tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למסקנה זו ישנן השלכות משמעותיות על תחומים אחרים בפילוסופיה: כך, למשל, אם שפה פרטית אינה אפשרית, אז הניסיון לתאר תחושות פרטיות, התנסויות פרטיות המתארות קווליה הוא ניסיון כושל.
כך גם כל רעיון הבא לתאר מצב פרטי הוא ניסיון חסר תועלת, משום שכל מה שיש לו משמעות לשונית הוא כבר פומבי-חברתי.
הדבר מעלה בעיות רבות ביחס לייחודו של האינדיבידואל ביחס לחברה, שכן, כל דבר שניתן לומר על אותו אינדיבידואל הוא פומבי ולא ייחודי (בעיות עמן ניסה להתמודד זרם האקזיסטנציאליזם בפילוסופיה).
בשנת 1946, בעת שקרל פופר הוזמן כמרצה אורח למועדון למדעי המוסר (בבריטניה), התעורר ויכוח בין פופר לבין ויטגנשטיין, שהיה יושב ראש המועדון.
הוויכוח זכה לכינוי "תקרית הדוקרן", ויש לו גרסאות שונות: זו של פופר וזו של חסידי ויטגנשטיין.
זמן קצר לאחר תחילת ההרצאה של פופר, התפרץ ויטגנשטיין והתחיל ויכוח סוער בין השניים, למרות מאמצי ההרגעה של ברטראנד ראסל.
במהלך הוויכוח נופף ויטגנשטיין בצורה מאיימת בדוקרן פחמים מהאח, ולאחר זמן מה יצא בטריקת דלת מהחדר.
פופר אמר באותו ויכוח, כשהתבקש לתת דוגמה לעיקרון מוסרי, כי דוגמה לעיקרון כזה היא "לא לאיים בדוקרן על מרצה אורח".
הגרסאות השונות לוויכוח נסובות סביב השאלה האם העיר פופר את הערתו בשעה שוויטגנשטיין נכח בחדר והאם הובילה הערתו זו של פופר לכך שוויטגנשטיין נטש את הוויכוח בטרם מוצה.
העיתונאים דייוויד אדמונדס וג'ון איידינאו פרסמו את הספר "הדוקרן של ויטגנשטיין" העוסק בתקרית זו.
בשנת 1926 חנך ויטגנשטיין את בית מגוריה של אחותו בעיר וינה.
בית זה אותו תכנן יחד עם האדריכל פאול אנגלמן, ביטא באופן המוחשי ביותר את תפיסותיו של ויטגנשטיין, והיה בר השפעה בקרב קהילת האדריכלים הוינאית וכן מחוצה לה.
צורתו הכללית של הבניין היא קומפוזיציה של קוביות המשתלבות זו בזו, ובאה בעקבות הרעיונות אותם גיבש והעלה על הכתב בספרו "הטרקטטוס".
בהירות החללים במבנה, נותנת את ביטויה אף בחזית הבניין הנקיה מקישוטים ומטויחת בטיח לבן נקי.
בעקבות משפטי האי-שלמות של גדל (1931), יזם ויטגנשטיין בשנת 1939 סמינר באוניברסיטת קיימברידג' בנושא "יסודות המתמטיקה".
הוא שאף לבחון מחדש את יסודות המתמטיקה, כתוצאה מהזעזוע כביכול שחוללו משפטי גדל.
הוא טען, למשל, שהמתמטיקה היא המצאה ולא תגלית.
ב-1993 הופק הסרט הניסיוני "ויטגנשטיין" בבימויו של דרק ג'רמן.
הסרט מבוסס באופן רופף על חייו ועל הפילוסופיה של ויטגנשטיין.
התסריט המקורי נכתב על ידי טרי איגלטון.
את ויטגנשטיין הבוגר מגלם השחקן קרל ג'ונסון.
מאמר לוגי-פילוסופי, תרגום וביאורים: משה קרוי, ספרית פועלים, תל אביב, 1973
תרגום נוסף: עדי צמח, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1994
חקירות פילוסופיות, תרגמה והקדימה מבוא: עדנה אולמן-מרגלית, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1995
על הוודאות, תרגמה: עדנה אולמן-מרגלית, מסת-מבוא אבישי מרגלית, כתר, ירושלים, 1986
המחברת הכחולה והמחברת החומה, תרגום דבי אילון, עריכה מדעית: ענת מטר, אחרית דבר: נמרוד מתן, רסלינג, תל אביב 2006
פרקים באסתטיקה, תרגום: דפנה לוי ועדי צמח, עריכה מדעית: עדי צמח, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ד 1984
הכתבה עבור שליק", תרגום: עדי צמח ומרים רון, עיון מ"ד, תשנ"ה
"הרצאה על האתיקה", תרגום: אביעד שטיר, עורך מדעי: יקיר לוין, בתוך תכלת 41, סתיו תשע"א.
התפרסם גם בספר חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, ערך אסף שגיב, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011.
פילוסופיה, מבוא ותרגום: יואב אשכנזי, הוצאת כרמל, 2016.
הערות על ענף הזהב של פרייזר
לודוויג השני, ידוע גם כלודוויג פרידריך וילהלם או לודוויג המשוגע (25 באוגוסט 1845 – 13 ביוני 1886), היה מלך בוואריה החל משנת 1864 ועד למותו.
לודוויג נולד ב-25 באוגוסט 1845 בארמון נימפנבורג (כיום חלק מהעיר מינכן) למקסימיליאן, נסיך הכתר הבווארי ולנסיכה מריה מפרוסיה, ובשנת 1848 הוכתר אביו למלך בוואריה.
הוא גדל כילד מפונק בחצר הוריו, וספג במשך תקופה ארוכה את עובדת היותו בעל עוצמה רבה כשליט הבא של בוואריה.
תקופה זו הניחה את היסודות להתנהגותו בהיותו אדם בוגר, התנהגות המוגדרת לרוב כ"משונה".
סניגוריו המודרניים של המלך תולים את אשמת היותו אדם מוזר, מתנזר ומתבודד בחינוכו המלכותי הקפדני, בדומה לבני משפחת המלוכה הבריטית של ימינו.
רוב ילדותו עברה עליו בחברת חבר קרוב יחיד, יחדיו האזינו ליצירותיו של ריכרד וגנר אשר היה נערץ על שניהם.
את שאר זמנו בילה הנסיך עם בת דודתו הנסיכה סיסי.
בגיל 19 מת אביו ולודוויג הוכתר למלך בוואריה.
צדודיתו הנאה וגילו הצעיר הקנו לו פופולריות רבה בתחומי מלכותו ומחוצה לה.
אחת ההחלטות הראשונות של לודוויג כמלך הייתה הכרזה על היותו פטרון רשמי למושא הערצתו ווגנר.
מיד עם המלכתו החל לקדם את עמדתו לפיוס בקרב מדינות גרמניה השונות.
תקופת תחילת כהונתו של המלך הצעיר נסובה סביב הבאתו לעולם של יורש למלכות ובחינת מהות היחסים של ממלכתו עם פרוסיה המיליטנטית.
שתי מטרות אלו עמדו מאחורי אירוסיו לסופי דוכסית בוואריה, אשר הייתה בת דודתו ואחותה של חברת ילדותו הנסיכה האוסטרית סיסי.
האירוסים לבת אצולה אוסטרית העידו על תמיכתו באוסטריה במאבקה הפוליטי מול פרוסיה.
אירוסיהם של השניים הוכרזו בפומבי ב-22 בינואר 1867, אך לאחר מספר דחיות של תאריך החתונה, ביטל לבסוף המלך את כוונת הנישואים שלו באוקטובר של אותה השנה, על רקע חוסר נאמנות של אשתו לעתיד.
בהמשך חייו לא התחתן ולא היה בקשר רומנטי עם אשה.
על אף צידודו באוסטריה בעת מלחמתה בפרוסיה, הוא החליף צדדים בזריזות ועבר, בשנת 1867, לתמוך בפרוסים לאחר תבוסתה של אוסטריה במלחמה, והמשיך לעמוד לצד הפרוסים גם בעת מלחמת פרוסיה צרפת.
בשנת 1869 החל לודוויג לחבר יומן בו תיאר את צערו הרב שנבע מהשתוקקות מינית הומוסקסואלית עזה שעמדה בסתירה מוחלטת לאמונתו הקתולית.
לבקשתו של מנהיג פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, הוא אישר בשנת 1870 איגרת אשר קראה ליצירת אימפריה גרמנית.
בתמורה להסכמתו להפוך לחלק מאימפריה שכזו נערכו מספר שינויים קטנים בשטחה של ממלכתו, שינויים אשר סתרו את שאיפתו להתפשטות טריטוריאלית רחבת היקף.
כישלונותיו בתחום האישות ובתחום הטריטוריאלי העצימו את עגמומיותו הטבעית של המלך.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פרש להתבודדות כמעט מוחלטת בהרי האלפים.
בתקופת ההתבודדות היה עיקר עיסוקו של המלך בבניית טירות אגדתיות יקרות, יחד עם האדריכל כריסטיאן יאנק, אשר שימשו זירה חלומית לשיגיונותיו בדבר היותו שליט כל יכול השולט בממלכה קסומה והמשתייך לזרעו של המלך לואי הארבעה עשר מצרפת.
