tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוז-משנה פסווליס משתרע על פני 1,289 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-26,000 תושבים.
העיר פסווליס (פוסבילה) היא העיר הגדולה ביותר במחוז-המשנה, ומשמשת כמרכז המנהלי שלו.
במחוז המשנה שתי עיירות גדולות: עיירת המחוז פסווליס, ויונישקיליס.
שבע עיירות קטנות ו-398 כפרים קטנים וחוות.
פסופיים או חצוצרנים (שם מדעי: Psophiidae) היא משפחה של עופות טרופיים מסדרת העגוראים, החיה מביערות הגשם של מרכז ודרום אמריקה.
במשפחה זו סוג אחד - פסופי ובו שלושה מינים קיימים.
הפסופיים דומים במראם לתרנגולות שחורות ללא כרבולת, עם גרון כחול ועיניים גדולות יותר.
לפסופיים יש קריאה קולנית מאד כשהם מכריזים על טריטוריה או קוראים לנקבות.
הם נוטים לחיות על קרקע היער ואינם מרבים לעוף.
מזונם העיקרי הוא פירות שונים, זרעים ומעט חרקים.
בסוג זה שלושה מינים קיימים:
פסווליס (בליטאית: ; בפולנית: Poswol, פוסבול; ביידיש: פּאָסװאָל) היא בירת מחוז המשנה פסווליס במחוז פוניבז' בצפון ליטא.
בעיירה, השוכנת על גדת נהר סבאליה (Svalia), התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פסווליס נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובשנת 1494 נבנתה בה כנסיית עץ.
בשנת 1546 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,590 יהודים.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות.
עם סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940 נאסרה בה הפעילות היהודית הציבורית, והוחרם מיהודיה רכוש פרטי רב.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו העניקו את השליטה בה לידי הליטאים.
אלו בתורם שדדו ורצחו עד מהרה מספר יהודים שניסו להימלט מהעיירה.
בתחילת יולי 1941 רצחו הליטאים כ-20 יהודים נוספים מהעיירה ליד הכפר קוז'י, לאחר שעצרו כ-150 יהודים.
באמצע יולי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודי כפרי הסביבה.
יושבי הגטו סבלו ממעשי התעללות קשים מצד שומריהם הליטאים.
ב-26 באוגוסט 1941 הובילו הליטאים את יהודי הגטו שבעיירה לחורשת ז'דיק (Žadeikiai) הסמוכה, ושם רצחו את כולם בבורות ירי, תוך קבורת חלקם בחיים.
בשעת הרצח ניסו חלק מהיהודים להיאבק עם השוטרים ולהימלט, אך נורו מיד.
פסון מרהיב (שם מדעי: Pygoplites diacanthus), ידוע גם בשם פסון מגוון הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים, והוא הדג היחיד בסוגו.
הוא חי בימים טרופיים באזור האינדו-פסיפי.
הפסון הוא דג בעל גוף ארוך וצר, ומגיע לאורך של עד 25 סנטימטר.
הפסון המרהיב נודע בצבעיו העזים, שהם פסים כחלחלים אנכיים על רקע צהוב (שנתנו לו את שמו בעברית), עם סנפירים אחוריים כחולים כהים.
הפסון המרהיב חי בתפוצה רחבה מאוד, שמגיעה מהאוקיינוס השקט עד האוקיינוס ההודי, כולל מפרץ אילת ומדגסקר במערב, ועד יפן וקלדוניה החדשה.
הפסון אף נפוץ בשונית המחסום הגדולה.
הפסון חי גם בישראל, בשונית האלמוגים באילת.
הפסון חי קרוב לחופים, בעומקים שמגיעים עד 80 מטר.
הפסון חי בדרך כלל במערות ובקרבת שוניות אלמוגים.
הפסון הוא דג טורף, שניזון מספוגים וחסרי חוליות קטנים שמצויים בשוניות בהן הם חיים.
הפסון חי במגוון צורות חברתיות, לפעמים ביחידים, בזוגות או בקבוצות קטנות.
הפסון הצעיר מציג צבעים שונים מעט מהפסון הבוגר, כמו הרבה דגים טרופיים אחרים.
הפסון הצעיר עדיין מציג פסים אנכיים, אבל בצבע לבן במקום כחול, ולפסון הצעיר יש נקודה כחולה כהה על סנפיר הגב האחורי.
פסונים צעירים חיים בקרבה לנקיקים וסדקים בסלע, בהם הם מתחבאים במקרה ויש סכנה.
בגלל צבעיו הפסון הוא דג פופולרי בקרב צלמי טבע ובאקווריומים.
אף על פי שהדג הוא מסובך מאוד לגידול באקווריומים, ופרטים רבים שנלקחים מהטבע לאקווריומים מתים בדרך או שנכשלים בהתאקלמות לאקווריום ומתים שם.
מעט אקווריומים בעולם כן הצליחו לגדל פסונים חיים, ביניהם המצפה התת-ימי באילת.
הפסון לעיתים מבולבל עם הדג קיסר הדור, דג אחר ממשפחת הקיסריים שמאופיין בפסים צבעוניים (במקרה שלו פסים אנכיים).
פסוסנס הראשון ("פסוסנס" הוא צורה יוונית של השם המצרי פסיבכחנו) היה המלך השלישי בשושלת ה-21 של פרעוני מצרים.
עיר הבירה שלו הייתה טאניס, ששכנה באזור דלתת הנילוס.
פסוסנס הראשון היה בנו של פינדג'ם הראשון , שהיה כהן גדול לאל אמון בתבאי ושל חנתאווי , שהייתה בתו של פרעה רעמסס האחד עשר מהשושלת ה-20 למלכי מצרים.
המלך פסוסנס הראשון היה מהמלכים הפחות ידועים בהיסטוריה של מצרים.
מציאת קברו המפואר ב-1940 (כמו מציאת קברו של תות ענח' אמון) הביאה אותו לחזית תשומת הלב בחקר ההיסטוריה של מצרים.
פסוסנס הראשון שלט בתקופה במצרים שנקראת תקופת ביניים שלישית.
בתקופת השושלת ה-19 המלך הבולט והחזק היה רעמסס השני, לאחריו מלך בנו מרנפתח, והמלכים הבאים היו חלשים.
בתקופת השושלת ה-20, המלך החזק האחרון היה רעמסס השלישי, שמלך בין השנים 1166-1198 לפנה"ס.
אף על פי שהיה מלך דומיננטי, בתקופתו סבלה הממלכה מפלישות של גויי הים, שהביאה לירידה בחוזקה של הממלכה.
כל המלכים שעלו אחריו היו חלשים.
בעקבות כך החלה "תקופת ביניים שלישית", שהייתה תקופה של אי יציבות שהביאה לירידה חברתית, כלכלית ופוליטית.
פסוסנס היה שליט באזור הצפוני של מצרים, שנקראת מצרים התחתונה, ואילו במצרים העליונה התקיים שלטון של כוהנים גדולים לאל אמון, שמרכזו היה בתבאי.
תקופת מלכותו המדויקת אינה ידועה היא נעה בין 41–46 שנים.
נמצאו מספר רשומות של מנתון, שבהן תקופת מלכותו אינה זהה ברשומות השונות.
אבל תקופת מלכותו הארוכה (מהתקופות הארוכות של שלטון של מלך מצרי) יכולה אולי להצביע על כך שהיה מלך חזק באזור בו שלט.
הוא רצה לחקות את רעמסס השני עד ששם את שמו של רעמסס השני על כמה מהכרטושים שלו.
פסוסנס הראשון היה כנראה בשלטונו הארוך ביחסים טובים עם הכוהנים הגדולים של האל אמון בתבאי.
הממצאים לא מצביעים על סכסוכים שהתקיימו בין כוהני תבאי למלכים ששלטו בטאניס.
יתר על כן, המסמכים בתבאי תוארכו לפי שנות שלטונם של מלכי טאניס.
התקיימו גם קשרי משפחה בין הכוהנים למלכי השושלת.
הכהן הגדול סמנדס השני תרם מספר חפצי קבורה לפסוסנס הראשון, שנמצאו בתוך קברו של פסוסנס השני.
בתקופת שלטונו הארוכה, הוא בנה את החומות של החלק המרכזי של המקדש הגדול בטאניס, אשר הוקדש לשלישיית האלים אמון, מות וח'ונסו.
בעקבות שינויים שחלו בתקופתו וירידה בהיקף זרימת מי הנילוס בזרוע הפלוסית שעברה בעיר פי-רעמסס שבנה רעמסס השני, החליט פסוסנס הראשון להעביר את עיר בירתו למקום אחר ובנה את העיר טאניס.
הוא החל במפעל העצום של העברת מונומנטים רבים מהעיר פר-רעמסס, אל טאניס, בירת מלכי השושלת ה-21.
מותו של פסוסנס הראשון הביא לתחילת סופה של תקופת מלוכה ארוכה מאוד במצרים, שבה היא נשלטה במשך אלפי שנים על ידי מלכים ממוצא מצרי.
כ-60 שנה לאחר שלטונו, נפלה השושלת ה-21, ולאחריה עלו לשלטון (למעט תקופות קצרה בתקופת השושלות ה-29 וה-30) שושלות של מלכים ממוצא לובי, נובי, שליטי בובה של אשור, מלכי הממלכה האחמנית, שלטון הלניסטי של בית תלמי ולאחריו שלטון רומאי.
הארכאולוג הצרפתי פייר מונטה מצא ב-1940 את קברו השלם של פסוסנס הראשון בטאניס.
קברים שנמצאו בסמוך למכלול הקבר שלו נמצאו שדודים, אבל השודדים בעת העתיקה הפסיקו את חפירתם ממש לפני קברו.
מכיוון שהקבר שכן באזור לח במצרים התחתונה, רוב חפצי העץ נהרסו על ידי המים (בניגוד לקברו של תות ענח' אמון, ששכן באזור מדברי יבש במצרים העליונה).
אחד הממצאים החשובים שנמצאו בקבר הייתה מסכת הקבורה שנמצאה בשלמותה, ללא כל פגיעה.
המסכה עשויה מזהב ולפיס לזולי.
העיניים והגבות היו משובצות בזכוכית שחורה ולבנה.
מסכת קבורה זאת נחשבת כאחד הממצאים החשובים באוצרות שנמצאו בטאניס.
אצבעות ידיו ורגליו של פסוסנס הראשון היו עטופות באצבעונים מזהב.
