tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חזרתו של המגן הימני מרקוס באבל לבאיירן מינכן מהשאלה בהמבורג, הביאה לפיחות במעמדו של ז'ורז'יניו בעונתו האחרונה בקבוצה, והוא עזב בקיץ 1995 לאחר שלוש שנים, בהן צבר 67 הופעות, הבקיע שישה שערים, וזכה באליפות בשנת 1994.
בקיץ 1995 חתם ז'ורז'יניו בקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית, ובעונתו הראשונה נבחר לשחקן העונה וזכה באליפות.
לאחר שלוש שנים בקבוצה היפנית, בהן צבר 103 הופעות וכבש 17 שערים, בחר לחזור לברזיל, שם שיחק בסאו פאולו, ואסקו דה גאמה, עמה זכה בגביע מרקוסור בשנת 2000, ופלומיננזה, עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2002.
ז'ורז'יניו צבר 64 הופעות בנבחרת ברזיל בכדורגל, בהן כבש שלושה שערים.
ז'ורז'יניו ייצג את ברזיל בקופה אמריקה 1987, אולימפיאדת סיאול בשנת 1988, בה זכה עם הנבחרת במדליית כסף, מונדיאל 1990 וקופה אמריקה 1995, אך הצלחתו הגדולה ביותר הייתה במונדיאל 1994, בו היה חלק מחוליית הגנה ברזילאית חזקה במיוחד, שהייתה בורג משמעותי מהזכייה של ברזיל באותו מונדיאל.
ז'ורז'יניו היה ממצטייני הטורניר ובסיומו נבחר לנבחרת מצטייני הטורניר.
ז'ורז'יניו אימן החל משנת 2006 בעיקר קבוצות ברזילאיות כאמריקה בה החל את הקריירה, גויאס, פיגיירנסה, פלמנגו, פונטה פרטה, באהיה וסיארה.
כמו כן היה עוזרו של דונגה באימון נבחרת ברזיל בכדורגל, ואימן בקבוצה היפנית קאשימה אנטלרס ובקבוצת אל-וואסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
נכון לשנת 2018, מאמן ז'ורז'יניו בואסקו דה גאמה.
ז'ורז'ה פאולו אגושטיניו מנדש (בפורטוגזית: Jorge Paulo Agostinho Mendes, נולד ב-7 בינואר 1966 בליסבון, פורטוגל) הוא סוכן שחקני ומאמני כדורגל פורטוגלי.
הקים ומנהל את סוכנות גסטיפיוט , המייצגת כדורגלנים ומאמני כדורגל בכירים רבים.
בין לקוחותיו נמצאים כריסטיאנו רונאלדו, אנחל די מריה, דויד דה חאה וז'וזה מוריניו.
ב-2018 פורסם בפורבס כי סך הכסף בחוזים שעליהם חתומים לקוחותיו מגיע לכמיליארד דולרים.
רוב הכדורגלנים הפורטוגלים הבכירים מיוצגים אצל מנדש, וחברתו הרוויחה כמאה מיליון יורו מעמלות.
הוא הסוכן המוביל בעולם בתחומו.
מנדש הוא זוכה פרס סוכן השנה של ה-GSA (Global Soccer Awards) תשע פעמים - שש פעמים רצופות, בין 2010 ל-2015, ועוד שלוש רצופות בין 2017 ל-2019.
מנדש התחיל לשחק כדורגל מקצועני בפורטוגל, אך פרש בשנות העשרים המוקדמות לחייו עקב דחייה מצד מספר מועדונים פורטוגלים.
לאחר מכן עבד בעבודות מזדמנות, עד שהקים בר-מועדון לילה בקמיניה.
בשנת 1996 התחיל לעבוד כסוכן שחקנים.
העסקה הבין-לאומית הגדולה הראשונה שרקם הייתה עסקת העברתו של הוגו ויאנה מספורטינג ליסבון לניוקאסל יונייטד תמורת 12 מיליון אירו.
מנדש נהג להסתובב בליגות כדורגל צעירות בפורטוגל ולאתר כישרונות עולים, וכך גייס למצבת לקוחותיו כוכבים ככריסטיאנו רונאלדו וריקארדו קווארסמה.
מנדש תיווך ב- את עסקת העברתו של ז'וזה מוריניו מפורטו לצ'לסי, על אף שלמוריניו היה סוכן אחר באותו זמן.
הסוכן הישראלי פיני זהבי תיווך בעסקה מצד צ'לסי.
עסקה זו ביססה את מעמדו כ"סופר סוכן" בכדורגל האירופי.
במסגרת עבודתו הוא שומר על קשרים קרובים עם הבעלים.
ישנן קבוצות, בהן מלבד ייעוץ בנוגע להעברות שחקנים שהוא מספק להן, הוא משמש כיועץ מיוחד לבעליהן - ביניהן מונקו ובעליה דמיטרי ריבולובלב, וולנסיה ובעליה פיטר לים.
הוא מעורב גם בקניית ומכירת קבוצות ובמציאת משקיעים וספונסרים.
בפרסומים עיתונאיים שונים כונה מנדש "האיש החזק בכדורגל".
בדצמבר 2016 נקשר שמו בפרשיית העלמת מס נרחבת שנחשה על ידי משטרת ספרד, הכוללת רשת של מקלטי מס לכאורה באירלנד, איי הבתולה הבריטיים ושווייץ, בהם הלבין כספים של השחקנים המיוצגים על ידו, ביניהם כריסטיאנו רונאלדו.
מ-2016 מעורב מנדש במועדון הכדורגל וולבס, מרבית השחקנים והצוות המקצועי הם ממיוצגיו והוא אף מחזיק משרדים במועדון.
בדיווחים רשמיים הוא נחשב כיועץ לבעלים בלבד מאחר שעל פי התאחדות הכדורגל האנגלית ישנו איסור על התערבות או ניהול של קבוצת כדורגל על ידי סוכן שחקנים.
אך דיווחים עיתונאים מציינים כי הוא שולט לחלוטין בקבוצה ואף מהלך לא נעשה ללא אישורו.
ז'ורז'ה קרלוש דה אלמיידה פונסקה (בפורטוגזית: Jorge Carlos de Almeida Fonseca; נולד ב-20 באוקטובר 1950 במינדלו) הוא פוליטיקאי, משפטן ומשורר מכף ורדה, נשיא רפובליקת כף ורדה מ-2011 עד 2021.
הוא כיהן כשר החוץ של כף ורדה בשנים 1991–1993. לימד כפרופסור אורח למשפט פלילי במכון לרפואה משפטית בליסבון, פורטוגל, וכיהן כפרופסור ויושב ראש הנהלת המכון למשפט ולמדעי החברה בכף ורדה.
בשנת 2011 כמועמד של התנועה לדמוקרטיה של כף ורדה, נבחר לנשיא בסיבוב הבחירות השני.
באוקטובר 2016 הנשיא פונסקה נבחר לקדנציה נוספת עם 74% קולות מכלל המצביעים.
ז'ורז'ה קרלוש אלמיידה דה פונסקה נולד במינדלו באי סאו ויסנטה (אנ') למשפחה ממוצא פורטוגזי, המשתייכת לדת הנוצרית הרומית-קתולית.
הוא למד בבית ספר יסודי במינדלו ובשנים 1957–1967 בבית ספר יסודי ובתיכון "ז'יל אאנש" בפראיה.
כתלמיד תיכון הצטיין פונסקה באהבתו לספרות ולספורט.
בשנים 1969 - 1973 למד משפטים באוניברסיטת קוימברה.
באותה תקופה החל להימשך לשירתו של וולט ויטמן, לשירה הצרפתית (ברטון, לוטראמון (אנ'), רמבו, ז'אק ריגו (אנ'),ז'אק פרוור), לשירי אלן גינסברג, והתעמק בכתביהם של טרוצקי, רוזה לוקסמבורג וגי דבור.
בשנת 1973 רותק על ידי דמותו של אמילקר קברל והתגייס במאבק האנטיקולוניאליסטי של העם בכף ורדה.
משום כך סולק מן האוניברסיטה ואולץ להתגייס לצבא הפורטוגזי.
פעל בהמשך במחתרת כחבר ב"מפגלה האפריקאית למען עצמאות גינאה וכף ורדה" (PAIGCV)(אנ') של קברל(אנ').
ב-25 באפריל 1974 השתתף במהפכת הציפורנים שהדיחה את הרודנות בפורטוגל.
מאוחר יותר, למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה הקלאסית של ליסבון וב-1986 סיים בהצטיינות את התואר השני במשפטים באוניברסיטת ליסבון.
אחרי השגת העצמאות של כף ורדה בשנת 1975, בשנים 1975–1979 השתלב פונסקה ברשויות החדשות של המדינה הצעירה.
בשנים 1975–1977 מילא את התפקיד של מנכ"ל הרשות להגירה והשירותים הקונסולריים של משרד החוץ ובשנים 1977–1979 כיהן מזכיר כללי של משרד החוץ של ארצו.
במסגרת תפקידו ביקר בשנת 1977 בסין.
עקב הטיהורים שהתחוללו בשנת 1979 בקרב חברי מפלגת השלטון PAIGCV, וההתרחקות מהדמוקרטיה, בחר לצאת לגלות.
בשנים 1982–1990 לימד כמדריך בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ליסבון.
בשנת 1986 עבד כחוקר במכון מקס פלאנק למשפט פלילי בפרייבורג, בגרמניה המערבית.
בתחילת שנות ה-80 נמנה עם מייסדיהם של החוגים למען דמוקרטיה בכף ורדה ושל הליגה למען זכויות האדם בכף ורדה.
ב-1987 היה פרופסור אורח למשפט פלילי במכון לרפואה משפטית בליסבון.
ב-1989–1990 לימד כמרצה למשפטים ולמנהל ציבורי באוניברסיטת אסיה המזרחית במקאו.
בשנת 1990, היה פונסקה אחד מאבות הרפובליקה השנייה בכף ורדה.
ב-1992 נמנה עם מחברי החוקה החדשה של כף ורדה.
בשנים 1991–1993 התמנה לשר החוץ של קאבו ורדה בממשלה הראשונה של הרפובליקה השנייה, והחליף את סילבינו מנואל דה לוס.
אחרי שנת 1993 עבד כעורך דין ויועץ משפטי.
