tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החשובים ביותר היו שלבית המשפט הכללי היו כעת סמכויות הניכוס, ושהמועצה נבחרה באופן מקומי ולא מונתה על ידי המושל או הכתר.
אלה החלישו משמעותית את כוחו של המושל, שהפך מאוחר יותר בהיסטוריה המחוזית.
גם שטח הפרובינציה הורחב מאוד מעבר לזה שנטען במקור על ידי המושבות מסצ'וסטס ופלימות'.
השטחים שלהם כללו בתחילה את היבשת מסצ'וסטס, מערב מיין וחלקים מניו המפשייר; שטח זה הורחב כך שיכלול את אקדיה או נובה סקוטיה (אז הקיף את נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ומזרח מיין), כמו גם את מה שהיה ידוע כנפת דיוקס במחוז פרובינציית ניו יורק, המורכב מננטקט, מרתה'ס ויניארד ואיי אליזבת.
בעקבות המרד נגד אנדרוס, הגנות קולוניאליות נסוגו מהגבולות, אשר אז פשטו שוב ושוב על ידי כוחות צרפתים וילידים מקנדה ומאקדיה.
מלחמת המלכה אן פרצה ב-1702 ונמשכה עד 1713. מושל מסצ'וסטס ג'וזף דאדלי ארגן את ההגנות הקולוניאליות, והיו פחות פשיטות מבעבר.
דאדלי גם ארגן משלחות ב-1704 וב-1707 נגד אקדיה, מקום מפלט לפריבטירים צרפתים, והוא ביקש תמיכה מלונדון למאמצים שאפתניים יותר נגד צרפת החדשה.
ב-1709 גייסה מסצ'וסטס חיילים למשלחת נגד קנדה שהופסקה; כוחות הוקמו שוב בשנת 1710, כאשר בירת אקדיה פורט רויאל נכבשה לבסוף.
בגלל מלחמות אלו, הנפיקה המושבה מטבע נייר שערכו היה בירידה מתמדת, מה שהוביל למשברים פיננסיים.
זה הוביל להצעות ליצור בנק שינפיק שטרות בגיבוי נדל"ן, אך המושל דאדלי ויורשו סמואל שוט התנגדו שניהם לרעיון.
דאדלי, שוט ומאוחר יותר מושלים ניסו ללא תוצאות לשכנע את בית המשפט הכללי להעלות משכורות לפקידים שמונו על ידי הכתר.
הסכסוך על השכר הגיע לשיא במהלך הממשל הקצר של ויליאם ברנט.
הוא בלם את האספה המחוזית במשך שישה חודשים, והעביר אותה פעמיים, בניסיון לא מוצלח לכפות את הנושא.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-18, תושבי אבנאקי הילידים מצפון ניו אינגלנד חידשו את הפשיטות על קהילות גבול, בעידוד של תככים צרפתים אך גם מודאגים מהפלישה האנגלים לאדמותיהם.
אלימות זו הופסקה בסופו של דבר על ידי המושל בפועל ויליאם דומר במלחמת דומר, ורבים מהאבנקים נסוגו מצפון ניו אינגלנד אל קנדה לאחר הסכסוך.
בשנות ה-30 של המאה ה-18, המושל ג'ונתן בלכר חלק על כוחו של בית המחוקקים להנחות הקצבות, תוך הטלת וטו על הצעות חוק שלא נתנו לו את החופש לחלק כספים כראות עיניו, ומשמעות הדבר היא שאוצר המחוז היה ריק לרוב.
עם זאת, בלכר הורשה על ידי מועצת המסחר לקבל מענקים שנתיים מהבית המחוקקים במקום שכר קבוע.
משבר המטבע התלקח שוב במהלך ממשלו, והביא לתחייה של הצעת בנק הקרקעות שבלכר התנגד לה.
מתנגדיו בלונדון הצליחו להרחיקו והבנק הוקם, אך קיומו היה קצר מועד, שכן חוק של הפרלמנט פיזר אותו בכוח.
זה הפך מספר מתיישבים חשובים נגד הכתר והפרלמנט, כולל אביו של המנהיג הפוליטי של מלחמת העצמאות האמריקאית סמואל אדמס.
20 השנים הבאות היו תקופת מלחמה.
מלחמת המלך ג'ורג' פרצה ב-1744, והמושל ויליאם שירלי גייס חיילים מרחבי ניו אינגלנד להתקפה על המצודה הצרפתית בלואיסבורג שהצליחה ב-1745. עם זאת, לואיסבורג הוחזרה לצרפת בתום המלחמה ב-1748, לצערם של תושבי ניו אינגלנד.
המושל שירלי היה פופולרי יחסית, בין השאר משום שהצליח להימנע או לעדכן את הסוגיות השנויות יותר במחלוקת שהעלו קודמיו.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים פרצה ב-1754, ושירלי קיבל את הפיקוד הצבאי העליון בעקבות מותו של הגנרל אדוארד בראדוק ב-1755. עם זאת, הוא לא היה מסוגל לנהל את הלוגיסטיקה בקנה מידה גדול שהמלחמה דרשה, והוחלף ב-1757. יורשו תומאס פאונל פיקח על שארית המלחמה, שהסתיימה ב-1760.
שנות ה-1760 ותחילת ה-1770 היו בסימן גל גובר של תסכול קולוניאלי מהמדיניות של לונדון ועם המושלים שנשלחו ליישם ולאכוף אותה.
גם פרנסיס ברנרד וגם תומאס האצ'ינסון, שני המושלים האחרונים לא משורות הצבא, לא אהבו מאוד בגלל נושאים גדולים וקטנים, בעיקר ניסיונות הפרלמנט להטיל מיסים על המושבות ללא ייצוג.
האצ'ינסון היה יליד מסצ'וסטס, ששימש שנים רבות כסגן מושל, אך הוא אישר לרבע את כוחות הצבא הבריטי בבוסטון, מה שבסופו של דבר גרם לטבח בוסטון ב-5 במרץ 1770. בשלב זה, סמואל אדמס, פול רוויר, ג'ון הנקוק ואחרים התנגדו באופן פעיל למדיניות הכתר.
הפרלמנט העביר את חוקי טאונסנד ב-1767 וב-1768, שהאמריקאים כינו אותם "חוקי הכפייה", ובית המשפט הכללי של מסצ'וסטס אישר מכתב חוזר המגנה אותם כלא חוקתיים.
המושל המלכותי פרנסיס ברנרד דרש מבית המשפט הכללי לבטל את המכתב אך הם סירבו, אז הוא פיזר אותו, מה שהוביל לאלימות נרחבת ולהתפרעויות ברחבי בוסטון.
קצינים מלכותיים נמלטו לטירת ויליאם והכתר אישר לשלוח חיילים נוספים למסצ'וסטס.
בני החירות הצהירו כי הם מוכנים להתמודד עם התנגדות מזוינת לרשויות המלכותיות, בעוד שגורמים שמרניים יותר בחברה רצו בפתרון מדיני בדרכי שלום.
אזרחי בוסטון החליטו בישיבת עיר לכנס את הערים של מסצ'וסטס לכינוס, והנציגים נפגשו באולם פניאל במשך שישה ימים בספטמבר, כשתומאס קושינג כיהן כיו"ר.
מנהיגים פטריוטים רבים קראו להתנגדות מזוינת בשלב זה, אך הפלגים המתונים יותר של האמנה ניצחו והפעולה הצבאית הודחה.
בני החירות ארגנו פגישה בבית המפגש הדרום הישן בבוסטון בשנת 1773 בניגוד לחוק התה; אלפי אנשים השתתפו, וסמואל אדמס ארגן הפגנה בנמל בוסטון.
מתיישבים הסתערו על ספינות בנמל והשליכו את מטען התה למים, והמחאה נודעה בשם מסיבת התה של בוסטון.
גנרל תומאס גייג' החליף את האצ'ינסון כמושל מלכותי במאי 1774. הוא התקבל היטב בהתחלה, אבל המוניטין שלו הלך והחמיר במהירות אצל הפטריוטים כשהחל ליישם את חוקי הכפייה, שכללו את חוק ממשלת מסצ'וסטס, פיזר את בית המחוקקים וסגר את נמל בוסטון עד שישולמו פיצויים עבור התה שנשפך.
סגירת הנמל גרמה נזק רב לכלכלת מסצ'וסטס והובילה לגל של סיוע אוהד ממושבות אחרות.
חוקי הכפייה רק הגבירו את המשבר בניו אינגלנד, מכיוון שהמתיישבים של בוסטון התעקשו שזכויותיהם החוקתיות מושמדות.
למושבות ניו אינגלנד הייתה שליטה דמוקרטית בממשלות משלהן, עוד מייסודה של מושבת פלימות' ב-1620. בית המשפט הכללי היה חסר סמכות ביצועית וסמכות על המיליציה, אך עדיין החזיק בכוח משמעותי.
למתיישבים הייתה שליטה על האוצר וההוצאות ויכלו להעביר חוקים.
כל דבר שהעביר האספה היה נתון לווטו של המושל המלכותי, אבל בית המשפט הכללי החזיק בשליטה על ההוצאות ויכול היה לעכב את שכרם של הפקידים המלכותיים כמנוף.
זה הביא לכך שהמושל המלכותי היה קצת יותר מדמות בובה.
הממשלה המלכותית של פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס התקיימה עד תחילת אוקטובר 1774, כאשר חברי בית המשפט הכללי נפגשו בניגוד לחוק ממשלת מסצ'וסטס והקימו את הקונגרס המחוזי של מסצ'וסטס, שהפך לממשלה בפועל.
המושל גייג' המשיך בסמכות צבאית בעיקרה בבוסטון, אך הקונגרס המחוזי שלט בשאר מסצ'וסטס.
המלחמה פרצה לבסוף באפריל 1775 בלקסינגטון וקונקורד, שהחלה את מלחמת העצמאות האמריקנית ואת המצור על בוסטון.
הבריטים פינו את בוסטון ב-17 במרץ 1776, תוך סיום המצור ומסרו את העיר לשליטת הפטריוטים.
ב-1 במאי 1776 קיבלה העצרת הכללית החלטה המכריזה על עצמאות בשם "הממשלה והאנשים של מפרץ מסצ'וסטס בניו אינגלנד".
לאחר מכן הוכרזה הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 1776, והכריזה על עצמאותן של כל שלוש עשרה המושבות.
העברת חוק ממשלת מסצ'וסטס הביאה לפירוקו של בית המשפט הכללי, כך שהמתיישבים קיימו כינוסים ברחבי מסצ'וסטס.
