tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרסיה רמירס, הידוע כ"המשיב", היה המלך הראשון של נווארה שהשתמש בתואר זה.
הוא היה אדון מונסון, נכד של רודריגו דיאס דה ויוואר אל סיד, צאצא משושלת בלתי לגיטימית של גרסיה החמישי, נווארה, בנו של סנצ'ו הגדול.
גרסיה רמירס ובנו, סנצ'ו החכם, לחמו קשה בקסטיליה (ולעיתים גם נגד אראגון) למען שחרור הטריטוריה ההיסטורית של פמפלונה.
ב-1117 נמסר הסכסוך לבוררות בפני הנרי השני.
הצד הנווארי ביסס טענותיו על "הרצון המוכח של המקומיים" וההיסטוריה, הקסטיליאנים – על איכותם כצלבנים.
החלטת האנגלים הייתה בנוסח "משפט שלמה" – כל צד קיבל את מה שהוא כבר החזיק בצורה צבאית: נווארה קיבלה את אלאבה, ביסקאיה, וגיפוסקואה; קסטיליה קיבלה את לה-ריוחה, וכל האדמות המערביות האחרות.
הבוררות זכתה להתעלמות במשך שנתיים לאחר מכן, אך ב-1179 שני המלכים קיבלו לבסוף את החלטת הבוררות וחתמו הסכם שלום שהתבסס עליה.
סנצ'ו גרסיה, שנודע בשם סנצ'ו השישי "החכם" (1150–1194), היה פטרון הלימודים, וכן היה מדינאי מצטיין, ביצר את נווארה מפנים ומבחוץ, העניק כתבי זכויות (Fueros) למספר ערים, ומעולם לא הפסיד בשדה הקרב.
הנדוניה העשירה של ברנגאריה, בתו של סנצ'ו השישי "החכם" ובלאנקה מקסטיליה, הפכו אותה למציאה נחשקת עבור ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה.
אמו הזקנה אלינור, דוכסית אקוויטניה, חצתה את מעברי הפירנאים כדי ללוות את ברנגאריה לסיציליה, על מנת שתינשא לבסוף לריצ'רד בקפריסין ב-12 במאי 1191. אלינור הייתה מלכת אנגליה היחידה שכף רגלה לא דרכה מעולם על אדמת אנגליה.
מלכותו של יורשו של סנצ'ו החכם, המלך האחרון מהשושלת הזכרית של סנצ'ו הגדול ומלכי פמפלונה, המלך סנצ'ו השביעי "החזק" (1194–1234), הייתה רצופת בעיות.
הוא רכש את הכנסות הכנסיות והמנזרים, כשבתמורה נתן להם זכויות יתר חשובות; ב-1198 הוא הגיש לבישופות של פמפלונה את ארמונותיו והחזקותיו בעיר, מתנה שקיומה אושר על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ב-29 בינואר 1199.
ב-1199 אלפונסו השביעי, מלך לאון, היה נחוש להיות בעליה של נווארה החופית, אזור אסטרטגי שיאפשר לקסטיליה גישה קלה יותר לשוקי הצמר האירופיים, וגם יבודד את נווארה.
הוא שלח משלחת צבאית גדולה בזמן שסנצ'ו "החזק" היה במסע דיפלומטי בין-לאומי בתלמסאן (באלג'יריה של היום).
הערים ויטוריה וטרביניו התנגדו למתקפה הקסטיליאנית, אך הבישוף של פמפלונה נשלח אליהם להודיעם ששום תגבורת לא תגיע לעזרתם.
ויטוריה נכנעה, אך טרביניו לא נכנעה ונכבשה בכוח הצבא הקסטיליאני.
עד 1200 הושלם הכיבוש הקסטיליאני של מערב נווארה.
קסטיליה העניקה לשברירים מהטריטוריה (לא כולל טרביניו ואוניאטי, אשר נשלטו ישירות מקסטיליה) זכות לשלטון עצמי, בהתבסס על המנהגים המסורתיים (הזכות הנווארית) שנודעו בשם פוארוס (Fueros).
אלאבה הפכה לרוזנות, ביסקאיה לאדנות (Lordship או Señorío), וגיפוסקואה חולקה למחוזות.
סוף ימי מלכותו של סנצ'ו החזק
תהילתו הגדולה של סנצ'ו החזק הייתה לאחר מה שכבש בקרב לאס נאוואס דה טולוסה (1212), כאשר בזכות גבורתו, ניצחון הנוצרים על הח'ליף מוחמד א-נאסיר הפך לנחרץ.
הוא פרש ומת ב"אל אנסרדו" (El Encerredo).
אחותו הגדולה ברנגאריה, מלכת אנגליה, מתה כמה שנים לפניו ללא ילדים.
אחותו הצעירה בלאנקה, רוזנת שמפניה, הותירה אחריה בן, תאובלד הרביעי, רוזן שמפניה.
כך, אף שכתר ממלכת נווארה נתבע על ידי מלכי אראגון, הוא עבר – דרך נישואין – לבית שמפניה, ראשית ליורשיה של בלאנקה, שבמקביל היו רוזני שמפניה וברי בתמיכת הפרלמנט הנווארי (הקורטס).
תיבאולט כתאובלדו הראשון (מ-1234 עד 1253) הפך את חצרו למרכז שבו שירת הטרובאדורים, שהתפתחה בחצר רוזני שמפניה, הפכה למבורכת ומטופחת.
ימי מלכותו היו ימי שלום; בנו, תאובלד השני, מלך נווארה (1253–1270), נשא לאישה את איזבל, בתו השנייה של לואי התשיעי, מלך צרפת וליווה את חותנו במסע הצלב לתוניס.
במסע חזרה הביתה מת תאובלד השני בטראפאני שבסיציליה, והוא נורש על ידי אחיו אנריקה הראשון, מלך נווארה שלקח את מושכות השלטון כבר בעת היעדרות אחיו, אך מלך שלוש שנים בלבד (1271–1274).
בתו חואנה הראשונה, מלכת נווארה טרם הגיעה לגיל בגרות, והממלכה עמדה בפני פלישה מכל עבר.
המלכה האם בלאנקה חיפשה מקלט יחד עם בתה בחצרו של המלך פיליפ הנועז, מלך צרפת, שבנו פיליפ היפה התארס ונישא לחואנה ב-1284. ב-1276, בזמן המשא ומתן על הנישואין, נווארה נפלה למעשה תחת שלטון צרפתי.
ב-1305 עברה נווארה לאפוטרופסות המלך פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
חואנה מצידה ויתרה על כל תביעה לכתר הצרפתי וקיבלה את הפיצוי עבור רוזנות שמפניה וברי, וכן גם עבור רוזנויות אנגולם, לונגוויל, ומורטן.
המלך הבן-זוג פליפה השלישי, הקדיש עצמו לשיפור חוקי הממלכה והצטרף לאלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה במלחמתו נגד המורים ב-1343. אחרי מות אמו (1349) ירש קרלוס השני, מלך נווארה את מושכות השלטון (1349–1387).
הוא שיחק תפקיד מרכזי במלחמת מאה השנים ובמתיחות החברתית בצרפת באותו הזמן.
בשל התנהגותו במלחמה, שכללה רמייה ואכזריות, הוא כונה "האכזר".
הוא השיג והפסיד נחלות בנורמנדיה, ומאוחר יותר בימי שלטונו, החברה הנווארית רכשה נחלות באיי יוון.
בנו הבכור, קרלוס השלישי, מלך נווארה, שכונה "האציל", הביא לארצו שוב תקופה של שקט וממשל טוב.
קרלוס ניצל כוחו באופן מרבי לחילוץ ארצו מהמצב המדולדל שבו הייתה, ביצע רפורמות בממשל, בנה תעלות, והפך את יובלות נהר האברו שזורמים דרך נווארה לברי שיוט.
כיוון שבניו מתו לפניו, הוא נורש על ידי בתו בלאנקה ובעלה חואן מפנאפייל (1397–1479), בנו של המלך פרננדו הראשון, מלך אראגון.
כמלך בן-זוג, חואן השני מלך באראגון בשם אחיו, אלפונסו החמישי, מלך אראגון.
הוא השאיר את בנו, דון קרלוס, בויאנה שבנווארה, עם דרגת מושל בלבד, בעוד שבלאנקה תכננה שקרלוס, נסיך ויאנה יהיה מלך.
ב-1450 חזר חואן השני עצמו לשלוט ישירות על נווארה, וכן, בעידודה של אשתו השאפתנית חואנה אנריקס, מהשושלת הקסטיליאנית הבלתי לגיטימית, ביקשה להבטיח את הירושה לבנה פרננדו (שעתיד היה להיקרא פרננדו "הקתולי").
כתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים שבה הצד החזק של האגראמונטים תמך במלך ובמלכה; הצד של הבומונטים, על שם מנהיגם חואן דה בומונט – תמך במועמדותו של דון קרלוס.
הנסיך דון קרלוס האומלל הובס על ידי אביו באייבר ב-1451, ונאסר לשנתיים, במהלכן כתב את ספרו המפורסם "קורות נווארה" שמהווה מקור עיקרי לידע על התקופה.
עם שחרורו, הוא ביקש לשווא את עזרת שארל השביעי, מלך צרפת וכן גם של דודו אלפונסו החמישי, מלך אראגון (שגר אז בנאפולי).
ב-1460 נאסר שוב אחרי התעקשות אימו החורגת, אך לשמע הדבר התמרדו הקטלונים והוא שוחרר והוצב כמושל קטלוניה.
הוא מת ב-1461 ללא בנים יורשים שיוכלו לכבוש חזרה את ממלכת נווארה.
בטרם מת מינה את אחותו בלאנקה כיורשת, אך היא נאסרה עם מותו, ומתה ב-1464.
זכותה של בלאנקה לכס הנווארי עברה לאחותה, לאונור, מלכת נווארה, רוזנת פואה ובארן, שהייתה בעלת ברית של אביה.
אחרי מותה, סמוך אחרי מותו של אביה חואן השני, עברה הטענה לכתר לנכדה פרנסיסקו פבו דוכס פואה, שמלך בנווארה בין 1479–1483. אחותו, קטלינה, מלכת נווארה שהייתה קטינה כשהפכה למלכה, נשארה תחת אפוטרופסות אימה מדלן מצרפת, הייתה מבוקשת על ידי פרננדו הקתולי, שרצה בה ככלה לבנו.
