tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השר גבתי אמר שלפי חוות דעת שקיבל מהיועץ המשפטי לממשלה, אין לוועדת השרים סמכות לדון בנושא זה.
בדיון הובעה תמיכה רבה בגופים הירוקים ובשמירת הר הכרמל.
בסיום הישיבה הציע גבתי להעביר את הדיון לוועדת הפנים של הכנסת.
הישיבה הראשונה של ועדת הפנים בנושא התקיימה ב-20 במרץ 1973. בחודש אפריל דיווח מרדכי סורקיס יו"ר ועדת הפנים, שרוב חברי ועדת הפנים מתנגדים לאשר את המחצבה.
פועלי נשר ניסו להדוף את הלחץ והדגישו את זכותם לקבל חומר גלם ולהמשיך ולעבוד במפעל.
כחיזוק לטענותיהם הם התחילו לנקוט סנקציות ולגרום לשיבושים בעבודה.
אך גם פעולה זו, במצב של מחסור חמור במלט, לא הפחיתה את התנגדות דעת הקהל לכל פגיעה ברכס הכרמל.
על המאזניים עמדו ערכים מרכזיים: עתיד המפעל הוותיק ועימו עתיד השכונה, שלשניהם היו זכויות היסטוריות רבות ערך במאבק להקמת המדינה, ומנגד ערכי טבע ונוף שהכרח לשמרם לטובת העתיד.
אליעזר מולק, מזכיר מועצת פועלי חיפה, קרא לשרי הוועדה לקבל משלחת של פועלי נשר.
מולק הסביר שפועלי המפעל מעוניינים שהמפעל ימשיך להתקיים ולא יתנוון.
בתוך שנים ספורות יתיישנו הכבשנים, ולבעלים יהיה כדאי להשקיע במקום אחר, שבו הפועלים צעירים יותר ושכרם נמוך יותר.
מפעל נשר היה מהיחידים בארץ שבו עבדו כבר שלושה דורות, והפועלים נאבקו בהתמדה על קיומו.
המפעל בנשר כבר לא היה "בן יחיד", והבכורה בייצור עברה בהדרגה למפעל נשר רמלה.
עתידם של פועלי נשר, שנתנו את מיטב שנותיהם וכוחותיהם למפעל, עמד בסכנה.
בקשת מפעל נשר לשטחים נוספים בפארק הכרמל נדחתה על ידי חברי כנסת מכל המפלגות.
לבסוף נמצא אתר חציבה חלופי ליד טמרה, בגליל המערבי.
מחצבת ח'רייבה הוכרזה נטושה, ונותרה עד היום כצלקת בלב פארק הכרמל.
עיריית נשר הציעה בתוכנית בניין עיר של נשר משנת 2020 שאושרה סופית ב-2022, לשקם את המחצבה ולהפוך אותו לאתר קמפינג, קראוונים ומסעדות כולל שימוש חופשי בחיק הטבע על גבי שטח של 500 מ"ר.
וכשפיתוח יעשה בצמוד לכביש 7212 ולא בעומק המחצבה, כולל התחברות למערכת ביוב קיימת.
רשות הטבע והגנים התנגדה לכך בטענה שאין במקום תשתיות מתאימות, ואין מערכת ביוב במחצבה, וכי זאת תהיה פגיעה בגן הלאומי ובשמורת הטבע.
בתוכנית המאושרת נכתב: "תכנון, פיתוח ושיקום המחצבה ייעשו בתיאום עם רשות הטבע והגנים"
במסמך ההתנגדות לתוכנית המתאר של כלל נכסי נדל"ן כרמל, דרשה לאפשר לה לבנות על שטח של 24,500 מ"ר (24.5 דונם) מלון של 300 יחידות בבנייה נמוכה.
בדצמבר 2025 הודיעה עיריית נשר שהיא מבקשת להקים בשטח המחצבה כפר נופש ומרכז ספורט פעיל עם מלון הכולל 400 חדרי אירוח.
מחצבת "מחצבי אבן" (שם נוסף "מחצבת ליש") היא מחצבה נטושה בעיר נשר, האחרונה שנפתחה מתוך 5 המחצבות הנטושות הקיימות בעיר נשר, והאחרונה להיסגר.
המחצבה שוכנת בתוך ערוץ נחל נשר ומפרידה בין ערוץ נחל נשר העליון, לערוץ נחל נשר התחתון.
הכניסה למחצבה מכביש 705 ליד בית הקברות של נשר.
המחצבה קיבלה רישיון חציבה למרות התנגדות מועצת נשר.
המחצבה כולל מתקני החציבה שוכנים בנחל נשר, ועל גדת יובלו נחל קטיע.
כל שטח המחצבה הוא בשטח המוניציפלי של העיר נשר.
רוב שטח המחצבה לפי Govmap, הוא בגוש 11239, חלק המחצבה בצידה הדרום מזרחי.
השטח שנכנס לעומק נחל נשר הוא בגוש 11240. הכניסה למחצבה מול בית הקברות של נשר, הוא בגוש 11892 חלקה 1, אותו גוש של בית הקברות.
שער הכניסה למחצבה הוא בקן גובה 162 מטר מעל פני הים.
מתקני המחצבה בקו גובה של 150 מטר מעל פני הים.
האזור הנמוך ביותר בשטח החציבה הוא בגובה של 95 מטר מעל פניה הים.
השוליים הדרומיים ביותר של שטח המחצבה בגובה של 290 מטר מעל פני הים.
בשנת 1959 הקים בנימין קב־ונקי, מי שהיה מנהל "אבן וסיד" וחבר הנהלת סולל בונה, חברת מחצבות חדשה, מתחרה ל"אבן־ וסיד", ושמה "מחצבי אבן בע"מ".
החברה נוסדה יחד עם קבוצה ציונית מדטרויט.
יושב ראש מועצת המנהלים הראשון היה משה שיבר.
אחרי מותו המשיכה אשתו אמה שיבר לעמוד בראש מועצת המנהלים.
קב־ונקי פנה אל המועצה המקומית נשר בהצעה להקים בשטח שיפוטה מחצבת אבן לאחר שהתברר לו, שבשטחה של נשר נמצאת אבן הדולומיט, גיר קשה, הטובה ביותר בארץ.
המרבצים הוערכו במאה מיליון טון.
מליאת המועצה המקומית דחתה את ההצעה פה אחד.
האזור נחשב לחלק משמורת טבע.
הם חששו שמחצבת האבן תגרום לתנועת שיירות של משאיות כבדות בנחל נשר ובין חצרות הבתים ותסכן את בריאות התושבים, ואת תוכניות האב לפיתוח הקהילה, ותוריד את ערך הדירות בגלל האבק.
המחצבה נמצאת בקרבת האזורים המועדפים למגורים איכותיים בנשר, כפי שסומנו כבר בתוכנית בניין עיר הראשונה בשנת 1954, וכיום במרחב שכונת רמות יצחק.
הקמת המחצבה התעכבה למעלה משלוש שנים.
הוועדה לתכנון ערים סירבה במשך תקופה ארוכה לאשר את הקמת המחצבה בנימוק שהיא נמצאת באזור שהוא חלק מפארק לאומי, והקמתה תפגע בנוף.
קב־ונקי טען שהמחצבה תתפוס שטח קטן (מאה דונמים בלבד) מהשטח המתוכנן לפארק הכרמל.
לגבי טענת הפגיעה בנוף טען שהמחצבה מוסתרת באמצעות שרשרת גבעות ואיננה נראית כלל מכביש חיפה-נשר.
בנובמבר 1961 התברר ששר הפיתוח מרדכי בנטוב ממפ"ם נתן רישיון למחצבה למרות התנגדות המועצה המקומית נשר.
המועצה הגיעה לבג"ץ, אך המחצבה זכתה בדיון למרות פניית המועצה לשר הפיתוח והופעת משלחת של כל חברי ההנהלה והמזכיר שהסבירה את הנזק הרב שייגרם בהוצאת הרישיון.
השר לא התחשב והוציא את הרישיון.
המועצה התנגדה לתוואי בשטח הבנוי שנועד למעבר המשאיות ודרשה תוואי אחר, שסכנתו פחותה.
ישראל קולס מהציונים כלליים, הביע את חרדתו מקרבת המחצבה לבתים.
הסכנה לילדים, הרעש והאבק עלולים לגרום לבריחת התושבים.
בין התושבים שיסבלו ישנם כאלה שברחו משכונת בן דור בגלל רעש מחצבת 4.5 והינה הם נלכדו שוב ברעש ובסכנה של מחצבה חדשה.
קולס אף הציע שכל חברי המועצה יפנו לחברי הכנסת, ואם פנייתם לא תועיל, יתפטרו במחאה ויגישו את התפטרותם לשר הפנים.
ביום שבו נערך הדיון ביצעו פיצוצים להכנת תוואי הכביש שיוביל למחצבה, והפיצוץ גרם לזעזועים בדירתו של חבר המועצה שמחה הנדל (חרות) ונגרמו נזקים בכמה דירות.
אריה הסינג (מפא") אמר שצריכים לפחות למנוע סלילת כביש להובלת החומרים בתוך היישוב ולהפחית את הסכנה.
חברת מועצת נשר הניה שצמילר כץ ממפא"י, אמרה שכתושבת המקום מעל לעשרים שנה, היא יודעת להעריך את הנזקים הצפויים מפעולות המחצבה ומהפיצוצים והזעזועים לבתים ולנפש.
אם המועצה רוצה שהתושבים יישארו במקום – עליה לפעול בכל דרך לביטול הרישיון למחצבה ולמניעת סלילת הדרך להובלת החומרים.
יצחק רוט, ראש המועצה, הסביר שהמועצה מטבע מהותה אינה יכולה להפגין נגד השר או נגד בג"ץ.
מן ההכרח לעשות את כל הניתן, לאחר שהמאבק למניעת פתיחת המחצבה לא צלח, להקטין את הסכנה לתושבי השכונה ולרכושם.
הצעתו התקבלה על ידי כל הנציגים למעט קולס שנשאר איתן בדעתו שצריך להתנגד למרות הרישיון שניתן למחצבה.
בשנת 1962 הופעלה המחצבה, והיא תוכננה להגיע לכושר ייצור של 2,500 טונה חצץ במשמרת של שמונה שעות.
היוזמים סללו דרך חדשה לאורך של שלושה קילומטרים, המסתעפת מכביש חיפה-נשר.
