tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1995, לאחר 11 שנות כהונה בתפקיד זה, התמודד ווברייט על מקום בבית הנבחרים של ברלין (Abgeordnetenhaus von Berlin), שהוא הגוף המחוקק של המדינה.
בשנת 1999 נבחר ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבית המחוקקים של ברלין.
מאז יוני 2001 הוא משמש כראש העיר המושל (Regierender Bürgermeister) של העיר.
לפני כן, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עזבה את ממשלת האחדות הלאומית ובשיתוף פעולה עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) הביאה להקדמת הבחירות.
לאחר הבחירות הללו ובהמשך למשא ומתן קואליציוני ארוך, ווברייט הקים קואליציה יחד עם מפלגת השמאל PDS.
בבחירות שנערכו ב-17 בספטמבר 2006 מפלגתו של ווברייט (ה-SPD) קיבלה את מרב הקולות.
בית המחוקקים של ברלין בחר את ווברייט לכהונה נוספת כראש העיר המושל של ברלין ב-23 בנובמבר 2006 בסבב שני של הצבעה, עם רוב מזערי של 75 חברי מועצה מול 74 חברים בלבד.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, מפלגת הדמוקרטיים החופשיים והמפלגה הירוקה הצביעו נגדו.
ווברייט הוא אחד הפוליטיקאים הגרמנים המפורסמים ביותר שהם הומואים.
כשיצא מהארון, קודם לבחירות לראשות העיר של 2001, הוא טבע את המונח "Ich bin schwul, und das ist auch gut so" שמאז הפך להיות מפורסם בגרמנית, ומשמעותו היא "אני גאה, וזה גם בסדר ככה".
באוטוביוגרפיה שלו מציין ווברייט שהחליט לצאת מהארון בפני הציבור הרחב משום שהרגיש שהפיכתו למועמד לראשות העיר ברלין הפכה אותו למושא סיקור של הצהובונים, ושזה רק עניין של זמן עד שהם יפרסמו שהוא הומו.
ווברייט יצא מהארון במטרה להקדים את הצהובונים ולמנוע מהם לפרסם סיפורים שקריים על חייו הפרטיים.
הוא נשא את הכרזתו במהלך ועידה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ברלין.
כראש עיר שהוא הומו הצטרף ווברייט לשני ראשי ערים אירופאיות גדולות אחרות שהם הומואים, ושהחלו את כהונתם בשנת 2001: ראש עיריית פריז, ברטראן דלנואה וראש העיר של המבורג, אולה פון בויסט.
לפני בחירתם של השלושה, העיר הגדולה ביותר בעולם שבראשה עמד הומו מוצהר הייתה ויניפג שבקנדה, עם ראש העיר גלן מוראי.
ברלין והמבורג הן לא רק שתי ערים גדולות בגרמניה, אלא הן גם מדינות-מחוז גרמניות.
לכן ווברייט ופון בויסט (שפרש בינתיים) גם היו ראשי מדינות-מחוז בנוסף להיותם ראשי ערים.
בספטמבר 2007 פרסם ווברייט ספר אוטוביוגרפי בשם "…und das ist auch gut so", שהן חלק ממילותיו בנאום היציאה מהארון.
שותפו לחיים של ווברייט הוא ירן קוביקי (Jörn Kubicki), העובד כנוירוכירורג, נפטר ב-28 במרץ 2020 מנגיף הקורונה.
קלאוס מריה ברנדאואר הוא שחקן קולנוע ובמאי אוסטרי, זוכה פרס גלובוס הזהב ומועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1985 על תפקידו בסרט "זיכרונות מאפריקה".
נולד כקלאוס גאורג שטנג (Steng) בעיירה האוסטרית באד אוסזה (Bad Aussee), בנם של מריה ברנדאואר, במאית ותסריטאית קולנוע וטלוויזיה, ושל גיאורג שטנג, עובד מדינה.
החל לעסוק במשחק מקצועני ב-1963, לאחר תקופה על בימות התיאטרון ובתוכניות הטלוויזיה המקומית הופיע בשנת 1972 בסרט הקולנוע "קשר זלצבורג".
ב-1981 קיבל תפקיד הראשי בדרמה הונגרית זוכת פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר "מפיסטו" בה גילם את הנדריק הופגן, שחקן תיאטרון בגרמניה הנאצית הזונח את מצפונו כדי לשמור על מעמדו כשחקן גרמני מהשורה הראשונה.
על הופעתו בסרט קיבל את פרס השחקנים במסגרת "פסטיבל קאן".
תפקידו המשכנע בסרט הקנה לברנדאואר את תפקיד הנבל בסרט הלא רשמי בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "לעולם אל תאמר לעולם לא", בו הופיע בדמותו של מקסימיליאן לארגו, יזם עשיר שמצליח לגנוב שני טילי שיוט גרעיניים.
כן גילם בדרמה ההונגרית "קולונל רדל" את דמותו הביוגרפית של קצין ביון בצבא האוסטרו-הונגרי אלפרד רדל שהואשם בריגול לטובת רוסיה.
בשנת 1985 השתתף בדרמה הביוגרפית של סידני פולאק "זיכרונות מאפריקה", בסרט הופיע בתור הדוכס השוודי ברור בליקסן לו נישאת העלמה הדנית קארן (מריל סטריפ).
על משחקו בסרט היה ברנדאואר מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
בשנת 1988 שיחק בפעם השלישית בסרט של הבמאי ההונגרי אישטוואן סאבו, "הנוסן".
בסרט שיחק את קלאוס שניידר, יהודי מגיד עתידות בגרמניה הנאצית, שהיה ידוע בשם אריק יאן הנוסן.
ב-1991 שיחק בעיבוד הקולנועי לספר ההרפתקאות של ג'ק לונדון "פנג הלבן".
בשנת 1999 שיחק ברנדאואר בסרט הטלוויזיה של רשת HBO האמריקאית, "נא להציג את דורותי דנדרידג'" על פי תסריט מאת שונדה ריימס, ובכיכובה של האלי ברי.
בסרט גילמה ברי את הזמרת והשחקנית האפרו-אמריקאית דורותי דנדרידג' וברנדאואר גילם את במאי הקולנוע האוסטרי-הונגרי אוטו פרמינגר, ועבור תפקידו קיבל מועמדויות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן משנה במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
ברנדאואר היה נשוי מ-1963 לקארין ברנדאואר עד לשנת 1992, לזוג נולד ילד אחד.
קיבל דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ת"א.
ב-2003 הגיע ברנדאואר לישראל בתור אורח כבוד של "פסטיבל חיפה".
נא להציג את דורותי דנדרידג' (1999) - סרט טלוויזיה של HBO
קלאוס מיינה (נולד ב-25 במאי 1948 בהנובר, גרמניה) הוא זמר גרמני, הידוע בעיקר כסולנה של להקת הרוק, הסקורפיונז, וככותב השירים הבולט בה.
קלאוס מיינה הצטרף לסקורפיונז ב-1965, ומשמש מאז סולנה הראשי (והיחידי שהיה ללהקה מאז ומתמיד) וכותב השירים העיקרי בה.
בין השאר כתב מיינה, ביחד עם הרמן רארבל, שהיה מתופפה של הלהקה, כמה משיריה הנודעים של הלהקה, עמם ניתן למנות את "Rock You Like a Hurricane", וכתב לבדו שירים כמו "Wind of Change" ו-"a moment in a million years".
ב-1981, אחרי סיבוב הופעות, ולאורך הקלטת האלבום Blackout, איבד מיינה את קולו ונאלץ לעבור ניתוח במיתרי הקול.
מיינה דורג על ידי היט פאראדר במקום ה-22 בין זמרי המטאל של כל הזמנים.
קלאוס דיביאזי (באיטלקית: Klaus Dibiasi, נולד ב-6 באוקטובר 1947) הוא קופץ למים איטלקי בעבר.
הוא 3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976) ופעמיים ברציפות אלוף עולם (בלגרד 1973 וקאלי 1975) בקפיצה למים מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
דיביאזי היה לקופץ המים הראשון והיחידי בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה ב-3 מדליות זהב ב-3 אולימפיאדות רצופות ובזכייה במדליה אולימפית כלשהי ב-4 אולימפיאדות.
הוא מדורג במקום השביעי בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים מבין כלל הספורטאים בצבירת מדליות בתחרות אחת, קפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר (3 זהב ו-1 כסף).
דיביאזי היה לקופץ המים האיטלקי הראשון והיחידי שזכה במדליית זהב אולימפית.
הוא מדורג במקום השמיני מבין כלל הספורטאים האיטלקיים בצבירת מדליות זהב אולימפיות בכלל (ששת הראשונים הם סייפים) ובמקום הראשון ביחד עם הגולש האלפיני אלברטו טומבה מבין כלל הספורטאים האיטלקיים בצבירת מדליות אולימפיות אישיות.
הוא נחשב לאחד מקופצי המים הגדולים בהיסטוריה.
קלאוס דיביאזי נולד בסולבאד הול שבטירול שבאוסטריה להורים ממוצא איטלקי.
הוא חזר עם משפחתו לבולצנו שבדרום טירול איטליה כשהיה ילד.
הוא התאמן בהדרכת אביו, קרלו, שהיה אלוף איטליה בקפיצה למים בשנים 1936-1933 ועשירי במשחקים האולימפיים שנערכו בברלין, גרמניה בשנת 1936 בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
במשחקים האולימפיים שנערכו בטוקיו, יפן בשנת 1964 זכה דיביאזי במדליית כסף בתחרות הקפיצה למים, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר בתוצאה של 147.54 נקודות, אחרי בוב וובסטר (148.58 נקודות) ולפני תום גומפף (146.57 נקודות) שניהם מארצות הברית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 בקפיצה ממקפצה מ-3 מטר (87.68 נקודות).