כינוסים אלה אורגנו לפי מחוז והיו להם צירים מכל עיר.
כל כינוס ניסח החלטות שהיו אמורות להישלח למושל המלכותי בבוסטון; אלה היו שונים ממחוז למחוז, אך היו להם הרבה נושאים ותחושות דומות.
הנציגים התעקשו להחזיר את ממשלתם החוקתית, שהייתה קיימת מאז הסכם מייפלאואר של 1620 והוחזרה באמנה של חברת מפרץ מסצ'וסטס ובאמנת מסצ'וסטס.
הם הצהירו על נאמנותם למלך ג'ורג' השלישי, אך הם הצהירו כי הם ייפטרו מהנאמנות הזו אם הוא לא ישיב את זכויותיהם וזכויות היתר החוקתיות.
הם הצהירו כי יתנגדו בכוח אם הזכויות הללו לא יוחזרו, וזה כלל את החרם המוחלט על סחורות בריטיות, שיבוש בתי המשפט המקומיים וחטיפת פקידי המלוכה.
צירים מכל מחוזות מסצ'וסטס נפגשו בסיילם באוקטובר 1774 כדי לחדש את האספה המפורקת שלהם.
הקונגרס החדש הזה היה אמור להיות חידוש ממשלתם החוקתית והתכחשות לממשלת המלוכה בבוסטון.
הקונגרס בחר בג'ון הנקוק כנשיא הראשון שלו (שנקרא אז יו"ר) ובבנג'מין לינקולן כפקיד, והם מינו שופטים, גובי מיסים, שוטרים ופקידים אחרים.
הם גם השתלטו על המיליציה והורו לכל הערים במסצ'וסטס לאמן חיילים ולבחור קצינים חדשים.
ועדה קבועה מבצעת וועדת בטיחות הוקמו למשול גם כאשר הקונגרס לא היה בישיבה.
הקונגרס המחוזי עבר גיבושים שונים בשש שנות קיומו, עם שינוי מבני סמכות וסוגי ממשל.
הוועדה המתמדת המבצעת הוחלפה בקונגרס השני בוועדת בטיחות מחודשת אשר פעלה כסמכות ממשלתית דה פקטו, האחראית על המיליציה והממשל בין הפגישות.
הקונגרס השלישי הביא לחזרה לעליונות המחוקקת ולירידה בכוחה של הרשות המבצעת.
ג'וזף וורן נבחר לנשיא השני של הקונגרס וג'יימס וורן לשלישי.
הקריאות לכינוס חוקתי החלו כשהקונגרס הפרובינציאלי הוכרז ב-1774. עם לחצי המלחמה וחוסר הוודאות הפוליטית נדחו מאמצים אלה.
נפת ברקשייר בחלק המערבי הרחוק של מפרץ מסצ'וסטס הייתה קולנית במיוחד ברצונה לכונן חוקה חדשה.
בשליחות לקונגרס הפרובינציאלי דחו הנציגים של פיטספילד לא רק את הרשויות הקולוניאליות המלכותיות, אלא גם את הלגיטימיות של האמנות הקודמות שבאמצעותן טען הקונגרס הפרובינציאלי ללגיטימציה שלה.
המכתב קבע כי הלגיטימציה הפוליטית היחידה שמדינה או חוקה יכולה למצוא תהיה עם תושבי הפרובינציה.
עם הכרזת מפרץ מסצ'וסטס על עצמאות מממלכת בריטניה הגדולה במאי 1776 גברה הדחיפה לחוקה שקודמה לאחרונה.
בספטמבר 1776 עתר בית המשפט הכללי לעיירות מפרץ מסצ'וסטס להצביע על האם יש לכנס ועידה או לא.
בשנת 1777 הוסכם שתקום ועידה לניסוח חוקה חדשה.
בית המשפט הכללי, שהורכב ממועצת המושל ובית הנבחרים, החליט להקים ועדה שתפקידה לכתוב חוקה.
בחורף 1778 החליט בית המשפט הכללי שהטיוטה שנוסחה מהוועדה החוקתית תובא בפני ציבור הבוחרים של מפרץ מסצ'וסטס והיא תצטרך להתקבל על ידי 2/3 מהבוחרים.
הטיוטה הראשונה של האמנה נדחתה.
לפי טיוטה ראשונה זו המדינה תהיה מורכבת מבית מחוקקים שנקרא בית המשפט הכללי שיהיו בו שני בתים, בית הנבחרים וסנאט שנבחר בעקיפין שישמש גם כמועצת המושל.
למושל לא תהיה סמכות וטו והוא יצטרך לקבל כל פעולה שתאשר על ידי הסנאט.
עם זאת, היו כמה אלמנטים פרוגרסיביים בחוקה, הסנאט יחולק על סמך אוכלוסייה ולבית לא תהיה עוד דרישת רכוש.
כמו כן, נקודת המחלוקת הייתה שלא הייתה מגילת זכויות.
כשההצבעה הונחה בפני הציבור היא נדחתה בהפרש של 83% לעומת 17%.
בשנת 1779 הועלתה שאלה נוספת לציבור הבוחרים.
הפעם נשאלו האנשים אם הם מעדיפים כינוס אחר, המחולק לפי אוכלוסייה, כדי להיפגש ולגבש טיוטה חדשה של החוקה.
השאלה עברה בהפרש של 72% לעומת 28%.
ועידה הבאה זו התכנסה מ-1 בספטמבר 1779 עד 16 ביוני 1780. באותה תקופה המלחמה לא הייתה מוצלחת עבור כוחות הפטריוטים.
משלחת פנובסקוט הסתיימה בכישלון, וממלכת צרפת עדיין לא שלחה את קבוצת התמיכה הצבאית הגדולה שלה.
גם בתוך חוסר הוודאות הפוליטית הוכנסה הוועידה עם 312 חברים.
ג'ון אדמס כתב את טיוטת החוקה החדשה והוועידה קיבלה אותה בתיקונים מינימליים.
לאחר מכן הובאה הטיוטה לישיבות העיר השונות של הפרובינציה.
אסיפות העיירה היו אמורות להחליט על החוקה בחלקים, ולא כולה, ולהוסיף כל שינוי שלדעתם נחוץ.
גרסת אדמס התקבלה אז על ידי הוועידה ב-15 ביוני 1780. בבחירות שנערכו באוקטובר 1780, ג'ון הנקוק נבחר למושל מסצ'וסטס הראשון יחד עם נציגים לבית המשפט הכללי הראשון של הקהילייה.
הפוליטיקה של הפרובינציה נשלטה על ידי שלושה פלגים מרכזיים, לפי תומאס האצ'ינסון, שכתב את ההיסטוריה הגדולה הראשונה של מסצ'וסטס הקולוניאלית.
זאת בהבחנה לרוב המושבות האחרות, שבהן היו שני פלגים.
אנשי ההתרחבות האמינו מאוד בצמיחת המושבה ובהגנה נמרצת מפני פלישות צרפתיות ואינדיאניות; הם הודגמו במסצ'וסטס על ידי אנשים כמו תומאס הנקוק, דודו של ג'ון הנקוק, וג'יימס אוטיס האב.
פלג זה הפך לכוח חיוני בתנועות הפטריוטים שקדמו למהפכה.
אנשי האי-התרחבות היו זהירים יותר, והעדיפו להסתמך על מערכת יחסים חזקה עם מדינת האם; הם הודגמו על ידי האצ'ינסון ומשפחת אוליבר מבוסטון.
פלג זה הפך ללויאליסטים בעידן המהפכני.
הכוח השלישי בפוליטיקה של מסצ'וסטס היה סיעה פופוליסטית שהתאפשרה בזכות המבנה של בית המחוקקים הפרובינציאלי, שבו הקהילות הכפריות והמעמדות הנמוכים החזיקו במספר רב יותר של קולות מאשר במחוזות אחרים.
מנהיגיה המוקדמים כללו את קוקס (אלישה האב ואלישה ג'וניור) ממיין, בעוד שמנהיגים מאוחרים יותר כללו את איש הלהט המהפכני סמואל אדמס.
הדת לא מילאה תפקיד מרכזי בחלוקות אלה, אם כי אנשי האי-התרחבות נטו להיות אנגליקנים בעוד שאנשי ההתרחבות היו בעיקר קונגרשואלים.
פופוליסטים החזיקו בדרך כלל בדעות פוריטניות שמרניות או בדעות התחייה של ההתעוררות הגדולה הראשונה.
לאורך ההיסטוריה המחוזית, פלגים אלו כרתו ושברו בריתות בהתאם לתנאים והנסיבות שהכתיבו.
לסיעה הפופוליסטית היו חששות שגרמו לה לפעמים לתמוך באחת מהמפלגות האחרות.
אופים הכפרי גרם לכך שהם התייצבו לצד אנשי ההתרחבות כשהיו בעיות על הגבול.
הם גם נטו לצידם של אנשי ההתרחבות בבעיות החוזרות ונשנות עם הכסף המקומי, שהאינפלציה שלו נטתה להעדיף את יכולתם להחזיר חובות במטבע מופחת.
קשרים אלה התחזקו בשנות ה-60 של המאה ה-18, ככל שהסכסוך הלך וגבר עם הפרלמנט.
אנשי האי-התרחבות היו מורכבים בעיקר ממעמד סוחרים עשיר בבוסטון.
היו להם בעלי ברית בקהילות החקלאים העשירות בחלקים המזרחיים המפותחים יותר של הפרובינציה, ובנמלים הגדולים של הפרובינציה.
בריתות אלו התחרו לעיתים קרובות במפלגה הפופוליסטית בשלטון בבית המחוקקים של הפרובינציה.
הם העדיפו רגולציה חזקה יותר ממדינת האם והתנגדו להנפקה אינפלציונית של מטבע קולוניאלי.
אנשי ההתרחבות הגיעו בעיקר משתי קבוצות שונות.
הראשון היה חלק ממעמד הסוחרים המזרחיים, המיוצגים על ידי הנקוקים והאוטיסים, שאחזו בדעות על צמיחת המושבה והחזיקו בדעות דתיות ליברליות יחסית.
אליהם הצטרפו בעלי אדמות עשירים בעמק נהר קונטיקט, שצורכי ההגנה והצמיחה שלהם היו קשורים ישירות לפיתוח נכסים.
שתי הקבוצות הללו הסכימו על הגנה וחזון התפשטותי, למרות שחלקו על נושא המטבע; המערביים התייצבו לצד אנשי האי-התרחבות ברצונם למטבע מבוסס תקנים.
