tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא ברור האם הכוונה היא ל"ביקור מהאדונית לשעבר" - דבר המרמז על כך שהנשים השחורות בציור הן עתה נשים חופשיות - או שמא יש להבין את הכותרת כ-"ביקור מהאדונית הזקנה", כלומר שהאישה הלבנה עדיין נתפסת כאדונית, למרות תום העבדות, והעבדים המשוחררים ממשיכים להיות נתונים למרותה, לפחות מבחינה סמלית או רגשית.
הציור תועד גם תחת שמות אחרים, כמו "הביקור אצל האדונית", המצביע על כך שהסצנה מתרחשת באחוזתה של האישה הלבנה — מה שמרמז על המשך השליטה והכוח שלה - וכן תחת השם "הביקור של האדונית", שמדגיש את נוכחותה המרכזית והאפשרות שהשחורים המתוארים בציור עודם כפופים לה.
העמימות הזו בשם היצירה מחזקת את המורכבות שבתוכה - מפגש טעון בין עבר להווה, בין שליטה לחירות, בין היררכיה מתמשכת לניסיון ליצירת מציאות חדשה לאחר ביטול העבדות.
הציור נרכש בתחילה על ידי תומאס ב.
קלארק, אספן פרטי מניו יורק.
בשנת 1899, כשמכר קלארק את אוספו, החליף הציור ידיים ונרכש על ידי ויליאם ט.
אוונס תרם אותו לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, שם הוצג תחת השם "ביקור האדונית" (The Visit of the Mistress).
בהמשך הועבר הציור לאוסף מוזיאון האמנות האמריקאי של הסמית'סוניאן, שם הוא מוצג עד היום..
"ביקור מהגברת הזקנה" היה אחד מחמישה ציורים שהוצגו על ידי הומר בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1878.
חוקרים הצביעו על כך שהקומפוזיציה של ביקור מהאדונית הישנה דומה כמעט לחלוטין לזו שביצירתו המוקדמת של וינסלו הומר, אסירים מהחזית (Prisoners from the Front), שבה מוצגת קבוצת חיילים מהקונפדרציה שזה עתה נשבו, ניצבים בעמידה מתריסה מול קצין מצבא האיחוד.
השוואה זו משמשת בסיס לפרשנות הרואה גם בציור ביקור מהאדונית הישנה סצנה של עימות חזיתי: העבדים המשוחררים מתייצבים, או בוחרים שלא לקום — באופן מכוון — מול גבירתם לשעבר, ומשדרים ביטחון, עמידות ונכונות להביט בה בגובה העיניים.
הציור מדגיש את שינוי מאזן הכוחות לאחר תום העבדות, כאשר לאדונית הישנה כבר אין עוד את הסמכות והשליטה שהיו בידיה בעבר.
הפנים המצויר בשתי היצירות ביקור מהאדונית הישנה ויום ראשון בבוקר בווירג'יניה ככל הנראה הורכב בו-זמנית, שכן נראה כי שתיהן מתרחשות באותו חלל פנימי.
עם זאת, הדמויות המתוארות בכל אחת מהיצירות שונות זו מזו, ומשקפות סצנות נפרדות של חיי היום-יום בקרב קהילות שחורות בדרום בתקופת השיקום.
השימוש באותו מרחב פיזי מדגיש את הבחירה האמנותית של הומר להעמיד סיטואציות שונות בתפאורה זהה, תוך שינוי הדמויות והאינטראקציה ביניהן, באופן שמאיר הבדלים בגישות, באווירה ובמסר החברתי של כל ציור.
היצירה התקבלה בתחילה כדוגמה למעבר של וינסלו הומר לעבר גישה ריאליסטית יותר בתיאור דמויות שחורות, תוך נטישה של הסגנון הקריקטוריסטי שבו נעשה שימוש לעיתים בעבר.
אמירה זו שיקפה את ההכרה בחידוש הסגנוני והחברתי שבעבודתו של הומר, אשר בחר להציג את האפרו-אמריקאים לא כטיפוסים סטריאוטיפיים אלא כבני אדם מלאי נוכחות, מורכבות וכבוד.
בכך, תרם לעיצוב שיח חזותי חדש על חיי השחורים באמריקה בתקופת השיקום.
פרשנות ביקורתית מודרנית רבה על היצירה מתמקדת בהשלכות הגזעיות הכפולות הנמצאות בתוך היצירה, הן בנושא הציור (אישה לבנה, ככל הציור ביקור מהאדונית הישנה של וינסלו הומר זכה לביקורת מודרנית נרחבת המתמקדת במשמעויות הגזעיות הכפולות שבו — הן בנושא המתואר, והן בעצם מעשה היצירה.
בציור מופיעה אישה לבנה, ככל הנראה בעלת עבדים לשעבר, העומדת מול שלוש נשים שחורות משוחררות מעבדות.
אך מעבר לסצנה עצמה, ישנה גם שכבת פרשנות שנייה: עצם העובדה שאמן לבן מהצפון, הומר, בוחר לתאר דמויות שחורות מהדרום יוצרת דיון על נקודת המבט, הסמכות התרבותית והייצוג.
הביוגרף המוקדם של הומר, ויליאם האו דאונס, טען כי שלוש השפחות לשעבר "נצפו ותוארו באופן החי והחד ביותר", והוסיף כי "בהדרת הכבוד שבמעמדן, בענווה שבהבעת פניהן, וביראה שמעוררת בהן נוכחות האדונית, יש שילוב של פאתוס והומור, שמקורו בסיטואציה עצמה — ולא בניסיון מלאכותי של האמן להכניסם פנימה."
אולם מבקרות מאוחרות, כגון חוקרת תולדות האמנות ג'ו-אן מורגן, מציעות ניתוחים ביקורתיים יותר.
לדברי מורגן, הייצוגים של אפרו-אמריקאיות כנשים בלויות, כפופות ומושתקות, נועדו להרגיע את הצופים הלבנים בני התקופה.
לדבריה, הומר איפשר להם להרגיש טוב עם סיומה של העבדות, תוך שהוא משמר את תחושת ההמשכיות של הסדר החברתי הישן.
במונחים חזותיים, הציור ממחיש היררכיה ברורה: האדונית עומדת זקופה ומרוחקת, הלבושה בשמלה שחורה מהודרת; מולן עומדות או יושבות הנשים השחורות, לבושות בבגדים קרועים, בגוף כפוף או נרפה.
כולן נמצאות באותו מרחב — אותה בקתה ישנה — אך ההבדלים ביניהן חדים.
בכך, לפי פרשנות זו, מקבע הציור היררכיה חברתית "אופקית": העבדות אולי הסתיימה מבחינה חוקית, אך יחסי הכוח ממשיכים להתקיים בצורה סמלית ומבנית גם לאחריה.
הציור ביקור מהאדונית הישנה של וינסלו הומר זכה לביקורת מודרנית נרחבת המתמקדת במשמעויות הגזעיות הכפולות שבו — הן בנושא המתואר, והן בעצם מעשה היצירה.
הבנה זו של הציור מאתגרת על ידי מבקרים מודרניים אחרים כמו סידני קפלן, שכותב:אדונית בלונדינית, מתולתלת, מצוידת בשמשייה ותחרה, נראית כמי שמצפה ל"ידידות" מצד שפחותיה לשעבר — אך האם השחורה, הדמות המרכזית במשפחה, עומדת מולה כקיר איתן, חסר פשרות, כמעין סכר מגן.
אין בה כל שמץ מן הדמות הסטריאוטיפית של "ג'מימה", ואף לא מהאצילות הסבלנית של דילסי הפוקנרית.
מבטה הוא דחייה — ביטול מוחלט של האשליה הלבנה בדבר תמימותה או פשטותה של האישה השחורה.
ביקור המחזר הוא ציור מאת הצייר ההולנדי חרארד טר בורך, המתוארך לסביבות שנת 1658. היצירה מוצגת באוסף גלריה להלאומית לאמנות בוושינגטון.
בציור נראה גבר אלגנטי קד קידה עם כניסתו לחדר, מול אישה צעירה הלבושה במחוך כתום־אדמדם וחצאית סאטן.
מאחוריה, אישה אחרת מנגנת בתיאורבו (כלי מיתר ממשפחת הלאוטה), וגבר נוסף עומד ליד אח מבוערת ומחמם את ידיו.
הסצנה מתרחשת בסביבה אמידה, כפי שמעידים כלי הנגינה, מדף הקמין המפואר, הטפט המוזהב והשטיח שעל השולחן.
טר בורך נודע בטכניקת ציור מעודנת שהתבססה על הברשות דקות ושכבות צבע שקופות, שאִפשרו לו לתאר טקסטורות ריאליסטיות של תחרה, סאטן ושטיחים מזרחיים.
יכולתו הטכנית, יחד עם האיפוק והעמימות הרגשית, שימשו השראה לציירים כיאן ורמיר וחבריאל מטסו.
הצופים בני התקופה התפעלו מיכולתו לתאר בדי סאטן, אך גם התלבטו באשר למשמעות הסצנה: האם מדובר בביקור תמים, או ברמיזה לפגישה אינטימית?
הבעלות על הציור עברה בין אוספים פרטיים בצרפת וספרד, עד שנרכש ב־1922 על ידי אנדרו ויליאם מלון, אשר העניק אותו לגלריה הלאומית לאמנות בשנת 1937.
הציור חבורה מוזיקלית, שצויר ככל הנראה בשנים 1642–1644, מקדים בכעשור את ביקור המחזר ומבשר את גישתו הבשלה של חרארד טר בורך לנושאי חיזור ומערכות יחסים באמצעות סצנות מוזיקליות.
בשתי היצירות ניכרת מגמה של עיסוק בטקסים חברתיים ודינמיקות של משיכה בין המינים, כשהמוזיקה משמשת אמצעי להעברת מתחים פסיכולוגיים בין הדמויות.
בניגוד לייצוגים העליזים של חברות מוזיקליות בקרב בני דורו, טר בורך עיצב סצנות פרטיות ורוויה ברמזים מעודנים.
הדיאלוג השקט בין הנגנים בחבורה מוזיקלית מקביל למפגש הכאוב־אינטימי שבמרכז ביקור המחזר, שבו האמן ממשיך לפתח את העיסוק ברגש דרך מחוות, מבטים ובדי סאטן.
