tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באדריכלות יוון העתיקה, כמו גם בסגנונות בנייה נוספים במזרח התיכון הקדום, נהוג היה להשתמש בקורות אבן בעלות מפתחים קצרים בין עמודי אבן מאסיביים.
מגבלות היכולת ליצור מפתחים גדולים הולידו בין השאר אדריכלות של שדרות עמודים ושל עיטורי קורות.
קורת האבן הראשית בסדרי הבנייה היווניים נקראה ארכיטרב והתאפיינה במידות ועיטורים מיוחדים.
במקדשים יווניים היו ארכיטרבים מונחים על גבי שורות העמודים ההיקפיות ואילו את מרכז המבנה שהצריך קירוי רחב יותר קירו בעזרת קורות עץ.
קורת עץ היא קורה אשר בדומה לקורת אבן שנחצבה בשלמותה ממחצב טבעי, נוסרה במלואה מתוך גזע עץ.
יתרונו של העץ הוא ביכולתו להימתח וליצור קורות ארוכות וקלות יחסית אשר ניתן למצוא בקלות באזורים מיוערים.
קורות עץ מנוסרות תמיד עם כיוון סיבי העץ ולכן קורה כזו היא למעשה אוסף גדול של סיבים המאפשרים לקורה להימתח.
מבנה זה קיים בתצורתו הטבעית גם בתוך עץ שלם ומאפשר לעץ להתנדנד כאשר הוא נתון לכוחות רוח.
השימוש בקורות עץ הוא השימוש הנפוץ ביותר בבנייה העממית עד המאה ה-20 ונעשה בהן שימוש רב גם בבנייה המודרנית.
שימוש בקורות עץ קיים בבנייה העממית בעיקר במקומות בהם מצאי העץ הוא רב.
בבנייה העממית של אזור הים התיכון לדוגמה, שאינו משופע ביערות, נעשה שימוש בעיקר בקמרונות אבן משום שקורות עץ היו מצרך יקר מאוד.
מגבלות האורך של קורות העץ הסטנדרטיות בכל אזור בעולם נובעים מממדי העצים האופייניים לאותו אזור מהן ניתן לנסר קרשים מלבניים ישרים.
אורך זה, שברוב המקומות אינו יותר מ-6 מטרים, הפך לרוחב המבנה הטיפוסי מכיוון שקבע את המפתח המקסימלי אשר ניתן ליצור בין קירות הבית.
למעשה, בערים רבות רוחב המגרשים לבניית מגורים אשר נקבעו בתקופה בה נעשה שימוש עיקרי בקורות עץ, היה לפי אורכי הקרשים שניתן היה לייצר במקום.
החיסרון העיקרי של קורות עץ הוא היותו של החומר דליק מאוד.
השרפות הגדולות בהיסטוריה התרחשו במקומות בהם עיקר הבנייה הייתה מעץ.
חיסרון נוסף הוא העובדה שהעץ, כחומר גלם, מושפע מאוד ממזג האוויר ותנאי הלחות ונוטה להתעוות במשך הזמן.
קורות עץ התומכות משקל שוקעות ולאורך זמן מקבלות "בטן" משמעותית.
בשיטה זו, משך השימוש בקורות מתארך וניתן למצות טוב יותר את השימוש בהן.
קורת פלדה החלו להופיע עם תחילת המהפכה התעשייתית ונעשה בהם שימוש בעיקר למסילות רכבת.
בניגוד לקורות האופייניות מחומרים אחרים, לקורות פלדה פרופיל (חתך הקורה) מתוכנן שאינו מלבני העונה באופן מדויק על צרכיה הסטרוקטוראליים של הקורה.
קורות פלדה מיוצרות במפעלי פלדה לפי פרופילים סטנדרטיים מקובלים ובמידות סטנדרטיות.
קורת פלדה בעלת פרופיל הדומה לאות האנגלית I , המכונה גם בקיצור "קורת I " היא קורה אופיינית לבנייה והיא צורת הקורה היעילה ביותר; כלומר מומנט הכפיפה הפועל עליה הוא מקסימלי באופן יחסי למשקלה העצמי של הקורה.
פרופיל I הוא צורת החתך היעילה ביותר עבור קורה וניתן לייצרה מפלדה בדיוק רב.
פרופיל זה הוא בעל מומנט התמד מקסימלי באופן יחסי לשטחו הכללי.
בקורה מסוג זה, עיקר מסת הקורה נמצאת במשטח העליון והתחתון ונושאת את מאמצי הלחיצה והמתיחה.
חלקו האמצעי של הפרופיל מחבר בין שני חלקים אלו, שומר על הגובה הסטטי של הקורה ומסייע כנגד מאמצי הגזירה בקורה.
מסבך המתפקד כקורה בנוי ממוטות עליונים לחוצים ומוטות תחתונים מתוחים.
המוטות האלכסונים היוצרים את הסבכה למעשה שומרים על המרווח ביניהם היוצר את הגובה הסטטי של קורת המסבך.
באופן דומה לפרופיל של קורת פלדה רגילה, במסבך מתאפשר מיצוי מקסימלי של החומר שכן רוב נפח המסבך הוא אוויר.
מסבכים ניתן לבנות גם ממוטות עץ אשר מתפקדים באופן דומה למסבך העשוי פלדה.
מסכבי עץ אינם שכיחים בבנייה המודרנית והם בעלי מגבלויות רבות.
הרעיון המבני בקורת בטון מזוין הוא שילוב בטון עם פלדה כך שכל אחד משני החומרים נותן מענה לסוג אחר של מאמץ – לחיצה ומתיחה בהתאמה.
הבטון עומד ללחיצה והפלדה למתיחה.
קורות בטון מזוין הן לרוב בעלות חתך מלבני אך קיימות אפשרויות רבות נוספות ולעיתים נוצרות אף קורות בטון בעלות חתך הדומה לפרופילי פלדה אך עבה הרבה יותר.
רוב נפח הקורה הוא בטון ומקצתו הוא מוטות פלדה הכלואים בתוך הבטון.
מוטות הפלדה המכונים "מוטות הזיון" הם מונחים בחלק העליון או התחתון של הקורה בהתאם לחלק הקורה הצפוי להימתח בעקבות מאמץ הכפיפה.
שטח הזיון בחתך הקורה נקבע על פי חישובים סטטיים הכוללים את העומסים הצפויים על הקורה, חוזק החומרים ומקדמי בטיחות על פי תקן.
מכיוון שהפלדה היא חומר יקר מאוד יחסית לבטון וכבד הרבה יותר, שאיפת מהנדס הבניין היא להשתמש בכמות המינימלית של פלדה לצורך יציבות המבנה.
קורות בטון דרוך משמשות בדרך כלל במבני בטון גדולים במיוחד כגון גשרים, מחלפים ומפתחים גדולים מאוד במבנה.
בקורות בטון דרוך עוברים כבלים הדורכים את חלקו התחתון של הבטון ולוחצים אותו לאורך ציר הקורה.
לחיצה זו יוצרת מאמץ משולב בכך שהיא מגדילה את המאמץ הצירי בקורה ומקטינה את מאמצי המתיחה בחלקה התחתון של הקורה הנוצרים כתוצאה מהכפיפה.
קוֹרְדורוֹי הוא בד ממשפחת הקטיפה.
הבד ארוג מסיבי כותנה בפסים ונחתך לאחר האריגה לרוחב פס רצוי.
קורדורוי נחשב לבד חזק ועמיד מאוד ושימש בעבר לבגדי עבודה.
כיום משמש למעילים, לחליפות מחויטות, למכנסיים, לחצאיות ולבדי ריפוד.
קורדורוי מיוצר בפסים ברוחב שונה, בהתאם למקור הבד ובהתאם למקור גם השם:
מנצ'סטר - בד כבד בעל פסים רחבים מאוד - כ-2 מ"מ - על שם מקום הייצור המקורי, מנצ'סטר שבאנגליה.
קורדורוי - בד בעל עובי בינוני עם פסים ברוחב 1 מ"מ.
ג'נטלרוי - בד עדין בעל רוחב פסים משתנה ולעיתים בדוגמת משבצות, משמש לחולצות ולשמלות.
קורדיאריט (במינרלוגיה) או איוליט (בגמולוגיה) - מינרל השייך לקבוצת המינרלים הציקלוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת טבעת).
נוסחת המבנה הכימי של הקורדיאריט היא:
במינרל יש תמיד נוכחות של ברזל וקיימת שורה איזומורפית בין הקורדיאריט, העשיר במגנזיום, לבין המינרל סקאנינאיט, העשיר בברזל, שנוסחתו Fe+2,Mg)2Al4Si5O18).
בטמפרטורות גבוהות נוצר פולימורף של הקורדיאריט המכונה אינדיאליט שיש לו מבנה זהה למבנה של המינרל בריל ובו האלומיניום מפוזר בצורה אקראית בטבעות של Si,Al)6O18).
מבחינת תכונותיו האופטיות הקורדיאריט הוא דו-צירי, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט מאוד.
הוא נראה ירוק עד צהוב חיוור או חסר צבע מזווית אחת, סגול או כחול סגול מזווית שנייה וכחול מזווית שלישית.
תכונה זו, המקלה על זיהוי המינרל בטבע, הפכה את הקורדיאריט לאבן חן מבוקשת.
המינרל נתגלה ב-1813 על הר גרוסר ארבר (Großer Arber) ביער בוואריה בבוואריה שבגרמניה.
הוא קרוי על שמו של הגאולוג ומהנדס המכרות הצרפתי פייר לואי קורדייה (Pierre Louis A.
Cordier 1861-1777) שחקר לראשונה מינרל זה.
קורדיאריט נוצר בהתמרה אזורית או בהתמרה של מגע של סלעים חרסיתיים.
הוא נפוץ במיוחד בהורנפלס (סוג של סלע מותמר, הבנוי מגבישי קוורץ, פלגיוקלז ופירוקסן ומרקמו גרגרי) שנוצר כתוצאה מהתמרה של מגע של סלעים פליטיים (סלעים קלאסטיים בעלי גרגיר עדין הקטן מ-60 מיקרון).
שני סוגים נפוצים של מקבצי מינרלים מותמרים כוללים את סילימניט-קורדיאריט-ספינל וקורדיאריט-ספינל-פלגיוקלז-אורתופירוקסן.
