tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן שימש כיועץ הראשי של מינג-טה-גרופ (קבוצת הייעוץ הצבאי הגרמני) בטאיוואן עבור הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית לפני שחזר לגרמניה, וב-1 בינואר 1992 הוא מת בביתו בבאד גרודסברג.
אוֹסְקָר גִידוֹ טְרֶחוֹ (בספרדית: Óscar Guido Trejo; נולד ב-26 באפריל 1988) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
טרחו נולד בסנטיאגו דל אסטרו.
בוגר קבוצת הנוער של בוקה ג'וניורס, שיחק רק פעם אחת בקבוצה הבוגרת שלה, במשחק נגד קלוב אלמגרו, כשכבש בהפסד חוץ 3–2. המשחק הופסק לאחר 63 דקות.
בסוף דצמבר 2006, טרחו נקנה על ידי מיורקה הספרדית, ועדיין לא חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו.
בוקה טענה שלא היה יכול לעזוב, והתיק הועבר לפיפ"א, שהחליטה בסופו של דבר לתמוך בצד של מועדון האיים הבלאריים.
הוא שיחק לראשונה בלה ליגה ב-8 באפריל 2007, נגד חטאפה; לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-90, והצליח למצוא את הרשת בדרך לניצחון ביתי 2-0.
כשבקושי שיחק במהלך העונות הבאות, טרחו הצליח להבקיע בעונת 2007/08 של גביע המלך הספרדי בניצחון ביתי 2-1 על ריאל מדריד (3-1 בסיכום).
לאחר עונת 2008/09, צנועה יחסית מבחינתו, הוא הושאל לאלצ'ה, בליגה השנייה בספרד דאז.
ב-15 באוגוסט 2010, טרחו הצטרף לראיו ואייקאנו, גם כן בליגה השנייה.
הוא חזר לליגה הבכירה בעונת 2011/12, כשחתם בספורטינג חיחון, כבש ארבעה שערים ב-33 הופעות, אך גם ירד איתה ליגה.
בקיץ 2012, וסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג עשתה ניסיון לרכוש את טרחו, אך העסקה נכשלה.
שנה אחת לאחר מכן הוא עזב בסופו של דבר את ספרד, ובילה מספר שנים בליגה הצרפתית עם טולוז לאחר שחתם על חוזה לארבע שנים.
טרחו חזר לראיו ב-21 ביוני 2017, שש שנים לאחר שעזב.
הוא כבש 12 שערים בשנה הראשונה שלו, שיא קריירה אישי, כששיחק עם ראול דה תומאס והמועדון חזר לליגה הבכירה כאלופי הליגה השנייה.
אוסקר לוי (1940 – 6 ביולי 2005) היה פרופסור לכימיה ישראלי, מייסד המחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון.
החל דרכו בהוראה במכללה הטכנולוגית עוד בהיותו חייל בקמ"ג וסחף אחריו את חבר ילדותו (אוצו), פרופ' ג'ורג' מרקוביץ'.
בעל תואר ראשון מאוניברסיטת קלוז' ותואר שני (1965) ודוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיו, הקים את המחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במכללה הקים את המגמה להנדסאי כימיה ועמד בראשה, שימש כמשנה למנהל המכללה, פעל להקמת תיכון עירוני מקיף ח'.
ב-1995 ייסד את המכללה האקדמית להנדסה בנגב וכיהן כנשיאה כעשור עד למותו.
בשנת 2005, בהיותו בן 65 נפטר לוי מסרטן הכבד, והובא למנוחות בבית העלמין בעומר.
הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
חבר במועצת העיר באר שבע
חבר הוועדה המייעצת של רשם המהנדסים
יו"ר פורום המאה (פורום של תשעה מוסדות אקדמיים בתחום ההנדסה).
בין המכללה הטכנולוגית לבין המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון שאותן ייסד, בכיכר, במפגש הרחובות ביאליק ובזל נצבת לה מזרקה עגולה בעלת מופע מים בשילוב תאורה צבעונית מתחלפת בשעות החשיכה (נווה מדבר עירוני).
אוסקר זינגר , האימפריה האוסטרו-הונגרית - 31 בדצמבר 1944, מחנה הריכוז קאופרינג) היה עורך דין ציוני, סופר, עיתונאי ועורך צ'כוסלובקי, העורך הראשי של "כרוניקה של גטו לודז'".
זינגר היה בנו של סוחר טקסטיל וגר בפרידק (Friedeck, כיום Frýdek-Místek, מזרח צ'כיה).
הוא למד בבית ספר בגרמנית וסיים את לימודיו ב-1911. לאחר מכן למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה, שם היה חבר באגודת הסטודנטים היהודיים "עבריה" (Ivria).
עוד בהיותו סטודנט כתב טקסטים ספרותיים, בהם המחזה "ירושלים" והקומדיה "רוזנבאום נגד רוזנבאום", אך יצירות אלה אבדו.
ב-1919 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
לאחר מכן היה בעליה של חברה מסחרית.
זינגר שירת כקצין בצבא הקיסרות האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
בעת שירותו בצבא כתב זינגר את הדרמה "סופה על פני הארץ" (Landsturm).
בגיל 40 החל זינגר בקריירה של עיתונאי.
בתקופת כיבוש צ'כיה על ידי גרמניה - "הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה" - מדצמבר 1939 עד אוקטובר 1941, הוא היה העורך הראשי של עיתון זה.
ב-26 באוקטובר 1941 גורשו זינגר ומשפחתו לגטו לודז'.
שם עבד במחלקה הסטטיסטית תחת ראש האלטסטנרט (יודנרט), מרדכי חיים רומקובסקי וערך את הכרוניקות של גטו לודז'.
באוגוסט 1944 גורש זינגר לאושוויץ ומשם לזקסנהאוזן.
לאחר מכן גורש לדכאו ולמחנה הריכוז קאופרינג, שם נספה ב-31 בדצמבר 1944.
אוניברסיטת גיסן (Gießen) קראה על שמו ספרייה ואולם קריאה, שם יש אוסף ספרות השואה ותיעוד החיפוש אחר אוצרות תרבות ואמנות ששדדו הנאצים.
מארבע יצירותיו של זינגר שרדה אחת בלבד.
שרדו גם כתבות עיתונאיות שלו בעיתונות צ'כית וגרמנית בצ'כיה, רשימותיו מגטו לודז' וכן הכרוניקה של גטו לודז', שהיה מאוספיה וכותביה הראשיים.
בסביבות 1916/1917 כתב זינגר דרמה בשם "לנדשטורם", "סופת קרקע".
המחזה, שנכתב במהלך שירותו הצבאי ועורר ככל הנראה סערה, עסק בתנאים בצבא האוסטרו-הונגרי ונאסר כשעה וחצי לפני ההופעה המתוכננת.
שני מחזות נוספים, הדרמה "ירושלים" והקומדיה "רוזנבאום נגד רוזנבאום", אבדו, כמו "לנדשטורם".
הדרמה היחידה ששרדה והוצאה מחדש ב-2001, "אדוני העולם: שעון בשלוש מערכות" (Herren der Welt: Zeitstück in drei Akten), נכתבה ב-1935 וצופה את הרדיפה וההשמדה של היהודים על ידי הנאצים: המהנדס היהודי.
והממציא ד"ר ולטר ברגמן מפוטר מחברת חימוש על ידי הנאצים.
הוא בורח לפראג, שם רודפים אחריו שני סוכנים.
הם אמורים לגנוב את השרטוטים שלו למכונת מלחמה, אך נחשפים ונעצרים.
האחים רוברט ו-ולטר ברגמן מייצגים קטבים מנוגדים: רוברט ראה את הסכנה שבנאציזם ואף מדבר על "האוויר המוגז" של השנאה האנטישמית.
אחיו ולטר מגלם את היהודי בעל האוריינטציה הלאומית השואף להתבוללות.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה ועדיין רואה בגרמניה את הגדולה שבה.
הוא האמין כמעט עד הסוף שהוא יכול להכתיב את תנאיו למשטר הנאצי.
כמה היבטים מעידים על האקטואליה של המחזה.
התיארוך של יצירה שמתנגנת במחזה הוא לפי "שנת לידתו של המנהיג".
המכונה שכביכול המציא ברגמן משמשת לחיסול מטוסי אויב.
זינגר מספר גם על מוסדות הטרור, כמו מחנה הריכוז אורניינבורג.
לאחר הכיבוש הנאצי של צ'כיה היה זינגר העורך הראשי של העיתון היהודי היחיד שעדיין היה מותר, "Jüdisches Nachrichtenblatt".
במקביל היה חבר בהנהגת הקהילה הדתית היהודית ואחראי בפני אדולף אייכמן.
הוא היה צריך להציג את הטיוטה המתוכננת של ה-JNB פעם בשבוע.
במאמריו קרא להגירה לארץ ישראל.
הוא מתח ביקורת על חוגים יהודיים אנטי-ציוניים.
הוא עודד את קוראיו על ידי זכירת הרצל ועל ידי ציטוטו כדוגמה לגדולה נבואית.
זמן קצר לאחר הגעתו לגטו מצא זינגר עבודה במחלקה הסטטיסטית של היודנראט.
במחלקה זו נאספו מקורות "עבור חוקרים עתידיים הלומדים את חיי קהילה יהודית באחת מתקופותיה הקשות ביותר".
יש בכך הקבלה לארכיון עונג שבת שהוקם בגטו ורשה.
מסוף 1942 עבד זינגר על "כרוניקה".
לאחר שחלה הכרוניקן הראשי והעורך הראשי הפולני יוליאן צ'רסקי בשחפת, זינגר קיבל את תפקידו, תחילה על בסיס ביניים ולאחר מכן באורח קבע מינואר 1943. עם עלייתו חל שינוי ב"כרוניקה": מספטמבר 1942 הדיווחים היומיים אינם מופיעים עוד בפולנית אלא בגרמנית.
דוחות בפולנית נכללים רק לעיתים רחוקות.
מינואר 1943, הטקסטים כתובים בגרמנית בלבד.
זינגר הציג טור פיליטון "מראה הגטו הקטנה": כאן, החיים מאחורי החוטים תוארו במיניאטורות עבור קוראים עתידיים.[17] זינגר גם היה מעורב כסופר בפרויקט הגדול השני של המחלקה הסטטיסטית, "האנציקלופדיה".