התנהל משא ומתן על סלילת מעברים באופן כאשר החלה המחצבה לפעול, התפתח עימות ממושך בין החברה שהתחבורה הכבדה לא תפריע למנוחת תושבי נשר ותל חנן.
באזור תל חנן חיו בצפיפות גדולה משפחות רבות, ברוכות ילדים, והילדים שיחקו ברחוב.
רוחב הכביש שחצה את השכונה היה ארבעה מטרים בלבד.
במשך היום עברו בכביש חמישים -שישים משאיות כבדות עמוסות בחצץ שנעו מן המחצבה אל הכביש הראשי.
בתחילה נאבקו עקרות הבית באבקה הלבנה באמצעות ניקוי, ואחר כך סגרו את הבתים עד שעברה המשאית האחרונה ביום.
לסבל מהאבק נוספה גם הדאגה לבטיחות הילדים ששיחקו על הכביש בהיעדר מגרש משחקים.
תושבי שכונת נשר הוותיקה, בעיקר דיירי רח' המגינים, ותל חנן התארגנו והציעו להנהלת חברת "מחצבי אבן" להיכנס למשא ומתן עימם.
החברה סירבה להידבר עימם מחשש שתהיה בכך הכרה בזכות התושבים לקבוע את סדרי העבודה במחצבה, והרוחות סערו.
החברה פנתה למועצה והציעה שתחבר את התוואי המוביל מן המחצבה אל נחל נשר.
המים הזורמים בחורף יעברו בצינורות עבים שיונחו בוואדי ובגובה ארבעה מטרים מעל הצינורות ייסלל כביש שישמש למעבר המשאיות.
כך תחדל המחצבה מלהעביר את תוצרתה בין הבתים של תל חנן.
החברה התחייבה גם לדאוג לתנאי בטיחות וגם לנוי ובינתיים, עד שיושלם המעבר, החברה התחייבה להפסיק להשתמש בקטע הדרך הצר והארוך העובר דרך בתי תל חנן (כיום רחוב דבורה) ותכשיר לעצמה מעבר זמני למשאיות העובר לאורך שיכוני רחוב המגינים.
במהירות התברר שהחברה לא עמדה בהתחייבויותיה.
התושבים התרעמו והתקהלו עם נשיהם וילדיהם סביב קבוצת הפועלים שעבדה במקום.
ישראל קולס, פנה אל השוטר שהיה במקום וביקש את הפסקת העבודה מכיוון שהחברה לא מילאה את ההסכם עימה.
באותה עת כיהן קולס גם כיושב ראש ועדת התברואה המקומית, חבר ועדת הרישיונות והנהלת מכבי המקומי.
בינתיים הושלם כיסוי הוואדי ונסללה דרך מעבר למשאיות בין בתי שכונת נשר הוותיקה..
למוחרת יצאו תושבי השכונה אל הוואדי, התקהלו וחסמו את הגשר באבנים כבדות.
ליד הגשר המאולתר ניצבו אלה מול אלה משאיות עמוסות ואנשי השכונה.
עשרה שוטרים הסתערו, תפסו גברים, נשים וטף וגררו אותם בכוח.
שתי נשים נפצעו, ושלושה תושבים נעצרו.
השוטרים הסירו את מחסומי האבנים, והמשאיות התקדמו בחיפוי המשטרה.
עיתונאי הגיע למקום, וקצין המשטרה פרנקל סיפר לו את הרקע לאירועים.
גרסתו של קצין המשטרה נשמעה לקולס חד־צדדית, והוא ניסה להשמיע את טענות השכונה.
פרנקל ציווה לעצור את קולס ולעיני תושבי השכונה נעצר ביחד עם שלושה תושבים נוספים ונלקח למשטרת קריית חיים, ושם הוא הואשם בהפרת הסדר הציבורי והוחזק ארבע שעות עד שהובא אל תחנת המשטרה.
לאחר שהשניים, קולס ומנהל המחצבה קב־ונקי, קבעו פגישה ביניהם שוחרר קולס.
תושבי המקום המאוכזבים דרשו שמעל לכל תישמר בטיחות ילדיהם.
החיכוכים עם עובדי המחצבה נמשכו שנים ארוכות.
באוגוסט 1965 הכביש למחצבה עדיין לא נסלל, לא הייתה תאורה, ותנועת המשאיות התמידה גם בשעות האסורות.
בשנת 1972 עדיין לא טופלו כל הבעיות שהיו כרוכות בהפעלת המחצבה ובהן תנועת המשאיות הכבדות, והתוואי שהמחצבה התחייבה להקים עדיין לא הושלם.
המועצה התנגדה בכל תוקף לרישיון לחציבה מכיוון שהנהלת המחצבה לא הרחיקה חומר שנסחף בוואדי, לא נטעה עצים לכיסוי הפצעים בהר ולא דאגה לסימון גבולות החציבה.
באוגוסט 1981, לאחר שהוסדרה הדרך הקיימת כיום, הוחלט לקרוא לכביש המוביל למחצבה, מהצומת עם רחוב "קרן היסוד" בתל חנן, "דרך משה", על שמו של משה שיבר, השותף היהודי־אמריקאי להקמת המחצבה.
משפחתו תרמה 15,000 דולר כדי להקים ספרייה בבן דור.
בשנת 1989 הייתה באתר המחצבה תשלובת על שטח בן 300 דונם שהעסיקה כשישים עובדים, ונוסף על כך, שישים קבלני משנה וספקי שירותים.
התשלובת כללה שלושה מפעלים: מחצבה ומפעלי גריסה לאגריגטים (אבנים גרוסות), חצץ מסוגים שונים לבנייה וחול מחצבה לתעשיית המרצפות והטיח; מפעל לאספלטים, שייצר אספלט בטון לכבישים ושדות תעופה ותערובות 29 מיוחדות למגרשי טניס; מפעל הבטונים, שייצר בטון מוכן לשימוש מידי באתרי בנייה.
בשנת 1992 רצתה החברה להרחיב את המחצבה בארבעים דונם ולהגביה את מפלס הכרייה בשבעים מטרים נוספים.
החברה להגנת הטבע ותושבי נשר התנגדו, והוקם ועד פעולה ציבורי בראשותו של ראש המועצה דוד עמר, נציגי השכונות גבעת נשר, רמות יצחק והחברה להגנת הטבע.
הגדלת המחצבה סיכנה את האכלוס של שכונת רמות יצחק.
לא ניתן היה להעלות על הדעת את הגברת פעילות המחצבה, נוסף על המשך פליטת האבק ממפעל המלט בנשר.
נציגי השכונות דיברו על מפגעי הרעש, פיצוצים, תנועת משאיות ואבק.
עמר נפגש עם השר לאיכות הסביבה יוסי שריד ואמר שנשר כבר תרמה את חלקה בכריית אבן ממחצבות מזה עשרות בשנים' ולא תאפשר את הרחבת הכרייה במחצבה.
עמר סקר בפני השר את מטרדי זיהום האוויר, הרעש והפיצוצים שמהם סובלים תושבי רמות יצחק.
ההחלטה בשנות השישים של בג"ץ הייתה שהכרייה אפשרית לשטח שנקבע, ולאחר סיום תופסק הכרייה, ואתר הכרייה ישוקם.
עמר דרש מהנהלת המחצבה לפרסם את מועדי הפיצוצים ואמר שהמועצה מוכנה לפרסם את תוכנית הפיצוצים החודשית בעיתון המקומי.
מנכ"ל המחצבה טען שהמחצבה פועלת לפי כל התקנים למניעת אבק, וכי התושבים שבאו לגור במקום ידעו על קיומה של המחצבה.
זוהר דינור, יושב ראש העמותה לאיכות חיים וסביבה בנשר, אמר שייאבק בכל דרך חוקית שהמשתכנים האמינו לקבלנים שהבטיחו בעת רכישת הדירות שהמחצבה תיסגר תוך שנתיים.
"הרחבת שטח המחצבה עומדת בסימן הקרב על עתידו של נשר".
עמר קרא להנהלת המחצבה לסיים את הכרייה במסגרת תוכנית החציבה שאושרה להם בעבר, ולשקם את המקום כמתחייב.
כבר באותה עת המחצבה חרגה משטח הכרייה שאושר.
יוסי שריד, השר לאיכות הסביבה, נענה להתנגדות עמר והתושבים והקפיא את הרחבת המחצבה.
שריד הגביל את העבודה במחצבה לשעות שש בבוקר עד שש בערב והורה להקים מבנים אטומים מסביב למתקני הייצור כדי להפחית את הרעש.
במשך עשרות שנים סבלו תושבי העיר מזיהום האוויר, מתנועת המשאיות ומרעש הפיצוצים גם בשעות הלילה המאוחרות.
המחצבה נחצבה לאורך השנים במורדות באופן שהרחיב מאוד ואדי קיים בין שתי גבעות ולמעשה "בלעה" חלק מנחל נשר ויצרה בהר פצע בולט במיוחד, קיר בגובה 170 מטר.
בזמן גשמים נוצרים במקום מפלים אדירים.
בתחילת שנת 2011 החליט בית המשפט העליון על סגירת המחצבה לאחר מאבקים משפטיים ממושכים שניהלה נגדה נשר במשך שנים ארוכות.
סגירת המחצבה שיפרה את איכות החיים בנשר.
בשנת 2012 יזמו הקרן לשיקום מחצבות ועיריית נשר תחרות לסטודנטים מהפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון לשיקום המחצבה, והעבודות המצטיינות זכו בפרסים.
ב־9 במאי 2013 הוענקו הפרסים בטקס חגיגי בהיכל התרבות בנשר במעמד ראש העיר דוד עמר, פרופסור יהודה קלעי, דיקן הפקולטה, ונציגי הקרן לשיקום מחצבות.
ההצעות הזוכות שילבו בין שיקום אקולוגי של ערכי טבע או מִיחזור פסולת לבין שימוש במאפיינים הייחודיים של המחצבה לפעילויות של ספורט אתגרי, הפיכת המחצבה למרכז מחקר ותעשייה בתחום האנרגיות המתחדשות או מרכז מחקר ללימודי סביבה.
ישנן גם הצעות של עיריית נשר לפתח בחלקה המערבי של המחצבה שכונת מגורים ביחד עם שיקום חלקה המזרחי.
בסמיכות למחצבה נמצא בית העלמין של נשר.
עיריית נשר מתייחסת למחצבה בתוכנית בניין עיר של נשר משנת 2020 שאושרה סופית ב-2022. המחצבה מוזכרת בנספח הנופי והמורשת ובתוכנית הכללית.
