tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכות זו הוגדרה בסעיף 15 בהאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות ובסעיף 27 בהאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, אמנות אותן אשררה ישראל.
בישראל מוזכר חופש התרבות במגילת העצמאות אולם על אף שהמדינה תומכת במוסדות ואירועים תרבותיים לא נחקק מעולם חוק המעגן את "הזכות לתרבות" בספר החוקים.
במסגרת הליכי ניסוח חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי ב-2018 נעשה ניסיון להכניס בו סעיף המעניק זכות לכל תושב ישראל "לפעול לשימור תרבותו, מורשתו, שפתו וזהותו אולם התוספת נדחתה.
הזכות לתרבות וחופש ביטוי כוללת את הזכות לקבלת מימון או תמיכה ציבורית על בסיס שוויוני ומטילה חובה על רשויות המדינה לנהוג בחוסר משוא פנים ובהוגנות בנוגע למימון תוכני היצירה התרבותית והאומנותית, הימנעות מיצירת היררכיה בין-תרבותית והימנעות מפרשנות של יצירות האומנות ומהכרעות שלטוניות המבוססות על תוכן היצירות.
זכויות עובדים הן אוסף של זכויות המתייחסות להגנות המוקנות לציבור העובדים והעובדות וכלולות בין היתר ב, ב, אמנות 87 ו-98 של ארגון העבודה הבין-לאומי וכן כתוצאה מתקנות, חוקים והחלטות בתי משפט בישראל.
הזכות לעבודה מוזכרת גם היא ב (סעיף כ"ג).
הדרישה לזכויות לציבור העובדים החלה בתקופת המהפכה הצרפתית זאת במטרה לשחרר את מעמד הפועלים מהתלות בבעלי האחוזות.
הכרזות האו"ם מ-1948 ו-1966 מתייחסות גם הן לזכות לעבוד תוך התייחסות מיוחדת לנשים, ילדים, בני הגיל השלישי, אנשים עם מוגבלויות, מהגרים ומבקשי מקלט.
ישראל הצטרפה, אומנם, לאמנות של האו"ם הכוללות גם את הזכות לעבודה אך כנסת ישראל לא חוקקה חוק ייעודי המגן על זכות זו.
יחד עם זאת במספר פסיקות שונות בית המשפט התייחס לזכות זו כזכות בסיסית כמו למשל בפסק דין לוין (ע"ע 8 99/359 לוין נ' רשות השידור) בו קבעה השופטת ש"הזכות לעבוד … היא זכות לעסוק במלאכה ולא ללכת בטל".
מספר גופים בארץ פועלים למימוש זכות האזרחים לעבוד וביניהם שירות התעסוקה, בתי הדין לעבודה, משרד הכלכלה והתעשייה וארגוני העובדים.
לאורך השנים עולות סוגיות הנוגעות לאפליה כלפי מגזרים מוחלשים ובמיוחד כלפי עובדים בעלי מוגבלויות (שיעור האבטלה של עובדים בעלי מוגבלויות (2011) גבוה ועומד על כ-55%).
לשם כך חוקקה הכנסת ב-1998 את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות וכן מציעה המדינה תמריצים למקומות עבודה כדי לקלוט עובדים ממגזר זה.
דו"ח של מרכז אדוה מצביע על כך שעל אף היציבות באחוז התעסוקה, עבודה אינה מגינה מפני עוני ואחוז הולך ועולה של עובדים יורדים אל מתחת לקו העוני.
כך לדוגמה ב-1989 10% מהעובדים בישראל היו מתחת לקו העוני לעומת 18% ב-2005. דו"ח אחר של מרכז אדוה, מ-2022 מצביע על גידול באי שוויון בהכנסות - גורם התורם אף הוא לעלייה בשיעור העובדים העניים.
הזכות לחופש העיסוק היא הזכות של כל אדם לעסוק בכל עיסוק או מקצוע שיחפוץ בו.
הזכות נכללת ב ובישראל נקבעה זכות זו תחילה בפסיקה של בג"ץ , ומ-1992 בחוק יסוד: חופש העיסוק.
החוק מסדיר גם את מגבלות חופש העיסוק בהתאם לחוקים אחרים (כמו איסור לעסוק במקצועות מסוימים ללא רישיון).
יחד עם זאת מתיר חוק יסוד: חופש העיסוק את הגבלת החוק על ידי חקיקה ההולמת את ערכיה של מדינת ישראל ושנועד לתכלית ראויה.
כך למשל ב-1994, בעקבות לחץ המפלגות החרדיות, חוקק חוק בשר ומוצריו שצימצם את חוק חופש העיסוק באופן שימנע מיבואנים יבוא בשר לא כשר ארצה.
זכות ההתאגדות (קרויה גם "זכות ההתארגנות") מתייחסת, במשמעותה הרחבה, לזכותו של כל אדם להקים ארגון או להצטרף לארגון קיים ולפעול במסגרתו, כדי להשיג מטרות משותפות.
בהקשר של זכויות עובדים, זכות ההתאגדות מתייחסת לזכות להקים או להצטרף לארגון עובדים ושארגון זה יפעל לשמירה על זכויות העובד.
הזכות מגדירה את הזכות של עובדים להתאגד במקום עבודה ללא הפרעה או העמדת חסמים מצד המעסיק וכן קובעת שהצטרפות לארגון עובדים אינה יכולה לשמש עילה למעסיקים להתנכל לעובדים, לפגוע בתנאי העסקתם, לפטר אותם או למנוע מהם השתתפות בהפגנה או בשביתה.
זכות זו מופיעה ב (סעיף 22) וכן ב (סעיף 8) תוך החרגה מזכות זו של הכוחות המזוינים, המשטרה ופקידי ממשלה.
זכות ההתאגדות בישראל נגזרת מהצטרפות ישראל לאמנות האו"ם ולאמנות ארגון העבודה הבין-לאומי אבל לא הייתה מעוגנת בחקיקה.
בית המשפט העליון קבע, במספר פסיקות, את החשיבות שהוא נותן לזכות זו (כמו בבג"ץ ג'ריס בו קבע השופט משה לנדוי ש"חופש ההתאגדות הוא אחד מעיקרי המשטר הדמוקרטי ואחת מזכויות היסוד של האזרח".
ב-1992, עם חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, התבסס מעמדה החוקתי של זכות ההתאגדות כחלק מכבוד האדם.
ב-2001 חוקק חוק הסכמים קיבוציים שמסדיר את נושא ההסכם קיבוצי (ישראל) עם מעבידים.
על אף קיומה של זכות ההתאגדות, דו"ח של מרכז אדוה מצביע על ירידה מתמשכת בניצול זכות זו.
לפי הדו"ח כ-80% מהעובדים היו מאוגדים בתחילת שנות ה-80 לעומת כ-40% ב-2000. לטענת עורכי הסקר דבר זה עשוי לפגוע בזכויות העובדים.
זכות בישראל לשוויון הזדמנויות בעבודה נקבעה בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה שחוקק ב-1988. חוק זה אוסר על מעביד להפלות בין עובדיו או בין דורשי עבודה מחמת מאפיינים כמו מין, נטייה מינית, מעמד אישי, הריון, טיפולי פוריות, הורות, גיל, גזע, דת, לאום, ארץ מוצא, מקום מגורים, השקפה, מפלגה, ושירות במילואים.
החוק עבר לאורך השנים מספר שינויים והרחבות וב-2001 הורחב גם לעובדי קבלן.
הזכות לשוויון הזדמנויות מתייחסת לכל שלבי העבודה דהיינו החל מהליך הקבלה לעבודה, דרך המשא ומתן על תנאי העבודה, דיוני הקידום, ההכשרות המקצועיות, הערכות העובדים והפיטורים.
החוק גם קובע את הזכות לפיצויים במקרה שהמעביד פוגע בעובד על ידי אפליה בשוויון ההזדמנויות.
חלק מהרחבות אלו בחוק נבעו מהחלטות מערכת המשפט (הן מפסיקות בתי הדין לעבודה והן מפסיקות ערכאות משפטיות אזרחיות כמו בית המשפט העליון) כגון:
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ שהביא להוספת סעיף הנוגע ל"נטייה מינית"
פסק דין מנחם יהב שהביא לשינוי החוק בנוגע לסטטוס של בן/בת זוג של העובד
פסק דין אלכסנדר מוסקלנקו שהביא לשינוי החוק כדי להשוות זכויות בין בני זוג שהביאו ילד לעולם
פסק דין מישל מלכה נגד התעשייה האווירית לישראל שפסק פיצויים לעובד בגלל אפליה על רקע עדתי
אחד הסעיפים של חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה מ-1988 מתייחס לזכות לא לסבול מהטרדה מינית במקום העבודה.
ב-1998 הורחבה זכות זו עם חקיקת החוק למניעת הטרדה מינית שבין היתר נועד להבטיח את הזכות ל"מקום עבודה בטוח ושלו השומר על צלם אנוש וכבוד האדם".
החוק מטיל אחריות גם על המעביד ומחייב אותו "לנקוט אמצעים סבירים, בנסיבות העניין, כדי למנוע הטרדה מינית…".
זכות השביתה היא זכות הנתונה בידי עובדים כדי להפעיל לחץ על מעסיקם לשמור או לשפר את זכויותיהם ותנאי עבודתם.
על פי החוק במדינת ישראל הזכות לשבות מותרת לעובדים רק במסגרת סכסוך עבודה קיבוצי.
החוק קובע גם את ההליכים המקדימים לשביתה כמו הכרזה על השביתה, הכרזה על סכסוך עבודה ועוד.
בהתקיים תנאים אלו מגן החוק על זכויות השובתים כך שהמעביד לא יכול לפטרם עקב השביתה ולא להטיל עליהם קנסות ופיצויים עקב נזקים שייתכן ונגרמו למקום העבודה עקב השביתה.
יחד עם זאת רשאי המעביד לקזז את ימי השביתה משכר העובדים ובמספר ארגוני עובדים הוקם מנגנון לפיצוי חלקי של העובדים במקרים כאלו.
