tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חפ"ק הפלוגה הרובאית של הגדוד, אשר הגיע למקום סמוך לאחר מכן, ניהל קרב יריות נוסף עם המחבל.
סגן מפקד הפלוגה עידו לברן נפצע ברסיסים בעינו.
האירוע הסתיים עם התפוצצות מטען חבלה שנשא על גופו המחבל.
ביום שלאחר הפיגוע הובאו הרוגיו למנוחות.
אהובה אמרגי נטמנה בבית העלמין של גוש קטיף בהלווייה בנוכחות אלפים.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, הועבר קברה אל הר הזיתים בירושלים.
סרן מור אלרז נטמן בבית העלמין הצבאי בקריית אתא.
הלווייתו של סמ"ר אמיר מנצורי נפתחה בעיירתו קריית ארבע, ונחתמה בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
לאחר הפיגוע הוצב במקום שלט הנצחה לאהובה אמרגי, שכותרתו: "זעקי ארץ אהובה".
השלט הוסר מן המקום במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות.
לאחר הפיגוע, במסגרת הריסת בתי מחבלים, הרס צה"ל את ביתו של המחבל בעיר רפיח.
ביוני 2002 לכד צה"ל ברפיח את ניזאר חדר מוחמד דהליז, ששימש תחילה כמפקד בביטחון המסכל ולאחר מכן כמפקד בגדודי חללי אל-אקצה באזור רפיח, ממתכנני הפיגוע ומי שאימן את הרוצח לקראת הפעולה.
לאחר תשע שנים בכלא הוא שוחרר בעסקת שליט, וזכה לפרסום גדול כגיבור לאומי.
נעים ג'יהאד נעים מוצראן, מחבל נוסף בגדודי חללי אל-אקצה אשר סייע לרוצח, נלכד אף הוא ונידון למאסר עולם.
הריסת המבנים בחסותם בוצע הפיגוע
לאחר הפיגוע הרס צה"ל שני מבנים בפאתי חאן יוניס לאורך ציר כיסופים שלא שימשו למגורים, בחסותם קרב המחבל אל הציר, והודיע לדיירי כ-20 מבני מגורים באזור שבתיהם מיועדים להריסה.
תושבי הבתים הגישו יחד עם חבר הכנסת מוחמד ברכה שתי עתירות לבג"ץ נגד ההריסה, יחד עם בקשה לצו ביניים עד בירור העתירה.
שופטת בית המשפט העליון דורית ביניש הוציאה צו ביניים המורה שלא להרוס את המבנים, עד לדיון בעתירה.
לפי "גורם בפיקוד הדרום", הריסת הבתים לא בוצעה בשל עיכוב זה.
לאחר יומיים הצהירה המדינה שחזרה בה מכוונתה להרוס מיידית את הבתים, והודיעה כי אם תתכנן בעתיד להרוס מבנה, דייריו יקבלו הודעה מראש, אלא אם הודעה כזאת אינה אפשרית בשל צורך מבצעי מיידי, סיכון חיי חיילים או סיכול פעולה מבצעית.
בעקבות זאת משכו העותרים את העתירות.
במאי 2002, כשלושה חודשים לאחר הפיגוע, נערך דיון בלשכת היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, על הריסת הבתים.
בסיכומו נכתב: "הריסת שני הבתים המצויים בקרבת גשר מור מתוארת על ידי אלוף הפיקוד כעניין של פיקוח נפש...
לפחות בית אחד מאוכלס באזרחים אשר אין מידע הקושר אותם לפיגועים או למתן אפשרות לביצוע פיגוע...
ההריסה צריכה להיות כפופה למתן פיצויים".
אולם בסופו של דבר לא הרס צה"ל מבנים בציר כיסופים עד לאחר רצח טלי חטואל ובנותיה, כשנתיים לאחר מכן.
לאחר הפיגוע נטלו גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, אחריות על הרצח.
לדברי ד"ר רוני שקד, לשעבר איש שב"כ ובהמשך ראש יחידת מזרח תיכון במכון טרומן, הפיגוע נחשב גולת הכותרת של פעילות גדודי חללי אל-אקצא ברפיח.
בשנת 2007 הכריע בית משפט פדרלי במיאמי כי הרשות הפלסטינית ואש"ף, מכוחן פועלים פת"ח וגדודי חללי אל-אקצה, אחראים לפיגוע, וקבע כי ישלמו 16 מיליון דולר למשה ספירשטין, אזרח אמריקאי אשר נפצע בפיגוע.
טענת הרשות כי היא חסינה מפני תביעות, לא התקבלה.
ביולי 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי כי הרשות הפלסטינית אחראית לפיגוע, אשר בוצע בידי מפקדים בביטחון המסכל של הרשות, מפקד במשטרה הפלסטינית וחברי גדודי חללי אל-אקצא.
ב-2013 נערכה לרוצח אזכרה רשמית מטעם הרשות הפלסטינית, בה הופיעה תמונתו לצד תמונת ערפאת, אבו מאזן ועוד.
עצרת דומה נערכה גם בשנת 2014. העצרות סוקרו באהדה מיוחדת באל-חיאת אל-ג'דידה, העיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית.
בדצמבר 2014 פרסמה תנועת פת"ח סרטון הלל לשהידים, ביניהם הרוצח מוחמד אל-קוסייר שביצע את הפיגוע.
ב-22 בדצמבר 2013 בסביבות השעה 14:30 פצצת סיר לחץ התפוצצה באוטובוס ציבורי בעיר בת ים שבישראל.
אף אחד לא נפצע בפיגוע הודות לכך שמספר דקות לפני שהפצצה התפוצצה נוסע באוטובוס הספיק לבדוק את התכולת של התיק החשוד שלא היה ליד אף אחד, וראה בתוכו מה שנראה כמו פצצה, ובשל כך הוא הצליח לגרום לכל הנוסעים והנהג לצאת במהירות מהאוטובוס.
ההפצצה גרמה לנזק משמעותי בחלקו הפנימי של האוטובוס.
ב-2 בינואר 2014 הודיע השב"כ על כך שהארגון הצליח לעצור ארבעה פעילים של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי בשל מעורבותם בהנחת ההפצצה.
בין העצורים היה גם שוטר ברשות הפלסטינית.
על פי הדיווחים חולייה של הג'יהאד האיסלאמי תכננה לבצע פיגוע גדול יותר גם בתל אביב.
זה היה פיגוע הטרור הראשון בישראל מאז הפיגוע בקו 142 בתל אביב ב-2012.
ב-22 בדצמבר 2013 בסביבות השעה 14:30 נער צעיר באוטובוס מס' 240 של חברת דן בבת ים הצליח ליידע את כל הנוסעים באוטובוס שישנו תיק חשוד ללא השגחה באוטובוס.
נהג האוטובוס שאל את הנוסעים של מי התיק, ולאחר שאף אחד לא אמר שהתיק שלו, התיק נבדק ובתוכו היה שקית גדולה ושחורה ובה סיר לחץ עם חוט אדום שיוצא ממנו.
בעקבות כך כל הנוסעים והנהג ירדו מהר מהאוטובוס לאחר שהנהג עצר את האוטובוס בפינת הרחובות מבצע סיני וכצנלסון.
המטען התפוצץ כשלוש דקות לאחר שאחרוני הנוסעים יצאו מהאוטובוס.
כל החלונות באוטובוס התנפצו מהפיצוץ ונגרם נזק מהותי לפנים האוטובוס.
זה היה פיגוע הטרור הראשון בישראל מאז הפיגוע בקו 142 בתל אביב ב-21 בנובמבר 2012.
לפי השב"כ הפצצה הייתה מורכבת משני קילוגרמים של חומר נפץ מאולתר המוקף במסמרים וברגים אשר נדחסו לתוך סיר לחץ.
ב-2 בינואר 2014, הודיע השב"כ כי עצר ארבעה פעילים של הג'יהאד האסלאמי מבית לחם ועוד 10 אנשים, כולל אזרח בדואי בישראל.
ארבעת הפעילים היו יוסף סלאמה, בן ה-22, שחאדה טעמרי, בן ה-24, חמדי טעמרי, בן ה-21 וסמי חרימי, בן ה-20. שחאדה וחמדי הם אחים.
בזמן ההוצאה לפועל של הפיגוע חמדי שירת כשוטר של הרשות הפלסטינית.
לפי השב"כ הפצצה נבנתה על ידי סלאמה ושני האחים.
בבוקר של 22 בדצמבר נסע חרימי מבית לחם דרומה כאשר הוא נושא את הפצצה בתיק שחור.
בדרום הר חברון חרימי נכנס לשטח ישראל דרך חור בגדר ההפרדה יחד עם קבוצת פועלים פלסטינים.
לאחר שהיה בתחומי ישראל חרימי נסע ליפו יחד עם אזרח בדואי ישראלי, אשר נהג לקבל כסף על הסעת עובדים פלסטינים בלתי חוקיים בתחומי ישראל.
לפני ביצוע הפיגוע עבד חרימי באופן בלתי חוקי במאפיית אבולעפיה ביפו.
לפי השב"כ כאשר חרימי הגיע ליפו הוא קודם התפלל במסגד ולאחר מכן עלה על אוטובוס מס' 240. הוא השאיר את התיק עם הפצצה במרכז האוטובוס ולאחר מכן ירד מהאוטובוס באחת התחנות לאורך הדרך.
מספר דקות לאחר שירד מהאוטובוס, בסביבות 14:30, התקשר חרימי למכשיר הסלולרי שהיה מחובר לפצצה והפצצה התפוצצה.
לפי ה-The Times of Israel הפצצה הייתה דומה לזו בה נעשה שימוש בפיגוע במרתון בוסטון מוקדם יותר באותה השנה.
בחקירתו ציין חרימי שהחוליה תכננה פיגוע גדול יותר בתל אביב.
כאשר החולייה נעצרה נמצא במקום גם 25 קילוגרמים של חומר נפץ.
הפיגוע בצומת תלמי אלעזר היה פיגוע ירי שביצעו 4 מחבלים מארגון הטרור חמאס, ב-30 במרץ 1993, בו רצחו שני שוטרים בכניסה לתלמי אלעזר.
בשעה 01:45 4 מחבלים פלסטינים שהיו מחופשים לאנשי צה"ל במדים, עם כיפות על ראשם, חמושים ברובים, נסעו במכונית פורד סיירה לבנה, הדומה למכונית הבילוש של המשטרה.
הם נסעו מהשומרון וכאש הגיעו לצומת תלמי אלעזר בכביש 65, הם חוררו באמצעות עשרות כדורים ניידת משטרה ששהתה בצומת.
