tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר גרם לכך שכמעט ואי אפשר היה להעריך לפני הדיון המשפטי ואף במהלכו, אם תקום תחולה לכלל אם לאו, וכנגזרת מכך, אילו ראיות צריך וכדאי לצדדים להציג בפני בית המשפט.
מסיבה זאת, בהצעת חוק דיני ממונות, שטרם הובאה לחקיקה בכנסת, בחרה ועדת הקודיפיקציה להכניס בנוסחו של הכלל ובמבנהו שינויים נרחבים ומהותיים.
הכלל מצוי בהצעת החוק בסעיף 409, וכך נאמר שם:
סימן ז': העברת נטל ההוכחה
כאמור, הצעת החוק, ביחד עם דברי ההסבר המצורפים לה, טומנת בחובה מספר שינויים בנוסח הכלל המוצע, שחלקם הגדול הם נגזרות של ההתפתחות הפסיקתית שתוארה לעיל.
נסקור בקצרה את השינויים המוצעים.
ראשית, הכלל הוצא מגדריה של עוולת הרשלנות ונקבע תחת סימן עצמאי העוסק בהעברת נטל ההוכחה.
הסיבה לכך היא ששאלת ההתרשלות עולה בחוק המוצע גם ביחס לעוולות נוספות (לדוגמה, הסגת גבול).
בנוסף, שאר הסעיפים העוסקים בהעברת הנטל (התרשלות לגבי דברים מסוכנים, לגבי אש ולגבי חיה) אוחדו לסעיף אחד ומוקמו בהמשכו של אותו סימן.
הדבר מעיד על מעמדו העצמאי והחשוב של הכלל בעיני המחוקק.
שנית, כותרתו של הסימן מאשררת את הלכת נוימן לגבי מהותו של הנטל המועבר כנטל ההוכחה ולא נטל הבאת הראיות גרידא.
סדר התנאים שונה כך שתנאי השליטה בנכס, המופיע כתנאי השני בהוראה הקיימת עבר להיות התנאי הראשון ואילו תנאי אי הידיעה, הראשון כיום עבר להיות שני.
כפי שמצוין בדברי ההסבר להצעת החוק, הדבר נעשה במטרה להדגיש את חשיבותו של תנאי השליטה על פני שני התנאים האחרים.
שינוי נוסף מוצע בנוסחו של תנאי אי הידיעה.
הביטוי "לתובע לא הייתה ידיעה" הוחלף בביטוי: "ולא התבררו נסיבות המקרה".
בכך אומצה הגישה שהובעה בדעת המיעוט של השופט לנדוי בעניין נוימן הנ"ל שהעיקר הוא מה שידוע לביהמ"ש בזמן הדיון המשפטי ולא מה שידוע לתובע בזמן האירוע.
שני שינויים משמעותיים נוספים מוצעים בנוסחו של התנאי השלישי.
ראשית, נוסחו של התנאי כיום, הדורש עודף הסתברות לכך שהנתבע לא נקט בזהירות סבירה באופן כללי, שונה כך שבנוסח החדש הוא דורש שהנזק נגרם בעקבות סיכון שיצר המזיק בהתרשלותו.
כלומר, הושם דגש על יצירת מצב מסוכן על ידי הנתבע שגרם לנזק ואין מסתפקים עוד בחוסר זהירות כללי שלו.
השינוי השני, הוא השימוש במילים "הנסיבות הכלליות של המקרה" שבהן צריך ביהמ"ש להתחשב בבואו להכריע בשאלת התנאי השלישי.
למרות כל אלה, מותיר הנוסח המוצע של הכלל מספר סימני שאלה, בעיקר ביחס לפרשנותו של תנאי השליטה.
הנוסח המוצע נוקט שוב בדרישה שלנתבע הייתה שליטה מלאה על הנכס המזיק.
גבולותיה וטיבה של השליטה הנדרשת לקיומו של התנאי אינה נפתרת בנוסח המוצע, ולמרות המגמה הברורה בפסיקה, הנוטה לפירוש מרחיב של התנאי, נוסחו אינו מבהיר האם השליטה צריכה להיות רציפה או בלעדית.
בנוסף, גם הגדרתו של המושג "נכס" אינה זוכה להבהרה, ובכך, כמו בפרשות ישראליפט ורז שנזכרו לעיל, תלויים הצדדים בפרשנות ובשיקול הדעת הרחב הנתונים לביהמ"ש בעניין זה.
הכלל "הדבר מעיד על עצמו" בראי הגישה הכלכלית למשפט והביקורת עליה
הניתוח הכלכלי של המשפט היא גישה ביקורתית אשר מבקשת לעשות שימוש בכלים מתחום המיקרו-כלכלה על מנת לנתח תאוריות וכללים משפטיים.
הטענה העיקרית של הגישה הכלכלית היא שניתן לראות כללים משפטיים כמכשיר למיקסום העושר המצרפי.
הגישה עוסקת הן בניתוח פוזיטיבי המתאר את ההשפעות הצפויות של כללים קיימים, והן ניתוח נורמטיבי המציג מדיניות משפטית מומלצת.
עמדנו כבר על המחלוקת הקיימת ביחס לנטל המועבר על ידי הכלל "הדבר מעיד על עצמו".
מחד, העמדה כי הנטל המועבר הוא נטל הבאת הראיות, ומנגד, העמדה התומכת בהעברת נטל ההוכחה.
אמרנו גם כי נפקותה של האבחנה היא במצב בו כפות המאזניים מעוינות (הסתברות שווה לגרסאותיהם של שני הצדדים) ושאז יפסוק ביהמ"ש נגד הצד שנטל ההוכחה היה מוטל על כתפיו.
סקרנו את הנימוקים העיקריים של המתנגדים לגרסה החזקה של הכלל.
נוסיף גם, מבלי להרחיב, את טענתם של פורת ושטיין כי גרסתו החזקה של הכלל אינה מתיישבת גם עם עקרון התפיסה הנזיקית הקלאסית של צדק מתקן ועקרון הצדק המחלק.
ואולם, אל מול טענות אלו, יש הטוענים כי הניתוח הכלכלי של הכלל דווקא תומך בגרסתו החזקה.
כפי שנטען על ידי הנשיא שמגר בפסק הדין בעניין רז נ' אלישע ולאחר מכן נדון בהרחבה בספרם של פורת ושטיין, תנאי השליטה ותנאי ההתרשלות המסתברת, מזהים את הנתבע כמי שמצוי בעמדה הטובה ביותר לצפות את הנזק ולהעריך את עלות מניעתו.
עובדה זו הופכת את הנתבע ל"מונע הזול ביותר" (Cheapest Cost-Avoider).
לפיכך, הטלת אחריות מוגברת על הנתבע (כלומר החלת הגרסה החזקה של הכלל) תרתיע את הנתבע מפני גרימת הנזק, ותביא לתוצאות המיטביות מבחינה כלכלית.
בנוסף, הכלל מתמודד גם עם סיטואציה שבה הנתבע אינו מביא את כל הראיות הזמינות לו.
שליטתו של הנתבע על הנכס המזיק מזהה אותו כמי שנגישותו לראיות היא הטובה ביותר ולכן העברת נטל ההוכחה אליו מחייבת אותו להביאן בפני בית המשפט במקרה של שוויון ראייתי.
לשון אחר: הנתבע נתפס לא רק "כמונע הזול ביותר" של הנזק עצמו, אלא גם "כמונע הזול ביותר" של הנזק הראייתי (נזק שמשמעו חוסר או פגיעה בראיות).
יש בכך משום חיסכון בהוצאות המשפט, על ידי העברת הנטל למי שבידיו האפשרות הטובה ביותר להכרת הראיות ולהבאתן בפני ביהמ"ש.
ואולם, גם כלפי הניתוח הכלכלי של הכלל הוטחה ביקורת נוקבת.
במאמרו "כלל "הדבר מעיד על עצמו" בדיני הנזיקין – בחינה מחודשת" מבקר עו"ד גיא שני את טענתם של פורת ושטיין לפיה לנתבע היכולת הטובה ביותר לצפות את הנזק וזאת על סמך שליטתו בנכס המזיק ועל סמך התרשלותו המסתברת.
לטענתו, העברת נטל ההוכחה אל הנתבע, מביאה לכך שבמקרה וכפות המאזניים מעוינות, ייצא הנתבע חייב בדין, אף על פי שכלל אין הסתברות עודפת לכך שהתרשל, ולכן יסוד זה כלל אינו מזהה אותו כמונע הזול ביותר של הנזק.
בנוגע לטיעון השליטה, נטען כי על רקע הפרשנות המרחיבה שניתנה בפסיקה לתנאי זה, ואשר מפחיתה את הזיקה בין הנתבע לבין הנכס המזיק, שוב קשה לראות בו כמזהה את הנתבע כבעל היכולת הטובה ביותר למנוע את הנזק.
טיעון נוסף שאוזכר זה לא מכבר בדעת המיעוט של השופט לנדוי בעניין נוימן ושוב במאמרו של שני, הוא כי הטלת אחריות על הנתבע כאשר כפות המאזניים מעוינות, מעבירה אותנו ממשטר של רשלנות למשטר של אחריות חמורה / מוחלטת.
משטר האחריות החמורה מתבסס בחלקו הגדול על עיקרון האשם אשר במקרים של רשלנות, קשה לייחס אותו לנתבע.
לגבי הטענה כי הנתבע הוא המונע הזול ביותר של הנזק הראייתי, טוען שני כי קיימות דוקטרינות חלופיות עדיפות להעברת נטל ההוכחה במקרה של נזק ראייתי, ובראשן "דוקטרינת הנזק הראייתי", אשר מעבירה את נטל ההוכחה במקרים בהם נגרם הנזק ראייתי בשל התרשלותו של הנתבע.
לדידו, את כלל "הדבר מעיד על עצמו" עדיף להפוך מכלל של העברת נטל לכלל ראייתי גרידא המכשיר הוכחת הסתברות של רשלנות באמצעות ראיות סטטיסטיות.
הדבר הגדול הבא הייתה תוכנית מציאות טלוויזיונית ישראלית שבמרכזה תחרות כישרונות.
היא עלתה לשידור לראשונה ב-26 ביוני 2007 במסגרת זכיינית השידור של ערוץ 2, "רשת".
התוכנית מבוססת על תחרות כישרונות מכל תחומי הבמה הקיימים: ריקוד, סטנד-אפ, שירה, קוסמות, משחק, להטוטנות, לוליינות, אקרובטיקה ואף כישרונות מיוחדים שאינם מוגדרים כמקצוע במה.