הוא נקבר עם סנדלי זהב לרגליו.
אצבעות הידיים היו המשוכללות ביותר שנמצאו.
על כל אצבע הונחה טבעת מזהב ולפיס לזולי או אבן חצי יקרה אחרת.
הסרקופג של פסוסנס הראשון לא היה מקורי, אלא מחזרו סרקופג שנשדד, ומקורו היה בעמק המלכים.
שוד קברים היה מקובל בתקופת הביניים השלישית במצרים העתיקה.
כרטוש על צידו החיצוני האדום של הסרקופג מראה שבמקורו זה היה סרקופג של פרעה מרנפתח מהשושלת ה-19, שהיה בנו ויורשו של רעמסס השני.
פסוסנס נמצא בתוך ארון קבורה פנימי מעוצב כארון אנתרופואידי, שהיה עשוי מכסף ומשובץ בזהב.
במצרים העתיקה הכסף היה נדיר יותר מזהב, וקבורה בארון כסף מצביעה על עושר גדול בתקופה של התדרדרות.
שרידי גופתו של פסוסנס הראשון נבדקו על ידי ד"ר דאגלס דרי (Douglass Derry), שהיה באותה עת ראש המחלקה לאנטומיה באוניברסיטת קהיר.
לפי מחקרו, פסוסנס הראשון היה זקן בעת מותו.
שיניו היו שחוקות היטב ומלאות חללים ומורסה שהותירו חור בחך.
על פי הממצאים, פסוסנס סבל מדלקת מפרקים והיה נכה בשנותיו האחרונות.
פסופי שחור כנף (שם מדעי: Psophia viridis) הוא מין של עוף ממשפחת הפסופיים שבסדרת העגוראים.
הוא חי ביערות גשם טרופיים בברזיל בטווח שבין נהר האמזונאס לנהר מדיירה ומגיע במזרח עד לנהר טוקנטינס.
עוף זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
הפסופי הוא עוף דמוי-תרנגול קרקע שצבעו שחור והוא בעל גוף מגושם עם רגליים וצוואר ארוכים וראש קטן.
הוא מעופף חלש ביותר יעדיף להימלט בריצה.
הפסופים נעים בקבוצות קטנות ביער בעודם מחפשים מזון של פירות נפולים ושל חרקים ומרבי רגליים ביער.
לפסופי זה 4 תת-מינים שחלק מהחוקרים רואים בהם מינים עצמאיים:
פסופי חיוור כנף (שם מדעי: Psophia leucoptera) הוא מין עוף ממשפחת הפסופיים שבסדרת העגוראים החי על קרקעית יערות הגשם של אמריקה הדרומית בברזיל, צפון בוליביה ומזרח פרו.
למרות דמיונו להוקו גדול הוא איננו קרוב להוקיים.
הפסופי מגיע לאורך 45-52 ס"מ ומשקלו עד 1 ק"ג והוא בעל גוף עגלגל ומגושם בצבע שחור עם זנב לבן והחלק החיצוני של הכנפיים ירקרק-כחול.
הראש קצר ובעל מקור קצר וצהוב.
הפסופי נע במהירות ביער עם רגליו הארוכות אך הוא מעופף חלש הממריא לעיתים רחוקות.
הוא מצוי על קרקעית היער בקבוצות גדולות המחפשות אחרי פירות וחרקים באדמה.
למין זה התנהגות רבייה מיוחדת: בעוד נקבה דומיננטית מוכנה להזדווג, כמה זכרים דומיננטיים מזדווגים איתה ומגנים יחדיו על אותו הקן, בו יכולות להימצא 5 ביצים, ועליהן דוגרים הזכרים והנקבות בלהקה.
הצעירים בוקעים ויכולים להתנועע מיד ולחפש מזון, תוך הליכה אחרי אמם.
פסולסוכוס (שם מדעי: Fasolasuchus) הוא סוג זוחל ארכוזאור גדול שדמה במראהו לתנין יבשתי והיה טורף-על בתחומי מחייתו והוא חי בסוף הטריאס לפני 215–217 מיליון שנה מהיום.
המאובנים שלו התגלו בתצורות לוס קולורדוס שבארגנטינה בידי החוקר חוסה בונפרטה ב-1981.
הפסולסוכוס היה ארכוזאור קדום מהתנינים שהיה קרובו של הפוסטוסוכוס, אך היה גדול ממנו בהרבה.
לפי מדידה משוערת הוא הגיע לאורך 8–10 מטרים, ארוך גם מהזאורוסוכוס שחי באותו אזור.
בניגוד לרוב קרוביו למעט הזאורוסוכוס, הוא היה בעל זנב עם טבעות בודדות של אוסטאודרם לאורך גופו והיה יכול לזקוף את גפיו.
כמו קרוביו הוא היה טורף בעל לסת מעוגלת ובעלת שיניים מחודדות.
כמו כן הוא היה בעל מספר חוליות המזכירות את חוליות התרופודים או הפוסטוסוכוס הצפון-אמריקאי.
ככל הנראה זוחל ענקי זה נכחד עם הכחדת הטריאס לפני 201 מיליון שנה.
פסוי גלקטינוביץ' קורולנקו הוא שם הבמה של הפזמונאי, הזמר, וחוקר הספרות היהודי־רוסי פאבל אדוארדוביץ' ליאון.
קורולנקו ידוע בסגנונו הייחודי, הכולל קשת רחבה של רמיזות תרבותיות וציטוטים מוזיקליים ממגוון מסורות ושפות מחד, ושימוש בגסויות ובהופעה אינפנטלית מכוונת מאידך.
הוא מופיע רבות מחוץ לרוסיה, בעיקר בארצות הברית, אירופה, וישראל, אליה הוא מגיע מדי שנה.
הוא מוכר במיוחד בסצנת הכלייזמר הבין-לאומית, ושיתף פעולה עם אמנים כמיכאל אלפרט, דניאל קאהן, אוי דיוויז'ן וג'וליאן קאוטסקי.
פסוי ידוע בשל השתתפותו בפרויקטים המוזיקליים "יושקה קומט צוריק" ו-"Yiddish glory", שהיה מועמד לגראמי.
הפרויקטים משחזרים שירים ביידיש משלהי האימפריה הרוסית ומברית המועצות של תחילת המאה העשרים, אשר נגנזו בידי המשטר לאחר מלחמת העולם השנייה.
חלק מהשירים הם שירי חיילים, אשר הושרו בסביבה עוינת, כהתנגדות לדרישת להתנצרות כפויה.
חלק אחר הוא שירים יהודיים־סובייטיים מתקופת השואה שנמצאו במקבץ של חוקר המוזיקה היידית משה ברגובסקי.
ברגובסקי תכנן לפרסם את השירים כאנתולוגיה, אך הוגלה לסיביר בשל גלי האנטישמיות הסובייטית לאחר מלחמת העולם השנייה.
הארכיון נחשב במשך שנים אבוד, ונמצא רק בשנות התשעים על ידי חוקרת היידיש אנה שטרנשיס.
עבודת השחזור הייתה מורכבת, כיוון שבמקרים רבים היו ידועות רק מילות השירים, ולא לחנם.
לפאבל ליאון תואר דוקטור בספרות רוסית מטעם אוניברסיטת מוסקבה.
עבודותו עסקה ביצירתו של הסופר הרוסי ולדימיר גאליאקטיביץ קורולנקו.
השם הבדוי "פסוי קורולנקו", התקבל מתוך מכתבו של הסופר קורולנקו, הלועג למנהג לקרוא לילדים על שם קדושים נוצריים: "לך קוראים הילאריון, לאבא גלקטיון.
אם הייתי נולד ביום הקדוש פסוי – הייתי פסוי קורולנקו." לשם קונוטציה הומוריסטית, בשל דמיונו למילה הרוסית "pyos", שמשמעה כלבלב, אך גם קונוטציה רצינית, בשל הקשר אל הקדוש המצרי פסוי, שנחשב מכובד בכנסייה האורתודוקסית.
לטענת פסוי, הסופר מהווה השראה ליצירתו, בשל עיסוקו הרב במיעוטים ובאחרות, ובשל תמיכתו החלוצית בזכויות אדם אוניברסליות והתנגדותו לאנטישמיות.
פסוי מוכר בשל סגנונו, בו קיים ערבוב שפות, גסויות בטקסטים, ורמיזות תרבותיות בלתי צפויות.
רמיזות אלה מגוונות מאוד, וכוללות נושאים שנעים מספרות רוסית גבוהה, שאנסון צרפתי, פולקלור יידי, ועד לתרבות פופולרית רוסית.
לעיתים הוא מתרגם שירים ומבצע גרסאות כיסוי, במיוחד לשירים מתחילת המאה העשרים.
שירתו מלווה בכלי מקלדת, לרוב בסינתיסייזר של קסיו עם גוון האקורדיון מופעל.
הוא מבצע ניסויים מוזיקליים רבים ומשלב מסורות שירים שונות, כמו כלייזמר, פופ סובייטי, ראפ ובלוז.
הוא שר בכ-6–7 שפות, בעיקר ברוסית, יידיש, אנגלית וצרפתית, לעיתים קרובות על ידי ערבוב של כמה מהן בו זמנית, לפעמים עם תוספות בשפות אחרות, למשל באוקראינית.
דוגמה לסגנון כזה היא שירו "בוראטינו", שמרפרר לספר הילדים "בוראטינו" של אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי.
הוא מתחיל בחזרה קצבית, א־קאפלה, על אותה השורה: "Buratino byl tupoy" ("בוראטינו היה טיפש").
השורה מחליפה את מילותיה לאחר מספר חזרות, והופכת לבסוף, דרך ערבוב הברות, לשורה באיטלקית.
השיר מהווה מעין פארודיה על מוזיקת הראפ והטראנס.
דוגמה נוספת לסגנונו היא השיר "Ekh lyuli lyuli" שנעשה בשיתוף עם דניאל קאהן ואוי דיוויז'ן.
השיר מתחיל מגרסת כיסוי לניגון של חיילים יהודים שגויסו לצבא האימפריה הרוסית בימי ניקולאי השני, המתאר את שגרת שמירת המצוות, והופך לשיר ראפ בעל מילים מרקסיסטיות מהפכניות.
פרק 12007אליונה אלנקובהThe Unternationale 2008דניאל קאהן ואוי דיוויז'ןНа лестнице дворцаעל מדרגות הארמון2008אולגה צ'יקינה, אליונה ארנקובה ואחריםПод покровом нощиתחת מחסה הלילה2010Opa!Shloymeשלויימה2011אנסבל טימופייבРусское богатство.