באליפות אירופה שנערכה באוטרכט, הולנד בשנת 1966 זכה דיביאזי במדליית זהב בתחרות הקפיצה למים, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
במשחקים האולימפיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1968 זכה דיביאזי בשתי מדליות בתחרות הקפיצה למים, זהב וכסף.
מדליית זהב, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר בתוצאה של 164.18 נקודות, לפני אלווארו גסיולה ממקסיקו (154.49 נקודות) ווין יאנג מארצות הברית (153.93 נקודות) ומדליית כסף ממקפצה מ-3 מטר בתוצאה של 159.74 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 1970 זכה דיביאזי בשתי מדליות כסף בתחרות הקפיצה למים, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר וממקפצה מ-3 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו בשנת 1970 זכה דיביאזי בשתי מדליות זהב בחרות הקפיצה למים, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר וממקפצה מ-3 מטר.
במשחקים האולימפיים שנערכו במינכן, באותה העת גרמניה המערבית בשנת 1972 זכה דיביאזי בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתחרות הקפיצה למים, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר בתוצאה של 504.12 נקודות, לפני דיק רידזה מארצות הברית (480.75 נקודות) ובן ארצו פרנקו קניוטו (475.83 נקודות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה ממקפצה מ-3 מטר בתוצאה של 559.05 נקודות.
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה 1973 זכה דיביאזי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר בתוצאה של 559.53 נקודות, לפני קית' ראסל מארצות הברית (523.74 נקודות) ופלק הופמן ממזרח גרמניה (492.15 נקודות) ומדליית כסף, בקפיצה ממקפצה מ-3 מטר בתוצאה של 615.18 נקודות, אחרי פיל בוגס מארצות הברית (618.57 נקודות) ולפני קית' ראסל (579.48 נקודות).
באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974 זכה דיביאזי בשתי מדליות זהב בתחרות הקפיצה למים, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר וממקפצה מ-3 מטר.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה 1975 זכה שוב דיביאזי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר בתוצאה של 547.98 נקודות, לפני ניקולאי מיכאילין מברית המועצות (532.95 נקודות) וקארלוס חירון ממקסיקו (529.71 נקודות) ומדליית כסף, בקפיצה ממקפצה מ-3 מטר בתוצאה של 588.21 נקודות, אחרי פיל בוגס שהגן על תוארו (597.12 נקודות) ולפני ויאצ'יסלב סטראחוב מברית המועצות (577.59 נקודות).
במשחקים האולימפיים שנערכו במונטריאול, קנדה בשנת 1976 זכה דיביאזי לכבוד לשאת את דגל איטליה בטקס הפתיחה של האולימפיאדה.
במשחקים עצמם הוא זכה בפעם השלישית ברציפות בתחרות הקפיצה למים, מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר בשיא עולם חדש של 600.51 נקודות, לפני גרג לוגניס מארצות הברית (576.99 נקודות) וולדימיר אולייניק (548.61 נקודות), ובכך היה לקופץ המים הראשון בהיסטוריה והיחיד עד כה (2012) שזכה להישג זה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בקפיצה ממקפצה מ-3 מטר בתוצאה של 516.18 נקודות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי אימן דיביאזי את נבחרת איטליה ב-4 אולימפיאדות.
ב-26 בפברואר 2006 זכה דיביאזי לכבוד לשאת את הדגל האולימפי בטקס הסיום של אולימפיאדת טורינו (2006).
דיביאזי נשוי לאליזבטה דסי, שחיינית איטלקייה שהשתתפה באולימפיאדת מונטריאול (1976).
דיביאזי זכה ב-5 מדליות אולימפיות, 3 זהב ו-2 כסף.
דיביאזי זכה ב-4 מדליות מאליפויות העולם, 2 זהב ו-2 כסף.
דיביאזי זכה ב-5 מדליות מאליפויות אירופה, 3 זהב ו-2 כסף.
דיביאזי זכה במהלך הקריירה שלו ב-18 תוארי אליפות איטליה, 11 מהם מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
בשנת 1981 זכה דיביאזי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה
קלאוס ורנר יוהאניס (בכתב לטיני: Klaus Werner Iohannis, במקור הגרמני – Johannis, נולד ב-13 ביוני 1959 בסיביו) הוא פוליטיקאי רומני שכיהן כנשיא רומניה מ-21 בדצמבר 2014 עד 2025.
קלאוס יוהאניס, בן למיעוט הגרמני הסקסוני מטרנסילבניה, כיהן בעבר כראש העיר סיביו החל משנת 2000. בשנת 2014 נבחר ליושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית ולמועמד לנשיאות רומניה מטעם "הברית הנוצרית ליברלית" (ACL) (המורכבת מהמפלגה הלאומית ליברלית והמפלגה הדמוקרטית ליברלית).
אחרי בחירתו לנשיא שינתה ברית זו את שמה ל"מפלגה הלאומית ליברלית".
קלאוס יוהאניס נולד בשנת 1959 בעיר סיביו, כבנם של גוסטב היינץ יוהאניס, במקצועו טכנאי במפעל, ואשתו סוזאנה, אחות במקצועה.
הם בני המיעוט הסקסוני-טרנסילבני והדת הנוצרית לותרנית.
תיעוד על אבות משפחת יוהאניס נמצא עוד במאה ה-16 בעיירה צ'יסנדייה בטרנסילבניה.
שם המשפחה נכתב בכתיב השגוי Iohannis במקום המקור הגרמני Johannis בגלל החלטה שרירותית בזמנו של פקיד הרומני.
אמו של יוהאניס היא בת למשפחה סקסונית-טרנסילבנית מן היישוב בראדו על יד סיביו.
ביישוב זה בילה יוהאניס חופשות ילדות אצל סביו.
יוהאניס למד פיזיקה ב בעיר קלוז'.
בתום לימודיו עבד כמורה לפיזיקה במספר בתי ספר - בעיר אגניטה ואחר כך בסיביו והחל משנת 1989 בתיכון על שם סמואל פון ברוקנטל בעיר.
בשנת 1997 התמנה כסגן מפקח כללי של מערכת בתי הספר בסיביו ובשנים 1999–2000 כיהן כמפקח כללי של בתי הספר במחוז.
החל משנת 1997 נבחר למועצת מנהל החינוך של הפורום בטרנסילבניה והחל משנת 1998 נבחר למועצה המקומית שלו בעיר הולדתו סיביו.
בשנים 2002–2013 כיהן יוהאניס כיושב ראש הפורום הדמוקרטי של הגרמנים ברומניה.
בשנת 2000 היה יוהאניס מועמד הפורום בבחירות לראשות העיר סיביו.
אף על פי שהמיעוט הגרמני בעיר סיביו ירד באותה תקופה ל-1.6% בלבד, עקב ההגירה למולדת ההיסטורית, גרמניה, יוהאניס זכה ברוב - 69.18% מהקולות.
הוא היה ראש העיר הגרמני הראשון ברומניה אחרי אלפרד דר שכיהן כראש העיר סיביו בשנים 1940–1945. הוא נבחר שוב ב-2004 עם 88.7% מקולות המצביעים.
לאורך כהונתו כראש עיר, הצליח יוהאניס לקדם את שיקום תשתיות העיר, את שיקום המרכז ההיסטורי וצמצם את היקף הביורוקרטיה המוניציפלית.
בתקופתו הצליח להחזיר לסיביו את מקומה כאחד היעדים התיירותיים החשובים של רומניה.
הוא יצר מגעים עם משקיעים זרים רבים לצורך פיתוח מיזמים בעיר.
בשנת 2007 סיביו הייתה "בירת התרבות של אירופה" יחד עם העיר לוקסמבורג.
שיתופן של שתי הערים במעמד זה נוצר הודות לעובדה שרבים מהסקסונים הטרנסילבנים שהתיישבו במאה ה-13 בטרנסילבניה באו מאזור לוקסמבורג.
ב-4 בנובמבר 2005 הארגון אירולינק - מזון דה ל'ארופ" (Eurolink - Maison de l'Europe) בחר ביוהאניס ל"אישיות השנה בעד רומניה אירופית".
יושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית ומועמד לנשיאות, 2014
בשנת 2013 הצטרף יוהאניס למפלגה הלאומית ליברלית, בעידודו של מנהיג המפלגה, קרין אנטונסקו.
סיסמתו היא "רומניה של הדברים העשויים היטב".
בסיבוב הראשון ב-2 בנובמבר 2014 יוהאניס זכה ב-30.37% מקולות הבוחרים, במקום השני אחרי המועמד הסוציאל-דמוקרטי, ראש הממשלה ויקטור פונטה, שזכה ב-40.44% מהקולות.
בסיבוב השני (שהתקיים ב-16 בנובמבר) הוא הפתיע את הסקרים שניבאו ניצחון ליריבו ויקטור פונטה וזכה במרב הקולות (54.50%) ונבחר לנשיא המדינה.
בראש מטה הבחירות שלו עמד המנהיג הדמוקרט-ליברלי וסילה בלאגה שניהל פעמיים בעבר בהצלחה את מטה הבחירות של הנשיא טראיאן בססקו.
יוהאניס קיבל עודף קולות גם הודות לאזרחים הרומנים המתגוררים בחו"ל.
בשני סיבובי הבחירות השתתפותם בבחירות בשגרירויות הרומניות השונות התנהלה בתנאים קשים תוך היווצרות תורים ארוכים וזמן המתנה של שעות רבות.
בכמה מקומות לא כל הממתינים בתורים הצליחו להגיע לקלפי ולהצביע.
הכישלון בארגון הבחירות בחו"ל גרם בקרבם זעם נגד ראש הממשלה פונטה.
טקס השבעתו התקיים ב-22 בדצמבר 2014. יוהאניס עומד להיות הנשיא החמישי של רומניה.
במזרח אירופה הפוסט-קומוניסטית היו עוד נשיאים בני המיעוט הגרמני, כמו רודולף שוסטר, צאצא לקהילת הציפסרים, בסלובקיה או בני שורשים גרמנים כמו נשיאי הונגריה פרנץ מאדל ופאל שמיט.