המשתתפים השונים רשאים להגיע בכל גיל, בכל רמת כישרון ובכל מסגרת – כיחיד וכקבוצה.
התוכנית בוימה על ידי חנוך רוזן שחיפש כישרונות ורעיונות מיוחדים למופע השנתי המתקיים כל שנה בחנוכה בבימויו ה"פסטיגל".
האודישנים של המתמודדים השונים התקיימו על במת-ענק (בדרך כלל במרכז הקונגרסים שבחיפה) מול קהל רחב ומול שלושה שופטים: יעל בר זוהר, יהורם גאון ומוטי רייף.
מנחת התוכנית הייתה נועה תשבי.
עורך התוכנית היה יוסי אליאס.
התוכנית כשלה מבחינת אחוזי הצפייה ולכן היא לא המשיכה לעונה שנייה.
זוכי העונה הראשונה היו זוג האקרובטים האוויריים קרן אלנקווה ויניב סוויסה (אודישן מספר 40), שזכו בפרס של חצי מיליון שקלים, במהלך העונה שודרו 67 אודישנים.
בשנת 2018 הפיקה הזכיינית רשת מחדש את התוכנית בשם גוט טאלנט ישראל, ושידרה אותה בערוץ 13. בפעם הזאת, השם ומיתוג התוכנית תאמו לגרסאות המשודרות בעולם.
הדבקה רגשית היא תופעה מתחום הפסיכולוגיה החברתית והארגונית אשר מתארת מעבר של רגשות מאדם אחד לשני.
אדם "נדבק" ברגשות הזולת וחש כמותו.
השפעת היחיד או הקבוצה על רגשות האדם ה"מודבק" יכולה להיות מכוונת (מודעת) או לא מודעת.
ישנם מספר הסברים למכניזמים שבבסיס התופעה.
אחד המקובלים שבהם טוען כי התהליך מתחיל מחיקוי אוטומטי, לא רצוני, של האובייקט המחוקה.
בשלב הבא, האדם המחקה מתאים את תפיסותיו הרגשיות להבעות שלו עצמו, ובכך למעשה רגשותיו מתכנסים עם אלה של המשפיע עליו וההדבקה הרגשית נשלמת.
מחקרים בנושא הדבקה רגשית ניתן למצוא בספרות על היבטים פסיכולוגיים והתנהגות של קהל.
למשל, פחד קולקטיבי, גועל או התפרעות.
אולם, התופעה נחקרת גם בישויות קטנות יותר כגון קבוצות עבודה, כיתות וסיטואציות של משא ומתן.
התופעה עשויה להתרחש גם באינטראקציה בין אדם אחד למשנהו, לדוגמה: כאשר ילד שמח כי מישהו אחר שמח, ועצוב כשהשני עצוב.
התופעה של העברת רגשות בין אנשים היא חלק אינטגראלי מטבע האדם.
הקשר בין הדבקה רגשית ואמפתיה מעניין, שכן מה שמבחין ביניהם היא היכולת להפריד בין חוויות רגשיות אישיות לחוויות של האחר.
זיהוי רגשות והמקור שלהם עוזר בהימנעות מהידבקות רגשית לא רצונית.
הדבקה רגשית נחקרה במגוון סיטואציות, בעיקר מכיוון הגורמים הפסיכולוגיים והסוציולוגיים לתופעה.
בשונה מהדבקה קוגניטיבית, הדבקה רגשית היא פחות מודעת ויותר אוטומטית.
היא מסתמכת בעיקר על תקשורת בלתי-מילולית, אם כי הוכח כי הדבקה רגשית מתרחשת גם כאשר התקשורת היא תקשורת מרחוק, ללא מגע פנים אל פנים.
למשל, אנשים המתכתבים בדואר אלקטרוני מושפעים מרגשותיו של האדם איתו הם מתכתבים, גם ללא היכולת לקלוט את הרמזים הבלתי-מילוליים שלו.
אחד המנגנונים, שהוצע על ידי Hatfield ועמיתיו, מתאר את התהליך כפרימיטיבי, אוטומטי ולא מודע.
לפי הסבר זה, התהליך מורכב ממספר שלבים: בשלב הראשון, כאשר מוסר רגשי נמצא באינטראקציה עם מקבל רגשי, המקבל תופס את ההבעות הרגשיות של המוסר (כגון הבעות פנים, תנוחות, טון דיבור ותנועות של האובייקט המדביק) ומחקה אוטומטית את ההבעות הרגשיות הללו.
אחר כך, דרך היזון-חוזר אפרנטי (Afferent feedback), ההבעות החדשות הללו מתורגמות להרגשה של האמוציות שהמוסר שלח, ואז ישנו מיזוג של רגשות המקבל לפי רגשות השולח.
הסבר אחר, שצמח מתאוריות של השוואה חברתית, רואה בהדבקה רגשית תהליך שדורש יותר עיבוד קוגניטיבי ומודעות.
לפי ראיה זו, אנשים משווים את התגובות הרגשיות שלהם לאלה של האנשים שבסביבתם כדי לראות האם התגובות של עצמם הולמות את הסיטואציה.
במקרה הזה, מקבל הרגש משתמש ברגשות הנמסרים אליו כבסוג של אינפורמציה חברתית כדי להבין כיצד עליו להרגיש ולהתנהג.
אנשים מגיבים באופן שונה לאירועים חיוביים מאשר לשליליים.
ככלל, אירועים שליליים גורמים לתגובות רגשיות, קוגניטיביות והתנהגותיות חריפות ומהירות יותר, מאשר אירועים נייטרליים או חיוביים.
אי לכך, רגשות שליליים יובילו להדבקה רגשית חזקה יותר מאשר רגשות חיוביים.
עוד גורם שיש לקחת בחשבון הוא רמת האנרגיה של הרגש המופגן.
מכיוון שרגש שמופגן ברמת אנרגיה גבוהה מושך אליו יותר תשומת לב, מצופה כי רגש ברמת אנרגיה גבוהה יגרום ליותר הדבקה רגשית מרגש ברמת אנרגיה נמוכה, גם אם מדובר באותו מימד רגשי (חיובי או שלילי).
בשונה מההדבקה האוטומטית שתוארה, יש מקרים בהם רגשות של אחרים מתופעלים בידי אדם או קבוצה על-מנת להשיג משהו.
זה יכול להיות תוצאה של השפעה רגשית מכוונת של מנהיג או חבר בקבוצה.
נניח ואדם זה רוצה לשכנע את האחרים בצידקתו, הוא יכול לסחוף אותם (להדביק אותם) בהתלהבותו וברגשות החיוביים שלו כלפי הרעיון, או ברגשות שליליים כלפי רעיונות אחרים.
במצב כזה, הרגשות שלו יכולים להיות הצגה שמטרתה "להדביק" את רגשות האחרים.
סוג אחר של הדבקה מכוונת הוא על ידי מתן פרס (או עונש) במטרה להעלות (או להוריד) את הרגשות של הקבוצה.
בספרות של הפסיכולוגיה הארגונית, גוף מחקר נרחב עוסק בהשלכות של עבודת רגשות.
בקצרה, מדובר בצורך לנהל ולווסת את הבעת הרגשות כך שהם יתאימו לצורכי ומטרות הארגון, ללא התחשבות בהיותם תואמים לרגשות שאותו עובד מרגיש באותו רגע או לא.
בהקשר של הדבקה רגשית, במקומות עבודה עם דרישה להבעת רגשות מסוימים, העובד מחויב להביע, וכתוצאה מכך להרגיש, אותם רגשות.
בתהליך שבו הצגה שטחית הופכת להיות הצגה עמוקה, הדבקה רגשית היא תוצר לוואי של ניהול הבעת רגשות מכוון.
גורמים המשפיעים על הדבקה רגשית
ישנם מספר גורמים שקובעים את הקצב והמידה של התלכדות רגשות בקבוצה.
חלק מגורמים אלו הם: יציבות החברות בקבוצה, נורמות לוויסות רגשי, תלות הדדית לצורכי המטלה ותלות הדדית בין-אישית.
בנוסף לגורמים אלו שהם מבניים או מצביים, ישנם גורמים שהם אישיותיים, של הפרטים בקבוצה.
אלו גורמים כגון: פתיחות לשדר ולקלוט רגשות, משתנים דמוגרפיים, רגשנות ופרה-דיספוזיציה רגשית.
כל הגורמים הנ"ל משפיעים על מידת ועוצמת ההידבקות הרגשית בין חברי הקבוצה השונים.
במדע הפסיכולוגיה ישנו ענף של פסיכולוגיה אבולוציונית אשר מנסה לפענח את טבע האדם דרך ראיה אבולוציונית-מעשית.
כלומר, התנהגויות ואופי האדם עוצבו במשך מיליוני שנים על-מנת לתת מענה לצורכי החיים ולבעיות שניצבו בפני המין האנושי.
לפי גישה זו, תופעת ההדבקה הרגשית מוסברת באמצעות התועלת שהיא מביאה לאדם בקבוצה.
מכיוון שרגשות מסייעים בידי האדם להסתגל לסיטואציה חברתית, זה הגיוני שרגש של אדם אחד ישפיע על הרגש של השני.
בדיוק כמו שחיות בלהקה מרוויחות ממעבר מידע מהיר על סכנה או פרס, כך גם בני האדם מסתייעים בהדבקה רגשית כדי להסתדר בקבוצה.
מעבר הרגשות עשוי לספק מידע על הזדמנויות או על סכנות לקבוצה, לעזור לתווך באינטראקציות קבוצתיות ולשמור על קיום חוקים חברתיים ונורמות בחברה.
השלכות של הדבקה רגשית במקומות עבודה וארגונים
הדבקה רגשית בתוך צוות עבודה
ארגונים ומקומות עבודה רבים מעודדים כיום עבודה בצוותים וקבוצות.
יש לכך יתרונות רבים על פני עבודה יחידנית, אולם, חשוב לקחת בחשבון צדדים חברתיים וקשרים רגשיים שהמעבר לקבוצה טומן בחובו.
כאשר מאגדים יחידים לכלל קבוצה, רגשות נכנסים לפעולה ונוצר רגש קבוצתי.
המצב הרגשי של הקבוצה משפיע על גורמים כגון ביצוע, לכידות קבוצתית, מוראל ותחושת הפרטים בקבוצה.
מסיבה זו, על ארגונים לקחת בחשבון את התכונות והגורמים המעצבים את הרגש הקבוצתי, כדי להימנע מהצדדים השליליים של רגש קבוצתי ולהיעזר בצדדים החיוביים.
