tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוזן ב אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון היו פעילות גם בארגונים בינלאומיים לקידום זכויות נשים.
מועצת נשים בינלאומית נוסדה ב-1888 במטרה לקדם זכויות אדם לנשים.
כבר מתחילת דרכו, היה ה-ICW לארגון מוערך והנשיא קליבלנד ואשתו ערכו קבלת פנים בבית הלבן למייסדות שלו.
הארגון עדיין פעיל ועובד בתיאום עם מוסדות האו"ם.
במסגרת התערוכה הקולומביאנית ב-1893, הוקם ביתן הנשים, כמעט ברגע האחרון.
הקונגרס האמריקאי החליט כי התערוכה צריכה להציג גם את תפקידן של נשים בחברה.
מחשש להתנגדות של גורמים שונים, ניהלה אנתוני מאחורי הקלעים את המגעים להקמת ביתן הנשים בתערוכה.
במקביל, על כל צרה שלא תבוא, היא החתימה על עצומה בעד הביתן רעיות ובנות של שופטי בית המשפט העליון, חברי קונגרס ובעלי שררה אחרים.
מבנה גדול שנקרא בניין הנשים, נבנה כחלל תצוגה ומקום מפגש לנשים בתערוכה.
אנתוני ונשים נוספות ארגנו במסגרת התערוכה כנס בן שבוע של ICW, בו השתתפו משלחות מ-27 מדינות.
יותר מ-150,000 איש השתתפו במושבים שונים של הכנס, שעסקו בעיקר זכות הבחירה לנשים.
הברית הבינלאומית למען זכויות הנשים לבחור ולהיבחר הייתה יוזמה של אנתוני שהפכה למציאות על ידי קארי צ'פמן קאט כשכיהנה כנשיאה של האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים.
הכינוס הראשון התקיים בברלין ב-1902. בהמשך הארגון שינה את שמו לברית הנשים הבינלאומית.
הארגון עדיין פעיל ומסונף לאומות המאוחדות.
לאחר שחייתה את רוב חייה במלונות או התארחה אצל חברים ומשפחה, הסכימה אנתוני, בגיל 71, לעבור לגור אצל אחותה מרי סטפורד אנתוני ברוצ'סטר, ניו יורק.
האנרגיות שלה וכח הסיבולת שלה לעיתים התישו גם קולגות צעירות.
בגיל 75, היא סיירה בפארק הלאומי יוסמיטי על גב פרד.
אנתוני נשארה פעילה באגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים והמשיכה לנסוע ולהרצות.
היה לה תפקיד מרכזי בגיוס הכספים שאפשר לסטודנטיות ללמוד באוניברסיטת רוצ'סטר.
לשם כך משכנה את פוליסת ביטוח החיים שלה, על מנת לסגור את פער המימון.
בשנותיה המאוחרות של אנתוני, הוכר מקומה של כפורצת דרך על ידי חלק מהפוליטיקאים בוושינגטון, ואת יום הולדתה השמונים היא חגגה בבית הלבן בהזמנתו של הנשיא ויליאם מקינלי.
בנאומה האחרון, חודש לפני שנפטרה, אמרה: .
"הכישלון הוא בלתי אפשרי" הפך במהרה לססמה של תנועת הנשים.
אנתוני נפטרה ב-13 מרץ 1906 בבית משפחתה ברו'סצטר.
אנתוני לא זכתה לראות את ההישג של התנועה למען זכות הבחירה לנשים ברמה הארצית.
עוד בחייה, נשים השיגו זכות בחירה בוויומינג, יוטה, קולורדו, איידהו, ובמספר מדינות גדולות יותר ניתנה זכות הצבעה לנשים זמן קצר לאחר מכן.
זכויות משפטיות לנשים נשואות אושררו ברוב המדינות ונשים עבדו ברוב המקצועות.
36,000 נשים למדו במכללות ובאוניברסיטאות, לעומת אפס כמה עשורים קודם לכן.
התיקון התשע עשרה לחוקת ארצות הברית, שהבטיח את זכות ההצבעה לנשים, ידוע גם בכינוי "תיקון סוזן ב.
אחרי שאושרר ב-1920, האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים, שאופיה ומדיניותה הושפעו במידה רבה על ידי אנתוני, שינתה את שמה ל-League of Women Voters.
הארגון עדיין פעיל בארצות הברית.
פעמיים, ב-1936 וב-1958, הפיק השרות הבולאי האמריקאי בול לכבוד אנתוני.
ב-1979 מטבעת ארצות הברית הנפיקה מטבע בערך של דולר לכבודה של אנתוני.
היא הייתה האישה הראשונה שהוטבע מטבע על שמה.
עד אז הטובעו דמויות נשים אלגוריות.
במיצב האומנות ארוחת הערב של אמנית האמריקאי ג'ודי שיקגו, מתוארת דמותה של אנתוני.
ב-2016, כאשר נבחרה הילרי קלינטון למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, הניחה ראשת העיר של רוצ'סטר שלט ליד הקבר של סוזן ב.
אנתוני בו נכתב כי בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, 144 שנה אחרי שאנתוני נאבקה למען זכות הבחירה לנשים, יש מועמדת ראשונה לנשיאות.
ב-18 באוגוסט 2020 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי יעניק לה חנינה מלאה.
סוזן קרול אלפרט דייוויס היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית.
כיהנה בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-53 של קליפורניה משנת 2001 ועד 2021.
דייוויס נולדה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, אבל בילתה את רוב חייה בקליפורניה.
היא בוגרת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובעלת תואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בעלה, סטיב דייוויס, היה רופא בחיל האוויר האמריקני בזמן מלחמת וייטנאם.
אחרי שחזרו לארצות הברית, עבדה כעובדת סוציאלית בסן דייגו שבקליפורניה.
דייוויס נבחרה למועצת בתי הספר של סן דייגו ב-1983 לצידו של נציג יהודי עתידי אחר בבית הנבחרים, בוב פילנר.
היא כיהנה במועצת בתי הספר עד 1992, רוב הזמן כנשיאה או סגנית נשיא המועצה.
ב-1994, היא נבחרה לראשונה לבית הנבחרים המדינתי של קליפורניה, אליו נבחרה מחדש ב-1996 ו-1998. בבית הנבחרים המדינתי, דייוויס הייתה יושבת הראש של הוועדה להגנת הצרכן, הוועדה ליעילות ממשלתית והוועדה לפיתוח כלכלי.
היא חיברה חוק מדינתי שנותן לנשים גישה ישירה למיילדות וגניקולוגים, ללא הפנייה מרופא המשפחה שלהן.
בשנת 2000 התחרתה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול הרפובליקני שכיהן מזה שלוש כהונות, בריאן בילבריי, במה שהיה אז ממוספר כמחוז ה-49, וניצחה עם 54% מהקולות.
הדמוקרטית האחרת היחידה שאי פעם החזיקה במושב זה בבית הנבחרים, הייתה גם יהודייה בשם לין שנק שכיהנה בו מ-1993 ועד 1995, היא הובסה במהפך הרפובליקני בקונגרס ב-1994.
דייוויס כיהנה בוועדת הכוחות המזוינים, בו גם כיהנה כיושבת ראש ועדת המשנה לסגל הצבאי מ-1 ביולי 2007. היא כיהנה גם בוועדת בית הנבחרים לחינוך ולעבודה ובוועדת המנהל של בית הנבחרים.
בספטמבר 2019 הודיעה כי אין בכוונתה להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, וכהונתה נחתמה בינואר 2021 עם פיזור הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
בנובמבר 2020 נבחרה במקומה שרה ג'ייקובס הדמוקרטית.
כחברה בוועדת הכוחות המזוינים, היא הביעה את דעתה בנושא הצבא.
היא טוענת כי היא בעד צבא חזק שיש להסתמך עליו, אולם אינה תומכת במימון כה גדול בתוכנית להגנת הטילים, שלטענתה לא הוכיחו את התועלת מול העלות שלהם.
היא תומכת יחד עם חבריה הדמוקרטים בקיצוץ גדול ממימון תוכנית זו בשנת התקציב של 2008.
כדבריה, היא שמה ליעד לטפל בשיפור איכות חייהם של החיילים האמריקנים בשרות הצבאי, תשלומי הקצבאות, השיכון וביטוח הבריאות.
ב-2007, היא הצליחה להשיג יעדים במטרתה כשהעבירה שני חוקים שמשפרים לחיילים בשרות בצבאי את חישובי הביטוח הלאומי וכן השיגה להם הלוואות נוחות לרכישת בתים.
תחום השיפוט שלה כיושבת ראש ועדת המשנה של הכוחות המזוינים נוגע לגיוס חיילים, בריאות בצבא וחינוך צבאי.
כמו כן, מתוקף תפקידה כחברה בוועדת המשנה של הכוחות המזוינים, לבקרה וחקירות, היא מבצעת בקרה על הרשות המבצעת בנושא עיראק ואפגניסטן ופרסמה ב-2007 דו"ח הנוגע למצב ציוד החיילים המוצבים שם.
באוקטובר 2002, היא הצביעה נגד ההסמכה לשימוש בכוח צבאי בעיראק.
ביוני 2006, היא הצביעה נגד הכרזה של מלחמת עיראק כחלק מהמלחמה בטרור אך ללא תאריך יעד לנסיגה.
מכל מקום, במאי 2007, דייוויס הצביעה בעד המשך מימון מלחמת עיראק ללא תאריך יעד לנסיגה.
המימון של 100 מיליארד דולר של משלם המיסים האמריקני היה עבור הוצאות על הפעולות הצבאיות בעיראק ואפגניסטן.
היא טענה שהיא הצביע לחוק כתוספת כסף לחיילים ולא כתמיכה בהמשך במלחמה.
ב-26 בספטמבר 2007, דייוויס הצביעה בעד הצעת החוק שמגנה את הארגון השמאלני, MoveOn.org, על מודעה שפרסמו בניו יורק טיימס בגנות הגנרל פטריאס שמונה כדי להביא תוכנית צבאית חדשה בעיראק, למה שנתפס אז ככישלון ועל העדות שלו בפני הקונגרס.
