tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתו, מריה, שירשה את החווה, נישאה לאדם בשם מישל גרמלסברכר, וצאצאי המשפחה אמנם המשיכו להחזיק בחוות מרקנהוף ולעבדה, אך לא נקראו יותר בשם "מארק".
בשנת 1919 רכש את החווה תעשיין יהודי מפרייבורג בשם קונרד גולדמן והפך אותה להכשרה ציונית.
ההכשרה פעלה בחווה כ-6 שנים, עד 1925.
בחוות מרקנהוף התנסו הצעירים היהודים במגוון היבטים של חקלאות, תוך שימת דגש על ההיבטים הרלוונטיים לארץ ישראל.
בראש וראשונה הם עברו מחזור שלם של גידול תבואה: חריש, זריעה, קציר, טיפול בתבואה, טחינתה לקמח וכמובן - אפיית לחם.
תוך כדי כך למדו להפעיל את הכלים החקלאיים הנחוצים ליישום המחזור החקלאי.
על שאר ההתנסויות בחווה ניתן ללמוד מתוך זיכרונותיו של שם זיו:
בוגרי החווה הציונית בארץ ישראל
על פי הרשומות באתר החווה בגרמנית הוציאה החווה הציונית כ-300 בוגרים, אולם ראובן פרנקשטיין, שחוקר את תולדות החווה וכתב עליה ספר, גורס שמדובר במספר קטן יותר: 150 עד 200 בוגרים לכל היותר.
בשנת 1921 עלתה לראשונה קבוצת בוגרים קטנה לארץ ישראל (אז פלשתינה).
הייתה זו קבוצה בת שבעה אנשים, שהיו חלק מקבוצה מגובשת בחווה.
בהמשך הצטרפו אליה שאר החברים ממרקנהוף וכמה חברים נוספים.
הקבוצה החליפה כמה פעמים את מקום מושבה בארץ, אך בסוף התיישבה בעמק הירדן וייסדה את קיבוץ בית זרע.
השם "קבוצת מרקנהוף" ניתן לה על-ידי ארתור רופין, שיצר איתה קשר עוד בגרמניה.
שם זה נשאר איתה והפך למושג היסטורי, אך למעשה היו עוד "קבוצות מרקנהוף" שעלו לארץ והקימו או הצטרפו לקיבוצים וישובים שונים.
קבוצת מרקנהוף הייתה, למשל, גם בבית אלפא.
ההבדל הוא, שכל הקבוצות התפרקו וחבריהן התפזרו בארץ, ורק הקבוצה בבית זרע נשארה מגובשת, משמעותית ומובילה בקיבוץ.
חוות הרוח במעלה גלבוע היא חוות רוח לייצור חשמל הנמצאת בשטח קיבוץ מעלה גלבוע.
החווה כוללת 14 טורבינות רוח.
הצעות להקמת חוות רוח בארץ החלו כבר בשנות ה-80. תחילה נסקר אזור רמת הגולן ונמצא כבעל תנאים טובים לניצול אנרגיית הרוח להפקת חשמל.
בשנת 1992 הוקמה חוות הרוח הראשונה בישראל על הר בני רסן, שכללה עשר טורבינות שגובהן 30 מטרים.
החל מראשית העשור השני של המאה ה-21 החלו רשויות המדינה בקידום התוכניות לבניית חוות רוח נוספות.
ב-2016 בשטח החקלאי של הקיבוץ הוקמה חוות רוח על ידי שותפות חברת "אפקון תעשיות" (מקבוצת "שלמה Sixt") וד"ר אלי בן דב, ובה 14 טורבינות רוח, בהספק כולל של כ-12 מגה ואט.
החשמל המיוצר נמכר לחברת החשמל.
בסוף 2016 ד"ר אלי בן דב מכר את חלקו בפרויקט ויצא משותפות.
במקום קיים מרכז מבקרים על שם שלמה שמלצר, ובו הסברים והדרכות על "אנרגיה ירוקה", במקום מוקרן סרט על נושא זה.
בצמוד לחווה נמצאת הבריכה הגבוהה של מפעל אנרגיה שאובה של תחנת הכוח מעלה גלבוע.
חוות הרוח גאנסו (בסינית: 甘肃酒泉风电基地; בפיניין: Gānsù jiǔquán fēngdiàn jīdì) היא קבוצה של חוות רוח גדולות במערב מחוז גאנסו בסין.
פרויקט חוות הרוח של גאנסו ממוקם באזורים מדבריים ליד העיר בשני יישובים של גואג'ואו וגם ליד העיר יוּמן, בצפון-מערב מחוז גאנסו, אשר בו שפע של רוחות.
בשנת 2015 המתחם פעל בפחות מ-40% ניצול של 8 GW הנוכחיים בהספק מתוכנן של 20 GW.
בשנת 2017 קו התמסורת HVDC באורך של 2,383 ק"מ מג'יוצ'ו'אן לחונאן, נכנס לשירות והוא המחבר את המתחם המרוחק לרשת האזורית של חונאן המאפשר ניצול מלא של יכולת הייצור שלו.
לאחר 4 שנים של עיכובים, הושלם השלב האחרון של הבנייה, והביא את כושר הייצור הכולל ל-10GW.
זוהי למעשה חוות הרוח הגדולה בעולם.
חוות סג'רה הייתה חווה חקלאית שהיוותה פרק בתולדות ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
היא נמצאת כיום בתחומה של "חוות השומר" בגליל התחתון, סמוך למחלף גולני, ואדמותיה משמשות יישובים שונים, בעיקר את המושבה אילניה.
ב-1890 רכשה קבוצת יהודים ארץ-ישראלים מראשון לציון ומירושלים מקצת מאדמות הכפר הערבי א-שג'רה, אולם התיישבותם לא צלחה והם עזבו את המקום.
17 אלף דונם מאדמות סג'רה נרכשו מהם בידי יק"א בשנת 1899. מטרתה של חברת יק"א הייתה להקים במקום את המרכז האזורי להכשרה חקלאית לעולים בני העלייה השנייה ומרכז שירותים למתיישבי הגליל.
מנהל החווה הראשון, חיים מרגליות קלווריסקי, השתמש במבנה ח'אן קיים כבסיס להקמת החווה.
בשנת 1902 הוקמה על חלק מאדמות החווה החקלאית המושבה אילניה.
משנת 1905 הגיעו למקום פועלים חקלאיים מיהודה, בהם גם דוד בן-גוריון.
בתחילת קיומו של היישוב השמירה הייתה מופקדת בידי הצ'רקסים.
תקופה מסוימת גורקוז דאות היה אחראי על גיוסם.
הארגון "בר גיורא", שהוקם כדי להעביר את השמירה על ההתיישבות העברית לידי יהודים, נטל לעצמו כמשימה ראשונה, בשנת 1907, את כיבוש השמירה על הקולקטיב בחוות סג'רה מידי השומרים הצ'רקסים, אחרי ששומר צ'רקסי נתפס ישן בשמירה.
משימה זאת הצליחה, וחוות סג'רה הפכה גם למרכז הארגון.
באותה שנה נוסדה בחוות סג'רה הסתדרות החורש במטרה לאגד את כל פועלי הגליל במושבות ובחוות הלאומיות, וכן נוסדה הצרכנייה הקואופרטיבית הראשונה - "אחיסמך".
ב-1908 נוסד בחווה הקולקטיב החקלאי.
הקולקטיב הוקם ביוזמתה של מניה וילבושביץ, בהשפעת רעיונות קולקטיביים שספגה מתורתו של טולסטוי והפנימה כאשר הכשירה עצמה לעלייה בקומונה במינסק וכאשר ביקרה אצל ה"דוחובורים" יוצאי רוסיה בקנדה.
הגרעין המייסד מנה 10 פועלים חקלאיים שעברו מיהודה לגליל.
הקולקטיב קיבל 1,000 דונם מאדמות החווה לגידולי פלחה בתנאי אריסות.
בנוסף, קיבל הקולקטיב לעיבוד ממנהל החווה, אליהו קראוזה, חלק מהענפים החקלאיים של החווה עצמה.
הפועלים ניהלו את עצמם והיו אחראים בעצמם על קיום המשק, ובכך היו הגרעין הידוע הראשון להתיישבות השיתופית היהודית בארץ ישראל.
היה זה הקולקטיב החקלאי הראשון בארץ ישראל.
את מנהלי הקולקטיב בחרו חבריו באופן שוויוני.
המנהלים קיבלו שכר זהה לשאר החברים ועבדו ככולם.
הצלחת הקולקטיב השפיעה על ארתור רופין לתמוך בהקמת הקומונה באום ג'וני.
ב-1909 התארגנה קבוצת פועלים נוספת בחוות סג'רה, מאנשי ארגון בר-גיורא, והקימה את לגיון העבודה.
קבוצת הלגיון החזיקה מעמד כשנה אחת, ובמהלך השביתה בחוות סג'רה התפרקה עקב חיכוכים עם הפועלים האחרים.
באותה שנה הקימה חנה מייזל שוחט יחד עם קבוצת בחורות קבוצת עבודה של בחורות במטרה לטפח חלקת אדמה בשטח החווה.
הירקות והפרחים שהניבה החלקה תוך זמן קצר הוכיחו כי ביכולתן לגדל גידולים חקלאיים ולהיות פרודוקטיביות וחיוניות למשק.
הניסיון המוצלח של מייזל עם הבחורות בסג'רה עודד אותה להקים את חוות העלמות.
החווה הביאה על חברת יק"א הפסדים כספיים אשר גרמו לה למכור את החווה ל"אגודת נטעים".
בקיץ 1913 נחתם בראשי פרקים חוזה בין יק"א ואגודת נטעים למכירת 7910 דונם, אשר כמחציתם היו נטועים שקד מצוי, זיתים ואקליפטוסים, ביחד עם מבני החווה.
נטעים ביקשה להקצות חלק מהשטח להרחבת המושבה ובשאר להקים מטעים שיימכרו לרוכשים פרטיים.
כבר בסוף שנת 1913 החל לפעול מרכז הנטיעות של נטעים בסג'רה.
בתחילת העבודה הועסקו על ידי נטעים 40 פועלים יהודים ועשרה ערבים ובהמשך עלה מספר הפועלים היהודים ל-67 ומספר הפועלים הערבים ל-15. בתחילת 1914 דרשו פועלי העלייה השנייה, בגלל המצב הביטחוני באזור הגליל התחתון שהאגודה תעסיק יהודים בלבד ובעקבות סירוב האגודה הכריזו על שביתת פועלים.
