tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך 1963 נערכה תחרות אדריכלים בינלאומית לתכנון האזור, עם צוות שופטים בינלאומי בראשות האדריכל הבריטי סר ויליאם הולפורד, שלצדו האדריכל הצרפתי פייר ואגו והאדריכל האמריקאי לואי קאהן.
בתחרות זכה צוות תכנון גרמני שהציע להקים שמספר רב של גורדי שחקים שחלקם יוקמו על אי בשטח שיובש בים מול מנשייה.
מימוש התוכנית החל עם פינוי התושבים מבתי מנשייה במהלך שנות ה-60, אך תוכנית הפיתוח הגדולה שכללה גם את פינוי נווה צדק נזנחה לטובת שיקום השכונה.
ועל אף המאמצים הראשונים לפיתוח המע"ר במקום רק קומץ בניינים קמו באזור, מתחם בית הטקסטיל ושני מלונות שהוקמו מצפון, דן פנורמה ומלון דייוויד אינטרקונטיננטל שנחנך ב-1999. מע"ר תל אביב נשאר בפועל סביב חלקו הצפוני של רחוב הרצל, ובשנות ה-70 אף התרחב בכיוון ההפוך (מזרחה).
כל ששת המגדלים חולקים בסיס משותף בעל עיצוב אחיד בתכנון האדריכלים אמנון ניב ואמנון שוורץ, באורך של 140 מטר מצפון לדרום וברוחב של 120 מטר ממזרח למערב.
במרכז הפלטפורמה המשותפת משתרעת חצר מרכזית גדולה, אשר כיום כמעט ואינה נמצאת בשימוש והיא ברובה עזובה ומוזנחת.
בחלקה הצפוני של הפלטפורמה, בין בית התעשייה ובית גיבור, לבין מלון דן פנורמה, משתרעת כיכר מוגבהת בשם "כיכר השעות היפות", אשר הייתה אמורה להיות הקצה המערבי של שדרות רוטשילד שתוכננו בשנות ה-60 לחצות דרך שכונת נווה צדק ולהסתיים בחוף הים בנקודה זו - תכנון אשר לא יצא אל הפועל.
כתוצאה מכך, בדומה לחצר הפנימית במרכז הפלטפורמה, גם כיכר מוגבהת זו נותרות היום ללא שימוש והיא עזובה ומוזנחת, חרף המגדלים והמלונות הסובבים לה.
ששת המגדלים של מרכז הטקסטיל ערוכים בשלושה צמדים, כאשר לכל זוג מראה ומאפיינים משותפים - שניים בצידו הדרומי של המבנה, שניים בצידו הצפוני ושניים נוספים בתווך:
בית גיבור היה הראשון מבין המגדלים והוא הושלם בשנת 1978. מגדל זה, בתכנון אמנון ניב ואמנון שוורץ, ניצב בפינה הצפון-מערבית של המבנן ויש בו 18 קומות.
בשל תכתיבים הקשורים במפלס מי התהום אין לבניין זה, או לכל בניין אחר במתחם, חניון תת-קרקעי, ולפיכך הוקם תחתיו חניון עילי בן שלוש קומות.
הבניין מוארך וצר למדי - רוחבו מגיע ל-15 מטר בלבד ואורכו הוא 54 מטר.
שמו כיום הוא "בית גאון" על שם בני גאון.
הבניין חולק את חתימת העיצוב של המתחם כולו, ומאופיין בסדרה חוזרת של אלמנטים מבטון טרומי צבוע, בעל חלונות משופעים הנטויים כלפי מטה, במטרה להפחית חדירת קרני שמש ישירה אל חלל המשרדים.
בשנת 2015 פורסמה תוכנית שהוכנה על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד לשינוי ייעודו של המגדל לבית דירות ומלון תוך הוספת שמונה קומות למגדל ועיצוב מחודש של חזיתותיו.
בית התעשייה הוא בן זוגו של בית גיבור ונמצא ממזרחה לו.
הוא תוכנן בידי אותם האדריכלים ועיצובו דומה, אך אינו זהה, לאחיו.
גם למבנה זה חזיתות וממדים דומים לבית גיבור, אולם יש בו 19 קומות (הקומה ה-19 נוספה בשלב מאוחר יותר).
המבנה הושלם בשנת 1980 וחולק את אותו החניון העילי ביחד עם אחיו.
בית האחים שרבט, ממערב, ובית היכל הסיטי ממזרח, הם צמד הבנינים התיכון.
הם תוכננו בידי האדריכלים דן איתן וערי גושן.
המגדלים חולקים את אותה הפלטפורמה עם שאר בנייני המתחם, אך עיצובם שונה מהם.
חזיתותיהם מאופיינות בקירות מסך כהים ובעלי פינות מבנה מודגשות בלבן - חתימת עיצוב אופניינית לצמד האדריכלים המתכננים.
ליבת המבנים חשופה ובולטת לכיוון דרום.
בכל אחד מהם 20 קומות והם מתנשאים לגובה של 76.2 מטר.
שני הבניינים משמשים מאז הקמתם כמטה של מכבי שירותי בריאות.
מרכז הטקסטיל והאופנה ע"ש ישראל פולק, נמצא בפינה הדרום-מערבית של הקומפלקס והוא למעשה הבניין הראשי של המתחם ובעל שטח הקומה הגדול בו.
הבניין הושלם בשנת 1985, ותוכנן גם הוא בידי האדריכלים אמנון ניב ואמנון שוורץ.
הוא חולק את אותו עיצוב מעטפת הבניין עם בית גיבור ובית התעשייה, כמו גם עם פלטפורמת המבנן המשותפת.
לבניין 20 קומות וגובהו 78.95 מטר.
תוכנית קומותיו העליונות כשל מתומן בלתי-משוכלל.
במקור תוכנן לבניין זה צמדו, הזהה לו בצורתו ומנוגד לו בכיוונו, במקום בו עומד כיום ה"טרייד טאוור".
מגדל זה מעולם לא נבנה.
טרייד טאוור ניצב במקום בן זוגו של "מגדל מרכז הטקסטיל והאופנה" השוכן ממזרחה לו, ובמקור תוכנן היה, כאמור, להיות זהה ומנוגד לו בכיוונו.
עם זאת, משלא הושלם הבניין בתכנונו המקורי, נבנה לבסוף באתר, בשנת 1998, מגדל בעל צורה ומאפיינים שונים בתכלית, בתכנונו של משרד יסקי-סיוון.
מגדל זה אף אינו חולק את עיצוב קומת הבסיס המשותפת למתחם, אך כן מחובר אליה.
בתור המגדל המאוחר מבין בנייני המבנן, עיצובו הוא גם יוצא הדופן ביותר - תוכניתו כשל חצי עיגול המשולב במנסרה מרובעת שסועה.
חזיתותיו עושות שימוש בקירות מסך מזכוכית רפלקטיבית בעלת גוון כחול וגימור אבן גרניט.
גובהו 76.55 מטרים והוא מכיל 21 קומות.
בבניין שוכנת שגרירות איטליה בישראל.
בשנת 1978 הוקמה רחבה גדולה מעל החניון בשם: "כיכר השעות היפות" (במקור: "כיכר מנשייה") כחלק מפרויקטים להקמת כיכרות מעל חניונים וכבישים שנעשו במהלך שנות ה-70.
בית החלומות של אן הוא רומן של הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי שיצא לאור לראשונה בשנת 1917. הספר הוא החמישי בסדרת ספרים העוקבים אחר קורות חייה של נערה בשם אן שרלי.
עלילת רובם מתרחשת באי הנסיך אדוארד, מקום הולדתה של מונטגומרי וביתה במשך מרבית שנות חייה.
סדרת הספרים נחשבת ספרות קלאסית לילדים וזכתה להדפסות חוזרות ונשנות במשך השנים.
"בית החלומות של אן" הוא הספר החמישי בסדרה והוא מתאר את ראשית חיי הנישואין של אן וחבר ילדותה, גילברט בלייט.
הספר נפתח בחתונתם של אן וגילברט, שנערכת בבוסתן של החווה הירוקה.
לאחר חתונתם, אן וגילברט עוברים לביתם החדש, במפגש ארבע הרוחות, שנמצא ליד כפר נקיק סנט מרי.
אן מכנה את ביתה "בית החלומות".
במפגש ארבע הרוחות, הם מכירים אנשים מעניינים כמו קפטן ג'ים יוצא הדופן, וכן העלמה קורניליה ברייאנט, שסוברים כי הבלייתים, הם חלק מ"הגזע שידע את יוסף".
אן פוגשת גם את לזלי מור, שאיבדה בעברה את אחיה ואביה האהובים, ונאלצה להינשא לאיש שפל וחסר מצפון - דיק מור - כדי להציל את אימה, שנפטרה שנה לאחר מכן, מהתמוטטות כלכלית.
היא נעשתה חופשייה לשנה כאשר הוא יצא למסע בים ונעלם, אך כעבור שנה קפטן ג'ים מחזיר אותו הביתה והוא חסר אונים לחלוטין עם פגיעה מוחית וללא זיכרון.
לזלי נאלצת להפוך למטפלת שלו, ובעצם נראה שחייה מאבדים תקווה - היא קשורה לדיק חסר הדעת לכל חייה ואין לה עתיד או שמץ סיכוי לאהבה אמיתית.
עם בואה של אן לארבע רוחות הופכת לזלי לחברה שלה, אולם מדי פעם אן חשה בקנאתה ומרירותה של לזלי כלפיה כיוון שהיא חופשייה ומאושרת כל כך, מה שמעיב מאוד על חברותן.
באמצע הספר, אן יולדת את התינוקת הראשונה שלה, ג'ויס, שמתה זמן קצר לאחר מכן (כמו שקרה לילדה השני של מונטגומרי).
לאחר מות התינוקת, לזלי מתקרבת יותר אל אן, שעכשיו לאחר הטרגדיה האישית שלה יכולה להבין יותר את חייה הטרגיים של לזלי ואת חוסר השמחה שלה.
לטענתה של לזלי, השמחה שלה, אף על פי שהיא עדיין קיימת, כבר לא כל כך מושלמת, ולכן כעת קטן הפער בין השתיים.
בהמשך הספר, לזלי משכירה חדר בביתה, לסופר ששמו אוון פורד, שהוא נכדו של האיש שבנה את בית החלומות.
אן מפגישה את אוון עם קפטן ג'ים, מתוך כוונה שאוון יכתוב את סיפור חייו של קפטן ג'ים ובכך יגשים את חלומו של הקפטן.