הפרובינציה הרחיבה באופן משמעותי את הטווח הגאוגרפי שלה, בעיקר במאה ה-18. היו 83 עיירות ב-1695; זה גדל ל-186 עד 1765. רוב העיירות ב-1695 היו בטווח של יום נסיעה מבוסטון, אבל זה השתנה כאשר קמו עיירות במחוז ווסטר וברקשייר על אדמה שהייתה בשליטה אינדיאנית לפני מלחמת המלך פיליפ.
אופייה של הפוליטיקה המקומית השתנה ככל שהפרובינציה שגשגה וגדלה.
אחדות הקהילה בתקופה הקולוניאלית המוקדמת פינתה את מקומה לחלוקה של ערים גדולות יותר.
דדהאם, למשל, חולקה לשש ערים, וניובוריפורט הופרד מניוברי ב-1764.
גם מפגשי העיר הפכו חשובים יותר בחיים הפוליטיים המקומיים.
ככל שהעיירות גדלו, תושבי העיר הפכו אסרטיביים יותר בניהול ענייניהם.
נבחרי העיר החזיקו בעבר בכוח משמעותי, אך הם איבדו חלק מהשפעתם על ישיבות העיר ועל מינוי עובדי העירייה בשכר, כגון נישומים, שוטרים וגזברים.
במהלך קיומה השתנו גבולות הפרובינציה במובנים עיקריים ומינוריים.
הייתה בפרובינציה אדמה דקה מאוד ושטח סלעי.
נובה סקוטיה, אז כולל ניו ברנזוויק, נכבשה על ידי כוחות אנגלים בזמן הוצאת האמנה, אך הופרדה ב-1697 כאשר השטח, שנקרא בפי הצרפתים אקדיה, הוחזר רשמית לצרפת על ידי הסכם רייסווייק מ-1697. נובה סקוטיה הפכה למחוז נפרד בשנת 1710, בעקבות הכיבוש הבריטי של אקדיה במלחמת המלכה אן.
מיין לא הופרדה עד לאחר עצמאותה של ארצות הברית, כאשר היא הגיעה למדינה ב-1820.
גבולות הפרובינציה עם הפרובינציות השכנות עברו התאמה מסוימת.
המושבות הקודמות העיקריות שלה, מפרץ מסצ'וסטס ופלימות', הקימו גבולות עם ניו המפשייר, רוד איילנד וקונטיקט, אך אלה עברו שינויים במהלך התקופה הפרובינציאלית.
הגבול עם ניו המפשייר היה שנוי במחלוקת מסוימת, שכן הגדרת הגבול המקורית בצ'רטרים קולוניאליים (שלושה מיילים צפונית לנהר מרימאק) נעשתה בהנחה שהנהר זורם בעיקר מערבה.
סוגיה זו נפתרה על ידי המלך ג'ורג' השני בשנת 1741, כאשר קבע כי הגבול בין שתי הפרובינציות עוקב אחר מה שהוא כיום הגבול בין שתי המדינות.
סקרים בשנות ה-1690 העלו כי קו הגבול המקורי עם קונטיקט ורוד איילנד נסקר בצורה שגויה.
בתחילת המאה ה-18 סקרים משותפים קבעו שהקו נמצא דרומית למקום בו הוא צריך להיות.
בשנת 1713 מסצ'וסטס הפרישה חלקת אדמה (שנקראת "הקרקעות המקבילות") כדי לפצות את קונטיקט על טעות זו.
אדמות אלה נמכרו במכירה פומבית, וההכנסות שימשו את קונטיקט למימון מכללת ייל.
גם הגבול עם רוד איילנד התגלה כחייב התאמה, ובשנת 1746 נמסרו לרוד איילנד שטחים בחוף המזרחי של מפרץ נראגנסט (היום ברינגטון, בריסטול, טיברטון וליטל קומפטון).
הגבולות בין מסצ'וסטס לשכנותיה הדרומיות לא נקבעו לצורתם המודרנית עד המאה ה-19, מה שהצריך צעדים משפטיים משמעותיים במקרה של הגבולות עם רוד איילנד.
הגבול המערבי עם ניו יורק סוכם ב-1773, אך לא נסקר עד 1788.
פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס גם הגישה תביעה למה שהוא כיום מערב ניו יורק כחלק מהמענק מים לים של הפרובינציה.
הסכם הרטפורד משנות ה-80 של המאה ה-18 כלל את ויתורה של מסצ'וסטס על התביעה הזו בתמורה לזכות למכור אותה למפתחים.
גאליה קיסאלפינה הייתה פרובינקיה רומית בצפון איטליה של ימינו.
האזור נכבש על ידי רומא במהלך המלחמה הפונית השנייה, ובשל כך הפך לאחת הפרובינקיות הרומיות הראשונות.
קדמו לו הפרובינקיות של סיקיליה וקורסיקה.
מסיבה זו ובשל העובדה כי מבחינה גאוגרפית היה האזור חלק מאיטליה, היה תהליך הרומניזציה של תושבי הפרובינקיה מהיר.
בשנת 58 שימשה כבסיס ממנו יצא יוליוס קיסר למלחמת גאליה.
בשנת 42 לפנה"ס, במהלך הטריומוויראט השני, אוחדה הפרובינקיה עם כחלק מתוכניתו של אוקטביוס.
חלקה הנותר של גאליה היה "גאליה טראנסאלפינה" (גאליה שמעבר לאלפים).
היו אלה שטחי גאליה שמצפון להרי האלפים ועד בלגיה של ימינו.
גאליה אקוויטניה הייתה פרובינקיה קדומה של האימפריה הרומית, ששכנה בדרום-מערב צרפת המודרנית וגבלה בפרובינקיות גאליה לוגדוננסיס, גאליה נארבוננסיס והיספניה טארקוננסיס.
14 שבטים קלטיים ועשרים שבטים אקוויטניים דרו בחלק הצפוני של הפירנאים, מהרי הסבן (Cévennes) גובלים בשני נהרות: הגארון (Garumna) והלואר (Liger).
למעשה, היו למעלה מעשרים שבטים אקיטניים, ברם, הם היו קטנים וחסרי השפעה, ובמקרים אחדים גם נעשו וואסאלים לשבטים גדולים.
מרבית השבטים חיו לחופי האוקיינוס, בעוד שהנותרים התיישבו בפנים הארץ ובפסגות הסבן.
השם "גאליה קומאטה" (Gallia Comata) שימש לעיתים קרובות כינוי לשלוש פרובינציות, המרוחקות אחת מהשנייה: גאליה לוגדוננסיס, גאליה בלגיקה ואקוויטניה, שפירושו הוא 'ארוכי שיער', על שם צורת הופעתם; לעומת זאת השם "גאליה ברקאטה" (Bracata; היא גאליה נארבוננסיס) נגזר מ-'bracae', שמשמעותו מכנסיים קצרים, על פי לבושם.
על פי סטראבון, האקיטניים היו עשירים מאוד.
למשל, מביא סטראבון, לואריוס (Luerius), מלך הארוורנים (Arverni), רצה פעם להראות את עושרו בפומבי, וכשרכב במרכבתו פיזר כסף וזהב הנה והנה, כאשר הפוסעים אחריו אוספים אותם.
בשנת 121 לפנה"ס סופח חלק מגאליה טראנסאלפינה (הכינוי בפי הרומאים, שמשמעותו:"שמעבר לאלפים"), גאליה נארבוננסיס, לרפובליקה הרומית.
בשנת 154 לפנה"ס, סייעו הרומאים לבעלת בריתם העיר מאסיליה (או מאסליה; כיום: מרסיי) כנגד שבטים גאליים שכנים, במטרה להגן על דרכי התחבורה היבשתיים בין רומא לספרד.
במשך שלושים שנה לאחר מכן, לא ביקשו הרומאים דריסת רגל בגאליה, עד שמאסיליה ביקשתם שנית בשנת 125 לפנה"ס לבוא לעזרתה.
בין השנים 121-125 התנהלה המלחמה, ובשנת 121 לפנה"ס סופחה גאליה טראנסאפינה כפרובינקיה רומית.
בשנת 58 לפנה"ס קיבל יוליוס קיסר את נציבות פרובינציה זו, והחל במסע כיבוש של שאר גאליה.
במקביל לכיבוש השבטים הבלגיים בצפון גאליה, נע פובליוס קראסוס בשנת 57 בראש חטיבה לאורך החוף המערבי מנורמנדיה ועד הנהר גארון.
מסע זה התנהל בקלות וכמעט ללא קרבות.
בסוף שנת 57 לפנה"ס הכריז קיסר כי גאליה כולה הודברה, אך לאחר התאוששות, בשנת 56 לפנה"ס המשיכו שבטים גאליים רבים במלחמה.
לאחר תבוסתם, נקם בהם קיסר בהריגות המוניות ובמכירות סיטונאיות לעבדים.
בשלב זה המשיך קראסוס את מסעו, חצה את הגארון לעבר הפירנאים ובסוף שנת 56 הכניע את השבטים האקוויטאניים ללא כל מלחמה רצינית.
בשנים 54-55 לפנה"ס שרר בגאליה שקט למראית עין, אלא שהאוכלוסייה הגאלית תססה מבפנים בגלל מעשי ההחרמה והשוד של הרומאים, וכן בגלל מספר רב של חיילים שראשי השבטים חויבו לספק.
בחורף 54 פרצו כמה מרידות בגאליה הצפונית, שדוכאו באכזריות רבה על ידי הרומאים.
דבר זה גרם להפחת רוח המרד בשבטים שישבו בין הגארון והלואר, שעד כה עמדו מהצד ולא נלחמו בקיסר.
מרידה אדירה זו הונהגה על ידי ורקינגטוריקס, ראש שבט הארוורנים.
ורקינגטוריקס העדיף לצמצם את כמות חייליו, ולבסס את איכותם וכושרם הקרבי.
בנוסף לכך, כפה משמעת חמורה על חייליו.
לאחר קרבות בעיר אוואריקום, התקדם קיסר לעבר גירגוביה, אך בניסיונו לכבוש את המבצר נהדף על ידי ורקינגטוריקס תוך אבדות ניכרות.
לאחר מפלה זאת הכריזו כל השבטים הגאליים מלבד שלושה על מלחמתם בקיסר; נטשו אפילו הפרשים של השבט הגאלי האדואי שנלחמו לצידו.
מצבו של קיסר היה חמור, גם משום שארבעה לגיונות שלו, תחת פיקודו של טיטוס לאביינוס, היו בצפון גאליה.
