tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מחזיקה בכ־25% מנתח שוק הליסינג בישראל עם צי כלי רכב המונה כ־37,000 כלי רכב לחכירה לתקופה ארוכה.
לחברה 3,500 לקוחות עסקיים ממגזרים שונים.
בתחום הליסינג הפרטי לחברה מחזיקה בצי רכב המונה כ-20,000 כלי רכב מאז שנת 2009, כ־32% מנתח השוק, עם 27 נקודות מכירה פרוסים ברחבי הארץ.
בתחום השכרת הרכב מחזיקה קבוצת שלמה כ־25% מהשוק הישראלי עם צי של מעל 12,000 כלי רכב להשכרה ו-29 תחנות השכרת רכב ברחבי הארץ.
קבוצת שלמה מחזיקה בזיכיון בלעדי בישראל של חברת ההשכרה הבינלאומית Sixt שלה נציגות ב־120 מדינות ברחבי העולם עם כ-4,000 נקודות השכרה.
בשנת 2019 השיקה קבוצת שלמה כחלק מפעילות החטיבה שירות השכרת רכב שיתופי דרך אפליקציה בשם שלמה Share.
השירות התחיל כפיילוט בעיר מודיעין-מכבים-רעות אך בהמשך התפרס לערים נוספות, וכיום הוא ניתן בכ-40 ערים ברחבי הארץ.
חטיבת הרכב של "קבוצת שלמה" היא זרוע המכירה של רכבי ההשכרה והליסינג התפעולי של הקבוצה.
החטיבה מפעילה 37 נקודות מכירה ברחבי הארץ ומדווחת על כ־25,000 מכירות בשנה המהוות כ־25% מנתח השוק לתחום זה.
הרכבים הנמכרים על ידי חטיבת המכירות הם רכבי יד ראשונה שגילם עד ארבע שנים, בהם נעשה שימוש על ידי לקוחות חטיבות הליסינג וההשכרה.
רכבים אלו עוברים השבחה ולאחר מכן מוצעים למכירה.
פעילות ברומניה - "קבוצת שלמה" בעלת הזיכיון של חברת SIXT ברומניה, אשר פועלת תחת חברת שלמה החזקות, ומחזיקה בצי של כ-6,500 כלי רכב.
קבוצת שלמה קיבלה בנובמבר 2007 רישיון מהמפקח על הביטוח.
בתחילת 2008 הוקמה "שלמה חברה לביטוח" המספקת ביטוח רכב, ביטוח דירה, ביטוח בתי עסק וביטוח תאונות אישיות.
לקבוצה 600,000 לקוחות עם 1,600 סוכני ביטוח פעילים.
לפי פרסומי החברה שווי תיק ההשקעות של החברה עומד על סך של 2.7 מיליארד ש"ח.
בשנת 2019 זכתה החברה במכרז חסות מסחרית על אצטדיון המושבה בפתח תקווה.
במסגרת החסות שונה שם האצטדיון ל"אצטדיון שלמה ביטוח" לארבע שנים, עם אופציה להארכה לארבע שנים נוספות.
בשנת 2019 השיקה החברה את שירות AppToYou: שירות ביטוח דיגיטלי אשר עוקב באמצעות איתוראן המותקן ברכב אחר מספר הקילומטרים שנסע הנהג ואיכות הנהיגה שלו, ומתאים לפי פרמטרים אלו את פוליסת הביטוח.
רשת מוסכים שירותי דרך וגרירה
קבוצת שלמה מפעילה את החברה המספקת שירותי דרך, גרירה ותיקוני רכב עבור למעלה מ־300,000 לקוחות מנויים.
בבעלותה צי משאיות גרירה וניידות שירות, יחד עם רשת מוסכים ב-200 נקודות שירות המציעות שירותי מכונאות ותיקונים קוסמטיים.
חברת "אפקון" הנמצאת בשליטה "קבוצת שלמה" (62%) מספקת מגוון של מוצרים ושירותים עבור תשתיות וטכנולוגיות למגוון חברות בשוק.
באפקון, שנוסדה ב־1945 עובדים היום 1,250 עובדים.
קבוצת "אפקון" כוללת את חברות אפקון התקנות ושירותים, אפקון בקרה ואוטומציה, אפקון בנייה ותדיראן טלקום.
משנת 2019 הקבוצה הקימה את "אפקון תחבורה חשמלית" לשם קידום ובנייה של תשתיות עבור רכבים חשמליים.
פעילותה של אפקון מתקיימת ברחבי תבל לרבות ברומניה, גרמניה, סין, הודו, ארצות הברית ורוסיה.
לאפקון החזקות גם חטיבת בנייה השותפה בהקמת מרכז הפיתוח הבינלאומי של חברת אינטל בפתח תקווה.
חברת "אפקון" נסחרת בבורסת תל אביב.
"שלמה נדל"ן" הוקמה בשנת 2007, כחברה העוסקת בתחום הנדל"ן המניב וייזום לנדל"ן מניב בישראל.
החל משנת 2011 החלה גם לפעול במערב אירופה.
הפעילות של החברה כוללת בעיקר ייזום והשבחת נכסים, כאשר היא רוכשת נכסים ומשביחה אותם על ידי שיפוץ, שינוי דיירים, הוספת שימושים, הגדלת זכויות וכיוצא בזה, לרבות בתי מלון ומבני מסחר ומשרדים.
בתום תקופת ההשבחה, חלק מהנכסים מוצעים למכירה וחלקם משמש למטרת השכרה לצדדים שלישיים.
שווי תיק הנכסים של "שלמה נדל"ן" נאמד ב־2 מיליארד ש"ח וההון העצמי מוערך בכ-700 מיליון ש"ח.
לחברה נכסים בשטח להשכרה בהיקף כולל של כ-270 אלף מ"ר בישראל (בערים פתח תקווה – (בה מצויים מרבית נכסי החברה), גבעת שמואל, אור יהודה, תל אביב, חיפה, יקנעם, ראשון לציון ובני ברק) ו-90 אלף מ"ר באירופה.
מטות החברה הן ב"קריית שלמה" בצריפין, ובפרנקפורט, גרמניה.
בנוסף, החברה הקימה את המרכז הלוגיסטי "קריית שלמה" בצריפין, אליו עברה הנהלת קבוצת שלמה.
החברה מחזיקה בעתודות קרקע נוספות ומשמעותיות במרכז הארץ בעיקר בתחומי התעסוקה, התעשייה והלוגיסטיקה.
התמחות החברה היא ייזום מבנים ייעודיים ומורכבים לשוכרים גדולים ובינלאומיים ובמסגרת זו ביצעה החברה את מרבית עסקאותיה בשנים האחרונות.
מאז שנת 2013 מקדמת החברה את תחום הההתדשות העירונית תחת "ייזום מגורים", המתמקד פינוי בינוי ומסלולי תמ"א 38/2. פרויקט הדגל של החברה הוא מתחם בגבעתיים אשר עתיד לכלול למעלה מ-1,000 דירות.
החברה פועלת גם בערים חולון, תל אביב ואזור בתחום זה.
"מספנות ישראל" היא המספנה הגדולה בישראל ואחת מהמספנות בבעלות פרטית הגדולות במזרח התיכון.
בספטמבר 2020 החברה הונפקה בבורסה והפכה לחברה ציבורית.
החברה פועלת בתחום הצבאי בתכנון ובנייה של ספינות טילים עבור משרד הביטחון, בנייה ותחזוקה של כלי שיט וספינות עבור משמר החופים וכספקית שירותי תיקונים לספינות חיל הים הישראלי ולמדינות נוספות.
בתחום האזרחי החברה פועלת במתן שירותי לוגיסטיקה לתחומי היבוא והייצוא ושירותי תיקוני ספינות.
מתקני החברה ומשרדיה ממוקמים בחלקו המזרחי של נמל הקישון בחיפה על שטח של 335 דונם שנחכר מרשות הנמלים והרכבות ומשמשים בתור נמל פרטי.
בנוסף, החברה מבצעת עבודות מתכת תעשייתיות ומבני פלדה גדולים, כמו ייצור עגורנים, מתקני התפלת מים, מתקני גז טבעי ועוד.
בנוסף, המספנה מייבאת מלט עבור ענפי הבנייה והתשתיות.
"קבוצת גולד בונד בע"מ" היא חברה ציבורית ישראלית שבשליטת קבוצת שלמה, שלומי פוגל וחברת מסופי ספנות.
פעילות זו כוללת את התחומים הבאים:
פעילות מסוף מכולות: כוללת מתן שירותי מסוף ואחסנת מכולות מלאות ליבוא ויצוא, לרבות מכולות קירור ומכולות ריקות.
פעילות מסוף מטענים: כוללת קליטת מכולות ריקות, פריקת וריקון המכולות ופיצול המטענים לפי הלקוחות.
ברשות "גולד בונד" תחנת רכבת בבעלות החברה המאפשרת שינוע מטענים וסחורות מאשדוד לשאר חלקי הארץ.
זכיינית BYD Auto בישראל וברומניה
ביוני 2017 רכשה קבוצת שלמה את הזיכיון של התאגיד הסיני BYD Auto שתקף ברומניה ובישראל.
חברה BYD Auto היא חברה רב לאומית, הוקמה במחוז שנזן, סין.
מאז הקמתה בשנת 1995, BYD Auto פיתחה מומחיות בסוללות נטענות.
בשנת 2016, BYD Auto מכרה 114,315 כלי רכב חשמליים חדשים, גידול של 70% מהשנה שקדמה לה, גבוה יותר מאשר שיעור הצמיחה הממוצע של רכבי אנרגיה חדשה בתעשיית הרכב בסין (כ-53%).
חברת BYD Auto הרחיבה את פתרונות האנרגיה המתחדשת ברחבי העולם עם פעילות ביותר מ-50 מדינות ואזורים.
לאחר 23 שנים של פיתוח, BYD יצרה מערכת אנרגיה נקייה, כוח סולארי זמין וזול, מערכת אחסון אנרגיה אמינה כל זאת כחלק מקידום תוכניות לתחבורה חשמלית מתקדמת.
BYD נסחרת בבורסה לניירות ערך בשנזן ובהונג קונג.
בישראל מספקת קבוצת שלמה אוטובוסים חשמליים באורך של 12 מטר.
בעתיד צפויים להציג גם אוטובוסים חשמליים באורך של 18 מטרים, מיניבוסים ומכוניות נוסעים המבוססות כולן על חשמל.