מנהלים ומנהיגי צוותים צריכים להיות זהירים במיוחד במעשיהם ובהבעת הרגשות שלהם, כיוון שההשפעה הרגשית שלהם גדולה יותר מאשר זו של חבר קבוצה מן המניין.
מחקר הראה כי מנהיגים הם יותר "מדבקים" רגשית, וכי הרגש אותו הם מביעים בקבוצה משפיע על רגשות הקבוצה יותר מאחרים.
האינטראקציה בין לקוח לעובד החברה נחשבת למרכזית וחשובה הן להערכה שיש ללקוח על החברה והן להערכת השירות שהוא מקבל ממנה.
הפגנת רגשות חיוביים באינטראקציית שירות קשורה באופן חיובי לכוונת הלקוח להמשיך להשתמש בשירותי החברה ולכוונתו להמליץ עליה לאחרים.
חשוב לחברה שהלקוח שלה יצא שמח, במצב רגשי חיובי, מאינטראקציה עם העובד שלה, כיוון שלקוח שמח הוא לקוח מרוצה.
מחקר הראה שמצבו הרגשי של הלקוח מושפע ישירות מהרגשות שמפגין העובד (נותן השירות), וכי תהליך ההשפעה הוא דרך הדבקה רגשית.
אולם, השפעה זו תלויה במידת האותנטיות, או הכנות, של הבעת הרגשות מצד העובד.
אם העובד לא באמת מרגיש כפי שהוא מתנהג, אלא רק מפגין רגשות בהצגה שטחית, ההדבקה הרגשית של הלקוח תהיה חלשה, ואז התועלת שעשויה הייתה לצמוח לארגון לא באה לידי מימוש.
הדבקה רגשית מקוונת היא מקרה של הדבקה רגשית שמתרחשת במסגרת תקשורת דיגיטלית (רשתות חברתיות, פורומים, וכו'), גם כאשר אין מפגש פיזי, אינטראקציה פרטנית או קוד לא-מילולי (כגון הבעות פנים או שפת גוף)
מנגנוני ההשפעה של הדבקה רגשית מכוונת פועלים באופן שבו הדבקה רגשית איננה דורשת קוד לא־מילולי לדוגמה חשיפה לטקסט בלבד (פוסטים, תגובות) יכולה להספיק כדי לשנות את מצב הרוח ואת ההבעה הרגשית של האדם.
למעשה משתמשים מגיבים לתוכן רגשי חשיפה מרובה לתכנים חיוביים מעלה סיכוי לביטוי חיובי, חשיפה לתכנים שליליים תומכת בהבעה שלילית.
וגם מבנה הרשת כולל חוזק הקשרים בין משתמשים, צפיפות חברתית תדירות אינטראקציות משפיע על קצב ההדבקה היקפה.
הדביר הוא כתב עת "לתורה וחכמת ישראל" שיצא לאור על ידי הסתדרות המזרחי הצעיר מסיון תרע"ט (1919) עד תחילת תרפ"ב (1921).
למרות שכונה ירחון, הוא יצא כל חודשיים-שלושה בלבד.
מייסד "הדביר" היה הרב יצחק אביגדור אורנשטיין וברוב התקופה העורך היה אהרן ויסנשטרן.
קבצים אלו יצאו לאור בבית הדפוס של חותנו של אורנשטיין, שמואל צוקרמן, בירושלים.
ל"הדביר" היה חלק תורני של חידושי תורה, במיוחד בהלכות התלויות בארץ וחלק ספרותי שכלל מאמרי מדע כתובים ברוח ישראל סבא, מדע ארץ ישראל, תולדות עם ישראל וחכמי ישראל, חקירת הלשון, ענייני חינוך, דיון בשאלות עכשוויות וידיעות על הנעשה בתנועת המזרחי הצעיר ובעולם הדתי.
בין הידיעות עליהן דיווח נכללים ייסוד הרבנות הראשית וייסוד אגודת הכפר העברי.
בחלק התורני של "הדביר" השתתפו רבנים ואנשי עט ידועים, ביניהם הרב אברהם יצחק קוק, הרב צבי פסח פרנק, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, הרב יצחק יעקב וכטפויגל, הרב בן ציון חי עוזיאל, הרב יעקב משה טולדנו, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב יוסף גרשון הורוויץ, הרב שלמה אהרן ורטהיימר והרב יצחק נסים.
הרב אורנשטיין גם פרסם בו מאמרים שכתב סבו הרב יעקב אורנשטיין.
בחלק הספרותי השתתפו הרב שמחה אסף, ד"ר אברהם יעקב ברור, אליעזר ריבלין, ד"ר נח חכם, הרב יעקב משה טולידאנו, חיים יהושע קוסובסקי, הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, הרב שם טוב גפן, ויהודה לייב פישמן מימון.
אחד הנושאים שהעסיקו את הדביר היה המאבק על המשפט בארץ ישראל.
בנושא זה פרסם אורנשטיין תחת שם העט "איש ישראלי" את המאמר חקוי ועצמיות כתשובה לסדרת מאמרים שפוסמו בעיתון חדשות הארץ בשם "הרבנות החנוטה" ו-"הרבנות הלוחמת" בעקבות החלטתה של הרבנות הראשית שלא להכיר במשפט המנדטורי כמשפט קבוע, בירחון הדביר אב-אלול תרע"ט.
הדביר של תשרי תר"ף הוקדש כולו להבאת החיבור "חק ומשפט בישראל" שכתב הרב בן ציון חי עוזיאל בנושא.
בשנת 1951 הוצא לאור קובץ לזכרו של הרב אורנשטיין וניתן לו השם "הדביר".
הדֹאר היה עיתון עברי שיצא לאור בארצות הברית בין השנים 1921 ל-2005 בחסות ההסתדרות העברית באמריקה.
העיתון נוסד בשנת 1921 כעיתון יומי, ולאחר שנה החל לפעול כשבועון.
בשנות התשעים החל לצאת פעם בשבועיים ואחר כך כירחון ולבסוף כרבעון, בשיתוף עם ההיברו קולג' בבוסטון.
בשנת 2005 נסגר עקב קשיים כלכליים.
עורכו הראשון היה מרדכי ליפסון, עם מערכת קולקטיבית (שמעון ברנשטיין, יום-טוב הלמן מנחם ריבולוב).
משנת 1923 ועד מותו ב-1953 ערך את העיתון מנחם ריבולוב; בין השנים 1953–1958 משה מייזלש-עמישי; בשנת 1958–1959 חיים ליף, כעורך זמני; בין השנים 1959–1969 משה ינון; בין השנים 1970–1985 היה העורך יצחק עברי; אחריו, משנת 1985, העורך היה שלמה שמיר, עם העורכת הספרותית יעל פלדמן.
בשנת 2002 התמנה לעורך פרופ' לב חקק והוא ערך את "הדאר" עד סגירתו.
כתב העת הפך לרבעון במתכונת חדשה וביריעה רחבה.
הגיליונות היו חדשים בצורתם ובתוכנם והם כללו פרוזה, שירה, מחקרים בספרות עברית, לשון, אומנות יהודית, חינוך, מאמרים על הקהילה היהודית באמריקה, על העולם היהודי ועל ישראל, עולם המקרא, ביקורת ספרים, הזיכרון היהודי, עדות ישראל.
בגליונות אלה השתתפו יוצרים חשובים מאמריקה ומישראל.
בין המשתתפים מישראל היו א.ב.
יהושע, משה שמיר, אהרן מגד, יצחק בן-נר, שמואל ורסס, אביב עקרוני, צבי צמרת, אמנון לורד, נורית גוברין וגרשון שקד.
לאחר סגירת "הדאר" החל לב חקק משנת 2006 והלאה לערוך את "הדור: השנתון העברי של אמריקה", המופיע כל שנה כספר ובו משתתפים יוצרים וחוקרים חשובים מישראל ומאמריקה.
הדבר הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו של הדבר הופיעה לראשונה בחוברת The Fantastic Four #1 מנובמבר 1961, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הדבר הוא האלטר אגו של בנג'מין ג'ייקוב "בן" גרים, אסטרונאוט לשעבר של סוכנות נאס"א, אשר קיבל כוחות על בעקבות התפרצות סולארית ובכך הפך לענק ובעל עור סלעי.
מאוחר יותר, ייסד הדבר את קבוצת ארבעת המופלאים, זאת לצד חבריו ריד ריצ'רדס, סוזן סטורם וג'וני סטורם, אשר נפגעו גם הם מההתפרצות הסולארית וקיבלו כוחות על.
זהותו של בן כיהודי נחשפה רק בשנת 2002, ארבעה עשורים לאחר שהופיע לראשונה ביקום מארוול, כאשר הוא חוזר לבית מולדתו, ונזכר בפלאשבקים החושפים את מורשתו היהודית.
בהמשך, מקיים בן בר מצווה, אשר בה הוא חוגג 13 שנים בתור הדבר, באירוע פוקר אליו הוא מזמין את מרבית גיבורי יקום מארוול.
ג'ק קירבי, אחד מיוצריו של הדבר, אמר בראיון כי דמותו של הדבר דומה מאוד לשלו - יהודי בשם ג'ייקוב, מעשן וגדל בשכונת עוני - וכי הדבר הוא מעין אלטר-אגו שלו.
דמותו של הדבר מדורגת במקום העשירי ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר, וכן במקום ה-18 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים לפי אתר IGN.
את דמותו של הדבר גילם בסרטי הלייב אקשן "ארבעת המופלאים" ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף" השחקן מייקל צ'יקליס, ובסרט האתחול "ארבעה מופלאים" השחקן ג'יימי בל.
השחקן איבון מוס-בכרך מגלם את הדמות בסרט היקום הקולנועי של מארוול "ארבעת המופלאים: צעדים ראשונים", והוא ישוב לגלם אותה בסרט "Avengers: Doomsday".
בנג'מין ג'ייקוב "בן" גרים נולד למשפחה יהודית ענייה בלואר איסט סייד, ניו יורק.
אחיו, שבן העריץ, נהרג בקרב בין כנופיות רחוב כשבן היה בן שמונה.
הוריו מתו, ככל הנראה מצער, ובן נלקח תחת חסותו של דודו ג'ייק.
תחת חסות דודו, בן גדל בשכונת פשע, וכשבגר נעשה למנהיג כנופיית רחוב דלאנסי.
