tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצוות תלמוד תורה דוחה אף מצווה חשובה כמצוות הנישואין (פרו ורבו), במקרה והאדם יודע שיוכל להתגבר על יצרו.
קיים איסור לימוד מקרא בלילה לפי דעת חלק מהמקובלים במבוסס על קביעת האר"י.
חובתו של האב כלפי בנו כוללת בתוכה את הדרישה לשכור מלמד לבנו, אם יש צורך בכך.
ישנן דעות שונות האם חובה זו מוגבלת למקרא בלבד או מקיפה גם את המשנה ואת התלמוד.
בכל מקרה, המוסיף על חובתו הבסיסית ומלמד את בנו יותר "תבוא עליו ברכה".
אם המצב הכלכלי של האב לא מאפשר שגם הוא וגם בנו ילמדו תורה – האב קודם לבנו, אלא אם כן הבן נבון ממנו או בעל זיכרון טוב יותר.
חובתה של כל קהילה לדאוג לכך שיהיה מי שילמד את כל הילדים כולל את בני העניים.
חובה זו היא חלק מתקנת יהושע בן גמלא.
חכמים ייחסו חורבן עיירות בארץ ישראל להימנעותם ממימון שכר הלימוד של תינוקות של בית רבן (ילדים הלומדים תורה).
מרגע שהילד מתחיל לדבר מלמדים אותו את הפסוק "תורה צוה לנו משה, מורשה קהלת יעקב" (דברים לג ד) וכן את הפסוק הראשון של קריאת שמע.
באופן הדרגתי מלמדים את הילד פסוקים, ברכות ומצוות.
לאחר שהילד גדל ומסוגל ללמוד מעט, בערך בגיל שש או שבע, מביאים אותו למלמד (בתלמוד תורה או בבית ספר) כדי ללמדו תורה בצורה מסודרת.
המלמדים צריכים להיזהר שלא ללמד יותר מיכולת הילד.
במסכת אבות מובא תיאור של תוכנית לימוד לנער על פי גילו:
תיאור זה סותר לכאורה את הנאמר בגמרא, שיש להתחיל בלימוד תורה בגיל שש או שבע.
המפרשים מציעים דרכים שונות ליישוב הסתירה.
במשנה הראשונה במסכת אבות נאמר: "העמידו תלמידים הרבה".
באבות דרבי נתן מופיעה מחלוקת בין בית הלל ובית שמאי בעניין זה:
בעוד בית הלל בגישה שיש ללמד כל אדם, בית שמאי מציג גישה שלפיה יש לסנן את הלומדים וללמד רק למיעוט המצטיין בארבע מעלות: "חכם ועניו ובן אבות ועשיר", שכן רק אדם שמתקיימות בו התכונות דלעיל יוכל להיכנס בגדר ה"תלמידים" המוזכרים במשנה, לדעתם.
'תורה' במשמעה הרחב ביותר, כוללת סוגות ונדבכים שונים: תורה, נביאים כתובים, תורה שבעל פה, הלכה ואגדה, נגלה ונסתר, מקור ופירושים, עיון ובקיאות, דברי מוסר ופרפראות לתורה.
על רקע הגיוון והמנעד הזה, נערכו דיונים שונים בשאלת היקף מצוות לימוד התורה: האם כל אחד מן הנדבכים הללו שווה לחברו במצוות הלימוד?
האם יש להספיק ולהקיף את כולם?
מקרא פירושו תורה שבכתב (תנ"ך), משנה היא ההלכה, וגמרא היא פרושי וטעמי ההלכות.
נחלקו מה פרוש הגמרא הזו: האם כל יום ויום יחלק לימודו, כמו דעת התוספות, או שמא במשך השבוע ילמד שליש מכל חלק (יומיים כל חלק, ובשבת חזרה), כמו דעת רש"י.
בפועל פסק רבנו תם שבתלמוד הבבלי חלקים אלו קיימים ומעורבים, כך שאפשר ללמוד רק תלמוד ואין צריך לחלק את הזמן.
אמנם נראה שמדובר באדם שכבר למד ויודע את המקרא ואת ההלכות.
ייתכן שניתן ללמוד מדבריו שגם שאר הספרים שמקרא, הלכה וגמרא בלולים בהם, כדין התלמוד.
לעומתו, לדעת הרמב"ם ושולחן ערוך יש לחלק את היום לזמנים שווים כפי הנראה בהתחלה.
הרמב"ם מוסיף, שלאחר שהאדם יודע מקרא (תנ"ך) ומשנה (היא תורה שבעל פה, כלומר הלכות)- עליו להתמקד בעיקר בתלמוד (גמרא, מחשבה, מוסר, וכן שיטת לימוד הגמרא גם אם אינה גמרא ממש).
לדעת הר"ן צריך לחלק את הלימוד בכל יום אך לא דווקא בחלקים שווים.
