tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הירצחו של נשיא צרפת פול דומר בידי מהגר רוסי לא שפוי בשם פאבל גורגולוף, ב-6 במאי 1932, נבחר לברן לנשיא צרפת.
הוא מיעט להשתמש בסמכויותיו כנשיא וכיבד את החלטות הפרלמנט והממשלה, גם כאשר לתפקיד ראש הממשלה נבחר איש השמאל הקיצוני.
במהלך כהונתו הראשונה התמודדה צרפת עם משבר כלכלי וידעה תהפוכות פוליטיות רבות, כאשר ממשלות רבות קמו ונפלו.
בעקבות התחזקות גרמניה הנאצית, התהדקו הקשרים בין צרפת ובריטניה ולברן השתתף בהידוק הקשרים עם מלך בריטניה.
לברן נבחר לכהונה שנייה בשנת 1939, במידה רבה בשל העובדה כי הצליח לרצות את כל הצדדים במאבקים הפוליטיים בצרפת בשנים אלו.
בעקבות ההצלחה הגרמנית במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה, כיבוש פריז ומעבר הממשלה לבורדו, נוצר תיקו בממשלת צרפת בין תקיפים בראשות ראש הממשלה פול רנו, שביקשו להמשיך בלחימה בדרך זו או אחרת, לבין תבוסתנים, בראשות המרשל אנרי פיליפ פטן, שביקשו להיכנע.
לברן עצמו נטה לתקיפים, ותמך בתוכנית ההולנדית למעבר הממשלה לצפון אפריקה, אולם הרגיש מחויב להחלטת הרוב וסירב להפעיל את כובד משקלו להכריע בין הצדדים.
ב-16 ביוני 1940, לאחר שרנו ראה עצמו במיעוט בממשלתו, הוא ביקש להתפטר.
לברן ביקש ממנו להמשיך בתפקידו ולהוביל בירורים עם גרמניה לגבי תנאים להפסקת אש, אך רנו סירב לכך.
בעקבות זאת, הטיל לברן על פטן להרכיב ממשלה.
לאחר מכן נימק לברן צעדו זה בכך ששמע לעצתו של הרמטכ"ל הצרפתי, מקסים וייגאן, אשר סבר כי המלחמה אבודה.
ב-22 ביוני 1940 חתמה צרפת על הסכם הכניעה לגרמניה, ולאחר מכן הוכרזה ממשלת וישי, שבראשה עמד פטן כ"ראש המדינה".
ב-12 ביולי 1940 נתבקש לברן להתפטר, וכך עשה.
לברן נמלט לעיירה ויזיל ב-15 ביולי, אך נתפס ב-27 באוגוסט 1943 על ידי הגרמנים, ונשלח לשבי בטירה בטירול.
בשל בריאותו הלקויה הורשה לשוב לעיירה ויזיל לאחר כחודשיים, אך נשמר במעצר בית.
ב-13 באוקטובר 1944 כאשר שוחררה צרפת על ידי בעלות הברית, נפגש לברן עם דה גול, על מנת להביע בו את תמיכתו, להודות בכך שמינויו של פטן לראש הממשלה היה משגה, ולהכיר במנהיגותו.
לברן טען כי להלכה לא התפטר מעולם מתפקידו כנשיא, ולמעשה המשיך לשמש בו עד שנת 1944, שכן לאחר פיזורה של האספה הלאומית לא היה לו למי להגיש את התפטרותו.
לכך השיב דה גול בזיכרונותיו כי "ביסודו של דבר, כראש המדינה חסרו לו שני דברים: שהוא יהיה ראש, ושתהיה מדינה".
לאחר המלחמה פרש לברן מן הפעילות הציבורית.
הוא נפטר מדלקת ריאות בפריז בשנת 1950. שמו נודע בציבור כדמות אפרורית שאינה מובילה מהלכים, בניגוד למנהיגים כמו ז'ורז' קלמנסו ושארל דה גול.
אַלבֶּר כהן (Albert Cohen; 16 באוגוסט 1895 – 7 באוקטובר 1981) היה סופר שווייצרי יהודי יליד יוון, שחי בז'נבה וכתב בצרפתית.
נחשב לאחד מהסופרים היהודים הבולטים בספרות האירופית במאה ה-20. כהן תיאר בספריו, בעזרת גיבוריו הרומנטיים, את התהום הפעורה בין היהדות ובין התרבות המערבית הנוצרית.
אברהם אלבר כהן נולד באי היווני קורפו בשנת 1895, כבנם היחיד של מרקו כהן (Coen), בן למשפחה של יהודים רומניוטים שמקורם ביאנינה ושל לואיז יהודית לבית פרו, בת לנוטריון המלכותי באי, צאצא לעדת היהודים האפוליים שחיו בקורפו מזה מאות שנים.
הסב מצד האב, אברהם כהן, היה בעל בית חרושת לסבון וכיהן כראש קהילת יהודי קורפו.
בבית המשפחה דיברו ניב איטלקי ונציאני אופייני ליהודי קורפו וצרפתית.
בשנת 1900, אחרי הפרעות נגד היהודים בשנת 1891 והידרדרות יחס היוונים כלפי האוכלוסייה היהודית באי היגרה המשפחה, כולל הסב, למרסיי שבצרפת.
כהן למד בבית ספר קתולי, של הנזירות הכרמליתיות, אחר כך בתיכון ע"ש אדולף טייר במרסיי.
אחר כך למד משפטים בז'נבה שבשווייץ וקיבל ב-1919 אזרחות שווייצרית.
באותה שנה נשא את אליזבט ברוכר לאשה.
בשנת 1921 נולדה בתם, מרים, וכהן פרסם ספר שירה בשם "מילים יהודיות".
בעידודו של חיים ויצמן הוא ערך במשך תקופה קצרה את כתב העת Revue juive (כתב עת היהודי), שבו כתבו גם אלברט איינשטיין וזיגמונד פרויד.
בשנים שלאחר מכן הוא עסק בכתיבה ובמקביל היה נציגו של חיים ויצמן בפריז.
ב-1930 פרסם את הרומן הראשון שלו: "סולל".
ב-1931 התחתן פעם שנייה עם מאריאן גוס שממנה התגרש אחר כך.
ב-1933 חיבר את המחזה "יחזקאל" שהוצג בקומדי פרנסז.
על פי בקשת חיים ויצמן הקים "ועד לגיון יהודי" שניסה להקים "לגיון יהודי" בצרפת, שיאחד את כל היהודים הזרים על משקל "הלגיון הצ'כי" שפעל במלחמת העולם הראשונה.
שלטונות צרפת, שחששו מגיס חמישי, סירבו להקים את הלגיון והסכימו לשלב מקצת מהמתנדבים היהודים שהייתה להם אזרחות זרה באחד מגדודי המתנדבים הזרים.
בימי מלחמת העולם השנייה, נמלט כהן לאנגליה בשנת 1940 ועבד בשנים הבאות באנגליה כיועץ המשפטי של הוועדה הבין-ממשלתית לטיפול בפליטים וכנציג הסוכנות היהודית אצל ממשלות גולות.
באנגליה נפגש עם שארל דה גול, וניהל עמו מגעים כנציג הסוכנות היהודית.
פגישה זו היוותה בסיס לשיתוף פעולה בין הסוכנות היהודית ואנשי צרפת החופשית ששיאו היה בימי המערכה בסוריה ובלבנון בשנת 1941, כאשר שיתפו לוחמי היישוב פעולה עם לוחמי צרפת החופשית בלחימה נגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון.ב-1943, הוא הכיר את מי שתהיה אשתו השלישית, בלה ברקוביץ'.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר כהן לז'נבה ועבד תחילה בארגונים שטיפלו בפליטים ואחרי כן בארגון העבודה הבינלאומי מטעם האו"ם.
ב-1968 פרש מעיסוקיו האחרים לטובת הכתיבה ובאותה שנה התפרסם ספרו המפורסם ביותר – "הנאוה לאדון".
הספר זכה בפרס מטעם האקדמיה הצרפתית והפך את כהן למועמד לקבלת פרס נובל לספרות.
ב-1979 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר ב-1981 כתוצאה מדלקת ריאות.
נקבר בבית העלמין היהודי של ז'נבה בוורייה תחת השם אלברט כהן.
אלבר כהן השתמש ברומאנים שלו בדמויות קבועות כגיבורים.
דמותו של סוֹלָל, בן הרב הכריזמטי והיפה אשר עולה כמטאור בעולם הדיפלומטיה האירופאי, מופיעה כמעט בכל ספריו.
גם חמשת "בני הַחַיִל", חבורה של קרובי משפחה של סולל, הנודדים באירופה הזרה בעקבות יקירם הנערץ, מופיעים בחלק גדול מספריו.
אוכלמסמרים – בדאי מדופלם והדמות הססגונית ביותר בחבורה.
שאלתיאל – דודו הקשיש של סולל.
מיכאל – מפתה הנשים הגברתן.
שלמה – התמים ואוהב החיים.
ספריו "הספר אשר לאמי" ו"הו, אחי בני התמותה" אינם רומאנים, כי אם אסופות של קטעים קצרים העוסקים כולם בנושא אחד.
הראשון עוסק בחשבון נפש עם עצמו על יחסו המתנכר לאמו, אם שייצגה את קידוש הבית והמשפחה ואת הגאווה במסורת האבות ובערכי היהדות, מול בנה השאפתן אשר מתגייס למען ענייני העולם הגדול.
בשני הוא מסכם את חייו כיהודי ובוחן את שורשי השנאה שממנה סבל כל חייו.
ישנם הטוענים כי גם הרומאנים שלו הם בעצם אסופות של קטעים החוזרים על עצמם ואשר נועדו לשרת את הגותו וכי למעשה, אלבר כהן הוא פילוסוף המחפש את הגאולה מהברוטאליות האנושית אשר מקדשת עוצמה וכח.
כתיבתו של כהן היא צינית ומלאת הומור, תוך שימוש בהקצנה ובהבלטת האבסורד.
כהן תיאר בספריו את מפגש התרבויות בין נציגיה התמימים והנלעגים של יהדות הים התיכון ובין אירופה הקרה והרצינית.
גיבוריו אשר נוטשים את מולדתם הים תיכונית, בחיפוש אחר התהילה, חשים, בסופו של דבר, כגולים אשר נותקו משורשיהם.
