tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרה זו של האיזון בין דתיים וחילונים במגרש הפוליטי באה לידי ביטוי בפנייה מוגברת לבית המשפט העליון שהחל להידרש לסוגיות דת ומדינה, והפך לגורם הדומיננטי בהכרעות אלו כחלק מהגנה על אורחות החיים של הציבור החילוני.
המגזר הדתי, יחד עם גורמים נוספים, טענו שאין זה מסמכותו של בית המשפט להכריע בסוגיות עקרוניות אלו.
מן העבר השני החלו בכנסת לחוקק חוקים בנושא דת ומדינה, דבר שיצר תחושה של כפייה במגזר החילוני, והשסע הדתי-חילוני הלך והעמיק.
על רקע אי-ההסכמה וריבוי המחלוקות החלו לעלות קולות חילוניים שצידדו בהדברות עם האורתודוקסיה במקום מלחמה על אורחות חייהם, וטענו שההסכמה שתנבע מכך תוכל אף לחזק את הסולידריות.
"הידברות של אמת, רב שיח בין הציבורים הדתיים לציבורים החופשיים וכיוצא באלה, יש בכוחם למתן את הקיטוב המאיים על כולנו, ולהוביל להסכמה במרב הנושאים השנויים במחלוקת".
מתוך כך קמו האמנות שהיוו פורום לשיח בין דתיים לחילונים בניסיון לפשר בין הצדדים ולהגיע להבנות.
בניסיון זה לצמצם את הקרע בשסע הדתי-חילוני בעזרת דיאלוג קדמו לאמנת גביזון–מדן מספר אמנות.
המרכזיות שבהן היו: אמנת גביזון–בן נון (1986), וועדת צמרת (1996), שעסקו בעיקר בדמות השבת ובתחבורה הציבורית בשבת; אמנת הקיבוץ הדתי (1987), שהציגה יסודות וכיוונים כלליים לפתרון בנושאים כמו השבת, מעמד אישי, והזרמים הלא אורתודוקסים; אמנת מימד–לובוצקי–ביילין (1998), עסקה גם היא בשבת ובמעמד אישי, אך דנה גם בגיור, וברבנות הראשית.
מעבר לאמנת גביזון–מדן, אמנה זו היא המגוונת ביותר מצד הנושאים בה עסקה, ואף ניסתה להביא רעיונות מעשיים ליישום האמנה.
ובנוסף, אמנת כנרת (2001), שניסחה עקרונות יסוד ועמדות מוסכמות בדבר אופייה של מדינת ישראל.
אמנות אלו היו בחלקן ניירות עמדה, ובחלקן הכילו הצעות קונקרטיות, אך הן לא הגיעו לכדי חקיקה ולא השיגו את ההשפעה הציבורית שקיוו לה.
על רקע זה, חברו יחד, בשנת 2000, פרופ' רות גביזון והרב יעקב מדן וחיברו אמנה חדשה.
הם ראו צורך בגיבוש מסמך יסוד שיקיף את כל נקודות המחלוקת בין דתיים לחילונים, ויציע הצעות קונקרטיות להסדרת היחסים.
העבודה, בחסות קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה, ארכה למעלה משנתיים.
מגוון הנושאים שנידונו היה, כאמור, רחב בהיקפו מכל אמנה שקדמה להם, ומלבד השבת, הגיור והמעמד האישי, שנידונו באמנות קודמות, עלו גם נושאים כגון: הכשרות, חוק השבות, סדרי קבורה, ותפילה ברחבת הכותל המערבי.
שיטת העבודה בכתיבת האמנה הייתה שונה אף היא מאמנות קודמות.
בתחילה ישבו גביזון ומדן זו עם זה וגיבשו טיוטה לאמנה, מתוך מחשבה לייעל בכך את תהליך ההתדיינות.
לאחר מכן נשלחה טיוטה זו לאישים מן הקשת החברתית היהודית-ישראלית, על מנת שיעירו את הערותיהם על הטיוטה.
בשלב הבא חזרו גביזון ומדן לפורום המצומצם ודנו בהערות, ועל פיהן גם עדכנו את האמנה.
לבסוף פורסמה האמנה בספר שהכיל יותר מ-300 עמודים.
האמנה בנויה מ-5 פרקי בסיס, כאשר כל פרק פותח בדברי הסבר נפרדים של רות גביזון ויעקב מדן, שבהם הם מרחיבים את הדיון על הנושא, ומעלים את שיקוליהם לפשרות שהושגו באותו הפרק.
בהמשך מובאות ההצעות הקונקרטיות להסדר שמנוסחות כהצעות חוק.
הפרקים על פי הסדר הם: שבות, מעמד אישי, שבת, סוגיות נוספות, וההסדרה המשפטית.
כהקדמה לפרקים אלו מובאת 'רוח האמנה' ורקע לכתיבתה, ולסיום האמנה, כל אחד מהכותבים פורס את משנתו הכללית בצורה רחבה ומפורטת.
בפתיחת האמנה מופיע פרק בשם "רוח האמנה" ובו מונים המחברים את העקרונות שהנחו אותם בכתיבתה: "במטרה לקדם את הסולידריות היהודית ואת תחושת האחדות ושותפות הגורל בין מרכיביו השונים של העם היהודי בכלל ובמדינת ישראל בפרט ואת הכבוד לכל אחד ממגזריו.
מאמונה גמורה בשני העקרונות – שמדינת ישראל היא מדינתו של העם היהודי על המשתמע מכך, ושמדינת ישראל היא מדינה שהשוויון לכל אזרח והכבוד המלא לזכויותיו כאדם הם נשמת אפה...".
כאמור, מתוקף ההנחות בדבר היותה של מדינת ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית, האמנה דנה בתחומי הפרהסיה המשותפת לגווני החברה היהודית בישראל.
האמנה, על פי המחברים, שוללת כפייה והכרעות חד-צדדיות בנושאים אלו, הן פוליטיות והן משפטיות, ומאמינה שדרך ההידברות וההסכמיות היא הטובה ביותר להכריע בסוגיות יסוד.
מתוך כך, קוראים מחברי האמנה לציבור הרחב ולמנהיגיו ללמוד את האמנה ולאמץ אותה.
הפרק על השבות כולל התייחסות לארבעה נושאים: חוק השבות, אזרחות, מרשם וגיור.
בתחומים אלו ישנן מספר הצעות משמעותיות לשינוי מהמצב הנוכחי.
ראשית, בבסיס חוק השבות עומדת השאלה "מיהו יהודי?".
האמנה יוצרת הבחנה בין ההגדרה הדתית-הלכתית, שרואה כיהודי אך ורק מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר גיור מלא, לבין ההגדרה הלאומית.
זו האחרונה, שהתקבלה באמנה, מדברת על כך שאף מי שנולד לאב יהודי ולאם שאיננה יהודייה יוכל להיעזר בחוק השבות ולהגר לישראל.
בנוסף, מי שקשר את גורלו בעם היהודי, בין אם על ידי גיור למחצה או שהוא רואה בעצמו כקשור לעם ואף נרדף בשל כך, ייכלל אף הוא בחוק השבות.
כדי למנוע בלבול מושגים שונתה ההגדרה הטרמינולוגית בחוק השבות המוצע ל"בן לעם היהודי" במקום ההגדרה "יהודי" ששימשה בעת כתיבת ההצעה.
בנושא האזרחות, ההצעה המרכזית היא להקנות אזרחות רק לאחר תקופת הסתגלות וטמיעה בחברה, כנהוג ברוב המדינות.
ההשלכה העיקרית תהיה על העולים מכוח חוק השבות, שלא יוכלו לקבל אזרחות אוטומטית.
מטרתה המוצהרת של הצעה זו היא כפולה: ראשית, לנסות ליצור שוויון בין עולים בבואם לקבל אזרחות של מדינת ישראל.
שנית, לנסות למנוע ניצול של חוק השבות בידי עולים הרוצים רק בשיפור מצבם הכלכלי.
בנוגע לגיור האמנה מכירה בגיורים שאינם אורתודוקסים, אך במקביל מעלה את הצורך ליצור "שקיפות במרשם", כדי להבהיר מה מקור הגיור של כל מתגייר.
כך גם בעניין המרשם, ההצעה היא שכל אחד יירשם על פי הצהרתו, אך תהיה שקיפות לגבי מקור גיורו.
על נקודה זו (סעיף 2 בדבר מרשם וגיור) אמרו גביזון ומדן שהיא "...היחידה בכל האמנה שלא הצלחנו להגיע בה להסכמה".
הפרק העוסק בנושא הנישואין והגירושין פותח בדיבור על כך שהמונופולין של הרבנות על הנישואין גורם לניכור הולך וגובר כלפיה, ומנגד ישנן מספר זכויות יסוד שנפגעות מ"חוק הנישואין".
בין זכויות אלו ניתן למנות את "חופש הדת ומדת" שנפגע בגלל החיוב להינשא לפי היהדות האורתודוקסית.
כמו כן ישנו ציבור גדול שאיננו יהודי, ואינו משתייך לשאר העדות בישראל, שהחוק לא מכיר בו ובכך נמנעת ממנו את האפשרות להתחתן.
בגישתם אל הדיון מעידים המחברים כי ההצעה היא מהפכנית, וכי היא "מבוססת על העיקרון שבתחום הנישואין ילך הצד ה"דתי" לקראת רעהו עד קצה גבול יכולתו, ובתחום הגירושין, ילך הצד ה"חילוני" לקראת רעהו באותה מידה".
הפתרונות המוצעים באמנה לעניין הנישואים מאפשרים לכל אדם להקים משפחה, ולקבל רישיון נישואים מהמדינה בהתאם להגבלות המוסכמות אוניברסלית (כגון גיל, מונוגמיה והטרוסקסואליות).
מחזיקי הרישיון יוכלו להינשא בכל טקס שיבחרו, אורתודוקסי, לא אורתודוקסי ואזרחי.
מן העבר השני, הגירושין ייעשו על פי ההלכה האורתודוקסית, ורק על פיה יחשב אדם כ"פנוי" לנישואין עם אחר.
הדבר נובע מהרצון להימנע ממצב שאישה, שלא נחשבת פנויה על פי ההלכה, תינשא בשנית, וילדיה יחשבו "ממזרים" על פי ההלכה.