ביקור הדוכס והדוכסית מווינדזור בגרמניה הנאצית נערך באוקטובר 1937. דוכס וינדזור, אדוארד והדוכסית ווליס סימפסון ביקרו בגרמניה פחות משנה לאחר שאדוארד ויתר על תפקידו כמלך.
עוד לפני הכתרתו ובמיוחד לאחריה, נראה היה שהדוכס גילה אהדה רבה לגרמניה הנאצית, בספטמבר 1937 הודיע הדוכס על כוונתו לקיים ביקור פרטי בגרמניה הנאצית.
לדבריו, הסיבה הרשמית של הביקור הייתה חקר התנאים החברתיים והכלכלים של מעמד הפועלים בגרמניה, אך בעקבות התחושות ביבשת כי מלחמה בין גרמניה למדינות אירופה קרובה מאי פעם, ראו תומכיו של הדוכס בנסיעתו הזדמנות להביא לשלום בין בריטניה לגרמניה.
אף על פי כן, ממשלת בריטניה התנגדה בתוקף לרעיון ולביקור וחשדה שהנאצים ישתמשו בנוכחותו של הדוכס לתעמולה.
הדוכס אדוארד רצה שאשתו, שנדחתה על ידי הממסד הבריטי, תחווה ביקור ממלכתי כבת זוגו.
הוא הבטיח לממשלה לשמור על פרופיל נמוך והסיור התקיים בין ה-12 ל-23 באוקטובר 1937.
הדוכס והדוכסית הוזמנו רשמית למדינה על ידי אנשי חזית העבודה הגרמנית, בהם ראש הארגון, רוברט ליי.
הזוג ביקר במפעלים, שרבים מהם ייצרו ציוד למאמצי החימוש מחדש של גרמניה, והדוכס פגש חיילים גרמנים.
בני הזוג התקבלו בכבוד רב תוך השמעת ההמנון הבריטי ובהצדעות נאציות.
הם נפגשו לאורך הביקור עם נאצים בכירים כמו יוזף גבלס, הרמן גרינג, יואכים פון ריבנטרופ, רודולף הס ואלברט שפר.
השניים אף שתו תה עם אדולף היטלר בברגהוף.
הדוכס ניהל שיחה פרטית ארוכה עם היטלר, אך לא ברור בדיוק מה היה תוכנה המדויק, שכן פרוטוקול הפגישה אבד במהלך המלחמה.
היטלר גילה לאורך הביקור אהדה רבה לבני הזוג והתייחס לדוכסית כאל מלכה.
אדוארד השמיני הפך למלך לאחר מות אביו, ג'ורג' החמישי, בינואר 1936. כמעט מיד, הוא הודיע על כוונתו להינשא לווליס סימפסון, אשת חברה אמריקאית, שהתגרשה מבעלה הראשון, והייתה בעיצומו של הליך גירושים מבעלה השני.
מטעמים פוליטיים ומוסריים, היא לא מצאה חן בעיני ממשלת בריטניה ורוב בני משפחת המלוכה הבריטית התנגדו בתוקף לנישואין בין השניים בטענה כי הדבר פוגע במעמדו כמונרך.
כמלך, אדוארד היה ראש הכנסייה האנגליקנית, אשר באותו הזמן לא אפשרה לגרושים וגרושות להינשא מחדש אם בני זוגם לשעבר עדיין היו בחיים (בעליה הקודמים של סימפסון היו עדיין בחיים).
אדוארד ידע שאם יתעקש להתחתן עם סימפסון, ממשלתו של סטנלי בולדווין כמעט בוודאות תתפטר.
אדוארד הבין שמשפחתו, הממשלה, הכנסייה והעם לא יתמכו בנישואין ולפיכך, בדצמבר 1936, הוא החליט לוותר על כס המלוכה ולהתפטר.
אחיו הצעיר הוכתר במקומו כמלך ג'ורג' השישי ואדוארד קיבל את התואר החדש "דוכס וינדזור".
אדוארד וסימפסון נישאו בצרפת ועברו להתגורר בפריז.
מלחמת האזרחים בספרד, שפרצה בשנה הקודמת, ערערה את מאזן הכוחות באירופה ומשכה אליה התערבויות זרות של ברית המועצות, איטליה וגרמניה הנאצית.
מלבד זאת, גרמניה המשיכה להתמקד ולהתרכז בהתחמשות מחדש.
בממלכה המאוחדת שררה תחושה של אי נוחות פוליטית לקראת העתיד והציפייה למלחמה, עם זאת מדיניות החוץ העיקרית נותרה מבוססת על עקרון הפייסנות.
ראש הממשלה בולדווין התפטר מתפקידו במאי 1937 והוחלף על ידי סגנו, נוויל צ'מברלין.
עוד לפני שנערך, התנגדו מרבית אנשי המלוכה והממשלה לביקור וניסו להניא את הדוכס מלקיימו.
הדוכס אדוארד היה גרמנופיל ודיבר גרמנית שוטף.
הוא התגאה בכך ש"דם גרמני זורם בעורקיו" והוא ביקר בגרמניה פעמיים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חברים ומכרים רבים של הדוכס תיארו את דעותיו כפרו-גרמניות וחלקם אף טענו כי הדוכס והדוכסית תמכו והאמינו בקידום הפשיזם כנגד הקומוניזם המתפשט באירופה.
הדוכס עצמו אמר כי חשש מהתחדשות סצנות האימה שאפיינו לדבריו את מלחמת העולם הראשונה.
אלברט שפר אמר כי היטלר היה בטוח ש"באמצעות הדוכס היה אפשר להגיע ליחסים ידידותיים חזקים עם בריטניה".
הסיור בגרמניה תוכנן להיות ביקור שיערך כ-12 ימים, אך לאחריו היה אמור להגיע ביקור ארוך יותר בארצות הברית.
הצד הגרמני של הביקור אורגן על ידי שלישו של היטלר, קפטן פריץ וידמן .
באותו חודש, הדוכסית כתבה לדודתה בוושינגטון שהם מתכננים טיול כדי לבחון את תנאי העבודה באירופה.
הדוכס והדוכסית קיבלו הזמנה אישית מראש חזית העבודה הגרמנית, רוברט ליי.
ליי הציע לקיים עצרות נאציות בכל תחנה בסיורם של בני הזוג, אך הדוכס הטיל על כך וטו בטענה שזה יתפס כתעמולה אנטי-בריטית.
ההיסטוריון ג'ונתן פטרופולוס טען כי ממשלת בריטניה ידעה כי לא באמת תוכל למנוע את מה שנחשב רשמית לביקור של אדם פרטי.
עם זאת, הן ברחוב דאונינג והן בארמון בקינגהאם גינו את ההזמנה והביקור המתקרב.
ההיסטוריון אנדרו רוברטס טוען כי ממשלת גרמניה האמינה שאדוארד נאלץ לוותר על כס המלוכה כתוצאה מדעותיו הפרו-גרמניות, מה שעודד אותם "לפרוס את השטיח האדום" עבורו.
ב-10 באוקטובר כתב לדוכס בן דודו, קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה "דוד יקר, שמעתי שאתה מכיר לגרמניה!
אשמח אם תוכל לנצל הזדמנות זאת כדי לפגוש אותי, אולי אוכל להכיר לך אנשים מעניינים שאחרת לא היית פוגש".
היטלר וריבנטרופ תכננו לערוך לשניים "כניסה מלוכתית" עם הגעתם של בני הזוג לתחנת הרכבת בפרידריכשטראסה, זאת למרות הגדרת הביקור כפרטי.
הדוכסית הייתה לבושה היטב והייתה מכוסה בתכשיטים וכאשר ליי קיבל את פניה, הוא נישק את ידיה ופנה אליה כ"הוד מעלתה".
קהל של כ-2,000 אנשים עמד לאורך הרחובות מחוץ לתחנה.
התקשורת הגרמנית ייחסה חשיבות רבה לביקורם של בני הזוג.
כשבני הזוג עזבו, הקהל התקדם במהירות, והתפתחה באזור התקהלות גדולה, לאחר שמעטים מהקהל ראו אותם, הזוג נסע במהירות גבוהה במרצדס שלהם, למלון שלהם.
בלילה הראשון שלהם בברלין, הם הצטרפו לריבנטרופ לארוחת ערב במסעדה מקומית, לארוחה הצטרפו לארוחה אלברבט שפר, יוזף גבלס, מגדה גבלס.
לאחר פגישתם, כתב גבלס ביומנו כי "הדוכס נפלא - בחור נחמד, סימפתי, פתוח וצלול ובעל הבנה בריאה של אנשים, חבל שהוא כבר לא מלך.
הדוכסית לעומת זאת תיארה את גבלס כ"גמד זעיר ודקיק עם גולגולת ענקית", אבל על מגדה כתבה כי היא "האישה היפה ביותר שראיתי בגרמניה".
בני הזוג סעדו גם עם בן דודו, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה שבוע לאחר הארוחה עם בני הזוג גבלס.
בני הזוג ופמלייתם, שכללה את בן דודו של הדוכס, פיליפ, רוזן הסן נסעו ברחבי גרמניה בסיועו של היטלר.
כריסטוף, נסיך הסן, שהיה קצין מטה בלופטוואפה וכאש לשכת המחקר (סוכנות ההאזנות של הרמן גרינג) האזין לשיחותיהם של בני הזוג ועדכן את גרינג בכל הקשור לדעותיהם הפרטיות של בני הזוג.
אף על פי שבני הזוג הגיעו לגרמניה בעקבות הזמנתו האישית של ליי, הם ראו בו מארח גרוע.
ליי תואר כגס רוח, אלכוהוליסט ונהג פרוע המספר בדיחות גסות.
בני הזוג ראו בו "בריון נאצי דוחה במיוחד" וסיפרו כי באחת מהנסיעות, הוא נהג שיכור ותקע את רכבם בשערי מפעל במינכן, תוך שהוא דורס מספר עובדים במקום.
לדברי ההיסטוריון מייקל בלוך, מסלול הביקור נתפס כ"סדרה מתישה של ביקורים באזורי תעשייה".
עם זאת, מכתב מהדוכסית מאשר שבני הזוג אהבו את הסיור באזורי התעשייה וכי לאורך הסיור הם נהנו מאוד, במיוחד במהלך בביקור במפעל לייצור נרות שהכיל אולם קונצרטים, בו הושמעו מספר אופרות של ריכרד וגנר.