המודעה קראה לו במקום הגנרל פטריאס "General betray us" (משחק מילים), במחאה על הבאת תוכניות צבאיות חדשות במקום תוכנית לנסיגה.
לדעתה הנשיא דוהר לקראת מלחמה עם איראן, מתוך חוסר היכולת של הרשות המבצעת למצוא פתרון אמיתי לאיראן.
היא מאמינה כי יש צורך להתיש קודם את הערוצים הכלכליים והדיפלומטים לפני ששוקלים תגובה צבאית.
בנובמבר של אותה שנה היא קראה במליאה לנשיא בוש להתמודד עם איראן דרך לחץ בינלאומי ולא צעדים חד צדדיים.
הצעת החוק 64 מציינת במופרש כי "השימוש בכוח צבאי כנגד איראן אין בו הסמכה [לנשיא] מההסמכה [של הקונגרס] לשימוש בכוח צבאי כנגד עיראק משנת 2002, מכל החלטה קודמת שאומצה, או מכל סעיף אחר של חוק [כלשהו]".
ב-2007, במסגרת התפיסה שלה שיש לטפל באיראן בלחץ דיפלומטי וכלכלי, היא הייתה אחת מיוזמי הצעת חוק בית הנבחרים 1400, ובשמו "מענה לתפוצת הנשק של איראן", אשר מגביר את המאמצים הדיפלומטיים בנוגע לאיראן על ידי הטלת סנקציות כלכליות נוספות כנגד איראן.
כמו גם הצביעה בעד הצעה 2347, אשר יאפשר למדינות וממשלים מקומיים לקחת רווחים של חברות שיש להם השקעות משמעותיות במגזר הנפט של איראן.
בנוסף, היא הצביעה בעד כמה חקיקות נוספות להפחתת האיום האיראני על המזרח התיכון ולארצות הברית.
באמצע שנות ה-60, גרה דייוויס בקיבוץ בישראל למשך זמן מועט, ומאז חזרה למזרח התיכון מספר פעמים.
היא מאמינה במנהיגות אמריקנית חזקה במזרח התיכון (שזה אומר מעורבות עמוקה) ויחד עם סיוע דיפלומטי, היא סבורה שזה השילוב הטוב ביותר להביא לתהליך הפוליטי שיכול לפלס את הדרך לשלום וביטחון באזור.
היא יזמה את הצעת החוק 143, אשר מפצירה בנשיא בוש למנות שליח מיוחד למזרח התיכון, מפני שאינה מאמינה שארצות הברית הקדישה מספיק משאבים דיפלומטיים למשברים בין הישראלים והפלסטינים בשנים האחרונות.
היא סבורה כי הנושא הזה חשוב מדי לארצות הברית מכדי לא להיות מעורבים בו לחלוטין.
ביולי 2005, היא נאמה במליאת בית הנבחרים בנושא הצעת חוק 535, המכבדת את חייו, מורשתו והדוגמה שראש ממשלת ישראל, יצחק רבין היווה ביום השנה העשירי למותו: "חייו נותנים לנו תקווה להתקדמות בתהליך השלום במזרח התיכון.
יום השנה של מותו מאשר מחדש את היחסים המיוחדים בין ארצות הברית לישראל ומהווה תזכורת שהמשא ומתן יכול להצליח ושלום בין ערבים ויהודים יכול להיות מושג".
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית יחד עם חמאס, היא חתמה על מכתב יחד עם 243 חברי קונגרס, ביוזמתו של חבר הקונגרס רוברט וקסלר המפציר בחוויאר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים.
ב-6 ביוני 2007, לרגל 40 שנה לאיחוד בירת ישראל, החליט בית הנבחרים האמריקני פה-אחד להעתיק את שגרירות ארצות הברית לירושלים.
החברים לא הפסיקו לברך את ישראל לרגל המאורע - וקראו למדינות אחרות בעולם: "הכירו בירושלים כבירת ישראל הבלתי מחולקת".
דייוויס גם בירכה את ישראל: "במלאת 40 שנה לשחרור ירושלים".
היא פעילה בקבוצת העבודה של הקונגרס בנושא סין-ארצות הברית ומקדמת לימוד השפה הסינית, מתוך ראייה כלכלית עתידית כי סין הופכת להיות מלבד מעצמה צבאית, מעצמה כלכלית שיש ליצור ערוץ תקשורת ובמקביל להישאר תחרותיים עימם במישור הכלכלי.
כחברה בשדולת חברי הקונגרס לזכויות אדם, היא מודאגת מנושא זכויות האדם בסין, בנושא האשמות של ניצול כנגד חברי פאלון גונג כמו גם הקשרים הכלכליים של סין עם ממשלת סודאן.
היא תומכת בהמשך הפעלת הלחץ של הקונגרס על סין לבצע רפורמות בשיטות שלהם בגישה לזכויות אדם.
דייוויס פעילה במניעת זוועות בדארפור ובסיוע לאזור להתאושש משנים של סכסוכים.
היא הייתה אחת מיוזמי "חוק נשיאת האחריות הסודאנית ושלילת הרווחים של סודאן", אשר אוסר על חוזים פדרליים עם חברות אשר עושות עסקים עם ממשלת סודאן.
החוק גם מסמיך מדינות בארצות הברית לעשות את אותו הדבר וכן לשלול נכסים של סודאן.
החוק עבר בפה אחד גם בסנאט וממתין רק לחתימה הסופית של הנשיא בוש.
הצעות חוק נוספות שהיא תמכה היו, הצעה שמפצירה בנשיא לשפר את מצב הביטחון בדארפור, כולל הצעה שנאט"ו תציב כוח זמני להגנת האוכלוסייה כמו גם הצעה לסיוע לסודאן, תיקון אשר יעלה את המימון למאמצי הסיוע בסודאן ב-50 מיליון דולר.
דייוויס היא חברה בקואליציה הדמוקרטית החדשה, שהיא שדולת חברי הקונגרס הדמוקרטים במרכז המפה הפוליטית לקידום עמדות מתונות ועסקים.
היא גם חברה גם בשדולת חברי קונגרס למען חיות בית וחיות בר.
היא פעילה בתחום של זכויות אדם בנושאים של שוויון זכויות לנשים, פשעי שנאה, הגנת זכויות האזרח, מניעת אפליה במקומות עבודה על בסיס נטייה מינית, מגדר מין או זהות אתנית.
כמו גם קידום זכויות אדם מחוץ לאמריקה וברית זוגית.
היא בעד זכות האישה להפלה וחברה בשדולה של אלו.
בנושאי כלכלה היא תומכת ברפורמה במס, על ידי העלאה של המיסים לאלו שמשתכרים יותר, כמו גם במשבר מחירי הבתים היא תמכה בהגנה על תוכניות רכישת בתים בנות מימון ואספקת יחידות בניה.
כחברה בוועדת החינוך והעבודה היא פועלת בתחומי חינוך ותומכת פעילה ברפורמה בבחירות להעלאת היעילות וההגינות במכונות ההצבעה.
בנושא איכות הסביבה, היא תומכת בהגנה על יערות לאומיים, פיקוח על זיהומים, גז חממה, הגנה על זנים בטבע, אנרגיה מתחדשת, מימון לשימור הפארקים הלאומיים והפחתה בפליטת גז מכדור הארץ.
בנושא בריאות, מלבד הבריאות הנשית, היא בעד הפחתת מחירי ביטוח הרפואי ומקדמת את נושא הרפואה הנפשית.
בנושא ביטחון פנים, היא פעלה לסיוע לנפגעי פיגועי 11 בספטמבר.
בנושא הגירה, היא בעד הידוק הביטחון במעברי הגבול (בעיקר ממקסיקו) ואכיפת החוקים על העסקת עובדים זרים, כמו גם במקביל מתן מענה לתופעת מיליוני האזרחים הבלתי חוקיים בהענקת אזרחות עבורם בתוכנית "הדרך לאזרחות".
בנושא של ביטוח לאומי, סוזן בעד שימור המוסד, ללא הפרטה.
סוזן בויל היא זמרת סקוטית, שזכתה לתשומת לב בין-לאומית ב-11 באפריל 2009, כאשר הופיעה בבחינות הקבלה לעונה השלישית של התוכנית הבריטית "Britain's Got Talent".
בויל נולדה בווסט לות'יאן, סקוטלנד.
היא בת הזקונים במשפחה בת ארבעה אחים ושש אחיות.
אמה ילדה אותה כאשר הייתה בת 47. כילדה, אובחנה בויל כלקוית למידה.
בדצמבר 2013 הודיעה בויל כי במהלך שנת 2012 היא אובחנה כבעלת תסמונת אספרגר.
היא למדה בישול במכללת וסט לות'יאן במשך חצי שנה, ולאחר מכן למדה פיתוח קול.
בויל נרשמה לתוכנית "Britain's Got Talent" באוגוסט 2008. לאחר שצלחה את האודישן הראשון בחודש אוקטובר, היא נסעה לגלאזגו כדי להצטלם לאודישן הבא שלה.
ב-11 באפריל 2009, היא הופיעה בבחינות הקבלה מול השופטים באולם אודיטוריום קלייד, בו נכח קהל רב.
היא הצליחה לעורר כלפיה תשומת לב ניכרת והתרגשות רבה עם ביצוע השיר "חלמתי חלום" (מתוך המחזמר "עלובי החיים").
לפני שהחלה לשיר, הביעו השופטים וצופים מהקהל ספקנות מופגנת בנוגע ליכולותיה.
היה זה נוכח הופעתה וגילה המבוגר יחסית למתמודדים האחרים - 47. לאחר שנשאלה, הצהירה כי ברצונה להידמות לזמרת העל והשחקנית הבריטית המוערכת איליין פייג'.
דברים אלו זכו לתגובה מזלזלת וללעג מן הקהל.