בבחירות לנשיאות בשנת 2019 זכה יוהאניס במקום הראשון בסיבוב הראשון של הבחירות ואחר כך ניצח ניצחון מוחץ בסיבוב השני מול מועמדת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עד לא מזמן ראש הממשלה, ויוריקה דנצ'ילה, כשתמכו בו 66.09% מהמצביעים.
יוהאניס הואשם במדיה באחריות העיקרית למשבר הפוליטי ברומניה ב-2021. בנובמבר 2021 בתמיכתו הקימה המפלגה הלאומית-ליברלית קואליציה חדשה עם יריבתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שאותה תקף הנשיא בעבר.
הברית "הצילו את רומניה" נאלצה לעזוב את הממשלה.
הקולאציה החדשה שצירפה אליה גם את האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים הקימה ממשלה בראשות ניקולאיה צ'וקה.
בעקבות צעד זה מתחו רבים ביקורת על יוהאניס, והביעו חשש שקואליציה זו תוביל לשחיתות, נפוטיזם ולהתחזקות מפלגות הימין הקיצוני ברומניה.
ב-10 בפברואר 2025 הודיע יוהאניס על התפטרותו מתפקיד נשיא רומניה על מנת ש"לא ליצור רומניה מפולגת".
איליה בולוז'ן יושב ראש הסנאט הרומני, מילא זמנית את מקומו כנשיאה בפועל של רומניה עד לקיום הבחירות.
התפטרותו של יוהאניס נכנסה לתוקפה ב-12 בפברואר 2025.
הוריו היגרו בשנת 1992 לגרמניה והתיישבו בעיר וירצבורג.
יוהאניס נשוי החל משנת 1989 עם כרמן יוהאניס, לבית לזורקה, מורה לאנגלית במכללה הלאומית על שם גאורגה לאזר בסיביו.
היא בת למשפחה רומנית מטרנסילבניה נאמנה לנצרות היוונית-קתולית.
2006 - צלב הפדרלי להצטיינות של גרמניה, בשנת 2014 בדרגת קצין
2007 - אביר המסדר הלאומי "כוכב רומניה"
2008 - מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי
2009 - מסדר ההצטיינות של לוקסמבורג, בדרגת קצין
2009 - הצלב הגדול מכסף להצטיינות - של אוסטריה
2010 - מדליית כבוד מטעם פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה
2014 - מדליית "כוכב הכבוד" של הסקסונים הטרנסילבנים
קלאוס פיכטל הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בשאלקה 04, בורדר ברמן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת המגן.
פיכטל הוא שיאן ההופעות של שאלקה 04 בכל הזמנים, עם 477 הופעות בבונדסליגה במדי הקבוצה.
פיכטל ממוקם רביעי בטבלת שיאני ההופעות בבונדסליגה בכל הזמנים עם 552 הופעות, 477 במדי שאלקה 04 ועוד 75 במדי ורדר ברמן.
פיכטל החל לשחק בקבוצה הבוגרת של שאלקה 04 בשנת 1965 כאשר היה בן 21. פיכטל שיחק בקבוצה במשך 15 עונות ברציפות, בהן כבש 14 שערים ב-437 הופעות.
עם שאלקה זכה פיכטל בגביע מקומי בשנת 1972, לאחר ניצחון 5-0 בגמר על קייזרסלאוטרן.
בשנת 1980 עבר פיכטל לורדר ברמן, שנשרה בעונה הקודמת לליגת הבונדסליגה השנייה.
פיכטל עלה עם הקבוצה לבונדסליגה בעונת 1982, וכבר בעונת הבכורה המחודשת של הקבוצה בבונדסליגה, סייע לה לסיים במקום השני, ובעונה העוקבת במקום החמישי.
פיכטל עזב את ורדר ברמן לאחר ארבע עונות, בהן ערך 75 הופעות בבונדסליגה ועוד 42 הופעות בבונדסליגה השנייה, שבהן לא הבקיע.
בשנת 1984 חזר פיכטל לשאלקה 04, והוסיף 40 הופעות נוספות בארבע עונות במדי הקבוצה.
בשנת 1988 פרש פיכטל ממשחק פעיל, כשהוא בן 44.
לפיכטל 23 הופעות ושער אחד במדי נבחרת גרמניה המערבית.
פיכטל השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1970, בו סיימה נבחרתו במקום השלישי.
קלאוס פישר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בשאלקה 04 ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת החלוץ.
פישר הבקיע לאורך הקריירה שלו 268 שערים ב-535 הופעות בבונדסליגה בארבע קבוצות שונות.
נתון זה ממקם את פישר במקום השלישי בטבלת שיאני ההבקעות של הבונדסליגה לאחר גרד מולר ורוברט לבנדובסקי, ובמקום השישי בטבלת שיאני ההופעות של הבונדסליגה.
מינכן 1860 וההצלחה בשאלקה 04
פישר החל לשחק במינכן 1860 כאשר היה בן 19, בשנת 1968. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן הבקיע 28 שערים ב-60 הופעות, וכבר בגילו הצעיר נחשב לאחד החלוצים המבטיחים בגרמניה.
בשנת 1970 עבר פישר לשאלקה 04, וכבר בעונתו השנייה בקבוצה, 1971/72 זכה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 5-0 בגמר על קייזרסלאוטרן, בו פישר הבקיע את השער החמישי.
באותה עונה שאלקה סיימה את הבונדסליגה במקום השני, מרחק שלוש נקודות מהאלופה, באיירן מינכן.
בעונה זו הבקיע פישר 22 שערים.
פישר החמיץ את כל עונת 1972/73, מאחר שספג השעיה עקב פרשיית הטיית משחקים שהתרחשה לאורך עונת 1970/71, בה היו מעורבים שחקנים משאלקה 04, כמו קלאוס פיכטל, רולף רוסמן, דיטר בורדנסקי ואחרים, וגם שחקנים מקבוצות נוספות.
תחילה עונשו היה אמור להיות השעיה לכל החיים, ובסוף העונש הומתק לעונה אחת בלבד.
בעונת 1973/74 חזר פישר לשחק, ובשש העונות הרצופות הבאות, הבקיע לא פחות מ-17 שערים בכל עונה.
בעונת 1975/76 הוכתר למלך השערים של הבונדסליגה, עם 29 הבקעות.
בעונת 1976/77 סייע לשאלקה לסיים במקום השני של הבונדסליגה, מרחק נקודה אחת מבורוסיה מנשנגלדבך, כשלזכותו 24 שערים, ולזכות קבוצתו 19 שערים יותר מבורוסיה מנשנגלדבך שזכתה באליפות.
בקיץ 1981 עזב פישר את שאלקה 04 וחתם בפ.צ.
פישר הבקיע 182 שערים ב-305 הופעות במדי שאלקה, נתון המעמיד אותו במקום הראשון בדירוג המבקיעים של הקבוצה בכל הזמנים, ובמקום הרביעי בדירוג ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
קלן בעונת 1980/81, והעביר במועדון שלוש עונות, בהן הבקיע 31 שערים ב-96 הופעות.
בעונת 1981/82 סיימה קלן במקום השני, מרחק שלוש נקודות מהאלופה המבורג.
פישר הבקיע בעונה זו 12 שערים.
בעונת 1982/83 פישר סייע לקבוצה לזכות בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על היריבה העירונית, פורטונה קלן משער של פייר ליטבארסקי.
בקיץ 1984 עזב בפישר את קלן וחתם בבוכום.
פישר הבקיע בעונתו הראשונה בבוכום, 1984/85, 16 שערים, אך לא הצליח בעונות הבאות להגיע למספרים דו ספרתיים של שערים, וכמות ההופעות שלו ירדה אף היא.
בתום עונת 1987/88 פרש פישר ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 27 שערים ב-84 הופעות במדי בוכום.
לפישר 45 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע 32 שערים, מתוכם שניים הובקעו במספרת.
פישר ייצג את גרמניה המערבית במונדיאל 1978, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים השני, ופישר לא הבקיע שערים.
את יורו 1980 החמיץ פישר בגין פציעה.
במונדיאל 1982 פישר והנבחרת נחלו הצלחה גדולה יותר, כאשר נעצרו רק במשחק הגמר מול נבחרת איטליה.
במונדיאל זה פישר הבקיע בשלב הבתים השני שער ניצחון מול נבחרת ספרד במשחק שהסתיים בתוצאה 2-1, והעניק לנבחרת גרמניה המערבית את הכרטיס לחצי הגמר.
פישר הבקיע בחצי הגמר מול נבחרת צרפת שער מכריע נוסף, כאשר המשחק הסתיים בתוצאה 1-1 ונכנס להארכה.
הצרפתים עלו ליתרון 3-1, ופישר הבקיע את שער השוויון בחצי מספרת בדקה ה-108 לאחר שער מצמק של קרל היינץ רומניגה.
המשחק הסתיים בתוצאה 3-3 והגיע לבעיטות הכרעה, בהן גרמניה המערבית ניצחה בתוצאה 5-4 לאחר פנדל מנצח של הורסט רובש.
במשחק הגמר מול איטליה פישר פתח, אך המשחק הסתיים בתוצאה 3-1 לאיטלקים שזכו בגביע העולם.
לאחר מונדיאל זה, פישר לא שיחק עוד בנבחרת גרמניה המערבית.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1975/76
קלאוס טופמולר הוא כדורגלן עבר גרמני ומאמן כדורגל בהווה.
טופמולר ככדורגלן היה מזוהה במיוחד עם קייזרסלאוטרן, שם שיחק שמונה עונות, והבקיע 108 שערי ליגה, נתון המציב אותו כשיאן ההבקעות של קייזרסלאוטרן בבונדסליגה בכל הזמנים.
כמאמן קצר טופמולר הצלחה בבאייר לברקוזן, ובשנת 2002 נבחר כמאמן השנה בגרמניה.