התוכנית הכללית קוראת למחצבה בשם "מחצבת ליש" בתוכנית הכללית המאושרת יש התייחסות לכך ששטח המחצבה יישמר כשטח פתוח לצורך המשך חלחול ותפקוד כמוקד קליטה של נגר עילי .
בנוסף התוכנית מציעה לפתח את השטח העליון של המחצבה בו נמצאים המתקנים, כשכונת מגורים או מתחם תיירותי או שניהם, בסמוך לפארק הכרמל, שישמש כנקודת יציאה למטיילים.
התוכנית מציינת גם שאזור קערת המחצבה מיועד לכריה תת-קרקעית בתמ"א 14 ב'.
התוכנית מציעה גם את שיקום תוואי נחל נשר שנפגע ופיתוח טיילת בין דרך משה לנחל נשר ומסלול טיול רגלי בנחל נשר.
מחקר מתאמי הוא סוג של מחקר בשיטות מחקר במדעי החברה וברפואה, שבו נבדק האם ישנו מתאם בין משתנים שונים.
מחקר מסוג זה מבוצע בדרך כלל כאשר אין אפשרות לטפלל (לבצע מניפולציה) את המשתנים הנחקרים, בין אם משום שהדבר אינו אפשרי מסיבה מעשית, יותר מדי משתנים, אין אפשרות להקיש על ממצאי המעבדה לחיים אל מחוץ לה ובעיות אתיקה.
מחקר זה יכול לבחון האם ישנו קשר בין שני משתנים, ולכן השערות המחקר ינוסחו באופן שבוחן האם קיים קשר בין המשתנים, ולא כהשערות סיבתיות, לפיהן משתנה אחד משפיע על המשתנה האחר.
מחקרי תאומים הם מחקרים הבוחנים השפעה של גורמים תורשתיים וסביבתיים על תכונות אנושיות.
הם מתבצעים על תאומים זהים או תאומי אחווה.
הם כלי מרכזי בתחום גנטיקה התנהגותית ונחשבים למעין ניסוי טבעי.
מחקרי מדגמים מזווגים – הוא מקרה פרטי של מחקרי תאומים.
מחקרים הנעשים על שתי קבוצות, שלכל פרט באחת מהן יש קשר חזק לפרט ספציפי בקבוצה השנייה
מחקרים המשווים את תפקוד יד ימינם של אנשים רבים ליד שמאלם של אותם אנשים
מחקרים המשווים אחים שאינם תאומים
מחקרים הנעשים במדגמים מזווגים יש מובהקות סטטיסטית גדולה בהשוואה למחקרים המשווים שתי קבוצות, שאי אפשר לזווג את הפרטים שבהן.
כמו כן, כושר השכנוע האיכותי של מחקרים מזווגים גבוהה יותר, בהתאמה.
מחקרי תאומים זהים הם מן המחקרים המשכנעים ביותר, שבין המחקרים במדגמים מזווגים.
מחקרי תאומים הם מהכלים המרכזיים בפסיכולוגיה וביולוגיה להערכת ההשפעה של התורשה מול הסביבה.
מבחינה סביבתית, אין הבדל משמעותי בין רמת הדמיון של תאומים זהים לזו של תאומי אחווה.
לעומת זאת, הדמיון הגנטי בין תאומים זהים הוא 100%, בעוד הדמיון הגנטי בין תאומי אחווה הוא 50% בממוצע.
הפער ברמת הדמיון הגנטי בין שני סוגי התאומים מאפשר למדוד את משקל התורשה בעיצוב תכונות שונות.
שיטת המחקר הנפוצה ביותר במחקרי תאומים היא השוואה בין רמת הדמיון הפנוטיפי של תאומים זהים לזו של תאומי אחווה.
ככל שהפער ברמת הדמיון גבוה יותר, כך גדול יותר תפקידה של התורשה בעיצוב התכונה.
הפער הזה נמדד בעזרת נוסחה סטטיסטית בשם מקדם התורשתיות.
בשלהי המאה ה-19 פרסם פרנסיס גלטון ספר שבו טען כי התורשה היא העיקר והשפעתה של הסביבה טפלה, אף ש"האפשרות שהטיפוח מועיל כה מעט נראית כמנוגדת לכל הניסיון האנושי".
גלטון הסתמך בין השאר על קווי הדמיון המרובים שמצא בין תאומים.
מסקנותיו היו שנחוצה מדיניות של אאוגניקה – המוכשרים יורשו ללדת יותר ילדים.
לתמיכה המדעית באאוגניקה היו השלכות בארצות הברית – נכפה עיקור על בעלי אינטליגנציה נמוכה, באישורו של בית המשפט העליון.
כבר בכך היה להמחיש כמה מסוכן השימוש בטיעון המדעי כדי לעצב חקיקה מדינית.
הקומוניזם, שהטעים את חשיבותה של הסביבה לעיצוב ההבדלים הבין אישיים, שלל את מחקרי התאומים מכל וכל.
לעומת זאת, הנאצים מצאו בנושא זה כר לפעולה, במסגרת ניסויים נוספים שערכו בבני אדם.
באושוויץ ערך הרופא יוזף מנגלה ניסויים בזוגות תאומים.
בין השאר הוא הרעיל זוג תאומים ומדד הבדלים בזמן שנדרש לרעל להמיתם, הרג תאומים, ביתר גופותיהם והשווה בין האיברים.
על משמעותם של מחקריו כותב לורנס רייט:
"קשה שלא להיתקף תדהמה לנוכח הנאיביות המדעית שלו, הסאדיזם שאפיין את ניסוייו וההפקרות והבזבוז שנהג במשאביו היקרים – התאומים עצמם.
אין לנו אלא להסיק כי הטירוף של המעללים הנאציים בכללותם היה טוטאלי עד כדי כך שהכריע את הדיסציפלינה המדעית וריסק את התבונה המדעית הרגילה.
גם אם יתגלו רישומיו אי פעם אין כמעט סיכויים שיהיה בהם עניין רב לחוקרי תאומים, לבד מאשר כדוגמה מתריעה על מה שקנאות פוליטית יכולה לעשות לדחף המדעי."
בשנות השישים ערך פיטר ניובאור ניסוי בשיתוף סוכנות האימוץ לואיז וייז במדינת ניו יורק.
במסגרת הניסוי, הופרדו תאומים שהוריהם מסרו לאימוץ.
בניסוי השתתפה גם שלישייה זהה שנמסרה לאימוץ בשנת 1961. תשע עשרה שנה מאוחר יותר נפגשו שניים מהשלישייה באקראי בקולג' שאליו הלכו ללמוד.
השלישי קרא על המפגש בעיתון וגילה ששני התאומים זהים לו לחלוטין.
כל אחד מהילדים נמסר למשפחה יהודית שהשתייכה למעמד חברתי אחר: המעמד העליון, מעמד הביניים ומעמד הפועלים.
אחד מילדי השלישייה תיאר בדיעבד את האופן שבו הוא רואה את המחקר שבו השתתף שלא מרצונו: "זה חלום בלהות.
סיפורם של השלישייה מתואר בסרט התיעודי "שלושה זרים זהים".
בשנות השמונים נערך באוניברסיטת מינסוטה מחקר פורץ דרך ורחב-היקף שהשווה בין תאומים שגדלו ביחד לכאלה שגדלו בנפרד.
במחקר נמצא כי הדמיון בין תאומים זהים שגדלו בנפרד היה כמעט זהה לזה של תאומים זהים שגדלו יחד.
מהמחקר עלה כי כ-70% מהשונות באינטליגנציה מוסברת על ידי שונות גנטית.
בתחום האישיות מקדם התורשתיות הוערך בין 0.39 ל-0.58. המחקר לא השווה רק בין התרומה של התורשה לזו של הסביבה.
הוא השווה גם בין התרומה של הסביבה המשותפת (זו המשותפת לשני אחים הגדלים באותו בית) לסביבה הייחודית (החוויות האישיות הייחודיות לכל אדם).
תוצאות המחקר הראו שלסביבה המשותפת משקל קטן בעיצוב האישיות.
מעבר לתרומה של התורשה לאינטליגנציה ולאישיות, המחקר הצביע גם על תרומה גנטית לתחומי עניין, ערכים ביחס לעבודה, התנהגות אנטי-סוציאלית, תפיסה מרחבית, מדדים קרדיו-וסקולריים, ועוד.
המחקר עסק בתאומים שחלקם גדל בסביבה דומה למדי – מעמד הביניים במערב.
בסביבה כזו הראה המחקר, ומחקרים אחרים כדוגמתו, שחשיבותה של התורשה לאינטליגנציה עולה בהרבה על חשיבות הסביבה.
כדוגמת נגד קיצונית, במצב שבו אחד הילדים היה מגודל כ"ילד פרא" בידי זאבים, יש להניח שהתוצאות היו שונות.
מצד שני, גם אין להבין שחלק האינטליגנציה המושפע מהסביבה הוא קל לשינוי במשך החיים.
בין הגורמים הסביבתיים נמצאת גם סביבת הרחם, אשר עשויה להיות שונה עבור כל אחד מהתאומים, ושהשפעותיה, לפחות בחלקן, אינן הפיכות.
מעבר לממצאי המחקר העיקריים, צוות המחקר התפעם מהדמיון הרב שהתגלה בין תאומים זהים שהופרדו בלידתם בנושאים אנקדוטיים למיניהם.
לחלק מהזוגות היו אותם פחדים, אותם תחביבים, אותה נטייה רומנטית לפזר מכתבי אהבה, אותו מנהג לכסוס ציפורניים, אותה שיטה לקרוא עיתונים מהסוף להתחלה, אפילו אותם שמות לכלב.
שיתוף פעולה בין תאומים זהים
מחקר משנת 1984 בדק 47 זוגות של ילדים תאומים (גיל 5-13) מצא כי תאומים זהים נוטים יותר לשתף פעולה בעת פתרון משותף של פאזל, ביחס לתאומים לא-זהים.
תאומים לא זהים השתמשו הרבה במילה 'אני', משכו את הפאזל אחד מהשני, נטו יותר לפתרון יחדני ולא בהכרח היו מרוצים מהתוצאה.
תאומים זהים השתמשו יותר במילה 'אנחנו', פתרו את הפאזל ביניהם תוך שהם מוסרים זה לזה את התאמת החלקים ונראו מרוצים מההישג שלהם.
מטא-אנליזה על מעל 17,000 תכונות הראתה שמקדם התורשתיות הכללי היה 49%.
