tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר אחד מצא שנשים שעברו את ההליך דיווחו על חוסר רטיבות באזור, אך עם זאת לא הרגישו השפעה על העוררות המינית שלהן.
חתך החיץ תואר בספרות הרפואית כבר ב-1741 כדרך למנוע קרעים חמורים באזור החיץ.
מאז, הלך וגבר השימוש בחיתוכי החיץ בכל רחבי העולם עם עליית המעורבות של רופאים בלידה.
ההליך הפך לאחד ההליכים הכירורגיים הנפוצים ביותר ברפואת נשים.
נכון לשנים 1995–2003 אחוזי ביצוע ההליך בלידות בישראל עמד על 37.6%, בארצות הברית 32.7%, בקנדה 23.8% ולעומת זאת בחלק במדינות אמריקה הלטינית ובטאיוואן האחוזים היו גבוהים בהרבה ומעריכים שהגיעו לכמעט 100%.
לפי נתונים שהתקבלו מ-25 מרכזים רפואיים בישראל ונאספו ב-2011, נמצאה ירידה הדרגתית בשיעור חיתוכי החיץ מ-20% ל-13.4% בשנים 2005–2010. כמו כן, שיעור הקרעים החמורים (דרגה 3 ו-4) לא עלה מעבר לשיעורים המדווחים בספרות.
בשנות השמונים המליצו רבים מהרופאים על ביצוע חתך חיץ לכל היולדות בלידה נרתיקית, משום שהאמינו שהליך זה ימנע סיבוכים לאחר הלידה.
בשנות ה-80 של המאה העשרים בוצע חתך החיץ בכ-60% מכלל הלידות בארצות הברית וכ-80%-90% מכלל הלידות הראשונות.
עם זאת, ב נבחנה מחדש יעילות השיטה ונמצא שככל הנראה אין תועלת בחיתוך יזום.
מאז חלוקות הדעות בקרב הרופאים.
אין הוכחה מחקרית חד משמעית ליתרונות של הליך זה.
יתרה מכך, התהליך אינו מונע את התפתחותם של קרעים מדרגה גבוהה.
ישנם מחקרים שאף טוענים כי חיתוך חיץ לא זו בלבד שאינו מונע היווצרות קרעים אלו, אלא אף מגביר את הסיכוי להיווצרותם.
במחקרים רבים שנערכו מתקופה זו והלאה, לא התקבלה הוכחה כי הליך זה מקצר את משך הלידה כפי שנטען קודם לכן.
יתר על כן, אין הוכחה מוצקה לכך שחתך חיץ מפחית את שכיחות הופעת דימום בחדרי המוח של עוברים במשקל נמוך, או שהוא משפר מדדים אחרים המייצגים את מצב העובר.
לכן לטענתם, מדיניות של הימנעות מביצוע הליך זה לא תסכן או תפגע ביולדת ובעובר.
יולדות רבות חוששות מהיווצרות קרעים אלו, מה שמגביר את הפחד שלהן מהלידה והצירים הכרוכים בה.
כתוצאה מכך, נשים רבות דורשות מרופאיהן ניתוח חיתוך דופן יזום מבחירה אף על פי שלא היה צורך בכך מבחינה רפואית.
יש הטוענים שהגמשת שרירי רצפת האגן בעזרת שמנים לקראת הלידה עשויה להקטין את השכיחות של הופעת הקרעים.
בנוסף, יש המציעים להשתמש בבלון ייעודי אשר ניפוח הדרגתי שלו עשוי לתרום לגמישות האזור.
עם זאת, טענה זו לא הוכחה באופן חד משמעי.
גם גישת הלידה הפעילה טוענת להפחתת הסיכוי להופעת קרעים כתוצאה ממוכנות נפשית ופיזיולוגית לתהליך הלידה.
במחקר שפורסם ב-2019 נמצא שעיסוי באזור חיץ הנקביים (הפרינאום) במהלך הלידה, הייתה לה השפעה משמעותית על הפחתת הצורך בחתך חיץ ומשך השלב השני של הלידה.
לפיכך, ניתן להציע זאת כטכניקה בטוחה, פשוטה, זולה ויעילה להפחתת הנזק הפרינאלי במהלך הלידה.
ב-2012 החל שימוש בג'ל מיוחד המוחדר לאזור תעלת הלידה במהלך השלב הראשון והשני של הלידה.
מטרתו לקצר את משך השלב השני של הלידה, למנוע חיכוך בתעלת הלידה ובכך להפחית את שיעור הקרעים הספונטניים של החיץ, ועל כן את הצורך בחיתוך החיץ.
הג'ל נמצא יעיל במחקר אחד, עם זאת דרושים מחקרים נוספים כדי להעריך את יעילותו.
חתלתולי-על היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-קנדית בהנפשה ממוחשבת, שנוצרה על ידי פאולה רוזנטל והופקה על ידי Silvergate Media.
פרק הבכורה של הסדרה שודר במקור בערוץ דיסני ג'וניור ב-11 בינואר 2023, ובישראל בדיבוב עברי הוא שודר ב-2 ביולי באותה שנה.
העונה הראשונה הסתיימה ב-19 בינואר 2024, ובישראל בדיבוב עברי הסתיימה ב-27 ביוני באותה השנה.
עוד לפני שידור הבכורה, הסדרה חודשה לעונה שנייה בינואר 2023 ששודרה בבכורה ב-5 באפריל 2024, ובישראל בדיבוב העברי היא שודרה ב-2 באוגוסט של אותה השנה.
בפברואר 2024, הסדרה חודשה לעונה שלישית, ששודרה לראשונה ב-22 בספטמבר 2025, ובישראל בדיבוב העברי היא שודרה ב-9 בדצמבר של אותה השנה.
ביוני 2025, הסדרה חודשה לעונה רביעית.
הסדרה זכתה לקבלה חיוביות בקרב המבקרים.
לסדרה יש גם סדרת קצרים שנקראת "חתלתולי-על: הרפתקאות מגרגרות" שעלתה לראשונה לערוץ היוטיוב הרשמי של דיסני ג'וניור ב-15 בספטמבר 2024 ובישראל בדיבוב העברי ב-3 בפברואר 2025.
עלילת הסיפור קורת בעיר בדיונית, "מיצידייל", מגרש משחקים מקורה הוא שבו ילדים משחקים עם החתולים הגרים במקום ג'יני, ספארקס, באדי וביטסי.
כאשר מתרחשות צרות בעיר, הקולרים של החתולים מהבהבים ונשמעות המילים "חתלתולי, חתלתולי" כשהם נקראים לפעולה על ידי מי שיוצר איתם קשר.
החתולים נכנסים למטה התת-קרקעי שלהם שנקרא מערת חתלתולי על והופכים לחתלתולי-על, בעלי יכולות מיוחדות וגישה לכלים שהם יכולים להשתמש בהם כדי לעזור לאזרחים.
הם משתמשים בכלים האלה כדי לפתור בעיות תוך גילוי טוב לב לכולם, כולל הנבלים שגורמים לבעיות מלכתחילה.
ג'יני – מנהיגת חתלתולי העל.
היא אמיצה, ועם הטפרים המיוחדים שלה, היא יכולה לטפס על כל דבר.
ספארקס – חתלתול חכם עם המצאות פשוט מדהימות וגם מועילות.
באדי – חתלתול חזק מאוד שיכול להפוך לכדור פרווה גדול.
ביטסי – היא קטנה וטובת לב.
עם הסופר מגפיים שלה שום נבל לא יברח ממנה.
וויגלס - חזיר רובוט שספארקס בנה והוא עוזר לחתלתולי על לנצח את הרעים.
בהמשך הוא מקבל שדרוגים, כמו: כנפיים נשלפות.
ווילה - חתולת בר שחיה בג'ונגל הפראי שנמצא מחוץ למיצידייל.
כל פעם שחתלתולי על צריכים עזרה היא מיד קופצת להצלה, לא משנה אם זה בג'ונגל או בעיר.
אמרה – היא הבעלים של מגרש המשחקים המקורה בו מתגוררים חתלתולי-על.
סם ואדי – הן שתי יונים שנמנות בין המתקשרים של חתלתולי-על.
חתול פורץ – הוא חתול טאבי אפור שאוהב לקחת דברים שעשויים מצמר.
הוא גם פסנתרן כפי שניתן לראות בפרק "בעיית הפסנתר".
יש לו סבתא בשם קתרינה שחולקת את התשוקה שלו לסחוב דברים.
סבתא קטרינה - סבתא של חתול פורץ.
כמוהו, היא אוהבת לפרוץ ולגנוב דברים.
סאסי - בת הדודה של חתול פורץ, שגם אוהבת לפרוץ ולגנוב דברים, כמו כל המשפחה.
עכברונת – היא מדענית-עכברה שיכולה ליצור מכשירי היי-טק כדי לשרת את מטרותיה, שלפעמים כוללות השגת גבינה.
אוטו התמנון - הוא תמנון סגול ואילם.
הוא העוזר והחבר הכי טוב של עכברונת.
ז'ה ז'ה - היא קקדו ורשעית שאוהבת לשיר, לרקוד וליהנות מכל דבר שסובב סביבה.
לולה - הדודה של ז'ה ז'ה, שגם אוהבת לשיר.
מר כפות כלבלב - הוא כלב פפיון קטן בצבע חום ולבן עם מבטא דנית שבדרך כלל נוהג בעגלת חיות.
יש לו ברווז גומי בשם ברווזי שהוא אוהב לדבר איתו על הכול.
הוא שובב ואוהב הרבה דברים שכלבים בדרך כלל אוהבים, והוא יעשה הכול כדי להשיג אותם.
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק וענת ניב והופק על ידי עדי מור וענבר שטגר עזרא .
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון12611 בינואר 202319 בינואר 20242 ביולי 202327 ביוני 20242245 באפריל 20241 באוגוסט 20252 באוגוסט 202417 בספטמבר 20253יפורסם בהמשך22 בספטמבר 2025יפורסם בהמשך9 בדצמבר 2025יפורסם בהמשך
חתירה היא פעילויות בה החותר מנתב את כוח רגליו, גבו וזרועותיו להנעת המשוטים באמצעותם מתקדם כלי שיט על פני המים.
זוהי שיטת תחבורה אשר קיימת אלפי שנים ומשמשת כיום בעיקר למטרות פנאי ובמסגרת תחרויות ספורט.
העדויות המוקדמות ביותר לחתירה הם ממצרים העתיקה, אם כי לא ברור אם הטכניקה פותחה במצרים העתיקה או שהמצרים למדו על הטכניקה במסגרת הסחר עם מסופוטמיה.
