נומיירי על הוצאה להורג, למחרת, ב-18 בינואר.
על פי תיאור אחד, "כשהרים את הכיסוי מראשו לפני הוצאתו להורג, פניו חשפו חיוך קורן שמשך את תשומת ליבם של כולם".
על פי עדת ראייה, העיתונאית ג'ודית' מילר (Judith Miller) "מעט לפני המועד שנקבע, הובל מחמוד מוחמד טה אל החצר...
הוא נראה צעיר מ-76 שנותיו, החזיק את ראשו גבוה ובהה בדממה בקהל.
כשראו אותו, רבים מהנוכחים קפצו על רגליהם, לעגו ונופפו לעברו באגרופים וכמה מהם הניפו את ספרי הקוראן שלהם באוויר...
לעולם לא אשכח את הבעת פניו: עיניו היו מתריסות; פיו היה נחוש.
הוא לא גילה שמץ של פחד".
גופתו של טה נקברה בסתר.
על אף שקבוצת האחים הרפובליקנים לא מנתה אנשים רבים, אלפי מפגינים מחו על הוצאתו להורג ושוטרים רכובים על סוסים השתמשו בשוטים כדי להדוף את הקהל.
הנשיא נומיירי, הודח כעבור ארבעה חודשים וההוצאה להורג נחשבה כאחד הגורמים לכך.
חמש עשרה שנים לאחר מכן, כאשר כתב סודני שאל את הנשיא לשעבר על מותו של טה, הביע נומיירי את צערו והאשים את האסלאמיסט חסן א-תוראבי שהיה שר המשפטים.
מַחְמוּד תַּיְמוּר היה סופר מצרי.
הוא נחשב לאחד ממייסדי הרומן המצרי והתיאטרון הערבי.
תיימור היה מחברם של רומנים וסיפורים קצרים, מחזות, ספרי מסעות, מאמרים ומחקרים בבלשנות ובספרות הערבית.
תיימור היה ממוצא כורדי, שכן אבי סבו הגיע למצרים בשנת 1801 בין הכוחות שנשלחו על ידי האימפריה העות'מאנית להילחם בנפוליאון בונפרטה.
צאצאיו מילאו תפקידים מובילים בחיים הפוליטיים והתרבותיים של מצרים.
אבי סבו היה מוחמד אבן עלי כורד תיימור, קצין ממוסול שהגיע לדרגת גנרל בצבא החדש שהוקם על ידי מוחמד עלי שליט מצרים, והיה חברו ואיש סודו, כפי שהיה גם של בנו ויורשו אבראהים פאשא.
ילדיו של אסמאעיל היו עאישה תיימור (1840–1902), משוררת, ואחמד תיימור (1871–1930), בלשן נלהב ומוערך ומומחה לספרות ערבית.
ילדיו של אחמד היו מחמוד ואחיו (1892–1921), סופר ומחזאי, שאף שמת בדמי ימיו הוא התפרסם בארצו ובעולם הערבי כולו.
מותו הטרגי והמוקדם של אחיו האהוב שכנע את מחמוד להקדיש את עצמו במלואו למחויבות ספרותית פעילה, במיוחד בתחום התיאטרון, שבו החל מוחמד לספק את הדוגמאות הראשונות לכישרונו הרב.
גם לקריאה ב"אל-אג'ניחה אל-מֻתַכַּסִרַה" (הכנפיים השבורות) מאת ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, שניהל את פעילותו התרבותית הענפה בספרות מניו יורק, הייתה בעלת השפעה ניכרת עליו.
משנת 1925 החלה פעילותו כסופר במלואה, והוא המשיך במרץ, כמעט מדי שנה, בסדרת סיפורים קצרים, תוך שימוש הולך וגובר בערבית ספרותית בהשוואה לשימוש הנרחב בשפה הערבית המדוברת שעשה בכתביו הראשונים (מוערך מאוד הסיפור "השייח' ג'ומעה" משנת 1925).
חרף מוצאו המיוחס הוא נטה תחילה לתאר את חיי העניים בקהיר ובכפרים, כשבין הגיבורים שלו בולטים טיפוסים חריגים: משוגעים, מנבאות עתידות ודרווישים.
לא תמיד עם תוצאות ראויות להוקרה, ובמחיר של אובדן מסוים של הספונטניות שבהשראה, לטובת מבנה רציונליסטי וריאליסטי יותר.
למרות זאת, תהילתו הייתה עצומה ברחבי העולם הערבי.
לעיתים קרובות הוא הוזכר כמועמד ראוי ולגיטימי לפרס נובל לספרות, כפי שנעשה (גם כן לשווא) עם טאהא חוסיין; אולם פרס נובל הראשון בספרות ערבית הוענק רק ב-1988 לנגיב מחפוז.
18 סיפורים קצרים שלו תורגמו לעברית בידי שמואל רגולנט וכונסו בספר בשם "אל גן העדן - ח"י ספורי ערב" בהוצאת ש.
"השייח' ג'ומעה וסיפורים אחרים", 1925.
מחמוד מוסא עיסא הוא מחבל פלסטיני ממזרח ירושלים, שנכלא בישראל ונידון לשלושה מאסרי עולם ול-49 שנות מאסר נוספות.
טרם מעצרו שימש מפקד שטח בגדודי עז א-דין אל-קסאם.
הוא ייסד את היחידה המיוחדת הראשונה בארגון, שנודעה בשם "היחידה המיוחדת 101", אשר ייעודה היה חטיפת חיילים ישראלים במטרה להביא לשחרור אסירים ביטחוניים מבתי הכלא בישראל.
במהלך מאסרו הוחזק יותר מ-12 שנים בתנאי בידוד, ונמנעו ממנו ביקורים במשך שמונה שנים.
גורמי ביטחון בישראל הגדירו אותו כאחד האסירים הביטחוניים המסוכנים ביותר.
התא שבראשו עמד היה מעורב בעימותים מזוינים עם צה"ל, שבהם נהרגו קצינים וחיילים ישראלים.
הוא ריצה למעלה מ-35 שנות מאסר ושוחרר במסגרת הסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025).
מחמוד גדל במזרח ירושלים, ולמד בפקולטה לשריעה ותאולוגיה באוניברסיטת אל-קודס.
הוא הצטרף לגוש האסלאמי, אגודת הסטודנטים של חמאס, אך לא השלים את לימודיו עקב פעילותו בחמאס.
הוא גם למד מדעי המעבדה הרפואית.
הוא עבד כמנהל הסניף בירושלים של עיתון "קול האמת והחופש", שיצא לאור באום אל-פחם.
הוא השתתף בחטיפת נסים טולדנו ורציחתו.
לאחר הרצח, ב-3 ביוני 1993, נעצר מחמוד על ידי צה"ל בביתו שבענאתא.
בית המשפט גזר עליו ל-3 מאסרי עולם ו-49 שנות מאסר.
הוא ניסה לברוח מבית הכלא יחד עם עוד שני אסירים בשנת 1996, ושירות בתי הסוהר סיכל את כוונתו.
לאחר מכן הוחזק בבידוד במשך 13 שנים.
ישראל סירבה לשחרר את מחמוד ומחבלים נוספים (כמו עבדאללה ברגותי) בעסקת שליט עקב מנהיגותו והחשש מהמסוכנות שנשקפה ממנו ומאישיותו הכריזמטית.
הוריו מתו בזמן היותו כלוא.
מחמוד שוחרר במסגרת הסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025).
ביום חמישי, 13 בפברואר 2014, בשעה 21:00, שידר הערוץ התיעודי של אל-ג'זירה סרט תיעודי בשם "סיפורו של סאבר", המספר את סיפורו של מחמוד עיסא.
הסרט הציג מספר פיגועים שבוצעו על ידי היחידה המיוחדת שהקים, וגם נגע בניסיון הבריחה שלו מבית הכלא.
הסרט מתאר את כליאתו בבידוד במשך 13 שנים, שהסתיימה עקב שביתת רעב של מחבלים.
הסרט עוסק בחייו בכלא, מניעתו מלפגוש את בני משפחתו, כולל אמו, שהורשתה לראותו רק פעם אחת, בשנת 2004.