חסידיו של כהן רואים ביצירותיו עמדה ברורה ביחס לשני הצדדים המתוארים.
למרות נלעגותם, זוכים גיבוריו היהודים הים־תיכוניים לאהבה ואהדה, בעוד שהתרבות המערבית מקבלת יחס קר ומזלזל.
על פי הניסיון שצבר במוסדות הבינלאומיים, בהם עבד רוב שנות חייו, הוא מתאר את המתרחש בהם כסמל ההבל, הצביעות והמלאכותיות לעומת ההווי של יהודי המזרח שהוא אולי מגוחך, אך טבעי, כנה וחם.
בצד החסידים שצמחו לכהן מתוך ציבור הקוראים (במיוחד בצרפת), קמו לו גם לא מעט מתנגדים ומבקרים.
בין היתר נטען כלפיו כי הוא מקרה קלאסי של אנטישמיות עצמית.
כהן מואשם כי היה מושפע מהסטריאוטיפ האנטישמי על יהודים, וכך גיבוריו היהודים מנציחים את הדימויים האנטישמיים הקלאסיים.
גיבורו – סולל - שואף תמיד להגיע לפסגה ועושה זאת תוך כדי צעדים ציניים ואופורטוניסטים ותוך פיתוי וכיבוש נשים נוצריות נשואות.
ובנוסף, בין חמשת "בני החייל" מופיעים הטיפוס העשיר והקמצן ועולה על כולם "אוכלמסמרים" שהוא רמאי, זללן, בדאי ורודף בצע.
כמו כן, הואשם כהן כי ספריו לוקים בשנאת נשים.
כמעט תמיד הדמויות הנשיות בספריו הן של נשים השבויות לחלוטין באהבתן לגיבורים ואינן מסוגלות לשיקול דעת כלשהו.
או לחלופין, של נשים השולטות בבעליהן הכנועים שליטה ללא מצרים.
הוקלטו בראיונות איתו בתוכניות טלוויזיה גם הערות פוגעניות כלפי נשים מפורסמות כמו מרגריט יורסנאר ומרי קירי.
גבוריו ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת
1988 - הספר "אוכלמסמרים" (Mangeclous) זכה לעיבוד קולנועי בסרטו דובר הצרפתית של הבמאי משה מזרחי.
2013 - הספר "הנאוה לאדון" (Belle du seigneur) עובד לקולנוע בשם זהה על ידי הבמאי גלניו בונדר בכיכובם של ג'ונתן ריס מאיירס ונטליה וודיאנובה.
שמו של סולל ארונוביץ', גבור של הסופר השווייצרי פלוריאן אגלן (Eglin) הושפע מדמותו של סולל מהרומן של כהן.
2015 הספר "Ma mère et moi (אמי ואני) מאת ברהים מטיבה, לוקח השראה מ"הספר אשר לאמי" של כהן
בקומיקס לילדים הצרפתי Aladin et le crime de la bibliothèque (אלאדין והרצח בספרייה) מאת מריה וז'וזף, הספר "אוכלמסמרים" משמש כמפתח לחידה שיש לפתור.
2016 - הצייר "לוז" פרסם עיבוד לקומיקס לפי "הו, אחי בני תמותה" בהוצאת פוטורופולויס.
העיבוד כולל קטעי ציור רבים וקטעים כתובים מספרו של אלבר כהן.
פטריק טימסיט ביים מחזה בשם Livre de ma mère המבוסס על "ספר אשר לאמי"
1921 - Paroles juives (מלים יהודיות), פואמות, הוצאת קונדיג
1930 - Solal (סולל) רומן, הוצאת גלימאר
1938 - Mangeclous (אוכלמסמרים), רומן, גלימאר
1954 - Le Livre de ma mère (הספר אשר לאמי), סיפור אוטוביוגרפי, גלימאר
1968 - Belle du Seigneur (הנאוה לאדון), גלימאר, רומן - פרס האקדמיה הצרפתית לרומן
1969 - Les Valeureux (בני החיל), רומן, גלימאר
1972 - Ô vous, frères humains (הו, אחי בני התמות), סיפור אוטוביוגרפי, גלימאר
1979 - Carnets (פנקסים), סיפור אוטוביוגרפיה, גלימאר
2002 - Écrits d'Angleterre (כתבים מאנגליה) נכתבו באנגליה בשנים 1949-1940, מבוא מאת דניאל ז'קובי, הוצאהת Les Belles Lettres,
2003 - Mort de Charlot (מותו של שארלו) - טקסטים שנכבתו בשנות ה-1920, מבוא מאת דניאל ז'קובי, הוצאת Les Belles Lettres
2004 - Salut à la Russie (ברכת שלום לרוסיה) - נכתב ב-1942 בכתב העת הצרפתי בלונדון "La France libre", מבוא מאת דניאל ז'קובי, הוצאת Le Préau des collines,
2009 - Le Roi mystère (המלך מסתורין) - ראיונות מ-1976 עם הסופר על ידי פרנסואז אסטב וז'אן קוטורייה בערוץ הצרפתי France Culture,הוצאת Le Préau des collines
אוכלמסמרים (1938), תרגם אביטל ענבר, ספרית פועלים, 1983.
הנאוה לאדון (1968), תרגמה אליה גילדין, זמורה ביתן, 1987.
אלבקרקי היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
העיר היא מושב מחוז ברנליאו והיא שוכנת במרכז המדינה, על גדות נהר ריו גראנדה וממערב לרכס הרי סנדיה.
נכון לשנת 2022 אוכלוסיית העיר מונה 562,559 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-32 בגודלה בארצות הברית והרביעית בגודלה בדרום-מערב ארצות הברית.
בשנת 2023 מנתה האוכלוסייה במטרופולין העיר 955,000 תושבים.
כמחצית מאוכלוסיית ניו מקסיקו מתגוררת באזורה של אלבקרקי.
סביבת העיר הייתה מיושבת על ידי אינדיאנים במשך מאות שנים לפני הגעת האירופאים.
העיר נוסדה בשנת 1706 על ידי מתיישבים ספרדיים.
היא נבנתה על-פי הדפוס הספרדי המסורתי: כיכר ראשית המוקפת בבניינים ממשלתיים המוקפים בבתי מגורים וכנסייה.
במהלך השנים עברה הכיכר המרכזית שיפוצים וכיום היא משמשת מוזיאון לשימור מורשת העיר.
העיר בתחילה הייתה כפר חקלאי שבסביבתו מבצר צבאי.
בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, בפברואר 1862, העיר נכבשה על ידי צבא הקונפדרציה והתקיימו בסביבתה כמה קרבות.
התפתחותה של העיר החלה בשנת 1889 עם בנייתה של מסילת סנטה פה, מסילת רכבת בין החוף המערבי לחוף המזרחי של ארצות הברית ועם הקמתה של אוניברסיטת ניו מקסיקו.
בשנת 1939 הוקם נמל התעופה הבין-לאומי אלבקרקי סאנפורט.
בשנת 1988 הוקם בעיר מוזיאון השואה והאי-סובלנות.
אלבקרקי נמצאת באזור אקלים צחיח למחצה קר.
הפרשי הטמפרטורה בעיר בין היום ללילה קיצוניים מאוד לעיתים ויכולים להשתנות מן הקצה אל הקצה.
האקלים של אלבקרקי חם, בהיר ויבש עם ממוצע של 3,415 שעות שמש בשנה.
278 ימים בשנה הם ימי שמש.
הקיץ מאופיין בלחות גבוהה עם ממוצע של C° 38, ובחודשים יוני-יולי הן גם יכולות לטפס אל מעבר ל-C° 38.
בחורף, החודשים דצמבר וינואר הם החודשים הקרים ביותר ובהם יש עננות מורחבת ובלילות הטמפרטורות יורדות גם אל מתחת לאפס, אולם נדיר שהעננות נמשכת יותר מיומיים שלושה.
בעיר ממוצע של 10 ס"מ שלג בשנה והיא חווה כמה אירועי שלג מצטברים מדי שנה בעיקר ליד ההרים בצפון מזרח העיר.
ב-2006 בסוף חודש דצמבר חוותה העיר סערה חורפית קשה כאשר באזורים מסוימים בעיר ירדו סביב ה-27 ס"מ שלג.
בסוף פברואר 2015 הצטברו 30 ס"מ שלג אירוע הנחשב לנדיר ביותר בעיר.
היהדות היא הקבוצה השנייה הדתית שאינה נצרות בעיר ואחריה האסלאם.
קהילת אלברט הוא בית כנסת של הקהילה הרפורמית הוותיקה בעיר, הוא הוקם ב-1897.
העיר מנוהלת על ידי מועצת העיר המורכבת מתשעה נציגים הנבחרים בתשעה מחוזות אחת ל-4 שנים, כאשר כל שנתיים ישנן בחירות בהן בוחרים 4–5 מחברי המועצה.
ראש המועצה גם הוא נבחר אחת ל-4 שנים.
הבחירות למועצת העיר ולראשה אינן מפלגתיות.
חלק מרכזי מאחריותו של ראש המועצה הוא הגשת הצעת תקציב עד ה-1 באפריל בכל שנה, כאשר המועצה מחויבת לעבוד על ההצעה בחודשיים שלאחר מכן.
המועצה היא הרשות המחוקקת של העיר, והיא נפגשת פעמיים בחודש.
ראש העיר יכול להטיל וטו על החלטת מועצה, כאשר רוב של שני שלישים מחברי המועצה יכול לבטל את הוטו.
בעיר אלבקרקי צולמו מספר סדרות טלוויזיה, משום שמדינת ניו מקסיקו הציעה תמריצים לתעשיית הטלוויזיה והקולנוע.
בין הסדרות שצולמו בעיר: "שומרת סוד", "שובר שורות" וכן סדרת הספין אוף שלה "סמוך על סול".
עסקים רבים בעיר פיתחו תלות כלכלית בהפקת הסדרה "שובר שורות" במשך שבע שנות ההסרטה שלה, ומשזו הסתיימה בשנת 2013, עלה חשש לפשיטת רגל של עסקים אלה.
עם זאת, לאחר הצלחתה של הסדרה קמה בעיר תעשיית מוצרים נלווים לסדרה, כגון סיורים מודרכים בין אתרי הצילום ששימשו אותה.
בחודש אוקטובר מדי שנה, מארחת העיר פסטיבל בינלאומי לכדורים פורחים.