מצד ההנהלה עלו טענות שהפועלים השובתים השחיתו ציוד של החברה, איימו על מנהל החווה ואף הכו את אחד המשגיחים, טענות שהוכחשו על ידי הפועלים.
השביתה לא הצליחה לשנות את מדיניות החברה, ולכן רובם עזבו.
באוקטובר 1914 נחתם החוזה הסופי.
מטעם נטעים ניהל את המשק המעורב בחווה האגרונום אוריה פלדמן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החווה ננטשה.
ב-1944 רכשה הקרן הקיימת לישראל את החווה.
בשנת 1956 הוקם במקום מוסד חינוכי בשם "חוות השומר" שהפך בשנות ה-80 לבסיס צבאי.
חוות שלם הייתה חווה בבעלות חברת הזרע בפאתיה הדרום-מזרחיים של תל אביב-יפו, דרומית לדרך לוד ומערבית למחלף מסובים.
בשנת 1949 יזם מייסד חברת "הזרע", צדוק רוזנטל, הקמת חווה חקלאית לייצור זרעים.
החברה חכרה שטח של 1,100 דונם באדמות הכפר אל-ח'ירייה שננטש במהלך מלחמת העצמאות.
השטח היה חלק מאזור שלא סופח לאף אחת מהרשויות המקומיות שבסביבה (תל אביב-יפו, רמת גן או אזור), והיה לשטח גלילי.
האדריכל אריה שרון תכנן את המתחם, שבנייתו הסתיימה ב-1952. תוכננו 12 בתי מגורים ומבנה ציבור אחד, אך בסופו של דבר הוקמו חמישה בתי מגורים דו-משפחתיים.
10 המשפחות שהגיעו למקום היו משפחותיהם של מומחים חקלאיים שרוזנטל קיבץ מכל רחבי הארץ.
הם התגוררו בבתים בחינם, אך זכותם זו הותנתה בכך שיעבדו בחווה.
רוזנטל, יוצא קיבוץ גן שמואל, שאף להקים מודל קהילתי הדומה בחלקו לקיבוץ (התושבים התגוררו ועבדו יחדיו ומתחם המגורים הזכיר במראהו קיבוץ), אך התושבים קיבלו שכר עבור עבודתם והחזיקו ברכוש פרטי.
הבתים נחשבו מרווחים בזמנם, וכל אחד מהם כלל שני חדרי שינה, פינת אוכל, מטבח, חדר אמבטיה, שירותים ושתי מרפסות.
תנאי המחיה בחווה היו קשים, בשל הבידוד היחסי בהם חיו תושבי החווה, הריחות העזים ממזבלת חיריה הסמוכה וריבוי היתושים והמזיקים.
החל משנות ה-60, החלו דיירי החווה לנטוש אותה, ובשנת 1983 נטשה המשפחה האחרונה.
בתי המגורים הנטושים ניזוקו עם השנים, ומטו לנפול.
גם הפעילות החקלאית בחווה הופסקה בהדרגה, והמבנים ששימשו לייצור ואחסנת הזרעים הוסבו למשרדיה של חברת "הזרע".
בשנות ה-80 הסתיים הסכם החכירה של חברת "הזרע", אך היא המשיכה להחזיק בשטח, ומינהל מקרקעי ישראל לא פעל לפנותה.
לאחר שהתקבלה ההחלטה להקים את פארק אריאל שרון, בשנת 2005, דרש המינהל את פינויו של השטח.
בסופו של דבר, חתמה המדינה בשנת 2012 על הסכם עם חברת "הזרע", לפיו המתחם יפונה תמורת 19.8 מיליון ש"ח.
מתחם החווה עתיד להיות הכניסה המרכזית לפארק אריאל שרון.
בתי המגורים שופצו, ויהיו חלק ממרכז המבקרים של הפארק.
חווֹת שִׁ֫בְּעַא הוא אזור מיושב בדלילות, בין הכפר מג'דל שמס על מורדות החרמון לבין הכפרים שבעא וע'ג'ר.
חלק מהשטח – כ-25 קמ"ר בין נחל שיאון להר דב או כתף שיאון בשמו הגאוגרפי – נמצא בשליטת ישראל מאז כבשה את רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
בינואר 1971 נחנכה לאורכו דרך גדעון המוליכה למוצבי הר דב ומשמשת דרך חליפית למוצבי החרמון.
השטח בריבונות ישראלית מאז נחקק חוק הגולן ב-1981. לבנון וחזבאללה תובעים עליו ריבונות מאז נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000 והכרזת האו"ם שישראל השלימה נסיגתה מלבנון בהתאם להחלטה 425 של מועצת הביטחון.
ארצות הברית מכירה בריבונות ישראל על השטח מתוך כך שהיא מכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן.
הקהילה הבין-לאומית חלוקה לגבי הריבונות המקורית על השטח: לבנונית או סורית.
למחלוקת זו יש משמעות בעיני הקהילה הבין-לאומית לגבי השליטה הנוכחית והעתידית בשטח – אם הריבונות המקורית על השטח היא לבנונית, על ישראל לסגת מהשטח על-פי התחייבויותיה לאו"ם בעניין לבנון.
אם הריבונות המקורית היא סורית, ישראל יכולה להוסיף לשלוט בו עד למציאת הסדר מדיני בין סוריה לישראל.
שאלת הריבונות על חוות שבעא התעוררה בעת סימון הקו הכחול על ידי נציגי האו"ם במאי 2000. קו זה סומן בעקבות הודעת ישראל על נכונותה לקיים את החלטה 425 של מועצת הביטחון בדבר נסיגת כוחות צה"ל משטח לבנון.
על פי סימון זה, אזור החוות הוא חלק מרמת הגולן ולא מלבנון, ולכן השליטה בו כפופה להסדר עתידי בין ישראל לסוריה על-פי החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון.
עם זאת, ההחלטה כוללת בקשה ממזכ"ל האו"ם לבחון את סוגיית חוות שבעא ולהציע דרכים לפתרון הבעיה (סעיף 10 בנוסח החלטה).
מזכ"ל האו"ם מציין שנשיא סוריה בשאר אל-אסד התחייב לדון בנושא זה עם ראש ממשלת לבנון פואד סניורה (סעיף 45 בדוח).
מזכ"ל האו"ם ציין בדוח מ-12 בספטמבר 2006 (סעיף 46) כי הצעה זו היא יוזמה של ראש ממשלת לבנון, אך הוא הצביע על קושי ליישמה, כיוון שהשטח השנוי במחלוקת איננו מוגדר היטב.
בדוח נוסף בעניין יישום החלטה 1701 שפרסם מזכ"ל האו"ם ב-30 באוקטובר 2007 (סעיפים 54–58), הוא מציין כי מינה קרטוגרף בכיר לצורך הגדרת גבולותיו של שטח חוות שבעא.
הוא מדווח כי זכה לשיתוף פעולה בעניין זה מצד ממשלות ישראל ולבנון, אך ממשלת סוריה לא ענתה לבקשותיו לספק לו חומר בנושא.
מזכ"ל האו"ם מדווח עוד, כי הקרטוגרף הבכיר הצליח להגדיר הגדרה ראשונית את גבולות השטח על סמך החומר שנמסר לו ועל סמך ביקורו במקום (מהניסוח עולה כי הגדרה זו אינה סופית).
בדוח שהתפרסם בספטמבר 2006 קובע מזכ"ל האו"ם כי המשך הפעילות הצבאית של חזבאללה בלבנון, בטענה שחוות שבעא עדיין כבושות, מנוגדת להחלטות מועצת הביטחון.
עם זאת, הוא מציין שפתרון הבעיה יקל על ממשלת לבנון ליישם את הסכם טאיף, כלומר, לפרק את חזבאללה מנשקו (סעיף 44 בדוח).
לאחר מלחמת לבנון השנייה פתח האו"ם בבדיקה נוספת של הנושא על ידי מומחה מיפוי.
לאחר הבדיקה קבע שליח האו"ם רן פדרסן כי "האו"ם סבור שיש תוקף לטענות הלבנוניות לריבונות בחוות שבעא" והציע שישראל תפתח בדיונים עם לבנון לגבי החזרת השטח.
ישראל סירבה לדון בנושא שלא במסגרת משא ומתן כולל.
לבנון וסוריה הציעו כי עד שיוכרע מעמד החוות יעבור השטח למשמורת האו"ם, אך ישראל סירבה גם לכך.
לעומת זאת, סיורים באזור מתבצעים על ידי חיילי אנדו"ף, חיילים של האו"ם האחראים על יישום הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה ולא על ידי יוניפי"ל – הגוף המקביל האחראי לאזור דרום לבנון.
נוסף על שאלת ריבונותו המקורית, לבנונית או סורית, גם שטחו ומקומו המדויק של האזור נתונים במחלוקת כיוון שהוא מעולם לא סומן באף מפה רשמית.
הדעות נעות בין האזור שבין הגבול הבין-לאומי המוכר כיום לערוץ נחל שיאון ועד לאזור בשטח של כ-40 קמ"ר, הכולל גם את החרמון עד לבניאס, מעיינות הדן והכפר ע'ג'ר.
לפי דוח מזכ"ל האו"ם מ-30 באוקטובר 2007, הגיע קרטוגרף בכיר מטעם האו"ם להגדרה לא-סופית של שטח האזור על-פי עיון במסמכים שהעבירה ממשלת לבנון וביקור באזור בתיאום עם ממשלת ישראל (סוריה לא נענתה לבקשת מזכ"ל האו"ם ולא העבירה אליו נתונים).
גורמים בין-לאומיים רבים ביקשו מסוריה ומלבנון להסדיר את הגבולות ביניהן באזור חוות שבעא מייד עם הנסיגה, אך הן עשו זאת רק בשנת 2005, כשפארוק א-שרע, שר החוץ הסורי, הכריז שהשטח הוא לבנוני במקור.
המתנגד העיקרי לסימון הגבול כסורי הוא חזבאללה, שמקיים מאבק צבאי נגד ישראל על הריבונות בשטח.
ממשלת סניורה בלבנון תמכה בסימון השטח ובנסיגה ישראלית ממנו, בניסיון להחליש את חזבאללה.