בנוסף לישראל, מוקד פעולה משמעותי של קבוצת שלמה הוא ברומניה: "קבוצת שלמה" בעלת הזיכיון של חברת Sixt ברומניה, אשר פועלת תחת חברת שלמה החזקות, והיא אחת משתי חברות השכרת הרכב הגדולות היום ברומניה.
הקבוצה מחזיקה בנתח השוק הגדול ברומניה בתחום ההשכרה והליסינג.
נדבך מרכזי בפעילות הקבוצה ברומניה הוא במכירת רכבים מיד ראשונה, בזכות הפעילות של קבוצת שלמה בייבוא ושיווק רכבים למדינה.
קבוצת שש נקודות הייתה קבוצה פמיניסטית בבריטניה שהוקמה בשנת 1921 על ידי ליידי רונדה, כדי לקדם שינויים תחוקתיים בשישה תחומים.
שש המטרות המוצהרות של הקבוצה היו:
חקיקה מספקת בנושא אלימות נגד ילדים.
חקיקה מספקת עבור אמהות אלמנות.
חקיקה מספקת עבור אמהות לא נשואות וילדיהן.
שוויון בנושא אפוטרופסות לשני ההורים נשואים.
שוויון הזדמנויות לנשים וגברים במשרות בשירות המדינה.
נקודות ממוקדות אלו התפתחו מאוחר יותר לשישה נושאים כלליים שבהם עסקה הקבוצה: שוויון לנשים בשטח הפוליטי, התעסוקתי, המוסרי, החברתי, הכלכלי והמשפטי.
הקבוצה נוסדה בשנת 1921 כדי ללחוץ על שינויים בחוקי הממלכה המאוחדת.
מזכירת הקבוצה בשנים 1921–1926 הייתה וויניפרד מאיו, שהייתה חברה בתנועת הסופרז'יסטיות.
במשך שנות העשרים של המאה העשרים, היא עסקה גם באקטיביזם בנושא אמנת שוויון זכויות בחבר הלאומים.
הקבוצה פעלה לקידום עקרונות של שוויון מוחלט בין גברים לנשים.
סוג זה של "פמיניזם ישן" או "פמיניזם של שוויון" היה לעיתים מנוגד ל"פמיניזם החדש" או "פמיניזם של רווחה" שבו דגלו קבוצות נשים אחרות באותה תקופה: כמו למשל האיחוד הלאומי של אגודות למען אזרחות שוויונית שפעל כדי להשיג חקיקה מגוננת שתחל רק על נשים.
קבוצת שש הנקודות כללה בתוכה נשים שהיו בעברן סופרז'יסטיות מיליטנטיות, כמו דורותי אי.
אוונס, מוניקה ווטלי , הלן ארצ'דייל , וכן נשים צעירות יותר כמו ויניפרד הולטבי וורה בריטן.
למרות שמספר החברות לא עלה על 300, הייתה לקבוצת שש הנקודות השפעה פוליטית ניכרת בשנים בין המלחמות ובתקופת מלחמת העולם השנייה.
הארגון פעל בשיטות חוקתיות מסורתיות, וחלק גדול מהפעילות נעשה באמצעות השבועון טיים אנד טייד (Time and Tide).
הקבוצה ארגנה משלחות לשרי הממשלה הרלוונטיים למטרותיה, ארגנה עצרות ציבוריות וכתבה מכתבים לעיתונים בעלי ההשפעה.
משנת 1933, יחד עם ארגון "מועצת הדלת הפתוחה", שדגל בשוויון הזדמנויות כלכלי לנשים, קבוצת שש נקודות הובילה את התנועה לזכותן של נשים נשואות לעבוד.
הקבוצה הייתה אחראית על הקמת המועצה לשינוי במס הכנסה, ועל הקמת האגודה לנשים נשואות, בשנת 1938.
במשך מלחמת העולם השנייה קבוצת שש נקודות עסקה במגוון נושאים הקשורים בשוויון.
הקבוצה מחתה על האפליה בשכר המתנדבות בשירותי ההגנה האזרחית, שהיה רק שני שלישים משכר הגברים, באותם תפקידים.
הקבוצה התנגדה לכך שהפיצויים שהוענקו על פציעות אישיות (הוראות חירום) בחוק משנת 1939 היפלו בין גברים לנשים.
בין השנים 1941–1943 הקבוצה הייתה מעורבת מקרוב בֿקמפיין למען פיצויים שוויוניים, ובהמשך היו לה נציגות לצד ארגון "מועצת הדלת הפתוחה" ו"אגודת פוסאט" בוועדת הקמפיין למען שוויון השכר משנת 1944 שפעל כדי להבטיח שוויון בשכר במשרות בשירות המדינה.
גם לאחר המלחמה ובשנות ה-50, הייתה לקבוצה השפעה פוליטית משמעותית.
היא לקחה חלק במחאות לשינוי ה"חוק להליכי נישואים ורכוש" כדי שיעניק לנשים נשואות הגנה כלכלית.
משנת 1967 הקבוצה הייתה מעורבת בשיתופי פעולה פעילים עם קבוצות נשים אחרות.
מזכירת הקבוצה בשנות ה-70 הייתה הייזל הנקינס הלינן.
מסוף שנות ה-70 הקבוצה דעכה בגלל כישלונה לגייס נשים צעירות יותר.
היא הושהתה בשנת 1980, ולבסוף התפרקה בשנת 1983.
הארכיונים של קבוצת שש הנקודות נמצאים בארכיון ספריית הנשים.
קבוצת תדהר בע"מ, המוכרת בשם המקוצר "תדהר", היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בייזום, הקמה, ושיווק פרויקטים למגורים, מסחר ותעשייה בישראל ומחוצה לה, ומחזיקה נכסים מניבים בישראל ומחוצה לה.
תדהר נוסדה בשנת 1993 על ידי המהנדס אריה בכר ושותפו גיל גבע.
במקור היה שייך השם "תדהר" לחברת ביצוע קטנה שנקלעה לקשיים ואותה רכשו בכר וגבע ב-29 בנובמבר 1993. בשנת 2005 השניים מכרו חלק מהחזקותיהם בחברה לאיש העסקים האמריקאי מארק וייסמן והוא הצטרף כשותף שלישי בחברה.
לאחר הקמתה זכתה במכרז לבניית יחידות דיור בפרויקט גני אביב שבלוד, ובמסגרתו היא בנתה כ-1,606 יחידות דיור.
בשנת 2000 הופכת לחברת הבנייה הראשונה בישראל המוסמכת לתקן האיכות ISO9001,
בשנת 2005 הקימה את "אופירה", תאגיד להעסקת עובדים זרים בענף הבנייה.
הקבוצה מחזיקה במחצית הבעלות על מלון "ריץ קרלטון" בהרצליה.
הזכויות שאפשרו את הקמת הפרויקט נרכשו על ידי תדהר ואיש העסקים עדי שטראוס ב-2006. במלון 115 חדרים ו–82 דירות נופש והוא נחנך ב–2013. ב-2009 רכשה החברה קרקע ביבנה, עליה הקימה 1,000 יחידות דיור אשר שווקו במבצע משותף עם ארגון חבר.
אנשי הקבע וכוחות הביטחון זכו בהנחות ברכישת דירות בפרויקט.
שיתוף פעולה נוסף עם "חבר" נעשה בשיווק פרויקט פסגות אפק בראש העין.
הפרויקט הוקם בשותפות עם קבוצת CPM.
בימים אלו (2023) מתבצעות העבודות להקמת מגדל ברחוב רוטשילד בתל אביב - בקומות התחתונות יוקם בית מלון של רשת six senses ובקומות העליונות יוקמו 72 יחידות דיור.
ב-2014 נכנסה החברה לתחום הפינוי בינוי - החברה הרסה שלושה בניינים בשכונת מורשה ברמת השרון ובהמשך הקימה שני מגדלים ובהם 192 דירות.
ב-2016 רכשה תדהר קרקע בהרצליה ועליה הקימה בתוך שלוש שנים, בשותפות עם החברות ישראל קנדה ואקרו נדל"ן את הקמפוס של מיקרוסופט ישראל ושל מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח.
בניית הקמפוס הושלמה ב-2019. נכסים מניבים נוספים של החברה כוללים קומפלקס הייטק פארק ברעננה, פארק העסקים Cu ברמת החייל, מגדל רוגובין תדהר במתחם הבורסה ברמת גן ועוד.
לחברה פעילות גם בחו"ל - בין היתר, ב–2003 הקימה תדהר, בשותפות עם אפריקה ישראל, קומפלקס של תשעה בנייני משרדים בהיקף של 80 אלף מ"ר בבלגרד, סרביה.
הפרויקט מאכלס בנקים וחברות תוכנה, כמו גם את משרדי ענקית הקניונים הישראלית ביג מרכזי קניות, שלה כמה קניונים בעיר.
ביולי 2019 רכשה אפריקה ישראל את חלקה של תדהר בפרויקט ב–66 מיליון יורו.
לפי מעקב עמותת קו לעובד, באתרי הבנייה של קבוצת תדהר נהרגו מאז 2018 ועד 9 בפברואר 2022 ארבעה בני אדם.
קבוצת ראסל היא אגודה שבחרה בעצמה עשרים וארבע אוניברסיטאות מחקר ציבוריות בבריטניה.
מקום מושבה של הקבוצה בקיימברידג' והיא הוקמה בשנת 1994 כדי לייצג את האינטרסים של חבריה, בעיקר כלפי הממשלה והפרלמנט.
הקבוצה נתפסת לעיתים כמייצגת את האוניברסיטאות 'הטובות ביותר' במדינה, אם כי מדובר במחלוקת.
קבוצת ראסל הוקמה על ידי 18 אוניברסיטאות מחקר בריטיות עתירות מחקר ברמה העולמית הממלאות תפקיד חשוב בחיים האינטלקטואליים של בריטניה ויש להן השפעות חברתיות, כלכליות ותרבותיות ברחבי בריטניה וברחבי העולם.
השם לקבוצה ניתן בגלל המפגשים הראשוניים הלא-רשמיים של חברי קבוצת המייסדים בבית המלון קימפטון פיצרוי לונדון בכיכר ראסל, בשכונת בלומסברי, ברובע קמדן, לונדון.
מטרת קבוצת ראסל לסייע ולהבטיח כי לאוניברסיטאות יהיו התנאים האופטימליים בהם לפרוח ולהמשיך להשפיע השפעה חברתית, כלכלית ותרבותית באמצעות המחקר וההוראה המובילים שלהם.
הקבוצה מספקת אסטרטגיה, פיתוח מדיניות, מודיעין, תקשורת וסנגור למוסדות החברים בקבוצה.
24 חברי קבוצת ראסל הם אוניברסיטאות עתירות מחקר ברמה עולמית.