קיסר חבר אליהם, גייס פרשים משבטים גרמאניים שכנים, והכין את צבאותיו למערכה הבאה נגד ורקינגטוריקס.
בעוד קיסר מכין את צבאותיו, התקיף ורקינגטוריקס בנוטלו את יוזמת ההתקפה; אך בקרב ליד דיז'ון, בעוד ורקינגטוריקס אורב לכוחות קיסר הנסוגים, הותקף על ידי חיל הפרשים הגרמני שגייס קיסר ונאלץ לסגת.
ורקינגטוריקס עשה משגה חמור והתבצר בעיר אלאסיה.
קיסר הקיף את העיר בשתי חגורות של לגיונרים מתחפרים, במטרה להרעיב את הצבא הגאלי הנצור.
ראשי השבטים הגאליים הכריזו על גיוס המוני ובראש צבא ענק הגיעו לעזור לוורקינגטוריקס.
אך למרות שהתקיפו את הצבא הרומי המחופר לא הצליחו לחדור את חגורת החפירות, ובסופו של דבר הצבא הגאלי המורעב נכנע.
על פי המסופר, ורקינגטוריקס הגיע רכוב על סוסו ולבוש בשריון המפואר ביותר שלו.
לאחר שחג סביב המחנה הרומאי התקרב אל קיסר, הניח את נשקו לרגליו ואמר לו: "הנה אני, אדם חזק אשר הובס על ידי אדם חזק יותר".
ורקינגטוריקס הוצג לראווה בטריומף של קיסר בשנת 46 לפנה"ס.
לאחר שש שנים בכלא הרומאי הוצא להורג, ככל הנראה בחניקה.
קרב אלאסיה חתם את תקופת עצמאותה של אקוויטניה.
בשנת כהונתו האחרונה כפרוקונסול עשה קיסר מאמצים לפייס את אויביו.
הוא כמעט לא פגע בהנהגות השבטים ולא הכביד את עול המיסים.
הגאלים עשו עמו שלום שהאריך ימים ונותר יציב (כמעט כל תושביה אף קיבלו את התרבות הרומאית, שלא כמו בחלקה הצפוני של גאליה), עד כדי כך שבשנת 49 החליט קיסר להוציא את מרבית צבאותיו מגאליה ואפילו לגייס חטיבות עזר (auxilia) גאליות ללחום את מלחמותיו הפרטיות במלחמת אזרחים.
שלל המלחמה שנפל לידיו של קיסר הספיק לו לא רק לכיסוי חובותיו הפרטיים העצומים, אלא גם לקנות ברומא שירותים פוליטיים בהיקף המתקרב לזה של קראסוס.
רומא פעלה רבות למען פיתוחה הכלכלי והתרבותי של גאליה.
הרומים הפסיקו את המלחמות בין השבטים השונים והשליטו שלום פנימי וביטחון.
נוסדו מושבות, הוזזו ממקומם מרכזי יישוב, הוקמו ערים ע"פ הסגנון הרומי ונבנתה רשת כבישים מצוינת.
האצולות המקומיות, כביטוי לליברליות של השלטון החדש, זכו באזרחות רומית.
מותו של אוגוסטוס עורר מחדש את השאיפות לעצמאות תחת שלטון טיבריוס, אך קלאודיוס שהכיר היטב את ארץ הגאלים, פתח לפני האליטות שלה את הסנאט הרומי וקשר באורח הדוק ביותר את תושבי הפרובינקיה לגורלה של הקיסרות, דבר שהיה תקדים לעומת פרובינקיות אחרות.
גאליה העשירה הייתה מכאן ואילך חלק בלתי נפרד מהעולם הרומי.
היא סיפקה לו חיילים, אנשי מינהל ומושלים, ונטמעה לחלוטין בתרבות, בשפה ובחוקים הרומיים.
בכל שלוש שנים, במזבח "שלוש הגאליות" שבלוגדונום (כיום ליון), היא חידשה את שבועת האמונים לקיסרות.
פשיטות ופלישות של שבטים ברברים מעבר לריינוס חזרו ונשנו יסודות טווטוניים סוף המאה ה-3 לספירה.
הן הכניסו להרכב האוכלוסייה יסודות טווטוניים, ערערו את הביטחון וגרמו נזק רב ליישובים ולכלכלה.
מ-280 ואילך התחוללו בגאליה מרידות של כנופיות איכרים מרוששים ומדוכאים - הבאגאודים (Bagaudea) שחזרו ונשנו במשך עשרות שנים.
פוסטומוס שמונה למפקד הצבאות הרומיים בחזית הרינוס, עשה ניסיון פרישה מהקיסרות.
בשנת 260, הקים את "ממלכת הגאליות" (Imperium Galliarum) ובה האזורים השונים של גאליה, וכן בריטניה וספרד, והכריז על עצמו קיסר בנצלו את התוהו שעוררו הפלישות מהבלקן והצורך להגן על איטליה גופה.
מרידות שונות נוספות החלו ברחבי האימפריה; תדמור הכריזה על עצמאותה, ובמצרים נעשתה מרידה.
גליאנוס היה חלש מכדי להתמודד עם כל החזיתות של האימפריה המתפוררת, אך יורשו קלאודיוס השני החל בדיכוי המרידות, ולאחר מותו המשיך בכך אורליאנוס.
ככל הנראה שני השליטים הגיעו להסכמה ועל פיה נפגשו שני הצבאות בשאלון אן שמפאן (Châlons-en-Champagne), בצפון מזרח צרפת ואז ערק טטריקוס לצד הרומאי אירוע שנתן אות להתקפת פתע על המחנה הגאלי, למרות הבגידה הברורה המשיכו החיילים הגאלים להילחם עד הסוף המר.
בכך, בשנת 274, חידש את אחדות הקיסרות.
אורליינוס הוכתר בצדק בתואר - Restitutor Orbis ("המחזיר תבל ליושנה").
פעולות אלה של אורליאנוס הביאו לכך שהאימפריה הרומית התקיימה מאתיים שנים נוספות בשקט יחסי.
אקוויטניה טרטיה או אקוויטניה נובמפופולאנה, השטח הדרומי.
ב-406 נתערער לחלוטין קו ההגנה שעל הרינוס, וכל צפון ומזרח גאליה הוצף עמים טווטוניים, ובאותה השעה פלשו הוויזיגותים דרך איטליה הצפונית לדרומה ולמערבה של גאליה.
השלטון הרומי נאלץ לקבלם כ"בעלי ברית" בתחומי הקיסרות, אך תחומי התיישבותם היו בפועל ממלכות עצמאיות לגמרי.
הנציג האחרון של השלטון הרומי בגאליה היה פלויוס אאטיוס (Flavius Aëtius) שהצליח, בברית עם הוויזיגותים, להדוף את פלישתו של אטילה ההוני ב-451. אולם אחרי הרצחו, התמוטט השלטון הרומי בגאליה לחלוטין.
בשנת 476 נמסר לוויזיגותים השטח הקיסרי האחרון בדרום אקוויטניה.
המלך הוויזיגותי תאודריך השני מרד ברומאים, איחד את כל עמו תחת מרותו, השתחרר מכל תרות ברומא וסיפח את ספרד לממלכתו.
יורשו אלאריק השני, הובס בשנת 507 בידי הפרנקים ונפל בקרב, וכל גאליה נכבשה על ידי הפרנקים.
היספניה בייטיקה (ידועה גם בשם ספרד הרחוקה) הייתה פרובינקיה רומית בדרום חצי האי האיברי (ספרד של ימינו).
שמה המקורי של הפרובינקיה, "היספניה הרחוקה" (Hispania Ulterior), הוחלף בשנת 27 לפנה"ס לשם "בייטיקה" על שם נהר הבייטיס (כיום גוודיאנה).
הפרובינקיה נוסדה בשנת 197 לפנה"ס, שמונה שנים לאחר שקרתגו הובסה בספרד על ידי סקיפיו אפריקאנוס.
ביוני 2024 דווח על יין לבן בן כ-2,000 שנה שהתגלה בבייטיקה, והוא היין העתיק ביותר שהתגלה אי פעם במצב נוזלי.
היין התגלה בכד שנמצא במבנה קבורה רומי בקרמונה Carmona.
למעשה, אף על פי ש"ספרד הרחוקה" הוסדרה כפרובינקיה כבר ב-197 לפנה"ס, הרי שהשטח לא נכבש באופן ממשי עד 194 לפנה"ס.
בשנה זו התפשטה הלחימה שניהלו הרומאים עם שבטי הקלטיברים גם אל השבטים הלוסיטנים בדרום מערב האי האיברי, שם זכו הלגיונות הרומיים בפיקודו של סקיפיו נאסיקה לניצחונות.
בשנת 192 לפנה"ס כבשו הרומים את טולטום (כיום טולדו).
הלחימה הסתיימה למעשה רק בשנת 179 לפנה"ס, לאחר שהשבטים הגיעו להסדר עם נציב היספניה טרקוננסיס, טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס.
בשנת 154 לפנה"ס פרצה שורה של מלחמות הידועות בכינויין המלחמות הלוסיטניות, שנמשכו עד שנת 138 לפנה"ס.
את הלוסיטנים הנהיג במלחמות אלו ויריאתוס, אשר הסב לרומאים מפלות רבות תוך שימוש נרחב בלוחמת גרילה.
סיום המלחמות התאפשר רק לאחר שנציב הפרובינקיה ב-138 לפנה"ס, סרוויליוס קאיפיו, ארגן את רציחתו של ויריאתוס בידי אנשיו הוא.
המרידות הרבות ברומא נבעו ככל הנראה מפעולות הדיכוי והעושק של פקידי המדינה הרומיים, אשר ראו בהצבתם בפרובינקיה דרך להתעשר ולהעשיר את הנאמנים להם.
כראיה לכך ניתן להביא את התלונות הרבות שהעלו נציגי הפרובינקיה בפני הסנאט, תלונות שהביאו אף להקמת ועדת חקירה משפטית שתבדוק את מעשיהם של נציבים לשעבר.
בשנת 149 לפנה"ס אף הוקם בית דין של קבע על מנת לטפל בתלונות מעין אלה.
בארגון מחדש של האימפריה בשנת 14 לפנה"ס, היא הפכה לפרובינקיה סנאטורית שנשלטה על ידי פרוקונסול שבעבר היה פראיטור.
היא הייתה בטוחה כל כך עד שלא היה צורך להציב שם לגיון רומאי בקביעות.