משרד התרבות הפלסטיני הוציא ספר בשם "على قيد الضحكة الأبدية: محمود عيسى موسى روائيا" (על סף הצחוק הנצחי: מחמוד עיסא מוסא כסופר) על חייו של מחמוד מאת האמן והצלם הירדני סאלח חמדוני.
בזמן שהותו בכלא, הוא כתב ספרים ומאמרים רבים, ביניהם:
פוליטיקה בין ריאליזם ללגיטימציה - מחקר ביקורתי
קובץ סיפורים קצרים בשם "נאמנות" (الوفاء)
התנגדות בין תיאוריה למעשה (المقاومة بين النظرية والتطبيق), יצא לאור על ידי מרכז המידע הפלסטיני בשנת 2000
רומן בשם "סיפורו של סאבר" (حكاية صابر) על תולדות העם הפלסטיני
מַחֲמֶצֶת שְׂאוֹר היא תרבית סימביוזית של שמרי בר וחיידקים מהסוג אצידופילוס, לקטובצילוס וחיידקים נוספים אחרים, העשויה קמח ומים ומשמשת בעיקר להתפחת בצק.
לחמים העשויים מחמצת שאור נקראים לחמי שאור או לחמי מחמצת והם מאופיינים בטעם וריח העשוי להזכיר חומץ או יוגורט (בהתאם לתנאי ההחמצה), כתוצאה מחומצה לקטית וחומצה אצטית שמייצרות הבקטריות בתהליך התסיסה ההומולקטית.
הראיה הארכאולוגית המוקדמת ביותר לאפיית לחם ולשימוש במחמצת נמצאה בצפון מזרח ירדן ומתוארכת ל-16,000 שנים לפני זמננו, כלומר כ־4,000 שנים לפני תירבות החיטה.
הקמח של לחמים אלו הורכב בעיקר מחיטות פרא, כגון אמר ואיינקורן.
מאז ועד פיתוח שיטת גידול ואריזה תעשייתית לשמרים בסוף המאה ה-18 הייתה מחמצת השאור הדרך הנפוצה ביותר להתפחת בצק, אך מאז תיעוש אפיית הלחם ירדה תפוצתה.
כיום אופים מקצועיים וחובבניים כאחד מחזיקים מחמצת הן בשל מורכבות הטעמים שהן מוסיפות ללחמים ומאפים תפוחים אחרים והן בגלל היתרונות הבריאותיים של התססת קמח ארוכה יחסית להתפחה בשמרים, הכוללים את פירוק החומצה הפיטית המקשה על ספיגת מינרלים המצויים בחיטה, כגון ברזל, סידן, ואבץ.
את עיסת המחמצת מכינים לרוב מקמח ומים בלבד בכמויות שוות, אם כי ניתן להשתמש בפירות ובמי פירות (לרוב צימוקים או אננס) כדי לזרז את התסיסה, וניתן גם להתסיס מחמצת עם אחוז נוזלים נמוך הדומה יותר לבצק.
נבגים של שמרי-בר ובקטריות הנאספים על דגנים באופן טבעי תוססים בעיסה.
שמרי הבר והחיידקים גדלים על בסיס תערובת הקמח והמים כשהקמח משמש להם מזון.
לרוב לוקח לאוכלוסיית הבקטריות והשמרים מספר ימים להתייצב, וניתן להשתמש בהם לאפיה בין שבוע לחודש אחרי התסיסה הראשונית.
לייצור הגז והגדלת הנפח במחמצת אחראים שמרי הבר, ואילו החומציות מתקבלת מפעילות של חיידקים מסוג לקטובצילוס, המבצעים תסיסה הומולקטית.
למחמצות שונות פעילות שונה של חיידקים ושמרים, כך שלכל אחת רמת חומציות ומהירות תפיחה שונות, המושפעות גם מסוג הקמח והטמפרטורה.
השמרים הופכים את הסוכרים המורכבים של הקמח לזמינים עבור הבקטריות ואלו דואגות לרמת חומציות גבוהה המגנה על השמרים מפני גורמים לא רצויים כמו עובש, חיידקים מזיקים או פטריות.
לרוב, משתמשים רק בחלק מהעיסה לצורך הכנת לחם, כאשר מעט נשמר ליצירת הבצק הבא.
לשם אחסון המחמצת לתקופות זמן ארוכות (שבוע עד חודש) ניתן להכניסה לקירור, ולספק למחמצת קמח ומים נוספים מדי פעם (פעמיים בשבוע עד חודש, אם השאור נשמר בקירור ובאם הוא רטוב למדי).
אם מעוניינים להשתמש בשאור לעיתים רחוקות יותר, יש להוריד את אחוז המים בשאור ובהתאם גם את תדירות האכלת השאור.
ניתן אף לייבש את השאור לגמרי, כך ניתן לעצור את פעילות השמרים והבקטריות לחלוטין ולעורר אותם בזמן עתידי.
קיימות מאפיות המתמחות בלחמי שאור.
טעמה הייחודי של מחמצת שאור נקבע לפי זן השמרים וזן הבקטריות שמשגשגים באקלים המקומי, הקמח ממנו עשויה, טיב המים, תכיפות ההאכלה ואופן הערבוב.
מבין זני השמרים המשמשים להכנת מחמצת שאור, אחד המפורסמים הוא "שאור סן פרנסיסקו", הידוע בטעמו הדומיננטי.
ישנן גרסאות שונות של שימוש במחמצת.
באיטליה, לדוגמה, נהוגה מחמצת "קשה" (כלומר שאחוז הנוזלים בה נמוך מאחוז הקמח) הנקראת "פסטה מַדְרה" (איטלקית: Pasta Madre, מילולית: עיסת אם) או "לַויאֵטוׂ מדרה" (איטלקית lievito madre, מילולית: שמרי אם) הנראית כמו בצק תפוח ואותה משלבים בעיסת בצקים חדשים.
חלק מרכזי ממצוות חג הפסח הוא איסור על אכילת חמץ ושאור, שאוסר במהלך החג את אכילת כל אחד מחמשת מיני דגן שנגעו במים עד שהחמיצו.
איסור נוסף בחג זה הוא השהיית החמץ והשאור בבית.
לכן, המשהה ברשותו בפסח שאור בגודל של כזית עובר באיסורי בל יראה ובל ימצא, כאמור .
הביטוי שְׂאוֹר שֶׁבָּעִיסָּה - במסכת ברכות יז ע"א, נאמר: "ריבון העולמים!
גלוי וידוע לפניך שרצוננו לעשות רצונך, ומי מעכב?
שאור שבעיסה ושעבוד מלכויות" - כלומר השאור הוא סמל ליצר הרע (על פי רש"י).
אולם בדורות האחרונים התהפכה המשמעות השלילית של הביטוי המקורי לדבר חיובי וטוב דווקא.
בדרך כלל, מאכל לא כשר ש"נפסל מאכילת כלב" כבר התבטל ממנו האיסור.
אולם, כאשר הפסילה של המאכל מאכילת כלב משמשת לטובת השבחת מאכלים אחרים, כמו שׂאור שמוכנס לעיסה כדי להתפיח אותה הוא נותר בחשיבותו ובאיסורו ואוסר את המאכל שאותו השביח.
מחנאות, ובלועזית קֶמפִּינג (מאנגלית: Camping), היא פעילות פנאי הכוללת יציאה אל הטבע ושהייה שם.
הלינה נעשית בדרך כלל באוהלים, קרונות ניידים, או תחת כיפת השמיים.
בדרך כלל מוגבלים האזורים בהם מותרת המחנאות, וזאת בשל הפגיעה בטבע אותה עלולה לגרום פעילות זו.
המחנאות, כפעילות פנאי, החלה להתפתח בתחילת המאה ה-20. עם זאת, שהייה במחנות בטבע לצורכי תועלת, כדוגמת מחנות כרייה ומחנות ציד, הייתה קיימת כבר מתחילת ימי האנושות.
סגנונות המחנאות הם מרובים, והמשותף לכולם הוא שהייה בטבע.
קיים מגוון רחב של סוגים, שנע בין מחנות "הישרדותיים", אליהם באים המשתתפים עם ציוד מועט ומסתייעים במשאבים אותם הם מוצאים בסביבתם, למחנות מאורגנים בהם לנים המשתתפים בבקתות מצוידות.