שני הצדדים מסכימים כי נושא מניעת ממזרות הוא קריטי, וימנע פיצול משמעותי בחברה היהודית.
ההצעה גם מחדשת ישות משפטית בשם "התרת נישואין אזרחית" שתאפשר לאישה להיפרד מבעלה לכל דבר, אך לא תוכר כגירושין לצורך נישואין לאחר.
וכמו בנושא הגיור, גם כאן תהיה "שקיפות" שתבטא את טיב הנישואין וסוג הטקס בו נישא הזוג.
סוגיית השבת מהווה סלע מחלוקת בין דתיים וחילונים מימים ימימה.
פרק זה פותח דווקא בהסכמה ברורה על כך שהשבת היא יום מנוחה, ושיש לחוקק זאת בחוק יסוד.
השאלה בדבר אופיו של יום זה מביאה אל הדיון שני צדדים: מחד גיסא, זכותו של אדם לנוח כרצונו, ובכלל זה בילויים.
מאידך גיסא, שני הצדדים מביעים דאגה רבה מהפיכת יום השבת ל"יום הקניות", אשר פוגע הן בעובדים הדתיים, שיקשה עליהם לעבוד במקום הפתוח בשבת, והן בעובדים החילונים, שבעצם מאבדים את יום המנוחה ועוברים לשבוע עבודה בן 7 ימים.
בנוסף, רבים בתי העסק שבבעלות דתית שמתקשים להתמודד מול בתי העסק שפתוחים בשבת ומושכים אליהם את הלקוחות גם בשאר השבוע.
על כן, באמנה גובשה נוסחה לפיה יש להבדיל בין מוסדות בילוי לבין מוסדות מסחריים, ושאלו האחרונים יהיו סגורים בשבת גם בקיבוצים ועל אם הדרך.
מנגד, מקומות הבילוי יהיו פתוחים על מנת לאפשר לציבור מקומות בילוי ביום השבת, ועל מנת שלא לפגוע בציבור שומרי השבת תינתן לוועדה ברמת הרשות המקומית הסמכות לקבוע את מיקומם של מקומות בילוי אלו.
כמו כן, מתוך הכרה בציבור רחב שאין בבעלותו כלי רכב פרטיים, תחבורה ציבורית תפעל בשבת, אך באזוריים מסוימים ייתכן שתוגבל נסיעתה בשעות המתאימות, לפי החלטת אותה ועדה.
וכדי לשמור על זכויות עובדים, תיעשה העבודה בשבת על בסיס משמרות, ולא יקופחו עובדים שרצונם שלא לעבוד בשבת.
ישנם סעיפים נוספים באמנה, אך הכיוון הכללי של כולם זהה – לדון במרחב הציבורי של השבת, תוך ניסיון לשמור על רגישות כלפי ציבור שומרי המסורת, ובמקביל לאפשר למי שרוצה בכך לבלות.
כמו כן, להישמר מפני אובדן הצביון התרבותי של השבת לטובת מסחור יתר של יום זה.
וכדברי הרב מדן: "ויתור הדדי בתחום השבת, שהיה מאז ומעולם סלע מחלוקת בין הדתיים והחילוניים, עשוי להיות דווקא פתח לאיחוי מחודש של החברה הישראלית".
באמנה גם נידונו נושאים כדוגמת: הקמת בתי קברות אזרחיים שיאפשרו לנקברים לבחור בטקס קבורה על פי בחירתם, עיסוק בנושא גיוס בני ישיבות ושילוב נשים בצה"ל, שמירה על כשרות של המטבחים הציבוריים בישראל ויצירת רשות כשרות ארצית, העלאה לדיון של תפילה ברחבת הכותל המערבי לקבוצות השונות, והתייחסות לסוגיית המועצות הדתיות.
בשנת 2003, לאחר פרסום האמנה, הוקם, בסיוע קרן אבי חי, המטה ליישום אמנת גביזון–מדן.
מטרתו הייתה לפרסם את האמנה בציבור הרחב באמצעות חשיפתם של מעצבי דעת קהל ואנשי מפתח לאמנה, ובאמצעות פעולות חינוכיות, בדמות כנסים והרצאות.
בנוסף, המטה ניסה לקדם חקיקה בנושאי מפתח.
משנת 2005 ועד סיום פעולתו פעל המטה במסגרת מלי"ץ (מכונים לחינוך יהודי ציוני).
בנוסף לפעילות החינוכית, ועל מנת להנגיש את האמנה לציבור הרחב, הוכן תקציר של האמנה, ונפתח אתר אינטרנט המוקדש לאמנה ולפעילות שסביבה.
בשנת 2013 הקימו חברי הכנסת ציפי לבני, יצחק הרצוג, ואלעזר שטרן שדולה בכנסת תחת הכותרת "עם דת ומדינה", ששמה לה למטרה לקדם את אמנת גביזון–מדן, בין היתר על ידי שילוב לימוד האמנה בשיעורי אזרחות.
מפלגת "ירושלמים", שיש לה נציגים במועצת עיריית ירושלים, ציינה במצע שלה שתשאף "לאפשר לכל ירושלמי חילוני ודתי כאחד לקיים את השבת לפי דרכו על פי מתווה אמנת גביזון-מדן".
ב-2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הודיעה איילת שקד כי מפלגת הימין החדש תנהג בסוגיות דת ומדינה על פי אמנת גביזון–מדן.
העובדה שעל האמנה עבדו שני אישים אפשרה ליצור שיח ענייני ויעיל.
בעזרת קבוצת הדיון הרחבה שהעירה את הערותיה על המסמך, ביקשו המחברים לחפות על החיסרון שבעבודה מצומצמת, ולהגיב על הביקורת האפשרית שהם אינם מייצגים את המגזרים שבשמם הם מדברים, ואף לא הוסמכו לכך.
כבר הוזכר היקף העבודה שנעשתה (כשנתיים), היקף התוצר (כ-300 עמ'), וכן מגוון הנושאים – שבכך עלתה האמנה על הקודמות לה.
מעבר לכך, האמנה מכילה פרק שלם הדן בהסדרה המשפטית והחוקית של האמנה, ולכל אורך הדרך המחברים מסבירים בפירוט רב את השיקולים שעמדו מול עיניהם.
כמו כן, תקציר האמנה השווה לכל נפש, אתר האינטרנט שנפתח, והמטה ליישום האמנה, הם בגדר 'חידוש בעולם האמנות', והעלה את האפשרות שאמנה זו, שלא כקודמותיה, תגיע אל הציבור ולא תשקע לתהום הנשייה.
כביקורת פנימית, העלו המחברים את הבעיה שישנם ציבורים שלא שותפו, הן בתוך החברה היהודית (כדוגמת רפורמים) והן מחוצה לה (כמו ערביי ישראל).
כמו כן, מנסים המחברים להקדים תרופה למכה, בכך שכל אחד מהם פורס את משנתו ומגוון שיקוליו בנוגע לאמנה בכלל ולכל נושא בנפרד.
הביקורת הציבורית על האמנה הגיעה משני צידי המתרס.
ארגוני הקהילה הלהט"בית תקפו את האמנה "שבה הסכימה גביזון, 'בשם הציבור החילוני', לוותר על ההכרה במעמד 'ידועים בציבור' ולאפשר 'נישואים אזרחיים' הטרוסקסואליים בלבד".
ומן העבר השני, המפלגות החרדיות מתנגדות לניסיון חקיקה בנושא השבת ברוח האמנה, בטענה שחוק כזה מכשיר וסולל את הדרך בפני חילול שבת בפרהסיה.
קולות אחרים שעלו דיברו על האמנה כ"מרחיקת לכת יותר מכל האמנות מבחינת מרכיביה המעשיים...
והיחידה שסביבה רוחשת פעילות ענפה בניסיון להסדיר את השסע הדתי-חילוני".
"כאמור, אין ספק כי מדובר במסמך יסוד, המציע תשתית חדשה ליחסי חילונים-דתיים בישראל, והוא חשוב ומקיף מאין כמותו".
בקרב קולות התומכים באמנה היו שטענו שעקרונות האמנה נכונים, אך מכיוון שנכתבה לפני שנים רבות, הרי שהיא מחייבת עדכון והתאמה לאור התמורות הרבות שקרו בשנים אלו.
אמנת הנשק הכימי הוא הסכם למניעת הפצת כלי נשק האוסר על ייצור, אגירה ושימוש בכלי נשק כימיים.
האמנה קובעת גם את הדרכים המותרות לפירוק הנשק הכימי.
הפיקוח על ביצוע ההסכם נעשה על ידי הארגון למניעת הפצת נשק כימי, שהוא ארגון עצמאי ואיננו זרוע של האומות המאוחדות.
האמנה נחתמה בשנת 1993 ונכנסה לתוקף ב-29 באפריל 1997. האמנה מתווספת לפרוטוקול ז'נבה משנת 1925 על כלי נשק כימיים וכוללת אמצעים נרחבים לפיקוח על אכיפתה, כגון ביקורים של מפקחים בשטחי המדינות.
עם זאת, האמנה איננה נוגעת בכלי נשק ביולוגיים.
ארגון OPCW שמטהו נמצא בהאג מקיים ביקורי מפקחים בבסיסים צבאיים ובמפעלים תעשייתיים בכל המדינות החתומות על ההסכם וכן פועל לתיאום פעולותיהן של המדינות המחזיקות במאגרי נשק כימיים.
האמנה מבחינה בין שלושה סוגים של חומרים בפיקוח, חומרים כימיים אשר ניתן להשתמש בהם ככלי נשק או ניתן להשתמש בהם בתהליך היצור של כלי נשק.
סיווג זה מבוסס על כמויות כל חומר המיוצרות באופן מסחרי לשימושים אזרחיים.
כל סוג חומר מחולק לשניים: A – חומרים כימיים שניתן להשתמש בהם ישירות ככלי נשק.
B – חומרים כימיים שימושיים בתהליך היצור של כלי נשק כימיים.
חומרים מסוג 1 הם חומרים כימיים חסרי כל שימוש זולת כלי נשק כימיים, או בעלי שימוש מועט בלבד מחוץ לתעשיית כלי הנשק.
מותר לייצר או להשתמש בחומרים אלה לצורכי מחקר, בתחום הרפואה או תעשיית התרופות או לצורך ניסויי הגנה כנגד כלי נשק כימיים, אולם ייצור כמות העולה על 100 גרם לשנה חייבת להיות מדווחת לארגון ה-OPCW.