Том II.אוצר רוסי, פרק 22013אליונה אלנקובהDicuntדיסקונט2013אוי דיוויז'ןЖить не по лжиלחיות שלא בשק2013Opa!ИМАРМЕНИЯImarmenia2015НННН № 2 ППППNNNN #2 PPPP2015איגור קרטוגלובסוּס, כּלבֿ, חייל און אַ זונהסוס, כלב, חייל וזונה2017Israelifts
פסופודיים (שם מדעי: Psophodidae) היא משפחת עופות מהסדרה ציפורי שיר החיות באוסטרליה ובגינאה החדשה.
בעבר נחשבו לחלק מהוונגות, אך הופרדו למשפחה עצמאית.
במראם הם מזכירים מעט ירגזיים או חטפיתיים, אך למעשה הם קרובים יותר לעורביים.
ציפורים אלה קטנות יחסית, באורך 20 עד 30 ס"מ והן בעלות זנב ארוך ומפואר והם לרוב חיים על הקרקע בסביבות פתוחים של החורש האוסטרלי או ביערות של גינאה החדשה.
מספר מינים חיים באזורים יבשים ואף במדבר.
הם ניזונים לרוב מחרקים או מזרעים, בייחוד המינים המדבריים.
פסודוסקפירינכוס (שם מדעי: Pseudoscaphirhynchus) הוא סוג של דגי גרם סחוס גרמי ממשפחת החדקניים החיים רק במרכז אסיה לימת אראל והנהרות הקרובים אליה.
בסוג זה 3 מינים שכולם מצויים בסכנת הכחדה חמורה, וייתכן שהמין חדקן סיר דריה כבר נכחד מאחר שהוא לא נראה מאז 1960 בטבע.
סוג זה כולל את המינים הקטנים ביותר במשפחה שאורכו של הקטן ביותר, חדקן גמדי לא עולה על 27 סנטימטרים ומשקל 50 גרם.
המינים בעלי גוף שטוח, חוטם שטוח ודק בעל בינים ארוכים העוזרים לחוש את הסביבה והם בעלי "שובל" ארוך ודק על אונת הזנב העליונה.
סוג זה מקורב לסוג סקפירינכוס הנפוץ בנהרות אמריקה הצפונית.
פסולה בטוטה (ברומנית: Fasole bătută או frecată, făcăluita, sleita מילולית: מחית שעועית) היא מאכל אופייני ל העשוי ממחית של שעועית לבנה.
המחית מעורבבת בשמן, שום, מלח ופלפל שחור ומוגשת עם בצל מוקפץ או מטוגן (בשומן כלשהו אווז, חזיר) ומוגשת חם או קר.
להכנת המאכל, יש צורך בשעועית לבנה מבושלת, שום או שום כתוש, שמן חמניות או שמן נייטרלי אחר, מלח, פלפל שחור, פפריקה מתוקה לבחירה ו/או חתיכת גזר מבושל, בתוספת בצל פרוס לטיגון.
שעועית מבושלת נמעכת במזלג או בממחה, או נטחנת, תוך הוספת שמן או מעט מנוזלי הבישול, בתוספת שום, מלח ופלפל (אפשר גם פפריקה).
אם המעיכה מתבצעת בעבודת יד, מקובל להעביר את המחית במסננת דקה או במסננת תפוחי אדמה לקבלת עיסה חלקה ומשית ואם מכינים אותה בעזרת בלנדר מוסיפים שום, שמן, ומערבבים הכל היטב.
מטגנים את הבצל הפרוס במחבת עם מעט מלח ומוסיפים אותו על השעועית.
המאכל מוגש חם או קר, כמתאבן עם בצל מטוגן וחמוצים, או כתוספת לגריל מעורב או נקניקיות מעושנות.
למתכון זה ישנן גרסאות רבות, והנפוצות ביותר הן:
לשעועית מוסיפים מעט ירוקים (פטרוזיליה, שמיר) מוסיפים גם גזר, לפעמים גם חתיכת סלרישבת ריחני, והכל מבושל יחד.
באזורי נסיכות מולדובה לשעבר מוסיפים לבצל מרק או מיץ עגבניות וגם קצת רסק עגבניות לשעועית.
רומן ראדו אנטון: "מנות רומניות, יינות ומנהגים", הוצאת Paideia, בוקרשט 2001,
חַג הפֶּסַח (או בשמו המקראי: חַג הַמַּצּוֹת, וגם: חג האביב וחג החרות) הוא חג עברי מקראי, הראשון מבין שלוש הרגלים.
פסח נחוג במשך שבעה ימים, מט"ו בניסן ועד כ"א בניסן בארץ ישראל וכ"ב בניסן בחוץ לארץ שם מציינים את יום טוב שני של גלויות.
היום הראשון והאחרון מכונים "ימים טובים", והימים שביניהם מכונים "חול המועד".
פסח מציין את יציאת בני ישראל מעבדות במצרים לחירות, שחלה לפי המקרא בליל היום הראשון לחג, לאחר מכת בכורות.
היום האחרון לחג, המכונה שביעי של פסח, מציין לפי חז"ל את נס קריעת ים סוף.
מצוות החג המרכזיות הן איסור אכילה, הנאה ובעלות על חמץ במהלך כל החג, וכן מצוות עשה של אכילת מצה וסיפור יציאת מצרים בלילה הראשון של החג, הוא ליל הסדר.
בליל הסדר, מצווה מן התורה לאכול מצה ומרור ולספר על יציאת מצרים, ומדברי חכמים גם לשתות ארבע כוסות יין.
בזמן שבית המקדש היה קיים, התקיימו בחג הפסח גם מצוות עלייה לרגל, הקרבת קורבן פסח בערב החג ואכילתו בירושלים בלילה של ליל הסדר.
לאחר חורבן בית המקדש מצוות אכילת מרור בליל הסדר היא מדברי חכמים.
על אף שבכל הימים הטובים יש מצווה לומר את ההלל, הרי שאמירתו בפסח אופיינית במיוחד ובשל כך הוא מכונה בחז"ל גם בשם הלל המצרי.
סיפור יציאת מצרים והיציאה לחופשי מעבדות לחירות המבטאים את מהות החג, הפכו את החירות לסמל תרבותי, דתי ואוניברסלי.
המונח "יציאה מעבדות לחירות" השאוב מחג הפסח הפך לביטוי שגור בשפה העברית בהקשרים שונים.
המוטיב "זכר ליציאת מצרים" נאמר בכל קידוש לליל שבת או ליל יום טוב.
על פי המסורת היהודית, מהווה יציאת מצרים בפסח נקודת ציון בתולדותיו של עם ישראל.
זאת בין היתר, בלקיחתו של אלוקים את בני ישראל להיות לו לעם, ובהתחלת מסעם אל היעד למענו יצאו ממצרים- ארץ ישראל שהובטחה בברית לאבותיהם .
על פי המסופר בתורה, ירדו יעקב ובניו למצרים בשל הרעב הגדול ששרר בארץ, ושגשגו שם בזכות מעמדו הרם של יוסף בבית פרעה.
בחלוף השנים נשכחה הידידות ששררה בין פרעה ליוסף, ובני ישראל הפכו לעבדים שנאלצו לעבוד בעבודות פרך.
לאחר שנים רבות של עבדות, התגלה אלוהים למשה דרך הסנה הבוער וציווה עליו לבוא עם אהרון אחיו אל פרעה ולדרוש ממנו שישחרר את עם ישראל.
בעקבות סירובו של פרעה, הכה אלוהים באמצעות משה ואהרון את כל ארץ מצרים בעשר מכות.
ביום י"ד בניסן, ערב המכה העשירית, נצטוו בני ישראל לשחוט שה זכר בן שנה, לתת מדמו על דלתות הבתים ולאכול את בשרו באותו לילה, בשעה שאלוהים הכה כל בכור מבין המצרים.
לצד הציווי לקיים את קורבן הפסח באותה שנה, ניתן לבני ישראל ציווי התקף לכל הדורות הבאים על קיום חג במשך שבעה ימים:
ליל מכת בכורות וקורבן הפסח מכונה כיום ליל הסדר.
בעקבות מכה זאת, נכנע פרעה והורה לבני ישראל לעזוב את מצרים עוד באותו יום, שהוא יום טוב ראשון של חג הפסח:
בהמשך מסעם, ניצלו בני ישראל בים סוף.
המצרים חזרו בהם זמן קצר לאחר צאת בני ישראל, והחליטו לרדוף אחריהם ולהשיבם לעבדות.
כשהשיגו אותם, חנו בני ישראל על שפת ים סוף ולא יכלו להימלט:
אז חסם עמוד הענן את המצרים במהלך הלילה, ים סוף נבקע לשניים ובני ישראל עברו בתוכו.
לפנות בוקר שב הים למקומו ופרעה וכל חילו טבעו בים במרדף אחרי בני ישראל:
על פי חז"ל, קריעת ים סוף נעשתה בליל שביעי של פסח, ומות חיל מצרים בתוך הים והצלתם הסופית של בני ישראל מיד מצרים נעשתה בבוקר שביעי של פסח.
מקור השם פסח הוא מהמקרא, בו נכתב: .
קיימים שני פירושים למילה "פסח": על פי רש"י המשמעות היא "דילוג" או "חמלה".
פירוש נוסף, על פי אונקלוס, מסביר את המילה כ"הצלה" או "מתן חסות".
ברם, הכינוי "פסח" אינו מתייחס ,במקרא, לכל החג המכונה בימינו פסח, אלא דווקא לליל הסדר וגם לצהרים הסמוכים לו לפניו, המכונים בימינו ערב פסח.
בערב פסח אחר הצהרים התבצעה שחיטת ומריחת דם קורבן הפסח במצרים וכן בבית המקדש: שחיטת וזריקת דם הקרבן על המזבח החלה בחצות היום, ומאותו זמן חל איסור על עשיית מלאכה ואיסור אכילת חמץ, הנשמר עד ימינו.
עם שקיעת השמש וכניסת יום ט"ו בניסן החלה המצווה לאכול את קורבן הפסח, יחד עם מצות ומרור, והוא הנקרא ליל הסדר "הוא הלילה הזה לה', שימורים לכל בני ישראל לדורותם".
סוף זמן אכילתו נתון במחלוקת, אולם לכל המאוחר זמנו עד עלות השחר של יום ט"ו בניסן.