כותבי המאמר יצרו אתר אינטראקטיבי המאפשר לבדוק את מקדם התורשתיות של תכונה ספציפית.
מחקר סקירה מוקדם יותר מראה כי מקדם התורשתיות יכול להיות גבוה למדי במחלות שונות.
לדוגמה, מעל 50% למחלות כגון הפרעה דו-קוטבית, סכיזופרניה, מחלת אלצהיימר, אנורקסיה נרבוזה ואלכוהוליזם.
ממצאי מחקרי התאומים תרמו לעלייתה של ההשקפה הדוגלת בעליונות התורשה.
התברר שתאומים זהים שהופרדו בלידתם דומים זה לזה בצורה מפליאה.
אף על פי כן אין ממצאי מחקרים אלו שוללים את הסברה שגם לסביבה יש השפעה על התפתחותו והתהוותו של האדם.
כחלק מ-ניסויים בבני אדם על ידי הנאצים ערך מנגלה "ניסויים" שונים בתאומים שהיו למעשה פסאודו מדע.
מטרתו הרשמית של מנגלה ב"מחקר התאומים" שערך הייתה מציאת הסיבה הגנטית ללידת תאומים, מתוך הנחה שאם ימצא מהי הדרך בה נוצרים תאומים יוכל ליזום לידות תאומים, וכך יוכלו להיוולד יותר גרמנים אריים.
מטרותיהן האמיתיות של מחקריו ברובן אינן ידועות.
למרות רצח והתעללות במאות אנשים למחקריו לא היה שום ערך מדעי, הם לא הגיעו לשום מסקנה והם לא פורסמו כמחקרים מדעיים.
בין היתר הרעיל מנגלה תאומים, ניסה לשנות צבע עיניים על ידי הזרקה של כימיקלים לעיני ילדים או טפטוף על פני גלגל העין והזריק חומרים לאשכיהם של ילדים.
לצורך מחקריו בתאומים נעזר מנגלה בצוות של רופאים בעלי התמחויות שונות – בחלקם הגדול אסירים יהודים, ובבעלי מקצוע אחרים.
במהלך "מחקרו" רצח כ-200 זוגות תאומים בגילים שונים, בנוסף לנמוכי קומה ש"חקר" בנפרד, וניסויים רפואיים אחרים שערך.
חלק מההמתות נעשו בתאום ששימש "קבוצת בקרה" כאשר אחיו מת כתוצאה מהניסוי וזאת באמצעות הזרקת פנול דרך הצלעות ישירות ללבו.
את זריקת ההמתה היה בחלק מהמקרים מבצע מנגלה בעצמו.
לאחר ההמתה היה מבצע בשני התאומים נתיחה והשוואה אנטומית.
מחקר שקרי של סיריל ברט
ב-1966 פרסם סיריל ברט, פסיכולוג בריטי בעל מוניטין, מחקר על 53 זוגות תאומים זהים שגודלו בנפרד.
מממצאי המחקר עלה כי התורשה משפיעה במידה רמה על האינטליגנציה.
ניתוח מאוחר יותר של הנתונים העלה כי הם היו שקריים.
על סיריל ברט כותב אבשלום אליצור:
"קשה לתאר אדם כל כך מושחת וכל כך – אני מוכרח להשתמש במלה קשה – נאלח, כי לפסיכולוגיה שלו נלוותה גם אידאולוגיה מעמדית שאמרה שאין טעם להשקיע בחינוך המעמדות הנמוכים כי כאלה הם מטבעם".
מחקר סין הוא ספר עיון מאת הביוכימאי והתזונאי ט.
קולין קמפבל ובנו תומאס מ.
קמפבל שיצא לאור בשנת 2004.
הספר בוחן את היחס בין צריכת מוצרים מהחי (בשר, ביצים, חלב) לבין מחלות כמו סרטן השד, סרטן הערמונית, סרטן המעי הגס, סוכרת, מחלת לב כלילית, השמנת יתר, מחלות אוטואימוניות, דלדול עצם, מחלת ניוון מוח, וניוון כתם (מקולה).
"מחקר סין" המתואר בכותרת הוא "פרויקט סין", סקר שנעשה בקרב 6,500 איש ב-65 מחוזות בסין ונערך במשותף על ידי אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת אוקספורד, והאקדמיה הסינית לרפואה מונעת, במהלך 20 שנה, ומצא למעלה מ-8,000 התאמות סטטיסטיות משמעותיות בין הגורמים שנבדקו .
הסקר נערך בעקבות סקר קודם הקרוי "אטלס הסרטן", במסגרתו בדקה ממשלת סין בשנות ה-70 את שיעורי תמותה עבור 12 מחלות סרטן שונות ב-2,400 מחוזות ו-880 מיליון (96%) תושבי סין, ומצאה כי שכיחות הסרטן בסין קשורה לנתונים גאוגרפיים.
קולין קמפבל זכה לעיטורים רבים ופרסם למעלה מ-350 עבודות מדעיות במהלך 40 שנות מחקר תזונתי בבני אדם ובבעלי חיים.
את מימון המחקר סיפקו המוסדות הלאומיים לבריאות בארצות הברית (NIH), המכון האמריקאי לחקר הסרטן מוושינגטון, והקרן האימפריאלית לחקר הסרטן באנגליה.
החוקרים אינם מציגים את ממצאיו של מחקר יחיד שנערך בסין, אלא הם מציגים מחקרים מדעיים קודמים רבים, מקיפים פחות, שנמצא בהם מתאם בין דיאטה שכוללת מוצרים מהחי, לבין מחלות.
החוקרים מספקים רקע היסטורי ומראים עקביות בין הממצאים של מחקר סין לבין מחקרים שעברו ביקורת עמיתים ביחס לראיה שהן שומן מהחי והן חלבון מהחי (כגון קזאין בחלב פרה) הם בעלי קשר חזק למחלות כמו מחלות לב, סרטן וסוכרת מסוג 2. הם גם בוחנים מחקרים קודמים שלא מצאו קשר ברור ביניהם.
החוקרים מזהירים את הקוראים שהממצאים יעוררו מחלוקת, הואיל והם מתנגשים עם האינטרסים של מוסדות ואנשים רבים מהקהילה הרפואית ומתעשיות הבשר והחלב.
הספר נותן שורה של המלצות שנועדו להקטין או למנוע התפתחות של מחלות כרוניות.
ההמלצה העיקרית היא לצמצם צריכה של מזונות מעולם החי, פחות מפעמיים בשבוע חלבון מהחי, לא יותר ממאה גרם בכל פעם.
טוב עוד יותר, על פי המחברים, לעבור לתזונה טבעונית.
כמו כן יש המלצות לעבור לצריכת מזונות מלאים (מזונות על בסיס אורז וקמח מלא) ולהימנע ממלח, ממזונות מעובדים, מתוספות שומן ומפחמימות מעובדות.
על אף שבספר נטען כי האפקט התרמי של פחמימות הוא גדול יותר מזה של חלבונים, קיימת מוסכמה שלפיה ההפך הוא הנכון.
מחקר סין כולל משתנים רבים: נמדדו בו מאות משתנים שונים לכל אחד מ־65 המחוזות ולכן יש צירופי משתנים אפשריים רבים.
פרנק הו (Frank B Hu) ווולטר וילט (Walter Willett) מאוניברסיטת הרווארד, אשר מחקריהם נסתרו על ידי קמפבל בספרו, הגיבו במכתב למערכת שפורסם ב-"Journal of Clinical Nutrition".
בעימות כתוב עם קמפבל ב-2008, לורן קורדיין (Dr.
קמפל הגיב בהטלת ספק במשמעות של העובדות שציין קורדיין, וטען ש"קישור בין תפריט לבין מחלות בתצפיות בימינו אלה, הוא בעל משמעות רבה בהרבה מכפי שהיה בתקופת האבולוציה – לפני כ-2.5 מיליון שנה לפחות".
בנוסף, המחקר נערך בקרב מדגם של כ-6,500 בני אדם, כולם מסין ובעלי אורח חיים שונה מזה המערבי.
לכן, נדרשים מחקרים נוספים על בני אדם בעלי אורח חיים שונה הנתונים תחת אותו משטר תזונה על מנת להצביע על כך שהתזונה היא המשתנה המכריע ולא, למשל, ההבדל בין הפעילות הפיזית היומית בין הנחקרים לשאר העולם.
המחקר שבספר לא פורסם בכתב עת מדעי, והוא ללא ביקורת עמיתים.
סיכום מחקרים אחרים ומטא-אנליזות לגבי צריכת בשר - שונה ממסקנות כותב מחקר סין, ראו ערך מורחב - השפעות בריאותיות של אכילת בשר.
מחקרים אריתמטיים (Disquisitiones Arithmeticae) הוא ספר בתורת המספרים שנכתב על ידי המתמטיקאי הגרמני קרל פרידריך גאוס.
הספר יצא לאור בשנת 1801, כשגאוס היה בן 24. ספר זה הוא אחד הספרים החשובים בהיסטוריה של המתמטיקה, והייתה לו השפעה מהפכנית על ענף תורת המספרים לא רק בגלל שהוא הפך אותו לשיטתי וריגורוזי אלא גם בגלל שהוא סלל את הדרך לתורת המספרים המודרנית.
בספר זה גאוס מסכם תוצאות קודמות בתורת המספרים, שהשיגו מתמטיקאים כגון פרמה, אוילר, לגראנז', ולז'נדר, ומוסיף תוצאות חדשות משלו.
"מחקרים אריתמטיים" עוסק בתורת המספרים האלמנטרית וכן גם בחלקים של תחום במתמטיקה שמכונה היום תורת המספרים האלגברית.
ככל הנראה, גאוס לא זיהה בפירוש או השתמש במושג החבורה, שהוא מרכזי באלגברה המודרנית.
בספרו, הוא מגדיר את נושא הספר כ"אריתמטיקה גבוהה".
בהקדמתו לספר, גאוס מתאר את הנושאים בהם הספר עוסק: החקירה שכרך זה יערוך משתייכת לחלק של המתמטיקה שמתייחס למספרים שלמים .
הספר מחולק לשבעה פרקים, שהם:
פרק 1: מספר קונגרואנטי באופן כללי
פרק 2: קונגרואנציות מן המעלה הראשונה
פרק 3: שאריות של חזקות
פרק 4: קונגרואנציות מן המעלה השנייה
פרק 5: תבניות ומשוואות לא מוגדרות מן המעלה השנייה
פרק 6: מגוון יישומים של דיונים קודמים
פרק 7: משוואות המגדירות חלקים של מעגל
פרקים 1-3 הם ביסודם סקירה של תוצאות קודמות, בהן: המשפט הקטן של פרמה (או משפט אוילר), משפט וילסון, וקיומם של שורשים פרימיטיביים.