מהירי נרצחו השוטרים רב-סמל דניאל 'דני' חזות בן 32 מבאר שבע ורב-סמל מתקדם מרדכי ישראלי בן 35 מחיפה.
בתגובה לפיגוע הוטל סגר מלא על כל יהודה ושומרון.
בצומת הוקמה אנדרטה לזכר שני השוטרים.
הפיגוע בראס בורקה (או: הטבח בראס בורקה) התרחש ב־5 באוקטובר 1985, שבת חול המועד סוכות, כששוטר משמר הגבול המצרי, סלימאן חאטר, ירה לעבר 12 מטיילים ישראלים ורצח 7 מהם באתר נופש בראס בורקה שבסיני.
ראס בורקה נמצאת על החוף המזרחי של חצי האי סיני, בין טאבה לנואיבה.
בשנות האלפיים שכן בחוף אתר נופש בשם "באסאטה".
ב־5 באוקטובר 1985 שוטר מצרי בשם סולימאן ח'אטר, ירה ב-12 מטיילים ישראלים שתיירו בו.
שבעה מהנפגעים נהרגו, בהם ארבעה ילדים.
חלק מההרוגים נפטרו כתוצאה מדימום שנמשך מספר שעות, בשל העיכוב שנגרם עד שהשלטונות המצריים אפשרו גישה של כוחות ההצלה למקום.
חבריו ליחידה של השוטר היורה גיבו אותו, ובמשך זמן רב מנעו באיומי רובה גישה אל הפצועים מבני משפחה, וממטיילים אחרים, ובהם רופא.
הוא ירה והרג גם שוטר מצרי שניסה להדוף אותו.
הנרצחים באירוע היו: חמן שלח (שופט בבית משפט השלום בירושלים, בנו של יונתן רטוש), אילנה שלח ובתם צליל (שהשתתפה כילדה בתוכנית הטלוויזיה לילדים "שיישאר בינינו"), אמיר באום, דינה ברי, אניטה גריפל (דוקטורנטית באוניברסיטה העברית בירושלים) ועופרי טוראל.
השלטונות המצריים פיצו כל אחת ממשפחות ההרוגים ב-107 אלף דולר.
השוטר היורה, סולימאן ח'אטר, נידון למאסר עולם והתאבד בכלא המצרי.
לפני מותו, הוגדר ח'אטר כלא־שפוי על ידי גורמים מצריים, אך הוא טען שהוא שפוי ושביצע את הפיגוע לשם הגנה על ארצו.
להגנתו טען, שאחת המטיילות, ילדה בת חמש, גידפה את דגל מצרים.
באיראן הוצא לכבודו בול זיכרון ונקרא רחוב על שמו בטהראן.
במכתב שנשלח לשר הפנים של מצרים באוגוסט 2011 על ידי 20 עורכי דין מצריים נקרא ח'אטר "גיבור לאומי" ונטען כי ישראל רצחה אותו.
שמה של עופרי טוראל, הונצח על ספסלים ציבוריים ברחבי היישוב תמרת, בו התגוררה אמה.
השיר "פרח", שנכתב על ידי צרויה להב, הולחן ידי יהודה פוליקר, ובוצע במקור על ידי גידי גוב נכתב לזכר הילדות שנהרגו בפיגוע.
ב-1988 האגודה לזכויות האזרח בישראל פרסמה ספר מאמרים שעסק בזכויות האזרח בישראל לזכרו של חמן שלח.
הפיגוע בקו 5 היה פיגוע התאבדות שאירע ב-19 באוקטובר 1994, י"ד בחשוון ה'תשנ"ה, באוטובוס קו 5 של חברת דן ברחוב דיזנגוף, תל אביב.
בפיגוע נרצחו 22 בני אדם ונפצעו 104.
דקות ספורות לפני השעה 9 בבוקר פוצץ מטען בן כ-20 ק"ג של חומר נפץ, שהוכן בידי יחיא עיאש, על ידי מחבל מתאבד, מארגון החמאס בתוך האוטובוס בזמן שזה נסע ברחוב דיזנגוף לכיוון צפון, כ-100 מטרים מצפון לכיכר דיזנגוף, בסמוך לצומת הרחובות דיזנגוף-אסתר המלכה.
אוטובוס נוסף של קו 5 נפגע גם כן מהפיצוץ, כשבאותה שעה העלה נוסעים בתחנת אוטובוס סמוכה בצדו השני של רחוב דיזנגוף (לכיוון דרום).
בזמן סיקור הפיגוע נחשפו צופי הטלוויזיה וקוראי העיתונים לתמונות קשות של הרוגים ותמונות זוועה אחרות.
נוסף על כך, שידור האירוע בשידור חי הביא להיוודעות דבר מותו של אחד ההרוגים לבני משפחתו מתוך צפייה בטלוויזיה.
הדבר עורר גל מחאה וזעזוע, אשר בעקבותיו התגבשו, מחד, כללי אתיקה עיתונאית לאופן הסיקור החזותי של אירועים מסוג זה ומאידך, נוהלי פינוי שרידי גופות והסתרתן במהירות בידי הגופים העוסקים בזירת האירוע.
בעקבות הפיגוע הוטל סגר על השטחים ובית משפחתו של המחבל, סאלח עבד א-רחים נזאל, נהרס בידי צה"ל באישורו של בג"ץ.
במקום הפיגוע נבנתה אנדרטה לזכר הקורבנות.
ספריית הכ"ב ביפו ד' קרויה על שם 22 חללי הפיגוע.
חודשיים לאחר הפיגוע הוציאה הזמרת טלי רון-אלכסנדר את השיר "יום שהתחיל ונגמר בשחור", אותו כתבה לזכרה של שירה מרוז-קוט שהייתה מקורבנות הפיגוע.
הפיגוע בקפה אפרופו היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-21 במרץ 1997 בבית הקפה "אפרופו" שבבניין בית חנה בשדרות בן-גוריון בתל אביב.
שלוש נשים צעירות נרצחו בפיגוע: ענת רוזן-וינטר, יעל גלעד ומיכל מידן-אברהמי.
כמו כן, 48 אנשים נוספים נפצעו.
הפיגוע התרחש לאחר מעט יותר משנה שבה לא אירעו פיגועי התאבדות בישראל.
ביום שישי, ערב חג הפורים, בסביבות השעה 13:40, פוצץ מחבל מתאבד מטען שהוסווה בתיק יד בפתח בית הקפה "אפרופו" בבניין בית חנה שבקרן שדרות בן-גוריון ורחוב אד"ם הכהן בתל אביב.
מעוצמת הפיצוץ נהרגו שלוש נשים צעירות בראשית שנות ה-30 לחייהן, אחת מהן בחודש השלישי להריונה.
ענת רוזן-וינטר שהייתה עם ביתה הקטנה העדיפה לשבת בקפה צדדי בשל תקופת פיגועים לא קלה, ובכך קבעה לשבת עם חברותייה ב"קפה אפרופו", כאשר לראשונה הוציאה את בתה התינוקת שני בחג הפורים כשהיא מחופשת לליצן.
שלוש הנשים שישבו במקום פחות נוח להם ביקשו מזוג שישב במקום שמשי יותר אם הם יכולים להחליף איתם שולחן, למענה של שני התינוקת כאשר העדיפו להיות במעט שמש תחת כיפת השמים.
הזוג עבר לשולחן במרחק מטרים ספורים, ושלוש הנשים עברו לשולחנם של הזוג, לאחר מספר דקות הופעל מטען רב עוצמה מתיקו של המחבל בצמוד לשולחן בו ישבו, מהפיצוץ שלוש הנשים נהרגו ענת רוזן-וינטר, יעל גלעד ומיכל מידן-אברהמי.
ענת רוזן-וינטר הגנה בגופה על בתה שני והצילה את חייה, שני הייתה על הריצפה מעוצמת הפיצוץ שהיא פצועה, ואחד מאנשים שהיו בבית הקפה הרים אותה, לאחר הגעת המשטרה הביא אותה לשוטרת ציונה בושרי.
הפיגוע נחרת בזיכרון הקולקטיבי הישראלי, בין השאר, בעקבות תמונותיה של שני וינטר, בתה התינוקת בת שישה חודשים של ענת רוזן-וינטר לבושת תחפושת ליצן, ונישאת בידי השוטרת ציונה בושרי, שחיפה את הוריה במקום הפיגוע, ולאחר מכן העבירה את שני לטיפול רפואי.
שני נפצעה בפיגוע אולם חייה ניצלו בזכות אמה, שבלמה בגופה את הדף הפיצוץ, בעקבות כך זהותה לא הייתה ברורה זמן מה לאחר האירוע.
בעקבות הפיגוע זיהה אמ"ן לראשונה מידע שקשר בבירור את יאסר ערפאת לפיגוע כמי שמעודד ויוזם פיגועי טרור בלב מדינת ישראל על מנת לקדם את המשא ומתן על הפעימה השלישית (שלב ההסכמים על הסדר הקבע), שעלה על שרטון.
כשמונה שנים לאחר הפיגוע, באוקטובר 2005, נלכד המחבל אבראהים ע'נימאת, מראשי "חוליית צוריף" של החמאס, שהייתה אחראית לפיגוע, כמו גם לפיגועים נוספים.
בסמוך למקום הפיגוע, במרכז השדרה, הוצבה אנדרטה של האמן אליעזר ויסהוף, המתארת שלושה ורדים גדועים.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים אירע במהלך מלחמת העצמאות, ביום י"ב באדר א' תש"ח, 22 בפברואר 1948. הוא תוכנן על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני ופאוזי אל-כותוב ובוצע על ידי חיילים שערקו מהצבא הבריטי ועשו שימוש בכלי רכב ובנשק של הצבא הבריטי.
שלושה בניינים ברחוב בן-יהודה בירושלים (שני בתי מלון ובניין מגורים) נהרסו, ומעוצמת הפיצוץ נופצו זכוכיות ברחבי העיר.
בפיגוע נרצחו 58 בני אדם, מהם 49 שנמצאו מתים בהריסות הבניינים ו-9 שנפטרו מפצעיהם מאוחר יותר, לצד 38 אחרים שנפצעו.
רוב הרוגי הפיגוע נקברו בבית הקברות סנהדריה.
הפיגוע ברחוב בן יהודה הוא בין הפיגועים הקשים שהתרחשו בירושלים.
הפיצוץ ברחוב בן-יהודה התרחש בשעה 6:30 בבוקר.
עדים לכניסת מכוניות התופת לירושלים היו שלמה חרפי ומשה קדמי, שומרים בעמדת מחסום של משמר העם בשכונת רוממה.