טופמולר החל לשחק בשנת 1969 באיינטרכט טריר, ששיחקה אז בליגות האזוריות של גרמניה, ובעונת 1972/73 החל לשחק בקייזרסלאוטרן.
בעונתו השנייה בקבוצה, 1973/74, הבקיע טופמולר 21 שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם יוזף פירונג והשוודי רולאנד סנדברג, טריו שהבקיע יחדיו 53 שערי ליגה.
בעונת 1974/75 ירדה תפוקתו של טופמולר שהבקיע שישה שערים בלבד, אך בעונת 1975/76 טופמולר הבקיע 22 שערי ליגה, שזהו שיאו האישי, והגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה קייזרסלאוטרן 2-0 להמבורג, אך טופמולר לא שיחק במשחק זה.
בעונת 1976/77 הבקיע טופמולר 19 שערים, אך הקבוצה הייתה קרובה מאוד לנשור אל הבונדסליגה השנייה, וניצלה על חודה של נקודה אחת.
בעונת 1977/78 הבקיע טופמולר 21 שערים, וסיים כסגנם של גרד מילר ודיטר מילר שהבקיעו 24 שערים וחלקו את מלכות השערים.
בעונת 1978/79 הבקיע טופמולר 17 שערים, וקייזרסלאוטרן סיימה במקום השלישי בבונדסליגה.
טופמולר החל את עונת 1979/80 בקייזרסלאוטרן, אך עזב בתחילת העונה, לאחר שהבקיע 108 שערי ליגה ב-204 הופעות, וחתם בדאלאס טורנדו האמריקאית, שם ערך 31 הופעות והבקיע שבעה שערים.
לאחר מכן חתם בקלגרי בומרס מקנדה, אך לא ערך שם הופעות.
החל משנת 1981 שיחק טופמולר במועדון החובבים הגרמני פ.ס.וו.
זלמרוהר, שם שיחק שש עונות בהן הבקיע 114 שערים ב-168 הופעות.
בשנת 1987 פרש טופמולר ממשחק פעיל.
טופמולר ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה המערבית במוקדמות יורו 1976, בניצחון 2-0 על נבחרת ספרד, והבקיע את אחד השערים.
למרות זאת, הופעתו הבאה של טופמולר במדים הלאומיים נערכה רק בשנת 1979, אז השתתף בשני משחקים שהסתיימו בתיקו 0-0, מול נבחרות מלטה וטורקיה, שניהם במוקדמות יורו 1980. לאחר מכן, טופמולר לא זומן עוד לנבחרת הלאומית, וערך בסך הכל שלוש הופעות במדים הלאומיים.
לאחר פרישתו, טופמולר עבר לאמן את קבוצתו האחרונה כשחקן, פ.ס.וו.
זלמרוהר, שם אימן שנה אחת.
באפריל 1988 מונה למאמן אולם 1846, ופוטר בפברואר 1989. בנובמבר 1990 עבר טופמולר לגרמניה המזרחית, שם אימן בליגת המשנה את ויסמוט אווה עד לתום העונה, ולאחר מכן שב לגרמניה המערבית ואימן את וולדהוף מנהיים מהבונדסליגה השנייה עד לתום עונת 1992/93.
ביוני 1999 סיים טופמולר את תפקידו בבוכום, וחתם בפ.צ.
זארבריקן, אך פוטר כבר בנובמבר באותה שנה.
ביולי 2001 מונה טופמולר למאמנה של באייר לברקוזן.
בגין התוצאות החלשות, פוטר טופמולר מהקבוצה בפברואר 2003.
באוקטובר 2003 מונה טופמולר כמאמן המבורג, וסיים את עונת 2003/04 במקום השמיני.
בתחילת עונת 2004/05 הקבוצה הידרדרה למקום האחרון בבונדסליגה, וטופמולר ספג ביקורות על כך שהעלה מערכים בלתי שגרתיים, ושינה תפקודים לשחקניו, לדוגמה, הצבתו של החלוץ סרגיי ברברז בעמדת הבלם.
בגין חוסר הצלחה זה, פוטר טופמולר באוקטובר 2004 מהמבורג.
בפברואר 2006 מונה טופמולר כמאמן נבחרת גאורגיה, ביחד עם עוזרו ראלף מינגה.
הוא הביא לנבחרת מספר שחנקים צעירים לרבות לבאן קניה.
באפריל 2008 פוטר מתפקידו עקב תוצאות חלשות.
קלאוס פון קליצינג (גרמנית: Klaus von Klitzing; נולד ב-28 ביוני 1943) הוא פיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1985.
פון קליצינג נולד בגרמניה, באזור שכיום שייך לפולין.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1962, ולאחר מכן למד פיזיקה באוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג, שם קיבל את הדיפלומה שלו ב-1969. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת וירצבורג וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1972.
במהלך הקריירה שלו עבד פון-קליצינג, בין היתר, באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1980 מונה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
משנת 1985 משמש כמנהל מכון מקס פלאנק בשטוטגרט.
באותה השנה זכה פון קליצינג בפרס נובל לפיזיקה, על גילוי אפקט הול הקוונטי.
קלאוס טויבר היה מעצב משחקי לוח גרמני הנודע לרוב בשל סדרת משחקיו המצליחה, "קטאן".
משנת 2007 ועד מותו, הוא התגורר בדרמשטאדט עם אשתו קלאודיה.
נפטר ב-1 באפריל 2023 לאחר מחלה קצרה וקשה.
הוא זכה בפרס משחק השנה ארבע פעמים בעבור המשחקים: ברברוסה, Drunter und Drüber, המתיישבים של קטאן ו-Hoity Toity.
טויבר תכנן לראשונה משחק לוח ב-1991, כשהוציא לשוק את המשחק Hoity Toity, שזכה ליבוא מוקדם יחסית של משחק בסגנון גרמני לשוק האמריקאי.
ב-1995 הוציא לאור את משחק הלוח המתיישבים של קטאן, שזכה להצלחה אדירה, פרסים ומשחקי הרחבה.
ב-1996 הוציא הרחבה של חמישה עד שישה שחקנים למשחק המתיישבים של קטאן.
ב-1997 פרסם הרחבה נוספת לקטאן – קטאן: יורדי הים, וב-1998 הוציא לשוק את הרחבת ערים ואבירים.
בשנת 1999, טויבר פרש ממקצועו כטכנאי שיניים, והפך למעצב משחקים במשרה מלאה.
הוא המשיך להוציא משחקי לוח נוספים ובהם: קטאן: סוחרים וברברים (2008), קטאן: מגלי ארצות ופיראטים , קטאן: עליית שבט האינקה (2018) ומשחקים רבים נוספים.
קלאוס וסטרמן היה תאולוג וכומר פרוטסטנטי (לותרני) גרמני, מומחה לברית הישנה.
קלאוס וסטרמן למד תאולוגיה באוניברסיטאות טובינגן, מרבורג וברלין.
בשנת 1933 עבר את הבחינה התאולוגית הראשונה לפני קבלתו לכנסייה האוונגלית בברלין.
לאחר מכן היה לויקאר בארנסוואלדה .
בברלין הוא נכנס לסמינר של הכנסייה המתוודה תחת מרטין נימלר.
עם ויקארים אחרים הוא עבר מאוחר יותר לסמינר המטיפים בנאומבורג תחת גרהרד גלוג .
הוא נעצר מספר פעמים על ידי הגסטאפו.
בשנים 1940–1945 הוא שירת בצבא ובשנים 1945–1946 היה בשבי ברית המועצות, ובמהלכו החל את לימודיו על הברית הישנה בתנ"ך לותר.
בשנים 1946–1952 היה וסטרמן כומר בברלין, ומ-1949 בכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם.
בציריך, בשנת 1949 הוענק לו דוקטורט בתאולוגיה על ידי וולטר צימרלי על עבודתו שבח האל בתהילים.
אז היה למרצה באוניברסיטת הכנסייה בברלין , ומשנת 1954 פרופסור.
בשנים 1958–1978 היה פרופסור מן המניין לתאולוגיה של הברית הישנה באוניברסיטת היידלברג עד לפירשתו ב-1978.
חבר כבוד בחברה האנגלית למדעי הברית הישנה .
חבר כבוד בחברה האמריקאית לספרות תנ"כית ב-1979.
מדליית בורקיט לשירות מיוחד ללימודי המקרא, הוענק על ידי החברה המלכותית.
דוקטורט כבוד לתאולוגיה מאוניברסיטת גטינגן.
קלאוס צ'יצ'ר הוא פוליטיקאי מליכטנשטיין שכיהן כראש הממשלה ה-12 של ליכטנשטיין מטעם מפלגת האיחוד הפטריוטי מ-25 במרץ 2009 ל-27 במרץ 2013.
צ'יצ'ר נולד בואדוץ, נסיכות ליכטנשטיין ב-8 ביולי 1967. הוא למד בבית ספר יסודי ותיכון בואדוץ ולאחר מכן בין השנים 1987 ל-1993 למד משפטים באוניברסיטת סנט גאלן.
הוא השלים את הדוקטורט במשפטים בשנת 1996. בתקופת לימודי הדוקטורט עבד באוניברסיטה כעמית מחקר במשך כשנתיים (עד שנת 1995).
לאחר מכן התמנה לראש המחלקה המינהלית לשירותים משפטיים וכלכלה ברשות הפיסקלית של ליכטנשטיין.
לאחר כחודשיים היה גם לסגן מנהל הרשות הפיסקלית.
בין השנים 1998–2005 לימד צ'יצ'ר כמרצה במשרה חלקית באוניברסיטת ליכטנשטיין.
בין השנים 2002–2005 עשה תואר שני במשפטים, עם התמתחות במשפט עסקי בינלאומי באוניברסיטת ציריך.
לקראת הבחירות לפרלמנט בשנת 2005 הצטרף למפלגת האיחוד הפטריוטי.