אוון אכן כותב את הספר, ועל כולם עובר קיץ נפלא ומלא באושר.
אך עם סופו ולקראת עזיבתו של אוון, מתברר לאוון שהוא אוהב את לזלי וללזלי שהיא אוהבת את אוון.
הם לא מעזים לספר זאת אחד לשנייה כיוון שלזלי נשואה ואינה יכולה להשיב אהבה לאוון, מה שהופך את לסלי לאומללה עוד יותר.
אוון עוזב בלית ברירה ובכוונה מוחלטת שלא לחזור לראות את לזלי לעולם, ולזלי נותרת מאחור בודדה ואומללה משהייתה קודם לכן.
זמן קצר לאחר מכן מודיע ד"ר בליית ללזלי שישנו ניתוח חדש שיכול לעזור לדיק ולהחזיר אותו לעשתונותיו.
אן והעלמה קורניליה מתנגדות לביצוע הניתוח נחרצות, כיוון שהן יודעות שיחד עם הבראתו של דיק יבואו על לזלי ימים קשים מנשוא.
למרות זאת לזלי מחליטה לקחת את דיק לעבוד את הניתוח, שכתוצאה ממנו דיק נרפא וזכרונו חוזר אליו.
אן כותבת על התפנית המפתיעה והמשמחת לאוון פורד, שמחליט לחזור למפגש ארבע רוחות לפגוש את לסלי.
בסופו השמח של הסיפור, לזלי הופכת לחופשייה ונישאת לאוון.
אוון מסיים את הספר על חייו של קפטן ג'ים, ושולח אותו למו"ל לקראת פרסום.
אן בהריון שוב והפעם יולדת ילד בריא.
הילד נקרא ג'יימס מתיו, על שמם של מתיו קטברט, אביה המאמץ של אן, וקפטן ג'ים.
נוסף על כך, העלמה קורניליה נישאת.
בסופו של הספר, קפטן ג'ים מקבל את "ספר חייו" שכתב אוון פורד, קורא בו לילה שלם רצוף ועם בוקר אן וגילברט מגלים אותו מת, כשספרו, חלום חייו, פתוח על חזהו בעמוד האחרון - הוא הספיק לקרוא את כל הספר לפני שמת.
אן, גילברט, ג'ים ועוזרת הבית שלהם, סוזן בייקר, עוברים לגור בבית מורגן הישן שנמצא בנקיק סנט מרי, מה שגורם לאן עצב גדול מאוד.
עם זאת, בית החלומות נקנה על ידי אוון ולזלי והופך להיות בית הקיץ שלהם, מה שמביא לאן נחמה מעטה.
בית החסד הוא מוסד שיקומי לאסירים משוחררים השוכן בשדרות פלי"ם 10 בעיר התחתית בחיפה ממזרח לכיכר פריז.
המוסד שוכן בתוך מתחם סגור המוקף בקיר אבן, ונכללים בו מבנה הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית "א-סיידה" (שמשמעותו בערבית: "גברתנו") ומבנים נוספים.
מבנה הכנסייה הוקם בשנת 1862 על יסודות כנסייה קטנה ששכנה במקום באותו שם.
ההחלטה לבנות כנסייה חדשה נעשתה בעקבות גידול באוכלוסייה אשר השתמשו בשירותיה.
הכנסייה החדשה נבנתה בלילות משום שלא היה ברשות הבונים פירמן.
בניית הכנסייה בלילה נעשתה כדי למנוע את הריסתה על פי החוק העות'מאני שקבע כי מבנה שגגו הושלם לא ייהרס (עיקרון שמאוחר יותר השתמשו בו לבניית יישובי חומה ומגדל).
ואולם גרסה אחרת אומרת שהמבנה הוקם ברישיון (פירמן).
אחת ההשערות היא שבוני הכנסייה השתמשו באבני מצודת העיר בורג' א-סלאם שנבנתה על ידי דאהר אל-עומר.
המצודה ניצבה באזור "גן הזיכרון" של היום בשכונת הדר, ולאחר שנהרסה שימשו אבניה לבניית מבנים בעיר התחתית.
הכנסייה המקורית הייתה הכנסייה הראשונה של העדה היוונית-קתולית בעיר שנבנתה על ידי דאהר אל-עומר.
מתחם הכנסייה כלל מבנה בעל שלוש קומות בו ששימשו בית ספר יווני-קתולי, מרכז קהילתי קטן לאוכלוסייה, מנזר ומקום מגורים לנזירים ששימשו במקום והגיעו מלבנון.
בשנת 1920 עבר הבישוף מהמרכז בעכו לחיפה, והתגורר במתחם הכנסייה בין השנים 1920–1926. בעקבות כך, שימשה הכנסייה גם כמרכז הקהילה היוונית-קתולית של חיפה והגליל.
בשנת 1926 עבר הבישוף להתגורר במבנה מגורים נפרד.
האזור בו נבנתה הכנסייה היה חלק מרובע המגורים של ערביי חיפה הנוצרים.
יחד עם נטישת האזור ננטשה גם הכנסייה.
בסוף שנות השישים ניסה הבישוף ראיא לשקם את מבנה הכנסייה.
ניסיון זה נקטע בעקבות עזיבת הבישוף את תפקידו.
בשנת 1981 החל שיפוץ המבנה ההרוס על ידי כמיל שחאדה, שמוצאו ממשפחה חיפאית, ואשתו אגנס.
השיפוץ מומן מתרומות וחלק מעבודת השיפוץ נעשה על ידי מתנדבים.
שחאדה, שהחל בפעילות של שיקום אסירים בבית ברחוב שיבת ציון, פנה לבישוף מקסימוס סאלים וקיבל את אישורו לשיפוץ והסבת המתחם לפעילות של שיקום אסירים.
במסגרת השיפוץ שוקם אולם הכנסייה, והקומה השנייה בצידה המערבי של הכנסייה הוסבה למגורי המטופלים.
במקום נבנה מטבח, חדר אוכל, ואגף למגורי המשפחה.
בחצר המתחם מבנה נוסף, שבקומתו הראשונה נמצאים משרדי העמותה ובקומתו השנייה נמצא אולם המשמש לפעילות העמותה.
בחצר חדר בנוי עץ המשמש כמשרד נוסף.
בשנת 1982 נפתח במקום "בית החסד" - מוסד שיקומי לאסירים משוחררים ובית מחסה לנשים נזקקות מכל הדתות.
המוסד הוא עמותה רשומה מאז שנת 2001. בשנת 2006 נפתחה במקום חנות יד שנייה.
בית החסד משמש גם כמחלקת הרווחה של הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית בחיפה ובגליל.
פעילות העמותה ממומנת בעיקרה מתרומות המגיעות בעיקר מחו"ל מארגונים נוצריים וגם יהודים.
כמיל שחאדה נפטר בשנת 2000 והעמותה נקראה על שמו.
המקום מנוהל היום על ידי ג'מאל שחאדה בנו של כמיל.
אולם הכנסייה משמש את העמותה בפעילותה, במקום מאורגנים קונצרטים ופעילויות שונות, כגון ארגון אירוע חג המולד לילדי הקהילה.
הכנסייה ממשיכה לשמש את הקהילה בעיר באירועים מיוחדים, כגון חתונות, לוויות וטבילות.
פעם בחודש מתקיימת במקום תפילה על ידי כהני דת המשרתים באופן קבוע בקתדרלת אליהו הנביא היוונית-קתולית הנמצא ברחוב עין-דור בעיר התחתית.
ב-1995 הופק סרט דוקומנטרי על בית החסד, הנקרא "בחסדי הבתולה", והוקדש לעבודתם של מייסדי הבית המנוח כמיל שחאדה ואשתו אגנס.
הסרט הופק בבימויו של וליד יאסין.
לחצר המתחם שלוש כניסות, השער העיקרי הוא שער מתכת מצידו המזרחי מעליו שלט "בית החסד".
הכניסה היא לחצר קטנה שקירותיה מעוטרים בעבודות קרמיקה.
שער המוביל לחצר מצד צפון מצויה דלת עץ המהווה כניסה נוספת לחצר, צידה החיצוני מעוטר בפסיפס.
כניסה נוספת נמצאת בצידו המזרחי של המתחם.
מצידה הדרומי של החצר בנויה שורת מדרגות המובילה לכנסייה.
על קיר הכנסייה תלויים כלים חקלאיים שנאספו בכפרי הגליל על ידי כמיל שחאדה.
בקיר הימני של רחבת הכניסה לכנסייה תבליט קרמיקה שנעשה על ידי אמנית הקרמיקה היהודיה חיה תומא, אלמנתו של אמיל תומא.
לכנסייה שני פתחים, השער המערבי הוא השער העיקרי המקורי שדרכו נכנסו לתפילה.
לכנסייה פתח נוסף מצידה הצפוני בעל דלת עץ מעוטרת.
מבנה הכנסייה הוא מלבני וכיוונה הכללי הוא מערב מזרח.
אולם הכנסייה בנוי מאבן חול בסגנון המזכיר מבצר.
באולם שמונה עמודי אבן התומכים בתקרה ובכיפה עגולה וגבוהה.
קירות הכנסייה חשופים עם מעט עיטורים.
בקיר המזרחי של הכנסייה בה נמצאת הבמה מספר גומחות מעוטרות הכוללות איקונות.
מתקרת הכנסייה משתלשלות מספר נברשות המאירות את הכנסייה.
בתוך הכנסייה מצד שמאל לבמה ברצפת הכנסייה נמצא פתח כניסה למערת קבורה.
הירידה למערה נעשית בגרם מדרגות צר ומסדרון המוביל לקברו של הבישוף גרגוריוס חג'אר, ראש העדה בין השנים 1901–1940. הקבר מכוסה שיש אפור מעליו לוח שיש שחור עם כתובת.
מערת הקבורה נמצאה בזמן שיפוץ המבנה.
כסוי הקבר בשיש נעשה במסגרת השיפוץ.
בקיר הצפוני של הכנסייה מצויה גומחה מלבנית גדולה בה נמצא קברו של הבישוף מקסימוס סלוּם שנפטר ב-28 באוקטובר 2004 בגיל 82. על הקיר לוח המוקדש לבישוף ריא.
בחדר קטן הנמצא מחוץ למבנה הכנסייה וצמוד לקיר הצפוני קיים פתח כניסה לאולם קבורה תחתון בו נקברו במשך שנים נזירי וכוהני הכנסייה היוונית-קתולית מחיפה ומשאר כפרי הגליל.
הקבורה האחרונה נעשתה בשנת 1978.