סוג פופולרי של מחנות הם אלה המאורגנים בידי תנועות הנוער השונות.
בדרך כלל, השהייה עצמה אינה עיקר הפעילות, אלא מלווה בעיסוקים נוספים, כגון טיולים רגליים בסביבת המחנה ובניה מחנאית.
בשנים האחרונות החלה להתפתח בעולם אופנת מחנאות חדשה של קמפינג יוקרתי המכונה גלמפינג (מאנגלית: glamorous camping).
בישראל תחום זה עדיין נמצא בחיתוליו.
מִחְנָה בהיסטוריה של האסלאם הם אירועי רדיפה שנמשכו כ-15 שנים (בין השנים 833–848).
לאחר שהח'ליף העבאסי אל-מאמון אימץ את התאולוגיה המעתזילית, באמצע המאה ה-9, הוא רדף את כל מי שדחה את תפיסותיה (בתחומי יצירת הקוראן, האנשת האל, גזירה קדומה ועוד).
רדיפה זו, בסגנון האינקוויזיציה, נקראה מחנה.
אנשים שזומנו לבתי הדין, נאלצו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא דבר האל שנוצר או שלא נוצר).
בין הנרדפים המפורסמים: אחמד אבן חנבל, מייסד האסכולה החנבלית במשפט אסלאמי.
ב-848, כשהח'ליף אל-מתוכל הפסיק את הרדיפה, דימויים של הח'ליפים כמנהיגים דתיים הגיע לשפל.
מבחינה דתית, הפשרה בין אהל אל חדית' למועתזילה הגיעה כמאה שנים מאוחר יותר.
האיש שמייחסים לו את נוסחת הפשרה הוא אל-אשערי (מת ב-936), שהיה מועתזלי לחלוטין במקורו, אך בשלב מסוים בחייו החלו להתעורר בו ספקות עד שערק למחנה החנבלי.
בסופו של דבר נוסחה רשימת עקרונות שתקפה עד היום.
מדובר בניסוח של אהל אל חדית' עם תיקונים קלים בכיוון המועתזילה.
למשל, במחלוקת בנוגע למופשטות אללה, תלמידיו של אל-אשערי עמדו בדיעה כי לאללה יש איברים, כי ככה כתוב בקוראן, אך מצד שני לא ניתן לקחת את תיאורי הקוראן אלא כסמלים.
הפשרה היא למעשה קבלת הטקסט כפי שהוא, אך מבלי לדון במשמעות של כל איבר שמיוחס לאללה, למשל (בניגוד למועתזילה שכן שואלת).
קואליציית 14 במרץ היא ברית בפרלמנט הלבנוני המורכבת ממספר מפלגות וחברי מפלגות הדוגלים בעצמאות וריבונות לבנון.
ההתנגדות להשפעת סוריה בלבנון, עם אירועי מהפכת הארזים ויציאת סוריה מלבנון בשנת 2005, היוותה הבסיס להקמת הברית.
רוב השותפים לה הם מוסלמים סונים ונוצרים ומיעוטם מוסלמים שיעים.
שמה של קואליציה זו נגזר מתאריך מהפכת הארזים, שבה צעדו למעלה ממיליון אזרחים לבנונים למרכז ביירות בתביעה לגרש את כוחותיה הצבאיים של סוריה משטח לבנון ב-14 במרץ 2005. זאת, בעקבות ההתנקשות בחייו של רפיק אל-חרירי, התנקשות שביצועה יוחס על ידי לבנון, צרפת ומרבית מדינות העולם לסוריה ולתומכיה בלבנון.
הברית מונהגת על ידי זרם העתיד, הכוחות הלבנוניים ומפלגת הפלנגות הנוצריות.
בחודשים מאי ויוני 2005 הפכה ברית זו לדומיננטית בפרלמנט הלבנוני.
יריבתה הפוליטית היא קואליציית 8 במרץ בהנהגת חזבאללה, אמל והזרם הפטריוטי החופשי.
את הקואליציה מובילים זרם העתיד בהנהגת סעד אל-חרירי, הכוחות הלבנוניים בהנהגת סמיר ג'עג'ע ומפלגת הפלנגות בהנהגת אמין ג'ומאייל.
מעבר למפלגות, קיימים גם ארגונים אזרחיים התומכים בקואליציה: קורנת שהוואן, אזרחים למען לבנון חופשית, המרכז לדמוקרטיה בלבנון והארגון הבינלאומי לתומכי הדמוקרטיה.
בבחירות לפרלמנט הלבנוני שנערכו ב-7 ביוני 2009 זכתה הקואליציה לרוב של 71 חברי פרלמנט מתוך 128, לפי החלוקה הבאה:
מפלגה מושבים בפרלמנט זרם העתיד 30 המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית 10 הכוחות הלבנוניים 5 מפלגת הפלנגות 5 אחרים 19 עצמאיים 2
תוצאות אלו אמנם דומות לתוצאות הבחירות לפרלמנט בשנת 2005, אז זכתה הקואליציה ל-72 מושבים בפרלמנט, שהצטמצמו ל-68, בין היתר בעקבות התנקשויות בחברי הפרלמנט שאיישו אותם, אך נראה כי ניצחון זה היה ניצחון מוראלי על קואליציית 8 במרץ.
חודשיים לאחר בחירות אלו, ב-2 באוגוסט 2009, הכריז וליד ג'ונבלאט כי עוזב יחד עם מפלגתו את הברית והופך לזרם מרכזי, בדומה לגישת נשיא לבנון, מישל סלימאן.
בעוד ג'ונבלאט לא הצטרף לברית 8 במרץ באופן רשמי, עצם התבדלותו מגורמי 14 במרץ נתנה מהלומה קשה לניצחון הציר הפרו-מערבי בבחירות אלו.
לאחר עזיבה זו של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, נשחק ניצחון 14 במרץ בבחירות עוד, עם ההסכמה הסורית-סעודית בנובמבר 2009, אשר הובילה להקמת הממשלה.
במסגרתה, סוכמה הקמת ממשלה אחדות במתווה בו 15 שרים יהיו מקואליציית 14 במרץ, 10 ממחנה 8 במרץ האופוזיציוני ו-5 אשר יבחרו על ידי נשיא לבנון מישל סלימאן.
ההסכמה על הקמת ממשלה זו בחסות סוריה וסעודיה, סימלה את תחילתו של תהליך התקרבות בין מנהיגים מ-14 במרץ, ובעיקר זרם העתיד ובראשו ראש הממשלה סעד אל-חרירי, לסוריה תוך עזיבת המסורתיות אשר עמדו מאחורי הקמת המחנה, אשר אף כונה בעבר המחנה האנטי-סורי.
תהליך זה הגיע לשיאו עם הגעתו של סעד אל-חרירי לפגישה עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד ב-19 בדצמבר 2009, ולאחר מכן בריאיון לעיתון א-שרק אל-אווסט בו הכריז כי בניגוד לטענות העבר, סוריה אינה עומדת מאחורי רצח אביו, רפיק אל-חרירי.
מחנה הוא כינוי ליישוב ארעי.
ארעיותו של המחנה מתבטאת בעיקר באחת משתיים: ארעיות פיזית, קרי היישוב עצמו מתקיים לפרק זמן קצוב, או ארעיות של התושבים.
בשל אופיים המוגבל בזמן של רוב המחנות, לרוב אין למצוא בהם מבני קבע אלא אוהלים או צריפים.
בעבר שימשו מחנות עמים נודדים, נוודים וצבאות במסעותיהם.
המונח נזכר כבר בתנ"ך (למשל בראשית ל"ב 2).
כיום ניתן למצוא מגוון רחב מאוד של שימושים במחנות: בפעילות נופש, בפעילות צבאית, כמקומות מגורים זמניים לאחר אסונות טבע, וכמקומות כליאה המוניים.
מחנה ג'אדו הוקם בלוב תחת שלטון איטליה הפשיסטית כמחנה ריכוז, בבסיס צבאי לשעבר ביישוב בעל אותו שם השוכן כ-180 ק"מ מדרום-מערב לטריפולי.
אל המחנה הועברו כ-2,600 מיהודי קירנאיקה, חלקה המזרחי של לוב, ומעל ל-562 מהם מתו ברעב, במחלות ובעינויים ובהוצאות להורג שיטתיות.
