tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחת האב הגיעה לתחומי בלגיה במאה ה-18 מרולמפון שברמת לאנגר בצרפת והתיישבה בליאז'.
אביו של המדען עצמו היה יליד ליאז' והגיע לסואני כדי לעבוד בבית ספר המקומי.
בשנת 1874 אחרי שהאב התקבל לעבודה בבית הספר היסודי école moyenne של סקארבק, אחת מערי המחוז בריסל, המשפחה עברה לגור בבריסל, בבית 48 ברחוב דה לה רוש (De la Ruche), ממול לככר פוגה (Place Pogge).
יחד עם אחיו הבכור, שארל (יליד 1868) למד ז'ול אצל אביו בבית הספר הנ"ל ולאחר מכן, מגיל 10 ועד גיל 16 בתיכון "אתנה רויאל" השוכן ברחוב דו שן (Du Chêne) והנושא כיום את שמו.
ציוניו בתיכון לא היו כולם טובים ולפעמים אף קיבל הערות על "חוסר משמעת".
הוא נמשך במיוחד לכימיה ואף בנה בבית מעבדה קטנה.
כבר בגיל 16 התקבל, יחד עם אחיו הבכור, ללימודי רפואה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
מוקסם במיוחד מהניסויים במעבדות של הפיזיולוג פול אז'ה (Paul Héger) (1925-1846) ושל הפיזיולוג והבוטנאי לאו אברהם אררה (Léo Abram Errera) (1905-1858), בורדה התחיל להתעניין עוד בתקופת הלימודים במחקרים בתחום החיסון והמיקרוביולוגיה.
את השנתיים הראשונות של הלימודים הצליח לדחוס לתוך שנה אחת.
כך שבגיל 22 קיבל כבר את התואר דוקטור ברפואה, בו זמנית עם אחיו שארל.
בשנת 1892, שנת סיום לימודי הרפואה, פרסם בורדה ב"אנאל (שנתון) של מכון פסטר" מאמר על הסתגלות החיידקים (במקור:"נגיפים") בגופם של בעלי החיים שקיבלו חיסון.
על עבודה זו קיבל מלגה מטעם הממשלה הבלגית כדי להשתלם במכון פסטר המפורסם בפריז.
לפני שיצא לפריז עבד בורדה כרופא זוטר בבית החולים הימי "רוז'ה דה גרימברג" Roger de Grimberghe במידלקרקה.
במשך שבע שנים, בין 1894 - ובין 1901 עשה בורדה בפריז עבודות מחקר במעבדתו של איליה מצ'ניקוב במכון פסטר.
מצ'ניקוב גילה זמן לא רב לפני כן את תופעת הפגוציטוזה של בקטריות על ידי תאי הדם הלבנים (לויקוציטים), שהיא ביטוי של ה"חסינות התאית".
במעבדתו של מצ'ניקוב התיידד בורדה עם חוקרים אחרים כמו יון קנקטקוזינו, אוגוסט מארי, סלימבני ואלכסנדר בזרדקה, שהיה בנו של המשכיל היהודי מאודסה, אלימלך וכסלר (איש נעמי).
במכון פסטר עבר בורדה בשנים 1895–1896 קורס למיקרוביולוגיה ובשנת 1896 השיג באוניברסיטת בריסל תואר של "דוקטור מומחה".
מערכת "החיסון ההומורלי" או "תאוריית שני החומרים"
בעוד מצ'ניקוב היה משוכנע בתפקיד העיקרי של הפגוציטוזה בחסינות נגד חיידקים, חוקרים אחרים הוכיחו שגם הדם השלם יכול להרוג חיידקים, למשל את הבצילים של הגחלת.
כפי שהוכיח נוטאל בשנת 1888 אם הדם עובר חימום, הוא מאבד את היכולת הזאת.
בשנת 1894 חוקר גרמני בשם ר.פ.י.
פייפר הוכיח שחיידקי כולרה (Vibrio cholerae) שהוזרקו לתוך חלל הצפק של חזירי ים שהחלימו ממחלת הכולרה, נהרגו במגע עם נוזל הצפק.
התופעה נודעה כ"תופעת פייפר" או "תופעת פייפר-איסאייב".
הזרקת נסיוב מחזירי-ים שהחלימו מכולרה (נסיוב היפר-חסין) לצפק של חזירי ים הגנה על האחרונים באמצעות ליזה של החיידקים - בקטריוליזה.
עת שחקר את תופעת פייפר "אין ויטרו" מצא בורדה שהנסיוב שהופק מחזירי ים מחוסנים עקב המחלה אינו הורג את החיידקים אלא גורם ל"אגלוטינציה שלהם בקבוצות.
בורדה גילה כי האפקט הבקטריוליטי של נוגדן ספציפי נרכש עולה באופן משמעותי "אין ויוו" (in vivo) בעקבות נוכחותם של מרכיבים מולדים של הנסיוב הנקראים "אלקסין", הידועים בימינו בשם "משלים" ("קומפלמנט") או "מערכת המשלים".
גילוי המשלים התרחש בזמן שבורדה חקר, בעקבות פייפר, את חיידקי הכולרה.
נסיוב של ארנב מחוסן נגד החיידק, ה"אנטיסרום", גרם לליזה של החיידקים (בקטריוליזה).
אם ה"אנטיסרום" הוחזק קודם, למשך כמה זמן, בטמפרטורה של 56°C (שהייתה נהוגה ב"אטובות" על מנת למנוע התכה של הפאראפין) הבקטריוליזה לא התרחשה.
לעומת זאת החיידקים שנעו קודם בחופשיות, הפכו ל"משותקים", לא יכלו לנוע.
אם נוסף נסיוב טרי, שלא הוחזק בחום ושלא כלל נוגדנים, הושגה בקטריוליזה של החיידקים.
מכאן הסיק בורדה כי הפעילות של הנסיוב נגד החיידקים תלויה בשני מרכיבים: מחד - נוגדנים אנטי-כולרה שנוצרו באופן ספציפי אחרי חיסון ושעמדו בטמפרטורה של 56°C, ומאידך חומר לא ספציפי, רגיש לחום (תרמולבילי), שנקרא על ידי בוכנר "אלקסינה" (1892) ושפאול ארליך כינה אותו "משלים" על ידי .
המשלים גורם לבקטריוליזה אך רק בנוכחות הנגדנים
בורדה הוכיח שהבקטריוליזה נוצרת בזכות פעולה משותפת של שני גורמים: אחד - חסר ספציפיות ורגיש לחום (תרמולבילי) - "האלקסין" או "המשלים" והשני - חומר ספציפי יציב בחום (תרמוסטבילי), הנוגדן, הגורם ל"סנסיביליזציה" של החיידק לפעולה הבקטריוליטית של האלקסין.
הוא הוכיח שהאגלוטינציה הקודמת לליזה נגרמת על ידי הנוגדנים, ללא התערבות ה"משלים".
בבריסל, יחד עם גיסו, אוקטב ז'אנגו (Gengou) המשיך בורדה את המחקריו האימונולוגיים.
בשנת 1898 בורדה תיאר הרס של תאי דם אדומים זרים שנוספו לנסיוב שבו נמצאו חיידקים, תופעה הנקראת המוליזה.
במנגון שלה דומה לבקטריוליזה, בהשתתפות ה"משלים".
בשנים 1903-1901 חקר ה"תגובות של קיבוע המשלים" הוביל למבחנים הסרולוגיים לאבחון העגבת, במיוחד תגובת וסרמן או בורדה-סרמן.
שיטה זאת משמשת היום מבחנים סרולוגיים במחלות רבות כמו: זיבה, נחרת (מורווה), טיפוס הבטן, שחפת, אמביאזיס וכו'.
על סמך תופעה זו התפתח האבחון הסרולוגי - המגלה את המגע של הנבדק עם חיידקים ספציפיים.
אם תאי דם האדומים נשארים שלמים אחרי שהתווספו לנסיוב נוגדן ספציפי לחיידק מסוים, נוגדן ספציפי ל"משלים" ונוגדן ספציפי לתאי הדם האדומים, זהו סימן לנוכחותו של אותו חיידק.
בדרך זו נסללה דרך גם לגילוי סוגי הדם, סוגי תאי דם לבנים (לויקוציטים), על שימושיהם במתן עירויי דם, בהשתלות ובאבחון כתמי דם ברפואה המשפטית.
שליחותו של בורדה בדרום אפריקה
בשנים 1896–1898 נשלח בורדה יחד עם החוקר הפולני יאן דאניש במשלחת לדרום אפריקה מטעם חברה צרפתית.
הם היו אמורים לסייע לממשלת הרפובליקה הדרום-אפריקאית במציאת שיטת חיסון נגד דבר הבקר, מחלה נגיפית שעשתה שמות בקרב עדרי הבקר בעולם.
אחרי כישלון השיטה של המשלחת הגרמנית בראשותו של רוברט קוך שהשתמשה בהזרקת מרה, הצוות המורכב מבורדה, דאניש והשווייצרי ארנולד טיילר המציאו שיטה המבוססת על הזרקת נסיוב "היפראימוני" שהופק על ידי הזרקת דם מודבק לבעל חיים שהחלים לא מזמן מהמחלה.
השיטה נתנה אחר כך השראה לצוות הגרמני והדרום אפריקאי (טרנר וקולה).
בורדה, יחד עם דאניש וטיילר הקימו שרות מרכזי בפרטוריה ועשרה מרכזים בכפרים.
מאוחר יותר, בשנת 1920 בורדה היה חבר בוועדה למען המאבק במגפת דבר הבקר שפרצה באורוות של נמל אנטוורפן שבהן שהו קבוצה של פרי זבו שהובלו מהודו בדרך לברזיל.
בשנת 1901 עזב את פריז לפי הזמנת מועצת המחוז ברבנט כדי להתמנות המנהל הראשון של המכון הבטריולוגי ולמאבק בכלבת בבריסל.
בהסכמת אלמנתו של לואי פסטר מכון זה קיבל בשנת 1903 את השם "המכון פסטר של ברבנט" והוא נוהל על ידי ז'ול בורדה עד שנת 1940. המכון פסטר בבריסל, שהוקם ברחוב דו רמורקר 28 (rue du Remorqueur) הוא היחיד בעל שם זה שאינו סניף של המכון פסטר מפריז.
עם זאת בשנת 1933, אחרי מותם של רו וקלמט, התמנה ליושב ראש המועצה המדעית של מכון פסטר בפריז.