לאחר מספר מקרים בהם נפגעה יעילות השביתה עקב שכירת עובדי קבלן במקום השובתים נקבעו מספר חוקים להגן על השובתים.
ב-1959 נקבע ששירות התעסוקה לא יפנה עובדים להחליף עובדים שובתים וב-1996, כחלק מחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, נאסר על מעבידים להעסיק עובדי קבלן כתחליף לעובדים שובתים.
החוק קובע שהזכות לשבות לא תחול על קבוצות מסוימות (כמו שוטרים וחיילים) ותהייה חלקית לקבוצות אחרות (כמו עובדים מפעלים חיוניים).
הזכות לשכר שווה בין המינים נגזרת מחוק שכר שווה לעובדת ולעובד (שנחקק ב-1964 ותוקן ב-1996) וזאת כחלק מהמהלך לשוויון הזדמנויות בעבודה.
החוק נועד למנוע אפליה בין המינים בכל הנוגע לשכר או לכל גמול אחר בעבודה.
החוק התבסס על חוק חוק עבודת נשים מ-1959 שנועד להגן על זכויות האישה העובדת.
תיקונים מאוחרים יותר לחוק (מ-2014 ו-2020) דורשים מהמעסיקים (המעסיקים מעל מספר מסוים של עובדים) לספק לעובדיהם מידע סטטיסטי על רמות השכר במקום העבודה בהתאם לסוגי עובדים, סוגי משרות וסוגי דירוגים כולל פירוט פערי השכר הממוצע בין גברים לנשים באחוזים.
תיקון זה נכנס לתוקף ביוני 2022.
לפי מחקרים שונים, במקומות עבודה רבים עדיין קיימים פערי שכר בין גברים ונשים (חלקם משמעותיים).
מחקרים אחרים מצביעים על אפליה לא רק כלפי נשים אלא גם כלפי קבוצות כמו ערבים, אתיופים, אנשים עם מוגבלויות ועוד.
שכר מינימום נועד להבטיח בחוק את הזכות לשכר בסיסי על ידי העמדת רף שכר שאין לשלם פחות ממנו.
הבטחת הזכות לשכר מינימום מגנה בעיקר על עובדים שמשכורתם נמוכה או עובדים חלשים חסרי יכולת להתמקח עם מעבידם.
שכר מינימום בישראל התקבל כחוק ב-1987 וגובה שכר זה עבר מספר רב של עדכונים לאורך השנים כדי להתאימו לרמת החיים בישראל.
על פי נתוני המוסד לביטוח לאומי בשנת 2018 שיעור השכירים שהרוויחו עד שכר המינימום עמד על 35%.
על אף החוק מחקרים מצביעים על מקרים רבים בהם מעבידים שילמו שכר הנמוך משכר המינימום
החוק בישראל קבע מקרים בהם עומדת לעובדים הזכות להגנה מפני פיטורים שרירותיים, כמו למשל איסור פיטורי עובדת בהריון, איסור פיטורי עובד שחשף מעשי שחיתות, איסור פיטורים במהלך או בסמוך לשירות מילואים של העובד, איסור פיטורים בשל היעדרות עובד מעבודתו בשעת חירום מחמת הוראות פיקוד העורף ועוד.
הגנה נוספת מפני פיטורים ניתנת לעובדים הקשורים לארגון עובדים שחתם על הסכם קיבוצי עם המעביד.
הסכם זה מעניק, בין השאר, לארגון העובדים את הכוח לשבות כדי להתנגד לפיטורים.
החוק גם הגדיר את זכויות העובדים בכל הנוגע להליך הפיטורים דהיינו את שלבי התהליך הכוללים, בין השאר, שימוע, הודעה מוקדמת (המעוגנת בחוק חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות) ועוד.
עבור השלב שלאחר סיום הליך הפיטורים חוקק בישראל חוק פיצויי פיטורים (1963) המגדיר את זכויותיו של עובד בכל הנוגע לתנאי פרישתו ולפיצויים להם הוא זכאי.
מאחר שזכויות המתפטר מעבודה מצומצמות מזכויות המפוטר קבע החוק גם מקרים בהם זכויות הפיטורים יעמדו לעובד גם אם התפטר (כמו למשל בריאות לקויה, שהות במקלט לנשים מוכות, מעבר ליישוב מרוחק, הרעה בתנאי עבודה ועוד).
ביקורת נמתחה בישראל על נוהל מפוטרי קיץ, הנהוגה במיוחד במערכת החינוך.
לפי נוהל זה נכפה על מורים/מורות להיות מפוטרים בתחילת חופשת הקיץ במוסדות החינוך, לקבל דמי אבטלה מצומצמים במהלך החופשה ולהיקלט שוב במערכת עם תחילת שנת הלימודים וזאת תוך פגיעה משמעותית בהכנסותיהם ובתנאי הפנסיה המצטברים שלהם.
הזכות לפרישה הוא זכות סוציאלית שנועדה למנוע העסקת עובדים ללא מיגבלת גיל.
בישראל חוקקה הכנסת את חוק גיל פרישה הקובע את גיל החובה לפרישה מעבודה.
עתירות לבג"ץ בנוגע להמשך עבודה מעבר לגיל הפרישה הקבוע בחוק, על רקע הזכות לשוויון, נדחו בטענה שהפגיעה באזרח נעשתה לתכלית ראויה, נסמכה על שיקולים סבירים, והיא מידתית.
בנוסף לגיל הפרישה קבעה המדינה בחוק את הזכויות לביטוח פנסיוני הקובעות את חובת החיסכון הפנסיוני ("צו פנסיה חובה" 2008) ואת זכויות הפורשים בכל הנוגע לתשלומי הפנסיה שלהם ותשלומי קצבת אזרח ותיק והבטחת הכנסה דרך הביטוח הלאומי.
מחקרים מראים שאזרחים רבים, שמימשו את זכות הפרישה (מבחירה או מהכרח), לא מצליחים להתקיים בצורה נאותה מהפנסיה והקיצבה שלהם ונאלצים לצאת לעבודה כשבמקרים רבים עבודה זו אינה מתגמלת בצורה מספקת וכרוכה בעבודה קשה שלא מותאמת לגיל המתקדם של הפורש.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כ-19% מהפורשים אינם מצליחים לכסות את ההוצאות החודשיות הבסיסיות שלהם וכ-25% מהאזרחים הוותיקים עובדים לאחר פרישתם.
מחקר נוסף מצביע על כך שבשנים 2000-2017 צמח אחוז הגמלאים העובדים בכ-140% (לעומת עליה של כ-60% בממוצע מדינות ה-OECD).
דו"ח של מרכז אדווה מצביע על כך שנכון ל-2021 קצבת האזרח הוותיק מעלה מעל קו העוני רק כ-25% מהגמלאים דהיינו ש-75% מהגמלאים שנמצאים מתחת לקו העוני לא מצליחים להיחלץ ממנו למרות קבלת הקצבה.
הזכות לעבודה בישיבה נקבעה ב-2007 בחוק הזכות לעבודה בישיבה (הקרוי גם "חוק הקופאיות").
החוק קבע שעל מעביד להעמיד לרשות עובד, במקום העבודה, מושב לעבודה ולא ימנע מעובד ישיבה במהלך העבודה, אלא אם כן הוכיח המעביד שביצועה הרגיל של העבודה אינו מאפשר ישיבה.
החוק גם מגדיר את הקריטריונים לישיבה נוחה כמו התאמה לגוף העובד, קיומה של משענת, הדום לרגליים ועוד וכן שמספר הכיסאות יתאים למספר העובדים.
הסמכות לדון בהפרת החוק ניתנה בידי בתי הדין לעבודה.
הזכות לחופש מהעבודה מעוגנת בחוק חופשה שנתית (1951) הקובעת קודם כל את זכותו של עובד להנות מחופש במהלך עבודתו וכן את משך החופשה לה הוא זכאי, את היקף דמי החופשה שעל המעביד לשלם לו ובנוסף את התנאים הנלווים הנוספים (כמו פדיון ימי מחופשה ועוד).
הזכות להגנת השכר מעוגנת בחוק הגנת השכר (1958).
חוק זה הוא חוק מגן הבא להסדיר את תשלום השכר לעובדים שכירים במשק.
הסוגיות בהן עוסק החוק כוללות את אופן התשלום, מועדי תשלום, הלנת שכר, ניכויים, הגנה מעיקולים, הסדרי פיצויים, תשלומי קצבה ועוד.
ב-1972, בעקבות ערעור שנדון בפניו, קרא "בית הדין הארצי לעבודה" למחוקק לשפר את החוק כדי לסתום פרצות שנתגלו בו ונוצלו לרעה על ידי מעבידים.
הכנסת דנה בחוק והעבירה בהצבעה מספר תיקונים בו כשהעיקרי בהם היה סעיף 24 שנחקק ב-2008 והתייחס לשקיפות הנתונים בתלוש המשכורת (כמו מספר שעות העבודה וימי העבודה שעבד העובד בחודש התשלום ותקן השעות והימים באותו חודש) וכן לאחריות הפלילית והאזרחית של המעסיקים לקיום חוק זה.
חופש התנועה מתייחס לזכות של אדם לנוע בחופשיות ממקום למקום (במדינתו ומחוצה לה) מבלי שיגבילו אותו, יפגעו בו או יאלצו אותו לשלם על כך ובהתאם לכך את הזכות לבחור את מקום מגוריו על פי רצונו (ומבלי שבחירה זו סותרת החלטות מדינה אחרות).
התפיסה הרווחת היא כי הבטחת חופש תנועה היא תנאי מוקדם למימוש זכויות יסוד אחרות שכן להבטחת חופש התנועה יש השפעה רחבה על היכולת לממש זכויות אחרות כמו גישה לטיפול רפואי, חינוך, חופש העיסוק וכיוצא בזה.
הזכות לחופש תנועה כלולה באמנות של האו"ם ואומצה לאחר התרחבות התופעות של פיאודליזם, אריסות, עבדות ווסאליות שהביאו לשליטה גמורה של בני אדם על חייהם של בני אדם אחרים (כולל הטלת מגבלות תנועה).