כל מדינה מוגבלת למאגר של טון אחד בלבד של חומרים אלה.
דוגמאות לחומרים מסוג 1 הם כימיקלים המשמשים לנשק גז חרדל (C4H8Cl2S) וגז עצבים, וחומרים המשמשים אך ורק בתהליך הייצור של כלי נשק אלה.
לחלק מחומרים אלה קיים שימוש מוגבל ביותר בתחום האזרחי, לדוגמה, קיים שימוש בכמויות זעירות של חנקן חרדלי לצורך טיפול כימותרפי בגידולים ממאירים מסוימים.
חומרים מסוג 2 (אנגלית Schedule 2 substances) הם כימיקלים שלהם שימוש אזרחי בקנה מידה קטן.
קיימת חובה על המדינות החברות באמנה לדווח על יצרני חומרים אלה וקיימות הגבלות על יצוא חומרים אלה למדינות שאינן חברות באמנה.
דוגמה לחומר ממין זה הוא תיוגליקול (C4H10O2S), אשר ניתן להשתמש בו לייצור גז חרדל אולם הוא נמצא בשימוש אף כממיס בתהליך ייצור דיו.
חומרים מסוג 3 (אנגלית Schedule 3 substances) הם כימיקלים בעלי שימוש אזרחי בקנה מידה נרחב נוסף לאפשרות השימוש בהם בתעשיית כלי הנשק הכימיים.
מפעלים המייצרים חומרים אלה בכמות העולה על 30 טון בשנה חייבים בדיווח לארגון המפקח.
קיימות הגבלות על יצוא חומרים אלה למדינות שאינן חתומות על האמנה על כלי נשק כימיים.
דוגמאות לחומרים אלה הן, פוסגן (COCl2) אשר נעשה בו שימוש לצורך ייצור כלי נשק כימיים אולם הוא משמש בתהליך הייצור של תרכובות אורגניות רבות, וכן טריטנולמין (C6H15NO3) המשמש לייצור מוצרי ניקוי ביתיים ומשמש אף לייצור חנקן חרדלי.
כמעט כל מדינות העולם הצטרפו לאמנה על כלי נשק כימיים.
נכון ל-21 במאי 2009, 189 מתוך 196 המדינות החברות באומות המאוחדות חתמו על האמנה.
מתוך 7 המדינות שעדיין אינן חברות לאמנה, שתי מדינות חתמו על מסמך האמנה אולם עדיין לא אשררו את האמנה (ישראל ומיאנמר).
ישראל חתמה על האמנה כבר ב-13 בינואר 1993 אולם לא אשררה אותה עד היום ומשכך אין לאמנה תוקף מחייב כלפי ישראל.
חמש מדינות עדיין לא חתמו על האמנה (אנגולה, קוריאה הצפונית, מצרים, סומליה, וסוריה).
נכון לשנת 2007 קיימות שש מדינות בעולם אשר הצהירו כי ברשותן מאגרי נשק כימיים:
"מדינה חברה", כנראה קוריאה הדרומית
עיראק כאמור לא חתמה על ההסכם וכלי הנשק הכימיים של עיראק הושמדו במסגרת הפיקוח של האומות המאוחדות לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991. כחמש מאות כלי נשק כימיים נמצאו בעיראק מאז מלחמת עיראק בשנת 2003, זאת בהתאם לדין וחשבון מודיעיני אמריקני.
כלי נשק אלה הכילו סארין וגז חרדל, אולם היו במצב תחזוקתי ירוד ביותר ולא ניתן היה להשתמש בהם ככלי נשק.
בשנת 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הודיעה סוריה כי ברשותה מאגרי נשק כימי, אך טענו שישתמשו בו רק ל"איומים חיצוניים", בפועל השתמשה בו במתקפת ע'וטה.
אתרים ידועים לייצור נשק כימי
12 מדינות הכריזו כי בשטחן מתקנים לייצור כלי נשק כימיים:
"מדינה חברה" נוספת ששמה לא פורסם
נכון לשנת 2007 כל 65 האתרים לייצור כלי נשק כימיים היו בלתי פעילים ו-94% הושמדו או הוסבו לשימושים אזרחיים
קיים חשש כי כמה מן המדינות שאינן צד לאמנה מחזיקות בכלי נשק כימיים, בהן סוריה וקוריאה הצפונית, בעוד שמדינות אחרות אשר חתמו על האמנה הואשמו כי לא הצהירו על מאגרי הנשק הכימיים שברשותן (כך סודאן וסין).
האמנה כוללת לוח זמנים מפורט לקראת השמדה מוחלטת של הנשק הכימי בעולם.
+ שלבי הפחתת הנשק הכימי שלב אחוז ההפחתה מועד אחרון הערות I 1% אפריל 2000 II 20% אפריל 2002 השמדה מוחלטת של מארזים ריקים, כימיקלים המשמשים בתהליך הייצור, מתקני מילוי ומערכות נשקIII 45% אפריל 2004 IV 100% אפריל 2007 לא יותרו הארכות מועד מעבר לאפריל 2012
נכון לחודש יולי 2007 הושמדו 33% ממאגרי הנשק הכימי הידועים בעולם, זאת לעומת מטרה של 100% השמדה כפי שנקבע בלוח הזמנים של האמנה.
עד לתום שנת 2006 רק 40% מן המדינות השותפות לאמנה חוקקו חוקים האוסרים על השתתפות המדינה ביצור נשק כימי, כנדרש על פי האמנה.
ב-1 ביולי 2007 ה-OPCW אישר את השמדת מלוא מאגר הנשק הכימי של אלבניה.
אלבניה היא המדינה הראשונה בעולם שהשמידה לחלוטין את מלוא הנשק הכימי שהיה ברשותה ובכך עמדה בתנאי האמנה.
במאגר הנשק האלבני היו 16,678 ק"ג של גז חרדל וגזים נוספים המשמשים ללוחמה כימית.
ארצות הברית סייעה בביצוע ובמימון פעולות השמדת הנשק
ארצות הברית השלימה את השלב השלישי בלוח הזמנים של האמנה בחודש יוני 2007. יותר מ-66% ממאגר הנשק הכימי האמריקני הושמד.
בשנת 2007, השלימה רוסיה את השלב השני בלוח הזמנים של האמנה וקיבלה ארכה להשלמת השלבים הבאים.
רוסיה השמידה 22% ממאגר הנשק הכימי שלה, נכון לחודש יולי 2007. בשנת 2006, הודו ו"מדינה חברה" נוספת, שברשותן היו 3% מכלל כלי הנשק הכימיים בעולם, השמידו 39% ו-29% בהתאמה, ממאגרי הנשק הכימי שלהן.
לוב הצטרפה לאמנה בשנת 2004 ונמצאת בשלב הראשון בלבד בהשמדת הנשק הכימי.
על פי הערכה של משרד החשב הכללי של ארצות הברית, רוסיה תשלים את מלוא השמדת הנשק הכימי ברשותה רק בשנת 2027 ואילו ארצות הברית תשלים את המשימה בשנת 2014. שתי המדינות לא יעמדו בלוח הזמנים אשר נקבע באמנה.
בשנת 2006 הכריז הפנטגון כי איננו מצפה שארצות הברית תשלים את השמדת מאגר הנשק הכימי שברשותה לפני שנת 2023.
אמנת ברן להגנת יצירות ספרותיות ואמנותיות, הידועה גם בקיצור כאמנת ברן, היא אמנה בינלאומית המגינה על זכויות יוצרים.
האמנה נחתמה לראשונה בעיר ברן שבשווייץ ב-1886 ותוקנה מאז מספר פעמים.
נכון לאוקטובר 2007, חתומות עליה 163 מדינות.
קודם לאמנת ברן היו קיימים חוקים במספר ארצות, למשל בצרפת ובממלכה המאוחדת, שהגנו מקומית על יוצרים בני הארץ.
אולם שום דבר לא מנע מהוצאה לאור בצרפת להעתיק בלא רשות יצירה של מחבר בריטי - ולהפך.
חשיבותה הגדולה של האמנה הייתה בהעלאת ההגנה על זכויות יוצרים מרמת המדינה הבודדת לרמה הבינלאומית.
כל מדינה החתומה על אמנת ברן מחויבת להעניק למחברי יצירות ממדינות אחרות שחתומות על האמנה את אותה הגנה שהדין שלה מספק למחברים מקומיים.
בנוסף לכלל זה, מחייבת האמנה להעניק לאותם מחברים מספר זכויות מינימליות הקבועות באמנה, בלי תלות בחקיקה המקומית ובכללן:
איסור על העתקה או תרגום של היצירה בלי רשות מחברה;
איסור על העתקתה בלי רשותו, בפכוף לחריגים אחדים;
איסור על שידור, הקרנה או הקראה פומבית של היצירה בלי מתן רשות;
בנוסף לאיסורים לעיל, מקנה האמנה למחבר שתי זכויות "מוסריות": הזכות לייחוס ראוי ליצירה, כלומר מתן קרדיט, וזכות לשלמות היצירה, כלומר שלא יפגעו בה באופן שפוגע בכבוד היוצר או בשמו הטוב.
האמנה כוללת בתוכה הקלות מסוימות למדינות מתפתחות, כמו גם אמצעי-נגד למאבק במדינות שאינן חתומות עליה: מחברים בני אומות אלה מאבדים את זכותם להגנה כלשהי במדינות האמנה, אם מדינתן הפרה זכות של מחבר אחד בן אומה חתומה.
ההגנה המוענקת למחברים תחת אמנת ברן עומדת לרשותם בלי לדרוש מהם כל רישום מוקדם ופורמלי של יצירותיהם.
האמנה, בנוסח ברלין 1908, אוסרת על קביעת תנאים כאלה.
תוקפה של ההגנה על זכויות המחבר קבוע באמנה לחול לפחות חמישים שנה לאחר מותו.
יוצאים מן הכלל הם צילומים, שלהם נקבעה הגנה של לפחות 25 שנה מיצירתם, וסרטים, שמוגנים לפחות 50 שנה מיום הקרנתם הראשונה (או 50 שנה מיצירתם, אם נגנזו ולא הוקרנו מעולם).
מדינות חברות יכולות בחוקיהן להגדיל את התקופה לעיל אך לא לגרוע ממנה.