מאחר שלודוויג מימן את הפרויקטים האהובים עליו מכספיו ולא מקופת המדינה, עד 1885 הוא היה בחובות של 14 מיליון מארק ולווה כסף רב ממשפחתו.
במקום לחסוך, כפי שיעצו לו שרי הכספים שלו, הוא תכנן תוכניות גרנדיוזיות נוספות.
הוא דרש לבקש הלוואות מכל בני המלוכה באירופה ונשאר מרוחק מענייני המדינה.
הוא שקל לפטר את כל הקבינט ולהחליף את השרים שלו שהפכו למטרד עבורו ועצבנו אותו, מה שהביא להחלטה של הקבינט לפעול תחילה.
בחיפוש אחר סיבה להדיח את לודוויג באמצעים חוקתיים, השרים המורדים החליטו לבסס את הדחתו על הנימוק שהוא חולה נפש ואינו מסוגל לשלוט.
הם ביקשו מדודו של לודוויג, הנסיך לויטפולד, למלא את התפקיד המלכותי לאחר הדחתו.
לויטפולד הסכים בתנאי שהקושרים יציגו הוכחה אמינה לכך שהמלך למעשה אינו שפוי.
בין ינואר למרץ 1886, הקושרים שקדו על דו"ח רפואי (Ärztliches Gutachten) על כשירותו של לודוויג למלוך.
רוב הפרטים בדו"ח נאספו על ידי הרוזן מקסימיליאן פון הולנשטיין, שהתאכזב מלודוויג וחתר באופן פעיל להפלתו.
הולנשטיין השתמש בשוחד ובמעמדו הגבוה כדי לחלץ רשימה ארוכה של תלונות, דיווחים ורכילות על לודוויג מבין משרתי המלך.
רשימה ארוכה של התנהגות ביזארית לכאורה כללה את ביישנותו הפתולוגית, הימנעותו מענייני המדינה, שקיעתו בדמיונות מורכבים ויקרים, סעודות בחוץ במזג אוויר קר ולבישת מעילים כבדים בקיץ, נימוסי שולחן רשלניים וילדותיים, שליחת משרתים למסעות ארוכים ויקרים לחקר פרטים אדריכליים בארצות זרות, ואיומים אלימים של התעללות כלפי משרתיו.
מידת הדיוק של האשמות אלה עשויה להיות בלתי ידועה לעולם.
הקושרים פנו לקנצלר אוטו פון ביסמרק, שפקפק באמיתות הדו"ח, וכינה אותו "גידופים מפח האשפה ומארונותיו של המלך".
ביסמרק העיר לאחר קריאת הדו"ח כי "השרים רוצים להקריב את המלך, אחרת אין להם סיכוי להציל את עצמם".
הוא הציע להביא את העניין בפני האספה הפרלמנטרית הבווארית ולדון בו שם, אך לא מנע מהשרים לבצע את תוכניתם.
בתחילת יוני 1886, הדו"ח גובש ונחתם על ידי פאנל של ארבעה פסיכיאטרים: ברנהרד פון גודן, ראש בית החולים למינכן; הוברט פון גרשי (שהיה חתנו של גודן); ועמיתיהם, פרידריך וילהלם האגן ומקס הובריך.
ספקות בנוגע להיעדר אבחנה רפואית הופכות את חוקיות התצהיר לשנויה במחלוקת.
כיום ישנם היסטוריונים הטוענים כי לודוויג היה שפוי לחלוטין והופלל כבלתי שפוי כחלק מקשר שנקשר נגדו.
אחיו הצעיר היחיד ויורשו של לודוויג, אוטו, נחשב לא שפוי, מה שסיפק בסיס נוח לטענה של אי שפיות תורשתית.
ב-10 ביוני 1886 הכריזה ממשלת בוואריה באופן רשמי על היות המלך בלתי שפוי ובלתי ראוי להחזקת סמכויות שלטוניות כלשהן, ועל מינוי דודו לואיטפולד לעוצר רשמי של הממלכה.
מאסרו של המלך הפופולרי נועד להיות פעולה חשאית על מנת למנוע התמרמרות בקרב העם שרחש לו חיבה עזה, וכמו יתר חייו של המלך התגלגל להיות אירוע מוזר ביותר.
כשהגיעה המשלחת הרשמית לטירתו המבודדת של המלך על מנת לאוסרו, התייצבה מולם ברונית נאמנה למלך אשר נופפה לעברם במטרייתה ובתארי האצולה שברשותה, ומנעה מהם את הכניסה לטירה.
השמועה אומרת כי באותו הזמן הסתגר המלך בפנים הטירה ושיגר הוראות ובהן עונשים שונים ומשונים כנגד שרי ממשלתו ה"בוגדניים".
כאשר נפוצה השמועה על מאסרו הקרוב של המלך החלה נהירה המונית של איכרים לטירתו הממוקמת בקרבת הכפר הוהנשוואנגאו כדי להגן על מלכם.
תוכניתם של האיכרים הייתה ליצור סביבו טבעת אנושית אדירת ממדים אשר תאפשר לו לחצות את הגבול הסמוך ולנוס מהממלכה, אך המלך סירב לצעד זה.
גדוד מצבא הממלכה הועבר לקרבת הטירה אולם פעילותו נמנעה על ידי הממשלה.
לפני מאסרו ניסה המלך לפרסם קריאה לעם הבווארי אשר תוכנה היה:
"בכוונת הנסיך לואיטפולד להתקומם ולעצור את מדינתי מבלי שנתתי את הסכמתי לכך.
ממשלתי הוזנה במידע שקרי ומסולף לגבי מצב בריאותי ואולי אף בכוונות בוגדניות כנגד עמי האהוב...
דורשני מכל אזרח בווארי נאמן להתייצב לעזרתי.
אנא התייצבו לעזרתי ומינעו את הבגידה במלך ובממלכתו".
(פורסם לזמן קצר בעיתון העיר במברגר ב-11 ביוני 1886, ונגנז מיד עם הפצתו הפומבית של העיתון).
קריאות עזרה דוגמת זו יורטו בידי המודיעין החשאי הבווארי אשר מנע מהמלך כל סוג של תקשורת עם העם.
המלך גם דחה את הצעתו של ביסמרק להופיע במינכן ולהוכיח לעם שהוא שפוי לגמרי ובכך לעורר את תמיכת העם בו.
בשעות המוקדמות של ה-12 ביוני הגיעה משלחת שנייה מטעם הממשלה לשערי טירת נוישוונשטיין.
המשלחת אסרה את המלך בשנתו ובשעה 4 לפנות בוקר הובל לכרכרה שלקחה אותו למקום מעצרו בטירת ברג על שפת אגם שטארנברג, מדרום למינכן.
נסיבות מותו של המלך נשארו אפופות מסתורין עד לימינו.
ב-13 ביוני בשעה שש ושלושים בערב, הביע לודוויג בפני שוביו את רצונו לצאת להליכה בטבע יחד עם הפרופסור גודן שהפך במרוצת הזמן לרופא המטפל בשיגעונו ואשר סירב להימצאות מלווים בשעת הטיול האמור.
לאחר רדת החשיכה, מאחר שהמלך לא שב מטיולו, החלו חיפושים אחריו.
גופתו נמצאה בשעה 11:30 בלילה, כשהיא טבועה לצידה של גופת הפרופסור בסמוך לגדת אגם שטרנברג (Starnbergersee).
לאחר שגופתו הוצגה לקהל הרחב בארמון ברג, נקבר המלך ב-19 ביוני בקריפטה של כנסיית מיכאל הקדוש במינכן.
לודוויג זכור כאחד המלכים יוצאי הדופן בתולדות גרמניה, והוויכוח לגבי האופן בו יש לשפוט אותו ואת מעשיו נמשך עד לימינו.
בקרב נתיניו אין ויכוח לגבי הפופולריות העצומה אשר רכש, הנובעת ככל הנראה מהימנעותו מיציאה למלחמה ומזהירות בכספי הציבור.
לודוויג נמנע מלצאת למלחמה, אם מסיבת היותו פציפיסט ואם מפאת חוסר העניין שלו בתחום הפוליטי, למרות המלחמות הרבות שהיו באזור בתקופת שלטונו ובכך העניק לתושביו עידן של שלום ושגשוג.
הסיבה השנייה לאהדת הציבור לה זכה היא הימנעותו משימוש בכספי קופת המדינה לצורך מימון בניית טירותיו הרבות.
השימוש בהונו הפרטי לצורך הבניה הקל על קופת המדינה ועל משלמי המיסים.
יתר על כן, מפעלי הבנייה העצומים אותם הנהיג היוו תמריץ נאה לכלכלת הממלכה.
אולם, בזבוז ההון המשפחתי של המלך על יצירות אמנות וארכיטקטורה הכעיסו רבות את קרוביו, ולא פעם עלה החשד כי מותו בטביעה לא היה תאונה.