משמעות הדבר כי זמן "הפסח" המקראי נע בין 12–18 שעות זמניות, כאשר אלו החלו בצהרי היום הקודם לליל הסדר, כאשר עיקר זמנו של הפסח הוא ליל הסדר עצמו, ליל מועד הפסיחה ומכת בכורות.
עם זאת, המקרא עצמו רומז לשם הפסח כשם לכלל שבעת ימי החג, הקרויים על שם הקרבן שבראשית החג.
השם המקראי, חג המצות, מתייחס לתקופה בת שבעה ימים, מתאריך ט"ו ניסן ועד לתאריך כ"א ניסן.
החג נקרא על שם המצות שאכילתן היא מצווה מיוחדת ביום הראשון לחג, ובשאר הימים משמשות תחליף ללחם החמץ: .
בפסוקי התורה ישנה הבחנה ברורה בין קורבן הפסח לבין חג המצות ומועדיהם: .
במהלך תקופת בית שני היטשטשה ההבחנה ביניהם וחג הפסח הפך לשם נרדף לחג המצות.
החג חל בחודש ניסן, המכונה גם "חודש האביב".
לפי המקרא, החג חייב לחול בחודש זה: , ואף מעברים את השנה לשם כך.
בספרות היהודית נקשר קשר הדוק בין החג, החודש והעונה, שמסמלים פריחה והתחדשות, הן בעם ישראל והן בטבע.
זהו החודש שבו נוח לצאת למסעות משום שיש מספיק מזון בשדות לבהמות ולסוסים, ועל כן חכמים טענו כי אין זה מקרי שבני ישראל יצאו ממצרים בעונה זו: .
זהו הזמן בו החלו גם ההכנות לכניסת בני ישראל לכנען (ספר יהושע, פרק ג).
שם נוסף לחג הוא חג החירות.
בתפילה, מכונה החג על ידי חז"ל "זמן חירותנו", על שם היציאה של עם ישראל משעבוד מצרים לגאולה.
במסורת היהודית מקובל להסביר כי השם "זמן חירותנו" אינו מתייחס ליציאה לחירות כמאורע היסטורי בלבד, אלא כעניין מהותי בעל משמעות בהווה (בדומה לשמו של חג סוכות "זמן שמחתנו" ולשמו של חג השבועות "זמן מתן תורתנו").
כלומר, שם זה מלמד כי היציאה ממצרים לחירות איננה אירוע חד פעמי, שהתרחש בעבר הרחוק, אלא מאורע שהשפעתו נמשכת על כל אחד ואחת בכל דור ודור.
שם זה מבטא את משמעותו הייחודית של חג הפסח מדי שנה, כנקודת מפנה על ציר הזמן, בו מאירה ומתבררת בשורת החירות בעולם.
היום האחרון של החג נקרא שביעי של פסח, ועל פי חז"ל הוא נחוג כיום טוב כיוון שבאותו יום נקרע ים סוף.
מסיבה זו יש שקוראים ביום זה את שירת הים.
הקראים קוראים ליום השביעי שביעי עצרת, על פי הפסוק
בקרב יהודי עיראק מוכר חג הפסח גם בשם שִׁתַּאכַא (شِتّاخا), גלגול של הצירוף "השתא הכא" בארמית (ובעברית "השנה כאן") המוזכר בהגדה בפיוט 'הא לחמא עניא'.
בקרב יהודי קווקז נקרא החג בשם ניסוֹנוּ, הנגזר משם חודש ניסן העברי בהגייתו בניבם הפרסי.
שם החג באנגלית, Passover, הוא תרגום מילולי של המונח העברי ומקורו בתרגום התורה לאנגלית שבוצע על ידי ויליאם טינדייל במאה ה-16.
בגמרא מובאת ברייתא העוסקת בהכנה לפסח באמצעות לימוד הלכות פסח: "שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם הפסח שלשים יום".
שלושים יום אלו מתחילים בפורים.
בעבר היו שחישבו את תאריך חג הפסח לפי מניין הימים מיום הפורים, דבר שהוביל להשלכה דינית לגבי הנוהג לקרוא את המגילה קודם ליום הפורים, במקרים שונים.
הרמב"ם השמיט בספרו יד החזקה דין זה ששואלין ודורשין בהלכות פסח קודם הפסח שלושים יום.
היום העיקרי ללימוד הלכות החג הוא שבת שלפני פסח, הנקראת שבת הגדול.
בשבת זו נושאים רבנים דרשות ארוכות העוסקות בהכנה הלכתית ורוחנית של הציבור לפסח.
מנהג הקמחא דפסחא (בארמית: קמח לפסח, כלומר קמח להכנת המצות, נקרא גם בשם "מעות חיטין") הוא מגבית צדקה מיוחדת הנגבית מהציבור על מנת לקנות את צורכי החג לעניים, על פי הנאמר (קיצור שולחן ערוך תכ"ט) "ומנהג לקנות חיטים ולחלקם לעניים לצורך פסח".
בעבר הייתה צדקה זו מאורגנת באופן קהילתי, ובימינו מאורגנת מגבית זו על ידי גופים מקומיים, אזוריים או ארציים, כדוגמת עיריות, מחלקות רווחה, מועצות דתיות ועמותות רווחה.
התקציב לקמחא דפסחא מתקבל מיחידים, חברות, גופים ציבוריים שונים ותקציבים ממשלתיים.
במהלך הימים שלפני החג מכינים את המטבח לקראת פסח, מנקים ומכשירים את כל הכלים לשם כך.
נהוג לנקות את הכלים המשמשים לבישול ולאחסון המזון, כמו תנור, מיקרוגל, מקרר וכיורים.
יש הנוהגים לקנות כלים חדשים לפסח או להשתמש במערכת כלים נוספת המיוחדת לפסח, ויש המכשירים את הכלים הרגילים לפסח.
בהכשרה יש הלכות רבות, הכלל המנחה הוא "כבולעו כן פולטו", זאת אומרת שיש להוציא את החמץ מן הכלי באותה דרך בה הוא נבלע בכלי.
לדוגמה, אם משתמשים בכלי בדברים חמים, יש להכשירו באמצעות מים רותחים, ואם בדברים צוננים, די בשטיפה במים פושרים.
הגעלה - הטבלת הכלי במים רותחים ולאחר מכן במים קרים.
ליבון - חימום הכלי באש עד שהמתכת מתלבנת.
נהוג להתכונן לחג בניקיון הבית ובביעור כל המוצרים שיש בהם חמץ או שאור.
לרוב נהוג לנקות את הבתים מעבר לדרישה ההלכתית, שכן לפי ההלכה רק מקומות שמכניסים בהם חמץ מחויבים בבדיקה.
בליל י"ד בניסן (כלומר, הלילה שלפני ליל הסדר) נוהגים לערוך בדיקת חמץ (כולל ברכה), כדי לוודא שאין חמץ בבית.
לפני בדיקת החמץ יש הנוהגים להניח פתיתי חמץ (יש המניחים עשרה פתיתים) במקומות שונים בבית כדי לוודא שימצא חמץ כלשהו ובדיקת החמץ לא תהיה לשווא.
לאחר הבדיקה, מכריזים על ביטול החמץ, כדי להתנער מכל חמץ שאולי לא נמצא.
מן התורה צריך לבטל את כל החמץ זה שבוער וזה שלא בוער, למקרה שנשאר חמץ שלא נשרף.
הביטול מבוטא באמירת טקסט המצהיר ש"כל חמץ ושאור שראיתי ושלא ראיתי ייבטל ויהיה כעפר הארץ".
הביטול נאמר בארמית: "כָּל חֲמִירָא וַחֲמִיעָא דְאִיכָּא בִּרְשׁוּתִי, דְלָא חֲמִתֵּיהּ (או: דְּלָא חַזִיתֵיה) וּדְלָא בִיעַרְתֵּיהּ, לִבְטִיל וְלֶהֱוֵי [הֶפְקֵר] כְּעַפְרָא דְאַרְעָא." אף על פי שמן התורה, ביטול חמץ מספיק, חכמים גזרו לבדוק ולבער בפועל, כדי שלא ימצא חמץ בחג ויבוא לאוכלו.
יהודי פרס נהגו שלא לצרוך סוכר ומאכלי חלב מחשש חמץ, לפי שמזונות אלו היו נקנים בדרך כלל מן הגויים .
כמה קהילות באירופה נמנעו אף הן מצריכת חלב ומוצריו.
על פי ההלכה אסור לאכול מצה מערב י"ד עד ליל החג, כדי שהאדם יחכה לליל הסדר בשביל המצה.
מאחר שמשעות הבוקר של י"ד אסור לאכול גם חמץ, ישנה בעיה לאכול מאכלים העשויים מדגן.
יש הנוהגים לאכול מצה עשירה באותו זמן בטענה שהיא אינה נחשבת מצה שנאסרה, כיוון אין יוצאים בה ידי חובת אכילת מצה בליל הסדר.
לאורך הדורות התרחב האיסור גם לתקופה שלפני חג הפסח, ויש הנוהגים של לאכול מצה מראש חודש ניסן, ויש אף המרחיבים את האיסור לכדי חודש לפני פסח.
אצל רוב העדות קיים מנהג תענית בכורות בערב פסח, על מנת לזכור שניצלו ממכת בכורות שבה נהרגו כל בכורי מצרים.
מנהג התענית חל על גברים בכורים במשפחה.
מנהגים שונים התפתחו סביב תענית זו בנוגע למקרים שיש ילד בכור שטרם הגיע לגיל מצוות, ויש שאף נהגו שהאב מתענה כאשר אשתו בהריון עם ילדם הבכור.
תענית זו נחשבת לתענית קלה ובימינו נהוג בדרך כלל לערוך בבוקר סעודת מצווה (כמו סיום מסכת) כדי להיפטר ממנה.
איסור אכילת חמץ מתחיל מהבוקר, החל בתחילת השעה הזמנית החמישית.
על פי התורה, האיסור מתחיל רק לאחר חצות יום י"ד, (אמצע היום) שנאמר: "לא תאכל עליו חמץ" (), כלומר, מזמן הראוי להקרבת הפסח אל תאכלו חמץ (החשבון הוא בשעות זמניות).
חז"ל הקדימו את איסור האכילה בשעתיים, על מנת שלא שלא יטעו בחשבון השעות ויבואו לאכול בזמן שאסור מדין התורה.