יחד עם אוקטב ז'נגו (Gengou) הוא בודד בשנת 1906 את החיידק Bordetella pertussis בתרבית טהורה שהופקה בסביבה עתירת דם על בסיס תמצית תפוחי אדמה ("סביבת בורדה -ז'אנגו") והוכיח שהוא הגורם למחלת השעלת.
החיידק נודע גם כ"בציל" בורדה-ז'אנגו.
בשנת 1907 יחד עם פאלי (Fally), בורדה גילה גם החיידק גורם של דיפתריית העופות.
בשנים 1910-1907 תיאר לראשונה את הגורם של הברונכופנוימוניה של הבקר - מיקופלזמה
בשנים 1901–1919 מחקריו בסוגיית התגובה נוגדן-אנטיגן הביאו אותו למסקנה שהחיבור ביניהם נעשה ביחס משתנה (union en proportion variable).
בניגוד לתאוריה של ארליך שסבר כי היחס בין כמות נוגדן ולבין כמות האנטיגן בחיבור ביניהם הוא אחיד, בורדה גילה כי כמות הנוגדנים המתחברים לכמות מסוימת של אנטיגן היא תלויה בסך הכל היחס שבין החומרים הפעילים השונים.
יחד עם סלסוייק גילה כי השונות האנטיגנית של מיני החיידקים השונים תלויה בסביבה של התרבית.
בורדה תיאר את התופעות של קונגלוטינציה (יחד עם סטרנג, 1909) של הקומפלקסים נוגדן-אנטיגן בנוכחות נסיוב של בקר ואת הקו-אגלוטינציה (עם ז'אנגו, 1911).
עסק גם בחקר הקרישה, במיוחד יצור התרומבין ותכונותיו.
בשנת 1907 התמנה פרופסור לבקטריולוגיה באוניברסיטה החופשית של בריסל והוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1935.
ב-1916 נבחר כחבר בחברה הממלכתית מלונדון ובשנת 1919 זכה בפרס נובל לרפואה על תגליותיו בתחום החיסון.
בהרצאה בשנת 1916 טען שהבקטריופאג, "הנגיף הבלתי נראה" שתואר על ידי פליקס ד'ארל, מיקרוביולוג אוטודידקט צרפתי-קנדי, אינו קיים אלא כחומר כימי- אנזימטי הנמצא בגוף החיידק והמזרז יצירת חלבונים העשויים להרוג את החיידק.
אולם מאוחר יותר התברר שד'ארל צדק.
אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה שימש כמנהל המעבדה המרכזית לשירותי בריאות של הצבא הבלגי.
יחד עם המעבדה התפנה מפני הכיבוש הגרמני לצרפת אבל אחרי כניעת צרפת שב לבריסל.
אחרי שפרש לגמלאות באותה שנה, 1940, בנו, פול בורדה ירש את מקומו כמנהל המכון פסטר של בריסל וכפרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטה החופשית של בריסל שנסגרה כעבור זמן קצר.
בשנת 1942 שלטונות הכיבוש אסרו עליו למלא כל תפקיד ציבורי ובשנת 1944 בכלל איומי רצח מצד החוגים הרקסיסטים, נצרך להתחבא לזמן מה אצל קרובי משפחה.
בתום המלחמה, בשנת 1946 בגלל ירידה בראייתו נאלץ בורדה להפסיק כליל את עבודתו במעבדה.
בשנותיו האחרונות התגורר יחד עם אשתו בקרבת האוניברסיטה וביקר בה לעיתים קרובות.
בשנת 1950 במלאת 80 שנה היה במרכז חגיגה שאורגנה על ידי מכוני פסטר בפריז ובבריסל והאוניברסיטה החופשית של בריסל, בנוכחות המלכה אליזבט של בלגיה.
נאמו לכבודו אלכסנדר פלמינג מטעם המדענים הזרים, לואי פסטר ואלרי-ראדו, מטעם מכון פסטר, וגסטון רמון מטעם האקדמיה הצרפתית למדעים.
תומך של הפדרציה והאחדות של בלגיה, ז'ול בורדה פעל רבות בין מלחמות העולם לקידום ולוניה והמגזר הפרנקופוני המדינה.
היה חבר ב"אספה הוואלונית" ויושב ראש של המועצה התרבותית הפרנקופונית בבלגיה, שנודה בשנת 1938. ב-19 ביוני 1949 חתם לצידם של עוד 52 חברי אקדמיה על עצומה אל היושבי ראש שלבתי הפרלמנט הבלגי שבה נדרשה התייחסות הולמת לוואלוניה כאל אזור בנוטה להידחק הצידה במסגרת בלגיה המאוחדת.
ז'ול בורדה נפטר בביתו בבריסל בשנת 1961 בגיל 90 והובא לקבורה בטקס לווייה ממלכתית בבית הקברות איקסל בבריסל.
אשתו מארת נפטרה חמישה חודשים לאחר מכן.
בורדה היה פעיל כבונה חופשי, חבר בלשכת מס.
2 "הידידים ה פילנתרופים" של "גראן אוריאן דה בלז'יק" (לשכת "המזרח הגדול של בגליה")
בזמנו הפנוי היו לו מספר תחביבים - כמו ספרות, מדעי המדינה ואסטרונומיה.
היה נשוי משנת 1899 למארת לבית לבוז (נפטרה ב-1961), אם שלושת ילדיו: שתי בנות - סימון (שנישאה לפרופסור לדרמטולוגיה מוריס קראפס) ומרגריט (שנישאה לז'אן גובארטס, פרופסור לכירורגיה) ובן, פול בורדה, שבחר גם הוא להיות חוקר בתחום הרפואה.
1919 - חבר באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה
1923 - חבר חוץ של האקדמיה הצרפתית למדעים
1930 - הצלב הגדול של מסדר הכתר הבלגי
1930 - יושב ראש של הקונגרס הראשון למקרוביולוגיה, בפריז
1955 - פרס ידידי האזור אנו - יחד עם ז'ול דסטרה וז'ורז' למטר
1937 - החגורה הגדולה של מסדר לאופולד
1938 - עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד של צרפת עבור תרומתו לתרבות הצרפתית
זכה גם בעיטורים גבוהים של רומניה, שוודיה ולוקסמבורג.
חבר האקדמיה הלאומית לרפואה בפריז
חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
חבר באקדמיה לאופולדינה למדעי בטבע בגרמניה
היה דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות בקיימברידג', פריז, שטרסבורג, טולוז, אדינבורו, נאנסי, קוויבק, פול, מונפלייה, קהיר ואתונה.
השדרה לאורך בית הקברות איקסל נקראה על שמו.
כמו כן - תחנת רכבת באבר, בריסל, והדרך שבין משרד המשפטים ובין מכון בורדה נקרא "רחוב אז'ה-בורדה" לזכרו ולזכר מורו, פול אז'ה.
1939 נחנך המרכז הרפואי ולמחקר אונקולוגי על שם ז'ול בורדה (המכון בורדה) בבריסל
ארכיון שלו, שנתרם על ידי נכדיו בשנים 2003–2008, נמצא במכון פסטר בפריז,
בשנת 1950 צויר על ידי הצייר פול דלבו, לפי בקשת מנהל המכון בורדה, אלבר קלוד
הונפק בול עם דיוקנו על ידי הדואר הבלגי
ז'ול ברטן היה פסל צרפתי שפעל בבלגיה ובצרפת.
ז'ול ברטן נולד סן-דני (איל-דה-פראנס) לסוחר בגדים שעשה מאוחר יותר קריירה צבאית ושרת בעיר ליאז' בבלגיה.
ברטן למד בשנים 1848-1842 בבלגיה, באקדמיה לאמנות באנטוורפן.
אחד ממוריו היה ז'וזף-ז'אר דיקאז'י (Ducaju).
לאחר מכן חי ברטן בליאז' והתחתן ב-1854 עם תושבת העיר, קתרין אנרי.
בהמשך בני הזוג גרו בטונגר.
ברטן היה פעיל בחברה למדעים ולספרות של מחוז למבור וב-1859 נבחר על ידה לפסל את פסלו של הגיבור הקלטי אמביוריקס בככר הגדולה של טונגר (טונגרן).
אחרי 1863 עבר לגור בסנט-ז'וסטן-נודן ואחר כך בשארבק, באזור בריסל.
כעבור מספר שנים חזר וחי בסן דני (מ-1879) ובפריז.
ברטן נודע במיוחד במספר פסלים מונומנטליים, שהמפורסם בהם - הוא הפסל של אמביוריקס בטונגר (1866-1865).
5 בספטמבר 1866 - זכה לעיטור מסדר לאופולד של בלגיה, בדרגת אביר, ביום חנוכת הפסל של אמביוריקס
רחוב ביישוב הולדתו, סן דני, נושא את שמו
Andromède אנדרומדה - הוצגה בסלון של בריסל
Jeune fille au papillon (נערה עם פרפר) - הוצגה בסלון של בריסל
1866-1865 - Ambiorix אמביוריקס - פסל בברונזה בגובה 3.50 מטר בככר הגדולה של העיר טונגרן.
הפסל ניצב מעל כן כמעין דולמן שעורר מחלוקת בקרב המומחים.
ב-1867 הפסל הוצג בביתן הבלגי בתערוכה העולמית בפריז ב-1867.
1866-1865 - השתתף ביצירת פסלו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים בלאקן, בריסל
1870 - Alsace en deuil (אלזס מתאבלת) - הוצג בסלון של בריסל
1887 - Jeune combattant blessé (לוחם צעיר פצוע) - פסל של לוחם גאלי
1890 - שוב Vercingétorix - פסל מונומנטלי של ורקינגטוריקס בכיכר טייר בסן דני (מעין גרסה בראי של הפסל של אמביוריקס מטנוגר, נחנך ב-29 ביוני 1890. הפסל נעלם בימי מלחמת העולם השנייה
ז'וּזֵפּ פְּלָה אִי קָאזָאדָוָואל (בקטלאנית: Josep Pla i Casadevall; 8 במרץ 1897 – 23 באפריל 1981) היה סופר ועיתונאי קטלאני.
יצירתו הספרותית המקיפה, המשתרעת על-פני שישה עשורים וכוללת יותר מ-30,000 עמודים, הייתה מכרעת בחידוש השפה הקטלאנית, בשימור מנהגי המקומיים ובהנצחת מסורותיהם.