האלבנית (Shqip) היא שפה השייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות, ומוכרת כשפה הרשמית באלבניה, בצפון מקדוניה ובקוסובו.
השפה מורכבת ממספר להגים שונים, ולכן יש הרואים בה משפחת שפות בפני עצמה.
יותר משלושה מיליון אנשים דוברים אותה באלבניה, אך ישנן גם קבוצות דוברות בשאר ארצות הבלקן, וכן מדברים בה מהגרים אלבנים באיטליה ובטורקיה.
הספר המודפס הראשון באלבנית היה מֶשַארִי, אשר נכתב בידי גּ'וּן בוּזוּקוּ והודפס בשנת 1555. בית הספר הראשון אשר למדו בו באלבנית נפתח ב-1638, כנראה בידי פרנסיסקנים.
השפה הוכרה רשמית כשפה הודו-אירופית בשנות ה-50 של המאה ה-19.
יש המעריכים כי האלבנית היא אחת השפות האיליריות אשר כבר נכחדו ואשר דוברו בדרום-מערב הבלקן.
יש אף המעריכים כי היא קרובת משפחה של השפה הדאקית, אשר דוברה בעבר במואסיה ובדאקיה (מחוזות בצפון הבלקן ומרכז אירופה) עד שנכחדה.
האלפבית האלבני מבוסס על הכתב הלטיני ונמצא בשימוש החל משנת 1908.
תוכנית לימודים באלבנית מונהגת באלבניה ובקוסובו.
בשפה האלבנית נכתבות יצירות של הסופרים האלבנים המתגוררים באלבניה, במקדוניה הצפונית (שאיפ אמרלהו) ובקוסובו (למשל, ולי קרהודה, המתאר ביצירותיו את חיי קוסובו במאה ה-21, ועלי פודרימיה, שהתגורר בקוסובו ונחשב למשורר הבולט באלבנית).
התנועות הסימוןהגרפי תעתיק IPA הערך הפונטי Aa [a]נהגית כפתח Ee [ɛ]נהגית כצירי פתוח Ëë [] נהגית כהגיית שווא נעIi [i]נהגית כחיריק Oo [ɔ]נהגית כ-o, כבמילה האנגלית For Uu [u]נהגית כשורוקYy [y]נהגית כחיריק מעוגלת
ישנם שני ניבים: טוֹסְק וגֵּגּ.
באחדים מן הלהגים יש השפעות רבות של האיטלקית והיוונית.
יש המשווים אותן ללהג של צ'אמֶריה המדובר בחלק הדרומי ביותר באלבניה וכן באזור מצומצם בצפון-מערב יוון.
בזכות השפעות איטלקיות ויווניות בניבים אלו יש הרואים בהן שפות בפני עצמן, הנפרדות מהאלבנית אך שייכות לאותה המשפחה שלה - "שפות אלבניות".
ניב אַרְבֵּרֶשׁ - להג אלבני שדיברו מהגרים מאלבניה בסוף ימי הבינײם שהתיישבו בסיציליה ובדרום איטליה
הניב הארוויניטי - להג אלבני שדיברו מהגרים מאלבניה בימי הכיבוש העות'מאני שהתיישבו בתחומי יװן
בצפון אלבניה, סרביה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית מדובר הגֵּגּ.
בדרום אלבניה, בקהילות ביוון, טורקיה וכן בקהילות קטנות בארצות הברית, אוקראינה ומצרים מדוברים להגי הטוֹסְק.
באלבניה נחשב נהר שקומבין כמפריד בין הניבים האלה, מצפונו-גג ומדרומו-טוסק.
האלבנית הספרותית מתבססת בעיקרה על ניב הטוֹסְק, והיא השפה הרשמית באלבניה, ואחת השפות הרשמיות בקוסובו ומקדוניה הצפונית.
ההבדלים בין הגג לטוסק הם בעיקרם בתחום ההגײה ואוצר המילים.
כך למשל המשפט "הבית נמצא בכפר והכפר נמצא בהרים"
המספרים באלבנית מורים בבירור על השתייכותה של הלשון למשפחה ההודו-אירופית.
להלן המספרים מאחת עד עשר:
תכונה המאפיינת את השפה האלבנית היא ריבוי זמנים (מודוסים) בפעלים.
אמנם הזמנים הנפוצים בשפה המדוברת הם זמן הפרפקט (עבר מושלם) המציין פעולות שהתחילו ונגמרו.
זמן האימפרפקטום נפוץ בעיקר בסיפורים ובשפה כתובה.
לחלק מהפעלים, במיוחד לפעלים שמציינים מילים בסיסיות, יש הרבה יוצאי דופן.
הטיית הפעלים בזמנים מורכבים מבוססת בעיקר על שני פועלי העזר- kam (יש לי) ו-jam (מקביל ל-I AM באנגלית).
אין באלבנית צורה ספציפית לשם הפועל כמו בעברית אלא בדרך כלל משתמשים בהטיית גוף ראשון יחיד (אני) בציון פעלים.
להלן הטיית הפעלים הנפוצים בזמנים השונים:
הפועל shkohem מתאר פעולה של הגעה ושל ניווט למקום מסוים
כדי לציין שלילה, מוסיפים לפני הפועל את המילה nuk לדוגמה- unë nuk shkoj.
אני לא הולך או בשפה מדוברת ובקיצור מוסיפים את האות s לפני הפועל- לדוגמה unë s'shkoj-אני לא מבין
צורת הציווי (כשמדברים ליחיד) היא השורש של הפועל- כלומר הפועל בלי הj או בלי הhem בסוף בפעלים מסוג רפלקסיבי
כדי לאסור משהו, או לבקש ממישהו להימנע ממשהו- משתמשים במילה mos ולאחר מכן בצורת הציווילך!
כדי לציין סביל מוסיפים את האות u לפני הפועל בזמן אימפרפקט
כדי להגיד ציווי, לדוגמה ''שלא יהיה לך'' או ''שיהיה לך'' משתמשים במילה ki
חלק מזמני העבר בנויים מפועל העזר למעלה
הפועל jam הוא פועל מרכזי באלבנית והוא מקביל לפועל i am באנגלית
להלן גם כמה פעלים יוצאי דופן הנפוצים באלבנית:
באלבנית קיים גם ''זמן חיבור'' שזו מילה שמשתמשים בה כדי לחבר פועל לשם פועל- לדוגמה ''אני רוצה ללכת'' יהיה באלבנית unë dëshiroj të shkoj.
בגלל שבאלבנית אין צורה לשם פועל, משתמשים בשם הפועל בצורת ההווה אחרי מילת החיבור të.
הטיית הפועל אחרי מילת החיבור të היא כמו בזמן עתיד, כלומר ''אתה רוצה ללכת'' יהיה "ti dëshiron të shkosh" ולא shkon.
באלבנית מבחינים בין זכר לבין נקבה בשמות התואר.
שמות תואר זכר מקבלים את האות i לפני התואר, ושמות תואר נקבה מקבלים את הסיומת e לפני התואר ועוד סיומת אחרת בשם התואר עצמו.
קיים גם מיון לפי שמות תואר הנגזרים מפעלים שבדרך כלל עם הסיומת -shëm לבין שמות תואר רגילים
שמות התואר הנגזרים לא מופיעים עם הסיומת i או e ולא נוטים לפי זכר\נקבה
כדי להגיד ''הכי טוב'' או הכי ''כך וכך'' משתמשים במילה më לפני שם התואר לדוגמה:
+שמות תוארmirë טובהכי טובmë i mirëהכי טובהmë e mirëהכי טובים/ותmë të mirë
באלבנית יש 5 יחסות לשם העצם, המחולקות לפי שם עצם מיודע\לא מיודע, לפי יחיד\רבים, ולפי מין דקדוקי זכר\נקבה.
djalë הוא שם עצם בעל צורה יוצאת דופן.
רוב צורות הריבוי של שמות העצם נגמרת ב-t
רוב שמות העצם הנקביים נגמרים בë פרט לdjalë
אַלְבָּסֶטֶה (בספרדית: Albacete) היא עיר בדרום-מזרח ספרד ובירת המחוז הקרוי על שמה בקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה.
אלבסטה שוכנת על נהר דון חואן, במקום בו הוא פוגש את תעלת מריה קאריסטינה.
בעיר עוברות דרכי התחבורה בין מדריד והערים של אזורי ולנסיה ומורסיה.
מקורה של אלבסטה הוא ביישוב המוּרי אלבָּסִיט.
בשנים 1145 ו-1146 נערכו ביישוב שני קרבות בין המוסלמים והנוצרים.
בשנת 1365 הוקם היישוב מחדש בשם אלבסטה.
לעיר היה תפקיד חשוב במלחמת הירושה הספרדית: ב-1707 ניצח פליפה החמישי בקרב אלמנסה (Almansa) שנערך בקרבתה.
פיתוחה הכלכלי החל רק במאה ה-19, בעקבות בניית תעלת מריה קאריסטינה, שניקזה את ביצות המלריה ששכנו לדרומה.
בזמן מלחמת האזרחים הספרדית שימשה כבסיס האימונים של הבריגדות הבינלאומיות.
העיר היא מרכז תעשייתי קטן.
יש בה מפעלים לקרמיקה ולעיבוד מוצרים חקלאיים, וכן תעשיית סכינים מסורתית המפורסמת בספרד.
אלבסטה מתחלקת לעיר העילית (Alto de Villa) העתיקה יותר ולעיר התחתית המודרנית.
יש בה קתדרלה מן המאה ה-16 (קתדרלת יוחנן המטביל, San Juan Bautisata), וכן מוזיאון שמציג יצירות של אמנים מהפרובינציה.
אלבר אודרזו היה צייר וכותב קומיקס צרפתי ממוצא איטלקי.
אודרזו נולד ב, שבמחוז מארן, שבצרפת, להורים ממוצא איטלקי.
מקור שם משפחתו הוא מהכפר שבאיטליה, ממנו צמח אילן היוחסין שלו.
בילדותו חלם להיות מכונאי מטוסים, אף־על־פי שכבר בגיל צעיר הראה כישרון גדול לציור.