חופש התנועה בתחומי ישראל מעוגן בסעיף 12 ב בה נכתב: "אדם הנמצא כחוק בתוך שטחה של מדינה זכותו, בתוך שטח זה, לנוע ולבחור את מקום מגוריו באורח חופשי".
זכות התנועה ברחבי ישראל אינה מעוגנת רשמית בחוק אך מעוגנת בפסיקת בית המשפט העליון והספרות המשפטית ונגזרת מחוק יסוד כבוד האדם (על אף שלא מוזכרת בחוק).
על אף התוקף שנתן בית המשפט לחופש תנועה בתחומי ישראל קיימת בידי שלטונות המדינה הסמכות להגביל חופש זה.
סמכות זו נגזרת לרוב מתקנות ההגנה (שעת חירום) ומהכרזה על מצב חירום (ישראל) ומאפשרת לשלטונות להטיל עוצר, לסגור דרכים, להקים מחסומי בדיקה ולהעמיד למשפט אנשים שחרגו מהמגבלות שהוטלו.
בעקבות הסכמי אוסלו שנחתמו בין מדינת ישראל לנציגים פלסטינים, הפכו חלקים גדולים מההתיישבות הפלסטינית ביהודה ושומרון לאוסף של איים מנותקים המוקפים שטחים בשליטת ישראל דבר המאפשר מעקב אחר הפלסטינים העוברים בין "אי" ל"אי".
דו"ח של האגודה לזכויות האזרח מ-2014 טוען שישראל מנצלת יכולת זו כדי לגרום לפגיעה מהותית בזכויות התנועה של פלסטינים הן ביהודה ושומרון והן בתחומי הקו הירוק.
לפי הדו"ח משתמשת ישראל בכלים כמו הגדרת אזורים צבאיים סגורים, הגדרת שב"מ (שטחי ביטחון מיוחדים), חסימת כבישים בסוללות עפר, הקמת גדרות והצבת מחסומים כדי להגביל את תנועת הפלסטינים.
במקרים של מחסומים יכולים פלסטינים לעבור רק בהצגת אישור כשלא פעם מתבצע חיפוש ברכב ועל גופם.
מנגד לא קיימות כמעט מגבלות על תנועת אזרחי ישראל תושבי יהודה ושומרון.
דו"ח נוסף של האגודה מ-2023 מצביע, גם הוא, על המשך הפגיעה בחופש התנועה של הפלסטינים.
מגבלות תנועה אלו מוזכרות גם בדו"ח של הבנק העולמי (2007) שם נכתב "המחסומים ושיטת התנועה בכבישי הגדה נועדו להגן ולהעניק עדיפות לתנועת מתנחלים ולהרחבתן הפיזית והכלכלית של ההתנחלויות, על חשבון האוכלוסייה הפלסטינית"
הפגיעה בזכות לחופש תנועה של הפלסטינים באה לידי ביטוי גם בחוסר שוויון בהשקעה בתשתיות תחבורתיות כשסכומים משמעותיים הושקעו ומושקעים בכבישים שמטרתם לעקוף יישובים פלסטינים (למשל כביש עוקף חווארה) ומיועדים בעיקר למתנחלים, באיסור או הגבלת תנועת הפלסטינים (כמו למשל כביש 443) או בחסימת גישה ליישובים פלסטינים דרך כבישי הגישה ליישובים יהודיים.
זכות הכניסה והיציאה מישראל מעוגנת בסעיף 12 ב בה נכתב "כל אדם בן חורין [יהיה חופשי] לעזוב כל ארץ שהיא, לרבות ארצו הוא" וכן "לא תישלל באורח שרירותי מאיש הזכות להיכנס לארצו הוא".
זכות הכניסה לישראל והיציאה ממנה מעוגנים בסעיף 6 של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יחד עם זאת סעיף זה (תת סעיף ב') מתייחס רק לזכות הכניסה לארץ של אזרחים ישראלים ואינו מרחיב לגבי הזכויות של תיירים, מהגרים, תושבי השטחים, מהגרי עבודה ומבקשי מקלט.
כמו כן אין החוק מתייחס לזכות התנועה בתוך ישראל.
זכות הכניסה לארץ (בעיקר למי שאינו אזרח ישראל) מוסדרת בחוק הכניסה לישראל שנחקק ב-1952 ועבר מאז שינויים רבים.
החוק מגדיר את הזכאות לקבלת היתר כניסה לישראל וכן את סוג ההיתר.
בתחילת המאה ה-21 התמקדו השינויים בחוק בזכויות הכניסה לארץ של עובדים זרים בישראל תוך התייחסות לסוגים השונים של העובדים (עובדים בתחום הסיעוד, עובדי חקלאות, מהגרי עבודה ועוד).
בשנים האחרונות הורחב החוק תוך הטלת מגבלות על נכנסים/שוהים בארץ עקב שייכות לארגונים מסוימים המבקרים את יחסה ופעולותיה של ישראל כלפי פלסטינים תושבי השטחים או כאלו המורשעים בפעילות טרור.
בניגוד לזכות לחופש תנועה של יהודים תושבי יהודה ושומרון, ערבים תושבי מזרח ירושלים נמצאים בסיכון לאבד את תעודת תושב קבע שלהם אם יחליטו להתגורר ביהודה ושומרון מחוץ לשטח ירושלים המזרחית (פעולה הנחשבת לעזיבת ישראל).
זכות הקניין היא הזכות להיות בעלים של נכס, הזכות להשתמש בנכס, הזכות למנוע מאנשים וגופים אחרים להשתמש בנכס או לפגוע בו והזכות להוריש אותו.
זכות זו מעוגנת בסעיף י"ז ב של האו"ם מ-1948 וכן בסעיף 3 בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בהגדרת קניין נכללים מקרקעין (למשל בתים), מיטלטלין (למשל רכב ורהיטים), קניין רוחני (למשל פטנטים וסימנים מסחריים) ו"זכויות מוקנות" (למשל זכויות שידור, חוזי טלנטים, קוי חלוקת מוצרים, רכישת זכויות על יצירות ועוד).
בנוסף לחוק מספקת המדינה כלים כדי להבטיח את שימור זכות הקניין כמו למשל מרשם המקרקעין המאפשר רישום זכויות במקרקעין בישראל, רשות הפטנטים (הממונה על מתן הגנה משפטית על קניין רוחני ותעשייתי באמצעות רישום פטנטים, מדגמים ועיצובים, סימני מסחר וכינויי מקור), חוק זכויות יוצרים ועוד.
המשמעות של אי הסדרה זו היא שחוקי הקניין והמקרקעין התקפים ביהודה ושומרון מבוססים על חוקים היסטוריים, צווי אלוף הפיקוד, תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית) והחלטות המנהל האזרחי.
על פי ארגוני זכויות אדם העוסקים בנושא, מוביל מצב זה לפגיעה בזכות הקניין של פלסטינים הגרים בהגדה המערבית על ידי הפקעת אדמות והפיכתן לאדמות מדינה.
דוגמאות לפגיעה כזו ניתן למצוא בהפקעה של קרקעות פרטיות פלסטיניות בעילה של צורכי הצבא ומסירה שלהן בהמשך להקמת התנחלויות, הכרזה על אדמות נפקדים כאדמות מדינה, הכרזה על אדמות לא מעובדות (או מעובדות חלקית) כאדמות מדינה על פי חוק הקרקעות העות'מאני מ-1858 (אותו המשיכה ישראל לשמר) ועוד.
ההערכה היא שכ-35% משטחי הגדה הוכרזו כאדמות מדינה.
פגיעה נוספת בזכות הקניין של הפלסטינים ביהודה ושומרון נובעת מבנייה ללא היתר על קרקעות פלסטיניות פרטיות לטובת הקמת מאחזים או הרחבת התנחלויות.
לפי דווחים של המנהל האזרחי ביהודה ושומרון מ-2017 כ-3,500 מבנים לא חוקיים הוקמו על קרקע פלסטינית פרטית תוך ניסיונות של המדינה להכשיר בנייה לא חוקית זו.
ב-2020 פסל בג"ץ את החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון, שנועד להסדיר ולהכשיר את מעמדם של בתים בהתנחלויות שנבנו על קרקעות בבעלות פרטית (חלקית או מלאה) של פלסטינים.
הפסילה נעשתה, בין השאר, בנימוק שהוא פוגע בזכויות חוקתיות לקניין, לשוויון ולכבוד של התושבים הפלסטינים, בלי שיעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה.
כמו כן קיימת פגיעה בזכות הקניין של תושבי יהודה ושומרון הפלסטינים הנובעת ממניעה או הגבלת גישה לאדמות חקלאיות פרטיות.
הגבלה זו נובעת לרוב מאיסור התקרבות לגדרות התנחלויות ומ"כליאת" אדמות חקלאיות מעבר לגדר ההפרדה.
הזכות לחופש המצפון קובעת כי כל אדם רשאי להחזיק בערכי מוסר התואמים את מצפונו.
ערכים אלה אפשר שיתקיימו בזיקה לאמונה דתית או אידאולוגית.
זכות זו מופיעה בסעיף י"ח של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובסעיף 18 ב שם נאמר "לכל אדם הזכות לחופש המחשבה, המצפון והדת" ובישראל היא מוזכרת במגילת העצמאות ("מדינת ישראל...תקיים שוויון זכויות חברתי גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין; תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות").
חופש המצפון מטעמי אידאולוגיה מתייחס למספר נושאים כמו הימנעות מאכילת בשר, אי לבישת בגדי עור, אי פגיעה בבני אדם ועוד.
אחד הנושאים המשמעותיים בסוגיית חופש המצפון הוא פציפיזם במובן הרחב שלו ואי נכונות לשירות צבאי (מלא או חלקי) במובן הפרקטי שלו.
בנוגע לחופש מצפון בהקשר של פגיעה בבעלי חיים קיימת בישראל סובלנות מסוימת לזכות זו והדוגל בה יכול לשמור על עקרונותיו בחיים האזרחיים כמו גם בצבא (לדוגמה אי נעילת נעלי עור).