בני הזוג ביקרו באקדמיה למנהיגות נוער, שם צפו בהכשרת חברי הנוער ההיטלראי ולאחר מכן ביקרו במפעל של משפחת קרופ לייצור רכיבים לצוללות באסן.
בכל ביקור, הוצגו בפני הזוג עובדים נלהבים שהרעיפו שבחים אודות תנאי העבודה שלהם.
בחלק גדול מהמקרים הדוכס הצטרף להפסקות בירה של העובדים במפעלים.
הזוג התקבל באופן קבוע בהצעדה נאצית ולעיתים קרובות הזוג השיב אף הוא בהצעדה דומה.
בנוסף לכך, בעת הגעתם לכל מקום, הושמע בפניהם ההמנון הבריטי וההמנון הגרמני.
הביקור הגיע לשיאו ב-22 באוקטובר, כאשר הזוג נפגש עם קנצלר גרמניה, אדולף היטלר במעונו הפרטי, ברגהוף.
הדוכס והדוכסית נאלצו להמתין עד שהיטלר היה מוכן לראותם.
למרות זאת, הוא היה במצב רוח נעים כשפגש אותם.
היטלר והדוכס ניהלו שיחה בת שעה, כהיטלר היה הדוממינטי בשיחה בשניהם.
הדוכס עודד את היטלר בהתפשטות הטריטוריאלית הרצויה של גרמניה למרכז ומזרח אירופה.
עם זאת, פרוטוקול הפגישה אבד וככל הנראה הושמד במהלך המלחמה ולכן לא ידוע מה היו חילופי הדברים המדויקים בין השניים.
הדוכסית לא הצטרפה לבעלה אלא שתתה תה עם רודולף הס, ראש ארגון החוץ של המפלגה הנאצית, ארנסט וילהלם בוהלה שימש כמתורגמן בשיחות בין השניים.
בת זוגו של היטלר, אווה בראון, לא נכחה בפגישה בין הדוכס והדוכסית להיטלר מאחר שבכל פעם שהיטלר אירח אורחים רמי דרג, היא נאלצה להישאר בחדר השינה שלה עד שעזבו.
בני הזוג עשו רושם טוב על היטלר, עם זאת הדוכסית כתבה מאוחר יותר כיצד היא כעסה כיצדה הודרה מהשיחה המרכזית עם היטלר.
היטלר הרגיז מעט את הדוכס בכך שהתעקש להשתמש במתורגמן במקום לדבר אליו ישירות בגרמנית".
ההיסטוריון פולקר אולריך טוען כי נראה שהיטלר הוחמא מכך שבני הזוג רצו לראותו.
עדים שנכחו בפגישה בין הזוג להיטלר העידו כי לעיתים רחוקות ראו את היטלר "כה רגוע ונמרץ כמו במהלך ביקור זה".
שלושה ימים לפני הפגישה עם הדוכס והדוכסית, היטלר קיבל טלפון משר החוץ הבריטי המיועד, לורד הליפקס, בנוגע למדיניות ההתפשטות המתכוננת של גרמניה, לאורך השיחה הדגיש הליפקס את היתרונות של הבנה הדדית בין שתי המדינות.
ביקורם של בני הזוג זמן קצר לאחר השיחה כנראה עודד את היטלר לראות בדוכס כבעל ברית.
אדוארד אמר מאוחר יותר כי חשב שהיטלר הוא "דמות מגוחכת במקצת, עם התנוחות התיאטרליות שלו והיומרות הבומבסטיות שלו" והכחיש בפני אשתו שהוא והיטלר דנו בכלל בפוליטיקה.
הדוכס והדוכסית בילו את הלילה האחרון של סיורם במינכן, שם שהו במלון מקומי.
האירוע המרכזי באותו היום היה ארוחת ערב שנערכה על ידי רודולף הס ואשתו אילזה.
אילזה הס סיפרה מאוחר יותר כיצד בשלב מסוים, הדוכס נעדר מהארוחה במשך יותר משעה וכי מצאה אותו בחדר משחקים בקומה העליונה.
שם, היה להס אוסף גדול של דגמי ספינות, והוא והדוכס שיחזרו "בהתרגשות" קרב ימי ממלחמת העולם הראשונה.
הסיור הגרמני של בני הזוג השפיעו מעט מאוד על הציבור הבריטי והביקורת העיקרית, ככל הנראה, הייתה על כישלון על שמירת הפרופיל הנמוך שהבטיחו בני הזוג.
וינסטון צ'רצ'יל, למשל, כתב לדוכס ואמר שהוא "שמח שהכל עבר בצורה כה מכובדת ומוצלחת".
ב-1966, תיאר הדוכס את זיכרונותיו מפגישתו עם היטלר, אשר, לדבריו, "גרם לי להבין שרוסיה היא האויב וכי לבריטניה הגדולה ולכל אירופה יש עניין לעודד את גרמניה לצעוד נגד המזרח ולמחוץ את הקומוניזם אחת ולתמיד".
שהות בפריז וביטול הביקור בארצות הברית
בני הזוג וינדזור חזרו לפריז ב-24 באוקטובר, שם התכוננו לביקורם בארצות הברית.
שבוע לאחר שבני הזוג וינדזור עזבו את מינכן, הוציאו הנאצים להורג שני פעילים מהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, הם זכו להערכה רבה בתנועת הפועלים האמריקאית בשל פעילותם האנטי-נאצית; מותם הטה את דעת הקהל נגד הדוכס והדוכסית.
איגודי עובדים בארצות הברית ניהלו קמפיין נגד הסיור, במיוחד בעיר הולדתה של הדוכסית, בולטימור, מרילנד.
האיגודים אמרו כי לא יתמכו בביקורם של בני הזוג.
בסופו של דבר, הדוכס החליט לבטל את הביקור.
הנסיעה לארצות הברית נועדה להדגים את כושר המנהיגות של הדוכס וביטולה היה מספיק טראומטי עבורו כדי לגרום לו לפרוש זמנית מהחיים הציבוריים.
נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט כתב מכתב פיוס לבני הזוג, בו הביע תקווה שהביקור אכן יתקיים בסופו של דבר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 ממשלת בריטניה "הוציאה לגלות" את בני הזוג מאירופה למשך המלחמה והדוכס מונה למושל איי בהאמה וזאת על מנת למנוע אפשרות שייפעלו לטובת גרמניה במהלך הלחימה בין המדינות.
הדוכס כינה את המעבר לאיי הבאהמה כ"סנט הלנה של שנות ה-40".
לאחר המלחמה, הודה אדוארד כי העריץ את הגרמנים, אך שלל טענות על היותו פרו-נאצי.
הביקורת החדשה (The New Criticism) הייתה האסכולה המרכזית בביקורת ספרותית אנגלית ואמריקאית בשנות העשרים המוקדמות של המאה העשרים, ועד לשנות השישים.
חסידיה אימצו בהתלהבות את שיטת הקריאה הצמודה וההתמקדות בטקסטים עצמם, ודחיית פרשנות המתבססת על מקורות שמחוץ לטקסט, במיוחד ביוגרפיות.
האסכולה הושפעה מגישות פורמליסטיות וסטרוקטורליסטיות אירופאיות, אשר שמות דגש על המבנה והצורה של יצירת הספרות.
בין הדמויות הבולטות ביותר ב"ביקורת החדשה" ניתן למצוא את:
כשל הכוונה (the intentional fallacy): ווימסט וברדסלי טענו במאמרם, בעל שם זה, כנגד כל דיון ב"כוונת היוצר".
בשביל "הביקורת החדשה", רק המלים שעל הדף היו משמעותיות, ו"יבוא" של משמעויות מחוץ לטקסט אינה דרך רלוונטית, והיא אף עלולה לגרום לקריאה שגויה.
דו משמעות (ambiguity): אנשי הביקורת החדשה העלו על נס קיום בצוותא של משמעויות רבות באותו טקסט או משפט.
ריצ'רדס שאל מונח זה מזיגמונד פרויד על מנת להתייחס למשמעויות רבות וקבועות, שהוא האמין כי קיימות תמיד בשפה.
קריאה צמודה – CLOSE READING – קריאה עם רצון להבין הכל, לשים לב לכל הפרטים, קריאה שמטרתה להבליט את האלמנטים של הטקסט ואת האופן בו הוא נכתב.
אחדות מורכבת – COMPLEX TOTALITY – כל יצירת אמנות אמיתית היא מאוחדת, הם הוכיחו כי בכל הטקסטים הגדולים, האלמנטים אינם אקראיים הם קשורים זה בזה.
הם טענו שיש מאפיין ייחודי לטקסטים קנוניים גדולים.
ניתוח – ANALYSIS – ברגע שקוראים טקסט קריאה צמודה יש צורך לנתח כל פרט בטקסט.
מרשמי – PRESCRIPTIVE / תיאורי – DESCRIPTIVE –מרשמי- במאה ה-19 המאמצים של המבקרים היו ברצון להכתיב לסופרים כיצד עליהם לכתוב בשביל שיכתבו טוב.
תיאורי- הביקורת החדשה אינה מאמינה בגישה זו (מרשמית) אלא בגישה התיאורית.
גישה שדוגלת בלתאר את הטקסט – לנתח אותו כמו שהוא (אני לא שופט את הטקסט אלא מנתח אותו).
חפץ מילולי – VERBAL ARTEFACT – כמו שניתן לנתח אובייקט פיזי כך ניתן לנתח אובייקט מילולי, לפרק אותו בצורה אנליטית מדעית.
כשל הכוונה – INTENTIONAL FALLACY – כאשר מבקר מפרש טקסט על פי כוונת המחבר, הביקורת החדשה לא מאמינה כי יש קשר בין כוונת המחבר לניתוח של היצירה שלו.
כשל הריגוש – AFFECTIVE FALLACY – הביקורת החדשה מתנגדת לקריאת השיר כחוויה רגשית סובייקטיבית, אלא מעדיפה למצוא את משמעותו האובייקטיבית.
הפראפראזה ככפירה – HERESY OF PARAPHRASE – כמו שלא ניתן לעשות פרפרזה לכלב או לשולחן כך לא ניתן לעשות פרפרזה גם לטקסט.
תקציר של טקסט שווה למוות שלו.
צלמית מילולית – VERBAL ICON – יש להבדיל בין ספרות מסחרית לבין ספרות יפה.
בספרות יפה הצורה אינה מקרית אלא משקפת את התוכן – את המסר.