מאמרי הדעה שפרסם, רשימותיו העיתונאיות וסקירותיו על המתרחש בארצות שונות הם עדות ייחודית לאירועים שעיצבו את פני המאה ה-20. גם שנים רבות לאחר מותו, ז'וזפ פְּלָה הוא אחד הסופרים החביבים ביותר על קהל הקוראים במולדתו, דבר שהציב אותו בשורה אחת עם חשובי הכותבים בספרות הקטלאנית העכשווית.
פלה הוא הבכור מבין ארבעה אחים למשפחת איכרים.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית-ספר דתי בז'ירונה, שם למד בתנאי פנימייה, אך סולק ממנה בשנה האחרונה ללימודיו.
בשנת 1913 הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ברצלונה, אך באמצע השנה עבר ללימודי משפטים מתוך כוונה להיות נוטריון.
הוא לא גילה עניין רב בלימודיו ועבר משנה לשנה בלי הרבה התלהבות.
כבר בצעירותו הרבה לקרוא ולכתוב.
את היובש האקדמי והריקנות שספג באוניברסיטה הפיג במפגשים באתנאום של ברצלונה שהעמיד לרשות חבריו ספרייה אדירה ואיפשר לו מפגש מתמיד עם דמויות ידועות כגון ז'וזפ מריה סגארה, אאוז'ני ד'אורס או פרנססק פוז'ולס.
אותם ימים הלך שבי אחר יצירותיו של פיו ברוחה, שהיווה מודל לחיקוי עבור בני דורו.
כן הושפע מאוד מסגנונו של אלכסנדרה פלאנה, חבר ילדות ומורה רוחני, לזכותו זקף את החלטתו להפנות עורף לסגנון הכתיבה המפותל של הנואוסנטיזמו ולדבוק בסגנון "מובן, נהיר ופשוט המתאים לכל אדם באשר הוא".
בשנת 1919 סיים את לימודי המשפטים והחל לעבוד כעיתונאי, תחילה בעיתון Les Notícies ולאחר זמן קצר עבר למהדורת הערב של La Publicidad.
בתחילת דרכו שימש כתב ביעדים שונים (פריז, מדריד, פורטוגל, איטליה, ברלין).
בשנת 1924 בעקבות מאמר בו מתח ביקורת על מדיניותה הצבאית של ספרד באזור החסות במרוקו נערך לו משפט צבאי ונאסר עליו לשוב לספרד למשך שנים אחדות.
בתקופת גלותו בפריז, התחבר עם ראשי המתנגדים לדיקטטורה של פרימו דה ריברה, בהם פרנססק מסיה.
הוא המשיך לנסוע ברחבי אירופה, ברית המועצות ואנגליה ובשנת 1925 פרסם את ספרו הראשון, Coses vistes (דברים נראים) אוסף תיאורי נוף, סיפורים קצרים, דיוקנאות ספרותיים, אירועים משפחתיים.
הספר הזה זכה לשבחי הביקורות ולאהדת קהל הקוראים, והמהדורה הראשונה שלו אזלה תוך שבוע.
היה זה מבוא ראוי לאסתטיקה הספרותית שלו: "כתיבת הדברים כפי שראיתי במו עיניי".
תקופת הרפובליקה השנייה ומלחמת האזרחים
בבוקר ההכרזה על כינון הרפובליקה הספרדית השנייה באפריל 1931, הוא נשלח על ידי פרנססק קמבו למדריד ככתב פרלמנטרי של העיתון La Veu de Catalunya וסיקר את ימיו הראשונים של המשטר החדש.
היומן שניהל בחודשים ששהה במדריד, הוא בעל ערך היסטורי רב וכונס בספרו "מדריד.
הוא נותר בבירה הספרדית משך כמעט כל תקופת הרפובליקה (1931–1936), במסגרת תפקידו ככתב פרלמנטרי.
במהלך התקופה עלה בידו ליצור קשרים עם האליטות הפוליטיות והתרבותיות בספרד.
פלה, שנקט עמדות פרגמטיות בענייני המשטר בספרד, הפגין תחילה אהדה מסוימת כלפי הרפובליקה והאמין שהרפובליקה תהיה טובה לספרד אם תעוצב על-פי מודל הרפובליקה הצרפתית.
אלא שככל שחלפו הימים חדל מהלך האירועים לשאת חן בעיניו והוא ראה ברפובליקה אפילו "טירוף מערכות הרסני".
חודשים אחדים לפני פרוץ מלחמת האזרחים בספרד הוא נטש את מדריד שהפכה עיר מעוררת פלצות ומסוכנת מאוד, לטענתו, מסיבות בריאותיות.
גם ברצלונה לא נראתה לו בטוחה דיה והוא נמלט בספינה מקטלוניה הרפובליקנית למרסיי, בספטמבר 1936 בחברתה של עדי אנברג, אזרחית נורווגית ילידת ברצלונה עמה קיים אותן שנים קשר זוגי (משך שנים אחדות, הציגו עצמם השניים אפילו כזוג נשוי).
עדי אנברג עבדה עבור שירות המידע בגבול הצפון (SIFNE), שירות ריגול פרנקיסטי שמומן על ידי פרנססק קמבו.
לפי מקורות אחדים בוצעו חלק ממשימותיה בשיתוף פעולה עם פלה (בעת שהותם של השניים במרסיי, למשל).
פלה המשיך את גלותו ברומא שם הוא כתב בהזמנת קמבו חלק נכבד מיצירתו המונומנטלית "תולדות הרפובליקה הספרדית השנייה", שראה אור בשנת 1939. בבוא היום סירב פלה לכלול אותו במסגרת כל כתביו.
בסתיו 1938 עברו אנברג ופלה לביאריץ ומשם הם הצליחו להגיע לסן סבסטיאן ולחבור לכוחות הפרנקיסטים.
בינואר 1939 הוא נכנס לברצלונה בחסות כוחותיו של פרנקו, יחד עם מנואל אסנאר ועיתונאים נוספים.
בין פברואר לאפריל 1939, עם סיום מלחמת האזרחים, הוא הפך להיות סגן העורך בעיתון לה ונגוארדיה, תחת שרביטו של אסנאר.
התקופה שלאחר המלחמה, שנות ה-40 וה-50
בשל עומס האירועים ונוכח כישלון תוכניותיו בעיתון "לה ונגוארדיה", הוא פרש לאזור אמפורדא, צור מחצבתו, במעין גלות פנימית ונפרד מעדי אנברג.
בספטמבר 1939 הוא פרסם את מאמרו הראשון בשבועון "דסטינו" שייסדו ידידיו הקטלאנים בבורגוס, והחל מפברואר 1940 החל כותב בו טור שבועי.
אותן שנים הרבה לטייל באזור כפר הולדתו הסמוך לגירונה, מגלה מחדש את נופיו ותושביו, את הכפרים הזעירים וכמובן את הים.
לאחר מות הוריו הוא עבר להתגורר בבית שירש באחוזת המשפחה, ומאז לא שב עוד להתגורר בברצלונה.
הודות לתרומתו הסדירה לכתב העת "דסטינו", הפך ברבות השנים לעורכו הראשי.
הוא שב לנסוע בעולם, כבר לא כשליח העיתון אלא כאדם פרטי וכעיתונאי הצופה במתרחש.
את חוויותיו סיכם במאמרים מעולים.
הוא ביקר בצרפת, בישראל, בקובה, בניו יורק, במזרח התיכון, בדרום אמריקה ובברית המועצות.
ביקורו בישראל בשנת 1957 הותיר בו רושם עז, והוליד עדות ייחודית על שנות קיומה הראשונות של המדינה הצעירה: הוא הגיע לתל אביב באוניה שיצאה ממרסיי, מאלה העושות את דרכן עמוסות יהודים מן הגולה שהיו חדורי תקווה.
הוא צפה בהשתאות במדינה הקורמת עור וגידים, נסחף בהתלהבותו של המפעל הציוני, עד לערים ולתשתיות העבריות שצצו יש מאין מפריחות את השממה.
הוא העדיף מסעות איטיים כמו למשל הפלגה במכלית נפט איטית, שתאפשר לו לכתוב בנחת ולהתעלם מרעשי הרקע שמסב המגע עם תיירים.
בשנות ה-50, בין נסיעה אחת למשנייה, החל לערוך את כל כתביו, משימה שהקדיש את מלוא עיתותיו גם בשנות ה-60. זהו שלב מכריע בקריירה שלו שחייב אותו לכתוב כמעט מחדש את מרבית יצירותיו.
הוא הבין שעליו להתעלות מעבר לסגנון העיתונאי ולגבש לעצמו סגנון עצמאי.
תושבי קטלוניה ששאפו להחזיר עטרה ליושנה ולשוב לימי הזוהר של הרנאישנסה החלו רואים את תרבותם כנבדלת מזו של ספרד בעיקר בשל ההקשר הלשוני בו היא מתפתחת.
יחס הבוז שרחש כלפי השמאל הפוליטי וכלפי פוליטיקאים ואנשי תרבות התומכים בעצמאות החבל, הביא לכך שיימנעו ממנו אותות כבוד ופרסים, אף שהסירוב להעניק לו את אות הכבוד לספרות קטלאנית, תואר ההצטיינות האולטימטיבי המוענק מטעם הממסד לסופרים בקטלוניה, עוררה ויכוח ותרעומת.
הממסד התנכר לו ולא הכיר בערכו כלל עד כמה שנים לאחר מכן.
בערוב ימיו בשנת 1980, העניק לו נשיא הז'נרליטט דה קטלוניה ז'וזפ טרטלייס את מדליית הזהב מטעם הז'נרליטט.
בשנת 1981 נפטר פלה באחוזה בה נולד, מותיר אחריו 38 כרכים של כתביו ושפע מאמרים שטרם ראו אור ופורסמו בהדרגה לאחר מותו.
בשנת 1997 במלאת מאה שנה להולדתו נערכו אין סוף טקסי הוקרה וטקסים רשמיים, בהם סוף-סוף זכה פלה להכרה הנכספת בתרומתו המכרעת לספרות הקטלאנית במאה ה-20.
ז'וזפ פלה כתב תמיד עבור הקוראים בני זמנו, ולא עבור הדורות הבאים.
יצירתו מעניקה סקירה מקיפה על החברה בתקופתו, כמעט תמיד בכתיבה עיתונאית כמו הרשימות מאיטליה, מן הבלקן ומסקנדינביה שפרסם בשנות ה-20 כטור בעיתון El Sol.