הם מוסדות ייחודיים, שלכל אחד מהם היסטוריה ואתוס משלהם, אך הם חולקים כמה מאפיינים מובחנים.
האוניברסיטאות מאמינות שאנשים ורעיונות הם המפתח לעמוד באתגרים עולמיים.
באמצעות מחקר וחינוך ברמה העולמית הם עוזרים ליצור כלכלה דינמית, קהילות חזקות יותר ועתיד טוב יותר לבריטניה.
הם מקיימים את המחקר הטוב ביותר, חוויית הוראה ולמידה יוצאת מן הכלל וקשרים ללא תחרות עם עסקים מקומיים ולאומיים והמגזר הציבורי.
הקבוצה מייצרת יותר משני שלישים מהמחקר המוביל בעולם המיוצר באוניברסיטאות בבריטניה ותומכים ביותר מ־300,000 משרות ברחבי בריטניה
התפוקה הכלכלית של הקבוצה עולה על 32 מיליארד ליש"ט בכל שנה.
בשנים 2015–2016 למדו 417,000 סטודנטים לתואר ראשון ו־192,500 סטודנטים לתארים מתקדמים באוניברסיטה של קבוצת ראסל.
שלושים ותשעה אחוזים מהצוות האקדמי ו־34% מהסטודנטים הם בעלי אזרחות שאינה בבריטניה, ונמשכים לאוניברסיטאות בגלל האיכות, הרלוונטיות והמוניטין של קבוצות המחקר והחוגים שהם מצטרפים אליהם.
לחברי קבוצת ראסל יש גם תפקיד חזק והשפעה בתוך הקהילות האזוריות והמקומיות שלהם, הם משתפים פעולה עם עסקים על פרויקטים של מחקר משותף ומספקים בוגרי עובדים מקומיים בעלי מוטיבציה גבוהה.
קבוצת ראסל, חברה ברשת הגלובלית של אוניברסיטאות מחקר, הכוללת את הארגונים הבאים:
U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) (שבסיסה בפרייבורג), איגוד האוניברסיטאות האמריקאיות (ארצות הברית של אמריקה, שבסיסה בוושינגטון די.
סי.), הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר (אירופה, שבסיסה נמצא בלוון, בלגיה), איגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה (יבשת סין, יפן, דרום קוריאה והונג קונג וטאיוואן), ליגת C9 (הרפובליקה העממית של סין), אוניברסיטאות מחקר RU11 (יפן), קבוצת השמונה (שבסיסה בקנברה, בירת אוסטרליה) וקבוצת אוניברסיטאות המחקר הקנדי U15 (שבסיסה באוטווה, קנדה).
קבוצת ראסל, הצטרפה לשותפיה ברשת הגלובלית בחתימה על ההצהרות הבאות:
שמות המוסדות החברים בקבוצת ראסל ושנת ההצטרפות לקבוצה:
קבוצת שינדלר היא חברה שווייצרית המייצרת, מספקת ומתחזקת מדרגות נעות ומעליות לבנייני מגורים, מרכזי קניות וגורדי שחקים.
נכון לשנת 2019 מעסיקה החברה כ-66,000 עובדים בכל רחבי העולם, בעלת לקוחות ב-140 מדינות ונסחרת בבורסת SIX בשווייץ.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר אביקון, שווייץ ומפעלי החברה נמצאים בברזיל, סין, סלובקיה, ספרד, שווייץ, הודו וארצות הברית.
החברה הוקמה בעיר לוצרן, בשנת 1874 על ידי רוברט שינדלר (Robert Schindler) ואדוארד וויליגר (Eduard Villiger) כמפעל לייצור מכונות וציוד הרמה.
בשנת 1906, הוקמה חברת הבת של שינדלר בעיר ברלין, גרמניה ובהמשך נפתחו סניפים נוספים ברחבי אירופה.
בשנת 1979, רכשה שינדלר את חברת המעליות הותון (Haughton), שסיפקה שירותים זהים בארצות הברית.
בשנת 1980, החלה החברה לספק שירותים ברפובליקה העממית של סין.
בשנת 1989, רכשה החברה את חטיבת המעליות בחברת וסטינגהאוס, שהייתה גורם מרכזי בייצור מעליות בארצות הברית.
בשנת 1999, רכשה שינדלר כ-63% ממניות חברת אטלס (Atlas), שסיפקה וייצרה מדרגות נעות ומעליות בברזיל.
בחודש פברואר 2007, נקנסה שינדלק בסכום של כ-144 מיליון אירו בעקבות פרשת קרטל המעליות בו הייתה מעורבת החברה.
החל משנת 2011, נותנת החברה חסות לפרויקט סולאר אימפולס, שמטרתו לפתח ולבנות מטוס הנע באמצעות מנוע חשמלי המוזן מתאים סולאריים.
בשנת 2016, מונה תומאס אוטרלי (Thomas Oetterli) למנכ"ל החברה.
במרץ 2021 הגישה רשות התחרות כתב אישום בגין הסדר כובל (קרטל) נגד החברה וחמש חברות נוספות בטענה להסדרי אי-תחרות על לקוחות שהתקיימו בינה לבין החברות הנוספות.
לקבוצת שינדלר 44 חברות בת המספקות שירותים שונים ברחבי העולם:
קבוצת קמדן טאון הייתה קבוצה של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטים אנגלים שפעלו בשנים 1911–1913. לעיתים קרובות התכנסה הקבוצה בסטודיו של הצייר וולטר סיקרט, באזור קמדן טאון בלונדון, ומכאן שמה.
בשנת 1908, הקים מבקר האמנות פרנק רוטר את "איגוד ברית האמנים" (AAA), קבוצה שנפרדה מהחברות האמנותיות של האקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) וחיקתה את הסלון הצרפתי העצמאי.
רבים מהאמנים שהצטרפו לקבוצת קמדן טאון הציגו עם איגוד ברית האמנים.
בשנת 1907, ארגן וולטר סיקרט קבוצה של אמנים שונים שנקראה "קבוצת רחוב פיצרוי" שהיו בה גברים ונשים ואמנים שונים כגון: ספנסר גור, וולטר ראסל, ויליאם רוטנשטיין ואחיו אלברט רוטרסטון,לוסיאן פיסארו, אתל סנדס ואנה הופ הדסון.
שנה לאחר מכן סיקרט הקים קבוצה נוספת של ציירים גברים - קבוצת קמדן טאון.
ההשפעות על חברי הקבוצה כוללות את הציירים וינסנט ואן גוך ופול גוגן וניתן לעקוב בבירור על השפעתם בעבודות הקבוצה הזו.
הם הציגו חלק גדול מפרי יצירתם בלונדון לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה.
בתקופה זאת הקבוצה הייתה מעניינת וחשובה מבחינה אמנותית.
בציור "בקולנוע" של מלקולם דרומונד מצוינת תחושה הקלסטרופובית שלו.
זהו הקשר דומה ליצירתו של סיקרט שצייר סצנות רבות של אולמות מוזיקה סוערים, כולל ציור "גלריית המוגול העתיקה" וכן בתמונתו של סיקרט "אנוני" (1914) שנחשבת ליצירת המופת של הקבוצה הזו.
התמונה מתארת את השעמום, הניכור והאדישות של הזוג המצויר בה.
הקבוצה ארגנה גם תערוכה של ציורים קוביסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים.
בשנת 2008 נערכה בגלריית טייט בריטניה בלונדון רטרוספקטיבה משמעותית ליצירות הקבוצה.
אבל בתערוכה זו, התוכנית לא כללה שמונה מהחברים בקבוצת קמדן טאון ביניהם דאנקן גרנט, ג'יימס דיקסון אינס, אוגוסטוס ג'ון, הנרי לאמב, ונוספים, בטענה שציוריהם אינדיוידואליים ופחות הושפעו בקבוצת קמדן טאון.
בתחילה החליטה הקבוצה שתכלול 16 חברים, גברים בלבד: מקסוול גורדון לייטפוט נפטר לאחר התערוכה הראשונה, ודאנקן גרנט נבחר למלא את מקומו.
אף על פי שנשים הודרו מקבוצת קמדן טאון, היו כמה אמניות כמו אתל סנדס, אנה הופ הדסון ומרג'ורי שרלוק שהיו מעורבות בפריפריה, אך אחרות כמו סילביה גוס נידחו לחלוטין.
קבוצות הקרב של האיחוד האירופי הן יחידות מיוחדות בצבאות המדינות החברות באיחוד האירופי הכפופות ישירות למועצת האיחוד.
עקרונות הפעולה של קבוצות הקרב נקבעו במדיניות הביטחון וההגנה המשותפת.
קבוצת קרב סטנדרטית היא גדוד בן 1,500 חיילים מתוגבר בתומכי לחימה, אולם ישנן קבוצות קרב גדולות יותר.
חלק מקבוצות הקרב מורכבות מחיילים מצבא אחד בלבד, בעוד חלקן מורכבות מחיילים מצבאות רבים.
הרעיון הראשוני ליצור יחידות רב-לאומיות בגודל גדוד אשר יהיו כפופות ישירות למועצת האיחוד ויהיו זמינות לתגובה מהירה בכל מקום, הועלה לראשונה בפומבי בפסגת המועצה האירופית ב-10–11 בדצמבר 1999 בהלסינקי.
הרעיון קיבל חיזוק לאחר מבצע ארטמיס ב-2003, אז הצליחו מדינות האיחוד האירופי להרכיב במהירות כוח רב-לאומי שסייע במשימת השכנת שלום בקונגו.
בעקבות המבצע, ב-10 בפברואר 2004 פרסמו צרפת, גרמניה ובריטניה תוכנית מפורטת להקמת קבוצות קרב.
בנובמבר של אותה שנה הוקמו כבר 13 קבוצות כאלה.
בשנת 2007 הוקמה קבוצת הקרב הבלקנית בהשתתפות שש מדינות.
בשנת 2009 הוקמה קבוצת הקרב הצ'כית-סלובקית.
בשנת 2010 הוקמה קבוצת הקרב הבריטית-הולנדית.
בשנת 2013 הוקמה קבוצת הקרב ויימאר בהשתתפות פולין, גרמניה וצרפת.
מטרתן העיקרית של קבוצות הקרב היא לשמש ככוח שמירת שלום במקומות שונים ברחבי העולם, אולם נכון ל-2021 מעולם לא הופעלה קבוצת קרב מחוץ לגבולות האיחוד האירופי.
קבוצות הקרב אמורות להיות מופעלות רק באישור מועצת האיחוד האירופי, והן צריכות להיות מוכנות לפעולה תוך חמישה עד עשרה ימים מהרגע שהתקבלה ההכרעה במועצה לצאת לפעולה.