טענה זו לא הוכחה מעולם, אולם היות המלך שחיין מצטיין והעובדה שמי האגם במקום בו טבע הגיעו אך לגובה מותניו מחזקים עובדה זו.
באופן אירוני משהו, מפעלי הבניה של המלך שכמעט והביאו לפשיטת רגל למשפחתו, משמשים היום כאחד ממקורות ההכנסה הראשיים בבוואריה בהיותם אתרי תיירות מהמעלה הראשונה בגרמניה.
על אף העובדה שלודוויג היה ממעריצי המלחין האנטישמי ריכארד ואגנר, הוא עצמו פעל לקידום האמנציפציה ליהודים בבוואריה, שהחלה בדור שלפניו, וגילה הסתייגות תקיפה כלפי האנטישמיות.
כאשר מימן לודוויג את הפקת האופרה פרסיפל של וואגנר הוא הורה כי היא תבוצע על ידי בית האופרה של מינכן, אשר המנצח הראשי שלה היה היהודי הרמן לוי.
ואגנר התנגד בתוקף לכך כי הניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג.
כפשרה העלה ואגנר את הרעיון כי לוי יתנצר לפני כן, וזכה לסירוב.
בתשובתו לוואגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך ואגנר הפגוע ענה כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות".
המלך לודוויג היה ידוע ביותר ביחסו לאמנות ושימש פטרון לאמנים רבים, הראשון שבהם היה ריכארד ואגנר.
המלך העריץ את יצירותיו של ואגנר עוד מילדות, ובהשראתו עיצב את טירותיו המפורסמות.
כחלק מהמחוות שנקט המלך אל בן חסותו היו הקמת בית האופרה של ביירוית, שם הציג המלחין את יצירותיו, וכן הזמנתו לגור בטירותיו החדשות ולחיות על חשבונו.
הוא פיתח מאוד את האמנות בעיר מינכן והעלה אותה לדרגה של אחד ממרכזי התרבות הגדולים בגרמניה.
מפעלי הבנייה של לודוויג השני כללו מספר טירות אשר נבנו בפועל, וכן מספר טירות אשר בנייתן מעולם לא החלה.
במוזיאון לודוויג השני שבהרנכימזה (Herrenchiemsee) מוצגות תוכניות לבניית טירות נוספות והמשך בנייתן ופיאורן של אלו הקיימות.
בשנת 2025 הכריז ארגון אונסק"ו על ארבע טירות של לודוויג כאתר מורשת עולמית בשם ארמונות המלך לודוויג השני מבוואריה: נוישוונשטיין, לינדרהוף, שאכן והרנכימזה.
הטירות אשר נבנו על ידי לודוויג השני:
טירת נוישוונשטיין (Neuschwanstein - "אבן הברבור החדשה").
מבצר בסגנון הרומנסק, אשר מכיל השפעות ביזנטיות וגותיות, אשר הוקמה בסמוך לטירת אביו בהוהנשוואנגאו.
פנים הטירה מעוטר בציורים המתארים סצנות מתוך האופרות של ואגנר, כמו גם מוטיבים קתוליים אשר ככל הנראה באו לתמוך את אמונתו הדתית המעורערת של לודוויג.
הטירה, אשר בנייתה הופסקה עם מותו של המלך מהווה כיום את אחד מאתרי התיירות החשובים ביותר בגרמניה.
לינדרהוף (Linderhof) - זוהי טירה מצועצעת בסגנון נאו רוקוקו אשר מוקפת גנים רחבי ידיים.
הטירה כוללת בקתה הבנויה על עץ מלאכותי ומערה מלאכותית ענקית, בה הושרו אופרות בתוך אגם תת-קרקעי אשר הואר באמצעות חשמל - מותרות מלכותיות באותו הזמן.
ציורי הקיר שבטירה ממחישים את זיקתו של לודוויג למלכי בית בורבון הצרפתים.
לודוויג ראה את עצמו כ"מלך הירח", צל רומנטי לדמותו של "מלך השמש" - לואי הארבעה עשר.
הרנכימזה (Herrenchiemsee) - טירה זו היא תעתיק של ארמון ורסאי שבצרפת.
הטירה שוכנת על אי בודד באמצע אגם גדול.
מרבית הטירה לא הושלמה מעולם ולודוויג לן בה לילה אחד בלבד.
פאלקנשטיין (Falkenstein) - טירה אשר מעולם לא נבנתה, ואשר הוצגה באחד מציוריו של כריסטיאן יאנק כטירה אשר הייתה יותר "אגדתית" מאחותה נוישוונשטיין.
מסדר הגוגלמאנר- Guglmänner- הוא מסדר גרמני סודי אשר טוען כי תפקידו לשמר את זיכרון המלך לודוויג השני.
הם מבצעים לכבודו טקסים במקום בו טוענים כי הוא קברו האמיתי, לבושים שחורים ונושאים צלבים.
דרישותיו הפוליטית של המסדר הסודי קרובות לאלה של מפלגת בוואריה הגרמנית והם דורשים אוטונומיה לחבל בוואריה וכי תמונתו של המלך לודוויג השני תוטבע על מטבעות האירו.
לודוויג זנפל היה גדול מלחיני שווייץ בתקופת הרנסאנס.
נולד בבזל וחי בנעוריו בציריך עד להצטרפותו, ככל הנראה, כנער מקהלה בקפלת החצר של מקסימיליאן הראשון, שליט האימפריה הרומית הקדושה - באאוגסבורג, גרמניה.
הועסק כזמר בחצר, קיבל את הכשרתו המקצועית כמלחין מהיינריך איזאק ובמהרה נהפך למצטיין בתלמידיו.
לאחר מות מורו, הפך למלחין החצר הראשי של מקסימיליאן, לפי בקשת השליט.
לאחר מות מקסימיליאן בשנת 1519 החל לעבוד בפסאו.
בשנת 1523 היה ל'מוזיקאי הראשון' בחצר מינכן.
אף על פי שנשאר קתולי, התלהב מן הרפורמציה הלותרנית ואף הלחין מספר מזמורים לותרניים.
יתר על כן, נהג להתכתב עם הדוכס הפרוטנסטטי - אלברכט (Albrecht of Prussia).
זנפל למד קומפוזיציה אצל היינריך איזאק והיה בקי בסגנון הפרנקו-פלמי הפוליפוני, ואף בחלוף השנים, נהיה לדמות רבת השפעה על התפתחות הסגנון.
גאונותו ניחנת בכושר החשיבה הפוליפונית שלו.
כך לקח למשל שירים גרמניים מסורתיים בעלי הרמוניה אקורדית פשוטה יחסית, והפכן ליצירות מופת מורכבות ביותר מבחינה פוליפונית.
בשירים אלו, ניתן להבחין בייחודו המוזיקלי שבעיקר מתבסס על שניים, שלושה נושאים (ארוכים יחסית בדרך כלל) המשתלבים בהצגה קונטרפונקטית, אך עדיין ניתנים לזיהוי.
כ- 250 שירים גרמניים מסורתיים, אשר בעיקר בזכותם בוסס המוניטין המהולל שלו
עיבודים רבים למזמורים לותרניים מוקדמים והמנונות דתיים
יוהאן לודוויג טיק היה משורר, סופר, מתרגם, עורך ומבקר ספרותי גרמני, בן הזרם הרומנטי של שלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19. טיק נחשב ליוצר הבולט בקרב חוג "הרומנטיקה של ינה".
מחבר הקומדיה הפרודית "החתול במגפיים", לפי אגדת עם אירופית שעובדה עוד קודם לכן על ידי שארל פרו.
לודוויג ורל היה מתנגד הנאציזם, אסיר מחנות הריכוז הנאציים אושוויץ ודכאו, וחסיד אומות העולם מגרמניה.
בשנת 1934 השתתף בהפצת עלונים במינכן, בהם תוארו התנאים הבלתי אנושיים במחנה הריכוז דכאו והובעה תביעה לשיפורם.
ב-5 במאי 1934 נעצר ורל על ידי הגסטפו וזמן קצר לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז דכאו.
הוא מונה להיות Lagerälteste (אחראי מחנה) על בתי החולים במחנה, וניסה לרכוש ידע מקצועי בתחום הסיעודי ולהכשיר אסירים נוספים בתחום זה.
בין היתר טיפל באחד ממנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, קורט שומאכר, שהיה אסור אף הוא עמו.
בשנת 1940 התגרשו ורל ואשתו זה מזה.
באוגוסט 1942 הועבר ורל עם הרמן לנגביין מדכאו לאושוויץ, שם היה אסיר מספר 60363. עם הגעתו שררה במחנה מגפת טיפוס.
הוא שובץ במחנה אושוויץ-מונוביץ וסייע בטיפול בחולים ובשיפור התנאים הסניטריים במחנה.
הוא פעל נגד אסירים פליליים שניצלו את מעמדם בהיררכיית המחנה כדי להתעלל באסירים אחרים.
הוא זייף נתונים ברשימות חולים כדי להציל חולים בסלקציות והציל רופאים יהודים מהרציחות בתאי הגזים.
עקב פעילותו לטובת האסירים נכלא ורל למספר חודשים בבלוק 11.
במהלך צעדות המוות סייע ורל לאסירים להימלט.