את חלק הארי של יצירתו כתב בקטלאנית, השפה בה חש הכי נוח, אלא שמתוקף הנסיבות נאלץ מפעם לפעם לעשות זאת בספרדית (בגלל צנזורה או פשוט מסיבות כלכליות).
חלק נכבד מחייו נאלץ פלה לחיות תחת צנזורה: בתקופת הדיקטטורה של פרימו דה ריברה, לאחר מכן באיטליה ובגרמניה (לשם נשלח ככתב בתקופת עלייתם של המשטרים הפשיסטיים באירופה) וכמובן במהלך שלטונו של פרנקו שהפעיל צנזורה אכזרית.
אף שתחילה הזדהה עם הדיקטטורה של פרנקו וכתב שהיא עולה בקנה אחד "עם האינטרס הציבורי", היה זה למשך חודשים ספורים בלבד.
עד מהרה החל מקנן בו ספק, במיוחד לאור האיסור להמשיך לפרסם בקטלאנית.
אף שהיה נטוע תמיד בסביבה שאפשרה לו לעשות זאת, הסבה לו הצנזורה הפרנקיסטית הבלתי-נלאה אי-נוחות מרובה ("הייתה זו הגרועה ביותר שהכרתי" שבוצעה בידי "פקידי החושך" כתב פעם באחד מיומניו.
הוא תיעב את הבוז של המשטר הטוטליטרי כלפי הלשון והתרבות הקטלאנית ואי-נכונותו העיקשת אפילו להעמיד פנים של דמוקרטיה, גם אם מוכוונת ונשלטת מלמעלה.
סגנונו של פלה ניחן בפשטות, באירוניה ובבהירות רבה, זהו סגנון צנוע באופן קיצוני, ורגיש לגיחוך, הוא תיעב את העמדת הפנים המתוחכמת לכאורה ואת הרטוריקה הריקה.
משך כל חייו הספרותיים נותר נאמן לסגנונו: "הנחיצות בכתיבה בהירה מדויקת ומפוכחת".
הוא הפגין חוסר עניין בכתיבה ספרותית בדיונית, ופיתח סגנון יבש, פשוט לכאורה, פרגמטי ונצמד לעובדות.
הוא היה צופה חד-מבט במציאות לפרטי פרטיה והעניק עדות נאמנה של החברה בת זמנו.
יצירותיו משקפות ראייה סובייקטיבית ודיבורית, "אנטי ספרותית", בה ניכר, עם זאת, מאמץ סגנוני עצום לקרוא לדברים בשמם "ולהתמודד עם שם התואר המדויק", שהייתה אחת מן האובססיות הספרותיות העיקשות ביותר שלו.
כתבן בלתי נלאה, להשקפתו החיים הם כאוס, לא הגיוניים, נעדרי צדק, והכמיהה לשוויון ולמהפכות היא טירוף המביא לפורענויות גרועות שלא ניתן לשלוט בהן.
הוא היה שמרן ורציונלי, לא התעמק בפעולה, אלא נהה דווקא אחר החושניות היצרית.
איש נעים שיחה, שאהב להתענג על ארוחה טובה, ובעיקר, ליהנות ממשקה משובח (בערוב ימיו עדיין המשיך הוויסקי להוות חלק מן התפריט שלו).
הוא היה מעשן כפייתי, חדור אידיאלים, בצעירותו נהג לחבוש מגבעת, שמאוחר יותר המיר אותה בבארט איכרים, הוא תיעב את הבנאליות, את העמדת הפנים התרבותית הנפוחה מחשיבות עצמית, ואת אלה "המדברים תוך שהם מקשיבים לעצמם" לא יכול היה לסבול.
"יותר קשה לכתוב מלהביע דעה", כתב, "זו הסיבה שכולם מביעים את דעתם".
הוא עצמו הרבה לקרוא בכתבי הקלאסיקונים, אך לעיתים נדירות שיבץ ציטוטים מהם ביצירותיו.
את כל חייו הקדיש פלה לכתיבה.
כתביו משתרעים על-פני 46 כרכים וכמעט 30,000 עמודים וכוללים יומנים, כתבות, מאמרים, מסות, ביוגרפיות, "רומנים", וכמה שירים מרמזים על כושר עבודתו המרשים בה בעת שהם מקשים להציבו כיוצר של תקופה כלשהי.
רבות מן היצירות הן פרי תהליך קשה של שכתוב טקסטים מנעוריו, וממאות המאמרים שפרסם מדי שבוע, משך כמעט ארבעים שנה, בדסטינו ובעיתונים אחרים וכן שפע של תכתובת.
גם המיון התמאטי שלו אינו קל, שכן מאמרים רבים מופיעים במקומות שונים בשינויי נוסח קלים.
הרפרטואר התמאטי שלו נרחב מאוד והגבולות בין הסוגות בהם יצר, אינם תמיד ברורים.
אף-על-פי-כן, ניתן לנסות לסדר את יצירתו לפי סוגות (השנים המצוינות הן אלה בהן פורסמה היצירה לראשונה, לא שנת התרגום ולא פרסומה מחדש במסגרת כל כתביו):
סיפורים: Coses Vistes (דברים נראים, 1925), Llanterna Màgica (פנס קסם, 1926), Relacions (יחסים, 1927) מתאפיינים בפרוזה סיפורית אבל מרמזים ומשרטטים ז'אנרים אחרים שלאחר מכן יהיו יסודיים מאוד ביצירתו.
La vida amarga (החיים המרים), El carrer estret (הרחוב הצר, 1952) ו- Aigua de mar (מי ים) הם סיפורים מאוחרים יותר.
יומנים וזכרונות: היומן מעניק לפלה חירות רבה בשימוש המשולב בז'אנרים שונים: היומן האישי, התיאור, הסיפור, הדיאלוג, ההגיגים האישיים, העצה לקורא, הדיוקן וניתוח מנהגי הבריות והעמים.
El quadern gris (המחברת האפורה) הוא יומן שביסס את מעמדו של פלה.
אין זה יומן אותנטי, אלא יומן "ספרותי", שנכתב לאחר זמן.
הנושאים המרכזיים ביומן הם הנוף והגאוגרפיה של אזור אמפורדה (מחוז הולדתו), תיאור חיי היומיום והאובססיה לכתיבה של הסופר-המספר.
יצירות נוספות אוטוביוגרפיות לכאורה הן: Girona (גירונה, 1952), Primera volada (מעוף ראשון), Notes Disperses (פתקים פזורים), Notes del capvesprol (פתקים לפנות ערב, חתן פרס העיר ברצלונה לשנת 1979) ו- Notes per a Silvia (פתקים לסילביה).
מסה אנתרופולוגית (מסת מנהגים): Els pagesos (האיכרים, 1952), El pagès i el seu mon (האיכר ועולמו) ו- Les hores (השעות, 1953).
בין 1950 ל-1956 הוא מפרסם בהוצאת Selecta כמה מיצירותיו הידועות ביותר כגון: El carrer estret (הרחוב הצר), Girona (גירונה) ו- Cartes d'Itàlia (מכתבים מאיטליה).
החל משנת 1956 החל ללקט ולערוך יחד עם הוצאת Selecta של ז'וזפ מריה קרוּזֵט את החלק הראשון של "כל כתביו", שמנה 29 כרכים ובהם החל לפרסם את דיוקנותיו המופלאים המכונים Homenots (טיפוסים גדולים).
בשנת 1962 נפסק שיתוף הפעולה בינו ובין קרוזט, ולאחר שנים אחדות ללא עורך, בשנת 1966 הוא שב לפרויקט "כל כתביו" בהוצאת Destino, בעריכת ז'וזפ ורג'ס.
הכרך הראשון במהדורה הסופית החדשה של "כל כתביו" הייתה יצירה שטרם ראתה אור, El quadern gris (המחברת האפורה) יומן שנכתב בתחילת שנות העשרים (שוכתב והורחב לאחר מכן באופן משמעותי), ושהיווה נקודת מפנה בהתייחסות הספרותית לפלה.
עם פרישתו של ז'וזפ ורג'ס מונה פרנק קירל (Keerl) לעמוד בראש ההוצאה שביקש להפיק מן הכתבים רווחים כלכליים במקום להעמידם לרשות החוקרים או למסרם לידי אגודת ז'וזפ פלה.
אף שלא כתב מחזות סיפקו חייו ויצירתו השראה ליצירות תיאטרון חשובות, כגון: Ara que els ametllers ja estan batuts (עתה כשעצי השקד חבוטים), שהועלה בשנת 1990, בו הרכיב ז'וזפ מריה פלוטאטס את דיוקנו של פלה מתוך קולאז' של רשימותיו.
1931: מדריד, לידתה של רפובליקה (Madrid.
1952: רוח דרום-מערבית (El vent garbí)
1954: דגים מטוגנים (Peix fregit)
1955: מכתבים מאיטליה (Cartes d'Itàlia)
ז'וּטָה הרטמן (בפולנית: Ziuta Hartman; י"ג בתשרי תרפ"ג, 5 באוקטובר 1922 – ב' בסיוון תשע"ה, 20 במאי 2015) הייתה לוחמת הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) במרד גטו ורשה, וממנחילות מורשת השואה בישראל.
ז'וטה הרטמן לבית רוטנברג נולדה בעיר קיילצה שבפולין.
כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית החל ב-1 בספטמבר 1939. הרטמן חייתה עם משפחתה בקיילצה עד שנת 1941.
הרטמן ומשפחתה נצטוו על ידי השלטונות הנאצים לעבור לגטו, יחד עם כל בני הקהילה היהודית בקיילצה.
היא נתפסה מחוץ לגטו של קיילצה ללא הטלאי הצהוב, בעת שחיפשה מזון לבני משפחתה, והצליחה למלט עצמה.
ואחר כך הגיעה אל קרובי משפחתה בגטו ורשה.
ביולי 1942 החלו הגרמנים ביישום תוכניתם להשמדת הגטו על ידי מבצע, שכונה "האקציה הגדולה", של משלוחים מזורזים של אלפי יהודים ברכבות מטען למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
במהלך "האקציה הגדולה" פגשה הרטמן באקראי את בן עירה אברהם רודאל, חבר אצ"י.
אחיו ליאון היה ממפקדי אצ"י הבכירים, והוא גייס אותה לארגון בפיקודו של פאוול פרנקל.