הכתובות ליד דלת הכניסה לכנסייה
מעל דלת שער הכניסה הראשי של הכנסייה מופיע הכתובת הבאה:
זהו בית תפילה שבנו אנשים יראי שמיים
הם בני חיפה שבנו אותו בשאיפה
שבו הייתה חיפה מאושרת ובו התגאתה
לך בעקבות הבתולה וברכהּ לשלוםלבתולה מרים מה טוב הבית
נעלה שלא רפתה ולא נלאתה
מעולם לעומת בני הדור שקדמו להם
הו מרים הבתולה, יפת הכרמל
בצדה הימני של הדלת מופיעה הקדשה הבאה:
הננו מאשרים את צו קודמנו המוטראן אגאביוס א-דומאני שניתן בשנת 1879 בקבלת עיזבון מסוים של המנוחים אבראהים וג'ריס ח'ליל ג'דעון על ידי כנסיית א-סיידה בחיפה תמורת אחת עשרה תפילות שתתקיימנה בשנה לעילוי נשמותיהם ונשמת אשת אחד מהם, ג'ריס.
אנו נוסיף עליהן תפילה אחת בשנה לעילוי נשמת אחיהם המנוח, ג'דעון.
כדי לציין את שני היקירים הגדולים הללו אנו מצַווים לחקוק שמותיהם על לוח שיש שיוצמד לקיר הכנסייה לזיכרון עולם.
גריגוריוס, מטרופוליט עכו, חיפה ונצרת, חיפה 14 ביולי 1936
בית היולדות סדובסקי היה בית יולדות פרטי בירושלים ברחוב הלל 14 שפעל בין השנים 1933–1948. בית היולדות נקרא עוד בחייו על שם מייסדו, מנהלו ורופאו הראשי, ד"ר אריה סדובסקי (1890–1976).
בשנת 1933 פתח ד"ר סדובסקי את בית החולים בירושלים.
בית החולים נודע במקצועיותו בתחום המיילדות ומחלות נשים.
במרד הערבי הגדול ובמלחמת העצמאות פעל בית החולים גם כבית חולים כללי וכבית חולים לשעת חירום וטיפול בפצועים, עד לסגירתו לאחר קום המדינה.
בשנות ה-60 נהרס הבניין המקורי בו שכן בית החולים ובמקומו הוקם בית הכשרת היישוב המשכן את הסניף הירושלמי של מעריב והסניף המרכזי של בנק יהב בעיר.
ד"ר סדובסקי - המנהל ראשון
בתחילת דרכו בארץ ישראל היה ד"ר סדובסקי שותפו של ד"ר יהודה לייב פוחובסקי בבית החולים גלעד בתל אביב.
בשנת 1931 הוא היה מנהל מחלקת יולדות בבית חולים רוטשילד בירושלים.
סדובסקי נודע במחקריו בתחום המיילדות ופוריות האישה ומשנת 1944 הרצה על מחלות נשים באוניברסיטה העברית.
לאחר סגירת בית החולים, עבר סדובסקי להיות אחד ממייסדי בית היולדות של בית החולים הדסה (חדרי הלידה בהדסה הר הצופים קרויים על שמו).
גם בנו, פרופסור אליהו סדובסקי (1923–1994) היה לרופא מיילד בהדסה.
ראו: הרצאה ד"ר אריה סדובסקי "היפרטוניה והריון", בתאריך 1 ביוני 1939
בית היועצים של יפן, או סנגיאין (ביפנית: 参議院), הוא הבית העליון בדיאט של יפן, לצד בית הנבחרים של יפן שהוא הבית התחתון.
בית היועצים הוא יורשו של בית האצילים שפעל ביפן לפני כינון חוקת יפן.
בית היועצים נחשב לבעל כוח פוליטי פחות משל בית הנבחרים, משום שבנושאי אשרור אמנות, העברת תקציב המדינה ובחירת ראש ממשלת יפן יכול בית הנבחרים לכפות את החלטתו.
בכל נושא אחר, יכול בית הנבחרים לעקוף כל וטו של בית היועצים אם קיים רוב מיוחס של שני שלישים לכך.
בבית היועצים מכהנים 248 חברים, הנבחרים לתקופת כהונה של שש שנים – שנתיים יותר מאשר בבית הנבחרים, ואשר מלאו להם 30 שנים.
מכיוון שבכל מערכת בחירות נבחר רק חצי מהבית, לא ניתן לפזר את הבית, כפי שיכול ראש הממשלה לנהוג בבית הנבחרים, אולם נהוג כי כאשר בית הנבחרים מפוזר בית היועצים לא מתכנס.
מתוך 121 החברים העומדים לבחירה בכל מערכת בחירות, נבחרים 76 מתוך 47 המחוזות, ו-70 נבחרים מתוך רשימה מפלגתית ארצית.
בית היוצר הוא מיזם של אקו"ם לקידום אמנים צעירים בתחום המוזיקה בישראל מיוזמתו של יוריק בן דוד.
מרכז ההופעות של בית היוצר נמצא בנמל תל אביב ומשמש להופעות, סדנאות, חזרות, כיתות אמן ויצירה מוזיקלית וספרותית מקורית.
המיזם מציע לאמנים נבחרים בתחילת דרכם אולם הופעות כולל כל השירותים הנלווים (סאונד, תאורה, יחסי ציבור ושיווק), כאשר ההכנסות מן ההופעה ממכירת כרטיסים (במחירים מוזלים) מועברים כולם לאמנים, ללא דמי תיווך.
לפני שנחנך האולם בנמל תל אביב (בספטמבר 2012) הופקו ההופעות באולם צוותא, בית סוקולוב ותיאטרון הסימטה.
בית הילדים נווה מיכאל הממוקם בפרדס חנה שבצפון הארץ, הוקם בשנת 1943 על ידי נשות אמונה.
מנהלו בפועל של המקום הוא דוד פרידמן.
במקום בית ספר ממ"ד הכולל כתות חינוך מיוחד.
כמו כן, מתקיימים חוגים, קונסרבטוריון, פעילות חברתית, מסגרות התנדבות ומרכז למידה.
הכפר משמש כמרכז חינוכי-טיפולי לכ-250 ילדים בגילאי 4–18, ישראלים ועולים (לא בהגדרת החוק) כ-30% מהתלמידים ממוצא אתיופי, רובם ילידי הארץ.
ילדי הכפר מגיעים ממשפחות במעמד סוציו-אקונומי נמוך מהן הוצאו הילדים על ידי גורמים מלשכת הרווחה, מסיבות כמו- אי תפקוד הורי (כלא, סמים) ועד התעללות פיזית/מינית.
למרות שהמוסד דתי רוב התלמידים אינם דתיים.
מסגרות ההמשך אליהם הולכים הילדים לאחר סיום הלימודים במוסד משתנים על פי מגדר התלמידים:
בנים מגיל 14 - מסגרות המשך לפי היכולת הקוגניטיבית והנפשית של החניך
בנות מגיל 18- מסגרות רגילות, טיפוליות או פוסט אשפוזיות
הצוות הטיפולי כולל ראש צוות, עובדים סוציאליים, פסיכולוג קליני, פסיכיאטרית, מרפאים בעיסוק, מטפלים באמצעות אמנויות, קלינאית תקשורת, אנשי חינוך, ובנות שרות לאומי המשמשות כמדריכות.
הילדים מושמים במשפחתונים קטנים ובהם צוות, המורכב ממשפחה אורגנית ואנשי צוות נוספים.
אנשי הצוות מקבלים הדרכה מאנשי הצוות המקצועיים במקום.
בשטח הכפר פועל מרכז חירום לילדים ומרכז חירום לנערות.
מרכז החירום לילדים בסיכון נפתח בשנת 2000 והוא מכיל ילדים בין הגילאים 4–14, המקום מותאם ל-15 ילדים בבת אחת ובשנה 50 ילדים בסך הכל.
מרכז החירום לנערות הוא המסגרת הראשונה מסוגה בארץ, אשר נפתח בנוה מיכאל באוקטובר 2009. המרכז שייך לרשת אמונה והוא תחת חסות הכפר.
המסגרת מיועדת ל-15 נערות בגילאי 13–16 אשר נחשפו למצבי סיכון.
הן מופנות למרכז החרום על ידי פקידי הסעד בקהילה ובסמכות צו בית המשפט לנוער.
מספרם של אנשי הצוות במקום כפול ממספר החוסות, והוא מורכב ממדריכות, אם בית, מורה, עובדות סוציאליות, פסיכולוג ומנהלת.
מטרת כל אלה היא להכיר את החניכה ובכך לסייע ולקדם את שיקומה.
למרכז החירום שתי מטרות מרכזיות:
הגנה על הנערות מהסביבה שפגעה בהן, ולעיתים אף הגנה מפני עצמן.
אבחון פסיכולוגי מקיף ובחינת אופן ההתנהלות במסגרת - הרגלים, יכולת השתתפות בפעילויות ובלימודים, כישורים חברתיים והתמודדות עם גבולות וסמכות.
שהותן במרכז נועדה להעניק להן הגנה, לאבחן את כישוריהן ואת מצבן הנפשי בתנאים של ניתוק ממציאות חייהן הקודמת.
במרכז פועלת תוכנית התנהגותית אישית עם גבולות ברורים, רחוק מבני המשפחה, מהחברים, ללא טלפון נייד וחיבור לאינטרנט ובנוכחות צוות מקצועי.
בית החינוך המשותף דגניה הוא בית ספר שמונה-שנתי הנמצא בקיבוץ דגניה א' שבעמק הירדן.
בית החינוך, שנוסד בשנת הלימודים תרפ"ח-1927, הוא בית הספר הקיבוצי הראשון.
בית החינוך המשותף דגניה נוסד בשנת תרפ"ח-1927 (אך בפועל פעל חינוך יסודי לילדי דגניה וקבוצת כנרת כבר משנת 1926) כשבו תשעה ילדים בלבד – שישה מקבוצת דגניה א', שניים מקבוצת כנרת ובנו של מנהל החשבונות היהודי מטחנת הקמח שבכפר הערבי סמח.
התלמידים שכנו בצריף עץ, שהכיל בתוכו גם את גן הילדים.
בתאריך 19 בספטמבר 1930 הונחה אבן פינה לבניין הראשון.
במלחמת העצמאות (1948) פונו הילדים הקטנים אל בית הספר הריאלי בחיפה למשך כשלושה חודשים עד לשוך הקרבות.
בית החינוך נפגע וחלקים נכבדים ממנו נמצאו הרוסים.