המחנה שימש תחילה כמחנה עבודה ואסיריו הועסקו בעבודות כפייה, אך היות שאוכלס לא רק בכוח עבודה אלא במשפחות שלמות עם ילדים, תינוקות, נשים וקשישים כחלק מתוכנית טיהור אתני, הוא מוגדר כמחנה ריכוז.
יהודי קירנאיקה תחת שלטון מדינות הציר
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה קירנאיקה זירת קרבות מרכזית בצפון אפריקה בין בריטניה לבין איטליה וגרמניה.
בכיבוש הבריטי הראשון של קירנאיקה ראו היהודים בצבא הבריטי צבא משחרר.
היהודים שיתפו פעולה עם הבריטים ובמיוחד שמחו לפגוש את החיילים הארצישראליים.
לאחר הנסיגה הבריטית הראשונה החלו האיטלקים תושבי בנגזי לפרוע ביהודים.
2 יהודים נהרגו, רכוש נשדד ובתים רבים נהרסו.
החל מפברואר 1941 החלה מעורבות ישירה של גרמניה בלוב עם הקמת קורפוס אפריקה.
בעקבות הכיבוש הבריטי בנובמבר 1941 הוגברה המעורבות הגרמנית באמצעות מינויים בפיקוד הצבאי והקצאת משאבים.
בפברואר 1942, כשבוע לאחר נסיגתם השנייה של הבריטים מקירנאיקה, הורה מוסוליני על דילול האוכלוסייה היהודית בקירנאיקה ופינויה לטריפוליטניה בתואנה של מניעת שיתוף פעולה עם האויב.
בסך הכל פונו כ-3,000 יהודים, שהם רוב יהודי קירנאיקה.
כ-2,600 יהודים פונו למחנה ג'אדו, וכ-400 יהודים שוכנו בבתים בודדים בעיירות הסמוכות גריאן, טיגרנה ויפרן.
הפינוי נעשה בשיירות של משאיות החל ממאי ועד לאוקטובר 1942. על הרכב המשלוחים החליט ועד הקהילה, ותדירותם הוכתבה לו, וכן יעדיהם.
המסע נערך כחמישה ימים והיהודים הורשו לקחת רק רכוש מועט.
הפיקוד על המחנה היה איטלקי, והשומרים היו איטלקים, גרמנים וערבים.
לשומרים ניתנה הרשות לירות בכל מי שיתקרב לגדר.
תנאי האקלים במחנה היו קשים, ביום שרר חום גבוה, ובלילה קור עז.
המגורים במחנה היו בביתנים ארוכים שבכל אחד מהם שוכנו כ-300 עד 400 איש, כאשר בין משפחה למשפחה הפרידו מחיצות מאולתרות.
בביתנים היו מיטות בלבד, שלא הספיקו למספרם הרב של האסירים.
המשפחות קיבלו מנת מזון שבועית שכללה מנות זעומות של אורז או מקרוני, סוכר, רסק עגבניות וקפה או תה.
כמו כן קיבלו האסירים 100–150 גרם לחם ביום.
מים חולקו במשך שעתיים ביום לכל הצרכים.
כמו כן היו שקנו מזון מערביי האזור בתמורה לבגדים, כסף ותכשיטים, תוך העלמת עין מצד השומרים.
בנוסף, קהילת טריפולי שיגרה באופן קבוע בכל שבוע כסף ומזון כשר לאסירים ואף מזון כשר לפסח.
האסירים במחנה הועסקו בעבודות כגון עידור והעברת חצץ ממקום למקום.
על סידור העבודה היו אחראים ראש (מאיטלקית: capo) וסגן שמונו בכל ביתן.
בשל תנאי התברואה הגרועים במחנה, הצפיפות והתזונה הלקויה, פרצו במחנה מגפות של טיפוס הבטן וטיפוס הבהרות.
המחנה נכבש על ידי הצבא הבריטי במהלך ינואר 1943. פינויו הסופי התעכב מחשש להפצת המחלות, ועקב קשיי תחבורה.
מחנה 8 במרץ (או קואליציית 8 במרץ) היא קבוצה של מספר מפלגות בלבנון, בהנהגת חזבאללה ואמל, המזוהה עם חברות ציר ההתנגדות, איראן ומשטר אסד בסוריה.
המחנה הוא יריבו של מחנה 14 במרץ הלבנוני הפרו-מערבי.
מקורו של השם ב-8 במרץ 2005, יום בו עלתה קריאה מצד מספר מפלגות לערוך הפגנות המוניות בדרום ביירות, בתגובה למהפכת הארזים אשר הובילה ליציאת הכוחות הסוריים מלבנון.
המפגינים הודו לסוריה על כך שעצרה את מלחמת האזרחים הלבנונית, תמכה בייצוב לבנון, ותמכה בהתנגדות הלבנונית מול הכיבוש הישראלי.
המפלגות הראשיות היו חזבאללה, אמל, המרדה, המפלגה הקומוניסטית הלבנונית והמפלגה הסורית הלאומית-סוציאליסטית.
יצוין כי באותה העת, הזרם הפטריוטי החופשי נמנה עם תומכי מהפכת הארזים, ורק לאחר שהורשה מנהיג הזרם, מישל עאון, לחזור ללבנון והתאכזב מהצעת מחנה 14 במרץ בראשות סעד חרירי, רקם ברית אסטרטגית עם חזבאללה וסוריה, אשר הגלתה אותו מלבנון במהלך מלחמת האזרחים.
ב-6 בפברואר 2006 חתם מישל עאון על מזכר הבנות עם חזבאללה ובכך הפך לחבר משמעותי במחנה 8 במרץ.
במרץ ואפריל 2008 פרשו מישל מור ומפלגתו מחזית השינוי והרפורמה (גוש של מספר מפלגות נוצריות, אשר בראשן הזרם הפטריוטי החופשי של מישל עאון) וכך גם ממחנה 8 במרץ.
ביולי 2013 התפרק המחנה עקב סכסוך בין נביה ברי למישל עאון.
לאחר כשנתיים של קיפאון, הוצע מישל עאון לכהן כנשיא לבנון.
עאון נתמך על ידי חזבאללה, אך מועמדותו נחסמה על ידי סעד חרירי ממחנה 14 במרץ, עד שנכרתה עסקה במסגרת מונה חרירי לראש הממשלה.
לאחר מכן, מונה לראשות הזרם הפטריוטי החופשי ג'בראן בסיל, נוצרי, חתנו ומחליפו של הנשיא מישל עאון בראשות המפלגה.
באסיל ידוע בעמדותיו הנחרצות נגד ישראל, ובכך שחיזק את הברית הקיימת עם חזבאללה והשיעים בלבנון.
מְחַמֵּר הוא פעולה הגורמת לבעל חיים לישא משא בשבת.
מחמר הוא אחד מאיסורי השבת שאינם חלק מל"ט אבות מלאכה.
כאשר האדם גורם לבהמה לטלטל אבל לא בפעולה ישירה, כדוגמת משא שלא כדרכה או בהמה קטנה שלא ראויה עדיין לנשיאת משאות, זה איסור דרבנן ובמקום מצווה זה מותר לכתחילה
מחנה ברינליץ היה מחנה עבודה שהוקם על ידי אוסקר שינדלר באוקטובר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה בחבל הסודטים.
ייחודו של המחנה בכך שבאופן אירוני שימש רק כמקלט להצלת היהודים שנכלאו בו.
המחנה הוקם ביוזמתו של שינדלר בשנת 1944 כמפעל לייצור נשק.
עם התקדמות הצבא האדום לפולין פינו הנאצים את מחנה פלאשוב ושילחו את 20,000 יושביו למחנות ההשמדה.
שינדלר, שביקש להציל את עובדי המפעל שלו, שכנע את הנאצים להעביר את מפעל הנשק שלו שהיה בפלאשוב לעורף ולהקימו מחדש, על כל עובדיו, בחבל הסודטים.
למרות הבטחת הנאצים, כ-1000 מעובדי המפעל בפלאשוב שולחו למחנות השמדה, הגברים לגרוס-רוזן והנשים לאושוויץ.