בכל מקרה לא יזכה מחבר, ממדינה החתומה על האמנה, להגנה ארוכה יותר בחו"ל מאשר בארצו, אלא לקצרה מבין השתיים ("כלל התקופה הקצרה", באנגלית: rule of the shorter term).
יוזם האמנה היה הסופר הצרפתי ויקטור הוגו.
המנדט הבריטי צורף לאמנה לפי הדין האימפריאלי הבריטי, והצטרפות זו המשיכה לאחר קום המדינה.
כדי להסיר ספק, הוצא בשנת 1950 צו זכות-יוצרים (אמנת ברן), התשי"ג-1953, שמבהיר את המעמד הזה.
ארצות הברית נמנעה מלהצטרף לאמנה במשך שנים רבות והמשיכה להנהיג דרישה לרישום פורמלי של יצירות כתנאי להגנה על זכויות יוצרים.
רק בשנת 1988 אימצה לבסוף את האמנה.
על מנת לפקח על יישום האמנה ולנהלה, הוקם ארגון מיוחד שישב בברן ועבר ב-1960 לז'נבה.
ב-1967 הפך ארגון זה לארגון העולמי לקניין רוחני (WIPO), שהסתנף ב-1974 לאומות המאוחדות.
אמנת האופיום הבינלאומית שנחתמה בהאג ב-23 בינואר 1912 הייתה האמנה הבינלאומית הראשונה לפיקוח על סמים.
בתגובה לביקורת גוברת על הסחר באופיום הזמינה ארצות הברית לכנס של ועדת האופיום הבינלאומית שנערך ב-1909 בשאנגחאי שבסין 13 מדינות.
האמנה נחתמה על ידי גרמניה, ארצות הברית, סין, צרפת, בריטניה, איטליה, יפן, הולנד, פרס, פורטוגל, רוסיה וסיאם.
באמנה נכתב כי "כל המדינות החתומות יעשו כמיטב יכולתם לפקח, או יפעלו לפקח, על כל האנשים המייצרים, מייבאים, מפיצים, ומייצאים, מורפיום, קוקאין, והמלחים הנלווים, כמו גם על המבנים בהם אנשים אלו פועלים לייצר או לסחור במוצרים אלו".
ב-1915 יישמו את האמנה ארצות הברית, הולנד, סין, הונדורס ונורווגיה.
האמנה נכנסה לתוקף גלובלי ב-1919 כאשר היא נכללה בחוזה ורסאי.
אמנת אופיום בינלאומית מתוקנת נחתמה ב-19 בפברואר 1925 ונכנסה לתוקף ב-25 בספטמבר 1928. באמנה המתוקנת נכללה לראשונה מערכת בקרה סטטיסטית בפיקוח הוועד המרכזי הקבוע לאופיום (כיום International Narcotics Control Board – הוועד הבינלאומי לפיקוח על סמים פסיכואקטיביים), גוף סמך של חבר הלאומים.
מצרים, בתמיכת סין וארצות הברית, המליצה שלאמנה יתווסף איסור על חשיש, ותת-ועדה הציעה את הנוסח הבא:
הודו וארצות נוספות התנגדו לניסוח זה, כשהן מצטטות מנהגים חברתיים ודתיים ואת העובדה כי צמחי הקאנביס הגדלים פרא נפוצים במידה כזו שיהיה זה קשה מאוד לאכוף את חוק זה.
דעתן התקבלה ותוספת זו לא נכללה בסופו של דבר באמנה הסופית.
האמנה הוחלפה ב-1961 על ידי האמנה היחידה על סמים פסיכואקטיביים (Single Convention on Narcotic Drugs).
אמנת גריניץ' הייתה המשכם של שני הסכמים אשר נחתמו ב-1 ביולי 1543 בכפר גריניץ' בין נציגי ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד.
האמנה הובילה ליצירתה של תוכנית לאיחוד בין שתי הממלכות (קרי: איחוד הכתרים) אשר נהגתה על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה.
חלקה הראשון של האמנה סייע בכינון שלום בין אנגליה וסקוטלנד, ואילו החלק השני כלל הצעת נישואים בין אדוארד השישי מאנגליה ומרי הראשונה מסקוטלנד.
על פי חלק זה הוסכם כי מרי תלווה בידי אציל/ג'נטלמן (ואשתו) עד הגיעה לגיל עשר, לאחר מכן תשוכן מרי באנגליה וזאת עד לנישואיה.
בנוסף לכך, התירה אמנת גריניץ' לסקוטלנד לשמור על חוקיה.
על אף העובדה כי הרוזן מארן חתם על האמנה ב-1 ביולי ואשררה ב-25 באוגוסט 1543, נדחתה אמנת גריניץ' לבסוף בידי הפרלמנט הסקוטי ב-11 בדצמבר 1543.
אמנת החלל החיצון היא אמנה בינלאומית שמהווה את הבסיס להסכמי החלל הבינלאומיים.
האמנה הוצעה לאישור על ידי ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה ב-27 בינואר 1967, ונכנסה לתוקף ב-10 באוקטובר באותה שנה.
נכון לשנת 2025, כ-117 מדינות חתומות על האמנה ועוד כ-27 מדינות חתומות עליה אך עדיין לא השלימו את תהליכי האשרור של האמנה.
איסור על המדינות החתומות על האמנה להציב נשק גרעיני, או כל נשק אחר להשמדה המונית במסלול סביב כדור הארץ, או להציב אותם על הירח או על עצמים אחרים במערכת השמש.
האמנה מגדירה את השימוש בירח ובעצמים אחרים במערכת השמש למטרות שלום בלבד, ואיסור על שימוש בירח ובעצמים אחרים במערכת השמש למטרה של ניסויי נשק מכל סוג ואיסור על בניית בסיסים צבאיים ועריכת תמרונים צבאיים בירח ובעצמים אחרים במערכת השמש.
עם זאת, האמנה לא אוסרת על הצבת נשק קונבנציונלי במסלול סביב כדור הארץ.
האמנה אוסרת על ממשלות להכריז בעלות על הירח, כוכבי לכת אחרים וכל גרם שמים אחר, מאחר שלפי האמנה הם "ירושת האנושות כולה".
האמנה מטילה על המדינות החברות באמנה לפקח על ארגונים שאינם ממשלתיים (למשל - חברות פרטיות) בפעילויות שקשורות בחלל החיצון.
אמנת המייפלאואר היא המסמך המינהלי הראשון שנכתב בקולוניה הבריטית פלימות'.
אמנה זו נכתבה על ידי חלק מ"האבות העולים", המתיישבים שהיגרו לאמריקה מממלכת אנגליה, אשר כמחציתם היו פליטים אנגלים שנרדפו על ידי הכנסייה האנגליקנית.
האמנה נחתמה ב-21 בנובמבר 1620, על ידי 41 מתוך 102 נוסעי האונייה מייפלאואר בה התחייבו להתאגדות מדינית על האדמה שהייתה עוד ללא מוסדות שלטון ונטו להישאר (בשלב זה) בנאמנותם למלך ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
אמנה זו מהווה מעין סמל של החוקה האמריקאית המתגבשת עם תחילת ההתיישבות ביבשת החדשה.
הקמתה של הקולוניה וירג'יניה אשר נקראה למעשה ע"ש המלכה אליזבת' הראשונה בשנת 1607 ולימים הייתה מהקולוניות אשר מרדו בכתר הבריטי.
שם האל מוזכר בה חמש פעמים ומוצהר כי אחת ממטרות ההתיישבות היא "הפצת האמונה הנוצרית".
כמו כן חותמי האמנה מצהירים על נאמנותם לכתר האנגלי ולמלך ג'יימס.
הם משלבים באמנה מטרה נוספת להתיישבות והיא קידום כבודו של המלך והממלכה.
עם זאת, המתיישבים החדשים ראו בהתיישבות שלהם ישות שלטונית נפרדת וראו עצמם כבעלי לגיטימציה לחוקק חוקים על מנת להגשים את היעדים שהוזכרו לעיל: קידום האמונה וקידום כבודו של המלך.
אמנה זו מכריזה על המתיישבים בעולם החדש ככפופים לכתר הבריטי, אולם בעלי אוטונומיה שלטונית מסוימת כאשר הם חותמים באמנה על הלגיטימציה שלהם לחוקק חוקים שונים למען טובת הכלל במושבה, וכן לקידום האמונה הנוצרית וכבוד המלך והממלכה הבריטית.
אמנת האג להגנת נכסי תרבות בעת עימות מזוין היא אמנה אשר נחתמה בהאג שבהולנד, ב-14 במאי 1954 בעקבות הרס נרחב של נכסי תרבות ומורשת במהלך מלחמת העולם השנייה ומהווה את ההסכם הבינלאומי הראשון אשר נועד לשמירת מורשת תרבותית בעת מלחמה.
האמנה מתייחסת לנכסי מיטלטלין ונכסי דלא ניידי, כולל אתרים בעלי חשיבות אדריכלית, אמנותית או היסטורית, אתר ארכאולוגי, יצירות אמנות, כתבי יד, ספרים וחפצים אחרים בעלי משמעות אמנותית, היסטורית או ארכאולוגית, כמו גם אוספים מדעיים מכל הסוגים ללא קשר למקורם או לבעלות בהם.
המדינות החתומות על האמנה נהנות מרשת של למעלה מ-100 מדינות אשר התחייבו להפחית מנזקי התרבות שגורמים מאבקים מזוינים בעולם ולנקוט בצעדים מונעים כדי להגן לא רק בעת מעשי האיבה (כאשר פעולות כאלה בדרך כלל מאוחרות מדי), אלא בימות שלום, במספר דרכים:
להגן ולכבד נכסי תרבות בעת עימותים מזוינים בינלאומיים ומקומיים;
לשקול להוסיף אתרים לרשימה הבינלאומית של נכסי תרבות הנמצאים תחת הגנה מיוחדת ולהשיג הגנה לנכסים אלה;
לשקול סימונם של מבנים חשובים ואתרים בעלי חשיבות תרבותית בתמרור הגנה מיוחד אשר נקבע במסגרת ההגנה;
להקים יחידות מיוחדות אשר תפעלנה במסגרת הכוחות המזוינים ואשר תהיינה אחראיות להגנת נכסי תרבות;
להטיל עונשים על הפרות של האמנה ולקדם את המודעות להוראות האמנה בציבור ובמגזרי אוכלוסייה מסוימים כגון אנשי מקצוע בתחום המורשת התרבותית, הצבא או רשויות אכיפת החוק.