מקור המחלוקת על חוות שבעא בהחלטת צרפת לחלק את שטח המנדט שנמסר לה בתוקף החלטת חבר הלאומים לשתי יחידות: סוריה ולבנון.
השלטונות הצרפתיים לא טרחו לסמן את הגבול בין סוריה ללבנון באופן מדויק, שכן לתוואי המדויק לא הייתה משמעות מעשית מבחינתם.
מפה צרפתית שפורסמה במרץ 1932 מראה את אזור חוות שבעא כחלק מלבנון, אולם מפה צרפתית אחרת משנת 1945, שנת מתן העצמאות והקמת מדינת לבנון, מראה את האזור כחלק מסוריה.
רק בשלב מאוחר יותר, עם עצמאות לבנון בשנת 1943, הפכה שאלת תוואי הגבול המדויק למשמעותית.
על פי הגדרת הגבול, היו תחומי הכפרים: שבעא, רַאשַׁ֫יַא אל-פַחַּ֫'אר וחאצביא, חלק מהשטח הריבוני של לבנון במחוז העיר ביירות.
במשך אותה תקופה היו כפריים לבנונים שגרו בשבעא יוצאים בעונת הקיץ ל"מזרעות" (כפרי קיץ), כדי לרעות את הצאן ולעבד גידולים מזדמנים.
על אף חוסר הבהירות במיקום הגבול, היו ה"מזרעות" בפועל חלק מסוריה.
רוב המפות החל משנות ה-30 וה-40 ועד אפריל 2000, מעידות כי האזור שייך לסוריה ולא ללבנון.
גם לאחר עזיבת הצרפתים את האזור הפכו חוות שבעא לאזור סורי.
התביעה הלבנונית (בלחץ חזבאללה) לריבונות על שטח זה התחילה רק לאחר יציאת צה"ל מלבנון במאי 2000. עד אז שטח זה סומן באופן עקבי, גם במפות סוריות וגם במפות לבנוניות, כתחת ריבונות סורית.
סכסוכי גבול בין סוריה ללבנון לא היו נדירים, ובין שנות ה-50 המאוחרות ועד 1964 פעלה מועצה משותפת של שתי המדינות כדי להכריע בסכסוכי גבול.
למרות זאת לא נעשה דבר וקו הגבול לא שונה.
אפילו מפות מאוחרות של צבאות סוריה ולבנון מעידות כי חוות שבעא שייכות לאזור שבריבונות סוריה.
נגד ובעד נסיגה מחוות שבעא
לטענת המתנגדים לנסיגה מחוות שבעא, יש צורך בישיבה של צה"ל במוצבי החרמון ובשליטה של צה"ל על כתף שיאון, הוא הר דב.
רכס שיאון חוצץ בין לבנון לציר העלייה החליפי למוצבי החרמון, 'דרך גדעון'.
כאשר צה"ל יושב על הר דב נמנעות מחזבאללה תצפית ושליטה על הציר העולה למוצבי החרמון, והגליל העליון ואילו לצה"ל יש אפשרות לצפות בקלות על הגזרה המזרחית של דרום לבנון.
אם לבנון תשלוט ברכס זה, יהיו ללוחמי חזבאללה תצפית ושליטה באש על העלייה היחידה לחרמון מכיוון מג'דל שמס, והם יוכלו לפגוע במוצבי צה"ל על החרמון כולו.
לפי ההצעה העומדת על הפרק מאז מלחמת לבנון השנייה, אם יעבור השטח לידי לבנון הוא יהיה מפורז בפיקוח האו"ם, ולא תותר גישה של חזבאללה אליו, כשם שאסורה גישה של חזבאללה לאזורים אחרים בדרום לבנון מאז המלחמה, כך שטענה זאת אכן זוכה לאוזן קשבת בקרב הגורמים הבין-לאומיים העוסקים בפתרון הסכסוך.
אולם, כשם שבפועל כוחות האו"ם אינם מצליחים לקיים איסור זה בשאר אזורי דרום לבנון, כך גם לא סביר שיוכלו למנוע פעילות חזבאללה בשטח זה.
טיעון אחר של המתנגדים לנסיגה הוא שנטישת חוות שבעא תהיה כניעה לחזבאללה.
גם אם תחליט ישראל שאינה רוצה להחזיק בשטח זה, אין בידה אפשרות למסור את השטח הזה לידי לבנון משום ששטח זה לא היה מעולם בריבונות לבנון.
לפני מלחמת ששת הימים היה השטח בריבונות סורית, ולכן אם ישראל איננה מעוניינת בו היא יכולה למסור אותו לסוריה, אך לא ללבנון.
כניעה לדרישות חזבאללה בסוגיה זו לא תסיט את הארגון מיעדו להנציח את העימות, וסכסוך הגבול הבא ממתין מעבר לפינה, תביעת הארגון לריבונות לבנונית שבעה כפרים שיעיים הנמצאים בגליל הישראלי ושתושביהם נטשו אותם במלחמת העצמאות.
לטענת המצדדים בנסיגה מחוות שבעא, מדובר בשטח קטן וכמעט לא מיושב, שהיה לבנוני במקורו.
מעמדו הבין-לאומי של השטח ממילא אינו ברור, בגלל היותו בגולן, שסוריה דורשת את השבתו, רק ארצות הברית מכירה בריבונות הישראלית עליו, וכל תוכנית שלום עם סוריה משמעה כנראה נסיגה כלשהי (מלאה או חלקית) ממנו.
הוויתור על חוות שבעא, לטענת התומכים בנסיגה, הוא מחיר טריטוריאלי פעוט היכול לסייע דרסטית בהורדת החיכוך בין ישראל ללבנון ובקידום הכוחות המתונים במדינה.
חוות שפון הייתה חווה חקלאית במישור החוף, שהתקיים בה בית ספר חקלאי לילדים ערבים.
כיום יושבים בשטחי החווה היישובים באר יעקב ונצר סרני.
בשנת 1889 חכר הכומר הלותרני הגרמני, יוהאן לודוויג שנלר (1820 - 1896), מייסד בית היתומים שנלר בירושלים, 10,000 דונם מהשלטונות הטורקים בין רמלה לנס ציונה.
בשנת 1895 נקדחה במקום באר שנתנה מים בשפע.
שנלר קרא לבאר "באר השלום והישע"; מאז נקרא המקום בעברית "באר שלום" ובערבית "ביר סאלם".
בשנת 1899 התגוררו במקום 8 נפשות.
בשנת 1897 נבנה במקום בית ספר חקלאי שנוהל על ידי הדיאקון הגרמני מתאוס שפון (Matthäus Spohn; 1935-1866) ולפיכך נקרא המקום חוות שפון.
בשנת 1906 נמכרו חלק מאדמות החווה ליהודים ונוסדה עליהן המושבה באר יעקב.
במלחמת העולם הראשונה התמקמו בחווה כוחות צבא טורקיים, ובשנת 1917 נכבש המקום על ידי הצבא הבריטי בפיקודו של אלנבי, שקבע בחווה את מפקדתו.
הוא עצמו התמקם באחד הבתים ותכנן שם את מהלך המלחמה עד לכניעת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1918 אירח אלנבי במקום זה את חיים ויצמן.
לאחר המלחמה חזרו הגרמנים למקום.
במאי 1939 נטען בעיתון הבוקר שבחווה מתנהלת תעמולה נאצית.
התושבים הגרמנים גורשו במלחמת העולם השנייה, ובחווה השתכן בית ספר לקצינים טכניים של הצבא הבריטי.
ב-15 באפריל 1948 פינו הבריטים את החווה.
כוח של חטיבת גבעתי שיצא מבאר יעקב תפס את החווה לפני הערבים.
כוח ערבי חזק שיצא מרמלה התקיף את המקום אך נהדף.
ביולי 1948 התיישב במקום קיבוץ נצר סרני.
חלק מאדמותיו נמסרו למושבה באר יעקב.
במשך הזמן שימשו מבני החווה כמוסד חינוכי של הקיבוץ.
כיום אחד המבנים נטוש, עד שיימצא לו משקיע פוטנציאלי ומבנה שני מושכר ל"גלריה רומי", ונותן שירותי סטודיו וגלריות לאמנים, ביניהם יעקב אגם, מרסל מולי, יצחק טרקאי, פיטר מקס ורבים אחרים.
בבית שגר בו אלנבי נמצא מרכז כנסים ואירועים בשם "חוות אלנבי".
חוות שרתים היא מתקן המאחסן אוסף של שרתים המיועדים לבצע משימות שנמצאות מעבר ליכולתו של שרת יחיד.
חוות שרתים מתוכננת לרוב כאשכול מחשבים, או כמספר אשכולות מסודרים במסדי מחשוב, ומאובזרות גם במתגים ונתבים לניתוב התקשורת.
מחשבי על מודרניים רבים מורכבים מחוות שרתים ענקיות המורכבות ממעבדים מהירים המחוברים באמצעי תקשורת כאלה.
שימוש נפוץ של חוות שרתים הוא לשירותי מחשוב ענן, אחזקת אתרי אינטרנט ושירות אירוח אתרים.
השימוש בחוות מחשבים נעשה נפוץ יותר ויותר על ידי עסקים גדולים, במקום או לצד מחשבים מרכזיים.
בגלל הכמות האדירה של שרתים בחוות, תקלה בשרת בודד היא אירוע תכוף, וניהול חוות שרתים חייב לקחת זאת בחשבון.
דרכי התמודדות עם תקלות מסוג זה מגוונות וכוללות גם הכנה מראש בשיטות כמו כפילות, אשכול וגמישות בהגדרות המחשבים.
לעיתים קרובות בחוות שרתים יוקצו לאותה משימה שני שרתים, עיקרי וגיבוי, כך שבמקרה של תקלה באחד מהם השירות לא יופסק.
להבטחת פעולה רצופה כוללת חוות שרתים גם גנרטורים ומערכות אל-פסק, למקרה של תקלה באספקת חשמל מרשת החשמל.
גודלן ויכולותיהן של חוות שרתים מוגבלים לרוב על ידי ביצועי מערכות מיזוג האוויר שלהן או אספקת החשמל ולא על ידי עוצמת החישוב או מאפייני המחשבים המצויים בחווה.
מסיבה זאת לעיתים נמדד גודל חוות השרתים במגהוואט שעה וביצועי המערכות המצויות בחוות שרתים נמדדים בביצועים ליחידת הספק ולא בביצועים למעבד.