עם זאת, ברגע שהחלה לשיר, הקהל נדהם מביצועיה ויחד עם השופטים, הריע לה ממושכות.
היא נבחרה פה אחד על ידי שלושת השופטים לעבור לשלב הבא בתחרות, תוך שאלו מציינים את הפתעתם מהופעתה.
סרטון של ההופעה בבחינה, אשר הועלה לאתר YouTube, הפך לתופעת אינטרנט וזכה לכ-45 מיליון צפיות תוך ימים ספורים, וכלל הסרטונים שלה נצפו למעלה מ-100 מיליון פעמים.
שמה הוזכר רבות בתקשורת הבינלאומית ובפרט בארצות הברית – שם זכתה לתגובות חיוביות גם ממפורסמים.
בעלי טורים בעיתוני המערב ניסו להסביר את ההתרגשות הרבה הסובבת את הופעתה של בויל בכך שהחברה המערבית שופטת בני אדם על פי מראם החיצוני, ואילו שירתה של בויל משיבה לכישרון את מקומו הראוי.
ב-25 במאי 2009 הופיעה בויל בשלב חצי-הגמר של "Britain's Got Talent".
הפעם היא בחרה לשיר את השיר "Memory" מתוך המחזמר "קאטס".
אף על פי שמעדה מעט בקולה בתחילת השיר, היא זכתה לתשואות הקהל על הביצוע המרהיב, ונבחרה לעלות לשלב הגמר של התחרות.
למרות העניין העולמי הרב בהופעתה, בגמר התוכנית לא הגיעה בויל למקום הראשון ונאלצה להסתפק בשני.
עם זאת, חברת ההקלטות של סיימון קאוול, השופט הראשי בתוכנית, הודיעה כי תקליט את אלבום הבכורה של בויל.
על-פי המידע שפורסם בעיתונות, סוזן בויל קיבלה בעבר שיעורי זמרה, אך ניסיונה קודם לתוכנית גילוי הכישרונות הסתכם בהופעות בכנסייה שלה ובמועדון קריוקי מקומי.
אלבום הבכורה של בויל, "I Dreamed a Dream", יצא ב-23 בנובמבר 2009 וזכה מיד להצלחה מסחרית גדולה.
בבריטניה מכר האלבום כ-134,000 עותקים ביום הראשון לצאתו ומעל 410,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו, קצב מכירות שהוכתר כאחד המהירים בעשור הראשון של המאה ה-21. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים ולמעמד של שבעה אלבומי פלטינה.
בארצות הברית מכר האלבום למעלה מ-625,000 עותקים בימים הראשונים לאחר יציאתו ולמעלה מ-3 מיליון עותקים בחודשיים הראשונים ליציאתו, ובזכותו הפכה בויל לזמרת הראשונה, ב-53 שנות מצעד המכירות האמריקאי, שאלבום הבכורה שלה שהה חמישה שבועות רצופים במקום הראשון.
גם באוסטרליה כבש האלבום את פסגת מצעד האלבומים כבר בשבוע הראשון לצאתו, והגיע למעמד של שמונה אלבומי פלטינה.
נכון לנובמבר 2010 נמכרו כ-9 מיליון עותקים של האלבום ברחבי העולם.
רוב השירים באלבום הם גרסאות כיסוי, בהם "You'll See" (במקור של מדונה), "Cry Me a River" (במקור של ג'ולי לונדון) ו-"Daydream Believer" (במקור של המונקיז).
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Wild Horses", גרסת כיסוי לשיר של הרולינג סטונז, הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי.
בתחילת 2010 השיקה בויל שורה של פריטי אופנה, המוצעים למכירה באינטרנט.
ב-1 בדצמבר אותה שנה פורסמו המועמדויות לטקס הגראמי 2010, בו קיבל האלבום, I Dreamed a Dream, מועמדות בקטגוריית אלבום הפופ של השנה.
אלבומה השני של בויל, "The Gift", יצא ב-8 בנובמבר 2010. על אף ביקורות צוננות מצד מבקרי המוזיקה, גם אלבום זה זכה מיד עם צאתו להצלחה מסחרית גדולה.
האלבום נכנס היישר למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, עם מכירות של 102,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו, וכן נכנס היישר למקום הראשון במצעד האמריקאי, עם מכירות של 318,000 עותקים בשבוע הראשון.
גם אלבום זה מורכב כולו מגרסאות כיסוי, וכולל מספר מזמורים לחג המולד וביצועים מחודשים לשירים "Perfect Day" של לו ריד ו-"Hallelujah" של לאונרד כהן.
בדצמבר 2011, זכה האלבום במקום החמישי בטבלת "האלבומים הטובים ביותר בשנת 2011" של בילבורד.
אלבומה השלישי של בויל, "Someone to Watch Over Me", יצא ב-1 בנובמבר 2011 וזכה להצלחה רבה.
בתחילת יוני 2023 במסגרת הופעה של בויל בתוכנית "Britain's Got Talent" היא שיתפה, כי במהלך חודש אפריל 2023 היא עברה שבץ קל.
סוזן מלודי ג'ורג' היא שחקנית ומפיקה אנגלייה.
סוזן ג'ורג' נולדה בלונדון, אנגליה, החלה לשחק כבר מגיל ארבע, והופיעה בקולנוע ובטלוויזיה.
תפקידיה המפורסמים ביותר כוללים את גילום דמותה של הנאנסת איימי סאמר בסרט כלבי הקש (1971), שם היא הופיעה לצידו של דסטין הופמן ואת משחקה כמארי קומבס בסרט Dirty Mary, Crazy Larry (1974).
בראשית שנות השבעים ג'ורג' נודעה בשל תפקידיה הפרובוקטיביים, לפעמים (כמו בכלבי הקש) שנויים במחלוקת, אליהם לוהקה.
התסריטאי לסלי האליוול מתמצת את הקריירה שלה במילים האלו: "שחקנית בריטית מובילה, ילדה-שחקנית בעברה, בדרך כלל מלוהקת כחתיכה."
תפקידה של ג'ורג' ב"כלבי הקש" היה שנוי במחלוקת בזמנו והוא נותר כך גם היום מכיוון שהיא משחקת קורבן אונס שנראית נהנית ככל שהאלימות ממשיכה.
הצד הקליל של ג'ורג' נראה בכמה מהופעות הטלוויזיה שלה, כמו בפרק ב-The Persuaders (1971) עם רוג'ר מור וטוני קרטיס.
הסרט הראשון שג'ורג' הפיקה היה Stealing Heaven.
סוזן ג'ורג' הייתה נשואה לשחקן הבריטי סיימון מקורקינדייל מאז 5 באוקטובר 1984, אין להם ילדים.
נמסר שבני זוגה הקודמים היו ג'ק ג'ונס וצ'ארלס, נסיך ויילס.
סוזן (ריקה) דניאל-נָטָף (Suzanne R.
Daniel-Nataf; 3 באפריל 1916 - 21 ביוני 2004) הייתה חוקרת היהדות ההלניסטית, פרופסור באוניברסיטת ליל ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
עסקה במחקר הלשוני על תרגום השבעים ופילון האלכסנדרוני.
נטף נולדה באביב 1916 בתוניסיה, הרביעית מששת ילדיהם של ניסים, סוחר בדים, ורג'ינה, עקרת בית.
בשנת 1933 נסעה לפריז ולמדה בפנימייה.
בשנת 1938 נישאה לד"ר ז'אן דניאל.
עבדה בשירות המדינה הצרפתי עד לשנת 1940, אז פוטרה בעקבות חוקי הגרמנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה עם משפחתה בכפר בדרום צרפת.
בן זוגה, שלא היה יהודי, פעל איתה להקמת קליניקה רפואית להצלת ילדים יהודים ופליטים, וזכה לימים על פעילות זאת בתואר חסיד אומות העולם.
משנת 1949 ועד 1954 עבדה כחונכת (או מתרגלת; répétitrice) באֵקוֹל נוֹרְמַל סוּפֶּרְיֱיר לצעירות (École normale supérieure de jeunes filles, ENSJF) בסֶבְר (Sèvres) שליד פריז.
מ-1956 עד 1960 כיהנה כחוקרת נלווית (attachée de recherche) במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
בשנים 1960–1970 כיהנה כמרצה (chargée de conférences) בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
בשנת 1966 קיבלה תואר דוקטור מהסורבון; הדיסרטציה שלה (Recherches sur le Vocabulaire du Culte dans la Septante) עסקה במחקר לשוני של תרגום השבעים – נושא שהפך מזוהה עִמה עם השנים.
באותה שנה התמנתה כמרצה בכירה (maître de conférences) באוניברסיטת ליל (Lille) שבצפון צרפת, וב-1967 התמנתה בה כפרופסור מן המניין (professeur titulaire), וכיהנה במשרה זו עד 1970. כן לימדה במספר מוסדות אקדמיים בפריז, הקימה את המחלקה הראשונה לשפה העברית בצרפת, ועמדה במשך שנים רבות בראש המכון האוניברסיטאי הליבראלי ללימודי יהדות.
ב-1970 עלתה לישראל, התיישבה בירושלים ונקלטה כפרופ' חבר במחלקה למחשבת ישראל, ביחידה ללימודים הלניסטיים באוניברסיטה העברית.
בכך הייתה לפרופ' המזרחית הראשונה בישראל.
היא לימדה קורסים ביהדות הלניסטית, ביוונית עתיקה ובמחשבת ישראל.
בשנת 1983 מונתה כפרופ' מן המניין, וב-1984 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
לאחר פרישתה הקדישה את זמנה לעריכת התרגום רב-הכרכים של כתבי פילון בהוצאת מוסד ביאליק, וללימודי גמרא.
על פועלה קיבלה תארי אבירות וקצונה של מסדר הדקל האקדמי של צרפת.
דניאל-נטף נפטרה בשנת 2004, בגיל 88. בתה, פרופסור אנט סיגל (Siegal), היא רופאה פתולוגית, פרופסור חבר בדימוס לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת תשס"ט יצרה אנט סיגל סרט בשם "איפה את אמי?