בבחירות איבדה מפלגת האזרחים הפרוגרסיבית את הרוב המוחלט שלה בפרלמנט ולכן נאלצה להקים קואליציה עם האיחוד הפטריוטי כדי להקים ממשלה.
עם הקמת הממשלה, צ'יצ'ר מונה לסגן ראש הממשלה בממשלתו של אוטמר הסלר.
בתפקידו זה היה מופקד על משרדי המשפטים, כלכלה וספורט.
בבחירות 2009 לפרלמנט, ניצחה מפלגת האיחוד הפטריוטי.
לאחר הבחירות, הגיש אוטמר הסלר את התפטרותו וצ'יצ'ר מונה לראש ממשלת ליכטנשטיין ב-25 במרץ 2009. צ'יצ'ר לא התמודד לכהונה נוספת בבחירות לפרלמנט של שנת 2013 ובמקומו מונה כראש ממשלה, אדריאן הסלר.
מאז פרישתו מהפוליטיקה בשנת 2013 מכהן כחבר בדירקטוריון חברת ביטוח החיים הגדולה בשווייץ, סוויס לייף והחל מינואר 2014 הוא הבעלים ויושב ראש הדירקטוריון של חברת "Tschütscher Networks&Expertise AG".
בנוסף משמש החל משנת 2014 כקונסול כבוד של הפדרציה הרוסית בליכטנשטיין וכחבר הוועד המנהל של "יוניס"ף שווייץ" וכחבר מועצת אוניברסיטת ליכטנשטיין משנת 2018.
צ'יצ'ר נשוי לארזו צ'יצ'ר-אלניורט, טורקיה-אוסטרית, ולהם שני ילדים.
קלאוס דרנר הוא פסיכיאטר, פסיכיאטר חברתי והיסטוריון גרמני של הרפואה.
הוא פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה באוניברסיטת ויטן/הרדקה .
קלאוס דרנר נולד בעיר דיסבורג שבגרמניה ב-1933,השנה הראשונה של המשטר הנאצי.
אחרי המלחמה למד רפואה באוניברסיטת היידלברג .
בשנת 1956 סיים את הבחינות הטרום-קלינית בהדרכת האנס שפר ובשנת 1960 סיים את בחינות הגמר ברפואה.
בשנת 1969 סיים תואר דוקטור עם העבודה "אזרחים ומשוגעים.
על ההיסטוריה החברתית וסוציולוגיית הידע בתחום הפסיכיאטריה" (Bürger und Irre.
עבר בחינת הסמכה להוראה בקליניקה הפסיכיאטרית האוניברסיטאית בהמבורג.
בשנים 1980–1996 היה דרנר מנהל הקליניקה הווסטפלית לפסיכיאטריה, לפסיכוסומטיקה ולנוירולוגיה בגיטרסלו.
דרנר לימד פסיכיאטריה באוניברסיטת ויטן/הרדקה ובשיתוף פעולה עם אכים תום ערך רפורמה ומודרניזציה של הפסיכיאטריה בשטחי גרמניה המזרחית לשעבר.
בשנת 1970 בכנס הראשון לפסיכיאטריה חברתית בהמבורג טבע דרנר את הסיסמה: "פסיכיאטריה היא פסיכיאטריה חברתית או שאיננה פסיכיאטריה".
בריאות המטופלים קשורה לא רק לטיפולים הביולוגיים והפסיכותרפיים אלא גם להקשרים חברתיים - עבודה, מגורים, משפחה, רישות חברתי.
דרנר תיאר גישה "פוזיטיביסטית פסיכיאטרית-סוציולוגית" (1974) לפיה הגדרת ההפרעה הנפשית כהפרעה של המוח אינה עוקפת את נסיבותיה הפסיכו-סוציאליות.
ההעלאה בגרמניה של סוגיית הפשעים בשם הרפואה והפסיכיאטריה
ב-26 בינואר 1984 כתב דרנר עצומה אל הבונדסטג, הפרלמנט של גרמניה המערבית, שבו דרש את הכרת האופי הבלתי צודק של החוק הנאצי בנוגע ל"מניעת צאצאים לקויים מבחינה גנטית" ואת הכרת העיקורם הכפוי ורציחתם של פגועיי נפש ושכל בגרמניה הנאצית כצורת רדיפה.
בתחילת שנות ה-1990 התגייס דרנר למפעל פרסום התיעוד המלא, הפרטיכלים וחומרי התביעה וההגנה של משפטי הרופאים בנירנברג.
אחרי שאיגוד הרופאים הפדרלי הגרמני סירב לממן את מיזמו החליט דרנר לעזוב אותו.
בהמשך, בשנים 1994–1998 בתמיכת איגודי הרופאים הפדרלי ושל המדינות נקראו בכתב כל רופאי גרמניה באופן אישי לתרום כספית לפרויקט.
מעל 7900 רופאים נענו ותרמו 1,4 מיליון מרקים גרמנים.
מאמציו של דרנר הביאו בסופו של דבר בשנת 1999 לפרסום מהדורת מיקרופילם של "משפטי הרופאים בנירנברג" 1947-1946 מטעם "הקרן להיסטוריה החברתית של המאה ה-20"
בשנת 2001 יחד עם אנגליקה אבינגהאוס הוציא לאור דרנר את הקובץ "להשמיד ולרפא" - Vernichten und Heilen שבו העורכים ועוד שלושה עזר מחברים ניתחו את פשעי הרפואה בימי הדיקטטורה הנאצית.
החל משנת 2003 נבחר דרנר לחבר בנשיאות הקונגרס של הכנסייה האוונגלית הגרמנית.
דרנר התבלט גם בדיאלוג שפתח עם צוותי הסיעוד בארצות הדוברות גרמנית, בנוגע לטיפול בנפגעי נפש: הוא שיתף פעלה במיוחד עם האחות הפסיכיאטרית הילדה שדלה-דיינינגר מפרנקפורט ועם חוקר מדעי הסיעוד האוסטרי ארווין בהם.
דרנר התחתן פעמיים: לראשונה עם היסטוריונית ומרצה, והחל משנת 1974 עם אחות רחמנייה.
1990 - פרס נשיא הכנסייה האוונגלית בריינלנד לתרבות
1995 - מדליית סלומון נוימן
1999 - עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה דרגה א
2007 - פרס הקרן ד"ר מרגריט אגנר
2008 - פרס יוסטינוס קרנר מטעם העיר ויינסברג
2014 - פרס ConSozial למדע עבור מפעל החיים
וינצנריד - Die Wahninhalte phasischer Psychosen (תוכני מחשבות השוא בפסיכוזות הפאזיות).
Enke, שטוטגרט 1967. (פסיכיאטריה אוניברסיטאית.
תרומות של פסיכיאטריה חברתית לחקר האקדמי.
ההיסטוריה החברתית של השגעון והפסיכיאטריה)
עם אורסולה פלוג, תומאס בוק, פטר בריגר, אנדריאס היינץ, פרנק ונדט (עריכה)
(המלחמה בחולי הנפש: להכיר, להתאבל, לפגוש אחרי ה"שואה")
(על דימוי האדם במפגש ובשותפות.
תרומות לפסיכופתולוגיה הדינמית של וולטר תאודור וינקלר)
(הרחמים הקטלניים:על שאלת החיים הבלתי נסבלים.
או "השאלה החברתית:התהוות, מדיקליזציה, הפתרון הסופי הנאצי, היום, מחר)
טיעון למען היסטוריוגרפיה פסיכיאטרית מורחבת.
בספרו של נורברט פריי (עורך) "רפואה ומדיניות הבריאות בגרמניה הנאצית)
דו"ח על מסע במוסדות הפסיכיאטריים-חברתיים החלוציים בגרמניה הפדרלית בשנת 1968) (עם אורסולה פלוג)
עם אולריך שפילמן - מוגבלות שכלית, גנטיקת האדם ואתיקה:פרשת וירצבורג-אייזינגר"
ספר לימוד על עמדות רפואיות בסיסיות)
משפטי הרופאים בנירנברג והשלכותיהם) עם אנגליקה אבינגהאוס
שתים עשרה תזות על ריפויים.
(לחיות ולמות, במקום אליו אני שייך.
המחרב הסוציאלי השלישי ומערכת סיוע חדשה)
דרנר הדגיש בספר זה את חשיבות גיוסו של "המרחב החברתי השלישי" - שכנים וידידים - בטיפול הנפשי
איך מטפלים אזרחים ומטפלים מקצועיים רק ביחד יוכלו להשתחרר ממלכודת הבריאות)
חופשיים מבית אבות בעידן השירות)
הסבל הנפשי בין אינטגרציה לאמנציפציה - (עם אורסולה פלוג)
בריאות קהילתית בין פסיכיאטריה להגנת הסביבה)
איך קרוביהם של מטופלים פסיכיאטריים משוחחים חופשית על משבר, בדידות, אשמה והעמסה.
קלאוס פרידריך ברגן היה מאייר וצייר גרמני, שנודע בעיקר בזכות תיאוריו של לוחמת חיל הים במלחמת העולם הראשונה.
ברגן נולד ב־18 באפריל 1885 בשטוטגרט, גרמניה, בנו הראשון של פריץ ברגן, צייר ומאייר פופולרי של התקופה הקיסרית.
הוא גדל במינכן, בה החל משנת 1904, ללמוד בבית הספר לציור של מוריץ וינהולד ובאקדמיה המלכותית לאמנות, ולמד אצל קרל פון מאר.
החל משנת 1907 יצר ברגן יותר מ -450 איורים לסיפורי ההרפתקאות הפופולריים של קארל מיי.
המודפסים והודפסו מחדש כל הזמן בספרים ובכתבי עת, ותיאוריו של ברגן את המערב הפרוע, אידיאנים, ומקומות אקזוטיים אחרים, נקשרו בסיפורים של מאי.
בשנת 1910 הוצגו איוריו ב- Wereldtentoonstelling בבריסל.