בעבר התגלה דגם של כלי חתירה בקבר מצרי שמתוארך למאה ה-19 לפני הספירה, אשר לפי ההערכות היה מותאם לשימוש בנהרות רדודים כמו הפרת והחידקל במסופוטמיה.
עוד מהעת העתיקה ספינות חתירה היו בעלות השפעה רבה בלוחמה ימית ובמסחר הימי באזור הים התיכון.
בספינת הטרירמה, אשר הייתה ספינת מלחמה יוונית טיפוסית ביוון העתיקה, פעלו כ-170 חותרים.
לגאליים היו ספינות עם תרנים ומפרשים אך גם הם הסתמכו על שימוש במשוטים במסגרת לוחמה ימית.
ספינות החתירה הגיעו לצפון אירופה באופן הדרגתי בין המאה ה-4 לפני הספירה עד תחילת המאה ה-1 לספירה.
בין השנים 500 ל-1100 לספירה הוויקינגים השתמשו בכלי שיט שהכילו גם תרנים ומפרשים אך גם משוטים, הן לצורך מסחר והן לצורך לוחמה.
ספינות משוטים המשיכו להיות נפוצות באזור הים התיכון עד פיתוח אוניות הקיטור.
חתירה בקאנו היא פעילות ספורטיבית ופנאי הכוללת תנועה על פני מים באמצעות קאנו ומשוטים.
בעבר הקאנו שימש ככלי תחבורה שאפשר לנוע בנהרות ואגמים לצורכי דיג, ציד ומסחר.
במהלך השנים, התפתח הקאנו מכלי עבודה חיוני לספורט תחרותי הכולל תחרויות מקצועיות כמו ספרינט.
חתירה בקאנו החלה בתור אמצעי תחבורה וכלי שימושי בחברות קדומות רבות ברחבי העולם.
הילידים בצפון אמריקה ובאמזונס בנו קאנו מעצים גדולים כמו עץ הברזיל.
בשבטים בצפון אמריקה, השתמשו בעיקר בקליפת עץ הבירץ' בגלל הקלילות והעמידות שלו.
הצורה הייחודית של הקאנו אפשרה לנוע במהירות במים רדודים ולהתמודד עם תנאי מים מגוונים, דבר שהפך את הקאנו לכלי חיוני למסחר, דיג וציד.
המתיישבים האירופיים שלמדו על השימוש בקאנו מהילידים שיפרו את העיצוב באמצעות טכניקות וחומרים חדשים, ובכך יצרו קאנו היברידי המשלב אלמנטים מסורתיים עם חדשניים.
במהלך המאות ה-19 וה-20, שיפורים נוספים בחומרים כמו פיברגלס וקרבון פייבר שיפרו עוד יותר את הקאנו, שהפך לקל יותר ועמיד יותר.
חתירה בקאנו כוללת מגוון רחב של פעילויות, החל מתיור וחתירה רגועה במים רגועים ועד לתחרויות אולימפיות במים סוערים.
הסוגים העיקריים של חתירה בקאנו כוללים:
חתירה פנאי: רבים מוצאים הנאה בחתירה רגועה באגמים ונהרות, כשהמטרה היא ליהנות מהנוף ולהירגע.
חתירה כזו מתאימה לכל הגילאים וכוללת לעיתים גם פעילויות כמו דיג וצפייה בציפורים.
תחרויות חתירה: חתירה תחרותית כוללת משחים במהירות (ספרינט) וחתירה במים סוערים (סלאלום).
המשחים כוללים מרחקים מגוונים ומחייבים טכניקה וכושר גופני גבוהים.
בתחרויות סלאלום, החותרים צריכים לנווט את הקאנו שלהם דרך שערים במורד נהר סוער, דבר המצריך מיומנות ושליטה גבוהה.
חתירה במים סוערים: פעילות מאתגרת הכוללת חתירה בנהרות עם זרמים חזקים ומפלים.
סוג זה של חתירה דורש ציוד מיוחד ומיומנות גבוהה, והוא פופולרי בקרב חובבי הרפתקאות.
כדי להצליח בחתירה בקאנו, חשוב להכיר מספר טכניקות חתירה בסיסיות.
אחת הטכניקות הבסיסיות היא ה-J-Stroke, המאפשרת להוביל את הקאנו בכיוון הרצוי ללא צורך להחליף צדדים.
טכניקה נוספת היא ה-Draw Stroke, המשמשת להזזת הקאנו הצידה, ושימוש בה חשוב במיוחד במצבים של חתירה במים סוערים.
ציוד החתירה כולל את הקאנו עצמו, משוטים, חגורת הצלה, ביגוד מתאים ונעליים ובנוסף, ציוד מגן כמו קסדה וביגוד נאופרן חיוניים במיוחד בחתירה במים קרים וסוערים.
ט"וּ בשבט או ראש השנה לאילן או ראש השנה לאילנות הוא ראש השנה היהודי למניין שנות פירות האילן בארץ ישראל.
למניין זה חשיבות רבה למצוות התלויות בארץ המצריכות הבחנה בין פירות השנה החדשה לפירות השנה שקדמה לה.
מועד זה נקבע על ידי חז"ל בחמישה עשר בחודש שבט, בין היתר מכיוון שלטענתם מתאריך זה כבר ניתן לומר שירדו גשמים רבים בארץ ישראל, ולכן יש להתייחס אל הפירות החונטים מכאן ואילך כגדלים מכוח גשמי השנה החדשה.
נהוג להרבות ביום זה באכילת פירות העץ, במיוחד מפירות העצים שנשתבחה בהם הארץ, ויש הנוהגים לערוך בו "סדר ט"ו בשבט" (על פי נוסח "תיקון פרי עץ הדר", נוסחים מודרניים או מסורות קהילתיות אחרות).
מאחר שמרבית מאפייניו ההלכתיים של החג ייחודיים לארץ ישראל, הם באו לידי ביטוי בקהילות ישראל בגולה ברמז וסימן בלבד.
יש שנהגו לאכול פירות שגדלו בגולה המזכירים את פירות הארץ ולכוון לפירות ארץ ישראל, ויש שנהגו לאכול מפירות שהובאו משומרים מהארץ כגון בצורת פירות יבשים.
בשל מרכזיותו של התאריך בהקשר לחיבת הארץ וקדושתה, זכה יום זה למשמעויות רבות לאורך השנים.
בתקופת העליות שלפני קום המדינה ראו בט"ו בשבט חגיגה בסימן התעוררות האומה לתחיית היישוב בארץ ישראל.
בתקופה זו התחדש מנהג נטיעת העצים בט"ו בשבט, שהפך לסמל העיקרי של המועד בתרבות הציונית.
במאה ה-21 רבים בחברה הישראלית נוהגים לציין את ט"ו בשבט כמעין חג טבע ומרבים לעסוק בו באיכות הסביבה.
המקור הראשון שבו מוזכר ט"ו בשבט הוא המשנה, במחלוקת בין בית הלל לבית שמאי לגבי זמנו של ראש השנה לאילן – אחד בחודש שבט או חמישה עשר בו:
בתלמוד הבבלי מובא הסבר לעמדת בית שמאי:
ה"תקופה" הנזכרת היא תקופת החורף, שאותה הגדירו חז"ל כחודשי טבת, שבט ואדר.
פירוש הדבר שלפי חלוקת התקופות, באחד בשבט טרם עברה מחצית מתקופת החורף.
לדעת בית שמאי, אף על פי שרוב החורף לא עבר, מספיק שירדו רוב הגשמים כדי לשייך את הפירות הצומחים מעתה לשנה חדשה.
גם בפירושו של רש"י נראה כי משעברו רוב גשמי השנה, מתחיל העץ בתהליך הצמחת הפרי: על פי דעה זאת, הפירות שאנו רואים על האילנות מזמן זה ודאי גדלו בכוח גשמי השנה החדשה, ולכן הם פירות חדשים שיש לשייכם לשנה נפרדת מהפירות שחנטו לפני כן.
בתלמוד הירושלמי מופיעים טעמים דומים:
לעומת זאת, בית הלל סבורים שיש להתחשב באופן עקרוני גם בגשם וגם בחום השמש.
רק בחמישה עשר בשבט רוב תקופת טבת כבר חלפה, ואף שאלו עדיין ימי קור, ניתן לומר שהטבע קרוב יותר לאביב מאשר לסתיו.
בקביעת התאריך ט"ו בשבט ישנה גם הקבלה הופכית לט"ו באב, שבו סיימו בכל שנה את כריתת העצים עבור בית המקדש, מכיוון שמאותו יום ואילך תש כוחה של החמה וכבר ניכרה לחות בעצים שנגדעו, שאיימה לפסול אותם לשימוש במזבח.
על פי מגילת תענית, מסיבה זאת התקיים בט"ו באב יום קורבן עצים.
בתלמוד הבבלי מופיעה ברייתא המעלה אפשרות שרבי עקיבא לא הכריע במחלוקת הלל ושמאי ביחס לקביעת התאריך, ונהג לחומרה לשיטת שתי הדעות: .
עם זאת, האמוראים לא קיבלו אפשרות זו.
אף על פי שכל ראשי השנים האחרים חלים בראש חודש, הרי כבמרבית המקרים שבהם יש ויכוח בין בית הלל לבית שמאי, נקבעה לבסוף ההלכה כבית הלל.
לתאריך זה השלכות כמעט לכל המצוות התלויות בארץ ובכלל זה: ערלה, ביכורים, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני, מעשר עני, ולחלק מהדעות אף שביעית.
לדוגמה כפי שמסביר הרמב"ם בספרו "משנה תורה":
התורה קובעת כי בשלש השנים הראשונות לנטיעת האילן, פירות האילן נחשבים לערלה והם אסורים באכילה ובהנאה.
בשנה הרביעית לפירות יש מעמד מיוחד: נטע רבעי, מותר לאכול את הפירות בטהרה בירושלים (בזמן שבית המקדש קיים) או לחלופין להמיר את קדושת הפירות בכסף המיועד לרכישת מזון לאכילה בטהרה בירושלים, ואז הפירות שנפדו בכסף הופכים לחולין.
החל מהשנה החמישית, פירות האילן מותרים באכילה.
בהלכות ערלה ונטע רבעי, יש להבדיל בין ראש השנה לנטיעה, לבין ראש השנה לפירות האילן.
היום הקובע למניין שנות האילן הוא ראש השנה, א' תשרי, אבל בהקשר לפירות, היום הקובע הוא ט"ו בשבט.