רוב הפוסקים פסקו שיש ללכת בדרכו של הר"ן, וללמוד בכל יום מהתנ"ך הלכות וטעמיהן.
את התורה כולה אין באפשרות אדם להקיף בימי חייו, אך יש חובה להספיק להקיף את היסודות של התורה.
היסודות כוללים את לימוד התנ"ך, ההלכות הבסיסיות שצריך ללמוד כדי לקיימן, ובקצרה, את הטעם של ההלכות הללו.
עוד כוללים היסודות את לימוד ספרי המחשבה והמוסר הראשוניים, כל אדם מהספר שמתאים לו.
אחרים הציגו את ספרי המוסר כתוספת חיונית ליראת שמים ומעשים טובים, אך לא כדברי תורה ממש.
היו גם שהמליצו למעט בהיקף הזמן המוקדש לספרי מוסר, על מנת לעסוק בעיקר המצווה: לימוד התורה עצמה.
רמת הלימוד המבוקשת היא שידע אדם את שלמד כך שיוכל לענות מיד לשאלות, כפי שאמרו חז"ל "אמור לחכמה אחותי את' - שאם ישאלך אדם אל תגמגם ותאמר לו, אלא אמור לו מיד".
השוכח את מה שלמד עובר על איסור "רק השמר לך ושמור נפשך מאוד פן תשכח את הדברים ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך".
נחלקו ברמת האיסור ויש האומרים שרק מי ששכח בכוונה עובר על איסור זה.
לדעת פוסקים רבים אין ערך לגרסה ללא הבנת החומר הנלמד, מאידך יש החולקים וסבורים שיש ערך ללימוד בגרסה, יש שחילקו בין לימוד התורה שבכתב לבין התורה שבעל פה או קריאה בספר הזוהר.
שיטות לימוד שונות התפתחו במהלך השנים, כבר בתלמוד היה שני סוגי לימוד, סיני ועוקר הרים: 'סיני' - בקיאות בהיקף החומר, ו'עוקר הרים' - פלפול בעומק ההלכה.
באירופה התפתח סוג פלפול קיצוני יותר, לצורה זו קמו מתנגדים.
דיון אחר הוקדש להיררכיה אפשרית בין לימוד תורה עיוני ומעמיק לבין שינון או קריאה קלילה יותר בדברי תורה.
הלימוד הרצוי הוא לימוד ללא מטרת רווח (לשמה), לדעת הרב חיים מוולאזין עיקר ה'לשמה' בלימוד התורה הוא "לידע ולהבין להוסיף לקח ופלפול", בדבריו הוא דוחה תפיסות חסידיות שונות שלדעתם הלימוד הוא "דביקות באל".
הרב אברהם בורנשטיין כתב בהקדמה לספרו 'אגלי טל', כי ההנאה והשמחה בלימוד איננה מורידה את הלימוד לדרגת 'שלא לשמה', ואף כך עיקר מצוות לימוד תורה
גישה נוספת סוברת שלימוד תורה לשמה מתבטא בעיקר בפרקטיקה שלה, כלומר לימוד אמור לגרום לאדם לקיים מצוות ובכך הוא הופך ללימוד לשמה.
בין מחזיקי שיטה זו ניתן למצוא את הרב עובדיה יוסף.
על פי המשנה במסכת אבות, אין ללמוד תורה לשם כבוד והנאות, חכמים לאורך הדורות הרחיבו זאת ולמדו מכאן גם שאין לאדם לקבל כסף על לימוד או הוראת התורה.
נוסף לכך, אמרו חז"ל "'כמונ' - מה אני בחינם, אף אתם בחינם".
בדרך כלל מקובל לראות כטבעי שאיש דת מתפרנס מאמונתו, על כן איסור זה היה די ייחודי ליהדות, כל עוד נשמר.
עם זאת, לאורך כל הדורות נהגו תלמידי חכמים לקבל שכר עבור העיסוק בתורה.
הרמב"ם הוא מהיחידים שיצא בביקורת נוקבת נגד נוהג זה, שהיה קיים לפניו, בתקופת הגאונים, וגם בזמנו.
הרשב"ץ, לעומתו, דחה את ראיותיו והוכיח שעל פי דעת חז"ל אין מניעה לקחת שכר על לימוד התורה ועל הוראתה.
דעתו נתקבלה על דעתם של הפוסקים הגדולים, כרב יוסף קארו בעל השולחן ערוך, הרמ"א, המהרש"ל, הב"ח, הש"ך ועוד.
כיום, ברוב החוגים הדתיים הדבר נחשב ללגיטימי, ובחוגים מסוימים אף מובן מאליו.
עם זאת, לכל אורך ההיסטוריה התקיימו "כיסי התנגדות", שסלדו מכל סוג של הפקת רווח מעיסוק בתורה, אף למראית העין.