אודרזו נולד עיוור צבעים (אינו מבחין בין אדום לירוק), וכן עם שתי אצבעות נוספות (6 בכל יד), שהוסרו בניתוח.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אודרזו, אז בשנות העשרה שלו, עזב את פריז, בה התגורר, ועבר לאזור ברטאן שבמערב צרפת, שם עבד בחקלאות, ועזר לאביו בעסקי הרהיטים שלו.
מאוחר יותר, כאשר חשבו אודרזו וגוסיני על מיקום לכפר הגאלי של אסטריקס, בחר מיד אודרזו באזור זה.
לאחר המלחמה, החל משנת 1945, החל אודרזו בקריירת צייר בפריז.
הוא יצר סיפורים חדשים לבד, אך גם שיתף פעולה עם יוצרים שונים.
בשנת 1951, פגש אודרזו את רנה גוסיני.
הם הפכו לידידים קרובים מאוד והחליטו לעבוד יחד.
הם החלו את דרכם המשותפת בשנת 1952 במשרדי World Press.
הם יצרו מספר דמויות וסדרות של ספרים מצוירים.
בשנת 1959, גוסיני מונה למנהל האמנותי ואודרזו לעורך האמנותי של עיתון הקומיקס "פילוט" (Pilote) שנועד לבני נוער.
שם, כבר בגיליון הראשון, הם פרסמו את הרפתקאותיו של אסטריקס בסיפור בהמשכים.
בשנת 1961 פורסם האלבום הראשון של אסטריקס.
עקב הצלחתה המסחררת של הסדרה, הם החליטו החל משנת 1967 להקדיש את כל זמנם לסדרה.
בשנת 1977, נפטר גוסיני באופן פתאומי.
אודרזו המשיך לפרסם את סיפורי אסטריקס לבדו, כשהוא ממשיך לחתום את שמו של גוסיני במשותף גם באלבומים החדשים, לאות הוקרה לידידו הוותיק.
בשנת 2011, בעקבות כאבים בידו, הפסיק את מלאכות הכתיבה והציור.
בעקבות כך, החליט אודרזו לא לשים קץ לאגדת אסטריקס והעביר את הכתיבה והציור ליוצרים ודידיה קונרד בהתאמה.
אודרזו נפטר ב-24 במרץ 2020, כחודש לפני יום הולדתו ה-93.
אָלַבַּסְטֶר (alabaster) או בַּהַט הוא כינוי שניתן לשני סוגי מינרלים בעלי גבישים מפותחים: גבס, מינרל המורכב מסידן וגופרית (הרכבו הכימי הוא CaSO4•2H2O), וקלציט, מינרל קרבונטי הבנוי מסידן (Ca) ופחמה (קרבונט CO3).
כיום, בדרך כלל, הכינוי אלבסטר מתייחס לסוג הראשון, בעבר הוא התייחס לסוג השני.
כינוי נוסף מקובל למינרל זה הוא "פצלת המשי".
קל מאוד להבחין בין שני הסוגים בשל ההבדל בקשיות שביניהם.
הגבס (דרגת קשיות של 1.5 עד ל-2 בסולם מוס) הוא הרך מבין השניים וניתן לשרוט אותו באמצעות ציפורן האצבע, בעוד שהקלציט (3 בסולם מוס) קשה מדי על מנת לשורטו בצורה זו, אם־כי ניתן לשורטו בקלות בסכין.
בנוסף, אלבסטר מקלציט, בהיותו סוג של פחמה, תוסס במגע עם חומצת מלח דלילה, בעוד שאלבסטר מגבס אינו מושפע ממגע עם חומצה זו.
השם העברי בהט מופיע פעם אחת בתנ"ך בתחילת מגילת אסתר בתיאור החצר בו נערך משתה אחשוורוש "חור כרפס ותכלת, אחוז בחבלי-בוץ וארגמן, על-גלילי כסף, ועמודי שש; מיטות זהב וכסף, על ריצפת בהט-ושש--ודר וסוחרת" (פרק א' פסוק ו').
השם הלועזי אלבסטר הגיע מהיוונית אך מקורו לוט בערפל.
קיימת טענה כי השם היווני "אלבסטריטס" מקורו מהעיירה אלבסטרון במצרים העתיקה, שלידה היו מכרות של אבן זו, אבל נראה שהעיירה דווקא קרויה על שם המינרל ולא להפך.
קיימת גם טענה כי מקור השם מערבית.
הסבר אפשרי נוסף לשם הוא בקבוקי הבושם הקטנים העשויים מאלבסטר הקרויים אלבסטרה.
אלבסטר מקלציט מכונה לעיתים "אלבסטר אוריינטלי", שכן הדוגמאות הראשונות לשימוש בו הגיעו מהמזרח הרחוק.
האלבסטר האוריינטלי היה חומר גלם מבוקש בגילוף בקבוקי בושם או משחות קטנים הקרויים אלבסטרה.
במצרים העתיקה עשו שימוש באלבסטר להכנת כדים קנופיים וחפצי קודש וקבורה אחרים.
סרקופג, המגולף מגוש אחד של אלבסטר קלציטי שקוף למחצה, נתגלה על יד ג'ובאני בלצוני ב-1817 בקברו של סתי הראשון בתבאי.
ונכון ל-2021, מצוי במוזיאון סואן שבלונדון.
אלבסטר, חתוך ללוחות דקים, הוא שקוף למחצה והשתמשו בו כשמשות לחלונות בכנסיות בתקופת ימי הביניים, בייחוד באיטליה.
בלוחות אלבסטר גדולים במיוחד נעשה שימוש מקיף ב"קתדרלה של גבירתנו אשר על המלאכים" שבלוס אנג'לס (נחנכה ב-2002).
בקתדרלה הותקנה מערכת קירור מיוחד שתפקידה למנוע שהשמשות העשויות לוחות אלה יתחממו יתר על המידה ויהפכו אטומים.
מקורות מקובלים לאלבסטר מקלציט הם זקיפים, מרצפת ומקירות של מערות שנוצרו באבן גיר או טרוורטין (בעברית נטף), קלציט ששקע במי מעיין רוויי סידן.
שקיעת הקלציט בשכבות רצופות גורמת לתצורת הרצועות אותה ניתן לראות לעיתים קרובות בחתך של שיש, הקרוי שיש-אוניקס, אלבסטר-אוניקס או לעיתים אוניקס בלבד, מינוח שגוי שכן אוניקס (שוהם) הוא סוג של מינרל סיליקטי.
את האלבסטר נהגו המצרים לעבד במקומות בקרבת סואץ ואסיוט.
יש מחצבות אלבסטר עתיקות רבות בהרים המשקיפים אל מישור תל אל עמרנה.
שיש-אוניקס נחצב בקנה מידה גדול במחוז אוראן שבאלג'יריה.
במקסיקו יש מרבצים מפורסמים של סוג ירוק עדין בלה פדררה שבמחוז טקאלי שבקרבת פואבלה.
שיש-אוניקס מצוי גם במחוז טאהואקן ובמספר מקומות בקליפורניה, אריזונה, יוטה, קולורדו ווירג'יניה.
בעבר היה מקובל כי ממצא ארכאולוגי של אלבסטר מקלציט בישראל מקורו ביבוא ממצרים.
בשנות האלפיים גילה המרכז לחקר מערות בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן לראשונה מחצבות אלבסטר במערות בישראל: מערת התאומים ומערת עאבוד.
נמצאו דרכים להבדיל בין אלבסטר שמקורו בישראל לזה שמקורו במצרים.
כיום המונח אלבסטר, ללא תואר נוסף, מתייחס תמיד לסוג של גבס בעל גרגרים דקים.
המינרל אלבסטר מגבס מצוי באנגליה בסלעי החוואר של קיופר במידלנדס בייחוד בצ'לאסטון בדרבישייר בפאולד בסטאפורדשייר ובסמוך לניוארק שבנוטינגהאמשייר.
בכל המקומות האלה הייתה כרייה נרחבת של המינרל.
במאה ה-15 הייתה באזורים אלה תעשייה מקומית יקרת ערך ליצירת איקונין וקישוטים למזבחות בכנסייה הקתולית מאלבסטר, חפצים שהיו גם סחורת יצוא חשובה מאנגליה.
דוגמאות של חפצים מאלבסטר מסוג זה ניתן לראות בעיקר באנגליה (במיוחד במוזיאון טירת נוטינגהאם, המוזיאון הבריטי ומוזיאון ויקטוריה ואלברט) אבל גם במקומות מחוץ לאנגליה לשם הגיעו כתוצאה מסחר, לדוגמה, מוזיאון קלוני שבפריז.
אלבסטר מגבס מצוי בכמויות מעטות גם בואטצ'ט שבסאמרסט, בסמוך לפנארת בגלמורגנשייר ובמקומות נוספים.
האלבסטר של נוטינגהאמשייר ודרבישייר מצוי בשכבות בעלות בליטת או "רצפות", במסות כדוריות המכונות "כדורים", ובגושים קטנים יותר המכונים "עוגות".
בצ'לאסטון, שם מכונה האלבסטר "פטריק", עובד האלבסטר לחפצי קישוט בשם "פצלת דרבישייר" – כינוי שבמקור הוא סוג של פלואוריט.
בסוגי האלבסטר המעודנים יותר נעשה שימוש כאבן לקישוט, בייחוד בעיטורים בכנסיות ובמעקות של גרמי מדרגות.
רכותו מאפשרת גילופו לצורות משוכללות בקלות יחסית, אבל העובדה כי חומר זה מסיס במים מונעת שימוש בו בעבודות שמחוץ לבית.
צבע האלבסטר הטהור ביותר הוא לבן-שלג, אבל בדרך כלל מעורבים בו תחמוצות ברזל המוסיפות גוון חום וצורות של עורקים באבן.
הסוגים הגסים יותר של אלבסטר מומרים בעזרת חימום לסוג הקרוי "גבס פריז".
פירנצה בטוסקנה היא מרכז הסחר באלבסטר באירופה.
האלבסטר מצוי בגושים מסיביים המשובצים באבן גיר, יחד עם שכבות חוואר מתקופות המיוקן והפליוקן.
המינרל נכרה במנהרות תת-קרקעיות במחוז וולטרה.
קיימים כמה סווגים: בעלי עורקים, בעלי כתמים, מעורפלים, דמוי אגאט ואחרים.
את הסוג המעודן ביותר נחצב בקסטלינה ונשלח לפירנצה לגילוף פסלונים, בעוד שהסוגים הפשוטים יותר מגולפים לכדים, תיבות לשעוני מטוטלת, וחפצי נוי שונים זולים יחסית בהם נערך מסחר ער בייחוד בפירנצה, פיזה וליבורנו.