זאת אומרת שפרי שישנו למשל בתשרי על העץ הוא למעשה פרי של השנה הקודמת שהסתיימה לפני תשרי.
אבל פרי שמופיע בעץ מט"ו בשבט ואילך הוא פרי של השנה החדשה, שהתחילה בתשרי.
לכן, פירות אילן שחנטו לפני ט"ו בשבט של השנה הרביעית, עדיין נחשבים לערלה, ואם הם חנטו בשנה החמישית לפני ט"ו בשבט, הם נחשבים לנטע רבעי.
מצוות הבאת ביכורי הפירות לבית המקדש לאחר שסומנו כפרי בכור עם הבשלתם בראשונה בימי האביב והקיץ, התקיימה מחג השבועות ועד לחג הסוכות ולמאחרים גם עד חג החנוכה.
אבל חכמים למדו שאין מביאים ביכורים משנה על חברתה.
כלומר שלא מערבבים בהבאת הביכורים פירות שגדלו בשנה החדשה עם פירות שגדלו לפני ט"ו בשבט שהם פירות שנה ישנה.
התורה מחייבת להפריש תרומה גדולה (כ-2% מהיבול) לכהן ומעשר ראשון (כ-10% מהיבול) ללוי.
חכמים למדו שאין להפריש תרומה/מעשרות מיבול שנה אחת על יבול שנה אחרת.
התאריך המפריד בין השנים לעניין פירות האילן, הוא בט"ו בשבט:
במחזור 7 שנים, בשנים א, ב, ד, ה - לאחר הפרשת התרומה ומעשר ראשון, מפרישים מעשר שני, שנאכל לבעלים בטהרה בירושלים.
בשנים ג, ו - מפרישים במקום מעשר שני - מעשר עני שניתן לעניים.
השנה השביעית היא שמיטה, ובה אין מפרישים כלל תרומות ומעשרות.
התאריך הקובע מעבר בין השנים לעניין מעשרות פירות האילן הוא ט"ו בשבט:
בפירושו למסכת ראש השנה, פוסק רבנו חננאל שהתאריך הקובע לעניין קדושת פירות שביעית הוא ט"ו בשבט:
לעומתו, פוסק הרמב"ם שלעניין שביעית, התאריך הקובע לכל דבר ועניין הוא א' בתשרי.
פירות שחנטו לפני א' בתשרי של השנה השביעית, הרי הם חולין, ואילו פירות שחנטו בין א' בתשרי של השנה השביעית לבין כ"ט באלול של שנה זו קדושים בקדושת שביעית:
במקורות חז"ל לא נזכר ט"ו בשבט במפורש כיום שמחה או כמועד, מלבד מה שצוין כראש שנה לאילן.
גם בתקופת הגאונים לא נמצאו אזכורים של יום זה כיום שמחה, לא בכתבי גאוני בבל ואף לא במדרשים הארץ-ישראליים או בפיוטיהם של חשובי הפייטנים בני התקופה.
ככל הנראה, גם אז הוא לא נתפס כמועד אלא כציון הלכתי בלבד.
בשל אופיו ההלכתי, נהגו תמיד לעסוק בו בלימוד מצוות התלויות בארץ.
ציונים ראשונים של ט"ו בשבט כיום בו יש רושם של חג עולים בתקופת הראשונים, בעיקר בנוגע לאיסור תענית והספד ואי-אמירת תחנון.
לוח שנה לשנת ד'תתמ"ח, שנמצא בגניזת קהיר, מציין את ט"ו בשבט כאחד החגים.
היו כנראה קהילות חריגות שציינו את ט"ו בשבט בחגיגיות מיוחדת בתפילה כבר בתקופת הגאונים.
בגניזת קהיר נמצאו באופן חריג שני פייטנים שכתבו קרובות י"ח לט"ו בשבט.
אחד מהם, ר' יהודה הלוי ברבי הלל, שחי כנראה סביב שנת 1000, חיבר ליום זה שתי קרובות חלופיות: "אדר נוזלי ישע תזיל להמוני" ו"ראש אמרתך אמת במללך".
על פי קרובות אלה שיער מנחם זולאי כי הייתה גם ספרות מדרשית לט"ו בשבט, שאבדה.
אולם, לדברי שולמית אליצור, פיוטים אלה ייחודיים ובאופן כללי נראה כי ט"ו בשבט לא נחשב בעיני מרבית הפייטנים כיום ראוי לציון.
מקור מסביבות שנת ד'תתק"י מביא בשם רב ניסים גאון איסור תענית והספד בט"ו בשבט, ואי-אמירת תחנון בו.
המקורות הבאים לכך מופיעים אצל יהדות אשכנז ויהדות צרפת בתקופת הראשונים.
בעניין תענית, מפורסמת תשובתו של ריצב"א שאין לגזור תענית על הציבור ביום חמישה עשר בשבט משום שהוא נקרא ראש השנה, כשם שבשאר ראשי השנים אין להתענות.
תשובה זאת הובאה לאחר מכן בבית יוסף ונפסקה בשולחן ערוך.
המנהג שלא לומר תחנון מובא, מלבד דברי רב נסים גאון, בשם רבנו שמעיה ולאחריו בספרי מנהגים אשכנזיים מבית מדרשו של מהר"ם מרוטנבורג.
משם הובא הדבר במהרי"ל שכתב:
בדברי מהר"ם ותלמידיו נזכר רק שאין אומרים תחנון בשחרית, אך כנראה נהגו לומר תחנון במנחה של ט"ו בשבט ובמנחה של היום שלפניו, וכך נוהגים בהרבה מקהילות מנהג אשכנז המערבי.
לעומת זאת, ב'ספר המנהגים' למהרא"ט הובא מנהג שלא לומר תחנון גם במנחה באותו יום וביום שלפניו, וכך התקבל במזרח אירופה וברוב הקהילות.
בוורמייזא ומגנצא לא קיבלו את המנהג והמשיכו לומר תחנון, אולם גם בהם היה היום יום שמחה.
ר' יוזפא שמש כותב שבוורמייזא ט"ו בשבט היה יום חופש לתלמידים והמלמדים היו מחלקים להם יין שרף ו"לעקאח" (עוגה).
אף שאינו נזכר בספרות המנהג שמחוץ לאשכנז (כגון שבולי הלקט ואבודרהם), המנהג שלא לומר תחנון בט"ו בשבט התקבל במהרה במרבית הקהילות, וכן הובא בבית יוסף ובשולחן ערוך.
החל מהמאה ה-16 לכל המאוחר נהגו להרבות בט"ו בשבט באכילת פירות האילן, ובפרט שבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל שמקורם באילנות (ענבים, תאנים, רימונים, זיתים, תמרים).
מנהג אכילת הפירות החל כנראה ביהדות אשכנז ובפרט בקהילות האשכנזיות בארץ ישראל ובאגן הים התיכון, ועם הזמן התפשט המנהג לרוב קהילות ישראל (למעט יהדות תימן לדוגמה).
המנהג לאכול גם מפירות ארץ ישראל הוזכר בחלק מספרי החסידות וכן ברישומים של מנהגי קהילות שונות.
המנהג הוזכר לראשונה בידי רבי בנימין הלוי אשכנזי, שהיה רב הקהילה האשכנזית בסלוניקי, במחזור לכל השנה כמנהג האשכנזים שהדפיס בסלוניקי בשנת ה'ש"י בערך.
אזכור מפורסם יותר של המנהג מאותה תקופה מובא בספר תיקון יששכר (חובר בשנת ה'רצ"ט והודפס לראשונה בשנת ה'שכ"ד) של רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, מחכמי מרוקו שהתיישב בצפת:
יש האוכלים פירות יבשים בהם דבלים, תמרים מיובשים, צימוקים, חרובים, שקדים ואגוזים למיניהם, בפרט אלו שמקורם בארץ ישראל.
אמנם אין עניין מיוחד לאכול דווקא פרות יבשים אך רווח השימוש בהם בט"ו בשבט.
כמו כן מרבית הפירות של שבעת המינים שבהן נשתבחה ארץ ישראל הם פירות קיץ בעוד שט"ו בשבט חל בחורף ולכן הדרך לצרוך אותם הייתה כפירות יבשים.
ב התגבש על ידי חכמי צפת מנהג אמירת ברכות ודברי תורה בשבח הארץ ותנובת העצים.
על פי הקבלה, אכילה מפירות האילן מקבילה לתיקון האדם מחטא עץ הדעת ולהתקדמותו בעולמות הרוחניים, ומטרתה "להשפיע את שפע הרמוז בעץ החיים".
לפי השקפה זאת, נקבע "סדר" מיוחד לט"ו בשבט, בהשאלה מליל הסדר של פסח.
הסדר כולל אכילת שלושים מיני פירות, שתיית ארבע כוסות יין, אדום ולבן, ואמירת פסוקים מהמקורות.
על פי ר' חיים ויטאל, תלמיד האר"י, מציינים שלושים מיני פירות העומדים כנגד עשר הספירות הקיימות בכל אחד משלושת העולמות:
עשרה שנאכלים מהם קליפה ותוך, כנגד עולם הבריאה.
עשרה שקליפתם נאכלת ותוכם נזרק, כנגד עולם היצירה.
עשרה שתוכם נאכל וקליפתם נזרקת, כנגד עולם העשייה.
המסורת הופצה לתפוצות על מנת להנחיל את אהבת הארץ ליהודי הגולה ולזרז את הגאולה.
המנהג קיבל ביטוי בעיקר ברחבי יהדות ארצות האסלאם וארצות הבלקן, כשכל קהילה מוסיפה מנהגים ומאכלים משלה לנוסח ה"סדר".
בהמשך התפשט המנהג גם בקרב תנועת החסידות והנוהגים על פי תורת האר"י.
לספר "חמדת ימים", התיאור הראשון בכתב של המנהג, צורף קונטרס ובו פירוט תוכן ושלבי הסדר.
על פי קונטרס זה נדפס ספר בשם (תיקון) "פרי עץ הדר", שזכה לתפוצה רבה מהמאה ה-18. גם כיום ישנם רבים החוגגים את ט"ו בשבט בארוחה חגיגית תוך קריאת "הגדה" מיוחדת לחג.
הבן איש חי תיקן סדר תפילה מיוחד לט"ו בשבט לזכות באתרוג מהודר לסוכות, על פי מסורת קדמונים של חכמי אשכנז.
על פי הרב אורי שרקי, המעשה המוזכר בתוספתא על רבי עקיבא שליקט אתרוג בא' בשבט ולדעת רבינא התאריך היה ט"ו בשבט, רומז על קשר נסתר בין אכילת פירות בט"ו בשבט כזמן הראוי לתיקון חטא עץ הדעת.