הוא הועבר למחנה מאוטהאוזן ושם שוחרר.
עקב נכות שקיבל בתקופת מאסרו (שנמשכה 11 שנים) לא יכול היה להמשיך לעבוד במקצועו.
הוא הפך לראש ארגון אסירי אושוויץ לשעבר בגרמניה ופעל לשימור זכרם של אסירי מחנות הריכוז הגרמניים.
ורל העיד במשפטי פרנקפורט שנערכו לאנשי צוות גרמניים שמילאו תפקידים במחנות הריכוז הנאציים.
באוגוסט 1965 הוא כתב מכתב נזעם נגד הכוונה לטעת 50 עצים לכבודו של שליח גרמניה לשיחות עם ישראל, ד"ר קורט בירנבאך, שהיה חבר המפלגה הנאצית לתקופה קצרה בשנים 1933-1934.
בשנת 1963 הכיר יד ושם בוורל כחסיד אומות העולם.
בשנת 1966 זכה לפרס על שם לאו בק.
בשנת 1995 נקרא רחוב על שמו בעירו, מינכן.
לוּדְוִיג טְרָאוּבֶּה היה רופא גרמני-יהודי ואחד ממייסדי הפתולוגיה הניסויית בגרמניה.
אביו היה סוחר יין יהודי.
בגיל 17 עזב את הגימנסיה ברטיבור.
הוא למד רפואה בברסלאו, ברלין ווינה.
עם מוריו נמנו יאן פורקינייה ויוהנס מילר.
מלבד רפואה, עסק בלימודי פילוסופיה ובמיוחד העריך את כתביו של ברוך שפינוזה.
ב-1840 קיבל את הדוקטורט שלו על מחקרו בנושא נפחת הריאות.
לאחר מכן עבר לווינה להרחבת הידע שלו אצל קרל פון רוקיטנסקי ויוזף שקודה.
החל מ-1841 היה עוזרו של רופא שטיפל בעניים בברלין.
בשנת 1848 היה למרצה בלא שכר, ושנה לאחר מכן לעוזר האזרחי הראשון של יוהאן לוקאס שנליין בבית החולים שאריטה.
באירועי אביב העמים ב-1848 היה טראובה מעורב כרופא.
בשנת 1853 היה לרופא הבכיר במחלקה לרפואת ריאות בשאריטה, ולאחר מכן מנהל המרפאה הראשונית.
כמו כן, הוא גם היה מורה בסמינרים רפואיים צבאיים, ובבית החולים של הקהילה היהודית בברלין היה לרופא הבכיר במחלקה לרפואה פנימית.
אף שמוצאו היהודי של טראובה היה לו למכשול במהלך הקריירה שלו, הוא התברג להיות פרופסור מן המניין במכון פרידריך וילהלם בברלין.
בשנת 1866 קיבל את התואר "Geheimer Medizinalrath", ובשנת 1872 מונה לפרופסור באוניברסיטת ברלין.
טראובה מת כתוצאה ממחלת לב כלילית שממנה סבל.
הוא קבור בבית הקברות היהודי ברחוב שנהאוזר בברלין.
טראובה נודע בשל העובדה שייסד את תחום מחקר הפתולוגיה הניסויית בגרמניה.
הוא שיפר שיטות בדיקה גופנית כגון האזנה וניקוש, והיה מסווג תיעוד רפואי.
הוא חקר את הפתופיזיולוגיה של הנשימה וויסות חום הגוף, ונתן את הבסיס המדעי לטיפול בדיגיטליס.
על שמו של טראובה קרויים מספר סימנים קליניים, בהם:
אוושת טראובה – קול שלישי המופיע בעת טכיקרדיה ומרמז על מחלה
גופיפי טראובה – תאי דם אדומים בצורת סהר אשר איבדו את תכולת ההמוגלובין שבהם
הצליל הכפול על שם טראובה – קול כפול הנשמע כיריית אקדח מעל עורק הירך במצבים של אי-ספיקת מסתם אבי העורקים והיצרות המסתם הצניפי
מרווח טראובה – מרווח של כ-12 מ"מ בצורת סהר מעל לגבול הצלע
לודוויג טראובה היה אחיו הגדול של מוריץ טראובה, כימאי וחוקר הכימיה הפיזיולוגית.
הוא נשא לאישה את קורה מרקוולד, והיו להם שלוש בנות ושני בנים.
אחד מבניו מת בגיל 5 מדיפתריה.
בנו השני, גם שמו לודוויג, היה פלאוגרף.
חתנו, מוריץ ליטן, ואחיינו, אלברט פרנקל, היו אף הם רופאים.
אחיין נוסף, וילהלם טראובה, היה כימאי.
אנדרטה לזכרו של טראובה הוקמה בתחום בית החולים שריטה בשנת 1878. ב-1927 נקרא על שמו רחוב ברטיבור.
לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן (גרמנית Großherzog Ludwig II.
לודוויג נולד ב-15 באוגוסט 1824 בקרלסרוהה, ללאופולד, הדוכס הגדול של באדן (1790–1852) ורעייתו הדוכסית הגדולה סופיה, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
בשנת 1852 עלה לודוויג לשלטון, לאחר מות אביו.
אולם, בעקבות מחלת הנפש בה לקה לודוויג הפך אחיו פרידריך לעוצר הדוכסות וב-1856 מונה באופן רשמי לדוכס.
ב-28 בינואר 1858 מת לודוויג, ובמקומו עלה לשלטון אחיו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן.
לודוויג השלישי, מלך בוואריה (לודוויג לואיטפולד יוזף מריה אלויס אלפריד) , היה מלך בוואריה האחרון (5 בנובמבר 1913 - 13 בנובמבר 1918) והשתייך לבית ויטלסבאך.
לודוויג השלישי נולד ב-7 בינואר 1845 במינכן כבנם של הנסיך לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה.
יחוסו המשפחתי הקדום כלל את ויליאם הכובש, לואי ה-14 ועוד, והוא נקרא על שם סבו לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
בשנת 1861 התגייס לודוויג לצבא הבווארי, ושירת כקצין בגדוד היגר ה-6. בשנת 1862 החל לודוויג ללמוד באוניברסיטת מינכן, ובשנת 1863 התקבל כחבר בבית המחוקקים הבווארי.
בשנת 1866 לחם לודוויג במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ואף נפצע במהלך הקרבות, ועל כך קיבל את עיטור מסדר ההצטיינות הצבאי דרגה ראשונה.
לאחר מות אביו ב-12 בדצמבר 1912, מונה לודוויג לעוצר הממלכה, במקום בן דודו אוטו, מלך בוואריה שהיה בלתי שפוי.
בעקבות כך מונה לודוויג למלך בוואריה.
ב-5 בנובמבר 1913 עלה לודוויג לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, וב-8 בנובמבר הוכתר כמלך.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז לודוויג על הזדהות בוואריה במלחמה, וניסה לשמור על מאזן הכוחות בין בוואריה לפרוסיה, וקיווה לאחר הניצחון לספח את אלזס וחלקים מבלגיה.
ב-7 בנובמבר 1918 פרצה בבוואריה המהפכה הגרמנית, ובעקבות כך ברח לודוויג מבוואריה, בתקווה שמדובר באירוע חולף.
אולם ב-13 בנובמבר לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, התפטר לודוויג מהמלוכה.
ב-3 בפברואר 1919 מתה אשתו של לודוויג, ולאחר מכן ברח לודוויג מבוואריה, מחשש שיירצח.
לודוויג התגורר בליכטנשטיין ובשווייץ, ולאחר מכן התגורר בהונגריה.
ב-18 באוקטובר 1921 מת לודוויג בשארוואר שבהונגריה, וב-5 בנובמבר הובא לקבורה במינכן, שם נקבר בהלוויה ממלכתית.
ביוני 1867 לודוויג ביקר בווינה בהלווייתה של בת דודתו, מתילדה, ארכידוכסית אוסטריה (בתה של אחות אביו הילדגרד, נסיכת בוואריה), ובמהלכה לודוויג פגש את מריה תרזה מאוסטריה-אסטה.
ב-20 בפברואר 1868 התחתן לודוויג בווינה עם מריה תרזה, שהייתה בתו היחידה של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ושל רעייתו אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
כתנאי לנישואים, התנה עמו דוד אשתו פרנצ'סקו החמישי, דוכס מודנה שיוותר על זכותו לרשת את כס המלוכה היווני, משום שהחוקה היוונית קבעה שהמלך צריך להיות נוצרי-אורתודוקסי, וכן שלא ישלוט במדינה נוספת.
משום כך, ויתר לודוויג על זכות הירושה, ואחיו לאופולד, נסיך בוואריה ירש את הזכויות.
בעקבות נישואיו, הפך לודוויג לאיש עשיר.
מכיוון שאשתו מריה תרזה ירשה מאביה ירושה גדולה, שכללה שטחים בהונגריה ובמוראביה.
ההכנסות מהאחוזות הללו אפשרו ללודוויג לרכוש שטחים נרחבים בבוואריה, ולהפוך לאחד האנשים העשירים ביותר במדינה.