במשך יותר מעשרים שנה השתייך בית החינוך לזרם העובדים, עד אשר בשנת 1950 עבר אל הזרם הכללי תוך שימור רבות ממסורותיו.
בשנת 1943 הוקם בית ספר בקיבוץ אפיקים, בתחילה כשלוחה של בית החינוך ולבסוף כבית ספר עצמאי.
בשנת 1949 פרש גם קיבוץ בית זרע מבית הספר לטובת הקמת מוסד חינוכי לו ולקיבוץ שער הגולן.
מאז הקמתו במשך שנים רבות שמר בית החינוך על אופיו הציוני - סוציאליסטי - קיבוצי.
בהתאם לכך הונפו על התרנים דגל ישראל ולצדו דגל אדום.
כמו כן הונהגה שירת "האינטרנציונל" ו"תחזקנה" (ברכת העם) לצד "התקווה".
בנוסף לכך נחגגו בבית החינוך חגים יהודיים מסורתיים עם דגש על מסרם המותאם.
בהתאם לכך פעלו בבית הספר "חברות ילדים", קבוצת הילדים משכבות הגיל השונות אשר פעלו ותפקדו כאוטונומיה שמטרתה הייתה ללמדם בדרך המעשה כיצד לנהל קבוצה, ובכך להכינם לחיי השיתוף הבוגרים.
לחברת הילדים היה מקום מרכזי בפעילותו של בית החינוך: ניקיון הכיתות, הכנת האוכל, גידול ירקות ומטעים, פיקוח על הבריאות, פעולות חינוכיות ותרבותיות ובירורים בין ילדים.
במשך השנים נפלו 50 מתלמידי בית החינוך במערכות ישראל ובפגועי טרור.
במהלך טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקראים שמותיהם של הנופלים.
לזכרם הוקם בשנת 1958 בכניסה לבית הספר מכיוון דרום, "קיר זיכרון".
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נהוגה מסורת שבה במשך היום כל כיתה מניחה פרחים על האנדרטה.
כיום לומדים בבית הספר תלמידים מהיישובים הבאים: דגניה א, דגניה ב, מעגן, כפר חיטים, אלומות, פוריה - נווה עובד.
נכון לשנת 2023 לומדים בבית החינוך המשותף כ-630 ילדים.
בבית הספר פועלות תוכניות שונות, כגון תוכניות לשמירה על הסביבה.
כמו כן נבחר בית הספר להשתתף בתוכנית להטמעת השימוש באינטרנט במסגרת הלימודים.
מימין סמלו המסורתי של בית הספר, משמאל גרסת החולצה האחידה של סמל בית הספר.
דגלו של בית החינוך המשותף בדגניה צילום מהצד הקדמי,משמאל דגלו של בית החינוך המשותף בדגניה מהצד האחורי.
עליו הסיסמה: "לתורה, לעבודה ולשיתוף".
בית הייסמן - מהבתים הראשונים שהוקמו בראשון לציון ב-1882. נבנה על ידי שרגא פייבל הייסמן עבור משפחתו.
לאחר מספר שנים נמכר למשפחת אמציסלבסקי ולבסוף נמכר לעיריית ראשון לציון ששיקמה אותו.
משמש מאז שיפוצו כמוזיאון ומהווה חלק ממוזיאון ראשון-לציון.
במרתפו של הבית התגורר, תקופה מסוימת, נפתלי הרץ אימבר.
בית הייסמן הוקם ב-1882 במרכזה של ראשון לציון והיה אחד משלושת הבתים הראשונים שהוקמו במושבה.
הבית הוקם על ידי שרגא פייבל הייסמן שהיה אחד מעשרת מייסדי המושבה.
הייסמן, יליד ניקולייב, היה סוחר אמיד בעירו ולאחר שנתפס לרעיון הציוני עלה לארץ (עם אשתו ציפורה), רכש בראשון לציון 6 דונם והקים את ביתו כשאת ההוצאות מימן מכספו.
לאחר הגיעו למושבה הפך לאיכר ונטע מטעים בשטחו.
הייסמן חי בראשון לציון במשך חמש שנים.
ב-1887 היה מעורב ב"מרד" של האיכרים כנגד שרירות לבם של פקידי הברון.
מרד זה הביא לגירושו של האיכר יוסף פיינברג והייסמן גם הוא החליט לעזוב ולכן מכר את ביתו ואת נחלתו ליהודה לייב אמציסלבסקי.
הייסמן עבר לירושלים שם הצטרף לנטורי קרתא, חי בבתי אונגרין עד שנפטר ונקבר בהר הזיתים.
משפחת אמציסלבסקי החזיקה בבית במשך 90 שנה.
ב-1977 רכשה עיריית ראשון לציון (בתקופתו של חנניה גיבשטיין) את הבית מתוך כוונה לשמר אותו.
במשך 25 שנים נוספות עמד הבית מוזנח עד שב-2003 שופצה המעטפת החיצונית של הבית ובהמשך שופץ גם חלקו הפנימי וכיום הוא שייך למוזיאון ראשון-לציון וחדרי הבית הפכו למוזיאון.
מרתף הבית, שיועד במקור להיות מחסן, הותאם למגורים והושכר למגורים.
בין הדיירים שגרו במרתף היה גם נפתלי הרץ אימבר.
אימבר שסבל משחפת קיבל את המלצת רופאיו ועבר לראשון לציון והגיע למרתף בית הייסמן שם חיבר את שני הבתים הראשונים של שיר הפועלים "תקוותנו" שהפך אחר כך להמנון הלאומי של ישראל, התקוה.
כיום נמצאת במרתף תערוכה על אימבר.
הבית כולל שתי קומות ומרתף (שיועד לאחסון) ונבנה בסגנון מזרח אירופאי.
נבנה מאבני כורכר שנחצבו משטח הנחלה של הייסמן וחוזקו בתערובת של בוץ וקש.
על מנת לחזק את המבנה הוקמו בפינות עמודים מאבן מחצבות.
תקרת המרתף חוזקה בקורות מתכת.
אל הקומה הראשונה המוגבהת הוביל גרם מדרגות חיצוני בעוד שאל הקומה השנייה הוביל גרם מדרגות פנימי.
חצר הבית הייתה מוקפת בחומה על מנת להגן על הבית ועל השוהים בחצר.
בית החלונות הוא בית משותף ברחוב הע"ח שבשכונת מוסררה בירושלים.
הבית נבנה בשנת 1911, ככל הנראה, כמו יתר השכונה, בידי ערבים ירושלמים בני המעמד הגבוה.
יחודו של הבית בחזיתו האחורית, המאופיינת בפיזור של חלונות רבים במיקומים ובגדלים שונים.
הבית מחולק לשני אגפים סימטריים וכלל ארבע דירות שנבנו במתכונת ה"ליוואן" - חדר מרכזי אליו פונים שאר חדרי הבית, שהייתה אופיינית לבנייה הערבית בתקופה העות'מאנית.
בחזיתו הקדמית היה הבית דו קומתי ובחלקו האחורי הוא רב מפלסי, מה שהכתיב את סידור החלונות הייחודי.
משנת 1998 פועל בקומת הקרקע של הבניין "בית הספר למוזיקה מן המזרח".
בשנת 2002 נוספה לבניין קומה, במתכונת אדריכלית שונה מזו של הקומות התחתונות, אך בנסיגה מקו הבניין, כך שחזיתו הישנה של הבניין נשמרה.
מאחורי הבניין רחבה המכונה "כיכר עצי הזית", בתכנון האדריכל יונתן שילוני.
בית הטרור (בהונגרית: Terror Háza) הוא מוזיאון שהוקם לזכר קורבנות הטרור הנאצי והקומוניסטי שהופעל בהונגריה במאה העשרים.
בתקופה בה שלטו בהונגריה משטרים אלה, נכלאו במקום, נחקרו, עונו ונרצחו אזרחים הונגריים רבים שנחשדו בהתנגדות למשטר.
המוזיאון נפתח בפברואר 2002 בשדרת אנדראשי שבבודפשט בירת הונגריה.
הבניין הבנוי בסגנון הנאו-רנסאנס נבנה בשנת 1880. בשנות ה-30 של המאה העשרים היה בבעלותו של הצייר יצחק פרלמוטר, עד לשנת 1936. בשנת 1937 נשכרו חדרים בבניין על ידי המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ההונגרית בראשותו של פרנץ סלשי.
בשנת 1940 המקום הפך למטה מפלגת צלב החץ הפשיסטית שהשתלטה עליו כולו, והוא קיבל מהם את השם "בית הנאמנות".
בשנת 1944 לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הונגריה, הפך המקום לבית סוהר, וחברי ממפלגת צבא החץ עינו ורצחו במקום מאות אזרחים.
גם לאחר הכיבוש הסובייטי המשיך הבית לשמש כמקום רצחני והיה לבית סוהר בו שוכנו עצורים במרתפי הבניין.
במקום שכן מטה המשטרה החשאית ההונגרית (ÁHV), עד לשנת 1956. בשנה זו עברה המשטרה החשאית למקום אחר.
המבנה נמכר והשתכנו בו חברות מסחריות ועקבותיו הרצחניים נעלמו.
המבנה שופץ ושוקם בסיוע ממשלתו של ויקטור אורבן ראש ממשלת הונגריה.
בדצמבר 2000 נרכש המבנה על ידי הקרן לחקר ההיסטוריה והחברה של מרכז ומזרח אירופה, על מנת להופכו למוזיאון שיציג את זוועות המשטר הנאצי והמשטר הקומוניסטי בהונגריה.
המוזיאון בן 3 הקומות וקומת המרתף, מציג תמונות, חפצים ומייצגי וידאו המתעדים את השליטה הנאצית, ולאחריה את השליטה הקומוניסטית-סובייטית בהונגריה, ומהווה אתר הנצחה לקורבנותיהם.
במרתף הבניין ניתן לסייר בתאי הכלא ובגרדום שהיה בשימוש בתקופה זו.
בחצר הפנימית מוצג טנק T-54. בחזית המוזיאון פסל סמלי של 'מסך הברזל'.
בית היאס הוא מכלול מבנים שהוקם בבאר שבע בשנות החמישים של המאה העשרים על ידי ארגון "היאס".
המקום שימש מעון לאנשי מדע מהנדסים ומומחים שעבדו בפיתוח באר שבע והנגב ומנהלו הראשון היה מנחם קרויצר, אשר על שמו נקרא כיום הרחוב שמוביל אל מבואת המבנה.