בירת הפרובינקיה הייתה קולוניה פטריסיה, קורדובה של ימינו.
בייטיקה הייתה פרובינקיה עשירה ותושביה אימצו את ההתרבות הרומית.
בייטיקה שרדה את הרפורמות של דיוקלטיאנוס.
כשהפכה הנצרות לדת הרשמית, אוחדה בייטיקה עם היספניה טארקוננסיס ולוסיטניה ל"דיוקסיית היספניה" .
בייטיקה הייתה רומית עד הפלישה הקצרה של הוונדלים והאלאנים במאה החמישית לספירה, ואחריה הקמת ממלכת הוויזיגותים.
חלקה הדרומי הפך לחלק מאימפריה הרומית המזרחית לאחר כיבוש על ידי בליסאריוס בשנת 552. אזור זה היה חלק מספניה.
לאחר שנת 586 הצליחו הבישופים הקתולים של בייטיקה, שנתמכו על ידי האוכלוסייה המקומית שלהם, להמיר את מלך הוויזיגותים האריאני ריקארד ואציליו לנצרות קתולית.
שלטון האימפריה הרומית המזרחית בספניה פסק במאה השביעית וכל בייטיקה שבה לשליטת הוויזיגותים.
במאה השמינית נכבשה בייטיקה על ידי המוסלמים.
כרתים וקירנאיקה הייתה פרובינקיה רומית.
כיום קירנאיקה היא החלק המזרחי של החוף הים תיכוני של לוב, ואילו כרתים היא אי השייך ליוון.
קירנאיקה הייתה פרובינקיה רומית לחופה הצפוני של אפריקה בין מצרים לנומידיה; היא הייתה יוונית לשעבר .
האזור הוא היום החלק המזרחי של החוף הים-תיכוני של לוב.
האזור המזרחי של הפרובינקיה נקרא מַרְמַרִיקָה (אין בו עיר גדולה), אבל החלק החשוב היה המערבי, שבו חמש ערים, ולכן הוא קרוי פֵּנְטַפּוֹלִיס (פֵּנְטַא - חמש, פּוֹלִיס - עיר) – קִירֵני (שעל שמה קרויה הפרובינקיה), אַפּוֹלוֹניה, אָרְסִינוֹ, בֵּרֶנִיקֶה (היום בנגאזי) ובַּארְקָה - כשהעיר המרכזית הייתה קירני.
אחרי רעידת אדמה בשנת 365 לספירה, עברה הבירה לפּטוֹלֵמַאיס.
לאחר שנכבשה על ידי אלכסנדר מוקדון, היא עברה מדור לדור בשושלת בית תלמי, ולאחר מכן לרומא.
היא נותקה באופן חלקי מהממלכה התלמיית על ידי תלמי השמיני וניתנה לבנו, תלמי אפיון, שמת ללא יורשים בשנת 96 לפנה"ס, ולכן סופחה לרפובליקה הרומית.
בשנת 20 לפנה"ס הפכה קירנאיקה לפרובינקיה בחסות הסנאט הרומי.
למרות שיש עדיין מחלוקת באשר לשטח המדויק שרומא ירשה, בשנת 78 לפנה"ס הייתה קירנאיקה לפרובינקיה רשמית ומאורגנת יחד עם כרתים.
בשנת 296 לספירה קירנאיקה לא שרדה את הרפורמות של דיוקלטיאנוס, והיא חולקה לשתי פרובינקיות: ליבּיה סוּפּריוֹר כללה את הפנטפוליס וליבּיה אינְפריוֹר כללה את מרמריקה, שבירתה החדשה היא העיר האלכסנדרית לשעבר פּאראטוֹניוּם.
פרובינקיה יוּדַיְאָה (יהודה; ביוונית: Ἰουδαία, Ioudaia; בלטינית: Iudaea) הייתה פרובינקיה רומית שהשתרעה על חלק מהאזורים שהשתייכו לפני כן לממלכת החשמונאים ולממלכה ההרודיאנית.
לדברי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו, יהודה הפכה לפרובינקיה רומית מיד לאחר פטירת הורדוס, כך שבנו הורדוס ארכלאוס מונה לנשיא העם בלבד, ולנציב הרומי הוענקה סמכות לגזור עונש מוות.
על האוכלוסייה הכללית הוטל מס ששולם לרומא.
בשנות קיומה של פרובינקיה יודיאה נצלב ישו בין השנים 30 ל-33 לסה"נ, החל המרד הגדול של יהודה ברומא בשנת 66, הוטל המצור על ירושלים ונחרב בית המקדש השני על ידי הרומאים בשנת 70 לספירה.
בעקבות המרד, הטילה רומא על האוכלוסייה היהודית באימפריה כולה מס מיוחד.
לאחר מרד בר כוכבא (132–135 לספירה) שינה הקיסר הרומי אדריאנוס את שם הפרובינקיה לסוריה פלשתינה ואת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, במטרה לנתק את הזהות בין הפרובינקיה ובין העם היהודי.
במהלך המאה השלישית לפנה"ס, האימפריה הרומית החלה להתרחב ולהתחזק גם לשטחי המזרח לכיוון סוריה.
ההתערבות הראשונה של רומא באזור הייתה בשנת 63 לפנה"ס, לאחר תום מלחמת מיתרידטס השלישית , כאשר רומא יצרה את פרובינקיה סוריה.
לאחר התבוסה של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, פומפיוס בזז את ירושלים והפך את יוחנן הורקנוס השני כאתנארך וככהן הגדול.
יוליוס קיסר מינה בהמשך את אנטיפטרוס האדומי כמושל הרומי הראשון של הפרובינקיה.
הורדוס, בנו של אנטיפטרוס, הפך ל"מלך היהודים" על פי החלטת הסנאט הרומי בשנת 40 לפנה"ס אך הוא לא היה אחראי על הצבא עד 37 לפנה"ס.
במהלך שלטונו מנהיגי שושלת החשמונאים האחרונים חוסלו, והוקם נמל קיסריה.
הורדוס נפטר בשנת 4 לפנה"ס, וממלכתו נחלקה בין שלושה מבניו - שניים מהם (פיליפוס והורדוס אנטיפס) הפכו לטטררכים, ואחד מהם (ארכלאוס) הפך לאתנארך ששלט על מחצית ממלכת אביו.
אחת הנסיכויות האלה הייתה יהודה, אשר השתרעה על האזור בו השתרעה ממלכת יהודה ההיסטורית, בנוסף לאזור השומרון ואדום.
בנו של הורדוס, ארכלאוס, היה שליט כה גרוע עד שקיסר רומא אוגוסטוס החליט בשנת 6 לספירה להדיח אותו מתפקידו.
הורדוס אנטיפס היה הטטרארך של אזור הגליל ופראיה מ-4 לפנה"ס עד 39 לסה"נ, ולאחר מכן הודח על ידי קליגולה.
בנו השני של הורדוס, פיליפוס, שלט בחלק הצפון-מזרחי של ממלכת אביו.
בשנת 6 לספירה הטטרארכיה של ארכלאוס (שכללה את האזורים יהודה, השומרון ואדום) עברה להיות תחת שליטה ישירה של רומא.
פרובינקיה יודיאה לא כללה בתחילה את אזור הגליל, רמת הגולן, ולא את פראיה או את דקאפוליס.
ההכנסות מהמס שנגבה מתושבי הפרובינקיה היו בעלות חשיבות מועטה יחסית לרומא, אף על פי כן, חשיבות הפרובינקיה הייתה בכך שדרכה עברו נתיבי היבשה והים אל מצרים וכמו כן היא היוותה אזור חיץ בין רומא לאימפריה הפרתית.
הוחלט עוד בתחילה שבירת הפרובינקיה תהיה קיסריה מריטימה, ולא ירושלים.
קוויריניוס הפך ללגאטוס (מושל) של הפרובינקיה והוא ערך את מפקד המס הרומאי הראשון של אזור סוריה ויהודה, לו התנגדו הקנאים היהודים.
פרובינקיה יודיאה לא הייתה פרובינקיה סנטורית ולא פרובינקיה אימפריאלית, אלא הייתה פרובינקיית "לוויין של פרובינקיה סוריה", בה שלט פרפקט רומאי שהיה ממעמד הפרשים, ולא קונסול לשעבר או פראיטור בסנאט הרומי.
עם זאת, ליהודים שהתגוררו בפרובינקיה הייתה מידה מסוימת של עצמאות ומנהיגיהם היו רשאים לשפוט עבריינים על פי חוקיהם, לרבות מקרים של עבירות הון, עד שנת 28 לספירה.
בראשית התקופה הרומית חולקה פרובינקיה יודיאה לחמישה תתי-מחוזות מנהליים: ירושלים, גדר, עמתו , יריחו, וציפורי.
החלוקה לטופרכיות נתגבשה כבר בתקופת שיבת ציון והיא נותרה כשהיתה, תוך שינויים מסוימים, גם במהלך התקופה ההלניסטית, התקופה החשמונאית, תקופת בית הורדוס ואגריפס הראשון.
המשבר שנוצר בתקופת שלטונו של קליגולה (37–41) היה כנראה ההתחלה של הקרע ביחסים בין רומא והיהודים.
בין השנים 41–44 לספירה חזרה יהודה לקבל מידה מסוימת של אוטונומיה כאשר הקיסר קלאודיוס החליט להפוך את אגריפס הראשון ל"מלך היהודים".
קלאודיוס החליט לאפשר לפרוקטורים ברחבי האימפריה, שפעלו מטעם הקיסר והיו אחראים על המס והכלכלה של הפרובינקיות, לקבל לסמכותם גם את התפקיד של אוכפי הסדר.
קלאודיוס החליט לקדם את הפרוקטור של פרובינקיה יודיאה, שעליו הוא סמך, למעמד השליט האימפריאלי, משום שהנציג האימפריאלי של פרובינקיית סוריה לא אהב יהודים.
תקופת מלכותו של אגריפס הביאה לביטולה של הפרובינקיה, אולם לאחר מותו בשנת 44 לספירה, היא חודשה תחת שליטת רומא, תוך סיפוח שטחי הגליל ופראיה.
בנו של אגריפס, אגריפס השני, היה "מלך היהודים" בשנת 48 לספירה.
הוא היה השליט השביעי והאחרון בשושלת ההרודיאנית.
בשנת 66 לספירה פרץ המרד הגדול של היהודים, שהוביל לכך שרומא הטילה מצור על ירושלים ובשנת 70 החריבה את בית המקדש השני.