חיי הזוג היו מאושרים ביותר, ונולדו להם 13 ילדים:
אדלגונדה, נסיכת בוואריה (1870–1958), התחתנה עם וילהלם, נסיך הוהנצולרן
מריה לודוויגה, נסיכת בוואריה (1872–1954), התחתנה עם הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה
פרנץ, נסיך בוואריה (1875–1957), התחתן עם איזבלה אנטוניה, נסיכת קרוי
מתילדה, נסיכת בוואריה (1877–1906), התחתנה עם לודוויג גסטון, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
וילטורד, נסיכת בוואריה (1884–1975), התחתנה עם וילהלם קרל, דוכס אוראך
גונדלינדה, נסיכת בוואריה (1891–1983), התחתנה עם יוהאן גאורג, רוזן פרייזינג-ליכטנג-מוס
לאחר מותו של פרנצ'סקו החמישי, דוכס מודנה בשנת 1875, הפכה אשתו של לודוויג - מריה תרזה לטוענת לכתר המלוכה הבריטי, על פי סדר הירושה היעקוביטי.
לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן היה הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן, בין השנים 1830–1848.
לודוויג נולד ב-26 בדצמבר 1777 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, ללודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, וללואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-פאלקנבורג-דאגסבורג.
ב-16 באפריל 1830 מת אביו לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
במהלך מהפכות 1848 התחוללו מהומות בדוכסות, ובשל כך לודוויג התפטר ב-5 במרץ 1848, ומסר את השלטון לבנו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן.
ב-16 ביוני 1848 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט.
ב-19 ביוני 1804 התחתן לודוויג עם בת דודתו וילהלמינה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
אלכסנדר לודוויג גאורג פרידריך אמיל (1823–1888).
מקסימיליאנה וילהלמינה מריה (1824–1880), התחתנה עם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
לפי כל הראיות ארבעת הילדים הצעירים של בני הזוג, לא היו ילדיו של הדוכס הדגול לודוויג, אלא של מאהבה של אמם, הברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי, אולם כדי להימנע מסקנדל לודוויג הכיר בכל ילדיו כשלו.
לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן היה הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן, בין השנים 1848–1877.
לודוויג נולד ב-9 ביוני 1806 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטדט, ללודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ולווילהלמינה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ושל אמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
ב-5 במרץ 1848 התפטר אביו לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן מכהונתו, בעקבות מהפכות אביב העמים, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אולם לודוויג הצליח לשמור על שלטונו אף לאחר התבוסה האוסטרית.
בשנת 1870 הצטרפו כוחות הדוכסות לפרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובינואר 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
ב-13 ביוני 1877 מת לודוויג בעיר זיהיים, ואחיינו לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן עלה במקומו לשלטון.
ב-26 בדצמבר 1833 התחתן לודוויג עם מתילדה קרולינה, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג הראשון, מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
לאחר מותה, התחתן לודוויג בשנת 1868 עם הברונית מגדלנה הוכשטדטן בנישואים מורגנטיים.
משתי נשותיו לא היו לו ילדים.
לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט , היה רוזן הסן-דרמשטאדט בין השנים 1768–1790.
לודוויג נולד ב-15 בדצמבר 1719 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דארמשטאדט, ללודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולשארלוטה מהנאו-ליכטנברג, בתם של יוהאן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו-ליכטנברג ודורותיאה פרדריקה מברנדנבורג-אנסבך.
בצעירותו שירת לודוויג בצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת הירושה האוסטרית ובמלחמת שבע השנים, אך אביו שתמך באוסטריה דרש מפרידריך השני, מלך פרוסיה שישחררו מהצבא.
בשנת 1741 התחתן לודוויג עם קרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, ולאחר מותה התחתן בשנת 1775 בנישואים מורגנטיים עם מריה אדליידה קורייצה.
ב-17 באוקטובר 1768 מת אביו לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
לודוויג שיפר מאוד את המינהל ברוזנות, וחיזק מאוד את צבאה.
בנוסף, טיפח לודוויג את הערים ברוזנות, ואף הקים את העיר פירמזנס.
בשנת 1774, בעקבות נישואי בתו ליורש העצר הרוסי הנסיך פאבל, קיבל דרגת כבוד של גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרוסית.
ב-6 באפריל 1790 מת לודוויג בעיר פירמזנס, ובנו לודוויג העשירי, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
ב-12 באוגוסט 1741 התחתן לודוויג עם קרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
קרולינה (1746–1821), התחתנה עם פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג
פרדריקה לואיזה (1751–1805), התחתנה עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה
אמליה (1754–1832), התחתנה עם קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן
וילהלמינה (1755–1776), התחתנה עם פאבל הראשון, קיסר רוסיה
לואיזה אוגוסטה (1757–1830), התחתנה עם קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך
לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט (; 5 באפריל 1691 – 17 באוקטובר 1768) היה רוזן הסן-דרמשטאדט בין השנים 1739–1768.
לודוויג נולד ב-5 באפריל 1691 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לארנסט לודוויג, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולדורותיאה שארלוטה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וסופיה מרגרטה, נסיכת אטינגן-אטינגן.
בשנת 1717 התחתן לודוויג עם שארלוטה מהנאו-ליכטנברג, וקיבל כנדוניה את רוזנות הנאו-ליכטנברג.
ב-12 בספטמבר 1739 מת אביו ארנסט לודוויג, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
במהלך מלחמת שבע השנים לחם לודוויג לצד בית הבסבורג, וקיבל דרגת גנרלפלדמרשל.
לודוויג לא היה מוכשר במיוחד בהתנהלותו הכלכלית, ורק תמיכתה של מריה תרזה הצילה אותו מפשיטת רגל.
ב-17 באוקטובר 1768 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט, ובנו לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1717 התחתן לודוויג עם שארלוטה מהנאו-ליכטנברג, בתם של יוהאן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו-ליכטנברג ודורותיאה פרדריקה מברנדנבורג-אנסבך.
קרולינה לואיזה (1723–1783), התחתנה עם קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן
לודוויג השביעי, רוזן הסן-דרמשטאדט (; 22 ביוני 1658 – 31 באוגוסט 1678), היה רוזן הסן-דרמשטאדט בשנת 1678.
לודוויג נולד ב-22 ביוני 1658 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, ללודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולמריה אליזבת מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה.
ב-24 באפריל 1678 מת אביו לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה במקומו לשלטון, אולם, שלטונו היה קצר, וב-31 באוגוסט 1678 מת לודוויג בעיר גותה כתוצאה מזיהום, ואחיו ארנסט לודוויג, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1576–1583.
לודוויג השישי נולד בהיידלברג ב-4 ביולי 1539, לפרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומריה מברנדנבורג-קולומבאך, בתם של קזימיר, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית וסוזנה מבוואריה.
על מנת ללמוד צרפתית, למד לודוויג בשנת 1554 באוניברסיטת דול שבבורגונדי.
לודוויג השתתף בניהול השלטון עוד בתקופת אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ובשנת 1563 מונה למושל פפאלץ העילית.
בשנת 1576 מת אביו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
בניגוד לאביו שהיה קלוויניסט, היה לודוויג לותרני, וכל התאולוגים הקלוויניסטים שהיו בחצר אביו, עברו לחצר אחיו יוהאן קזימיר מפפאלץ-זימרן.
במהלך מלחמת קלן עמד לודוויג לצד גבהארד טרוכזס פון ואלדבורג, והיה הנסיך הלותרני היחיד שעמד לצידו.
ב-22 באוקטובר 1583 מת לודוויג, ובנו פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1650 התחתן פרידריך עם אליזבת מהסן, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1574–1610)
בשנת 1583 התחתן לודוויג עם אנה מפריזיה המזרחית, בתו של אדצארד השני, רוזן פריזיה המזרחית, אך לא היו לו ממנה ילדים.
לודוויג טיץ (גרמנית: Ludwig Tietz, 5 במרץ 1897 – 4 בנובמבר 1933) היה פעיל ציבור ציוני ורופא יהודי-גרמני.
לודוויג טיץ נולד למשפחה יהודית-גרמנית של אנשי עסקים ובעלי בתי מסחר.
המשפחה החלה את עסקיה בבית המלאכה למוצרי תחרה "האחים טיץ" (Gebrüder Tietz) שנוסד בעיירה בירנבאום (Birnbaum) שבמחוז פוזן בשנת 1813, ותחת שם זה יסדו בני המשפחה הרמן טיץ (1837–1907), ליאונרד טיץ (1849–1914), אוסקר טיץ (1858–1923) ואחרים בתי מסחר וחנויות כלבו בכל רחבי גרמניה.
אביו של לודוויג טיץ, ברתולד טיץ (Berthold Tietz 1858-1923) ואחיו גיאורג חנכו בברלין ב-1906 את בית הכלבו "האחים טיץ" במבנה שתוכנן בידי הארכיטקט גיאורג לוי ועדיין נושא את שם הפירמה המשפחתית, אף שהבניין שינה את ייעודו.