חוות שרתים מדורגות בארבע רמות מבחינת רציפות השירות שהן מבטיחות:
Tier I: רציפות מינימלית, כולל מערכת אל-פסק.
תקלות ותחזוקה מביאים להשבתה זמנית של השירות.
Tier II: רציפות בסיסית, עמידות לתקלות מבוססת על כפילות בחלק מהרכיבים.
תחזוקה מצריכה השבתה זמנית של השירות.
Tier III: רציפות מתקדמת: כפילות בכל הרכיבים, כך שתקלה ברכיב כלשהו אינה פוגעת ברציפות השירות.
תחזוקה אינה מצריכה השבתה של המערכת.
Tier IV: רמת הרציפות הגבוהה ביותר.
חברת גוגל רשמה פטנט על חוות שרתים הממוקמת בספינה בלב ים המשתמשת במי הים לקירור החווה ובתנועת הגלים כמקור אנרגיה מתחדשת לשאר צורכי החווה.
החווה הימית מפחיתה את עלויות אחזקת החווה הן על ידי הפחתת עלות האנרגיה הנדרשת לתפעולה השוטף והן על ידי הימנעות ממיסים שכן החווה אינה נמצאת בתחומה של אף רשות.
בישראל פועלות חוות שרתים הפזורות ברחבי המדינה.
עם הספקים הבולטים של חוות שרתים נמנים מד 1, בינת תקשורת מחשבים, בזק בינלאומי, טריפל סי, פרטנר תקשורת ועוד.
בשנת 2020 חנך צה"ל חוות שרתים חדשה לשירותו.
ממשלת ישראל יזמה את פרויקט נימבוס להעברת המחשוב הממשלתי למחשוב ענן, במסגרתו יוקמו חוות שרתים אחדות.
חוות שקמים (שמות קודמים: "חוות גולדברג", "חוות מרעית") היא חווה חקלאית הנמצאת בתחומי המועצה האזורית שער הנגב, בין העיר שדרות לקיבוץ דורות.
החווה משתרעת על שטח של כ-3,800 דונם, וחוצים אותה שני נחלי אכזב - נחל הוגה ונחל דורות.
חוות שקמים היא יישוב לא מוכר.
על חלק מהאדמות שכן בעבר הכפר הערבי הוג'.
בשטח החווה אזור עם עתיקות.
החווה מפורסמת עקב בעליה משנת 1972 אריאל שרון.
כיום החווה בבעלות בניו עמרי וגלעד.
שטח החווה ושטח שבו נמצא כיום קיבוץ רוחמה - סך הכול 7,000 דונם - נרכשו בשנת 1911 על ידי קבוצה בשם "שארית ישראל".
היו מספר ניסיונות ליישב במקום חווה בשם רוחמה, ובשנת 1944 הוקם על חלק מאותו שטח הקיבוץ רוחמה, על ידי גרעין של "השומר הצעיר".
בשנת 1950 רכש רפי איתן את שטח החווה כפי שהוא כיום, לצורך גידול צאן, אך הוא מכר אותה ב-1954 לקבוצת יהודים מאוסטרליה, שניסו לגדל במקום כבשים אוסטרליות מגזע "מרינו".
החוואים לא הצליחו במיוחד, ובשנים שלאחר מכן החווה הייתה נטושה, עד שבשנת 1972 נרכשה על ידי אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון.
שרון, שהשתחרר מצה"ל שנה לאחר מכן, נעזר לצורך הרכישה בהלוואה שקיבל מידידו, איש העסקים האמריקאי-ישראלי משולם ריקליס.
בדומה לבתיהם של גנרלים נוספים מצה"ל, גם בית משפחת שרון תוכנן על ידי האדריכל זלמן עינב.
אריאל שרון ואשתו לילי נתנו למקום את שמו הנוכחי, חוות שקמים, על שם עצי השקמה הגדלים במקום.
הם ניהלו את החווה באמצעות חברה בשם "שקמים חווה חקלאית", שחברת בת שלה, "מפעלי צאן ישראליים בע"מ", חתומה על חוזה חכירת החווה עם רשות מקרקעי ישראל.
בחווה עוסקים בגידול צאן ובקר, ירקות, הדרים, אבטיחים וכותנה.
הבקר הוא מהזן האיכותי "סימנטל".
בשטח החווה שני בתים גדולים: האחד נועד לאריאל שרון ובנו עמרי, והשני - לבנו גלעד ומשפחתו.
כדי למנוע ניגוד עניינים בין תפקידיו של שרון כשר לבין בעלותו על החווה, הועברה החווה לנאמנות ב-1981, וב־1989 עברה הבעלות לידי הבנים עמרי וגלעד.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה (החל מ-1982) ובתקופת תוכנית ההתנתקות (2005) נערכו הפגנות מול החווה, נגד מדיניותו של שרון.
לילי שרון נפטרה במרץ 2000 ונקברה ב"גבעת הכלניות" (תל הוג') שמול החווה בניגוד לחוק.
בג"ץ הכשיר את הקבורה בדיעבד.
בתקופה בה כיהן שרון כראש ממשלה בשנים 2001–2006, היה נוהג לכנס בחווה בימי שישי את האנשים המקורבים אליו ביותר, מה שזכה לכינוי "פורום החווה".
מקובל להניח שההחלטות החשובות ביותר של המדינה ושל שרון התקבלו למעשה בפורום זה.
בשנים 2010–2013 הוקמה במקום תחנת כוח פוטו-וולטאית לייצור חשמל.
אולם כיוון שהחווה אינה מוחכרת בתנאי נחלה, נקבע, שהחווה הסולארית אינה חוקית והיא לא חוברה לרשת החשמל.
ב-13 בינואר 2014, נטמן אריאל שרון ב"גבעת הכלניות" לצידה של רעייתו, לילי.
החווה נקשרה למספר פרשות ואירועים, בהם הועלו חשדות למעשים לא כשרים:
הלוואה שקיבל שרון ב-1972 בסך 200 אלף דולר מאיש העסקים משולם ריקליס - כחלק מהסכום שהיה דרוש לו לרכישת החווה.
שתי הלוואות שניתנו לחברת חוות השקמים בספטמבר 1994, בסך לא ידוע מאיש העסקים אליעזר פישמן ולא ברור אם ובאיזו מידה נפרעו.
קיימות טענות שחוות השקמים לא החזירה לפישמן את הכסף.
בפרשת האי היווני, הועלה חשד כי איש העסקים דוד אפל העביר כספי שוחד לשרון, במסווה של העסקת גלעד, בנו של שרון, בשכר גבוה מאוד.
חוזה ההעסקה עם אפל נחתם בשנת 1998 על ידי חברת חוות שקמים, ולא על ידי גלעד.
בפרשת סיריל קרן התחייב אריאל שרון להחזיר 4.7 מיליון שקלים מהתרומות שקיבל, ולשם כך ניסתה המשפחה באוקטובר 2001 למשכן את חוות שקמים, אולם לא ניתן היה לבצע את המישכון, מכיוון שהחווה הייתה כבר ממושכנת לבנק אחר.
פרשת גלעד שרון-נמרודי: חקירת משטרה בשנים 2004–2006, בחשד להעברת כספים אסורה מיעקב נמרודי לגלעד שרון, במסווה של עסקה, בה רכשה חברת הכשרת היישוב (שבבעלות משפחת נמרודי) אופציה למניות בחברת ש.פ.
באוקטובר 2007 הגישה דליה גנגר - גרושתו של איש העסקים אריה גנגר - תביעה אזרחית לבית משפט בניו יורק נגד בעלה לשעבר, נגד גלעד שרון ונגד אנשים נוספים.
על פי התביעה, הוציא אריה גנגר במרמה כספים מהרכוש המשותף של בני הזוג, והעביר בשנת 2005 סכום של 1.8 מיליון דולר לגלעד שרון, באמצעות שתי חברות שבשליטתו: חברת חוות שקמים בע"מ וחברת לרנר מנור נאמנויות בע"מ.
הצדדים הגיעו להסדר באמצעות תהליך גישור מחוץ לכותלי בית המשפט, במהלכו קיבלה דליה גנגר סכום של 3.85 מיליון דולר אמריקני.
אריאל שרון החזיק בחווה ארגזים עם מסמכי צבא מסווגים, אותם אסף בין השנים 1973–1983, בניגוד לפקודות מטכ"ל ולחוק העונשין.
הוא סירב להעביר את החומרים שצבר לכספת שהועמדה לרשותו בארכיון צה"ל.
משרד הביטחון שקל להורות למשטרת ישראל לפשוט על חוות שקמים ולהחרים את המסמכים.
בדצמבר 2004 הוערך שווי החווה ב-11.5 מיליון דולר, לעומת כחצי מיליון דולר ששילם עבורה שרון ב-1972.
חוות שדה בר הוקמה כמעון לבנים שהוקם בשנת 1998 במסגרת רשות חסות הנוער, לרגלי ההרודיון, בסמוך לנוקדים.
בחווה פעלו חוות סוסים טיפולית, חקלאות אורגנית, מטעי פרי, מסגרייה, מסעדה ופינת חי.
בכפר התחנכו לאורך השנים מאות נערים שעבדו בחקלאות, והקשר בין הנוער לבין החווה נמשך גם בתקופה שלאחר סיום הלימודים.
חוות שדה בר מוחזקת על ידי "עמותת בית עציון".
בשנת 2009 הועלו טענות שהביאו להקמת ועדת בדיקה על ידי משרד הרווחה.
כיום פועל בחווה פרויקט חינוכי של ישיבה חרדית.
במקום גם קהילת תושבים צעירה ומתפתחת.
הייחודיות של חוות הנוער שדה בר באה בעבר לידי ביטוי במישורים הבאים:
החווה היא הבית והמשפחה של נערים אלה.
גם בהגיעם לגיל 18, הגיל בו על פי חוק הם מבוגרים ואחראים לעצמם, רובם לא עוזבים את החווה אלא ממשיכים לגור בה שנים רבות.
קבלת ההחלטות מתבצעת בשיתוף אנשי הצוות הגרים בחווה והנערים.
השירות הצבאי נתפס כיעד בתהליך השיקום של הנערים.
החווה עודדה את כל נעריה להתגייס ולכן הכינה את הנערים במישור הפיזי והנפשי לשירות צבאי מלא.