האישה החכמה מירושלים" (תורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי; 23 דק').
בתה של סיגל, ד"ר מיכל בר-אשר סיגל, היא חוקרת ספרות חז"ל, ובנה של סיגל הוא פרופ' גיל סיגל, מומחה למשפט רפואי וביו-אתיקה.
נטף הייתה אזרחית מתנדבת בצה"ל, התנדבה במשמר האזרחי בתחנה בשכונת מגוריה קטמון בירושלים, ובנוסף התנדבה במסגרות חינוך לעולים ואנאלפביתים ותיקים.
בצרפת נטף הייתה פעילת שמאל ליברלי, ובין היתר השתתפה באופן פעיל עם תלמידיה במרד הסטודנטים בשנת 1968. בישראל הפכה לפעילת ימין.
בשנות ה-80 חבְרה לתנועת גוש אמונים, והשתתפה בקביעות בהפגנות הימין ובשידורי רדיו ערוץ 7.
סוזן ניקול דאוני (לבית לוין; נולדה ב-6 בנובמבר 1973) היא מפיקת סרטים יהודייה-אמריקאית.
עד לפברואר 2009 הייתה מנהלת מחלקת סרטי האימה ב-Dark Castle Entertainment (שלוחה של Silver Pictures).
עברה לעבוד עם בעלה השחקן רוברט דאוני ג'וניור, ושניהם הקימו את חברת ההפקות המשותפת Team Downey.
נולדה בשם סוזן ניקול לוין בפרבר שאומברג של שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית, למשפחה יהודית.
היא נשאה את נאום הפרידה בטקס סיום בית הספר התיכון שאומברג בשנת 1991. מתוך עניין בקידום קריירה של הפקת סרטים, סוזן עברה לקליפורניה שם סיימה בהצטיינות יתרה את בית הספר לאומנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
היא התחילה לעבוד בThreshold Entertainment , שם פיקחה על ההתקדמות והפקה של פרויקטים.
אלו כללו את הסרטים "מורטל קומבט", "מורטל קומבט 2" וכן את סדרת הטלוויזיה בת 22 הפרקים "מורטל קומבט: כיבוש".
הפיקה לצד ג'ואל סילבר, את סרט האימה "גוטיקה" בו כיכבו האלי ברי, פנלופה קרוז, ורוברט דאוני ג'וניור.
הפיקה סרטים רבים נוספים, ביניהם "שרלוק הולמס", "איירון מן 2", "אל תלחצי, אני בדרך", "בית השעווה" ו"זהות לא ידועה".
מאז 2005 היא נשואה לשחקן רוברט דאוני ג'וניור, ולהם שני ילדים.
סוזן הייוורד הייתה שחקנית אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הייוורד נולדה בשם אדית' מארנר בברוקלין ניו יורק, הצעירה מבין שלושה אחים, לוולטר והלן מארנר.
סבתה מצד אביה הייתה השחקנית קייט הריגן ממחוז קורק אירלנד, ואימה ממוצא שוודי.
בזמן לימודיה בתיכון, שיחקה הייוורד במספר הצגות בית הספר והייתה ידועה בכיתתה בתור השחקנית הדרמטית ביותר.
ביוני 1935 סיימה את לימודיה התיכוניים.
בשנת 1937, לאחר תקופה שעבדה בדוגמנות בניו יורק, עברה הייוורד להוליווד והלכה לאודישן לסרט חלף עם הרוח לתפקיד של סקרלט או'הרה.
ב-1939 כיכבה בסרט "בו ג'סט" לצידם של גרי קופר, רוברט פרסטון וריי מילאנד.
הייוורד כיכבה במספר סרטים לצד השחקן ג'ון ויין, בסרט Reap the Wild Wind והן בסרט ההיסטוריה האפי של הבמאי הווארד יוז The Conqueror.
בשנות ה-40 המאוחרות, קיבלה תפקידים משמעותיים בסרטים שונים, שבהם ניכרו היכולות הדרמטיות שלה בתור שחקנית.
הייוורד הייתה מועמדת 5 פעמים לפרס אוסקר עבור השחקנית הטובה ביותר, לראשונה בשנת 1947 על תפקידה בסרט Smash-Up, the Story of a Woman.
ב-1952 שיחקה בסרט שלגי הקילימנג'רו למולו של גרגורי פק.
לקראת סוף שנות ה-50 כיכבה בתפקיד ראשי גם בסרט Woman Obsessed (1959).
בשנות ה-60 המשיכה לככב בסרטים ובמחזאות זמר.
ב- 1961 שיחקה בסרט "רחוב אחורי" לצדו של ג'ון גאווין.היא החליפה את ג'ודי גרלנד בתפקידה בסרט עמק הבובות (1967), שיחקה בסטריפ במחזמר Mame.
סוזן המשיכה בקריירת המשחק עד לתחילת שנות ה-70 כאשר התגלה בראשה גידול מוחי.
הופעתה הציבורית האחרונה, למרות מצבה הגופני הירוד, הייתה בשנת 1974 בטקס האוסקר כאשר הציגה את המועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר, כאשר היא נתמכת על ידי השחקן צ'רלטון הסטון.
הייוורד הייתה נשואה במשך עשר שנים לשחקן ג'ס ברקר ובשנת 1945 נולדו להם זוג תאומים.
בטורי הרכילויות בעיתונים השונים נחשבו לזוג סוער, אך בשנת 1954 התגרשו.
לאחר הגירושין סוזן ניסתה לשים קץ לחייה אך ניסיון זה נכשל.
בזמן הליך הגירושין העדיפה סוזן להישאר בארצות הברית ולא לנסוע יחד עם צוות שחקני הסרט Soldier of Fortune להונג קונג וצילמה את תפקידה עם השחקן קלארק גייבל בתוך חדר בהוליווד, וכך שולבו הצילומים בסצנות המשותפות יחד עם צילומים של גייבל באתרים מפורסמים בהונג קונג.
בשנת 1957 נישאה בשנית לפלויד איטון צ'אלקלי, חוואי ואיש עסקים, אשר בעברו היה סוכן פדרלי, וגרו יחדיו בג'ורג'יה.
למרות שהיה בעל לא רגיל לכוכבת קולנוע הוליוודית, נישואין אלו היו נישואין מאושרים.
בשנת 1964 החליטו להפוך לקתולים והוטבלו לנצרות.
בתחילת 1966 נפטר פלויד, סוזן שקעה באבל ולא רצתה להישאר בבית בו גרו והעתיקה את מקום מגוריה לפלורידה.
סוזן המשיכה לשחק בתפקידי משנה למשך מספר שנים, עד שהפסיקה לגמרי בשנת 1972.
הייוורד אובחנה כחולת סרטן בשנת 1973, ולאחר כשנתיים, ב-14 במרץ 1975, קיבלה התקף בביתה אשר בבוורלי הילס ונפטרה בגיל 57. מועד הלווייתה נקבע ל-16 במרץ, סוזן נקברה ליד פלויד, בעלה השני.
ישנם השערות שמחלת הסרטן התפתחה בגופה של סוזן מנשורת רדיואקטיבית שנחשפה אליה מניסויים בנשק גרעיני בזמן הצילומים לסרט The Conqueror בסנט ג'ורג', יוטה, כ-220 ק"מ מאתר הניסויים נבדה.
מתוך 220 חברי צוות ושחקנים שהיו באזור, 91 פיתחו במשך השנים מחלות סרטניות.
על תרומתה לתעשיית הסרטים, זכתה סוזן לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 1988 זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בפרקליטי אל איי.
דיי נולדה בעיר פקין שבמדינת אילינוי בשם סוזן האלוק סמית' (Susan Hallock Smith).
אמה, אשר הייתה אחות במקצועה, מתה מדלקת ריאות כאשר דיי הייתה בת שמונה.
סוזן שינתה את שם משפחתה בהמשך לשם נעוריה של אמה.
לפני שהחלה את קריירת המשחק דיי עסקה בדוגמנות.
על אף שלא היה לה שום ניסיון משחק קודם לכן, בשנת 1970 בעודה בת 17 בלבד, דיי החלה לשחק בסיטקום "משפחת פרטרידג'" בו גילמה את דמותה של לורי פרטרידג' בשנים 1970 - 1974. היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 1977 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Mary Jane Harper Cried Last Night" בו גילמה אם צעירה עם בעיות פסיכולוגיות חמורות.
בשנת 1977 דיי כיכבה לצד ויליאם קאט בסרט "First Love" בבימויו של ג'ואן דרלינג.
ב-1978 גילמה את דמותה של ג'ו מארץ' בעיבוד טלוויזיוני לרומן "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט.
בשנת 1981 שיחקה לצד אלברט פיני בסרט המדע בדיוני "Looker" אשר נכתב ובוים על ידי מייקל קרייטון.
בשנת 1986 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "אקו פארק" בו גילמה מלצרית/שחקנית אשר נאלצת לעבוד כחשפנית המבצעת מברקים מזמרים.
בשנת 1987 דיי החלה לשחק בסדרת הדרמה "פרקליטי אל איי" בתפקיד עורכת הדין גרייס ואן אואן.
בשנת 1987 דיי זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה בקטגוריה כ"שחקנית בתפקיד ראשי - סדרת דרמה".
דיי הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה בשנים 1988, 1989, 1990, ו-1991. על תפקיד זה דיי הייתה גם מועמדת לפרס אמי בקטגוריה "השחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה" בשנים 1987, 1988, ו-1989.
ב-1992 דיי הייתה מנחה אורחת בתוכנית המערכונים הקומית "סאטרדיי נייט לייב".
מאוחר יותר באותה שנה דיי כיכבה ב-23 פרקים בסיטקום "Love & War".
במהלך שנות ה-90 כיכבה בשלל סרטי טלוויזיה, בהם הסרט "Lies & Lullabies" בו היא גילמה אישה בהריון שמכורה לקוקאין.