אל המחסום הגיעו שלוש משאיות המלוות בשריונית של הצבא הבריטי שיצאו מהכפר עמואס שם הן הוכנו.
כאשר נשאל נהג השריונית ליעדו הוא השיב כי המשאיות מעבירות פסולת למחנה אלנבי הבריטי ליד שכונת תלפיות.
כאשר השומרים בקשו לבדוק את המשאיות צעק השוטר בעברית: "אמרתי שהכל בסדר - לא ארשה שתערוך בדיקה!
אני אחראי לשיירה - סמרטוט יהודי עלוב, תן לעבור!".
הם רשמו את מספר השריונית, 579, ואת השעה, 6:15, על מנת לדווח על גסות הרוח, למרות שזו לא הייתה התנהגות חריגה.
שני השומרים העידו בוועדת החקירה של הסוכנות כי קיבלו הוראה לא לחפש במכוניות צבאיות ומשטרתיות בריטיות.
השיירה הגיעה לרחוב בן-יהודה פינת רחוב בן הלל.
, שהיה שומר לילה בחניון, שמע יריות והבחין כי נהגי המשאיות נוטשים רכביהם, יורים לכל עבר אל העוברים והשבים, ולאחר מכן נמלטים לשריונית של הצבא הבריטי.
אוסי נזכר בפיצוץ שהיה בירושלים עשרים ימים קודם, כאשר משאית עם חומר נפץ התפוצצה ברחוב הסולל (כיום רחוב החבצלת) ליד הבניין בו הייתה מערכת העיתון פלסטיין פוסט.
הוא רץ לאמצע הרחוב וצעק לכל עבר במטרה להעיר את הדיירים משנתם.
הפיצוץ התרחש בשעה 6:30. מעוצמת הפיצוץ נהרס כליל מבנה ארבע הקומות בו שכן מלון "אטלנטיק", נזק כבד נגרם למלון אמדורסקי, לבית בנק קופת עם ולבית וילנצ'יק הסמוך.
מהדף הפיצוץ נמעך גג "קולנוע אוריון", נהרסה חנות הספרים של מיכל יצחק רבינוביץ' "דרום", וזכוכיות נופצו ברחבי העיר, בשכונות רחביה, גאולה, מקור ברוך ומחנה יהודה.
בבתי המלון התאכסנו בזמן הפיגוע פליטים משכונת תלפיות ומפוני הבניין ברחוב הסולל, שנפגע עשרים ימים קודם.
לאחר 36 שעות של פינוי ההריסות, נאספו למעלה מ-140 פצועים ו-49 חללים.
בית הקברות בהר הזיתים היה מנותק מהעיר ועל כן רוב החללים נקברו בבית הקברות החדש בסנהדריה שנחנך לקראת ההלוויה.
ביום ט"ז באדר א' (26 בפברואר 1948) נקברו בקבר אחים בבית הקברות 43 מחללי הפיגוע.
עוד 4 מההרוגים נקברו בתל אביב ושני הרוגים לא יהודים נקברו על ידי בני עדתם.
ועד הקהילה היהודית בעיר, המוסד הלאומי של תושבי העיר, פנה לתושבי העיר וביקש כי יארחו את הדיירים, שהפכו להיות למחוסרי דיור.
כן ביקש מבעלי המלאכה כי יתקנו בהקדם את הנזקים על חשבון ביצוע עבודות אחרות.
הפיצוץ בוצע על ידי שישה עריקים מהצבא הבריטי שנשכרו לבצע את הפיגוע שתוכנן על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני שידע שבמלונות שברחוב בן-יהודה התאכסנו מלווי השיירות לירושלים, אנשי הפלמ"ח והחי"ש.
המבצעים סיירו ברחוב בן-יהודה שבוע לפני הפיגוע וביום הפיצוץ שבו למקום לבצע את הפעולה.
בפועל, מלווי השיירות לא היו בחדריהם בעת הפיצוץ שכן יצאו זמן קצר קודם לכן ללוות שיירה.
לאחר הפיגוע פנו שניים מהמבצעים לאמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים ששהה אז בקהיר, בבקשה לקבל את שכרם, אך הוא "זרק אותם מביתו".
שניים נוספים נהרגו כאשר פירקו מטען חבלה שהוחדר למפקדה ערבית ליד שכם.
השניים האחרונים נתפסו על ידי ההגנה, נמסרו לבריטים ונידונו לעשר שנות מאסר על גנבת נשק ועריקה.
הלח"י פרסם כרוז "מבוקש" עם תמונתו של חייל בריטי בשם מרטין סטטון ושלטענתם היה מעורב בפיגוע.
גופתו נמצאה בין ההרוגים בקרב על נצרת במבצע דקל.
למערכות העיתונים הגיעה כרזת נטילת אחריות לפיצוץ מהסניף הארץ ישראלי של "הליגה הבריטית" (הפשיסטית).
כך נכתב: "נשבענו שבועה קדושה לצאת למסע צלב נגד היהודים".
וסיימו את הכרוז במשפטים: "אנחנו נסיים את מפעל היטלר.
חיילים ושוטרים בריטיים, כולנו נצטרף למלחמה זו, החל מנציגיה הבכירים ביותר של האימפריה הבריטית, עד לצנועים ביותר".
דובר הממשלה הבריטית הודיע שאין לממשלה כל קשר לפיגוע וכי העובדה שאנשים לבושים מדי צבא בריטי השתתפו בפיגוע אינה אומרת הרבה בגלל שהמנהג ללבוש בגדי אחרים הפך לשיטה מקובלת בידי הטרוריסטים.
אולם רבים בציבור היהודי האשימו את הבריטים בפיגוע וההנהגה היהודית סירבה להיעזר בצבא הבריטי ובציודו, בפעולות החילוץ לאחר הפיצוץ.
פיקוד ההגנה פרסם "פקודת יום", ליום י"ב אדר א' תש"ח: "רצח שפל ואכזרי של עשרות אזרחים שלווים בוצע הבוקר בחוצות ירושלים בידי זדים מוגי לב", אך פנתה לתושבי ירושלים בבקשה לא להגיב על ידי "פעולות בלתי אחראיות".
לעומת זאת האצ"ל פרסם הודעה לפיה: "כל חייל או שוטר בריטי שיימצא באזור היהודי (של העיר) - יירה!" ואכן לוחמי אצ"ל ולח"י יצאו לרחובות העיר ופצעו לפחות 10 שוטרים וחיילים בריטים.
הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג הטיל בדבריו בהלוויה אחריות כוללת על בריטניה באומרו שהיא אינה יכולה לרחוץ ידיה ולומר שאינה אחראית לרציחת הנפשות האלה כמו שאר הנפשות שנרצחו מאז 2 בדצמבר 1947.
דוד בן-גוריון כתב ביומנו: "הרס כזה לא שיערתי".
אבל הוסיף כי "בריונים ורוצחים שלנו פילסו את הדרך".
מאותו יום פונו החיילים הבריטיים מהעיר ל"אזורי ביטחון".
נאסר עליהם להיכנס לשכונות יהודיות פרט לביצוע תפקידים מבצעיים.
ב-29 בפברואר 1948, במלאת "שבעה" לפיגוע ברחוב בן-יהודה, תקף לח"י רכבת שהסיעה חיילים בריטים ליד מכון אילון בפאתי רחובות.
בהתקפה נהרגו 28 חיילים בריטים.
הבריטים הגיבו באותו יום בהסגירם את מגיני בית החרושת היוצק ליד תל אביב לידי הערבים, שרצחו עשרה מהם.
הפיגוע בקו 405 הוא פיגוע שאירע ביום חמישי, 6 ביולי 1989, ג' בתמוז ה'תשמ"ט, ובו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, באמצעות דרדורו לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים.
ביום חמישי, 6 ביולי 1989, יצא אוטובוס "אגד" בקו 405 מתל אביב לירושלים.
אחד הנוסעים היה המחבל עבד אל האדי ע'נאיים (عبد الهادي غنايم) בן 25, איש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, תושב מחנה הפליטים נוסייראת שברצועת עזה.
ליד נווה אילן התנפל המחבל על נהג האוטובוס משה אלול, משך בחוזקה את ההגה ימינה והפנה את האוטובוס לעבר התהום.
כאשר הנהג הצליח לייצב את האוטובוס על פי התהום, העלה המחבל את שתי רגליו על חזית האוטובוס והצליח לדרדר אותו אל התהום.
האוטובוס נפל, לאורך דרך של כמאה מטר, אל שלש מדרגות הסלע, בעומק של כמה עשרות מטרים.
הנהג עף ממקום מושבו במדרגת הסלע הראשונה, האוטובוס התהפך על צדו והחל לבעור.
חלק מנוסעיו נשרפו חיים בעודם באוטובוס.
עד להגעת צוות מגן דוד אדום, עסקו תלמידי ישיבה מטלז סטון הסמוכה בחילוץ פצועים.
כוחות החילוץ התקשו בפעילותם בשל תנאי השטח, נאלצו לשאת חלק מהפצועים עשרות מטרים במעלה המדרון אל הכביש, ונעזרו במסוקי חיל האוויר, שבמבצע מורכב העלו פצועים מהוואדי ופינו אותם לבתי החולים.
בחילוץ השתתפו גם תושבים ערבים מעין ראפה ועין נקובא.
16 מנוסעי האוטובוס נרצחו בפיגוע ו-27 נפצעו.
הפיגוע נחשב לפיגוע ההתאבדות הראשון, על אף שהמחבל לא נהרג בו.
המחבל, עבד אל-האני ע'נאיים, זוהה על ידי הפצועים, נתפס ונידון ל-16 מאסרי עולם.
כמה חודשים לאחר הרצח, בטלוויזיה הישראלית שודר סרט בו נראה המחבל כשהוא צוחק עם חבריו, סועד וקורא בספרים, במה שנראה כחוסר חרטה וכתנאי מאסר נוחים מדי.
בעקבות השידור התעוררה סערה ציבורית.
המחבל שוחרר באוקטובר 2011, כחלק מעסקת שליט.
למניעת פיגוע נוסף מסוג זה באותו מקום, נבנה מעקה בטיחות כפול בשול הכביש.
בחלק מהאוטובוסים הבינעירוניים הותקן מעקה מתכת להפרדה בין הנהג והנוסעים ולמניעת הפרעות.
יצאה הנחיה לאנשי כוחות הביטחון לשבת בשתי השורות הראשונות באוטובוסים, כדי לסייע לנהג במקרי חירום.
קבוצת מתנדבים, שהתקבצה על מנת לעזור לחלץ את שרידי קורבנות הפיגוע ומנתה תושבים מטלז סטון הסמוכה ותלמידי ישיבה משם, הייתה למעשה ראשיתו של ארגון המתנדבים שנקרא לימים זק"א.