רוב הנערים התגייסו ליחידות קרביות וחלקם אף ליחידות מובחרות.
הם שבו לחווה בימי חופשתם מהצבא.
חניכים הגיעו לחווה על ידי הפניה מרשויות החוק ושירותי הרווחה, בהסכמת הורי הקטינים.
בחווה היה בית ספר תיכון בפיקוח משרד החינוך, ובניהולו של אורן בית הלחמי, בו למדו חלק מהנערים.
בשנת 2019 עבר בית הספר למתכונת של מכינה קדם-אקדמית, מטעם אוניברסיטת אריאל.
הפעילות החברתית כללה טיולים בארץ ומסעות ספורטיביים.
המסעות לסוגיהם נערכו במטרה להכין את הנערים לשירות צבאי.
הפעילות נועדה לאפשר לחניכים להגיע מוכנים לקראת ימי סיירות ולהתגייס ליחידות קרביות בצה"ל.
עם זאת, הפעילות הגופנית והספורט לא היו בגדר חובה.
הטיולים בארץ כללו פעילות בחיק הטבע וביקורים באתרים היסטוריים וארכאולוגיים.
בחווה פעלו ענפי החקלאות הבאים כחלק מהתהליך החינוכי: סוסים לרכיבה טיפולית, ייצור שמן זית אורגני.
מסביב לחווה נשתלו עשרות דונם של עצי זית.
בתום עונת המסיק נשלח יבול הזיתים לבית בד ומופק ממנו שמן זית.
בנוסף ניטעו מטעי רימונים, להפקת מיץ, מטעי שקדים ותאנים וחוות חיות לטיפול רגשי.
בשנת 2009 הועלו טענות נגד מייסד ומנהל החווה, יוסי שדה.
בעקבות טענות אלה, הקים משרד הרווחה ועדת בדיקה.
הטענות כללו ניהול כספי בלתי תקין של החווה, לרבות דיווחים פיקטיביים על מספר תלמידים בבית הספר לצורך קבלת מימון ממשרד החינוך, דיווח לא מדויק על מועדי עזיבה של חניכים במטרה לקבל המשך מימון ממשרד הרווחה אודותם לאחר עזיבתם, וחשדות לגיוס תרומות בדרכים בלתי חוקיות.
בנוסף לכך, עלו חשדות לאי סדרים בכל הקשור לרכישת הבתים ב"שדה בר".
טענות כנגד יוסי שדה, מנהל החווה
בשנת 1999 התפרסמה כתבה כנגד יוסי שדה והחווה בעיתון "כל העיר" תחת הכותרת "חוות החיות", בכתבה הועלו האשמות קשות כנגד יוסי שדה על יד מספר בוגרים שעזבו את המקום.
בין השאר טענות על הפקרות מינית והתעללות בבעלי חיים.
בשנת 2008, נבחר יוסי שדה, מייסד חוות "שדה בר" ומנהלה, להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות.
בעקבות זאת פרסם "מעריב" תחקיר ובו עדויות רבות וטענות על אופיו והתנהלותו של יוסי שדה, ובהן: אופי מיני מופרז, התעללות בבעלי חיים, מניפולציות רגשיות קשות, מעילות כספיות והשוואת החווה לכת על ידי בוגריה.
שדה הכחיש את הדברים וטען שמדובר ברדיפה על רקע אישי.
חקירת המשטרה בנושא, הובילה לסגירת התיק "מחוסר אשמה".
בעקבות פרסום התחקיר בוטלה השתתפותו של שדה בטקס הדלקת המשואות.
באוקטובר 2009 פרסם "מעריב" תחקיר נוסף ובו עדויות וטענות נוספות כלפי שדה, שהוכחשו גם הן על ידו.
בעקבות תחקיר "מעריב" הורה שר הרווחה יצחק הרצוג להקים ועדה שתבדוק את ההתנהלות בחווה.
לתפקיד יושבת ראש הוועדה מונתה פנינה גיא פרקליטת מחוז תל אביב לשעבר.
הוועדה שוכנעה כי חוות "שדה־בר" אינה מתאימה לשמש כמעון לקטינים המופנים אליה מטעם המדינה.
עוד שוכנעה הוועדה כי התנהלותו "האנטי ממסדית" של מר שדה, הקרינה באופן ישיר על היעדר היכולת של המקום להתנהל על-פי נורמות המתבקשות ממוסד ציבורי בכלל וממוסד חינוכי-טיפולי בפרט.
רצונו של מר שדה לקיים מסגרת שאינה כפופה לנורמות כל שהן, היא שקבעה שבחווה לא יהיה רישום, לא יהיה תיעוד או דיווח.
הוא הנהיג את תרבות ה"אנחנו והם" על פיה כל מי שלא "אנחנו", הוא "עוין לנו ומסכן את קיומינו" לרבות הממסד, המשפחה הביולוגית, מוסדות המדינה כגון משטרה, רשויות הרווחה ושב"כ וחניכים שעזבו את החווה.
חוות רֶהם הייתה חווה גרמנית בשטח העיר תל אביב של ימינו, שפעלה החל משנת 1870 עד לאמצע המאה ה-20. החווה הייתה ההתיישבות הגרמנית הראשונה באזור, עוד בטרם הקמת מושבות הטמפלרים בשרונה וביפו.
במקום שבו שכנה החווה שוכן כיום בית הספר לאמנויות תל אביב.
גבולה הצפוני היה צפונית לרחוב לינקולן של ימינו, וגבולה הדרומי ברחוב אוליפנט.
גבולה המזרחי היה ממערב לדרך בגין של ימינו וגבולה המערבי היה ברחוב וילסון של ימינו.
החווה הוקמה בידי קוֹנרַאד רֶהם, שהיה מראשוני הטמפלרים שהגיעו לארץ ישראל, ב-1869, ורכש את הקרקע.
באותה העת כבר היו באזור מספר מתחמים חקלאיים: פרדס מונטיפיורי, משק לדוגמה והר התקווה (שננטש ב-1858).
רהם ורעייתו נפטרו שניהם בתוך יומיים בשנת 1872, והחווה נרכשה בידי יוהאן גִינטנֶר (Guenthner).
בנו, עמנואל, הקים מאפייה בשטח החווה, ובנו שלו, וילי, המשיך את דרכו.
וילי גינטנר גם הפעיל בית קפה בשרונה.
במהלך שהותה של משפחת גינטנר במתחם הוא נודע גם בשם פרדס גינטנר.
ב-1933 מכרו בני המשפחה את החווה, והמתחם החל לשנות את אופיו, והשטחים החקלאיים פינו בהדרגה את מקומם למבני מגורים.
ב-1945 סופח שטח החווה לתחום השיפוט של עיריית תל אביב.
כיום נותרו מהחווה שרידים מעטים, בעיקר שרידים של חומת הכורכר שהקיפה אותה.
החומה מפרידה בין בית מס' 61 לבית מס' 63 ברחוב מזא"ה, וממשיכה לכיוון רחוב אוליפנט, שם היא מפרידה בין חצרות הבתים לבין הרחוב ובית הספר לאמנויות.
שרידי בריכת מים של חווה טמפלרית אחרת נמצאים ברחוב יהודה הלוי פינת לונץ.
ב-World Wide Web המונח "חוות קישורים" מתייחס לקבוצה של אתרי אינטרנט אשר כולם מכילים קישורים רבים לכל אחד מהאתרים האחרים בקבוצה.
גם אם את חלקן הגדול של "חוות הקישורים" ניתן ליצור באופן ידני, רובן נוצרות באמצעות תוכניות ושירותים אוטומטיים.
חוות קישורים היא למעשה סוג של דואר זבל למדדים של מנועי החיפוש (פעולה המכונה "ספאמדקסינג").
מערכות מקוונות אחרות של חילופי קישורים נועדו לאפשר לאתרים מסוימים לבחור אתרים רלוונטיים בהם יפרסמו קישורים לאתרים שלהם – בשל כך מערכות אלו אינן נחשבות לסוג של ספאמדקסינג.
חוות הקישורים פותחו בתחילה על ידי מומחים לקידום אתרים במנועי חיפוש במהלך שנת 1999 במטרה לנצל את התלות של מנוע החיפוש של Inktomi במידת הפופולריות של הקישורים.
על אף שמדד הפופולריות של קישורים היא תכונה המשתמש מספר מנועי חיפוש כדי לסייע ליצור דירוג רלוונטי של תוצאות חיפוש, מנוע החיפוש Inktomi באותה העת שמר שני מדדים.
תוצאות החיפוש נוצרו על בסיס המדד העיקרי אשר היה מוגבל בכ-100 מיליון תוצאות.
דפי אינטרנט אשר היו בעלי קישורים מעטים הוסר מהמדד של Inktomi על בסיס חודשי.
בשל כך, מנוע החיפוש Inktomi הפך למוקד למניפולציה באמצעות חוות קישורים, וזאת בשל כך שבאותה העת מנוע החיפוש Inktomi שימש גם מספר מנועי חיפוש עצמאיים אבל פופולרי.
מנוע החיפוש Yahoo!, באותה העת מנוע החיפוש הפופולרי ביותר באינטרנט, השתמש גם כן באותה העת במאגר הנתונים של מנוע החיפוש Inktomi.
באותה העת חוות הקישורים סייעו לייצר כמות גדולה יחסית של קישורים לאתרי אינטרנט עסקיים אשר הכילו כמות מועטה יחסית של קישורים טבעיים מאתרי אינטרנט גדולים אשר היו בעלי דירוג גבוהה יחסית במדד של Inktomi.
חילופי קישורים בתוך חוות הקישורים נוהלו בתחילה באופן לא רשמי, אך בהמשך נוסדו מספר חברות אשר החלו לספק רישום אוטומטי, קטגוריזציה, ועדכון עמודי תדיר של עמודי הקישורים באתרי האינטרנט הרשומים.
כאשר מנוע החיפוש גוגל הפך פופולרי, מומחים רבים לקידום אתרים במנועי חיפוש גילו כי אלגוריתם הדירוג של גוגל מתבסס בחלקו על שיטת דירוג חדשה המכונה "PageRank".
במקום פשוט לספור את כל הקישורים הקיימים באינטרנט המקשרים לאתר ספציפי, אלגוריתם הדירוג של גוגל קובע למעשה כי קישורים מסוימים עשויים להיות בעלי חשיבות רבה יותר מאחרים, ולכן מקצה להם משקל רב יותר מאשר לאחרים.