מדינת ישראל חתומה על אמנת האג להגנת נכסי תרבות בעת עימות מזוין מאז 14 במאי 1954.
אמנת הגיל המינימלי משנת 1973 היא אמנה שאומצה על ידי ארגון העבודה הבינלאומי בשנת 1973. המדינות החתומות על האמנה נדרשות להבטיח קיומה של מדיניות לאומית המבטיחה את הפסקת העסקת ילדים והעלאה הדרגתית של הגיל המינימלי לקבלת עובדים לעבודה.
נכון לחודש נובמבר 2010 חתומות על האמנה 156 מדינות בעולם.
אמנת הגיל המינימלי משנת 1973 באה על יסוד סדרת אמנות בינלאומיות שעסקו בנושא זה ואשר קדמו לה.
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בתעשייה) משנת 1919
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בים) משנת 1920
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בחקלאות) משנת 1921
אמנת הגיל המינימלי (פחמים ומסיקי דוודים) משנת 1921
אמנת הגיל המינימלי (העסקה לא תעשייתית) משנת 1932
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בים) (מתוקנת) משנת 1936
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בתעשייה) (מתוקנת) משנת 1937
אמנת הגיל המינימלי (העסקה לא תעשייתית) משנת 1937
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בדיג) משנת 1959
אמנת הגיל המינימלי (עבודה במנהרות) משנת 1965
המדינות החתומות על האמנה מתחייבות לקבוע מדיניות לאומית אשר מטרתה להבטיח הפסקה יעילה של העסקת ילדים והעלאה הדרגתית של הגיל המינימלי לקבלה לעבודה בהתאמה למידת ההתפתחות הגופנית והנפשית של אנשים צעירים.
המדינות החתומות יצהירו, לצד אשרורן את הוראות האמנה, מהו הגיל המינימלי לקבלה לעבודה תחומי המדינה וכי מתחת לגיל זה לא יתקבל אדם לכל עבודה שהיא.
הגיל המינימלי במדינות החתומות לא יפחת מגיל חינוך חובה ובכל מקרה לא יפחת מ-15 שנים.
מדינות מתפתחות יכולות לקבוע, בשלב ראשון, גיל מינימלי שלא יפחת מ-14 שנים, אולם על המדינה להודיע על סיבותיה לקביעה זו ועל המועד שבו תתאים את הגיל המינימלי לדרישות האמנה.
בעבודות שהעיסוק בהן כרוך בסיכון בריאותי או נפשי של אנשים צעירים גיל המינימום לא יפחת מ-18 שנים.
על כל מדינה להגדיר סוגי עבודות אלה בחקיקה או בתקנות.
המדינות יכולות לפטור תחומי עיסוק מסוימים מהוראות האמנה כאשר בתחומים אלה קיימת מצוקת כוח אדם מיוחדת, אולם על המדינה לדווח על תחומי עיסוק אלה לארגון העבודה הבינלאומי ולפרט את הסיבות לפטור.
הוראות האמנה לגיל מינימלי יחולו בכל מקרה בתחומי העיסוק הבאים: עבודות כרייה, מפעלי ייצור, בניין, חשמל, גז ומים, ביוב, תחבורה, אחסנה ותקשורת, וחוות חקלאיות מסחריות.
אולם עסקים משפחתיים ועסקים קטנים שנועדו לקהילה המקומית ואשר אינם מעסיקים שכירים בדרך כלל פטורים ממגבלה זו.
המדינות החתומות יכולות לחוקק חוקים המתירים העסקת ילדים בין הגילאים 13–15 בעבודות קלות שרמת הסיכון הבריאותי בהן הוא מינימלי, והן אינן מפריעות לתוכנית הלימודים של הילד והילד עשוי להפיק תועלת מן העבודה.
יש ליישם תנאים דומים אף בהעסקת ילדים מעל גיל 15, אשר עדיין נמצאים במסגרת חינוך חובה.
אלה פרטי המדינות החברות באמנה נכון לחודש נובמבר 2010.
דרישות האמנה התקיימו בישראל עוד קודם לאשרורה, באמצעות חוק עבודת הנוער, תשי"ג-1953, שקובע "לא יועבד ילד שעדיין לא מלאו לו 15 שנה".
בחוק נכללות גם הגנות העוסקות בעבודת מי שטרם מלאו לו 18 שנה.
האמנה על איסור הפיתוח, יצור ואגירה של כלי נשק בקטריולוגיים (ביולוגיים) ורעלנים ועל השמדתם and Toxin Weapons and on their Destruction, ר"ת BWC) הידועה בשם אמנת הנשק הביולוגי, הייתה ההסכם הבינלאומי הראשון לפירוק נשק האוסר על יצור קטגוריה שלמה של כלי נשק.
ההסכם הוא פרי מאמצים ממושכים של הקהילה הבינלאומית ליצירת מנגנון משפטי חדש אשר יתווסף לפרוטוקול ז'נבה משנת 1925.
האמנה נפתחה לחתימת מדינות ב-10 באפריל 1972 ונכנסה לתוקף ב-26 במרץ 1975, לאחר ש-22 ממשלות הגישו את מסמכי אשרור האמנה.
נכון לשנת 2025, 288 מדינות אשררו את אמנת הנשק הביולוגי, 4 מדינות נוספות חתמו על האמנה וטרם אשררו אותה.
נכון לחודש פֶבּרוּאָר 2025, מדינת ישראל היא אחת מתוך 9 מדינות בלבד בעולם כולו שאינה חתומה על האמנה, ארבע מדינות נוספות חתמו על האמנה, אולם לא אשררו אותה.
ישראל גם מטילה ספק ביעילות האמנה, בהיעדר מנגנון פיקוח רשמי המאפשר ניטור הפעילות במדינות החברות.
תחולת האיסור הקבוע באמנת הנשק הביולוגי מוגדר בסעיף 1. האיסור חל על כל נשק ביולוגי או רעלנים ואמצעי השימוש בהם (להוציא שימוש לצרכים רפואיים וצורכי הגנה בכמויות קטנות).
בוועידות שנערכו במהלך השנים לאחר ניסוח ההסכם, אושר כי אמת המידה המנוסחת בסעיף 1 כוללת את כל ההתפתחויות המדעיות והטכנולוגיות העתידיות הרלוונטיות לאמנה.
אין אלה החומרים עצמם (מרכיבי הנשק הביולוגי או רעלנים) האסורים על פי האמנה, אלא המטרות לשמן הם נמצאים בשימוש, זאת בדומה לסעיף II לאמנת הנשק הכימי.
מטרות שלשמן ניתן להשתמש בחומרים ביולוגיים ורעלנים הן לצורכי מניעה, הגנה וצורכי שלום.
לא ניתן לאגור כמויות שאין להן הצדקה, או שאינן עולות בקנה אחד עם שימושים אלה.
כפי שנקבע בסעיף 1 לאמנת הנשק הביולוגי:
אמנת האומות המאוחדות בדבר חוזים למכר טובין בין-לאומי היא אמנה בינלאומית שנחתמה בווינה ב-11 במאי 1980, ושמטרתה היא הסדרה משפטית של חוזים בינלאומיים למכירת טובין.
האמנה היא למעשה חוק חוזי מכר מאוחד (Uniform Law), שמטרתו היא התגברות על הקושי בחתימת חוזים בין צדדים ממדינות שונות ששיטות המשפט ביניהן שונות.
עד דצמבר 2023 הצטרפו לאמנה 99 מדינות, מתוכן 97 מדינות גם אשררו אותה.
בין המדינות החתומות ישנן מדינות מפותחות ומתפתחות, מדינות השייכות למערכות המשפט הקונטיננטלי ולמערכות המשפט המקובל, מדינות שהיו חלק מברית המועצות לשעבר, סין, ומדינות מערביות.
בשל עובדה זו, נחשבת האמנה לאחת מהאמנות המשפטיות המוצלחות ביותר.
סעיפי האמנה פורשו על ידי מגוון רחב של פורומים, כולל בתי משפט, מוסדות בוררות במדינות שונות, וכתיבה אקדמית נרחבת.
האמנה בדבר זכויות אנשים עם מוגבלויות היא אמנה בין-לאומית לזכויות אדם שנועדה להגן על זכויותיהם וכבודם של אנשים עם מוגבלות.
המדינות שהן צדדים לאמנה נדרשות לקדם את ההנאה המלאה והשווה של אנשים עם מוגבלות מזכויות האדם וחירויות היסוד, להגן עליה ולהבטיחה, ולוודא כי הם נהנים משוויון מלא לפי חוק.
האמנה היא חלק מהמגמה העולמית לשינוי התפיסה של אנשים עם מוגבלות כאובייקטים של צדקה, טיפול רפואי והגנה סוציאלית, להבנה כי הם חברים מלאים ושווים בחברה, בעלי זכויות אדם.
האמנה היא היחידה מבין אמנות האו"ם לזכויות אדם, אשר כוללת במפורש ממד של פיתוח בר-קיימא.
האמנה הייתה לאמנת זכויות האדם הראשונה של המאה ה-21.
נוסח האמנה אומץ על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-13 בדצמבר 2006, והאמנה נפתחה לחתימה ב-30 במרץ 2007. בעקבות אשרורה על ידי עשרים מדינות, נכנסה האמנה לתוקף ב-3 במאי 2008.
נכון לחודש ינואר 2015, ישנן 159 מדינות שחתומות על האמנה ו-151 מדינות שהן צדדים לה, כולל האיחוד האירופי (שאשרר אותה ככל שהתחייבויותיהן של המדינות החברות בו הועברו לאיחוד האירופי).
ליישום האמנה הוקמה ועדת האו"ם לזכויות אנשים עם מוגבלות.
בין העקרונות הכלליים המנויים באמנה ניתן לציין כבוד טבוע, אוטונומיה פרטית, חופש בחירה, אי הפליה, השתלבות והכלה בחברה, כבוד לשונות, שוויון הזדמנויות, נגישות, שוויון בין גברים לנשים, וכבוד לילדים עם מוגבלות.
האמנה מחייבת את המדינות החברות לנקוט צעדים שונים כדי לוודא שאנשים עם מוגבלות אכן נהנים מהזכויות האמורות, כגון חקיקה, העלאת מודעות ציבורית, ואיסוף נתונים סטטיסטיים.