אך למרות החיזורים, קטלינה בסוף נישאה לז'אן ד'אלברה, רוזן פריגור שהיה אדם בעל נחלות רבות בדרום וצרפת וכן היה גיסו של צ'זארה בורג'ה.
אף על פי כן, פרננדו מאראגון לא ויתר על תוכניתו לגבי נווארה.
הוא נשא לאישה את ז'רמיין, מלכת נווארה, בתו של דודה של קטלינה אשר ניסה לתבוע את נווארה במקום שאר קרובי המשפחה, אך לזוג לא נולדו ילדים וכך הוחמצה ההזדמנות להשיג את נווארה.
כאשר סירבה נווארה להצטרף לליגה הקדושה נגד צרפת והכריזה על עצמה נייטרלית, ביקש פרננדו מהאפיפיור לנדות את ז'אן ד'אלברה, בידיעה שנידוי שכזה היה הופך את ההתקפה האראגונית על נווארה ללגיטימית.
כשהאפיפיור סירב, זייף פרננדו את הנידוי האפיפיורי ושלח את הגנרל שלו דון פבריקה דה טולדו לתקוף את נווארה כחלק מהשלב השני במלחמת ליגת קמבריי.
כאשר ראה ד'אלברה כי אינו מסוגל לעמוד בפני הצבא הקסטיליאני-אראגונזי החזק, ברח לפאו, ומיד לאחר מכן נפלו הערים פמפלונה, אסטלה, אוליטה, וטודלה.
מספר חודשים לאחר מכן חזר ד'אלברה בראש צבא שגייס מצפון לפירנאים, וניסה לכבוש מחדש את פמפלונה, ללא הצלחה.
לאחר כישלונו נאלץ הקורטס הנווארי לקבל את הסיפוח לקסטיליה, שהבטיחה מצידה לשמור על האוטונומיה והזהות של נווארה.
ב-1513 נשבע המשנה-למלך הקסטיליאני בנווארה לשמור ולכבד את כתב הזכויות (Fuero) של נווארה.
למרות זאת, האינקוויזיציה הספרדית הרחיבה את תחום סמכותה לתוך נווארה.
היהודים בשאר חלקי ספרד הוכרחו לצאת מספרד או להתנצר כבר ב-1492, בעקבות פרסום צו גירוש ספרד, וב-1514 הורחב תוקף הצו גם ליהודי נווארה, שסבלו כבר קודם לכן מרדיפות.
בשטחה של נווארה היו עוד שני ניסיונות להשתחרר מהשלטון הספרדי (ב-1516 וב-1521).
הניסיון ב-1521 היה הקרוב ביותר להשגת העצמאות.
כשהתקרב לפמפלונה צבא השחרור, תחת פיקודו של גנרל אספארוס, התמרדו האזרחים בעיר וצרו על מבצרו החדש של המושל הצבאי איגנסיו דה לויולה.
אך המרד הקסטיליאני הובס כשהחלה פלישת הצבא שבא מצפון לפירנאים.
כתוצאה מכך, גנרל אספארוס עמד מול צבא קסטיליאני ענק ומאוחד שהביס את המרד הנווארי בקרב נואיין ב-30 ביוני 1521.
נווארה הפכה תחת שלטון ספרד למדינה ימית, והיא הייתה מעורבת בציד לווייתנים, בדיג וכן בציד בונים בניופאונדלנד ובסביבתה.
חלק קטן מנווארה שמצפון לפירנאים, נווארה התחתית, יחד עם הנסיכות השכנה של בֵּאַרן (Béarn) שרד כממלכה עצמאית שעברה בירושה.
נווארה קיבלה מאנרי השני, מלך נווארה, בעלה של ז'אן ד'אלברה, אספת נציגים שבה הכמורה הייתה מיוצגת על ידי הבישופים של באיון ודאקס, הכמרים שלהם, כומר הקהילה של סן ז'אן פייה דה פור (St Jean Pied de Port), וראשי המנזרים של סן פאלה, ד'אוציאט, ואראמפלה.
האזור שמצפון לפירנאים (נווארה התחתית) המשיך להיות ממלכה עצמאית, בתוספת אחוזות צרפתיות גדולות עד ל-1620.
המלכה ז'אן ד'אלברה המירה את דתה לנצרות הקלוויניסטית ב-1556, וכתוצאה מכך, היא עודדה את תרגום התנ"ך לבסקית, שהיה לאחד הספרים הראשונים שנכתבו בשפה זו.
היא, ובמיוחד בנה, אנרי השלישי, מלך נווארה, הנהיגו את הצד ההוגנוטי במלחמות הדת בצרפת.
ב-1589 הפך אנרי ליורש היחיד לכתר הצרפתי, כאנרי הרביעי מלך צרפת, אך הוא לא התקבל על רבים מנתיניו, עד שהמיר דתו לקתוליות, ארבע שנים לאחר מכן.
כאשר לאבורד ונווארה העלית טולטלו בעקבות ציד המכשפות הבסקי בין 1609–1610, רבים חיפשו מקלט בנווארה התחתית.
היה זה רק ב-1620 כאשר נווארה אוחדה במלואה עם צרפת.
המלך העצמאי האחרון של נווארה, אנרי השלישי (שלט בין 1572–1610), ירש את כתר צרפת כאנרי הרביעי ב-1589, והיה ראשון מלכי בית בורבון.
ב-1620 שולבו נווארה התחתית ובארן לתוך צרפת עצמה, על ידי בנו של אנרי, לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
התואר "מלך נווארה" המשיך להיות בשימוש עד ימי המהפכה הצרפתית ב-1792, וחזר לשימוש לתקופה קצרה בתקופת הרסטורציה בין 1814 ל-1830.
במקור, ממלכת נווארה חולקה למרינדאדס, מחוזות שנשלטו על ידי "מרינו" (Merino/Mayorino), נציג המלך במחוז.
מחוזות אלה היו: ה"אולטראפוארטוס" (נווארה התחתית), פמפלונה, אסטלה, טודלה, וסנגואסה.
ב-1407 נוספה המרינדאד של אוליטה.
ה"קורטס" (פרלמנט) של נווארה היה בתחילה מועצת-המלך המורכבת מנציגי הכמורה והאצולה, אך במאה ה-14 נוספו גם נציגי הערים.
צירופם לוועדה נבע מכך שהמלך נזקק לשיתוף פעולה איתם כדי לגייס כספים בצורה יעילה יותר, בדמות מענקים וסיוע למלך.
הקורטס מעתה ואילך הורכב מנציגי הכמורה, האצולה, ונציגי עשרים ושבע (לאחר מכן גדל המספר לשלושים ושמונה) "הערים הטובות" – ערים שהיו חופשיות מאדון פאודלי ולכן היו כפופות ישירות למלך.
עצמאותם של נציגי הערים הייתה מובטחת בנווארה יותר מאשר במקומות אחרים בספרד באותה עת, בשל ההליך החוקתי שחייב רוב בכל שדרה בקורטס (כמורה, אצולה וערים) כדי להפוך הצעת חוק לחוק.
כך, נציגי הערים לא סבלו מאפליה ומהתעלמות על ידי הכמורה והאצולה, כפי שהיה בשאר חלקי אירופה.
אפילו במאה ה-18 הנווארים יכלו להתנגד בהצלחה לניסיון מלכי צרפת מבית בורבון להקמת בתי מכס על הגבול הצרפתי בין נווארה הספרדית לנווארה הצרפתית.
אך עם זאת, הנווארים (באזור הספרדי של נווארה) היו נאמנים למלכם הספרדי, ושום אזור אחר במדינה לא הראה נחישות והתנגדות כה חזקה לכיבוש הנפוליאוני כמו שהיה באזור נווארה.
נווארה הייתה אזור קתולי אדוק, תחת השפעה נרחבת של הכמרים.
עובדה זו, וכן הטינה על אובדן עצמאותם ואובדן האוטונומיה שלהם ב-1833, היו מהגורמים הראשיים לתמיכה שזכתה לה התנועה הקרליסטית בתוך נווארה.
עד למהפכה הצרפתית נשאו מלכי צרפת גם בתואר "מלכי נווארה"; ומכיוון שחלק נכבד מנווארה נמצא בתוך תחומה של ספרד, נשאו גם מלכי ספרד (עד 1833) בתואר "מלכי נווארה".
באותה תקופה נהנתה נווארה ממעמד מיוחד תחת המונרכיה הספרדית: היו לה – קורטס שלה, מערכת גביית מיסים משלה, ומערכת נפרדת של חוקי מכס.
ב-1833 הפכה נווארה למעוז התנועה הקרליסטית, אך הכירה באיזבלה השנייה כמלכת ספרד ב-1839. כהוקרה על נאמנותם במלחמת האזרחים הספרדית, התיר פרנקו לנווארים את השימוש בפוארוס, כתבי זכויות שניתנו להם מהכתר ושהתווה להם קווי יסוד למערכת של שלטון-עצמי.
המוסדות בנווארה אשר שמרו על אוטונומיה עד למאה ה-19 היו הקורטס, המועצה המלכותית, בית המשפט העליון וה"דיפוטאסיון דל ריינו" (Diputacion del Reino).
מוסדות דומים התקיימו גם תחת כתר אראגון (באראגון, בקטלוניה ובוולנסיה) עד למאה ה-18. המלך הספרדי היה מיוצג על ידי משנה למלך.
הטריטוריה שבעבר הוכרה כנווארה שייכת היום לשתי מדינות – צרפת וספרד, בכפוף לשאלה אם האזור נמצא מצפון, או מדרום לפירנאים המערביים.
השפה הבסקית עדיין מדוברת ברוב המחוזות.
כיום, נווארה היא קהילה אוטונומית של ספרד ונווארה התחתית היא חלק ממחוז הפירנאים האטלנטיים.
אזורים אחרים שהיו חלק מממלכת נווארה שייכים כיום למספר קהילות אוטונומיות של ספרד: חבל הבסקים, לה ריוחה, אראגון, וקסטיליה ולאון.
ממלכת נאפולי הוא כינוי מודרני לישות מדינית שהתקיימה בחציו הדרומי של חצי האי האפניני.