בכל הנוגע לסרבנות שירות מטעמי מצפון עושה החוק אבחנה בין:
פטור משירות בצה"ל על רקע הסדר "תורתו אומנותו" שם הזכות מוגנת (פחות או יותר) על ידי חוקים והסדרים קואליציוניים
פטור משירות בצה"ל מסיבות מצפון: לטיפול בפטורים משירות בצה"ל מסיבות מצפון הקים צה"ל את ועדת מצפון (הוועדה המייעצת לשר הביטחון בענייני פטור משירות) האמורה לדון בבקשות פטור אלו.
צה"ל עושה אבחנה בין מספר סוגי בקשות פטור:
פטור משירות מטעמים פציפיסטים טהורים, כלומר התנגדות עקרונית לשירות בצה"ל (או בכל צבא אחר).
מקרים אלו, אם הם מוכחים בוועדה, יאושרו בדרך כלל.
פטור משירות מסיבות שלפי תפיסת צה"ל אינן פציפיסטיות כמו סיבות פוליטיות (למשל סירוב לשרת בשטחים הכבושים או סירוב לשרת בלבנון).
פטור מסיבות המוגדרות על ידי צה"ל כ"סרבנות סלקטיבית" או "סרבנות המונעת מטעמי נוחות אישית" (נכונות לשירות בתנאים אותם מציב המועמד לשירות).
מלש"בים שנדחו על ידי הוועדה אך עומדים בסירובם לשרת מסיבות מצפוניות צפויים לעונשים הכוללים מאסר (כמו במקרים של גדי אלגזי, חגי מטר, תאיר קמינר, יונתן בן ארצי ועוד).
ברבים מהמקרים התארגנו קבוצות של סרבני מצפון שקראו לסירוב מלא או חלקי של השירות (כמו למשל התנגדות לשירות מחוץ לגבולות הקו הירוק עקב התנגדות לכיבוש, התנגדות להשתתף כחיילים בתוכנית ההתנתקות, התנגדות להשתתף כחיילים בפינוי יישובים מעבר לקו הירוק, התנגדות לשירות בלבנון ועוד).
בין הקבוצות האלו ניתן למנות את מכתבי השמיניסטים (1970, 1979, 1987, 2001, 2005 ו-2017), תנועת יש גבול (שקמה בעקבות מלחמת לבנון הראשונה וקראה לסירוב לשירות בלבנון), תנועת אומץ לסרב (שקראה לסירוב לשירות בשטחים), מכתב "השמיניסטים הכתומים" (שסירבו להתגייס בגלל ההתנתקות), מכתבי סרבנות בגין הרפורמה המשפטית בישראל (2023) ועוד.
סעיף 14 ל, מ-1948, מכיר בזכותם של בני האדם לחפש מקלט מפני רדיפה בארצות אחרות.
מדינת ישראל הייתה אחת היוזמות העיקריות של אמנת הפליטים, חתמה עליה בשנת 1951 ואשררה אותה בשנת 1954, והיא אחת המדינות הראשונות שעשו כן.
לפי האמנה, פליט הוא אדם שאינו יכול או אינו רוצה לחזור לארץ מוצאו בשל פחד מבוסס להיות נרדף מטעמי גזע, דת, אזרחות (לאום), השתייכות לקיבוץ חברתי מסוים או השקפה מדינית (פוליטית).
הגדרה זו מדגישה את הצורך להגן על אנשים מפני רדיפה פוליטית או מפני צורות אחרות של רדיפה והיא נסמכת על כמה עקרונות יסוד ובייחוד על "אי־אפליה", "אי־ענישה" ו"אי־החזרה" (non-refoulement).
האמנה קובעת כי יש להחיל את הוראותיה ללא אפליה מטעמי גזע, דת או ארץ מוצא וכי, בכפוף לחריגים ספציפיים, אין להעניש פליטים על כניסתם לשטח המדינה או על שהייתם בה שלא כחוק וזאת מתוך הכרה שלעיתים קרובות חיפוש מקלט במדינה זרה מאלץ פליטים להפר את כללי ההגירה.
ההגדרה כוללת גם כמה אמצעי הגנה מפני גירושם של פליטים כשהמרכזי שבהם הוא העיקרון של "אי־החזרה" (non-refoulement) המשותף למספר אמנות מרכזיות ומוגדר כעקרון מהותי שלא ניתן להסתייג או לגרוע ממנו.
עיקרון זה קובע כי אין לגרש או להחזיר (refouler) אדם בניגוד לרצונו בכל דרך שהיא לשטח שבו הוא מפחד מסכנות הנשקפות לחייו, לחירותו ולביטחונו האישי.
באמנה נקבעו סטנדרטים בסיסיים מינימליים לטיפול בפליטים, בלי להגביל את זכות המדינות להעניק יחס טוב מהמינימום שנקבע.
זכויות אלה כוללות גישה לבתי המשפט, לחינוך יסודי ולתעסוקה ומתן מסמכים, לרבות תעודת מסע בצורת דרכון עבור פליטים.
בנוגע לישראל הדגיש בג"ץ כי "אף שאמנת הפליטים לא נקלטה בדין הישראלי, נודעת לה משמעות גם במשפטנו הפנימי.
זאת, נוכח החזקה הפרשנית שנקבעה בפסיקתנו, שלפיה קיימת התאמה בין חוקי המדינה לבין נורמות של המשפט הבינלאומי המחייבות את מדינת ישראל.
על פי 'חזקת ההתאמה', חוקי המדינה יתפרשו - ככל הניתן - באופן העולה בקנה אחד עם הדין הבינלאומי".
כמו כן בדגעש בג"ץ כי "הזיכרון ההיסטורי, ההתחייבות הבינלאומית שישראל נטלה על עצמה, הרצון שלנו להיות חלק ממשפחת העמים [...] והצו המוסרי - מצדיקים את כיבוד זכויות הפליטים - כבני אדם נושאי זכויות חוקתיות אוניברסליות".
מדינת ישראל העניקה מעמד פליט מעבר לקריטריונים המצומצמים המוגדרים באמנה.
ב-2020 החליט בית המשפט העליון להעניק מעמד פליט לבני משפחה מחוף השנהב בשל חשש להשחתת איברי המין של בנות המשפחה אם יוחזרו למדינתן.
כמו כן, רשות האוכלוסין וההגירה המליצה להעניק מקלט מדיני למשפחתה של ילדה בת 4, מייקן קייטה, גם כן מחוף השנהב, מחשש שיבתרו את גופה למטרת סחר באיברים בשל היותה לבקנית.
מבקשי מקלט הם מי שמבקשים הגנה ומקלט במדינה הבטוחה הראשונה שאליה הגיעו.
כל מי שנכנס למדינה כדין וביקש בה מקלט, יש לבחון את בקשתו.
כמו כן יש לבחון בקשות של מי שחצו את גבולה של מדינה שלא כדין.
בעת תהליך הבחינה של בקשת המקלט המבקשים זכאים לקבל הגנה מפני גירוש.
הגנה זו אינה כרוכה בהכרח במתן זכות לעבודה או במתן כלל הזכויות סוציאליות.
במדינות שלא ניתנת בהן הזכות לעבודה או זכויות סוציאליות למבקשי מקלט יש לקיים הסדרים של המדינה או של נציבות האו"ם לפליטים להבטחת קיומם.
מבקשי מקלט שמעמדם נבחן באופן פרטני ורשויות ההגירה מצאו שהם מתאימים להגדרות אמנת הפליטים של האו"ם זכאים למעמד פליט.
מי שמקבל מעמד פליט בישראל זכאי לתושבות זמנית (א5), וזו מחודשת בפרקי זמן קבועים כפי שמוגדר בנוהל הטיפול במבקשי מקלט.
המחזיקים במעמד זה מקבלים תעודת זהות אך אינם זכאים לקבל דרכון, כי אם תעודת מעבר.
על מנת לצאת ולשוב לישראל, תושב ארעי נדרש ל"אשרת חוזר".
מעמד זה מקנה את הזכות לעבוד, זכות לביטוח רפואי תחת חוק בריאות ממלכתי, זכות לשירותי רווחה מלאים (כולל קצבאות), זכויות בביטוח הלאומי וכן זכות הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות.
מעמד זה אינו מקנה את הזכות לבחור ולהיבחר לכנסת.
במקרים של גל פליטים (עשרות אלפים ואף מאות אלפים) שחוצים גבול בינלאומי בפרק זמן קצר וזקוקים להגנה, יש קושי למדינות לבחון את הבקשות של מבקשי המקלט למעמד פליט באופן פרטני.
לפיכך פליטים אלו מוגדרים באופן כוללני כזכאים להגנה קבוצתית.
מי שמקבל הגנה כזאת לא ניתן להרחיקו מהמדינה שבה קיבל את המעמד כל עוד לא הוסרה ההגנה הקבוצתית.
בישראל הנמנים עם קבוצה זו מקבלים אשרת שהייה, בדרך כלל לפי סעיף 2(א)(5) לחוק הכניסה לישראל ועליהם להאריך אותו מדי תקופה בלשכות רשות האוכלוסין וההגירה.
כל מדינה צריכה לקבוע מה כוללת הגנה קבוצתית, מה התנאים למתן המעמד, אילו זכויות כרוכות מעמד, מה התנאים לסיומו וכיצד הוא מסתיים ולאפשר לכל מי שהיה זכאי לה להגיש בקשה פרטנית להכרה בו כפליט.
בין השאר יש להסדיר מתן שירותי יסוד כגון בריאות, חינוך ורווחה.
בישראל מעמד זה אינו מקנה זכויות סוציאליות או אישור עבודה אך מדינת ישראל התחייבה בפני בג"ץ שלא לאכוף את איסור העסקתם של מבקשי מקלט האוחזים ברישיון זה, למרות שנכתב עליו "רישיון זה אינו מהווה רישיון עבודה"
לא תמיד מבקשי מקלט, שבקשתם נבחנת, נמצאים זכאים להגנה לפי אמנת הפליטים של האו"ם.
עם זאת, ברוב המדינות (כולל ישראל) ניתן להגיש בקשה לקבלת מקלט אישי (קבוע או זמני) מטעמים הומניטריים (כגון פגיעה בזכויות אדם שלא מגיעה כדי רדיפה, בשל רעב או מלחמת אזרחים במדינת המוצא).