אישים, מוסדות, אירועים וחפצים מהגטו תוארו בכרטיסיות והוכנו ליצירת אינוונטאר.
"האנציקלופדיה" זמינה ככתב יד בארכיונים בפולין, ישראל וארצות הברית.
דיווחיו של אוסקר זינגר "לאורך יום בגטו..." הם בין רישום ביומן, חיבור, פתק וכתבה עיתונאית.
הם התגלו בארכיון העירייה בלודז' במהלך יצירת מהדורת "כרוניקה של גטו לודז' / ליצמנשטאט".
הנושאים המרכזיים ברשימותיו של זינגר הם דיווחים על פעילות מפעלי הגטו: מעל הכל, עולים הרצון לחיות וכבוד האדם.
מתוארים גם ניסיונות להשגת יתרון אישי ומעשי שרירותיות, על רקע תנאי החיים הקשים.
לעיתים יש דיון בצרכים הפיזיים ובסבל של משפחת זינגר עצמה.
המחבר ממעט לדבר על הנאצים, שכן כנראה לא ראה אותם ראויים לאזכור.
מתואר בעדינות רומקובסקי השנוי במחלוקת.
אין ביקורת ישירה על מעשיו.
בחיבורים "על בעיית המזרח והמערב" מתייחס זינגר להבדלים בין יהודי מזרח ומערב בגטו.
אוסקר סטיבן סמבראנו פרסיאדו (בספרדית: Óscar Steven Zambrano Preciado; נולד ב-20 באפריל 2004 בסנטו דומינגו שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה קיטו מליגת העל האקוודורית.
סמבראנו גדל במחלקות הנוער של ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה קיטו ואמריקה דה קיטו.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה קיטו במסגרת ליגת העל האקוודורית.
בעונת ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
סמבראנו נכלל בסגל נבחרת אקוודור עד גיל 20 לטורנירים אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 וגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
אוסקר כהן (20 במאי 1870, לודז' – 1961, ארגנטינה) היה תעשיין יהודי-פולני מלודז', שהתמחה בעיקר בתעשיית הטקסטיל.
אוסקר כהן נולד בשם אשר כהן למשפחה חסידית ומיוחסת.
אביו, רבי לוי יצחק, היה מנהיג הוועד היהודי בלודז', מגדולי תעשייני הטקסטיל בלודז'.
עבד כאורג במפעל של יוליוס היינצל (Juliusz Heinzel).
אמו יהודית בתו של פרנס לודז, רבי עוזר ברגר.
אבי אביו הוא רבי משה נחמיה הכהן אב"ד דווארט.
אביו דאג לחינוכו, ולא הסתפק בלימודים בחדר, אלא שכר עבורו מורים פרטיים ללימודים חילוניים.
תרומה כספית משמעותית לחינוכו הגיעה מדודו, שלמה סמונייבסקי-קלכשטיין, ולזכרו הקים כהן לאחר מלחמת העולם השנייה שתי מצבות – אחת בארגנטינה ואחת בפרגוואי.
בשנת 1889 הקים כהן בית מלאכה לאריגה, אך זה פשט רגל.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 החל לעבוד כפקיד במפעל של יוליוס היינצל ויוליוס קוניצר .
הוא התקדם במהירות בתפקידיו, עד שהפך למנהל מכירות וצבר הון.
בהתאם לאמרתו, "יהודי עשיר מפסיק להיות יהודי", שינה את שמו לאוסקר והחליף את החלוק בחליפה.
לאחר מותו של קוניצר, סייע בהעברת המפעל לידי ג'וזפה טנפאני, חתנו של היינצל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הפך לבעל השליטה ב"מנופקטורה וידז'בסקה" , ולאחר התפטרותו של טנפאני מתפקיד היו"ר, תפס את מקומו.
בשנת 1900 רכש בית קטן ברחוב פיוטרקובסקה 43 בלודז', הרס אותו ובנה במקומו בית דירות מפואר.
כמה שנים לאחר מכן רכש מניות במלון גרנד בלודז' , והצטרף לדירקטוריון, אך בשנה שלאחר מכן התפטר ומכר את מניותיו לאדריכל דוד לנדה.
כהן היה ידוע בניצול עובדיו, שקיבלו שכר נמוך יותר מאשר אצל מעסיקים אחרים, אך שמר על תדמית של פילנתרופ.
בתקופת האינפלציה והאבטלה הכריז כי יתרום 50 מיליון מרק פולני לקרן לבניית פוליטכניק בלודז'.
עם זאת, הוא דאג שלא תוקם ועדה שתדרוש את הכסף, והפוליטכניון של לודז' הוקם רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-30, למרות הפסדים כבדים במפעל ואי-תשלום מיסים או דיבידנדים לבעלי המניות, הצליח כהן להשיג מזומנים שהפקיד, בין היתר, בבנק שווייצרי.
הוא התגורר בארמון ברחוב טרגובה 61 בלודז'.
במהלך השבועות הראשונים של הכיבוש הגרמני, עבד כשומר בארמונו.
בדצמבר 1939 החליט תאגיד גרינג להשתלט על "מנופקטורה וידז'בסקה" באופן חוקי באמצעות האס אס.
כהן ואשתו הועברו לז'נבה, שם נוהל הבנק שהחזיק את מניות המפעל, ושם בוצעה עסקה שהצילה את חייו.
לאחר המלחמה התיישב תחילה במקסיקו, שם המשיך בספקולציות פיננסיות רווחיות, ולבסוף עבר לארגנטינה.
הוא היה תומך של ציונות.
מנישואיו הראשונים למריה לבית רובין נולדו לו שישה ילדים, שלושה מהם מתו לפני שהגיעו לבגרות.
הנריק – תעשיין שסייע לאביו להיחלץ מחובות המלחמה, אך נקלע עמו לסכסוך עקב אי-הסכמתו לבחירת אשתו.
מקסימיליאן כהן – עורך דין, פילנתרופ ידוע בלודז', ששימש כקונסול כבוד של שוודיה בעיר.
עבר לארצות הברית זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
התגורר עם אמו בווילה מפוארת בווידז'ב ברחוב קונסטיטוציינה 42c (כיום מרכז לחינוך ושיקום לאנשים עם מוגבלויות בלודז'), נישא לפליציה בתו של משה שור.
אלברט – נורה למוות ב-1929 על ידי פועל ב"מנופקטורה וידז'בסקה".
אוסקר אלכסנדר סנטיס סייקס (בספרדית: Oscar Alexander Santis Cayax; נולד ב-25 במרץ 1999) הוא כדורגלן גואטמלי המשחק בעמדת החלוץ בדינמו טביליסי.
סנטיס התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של סוצ'יטפקס.
ב-4 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעודו בן 16 וחצי.
במשחק קבוצתו ניצחה 1-3 את אנטיגואה.
בשנת נבחר לכדורגלן הצעיר המצטיין של ליגת CONCACAF, לאחר שמעבר ליכולת אישית כבש שלושער ברבע הגמר נגד דפורטיבו סאפריסה.
בשנת סנטיס חתם באנטיגואה, במדיה כבש 32 שערים ב-124 הופעות בכל המסגרות וזכה עמה בליגת CONCACAF.
בינואר חתם לשנתיים בדינמו טביליסי מליגת העל הגאורגית.
ב-2 במרץ 2024 סנטיס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
ב-10 במאי 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד איבריה 1999.
ב-26 בדצמבר 2024 סנטיס חזר לגואטמלה כאשר הושאל לאנטיגואה.
בצעירותו, סנטיס שיחק בנבחרות הצעירות של גואטמלה.
ב-24 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד .
ב-4 ביוני 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-10 נגד .
ב-6 ביוני 2025 סנטיס הבקיע שלושער ובישל שער נוסף בניצחון 2-4 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
השחקן המצטיין של ליגת CONCACAF:
השחקן המצטיין בגביע הזהב: 2025
אוֹסְקַר פוֹגְט היה רופא ונוירולוג גרמני.
הוא ואשתו, , ידועים במחקריהם הציטוארכיטקטוניים המקיפים על המוח.
פוגט נולד בהוזום בשלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
הוא למד בבית הספר התיכון המקומי בהוזום לפני שהחל את לימודיו לאוניברסיטה.
פוגט למד רפואה באוניברסיטת קיל ובאוניברסיטת ינה, ולבסוף קיבל את תואר הדוקטור שלו מינה ב-1894.
בני הזוג פוגט נפגשו ב-1897 בפריז, ולבסוף נישאו ב-1899. בני הזוג היו מקורבים למשפחת קרופ.
פרידריך אלפרד קרופ תמך בהם כלכלית, וב-1898 ייסדו אוסקר וססיל מכון מחקר פרטי בשם "התחנה הנוירולוגית המרכזית" (Neurologische Zentralstation) בברלין, אשר ב-1902 סונף רשמית למכון הפיזיולוגי של בית החולים שאריטה כמעבדה הנוירוביולוגית של אוניברסיטת ברלין.
מכון זה שימש כבסיס להקמתו ב-1914 של מכון הקייזר וילהלם לחקר המוח (Kaiser Institut für Hirnforschung), שאוסקר היה מנהלו.
שם, היו לו סטודנטים ממדינות רבות שהמשיכו לקריירות בולטות, ביניהם יז'י רוז (המנטור של ), (המנטור של ), , והראלד ברוקהאוס.
כקלינאי, השתמש פוגט בהיפנוזה (שטוקראד-בארה ודאנק, 2004) עד 1903 וכתב מאמרים בנושא.
בפרט, לפוגט היה עניין עז באיתור המקורות של "גאונות" או תכונות אופי במוח.
פוגט נישא לנוירולוגית הצרפתייה .
הם נפגשו בפריז ב-1897 בזמן ששהה שם ועבד עם ואשתו, , ששיתפה עמו פעולה.
בשל תחומי העניין המחקריים הדומים שלהם, בני הזוג פוגט שיתפו פעולה במשך תקופה ארוכה, בדרך כלל כשססיל היא המחברת הראשית.