בעקבות כך, הוסבו חוות קישורים רבות לאלגוריתם של גוגל במטרה להגדיל את ה-PageRank של אתרים מסוימים.
בהמשך מנהלי אתרים רבים ניצלו את חוות קישורים כאשר הם נרשמו לשירותיהם של החברות המציעות שירותי חוות קישורים אשר פרסמו קישורים לאתרים שלהם, אך הם מצידם, מצאו דרכים להסתיר את עמודי הקישורים לאתרים האחרים אשר הופיעו באתריהם או מנעו לחלוטין פרסום קישורים באתריהם.
בעקבות כך מנהלי חוות הקישורים החלו ליישם בקרת איכות וניטור של הקישורים הקיימים באתרים השונים על מנת להבטיח שכל מנהלי האתרים פועלים בהגינות.
כמו כן, החלו לצאת לשווקים כלים אלטרנטיביים לחוות הקישורים, בהם בלטו במיוחד תוכנות שמאתרות אתרים רבים דומים, שולחת להם דואר אלקטרוני המציע להם לבצע החלפת קישורים הדדית, ובמקביל מנהלות דפים אינטרנט המכילים את הקישורים הרלוונטיים, בתקווה שלהגדיל את הפופולריות של אותם האתרים במנועי החיפוש בכלל ובאלגוריתם של גוגל בפרט.
בתגובה, מנועי חיפוש רבים החלו להשתמש בכלים שמזהים דפים השייכים לחוות ומסננים את הדפים הללו מתוך המדד המשפיע על תוצאות החיפוש שלהן.
במקרים מסוימים, כל הדפים המשויכים לדומיינים מסוימים הוסרו מן המדדים של מנועי החיפוש על מנת למנוע מהם להשפיע על תוצאות החיפוש.
בניית מערך הקישורים שיצביעו על האתר אותו מעוניינים לקדם במנועי החיפוש השונים היא אחד הנושאים המורכבים ביותר בתהליך קידום אתרים במנועי חיפוש.
גוגל ומנועי חיפוש אחרים מושפעים מאוד בכמות ואיכות האתרים שמקשרים לאתר, ומדרגים את רמתו ביחס לאחרים הרבה בזכות איכות וכמות הקישורים.
לכן, טבעי שחברות קידום אתרים במנועי חיפוש ינסו לעשות הכל על מנת להשיג כמה שיותר קישורים לאתר אותו הם מקדמים מתוך מטרה ברורה להעלות את ערכו ודרוגו בעיני גוגל ומנועי חיפוש אחרים.
האפשרויות להשגת קישורים לאתר אותו מעוניינים לקדם במנועי חיפוש הן: קישורים טבעיים, החלפת קישורים, שיווק חברתי וחוות קישורים.
חוות קישורים היא למעשה הדוגמה השלילית ביותר לקידום שאינו חוקי בעיני גוגל ומנועי חיפוש רבים אחרים.
חוות קישורים מסמלת למעשה את כל מה שאסור בקידום אתרים.
ההגדרה של חוות קישורים איננה מתמטית כי אם אינטואיטיבית.
הוספת קישורים רבים לאתר אחד על ידי זיוף של אתרי דמה רבים אחרים שהמכנה המשותף של כולם, הוא שכולם הוקמו במטרה לקשר לאתר היעד אותו מקדמים.
ניתן לראות זאת כקבוצה מזויפת של אתרים שאין בהם כל תכלית, והם בדרך כלל גם לא איכותיים משום היבט, וכל תכליתם הוא הוצאת הקישורים לאתר אחד.
מייסדי גוגל ומנועי חיפוש אחרים יוצאים חוצץ נגד שיטה זאת, ואף מבטיחים לנקוט בצעדי הענשה והרחקה לעיתים לצמיתות ממנועי החיפוש מאתרים שיתפסו כי עשו שימוש שלילי בשיטת הקישורים לקידום האתר.
חוות שער הגיא הייתה מקום יישוב בלתי-רשמי (חוות בודדים) מזרחית לשער הגיא שהוקם בתקופת המנדט הבריטי (כיום על דרך מתל אביב לירושלים) אשר שימש לגידול כלבים מגזעי כלב כנעני וקולי.
מבני החווה שימשו בתקופת המנדט את הפועלים והמהנדסים שעסקו בבניה ובתפעול תחנת השאיבה הסמוכה ("תחנת ברוך ג'מילי").
לאחר מלחמת העצמאות ננטש המקום.
בשנת 1970 התיישבה במקום מירנה שיבולת יחד עם אגודה של מגדלי כלבים.
חברי האגודה שיקמו את המבנים וטיפחו במקום חווה לגידול כלבים.
בין 1970 ל-1980 סברו המתיישבים שהקרקע שייכת לחברת מקורות, בעליה של תחנת השאיבה וחתמו עמה על הסכם שכירות.
אולם, ב-1980, לאחר שמקורות סירבה להמשיך את הסכם השכירות, התברר שהקרקע אינה שייכת כלל ל"מקורות" אלא למינהל מקרקעי ישראל.
במשך כ-30 שנה ניסו המתיישבים להגיע להסכם עם המינהל, אולם ללא הועיל, איש לא דרש את פינויים ואיש לא דרש מהם דמי שכירות.
מאידך, הרשויות לא התעלמו מקיומו של המקום.
במקביל להתפתחות כביש 1 נסלל למקום כביש גישה והוא חובר לרשת החשמל הארצית ולקווי המים, המועצה האזורית מטה יהודה גבתה ארנונה ודאגה להסעת תלמידים ומע"צ התקינה שלט הכוונה בולט, הנראה לעיני כל העולים לירושלים בכביש הסואן.
במרץ 2011 הגיש מינהל מקרקעי ישראל תביעת פינוי לבית משפט השלום בירושלים, לפיו לדיירי החווה אין ולא היו זכויות על הקרקע וכי הם מתגוררים בניגוד לחוק בשטח גן לאומי מוכרז.
בחודש ינואר 2016 קיבלת בית משפט השלום את תביעת הפינוי, והורה לפנות את החווה בתוך 90 ימים.
על פסק הדין הוגש ערעור, ובמסגרת הדיון בערעור הגיעו הצדדים להסכמה שלפיה החווה תפונה תוך 18 חודשים החל מחודש נובמבר 2016.
בשלהי שנת 2016 פינתה מירנה שיבולת את החווה, והעתיקה את פעילותה לאיטליה יחד עם 12 כלבים.
חוות נחשים הוא מתחם שבו מגדלים ומרבים מגוון רחב של נחשים.
המטרות העיקריות של חוות הנחשים הן: מחקר ואיסוף ארס ליצירת נסיוב נגדו.
בנוסף חוות נחשים רבות הן מוקד למשיכת תיירים.
עיקר חוות הנחשים מצויות בסין, תאילנד וארצות הברית.
זיסיקיאו (子思桥) כפר במחוז ג'ג'יאנג נקרא גם "כפר הנחשים" והוא ידוע כמרכז המוביל בסין לחקלאות נחשים.
המקומיים מגדלים נחשים מאז שנות ה-80. בימים אלו כ-800 אנשים עובדים בזיסיקיאו בתעשיית חקלאות הנחשים, המגדלים כ-3 מיליון נחשים בשנה.
החווה מספקת נחשים חיים למסעדות מיוחדות, נחשים מיובשים או משומרים באלכוהול נמכרים ליצרנים של תרופות סיניות מסורתיות, בנוסף ישנו ייצור של יין נחשים.
בכפר ישנו מוזיאון העוסק בנחשים ומהווה מוקד תיירותי.
חוות שטוק היא חווה חקלאית שהוקמה במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 ליד ג'דה, רמת ישי של היום.
החווה הוקמה על ידי משפחת שטוק, משפחת תעשיינים יהודית-איטלקית מטריאסטה, אשר עסקה בחקלאות וביצור יינות וליקרים.
בשנת 1924 רכשה משפחת שטוק, יצרנית הברנדי שטוק 84', קרקעות באזור רמת ישי, סמוך לכביש חיפה-נצרת.
הקרקעות, נרכשו לשם הקמת חווה חקלאית שאמורה הייתה לקלוט את יתומי אוקראינה.
בשנת 1925 נבנה בשטח החווה ממול כביש חיפה-נצרת בסמוך למושב בית שערים, מבנה בן שתי קומות הידוע בשם "בית חוות שטוק".
מבנה זה שימש מבנה מרכזי של החווה וסביבו הוקמו צריפי עץ וגדר.
החווה, אשר כללה בין השאר פלחה, מטעים ולול תרנגולות, הוקמה ונוהלה על ידי קרובי משפחת שטוק, ובראשם יהודה אלטמן.
כמו כן נבנה בשטחה מגדל מים שסיפק מים לשדות ולבעלי חיים.
במפות המנדט הבריטי החווה הייתה ידועה בשם "Stock's Farm".
במשך 13 שנים יושבה החווה בידי משפחות, אך בשל המצב הביטחוני הירוד וחוסר הצלחתה הכלכלית הוחכרה החווה והאדמות שסביבה במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 לערך לתנועת המושבים לשם הכשרת גרעיני עליית הנוער לקראת עלייתם להתיישבות ביישובים השונים.
בחוות שטוק שהו ועבדו מאות חלוצים לקראת עלייתם להקמת יישובים חדשים באזור עמק יזרעאל וגם מחוצה לו.
בתחילת 1948 שהו במקום חברי ארגון "החורש" שעלו להתיישב ליד מושב בית יוסף.
עם הקמת המדינה החליטו יורשי משפחת שטוק למסור את החווה למדינה במחיר סמלי.
במקום המשרדים והמחסנים של חוות שטוק, הוקמה תחנת הניסיונות והמחקר החקלאי "נווה יער".
מנחם אדלשטיין היה בין המדענים הבולטים שעבוד בחווה והוא התרכז בחקר דלועיים.
בשנים 1999-2003 מנהל החווה היה מיכאל רביב, מומחה לגידול במצעים מנותקים.
"בית חוות שטוק" לעומת זאת, עומד שומם, נטוש ומוזנח.
בסמוך לו ניצב מגדל המים של החווה, עליו הוצב שלט המספר את סיפור המגדל.
חוות סקאלי (גבעת פורת יוסף) היא חווה חקלאית שהוקמה כמאחז בשנת תשנ"ח, 1998, על ידי יצחק סקאלי, כארבעה קילומטרים מזרחית לאלון מורה, על רכס הר כביר, בגובה 792 מטר מעל פני הים.