על מנת לצמצם את השקיפות של האלבסטר וליצור אטימות כשל שיש אמיתי, נוהגים לטבול את הפסלים באמבטיית מים ומחממים את המים בהדרגה לטמפרטורת רתיחה, פעולה הדורשת זהירות רבה, שכן חימום בלתי מווסת גורם לאבן לקבל גוון לבן חיוור דמוי גיר.
נראה כי השפעת החימום גורמת לייבוש חלקי של הגבס.
בטיפול נאות האבן דומה מאוד לשיש אמיתי וידועה כ"מרמו די קסטלינה".
"אלבסטר שחור" הוא צורה נדירה של מינרל מבוסס גבס המצוי בשלושה מקומות בעולם בלבד: אוקלהומה (בארצות הברית), איטליה ובסין.
פארק מערות אלבסטר בסמוך לפרידום באוקלהומה כולל מערת גבס טבעית ובה רוב הגבס מצוי בתצורת אלבסטר.
באתר מצויים כמה סוגים של אלבסטר, כולל בגוונים של ורוד, לבן והאלבסטר השחור הנדיר.
ממלכת אלבניה הייתה מדינת חסות של איטליה הפשיסטית בין השנים 1939 ו-1943 שהוקמה על שטחי ממלכת אלבניה.
ממלכת איטליה פלשה לאלבניה ב-7 באפריל 1939, חמישה חודשים לפני תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
צבא ההגנה האלבני הוכח כלא יעיל נגד זה האיטלקי, ולאחר התגוננות קצרה, המדינה סופחה לאיטליה.
המלך האלבני זוגו הראשון וממשלתו הוגלו מחוץ למדינה.
ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני דרש שליטה ישירה על המדינה כדי להרחיב רשמית את האימפריה שלו, כמו שעשתה גרמניה בסיפוח אוסטריה וכיבוש צ'כוסלובקיה.
אלבניה התנהלה דה יורה כמדינה עצמאית, אך הכובשים הקימו במדינה ממשלת בובות תחת חוקה חדשה, שהפכה את אלבניה לארץ חסות איטלקית.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי טען לכתר האלבני, והיה רשמית שליטה עד ל-25 ביולי 1943. במדינה שלטה המפלגה הפשיסטית האלבנית שהייתה למעשה השלוחה האלבנית של המפלגה הפשיסטית האיטלקית.
לאלבניה הייתה חשיבות היסטורית ותרבותית ללאומנים האיטלקים, תומכי הפשיזם, משום שהטריטוריה של אלבניה הייתה שנים רבות חלק מהאימפריה הרומית, ומאוחר יותר היו בה חופים (כמו דורס) שהושפעו ונשלטו על ידי הרפובליקה האיטלקית בוונציה.
אסטרטגית, השליטה באלבניה נתנה לאיטליה מיקום בבלקן שאפשר לה לפלוש ליוון, שאכן כך עשתה בשנת 1940, וכמו כן אפשר לה לאיים על אויבת אחרת של איטליה, יוגוסלביה, שמלחמה איתה דרך אלבניה תאגור תמיכה מהלאומנים האלבנים שרצו לספח את הטריטוריות האלבניות בקוסובו ובוארדאר מקדוניה.
בזמן שוויטוריו אימנואלה שלט כמלך, שפקט ביי ורלאצ'י שימש כראש הממשלה וכראש המדינה.
ב-3 בדצמבר 1941, ולארצ'י הוחלף בידי מוסטפא מרליקה קרויה.
גרמניה הנאצית כבשה את שטח אלבניה כשאיטליה נכנעה בשנת 1943.
יחסי החוץ של אלבניה, מנהגיה, וכמו כן גם משאביה הטבעיים, כולם עברו לשליטתה הישירה של איטליה.
במדינה שלטה המפלגה הפשיסטית האלבנית שהייתה למעשה השלוחה האלבנית של המפלגה הפשיסטית האיטלקית והפשיזם נתן אפשרות לתושבי איטליה להתיישב באלבניה ולקבל אדמות, שלבסוף יהפכו לאדמה איטלקית.
באוקטובר 1940 שימשה אלבניה כבסיס לפלישה האיטלקית הכושלת ליוון.
מוסוליני תכנן לכבוש את יוון ומדינות אחרות באזור כמו יוגוסלביה כדי שאיטליה תשלוט על רוב קו החוף של הים התיכון.
כיבוש זה היה חלק מהתפישה הפשיסטית של מייר נוסטרום שבה תשלוט איטליה על כל הים התיכון.
אך מיד לאחר תחילת הפלישה, הדפו היוונים את האיטלקים וכבשו חלקים מאלבניה.
במרץ 1941, גירשו הכוחות האיטלקים את הכוחות היוונים מדרום אלבניה, ובמשותף עם הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה השלימו את כיבוש יוון.
לאחר נפילת יוון ויוגוסלביה ב-1941, סיפחו הפשיסטים האיטלקים את כל הטריטוריות בהם התגוררו אלבנים בממלכת יוגוסלביה אל תוך ממלכת אלבניה.
במאי 1941, טענו האלבנים הפשיסטים לבעלות כמעט על כל האדמות האלבניות בבלקן, ואף על אזורים בצפון יוון (צ'מריה) אשר נוהלו על ידי ממלכת אלבניה, אך גבולות אלו היו מעבר לאלו שהוסכמו בין איטליה וגרמניה.
מקומות מסוימים בהם התגוררות אלבנים נותרו מחוץ לגבולות אלבניה; אלו שנמצאו בתחום ממלכת בולגריה.
בין אפריל 1941 לספטמבר 1943 נהנו השטחים האלבנים שמחוץ לאלבניה תחת השלטון האיטלקי ממספר יתרונות; לראשונה ניתנה להם הזכות ללמוד את שפתם המקומית, מכיוון שעד אז היו בתי ספר אלבנים מחוץ לחוק תחת השלטון העות'מאני והיוגוסלבי.
לאחר הפסקת הלחימה מצד האיטלקים בספטמבר 1943, נכבשה אלבניה על ידי גרמניה הנאצית, והחלה מלחמת גרילה אכזרית במדינה.
אלבר אלכסנדר לואי פייר גרימלדי הוא נסיך מונקו הנוכחי מבית גרימלדי, והשולט בנסיכות מונקו.
אלבר השני הוא בנו של רנייה השלישי ושל הנסיכה גרייס, אחיה הצעיר של הנסיכה קרוליין מהנובר ואחיה הבוגר של סטפני, נסיכת מונקו.
אלבר נולד למשפחת האצולה מבית גרימלדי בארמון מונקו בשנת 1958, והתחנך במונקו.
הוא סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון בשנת 1976. אלבר אהב את חיק הטבע, ומחנאות, ובמשך שש שנים עבד כמדריך בחודשי הקיץ במתחם המחנאות טקומסה (Camp Tecumseh) שבאגם ויניפסאוקי במולטונבורו שבמדינת ניו המפשייר שבארצות הברית.
בשנת 1977 החל ללמוד במכללת אמהרסט שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית, שם למד מדע המדינה, כלכלה, מוזיקה וספרות אנגלית.
בעת שהותו במכללה היה חבר באחוות "כִֿי פְּסַי" .
הוא סיים את לימודיו בשנת 1981.
אלבר הוא ספורטאי נלהב ועסק בענפי ספורט רבים ובהם: הטלת חנית, ריצה למרחקים ארוכים, כדוריד, ג'ודו, שחייה, טניס, חתירה, סקי, סקווש, וסיף.
אלבר השתתף במרוץ מזחלות באולימפיאדת קלגרי בשנת 1988, באולימפיאדת אלברוויל בשנת 1992, באולימפיאדת לילהאמר בשנת 1994, באולימפיאדת נאגנו בשנת 1998 ובאולימפיאדת סולט לייק סיטי בשנת 2002.
מאז שנת 1985 אלבר הוא חבר הוועד האולימפי הבין-לאומי.
ב-2018 הגיע לביקור בישראל במהלכו ביקר באוניברסיטת תל אביב ונפגש עם חוקרים, מרצים וסטודנטים.
במהלך הביקור הוענק לנסיך תואר דוקטור לשם כבוד, על תרומתו וידידותו עם העם היהודי.
ב-6 באפריל 2005, בעקבות מותו של הנסיך רנייה השלישי, הוכתר הנסיך אלבר השני.
טקס ההכתרה כלל שני חלקים – הכרזה שנערכה ב-12 ביולי 2005 בתום שלושת חודשי האבל.
ביום זה נערכה מיסה בקתדרלת ניקולס הקדוש על ידי הארכיבישוף של מונקו, מונסיניור ברנר בארסי, אשר ציינה באופן רשמי את תחילת מלכותו של אלבר.
לאחר המיסה, באירוע שנערך בגן הארמון ניתנו לו שני מפתחות העיר כסמל לשלטונו.
טקס ההכתרה עצמו נערך ב-19 בנובמבר 2005 בקתדרלת ניקולס הקדוש.
הנסיך אלבר מפעיל את השפעתו על ארגונים ומדינות במטרה לשמר את איכות הסביבה ובעיקר את איכות הסביבה הימית.
ב-16 באפריל 2006 ביקר בקוטב הצפוני והיה שליט המדינה היחיד המכהן אשר ביקר בקוטב בתקופת כהונתו.
כמו כן הנסיך מכהן כיועץ לארגון "Orphans International".
באוגוסט 2015, במהלך טקס גילוי אנדרטה לזכר יהדות מונקו שנספתה בשואה, ביקש הנסיך אלבר סליחה ומחילה על הסגרתם של היהודים לידי הנאצים.
למרות הנייטרליות של מונקו במהלך מלחמת העולם השנייה, השלטון נכנע ללחצי צרפת של וישי ומסר את רוב יהודי מונקו לידי הרייך השלישי.
הנסיך נותר רווק שנים רבות, והיה ידוע בקשריו הרומנטיים עם שחקניות ודוגמניות רבות, בהן אנג'י אוורהארט, נעמי קמפבל, קתרין אוקסנברג, ברוק שילדס, קלאודיה שיפר וויקטוריה זדרוק.
סירובו להינשא הביא לשמועות בדבר היותו הומוסקסואל – שמועות שהנסיך דחה בתוקף.