במדינות רבות הגנה זו אינה מקנה זכויות מקבילות לאלו הניתנות למי שמוכרים כפליטים.
בישראל קיימת גם מניעת הרחקה למדינה שנשקפת בה סכנה לחייו או לחירותו של אדם, לפי עקרון האי-החזרה שנקבע בפסיקות בית-המשפט העליון, ומעמד זה ניתן לקבוצות פליטים מאזורים מסוימים עד להכרעה בבקשת המקלט הפרטנית שהגישו.
כמו במקרה של מעמד פליט, גם מעמד זה מקנה תושבות זמנית (א5) וזכויות דומות.
גישה למערכת המקלט והכרה בפליטים
נציבות האו"ם לפליטים (אשר פועלת בישראל משנות ה-70 של המאה ה-20) ניהלה את ההליכים הכרוכים בהגשת בקשות לקבלת מקלט מדיני בישראל עד יולי 2009, אז עבר הטיפול במבקשי מקלט בישראל ליחידת הטיפול במבקשי מקלט מדיני (או RSD (Refugee Status Determination)) של רשות האוכלוסין.
בראשית 2011 נקבע "נוהל הטיפול במבקשי מקלט מדיני בישראל" למימוש מחויבותה של ישראל על פי האמנה.
לפי נתוני רשות האוכלוסין, מאז הקמת יחידת הטיפול במבקשי מקלט מדיני ועד מאי 2023 הוגשו כ-91,000 בקשות מקלט, מתוכן נותרו לטיפול כ-25,000 בקשות למקלט כשרוב הבקשות הוגשו על-ידי אזרחי אריתריאה, אוקראינה, גיאורגיה וסודן.
בין השנים 2011–2022 הכירה ישראל ב-49 מבקשים כפליטים שהם כ-0.05% מכלל הבקשות שהוגשו.
כ-4000 מבקשי מקלט מדרפור, הרי הנובה והנילוס הכחול שבסודן קיבלו מעמד הומניטרי המקנה תושבות זמנית, עד להכרעה בבקשות המקלט הפרטניות שהגישו וזאת בעקבות הליכים משפטיים שהוגשו בטענה כי בקשותיהם לא נבחנו או הוכרעו במשך שנים.
דו"ח מחלקת המדינה של ארצות הברית לשנת 2022 טוען כי ישראל הקימה מערכת למתן הגנה לפליטים אך נדיר שהעניקה מעמד פליט ולעיתים קרובות החזיקה מבקשי מקלט תחת הגנה קבוצתית זמנית במשך שנים רבות.
הפרת עקרון איסור ההחזרה (non-refoulement)
עמדתה הרשמית של מדינת ישראל, כפי שנמסרה לבתי-המשפט במספר הזדמנויות, הייתה כי היא מחויבת לעקרון איסור ההחזרה ואינה מגרשת אנשים למקום בו צפויה להם סכנה.
עם זאת, מאז שנת 2004 התפרסמו מספר מקרים שבהם החזירה ישראל אנשים שחצו את גבולה עם מצרים, סוריה וירדן מבלי שהתאפשר להם להשמיע את טענותיהם בפני הגורמים המוסמכים להורות על גירושם.
בלי שנבחנו טענותיהם בדבר הסכנה שעשויה להישקף להם אם יגורשו ומבלי שניתנה להם האפשרות להגיש בקשת מקלט.
ב-2007 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד גירוש מבקשי מקלט למצרים על פי נוהל "ההחזרה החמה" (שהתיר החזרה מיידית של החוצים את הגבול בחזרה למצרים וכונה גם "ההחזרה המתואמת").
העתירה הוגשה לאחר שקבוצה של 44 מבקשי מקלט סודנים גורשה למצרים, ועקבותיה לא נודעו.
לאחר שהמדינה הודיעה על השהיית הנוהל, נכון לאותה עת, קבע בית המשפט בשנת 2011 כי העתירה אינה אקטואלית עוד ודחה אותה, אך ציין כי הוא מניח שאם יחודש הנוהל בעתיד, הדבר ייעשה בכפוף להוראות הדין הבינלאומי.
החל מ-2021 החל שימוש נרחב בנוהל "ההחזרה המיידית" של החוצים את גבול ירדן וב-2023 פורסם כי צה"ל פועל לפי נוהל מסווג המסדיר את תשאול העצורים בשטח, לפני גירושם.
מספר גורמים העלו חשש כי התשאול מהווה בדיקה שטחית בלבד וכי המתשאלים לא עברו הכשרה מתאימה על מנת לזהות האם מדובר במבקשי מקלט שחייהם בסכנה וכך רבים מגורשים בניגוד למחויבות שהמדינה נטלה על עצמה.
זכויותיהם של מהגרים מעוגנות באמנות זכויות האדם של האו"ם, כולל האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות והאמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
כמו כן, ישראל אשררה ב-1952 את אמנת ארגון העבודה הבינלאומי משנת 1979 בדבר הגירה לשם עבודה (מס.
עם זאת, היא לא אשררה את האמנות הבאות: האמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם, שאימצה עצרת האו"ם בשנת 1990 ונכנסה לתוקף בשנת 2003, המגדירה את המונח "מהגר עבודה"; אמנת ארגון העבודה הבינלאומי משנת 1975 (מס.
143) בדבר הגירה בתנאים פוגעניים וההגנה על שוויון ההזדמנויות והיחס למהגרי עבודה (סעיף 11); והאמנה האירופית משנת 1977 בדבר מעמדם החוקי של מהגרי עבודה (סעיף 1).
מלבד מהגרי עבודה ישנן קבוצות מהגרים נוספות הנבדלות אלה מאלה במעמדן בישראל ובזכויות המוקנות להן מכוח מעמד זה: עולים חדשים, בני זוג וקרובי משפחה אחרים של אזרחי ישראל או תושבי קבע.
מעמדם של מהגרים בישראל מוסדר באמצעות שלושה חוקים:
חוק השבות מקנה אזרחות ישראלית לכל יהודי, ילדיו ונכדיו שנמצאים מחוץ לישראל ומעוניינים לעלות לארץ.
העולה ובני משפחתו זכאים להטבות מיוחדות שמתבטאות בסל קליטה, קצבאות קיום ודיור, בהקלות מס ועוד.
מי שמתאזרח בישראל שלא על-פי חוק השבות, אינו נחשב כעולה חדש, ואינו זוכה בדרך-כלל להטבות הללו.
חוק האזרחות מאפשר לקבל אזרחות בישראל מכוח חוק השבות או באמצעות הליכי איחוד משפחות, בתנאים מסוימים.
חוק הכניסה לישראל מסדיר את מעמדם של שאר המהגרים בישראל: תושבי קבע, תושבים ארעיים או מהגרים המחזיקים ברישיונות עבודה, לימודים ועוד.
הזכות לחינוך: חוק לימוד חובה חל על כל ילד מעל גיל 3 הגר בישראל מעל שלושה חודשים, ללא קשר למעמדו הפורמלי בישראל או למעמדם של הוריו.
משרד החינוך, הרשויות המקומיות ומנהלי בתי הספר מחויבים להעניק לתלמידים אלה חינוך על-פי צורכיהם.
הזכות לבריאות: בדומה לאזרחים, גם מהגרים בעלי מעמד תושב ארעי או תושב קבע זכאים לביטוח בריאות המקנה להם שירותי בריאות באמצעות קופות החולים בהיקף הקבוע בחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
מהגרים שאינם תושבים (בעלי רישיונות עבודה, לימודים וכיוצא בזה) אינם זכאים לזכויות אלה, אך במצב חירום רפואי זכאי כל אדם ללא קשר למעמדו האזרחי לקבל טיפול רפואי דחוף ללא התניה, זאת בהתאם להוראות חוק זכויות החולה.
עובדים זרים מורשים להיכנס לישראל בהתאם לצורכי המשק ורשאים לעבוד בישראל, בעיקר בתחומי החקלאות, הבניין והסיעוד, לתקופה המוגבלת לחמש שנים, מלבד מקרים חריגים המאפשרים הארכה של תקופה זו.
זכויותיהם של מהגרי העבודה בישראל מוסדרים בחוק עובדים זרים, תקנות עובדים זרים, תקנות שירות התעסוקה, צו עובדים זרים ובחוקים ונהלים נוספים.
עובדים זרים זכאים לאותם תנאי העסקה וזכויות להם זכאים שכירים ישראלים על פי חוק.
בשל מעמדם המיוחד בישראל, הם זכאים גם לזכויות ייחודיות המסדירות את שהייתם בארץ: מעסיקיהם מחויבים לחתום איתם, לפני תחילת ההעסקה, על הסכם עבודה בשפתם ולדאוג להם למגורים הולמים.
עובדים אלה אינם זכאים לזכויות ביטוח בריאות על פי חוק ביטוח בריאות ממלכתי אך על המעסיק חלה חובה לרכוש לעובד ביטוח בריאות פרטי על חשבונו.
"הסדר הכבילה" והפגיעה בזכויות העובדים
העובדים הזרים שהיגרו לישראל, החל משנות התשעים, היו נתונים ל"הסדר כבילה" (בענפי החקלאות, הסיעוד והתעסוקה) שלפיו הוגבל רישיונם לעבודה אצל מעסיק מסוים.
הסדר הכבילה העניק כוח רב למעסיקים, ופתח פתח לניצול חמור ולפגיעה בזכויות מהגרי העבודה שלא יכלו לעזוב את המעסיק.
בעקבות עתירה שהוגשה נגד הסדר זה קבע בג"ץ ב-2006 (בג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל) כי ההסדר יוצר מעין-עבדות בגרסה מודרנית, ופוגע בזכויותיהם הבסיסיות של העובדים הזרים, ועל כן דינו להתבטל.
בעקבות פסק הדין גיבשה המדינה נהלים חלופיים בתחומי הסיעוד והחקלאות, אך לא פעלה ליישומם.
בנובמבר 2008 קבע בג"ץ כי המדינה ביזתה את פסק הדין.