מינרלים נלווים נוספים כוללים את הגארנט (סלעי גנייס הבנוים קורדיאריט-גארנט-סילימניט) ואנתופיליט.
קורדיאריט מופיע גם בסוגי גרניט מסוימים בפגמטיטים ובנוריט, כשההרכב הכימי של המגמה המקורית היה גברו באופיו.
תוצרי התמרה של הקורדיאריט כוללים מינרלים מקבוצות הנציצים, והכלוריט וטלק.
קורדיאריט מופיע באזור התמרה של מגע בגרניט במכרה בדיל Geevor בקורנוול שבבריטניה, בבוואריה בגרמניה (שם נתגלה לראשונה), ב-Orijärvi וב-Leppävirta שבפינלנד, בנורווגיה ובהודו (המשך הרשימה בפסקה הבאה הדנה באבני אבן).
בסביבה הקרובה ניתן למצוא קורדיאריט בוואדי כיד העילי בחצי האי סיני, וברצועה של התמרה של מגע באזור ואדיות אום עדוי-כיד-סמרה בדרום מזרח סיני.
ממירים קטליטיים מיוצרים בדרך כלל מחומרים קרמיים המכילים כמות גדולה של קורדיאריט.
תהליך הייצור מסדר את גבישי הקורדיאריט בכוונה על מנת לנצל את ההתפשטות התרמית הנמוכה מאוד של המינרל בכיוון אחד.
סידור זה מונע יצירת סדקים כתוצאה מהלם תרמי כאשר נעשה שימוש בממיר הקטליטי.
בסוג השקוף המכונה איוליט נעשה שימוש נפוץ כאבן חן.
מקור השם "איוליט" הוא מהמילה ביוונית לסגול.
צבעו הכחול-סגול של האיוליט דומה לצבע של אבן ספיר כחולה בהירה עם תוספת גוון סגול.
זו הסיבה לכינוי "ספיר מימי" שניתן לעיתים לקורדיאריט.
שם מקובל נוסף הוא "דיכרואיט" הלחם של שתי מילים ביוונית שפירושן "סלע דו-צבעי", שם זה מתייחס לתכונת הפליאוכרואיזם החזקה של האבן.
צבע האיוליט באיכות של אבן חן משתנה מכחול ספיר לכחול סגול לאפור צהבהב לכחול בהיר כאשר משתנה זווית הצפייה באבן.
איוליט מצוי בסרי לנקה, בורמה, הטריטוריה הצפונית באוסטרליה, נמיביה, ברזיל, טנזניה, מדגסקר, מדינת קונטיקט בארצות הברית ובאזור ילוניף (Yellowknife) שבטריטוריות הצפון מערביות שבקנדה.
בהלכות ערובין, קורה היא קרש המונח מעל פתח מבוי, המשמשת כאמצעי הלכתי לתיקון מבואות המתיר לטלטל בו חפצים בשבת.
המבוי ביסודו נחשב רשות היחיד, ולכן מעיקר הדין מותר לטלטל בו, אך בשל דמיונו לרשות הרבים חכמים אסרו את הטלטול.
הקורה מתקנת את המבוי כיוון שהיא נחשבת לסימן היכר, על מנת לציין ולסמן את ההבדל בין רשות הרבים לרשות היחיד, ובכך פותרת את גזירת חכמים ומתירה את הטלטול.
כיום אין כמעט שימוש מעשי בקורה, היות שמערבים את כל העיר בעירוב אחד, ואין מערבים חלקים קטנים כמבואות בנפרד, ואף כשישנו צורך לתקן מבוי, נהגו להשתמש דווקא בצורת הפתח.
מדאורייתא, מבוי, שהוא רחוב פרטי המקשר בין רשות הרבים לחצרות המשותפות לכמה בתים, המוקף בשלוש מחיצות ופרוץ מצדו הרביעי לרשות הרבים - נחשב לרשות היחיד בה מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה.
(ובתנאי שהפירצה גדולה מד' טפחים, אם רוחבה קטן יותר - אינה צריכה כל תיקון).
ניתן להשתמש בקורה (או בלחי) לתיקון המבוי אם הפרצה בדופן הרביעי קטנה מעשר אמות, (כ־4.5 מ') למבוי מחיצות גבוהות לפחות עשרה טפחים משלושת צדדיו, ואורכו גדול מארבע אמות.
אם אחד מתנאים אלו לא התקיים, יש צורך לתקן את המבוי דווקא באמצעות צורת הפתח על מנת להתירו בטלטול.
באמצעות הקורה ניתן לתקן את המבוי הפרוץ, אולם לא ניתן להשתמש בה על מנת לתקן את החצר הפרוצה, שלצורך תיקונה יש להשתמש דווקא בפסי חצר או בצורת הפתח.
בתלמוד קיימת מחלוקת מה המשמעות ההלכתית של קורה, וכיצד היא מתירה את הבית בטלטול כרשות היחיד מדרבנן:
לפי גישה אחת תקנת חז"ל שהרוח הרביעית תהיה כסתומה בקורה היא מדין מחיצה, כלומר הקורה נחשבת למחיצה (הלכה).
לפי רוב הראשונים הסיבה שהקורה נחשבת כמחיצה הוא מכיוון שפי תקרה יורד וסותם.
לפי דעה אחרת, הקורה אינה מחיצה מהתורה, והיא תוקנה כהיכר בלבד, שידעו שמדובר ברשות היחיד גמורה ולא יבואו לדמות בין רשות זו לרשות הרבים.
הקורה צריכה ליהיות ברוחב של לפחות טפח, (כ-8 ס"מ) ובעובי מינימלי, ועליה להיות על פני כל רוחב הצד הפרוץ שמבוי.
(אולם רווח של פחות משלושה טפחים נחשב לסתום, מדין לבוד)
הקורה צריכה להיות מוצבת בגובה של בין עשרה טפחים (כ־1.60 מ') עד עשרים אמה.
אם הקורה נמוכה יותר מעשרה טפחים מעל גובה קרקע המבוי, היא אינה נחשבת לקורה, מכיוון שאין דרך בני אדם לעשות קורה במקום נמוך כזה, ואין לקורה כזו שם קורה.
כמו כן, על הקורה להיות בצמוד לשתי מחיצות משני צידיו, כך שהמקום בו היא מוצבת יראה כפתח ונוכל להחשיב אותו ככזה.
על כך אמרו רבי אמי ורבי אסי, כי אם ישנן מחיצות באורך של ארבעה טפחים, די בכך כדי להחשיב את הפתח הסמוך להם (שעליו מוצבת הקורה) כמחיצה, כי הפתח משמש כמחיצה לארבעת הטפחים שסמוך לו.
כמו כן, קורה שהוצבה בגובה של יותר מעשרים אמה (כ -9 מטרים) - פסולה מכיוון שהקורה המוצבת מעל גובה זה אינה נחשבת להיכר לאנשים ההולכים, מפאת גובהה.
אולם אם יש קישוט כל שהו על הקורה, ('אמלתרא') הקורה כשרה גם אם הוצבה בגובה של מעל 20 אמות, היות שהקישוט גורם לאנשים להסתכל עליה כך שהיא משמשת כהיכר גם בגובה כזה.
אפשרות אחרת לתיקון מצב בו יש קורה גבוהה היא באמצעות הגבהת הרצפה לפי הנצרך ברוחב טפח, כך שבמקום זה יהיה פחות מעשרים אמה עד הקורה.
הקורה אינה נחשבת בדרך כלל למחיצה באמצעות דין פי תקרה יורד וסותם, היות שלדין זה יש צורך בקורה ברוחב מינימלי של 4 טפחים.
אולם אם הקורה ברוחב כזה, היא יכולה להחשב כמחיצה.
הקורה צריכה להיות חזקה כך שתוכל באופן תאורטי לשאת 'אריח', שהוא לבנה בעובי טפח וחצי, (כ־12 ס"מ) המודבק בה.
אולם אם הקורה היא ברוחב של 4 טפחים ויותר - הקורה כשרה לשמש כקורה גם אם היא חלשה, היות שאז היא נחשבת כמחיצה באמצעות דין 'פי תקרה יורד וסותם'.
הקורה צריכה להעשות מתוך כוונה שתשמש למטרתה.
קורה שהונחה למטרות אחרות - אינה יכולה לשמש כקורה לתיקון המבוי.
(בניגוד ללחי הכשר אם נעשה מאליו)
במקרה וקשה להעמיד את הקורה מעל הכתלים, ניתן להעמיד אותם על יתדות קצרים היוצאים מן הכותל.
על היתדות להיות קצרים משלושה טפחים, שאז הם בטלים לכותל מדין לבוד.
במקרה זה על מעמידי הקורה להיות בתוך שטח המבוי, ולא מחוצה לו, על מנת שיהיה היכר שהקורה נעשית לתיקון המבוי.
במקרה ואחד מהכתלים בצידי המבוי קצר יותר מחבירו, כך שהפתח הוא באלכסון, יש להציב את הקורה בקו ישר מקצה הכותל הקצר לכותל הארוך.
סיבת דין זה הוא שקורה המוצבת באלכסון אינה נחשבת להיכר.
נחלקו חכמי התלמוד האם מותר להשתמש תחת הקורה, מכיוון שגם החלק שתחת הקורה לחלק מרשות היחיד, או שמא אסור להשתמש תחת הקורה.
לפי גישה שנייה, הם נחלקו האם קורה היא משום היכר (ויש היכר עד לסוף הקורה) או משום מחיצה (וחודה הפנימי יורד וסותם), לפי גישה אחת שניהם מודים שקורה היא מטעם "היכר", אלא שהשאלה היא האם ההיכר עשוי לעומדים בתוך המבוי (חודו הפנימי) או לעומדים מחוצה לו (חודו החיצוני).
להלכה נפסק ברמב"ם ובשולחן ערוך, שמותר להשתמש במבוי בחלק שתחת הקורה, כאשר המבוי פתוח לרשות הרבים.
אולם אם המבוי פתוח לכרמלית - אסור להשתמש בחלק שכנגד הקורה.
אם כי, אם הקורה היא ברוחב של מעל 4 טפחים - מותר לטלטל תחתיה, אפילו אם היא פתוחה לכרמלית, שכן רואים את קצה הקורה הסמוך לכרמלית כאילו הוא יורד וסותם, כך שיש בקצה הקורה מחיצה גמורה.