בשנת 2002 גילמה בסרט הטלוויזיה "פרקליטי אל איי: הסרט" אשר איחד מחדש את רוב כוכבי הסדרה המקורית.
בשנת 2004 השתתפה בתפקיד אורח ב-2 פרקים של סדרת הדרמה "משמרת שלישית".
דיי הייתה נשואה ללני הירשאן בשנים 1976 - 1981. מנישואים אלו יש לה בת אחת, שרה הירשאן (נולדה ב-1978).
בשנת 1988 נישאה למפיק ברנרד סופרונסקי.
דיי חברה כיום במועצת המנהלים של המרכז לקורבנות של אונס במרכז הרפואי על שם רונלד רייגן בלוס אנג'לס.
סוזן בורדו היא פרופסור לאנגלית וללימודי נשים באוניברסיטת קנטקי (University of Kentucky) בארצות הברית.
נכון לשנת 2014 היא מחזיקת הקתדרה על שם אוטיס א.
Singletary) למדעי הרוח באוניברסיטת קנטקי, שם היא מלמדת אנגלית ולימודי נשים.
היא מתמחה בתרבות עכשווית והקשר שלה לגוף האדם, תוך התמקדות בהפרעות נשיות מודרניות כגון אנורקסיה ובולימיה, ניתוחים קוסמטיים, יופי ותאוריית האבולוציה.
בנוסף היא עוסקת בקשר בין גזענות לגוף האדם, בגבריות ובהטרדה מינית.
בורדו קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת סטוני ברוק ב-1982. היא מתגוררת בקנטקי עם בעלה, אדווארד לי, פסנתרן ופרופסור לספרות רוסית באוניברסיטת קנטקי.
יש להם בת אחת, אותה אימצו בשנת 1999.
הכתיבה של בורדו תורמת למחקר הפמיניסטי-תרבותי ולימודי מגדר, בכך שהיא מקשרת תרבות צרכנית מודרנית ישירות להתהוות של גופים מגדריים.
היא ידועה בעקבות פרסום ספרה משנת 1993, "משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית והגוף".
הספר עוסק בהשפעה של תרבות פופולרית (כגון טלוויזיה, פרסום ומגזינים) על עיצוב הגוף הנשי, ועל הפרעות נשיות טיפוסיות כמו היסטריה, אגורפוביה, אנרוקסיה ובולמיה, אותן היא מתארת כ"התהוות מסובכת של התרבות".
מחקר נוסף של בורדו שעורר עניין הוא "הגוף הגברי: מבט חדש על גברים בציבור ובפרטי" (1999), טקסט שבורדו מתארת כ"חקירה אישית/תרבותית של הגוף הגברי מנקודת מבט נשית".
בזמן שכתיבתה של בורדו מנסה "להגיע מחוץ לעולם האקדמי" הפרוזה התאורטית שלה והביקורת על התרבות המודרנית ביחס להיווצרות סובייקט, גוף ומגדר, מעוגנים במסגרת עבודה תאורטית.
העבודה של בורדו משקפת רקע בשיח פילוסופי שבו נושאים של רציונליות, אובייקטיביות ודואליזם קרטזני נחקרים ומשתמשים בהם למקם את הגוף בתוך ההיסטוריה התרבותית.
בורדו טוענת ש"מה שנשאר קבוע במהלך הווריאציה ההיסטורית היא ההבניה של הגוף כמשהו שונה מהעצמי (אם נתפס כנשמה, נפש, רוח, רצון, יצירתיות, חופש...) וככזו שחותרת תחת המאמצים הטובים ביותר של העצמי".
היא עוקבת אחר ה"גוף" כמושג וכחומר ששייך לאפלטון, אוגוסטין והתנ"ך וכך מתארת כיצד בצורה מסורתית הגוף נראה כ"חיה, רעבה כמו אסיר של הנפש שמבולבל על ידי הפרויקטים שלו".
היא גם עוקבת אחר הטבע הדואליסטי של הקשר נשמה-גוף על ידי בחינה של הפילוסופיות המוקדמות של אריסטו, הגל ודקרט, ומתארת כיצד בינאריות כמו רוח מול חומר ואקטיביות גברית מול פסיבית נשית עבדו כדי למצק מאפיינים מגדריים וקטגוריות.
בורדו ממשיכה ומצביעה על כך שבזמן שגברים היו קשורים בצורה היסטורית עם אינטלקט ורוח, נשים היו קשורות לגוף, לכפוף, מונח שהוחדר בדיכוטומיית גוף-נפש.
בורדו טוענת ש"ידע הוא טבוע בגוף, מיוצר מנקודת מבט על ידי גוף שממוקם כישות חומרית בקרב הרבה ישויות חומריות".
לפיכך היא ממוקמת במסגרת עבודה חומרית, כפי שסוזן הקמן אומרת "הדגש של בורדו על החומריות של הגוף, מה שרובנו נקרא לו גוף 'אמיתי', הוא פונקציה של הטענה התאורטית המרכזית שלה".
המיקום של בורדו הוא בהקשר תאורטי חומרי ופמיניסטי; העבודה שלה לעיתים מושווית ומנוגדת לזו של ג'ודית באטלר (העוסקת ביצירת מגדר וגוף).
על פי הקמן, יש שוני ודמיון בעבודות שתיהן: בזמן שבורדו לעיתים מרמזת שהגוף הוא טקסט שצריך לרשום ולפרש, היא גם מדגישה את החומריות והמיקום של גופים בחברה המערבית, ואילו באטלר עוסקת בגוף כמשקף יחס גדול יותר עם מחשבה פוסט מודרנית ב"להתייחס לגוף כטקסט טהור".
בורדו מאתגרת את הגוף הטקסטואלי הטהור כי "אם הגוף הוא טקסט טהור, אז הוא יכול להיות כנוע, עם אלמנטים לא מייצבים, אז אפשר להדגיש ולשחרר את ההגדרה העצמית.
אבל האדם נשאר תוהה, האם יש גוף בטקסט?" לבורדו זוהי "ההגדרה התרבותית של הגוף והחומריות שלו כפי שניתנים לנו", שצריך להתנגד להם לדבריה, ולפיכך גופים "אמיתיים" צריכים להיות המוקד של ניתוח פמיניסטי והתנגדות פמיניסטית."
הביקורת של בורדו על גופים נשיים וממוגדרים, נובעת ממתודולוגיות של לימודי מגדר ופמיניזם.
היא מבקרת, מעריכה מחדש, ומתאימה מחדש מתודולוגיות פמיניסטיות ישנות וחדשות.
למשל, היא עוסקת בדיכוטומיות המוקדמות של מדכא ומדוכא, או תוקף וקורבן, אך גם בוחנת מחדש את היעילות והיישום שלהן לנושאים נשיים עכשוויים.
לטענתה, הפמיניזם של סוף שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ראה את "הגוף הנשי כטריטוריה מעוצבת חברתית שעברה קולוניאליזציה".
השקפה כזו מתייחסת לגוף הנשי ולנשים כקורבן, שחיות בצורה מדוכאת וכנועה בחברה פטריארכלית, כמו טבולה רסה שמחכה לחריטה.
כשמתקדמים מעבר להגדרה מגבילה זו, בורדו כתבה שפמיניסטיות חדשות הסתכלו יותר על "הבדלים מעמדיים, כלכליים וגזעיים בקרב נשים", בזמן שעיינו "בקנוניה של הנשים עם החברה הפטריארכלית והמאמצים התדירים להתנגדות".
התאוריות של בורדו ממוקמות במסגרת תחום הפמיניזם ולימודי המגדר, אך הן נובעות גם מגישה של לימודי תרבות, היכן שהכוח של תופעות תרבותיות כמו טלוויזיה, פרסום ומגזינים, מנותח במונחים של דומיננטיות והתנגדות.
לטענתה, "חוקי הנשיות הפכו להיות מועברים בצורה תרבותית יותר ויותר דרך מעבר של דימויים חזותיים סטנדרטים".
מעבירים תרבותיים כמו הטלוויזיה והמדיה הכתובה עובדים בעורמה כדי "לכפות מודלים של יופי גוף שמובנים כאפשרויות של בחירה חופשית על ידי הקורבנות".
הרעיונות של תרבות, כוח ויצירת מגדר וסובייקט ששולטים בכתיבה של בורדו, צמחו במידה מסוימת מהמחשבה הפוסט-סטרוקטרליסטית.
בדומה לתאורטיקיניות פמיניסטיות עכשוויות רבות, בורדו טוענת לשימוש סלקטיבי בתאוריות פוסט-מודרניות, ודרך אחת שבה העבודה שלה יכולה להיראות כפוסט סטרוקטורליסטית או פוסט מודרנית היא דרך השימוש במתודולוגיה של מישל פוקו.
בורדו משתמשת ברעיונות של פוקו בביקורת, ניתוח והוצאה לאור את ה"פרקטיקות הנשיות הנורמטיביות של התרבות שלנו".
לטענתה, פוקו ראה כוח לא כ"החזקה של יחידים או קבוצות", אלא כ"דינמיקה של רשתות של כוחות לא מרכזיים", ותיאור כזה של יחסי כוח הוא שימושי בביקורת על ויסות או יצירת מגדר.
אם, במובן פוקואיני, הכוח עובד מלמטה, אז "צורות שכיחות של עצמי וסובייקטיביות (ביניהן מגדר) נשמרות, לא בהכרח דרך מגבלות וכפייה פיזית (על אף שקשרים חברתיים עשויים להכיל אלמנטים כאלו), אלא דרך מעקב אישי ותיקון עצמי של נורמות".
התאוריות של פוקו על כוח ומשמעת יחד עם תאוריות על מיניות, מאפשרות לפמיניסטיות עכשוויות לתאר כיצד פרקטיקות נורמטיביות תרבותיות, שמבוטאות דרך המדיה הפופולרית, עובדות כדי להשפיע על נשיות (וגופים ממוגדרים בכלל) לתוך הומוגניות, ובאותו זמן שנראית כנבחרת בחופשיות.