לימים הפך בית היאס למלון הראשון בעיר באר שבע, ובשנת 1965 רכשה עיריית באר שבע (בראשותו של דוד טוביהו) את הבניין, כדי שישמש לפעילותו של המכון להשכלה גבוהה בנגב.
כבר באותה שנה נפתחה שנת הלימודים הראשונה במסגרת המכון.
עברו עוד מספר שנים עד שהמכון הוסב בצורה רשמית לאוניברסיטה, היא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כיום בית היאס הוא חלק מקמפוס "קריית טוביהו" של האוניברסיטה.
ב-1844, בעיר הנמל גאלאץ, בנסיכות מולדובה, יהודי ממוצא אוסטרו-הונגרי בשם סמואל גולדנר ייסד בית חרושת לשימורי בשר באריזות פח.
תוצרת המפעל נועדה בעיקר לאספקה עבור הצי המלכותי הבריטי.
נתיב המים, שהוביל מהים השחור עד גאלאץ, היה מותאם לספינות בעלת קוער עמוק, כמו הספינות המפליגות בימים, לכן מטען שהועמס בגאלאץ היה ניתן להביאו ישירות לכל נמל ימי בעולם.
מחירי הבקר בנסיכות מולדובה היו זולים מאוד, כמחצית עד שליש מהמחיר במערב אירופה; והופעת קופסאות השימורים, חידוש טרי יחסית, עניין מאוד את הממשל הבריטי, שלאחר מלחמת האופיום הראשונה למד את החסרונות של הבשר המשומר באמצעות המלחה או עישון, כשמגיעים לאזורים חמים ולחים.
לפני פתיחת המפעל סיכם גולדנר את פרטי החוזה עם שליט נסיכות מולדובה, מיכאיל סטורדזה.
גולדנר קיבל מונופול בנושא, פטור מלאה ממסיו לגבי יצוא שימורי בשר לאוסטרו-הונגריה ולאנגליה, פטור ממכסיו לגבי מוצרים הדרושים לייצור ופטור ממסי נמל עבור הספינות המובילות חומרי הגלם לייצור השימורים.
התשלום היחיד, שגרדנר חויב בו, היה מס קבוע של חצי מטבע זהב עבור כל בן בקר שנשחט, מחצית מהמס שנגבה עבור שחיטת בקר בנסיכות מולדובה.
כבר בשנה הראשונה, ב-1844, השתמש המפעל בבשרם של 800 בני בקר, שנקנו באזור גאלאץ ווסלוי.
בשנה שלאחר מכן, 1845, פרץ בבריטניה רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, שהגדיל מאוד את הביקוש לתוצרת המפעל.
השימורים היו קופסאות פח שהכילו יותר מחמישה קילוגרם בשר בכל קופסה.
תנופה נוספת לייצור הגיעה בתקופת מלחמת קרים, עת הזדקקו למזון משומר עבור הלוחמים.
הפעילות בבית החרושת לא הייתה כשורה באופן עקיב, מפעם לפעם היו תלונות על שימורי בשר מקולקלים שגרמו למחלות.
ב-1847 אבדה המשלחת הארקטית של ג'ון פרנקלין, שכללה שתי ספינות ו-129 אנשים.
בחיפושים אחריהם נמצאו מספר ממצאים, ובהם גם שימורי בשר מקולקלים, ומכאן פרחו השערות שזו הייתה סיבת האבדה.
ב-1849 וב-1850 הצי הבריטי הגיש תלונות על איכות השימורים ומשום היותו של גולדנר נתין בריטי נשלחה ועדה, בראשות הקונסול הבריטי בגאלאץ, לברר את העובדות.
גולדנר זוכה, אך החליט למכור את העסק לחברה בריטית בשם Ritchie&Powell, שהמשיכה לפעול עם אותן מכונות ואותן שיטות.
ב-1868 הצי הבריטי ויתר על החוזים עם המפעל, כי השיג ספקים טובים יותר בצרפת.
ב-1875 המפעל פשט את הרגל והציוד נמכר.
בית החרושת שולץ היה מפעל לתעשיית עורות לצורכי ביגוד והנעלה לצבא גרמניה, שפעל בגטו ורשה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בית החרושת נודע בשל מספר גבוה של רבנים שעבדו בו כדי להנצל משילוח מהיר למחנות ההשמדה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גדל הצורך לתעשיית מלחמה זולה ומהירה כדי לאפשר לורמאכט ללחום בשתי החזיתות עם העלאת האספקה לצבא.
חלק מתעשייה זו התקיימה במחנות עבודה ובמפעלים שפעלו מתוך הגטאות וכך ניצלו הנאצים את כוח העבודה הזול לצורכי המלחמה.
בסוף 1940, עם הקמת גטו ורשה שבו נכלאו יהודי ורשה והסביבה, ולאחר שנאסרה היציאה ממנו, החלה לטפס האבטלה בגטו ונהיו נפוצים בו רעב ותת-תזונה.
מקור עבודה היווה תנאי קיומי על מנת לשרוד בתנאי הגטו הקשים.
בקיץ 1941 הופיעו בגטו פריץ אמיל שולץ, תעשיין גרמני מדאנציג, וולטר טבנס, סוחר ופושע מלחמה נאצי.
מתחילה פעלו כמתווכים בין הפיקוד העליון של הוורמאכט לבין הסדנאות היהודיות שבגטו, שאל אלו האחרונים היו מגישים הזמנות.
לאחר מספר שבועות, בספטמבר 1941, הם הקימו בעצמם מפעלים בתוך הגטו בהם הועסקו ידיים יהודיות מתושבי הגטו, תוך שימוש בעבודות כפייה.
שולץ הקים מפעלי טקסטיל והנעלה בתוך הגטו, ובהם חטיבות שונות; במרכז הגטו, ברחוב נוֹבוֹליפּיה (בפולנית: Nowolipie) 44 שכנה חטיבה בשם "שטיקריי אבטיילונג" (Stickerei Abteilung) לייצור נעליים, מוצרי עור, סוודרים וגרביים עבור הוורמאכט, ובאביב 1942 נמנו בה כ-3,000 עובדים.
חטיבה זו הייתה מתחילה סדנת עבודה בבעלותו של אברהם הנדל, יהודי שהצליח להשיג אזרחות פולנית בדויה בשם יוזף טולצ'ק, ובהמשך התקיים תחת מרותו של שולץ.
חטיבות אחרות עסקו בפרווה וצמר.
מקור עבודה כמו זה במפעליו של שולץ היה מושא קנאה לאלו שזכו בו, משום שזה הבטיח לעובדי המפעל מחיה קיומית ומחסה מפני גירוש באקציות.
רבים נדרשו להפעיל קשרים ולשחד את הגורמים הרלוונטיים על מנת להתקבל לעבודה במפעלים אלו.
אברהם הנדל, מנהל המפעל, היה יהודי אדוק ממשפחה חסידית שהגיעה מהעיירה סוקולוב.
הוא היה מקושר מאוד לרבנים רבים ובעיקר לאדמו"רי גור.
הנאצים ראו ברבנים כמנהיגי הציבור היהודי בגטו ולכן רדפו אותם באופן מיוחד וניסו להשפילם ולהכותם ככל שניתן.
הנדל הבין שהתלות של הנאצים במפעלו תאפשר לעובדיו תנאים טובים יחסית ומניעת האפשרות להיהרג ברחבי הגטו או להשלח למחנות.
על אף שעובדיו לא היו אמורים לעלות על גיל 50, הנדל עשה השתדלות רבה לתת אישורי עבודה מיוחדים ל"מומחים" הזקנים שלו, הלא הם רבני הגטו.
מעבר לביטחון הפיזי אותו קיבלו הרבנים, הנדל אפשר להם לעסוק בלימוד תורה ובתפילה על חשבון זמן העבודה, תוך שהוא מחפה ומסתיר זאת מעיני הנאצים.
פעמים רבות אף הגן הנדל בגופו על רבנים מסוימים שנתפסו על ידי הנאצים והודות למעמדו הוא לא נפגע.
מכיוון שהנאצים חיפשו את רבני הגטו באופן תמידי, היה צורך להנפיק להם זהות בדויה וכן לגלח את זקנם ופאות ראשיהם.
עקב כך חלק מן הרבנים העדיפו לא לעבוד במפעל, על אף סכנת המוות, כדי לא להוריד את זקנם.
על האווירה המיוחדת במפעל כתב הלל זיידמן ביומנו:
למעשה רק דחתה העבודה במפעל את מותם של הרבנים ולא הצליחה למנוע זאת.
כל הרבנים נהרגו בתוך הגטו או נשלחו למחנות השמדה עם סגירת הגטו לאחר המרד.
בשל האזרחות הבדויה של הנדל הוא הצליח להימלט מהגטו במהלך המרד ולעבור לצד הארי בחזות פולנית.
בהמשך המלחמה הוא נשלח למחנה העבודה דכאו ועבד בו עד לסוף המלחמה במסווה של כומר נוצרי.
הרב אלכסנדר זושא פרידמן – מזכיר אגודת ישראל בפולין ומחבר הספר "מעינה של תורה".
שימש כראש המועצה הדתית של היודנראט בגטו ורשה.
נשלח למחנה באזור לובלין ונספה שם ב-3 בנובמבר 1943 (ה' בחשוון תש"ד).
הרב אריה צבי פרומר – הרבי מקוז'יגלוב, ראש ישיבת חכמי לובלין.
נשלח למאידנק ונספה בתאי הגזים ב-2 במאי 1943 (כ"ז בניסן תש"ג).
הרב בנימין פלטיאל מורגנשטרן – האדמו"ר מסוקולוב.
נשלח לאושוויץ עם אחרוני הגטו ונספה זמן קצר לפני שחרור המחנה.
הרב דוד בורנשטיין – האדמו"ר השלישי מסוכטשוב.
נפטר בגטו ב-17 בנובמבר 1942 (ח' בכסלו תש"ג) ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
עקב הקבורה החפוזה בתנאי הגטו הקשים, מצבתו ומקום קבורתו לא נמצאו עד היום.
הרב דוד הלברשטאם – האדמו"ר מסוסונוביץ ואב"ד העיירה.
הרב יצחק מנחם מנדל דנציגר – האדמו"ר הרביעי מאלכסנדר.
נרדף אישית על ידי הנאצים בגטו לודז' והוברח בזהות בדויה לגטו ורשה.
בספטמבר 1942 (אלול תש"ב) נתגלתה זהותו האמיתית והוא הועלה על רכבת לטרבלינקה, על אף ניסיונות ההצלה של הנדל.