ב-2011 תוקן חוק הכניסה לישראל באופן שהגביל בדרכים שונות את רישיונות העבודה הניתנים למהגרות ולמהגרי עבודה ותואר כ"כבילה משולשת": לתתי תחומים בענף הסיעוד, למספר מעסיקים מצומצם ולאזורים גאוגרפים.
החוק הגביל את היכולת להחליף מעסיקים ומבקריו טענו כי הוא יאלץ את העובדים להישאר אצל מעסיקים פוגעניים, שכן התפטרות או פיטורין, החלפת מעסיק או שינוי תת-התחום, יובילו למעצרם וגירושם מישראל.
מאז החלה מדינת ישראל להביא מהגרי עבודה לישראל (באמצעות חברות כח אדם פרטיות) נדרשו מהגרי העבודה לשלם דמי תיווך גבוהים שהגיעו אף לעשרות אלפי דולרים לעובד.
גביית דמי התיווך הגבוהים תוארה על ידי המתאמת הבין-משרדית לנושא המאבק בסחר בבני-אדם כ"תשתית להעסקה בתנאי עבדות בשל התלות שהיא יוצרת בין מי ששילם את דמי התיווך ובין מעסיקו" והיא כבלה את העובד לחברות קבלניות בארץ ובחו"ל לפרקי זמן ארוכים כדי להחזיר את חובותיהם.
גביית דמי התיווך נעשתה בניגוד לחוק שירות התעסוקה ויצרה תמריץ להגשת בקשות להיתרי העסקה בהיקפים גדולים, לסחר בהיתרי העסקה בניגוד לתנאי קבלת ההיתר ולתופעת ה"דלת המסתובבת" (דהיינו גירוש עובדים בטרם סיימו את תקופת העסקתם במטרה להביא עובדים אחרים במקומם).
בעקבות ביקורת רבה בנושא ועתירה לבג"ץ קבעה המדינה כי העסקת העובדים תתאפשר רק באמצעות הסכם בילטרליים, ובסיוע ארגון העבודה הבינלאומי.
הסכמים אלה מעגנים מנגנון פעולה ישיר בין מדינת ישראל לבין מדינות המוצא במטרה למנוע גביית דמי תיווך אסורים וסחר בבני אדם.
הסכמים בילטרליים נחתמו בענפי החקלאות, הבנייה, הסיעוד הביתי, הסיעוד המוסדי והמלונאות בין השאר עם תאילנד, מולדובה, בולגריה, הפיליפינים, אוקראינה וסין.
בדוח מחלקת המדינה של ארצות הברית ל-2022 נכתב כי מהגרי העבודה בחקלאות בבנייה ובסיעוד הם בין האוכלוסיות הפגיעות ביותר לסכנת עבודת כפייה, שעבוד והחזקה בתנאי עבדות.
הדוח מציין מקרים של החזקת דרכונים בידי המעסיקים בניגוד לחוק, הגבלות על חופש התנועה, יכולת מוגבלת להחליף מעסיק, הלנת שכר, שעות עבודה ארוכות במיוחד, איומים ותקיפות מיניות בין היתר בשל היעדר פיקוח ממשלתי מספק.
הדוח מציין, בנוסף, כי מהגרי עבודה ממדינות שעימן אין הסכמים בילטרליים סבלו מהתעללות נרחבת מתמשכת ומתנאי העסקה נצלניים, כולל דמי תיווך מופקעים, הונאה במסגרת חוזי העסקה והיעדר הגנה משפטית במקרים של תנאי מחיה בלתי הולמים, אי תשלום שכר, הטרדה ואלימות פיזית ומינית.
המושג "אזרח ותיק" בא להחליף, בהקשרים שונים, את המושג זקן.
לפי סקר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מנתה אוכלוסיית האזרחים הוותיקים, נכון לסוף 2022, כ-1.2 מיליון אזרחים שהיוו מעל 12% מכלל האוכלוסייה.
ההתייחסות לאזרחים ותיקים מוגדרת בחוק האזרחים הוותיקים, שנחקק לראשונה ב-1989. חוק זה מגדיר אזרח ותיק כ"תושב ישראל שהגיע, לפי הרישום במרשם האוכלוסין, לגיל הפרישה כמשמעותו בחוק גיל פרישה, התשס"ד-2004".
זכויות אזרחים ותיקים, כמוגדר בחוק, מתייחסות למגוון תחומים כמו:
קביעת גיל המעבר למעמד אזרח ותיק.
הגדרת בעלי תפקידים ומסגרות, ברמה הארצית וברמה המוניציפלית, שתפקידם לטפל בענייני האזרחים הוותיקים.
קבלת קצבת אזרח ותיק מביטוח לאומי וכן השלמת הכנסה למעוטי הכנסות אחרות (מקור).
הטבות והנחות בכל הנוגע לתשלומים, ארנונה, מיסים, אגרות, תחבורה ציבורית, אתרים ציבוריים ומוסדות תרבות, עמלות, שכר דירה, תרופות, סיעוד, השלמת הכנסה, ביטול עסקאות, התנתקות מספקי שירות ועוד.
התייחסות מיוחדת לאוכלוסיות מוגדרות כמו ניצולי שואה ועולים חדשים.
מימוש של חלק מזכויות אלו דורש מהאזרח הוותיק להציג "תעודת אזרח ותיק" שמונפקת על ידי המשרד לאזרחים ותיקים.
בנוסף ל"חוק האזרחים הוותיקים" שונו חוקים רבים כדי להרחיב את ההגנה על זקנים ולמנוע ניצול קשישים, כמו פקודת הבנקאות, חוק הירושה, חוק החוזים (חלק כללי), חוק הגנת הצרכן, חוק מניעת הטרדה מאיימת, כשרות משפטית, חוק למניעת אלימות במשפחה, (סעיף 26) בחוק העונשין, "חוק השליחות", "חוק הגנה על חוסים" ועוד.
על אף מגוון החוקים והזכויות שמוענקות לאזרחים ותיקים, הם נחשבים, עדיין, לאוכלוסייה חלשה ופגיעה ודווחו מקרים רבים של פגיעה וניצול לרעה של אזרחים ותיקים.
לפי מחקר מ-2004 כ-20% מהקשישים בארץ סובלים מפגיעות מסוגים שונים.
לפי משרד הרווחה והביטחון החברתי חלק גדול מהפגיעה בקשישים נעשית על ידי אנשים מסביבתם הקרובה, כמו מטפלים ובני משפחה.
כמו כן מצביעים מחקרים על עלייה, לאורך השנים, במספר הדווחים על התעללות בקשישים.
דו"ח מבקר המדינה מצביע על כשלים בהתנהלות המדינה והרשויות המוניציפליות באופן הטיפול בקשישים.
ביקורת זו מתייחסת, בין השאר, להכשרה לא מתאימה ועומס יתר של עובדים סוציאליים בתחום הזקנה, היעדר פעולות יזומות לאיתור זקנים נזקקים, כשלים בהפעלת מרכזי יום לזקן, היעדר פעילויות פנאי לזקנים, אי-מינוי יועצים לענייני אזרחים ותיקים (בניגוד לחוק אזרחים ותיקים), אי-מתן פתרונות דיור ציבורי לזקנים ועוד.
נשמעו טענות רבות על השחיקה בקצבאות הביטוח הלאומי של האזרחים הוותיקים.
שחיקה זו החלה ב-2003 כששר האוצר דאז, בנימין נתניהו, הוביל מהלך להצמיד את הקצבאות למדד במקום לשכר המינימום וכך נשחקו הקצבאות משווי של 100% משכר המינימום ב-2003 ל-18% משכר המינימום ב-2020. ב-2024 הוגשה עתירה לבג"ץ בנושא.
בשנת 2012, ישראל וארבע מדינות נוספות בלבד, כולל ארצות הברית, הצביעו נגד החלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות, לבחון הצעות לניסוח אמנה בינלאומית לקידום זכויות הקשישים.
הרשות השופטת משתמשת בסמכותה כדי לבחון סוגיות הנוגעות לזכויות האדם בישראל, זאת בין היתר על ידי ביקורת שיפוטית על החקיקה של הכנסת ופעולות הממשלה באספקט של כיבוד או הפרת זכויות אדם.
הגורם המוביל בתחום זה הוא בית המשפט העליון בעיקר בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ).
כגוף המותח ביקורת שיפוטית על החלטות הרשות המבצעת, בית המשפט משמש גורם מאזן לכוחה של הרשות המבצעת.
לטענת רבים, הניסיונות בכנסת לחוקק חוקים כמו פסקת התגברות וביטול עילת הסבירות עשויים לפגוע בהגנה המשפטית על זכויות האדם.
דוגמאות לפסקי דין של בג"ץ שביססו והרחיבו את זכויות האדם בישראל:
בג"ץ בז'רנו: ניתן בשנת 1949 והוא פסק דין ראשון שבו נפסלה החלטה של גוף ממשלתי בשל היעדר סמכות, ונקבעה זכותו של אדם לחופש העיסוק.
בג"ץ קול העם: ניתן בשנת 1953 והוא פסק דין ראשון שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור.
בג"ץ 14/86 יצחק לאור נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות: ניתן בשנת 1987, לאחר שהמועצה לביקורת סרטים ומחזות סירבה להתיר את הצגת מחזהו של יצחק לאור, "אפרים חוזר לצבא".
בג"ץ פסל את החלטת המועצה והתיר את הצגת המחזה, בנימוק של שמירת חופש הביטוי.
שנה לאחר ההחלטה, ובעקבות העתירה, ביטל שר הפנים את מוסד הצנזורה על מחזות תיאטרון, ובשנת 1991 ביטלה הכנסת את פקודת ההצגות הציבוריות (ביקורת).
בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי: ניתן בשנת 1989, וחיזק פעם נוספת את הזכות לחופש הביטוי.
בפסק הדין נקבע הכלל שאין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, שלום הציבור או הסדר ציבורי.
בג"ץ 287/69 מירון נגד שר העבודה - שבעקבותיו התאפשרו שידורי טלוויזיה בשבת.