בכך שלקיטת האתרוג - שלדעת רבי אבא דעכו היה עץ הדעת - שהייתה חטא בא' בתשרי, נעשתה להיתר בראש השנה לאילן.
יש שנהגו לאכול את האתרוג מארבעת המינים של חג הסוכות האחרון.
בספר בני יששכר מובא מנהג להתפלל על האתרוג כסגולה להשגת אתרוג מהודר בשנה הבאה.
חלק מיהודי תוניסיה מכינים את מאכל הבסיסה ביום ט"ו בשבט.
כנראה, כי יום זה נועד להזכיר את הגעת האביב וחודש ניסן, ומנהג אכילת בסיסה בראש חודש ניסן, כסימן להתחלה חדשה ומבורכת וחנוכת המשכן.
יהודי סוריה נהגו לומר בבתי הכנסת את עשרת הדיברות ולאכול אורז בחלב.
יהודי ספרד נוהגים להכין עשורא, דייסה חגיגית ועשירה בפירות.
בקהילת בבל נהגו סדר לפי הנוסח "פרי עץ הדר" עם שבעה פירות מהארץ.
בקהילת "בני ישראל" מהודו נוהגים לערוך בט"ו בשבט, בשדות או בטבע, את טקס ה"מלידה" - טקס "מנחת שלום", הפונה לאל ולאליהו הנביא בהודיה על הצלת אבותיהם בעת שיצאו לגלות בהודו, ועל ההבטחה כי צאצאיהם עוד ישובו לארץ ישראל.
מַלִידָה, הוא, מאכל של סולת בלולה, פירות העץ והאדמה ומיני בשמים, והוא מסמל את קורבן המנחה שנהג בבית המקדש.
בטורקיה ואיזמיר נהגו לקרוא מזמורי תהילים ביחד, ואכילת הפירות התקשרה לברכת הבית ויושביו ולשלום הבית.
ביוון-סאלוניקי נהגו לאכול חמין של עשורי, שהיה עשוי מגריסי חיטים מבושלים בשומן עם רגל פרה וערמונים, לשלוח משלוחי פירות לעניי העיר ולהעלות הצגה מיוחדת על סגולות הפירות.
בני הקהילה האפגנית ברכו על שבעת המינים בהם התברכה ארץ ישראל, הוסיפו שלל פירות, אגוזים ודגנים שנתברכה בהם אפגניסטן, ברכו על ארבע כוסות ונהגו לקרוא קטעי הסבר לפרי, מהמשנה או מהזוהר.
בני הקהילה שומרים על מנהגיהם הקדומים עד היום.
בירושלים ובצפת נהגו לפקוד קברי סנהדרין, להדר בסדר ולקטוף חרובים.
בקרב קהילות המגרב וחלק מעדות ספרד נהגו ללמוד משניות וזוהר הקשורות בארץ וביום זה.
ובהמשך תוקנו להם פרושים רבים הנילמדים בזמן הסדר כגון "פיתח הסמדר" של רבי קהילת לוב יעקב רקח, שצורף לנוסח "פרי עץ הדר" והגיע לקהילות רבות.
מנהגים בארץ ישראל בעת החדשה
בראשית ימי התנועה הציונית הפך ט"ו בשבט למועד המסמל את התחדשות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בתקופה זו הונהגו מנהגים חדשים ברוח הציונות, ביניהם מנהג נטיעת העצים שהפך לסמל העיקרי של ט"ו בשבט בתרבות הישראלית.
בשנת ה'תרמ"ד (1884) בחרו אנשי יסוד המעלה לנטוע את עצי הפרי של המושבה בט"ו בשבט.
באותה שנה ניטעו כ־1,500 עצי פרי ובהם אתרוגים ורימונים.
עליהם הוסיפו בימים הבאים כאלף עצים נוספים של זיתים, תאנים ותות.
על מאורע זה כתב בן המושבה:
בשנת ה'תרמ"ח (1888) פרסם המורה והסופר זאב יעבץ, במאמרו "על דבר חינוך ילדי האיכרים בארץ ישראל", תוכנית חינוכית שבה הציע בין היתר לציין בט"ו בשבט את "חג האילנות".
מאמר זה נשלח גם כתזכירים אל מיכאל ארלנגר, ממייסדי "כל ישראל חברים" ובית הספר החקלאי מקווה ישראל ויועצו של הברון אדמונד דה רוטשילד, וכן אל הברון רוטשילד עצמו.
בט"ו בשבט בשנת ה'תר"ן (1890) יצא זאב יעבץ עם תלמידיו מבית הספר בזכרון יעקב לנטיעות לכבוד היום.
אז לראשונה בוצעו הנטיעות בט"ו בשבט כפעולה חינוכית וחגיגית.
נימוקו של יעבץ למעשה זה:
לטענת שוהם, זוטא קיבל השראה לרעיון מ"יום העצים והיערות" שהיה נהוג בארצות הברית בשנים אלו.
בט"ו בשבט תרס"ז (1907) התקיים במקווה ישראל טקס הנטיעות הראשון, בהשתתפות 300 תלמידי בתי ספר שונים.
יוזמה זו נקלטה במושבות עבריות נוספות, ובשנת 1908 הכריזה הסתדרות המורים על ט"ו בשבט כ"חג הנטיעות".
בתל אביב חגגו את ט"ו בשבט בתהלוכה של ילדי העיר כבר בשנתה הראשונה ב-1910, ברם מאחר שבאותה שנה הייתה שנת שמיטה, נשאו הילדים זרי פרחים במקום שתילים.
חגיגות ט"ו בשבט הראשון בארץ תחת השלטון הבריטי נערכו בינואר 1919. רונלד סטורס, מושל ירושלים, יחד עם דוד ילין פנו למיס אנני לנדאו כדי לארגן יחד עם ראשי בתי ספר נוספים בירושלים חגיגת נטיעות על הר הצופים, היכן שעתידה הייתה לקום האוניברסיטה העברית.
3000 תלמידים לבושים במיטב מחלצותיהם צעדו משער דמשק לכיוון הר הצופים, מלווים בתזמורת הצבא הבריטי.
את 500 שתילי העצים סיפקה קרן קיימת לישראל.
עם הזמן נהייתה קרן קיימת לישראל לשותפתה העיקרית של מערכת החינוך ולימים גם של הרשויות המקומיות בארגון טקסי הנטיעות בט"ו בשבט.
דוגמה לרושם הטקסי שיש בנטיעות אלו מובע בשיר העממי "כך הולכים השותלים":
החל משנות העשרים של המאה העשרים, נקודת נטיעה מרכזית של ראשי התנועה הציונית הייתה מוצא, שם נערכו טקסי נטיעות בסמוך לעץ ברוש אותו נטע הרצל בדרכו חזרה מירושלים ליפו, ב-2 בנובמבר 1898 (י"ז בחשוון תרנ"ט).
ב-1920 היו אלה יו"ר ועד הצירים מנחם אוסישקין והנציב העליון הבריטי, היהודי סר הרברט סמואל ולצידם כ-3,000 ילדים אשר נטעו כ-500 שתילים.
גם לאחר קום המדינה חודשה מסורת הנטיעה הסמלית באתר על ידי נשיאי המדינה ובמקום נטעו עצים מהנשיא זלמן שזר ועד לנשיא חיים הרצוג.
חלוקת התעודות הראשונות ב, למסיימי המחזור הראשון בשנת תרצ"ב (1932), התקיימה יום לאחר ט"ו בשבט שחל בשבת.
גם כיום נהוג במערכת החינוך לחלק את תעודות מחצית השנה בט"ו בשבט או בסמיכות לו.
עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל (ועוד בטרם הההכרזה על הקמת המדינה), בהנחיה מיוחדת מקק"ל, ניטע בט"ו בשבט תש"ח, בדגניה א', "עץ המדינה".
העץ שנבחר היה ברוש, לזכר הברוש שנטע הרצל בארזה שבהרי ירושלים.
בבית השורשים של "עץ המדינה" הושמה מגילה המתעדת את הלך הרוח ביישוב הציוני באותה תקופה:
שנה לאחר מכן, בשנתה הראשונה של מדינת ישראל, בט"ו בשבט תש"ט (14 בפברואר 1949), התקיימה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים הישיבה הראשונה של האספה המכוננת.
רוב הנבחרים הגיעו מהשפלה ועצרו בדרכם לירושלים בשער הגיא לטקס נטיעת עצים.יוסף שפרינצק, שנבחר ליו"ר האספה המכוננת והכנסת הראשונה, אמר בנעילת הישיבה באותו יום:
מאותה שנה, הייתה נטיעת עצים באתרים שונים בירושלים ובסביבתה לחלק ממסורת חגיגות יום-ההולדת של הכנסת.
בימי היישוב וראשית המדינה, בנוסף לנטיעות הנרחבות, הופקו כרזות קרן קיימת לישראל בסימן גאולת הארץ ומוטיבים דומים.
התקיימו ברחבי הארץ נשפי תרבות, העלאת מחזות, יצירות ושירים ברוח החג, איסוף תרומות לקק"ל ולגופים לאומיים נבחרים נוספים.
פרסום שלטי חוצות, תכנים חינוכיים ולימודיים, ויצירת הגדות שונות לסדר ט"ו בשבט.
לאחר הקמת מדינת ישראל יזמו נגה הראובני, מייסד שמורת נאות קדומים, והמחנך אמנון ידין, איש התנועה הקיבוצית, "סדר ארץ ישראלי" לט"ו בשבט, המבוסס על רעיונות ציוניים ואהבת ארץ ישראל ונופיה, תוך שימוש בסמלים המופיעים בסדר המסורתי.
בסוף המאה ה־20 החלו גופים שונים, בהם: החברה למתנ"סים, הקיבוץ הדתי, משרד החינוך, קק"ל, בני עקיבא, וקהילות מהיהדות הרפורמית שבישראל, להדפיס הגדות לט"ו בשבט.
עם השנים, נוספו גם היבטים אקולוגיים מודרניים לתכני ההגדות.
בהקשר זה מקובל לצטט את המדרש:
בתחילת המאה ה־21 הפך ט"ו בשבט גם ליום ציון אקולוגי, ועוסקים בו הן בלימוד והן בפועל בפעילות אקולוגית.
גופים העוסקים בהגנה על החי והצומח, כגון החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע יחד עם משרד החינוך, הכריזו על ט"ו בשבט כחג שמירת הטבע.