הרב מנחם זמבה – מגדולי מנהיגי יהדות פולין ערב השואה, מרבני גטו ורשה ומתומכי המרד.
ב-23 באפריל 1943 (י"ח בניסן תש"ג), במהלך דיכוי מרד גטו ורשה, הוא נורה ונקבר באופן זמני בחצר ביתו.
בשנת 1958 נמצא קברו ועצמותיו הועלו לארץ ישראל ונטמנו בהר המנוחות בירושלים.
הרב משה בצלאל אלתר – אחיו של האדמו"ר מגור בעל האמרי אמת.
נתמנה כסמכות העליונה בקרב החסידים לאחר שאחיו יצא מפולין.
באוגוסט 1942 (אב תש"ב) נשלח לטרבלינקה, שם נספה.
הרב נתן נחום רבינוביץ' – האדמו"ר מקרימולוב.
כונה "זקן האדמו"רים" עקב כהונתו כאדמו"ר כיובל שנים.
ב-4 במאי 1943 (כ"ט בניסן תש"ג) נשלח לטרבלינקה, שם נספה.
הרב קלונימוס קלמיש שפירא – האדמו"ר מפיאסצ'נה, מחבר הספרים "חובת התלמידים" ו"אש קודש".
נשלח יחד עם המפעל ועובדיו אל המחנה טרווניקי, ליד לובלין ונרצח ב-2 בנובמבר 1943 (ד' בחשוון תש"ד), יחד עם שאר יהודי המחנה, במסגרת מבצע "חג הקציר" (Erntefest) שערך האס אס.
הרב שלמה חנוך הכהן רבינוביץ' – האדמו"ר הרביעי מראדומסק.
הוברח לגטו ורשה לאחר התנכלות והתעללות אישית בו על ידי הנאצים והוא חי בדירת מסתור.
ב-1 באוגוסט 1942 (י"ח באב תש"ב) התגלה מסתורו והוא נורה בביתו עם כל משפחתו.
נקבר באוהלו של האדמו"ר מנובומינסק בבית הקברות היהודי בוורשה.
באוקטובר 1942 הורה מפקד האס אס היינריך הימלר על העברת כל המפעלים בבעלות פרטית לייצור נשק וסחורות, יחד עם עובדי הכפייה היהודים שלהם, מן הגטאות אל מחנות העבודה.
במסגרת זו ותחת חוזה שנחתם בפברואר 1943 בין אודילו גלובוצניק, קצין בכיר באס אס, ובין פריץ אמיל שולץ, הועבר בית החרושת למחנה הריכוז טרווניקי, שם נפתחו מפעלים לייצור מזרנים, פרוות ומגפיים.
בעקבות מפעלו של שולץ ומפעל נוסף למברשות שהועבר אף הוא לטרווניקי צמח מספר העובדים במחנה ל-4000. 1,500 עובדים נוספים הועברו מגטו ורשה אל טרווניקי.
מיעוטם שוכנעו להתנדב ורובם הובאו בכפייה.
מפקד המחנה, קארל סטריבל, היה בעל אחריות על חלוקת העבודה, גביית כסף עבור עובדי הכפייה (חמישה זלוטי ביום עבור גברים, וארבעה זלוטי עבור נשים) ועל הביטחון.
מחנה טרוונינקי חוסל בראשית נובמבר 1943, כחלק ממבצע חג הקציר.
בית-החלוצות בחיפה היה בית החלוצות הראשון שהוקם בארץ ישראל במטרה להיות מקום מגורים ראשוני לנשים עולות.
המבנה משמש מאז 2016 כבית ספר לבנים של חסידות בעלז.
בית החלוצות בחיפה הוקמה ביוזמתן של קבוצת נשים ציוניות, בראשות גב' גוטהייל, שפרשו מההסתדרות הציונית הדסה ובקשו להקים מיזם משלהן בארץ ישראל.
בהמלצתה של רחל ינאית בן-צבי, שספרה להן על הקושי של נשים למצוא דיור במחיר סביר, החליטו להקים בית חלוצות ביוזמה משותפת של "ליגת הנשים למען ארץ ישראל באמריקה" וההסתדרות.
הן החלו באיסוף כספים בשנת 1926 ואספו 25,000 דולר לצורך הבנייה.
פיק"א הקצתה להן מגרש ברחוב יל"ג בחיפה.
ב-19 באוגוסט 1930 הונחה אבן פינה לבניין.
את המבנה תכנן בנימין צ'ייקין.
המבנה כלל 21 חדרים בשלוש קומות, שני אולמות: חדר אוכל וספרייה, 3 חדרי מלאכה ומכבסה על הגג.
בינואר 1931 הועבר סכום ראשוני לתחילת הבנייה שנוהלה על ידי גוסטה רכב.
בתחילת 1932 הושלם הבניין והוחל ברישום דיירות, שנכנסו למגורים החל מ-10 בפברואר 1932. בית החלוצות נחנך בפברואר 1932. בבית התגוררו עולות חדשות למשך מספר חודשים עד התבססותן בעבודה.
לצד המגורים התקיימו בו מספר יוזמות קואופרטיביות שכללו מסעדה, מכבסה, בית אריגה ומתפרה.
בשנים 1936-1937 התנהלה בבית החלוצות פעילות של האצ"ל.
בשנת 1961 הוקמה בבניין תחנת הסתכלות להשמת נכים בעבודה.
לאחר שהיה נטוש במשך מספר שנים המבנה שופץ ב ומשמש כבית ספר לבנים של חסידות בעלז.
במסגרת השיפוץ נפגעו חזיתות המבנה, הגינה שהייתה בחזיתו נעקרה והוא הוקף בגדרות גבוהות.
"בית היוצר - תעשיות קרמיקה בע"מ" או "בית היוצר" היה בית חרושת לקרמיקה שנוסד בפתח תקווה ב-21 במרץ 1963. המפעל ייצר מעל ל-400 מוצרים שונים, בהם כלי נוי, גופי תאורה, יודאיקה, פסלים, תבליטים וכלי אוכל.
"בית היוצר" הוקם בפתח תקווה על ידי אורי רובנר, משה אייל וצביקה בן אמיתי.
מהנדס המפעל היה אברהם קירשנר.
המפעל ייצר בעיקר כלי אוכל וקרמיקה דקורטיבית בטכניקה של יציקה לתבנית.
החומר שבו נעשה שימוש היה בעיקר אבנית שחופתה בזיגוג, שיובא ממדינות אירופה, כגון הולנד.
המפעל נפתח לראשונה ברחוב בר-כוכבא בפתח תקווה.
הוא כלל שלושה חדרים קטנים שבהם ייצרו את המוצרים - בעיקר פלאקים ומספר כלים בגודל בינוני.
בשנת 1965 עבר המפעל לרחוב ירקונים 33 למבנה גדול והיקף הייצור הורחב משמעותית.
בשנת 1972 עבר המפעל לרחוב סגולה, ובו הוא פעל עד לסגירתו בשנת 1984.
המעצבים העיקריים במפעל היו צבי בן אמיתי והזוג אליעזר ואריאלה ויסהוף.
מעצבת החתומה בשם "מרגלית" עיצבה מספר כלים לבית היוצר בראשית דרכו.
בשלבים מאוחרים יותר עיצבה רות צרפתי שטרנשוס מספר מוצרים לבית היוצר.
במפעל הועסקו קבוצה גדולה של מעטרות, ובהן מזל צלח, צביה אהרוני, יעל בן יוסף וירדן אהרוני בסמן.
המעטרות פיתחו את השפה העיטורית המזוהה עם בית היוצר ועיטרו את הכלים שעיצב צבי בן אמיתי.
בשנת 1970 הציג המפעל מוצרים מתוצרתו בתערוכה "קרמיקה 70", שהתקיימה במוזיאון תל אביב.
בתערוכה הוצגו כלי קרמיקה צבעוניים וחומים בצורות ובצבעים מגוונים.
בית החרושת הקיסרי לחרסינה הוא אחד העתיקים באירופה, שנוסד בשנת 1744 והוא הראשון מסוגו ומהמפעלים הגדולים ברוסיה לייצור חרסינה אומנותית.
שמו של בית החרושת השתנה כמה פעמים במהלך שנות פעילותו.
בעת הקמתו, בית החרושת נקרא במקור בית החרושת לחרסינה נייבה, ומשנת 1765 - בית החרושת הקיסרי לחרסינה.
בשנת 1917 שונה שמו ל- בית החרושת הממלכתי לחרסינה (GFZ - בקיצור), ובשנת 1925 נקרא המפעל על שם לומונוסוב בציון חגיגת 200 שנה לאקדמיה הרוסית למדעים.
המפעל קיבל את שמו הרשמי - בית החרושת לחרסינה הלנינגרדי על שם מיכאיל לומונוסוב עם שמו המקוצר בית החרושת לחרסינה על שם לומונוסוב (LFZ בקיצור), שהיה שמו עד 2005. לאחר שנת 2005, החליטו בעלי המניות לשנות את שמו לבית החרושת הקיסרי לחרסינה.
במאה ה-18 ברוסיה היה לשלטונות עניין רב בחרסינה ובייצורה.
על מנת לארגן בית חרושת לחרסינה בסנקט פטרבורג, פנה מקורבה של הקיסרית יליזבטה פטרובנה, הברון ניקולאי קורף, פנה לכריסטופר גונגר מטעם הקיסרית.
השניים הגיע להסכם ב-1 בפברואר 1744 בעת שהותם בסטוקהולם על ניהול והקמת בית חרושת .
ארגון בית החרושת והפיקוח עליו הופקדו על מנהל הקבינט של הוד מלכותה הקיסרי הברון איוואן צ'רקסוב.
גונגר זכה לתמיכה חומרית וחופש פעולה, אך לא היה בקיא במיוחד כיצד לייצר חרסינה מאפס ועל החומרים הדרושים לתהליך זה.
בסוף 1744 החל גונגר, יחד עם דמיטרי וינוגרדוב, שצורף אליו, בניסויים עם חימר ג'צ'ל.
במהלך כל שהותו ברוסיה (1744–1748), הוא הכין רק חצי תריסר כוסות באיכות מפוקפקת: היו להם צורה מעוקלת וצבעם היה כהה; גונגר ביצע מספר טעויות והוא סירב לחשוף את החניך לייצור חרסינה בטכנולוגיה מתקדמת יותר.
צ'רקסוב נאלץ להפקיד את העניין לדמיטרי וינוגרדוב, שבמשך עשור הצליח להקים ייצור של חרסינה איכותית בפטרבורג.