במאה השנים האחרונות, עם הופעת תנועות חדשות, כמו תנועת תורה ועבודה ותנועת הדרדעים, "כיסי התנגדות" אלה התרחבו.
תלמוד תורה כערך מרכזי בישראל
במכתבו של דוד בן-גוריון לייסוד האוניברסיטה העברית בהר הצופים הוא כותב:
מדבריו של ביאליק על מצוות תלמוד תורה:
המושג "תורה" התרומם בעיני העם אל גובה אין חקר לו.
בדמיון העם הייתה התורה כמעט למציאות שנייה, מציאות מופשטת ויותר נעלה, העומדת בצדה או גם במקומה של המציאות הממשית.
התורה נקבעה במרכז שאיפותיה ומאוייה הכמוסים והגלויים של האומה בגלותה.
המימרא "ישראל ואוריתא חד" לא הייתה מימרא בלבד, בן עם זר כמעט לא יבין ולא ישיג את זאת, לפי שגם המושג "תורה", במלא תכנו ומשמעותו הלאומי לא ניתן להתרגם כל צרכו.
התורה במשמעה זה אינה לא דת ולא אמונה בלבד, לא מוסר ולא מצוות ולא חכמה בלבד, ואפילו לא צרוף כלם יחד בלבד, אלא מושג נעלה ומרומם עד אין שיעור על כל אלה, מושג מסתורי, ששואב את כחו כמעט מתהומה וממרומיה של ההשגה הקוסמית.
התורה היא כלי-אומנותו של יוצר העולם, בא ברא את העולם ובשבילה העולם נברא.
התורה קדמה לעולם, היא האידיאה העליונה ונפשו החיה של העולם.
בלעדיה אין לעולם קיום ולא זכות-קיום.
"גדול תלמוד-תורה יותר מבנין בית-המקדש", "גדולה תורה יותר מן הכהונה ומן המלכות", "אין בן חורין אלא מי שעוסק בתורה", "התורה מגדלת ומרוממת את האדם על כל המעשים", "אפילו עובד אלילים ועוסק בתורה הוא ככוהן-גדול", ו"ממזר תלמיד-חכם קודם לכהן-גדול עם-הארץ".
מצוות תלמוד תורה כוללת שני חלקים: האחד ידיעת התורה לצורך ישומה בחיים, והשני לימוד התורה לשם לימוד התורה.
אישה חייבת בחלק הראשון, אך לא בחלק השני.
זאת משום שנשים אינן מצוות במצוות תלמוד תורה אלא חייבות לדעת את הדינים בהם הן חייבות ואת יסודות האמונה, כגברים.
בשונה מגברים, ברגע שתדע היא פטורה מלהמשיך וללמוד.
אם לאחר שהגיעה לרמה הנדרשת היא רוצה להמשיך וללמוד תורה, יש לה מצווה בזה אך במעלה פחותה מגברים כיוון ש"גדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה ועושה".
שתי גישות ישנן בחז"ל בעניין זה: לדעת רבי אליעזר, "כל המלמד את בתו תורה כאלו לימדה תיפלות" (לפי פירוש הרמב"ם - הבלים, "מפני שרוב הנשים אין דעתן מכוונת להתלמד ומוציאות דברי תורה לדברי הבאי לפי עניות דעתן", ולפי פירוש רש"י - "שמתוך התורה היא מבינה ערמימות ועושה דבריה בהצנע".
לפי הקשר הסוגיה, החשש הוא מגילויי מיניות נשית אסורה).
נאמר גם: "יישרפו דברי תורה ואל יימסרו לנשים" לעומתו, בן עזאי סובר שחייב האב ללמד את בתו תורה.
להלכה, רוב הפוסקים הלכו כשיטתו של רבי אליעזר.
הרמב"ם, בספרו היד החזקה, כותב שבלימוד תורה שבעל פה כאילו למדה תיפלות, אבל תורה שבכתב אין ללמד אך אין זה כאילו למדה תיפלות.
כדעת הרמב"ם סוברים גם הטור והשולחן ערוך.
הרב קאפח הסביר, שכוונת הרמב"ם היא שעל האב אסור ללמד את בתו תושב"ע (כיוון שאסור לאב לחנך את בתו למטרה שאינה הייעוד שלה- ממש כמו שהאב לא יחנך את בנו להיות דווקא רופא או טייס וכדומה), אך אם רוצה וודאי שיכולה, והוציאה עצמה מהרוב (שלא לומד) כדברי ה'פרישה'.
לגבי ההתבטאות "מוציאות דברי תורה לדברי הבאי לפי עניות דעתן" - אין הכוונה שדעתן ענייה, אלא שעולמן הרגשי רחב יותר - ויתקשו להבין או לראות באילו דינים קטנוניים לכאורה הגברים מתעסקים (רבים פירשו באופן דומה או הלכו בעקבות פרשנותו).