כשעה לאחר זמן איסור חמץ, מגיע סוף זמן ביעור חמץ, הזמן שעד אליו יש לשרוף או לכלות בדרכים אחרות את כל החמץ הנותר.
בתי עסק גדולים (וגם אנשים פרטיים) נוהגים למכור את חמצם לגוי על ידי שליח, בדרך כלל רב.
גם הרבנות הראשית מבצעת זאת וההליך נקרא "מכירת חמץ".
המחמירים נוהגים שלא לסמוך על מכירת החמץ, ולבער את כל החמץ מרשותם.
לפי ההלכה, אסור לעשות מלאכה בערב פסח, לאחר חצות היום.
חומרתו של האיסור מתבטאת בקביעה, שהעושה מלאכה בזמן זה - ראוי לנידוי.
עם זאת, מותרת מלאכה הנעשית כהכנה לחג, כגון תיקון הבגדים לחג.
טעם האיסור - משום שבזמן שבית המקדש היה קיים היה הפסח נשחט לאחר חצות, ויום בו האדם מביא קורבן - הוא עבורו כיום טוב, שאין עושים בו מלאכה, וגם בזמן הזה, שאין קורבן - האיסור במקומו עומד.
לגבי הזמן שלפני חצות היום - היו קיימים בימי חז"ל חילוקי מנהגים, ובמקומות מסוימים נהגו שלא לעשות מלאכה מתחילת היום, בעוד שבמקומות אחרים הסתפקו באיסור מחצות.
לפי המשנה מנהג הגליל היה שלא לעשות מלאכה עד חצות, בעוד שמנהג יהודה היה לעשות מלאכה עד חצות.
חכמים קבעו שמנהג זה מחייב את כל בני המקום בו נוהגים מנהג זה, ואף הדר במקום שבו נוהגים לעשות מלאכה עד חצות, אם הוא בא למקום שבו אין עושים מלאכה - אסור לו לעשות שם מלאכה בפרהסיא, כדי שלא לעורר מחלוקת.
בערב היציאה ממצרים, ליל מכת בכורות, הוקרב קורבן שכונה קורבן פסח.
לאחר מכן הורה אלוהים למשה שאת קורבן הפסח ימשיכו להקריב לדורות בערב פסח אחר הצהרים, גם במשכן ובבית המקדש, ואת הקורבן יאכלו בלילה המכונה "ליל הסדר".
חג הפסח מתחיל בלילה המכונה "ליל הסדר".
בליל הסדר מתקיימות רבות ממצוות החג: אכילת מצה ומרור, שתיית ארבע כוסות, הסבה, לספר ביציאת מצרים, ובזמן המקדש גם אכילת קרבן הפסח וקרבן החגיגה.
נהגו בקהילות ישראל להזמין לסדר בני משפחה קרובים כרחוקים, עניים ואף אנשים זרים, "כל דכפין ייתי ויכול, כל דצריך ייתי ויפסח" (=מארמית, כל הרעב יבוא ויאכל, כל הצריך יבוא ויעשה את הפסח) כדי שכל אדם יוכל להסב לסעודה ולקיים את מצוות החג.
מצווה לספר בליל הסדר לילדים (ואם אין ילדים, מספרים המבוגרים זה לזה) את אירועי יציאת מצרים על פי קובץ מדרשים ואמרות חז"ל, שהיום נקרא "הגדה של פסח", כדי לקיים את מצוות סיפור יציאת מצרים.
המטרה היא להעביר את המורשת ואת הזיכרון לדור הבא, כחלק ממצוות "והגדת לבנך" המכוונת ללילה זה.
לשם כך הורו חז"ל על קערת הסדר, המכילה מאכלים סמליים לחלקים שונים בסיפור:
כרפס: ירק המשמש כמתאבן בפתיחת הסעודה, כסמל להיותנו בני חורין.
טובלים אותו במי מלח, זכר לדמעות העבדים.
מרור: ירק מר לזכר מרירות השעבוד במצרים, נאכל עם קורבן הפסח על מצה (בימינו רק מצה).
חזרת: מרור נוסף הנאכל עם מצה בכורך.
חרוסת: זכר לטיט שבו הועבדו בני ישראל בפרך.
זרוע: זכר לקורבן פסח שהיה נאכל בליל הסדר.
ביצה: זכר לקורבן חגיגה שהיו מקריבים בבית המקדש בכל אחד משלושת הרגלים.
רבים ממנהגי ליל הסדר נועדו לשמור על ערנות הילדים ולהתמיה אותם, כדי שישאלו מה שונה לילה זה מכל הלילות ויספרו להם כתשובה את סיפור יציאת מצרים; כך למשל, אמרו חכמים, שיש לחלק "קליות ואגוזים" לילדים, כדי שישאלו.
בעדות ובמשפחות מסוימות, נהגו אף לעשות הצגות לילדים לצורך כך.
מנהג גנבת האפיקומן נועד אף הוא לצורך כך.
בעבר היו נוהגים לחטוף אחד מהשני את המצה השמורה לסוף הסדר, ובימינו נותנים לילדים לנסות ולגנוב אותו; הילד אשר מצליח לגנוב את האפיקומן מבקש לרוב מתנה בתמורה להשבתו.
בקהילות רבות נוהגים למזוג כוס יין מיוחדת הנקראת כוסו של אליהו, וכן לפתוח את דלת הבית.
יש הסבורים כי מקור המנהג בכך שהמסורת רואה באליהו הנביא את המבשר לקראת בואו של המשיח והגאולה.
בתפוצות ישראל נהגו לסדר את מהלך ליל הסדר על בסיס חמישה עשר סימנים המזכירים למסובים מה עליהם לעשות בכל שלב במהלך הסדר.
חמישה עשר הסימנים הם: קדש, ורחץ, כרפס, יחץ, מגיד, רחצה, מוציא, מצה, מרור, כורך, שולחן עורך, צפון, ברך, הלל, נרצה.
ליל הסדר מסמל את יציאת בני ישראל מעבדות לחירות, ואת זכירתם את יציאת מצרים ותודתם ומחויבותם לאלוהים.
בימינו, עם חילון מושגים דתיים רבים, קיבל גם ליל הסדר ממדים הומניסטיים, והוא נחוג על ידי רבים כמסמל את חירות האדם.
בקיבוצים רבים נוסחו הגדות אלטרנטיביות, שהדגישו את פסח כחג המסמל את האביב ואת האידיאלים הציוניים והסוציאליסטיים.
סדר הפסח המוזכר במקרא הוא הבסיס הראשוני לסדרי הפסח במשך הדורות.
קרבן בקר מבושל זה מכונה אצל חז"ל "חגיגת ארבעה עשר".
סדר הפסח שהיה נהוג בביתו של רבי יהודה הנשיא, אשר שאף שבפסח כל היהודים ירגישו כבני חורין, הוא הבסיס לסדר המקובל כיום, ולכן תוקנה האכילה בהסבה גם לעניים, אשר הייתה סממן היכר לסעודת עשירים במקרא ובכל הדורות של העת העתיקה.
רבי יהודה הנשיא תיקן את ליל הסדר לפי המתואר במקרא, אשר מצווה לספר לילדים על יציאת מצרים בעת האכילה בליל הסדר, ובדרך של שאלות הילדים ותשובות האבות.
שתיית יין הייתה מקובלת בעת הסעודה בימי המקרא, וכן אמירת שבח לאל נעשתה על כוס יין (כמו הקידוש וההבדלה בשבת) "כוס ישועות אשא ובשם ה' אקרא" (תהילים).
הטקס החל בטבילת ואכילת חסה ל"כרפס", מעין מתאבן שבו העשירים בני החורין עוררו את תאבונם, כמקובל ברומא באותה עת, מתאבן המקדים את אכילת החסה השנייה והעיקרית למצוות מרור מהמקרא.
באותה תקופה היו שלוש קושיות בלבד, שתיים מהן מקובלות אצלנו כיום, חמץ ומצה לעומת מצה, שאר ירקות לעומת מרור.
הקושיה השלישית שואלת "שבכל הלילות אנו אוכלין בשר צלי, שלוק ומבושל, הלילה הזה כולו צלי".
לאחר הצגת השאלות בידי הילדים, האבות הציגו את התשובות לשאלות אלו, וקראו את הטקסט המקראי בשיטת המדרש, ולאחריו אמירת ההלל לאל.
אצל הרומאים, בסיום הטקס היה נהוג האפיקומן (אפיקומון פירושו המילולי אחרי הארוחה), שאז בשיא הדיון נהגו הרומאים להיכנס לבית שכן ולצרף את יושביו לוויכוח.
רבי יהודה הנשיא קבע שאין מפטירין לאחר הפסח אפיקומן, כלומר, לא נוהגים כמנהג הרומאים.
החג מתחיל בט"ו בניסן, ונחוג בארץ ישראל במשך שבעה ימים, ובחוץ לארץ במשך שמונה ימים שכן מתווסף יום טוב שני של גלויות.
בלוח העברי הקבוע, יום ראשון של פסח לעולם לא יחול בימים שני, רביעי ושישי, לפי הכלל שלא בד"ו פסח.
בלוח השנה במגילות קומראן החג חל תמיד ביום רביעי.
בלוח השנה הקראי ובלוח השנה השומרוני יכול לחול בכל יום בשבוע.
היום הראשון והאחרון של החג הם ימים טובים וחל בהם איסור מלאכה כבשבת, מלבד מלאכות "אוכל נפש" המותרות.
חמשת הימים שביניהם הם חול המועד, ומותרות בהם מלאכות רבות אחרות, לצורך שמחת החג, אך מלאכות מסוימות עדיין אסורות.
את ספירת העומר, שהיא ספירה של שבעה שבועות מפסח עד חג השבועות, מתחילים בלילה של יום הקרבת קורבן העומר שהיה קרב בתקופת המקדש ביום השני של פסח, כלומר: מתחילים לספור במוצאי יום טוב ראשון של פסח (ליל ט"ז בניסן).
בחוץ לארץ זה גם הלילה של סדר פסח השני.
היום המדויק שבו יש לקיים את מצוות עומר התנופה, ולפיכך גם התאריך שבו מתחילה ספירת העומר, היווה מוקד לפולמוס מרכזי בין הכתות היהודיות בתקופת המקדש.
ימי חול המועד הם ימים חצי-חגיגיים המתקיימים במהלך שני חגים בלבד – פסח וסוכות – בין יום טוב אחד המתקיים ביום הראשון לחג ויום טוב נוסף המתקיים ביום האחרון לחג (בפסח) או ביום שאחריו (סוכות ושמיני עצרת).