בתיכון היה שחקן פוטבול מצטיין, ובעקבות כך זכה למלגה ללימודים באוניברסיטת האמפייר סטייט.
באוניברסיטה, פגש בן בריד ריצ'רדס, אשר הפך במהרה לחברו הטוב ביותר.
ריצ'רדס תיאר לבן את חלומו לבנות ספינת חלל לנסיעה בין-כוכבית, ובן הבטיח לריצ'רדס כי כאשר הוא יצליח לבנות את ספינת החלל, הוא יצטרף אליו לנסיעה.
לאחר סיום הלימודים בתיכון, החל בן ללמוד במכללה, ולאחר מכן הצטרף לחיל הנחתים של ארצות הברית, אשר בו הוכשר כטייס קרבי.
מבין פעולותיו הצבאיות, בן יצא למשימת ריגול בולדיווסטוק, ברית המועצות יחד עם ג'יימס "לוגאן" האולט וקרול דנברס, תחת הוראתו של ניק פיורי.
בתום שירותו הצבאי, הצטרף בן לנאס"א.
ריד ריצ'רדס, שנהיה מדען מצליח ומפורסם, יצר קשר עם בן, וסיפר לו כי הוא הצליח לבנות את ספינת החלל עליה דיברו, ומזכיר לבן את הבטחתו להצטרף אליו במסע.
ממשלת ארצות הברית מסירה את תמיכתה מפרויקט ספינת החלל של ריצ'רדס, ואוסרת לו לטוס בה.
למרות זאת, ריצ'רדס מחליט לבצע את הטיסה, ונעזר בבן, וכן במושא אהבתו סוזן סטורם ואחיה ג'וני סטורם.
בתחילה, בן מתנגד להצטרף לטיסה, אף על פי שהבטיח, אך סוזן מצליחה לשכנעו.
הארבעה חודרים לחגורת ואן אלן, כאשר מתרחשת בה סערת קרינה קוסמית.
הספינה אינה מגינה על הארבעה, והם נחשפים לקרינה הקוסמית, ולאחר מכן מתרסקים לעבר כדור הארץ.
הקרב הראשון שלהם כקבוצה עם כוחות-העל, נערך מול איש החפרפרת.
אף על פי שאהב להגן על כדור הארץ, בן היה מתוסכל מכך שבניגוד לחבריו, הוא כלוא בתוך כוחותיו ואינו יכול לחזור לצורתו האנושית.
לאחר בקשות חוזרות ונשנות, ריצ'רדס הבטיח לבן כי ביום מן הימים הוא יימצא תרופה שתחזיר אותו לצורתו האנושית.
עם זאת, כאשר בן פוגש פסלת עיוורת בשם אלישה מאסטרס, בן מפתח התנגדות לא מודעת להפיכת גופו לצורה אנושית, זאת מתוך מחשבה כי מאסטרס לא תאהב אותו אם הוא יחזור לצורתו האנושית, מכיוון שהיא מעדיפה אותו בצורתו המפלצתית.
הוא נלחם בענק הירוק כאשר שני הגיבורים היו בתקופה מוקדמת בקריירה שלהם, וחזר באופן זמני לצורתו האנושית, כשלאחר מכן חזר לצורת "הדבר" כדי להילחם בנבל-העל דוקטור דום.
מלחמות סודיות, חזרה לקבוצה, מלחמת אזרחים
לפי בקשתו, הענקית הירוקה מילאה את מקומו בארבעת המופלאים.
בשובו לכדור הארץ, מגלה בן כי בהיעדרו אלישה מאסטרס פיתחה מערכת יחסים רומנטית עם חברו ג'וני סטורם.
בן הכועס עוזב את ארבעת המופלאים, נלחם לצד האוונג'רס מהחוף המערבי, ובהמשך מצטרף אליהם כחבר צוות רשמי.
בלית ברירה, מגיע בן לחתונתם של ג'וני ומאסטרס.
לאחר שריד וסוזן נאלצים לעזוב את הקבוצה כדי לגדל את בנם פרנקלין, בן חוזר לקבוצה ומתמנה למנהיגה.
הוא מזמין את קריסטל ואת שרון ונטורה/גברת מארוול לקבוצה, כדי שימלאו את מקומם של ריד וסוזן.
זמן קצר לאחר הצטרפותה של ונטורה לקבוצה, ולאחר ששהתה לצד בן זמן רב, היא מקבלת כוח שמתחזק וגובר עם הזמן שהופך את גופה לחזק כמו סלע, בדיוק כמו גופו של בן, וכמוהו, היא נכלאת בתוך גופה ללא יכולת לחזור לצורתה האנושית.
בהמשך, בן מצליח לחזור לצורתו האנושית, מה שגורם לו לעזוב את ארבעת המופלאים ולהחזיר את ההנהגה לריד.
למרות זאת, בעקבות אהבתו לוונטורה, חוזר בן לצורת הדבר, ולארבעת המופלאים.
זמן מה לאחר מכן, מאסטר הבובות ובן מצליחים לחשוף כי אלישה מאסטרס האמיתית נחטפה והוחלפה בידי המרגלת הסקרולית לייג'ה, וכי אלישה לא באמת פיתחה רגשות כלפי ג'וני ועדיין אוהבת את בן.
כאשר בן גילה על חלקו בקרן ארבעת המופלאים, שבו אף אחד לא נגע וגדל לסכומים גבוהים, הוא נעשה למולטי-מיליונר, והחל לצאת לדייטים עם שחקניות קולנוע, לצאת למסעות עם בן-סנדקותו פרנקלין ריצ'רדס, ואימץ לזמן מה את לוקג'או כחיית מחמד.
הוא השתמש בכספו לבניית מרכז קהילתי ברחוב יאנסי, "מרכז גרים לנוער", הקרוי על שם אחיו המנוח.
המעשה הוביל אותו לקונפליקטים עם כנופיית יאנסי, שחשבו כי הוא קרא למקום על שמו, והתפייסו איתו לאחר שהבינו את טעותם.
בנוסף, הוא חגג "בר מצווה" לרגל 13 שנים לפעילותו כדבר, באירוע פוקר אליו הזמין רבים מגיבורי יקום מארוול.
מלחמת אזרחים, פלישות הוורבאונד והסקרול, עידן הגיבורים
בתחילת מלחמת האזרחים ביקום מארוול הנוגעת לחוק רישום העל-אנושיים, בן תמך בצדו של טוני סטארק/איירון מן התומך בחוק הרישום.
אולם, לאחר שהיה עד לקרב בין כוחותיו של איירון מן לבין כוחות ההתנגדות של קפטן אמריקה, שהסתיים במותו של חבר בכנופיית יאנסי, בן החליט כי הוא נטרלי לאחר שראה שלשני הצדדים לא אכפת מהאזרחים המעורבים.
הוא עזב את ארצות הברית לחופשה בצרפת, שם סייע לקבוצת "גיבורי פריז".
הוא נראה מגן על אזרחים במהלך הקרב בין שני צדדי המתרס בניו יורק.
ריד וסוזן מחליטים לפרוש זמנית מהקבוצה בעקבות הקרב, ואותם מחליפים טצ'אלה/הפנתר השחור וסטורם, בהתאמה.
בן היה אחד מנושאי ארון הקבורה במהלך הלווייתו של קפטן אמריקה, לצד טוני סטארק, סאם וילסון, ריק ג'ונס, טצ'אלה וקרול דנברס, ונתן הספד.
כאשר הענק הירוק חוזר לכדור הארץ מגלותו בכוכב הלכת סאקאר בליווי קבוצת וורבאונד במטרה לנקום בקבוצת אילומינטי שהגלתה אותו, בן נלחם בענק הירוק כדי לקנות זמן לריד ריצ'רדס, ומובס.
הוא נראה שבוי במדיסון סקוור גארדן, אותה הענק הפך לזירת גלדיאטורים, עם דיסק שליטה מוצב עליו.
לאחר הבסתו של הענק ושחרורם של השבויים, בן מסייע לספיידרמן ולוק קייג' בתקיפת קבוצת וורבאונד, ונכנס לקרב נגד קורג.
חבר הקבוצה, שואב אנרגיה מבן וקורג כדי לתקן את מנהטן הניזוקה.
במהלך פלישת גזע הסקרול, לייג'ה מתחזה לסוזן ומעבירה את בניין בקסטר של ארבעת המופלאים לאזור השלילי, זאת בזמן שבן, ג'וני, פרנקלין וולריה, בתם של ריד וסוזן, נמצאים בו.
זמן לא רב לאחר המעבר, חרקים ענקיים מהאזור השלילי תוקפים את בניין בקסטר, ובן ניצב להגנה על פרנקלין וולריה.
בסיועו של הטינקרר, אותו בן מחלץ מכלא באזור השלילי, בן החזיר את בניין בקסטר ליקום מארוול, אך השאיר מאחור את לייג'ה.
בעקבות המצור על אסגרד, לוק קייג' מגייס את בן לקבוצת האוונג'רס החדשים, במקביל לפעילותו בקבוצת ארבעת המופלאים.
הפחד עצמו, החטא הקדמון, שומרי הגלקסיה
במהלך אירועי "הפחד עצמו", בן מרים את אחד משבעת פטישי הראויים, והופך לאנגריר שובר הנשמות, אחד מגנרלי "הנחש".
אנגריר הורס את רחוב יאנסי ואת מגדל האוונג'רס, ונלחם בספיידרמן ובריד וסוזן.
הוא נהרג בידי תור במהלך קרב לצד הענק הירוק/נול שובר העולמות, אך מוחזר לחיים כדבר ולא כאנגריר בידי פרנקלין.
זמן מה לאחר מכן, אואטו הצופה נרצח והנבל הידוע כגלגל-העין חושף את סודותיה של עינו של אואטו לעולם.
הדבר מגלה כי ג'וני סטורם חיבל במכונה שהייתה יכולה להחזירו לצורת אנוש, תוקף אותו, ולאחר מכן נראה ליד גופתו של מאסטר הבובות, לאחר שכנראה וגרם למותו.
הוא נשלח למאסר בכלא הרפסודה, שם הוא מותקף בידי מספר נבלי-על בפקודת מנהיגתם, שרון ונטורה.
בהמשך מתגלה כי בן הופלל, והוא מוברח מהכלא בידי הענקית הירוקה, איש הנמלה וסאנדמן.
לאחר מכן מתגלה כי מאסטר הבובות בחיים, ומאסטר הבובות שנמצא מת הגיע מיקום כיס שנוצר בידי פרנקלין ריצ'רדס, ונהרג בידי נבל בשם "האיש השקט".