הוא נסע הרבה, ביקר בנורווגיה, אנגליה, הים התיכון ואמריקה תוך כדי התפתחות והרחבת הכשרתו.
הוא פיתח התמחות של ציור נושאים ימיים, כמו גם סצנות דייג ונופי חוף.
סדרת ציורים של כפר הדייגים משכה תשומת לב מיוחדת.
בשנת 1914 מונה ברגן לצייר ימי לקייזר וילהלם השני.
לאחר קרב יוטלנד בשנת 1916 היה ביקוש עצום לתיאורי הפעולה, הן מצד הציבור והן מקברניטי האוניות שהשתתפו.
כדי לספק את זה, אדמירל שייר, מפקד צי הים הגדול, לקח את הצי לים הבלטי עם ברגן על ספינת הדגל שלו ועבר שיחזור של הקרב עם ירי סרק של התותחים.
בשנות השלושים של המאה העשרים רבים מהציורים הללו נכללו באנדרטת חיל הים בקייל, ובהמשך הוצבו במוזיאון בהמבורג, גרמניה.
ביוני וביולי 1917 נקט ברגן בצעד חסר התקדים והצטרף לצוות הצוללת U-53, בפיקוד הנס רוז, לסיור קרבי באוקיינוס האטלנטי.
סדרת הציורים שהתקבלה נחשבת לרוב בין יצירותיו המשובחות ביותר.
בתקופה שבין המלחמות צייר נופים ימיים רבים בהזמנה רשמית, ואילו ידידותו עם מפקדים כמו אריך רידר וקרל דניץ הובילה להמשך העבודה עבור הצי הגרמני.
אחיו של ברגן, אוטו, היה טייס במלחמה הגדולה, והשניים היו חברי ילדות של ארנסט אודט, מבכירי טייסי הקרב בגרמניה.
קשרים אלה עזרו לברגן לצייר סצנות תעופה רבות ועבודות עבור תעשיית התעופה בגרמניה.
קלאוס ברגן הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1922. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הועמד ל"רשימת מחונני האל" של הנאצים, שהעניקה לו מעמד מוגן כנכס תרבותי, ובכך פטרה אותו משירות צבאי.
בסוף המלחמה הוא לא הועמד לדין בגין העבודות הנאציות שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה ברגן המשיך בציור, עם דגש רב יותר על התעניינותו לאורך הקריירה בציורים קטנים יותר של נופים וספינות מפרש היסטוריות.
בשנת 1963 העביר את ציורו "האטלנטי" לנשיא קנדי (המוצג כיום בספריית קנדי בבוסטון) ותרם ציור של ספינת הדגל של אדמירל נלסון HMS Victory לאדמירליות הבריטית.
בשנה שלאחר מכן, ציוריו איירו את החלק הימי בסדרת המגזין "לייף" על מלחמת העולם הראשונה.
בסוף שנות ה -70 נעשה שימוש בציור דרמטי של ברגן על קופסת משחק הלוח הפופולרי ביסמרק.
הוא המשיך לצייר עד מותו ב־4 באוקטובר 1964 בלנגגריס שבבוואריה.
קלאוס קונראד (; 19 ביוני 1905, ליברץ – 5 במאי 1961, גטינגן) היה נוירולוג ופסיכיאטר גרמני בעל תרומות חשובות לנוירופסיכולוגיה ופסיכופתולוגיה.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית (NSDAP) בשנת 1940. הוא היה ידוע בעיקר כפרופסור לפסיכיאטריה ונוירולוגיה, ומנהל בית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי בגטינגן משנת 1958 ועד מותו.
קלאוס קונראד נולד בליברץ כבנו של הכלכלן אוטו קונראד.
לאחר שלמד בבית הספר לדקדוק ההומניסטי, החליט ללמוד רפואה ועבר את הבחינות בשנת 1929. הוא החל את דרכו בקליניקה בווינה בהנהלת אוטו פוטזל והמשיך במרפאה הפסיכיאטרית במגדבורג.
לאחר לימודיו בפריז, הוא הגיע למכון המחקר הגרמני לפסיכיאטריה במינכן בשנת 1933, שם ערך מחקר על האופי התורשתי של אפילפסיה.
ניתן להשתמש בתוצאות עבודתו כדי להצדיק עיקורי חובה במסגרת "החוק למניעת מחלות תורשתיות".
קונראד הצטרף לאיגוד המרצים הנאצי והיה שם סגן סוהרים.
בשנת 1939 פרסם מאמר על הספקטרום הגנטי של אפילפסיה.
באותה שנה הביא אותו ארנסט קרצ'מר למרפאה הפסיכיאטרית של אוניברסיטת מרבורג כרופא בכיר, וקונראד הפך לחבר באגודה הרפואית הלאומית-סוציאליסטית.
בשנת 1948 מונה קלאוס קונראד למנהל המחלקה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה באוניברסיטת סער; בשנת 1958 הוא קיבל את מקומו של גוטפריד אוולד כמנהל המרפאה הפסיכיאטרית באוניברסיטה בגטינגן.
בשנת 1961 אמור היה קונראד להיות מנהל מכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה במינכן, אך הוא נפטר לפני כניסתו לתפקיד.
הוא נישא למרתה קונראד ונולדו להם ארבעה ילדים (ג'יזלה, בסטיאן, מוניקה ואורסולה).
קלאוס קונראד היה היסטוריון ודיפלומט גרמני.
הוא היה היסטוריון אזורי של פומרניה, פרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית ועסק בעיקר בהיסטוריה של ימי הביניים.
קונראד נולד בהיידלברג לפיזיקאי ריצ'רד קונראד.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1949, הוא נרשם לאוניברסיטת פרייבורג ללימודי אמנות, ארכאולוגיה והיסטוריה.
בספטמבר 1950 הוא לקה בשיתוק ילדים בבולוניה.
הוא סבל מהמחלה לאורך כל חייו.
בסתיו 1959 עבר את בחינת המדינה למורים בתיכון.
הוכשר בסמינר היידלברג לתלמידי חניכים ועבר את בחינת המעריך בשנת 1961; עם זאת, הוא לא נכנס לשירותי בית הספר, אך היה מזוהה היטב בלימודי ימי הביניים.
הוא עבד בוועדה ההיסטורית לפומרניה ובוועדה ההיסטורית לחקר מדינות פרוסיה המזרחית והמערבית, כעוזר מחקר.
משימתו העיקרית הייתה עיבוד נוסף של ספרי המסמכים.
מקום עבודתו היה מחנה הארכיון הממלכתי גטינגן.
ב-30 באפריל 1995, כשהוא אלמן ונכה הוא פרש מתפקידו.
קלאוס קונראד הוא יזם גרמני.
בשנת 1973, בגיל 37, הפך קונראד לשותף בחברת אביו מקס קונראד, קונראד אלקטרוני.
הוא הרחיב את עסק הזמנות הדואר, ובדרום גרמניה נבנו 18 "חנויות כולבו טכניות" בזכותו.
בשנת 1995, בהנהגתו של קונראד, הוקם מרכז לוגיסטי בוורנברג-קובליץ.
בשנת 1996 קיבל קלאוס קונראד את מסדר הכבוד הבווארי מידיו של קנצלר גרמניה, אדמונד שטויבר.
בשנת 1997 מסר קלאוס קונראד את הנהלת החברה לבנו ורנר קונראד.
קלאוס קונראד היה כלכלן גרמני ומורה לכלכלה ולמתמטיקה עסקית.
בשנת 1960 למד קונראד מתמטיקה עסקית באוניברסיטת מינכן.
כמתמטיקאי בוגר ועוזר מדעי, החל את דרכו האקדמית בשנת 1966 באוניברסיטת טיבינגן.
בשנת 1972, הוא נסע לאוניברסיטת הרווארד לשנתיים.
ביולי 1976 הוא החל לעבוד באזור מחקר מיוחד תחת וילהלם קרל בבון.
בשנת 1980 נענה לבקשתה של אוניברסיטת מנהיים ומונה למנהל המחלקה לכלכלה באוניברסיטה.
היה פרופסור אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובאוניברסיטת הרווארד.
ב-2015 טבע קונראד באגם בדרום אפריקה סמוך לקייפטאון בעת שביקר את נכדיו שם.
קלאוס קונראד (; 22 בדצמבר 1914 - 15 באוגוסט 2006) היה פוליטיקאי גרמני מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד קונראד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
לאחר שעבר את בחינות הוא הצטרף לפקידות המשפטית ולאחר שסיים את עבודת הפקידות המשפטית, הוא גם עבר את הבחינות השניות בשנת 1941 והצטרף לממשל כפקיד ממשלתי בשנת 1942. בשנת 1943 הוא הפך לקצין מטה ראשי בחיל האוויר וקודם לדרגת סגן ראשון בשנת 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, משנת 1947 עבד קונראד בתחילה כפועל, אך מאוחר יותר כעוזר עורך דין.
בשנת 1956 עבר לניהול מחוז אוטין.
קונראד היה נשוי ונולדו לו שלושה ילדים.
קלאוס קונראד הוא פוליטיקאי אוסטרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPÖ).
בין השנים 2005–2010 הוא היה חבר בפרלמנט הממלכתי של שטיריה ומשנת 2010 עד 2013 חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה.
קונרד למד בחמש שנים בבונדסריאלגימנסיה בפרסטנפלד.
קונרד היה פעיל פוליטית כיו"ר ההנהלה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בפרסטנפלד.
הוא גם חבר מועצה וגזבר בעיר הולדתו, אילץ.
בין השנים 2001–2005 היה חבר במועצה העירונית של עיריית אילץ.
קלאוס קונרד ייצג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית החל משנת 2005 כחבר בפרלמנט הממלכתי של שטיריה עד לשנת 2010. שם מילא את תפקיד דובר האזור לתיירות.
קלאוס קונראד היה חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה החל מ-21 באוקטובר 2010 עד 3 בדצמבר 2013.