לאחר מכן נערך גם מצור על מצדה בשנים 73–74. לפני המלחמה, הייתה פרובינקיה יודיאה פרובינקיה רומית בקטגוריה השלישית, כלומר, בהנהלת פרוקוראטור רומי שהיה תחת שליטה ישירה של המושל בפרובינקית סוריה.
לאחר המלחמה פרובינקיה יודיאה הפכה לפרובינקיה רומית עצמאית תחת שליטת מושל בדרגה פרטוריאנית, ולכן הועלתה לקטגוריה השנייה.
גבולה של הפרובינקיה לאחר חורבן בית שני עבר בדרום מחוף הים התיכון, מדרום לרפיח, מזרחה דרך בקעת באר שבע, מדרום למצדה, עד לחוף ים המלח.
מחופו המזרחי של ים המלח עבר הגבול לאורך חלקו התחתון של נחל ארנון, שם פנה לכיוון צפון-מזרח, וכך נכלל בפרובינקיה גם רובו של תחום הדקפוליס.
הגבול הצפוני עבר בעמק הירמוך העליון, ובנקודה מערבית יותר פנה לכיוון צפון-מזרח ולאחר מכן שום מערבה עד לכנרת, כך שבפרובינקיה נכלל גם קצהו הדרום-מערבי של הגולן.
משם נמשך הגבול דרומה לאורך הירדן מהשפך הדרומי של הכנרת ועד לשפך הירמוך, שם פנה לכיוון דרום-מערב ולאחר מכן מערבה, למרגלות הרי הגליל התחתון, ומשם צפונה עד לגבול שבין הגליל התחתון והגליל העליון, מדרום להר מירון.
משם פנה מזרחה עד הירדן, צפונה מעט משפכו אל הכנרת, ולאורך הירדן צפונה עד ים החולה, שם פנה מערבה עד לאמצע הרי הגליל העליון, ומשם לכיוון דרום-מערב, מדרום לבקעת בית כרם, בין גבעות הגליל התחתון לעמק זבולון.
משם המשיך לכיוון דרום-מערב וחצה את הכרמל עד הים התיכון, בין קיסריה לדאר, כך שחלקו הצפוני של הכרמל נותר בפרובינקיה סוריה.
בירת הפרובינקיה נשארה קיסריה, לה ניתן עתה מעמד של קולוניה.
חלוקת הפרובינקיה לטופרכיות לאחר החורבן, נותרה בעיקרה כשהייתה לפני המרד הגדול.
אצל פליניוס הזקן באים לידי ביטוי מספר שינויים קלים שחלו בעקבות החורבן: מחוז ירושלים חדל להיקרא בשמו זה וכונה במקום זאת בשם "אורינה" (Orine).
הוא אינו מזכיר את מחוז עין גדי ובתעודה משנת 127 נאמר כי העיר נמצאת "בתחום יריחו של יודיאה".
לאחר המלחמה נעשו תוספות ושיפוצים ברשת הדרכים הרומיות בארץ ישראל.
מכיוון שאגריפס השני שמר על נאמנות לאימפריה הרומית, המשיכה ממלכתו להתקיים כפי שהיא עד מותו, בסביבות 93 לספירה או 100 לספירה, אז חזר האזור לשליטה ישירה של האימפריה הרומית.
השטחים הצפוניים של ממלכתו, בטרכון, בחורן, בבשן, בבקעת הירדן מצפון לחולה ובאזור החרמון ובגולן הצפוני, סופחו לפרובינקיה סוריה.
אולם לא ברור מה עלה בגורל השטחים העיקריים שהיו תחת שליטתו.
נראה כי אדמותיו בעבר הירדן המזרחי, סמוך לים המלח, ואלו שבגליל התחתון, לחופי הכנרת וברובו של הגולן, סופחו לפרובינקיה יודיאה, שנתרחבה לאחר מותו ממזרח ומצפון.
ייתכן וגבולה הצפוני של הפרובינקיה עבר לאחר מותו בקו הרוחב של ים החולה, אולם ייתכן גם שעבר אף צפונה משם, בגולן הצפוני, בבקעת הירדן שמצפון לחולה, וממזרח לירדן אף צפונה משם.
בשנת 106 נכבשה ממלכת הנבטים וסופחה לאימפריה הרומית, וכך נוסדה הפרובינקיה ערביה, שתפסה עתה את מקומה של פרובינקיה יודיאה בספר וחצצה בינה לבין המדבר.
בשנת 115 פרץ מרד התפוצות בקיסר טריאנוס, אולם למרות דברי חז"ל על פולמוס קיטוס, אין עדויות לקיומה של מרידה של יהודים מארץ ישראל.
לאחר דיכוי המרד בשנת 117, הפכה פרובינקיה יודיאה לפרובינקיה קונסולארית, ומעתה הוצב בה לגיון נוסף ללגיון העשירי, ככל הנראה הלגיון השני טראיאנה.
הלגיון השני הוצב בצפון הארץ, בכפר עותנאי ועם הצבתו החלו הרומאים לסלול דרכים חדשות באזור.
הלגיון שירת ביודיאה עד שנת 125 לערך, אז הוצב במצרים ואילו הלגיון השישי פראטה הועבר מערביה ליודיאה.
בשנת 132 לספירה פרץ מרד בר כוכבא.
לאחר דיכוי המרד, שינה הקיסר אדריאנוס בשנת 136 את שם הפרובינקיה לסוריה פלשתינה, במטרה למחוק את זכר השם "יהודה".
את שמה של ירושלים שינה לאיליה קפיטולינה ובנה אותה מחדש כעיר אלילית.
גבולותיה של הפרובינקיה נותרו כשהיו וכך גם חילות המצב שחנו בה, אולם אדריאנוס ביקש להקנות לה אופי הלניסטי ברור.
לדברי חיים הלל בן-ששון, שינוי שמה של הפרובינקיה נעשה על מנת לנתק את הקשר ההיסטורי של העם היהודי לארצו, אלא שהעם היהודי המשיך להתייחס אליה כ"יהודה".
מרד בר כוכבא הביא לחורבן היישוב היהודי ביהודה.
כמעט כולו נעקר ממנה ומרכזו והנהגתו עברו לגליל.
מרידות יהודה ברומא הובילו לכך שנבחר לגאטוס רומי המסוגל לפקד על לגיונות.
תחת שלטונו של הקיסר דיוקלטיאנוס האזור חולק לשלוש תתי-מחוזות:
פלשתינה פרימה (שכלל את האזורים יהודה והשומרון, אדום, פריאה ושפלת החוף, כאשר קיסריה מריטימה הייתה הבירה של המחוז)
פלשתינה סקונדה (שכלל את האזורים הגליל, דקפוליס, והגולן, כאשר בית שאן הייתה הבירה של המחוז)
פלשתינה טרטיה (שכללה את אזור הנגב, כאשר פטרה הייתה הבירה של המחוז).
אירועים בולטים בהיסטוריה של פרובינקיה יודיאה
1 פרפקט רומאי קווינטוס טיניאוס רופוס 130–132/3 3 לגאטוס רומאי יוליוס סוורוס בסביבות 133/4–135 1 לגאטוס רומאי
גאליה נארבוננסיס הייתה פרובינקיה רומאית בדרום צרפת דהיום.
בתחילה נקראה הפרובינציה "גאליה טרנסאלפינה" (גאליה שמעבר לאלפים), ואחר כך שונה שמה ל"נארבוננסיס" על שם בירתה הרומית "נרבון".
מאוחר יותר כונתה פשוט "הפרובינציה", מה שנתן לה את שמה הנוכחי, פרובאנס.
גאליה נארבוננסיס סופחה בשנת 121 לפנה"ס לרפובליקה הרומית בשל מיקומה האסטרטגי, שתרם לביטחון המושבות הרומאיות בחצי האי האיברי.
השלטון הרומאי לא השאיר את חותמו על התושבים המקומיים בשנים הראשונות, ואופיה התרבותי של הפרובינקיה נותר הלניסטי, כתוצאה מההשפעה של המושבה היוונית מסילה (כיום מרסיי), שהייתה העיר הגדולה והחשובה ביותר בה.
מינויו של יוליוס קיסר למושל הפרובינקיה בשנת 58 לפנה"ס הביא לתמורה באופייה התרבותי.
קיסר ייסד מושבות רומאיות חדשות, יישב בהן יוצאי לגיונות רומיים ושיקם את המושבות הקיימות שהיו בתהליך דעיכה.
קיסר גם השתמש בפרובינקיה כבסיס הפעילות שלו בזמן מלחמת גאליה, שבסופו נכבשה גאליה כולה על ידי רומא.
עם עלייתו של אוגוסטוס לשלטון נהנתה הפרובינקיה מתקופה של שלום ויציבות במשך מאות שנים עד המשבר הכלכלי באימפריה במאה השלישית.
כתוצאה מהמשברים הביטחוניים ומחולשתה של האימפריה במאה הרביעית הייתה הפרובינקיה קורבן מתמיד לפלישה ולביזה מצד שבטים ברברים.
אפריקה היה שמה של פרובינקיה רומית בצפון אפריקה.
הפרובינקיה הוקמה ב-146 לפנה"ס אחרי ניצחונה של רומא במלחמה הפונית השלישית.
בעקבותיו חולקו שטחי קרתגו בין בעלות בריתה של רומא בצפון אפריקה והשאר הפכו לפרובינקיה חדשה בשם "אפריקה וטוס".
לאחר ניצחונו של יוליוס קיסר על מתנגדיו בקרב תאפסוס בשנת 46 לפנה"ס הוא קרע חלק מממלכת נומידיה, שמלכה יובה הראשון נלחם נגדו, וייסד פרובינקיה חדשה בשם אפריקה נובה.
הקיסר אוגוסטוס איחד את שתי הפרובינקיות תחת השם "אפריקה פרוקונסולריס", שהפכה להיות פרובינקיה סנאטורית.
תהליך יישובה של הפרובינקיה, שהתחיל בזמנו של גאיוס גרקכוס, הגיע לשיאו תחת שלטונו של אוגוסטוס, אשר ייסד עשרות קולוניות רומיות וכתוצאה מכך הפרובינקיה עברה תהליך של רומאניזציה.
הרפורמות של דיוקלטיאנוס הובילו לחלוקת הפרובינקיה לפרוביניקיות קטנות יותר ששמן: "טריפוליטניה" ו"אפריקה ביזאנה" ו"אפריקה זאוגיטנה".
הפרובינקיה נכבשה על ידי הוונדלים בשנת 430, והם הקימו בה ממלכה שבירתה קרתגו.