לבני הזוג פוגט היו שתי בנות, שתיהן מדעניות מוכשרות בזכות עצמן:
מרתה פוגט (1903–2003) הייתה שהתקבלה כעמיתה של החברה המלכותית ומונתה לפרופסור בקיימברידג'.
(1913–2007) החלה כגנטיקאית התפתחותית שעבדה על דרוזופילה, ולאחר מכן עברה לארצות הברית ב-1950. היא פיתחה שיטות לתרבית של נגיף הפוליו יחד עם רנאטו דולבקו.
היא הייתה חברת סגל ב שם עבדה על טרנספורמציה נגיפית והנצחה תאית של תאי סרטן.
פוגט היה סוציאליסט, מעורב בסיעות בהנהגת שהכירה אותו אישית, ועם האלמנט הגדיסטי של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית (ז'יל גד היה באגף השמאל הקיצוני של מפלגה זו).
הוא מעולם לא היה קומוניסט, אם כי קיים מגעים עם הסובייטים במספר הזדמנויות.
הם שלחו אליו מספר חוקרים, כולל (שאותו פגש סולז'ניצין בגולאג).
הוא סייע להקים את מכון המוח במוסקבה.
גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך סייע במימון בית חולים קטן ב ליד כאשר פוגט פוטר ב-1936 מתפקידו במכון קייזר וילהלם לחקר המוח.
פוגט היה העורך של כתב העת הבולט Journal für Psychologie und Neurologie (כתב עת לפסיכולוגיה ונוירולוגיה) שיצא לאור בגרמנית, צרפתית ואנגלית, ואשר תרם רבות מהתרומות החשובות ביותר בין שתי מלחמות העולם.
כתב עת זה הפך מאוחר יותר ל-Journal für Hirnforschung (כתב עת לחקר המוח).
לפוגט היה עניין רב שנים במיקום פונקציות במוח.
ב-1924, פוגט היה אחד הנוירולוגים שהתבקשו לייעץ לגבי מחלתו של לנין וקיבל את מוחו למחקר היסטולוגי לאחר מותו של לנין.
הוא מצא שמוחו של לנין הראה מספר רב של "תאים ענקיים", דבר שפוגט ראה בו סימן לתפקוד שכלי עליון.
"התאים הענקיים" היו בקליפת המוח בגודל יוצא דופן.
היו גם ייחודיות בשכבה 3 של קליפת המוח.
ב-1925 קיבל פוגט הזמנה למוסקבה שם הוטל עליו להקים מכון לחקר המוח בחסות משרד הבריאות במוסקבה.
פוגט קיבל פרוסה אחת בעובי 20 מיקרומטר מתוך 30,953 הפרוסות של המוח, ולקח אותה לביתו בברלין למטרות מחקר.
לכן, בניגוד לטענות של שני נוירולוגים בלגים, ל.
דה-וולף, הסובייטים לא נאלצו לבצע מבצע צבאי במיוחד כדי להשיב את המוח לפני שהאמריקאים ישיגו אותו.
המוח הוצג, לזמן מה, במאוזוליאום של לנין.
המוח עדיין נמצא במכון במוסקבה.
תרומותיהם של בני הזוג פוגט נוגעות לחלקים רבים של המוח והייתה להן השפעה ניכרת על מדעי הנוירולוגיה הבין-לאומיים.
עניין במתאם שבין אנטומיה ופסיכולוגיה משך את בני הזוג פוגט לחקור את קליפת המוח (קורטקס).
בני הזוג פוגט טבעו את ההבחנה בין איזוקורטקס ל.
בהתבסס על מחקריהם הציטוארכיטקטוניים, הם קידמו דפוס של שש-שכבות, במקום דפוס חמש-השכבות של מיינרט או שבע-השכבות של קחאל.
פוגט הכין מספר מצגות של השקפתו על התלמוס בפריז.
אוסקר וססיל התייחסו רבות לעבודתו של הנוירולוג השווייצרי בסדרה על האנטומיה של היונקים.
מאמר שפורסם יחד ב-1941 (Thalamus studien I to III), שהוקדש לתלמוס האנושי, היווה צעד חשוב בחלוקה ובמתן שמות לחלקי התלמוס.
האנטומיה של התלמוס מאת הסלר (אחד מתלמידיהם) פורסמה ב-1959, שנת מותו של אוסקר.
לא ידוע אם המאסטר קיבל את החלוקה המוגזמת והסיבוך המיותר של עבודה זו; זה היה אטלס שהוקדש למנתחים בשיטה סטריאוטקטית.
המאמר מ-1941 היה פשוט הרבה יותר.
בני הזוג פוגט תרמו רבות להבנת מה שמכונה כיום מערכת גרעיני הבסיס.
העניין העיקרי שלהם היה בסטריאטום, לו העניקו ב-1941 את שמו בעקבות הצעה של שארל פואה ויון ניקולסקו .
זה כולל את הגרעין הזנבי, הפוטמן וה.
"תסמונת פוגט-פוגט" היא הפרעה עם דו-צדדית המופיעה בילדות המוקדמת.
אוסקר שינדלר היה תעשיין גרמני סודטי, מחסידי אומות העולם, חבר המפלגה הנאצית שהציל במלחמת העולם השנייה כ-1,200 יהודים ממוות בשואה על ידי העסקתם במפעליו בפולין ובצ'כוסלובקיה.
ב-1993 סיפור חייו הפך לסרט ההוליוודי "רשימת שינדלר", שעובד מספר בשם זה, שיצא כעשור קודם לכן.
שינדלר נולד בשנת 1908 בצוויטאו שבחבל מוראביה (אז ב; כיום העיר סוויטאבי בצ'כיה) כבן הבכור למשפחה קתולית-גרמנית בת שני ילדים.
אביו יוהאן "האנס" שינדלר היה בעל מפעל לייצור מכונות חקלאיות, ואימו הייתה פרנציסקה "פאני" שינדלר (לבית לוזר).
לו הייתה גם אחות צעירה בשם אלפרידה.
בילדותו היה שכן של ד"ר פליקס קנטור ומשפחתו היהודית, ושני ילדיה, שהפכו לימים לפרופסורים, למדו עמו בבית הספר והיו חבריו הטובים.
לאחר סיום לימודיו עבר הכשרה מקצועית במפעל של אביו ונשאר לעבוד שם במשך שלוש שנים.
תחביבו באותה עת היה רכיבה על אופנוע ומרוצי אופנועים.
ב-6 במרץ 1928 נשא לאישה את אמילי שינדלר (פלצל), בתו של בעל אחוזה וחקלאי מבוסס.
לאחר הנישואים עבר הזוג להתגורר אצל הוריו של שינדלר.
בשנות ה-30 שינה את מקור פרנסתו מספר פעמים, ויזם מספר עסקים, אך במהרה פשט את הרגל עקב השפל הגדול.
הוא הצטרף למפלגה הגרמנית הפרו-נאצית בראשות קונראד הנליין בשנת 1935. באותה שנה החל לעבוד באוסטרבה ובברסלאו עבור המודיעין הגרמני (האבווהר), תחת פיקודו של וילהלם קנריס.
ככיסוי נשא במשרת מנהל עסקים בחברה אלקטרוטכנית.
כאשר שלטונות צ'כוסלובקיה חשפו את עבודתו במודיעין הגרמני ביולי 1938 הוא נעצר, הועמד לדין, הורשע בבגידה ונידון למוות.
אולם בעקבות הסכם מינכן יצא לחופשי.
בזכות פעילותו זו למען הרייך, הוענק לו עיטור הדם (Der Blutorden), מן העיטורים הנחשבים ביותר בגרמניה הנאצית.
בשנת 1939 הצטרף שינדלר למפלגה הנאצית, מתוך כוונה להבטיח לעצמו מכרזים עסקיים.
הוא המשיך לסייע לנאצים בריגול לקראת פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה במרץ 1939. בזכות נסיעות תכופות לפולין העביר מידע מודיעיני על הצבא הפולני עד סתיו 1940.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי הגרמנים בספטמבר 1939 עבר שינדלר לקרקוב שבפולין בחיפוש אחר הזדמנויות עסקיות.
באוקטובר השתלט על מפעל לייצור אמייל בזבלוצ'ה (Zablocie) הסמוכה לקרקוב.
לפני הכיבוש הנאצי היה המפעל בבעלותו של יהודי בשם נתן וורצל.
בנוסף, השתלט על חנות כלי בית שמכרה את תוצרתו של אותו מפעל והייתה במקור בבעלותו של יהודי אחר - יוליוס וינר.
אחד מבעלי המפעל היה היהודי אברהם בנקיאר, אותו השאיר שינדלר בתפקיד ניהולי והפך אותו גם לרואה החשבון שלו.
בשל פרוץ המלחמה היה ייצור סירים ומחבתות אסור, עקב המחסור במתכות.
שינדלר ייצר במפעלו, "מפעל האמייל הגרמני" (Die Deutsche Emailwarenfabrik, DEF), כלי אוכל וסכו"ם מפח מצופים אמייל ומכר אותם לוורמאכט.
משאריות המתכת ייצר סירים ומחבתות ואלה נמכרו בשוק השחור.
בזכות הביקוש הרב למוצריו, הצליח לעשות הון ותוך שלושה חודשים כבר העסיק 250 עובדים פולנים.
שינדלר תואר על ידי מכריו כיפה תואר, שרמנטי ובעל הצלחה בקרב נשים.
הוא ניהל אורח חיים ראוותני, חי בפזרנות, נהג להמר ושימש כנותן החסות לקבוצת כדורגל גרמנית בקרקוב.
ב-1 באוגוסט 1940 הוציא הנס פרנק, המושל הנאצי של פולין הכבושה, צו לפינוי היהודים מקרקוב.
מתוך 60 עד 80 אלף יהודים נותרו בעיר רק כ-15 אלף בעלי אישורי עבודה.
אלה נאלצו במרץ 1941 לעבור לגטו, שהוקם באזור התעשייה פודגוז'ה בעיר.
עובדיו היהודים של שינדלר, 370 איש, עשו דרכם ברגל מדי יום מן הגטו למפעל וחזרה.
בזכות הצלחתו הכלכלית, הרחיב שינדלר את מפעלו והקים מרפאה, חדר אוכל, משרדים וצרכניה.