בזכות התעקשותו הנחרצת של שינדלר ותשלום שוחד לקצינים נאצים בכירים, כל היהודים הועברו למחנה ברינליץ, שם חיו תחת חסותו של שינדלר.
על פי עדויות הניצולים, מפעל הנשק לא ייצר כלל נשק ותחמושת וכל מהות המחנה הייתה הצלת יהודים.
בשטח המחנה הקים שינדלר מרפאה ומכון חיטוי כנגד מחלת טיפוס הבהרות וכן דאג למנות מזון מוגדלות עבור חולים ועבור מי שאיבד ממשקלו.
כאשר נודע לשינדלר על רכבת משא ובה יהודים שפונו ממחנה גולשוב, ביקש רשות מהנאצים לקלוט את כל יושבי הרכבת כפועלים במחנה ברינליץ.
למרות שרוב יושבי הרכבת היו מוכי רעב וודאי שלא יכלו לשמש פועלים, שינדלר קלט אותם כפועלים במחנה, טיפל בהם במרפאה ודאג לקבורה יהודית עבור מי מהם שלא שרד.
ב-8 במאי 1945 שוחררו כל אסירי המחנה לחופשי.
גוטרמן בלה, גשר צר אל החיים : יהודים במחנה הריכוז גרוס-רוזן ובמחנות העבודה שלו (1945-1940), ירושלים: יד ושם, 2000, עמ' 223–226
מחנה ביל"ו (מחנה ליפקין) הוא מחנה צבאי גדול ליד כפר ביל"ו, צומת ביל"ו ורחובות.
המחנה משמש כבסיסה של עוצבת האש ובו שוכנות שתי חטיבות המילואים השייכות אליה (55 ו-551).
הבסיס הוקם על ידי הצבא הבריטי ונכבש על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי ב-2 באפריל 1948.
במלחמת העצמאות שימש המחנה כבסיס ליציאת השיירות לירושלים דרך כביש חולדה ודרך בורמה והוקם בו בית חולים צבאי מספר 8, שקלט את פצועי קרבות הנגב במלחמת העצמאות.
במאי 2013 נקרא המחנה על שם רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק.
בשנת 2016 הוחל בשיפוץ המחנה במאות מיליוני שקלים בהערכות לקליטת יחידות שפונו ממחנה סירקין.
בשנת 2021 הועברה לבסיס חטיבה 55 לאחר שפונתה ממחנה סירקין.
בשנת 2024 הוחלט שיחידת מיתר תועבר לבסיס לאחר שתפונה מכנף 25.
מחנה בסטיון (Camp Bastion) היה הבסיס הצבאי הראשי של בריטניה באפגניסטן.
הוא הוקם בשנת 2006 במחוז הלמנד שבדרום המדינה.
המחנה שיכן כ-12,000 חיילים מבריטניה, ארצות הברית ומדינות נוספות, שפעלו במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, ושימש כבסיס מרכזי לפעולות במחוז הלמנד.
בין היתר פעלו בו שדה תעופה ובית חולים שדה גדולים.
בספטמבר 2014 עזבו חיילי כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי את המחנה והוא נמסר לידי כוחות הביטחון של אפגניסטן.
המחנה הוקם בשנת 2006 על ידי חיל ההנדסה הבריטי וקבלנים אזרחיים.
כאתר להקמתו נבחר אזור מדברי מרוחק ממקומות יישוב בגובה של כ-850 מטרים מעל פני הים מצפון מערב לעיר לשקר גא (בפשטו: لښکرګاه), בירת מחוז הלמנד.
במקור הוקם מחנה בקיבולת של 2,000 חיילים.
כיום הוא משתרע על שטח באורך של 6.4 קילומטרים וברוחב של 3.2 קילומטרים, והוא בעל קיבולת מקסימלית של 28,000 חיילים.
הוא מוקף בגדרות ובתלתליות תיל דוקרני, בחיישני תנועה וחום ובמספר רב של מגדלי שמירה.
למחנה מפעל משלו לאספקת מים, הנשאבים ממאגרי מי תהום מקומיים.
היו במחנה שירות אוטובוסים, כוח משטרה ותחנת כיבוי אש.
הצבא הבריטי הקים בו לצורכי אימונים דגם של כפר אפגני.
נמצאה בו גם כלבייה עבור כלבים המצויים בשירות הצבא הבריטי.
בבסיס שהו חיילים מבריטניה, ארצות הברית, אפגניסטן, אסטוניה, דנמרק וטונגה וכן עובדי חברות קבלניות אזרחיות העורכות עבודות עבור הכוח הצבאי הבינלאומי.
במחנה נערכו גם אימונים של חיילי צבא אפגניסטן על ידי מדריכים בריטים.
בשכנות למחנה נמצאו בסיסים של צבא ארצות הברית (מחנה לת'רנק) ובסיס של צבא אפגניסטן.
בשנת 2006 ביקר במחנה ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
הוא שוחח עם חיילים שם ותיאר בפניהם את המחנה כ"פיסת מדבר מיוחדת...
שבה יוכרע גורל ביטחון העולם בתחילת המאה ה-21".
המחנה הותקף מספר פעמים על ידי אנשי הטליבאן.
בהתקפה החמורה ביותר, ב-14 בספטמבר 2012, השתתפו 19 תוקפים.
הם פוצצו פתח בגדר ההיקפית של המחנה וחדרו לתוכו, הרגו שני חיילים אמריקאים, השמידו שישה כלי טיס אמריקאים על הקרקע וגרמו נזק לעוד שני מטוסים ולמספר מבנים.
התוקפים הובסו על ידי חיילים בריטים ואמריקאים וכולם למעט אחד נהרגו.
בשנת 2013 פרסמה רשת ה-BBC מסמכים שלפיהם מוחזקים במחנה 85 אזרחים אפגנים.
שר ההגנה פיליפ המונד אישר בתגובה שבריטניה מחזיקה במחנה 80 עד 90 עצורים אפגנים, וטען כי החזקתם שם היא חוקית.
בשנת 2006 נסלל בבסיס מסלול הטיסה הראשון, שנועד לתנועת מטוסים מינימלית.
בשנה שלאחר מכן נסלל בו מסלול בטון באורך של 2,350 מטרים, שהתאים לעד 5,000 תנועות מטוסים בחודש.
בפברואר 2011 הושלמה במחנה הקמת מסלול טיסה שני.
מסלול הבטון, באורך של 3,500 מטרים, מתאים לשימוש של מרבית דגמי המטוסים הצבאיים והאזרחיים.
באותה שנה הושלמה הקמת מגדל פיקוח חדש באתר.
בשנת 2014 היו בשדה התעופה 600 תנועות מטוסים ומסוקים ביום לצורכי מבצעים, רפואה ולוגיסטיקה.
במחנה פעל בית חולים שדה גדול, שאויש על ידי רופאי הכוחות המזוינים של בריטניה ושל ארצות הברית.
צוותו כלל כירורגים כלליים, אורתופדים, רופאים מרדימים ואחיות.
הוא העניק טיפול לנפגעים מכל יחידות כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן, והם הוטסו ממנו בהמשך לטיפול בבתי חולים בארצות מולדתם.
בבית החולים טופלו גם אזרחים אפגנים.
בית החולים נסגר בספטמבר 2014.
האנדרטה לזכר חללי בריטניה במלחמת אפגניסטן, הניצבת במשתלת הזיכרון הלאומית, נקראת אנדרטת מחנה בסטיון על שם המחנה.
מחנה בקעות הוא בסיס צבאי של חטיבת כפיר.
מחנה בקעות, יחד עם מחנה פלס הסמוך, משמשים כבסיס אימונים חטיבתי עבור חטיבת כפיר.
בעבר שימש כבסיס האימון מתקדם של חטיבת גולני.
במחנה מתבצע האימון המתקדם ללוחמי החטיבה, וכן קורסי הכנה לקורס מכ"ים וקצינים.
עד להקמתו, הוכשרו לוחמי החטיבה במתקן אדם.
בבקעות שוכנת גם סדנת חימוש מרחבית.
הבסיס ממוקם בצפון מדבר שומרון, סמוך ליישובים רועי, חמדת ובקעות, שב.
המחנה קרוי על שם היישוב הסמוך לו, בקעות.