אירוע זה סימל את תחילת שקיעת התרבות הרומית בפרובינקיה.
המצביא הביזנטי בליסריוס הביס את הוונדלים בשנת 533 וסיפח מחדש את הפרובינקיה.
היא הפכה לחלק מ"המחוז הפרטוריאני של אפריקה" ו ומאוחר יותר חלק מ"האקסרכיה של אפריקה".
היא נכבשה שוב על ידי הערבים בשנת 685 כמעט ללא התנגדות.
גרמאניה אינפריור הייתה פרובינקיה רומית שהשתרעה משמאל לריין באזור שהיום כולל את נורדריין-וסטפאליה ואת דרום ומערב הולנד.
היישובים העיקריים בפרובינקיה היו קסטרה וטרה, קולוניה אולפיה טריינה, הירלן, ניימיכן, טונגרן, אוטרכט, בון וקלן שהייתה בירת הפרובינקיה.
השם גרמאניה אינפריור מבדיל את הפרובינקיה הנמצאת במורד הריין מהפרובינקיה גרמאניה סופריור הנמצאת במעלה הריין.
שטחי גרמאניה אינפריור נכבשו על ידי יוליוס קיסר בשנת 58 לפנה"ס.
השבט האבורוני שישב באזור מרד בשנת 57 לפנה"ס והצליח להשמיד לגיון רומאי שהוצב באזור.
יוליוס קיסר חזר לאזור, השמיד את השבט האבורוני והפך את הארץ לשממה.
בשנים 38–39 לפנה"ס, מרקוס ויפסניוס אגריפה, יד ימינו של אוקטבינוס ומושל גאליה נארבוננסיס באותו זמן, נלחם באזור ביחד עם היוביאנים כנגד הסוביאנים ויישב את היוביאנים באזורי גרמאניה אינפריור השוממה.
היוביאנים בנו באזור עיר בשם ארא-יוביארום, היא קלן.
חלק מהצ'אטים שהתגוררו ממזרח לריין ותמכו ברומאים גורשו ממקום מושבם ויושבו גם הם על ידי אגריפס באזור גרמאניה אינפריור.
בני צ'אטי אלו התמזגו עם הבטאווים בחלק הצפוני של גרמאניה אינפריור.
בשנת 27 לפני הספירה הכליל אוגוסטוס קיסר את האזור בתוך פרובינקיית גאליה בלגיקה.
בשנים הבאות הוצבו יחידות צבא רבות באזורי גרמניה עילית ותחתית במסגרת ההגנה מפני השבטים הגרמאניים ומסעות כיבוש בגרמאניה.
אולם משנת 16 לספירה החליט טיבריוס להפסיק את הלחימה נגד השבטים הגרמאניים.
בשנת 28 לספירה מרדו הפריזיאנים והצ'אוקי, ואף שהוכנעו החליט טיבריוס לוותר על השטחים שבהם ישבו מעבר לריין.
בשנים 69–70 לספירה, במקביל ל ביהודה, התרחש באזור המרד הבטאווי אשר הצליח בהתחלה בהשמדת ארבעה לגיונות רומיים, אך הסתיים בתבוסה ובהצבת לגיון קבוע בשטח גרמאניה אינפריור.
בסביבות שנת 90 לספירה, הקיסר דומיטיאנוס ארגן מחדש את פרובינקיית גאליה בלגיקה וחילק אותה בין אזור אזרחי לאזור צבאי.
האזור הצפוני מערבי של הפרובינקיה הפך לפרובינקית גרמאניה אינפריור.
החל משנת 350 השתלטו הפרנקים על האזור ובשנת 406 חדרו אליו שבטים גרמניים שהביאו לקיצה של הפרובינקיה הרומית.
גרמאניה סופריור הייתה פרובינקיה רומית באזור גרמאניה שהשתרעה מדרום לריין במעלה הנהר בניגוד לגרמאניה אינפריור שהשתרעה במורד הריין.
הפרובינקיה השתרעה על האזורים הכלולים היום בדרום-מערב גרמניה, מערב שווייץ ומחוזות אלזס ויורה שבצרפת.
היישובים העיקריים בפרובינקיה היו בזאנסון, שטרסבורג, ויסבאדן ובירת הפרובינקיה, מיינץ.
האזור של הריין הזורם דרך גרמאניה סופריור נקרא "הריין התיכון".
האזור של גרמאניה סופריור נכבש על ידי יוליוס קיסר בשנת 58 לפני הספירה.
בין השנים 28–32 לפני הספירה לקח אוגוסטוס קיסר לאחריותו הישירה את האזור, ביחד עם פרובינקיות נוספות, בטענה שהוא מצוי בסכנה.
בשנים הבאות הוצבו יחידות צבא רבות באזורי גרמאניה סופריור ותחתית במסגרת ההגנה מפני השבטים הגרמאניים ויציאה למסעות כיבוש וענישה בגרמאניה.
במסגרת זאת הוקמו בגרמאניה סופריור מבצרים במיינץ, (קסטרה וטרה) ששימשו כבסיסי יציאה עבור הלגיונות הרומיים, בין השאר של דרוסוס יוליוס קיסר.
במיוחד בוצר קטע הגבול בין הריין לדנובה המכונה הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה.
בשנים 69–70 התרחש באזור המרד הבטאווי אשר הצליח בהתחלה בהשמדת ארבעה לגיונות רומיים, והשמדת כל המבצרים הרומיים לאורך הריין.
עם תפיסת השלטון על ידי אדריאנוס הוא יצא למסע לכיבוש מחדש של האזור והמבצרים נבנו מחדש.
בסביבות שנת 90 לספירה ארגן הקיסר דומיטיאנוס מחדש את פרובינקיית גאליה בלגיקה וחילק אותה בין אזור אזרחי לאזור צבאי.
האזור הדרום מזרחי של הפרובינקיה הפך לפרוביניקת גרמאניה סופריור.
היספניה קיטריור (לטינית Hispania Citerior - "היספניה הקרובה") הייתה פרובינקיה בתקופת הרפובליקה הרומית אשר נוסדה בשנת 197 לפנה"ס, היינו 21 שנים לאחר תחילת כיבושו של חצי האי האיברי בידי הרומאים.
היא התקיימה עד שהקיסר אוגוסטוס חילק מחדש את האימפריה הרומית לפרובינקיות בשנת 27 לפנה"ס וסמוך להשלמת כיבושו של כל חצי האי.
הפרובינקיה השתרעה בצפון-מזרחו של חצי האי האיברי וכללה את שטחם של קטלוניה וסביבותיה וכן את האיים הבלאריים.
בירתה של הפרובינקיה הייתה בעיר הרומית טאראקו (Tarraco), כיום טרגונה בקטלוניה.
היספניה קיטריור הייתה אחת משתי פרובינקיות רומיות שהשתרעו בחצי האי האיברי באותה תקופה, והפרובינקיה האחרת הייתה היספניה אולטריור (Hispania Ulterior - "היספניה המרוחקת") שהשתרעה לאורך חופי הים התיכון מדרום וממערב לראשונה.
בריטניה הייתה פרובינקיה רומאית שהוקמה בשנת 43 והתקיימה עד לשנת 410.
ניסיון הפלישה הרומאי הראשון לאיים הבריטיים התרחש בשנת 55 לפנה"ס בפיקודו של יוליוס קיסר.
לאחר שנה של לחימה באי, הוא נכשל בניסיונו לכבשו ונסוג בשנת 54 לפנה"ס.
הקשרים עם בריטניה התרחבו תחת שלטונו של אוגוסטוס הודות לרומאניזציה של גאליה אולם הוא לא הראה עניין לחזור על ניסיונו של קיסר לכיבוש האי.
בשנת 43 שלח הקיסר קלאודיוס את אולוס פלאוטיוס, בראש ארבעה לגיונות על מנת לכבוש את בריטניה לאחר שקיבל פניה מאחד מראשי השבטים היריבים באי.
בריטניה הייתה מטרה אטרקטיבית לרומאים בשל עושרה במחצבים ובעבדים.
האי שימש גם כמקלט למורדים מפרובינקיות אחרות, ולא ניתן היה להניחו לנפשו עוד זמן רב.
הפרובינקיה החלה לעבור תהליכי רומאניזציה כאשר המרכזים העירונים העיקריים התקיימו בקאמולודונום (קולצ'סטר של ימינו), וורולאמיום (סנט אולבנס של ימינו) ולונדיניום.
בשנת 60 פרץ מרד בראשות המלכה בודיקיאה כתוצאה מהיחס הרע של התושבים הרומאים אליה, אף על פי שהמרד דוכא בהצלחה ובמהירות מספר יישובים רומאים נחרבו במהלכו ותהליך הטמעתה של בריטניה בקיסרות התעכב.
בימי שלטון השושלת הפלאבית משלו בבריטניה סדרה של מושלים פעלתניים שהחלו בתהליך הרחבת גבולותיה, תהליך זה הגיע לשיאו בימיו של גנאיוס יוליוס אגריקולה שהשלים את כיבוש ויילס והצליח לחדור לשטחה של סקוטלנד תוך שהוא מנחיל תבוסות לשבטים המקומיים.
אולם בסופו של דבר שטחה של סקוטלנד ננטש והוא לא נכלל בתחום הפרובינקיה.
קו הגבול התייצב בזמנו של הקיסר טראיאנוס, הקיסר אדריאנוס חיזק את האחיזה הרומאית בפרובינקיה על ידי ביצור הגבול עם סקוטלנד.
יורשו אנטונינוס פיוס יצא למסע כיבושים וייצב את הגבול בחומת אנטונינוס אולם גבול זה לא החזיק מעמד והרומאים בסופו של דבר הסיגו את כוחותיהם לגבול שקבע אדריאנוס.
באופן יחסי בריטניה הייתה פרובינקיה שלווה אולם כמו בשאר העולם הרומאי גם היא סבלה מאותן בעיות של מרידות מושלים ופשיטות של שבטים ברברים.
עם הידרדרות מצבה של האימפריה הרומית בתחילת המאה החמישית לא היה חיל המצב הרומאי מסוגל להתמודד עם השבטים הגרמאניים ובסופו של דבר הובס על ידם.
ידוע שבשנת 410 ביקשו אזרחיה הרומיים של הפרובינקיה את עזרתו של הקיסר הונוריוס כנגד הפולשים הברברים.
באותו זמן הייתה האימפריה המערבית בשלבי התפוררות מתקדמים ובאותה שנה ממש נבזזה רומא עצמה על ידי הוויזיגותים.