"כמו פוקו, בורדו מתמקדת בשיח שבו החברה יוצרת, מבינה, מגדירה ומפרשת את הגוף הנשי".
הבריחה לאובייקטיביות: מאמרים על קרטזים ותרבות
ספרה "הבריחה לאובייקטיביות מאמרים על קרטזים ותרבות" שיצא ב-1987, מייצג את מה שבורדו מגדירה כ"גישה חדשה" להרהורים של דקרט.
היא מבקרת את הדעה היציבה של אובייקטיביות וידע כטבועים במחשבה הקטרזית, רעיונות שבחברה המודרנית הפכו למרוחקים בצורה ביקורתית עקב ה"מגבלות של מדע והאינטרסים, אפילו הטבע האידאולוגי של הרדיפה האנושית נראית כזיהוי שאינו ניתן למנוע".
לטענת בורדו, במקום לראות את דקרט כהשקפה של "הפשטה קוהרנטית או א-היסטורית", צריך לדון בטיעונים הפילוסופים שלו בתוך "הקשר של לחצים תרבותיים שהועלו".
סוזאן הקמן אמרה שהספר של בורדו, על אף שלא מתעסק ישירות עם תאוריה של גוף, אכן מצביע לעובדה שה"מקורות של הטקסט התרבותי לגוף, ובעיקר הגוף נשי, הם העבודה של דקרט".
החלוקה הקרטזית של גוף ונפש, כשהגוף הוא "אסיר שהנפש צריכה להיחלץ ממנו כדי להשיג ידע", מדריך את הניתוח העתידי של בורדו בקשר לגופים שמושפעים תרבותית והעיצוב של גוף נשי בעיקר.
משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית וגוף
הספר "משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית וגוף" שיצא בשנת 1993, מציג אסופה של מאמרים שמתמקדים במיקום של הגוף וההבנייה שלו בחברה המערבית, ומציעים "גישה תרבותית לגוף".
בורדו מסתכלת "בפרקטיקות גוף אובססיביות של התרבות העכשווית" וטוענת שהמטרה היא "לא להציג את האובססיות כביזאריות, או חריגות, אלא כהתגשמות הגיונית (וקיצונית) של חרדות ופנטזיות שפותחו על ידי תרבותנו".
פרקטיקות כמו ניתוח קוסמטי, דיאטה אובססיבית ואימון פיזי מייצגות לטענתה, כיצד ייצוגים תרבותיים מאחידים וכיצד הדימויים האחידים מנרמלים.
הספר גם עוקב אחר הקשר שבין הפרעות נשיות ותרבות; בורדו מדגישה שהפרעות כמו אנורקסיה ובולמיה לא יכולות להיות מוגדרות רק מנקודת מבט פסיכולוגית ורפואית, אלא גם מהקשר תרבותי, כ"התהוות מסובכת של התרבות".
דרך הפרעות נשיות כאלו, נראה שהתנגדות למבנים אידאולוגיים דומיננטיים שחוקים, אבל התנגדות כזו חושפת את הכוח ההרסני של תרבות על הגוף הנשי העכשווי.
אזור הדמדומים: החיים הנסתרים של דימויים תרבותיים, מאפלטון לאו ג'יי
הספר "אזור הדמדומים: החיים הנסתרים של דימויים תרבותיים, מאפלטון לאו ג'יי" שיצא בשנת 1997, מציג את העיסוק והמחקר המתמשכים של דימויים תרבותיים והרוויה שלהם בתרבות עכשווית.
בורדו משתמשת במשל המערה של אפלטון, שבו הדימויים מוקרנים על אחורי המערה ומציגים את האשליה של מציאות לתושביה, שמזהים ומקבלים אותם כמציאות, והיא טוענת שמטפורה כזו מייצגת דאגה עכשווית ייחודית.
היא טוענת ש"בשבילנו, הסינוור על ידי הדימויים שנוצרים היא אינו מטפורה, זהו המצב האמיתי של חיינו".
בורדו מרמזת לדימויים המובנים של שלמות גופנית בתרבות הצרכנות הנוכחית, כמו הצגה של גופות פיזיים שנבנים מחדש במגזינים ובפרסומות, כמציגים אידיאלים שקריים לצופה שרוצה להזדהות עם דימויים כאלו ולהשתמש בהם כסטנדרטים לגופו ולחייו.
היא כותבת ש"אנו צריכים להיגמל מהמושג של אמת בזמננו...
להתמקד בסיוע לדור הבא ללמוד לראות בצורה ביקורתית על האשליות והמסתורין של הדימוי ששולט בתרבות שבו גדלנו".
הספר גם עוסק בדרכים שונות, בקשר ובשיח שבין מוסדות אקדמאים ושאינם אקדמאים.
על אף שאינה אנטי-אקדמאית בעצמה, בורדו רואה מחשבה אקדמית ואינטלקטואלית כטוענת ש"מחוץ למערה של המסתורין התרבותי" ועולה ל"מקום נשגב, מנתחת את מה שקיים מתחתיה".
בורדו רוצה "להביא את התאוריה חזרה לקרקע".
הגוף הגברי: מבט מחודש על גברים בציבור ובפרטי
בספר "הגוף הגברי: מבט מחודש על גברים בציבור ובפרטי" שיצא בשנת 1999, בורדו שינתה את המוקד שלה מהתבוננות בגוף הנשי אל הגוף הגברי מנקודת מבט נשית.
הספר כולל ניתוחים של הגוף הגברי שלוקחים בחשבון את הייצוג שלו בצורות תרבות פופולרית של תקשורת כמו סרטים, מודעות וספרות.
בורדו טוענת כי חרדות על יופי גופני לא מוגבלות לנשים, אלא גם לגברים.
היא מנתחת גישות סביב הפין ותרבות הומוסקסואלית במאה ה-20.
סוזן בלייקלי היא שחקנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה בסדרת דרמה לשנת 1976 על משחקה במיני סדרה "איש עשיר, איש עני" בסרט "סיפורה של אן ג'יליאן".
בלייקלי נולדה בעיר פרנקפורט שבגרמניה למרי לואיז, מורה לאומנות ולקולונל לארי בלייקלי ששירת כקצין מבצעי אמריקאי בגרמניה.
היא גדלה באל פאסו והחלה את דרכה כדוגמנית ב"סוכנות הדוגמנות פורד".
בלייקלי למדה במשך שנה אחת "באוניברסיטת טקסס", היא למדה משחק בבית הספר אולפן השחקנים.
בלייקלי הגיעה להוליווד בתחילת שנות ה-70 כאחת הדוגמניות הבולטות והמצליחות ביותר בארצות הברית.
החלה את דרכה כשחקנית בסרט האסונות המצליח "המגדל הלוהט" בתפקיד פאטי דאנקן ג'ונס ולצידו של סילבסטר סטאלון בתחילת דרכו בדרמות "שליטי הרחוב" ו"קאפון".
בלייקלי זכתה לביקורות מהללות ולפרסום בשנת 1976 בזכות משחקה במיני סדרת הדרמה "איש עשיר, איש עני" בתור ג'ולי פרסקוט, אשתו של היזם העסקי העשיר רודי ג'ורדס (פיטר שטראוס).
בלייקלי זכתה על הופעתה בתפקיד ג'ולי פרסקוט בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה והועמדה פעמיים לפרס אמי.
ב-1979 שיחקה בלייקלי בסרט האסונות "שדה תעופה 79" בתפקיד הכתבת מגי וולאן.
בשנת 1981 גילמה בלייקלי את אווה בראון זוגתו של אדולף היטלר (אנתוני הופקינס) בדרמה הביוגרפית של רשת CBS "הבונקר".
בלייקלי הועמדה בשנית לפרס גלובוס הזהב בשנת 1984 על תפקידה הביוגרפי בתור השחקנית והמגישה פרנסס פרמר בדרמה " Will There Really Be a Morning?".
ב-1987 הופיעה בלייקלי בסרטו של מנחם גולן "מעבר לשיא" בתפקיד כריסטינה אשתו של נהג המשאית לינקולן הוק (סילבסטר סטאלון).
ב-1990 שיחקה בהפקת טלוויזיה מצליחה נוספת, "התקרית" לצידו של וולטר מתאו.
בלייקלי נשואה למפיק הקולנוע סטיב ג'פה.
כנגד רצונה: תאונה בבולטימור (1992)
הצ'יוואווה מבוורלי הילס 2 (2011)
סוזן המפשייר, ליידי קולוקונדיס (OBE) היא שחקנית אנגלייה ידועה ממגוון תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה, זוכת שלושה פרסי אמי.
סוזן המפשייר נולדה בקנזינגטון שבלונדון.
היא הצעירה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח.
אמה הייתה מורה ואביה היה מנהל בחברת "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" ושהה מעט בבית.
כילדה, היו לה קשיים בהתפתחות, עד גיל 9 לא ידעה לאיית את שמה ועד גיל 12 לא ידעה לקרוא.
אמה הייתה נחושה לאפשר לה ללמוד וייסדה עבורה בית ספר בלונדון The Hampshire בו למדה.
בילדותה שאפה להיות אחות אך לא היו לה רמת הציונים הנדרשת, והיא החליטה להיות שחקנית.
רק בגיל שלושים אובחנה כדיסלקטית.
הופעת הבכורה של המפשייר בקולנוע הייתה בסרט "The Woman in the Hall".
כבר כילדה החליטה להיות שחקנית והופיעה תחילה בתיאטרון.
בתקופה זו הקליטה ב-HMV תקליט דרמה של "Little Black Sambo".
ב-1962 שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של ה-BBC לספר "מה עשתה קייטי" מאת סוזן קולידג'.
לאחר מכן כיכבה ב-"The Three Lives of Thomasina" בהפקת חברת וולט דיסני לצידו של פטריק מקגוהן ובסרט "הנסיך הלוחם מדונגל".