ישראל חתמה על האמנה ב-30 במרץ 2007 ואשררה אותה ב-28 בספטמבר 2012, בהסתייגות מהסעיף אשר מאפשר חופש נישואים ומציינת כי חופש זה מוגבל לדינים הנהוגים בין בני העדות השונות במדינת ישראל
החלטת הממשלה שאשררה את האמנה מינתה את נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות לשמש כגורם מרכז ומנגנון תיאום לעניין האמנה, וכן כמסגרת לקידום האמנה, הגנה עליה ופיקוח על יישומה.
בחוק שירותי רווחה לאנשים עם מוגבלות, שנחקק בשנת 2022, נקבע ששירותי הרווחה המוענקים מכוחו לאנשים עם מוגבלות יינתנו בהתאם לעקרונות חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ולעקרונות אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
אֲמָנַת הָאֶבְּרוֹ הייתה אמנה שנחתמה בין הרפובליקה הרומית לבין קרתגו בשנת 226 לפנה"ס, לפיה השטח שמדרום לנהר האברו בחצי האי האיברי ניתן לקרתגו, בעוד האזור הצפוני ניתן לרומא ונאסר על הקרתגים לפעול בו.
רומא הפרה את האמנה בשנת 230 לפנה"ס כאשר כרתה ברית עם סגונטום ששכנה מדרום לנהר, ולאחר מכן הופרה האמנה בידי המצביא הקרתגי חניבעל בשנת 218 לפנה"ס.
לאחר מלחמת שכירי החרב הייתה קרתגו מרוששת, ונאלצה גם לשלם פיצויים לרומא על המלחמה הפונית הראשונה.
צבא קרתגו גם כן התדלדל מאוד.
קרתגו חיפשה דרך לפתור את שתי הבעיות גם יחד, הפתרון לכך נמצא בדמות חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים), העשיר במרבצי כסף והמלא בילידים שאפשר לגייס כשכירי חרב.
המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה כבש חלק גדול מחצי האי, אולם נהרג בקרב בשנת 228 לפנה"ס, ואת מקומו ירש חתנו עזרובעל.
אותו זמן הרומאים הבחינו בהתעצמותם של הקרתגים וחששו מכך, נציגים רומאיים הגיעו אל קרטחנה מקום מושבו של עזרובעל על מנת להציע הסכם שנחתם לבסוף בשנת 226 לפנה"ס.
ההסכם חילק למעשה את חצי האי האיברי בין רומא ובין קרתגו.
הנקודה שהפרידה בין שטח ההשפעה הקרתגי לבין זה הרומאי הייתה נהר האברו, על פי ההסכם:
לקרתגו מותר לעשות כרצונה בחלק הדרומי של חצי האי עד נהר האברו.
לחיילים קרתגיים ייאסר לחצות את נהר האברו "ונשק בידיהם".
לאף אחד משני הצדדים אסור לתקוף את בעלי בריתו של האחר.
הסופרים העתיקים שמתעדים את המאורע מזכירים שעל פי ההסכם נאסר על הקרתגים לחצות את נהר האברו "ונשק בידיהם".
אולם לא מזכירים האם הגבלות דומות הוטלו גם על רומא, לדעת רוב החוקרים המודרניים אותם הגבלות הוטלו גם על רומא, אולם הסופרים העתיקים שחיפשו להפיל את אשמת המלחמה על כתפיה של קרתגו לא ציינו זאת.
פוליביוס טוען שעזרובעל חתם על ההסכם בלא ידיעת קרתגו, אולם ככל הנראה סמכותו של עזרובעל כמצביא התירה לו לעשות זאת.
רומא הפרה למעשה את ההסכם כאשר בשנת 230 לפנה"ס כרתה רומא ברית עם סגונטום, מושבה יוונית ששכנה 170 קילומטרים מדרום לאברו בתוך שטח ההשפעה הקרתגי.
גיסו של עזרובעל חניבעל תקף את סגונטום בשנת 218 לפנה"ס, וכך הופר ההסכם סופית והחלה המלחמה הפונית השנייה.
אמנת המדינה האוסטרית היא הסכם בינלאומי, שנעשה בין ארבע המעצמות של בעלות הברית לבין אוסטריה והשיב לה את מעמדה כמדינה עצמאית.
האמנה נחתמה ב-15 במאי 1955 ונכנסה לתוקף ב-27 ביולי באותה שנה.
ערב מלחמת העולם השנייה סופחה אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית והייתה לחלק ממנה.
בשלהי המלחמה נכבש שטחה ברובו על ידי צבא ברית המועצות ובחלקו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה חולק שטחה לאזורי כיבוש שנשלטו על ידי ארבע המעצמות העיקריות של בעלות הברית - ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
ממשלה אוסטרית שהוקמה תחת שלטון הכיבוש פתחה במגעים עם בעלות הברית בניסיון להגיע להסכם על החזרת עצמאות המדינה, אך הניסיון לא צלח משום שבעלות הברית רצו להגיע תחילה להסכם שלום עם גרמניה וראשית המלחמה הקרה הכבידה על המשא ומתן עוד יותר.
האווירה בין הצדדים למשא ומתן השתפרה לאחר מות מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין ב-1953, ובראשית 1955 הושגה פריצת דרך שאיפשרה את קבלת ההסכם.
החותמים על ההסכם היו שרי החוץ של חמש המדינות בעלות ההסכם וכן הנציבים הצבאיים של ארבעת אזורי הכיבוש במדינה.
ההסכם השיב את עצמאותה של אוסטריה על בסיס הצהרת מוסקבה מ-1943, שבה הצהירו בעלות הברית כי הן רואות את סיפוחה של אוסטריה לגרמניה כבטל מעיקרו.
גבולות אוסטריה נקבעו כפי שהיו ב-1 בינואר 1938. ההסכם קבע עוד כי ייאסר סיפוח של אוסטריה לגרמניה בעתיד.
ההסכם כולל תשעה חלקים, ובהם הוראות פוליטיות וטריטוריאליות, הוראות בענייני צבא ותעבורה אווירית, פיצויים, ענייני בעלות ומשפט, יחסים כלכליים, כללי הכרעה בסכסוכים ונושאים נוספים.
הוא דן בפירוט בזכויות המיעוטים הסלובנים והקרואטים במדינה.
הקמת ארגונים נאצים ופשיסטים במדינה נאסרה.
ברית המועצות דרשה שאוסטריה תכריז על נייטרליות על מנת להבטיח שהמדינה לא תצטרף לארגון נאט"ו לאחר נסיגת הצבא הסובייטי ממנה.
הצהרת נייטרליות לא נכללה בהסכם עצמו.
עם זאת, הפרלמנט האוסטרי הכריז על נייטרליות ב-26 באוקטובר 1955, יום אחד לאחר שהסתיים פינוי כוחות בעלות הברית מהמדינה בהתאם להוראות ההסכם.
אמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית היא הסכם שעליו חתומות מספר מדינות בארצות הברית וכן מחוז קולומביה, הסכם שנועד לקבוע שקולות חבר האלקטורים של כל מדינה יוענקו לאותו מועמד לנשיאות שיזכה ברוב לאחר מניין כלל הקולות בבחירות לנשיאות.
ההסכם נועד להבטיח שהמועמד לנשיאות שיזכה ברוב הקולות ייבחר לתפקיד הנשיא, אך הוא נועד להיכנס לתוקף רק כאשר הוא יבטיח שזו אכן תהיה התוצאה, כאשר יחתמו עליו מדינות המייצגות את מרבית האלקטורים, כלומר 270 אלקטורים לפחות.
נכון ליוני 2024 האמנה אומצה על ידי שבע-עשרה מדינות ומחוז קולומביה, אשר מייצגות 209 אלקטורים, שהם 38.8% מכלל האלקטורים, או 77.4% מתוך 270 אלקטורים - מספר האלקטורים הנחוצים כדי להכריע את תוצאות הבחירות וכדי שהאמנה תכנס לתוקף.
מדינות שבהן המפלגה הרפובליקנית לרוב זוכה בבחירות לנשיאות, פחות נוטות לאמץ את האמנה, אם כי מספר סניפים של המפלגה הרפובליקנית, בין היתר בניו יורק ואריזונה, אימצו גם הם את האמנה.
מדינות שנוטות להיות מדינות מתנדנדות בבחירות, הראו פחות נכונות להצטרף לאמנה, אולם כמה מהן כן הצטרפו אליה: קולורדו, ניו מקסיקו ומיין, וכן היא אומצה במספר סניפים של מפלגות במדינות מתנדנדות נוספות כגון מישיגן ונבאדה.
שיטת חבר האלקטורים מאפשרת למועמד לזכות בנשיאות גם אם זה לא זכה ברוב קולות הבוחרים, כפי שקרה בבחירות של 1824, 1876, 1888, 2000, ו-2016. בבחירות בשנת 2000 הוכרעה התוצאה לטובת ג'ורג' בוש בהפרש של 537 קולות בפלורידה, למרות שבספירת הקולות הארצית קיבל המועמד המפסיד 543,895 קולות יותר.
בבחירות בשנת 2016 זכה דונלד טראמפ ברוב האלקטורים למרות שבספירת הקולות הארצית קיבלה המפסידה, הילרי קלינטון, למעלה מ-3 מיליון קולות יותר.
שיטת חבר האלקטורים מחייבת את המועמדים להתמקד באופן לא פרופורציונלי בשיעור קטן של מדינות מתנדנדות ולזנוח את שאר המדינות.
פירוש הדבר הוא שנושאים אזוריים מקבלים יותר תשומת לב, בעוד שנושאים חשובים אחרים במדינות אחרות לא זוכים לתשומת לב המועמדים.
במדינות שבהן זהות הזוכה ברורה מראש, כגון מדינות הדרום העמוק שבהן מועמדים רפובליקניים בדרך כלל זוכים, או רוב מדינות הצפון מערב והחוף המערבי, בעיקר קליפורניה, שבהן מועמדים דמוקרטים בדרך כלל זוכים, שיעור ההצבעה הוא בדרך כלל נמוך בהרבה.
הידיעה מראש בדבר תוצאות ההצבעה מקטינה מראש את התמריץ של בוחרים רבים לצאת להצביע.