בשיאו, השתרע על פני 45,000 מטרים רבועים והעסיק כ-800 עובדים.
ב-3 ביוני 1942 הצליח ברגע האחרון לחלץ את אברהם בנקיאר ממשלוח למחנה ההשמדה בלז'ץ.
במרץ 1943 חיסלו הנאצים את גטו קרקוב - יהודים רבים נשלחו להשמדה ואילו אלה שהוכרו ככשירים לעבודה רוכזו במחנה פלאשוב.
שינדלר התיידד עם אמון גת, המפקד הסדיסטי של המחנה, ובכך התאפשר לו לשכן את עובדיו במעין תת-מחנה בתוך פלאשוב, ברחוב ליפובה.
שינדלר החליט לנסות ולהציל את עובדיו, החלטה גורלית שסיכנה את מעמדו ורכושו.
בעזרת קשריו וכספו הצליח להערים על הנאצים האחרים ולהשתיק אותם.
הדרך היעילה ביותר להציל את עובדיו הייתה בהכרת שלטון הכיבוש הנאצי במפעלו כמפעל חימוש (Rüstungsbetrieb).
הוא הצליח בכך בשנת 1943 בזכות העובדה שהמפעל החל בייצור תרמילי פגזים.
בזכות ההכרה היה יכול לקבל עובדים יהודים נוספים מן האס אס.
בספטמבר 1944 קיבל שינדלר כמאה עובדים ממפעלו של יוליוס מדריץ', בסיועם של מדריץ' וריימונד טיץ' (Raimund Titsch).
יהודי בשם סדלצ'אק, שליח "ועדת העזרה וההצלה בבודפשט", הגיע בקיץ 1943 ושכנע את שינדלר למסור עדות בנושא ההשמדה בפני ועדת ההצלה.
באוקטובר 1943, תוך סיכון עצמי, הגיע שינדלר לבודפשט והעיד בפני ישראל קסטנר ושמואל שפרינגרמן אודות ההשמדה באושוויץ.
שינדלר נעצר ונחקר מספר פעמים בידי הגסטאפו.
לראשונה נעצר ונחקר ב-1941 בחשד לפעילות בשוק השחור.
ב-29 באפריל 1942 נעצר שוב בעקבות הלשנה על שנישק אישה יהודיה.
בזכות קשריו עם האבווהר הצליח לרוב להשתחרר במהרה מן המעצר.
מהות וטיב קשריו עם ראש האבווהר, קנריס, מעבידו לשעבר, אינם ידועים להיסטוריונים כיום.
לקראת סוף 1944, נוכח התקרבות הצבא האדום לפולין, מיהרו הנאצים לחסל את מחנה פלאשוב והאס אס שילחו משם למעלה מ-20,000 יהודים למחנות השמדה.
שינדלר הצליח להשיג את כל האישורים להעתיק את מפעליו החיוניים לרייך, על כל עובדיו היהודים, למחנה ברינליץ שבמוראביה (חבל הסודטים).
האס אס אישר לשינדלר להעביר 1,200 עובדים.
הרשימה הסופית, שהוכנה וכללה יהודים רבים מעבר לעובדיו עד אז, מנתה 297 נשים ו-801 גברים.
הגברים הועברו החל מ-15 באוקטובר למחנה הריכוז גרוס-רוזן.
הוראות האס אס חייבו גברים ונשים כאחד לעבור בידוק רפואי ושהות בהסגר בעת מעבר ממחנה אחד למשנהו.
כיוון שבגרוס-רוזן לא ניתן היה לבצע בידוק רפואי לנשים, נשלחו עובדותיו של שינדלר למחנה הקרוב אושוויץ.
שינדלר שלח את מזכירו לאושוויץ, שם דן בשחרור הנשים ונאלץ לשלם 7 רייכסמרק לאישה ליום כדי להוציאן משם.
מעשה הצלה נוסף של שינדלר ואשתו היה קליטתם כפועלים של מעל ל-100 יהודים ששולחו ברכבת משא ממחנה גולשוב, הסמוך לאושוויץ.
היהודים הגיעו בינואר 1945 בקרונות סגורים, לאחר מסע של מספר שבועות, לתחנת הרכבת של צוויטאו.
בגלל מצבם הגופני הירוד סירבו מפעלים אחרים לקבלם.
כדי לקבלם למפעלו שיחד שינדלר את מנהל תחנת הרכבת.
קליטתם לעבודה נעשתה על אף שסבלו חרפת רעב וכוחם הדל לא הספיק כדי שיוכלו לשמש כפועלים.
במהלך זה הציל אותם שינדלר מהשמדה.
בברינליץ לא סבלו יותר העובדים מהכאות והשפלות, אף עובד לא גורש ולא הומת עד לסוף המלחמה.
מקרה המוות היחיד שהתרחש בין קירותיו של מפעלו של שינדלר בברינליץ, הוא מותה הטבעי של גברת הופסטטר, יהודיה שהועסקה במפעלו.
שינדלר נתן לה את הכבוד הראוי והביא אותה לקבורה כהלכה: קנה חלקת אדמה והסב אותה לבית קברות יהודי.
בנוסף, נערכה עבורה הלוויה יהודית מסורתית בעזרת רב שהועסק גם הוא במפעלו.
מסופר שכשראה שינדלר את כל 1,200 היהודים שהציל התחיל לבכות.
שאל אותו שטרן מדוע הוא בוכה, שינדלר הצביע על כספו ואמר: "יכולתי להציל עוד אנשים."
בגלל עברו הנאצי ושירותו במודיעין הגרמני חשש שינדלר שייעצר על ידי הסובייטים ויואשם בפשעי מלחמה.
על כן הכינו לו בנקיאר, שטרן ומספר עובדים נוספים מכתב המפרט את מעשיו למען הצלת יהודים.
שינדלר ורעייתו נמלטו ברכבם מפני הצבא האדום בתחילת חודש מאי 1945. בעקבותיהם נסעה משאית ובה מספר פועלים יהודים, פילגשו של שינדלר וכן סחורה שנועדה למכירה בשוק השחור.
רכבם של בני הזוג הוחרם בידי הצבא הסובייטי בעיר צ'סקה בודייוביצה, ששוחררה מידי הנאצים.
משם המשיכו בני הזוג שינדלר ברכבת וברגל עד גבול בוואריה והגיעו לעיר פסאו, שכבר הייתה בידי הצבא האמריקאי.
קצין אמריקאי ממוצא יהודי ארגן לשניים נסיעה לשווייץ, בזכות המכתב שבידיו.
לאחר המלחמה, בנובמבר 1945, שבו בני הזוג לבוואריה, השתקעו ברגנסבורג ושהו שם עד שנת 1949. בתקופה זו נתמך כלכלית על ידי הארגון היהודי-אמריקני הג'וינט.
במקביל הגיש שינדלר בקשה לאשרת הגירה לארצות הברית, אולם זו נדחתה על רקע חברותו במפלגה הנאצית.
ב-1949 היגר עם תריסר יהודים לארגנטינה.
שם השתקע בסן ויסנטה הסמוכה לבואנוס איירס והקים שם חוות נוטריות, אולם העסק פשט רגל והוא שב בגפו לגרמניה בשנת 1957. בגרמניה עבד כסוכן מכירות ואף ניסה להקים מפעל למלט, אולם גם עסק זה הגיע לפשיטת רגל ב-1961.
כאשר הגיעו השמועות על מצבו הכלכלי הקשה ליהודים שהציל, הזמינו אותו אלה לירושלים.
לראשונה הגיע שינדלר לישראל ב-28 באפריל 1962. מאות אנשים נכחו בקבלת הפנים שנערכה לו בנמל התעופה לוד, רובם היהודים שהציל.
במהלך אותו שבוע התקיימה בבית-מלון בתל אביב קבלת-פנים לכבודו של שינדלר.
במעמד זה, ראיינה אותו טובה רוזנבלום שהייתה אז כתבת צעירה בכיתה ד'.
יצחק שטרן נמנה עם הדוברים.
מכאן ואילך חלק שינדלר את זמנו בין ירושלים לדירת חדר צנועה בפרנקפורט.
בשנת 1962 נתקבלה בקשה מקרב היהודים שהציל להכריז עליו כחסיד אומות העולם, אך התערבותו של יוליוס וינר, שהיה בנו של מנהל חנות כלי הבית עליה השתלט, טרפדה את ההחלטה.
וינר גם גייס לעזרתו את נתן וורצל, כעת ניסן קידר, בעליו המקוריים של מפעל האמייל.
שינדלר שהה בישראל 16 פעמים עד שמת בגרמניה ב-9 באוקטובר 1974. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הקתולי בהר ציון בירושלים, על פי בקשתו.
הבחירה, בו ובאשתו, ל"חסידי אומות העולם" הייתה שנויה במחלוקת.
ב-18 ביוני 1962 ניטע עץ לכבוד שינדלר על ידי יד ושם.
ב-24 ביולי 1993 אושרה ההחלטה להכיר באוסקר שינדלר כחסיד אומות העולם והוחלט להכיר גם ברעייתו אמילי שינדלר ככזו.
הדבר היה לאחר דיונים חוזרים בוועדה לציון חסידי אומות העולם, בהם הוחלט "שמעשיו הטובים מכריעים את הכף לטובתו, ושאף על פי שהחל דרכו כחבר מפלגה נאצית וספקולנט, הוא ראוי לתואר חסיד אומות העולם".
סיפורו של אוסקר שינדלר התפרסם בספר "רשימת שינדלר" שכתב תומאס קנילי, ושעל-פיו הופק בשנת 1993 סרטו של סטיבן ספילברג "רשימת שינדלר".
הספר והסרט עוררו הזדהות רבה עם דמותו של שינדלר.
דמותו של אוסקר שינדלר מעוררת מחלוקות רבות: האם מדובר במלאך מציל או בנאצי אכזר?
מספר עובדות ועדויות מעלות תימוכין לכאן ולכאן: בשלב מסוים הקים שינדלר מפעלים לייצור נשק.
כך למעשה העסיק שינדלר יהודים בייצור נשק שמשרת את מכונת המלחמה הנאצית, הפועלת להשמדתם.
עם זאת, מעדויות ניצולים עולה כי לא נוצר ולו פגז תקין אחד במפעל התחמושת של שינדלר.