פעולה של קבוצת קרב אמורה להימשך 30 יום.
קבוצת קרב סטנדרטית היא יחידה בגודל של גדוד מתוגבר בתומכי לחימה, בן 1,500 חיילים.
עם זאת, ישנן קבוצות קרב גדולות יותר.
בסך הכל לאיחוד האירופי ישנן 18 קבוצות קרב, ובכל רגע נתון אמורות שתיים מהן להיות בכוננות.
קבוצות הקרב מתחלפות בתפקיד זה מדי חצי שנה.
הצבאות הגדולים באיחוד האירופי (צרפת, גרמניה ואיטליה) מפעילים קבוצות קרב משלהם.
הצבאות הקטנים יותר משתתפים בדרך כלל בקבוצות קרב רב-לאומיות.
עם זאת, בכל קבוצה כזו ישנה "מדינה מובילה" אשר אחראית על הפיקוד.
כל מדינות האיחוד האירופי שולחות חיילים לקבוצת הקרב למעט מלטה ודנמרק.
כמו כן, בקבוצות הקרב משתתפות גם ארבע מדינות שאינן חברות באיחוד: מקדוניה הצפונית, טורקיה, נורווגיה ואוקראינה.
קבוצת רובינשטיין היא קבוצת חברות ישראלית הפועלת בתחום הבנייה, הדיור המוגן והנדל"ן המניב.
הקבוצה הוקמה בשנת 1931 על ידי אהרן רובינשטיין (אביו של אמנון רובינשטיין) ושותפים נוספים, ובהמשך הצטרף אליו אחיו אברהם רובינשטיין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם כניסת בני הדור השני של המשפחה לפעילות בחברה, הופרדה הבעלות בחברות שהחזיקה בין בני משפחה שונים.
בין הנכסים של הקבוצה נמנים רשת אחוזות רובינשטיין, חברה המנהלת ומפעילה בתי דיור מוגן, מגדלי המשרדים בית רובינשטיין, מגדל סונול ותאומי רובינשטיין בתל אביב.
ענף אחר של המשפחה מחזיק ברשת בתי הדיור מוגן "בית הזהב".
מייסד הקבוצה, אהרן רובינשטיין, נולד בפולין, השני בין שבעה אחים ואחיות.
אביו, מרדכי רובינשטיין, היה ממשפחה של סוחרים ובעלי בית־חרושת.
בשנת 1924 הגיע מרדכי רובינשטיין לבדו לארץ ישראל.
זמן מה אחר כך הצטרפה אשתו ושישה מילדיו, כשהאחות הבכורה נשארה בפולין.
בשנה הראשונה גרה המשפחה ביפו, ואחר־כך עברה לשכונת נוה שאנן בתל אביב.
מרדכי רובינשטיין הפסיד את רוב הכסף שהביא עמו מפולין.
לכן, כשהיה בן 17, נאלץ אהרן רובינשטיין לעזור בפרנסת המשפחה, ועבד בקידוח בארות.
בהמשך, למד טפסנות בטון וארגן שותפות של פועלים שעסקה בתחום.
בשנת 1931 פנה אל אהרן רובינשטיין קבלן בשם זליג שחורי, שזכה בעבודות הבטון להקמת מוזיאון רוקפלר בירושלים, והשניים יצרו שותפות בשם רובינשטיין-שחורי לעבודות בטון.
השותפות זכתה במכרזים של ממשלת המנדט להקמת ארבעה בנייני משטרה ("מצודות טגארט"), ברמת־גן, נס־ציונה, רחובות ותל מונד (כיום מבנה בית הסוהר השרון), בנוסף בנתה את בית־הספר ביל"ו בשדרות רוטשילד בתל אביב ואת בניין הדואר המרכזי ביפו, ביצעה עבודות בנמל יפו ובמחנות הצבא הבריטי בארץ ישראל ובקפריסין.
בשנת 1949 הכניס אהרן רובינשטיין שלושה מאחיו לעסקיו ושותף נוסף, אליעזר וקסמן.
הוא הקים את חברת "אהרן רובינשטיין ושות'", שבה החזיק ב-60% מהמניות, ושאר השותפים החזיקו 10% כל אחד.
לאחר כעשר שנים פרשו שני אחים והאח הצעיר, אברהם רובינשטיין, רכש את חלקם.
בשנות ה-50 וה-60 התרחבה החברה באופן משמעותי והחלה לבנות שכונות שלמות, בין השאר את שכונת רמת יוסף בבת ים, את השכונות נאות רחל ונאות שושנים וחלק משכונת קריית בן-גוריון בחולון, שכונת אפרידר באשקלון, ואחר־כך חלקים גדולים משכונות רמת־אשכול, הגבעה־הצרפתית, פת וגילה בירושלים.
שכונת "נאות רחל" הוקמה בתחילת שנות ה-60 ונקראה על שם אשתו של אהרן רובינשטיין, רחל, שנפטרה ב-1962.
בשנת 1974 הייתה שותפה קבוצת רובינשטיין להקמת "החברה לישראל ב'", על פי הדגם "החברה לישראל" "המקורית" שהוקמה שש שנים קודם, במטרה לגייס הון של מיליונרים יהודים בישראל ובעולם להשקעה במפעלי תעשייה, תמורת הטבות מס.
ההשקעה הראשונה של החברה הייתה במניות מפעל "עסיס", ובהמשך רכשה את השליטה במפעל.
ב-1980 רכשה קבוצת רובינשטיין את השליטה ב"חברה לישראל ב'".
חלק מהתמורה שולמה במניות "החברה לישראל" המקורית, שגם בה החזיקו מניות.
בשנות ה-70 התחיל הדור השני של המשפחה להיכנס לחברה.
השותף וקסמן פרש מהחברה, מפני שראה שבניו לא יוכלו להיקלט בה והחליט לצאת עם חלק מהרכוש שיוכל להעביר לבניו, ולהישאר בחברה כשכיר.
האחים רובינשטיין קנו את חלקו, כל אחד לפי חלקו היחסי בחברה, ונוצרה חלוקה חדשה: 75% לאהרון ומשפחתו 25% לאברהם ומשפחתו.
בין אהרון ואברהם נוצרה בתקופה זאת חלוקת עבודה.
אברהם עסק בניהול השוטף, פיתוח הקרקעות, ביצוע, מכירות, כשעל חלק מהתחומים ממונים בני הדור השני.
אהרון התעסק בפיתוח עסקים חדשים, כולל השתלטות על חברות.
קבוצת רובינשטיין התרחבה לתעשייה באמצעות חברת החזקות בשם "לנדקו", כולל רכישת מפעלי השימורים "עסיס" ו"מן", ונכנסה לענף התיירות, עם שותפות ברשת מלונות "בזל", במלון "אסטוריה" ובחברת הנסיעות "קופל".
בנוסף השתלטה על חברה שנסחרה בבורסת ניו יורק, שהיו שבבעלותה בתי דירות בעיר ניו יורק.
חברת "לנדקו" הוקמה בשנת 1963, נרכשה על ידי משפחת רובינשטיין ב-1971, והונפקה בבורסת תל אביב ב-1978, בשם "לנדקו-רובינשטיין השקעות".
בין החזקותיה היו 42% ממניות "חברת הירקון", חברה שהוקמה לשם פיתוח שטח תל אביב שמצפון לירקון, שבין בעלי המניות שלה היו גם עיריית תל אביב-יפו וחברת הכשרת היישוב.
בשנת 1984 הונפקו עסקי הבנייה של המשפחה תחת השם "רובינשטיין ושות' חברה קבלנית", חברת החזקות שתחתה פעלו שורה של חברות.
בשלב זה נחשף בציבור לראשונה היקף העסקים של המשפחה וההחזקות השונות שלה.
מיד אחר כך החלה לעלות השאלה של המשך ניהול הקבוצה.
שני המועמדים העיקריים היו אמנון ומרדכי (מוטי), בניו של אהרון.
מרדכי עבד בחברה מאז 1969 וראה עצמו כיורש, אך אביו העדיף את אמנון הבכור, שפנה לאקדמיה ואחר כך לפוליטיקה והיה מעורב בעסקי המשפחה רק באופן חלקי.
אשתו של אמנון, רוני רובינשטיין, שהיא עורכת דין במקצועה, עבדה בחברה והחזיקה במניות לאחר שנכנס לכנסת ולממשלה.
מרדכי החליט לקחת את חלקו ולפרוש, ומכר את מניותיו לדודו אברהם בשנת 1985. בהמשך חולקו שאר נכסי הקבוצה.
אברהם ומשפחתו קיבלו את עסקי הבנייה והנדל"ן של "רובינשטיין ושות'" ואהרון ומשפחתו את "לנדקו".
המהלכים שהביאו להפרדת עסקי המשפחה נעשו על רקע הנפקת החברה בבורסה, דבר שהוביל ב-1987 לחקירה של רשות ניירות ערך על אי-סדרים במהלך ההנפקה.
לאחר הפרדת הבעלות התמקד מרדכי רובינשטיין בניהול חברת "בית הזהב", שייסד עם שותפים ב-1981 לשם הקמת בית דיור מוגן בשכונת יד אליהו בתל אביב.
אברהם רובינשטיין ובנו יואב הועמדו למשפט בפרשת הנפקת חברת "רובינשטיין ושות' באשמת מרמה, בטענה שהסירו את כוונתם לרכוש מניות בהנפקה ולהשתלט על החברה.
הם הורשעו בדצמבר 1991 בבית המשפט המחוזי, ערערו לבית המשפט העליון וזוכו.
אברהם נפטר ב-31 בדצמבר 1995. לאחר מותו כך פרץ סכסוך ירושה בין שני ילדיו, אמם ואח שלישי, רמי רובינשטיין.
רמי רובינשטיין קיבל את השליטה בעסקיו של אביו, ובין השאר הקים את "אחוזת ראשונים", בית דיור מפואר בראשון לציון.
בשנות ה-2000 נכנס הדור השלישי לעסקי המשפחה.
גיל רובינשטיין, בנו של רמי ונכדו של אברהם, הוביל את הקמת רשת הדיור המוגן "אחוזות רובינשטיין".
בנוסף הקימו רמי וגיל רובינשטיין את מגדלי המשרדים בית רובינשטיין, מגדל סונול ותאומי רובינשטיין בתל אביב.
גולן רובינשטיין, בנו של מרדכי (מוטי) ונכדו של אהרון, החל לנהל את חברת "בית הזהב".