אברהם אמר להרטמן: "למה לך לעבוד ב'טבנס' [מפעל לטקסטיל ולפרוות שהוקם בתחום הגטו לייצור מדים עבור הצבא הגרמני בהנהלתו של אזרח גרמני, אשר העסיק את יהודי הגטו בתנאים מחפירים], בואי אלינו [לאצ"י] תהיה לך עבודה אצלנו.
מה שיהיה אתנו יהיה אתך".
רוב חברי אצ"י הגיעו משורות תנועת הנוער בית"ר, והיו חברי תאי האצ"ל והתנועה הרוויזיוניסטית.
אולם בשורותיו היו גם חברים רבים מתנועות אחרות, או יהודים שאינם חברי מפלגה.
הרטמן מלאה באצ"י תפקיד של קשרית, והשתתפה בהברחת תרופות, מכתבים, נשק ואמצעי לחימה באמצעות שני דליים, אשר בתחתיתם היו החומרים המוברחים, ועליהם המוני דגים קטנים, אשר הפיצו סירחון ומנעו מהנאצים לשאול שאלות נוספות לגבי תכולתם של הדליים.
היא קישרה את הגטו המוקף בחומה עם ורשה.
הרטמן השתתפה במבצעים רבים של רכישת נשק והברחתו לגטו.
בהדרגה נקלטה בקרב חברי אצ"י והייתה לאחת מהם.
היא ערכה ביקורים בעמדות אצ"י, והכירה כל אחת מהן, ואת החברים ששהו בהן לצורך הצטיידות ואימונים.
בין השאר, שהתה באחת מדירות אצ"י ברחוב נאלבקי 34. "בדירה זו התקיימו אימונים צבאיים בקבוצות בנות חמישה-עשר עד עשרים איש.
כאן גם היו נאספים לפעמים עד שישים איש.
אך כל זה בתקופה יותר מאוחרת".
ביולי 1942 מצאה הרטמן בדירה זו לוחמים בודדים שברשותם נשק.
היא העידה שהחברים נהגו לצאת ולקנות נשק ב"אוסטבנהוף" , תחנת הרכבת המזרחית של ורשה, מידי פולנים וגם מידי גרמנים.
היא ביקרה במטה הראשי של אצ"י בכיכר מוראנובסקה 7–9, שם למדה מקרוב על הפעילות הרוחשת לקראת המרד בגטו ורשה.
לדבריה: "דיברו החבר'ה ביניהם, שארגונם כבר מונה כחמש מאות לוחמים מאורגנים".
סמוך לפרוץ המרד, ערב חג הפסח תש"ג 1943, שהתה הרטמן עם כשלושים צעירים באחד הבונקרים של אצ"י.
היא הופתעה לראות אותם לבושים במדי הצבא הגרמני, כדי להסוות את פעולתם.
מטרתם של חברי אצ"י הייתה להשמיד את הטנקים הגרמניים, ולהטיל בלבול בקרב הכוחות הגרמנים.
עם פרוץ המרד בגטו ורשה, לחמה הרטמן באזור ה"מברשתנים", בו גם שכן מפעל "טבנס" של התעשיין הגרמני ולטר טבנס.
ביום השלישי למערכה, 21 באפריל 1943, שהתה בבונקר ברחוב שביטוירסקה 38, וטיפלה בפצועים מהתקפת הגרמנים.
לאחר דיכוי המרד, במחצית מאי 1943, הסתתרו היא וחבריה בבונקרים.
חלק מהם היו מגיחים מפעם בפעם בלילות, כדי להביא מזון ונשק, ולהתנקש במשמרות, שסיירו בלילה בחורבות הגטו.
הבונקר בו שהתה נתגלה על ידי הגרמנים.
הם פוצצו אותו ורבים מהמסתתרים בו נהרגו.
השורדים נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה מיידאנק.
התנאים ששררו בו היו קשים ואכזריים.
במיידאנק קיבלה הרטמן עונש של 25 מלקות משום שלא עמדה, לדעת החייל גרמני שארגן מסדר, כפי שצריך היה לעמוד.
"ספרתי רק 17 והתעלפתי" – סיפרה הרטמן.
באחד הימים נשלחה על ידי הגרמנים אל מחנה העבודה בסקרז'יסקו-קמיינה (בפולנית: Skarzysko), וממנו עברה בשנת 1944 לעבודת כפייה במפעל נשק במחנה ליפסק (מחנה משנה של בוכנוואלד).
לקראת סוף המלחמה, כאשר הצבא האדום כבר התקרב לגבולות הרייך הגרמני, שלחו הגרמנים את הרטמן ואלפי יהודים אחרים אל גרמניה בצעדות המוות.
עשרות אלפים מתו במשך המלחמה בצעדות אלו, אולם היא שרדה גם פרק זה.
בתום המלחמה חזרה הרטמן לקיילצה, עיר הולדתה, וגילתה שאביה נפטר ב-1943 ברוסיה, ואמה מתה במחנה טרבלינקה.
כמו כן, נודע לה שאחיה חי בארץ ישראל.
היא עזבה את קיילצה לפני הפוגרום שנערך בעיר, ואת פולין, יחד עם בעלה משה הרטמן, אותו הכירה באחד המחנות.
יחד עברו לגרמניה, ובהמשך לצרפת.
הרטמן עלתה עם בעלה ובנה בן השלוש לארץ ישראל בשנת 1952. בן נוסף נולד בישראל.
לאחר חבלי קליטה קשים קבעה משפחת הרטמן את ביתה בשכונת תל גיבורים בחולון.
מעטים היו הניצולים משורות אצ"י ששרדו את המרד בגטו ורשה.
הרטמן הייתה אחת מהם ועשתה רבות כדי שסיפור גבורתם לא ישכח.
היא הופיעה והרצתה בקרב תלמידים, בני נוער וחיילים, וסיפרה על גבורתם של חבריה, צעירים רעבים אבל עם אמונה גדולה, אשר יצאו להגן על כבוד בני עמם – החיים והמתים – ולנקום בגרמנים ובעוזריהם.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת תשס"ח (2008), שנת השישים להקמת מדינת ישראל, התכבדה ז'וטה הרטמן בהדלקת משואה לזכרם של לוחמי הגטאות במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2010 הוענקה לה אזרחות כבוד מעיריית ורשה, אולם היא סירבה לנסוע לשם ולקבל תעודה זו, משום שנדרה, לא לחזור ל"מקום הארור" ההוא לעולם.
ב–2011 הדליקה משואה בעצרת יום הזיכרון לשואה ולגבורה במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
הרטמן, שהאריכה חיים מקרב השורדים הספורים של המרד מבין לוחמי האצ"י, היא גיבורת סרטם התיעודי של יובל חיימוביץ'־זוסר וסימון שכטר "ונזכור את כולם?" (2016).
זעקתה מאיימת להצית מחדש את אחד הוויכוחים הטעונים והרגישים ביותר שמתנהלים בישראל על זיכרון השואה בישראל, ויכוח, שבמרכזו השאלה מדוע הודר מהזיכרון הלאומי חלקם של לוחמי האצ"י במרד גטו ורשה.
ז'וזפ סגר אי סאנס (בקטלאנית: Josep Seguer i Sans, במקור בספרדית "חוסה", José; 6 במאי 1923 - 1 בינואר 2014 בראוס) היה כדורגלן ומאמן.
סגר שיחק במשך 14 עונות בשנות ה-40 וה-50 בברצלונה, תחילה כקשר ולאחר מכן כמגן.
הוא זכה עם ברצלונה ב-5 אליפויות וב-3 גביעים.
כמו כן השתתף סגר ב-4 משחקים במדי נבחרת ספרד ב-1952. לאחר שעזב את ברצלונה, החל סגר לעסוק באימון.
תחילה כשחקן-מאמן בריאל בטיס ובמנרסה ולאחר מכן כמאמן בלבד במספר קבוצות בספרד בכלל ובקטלוניה בפרט.
בין היתר אימן את קבוצת המשנה של ברצלונה וכן את הקבוצה הבוגרת של המועדון לתקופה קצרה ב-1969.
סגר, שנולד וגדל בפרטס דל ולס שבקטלוניה, החל לשחק בקבוצת החובבנים של ברצלונה ב-1940. כעבור שנתיים במועדון הושאל למשך עונת 1942/43 לגרנוליירס, קבוצה קטנה ששיחקה אז בליגה האזורית של קטלוניה.
לאחר ששב מההשאלה החל סגר לשחק בקבוצה הבוגרת של ברצלונה.
הופעת הבכורה של סגר, שהחל את הקריירה שלו כקשר, הייתה ב-3 באוקטובר 1943, בניצחונה של ברצלונה 4-3 על ולנסיה.
כבר במשחקו השני במדי ברצלונה, בתיקו 3-3 עם ריאל אוביידו ב-12 בדצמבר, הבקיע את שער הבכורה.
עד סוף עונת 1943/44 השתתף סגר בחמישה משחקי ליגה נוספים, בהם הבקיע שער אחד נוסף.
בעונת 1944/45, בה זכתה ברצלונה באליפות, שיחק סגר רק במחזור האחרון, בתיקו 0-0 עם סביליה.
גם בעונת 1945/46 שיחק רק פעם אחת, בתבוסתה של ברצלונה לאתלטיק בילבאו בתוצאה 6-0 ב-21 באוקטובר 1945.
הפריצה של סגר הגיעה בעונת 1946/47. סגר החל עם הבקעת 7 שערים ב-5 משחקים רצופים בהם שותף.
בסך הכול בעונה זו כבש 10 שערים ב-11 הופעות בליגה, כולל שלושה צמדים: בניצחון 5-1 על סביליה, 5-0 על דפורטיבו לה קורוניה ו-3-2 על אתלטיקו מדריד.
ברצלונה הגיעה למקום ה-4 בלבד בליגה.
בסוף העונה הוחלף המאמן ז'וזפ סמיטייר באנריקה פרננדס האורוגוואי.
פרננדס הציב את סגר באופן קבוע בהרכב.
בליגה, בה נערכו 26 מחזורים, ערך סגר 20 הופעות, בהן כבש 8 פעמים, כשבין היתר הבקיע צמד לרשתה של ריאל סוסיאדד ב-15 בפברואר 1948. סגר עזר לברצלונה לזכות באליפות.
בעונה הבאה, בעונת 1948/49, המשיכה ההצלחה של ברצלונה בכלל ושל סגר בפרט.