כבר כתוצאה מניסויים בשנים 1747–1748, קיבל וינוגרדוב "פורצלן לבן ושקוף מספיק כשהזיגוג לא מפגר אחרי המסה"; בשנים 1750–1751 הוקם קו ייצור קופסאות וכלים קטנים.
בשנת 1758 מתו צ'רקסוב ווינוגרדוב ובאביב 1759 חודשה העבודה בבית החרושת על ידי האדון הסקסוני א.ג.
בשנת 1762 הופקד בית החרושת לפיקוחו של מ.
לומונוסוב, אך באותה שנה חזרה להנהלה א.
ממרץ 1764 החל הצרפתי ארנו לעבוד במפעל, לאחר מכן קרלובסקי.
בשנת 1776 הוחלפה אולסופייבה על ידי ג.נ.
טפלוב, ובשנת 1773 הועמד בית החרושת לרשות הגנרל-פרוקורור א.א.
וויאזמסקי אשר שיפר את משק בית החרושת והזמין בעלי מלאכה אירופאים.
בשנת 1779 הוזמן המומחה הצרפתי ז'אן-דומיניק ראשה לתפקיד יוצר הדגמים של בית החרושת (ברוסיה הוא רכש את השם יוקב איוואנוביץ ראשט).
לאחר שעבד שם במשך רבע מאה, תרם תרומה רבה לפיתוח ייצור חרסינה אומנותית.
הוא עצמו התפרסם בזכות סדרת הדמויות המפורסמת "עמי המדינה הרוסית" (1780), שיש לה ערך היסטורי, אתנוגרפי ואמנותי רב.
"השירות הערבסקי" (1784) ומדגמים אחרים מתעשיית החרסינה הרוסית (בפרט, פסל חזה בגודל 27 סנטימטרים של יקטרינה השנייה) נוצרו גם הם על בסיס הדגמים של ראשה.
בשנת 1792 עברה השליטה על בית החרושת לנסיך נ.
יוסופוב, שבמהלכו התרחשה העלייה הגדולה ביותר בתחום והערך האמנותי של חרסינה רוסית עלה.
יוסופוב מינה את סמואל סמוילוביץ' פיינר את למנהל.
בשנת 1799 הוקם סניף בגטצ'ינה, שם יוצר חרסינה מהזנים הנמוכים והזולים יותר; הסניף התגלה כבלתי רווחי ונסגר כבר בשנת 1802.
למנהל בית החרושת החדש מונה קרמיקאי מנוסה בשם פ.פ.
גאטנברג והזמין את שלושת האמנים של מפעל החרסינה המלכותי של ברלין - שולץ שרייברגה וזייפרטה ויצרן הדגמים מוסנרה.
בשנת 1815 הופיעו במפעל מספר טכנאים ואמנים זרים.
פימנוב ניהל את בית החרושת עד 1831, עד שהתרחשו צרות: ניקולאי הראשון לא היה מרוצה מפסל החזה שלו, שנועד לתערוכה אקדמית.
בראש המחלקה לייצור דגמים עמד א.
וורוניחין, שעבד בבית החרושת 15 שנה.
בשנת 1833, לייצור חרושת, נפתחה מחלקת חרס, שנסגרה בשנת 1841. אבל עוד בשנת 1840 (בעקבות אופנה למסגרות ברונזה סיניות), נפתחה סדנת ברונזה.
במשך כמעט מאה שנה נוצר חרסינה "תוצרת רוסיה", אולם בסביבות 1836 החלו להשתמש בחימר צרפתי, ומשנת 1844 - אנגלי; במקביל המשיכו בשימוש ביתי של חרסינות ממותג גלוחובסקאיה של בית החרושת.
בשנת 1837 הוקם חדר תצוגה לדוגמאות חרסינה, שהפכו עד שנת 1845 למוזיאון.
תחת ניקולאי הראשון, המפעל נוהל על ידי קומרוב, פ.
סיבקוב למנהל ועד מהרה למנהל כל המפעלים הקיסריים ברוסיה, כאשר פ.
פורוסטובסקי מונה למנהל בית החרושת.
באותה עת כיהנו מנהלים כמו ו.
בתקופה זו הופיע חידוש משמעותי - הלבשת טרקוטה, כמו גם דרכים חדשות לקישוט חרסינה - זיגוגיות צבעוניות וצביעה על הגולגולת עם חרסינה נוזלית (פטה-סור-פטה) על רקע קובלט או כרום.
במקביל, נצפתה הידרדרות בייצור וירידה באיכות האמנותית ובסגנון המוצרים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נאסרה מכירת חרסינה לאנשים פרטיים.
מנהל בית החרושת היה ד.
גורייב ותחת ניקולאי השני - נ.
בתחילה היה למפעל מעמד של בית החרושת לחרסינה הקיסרי והוא היה ממוקם בשליסלבורג סמוך לגדות הנבה, 10 ורסטאות מפטרבורג.
תחתיו פעלה כנסיית ההשתנות בשנות השלושים של המאה העשרים, ובית הקברות של בית החרושת הוקם בסמוך.
במאה העשרים האתר כולו בתוך גבולות העיר (שדרת ההגנה של אובוכוב 151).
ולריאן ימליאנוביץ' גליאמין (1794–1855) מונה למנהל בשנת 1832. בהמשך לבית הספר הטופוגרפי הזה הוא הצליח איכשהו למסור לקיסרית שני אלבומים בצבעי מים.
"צייר מצוין" - זה מה שאמרו עליו בבית המשפט.
אולי זה לא מילא תפקיד בבחירת מועמדותו לתפקיד מנהל בית חרושת אלגנטי, אך ברור שטעמו האנין השפיע על מוצרי החברה.
תחתיו החלו לעבוד אמנים כמו א.
נבנו מרפאה, בית מרקחת ובית מדרש.
הוקם בית מלאכה לכלי חרס.
נפתח בית ספר ביתי של אמני פורצלן ובית ספר לילדי עובדי בית החרושת.
לרגל 100 שנה לייצור, הוקם מוזיאון בו הוצגו מוצרים למופת.
בסוף המאה ה-19 הורה הקיסר אלכסנדר השלישי להוציא לפועל את כל הזמנות המשפחה הקיסרית בשני עותקים - האחד נועד להישמר במוזיאון בית החרושת, השני ניתן למשפחה הקיסרית.
המסורת נשמרה במאה העשרים, כולל בתקופה הסובייטית, בה הוזמנו שבוצעו תמיד בוצעו בשני העתקים: אחד למזמין ואחד למשמרת המוזיאון.
בשנים 1901–1907 נוצרו פסליו של אדמסון: "שמיעת לחישות הים", "נשיקת הגל", "לידת ונוס" ; "הנשימה האחרונה של הספינה", "שד", "זעקת הנפש."
בשנים 1906–1935 פיקחו על סדנאות הציור והטחינה של עבודות החרסינה והזכוכית על ידי הגרפיקאי ר.
ווילד ובשנים 1919-1942 נטליה דנקו הייתה ראש מחלקת פיסול.
אוסף המוזיאון של המפעל פונה פעמיים: הפעם הראשונה - בסתיו 1917, כשהאוסף נלקח לפטרוזבודסק (עד 1918), השנייה - בשנת 1941, כאשר פונו התערוכות לאירביט (אורל).
בשנות העשרים עבדו במפעל אמנים מפורסמים כמו קזימיר מלביץ', איליה צ'שניק, ניקולאי סוטין, כמו גם המדען והטכנולוג ניקולאי קחלוב.
במשך יותר משישים שנה עבד במפעל הווירטואוז של הסגנון המסורתי הרוסי, אלכסיי ורוביובסקי.
מאז שנת 2002 המפעל היה בבעלות חברת אורלסיב של ניקולאי צבטקוב.
בשנת 2005, על פי החלטת בעלי המניות, שם המפעל שונה ל"בית החרושת הקיסרי לחרסינה" («Императорский фарфоровый завод»).
דגמי החרסינה של בית החרושת מוצגים בהרמיטאז', במוזיאון ההיסטורי במוסקבה, במוזיאון ההיסטורי הממשלתי, במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון ובמוזיאון המטרופוליטן של ניו יורק ואחרים.
מאז 2005, בית החרושת מתמקד בייצור של יצירות אמנותיות יוקרתיות מוגנות בזכויות יוצרים תחת המותג "חרסינה קיסרית".
כיום במבחר בית החרושת ישנם יותר מ-4,000 פריטים בצורות שונות.
בית החרושת של האחים וגנר נוסד ביפו כמסגרייה ונפחייה בעשור האחרון של המאה ה-19. עד מלחמת העולם הראשונה ביסס בית החרושת את מעמדו כחשוב ביותר לעבודות מתכת בתחומי ארץ ישראל.
לימים נקרא בשם "נחושתן" ועבר לייצר מעליות.
הייצור במפעל נמשך עד שנות ה-70. בתחילת שנות ה-80 החליטה חברת "נחושתן" לקדם תוכנית בניין עיר במתחם, אך תוכנית זו לא הושלמה.
הוא ממוקם בדרך אילת 61, תל אביב.
"בית החרושת של האחים וגנר" נוסד בשכונת ולהאלה ביפו כמסגרייה ונפחייה בעשור האחרון של המאה ה-19 על ידי האחים הטמפלרים וילהלם וגיאורג וגנר, בנים למשפחה ענפה של חרשי ברזל.
בבית החרושת עסקו ביציקות ברזל, בהרכבת מנועים ובמשאבות מים אשר סייעו רבות לפיתוח החקלאות ביפו וסביבתה..
בסמוך לבית החרושת הקימו את מגורי המשפחה.
עד מלחמת העולם הראשונה ביסס בית החרושת את מעמדו כחשוב ביותר לעבודות מתכת בתחומי א"י.
בפברואר 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה ספג בית החרושת פגיעות קשות ממשחתת צרפתית מן הים, בשל החשד שייצרו בו נשק.
לאחר המלחמה הוא שוקם והמשיך לפעול עד לתחילתה של מלה"ע השנייה.
אז הוחלט על ידי הבריטים לגרש מהארץ את בני קהילת הטמפלרים, שנחשבו אזרחי מדינת אויב.
במרץ 1946, בתום מלחמת העולם ולאחר מגעיו של מר גוטהילף וגנר עם הבריטים להשבת הטמפלרים ארצה, התנקש הפלמ"ח בחייו ברחוב לוינסקי בת"א.
מטרת ההתנקשות הייתה להבהיר לגרמנים כי חזרתם לארץ אינה רצויה.
עם קום המדינה נסתם הגולל על אפשרות שובם של הטמפלרים לבתיהם.