היום, בעקבות השינויים הגדולים שחלו בחברה המודרנית, התפתחו בחוגים שונים גישות מגוונות ביחס ללימוד התורה לנשים.
תוכנית הלימודים של רשת בתי הספר החרדית "בית יעקב" כוללת הוראת תנ"ך והלכה.
ברוב בתי הספר של החינוך הממלכתי-דתי (היסודי והתיכוני) בישראל, תוכנית לימודי הקודש לבנות כוללת לימוד תנ"ך, משנה, הלכה ומחשבת ישראל, בעוד שהבנים מצופים לשקוד בנוסף למשנה ולהלכה על התלמוד (הגמרא), הנחשב ליותר מעמיק וקשה להבנה.
עם זאת, יותר ויותר אולפנות ותיכונים מכניסים את לימוד הגמרא לתוכנית הלימודים.
בית הספר פלך בירושלים היה מחלוצי התחום.
בעבר כמעט לא היה מקום לנשים שרצו לעסוק בלימודי תלמוד והלכה במסגרת דתית, משום ששערי הישיבות נעולים בפניהן.
מהפכת המדרשות לנשים, שהתקיימה בציבור הדתי-לאומי בשנות השבעים עם הקמת מדרשת לינדנבאום והמדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן, יצרה מסגרות דתיות ללימודי תלמוד לנשים (לימודי תלמוד באוניברסיטה היו פתוחים לנשים עוד קודם לכן).
בשנים האחרונות נפתחו גם מסגרות של ישיבות שוויוניות (כגון ישיבת הדר בניו יורק) שבהן גברים ונשים לומדים לימודי בית מדרש ללא הבחנה מגדרית.
מכון פרדס בירושלים היו מחלוצי רעיון זה.
לימוד תורה באמצעות האינטרנט פתח לנשים מסגרת נוספת ללימוד תורה, כזו שפונה לגברים ונשים כאחד.
על פי ההלכה, חל איסור לגוי ללמוד תורה.
הסיבה לכך היא כדי למנוע מצב של חיבור של יהודים לגויים ולמידה וחיקוי של מעשיהם, עקב ידיעותיהם את התורה.
מסיבה זו גם אסור ללמד גוי תורה, שלא לעבור על "לפני עיוור לא תתן מכשול".
אך מותר, ואף מצווה לגוי ללמוד את הדינים העוסקים בשבע מצוות בני נח ועליו נאמר:
ולפני שגוי מתגייר, מותר ללמדו את עיקרי התורה והמצוות.
מצוטינט היא שיטת ליצירת הדפסים המתבססת על הטונאליות של צבעי ההדפסה אשר הייתה פופולרית בין המאה ה-17 לבין ראשית המאה ה-19 כטכניקה ליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות.
מקור השם הוא באיטלקית: mezzo - חצי; tinto - גוון או ציור.
בשונה מן התחריט או התצריב, השיטה מבוססת על חריצת כל לוח ההדפסה באלפי שריטות קטנות, בכיוונים רבים, בעזרת מכשיר מתכתי מיוחד בעל שיניים הנקרא 'מטרש' (Rocker).
בתהליך העבודה האמן משייף את לוח ההדפסה במקומות בהן הוא מבקש ליצור גוונים בהירים או משטחים חסרי צבע.
בשל דרך עבודה זו האמן עובד באופן של החסרת חומר - מן הגוון הכהה אל גוונים בהירים יותר.
בתהליך ההדפסה השריטות הקטנות מכילות את צבע ההדפסה ומעבירות אותו אל הנייר במכבש הדפוס.
מצויד היא סדרת דרמה קומית אמריקאית זוכת שני פסלוני גלובוס הזהב אשר החלה את שידוריה ב-28 ביוני 2009 עד 4 בדצמבר 2011 ברשת HBO ונוצרה על ידי דימיטרי ליפקין וקולט ברסטון.
בישראל הסדרה משודרת ב-Yes Stars Drama, גם בפורמט שידורי HDTV.
כוכב הסדרה הוא תומאס ג'יין המגלם את ריי דרקר, גבר גרוש העוסק בשירותי זנות גברית.
Hung, באנגלית, פירושו "תלוי" אך מתייחס ככינוי לגבר בעל פין גדול מהממוצע.
ההחלטה לתרגום השם בעברית ל"מצויד" נבעה מהכינוי העברי לגבר ה"מצויד" בפין גדול.
"מצויד" עוקבת אחר ריי דרקר (תומאס ג'יין; זכור בעיקר בתפקידו הראשי בסרט "המעניש"), גבר מדוכא ומרושש בגיל העמידה המתקשה לנהל את חייו לאחר גירושיו ושריפת ביתו.