החווה משקיפה צפונה אל החרמון, הרי הגליל העליון ורמת הגולן, ומזרחה אל בקעת הירדן.
בימי ראות טובה ניתן לראות ממנה את ים המלח ואת הרי מואב.
צפונית לחווה לאורך הרכס משתפל מדרון תלול אל נחל תרצה.
הנפילה החדה של המתלול – כשמונה מאות מטרים – היא מהחריפות בישראל ויוצרת תמונת נוף ייחודית.
החווה הוקמה באוקטובר 1998 בסיוע החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית.
השטח שעליו הוקמה החווה הוא קרקע משולבת – חלקה אדמת המדינה וחלקה קרקעות סקר.
שנים לאחר הקמת החווה, טענו מספר פלסטינים לבעלות על חלק מהקרקעות שעליהן היא יושבת.
ב־2021 הוקם מאחז נוסף ממזרח לחוות סקאלי המכונה "חוות קוקו" או "חוות מרום שמואל", המקשר בין סקאלי והיישוב חמרה בבקעת הירדן.
תושבי בית דג'ן קיימו מחאות אלימות נגד המאחז, באחד המקרים כוח צה"לי הגיב באש כלפי מפגין שיידה אבנים לעברו ומיידה האבנים נהרג.
במאחז גרות מספר משפחות בבתי עץ, בתי אבן ומבנים ניידים.
התושבים מתפרנסים מבנייה, מגידול כבשים וממקצועות חופשיים.
במקום מקווה טהרה נייד, המתאים לגברים בלבד.
בשנת 2003 הותקף המאחז על ידי שני מחבלים חמושים ברובי קלצ'ניקוב וברימונים.
הם התקרבו לאחד הבתים, וירו לתוכו.
המחבלים נהדפו ונהרגו באש תושבי החווה, שקיבלו על כך תעודות הוקרה מצה"ל.
בינואר 2006 הוצא למאחז צו פינוי בידי פקחי המנהל האזרחי.
ביולי 2009 קבע מפקד החטיבה המרחבית בצו צבאי "גבולות שמירה" ליישוב אלון מורה הכוללים בתוכם את החווה, בתוכם יש סמכויות הגנה מלאות לרבש"צ של היישוב.
בשנת 2010, לאחר פטירתו של תושב הגבעה פורת יוסף כהן בן ה-4, הוחלט לקרוא לגבעה על שמו, "גבעת פורת יוסף".
בסוף שנת 2020, ביום הולדתה ה-91 עברה "זמרת המחתרות" שולמית לבנת להתגורר במקום עם משפחת נכדתה.
בראיון שנערך עמה אמרה שהמעבר הוא גם מסיבות אידאולוגיות, ושאף הייתה שמחה לעבור לשם בשלב מוקדם יותר.
רב המקום הוא הרב דוד בנימין (בנו של הרב גדעון בנימין, רב היישוב נוף איילון).
חוות קפלת הערבה היא החווה הפרטית של נשיא ארצות הברית ה-43 ג'ורג' ווקר בוש.
החווה ממוקמת באזור מבודד כשבעה קילומטר מצפון לעיירה קרוופורד וכארבעים קילומטר מצפון לעיר וייקו.
מקור שמה של החווה הוא בערבות המישורים של טקסס ובקפלה כנסייתית בפטיסטית הממוקמת בקרבת מקום.
היות שהמקום משמש כמקום מגורים של נשיא אמריקני לשעבר, המתחם מאובטח דרך קבע על ידי אנשי השירות החשאי של ארצות הברית.
הראשונים שהחזיקו בחווה החל מאמצע המאה ה-19 היו כנראה מהגרים גרמנים שהתיישבו במקום.
במהלך המאה ה-20 צאציהם הקימו במקום משק חקלאי ומתחם מגורים.
בשנת 1999, זמן קצר לאחר שמכר את קבוצת הבייסבול שלו טקסס ריינג'רס, וזמן לא רב לפני התמודדות לנשיאות בבחירות בשנת 2000, החווה נרכשה על ידי ג'ורג' ווקר בוש בעלות של 1.3 מיליון דולר.
בחודשים הבאים הרס בוש חלק מהמשק החקלאי ומתחם המגורים, ובמקומו בנה אחוזה קטנה, בית הארחה, מנחת למסוק ומוסך לכלי רכב.
בתקופת כהונתו של בוש כנשיא הוא נהג להעביר זמן רב בתחומי החווה, דבר אשר הקנה לה את הכינוי "הבית הלבן המערבי" (Western White House).
כאשר היה בוש בחווה, הוא נהג בדרך כלל להופיע בצורה פחות רשמית ומחייבת, כשהוא לרוב מוותר על החליפה.
בין שאר שימושיה, החווה שימשה לא פעם את משפחת בוש לאירועים משפחתיים.
כך למשל בשנת 2008, נערכה במקום חתונתה של ג'נה בוש, בתו הבכורה של ג'ורג' ווקר בוש.
גודלה של החווה הוא 6.4 קמ"ר.
בחלקה המערבי של החווה משתרע חורש עצי אלון, ובחלקה המזרחי נמצא אגם מלאכותי בגודל של כ-11 דונם.
עם הקמתו של האגם הובאו אליו כ-30,000 דגים.
בזמנו החופשי, נהג בוש לדוג במקום דגים יחד עם בני משפחתו.
במרכז החווה ניצבת אחוזה חד קומתית המשמשת כבית המגורים של בוש, בעיקר בימי הקיץ.
היא כוללת שמונה חדרים לרבות ארבעה חדרי שינה, מטבח וסלון, כאשר את המבנה כולו מקיפה מרפסת חיצונית פתוחה.
מבנים נוספים בשטח החווה הם בית הארחה קטן, מוסך לכלי רכב, האנגר לאחסון מסוק, ובריכת שחייה.
במהלך כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש כנשיא, הוא נהג לארח לעיתים קרובות בחווה מנהיגים זרים.
בין השאר אפשר לציין את:
ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, בשנת 2001
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בשנת 2002
עבדאללה, מלך ערב הסעודית, בשנת 2002, ושוב בשנת 2005
נשיא סין ג'יאנג דזה-מין, בשנת 2002
ראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנאר, בשנת 2003
ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון הווארד, בשנת 2003
ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי, בשנת 2003
ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני, בשנת 2003
נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס, בשנת 2004 ושוב בשנת 2005
נשיא מצרים חוסני מובארכ, בשנת 2004
חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, בשנת 2004
ראש ממשלת קנדה פול מרטין, בשנת 2005
ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, בשנת 2005
נשיא קולומביה אלווארו אוריבה, בשנת 2005
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, בשנת 2007
ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן, בשנת 2008
חוות קינג היא חווה חקלאית הממוקמת בין קורפוס כריסטי לבראונסוויל שבדרום טקסס.
היא חולשת על שטח כולל של 3,340 קילומטרים רבועים והיא אחת החוות הגדולות בעולם.
החווה נוסדה בשנת 1853 על ידי ריצ'רד קינג וגדעון קיי לואיס.
החווה גדולה יותר משטחה של רוד איילנד וממדינת לוקסמבורג.
החווה מחולקת לארבע "מחלקות" (divisions) הנקראות "Santa Gertrudis", ה-"Laureles", ה-"Encino" וה-"Norias", אשר רק שתיים מהן גובלות פיזית אחת בשנייה וגם גבול זה יחסית קצר.
בשנת 1961 הוגדרה החווה אתר מורשת לאומי (NHL).
בחווה עדרי בקר, חקלאות, כולל כותנה, קנה-סוכר, חיטה, דשא ומקורות הכנסה אחרים כגון מוצרי יוקרה ופעילות ציד ספורטיבי.
בנוסף לעדרי הבקר, החווה מגדלת סוסים, כולל קאורטר, קאטינג ות'ורוברד וסוסיה אף זכו במספר תחרויות.
בשנת 2001 חברת פורד הוסיפה דגם בשם King Ranch לסדרת F150, עם סימול הבקר של חוות קינג כלוגו.
בנוסף לפעילות ציד ספורטיבי "רגילה" קיימת חיה מיוחדת בחווה - הנילגאי, אשר מקורו בהודו והוא נרכש בשנת 1920 מהגן הזואולוגי בסן דייגו.
כיום ישנה פעילות ציד מבוקרת של הנילגאי בחווה.
חוות קשואלה היא מאחז וחווה חקלאית השוכנת ביער הל"ה, דרומית ליישוב גבעות, על מורדותיו המערביים של גוש עציון.
החווה קרויה על שם לוחם הפלמ"ח יעקב זרחי, שכינויו היה "קשואלה", אשר נועד להיות חלק ממחלקת הל"ה ונפל בקרב הקסטל.
החווה הוקמה בשנת 2012 על ידי המועצה האזורית גוש עציון וקק"ל בתמיכת משרד הביטחון, במטרה למנוע השתלטות של הפלסטינים הגרים בסמוך, ובנוסף לכך גם על מנת להגן על היער מכריתה בלתי חוקית.
בחווה גרות שתיי משפחות במבנים ארעיים.
בשנת 1969, עם חידוש ההתיישבות היהודית בגוש עציון, נטעו קק"ל ותושבי כפר עציון יער אורנים גדול על שטח של כ-8,000 דונם, שנקנה בראשית המאה ה-20 על ידי שמואל הולצמן, יוזם הקמת גוש עציון.
היער ניטע במטרה ליצור רצף גאוגרפי בין גוש עציון לישובי השפלה ועמק האלה.
ב-שנות ה-90 החל דילול של היער, עקב כריתה בלתי חוקית של עצי היער בידי ערבים תושבי הסביבה, שכרתו רבבות עצים תוך שימוש בציוד כבד.
שטחים רבים השייכים לקק"ל ושהיו חלק מהיער נעקרו ואז הפכו לכרמי זיתים של תושבי הסביבה.
ניסיונות של צה"ל והמנהל האזרחי להפסיק את ההרס לא הועילו.
לקראת סוף כהונתו כשר ביטחון סייר אהוד ברק במקום, והורה על הקמת חווה חקלאית ביער, כדי להגן על האזור.
המועצה האזורית בשיתוף פעולה עם קק"ל הוציאה את הרעיון לפועל.