בימי חול המועד איסורים על מלאכות שונות בעוד מלאכות אחרות מותרות.
ההלכה הרווחת היא שאין מניחים תפילין בחול המועד, אולם ישנם מעט בקרב יוצאי אשכנז שמניחים ללא ברכה.
כמו כן אסרו חז"ל לכבס בגדים ולהסתפר בחול המועד כדי שאדם יאלץ לכבס את בגדיו ולהסתפר לפני יום טוב הראשון של החג, ולא ידחה זאת לחול המועד ועל ידי כך יבזה את היום טוב הראשון.
יש נוהגים בימי חול המועד ללבוש בגדי חג ולאכול סעודות חגיגיות.
אחד המנהגים הבולטים של חול המועד סוכות הוא קריאת שיר השירים בבית הכנסת בשבת.
על פי המסורת, בימי חול המועד הלכו בני ישראל בהנחיית עמוד הענן ועמוד האש עד לשפת ים סוף.
התורה ציוותה על יום טוב (שביתה מעשיית מלאכה) גם ביום השביעי של פסח (כ"א בניסן), אך לא ציינה את הסיבה.
ניתן היה להבין כי יש לכך קשר לתכונת המספר 7, אשר ממלא תפקיד מרכזי במועדים ובכלל (החגים המרכזיים הם בני שבעה ימים, ונמצאים בחודש הראשון ובחודש השביעי, ועוד).
עם זאת, לפי חז"ל, זהו היום שבו התרחשה קריעת ים סוף ונאמרה שירת הים.
יש הנוהגים להיות ערים בליל שביעי של פסח.
הסיבה נעוצה בכך שבעת קריעת ים סוף בני ישראל השיגו רמה גבוהה מאוד של אמונה בראותם את הנסים והנפלאות.
לכן נוהגים להיות ערים וללמוד כדי לזכות באמונה על ידי לימוד התורה.
קיים סדר לימוד מיוחד שהוזכר בספר חמדת ימים והוא מקובל בקהילות ספרדיות רבות.
בחוץ לארץ חוגגים גם יום שמיני והוא הנקרא "אחרון של פסח".
הבעל שם טוב אמר כי ביום זה מאיר גילוי אורו של משיח, ולכן ייסד את המנהג הנפוץ בימינו, לערוך בסיום החג סעודה שלישית מיוחדת בשם "סעודת משיח".
הסעודה מורכבת מאכילת מצות ושתיית ארבע כוסות יין (מנהג ארבע הכוסות נוסד על ידי האדמו"ר הרש"ב מליובאוויטש), ועיסוק לימודי בענייני המשיח.
בארץ ישראל חוגגים את "סעודת משיח" ביום שביעי של פסח.
ישנן קהילות החוגגות סעודה זו אך קוראים לה "סעודת הבעש"ט", ואומרים שנתייסדה על ידי הבעש"ט לא בתור סעודת משיח כי אם בתור סעודת הודאה על הצלתו של הבעש"ט בעת נסיעתו לארץ ישראל.
הגאון מווילנא נהג לחגוג סעודה מעין זו, באומרו שהיא "סעודת פרידה" מהמצה.
בימינו, רוב אלו הסועדים סעודה שלישית ביום אחרון של פסח הם החוגגים אותה בתור "סעודת משיח".
בעזרת ימי חג הפסח ניתן להשתמש בצופן אתב"שׁ לזכירת ימי השבוע בהם מתקיימים חגי ומועדי ישראל.
בארבעה טורים, חלק אורח חיים סימן תכ"ח סעיף ה', כתב רבי יעקב בעל הטורים: "סימן לקביעת המועדים א"ת ב"ש ג"ר ד"ק ה"צ ו"פ.
פירוש ביום א' של פסח יהיה לעולם תשעה באב.
ביום ב' בו שבועות, וביום ג' בו ראש השנה, ביום ד' בו קריאת התורה שהוא שמחת תורה, ביום ה' בו צום כיפור, ביום ו' בו פורים שעבר".
א' דחג הפסחתשעה באב שאחריו (כשאינו נדחה)ב' דחג הפסחשבועות שאחריו, (וכיום אפשר להוסיף גם את יום''שחרור ירושלים - יום ירושלים [כשאינו נדחה])
|ראש השנה שאחריו (וכן חג ראשון של סוכות ושמיני עצרת)
|קריאת התורה (שמחת תורה מחוץ לישראל שנחגג ביום טוב שני של שמיני עצרת, כ"ג תשרי) ובארץ זה זמן ההקפות השניות
|צום כיפור שאחריו (וגם צום גדליה [כשאינו נדחה])
|עצי המערכה, לציון ט"ו באב בו פסקו לכרות עצים למערכה.
(וכיום אפשר גם להוסיף: עצמאות ה' באייר).
בלילה הראשון של פסח, אומרים בקהילות אשכנז פיוט מערבית אנונימי קדום המתחיל במילים "ליל שמורים אותו א-ל חצה".
מערבית זו הייתה נהוגה בעבר גם בנוסח איטליה ונוסח רומניא, ונמצאה אף בכתבי יד של נוסח הספרדים.
בקצת קהילות, מוסיפים "אזכרה שנות עולמים" לר' מאיר ש"ץ המדבר על קרבן פסח.
בברכות קריאת שמע של שחרית, אומרים בשני מנהגי אשכנז מערכת יוצר "אור ישע מאושרים" לר' שלמה הבבלי, המשלבת את כל פסוקי שיר השירים.
לא נוהגים לומר קרובה בחזרת הש"ץ של שחרית.
אומרים לפני או בתוך תפילת מוסף את תפילת הטל, המסמנת את המעבר הרשמי מעונת הגשמים של השנה לעונה היבשה.
במהלך התפילה אומרים פיוטים שונים על חשיבות הטל, המשתנים מעדה לעדה.
משעה שאומרים את תפילת הטל ועד שמיני עצרת (שבו אומרים את תפילת הגשם), משמיטים בתפילת העמידה בברכת גבורות את המילים "משיב הרוח ומוריד הגשם", ולפי רוב המנהגים, אומרים במקומן "מוריד הטל".
במקביל, גם בברכת השנים, שהיא הברכה התשיעית בתפילת העמידה של יום חול, ישנו שינוי.
האשכנזים משנים את הבקשה באמצע הברכה מ"ותן טל ומטר לברכה" ל-"ותן ברכה".
בני עדות המזרח, משנים את כלל נוסח הברכה מברכת "ברך עלינו" לברכת "ברכנו".
שינוי זה בא לידי ביטוי רק בימי חול המועד, שבהם מתפללים שמונה עשרה ולא תפילת שבע.
מוציאים שני ספרי תורה וקוראים חמישה קרואים ב.
המפטיר עולה בספר תורה השני וקוראים .
מפטירים ב עד , האיטלקים ספרדים ותמנים קוראים גם .
ביום טוב שני של גלויות, המתקיים מחוץ לישראל בלבד, אומרים מערבית "ליל שמורים אור ישראל" לר' מאיר ש"ץ, הכולל ביכור "אור יום הנף" על קצירת העומר.
בברכות קריאת שמע של שחרית, אומרים בשני מנהגי אשכנז את "אפיק רנן ושירים" לר' משולם בן קלונימוס, המשלב את כל פסוקי שיר השירים.
בחזרת הש"ץ אומרים קרובה "אסירים אשר בכשר" לר' אלעזר הקליר.
מוציאים שני ספרי תורה כמו ביום הראשון קוראים ב עד .
ובנוסף קוראים בספר השני למפטיר כמו ביום הראשון.
אצל אשכנזים וספרדים, מפטירים ב, ומוספים ; אצל האיטלקים ובנוסח רומניא, קוראים ב, ואצל התימנים מפטירים ב, ומוסיפים .
בימי חול המועד פסח, מוציאים כול יום שני ספרי תורה, באחד קוראים כול יום את הקריאה המיוחדת לאותו היום ועולים שלושה עולים.
ביום השני של פסח, קוראים בארץ ישראל כמו בחו"ל ב, אך בניגוד לחו"ל שם יש יום טוב שני של גלויות בארץ ישראל הקריאה נחלקת לשלושה קרואים ולא לחמישה.
ביום השלישי של פסח קוראים בפרשת "קדש לי" , ואם חל בשבת הקריאה תהיה של שבת חול המועד.
ביום הרביעי קוראים בפרשת "אם כסף" עד , אם חל היום הרביעי של פסח ביום ראשון קוראים בפרשת "קדש לי" במקום ביום השלישי שהיה שבת.
ביום החמישי של פסח קוראים ב, אם חל ביום שני קוראים בפרשת "אם כסף" במקום אתמול.
ואם חל בשבת הקריאה תהיה של שבת חול המועד.
ביום השישי, ערב שביעי של פסח, קוראים ב.
בספר התורה השני, בכול הימים עולה הרביעי ב.
בשבת חול המועד נהוג לקרוא לפני קריאת התורה את מגילת שיר השירים.
יש שני מקרים שבהם שבת לא חלה בחול המועד ובכל זאת קוראים בה את שיר השירים:
אם היום הראשון של פסח חל ביום ראשון, שבת היא שביעי של פסח.
אם היום הראשון של פסח חל בשבת, כך גם אחרון של פסח.
במקרה כזה, בארץ ישראל קוראים את שיר השירים ביום הראשון, ובחוץ לארץ קוראים ביום האחרון.
בקהילות אשכנז נוהגים לומר ביום שבו קוראים את שיר השירים מערכת יוצר "אוהביך אהבוך מישרים" לר' שמעון בן יצחק, הכולל את כל פסוקי שיר השירים.
קוראים ב עד , והקריאה מתחלקת לשבעה קרואים.
מפטירים בחזון העצמות היבשות , התימנים מתחילים מ.
בקריאת התורה של החג קוראים את שירת הים.
באחד קוראים את שירת הים ב עד , והקריאה מתחלקת לחמישה כמו בכל יום טוב.
מפטירים לכול העדות והמנהגים בשירת דוד , זאת בשל הדמיון בין שירת הים לשירת דוד.
ביום אחרון של פסח בחו"ל, מוציאים שני ספרי תורה, בראשון קוראים ב עד , והקריאה מתחלקת לחמישה.
למפטיר קוראים ב כמו בשביעי של פסח.
מפטירים בנבואה של אילן ישי ב עד .
הרומנים נהגו להפטיר בשירת דבורה, ב.