כחודשיים לאחר ההתקפה, במוצאי שבת אור לי' באלול ה'תשמ"ט, לאחר שרצח שומר באתר בנייה בתל אביב, תקף מחבל ערבי נוסף את נהג קו 405 בסכין, בנסיעה מתל אביב לירושלים.
הנהג נפצע, אך הצליח לעצור את האוטובוס, ונוסעים שחשו לעזרתו הצליחו להשתלט על המחבל.
רבים מנפגעי הפיגוע רואיינו בהרחבה לגבי תחושותיהם לפני עסקת שליט.
עם שחרור המחבל הרוצח בעסקה זו, הוא רואיין לטלוויזיה בישראל, וסיפר בעברית שתכנן את ההתקפה במשך זמן רב.
בנו שנולד יום לפני הרצח, סיפר שהוא ומשפחתו גאים במעשי אביו, שהוגדרו כ"פעולה".
גַלְעֵד מחלקי אוטובוס חרוכים הוקם בסמוך לכביש, בידי משתתפי החילוץ, אך הוסר עקב התנגדות מטעמים שונים, בהם גם סיבות בטיחותיות.
לאחר מאבק ציבורי, הוקמה אנדרטה בסמוך למקום הפיגוע לזכר קורבנות הפיגוע, טרם קבלת האישורים לכך, אך לאחר לחץ ציבורי ותקשורתי האתר אושר בדיעבד, ובשלבים שונים הוכשרה ירידה לאתר, אך הכניסה והיציאה מדרך זו נותרה קשה ואף מסוכנת, משום שמעולם לא סודרה באופן רשמי.
בסמוך לאנדרטה ניטעו שישה עשר עצים לזכר הנרצחים.
בשנים הראשונות התקיימו במקום עצרות ממלכתיות ביום הזיכרון הלועזי, בהשתתפות ממלא מקום ראש הממשלה שמעון פרס ונשיא המדינה חיים הרצוג.
הקמת הגלעד ואחריו האנדרטה היו מנקודות הציון במאבק על הנצחת נפגעי פעולות איבה, בדומה להנצחת חללי מערכות ישראל.
עם השנים הוקם גם אתר במרשתת להנצחת הנפגעים, הנרצחים והפצועים.
בי"ג בטבת ה'תשע"ג (26 בדצמבר 2012) נגנבה האנדרטה ממקומה בידי גנבי מתכות, לאחר פגיעות חוזרות ונשנות וניסיונות גנֵבה קודמים.
חודשיים לאחר הגנבה התפרסם שתושב אבו גוש הסמוכה חשוד בהשתתפות בגנבה ובהעברת האנדרטה לרמאללה, לפירוק.
גנבת האנדרטה, כמו גם גנבת משוריינים שנותרו מהשיירות לירושלים הייתה חלק מגל גנבת המתכות בשנים אלו, אך גם הצטרפה לגל הגנבות, ההצתות והפגיעות ברכוש על רקע לאומני.
שבוע לאחר הגנבה, ביום כ"א בטבת ה'תשע"ג הודיעו יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין ומנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, שלמה מור-יוסף כי המוסד יממן את הקמת האנדרטה מחדש.
מסיבות תקציביות ושיקולי אבטחה הוחלט להקים את האנדרטה מאבן, אולם כיום אתר ההנצחה נטוש ומוזנח.
בצעד הנצחה אישי כתבה ושרה הזמרת רוחמה רז שיר בשם "במקום פרידה" לזכר אחותה מרים, שנהרגה בפיגוע.
בסדרת הטלוויזיה "גיבורים" וכן בספרי הקומיקס המלווים את הסדרה, קיימת דמות בשם חנה גיטלמן, אשר איבדה את אמה וסבתה בפיגוע, והפכה עצמה ל"גיבורת על".
הסופר פול רבינוביץ' משתמש באירוע כציר עלילתי בנובלה "כד החרס" ("The Clay Urn", הוצאת Main St.
המחבר הדריך קבוצת תיירים כשהאוטובוס התדרדר מהמצוק.
הוא היה הראשון שהגיע לנקיק וניחם את אחת הנוסעות, שלימים תהווה השראה לדמות הראשית, אילנה.
"כד החרס" פורסם בתחילה כסיפור קצר ב־Linden Avenue Literary Journal בשנת 2016.
הזמרת רוחמה רז הוציאה בשנת 1991 את אלבומה "בלב מולדת קטנה", בתוכו השיר "במקום פרידה" שכתבה רז לזכר אחותה, מרים צרפי זרגרי, שנרצחה בפיגוע.
בספר "לב רעב" מאת הסופר אשכול נבו, גיבור הסיפור הקצר, "סימנים כחולים", מזכיר את הפיגוע באומרו שחשב להסית את רכבו לתהום באותו מקום בו אירע הפיגוע בקו 405.
הפיגוע בקריית שמונה היה פיגוע שביצעו מחבלים שחדרו לישראל מלבנון, ב-11 באפריל 1974. שלושת המחבלים הגיעו לעיירה קריית שמונה ורצחו בה 18 ישראלים – 16 אזרחים (מהם שמונה ילדים) ושני חיילים, ואז נהרגו בהתפוצצות תרמיל חומר נפץ.
15 ישראלים נוספים נפצעו בפיגוע.
היה זה פיגוע הטרור הראשון בישראל, שבו חדרו מחבלים ליישוב עירוני, מהלך של כברת דרך מהגבול, ומבלי שהכינו לעצמם נתיב מילוט.
משמעות הדבר היא בעיקר היכולת לפגוע במספר רב יותר של קורבנות, מבלי להקדיש אמצעים וזמן לשלב המילוט.
שלושת המחבלים חצו את הגבול מלבנון לישראל בשעת בוקר מוקדמת, בחסות גשם וערפל, בסמוך למושב מרגליות.
הם הלכו בנתיב מוסתר בתוך אפיק נחל מרגליות, המוביל מגבול לבנון אל תוך העיירה, והגיעו לקריית שמונה בשעה 07:30. חיילי משמר הגבול גילו את עקבות החדירה בשעה 06:40, ובעוד הם הולכים בעקבותיה נודע על חדירת המחבלים לעיירה.
המחבלים נכנסו תחילה לבית הספר היסודי ע"ש יאנוש קורצ'אק בעיירה, אך הוא היה ריק לרגל חופשת חול המועד פסח.
משם פנו לרחוב יהודה הלוי.
הם נכנסו לבניין מגורים בן ארבע קומות (מספר 13 ברחוב), פרצו לדירה בו ורצחו בה מספר תושבים.
אחר כך פנו לבניין הסמוך (מספר 15), עברו בין הדירות ורצחו את מי שנתקלו בו.
בני הזוג מרים ויעקב גואטה שהתגוררו בקומה השלישית, שמעו את היריות מדירתה של משפחת שטרן שבקומה הראשונה.
מרים ויעקב ירדו בריצה במדרגות, ובמקום להימלט אל מחוץ לבניין, פנו להיכנס לדירת משפחת שטרן.
מרים נורתה ונרצחה מיד, ובן-זוגה נפגע ומת מפצעיו.
בשניות שבהן נורו בני הזוג, ניצלו ילדי משפחת שטרן האחרים את ההזדמנות, קפצו מהחלון וניצלו.
בני משפחת ביטון, שהתגוררו בקומה הרביעית בבניין השני, ניסו למלט את ילדיהם דרך המרפסת לקומה שמתחתם.
הילדים וכן אב המשפחה נורו בידי שניים מהמחבלים, ששהו עדיין בקומה השלישית.
יוסף שטרית שהה במקום עבודתו בעת שאשתו פאני וארבעת ילדיהם היו בביתם.
הבת איריס שטרית, בת 9, ראתה את אחד המחבלים נכנס לדירה ונמלטה לחדרה, תוך שהיא אוספת את אחיה הקטן מוטי.
אולם אחיה שנבהל מהיריות חמק מידיה, יצא מהחדר ונורה למוות.
איריס הייתה הניצולה היחידה מבני המשפחה ששהו בדירה.
לזירת הפיגוע הגיע תחילה סיור של המשטרה, שני שוטרים בני העיר: לזר כהן ואלי עייש שגם נפצעו באירוע, ולאחר מכן כוח של משמר הגבול ויחידה של בני מיעוטים.
סיור המשטרה נתקל באש מצד המחבלים.
שוטרי משמר הגבול סברו שהמחבלים נמצאים בבית הספר, וניסו להתקרב אליו בחיפוי רימוני עשן.
המחבלים, שנמצאו כבר בבניין המגורים הראשון אליו חדרו, פתחו לעברם באש ופגעו במספר שוטרים.
בחסות חילופי האש עברו המחבלים אל בניין המגורים השני.
על כוחות צה"ל באירוע פיקד מפקד מחוז מירון בגבול לבנון מהר דב מערבה, אל"ם דוד כהן.
בשעה 08:15 הגיעה למקום יחידת חיל רגלים במילואים של צה"ל.
יחידה זו צרה על הבניין שבו נמצאו המחבלים וניהלה עמם חילופי אש.
במהלך הקרב נהרגו שניים מחיילי צה"ל.
המחבלים התבצרו בדירה בקומה העליונה של הבניין והתעלמו מקריאות שהופנו אליהם להיכנע.
במהלך חילופי האש התפוצץ תרמיל חומר נפץ שנשאו המחבלים – כנראה מפגיעת כדור – ועקב כך נהרגו כולם.
שתי משפחות של אזרחים איבדו באותו יום שניים מבניהן, שתי משפחות איבדו שלושה, ובמשפחת שטרית נרצחו האם ושלושה מארבעת ילדיה.
בסך הכל נרצחו בפיגוע שמונה ילדים.
בין הפצועים בפיגוע היו חמישה אזרחים, שבעה שוטרים ושלושה חיילים.
ארגונו של אחמד ג'יבריל, החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית נטל את האחריות לפיגוע.
הפיגוע התרחש בעיצומם של מלחמת ההתשה ברמת הגולן שלאחר מלחמת יום הכיפורים ושל המשבר הפוליטי שפרץ בישראל בעקבותיה.
לטענת הפרשנים זאב שיף ואיתן הבר היה זה פיגוע הטרור הראשון שבו לא ניסו המחבלים לתפוס בני ערובה לצורכי מיקוח, אלא רק להרוג שם את כל מי שייתקלו בו, ושיטת פעולה זו באה לישראל בהפתעה.
לפי טענה אחרת היה בדעת המחבלים להתבצר בבניין אליו חדרו ולנהל פיגוע מיקוח, אך לא כך קרה לבסוף (כיוון שלא היה איש בדירה בה בחרו להתבצר).