קונרד נשוי מאז 1998 ויש לו בן ובת.
בנו גם פעיל פוליטית ב-SPÖ.
קלאוס יונגה , היה שחמטאי גרמני.
אביו של קלאוס יונגה, אוטו יונגה היה שחמטאי בולט בצ'ילה ובשנת 1922 זכה באליפות המדינה.
בשנת 1928 המשפחה שכללה הורים וחמישה בנים חזרה לגרמניה.
קלאוס יונגה החל לשחק שחמט בגיל צעיר והתאמן אצל וילי שלגה.
בשנת 1941 בהיותו בן 17 בלבד הוא נכלל בין השחמטאים החזקים בגרמניה.
באוגוסט 1941 הוא חילק זכייה באליפות גרמניה, אך הפסיד בפלייאוף.
באוקטובר 1941 הוא זכה במקום הרביעי התחרות בקרקוב, אחרי אלכסנדר אלכין ויפים בוגוליובוב.
בינואר 1942 קלאוס יונגה זכה בתחרות בדרזדן.
בדצמבר 1942 קלאוס יונגה זכה ביחד עם אלכין בתחרות שנערכה בפראג.
בהמשך הוא גויס לורמאכט והתקדם לדרגת קצונה.
במהלך הקרבות בסקסוניה התחתית קלאוס יונגה נהרג ב-17 באפריל 1945.
בשנת 1946 נערכה תחרות שחמט לזכרו בה ניצח פדור בוגאטירצ'וק.
קלאוס פרדיננד האסלמן (גרמנית: Klaus Ferdinand Hasselmann; נולד ב-25 באוקטובר 1931) הוא אוקיינוגרף גרמני, העוסק גם במידול אקלים.
פרופסור אמריטוס באוניברסיטת המבורג ומנהלו לשעבר של מכון מקס פלאנק למטאורולוגיה.
חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2021, יחד עם שוקורו מנבה וג'ורג'ו פאריזי.
האסלמן גדל בוולווין גרדן סיטי, אנגליה, וחזר להמבורג בשנת 1949 כדי ללמוד באוניברסיטה.
לאורך הקריירה שלו הוא היה קשור בעיקר לאוניברסיטת המבורג ולמכון מקס פלאנק למטאורולוגיה, אותו הקים.
הוא גם שהה חמש שנים בארצות הברית כפרופסור במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה, במכון האוקיינוגרפי בוודס הול, וכן שנה כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא ידוע בעיקר בזכות פיתוח מודל האסלמן העוסק בשונות אקלימית, ובמסגרתו מערכת עם זיכרון ארוך (האוקיינוס) משלבת כפייה סטוכסטית שהופכת אות רעש לבן לרעש אדום (אנ'), ובכך מסבירה ללא צורך בהנחות מיוחדות, את קיומם של אותות רעש אדום המופיעים בחקר האקלים.
האסלמן נולד בהמבורג, אז ברפובליקת ויימאר.
אביו ארווין היה כלכלן, עיתונאי ומוציא לאור, שהיה פעיל פוליטית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה (SPD) מאז שנות ה-20. בשל פעילותו של אביו ב-SPD, היגרה המשפחה לבריטניה באמצע 1934 זאת כדי להימלט ממשטר הדיכוי הנאצי שזה מכבר עלה, בפרט מרדיפת הסוציאל-דמוקרטים, וקלאוס האסלמן גדל בבריטניה מגיל שנתיים.
המשפחה גרה בוולווין גרדן סיטי מצפון ללונדון, ואביו של האסלמן עבד כעיתונאי בבריטניה.
על אף שהמשפחה עצמה לא הייתה יהודית, היא חיה בקהילה שרובה ככולה הושתתה על יהודים שהיגרו מגרמניה וקיבלו עם הגיעם סיוע מהקווייקרים האנגלים.
האסלמן הצעיר למד בבית הספר היסודי ובבית הספר לדקדוק בוולווין גרדן סיטי, והשלים את לימודיו בבית הספר התיכון של קיימברידג' בהצטיינות, בשנת 1949. האסלמן אמר כי "הרגשתי מאושר מאוד באנגליה" וכי אנגלית היא שפתו הראשונה.
הוריו חזרו להמבורג בשנת 1948, אך קלאוס נשאר באנגליה כדי לסיים את חובותיו הלימודיות.
באוגוסט 1949, בהיותו כבן 18, הלך בעקבות הוריו להמבורג כדי ללמוד השכלה גבוהה.
לאחר שלמד קורס הנדסאי מכונות בשנים 1949–1950, נרשם לאוניברסיטת המבורג בשנת 1950 ללימודי פיזיקה ומתמטיקה אותם סיים בשנת 1955. נושא התזה שלו היה טורבולנציה איזוטרופית.
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שלישי בפיזיקה באוניברסיטת גטינגן ובמכון מקס פלאנק לדינמיקת זורמים.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1957, הציעה שיטה לקביעת ההחזרה והשבירה של חזיתות גלי הלם ושל גלים שרירותיים בעלי אורך גל קצר בתווך שבין שני חומרים.
הוא קיבל את ההביליטציה בפיזיקה בשנת 1963.
האסלמן שימש כמרצה בכיר באוניברסיטת המבורג משנת 1957 ועד לשנת 1961, אז הפל לפרופסור חבר במכון לגאופיזיקה ולפיזיקה פלנטרית ובמכון סקריפס לאוקיינוגרפיה, השוכנים באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וכיהן שם עד לשנת 1964.
בשנת 1966 מונה לפרופסור לגאופיזיקה ולפיזיקה פלנטרית באוניברסיטת המבורג, ושנה לאחר מכן שימש (למשך תקופה של שנה נוספת) כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנים 1970–1972 החזיק במשרת פרופסור על שם דוהרטי במכון האוקיינוגרפי בוודס הול במסצ'וסטס.
לאחר מכן החל לשמש כפרופסור לגאופיזיקה עיונית באוניברסיטת המבורג, שם גם שימש כמנהל המכון לגאופיזיקה.
החל מפברואר 1975 ועד לנובמבר 1999, כיהן האסלמן כמנהל המייסד של מכון מקס פלאנק למטאורולוגיה בהמבורג, ובין ינואר 1988 לנובמבר 1999 שימש גם כמנהל המדעי של המרכז הגרמני לחישובי אקלים (DKRZ) בהמבורג.
הוא היה לסגן הנשיא ולחבר הוועד המנהל של פורום האקלים האירופי (שהפך לימים לפורום האקלים העולמי), אותו הקים יחד עם קרלו ייגר בשנת 2001. את תפקידיו אלה הוא מילא עד לשנת 2018.
האסלמן נשוי למתמטיקאית סוזן האסלמן (לבית בארתה) מאז 1957 והם גם עבדו בצורה מקצועית צמודה, שכן סוזן הייתה מדענית בכירה במכון מקס פלאנק למטאורולוגיה.
האסלמן פרסם מאמרים בנושאים של דינמיקת אקלים, תהליכים סטוכסטיים, גלי אוקיינוס, חישה מרחוק ומחקרי הערכה משולבים.
המוניטין שלו באוקיינוגרפיה התבסס בראשיתו בעיקר על מספר מאמרים שכתב בנושא אינטראקציות לא ליניאריות בגלי האוקיינוס.
במאמריו אלה הוא התאים את הפורמליזם של דיאגרמת פיינמן לשדות גליים אקראיים קלאסיים.
מאוחר יותר הוא גילה שפיזיקאי הפלזמה יישמו טכניקות דומות עבור גלי פלזמה, ובכך גילה מחדש אי-אילו תוצאות ישנות של רודולף פיירלס, שהסביר את התפשטות החום במוצקים על ידי אינטראקציות פונוניות לא ליניאריות.
הדבר הוביל אותו לבחון את תחום פיזיקת הפלזמה, ולהצית מחדש את ההתעיינות המוקדמת שלו בתורת השדות הקוונטית.
האסלמן אמר כי "זה באמת היה פוקח-עיניים להבין עד כמה אנו מתמחים בתחומנו, וכי עלינו לדעת הרבה יותר על המתרחש בתחומים אחרים.
באמצעות ניסיון זה התחלתי להתעניין בפיזיקת החלקיקים ובתורת השדות הקוונטית.
אז נכנסתי לתורת השדות הקוונטית דרך הדלת האחורית, באמצעות עבודה עם שדות גליים אמיתיים במקום עם חלקיקים".
על שינויי האקלים אמר האסלמן כי "המכשול העיקרי הוא שהפוליטיקאים והציבור אינם מודעים לעובדה שהבעיה ניתנת לפתרון.
יש בידינו הטכנולוגיות, ויש שאלה של השקעה בטכנולוגיות האלה (...) אני חושב שניתן בהחלט להגיב ולפתור את בעיית האקלים ללא השפעה משמעותית על אורח חיינו."
פרס קורבר האירופי למדע (1990)
פרס חזית הידע של קרן BBVA הספרדית (2009)
קלאוס נאומן הוא גנרל גרמני בדימוס אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 1991–1996. לאחר מכן שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו עד 1999.
נאומן נולד במינכן ב-25 במאי 1939. ב-1958 הוא התגייס לבונדסוור והוצב בגדוד ארטילריית השדה ה-41 בלנדסהוט.
לאחר מכן הוא עבר הכשרה בבית הספר לתותחנים במינכן.
בין 1970–1972 למד באקדמיה לפיקוד ומטה בהמבורג וזכה ב"פרס הגנרל הויזינגר" למשתתפים המצטיינים בקורס המטכ"ל.
לאחר מכן הוצב בגדוד הארטילריה ה-51 באידר-אוברשטיין, ואז הפך למפקד סוללה בגדוד ה-135 בווצלר.
לאחר מכן הפך לקצין מבצעים בבריגדת הפאנצר ה-15 בקובלנץ ואז למפקד גדוד הארטילריה ה-55 בהמבורג.