ב-1994 עזב פונסקה את התנועה לדמוקרטיה והקים מפלגה חדשה "המפלגה לליכוד דמוקרטי" (Partido da Convergencia Democratica), ב-2001 רץ מטעמה לנשיאות המדינה מטעם הברית הדמוקרטית למען שינוי, השיג 3.8% מהקולות והתמקם במקום השלישי מבין 4 מועמדים.
בשנים 2001–2002 השתתף פונסקה לפי הזמנת האו"ם בכתיבת החוקה של טימור המזרחית.
ב-2007 מפלגתו חדלה לפעול והוא חזר לתנועה לדמוקרטיה.
באוגוסט 2011 התמודד שוב לבחירות הפעם בתמיכת התנועה הדמוקרטית.
בסיבוב הראשון הגיע למקום הראשון עם 38% מהקולות.
בסיבוב השני, הצליח לזכות ב-54.2% מהקולות ולהביס את מנואל אינוסנסיו סוזה, מועמד המפלגה האפריקאית למען עצמאות קאבו ורדה (PAICV) שזכה ב-45.84% מהקולות, ומונה לנשיאה הרביעי של הרפובליקה ב-9 בספטמבר 2011. בפעם הראשונה בתולדות המדינה כיהנו ביחד נשיא וראש ממשלה ממפלגות שונות ויריבות.
באוקטובר 2016 נבחר פונסקה עם רוב גדול של 74% מקרב המצביעים, מול מועמדים עצמאיים פרופ' אלברטינו גראסה (22.6%) וז'ואקים מונטירו (3.4%).
אולם 64% מהאזרחים בעלי זכות הצבעה לא הצביעו.
אחרי ניצחונותיה של התנועה לדמוקרטיה בבחירות במרץ 2016, המפלגה היריבה PAICV החליטה שלא להציג מועמד לנשיאות.
בקדנציה הראשונה שלו ראש הממשלה היה ז'וזה מריה נווש הסוציאליסט, מנהיג PAICV.
ב-2016 עקב ניצחון התנועה לדמוקרטיה בבחירות לפרלמנט ולעיריות, בראש הממשלה התמנה קוריאה א סילבה, מטעם מפלגה זו, שהייתה גם מפלגתו של הנשיא.
בעת נשיאותו של פונסקה המשיכה המגמה של כף ורדה לשלטון יציב ודמוקרטי, במטרה להפוך למדינה עם רמת הכנסה בינונית, אסטרטגיה של שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, שיפור מערכת החינוך.
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-18 באוקטובר 2021 על רקע מצב בריאותו שהידרדר (סבל נדלקת כרונית בקיבה), הפסיד פונסקה לראש ממשלת כף ורדה לשעבר ז'וז'ה מריה נבס, בכך הסתיימו 10 שנות כהונה רצופות.
פונסקה היה מרצה בכיר ויושב ראש ההנהלה של המכון למשפטים ולמדעי הרוח בכף ורדה.
היה מייסדה ויושב ראש מועצת המנהלים של הקרן "משפט וצדק" ("Direito e Justiça") ומייסד ומנהל כתב העת "Direito e Cidadania" ("משפט ואזרחות").
הוא כתב בכתב העת הפורטוגזי למשפט פלילי "Revista Portuguesa de Ciência Criminal" והיה חבר ממערכת כתב העת "Revista de Economia e Direito" (כתב העת לכלכלה ומשפט) של אוניברסיטת ליסבון.
פרופ' פונסקה מדבר באופן שוטף קראולית מכף ורדה, פורטוגזית וצרפתית, כמו כן יש לו ידע באנגלית, גרמנית, ספרדית ואיטלקית.
הוא נשוי לליז'יה ארקנז'לה לוברינו דיאש ולזוג 3 ילדים.
ז'ורז'ה קרלוש פונסקה כתב 10 ספרים ומעל 50 מאמרים בתחום המשפט.
בנוסף פרסם שני קובצי שירה.
תואר "לוחם למען חירות של המדינה"
חבר אמריטוס של המכון הברזילאי לקרימינולוגיה
11 ביוני 2012 – עיטור המסדר דום הנריקה דה פורטוגל
12 בנובמבר 2012 – הצלב הגדול של גבירתנו של העיבור מווילה ויסוזה בפרוטוגל.
הוענק לו אישית על ידי הדוכס מברגנסה
ז'ורז'ה לואיז פרלו פיליו (בפורטוגזית: Jorge Luiz Frello Filho; נולד ב-20 בדצמבר 1991), הידוע בכינוי ז'ורז'יניו (Jorginho), הוא כדורגלן איטלקי-ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בפלמנגו ובנבחרת איטליה.
בינואר 2014 הוא עבר לנאפולי, שם זכה זמן קצר לאחר מכן בגביע איטליה ובסופרקופה.
הוא שיחק 160 משחקים עבור המועדון לפני שחתם בצ'לסי ב-2018, שם זכה בליגה האירופית בעונתו הראשונה, ואחריה בליגת האלופות במהלך עונת 2020/21
ז'ורז'יניו נולד בעיירה אימביטובה הנמצאת במדינת סנטה קטרינה בברזיל.
בגיל 15 הוא עזב לאיטליה והצטרף למחלקת הנוער של הלאס ורונה.
ביוני 2010 הושאל לקבוצת סמבוניפססה מהליגה השלישית באיטליה.
בעונה זו ערך 31 הופעות ואף הבקיע שער וסיפק עשרה בישולים.
ב-4 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה של הלאס ורונה כמחליף בדקה ה-76.
ב-18 בינואר 2014 חתם בנאפולי לארבע וחצי שנים.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק הגביע האיטלקי נגד רומא, הפך את התוצאה ל-2–3 ובכך העלה את נאפולי לגמר הגביע.
בחמש העונות שלו בנאפולי הוא היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה ונחשב לאחד הקשרים הטובים בסרייה א'.
ב-14 ביולי 2018 חתם בצ'לסי לחמש שנים, באותו היום, מונה מאוריציו סארי שאימן את ז'ורז'יניו בנאפולי למאמן הקבוצה.
את שערו הראשון בקבוצה כבש במחזור הראשון של הפרמייר ליג, בניצחון על האדרספילד.
ב-31 בינואר 2023 חתם בארסנל תמורת 12 מיליון אירו.
ב-7 ביוני 2025 חתם בפלמנגו מהליגה הברזילאית.
לז'ורז'יניו אזרחות איטלקית שמאפשרת לו לשחק בנבחרת איטליה, הוא זומן לצמד המשחקים נגד ספרד וגרמניה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף בדקה ה-89 נגד ספרד.
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2018/2019
הנבחרת המצטיינת באליפות אירופה: 2020
ז'ורז'ה פרננדו פיניירו דה ז'זוש (בפורטוגזית: Jorge Fernando Pinheiro de Jesus; נולד ב-24 ביולי 1954) הידוע בשמו ז'ורז'ה ז'זוש, הוא כדורגלן עבר פורטוגזי, ומאמן כדורגל.
ככדורגלן, שיחק ז'זוש בלא פחות מ-13 מועדונים בליגה הפורטוגלית המקומית, כאשר תשע עונות מהן בליגה הבכירה.
כמאמן, אימן כבר ב-14 מועדונים שונים נכון ל-2020, רובם בליגה הפורטוגלית.
ז'זוש, בנו של וירג'ולינו אנטוניו דה ז'זוש ששיחק גם הוא בספורטניג ליסבון בשנות ה-40, נולד באמדורה, ליסבון, וסיים את לימודי הכדורגל שלו באותו מועדון של אביו.
הוא שיחק עם הקבוצה הראשונה של ספורטינג בעונת 1975/76, הוא הופיע ב-12 משחקים באותה העונה וסיים עם הקבוצה במקום החמישי.
לאחר מכן, שוחרר מהקבוצה ועבר במספר מועדונים דוגמת יובנטודה ספורט קלוב, אוניאו דשפורטיבה דה לייריה, ויטוריה סטובאל ועוד, בסך הכל ערך 166 הופעות בהן כבש 14 שערים.
ז'זוש פרש ממשחק פעיל בשנת 1990 בגיל 36. בסך הכל שיחק ב-13 מועדונים במהלך הקריירה.
לאחר שהתחיל קריירת אימון עם אמורה, עבר ז'זוש בדצמבר 1993 לפליגיראס וסייע למועדון לעלות לליגה הבכירה בה היה עד 1998. בהמשך, הוא הוביל את אסטרלה דה אמדורה בשנים 2003–2004 הוא עזר לוויטוריה סטובאל להימנע מירידה מליגת העל וסיים שתי נקודות לפני הקבוצה שאחריה.
לאחר מכן, חזר לקדנציה שנייה באסטרלה דה אמדורה.
במהלך ארבע השנים הבאות, אימן רק בליגה הבכירה בפורטוגל.
במוריירנסה, אוניאו דשפורטיבה דה לייריה ובלננסש, כאשר עם האחרונה, סיים במקום החמישי בעונת 2006/07 ולהופיע בגביע אופ"א בשנה שלאחר מכן.
עוד בשנת 2007, העפיל עם הקבוצה לגמר הגביע הפורטוגלי שם הפסיד 0–1 לספורטינג ליסבון.
ב-20 במאי 2008, יום אחד אחרי שעזב את בלננסש, מונה למאמנה של ספורטינג בראגה.
הוא הוביל את הקבוצה לשמינית גמר גביע אופ"א כשהודח עם מול מילאן, סיים במקום החמישי בליגה והעפיל לגביע אופ"א עם הקבוצה דרך גביע האינטרטוטו.
הקבוצה הפורטוגלית היחידה שעשתה זאת.
ב-17 ביוני 2009, ז'זוש מונה למאמנה של בנפיקה ליסבון.
ב-5 באוקטובר 2009 השיג המאמן את הניצחון ה-100 שלו בליגה הפורטוגלית, בניצחון הביתי 3–1 על פאסוס די פריירה.
בחודש שלאחר מכן הוא חווה את הדרבי הראשון שלו, נגד ספורטינג ליסבון שהסתיים בתיקו 0:0. בשנתו הראשונה בתפקיד הוא הוביל את בנפיקה לאליפות לאחר חמש שנים חשוכות כאשר הקבוצה כובשת שבעים ושמונה שערים ומפסידה רק פעמיים.
בנוסף, הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א, כשהיא מודחת רק על ידי ליברפול.
יהיה זה המשחק האחרון שבנפיקה תפסיד לפני ריצה ללא הפסד במסגרת אירופית במשך 27 משחקים.