למחרת הפיגוע ובעקבותיו פשט צה"ל על שישה כפרים בדרום לבנון, ובהם הכפר שממנו יצאו המחבלים.
הפיגוע בקפה הלל הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-9 בספטמבר 2003, בשעה 23:15, ב"קפה הלל" ברחוב עמק רפאים שבמושבה הגרמנית בירושלים, שבו רצח טרוריסט פלסטיני איש החמאס שבעה ישראלים ופצע 57.
הפיגוע בוצע על ידי ראמז אבו סלים מהכפר רנתיס אשר שוחרר ממעצר מנהלי 7 חודשים קודם לכן.
הטרוריסט ניסה תחילה להיכנס לסניף "פיצה מטר", אך נבלם, נמלט, ונכנס לבית הקפה.
הוא פוצץ מטען נפץ במשקל 3–4 ק"ג שנשא על גופו.
בין הנרצחים בפיגוע היו ד"ר דוד אפלבום, מנהל חדר המיון במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, ובתו נאוה אפלבום , שעמדה להתחתן למחרת.
שעות אחדות קודם לכן בוצע פיגוע התאבדות בסמוך למחנה צריפין.
ביולי 2004 נעצרה חוליית טרור מהעיירה בית ליקיא שהייתה מעורבת בהוצאה ובתכנון של פיגועים רבים ובהם הפיגוע בקפה הלל.
חקירת חברי החוליה הביאה ללכידת התארגנות נוספת של תושבי מזרח ירושלים שסייעה למחבל המתאבד, בהם: אחמוד מחמד עלי עביד, נאאל סלאמה מחמוד עביד, עבד עזיז מחמד מוסא עמרו, צלאח צובחי דאוד מוסא ופאיז מצטפא עודה מחו.
עבד עמרו שוחרר ב-18 באוקטובר 2011, במסגרת עסקת שליט.
ב-15 בפברואר 2025 שוחררו אחמד עוביד ונאאל עביד במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
שבוע לאחר מכן, נאאל עביד נהרג לאחר שנפל מגובה רב ליד ביתו בעיסאוויה.
ב-5 באוקטובר 2004 כוחות הביטחון עצרו את בהיג' בדר שעמד בראש החולייה שהוציאה לפועל את הפיגוע.
הוא נשפט ונידון ל-18 מאסרי עולם.
ישראל סירבה לשחרר אותו בעסקאות חילופי השבויים לאורך השנים, אך ב-10 באוקטובר 2025 פורסם כי בדר צפוי להשתחרר כחלק מהסכם חמאס–ישראל לסיום מלחמת חרבות ברזל.
ב-14 במרץ 2010 לכדה ישראל את מאהר עודה, שעמד בראש מפקדת חמאס ברמאללה, והוציא לפועל את שני הפיגועים הללו ופיגועים נוספים.
ב-2018 יצרה סיון קידרון סרט "חסד" לזכרם של דוד אפלבום ובתו נאוה כחלק ממיזם "פנים.
השיר "מה תבקשי" של הזמר הראל מויאל נכתב לזכרם של נאוה ודוד אפלבאום שנהרגו בפיגוע.
ארוסה של נאוה שם את הטבעת בקבר במקום לענוד אותה על ידה.
הפיגוע בקפה מומנט היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני בבית קפה בשכונת רחביה בירושלים, אשר התרחש ב-9 במרץ 2002, במהלך האינתיפאדה השנייה, ובו נרצחו 11 אזרחים ישראלים, ו-65 נפצעו.
במוצאי שבת, 9 במרץ 2002, בסביבות השעה 22:30 בערב, נכנס מחבל מתאבד פלסטיני ל"קפה מומנט", בית קפה בשכונת רחביה בירושלים, השוכן בפינת דרך עזה ושדרות בן מימון, כ-50 מטרים ממשכנו הרשמי של ראש ממשלת ישראל, ואשר נחשב לאחד ממוקדי הבילוי הפופולריים בירושלים.
באותו הלילה הייתה מול בית ראש-הממשלה הפגנה של תנועת שלום עכשיו, על רקע תקופת הפיגועים הקשה - ובדרישה לנהל משא ומתן עם הפלשתינאים, כך שבנוסף לאבטחת בית ראש-הממשלה נוספה גם אבטחה עבור ההפגנה.
לכן באותו הלילה היו בקרבת מקום מספר רב של שוטרים.
למעשה המחבל, אשר הגיע מכיוון כיכר צרפת, עבר דרך אותם שוטרים.
מיד לאחר כניסתו למתחם, בדלת הכניסה לבית הקפה, המחבל המתאבד פוצץ מטען חבלה רב עוצמה שהוחבא מתחת לבגדיו.
הוא לבש מעיל עור של אופנוענים והיו לו עיניים בהירות – וכך הצליח להיטמע היטב בסביבה.
כתוצאה מהפיצוץ, אשר הרס את חלקה הפנימי של המסעדה כמעט לחלוטין, נהרגו באופן מיידי 11 אזרחים ישראלים, ונפצעו 54 בני אדם, 10 מהם במצב קשה.
גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון חמאס, נטלו אחריות לפיגוע.
ב-17 באוגוסט עצרו גורמי הביטחון הישראלים חוליית מחבלים, רובם תושבי אזור מזרח ירושלים, אשר השתייכו לתנועת החמאס.
בתוקף מעמדם כתושבי קבע בישראל, הם החזיקו בתעודות זהות כחולות, דבר שאיפשר להם לעבוד בישראל, ולהסתובב באורח חופשי, בלי שייחשדו.
בחקירת האירוע נמצא כי חברי החוליה, אשר נודעו בתקשורת בשם חוליית סילואן, היו אחראים לשורה של פיגועי טרור, ביניהם הפיגוע בקפה מומנט, אשר הביאו למותם של 35 אזרחים ישראלים ולפציעתם של 200 נוספים.
לפי המידע, החוליה פעלה על פי הנחיות מטעם מפקדת החמא"ס ברמאללה, אשר דרשה מהם לאתר מרחב ציבורי הומה לשם ביצוע פיגוע התאבדות רב נפגעים.
לאחר מכן נשלח המחבל המתאבד, פואד חוראני, סטודנט להוראה בן 22, לביצוע פעולת ההתאבדות.
בסופו של דבר חברי החוליה שוחררו ממאסר במסגרת עסקת שליט.
בספטמבר 2020 הותר לפרסום ראיון שנערך עם מתכנן נוסף של הפיגוע לאחר שנעצר, עבדאללה ברגותי, בידי ד"ר רוני שקד.
ברגותי הסביר שהבחירה במקום הזה נבעה מקרבתו למעון ראש הממשלה כדי להעביר לו את המסר שאף הוא אישית איננו בטוח מהטרור בדיוק כמו אזרחיו.
בעקבות הפיגוע העבירו חלק ממשפחות ההרוגים ביקורת אודות הסדרי האבטחה אשר היו נהוגים במקום.
לפי גורמים אלו, חלק מהאחריות לאי סיכולו של הפיגוע מונח על כתפי המאבטח, אשר בעת האירוע לא היה חמוש, וכן שוחח עם אנשים, דבר שאיפשר למחבל להיכנס למתחם ללא קושי.
בעקבות זאת מסרו גורמי המשטרה, שלאחר החלמתו של המאבטח, אשר נפצע בפיגוע בצורה קלה, יוחלט כיצד לטפל בעניינו.
המאבטח מצידו מסר גרסה שונה, לפיה הוא הבין את הסכנה מיד כאשר המחבל נכנס למתחם, וזינק לכיוונו במטרה לעצרו, תוך כדי קריאה לשאר באי המקום לתפוס מחסה, דבר שהסתבר כנכון בחקירתו ביום שאחרי.
מיד לאחר הפיגוע, וחרף הזעם הציבורי, ראש ממשלת ישראל אריאל שרון מסר כי הוא מוכן לנהל משא ומתן למול גורמי הרשות הפלסטינית, במטרה להשיג הפסקת אש.
בו זמנית חזרו וקראו בכירים באו"ם לישראל ולפלסטינים לשמור על איפוק ולחזור לשולחן המשא ומתן.
ברחבי העולם הערבי היו רבים אשר תמכו בפיגוע, במחאה על פעולותיה של מדינת ישראל כנגד בני העם הפלסטיני.
כביטוי לתחושה זו, הגדיר מאמר מערכת של עיתון "אל-אח'באר" המצרי, אחד מהעיתונים החשובים ביותר בעולם הערבי, את הפיגוע כ"הפעולה ההרואית שביצעו 'גדודי עז אל-דין אל-קסאם', הפלג הצבאי של תנועת ה'חמאס', בירושלים המערבית..."
הפיגוע עצמו, אשר התרחש במהלך "מרץ השחור" בו אירעו פיגועים רבים בכל רחבי הארץ, היווה בעבור אזרחים ישראלים רבים הוכחה נוספת לאזלת ידה של ממשלת ישראל במאבק למול הטרור הפלסטיני.
עצם העובדה כי המחבל הצליח לחדור לבית הקפה בהצלחה מבלי שיזוהה, וזאת חרף סמיכותו של בית הקפה למעונו הרשמי של ראש הממשלה, הוביל לתחושה ציבורית של כישלון במאבק למול פיגועי הטרור הפלסטיני, ולאבדן אמון ביכולתה של מדינת ישראל להבטיח את ביטחונם האישי של אזרחיה.
תחושה זו, אשר התגברה בעקבות שרשרת פיגועי התאבדות ברחבי הארץ במהלך החודש, ששיאה היה הפיגוע במלון פארק בנתניה, 18 יום לאחר הפיגוע בקפה מומנט, הובילה להחלטת ממשלת ישראל לצאת למבצע צבאי רחב היקף כנגד תשתיות הטרור הפלסטיני ברחבי יהודה ושומרון.
בתקופה שלאחר הפיגוע התארגנו מספר משפחות של הנפגעים, וזאת במטרה לתבוע פיצוי כספי מהרשות הפלסטינית, בטענה כי מבצעי הפיגוע פעלו על סמך מדיניותה של הרשות הפלסטינית בהנהגת יאסר ערפאת, אשר תמך בפועל בפיגועי התאבדות כנגד ישראל כאסטרטגיה במאבק כנגדה.
אחד הנרצחים בפיגוע היה ברוך לרנר, ששימש כאחד המאבטחים הקבועים בעיר העתיקה.
להנצחתו, נקרא בית יהודי סמוך לשער שכם שנרכש בינואר 2003, על שמו "בית ברוך".