ב-1938, לאחר האריזציה של עסקי המשפחה, נסגר בית המסחר "האחים טיץ" ושמם של בתי הכלבו האחרים שונה שם החנויות ל-"קאופהוף"" (Kaufhof), או "הרטי"" (Hertie) שנגזר משמו של מייסדה הרמן טיץ, בהתאם לדרישות המשטר החדש.
במקביל לפעילותו כאיש עסקים היה ברתולד טיץ פעיל ב"חברת עזרה של יהודי גרמניה" וב"אגודה המרכזית של גרמנים בני הדת היהודית".
אמו של טיץ, גרטרוד לבית סימונסון (Gerturd Simonsohn 1871-1954), הייתה פעילה במהלך שנות השלושים בארגוני סיוע לקשישים יהודים בברלין, ובשנת 1938 היגרה ללונדון.
לודוויג טיץ נולד בברלין כבן שלישי מחמישה ילדים, למד בגימנסיה על שם וילהלם בברלין ובמלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרפואה.
במהלך המלחמה נפצע בידו ופרק אגודלו העליון נקטע, והוא הסתיר אותו בכיסוי עור שחור כל ימיו.
בשל הכאבים שנגרמו לו מפציעה זו נאלץ ליטול תרופות משככות כאבים ובעטיין התמכר לסמים אלה.
ב-1919 נרשם טיץ ללימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג, כהמשך ללימודים שנקטעו עם פרוץ המלחמה, שם השלים ב-1923 את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה בהפרעות נוירולוגיות, המתבטאות בעוויתות בלתי רצוניות בנשים הרות (Chorea Gravidarum).
לאחר הסמכתו עבד שנים אחדות כמתנדב וכאסיסטנט למחלות פנימיות במרפאות שונות בברלין, התמחה במחלות ריאה ולבסוף נתמנה כסגן לרופא האחראי בבית המרפא "באדנווילר" בגרונוולד.
ב-1929 קיבל את הסמכתו מטעם שירותי הבריאות של ברלין כרופא מומחה בתחום זה ובראשית 1931 פתח יחד עם ד"ר סמואל שפירו מרפאה פרטית, והשניים הוכרו על ידי מוסדות הביטוח הממלכתיים כנותני שירות לציבור.
בשנת 1924 חלה טיץ בשחפת ושהה בבית הבראה בארוזה שבשווייץ, ומאוחר יותר שהה בבודֶנזֶה שבדרום גרמניה לשם גמילה מהתמכרותו לסמי הרגעה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל טיץ לפעול בארגונים יהודים גרמניים, בדגש על ארגוני נוער.
תחילה היה טיץ חבר הנשיאות של "האגודה המרכזית" (CV) וב-1921 היה בין מייסדי "ארגון סטודנטים ארצי של אזרחים בני הדת היהודית" (Verband Jüdischer Studentenvereine in Deutschland) ועמד בראשו.
כיוון שלא היה ציוני בשנים אלו, שאף טיץ לייצג את כלל הנוער היהודי-גרמני בארגון שייסד ב-1924 בשם "חֶבֶר הנוער הכלל יהודי" (DJJG – Deutsch-Jüdisch Jugend -gemeinschaft).
פעילותו בשני הארגונים האלה הפכה אותו עד מהרה לנציג הרשמי הבולט ביותר של ארגוני הנוער בקהילה היהודית.
בשלהי תקופת רפובליקת ויימאר התקרב טיץ אל הציונות ובעקבותיו גם וילפריד ישראל, שהיה אף הוא מעורב בארגוני נוער יהודי-גרמני.
השניים היו מעורבים בתנועת הנוער היהודית החלוצית ורקלויטה והיו בין התומכים בייסוד ארגון עליית הנוער, ששם לו למטרה להעלות צעירים יהודיים מגרמניה להתיישבות העובדת ביישוב הארצישראלי.
בתחילת שנות השלושים, קודם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הייתה פעילותו של טיץ מוקדשת לסיוע והברחה של יהודים שנפגעו מהמשבר הכלכלי או נרדפו על ידי הנאצים.
במיוחד פעל למציאת פתרונות לבעיית האבטלה בקרב הנוער היהודי באמצעות הכשרה חקלאית לקראת העלייה לארץ ישראל המנדטורית.
בין השאר נוסד כפר הכשרה בגרוס-גאגלו, בו התנסו הצעירים בעבודה חקלאית כהכנה לעלייה ולהתיישבות בארץ.
לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה ויום החרם ב-1 באפריל 1933, ייסד טיץ את ארגון הנוער הכלל יהודי – הוועד המרכזי (Zentral Ausschuss), שזכה ב-2 בנובמבר 1933 להכרת השלטון הנאצי כארגון המייצג היחידי של הנוער היהודי בגרמניה.
יומיים לאחר מכן נפטר טיץ.
חלק מן העדויות אודות מותו הפתאומי של טיץ טוענות כי היה מדובר בהתאבדות, אולי כתגובה להתפתחויות הפוליטיות, שנוספו לכאבים הכרוניים ולהתמכרות מהם סבל.
עדויות אחרות טענו כי לאור פעילותו האינטנסיבית וחדורת המטרה ביום שלפני מותו לא סביר שהתאבד.
על פי דיווחי העיתונות היהודית מהתקופה מת טיץ כתוצאה משטף דם, ייתכן שבעקבות עינויים שעבר בעת מעצרו בגסטאפו.
ב-1936 הוקם בקיבוץ יגור בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, בית ספר לנגרות ומסגרות שנועד לנערים שהגיעו במסגרת עליית הנוער.
בית הספר פעל עד לשלהי מלחמת העצמאות ונסגר בשנת 1949 לאחר שהכשיר כ-450 תלמידים ב-8 מחזורים.
בקיבוץ הזורע ניטע לזכרו "גן לודוויג טיץ" על ידי אחד ממייסדי הקיבוץ, גוסטב הורן, שאף ערך קובץ ביוגרפי אודות טיץ שהתפרסם בשנת 1980.
לודוויג נולד ב-25 בינואר 1630 בדארמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לגאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולסופיה אלאונורה מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה.
בשנת 1661 מת אביו גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
לודוויג היה חבר באגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft), בראשות וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר.
כמו כן היה לודוויג חבר טוב של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ואף נשא את אחותו - אליזבת דורותיאה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג בשנת 1666. יוהאן היה דתי מאוד, ואף הזמין תאולוגים לטירתו, וכן קנה את ספרייתו הגדולה של יוהאן מיכאל מושרוש.
ב-24 באפריל 1678 מת לודוויג, ובנו לודוויג השביעי, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
ב-24 בנובמבר 1650 התחתן לודוויג עם בת דודתו מריה אליזבת מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
מגדלנה זיבילה מהסן-דרמשטאדט (1652–1712), התחתנה עם וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג
מריה אליזבת מהסן-דרמשטאדט (1655–1715), התחתנה עם היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד
לודוויג השביעי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1658–1678)
סופיה מריה מהסן-דרמשטאדט (1655–1715), התחתנה עם כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג
ב-5 בדצמבר 1666 התחתן לודוויג עם אליזבת דורותיאה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה ואליזבת סופיה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
ארנסט לודוויג, רוזן הסן-דרמשטאדט (1667–1739)
סופיה לואיזה (1670–1758), התחתנה עם אלברכט השני, רוזן אטינגן-אטינגן
אליזבת דורותיאה (1676–1721), התחתנה עם פרידריך השלישי יקוב, רוזן הסן-הומבורג
לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה-לנדסהוט בין השנים 1450–1479.
לודוויג נולד ב-23 בפברואר 1417, להיינריך השישה עשר, דוכס בוואריה ולמרגרטה מאוסטריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה ויוהנה סופיה מבוואריה.
בשנת 1450 מת אביו היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה, ולודוויג עלה לשלטון במקומו, תוך שהוא הופך לאחד האצילים העשירים ביותר בגרמניה.
לאחר עלותו לשלטון גירש לודוויג את כל היהודים אשר סירבו להתנצר.
בשנת 1470 גירש לודוויג התשיעי את יהודי בוואריה ומאות מהם הגיעו לחבל הבלקן והתיישבו בו.
בהמשך, נטמעו מגורשי בוואריה בתוך קהילות מגורשי ספרד ונודעו בשם משפחתם: אשכנזי.
ב-18 בינואר 1479 מת לודוויג, ובנו גאורג, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-21 במרץ 1452 התחתן לודוויג עם אמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה, בתם של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ (1456–1501), התחתנה עם פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ
לודוויג השמיני, דוכס בוואריה (1 בספטמבר 1403 – 7 באפריל 1445), היה דוכס בוואריה-אינגולשטאדט בין השנים 1443–1445.
לודוויג נולד ב-1 בספטמבר 1403 בפריז, ללודוויג השביעי, דוכס בוואריה ואן דה בורבון, בתם של ז'אן הראשון, רוזן לה מארשה וקתרין מוונדום.