במאי 2012 (ה' בסיוון תשע"ב) עלתה החווה לקרקע.
המקימים היו שתי משפחות צעירות מהישוב אלון שבות, שגרו תחילה באוהלים צבאיים, ללא חיבור למים או לחשמל.
כעבור שנה עברו המשפחות לאוהלים גדולים הבנויים כחממות, והמקום חובר למים ולחשמל.
מאז הקמת החווה פחתו באופן ניכר הכריתות הבלתי חוקיות ותפיסות הקרקע האסורות בשטחי קק"ל שסביב החווה.
המבנים בחווה הם אוהלים ומבנים מבנייה קלה.
השירותים בחווה הם שירותים אקולוגיים.
המשק החקלאי בחווה כולל חממות לגידול פירות יער, כוורות, תרנגולות חופש ועדר של כבשים ועיזים.
תושבי החווה חתמו עם המנהל האזרחי על חוזה מרעה ב-2,500 דונם מתוך היער.
במקום הוקם גם חאן תיירותי.
כדי למנוע התנכלויות של הפלסטינים שמתגוררים באזור, ניצבת בחווה שמירה 24 שעות ביממה של תושבי המקום ומתנדבי "השומר יו"ש".
חוות קרוקולוקו היא חוות תנינים ישראלית בערבה המגדלת תניני יאור.
החווה מגדלת תנינים הן לצרכים מסחריים והן לשימור והגנה על תנינים מסכנת הכחדה (גרעיני רבייה).
היא משמשת גם אטרקציה תיירותית ומציעה סיורים מודרכים בחווה.
מקימי ומנהלי החווה הם עופר ואורית קובי.
שם החווה "קרוקולוקו" מגיע מחיבור המילים "קרוקו" (קיצור למילה קרוקודיל) ו-"לוקו" (פירוש המילה בספרדית: משוגע).
תהליך הקמת החווה התחיל בשנת 1994 ולאחר 12 שנים נפתחה החווה בשנת 2006.
מטרת החווה הייתה להגן על תנינים מסכנת הכחדה, כחלק מתוכנית של החברה להגנת הטבע וכיום יש לה גם מטרות רווחיות ותיירותיות.
מטרתה העיקרית של החווה היא להחזיר את התנינים למספרם בעולם ולבטל את רצון בתי החרושת לעורות תנינים.
התנינים במקום הם תניני יאור.
הראשונים שבהם יובאו מאפריקה: מדובר היה בתנינים שבמקום גידולם הטבעי, היוו סכנה לאדם ואינם רצויים, כך שבמקום להרוג אותם, תפסו אותם והביאו אותם לגני חיות וחוות גידול, ביניהן קרוקולוקו.
ב-2023 הועברו 15 תניני יאור מהחווה לגן החיות מדבריום בבאר שבע.
בשנת 2020 נשך תנין ילד בן 4 שהכניס את ידו לאחד מכלובי התנינים הגדולים בחווה.
הילד פונה במצב בינוני לבית החולים סורוקה.
בעל החווה נחקר באזהרה על רשלנות, בכך שהגדר אינה צפופה, וילדים יכולים להכניס את ידם באופן חופשי לתוך כלובי התנינים.
בחווה יש כ-2,000 תנינים מהמין תנין היאור בשלבי גדילה שונים: החל מביצים ואבקועים, עבור בצעירים ובוגרים וכלה בתנינים מבוגרים שאורכם עולה על 5 מטר.
רוב התנינאים בחווה הם תניני יאור, כאלף מהם בבית התינוקות.
מתחם החווה מחולק לבריכת התנינים המבוגרים מדור הרבייה הראשון שהגיע הכולל 30 תנינים, וכולל אף תנין בוגר שאורכו עולה על 5 מטר, והבריכה השנייה הכוללת מאות תנינים צעירים.
כל בריכה היא בעומק 3 מטר.
במקום קיימת גם מדגרה לביצי תנינים.
ביצי התנינים נאספות בחווה על מנת להגדיל את כמות השורדים מבין הבוקעים.
בכל עונת הטלה מוטלות בחווה כ-2,000 ביצים המצטרפות לבריכות מים אשר שטחן כ-100 מ"ר.
יום אחרי ההטלה מכניסים את הביצים למדגרה ומדגירים אותן שלושה חודשים.
בעתיד מתוכנן להגיע מין נוסף של תנין - האליגטור האמריקני.
חוות סוסי הפוני היא סדרת סטופ מושן בריטית לילדים, שהופקה על ידי חברת "Bumper Films" שהפיקה גם את הסדרה "סמי הכבאי".
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיה של פזית יחד עם שלושת חבריה סוסי הפוני.
הסדרה שודרה במקור בבריטניה בערוץ BBC באנגלית בריטית ובערוץ S4C בוולשית בשנת 1998. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנת 1998 ולאחר מכן בשנת 2000 בערוץ הופ!
לסדרה הופקו 2 עונות ו-26 פרקים באורך 10 דקות.
פזית (במקור: באז) בת העשר תמיד חלמה למצוא חבר טוב, וחלומה התגשם כאשר שני סוסי פוני בשמות דורי ומלי (במקור: דילן ומוֹלי) הגיעו לחווה של משפחתה מההרים הוולשיים.
איתם, יחד עם סוס פוני נוסף בשם טושטוש (עונה 1)/רפי (עונה 2) (במקור: סקראפי), פזית עוברת בכל פרק הרפתקה חדשה ולומדת דברים חדשים.
דורי - סוס פוני חום שמשמש כמנהיג הסוסים.
כנראה סוס של קרקס במקור.
מלי - סוסת פוני אפורה.
כנראה סוסה של קרקס במקור.
טושטוש/רפי - סוס פוני שטלנד בעל פרווה זהובה.
בעל תיאבון רב וגורם לנזקים רבים בעקבות זה.
כנראה סוס של נסיכה שנחטף על ידי פירטים.
פזית/פז ווטקינס - ילדה בת עשר שחלמה על סוס משלה.
ואחרי שהגיעו הסוסים לחווה, הפכה לבעלים שלהם.
מיקי וקייט ווטקינס - בעלי החווה "גבעת הכוכב" והוריה של פזית.
ג'ים - רווק מבוגר שגר במעונוע.
מומחה לסוסים ומלמד את פזית את כל מה שהוא יודע עליהם.
גברת המילטון - בעלת אחוזה שאינה מחבבת את הסוסים.
בעלת אוסף קקטוסים שאותו מגדלת בחממה שלה.
תומאס - נער בן גילה של פזית וחברה הטוב ביותר.
בועז היגינס - נער שהוא בעל חנות מכולת באי שבו הסדרה מתרחשת.
מגדיר את עצמו כבחור מגניב ובחלק מהפרקים הוא הולך לים על מנת לגלוש, על אף שנראה שהוא מעולם הוא התנסה בזה.
באחד הפרקים שימש כתקליטן במסיבה הראשונה שהתקיימה באי.
ניק- בחור שעובד בתור נפח.
קייט - בעלת מזנון נייד.
בדיבוב המקורי של הסדרה דיבבו השחקן אנדרו סאקס והקומיקאית ג'וזי לורנס.
הדיבוב העברי בוים על ידי ניקו בר, והופק על ידי אורית יואלי סנה.
איריס זינגר - פזית (עונה ראשונה)/פז (עונה שנייה)
גיא פרידמן - טומי וניק (בחלק מהפרקים)
ניקו בר - מיקי וניק (בחלק מהפרקים)
דבי בסרגליק - גברת המילטון
את שיר הפתיחה ביצע ראובן גבירץ.
חוות קרן אור היא חווה שיקומית לבעלי חיים.
בחווה מתגוררים ומטופלים כ-450 בעלי חיים שניצלו מהתעללות או ממצוקה אחרת, ובהם עופות, כלבים, חתולים, חזירים, סוסים, עיזים, צבים, חמורים, פרות, כבשים ועוד.
שמה המלא של החווה הוא "חוות קרן אור- חוויה הדדית בחווה שיקומית", היא נוסדה מתוך חזון שהקשר המיוחד עם בעלי חיים והטיפול בהם מטפל גם במטפלים עצמם.
בחווה כ-65 מתנדבים שביניהם נערים בסיכון, קשישים, בוגרים על הרצף האוטיסטי, הלומי קרב ואחרים, חלקם מגיעים דרך סל שיקום של משרד הבריאות.
החווה הוקמה בשנת 2016 על ידי קרן אור סולומון, לאחר מיזמים שלה להפעלת ילדים עם בעלי חיים, ושיקום בעזרת בעלי חיים.
מתוך חשש לצער בעלי חיים שנגרם במסגרות כאלה הם הופסקו, ונפתחה חוות המקלט.
החווה שוכנה תחילה בכפר יונה, ולאחר כשנה הועתקה ליישוב עדנים שבשרון למשק בשטח 4 דונם.
סולומון מנהלת את החווה ומתגוררת בה.
ב-30 ביולי 2017 נרשמה החווה כעמותה.
בשל בקשת בעלי המקום לפנות את השטח ביישוב עדנים, במהלך אוקטובר 2021 החווה הועתקה שוב לשטח בבית ברל.
התפעול היומיומי של החווה מתבצע באמצעות כ-65 מתנדבים שאחראים על האכלה, מתן טיפול וטרינרי, פיזיותרפיה, שיקום, ניקיון, הזנה מבקבוקים, התקנה על כיסאות גלגלים, ליווי טיפולים אישיים ועוד.
חלק מהעובדים מגיעים במסגרת שירות לאומי.
רבים מבעלי החיים הם נכים בצורה זו או אחרת.
כל זכר שמגיע לחווה עובר סירוס ובמקרה של חתולים וכלבים הנקבות עוברות עיקור.
מלבד מתחמי המחייה של בעלי החיים, החווה כוללת גם: משרדים, שיקומיה, מרפאה, חדר טיפול באנשים, מתחם כלבים נכים וצימר לחתולים עיוורים.
הציבור פונה למתנדבי העמותה באמצעי המדיה השונים על מנת לדווח על בעלי חיים במצוקה.
בכל שנה החווה אחראית על חילוץ והצלה של מאות בעלי חיים ומציאת בתים מאמצים לעשרות בעלי חיים.
החילוצים מתבצעים באמצעות כלי רכב מיוחדים לשינוע בעלי חיים: רכב חילוץ והצלה, קרון סוסים וקרון לעגלים וצאן.