החברה נכנסה לשוק הבריטי ב-2015 כאשר רכשה שמונה בתי אבות בשותפות עם איש העסקים יגאל אהובי.
את הפעילות באנגליה מנהל ארנון רובינשטיין, אחיו של גולן.
"חברת הירקון" עברה לבעלותם של רוני רובינשטיין, רעייתו של אמנון רובינשטיין, ושל אחיו של אמנון, גיורא רובינשטיין.
החברה מחזיקה קרקעות בשכונת כוכב הצפון, נמל התעופה דב הוז, ו"הגוש הגדול" שעליו הוקמה שכונת נופי ים.
החברה גם מחזיקה בחלק מהבעלות על מגדל המאה ברחוב אבן גבירול בתל אביב, וב-2009 רכשה עם שותפים גם את קומת המסחר במגדל.
קבוצת רכיבים קשירים היטב היא חלוקה של גרף מכוון וקשיר לרכיבים קשירים היטב, כאשר כל רכיב קשיר היטב מחובר למשנהו באמצעות צלע מכוונת (חד-כיוונית), מה שמביא לידי קבלת גרף מכוון וקשיר העשוי מקבוצת רכיבים קשירים היטב.
רכיב קשיר היטב הוא קבוצת קודקודים המוכלת בגרף, כך שבין כל שני קודקודים קיים מסלול.
רכיב קשיר היטב מסתיים כאשר ניתן להגיע מקודקוד אחד לקודקוד אחר בגרף, אך לא ניתן לחזור באותה הדרך (כלומר קיימת בניהם צלע מכוונת שיוצרת מסלול חד-כיווני).
גרף רכיבים קשירים היטב (מסומן G-SCC), מכיל בתוכו את V-SCC ו-E-SCC אם בין שני רכיבי SCC יש צלע מגשרת, אזי גם בתוך E-SCC תהיה קיימת צלע בהתאם לקודקודים שב-V-SCC.
G-SCC הוא גרף מכוון חסר מעגלים.
אם יבוצע שחלוף בגרף, תתקבל אותה קבוצת קודקודים V-SCC, וב-E-SCC יתקבלו אותן צלעות, כאשר כל זוג קודקדים בצלע התחלף עם האחר, גרף זה מסומן G-transpose.
אם קיימת צלע (u,v) ב-E-SCC, אזי הצלע (v,u) אינה קיימת.
מציאת קבוצת רכיבים קשירים חזק של גרף
על מנת למצוא קבוצת רכיבים קשירים היטב של גרף נתון, משתמשים בהרצת אלגוריתם חיפוש לעומק.
מתחילים בהרצה של האלגוריתם ובהרכבת קבוצות הרכיבים הקשירים היטב.
בהמשך, בודקים האם קיימות צלעות בין שני רכיבי SCC שונים.
קבוצת שנאה היא קבוצה חברתית וקבוצת אינטרס המקדמת ודוגלת בשנאה, עוינות או אלימות כלפי בני גזע, עדה, לאום, דת, מגדר, זהות מגדרית, נטייה מינית או כל מגזר ייעודי אחר בחברה.
לפי ה-FBI, המטרה העיקרית של קבוצות השנאה היא לקדם איבה, עוינות וזדון כלפי אנשים המשתייכים לגזע, דת, מוגבלות, נטייה מינית או מוצא אתני/לאומי השונה מזו של חברי הארגון.
בארצות הברית, הימין האלטרנטיבי הוא מונח רחב הכולל שורה של ארגונים המתאפיינים בגזענות, באנטישמיות ובתמיכה בעליונות לבנה, ואלו מהווים בדרך כלל קבוצות שנאה.
בין הארגונים האלה נמנים הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, קו קלוקס קלאן, הנערים הגאים ותנועת היצירה.
הארגון "אומת האסלאם" הוגדר על ידי המרכז המשפטי לדרום העני ועל ידי הליגה נגד השמצה כקבוצת שנאה המקדמת עליונות שחורה.
במתמטיקה, קבוצת קנטור מוכללת, היא דוגמה לקבוצת נקודות במישור הממשי שהיא קבוצה דלילה (בפרט היא אינה מכילה קטעים לא מנוונים), ובכל זאת היא בעלת מידת לבג חיובית.
קבוצת קנטור המוכללת היא הכללה של קבוצת קנטור ושתיהן נקראות על שם המתמטיקאי גיאורג קנטור.
במאמר משנת 1875, המתמטיקאי הנרי סמית' דן בקבוצה דלילה בעלת מידה חיובית על המישור הממשי, והמתמטיקאי ויטו וולטרה הציג דוגמה דומה ב־1881. בעוד קבוצת קנטור המוכרת כיום התפרסמה בשנת 1883. מבחינה טופולוגית קבוצות קנטור המוכללות מקבילות מבחינה טופולוגית לקבוצת קנטור הסטנדרטית.
בדומה לבניית קבוצת קנטור, קבוצת קנטור מוכללת בנויה על ידי הסרת קטעים מסוימים מקטע היחידה .
ניתן גם להגדיר את הקבוצה על ידי הורדת קטע באורך ישירות, אך מהלך זה ידרוש להגדיר את הסדרה בצורה כזאת שבכל שלב יחוסר חלק יחסי של כל קטע על מנת שלא להגיע למצב בו יש קטע ריק בבנייה.
בעזרת הליך הבנייה מלעיל ניתן להגדיר את קבוצת קנטור בדרך הראשונה שהוצגה על ידי בחירת , כלומר הסדרה הקבועה 1/3. ראה ערך מלא על קבוצת קנטור.
בעקבות בחירת סדרת גודל הקטעים שמוסרים בכל שלב קבוצת קנטור היא בעלת מידה אפס, זאת לעומת קבוצות קנטור מוכללות רבות.
קבוצת סמית'-וולטרה-קנטור היא קבוצת קנטור מוכללת אשר נקראת על שמם של שלושה מתמטיקאים, הנרי סמית', ויטו וולטרה וגאורג קנטור.
תהליך יצירת הקבוצה מתחיל בהסרת ה־1/4 האמצעי מקטע היחידה (זהה להסרת 1/8 משני צידי הנקודה האמצעית בקטע היחידה) כך שהקבוצה הנותרת היאהשלבים הבאים מורכבים מהסרת מאמצע כל אחד מה־ קטעי משנה שנותרו.
לכן בשלב השני של התהליך הקטעים וכן נמחקים, מה שמשאיר את הקבוצהלאחר המשכת התהליך בצורה רקורסיבית עד אינסוף, קבוצת סמית'-וולטרה-קנטור היא קבוצת הנקודות שלעולם לא מוסרות בתהליך.
התמונה למטה מציגה את הקבוצה המקורית וכן את חמשת האיטרציות העוקבות של תהליך זה,
כל איטרציה שלאחר מכן בתהליך בנייתה של הקבוצה מסיר באופן יחסי פחות מהקטעים הנותרים, זאת לעומת קבוצת קנטור.
לפי תהליך הבנייה, קבוצת קנטור מוכללת אינה מכילה קטעים ולכן בעלת פנים ריק, כלומר .
בנוסף קבוצת קנטור מוכללת היא חיתוך בן מנייה של קבוצות סגורות, ולכן קבוצת קנטור מוכללת בעצמה קבוצה סגורה.
ניתן להשתמש במכפלה קרטזית של קבוצות קנטור מוכללות על מנת למצוא קבוצות בלתי קשירות לחלוטין בממדים גבוהים יותר עם מידה שאינה אפס.
על ידי שימוש ב על קבוצה דו־ממדית מסוג זה, ניתן למצוא , שהיא עקומה כך שכל הנקודות עליה בעלות שטח חיובי.
קבוצת קנטור מוכללת משומשת על מנת לבנות את שהיא פונקציה ממשית גזירה בכל מקום, בעלת נגזרת חסומה בכל מקום אך שנגזרתה אינה אינטגרבילית רימן.
חלק מקבוצות קנטור מוכללות (לדוגמה קבוצת סמית'-וולטרה-קנטור) אינן , ובכך הן דוגמה לקבוצות קומפקטיות שאינן מדידות ז'ורדן.
פונקציית האינדיקטור של חלק מקבוצות קנטור המוכללות (לדוגמה קבוצת סמית'-וולטרה-קנטור) הן דוגמה לפונקציה חסומה שאינה אינטגרבילית רימן בקטע .
בהיתן קבוצת קנטור מוכללת הנוצרה מסדרה כמתואר בהגדרה הפומרלית, מתקיים כי, קבוצה זניחה אם"ם .
חישוב מידת לבג של קבוצת קנטור מוכללת
על מנת לחשב את מידת הלבג של קבוצת קנטור מוכללת, ניתן לחשב את מידת הלבג של כל קטע אשר מורידים במהלך הבנייה הרקורסיבית של הקבוצה.
לדוגמה, נניח כי נמצאים מסירים את הקטעים האמצעיים בעלי אורך באיטרציה ה־ של התהליך, באשר אזי לקבוצת הקנטור המוכללת המתקבלת יש מידת לבג הניתנת לחישוב בצורה הבאה,אשר עולה מ־0 ל־1 כאשר יורדת מ־1/3 ל־0 (וכן המקרה בו בלתי אפשרי בצורת בנייה זו).
מידת לבג של קבוצת סמית'-וולטרה-קנטור
לקבוצת סמית'-וולטרה-קנטור יש מידת לבג חיובית בעוד לקבוצת קנטור יש מידה אפס.
במהלך התהליך, הקטעים המוסרים הם בעלי אורך כולל שלמה שמראה שלקבוצת הנקודות הנותרות יש מידה חיובית של 1/2. מה שהופך את קבוצת סמית'-וולטרה-קנטור לדוגמה לקבוצה סגורה בעלת שפה עם מידת לבג חיובית.
קבוצת רוּסיץ' היא מיליציה רוסית ימנית־רדיקלית ונאו-נאצית.
המייסד והמנהיג שלה הוא אלכסיי מילצ'קוב, והיא פועלת במסגרת קבוצת ואגנר.
הקבוצה נלחמה לצד בדלנים פרו-רוסים במלחמת דונבאס מיוני 2014 עד יולי 2015, ולצד חיילים רוסים בפלישה הרוסית לאוקראינה.
הקבוצה נלחמה לצד הבדלנים הפרו-רוסים באוקראינה במלחמת דונבאס מאז יוני 2014, במסגרתה ביצעה פעולות סיור וחבלה מאחורי קווים אוקראינים, וכן מילאה תפקיד משמעותי במספר קרבות מרכזיים בתחילת המלחמה.