בעת קיומה הייתה הממלכה ידועה אף כ"ממלכת סיציליה", שנוסדה לאחר ניתוקו של האי סיציליה מממלכת סיציליה הקדומה, כתוצאה ממרד הערבית הסיציליאנית ב-1282. ברוב שנות קיומה שלטו בממלכה מלך צרפת או מלך ספרד.
ממלכת נאפולי בשליטת בית אנז'ו
בעקבות אירועי הערבית הסיציליאנית, ההתקוממות העממית של הסיציליאנים, בשנת 1282 נגד המלך שארל הראשון מבית אנז'ו, עזב שארל את סיציליה והותירו בידי פדרו השלישי, מלך אראגון.
עם זאת הותיר שארל בידיו את נכסיו בחצי האי האפניני עצמו, שנודעו מאז בשם "מלכות נאפולי" שכן עיר הבירה של הממלכה שנותרה לאחר אובדן האי סיציליה הייתה נאפולי.
שארל ויורשיו מבית אנז'ו שמרו על תביעתם לריבונות באי סיציליה, ונלחמו כנגד מלכי אראגון עד לשנת 1373, כאשר המלכה ג'ובאנה הראשונה ויתרה על התביעה באופן רשמי.
בזמן מלכותה כבש לאיוש הראשון, מלך הונגריה לבית אנז'ו, ואויבה החזק של ג'ובאנה, את הממלכה לתקופה של מספר שנים החל מ-1348. הונגריה שבשליטת בית אנז'ו הייתה בתקופה זו ממלכה אדירה שהשתרעה מהים השחור ועד לים האדריאטי.
ג'ובאנה שבה לכס המלכות רק ב-1352.
ג'ובאנה חשׂוּכת הצאצאים אימצה את דוכס אנז'ו, לואי הראשון, וזאת על אף טענותיו לכתר של בן דודה, שארל, הנסיך מדוראצו, שייסד בית אצולה מתחרה לבית האצולה העיקרי של אנז'ו.
ב-1382 נרצחה ג'ובאנה בידי שארל, שתפס את כיסאה והכריז על עצמו כמלך נאפולי, שארל השלישי מלך נאפולי.
שני בתי האצולה מאנז'ו התחרו ביניהם על השליטה בממלכה במשך העשורים הבאים.
בתו של שארל, ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי, אימצה את רנה מאנז'ו והכריזה עליו כיורשהּ, לאחר שהעדיפה אותו על פני מתחרים אחרים לכתר.
רנה מאנז'ו איחד זמנית את התביעות של שני בתי האצולה מאנז'ו, אך ב-1442 כבש אלפונסו החמישי, מלך אראגון את הממלכה, ואיחד את סיציליה ונאפולי כמחוזות של אראגון.
עם מותו ב-1458 שוב הופרדה הממלכה מהאי סיציליה, וניתנה לבנו הבלתי חוקי, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי.
לאחר מותו של פרדיננד ב-1494 פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי, תביעה אותה ירש אביו.
שארל השמיני גירש את אלפונסו השני, מלך נאפולי ב-1495, אך עד מהרה הוכרח לסגת עקב התערבותו של פרננדו השני, מלך אראגון לטובת שאר בשרו, בנו של אלפונסו, פרדיננדו השני, מלך נאפולי.
פרדיננד קיבל את מלכות נאפולי, אך מת ב-1496 והניח את הכתר לדודו, פדריקו הרביעי, מלך נאפולי.
הצרפתים לא ויתרו על תביעתם, וב-1501 הוסכם בין הצדדים הלוחמים על חלוקת הממלכה בין צרפת ואראגון, בהתעלם מתביעתו של פדריקו לכתר.
העסקה לא יצאה לפועל, והמלחמה התחדשה.
בסופו של דבר השתלטה אראגון על הממלכה ב-1504.
במהלך העשורים הבאים המשיכה הממלכה להיות מוקד לסכסוכים בין צרפת וספרד, אך המאמצים הצרפתיים לכבוש את הממלכה הלכו ורפו ככל שעבר הזמן, והאחיזה הספרדית בממלכה התהדקה.
הצרפתים ויתרו לבסוף על תביעתם לממלכה ב-1559. ב-1557 יצרו הספרדים בדרום טוסקנה מדינה חדשה "Stato dei Presidi" (מדינת המשמר), שהייתה חלק מרצף השלטון הספרדי באיטליה, וסופחה לממלכת נאפולי.
לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, שוב התחלפו שליטי הממלכה.
על פי תנאי הסכם רסטאט מ-1714 ניתנה נאפולי לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1720 השיג קרל את השליטה גם באי סיציליה, אך השלטון האוסטרי לא נמשך זמן רב.
כמונרך לבית בורבון היה פרננדו אויב בנפש למהפכה הצרפתית ולנפוליאון בונפרטה.
ב-1798 כבש את רומא, אך גורש ממנה בידי כוחות מהפכנים צרפתים בתוך שנה.
מיד לאחר מכן נמלט אף מסיציליה.
בינואר 1799 יסדו מהפכנים צרפתים בשטח הממלכה רפובליקה אותה כינו "רפובליקת פרתנופיאה" על שם המושבה היוונית הקדומה שקדמה לעיר נאפולי.
אך רפובליקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב.
מרד איכרים שהומרץ על ידי הכמורה החזיר את פרננדו לנאפולי.
ב-1801 ויתר פרננדו על רבות מנחלותיה של נאפולי במרכז איטליה וסגר את נמליו לתנועת אוניות בריטיות ועות'מאניות, על מנת לשמור על כיסאו, ובכך התחזק מעמדה של צרפת באיטליה.
עם הקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ב-1805 החליט פרננדו לצאת כנגד הצרפתים.
ב-1806 בעקבות ניצחונו המוחץ של נפוליאון על צבאות הקואליציה בקרב אוסטרליץ וניצחון חילותיו של הגנרל הנפוליאוני ז'אן-לואי אבנעזר רנייה על צבאות ממלכת נאפולי בקרב קמפו טנסה, הודח פרננדו מכיסאו, ובמקומו הוכתר כמלך נאפולי ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון.
כאשר נשלח ז'וזף לספרד, שנתיים לאחר מכן, החליפה אותו על כס המלכות אחותו הצעירה של נפוליאון, קרולינה בונפרטה שהייתה נשואה למרשל ז'ואקים מירא.
פרננדו נמלט לסיציליה, שם שמר על כיסאו, על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים של מירא לפלוש אל האי.
הבריטים הגנו בעוז על סיציליה עד לתום המלחמה, אך לא הצליחו לסכן את השליטה הצרפתית בממלכת נאפולי עצמה.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1814 הגיע מירא להסכמה עם אוסטריה שאפשרה לו להמשיך ולשלוט בממלכת נאפולי, על אף מחאותיו של פרננדו.
אך מששב נפוליאון לשלטון בצרפת, בשלטון מאה הימים ב-1815, שב מירא ותמך בקיסר.
בהבינו כי האוסטרים ינסו להדיחו, הכריז מירא את "הצהרת רימיני" בה קרא לאיחוד איטליה, אך זו לא קנתה לו תומכים רבים מחוץ לנאפולי.
בעקבות ההצהרה פרצה המלחמה הנאפוליטנית בין מירא והאוסטרים, שהסתיימה בניצחון אוסטרי מובהק בקרב טולנטינו במאי 1815. מירא נמלט, ופרננדו שב לכס מלכות נאפולי.
מירא ניסה לשוב ולזכות בכיסאו, אך נתפס והוצא להורג בפני כיתת יורים בפיצו שבקלבריה.
ב-1816 אוחדה ממלכת נאפולי רשמית עם האי סיציליה ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
ממלכת מזרח אנגליה (באנגלית עתיקה: Ēast Engla Rīce ובלטינית: Regnum Orientalium Anglorum) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. מזרח אנגליה שכנה לחופי הים הצפוני בחצי האי מזרח אנגליה.
היא גבלה בממלכת מרסיה האנגלית במערב ובממלכת אסקס הסקסונית בדרום.
זאת, כאשר מפעם לפעם היא הפכה למדינת חסות שלה, תוך כדי ניסיונות חוזרים ונשנים של מזרח אנגליה להשתחרר ממצב זה.
בשנת 869 נכבשה הממלכה על ידי ויקינגים דנים, אשר הקימו על חורבותיה של הממלכה את ממלכת מזרח אנגליה הדנית, אשר היוותה את חלקו הדרומי של אזור הכיבוש הדני באנגליה – הדיינלאו.
כחמישים שנה מאוחר יותר, בשנת 918, נכבשה מזרח אנגליה על ידי ממלכת וסקס, אשר מיזגה את הממלכות אל ממלכת אנגליה.
בשיאה של הממלכה, במהלך המאה השביעית, הייתה ממלכת מזרח אנגליה החזקה בממלכות ההפטרכיה, אולם לימים פחת כוחה וחלקים ממנה נתפסו על ידי ממלכת מרסיה.
בשנת 870 נכבשה כולה על ידי הדנים, ובשנת 917 הפכה לחלק ממלכתו של אדוארד הזקן, מלך ממלכת וסקס, והפכה לחלק מממלכת אנגליה.
כיום נותר שמה של הממלכה בשמו של חצי האי מזרח אנגליה, ובאזור מזרח אנגליה של ימינו, אולם אין חפיפה בין גבולות הממלכה לאזור כיום.
מקורה של ממלכת מזרח אנגליה בהתיישבות שבטים אנגליים באזור שהיה מיושב קודם לכן על ידי האיקני.
במשך תקופה קצרה, בראשית המאה השביעית, הייתה ממלכת מזרח אנגליה החזקה בממלכות אנגליה, וככל הנראה שלטה בפועל על כל מזרח האי.
בשנת 616 המלך ראדוולד הביס את אתלפירת' מלך ממלכת נורת'מבריה בקרב הנהר איידל, והושיב את אדווין ידידו על כס ממלכת נורת'מבריה.
בשל עוצמתו הרבה מתאר אותו בדה ונרביליס כ-imperium - שליט עליון של ממלכות ההפטרכיה.
ראדוולד פגש את המיסיונרים הנוצרים שהגיעו אל האי, ואלה שכנעו אותו לטבול לנצרות, אולם הוא לא ויתר על אמונתו באלים הקלטים (דבר הזוכה לביקורת רבה של בדה, המתאר מזבח פגני לצד מזבח נוצרי באותו בניין תפילה).