ב-23 ביוני 2010 הודיע ארמון המלוכה על אירוסיו של הנסיך בן ה-52 עם חברתו בת ה-32, השחיינית האולימפית הדרום אפריקנית שרלין ויטסטוק.
כעבור כשנה, ב-1 ביולי 2011, נישאו השניים.
ב־10 בדצמבר 2014 נולדו לזוג תאומים, בת ובן (הנסיכה גבריאלה ויורש העצר הנסיך ז'אק).
בשנת 1992 הגישה אזרחית אמריקאית בשם תמרה רוטולו תביעת אבהות בקליפורניה כנגד הנסיך בטענה שהנסיך הוא אבי בתה ג'זמין גרייס גרימלדי.
שופט בית המשפט בקליפורניה גרהאם אנדרסון קריבס דחה את התביעה מטעמים של חוסר זיקה בין הנסיך לבין מדינת קליפורניה, ובשל היעדר סמכות שיפוט.
במסגרת התצהירים שהוגשו במשפט זה הודה הנסיך כי פגש את תמרה רוטולו במונקו במספר אירועים ביולי 1991. ג'זמין נולדה כתשעה חודשים לאחר מכן, ב-4 במרץ 1992.
ב-31 במאי 2006, לאחר בדיקת אבהות גנטית הודה הנסיך כי הוא אביה של ג'זמין, והזמין אותה לבוא ולהתגורר במונקו.
במאי 2005 טענה ניקול קוסטה, דיילת אייר פראנס מטוגו כי בנה הצעיר, אלכסנדר קוסטה הוא בנו של הנסיך אלבר.
בדיקות גנטיות שנערכו הוכיחו טענה זו.
ב-6 ביולי 2005 אישר עורך דינו של הנסיך כי אלכסנדר הוא בנו של הנסיך.
בשלהי שנות ה-80 הגישה באה פידלר, דוגמנית עירום גרמנייה, תביעת אבהות; היא טענה כי בנה דניאל הוא בנו של הנסיך.
לאחר בדיקת דם שנעשתה הדבר התברר כלא נכון.
רווקותו ארוכת השנים של הנסיך והיעדר בן במסגרת נישואין עד לידת בנו ב-2014, הביאה למשבר חוקתי במונקו.
עד שנת 2002 חוקת מונקו קבעה כי רק נסיך יכול לרשת את הכתר.
ב-2 באפריל 2002 נחקק חוק הנסיך 1.249 אשר קבע כי בהיעדר בן חוקי לנסיך, יעבור הכתר לקרוב משפחתו (או קרובת משפחתו) בהתאם לעיקרון העדפת הבן הבכור.
חוק זה נכנס לתוקפו באוקטובר 2005 לאחר שאושר על ידי צרפת (בהתאם להסכם בין המדינות משנת 2002).
בעקבות שינוי חקיקה זה, אחותו של הנסיך, קרוליין, נסיכת הנובר הייתה יורשת העצר עד לידת התאומים ב-2014.
אברהם שלום אלבר אלבז היה מעצב אופנה ישראלי שהתגורר ועבד בפריז.
אלבז נולד בעיר קזבלנקה במרוקו.
כאשר היה בן 8 חודשים עלה לישראל עם הוריו וארבעת אחיו, והם התיישבו בחולון בשכונת תל גיבורים.
בשנים 1982–1986, לאחר שחרורו משירות חובה בצה"ל, למד בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב (כשמו היום), ברמת גן.
עבד ובלט ביצירתו בתחום האופנה.
אלבז חי משנת 1993 בזוגיות עם אלכס קו (Alex Koo), מנהל השיווק של בית האופנה לנוון.
אלבר אלבז נפטר ב-24 באפריל 2021, בגיל 59, לאחר שכשלושה שבועות קודם לכן נדבק בווריאנט הדרום-אפריקאי של נגיף הקורונה.
בשנת 1987 היגר אלבז לעיר ניו יורק.
הוא עבד תקופת מה עבור יצרן בגדים שנועדו לאם הכלה, ומשם עבר לעבוד משך שבע שנים אצל ג'פרי בין (Geoffrey Beene), מעצב אופנה אמריקאי ידוע.
אלבז טען כי צבר ניסיון וידע רב מתקופת עבודתו זו והושפע מנטייתו של בין לדחות זרמים חדשים באופנה וכן מכישרונו בבחירת בדים ועיצובם.
ביוני 1996 קיבל אלבז משרת מעצב בבית האופנה הצרפתי הידוע של גי לרוש (Guy Laroche).
אלבז, שהיה עדיין אלמוני בעולם האופנה, לכד את תשומת לבו של מנהל בית האופנה של לרוש, ראלף טולדנו, בציורי האופנה הנשית שלו.
בעיצוביו הצליח אלבז לעדכן ולחדש את התצוגה של לרוש.
בשנת 1998 עבר אלבז לעבוד בבית האופנה של איב סן-לורן שם עיצב בגדי נשים המוכנים לקנייה מן הקולב (להבדיל מבגדים הנתפרים במיוחד לפי הזמנה).
אלבז בלט במשרה זו בכישרונו ועם פרישתו של איב סן-לורן מעבודה, הוא יועד להתמנות למעצב הראשי של בית האופנה.
אולם, תוכנית זו לא יצאה לפועל לאחר שחברת גוצ'י רכשה את מותג הבגדים התפורים מראש של איב סן-לורן, ואלבז פוטר ממשרתו לאחר שעיצב משך שלוש עונות בלבד.
אלבז עבר לעבוד משך תקופה קצרה בבית האופנה האיטלקי קריזיה (Krizia) ובחודש אוקטובר 2001 הוא מונה למנהל האמנותי של בית האופנה לנוון (Lanvin) בפריז.
לנוון הוא אחד מבתי האופנה העילית הוותיקים והמוכרים ביותר, הפועל מאז שנת 1909. החברה נקנתה בשנת 2001 על ידי קבוצת משקיעים אשר יזמה את הצעת המשרה לאלבז.
עיצובי בגדיו הנשיים והקלים ללבישה של אלבז התחבבו על עיתונות האופנה המובילה בעולם המערבי.
כך למשל, כתבה עליו עורכת האופנה רבת ההשפעה של ה-International Herald Tribune, סוזי מנקס: "...אלבז הוא יקירה של כל אישה.
וזה כולל את ניקול (כמו בקידמן), קייט (כמו במוס), קלואי סביני, סופיה קופולה והרבה מאוד כוכבי קולנוע עולים", ואילו עורכת האופנה של ה-Independent הכתירה את דיווחה על תצוגת אביב-קיץ 2008 של בית האופנה לנוון בכותרת: "לנוון של אלבר אלבז - פשוט אלוהי".
חברת לאנווין הודיעה בסוף אוקטובר 2015 על פרישתו המיידית של אלבז.
הוא מצדו הבהיר שפרש עקב מחלוקת עם בעלת רוב המניות בחברה, שו-לאן וואנג.
בתחילת 2021 הקים את המותג העצמאי שלו "AZ Factory" לאחר הפסקה ארוכה.
בריאיון שנתן לניו יורק טיימס הסביר שהקולקציות שלו בנויות על סיפורים: "לא יהיו קולקציות אביב־קיץ וסתיו־חורף, לא בגדי ערב ובגדי יום, לא השוק הזה והשוק הזה, אלא סדרה של קולקציות משולבות היטב, כמו קוביות לגו, שנבנות בדיוק מלא אחת על השנייה אבל ניתנות לשחרור והפרדה מלאים באותה המידה".
בספטמבר 2022 עלתה במוזיאון העיצוב בחולון התערוכה אלבר אלבז: מפעל החלומות באוצרותה של היסטוריונית האופנה יערה קידר.
בתערוכה הוצגו עיצוביהם של עילית מעצבי עולם האופנה לצד עיצובים של מותג האופנה של "AZ Factory" .
הייתה זו התערוכה המקיפה ביותר על מעצב העל הישראלי המצליח בכל הזמנים.
בשנת 2005 קיבל אלבז את פרס מעצב האופנה הבינלאומי של השנה, מטעם מועצת מעצבי האופנה של ארצות הברית.
בשנת 2007 בחר הטיים מגזין באלבז כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
ב-25 בינואר 2007 הוענק לאלבז אות לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאת הקולג' המלכותי לאמנות בלונדון.
אלבר בארייה היה מפיק טלוויזיה צרפתי יליד פולין, תסריטאי, אנימטור ומייסד חברת ההפקות "פרוסידיס".
בארייה הוא היוצר של סדרת ההנפשה על ידי בובות "הרפתקאותיו של קולרגול" (1974) וסדרת ההנפשה "" (1978 -2008).
בנוסף עסק בכתיבה דוקומנטרית-רפואית, דרמה ופילוסופיה פופולרית.
בארייה נולד בשנת 1920 בוורשה, לאיזידור בארייה ובלה לבית וורטרה (Vortret).
כשהיה בן חמש היגרו איתו לצרפת.
בארייה עבד מנעוריו מכיוון שלהוריו לא היו אמצעים לממן את לימודיו.
בשנות ה-1950 התחיל לעבוד בהפקה ובהפצה של סרטי עלילה באמריקה הלטינית.
בשנים 1957–1961 עבד בארייה כמנהל שותף לחברה לייצור צעצועים "הלר".
בשנת 1962 הקים את חברת "פרוסידיס" להפקה ולהפצה של סרטי טלוויזיה לילדים, הפועלת עד היום.
בשנות ה-1960 כיוון בארייה את החברה שבניהולו אל זירת הטלוויזיה שנראתה לו מדיית העתיד.
תכנן להפיץ סרטי ילדים אבל מעטים מהם היו לטעמו.
בעיניו על הצופים הצעירים להנות ובו זמנית לרכוש ידע.
ב־1969 יצר אלבר בארייה את סדרת הטלוויזיה "הרפתקאותיו של קולרגול", סדרת אנימציה ובובות לילדים שגיבורה היה הדובון קולרגול "השר בפה וסול".
מימן לבד את הסדרה כמפיק עצמאי (אחרי שנתקל בסירוב רשות השידור הצרפתית ORTF) והפקיד את בימויה על צייר אנימציה פולני בשם טדאוש וילקוש ואולפני "סמאפור" בלודז'.
במהרה הסדרה קטפה הצלחה רבה בקרב הילדים.