עוד קודם לכן, מעידים העובדים בחנותו של יוליוס וינר, כי שינדלר הזהיר אותם פעם מפני חיפוש שיערכו (ושבסופו של דבר ערכו) הגרמנים בבתי יהודים (היה זה לפני הקמת גטו קרקוב וכליאת היהודים בתוכו).
גם עדותו של נתן וורצל על הדרך בה השיג שינדלר בעלות על המפעל, ועדותו של וינר התומכת בה, אינן מתאימות לדמות החסודה העולה מהספר ומהסרט.
מצד שני, וורצל עצמו מעיד ששינדלר הדליף לו פעם על אקציה המתוכננת בגטו וכך הצילו.
מעבר לכול, ברור כי במפעליו של שינדלר היו היהודים מוגנים.
הנאצים נשארו מחוץ לגבולות המפעל ולא הורשו להיכנס אלא עם אישור מיוחד משינדלר עצמו.
בנוסף, היהודים קיבלו מזון ובגדים חמים שאפשרו להם להתקיים.
כמו כן, לכל אותם יהודים היו מסמכים המעידים עליהם ככשירים לעבודה מבחינת גיל ומצב גופני.
1,200 יהודים - גברים, נשים וילדים, נשארו עובדיו של שינדלר עד תום המלחמה וכך למעשה ניצלו.
בשנת 2005 רכשה עיריית קרקוב את מפעל האמייל של שינדלר והפכה אותו למוזיאון, במימון האיחוד האירופי.
שינדלר נטע עץ חרוב על שמו בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם, 1962
עיטור מסדר הכבוד של גרמניה, 1965
מדליית בובר-רוזנצוויג על שם מרטין בובר, 1967
מדליית הכסף של הוותיקן, 1968
בול גרמני בשנת 2008, לרגל מאה שנים להולדתו
רחובות נקראו על שמו בערים קלן, נירנברג, פרנקפורט, אאוגסבורג, הילדסהיים, תל אביב, נס ציונה, בת ים, באר שבע וחיפה
יצירת הסרט רשימת שינדלר באנגלית Schindler's list, השחקן ששיחק אותו בסרט הוא ליאם ניסן.
אוסקר פאלמר רוברטסון , הוא כדורסלן עבר אמריקאי הנחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים בליגת ה-NBA בכל הזמנים.
בארבע עשרה עונותיו בליגת ה-NBA השתתף רוברטסון ב-1040 משחקים והעמיד ממוצעי קריירה של 25.7 נקודות, 9.5 אסיסטים ו-7.5 כדורים חוזרים למשחק.
"Big O" רוברטסון, כמו מג'יק ג'ונסון אחריו, היה גארד גבוה (1.96 מ') ששלט בכל ההיבטים השונים של משחק הכדורסל ושיחק כמעט בכל העמדות (עמדתו הטבעית הייתה רכז).
כה מגוון היה משחקו, שבעונת 1961/1962 הגיע לממוצעים של 30.8 נקודות, 11.4 אסיסטים ו-12.5 כדורים חוזרים למשחק, כלומר השיג טריפל דאבל בממוצע לאורך עונה שלמה.
הוא היה הראשון ב-NBA לעשות זאת.
בעונת 2016/2017 הצטרף אליו ראסל וסטברוק שגם הוא סיים את עונתו עם ממוצעים של טריפל דאבל, 55 שנה לאחר מכן.
רוברטסון נבחר על ידי הסינסינטי רויאלס (כיום הסקרמנטו קינגס) בדראפט של 1960 ושיחק עימם במשך עשר עונות.
ברמה האישית היה במהלך העשור לאחד מהשחקנים הדומיננטיים בליגה, שבה שיחקו כוכבים כמו וילט צ'מברלין וביל ראסל.
ב-1961 נבחר לשחקן השנה הראשונה המצטיין בליגה וב-1964 ל-MVP של הליגה כולה.
שש פעמים הגיע עם הרויאלס לפלייאוף אולם חסרונם של שחקנים טובים נוספים סביבו מנע מהקבוצה מלהתמודד על האליפות.
ב-1970 הועבר בטרייד למילווקי באקס, שם חבר לסנטר כרים עבדול-ג'באר.
עם הבאקס זכה באליפות בעונת 1970-1971, בגיל 31. שלוש שנים לאחר מכן, בעונתו האחרונה כשחקן, העפילו הבאקס לגמר אך הפסידו את האליפות לבוסטון סלטיקס, במשחק השביעי והאחרון של אחת מהסדרות המותחות והאיכותיות בתולדות ה-NBA.
הישגיו האישיים הרבים כללו, את הטריפל-דאבל המפורסם ותואר ה-MVP.
בליגת המכללות החזיק בארבעה עשר שיאים, ובראשם שיא הנקודות, אותו שיפר ב-1970 פיט מרוויץ'.
רוברטסון מדורג במקום ה-12 מבין שחקני ה-NBA לדורותיהם בנקודות בקריירה (26,710), תשיעי בנקודות למשחק (25.7), רביעי בקליעות עונשין (7,694) ובאסיסטים למשחק (9.5), וכן שישי בסך אסיסטים בקריירה (9,887).
כל אלה, יחד עם שתים עשרה הופעות רצופות במשחקי האול סטאר ותשע הפעמים בהן נבחר לקבוצת העונה, הבטיחו את בחירתו להיכל התהילה של הכדורסל ב-1980 ומקומו ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA שפורסמה ב-1996, במלאת יובל שנים לליגת ה-NBA.
רוברטסון השחור חווה על בשרו בנעוריו את ההפרדה גזעית שהייתה נהוגה אז ברבות ממדינות ארצות הברית.
עד לשנתו השלישית במכללת סינסינטי, בה לא שיחק מעולם שחור עור לפניו, לא יכול היה לשהות במלונות יחד עם חבריו לקבוצה בגלל צבע עורו.
בראיון שנערך שנים לאחר מכן הצהיר שלעולם לא יסלח על האפליה שחווה.
לאחר שפרש מכדורסל חזר לאינדיאנפוליס, העיר בה גדל, ופעל שם למען זכויותיהם של השחורים, בעיקר בתחום הדיור.
פעילותו הציבורית ליוותה אותו גם כשחקן.
ב-1970 הגיש בתוקף תפקידו כיושב ראש ארגון שחקני ה-NBA, תביעה כנגד הליגה.
השחקנים התנגדו למיזוג שהוצע בין שתי הליגות הנפרדות דאז (ה-NBA וה-ABA), לשיטת הדראפט ולהיעדר המעמד של שחקן חופשי (free agent) בחוקי הליגה.
לבסוף יצא המיזוג לפועל לאחר שהושגה פשרה.
הליגה הכירה במעמד החופשי של שחקנים שמסיימים חוזה ובזכותם של שחקנים הנבחרים בדראפט לסרב לחתום בקבוצה שבחרה אותם ולחזור ולהיבחר שוב לאחר שנה.
+ מקרא = הוביל את ה-NBA בעונה זו = זכה באליפות ה-NBA בעונה זו מודגש = שיא קריירה
אוסקר קוקושקה CBE (Oskar Kokoschka; 1 במרץ 1886, פשלארן שבאוסטריה – 22 בפברואר 1980, וילנב, שווייץ) היה צייר וסופר אוסטרי ממוצא צ'כי מן הזרם האקספרסיוניסטי, חבר הזצסיון הווינאי.
בשנים 1903–1909 למד קוקושקה בבית הספר לאמנות (Kunstgewerbeschule) בווינה.
בין מוריו היה הצייר גוסטב קלימט.
קוקושקה דחה את סגנון היוגנדסטיל השליט, וכתוצאה מכך זכו עבודותיו המוקדמות, שהביעו רגש עז, להערכה מועטה.
מסיבה זו עבר בשנת 1910 לברלין, אך שב לווינה כעבור שנה.
החל משנת 1912 היה בן זוגה לחיים של אלמה מאהלר, אשת החברה הווינאית רבת המאהבים והמחזרים, שבה התאהב בצורה פתאומית ונואשת.
הרומן ביניהם, שנמשך שלוש שנים, לווה בקנאה עזה וחולנית של קוקושקה לאהובתו, שהייתה גם המקור ליצירתו באותה התקופה, וכן לכארבע מאות מכתבי אהבה שכתב לה.
סגנון ציורו השתנה במהלך התקופה הזו.
בשנת 1914 התקבל ל"זצסיון החופשי" בברלין.
בשנת 1915 נפצע קשה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 עבר לדרזדן, שם הרצה באקדמיה בשנים 1919–1924. לאחר עזיבתו הפתאומית את האקדמיה יצא למסעות ארוכים, שבהם יצר ציורים רבים של נוף עירוני וכפרי.
החל בשנת 1933 התגורר בווינה.
לאחר מות אמו נמלט מסיבות פוליטיות לפראג, שם פגש גם את מי שהייתה לאשתו, אולדה פלקובסקה.
בשנת 1937 הוקמה בפראג אגודת אוסקר קוקושקה, במטרה לאזן, ולו במעט, את טעמם של הנאצים באמנות.
בין ראשיה היו תיאו בלדן, היינץ ורנר וקורט לאדה.
האגודה נפגשה מדי שבועיים וארגנה תערוכות וירידים.
הדגש היה על הצגת מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת", וכן תערוכות משותפות של אמנים צ'כים מחבל הסודטים, גרמנים במוצאם, שוב כתשובה לאידאולוגיה הנאצית.
בקיץ 1938 ארגנה האגודה בפריז תערוכה של "אמנות גרמנית חופשית" בשיתוף "עמותת האמנים הגרמנים" של אמנים גרמנים שגלו בפריז.
תחת לחץ גובר והולך, הודיעה צ'כוסלובקיה בשנת 1938 על גיוס כללי, בהסתמך על ידיעות על מתקפה גרמנית קרובה.
קוקושקה נמלט לבריטניה, משום שעבודותיו סווגו על ידי הנאצים כאמנות מנוונת.
בשנת 1941 נישא לאולדה פלקובסקה במקלט תת-קרקעי בלונדון.
בשנת 1953 הקים את אקדמיית-הקיץ הבינלאומית לאמנות חזותית בזלצבורג, ביחד עם פרידריך ולץ.