הוא מאמן כדורסל בבית ספר על יסודי בפרברי דטרויט שבמישיגן.
הוא אב לשני תאומים מתבגרים - דיימון ודרבי (צ'רלי סקסטון וסיאנוה סמית-מק'פי) אשר גרים עם אמם הנשואה בשנית, ג'סיקה (אן הייש).
לאחר שביתו בו גדל והתחנך עלה בלהבות, הוא נותר ללא הרבה ברירות.
בעזרת חברתו, טניה (ג'יין אדמס) הוא רואה הזדמנות "לשווק" את הפין גדול הממדים שלו ובכך להרוויח כסף.
במהלך הסדרה הוא מנסה לשמור על חיים נורמלים, בזמן שמפרנס את עצמו בלילות כזונה גברית, בעסק שפתח עם טניה שנקרא "יועצי האושר".
תומאס ג'יין - ריי דרקר, גבר העוסק בזנות.
ג'יין אדמס - טניה סקייגל, סרסוריתו של ריי.
אן הייש - ג'סיקה הקסון, אשתו לשעבר של ריי.
צ'רלי סקסטון - דיימון דרקר, בנו התאום של ריי.
סיאנוה סמית-מק'פי - דרבי דרקר, בתו התאומה של ריי.
אדי ג'מיסון - רון הקסון, בעלה הנוכחי של ג'סיקה.
רבקה קרסקוף - לינור ברנרד, מאמנת חיים ובהמשך סרסוריתו השנייה של ריי.
גרג הנרי - מייק האנט, חברו הטוב של ריי ושותפו לאימון הכדורסל בבית הספר.
הסדרה זכתה למועמדויות רבות בפרסים שונים, וגרפה שני פרסי גלובוס הזהב בשנת 2009:
ההופעה הטובה ביותר לשחקן בסדרת טלוויזיה - קומדיה או מוזיקלי: תומאס ג'יין
ההופעה הטובה ביותר לשחקנית משנה בסדרת טלוויזיה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה: ג'יין אדמס
מצוות צריכות כוונה הוא כלל הלכתי שמשמעו שיש להתכוון בעת עשיית המצווה לשם קיום אותה המצווה.
בתלמוד נחלקו אמוראים האם מצוות צריכות כוונה או לא.
השאלה האם מצוות צריכות כוונה או לא נידונה על ידי האמוראים ומאוחר יותר גם על ידי הראשונים.
המחלוקת דנה במצב של דיעבד, אך לכתחילה לפי כל השיטות מוסכם שעל האדם לכוון לעשיית המצווה.
מדברי התלמוד ב נראה שנחלקו בעניין רבא ורבי זירא - לפי רבי זירא צריך כוונה ואילו לפי רבא - לא.
בכלל, מרגשת נטייה אצל האמוראים, בניגוד לתנאים, לומר מצוות אין צריכות כונה.
הרי"ף בסוגיה פסק כרבי זירא ובעל המאור הקשה עליו מכמה מקומות בתלמוד וחלק עליו מכוח קושיותיו.
הראב"ד (השגות על פסחים פרק י) פוסק כרי"ף.
בנוסף, הרמב"ן בספר מלחמות ה' שם תירץ את קושיות בעל המאור והביא בשם רב האי גאון שסובר כרי"ף.
בעל המאור בפירושו על מסכת פסחים פרק י, הביא בשם רב האי גאון שסובר כשיטתו הוא.
שו"ת אפרקסתא דעניא סובר שלדעת הרמב"ם מצות לא צריכות כונה.
השולחן ערוך פסק כדעות שמצוות צריכות כוונה.
לדעת החיי אדם, הצורך בכוונה בעת קיום המצווה הוא רק כאשר ניתן לשייך את מעשה המצווה גם לתכלית אחרת (לדוגמה, אדם הקורא את קריאת שמע כחלק מפרשת ואתחנן, ניתן לשייך את מעשהו לתכלית של לימוד תורה).
אך אדם המניח תפילין ומתעטף בציצית, אף שלא התכוון במפורש לשם קיום מצווה, כיוון שאין תכלית אחרת במעשיו מלבד לקיום מצוות ציצית ותפילין, מעשהו נחשב בברירת מחדל לקיום מצווה.
בפוסקים כתבו מקורות שונים, מהן נלמד שמצוות צריכות כוונה, לאותן דעות, שסבורות כן:
ב"דרך פיקודיך" סבור שאכן דין זה הוא מדאורייתא ויסודו בפסוק בספר דברים: "ושמרת ועשית אותם בכל לבבך ובכל נפשך".
ה"פרי-מגדים" הסתפק האם אכן דין מצוות צריכות כוונה הוא מהתורה או שמדאורייתא יוצאים גם ללא כוונה, ורק מדרבנן לא יוצאים.