הקבוצה זכתה באליפות שנייה ברציפות ובגביע אווה דוארטה, כשסגר מבקיע 6 שערי ליגה ב-24 משחקים בהם שיחק.
בקיץ 1949 סייע סגר לקבוצתו לזכות בגביע הלטיני, בכך שכבש בניצחונות נגד סטאד ריימס וספורטינג ליסבון.
ככובש השער הראשון בניצחון על סטאד ריימס, סגר הוא מבקיע השער הראשון במסגרת אירופית בהיסטוריה של ברצלונה.
לצדו של סגר בהגנה, שיחק לרוב המגן פרנססק קלבט.
בעונת 1949/50 המשיך סגר להיות משמעותי בהרכב ברצלונה.
הוא כבש רביעייה במשחק בו הביסה ברצלונה את סביליה 7-0 ב-25 בספטמבר 1949, ובמשחק הקופה אווה דוארטה בו הפסידה ברצלונה לוולנסיה בתוצאה 7-4, הבקיע שלושער.
ברצלונה דעכה בליגה, פרננדס פוטר באמצע העונה, והקבוצה הגיעה למקום ה-5 בלבד.
בסיכום העונה הבקיע סגר 8 שערים ב-18 משחקי ליגה.
פרדיננד דאוצ'יק הסרבי החל לאמן את ברצלונה בקיץ 1950, והוא הוביל את ברצלונה לאחת מתקופותיה המוצלחות.
הוא הסיט את סגר מעמדת הקשר לעמדת המגן, והוא מילא את תפקידו החדש נאמנה.
בעונת 1950/51 זכה סגר עם הקבוצה בגביע הגנרל, כשהוא פתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל סוסיאדד 3-0. בליגה, בה שיחק סגר 21 פעמים והבקיע פעמיים בעיטות עונשין, הגיעה ברצלונה למקום ה-4.
ההצלחה הגדולה עם דאוצ'יק הגיעה בהמשך הדרך.
בעונת 1951/52 זכתה ברצלונה בדאבל - זכייה הן באליפות הליגה והן בגביע, תוך שסגר משחק בעקביות בהרכב הקבוצה.
סגר פתח גם בגמר הגביע של אותה שנה, אז ניצחה ברצלונה את ולנסיה בהארכה בתוצאה 4-2. בליגה השתתף סגר ב-24 משחקים והבקיע שער בודד.
בקיץ זכתה ברצלונה בגבי הלטיני ובגביע רוסי, וסגר פתח בשני משחקיה של ברצלונה, נגד יובנטוס וניס.
ברצלונה זכתה באופן אוטומטי גם בקופה אווה דוארטה.
בארסה השלימה זכייתה בחמישה תארים בשנה קלנדרית אחת, 1952, ולכן נולד הכינוי המפורסם "בארסה של חמשת הגביעים".
בעונה הבאה זכתה ברצלונה בדאבל שני ברציפות.
סגר פתח ב-26 מתוך 30 משחקי הליגה וכן במשחק גמר הגביע בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו 2-1. סגר לא כבש אף שער ליגה לזכות קבוצתו, אך כן כבש שער עצמי בתיקו 1-1 עם דפורטיבו לה קורוניה ב-18 בינואר 1953.
בעונת 1953/54 סבל סגר הן מדעיכה במעמדו והן ממספר פציעות שהגבילו את השתתפותו במשחקי הקבוצה.
סגר פתח ב-13 משחקי בלבד, ובמחזור האחרון, בהפסדה של ברצלונה לאתלטיקו מדריד, הורחק בכרטיס אדום.
ברצלונה סיימה במקום ה-2 בליגה ובגמר הגביע הפסידה ברצלונה לוולנסיה 3-0, עם סגר בהרכב הקבוצה.
דאוצ'יק הוחלף בתום העונה בסנדרו פופו, וסגר שיחק בעונה הבאה יותר מקודמתה.
סגר שותף ב-27 משחקי ליגה, בהם לא הבקיע פעם אחת, וברצלונה הגיעה פעם נוספת למקום ה-2 בליגה.
בגביע הודחה הקבוצה כבר ברבע הגמר על ידי אספניול.
העונה שלאחריה, אז מאמן הקבוצה היה דומנק בלמניה, עמדה בניגוד מוחלט לקודמתה עבור סגר.
הוא פתח בשלושה משחקי ליגה בלבד, וברצלונה זכתה בגביע הודות לניצחון 1-0 על אספניול בגמר, אך סגר לא שותף בו.
בקיץ 1957 החליט סגר לעזוב את ברצלונהוהצטרף לריאל בטיס שמהליגה השנייה.
סגר פתח ב-18 משחקים בעונת 1957/58 וסייע לקבוצתו לסיים במקום הראשון בליגה, ממנו עלתה בטיס לליגה הראשונה.
סגר לא מצא את מקומו בקבוצה לאחר עלייתה לליגה הראשונה, ולכן הפך למאמן בעודו רשום כשחקן בסגל הקבוצה.
הוא לא ערך אף הופעה בעונת 1958/59. ב-1959 עזב את בטיס והחל לשמש שחקן-מאמן במנרסה, קבוצה קטנה מקטלוניה.
הוא מילא את תפקיד זה במשך שנתיים, לפני שפרש ממשחק, בגיל 38.
סגר שיחק ב-4 משחקי ידידות במדי נבחרת ספרד במהלך שנת 1952. הראשון שבהם היה ניצחונה של ספרד על ב-1 ביוני 1952, השניים הבאים נגד נבחרות ו והרביעי בתיקו 2-2 עם ב-28 בדצמבר.
בנוסף, השתתף סגר במשחק ידידות אחד של נבחרת קטלוניה ב-1950.
לאחר שפרש ממשחק באופן מוחלט, התפנה סגר לעבוד כמאמן באופן בלעדי.
פרק האימון הראשון שלו היה עם קבוצת החובבנים של ברצלונה, שם אימן במשך 3 שנים עד 1964. לאחר מכן החל סגר לאמן את ליידה, שהייתה אז בליגה השלישית.
סגר הוביל את הקבוצה למקום הראשון בביתה, ממנו העפילה לליגה השנייה.
בעונת 1965/66 הגיעה ליידה תחתיו למקום ה-11 בליגה השנייה.
עונת 1966/67 החלה עם קשיים עבור הקבוצה, וסגר עזב את תפקידו בדצמבר 1966, כשהקבוצה במקום ה-14 מתוך 16.
ב-1967 הצטרף סגר לטראסה שמהליגה השלישית, אך במשך שנתיים שם לא הצליח לעזור לה לעלות לליגה השנייה, על אף שהגיעה לפלייאוף ההעפלה פעמיים: בראשונה מהמקום הראשון ובשנייה מהמקום השני.
בעונת 1969/70 התמנה סגר לתפקיד עוזרו של המאמן סלבדור ארטיגס בברצלונה.
ארטיגס פוטר כעבור חמישה מחזורים, וסגר תפס את מקומו כמאמן הראשי.
תחתיו שיחקה הקבוצה 13 משחקים, האחרון שבהם ניצחון 1-0 בקלאסיקו על ריאל מדריד ב-28 בדצמבר 1969. לאחריו נכנס לתפקידו הנשיא החדש אגוסטי מונטל, שמינה את ויק בקינגהאם האנגלי כמאמן הקבוע של הקבוצה.
בסוף העונה החל סגר לאמן את קונדל, ששימשה קבוצת משנה לברצלונה, ושיחקה אז בליגה השלישית.
ב-1970 אוחדה הקבוצה עם אתלטיק קטלוניה, וכך נוצרה הקבוצה ברצלונה אתלטיק, שהייתה קבוצת המשנה של ברצלונה באופן רשמי.
בעונתו הראשונה בתפקיד הגיעה הקבוצה למקום ה-4 בביתה, אך בעונה השנייה סיימה במקום ה-19 וירדה לליגה הרביעית.
בעונת 1972/73 אימן את בדלונה, קבוצה קטנה מקטלוניה, וב-1973 חזר לתקופה קצרה במנרסה.
בשתי העונות הבאות אימן את הקבוצות הקטנות ז'ופיטר וטורטוסה, לפני שחזר לטראסה, ששיחקה בעונת 1977/78 בליגה השנייה.
סגר לא סיים את העונה בטראסה, ובמרץ 1978 הוחלף.
בעונות 1978/79 ו-1979/80 אימן את ויאריאל, שהייתה באותן שנים בליגה הרביעית.
בשנים הבאות אימן לפרקים קצרים קבוצות קטנות בקטלוניה - פיגרס, גאווה, לה קאווה וראוס.
ז'וזפ ראיק אי גריגה (בקטלאנית: Josep Raich i Garriga; 28 באוגוסט 1913 - 25 ביולי 1988) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
את רוב הקריירה שלו בילה ראיק בברצלונה, שם שיחק במשך שתי קדנציות - הראשונה בין 1934 ל-1936 והשנייה בין 1940 ל-1945. לתקופה קצרה במהלך מלחמת האזרחים הספרדית שיחק בקבוצות בצרפת.
כמו כן, ערך ראיק הופעה אחת במדי נבחרת ספרד.
ראיק נולד וגדל במולינס דה ריי, עיירה בקטלוניה, שם שיחק במערכת הנוער של מועדון קטן ומקומי.
ראיק החל את הקריירה שלו כחלוץ.
ב-1934 הצטרף לברצלונה, הקבוצה הבכירה בקטלוניה, ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-2 בדצמבר, בניצחון הליגה 4-0 על ארנס דה גצ'ו.
במשחקו השני במדיה כבש שער בכורה, בהפסד 2-1 לריאל בטיס ב-9 בדצמבר.
עונתו הראשונה הייתה מוצלחת ברמה האישית - ב-19 משחקים בהם פתח הבקיע 11 פעמים, כולל צמדים במשחקים מול ריאל אוביידו, אתלטיק בילבאו וראסינג סנטנדר, אולם ברמה הקבוצתית, ברצלונה כשלה בליגה וסיימה במקום ה-6 בלבד.
בהמשך הקריירה הוסט ראיק לעמדת הקשר, ועם זה ירד קצב הבקעת השערים שלו.
ברצלונה, אותה אימן פטריק אוקונל האירי, הגיעה למקום ה-2 בליגה ולגמר הגביע הספרדי, בו הפסידה לריאל מדריד 2-1. לאחר תום העונה פרצה מלחמת האזרחים הספרדית.