גאוס היה גם אולי הראשון שהבין את החשיבות היסודית של יחידות הפירוק לגורמים ראשוניים (המשפט היסודי של האריתמטיקה, שנחקר לראשונה על ידי אוקלידס), אותו הוא מציג ומוכיח באופן מפורש ובצורה דקדקנית.
מפרק 4 ומעלה, רוב היצירה היא מקורית.
פרק 4 הוא ניתוח של שאריות ריבועיות, והוא עצמו מספק הוכחה של חוק ההדדיות הריבועית, משפט מפתח בנוגע לשאריות הריבועיות, המאפשר לקבוע את פתירותה או אי פתירותה של כל משוואה ריבועית באריתמטיקה מודולרית.
פרק 5, שאורכו למעלה ממחצית הספר, הוא ניתוח מעמיק של תבניות ריבועיות בינאריות, ובו הוא מציג לראשונה את חוק ההרכבה שלהן.
פרק 6 כולל שני מבחני ראשוניות שונים, שהייתה להם השפעה רבה על ההתפתחות של מבחני ראשוניות במהלך הדורות שחלפו מאז (בפרק זה גאוס כתב כי "הבעיה של הבחנה בין מספרים ראשוניים למספרים פריקים היא החשובה והמועילה ביותר במתמטיקה").
בנוסף, הפרק דן בשברים חלקיים, בשברים עשרוניים מחזוריים, ובפתרון קונגרואנציות בשיטות חדשות מסוימות.
לבסוף, פרק 7 מכיל ניתוח עמוק של מושג שורשי היחידה, מושג אותו גאוס קושר לבעיה הגאומטרית של בנייה בסרגל ומחוגה.
בפרק זה גאוס מפתח בהדרגה את הפתרון לבעיה עתיקת היומין של בנייה בסרגל ובמחוגה של מצולעים משוכללים - גאוס הוכיח שהמצולע המשוכלל בן n הצלעות ניתן לבנייה בסרגל ומחוגה אם n הוא מכפלה של חזקה של 2 וראשוני פרמה שונים.
בתהליך ההוכחה גאוס מתאר לראשונה, אם כי לא תמיד באופן מפורש, את הקשר בין בעיות גאומטריות לרעיונות ומושגים בתחום הפולינומים, כגון פולינום אי פריק, פולינום מינימלי מעל שדה, ועוד.
ההשפעה שהייתה למאמר 335 שבפרק זה, שדן בהכללות האפשריות של חלוקת המעגל, על ההתפתחות המתמטית של אבל, כמו גם על יעקובי, הייתה מכוננת.
גאוס מציין במאמר זה את התובנה העמוקה שהצעד הבא בהכללת הבעיה הוא החלוקה של הלמניסקטה.
מאוחר יותר, גאוס החל לכתוב פרק שמיני על קונגרואנציות ממעלה גבוהה יותר, אבל הוא לא הספיק להשלים אותו, ועבודתו בתחום זה פורסמה בנפרד לאחר מותו.
הפרק השמיני פורסם כחיבור תחת הכותרת Disquisitions generales de congruentiis (חיבור כללי על קונגרואנציות) ובו דן גאוס בקונגרואנציות מכל מעלה שהיא.
הוא ראוי לציון כי גאוס תקף את הבעיה מנקודת מבט קרובה לזו של אווריסט גלואה, ריכרד דדקינד, ואמיל ארטין.
החיבור סלל את הדרך לתאוריה של שדות פונקציות מעל שדה סופי של קבועים.
רעיונות וכלים ייחודיים לחיבור הזה הם הומומורפיזם פרובניוס, מושג שגאוס מזהה בבירור את חשיבותו לחקר בעיות כלליות אלה, וכן גרסה של הלמה של הנזל.
בחיבור הזה גאוס גם מדבר לראשונה באופן מפורש על תמורות של שורשים של משוואות, במובן של תורת גלואה.
ספר זה היה אחד מן הספרים האחרונים שנכתבו בלטינית (תרגום שלו לאנגלית לא פורסם עד לשנת 1965 ) .
לפני שספר זה פורסם, תורת המספרים הייתה אוסף משפטים והשערות שונים, שלכאורה כלל לא היה ביניהן קשר.
גאוס הביא את עבודת קודמיו יחד עם עבודתו שלו בצורה מאורגנת, הכליל טענות, מילא את הפערים הלוגיים בהוכחות לא מושלמות של קודמיו, תיקן הוכחות רעועות, והרחיב את התחום בדרכים רבות.
הסדר הלוגי של ספר זה (משפט ולאחריו הוכחה ולאחריו מסקנות) קבע נורמה ליצירות מאוחרות יותר.
בנוסף לחשיבות היסודית שייחס גאוס להוכחה הלוגית, הוא המחיש משפטים רבים באמצעות דוגמאות מספריות.
ספר זה היווה בסיס לעבודות של מתמטיקאים אחרים בני המאה ה-19 כגון: ארנסט קומר, דיריכלה ודדקינד.
רבות מן ההכרזות של גאוס בספרו הן למעשה תוצאות של מחקרים קדימה משלו, אשר רבים מהם נותרו לא מפורסמים.
כעת אנו יכולים לראות אותם כמכילים את ניצני הרעיונות של התאוריה של פונקציות L ותורת הפונקציות האליפטיות.
ה-Disquisitiones המשיך לעורר השפעה מכרעת גם במאה ה-20 .
בניו ג'רזי הועלה שכר המינימום בשנת 1992, אך בפנסילבניה הוא נותר בעינו.
קארד וקרוגר ביצעו ראיונות טלפוניים עם כשלוש מאות מזללות בתחילת 1992, זמן קצר לפני שהועלה שכר המינימום בניו ג'רזי, ואחר כך שבו וראיינו כמחצית מבעלי המזללות כדי ללמוד על השינויים שחוללה ההעלאה.
מסקנותיהם עוררו סערה רבתי בקרב חוקרי עבודה: קארד וקרוגר טענו, כי בניגוד לתפישה המקובלת, העלאת שכר המינימום בניו ג'רזי לא חוללה אבטלה אלא להפך: העלאת השכר הביאה לגידול בתעסוקה באותן מסעדות, כאשר העלות הנוספת מגולגלת אל הצרכן בדמות העלאת מחירי פריטי ארוחה מסוימים.
קארד וקרוגר ניסו להעלות מספר השערות לתופעה, בין השאר, הסבר מונופסוני, שלפיו העלות הגבוהה יותר של התעסוקה ושכירת עובדים חדשים גולגלה הלאה לצרכן, והשערות בדבר הורדת איכות השירות או, לחלופין, שיפורים וייעול.
רעיון המונופסון פותח מאוחר יותר גם על ידי אלן מנינג.
השערה אחרת שמעלה לואיס היא שהתרחש אפקט "הלם" שגרם למעסיקים לייעל בצורה ניכרת את הליכי הייצור ושכירת העובדים.
כמה וכמה חוקרים העלו טענות קשות כנגד מחקר זה.
נוימרק ווצ'ר ערכו בחינה מחודשת של נתוניהם של קארד וקרוגר כשהם משתמשים בנתוני שכר ומועסקים ממש, ולא בראיון טלפוני, והגיעו למסקנות שונות לחלוטין מאלו של קארד וקרוגר: התעסוקה לא רק שלא עלתה, אלא אף ירדה באופן משמעותי.
נוימרק ווצ'ר הסבירו את הנתונים השונים באמינות הפחותה של ראיון טלפוני, ובתכנון ניסוי לקוי שהוביל לכמה וכמה "שגיאות חישוב קלסיות" של קארד וקרוגר.
וולץ', קרי ופאליק, בורקהאוזר, קוץ' וויטנבורג, פרטריג' ופרטריג', ארנברג (ליאור ארנברג), ויליאם ומילס, ואחרים העלו אף הם הסתייגויות.
קארד וקרוגר, נטען, בחנו את מצב התעסוקה במזללות רק ברשתות הגדולות, אך לא במזללות מקומיות קטנות יותר ועם מתח רווחים נמוך יותר, שהיו אמורות להיות אלו שיושפעו בצורה הקשה ביותר מעליה בשכר המינימום.
מן הנתונים עלו גם אנומליות רבות.
במקרה אחד, צמחה מזללה של ונדי'ז מאפס מועסקים במשרה מלאה ושלושים במשרה חלקית ל-35 מועסקים במשרה מלאה ושלושים במשרה חלקית, כל זאת בתוך חצי שנה.
מאוחר יותר, חזרו קארד וקרוגר על בדיקותיהם, בשיטות בדיקה אחרות.
אחרים כמו דיקנס, קהן ולאנג ומשין ומנינג שבו וערכו ניסויים על בסיס המתודה שפיתחו קרד וקרוגר.
מחקרי נגד נעשו אף הם, על בסיס החישוב של קארד וקרוגר, ועל בסיס שיטות חישוב אחרות.
כפי שמציינים מילס ואחרים (1999), המסקנות של החוקרים השונים היו במידה רבה תוצר של שיטת הבדיקה המועדפת.
הן כללו היעדר תוצאות חד משמעיות, וקיומן של בעיות קשות לפתרון הכרוכות בבידוד משתנה מסוים, שהשינוי בו מזערי בדרך כלל, בתוך פנורמה רחבה של שינויים כלכליים.
ייתכן שהייתה זו אחת הסיבות לכך שגם קרוגר וגם נוימרק סייגו במידה רבה את חריפות מסקנותיהם בשלב מאוחר יותר.
מחקר ופיתוח (בקיצור מו"פ, באנגלית: R&D – Research and Development) מוגדר כפעילות המשתמשת ב המיועדת ליצור ידע מדעי או טכנולוגי חדש, כולל ידע על אדם, תרבות וחברה, או לפתח יישום חדש של ידע מדעי או טכנולוגי.
בענפים בהם יש שינויים טכנולוגיים מהירים, נדרש מחברות עסקיות להתאים את עצמן ולפעול ליצירת מוצרים חדשים.
לשם כך חברות רבות מייסדות מרכזי מו"פ, שבהם מתבצעים מחקרים לפיתוח מוצרים חדשים ושיפור אלו הקיימים.
חלק מהמרכזים שייכים לאוניברסיטאות ומכוני מחקר וכן לסוכנויות שונות המייצגות את המדינה.