ב-1981 הוא הועלה לדרגת אוברסט ונשלח לבריסל, שם שימש כראש המחלקה למדיניות צבאית, אסטרטגיה גרעינית ובקרת נשק בסגל הנציגות הצבאית הגרמנית בוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-1983 סיים את לימודיו בקולג' המלכותי למדעי ההגנה בלונדון.
בין השנים 1984–1986 שימש כמפקד בריגדת הפאנצרגרנדיר ה-30 באלוואנגן.
ב-1986 הוא הועלה לדרגת בריגדה-גנרל ומונה לראש מחלקת התכנון במטה הכללי.
ב-1988 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לראש מחלקת המדיניות הצבאית.
באפריל 1991 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט מונה למפקד הזמני של הקורפוס ה-1 במינסטר.
ב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור.
הוא היה האדם הצעיר ביותר שהחזיק בתפקיד.
ב-19 בנובמבר 1992 ביקר נאומן בישראל והיה לאורח הזר הראשון שנשא דברים במכללה לביטחון לאומי.
בתקופתו השתתפה גרמניה במלחמת האזרחים בסומליה (קבוצת התמיכה הגרמנית בסומליה).
בדצמבר 1994 נודע כי נאומן יחליף את הפילדמרשל הבריטי ריצ'רד וינסנט בתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-14 בפברואר 1996 הוא עזב את תפקיד מפכ"ל הבונדסוור והפך ליו"ר הוועדה.
בתפקיד זה הוא היה אחראי למעורבות נאט"ו במלחמת קוסובו.
הוא כיהן בתפקיד עד 6 במאי 1999. מחליפו בתפקיד היה אדמירל איטלקי גווידו ונטורוני.
הוא העיד לימים כנגד סלובודן מילושביץ' בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
לאחר פרישתו מהתפקיד עמד בראש מספר ועדות אזרחיות שעסקו בביטחון לאומי ובינלאומי.
קלאוס מקלה (בפינית: Klaus Mäkelä; נולד ב-17 בינואר 1996) הוא מנצח וצ'לן פיני.
קלאוס מקלה נולד בהלסינקי למשפחה של מוזיקאים, אביו הוא הצ'לן סמי מקלה, ואמו היא הפסנתרנית טארו מיאהנן-מקלה.
סבו, טאפיו מיאהנן, הוא כנר וויולן, ואחותו הצעירה אלן מקלה היא רקדנית בבלט הלאומי הפיני.
מקלה למד ניצוח באקדמיית סיבליוס אצל יורמה פאנולה ונגינה בצ'לו אצל מרקו אילנן, טימו הנהינן והנו קיסקי.
הוא החל להתעניין בניצוח בגיל 12, כששר במקהלה של האופרה הלאומית הפינית.
הוא היה סולן עם תזמורות פיניות כמו התזמורת הסימפונית של לאהטי, התזמורת הסימפונית של קואופיו והסינפוניה של ייבסקילה.
הוא הופיע בפסטיבלי מוזיקה פינית כמו פסטיבל המוזיקה הקאמרית קוהמו ופסטיבל המוזיקה של נאנטלי.
בספטמבר 2017 ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה.
על בסיס הופעה זו, בדצמבר 2017, הודיעה התזמורת על מינויו של קלאוס מקלה למנצח האורח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2018–2019, עם חוזה ראשוני ל-3 שנים.
מינויו היה המינוי הצעיר ביותר אי פעם לתפקיד מנצח עם התזמורת.
מאז פברואר 2018 הוא המנהל האמנותי של פסטיבל המוזיקה בטורקו.
במאי 2018 ניצח מקלה לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של אוסלו.
על בסיס הופעה זו, באוקטובר 2018, הודיעה התזמורת על מינויו למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2020–2021, עם חוזה ראשוני של 3 עונות.
במאי 2020 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה הראשוני של מקלה עם התזמורת של אוסלו ל-4 עונות נוספות.
ביוני 2019 ניצח מקלה לראשונה על תזמורת פריז.
ביוני 2020 הודיעה התזמורת על מינויו של מקלה למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בעונת 2022–2023, עם חוזה ראשוני של 5 עונות.
הכוונה המקורית הייתה שמקלה יחזיק בתפקיד היועץ המוזיקלי בשתי העונות הקודמות, מ-2020 עד 2022. עם זאת, מקלה נכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי בספטמבר 2021, שנה אחת מוקדם מהתכנון המקורי.
בספטמבר 2020 ניצח לראשונה על תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
ביוני 2022 הודיעה התזמורת על מינויו של מקלה כשותף אמנותי בין השנים 2022–2027, ולאחר מכן כמנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2027–2028, עם חוזה ראשוני של 5 שנים.
באפריל 2024 נבחר להחליף את ריקרדו מוטי בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו ויתחיל למלא את התפקיד ב-2027.
קלאוס סליטר (בהולנדית: Claus Sluter; 1340, הארלם - 1405 או 1406 בדיז'ון) היה פסל צפון-אירופי, איש ארצות השפלה, שחי ופעל בדוכסות בורגונדי משנת 1380 בערך.
סליטר היה הפסל הצפון-אירופי החשוב ביותר בתקופתו ונחשב לחלוץ ה"ריאליזם הצפוני" של הציור ההולנדי הקדום שהגיע לפריחה מלאה עם עבודתם של יאן ואן אייק ואחרים בדור הבא.
קלאוס דיטרמן היה היסטוריון, חוקר יהדות, סופר ופעיל חברתי להנצחת יהדות גרמניה, ומייסד המוזיאון האקטיבי של דרום-וסטפליה בעיר זיגן שבגרמניה.
במהלך חייו כתב דיטרמן חיבורים, מאמרים, חומרי הוראה וחוברות על היבטים שונים של ההיסטוריה היהודית של גרמניה ושל זיגן בפרט.
דיטרמן נולד בשנת 1949 בזיגן.
בזמן לימודי תואר בחינוך נתקל דיטרמן בספרו של וולטר תימן "על היהודים בזיגרלנד", והתוודע לכך שסוחרים יהודים רבים חיו בעבר באזורו.
התגלית גרמה לו לבחור בלימודי היסטוריה יהודית.
דיטרמן עסק בנושא וכתב את התזה שלו בנושא "חקירות על ההיסטוריה של יהודי זיגרלנד בתקופת הנציונל-סוציאליזם".
בהמשך הצטרף דיטרמן לאגודה לשיתוף נוצרי יהודי שבזיגן, ובשנת 1974 נבחר לחבר הנהלתה.
50 שנים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ב-1983, פרסם דיטרמן את מדריך העיר שלו, ויזם "סיור אלטרנטיבי בעיר" זיגן, שבו הראה את אתרי הנאציזם ובעיר.
העבודה "חיים יהודיים בעיר זיגן" זכתה לעניין ציבורי.
במדריך העיר שלו "זיגן: עיר מתחת לצלב קרס", שנמכר 12,000 פעמים בארבע מהדורות, דיווח בפירוט על היקף ההרס שגרמו הנאצים.
דיטרמן הוביל כמאתיים סיורים למקומות שבהם חיו, עבדו והתפללו יהודים בעבר.
הוא כתב ספרים ומאמרים, החל מביוגרפיות משפחתיות יהודיות ועד להיסטוריה של בתי קברות יהודיים.
הראשון שבהם עסק בבית הכנסת שבעיר זיגן ועל שריפתו בליל הבדולח.
ספר נוסף כתב על חיי היהודים בזיגן בתקופת השלטון הנאצי.
הספר השלישי שכתב, "וולטר קרמר- מזיגן לבוכנוולד", עסק בוולטר קרמר, יליד זיגן, חבר המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, שהוכר כחסיד אומות העולם על עזרתו לאסירים יהודים תוך סיכון חייו בתקופת השואה.
דיטרמן היה מועמד לקבלת עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, העיטור הגבוה ביותר של גרמניה, אך דחה את המועמדות בטענה ש"בגרמניה אין לנו הזכות אלא החובה לתקן את מה שעשה דור ההורים והסבים שלנו".
בשנת 2009 קיבל דיטרמן את פרס אוברמאייר, פרס המוענק לאנשים שתרמו תרומה התנדבותית יוצאת דופן לשימור ותיעוד ההיסטוריה, המורשת, התרבות או השרידים היהודיים של קהילות גרמניות מקומיות.
הוא קיבל את הפרס בעקבות פניה של תושב ארצות הברית בשם רוג'ר הרץ-פישלר, שחיפש מידע על משפחתו שגרה במחוז זיגן בזמן מלחמת העולם.
דיטרמן ערך מחקר ומצא מידע על משפחתו של הרץ פישלר.
בשנת 1998 הציג דיטרמן תערוכה של תצלומים ומכתבים שהוקדשו כולם למשפחת אמו של הרץ-פישלר.
עד יום מותו ב-14 באוגוסט 2017, עסק דיטרמן בתיעוד ובשחזור של זכר הקהילה היהודית בגרמניה.
הקמת המוזיאון האקטיבי שבדרום וסטפליה, זיגן
קלאוס דיטרמן נאבק במשך ארבע שנים כדי להקים מוזיאון במקלט שעמד על חורבות בית הכנסת הגדול בזיגן שנשרף בליל הבדולח.
הרשויות המקומיות דחקו בו להקים את הפרויקט באחד מ-11 המקלטים האחרים בעיר, אך לבסוף הושגה פשרה בנושא.
ב-9 בנובמבר 1992 נפתח המוזיאון לציבור בתערוכה קטנה לרגל יום הזיכרון לליל הבדולח.
כיום המוזיאון פופולרי, ומבקרים בו כ-3,000 עד 4,000 אנשים בכל שנה, הכוללים כיתות בית ספר וקבוצות השייכות לכנסיות.
במרוצת השנים הוסיפו קומה נוספת למוזיאון.
המוזיאון האקטיבי שהקים דיטרמן מספק תיעוד של ההיסטוריה האזורית של היהדות.