בנוסף, זכה בתום אותה העונה עם הקבוצה גם בגביע הליגה המקומי.
ז'זוש יישם בקבוצה מערך של 4–1–3–2 מה שהביא לכדורגל אטרקטיבי ביותר מצד שחקני הקבוצה.
בעקבות העונה המוצלחת, הוארך חוזהו במועדון עד 2013.
בעונת 2011/12, סיימה הקבוצה במקום השני בליגה.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הליגה הרביעי של המועדון, ולשלב רבע גמר ליגת האלופות כאשר שם הם מודחים רק על ידי צ'לסי.
ב-10 בדצמבר 2012, לאחר ניצחון חוץ 1–3 נגד ספורטינג, ז'זוש הפך למאמן הפורטוגלי המצליח ביותר בדרבי של הבירה עם שבעה ניצחונות בתשעה משחקים.
למרות שכבר הובילה בפער של חמש נקודות בטבלה, סיימה הקבוצה את העונה במקום השני בלבד.
ב-15 במרץ 2013, במשחק נגד בורדו הצרפתית במסגרת הליגה האירופית, הגיע ל-200 משחקים בהם הוא מדריך את הקבוצה.
במהלך העונה הוא הוביל את המועדון לגמר האירופי הראשון שלה מזה 23 שנה, הקבוצה סיימה במקום השלישי בשלב הבתים בליגת האלופות, ובליגה האירופית הגיעה על למשחק הגמר בו הפסידה 1–2 לצ'לסי.
בזירה המקומית, סיימה הקבוצה שוב במקום השני, וגם הגיעה לגמר הגביע המקומי אך הפסידו בגמר באופן מפתיע לויטוריה דה גימארייש.
הייתה זו העונה הראשונה מאז 2007/2008 בה הקבוצה מסיימת ללא תואר דבר שגרם ללחץ כבד על המאמן לקראת העונה שלאחריה.
אף על פי כן, ב-4 ביוני 2013 חידש ז'זוש את חוזהו לשתי עונות נוספות במועדון.
כאשר המשטרה ניסתה לפנות את קהל אוהדי בנפיקה מהמגרש בסיום משחק בגימראייש בספטמבר, הוא השתלב פיזית במהומה, כשהוא נעמד בצד של התומכים בו תוך כדי עימותים עם המשטרה.
ההתאחדות לכדורגל המקומית השהתה אותו עקב המהומות ל-30 יום, מה שאומר שהוא יחמיץ ארבעה משחקי ליגה, וקנס של 5,355 אירו.
ז'זוש הוביל את בנפיקה לתואר ה-33 ב-20 באפריל 2014, והפך למאמן הפורטוגלי השני שזכה בשתי אליפויות במועדון.
ארבעה ימים קודם לכן ניצחה הקבוצה את פורטו 3-1, למרות שנותרה בעשרה שחקנים עוד במחצית הראשונה של המשחק, ובכך הוביל את הקבוצה לגמר הגביע שנה שנייה ברציפות.
ב-7 במאי נגד ריו אבה, זכתה הקבוצה בגביע.
ב-1 במאי 2014, הגיע עם הקבוצה בפעם השנייה ברציפות לגמר הליגה האירופית, לאחר ניצחון על יובנטוס, אך שוב הפסידה בגמר לסביליה, לאחר בעיטות עונשין ותיקו 0–0 בתום הזמן החוקי.
בתום עונה זו, ז'זוש הפך למאמן הפורטוגלי הראשון ולשביעי בסך הכל אשר זוכה בדאבל עבור בנפיקה.
הוא גם הפך למאמן הראשון אי פעם בפורטוגל אשר זוכה בטרבל המקומי.
(הראשון אי פעם של המועדון)
ב-18 בינואר 2015 הגיע לנקודת ציון המשחק ה-300 בבנפיקה, עם אחוז הניצחונות הגבוה ביותר מאז ג'ימי האגן בראשית שנות השבעים, וב-26 באפריל הוא עלה על אוטו גלוריה כמאמן עם הכי הרבה משחקי ליגה בבנפיקה.
ב-17 במאי 2015, הוביל את המועדון לתואר אליפות השני ברציפות שלו, היא זכתה באליפות שנתיים ברציפות לראשונה מזה 31 שנה ולפורטוגלי הראשון שעושה זאת.
ב-29 במאי 2015, זכה בגביע השישי שלו והחמישי עם המועדון, והפך למאמן בנפיקה עם מרבית התארים (10) והיחיד שזכה ב-3 תארים בשתי עונות רצופות.
במועדון הודיע בתחילת יוני 2015 כי חוזהו של המאמן יסתיים ב־30 ביוני.
ב-5 ביוני 2015 חתם ז'זוש על חוזה לשלוש שנים עם יריבתה הגדולה של בנפיקה ליסבון, ספורטינג ליסבון.
המשחק הרשמי הראשון שלו כמאמן ספורטינג היה מפגש מול היריבה העירונית בנפיקה והקבוצה אותה אימן עד לא מזמן.
ספורטינג של ז'זוש ניצחה 0–1 וזכתה בסופר קאפ המקומי.
למרות התחלה חיובית, לאחר מכן הוא לא הצליח להעפיל לליגת האלופות ולא זכה בשום תואר אחר, וסיים במקום השני בליגה עם 86 נקודות (שיא מועדון), שתי נקודות בלבד אחרי בנפיקה.
במאי 2016 חידש את חוזהו עם ספורטינג והחל להרוויח 6 מיליון אירו בשנה עד 2019. עם זאת, גם בעונת 2016/17 הסתיימה ללא תארים.
בעונה שלאחר מכן, ב-15 במאי 2018, ז'זוש, יחד עם עוזר המאמן ראול חוסה ומספר שחקנים נוספים נפצעו בעקבות התקפה של כ-50 אוהדי ספורטינג במגרש האימונים של המועדון, לאחר שהקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה והודחה מהגביע.
ב-5 ביוני 2018, ז'זוש עזב את פורטוגל בפעם הראשונה בקריירה שלו ומונה למאמנה של אל-הילאל מליגת העל הסעודית.
במשחק הראשון שלו, ב-17 באוגוסט, הוא זכה בסופר קאפ עם ניצחון 1–2 על אל-איתיחאד במשחק שנערך בלונדון.
למרות ששבר שיא של שישה עשר ניצחונות ורק הפסד אחד בעשרים משחקים, הוא פוטר על ידי היו"ר ב-26 בינואר 2019 עקב חילוקי דעות במשא ומתן על חוזה.
ב-1 ביוני 2019, מונה ז'זוש למאמנה של המועדון הברזילאי, פלמנגו, בחוזה לשנה.
עם החתימה הוא נתקל בתגובה שלילית של האוהדים, שחקני פלמנגו לשעבר ופרשנים, שטענו שהוא זקן מדי ולא יכול להסתגל לכדורגל הברזילאי.
כשהקבוצה ניצחה משחקים, בהנהלה היו נותנים קרדיט לשחקנים ולא לז'זוש.
ב-23 בנובמבר זכתה פלמנגו בגביע ליברטדורס 2019, לאחר שגברה על ריבר פלייט 2-1 עם קאמבק מאוחר בגמר שנערך בלימה, פרו.
תוך 24 שעות מרגע שזכה בתואר היבשתי, זכתה פלמנגו גם באליפות המקומית, עקב הפסדה של פלמיירס מהמקום השני 1–2 לגרמיו.
הוא היה המאמן הזר השני, והראשון שאינו דרום אמריקאי, שזכה באליפות ברזיל לאחר קרלוס וולנטה הארגנטינאי בשנת 1959, והמאמן הראשון מארצו שזכה בתואר ליגה בדרום אמריקה, והפורטוגלי השלישי שזכה באליפות לאומית באמריקה.
ז'זוש זכה בחמישה גביעים עם המועדון הברזילאי, וניצח 43 מתוך 57 המשחקים בהם עמד על הקווים.
ב-17 ביולי 2020, עזב ז'זוש את פלמנגו על מנת לחתום לשלוש שנים בבנפיקה.
לאחר פתיחת עונה חלשה, עזב ז'זוש את בנפיקה ב-28 בדצמבר 2021.
לאחר סיום תפקידו בבנפיקה ליסבון בדצמבר 2021, לקח ז'ורז'ה ז'ז'וש הפסקה קצרה מאימון, במהלכה לא אימן מועדון כלשהו במשך מספר חודשים.
ביולי 2022 חזר לעמוד על הקווים כאשר מונה למאמנה של פנרבחצ'ה הטורקית, אחד המועדונים הגדולים והמעוטרים במדינה, בחוזה לשנה אחת.
במהלך עונת 2022/23 הוביל את הקבוצה לקמפיין מוצלח בליגה האירופית, תוך הפגנת סגנון משחק התקפי ודינמי.
בליגה המקומית נאבקה פנרבחצ'ה על האליפות עד לשלבים המתקדמים של העונה, ובמקביל זכתה בגביע הטורקי – תואר ראשון של המועדון מאז 2014. אף על פי שזכה להערכה רבה מצד הקהל וההנהלה, החליט ז'ז'וש שלא להמשיך בתפקידו בסיום העונה, ועזב את המועדון ביוני 2023.
הקדנציה השנייה של ז'ורז'ה ז'ז'וש כמאמן אל-הילאל הסעודית החלה ביולי 2023, לאחר שבע שנים מאז עזב את המועדון בתום תקופה קצרה אך מרשימה ב-2018. עם חזרתו, ז'ז'וש הוביל את הקבוצה לעונה תחרותית במיוחד, שהתאפיינה בסגל עתיר כוכבים בינלאומיים ובריצה מוצלחת בזירה המקומית והאסיאתית.
במהלך עונת 2023/24 הצליח להחזיר את אל-הילאל למאבק האליפות בליגת העל הסעודית ולרשום הישגים מרשימים בגביע המלך ובליגת האלופות של אסיה.
סגנון האימון הקפדני והטקטי של ז'ז'וש, בשילוב עם יכולת ניהול כוכבים מוכחת, הקנו לו מחדש את אמונם של האוהדים וההנהלה, והעמידו את אל-הילאל ככוח דומיננטי בכדורגל האזורי.
עקב ההדחה מליגת האלופות של אסיה בחצי הגמר מול אל אהלי, והתגברות השמועות על מועמדותו לתפקיד מאמן נבחרת ברזיל, פוטר ז'ורז'ה ז'ז'וש מתפקידו כמאמן אל-הילאל ב־3 במאי 2025.