למו"פ תפקיד מרכזי בתחום הפרמצבטיקה, במטרה ליצור תרופות חדשות, ולכן אחוז ההוצאה למחקר ופיתוח של חברות אלו גבוה מאוד ומגיע לכ־15% מהכנסותיהן.
ההוצאה למו"פ גבוהה גם בחברות תוכנה, אינטרנט, תקשורת ועוד.
רישום פטנטים מהווה מקור מידע חשוב לגבי פעילות מחקר ופיתוח, שלה ערך כלכלי ישיר.
הייצור הלאומי של מו"פ נאמד על ידי סך הכל ההוצאה על מו"פ המיוצר במדינה, ומהווה מדד למידת היצירתיות והחדשנות שלה.
ארצות הברית היא המדינה שבה מתבצעת פעילות המו"פ הגדולה בעולם (343 מיליארד דולר), ולאחריה האיחוד האירופי (231 מיליארד), סין (136 מיליארד) ויפן (130 מיליארד).
בישראל, ההוצאה למחקר ופיתוח אזרחי, כאחוז מהתוצר המקומי הגולמי, היא הגבוהה מקרב המדינות המפותחות בעולם, ושיעורה עמד בשנת 2021 על 5.6% מהתמ"ג.
לשכת המדען הראשי שבמשרד התמ"ת ממונה על ביצוע המדיניות הממשלתית לתמיכה במו"פ תעשייתי, ומקיימת תוכניות סיוע ליזמים הפועלות על בסיס תקציב שנתי, על בסיס החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה, התשמ"ד 1984 (חוק המו"פ).
גם משרד המדע והטכנולוגיה הקים ותומך במרכזים למחקר ופיתוח הפזורים ברחבי הארץ.
המדען הראשי של משרד התמ"ת מעודד מחקר ופיתוח בעזרת מספר נתיבים עיקריים:
קרן המחקר (מו"פ תעשייתי): השתתפות של עד 50% בהוצאות תוכנית מחקר ופיתוח של חברה.
מסלולי מנהלת מגנ"ט: מספר מסלולים עבור שיתופי פעולה מחקריים בין חברות תעשייתיות לבין קבוצות מחקר אקדמאיות עבור העברת ידע אקדמי ויישומו בפיתוח מוצרים מסחריים.
בין התוכניות הקיימות במסגרת זו: מאגד מגנט, מגנט"ון, נופר ומימ"ד.
מסלולי שיתוף פעולה בינלאומי: מסלולים אלו פועלים תחת מנהלת מתימו"פ ונועדו לעודד שיתופי פעולה בין חברות ישראליות לבין חברות זרות.
במטרה לעודד יצירת קשרים עסקיים וחשיפה לשותפים בינלאומיים פוטנציאליים.
מסלולי תמיכה ייחודיים ליזמים מתחילים ולחברות צעירות המעניקים סיכוי למיזם ראשוני עוד טרם השלב של הוכחת היתכנות, לרבות מתן סיוע מרבי וללא השתתפות ברווחים עתידיים או במניות החברה שתוקם.
הכלים העיקריים בתוכנית זו כוללים את: תוכנית החממות טכנולוגיות, תוכנית תנופה והמסלול לתמיכה בחברות צעירות.
בשנות ה־90 של המאה ה־20 יזמה המדינה הקמה של חממות טכנולוגיות לקידום פעילות מו"פ ויזמות בפריפריה, תוכנית שחיזקה מאוד את תעשיית ההיי־טק בישראל.
בישראל מספר רב של מרכזי מו"פ של חברות ענק בינלאומיות.
ביניהם ניתן למנות את IBM, מיקרוסופט, אינטל, גוגל, סמסונג,
מחקרי משפט הוא כתב העת המשפטי המוביל של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, נוסד בשנת 1980.
בשנים הראשונות יצאה חוברת אחת בשנה, החל משנת 1995 יצאו לאור שתי חוברות בשנה ובשנים האחרונות אף יצאו לעיתים 3 חוברות בשנה.
במחקרי משפט מתפרסמים מאמרים במגוון נושאים משפטיים וכן בנושאים מדיסציפלינות משיקות.
כמו כן, מעת לעת מפרסם כתב העת הערות פסיקה, הערות חקיקה וביקורות ספרים.
מרבית חוברות מחקרי משפט כוללות מאמרים בנושאים מגוונים אולם מקצת מן החוברות מיוחדות לנושא מסוים או מבוססות על הרצאות מכנס שנערך בפקולטה.
במערכת כתב העת חברים כ-20 סטודנטים מצטיינים של הפקולטה בשנים ב'-ד' ללימודיהם, המחולקים לצוותים ובראשם חבר בכיר המשמש ראש צוות.
למערכת מחקרי משפט עורך וכן עורך אחראי, אחד המרצים מסגל הפקולטה.
כיום, המרצה האחראית היא פרופ' צילי דגן.
במחקר שנערך בשנת 2005 על אודות השפעתם של כתבי העת המשפטיים השונים, דורג מחקרי משפט במרבית הפרמטרים בין מקומות 5-3 לצד הפרקליט ומשפט וממשל, כאשר עיוני משפט ומשפטים מקדימים אותם.
פרי ציין במחקרו כי "אם המערכת של 'מחקרי משפט' תצליח לשחזר את ההצלחה של הכרכים שפורסמו בשנים תשס"א-תשס"ב, כתב העת עשוי לקרוא תיגר אף על ההגמוניה של שני עיתוני העלית".
כתב העת נתמך על ידי משרד עורכי הדין "הרצוג-פוקס-נאמן" ומשתף איתו פעולה בעבודת המערכת.
מחקר הרעב בגטו ורשה היה מחקר תצפיתי נרחב שנערך בגטו ורשה אשר עסק בהשפעותיהם הפיזיולוגיות של רעב ותת-תזונה.
במחקר לקחו חלק כ-30 רופאים יהודים בתקופת השואה, בהובלתו של ראש השירות הרפואי בגטו, ישראל מילייקובסקי, והוא נחשב למחקר המקיף ביותר שנערך אי פעם בנושא השלכותיו של הרעב האנושי.
המחקר החל בפברואר 1942 ונמשך כחמישה חודשים עד להפסקתו עם תחילת שילוחי האקציה הגדולה ב-22 ביולי באותה שנה.
ממצאי המחקר הוסתרו בכדים ונחשפו לאחר המלחמה.
חלק ניכר מהחומר הוברח מהגטו אל הצד הפולני של ורשה לידי ויטולד אורלובסקי, מנהל המחלקה למחלות פנימיות באוניברסיטת ורשה, ופורסם בשנת 1946 בהוצאת הג'וינט תחת הקובץ Maladie de Famine (צרפתית: "מחלת הרעב").
האוכלוסייה שנבדקה במחקר נלקחה מתוך הגטו וחולקה ל-12 קבוצות לפי התחום הפיזיולוגי שנבדק.
קבוצה אחת בראשות אנה בראודה-הלר בחנה את השפעת הרעב על התפתחותם של ילדים.
קבוצה שנייה בראשות יוסף שטיין חקרה את האנטומיה הפתולוגית של מחלת הרעב.
קבוצה נוספת בראשותו של יוליאן פלידרבאום חקרה את הביוכימיה והביטוי הקליני של הרעב.
אמיל אפלבאום וחבריו בדקו את השפעתו של הרעב על מחזור הדם, ומיכאל שיינמן הוביל מחקר על הביטויים ההמטולוגיים של המחלה.
הפרעות בראייה בהשפעת הרעב נבדקו על ידי שמעון פייגנבלאט.
מורים ותלמידים מבית הספר המחתרתי לרפואה בגטו היו שותפים לעריכת המחקר.
גטו ורשה, אשר הוקם ב-12 באוקטובר 1940, ריכז בתחומו מעל ל-400,000 יהודים מהעיר ורשה וסביבותיה.
שטחו של הגטו עמד על 3.4 קמ"ר, כ-2% משטח העיר ורשה, בעוד ששיעור יושבי הגטו עמד על 30% מאוכלוסיית העיר.
הקצבת המזון היומית לתושבי הגטו היהודים עמדה על בין 184 קלוריות לכ-800 קלוריות, לפי מקורות שונים.
מזון נוסף הוברח לגטו בדרכים שונות.
מציאות זו של צפיפות ורעב, אשר הייתה מנת חלקם גם של הרופאים החוקרים, בנוסף על דלות בציוד רפואי ותרופות, הביאה להתפרצותן של מגפות בתחומי הגטו, ובראשן של טיפוס הבהרות.
אוכלוסיית המחקר כללה אנשים שהגיעו להתאשפז באחד מבתי החולים שבגטו באבחנה ראשית של "מחלת הרעב", אשר הוגדרה כצריכה של מתחת ל-800 קלוריות ביום בהיעדר עדות למחלה אחרת.
בילדים היה הסף נמוך יותר, בהתאם לגיל.
מאלה נבחרו כעשרים אנשים אשר בהם נחקרו המטבוליזם ומחזור הדם.
קבוצת הביקורת כללה מתנדבים מן העולם התחתון בגטו, אשר לא סבלו מתנאי רעב.
הביטוי הקליני של הרעב הניכר בתולדות החולה מתחיל זמן קצר אחרי המעבר לתזונת רעב, והוא כולל ירידה מהירה במשקל, רצון תכוף לאכילה, שתינת יתר (פוליאוריה), שלשולים ויובש בפה.
כמו כן, האדם הרעב מתלונן על תשישות כללית, חוסר סבילות למאמץ גופני, צורך מתמיד בשכיבה ובהתכסות בשמיכה בשל תחושת קור המתבטא במיוחד בקצוות הגוף וחוסר יוזמה.
לעיתים האדם הרעב שוכח את רעבו, אך בראותו מזון הוא נעשה תוקפני וחוטף מכל הבא ליד.
באחוז מסוים של המקרים גם נמצאה בצקת, המופיעה תחילה בגפיים התחתונות ומשם מתפשטת לכל הגוף.
עוד נמצאו כאבים בעצמות וברגליים, עצבנות, אל-וסת והפרעה בזקפה.
בבדיקה גופנית, השרירים נמצאים כפופים, כפי שנמצא עובר ברחם אמו.
משקל הגוף נמוך בכעד 50% ממשקל הגוף טרם הרעב.
ראשונה נעלמת שכבת השומן התת-עורי.
העור חיוור, ולעיתים ישנה התכהות המזכירה את ההתכהות המופיעה במחלת אדיסון.