המימונה הוא יום שמצוין במוצאי שביעי של פסח בקרב קהילות צפון אפריקה.
יש המסבירים שיום זה נחגג מכיוון שבימות הפסח היו נזהרים ביותר שלא לאכול האחד אצל חברו, והקפידו על חומרה זו ביותר.
לכן, מיד לאחר פסח היו מארחים אחד את השני, כדי להראות שההימנעות מאכילה אחד אצל השני לא הייתה מחמת איבה.גם בישראל, עד היום, נוהגים לפתוח את ביתם ולארח כל החפץ בכך במגוון מטעמים מסורתיים מתוקים לרוב, על מנת לבשר את יציאת החג ואת אכילת החמץ.
המימונה מלווה במוזיקה שמחה, לרוב מסורתית, מאכלים עתירי קמח ושמן, ואירוח כיד המלך.
ביהדות אשכנז כינו את מוצאי החג בשם "רומפלנאכט", ונהגו לעמול בשעות הלילה על אחסנת הכלים הכשרים לפסח והחזרת הכלים הרגילים.
חודש לאחר חג הפסח, בי"ד באייר, חל יום המכונה "פסח שני".
ביום זה מקריבים את קורבן הפסח אנשים שלא יכלו לעשות זאת בחג הפסח הרגיל, משום שהיו טמאים או רחוקים.
על פי הסיפור המקראי, הציווי לפסח שני בא לאחר שבאו אנשים אל משה שהיו טמאים בזמן ההקרבה וקבלו על כך שלא יתאפשר להם להקריב את קרבן פסח.
משה פונה אל אלוהים לבדוק מה תהיה תגובתו לדבריהם, ובתגובה נצטווה להודיע לעם ישראל על קיומו של פסח שני:
בימינו אין ליום זה משמעות מיוחדת, אולם ברוב הקהילות לא אומרים בו תחנון, ויש נוהגים לאכול בו מצות.
מאז יציאת מצרים ועד תקופת המלכים מוזכרת בתורה עשיית הפסח בשנה השנייה לצאת ישראל ממצרים, ובשנה הראשונה לכניסתם לארץ בספר יהושע.
מלבד זאת החג נזכר רק כהוראה לקיים אותו ביחד עם הוראות הביצוע המאפיינות את החג, כמו מועדו, משכו, איסור החמץ.
בספר מלכים מוזכרת עשיית חג הפסח רק בימי יאשיהו, שם מסופר על טקס בו עלה העם לירושלים והקריב צאן לאל, יחד עם ליל סעודה משותף של העם עם האל.
חג הפסח מוזכר שם רק בשלושה פסוקים, ללא אזכור של מצות או מרור.
בספר דברי הימים מוזכר פסח שעשה המלך חזקיהו ומוזכר בצורה מפורטת הפסח שעשה יאשיהו יחד עם אזכור התאריך והמצות.
בתקופת הבית השני חגגו את הפסח בירושלים במשך מאות שנים.
החגיגות כללו עליה לרגל, הקרבת צאן בבית המקדש ("זבח פסח"), אכילתו לאחר מכן ואמירת שירי תהילה לאלוהים ("הלל").
"איגרת הפסח", בת כ-2,500 שנים, שהתגלתה ביב והיא חלק ממכתבי יב נחשבת לתיעוד החוץ מקראי הקדום ביותר ששרד עד ימינו על קיום חג הפסח.
האיגרת, המתוארכת ל-419 לפנה"ס, נשלחה על ידי אדם בשם חנניה, שישב ככל הנראה בירושלים, לאדם בשם ידניה, בחיל המצב היהודי ביב ועוסקת במנהגי הפסח.
וכל חמץ שיש לכם בבתיכם הכניסו לחדריכם וחתמו בין הימים האלה...".
גם לאחר חורבן הבית נמשך המנהג של שחיטת צאן וצליית הבשר במשך שנים רבות, על אף שהיו ויכוחים הלכתיים על קיום הפסח ללא הקרבת הקורבן בבית המקדש.
במהלך המאות הראשונות לאחר החורבן התגבשה צורתו של ה"סדר" המוכר כיום.
חג הפסח כמושא לעלילות אנטישמיות
עלילות הדם שהיוו מתקפה על העם היהודי התרכזו סביב חג הפסח.
המעלילים טענו שהיהודים מערבבים במצות דם של ילדים נוצרים שרצחו לצורך זה, דבר שהוא אסור על פי ההלכה היהודית, לא רק משום "לא תרצח" שבעשרת הדיברות, אלא גם באיסור אכילת דם.
כדי לא לעורר חמת הגויים ולמנוע בסיס כלשהו לעלילות הדם היו מקומות שאף נאסרה שתיית יין אדום בחג הפסח.
יש שפרשו את מנהג פתיחת הדלת בליל הסדר בהקשר הזה - על מנת שהגויים יראו שלא מתבצעים מעשי עלילות הדם.
עלילת הדם האחרונה בעידן המודרני ארעה בעיר קיילצה שבפולין ביולי 1946, כאשר ילד שנעלם טען שהוחזק בבית ועד הקהילה היהודית וראה שם יהודים רוצחים ילד אחר.
בעקבות העלילה יצאו שוטרים ואספסוף זועם והרגו למעלה מ-40 יהודים, שרידי יהדות פולין, בפוגרום המכונה "פוגרום קיילצה".
פסוריאזיס או ספחת היא פעילות מוגברת של מערכת החיסון הכוללת דלקת אוטואימונית של תאים המתבטאת בעיקר ברובדים עוריים בצבע אדום-סגול המכוסים קשקשים אשר נושרים מן הגוף יום יומית.
הסובלים מפסוריאזיס לא מטופלת נמצאים בסיכון מוגבר לדלקת מפרקים פסוריאטית העשויה להביא לנכות פיזית והם נמצאים בסיכון מוגבר גם להשמנה, ליתר לחץ דם ולבעיות נפשיות כגון דימוי עצמי נמוך או דיכאון.
היות שפסוריאזיס היא תופעה גופנית אוטואימונית, היא איננה מדבקת כלל.
חוסרים תזונתיים או אי-ספיקות תזונתיות בנוטריאנטים שונים דוגמת ויטמין A וקרוטנואידים בכלל, ויטמין D, אינוזיטול ועוד.
שימוש בתרופות כמו חוסמי-בטא כגון פרופרנולול או בתרופות אחרות כמו ליתיום (אשר בשימוש ממושך יכול לגרום למחסור באינוזיטול).
שימוש לרעה בתרופות כמו סטרואידים סיסטמיים ובעיקר התחלת טיפול בהם ללא פיקוח ובמינון שגוי-מוגזם עם עליות מינון מיותרות או גבוהות מדי כמו גם ירידות מינון גדולות מדי.
הבעיה שכיחה בכ-3% מאוכלוסיית העולם ובעיקר באנשים ממוצא אירופי.
פסוריאזיס יכולה להופיע בכל גיל אך גיל ההופעה הממוצע אצל גברים הוא 29 ואצל נשים 27.
אם פסוריאזיס מתפרצת זה קורה בעיקר בשתי תקופות בחיים; בין גילאי 20-30 או בין גילאי 50-60.
לפי מרכז המחקר והמידע של הכנסת, נכון לשנת 2015 בישראל חיו 250 אלף סובלים מפסוריאזיס אם כי לפי הערכת אגודת הפסוריאזיס הישראלית ישנם בישראל כ-300 אלף סובלים מפסוריאזיס.
ייתכנו צורות שונות של פסוריאזיס ואדם יכול לסבול מצורה אחת או מכמה צורות יחדיו.
פלאק פסוריאזיס: רבדים בעיקר באזור הקרקפת והציפורניים.
גוטאט פסוריאזיס: נקודות פסוריאטיות אדומות קטנות, בעיקר בגב, הגורמות גרד.
פוסטולר פסוריאזיס: מצב נדיר בו מופיעים נגעים המכילים מוגלה על גבי כפות הידיים והרגליים (Zumbush).
המוגלה לא מכילה חיידקים ועל כן אינה מדבקת, סיבוך של מצב נדיר זה יכול לכלול חום גבוה
פסוריאזיס אריתרודרמה: רבדים מגוונים במקומות שונים בגוף.
בעיה זו יכולה לקרות מהפסקה מיידית, במקום הדרגתית, של נטילת סטרואידים סיסטמיים, ובעיקר אם ניטלו בכמות שגויה-מוגזמת או ללא הצדקה.
יש לנקוט משנה זהירות במתן סטרואידים סיסטמיים לסובלים מפסוריאזיס ועל רופא עור ורופא אנדוקרינולוג לפקח בצוותא על טיפול כזה ובכל מקרה המגמה היא להחליף סטרואידים לטיפול אחר אם הדבר אפשרי.
אינוורס פסוריאזיס: דלקת פסוריאטית באזורי קפלים כגון בבית החזה, מפשעה, טבור, אזור עצם העצה ואזור עצם העוקץ; כאשר דלקת זו מתרחשת סביב עצם העצה ועצם העוקץ היא יכולה לגרום כאב חריף בישיבה.
פסוריאטיק ארטריטיס היא לא פסוריאזיס כשלעצמה, אלא סיבוך אפשרי של פסוריאזיס לא מטופלת, המתאפיין בדלקת מפרקים
במקרים קלים ונקודתיים של פסוריאזיס עם רבדים קטנים המפריעים בעיקר אסתטית, למשל רק בקרקפת או רק במרפקים או בשני מקומות בלבד, נהוג לטפל בטיפול מקומי (טופיקאלי) כגון:
שמפו מבוסס תמצית בזלת פחם (כמו תמצית אלכוהולית של בזלת פחם)
שמפו מבוסס בזלת פחם ותמצית בזלת פחם יחדיו.
משחה היא מונח כללי כאן ומשמעותה יכולה להיות גם קרם, תרסיס, ג'ל או טיפות.
משחת סטרואיד כמו Betamethasone יחד עם אנלוג של ויטמין D כמו Calcipotriol.
משחת ויטמין D כמו דייבונקס
משחת ויטמין A כמו טזרוטן
לאחר חודש של שימוש יום יומי בתמיסה סטרואידלית, יש להפסיק להשתמש בה ולעבור למרוח משחת ויטמין D כמו Daivonex על אזור הרובדים שבינתיים כבר נעלמו, אך אם הרובדים חוזרים, יש לחזור למשחה סטרואידלית לעד חודש בלבד ולאחר מכן לחזור למשחת ויטמין D כמו Daivonex וחוזר חלילה, לפי הצורך.