אם ניטלה הקורה באמצע השבת - נאסר המבוי בטלטול.
קורדיליה הייתה מלכת בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי למלכותה, והיא נחשבת לאחת מהמלכים האגדיים של בריטניה.
ג'פרי מספר כי קורדיליה הייתה בתו הצעירה של המלך ליר, והמלכה השנייה ששלטה בבריטניה בתקופת הברזל מאז שברוטוס, ראשון מלכי בריטניה, כבש את האי מידי הענקים.
קורדיליה הייתה חביבה על ליר יותר משתי אחיותיה (קונריל וריגן).
ליר החליט לחלק את הממלכה בין בנותיו הנשואות, אולם קורדיליה סירבה להינשא שלא מאהבה, ולכן לא קיבלה חלק מהממלכה בניגוד לאחיותיה.
אף בהיעדר נדוניה התאהב אגאניפוס, מלך הפרנקים ונשא אותה לאישה, והיא מלכה עמו בגאליה.
לאחר חלוקת הממלכה גורש ליר מבריטניה ונמלט לגאליה.
אגאניפוס יצא בראש צבא לבריטניה, כבש אותה והשיב לליר את כיסאו.
ליר מלך שלוש שנים נוספות ולאחר פטירתו עלתה קורדיליה לשלטון.
קורדיליה שלטה חמש שנים, עד שבגרו בניהן של אחיותיה: מארגאנוס דוכס אולבני וקאנדאגיוס דוכס קורנוול, אשר התנגדו לשלטונה של קורדיליה, מרדו נגדה ולבסוף כלאו אותה.
קורדיליה התאבדה בכילאה, והשנים חילקו את הממלכה ביניהם.
קונדאגיוס מלך דרומית לנהר ההאמבר ומאגאנוס צפונית לו, אולם במהרה פרצה מלחמת אזרחים ביניהם.
ויליאם שייקספיר ביסס את מחזהו "המלך ליר" על תיאור מלכותם של ליר וקורדליה כפי שזה מופיע בספרו של ג'פרי.
קורדובה (בספרדית: Córdoba) היא פרובינציה באזור הפמפס במרכז ארגנטינה.
היא גובלת בסנטיאגו דל אסטרו בצפון, בסנטה פה במזרח, בפרובינציית בואנוס איירס בדרום-מזרח, בלה פמפה בדרום, בסן לואיס ובלה ריוחה במערב ובקטמרקה בצפון-מערב.
שטחה כ-165 אלף קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-3 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לפרובינציה המאוכלסת ביותר בארגנטינה פרט לבואנוס איירס.
הפרובינציה קרויה על שם בירתה, קורדובה, העיר השנייה בגודלה בארגנטינה אחרי בואנוס איירס.
מזרחה של קורדובה מישורי, נמוך ואופייני לפמפס.
במערב חוצה את הפרובינציה כמעט לכל אורכה רכס קורדובה, המהווה המשך לרכס סן לואיס, כשלוחה של הרי האנדים.
הפסגות הגבוהות ביותר ברכס הן צ'מפקי (2,884 מ' מעל פני הים) ולוס חיגאנטס (2,374 מ').
צפונית-מערבית לרכס קורדובה אזור נמוך וצחיח, המשותף גם לפרובינציות הסמוכות, סנטיאגו דל אסטרו, קטמרקה ולה ריוחה, ובו מדבריות המלח סלינאס גראנדס.
בצפון-מזרח הפרובינציה נמצא אגם מאר צ'יקיטה ("הים הקטן"), אגם רדוד ששטחו נע בין 2,000 ל-4,500 קמ"ר, בהתאם לכמויות הגשמים.
לאגם נשפך מצפון נהר דולסה, שמקורו בסנטיאגו דל אסטרו.
מרבית הנהרות בפרובינציה זורמים מרכס קורדובה מזרחה, ושמותיהם, מצפון לדרום, פרימרו, סגונדו, טרסרו, קוארטו וקינטו (מילולית: ראשון, שני, שלישי, רביעי וחמישי).
חלק מהנהרות מסתיימים במאגרי מים מלאכותיים.
למאגרים אלה שימושים רבים: מים לצרכים חקלאיים, הפקת חשמל באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית, דיג ותיירות.
מורדותיו המזרחיים של רכס קורדובה גשומים יחסית ליתר הפרובינציה, ואילו האזור שממערב לרכס צחיח.
ככלל, צפון הפרובינציה יבש יותר מדרומה.
בקורדובה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי קבראדה דל קונדוריטו (מילולית: עמק הקונדור הקטן), המשתרע על פני כ-370 קמ"ר ברכס קורדובה.
כ-1,100 קמ"ר נוספים סביב הפארק מהווים את שמורת הטבע הפרובינציאלית פמפה דה אצ'אלה.
עד הגעתם של הספרדים, חיו באזור בו נמצאת כיום הפרובינציה מספר עמים.
באזור ההררי חיו בני הקומצ'ינגון, במישורי הפמפס הסנאווירון, בצפון-מערב האולונגאסטה ולגדות נהר הקרקרניה שבמזרח הפרובינציה בני עם הקרוי אף הוא בשם זה, והשתייך לתרבות הגוארני.
הספרדי הראשון שהגיע לאזור היה דייגו דה רוחאס, שהגיע עם 300 לוחמים מקוסקו ב-1543. דה רוחאס נהרג מחץ מורעל במהלך קרב עם הקומצ'ינגון, והמשלחת שבה על עקבותיה.
אף שלא הושגה באזור שליטה אפקטיבית, הוא נחשב לחלק ממלכות המשנה של פרו שהוקמה באותה שנה.
ב-1566 הוקמה הפרובינציה של טוקומאן, חורייס ודיאגיטאס, והמושל הראשון, פרנסיסקו דה אגירה קבע את מושבו בסנטיאגו דל אסטרו.
ב-6 ביולי 1573 הקים חרונימו לואיס דה קאבררה לגדות נהר סוקואיה (נהר פרימרו של ימינו) את העיר קורדובה דה לה נואבה אנדלוסיה (מילולית: קורדובה שבאנדלוסיה החדשה), לה קרה על שם עיר הולדתו קורדובה.
קבררה הקים אותה משום שסבר בטעות שאגם מאר צ'יקיטה הוא מפרץ של האוקיינוס האטלנטי ומשום שקיווה שעיר הקיסרים האגדית נמצאת בקרבת מקום.
בהקמת העיר במיקום זה חרג קבררה מהמנדט שניתן לו, והוא נקרא חזרה ללימה כעבור כשנה.
במאות ה-17 וה-18 פיתחו את האזור בעיקר מיסיונרים ישועים ופרנציסקנים, שהקימו בו חוות, כנסיות ומוסדות חינוך, בהם האוניברסיטה הראשונה בארגנטינה, האוניברסיטה הלאומית של קורדובה, ב-1613. חוות הישועים והרובע הישועי הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2000.
כשהוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 הייתה הפרובינציה של טוקומאן, וקורדובה בתוכה, לחלק ממנה.
ב-1783 הוקמה האינטנדנסיה של קורדובה, שכללה את שטחיהן של קורדובה, סן לואיס, מנדוסה, סן חואן ולה ריוחה של ימינו, וכן חלקים מסנטה פה.
ב-1806 השתלטו הבריטים על אזור ריו דה לה פלטה וכבשו את בואנוס איירס.
המשנה למלך, רפאל דה סוברמונטה, נסוג עם כוחותיו לקורדובה, וקבע בה את בירתו הזמנית.
סוברמונטה ניסה לנהל מקורדובה מתקפת נגד, אך מי שהביס את הבריטים היה סנטיאגו דה ליניארס, שאף תפס את מקומו של סוברמונטה.
במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית הונהגה קורדובה בידי האופוזיציה המלוכנית, והתנגדה למהלכים שהובילו בואנוס איירס וסנטה פה, מהלכים בהם רוב הציבור בקורדובה דווקא תמך.
בתום קרבות שהתנהלו בין הצדדים ידם של הבדלנים הייתה על העליונה, ומנהיגיה, בהם ליניארס, הוצאו להורג.
השנים הבאות עמדו בסימן מאבק על דמותה של ארגנטינה.
בואנוס איירס הובילה קו של שלטון ריכוזי, בעוד יתר האזורים, בהנהגתה של קורדובה דרשו מבנה פדרלי עם מידה רבה יותר של אוטונומיה.
ב-1820 הכריזה קורדובה על עצמאותה, ובראשה עמד חואן באוטיסטה בוסטוס.
רק ב-1853, עם אישורה של חוקה חדשה, אוחדה מחדש ארגנטינה.
ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, בהנהגתו של חוסה דה סן מרטין, שכללה את סן חואן, מנדוסה וסן לואיס, והיא הופרדה מקורדובה.
ב-24 בינואר 1820 נפרדה ממנה גם לה ריוחה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל פיתוח משמעותי בפרובינציה.
רשת הרכבות הגיעה אליה, החוות החקלאיות התרחבו ומהגרים רבים הגיעו, במיוחד מאיטליה, ספרד, גרמניה וארמניה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 קיבלה התעשייה דחיפה משמעותית, עם הקמתם של מפעלי תעשייה אווירית, בהם יוצרו, מלבד מטוסים צבאיים ומוצרים נלווים לתעשייה זו, גם מנועים וטרקטורים.
ב-29 במאי 1969 הובילו סטודנטים ופועלים בעיר התקוממות נגד שלטונו הרודני של הנשיא חואן קרלוס אונגניה, בעקבות דיכויה של שביתה כללית בידי המשטרה.
התקוממות זו, המכונה "קורדובאסו" (Cordobazo), הייתה חלק משרשרת התקוממויות שהביאה בסופו של דבר להדחתו של אונגניה ב-1970.
בשנת 2001 התגוררו בקורדובה מעט יותר מ-3 מיליון תושבים, והיא הייתה הפרובינציה המאוכלסת ביותר בארגנטינה פרט לפרובינציית בואנוס איירס.
צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה בכ-19 נפש לקמ"ר.
כ-40% מהתושבים התגוררו בבירה, קורדובה.