אירוניה – IRONY ו פרדוקס – PARADOX – במקרים החדשים עסקו בשני מושגים אלו משום שאירוניה ופרדוקס הם שני דברים שמטבעם מנוגדים לפרפרזה – אי אפשר לעשות תקציר לאירוניה ופרדוקס.
וגם משום שפרדוקס יש שני דברים שלא מתיישבים זה עם זה אבל בכל זאת מסתדרים מה שיוצר אחדות מורכבת.
אוניברסל קונקרטי – CONCRETE UNIVERSAL – הטקסט הספרותי הוא גם אוניברסלי וגם אינדיבידואלי, ספרות היא יותר קונקרטית מן השימוש היום יומי בשפה.
אמירה קונקרטית בספרות הופכת באופן פרדוקסלי לאוניברסלית.
מרחב חיצוני – EXTRINSIC / מרחב פנימי – INTRINSIC – הטקסט כחפץ מילולי צריך לדעת להסביר את עצמו, אם הוא יודע להסביר את עצמו הוא לא צריך שום מכשיר חיצוני כדי להסביר את עצמו (מלבד מילון מילולי).
למשל: המבקרים החדשים טוענים כי כדי להבין את "מלחמה ושלום" אין צורך בידע מוקדם על המלחמה עצמה.
ריבוד – STRATIFICATION – ניתוח ברבדים משרת את הביקורת החדשה על ידי הדגשת הקשר בין צורה לתוכן.
רובד פונטי - איך הטקסט בנוי מבחינת הצלילים (חריזה, ריתמוס וכו').
סגנון- המאפיינים של התחביר, מילים, שפה, מבנה השיח- איך בונים פסקאות שלמות, איפה מופיעים סימני הפיסוק.
בתקופה המודרנית כאשר מדברים על רטוריקה מדברים על העיסוק בצורת הדיבור.
רטוריקה כוללת - מטפורה, דימוי, סמל, אלגוריה, מטונימיה, סינקדוכה, אוקסימורון וכו'.
מבנים ספרותיים - משהו שניתן להגדיר בצורה פורמלית ללא קשר לתוכן, למשל סונטה.
ז'אנרים - קומדיה, טרגדיה, רומאן וכו'.
ז'אנר מוגדר משני כיוונים – מילולי וצורני.
למשל טרגדיה: יש לה גם צורה מוגדרת, מבנה קבוע (מדובר בטרגדיה יוונית קלאסית) וגם יש דברים בתוכן שחייבים להופיע.
בקיאות מינימלית / ידע מינימלי – COMPETENCE – סוג הידע הנדרש על מנת לפרש את הטקסט בצורה מוצלחת, כל טקסט דורש ביכולת אחרת כדי לפרשו.
הביקורת החדשה ניסתה להראות כי יש צורך בידע מינימלי כדי להבין כל טקסט למעשה זו הייתה אחת הבעיות שלה משום שהיא טענה כי מילון מילולי מספיק כדי להבין כל טקסט אבל למעשה כדי לקרוא שייקספיר יש להבין אנגלית של המאה ה-16.
"Seven Types of Ambiguity" ו"Some Versions of Pastoral" של ויליאם אמפסון הן בין העבודות הבולטות בביקורת החדשה.
השאיפה הטקסונומית הרחבה שבהן התבטאה בניסיון לכסות חלקים נרחבים של הקאנון הספרותי בניסיון להגדיר את התכונה המייחדת ספרות.
"Practical Criticism" של ריצ'רדס היא אחת מהעבודות התאורטיות ביותר של הביקורת החדשה, בה הוא ניסה להבין את המתודולוגיה הפרשנית.
ביקורת נוסח המקרא (מכונה לעיתים הביקורת הנמוכה, כדי להבדילה מהשיטה ההיסטורית-ביקורתית המכונה גם "הביקורת הגבוהה") היא מדע עזר בחקר המקרא ופרשנותו המתחקה אחר התהוות נוסח המקרא, העתקתו ומסירתו וכן אחר התהליכים שהולידו גרסאות וטקסטים של המקרא במשך הדורות.
ספרות המקרא על שלושת חלקיה (תורה, נביאים וכתובים) היא יחידה בעולם בכל הנוגע לתולדות הנוסח שלה ולאופני מסירתו.
נוסח המקרא, בשונה מנוסחיה של כל יצירה ספרותית אחרת, מוקדמת או מאוחרת, נמסר במקורות רבים, בשפות שונות ומשתקף בעדי נוסח רבים – פפירוסים, מגילות קלף, קטעי גניזה מקהיר, כתבי יד מימי הביניים ומהדורות דפוס מודרניות.
ביקורת נוסח המקרא שואפת להציג את כל חילופי הגרסאות העולים מן הממצאים, להעריכם, ועל ידי כך לשחזר מרכיבים מתוך צורתו המקורית של נוסח המקרא, אם הייתה כזו – שאלה שלגביה אין הסכמה בין כל החוקרים.
בנוסף שואפת ביקורת הנוסח לברר את אופן היווצרות הנוסחים השונים ואת התנאים החיצוניים של העתקת ספרי המקרא.
לעבודתה נזקקת ביקורת הנוסח לתחומים מדעיים אחרים ובראשם פילולוגיה, פלאוגרפיה וארכאולוגיה.
בהשוואה ליצירות ספרות אחרות בנות זמנה, ספרות המקרא גדולה בהיקפה וכוללת, על פי גבולות הקאנון היהודי, 24 ספרים.
תהליך הכתיבה, העריכה והגיבוש של ספרות זו נמשך כאלף שנים לכל הפחות, שסופן במחציתו השנייה של האלף הראשון לפני הספירה.
נוסח המקרא נמסר בעל פה ובכתב, דור אחר דור, במשך אלפי שנים.
אורכה של שלשלת המסירה ואופייה הביאו לכך שעם השנים נוצרו שינויים רבים בספרי המקרא, במתכוון ושלא במתכוון, וכיום קיימים ענפים שונים ומשפחות שונות של נוסחים לכל אחד מספרי המקרא.
נכון לראשית המאה ה-21 קיימות שתי משפחות נוסח עיקריות לכלל ספרי המקרא:
נוסח או נוסחי המסורה, שהוא הנוסח המקובל בעיקר אצל היהודים;
נוסח או נוסחי תרגום השבעים, נוסח יהודי במקורו שעיקר השימוש בו ובתרגומים שהוכנו ממנו הוא בעולם הנוצרי.
לנוסח התורה קיימת גם מסורת שלישית, מסורת העדה השומרונית.
יתר תרגומי המקרא לשפות השונות – עתיקות ומודרניות כאחד – נוצרו כעיבוד מתוך אחת משתי המסורות העיקריות, נוסח המסורה ונוסח תרגום השבעים.
עם גילוי מגילות מדבר יהודה במדבר יהודה בשנים 1947–1956, נמצאו כתבי יד רבים של ספרי המקרא שאת מסורת הנוסח שלהם לא ניתן לשייך לאף אחת מן המסורות המוכרות.
תגלית דרמטית זו חשפה טפח מהיקפו הרחב של הפלורליזם במסורות הנוסח של ספרי המקרא שהתקיימו בימי בית שני.
הצורך בביקורת נוסח המקרא נובע מצירופם של כמה גורמים.
ראשית, העובדה שאין בנמצא שתי מהדורות מודפסות של המקרא הכוללות נוסח זהה לפרטי פרטים, קל וחומר באשר לכתבי יד.
גם בין המהדורות המשתייכות למשפחת נוסח המסורה (כגון תנ"ך קורן, מהדורת מקראות גדולות הכתר, מהדורות הרב מרדכי ברויאר, פרופ' משה דוד קאסוטו ואחרים) קיימים הבדלים, החל מרמת החלוקה לפסוקים וכלה בהבדלים שבניקוד, בטעמים ואף באותיות עצמן.
גם השוואה בין מקבילות בספרי מקרא שונים באותה מהדורה תלמד על חילופי גרסאות.
מלבד ההבדלים הללו, ששורשיהם נעוצים בימי הביניים ואף קודם לכן, גם בהעתקת המקרא, כבהעתקת כל סוג של חיבור, נפלו שיבושים, וביקורת הנוסח שואפת לגלות אותם ולתקנם.
למרות מניעיהם הראשוניים של חלק מחלוצי ביקורת הנוסח, איששה למעשה הביקורת את העובדה כי נוסח המסורה הוא הנוסח המהימן ביותר של המקרא.
עם זאת, כלל זה איננו נכון לגבי כל מקרה ומקרה של הבדלי גרסאות בין נוסח המסורה לנוסחים אחרים.
בנוסף, גם אם היה מוסכם כי נוסח המסורה משקף את נוסחו המקורי של המקרא, עדיין לא ידוע איזה מבין נציגיו השונים של נוסח המסורה הוא הנוסח המקורי.
רק מסקנותיה של עבודת ביקורת-נוסח יסודית תאפשרנה מצע אמין דיו לכל פעולה של ניתוח ספרותי או פרשנות המבקשת להבין את כוונות כותבו המקורי של הטקסט הנתון.
מטרותיה של ביקורת הנוסח ודרכי פעולתה
בראש ובראשונה, שואפת ביקורת הנוסח לתת תיאור מקיף אודות דרכי המסירה וההעתקה של ספרות המקרא.
אולם, מעבר לממד התיאורי שבחקר הנוסח, קיים גם ממד מעשי מובהק.
ממד זה כולל את איסופם של הבדלי הגרסה הקיימים והמשוחזרים והערכתם.
באשר למקורות עבריים, פעולת האיסוף ככלל אינה סבוכה, למעט איסוף עדי הנוסח הפנים-מקראיים המשתקפים בכתובים מקבילים ובספרות חז"ל.
איסופם של הבדלי גרסה מהתרגומים העתיקים הוא פעולה מורכבת יותר.
מעבר לשחזור נוסח המקרא על סמך המצוי, יש מהחוקרים הפועלים גם בשדה 'נוסח המקרא הרצוי', דהיינו, שחזור גרסאות חדשות שלא על סמך ממצאים ישירים קיימים .
על פי הגדרות שונות, ביקורת נוסח, יהיה הטקסט הנדון אשר יהיה, שואפת לשחזר את הטקסט ולקרבו עד כמה שאפשר לצורתו הראשונית על ידי הסרת שכבות של שינויים, 'תיקונים' ושיבושים.