הבסיס משמש גם עבור אימונים של גדודי החטיבה כאשר הם מתבצעים בבקעה, בדרך כלל גדוד אחד בלבד מתארח בבסיס בקעות וגדודים נוספים המתאמנים במקביל מתארחים בבסיסי חטיבת הבקעה.
במהלך שנות ה-90, שימש המחנה כבסיס הקבע של גדוד 601 של הנדסה קרבית.
בבסיס ובשטחי האש הסמוכים אליו הועבר האימון המתקדם של פלוגות המסלול והתאמנו בו הפלוגות הוותיקות ופלוגת הצמ"ה.
בתקופה זו שופצו חלקים רבים במחנה ואף נבנה חדר אוכל חדש.
באפריל 2003 חדרו שני מחבלים לבסיס והרגו שני חיילים.
לאחר קרב יריות עם חיילי המחנה נהרגו המחבלים.
בינואר 2023 התפוצץ רימון בתוך חדר שינה בבסיס והרג חייל.
הרימון היה בתיק של אחד החיילים בניגוד לפקודות וכנראה ספג מכה שגרמה לפיצוץ.
מחנה HKP ("מחנה לתיקון כלי רכב צבאיים", ובגרמנית: Heereskraftfahrpark 562 Zwangsarbeitslager) היה מחנה לעבודת כפייה שהוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה ברחוב סובוץ (Subocz, שמו הוחלף ל-Subačiaus), בעיר וילנה שבליטא על ידי האס אס אך נוהל בפועל על ידי הצבא הגרמני.
מפקד המחנה בפועל היה המהנדס הגרמני רב-סרן קרל פלגה שהגן על העובדים היהודים מפני האס אס.
במחנה נכלאו כ-1,250 פועלי כפייה יהודים.
מחנה HKP הוקם בחפזה בספטמבר 1943 על ידי פלגה כשזה שמע על התוכנית לחסל את גטו וילנה ואת היהודים הגרים בו.
פלגה קיבל אישור להעביר את עובדיו היהודיים, שהוגדרו כעובדים החיוניים למאמץ המלחמה הגרמני, וכן את בני משפחותיהם, למחנה בפרברי וילנה.
הוא טען שחיוני להעביר גם את בני משפחותיהם של העובדים כדי לשמור על המורל ולא לפגוע בתפקודם כפועלים.
במחנה, ששכן בשני בתים סמוכים בווילנה, שוכנו כאלף יהודים - גברים, נשים וילדים.
הודות למאמציו של פלגה היו יהודים אלה חופשיים בדרך כלל מהתעללות ומרעב.
רוב אנשי יחידתו של פלגה, קצינים וחיילים, התייחסו ליהודים באופן הוגן.
לעיתים נכנסו אנשי אס אס למחנה, התעללו ביהודים וחטפו יהודים לשם שילוחם למחנות השמדה או לגיא ההריגה פונאר שליד וילנה.
באקציית הילדים של 27 במרס 1944 חטף האס אס את הרוב מבין 250 הילדים שהיו במחנה, כשהוריהם היו בעבודה, ורצח אותם מחוץ למחנה.
ביוני 1944 קרב הצבא האדום לווילנה, והחלה המתקפה על וילנה .
הוא לא יכול היה להזהיר את עובדיו היהודיים, כיוון שנפרד מהם בנוכחות אנשי אס אס, אך אמר: "כולכם יודעים עד כמה זהיר האס אס בהגנת אסיריו היהודים" ("Sie wissen alle genau, Wie sorgfältig die SS ist beim Schutz ihrer jüdischen Gefangenen").
לפי גרסה אחרת, היו דבריו: "אתם יודעים שללא ספק האס-אס הוא ארגון שמגן על פליטים." כמחצית מהעובדים הבינו את האזהרה המובלעת בדברים והסתתרו לפני הגעת יחידות הפשיטה של האס אס, ב-3 ביולי 1944.
500 אסירים שהתייצבו לקריאת האס אס נלקחו לפונאר ונרצחו שם.
במהלך שלושת הימים הבאים סרקו אנשי האס אס את מחנה HKP ומצאו כמחצית מהאסירים החסרים, שהיו במקומות מסתור.
יהודים אלה, כ-250 במספרם, נורו בחצר המחנה.
עם שחרור מחנה HKP על ידי הצבא האדום, נמצאו במחנה 250 ניצולים יהודים.
זו הקבוצה הגדולה ביותר של ניצולים שנמצאה בווילנה בתום השואה.
מחנה בר לב (על שם רב-אלוף חיים בר-לב) הידוע גם בשם מחנה קסטינה או מז"י היא בסיס צבאי בו שוכנת מפקדת זרוע היבשה של צבא הגנה לישראל.
מחנה בר לב ממוקם ליד היציאה הדרומית של קריית מלאכי, בשטח קריית מלאכי.
הבסיס הוקם על ידי הצבא הבריטי במהלך המנדט.
בפברואר 1948 נטשו הבריטים, והוא נכבש על ידי תושבי באר טוביה.
ב־1950 הוקמה על חלק משטח המחנה מעברת קסטינה, שתהפוך לקריית מלאכי.
במחנה שכן מתחילת שנות החמישים בית הדין הצבאי של מחוז שיפוט הדרום.
בתחילה יועד בית הדין לשיפוט חיילים מן היחידות המרחביות שפעלו בחזית הדרומית ובשטחי אחריותן; ולאחר מכן הוגדר כבית-דין שהוסמך לפיקוד הדרום.
לימים צורף לבית הדין בית הדין של זרוע היבשה.
בדצמבר 2021 עברו חוליות התביעה והסנגוריה הצבאית ששכנו במחנה יואב לנווה צדק.
לאחר תום מבצע חורב בינואר 1949 עבר המטה העורפי של חזית הדרום ממשטרת קטרה למחנה, בעוד המטה הקרבי התמקם בבית הסראייה בבאר שבע.
עד לביטולו ואיחודו עם פיקוד המרכז ב־31 בדצמבר 1954. במקום פיקוד הדרום הוקמה בבאר שבע מפקדת הדרום שנועדה להפוך בעת מלחמה לפיקוד עצמאי.
מפקדת גייסות השריון שוכנה במחנה עם הקמתה ב־1954. ב-1983 הוסבה מפגי"ש למפקדת חילות השדה וכחלק מכך הועברו אליו השלישויות של שאר החילות שהוכפפו לה (תותחנים, הנדסה וחי"ר).
באוגוסט 1995 שונה שם המחנה למחנה בר־לב.
במחנה שוכנות מפקדותיהם של ארבעה מחילות זרוע היבשה: קצין חי"ר וצנחנים ראשי (מקחצ"ר), קצין שריון ראשי (מקשנ"ר), קצין הנדסה ראשי (מקהנ"ר) וקצין תותחנים ראשי (מקתמ"ר).
כמו כן, במחנה שוכן רמת"ג (רשימה מקובצת תגבורת) האחראית על שיבוץ החיילים ליחידות זרוע היבשה ואט"ל (אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה).
בבסיס שוכנים גם יחידת שיטור של חיל המשטרה הצבאית, ויחידת מצ"ח יואב.
מחנה בית דגן הוא בסיס צה"לי נטוש, הנמצא בתחום המועצה אזורית שדות דן וממוקם בסמוך וממערב לכביש 412, כ-300 מטרים צפונית לצומת בית דגן.
בשטח עליו ממוקם המחנה פעלה בשנות ה-40 של המאה ה-20 מטווייה ערבית גדולה.
שמה היה "גולדן ספינדל" (מטוויית הזהב).
היה זה בית חרושת משוכלל לייצור אריגים ותפירת בגדים שהוקם בהשקעה גבוהה.
אחד מבעלי המטווייה, היה אחמד אבו לבן, איש אמיד תושב יפו, שהיה חבר מועצת העיר יפו וחבר הוועדה הלאומית ביפו.
עם התחלת מלחמת תש"ח פסקה פעילותה של המטווייה.
במבני המטווייה השוממים התמקמו אנשי כנופיות חמושים בפיקודו של חסן סלאמה, שהגיעו למקום על-מנת להשתתף בהתקפות על מוצב בית הקרן הקיימת על יד בית דגן ששכן כ-500 מטר מערבית למבני המטוויה.