בקיץ 2014 נלחמה הקבוצה לצד מפקד הכוחות הבדלנים הרוסי אלכסנדר "באטמן" בדנוב והשתתפה בקרבות על נמל התעופה לוהנסק.
אחד המבצעים הידועים ביותר של הקבוצה היה מארב של טור של גדוד איידר האוקראיני במחוז לוהנסק ב-5 בספטמבר 2014, לאחר שהייתה אמורה להיכנס לתוקף הפסקת אש.
ב-6 בספטמבר דווח כי 11 חיילים נהרגו במארב "שאורגן על ידי הכוחות המיוחדים של רוסיה".
בפרסום אחר מאותו היום צוין כי במארב נהרגו בין 20 ל-29 לוחמים.
קבוצת רוסיץ' פרסמה סרטון מחקירתו של איבן איסיק, חבר מגדוד איידר שנלכד במהלך המארב.
בסרטון נראה איסיק כאשר על לחיו מגולף קולוברט, צלב קרס סלבי המשמש כסמל הקבוצה.
חמישה ימים לאחר מכן רואיין איסיק בבית החולים על ידי התועלמן הפרו-רוסי גרהם פיליפס, כאשר הוא סובל מכוויות ב-70% מגופו.
מספר ימים לאחר מכן נחטף איסיק מבית החולים ונרצח.
בנתיחה לאחר המוות נמצא כי איבריו הפנימיים נחתכו ועורבבו בגופו, וחלקים ממוחו נמצאו בקיבתו.
בסתיו 2014 השתתפה הקבוצה בקרב על שדה התעופה הבינלאומי של דונייצק.
בעקבות מותו של מנהיג הכוחות הבדלנים הרוסי אלכסנדר בדנוב במארב ב-1 בינואר, הודיע מילצ'קוב, מפקד קבוצת רוסיץ', כי יחידתו אינה כפופה עוד להנהגת הרפובליקה העממית של לוהנסק.
מילצ'קוב כינה את ראש הרפובליקה העממית של לוהנק איגור פלוטניצקי ואת ממשלתו "בני זונות", והצהיר כי יחידתו תילחם "נגדם ונגד האוקראינים".
בפברואר 2015 נכלל מילצ'קוב ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי.
באמצע 2015 יצאה הקבוצה לחלוטין מדונבאס.
עם שובו מדונבאס עסק מילצ'קוב באימון בני נוער במחנות קרב מיוחדים ברוסיה, בשיתוף גורמי ימין רדיקלי.
סגנו של מילצ'קוב, יאן פטרובסקי, הוא תושב נורווגיה לשעבר, בה התגורר ועבד עם אזרח נורווגי הקשור לקבוצות הימין הקיצוני חיילי אודין ותנועת ההתנגדות הנורדית.
באוקטובר 2016 עצרה המשטרה הנורווגית את פטרובסקי וגירשה אותו לרוסיה, לאחר שהוכר כאיום על ביטחונה הלאומי של נורווגיה.
הקבוצה ידועה לשמצה בקרב התקשורת והבלוגרים האוקראינים בשל תדמיתה האכזרית.
בשנת 2017 האשימה הפרקליטות הצבאית של אוקראינה את מילצ'קוב במעורבות ברצח 40 חיילים אוקראינים.
בשנת 2017 נשלחו חמושים מקבוצת רוסיץ' לסוריה כדי לאבטח תשתיות נפט וגז בבעלות חברות רוסיות.
בחשבון האינסטגרם שלהם פרסמו החמושים תמונות מתדמור שבמרכז סוריה, שם מופיע אחד מהם בהצדעה נאצית.
בתמונה שפורסמה ב-2017 מופיע אדם בלבוש צבאי המחזיק ראש כרות סמוך לתדמור.
מחקירה של ארגון Bellingcat עולה כי מדובר ככל הנראה במילצ'קוב.
בראיון בסוף שנת 2020 טען מילצ'קוב כי קבוצתו מנתה באותה תקופה עשרות לוחמים, והוסיף כי "אנשים רבים מצטרפים וצריך לברור אותם".
הקבוצה חזרה לאוקראינה בתחילת אפריל 2022, בעיצומה של הפלישה הרוסית.
לוחמי רוסיץ' הועברו למחוז חרקוב באוקראינה.
בשנת 2022 נכללה הקבוצה ומפקדיה ברשימת הסנקציות של ארצות הברית בשל "אכזריותם יוצאת הדופן" בקרבות במחוז חרקוב.
רוסיץ' משתייכת לקואליציה של מיליצות נאו-נאציות הלוקחות חלק בפלישה הרוסית לאוקראינה, המורכבת בין היתר מהתנועה האימפריאלית הרוסית, יחידת אטומוואפן רוסלנד ומסדר תשע הזוויות.
באפריל 2023 פרסמה הקבוצה סרטון בערוץ הטלגרם שלה בו מתוארת עריפת ראשו של שבוי אוקראיני , יחד עם כיתוב המבטיח עריפות נוספות.
באוגוסט 2023 נעצר יאן פטרובסקי בפינלנד ואוקראינה ביקשה את הסגרתו.
קבוצת רוסיץ' הציבה אולטימטום לממשלת רוסיה כי לא תשתתף בשום קרב באוקראינה עד שיובטח שחרורו של פטרובסקי.
הקבוצה לקחה חלק במאמץ הרוסי להתגוננות מפני מתקפת הנגד האוקראינית ב-2023 , וייתכן כי היעדרותה הובילה להפסדים בשדה הקרב.
במאי 2024 פרסמה הקבוצה בערוץ הטלגרם שלה כיצד היא עושה שימוש ברחפנים להטלת הגז הרעיל כלורופיקין, האסור בשימוש מבצעי, על עמדות אוקראיניות.
רוסיץ' מתוארת כקבוצת ימין רדיקלי נאו-נאצי בעלת שיוך פאן-סלבי ופאן-סקנדינבי.
בדומה לתנועות לאומניות רוסיות אחרות, עושה הקבוצה שימוש בדגל הקיסרות הרוסית, אך בגרסתו ההפוכה – כך שהצבע הלבן נמצא למעלה.
בפוסט שפורסם בערוץ הטלגרם של הקבוצה ועסקת ב"פתרון השאלה האוקראינית", הוצע לכפות על נשים אוקראיניות לשרת כנשותיהם של חיילים רוסים, ללא כל זכויות אדם ואזרח.
על פי הצעה זו, כל חייל רוסי יקבל 2–3 ילדות בנות 10 ומטה כשפחות מין, זאת כדי "לפתור את הבעיה הדמוגרפית ברוסיה".
בנוסף טענו חברי הקבוצה כי "אונס אינו פשע" וכי "נשים אוקראיניות חולמות על אונס על ידי חיילים רוסים".
מתנדבים נאו-נאצים מרחבי אירופה נלחמים בשורות קבוצת רוסיץ'.
בנוסף, חברי רוסיץ' היו קשורים בעבר לתנועת ההתנגדות הנורדית בפנוסקנדיה, ופטרובסקי ניסה לגייס ממנה לוחמים לשורותיו.
כמו כן, מקיים הארגון קשרים אדוקים עם הימין הקיצוני הפיני.
כך לדוגמה, הצטרפה ונלחמה לצד רוסיץ' קבוצת המתנדבים הפינית קארהוּ (בפינית: דוב).
קבורת הלב בנפרד מן הגוף היא מנהג שנהגו בו באשר לאנשים מפורסמים (לרוב מלכים) שהלכו לעולמם, הקשור, כפי הנראה, לפולחן שרידי הקדושים בכנסייה הקתולית בימי הביניים.
בתקופה זו (ובימי הקדם) ייחסו ללב תכונות כמרכז הרגש והאומץ.
קבורת הלב בנפרד מהגוף באה לפזר מבחינה סמלית את התכונות החיוביות המיוחסות לקבורתו של אדם חיובי, ולהעביר חלק מהן למקום נוסף, במקום שתהיינה מרוכזות במקום אחד.
באופן זה התכונות החיוביות – אומץ, יושר, רחמים, ונדיבות, מצויות הן בקברו של הגוף והן במקום בו טמון הלב.
המנהג לקבור את הגוף בנפרד מהחלקים הפנימיים שלו ידוע מימי קדם, ובאירופה הנוצרית התפתח מתוך כורח לעכב ריקבון ולשמר גופות שהובאו לקבורה במרחק רב ממקום המוות.
בתקופת מסעי הצלב, המנהג הפך נפוץ למדי, שכן בתקופה זו מתו לעיתים קרובות לוחמים ואבירים בארץ הקודש.
קבורה בשטחים נוכריים וזרים נתפשה כלא מכובדת, מה גם שלאצילים היו בדרך כלל חלקות קבר משפחתיות בכנסיות במקום מולדתם.
המנהג נשאר ממניעים פונקציונליים עד סוף ימי הביניים.
הסרת האיברים הפנימיים מסיבות לא מעשיות וקבורתם במקומות נפרדים החלה להופיע בהדרגה במהלך סוף המאה ה-16, כאשר קבורת הלב הופיעה במהלך המאה ה-17. ותכופות היו קוברים את הלב עם האיברים הפנימיים או לחוד, ומתעדים רק את הלב, שלו יש משמעות סמלית.
ברחבי אירופה המנהג לא היה כללי ואחיד, והיו בו הבדלים גדולים בהתאם לצורך וליכולת הכלכלית, וכן היו הבדלים גדולים בגלל יחס הכנסייה והאפיפיורים השונים ומסורות אזוריות שונות.
באמצע המאה ה-16, התפשט המנהג על רקע היווסדותם של מסדרים דתיים חדשים, במיוחד הישועים, במהלך הרפורמציה הקתולית, או הקונטרה-רפורמציה, כשנוצר צורך בקבורה של שרידי קדושים ואצילים שיאצילו מקדושתם על הכנסית והמנזרים החדשים.
סוג נוסף של קבורת הלב בנפרד מן הגוף הוא עקב נסיבות מורבידיות שונות, כגון מקרהו של לואי ה-17 שיידון להלן, בו הושלך הילד אל קבר עניים משותף וללא שם, אך לבו נלקח על ידי רופא מלוכני, ונשמר במשך מאתיים שנה.
חלק ממלכי אנגליה נקברו בנפרד מלבם:
אדוארד הראשון (נפטר ב־1306) הורה לבנו אדוארד השני כי ייתן את לבו לקבוצה של מאה אבירים, אשר תיקח אותו אל ארץ הקודש ותמשיך שם בכיבוש.
בנו, אדוארד השני, לא מילא את צוואתו, וגורל הלב אינו ידוע.