מתי דן הכריז כי הנצחת ברוך לרנר בקריאת הבית על שמו מצהירה בי "הכניסה לבית היא התשובה לשנאה ולטרור הערבי המופנים כלפינו".
על גדר בית הקפה הפונה לרחוב עזה הציבה עיריית ירושלים לוחית זיכרון לזכר הרוגי הפיגוע ועליה שמות הנרצחים.
על גדר בית הקפה הפונה לשדרות בן מיימון הציבו בוני הבניין החדש בשנת 2024 לוחית זיכרון ובה שמות הארכיטקטים ובוני הבניין.
כמו כן, נכתבו על הלוחית שני פסוקים מספר זכריה, פרק ח':
הפסוקים מביעים אופטימיות באשר לחיים בירושלים באחרית הימים וניתן לראות בהם מעין תשובה מרומזת לפיגוע שבוצע במקום.
הפיגוע ברחוב אלנבי בשנת 2002 היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-19 בספטמבר 2002 באוטובוס של חברת דן, ברחוב אלנבי בתל אביב, אחד מרחובותיה המרכזיים של העיר.
בפיגוע נהרגו שישה בני אדם וכ-60 נפצעו.
ביום חמישי, 19 בספטמבר 2002, זמן קצר לפני השעה 13:00 בצהריים בתל אביב, מחבל מתאבד פלסטיני עלה על קו 4 של חברת דן, אשר במהלך מסלולו חוצה את העיר מצפון לדרום, ופוצץ עצמו בחלקו הקדמי של האוטובוס, אשר היה הומה אדם באותו זמן.
הפיגוע עצמו התרחש בעת שהאוטובוס עבר דרך רחוב אלנבי, אחד מהרחובות הראשיים והמרכזיים בתל אביב, בקטע שמול בניין בית הכנסת הגדול.
מהפיצוץ נהרגו שישה בני אדם וכ-60 נפצעו, בהם עוברי אורח ששהו ברחוב באותה העת.
מיד לאחר הפיגוע, ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לביצועו.
לכל אורך תקופת האינתיפאדה השנייה, ממשלת ישראל האשימה את יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, וכן את חברי ההנהגה הפלסטינית באחריות לפעולות הטרור כנגד ישראלים בתקופת האינתיפאדה.
בעקבות הפיגוע גורמים ישראליים רשמיים הצהירו, כי הפיגוע הבהיר מעל לכל ספק כי ההנהגה הפלסטינית לא מסוגלת, או לא מעוניינת, לבצע פעולות אשר ימנעו מארגונים פלסטינים קיצוניים מלתקוף מטרות ישראליות.
בניסיון להבהיר כי לא הייתה מעורבות של הרשות הפלסטינית בפיגוע, בכירים ברשות הפלסטיניות גינו את הפיגוע, וקראו לכל הארגונים הפלסטינים להוקיע אותו.
עם זאת, דובר החמאס אסמאעיל אבו שנב הצהיר, כי הוא מצפה לחזות ב"שורה של פעולות כנגד האויב הציוני, כתוצאה מהפשעים האכזריים היומיומיים כנגד עמנו".
נציגי האיחוד האירופי קראו לישראל לגלות איפוק, בטענה כי תגובה ישראלית חריפה לפיגוע, אשר בוצע על ידי ארגון החמאס, יריבו הפוליטי של ערפאת, עשויה להרוס את המאמצים שנעשו להבטיח הפסקת אש בין ישראל והרשות.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש גינה בחריפות את הפיגוע, ואמר כי "כל הצדדים חייבים לעשות כל שביכולתם לשם הוקעת והפסקת האלימות".
לאחר ישיבת חירום של הקבינט הביטחוני, שהתכנסה בעקבות הפיגוע, פתחה ישראל במבצע צבאי בגדה המערבית, במהלכו טנקים וכלי רכב משוריינים החלו במצור על מתחם המוקטעה ברמאללה, בו שהה יאסר ערפאת.
ערפאת וחברים נוספים בהנהגה הפלסטינית היו תחת מצור זה למשך תקופת זמן של קרוב לשנתיים, עד ליציאתו של ערפאת לבית חולים בפאריס באוקטובר 2004. כמו כן, חלק גדול ממתחם המוקטעה נהרס על ידי צה"ל במהלך המצור.
באוקטובר 2002 נעצר פעיל חמאס מחמוד שריתח, וב-28 בנובמבר 2002 נתפס גם אשרף זגייר, שהורשעו בהמשך בשילוח המחבל המתאבד לפיגוע.
זגייר שוחרר ב-25 בינואר לכפר עקב.
פיגוע הירי בקניון וסטגייט שבניירובי הוא פיגוע טרור אסלאמי שהחל ב-21 בספטמבר 2013 בניירובי, בירת קניה.
בצהרי 21 בספטמבר 2013 תקפה קבוצת מחבלים חמושים ברובי סער מדגם AK-47 ורימונים את קניון וסטגייט בניירובי, בירת קניה.
ארגון הטרור המוסלמי א-שבאב הסומלי, המזוהה עם אל-קאעידה, נטל אחריות על הפיגוע.
תוך כדי מהלך האירועים פרסמו נציגי הארגון באמצעות חשבון הטוויטר של הארגון הודעות אודות האירוע בזמן אמת.
טוויטר בתגובה השעתה את פעילות החשבון.
על פי דיווחים שונים, בעת ההתקפה הבדילו החמושים בין מוסלמים לשאינם מוסלמים, בין השאר בשאלה "מי היא אם הנביא?".
בנוסף לירי בעשרות אזרחים החזיקו המחבלים עשרות בני ערובה.
ב-23 בספטמבר החלה פעולה לשחרור בני הערובה.
במהלך הפעולה נשמעו פיצוצים וחלקים מהקניון קרסו.
הפעולה הסתיימה למחרת, כאשר כוחות הביטחון השיגו שליטה על הקניון ושחררו את בני הערובה.
בליל 24 בספטמבר הודיעה קניה רשמית על סיום פעולת השחרור ואמרה שבפעולה נהרגו 5 מחבלים ועוד 11 מחבלים נעצרו.
בפיגוע נהרגו 67 אזרחים (מתוכם 5 אנשי כוחות ביטחון) ונפצעו כמאתיים.
בזמן הפיגועים היה הקניון בבעלות ישראלים, ולפחות ארבעה מסעדות בקניון נמצאות בבעלות/מופעלת על ידי ישראלים, לפי מקורות ישראלים.
ה-International Business Times קבע כי לקניה ולישראל יש הסכם ביטחון סודי.
החלו דיווחים על חיילי צה"ל שהשתתפו במתקפה הנגדית נגד המחבלים והצטרפו ללחימה לצד צבא קניה, למרות שמשרד החוץ הישראלי סירב לאשר או להכחיש את נוכחותם של כוחותיה.
הפיגוע בקראצ'י התרחש ב-18 באוקטובר 2007 בקראצ'י, פקיסטן.
שיירה ובה ראש הממשלה לשעבר בנזיר בהוטו הותקפה בפיגוע התאבדות.
כחודשיים לאחר הפיגוע נרצחה בהוטו.
בפיגוע נהרגו לפחות 139 בני אדם ו-450 נפצעו.
רוב ההרוגים היו חברים במפלגת העם הפקיסטנית (PPP).
הפיגוע קרה מיד עם חזרתה של בנזיר בהוטו לפקיסטן, לאחר גלות של שמונה שנים שגזרה על עצמה, בהן היא חיה בדובאי ובלונדון.
בהוטו הובלה משדה התעופה לקברו של מוחמד עלי ג'ינה, שם תוכננה עצרת עם תומכיה.
בשעה 0:52 (שעון מקומי) אירעו שני פיצוצים לפני הרכב שבו נסעה.
שלוש ניידות משטרה נפגעו מהפיצוץ, וכ-20 שוטרים שהיו בהן נהרגו.
בהוטו הובלה לבית מגוריה בקליפטון, פרבר של קראצ'י, בזמן שפצועי הפיגוע פונו לבתי חולים שונים במחוז.
במסיבת עיתונאים ב-19 באוקטובר 2007 טענה בהוטו שפנסי הרחוב כובו במכוון על מנת לסייע למפגעים, וקראה להקים ועדת חקירה.
ראשי מפלגת העם הפקיסטנית דרשו חקירה בידי גורמים בין-לאומיים, אולם ראש ממשלת פקיסטן, שווכת עזיז, דחה את התביעה והביע ביטחון באובייקטיביות של גורמי אכיפת החוק הפקיסטניים.
נשיא פקיסטן, פרבז מושארף, קרא להתקפות "קנוניה נגד הדמוקרטיה".
מפקד הפעולות הראשי של אל קאעידה בפקיסטן, פאהיד מוחמד עלי מסאלם (המכונה אוסאמה אל-קיני), עמד ככל הנראה מאחורי הפיגוע.
הוא נהרג בתקיפת מל"ט בפקיסטן יחד עם סגנו, שייח' אחמד סלים סוודאן, ב-1 בינואר 2009.
בייטוללה מחסוד, מנהיג ארגון הטליבאן בפקיסטן, נחשד גם הוא במעורבות בפיגוע.
הוא נהרג בתקיפת מל"ט בפקיסטן באוגוסט 2009.
הפיגוע בקניון השרון היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-5 בדצמבר 2005, בכניסה לקניון השרון שבנתניה.
חמישה בני אדם נרצחו בפיגוע ויותר מ-40 נפצעו.
ביום שני, 5 בדצמבר 2005, בשעה 11:30, ניגש מחבל מתאבד לכניסה הצפונית של קניון השרון שבנתניה.
עוברי אורח ושוטרים חשדו בו וקראו לעצור אותו.
המחבל פוצץ את המטען כאשר אחד המאבטחים אחז בו והצמיד אותו לרצפה.
ארבעה בני אדם נהרגו מיד ויותר מ-40 נפצעו.
ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע ומסר כי מבצע הפיגוע היה לוטפי אמין אבו סעדה, תושב הכפר עילאר שבאזור טולכרם.
פעיל בכיר בארגון מסר כי הפיגוע יצא לפועל בנקמה על חיסולו של לואי סעדי חודש וחצי לפני כן.
בינואר 2006 נחשף כי המחבל המתאבד שביצע את הפיגוע נכנס לישראל דרך שער בגדר ההפרדה הממוקם מדרום להתנחלות צופים, סמוך לקלקיליה.
השער נשאר פתוח לתנועה לאחר שביולי 2005, יו"ר מזכירות צופים דני נווה ביקש משר הביטחון שהשער יישאר פתוח, למרות צו לסגירתו.