בסוף העלילה, ריד מקבל כוחות אלוהיים, משחזר את היקומים שהושמדו ומחייה את האנשים שנהרגו, ויוצא למסע עם סוזן, פרנקלין, ולריה וקרן העתיד לשחזור המולטי-יקום לשלמותו לפני מעשיו של דוקטור דום וההתנגשויות.
בעקבות כך, קבוצת ארבעת המופלאים מפורקת; ג'וני מצטרף לחטיבת האוונג'רס המאוחדים, ובן מצטרף לקבוצת שומרי הגלקסיה.
כאשר הקבוצה נקראה לסייע לקרול דנברס במלחמת האזרחים השנייה, ספינתם של שומרי הגלקסיה ניזוקה והם נתקעו בכדור הארץ.
לאחר ויכוחים בין חברי הקבוצה, הקבוצה התפרקה, ובן גויס בידי מנהלת סוכנות S.H.I.E.L.D.
מריה היל לחקור את מעשיו של דוקטור דום, שבנה לעצמו מעין חליפת איירון מן והחל לבצע מעשי גבורה.
במהלך קשת-הסיפור "האימפריה הסודית", בן נראה כחבר בתנועת ההתנגדות המחתרתית לארגון הידרה, שהשתלט על ארצות הברית.
בסדרת הטלוויזיה "ארבעת המופלאים" מ-1967 דיבב את דמותו של הדבר פאול פרס.
בסדרת הטלוויזיה "ארבעת המופלאים החדשים" מ-1978 דיבב את דמותו של הדבר טד קאסידי.
בסדרת הטלוויזיה "פרד ובארני פוגשים את הדבר" מ-1979 דיבב את דמותו של הדבר ג'ו בייקר.
בסדרת הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב" הופיעה דמותו של הדבר במערכון "מסיבת גיבורים" בפרק של ה-17 במרץ 1979.
בסדרת הטלוויזיה "ספיידרמן: סדרת האנימציה" מ-1990 ביצעה דמותו של הדבר הופעת אורח, וזו דובבה על ידי פטריק פיני.
בסדרת הטלוויזיה "הענק הירוק" מ-1990 ביצעה דמותו של הדבר הופעת אורח, וזו דובבה על ידי צ'אק מקאן, שדיבב את דמותו בסדרה "ארבעת המופלאים" מ-1994
בסדרת הטלוויזיה "ארבעת המופלאים" מ-2006 דיבב את דמותו של הדבר בריאן דובסון.
דייב בואט דיבב את דמותו של הדבר בסדרות "יחידת גיבורי העל" מ-2009 ו"האוונג'רס: סדרת האנימציה", וכן בסדרות "אולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה" מ-2012, "האונג'רס, התאספו!
ו"הענק הירוק וסוכני ר.י.ס.ו.ק." מ-2013 כחלק מיקום האנימציה החדש של מארוול.
בסרט הקולנוע הגנוז "ארבעת המופלאים" מ-1994 מגלם את דמותו של הדבר השחקן מייקל ביילי סמית'.
על פי האולפנים, הסרט נוצר כדי להבטיח את הישארות הזכויות על הקבוצה בידם, אם כי השחקנים הצהירו לא פעם כי דבר זה מעולם לא נאמר להם.
בסרט הקולנוע "ארבעת המופלאים" מ-2005 מגלם את דמותו של הדבר השחקן מייקל צ'יקליס, אשר שב לגלמו גם בסרט "ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
בסרט הקולנוע "ארבעה מופלאים" מ-2015 מגלם את דמותו של הדבר השחקן ג'יימי בל.
בפרק "אני זועם (צהוב)", מופיעה גרסת סנילית מטורפת של סטן לי, אשר מנסה לדחוף צעצוע של הדבר לתוך צעצוע באטמוביל.
בפרק "Treehouse of Horror XIV", ישנו רגע מהיר בו בני המשפחה הופכים לחברי ארבעת המופלאים, כאשר הומר סימפסון נראה בתור הדבר.
בפרק "סקס, עוגות ושריטות שוטים", נראה הדבר כשהוא נלחם בענק הירוק באמצע מהומה אירית, ולאחר מכן כשהוא מכה את הומר יחד עם הענק הירוק.
דמותו של הדבר מוזכרת בסרט "כלבי אשמורת", כאשר מיסטר אונרג' אומר להולדוואי כי ג'ו קאבוט "נראה בדיוק כמו הדבר".
דמותו של הדבר מוזכרת בסרט "עכברי הקניון", כאשר ברודי ברוס דן עם סטן לי על איברי המין של הדבר.
הזמר אקזיביט הזכיר את דמותו של הדבר בשירו "X".
בפרק "ביל ומסעו המזויף של פיטר" בסדרת הטלוויזיה "איש משפחה", נראית דמותו של הדבר כשהיא מחפשת את איבר מינה.
מתאבק ה-"WWE" פיליפ ברוקס משתמש בסיסמת הקרב של דמותו של הדבר לפני כל קרב, "!It's clubberin' time" ("זה זמן החבטות").
הדבר, יחד עם שאר חבריו לקבוצת ארבעת המופלאים, מופיע בכמה וכמה פרקים בעונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "משפחה בהפרעה".
הדבר היה ככה הוא רומן אוטוביוגרפי של מאיר שלו, עליו ועל משפחתו.
רומן זה שונה משאר ספריו של שלו בכך שהוא מתאר דמויות אמיתיות של משפחתו בעיקר מצד אמו - משפחת חקלאים מראשוני נהלל.
חלק מהדמויות המופיעות בספר שמשו לו כהשראה לדמויות מספריו "רומן רוסי" ו"עשו".
גם ספר זה, בדומה לספרים הקודמים שכתב שלו, נסוב על ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים.
אהרון בן-ברק, סבו של שלו, יליד 1890, עלה לארץ ישראל בגיל 19. עבד כחקלאי בזכרון יעקב, חולדה, כפר אוריה, בן שמן ובאר יעקב, ולבסוף השתקע בנהלל.
לאחר מותה הגיעה ארצה אחותה טוניה שהייתה אז בת 18 והסכימה להינשא לאהרון שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנה ומטופל בשני ילדים, בנימין ואיתמר.
לאהרון ולטוניה נולדו מיכה, בתיה (אמו של שלו), התאומים בת-שבע ומנחם (אביו של רם בן ברק), ויאיר.
סבא אהרון היה חקלאי כושל, ומדי פעם כשהמשק היה מגיע למצב ירוד, היה נעלם לזמן מה.
את אחיו ישעיהו, שהעדיף להגר לארצות הברית, שינה את שמו ל"סם" והקים "ביזנס", כינה סבא אהרון "בוגד כפול", כלומר לא ציוני ולא סוציאליסט.
כששלח סם דולרים לסבא, הוא החזיר אותם כי לא רצה לקבל כסף שנוצר תוך ניצול עמלם של בני מעמד הפועלים.
גיבורת הספר היא טוניה בן-ברק, סבתו של שלו.
אישה דומיננטית, שהצליחה להשאיר את המשפחה בנהלל בתקופות קשות.
שלו מתאר אותה בהומור ובאהבה.
לטוניה הייתה נטייה כפייתית לנקיון:
היה אסור להיכנס לבית מהדלת הראשית, אלא רק מאחור.
על כל הידיות של הדלתות, המגירות והארונות הונחו סמרטוטים, כדי שהן יישארו נוצצות.
היא הייתה הולכת כל הזמן עם סמרטוט על כתפה השמאלית, למקרה שתתקל בכתם הדורש ניקוי.
הרהיטים היפים הושמו בחדר מיוחד, שאסור היה לאיש להיכנס אליו, נעטפו בסדינים והוצאו ממנו רק פעם בשנה - בליל הסדר.
את בנותיה הייתה מוציאה מהשיעור בבית הספר בעת הצורך, כדי שיעזרו לה בשטיפת הרצפה, ורק כשהמים שנזלו מהסמרטוט לאחר הסחיטה היו נקיים, הן שוחררו.
הסיפורים על רדיפת הניקיון של טוניה התפשטו בקרב בני המשפחה, והגיעו עד לדוד סם שהחליט לקנות להם שואב אבק (Sweeper, ובלשון סבתא טוניה "סויפר") מתוצרת ג'נרל אלקטריק.
כל הכפר הגיע לחזות ב"פלא הגדול".
המכשיר עבד יפה אבל כשהתברר לטוניה שהלכלוך אינו נעלם ומתנדף אלא מצטבר בשקית בשואב ובפעולת הריקון עלול הלכלוך להתפזר, היא אכסנה את המכשיר בחדר האמבטיה ולא נתנה לאיש לראותו עד יום מותה.
למאיר שלו עצמו חלק משני בעלילת הספר, שמרביתה התרחשה לפני שנולד.
בנוסף לקרוביו של שלו המתוארים בספר, נמנים עם גיבוריו גם הסוס וייטי והאתון עָה, שלא רק מעשיהם מתוארים, אלא גם מחשבותיהם, כמו גם פרק שלם על עלילותיו וחוויותיו של שואב האבק.
סביב ה"סוויפר" הזה כתב שלו פרק שלם, תוך כדי שהוא מעניק לשואב האבק קול ורגשות משלו, ופורש את סיפור משפחתו ואת סיפורו של הדור, הציונות וההתיישבות העובדת.
אלו האנשים מהדור הקודם לזה של מאיר שלו, שנחשבו בעיניו למלח הארץ.
הדאונס הוא (תחנת עגינה) לאוניות בחופה הדרום-מזרחי של אנגליה ליד דיל שבקנט, סמוך לפתחה הדרומי של תעלת למאנש.
בשנת 1639 התחולל כאן קרב ימי () בין צי הולנדי לצי ספרדי שתפס מקלט במים הנייטרליים של אנגליה.
בשל קרבתו למעגן נעשה נמל דיל לאחד מן הנמלים הראשיים של אנגליה עוד בימיה של אליזבת הראשונה, ובמאה ה-19 אף צויד בטלגרף ובכדור זמן משל עצמו, כדי לאפשר לאוניות העוגנות בדאונס לכוון את הכרונומטרים הימיים שלהן.
עומק המים במעגן מגיע במקומות מסוימים ל-12 פאדום (22 מטרים).
הדאונס מוגן מצד מזרח על ידי גודווין סנדס (Goodwin Sands) ומצפון ומערב על ידי החוף, והוא מעניק מחסה מסוים לאוניות גם ברוחות סער דרומיות.