ריצ'רד הראשון המכונה "לב הארי", שמת בשנת 1199, נטמן גם הוא כשליבו מחוץ לגופו.
לבו הוצג במשך שנים רבות בקתדרלה ברואן שבצרפת, בתחילה בתוך מכל עשוי מכסף.
בשנת 1260 הותך המכל על מנת לאסוף כסף לתשלום כופר עבור שרידיו של הקדוש לואי שנפלו בידי הסרצנים, והלב עבר למכל עשוי מעופרת.
לאחר מכן הועבר הלב למוזיאון בעיר רואן, שם הוא מצוי כיום.
ג'יימס השני, שבילה את ימיו האחרונים בגלות בצרפת לאחר שהודח במהפכה המהוללת בשנת 1688. לבו נטמן מחוץ לגופו בכנסייה בשאיו, ליד פריז.
לבו של ג'ון באליול , שהיה דוכס, ואביו של מלך סקוטלנד אשר נשא את אותו השם, הוצא מגופתו על ידי אשתו הנאמנה דבורגילה, הליידי מגולווי.
האישה הניחה את הלב בקופסת שנהב, והייתה סועדת את ארוחותיה כשהלב "סועד" לצידה, (הארוחה עצמה הייתה ניתנת לאחר מכן לאביונים) דבורגילה מתה בשנת 1290, ונקברה כשלבו של בעלה בין זרועותיה.
לבו של רוברט דה ברוס מלך סקוטלנד האגדי, אשר הביס את הבריטים בראשותו של אדוארד השני בקרב באנוקברן והשיג את עצמאותה של ארצו, נמסר עם מותו בשנת 1329 לאביר ג'יימס דאגלס "השחור".
דאגלס לקח את הלב עמו במסעו לארץ הקודש.
כאשר עגן בספרד ראה לפתע קבוצת מוסלמים מתקיפים נוצרים.
הוא הטיל עצמו למערכה, כשלפניו השליך את קסדת הכסף המכילה את לבו של רוברט דה ברוס.
דגלאס לא שרד את הקרב.
שנים רבות לאחר מכן הוחזרו לבו של דגלאס ולבו של רוברט דה ברוס לסקוטלנד על ידי סר ויליאם קית'.
בשנת 1921 התגלה מכל קטן עליו נכתב כי הוא מכיל את לבו של רוברט דה ברוס בכנסיית "מלרוז אבי" דרומית לאדינבורו.
הלב נקבר מתחת לרצפה שוב, והוצא שוב בשנת 1996 לאחר שחפירות ארכאולוגיות נוספות התבצעו במקום.
הלב טמון כיום במלרוז אבי, ושלט מכריז על מקומו.
ברוס עצמו טמון בעיירה דנפרמליין.
רבים ממלכי צרפת נטמנו כשלבם מחוץ לגופם.
ובמשך תקופה מסוימת היה זה מנהג מקובל.
מיוחד הוא מקרהו של הדופין, המכונה לואי ה-17, אשר נשאר בחיים לאחר עריפת ראשו של אביו בזמן המהפכה הצרפתית.
הדופין מת בן 10, כשהוא עני ואין אדם אשר יתמוך בו.
גופו הושלך לקבר ללא שם, אך רופא מלוכני שצפה בקבורה הצליח לעקור את לבו של הדופין, ולשמרו בפורמלין.
הלב עבר גלגולים שונים במשך מאתיים שנים, ולבסוף הוחזר לצרפת בשנת 1975. לאחר שבדיקת DNA אישרה כי האיבר קשור גנטית לקווצת שער של אמו, מארי אנטואנט, נקבר הלב בכנסייה בסן דני בפריז, בטקס רב רושם, על ידי מלוכנים ואנשי כנסייה צרפתים, ב־8 ביוני 2004.
פרידריך וילהלם הרביעי, שמת בשנת 1861 נטמן, לפי צוואתו, בכנסיית השלום בפארק סנסוסי שבפוטסדם, אבל רק לאחר שלבו הוצא מגופו ונקבר בנפרד בכניסה לקבר משפחתו בארמון שרלוטנבורג, מקום קבורת הוריו, בברלין.
היה זה מנהגם של מלכי בית הבסבורג להיטמן בשלושה חלקים: הגוף עצמו נטמן בקפלת הקיסרים, בכנסייה הקפוצ'ינית בווינה, בעוד שחלקי הגוף הפנימיים נקברו במקום אחר, ואילו הלב נטמן ב"אוגוסטינר קירכה" בסמוך, אך בנפרד.
הנוהג נשמר בין 1600 בערך ל-1872, אך אף לבו של קיסר אוסטריה האחרון, קרל הראשון נקבר בווינה, בנפרד מגופו, שנקבר באיי מדירה, מקום גלותו ומותו.
לודוויג השני ("המטורף") מלך ממלכת בוואריה קבור בקתדרלה של מינכן ולבו בכד בכנסייה באלטוטינג (Altotting), שהיא מקום עלייה לרגל לקתולים של גרמניה (גם שם, כמו בצ'נסטוחובה שבפולין, יש פסל קדוש של "מדונה שחורה").
טקסי הקבורה של הנסיכים-הבישופים של וירצבורג ידועים מאמצע המאה ה-15, וכללו חלוקת מקום הקבורה לשלושה חלקים: הגוף בקתדרלת וירצבורג, המעיים בכנסיית טירת מרינברג, והלב בכנסיית אברך.
יש לציין שבוירצבורג הדגש היה על המעיים, מנהג שהמשיך עד המאה ה-18, ואילו קבורת הלב בנפרד נפסקה בסוף המאה ה-16.
לבו של מלך פולין מיכל הראשון נטמן במנזר ליד ורשה, מעיו נקברו בחומת הקתדרלה של לבוב ועצמותיו נטמנו בקתדרלת ואוול בקרקוב.
מלך פולין אוגוסט השני "החזק", אשר נפטר בשנת 1733, טמון בעיר קרקוב, אך לבו טמון בכנסייה בעיר דרזדן בגרמניה.
הדוכס הסקוטי ג'יימס גרהאם, המכונה "המרקיז ממונטרוז" היה מראשי צבא המלך צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית.
בשנת 1650 נפל הדוכס בשבי אויביו, אשר שלטו בסקוטלנד.
ב-21 במאי 1650 הוא הוצא להורג באופן ברברי במיוחד: הדוכס נתלה, ואז הוטבע, ולאחר מכן בותר לחלקים, אשר נשלחו לכל עריה החשובות של סקוטלנד.
ראשו ולבו הונחו מעל שערי טירת אדינבורו.
יש האומרים כי שנים מספר לאחר מכן נאספו לבו וראשו ונקברו בקתדרלת סט.
אחרים טוענים כי לבו נשלח בנפרד בתוך מכל לבני משפחתו, אך אבד, ועבר גלגולים שונים ביבשות שונות, עד שאבד סופית במהפכה הצרפתית.
לאון גמבטה היה ממקימיה של הרפובליקה הצרפתית השלישית בצרפת, ונפטר בשנת 1882 כתוצאה מתאונת נשק.
גמבטה נחשב לגיבור לאומי, שכן לאחר תבוסת נפוליון השלישי במלחמת צרפת–פרוסיה ארגן את הצבא הצרפתי, לאחר שנמלט בכדור פורח לערי הספר, וכך שמר על כבודה של צרפת.
בשנת 1920, עת הוקם קבר החייל האלמוני, הובל לבו של גמבטה במרכבה שבה הובלה גופת החייל האלמוני, כהוקרה לפועלו של גמבטה, ועל מנת להראות את הרציפות במאבק הלאומי בין מלחמת העולם הראשונה שהייתה העילה להקמת קבר החייל האלמוני, ובין מלחמת פרוסיה-צרפת שקדמה לה.
לאחר שגופת החייל האלמוני נטמנה מתחת ל"שער הניצחון", הובל לבו של גמבטה לקבורה בפנתיאון, בו טומנת האומה הצרפתית את גדולי בניה.
המנהיג הפולני יוזף פילסודסקי הורה בצוואתו כי לבו ייטמן בעיר וילנה, אותה ראה בחזונו כחלק מפולין.
קוזאנוס נקבר ברומא אך לבו הובא, על פי בקשתו, לכנסייה בעיר מולדתו, קואס (Cues), אותה יזם ותכנן.
המשורר פרסי ביש שלי מת בתאונת טביעה בשנת 1822. גופתו נסחפה אל החוף מספר ימים לאחר מכן.
הגופה נשרפה במעמד אשתו, הסופרת מרי שלי, וידידו המשורר לורד ביירון.
בעוד שהגופה נשרפה, הלב לא אוכל.
מרי שלי לקחה את הלב השלם ממדורת הקבורה, ונשאה אותו עמה בתיק קטן במשך ימי חייה.
לאחר מותה נקבר הלב בעיר בורנמות'.
אפרו של שלי טמון ברומא.
לורד ביירון עצמו, ידידו הקרוב של שלי, מת ב־19 באפריל 1824 ממחלה בה לקה כאשר השתתף במלחמת העצמאות של יוון.
היוונים, המעריצים את זכרו, קברו את לבו מתחת לעץ בעיר מיסולונגי ביוון.
גופתו נשלחה לאנגליה, ומכיוון שסירב להיטמן בכנסיית וסטמינסטר, נקבר בכנסיית מריה מגדלנה, בעיירה האקנל במחוז נוטינגהאם.
ד"ר דייוויד ליווינגסטון, חוקר הארצות הבריטי הנודע בן המאה ה-19, נפטר בזמביה בשנת 1873 בעודו באחד ממסעותיו לחיפוש מקורותיו של נהר הנילוס.
גופתו נשלחה במסע אשר ארך חודשים רבים אל בריטניה, ושם נקברה בטקס רב רושם בכנסיית וסטמינסטר, אשר בה קוברת האומה הבריטית את גדוליה.
יש האומרים כי לבו טמון בקופסת מתכת מתחת לעץ באזור העיירה אילאלה בזמביה, שם הוא מת, וכנסייה בזנזיבר מתגאה בכך שלבו של ליווינגסטון טמון בה.
הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד, נפטר בעיר בריסל בבלגיה, ונטמן שם.
לבו הועבר לבית הקברות פר לשז בפריז.
המלחין הפולני פרדריק שופן נקבר בפריז, אך ציווה כי לבו ייטמן בכלי המלא באדמה פולנית; הכלי ובו לבו של שופן הועבר לפולין ונטמן בכנסיית הצלב הקדוש בוורשה .
הכנסייה נהרסה במלחמת העולם השנייה אך נבנתה מחדש, ובמבנה החדש הותקן עמוד בו נטמן לבו של שופן.