הסיבה לבקשה הייתה להקל על תנועת תושבי היישוב לכיוון כביש 55. בניגוד להמלצת גורמי ביטחון, החליט אלוף פיקוד המרכז יאיר נווה לאשר את הבקשה.
הפיגוע בקניון השרון היה פיגוע התאבדות שאירע ב-18 במאי 2001, בקניון השרון בנתניה.
5 אנשים נרצחו ויותר ממאה נפצעו.
ביום שישי, 18 במאי 2001, מחבל מתאבד הלובש ג'קט כחול ארוך, שמתחתיו הוחבאה חגורת נפץ שחוברה לגופו, הגיע לעמדת הבידוק הביטחוני בקניון השרון, שם מאבטחים מנעו ממנו מלהיכנס; המחבל פוצץ עצמו בכניסה, בפיצוץ נהרגו 5 ונפצעו מעל מאה.
אחמד ג'אבר, ערבי ישראלי מחדרה שהסיע את המחבל הורשע ברצח ונידון לעשר שנות מאסר.
עבאס א-סייד, מפקד החמאס בטולכרם שאחראי על הוצאת הפיגוע לפועל ותכנן גם את הפיגוע במלון פארק (בו נרצחו 30 ישראלים) במרץ 2002, נעצר במאי 2002, והורשע בספטמבר 2005 ונידון ל-35 מאסרי עולם.
הפיגוע בקו 6 היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-18 במאי 2003 באוטובוס אגד בקו 6 שנסע בגבעה הצרפתית בירושלים.
שבעה בני אדם נהרגו בפיגוע וכ-20 נפצעו, בהם שניים באורח קשה.
בבוקר 18 במאי 2003, עלה מחבל מתאבד לאוטובוס כפול של אגד בקו 6, בתחנה סמוך לצומת הגבעה הצרפתית בירושלים., לאחר יציאת אוטובוס קו 6 משכונת פסגת זאב מזרח.
עבר האוטובוס את צומת הגבעה הצרפתית, עצר בתחנת האוטובוס העלה נוסעים ואת המחבל,
בשעה 05:44 לאחר סגירת הדלתות הנהג החל בנסיעה מספר מטרים בודדים, המחבל פוצץ את חגורת הנפץ שלבש בחלקו הקדמי של האוטובוס, כשני מטרים מאחורי הנהג.
המחבל היה מחופש ליהודי דתי, ולבש מכנס שחור חולצה לבנה ז'קט שחור, כיפה וטלית.
כתוצאה מפיצוץ חגורת הנפץ שהכילה מטען בגודל בינוני,
שבעה בני אדם נרצחו, ארבעה גברים ושלוש נשים, כ-20 נפצעו, בהם שניים באורח קשה.
בין הנפגעים היו שישה חיילים, שנפצעו באורח קל.
לאחר הפיצוץ כתוצאה מההדף, הנהג איבד את רגלו.
מספר דקות אחר כך, לאחר שרוב הנוסעים ירדו מהאוטובוס, בדיוק בעת שהגיע אמבולנס
אפסו כוחותיו של הנהג, האוטובוס הידרדר לאחור ופגע באמבולנס, האוטובוס סטה מהכביש, עלה על מדרכה סמוכה ונעצר.
מיד לאחר הפיגוע הוצבו באזור מחסומים על ידי משמר הגבול, דבר שמנע פיגוע נוסף.
מחבל מתאבד שני הגיע למחסום שהוקם בכפר דחיית אל בריד, הסמוך לשכונת נווה יעקב שבירושלים.
לאחר שהמחבל נקרא פעמיים לעצור, הוא פוצץ עצמו ונהרג, איש לא נפגע.
חמאס נטל אחריות לפיגוע באוטובוס קו 6 בגבעה הצרפתית.
המחבל זוהה כפעיל חמאס מחברון.
שלט הנצחה לנרצחי הפיגוע נמצא בכניסה לאתר ההנצחה של חטיבת הראל בגבעת המבתר.
הפיגוע בקניון קרני שומרון הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-16 בפברואר 2002 בקרני שומרון ובו נרצחו 3 אזרחים ונפצעו כ-30, מהם תשעה באורח קשה.
הפיגוע אירע במוצאי שבת בשעה 19:45. מחבל נושא חגורת נפץ פוצץ עצמו בפיצריה ב"קניון קרני שומרון" בסמוך לקבוצת בני נוער שישבה במקום.
מן הפיצוץ נהרגו נחמיה עמר וקרן שצקי, בני 15 משכונת גינות שומרון שביישוב.
11 ימים לאחר האירוע מתה מפצעיה רחל טלר, בת 16. חבריו של נחמיה עמר סיפרו שבא המחבל אל נחמיה, הניח את ידו על כתפו, אמר "נתראה בשמיים" ולחץ על המתג.
מבדיקה שנערכה התברר כי הגורם לפיצוץ הוא חגורת נפץ שנשא המחבל סאדק עאהד עבד אל-חאק, תושב קלקיליה.
לאחר דבר פרסום האירוע, ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין נטל אחריות על הפיגוע.
מחקירת האירוע נודע כי המחבל המתאבד ירד מרכב בכביש בין קדומים לכפר סבא, הלך דרך 150 מטרים במטע זיתים, טיפס על חומה וחדר לרחבת הקניון, שם פוצץ את חגורת הנפץ.
הפיגוע בקיבוץ שמיר התרחש ב-13 ביוני 1974. ארבעה מחבלים שחדרו מלבנון נכנסו לקיבוץ שמיר שבעמק החולה, ירו לעבר חבריו ורצחו שלוש נשים.
המחבלים התבצרו באחד המבנים ביישוב עד שנהרגו בקרב עם חברי הקיבוץ וחיילי צה"ל.
ארבעת המחבלים, חברי ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, חדרו מלבנון בערב שלפני כן דרך המורדות המערביים של החרמון.
כדי להטעות הם התחזו להיפים - גידלו את שערם פרא, כרכו סרטים על מצחיהם ולבשו מעילים ארוכים, שתחתיהם הסתירו רובי סער מסוג קלשניקוב.
המחבלים הגיעו אל הקיבוץ מצפון בשעה 08:30 לערך.
תחילה נכנסו למכוורת הקיבוץ ומחסן האריזה שלידה, הנמצאים כ־300 מטר מהבתים הקיצוניים ביישוב.
הם רצחו ביריות שתי חברות משק שנמצאו במחסן, בת 28 (שהייתה בהריון) ובת 58. לאחר מכן המשיכו אל הקיבוץ במטרה להגיע אל בתי הילדים.
הם נתקלו בשני חברי הקיבוץ וירו לעברם מטווח קצר.
השני נמלט והזעיק את חבריו ליישוב.
נראה שהמפגש עם שני חברי הקיבוץ שיבש את תוכניתם של המחבלים.
בדרכם נתקלו במתנדבת יהודיה בת 19 שבאה לקיבוץ מניו זילנד ורצחו אותה ביריות.
חברי הקיבוץ, שרובם היו חמושים וביניהם נמצאו גם לוחמי יחידות מובחרות של צה"ל, הפעילו תרגולת חירום שבה כבר התאמנו וחשו עם נשקם למקום היריות.
הבלתי לוחמים במשק נכנסו מיד למקלטים.
שישה מחברי המשק החמושים נעו כדי לחסום את דרכם של המחבלים אל המשק.
הם נתקלו בשניים מהמחבלים וירו לעברם מטווח של כ-20 מטרים.
חבר הקיבוץ עוזי צור הרג ביריות מתת מקלע עוזי את אחד המחבלים.
המחבל השני נפצע מהיריות אך הצליח לברוח לכיוון המכוורת ונכנס למכונית שעמדה לידה.
מאוחר יותר התפוצצה המכונית והוא נהרג בתוכה.
חברי הקיבוץ צרו על המחסן והמכוורת וניהלו קרב יריות עם שני המחבלים הנותרים במשך יותר מחמש עשרה דקות.
המחבלים ירו מתוך המחסן וגם שיגרו מספר פצצות ררנ"ט, שלא גרמו לנזק.
בינתיים מיהרו לקיבוץ יחידות צבא.
מקצת החיילים הצטרפו לחברי הקיבוץ במצור על המחסן, ואחרים הציבו חסימות סביב היישוב, וניהלו סריקות לגילוי מחבלים נוספים.
ביישובים הקרובים הוכרזה כוננות, הוגברה השמירה על נקודות מפתח, וכן הוגברו סיורי צה"ל והמשטרה.
חברי הקיבוץ קיוו שהנשים במחסן עדיין בחיים וניסו לפנות אל המחבלים בקריאות באמצעות רמקול נייד.
פתאום התרחשה בתוך המחסן התפוצצות עזה וחלק מתקרתו קרסה.
גם המכוורת נפרצה עקב ההתפוצצות.
חברי הקיבוץ והחיילים נכנסו למחסן, שניזוק קשות.
הם מצאו שם את שתי הנשים שנרצחו ואת גופות שני המחבלים האחרונים.
אלו לא התאבדו אלא נהרגו עקב התפוצצות מטען חבלה שנשאו עמם וכנראה הופעל על ידי קליע שנורה לעבר המחבלים.
אלוף פיקוד הצפון רפאל איתן, שנזעק אף הוא לקיבוץ, ציין שחברי הקיבוץ ניהלו את רוב הקרב עם המחבלים ושעד שהגיעו חיילי צה"ל למקום הוא כמעט הסתיים.
גם הרמטכ"ל מרדכי גור שיבח את תגובת חברי הקיבוץ.
עוזי צור עוטר בהמשך בצל"ש הרמטכ"ל על פעולתו במהלך הפיגוע.
בין חפצי המחבלים נמצאה מפה שבה סומנו להם שלושה יעדים אפשריים נוספים לפיגוע בישראל - קריית שמונה, חצור הגלילית ואתר הבניאס.
בכליהם נמצאו גם כרוזים מודפסים, שמתוכנם התברר כי הם התכוונו לקחת בני ערובה ולתבוע מישראל שחרור 100 מחבלים הכלואים אצלה, לרבות היפני קוזו אוקמוטו והמחבלים שנלכדו בתקרית מטוס סבנה.
הפיגוע התרחש מספר שבועות לאחר הפיגועים הקשים בקריית שמונה ובמעלות.
ארגון החזית העממית הוציא את הפיגוע לפועל על רקע ביקורו באזור של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, שגם הגיע לישראל בשבוע שלאחר הפיגוע.
בקיבוץ הוקמה אנדרטה לשלוש הנרצחות בעיצובו של מאיר אבני, אביה של עדנה מור שנרצחה בפיגוע.
הפיגוע בקניון העמקים הוא פיגוע שבוצע ב-19 במאי 2003 בקניון העמקים שבעפולה.