העור יבש וחלק, קר למגע, לא גמיש ורגיש לשינויי טמפרטורה.
חום הגוף נמוך עד 35 מעלות צלזיוס, ובמחלות מידבקות החום נמוך מבאנשים עם מצב תזונתי תקין.
תגובת העור לתבחין טוברקולין שלילית, וגם לחומרים מגרים אחרים התגובה הייתה ברובה שלילית.
בפנים אין מבע מיוחד, והעיניים נראות חסרות תנועה.
לובן העין והקרנית נראים כחרסינה, ולא ניתן לעורר בהם אודם.
לא נצפו שינויים במערכת השמיעה.
לעיתים בזווית השפתיים ישנה דלקת.
השיניים מראות נטייה לעששת, ובני 20–25 מגיעים לעיתים ללא שיניים.
החגורה הלימפטית על שם ולדייר מנוונת ובלוטת התריס מוגדלת עם זפקת.
הריאות מורחבות כך שהן מכסות את שטח הלב ומגיעות עד לגובה הצלע ה-12. תנועת הריאות בנשימה מוגבלת, אוורור הריאה ירוד כמו גם הקיבולת החיונית של הריאות וקצב הנשימה נמוך.
לא נצפה עמילואידוזיס באיברים הפנימיים.
השפעות הרעב על מחזור הדם
מבחינה קלינית הדופק איטי, גם לאחר מאמץ, וגם לחץ הדם נמוך.
כיחלון ונשימת יתר מופיעים לעיתים רחוקות.
האיברים הפנימיים מנוונים ואין בהם גודש דם (היפרמיה).
נפח הדם מוגבר על רקע עודף נוזלים היוצאים מן התאים אל הדם.
עבודת הלב כתוצאה מכך מוגברת.
אין הבדל במדדים ההמודינמיים ובאלקטרוקרדיוגרם בין מנוחה למאמץ.
השפעות הרעב על הדם ומח העצמות
הרעב גורם לאנמיה, המתבטאת בירידה בכל הפרמטרים המורפולוגיים של תאי הדם האדומים ובעלייה במספר הרטיקולוציטים.
האנמיה היא נורמוכרומית או היפרכרומית, ולעיתים רחוקות היפוכרומית.
בשורה הלבנה השינויים הם בעיקר בגרנולוציטים ופחות בלימפוציטים.
במח העצם יש ירידה בייצור הדם, אך במקרים מסוימים מח העצם מגיב לחומרים המעודדים ייצור תאי דם לבנים.
במקרי רעב קשים יותר התמונה היא של אנמיה אפלסטית, ואין מדובר באנמיה בשל המוליזה או דילול הדם, אלא אנמיה הנובעת מחסר באבני בניין ליצירת תאי הדם.
אנמיה זו אינה מתאוששת במתן ברזל או ויטמינים ובצריכת כבד, אלא בתזונה מתאימה.
הרעב מביא לירידה בתפקודן של כל הבלוטות האנדוקריניות.
הוא גורם לירידה בקצב המטבוליזם בשל תת-פעילות של בלוטת התריס, וכן להתכהות, ירידה בלחץ הדם, ירידה בתפקוד מערכת החיסון נגד שחפת והזדכרות אצל נשים צעירות בשל ירידה בפעילות בלוטת יותרת הכליה.
בקרב נשים נצפה אל-וסת וירידה בליבידו.
מלבד זאת, נצפו התרככות והמסת הסידן בעצמות, כמו גם דלדול עצם, אשר שויכו למיעוט פעילות של בלוטת יותרת התריס.
הבלוטה היחידה שלא נמצאה בה הפחתת פעילות הייתה הלבלב.
הרעב בילדים התבטא בירידה במשקל ובפיגור בגדילה.
צבע העור היה חיוור-אפור, עם סימני צחיחות.
בצקת ניכרה בילדים בגילאי 2–5, ולא בתינוקות צעירים מהם.
הבצקת לוותה גם בתפליט פלאורלי, שלעיתים קרובות היה שחפתי.
תגובות העור לגירויים היו ירודות.
בלוטת התריס הייתה תפוחה וקשה, ובלוטת מיצד האוזן ובלוטת הרוק התת-לסתית היו מוגדלות, עם הפרשת רוק מועטה.
השרירים היו מדולדלים, עד כי נראה כי העור דבוק לעצמות.
לא נמצאו סימנים של רככת או צפדינה.
הריאות התאפיינו בנפחת, עם הרחבת גבולות הריאות.
הדופק היה איטי ולחץ הדם היה נמוך.
נמצאה אנמיה עם ירידה בשורות הדם האדומה והלבנה, גם בעת זיהומים.
במערכת העיכול הילדים הציגו לרוב שלשולים, במרבית המקרים דמיים, שככל הנראה נגרמו מסיבת זיהום משני.
בקיבה היה מיעוט של חומצת מימן כלורי.
במערכת העצבים לא נמצא ממצא פתולוגי מיוחד.
בגיל ההתבגרות נמצא פיגור בהתבגרות המינית.
לא נצפו מחלות אלרגיות ושיגרוניות בקרב הילדים.
מחלות זיהומיות כאבעבועות רוח ואדמת היו שקטות.
בעוד שהשינויים המטבוליים התרחשו עד מהרה לאחר הזנה של האדם הרעב, הסתגלות מחזור הדם להזנה אירעה מאוחר יותר, דבר שהעמיס עבודה על הלב החלש וגרם לאי-ספיקת לב.
לפי מיירון ויניק, אשר פרסם בשנת 1979 תרגום אנגלי לקובץ המחקר, היה זה המחקר הראשון שהראה כי הזנה מחדש של אדם רעב צריכה להתבצע בהדרגה.
אילו עובדה זו הייתה ידועה לכוחות בעלות הברית ששחררו את מחנות הריכוז, חיים של אסירים משוחררים רבים היו ניצלים.
לימים נחקרה התופעה ונקראה תסמונת חידוש הזנה.
מבחינה מדעית נחשב מחקר הרעב בגטו ורשה למחקר המקיף ביותר שהתבצע על הרעב האנושי.
בנוסף, מבחינה היסטורית, עצם קיום המחקר ביטא התרסה אינטלקטואלית יוצאת דופן, מול כוונות ההשמדה הנאציות והתפקיד של הרופאים הנאצים בשואה, לרבות הניסויים בבני אדם שביצעו הנאצים.
התרסה זו באה ביתר שאת במילים החותמות את ההקדמה למחקר מאת מילייקובסקי:
מחקר האינטרנט מתייחס הן למחקרים העושים שימוש באינטרנט והן למחקרים בהם האינטרנט הוא מושא המחקר.
כחלק בלתי נפרד מתהליך המחקר האינטרנט מאפשר לחוקרים גישה רחבה ומיידית למאגרי מידע בשפות שונות ולאוכלוסיות מחקר אפשריות.
מעבר לשימוש באינטרנט ככלי יעיל ליישום שיטות מחקר כמותניות ואיכותניות מסורתיות בענפי מדע שונים , מתפתח במהלך השנים האחרונות ענף עצמאי לחקר המידע המופץ באינטרנט ומשתמשיו.
בין היתר חוקרי אינטרנט עוסקים באוכלוסיית הגולשים ברשת (לדוגמה חקר הפער הדיגיטלי, קהילות מקוונות, וכיוצא באלו), כמו גם המידע הזמין ברשת (לדוגמה כריית מידע, חקר מנועי החיפוש, וניתוח תוכן גולשים).
העלייה המתמדת בכמות המידע אותו ניתן למצוא באינטרנט, עודדה את התפתחותם של מיומנויות חיפוש מידע ואת השימוש בכלים המשמשים למציאת מידע.
בין הכלים המרכזיים המשמשים את החוקרים הנעזרים באינטרנט בעת ביצוע המחקר, ניתן למנות את מנועי החיפוש, מדריכי אתרים ושירותי חיפוש נוספים.
יש חוקרים המשתמשים בתוכנות למחקר באינטרנט (Internet Research Software).
תוכנות מסוג זה מאפשרות שמירה של מידע מהאינטרנט, מידע שלאחר שמירתו ניתן לארגנו בעצים היררכיים, להוסיף לו תגיות לפי הצורך ולהשתמש בו בצורות נוספות.
בישראל פועלים שני מכונים לחקר האינטרנט - מכון פרטנר לחקר האינטרנט באוניברסיטת תל אביב ומרכז שגיא לחקר האינטרנט באוניברסיטת חיפה.
באוניברסיטה העברית בירושלים נפתחה בשנת 2010 מגמת מדיה חדשים העוסקת בתחום, בחוג לתקשורת.
חקר האינטרנט נערך גם באוניברסיטאות נוספות.
מחקרי ירושלים במחשבת ישראל הוא כתב עת מחקרי בתחומי מחשבת ישראל, הפילוסופיה היהודית ותורת הסוד היהודית, שנוסד על ידי פרופסור יוסף דן, בשנת תשמ"א.
כתב העת משמש במה לפרסום מחקריהם של חוקרים במדעי היהדות מישראל ומשאר העולם.
המחקרים המתפרסמים בכתב העת הם בתחום מחשבת ישראל והפילוסופיה, וכן בתורת הסוד היהודית, לרבות המיסטיקה היהודית הקדומה, הקבלה באירופה, ספר הזוהר, קבלת האר"י, השבתאות, החסידות והמשיחיות.
במסגרת כתב העת יצאו לאור, נכון לשנת 2012, 24 כרכים, 2 מוספים ומפתח לעשרת הכרכים הראשונים.
תחילה יצא לאור כתב העת כרבעון, ללא נושא מיוחד לכל כרך, אולם החל מהכרך הששי הוקדשו מרבית הכרכים לנושא ספציפי או יצאו במתכונת של ספר יובל או ספר זיכרון, עם כותרת נפרדת.
כתב העת יוצא במסגרת החוג למחשבת ישראל, המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, האוניברסיטה העברית בירושלים, המרכז לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
ההפצה של כתב העת הייתה תחילה באמצעות הוצאת מאגנס.
מאוחר יותר עברה ההפצה לידי מזכירות בית הספרים הלאומי האוניברסיטאי בגבעת רם, ירושלים, שהייתה אחראית להפצה עד תשס"ז-2007. החל משנת 2011 נמצאת האחריות על ההפצה שוב בידי הוצאת מאגנס.
פרופ' יוסף דן היה העורך הראשון של כתב העת.