דו"ח של ועדת המחקר של ציבור הבוחרים האמריקאי מצא כי בשנת 2004 שיעור ההצבעה במדינות המתנדנדות גדל ב-6.3% מאשר בבחירות הקודמות לנשיאות, לעומת עלייה של 3.8% במדינות שאינו מתנדנדות בין הדמוקרטים והרפובליקנים.
דו"ח של מרכז המידע והמחקר ללמידה ומעורבות אזרחית מצא כי בקרב קהל הבוחרים מתחת לגיל 30 הצביעו 64.4% ב-10 המדינות שבהן היה עימות צמוד יותר ורק 47.6% בשאר המדינה - פער של 17%.
נכון ליוני 2024, המדינות שאימצו את האמנה הן: (בסוגריים - השנה בה האמנה אומצה במדינה)
אמנת הירח היא אמנה המסדירה את פעילותן של המדינות על הירח ועל גרמי שמים נוספים.
אמנת הירח נחתמה ב-18 בדצמבר 1979 בניו יורק, בעקבות יוזמה של ברית המועצות.
ב-5 בדצמבר 1979 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את ההסכם בהחלטה 34/68, ונכנסה לתוקף ב-11 ביולי 1984. 11 מדינות שותפות להסכם ועוד ארבע חתומות עליו.
האמנה נועדה להפוך את הירח לבין לאומי ולהסדיר את הפעולות המתבצעות עליו.
בנוסף לכך, היא נועדה לכך שלא ייווצר סכסוך בין מדינות וממשלות.
בין היתר, האמנה קובעת שכל מדינה שרוצה להנחית חללית על הירח צריכה לנהוג על פי אמצעים מסוימים וחוקים מיוחדים כדי למנוע שיבוש באיזון הירח עקב זיהום, שינויים שליליים בסביבה ועוד.
אמנת הירח גם אוסרת על כל שימוש בכלי נשק או אמצעי צבאי בכלל על הירח.
כפי שמתבטא בהוראות אמנה זו, הירח ומשאבי הטבע שלו הם המורשת המשותפת של האנושות.
הירח אינו כפוף לניכוס לאומי על ידי כל טענת ריבונות, באמצעות שימוש או כיבוש, או בכל דרך אחרת.
לא פני השטח ולא תת-קרקעית הירח, ואף חלק ממנו או משאבי הטבע שלו, אינם יכולים להיות נחלתם של מדינה, ארגון בין-ממשלתי או לא-ממשלתי בינלאומי, ארגון לאומי או ישות לא-ממשלתית, או של אדם מסוים.
בפועל, אמנת הירח היא הסכם כושל, כיוון שהוא לא אושר על ידי אף אחת מהמדינות העוסקות בחקר חלל והטסת חלליות אל הירח ואל החלל בכלל כגון ארצות הברית וברית המועצות.
אמנת הואה שהושגה ב־25 באוגוסט 1883 בין צרפת לווייטנאם, הכירה בחסות צרפתית על אזורי אנאם וטונקין.
האמנה הוכתבה על ידי הדיפלומט הצרפתי פרנסואה-ז'יל ארמאן.
מאחר שהאמנה נחשבה לחמורה מדי בחוגים הדיפלומטיים בצרפת, היא מעולם לא אושרה בפריז, והוחלפה ב־6 ביוני 1884 עם אמנה מקלה יותר – 'אמנת הפרוטקטורט', שהייתה הבסיס לשלטון הצרפתי בווייטנאם במשך שבעים שנה.
האמנה הוכתבה לווייטנאמים בעקבות הניצחון הצרפתי בקרב תון אן (20 באוגוסט 1883) על ידי ז'יל ארמאן, הנציב הכללי הצרפתי של טונקין.
זמן קצר לאחר הקרב, שר החוץ הווייטנאמי נווין ואן תונג, מלווה במונסיניור גספאר, הבישוף הצרפתי של הואה, סיכמו על שביתת נשק של 48 שעות עם הצרפתים.
נווין הסכים לפינוי שתים-עשרה העמדות שהגנו על הנהר, להשמיד את תחמושת ולהסיר את המחסומים שיצרו.
לאחר מכן הפליג הרמנד במעלה הנהר.
בהווא הציג הארמנד אולטימטום קשה בפני החצר הקיסרית הווייטנאמי והשתמש במונחים שלא השאירו שום מקום לפשרה.
לקיסר הווייטנאמי ולשריו לא הייתה שום הזדמנות לדון בתנאי ההסכם או להתמקח על סעיפים אישיים.
עליהם היה לקבל את האמנה במלואה, או ש"הנקמה הנוראה של צרפת" תנקום בהם:
"אם נרצה נוכל להרוס את שורשי השושלת שלך ולתפוס בעצמנו את הממלכה כולה...
אתה יודע היטב שלא תציג שום קושי לצבא שלנו.
לרגע קיוויתם למצוא עזרה מאימפריה גדולה על הגבולות שלכם, שהופיעה בהזדמנויות אחדות כמחווה אליכם...
יש לנו הכוח לתפוס ולהשמיד את עיר הבירה שלך ולהרעיב את כולם למוות.
הדבר תלוי בך – לבחור בין מלחמה לשלום.
אנחנו לא רוצים לכבוש אותך, אבל אתה חייב לקבל את חסותנו.
עבור העם שלך, זוהי ערובה של שלום ושגשוג.
עבור הממשלה שלך והחצר המלכותית שלך, זהו הסיכוי היחיד להישרדות.
אנו נותנים לך ארבעים ושמונה שעות לקבל או לדחות את הדברים במלואם...
אנו מאמינים כי אין בהם שום דבר שיבייש אותך, ואם הם יתבצעו בכנות על ידי שני הצדדים, הם יביאו אושר לעם של אנעם.
אבל אם אתה דוחה אותם, אתה יכול לצפות לחוש את הסבל הנורא של שיקוליך המוטעים.
האסון הגרוע ביותר שאתה מסוגל לדמיין יהיה קצר בהרבה ממה שיקרה לך.
האימפריה של אנאם, שושלת המלוכה שלה, נסיכיה והחצר המלכותית שלה יכחדו..
שמה של וייטנאם יימחק מההיסטוריה."
הקיסר הווייטנאמי נכנע מיד וב־25 באוגוסט 1883 חתמו הצדדים הווייטנאמים והצרפתים על חוזה שתנאיו הוכתבו על ידי ארמאן.
חוזה הואה נתן לצרפת את כל מה שרצתה בווייטנאם.
הווייטנאמים הכירו בלגיטימיות של הכיבוש הצרפתי של אזור קוצ'ינצ'ינה, קיבלו חסות צרפתית לאזורי אנאם וטונקין והבטיחו להחזיר את כוחותיהם מטונקין.
וייטנאם, בית המלוכה שלה והחצר המלכותית שלה שרדו, אבל תחת חסות צרפתית.
צרפת קיבלה את הזכות להציב מפקד צבאי שיתגורר בהווא, ויהיה תחת אחריות הנציב הצרפתי האזרחי בטונקין ויוכל לדרוש פגישות אישיות עם המלך הווייטנאמי.
תנאי זה היה ויתור שהווייטנאמים מעולם לא היו מוכנים לעשות.
כדי להבטיח שלא יהיו שום נסיגה מצד הווייטנאמים, השתלט חיל מצב צרפתי קבוע על "מבצר ת'ון" ועל שרשרת ההרים של דאו נגאנג בגבול שבין אנאם לטונקין (סעיף 3).
שטחים גדולים וייטנאמים הועברו מאנאם לקוצ'נצינה ולטונקין.
הצרפתים ביטלו את חובות המדינה (סעיף 26), אך דרשו בתמורה את המחוז הדרומי של בינה ת'ון, שסופח למושבה הצרפתית של קוצ'ינצ'ינה (סעיף 2).
באותו זמן הועברו המחוזות הצפוניים של נגיי אן, ת'אן הואה וחא טאנה וצורפו לטונקין, שם הם היו נתונים תחת פיקוח צרפתי ישיר.
בתמורה התחייבו הצרפתים לסלק ארגון שודדי הים – "הדגלים השחורים" מטונקין ולהבטיח את חופש המסחר על הנהר האדום (סעיף 23).
אלה לא היו "ויתורים" צרפתיים, כי הם התכוונו לעשות את שניהם בכל מקרה.
ההסכם שכתב ארמאן מעולם לא אושר בצרפת.
אחד ההיבטים הבעייתיים ביותר שלו, בעיני פריז, היה שהוא כפה ויתורים טריטוריאליים משמעותיים על וייטנאם.
הוראות אלה שיקפו את השקפתו האישית של הרמנד כי צרפת צריכה לשאוף לכבוש של כל וייטנאם.
זאת לא הייתה עמדתו של משרד החוץ הצרפתי, שהאמין כי צרפת תהיה בטוחה יותר עם תנהג בשלטון עקיף בווייטנאם, באמצעות פרוטקטורט (מדינת חסות).
משרד החוץ הצרפתי ניסח גרסה מתונה יותר של האמנה, שתיקנה חלק מהסעיפים הקשים יותר של אמנת הארמנד.
בהתעלמות מהסתייגויות משרד החוץ, ניסו השלטונות הצרפתיים בטונקין לאכוף את אמנת ארמאן בסתיו 1883, אך ללא הצלחה.
הווייטנאמים שילמו רק מס שפתיים לסעיפי האמנה.
הנסיך הוואנג קאם ויאם המשיך להחזיק את בסון טאי עם צבא וייטנאמי גדול, בניגוד לסעיף 4 של האמנה, והרשויות האזרחיות שיתפו פעולה עם הצרפתים רק שלא הייתה להם ברירה.
בית המלוכה בהווא רק שינה את עמדתו הסרבנית לאחר שאדמירל קורבה גרם לתבוסה קשה למפקד שודדי הים ליו יונג-פו בסון טאי בדצמבר 1883. בהאמינו כי התנגדות נוספת היא חסרת תועלת, הורה הקיסר בהווא לרשויות האזרחיות בטונקין לשתף פעולה עם הצרפתים.
בינואר 1884 ביקר הדיפלומט הצרפתי ארתור טריקו בהואה כדי לקבל את אישור החוזה ממשלת וייטנאם.
בהיותו מודע לכך שהניצחון בסון טאי הציב את הצרפתים בעמדה חזקה, רמז טריקו שכמה מהסעיפים הבעייתיים יותר של אמנת ארמאן עשויים להשתנות אם הווייטנאמים יפגינו את כנותם.