באותה שנה עבר להתגורר בעיר וילנב (Villeneuve) בשווייץ.
לאחר מותו, בשנת 1980, הוכרז על פרס על שם אוסקר קוקושקה להישגים בתחום האמנות החזותית.
ב-1988 הקימה אלמנתו את המוסד לזכר אוסקר קוקוקושקה (Fondation à la mémoire de Oskar Kokoschka), בעיירה ווה, שהיא קרובה לעיירה שבה היא גרה.
היא העבירה לשם את כל היצירות שלו שהיו ברשותה, ובמשך השנים הרחיבה את האוסף.
היא עמדה בראש המוסד עד מותה.
הודות לה נמצא במקום האוסף הגדול ביותר של יצירות קוקושקה.
"האופרה הממלכתית של וינה", שנה לא ידועה
"דיוקן הרוואת ולדן", 1910, הגלריה של שטוטגרט
כלת הרוח, 1913, מוזיאון האמנות של בזל
"כוחה של המוזיקה", 1918, איינדהובן
"פראג: גשר קרל", 1934, הגלריה הלאומית של פראג, פראג
"דיוקן פרופ' ד"ר תיאודור הויס", 1950, מוזיאון העיר קלן
"נמל המבורג", המוזיאון לאמנות מודרנית, 1951, ניו יורק
"האחיות פיילשנפלד", 1952, בבעלות פרטית
עיצוב הבמה והתלבושות של חליל הקסם, 1955, לפסטיבל זלצבורג
"נוף העיר קלן ממגדל התערוכות", 1956, קלן
קוקושקה כתב מסות ושירים, וכן את האוטוביוגרפיה "חיי" (1971).
מכתביו ראו אור בשנת 1984. המחזות שכתב זכו לתחייה מחודשת בשנות התשעים.
"רוצחים, תקוותן של הנשים", מחזה, 1916
קוקושקה, מאת לודוויג גולדשיידר, עורך: חיים גמזו, מגרמנית: י.
בולסלבסקי, רביבים, תל אביב, 1976.
אוסקר אמנואל פיטרסון היה פסנתרן ג'אז ומלחין קנדי.
פיטרסון, שכונה על ידי דיוק אלינגטון "המהראג'ה של הג'אז", יצר מעל כ־200 אלבומים וזכה בפרסים ותארים רבים, ביניהם פרס גראמי למפעל חיים ב־1997 ומקום בהיכל התהילה הבינלאומי של הג'אז.
פיטרסון נולד במונטריאול, קנדה וכבר בגיל חמש החל אביו ללמדו נגינה בפסנתר ובחצוצרה.
לאחר התקף שחפת שתקף אותו בגיל שבע, הוא התרכז בפסנתר.
חלק מהאמנים שהשפיעו על פיטרסון בצעירותו היו טדי וילסון, נט קינג קול, ג'יימס פ.
ג'ונסון, אך יותר מכולם השפיע על פיטרסון ארט טייטום האגדי.
למעשה, אחת ההיכרויות הראשונות של פיטרסון עם טייטום הייתה כשאביו השמיע לו תקליט ישן של הווירטואוז בנערותו.
לאחר ששמע את הטכניקה של טייטום, פיטרסון לא הסכים לגעת במקלדת הפסנתר במשך חודשיים.
השפעה נוספת על פיטרסון ועל נגינתו הגיעה מאחותו דייזי פיטרסון סוויני, שהייתה מורה לפסנתר במונטריאול, ולימדה פסנתרני ג'אז רבים וגדולים דוגמת אוליבר ג'ונס וקן סקינר.
במהרה נודע פיטרסון כבעל טכניקה מדהימה ויכולת מלודית ייחודית.
הוא פיתח מוניטין מרשים והפך לאורח קבוע ברדיו הקנדי.
היכרותו הראשונה עם ארצות הברית הייתה בשנת 1949 בקרנגי הול שבניו יורק באמצעות האמרגן נורמן גרנץ.
העבודה עם גרנץ הייתה צעד חשוב בקריירה של פיטרסון.
היכרותם של השניים החלה כאשר גרנץ נסע במונית במונטריאול ושמע ברדיו הופעה חיה של פיטרסון במועדון קטן.
הוא הורה לנהג לקחת אותו למועדון הזה כדי לפגוש את הפסנתרן.
כך החלה מערכת יחסים שנמשכה שנים רבות, כשגרנץ נשאר מנהלו של פיטרסון במשך רוב הקריירה שלו.
בזכות גרנץ זכה פיטרסון לנגן עם מוזיקאים חשובים כולל ריי בראון, קולמן הוקינס, בן ובסטר, מילט ג'קסון, הרב אליס, ברני קסל, אד ת'יגפן, לואי ארמסטרונג, סטפן גרפלי, אלה פיצג'רלד, קלארק טרי, ג'ו פס, אניטה אודיי, קאונט בייסי, יצחק פרלמן וסטן גץ.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים הקים פיטרסון את ה"אוסקר פיטרסון טריו" יחד עם ריי בראון וצ'ארלי סמית'.
במהרה הוחלף המתופף סמית' בגיטריסט אירווינג אשבי.
בהמשך הוחלף אשבי בברני קסל, והלה הוחלף לאחר שנה של הופעות בהרב אליס.
כאשר עזב אליס את ההרכב ב-1958, החליטו פיטרסון ובראון לצרף מתופף.
תחילה צירפו את גנה גמיג לזמן קצר, לאחר מכן הוא הוחלף באד ת'יגפן.
פיטרסון היה המוביל בהרכב במשך כל התקופה, והתפרסם כסולן מבריק.
בהמשך ניגנו בהרכב לואי האיס, בודי דורהאם, ריי פרייס, סאם ג'ונס וג'ורג' מרז.
בשנותיו האחרונות פעל תחת חברת התקליטים "טלרק".
בשנת 1974 זכה בפרס גראמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר" ביחד עם שותפיו לטריו הגיטריס ג'ו פאס והבסיסט נילס-הנינג ארסטד פדרסן.
בשנת 1993 לקה פיטרסון בשבץ שפגע בצדו השמאלי והשבית אותו למשך שנתיים.
הוא הצליח להתגבר על המכשול הזה וחזר לנגן, אם כי פחות מהתקופה שלפני האירוע.
הוא זכה בפרס גראמי בשנת 1997 על מפעל חיים, וכן זכה בפרס היכל התהילה של הג'אז.
ב-2003 הקליט פיטרסון סרט בשם "לילה בווינה".
מן הסרט ניכר שהטכניקה שלו נפגעה עקב גילו.
למרות כל זאת הוא המשיך למלא אולמות מסביב לעולם, אם כי רק כחודש בשנה.
יצירתו הגדולה והמשמעותית ביותר היא "סוויטת קנדיאנה" (Canadiana Suite, 1964), הכוללת שמונה חלקים המוקדשים לאזורים שונים בקנדה.
לחן מקורי נוסף אוסקר פיטרסון הופיע באלבום Night Train משנת 1963 - "המנון לחופש" (Hymn to Freedom).
את הלחן כתב באולפן, בעת ההקלטות.
סוויטת הפסחא (The Easter Suite): פרשנות ג'אז לפסיון של ישו.
סוויטה אפריקאית (African Suite): חקר מורשת אפריקה ומקצביה.
תרגיל ג'אז קטן (A Little Jazz Exercise): יצירה טכנית שלעתים קרובות נלמדת על ידי תלמידי פסנתר.
אורות העיר (City Lights): מחווה למטרופולינים גלובליים שונים.
אוסקר פיטרסון נפטר ב-23 בדצמבר 2007, בגיל 82.
אוסקר סולומון שטראוס (Oscar Solomon Straus; 23 בדצמבר 1850 – 3 במאי 1926) היה דיפלומט, סופר ופוליטיקאי אמריקני; היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בקבינט של ארצות הברית.
שטראוס נולד למשפחה יהודית באוטרברג, על יד קייזרסלאוטרן שהייתה אז בבוואריה, בנם הצעיר של שרה ולזרוס שטראוס.
האב עזב את המדינה בשנת 1852 והיגר לארצות הברית.
שנתיים לאחר מכן הצטרפו אליו אשתו, שלושת בניו ובתו במדינת ג'ורג'יה, מקום מושבו.
מלחמת האזרחים רוששה את משפחת שטראוס, והם עברו להתגורר בעיר ניו יורק באמצע שנות השישים של המאה ה-19.
בניו יורק רכש שטראוס תואר במשפטים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר לימודיו התמחה במקצוע המשפטים, ואז ייסד משרד עורכי דין עצמאי.
באותה עת אביו ושני אחיו עשו חיל בעולם העסקים.
ב-1881 עזב שטראוס את משרד עורכי הדין והצטרף לעסק המשפחתי המצליח ליבוא כלי חרסינה: "ל.
שטראוס לקח חלק פעיל במירוצו לנשיאות של גרובר קליבלנד בשנת 1885. קליבלנד נבחר לנשיאות, ובשנת 1887 מינה את שטראוס לתפקיד הציר האמריקני באימפריה העות'מאנית על-פי עצתו של הנרי וורד ביצ'ר.
שטראוס כיהן בתפקידו זה עד שנת 1889, וכן בשנים 1898 - 1899. בשנת 1906 מונה על ידי תאודור רוזוולט לתפקיד מזכיר המסחר והעבודה, חבר הקבינט.
שטראוס היה היהודי הראשון בתולדות ארצות הברית שזכה לשבת בקבינט.
אחריו כיהנו שרים יהודים רבים בממשלה הפדרלית.
בשנת 1909 מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, תפקיד בו כיהן כשנה אחת.
בשנת 1912 התמודד על משרת מושל מדינת ניו יורק כפרוגרסיבי, והפסיד.
שימש כיועץ לנשיא וודרו וילסון.
שטראוס דיבר רבות למען ביטחונה של יהדות רוסיה, והיה ידיד התנועה הציונית ונדבן.
היה בין יוזמי תוכנית גלווסטון.
היה חבר ועדת סקר לארץ ישראל מטעם ארצות הברית שהוקמה ביוני 1914 וכללה גם את סטיפן ויז, לואי ברנדייס והנרי מורגנטאו.