לאור האמור לעיל, ביקורת נוסח המקרא עשויה להתקשות בעמידה במשימה מעין זו מטעמים עקרוניים ומעשיים כאחד; הניסיון ליצור מהדורה מדעית של המקרא, המתבססת על נוסחים אקלקטיים ובוררת מתוכם באופן נקודתי, הוא כמעט בלתי אפשרי.
מצב זה קיים גם בחיבורים אחרים בעלי מסורות ומשפחות כתבי יד ענֵפות במערכות יחסים מורכבות, כגון בספרות ההומרית, אך נראה שהמצב באשר לנוסח המקרא קשה במיוחד.
כל המהדורות המדעיות הקיימות היום הן מהסוג הקרוי "דיפלומטי", כלומר מהדורה שיש בה נוסח עיקרי אחד כנוסח הפנים, וכל חילופי הגרסאות מוצגים באפראטים השונים.
רבים מהחוקרים מאמינים כי בחלק גדול מהמקרים ניתן לברור מתוך הממצאים ולשחזר רכיבים מתוך צורתם המקורית של ספרי המקרא.
ניצני 'ביקורת הנוסח' בעת העתיקה
קפיצת המדרגה הגדולה של הדיסציפלינה המדעית העוסקת בביקורת נוסח בכלל ובביקורת נוסח המקרא בפרט התרחשה בתקופת הרנסאנס, אך שורשיה של ביקורת הנוסח נעוצים כבר בעולם העתיק.
בעולם היווני והרומי היה עיסוק נרחב בביקורת נוסח ובספרייה הגדולה של אלכסנדריה אף הועסקו חוקרים שעסקו בההדרה מדעית של יצירות קלאסיות.
המציאות של פלורליזם טקסטואלי וריבוי נוסחים במקרא הייתה מוכרת כבר לחז"ל, ובאה לידי ביטוי באופנים שונים.
במקומות רבים משתמשים חז"ל לצורך מדרש הפסוקים בניסוח "אל תקרי X אלא Y".
במסכת ברכות אומרים חז"ל על הפסוק מישעיהו .
והנה, במגילת ישעיהו שנמצאה בקומראן התגלה לראשונה נוסח שאכן גורס "ורב שלום בוניך".
מממצא זה ניתן להעריך כי לפחות בחלק מהשימושים בשיטת "אל תקרי" מתבססים חז"ל על הבדלי גרסה ממשיים שעמדו לפניהם.
המקור המפורש העיקרי המשקף מציאות זו של גיוון טקסטואלי נמצא בספרי דברים (ולאחריו במסכת תענית שבתלמוד הירושלמי ובמקומות אחרים):
במקביל, גם בעולם הנוצרי הייתה מודעות למציאות זו של ריבוי נוסחים.
אבות הכנסייה עסקו רבות בניסיון לברר את נוסחו המדויק של המקרא, ולכל הפחות להציג את עיקרי ההבדלים שבין הגרסאות.
המפעל הנוצרי הבולט בהיבט זה היה ההקספלה שערך אוריגנס, ובה שישה טורים של נוסחים ותרגומים שונים של המקרא.
בחיבורו אף ציין אוריגנס את מספר חילופי הנוסח הקיימים בין תרגום השבעים לנוסח העברי.
גם עבודתו של פרשן המקרא הנוצרי הירונימוס במאה הרביעית כללה התייחסות לשאלות הנוסח.
מאוחר יותר, לקראת סופו של האלף הראשון לספירה, עסקו בעלי המסורה בבבל ובארץ ישראל (בייחוד בטבריה) בהגהה ובהעתקה מדוקדקות של הנוסח ובבניית מנגנון מורכב לשימור הנוסח שזכה לכינוי 'נוסח המסורה'.
לכל הפעולות הללו, יהודיות ונוצריות כאחד, נקודת מוצא אחת, והיא ההנחה בדבר קדושתו של הטקסט המקראי לאותיותיו.
הגיוון הטקסטואלי נתפס כשיבוש במסירה הפוגע בקדושתו של המקרא.
ממילא, ברירת גרסאות ושימור הנוסח שנתפס כתקין הפכו למשימה דתית בעלת חשיבות גבוהה.
חשיבות זו ניכרת גם מהעובדה שבבית המקדש הועסקו מגיהים מקצועיים.
דבריו של התנא רבי ישמעאל ממחישים עד כמה נתפסה מלאכה זו כחיונית:
כנאמר לעיל, שיטת חז"ל בשאלות הנוסח נטתה לכלל ההלכתי של הליכה אחר הרוב.
לאורך השנים, הכרעת נוסח המקרא על פי רוב עדי הנוסח הייתה הגישה הרווחת בין פוסקי ההלכה והפרשנים.
הן פוסקי הלכה והן פרשני המקרא היהודיים בימי הביניים עסקו במידה מסוימת בשאלות נוסח.
באחת מתשובותיו עוסק ר' שלמה בן אדרת (הרשב"א) בשאלה האם יש לתקן את הנוסח הנמצא לפנינו בהתאם לנוסחים שונים במקצת המשתקפים בתלמוד.
במספר מקומות אף ניכר כי גם נוסח המקרא שהחזיקו בידיהם הראשונים עצמם שונה מהנוסחים הרווחים בימינו.
במסכת שבת דף נ"ה ע"ב מונה ר' עקיבא איגר ב"גיליון הש"ס" שורה ארוכה של גרסאות המצויות בספרות חז"ל ושונות מהנוסח העומד לפנינו.
רד"ק הסביר את חילופי קרי וכתיב במקרא כתולדה של שיבושים שחלו במסירת הנוסח.
לשיטת רד"ק, גלות בבל חוללה אנדרלמוסיה טקסטואלית והביאה לריבוי ספקות באשר לנוסח המקרא.
מצב זה הצריך את אנשי כנסת הגדולה להכריע על פי רוב הספרים שעמדו לפניהם ובמקרים מיוחדים לציין נוסחים חלופיים כקרי ולא כתיב או ככתיב ולא קרי.
בהתאם לשיטתו, מתייחס רד"ק בפירושיו למרבית החילופים הללו ומסביר את הרקע לשתי הגרסאות.
בפירושיו מרבה רד"ק לברר את הנוסח באמצעות 'ספרים מדויקים' שהחזיק ברשותו.
עם זאת, עדיפותם של עדי הנוסח העבריים הייתה מכרעת בעיניו והוא שלל כל חילוף נוסח שמקורו בתרגומים של המקרא.
בעולם הנוצרי נפל העיסוק בבירורי נוסח בחלקם של אנשי כמורה ונזירים במסגרת עבודתם בהעתקת ספרי המקרא.
החקירה הביקורתית של נוסח המקרא החלה במאה ה-17, בשלהי תקופת הרנסאנס.
נקודת הציון החשובה המסמלת את ראשית העיסוק הביקורתי בנוסח המקרא היא הבאת החומש השומרוני לאירופה על ידי פייטרו דלה ואלה, שרכש את כתבי היד בדמשק ב-1616. מכאן ואילך, ככל שהלכו הממצאים ונחשפו, נסמכו החוקרים השונים בהשערותיהם על השוואות מקיפות יותר ויותר בין עדי הנוסח השונים.
המהדורה הרב-לשונית (פוליגלוטה) הראשונה של המקרא נתפרסמה אמנם כבר על ידי החשמן הספרדי חימנז (Ximenes) בין השנים 1514–1517, אך שתי הפוליגלוטות החשובות ביותר, השלישית והרביעית, התפרסמו בפריז (1629–1645) ובלונדון (1654–1657), והן כללו כבר את הנוסח השומרוני.
ראשוני החוקרים מיהרו לעמוד על סטיותיו הרבות מנוסח המסורה והגיעו לכששת אלפים הבדלים, שליש מהם המסכימים דווקא עם תרגום השבעים.
הדיונים הראשונים של ביקורת הנוסח הושפעו ממניעים פולמוסיים ותאולוגיים לא פחות ממניעים פילולוגים טהורים.
משום כך יובן כיצד באופן מסורתי ניתן מעמד הבכורה דווקא לתרגומים היווניים והלטיניים של המקרא ומאוחר יותר לחומש השומרוני.
נוסח המסורה נתפס כנוסח מזויף ששובש במכוון בידי הסנהדרין הקדומה ביבנה שלאחר החורבן.
על אף נחיתותו הראשונית, עם התגברותה של תנועת הרפורמציה, שב המקרא העברי וקיבל את מעמד הבכורה, זאת בזכות תהליך המסירה הדקדקני שלו.
בהשוואה שערך עזריה מן האדומים בין כתבי יד של נוסח המסורה בסוף המאה ה-16 גילה כמות גדולה של הבדלי גרסה שכמעט כולם זוהו כמשניים, ולעומת זאת עקביות רבה במרבית הפרטים.
רק בראשית המאה ה-19 בחן מחדש החוקר הגרמני וילהלם גזניוס בצורה מדוקדקת את החומש השומרוני, קבע כי מדובר בנוסח משני ומתוקן של נוסח המסורה, ובכך דחק את מקומו של נוסח זה למקום צדדי יחסית לרושם שהותיר על מבקרי הנוסח הראשונים.
הראשון שהעז להעלות השערה מקיפה בדבר נוסח המקרא היה רוזנמילר (J.G.
טענתו הייתה כי יש להתייחס אל מכלול כתבי היד של נוסח המסורה כאל עד אחד שהחל את דרכו מאבטיפוס יחיד קדמון, אם כי לא בהכרח זהה לנוסח "המקורי" של המקרא.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נוצרו שתי האסכולות העיקריות בביקורת הנוסח.
אחת, מיסודו של פאול דה לגארד (Paul de Lagarde;1827–1891) טוענת כי בעבר התקיימה מהדורה אחת ויחידה של כל אחד מספרי המקרא, וכי ממהדורה זו התפתחו באופנים שונים יתר הגרסאות הקיימות לפנינו.
האסכולה השנייה, המזוהה בעיקר עם מבקרו הגדול של לגארד, פאול קאהלה (1875–1964;Paul Kahle), טוענת כי מעולם לא היה בנמצא טקסט קדמון שכזה.
לטענתה, כבר מראשית המסירה הטקסטואלית של המקרא נודעו הספרים השונים במהדורות עממיות מגוונות.
בין שתי האסכולות קיימות גם גישות ביניים שונות.
השערות אלו ואחרות יוצגו להלן.