עוד הופיעה לצידו של מקגוהן בסדרה "Danger Man".
ב-1964 השתתפה בסרט המוזיקלי "חיים נפלאים" בכיכובו של קליף ריצ'רד ובבימויו של סידני ג'יי פורי.
בשנת 1966 הופיעה לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בפרק הפיילוט של הסדרה "מנהרת הזמן" בתפקיד נוסעת צעירה על הטיטאניק המתיידדת עם ד"ר טוני ניומן.
אחר כך גילמה את ג'וי אדמסון ב-"Living Free" סרט ההמשך של "לחופש נולדה".
ב-1972 גילמה שלוש דמויות שונות בסרט האימה "Malpertuis" בבימויו של הארי קימל.
היא מוכרת בזכות הופעותיה בטלוויזיה.
הופיעה במספר סדרות טלוויזיה פופולריות בהן "The Andromeda Breakthrough" משנת 1962, סדרת המשך ל-"A for Andromeda" מ-1961. המפשייר החליפה את ג'ולי כריסטי בתפקיד אנדרומדה, ששיחקה בעונה הראשונה.
תפקיד הטלוויזיה הבולט ביותר שלה היה פלר פורסייט בסדרה "ההגדה לבית פורסייט" בעיבוד משנת 1967 של ה-BBC לספריו של ג'ון גולסוורתי.
בשנת 2025 הופיעה בעיבוד טלוויזיוני נוסף להגדה לבית פורסייט בתפקיד ליידי קארטרט.
ב-1973 הופיעה המפשייר שוב על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית לצדו של קירק דאגלס בעיבוד מוזיקלי ל"ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד".
מ-2000 עד 2005 השתתפה בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק" בתפקיד מולי מקדונלד.
ב-19 בנובמבר 2011 שיחקה כקייטלי נורת'וויק בסדרה הרפואית "Casualty" לצידו של מייקל ג'ייסטון.
ב-1992 הופתעה על ידי מייקל אספל במלון ריץ והוקדשה לה תוכנית "חיים שכאלה".
היא זכתה בפרס אמי על תפקידיה ב"ההגדה לבית פורסייט" (1970), "הצ'רצ'ילים הראשונים" (1971), ו"יריד ההבלים" (1973).
עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות "משפחת פאליסר" (על פי ספריו הפוליטיים של אנתוני טרולופ), "דברי ימי בארצ'סטר" (שוב על פי רומנים מאת טרולופ) וב-"Coming Home" בכיכובם של ג'ואנה לאמלי ופיטר או'טול.
ב-1997 שיחקה בתפקיד "מאדאם" המתגוררת בבית מלון בסדרת הדרמה "The Grand".
המפשייר הופיעה על במות התיאטרון ושיחקה בתפקידים ראשיים במספר רב של מחזות.
ב-2007 שיחקה במחזה פורץ הדרך "The Bargain" על מפגש בין רוברט מקסוול לאמא תרזה.
ב-2006 ו-2007 שיחקה את הפיה הטובה במחזה קומי מוזיקלי , בתיאטרון ניו וימבלדון ובתיאטרון ניו ויקטוריה בווקינג.
ב-2008 הצטרפה ללהקה קטנה של שחקנים שגילמו באותו מחזה דמויות משני דורות שונים.
בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר גילמה את ליידי קתרין צ'מפיון-צ'יני במחזה "המעגל" מאת סומרסט מוהם בקיץ 2008, אחרי שהופיעה ב-1976 באותו מחזה כאליזבת צ'מפיון-צ'יני (כלתה של ליידי קתרין).
עד פרסום האוטוביוגרפיה שלה "Susan's Story" בשנת 1981, מעטים ידעו על מאבקה בדיסלקסיה.
מאז הפכה פעילה מאוד בבריטניה בנושאים הקשורים לדיסלקסיה, ובשנים 1995–1998 הייתה נשיאת "מכון דיסלקסיה".
ספרה השני "The Maternal Instinct" דן בנושאים של נשים ופריון.
היא כתבה מספר ספרי ילדים:
היא פטרונית של ארגונים אחדים בהם ארגון הצדקה "Population Matters".
בין השנים 1967 ל-1974 הייתה המפשייר נשואה למפיק הקולנוע הצרפתי פייר גראנייה-דפאר.
לאחר הולדתו סבלה ממספר הפלות ובת נוספת שנולדה, ויקטוריה, נפטרה 26 שעות לאחר הלידה שאף סיכנה את חייה של המפשייר.
משנת 1981 היא נשואה לאמרגן סר אדי קולוקונדיס.
צמצמה משמעותית את קריירת המשחק שלה החל משנת 2009 כדי לטפל בבעלה החולה בדמנציה וחזרה להופיע לאחר פטירתו בשנת 2021.
מלון גרנד (1997) The Grand
יריד ההבלים (1967) Vanity Fair
ההגדה לבית פורסייט (1967) The Forsyte Saga
השיבה הביתה (1998) Coming Home
שושלת פורסייט (2025) The Forsytes
סוזן ברדן היא שחקנית בריטית.
ברדן היא בוגרת האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
מתחילת שנות השמונית של המאה העשרים היא מופיעה בסדרות טלוויזיה ובסרטי קולנוע.
תפקידה הידוע ביותר הוא בדמות אסתר סאמרסון במיני-סדרה "בית קדרות" משנת 1985, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
ב-1989 גילמה את גברת מתיוס בפרק "The Third Floor Flat" בסדרה "פוארו".
היא שיחקה בתפקידים ראשי בסדרה "You, Me and It" מ-1993, בסדרה "The Vet" ב-1995 ו-1996, ובסדרה הקומית לילדים "Microsoap" בשנים 1998 עד 2000. ב-2007 הופיעה בדמות שרה בסדרה "Fear, Stress and Anger".
על במת התיאטרון הופיעה ברדן בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר.
ב-2006 שיחקה בתפקיד לידיה קרוטוול במחזה "In Praise of Love" מאת טרנס רטיגן .
בשנה שאחר כך גילמה את מריה במחזה "הלילה השנים עשר" ואת ליידי מקדאף ב"מקבת'".
ב-2009 הופיעה בתפקיד גברת אלוינג במחזה רוחות מאת הנריק איבסן בתיאטרון ארקולה בלונדון.
ברדן כיכבה במספר תסכיתי דרמה עבור ה-BBC, ולצדו של ביל ניי הופיעה בקומדיות "Charles Paris" מאת סיימון ברט .
סוזן ברוקס היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית שכיהנה כנציגת המחוז החמישי של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ברוקס נולדה בפורט ויין שבאינדיאנה, בתם של מרילין ורוברט ויאנט.
ב-1982 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מיאמי שבאוהיו וב-1985 סיימה תואר JD במשפטים באוניברסיטת אינדיאנה.
לאחר לימודיה עבדה כעורכת דין פרטית.
ב-1998 מונתה לסגנית ראש עיריית אינדיאנפוליס ובשנים 1999–2001 עבדה במשרד עורכי דין Ice Miller שבאינדיאנפוליס.
ב-2001 מונתה לתובעת הפדרלית של מחוז דרום אינדיאנה.
ב-2007 מונתה ליועצת משפטית וסגנית נשיא רשת המכללות הקהילתיות של מדינת אינדיאנה, תפקיד בו כיהנה עד 2011.
ב-2012 התמודדה בבחירות לנציגות המחוז החמישי של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, היא גברה בבחירות על חבר הקונגרס המכהן דן ברטון מהמפלגה הדמוקרטית ברוב של 58%.
מאז נבחרה לשלוש תקופות כהונה נוספות.
כיהנה כחברה בוועדת האנרגיה והמסחר ובוועדת האתיקה.
כמו כן כיהנה בוועדה המיוחדת לחקירת מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי.
בקונגרס ה-115 כינה כיושבת ראש ועדת האתיקה.
ביוני 2019 הודיעה ברוקס כי אין בכוונתה להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2020.
ברוקס נשואה לדייוויד ואם לשניים.
ג'יימסון היא שחקנית אנגלייה ששיחקה במגוון גדול של תפקידים בעיקר בטלוויזיה.
תפקידה המוכר ביותר הוא בדמות אסתר ליין בסדרת הפשע "תחבולות חדשות" של ה-BBC בה הופיעה בשנים 2003 עד 2013.
ג'יימסון נולדה בברנט גרין שבווסטרשייר.
בטלוויזיה הופיעה ג'יימסון בתפקיד מירה בית' באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", בדמות קייט בסדרה "Take Three Girls" ובתפקיד ג'סי סיטון בדרמה התקופתית "When the Boat Comes In".
היא גילמה את אמה לאמב בעונה השלישית של הסדרה "All in Good Faith", ושיחקה בתפקיד אשתו השנייה של ג'ון דאטין בדרמה של ה-BBC "לשרתם כל ימי".
עוד כיכבה בסדרה הקומית לילדים: "Bad Boyes" בה שיחקה בתפקיד האמא של הדמות הראשית.
ב-1985 שיחקה בסדרה בתפקיד בידי בדולטי.
ג'יימסון שיחקה עם בעלה בסדרות אחדות בהן בפרק בסיטקום "The Likely Lads", בסדרה "When The Boat Comes In", בסדרה "תחבולות חדשות", בסדרת הדרמה-קומית "Grandpa in My Pocket" ובסדרת הדרמה "Close and True" של ITV (שודרה בשנת 2000) בכיכובו של רובסון גרין.
היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרות כגון "UFO", "Space: 1999", "Z-Cars", "Special Branch", "דיאל ופסקו", "היי-די-היי" והולבי סיטי.
ב-2009 הייתה ג'יימסון אחת מחמש שחקניות שגילמו את דמותה של המלכה אליזבת השנייה בדרמה התיעודית "המלכה" של ערוץ 4. האחרות היו אמיליה פוקס, ברברה פלין, סמנתה בונד ודיאנה קוויק.