בג"ץ 721/94 אל-על נגד יונתן דנילוביץ': בו נפסק שמעסיקים אינם רשאים להפלות, במתן הטבות לעובדיהם, בזוגיות של שני גברים הומואים.
בג"ץ 4541/94 אליס מילר נגד שר הביטחון: ביטל את האפליה האסורה של נשים בקבלה לקורסים צבאיים, ובפרט לקורס טיס.
בג"ץ שגיא צמח: ביטול הסעיף בחוק השיפוט הצבאי שאפשר מעצר חייל לארבעה ימים ללא דיון בפני שופט;
בג"ץ קעדאן: איסור הפלית ערבים בקניית קרקע ציבורית ביישוב קהילתי;
בג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל: ביטול הסדר הכבילה של עובדים זרים בישראל;
בג"ץ הפרטת בתי הסוהר: פסילת תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאיפשר הקמה של בית סוהר בניהול פרטי.
בג"ץ אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין המעגן זכויות של ידועים בציבור
בג"ץ אל טאיי נגד שר הפנים לשיפור זכויות פליטים ומבקשי מקלט
עע"א חנניה גולן נגד שירות בתי הסוהר לשיפור זכויות האסירים
בג"ץ קלפים פתוחים לביטול איסור שהטיל שר החינוך על שידור בטלוויזיה של תוכן שעוסק בנוער להט"ב ובזהות מינית.
בג"ץ העינויים לשמירת זכויות אסירים והגבלת שימוש השב"כ בעינויים במהלך חקירות חשודים.
בג"ץ עדאלה נגד עיריית תל אביב-יפו להוספת מלל בערבית לשלטים עירוניים בתל אביב.
בג"ץ יוסי בן-ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים שאיפשר רישום במשרד הפנים של זוגות חד מיניים שנישאו כדין בחוץ לארץ.
פרופ' יצחק זמיר התייחס לפסקי דין אלה:
אכן בית המשפט העליון חולל פלא: מערכת חוקים קולוניאליים, שהסמיכו את השלטון לדכא את זכויות האדם, ירושת השלטון הבריטי בארץ ישראל, הפכה תחת ידיו של בית המשפט למערכת חוקים המכבדת את הזכויות, ואינה מאפשרת לשלטון לפגוע בהן אלא בתנאים דומים לאלה המקובלים במדינות דמוקרטיות אחרות.
בישראל פועלים ארגונים רבים העוסקים במאבק כנגד הפרות זכויות אדם ובקידום והגנה על זכויות האדם.
חלק מהארגונים עוסק בזכויות של כלל תושבי ישראל, ואחרים מתמקדים בזכויות האדם של פלח מסוים באוכלוסייה, כגון פלסטינים או עובדים זרים (שתי אוכלוסיות הדורשות תשומת לב מיוחדת, כיוון שחבריהן אינם אזרחי ישראל) ואוכלוסיות מוחלשות כמו בעלי מוגבלויות ועולים חדשים.
בין הארגונים ניתן למנות את האגודה לזכויות האזרח, רופאים לזכויות אדם, בזכות, עדאלה, המרכז הרפורמי לדת ומדינה, המוקד לפליטים ולמהגרים, המוקד להגנת הפרט, בצלם, יש דין ועוד.
ארגון ותיק המקדם זכויות עובדים בישראל היא ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל שפועלת מאז 1920 לקדם שורה של חוקים ותקנות המגינים על זכויות עובדים כמו זכות השביתה, זכות ההתאגדות, שעות עבודה ומנוחה, חופשה שנתית, עבודת בני נוער, הגנת שכר, הסכמים קיבוציים ועוד.
האגודה לזכויות האזרח בישראל, שנוסדה בשנת 1972 היא ארגון זכויות האדם הגדול והוותיק בישראל.
האגודה עוסקת בכל קשת זכויות האדם, ופועלת להגנה על זכויות האדם בישראל במישורים אחדים:
במישור החינוכי ובמישור הציבורי, באמצעות הוצאה לאור של פרסומים עיוניים וחינוכיים, עריכת כנסים ואירועים, קיום השתלמויות וסדנאות במערכת החינוך והרווחה כמו גם בעריכת פעילות חינוכית מקיפה בקרב כוחות הביטחון (צבא, משטרה, שירות בתי הסוהר ומשמר הגבול).
במישור הבינלאומי האגודה מופיעה ומגישה דו"חות לוועדות או"ם שונות העוסקות בזכויות אדם, משתתפת בכנסים בינלאומיים וחברה בפדרציה הבינלאומית של ארגוני זכויות האדם.
בנוסף לארגונים מקומיים פועלים (או פעלו) בישראל סניפים מקומיים של מספר ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם כדוגמת Human Rights Watch, אמנסטי אינטרנשיונל, היאס, רופאים ללא גבולות ועוד.
החברה האזרחית המאורגנת בישראל היא בין הגדולות בעולם מבחינת מספר הארגונים הרשומים בה ביחס למספר התושבים ומבחינת היקף הפעילות הכלכלית של הארגונים.
לצד זאת, במהלך העשור השני של המאה ה-21, ננקטו פעולות חקיקה, שלדברי נציב האומות המיוחדות לזכויות אדם ומומחי זכויות אדם של האו"ם עלולה להיות להן השפעה שלילית משמעותית על החברה האזרחית בישראל, והשפעה מצננת על היכולת של ארגוני זכויות אדם במדינה לעסוק בנושאים רגישים.
בין חוקים אלה נכללים חוק שקיפות העמותות וחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, שלדברי הנציב מושפעים מהם בעיקר ארגוני זכויות אדם.
דברים דומים אמר מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, בשנת 2016 לאחר אישורה של הכנסת לתיקון חוק שקיפות העמותות.
החוק קבע כי עמותות שמרבית שמרבית תקציבן מבוסס על תרומות ממדינות זרות יחויבו לציין זאת בפרסומיהן הרשמיים.
קי-מון טען כי אישור החוק יתרום לאקלים שבו גוברת הדה-לגיטימציה לפעילויות ארגוני זכויות האדם בישראל.
קיימת בישראל ביקורת על המגבלות שמטיל בג"ץ על פעולתה של מערכת הביטחון כתוצאה מעתירות שמגישים ארגוני זכויות אדם וגורמים פלסטיניים (כגון בג"ץ העינויים ועתירות נגד הריסת בתי מחבלים).
מנגד טוענים ארגוני זכויות אדם, על פגיעה מתמשכת של השלטון בזכויות האדם בישראל.
לאורך השנים, פנו ארגוני זכויות אדם לבג"ץ בבקשה לתקן מצב שבו לראייתם חלה פגיעה בזכויות אדם.
חוק יישום תוכנית ההתנתקות הגביל את זכות המפונים לפיצוי, בין היתר באמצעות קביעה שהמפונים לא יוכלו לתבוע פיצויים בגין הנזק שנגרם להם מעבר לפיצוי הקבוע בחוק, וקביעת גיל 21 כגיל הסף לצורך זכאות למענק אישי שנועד לפצות על הסבל ועוגמת הנפש מהפינוי.
בג"ץ קבע כי ההסדר אינו מקיים את דרישת המידתיות של פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו; קבע כי גם מפונים צעירים, שגילם פחות מ-21, זכאים למענק אישי; והגדיל את היקף הפיצויים למפוני ההתנתקות.
הוראת לחוק השיפוט הצבאי, שהתירה מעצר של חייל למשך 96 שעות בטרם הבאתו בפני שופט, בוטלה בבג"ץ שגיא צמח בשל הפגיעה בזכות לחירות.
היה זה פסק הדין הראשון שבו נפסל חוק בשל פגיעה בזכות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
לחוק הבטחת הכנסה ששלל גמלת הבטחת הכנסה מאדם המחזיק או משתמש ברכב, בוטל בבג"ץ בשל פגיעה בזכות החוקתית לקיום האנושי המינימלי בכבוד.
בפסיקה זו ביטל בית המשפט לראשונה חקיקה ראשית בעילת פגיעה בזכות חברתית.
בעקבות עתירות לבג"ץ המדינה הודיעה על ביטול סעיף בחוק תוכנית החירום הכלכלית וחזרה בה מכוונתה להתנות את גובה קצבאות ילדים בשירות הצבאי של הוריהם, באופן המפלה ילדים להורים חרדים, בעלי מוגבלות, עולים חדשים, ערבים ואחרים.
סעיף 11(ב) לפקודת מס הכנסה, שקבע הנחות במס הכנסה לתושבי יישובים מסוימים באופן שרירותי ותוך חריגה מהקריטריונים, בוטל בעקבות מספר עתירות לבג"ץ בשל אפליה ופגיעה בזכות לשוויון, בין השאר של רשויות בפריפריה.
בעקבות זאת הוחלף הסעיף בסעיף הקובע קריטריונים שוויוניים.
הוראת השעה שהסמיכה את השב"כ להשתמש ביכולות המעקב שלו לצורך זיהוי נתיבי תנועה של נשאי קורונה מאומתים ואחר מגעים קרובים של אזרחים עמם, צומצמה בבג"ץ למקרים של חולים מאומתים שלא שיתפו פעולה עם החקירה האפידמיולוגית, וזאת בשל הפגיעה בזכות לפרטיות.
תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, התשס"ד-2004 שהתיר הקמת בית סוהר פרטי, נפסל בבג"ץ (בג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד שר האוצר}.
בית המשפט קבע כי בעצם העברת סמכויות פוגעניות הכרוכות בהפעלת בית סוהר לידי זכיין פרטי הפועל למטרות רווח, ישנה פגיעה בלתי-חוקתית בזכויות האדם לחירות אישית ולכבוד האדם.
סעיפים בחוק עובדים זרים, תשנ"א-1991 ובתקנות עובדים זרים (פיקדון לעובדים זרים), התשע"ו-2016 שאיפשרו לחלט את כספי הפנסיה והפיצויים של עובד שלא יצא מישראל במועד שנקבע לו, בוטלו בבג"ץ ביולי 2023 בשל פגיעה בלתי מידתית בזכות הקניין.