יורשו, אאורפוואלד נותר נוצרי, אולם במותו עלה לשלטון ריקברט אשר שב אל הפגניות.
שלוש שנים לאחר מכן עלה לשלטון אחיו של אאורפוואלד, זיגברט אשר שב אל הנצרות, ואף ויתר על כיסאו לטובת אחיו אקגריק על מנת שהוא עצמו יוכל להפוך לנזיר.
בתקופת שלטונו של סיגברט הוקמה ההגמונות של מזרח אנגליה, שמושבה היה בדנוויץ' שבסאפוק.
עוצמתה של הממלכה לא ארכה זמן רב, ובתקופת יורשיו של ראדוולד עלה כוחו של פנדה, מלך ממלכת מרסיה.
בשנת 640 הביס פנדה את אקגריק ואת סיגברט והרג את שניהם (סיגברט הוכר לאחר מכן כקדוש נוצרי).
אנה, יורשו של אקגריק נהרג אף הוא בשנת 654, וממלכת מזרח אנגליה הפכה לממלכת חסות של מרסיה.
בשנת 655 המלך אתלהרה סייע לפנדה, מלך מלכת מרסיה במלחמה כנגד אוסווי, מלך נורת'מבריה, ובקרב וינוואד נחלו אתלהרה ופנדה תבוסה, ונהרגו שניהם.
במהלך המאה השביעית המשיכה ממלכת מזרח אנגליה להיות מדינת חסות של ממלכת מרסיה, עד שבשנת 794, אופה, מלך מרסיה הרג את אתלברט השני, מלך מזרח אנגליה ואיחד את שתי הממלכות.
לאחר מותו של אופה, בשנת 796 זכתה הממלכה מחדש בעצמאותה למשך תקופה קצרה, בזמן שלטונו של אאדוולד, עד שניסיון עצמאות זה דוכא על ידי קואנוולף, מלך מרסיה.
בשנת 825 מרדו תושבי מזרח אנגליה בהנהגת אתלסטאן - ניסיון מרידה שניצל את תבוסת צבא מרסיה בקרב אלאנדון למול אגברט, מלך ממלכת וסקס.
לאחר המרד ניסה באורנוולף, מלך מרסיה להשתלט על ממלכת מזרח אנגליה אולם הובס ונהרג בקרב.
יורשו, לודקה ניסה אף הוא לכבוש מחדש את מזרח אנגליה ואף הוא הובס ונפל בקרב בשנת 827.
אתלסטאן, מלך מזרח אנגליה הכיר באגברט כשליט מעליו, ובכך זכתה באוטונומיה והמשיך לשלוט בממלכתו, בעד שיתר הממלכות הסמוכות נכבשו על ידי ממלכת וסקס.
בשנת 865 פלש לממלכה הצבא הוויקינגי הגדול - כפי שכונו אז הוויקינגים הדנים.
הצבא בזז את סוסי הממלכה והמשיך בדרכו לנורת'מבריה.
הדנים שבו אל הממלכה בשנת 870, הביסו את אדמונד, מלך מזרח אנגליה בקרב והרגו אותו (ולכן הוא הוכר מאוחר יותר כקדוש נוצרי).
בעקבות כיבוש הממלכה הקים הדנים בממלכה ממשלת בובות אשר מלכה בשמם.
צבא דני נוסף נחת בממלכה בשנת 871, על מנת לסייע לדנים במלחמתם בממלכת מרסיה ובנורת'מבריה.
בשנת 878 הובסו הדנים על ידי המלך אלפרד הגדול, מלך ממלכת וסקס, ונחתם הסכם שלום בינו לבינם.
בשנת 879 שבו הדנים לממלכת מזרח אנגליה בהנהגת גות'רום, והתיישבו בממלכה.
הסכם שלום שנחתם בין אלפרד לבין גותרם בשנת 885 בעקבות כיבוש העיר לונדון על ידי אלפרד, הסדיר את הגבולות ביניהם, ולמעשה קיימברידג', הנטינגדון, בדפורד, נורת'האמפטון, לסטר, סטמפורד, לינקולן, נוטינגהאם ודרבי הפכו לחלק משטח בשליטת הדנים שכונה דיינלו.
בראשית המאה ה-10 ניסה אדוארד הזקן, מלך וסקס להשתלט על הממלכה.
אחיינו אתלוולד מווסקס אשר הוגלה בשנת 902 בשל ניסיון לתפוס את השלטון הגיע לאסקס אחרי ששהה בנורת'מבריה.
בשנת 903 יצא יחד עם אאוהריק, מלך מזרח אנגליה לקרב כנגד אדוארד, אולם הם נחלו תבוסה, ונפלו בקרב.
בשנת 917 נחלו הדנים תבוסה בקרבות רבים, ותגבורת שהגיעה מאירופה לא סייעה.
צבאו של אדוארד כבש את הממלכה והפך אותה לחלק מממלכת אנגליה.
נורפוק וסאפוק הפכו למחוזות שייר, והוקם בהם ממשל מקומי הכפוף לשלטון המרכזי.
שליטי האזור קיבלו את התואר רוזני מזרח אנגליה ולא נחשבו עוד כמלכים.
ממלכת נורת'מבריה (באנגלית עתיקה: Norþymbra rīce, בלטינית: Regnum Northanhymbrorum) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. נורת'מבריה שכנה לחופי הים הצפוני בצפון מזרחה של אנגליה.
מצפון היא גבלה בסקוטלנד, ושמה מעיד היטב על גבולה הדרומי.
משמעות השם נורת'מבריה הוא הארץ שמצפון ("Norþ") לנהר ההאמבר ("Ymbra").
מדרום לנהר השתרעה הרחק דרומה אל פנים הארץ ממלכת מרסיה.
ממלכת נורת'מבריה הייתה הממלכה המאוחרת ביותר שהוקמה באנגליה בתקופתה.
בניגוד לממלכות אחרות, נורת'מבריה הוקמה על בסיס תשתית מדינית מפותחת קיימת.
הממלכה הייתה תוצר של איחוד מדיני בשנת 653 של שתי ממלכות קדומות: ממלכת ברניקיה הצפונית וממלכת דיירה הדרומית.
שתי הממלכות הוקמו במהלך המאות ה-5 וה-6 על ידי האנגלים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה מספר עשורים קודם לכן.
במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך התנצרה תחת מלכותו של אדווין, סביב שנת 627. הממלכה התפרסה על שטחים רבים (לרוב הייתה שנייה בגודלה למרסיה) ושיחקה תפקיד דומיננטי במערך הפוליטי באנגליה עד לאמצע המאה ה-9, אז היא החלה לשקוע.
בשנת 867 נכבשה הממלכה על ידי ויקינגים דנים, אשר הקימו על חורבותיה של הממלכה את ממלכת נורת'מבריה הדנית, אשר היוותה את חלקו הצפוני של אזור בו התיישבו ושלטו הדנים באנגליה – ה"דיינלו".
לבסוף, בשנות העשרים של המאה ה-10, נכבשה נות'מבריה על ידי ממלכת וסקס הדרומית, אשר מיזגה את הממלכות אל ממלכת אנגליה.
בשיאה של הממלכה היו גבולות הממלכה נהר ההאמבר בדרום ונהר מרזי ולשון הים של פורת' בצפון (משפילד של ימינו ועד אדינבורו שבסקוטלנד של ימינו).
ישנן עדויות כי בתקופה מסוימת הממלכה הייתה גדולה אף יותר.
רוזנות נורת'מבריה הייתה קטנה יותר, בשל העובדה שדרום הממלכה (שטחי ממלכת דיירה) הפכו לחלק מהדיינלו בשליטה הדנית.
חלקה הצפוני של הממלכה (שטחי ממלכת ברניקיה) הוכפף לממלכה הדנית והפך לרוזנות.
החלק הצפוני נותר רוזנות בעת שממלכת וסקס השתלטה על דיינלו.
גבולות הרוזנות היו נהר הטיז בדרום לנהר טוויד בצפון (בדומה לגבולות אזור צפון-מזרח אנגליה של ימינו).
נורת'מבריה נוצרה מאיחודן של שתי ממלכות עצמאיות - ממלכת ברניקיה וממלכת דיירה.
ברניקיה השתרעה צפונית לנהר טיז ואילו דיירה הייתה באזור יורקשייר של ימינו.
הממלכות אוחדו על ידי אתלפירת' מלך ברניקיה, אשר כבש את דיירה בשנת 604. אתלפירת' נהרג בשנת 616 בקרב הנהר איידל על ידי ראדוולד, מלך ממלכת מזרח אנגליה אשר הושיב את בן חסותו, אדווין על כס המלוכה (אדווין היה בנו של אאלה, מלך דיירה שהובס על ידי אתלפירת').
אדווין נטבל לנצרות, נישא לבתו של אתלברכט מקנט והפך לאחד המלכים החזקים באנגליה (ואף זכה לתואר ברטוולדה).
אדווין כבש את האי מאן ואת ממלכת גוויניד' בצפון ויילס.
הוא הובס בקרב על ידי קדוול'ון אפ קדוואן (מלך גווינד') ובן בריתו פנדה מלך ממלכת מרסיה בקרב הרטפילד צ'ייס בשנת 633.
לאחר מותו של אדווין חולקה הממלכה בין ברניקיה, בה שלט אאנפירת', בנו של את'לפירת', לבין אוסריק, מלך דיירה, שהיה אחיינו של אדווין ושלט בדיירה.
שניהם נהרגו בקרבות עם קאדוולון אשר פלש לנורת'מבריה.
לאחר מותו של אאנפירת' עלה לשלטון אחיו אוסוולד, אשר הביס והרג את קדוול'ון בקרב היוונפילד בשנת 634, בסיוע צבאו של דומנל ברק, מלך דאל ריאטה.
אוסוולד החל בהרחבת גבולות ממלכתו, כבש את שטחי גודודין צפונה עד לשון הים של פורת' ואף התקדם מערב וכבש את אזור רגד וממלכת סטרת'קלייד.
אוסוולד, שהיה חניך של מנזר, הפך את הנצרות לדת הממלכה בכך שהורה ל איידן מלינדיספרן (איידן הקדוש), נזיר מאירלנד ממנזר יונה (Iona), לנצר את אנשי הממלכה.
ביוזמת אוסוולד הוקם מנזר בלינדיספרן.