והערים הגדולות ביותר בפרובינציה היו:
קורדובה (כמיליון ו-272 אלף תושבים בעיר גופא, כמיליון ו-368 אלף תושבים במטרופולין; העיר השנייה בגודלה בארגנטינה אחרי בואנוס איירס)
ריו קוארטו (כ-144 אלף תושבים)
ויז'ה מריה (כ-72 אלף תושבים)
סן פרנסיסקו (כ-59 אלף תושבים)
ויז'ה קרלוס פאס (כ-56 אלף תושבים)
מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל-26 דפרטמנטוס.
בשנת 2006 עמד התוצר בקורדובה על 27.7 מיליארד דולרים, השיעור הגבוה בארגנטינה, פרט לפרובינציית בואנוס איירס ולעיר בואנוס איירס עצמה, והוא היווה כ-8% מהתוצר בארגנטינה כולה.
בממוצע, עמד השיעור על 9,040 דולרים לנפש, שיעור גבוה במעט מהממוצע הארצי.
חקלאות מהווה כ-10% מהתוצר, והיא מבוססת בעיקר על פולי סויה, חיטה, תירס ודגנים נוספים.
בפרובינציה גידולי בקר וצאן רבים, ומיוצרים בה כ-15% מהבשר וכ-28% ממוצרי החלב בארגנטינה.
מוצרים נוספים מבוססי חקלאות כוללים שמן וממתקים.
קורדובה היא אחד מהמרכזים התעשייתיים החשובים בארגנטינה.
הקמת מפעל המטוסים ב-1927 (Fábrica Militar de Aviones) היוותה את הסיפתח, ובשנות ה-50 גברו ההשקעות הזרות בפרובינציה, שהביאו לפיתוחן של תעשיות מנועים, מכונות חקלאיות ועיבוד מזון.
כיום, פועלים בקורדובה כ-250 מפעלים הקשורים בתעשיית המנועים והרכב.
המחצבים הנכרים בפרובינציה כוללים שיש, סיד ואורניום.
קורדון בלו הוא רשת בתי הספר למלונאות הגדולה בתבל, עם 29 בתי ספר בחמש יבשות המשרתים 20,000 סטודנטים מדי שנה.
הוא מתמקד בלימודים של ניהול בתי מלון, גסטרונומיה וקולינריה.
מקור בית הספר מגיע מ- L'Ordre des Chevaliers du Saint Esprit, קבוצת עילית של אבירים צרפתים שנוסדה ב-1578. כל חבר קיבל "צלב הרוח הקדושה", שהיה תלוי על סרט כחול.
לפי סיפור אחד, הקבוצה נודעה בשל הסעודות המפוארות והיקרות שלה, שנודעו בשם "קורדון בלו".
בעוד ארוחות ערב אלו הסתיימו עם המהפכה הצרפתית, השם נותר מזוהה עם בישול מעולה.
תאוריה אחרת טוענת שקורדון בלו פשוט היה קשור למצוינות, ושמאוחר יותר השתמשו בו לתיאור שטחים אחרים כמו בישול.
מגזין הקולינריה הצרפתי La Cuisinière Cordon Bleu אותו ייסדה מארט דיסטל (Marthe Distel) בשלהי המאה ה-19 אימץ את השם.
כתב העת החל להציע שיעורים מיוחדים מאת השפים הטובים ביותר בצרפת.
השיעורים התפתחו והתרבו ובעקבותיהם נוסד לבסוף בית ספר לבישול שנפתח בפריז ב-1895 ובמהרה נעשה אחד מבתי הספר היוקרתיים ביותר בעולם.
בית הספר נסגר בזמן הכיבוש הגרמני של פריז.
אחרי המלחמה רכשה מאדאם אליזבת בראסאר את בית הספר.
בראסאר הפעילה את בית הספר עד לשנת 1984, אז היא מכרה אותו לבעליו הנוכחי, אנדרה ז'.
קואנטרו, יורש של שושלות קואנטרו ורמי מרטן.
ב-1933, סייע התלמיד לשעבר דיון לוקאס לפתוח את בית הספר תחת השם קורדון בלו בלונדון, אנגליה.
ב-1988, שנים מועטות אחרי שרכש את קורדון בלו, קואנטרו קנה את בית הספר בלונדון, ומאז השיק בתי ספר באדלייד ובסידני, אוסטרליה; סיאול, קוריאה הדרומית; אוטווה, קנדה; טוקיו, קובה ויוקוהמה, יפן; לימה, פרו; מקסיקו סיטי, מקסיקו ובנגקוק, תאילנד.
קורדון בלו עמד לפתוח את בית הספר הכפרי הראשון שלו עם שותפו UCOL במרטינבורו, ניו זילנד בראשית 2009, אולם העסקה עלתה בתוהו עקב מחלוקת.
לסיכום, למעלה מ-20,000 תלמידים לומדים בבתי הספר של קורדון בלו מדי שנה.
קורדון בלו גם התרחב, הוציא לאור ספרי בישול וסדרת מוצרים למטבח.
בארצות הברית פועלים 18 בתי ספר תחת השם קורדון בלו, זאת בשיתוף פעולה עם Career Education Corporation, העסקה חודשה ב-2008 עד ל-2013.
פרט לתוכניות הבישול, קורדון בלו גם מציע תוכניות לניהול בתי מלון שבהן לומדים כ-2,000 סטודנטים לתארים ראשון ושני.
הם מעניקים תוארי מאסטר בצרפת, יפן, קוריאה ואוסטרליה ותוכנית גסטרונומית במרשתת.
תוכניות התואר הראשון שלהם בניהול בתי מלון ומסעדות מועברות בארצות הברית, מקסיקו, אוסטרליה, פרו וקוריאה.
פרט לקורסים הארוכים והתארים של בית הספר, כל בית ספר קורדון בלו מעניק גם רשימת קורסי בישול קצרים, התואמים לדרישות המקומיות.
רוב התוכניות המעניקות תעודה מורכבות משלושה קורסים בני עשרה שבועות כל אחד, שלושה ב"בישול" ושלושה ב"מאפה".
כל קורס, אם מושלם בהצלחה, מוביל לקבל תעודות של רמה בסיסית, בינונית או מתקדמת.
תלמידים שמשלימים את כל שלוש הרמות באותו השטח מקבלים תעודת Diplôme de Cuisine or the Diplôme de Pâtisserie .
אלו שמשלימים את כל ששת הקורסים מקבלים תעודת Grand Diplôme.
בזכרונותיה "חיי בצרפת" (My Life in France) (Knopf), ג'וליה צ'יילד בסיוע אחיינו של בעלה, אלכס פרודהום (Alex Prud'homme), דנים בחוויותיה בבית הספר בשלהי שנות הארבעים.
זהו החלק בחייה של ג'וליה צ'יילד שהוא נושא הסרט "ג'ולי וג'וליה", שהופץ באוגוסט 2009 בארצות הברית.
זוכת פרס האוסקר מריל סטריפ מגלמת את דמותה של צ'יילד בסרט.
זכויות הסרט לספרה של פלין נרכשו בידי יחידת הטלוויזיה של חברת פוקס המאה העשרים, עיבוד עבור Lifetime Network צפוי להיות מצולם בפריז.
ב-1991 קורדון בלו הוציאו לאור את ספר הבישול הראשון בשפה האנגלית המכונה Le Cordon Bleu at Home.
בפנים העטיפה נכתב: "מספק הבנה רצינית של הפילוסופיה והמיומנויות הנלמדים קרוב למאה שנים בקורס בית הספר בן התשעה חודשים "המעגל הקלאסי" עובר על שלושה שלבים, מהבסיס לטכניקות המתקדמים, זוהי גישת עומק למטבח הצרפתי הקלאסי ומציעה סדרת תפריטים ומתכונים שקל לעקוב אחריהם שמתאימים לכיתות בבית הספר.
קרוב לשלוש מאות תמונות צבע יפהפיות מתארות את התבשילים המוגמרים, הצעות הגשה, וטכניקות בישול בכל שלב עד להשלמתן."
ספר אחר על חוויית הלימוד בקורדון בלו יצא לאור ב-2008 בבריטניה בשם "קורדון בלו הקדוש: מה הצרפתים יודעים על בישול" ("Sacré Cordon Bleu: What the French Know About Cooking") אותו כתב מיכאל בות' (ג'ונתן קייפ) כמו ספרה של פלין, הוא גם מציג מתכונים צרפתים קלאסיים רבים.
נהוג להניח שהדמות אותה משחקת אודרי הפבורן בסרט סברינה מ-1954 לומדת בקורדון בלו בפריז, אולם שמו של בית הספר אינו מוזכר בסרט.
היא אכן ביקרה בבית הספר עבור צילומי הסרט.
מאריו בטאלי (נשר ולא סיים)
מיכאל בות' (מחבר "סוקרה קורדון בלו")
הומארו קאנטו (בוגר קורדון בלו בצפון אמריקה)
סטפאני איזארד (2008 Top Chef Champion, בוגרת קורדון בלו צפון אמריקה)
דייב מרטין (בוגר קורדון בלו צפון אמריקה)
ג'ף פרובסט (בוגר קורדון בלו צפון אמריקה)
אחרי שקואנטרו רכש את בית הספר, החל קורדון בלו לנקוט יד קשה נגד המשתמשים בשם בית הספר בלא היתר.
דוגמה אחת, ב-2006, איים קורדון בלו בפעולה משפטית נגד מסעדה קטנה בבעלות משפחתית ב- Ste.
Anne, Manitoba בעוון הפרת סימן מסחרי.
אם כי המסעדה פעלה תחת השם "קורדון בלו" מאז 1963, טענו הבעלים שאיש אינו יכול להאמין בטעות שקיים איזשהו קשר בין "המסעדה הקרתנית הקטנה" שלהם, לבין התאגיד הענק, הם חשו שאם הסוגיה תגיע לבית משפט התהליך ירושש אותם.
כתוצאה מכך, הבעלים של המסעדה הסכימו לשנות את השם והגיעו להסדר סודי עם חברת קורדון בלו לתשלום הסימן ועלויות נוספות.
ג'ני רייט, אריק טרוי, שיטות בישול - המדריך השלם של הקורדון בלו, מאנגלית: עליזה ספקטור.
אור יהודה :הוצאת כנרת, 2006.
לורן דושן וברידג'ט ג'ונס, מנות אחרונות-המדריך השלם של הקורדון בלו, מאנגלית - שרה ריפין.
אור יהודה :הוצאת כנרת 2007.