בספר המקנה (נג) מסתפק בגדר הדין ומקורו: ולמעשה כתב שאם חיוב הדין הוא מדאורייתא, יסודו בפסוק אחר מספר דברים "ולעובדו בכל לבבכם".
אך אם הדין דרבנן, הוא סבור שחכמים תיקנו שגם ידי חובה דאורייתא לא יצא.
בראשונים ובאחרונים נאמרו מקרים שונים יוצאי דופן, בהם לא יצא ידי חובה מחמת חוסר כוונה:
על אף קיומה של המחלוקת לגבי כוונה במצוות ישנה כוונה מינימלית שבכל מקרה צריך, כמו אמונה בה' והידיעה על חיובו במצווה.
יש שסבורים שגם לדעות שמצוות אינן צריכות כוונה, אך אם ישנה כוונה הפוכה (מתכוון לא לצאת ידי חובה במעשה), לא יצא ידי חובה.
במקרה שלא ידע את מהות הפעולה או חשב שאין לו חיוב במצוה - כגון שאכל מצה וחשב שהיא בשר, או שידע שהיא מצה אך חשב שיום חול הוא - כתב הרא"ה שלכל הדעות לא יצא ידי חובתו.
רבי מנחם מענדל שניאורסון סבור שדין זה הוא דווקא כשברור לו שמדובר בבשר או שברור לו שהיום לא יום חול שזוהי ידיעה מוטעית.
אך במקרה שיש חיסרון בידיעה בלא ידיעה מוטעית (כגון שאינו יודע מה הוא אוכל) יוצא ידי חובה
במקרה שכיוון לצאת במעשהו ידי מצווה אחרת דעת הר"ן שלכל הדעות לא יצא ידי חובתו.
יש שכתבו לחלק בין המצוות שיש בהם עשייה, שבהם יוצא ידי חובה גם ללא כוונה, לבין המצות שאין בהם מעשה כגון מי ששומע תקיעת שופר, שלדעת כולם לא יוצא ידי חובתו אם אינו מכוון.
באופן דומה כתב בחיי אדם שבמצוות שצריך לפעול פעולות כדי לעשותם, אזי גם אם אינו מכוין בצורה ברורה לשם המצווה, מעשיו מוכיחים שרצה לעשות מצווה זו, וזה מספיק לדין מצוות צריכות כוונה.
יש מי שכתב שבמצוות שעיקרן היא התוצאה, כגון פדיון שבויים, בה העיקר הוא שהשבוי יהיה פדוי ואין חשיבות למעשה הפדיון עצמו, גם אם לא כיוון יצא ידי חובה.
יש דעות שבמצוות שיש בהן הנאה לגוף כמצוות של אכילה לכל הדעות לא צריך כוונה.
לעניין מצוות לא תעשה נחלקו הפוסקים האם צריך בהם כוונה כמצוות עשה או שלכל השיטות לא צריך כוונה.
במצוות דרבנן נחלקו הפוסקים אם צריך כוונה.
בהכשר מצווה לא צריך כוונה.
להלכה נפסק בשולחן ערוך כדעה שמצוות צריכות כוונה, ולכך במקרה שאדם קיים מצווה ללא כוונה, לא יצא בה ידי חובת קיום המצווה, ויש לחזור ולעשותה שנית.
כך למשל אדם הקורא את פרשת ואתחנן הכוללת בתוכה את הפרשה של שמע ישראל, אין קריאה זו נחשבת לגביו כקיום מצוות קריאת שמע, אם אכן לא התכוון לקיים בכך את מצוות קריאת שמע.
להלכה נפסק שמצוות צריכות כוונה אף בדיעבד.
מצוות תוכחה היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה חובה להוכיח אדם מישראל שאינו נוהג כשורה.
כאשר רואה אדם את חבירו עובר על מצווה הכתובה בפירוש בתורה, חייב להוכיחו, בין במצוות שבין אדם לחברו ובין במצוות שבין אדם למקום.
המוכיח את חברו צריך לפנות אליו ביחידות, ולהוכיחו בלשון רכה כדי שלא יתבייש.
ואם אין זה עוזר, הוא נדרש להוכיחו פעמים רבות עד שיהיה קרוב החוטא להכות את המוכיח.
וזאת מדין הערבות שנטלו עם ישראל זה על זה.
אך אם חברו עבר עברה מול קהל צריך לפנות אליו מיד ולא בסתר כי זהו חילול השם.
אם המוכיח הוא אדם שיכול להעניש את עובר העברה (כמו אבא לבן או רב לתלמיד) ולכפות עליו לא לעשות את העבירה, ובמקרה שלא מצליח להוכיחו בעדינות ובלשון רכה, אזי חובה עליו להענישו עד שלא יעשה את העברה, ואם לא יעשה כן אף הוא נענש בחטאי החוטא.