בעידן המפרשים שימש הדאונס בסיס קבוע לאוניות מלחמה שסיירו בים הצפוני וכנקודת ריכוז לאוניות שיצאו ממספנת הצי המלכותי בצ'טם לאחר השקתן או שיפוצן.
מאחר שהוא נמצא בין מצר דובר לשפך התמזה, נהגו להיאסף בו אוניות סוחר שהמתינו – לעיתים זמן די ארוך – לרוח מזרחית אשר תישא אותן במעלה התעלה האנגלית או אל לונדון.
ישנן עדויות המספרות על מקרים בהם עגנו במקום 800 אוניות מפרשים בו-זמנית.
גם כיום תופסות בו מחסה מעבורות החוצות את התעלה ואוניות אחרות.
הדבי (גרמנית: Haithabu, הייטהבו; בדנית: Haddeby, נורדית עתיקה: Heiðabýr) הייתה נקודת מסחר חשובה של הוויקינגים, ששכנה בדרום חצי האי יוטלנד (באזור השייך היום לגרמניה) ואשר שגשגה בין המאות 8 ל-11, עת נחרבה בשנת 1066, שנה אשר נחשבת לתום עידן הוויקינגים באירופה.
היישוב התפתח כנקודת מסחר בחלקה העליון של לשון ים צרה, אך ניתנת לניווט, הידועה בשם שליי (Schlei), אשר מתחברת אל הים הבלטי במזרח.
כמו כן, פחות מ-15 ק"מ מהישוב זורם הנהר טְרֶאֶנֶה (Treene), המתחבר עם הנהר אֵיידר (Eider), הנשפך אל הים הצפוני.
ב-2018 הדבי הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביחד עם מערכת הביצורים דנוויגה הנמצאת בקרבתה.
הדבי הייתה העיר הנורדית הגדולה ביותר בעידן הוויקינגי, ובמשך שנים הייתה היישוב העתיק ביותר בדנמרק, עד אשר עברה לשליטת גרמניה.
כיום העיר ריבֶּה (גרמנית: Ripen) בדנמרק, אשר נוסדה במאה ה-9, היא היישוב העתיק ביותר בממלכה זו.
העיר הגרמנית שלֶזְוויג נוסדה אחרי הדבי, בצידו השני של השליי.
עיר זו היא שנתנה את שמה לדוכסות על שמה נקרא המחוז המודרני.
על פי הרישומים העתיקים, בין הדבי ושלזויג חיברו שני גשרים.
עם חורבנה של הדבי בשנת 1066, תושביה נטשו את המקום.
הדבי מוזכרת לראשונה על ידי איינהרד מזכירו האישי של קרל הגדול, בכרוניקה משנת 804. עם זאת, ההנחה היא כי העיר נוסדה כשלושה עשורים קודם לכן.
בשנת 808, הרס המלך הדני גודפרד (דנית: Godfred) מרכז של סחר בעבדים בשם רריק (Reric), על חוף הים הבלטי (במזרח), ועל פי הכרוניקות הפרנקיות, הוא העביר את הסוחרים מרריק להדבי.
העיר עצמה הוקפה בביצורים בשלושת צדדיה הפונים אל היבשה (צפון, דרום ומערב).
לקראת סוף המאה ה-9, החלקים הדרומיים והצפוניים של העיר נעזבו, ותושביה עבור לגור קרוב יותר למרכז.
במקביל, חוזקה החומה המערבית של העיר.
הסיבות העיקריות להצלחתה של הדבי כמרכז מסחרי היו גם קרבתה לנהרות אשר חיברו בין הים הצפוני לבין הים הבלטי, וסייעו לסחר בין הסקנדינבים לבין עצמם, אך גם בשל היותה מרכז המקשר בין סוחרי הממלכה הפרנקית לבין הסקנדינבים.
שיא פריחתה הכלכלית של העיר הגיעה לקראת סוף האלף הראשון לספירת הנוצרים, אז הצליחו הוויקינגים להביא את מושבותיהם עד לקצה המזרחי של אמריקה הצפונית (ל'אנס או מדוז, היום בקנדה).
למרות פריחתה הכלכלית, תוחלת החיים בהדבי הייתה נמוכה למדי.
ברוב המקרים, תושבי העיר לא זכו להגיע לגיל 30, ובמקרה הטוב – 40, ושנות חייהם האחרונות לוו בסבל רב עקב נכויות שונות.
רחובות העיר היו צרים למדי, וגם הבתים היו קטנים וצפופים.
עם זאת, נקודת אור אחת כן הייתה בהדבי: נשים זכו בה ליותר זכויות מהמקובל בתקופה זו.
הנוסע היהודי האנדלוסי, אברהם בן יעקב, סיפק במהלך המאה ה-10 עדות מעניינת על הדבי.
בתור איש קורדובה, עיר חשובה ועשירה בהרבה מהדבי, הוא תיאר את העיר כך:
העיר נבזזה על ידי המלך הנורווגי הראלד הרדרדה בשנת 1050, בעקבות סכסוך שלו עם מלך דנמרק.
הוא העלה את העיר באש על ידי שליחת אוניות בוערות אל עבר הנמל.
שרידים של אוניות אלו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור.
סנורי סטורלוסון, המשורר האיסלנדי, תיאר את ביזת העיר כך:
"בוערת מזעם הייתה הדבי, מקצה לקצה
גבוה מעלה עלו הלהבות מהבתים כאשר, בטרם שחר, עמדתי על
שש עשרה שנים לאחר מכן, העיר שוב נבזזה, הפעם על ידי סלאבים מהמזרח.
בעקבות הביזה, העיר ננטשה אט-אט, כאשר תושביה עוברים את הגשרים מעל השליי אל עבר שלזויג.
"הדֶּבר" הוא רומן מאת אלבר קאמי, סופר, פילוסוף ועיתונאי צרפתי, יליד אלג'יריה, שזכה בפרס נובל לספרות בשנת 1957. קאמי התחיל לכתוב את הרומן בשנת 1941 ופרסם אותו בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הספר זכה במרוצת השנים לפרשנויות שונות: יש שראו בו ספר העוסק בהתמודדות האדם מול עובדת המוות, אחרים ראו בו אלגוריה לתחלואי החברה האנושית כמו השאננות, הרוע וההרס, ויש שפירשו אותו כמטאפורה להתנגדות הצרפתית לכיבוש הנאצי.
הרומן "הדבר" נמסר ככרוניקה מפי מספר, שזהותו מתבררת רק לקראת סופו.
הכרוניקה מחולקת לחמישה חלקים (בהקבלה לחמש המערכות שבטרגדיה הקלאסית) ומתארת את מגפת הדבר מתחילתה ועד סופה, בעיר חסרת ייחוד ואפרורית (לטענת המסַפר), אוראן, עיר מחוז באלג'יריה שהייתה אז עיר צרפתית.
"הדבר" הוא סוג של רומן חברתי, כאשר העיר בה מתרחשת העלילה היא גנרית מספיק לשם ייצוג מקום כללי שדמויותיו מסמלות קטגוריות סוציאליות ופסיכולוגיות שונות.
מגפת הדבר פוקדת את העיר.
מאות חולדות שעלו אל פני השטח גוססות ברחובות ובבניינים ומעוררות חרדה כללית.
אחריהן מתחילים גם בני האדם לחלות ולמות במספרים הולכים וגדלים.
ד"ר רייה ועמיתו מזהים את המחלה המסתורית כדבר, ומזהירים את הרשויות אשר מתקשות לקבל את חומרת המצב.
לאט-לאט ננקטות פעולות מנע ונפתחת מחלקה מיוחדת לטיפול בחולים ובידודם.
בעקבות העלייה החדה במספר הנדבקים והעדר הכלים לטפל בהם, נכנסת העיר למצור ומוכרז מצב חירום.
הקוראים מתוודעים לראשונה לדמויות העיקריות ביצירה.
העיר נצורה לחלוטין, ללא כל אפשרות תקשורת עם החוץ מלבד מברקים או שיחות טלפון במצבי חירום בלבד.
המספר מדגיש את הפירוד בין משפחות, חברים וזוגות – על האנשים שנכלאו בתוך העיר ועל האנשים שנכלאו מחוצה לה.
ההפרדה והמצור משפיעים על הפעילות היומיומית בעיר ומדכאים את רוח אנשיה, על אף ניסיונם להמשיך בהתנהלות רגילה.
המצב משפיע על הדמויות הראשיות באופנים שונים – רייה, הרופא אשר הופרד מאשתו הנמצאת בעיר אחרת מטעמים רפואיים, משקיע את כל מרצו בטיפול בחולים.
טארו, אשר מנהל מעקב בפנקסו אחר המתנהל בעיר, מקים צוותים של סיוע רפואי.
האב פנלו, הכומר של העיר, נושא דרשות תוכחה.
רמבר, עיתונאי זר שנכלא בעיר והופרד מאהובתו, מנסה בכל כוחו למצוא דרך החוצה ובוחר להצטרף לצוותי הסיוע עד שיצליח בתוכניתו.
קוטאר, פושע שהמגפה העניקה לו חנינה זמנית, מתעשר מעסקי ההברחות.
גראן, פקיד זקן, מתנדב גם הוא בצוותי הסיוע, אך במקביל ממשיך עם סדר יומו כרגיל – עבודה וליטוש המשפט הפותח בספר שהוא חולם לכתוב.
האווירה בעיר תוססת ואלימה, ומתפתחים בה מקרי מרד וניסיונות בריחה אשר מסוכלים באלימות.
אכיפת העוצר והשמירה על כללי מצב החירום מתחזקת.
המתים רבים כל כך עד שאין אפשרות להמשיך לקבור אותם בצורה מסודרת, מה שמוביל למגוון פתרונות גרוטסקיים.
בחודשים ספטמבר-אוקטובר הדבר מתיש את כל הדמויות, מלבד קוטאר שממשיך לפרוח בתוך הכאוס.
להקה בעיר מציגה שוב ושוב את סיפורם של אורפיאוס ואורידיקה, עד שהשחקן הראשי מתמוטט מהדבר באמצע הופעה.
רמבר מקבל את ההזדמנות שלו להימלט, אך בוחר להישאר עם חבריו ולהמשיך להילחם במגפה.
ד"ר קסטל, עמיתו של ד"ר רייה, מנסה לפתח נסיוב נוסף ובודק אותו על בנו הקטן של השופט אותון.
הילד מת בסבל רב לעיניהם של ד"ר רייה, ד"ר קסטל, האב פנלו, טארו, רמבר וגראן.