יסודות המטבח : כל החומרים, הציוד, המונחים והטכניקות המבטיחים בישול מוצלח / (הקורדון בלו) ; מאנגלית - שרה ריפין ; עריכה קולינרית - שיר הלפרין ; [גרפיקה ועימוד - לילי פרזי].
קורה היא אחד מארבעת המכשירים עליהם מתחרות נשים בהתעמלות מכשירים.
זהו המכשיר השלישי, אחרי שולחן הקפיצות והמקבילים המדורגים, בסדר המכשירים האולימפי.
בראשית דרכו היה התרגיל מבוסס יותר על צעדי מחול ופחות על יכולות אקרובטיות.
שתיים מהמתעמלות הבולטות בהיסטוריה, שפעלו בשנות ה-70 של המאה ה-20, אולגה קורבוט ונדיה קומנץ' שינו את פני המקצוע, כשהציגו תרגילים מורכבים יותר, הדורשים יכולות גבוהות יותר.
בעקבות זאת גם הוחל בציפוי קורת העץ בזמש, כדי להפכה לבטוחה יותר למתעמלות.
הקורה ארוכה וצרה ועומדת על 2 רגליים הנמצאות בשני הקצוות:
מידות הקורה, כפי שנקבעו על ידי הפדרציה הבינלאומית להתעמלות (FIG):
כל הזוכות במדליית זהב בתרגיל הקורה במשחקים האולימפיים
תרגילי הקורה הם חלק מתחרויות האולימפיות מאז אולימפיאדת הלסינקי (1952).
האלופה האולימפית הראשונה הייתה נינה בוצ'ארובה מברית המועצות.
המתעמלת היחידה שזכתה בתרגיל זה פעמיים ברציפות הייתה נדיה קומנץ' מרומניה.
אולימפיאדה מדינה אלוף אולימפיאדת הלסינקי (1952) נינה בוצ'ארובה אולימפיאדת מלבורן (1956) אגנס קלטי אולימפיאדת רומא (1960) אווה בוסאקובה אולימפיאדת טוקיו (1964) ורה צ'סלבסקה אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נטליה קוצ'ינסקאיה אולימפיאדת מינכן (1972) אולגה קורבוט אולימפיאדת מונטריאול (1976) נדיה קומנץ' אולימפיאדת מוסקבה (1980) נדיה קומנץ' אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
קורדליה הוא ירח של אורנוס.
זהו הירח הפנימי ביותר השוכן בתוך הטבעות של אורנוס.
על כן, הוא מהווה ירח רועה (sheperd moon) יחד עם אופיליה, כלומר, כח הכובד מהירחים מונע מהחלקיקים בטבעת הפנימית מלהתפזר .
קורדיליה נמצא בתהודה מסלולית ביחס של 3:5 עם הירח רוזלינד.
כמו רוב ירחי אורנוס, שמו ניתן לו על שם דמות ממחזוהו של ויליאם שייקספיר.
קורדליה היא בתו הצעירה ביותר של המלך ליר מהמחזה המלך ליר.
הירח נתגלה מתמונות שנלקחו על ידי וויאג'ר 2 ב-20 בינואר 1986, וקיבל את הכינוי הזמני S/1986 U 7. הוא ידוע גם בתור UranusVI
קורדובה קלוב דה פוטבול (בספרדית: Córdoba Club de Fútbol, S.A.D.) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר קורדובה שבאנדלוסיה.
הקבוצה משחקת באצטדיון נואבו ארקאנחל המכיל 20,989 מקומות ישיבה.
המועדון נוסד בשנת 1954 לאחר איחוד בין "ספורטינג קורדובה" ל"דפורטיבו קורדובה".
בעונת המועדון סיים במקום השני בליגה השנייה ועלה לראשונה בתולדותיו ללה ליגה.
בעונת רשם המועדון את הישג השיא שלו בליגה כאשר סיים במקום ה-5 שמוביל לגביע אופ"א, אך המועדון לא שיחק בגלל בעיות תשתית.
בעונת 2013/14 סיימה קורדובה במקום ה-7 בליגה השנייה והצליחה להעפיל לליגה הראשונה אחרי שניצחה בפלייאוף, אך כבר לאחר עונה בודדת ירדה בחזרה לליגה השנייה.
בעונת 2018/19 סיימה קורדובה במקום ה 21 וירדה לליגה השלישית לראשונה מאז עונת 2006/07. שנתיים מאוחר יותר רשמה קורדובה ירידת ליגה נוספת לליגה הרביעית.
קורה (נקרא גם Jupiter XLIX) הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק שהתגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי בראשותו של סקוט שפרד.
קוטרו של קורה הוא 2 קילומטרים ומהירותו בעת הקפתו את צדק היא 2.23 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של קורה סביב צדק הוא 23,239,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 723.720 ימים.
קורה בעל בהירות נראית של 23.6. קורה בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.2462.
הוא נקרא על שם קורה, אחד משמותיה של האלה פרספונה, אשתו של האדס ובתה של דמטר.
קורה משתייך לקבוצת הירחים פסיפאה, קבוצת ירחים זו קרויה על שמו של הירח פסיפאה, ירחיה של קבוצה זו מקיפים את צדק ממרחק של 22.8 עד 24.1 מיליון ק"מ, לקבוצה זו משתייכים הירחים: פסיפאה, סינופה, קלירואי, מגאקליטה, אוטונואה, יורידמה וספונדה.
קורדיליים (שם מדעי: Cordylidae) היא משפחה בת 69 מינים של קשקשאים מתת-סדרת הלטאות החיים באפריקה שמדרום לסהרה.
לטאות אלה בעלות זנב ארוך וקשקשים גדולים על גופם.
המינים חיים על האדמה, כשכמה מינים חופרים להם מחילות ועוד כמה חיים בין הענפים.
הרבה מינים בעלי שריון קשקשי המגן עליהם מטורפים והם חיים בקבוצות גדולות ליד אתרי הלינה שלהם, אז הם יכולים להישמר מטורפים בקבוצה אחת סמוך למאורה המגוננת ושם הזנבות הקוצניים שלהם מרתיעים את הטורפים.
המין לטאת הארמדילו (Ouroborus cataphractus), ייחודית בכך שהיא יכולה לתחוב את זנבה הקוצני לתוך פיה וכך ליצור חישוק של קוצים המזכיר את הדרקון המיתולוגי אורובורוס - ומכאן שמה המדעי של הלטאה.
המינים בינוניים בגודלם מאורך 5-20 ס"מ.
הם ניזונים בעיקר מחרקים ולחלקם חסרים רגליים אחוריות והרגליים הקדמיות מנוונות.
הם מטילים ביצים באדמה ושומרים עליה.
סוג ומין יחיד לטאת הארמדילו (Ouroborus cataphractus)
חברת ידידי זכויות האדם והאזרח או בכינויה הנפוץ מועדון הקורדליירים הייתה אגודה פוליטית בימי המהפכה הצרפתית, שנפתחה באפריל 1790 ונסגרה לאחר התקוממות הראשון בפרריאל ב-20 במאי 1795. הקורדליירים דבקו בעמדות שמאל רדיקליות ופופוליסטיות, ואף כי לא הגיעו לבכורה לאומית כאחרים היו המועדון הבולט ביותר בקרב ההמונים הפריזאים.
בתחילה שימשו כבימתו של הנשיא הראשון, ז'ורז' דנטון, ולאחר מכן נעשו לבסיס הכח של האברטיסטים הקיצוניים.
המועדון איבד את מעמדו לאחר נפילת הללו, וריאקציית תרמידור הביאה לחיסולו הסופי.
שכונת הקורדליירים – שנקראה כך על שם מנזר פרנציסקנים שניצב בה; המסדר כונה קורדליירים ("חוגרי החבל") בצרפת – הייתה קן של תסיסה פוליטית בימים הסוערים של ראשית המהפכה.
פעילי שטח קיצונים רבים התגוררו בה, במיוחד ז'ורז' דנטון, ידידו קאמי דמולן והעיתונאי המסית ז'אן-פול מארה.
דנטון היה המארגן הראשי של התושבים.
ב-13 ביולי, בעת המהומות ערב נפילת הבסטיליה, הקימו פרנסי פריז את הקומונה העירונית ואת המשמר הלאומי כדי ליטול את השליטה בבירה לאחר שכוחות המלך נסוגו ממנה.
דנטון התמנה בה ביום לנשיא האספה המקומית ברובע שלו, וצבר השפעה בזירה הציבורית.
הוא היה אחד המתסיסים העיקריים של ההמון הפריזאי, הסנקילוטים כפי שיוודעו בעתיד, שהפכו את השכונות בהדרגה לאזור שפעל כמעט מחוץ משליטת הממשל המרכזי, בשם עקרונות הדמוקרטיה הישירה וריבונות העם (מנהיגיהם הסתמכו בעיקר על ג'ון לוק וז'אן-ז'אק רוסו) ובכח נשקם והפחד שזרעו.
בינואר 1790 ניסו אנשי הקומונה לעצור את מארה, וסולקו על ידי אספסוף חמוש.
כניסת גורמים מן החוץ הותנתה לאחר מכן באישור מהנהגת הרובע.
באפריל 1790 החליטה האספה הלאומית לבטל את החלוקה הישנה של העיר לרבעים, מדיניות שננקטה בין היתר כדי לערער ולהחליש את פעילי השטח של הקומונה, שאחזו בקו רדיקלי מדי לטעמה.
דנטון חשש מאובדן השפעתו, והוא וחבריו פנו להקים מועדון משלהם כתחליף לאספת הרובע.
האזכור הראשון של "חברת ידידי זכויות האדם והאזרח" בעיתונות היה ב-27 באפריל.
היא התפרסמה כ'מועדון הקורדליירים' על שם השכונה וגם המנזר בתוכו נהגו להתאסף.
הקורדליירים דגלו בעמדות שאפיינו את קנאי פריז: בפופוליזם, זכות בחירה לכל הגברים – בניגוד לאספה, שהעניקה אותה רק לבעלי רכוש – חיסול כל היבטי המשטר הטרום-מהפכני ומאבק חסר פשרות נגד תומכיו, כמו האצולה והכמורה השמרניות.
כושר הארגון של דנטון והיותם של מארה ודמולן עיתונאים מפורסמים הפכו את הקורדליירים למועדון החשוב ביותר בבירה.