גילוי המגילות המקראיות במדבר יהודה בשנת 1947 ופרסומן (שהושלם בשנת 2006) יצר שינויים של ממש במשקל היחסי שניתן לעדי הנוסח השונים – חשיבותם של תרגומי משנה מתרגום השבעים פחתה לעומת עליית קרנם של הנוסחים העבריים של המקרא – החומש השומרוני, המגילות שנמצאו בקומראן ובראש ובראשונה נוסח המסורה.
מיתר התרגומים נותר תרגום השבעים לבדו מקור בעל חשיבות גבוהה לביקורת נוסח המקרא.
כמו כן, הראו הממצאים ממדבר יהודה על המציאות החומרית העומדת בבסיס מסירת נוסח המקרא ועל תהליכים שהתרחשו במהלכה, תהליכים בעלי השפעה מכרעת על נוסח המקרא.
מטבע הדברים, ממצאים אלה מצריכים גם בחינה מחודשת של ההשערות המקיפות השונות באשר להתפתחותו של נוסח המקרא.
כפי שנאמר לעיל, מתייחדת ביקורת הנוסח בעת החדשה בשפע היחסי של עדי הנוסח העומדים לרשותה ובתובנות אודות תהליכי המסירה והשיבושים שהתחוללו בתהליכים אלה.
קודם שיוצגו הקווים העיקריים בהתפתחות הגישות השונות אל שאלות הנוסח מאז גילוי מגילות מדבר יהודה, נציג סקירה תמציתית של עדי הנוסח העיקריים ואת ההשערות אודות דרכי מסירתם בהיבטי הכתב, הכתיבה, ואופן היווצרותן של גרסאות משניות בתהליך המסירה.
החומר הרב שאספה ביקורת הנוסח מפוזר בספרים, במאמרים ובקבצים שונים.
מהדורה חמישית של הביבלייה הבראיקה, בשם Biblia Hebraica Quinta (בקיצור: BHQ), אמורה להחליף את BHS; כרך ראשון ממהדורה זו יצא בשנת 2004 ונכון לשנת 2012 ראו אור שישה כרכים ובהם עשרה מכ"ד ספרי התנ"ך.
על מהדורה מקיפה בהרבה עמלים חוקרי מפעל המקרא שבאוניברסיטה העברית בירושלים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. ממהדורה זו יצאו לאור נכון ל-2023 הכרכים ישעיה, ירמיה ויחזקאל.
כרך המחזיק את ספרי תרי עשר מצוי בשלבי הגהה סופיים, וצוות המפעל עוסק עתה בהתקנת המהדורה לספר יהושע.
כתב העת היחיד בעולם המוקדש לשאלות נוסח המקרא ונושאים קרובים, Textus, יוצא גם הוא בהוצאת מפעל המקרא בירושלים מאז שנת 1960 ובו מדור עברי ומדור לועזי.
נכון ל-2017 התפרסמו 26 גיליונות של כתב העת.
עדי הנוסח העיקריים של המקרא
נוסח המסורה ונוסחים "קדם מסורתיים"
עדי הנוסח העבריים למקרא משמשים כנקודת הייחוס לכל עיסוק בביקורת הנוסח.
בתוכם, מוענק מעמד הבכורה לנוסח המסורה ולטקסטים הקדם מסורתיים.
הכינוי "נוסח המסורה" כולל קבוצה שלמה של למעלה מ-6,000 כתבי יד ומקורות אחרים, מרביתם מימי הביניים.
גיבוש הנוסח המצוי בכתבי יד אלה הסתיים אמנם סביב המאה העשירית, בעיקר על ידי פעילות משפחת בן-אשר בטבריה, אך שורשיו קדומים הרבה יותר.
נוסח מסורה של ממש החל להתגבש בראשית ימי הביניים, אך שורשיו קדומים יותר, כפי שמעידות המגילות הקומראניות הכתובות בכתב העברי העתיק ומשקפות את הנוסח שלימים ייקרא נוסח המסורה.
מלבד עדי הנוסח הישירים, משתקף נוסח המסורה גם בכתבי חז"ל, וכן במרבית התרגומים המבוססים עליו כגון הפשיטתא, הוולגטה ועוד.
נוסח המסורה נדפס לראשונה בשנת 1488 בסונצ'ינו שליד מילאנו, אך הנוסח הקובע ביותר בעולם היהודי ובעולם המחקר הוא זה של המהדורה השנייה של מקראות גדולות שנדפסה בשנים 1524–1525 בידי יעקב בן חיים אבן אדוניהו בבית הדפוס של דניאל בומברג בוונציה, כפי שהוגהה במשך השנים.
רק בדורות האחרונים החלו להתפרסם מהדורות מדעיות שאינן מבוססות בעיקרן על מקראות גדולות; בכללן יש למנות את מהדורת BHS ואת תנ"ך "עדי" המבוססים על כתב-יד לנינגרד, ואת מהדורת קאסוטו, מהדורת ברויאר, ומהדורת מפעל המקרא.
נוסח המסורה כולל בתוכו כמה מרכיבים: אותיות, ניקוד, סימנים וסימונים שונים, טעמים והערות מסורה.
הרכיבים נוספו על ידי סופרים, נקדנים ואישים אחרים המכונים באופן כללי "בעלי המסורה".
תשתית האותיות של נוסח המסורה מתועדת כבר במגילות מדבר יהודה, למעלה מאלף שנים לפני פעילותם של בעלי המסורה בטבריה.
כל המגילות המקראיות שנמצאו במצדה משקפות אף הן את נוסח המסורה.
השוואה בין כמה מהמגילות הללו לבין דפוסים מודרניים של התנ"ך מגלה הבדלים זעירים בלבד.
ניתן להצביע על שלושה שלבים בהתפתחות תשתית האותיות של נוסח המסורה:
השלב הראשון, שראשיתו אינה ידועה וסופו בחורבן בית שני, מתאפיין בריבוי הבדלים בין עדי נוסח שונים ממשפחה זו, בעיקר הבדלי כתיב אך גם הבדלי תוכן, קטנים בדרך כלל.
התקופה השנייה משתרעת על פני רובו של האלף הראשון לספירה, מחורבן בית שני ועד המאה ה-8. היא מתאפיינת בקיבעון טקסטואלי מסוים.
בראשית תקופה זו, במהלך המאה השנייה, הפכה תשתית האותיות של משפחת נוסח זו לתשתית המקובלת הבלעדית בכל קהילות ישראל, כאשר כל הקבוצות ששימרו מסורות טקסטואליות אחרות פרשו מן היהדות (השומרונים והנוצרים) או חדלו מלהתקיים (אנשי קומראן).
משהפך נוסח המסורה לטקסט המוסכם בעם ישראל, ניכרת המגמה שלא לשנות בו דבר, אף לא בפרטים זעירים.
באופן זה, מספר חילופי הגרסה, שלא כדרך הטבע, הלך והצטמצם, וכך מנציח נוסח המסורה כמעט במדויק את נוסח המקרא כפי שהיה מקובל בחוגים מסוימים בעת מסוימת.
הממצאים הקיימים מתקופה זו הם מגילות מתקופת מרד בר כוכבא ושרידים מהגניזה הקהירית.
התקופה השלישית, שסופה עם המצאת הדפוס בתום ימי הביניים, מתאפיינת בקיבעון טקסטואלי כמעט מוחלט.
גם ההבדלים שניתן למצוא בין מקורות שונים מתקופה זו הם הבדלים ושיבושים מאוחרים שבדרך כלל אינם משקפים מסורות קדומות.
אין עדות מכרעת לטובת ההשערה שהתקיים אי פעם אבטיפוס אחד ויחיד של נוסח המסורה.
מסייעת להשערה זו האחידות הפנימית הגבוהה של קבוצת עדי נוסח המסורה.
אחידות זו ניכרת ברמת הדיוק הגבוהה במרבית ספרי המקרא מחד גיסא, וכן דווקא באופיו המשובש מעט, לעומת עדים אחרים, של ספר שמואל בכל כתבי היד של נוסח המסורה מאידך גיסא.
עם זאת, גם בתוך קבוצת נוסח המסורה קיימים הבדלים בתשתית האותיות.
חלק מסוים מהבדלי הגרסה מתועדים בנוסח המסורה עצמו - אם בהערות המסורה המעירות על חילופי אותיות בין "מדינחאי" (בעלי מסורה מן המזרח, כלומר בבל) לבין "מערבאי" (בעלי מסורה מן המערב, ארץ ישראל), אם בהערות קרי וכתיב וסבירין, ואם בשינויים זעירים בין כתבי יד ממוצא שונה.
מטרתו של הניקוד היא לקבוע את אופן הגיית הכתוב באמצעות שימוש בסימונים מוסכמים לתנועות השונות, אשר נעדרות מן הכתב העיצורי.
בנוסף נועד הניקוד להסיר ספקות אפשריים ולבטל קריאות חלופיות של הכתוב.
מערכות הניקוד השונות לא נוצרו לפני המאה ה-6. ראיה לאיחורו של הניקוד היא העובדה כי במגילות מדבר יהודה אין זכר לכל צורת ניקוד, למעט השימוש באימות קריאה.
למעשה, משמש הניקוד גם כדרך מסוימת לפרשנות.
השוואה לעדי נוסח אחרים מצביעה על מסורות חלופיות לאלו שהיו בידי הנקדנים.
כך, בעוד את תשתית האותיות שב, מנקדים בעלי המסורה כך: "וְחָפְרָה הַלְּבָנָה וּבוֹשָׁה הַחַמָּה", פסוקים אלה נקראו על ידי המתרגם של תרגום השבעים כך: "וְחָפְרָה הַלְּבֵנָה וּבוֹשָׁה הַחׁמָה".
מלבד דוגמה זו, המשקפת מסורות שונות באשר לכתוב, הלבישו לעיתים הנקדנים פרשנות לא טקסטואלית באמצעות הצמדת ניקוד לא מקובל על תשתית אותיות קשה או חריגה.
כך למשל מנוקדת תמיד התיבה "ירושלם" כך: "יְרוּשָׁלִַם", כאילו נכתב "ירושלים".
ידועות שלוש או ארבע שיטות ניקוד שונות.
עם השנים נזנחו שתי שיטות הניקוד העליון, הבבלית והארץ־ישראלית, ואת מעמד הבכורה קיבל, כמעט בכל עדות ישראל, הניקוד הטברני התחתון.