מצוות התוכחה היא חלק הכרחי ממצוות ואהבת לרעך כמוך ולא תשנא את אחיך, מפני שלעיתים האדם נפגע ממעשיו של חברו, והדרך היחידה שלא להפגע ממנו ולשונאו היא לדבר עימו להוכיח אותו על מעשיו, ומתוך כך לנסות להתפייס עימו.
כשאין שום תועלת בתוכחה, אין להוכיח ברבים יותר מפעם אחת, אבל ביחיד, חייב להוכיחו עד שיכנו או יקללנו.
אם יודע שהחוטא ישנא את המוכיח ויזיק לו, אין להוכיח אא"כ הוא בגדר "איש את אחיו שלבו גס בו".
דין זה מתבסס על התלמוד הבבלי: .
מצוות התוכחה קיימת רק באדם המוגדר כ"עמיתך" ("הוכח תוכיח את עמיתך"), כלומר - אדם שאינו פורק עול.
אחרת, אין מצווה או חובה להוכיחו.
ביאר רלב"ג: מי שהוא אוהב מוסר במידות הוא אוהב דעת כי זה ממה שיישירהו לשלמות המושכלות (ששלמות השכל תלויה בשלמות במידות), ולזה הוא מבואר כי מי שהוא שונא התוכחת ונפקד ממנו שלמות במידות הנה הוא בער כי יפקד ממנו שלמות המושכלות גם כן.
פירש מצודת דוד: יקנה בזה לב חדש ומשכיל.
רבי אומר; איזו היא דרך ישרה שיבור לו האדם, יאהב את התוכחות, שכל זמן שתוכחות בעולם, נחת רוח באה לעולם, טובה וברכה באין לעולם, ורעה מסתלקת מן העולם, שנאמר (משלי כד, כה) ולמוכיחים ינעם ועליהם תבוא ברכת טוב (רש"י: אדם שמקבל תוכחה ינעם ונחת רוח באה לעולם).
בספר מבחר הפנינים (המיוחס לרבי שלמה אבן גבירול), שער תוכחת האהבה, כתוב:
אמר החכם, מעולם לא הוכחתי אדם שלא מצאתיו מחפש על מומי.
ואמר, חבר שיגיד לך מומך בינך לבינו בכל פעם שיפגעך, טוב לך מחבר שיתן לך בכל עת שיפגעך דינר זהב.
ואמר, אני אוהב מי שיודיעני במומי ביני לבינו בלבד.
חז"ל התלוננו על הבעייתיות הקיימת כיום במצוות התוכחה (ועיין תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף ט"ז, עמוד ב'):
אף על פי כן, כתבו הפוסקים שאין זה מבטל את מצוות התוכחה לגמרי ואם ישנו סיכוי שהחוטא ישמע, צריך להעיר לו.
מצוות קידוש השבת בדברים היא מצוות עשה מהתורה שתוכנה הוא אזכור של קדושת השבת באמירה.
מצווה זו מתקיימת על ידי קידוש בליל שבת והבדלה במוצאי שבת (נחלקו הראשונים אם הבדלה מדאורייתא או מדרבנן), ומדרבנן גם קידוש נוסף בבוקר שבת.
מקור המצווה הוא הפסוק בעשרת הדיברות:
הרלב"ג בפירושו לתורה מבאר את טעמה של מצווה זו:
ישנה חובה על אזכור קדושת השבת בליל שבת, דבר הנעשה על ידי תפילת ערבית של שבת, ועל ידי הקידוש הנעשה על היין בתחילת סעודת ליל שבת, וכן בהבדלה הנעשית בסיומה של השבת (ישנם ראשונים הסוברים שהבדלה מדרבנן).
בנוסף ישנו איסור על אכילה ושתייה מזמן כניסת השבת ועד לאחר הקידוש, וכן מצאת השבת ועד עשיית ההבדלה.
ישנה מחלוקת האם מדין התורה די בקידוש הנעשה באמירה (כדוגמת תפילת ליל שבת), בעוד המצווה לערוך את הקידוש על יין היא מדרבנן (דעת הרמב"ם), או שאף עריכת הקידוש על היין היא חובה מהתורה (דעת רש"י).
בנוסף, יש דיון באחרונים אם מאחר שתקנו קידוש על הכוס, אם מן הסתם יוצאים את המצוה מן התורה על ידי התפילה, או שמא מן הסתם מתכוונים שלא לצאת ידי מצוות קידוש בתפילה כדי לצאת ידי המצוה מדאורייתא על הכוס.
הקידוש הנעשה ביום השבת הוא תקנה מדרבנן, היות שמדין התורה די בקידוש הנעשה בליל שבת.
בגמרא מובאת דרכו של שמאי שהיה מזכיר את השבת בעת שהיה קונה דבר לשבת ביום חול, דבר אותו למד ממצווה זו ('זכרה עד שלא תבוא').