בפגישותיהם נכחו מאות אנשים, גם בשל דמי החבר הנמוכים של שני סוּ לחודש, והם היו מהפתוחים ביותר להשתתפות נשים.
ביוני עתרה האגודה לאספה המכוננת בדרישה להחיל את הקטגוריה של 'אזרחים פעילים', כלומר הרשאים להצביע בבחירות הארציות, על כל הגברים, שהרי אף אחד לא היה פטור ממסים עקיפים ולכן ניתן היה לראות בכולם משלמי מס לפי המבחן שנקבע בחוק.
במהלך ספטמבר ואוקטובר דרשו מועדוני הבירה לבדוק דיווחים על ספסרות בדגנים באזורי הכפר; הקורדליירים עלו על כולם כששיגרו משלחת חמושה ששבה לפריז עם תריסר קרונות עמוסי תבואה.
במהלך השנה הבאה, שעמדה בסימן קיטוב פוליטי חמור ותסיסה גוברת, היה המועדון מעורב עד צוואר במחאות נגד אנשי כנסייה שסירבו לקבל את חוקת הכמורה, האצילים הגולים שהמלך הגן עליהם מצעדי ענישה חמורים והימין באספה, בדמות מתונים כלה פאייט שהוצגו כעושי דברו של הכתר.
אך זינוקם האמיתי לקדמת הבמה התרחש עם מנוסתו הכושלת של המלך לואי השישה עשר מפריז ב-20 ביוני 1791. בעוד שהתנגדות למונרכיה הייתה בגדר של עמדת שוליים סהרורית קודם, פרסום מכתבו בו הוקיע את כל מהלכי המהפכנים מאז אוקטובר 1789 העלה בחריפות את התביעה להדיחו ולשפטו בעוון בגידה.
הקורדליירים התייצבו בחזית ההתפרצות הרפובליקנית החדשה.
דנטון והעיתונאי ז'אק-פייר בריסו קראו בתגובה להמונים להתכנס בשאן דה מארס ולחתום על עצומה נוספת להדחתו.
זו לא הייתה עוד עתירה לרשות המחוקקת, אלא עקיפתה ופנייה ישירה לעם.
הצעד הגדיש את הסאה עבור המתונים באספה, שבחלו זה מכבר בהתססה משמאל.
ב-16 בחודש פרשו 200 צירים מהיעקובינים והקימו את מועדון הפייאנטים ששלט למעשה בממשל.
למחרת, כש-50,000 פריזאים נאספו בשאן דה מארס, התחוללה במקום התנגשות אלימה עם כוחות המשמר הלאומי שסיפקה לרשויות אמתלה להחיל משטר צבאי ולמחוץ את הרדיקלים.
עשרות נורו למוות בשדה, דנטון ומארה ירדו למחתרת ולבסוף נמלטו לאנגליה, ומועדון הקורדליירים נסגר בצו בו ביום, בגיבוי אנשי משמר מצוידים בתותחים.
מצב החירום בוטל באוגוסט, לרגל כינון המלוכה החוקתית.
דנטון והאחרים שבו מהגלות ומהמחתרת.
כשהתגלה עומק הפער בין המלך לפייאנטים והציבור איבד בו כל אמון, נהנו הקורדליירים מפריחה מחודשת והשפעה הולכת וגוברת, במיוחד לאחר פתיחת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה שדחקה את המפה הפוליטית שמאלה במהירות.
ב-20 ביוני 1792 מילאו תפקיד חשוב בהפגנה בארמון הטווילרי בדרישה להשיב את השרים הז'ירונדינים שהמלך פיטר.
הכרזת ברונסוויק והשכנוע בכך שלה פאייט בוגד דחפו את פריז מעבר לקצה.
דנטון התעלם מהחוק והעביר את אספת רובע תיאטר פרנסז בראשותו למצב של כינוס מתמיד; הוא דרבן את גיוס והתססת המוני הסנקילוטים ויצר קשרים עם גדודי המתנדבים שנהרו לעיר מהפרובינציה לקראת יום השנה לבסטיליה.
הוא היה השחקן הבולט בהפיכת ה-10 באוגוסט 1792 שהפילה את המלך ושמה אותו במעצר, והקורדליירים הפכו באחת למרכיב בקואליציית המונטניארדים החדשה שנטלה את השלטון.
דנטון ומארה, אנשי השוליים לשעבר, היו שניים משלושת ה"טריומווירים" שניהלו למעשה את צרפת לצד רובספייר.
מעברם של דנטון ובכירי המועדון לזירה הלאומית פינה את הדרך לחברים צעירים יחסית, בראש ובראשונה פייר גספאר שומט וז'אק רנה אֶבֵּר, והאחרון נבחר לנשיא.
הם הפכו את הקורדליירים לבסיס הכח של מה שנודע בדיעבד כסיעת האברטיסטים הקנאית שדחפה לשלטון הטרור ותבעה להחריפו ולהמשיכו.
בינתיים, דנטון ודמולן דווקא התמתנו והראשון שב מפרישה קצרה מן הפוליטיקה בשלהי 1793 כדי להפוך למנהיגם של המתונים מתנגדי הטרור, "הסלחנים" (אינדולגנטים).
דמולן, שהיה מסית צמא דם בימיה הראשונים של המהפכה, פתח עיתון בשם "הקורדלייר הוותיק", ששמו נועד להעמידו בניגוד להנהגת המועדון הקיימת, שמעמודיו הטיף לרגיעה.
כך ניצבו יוצאי המועדון המקורי וראשיו הנוכחיים משני עבריה של המפה הפוליטית, כשרובספייר מאזן ביניהם בתווך.
משניסו האברטיסטים ליזום הפיכה במרץ 1794 נעצרו ראשיהם.
עריפתם בגיליוטינה של אבר וחבריו ב-24 לחודש סימנה למעשה את סופו של מועדון הקורדליירים ככח פוליטי בר-קיימא.
דנטון ודמולן לא האריכו ימים (תרתי משמע) אחריהם, שכן רובספייר פנה עתה כנגדם.
ה"סלחנים" הלכו כולם אל הגרדום כעבור פחות משבועיים, ב-5 באפריל.
המועדון לא נעלם כליל, וידיעות בעיתונות העידו על המשך פעילות אקראית, בהיקף קטן מאוד, בפריז וגם בכמה סניפים קטנים בערי השדה.
הוא נסגר סופית ורשמית עם חיסול התארגנויות הסנקילוטים במאי וביוני 1795, לאחר כישלון התקוממות הראשון בפרריאל.
קורדון בלו הוא מאכל שווייצרי העשוי מבשר (לרוב חזה עגל/חזיר או חזה עוף), ממולא בגבינה (לרוב אמנטל, גרוייר או פרמזן) ופרוסת שינקן, מצופה בפירורי לחם ומטוגן בשמן או חמאה.
מקור השם קורדון בלו מצרפתית, ומשמעותו "סרט כחול".
קורדובה (בספרדית: Córdoba) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בצפון קולומביה והוא גובל בים הקריבי בצפון, בסוקרה ובבוליבר במזרח ובאנטיוקיה בדרום ובמערב.
דגל קורדובה דומה לדגל סיירה לאון
בתקופה הפרה-קולומביאנית התגוררו באזור מספר שבטי ילידים, ובעיקר בני הסֵנוּ שחיו לאורכו של נהר סינו .
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה מגלה הארצות הספרדי רודריגו דה בסטידס ב-1501. הספרדים החילו להקים יישובים באזור כמה עשרות שנים לאחר מכן.
מחוז קורדובה פוצל מבוליבר ב-1952. המחוז נקרא על שמו של חוסה מריה קורדובה , שהיה איש צבא שפעל למען עצמאות קולומביה.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על גידול מקנה, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, תירס, יאם, מניהוט, שומשום, בננה, קנה סוכר, כותנה, דורה וקקאו, כרייה ודיג.
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשבע פרובינציות (Provincias) כדלהלן:
שם שם בספרדית מספר רשויות מקומיות אלטו סינו Alto Sinú2 באחו סינו Bajo Sinú5 מרכז Centro1 קוסטנרה Costanera6 מדיו סינו Medio Sinú4 סבנס Sabanas3 סן חורחה San Jorge7
קורדובה (בספרדית: Córdoba; נהגה: [ˈkoɾdoβa], סימון לפי תקן ISO 4217: NIO) הוא ההילך החוקי של ניקרגואה.
הקורדובה מחולקת ליחידות משנה של מאה סנטאבוס.
הקורדובה הראשונה הוצגה ב־20 במרץ 1912, ונקראה על שמו של הקונקיסטאדור פרנסיסקו הרננדז דה קורדובה (אנ').
הקורדובה החליפה את הפסו הניקרגואי (אנ') בשער חליפין של 12.5 פסו ל-1 קורדובה, שער שהיה כמעט שווה לדולר האמריקני באותה העת.
ב־15 בפברואר 1988 הוחלפה הקורדובה הראשונה בקורדובה השנייה שהייתה שווה ל-1,000 קורדובות ראשונות.
וב-30 באפריל 1991 בעקבות אינפלציה גבוהה הוחלפה הקורדובה השנייה בקורדובה השלישית, המכונה גם קורדובה אורו (קורדובת זהב), בשער של 5,000,000 קורדובות שניות לקורדובת זהב אחת.
מטבע החצי וה-1 סנטאבו הוטבעו בארד, 5 סנטאבוס בקופר-ניקל ושאר המטבעות בכסף.
מטבע של 1 קורדובה הוטבע רק בשנת 1912, והייצור של מטבע החצי סנטאבו הופסק בשנת 1937.
ובשנת 1943 הוטבעה סדרה אחת של מטבעות 1, 5, 10 ו-25 סנטאבוס מפליז.
בשנת 1972 הוטבעו מטבעות קופר-ניקל של קורדובה אחת ואחריהם מטבעות אלומיניום של 5 ו-10 סנטאבוס בשנת 1974.
סדרת מטבעות חדשה הנושאת את דיוקנו של אוגוסטו ססאר סנדינו, הוצגה בשנת 1981. הסדרה כללה מטבעות 5 ו-10 סנטאבוס עשויים אלומיניום, מטבעות 25 סנטאבוס מפלדה מחופה ניקל, ומטבעות קופר-ניקל של 50 סנטאבוס ושל 1 ו-5 קורדובות.