ברצלונה ערכה סבב משחקים באמריקה, ובשל חשש לחייהם כשיחזרו לספרד, ברחו רוב שחקני הקבוצה, למקסיקו ולצרפת.
ראיק עצמו עבר לצרפת, שם שיחק לתקופות קצרות בסטה ובטרואה.
המלחמה תמה ב-1939, ראיק שב לספרד אך הושעה ממשחק עד 1940 על ידי התאחדות הכדורגל הספרדית.
בסוף השנה שב לשחק במדי ברצלונה, והחל מהקלאסיקו ב-1 בדצמבר בו ניצחה קבוצתו 3-0 את ריאל מדריד, פתח בכל 13 המשחקים עד סוף העונה, מבלי להבקיע שער.
עונת 1941/1942 הייתה עונת שפל עבור ברצלונה בליגה, שהצליחה להישאר בליגה הראשונה הודות לניצחון במחזור האחרון.
ראיק פתח ב-23 מחזורי ליגה וכבש שני שערים, שניהם בבעיטות עונשין, הראשונה מהן בקלאסיקו בו הפסידה ברצלונה 4-3 למדריד.
למרות חוסר ההצלחה בליגה, זכתה ברצלונה בגביע הספרדי הודות לניצחון 4-3 בהארכה על אתלטיק בילבאו, בו פתח ראיק.
בעונה לאחר מכן התאוששה ברצלונה, היא הגיעה למקום ה-3 בליגה, כשראיק משתתף ב-24 משחקים ותורם שער אחד לזכות קבוצתו.
ראיק הוסיף לפתוח בעקביות בהרכב ברצלונה גם בעונת 1943/1944. הוא פתח ב-21 משחקים מתוך 26, בהם הבקיע שער אחד, בניצחון 4-3 על ולנסיה ב-3 באוקטובר 1943, וברצלונה סיימה במקום ה-6 בלבד בליגה.
בעונה הבאה, עם ז'וזפ סמיטייר כמאמן, הצליחה ברצלונה לזכות באליפות השנייה בתולדותיה.
ראיק אמנם פתח את העונה עם הבקעת שער עצמי לרשת קבוצתו בתיקו 1-1 עם אתלטיקו אביאסיון, אך הוא המשיך להופיע בעקביות במדי הקבוצה והוא שותף ב-17 משחקים במשך העונה.
לאחר סוף העונה פרש ראיק משחק, בהיותו בן 31. במשחקה הראשון של ברצלונה לעונת 1945/1946 נערך לכבודו טקס פרידה.
בסך הכול הופיע ראיק ב-138 משחקי ליגה במדי ברצלונה, בהם הבקיע 17 שערים.
ראיק ערך הופעה בודדת במדי נבחרת ספרד, במשחק ידידות מול ב-28 בדצמבר 1941, אז ניצחה ספרד את יריבתה 3-2. בנוסף לכך, הוא זומן לסגל הנבחרת על ידי מאמנה גארסיה דה סלסאר למשחק ידידות נוסף ב-1936, נגד נבחרת גרמניה, אך הוא לא שותף בו.
כקטלאני, השתתף ראיק גם במשחקיה של נבחרת קטלוניה.
בשנת 1950 הוא שיחק מספר משחקים בקבוצת "מולינזה" מליגה הקטלונית השנייה לצד פרנססק בטנקורט איתו שיחק גם בברצלונה.
ראיק הלך לעולמו בשנת 1988 בברצלונה.
ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה (11 באוקטובר 1927 - 10 בינואר 2005), הייתה בתו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים, ואשתו של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ז'וזפין שארלוט נולדה ב-11 באוקטובר 1927 בבריסל, ללאופולד השלישי, מלך הבלגים ולאסטריד, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק.
ז'וזפין שארלוט בילתה את ילדותה בארמון סטויבנברג הסמוך לבריסל, ובשנת 1935 נהרגה אמה בתאונת דרכים.
ז'וזפין שארלוט התחנכה על ידי מורים פרטיים, והוקמה בשבילה כיתה קטנה בארמון.
בשנת 1940 נכנסה ז'וזפין שארלוט לפנימייה, ובה למדה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-7 ביוני 1944 - יום לאחר הפלישה לנורמנדי, נשלחו בני המשפחה למעצר בגרמניה, ממנו שוחררו ב-7 במאי 1945. לאחר מכן התיישבו בני המשפחה בשווייץ, וז'וזפין שארלוט למדה באוניברסיטת ז'נבה.
ב-9 באפריל 1953 התחתנה ז'וזפין שארלוט עם ז'אן, נסיך הכתר של לוקסמבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
אף על פי שהנישואים התקיימו ממניעים פוליטיים, הם היו נישואים מאושרים, ובני הזוג חיו ביחד באושר במשך 52 שנים עד מותה.
ז'וזפין שארלוט תמכה בנושאים תרבותיים והומניטריים, ואף כיהנה כנשיאת הצלב האדום בלוקסמבורג.
בנוסף היא אהבה את מלאכת הגינון, ואף נהנתה מציד, דיג, סקי וספורט מים אחר.
ב-10 בינואר 2005 מתה ז'וזפין שארלוט בטירת פישבאך, כתוצאה מסרטן הריאות שממנו סבלה זמן רב.
ב-9 באפריל 1953 התחתנה ז'וזפין שארלוט עם ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ז'וזפין מלויכטנברג , הייתה נסיכה צרפתית-גרמנית, ואשתו של אוסקר הראשון, מלך שוודיה.
ז'וזפין נולדה במילאנו ב-14 במרץ 1807, לאז'ן דה בוארנה ולאוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
ז'וזפין הייתה אחותם של אוגיסט, דוכס לויכטנברג - בעלה של מריה השנייה, מלכת פורטוגל ואמלי מלויכטנברג - אשתו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל, והיא נקראה על שם סבתה הקיסרית ז'וזפין, אשתו של נפוליאון.
זמן קצר לאחר לידתה היא קיבלה את התואר "נסיכת בולוניה", ובשנת 1813 היא קיבלה את התואר "דוכסית גליירה".
בילדותה התגוררו הוריה באיטליה, אולם בשנת 1813 סירב אביה להצטרף לנפוליאון, והם עברו להתגורר בבוואריה אצל הורי אמה.
ז'וזפין קיבלה חינוך מעולה, ולמדה לדבר צרפתית, גרמנית ואיטלקית, ובנוסף היא למדה היסטוריה, גאוגרפיה, בוטניקה, מדעי הטבע, מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה.
בשנת 1817 נתן סבה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה לאביה את התואר "דוכס לויכטנברג", אשר עבר לאחר מותו בשנת 1824 לאחיה אוגיסט, דוכס לויכטנברג.
קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה שחשש ממדיניות הלגיטימיות של קונגרס וינה, החליט לחתן את בנו הנסיך אוסקר, דוכס סדרמלנד עם אחת מבנות השושלות המלכותיות באירופה.
ואכן, אוסקר יצא לטיול באירופה והתאהב בז'וזפין, אותה פגש באוגוסט 1822. אביו היה מרוצה מהשידוך בשל היותה נכדה לבית ויטלסבאך מצד אמה, ואילו מצד אביה הייתה קשורה לבית בונפרטה.
ז'וזפין למרות היותה קתולית הסכימה לגדל את ילדיה על פי הדת הלותרנית, והחלה בלימוד שוודית, תוך שהיא מתכתבת רבות עם הנסיך אוסקר.
ב-22 במאי 1823 נערך טקס הנישואים באמצעות שליח במינכן, וב-19 ביוני אותה שנה נערך הטקס בסטוקהולם, לאחר שלוותה לשוודיה על ידי חמותה המלכה דזירה.
ז'וזפין הייתה מאוד פופולרית בשוודיה ובנורווגיה, ובשנת 1824 אף ערכה ביקור עם בעלה בכריסטיאניה.
כמו כן היו לז'וזפין קשרים חמים מאוד עם חמיה וחמותה, אולם היחסים עם בעלה התדרדרו עם השנים, ואף היו לו כמה פילגשים.
עם זאת, לבני הזוג נולדו 5 ילדים, וז'וזפין העניקה להם חינוך מסור.
בשנת 1844 מת חמיה קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כאוסקר הראשון, מלך שוודיה.
מכיוון שבנורווגיה סירבו להכתיר את ז'וזפין למלכה עקב היותה קתולית, סירב אף אוסקר להכתרתו שם כמלך.
ז'וזפין הייתה מעורה בענייני השלטון, ובמהלך מלחמת שלזוויג הראשונה אף התכתבה עם דודתה אליזבת לודוויקה, מלכת פרוסיה - אשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, והודיעה לה כי שוודיה החליטה לסייע לדנמרק, מה שגרם לפרוסיה להתחיל לדון על הסכם שלום.
המגעים שניהלה עם הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי ואשתו הקיסרית אז'ני היו בעלי חשיבות מיוחדת במהלך המשבר האירופי של 1850. ז'וזפין הייתה פרו-צרפתית ואנטי-רוסית, ובשנת 1855 הביאה לחתימת הסכם בין שוודיה, נורווגיה, צרפת ובריטניה נגד ההתפשטות הרוסית.
ז'וזפין נחשבה כזאת שעמדה מאחורי החוקים הקובעים ירושה שוויונית לגברים ולנשים בשנת 1845, רפורמות בבתי הכלא והרווחה, וביטול הגילדות בשנת 1846. במהלך המהפכות האירופיות בשנת 1848 פרצו מהומות בסטוקהולם ב-19 במרץ 1848, שנקראו מרסורוליגרנה, ונמשכו ארבעה ימים.
המורדים ברחובות דרשו רפובליקה וניסו לגרום למרד מזוין, אך על פי הדיווחים, ז'וזפין ביקשה מאוסקר לא לירות על ההמון במהלך המהומות.
בשנת 1852 היא ביקרה את אמה בבוואריה לפני מותה, ובחזרתה עברה דרך נורווגיה, שם מת בנה הנסיך גוסטב, דוכס אופלנד.
ז'וזפין תמכה בחופש דת ברחבי הממלכה, ואף התערבה לטובת 6 נשים שהמירו את דתן לדת הקתולית.
אולם, בשנת 1857 חלה בעלה אוסקר הראשון, ובנה הנסיך קרל, דוכס סקונה שמונה לעוצר, פעל נגד תוכניותיה של אמו ז'וזפין.