ידו של הקיסר הונוריוס הייתה קצרה מלהושיע פרובינקיה מרוחקת כבריטניה, בזמן שהצבא הרומי לא היה מסוגל להתמודד עם האיומים ביבשת עצמה, ועל כן ענה הונוריוס לאזרחי הפרובינקיה שיאלצו להסתדר בעצמם.
בריטניה הייתה ריקה למעשה מכוחות צבאיים רומיים (שהועברו קודם לכן ליבשת כדי להתמודד עם האיום הברברי) וכך הגיעה הפרובינקיה הרומית בבריטניה לסופה.
בריטניה הייתה פרובינקיה קיסרית (כלומר, המושל מונה ישירות על ידי הקיסר ולא על ידי הסנאט).
בדומה לגאליה, גם בריטניה הייתה מחולקת למחוזות, שמספרם הגיע ל-16 לפחות, ובירת הפרובינקיה הייתה לונדיניום.
בתחילה הייתה הפרובינקיה יחידה אחת אולם בראשית המאה השלישית חולקה לשתי יחידות: בריטניה עלית, שבירתה לונדיניום, ובריטניה תחתית, שבירתה יורק.
במהלך הרפורמות המקיפות של הקיסר דיוקלטיאנוס התרחשה חלוקה נוספת, הפעם לארבעה חלקים.
חיל המצב הרומאי בפרובינקיה היה מורכב משלושה לגיונות: הלגיון השני אוגוסטה, הלגיון העשרים ולריה ויקטריקס והלגיון השישי ויקטריקס.
גאליה בלגיקה (לטינית: Gallia Belgica) הייתה פרובינקיה רומית אשר מוקמה בשטחים הדרומיים של הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, צפון-מזרח צרפת וצפון-מערב גרמניה.
לפי יוליוס קיסר, הגבול בין גאליה לבלגיקה נקבע על פי הנהרות מארן, סן והריין.
האזור הוא הלב ההיסטורי של ארצות השפלה, שטח שתואם באופן גס את שטחן של מדינות קבוצת בנלוקס, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, ובנוסף חלקים מפלנדריה הצרפתית וחבל הריין.
בשנת 57 לפנה"ס הוביל יוליוס קיסר מסע כיבוש כנגד שבטי הבלגים.
חישובים מודרניים טוענים שבאזור ישבו 18 ריכוזי אוכלוסין שונים.
השבטים התאחדו יחד על מנת להילחם ברומאים ולהגן על האופידום החשוב דורוקונטורום (Durocortorum; ריימס המודרנית).
קיסר מוסר כי מספר הלוחמים של השבטים שהתאחדו מנה כ-280,000 לוחמים, שהונהגו על ידי מלך סואסונים, גאלבה.
בסוף שנת 54 מרד אמביוריקס, מנהיג האבורונים ברומא והצליח להשמיד את הלגיון ה-14 בקרב אטואטוקה.
הנקמה הרומאית הייתה קשה והשבט הושמד.
שנתיים לאחר מכן מרד שבט בלובאקים בשנת 52 לפנה"ס, כחלק ממרידתו של ורקינגטוריקס.
במהלך המרד הזה, היו אלו הבלגים שנמנעו ממגע ישיר עם כוחות רומאים.
הם הטרידו את הלגיונות הרומים, שהובלו באופן ישיר על ידי יוליוס קיסר.
המרד דוכא אחרי שצבאות הבלובאקים הובסו על ידי קיסר.
יוליוס קיסר כתב בספרו, "מלחמת גאליה":
"גאליה מפוצלת לשלושה חלקים, אחד מאוכלס על ידי הבלגים, השני על ידי אקוויטנים, והשלישי על ידי אלו שקוראים לעצמם קלטים, אך אלו שאנו קוראים להם גאלים.
לכולם יש שפות שונות, מוסדות וחוקים.
הגאלים מופרדים מהאקוויטנים באמצעות נהר הגארון ומהבלגים באמצעות נהרות המארן והסן.
הגאלים האמיצים ביותר הם הבלגים, מפני שתרבותם ושיכונם ממוקם רחוק משאר הפרובינציה, מפני שמספר מועט של סוחרים מבקרים אותם, ומפני שהם הקרובים ביותר לגרמאניה, שנמצאת מצידו השני של נהר הריין ועימם הם נמצאים במלחמה".
פרובינציית גאליה בלגיקה הייתה במקור חלק מגאליה, למרות זאת המבנה השלטוני הזה הוכח כלא יעיל.
בעקבות מפקד אוכלוסין שנערך באזור בשנת 27 לפנה"ס, אוגוסטוס קיסר הורה על עיצוב מחדש של מבני הפרובינציות בגאליה.
לכן, בשנת 22 לפנה"ס, מרקוס ויפסניוס אגריפה פיצל את גאליה לשלושה חלקים (גאליה אקוויטניה, גאליה לוגדנסיס וגאליה בלגיקה).
אגריפה החליט על הפילוג על פי הבדלי שפה, גזע, וקהילה - גאליה בלגיקה נועדה להיות תערובת של אוכלוסיות קלטיות וגרמאניות.
בירת הטריטוריה הזו הייתה ריימס, על פי הגאוגרף סטראבון.
מאוחר יותר הבירה הועברה לטרייר.
תאריך העברת הבירה אינו ידוע.
היסטוריונים מודרניים מציגים את המונח 'גאליה' ואת חלוקות המשנה שלו כ"תוצר לוואי של אתנוגרפיה לא נכונה", ורואים את הפיצול של גאליה לשלוש פרובינציות רומיות שונות כניסיון ליצור צורת שלטון יותר יעילה, שתשופר על ידי הפרדה אתנית נכונה יותר של השבטים.
הקיסרים הרומים שלטו באזור ביציבות, כאשר תוך כדי שהפכו את האזור ליותר "רומאי", נתנו לפרובינציות לשמור על תרבותן המקורית.
הרומאים נתנו לשלטונות המקומיים להשתמר כפי שהיו בצורה של קנטונים, ולמרות זאת מספרם בגאליה בלגיקה היה מרוסן.
הממשל הרומי נוהל על ידי מועצה בטרייר ובריימס.
בנוסף לכך, נכבדים מקומיים מגאליה בלגיקה הוכרחו להשתתף בפסטיבל בלונגדונום (כיום ליון), שהוקדש באופן כללי לגאונותו של הקיסר השליט.
בחסות השלטון הרומאי, צורות השלטון בגאליה בלגיקה הפכו אט אט יותר דומות לאלו שברומא, אך לא הפכו בדיוק לאותו הדבר, אלא בעיקר התפתחו מן המקור הרומאי.
במהלך המאה ה-1 לספירה (התאריך המשוער הוא שנת 90), המבנה השלטוני של הפרובינציות הגאליות שונה מחדש.
הקיסר דומיטיאנוס הכיר בפרובינציות על מנת שיוכל להפריד את השטחים הצבאיים באזור הריין מריכוזי אוכלוסייה בגאליה.
צפונה של גאליה בלגיקה קיבל שם חדש, גרמניה תחתית (אזור בלגיה המודרנית), השטח המזרחי של גאליה בלגיקה קיבל את השם גרמניה עילית (מערב גרמניה ומזרח צרפת של היום) והגבול הדרומי של גאליה בלגיקה הורחב דרומה.
גאליה בלגיקה המחודשת כללה את הערים קמארקום (קמברה), נמטאקום (אראס), סמרובריוה (אמיין), דורוקורטר (ריימס), דיואידורום (מץ) ואוגוסטה טרברורום (טריר).
בשנת 406, הונדלים, הבורגונדים ושבטים נוספים חצו את הריין והביסו את הכוחות הגאלים.
הפרנקים הסתננו לפני כן לגרמניה תחתית ושלטו באזור מאז שנת 350 לקירוב.
השבטים החדשים ששלטו באזור הפכו במהלך המאה החמישית למרכז ממלכת השושלת המרובינגית של כלוביס הראשון, ובמהלך המאה השמינית הפך השטח לליבה של האימפריה הפרנקית.
לאחר מותו של בנו של קרל הגדול, לואי החסיד, האזור פולג בעקבות חוזה ורדן בשנת 843. שלושת בניו של לואי החסיד פיצלו את הטריטוריות לשלוש ממלכות שונות: פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית שהייתה לליבה של צרפת המודרנית, ולפרנקיה התיכונה, שירשה אותה לותרינגיה.
בלגיקה כשמן של ארצות השפלה
למרות שהשם "בלגיקה" נחשב היום בתור בלגיה, לפני פיצול ארצות השפלה לחלקים הדרומיים והצפוניים במהלך המאה ה-16, השם נחשב לכללן של ארצות השפלה.
שבעה-עשר המחוזות של ארצות השפלה פולגו יותר מאוחר לבלגיקה פודרטה העצמאית או בשמה הנוסף רפובליקת הולנד הפדרלית, ולבלגיקה רג'יה או בשמה הנוסף דרום הולנד המלוכנית, תחת שלטון בית הבסבורג.
פרובינציית שלזיה הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, שהתקיים בין השנים 1815–1919, ושוב בין השנים 1938–1941.
במסגרתה ניטשו עד אדמת שלזיה מספר קרבות בין פרוסיה לממלכת הבסבורג האוסטרית.
לבסוף, בשנת 1742, הועברה רוב שלזיה לחזקתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, כאשר בידי אוסטריה נשאר חלק קטן, אשר זהה בקירוב לאזור שלזיה הצ'כית.
בשנת 1815 לאחר קונגרס וינה הוחלט על חלוקת ממלכת פרוסיה ל-10 פרובינציות, וביניהם הוקמה פרובינציית שלזיה, שהשתרעה על השטחים לשעבר של דוכסות שלזיה.
בשנת 1871, עם הקמת הקיסרות הגרמנית, שולבו השטחים בקיסרות זו, המדינה היורשת של פרוסיה.
תחת שלטונה של הקיסרות הגרמנית, עבר אזור שלזיה תיעוש נרחב, והאזור, כמו בימים עברו, משך אליו מהגרים גרמנים רבים אשר הגדילו את הרוב הגרמני במקום.
מתיישבים גרמנים הגיעו לשלזיה גם כתוצאה ממדיניות של עידוד הגירה לשם על ידי השלטונות גרמניים.
בשנים אלו גם הבירה ברסלאו, אשר לימים תשנה את שמה לורוצלב, הפכה לעיר גדולה ומשגשגת אשר משכה גם אנשי רוח רבים.