איידן שהיה אב המנזר בלינדיספרן התמנה גם כבישוף ומינה בישופים נוספים להעמקת אחיזת הנצרות.
במקביל בנה וילפריד בריפון מנזר שהיה יותר ברוח הנצרות האפיפיורית.
בשנת 642 נהרג אוסוולד בקרב מאסרפילד מול פנדה מלך מרסיה.
ובשנת 655 תקף מלך מרסיה את נורת'מבריה, בסיוע אתלוולד, מלך דיירה, למרות כוחותיהם הרבים נחלו פנדה ואתלוולד תבוסה מול הכוחות המעטים של אוסוויו, יורשו של אוסוולד, בקרב וינוואד.
בעקבות קרב זה זכה אוסוויו בשליטה בנורת'מבריה, דיירה ומרסיה, והפך לחזק בשליטי אנגליה.
בשנת 664, בעקבות סינוד ויטבי בו נדונה שאלת מועד חג הפסחא, סבה המחלוקת על המועד בין הכנסייה הקלטית של נורת'מבריה והכנסייה הקתולית הרומית.
לבסוף הסכימה נורת'מבריה לפעול לפי המנהג הקתולי, והבישוף קולמן מלינדספארן שב לאיונה במחאה.
בשנת 681 גורש וילפריד מיורק מנורת'מבריה על ידי אקגפירת' ועבר לסאסקס, בה התגורר עד שנת 686 כשהוא ממיר לנצרות את תושביה הפגנים של סאסקס.
בשנות ה-50 של המאה השביעית איבדה נורת'מבריה את השליטה במרסיה בעקבות מרד מוצלח בהנהגת בנו של פנדה, וולפהיר.
נורת'מבריה נותרה מעצמה אזורית עד תבוסתה בידי הפיקטים בקרב דאניכן בשנת 685, קרב במהלכו נהרג אקגפירת', מלך נורת'מבריה (בנו של אוסוויו).
תקופת שלטונו של אלפירת', אחיו ויורשו של אקגפירת', הייתה תקופת שלום, אולם קרנה של נורת'מבריה החלה לרדת, והיא איבדה ממעמדה.
אי-היציבות השלטונית בעקבות מותו של אלפירת' בשנת 704 האיצה את ירידת הממלכה מכוחה ומהשפעתה.
בשנת 867 הפכה הממלכה לחלק מאזור שמאוחר יותר כונה ה"דיינלו", שטח אותו כבשו ולאחר מכן גם התיישבו בו הוויקינגים הדנים.
אלפדאן ראנאסון ואיבר חסר העצמות העמידו את אקגברט הראשון כשליט בובה בראש הממלכה.
שטחי הממלכה עברו ידיים מספר פעמים בין האנגלים לבין הוויקינגים, ולבסוף, לאחר מותו של אריק בלאדאקס בשנת 954, נכבשו על ידי אדרד, מלך ממלכת אנגליה.
בעקבות השתלטות ממלכת אנגליה על הממלכה, ולאחר מכן בעקבות הפלישה של סקוטלנד לאזור, ירד מעמדה של הממלכה והיא הפכה לרוזנות.
השליטה ברוזנות נורת'מבריה עברה מיד ליד בין סקוטלנד ואנגליה, ולבסוף בשנת 1018, בעקבות קרב קארהאם, הוחכרה לסקוטלנד.
בשנת 1066 כבש ויליאם הראשון את אנגליה.
במסגרת כיבושיו הבין כי עליו להשתלט גם על נורת'מבריה על מנת להגן על ממלכתו מפלישה סקוטית מצפון.
נורת'מבריה נכבשה על ידו במהירות, והוא הושיב את האציל הנורמני רובר קומין כרוזן נורת'מבריה.
קומין ו-700 אנשיו נרצחו בעיר דרהאם על ידי תושבי נורת'מבריה שמרדו כנגד הכיבוש הנורמני.
ויליאם, כנקמה, כבש בשנית את נורת'מבריה, הרס רבות מעריה והרג רבים מתושביה במסע נקמה שזכה לכינוי "החרבת הצפון".
אתלווין, בישוף דרהאם האנגלו-סקסוני ניסה להימלט עם אוצרות נורת'מבריה במהלך הביזה אך נתפס, נכלא ומת בכלאו.
מושב הבישוף נותר ריק בזמן כליאתו ולאחריה.
תושבי נורת'מבריה המשיכו בניסיונות המרידה שלהם כנגד בנו של ויליאם, ויליאם רופוס.
רופוס ניסה לחלק את נורת'מבריה והעניק לוויליאם מסנט קארילף, בישוף דרהאם, את התואר רוזן ואת השליטה על האזורים שמדרום לנהרות טיין ודרוונט.
יתר שטחי נורת'מבריה נקראו נורת'מברלנד, והשליטה בהם נותרה בידי המונרך האנגלי.
כמו כן נוסדה בשנת 1080 העיר ניוקאסל, על מנת לבסס את השליטה הנורמנית באזור נורת'מברלנד.
גם בתקופת שלטונה של שושלת טיודור המשיכו תושבי נורת'מבריה למרוד כנגד ממלכת אנגליה.
מרידות אלה קיבלו משנה תוקף בתקופת הרפורמציה באנגליה, כאשר התושבים הקתוליים של נורת'מבריה גילו התנגדות לכנסייה האנגליקנית.
ניסיונות אלה פסקו בתקופת איחוד הכתרים של ממלכת אנגליה עם ממלכת סקוטלנד, בתקופת שלטונו של המלך ג'יימס הראשון.
| עיר בירה=צ'יצ'סטר, מערב סאסקס
| שם ראש מדינה=מלכי סאסקס
| אירועי הקמה=חסות של וסקסחידוש הריבונותחסות של מרסיהחידוש הריבונותחסות של וסקספירוק| תאריכי הקמה=686726771796827860
היא גבלה בצפון מערב בממלכת וסקס הסקסונית ובצפון מזרח עם ממלכת קנט היוטית.
סאסקס הוקמה בשנת 477 על ידי הסקסונים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה במהלך המאה ה-5. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך תחת מלכותו של אאתלוויל, סביב שנת 680, ממלכת סאסקס התנצרה.
בדרך כלל הייתה סאסקס בצילן של ממלכות גדולות יותר באנגליה, בעיקר וסקס ומרסיה.
לאחר שבמהלך מאתיים השנים הראשונות לקיומה הצליחה לשמור על מעמדה כממלכה ריבונית, לקראת סוף המאה ה-7, אל מול מעמדן העולה של ממלכות אחרות, הידרדר מעמדה המדיני של סאסקס.
בשנת 686 היא הפכה למדינת חסות של וסקס.
כעבור ארבעים שנה, הצליחה סאסקס להשתחרר מעולה של וסקס ולחדש את ריבונותה לפרק זמן של כחמישים שנה, עד לשנת 771. באותה השנה היא שוב הפכה למדינת חסות, הפעם של מרסיה.
בשנת 827, אל מול עוצמתה העולה של וסקס, הפכה סאסקס שוב למדינת חסות של וסקס.
מצב עניינים זה נמשך עד לשנת 860, אז סאסקס פורקה, ושטחה שולב בווסקס.
על פי "דברי הימים האנגלו סקסים" נוסדה ממלכת סאסקס על ידי אלה אשר פלש לשטח בו ממוקמת הממלכה, וכבש אותה מתושביה.
דברי הימים מציינים כי במהלך השנים גדל השטח שנכבש ובעקבות קרב מירקרדס ברן בשנת 485 כבשו אלה ובנו קיסה, מלך סאסקס את אנדרטיום (היא טירת פוונסי) והרגו את כל תושביה.
יש להתייחס לתיאור זה בעירבון מוגבל בשל העובדה שדברי הימים האנגלו סקסים נכתבו כחמש מאות שנים לאחר האירועים המתוארים בהם.
התיעוד הבא של אירועי ממלכת סאסקס מתאר כי בשנת 607 לחם קאולוולף, מלך וסקס, בסאסקס.
בשנת 681 גורש וילפריד מיורק מנורת'מבריה על ידי אקגפירת' ועבר לסאסקס, בה התגורר עד שנת 686 כשהוא ממיר לנצרות את תושביה הפאגאניים.
על פי בדה ונרביליס, הוטבל אתלוואלה, מלך סאסקס, לנצרות בממלכת מרסיה ביוזמת וולפהיר, מלך מרסיה, ובתמורה קיבל לחזקתו את האי וייט.
אתלוואלה האמין כי וילפריד סייע בסיום הבצורת שפקדה את הממלכה ולכן נתן לו אדמות בסילסי עליהם ייסד את מנזר סילסי, לימים ועד שנת 1075, היה המנזר למקום מושבו של הבישוף של צ'יצ'סטר.
זמן קצר לאחר התנצרותו נרצח אתלוואלה, וממלכתו נכבשה על ידי הנסיך קאדוואלה מממלכת וסקס.
קאדוואלה גורש לבסוף מסאסקס על ידי האצילים ברתאן ואנדהאן, אשר שלטו יחדיו בממלכה לאחר מכן.
בשנת 686 תקפה סאסקס את הלותהיר, מלך ממלכת קנט, במטרה לסייע לאחיינו, אילדריק לעלות לשלטון.
זמן קצר לאחר מכן נכבשה סאסקס בשנית על ידי קאדוואלה, מלך וסקס, וברתאן נהרג בקרב.
פרטים מועטים ידועים על שלהי המאה השביעית.
ידוע כי בשנת 692 שלט בממלה נותלם אשר העניק לאחותו מתנה, וכי זמן קצר לאחר מכן שלט ואט על הממלכה.
צו משנת 775 (ככל הנראה מדובר בשנת 725) מזכיר הענקת שטחי אדמה מנותלם, מלך סאסקס לאידברט מסלסי (הבישוף של סלסי).
אחד העדים על חתימת צו זה היה ואט, לימים מלך סאסקס.
צו משנת 705 מזכיר את שמו של אוסריק, ככל הנראה מלך סאסקס.
צו משנת 714 (ככל הנראה מדובר בשנת 717) מזכיר את שמו של אתלסטאן, מלך סאסקס.
על פי דברי הימים האנגלו סקסים, בשנת 722 שלט בממלכה אתלברט, וצו משנת 733 מעיד כי נכון לשנה זו עדיין שלט בממלכה.