בעקבות המחזה הקשה ושיחה עם ד"ר רייה, נושא האב פנלו דרשה נוספת שעוסקת בעיקרה ביחסים שבין הכומר לרופא.
כמו כן מצטרף האב פנלו לצוות הסיוע.
גראן חולה בדבר ודורש שכל ניירותיו יושמדו – אך מבריא באופן מפתיע.
חברותם של ד"ר רייה וטארו מתחזקת.
המחלה נסוגה במפתיע והחולדות חוזרות אל העיר.
בסוף ינואר הולכת המגפה ונחלשת.
אנשי העיר חוגגים את נסיגת המחלה ואת הסרת ההגבלות עליהם.
למרות הנסיגה והירידה במספר החולים, נדבק טארו בדבר.
ד"ר רייה ואמו מטפלים בו בנאמנות ואהבה עד מותו.
למחרת, מתבשר ד"ר רייה כי אשתו מתה ממחלתה במרחק.
בחודש פברואר שערי העיר נפתחים סופית.
הפרודים מתאחדים עם אהוביהם והכלואים משתחררים.
רמבר פוגש את אהובתו אך חושש מהשפעת המגפה על אופיו ונפשו.
קוטאר משתגע, יורה על אנשים מחלון ביתו ונעצר.
גראן חוזר לעבוד על הרומן שלו.
ד"ר רייה חושף עצמו כמספר הכרוניקה, ומסביר שכתב אותה הן כעדות וזיכרון והן כשיעור לכך שבבני האדם יש יותר הראוי להערצה מאשר הראוי לבוז.
הסיפור עוקב אחר כמה דמויות מרכזיות:
Bernard Rieux): רופא ראשי בעיר.
מסַפר הסיפור ששואף לייצוג אובייקטיבי של המתרחש.
ז'אן טארו (Jean Tarrou): זר בעיר.
מתעד בצורה אובייקטיבית ודקדקנית (כרוניקאי) את המתרחש בעיר ועל רשימותיו מתבסס המספר.
רמון רמבר (Raymond Rambert): זר בעיר, עיתונאי.
בעקבות המגפה הופרד מאהובתו ועושה כל שביכולתו לשוב אליה.
ז'וזף גראן (Joseph Grand): פקיד מבוגר ועני.
קוטאר (Cottard): פושע שמצא את חירותו הודות למגפה.
לרומן "הדבר" כמה פרשנויות עיקריות מקובלות: הקבלת מחלת הדבר למלחמה ותפיסת העיר אוראן כעיר תחת מצור; פרשנות המבוססת על תפיסות הומניסטיות ואקזיסטנציאליסטיות; וכן קריאה על פי פילוסופיית האבסורד של אלבר קאמי.
האבסורד בכתביו של אלבר קאמי, ובייחוד ב"הדבר", מתבטא בראש ובראשונה בניכור (alienation) ובצורה בה הסיפור מסופר לקוראים.
קאמי מנסה להציג את העיר אוראן דרך עיניו של אדם זר, כרוניקאי, כדי שיוכלו להסתכל על העיר כמכלול טוטלי, מלמעלה – ולא בהכרח מעיניו של אדם זה או אחר; בצורה זו הקורא יכול להבין כיצד קאמי רואה את העיר, ומכאן הוא יכול להתחבר לביקורת של קאמי על הטוטליטריות.
באמצעות הניכור, דרכו מספרים על הדבר, ניתן לראות כיצד העיר הטוטליטרית – שלכאורה אמורה "לסדר" את הכאוס, להתמודד עם הניהיליזם – מתפוררת בעקבות המגפה.
האבסורד של קאמי הוא חוויה הנבנית משני יסודות סותרים: שלילי וחיובי.
חוויה שלילית של קרע ונתק, שמודגשת ברגע שהדבר תוקף את העיר אוראן, וחוויה חיובית של הרמוניה ואחדות, שמודגשת בתגובתם של אנשי אוראן המנסים לשמר את ההרמוניה והאחדות בכל מחיר, גם אם זה כרוך בלהכחיש את הדבר בהתחלה – או לשקוע לתוך האימה שהוא מביא איתו.
לדבר הפוקד את אוראן והורג בתושביה בהמוניהם יש מאפיינים רבים של אבסורד, בייחוד כאשר בוחנים אותו כמכלול עם תגובותיהם של אנשי העיר.
אחד הרעיונות בהגותו הפילוסופית-אבסורדית של קאמי גרס כי האדם המודרני, בעל התודעה החופשית, גילה שהוא משועבד למציאות שיצר בעצמו.
הדבר מתאר את האבסורד של הטוטליטריות, וכיצד העיר אוראן, בתור דוגמה למציאות משעבדת שכזו, מגיבה לדבר שפושה בה.
אף על פי שהספר נכתב אחרי מלחמת העולם השנייה והושפע ממנה מאוד, המיקוד הוא על העיר כיחידה כוללת ומגיבה בצורה טוטלית, ולא על שליט יחיד או רודן מול תושבים.
מחלת הדבר, בתור אלגוריה להרג פתאומי התוקף את העיר אוראן בדיוק כמו במלחמה, תוקפת את העיר ללא רחמים, עכבות, הבחנות או כבוד.
מעיר שוקקת, חיה ומתקדמת, הופכת אוראן לעיר נצורה, מנותקת, זרועה בפגרים של חיות ובני אדם.
אין לאן לברוח מהמגפה הזו, שמשמידה – בדיוק כמו המלחמה – אנשים טובים ורעים, גדולים וקטנים, צעירים ומבוגרים ללא הבחנה.
האבסורד ממשיך עם סיום המגפה, שנגמרת בדיוק כמו שהחלה: ללא כל סימן או חוקיות, בצורה שרירותית לחלוטין.
הסיפור מסתיים בהצהרה לפיה ייתכן מאוד שהדבר יחזור יום אחד, ומכאן עולה ההבנה האבסורדית כי ייתכן מאוד שכל מה שנעשה במסגרת המאבק האחרון בדבר יושם לאל, והכל יתחיל מההתחלה.
בצורה זו מראה קאמי את הקושי האבסורדי במלחמות, אותן הדבר מייצג, וכן את חוסר התוחלת בדרכי ההתמודדות איתן מצד המשטרים הטוטליטריים.
פילוסופיית האבסורד של קאמי הייתה למעשה הבסיס וההכנה לפיתוח תאוריה ערכית, אנושית ומסודרת שתענה על אי-הסדר הטמון באבסורד.
בשנת 1944 כתב: "לא כל דבר יכול להיות מסוכם בשלילה ובאבסורד, אך עלינו לעבור תחילה דרך שלילה ואבסורד [...] מפני שעמם דורנו צריך להתמודד".
ניתן להסתכל על ההתייחסות של קאמי לאבסורד כקושי שיש להכירו ולהתמודד איתו, על-מנת שיוכל לפתח דרך אחרת, טובה יותר, שתענה על הקשיים שמציב האבסורד.
כבר בשנת 1939, במסגרת ביקורתו על קובץ סיפוריו של ז'אן-פול סארטר "הקיר", כתב קאמי כי "לתאר את האבסורד של החיים – אין זו מטרה כשלעצמה, אלא רק ההתחלה".
האתגר שעמד בפניו של קאמי היה לבסס גישה הומניסטית נוכח האבסורד והניהיליזם, שסימנו את התרופפות אמות המוסר והאמת.
בספר "הדבר" ניתן למצוא ביטוי להומניזם של קאמי.
עלילת הסיפור מתפתחת כך שהמסגרת האבסורדית נבנית בדמות הדבר הטוטלי והרצחני שתוקף את העיר, שכלל אינה מוכנה לו.
מרגע שהקיום בעיר אוראן הופך אבסורדי וחסר משמעות, ביטויים של הומניזם בולטים בתוכו מאוד.
ההומניזם של קאמי גורס כי יש לקיים את המוסר ללא סיבה, גם בתוך עולם אבסורדי ופרוע, בתור התניה בסיסית, אינסטינקטיבית, צו מוסרי ויסודי גם אם אין בכוחו לשנות את העולם.
ד"ר רייה ופעולותיו ב"הדבר" מסמלים הומניזם כזה: דווקא הוא, שדמותו מסמלת את הכופר, הניהיליסט – מחרף את נפשו להציל אנשים ולטפח תקווה ואנושיות בתוך המצב הכולל של הסבל.
משנתו ההומניסטית של קאמי תואמת במידה רבה את הערכים שראה כתשתית המוסר הצרפתי, שבמלחמת העולם השנייה התנגש חזיתית עם תפיסת העולם הנאצית-הטוטליטרית.
המחשה לייצוג תפיסת עולם זו ולצורת ההתנגשות שלה עם זו הגרמנית ניתן למצוא בספרו של קאמי "מכתבים לידיד גרמני".
עצם הניסיון של אנשי אוראן להתנגד לדבר, לטוטליות שלו ולחוסר ההבחנה שבקטל, מסמלת את תמצית ההומניזם של קאמי: גילויים של אנושיות, מוסר ותקווה בתוך הכאוס והניהיליזם שמביאים עמם הדבר ובהתאמה, המלחמה.
קאמי טען כי אין טבע אנושי סופי ושהאדם הוא בריאה שלא הסתיימה; שהאדם אינו יצירה גמורה אלא ניסיון.
ניסיון זה הוא החיפוש אחר משמעות.
לפי גישה זו יש להילחם באי-צדק קולקטיבי גם אם המאבק עקר, כשם שאנשי אוראן נלחמים במגפת הדבר הבאה והולכת כרצונה.
איזו פעולה עלינו לנקוט כלפי העולם בשעה שעמיתינו בני האדם סובלים ומתים, ואיך באותה העת נמנע מהעלאת סף ההרג והסבל?
על בעיה זו ניסה קאמי לענות באמצעות אלגוריית "הדבר".
"הדבר" התפרסם בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, ולכאורה הוא עוסק במחלות, מגפות וכיצד בני האדם מתמודדים איתן.
למרות זאת יש המכלילים אותו בין יצירות הספרות של מלחמת העולם השנייה.
העיר אוראן האלג'יראית היא קולוניה צרפתית, גנרית ואוניברסלית, וככזו היא מייצגת עיר סמלית שיכולה להיות בכל מקום.
הבחירה לקרוא לעיר בספר בשם זהה לעיר אמיתית באלג'יר רק מחזק את אווירת התעתוע בין בדיון ומציאות לאורך הספר, בדומה להקבלה שנעשית בין המגפה והמלחמה.