ככלל היחסים בינה לבנה קרל היו מתוחים, בשל היחסים שקיים עם המשרתת שלה סיגריד ספארה, בזמן שעלתה הצעת נישואים שלו ללואיזה, נסיכת פרוסיה, וכן בשל היותו אימפולסיבי וחסר אחריות כלכלית.
בשנת 1859 מת בעלה אוסקר הראשון, מלך שוודיה, ובנה קרל החמישה עשר, מלך שוודיה עלה לשלטון במקומו.
יצוין, כי היא הלכה בעקבות המסורת הצרפתית ללבוש בגדי אלמנות בצבע סגול ולא שחור, ובכל מקרה הצבע הסגול היה הצבע האהוב עליה, והיא נהגה ללבוש אותו למשך שארית חייה.
כמלכה האלמנה היא איבדה כל השפעה פוליטית, והתמסרה לפעילויות הצדקה שלה ולהתעניינותה בקהילה הקתולית ובסוגיותיה.
עם זאת ז'וזפין נשארה מעורה בעניינים הפוליטיים, ובשנת 1866 תמכה באימפריה האוסטרית במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בשנת 1870 התעצבה ז'וזפין על התפטרותו של נפוליאון השלישי לאחר המפלה בקרב סדאן, ואף הזמינה את בנו - נפוליאון אז'ן לואי לביקור בשוודיה.
ז'וזפין אף מחתה על סיפוח מדינת האפיפיור לממלכת איטליה, ובשנת 1871 טיפלה בכלתה לואיזה, נסיכת הולנד לפני מותה.
בשנת 1872 היא ערכה ביקור בפורטוגל ובספרד ונפגשה עם אחותה אמלי מלויכטנברג לפני מותה, ובאותה שנה מת בנה קרל החמישה עשר, מלך שוודיה, ובנה אוסקר השני, מלך שוודיה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1875 היא ביקרה אצל האפיפיור פיוס התשיעי ברומא, אליו נסעה בעילום שם תחת השם "רוזנת טולגארן" ובלוויית ארבע מלוות בלבד.
ב-22 במאי 1875 היא הגיעה לרומא אחרי שביקרה בברלין, מינכן ואינסברוק, ונפגשה עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
האפיפיור רצה לתת לה את עיטור ורד הזהב אך נמנע מכך, משום שחשש כי הדבר ייתפס בצורה רעה במדינה פרוטסטנטית.
לאחר מכן היא ביקרה בנאפולי, בולוניה ומילאנו ונפגשה עם הקיסרית הצרפתית לשעבר בזלצבורג.
ב-7 ביוני 1876 מתה ז'וזפין בסטוקהולם בגיל 69, והיא נקברה בקבורה קתולית.
ב-22 במאי 1823 התחתנה ז'וזפין עם אוסקר הראשון, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה (18 באוקטובר 1872 – 6 בינואר 1958) הייתה אחותו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
ז'וזפין קרולין נולדה ב-18 באוקטובר 1872 לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (אחיו של לאופולד השני, מלך הבלגים) ולמריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן.
ב-28 במאי 1894 התחתנה ז'וזפין קרולין בבריסל, עם הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן, בנם השלישי של לאופולד, נסיך הוהנצולרן ואנטוניה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לה 4 ילדים.
מערכת היחסים שלהם תוארה כמאושרת, והם התגוררו בטירת נמדי על הריין אשר הם רכשו בשנת 1909. במהלך מלחמת העולם הראשונה היא שימשה כאחות בבית חולים צבאי עבור החיילים הפצועים, בזמן שבעלה שימש כגנרל-לויטננט בצבא הקיסרות הגרמנית.
מותש משנים של לחימה, מת בעלה זמן קצר לאחר חזרתו לביתם בשנת 1919, בגיל 51. בשנת 1936 נכנסה ז'וזפין קרולין למנזר הבנדיקטיני בנאמור, ונשארה נזירה עד מותה ב-6 בינואר 1958.
ב-28 במאי 1894 התחתנה ז'וזפין קרולין בבריסל, עם הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן, בנם השלישי של לאופולד, נסיך הוהנצולרן ואנטוניה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לה 4 ילדים:
ז'וזפין נדאגנו היא במאית קולנוע ושחקנית טלוויזיה קמרונית.
את השכלתה הגבוהה רכשה בפריז, בלימודי קולנוע בסורבון.
היא עבדה בתור במאית עבור רשות הטלוויזיה והרדיו הקמרונית במשך 15 שנים.
היא שיחקה במספר סרטי טלוויזיה, כולל "Japhet and Ginette" ו "L'étoile de Noudi" (הכוכב של נודי), בעקבותיו התפרסמה בשם דמותה בסרט, טה זיבי.
ב-2007 היא כתבה, ביימה, הפיקה וכיכבה בסרט הקולנוע, '"Paris à tout prix" (פריז בכל מחיר) בו גילמה פליטה צעירה שנכפית לזנות, ונאבקת על הישרדותה באירופה.
הסרט עוסק במספר נושאים מרכזיים לקמרונים ואפריקאים אחרים, ביניהם הלחץ להימלט מנסיבותיהם בכל מחיר, פליטות והגירה, זנות, סחר בנשים, מיניות, ואיידס.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים של פריז, והקרנתו הוזמנה לעוד מגוון פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל הסרטים האפריקאים של ניו יורק ופסטיבל סרטי אפריקה של מונטריאול, בו זכה הסרט בפרס הסרט הדיגיטלי הטוב ביותר.
הסרט גם זכה בפרס השופטים בפסטיבל FESPACO, הפסטיבל הפאן-אפריקאי בוואגאדוגו.
Dernier voyage Le (המסע האחרון), בבימויו של ז'אן-מארי טנו, 1990. סרט קצר.
Les Saignantes (המדממים), בבימויו של ז'אן-פייר בקולו, סרט עלילתי, 2005.
ז'וזפין אלהאנקו (בשוודית: Josephine Alhanko; נולדה ב-24 באפריל 1981) היא שחקנית שוודית.
אלהאנקו נולדה בסטוקהולם ובנעוריה למדה בלט, ב-2002 הופיעה בתוכנית הילדים "Dieselråttor & sjömansmöss" ששודרה בערוץ SVT1, ב-2005.
ב-2006 זכתה בתואר מיס שוודיה והלכה לייצג את שוודיה במיס תבל 2006 בלוס אנג'לס, שופטי התחרות תיארו אותה כ"מקצועית, צנועה וסימפתית", היא עלתה לשלב 20 המועמדות הסופיות.
ב-2006 גם שיחקה באחד התפקידים הראשיים של סדרת הפנטזיה "Världarnas bok", ב-2011 שיחקה בפרק של סדרת המשטרה "Irene Huss", ב-2012 שיחקה בהפקת תיאטרון המבוססת על הסרט פאני ואלכסנדר, באותה שנה החלה לשחק בסדרה אנשים אמיתיים.–
+שנהפרויקטתפקידהערות2002Dieselråttor & sjömansmössתוכנית ילדים שוודית2006Världarnas bokתפקיד ראשי2011Irene Hussיגט ויטנהפרק אחד2012–2014אנשים אמיתייםפלאש/ פלורנטין
ז'ויטה (בהונגרית: Zsujta) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ז'ויטה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-231 תושבים בשנת 1990 עד 149 תושבים בשנת 2020 (ירידה של כ-34%).
ז'ול לוסיאן אנדרה ביאנקי היה נהג מרוצים צרפתי, שהתחרה במשך שתי עונות עבור קבוצת מרוסיה באליפות הפורמולה 1.
ב-5 באוקטובר 2014, במהלך גרנד פרי יפן, איבד שליטה במכוניתו בתנאי כביש רטובים מאוד.
הוא פגע עם רכבו ברכב שירות שעמד לצד המסלול וסבל מפגיעה מוחית.
הוא פונה לבית החולים, שם הורדם והונשם.
הוא נשאר בתרדמת עד למותו ב-17 ביולי 2015.
ביאנקי נולד בניס, צרפת ונחשף לעולם הספורט המוטורי מגיל צעיר מאוד כאשר אביו ניהל מסלול קארטינג.
סבו, מאורו ביאנקי, היה נהג מרוצים שהתחרה במהלך שנות השישים במרוצי גרנד טורינג, ואף לקח חלק בשלושה מרוצי גרנד פרי, שהתקיימו מחוץ לסבב האליפות בעונת 1961. ביאנקי נקרא גם על דודו, לוסיאן ביאנקי, שלקח חלק ב-19 מרוצי גרנד פרי בין השנים 1959 – 1968.
בשנת 2007 עבר מקארטינג למרוצי מכוניות חד-מושביות, והתחרה באליפות הפורמולה רנו 2.0 הצרפתית.
הוא ניצח ב-5 מרוצים וזכה באליפות.
לקראת עונת 2008 הצטרף לקבוצת ART, והתחרה באליפות הפורמולה 3 האירופאית.
בעונתו השנייה בסבב השיג שמונה ניצחונות, והבטיח את הזכייה באליפות כשנתר עוד סבב מרוצים אחד.
בשנת 2010 נשאר בקבוצת ART, אך עבר להתחרות בסבב ה-GP2, ובמקביל לקח חלק גם בסבב ה-GP2 האסייתי.
בסבב האסייתי התחרה בשלושה מתוך ארבעה סבבים, וסיים במקום השמיני.
בעונתו השנייה סיים במקום השלישי באליפות המרכזית, ובמקום השני בסבב האסייתי, אף על פי שהתחרה רק בארבעה מרוצים מתוך שמונה.
בעונת 2012 עבר להתחרות עבור קבוצת Tech 1 Racing באליפות הפורמולה רנו 3.5. במהלך העונה ניצח שלושה מרוצים, בדיוק כמו רובין פרינס, יריבו המרכזי לתואר.
במרוץ סיום העונה נאלץ לפרוש, וסיים את העונה במקום השני.
בתחילת דצמבר 2009 נבחן ביאנקי, על ידי קבוצת פרארי יחד עם נהגים צעירים נוספים בימי מבחן במסלול המרוצים בחרס.
ביצועיו במבחנים הובילו את פרארי להחתים אותו כנהג הראשון באקדמיה של הקבוצה.
לקראת עונת 2011 הוחתם כנהג משלים בקבוצת פרארי.
במסגרת תפקידו השתתף בנסיעות המבחן של הקבוצה באבו דאבי ובמסלול פיוראנו.
לאחר עונה בתפקיד הושאל כנהג מבחן לקבוצת סהרה פורס אינדיה.