בפיגוע שבוצע על ידי מחבלת מתאבדת נרצחו 3 אזרחים ישראלים ונפצעו כ-70.
ביום שני בשעה 17:15 הגיעה המחבלת פלסטינית היבא סעיד דראגמה, סטודנטית לספרות אנגלית בת 19 תושבת העיירה טובאס שליד ג'נין אל הכניסה המזרחית של קניון העמקים בעפולה, הניצב סמוך לכביש המוביל לכיוון ג'נין.
המחבלת ניסתה להיכנס לתוך הקניון, וכאשר חלפה ליד המאבטח הוא בדק אותה בגלאי מתכות ידני.
משצפצף הגלאי קרא המאבטח קיריל שרמנקו למאבטחת שעבדה עמו על מנת שתסייע לו.
ברגעים אלה פוצצה עצמה המחבלת.
המאבטח נהרג במקום והמאבטחת נפצעה באופן אנוש.
בפיגוע נרצחו שלושה אנשים (שני מאבטחים ואזרח) ו-70 איש נפצעו.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והפת"ח הכריזו שניהם על אחריות לפיגוע וציינו שהמחבלת המתאבדת היא הפלסטינית היבה דראגמה בת ה-19 מאזור טובאס שבצפון-מזרח אזור יהודה ושומרון.
לאחר הפיגוע, הרסו כוחות צה"ל את ביתה של דראגמה.
הפיגוע בקניון ערים הוא פיגוע התאבדות שבוצע ב-4 בנובמבר 2002 בקניון ערים שבכפר סבא.
בפיגוע נהרגו שני ישראלים וכ-70 נפצעו.
ביום שני בשעה 18:10 ניסה מחבל מתאבד להיכנס לתוך קניון ערים בכפר סבא.
בשל התראות שהתקבלו לביצוע פיגוע במקום, הוגברה בו האבטחה.
הקניון שהוא קניון פתוח בעל כניסות רבות, אובטח באותה עת על ידי 24 מאבטחים.
אחד המאבטחים במקום ששהה באזור אחת הכניסות זיהה את המחבל מנסה להיכנס למרכז הקניון.
הוא ניגש אליו במהירות תוך כדי צעקות אזהרה לעוברים ושבים.
כשהתקרב אליו פוצץ המחבל את המטען.
מן הפיצוץ נהרגו שניים: המאבטח חוליו מגרם, ונער בן 15 שהיה עולה חדש מארגנטינה ותלמיד תיכון ברעננה, גסטון פרפיניאל, ששהה בסמוך, ונפגעו עוד כ-70 בני אדם, רובם נפגעי הלם.
כשבועיים לאחר הפיגוע קיבלו אמו ובת זוגו של המאבטח, תעודת הוקרה ממשטרת כפר סבא ומראש העיר כפר סבא יצחק ולד, על פעולתו לעצירת המחבל שהצילה חיי רבים.
לאחר הפיגוע נטל ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני אחריות לפיגוע ומסר שהמחבל הוא נביל סוואלחה, בן 18, ממחנה הפליטים בלאטה שבאזור שכם.
הפיגוע בקולנוע חן בתל אביב אירע ב-11 בדצמבר 1974 בקולנוע חן בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
בשעת ערב ב-11 בדצמבר 1974, בעת הקרנת הסרט "גבר ושמו פלפוט", נכנס המחבל לקולנוע חן בכיכר דיזנגוף בתל אביב והתיישב בשורה האחרונה.
המחבל הגיע עם מעיל, אך הדבר לא עורר חשד שכן הייתה זו עונת החורף.
המחבל התיישב באולם הגדול, שיכול היה להכיל 1,400 צופים, בשורה האחרונה, אף על פי שרק רבע אולם היה מלא.
בשעה 22:10 החל להשליך על הקהל פצצות מאולתרות, שאותן הרכיב בעצמו.
אחרי הפצצה השנייה הפסיקו המקרינים את ההקרנה.
השתררה בהלה, והקהל שעט אל היציאה.
שני צופים נרצחו: קית ברברי, מהנדס בריטי בן 34, ושרה שוכמן, צעירה תושבת רמת גן.
המחבל עצמו כנראה לא התכוון להתאבד, אך התפוצץ בשל תקלה ברימוני היד שהיו מחוברים בחגורה לגופו, וגופתו רוטשה לגמרי.
הוא נשא דרכון בריטי, ושמו על פי הדרכון היה אלכסנדר אדם הופר.
ההנחה הייתה שדרכון זה מזויף, ואכן החזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ג'ורג' חבש שנטלה אחריות לפיגוע פרסמה תמונה שיוחסה למחבל והודיעה ששמו היה מוזעפר.
גם פתקים שהותיר המחבל ונכתבו עליהם סיסמאות האופייניות לחזית כמו "יחי המרקסיזם לניניזם" הראו שהמחבל נמנה עם שורותיה.
המחבל עורר תשומת לב הביטחון בנמל התעופה בן-גוריון כשהגיע מוקדם יותר באותו שבוע לישראל, בטיסת TWA מבנגקוק, שגם עברה דרך ערים אחרות במזרח הרחוק, אך כשהציג את דרכונו בפני הבודקים, לא סברו שהוא מזויף והניחו לו להמשיך בדרכו.
הוא נסע במונית אל מלון קומודור בכיכר דיזנגוף.
לאחר הפיגוע נמצאו בחדרו חומרי נפץ.
העובדה שמחבל הצליח להגיע לארץ ולבצע פיגוע תוך שימוש בכמות גדולה של חומר נפץ עוררה שאלות לגבי טיב הביקורת בנמל התעופה בן-גוריון.
ברם, בנמל התעופה טענו שאין זה סביר שחומר הנפץ הגיע יחד עם המחבל, וכי במקרה כזה הביקורת הביטחונית הייתה מגלה זאת.
אחרי הפיגוע התאסף המון בכיכר דיזנגוף בקריאות נגד המחבלים.
מתוך מחשבה שגויה שבידי המשטרה מחבלים חיים, המפגינים ניסו להתעמת עם השוטרים כדי לעשות שפטים במי שהם מחזיקים בידיהם, והמשטרה נאלצה לעשות שימוש בגז מדמיע כדי לפזרם.
בתגובה לפיגוע קרא ראש עיריית תל אביב שלמה להט לתושבים נוספים להצטרף למשמר האזרחי, אך לצד זאת אמר שעל החיים להימשך כרגיל.
העיתונאי אורי דן פרסם טור דעה שבו הזהיר מתגובה של הגברת ההתגוננות שתבוא במקום מלחמה שערה במחבלים במקום שבו הם נמצאים.
ראש אש"ף, יאסר ערפאת, אמר שהפעולה הייתה תגמול על התקפת טילים שבוצעה בידי סוכנים ישראלים כלפי משרדי אש"ף בביירות יום קודם לכן, ושגם בעתיד ארגונו יגיב במהירות על פעולות ישראליות.
חיל האוויר הישראלי תקף למחרת הפיגוע מתקן אימונים של אש"ף מדרום לביירות.
מחלקת המדינה של ארצות הברית סירבה להתייחס לכל אחד מהאירועים לבדו, וגינתה את "מעגל האלימות" המתבטא באירועים כמו "הטרגדיה בתל אביב והנוהג של ישראל לתקוף מחנות פליטים".
אף שהפיגוע אירע ביום רביעי בלילה, קולנוע חן חזר לפעילות במהרה ופעל כרגיל בסוף השבוע.
במהלך ליל שישי אף נערך מופע מיוחד של הגשש החיוור בנוכחות ראש העירייה להט וממלא מקומו, יצחק ארצי.
הפיגוע בראנגון, שהתרחש ב-9 באוקטובר 1983, היה ניסיון התנקשות בנשיא קוריאה הדרומית, צ'ון דו-הוואן, בעיר ראנגון שבבורמה.
הפיגוע נעשה ביוזמת קוריאה הצפונית.
אף שהנשיא צ'ון שרד, בפיגוע נהרגו 21 אנשים ו-46 נפצעו.
שניים מתוך שלושת המעורבים בפיגוע נתפסו, כאשר אחד מהם הודה בהיותו קצין בצבא העם הקוריאני.
ב-9 באוקטובר 1983, נשיא קוריאה הדרומית צ'ון דו-הוואן קיים ביקור רשמי בראנגון בירת בורמה.
במהלך הביקור, הנשיא תכנן להניח זר באנדרטה לזכר אונג סן, אחד ממייסדיה של בורמה העצמאית, אשר נרצח בשנת 1947. בשעה שחברי הפמליה של הנשיא החלו להגיע לאזור האנדרטה לשם ארגון האירוע, פצצה אחת מבין שלוש פצצות שהוסתרו על גג המתחם התפוצצה, הרגה 21 אנשים ופצעה 46.
בין ההרוגים נמנו ארבעה בכירים בממשלת קוריאה הדרומית: שר החוץ לי באום-סאוק; שר האנרגיה סו סאנג-צ'ול, השר לתכנון כלכלי וסגן ראש הממשלה סו סוק ג'ון, ושר המסחר והתעשייה קים דונג ווי.
כמו כן, 14 יועצים, עיתונאים, ואנשי ביטחון דרום-קוריאנים נהרגו, וכן ארבעה אזרחים בורמוזים, ביניהם שלושה עיתונאים, נהרגו אף הם.
הנשיא צ'ון עצמו ניצל הודות לעובדה שמכוניתו התעכבה בפקקים, כאשר הפיצוץ התרחש דקות ספורות בטרם הגיעו למקום.
לפי הדיווחים, הפצצה הופעלה מוקדם מדי עקב סימון שגוי בדבר הגעת הנשיא למקום, כמה דקות בטרם מועד ההגעה הנכון.
משטרת בורמה זיהתה שלושה חשודים במעורבות בפיגוע, קצין ושני סמלים בצבא קוריאה הצפונית.
חקירה משטרתית העלתה כי הם הגיעו לבורמה באמצעות סירה שעגנה בנמל ראנגון, והשיגו את חומרי הנפץ באמצעות משלוח דיפלומטי ישירות מקוריאה הצפונית.
שניים מהחשודים, ביניהם הקצין הצפון-קוריאני קאנג מין-צ'ול, ניסו להתאבד זמן קצר לאחר הפיצוץ באמצעות רימון יד, אבל שרדו ונעצרו על ידי המשטרה הבורמזית, אף שאחד מהם איבד יד כתוצאה מהניסיון.
החשוד השלישי ניסה להימלט, אבל אותר בהמשך על ידי כוחות מצבא בורמה, ובמהלך חילופי האש נורה למוות, לא לפני שהספיק להרוג שלושה חיילים בורמזים.