במאי 1948 כשכבש כוח המגן העברי במסגרת "מבצע חמץ" את מצודת המשטרה הבריטית ליד צומת בית דגן הגיעו גם למטוויה הסמוכה למצודת המשטרה ומצאו אותה נטושה, כשחלק מהמכונות ניצבות עדיין באולמות הייצור.
זמן קצר לאחר קום המדינה הועברו מבני וציוד מטוויית "גולדן ספינדל" לרשות האפוטרופוס לנכסי נפקדים, והמתחם שיכן מוסכים של חיל התחבורה.
בינואר 1949 הפכה סדנת התחבורה בבית דגן ליחידה במ"ב 684 (בית מלאכה בסיסי) בתחילה בוצעו במקום תיקוני רכב א' (טנדרים, משאיות ומכוניות נוסעים), והוקמו שם נגרייה, רפדייה ומצבעה.
באפריל 1949 כבר פעלו בו ארבע סדנאות בהם עבדו כ-130 בני אדם - קצינים, נגדים, חיילים סדירים ואזרחים עובדי צה"ל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, נחשבה הסדנא לאחת מהגדולות בארץ ועבדו בה יותר מ-1000 עובדים, חיילים ואזרחים.
בהמשך שונה שם היחידה בבית דגן ונקראה במ"ב 681. בתקופת מלחמת סיני תוקנו והושמשו בסדנא גם טנקים ומשוריינים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פותחו בבסיס בית דגן אמצעי ראיית הלילה הראשונים של צה"ל.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 שונה שם היחידה למש"א 7100 (מרכז שיקום ואחזקה).
בזמן מלחמת יום כיפור היחידה גם עסקה בשיקום מהיר של מנועי טנקים פגועים שהגיעו משדה הקרב.
לקראת שנת 2000 הועברו כל פעילויות המחנה למקומות אחרים והוא נעזב סופית בשנים 2000–2001.
במתחם שטח מחנה בית דגן נותרו שורה של מבנים היסטוריים וביניהם מבנה, כנראה משנות ה-20 של המאה ה-20, המעוטר בקשתות בסגנון אוריינטלי.
מבנה נוסף הוא מבנה אבן בו שכנה הנהלת המטווייה שייתכן ששימש קודם כבית ספר לילדי הכפר בית דג'אן.
בתקופת מלחמת העצמאות שכנה בבית האבן מפקדתם של אנשי חסן סלאמה.
מאז שעזב צה"ל את המחנה המקום נותר נטוש, בשל זיהום חמור של הקרקע בשמנים ובמתכות כבדות.
על פי התכנון היה אמור צה"ל לנקות את הקרקע כהכנה לקראת מסירתו של השטח למינהל מקרקעי ישראל.
הדבר לא בוצע ועל פי עמותת אדם טבע ודין הזיהום בקרקע חלחל גם למי התהום באזור.
המועצה האזורית עמק לוד, גם תבעה בשנת 2007 את משרד הביטחון בגין היטלי ביוב שלא שולמו עבור שטח המחנה.
ביוני 2017 החל אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון, בעבודות פינוי מבני המחנה.
עבודות הפינוי כללו פירוק וגריסה של כ-30 אלף מ"ר של מבנים ותשתיות, למעט מספר מבנים היסטוריים שבמקום.
בשנת 2018 הוחזר רשמית שטח המחנה לידי רשות מקרקעי ישראל, אם כי יידרשו שנים רבות עד שיהיה ניתן לבנות בו שוב, מכיוון שזיהום הקרקע בו גבוה ועדיין לא טופל (נכון לשנת 2021).
מחנה 88 הוא הכינוי שהוענק לקבוצה של כתריסר מבנים דו משפחתיים הניצבים בלב שטח החולות הגדול שבדרום חולון.
הבתים הוקמו בתקופת המנדט הבריטי וננטשו.
בתקופת מלחמת העצמאות ישבו במקום אנשי חטיבת גבעתי שאבטחו את דרך הביטחון, ותוכנן להקים בבתים אלו שכונת מגורים ל-88 משפחות משרתי קבע של צה"ל (מכאן השם "מחנה 88").
לאחר קום המדינה התיישבו במקום תושבים מאנשי חולון, אולם מעמדה של השכונה לא סוכם, ונכון לשנת 2019 בכוונת עיריית חולון להרוס את המבנים.
בשנת 1934 הוקמה בלב אזור החולות שמדרום לעיר יפו שכונת מגורים שנקראה בשם "שכונת מולדת".
בערך באותה תקופה, במחצית שנות השלושים, הוקמה בחלקה המערבי של שכונת מולדת קבוצה של כעשרה בתים קטנים, חד קומתיים.
המבנים הוקמו על ראש דיונת חול גבוהה השולטת במבט על כל מרחב החולות שבין חולון בצפון ועד ראשון לציון בדרום.
התיעוד והמידע אודות נסיבות הקמת המבנים והשימוש בהם בתקופת המנדט הבריטי דלים ביותר.
יש המספרים כי הבתים הוקמו על ידי נתין בריטי כרכוש פרטי, וכאשר במהלך הבנייה נהרג בנו של היזם הוא נטש את המבנים וחזר לבריטניה.
יש הטוענים כי הבתים הנטושים שימשו את הצבא הבריטי בתקופת המרד הערבי הגדול, ויש הטוענים כי הבריטים הושיבו במקום בתקופת המרד הערבי הגדול פליטים ערבים שפונו מיפו.
בשנים לאחר מלחמת העולם השנייה עמדו בתי השכונה הקטנה כשהם נטושים, והאזור כולו היה שומם כמעט לחלוטין.
ארגון ההגנה השתמש באזור החולות הרחב שבין חוסמסה ושכונת מולדת כשטח אימונים שניתן היה לקיים בו, בזכות ריחוקו מעיני הבריטים, גם תרגול רועש שכלל ירי והפעלת חומר נפץ ורימונים.
הדרך שיצאה מתל אביב דרך שכונת עזרא המשיכה בתוך מקוה ישראל לחולון עברה דרך מחנה 88, ומשם דרך חוסמסה ושכונת מולדת לנחלת יהודה.
חיילי פלוגה ג' מגדוד 51 של חטיבת גבעתי ישבו בעשרת הבתים הבריטיים הנטושים של "מחנה 88", עליהם נוספו צריפים ואוהלים.
בנוסף התגוררו במחנה התצפיתניות אשר איישו את עמדת התצפית שהוקמה במרומי מגדל המים של שכונת מולדת
לאחר כיבוש הכפר יאזור ושחרור הדרך הראשית ליישובי הדרום לא היה עוד צורך בדרך הביטחון, וחיילי חטיבת גבעתי הועברו לגזרות לחימה אחרות.
בשלב מסוים תכנן צה"ל ליישב בבתים הנטושים קבוצה של 88 משפחות אנשי קבע אשר יהוו יישוב קבע.
תוכנית זו היא שהעניקה למתי השכונה את הכינוי "מחנה 88".
מעמד השכונה בתקופת מדינת ישראל
לאחר שעזבו חיילי צה"ל את בתי השכונה, התיישבו במקום אזרחים מתושבי חולון.
קבוצת הבתים המבודדת נקראה לאורך השנים בשמות שונים, כולל "מולדת החדשה", "גבעת חולון" או "מחנה 88".
הבתים עברו לבני הדור השני והשלישי של המתיישבים מראשית ימי המדינה, אולם עיריית חולון לא הכירה בשכונה הזו והמקום המבודד נותר מוזנח ללא כל תוכניות פיתוח.
עם השנים, ככל שהעיר חולון התפשטה דרומה והתקרבה אל בתי "מחנה 88", התעוררה מחדש שאלת עתידו של המקום.
בשנת 2006 הזמינה מנהלת התעשייה והמסחר של עיריית חולון ביצוע סקר פיזי ותיעוד ראשוני של האתרים שלאורך דרך הביטחון.
הסקר בוצע על ידי אדריכלית הנוף טל קציר, אשר הגישה על בסיס הסקר הצעה לתוכנית אב לשימור דרך הביטחון.
בדוח נקבע כי ל"מחנה 88" אין חשיבות ארכיטקטונית, אולם "בשל חשיבותו ההיסטורית יש לשמור על המרקם שיוצר, כולל שילוט בסמוך אליו.