בתוך הניקוד הטברני גופו התקיימו לפחות שתי מסורות משפחתיות, זו של משפחת בן נפתלי וזו של משפחת בן אשר.
מסורת בן אשר, המתועדת בכתר ארם צובא, בכתב יד לנינגרד ועוד, היא למעשה המסורת המשתקפת בכל מהדורות המקרא בנות זמננו.
בעבר נטען על ידי מבקרי הנוסח כי הניקוד הטברני מייצג צורות מלאכותיות, אך עם השנים הוברר כי לכל היותר מייצג ניקוד זה צורות הגייה מאוחרות אך ודאי לא מומצאות.
כיום יש גם הטוענים כי הניקוד הטברני משקף מסורת הגייה שהתקיימה – לא באופן בלעדי אמנם – כבר בימי בית שני.
גם טעמי המקרא, הכוללים סימונים שונים סביב הטקסט, נועדו לציין את היחס התחבירי שבין מילות הפסוק לצד תפקידיהם המוזיקליים וההטעמתיים.
טעמי המקרא מביאים לידי ביטוי פרשנות מסוימת, לעיתים עתיקת יומין, בהבנת הטקסט המקראי ורבים מפרשני ימי הביניים נזקקו לטעמי המקרא בדברי פרשנותם לכתובים.
מלבד סימני הניקוד והטעמים כולל נוסח המסורה סוגים שונים של סימונים בתוך הטקסט ומסביבו, מרביתם עתיקים.
חלוקת הטקסט – בעולם העתיק נהגו לחלק טקסטים ארוכים ליחידות על ידי יצירת הפסקות ראשיות ומשניות.
חלוקה זו קיימת גם במקרא והיא החלוקה העתיקה ביותר שלו, הניכרת גם במגילות הקומראניות (בקרבה של כ-80% לחלוקה העכשווית).
במסורת העברית מכונות יחידות אלו כ"פרשיות פתוחות" ו"פרשיות סתומות".
מיקומן של ההפסקות שונה בין כתבי היד במידה מסוימת, אך מרבית כתבי היד המאוחרים מסכימים עם רשימת הפסקאות שמנה לימים הרמב"ם.
בשלב מאוחר יותר חולק המקרא לחלקים קטנים יותר המכונים "פסוקים" וכוללים טקסט באורך הנע בין מספר מילים לעשרות בודדות של מילים.
חלוקה זו לא סומנה על ידי מרווח בטקסט או בנקודתיים אלא באמצעות שימת טעם מסוים ("סילוק") בתיבה האחרונה של הפסוק.
במרבית המקרים מסכימות שתי מערכות החלוקה הללו לפרשיות ולפסוקים, והחלוקה לפסוקים נראית כתת-חלוקה של הפרשיות, אולם ישנו מספר לא מבוטל של מקרים שבהם ישנה התנגשות בין שתי המערכות.
התנגשויות אלו, שכשני שלישים מהן מתקיימות דווקא בספר שמואל, קרויות "פיסקא באמצע פסוק".
מלבד שתי שיטות אלו קיימות שיטות חלוקה אחרות, שבהן החלוקה לחטיבות גדולות יותר – לפרשות (בבל) ולסדרים (ארץ ישראל), בהתאם לשימוש הליטורגי בבתי הכנסת, וכן חלוקה לפרקים שנעשתה על ידי נוצרים במאה ה-13.
סימונים בגוף הטקסט – כמשתקף במקורות יווניים, כבר בעולם העתיק תוחמו קטעים מסוימים בתוך טקסט באמצעות האות סיגמא והאות סיגמא כשהיא הפוכה (אנטיסיגמא).
מטרת הסימון הייתה להודיע לקורא כי מקומו הנוכחי של הטקסט התחום איננו מתאים.
ברבות הימים הפך סימון זה לסימון הידוע כיום כסוגריים.
גם במקרא, בפרשת "ויהי בנסוע הארון" וב, ישנו סימון עתיק – "נו"נין הפוכות", שלהם דמיון גרפי מסוים לסיגמא היוונית.
בספרי (במדבר פ"ד) דנים חז"ל בסימון זה ויש מהם הסובר כי ניקוד זה בא להעיד ש"אין זה מקומו" של הקטע.
מלבד קטעים ארוכים יחסית אלו, ישנם עוד 15 מקומות אחרים במקרא בהם מסומנות נקודות מעל האותיות.
מחיקת אותיות באופן מכוון על ידי מעתיק באמצעות נקודות מוכרת ממקורות יווניים ורומיים, ונמצאה במגילות מדבר יהודה וייתכן שאף עולה ממקורות חז"ל.
עם זאת, המסורה מציינת מקומות אלה כ"אותיות מסופקות" בלבד.
בשניים מהמקרים מתועד חיסורן של אותיות אלו בעדי נוסח אחרים.
בנוסף לסימון נקודות מעל הטקסט, ישנן 4 "אותיות תלויות" במקרא.
אחת מהן מחליפה את המילה "משה" במילה "מנשה" ו-3 נוספות מוסיפות (או מחזירות) ע' גרונית שאולי נשמטה על ידי מעתיק קודם.
במקומות רבים במקרא יש אותיות גדולות מן הרגיל (אותיות רבתי), ובכמה מקומות אותיות קטנות (זעירי).
בחלק מן המקרים מדובר בהדגשה, למשל בראשיתו של ספר, באות האמצעית בתורה ועוד.
העקביות הכמעט מוחלטת של כל כתבי היד של נוסח המסורה בסוגיה זו הביאה את לגארד לטענה כי מכאן ראיה לקיומו של עותק אחד ממנו הועתקו כל כתבי היד של נוסח המסורה.
סימונים מחוץ לטקסט והערות המסורה – התופעה הנפוצה ביותר של סימונים מסורתיים מחוץ לטקסט היא של סימוני כתיב וקרי (בין 848 ל-1,566 הופעות).
בתחילה הועברה המסורת על סימונים אלו בעל פה או ברשימות חיצוניות, שהקדומות שבהם הידועות מובאות בתלמוד.
בתקופת המסורה הונהג סימון צורת הקרי בשולי הגיליון.
ישנם גילויים שונים לתופעה כגון "קרי תמידי" (למשל בשם ה'), "קרי ולא כתיב" (הוספת מילה שאינה כתובה בטקסט), "כתיב ולא קרי" (הנחיה לקורא לדלג על תיבה הכתובה בטקסט), ועוד.
במחקר ישנן כמה דעות עיקריות באשר למהות התופעה.
יש הסוברים כי צורות הקרי נוספו על ידי בעלי המסורה במטרה לתקן את הצורה הכתובה המשובשת, ישנם הסוברים כי צורת הקרי מייצגת חילוף גרסה מתועד בכתובים שבִּקשו בעלי המסורה לציין וישנם הסוברים כי צורת הקרי מייצגת מסורת קריאה שמעמדה שווה ערך לזו של מסורת הכתיבה המיוצגת בכתיב.
מלבד צורות הקרי והכתיב מספקת המסורה הערות אודות בין 8 ל-18 "תיקוני סופרים" (או: "כינה הכתוב" בלשון חז"ל) שנעשו על מנת למנוע פגיעה בכבוד האל או לעדן ניסוח בעל משמעות מגונה, 5 "עיטורי סופרים" וכן בין 70 ל-200 הערות "סבירין" הבאות למנוע קריאות אפשריות.
נוסח שומרון ונוסחים 'קדם שומרוניים'
הם רואים בעצמם את המשכו הלגיטימי היחיד של עם ישראל, ואת היהודים כמי שהתפלגו מהם בתקופת עלי הכהן, במאה ה-11 לפנה"ס.
הכרוניקה היהודית בספר מלכים טוענת כי מוצאם של השומרונים הוא מעמים זרים שהוגלו על יד האשורים לאחר חורבן ממלכת שומרון.
לעומת שתי הדעות המסורתיות הללו, מזהים מרבית החוקרים את השומרונים כעבריים במוצאם שהתפצלו משאר היהודים במהלך התקופה הפרסית, או במהלך התקופה החשמונאית, לאחר הריסת מקדשם על ידי יוחנן הורקנוס בשנת 128 לפנה"ס.
בדומה לאופן שבו שמרה היהדות הרבנית על נוסח מיוחד משלה לתנ"ך והעבירה אותו באמצעות מנגנון מסורה, עשו זאת גם חברי השומרונים ביחס לחמשת חומשי התורה, ובמידת מה גם ביחס לספר יהושע.
הנוסח השומרוני של התורה נמסר בכתב עברי-שומרוני (ולא אשורי) והוא כולל בעיקרו אותיות בלבד, ולצידו מסורת קריאה שבעל פה.
במרוצת הדורות פיתחו גם השומרונים סימני ניקוד, אך רק מיעוט כתבי היד עשה בהם שימוש.
נוסחו של החומש השומרוני התגלה לעולם החוץ-שומרוני והחל להיחקר בשנת 1616, עם הבאת כתב יד שומרוני לאירופה.
בתחילה נטו החוקרים לייחס קדמות מופלגת לחומש השומרוני בשל היותו כתוב בכתב עברי ולא בכתב אשורי, אך ניתוח פליאוגרפי של הכתב מעלה כי זמנו מהתקופה החשמונאית בלבד.
הקולופון בספר אבישע של החומש השומרוני מעיד כי היא נכתבה בימי יהושע בן נון, אך הממצאים מעידים כי זמנה הוא סביב המאה ה-12 לכל המוקדם.
כתב היד העתיק ביותר של החומש השומרוני הוא מראשית המאה ה-12, אך ייתכן ויש גם דף בודד מספר בראשית מן המאה ה-9.
השוואת החומש השומרוני לנוסח המסורה מלמדת כי ניתן לזהות בחומש השומרוני שתי שכבות המייחדות אותו.
ראשית, החומש השומרוני כולל שכבה דקה אך בולטת של תוספות כיתתיות מאוחרות הנוגעות בעיקר למרכזיותם של שכם והר גריזים (ובכתיב השומרוני: הרגריזים) כנגד כל רמיזה לירושלים.
תוספות אלו כוללות החלפה של כל מקום שבו נכתב "המקום אשר יבחר ה'" ב"המקום אשר בחר ה'", וכן דיבר הנוגע לקדושת הר גריזים בעשרת הדיברות, המורכב מההתייחסויות למקום במקומות אחרים בתורה.