ב־1 בינואר 1884 הכריזה ממשלת וייטנאם על דבקותה המלאה באמנת ארמאן.
אמנת ארמאן הוחלפה בסופו של דבר על ידי חוזה חדש של הואה, שנחתם ב-6 ביוני 1884. הסכם 1884 נחתם בעקבות חתימת הסכם טינטסין בין צרפת לסין ב-11 במאי 1884, שבו סין ויתרה במפורש על זיקתה ההיסטורית לווייטנאם.
ההסכם נחתם עם צרפת על ידי ז'יל פאנוטר, השר הצרפתי החדש לסין.
אמנת ההצטרפות לאיחוד האירופאי 1972 הוא הסכם בין-לאומי שאישר את הצטרפותן של דנמרק, אירלנד, נורווגיה והממלכה המאוחדת לקהילה האירופאית.
נורווגיה לא אשררה את האמנה משום שנדחתה על ידי תושביה במשאל עם שנערך בספטמבר 1972. האמנה אושררה על ידי דנמרק, אירלנד והממלכה המאוחדת, שהצטרפו לאיחוד האירופי ב-1 בינואר 1973, עם כניסתה לתוקף של האמנה.
האמנה נותרה חלק בלתי נפרד מהבסיס החוקתי של האיחוד האירופי.
השם הרשמי המלא של האמנה הוא:
דנמרק, נורווגיה והממלכה המאוחדת כבר פעלו בשיתוף פעולה באמצעות אזור הסחר החופשי האירופי.
מקומה של הממלכה המאוחדת בעניינים הבינלאומיים נחלש, וזאת בניגוד למדינות החברות באיחוד האירופי, אשר בשנות השישים התאוששו מאוד ממלחמת העולם השנייה ; אירלנד נותרה תלויה כלכלית באנגליה, שהיוותה כ-75% מהיצוא שלה וביקשה לצמצם את התלות הזו.
כדי להצטרף לאיחוד האירופי נאלצו המדינות לעמוד בשני קריטריונים: השייכות ליבשת אירופה וקבלת הסכמה מכל המדינות החברות.
ב-31 ביולי 1961, הממלכה המאוחדת, אירלנד ודנמרק החלו להצטרף לאיחוד האירופי.
ב-1963, לאחר משא ומתן ממושך, צרפת הטילה וטו על בקשת הממלכה המאוחדת בגלל סלידתו של שארל דה גול מהממלכה המאוחדת אשר ראה בה "סוס טרויאני" לארצות הברית.
דה גול אמר את המילה "לא" במצלמות הטלוויזיה ברגע קריטי, משפט ששימש לסיכום האופוזיציה הצרפתית כלפי הממלכה המאוחדת במשך שנים רבות לאחר מכן.
ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, הרולד מקמילן, אמר לאחר מכן כי הוא תמיד האמין שדה גול ימנע את הצטרפותה של הממלכה המאוחדת לאיחוד, אבל שיער שהתנגדותו תיעשה בשקט ומאחורי הקלעים.
צרפת, תחת יורשו של דה גול, ז'ורז' פומפידו, הסירה את התנגדותה בעקבות ועידת הפסגה בהאג.
דבר זה עשה את הצטרפות החברות לאפשרי, תחת הכסות הפוליטית של הארגונים EEC ו-איגוד הסחר החופשי האירופאי (EFTA).
לאחר תקופה ממושכת של משא ומתן, אושררה ההצטרפות על ידי הפרלמנט של המדינות החברות, למעט במקרה של צרפת, שבה נערך משאל עם בנושא באפריל 1972, אשר הסתיים בהצבעה לטובת האיחוד בקרב 68% מהנשאלים.
במשאל העם בנורווגיה לעומת זאת, 53.5% מהמצביעים התנגדו להצטרפות המדינה, וראש הממשלה טריגווה בראטלי התפטר בעקבות התבוסה של ממשלתו.
זה היה הניסיון השני של נורווגיה להצטרף כחברה, לאחר שנדחה על ידי צרפת ב-1962 ושוב באופן זמני ב-1967, אך היה הניסיון הראשון למשאל עם בעקבות משא ומתן מוצלח.
הממלכה המאוחדת התייעצה ישירות עם אזרחיה רק לאחר שהצטרפה לקהילות האירופיות: בעקבות הבחירות הכלליות במדינה באוקטובר 1974, קיימה ממשלת הלייבור של הרולד וילסון משאל עם כדי לקיים את אחת ההבטחות של הקמפיין.
ב-5 ביוני 1975 שנתיים וחצי לאחר הצטרפותה של הממלכה המאוחדת, נערך משאל עם בלתי-מחייב .
זה היה המשאל הלאומי הראשון אי פעם שיתקיים במדינה, והמילה "כן" קיבלה רוב סוחף של 67.23%, ולאחר ספירה חוזרת ב-66 מתוך 68 מחוזות מקומיים התקבל רוב קולות של 65%.
שינוי יסודי אחד שהשפיע על האמנה נאמר בסעיף 3 (3) לחוק הנלווה בדבר תנאי ההצטרפות והתאמות לאמנות.
בסעיף זה מסכימים החברים החדשים, לגבי הסכמי המועצה והקהילות האירופיות, "לדאוג להבטיח ולעשות ככל הנדרש על מנת ליישם את העקרונות וההנחיות הנובעים מההצהרות, ההחלטות או העמדות הנובעות מהצהרה".
סעיף 4 ממשיך את רשימת ההסכמים שלהם מתחייבות המדינות, וב-4 (4), הן מסכימות להתאים את ההסכמים הבינלאומיים שלהם "לזכויות והחובות הנובעות מהצטרפותם לקהילות".
אמנת המסגרת של האומות המאוחדות בנושא שינויי אקלים היא אמנה סביבתית בינלאומית, העוסקת בשינויי אקלים.
האמנה היא הבסיס לכל דיפלומטיית האקלים העולמית, לוועידות האקלים ולהסכם פריז.
האמנה נחתמה על ידי כל מדינות העולם, למעט ארה"ב שפרשה ממנו בחסות ממשל טראמפ.
היא כוללת 154 מדינות שחתמו עליה בוועידת האו"ם בנושא איכות הסביבה ופיתוח (UNCED), המכונה באופן רשמי פסגת כדור הארץ, שנערכה בריו דה ז'ניירו בתאריכים 3–14 ביוני 1992. מתוקף האמנה הוקמה במרץ 1994 מזכירות שבסיסה בבון.
פרוטוקול קיוטו, שנחתם בשנת 1997 ונכנס לתוקף בשנת 2005, היה ההרחבה הראשונה ל-UNFCCC.
הוא הוחלף על ידי הסכם פריז, שנכנס לתוקפו בשנת 2016. נכון לשנת 2025 יש באמנה 198 צדדים חתומים.
מדי שנה מתקיימת ועידת המדינות החברות (COP) כדי להעריך את ההתקדמות בטיפול בשינויי אקלים.
מטרת ה-UNFCCC היא יצוב ריכוזי גזי החממה באטמוספירה ברמה שתמנע הפרעה מסוכנת הנגרמת על ידי האדם על ידי מערכת האקלים של כדור הארץ.
רמה כזו צריכה להיות מושגת בתוך פרק זמן מספיק כדי לאפשר למערכות אקולוגיות להסתגל באופן טבעי לשינויי האקלים, כדי להבטיח כי ייצור המזון לא מאוים ולאפשר להתפתחות הכלכלית להתקיים באופן בר קיימא.
האמנה קבעה אחריות דיפרנציאלית לשלוש קטגוריות של חברות: מדינות מפותחות, עליהן הוטלה החובה לאמץ מדיניות לאומית להגבלת פליטות ולדווח עליהן.
תת קטגוריה של קבוצה זו היא "מדינות מפותחות עם אחריות פיננסית מיוחדת".
היא כוללת את המדינות המפותחות למעט אותן מדינות מזרח-אירופאיות שנמצאות בתהליכי מעבר כלכלי.
הן נדרשות לספק משאבים פיננסיים כדי לכסות את העלויות של המדינות המתפתחות בביצוע מחויבויותיהן.
ומדינות מתפתחות, שהדרישות מהן צנועות וכוללות בעיקר הגשת מצאי פליטות למזכירות האמנה.
חלוקה זו הובילה לכך שארה"ב לא אשררה את ההסכם.37 מדינות מפותחות וכלכלות במעבר, לא כולן חברות OECD, נדרשו לפעול להפחתת פליטות גזי החממה בשיעור ממוצע של 4.2% מתחת לרמות של 1990. המדינות החברות עמדו ביעדים הקולקטיביים ואף הפחיתו את הפליטות בכ-16%, בעיקר בשל קריסת תעשיות במזרח אירופה.
עם זאת נשמעה ביקורת על ה-UNFCCC שלא הצליחה להפחית את הפליטות הגלובליות אשר זינקו ב-50%, בעיקר מכיוון שההסכם היה צר מדי, פטר מזהמות ענק חדשות כמו סין, והתבסס על הנחות כלכליות וחשבונאיות בעייתיות.
כל ממשלות ישראל הכירו במשבר האקלים והבטיחו להתמודד איתו ולעמוד במחויבויות הבינלאומיות הנגזרות מהסכם פריז, שהושג בוועידת האקלים הבינלאומית ב־2015.
בינואר 2026 דווח שבמשרד החוץ מקדמים את פרישת ישראל מהאמנה ומהסכם פריז לבלימת ההתחממות הגלובלית, בלחץ ארה"ב, המדינה היחידה בעולם שפרשה מההסכם, בתקופת שלטון טראמפ.
עקב כך פנו עשרות ארגוני סביבה לשר החוץ, גדעון סער בדרישה לעצור את המהלך והגדירו אותו כ"סכנה כלכלית, מדינית וביטחונית, והימור מסוכן על עתידה של ישראל".
אמנת החלוקה על מעמדו ותנאיו של צי הים השחור מתייחסת לשלוש אמנות בין רוסיה לאוקראינה שנחתמו ב-28 במאי 1997, לפיהן הקימו שתי המדינות שתי ציים לאומיים עצמאיים ובהתאם למוסכם הן חילקו ביניהן את הנשק, החימוש ואת הבסיסים באזור הים השחור.