הדובון קולרגול הפך לחלק מעולמם המשותף של דור הילדים הצרפתים משנות ה-1970, לצד הדובון מריונטה "נונור" והדינוזאור הכתום "קזימיר"
ב-1978 יצר בארייה וחברת פרוסידיס בניהולו, את סדרת האנימציה הראשונה מסאגה ארוכה עתידית "היה היה...
הסדרה זכתה בהצלחה גדולה מלכתחילה.
כל ערב בשעה 19.55 בערוץ הטלוויזיה FR3 שודר פרק ממנה בן חמש דקות, לפני המשחקים של השעה שמונה.
בשבת יכלו הצופים לראות את כל פרקי הסדרה ביחד.
עשר שנים אחרי ה-Shadoks (ששודרה לראשונה ב-1968) ו"אגלאה וסידוני" (1969), הפכה "היה היה..." לאחת מסדרות הטלוויזיה המצוירות הצרפתיות הטובות של כל הזמנים וחלוצת הסוגה הבידורית-חינוכית לילדים.
באו אחריה סדרות בעלות שליחות דומה, שבהן כיכבו אותם הגיבורים, כבר ידועים - במיוחד מורה הדרך "מאסטרו", בעל הזקן הלבן, המדובב על ידי השחקן רוז'ה קארל.
הסאגה השלמה כללה שבע סדרות: "היה היה":על האדם, החלל, החיים, אמריקה, הממציאים, מגלי הארצות, וכדור הארץ .
כל אחת מהן כללו 26 פרקים אותם חיבר, הפיק וביים בארייה עצמו.
בתחום האמנותי נעזר בשירותיו של הצייר ז'אן בודור.
רוב הפסקולים נוצרו על ידי מישל לגראן.
הן הופצו וזכו בהצלחה ב-120 ארצות ברחבי העולם.
בארייה שאף להגשים עוד פרויקטים - על המיתולוגיה היוונית וסדרה בכותרת "היה היה...
בנוסף בסוף שנות ה-1980 הפיק בארייה הרבה סרטי תעודה רפואיים על אברי הגוף, חיבר רומנים, מחזה וספר על פילוסופיה.
אלבר בארייה גדל בדת הנוצרית הפרוטסטנטית .
מנישואיו הקודמים נולדו שלושה ילדים - פרנק, ז'ילבר ואלין.
בשנת 1997 הוא התחתן עם שחקנית תיאטרון הלן לווק שילדה לו בן נוסף, אנדרה-אלבר.
אלבר בארייה נפטר בשנת 2009 והובא לקבורה בבית הקברות העתיק של ניי-סיר -סן.
על מצבתו צוירה דמות ה-Maestro מהסדרה "היה היה" ונכתב:
גראן פרי - הפרס הראשון של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נוער - עבור הסדרה "הרפתקאותיו של קולרגול"
"שמש הזהב" של פסטיבל קאן - לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר לנוער - עבור התוכנית "היה היה ...
1990 - מדליית הששר של העיר פריז ליצירה צרפתית - עבור מפעל חייו
שבע הזהב" לתוכנית הטללויזיה הטובה ביותר לנוער - עבור התוכנית "היה היה ...
אות באוסטרליה לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר לנוער עבור "היה היה ...
תואר אביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת - עבור מפעל חייו
2009 - זר הדפנה של הרדיו והטלוויזיה - עבור התוכנית "היה היה....כדור הארץ"
אלבקור (שם מדעי: Thunnus alalunga; על פי האקדמיה העברית ללשון: טונה ארוכת-סנפיר) הוא מין של דג בסוג טונה הנמצא בכל האוקיינוסים הטרופים והממוזגים, ובים התיכון.
אורכו של האלבקור עשוי להגיע ל-140 ס"מ, ומשקלו יכול להגיע ל-45 ק"ג.
דגי טונה אלבקור חיים עד 600 מטרים מתחת לפני המים, והם נפוצים באזורים סובטרופיים בחלקו הצפוני של האוקיינוס השקט, באוקיינוס ההודי, בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים התיכון.
גופם של האלבקורים מכוסה בקשקשים קטנים במיוחד, לאורך גופם נמתח פס כחול בוהק ועל סנפירי הגב והשת מופיעים גוני צהוב.
סנפירי החזה ארוכים במיוחד בדומה לטונה עיננית.
הזכרים דומים לנקבות, אך גדולים יותר.
תוחלת החיים של הזכרים ארוכה מזו של הנקבות (כ-13 שנים באוקיינוס האטלנטי, וכתשע שנים בים התיכון).
מסיבה זו, בין הפרטים הבוגרים יש יותר זכרים מאשר נקבות.
האלבקור מגיע בלהקות לישראל במרחק של כמה עשרות קילומטרים מהחוף בחודש מאי, ונָדוג באופן מסחרי, וכן על ידי חובבי ספורט הדיג בשיטת טרולינג.
מספריו יתמעטו עם חלוף חודשי הקיץ.
אלבר ונדאל או בשמו המלא לואי ז'ול אלבר, רוזן ונדאל היה היסטוריון צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית.
החשובים שבספריו הוקדשו לתקופתו של נפוליאון, מתוך גישה של הערצה למנהיג.
כמו כן חקר את ההיסטוריה של הדיפלומטיה הצרפתית במאה ה17–20. יחד עם מורו ורבו, אלבר סורל, ייסד את האסכולה הצרפתית להיסטוריה דיפלומטית.
גישתו הייתה סטאטוצנטריסטית, כלומר התמקד בעיקר ביחסים בין המדינות.
בן של הרוזן אדואר ונדאל, שכיהן כמנהל הכללי של הדואר תחת השלטון השל נפוליאון השלישי, אלבר ונדאל היה דוקטור למשפטים.
היה לתלמידו וידידו של אלבר סורל וירש ב-1906 את משרתו כפרופסור להיסטוריה דיפלומטית בבית הספר החופשי למדעים פוליטיים (École libre des sciences politiques).
אחד מהנושאים החביבים עליו ושלהם הקדיש קורס מיוחד היה "השאלה המזרחית" שנגעה לגורל האימפריה העות'מאנית ושל עמיה.
השתתף בעבודות מועצת המדינה של צרפת.
אחרי אישור החוק להפרדת הדת מהמדינה בשנת 1905 כתב לאפיפיור וביקש ממנו להסכים עם הקמת האגודות התרבותיות שקמו באותם הימים.
אינטלקטואל קתולי, קישר יחסי ידידות עם הסופר ומבקר הספרות הקתולי פרדינאן ברינטייר.
אלבר ונדאל נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1897 על הכיסא שהתפנה אחרי מותו של לאון סיי.
היה אביר של מסדר לגיון הכבוד.
בשנת 1897 הירצה הרצאה פומבית שבה גינה את הטבח הגדול בארמנים באימפריה העות'מאנית תחת שלטונו של עבדול חמיד השני וקרא להפעלת לחצים מחודשים על טורקיה לשם יישום רפורמות באזורים המאוכלסים על ידי ארמנים ונוצרים אחרים ומניעת מעשי רצח המוניים נגדם.
בתחום הפוליטי היה בעל דעות שמרניות ופטריוטיות ("צרפת שוחרת שלום ושואפת לתהילה").
כמו אלבר סורל ורוב ההיסטוריונים באקדמיה הצרפתית נמנה עם המחנה נגד דרייפוס.
התנגד גם לרפורמה של האורתוגרפיה הצרפתית.
עם תלמידיו בבית הספר למדעים הפוליטיים נמנו גם הסופרים מרסל פרוסט ופול מוראן.
Louis XV et Elizabeth de Russie (1882) (לואי החמישה עשר ויליזבטה של רוסיה).
מחקר על יחסי צרפת ורוסיה במאה ה-18, לפי הארכיון של משרד החוץ הצרפתי
(נפוליאון ואלכנדר הראשון:הברית עם רוסיה תחת האימפריה הראשונה (שלושה כרכים, 1894-97), זכה בפרס גובר (Gobert) של האקדמיה הצרפתית
Les voyages du marquis de Nointel (1670-1680) (המסעות של המרקיז דה נוטל: אודיסאה של שגריר)
אלבר לונד היה צלם רפואה חשוב וחוקר רפואה צרפתי.
הוא עסק גם בצילום כרונופוטוגרפי, שהשפיע על המחקר הרפואי והפיזיולוגי ובצילום רנטגן.
לונד זכור בעיקר בזכות עבודתו כמנהל מחלקת הצילום של בית החולים פיטייה סלפטרייר בפריז, צרפת בשנות ה-80 של המאה ה-19. במהלך שני העשורים בהם כיהן בתפקיד, הפך לונד לצלם המדעי והרפואי המשפיע ביותר.
בשנת 1878 נשכר לעבוד כצלם רפואה בידי ז'אן-מרטן שארקו, נוירולוג ידוע ומנהל בית החולים סלפטרייר.
שארקו הפך בתקופה זו את הסלפטרייר מבית מחסה לפרוצות ולוקים בהפרעות נפשיות לבית חולים פסיכיאטרי מודרני, והקים לראשונה בעולם מחלקת צילום ייעודית בתוך בית החולים.
וב-1882 המציא לונד שיטה לתעד את ההתפתחות והשינויים הפיזיים והשריריים שחווה מטופל בזמן התקף אפילפטי; את השיטה פיתח באמצעות צילום כרונופוטוגרפי (כרונופוטוגרפיה הנה סוג צילום שמקפיא ומפרק תנועות למקטעים.
חלוצי התחום היו אטיין ז'ול מארה ואדוארד מויברידג'.
לונד הכיר את עבודתם ואף היה עוזרו של מארה במחקרי הפיזיולוגיה שלו) דרך שכלול של מצלמת בעלת תשע עדשות ומטרונום שהיה אחראי לדיוק של סגירת התריס בתזמון נכון.
כמה שנים לאחר מכן המציא מצלמה עם 12 עדשות לצילום כרונופוטגרפי.
לונד ראה קשר בלתי נפרד בין הצילום לפיתוח המדע, וטען כי "לוחית הצילום היא רשתית העין האמיתית של המדען".
הוא האמין כי הצילום משלים את האבחנה הרפואית של המטופל, בעיקר כאשר תסמיניו מתבטאים באופן פיזי, מכיוון שבצילום ניתן לתפוס את התנועה כפי שהעין האנושית אינה יכולה לתפוס.