אף על פי שהספר פורסם שנתיים אחרי המלחמה, ניתן להגיד שהוא עדיין נמצא בטווח ההשפעה שלה.
בתחילת הספר מכריז המספר כי "המאורעות התמוהים שהכרוניקה הזאת עומדת לספרם קרו בשנת ..194 בעיר אוראן".
שנות ה-40 של המאה ה-20 מזוהות מאוד עם מלחמת העולם השנייה ובהן התרחשה רוב המלחמה; עצם הבחירה לא להגיד באיזו שנה בדיוק מתרחש הסיפור, ורק להציג את אזור הזמן, מכניסה את הקורא לאווירה של מלחמת העולם השנייה, בפרט ככל שמדובר בקולוניות הצרפתיות שחוו את המלחמה ותושביהן גויסו לחילות המשלוח הצרפתיים.
קאמי אף הבהיר במכתב לרולאן בארת שהסיפור האלגורי של "הדבר" מאפיין את "המאבק של תנועת ההתנגדות האירופית נגד הנאציזם".
ההקבלה בין מחלת הדבר לבין המלחמה ממשיכה ונוכחת לאורך כל הסיפור.
אוראן מוצגת לקורא ומתפקדת כעיר תחת מצור – מרכיב של מיתוס מוכר בספרות ובמלחמה, החל מהמצור על טרויה באיליאדה להומרוס, וכלה באירועי המצור הקשים במלחמת העולם השנייה, כמו המצור על סטלינגרד.
מחלת הדבר, כמו המלחמה, היא אירוע מוחלט וקשה התוקף את העיר ומביא עמו מוות, משנה את מרקם החיים ואת היומיום בצורה מוחלטת, לעיתים ללא אפשרות שיקום.
אוכלוסיית העיר אוראן נמצאת תחת אסון שהולך ומחמיר לנגד עיניה, והתקדמות ההבנה שלה ביחס לחומרת המצב – כמו גם הכחשת חומרתו – מקבילה פעמים רבות לחוסר הרצון האנושי-החברתי להודות בקיום המלחמה.
במקביל, גם חוסר הפרופורציה בתגובה לאחר מכן, הפאניקה, חוסר הידיעה, ובעיקר האנשים הקרובים שמתים בהמוניהם עקב הדבר – גם הם מאפיינים הקיימים גם במלחמה.
"'השאלה היא,' אמר קסטל הזקן בבוטות, 'האם זה דבר או לא דבר'.
שניים או שלושה רופאים מחו בקול.
ואילו המושל התחלחל ונסב מוכנית לעבר הדלת, כמבקש לוודא שחסמה בעד הדברים האיומים האלה להתפשט במסדרונות.
רישאר הזקן הכריז שלדעתו אסור להיתפס לבהלה [...]" .
ציטוט זה מדגים את הדרך בה מנסים פרנסי העיר להתמודד עם המצב החדש, חלקם נתפסים כנביאי זעם ואחרים מכחישים, בעוד מושל העיר חושש שהשמועות יתפשטו והתושבים יתפסו לבהלה.
הרומן נכתב במקור בצרפתית ופורסם בשנת 1947. תרגומו הראשון לאנגלית נכתב בשנת 1948, על ידי סטיוארט גילברט, בהוצאת Hamish Hamilton שבלונדון.
הרומן תורגם לעברית פעמיים - לראשונה בשנת 1953, על ידי יונתן רטוש ובעריכת חיים אברבאיה, בהוצאת עם עובד; ובשנית בשנת 2001 על ידי אילנה המרמן, במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
הדבקה מורכבת היא תופעה התנהגותית ברשתות חברתיות, בה נדרשת חשיפה של אדם לכמה מקורות אשר נחשפו לחידוש כלשהו על מנת שיאמץ שינוי בהתנהגותו.
התופעה פורסמה לראשונה במגזין "American Journal of Sociology" בשנת 2007 במאמר שחובר על ידי פרופסור דיימון סנטולה ופרופסור מיכאל מאסי מאוניברסיטת שיקגו.
הדבקה מורכבת שונה מהדבקה פשוטה בכך שבשונה ממחלה, ייתכן וחדשנות לא תוכל להתפשט לאחר מגע עם גורם נגוע בודד.
התפשטות של הדבקה מורכבת בקרב אנשים עשויה להיות תלויה בגורמים חברתיים וכלכליים רבים.
למשל, כמה מחבריו של אדם יאמצו רעיון חדש כמו כן כמה מהם לא ישפיעו על אותו אדם או על הנטייה שלו לאמץ את אותו השינוי.
הדבקה מורכבת וחולשת הקשרים הארוכים של דיימון סנטולה מאוניברסיטת פנסילבניה ומיכאל מאסי מאוניברסיטת קורנל מצאו כי מידע ומחלות מתפשטים בצורת "הדבקה פשוטה" כלומר, נדרש מקור אחד לשם הדבקה, ואילו התנהגויות מתפשטות בדרך כלל כ"הדבקה מורכבת"- נדרשים כמה מקורות חיזוק על מנת לעורר אימוץ.
עבודתו של סנטולה מתבססת על עבודתו של גרנובטר על החוזק של הקשרים החלשים ומודלי סף של התנהגות קולקטיבית.
כמו גם עבודתם של דאנקן וואטס וסטיב סטרוגאטס על רשתות העולם הקטן.
סנטולה ומאסי הראו שקשרים חלשים ורשתות עולם קטן מועילים מאוד להפצת הדבקה פשוטה אך עלולים להאט את הפיזור בהדבקה מורכבת.
סנטולה ומאסי מציעים ארבעה מנגנונים של הדבקה מורכבת.
מאפיינים אלה מסבירים את הצורך בחשיפות מרובות לשם התפשטות ההדבקה:
השלמה אסטרטגית - חידושים הם יקרים תחילה, במיוחד לאלה המאמצים אותם ראשונים אבל הרבה פחות לאלה שמחכים.
כנ"ל לגבי השתתפות בפעולה קולקטיבית.
אמינות - חידושים סובלים בדרך כלל מחוסר אמינות עד שמאומצים על ידי מכרים.
לגיטימציה - לעיתים נדירות מספיקה הידיעה שתנועה קיימת או שפעולה קולקטיבית תתקיים כדי להצטרף אליה.
מספר מכרים קרובים שמשתתפים באירוע בדרך כלל יגדילו משמעותית את הסיכוי של אדם להשתתף באירוע, בייחוד כשמדובר בתנועות חברתיות בעלות סיכון גבוה.
הדבקה רגשית - רוב המודלים התאורטיים של ההתנהגות הקולקטיבית - מתורת הפעולה למודלי סף ועד לקיברנטיקה, חולקים את ההנחה הבסיסית שישנם דחפים אקספרסיביים וסמליים בהתנהגות האנושית שניתן להעבירם ולהגבירם במפגשים חברתיים.
התפשטות הדבקה תלויה אך ורק במספר האנשים שאדם מחובר אליהם הנמצאים בסביבתו.
במקרה זה, ככל שיש לאדם יותר מכרים, כך גדל הסיכוי שלו לאמץ חדשנות כלשהי.
הפצת ההדבקה תלויה בשני גורמים עיקריים, בהשפעה הנגדית של אנשים על אדם מסוים הנמצא בסביבתם וגם בדבקותם של אלה שלא מצויים בקרבתו.
במקרה זה, ככל שיש לאדם יותר מכרים, כך קטן הסיכוי שלו לאמץ חדשנות כלשהי.
בהתחשב בגרף מגודל מסוים, השכנים של צומת v יתחלקו לשתי קבוצות:
קבוצה A מכילה את השכנים של v שיאמצו התנהגות חדשה, ואילו B תהא קבוצה של כאלה המתנהגים באופן שמרני יותר.
צומת v תאמץ את ההתנהגות של קבוצה A רק אם לפחות חלק q של שכנים יצטרפו גם הם להתנהגות זו.
אם q ערך קטן, ההתנהגות תאומץ ותתפשט בקלות.
אם q ערך גבוה, B תחשב להתנהגות אטרקטיבית ויידרשו יותר שכנים שיאמצו את A לפני ש v תצטרף גם.
דירוג- פיזור על גבי רשת שלמה
נניח שקבוצה של מאמצים התחלתיים יחלו להתנהג בדרך חדשה A בעוד ששאר הצמתים יתנהגו בדרך B, הצמתים יחלו לשקול מחדש את ההחלטה להחליף מ-B ל-A באמצעות סף של q.
רוב האינטראקציה של אנשים עם העולם מתבצעת בשלב המקומי ולא הגלובלי.
כלומר, בדרך כלל אדם לא יתעניין בהחלטות של האוכלוסייה כולה כמו שיתעניין בהחלטותיהם של חבריו ועמיתיו.
לדוגמה, בסביבת עבודה תעדיף חברה להשתמש בטכנולוגיה שבה משתמשים שותפיה מאשר להשתמש בטכנולוגיה פופולרית בשוק אך שאין לה כל תועלת ממנה.
באופן דומה, אדם יאמץ דעות פוליטיות הדומות לאלה של חבריו ומכריו אפילו אם הן אינן רווחות בקרב כלל האוכלוסייה.
אילו בגדים ללבוש ואיזה סגנון שיער לאמץ
הדבקה התנהגותית היא תת-קבוצה של הדבקה חברתית (אנ') הכוללת את כל התופעות החברתיות.
תהליך זה מגביר את התפשטות המידע ברשת חברתית.
בניגוד לשידורי התקשורת המסורתית, הנצרכת באופן פסיבי, התקשורת החברתית תלויה במשתמשים.
שמועות ודעות יכולות להתפשט באמצעות רשתות חברתיות כמו אש בשדה קוצים, ו"להדביק" אנשים עד שהם הופכים לנורמה.
המשתמשים מפיצים את המידע ברשת החברתית ויוצרים תהליך המכונה הדבקה התנהגותית.
הבנת המכניקה של הדבקה חברתית היא חיונית ליישומים רבים: יצירת מסעות שיווק וירלי, הערכת איכות המידע, חקר מערכות מידע.
המשתמשים הפעילים במדיה החברתית נחשפים למידע ובאופן מודע בוחרים האם להפיץ אותו.
קלות גילוי המידע תשפיע באופן משמעותי על הנטייה של המידע להגיע וירלי.
מקובל לחשוב כי מידע מתפשט בין אנשים כמו מחלה.
דרוש מקור אחד לשם הדבקה, התפשטות מידע כמקביל להתפשטות וירוס (מעולם הרפואה).