הרכוש הרב שהותירו הועבר לרשות מדינת ישראל כחלק מהסכם השילומים.
לאחר גירושם ועם צמיחת העיר תל אביב, עברו מבני המשפחה ובית החרושת מיד ליד ומצבם הידרדר.
בין השאר, שיכנו בהם עולים ממצרים, השתמשו בהם כבית ספר (3) ולאחר מכן "בית החרושת של וגנר" המשיך פעילותו בשם "נחושתן" ולימים עבר לייצר מעליות.
הייצור במפעל נמשך עד שנות ה-70.
בתחילת שנות ה-80 החליטה חברת "נחושתן" לקדם תוכנית בניין עיר במתחם.
הכוונה הייתה להקים שני בנייני משרדים.
בתוכנית לא הייתה כל התייחסות לנושא השימור.
התב"ע קיבלה תוקף בשנת 1989. בראשית שנות ה-90 נרכשו שטח המפעל ומבניו על ידי לוי קושניר שביקש לשנות את ייעוד הבנייה במתחם ממשרדים למגורים.
להכנת תוכנית הבינוי החדשה תוך שימור המבנים ההיסטוריים בשטח המפעל לשעבר שכרה חברת "נחושתן" את שירותיו של האדריכל אברהם יסקי.
המתחם כולל חמישה מבנים מלבד שער הכניסה מרחוב אילת: בית מגורים חד-קומתי (שימש כמשרדי בית החרושת), בית מגורים דו-קומתי, וילה, מבנה בית החרושת.
מאז סיום תוכנית שימור המתחם בשנים 2004–2009 ועם סיום בניית "מגדל נווה צדק" ואכלוסו פסקה התעניינותם של היזמים בהשלמת השימור והכשרת חמשת המבנים של בית החרושת לפי התכנית, וכך המבנים המשומרים הוזנחו לחלוטין ועד היום עומדים ריקים וללא שימוש.
עובדה זו גורמת לבלייה מואצת והתדרדרותם הפיזית של המבנים ההיסטוריים.
מזה זמן מקודמת תוכנית להסבת המבנים למלון בוטיק.
ב-2009 סביב המבנים הוקמה רחבה מטופחת וגשר הולכי רגל, המקשר בין המתחם לבין שכונת נווה צדק, שמעבר לציר הרכבת הטורקית הישנה, מעין "שכיית החמדה האירופית" בלבה של תל אביב.
בית הטירה, אשר ידוע גם בתור הטירה של הכרמל, הוא בית מגורים השוכן ברחוב יפה נוף 95, מרכז הכרמל, חיפה.
המבנה תוכנן על ידי אדריכל איטלקי בשם LUIGI MERULLA.
התוכניות אושרו ביוני 1934, והבניין הושלם במהלך 1937. בעליו המקוריים של המבנה היו מוריס ואניס אביאד'/ أبيض, בני משפחה ערבית-קתולית אמידה.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל התגורר בקומות העליונות של הבית פנחס רוטנברג, מייסד "חברת החשמל פלשתינה", הורתה של חברת החשמל לישראל.
הבית נבנה במקור על מגרש של 1.1 דונם, ושטחו הבנוי כ-500 מ"ר.
בקומת הקרקע טרקלין, מטבח, חדרי הסבה ובר.
בקומה הראשונה 4 חדרי שינה וחדר הסבה.
הבית בנוי אבן בסיתות גס ובטון מזוין.
גג הרעפים מורכב ממספר רב של שיפועים בגבהים שונים, ומעוטר צריחים שמשווים לו מראה של טירה, ומכאן שמו.
הבית עוצב בסגנון אדריכלות אקלקטית.
בקומת המרתף ביחד עם חדר הכביסה וחדר משרתים, היו במקור בורות אגירת מים.
לפי התכנית המקורית, גג הצריח הצפוני נבנה מלוחות נחושת בעיצוב כיפה, אך בשלב מסוים בחיי המבנה הוחלף ברעפים.
התפתחות רחוב פנורמה עם הכרמל המרכזי
בשנות ה-30 של המאה ה־20 נבנו ברחוב בניינים של בני המעמד העליון, שהתאפיינו בבניה איכותית ורחבת ממדים, רובם ככולם בגימור אבן.
הבניין נמצא מעל סמטת הסביונים, שהייתה אז שביל חמורים שהוביל מטה אל טרסות.
לידו במספר 97, הוקם בית דירות נוסף גדול יותר, בית "מויאל" (דוגמאות נוספות הן: בתי עזאם במספר 18, ובית האפנדי במספר 56).
מול בניין הטירה ואחיו לרחוב היה קיים מיסיון הכרמל הטמפלרי, שנהרס בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 לטובת הקמת מגדלי פנורמה.
בית החינוך המשותף חוף השרון (נוסד בשנת 1972) הוא בית ספר שש-שנתי בו לומדים כ-1,500 תלמידים מיישובי חוף השרון.
בית החינוך נוסד כ"בית הספר מקיף אזורי בחוף השרון ע"ש פולין והלר בע"מ" ונרשם ב–2 באוקטובר 1972, כד' תשרי תשל"ג, כ"חברה בעירבון מוגבל" על ידי רשם החברות שבמשרד הפנים.
ב–1 ביוני 1979 חתמו נציגי הקיבוצים בחן, גבעת השלושה, גליל ים, עינת, רמת הכובש, שפיים ותל יצחק על הסכם הקמת בית הספר מקיף לכיתות ז' עד יב' אשר יכיל חטיבת ביניים, מגמה תיכונית עיונית ומגמה תיכונית מקצועית.
שמו של בית הספר בתחילה היה "בית הספר הקיבוצי המקיף – חוף השרון" ומוקם בשטח בית ספר אורט חוף השרון, הקיים כיום ליד קיבוץ שפיים.
בית הספר בראשיתו נוהל במסגרת אגודה שיתופית בע"מ אשר חבריה יהיו הקיבוצים ומוסדותיה המחייבים הם האספה הכללית וועד נציגי הקיבוצים.
במשך השנים הצטרפו, באישור ההנהלה המורחבת ולאחר שחתמו על ההסכם, הקיבוצים אייל, יקום ונחשונים, ואילו קיבוץ בחן – פרש.
קיבוץ חורשים לא הצטרף לשותפות, שלח חלק מתלמידיו לבית הספר.
האגודה עליה הוסכם לא הוקמה באופן פורמלי עד היום.
בשנת 1982 שונה שמו של בית הספר, באישור רשם החברות, ע"פ בקשת קרן החינוך, לבית ספר תיכון מקצועי אורט חוף השרון ע"ש פולין והלר בע"מ.
לאחר שקרן ד"ר ברנרד הלר מניו יורק, ארצות הברית, מימנה את הקמת מבנה חטיבת הביניים.
ב-8 במאי 1997 הודיעה הנהלת רשת "אורט" על החלטתה להפקיע את תוקפו של ההסכם הקיים בין הרשת לבית הספר, לפיה היה בית הספר מסונף לרשת.
"אורט" הציעה שבית הספר יצטרף כחלק אינטגרלי לרשת – אולם בית הספר והמועצה דחו את התנאים של הרשת, ובסוף שנת הלימודים תשנ"ז נותק הקשר שהיה קיים מיום הקמת המוסד.
עם התמעטות מספר הילדים והידיעות על כוונת המועצה האזורית דרום השרון לבנות בית ספר נוסף ולהעביר את תלמידיה לשם, הוקם צוות חשיבה במסגרת המועצה האזורית, לארגון מחדש של מערכת החינוך במועצה.
ב-1998 הקים ראש המועצה את ועדת חינוך 2000 בה הוחלט, בין השאר, על הפיכת בית הספר מבית ספר קיבוצי לבית חינוך אזורי, לילדי הקיבוצים והמושבים בחוף השרון.
שם בית הספר שונה ל-"בית החינוך המשותף חוף השרון".
בפברואר 2005 נחתם הסכם בין המועצה האזורית חוף השרון לבין המועצה המקומית כפר שמריהו לשותפות במערכת החינוך, שבמסגרתו תעבור חטיבת הביניים מ"בית הספר המשותף כפר שמריהו – רשפון" ל"בית החינוך המשותף חוף השרון".
המעבר תוכנן להימשך 3 שנים, שבמהלכן למדו תלמידי כפר שמריהו-רשפון בבית ספרם שיתפקד כשלוחה של חוף השרון ותחת ניהולו.
בשנת הלימודים תשס"ה, ע"פ החלטת המועצה האזורית דרום השרון, עברו תלמידי הקיבוצים עינת גבעת השלושה, נחשונים וחורשים, בוגרי ו', לבית הספר החדש "ירקון" בנווה ירק.
שנה אחר כך עברו תלמידי אייל, רמת הכובש וניר אליהו לבית הספר "עמי אסף" שבבית ברל.
בינואר 2007 אישרה ההנהלה הרחבה את הצטרפות קיבוץ געש לשותפות ונציגי הקיבוץ הוזמנו להשתתף בהנהלה הרחבה.
בשנת 2010 סיימו את לימודיהם התלמידים האחרונים של קיבוצי דרום השרון אייל, עינת, גבעת השלושה, ניר אליהו ורמת הכובש.
בית החינוך שוכן במתחם רחב ידיים מוקף מדשאות וצמחייה.
בתחומו: ספרייה עשירה (המשאילה את ספרי לימוד לתלמידים), מעבדות מדעים, מעבדות פיזיקה ומחשבים, חדרי תיאטרון, מרכזי למידה, מזנון רחב ידיים ועוד.
הלימודים מתקיימים בחמישה ימי לימוד, בין השעות 08:30- 16:25.
חטיבת הביניים מונה 19 כיתות הטרוגניות וכיתת חינוך מיוחד.
במקצועות האנגלית והמתמטיקה מתקיימת חלוקה לרמות לימוד המספקות מענה לכל התלמידים, בהם גם תלמידים מתקדמים ותלמידים הזקוקים לתמיכה לימודית.
בחטיבת הביניים פועל מרכז למידה לתלמידים הזכאים לשעות שילוב.
בחטיבה העליונה 23 כיתות, ביניהן כיתת אי"ל (איתור יכולות להצלחה) וכיתות מב"ר (מסלול לבגרות רגילה) המונות עד 25 תלמידים.
בכל שכבה כיתה ייעודית לתלמידי פנימיית ווינגייט.
תלמידי החטיבה העליונה לומדים את מקצועות הליבה בכיתות האם ואת מקצועות האנגלית והמתמטיקה בהקבצות.