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל: 2020
גמר גביע העולם למועדונים: 2019
מאמן המועדונים הטוב ביותר של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2013, 2019
ז'זוש נישא לאשתו השנייה, איבונה, ולזוג נולד בן, מאורו.
מנישואיו הקודמים נולדו לו בת טניה ובנו גונסאלו.
ב־30 בדצמבר 2019 העניק נשיא פורטוגל מרסלו רבלו דה סוזה לז'זוש את מדליית המפקד של הנסיך הנרי .
הוא אמר שהישגיו של ז'זוש סייעו למוניטין של פורטוגל בחו"ל.
במרץ 2020, ז'זוש נמצא חיובי למחלת נגיף הקורונה.
עוד לפני כן, הוא ביקש שהכדורגל הברזילאי ייסגר בגלל הנגיף.
ז'זוס לוס (בפורטוגזית: Jesus Luz; נולד ב-15 בינואר 1987) הוא דוגמן ברזילאי.
לוס נולד בריו דה ז'ניירו.
בילדותו עבד דירה לעיתים קרובות, במיוחד לאחר הפרידה של הוריו כשהיה בן חמש.
ב-2005 חתם לראשונה על חוזה בסוכנות דוגמנות.
ב-2006 גר במשך חצי שנה בניו יורק שם התגורר אצל דודתו ולמד אנגלית.
ב-2007 הופיע בתצוגת האופנה "Fashion Rio 2007" שנערכה בעיר הולדתו.
באותה תקופה החל ללמוד משחק, וקיבל תפקיד קטן בסדרת הטלוויזיה "Pegadoras".
ב-2008 הוחתם על ידי סוכנות פורד מודלס ונחשב לאחד הדוגמנים הרווחיים של הסוכנות.
באותה שנה הצלם סטיבן קליין בחר בו להצטלם לצד מדונה בהופעתה במגזין "W".
מיד לאחר מכן נפוצו שמועות אודות מערכת היחסים ביניהם, ובהמשך הם יצאו כזוג באופן רשמי.
ב-2009 הופיע על שער מגזין האופנה הצרפתי "L'Officiel Hommes".
באותה שנה דגמן לדולצ'ה וגבאנה וצעד בשבוע האופנה במילאנו.
בעת ביקורו בישראל דגמן למותג האופנה "TNT".
הוא הופיע בקליפ לשירה של מדונה Celebration, וגם הופיע בקליפ לשיר "Caliente" של הזמרת הרומנייה אינה.
מלבד הדוגמנות הוא גם תקליטן.
ז'ורק (בהונגרית: Zsurk) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-11.
בכפר יש כנסייה מאז סביבות 1700. הכנסייה הנוכחית נבנתה בשנת 1891 והיא נבנתה בצורתה וגודלה כהעתק של הכנסייה הישנה.
היא שופצה שוב בשנת 1924 ולאחר מכן בשנת 1997.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ז'ורק קטנה עם השנים.
יהודים חיו בז'ורק במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1867 הייתה הקהילה כפופה לקהילת מאנדוק, בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
ז'ורז'יניו ריטר הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בברייטון.
ריטר, שגדל בצרפת, נולד לאם מראוניון ולאב ממרטיניק, החל את אימוני הכדורגל שלו ב-AS Menimur וב-OC Vannes.
בעונת 2020/2021 שיחק פעמיים בסטאד רן הבוגרת.
במחזור האחרון של שלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2020/2021 נכנס כמחליף וכבש שער במשחקו הראשון במסגרת אירופית, בהפסד 1–3 לסביליה.
ב-1 בפברואר 2021 חתם בהופנהיים מהבונדסליגה תמורת 500,000 יורו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-18 בפברואר בסיבוב השני של הליגה האירופית נגד מולדה.
בהופעת הבכורה שלו בבונדסליגה ב-21 בפברואר הוא נכנס כמחליף וכבש בדקה ה-90 בניצחון 0–4 על ורדר ברמן.
ב-14 בינואר 2023 עבר ללידס יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 36 מיליון ליש"ט, סכום שיא בתולדות המועדון.
לאחר נשירתה של לידס לצ'מפיונשיפ בסיום עונת 2022/2023, החמיץ את פתיחת עונת 2023/2024 בשל פציעה ופתח בהרכב ב-18 באוגוסט 2023 מול וסט ברומיץ' אלביון, שהסתיים בתיקו 1-1. ב-26 באוגוסט הבקיע שער בכורה בקבוצה בניצחון 3–4 על איפסוויץ' טאון.
הוא פתח בהרכב במשחק הראשון לעונת 2024/2025 ב-10 באוגוסט מול פורטסמות', שהסתיים בתיקו 3-3.
ז'ורז'ה לופז בום ז'זוס (בפורטוגזית: Jorge Bom Jesus או בראשי תיבות JBJ; נולד ב-26 ביולי 1962) הוא בלשן ופוליטיקאי סנטומני המכהן כראש הממשלה ה-17 והנוכחי של סאו טומה ופרינסיפה.
הוא מכהן כראש הממשלה מאז 3 בדצמבר 2018.
ז'זוס נולד ב-26 ביולי 1962 בסאו טומה ופרינסיפה.
הוא סיים תואר ראשון ושני בספרות צרפתית ופורטוגזית באוניברסיטת טולוז בצרפת.
בנוסף על כך, הוא בעל תואר Ph.D.
במנהל ציבורי מאוניברסיטת סאו טומה ופרינסיפה.
לאחר לימודיו, כיהן ז'זוס במספר רב של תפקידים, ובהם: יועץ לשר התרבות והמדע, מזכ"ל הנציבות הלאומית לאונסק"ו, מנהל הספרייה הלאומית במדינה, מנהל בית הספר הלאומי להכשרת מורים ומחנכים ואף כמורה.
בשנת 2018 נבחר ז'זוס להנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בבחירות שנערכו ב-2018 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה השנייה בגודלה, אך הצליחה להרכיב קואליציה רחבה וז'זוס מונה לראש הממשלה בדצמבר 2018, בתמיכת הנשיא אבריסטו קרבליו.
במהלך כהונתו הצהיר כי אחת ממטרותיו המרכזיות היא המאבק בשחיתות.
ז'זוס נשוי ואב ל-5 ילדים.
קלר חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה ב-1984 עם נילס ק.
ג'רן וסזר מילשטיין על "עבודתם על מערכת החיסון וייצור נוגדנים מונקלוניים (נוגדנים חד שבטיים)".
באפריל 1974 הוא החל מחקר פוסט-דוקטורט במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית, שבקיימברידג', בריטניה, שם עבד עם סזר מילשטיין על פיתוח כלי מעבדה, שיכול לעזור בחקר מנגנון הפעולה של מגוון נוגדנים.
במהלך העבודה הם המציאו טכניקה לייצור נוגדנים.
קלר המשיך בעבודה שלו על הטכניקה כשחזר למכון בזל לאימונולוגיה באפריל 1974. קלר נשאר במכון בזל עוד תשע שנים, שבמהלכן המשיך לחקור את מגוון הנוגדנים, בתחילת שנות ה-80 החל לעבוד על פיתוח עכברים מהונדסים ככלי להבנת המנגנון העומד בבסיס ה-self-tolerance.
בשנת 1986 הפך קלר למנהל מכון מקס פלנק לאימונוביולוגיה בו עבד עד מותו בשנת 1995.
קלר התחתן עם קלאודיה ריינטס ב-1968. נולדו להם שלושה ילדים, קתרינה, לוסיה ופביאן.
בנובמבר 1994 הוא החל להרגיש רע ולסבול מקוצר נשימה במאמץ, הוא נפטר ב-1 במרץ 1995, בגיל 48, בעיר פרייבורג.
ז'וריס שוטאר הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ברסט.
שוטאר גדל במחלקות הנוער של RC דה פרובנס, FA שאטורנאר, לה פונטה גראן אביניון ומונפלייה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של מונפלייה, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הצרפתית.
שוטאר נכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
שוטאר זכה עם הנבחרת במדליית כסף.
ז'ורז'-גוסטב טודוז היה סופר, מחזאי, היסטוריון ועיתונאי צרפתי.
הוא היה בנו של הסופר גוסטב טודוז.
היה מראשוני סופרי המדע הבדיוני שספריהם תורגמו לעברית.
טודוז נולד ברובע התשיעי של פריז.
הוא למד באקדמיה של צרפת ברומא, היה חבר באקדמיה הימית הצרפתית ובבית הספר הצרפתי לארכאולוגיה באתונה, ושימש פרופסור להיסטוריה של התיאטרון והלבוש בקונסרבטואר הלאומי בפריז.
בשנות ה־20 פרסם סדרת רומנים לנוער בשם "'חמש נערות צעירות"' ("Cinq jeunes filles"), שנחשבת לחלוצת ספרות הנוער הצרפתית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
מרבית ספריו עוסקים בעולם הים ובברטאן, אזור שאותו תיאר באהדה רבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בפעילות לאומית־ברטונית במסגרת "'המכון הקלטי של ברטאן"' ("Institut celtique de Bretagne"), שפעל בתמיכת גורמים גרמניים.
טודוז נפטר בפריז בשנת 1972, בגיל 94, ונקבר לצד אביו בבית העלמין שבעיר L'Haÿ-les-Roses.
כיום ז'ורז גוסטב טודוז זכור בעיקר הודות לסיפור מתח ואימה קצר שפרסם במקור ב-1927, שונית שלושת השלדים "'"La tour d'épouvante ע"'ל יושבי מיגדלור באי נידח שמותקפים בידי חולדות קטלניות מספינה טובעת.
בעברית הוא ידוע גם הודות לשני ספרי מדע בדיוני מוקדמים שלו שתורגמו.
"'Le Petit Roi d'Ys"' – "המלך הקטן של איז" ( 1914 פרס האקדמיה הצרפתית, 1917) הספר פורסם בעברית בשם "'עיר במצולות"' בתרגום יצחק לבנון שהופיע תחילה בהמשכים במשמר לילדים.
פורסם במשמר לילדים -17.12.1952 29.4.1953 חוברות –33 14 עם איורים של מאייר קבוע של השבועון יוחנן סימון – ולאחר מכן כספר בהוצאת עמיחי ב-1953 עם איוריו של סימון..
סיפור לילדים על נער נערה ופרופסור שמגלים בצוללת עיר קלטית קדומה ששקעה לפני 1500 שנה, שקועה במעמקי הים.