פלדה מחופה קופר ניקל החליפה את הקופר-ניקל בין 1983 ל-1984. בשנת 1987 הוטבעו המטבעות האחרונים של הקורדובה הראשונה, שכללה מטבע אלומיניום של 500 קורדובות.
בגבם של המטבעות בסדרה החדשה הוטבע הכובע האופייני של סנדינו.
במסגרת הקורדובה השנייה לא הוטבעו מטבעות.
ב-1991 הונפקו מטבעות שהוטבעו בשנת 1987, אך הוצגו למעשה עם הערך המחודש של אותה שנה.
המטבעות שהוטבעו היו מטבעות אלומיניום-ארד בערכים של 5, 10, 25 ו-50 סנטאבוס, ושל 1 ו-5 קורדובות.
בשנת 1994 הוטבעו מטבעות מפלדה מחופה כרום בערכים של 5, 10, 25 ו-50 סנטאבוס.
בשנת 1997 הוטבעו מטבעות פלדה בציפוי ניקל, בערכים של 50 סנטאבוס, 1 ו-5 קורדובות.
ואחריהן מטבעות פלדה בציפוי נחושת, בערך של 5 סנטאבוס ומטבעות פלדה מצופה פליז בערכים של 10 ו-25 סנטאבוס בשנת 2002, ומטבעות פלדה בציפוי פליז בערך של 10 קורדובות בשנת 2007.
בכל המטבעות הנוכחיים מוטבע בחזית המטבע סמל ניקרגואה ואת הספרה המסמנת את ערך המטבע מאחור.
בשנת 1912 הדפיס הבנק הלאומי של ניקרגואה שטרות בערכים של 10, 25 ו-50 סנטאבוס.
השטרות האחרונים בערכים של פחות מקורדובה הודפסו בשנת 1938. בשנת 1945 הודפסו שטרות בערך של 500 קורדובות, ואחריהם שטרות של 1,000 קורדובות בשנת 1953.
בשנת 1962 השתלט הבנק המרכזי של ניקרגואה על הדפסת השטרות בהחלטת הבנק מיום 8 בפברואר 1962 ובפקודה מס' 71 מיום 26 באפריל 1962. שטרות בערך של 1 קורדובה הוחלפו במטבעות בשנת 1972. בשנת 1981 לאחר שהוטבעו מטבעות 5 קורדובה, בוטלו השטרות בערכים של 2 ו-5 קורדובה.
בשנת 1987 הודפסו שטרות בערך של 5000 קורדובות, ואחריהם הודפסו שטרות שהחליפו שטרות קודמים בעקבות האינפלציה הגבוהה שהורידה את ערך הקורדובה באופן דרסטי.
קורדובה השנייה הודפסה בשטרות בלבד.
השטרות בערכים של קורדובה ומטה הוחלפו במטבעות בשנת 1994, כאשר השטרות של 5 קורדובות הוחלפו במטבעות גם כן בשנת 1997.
בשנת 2002 הודפס שטר בערך של 500 קורדובות.
אנשים מפורסמים מההיסטוריה של ניקרגואה הופיעו בחזית השטרות, ואילו בגב השטרות הופיעו ציוני דרך או בתי גידול טבעיים במדינה.
ב -15 במאי 2009 הונפקו שטרות העשויים פולימרים של 10 ושל 20 קורדובה במקביל לשטרות הנייר הקיימים.
שטרות חדשים של 200 ושל 100 קורדובה עשויים פולימר ונייר בהתאמה הונפקו לראשונה ב-1 ביוני 2009. ושטר של 50 קורדובה עשוי פולימר הונפק ב-3 בדצמבר 2009. ב-12 בינואר 2010 הונפק שטר חדש בערך של 500 קורדובה גם הוא עשוי פולימר.
מהדורה מיוחדת של שטר ה-50 קורדובות הוצגה ב-15 בספטמבר 2010 לציון 50 שנה להקמת הבנק המרכזי של ניקרגואה.
בשנת 2012 החל הבנק המרכזי של ניקרגואה להנפיק סדרה חדשה של שטרות קורדובה עם מאפייני אבטחה מתוקנים.
+סדרת 2009 ערך ממדיםצבע מרכזי תיאור תאריך חזית השטר גב השטר סימן מים הדפסה הנפקה 10 $C 131 × 67 מ"מ ירוק מבצר אל קסטייו דה לה אינמקולדה קונספיון (אנ'), ריו סן חואן (אנ') האסינדה סן חסינטו (ספ') "10", מוטה מעל המבצר בצד ימין למעלה.
איור של ריקוד פאלו דה מאיו (אנ') "20", ילדה כותשת דגנים.
15 במאי 2009 50 $C 141 × 67 מ"מ סגול כלי קרמיקה מסורתיים מניקרגואה קניון סומוטו "50", כלי קרמיקה מסורתיים מניקרגואה.
"200", אל גווגוונסה עם סימן מים ושכמייה.
חמשת השטרות הראשונים מודפסים בפולימר, בעוד שטר 500 הקורדובות מודפס על מצע נייר כותנה.
ב-1 בדצמבר 2016, הציג הבנק המרכזי שטר של 1,000 קורדובות כדי להקל על עסקאות גדולות.
המהדורה שהונפקה ב-1 בדצמבר 2016 הייתה מהדורה מיוחדת לציון 100 שנה למותו של המשורר רובן דריו והנפקה רגילה של השטר הונפקה ב-2 בינואר 2017. כאשר ביולי 2019 הודפסו מחדש שטרות של 500 ו-1000 קורדובה בפולימר.
קורדליה וילסון הייתה ציירת שציירה בעיקר את נופי ניו מקסיקו ודרום מערב ארצות הברית.
קורדליה נולדה במחוז קליר קריק, קולורדו.
היא הייתה בתם היחידה של תומאס ואמה קרי.
הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, והיא גדלה על ידי אמה יחד עם אחיה החורגים בוינפילד, קנזס וקולורדו.
קורדליה התחתנה עם וילארד וילקינסון בבולדר, קולורדו, בשנת 1897 וילדה את ילדתה היחידה, לואיז בשנה שלאחר מכן.
עם זאת, לאחר תקופה של פרידה, התגרשו בני הזוג בשנת 1910. קורדליה הכירה את ג'ון הנרי וילסון והם התחתנו בוויקטוריה, קולומביה הבריטית בשנת 1911, וחזרו לקולורדו זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מכן החלה קורדליה לפתח ברצינות את כישוריה כאמנית המונעת על ידי המגמות האחרונות בריאליזם האמריקאי בראשות רוברט אנרי.
ההכשרה האקדמית שלה שמה דגש על פיתוח טכניקת הציור בחוץ, מה שעורר בה השראה לייצר עבודות אימפסטו נועזות במהירות.
היא החלה לערוך נסיעות לניו מקסיקו והתיידדה עם ציירים בחברת האמנים טאוס ובמושבת האמנות של סנטה פה.
רישומי שמן שלה וציורים מקומיים של נופים מחוספסים משכו את תשומת ליבם של סוחרי אמנות.
היא, בעלה ובתה התיישבו בדנוור, קולורדו, ליד גלריית ג'יי גיבסון סמית' שהציגה ומכרה את יצירותיה.
רבים מציוריה הם במסגרות שגולפו בעבודת יד בסגנון אמנותי כפרי, ומוזהבים ביריעות של עלי זהב.
בשנת 1917 זכתה קורדליה וילסון לכבוד בכך ששני ציורים שלה נבחרו לתערוכת הפתיחה של המוזיאון החדש לאמנות בניו מקסיקו בסנטה פה.
בתערוכה הוצגו עבודות ציור של ג'ורג' בלווז, רוברט אנרי ואחרים, שעבדו באותה תקופה בדרום מערב.
יחד עם חברים אחרים באגודת אמני טאוס.
אחד מציוריה שהוצגו בתערוכה, "בית מקסיקני", שוחזר בגיליון ינואר -פברואר 1918 של כתב העת Art and Archaeology ובו מאמר על פתיחת המוזיאון.
בין הנופים הגדולים ביותר של קורדליה וילסון ניתן למצוא ציור גדול שנועד לתרומה לצבא במלחמת העולם הראשונה.
הוא הוצג בסנטה פה בשנת 1917 עם ציורים של גוסטב באומן, ולטר אופר, לאון גספארד ואחרים.
הם הוזמנו על ידי מועדון בניו יורק, שחבריו רצו לתרום תרומה מיוחדת למאמץ המלחמתי של אמריקה.
ג'ון וילסון, בעלה, לקה בשחפת בשנת 1921 בערך.
בני הזוג עברו לסיאטל לצורך טיפול בבית מרפא, שם הוא נפטר בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1923 נישאה קורדליה בפעם השלישית לג'ון פאנשטוק, אך נישואים אלה הסתיימו בגירושין בשנת 1928. קורדליה המשיכה להתגורר בצפון מערב ארצות הברית, והפיקה ציורי טבע דומם, פרחים וסצנות של האזור.
היא הציגה את עבדותיה בדרום מערב.
קורדליה וילסון מתה בגיל 79 והיא קבורה בחלקה המשפחתית של וילסון בבית הקברות לייק וויו בסיאטל.
קורדליה אדוורדסון הייתה עיתונאית שוודית, סופרת וניצולת שואה ילידת גרמניה.
זוכת פרס האחים שול ב-1968.
אדוורדסון נולדה במינכן, גרמניה, בשנת 1929. וגדלה כנוצרייה כקתולית.
עם זאת, מאחר שאביה, הרמן הלר, היה יהודי, אדוורדסון נעצרה על ידי הנאצים במהלך השואה וגורשה למחנות הריכוז טרזיינשטט ואושוויץ.
גם סבה מצד אמה היה יהודי והמיר את דתו לקתולי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אדוורדסון היגרה לשוודיה והחלה את הקריירה שלה כעיתונאית.
בשנת 1984 פרסמה אוטוביוגרפיה המתעדת את חייה כניצולת שואה, אשר זיכתה אותה בפרס הספרותי "פרס האחים שול".
לימים תורגמה האוטוביוגרפיה לעברית, תחת השם "ילדה שנכוותה נמשכת לאש".
היא הייתה כתבת ירושלים בעיתון השוודי סוונסקה דאגבלאדט בין השנים 1977–2006. אדוורדסון דיווחה בהרחבה בעיתון זה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והיא הייתה בעלת טור בעיתון עד שעזבה את התפקיד בשנת 2006.