הסיבה להפסקת השימוש בתמיסה סטרואידלית לאחר חודש והמתנה של לפחות חודש בלעדיה היא מניעת תופעות לוואי של שימוש ממושך בסטרואידים, גם אם מקומית בלבד, כמו הידלדלות העור.
כאשר יש קונטרה-אינדיקציה לטיפול סטרואידלי, תינתן חלופה נון-סטרואידלית כגון משחת חומצה סליצילית, משחת טקרולימוס ועוד.
שילוב טיפול טופיקאלי עם פוטותרפיה
עם זאת, ניתן להחליף פוטותרפיה מלאכותית בפוטותרפיה טבעית בים המלח שהיא דווקא כן אפשרית למי שסובלים מפסוראיזיס ראש (קרקפת, אוזניים, פנים).
במקרים קשים בהם כתמי פסוריאזיס נמצאים בשלושה איברים שונים או יותר כמו למשל, ראש, גב, מרפקים, ציפורניים, קפלים ועוד, נהוג לטפל בטיפול סיסטמי, לפעמים בשילוב פוטותרפיה טבעית בים המלח.
הטיפול הסיסטמי מתחלק לתזונתי ולתרופתי.
לעיתים משולבים טיפול סיסטמי תזונתי עם טיפול סיסטמי תרופתי, תלוי בחומרת המצב ובמה עוזר בפועל בהתאם לסוג הפסוריאזיס או סוגי הפסוריאזיס.
טיפול סיסטמי תזונתי כולל פיצוי על אי ספיקות תזונתיות או חוסרים תזונתיים שידוע שגורמים לבעיה או מחמירים אותה והוא לפעמים ניתן תחת הדרכה של דיאטן קליני או רופא מומחה ברפואה תזונתית.
פיצוי על אי ספיקה באינוזיטול.
כך למשל, מטופלי ליתיום אשר בעקבות נטילת ליתיום ארוכת טווח פיתחו מחסור חמור באינוזיטול ובעקבות זאת גם פיתחו פסוריאזיס, נדרשים לצריכת תוסף אינוזיטול.
הגברת ריכוזים של ויטמין D: הטיפול יסייע רק אם ישנה אי ספיקה משמעותית וגם אז רק אם היא קשורה לאטיולוגיה לפסוריאזיס באדם הספציפי.
הגברת ריכוזים של ויטמין A: הטיפול יסייע רק אם ישנה אי ספיקה משמעותית וגם אז רק אם היא קשורה לאטיולוגיה לפסוריאזיס באדם הספציפי.
קיימים תוספי פרו ויטמין A כאשר ויטמין A טבעי פועל כמו התרופה הסיסטמית-הסינתטית נאוטיגסון שהיא בעצמה צורה של ויטמין A.
נטילת אומגה-3 לצד מקור עשיר בחומצה גאמא-לינולנית כמו שמן זרעי בוראז' .
אין תמימות דעים לגבי שילוב גלותטיון עם ויטמין C.
הטיפול הסיסטמי התרופתי מתחלק לטיפול סיסטמי בתרופות סינתטיות ולטיפול סיסטמי בתרופות ביולוגיות.
טיפולים סיסטמיים בתרופות סינתטיות מסורתיות לפסוריאזיס ניתנים כקו ראשון בשל עלותם הנמוכה יחסית לטיפולים הביולוגיים.
מתוטרקסט: תרופה מדכאת מערכת החיסון כאנטגוניסטית של חומצה פולית אשר בדרך כלל נלקחת פעם בשבוע בלבד ובדרך כלל תשפיע רק לאחר חודשיים בהשפעה מצטברת (הסיבה למתן מינון נמוך ופעם בשבוע בלבד היא מניעת הרעלה קשה שיכולה להביא למוות)
נאוטיגסון: צורה סינתטית של ויטמין A; תשפיע רק או בעיקר אם האטיולוגיה קשורה לוויטמין A.
לא מומלצת לנשים בשל הגבלות מחמירות ביותר על מתן לפני הריון ואסורה לחלוטין בעת הריון והנקה.
אסטרים של חומצה פומרית ובמיוחד דימתיל פומרט: תרופה המשווקת בין היתר במותג Skilarence אשר בשנת 2017 אושר לטיפול בפסוריאזיס באיחוד האירופי; מותג זה מבוסס על מותגים ישנים יותר כמו Fumaderm או Tecfidera.
המותג Fumaderm הוא המותג הראשון של דימתיל פומרט לטיפול בפסוריאזיס ונחשב לתרופה סיסטמית סינתטית ותיקה ביותר לטיפול בפסוריאזיס, אך מותגי דימתיל פומראט אינם בהכרח נפוצים ויידרש ייבוא אישי דרך בית מרקחת או דרך תיירות רפואית.
ציקלוספורין היא תרופה סיסטמית-סינתטית ותיקה לטיפול בפסוריאזיס, אך קיימות התוויות-נגד רבות לשימוש בה והיא מועדפת פחות בשל פרופיל תופעות לוואי גבוה.
בשנת 2014 אושרה לשימוש בארצות הברית התרופה הסיסטמית הסינתטית אפרמילסט והיא תרופה מדכאת מערכת החיסון כאנטגוניסטית של האנזים Phosphodiesterase 4 (בקצרה, PDE4).
בשנת 2022 אושרה לשימוש בארצות הברית התרופה הסיסטמית הסינתטית Deucravacitinib והיא משווקת בתנאים בתר-מחקריים כמו מתן זהיר במסגרת אשפוז, מעקב רפואי פנים אשפוזי רחב, פיתוח ניירות עמדה, למידת הביקוש לצורכי תמחור וכדומה.
טיפולים סיסטמיים בתרופות ביולוגיות לפסוריאזיס כוללים תרופות מבוססות מולקולות ביולוגיות גדולות כמו חלבונים אשר בשל הקושי לסנתזן במעבדה, לעיתים מבודדים אותן מגופם של בעלי חיים.
בין תרופות אלה נפוצות ריזאנקיזומאב הנמכרת בשם Skyrizi וכן Infliximab הנמכרת בשם Remicade אך קיימות עוד תרופות ביולוגיות רבות נוספות דוגמת סקוקינומאב.
תרופות סיסטמיות ביולוגיות הן בדרך כלל יקרות יותר מתרופות סיסטמיות סינתטיות מסורתיות ולקיחתן מצריכה יותר בדיקות רקע מאשר בדיקות תפקודי כבד.
ניתן לשלב טיפול טופיקאלי במקצבים רחבים כמו אחת לשבוע או אחת לחודש, עם טיפול סיסטמי, והשאלה אם ואיך לשלב אותם וגם השאלה אם לשלב את שניהם עם טיפול בפוטותרפיה טבעית בים המלח תלויה במקרה לגופו.
בכל שנה, בעשרים ותשעה באוקטובר חל יום המודעות העולמי למחלת הפסוריאזיס שמטרתו הנגשת מידע על הבעיה והנגשת מידע על טיפולים חדשניים.
אגודת הפסוריאזיס הישראלית נוסדה בשנות השבעים ומטרתה לעזור לסובלים בישראל בכל הבעיות שבהם הם נתקלים בחייהם בישראל ופועלת מול משרד הבריאות להכנסת טיפולים חדשים לסל הבריאות, להסדרים עם בתי המלון בים המלח למתן הנחות לסובלים היורדים לטיפולים, להפעלת קבוצת טיפול ותמיכה שנתית לילדים הסובלים מפסוריאזיס ועוד.
ישנו מחקר ענף ומתמשך על פסוריאזיס.
ההשערה לפיה פסוריאזיס נגרמת כרגישות מזון לירקות ממשפחת הסולניים (כמו עגבניות ותפוחי אדמה).
ההשערה לפיה השמנה יכולה להחריף פסוריאזיס קיימת.
האפשרות לטפל בפסוריאזיס עם ניקוטינאמיד, בפרט טופיקאלית.
פסוקי השטן הוא ספרו הרביעי של הסופר סלמאן רושדי, אשר ראה אור בספטמבר 1988. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת כתר בשנת 1989 בהשמטת שם המתרגם.
הרומן זיכה את מחברו בפרס ויטברד, וכן היה בין המועמדים הסופיים לזכייה בפרס בוקר.
פרסומו עורר את זעמם של מוסלמים רבים בעולם בשל הדרך בה מוצגת דמותו של הנביא מוחמד.
שמו של הספר מתייחס לפסוקים שנאמרו לנביא מוחמד (המכונה בספר מאהונד), שחשב כי נאמרו לו על ידי המלאך ג'יבריל, אך למען האמת נאמרו לו על ידי השטן.
הספר גם יוצא באופן ברור נגד אנשים שאונסים את העולם כולו להתאים לפילוסופיית חיים אחת, לא בהכרח מוסלמית או דתית ונגד אנשים שרואים את ההווה לאור ציטוטים מכתבים כלשהם.
מעבר לזאת אחת הדמויות השוליות בספר היא אלוהים המוצג שם באופן שאינו מחמיא ולדמות אחרת, שנקראת "האימאם" יש ביוגרפיה דומה מאוד לזו של המנהיג הרוחני העליון של איראן רוחאללה ח'ומייני.
מרבית הדמויות בספר הן בני מיעוטים מוסלמיים.
עלילת הספר נעה בין עבר להווה, ובין חצי האי ערב, בעיקר בתקופה שהמוסלמים עוד היו בו מיעוט, להודו ולאנגליה.
כספריו הקודמים של רושדי, גם ספר זה מושפע רבות מאירועים אקטואליים כגון מעשי טרור.
הספר גרר אלימות רבה מצד מוסלמים במקומות שונים בעולם.
לאחר הפרסום המנהיג העליון של איראן, הוציא פתווה המורה לכל מוסלמי להרוג את סלמאן רושדי וכל מי ששותף להוצאת הספר.
סלמאן רושדי עצמו הותקף מספר פעמים על ידי מתנקשים מוסלמים ואף נפצע קשות באחת התקריות.
היטושי איגראשי שתרגם את הספר ליפנית נרצח בעקבות עבודתו.
הספר פותח עם התפוצצותו של המטוס "בוסתאן", בואינג 747, מעל חופי אנגליה, ובנפילתם ארצה של שניים מנוסעי המטוס.
שני הנוסעים הם בני מיעוטים מוסלמים מהודו שמהגרים לאנגליה.