ט"ו באב (חמישה עשר בחודש אב) מצוין ביהדות כמועד בסימן פיוס, אהבה ונחמה בעם ישראל.
יום זה חל זמן קצר לאחר ימי בין המצרים, במהלך תקופת "שבע דנחמתא" - שבעה שבועות של נחמה.
המשנה במסכת תענית מתארת את ט"ו באב בימי קדם כיום טוב שבו היו בני ישראל לובשים בגדי לבן שאולים כדי שלא לבייש את מי שאין לו בגדים נאים, ובנות ישראל היו יוצאות לרקוד בכרמים כדי למצוא חתן.
תאריך זה בולט במיוחד לאור המשפט שם: "לא היו ימים טובים לישראל כחמישה-עשר באב וכיום הכיפורים" ().
חז"ל מנו סיבות היסטוריות שונות לחג זה, והיו מן החוקרים שהציעו סיבות הקשורות לאורח החיים החקלאי באותם ימים.
לאורך שנות הגלות השתמר זיכרונו בהלכה כיום שלא אומרים בו תחנון, ועל פי תורת הסוד מגבירים בו את לימוד התורה.
ט"ו באב מופיע במשנה בסוף מסכת תענית, בה מתואר החג כיום טוב השווה במעמדו ליום הכיפורים.
בתלמוד הבבלי מוסיפים בנושא שאילת הבגדים:
ברייתא שהובאה בגמרא מרחיבה בתיאור המעשה:
בתלמוד הבבלי מונים חז"ל שישה אירועים שהתרחשו בתאריך זה:
יום שכלו בו מתי מדבר;
יום שהותרו שבטים לבוא זה בזה;
יום שהותר שבט בנימין לבוא בקהל;
יום שפסקו לכרות עצים למערכה;
יום שביטל הושע בן אלה את הפרוסדאות (שומרי גבול) שהושיב ירבעם בן נבט על הדרכים לירושלים;
יום שניתנו הרוגי ביתר לקבורה.
על פי המסופר בפרשת שלח-לך, חטא המרגלים אירע בשנה השנייה לנדודים במדבר, וכעונש נגזר על בני אותו דור כי ימותו במדבר ולא ייכנסו לארץ.
על פי המדרש, היה זה בתשעה באב.
המדרש מתאר כי בני ישראל חפרו לעצמם קברים בכל שנה לאחר מכן, ובתשעה באב שכבו בקברים וחיכו למותם.
מדי שנה היו שמתו בקברם, ואלו שנותרו בחיים ידעו שקיבלו שנה נוספת לחיות.
בשנה הארבעים לנדודים במדבר אף אחד לא מת בקברו, על כן המשיכו בני ישראל להיכנס לקברים בלילות הבאים במחשבה שאולי טעו בחישוב התאריך.
משהגיע ט"ו באב, ליל ירח מלא, הבינו שתשעה באב עבר בוודאות והעונש תם.
ביום זה חזר ה' לדבר אל משה בחיבה והורה לו להתחיל לכבוש את ארץ ישראל (עבר הירדן).
כל ל"ח שנה שהיו ישראל נזופים בעקבות חטא המרגלים, לא נתייחד עמו הדיבור בלשון חיבה, פנים אל פנים וישוב הדעת.
לכן עשו אותו היום יום טוב ומשתה ושמחה על הדיבור שחזר למשה, המגלה על אהבת ה' לעמו.
אירועים אלו היו סימן מובהק לסיום גזירת הנדודים ותחילת ההכנות לכניסה לארץ ישראל.
בהקשר לכך סובר ר' צדוק הכהן מלובלין שלמעשה "החג מימים ימימה" היה חג של שבעה ימים שהחל בתשעה באב ויומו השביעי היה ט"ו באב.
הותרו שבטים לבוא זה בזה
בפרשת מסעי מסופרת פנייתם של בני שבט מנשה למשה, בשל החשש שתיגרע נחלתם.
זאת לאחר שאושרה בקשתן התקדימית של בנות השבט, בנות צלפחד, לרשת את נחלת אביהן שלא הותיר אחריו בנים.
בתשובה הוחלט כי הן יינשאו לבני שבטן בלבד כדי שנחלתן לא תעבור לבעלותו של שבט אחר.
בעקבות זאת הוחלט כי כלל זה יחול בעתיד על כל בת שיורשת נחלה.
נראה שמצב זה התעצם והתפתח לכדי נורמה כללית של הימנעות השבטים מלהתחתן אלה באלה, תופעה שתרמה לבידול ולמתח בין השבטים.
לדוגמה, יש שפירשו כי יפתח הגלעדי מתואר במקרא כמוכר בציבור בתור בן אישה זונה רק משום שאמו התחתנה עם בן לשבט אחר בניגוד למקובל באותם ימים.
לאחר כיבוש הארץ, התיישבות השבטים בגבולותיהם ועיצוב צביונם, עמדו חכמים על התקנה המדויקת, , להן בלבד, ובט"ו באב הכריזו כי התקנה חלה רק בדורם של באי הארץ ויש לבטלה לאלתר.
הותר שבט בנימין לבוא בקהל
ביום זה הותר לכל שבטי ישראל להתחתן עם שבט בנימין, לאחר שבני השבט הוחרמו בגלל חלקם בפרשת פילגש בגבעה.
לאחר מלחמת האחים שניצתה בין השבטים בעקבות פרשת פילגש בגבעה, נשבע העם שלא ייתנו לבני בנימין לשאת נשים משאר שבטי ישראל.
השבטים הצטערו על השבועה בשל השלכותיה אך לא יכלו להפר אותה ולתת לבני בנימין את בנותיהם מיוזמתם.
פתרון המצב היה הצעה שצעירי בנימין הרווקים יכנסו לנחלת שבט אפרים ויגיעו אל כרמי שילֹה, העיר המרכזית בארץ ישראל באותה תקופה, בחג שהיה נהוג שם "מימים ימימה", יחטפו בנות זוג מבין המחוללות שם וייקחו אותן כנשותיהם אל ביתם בנחלת בנימין.
מהתיאור בתנ"ך נראה שמדובר על חג הקשור לכרמים, כנראה בקשר לבציר.
ישנם המזהים חג זה כיום ט"ו באב, שחל באמצע תקופת הבציר הנמשכת בין תמוז לאלול.
קשר בין כרמים לאהבה בולט גם במגילת שיר השירים: ; .
כמו כן, פתגם חז"ל ענבי הגפן בענבי הגפן.
חגיגות בכרמים מופיעות גם במקומות נוספים בתנ"ך, אולם הייחוד של שילה באותם ימים היה היותו המרכז הרוחני של האומה, שבו שכן משכן שילה על פי המסורת במשך 369 שנים, לאורך מרבית תקופת השופטים.
ביום זה סיימו בכל שנה את כריתת העצים לבית המקדש, עבור המערכות שעל מזבח העולה.
הסיבה לכך היא שמיום זה ואילך פוחת כוחה של החמה באופן שכבר ניכרת לחות בעצים, הגורמת לחשש שיהיו בהם תולעים הפוסלות אותם למזבח.
מספר הסברים ניתנו לשמחה על כך.
רשב"ם בבבא בתרא כותב שהשמחה היא על השלמת המצווה, כפי שחוגגים בסיום לימוד מסכת בגמרא וכדומה.
רבנו גרשום מאור הגולה כותב שהשמחה היא על כך שאין צורך לעבוד בכריתת עצים וניתן להקדיש יותר זמן ללימוד תורה.
הגמרא גם מציינת את ט"ו באב כיום שממנו והלאה הלילות מתארכים ויש אפשרות להגביר בהם לימוד תורה ועל כך השמחה.
היו גם שכתבו שהשמחה היא על שהעצים לא ייכרתו.
הגמרא גם מביאה את דברי רב מנשיא: וקרו ליה יום תבר מגל - הערוך מפרש ש"יום תבר מגל" הוא "יום שבר הקרדום" – המתייחס לחגיגת הפסקת כריתת העצים למערכה וכן מפרש רש"י בגמרא תענית.
החוקר בריל ערער על פרשנות הערוך הכוללת 'מגל' ו'קרדום' בעניין אחד ויצא לחדש טעם נוסף לחג, שיום תבר מגל הוא יום חגיגת סיום הקציר, שהיה לדבריו חג חקלאי קדום.
יום זה נקרא גם 'יום עצי הכהנים' לפיכך ביום זה היה איסור כללי לעשות הספד ותענית (מגילת תענית).
הוא היה שונה מתשעת ימי נדבת עצים לבית המקדש, והתייחד בכך שבו נתנו אפשרות לתרום גם לכהנים וללווים וכל מי שאינו יודע לאיזה שבט הוא שייך..
הרב אריאל כתב שישנה השפעה לכך שהיום היה מיוחד לקבל עצים מכלל העם, לכך שרבים עלו לרגל וכבר הביאו וחגגו עם קרבנות יחיד ושאר נדבות למקדש.
בוטלו שומרי הגבול בדרך לירושלים
ירבעם בן נבט, מלך ישראל שפילג את ממלכת ישראל המאוחדת, חשש מהתערערות שלטונו וחזרת נתיניו לבית המקדש בירושלים שבממלכת יהודה.
כדי לשמר את כוחו, הוא קבע שומרי גבול שימנעו מבני ממלכתו לעלות לרגל לירושלים.
מצב זה נשמר במשך דורות, עד שמלך ישראל הושע בן אלה ביטל את החוק והכריז כי כל הרוצה לעלות לירושלים – יעלה.
בכך התאפשר לבני ממלכת ישראל לחגוג את שלושת הרגלים בירושלים עם בני ממלכת יהודה, לראשונה מאז פיצול הממלכה המאוחדת.
אחד האסונות שאירעו לעם ישראל בתשעה באב היה מפלתם של לוחמי ביתר במרד בר כוכבא.
לאחר הקרבות, לא הובאו הרוגי ביתר לקבורה בשל פקודה של הקיסר הרומי אדריאנוס, ובמשך שנים היו הגופות תלויות סביב לכרם ענק ודמם זב לדשן את הענבים.
לבסוף עלה לשלטון קיסר אחר, ובט"ו באב הורה כי היהודים רשאים להביאם לקבורה.
חז"ל מציינים גם שבאופן נסי גופותיהם של הרוגי ביתר עוד לא נרקבו בשעת קבורתם, על אף שמתו זמן רב קודם.
בשל כך תיקנו חכמי יבנה את ברכת הטוב והמטיב, הנאמרת על שמועה טובה, מכיוון שהטיב להם ה' פעמיים: שמר את גופותיהם ודאג לקבורתם בכבוד.