ה"אזור המיידי לשימור", כולל את חלק גבעת חולון, הפונה אל מקבץ הבתים הקיים.".
בשנת 2012 הוטל על קבוצה של סטודנטים מבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתה של אדריכלית הנוף חוי ליבנה, להכין הצעות לפיתוח שטח החולות שבדרום חולון.
עדי קרינסקי, הסטודנטית שהגישה את ההצעה המובילה, הציעה לשלב בין טבע לעיר, ולנצל את המרכיבים ההיסטוריים הקיימים בשטח תוך שהיא מעניקה להם פרשנות עכשווית.
על פי הצעה זו הפך "מחנה 88" למתחם של סדנאות טבע ואמנות לשירות המבקרים בפרק הציבורי.
את הכנת ההצעות ליוו מתכננים ממינהל ההנדסה של עיריית חולון, אולם לא מדובר בתוכנית רשמית של העירייה.
נכון לשנת 2019 מתכננת עיריית חולון להרוס את בתי השכונה.
מחנה אבא היא סדרה קומית ישראלית לילדים, שעלתה לשידור ב-2 באוגוסט 2020 בערוץ KidZ לצופי yes.
בסדרה מככבים דניאל גד, קים אור אזולאי, נעמי לבוב, לידור אדרי, נגה דאנג'לי, אורי לייזרוביץ', אסי ישראלוף, עמית הכטר ורוני הדר.
ניתאי (עמית הכטר) הוא נער בן 15 להורים גרושים שעובר לגור עם אביו (אסי ישראלוף), איש צבא בקבע, בבסיס חיל האוויר עליו מפקד.
ניתאי, שהיה רגיל לחיי העיר הנוחים, נאלץ להתרגל לעולם הצבאי הנוקשה ולנסות לתקן את מערכת היחסים עם אביו.
בבסיס הוא מתאהב בלי-פס (קים אור אזולאי), נערה בת 15 שהיא בדיוק ההפך ממנו: לי-פס נולדה וגדלה בבסיס כל חייה.
חלומה הגדול הוא לקבל תפקיד חשוב בצבא למרות גילה הצעיר.
ניתאי דלמוני (עמית הכטר): נער בן 15, ילד טוב ורגיש.
אמו טסה לאוסטרליה למטרת חקירת בעלי חיים, ואי לכך נאלץ לעבור לגור בבסיס צבאי עם אביו.
לי-פס לזר (קים אור אזולאי): נערה בת 15. "מורעלת" על הצבא.
גדלה כל חייה בבסיס, ובעקבות כך לא היו לה חברים בילדותה.
חלומה הגדול הוא להשיג תפקיד בצבא, מתקשה להראות ולהביע רגש.
סא"ל לביא דלמוני (אסי ישראלוף): אביו של ניתאי ובנו של מפקד חיל האוויר, בובו דלמוני.
רס"ן שיפי לזר (נעמי לבוב): אמא של לי-פס, והסגנית של לביא.
שואפת להיות המפקדת של הבסיס, והיא מסורה לעבודה שלה ולצבא.
ערמומית, קשוחה, עוקצנית, ומתקשה לקבל ביקורת.
רס"ב פנסו (אורי לייזרוביץ): רס"ר היחידה ויד ימינה של לזר.
טיפש, ובעקבות כך שכח גם את שמו הפרטי.
סמל דורון ניסקי "פייפר" (דניאל גד): טבח היחידה בבסיס וידיד של ניתאי.
אלוף בסדרת משחקי הווידאו פיפ"א.
רב"ט אביגיל (לידור אדרי): החובשת של הבסיס וידידה של ניתאי.
סרן ויקי (נגה דאנג'לי): טייסת לשעבר בחיל האוויר.
הודחה לאחר שריסקה מטוס, ומאז עושה עבודות רס"ר בבסיס.
אלוף אפרים ("בובו") דלמוני (אורי גבריאל): מפקד חיל האוויר.
סבו של ניתאי ואביו של לביא.
אפרת דלמוני (רוני הדר): אמו של ניתאי וגרושתו של לביא.
היא רוצה שלביא יהיה מעורב יותר בחיים של ניתאי ויתחיל לקחת סמכות הורית.
המספר המדויק של הקורבנות שהוצאו להורג נותר לא ידוע, שכן רק נתונים מקוטעים סווגו על ידי השירותים החשאיים.
עם זאת, בין 1937 ל-1938, מרבית קורבנות הטרור הגדול של יוסיף סטלין, 20,761 אסירים הועברו למקום והוצאו להורג, בדרך כלל ביריות בחלק האחורי של הראש.
הקורבנות הבולטים כללו את בלה קון, גוסטב קלוטסיס, סרפים צ'יצ'אגוב, כמו גם מעל 1,000 אנשי הכמורה האורתודוקסית הרוסית.
הכנסייה הרוסית האורתודוקסית השתלטה על המגרש בשנת 1995 והקימה כנסיית זיכרון.
כיום ניתן לבקר בקבר האחים מדי יום.
המקום מתואר לראשונה בטקסטים היסטוריים משנת 1568 שהיה בבעלות מקומית של בויאר בשם פיודור דרוז'ין, עד המאה ה-19. בשנת 1889 הפך בעל האחוזה, נ.מ.
סולובוב, את המקום לחוות הרבעה גדולה עם אורוות ומסלול מרוצים.
צאצאיו, תרמו את החווה למדינה בעקבות מהפכת אוקטובר בתמורה לזכות לברוח מהארץ.
החווה הפכה אז לשטח של הצבא האדום.
בשנות העשרים של המאה העשרים, הצבא האדום העביר את האתר, שנקרא בשם בוטובו, לידי אוגפא"ו, המשטרה החשאית הסובייטית, כמושבה חקלאית.
לאחר ששולב בסוכנות הביטחון והמודיעין (NKVD) בשנת 1934, הוקף חלק מהרכוש בגדר גבוהה והפך למטווח ירי קטן.
ב-31 ביולי 1937 הוציא הנקוו"ד את צו 00447 "על הפעלת דיכוי הקולאקים לשעבר, פושעים וגורמים אנטי-סובייטיים אחרים." הדיכוי הפוליטית שבא בעקבותיה הביא לגזר דין מוות גדול ולהוצאות להורג המוניות.
בתי קברות מקומיים במוסקבה לא הצליחו להכיל את ההיקף העצום של קורבנות הטיהור שהוצאו להורג בבתי כלא באזור וכדי לטפל בנושא הקצתה המשטרה החשאית שני מתקנים מיוחדים חדשים - בוטובו וגיא ההריגה בקומונארקה - שישמשו כשילוב של אתר הוצאה להורג וקבר אחים.
91 הקורבנות הראשונים הועברו לבוטובו מבתי הכלא במוסקבה ב-8 באוגוסט 1937. במהלך 14 החודשים הבאים, 20,761 הוצאו להורג ונקברו במקום, כאשר עוד 10,000 עד 14,000 נורו ונקברו בקומונארקה הסמוכה.
בממוצע 50 אנשים הוצאו להורג ביום במהלך הטיהור.
בחלק מהימים לא הוצאו להורג, ואילו באחרים נורו מאות.
מהתיעודים עולה כי היום העמוס ביותר היה 28 בפברואר 1938, אז הוצאו להורג 562 איש.
קורבנות הוקפצו ברגע שניתן גזר דין על ידי גופים שאינם שיפוטיים: ועדות של שלושה אנשים, או של שני אנשים, או של בית הדין הצבאי של בית המשפט העליון.
לאחר מכן הם הועברו לבוטובו במשאיות המסומנות בשלטים "לחם" או "בשר" כדי להסוות את הפעולות מתושבי האזור.
חלק מהאסירים נהרגו מיד עם הגעתם כאשר משאיתם הוצפה בפחמן חד-חמצני, ואז גופותיהם הושלכו בתעלות סמוכות.
רובם הובלו לצריף ארוך, לכאורה לבדיקה רפואית, שם נערך מפקד ותיוק של אנשים עם תמונותיהם.
(אותן תמונות מתוך קובצי המשטרה החשאית ישמשו אחר כך כאנדרטת זיכרון לקורבנות).
רק לאחר השלמת הניירת, השוטרים הכריזו על עונש המוות.