ג'יימסון השתתפה בקביעות בסדרות האודיו של "דוקטור הו" בהפקת ה-BBC.
היא גילמה את גברת ויבסי, סוכנת הבית של הדוקטור, בשלוש סדרות עם טום בייקר "Hornets' Nest" (מ-2009), "Demon Quest" (מ-2010) ו-"Serpent Crest" (מ-2011).
עוד קודם לכן שיחקה בהקלטות של "דוקטור הו" בהפקת Big Finish Productions בתפקיד גברת מוינהן בתסכית "The Spectre of Lanyon Moor" לצדם של קולין בייקר, ניקולס קורטני ובעלה ג'יימס בולאם.
ב-1971 לוהקה ג'יימסון לתת-הסדרה "Colony in Space" אבל הוחלפה על ידי טוני קאונטר מכיוון שמנהל מחלקת הדרמה של ה-BBC החליט שהתפקיד אינו מתאים לאישה.
היא מוכרת גם מהקראת ספרי שמע ובמיוחד הרומנים של קתרין קוקסון.
ב-2014 יצא לאור ספרה הראשון של ג'יימסון "Pony Tails" המכיל אוסף של סיפורים קצרים על ארבעה גזעים של סוסי פוני - קונמרה, ולש קוב, פוני שטלנד, ואקסמור.
הספר יצא לאור בהוצאת פורלוק בוקס.
ג'יימסון התחתנה עם השחקן ג'יימס בולאם ונולדה להם בת, לוסי.
לג'יימסון נולד בן מיחסים קודמים שנמסר לאימוץ ושמו שונה ממארק לנייג'ל.
סוזן גריפין הייתה פילוסופית פמיניסטית, מסאית ומחזאית הידועה במיוחד בעבודתה בנושא אקופמיניזם.
גריפין נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא גדלה כבת מאומצת במשפחה יהודית.
מוצא משפחתה הביולוגית מאירלנד, סקוטלנד, וויילס וגרמניה.
מאחר שגריפין גדלה בבית יהודי לאחר מלחמת העולם השנייה, לא דובר על מוצאה הגרמני והיא אף נהגה לעשות דמוניזציה לגרמנים.
בסופו של דבר ביקרה גריפין מספר פעמים בגרמניה, ואף ביקרה במחנה הריכוז דורה־מיטלבאו, על מנת ליישב את הפער בין מורשתה וזהותה היהודית לזו הגרמנית.
גריפין למדה שנתיים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ועברה לאוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו (SFSU – San Francisco State University) שם סיימה תואר ראשון בכתיבה יצירתית בשנת 1965, ותואר שני בשנת 1973. המנחה שלה בשני התארים הייתה קיי בויל.
גריפין לימדה כמרצה בסגל הזוטר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
גריפין גם הייתה מרצה במכון פסיפיקה ללימודים גבוהים, במכון רייט, ובאוניברסיטת קליפורניה.
גריפין כתבה 21 ספרים ובכללם ספרי עיון, ספרי שירה, אנתולוגיות, מחזות ו-תסריט לסרט הדוקומנטרי "ברקלי בשנות השישים".
גריפין תיארה את כתיבתה כ"משרטטת קשרים בין הרס הטבע, צמצומן של נשים, וגזענות."
הספר עוסק בקשר בין הרס אקולוגי, סקסיזם וגזענות.
יצירה זו נחשבת לסוג של פרוזה–שירה, ונחשבת ליצירה שהשיקה את תנועת האקופמיניזם בארצות הברית.
גריפין מייחסת את הקשר שלה לאקופמיניזם לעובדה שגדלה לחופי האוקיינוס השקט, בהרי סיירה נבדה שבקליפורניה, מה שלדבריה טיפח בה מודעות לאקולוגיה.
גריפין ידועה בביקורתה על הפורנוגרפיה אותה ניסחה בספרה "פורנוגרפיה ושתיקה: נקמת התרבות נגד הטבע" משנת 1981. בספר היא טוענת שאף על פי שעקרון חופש הביטוי עלול להוביל להתנגדות לצנזורה על פורנוגרפיה, במקרה זה החופש ליצור פורנוגרפיה פוגע ב"שחרור המין האנושי" הכולל גם את שחרור האישה.
גריפין יצאה נגד ההקבלה בין הפורנוגרפיה לבין מושג הארוס בטענה שאלה מושגים נפרדים המנוגדים זה לזה.
היא טענה שמקור הפורנוגרפיה נטוע בפחד מהטבע וכי התרבות הפורנוגרפית מחנכת את הגבר לאמץ את תפקיד "הרוצח", בעוד האישה הופכת ל"קורבן" שלו.
עובדה זו, לדבריה, מלמדת נשים לבזות את עצמן ומזינה תרבות מעוותת.
לעומת זאת, טענה גריפין, "שחרור מיני אמיתי מצריך פיוס עם הטבע וריפוי בין גוף לרוח".
סוזן באקנר הייתה שחקנית אמריקאית.
באקנר נולדה בסיאטל, ב-1971 נבחרה ל"מיס וושינגטון" ועלתה לשלב העשר בתחרות מיס אמריקה 1972, היא גם הייתה מבין המתמודדות המובילות בקטגוריה של כושר וסגנון חיים.
ב-1976 הופיעה כרקדנית בסרט המוזיקלי "The First Nudie Musical" וגם הייתה בתפקיד אורח בסדרה "אשת משטרה".
ב-1977 הופיעה בסרט הביוגרפי על הווארד יוז הנקרא "הווארד יוז הנפלא".
שיחקה את תפקיד פטסי בסרט גריז.
ב-1981 שיחקה בסרט האימה "ברכה קטלנית" לצד שרון סטון וארנסט בורגניין.
הופיעה בפרקים של מספר סדרות וביניהן סטארסקי והאץ' וספינת האהבה.
ב-1980 הייתה באחד התפקידים הראשיים בקומדיה "When the Whistle Blows" של ABC.
סוזן אריקסן הייתה דוגמנית גרמנייה.
הוכתרה כמיס גרמניה לשנת 1950.
אריקסן נולדה בשטגליץ-צלנדורף בשנת 1925.
ב-1945 בהיותה בת תשע עשרה נישאה למהנדס הנורווגי סוון אריקסן, לאחר מכן הם נשלחו למחנה עבודה סובייטי.
לאחר חמישה חודשים בעלה חזר לנורווגיה והיא לא ראתה אותו לאחר מכן.
היא גויסה לבנייתה מחדש של העיר נובומוסקובסק ואף הוחזקה בעבדות במכרה בסיביר.
ב-1947 הוחזרה הביתה לברלין וזאת לאחר שסבלה מרעב וכבר לא הייתה כשירה לעבודה.
כשחזרה לגרמניה מולדתה היא התגלתה על ידי עיתונאי אופנה והחלה לעבוד כדוגמנית.
ב-1950 בעת שנפשה באי זילט התמודדה בתחרות "מיס שלזוויג-הולשטיין" וזכתה בה.
בספטמבר אותה שנה הוכתרה למיס גרמניה בטקס שנערך בבאדן-באדן.
התחרות לוותה בשערורייה, כשחמישה מתוך שבעת שופטי התחרות מחו על כך שהייתה נשואה, שכן על פי כללי התחרות המתמודדות צריכות להיות רווקות.
מאחר שהנישואים בוטלו באופן רשמי לאחר מספר חודשים היא הורשתה להשתתף בתחרות.
היא הייתה נציגת גרמניה במיס אירופה 1950.
ב-1952 נסעה לארצות הברית בתפקיד "שגרירת האופנה הגרמנית", מגזין לייף פרסם מאמר בן שלושה עמודים אודותיה, היא גם הוחתמה בסוכנות דוגמנות בניו יורק.
היא נשארה בארצות הברית תקופה מסוימת שם גם החלה לעסוק בעיצוב אופנה.
ב-1967 ייסדה בית ספר לדוגמנות בברלין שהיא עמדה בראשו במשך שנים.
שנה לאחר מותה, פורסמה האוטוביוגרפיה שלה "Ein Nerz und eine Krone".
סוזן היל CBE (Susan Hill, נולדה ב-5 בפברואר 1942) היא סופרת בריטית.
בין הרומנים החשובים שלה נמנים האישה בשחור , הערפל במראה , אני מלך הטירה עבורו קיבלה את פרס סומרסט מוהם בשנת 1971.
היל פרסמה עשרות נובלות, סיפורים קצרים, מחזות, ספרי עיון ומסות וספרי ילדים.
היל נולדה בבריטניה, בעיר סקרבורו, צפון יורקשייר.
עיר הולדתה מוזכרת בספרה A Change for the Better ובמספר סיפורים קצרים.
כבר בזמן לימודיה בבית הספר בסקארבורו (Scarborough Convent School) החלה להתעניין בתיאטרון ובספרות.
בשנת 1958, עברה היל עם משפחתה לקובנטרי שם עבד אביה במפעלי מכוניות ומטוסים.
היל מציינת כי היא למדה בבית הספר לדקדוק לבנות, Bar's Hill, שם סיימה בחינות A Level באנגלית, צרפתית, היסטוריה ולטינית, והמשיכה את לימודיה לתואר באנגלית בקינגס קולג' בלונדון.
באותה עת, בשנתה הראשונה באוניברסיטה, היא כבר כתבה את הרומן הראשון שלה The Enclosure, שראה אור בהוצאת האצ'ינסון.
הרומן ספג ביקורת מעיתון דיילי אקספרס על תוכנו המיני, עם מסר שכתיבה בסגנון זה אינה מתאימה ל"נערת בית ספר ".
בשנת 2013 דווח כי היל עזבה את בעלה, ועברה להתגורר עם המפיקה ברברה משין, יוצרת סדרת הטלוויזיה להעיר את המתים אשר גם עיבדה והפיקה את סדרת הפשע Serrailler של היל עבור ITV, ועוד קודם לכן עיבדה עבודה אחרת של היל The Small Hand.
ב-2015, היל הצהירה כי היא עדיין נשואה לוויילס.