היו ששיערו שט"ו באב היה חג חקלאי קדום.
יעקב בריל, בן המאה ה-19, ייחס את החג לסיום הקציר.
לעומתו, יש הסוברים שט"ו באב היה חג הבציר.
אפרים הראובני וחנה הראובני ייחסו את החג דווקא להתחלת פריחת החצב והבשלת הזיתים.
לטענתם, הכרמים בשילה הם כרמי זית ולא כרמי ענבים, שכן אלו יותר מתאימים למארב לחטיפה.
אפרים וחנה הראובני מציינים שזמן ט"ו באב מתאים לחג בגלל ההפוגה בעבודות החקלאיות, בין עונת הבציר והקטיף לעונת האסיף והחריש.
הרב ישראל אריאל העלה השערה כי בט"ו באב היה מעין "רגל רביעי" שבו הביאו את הביכורים מפירות הגפן והתאנה.
כמו כן הוא טוען כי המדרש על אלקנה העולה למשכן שילה פעם נוספת על שלושת הרגלים מתייחס לט"ו באב.
לדבריו, קשר בין מנהגו של אלקנה לחג הקדום נרמז גם בלשון הכתוב: , בדומה לתיאור המקראי של החג בפרשת הצלת שבט בנימין, .
יש מפרשים שציון ט"ו באב נובע מהיותו היום האחרון בשנה לעניין איסור ערלה.
לפי המשנה, ראש השנה לנטיעות חל בא' בתשרי.
עם זאת, צריך למנות שבועיים נוספים הנדרשים להשרשת העץ באדמה, וחודש נוסף מזמן השרשתו כדי שייחשב לו שהתקיים בשנה החולפת בפני עצמו.
פירוש הדבר שכל עץ שניטע לפני ט"ו באב, פחות משישה שבועות לפני א' בתשרי, ייחשב בתשרי לבן שנתיים, לעומת כל נטיעה שתתקיים לאחר ט"ו באב ותיחשב לנטיעה של השנה החדשה.
מסיבה זאת אפשר להניח שט"ו באב היה חג של נטיעות, ולכן כשאמרו חז"ל "לא היו ימים טובים לישראל כט"ו באב" אפשר שהתכוונו הן לשמחת השידוכים והן לשמחת הנטיעות החדשות.
ט"ו באב הוא היום המקביל בלוח העברי והקשור בהופכיותו האסטרונומית לתאריך ט"ו בשבט, שהוא ראש השנה לאילנות, הנחוג מאז המאה ה-20 גם בנטיעת אילנות.
פירושים שונים נאמרו לגבי המכנה המשותף לששת האירועים שציינו חז"ל.
יש אומרים שכולם מתקשרים לאהבה ואחדות ישראל ובכך מהווה ט"ו באב תיקון של תשעה באב, בו נחרב בית המקדש בגלל שנאת חינם.
פירוש נוסף הוא שכל האירועים מביעים נחמה ותיקון של מצב קשה.
דוגמה לכך ניתן לראות בפיוט יוצר לט"ו באב מימי הביניים:
בספרי הקבלה, המוסר והחסידות מצוין יום זה כיום תחילה וראש לימי הדין.
חסידים ואנשי מעשה מתחילים לעשות בו את חשבון הנפש, וכן לאחל כתיבה וחתימה טובה כפי שנהוג בדרך כלל החל מראש חודש אלול.
מסורת חסידית קדומה מייחסת זאת לבעש"ט:
אחד הסימנים לסדר זמנים זה הוא זיהוי ראש השנה עם יום בריאת האדם.
מכיוון שהאדם נוצר ביום השישי לבריאה, משתמע מכך שכ"ה באלול הוא היום הראשון לבריאת העולם.
חז"ל מציינים ש-40 יום קודם יצירת הוולד מכריזים בשמים .
מכיוון שט"ו באב חל 40 יום לפני כ"ה באלול, רואים בו מעין יום לקביעת גורלו וזיווגו של העולם.
המשנה המדברת על ט"ו באב מביאה ראיה מהמקרא למעלת היום מפסוק בשיר השירים: .
ר' צדוק הכהן מלובלין מפרש שהמשנה מתכוונת לרמוז שבית המקדש השלישי עתיד להיבנות בט"ו באב.
לדידו כפי ששאר אסונות ט' באב הגיעו לתיקונם בט"ו באב (מתי מדבר, חורבן ביתר), כך גם הבית שנחרב בט' באב ייבנה בט"ו באב.
לדבריו מובן מדוע אף על פי שבטלה מגילת תענית ואין שמחים היום על ישועות שהיו בזמן המקדש, בכל זאת ט"ו באב נשאר גם היום, שכן שאר ימי השמחה עוסקים בשמחה שהתקיימה בעבר ובטלה עם חורבן המקדש, אבל ט"ו באב הוא יום שמחה על בית המקדש שייבנה בעתיד.
בהקשר לכך יש לציין את מה שנאמר בנבואות הנחמה על ירושלים:
על כך דרשו בגמרא: .
נישואין בעם ישראל נקראים גם הקמת בית, כלומר מקום שיש בו אפשרות להשראת שכינה.
לכן בכל חופה מזכירים בימינו את חורבן ירושלים בקריאת הפסוק אם אשכחך ירושלים, המסתיים במילים .
בכך מתבלט שוב הקשר בין עריכת חופות לבין ט"ו באב, כפי שאמרו חז"ל
בזמן המשכן והמקדש היו נוהגים ביום זה שמי שאין לו אשה, הולך לחפש לו אשה במחולות של בנות ישראל בכרמים.
בטעם הדבר מבאר הבני יששכר שהיות שביום זה התגלתה האהבה שבין הקב"ה לרעייתו עם ישראל, בכך שנמחל חטא המרגלים, וחזר הדיבור למשה בחיבה, לכך היו מחפשים שידוך ביום זה, שכן זיווג שלמעלה (הקב"ה וכנס"י) הוא כנגד זיווג שלמטה (איש ואשה).
לפי פירוש משנת ארץ ישראל, ריקוד זה היה חלק מנוהג נפוץ שבלילות הקיץ היו נשארים בכרם כדי להגן על היבול והיין שבגת, והיו עורכים ריקודים בלילה ליד הכרם.
כיום נוהגים ביום זה לעשות תפילות לשידוכים.
מכאן הגיע נוהג לקרוא ליום זה חג האהבה, אף על פי שבמקור הכוונה לאהבת ה' לרעייתו עם ישראל.
ט"ו באב מצוין באי אמירת תחנון בתפילה כבשאר ימי החגים וימים שיש בהם קצת שמחה, ויש איסור תחנון והספד.
במנהגי עדות שונות ניתן למצוא זכר ליום זה בתקנות קהילה שונות הקשורות לענייני שידוכים וחתונות כגון בהשתדלות מיוחדת להכנסת כלה, וכן תקנות נוספות או כינוסי קהילה.
דוגמה לריבוי חתונות ביום זה ניתן לראות בסיפורו של ש"י עגנון "בשעה אחת", המספר על עיירתו בוצ'אץ' במחצית השנייה של המאה ה-19, ובו מתואר ט"ו באב כיום שהרבו להעמיד בו חופות.
בתלמוד הבבלי מופיע כי ביום זה הלילות מתחילים להתארך ("תשש כוחה של חמה"), ומשום כך יש להוסיף בלימוד החל מיום זה - כיוון שהלילות הם זמן המסוגל ללימוד:
יודעי ח"ן ציינו את ט"ו באב כיום של קצת שמחה והגברת לימוד תורה: והיו מתחילים לעשות כבר בו את חשבון הנפש לקראת יום כיפור, וכן לאחל כתיבה וחתימה טובה.
בתקופת תנועת ההשכלה היהודית ובתקופת תחיית הלשון העברית והציונות אחריה, עלתה התייחסות ספרותית מחודשת לט"ו באב ולמחולות בכרמי ארץ ישראל, בתיאורים השואבים לרוב השראה מהמקורות הקדומים במסורת היהודית.
בתקופת העליות שלפני קום המדינה הייתה התייחסות ביום זה לעניינים חקלאיים ויישוביים, ומאחר שתקופת בציר הענבים בארץ נמשכת חודשים, היו שבחרו לחגוג את יום זה כחג יין ובציר ענבים.
ישנם יישובים בהם התכנסו מכל האזור לחגוג בריקודי עם.
בסיפורו של זאב יעבץ "חמישה-עשר באב בארץ-ישראל", שהתפרסם ב-1903 ב"אחיאסף", מתוארות חגיגות ט"ו באב במושבה ראשון לציון (שם היה החג כפול, שכן המושבה נוסדה בתאריך זה).
בשנת 1912 קרא הצבי של אליעזר בן-יהודה להתגברות ציון ט"ו באב כחג לאומי.
במהלך שנות ה-20 נערכו כינוסי נוער לכבוד היום.
בישראל, לאחר קום המדינה, חודש מעמדו של החג ונחוג באופנים שונים לפי סוג הציבור, בחלקם ניתן לראות בו גרסה ישראלית של יום ולנטיין (Valentine's Day; חג האהבה במסורת המערבית).
לחג זה יש עדנה גם בציבור הדתי, ונהוג לקיים בו אירועי פנויים ופנויות שונים וחתונות.
פתיחת הזמריה הראשונה (1952) נקבעה לט"ו באב, אולם בהמשך התקיים האירוע במועדים סמוכים ולאו דווקא ביום זה.
אחד האירועים המסורתיים בציבור החילוני, שהחל בשנת 1978, הוא ליל אהבה בצמח שעל גדות הכנרת, ובו מופעי זמר לקהל חוגגים גדול.
מאז שנת ה'תשס"ט מתקיים בשילה מדי שנה פסטיבל מחול לנשים, במחווה למסורת שהייתה נהוגה בימי קדם כמתואר בתנ"ך ובדברי חז"ל.
ט' היא האות התשיעית באלפבית העברי, ושמה טי"ת (טֵית).
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ט' נמנית עם חמש האותיות הלשוניות: דטלנ"ת.
מבחינה פונולוגית ייצגה האות ט' במקור עיצור מכתשי מלועלע, סותם, אטום (/tˤ/ :IPA).
עיצור זה הוא עיצור נחצי, כמו טא (ط) הערבית.
בפי דוברי העברית החדשה, היא מבוטאת כעיצור מכתשי, סותם, אטום (/t/ :IPA), כמו הגיית האות ת'.