הוא חיבר מספר ספרים, בהם ספר זכרונותיו: "תחת ארבעה ממשלים, מקליבלנד ועד טאפט".
שטראוס מת בניו יורק בגיל 75.
אחיו, איזידור שטראוס (1845 – 15 באפריל 1912), מייסד-שותף של Macy's, חבר קונגרס.
העיר נתניה נקראה על שמו.
בנו, רוג'ר ויליאמס שטראוס (1891 – 1957), איש עסקים, פוליטיקאי ונדבן.
היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אוסקר אלפרדו רוג'רי (בספרדית: Oscar Alfredo Ruggeri; נולד ב-26 בינואר 1962 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי.
רוג'רי, המכונה בארגנטינה אל קאבסון ("ראש גדול" בספרדית) נחשב לאחד מגדולי הבלמים ב ארגנטינה בכל הזמנים.
רוג'רי החל לשחק בקבוצת בוקה ג'וניורס בשנת 1981 ושיחק בשורותיה עד שנת 1985. במהלך תקופתו בקבוצה שיחק רוג'רי בין היתר עם דייגו מראדונה איתו שיתף פעולה גם במדי הנבחרת.
בהיותו במדי בוקה ג'וניורס זכתה הקבוצה באליפות אחת.
ב-1985 עבר רוג'רי לריבר פלייט, יריבתה העירונית הגדולה של בוקה ג'וניורס.
בהיותו בריבר זכתה הקבוצה באליפות אחת, בגביע הליברטדורס, בגביע הביניבשתי ובגביע אינטראמריקנה.
הוא שיחק בשורותיה עד שנת 1988.
ב-1988 עבר רוג'רי לשחק בספרד, תחילה בCD לוגרונייס ואחריה בריאל מדריד שזכתה באליפות ספרד.
אחרי שנתיים בספרד, חזר רוג'רי בשנת 1990 לארגנטינה והצטרף לוולס סרספילד.
ב-1991 נבחר רוג'רי לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית.
ב-1992 עבר רוג'רי לאנקונה האיטלקית ושיחק בה עונה אחת.
לאחר מכן שיחק רוג'רי עונה אחת במדי קלוב אמריקה המקסיקנית.
ב-1994 הצטרף לסן לורנסו, שיחק בה שלוש עונות וזכתה באליפות אחת, לאחר מכן עבר ללנוס בה שיחק טורניר אחד בטרם פרש ממשחק.
רוג'רי שימש כאחד השחקנים החשובים של ארגנטינה בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. הוא הופיע בשלושה גביעי עולם, הנבחרות בהן שיחק זכו בגביע במונדיאל 1986 ובסגנות במונדיאל 1990. לאחר כישלונה של ארגנטינה במהלך משחקי מונדיאל 1994 החליט רוג'רי לפרוש מהנבחרת.
בסך הכל הופיע במדי הנבחרת 97 משחקים והחזיק בשיא ההופעות עד שבירת שיאו בידי דייגו סימאונה.
הוא מחזיק בשיא ההופעות במדי הנבחרת בקופה אמריקה עם 21 משחקים, שיא אותו הוא חולק עם חוסה סלומון.
רוג'רי היה שותף גם לזכייתה של ארגנטינה בקופה אמריקה בשנים 1991 ו-1993.
קבוצתו הראשונה של רוג'רי כמאמן הייתה סן לורנסו אותה אימן משנת 1998 עד שנת 2001. לאחר מכן אימן את גוודלחרה ואסטודיאנטס טקוס ממקסיקו.
ב-2003 אימן עונה אחת את אינדפנדיינטה ואחריה אימן לעונה אחת את אלצ'ה.
ב-2004 עבר לאמן לעונה אחת את קלוב אמריקה וב-2006 אימן לתקופה קצרה את סן לורנסו.
בשנת 2016 השתתף בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-11, והיה למודח הארבעה-עשר.
פרס דון בלון לזר המצטיין בליגה הספרדית:
כדורגלן השנה בארגנטינה ("אולימפיית כסף"):
ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב"):
אוסקר אדוארדו קורדובה ארסה (בספרדית: Óscar Eduardo Córdoba Arce; נולד ב-3 בפברואר 1970) הוא שוער כדורגל קולומביאני לשעבר.
היה חלק מהנבחרת הקולומביאנית המצליחה של שנות ה-90 וכן זכה עימה בתואר הבינ"ל הראשון והיחיד עד כה, בקופה אמריקה 2001. מהכדורגלנים הקולומביאנים הבודדים שזכו בשלוש אליפויות במדינות שונות, כאשר עשה זאת עם אמריקה קאלי בקולומביה, עם בוקה ג'וניורס בארגנטינה ועם בשיקטש בטורקיה.
קורדובה החל את הקריירה שלו בדפורטיבו קאלי ב-1988, אך עבר לאתלטיקו נאסיונל כבר ב-1989 וכעבור שנה הושאל לדפורטס קינדיו.
ב-1991 הוא הצטרף למיונאריוס, וב-1993 שיחק עבור אונסה קלדס ואמריקה קאלי, עמה זכה באליפות ליגת העל הקולומביאנית ב-1997.
לאחר הזכייה באליפות הוא עבר לארגנטינה והצטרף לבוקה ג'וניורס.
התקופה שבה שיחק בבוקה הייתה אחת הטובות ביותר בקריירה של קורדובה, והוא זכה עמה באליפות האפרטורה ב-1998, הקלאוסורה ב-1999, האפרטורה ב-2000, גביע הליברטדורס ב-2000 ו-2001, והגביע הבין יבשתי בשנת 2000. הוא שיתף פעולה בהצלחה עם חבריו לנבחרת, חורחה ברמודס ומאוריסיו סרנה.
לאחר התקופה המוצלחת בבוקה הוא עבר לאיטליה והצטרף לפרוג'ה קלצ'ו, וסייע לה להינצל מירידה מהסרייה א'.
אולם, לאחר חצי עונה הועבר למועדון הטורקי בשיקטש.
בטורקיה הוא שיחק מדי פעם נגד השוער הקולומביאני הידוע פאריד מונדראגון מגלאטסראיי, מי שחלק עמו לא מעט שנים את המקום גם בנבחרת.
לאחר ארבע עונות, שבמהלכן אף העפיל עם המועדון לליגת האלופות, הוא עזב את בשיקטש ועבר לאנטליאספור.
בסיום עונת 2006/2007 הודיע על פרישתו מכדורגל.
למרות ההכרזה הוא שב לקולומביה, ובעונה שלאחר מכן שיחק שוב בדפורטיבו קאלי, בסמסטר הראשון של הליגה.
הנהלת המועדון לא חידשה את החוזה עמו ואת הסמסטר הוא פתח במדי מיונאריוס.
אבל גם שם הבין קורדובה בן ה-39 שכנראה זמנו לפרוש, לאחר שסבל מעוינות מצד אוהדי מיונאריוס וכן גם הפציעות החוזרות והנשנות לא תרמו למצב.
ב-7 בנובמבר 2009, הודיע על פרישתו הסופית.
ב-2012 שימש כמתווך בין קבוצת משקיעים שרכשה את קבוצת הכדורגל הקולומביאנית, אתלטיקו בוקרמנגה ואף שימש כנשיאה.
הוא הפגין יכולת טובה בטורניר, וסייע לנבחרתו להעפיל עד לחצי הגמר שבו הפסידה לנבחרת ארגנטינה בדו-קרב פנדלים.
בטורניר קופה אמריקה 1995 הוא חזר להיות מחליפו של היגיטה.
במוקדמות מונדיאל 1994 הוא ספג שני שערים בשישה משחקים, שאחד מתוכם היה הניצחון 5 - 0 על נבחרת ארגנטינה בבואנוס איירס.
בעקבות תוצאה זו העפילה נבחרת קולומביה למונדיאל.
בטורניר עצמו קורדבה שיחק בשלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, אך קולומביה סיימה אחרונה בבית שלה, והודחה כבר בסיום שלב זה.
קורדובה השתתף בארבעת המשחקים האחרונים של מוקדמות מונדיאל 1998 בעקבות חוסר שביעות רצון מיכולתו של השוער פאריד מונדראגון.
הוא היטיב לשחק, וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר.
למרות זאת העדיף מאמן הנבחרת לתת צ'אנס נוסף למונדראגון, אך גם הפעם הודחה קולומביה בשלב הבתים.
קורדובה היה חלק מהסגל שנסע למונדיאל בצרפת.
הוא השתתף בכל משחקיה של הנבחרת בקופה אמריקה 2001 שנערך בקולומביה, והוביל את הנבחרת לזכייתה הראשונה אי פעם בטורניר.
הוא גם השוער היחיד אי פעם בהיסטוריה של הטורניר, שלא קיבל ולו שער אחד בכל ששת המשחקים.
הוא שיחק במוקדמות מונדיאל 2002, אך לא הצליח להוביל את הנבחרת להעפלה לטורניר.
קורדובה עמד בשער הנבחרת גם בגביע הקונפדרציות 2003, שבו היא העפילה עד לחצי הגמר.
משחקו האחרון בנבחרת היה במוקדמות מונדיאל 2006 מול נבחרת ארגנטינה.
במשחק עצמו הוא ספג שער כתוצאה מטעות, שסייעה לארגנטינאים לסיים בתיקו 1 - 1. לאחר המשחק הוא הודיע על פרישתו מהנבחרת.
בסך הכל שיחק קורדובה 73 משחקים במדים הלאומיים.
אוסקר לאונרד קארל פיסטוריוס הוא אצן לשעבר, אלוף פאראלימפי ורוצח מורשע מדרום אפריקה.
הוא ידוע בכינויים "בלייד ראנר" (blade runner) ו"האיש המהיר ביותר ללא רגליים".
פיסטוריוס, המחזיק בשיאי העולם לריצת 100, 200 ו-400 מטרים לקטועי רגליים, רץ בעזרת רגליים תותבות העשויות סיבי פחמן.
השתתף באולימפיאדת לונדון, והיה הספורטאי הראשון בתולדות המשחקים האולימפיים שהתחרה באתלטיקה כשהוא קטוע שתי רגליים.
ב-2015 הורשע פיסטוריוס ברצח חברתו ב-2013 ונדון למאסר, ממנו שוחרר בינואר 2024.