צו משנת 765 מזכיר את אילדוולף, מלך סאסקס וכן שני עדים לצו הם אלפוולד, מלך סאסקס ואוסלאק, מלך סאסקס.
מכתב משנת 765 ומשנת 770 מזכיר את אוסמונד, מלך סאסקס.
צו מלכותי משנת 772 מזכיר את אתלברט, מלך סאסקס.
בצו זה מוזכר גם אוסוולד, מלך סאסקס, לימים מלך סאסקס.
ככל הנראה בתקופה זו סיפח אופה את ממלכת סאסקס לממלכתו.
בשנת 825 השתלט על הממלכה אגברט, מלך וסקס, ושילב אותה בתוך ממלכתו.
ממלכת סיציליה הנורמנית הייתה ישות מדינית ששלטה על האי סיציליה ועל דרום חצי האי האפניני הידוע בשם איטליה.
הממלכה הנורמנית נוסדה על ידי רוג'רו השני, מלך סיציליה בשנת 1130 ועברה לשלטון האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1194, המדינה הנורמנית הייתה השלב הראשון בהיסטוריה של ממלכת סיציליה שהתקיימה, בגלגולים שונים, עד לשנת 1861 בה התאחדה עם ממלכת איטליה.
הנורמנים אשר שמם נגזר מכינוי ל"אנשי הצפון", היו פולשים סקנדינבים (במיוחד ויקינגים-דנים) שאימצו את הדת הנוצרית ואת השפה הצרפתית העתיקה, יצרו באמצעות שילוב מסורתם זהות תרבותית חדשה הנפרדת משכניהם הצרפתים ובני ארצות מוצאם הסקנדינבים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9 לספירה החלו בכיבוש החלק הצפוני של צרפת הידוע בשם נורמנדי, ממנו התפשטו לכל חלקי אירופה.
הכיבוש העיקרי והחשוב ביותר היה כיבוש אנגליה, אשר החל בקרב הייסטינגס ב-1066. ממלכה נוספת הוקמה בדרום איטליה ונסיכות על חופי הלבנט, והיוותה חלק מממלכת ירושלים הצלבנית.
הכיבוש הנורמני של דרום איטליה
קבוצות לוחמים ובתי אב נורמנים הגיעו אל איטליה עוד במהלך המאה העשירית והחל מהמאה ה-11 היו לכוח צבאי בעל חשיבות ומשקל ששירת את השליטים הלומברדים והנציבים הביזנטיים שנלחמו על שליטה בחצי האי האפניני.
הנורמנים שניהלו פוליטיקה ששאפה לעצמאות באגרסיביות שנשענה על תרבות צבאית, שמרו על קשר רצוף עם מרכזי הכוח העיקריים בצרפת ובעזרת זרם הולך וגובר של לוחמים נורמנים תפסו נחלות ומובלעות אוטונומיות שבתהליך של כחמישים שנה ומלחמות בלתי פוסקות, התאחדו לכלל ישות בעלת עצמאות דה פקטו.
בשנת 1030 הפך הלוחם הנורמני ריינולף דרנגו לרוזן הראשון של אוורסה שנתנה לו כגמול על שרותו עבור דוכס נאפולי.
בשנת 1047 התחתן דרוגו עם בתו של נסיך אפוליה ובאותה שנה זכה דרוגו לתואר המנהיג האיטלקי והשליט הנורמני של אפוליה וקלבריה (לטינית: dux et magister Italiae comesque Normannorum totius Apuliae et Calabriae) מידי היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וזכה בהכרה בלגיטימיות של השושלת הנורמנית.
ביום 18 ביוני 1053 התנגשו הצבאות של השבטים הנורמנים תחת אונפרואה דה הוטויל רוזן אפוליה וקלבריה, מול צבאות מדינת האפיפיור ונסיכים איטלקיים בקרב סיביטטה, בתום יום הקרב הוכו הכוחות האיטלקיים והאפיפיור לאו התשיעי נפל בשבי, הניצחון המכריע הביא את הנורמנים לעמדת יתרון במאבק על השלטון בדרום איטליה.
במקביל פעל הענף השני של הנורמנים משפחת דרנגו לביסוס שלטונם מבסיס כוחם ברוזנות אוורסה, הם דחקו את יריביהם הלומברדים מאחיזתם בעיר גטאה בשנת 1064 ולאחר מכן כבשו את קפואה בשנת 1098 לאחר מצור של 40 יום בו לחמו לצד הנורמנים חיילים מוסלמים שכירים.
קודם לכיבושו על ידי הנורמנים, האי סיציליה היה תחת שלטון מוסלמי, תחילה של האע'לבים ולאחר מכן של השושלת הפאטמית שבשנת 948, העבירו את השלטון לידי השושלת הקלבידית, תחת חסותם.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-11 עבר האי סדרה של משברים שלטוניים שהביאו להתפוררות השלטון המרכזי.
אל תוך המערבולת נכנסו השליטים הנורמנים מבית הוטויל שקיבלו מהאפיפיור את התואר (אז ריק מתוכן) דוכס סיציליה.
בשנת 1061 פשט צבא נורמני תחת פיקודם של רובר גיסקאר ואחיו הצעיר רוג'רו בוסו על האי.
הנורמנים חצו את מצר מסינה הפתיעו את חיל המצב וכבשו את העיר מסינה ללא התנגדות ובכך יצרו ראש גשר נורמני על האי.
רובר בא בברית עם אחד האמירים הניצים בסיציליה ויצא אל לב האי.
בדרכו הוא תקף מבצרים, כבש את פטרנו והופיע מול המבצר העיקרי במרכז סיציליה קסטרוג'ובאני.
חיל המצב ניסה לקדם את פני הרעה בקרב מחוץ לחומות המבצר, אך הוכה ונסוג אל בין חומות המבצר.
המצור נמשך עד לחודשי החורף, והצבא הנורמני נסוג חזרה לאפוליה, אך קודם לכן בנו הנורמנים את מבצר סן מרקו ד'אלונזו - המבצר הנורמני הראשון בסיציליה.
הצבא הנורמני חזר בשנת 1064 לפשיטה כושלת על פלרמו.
בשנת 1071 חזרו הנורמנים לפלרמו, והפעם כבשו את העיר, למעט המצודה שכבשה בינואר 1072 לאחר מצור עקשני.
רובר לא המתין לכיבוש כל האי וחילק את השלל עם רוג'רו שאמור היה לכבוש את שאר האי ולתפוס את חלקו.
בשנת 1077 כבש רוג'רו את טרפאני, בשנת 1079 נכבשה טאורמינה ואז קטניה.
בשנת 1085 יצא רוג'רו למסע הכיבוש הסופי של סיציליה.
הוא הוביל מתקפה משולבת מהים והיבשה על העיר סירקוזה, לאחר קרב ימי בנמל הושמה העיר במצור שנמשך עד למרץ 1086 ובפברואר 1091 הושלם כיבוש סיציליה עם נפילת נוטו לידי הנורמנים.
באותה שנה נחת כוח פלישה נורמני במלטה ולאחר כיבוש העיר מדינה הפכו לשליטי האי דה-יורה, אך הותירו את מושכות השלטון למעשה בידי הפקידים המוסלמים, שלטון שנמשך עד 1127, אז סולקו המוסלמים מעמדות הכוח והאי הפך לחלק בלתי נפרד מממלכת סיציליה.
בקיץ של 1076 החליט רובר גיסקאר לכבוש את סלרנו, העיר נכנעה למצור הנורמני ביום 13 בדצמבר 1076 ונסיך העיר גיסולף השני נסוג למצודה בה נלחם עד למאי 1077 ונכנע תמורת שחרורו לחופשי ובתמורה ויתר על כל רכושו.
בשנת 1073 מת שליט אמאלפי הנסיך סרגיוס השלישי והותיר אחריו את בנו הקטין ג'ובאני השלישי שגורש מהעיר על ידי אזרחיה שביקשו מרוברט גיסקאר לבוא ולשלוט עליהם.
למרות זאת התגלתה העיר כקשה לשליטה, עם מותו של גיסקאר מרדו התושבים.
בשנת 1076 עלו על העיר צבאו נורמנים וביום 13 בדצמבר נפלה העיר לידי העיר לידהם, ומצודת העיר נכנעה לאחר מצור ממושך במאי 1077. אמאלפי התגלתה כעיר מרדנית וקשה להכנעה.
תושביה סירבו לקבל את השלטון הנורמני ועם מותו של גיסקאר גרשו תושבי העיר את השליטים הנורמנים והזמינו את גיסולף, נסיכה המודח של סלרנו, בעידודו של הכס הקדוש.
רוג'רו הראשון מלך סיציליה חזר לכבוש את אמאלפי מידי תושבי העיר בשנת 1089. משנת 1092 עד לשנת 1097 מרדה אמאלפי שוב, הפעם בעידוד האימפריה הביזנטית, והעלתה לכיסא השליט את מרינוס סבאט.
המצור על העיר נכשל אך במהלכו פגשו הנורמנים צלבנים בדרכם למסע הצלב הראשון והצטרפו אליהם תחת פיקודו של בוהמון, בנו של גיסקאר שלימים הפך לבוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה ואתו אחיינו של בוהמון - נכדו של רובר גיסקאר- טַנְקְרֶד דה הוטויל מי שעתיד להיות טנקרד, נסיך הגליל.
אמאלפי חזרה לידי הנורמנים בשנת 1101 כאשר תושביה מאסו בשלטונו מרינוס.
העיר מרדה שוב בשנת 1130, ורק לאחר מצור משולב מהים ומהיבשה הצליח צבאו של רוג'רו השני, מלך סיציליה לכבוש את העיר.
הדוכסות של נאפולי תמרנה במערכת הפוליטית הנזילה של דרום איטליה והנחלות הנורמניות תוך שמירה על עצמאותה, אך החל משנת 1077, משגברו חילוקי הדעות בין האצילים הנורמנים הפכה נאפולי לכלי משחק בין הניצים, מצבה של הדוכסות החמיר עם הכתרתו של רוג'רו השני כמלך סיציליה ומאמציו לאחד את הנסיכויות הנורמניות לממלכה מאוחדת.