שונית שלושת השלדים "'"La tour d'épouvante (1923).
תורגם לעברית בקובץ "מוזרים 2 ( הוצאת תשע נשמות, 2023).
סיפור אימה ידוע שעובד לתסכית מפורסם באנגלית.
על יושבי מיגדלור באי נידח שמותקפים בידי חולדות קטלניות מספינה טובעת.
L'homme qui volait le Gulf-stream (1925) תורגם לעברית כ"גונב הגלפשטרום", ספור מדעי-פנטסטי /מאת ז'ק טודוז; מתורגם ומעבד לנער על ידי אברהם אבן-שושן ירושלים עיתוננו תרצ"ד 1934. הופיע תחילה בהמשכים בעיתון הילדים "עיתוננו" ולאחר מכן כספר.
סיפור שמתאר ניסיון של טירוריסט להשמיד את זרם הגולף ובכך להביא עידן קרח חדש על יבשת אירופה.
"'1907"' – "לאורך חצי-האי קרוזון, מורגה וקמרה", הוצאת הליגה הימית הצרפתית, פריז, 62 עמ'.
"'1912"' – "האוצר המקולל של הארמון האדום", הוצאת אשאט, 49 תחריטים על פי אדואר-פרנסואה זייר, 269 עמ'.
"'1918"' – "ספר הים – מדריך הליגה הימית הצרפתית", הוצאת לארוס.
"'1923"' – "יוון בעלת הפנים המסתוריות – מפסטום למיקנה, מאגריג'נטה לטרויה, מסגסטה לקנוסוס", הוצאת ברז'ה-לוורו, 166 עמ'.
"'1933"' – "גאיט המסתורית" (רומן בהמשכים בעיתון "Ouest-Éclair").
מהדורה מחודשת: אנדרה בון, 1959.
"'1938"' – "סוד האי מפלדה", הוצאת טלנדיה, סדרת "הרפתקאות ונסיעות אקסצנטריות", 224 עמ'.
"'1943"' – "צוותי חיל הים הצרפתי", הוצאה צבאית מאוירת, ברסט, 146 עמ' (זכה בפרס האקדמיה הצרפתית ובפרס האקדמיה לאמנויות היפות).
"'1944"' – "חייו ההרואיים של האדמירל קורבה", הוצאה צבאית מאוירת, פריז, 115 עמ'.
"'1947"' – "המחברות המאוירות של המרשל דה וובאן וחומת האטלנטיק", האקדמיה הימית.
"'1948"' – "ימיה האחרונים של עיר איס", הוצאות ארמוריקן, מורלה.
"'1953"' – "הרפתקנים ברטונים באוקיינוסים", הוצאת אמיו ודומון, פריז, 197 עמ'.
– מהדורה מחודשת: "הרפתקנים ברטונים על האוקיינוסים", הוצאת Terre de Brume, רן, 1994.
"'1954"' – "קמרה, שומרת החוף של ארמוריקה", הוצאת גרינד, פריז.
"'1959"' – "תולדות חיל הים", כרכים א–ב, עם שארל בורל דה לה רונסייר וז'ואן טראמון, הוצאת בשה, פריז.
"'1960"' – "שלושת הקונסטבלים – דה גסקלן, קליסון, רישמון", הוצאת אנדרה בון.
"'1907"' – "אנרי ריבייר, צייר ודמיון-צורף", עם איוריו של אנרי ריבייר, הוצאת פלורי, 176 עמ'.
"'1914"' – "המלך הקטן של איס" – רומן נוער עטור פרס סוברייה-ארנו של האקדמיה הצרפתית (1917).
(סדרת רומנים פופולרית לבני נוער, בהוצאת "הספרייה הירוקה" של אשאט)
"חמש נערות באיים האזוריים" (1959)
"חמש נערות באוקיינוס האטלנטי" (1960)
"חמש נערות וזהב האיים הקנריים" (1963)
"חמש נערות מול אינטרפול" (1966)
"חמש נערות בסכנות הארכיפלג" (1967)
"בין הזאבים", מחזה הרפתקאות בשלוש מערכות, תיאטרון האודיאון, פריז, 6 באוקטובר 1926, בבימוי פירמן ז'מייה.
"נבחרי הים", עיבוד קולנועי מאת מרסל דימון וגשטן רודה, יצא לאקרנים ב-1925.
פרסים ספרותיים של האקדמיה הצרפתית
"'1924"' – פרס מונטיון על "יוון בעלת הפנים המסתוריות".
"'1943"' – פרס מונטיון על "דה גסקלן, קליסון, רישמון וסוף מלחמת מאה השנים".
"'1920"' – פרס מועצת העיר (על ידי אגודת הסופרים הצרפתים).
"'1943"' – פרס האקדמיה לאמנויות היפות על "צוותי חיל הים הצרפתי".
לגיון הכבוד – דרגת מפקד
ז'טוליו דורנליס ורגאס (בפורטוגזית: Getúlio Dorneles Vargas; 19 באפריל 1882 - 24 באוגוסט 1954) היה מדינאי ברזילאי ששימש פעמיים כנשיא ברזיל, לראשונה בין 1930 ל-1945 (חלק מן הזמן ברודנות שכונתה "המדינה החדשה" - "Estado novo") ולאחר מכן בין שנת 1951 ועד להתאבדותו בשנת 1954.
ורגאס הוא אחד החשובים במדינאים הברזילאים במאה ה-20, ושתי מפלגות בברזיל כיום טוענות להיות ממשיכות דרכו - "מפלגת העבודה הברזילאית" (PTB) ו"מפלגת העבודה הדמוקרטית" (PTD).
ורגאס נולד בסאו בורז'ה, במדינת ריו גראנדה דו סול למשפחה מסורתית של גאוצ'וס.
הוא ניסה בתחילה את כוחו בקריירה צבאית, אך לאחר מכן החל בלימודי משפטים.
לאחר סיום לימודיו פנה לפוליטיקה ונבחר לבית המחוקקים של ריו גראנדה דו סול, ולאחר מכן לפרלמנט הברזילאי כנציג מדינתו.
הוא שימש לזמן קצר כשר האוצר בתקופת הנשיא וושינגטון לואיס, והתפטר על מנת לנסות להיבחר לכהונת מושל מדינתו.
הוא נבחר לכהונת המושל, ויצא במסע תקיף כנגד הממשלה המרכזית.
הרקע היה כי לואיס, ויורשו ז'וליו פרסטאס באו מסאו פאולו וייצגו אינטרס אזורי שהיה מנוגד לאינטרס של מדינות החוף, ושל יצרני הקפה.
ורגאס טען כי הליך הבחירות הוא מושחת, וכי יש לאמץ הצבעה חשאית הפתוחה לכל.
ב-1929 הקים ורגאס את "הברית הליברלית" שכללה נציגים ממדינתו, ריו גראנדה דו סול, כמו גם ממינאס ז'ראיס, ומפאראיבה, וב-1 במרץ 1930 התמודד כנגד הנשיא פרסטאס בבחירות לנשיאות, ונכשל.
ורגאס טען כי ניצחונו של פרסטאס היה בלתי חוקי, וכי הושג במרמה.
מהפכת 1930 ותחילת תקופת נשיאותו הראשונה
בין שתי מלחמות העולם הייתה ברזיל אומה המצויה בהליך של תיעוש, ונחשבה כ"ענק הישן של מדינות אמריקה", ובעלת פוטנציאל להיות מעצמה בקנה מידה עולמי.
עם זאת, שיטת המשטר האוליגרכית והמבוזרת, שהורכבה מנציגי בעלי הקרקעות שאוחדו לכלל מעין קונפדרציה של אינטרסים, לא הראתה עניין בקידום התעשייה, או קידום מעמד הביניים המתפתח.
חוסר השקט בקרב מעמד הביניים והצבא, אך גבר בעקבות השפעת השפל הגדול על הכלכלה.
ברזיל, שלוותה כמיליארד דולר מארצות הברית במהלך שנות ה-20, עמדה בפני דרישות להחזר מיידי של החוב.
בד בבד ירד גם מחיר הקפה, שהיה המוצר החשוב ביותר עליו התבססה כלכלת ברזיל.
בשנת 1930 התמודד ורגאס מול ז'וליו פרסטס על כהונת הנשיא, לאור סיומה הקרוב של כהונתו של הנשיא וושינגטון לואיס.
ורגאס הפסיד, ונטען כי תוצאות הבחירות זויפו.
כל ההליך נראה כנגוע במרמה ובשחיתות, ועוד בטרם נכנס הנשיא החדש לתפקידו החלה תנועת התנגדות, אותה הובילו מנהיגים אזוריים במספר מדינות, שראו בעין רעה את הדומיננטיות של מדינת סאו פאולו ממנה הגיעו הן לואיס והן פרסטאס.
התנועה הייתה תנועה של המעמד הבינוני, כנגד יצרני הקפה העשירים מסאו פאולו.
בעת שפרסטאס יצא למסע גיוס כספים באירופה, יצא ורגאס למסע בן עשרה ימים ברכבת מריו גראנדה דו סול, אל הבירה ריו דה ז'אנירו.
במהלך המסע היה חשש להתנגשות אלימה בין אנשי הצבא התומכים בורגאס לבין מתנגדיו בבירה, אך עם הגיעו של ורגאס אל הבירה, הוכרז לנשיא, ב-3 בנובמבר 1930.
ורגאס היה לאומן שתמך בקידום התעשייה, והתנגד לקומוניזם.
הוא תמך ברפורמות ליברליות ופיתוח קפיטליסטי, אך למעשה היה האיום החזק ביותר על הדומיננטיות של מעמד האוליגרכים מסאו פאולו.
למרות שכאשר התמודד בבחירות לנשיאות מספר חודשים טרם מינויו, נראה ורגאס כנציג נוסף של האוליגרכיה, ותמך במצע פופוליסטי ופרוטקציונסטי, ביססה ההפיכה את היסודות לברזיל מודרנית ותעשייתית.
מינויו עורר התנגדות מיידית, והתמרדות גדולה בסאו פאולו, שכונתה "המהפכה החוקתית" ודוכאה בכוח הזרוע בין החודשים יולי ואוקטובר 1932.
הבסת אנשי סאו פאולו סימנה את המעבר מ"הרפובליקה הישנה" לשיטה כלכלית חדשה שלא התמקדה בתעשיות המסורתיות, תעשיית הקפה ומוצרי הבסיס, אלא ביצירת התפתחות תעשייתית.