אוסקר פיסטוריוס נולד בסנדטון, יוהנסבורג שבדרום אפריקה ב-22 בנובמבר 1986 להנקה ושיילה פיסטוריוס.
רגליו נקטעו מתחת לברך כשהיה בן 11 חודשים, עקב היעדרה של עצם השוקית.
ב-2007 השתתף לראשונה בתחרות בינלאומית לנכים.
טענות שונות הועלו כנגד יתרון לא הוגן שמאפשרות לו רגליו המלאכותיות על פני מתחרים אחרים, זאת בעיקר משום ששאר המשתתפים בריצות הם בעלי רגל אחת.
במאי 2008 קבע בית המשפט הבינלאומי לערעורים בספורט שפיסטוריוס רשאי להשתתף באולימפיאדת בייג'ינג, משום שאין הוכחה שרגליו התותבות מקנות לו יתרון, אך הוא לא השתתף באולימפיאדה משום שלא עמד בקריטריון האולימפי שנקבע בארצו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכה פיסטוריוס במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא העפיל לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר.
פיסטוריוס נכלל בסגל דרום אפריקה לאולימפיאדת לונדון, בריצת 400 מטר ובמרוץ השליחים 4X400 מטר.
הוא המתחרה הראשון ללא שתי רגליים בתולדות המשחקים האולימפיים.
כחודש לאחר האולימפיאדה השתתף פיסטוריוס במשחקים הפאראלימפיים בלונדון.
הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר, במדליית זהב במירוץ השליחים ל-4X100 מטר, במדליית כסף במירוץ ל-200 מטר ובמקום הרביעי במירוץ ל-100 מטר.
לאחר ההפסד במירוץ ל-200 מטר לברזילאי אוליביירה, טען פיסטוריוס שהמירוץ לא היה הוגן מאחר שאוליביירה רץ עם רגליים מלאכותיות ארוכות יותר; לאחר מספר ימים התנצל על טענה זו.
ב-14 בפברואר 2013 נעצר פיסטוריוס לאחר שירה בחברתו, הדוגמנית ריבה סטינקאמפ, והואשם ברצח.
פיסטוריוס לא הכחיש כי ירה, אך טען כי ירה בה בשוגג משום שחשב כי פורץ חדר לדירתם, בעוד היא ניסתה להפתיע אותו לרגל ולנטיין דיי.
ב-22 בפברואר 2013 שוחרר בערבות עד למשפטו.
ב-28 במרץ 2013 זכה בערעור על תנאי הערבות שהגיש, והשופט החליט כי יוכל לצאת מארצו ולהשתתף בתחרויות אתלטיקה ברחבי העולם.
השופט פסק לטובת פיסטוריוס גם בשלושה תנאי ערבות נוספים עליהם ערערו עורכי דינו של החשוד, כשהורה כי אין צורך בקצין מבחן שישגיח על הספורטאי באופן קבוע וביטל את האיסור על שתיית אלכוהול שהוטל על פיסטוריוס.
ב-12 בספטמבר 2014 הורשע פיסטוריוס בהריגת ריבה סטינקאמפ.
נגזרו עליו חמש שנות מאסר.
ב-19 בספטמבר 2015 הוא שוחרר מהכלא, לצורך ריצוי יתרת עונשו במעצר בית.
בדצמבר 2015 שינה בית המשפט לערעורים את ההרשעה לרצח.
ביולי 2016 נידון ל-6 שנות מאסר.
באוגוסט אותה שנה ניסה לשים קץ לחייו.
בנובמבר 2017 נקבע כי תקופת מאסרו תוארך ל-13 שנים וחמישה חודשים, עד תחילת 2028. בנובמבר 2023, החליטה ועדת שחרורים לקצוב את תקופת מאסרו ל-9 שנים, וקבעה את שחרורו מהכלא, בתנאים מגבילים, ל-5 בינואר 2024.
אוסקר רנה קרדוסו מרין (בספרדית: Óscar René Cardozo Marín; נולד ב-20 במאי 1983) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ליברטד.
לזכותו 50 הופעות במדי בנבחרת פרגוואי.
קרדוסו, יליד חואן אולוגיו אסטיגריביה שבפרגוואי, החל את הקריירה שלו ב-3 דה פבררו.
לאחר שנה ב-2004 עבר לקלוב נסיונל שם שיחק 34 משחקי ליגה ובהם הבקיע 20 שערים.
בשנת 2005 עבר לניואל'ס אולד בויס הארגנטינאית שם הבקיע 21 שערים ב-33 משחקים.
לאחר שנתיים עבר לבנפיקה ליסבון.
בשנת 2008 זכה בתואר אהוב הקהל יחד עם סימאו סברוסה.
קרדוסו משחק גם בנבחרת פרגוואי.
הוא ערך את משחקו הראשון בנבחרת ב-5 ביוני 2007 במשחק ידידות מול נבחרת מקסיקו.
קרדוסו שותף במשחקי הנבחרת במונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה וסייע לנבחרתו להעפיל עד לרבע הגמר, שם הודחה פרגוואי על ידי נבחרת ספרד.
אוסקר שומסקי היה כנר ומנצח יהודי-אמריקאי, בן למהגרים מרוסיה.
אוסקר שומסקי החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שלוש.
הופעתו הראשונה בקונצרט הייתה בגיל שבע, עם תזמורת פילדלפיה בניצוח לאופולד סטוקובסקי, שהצהיר כי הוא "הגאון המדהים ביותר ששמעתי מעודי".
פריץ קרייזלר גילה עניין מיוחד בילד, שניגן את הקדנצות של קרייזלר לקונצ'רטו לכינור של בטהובן אחרי שלמד אותן משמיעה.
שומסקי היה תלמידו של ליאופולד אאואר משנת 1925 ולמד במכון קרטיס למוזיקה משנת 1928 עד 1936. בשנת 1939 הצטרף לתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוח ארטורו טוסקניני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצי של ארצות הברית.
שומסקי ניגן בכינור סטרדיוואריוס משנת 1715, המכונה "הדוכס מקיימברידג'", שהיה שייך בעבר לפייר רוד.
בכינור זה הקליט שומסקי את מכלול 24 הקפריצ'י של רוד.
שומסקי לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, בקונסרבטוריון פיבודי בבולטימור, באוניברסיטת ייל ומשנת 1953 בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק.
בשנים 1959–1967 היה שותף לניהול פסטיבל סטרטפורד באונטריו עם הפסנתרן גלן גולד, שעמו ניגן בקביעות בפסטיבל וערך כמה הקלטות לטלוויזיה.
בתקופה זו הופיע דרך קבע כסולן עם התזמורת האמריקאית.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה ב-1959 עם תזמורת הפסטיבל הלאומי הקנדי ובשנים הבאות ניצח על תזמורות שונות בארצות הברית.
בראשית שנות ה-60' הצטרף ל"קבוצת באך אריה".
בשנת 1965 קיבל את פרס קרן פורד.
שומסקי חזר להופיע בקונצרטים ולהקליט בשנת 1981 וניגן בארצות הברית ובבריטניה לראשונה אחרי 30 שנה.
אוסקר שומסקי הקליט את הסונאטות לכינור סולו אופוס 27 של איזאיי ואת הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו של באך, את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן, קונצ'רטי של באך ושל מוצרט וכן את הסונאטה לוויולה של ברהמס.
רבות מהקלטות אלה לא הועברו לתקליטורים.
כנרים רבים רואים בשומסקי את אחד הכנרים הגדולים של המאה ה-20; דוד אויסטרך הגדיר אותו "אחד מגדולי הכנרים בעולם" ומילון גרוב החדש אומר עליו: "הוא היה נגן בעל טכניקה וירטואוזית, סגנון טהור וטעם מעודן; אך הוא מעולם לא חתר להכרה כסולן והעדיף להתמקד בהוראה, בנגינת מוזיקה קאמרית ובניצוח."
אוסקר פוטיורק , היה פילדמרשל אוסטרו-הונגרי, מושל בוסניה והרצגובינה בעת רציחתו של פרנץ פרדיננד ובהמשך כיהן כמפקד קבוצת ארמיות בראשית המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה.
פוטיורק נולד בחבל קרינתיה למשפחה מהמעמד הבינוני.
אביו היה פקיד ממשל וממונה על פרויקט כרייה באזור.
ב-1879 סיים פוטיורק את לימודיו באקדמיה הצבאית בווינה והוצב לשורת תפקידי מטה והדרכה וב-1902 מונה לסגן ראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי.
ב-1906 היה מועמד לראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי, אך קונרד פון הצנדורף נבחר לתפקיד.
ב-1907 מונה למפקד הקורפוס ה-3, וב-1911 מונה למושל בוסניה והרצגובינה.
בשלהי 1913 הזמין פוטיורק את הארכידוכס פרנץ פרדיננד לבקר בחבל ולצפות בתמרוני הצבא וב-28 ביוני 1914 הגיעו פרדיננד ורעייתו לחבל.
כמושל צבאי אחראי היה פוטיורק לביטחונו של פרדיננד ולאחר ניסיון ההתנקשות הכושל הראשון, היה הגנרל פוטיורק זה שתמך בבקשתו של פרדיננד להגיע לבית החולים ולבקר את פצועי ההתקפה, למרות הסתייגותם של שאר מלוויו.
פוטיורק נלווה למכוניתו של פרנץ פרדיננד והנחה את הנהג בנסיעתו.
מטח היריות הקטלני שהרג את הארכידוכס ורעייתו סופי, לא פגע בפוטיורק והרכב הגיע בנסיעה מהירה למעונו בניסיון להציל את בני הזוג, אך הם נפחו את נשמתם.
ב-28 ביולי 1914 לאחר שסרביה לא נענתה לאולטימטום האוסטרו-הונגרי, הכריזה האימפריה מלחמה על הסרבים ופוטיורק מונה לפקד על כוח החוד האוסטרו-הונגרי בפלישה לסרביה.
פוטיורק פיקד על הארמייה השישית, ובנוסף גם פיקד על קבוצת ארמיות שהכילה את הארמיות החמישית והשישית.
תוצאות הקרב הובילו לנסיגה רחבה של האוסטרו-הונגרים אל מחוץ לגבולות סרביה.