בשנת 1134 תמכה נאפולי במרד של אצילים נורמנים ובראשם רוברט השני, רוזן קפואה וצבאו של רוג'רו הטיל מצור ממשוך על העיר שנמשך עד לאביב של שנת 1136, והביא את דוכס נאפולי לקשור עצמו בשבועת נאמנות פיאודלית לרוג'רו בתמורה למחילה מלכותית.
באוקטובר 1137 נהרג דוכס נאפולי בעת מסע מלחמה לצד רוג'רו השני מול יריבו הנורמני רנולף השני, דוכס אפוליה והעיר שנותרה ללא שליט עברה - בסיכומו של דבר -לשליטת ממלכת סיציליה הנורמנית בשנת 1139.
המקביל למלחמתם בלומברדים ובצבא מדינת האפיפיור נלחמו הנורמנים באימפריה הביזנטית שהחזיקה בערי חוף מרכזיות בדרום איטליה ובהן בארי ומחוז קלבריה.
בסדרת קרבות הצליח רובר גיסקאר לדחוק את הביזנטים מרוב שטחי קלבריה משימה שהושלמה עם כיבוש רג'ו די קלבריה.
הביזנטים לא השלימו עם אובדן אחיזתם בחצי האי ובשנת 1060 שלח קונסטנטינוס העשירי, קיסר האימפריה הביזנטית צבא גדול שכבש את טאראנטו ברינדיזי ואוטרנטו.
בינואר 1061 צר הצבא הביזנטי על אמאלפי, בירת הנורמנים, אך עד מאי התהפכו היוצרות והביזנטים הסירו את המצור.
הנורמנים ניצלו את המומנטום ובשנת 1063 כבש גודפרי מטאראנטו את אוטרנטו ובשנת 1064 את טאראנטו.
בשנת 1066 נחת בברינדיזי צבא ביזנטי גדול שהצליח לדחוק את הנורמנים לאחור בטרם התעשתו הנורמנים ובמאמץ גדול הצליחו לכבוש את העיר בארי - המרכז הביזנטי בדרום איטליה באפריל 1071. אירוע זה סימן את היעלמות הנוכחות הביזנטית ממערב אירופה.
במאי 1081 יצא צבא נורמני בן 16,000 חיילים מברינדיזי, כבש את האי קורפו ואת העיר דורס השוכנת חוף הים האדריאטי במפרץ דורס ובסמוך לעיר הביס הצבא הנורמני צבא ביזנטי בפיקודו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ביום 18 באוקטובר.
בתום מסע הצלב, ולמרות האשמות על חלקו בכישלון המסע ובעיקר כישלון המסע הגרמני הזמין קיסר ביזנטיון עמנואל קומנינוס את קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה -שאליו היה קשור בקשרי משפחה בהיותו נשוי לגיסתו של קונרד- להתארח בקונסטנטינופול לאחר תום מסע הצלב.
הקיסר הגרמני קיבל את ההצעה ושהה בבירה הביזנטית עד פברואר 1149. בתקופה זו נכרתה ידידות וברית רשמית בין השליטים שעיקר משקלה כוון נגד הממלכה הנורמנית של סיציליה.
במהלך הפעולות הצבאיות המשותפות נכבש האי קורפו בחזרה מידי הנורמנים בשנת 1149.
רוג'רו השני מת בשנת 1154 והעביר את שרביט המלוכה על ממלכת סיציליה לידי גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, חילופי השלטון גרמו לזעזועים וקרעים בממלכה הנורמנית שהועצמו על ידי נוכחותו של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וצבאו באיטליה.
בשנת 1155 פלשו הביזנטים אל איטליה בסיוע של צבא הרפובליקה של ונציה -יריביהם של הנורמנים בחצי האי ובתמיכה של צי בן 10 ספינות.
הצבא הביזנטי התקדם במהירות תוך שהוא כובש ערים מרכזיות ובהן אנדריה, גיוינאצו, בארי וטראני ושם את ברינדיזי תחת מצור.
גיום יצא לפגוש את הכוחות הביזנטיים ובקרב שהתפתח ביום 28 במאי 1156 הוכה הצבא הביזנטי על היבשה ועל הים.
ביום 18 ביוני נחתם הסכם בנוונטו בין הנורמנים והאפיפיור אדריאנוס הרביעי לפיו הוכר גיום כמלך על ידי הכס הקדוש וגבולות הממלכה נקבעו.
בשנת 1157 עברו הנורמנים להתקפה וכבשו את האי היווני הגדול אביה, שנה לאחר מכן, נחתם הסכם שלום בין הביזנטים לנורמנים.
בשנת 1185 חזרו הנורמנים לתקוף את שרידי האימפריה הביזנטית המתפוררת.
מותו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית הכניס את האימפריה לסחרור פוליטי וחוסר יציבות.
הקיסר אנדרוניקוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית התמודד עם התקפות מבית ומחוץ לגבולות המדינה ובצר לו פנה למדיניות של טרור והוצאות להורג שהובילה את האימפריה אל סף מלחמת אזרחים.
גוליילמו השני, מלך סיציליה ניצל הזדמנות זו ותקף את סלוניקי בעוד הצי הנורמני כובש - מחדש, את האיים קורפו, איתקה קפלוניה וזקינתוס, באוגוסט הגיעה ההתקפה הנורמנית לשיאה כאשר העיר סלוניקי נכבשה בהתקפה מהים והיבשה, נבזזה ורבים מתושביה נטבחו.
אירוע טראומטי זה ואירוע קודם של טבח הלטינים בקונסטנטינופול בשנת 1182
העמיקו את הקרע בין הכנסייה המזרחית והכנסייה הקתולית.
הטבח בסלוניקי הביא להדחתו של אנדרוניקוס ועלייתו לשלטון של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית שבקרב נואש על גדות נהר הסטרומה ביום 7 בנובמבר 1185 הצליח לנצח את הצבא הנורמני ולהביא לנסיגה נורמנית מסלוניקי, בשנת 1189 נחתם הסכם שלום בין הביזנטים לנורמנים שהחזיר לידי האימפריה הביזנטית את האיים שנכבשו.
ההיסטוריה של הכיבוש הנורמני של דרום איטליה הגיעה לשיא עם איחוד הנסיכויות והנחלות הנורמניות לכלל ממלכה אחת, מאוחדת, שהתגבשה סביב האי סיציליה.
כיבוש האי על ידי רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה ורובר גיסקאר וחלוקתו בין השניים היה השלב הראשון בהיסטוריה של הממלכה.
עם מותו של גיסקאר תמך רוג'רו הראשון בבנו של השליט המת - רוג'רו בורסה, דוכס אפוליה, ובתמורה זכה לקבל את השליטה המוחלטת על כל שטחה של סיציליה.
רוג'רו הראשון חיזק את אחיזתו באי כאשר הפך לראש הכנסייה של האי תחת חסות הכס הקדוש שראה בו כמי ששחרר ארץ נוצרית מכיבוש מוסלמי ומהשפעה של הכנסייה המזרחית-אורתודוקסית והעניק לרוג'רו את התואר נונציו.
רוג'רו יצר דיוקסיות לטיניות בערים המרכזיות של סיציליה והכפיף אותן לכנסייה המרכזית שבפלרמו.
המיעוטים שבסיציליה ובראשם המוסלמים זכו להגנת השלטון ולעצמאות בקיום הפולחן הדתי.
ממלכת סיציליה הנורמנית החלה לקרום עור וגידים עם עלייתו לשלטון של רוג'רו השני, תחילה כרוזן סיציליה בשנת 1105 לאחר מכן עם מותו של המנהיג הנורמני הבכיר גיום השני, דוכס אפוליה בשנת 1127 הפך רוג'רו השני לטוען ומתמודד על השלטון על כל הנסיכויות הנורמניות בדרום איטליה.
בשנת 1136 אסף לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צבא גדול פלש לדרום איטליה ומשם אל תוך סיציליה, סלרנו נכבשה והקיסר חזר לגרמניה מתוך הבנה כי גורלו של רוג'רו נחתם.
רוג'רו השני ניצל רגע זה וחזר עם צבא קטן לכבוש את סיציליה ודרום איטליה.
בשנת 1138 מת הטוען לכס הקדוש והתומך העיקרי של רוג'רו אנקליטוס השני ושנה לאחר מכן מת אויבו העיקרי של רוג'רו - ארנולף מאליף דוכס פוליה.
ביולי 1139 פלש צבא האפיפיור לדרום איטליה ובקרב שנערך בסמוך לעיירה קאסינו נשבה האפיפיור ותמורת שחרורו חתם על חוזה מיגנאנו בו הוא הכריז על רוג'רו השני כ"מלך סיציליה, דוכס אפוליה ורוזן קפואה" (לטינית: Rex Siciliae ducatus Apuliae et principatus Capuae).
בשנת 1144 נחתם חוזה נוסף בין רוג'רו השני לאפיפיור ובו נקבעו גבולות ממלכת סיציליה שבמשך 700 השנים הבאות לאחר מכן הגדירו את הממלכה.
רוג'רו השני הפך לאחד המלכים החשובים באירופה וממלכת סיציליה למרכז סחר עשיר ורב השפעה.
הצי של ממלכת סיציליה הנורמנית שימש להגדלת טווח ההשפעה של הממלכה תחת פיקודו של ג'ורג'ו מאנטיוכיה שבשנת 1132 קיבל את התואר "אמיר האמירים" (לטינית: Ammiratus Ammiratorum) תואר שהתגלגל למילה האנגלית אדמירל.
החל משנת 1146 החל הצי של סיציליה לפשוט על חופי צפון אפריקה.
טריפולי נפלה לידי הנורמנים תחילה ולאחריה ענבה בשנת 1148.
השלטון הנורמני נסמך על חיילות מצב בערים העיקריות וגביית מיסים מהאוכלוסייה המקומית.
שכבת האצולה והאדמיניסטרציה המקומית נותרה וניהלה את חיי היום יום תחת פיקוח נורמני.
הקשרים הכלכליים החזקי בין סיציליה לחוף האפריקאי היו חזקים עוד קודם לכן וממלכת אפריקה הפכה אותם לכדאיים ורווחיים יותר והיקף המסחר גדל והקיף את כל איטליה.
נחלות אלו לא נותרו זמן רב בידי הנורמנים, ובין השנים 1158 ו-1160 נכבשה ממלכת אפריקה מידי גוליילמו הראשון, מלך סיציליה על ידי ח'ליפות אל-מוואחידון.