הקואליציה הרופפת שיצר חסרה תוכנית ברורה, אך הייתה מחויבת לחזון רחב של מודרניזציה.
ורגאס נקרע בין דרישות אידאולוגיות ואזוריות סותרות, ונאלץ להחליף את בעלי בריתו ואת האידאולוגיה שלו.
לבסוף ייצב בברזיל משטר שהתבסס באופן גס על המשטרים הפשיסטים באירופה בשנות השלושים, ועמד בניגוד לשורשים האידאולוגים הליברלים שלו.
ורגאס היה סבור שמדינה קורפורטסיטית ריכוזית, על פי קווי יסוד פשיסטים, תצליח ליישב את הדרישות הסותרות של המעמדות השונים והאזורים השונים בברזיל.
ורגאס, שלימים ינסה ליצור משטר על פי הדגם הפשיסטי האירופי, השיג את השלטון מבלי שנתן לכך כל רמז.
בתחילה ניסה להוציא את ברזיל מהשפל הכלכלי באמצעים מקובלים.
כמו פרנקלין דלאנו רוזוולט, צעדיו הראשונים התמקדו ביצירת תמריצים כלכליים.
מדיניות של התערבות העניקה פטורים ממס, לצד מכסים ומכסות ייצוא, איפשרה לורגאס להרחיב את הבסיס התעשייתי במדינה.
ורגאס קישר בין מדיניות זו לבין הלאומנות הברזילאית, ותמך בהטלת מכסים כבדים על מנת "להגן על היצרנים עד לנקודה בה יהיה זה לא פטריוטי ללבוש או לאכול מוצרים מיובאים".
בשנים ראשונות אלו נשען ורגאס על ה"טננטס", הקצינים הזוטרים, אשר מאז תחילת שנות העשרים ניסו להביא לירידה במעמד אוליגרכית הקפה השליטה במדינה.
ורגאס אף ניסה ליצור שיטה של סעד וביטוח לאומי בדומה לשיטת הניו דיל.
בשנותיו הראשונות הנהיג חינוך חובה חינם, וחוקי עבודה מתקדמים למגזר התעשייתי.
ההקבלה בין משטרו של ורגאס והמשטרים הפשיסטים באירופה החלה בשנת 1934 עת הביא ורגאס לקבלת חוקה חדשה שנוצרה בהשפעה ברורה של משטרים אלו.
עם עלותו לכס הנשיאות הכריז ורגאס על ביטול החוקה של 1891. לאחר ארבע שנות שלטון, היה עליו לקבל חוקה חדשה, שכן לא יכל לפעול בריק חוקתי.
החוקה, שהתקבלה ב-16 ביולי 1934 כללה אימוץ של השיטה הקורפורטיסטית האיטלקית, שאומצו בלהט על ידי הקצינים הזוטרים, ה"טננטס", ועל ידי התעשיינים, שראו באופן חיובי את הצורה בה דיכא מוסוליני את האיגודים המקצועיים בארצו, באמצעות הפיכתם לזרוע של המדינה.
מטרת הצעדים הייתה עידוד התעשייה מחד, ודיכויו של השמאל מאידך, במסווה של איחוד כל המעמדות סביב האינטרס המשותף.
החוקה יצרה "מועצת מומחים" שפעלה לצד המשרדים הממשלתיים, והייתה בעלת סמכויות נרחבות גם במגזר הפרטי, והתוצאה הייתה קפיטליזם של המדינה, שמטרתו תיעוש והפחתת התלות בגורמי חוץ.
לאחר 1934 המשטר מינה נציגים קורפורטיסטים על פי המעמד והמקצוע, אך שמר על הבעלות הפרטית (למעט מגזרים שונים, כחברות הביטוח, שהולאמו).
הקורפורטיזם הברזילאי, כזה האיטלקי, שמר על מראית עין של דאגה לזכויות העובד אך למעשה הייתה מטרתו להגביר את התפוקה, באמצעות פנייה לרגש הלאומי.
ורגאס, וכמותו חואן פרון בארגנטינה דיכאו את מאבקי העובדים בנימוקים של טובת הלאום.
החוקה החדשה כללה סעיפים סוציאליים מובהקים כשכר מינימום, אך מנעה מאנשים שאינם יודעים קרוא וכתוב (הרוב באוכלוסיית המעמד הנמוך) את הזכות להצביע, והגבילה את חופש ההתאגדות בצורה חמורה, כמו גם את חופש השביתה והאיגוד המקצועי.
החוקה ניסתה להמעיט בכוחן של המדינות, וליצור מדינה ריכוזית שאיפשרה לורגאס להילחם בכוחם של האוליגרכים מסאו פאולו, שנראו לו כמכשול למודרניזציה.
כמו כן הגבילה החוקה את ההגירה לברזיל על סמך מפתח אתני.
סעיף זה בחוקה נוצל לימים על מנת למנוע הגירתם של יהודים פליטי השואה.
הוראות חשובות נוספות שכללה החוקה היו הנהגת בחירות חופשיות וחשאיות, ומתן זכות בחירה לנשים.
לאחר קבלת החוקה בשנת 1934 החל משטרו של ורגאס לנוע ימינה.
ורגאס החל לפעול כנגד ה"טננטס" ולעודד תנועה פשיסטית בראשות עורך דין בשם פליניו סלגאדו.
תנועה זו שכונתה "אינטגרליסטים" אימצה מנהגים פשיסטים ואף נאצים כלבישת חולצות ירוקות, והצדעה במועל יד.
התנועה זכתה לפופולריות בסאו פאולו ובסנטה קטרינה בהן הייתה אוכלוסייה רבה ממוצא איטלקי וגרמני, וזכתה אף למימון ממדינות אלו.
התעמולה האינטגרליסטית יצאה כנגד המרקסיסטים והליברלים וכן הייתה בעלת גוון אנטישמי בולט.
ורגאס נהג בסובלנות כלפי אלמנטים אנטישמיים אלו, וייתכן שאף היה פועל לקידומם, ונראה כי היה אנטישמי בעצמו.
הוא פעל לגירושה לגרמניה של אשתו היהודייה של המנהיג הקומוניסטי לואיס קרלוס פרסטס, אולגה בנאריו פרסטס, שהורשעה בריגול למען ברית המועצות ובהיותה מהגרת בלתי חוקית.
פרסטס נספתה לאחר מכן במחנה ריכוז.
במקביל פעל ליצירת ברית עם הכנסייה הקתולית כשם שפעל לכך מוסוליני.
ורגאס הכריח את הקונגרס הברזילאי להתנגד לתנועתו של פרסטאס, ANL, הברית הלאומית לשחרור, תנועה מהפכנית קומוניסטית, שקנתה לה בסיס באזור הסרטאו בצפון מזרח ברזיל, לאחר "מסע ארוך" בדומה לזה של מאו בסין.
המסע, שנערך לאחר מרד הקצינים ב-1922 היה מסע כושל, ומסקנתו של פרסטאס הייתה כי את השלטון לא יוכל לקבל בכוח הזרוע.
עם כל זאת הקונגרס הכריז על פרסטאס ותומכיו כ"חתרנים" ובמרץ 1935 נחקק חוק ביטחון המדינה שהוציא את ה־ANL אל מחוץ לחוק, והביא למרידה מזוינת בנובמבר.
בשלב זה עמד ורגאס בפני איום מימין ומשמאל, שכן גם סלגאדו והחולצות הירוקות הניפו את נס המרד בסאו פאולו.
תגובתו הייתה קשה, הוא כלא את פרסטאס ועינה אותו, ומחץ את ההתנגדות הקומוניסטית, כמו גם את ההתנגדות האינטגרליסטית בכוח הזרוע.
סלגאדו נמלט אל מחוץ למדינה.
כמו הפשיסטים האירופים, השתמש ורגאס בפחד מפני הקומוניזם על מנת להצדיק דיקטטורה אישית.
הוא ניסה ליצור מודל של "מדינה חדשה" תוך שימוש במינוח "Estado Novo" שבו השתמש משטרו של סלזר בפורטוגל, מדינת האם, באותן השנים.
חוקת 1934 קבעה כי עד ינואר 1938 יהיה על ורגאס להתפטר מהנשיאות, עם תום תקופת כהונתו.
ב-29 בספטמבר 1937, הציג הגנרל גספאר דוטרה, יד ימינו של ורגאס, תוכנית בעלת השם היהודי במובהק "תוכנית כוהן", להשתלטות הקומוניסטים על ברזיל.
התוכנית הייתה כפי הנראה זיוף, אך דוטרה דרש הכרזה על מצב חירום.
ב-10 בנובמבר ורגאס השעה את החוקה, והחל למשול על פי צווים, ובנאום רדיו הודיע על תוכניתו לקבל סמכויות בלתי מוגבלות על פי חוקה חדשה על פי הדגם הפשיסטי האירופי, ולפזר את הקונגרס.
על פי "המדינה החדשה", נאסר קיומן של מפלגות האופוזיציה, הוטלה צנזורה חמורה, הוקם כוח משטרתי ריכוזי, ובתי הכלא התמלאו באסירים פוליטיים, בעוד שהעם פוטם בתעמולה לאומנית.
יחד עם כל זאת, המשיך ורגאס לשתף פעולה עם כמה מנציגי השמאל, על אף שרשמית נאסר על פעילותם.
בתקופה זו שגשגה כלכלת ברזיל.
התיעוש נמשך, והתמקד בתעשייה חדשה - תעשיית הטקסטיל, החינוך התקדם, ונערכה מודרניזציה של הצבא.
הדמיון האידאולוגי בין המשטרים הפשיסטים באירופה (מדינות הציר) ובין משטרו של ורגאס הביא לתקווה בלבו של פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר כי ורגאס יהיה בן בריתו במאבק הגלובלי הקרב ובא.
גרמניה הפכה לשוק עיקרי למוצריה של ברזיל, והייתה היבואנית הגדולה ביותר של כותנה, והיבואנית השנייה בגודלה של קפה וקקאו.
בנק גרמני גדול פתח שלוש מאות סניפים בברזיל.
במאי 1941, בעיצומה של המלחמה, לאחר הפלישה הנאצית לפולין, המערכה בנורווגיה, המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, בירך ורגאס את היטלר ליום הולדתו (ה-20 באפריל).
עם זאת, ברזיל שמרה על נייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה וסחרה עם שני הצדדים הלוחמים.