סעיפים בחוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראות שעה), התשע"ה-2014, שלפיהם אמורים מעסיקים לנכות 20% משכר עובדים ולהפקידם בקרן פיקדון ייעודית שם יישמרו עד ליציאת העובד מישראל, בוטלו בבג"ץ באפריל 2020 בשל פגיעה בלתי מידתית בזכות הקניין.
החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון שנועד להכשיר בנייה על אדמות פלסטיניות פרטיות ונפסל על ידי בג"ץ (בג"ץ עיריית סלואד נגד הכנסת) בנימוק שהוא פוגע בזכויות חוקתיות לקניין, לשוויון ולכבוד של התושבים הפלסטינים, בלי שיעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה.
זכויות הקשישים הם חלק מזכויות האדם שמטרתן להגן על קשישים מפני אפליה.
סוגיות נפוצות בנושא זכויות הקשישים הן:
אפליה בשוק העבודה הקשורה לגיל, למשל - פרישה מוקדמת בכפייה.
היעדר גישה לטיפולים רפואיים בגלל גיל או בגלל מגבלות הקשורות לגיל.
תפיסות חברתיות של יכולת או נכות עקב גיל.
התעללות בקשישים: חשיפה לפגיעה או התעללות פיזית, ניצול כלכלי, פסיכולוגי, חברתי או סקסיסטי בגלל מגבלות הקשורות לגיל.
במדינת ישראל קיימים חוקים שנועדו להתמודד עם מקרי התעללות בקשישים, אך לא קיימת מערכת הגנה חוקית כוללת לאוכלוסיית הקשישים.
חוקי הגנה ייחודיים לקשישים חוקקו במספר מדינות, בהן ארצות הברית והודו .
בסין נחקק חוק המחייב אזרחים לבקר בתכיפות הורים מזדקנים בבית משפחתם.
ובארצות הברית הקימו עמותות והעמידו מלגות סטודנטים ללימוד קשישים שימוש בסלולרים חכמים ומחשבים.
מצב זכויות האדם בסוריה נחשב קשה במיוחד, על פי דו"חות של משקיפים בינלאומיים.
בדו"ח המסכם את שנת 2016 בסוריה נכתב: "מעורבותן של ארצות הברית ורוסיה במלחמת האזרחים והמאמצים להגיע להסדר מדיני לא הפחיתו באופן משמעותי את ההפרות של זכויות האדם והמשפט ההומניטרי שהפכו למאפיין המרכזי של הסכסוך המזוין."
במדינה היה נהוג מצב חירום משנת 1963 עד אפריל 2011, ולכוחות הביטחון הוענקו סמכויות מעצר ומאסר בלתי מוגבלות.
בשנים 1973–2012 שלטה מפלגת הבעת' בסוריה, ונציגי השלטון נהגו להטריד ולכלוא פעילי זכויות אדם ומבקרים אחרים של הממשלה.
חופש הביטוי, חופש ההתאגדות וזכות ההפגנה והמחאה היו מוגבלים ביותר, והייתה אפליית נשים ואפליית מיעוטים אתניים.
על פי ארגון Human Rights Watch, מאז עליית הנשיא בשאר אל-אסד לשלטון בשנת 2000 חלה התדרדרות במצב זכויות האדם בסוריה.
לאחר פרוץ ההתקוממות נגד שלטון אסד בשנת 2011 נרשמו עדויות על מקרי מוות במעצר, עינויים ומעצר שרירותי.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, אירועים אלה מהווים פשע נגד האנושות.
משנת 1920 עד 1946 סוריה ולבנון היו תחת שלטון המנדט הצרפתי, שאושר באופן רשמי על ידי חבר הלאומים ב-29 בספטמבר 1923. שלטונות המנדט הצרפתי ניסו להפסיק את שליטתם של הדרוזים בדרום סוריה, ונהגו לעצור אותם באופן שרירותי ולנצל אותם לעבודת כפייה.
במהלך המרד הסורי הגדול, כוחות הצבא הצרפתי צרו על דמשק וסביבותיה, הרגו לפחות 6,000 מורדים וגירשו למעלה מ-100,000 אזרחים, שהפכו לפליטים.
שלטונות המנדט הציגו לראווה גופות מרוטשות בכיכרות מרכזיות בדמשק ובכפרים, כאמצעי להפחדת מתנגדי השלטון.
בשנת 1926 הוצאו להורג 355 תושבי סוריה על ידי בית משפט צבאי בדמשק, מבלי שזכו כלל לייצוג משפטי.
מאות סורים נוספים נדונו למוות שלא בפניהם, או קיבלו עונשי מאסר שונים, בהם מאסר עולם עם עבודת פרך.
בתקופה זו החלה תנועת הפמיניזם הסורי, ובמדינה קמו מספר ארגונים למען זכויות האישה.
שלטון הבעת' בסוריה היה שלטון טוטליטרי והתאפיין בהפרה כללית של זכויות האדם.
הארגון "Freedom House" סקר את זכויות האדם בעולם בשנים אלו, ונתן לסוריה בעקביות את הציון 7, הנמוך ביותר.
בשנת 1982 אירע טבח חמה, בו צבא סוריה תקף את העיר חמה בהוראת הנשיא חאפז אל-אסד, וטבח אלפי אזרחים סוריים סוניים, במטרה למנוע ניסיון הפיכה כנגד השלטון.
בדו"חות מהשנים 2008–2009 מצוינות הפרות רבות של זכויות האדם בסוריה, המאפיינות את כל תקופת שלטון הבעת' במדינה:
מעצר ועיכוב ללא סיבה על ידי אנשי כוחות הביטחון
הגבלות משמעותיות על חופש הביטוי, חופש העיתונות, חופש ההתאגדות וזכות ההפגנה והמחאה
מאסר שרירותי של עיתונאים המבקרים את השלטון
מעצר פעילי זכויות אדם על ידי כוחות הביטחון
חוקי מצב החירום שהוטלו בשנת 1963 נותרו בתוקף.
מלחמת האזרחים והשתלטות דאעש על חלקים מסוריה
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 בוצעו הפרות רבות של זכויות אדם, הן בידי כוחות המשטר והן בידי המורדים.
בשנת 2013 גינתה מועצת הביטחון של האו"ם פה אחד את הפרת זכויות האדם המסיבית בסוריה, הן מצד משטרו של הנשיא בשאר אל-אסד והן על ידי כוחות המורדים החמושים.
ארגון דאעש השתלט באופן הדרגתי על אזורים נרחבים בסוריה.
הארגון מגביל את זכויות האדם במידה רחבה הרבה יותר מהשלטון הסורי.
הארגון הקים מחסומים ליד האוניברסיטאות בשטחי שליטתו, והטיל מגבלות תנועה רבות.
נשים לא רשאיות לנוע במדינה או לצאת ממנה ללא גבר מלווה.
בחלק מהמקומות נאסר על נשים לנהוג.
על פי נציב האו"ם לזכויות האדם, דאעש "מבקש לשעבד את האזרחים שבשליטתו ולשלוט בכל היבט של חייהם באמצעות טרור, אינדוקטרינציה, ואי-מתן שירותים למי שאינו מציית." נאווי פילאי, שכיהנה כנציבה של האו"ם לזכויות האדם, אמרה כי שני הצדדים מבצעים פשעי מלחמה.
כ-5 מיליון פליטים נמלטו מסוריה מאז 2011, מתוכם כ-3 מיליון לטורקיה.
בנוסף להם יש במדינה כ-6 מיליון עקורים.
במשך השנים נעצרו אלפי אסירים פוליטיים בסוריה, בעיקר חברי האחים המוסלמים והמפלגה הקומוניסטית, שהתנגדו לשלטון מפלגת הבעת'.
לאחר עלייתו של בשאר אל-אסד לשלטון בשנת 2000 הוא שחרר כ-700 אסירים, אך נותרו בכלא כ-4,000 אסירים פוליטיים, בהם פעילי זכויות אדם.
בשנות ה-80 נעלמו עקבותיהם של כ-17,000 תושבי לבנון, חלקם פלסטינים.
על פי עצירים ששוחררו מהכלא הסורי, הנעדרים כלואים בבתי כלא שונים בסוריה.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה דווח על מותם של כ-18,000 עצירים בבתי הכלא בסוריה, רובם לאחר עינויים..
גם כאשר האסירים מובאים למשפט הם לא מקבלים משפט הוגן עם ייצוג של עורך דין ומועברים מכלא לכלא ללא הודעה לקרובי משפחה
על פי חוק העונשין הסורי משנת 1949, יחסים הומוסקסואליים אסורים ודינם מאסר עד שלוש שנים.
בשנת 2010 עצרה המשטרה הסורית 25 גברים שהואשמו בהתנהגות הומוסקסואלית.
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם קובעת שכל אדם זכאי לחופש תנועה במדינתו, וכן הוא זכאי לעזוב את המדינה.
שלטונות סוריה מפירים זכויות אלה.
אזרחי סוריה אינם יכולים לעזוב את המדינה ללא "אשרת יציאה" הניתנת על ידי הרשויות.
אשרה זו בדרך כלל לא ניתנת לפעילי זכויות האדם.
גופי ביטחון פנים מטילים מגבלות על התנועה בתוך המדינה.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים, התנועה מוגבלת עוד יותר, בגלל הלחימה בחלק מאזורי המדינה.
עוצר מוטל לעיתים קרובות על אזורים נרחבים.
דיפלומטים זרים אינם יכולים לבקר ברוב שטחה של סוריה, ולרוב אינם מורשים לצאת מחוץ לדמשק.
הכורדים בסוריה מהווים את המיעוט האתני הגדול ביותר במדינה, ומתגוררים בעיקר בכורדיסטן הסורית, חבל ארץ אוטונומי.
ממשלות סוריה נקטו במדיניות של אפליה עדתית ורדיפה לאומית נגד הכורדים, והגבילה אותם מבחינה פוליטית, כלכלית, חברתית ותרבותית.
צעדים נגד הכורדים כללו מניעת אזרחות, דיכוי השפה והתרבות הכורדית, הפקעת אדמות והתנחלויות ערביות בשטחים כורדים.