עם מותו של רוג'רו השני בשנת 1154 עלה בנו גוליילמו הראשון, מלך סיציליה על כס המלוכה ומיד עמד מול פלישה מחודשת של צבא מאוחד של הכס הקדוש, האימפריה הביזנטית והקיסרות הרומית הקדושה.
בהיעדרה של קונסטנס על אדמת סיציליה נתפס השלטון על ידי טנקרד מלצ'ה, נכדו של רוג'רו השני, מלך סיציליה כמלך.
היינריך השישי, לא היה מוכן לוותר על הכיסא של ממלכת סיציליה, עמדת כוח זו עתידה הייתה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הרומית בכל איטליה - פרויקט בו החל אביו פרידריך ברברוסה.
ניגוד אינטרסים זה הוביל לסדרת עימותים בלתי נמנעת שהובילה בסיכומו של דבר לכיבוש סיציליה על ידי הקיסר וסתימת הגולל על השושלת הנורמנית של האי.
בפברואר של 1194 נפטר טנקרד ועל כיסא סיציליה ישב גוליילמו השלישי, מלך סיציליה - ילד בן 4. צבאו של היינריך צעד ללא התנגדות לאורך איטליה, ותפס את פלרמו ביום 20 בנובמבר.
בשנת 1197 נפטר היינריך השישי ממלריה, שלטונו כמלך סיציליה היה קצר וסוער, תושבי האי ובעיקר הערבים, תושבי דרום האי מרדו נגד השליט הזר - מרידה שדוכאה בכוח על ידי חייליו הגרמניים של הקיסר.
מותו ב-28 בספטמבר העביר את השלטון על סיציליה חזרה לידי אשתו.
ב-17 במאי 1198 הכתירה קונסטנס את בנה הקטין פרידריך למלך סיציליה בטקס שנערך בפלרמו ומינתה את עצמה לעוצרת.
בשמו של פרידריך היא כרתה את הקשרים בין הכתר הגרמני לכתר הסיצליאני ונמנעה במפגיע מלצאת בהצהרות בשם בנה בנוגע לכתר הגרמני.
בהמשך היא נקטה במדיניות ייחודית ועצמאית לפיה היא בנתה חצר מלוכה שהתבססה על אצילים מקומיים, ומשנתבסס שלטונה באי היא פנתה לאפיפיור - יריב מושבע של הקיסרות ותוך נטישה של מגמות הבדלנות שאפיינו את המלוכה הנורמנית - והעבירה את פרדריך תחת חסותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
ביום 27 בנובמבר 1198 נפטרה קונסטנס, סיציליה הפכה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה ועתידה הייתה להפוך לבסיס השלטון של בית הוהנשטאופן.
בשיא פריחתה של ממלכת סיציליה הנורמנית עמד מספר תושבי הממלכה על כ-2.5 מיליון נתינים ו-3 מערי הממלכה היו בעלות למעלה מ-20,000 תושבים.
במהלך השלטון הנורמני חיו קבוצות דתיות שונות בדו קיום שלא היה אופייני לתקופת ימי הביניים בראש הפירמידה עמדו שליטי הממלכה דוברי לטינית בני הדת הקתולית - הדת הרשמית של הממלכה ולצידם נוצרים יוונים-אורתודוקסים מוסלמים וקהילה יהודית קטנה.
מנהגי הדת של הקבוצות הדתיות הלא-קתוליים לא הופרעו ובחיי היום-יום תרמו קהילות אלו באופן שווה לחיי הכלכלה והתרבות של האי והממלכה.
נוצרים שחיו האזורים בהם היה רוב ערבי-מוסלמי נשאו שמות ערבים וידועים מקרים של נישואי תערובת המוסלמים שחיו בממלכת סיציליה הנורמנית זכו למידה גדולה של אוטונומיה ונשמרו זכויותיהם לנהל מערכת דתית נפרדת וחיי יום-יום על פי חוקי השריעה, בפלרמו הורשו המואזינים לקרוא למאמינים לתפילה מעל המינרטים.
אך שוויון זכויות כפי שמובן בעת החדשה לא היה מקובל ולא היה הנורמה.
פקידים בכירים ממוצא מוסלמי נטבלו לנצרות, והאוכלוסייה המוסלמית של האי ירדה בהיקפה במהלך ימי הביניים.
המלכים הנורמנים השתמשו תחילה במטבע הטארי ששימש כהילך העובר לסוחר בסיציליה החל משנת 913. הטארי שקל גראם אחד ונטבע מסגסוגת של זהב.
שערו של הדינר הערבי נקבע על 4 טארי והשער של סולידוס הביזנטי נקבע של 6 טארי.
האדמה הפורייה של דרום איטליה וסיציליה הביאו את השליטים הנורמנים לעודד מפעלי חקלאות גדולי ממדים, חקלאים ומתיישבים מצפון חצי האי האיטלקי הובאו להתיישב באזורים הפוריים שבשליטת הנורמנים התוצרת החקלאית סיפקה את צורכי הממלכה ושימשה ענף ייצוא מרכזי דרך ערי הנמל המרכזיות נאפולי ואמאלפי.
גרעיני חיטה היו מוצר הייצוא המרכזי אך ממלכת סיציליה ייצאה גם אגוזים, עץ, שמן, בשר חזיר, גבינה, מוצרי עור גולמי ומעובד, וטקסטיל.
עם שינוי מרכז השלטון הנורמני לסיציליה עבר גם מרכז הכובד של המסחר לאי ומסינה הפכה לנמל המרכזי.
הממלכה קימה קשרי מסחר ענפים עם ערי הקומונות האיטלקיות ובראשן פיזה וג'נובה, האימפריה הביזנטית ומזרחה עם מדינות הלבנט המוסלמי ובעיקר עם מצרים.
היסטוריונים של כלכלה חלוקים בדעותיהם לגבי מעמדה של סיציליה במפת הסחר הים-תיכוני, על פי דעה אחת הייתה סיציליה מרכז סחר אך בעלת חשיבות אוטונומית משנית ומיקומה הגאוגרפי נוצל על ידי הערי המסחר האיטלקיות מבלי שהממלכה יכלה להפיק ממנו רווח אסטרטגי.
על פי תאוריה זו משנפתחו דרכי מסחר אחרות ונתיבי שיט נוחים ירדה סיציליה ממעמדה ונכנסה לתקופת מיתון כלכלי ממנו לא התאוששה.
ההיסטוריון הצרפתי הנרי ברסק טוען בספרו העולם של הים התיכון (Un monde méditerranéen) כי בשלהי המלכה הנורמנית הואץ תהליך המיתון והגיע לשיאו בסוף ימי הביניים, אז הפכה סיציליה להינטרלנד חקלאי של ערי איטליה ותושבי האי הפכו למעמד פועלים מוקדם.
ההיסטוריון הבריטי שהתמחה בכלכלה סטפן אפשטיין מתעד אף הוא את המיתון והירידה במעמד הכלכלי של סיציליה לאורך המחצית השנייה של ימי הביניים כתהליך כלכלי מתמשך ומעבר מרכז הכובד הכלכלי אל צפון מערב אירופה.
הכיבוש הנורמני והתגבשות הממלכה של סיציליה הביאו את הלוחמים הנורמנים במגע עם התרבות הביזנטית-רומית שהשפעתה בדרום איטליה הייתה ניכרת ועם התרבות הערבית שנוכחותה בסיציליה הייתה בעלת משקל רב.
סובלנותם של השליטים הנורמנים ובראשם רוג'רו השני ונכונותם לספוג ולבנות את מורשתם הים-תיכונית החדשה בהתבסס על התרבויות של הביזנטים אותם הם גירשו מדרום איטליה והערבים עליהם שלטו בסיציליה.
רוג'רו השני ויורשיו העסיקו בשורות צבאם לוחמים מוסלמים ולמדו את טקטיקות הלחימה האופייניות להם ובראש וראשונה את השימוש בקשת ככלי נשק לטווחים ארוכים ובלחימת מצור.
רוג'רו השני אסף אל חצרו אנשי רוח מוסלמים ובהם משוררים, ומדענים ודיבר איתם ערבית, דרך המגע וההיזון החוזר עם המלומדים הערבים רכש רוג'רו השני הערכה רבה לתרבות הערבית של צפון-אפריקה וספרד.
על בסיס גישה זו השתמש רוג'רו בכישוריהם וכישרונם של ארכיטקטים ערבים בהקמת מבנים מפוארים ברחבי ממלכתו בסגנון ייחודי שזכה לשם נורמני-ערבי-ביזנטי.
טכנולוגיות חקלאיות ותעשייתיות ששימשו את השליטים הערבים-מוסלמים של אמירות סיציליה במשך 200 שנות שלטון רצוף שימשו גם את השלטון הנורמני והביאו את הממלכה לצמיחה כלכלית שהציבה אותה בשורה אחת עם שאר הממלכות הנוצריות של מערב אירופה.
הממלכה הנורמנית של רוג'רו השני התאפיינה ברב-תרבותיות וסובלנות דתית.
השפה המדוברת בחצר המלכות הסיציליאנית הייתה צרפתית אך צווים מלכותיים נכתבו בשפות שונות על פי הקהל אליהם הופנו - לטינית, יוונית, ערבית ועברית.
והבגד ששימש את רוג'רו השני העת הכתרתו (והכתרת פרידריך, מלך סיציליה) נשא רקמה ובה כיתוב בערבית ובו תאריך תפירת הבגד שנת 528 להיג'רה.
המלכים הנורמנים טבעו מטבעות ועליהם כתובות בערבית עם תאריכים על פי הלוח המוסלמי.
המדיניות הסובלנית המשיכה גם בתקופת שלטונם של יורשי רוג'רו השני.
בשנת 1184 בעת שלטונו של גיום השני, הגיע לסיציליה הגאוגרף אבן ג'ובייר בדרכו ממסע עלייה לרגל לעיר מכה, והופתע מהיחס החם וקבלת הפנים לה זכה.
בספרו הוא תיאר כיצד התושבים הנוצרים של סיציליה דוברים ערבית וכי רבים מהפקידים הבכירים של הממלכה הם מוסלמים.
בשנת 1154 ערך הקרטוגרף, גאוגרף ונוסע הערבי מוחמד אל-אדריסי מפה הידועה בשם "Tabula Rogeriana" וספר נלווה בשם "גאוגרפיה".