מעבר לכך טען לונד כי בעזרת הצילום ניתן לראות לא רק את ההווה, אלא אף לגלות את הנולד, על ידי תפיסת התנועה בצילום, ועל כן זוהי תרומה הכרחית לאבחון רפואי.
שיטת הצילום של לונד שימשה בעיקר לניסויים רפואיים, אך מאחר שהייתה מצלמה ניידת, לונד השתמש בה לתחקירים נוספים.
הוא צילם סוס בתנועה, עוד מגוון רחב של חיות בתזוזה ואפילו בחן את תנועת הגלים בים.
שיתף פעולה עם אטיין ז'ול מארה (מדען צרפתי, פיזיולוג וחוקר צילום רפואי כמו לונד) ויחד ערכו מחקרי תנועה נוספים.
ב-1893 הוציא לונד את ספרו הראשון על צילום רפואה הנקרא "הצילום הרפואי: שימושיו במדעי הרפואה ובפיזיולוגיה" (La photographie médicale: Application aux sciences médicales et physiologiques).
אלבניה הגדולה הוא מונח המבטא את האידיאל הטריטוריאלי של הלאומנים האלבנים.
באלבניה הגדולה נכללות טריטוריות הקשורות להיסטוריה האלבנית וטריטוריות בהן יש אוכלוסייה אלבנית ניכרת.
בנוסף לאלבניה, השאיפות האלבניות הן לספח גם את קוסובו, שטחים בדרום מונטנגרו, שטחים בצפון מערב יוון, מערב מקדוניה וכמה חבלים בסרביה.
כדי לא לעורר אנטגוניזם אצל שכניהם, משתמשים האלבנים בשם "אלבניה האתנית".
הישות המדינית הקרובה ביותר לגבולות אלבניה הגדולה הייתה מדינת החסות האלבנית שייסדה גרמניה הנאצית בשנת 1943, לאחר כניעת איטליה, שעברה לצידן של בעלות הברית.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הושבה אלבניה לגבולותיה הקודמים והוקמה כרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה.
אלבסטה (בספרדית: Albacete Balompié, S.A.D) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר אלבסטה המשחק בליגה הספרדית השנייה.
הקבוצה הבכירה של המועדון משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון קרלוס בלמונטה המכיל 17,524 מקומות.
המועדון הוקם בשנת 1940, תחת השם "ארגון הכדורגל אלבסטה", אך שם זה שונה מאוחר יותר לשם אלבסטה באלומפיה כדי להפוך את השם ליותר ספרדי.
לאחר שנים שבהן הקבוצה שיחקה בליגות הנמוכות, אלבסטה העפילה לראשונה לליגה השנייה בעונת 1985/1986, אך ירדה לאחר עונה אחת בלבד.
בעונת 1989/1990 הקבוצה חזרה לליגה השנייה, ולאחר עונה אחת ב-, עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה אחרי שסיימה במקום הראשון בליגה השנייה.
הקבוצה שרדה בליגה הראשונה במשך חמש עונות, עד עונת שבסיומה חזרה לליגה השנייה.
בעונת שבה הקבוצה לליגה הראשונה, ולאחר 2 עונות בלבד ירדה לליגה השנייה כאשר ניצחה רק 6 משחקים מ-38 אפשריים.
בסיום עונת ירדה הקבוצה לליגה השלישית אחרי 21 שנים של היעדרות.
ב-6 בדצמבר 2011, אנדרס אינייסטה ששיחק בצעירותו במועדון, לפני שעבר לברצלונה, תרם למועדון 420 אלף אירו והפך לבעלים של המועדון.
בסיום עונת עלה המועדון לליגה הספרדית השנייה.
בסיום עונת 2015/2016 הקבוצה סיימה במקום ה-21 בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית.
בתום עונת 2021/2022 שבה לליגה הספרדית השנייה.
אלבר גולסטרנד (בשוודית: Allvar Gullstrand; 5 ביוני 1862 – 28 ביולי 1930) היה אופתלמולוג ואופטיקאי שוודי.
בין השנים 1894–1927 היה פרופסור לאופתלמולוגיה ולאופטיקה באוניברסיטת אופסלה.
הוא השתמש בשיטות מתחום המתמטיקה הפיזיקלית למחקר של תמונות אופטיות ושל השתקפות האור בעין.
על עבודתו בתחום זה, הוא קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה ב-1911.
גולסטרנד ידוע גם בשל מחקריו על אסטיגמציה ובשל שיפור של האופטלמוסקופ ושל עדשות לשימוש לאחר הסרת קטרקט מהעין.
הוא נבחר לחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים ב-1905 ושימש כחבר בוועדת הפרסים של האקדמיה בתחום הפיזיקה.
בתקופת שירותו בוועדה, הוא השתמש במעמדו כדי לבלום את איינשטיין מלקבל פרס נובל לפיזיקה על תורת היחסות, שגולסטרנד האמין שהיא שגויה.
גולסטרנד נישא לסיגנה ברייטהולץ (1862–1946) ב-1885. הוא נפטר בסטוקהולם ושם נקבר בבית הקברות "נורה בגרבנינגספלאצן".
אלבר גו – 1993, בראם (Bram) שבדרום מערב צרפת) היה כומר, פעיל המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה, עיתונאי, פוליטיקאי וחסיד אומות העולם מצרפת.
ככומר היה גו פעיל בסניף של התנועה הרפובליקנית העממית, בעלת האוריינטציה הנוצרית, באזור מגוריו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, היה גו כומר של בית הספר התיכון בקרקסון.
בסוף 1942 קיבל גו פניה מניקול בלוך, פעילה במחתרת היהודית "La Sixième" שייסדה תנועת הצופים היהודיים בצרפת, מחתרת שבראשה עמד רובר גמזון.
בלוך ביקשה את עזרתו בהצלת ילדים יהודים שעמדו בפני סכנת גירוש למחנות ריכוז והשמדה.
למרות הסכנה קיבל עליו גו להסתיר ילדים יהודים במוסדות חינוך צרפתיים ובבתים פרטיים.
זאת עשה תוך שימוש בקשריו עם פקידים במשטר וישי.
גו השיג כרטיסים של קיצוב מזון וכן מסמכים מזויפים עבור יהודים, בין היתר מסמכי טבילה מזויפים ותעודות לידה מזויפות.
גו היה מנהל מועדון הנוער הקתולי JOC בקרקסון, מועדון אותו הסב למעון זמני עבור בני נוער יהודיים שחיכו להעברתם למקומות מסתור קבועים יותר.
כאשר היו הגרמנים פושטים על המועדון, התחבאו בני הנוער ולא נמצאו על ידי הגרמנים.
מספר פעמים נאלץ גו להימלט מז'נדרמים צרפתיים ומאנשי גסטפו.
לאחר המלחמה החל גו בפעילות פוליטית.
הוא היה סגן ראש עיריית נרבון, ראש חבל לנגדוק-רוסיון ופעיל במפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
בין השנים 1945–1955 היה ציר באספה הלאומית של צרפת.
כעיתונאי היה פעיל עקבי במשך כל הקריירה שלו נגד האנטישמיות והגזענות ונטה לקומוניזם.
הוא היה מהפוליטיקאים הראשונים שיצאו נגד העינויים בתקופת הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה.
הוא פעל רבות באספה הלאומית של צרפת לביטול עונש המוות.
הוא פעל לשם הקמת מוסד להכשרה עבור תלמידים שנזקקו לחינוך מיוחד במקום מגוריו, בראם.
בשנת 1986 הוכר אלבר גו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אלבר ז'יראר (נולד ב-1595 בצרפת, נפטר ב-8 בדצמבר 1632 בליידן) היה מתמטיקאי צרפתי-הולנדי, שלמד באוניברסיטת ליידן.
זכור בעיקר בזכות כמה תרומות מתמטיות הנראות מעמיקות כיום יחסית לתקופה בה חי (שנות המאה ה-17 המוקדמת).
ז'יראר היה הראשון ששיער את המשפט היסודי של האלגברה.
בהיסטוריה של פתרון משוואות פולינומיות הוא זכור גם כראשון שחקר פתרון של משוואות באמצעות שימוש פורמלי בפונקציות סימטריות.
המתמטיקאי Charles Hutton כתב כי ז'יראר היה: "האדם הראשון שהבין את הדוקטרינה הכללית של יצירת המקדמים של משוואות פולינומיות מסכומי השורשים והמכפלות של השורשים שלהם.
הוא היה גם הראשון שגילה את כללי הסיכום של חזקות של שורשים של פולינומים".
הטענה על כללי הסיכום של חזקות של שורשים של פולינומים ידועה כיום כזהויות ניוטון; ז'יראר ניסח את ארבע הזהויות הראשונות בסדרה (סכומי החזקות 1 עד 4 של שורשי הפולינום), ואילו אייזק ניוטון גילה את הצורה הכללית של הזהויות באופן בלתי תלוי בסביבות 1666, על כן הן נושאות את שמו.
ז'יראר היה גם הראשון שנתן את ההגדרה האינדוקטיבית למספרי פיבונאצ'י.
ז'יראר גילה והוכיח את משפט ז'יראר, תוצאה יסודית בגאומטריה כדורית.
תוצאה חשובה זאת קושרת בין השטח של משולש כדורי לסכום הזוויות הפנימיות שלו.
בתורת המספרים, ז'יראר היה הראשון לקבוע, ב-1625, שכל מספר ראשוני שמשאיר שארית 1 בחלוקה ב-4 (דהיינו מהצורה 4n+1) ניתן להצגה כסכום של שני ריבועים טבעיים (זהו משפט פרמה על סכום של שני ריבועים).
זוהי אחת התצפיות המשמעותיות הראשונות בהיסטוריה של תורת המספרים, והיא נתגלתה מחדש על ידי פייר דה-פרמה, שגם סיפק לה הוכחה, בעזרת שיטת הנסיגה האינסופית שפיתח.
אלבר הראשון, נסיך מונקו, היה נסיך מונקו בין השנים 1889–1922, אשר הקדיש את רוב חייו לאוקיינוגרפיה.
לצד מסעותיו ערך אלבר הראשון רפורמות במישור הפוליטי, הכלכלי והחברתי, ואף העניק חוקה לנסיכות בשנת 1911.