בשנת 1413 מת סבו שטפן השלישי, דוכס בוואריה, ואביו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1414 כרתו וילהלם, דוכס בוואריה-מינכן וארנסט, דוכס בוואריה-מינכן ברית עם בן דודם היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט נגד לודוויג השביעי, ובשנת 1420 פרצה מלחמה בין הדוכסויות, שהסתיימה בשנת 1422 בתבוסת בוואריה-אינגולשטאדט.
החל משנת 1438 התנהל מאבק בין לודוויג לאביו, שהעדיף על פניו בן לא חוקי.
ב-20 ביולי 1441 התחתן לודוויג עם מרגרטה מברנדנבורג, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1443 כלא לודוויג את אביו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה ותפס את השלטון, ולאחר מכן חבר להיינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט.
ב-7 באפריל 1445 מת לודוויג במפתיע, ובשנת 1447 מת אביו לודוויג השביעי כאסיר של היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה, שסיפח עם מותו את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט לנחלותיו.
לודוויג השישי, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה העליונה, ולאחר מכן מרקיז ונסיך בוחר בברנדנבורג.
לודוויג נולד ב-7 במאי 1328, ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמרגרט השנייה, רוזנת אנו, בתם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה, רוזנת אנו.
לודוויג נולד ברומא, שם שהו הוריו לכבוד הכתרת אביו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשל כך כונה לודוויג "הרומאי".
לאחר מות אביו בשנת 1347 שלטו לודוויג ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה, ולודוויג יחד עם אחיו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה ואוטו החמישי, דוכס בוואריה קיבלו את בוואריה העליונה.
באותה שנה התחתן לודוויג עם קונגונדה מפולין, בתם של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין ואלדונה מליטא.
בדצמבר 1351 קיבל לודוויג את מרקיזות ברנדנבורג מאחיו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, בתמורה לשליטתו בבוואריה העליונה לבדו.
לודוויג נאלץ להתמודד עם וולדמאר המתחזה שטען לזכותו על ברנדנבורג, ואף נתמך על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עד לשנת 1354 שבה אישר קרל הרביעי את שלטונו של לודוויג.
בשנת 1356 העניק קרל הרביעי ללודוויג בבולת הזהב, את התואר נסיך בוחר.
בשנת 1364 הבטיחו לודוויג ואחיו אוטו החמישי, דוכס בוואריה את נסיכות הבוחר מברנדנבורג לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כנקמה על כך שאחיהם שטפן השני, דוכס בוואריה נלחם בהם.
ב-17 במאי 1365 מת לודוויג השישי בברלין, ואחיו אוטו החמישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
לודוויג השלישי, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה התחתונה ממות אביו ב־1290 ועד למותו.
לודוויג נולד ב-9 בפברואר 1269 בלנדסהוט, להיינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה ואליזבת מהונגריה, דוכסית בוואריה, בתם של בלה הרביעי, מלך הונגריה ומריה לסקרינה.
בשנת 1287 התחתן לודוויג עם איזבל מלורן, בתו של פרידריך השלישי, דוכס לורן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1290 מת אביו היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה, ולודוויג ואחיו אוטו השלישי, דוכס בוואריה ושטפן הראשון, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
לודוויג התנהג בחצרו בפזרנות, ובשל כך העלה את המיסים על מנת לכסות את הוצאותיו.
ב-13 במאי 1296 מת לודוויג השלישי, ואחיו קיבלו את נחלתו.
לודוויג השני, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה העליונה ורוזן הפלטינט שעל הריין בין השנים 1253–1294.
לודוויג נולד ב-13 באפריל 1229 בהיידלברג, לאוטו השני, דוכס בוואריה ואגנס מפפאלץ, בתם של היינריך החמישי, רוזן הפלטינט שעל הריין ואגנס מהוהשטאופן.
בשנת 1253 מת אביו אוטו השני, דוכס בוואריה, ולודוויג ואחיו היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
מאחר שחלוקת הדוכסות הייתה בניגוד לחוק, היא עוררה את זעמם של הבישופים בבוואריה, ובעקבות כך הם שיתפו פעולה עם אוטוקאר השני, מלך בוהמיה שפלש באוגוסט 1257 לבוואריה.
לודוויג התגורר לסירוגין במינכן ובהיידלברג, והיה אחד מהנסיכים הבוחרים של האימפריה.
במהלך תקופת האינטרגנום לאחר מותו של וילם השני, רוזן הולנד תמך לודוויג בריצ'רד, רוזן קורנוול.
יחד עם אחיו סייע לודוויג לקונראדין מבית הוהנשטאופן לתפוס את השלטון בדוכסות שוואביה, אך קונראדין לא הצליח להיבחר כמלך גרמניה.
כתוצאה מתמיכתו בבעת הוהנשטאופן הוחרם לודוויג על ידי האפיפיור בשנת 1266, ובשנת 1267 ליווה לודוויג את קונראדין לוורונה.
לאחר הוצאתו להורג של קונראדין בשנת 1268 בנאפולי, ירש לודוויג את חלק מנחלותיו של קונראדין בשוואביה, ותמך ברודולף מהבסבורג במלחמתו נגד אוטוקאר השני, מלך בוהמיה.
בשנת 1278 סייע לודוויג לרודולף בקרב דירנקרוט ויידנספייגן, שבו הובס אוטוקאר ונהרג.
בשנת 1289 עבר תואר ה"נסיך בוחר" של בוואריה לבוהמיה, אולם לודוויג נשר אחד מהנסיכים הבוחרים, בתור רוזן הפלטינט שעל הריין.
בשנת 1291 כשל לודוויג בניסיונו להביא לבחירתו של גיסו אדולף מהבסבורג למלך גרמניה, ובמקומו נבחר אדולף מנסאו-ויילבורג.
ב-2 בפברואר 1294 מת לודוויג, ובנו רודולף הראשון, דוכס בוואריה ירש את נחלותיו.
ב-2 באוגוסט 1254 התחתן לודוויג עם מריה מבראבנט, בתם של היינריך השני, דוכס בראבנט ומריה משוואביה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1256 הרג לודוויג את מריה, לאחר שהתברר לו שהיא מנהלת רומן בסתר.
ב-24 באוגוסט 1260 התחתן לודוויג עם אנה מגלוגאו, בתם של קונרד הראשון, דוכס גלוגאו וזאלומה מפולין-גדול, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ב-24 באוקטובר 1273 התחתן לודוויג עם מתילדה מהבסבורג, בתם של רודולף הראשון, מלך גרמניה וגרטרוד מהוהנבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מכטילד מבוואריה (1275–1319), התחתנה עם אוטו השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אגנס מבוואריה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1276–1345), התחתנה עם היינריך הצעיר מהסן, ולאחריו התחתנה עם היינריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-שוודט
לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1282–1347)
לודוויג השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ , היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1410–1436.
לודוויג נולד ב-23 בינואר 1378, לרופרכט מפפאלץ ול, בתם של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ו.
בשנת 1410 מת אביו רופרכט, מלך גרמניה, ולפני מותו חילק את נחלותיו בין בניו: לודוויג קיבל את נסיכות הבוחר מפפאלץ, קיבל את , שטפן קיבל את רוזנות פפאלץ-זימרן ו קיבל את .
לודוויג היה דתי מאוד, והיה הפטרון של אוניברסיטת היידלברג.
לודוויג היה מחברי האגודה התוכית נגד לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, ואף היה ממקימי ליגת קונסטנץ.
לודוויג כיהן כמשנה לזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף סייע לארגן את מועצת קונסטנץ.
במהלך המועצה ארגן לודוויג את המשפטים של יאן הוס ו, ואף היה אחראי על הריגתו של יאן הוס, וכן היה ממונה על הדחת האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
לאחר מות בנו הבכור רופרכט בשנת 1426, עלה לודוויג לארץ הקודש, משם חזר חולה מאוד.
בשנת 1435 התעוור לודוויג, והשלטון עבר לידי אשתו והמועצה המלכותית.
ב-30 בדצמבר 1436 מת לודוויג בהיידלברג, ובנו לודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
ב-6 ביולי 1402 התחתן לודוויג עם בלאנש מאנגליה, בתם של הנרי הרביעי, מלך אנגליה ואליזבת ממייסן, ממנה נולד לו בן אחד:
ב-30 בנובמבר 1417 התחתן לודוויג עם מתילדה מסבויה, בתם של אמדאו, נסיך אכאיה וקתרין מז'נבה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מכטילד מפפאלץ (1419–1482), התחתנה עם לודוויג הראשון, רוזן וירטמברג, ולאחריו התחתנה עם אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה
לודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1424–1449)
פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1425–1476)
רופרכט מפפאלץ, ארכיבישוף קלן (1427–1480)
לודוויג השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן , היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1514–1532.
לודוויג נולד ב-14 בספטמבר 1502, לאלכסנדר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ומרגרטה מהוהנלוהה-נוינשטיין, בתם של קראפט השישי, רוזן הוהנלוהה והלנה מווירטמברג.
בשנת 1514 מת אביו אלכסנדר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, ולודוויג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו כעוצרת בשמו עד לשנת 1519. באותה שנה כבש לודוויג את העיר אנוויילר אם טריפלס לאחר מצור עליה, ובשנת 1522 לחם יחד עם הצבא הקיסרי בהולנד.