נראה כי הייתה זו כניסתה של ארצות הברית למלחמה שהובילה להצטרפות ברזיל לצידן של בעלות הברית.
בשנת 1942 הכריז ורגאס על מלחמה כנגד מדינות הציר.
כוח משלוח ברזילאי בן 25,300 חייל, וכן טייסי קרב, נשלח לחזית איטליה ואף הצטיין בלחימה שם בשנים 1944 ו-1945 לאחר שאומן וחומש על ידי ארצות הברית.
ורגאס ראה במלחמה הזדמנות למתן מעט את האלמנטים הקיצוניים של משטרו.
הוא לא חשש עוד ממהפכה מימין או משמאל, והכריז על "עידן חדש של חירות לאחר המלחמה", שאמור היה לכלול חנינה לאסירים הפוליטיים, בחירות לנשיאות, ולגליזציה למפלגות האופוזיציה, לרבות המפלגה הקומוניסטית.
בהתבטאויות אלו לא היה די.
נראה כי העם עייף משנות הרודנות, והופעל על ורגאס לחץ להתפטר.
ב-30 באוקטובר 1945 התפטר ורגאס, ועל מקומו בא מפקד הצבא דוטרה.
ורגאס לא פרש מן החיים הפוליטיים לאחר פרישתו מן הנשיאות.
עוד בדצמבר 1946 נבחר שוב לסנאט, בבחירות שהתקיימו.
בשנת 1950 שב ורץ לנשיאות, לאחר תום תקופת כהונת יורשו דוטרה.
זו הפעם עמד ורגאס בראש קואליציית שמאל, שכללה את המפלגות שהקים - המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהייתה מפלגת מרכז - ימין, מפלגת העבודה הברזילאית שהייתה מפלגת מרכז - שמאל ונהנתה מתמיכת ארגוני העובדים והמפלגה הסוציאליסטית - פרוגרסיבית.
רבים מקרב הקומוניסטים הצביעו עבור ורגאס, ורבים הסבורים כי מסיבה זו ניצח.
משטרו הוקם בצל המשבר הכלכלי שהשפיע על הארץ באותו הזמן.
ורגאס ניסה לקדם את המדיניות המסורתית שלו של פניה למשאבים הטבעיים של הארץ, והפחתת התלות במדינות חוץ.
הוא ייסד את חברת הנפט הברזילאית פטרוברז.
עם כל זאת כשל ורגאס בניהול המשבר הכלכלי, האינפלציה גברה, והשחיתות שררה בכל דרגי הממשל.
ורגאס הסתכסך עם מפלגות האופוזיציה, וניסה לפזרן.
רבים חששו כי יחבור לחואן פרון ביצירת גוש לטיני אנטי פרלמנטרי, ואכן משטרו של פרון לא הסתיר את אהדתו למשטרו החדש של ורגאס.
בשנים אלו נמשך אי השקט ואי היציבות, אשר הגיעו לשיא בניסיון רצח של יריבו העיקרי של ורגאס, קרלוס לסרדה, בו נרצח אדם בשם רובנס ואס, ב-5 באוגוסט 1954. ראש המשמר האישי של ורגאס הואשם בכך שהוא שעמד מאחורי הקשר, והעובדה הביאה לתגובה ציבורית חריפה כנגד ורגאס.
קציני הצבא דרשו את התפטרותו.
על רקע השמועות כי הצבא עומד להדיחו בכוח, התאבד ורגאס בארמון הנשיאות בריו דה ז'אנירו באמצעות ירייה בחזה ב-24 באוגוסט 1954. יש הסבורים כי נרצח.
הוא כתב מכתב לעם הברזילאי, בו הצהיר כי "אני לוקח את הצעד הראשון לעבר הנצח, ועוזב את עולם החיים על מנת לבוא בשערי ההיסטוריה".
הוא נטמן בעיר מולדתו סאו בורז'ה במדינת ריו גראנדז' דו סול.
גם כיום יש הרואים בורגאס מנהיג לאומי חשוב, ומבקשים להמשיך את דרכו.
מפלגת העבודה הברזילאית הוקמה מחדש בשנת 1981, לאחר שפעילותה נאסרה על ידי הדיקטטורה הצבאית בשנת 1965. בראש המפלגה עמדה אחייניתו של ורגאס, איבט ורגאס.
מן המפלגה התפלגה מפלגת העבודה הדמוקרטית.
שתי המפלגות מיוצגות בקונגרס, ורואות בורגאס את אביהן ההיסטורי.
ז'יגמונד ברס (בהונגרית: Zsigmond Barász; ינואר 1878 - 28 במאי 1935), שחמטאי הונגרי.
ברס הגיע למקום השני בתחרות גיור 1906, שנחשבת לאליפות הראשונה של הונגריה, לאחר שהפסיד לזולטן פון באלה 2.5-0.5. הגיע למקום התשיעי בתחרות בודפשט 1906 (ניצח: ליאו פליישמן).
בשנת 1907 חלק מקום ראשון-שני עם ליאו פליישמן באליפות השנייה של הונגריה והגיע למקום הרביעי בתחרות סקשפהרוואר בשנת 1907 (ניצח: ליאו פליישמן).
בתחום תיאורית הפתיחות קידם ברס את גמביט בודפשט.
ז'יבויין מישיץ' (בסרבית Živojin Mišić; 19 בינואר 1855, סטרוגאניק, נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית – 20 בינואר 1921, בלגרד, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים), היה פילדמרשל סרבי, אשר לחם בכל מלחמות נסיכות וממלכת סרביה מהמלחמה העות'מאנית-סרבית (1876) ועד הניצחון על ממלכת בולגריה במלחמת העולם הראשונה.
מישיץ' נולד ב-1855 בסטורגניק על יד מיוניצה בסרביה תחת השלטון העות'מאני, כבן הזקונים מתוך 13 ילדיהם של אנדליה בת למשפחת דמיאנוביץ'-קושטוניץ' ורדובן מישיץ', איכרים קשי יום שאבותיהם היגרו ממונטנגרו לסרביה בראשית המאה ה-18. מישיץ' היה לרועה צאן בגיל 6 ואת השכלתו היסודית והתיכונית סיים בהצטיינות בעיר קרגוייבץ.
בספטמבר 1874 נשלח מישיץ' לאקדמיה הצבאית בבלגרד ובאפריל 1876 הוצב בגדוד רגלים.
מישיץ' שירת בהצטיינות במלחמה העות'מאנית-סרבית, המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) ובמלחמת בולגריה–סרביה (1885).
בין 1893 -1897 כיהן כשלישו של המלך אלכסנדר הראשון.
ב-1897 נשלח מישיץ' להשתלמות צבאית בבית הספר לרובאות "בְּרוּק" אשר באוסטרו-הונגריה.
בין השנים 1898–1901 לימד מישיץ' אסטרטגיה צבאית באקדמיה הצבאית הסרבית.
ב-1901 הועלה לדרגת קולונל ומונה לפקד על חילות מצב בגזרות שונות בממלכה וב-1902 מונה לפקד על אוגדת "דרינה" של חיל הרגלים הסרבי.
ב-1904, לאחר רצח המלך אלכסנדר הראשון אולץ לפרוש מהשירות הצבאי מאחר שנחשב מקורב לבית אובראנוביץ'.
ב-1908 נקרא לשוב לשירות והוצב במטה הכללי הסרבי תחת המרשל ראדומיר פוטניק בעת משבר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו הונגרית.
במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה כיהן מישיץ' כמפקד אוגדה ובהמשך כעוזרו של ראש המטה הכללי הסרבי פוטניק.
מישיץ' זכה להערכה רבה בשל הערכות המצב האסטרטגיות שלו שהובילו להשגים צבאיים רבים.
יש הזוקפים לזכותו את הניצחון המכריע בקרב ברגאלניצה במלחמת הבלקן השנייה.
בסיום מלחמות הבלקן, אולץ שוב מישיץ' לפרוש מהשירות הצבאי.
במהלך משבר יולי, לאחר רצח יורש העצר פרנץ פרדיננד ולפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נקרא לשוב לשירות ומונה לסגן הרמכ"ל הסרבי פוטניק ובשל היעדרותו הזמנית של פוטניק בשל חופשה, ניהל מישיץ' את גיוס הצבא הסרבי וניתובו להגנה מפני הפלישה האוסטרו-הונגרית.
בהמשך, מונה מישיץ' כמפקד הארמייה הראשונה הסרבית.
עם פרוץ המלחמה, החלה המערכה על סרביה ומישיץ' וכוחותיו נשלחו להדוף את הפלישה האוסטרו-הונגרית.
ב-9 בדצמבר 1914 הביסו הסרבים את האוסטרו-הונגרים בקרב קולובארה, הסבו להם כ-150,000 נפגעים והדפו אותם אל מחוץ לשטח סרביה.
מישיץ' נלחם בראש כוחותיו בקווים הקדמיים ומנהיגותו במהלך הקרב, נחשבת לסיבה המרכזית לתבוסה הגדולה של הכוחות האוסטרו-הונגרים.
מיד לאחריו הועלה מישיץ' לדרגת פילדמרשל וזכה לתואר וויווד.
לאחר כניסת הקיסרות הגרמנית לקרבות ומאוחר יותר ממלכת בולגריה, גורל המערכה על סרביה הוכרע לטובת מעצמות המרכז.
מישיץ' עצמו סבל מכוויות קור קשות ועם הגעת הכוחות בבטחה לסלוניקי, נשלח לסנטוריום בפריז ואחר כך ברומא להחלמה.
ב-ספטמבר 1916 חזר לפקד על הארמייה הראשונה הסרבית בחזית המקדונית ובהמשך מונה כמפקד החזית של הצבא הסרבי.
בספטמבר 1918 פיקד מישיץ' על כוחותיו במסגרת המתקפה לאורך עמק הווארדאר תחת פיקודו של מפקד הזירה לואי פראנשה ד'אספרה.
לאחר קרב דוברו פולה ביקשה בולגריה הפסקת אש לצורכי כניעה והעניין הוליד תגובת שרשרת שהובילה לסיום כל המערכה בבלקן.
מישיץ' הוביל את כוחותיו לתוך שטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית במטרה לקבוע עובדות בשטח, לקראת הקמת ממלכת יוגוסלביה.