כמו כן, כוללת השכבה הכיתתית כמות ניכרת של חילופים פונטיים (כגון החלפת האותיות ע-ח) וחילופי כתיב (נטייה לכתיב מלא יותר) הנובעים ממסורת הלשון המיוחדת של העדה השומרונית.
מלבד השכבה הכיתתית, ניתן לזהות גם שכבה נוספת של חילופי גרסה אל מול נוסח המסורה.
כפי שנכתב לעיל, עד למאה השנייה לספירה התקיימו בארץ ישראל גופה כמה וכמה נוסחים או מהדורות לכל אחד מספרי המקרא, נוסחים שהיו שונים אלה מאלה בצורה יותר משמעותית מהשינויים הקיימים היום בין מהדורות תנ"ך שונות.
כשם שהיהדות הפרושית התבססה על אחד מהנוסחים הללו (הנוסח 'הקדם-מסורתי'), כך בחרה לה העדה השומרונית נוסח אחר עליו התבססה היא.
נוסח זה היה שונה מנוסחי הקדם-מסורה עוד קודם לשינויים שערכו בו חברי העדה ועל כן הוא מוגדר כ'נוסח קדם-שומרוני', לא במובן הכיתתי של ההגדרה אלא במובן זה ששימש מאוחר יותר כנוסח שבחרו חברי הכת לקדש.
התופעה הבולטת ביותר המאפיינת את החומש השומרוני ואת הטקסטים הקדם-שומרוניים היא נטייתם לערוך הרמוניזציות בין כתובים שונים.
תופעה זו כוללת ניסיון מודע לצמצם סתירות בין כתובים (למשל, התאמות בין סיפורי המדבר בספרי שמות, ויקרא ובמדבר ובין אזכור האירועים על ידי משה בנאומו שבראש ספר דברים), הוספת תיאור ביצועם של צווים, והוספת "מקורות", כגון שימת תלונה בפיהם של בני ישראל ב על פי דבריהם מאוחר יותר ב: .
מלבד תיקונים תוכניים, ערכה אסכולה זו גם תיקונים לשוניים כגון תיקוני כתיב, החלפת צורות בלתי רגילות בצורות רגילות ("אנחנו" במקום "נחנו" ב) והתאמות דקדוקיות במין ובמספר ("ויהיו אנשים" במקום "ויהי אנשים" ב).
שינויים אלה ואחרים נעשו בחלקם כדי לתקן את הטקסט, לשיטתם, דווקא על מנת למנוע פגיעה בקדושתו.
כפי שניתן להבין, הן נוסח שומרון והן הנוסחים הקדם-שומרוניים משקפים נוסחים משניים וכוללים קטעים נוספים וחילופי גרסה שניתן לזהות בבירור כתוספות או כשינויים מאוחרים.
עם זאת, במקומות רבים, יכולים נוסחים אלה לשקף גרסאות שוות מעמד או אף עדיפות על נוסח המסורה.
בין שנת 1947 לשנת 1965 התגלו באזור ים המלח, ב-11 מערות בחרבת קומראן ובאתרים נוספים סמוך לחוף ים המלח – כמו בנחל מורבעאת, בנחל חבר, בנחל צאלים ועל המצדה (מתחת לרצפת בית הכנסת) – קטעים מתוך קרוב לאלף מגילות מקראיות ואחרות, מרביתן כתובות בעברית ומיעוטן בארמית וביוונית.
החל משנת 1955 החלו הממצאים להתפרסם באופן מסודר בסדרת DJD, ופרסומם הושלם בשנת 2006. ממצאים אלה הקדימו את מצאי העדויות הטקסטואליות של המקרא בעברית בכאלף שנה וסייעו בביסוס קדמותו של נוסח המסורה, אך גם במתן אמון רב יותר בתרגומים העתיקים כגון תרגום השבעים, בעקבות מציאת ממצאים עבריים התומכים ברבות מגרסאותיו.
בנוסף, סייעו המגילות להכרת נוסח המקרא ומנהגי הסופרים בימי בית שני.
הטקסטים שנמצאו בקומראן הונחו ככל הנראה על ידי אנשי הכת ששכנה במקום (ייתכן איסיים) במה ששימש אולי כספרייה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, המקום היה מיושב למן אמצע המאה ה-2 לפנה"ס ועד שנת 68 לספירה.
חלק מהמגילות נכתב בקומראן עצמה, אך חלקן נכתב במקומות אחרים והובאו לקומראן, בכללן מגילות שתיארוכן הוא מן המאה ה-3 לפנה"ס.
מתוך כל המגילות ושרידיהן ניתן לזהות חלקים של 172 מגילות מקראיות שונות.
מרבית השרידים הם של קטעים קצרים ביותר, אך ישנם גם קטעים ארוכים יותר, והמפורסמת שבהם היא מגילת ישעיהו השלמה.
בקומראן נמצאו שרידים כמעט מכל ספרי המקרא; הנפוצים שבהם הם ספרי תהלים, דברים, ישעיהו, בראשית ושמות, שמספר העותקים שלהם מהווה כ-60% מהמספר הכולל של המגילות המקראיות שנמצאו.
רוב המגילות כללו ספר אחד, אך ישנן מגילות הכוללות שני ספרים מתוך התורה, ולחלופין – קטעים קצרים יותר מספר שלם, כגון מגילה שכללה את שירת האזינו או קבצים של פרקי תהלים נבחרים.
כמעט כל המגילות נכתבו בכתב אשורי, אך נמצאו גם 12 מגילות בכתב העברי הקדום.
שלא במקרה, 11 מהן כוללות את ספרי התורה, אך האחרונה, במפתיע, היא של ספר איוב.
מגילות אלו, המוגדרות כמגילות שנכתבו בשיטה "הקומראנית", מתאפיינות גם בגישה חופשית יחסית לעריכת תיקונים ושינויים בטקסט.
את כלל המגילות המקראיות שנמצאו בקומראן מחלק עמנואל טוב לחמש קבוצות:
טקסטים קדם מסורתיים – מגילות המסכימות עם נוסח המסורה בשיעור גבוה (40%).
טקסטים קדם שומרוניים – מגילות המשקפות את תכונותיו האופייניות של החומש השומרוני (5%).
טקסטים הקרובים למקור העברי המשוער של תרגום השבעים (5%).
טקסטים שנכתבו בשיטה הקומראנית (20%).
אחרים – טקסטים שלא ניתן לאפיין בדרך כלשהי, ואין ביניהם קרבה פנימית (35%).
בנוסף למגילות, קיימים בידינו כמה ממצאים המעידים בעקיפין על נוסח המקרא.
בין מקורות אלה ניתן למנות את לוחיות ברכת כהנים, לוחיות מכסף שהתגלו בכתף הינום בירושלים המתוארכות לשנת 600 לפני הספירה בקירוב, ובהן פסוקי ברכת כהנים בנוסח מעט שונה מזה של נוסח המסורה.
ממצא נוסף הוא פפירוס נאש מראשית הספירה, שהתגלה במצרים וכולל נוסח אקלקטי של עשרת הדיברות ושל פרשיית שמע ישראל, וכן תפילין ומזוזות שנמצאו במדבר יהודה.
מלבד ממצאים אלה ידועים לנו שמותיהם של ספרים ונוסחים רבים שאבדו בעת העתיקה ובימי הביניים כגון "ספר הללי", "ספר בבלי" ועוד.
ספר התורה של סוורוס ותורתו של רבי מאיר
בחיבור יהודי מהמאה השלישית לספירה מסופר שאלכסנדר סוורוס, קיסר רומא בשנים 222 - 235, נתן במתנה לבית כנסת ברומא ספר תורה שנבזז מירושלים בשנת 70. במספר מקורות יהודיים מימי הביניים מובאים חילופי נוסחים המיוחסים לספר תורה זה.
כמו כן, במדרש אגדה קדום, מתוארים שינויים בנוסח התורה שנמצאו ב'תורתו של רבי מאיר' ונאמרו בדרשותיו, ולפחות אחד מהם תואם את הנוסח המיוחס לספר התורה הקדום.
לדברי ג'ונתן סיגל, אף שינויים אלו מקורם באותו ספר תורה.
מהמקורות השונים הוא ליקט 33 חילופי נוסחאות, שבחלקם קשה לקבוע מהו בדיוק החילוף, אך באופן כללי ניתן לזהות בהם התרופפות של האותיות הגרוניות וחילופים של אותיות דומות, המזכירים בחוסר הדיוק שלהם את מגילת ישעיהו שנמצאה בקומראן.
באלף הראשון לספירה תורגם המקרא לכמה מהשפות הנפוצות באותה עת.
הנוסח העברי שעמד ביסוד התרגומים הללו קרוב במידה רבה לנוסח המסורה, אך מספר ההבדלים איננו מבוטל כלל ועיקר.
שיחזור הנוסח שהיה מונח (Vorlage) לפני המתרגם עשוי לסייע במלאכת ביקורת הנוסח הואיל ולתרגומים אלה קיימים ממצאים כבר מהמאה השנייה לפני הספירה.
בשחזור המצע העברי נתקלים החוקרים בכמה קשיים ועבודה זו דורשת היכרות טובה עם סגנונם של המתרגמים.
הקושי העיקרי נעוץ בממד הפרשנות ההכרחי שבמלאכת התרגום, אם בפרשנות לשונית מתחייבת ואם בפרשנות מרחיבה, מדרשית או כזו הנמנעת מהגשמת האל.
כמו כן, מלבד שיבושי העתקה רגילים, ניתן למצוא בתרגומים שיבושים הנובעים מטעויות בקריאת הטקסט המקורי או בשיבושים הנוגעים לשפת התרגום.
כמו כן, מלבד פרשנות או שיבושים הנופלים בשוגג, קיימת גם האפשרות לפיה המתרגם שינה במכוון מהמקור שהיה לפניו מטעמים פוליטיים, איזוטריים או אחרים.
קשיים אלה ואחרים מובילים להנחת היסוד הגורפת כי כל עוד קיימת זהות בין התרגום לנוסח המסורה ברמת התוכן יש לשער כי הייתה זהות גם מבחינה מילולית.
עם זאת במקרים רבים ניתן לזהות כי לפני המתרגם עמד נוסח השונה מזה של נוסח המסורה, ובמקרים מסוימים ניתן אף להעריך כי מדובר בשיבוש שנפל דווקא בנוסח המסורה שלפנינו.
לעיתים נמצא לתרגום סיוע עברי מחוץ לנוסח המסורה, כגון במגילות קומראן ועוד.