ט' (טֵת=גלגל) באלפבית הפרוטו-כנעניט' באלפבית הפיניקיט' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ט' בערך E8, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D8.
בקוד מורס מיוצגת האות ט' באמצעות הרצף (משמאל לימין): -..
הוא ייצוגה של האות ט' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ט' באמצעות המילה "טיח".
באיתות בדגלי סמפור ט' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה לכיוון דרום־מערב ודגל שני הפונה לכיוון צפון־מערב.
בגימטריה ערכה 9, ובהתאם לכך כיתה ט' היא הכיתה התשיעית בבית הספר.
כשהאות ט' מופיעה בראש מספר פירושה 9,000, למשל: ט'תתנ"א הוא 9,851.
המספר 15 נכתב באופן חריג בצורה ט"ו, כדי להימנע מכתיבת אותיות המרכיבות את השם המפורש.
מסיבה דומה נכתב המספר 16 בצורה ט"ז.
בשפה עברית מודרנית שכיחות השימוש באות ט' היא כ־1.08% מכלל אותיות האלפבית העברי.
ט' הוא קיצור של המילה "טון".
חַתְּשֶׁפְּסוּת (1507 לפנה"ס – 1458 לפנה"ס בקירוב) הייתה המלכה החמישית בשושלת השמונה-עשרה של מצרים העתיקה, מהחשובות שבפרעוני מצרים.
היא הייתה האישה השנייה שידוע בוודאות שכיהנה כפרעה.
במהלך ההיסטוריה של מצרים העתיקה כיהנו עוד מספר נשים בתפקיד זה, אך משך שלטונן היה קצר יותר.
מינוייה ואופן שלטונה מעידים על עוצמתן של הנשים במצרים העתיקה, לפחות בקרב המעמד העליון.
האגיפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד תיאר אותה בתור "האישה הגדולה הראשונה בהיסטוריה המתועדת".
משמעות השם חתשפסות הוא "הבכירה שבנשות האצולה".
המלכה חתשפסות הייתה השליטה החמישית מהשושלת ה-18. היא הייתה בתם הבכורה של תחותמס הראשון ואשתו-אחותו למחצה אחמוסה .
בשנת 1490 לפנה"ס הוכתרה כאשת השליט תחותמס השני שהיה גם אחיה למחצה.
לאחר מותו בשנת 1479 לפנה"ס מונתה כעוצרת הממלכה עבור היורש המיועד תחותמס השלישי, שהיה אז בן עשר.
תחותמס השלישי היה בנו של תחותמס השני, אך לא מחתשפסות.
כשהגיע זמנו של היורש המיועד לשלוט, סירבה חתשפסות לפנות את מקומה והמשיכה בשלטון יחיד ללא בעל לצידה.
חתשפסות הודחה מהשלטון בשנת 1458 לפנה"ס.
עד אז היא ריכזה את השלטון בידיה ובשנת 1473 לפנה"ס מינתה עצמה כפרעה.
מעמדן של הנשים במעמד השליט במצרים היה חזק ומכובד, אך פרעה אישה היה דבר כמעט בלתי נתפס, שרק צירוף מקרים נדיר יצר אותו.
בראשית ימיה דמותה המפוסלת היא בדמות אישה, יפת פנים וגוף.
פסלים מאוחרים יותר מתארים אותה יותר ויותר בדמות גבר, ואפילו עם זקן, ולבושה לבוש גבר.
חתשפסות הקפידה על מדיניות לא לוחמנית פנימית וחיצונית, ופיתחה מסחר בינלאומי עם הפיניקים ועם ארץ פונת ולשם כך שיקמה את מערכת הדרכים.
בימיה שרר שלום, והיא התפנתה למפעלות בנייה גדולים להאדרת שמה.
בין היתר בנתה אובליסקים בכרנך, ופיארה את העיר נא אמון, שהייתה בירתה, ובה היא הקימה מקדש פאר לאל אמון.
מקדש זה עומד על תילו באתר דיר אל-בחרי, סמוך לעיר לוקסור של ימינו.
דמות מפתח בחייה של חתשפסות הוא סננמות' - אדם שהגיע מחוץ למעמד השליט, ועלה בזכות כשרונותיו לדרגת פקיד בכיר מאוד.
הוא היה אחראי על כל קומפלקס המקדשים בכרנך, והייתה לו כנראה השפעה רבה גם על הצבא.
אין ספק שחתשפסות הייתה קרובה אליו מאוד.
ייתכן שהוא המוח מאחורי רבים ממהלכיה, ומשערים שהיה רומן ביניהם.
קברו של סננמות' נמצא בסמוך לקברה של חתשפסות, למרגלות מקדש אמון המפואר בתבאי.
הקברים נמצאו ריקים, אולי כתוצאה של ניסיון למחיקת זכרה של חתשפסות לאחר מותה.
נראה כי חתשפסות לא רצתה לוותר על העוצמה והכבוד שהקנה לה מעמדה הרם.
בהתקרב מועד החלפתה על ידי תחותמס השלישי היא ניצלה את הזכות שניתנה בידה, להשתתף בטקסי האל אמון-רע, מהקדושים והחשובים באלים, בתוקף היותה פרעה.
אלו טקסים שספק אם אישה אחרת נכחה בהם.
היא התקרבה לכוהני הדת על מנת לבצר את מעמדה.
סמוך למועד ההחלפה החלו להופיע על קירות המקדשים ציורים, המראים את האל אמון-רע בא אל אמה של חתשפסות על מנת לבעול אותה.
האל בא בדמות אביה, תחותמס הראשון.
על ידי כך, קרוב לוודאי שבהסכמת כוהני האל אמון-רע, היא רמזה שסמכותה לשלוט היא סמכות אלוהית ולא סמכות זמנית.
אין עדויות על רצון או ניסיונות מצד חתשפסות לחסל את תחותמס השלישי או להיפטר ממנו באופן אחר, אך גם ייתכן שמעשה כזה היה בלתי אפשרי עבור חתשפסות, גם לו רצתה.
בכל אופן נראה כי חתשפסות נהגה בו באופן הוגן.
אחריתה של חתשפסות הייתה לוט בערפל עד אמצע 2007. נראה שבעלה השני היה תחותמס השלישי, בנה החורג, אשר היה חשד שהדיח אותה מכס השלטון בשנת 1468 לפנה"ס.
הוא החל במסע למחיקת כל זכר ממנה, כולל הרס והשחתה של דמויותיה ופסליה.
לאחר 22 שנים לשלטונה קם למצרים מלך חדש.
רוב פסליה וציוריה הושחתו באופן יסודי במסע למחיקת זכרה.
עד לאחרונה נהוג היה לחשוב שתחותמס השלישי נטר לה טינה או שנאה של ממש, הדיח או רצח אותה, ואז פעל למחיקת שמה מדפי ההיסטוריה.
היום מראות העדויות, כי מעשה מחיקת שמה החל רק 20 שנה לאחר מותה.
פעולה שכזו אינה מראה על חמת זעם של המלך.
נראה שמסיבה כלשהי חשוב היה לו לשכתב את ההיסטוריה, ולהפחית מעוצמתה האמיתית של חתשפסות.
גם מרשימות המלכים המסודרות של המצרים ודברי ימי השושלות נמחקה חתשפסות באופן מקיף.
בשנת 1922 נמצא בקרבת מקדש כרנך מצבור קבור של פסלים ועדויות רבים לימי שלטונה של חתשפסות.
ממצאים אלו מאכלסים כיום אגף שלם במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
בשנת 2007 המומיה של חתשפסות זוהתה באמצעות בדיקות דנ"א.
הקבר עצמו התגלה בשנת 1903, ונמצאו בו שתי מומיות של נשים.
המומיה הראשונה שהוצאה זוהתה כסיט רע, המינקת המלכותית של חתשפסות.
המומיה השנייה הושארה בקבר עד 1990, כשההשערה הייתה שמדובר בחתשפסות.
לאחר ההוצאה מן הקבר, למומיה נערכו בדיקות שהראו כי במותה עברה את גיל ה-50 וסבלה מעודף משקל.
מותה נגרם כתוצאה מסרטן העצמות והכבד, שהשפעתם התחזקה בעקבות סוכרת ממנה סבלה גם כן.
כמו כן סבלה מדלקת מפרקים ובעיות בשיניים.
במכל שנמצא לצד המומיה התגלה משכך כאבים, שהכיל חומר אשר שימוש ממושך בו עלול לגרום לסרטן או להרעלה.
מקדש הקבורה של חתשפסות הוא אחד ממוקדי התיירות הפופולריים ביותר באזור הקברים הפרעוניים שבעמק המלכים.
כיום המומיה שלה שוכן ב.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ו אלול היא פרשת כי תבוא.
– טבח ביהודי פלמה דה מיורקה
ה'תרנ"ז – נוסדה ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', האימפריה הרוסית, על ידי רבי שלום דובער שניאורסון במהלך חגיגות ה"שבע ברכות" של בנו יחידו רבי יוסף יצחק שניאורסון שהתחתן בי"ג אלול.
הישיבה הייתה "אם ישיבות חב"ד" שאף נקראו באותו שם: ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש
ה'תש"ז – הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל מפרסמת את תוכנית החלוקה
ה'תשל"ח – נחתמים הסכמי קמפ דייוויד
ה'תשמ"ג – הוקמה ההתנחלות מעלה חבר שבדרום הר חברון
ה'תרע"ג – מירה לובה, סופרת ילדים יהודית-אוסטרית (נפטרה בה'תשנ"ה)
ה'תרס"ו – שמעון אגרנט, שופט ונשיא בית המשפט העליון השלישי (נפטר בי"א באב ה'תשנ"ב)
ה'תש"ג – רבי שמואל יעקב קאהן, אדמו"ר חסידות תולדות אברהם יצחק
ה'תשי"ט – גלי בהרב מיארה, עורכת דין ישראלית המכהנת כיועצת המשפטית לממשלה
ה'תשל"ג – מזור בהיינה, חבר הכנסת ה-17 מטעם מפלגת ש"ס
ה'תקמ"ז – רבי יעקב קופיל חסיד, אבי שושלת קוסוב-ויז'ניץ
ה'תרע"ה – רבי נחמן בטיטו, הראשון לציון, ממנהיגי הקהילה המערבית בירושלים
ה'תרצ"ה – יצחק ליב גולדברג, נדבן ופעיל ציוני ליטאי, ממייסדי חברת הכשרת הישוב וגואל אדמות הר הצופים.