לאחר סיום המלחמה מונה מישיץ' לראש המטה הכללי של הממלכה, אך מצב בריאותו הלקוי אילץ אותו לפרוש מהתפקיד בקיץ 1919. מישיץ' אושפז בסנטוריום ליד פריז ולאחר שנה חזר לבלגרד, שם נפטר בינואר 1921. מישיץ' נקבר בבית העלמין החדש בבלגרד, שם הוקמה אנדרטה לזכרו.
בעקבות מותו פטר פשיץ' מונה זמנית לתפקיד ראש המטה הכללי הסרבי.
ב-1884 נישא מישיץ' ללואיזה קרינקר ולזוג נולדו 6 ילדים.
בנו הבכור ראדובן (Радован Мишић) שהיה פקיד בנק, שירת כקצין מילואים במלחמת העולם השנייה, נפל בשבי הגרמנים באביב 1941, הועבר למחנה שבויים בגרמניה, ונפטר ב-1945, בעודו בשבי.
בנו השני אלכסנדר, שהיה קצין צבא וחבר מחתרת הצ'טניקים, נורה למוות בידי הגסטפו בדצמבר 1941. בנו השלישי ווֹיסלאב הצטרף לצבא השחרור העממי של יוגוסלביה בפיקודו של יוסיף ברוז טיטו ובהמשך היה אגרונום נודע ביוגוסלביה.
שמות שלוש בנותיו של מישיץ': אליאונורה, אולגה ואנדליה.
ז'יגמונד מוריץ (בהונגרית: Móricz Zsigmond, 29 ביוני 1879 טיסצ'צ'ה – 4 בספטמבר 1942 בודפשט, יוז'פווארוש) היה סופר, מחזאי, עיתונאי ועורך הונגרי, שהתפרסם בפרוזה הריאליסטית שלו, המושפעת מהזרם הנטורליסטי.
ברומנים ובנובלות שלו תיאר בחוש פסיכולוגי מעמיק את עולמם של האיכרים, של המעמד הבינוני ושל האצולה הקטנה שבכפרים והעיירות, על סכסוכיהם ומשבריהם הרגשיים הסוחפים.
יצירתו היוותה אבן דרך בהתפתחות הספרות ההונגרית.
ז'יגמונד מוריץ נולד בשנת 1879 בטיסאצ'צ'ה או צ'צ'ה (Tiszacsécse,
Csécse), יישוב על הנהר טיסה, במחוז סטמאר בצפון-מזרח המישור ההונגרי הגדול, במשפחה מרובת הילדים של בלינט מוריץ, איכר ונגר שהפך לקבלן בניין, ושל ארז'בט (אליזבת) פאלאגי, בת של כומר רפורמי בעל שורשים אציליים.
להוריו נולדו תשעה ילדים, מתוכם שניים מתו- אחד מסיבוכים של רככת, והשני הוצת למוות על ידי ילד שכן.
ז'יגמונד הכיר מילדות את חיי העוני של עובדי האדמה ובאותו זמן גילה משיכה אל הספרות ותחמי תרבות אחרים.
בגלל אסון טבע - הקפאה ושיטפונות של הנהר טיסה - נהרסה טחנת הרוח של המשפחה.
בעקבות זאת משפחתו נאלצה לעבור ליישוב פריג' (Prügy) בעוד הילד ז'יגמונד עבר בין השנים 1885–1887 לגור
בטורישטוואנדי, אצל אחי אמו, לאסלו פאלאגי, שהיה בעל בית מלאכה למכונאות, ולטיפול סבתו, קטלין.
אביו עמל קשות כדי לאפשר לכל שבעת ילדיהם לקבל השכלה נאותה.
בשנת 1888 הילד התאחד עם המשפחה בפילג.
החל משנת 1890 מוריץ נשלח ללמוד בקולגיום (המכללה) הרפורמי היוקרתי בעיר דברצן (Debreceni Református Kollégium), לאחר מכן, בין השנים 1894–1896 בקולגיום הרפורמי הידוע בשארושפטק (Sárospatak).
מפני שהרגיש שם בודד וירד בלימודים, גיולה פלאגי, דוד אחר מצד אמו, שהיה מנהל גימנסיה קלביניסטית אחרת, ביישוב קישאויסאלאש (Kisújszállás), לקח אותו לבית הספר שבניהולו.
החל משנת 1897. שיפר שם ז'יגמונד את ציוניו, עבר את בחינות הבגרות ובשנת 1899 יכול היה להירשם ללימודי תאולוגיה בדברצן (1899–1900).
חוויות משנות לימודיו במכללה בדברצן מופיעות ברומן הידוע שלו
"לא אשם" (תהי טוב עד יום מותך), בהתנסותו כתלמיד בשארושפטק מצא השראה לרומן אחר שלו "מתבגרים" (Kamaszok) ולתקופה שבה למד בקישויסאלאש ישנם הדים בספריו "רותח היין" (Forr a bór) ו"הנשף" (A Bál).
כעבור חצי שנה חזר בו מבחירתו ועזב את לימודי התאולוגיה לטובת הפקולטה למשפטים באותה אוניברסיטה.
בדברצן עבד כעוזר עורך העיתון "דברצני הירלפ" (Debreceni Hirlap).
באותה תקופה פרסם את סיפוריו ושיריו הראשונים בעיתון "דברצני אלנר" (Debreceni Ellenör).
באוקטובר 1900 עבר ללמוד משפטים בבודפשט ואחר כך למד הוראת מדעי הרוח, אבל מבלי להשיג תעודת הוראה.
עבד בהמשך כמורה ממלא מקום בגימנסיה בקישוּיסאלאש, כמפקח במשרד הדתות ואחר כך כפקיד במשרד המרכזי לסטטיסטיקה.
בין השנים 1903–1909 מצא עבודה יותר הולמת את כישוריו כעורך ביומון "אז אוישאג" (Az Újság) ("עיתון החדשות" או "העיתון")
בשנות לימודיו פקד מוריץ את החוג הספרותי של נגיישי (Negyesi) שם התוודע לסופרים כמו מיהאי באביץ', דז'ה קוסטולאני וארפד טוט.
בשנת 1905 התחתן עם אוגניה הוליץ' (Holics Eugénia), המכונה "יאנקה" (Jánka), בת לאצילים מ"הונגריה עילית" (Felvidék) (השייכת כיום לסלובקיה).
אחרי שפרסם בעיתון "ניוגט" את סיפורו "שבעה גרושים" (Hét kraicár) שמו כסופר הלך לפניו, וב-1909 הפסיק את עבודתו בעיתון "אז אוישאג".
בשנת 1911 בנו בני הזוג בית קיץ בכפר לֵיאָנפאלוּ (Leányfalú) שמצפון לסנטאנדרה.
בימי השלטון המהפכני שבתום מלחמת העולם הראשונה כיהן מוריץ כסגן יושב ראש אקדמיית "וורשמארטי".
משום כך המשטר הימני של מיקלוש הורטי שקם אחרי תבוסת הקומוניסטים העניש אותו על כך: מחזותיו לא הועלו על במת התיאטרון הלאומי בבודפשט ויצירותיו הוחרמו על ידי חלק מההוצאות לאור.
יצירות אלה פורסמו רק בעיתונים ניוגט (Nyugat) ("מערב") ובאשט ("הערב").
בסופו של דבר בשנת 1929 מונה לעורך הראשי (יחד עם מיהאי באביץ') של כתב העת הספרותי החשוב ביותר בהונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20, ניוגט (מערב).
בשנת 1924 התאהב מוריץ באישה בשם מריה שימוני (Simonyi Mária) ועל רקע זה אשתו, אוגניה, ניסתה להתאבד.
ניסיונה הראשון נכשל, אך ב-1925 הצליחה לבסוף לשים קץ לחייה.
שנה לאחר מכן נשא מוריץ את מריה שימוני לאישה, והשניים חיו יחד עד לגירושיהם בשנת 1937. שנה קודם לגירושיו, לאחר שעבר לגור בליאנפאלו, יצר מוריץ קשר עם אישה נוספת, בת לפועלים, בשם ארז'בט ליטקֶיי, לה נהג לקרוא בשם החיבה "צ'יבה" (Csibe).
למוריץ היו ארבעה ילדים מנישואיו הראשונים, ביניהם בן שנפטר עוד בחייו.
ז'יגמונד מוריץ נפטר בבודפשט עקב דימום במוח בספטמבר 1942, ימים אחדים אחרי שבתו ילדה לו נכד ראשון.
1930 - פרס רותרמר (Rothermer) לספרות, יחד עם הסופר גיולה קרודי
ככר Móricz Zsigmond körtér בדרומה של בודה, בבודפשט, נקראה על שמו.
כמו כן רחובות רבים ברחבי הונגריה.
נקראים על שמו התיאטרון והספרייה המחוזית ועירונית בעיר נירג'יהאזה.
1908 – Erdő-mező világa ("עולם היער והשדה" - מעשיות עממיות)
1908 – Judith és Eszter ("יודית ואסתר", נובלה)
1908 – Hét krajcár ("שבעה גרושים", סיפורים)
1911 – Az Isten háta mögött ("מאחורי הגב של אלהים", או "אדון בובארי" רומן)
1912 – Boldog világ ("עולם מאושר", ספורי חיות)
1915 – Mese a zöld füvön ("מעשיה על הדשא הירוק", סיפורים)
1916 – Nem élhetek muzsikaszó nélkül ("אינני יכול לחיות בלי מוזיקה", נובלה)
1916 – Szegény emberek ("אנשים מסכנים", נובלה)
1918 – Fortunatus ("פורטונאטוס" דהיינו אימרה סרנצ'ש, נובלות)
1920 – Légy jó mindhalálig ("תהי טוב עד יום מותך", רומן) בעברית: "לא אשם"
1922 – Tündérkert - Erdély- הטרילוגיה "טרנסילבניה", רומן היסטורי, החלק א - ("גן הפיאה")
1924 – Búzakalász ("שבולת חיטה", רומן)
1926 – Kivilágos kivirradtig ("עד לשעות הקטנות של הבוקר", רומן)
1927 – A nagy fejedelem, Erdély-trilógia II (טרילוגיה "טרנסילבניה" החלק ב, "הנסיכות הגדולה")
1928 – Arany szoknyák, ("חצאיות של זהב", סיפור)
1931 - A kondás legszennyesebb inge ("החולצה הכי מלוכלכת של רועה החזירים", נובלה)
1933 - Egyszer Jóllakni ("לשבוע פעם אחת", סיפור)
1935 – Égi madár (צפור השמיים, נובלה)