עורכים של כרכים אחרים היו: יוסף הקר, זאב גריס, זאב הרוי, פול מנדס-פלור, יהודה ליבס, משה אידל, אליעזר שביד, רחל אליאור, אביעזר רביצקי, עמנואל אטקס, דוד אסף ויהוידע עמיר.
מרבית המאמרים המתפרסמים בכתב העת הם בעברית, עם תקצירים באנגלית בסוף כל כרך.
חלק מהמאמרים המתפרסמים הוא באנגלית.
מחקרי ירושלים בספרות עברית הוא כתב עת מדעי לספרות עברית, הרואה אור כשנתון בחוג לספרות עברית, המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בשנת תשמ"א-1981, בעריכתו של עזרא פליישר.
כרך ראשון זה של 'מחקרי ירושלים בספרות עברית' מכיל מאמרים מפרי עטם של חברי הסגל האקדמי של החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית כירושלים.
חוקרים צעירים וּותיקים מביאים בו מתוצאות עיונם ועמלם בתחומים שונים של חקר ספרותנו.
הנושאים הנדונים בקובץ מייצגים כמה חטיבות עיקריות של היצירה הספרותית העברית לדורותיה: גיוונם משקף את ההיקף הגדול של החומר הראוי לעלות לדיון, ואת ריבוי הברירות, ההעדפות, השיטות והגישות שבהן ניתן לבוא אל חקרו.
משתתפים בו בין השאר החוקרים: עמינדב דיקמן, אופיר מינץ-מנור, טלי ארטמן, גילה וכמן, דינה שטיין, גלי דרוקר בר-עם, דוד פישלוב, תמר יעקבי, לילך לחמן ודולי בן-חביב.
בשנת תשע"א 2011 ערכו אותו אריאל הירשפלד, חנן חבר ויהושע לוינסון.
כתב העת כולל: מחקרים אקדמיים, ביקורת ספרים וסקירת ספרים חדשים.
מחקר בסיסי (נקרא גם מחקר טהור או מדע בסיסי), בניגוד למחקר יישומי או מעשי, הוא תחום מחקר מדעי שתפקידו לחקור שאלות עקרוניות ללא מטרה יישומית וללא הכוונה.
המחקר הבסיסי אינו מכוון לטובת האנושות ולא לרעתה, אלא הוא נייטרלי לחלוטין מבחינה מוסרית.
כך, תוצרים של אותו מחקר בסיסי יכולים לשמש לשם הצלת חיים (מטרה "נעלה") ולשם הרג.
למשל, תורת היחסות הפרטית ובמיוחד משוות E=mc² הן דוגמה למחר בסיסי, וההשלכות שלה הן רבות חלקן מצילות חיי אדם כמו רפואה גרעינית אך הדבר גם אפשר את יצירת פצצת אטום.
המחקר הבסיסי בוצע בעבר על ידי מדענים, מתמטיקאים ופילוסופים שהגו בשאלות שונות.
לדוגמה דמוקריטוס הגה את יסודות התורה האטומית זמן רב לפני שהיה לכך משמעות מעשית.
לעיתים קרובות שאלות מעשיות הובילו לשאלות של מחקר בסיסי שמוביל בהמשך ליישומים ושאלות נוספות שיש להן משמעות מעשית.
אנטוני ואן לוונהוק שהיה סוחר בדים, התעניין בשיפור עדשות, דבר שהיה שימושי לבחינת איכות בדים.
הדבר הוביל אותו לפיתוח מיקרוסקופ פשוט.
בשנת 1676 והוא גילה כי בטיפות מים קיימים יצורים זעירים המכונים כיום חיידקים.
סקרנותו הובילה אותו לתעד ולכתוב על כך לחברה המלכותית.
באותו זמן לא נראה שיש לדבר זה השלכות מעשיות מיוחדות.
כיום רוב המחקר הבסיסי מתבצע על ידי מדענים באוניברסיטאות מחקר ובמכוני מחקר ומתועד במאמרים מדעיים, כך שתובנות ומסקנות ישמשו בעתיד חוקרים אחרים, יהוו נקודות-מוצא למחקרים נוספים, יאששו או יפריכו השערות מדעיות, יזניקו רעיונות יישומיים וכדומה.
המחקר המדעי הבסיסי דורש תקציבים גדולים, לעיתים בסדרי גודל של מדינות ותאגידי ענק.
עם זאת, מדובר בהשקעה בעייתית מנקודת מבטו של משקיע מוטה רוווח, משום שאינה מבטיחה למשקיע דבר בטווח הזמן הקרוב, פרט למימון מדענים המבצעים פעילות שרובה הגדול אינו צפוי להפיק רווחים.
עם זאת, בטווחי זמן ארוכים יכול המחקר הבסיסי להניב תוצאות שלא שוערו כלל על ידי המממנים.
כמו כן, אף שפעמים רבות רק אחוז זעיר מהניסויים מציג לבסוף תועלת ממשית, תועלת זו יכולה להתברר כפורצת דרך בטווח זמן כלשהו ולפיכך בעלת ערך שקשה למדוד אותו במונחי עלות-תועלת רגילים.
המימון העיקרי למענקי מחקר בסיסי בישראל, כשני-שלישים מסך מענקי הקרנות למחקר בסיסי, מגיע מהקרן הלאומית למדע (ISF) המממנת כ-1,500 מדענים ישראלים מדי שנה, בהיקף שנתי של למעלה מ-300 מיליון שקל.
עיקר תמיכה זו ניתנת בצורה של מענקי מחקר אישיים.
מחקר מיליון הנשים מנתח את המידע הבריאותי של יותר ממיליון נשים בנות 50 ויותר.
המחקר נעשה בידי קבוצת חוקרים באוניברסיטת אוקספורד ובראשם דיים ולריה ברל.
המחקר נערך בשיתוף שירותי הבריאות בבריטניה והאגודה לחקר הסרטן בבריטניה בסיוע מימון מהמועצה למחקר רפואי בבריטניה.
המחקר נועד להאיר שאלות מהותיות הנוגעות לבריאותן של נשים בקבוצת הגיל הזו והוא אכן עמד ביעד זה, ולא זו בלבד, אלא שהחוקרים ממשיכים לתרום ממצאי המחקר לירחוני רפואה נחשבים.
אחת השאלות שנבדקו במחקר זה מתייחס להשפעות של הטיפול בהורמונים על בריאותן של נשים.
המחקר מאשש את הממצאים שבקרב נשים אשר נוטלות הורמונים תהא שכיחות גבוהה יותר לפתח סרטן שד.
ממצאי מחקר מיליון הנשים, ביחד עם ממצאי הניסוי מארצות הברית [the whi trial] השפיעו על מדיניות הבריאות בבריטניה בכל הנוגע לטיפול הורמונאלי לנשים.
בין השנים 1996 - 2001 הוזמנו יותר ממיליון נשים לבצע בדיקת שד רוטינית ב-66 מרכזים לבדיקת השד ברחבי בריטניה.
ביחד עם ההזמנה לבדיקה, קיבלו הנשים שאלונים, שאותם התבקשו למלא עד למועד הבדיקה.
בסביבות 70% מהנשים מילאו והשיבו את השאלונים והסכימו לקחת חלק במחקר.
מחקר מיליון הנשים הוא המחקר הגדול ביותר מסוגו בעולם.
מטרת המחקר לענות על השאלות:
אילו השפעות יש לטיפול הורמונלי המשלב אסטרוגן ופרוגסטוגן על הסיכון לחלות בסרטן שד?
האם סרטן שד בקרב נשים אשר קיבלו הורמונים או שנטלו גלולות למניעת היריון שונה בגודלו או ברמת הפולשנות שלו מסרטן שנמצא *בקרב נשים שמעולם לא השתמשו בהורמונים אלה?
כיצד משפיע טיפול הורמונלי על היעילות של בדיקות השד?
כיצד משפיע טיפול הורמונלי על התמותה מסרטן שד וממחלות אחרות?
מעקב אחר הנשים מצביע על כך שנשים המקבלות טיפול הורמונלי נמצאות בסיכון גדול יותר לחלות בסרטן שד מנשים שאינן מקבלות טיפול זה.
לעומת זאת, נשים שקיבלו טיפול הורמונלי בעבר אינן נמצאות בסיכון גבוה יותר לחלות.
המחקר גם הראה שהסיכון גבוה למי שמקבלות טיפול הורמונלי משולב של אסטרוגן ופרוגסטוגן מאשר בקרב מי שמקבלות טיפול באסטרוגן בלבד.
נשים המקבלות טיפול משולב נמצאות בסיכון של פי שניים מאשר נשים ללא טיפול הורמונלי בעוד שנשים המקבלות טיפול באסטרוגן בלבד נמצאות בסיכון של פי 1.3. השימוש בטיפול הורמונלי גרם בעשור שבין 1993 - 2003 לתוספת תחלואה של כ-20,000 מקרים של סרטן השד בבריטניה.
ידוע שנשים בתקופת הבלות שלא עברו כריתת רחם נמצאות בסיכון גדול יותר לחלות בסרטן האנדומטריום (דופן הרחם) אם הן נוטלות טיפול באסטרוגן בלבד.
מעקב אחר 700,000 נשים מהמחקר אישש זאת, ואף הראה שנשים הנוטלות טיבולון גם הן נמצאות בסיכון מוגבר לחלות בסרטן אנדו מטריאלי.
לעומת זאת, בקרב נשים הנוטלות טיפול משולב (אסטרוגן ופרוגסטוגן) עשויה להיות אף ירידה בסיכון לחלות.
השפעות אלו תלויות גם ב-BMI של הנשים: ההשפעות השליליות של טיבולון ואסטרוגן בלבד קשות יותר אצל נשים רזות ואילו ההשפעות החיוביות של אסטרטגן ופרוגסטוגן גדולות יותר אצל נשים שמנות.
תוצאות המחקר מראות על גידול קטן בסיכון לחלות בסרטן השחלות בקרב נשים הנוטלות הורמונים.
ההוכחה לסיכון מוגבר זה מתבססת על ממצאים מ-948,576 נשים בגיל הבלות לאורך כ-5 שנים.
סיכון מוגבר זה לא נמצא בקרב נשים שנטלו הורמונים בעבר.
לגבי נשים הנוטלות הורמונים בהווה נמצא כי בקרב כל 1,000 נשים המקבלות טיפול הורמונלי – 2.6 פיתחו סרטן בשחלות במהלך 5 שנים, לעומת 2.2 (מתוך 1,000) – אשר אינן נוטלות הורמונים.