לודוויג הושפע מהרפורמציה הפרוטסטנטית, אולם פסח על שני הסעיפים, ובכך ניצל ממרד האיכרים הגרמני.
ב-3 בדצמבר 1532 מת לודוויג, ובנו וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן עלה לשלטון במקומו.
ב-10 בספטמבר 1525 התחתן אלכסנדר עם אליזבת מהסן, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של וילהלם הראשון, רוזן הסן ואנה מבראונשווייג-וולפנביטל, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לודוויג ויקטור, ארכידוכס אוסטריה היה אריסטוקרט אוסטרי, אחיהם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
לודוויג ויקטור נולד בארמון הופבורג שבווינה ב-15 במאי 1842. אביו היה פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אמו הייתה סופי, נסיכת בוואריה בתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
שנתיים לפני לידתו, מתה אחותו מריה אנה בת הארבע, ועוד באותה שנה ילדה אמו ילד מת.
אחיו הגדולים של לודוויג ויקטור אשר שרדו היו פרנץ יוזף, לימים פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ומקסימיליאן, לימים מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
וכן קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה.
מכיוון שהיה צעיר הבנים, היה לודוויג ויקטור גם המפונק שבהם.
במהלך מהפכות אביב העמים ב-1848, נאלצה המשפחה לברוח מווינה לאינסברוק ואז לאולומואוץ.
כשגדל, הוא התגייס לצבא, ומכיוון שאחיו היה הקיסר, מונה למפקח הכללי של חיל הרגלים.
עם זאת, לא הייתה לו שום כוונה להתערב בפוליטיקה.
הוא התנגד לשאיפותיו של אחיו מקסימיליאן במקסיקו, ודחה את הצעתו להינשא לנסיכה איזבל בתו של פדרו השני, קיסר ברזיל.
גם אמו ניסתה להשיא אותו, והציעה לו את אחייניתה סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, אחותה הצעירה של הקיסרית סיסי.
עם זאת, לודוויג ויקטור, שהיה הומוסקסואל מוצהר, נשאר רווק כל חייו ובמקום זאת התרכז בבניית אוסף האומנות שלו.
הוא בנה לעצמו את "ארמון לודוויג ויקטור" בכיכר שוורצנברגפלאץ בווינה.
הוא הרבה להסתבך בשערוריות, עד שאחיו הקיסר נאלץ לאסור עליו לשהות בווינה.
הוא פרש לארמון בזלצבורג, שם חי את שארית חייו כפילנתרופ וכפטרון אמנות.
הוא נפטר ב-18 בינואר 1919 בגיל 76. הוא היה אחרון נכדיו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (; 21 ביוני 1831 - 6 בנובמבר 1920) היה בן אצולה וגנרל בווארי.
לודוויג וילהלם נולד במינכן ב-21 ביוני 1831. אביו היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמו הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה.
סבו מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
בילדותו, כונה לודוויג וילהלם בפי אחיו ואחיותיו "לואיס".
אחותו סיסי נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואחות אחרת שלו, מריה סופיה נישאה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
לודוויג וילהלם עצמו, ויתר על מעמדו כיורש תוארי ונכסי המשפחה לאחיו קרל תאודור, כדי להינשא בנישואים מורגנטיים לשחקנית הנרייטה מנדל.
היא נפטרה ב-1891 והוא נשא לשחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת', ממנה התגרש ב-1913.
לודוויג וילהלם התגייס לצבא הבווארי, וב-1893 כבר החזיק בדרגת גנרל חיל הפרשים.
הוא נפטר במינכן ב-6 בנובמבר 1920 בגיל 89.
לודוויג וילהלם נישא לשחקנית הנרייטה מנדל, אשר ילדה לו שני ילדים:
מריה לואיזה פון לריש-ולרסי (1858-1940) התפרסמה בשל ידידותה עם הברונית וטסרה וחלקה בפרשת מאיירלינג
הנרייטה נפטרה ב-1891, ולודוויג וילהלם נישא שחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת', ממנה התגרש ב-1913. לא היו להם ילדים.
לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן , היה מרקיז באדן-באדן בין השנים 1677–1707.
לודוויג וילהלם נולד ב-8 באפריל 1655 בפריז, לפרדיננד מקסימיליאן, נסיך הכתר של באדן-באדן וללואיזה כריסטינה, נסיכת סבויה, בתם של טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ומארי דה בורבון, רוזנת סואסון.
בהיותו בן חצי שנה נפרדו הוריו, ואביו חזר מפריז לגרמניה.
בשנת 1669 מת אביו, ובשנת 1670 נלקח לודוויג וילהלם לבית סבו בגרמניה.
בשנת 1674 הצטרף לודוויג וילהלם לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ושירת תחת פיקודו של ריימונדו מונטקוקולי, ולאחר מכן תחת פיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן במלחמת הולנד–צרפת.
בשנת 1677 מת סבו וילהלם, מרקיז באדן-באדן, ולודוויג וילהלם עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1683 לחם לודוויג וילהלם בקרב וינה תחת פיקודו של יאן השלישי, מלך פולין, וסייע לניצחון הגדול על האימפריה העות'מאנית, ובשנת 1689 זכה לניצחון גדול על העות'מאנים בניש.
בשנת 1689 הוא מונה למפקד הצבא הקיסרי במזרח, ובשנת 1691 הוא זכה לניצחון גדול על העות'מאנים בקרב סלנקמן.
כהוקרה על הישגיו הוא קיבל תואר אביר מסדר גיזת הזהב, וזמן קצר לאחר מכן מונה למפקד הצבא במלחמת תשע השנים.
במלחמת הירושה הספרדית הוא פיקד על הצבא הקיסרי, ואף הצליח לסיים את המצור על לנדאו בספטמבר 1702, אך עד מהרה נאלץ לסגת על פני הריין והובס על ידי הצרפתים תחת פיקודו של קלוד לואי הקטור דה וילאר בקרב פריידלינגן.
בשנת 1704 הוא השתתף במערכה הגרמנית המוצלחת של מרלבורו והנסיך אויגן מסבויה, הוא הצטיין בקרב שלנברג וכבש את אינגולשטדט ולנדאו, ובכך הוציא את הכוחות הבוואריים מן הקרב המכריע בבלנהיים.
ב-4 בינואר 1707 מת לודוויג וילהלם בארמון ראשטאט, ובנו לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו משמשת כעוצרת בשמו.
אשתו הייתה פטרונה גדולה של האמנויות, והפכה את באדן-באדן למרכז תרבות ארכיטקטונית.
ב-27 במרץ 1690 התחתן לודוויג וילהלם עם זיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, בתם של יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג והדוויג מפפאלץ-זולצבאך, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
לאופולד וילהלם, נסיך הכתר של באדן-באדן (1694–1695)
לאופולד וילהלם, נסיך הכתר של באדן-באדן (1697–1703)
לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן (1702–1761), התחתן עם מריה אנה, נסיכת שוורצנברג, ולאחריה התחתן עם מריה אנה יוזפה, דוכסית בוואריה
אוגוסטה, מרקיזת באדן-באדן (1704–1726), התחתנה עם לואי, דוכס אורליאן
אוגוסט גאורג, מרקיז באדן-באדן (1705–1771), התחתן עם מארי ויקטואר, נסיכת ארנברג
לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג היה דוכס וירטמברג בין השנים 1568–1593.
לודוויג נולד ב-1 בינואר 1554 בשטוטגרט, והיה בנם היחיד ששרד של כריסטוף, דוכס וירטמברג ואנה מריה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך והדוויג ממינסטרברג-אלס.
בשנת 1568 מת אביו, ולודוויג עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו, וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וקרל השני, מרקיז באדן-דורלאך משמשים כעוצרים עד לבגרותו.
ב-7 בנובמבר 1575 התחתן לודוויג עם דורותיאה אורסולה מבאדן-דורלאך, בתו של קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך, ולאחר מותה הוא התחתן עם אורסולה מוואלדנץ, בתו של גאורג יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-ואלדנץ, אולם משתיהן לא היו לו ילדים.
ב-18 באוגוסט 1593 מת לודוויג בשטוטגרט, ומכיוון שלא היו לו ילדים, עלה לשלטון במקומו דודנו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג.
לודוויג השני, רוזן הסן התחתית , נקרא בשם לודוויג פרנק, היה רוזן הסן התחתית בין השנים 1458–1471.
לודוויג נולד ב-7 בספטמבר 1438, ללודוויג הראשון, רוזן הסן ולאנה מסקסוניה, רוזנת הסן, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1458 מת אביו, ורוזנות הסן חולקה בין לודוויג שקיבל את הסן התחתית (הסן-קאסל), לבין אחיו היינריך שקיבל את הסן העילית (הסן-מרבורג).
האחים נלחמו ביניהם על התיחום המדויק של נחלותיהם עד מאי 1470. ב-8 בנובמבר 1471 מת לודוויג, ובנו וילהלם הראשון, רוזן הסן התחתית ירש את נחלותיו.