ה'תש"א – הרב חנוך אייגש - רבה האחרון של וילנה
י"ד באלול – ט"ז באלול
היום הראשון של חג הסוכות
סוף עונת החום ותחילת עונת הזרע
ה'ת"ר – הקמת חסידות איזביצה על ידי רבי מרדכי יוסף ליינר, תלמידם של רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי מנחם מנדל מקוצק
ה'תרנ"ט – הצאר ניקולאי השני מצווה על גירוש היהודי רוסיה מהערים הגדולות של האימפריה הרוסית
ה'תש"ד – מרד האסירים במחנה ההשמדה סוביבור: 14 אנשי אס אס ושומרים אוקראינים נרצחים בידי מחתרת שפעלה במחנה, ולמעלה מ-300 אסירים מצליחים להימלט מהמחנה
ה'תש"ה – מרד ורשה מסתיים בכניעת הכוחות הפולניים
ב'ק"ח – יעקב אבינו (על-פי המסורת)
ה'תרנ"ה – משה שרת, ראש הממשלה השני (נפטר ה'תשכ"ה)
ה'תרנ"ז – אורי צבי גרינברג, משורר עברי (נפטר ה'תשמ"א)
ה'תשל"ה – אלכס אברבוך, קופץ במוט ישראלי
ה'תשמ"ז – עידן יניב, זמר ישראלי
– יעקב אבינו (על-פי המסורת)
ה'תקמ"ח – רבי יצחק אייזיק הכהן כץ מתלמידי המגיד ממזריטש (נולד ה'תקי"ג)
ה'תרנ"ה – רבי מרדכי לייפער, האדמו"ר מנדבורנא
ה'תרפ"ו – הרב מאיר אריק רבן של יאזלוביץ וטרנוב (טארנא) שבגליציה, מגדולי רבני גליציה (נולד ב-ה'תרט"ו)
ה'תש"ד – שאול טשרניחובסקי, רופא ומשורר עברי (נולד ה'תרל"ה)
ה'תשמ"ו – המשוררת יונה וולך (נולדה ה'תש"ד)
ה'תשס"ח – ישראל סגל, עיתונאי וסופר ישראלי (נולד ה'תש"ד)
ה'תשס"ח – הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, דיין, הרב הראשי לישראל (ה'תשמ"ג עד ה'תשנ"ג) וראש ישיבת מרכז הרב.
י"ד בתשרי – ט"ז בתשרי
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ו חשוון היא תמיד פרשת וירא.
חג האסיף בממלכת ישראל – בשונה מממלכת יהודה שבה חל החג חודש קודם בחודש השביעי (תשרי), בהתאם לכתוב בתורה, בממלכת ישראל נחוג החג בחודש השמיני (חשוון).
אחד ההסברים המוצעים לכך הוא העובדה כי בממלכת ישראל, הצפונית לממלכת יהודה, האקלים קר יותר ולתבואה לוקח זמן רב יותר כדי להבשיל.
ה'תרע"ח – הכוחות הבריטיים כובשים את באר שבע מידי הצבא העות'מאני במסגרת מלחמת העולם הראשונה
ה'תשס"א – סדרת התקפות ירי של מחבלים על כלי רכב סמוך לצומת המשטרה הבריטית ליד עפרה, בדרך לנווה צוף.
שרה לישה, מורה באולפנא במעלה לבונה נרצחה, וכן שני חיילים בהסעה צבאית: עמית זאנה ואלעד ולרשטיין, בין הפצועים מנכ"ל האולפנא.
ה'תשפ"ד – מבצע ראשית האור שבו חולצה חיילת מרצועת עזה
ה'תש"ח – רוני דניאל, כתב ופרשן לענייני צבא וביטחון (נפטר ב-ה'תשפ"א)
ה'תשט"ו – בנימין אלון, רב, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל
ה'תשי"ח – אסתרינה טרטמן, חברת כנסת מישראל ביתנו
ה'תשל"א – אריאל אטיאס, מראשי מפלגת ש"ס וחבר הכנסת ושר מטעמה
ה'תשל"ז – ליאור נרקיס, זמר ישראלי
– על פי המסורת, מתתיהו בן יוחנן כהן גדול
ה'תקצ"ד – רבי לייב בעל הייסורים, מגדולי תלמידיו של בעל התניא
ה'תס"ב – רבי אלעזר קאליר, רבה של קולין, ומחבר "אור חדש" (נולד בה'תצ"ח).
ה'תרמ"ב – רבי שמואל פרנקל, בעל ה"אמרי שפר".
ה'תש"ב – רבי יעקב ישראל רבינוביץ מחרסון, האדמו"ר הראשון בתל אביב ומחבר הספר "שארית יעקב" (נולד ב-ה'תר"ם)
ה'תשי"ד – הרב אברהם ישעיהו קרליץ, הידוע בכינויו על שם ספרו, החזון איש (נולד ב-ה'תרל"ט)
י"ד בחשוון – ט"ז בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ו כסלו היא פרשת וישב, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת וישלח אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
יום תענית החברה קדישא בקהילות רבות בליטא וברייסין, וכן בהלברשטט וקניגסברג.
סוף עונת הזרע ותחילת עונת החורף
– גזירות אנטיוכוס: שליחי אנטיוכוס הרביעי מחללים את בית המקדש השני באמצעות הכנסת פסלי עבודה זרה והצבתם על גבי מזבח העולה.
צעד זה הוביל לבסוף לפרוץ מרד החשמונאים.
ה'תרפ"ג – מוקמת הסוכנות היהודית.
ה'תש"י – עולה על הקרקע המושב גן יאשיה בעמק חפר.
ה'תשי"ג – אחד-עשר מנאשמי משפטי פראג מוצאים להורג.
ה'ר"ט – רבי משה הגולה מקיוב (השני)
ה'תרמ"ח – רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר הרביעי בחסידות ויז'ניץ וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ה'תרע"ג – רבי אברהם יעקב זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים וחבר מועצת גדולי התורה.
ה'תרפ"ה – אד קוץ', ראש עיריית ניו יורק.
ה'תר"ץ – מיכאל שוורץ, מזרחן ישראלי ומתרגם ה"מורה נבוכים" (נפטר בה'תשע"ב)
ה'תרצ"ד – יהודא קרינסקי, הדובר הרשמי ויו"ר המוסדות המרכזיים של חסידות חב"ד העולמית.
ה'תשי"ט – ענת עצמון, שחקנית וזמרת ישראלית.
ה'תשכ"ח – הרצי הלוי, הרמטכ"ל ה-23 של צה"ל
ה'תשכ"ט – יואב קיש, שר החינוך, טייס וחבר הכנסת ישראלי מטעם הליכוד
ה'תש"ל – ליאור קצב, ראש עיריית קריית מלאכי לשעבר ואחיו של נשיא המדינה לשעבר משה קצב.
ה'תשמ"ד – דניאלה פיק, זמרת ישראלית.
רבי יהודה הנשיא, חותם המשנה
ה'תרי"ג – יוסף פרידלנדר, רבה של פרובינציית וסטפאליה ומראשוני הרבנים שתמכו ב
ה'תרס"ז – רבי שמחה בונם סופר, נכדו של החתם סופר, רבה של פרשבורג וראש ישיבת פרשבורג (נולד בה'תר"ג)
ה'תרע"ג – רבי יצחק וינוגרד, מייסד ישיבת תורת חיים ברובע המוסלמי בירושלים העתיקה.
ה'תשל"ב – הרב נפתלי יעקב הכהן מחבר "אוצר הגדולים אלופי יעקב" ו"סבר נפתלי".
ה'תשמ"ו – הרב חיים פנחס לובינסקי, משגיח של הישיבה במחנה העקורים ברגן-בלזן והרב של העיר הנובר.
ה'תשמ"ז – אברהם שכטרמן, מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל, סגן ראש עיריית תל אביב וחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד.
ה'תשפ"ה – הרב אשר דויטש, ממנהיגי הפלג הירושלמי ומראשי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
י"ד בכסלו – ט"ז בכסלו
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ו טבת היא ברוב השנים פרשת שמות.
אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצווה היא פרשת ויחי.
ה'תשי"ח – דוד בן-גוריון מציג את ממשלתו (השמינית במנין הממשלות) בפני הכנסת
ה'תשל"ח – מנחם בגין, ראש ממשלת ישראל, נפגש במצרים עם אנואר סאדאת, נשיא מצרים
ה'תשמ"ו – מחבלים מארגונו של אבו נידאל יורים על דלפקי אל על בנמלי התעופה של רומא ווינה.
ה'תר"ך – הרב מוזש פלדמן (משה פלדמן) רב הונגרי, יליד סלובקיה, רבה הראשי של פשט בין השנים 1901–1927 (נפטר י"ג באב ה'תרפ"ז)
ה'תרס"ו – עמנואל לוינס, פילוסוף יהודי-צרפתי (נפטר ב-ה'תשנ"ו)
ה'תרע"ה – חונה שלביץ', עיתונאי יהודי-ליטאי בכיר (נפטר ב-ה'תשי"ח)
ה'תרפ"ז – משה מרזוק, רופא יליד מצרים ממוצא קראי, אחד מ"נידוני קהיר", שעמדו לדין במצרים בעקבות "העסק הביש" (נפטר ב-ה'תשט"ו)
ה'תרפ"ח – הרב חיים קניבסקי, מחבר ספרים וממנהיגי הציבור החרדי ליטאי (נפטר ב-ה'תשפ"ב)
ה'תשי"ג – הרב דניאל הרשקוביץ, רב ופרופסור למתמטיקה, נציב שירות המדינה, יו"ר הבית היהודי ונשיא אוניברסיטת בר-אילן לשעבר
ה'תשי"ג – אלכסנדר צינקר, חבר הכנסת מטעם ישראל בעלייה והבחירה הדמוקרטית
ה'תשט"ו – קרנית פלוג, נגידת בנק ישראל
ה'תש"ך – מיכאל אברהם, הוגה דעות ודוקטור לפיזיקה והוגה דעות יהודי
ה'תשנ"ד – לירון רביבו, שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית
ה'תקפ"ז – רבי רפאל מברשיד, תלמידו המפורסם של רבי פנחס מקוריץ
ה'תרפ"ג – רבי שמריה נח שניאורסון, רב בבוברויסק ואדמו"ר מחב"ד קאפוסט.
ה'תשל"ח – האדמו"ר רבי חיים מרדכי רוזנבוים בעל ה"דבר חיים" מנדבורנה (נולד – ה'תרס"ו)
ה'תשע"ז – מאיר בנאי, זמר-יוצר ושחקן ישראלי (נולד ב-ה'תש"ך)