קורדליה אדוורדסון נפטרה ממחלה בסטוקהולם ב-29 באוקטובר 2012, בגיל 83.
אתר שיגור הטילים "קורה" הוא אתר ניסוי לשיגור טילים של חיל החלל של כוחות האוויר והחלל הרוסיים.
האתר ממוקם בחצי האי קמצ'טקה, באזור הכפר קליוצ'י (קליוצ'י-20), 500 ק"מ צפונית לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, באזור נטוש ביצתי על נהר אוזרניה.
המטרה העיקרית היא קליטת ראשי נפץ של טילים בליסטיים לאחר שיגורי ניסוי ואימונים, שליטה בנתוני כניסתם לאטמוספירה ובדיוק הפגיעה.
האתר נבנה ב-29 באפריל 1955 ובמקור נקרא בשם הקוד "קאמה".
הוקמה תחנת בדיקה מדעית נפרדת, שהוקמה על בסיס מכון מחקר מספר 4 בכפר בולשבו, פרברי מוסקבה.
פיתוח בסיס האימונים החל ב-1 ביוני 1955 על ידי כוחות גדוד מכ"ם נפרד שהוצמד אליו.
תוך זמן קצר נבנו העיירה הצבאית קליוצ'י-1, רשת כבישים, שדה תעופה ומספר מבנים מיוחדים.
האתר ממשיך לתפקד ונשאר אחד המתקנים הסגורים ביותר של כוחות הטילים האסטרטגיים.
בבסיס פרוסים: יחידה 25522 (תחנת בדיקה מדעית נפרדת 43), יחידה 73990 (מתחם מדידה נפרד 14), יחידה 25923 (בית חולים צבאי), יחידה 32106 (משרד מפקד תעופה), יחידה 13641 (טייסת תעופה מעורבת נפרדת).
באתר משרתים למעלה מאלף קצינים וחיילים וכ-240 מגויסים.
כדי לנטר את אתר הניסוי, ארצות הברית מחזיקה תחנת תצפית קבועה "תחנת ארקסון", הממוקם במרחק 935 קילומטרים מאתר הניסוי, באי שמיה.
הבסיס מצויד במכ"מים ובכלי טיס כדי לצפות בניסויי טילים.
אחד מהמכ"מים הללו, "קוברה דיין", נוצר ב-1977 במיוחד למטרה זו.
ב-1 ביוני 2010 הוצא אתר הניסוי מאחריות כוחות הטילים האסטרטגיים ונכלל במבנה חיל החלל, זהו אתר בת של קוסמודרום פלסצק ומהווה תחנת מחקר מדעית נפרדת.
קורדיירה דל פַּיְנֵה (בספרדית: Cordillera Paine) הוא רכס הרים בפארק הלאומי טורס דל פיינה בפטגוניה הצ'יליאנית.
שרשרת ההרים ממוקמת כ-280 ק"מ צפונית לפונטה ארנס, וכ-1,960 ק"מ דרומית לבירה סנטיאגו.
מבחינה מנהלתית, קורדיירה דל פיינה שייכת לקומונת טורס דל פיינה בפרובינציית אולטימה אספרנסה במחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה.
לא פורסמו סקרים מדויקים, ונטען כי הגבהים שפורסמו מנופחים מהמציאות, כך שרוב הגבהים הניתנים בערך זה הם משוערים.
המילה פיינה פירושה "כחול" בשפת הילידים טוולצ'ה.
הפסגה הגבוהה ביותר של שרשרת ההרים היא סרו פיינה גרנדה (בספרדית: Cerro Paine Grande).
במשך זמן רב נטען שגובהה הוא 3,050 מטר או 3,251 מטר, אך באוגוסט 2011 הנושא עלה בפעם השלישית, וכדי לשים סוף לוויכוח ההר נמדד באמצעות GPS ונמצא שגובהה האמיתי של הפסגה הוא רק 2,884 מטר.
שלושת המגדלים של פיינה (בספרדית: Torres del Paine) מהווים את החלק המרכזי של הפארק הלאומי טורס דל פיינה.
המגדל הדרומי מהשלושה (בגובה של כ-2,500 מטר), נחשב כיום לגבוה מבין השלושה, אם כי זה לא הוכח בוודאות.
המגדל נכבש לראשונה בשנת 1963 על ידי ארמנדו אסטה (באיטלקית: Armando Aste) האיטלקי.
המגדל המרכזי (בגובה של כ-2,460 מטר), נכבש לראשונה בשנת 1963 על ידי כריס בונינגטון ודון וילאנס הבריטים.
המגדל הצפוני (בגובה של כ-2,260 מטר) נכבש לראשונה בשנת 1958 על ידי גואידו מונצינו (באיטלקית: Guido Monzino) האיטלקי.
פסגות אחרות כוללות את קוארנו פרינסיפל (בספרדית: Cuerno Principal), בגובה של כ-2,100 מטר, ואת סרו פיינה צ'יקו (בספרדית: Cerro Paine Chico), שמוערך בדרך כלל שגובהו הוא כ-2,650 מטר.
שרשרת ההרים מורכבת מגרניט צהבהב.
המצוקים התלולים והבהירים עשויים מסלעי גרניט קשים יותר, המחוברים במאונך.
הפארק הלאומי טורס דל פיינה, שטח של כ-2,400 קמ"ר הוכרז כשמורת ביוספרית על ידי אונסק"ו בשנת 1978 וזוכה לביקורם של כ-250,000 מבקרים מדי שנה.
כמה שבילים ואתרי קמפינג מתוחזקים על ידי תאגיד היערות הלאומי של צ'ילה, ובקתות הרים מספקות אמצעי לינה ושירותים בסיסיים נוספים.
אווטאר קֹורָה היא דמות בדיונית והגיבורה הראשית בסדרת הטלוויזיה המונפשת "האגדה של קורה", המשמשת כהמשך לסדרת הטלוויזיה "אווטאר".
הדמות, פרי יצירתם של מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, דובבה במקור על ידי ג'נט וארני ובעברית על ידי דקלה הדר.
קורה היא כשפית מים משבט המים הדרומי, והיא האווטאר הראשון בעל יכולת כשפות מתכת.
היא עקשנית, קשוחה, כשפית מעולה אך חווה קשיים בפן הרוחני.
קורה היא בתם של טונרק וסנה, אחייניתו של אונלק ובת דודתם של אסקה ודסנה, הייתה שחקנית באולימפי־כשף, וניהלה מערכת יחסים עם כשף האש מאקו.
במהלך העונות 3 ו-4 גוברת החברות בינה ובין אסאמי, ובסוף העונה הרביעית השתיים יוצאות יחד לחופשה בעולם הרוחות והופכות לזוג הביסקסואלי הראשון והיחיד בזיכיון.
דמותה של קורה מדובבת באנגלית, שפת המקור של הסדרה, על ידי ג'נט וארני כאשר בפרק הראשון, את הדמות בצעירותה דיבבה קורה בייקר.
בדיבוב העברי של הסדרה מדבבת את הדמות דקלה הדר.
קורה נולדה לאחר פטירתו של אווטאר אנג לצ'יף שבט המים הדרומי, טונרק ואשתו סנה.
ארבעת חברי הלוטוס האדום, זאהיר, פְּלִי, מִינְג־הואה וגזאן ניסו לחטוף אותה כדי שיוכלו לחנכה כבר מילדותה על פי משנתם האנרכיסטית ואף להשתמש בה על מנת שהיא תפתח את שערי הרוחות ותחבר בין העולמות.
טונרק, אביה של קורה, יצר קשר עם צוקו, סוקה, וטנזן - בנו של אנג ויחד הם לכדו את הפושעים וכלאו אותם בבתי כלא מיוחדים ברחבי העולם.
חברי הלוטוס הלבן מוצאים אותה במהלך חיפושם אחר גלגולו החדש של אווטאר אנג.
אחרי שסיימה את לימודי כשפות מים, אדמה ואש במגוריה בקוטב הדרומי, היא עוברת לבירת הרפובליקה המאוחדת, רפאבליק סיטי, כדי ללמוד כשפות אוויר מהמאסטר בכשפות האוויר היחידי באותה תקופה, מאסטר טֶנְזֶן, בנו של אווטאר אנג.
קורה מתקשה באימוניה ונכנסת לקבוצת אולימפי־כשף - ספורט לחימה בכשפות, יחד עם בולין ומאקו, אחים יתומים שגדלו ברחובות.
לא הרבה לאחר מכן, החבורה פוגשת את אסאמי סאטו, בתו של מנהל תאגיד "תעשיות העתיד" וממציא ה"סאטו-מובילים" (מכוניות עידן פליז).
כאשר אביה של אסאמי מתגלה כחבר בארגון השוויונאים, ארגון מהפכני נגד כשפים בהנהגת אמון, אסאמי בורחת ממנו ומתחילה לגור יחד עם קורה אצל טנזן.
לאחר שהתעמתה עם חבר המועצה טרלוק במשרדו, הוא תקף אותה באמצעות כשפות דם, חטף וכלא אותה בתא מתכת בבקתה סודית ומרוחקת.
חבריה של קורה חיפשו אותה ללא הצלחה אך לאחר כמה ימים מגיעים אמון ואנשיו למקום ובעוד שאמון מתעמת עם טרלוק הוא מצווה על אנשיו להביא אליו את קורה, הוא הזהיר אותם ממנה וציווה עליהם לחשמל את תא המתכת לפני שהם פותחים אותו.
קורה ששמעה על כך מתוך התא נתלתה על בד שקשרה לסורגים העליונים וכך נמנע מהתחשמלות.
לאחר שהשוויונאים פתחו את התא היא גברה עליהם ויצאה מהבקתה.
היא מביטה באמון אשר הניח את טרלוק במשאית ויורה עליו חניתות מקרח, הוא רודף אחריה אך עוצר לאחר שהיא מתרחקת על ידי החלקה על הקרח.
לאחר ההפיכה שביצעו השוויונאים בעיר, גילו מאקו וקורה את טרלוק כלוא באי המקדש והוא סיפר להם כי הוא ואמון אחים למשפחה של כשפי דם.
לאחר שגילה את מאקו וקורה באחד מאולמות הספורט, השתמש אמון בכשפות דם על קורה ומאקו וכך גבר עליהם ולקח יכולת הכשפות של קורה באמרו "אמרתי לך שאהרוס אותך".