גם לבו של הסופר הפולני ולדיסלב ריימונט טמון בכנסיית הצלב הקדוש בוורשה.
הברון פייר דה קוברטן, מייסד התנועה האולימפית ונשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, ציווה שלבו ייקבר באולימפיה.
טיץ' קואנג דוק, נזיר בודהיסטי וייטנאמי ששרף את עצמו למוות כמחאה על מדיניות הממשלה, ליבו נותר ללא פגע ומשומר בכלי זכוכית במקדש.
אטנאסיו חירארדוט - קצין קולומביאני, ממוצא צרפתי, אחד מגבורי המלחמות המהפכנית לעצמאות של קולומביה וונצואלה בתחילת המאה ה-19, אחד מעוזריו של סימון בוליבאר.
לפי פקודתו של בוליבר, לבו של חירארדוט נקבר בקתדרלה בקראקס במאוזולאום מיוחד בתוך קפלת השילוש הקדוש שהשתייכה למשפחת בוליבר.
קבורה היא הטמנת גופתו של אדם או בעל חיים באדמה.
הדבר נעשה על ידי חפירת בור באדמה, הנחת המת בתוכו ומילוי הבור מחדש באדמה שהוצאה מתוכו.
לרוב, מעל הבור מוצבת מצבה הנושאת פרטים על הקבור.
לקבורת בני אנוש מספר סיבות:
חיידקים אלו יעילים לפעולת ההרקבה אך רבים מהם מזיקים לאנשים החיים.
גווייה רקובה פולטת ריח לא נעים כתוצאה מהגזים הנפלטים מתהליך הריקבון שנעשה על ידי החיידקים.
קבורה מונעת את הפצת הריחות.
בתרבויות רבות נחשב מראה הגופה לבלתי נעים.
הקבורה מונעת את האפשרות להתקל בגוויות.
בתרבויות רבות יש ערך לכבוד המת.
כבוד לשיירים הגופניים נחשב הכרחי.
אם הגופה תישאר שוכבת מעל פני האדמה, בעלי חיים עשויים לאכול את הגווייה, מה שנחשב לחוסר כבוד בתרבויות רבות.
קבורה יכולה להחשב כניסיון לתמוך בקרוביו של המנוח.
על ידי הרחקת הגופה ממראה העין, הכאב של אובדן האהוב יכול להחלש.
תרבויות רבות מאמינות בעולם הבא.
הקבורה לעיתים תכופות נתפשת כצעד הכרחי בדרך של המנוח אל העולם הבא.
הקבר ובפרט המצבה, מאפשרים לקרוביו של המנוח לבקר אותו ולהרגיש קרובים אליו.
אנשים רבים נוהגים 'לדבר' עם המת על יד קברו מתוך תקווה או אמונה שהוא שומע אותם בעולם הבא.
קבורה התבצעה עוד משחר ההיסטוריה, כאשר האדם הניאנדרטלי כבר נהג לקבור את קרוביו שמתו עם חפציהם האישים, על מנת שיסייעו להם בעולם הבא.
המצרים העתיקים פיתחו מומחיות לקבורה ונהגו לקבור את הפרעונים בכבוד והדר חסר תקדים:
גופותיהם נחנטו, איבריהם הפנימים - שנוטים להירקב - הוצאו והוטמנו בכדים.
הגופה החנוטה נעטפה בתכריכים והוכנסה לתוך ארון מפואר בצלמו של הפרעה, שנקרא סרקופג.
חפציו האישיים, כולל משרתיו ושפחותיו, נחנטו עמו ונקברו עמו.
הפרעה, אוצרותיו וקברו הוטמנו בליבה של פירמידה ענקית שכללה ציורים וכתבי הירוגליפים המפארים את חייו ומתארות את עלילות הגבורה שלו, עיטורים אומנותיים וכן מספר מלכודות כנגד בוזזי קברים.
הפירמידה שימשה כשער לעולם הבא עבור הפרעה, וכן מצבה נצחית לזכרו בעולם הזה.
גם אישים רמי מעלה אחרים במצרים העתיקה זכו לחניטה ולקברים מפוארים.
בארץ ישראל בתקופה העתיקה הייתה נהוגה הקבורה במנהרות קבורה תת-קרקעיות.
עבור אנשים חשובים, הוקם גל אבנים גבוה כמצבה.
בימי הביניים החלו כבר להכשיר משטחים הנועדים לקבורה מרוכזת, והם היו תחילת בתי הקברות המודרניים.
בשטחים אלה - שלרוב הוקצו בחצר של הכנסייה המקומית או בית הכנסת (ליהודים), המתים נטמנו זה ליד זה במרווח מסוים, ועל כל בור הוקמה מצבה הנושאת את שם המנוח.
כך יכלו קרובי הנפטר לפקוד את הקבר.
אנשים בכירים וחשובים כגון מלכים, כהני דת בדרגה גבוהה וגיבורי האומה נקברו בתוך הקתדרלה עצמה, בכוכים שנחפרו בתוכה.
מעל הכוך הוקמה מצבה מפוארת המהללת את הנפטר.
רק במאה ה-19 החלו להכשיר משטחים גדולים והמוניים לכלל האוכלוסייה, כאשר תהליך הקבורה הופקע מידיה הבלעדיות של הכנסייה.
הצורך בבתי הקברות הגדולים נוצר עקב מגמת העיור המואצת והתפוצצות האוכלוסין, כמו כן המספר הרב של ההרוגים במלחמות ששטפו את רחבי אירופה.
בעקבות מחסור בשטחים במדינת ישראל, התחילו לקבור את המתים בקומות ובכך לחסוך מקום.
קבורת שדה: שיטת הקבורה הנפוצה, שבה לכל נקבר חלקת קבר משלו.
בקבורת שדה נקברים כ-270 נפטרים בדונם.
קבורת מכפלה או קבורה זוגית: קבורה של שני בני זוג זה מעל זה, כשאדמה מפרידה ביניהם.
הנפטר הראשון מבין השניים נטמן עמוק באדמה, ובבוא העת הנפטר השני נטמן מעליו.
שיטה זו מכפילה את מספר המתים שניתן לקבור בשטח אדמה נתון.
קבורת סנהדרין: קבורה בכוכים שנחפרו במורדות גבעה או הר.
קבורה רמה: קבורה במשטחים מדורגים.
קבורה רוויה: מספר שיטות קבורה, כגון קבורת קומות, המצמצמות את גודל הקרקע שבשימוש לקבורה.
קבורה בקומות אושרה על ידי הרבנות הראשית לישראל, אך בד"ץ העדה החרדית מסתייג משיטה זו ולדבריו בשו"ת מנחת יצחק ובמקורות נוספים נאמר שאסור על פי ההלכה לקבור בצורה כזאת, וביקשו מהרבנות למצוא פתרון קבורת שדה לאנשי העדה.
קבורת ארץ ישראל: שיטת ליקוט העצמות שהייתה נהוגה בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד.
קבורה בשיטה זו לא מתקיימת כיום, אולם מיזם קבורת ארץ ישראל מבקש לחדש אותה וכך לפתור את המחסור החמור בשטחי קבורה.
במצבי אסון ומלחמה, שבהם יש הרוגים רבים שלא ניתן לזהותם עקב נסיבות מותם, או שאין אפשרות לעסוק בזיהוים עקב צוק העתים, נהוג לקבור את המתים בקבר משותף, הקרוי קבר אחים.
לעיתים קבר אחים הוא קבר זמני, ועם שינוי הנסיבות מושקע מאמץ בזיהוי השרידים בקבר זה, כדי להביא כל אחד מהמתים לקבר משלו.
במהלך השואה נוצרו קברי אחים בתהליך ההשמדה, כאשר אנשים נלקחו אל בור ירי, שהפך לקברם המשותף לאחר שנורו ונפלו לתוכו.
קבורה בחיים (או קבורה צ'צ'נית) היא שיטת רצח ודרך להוצאה להורג.
הנקבר צפוי למות מחנק (שאיפת עפר או לחץ משניק על בית החזה), או במקרים אחרים - מרעב, מצמא או מאובדן חום גוף באקלים קר או מחום יתר בתוך האדמה.
קבורה בחיים הייתה עונשן של הבתולות הווסטליות אשר הפרו את נדר ההתנזרות.
במצרים העתיקה ובסין קברו יחד עם המלך את משרתיו, כדי שיוכלו לשרת אותו גם בעולם הבא.
הערבים בתקופה הקדם אסלאמית נהגו לקבור את בנותיהן בעודן חיות (וואד אל-בנאת), כשאלו היוו מעמסה כלכלית גדולה מידי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהגו הנאצים לקבור חיים עשרות ומאות גברים, נשים וטף, בהם יהודים.
השיטה שימשה כאמצעי זול לרצח המוני, ואף כשעשוע עבור החיילים והיא התבצעה בדרך כלל בכפרים נידחים.
לעיתים קבורה בחיים היא תוצאה של טעות - הכרזה על אדם כמת בעוד הוא חי ומחוסר הכרה.
במהלך המאה ה-18 חייבו מדינות מסוימות באירופה המתנת מספר ימים בטרם הבאתו של אדם מת לקבורה, כדי לוודא את מותו ולהבטיח שלא ייקבר חי.
כמו כן, בחלק מהמדינות הותקנו פעמונים בבתי הקברות, וחוט היה נקשר אל ענבל הפעמון, ומגיע עד לידו של המת, והיה מוצב שומר לילה על מנת שבמקרה שהפעמון יצלצל, יזעיק השומר את אנשי העיר והם יחלצו את הנקבר.
מכאן מגיעים הביטויים האנגליים saved by the bell ו- graveyard shift, שכן אם אדם אמנם היה נקבר חי אזי הציפייה הייתה שהוא יזיז את ידו ויגרום לפעמון לצלצל ולהציל את חייו.
שנית, אותו אדם שהיה אמור להישאר ליד הקבר ולשמוע את הפעמון במקרה הצורך, עשה זאת לרוב במשך הלילה ולכן כיום משמרת לילה מכונה בסלנג באנגלית graveyard shift.
קבורת המת היא מצוות עשה מהתורה לקבור את המתים.
מת שנמצא ללא אחראים לקבורתו מכונה מת מצווה וההלכה מחייבת כל יהודי שנתקל בו לדאוג לקבורתו, גם תוך הפסד גדול או היטמאות כהן למתים.
ההלכה משתמשת במושג "כבוד המת" בקביעת פרטי הדינים של הקבורה.
מצוות איסור הלנת המת מחייבת שהקבורה תיערך ללא דיחוי, מלבד עיכובים החיוניים לכבוד המת.