בנוסף היו שהסמיכו למצווה זו השארת מנה יפה שהזדמנה בימות החול, לשבת.
דבר נוסף שהוזכר אגב מצווה זו הוא מניית ימי השבוע על פי יום השבת ('ראשון בשבת', 'שלישי בשבת', כפי שנאמר בשיר של יום בתפילת שחרית).
גם תקנת עירוב תבשילין הוסמכה למצווה זו.
בגאומטריה, מצולע קמור הוא מצולע שהפנים שלו הוא קבוצה קמורה; כל קטע בין שתי נקודות בתוך המצולע עובר כולו בתוך המצולע.
מצולע הוא קמור אם ורק אם כל הזוויות הפנימיות קטנות מ-180 מעלות.
מצולע הוא קמור אם ורק אם כל האלכסונים בו עוברים בתוכו.
מצולע הוא קמור אם ורק אם הוא הקְמוֹר של הקודקודים שלו.
מצולע שאיננו קמור נקרא מצולע קעור.
במצולע קעור קיימת לפחות זווית פנימית אחת הגדולה מ-180 מעלות, ויש לפחות אלכסון אחד העובר מחוץ למצולע.
כל מצולע קעור ניתן לחתוך לקבוצת מצולעים קמורים.
אלגוריתם יעיל לעשות זאת ניתן על ידי ברנרד צ'זל ודויד פ.
טרפז הוא תמיד קמור, ולכן גם מקבילית, מלבן, מעוין וריבוע.
דלתון יכול להיות גם קעור, ואז האלכסון המשני עובר מחוץ לדלתון.
מצוינים: ממה עשויה הצלחה הוא ספר שנכתב על ידי העיתונאי הקנדי מלקולם גלדוול, ובוחן את הגורמים שתורמים לרמת הצלחה גבוהה.
הספר יצא לאור בהוצאת "Little, Brown and Company" ב-18 נובמבר 2008.
לאורך כל הספר, גלדוול מזכיר שוב ושוב את "כלל 10,000 השעות", בטענה כי המפתח להצלחה בכל תחום, במידה רבה, הוא עניין של תרגול משימה ספציפית בסך כולל של כ-10,000 שעות.
הספר מוקם במקום הראשון ברשימות רבי המכר של העיתונים "הניו יורק טיימס" ו"הגלוב אנד מייל", והחזיק בעמדה זו במשך אחד עשר שבועות רצופים.
בדרך כלל זכה הספר לביקורות טובות ונחשב לאישי יותר מאשר עבודות אחרות של גלדוול.
חלק מהביקורות אמרו שהספר נראה להם כאוטוביוגרפיה.
עם זאת, הדבר לא הפריע ואף גרם לכך שהביקורות שיבחו את הקשר בין הרקע של גלדוול, שתואר בספר, למסקנה של הספר.
המבקרים גם העריכו את השאלות שגלדוול הציב בספרו, שמציאתן חשובה כדי לקבוע עד כמה הפוטנציאל האישי קשור לחברה שבה אדם גדל.
עם זאת, מסקנות הספר נחשבו למאכזבות ומדכאות.
סגנון הכתיבה, הקל להבנה לכאורה, ספג ביקורת על כך שהוא פשטני מדי בתיאור תופעות סוציולוגיות מורכבות.
מלקולם גלדוול, מחבר "מצוינים", היה עיתונאי של הוושינגטון פוסט לפני שהחל לכתוב עבור הניו יורקר.
נושאי המאמרים שלו, שבדרך כלל אינם בדיוניים, נעים בין מגוון תחומים, מ"אימפריית המכירות הטלוויזיוניות של רון פופייל (איש מכירות אמריקאי ידוע) עד למחשבים המנתחים שירי פופ".
הבנתו של גלדוול בכתיבה אקדמית מאפשרת לו לכתוב על טווח רחב של תחומים, כולל "ניסויים בפסיכולוגיה, מחקרים סוציולוגיים, חוקים, סקירות סטטיסטיות של המטוסים שהתרסקו, מוזיקאים קלאסיים ושחקני הוקי", בצורה נגישה לקהל הרחב.
לפני "מצוינים" כתב גלדוול, שבדרך כלל כותב מנקודת מבט שונה מהרגיל, שני רבי מכר: "נקודת המפנה" (2000) ו"ממבט ראשון" (2005).
שני הספרים תוארו כ"כלכלת פופ" (בהשאלה מהמושג תרבות הפופ).
"נקודת המפנה", שנמכר ב-2.5 מיליון עותקים, התמקד באופן שבו רעיונות והתנהגויות מגיעים למסה קריטית - קיומה של תנופה במערכת חברתית, שחזקה מספיק כדי לשמר את עצמה ולהוביל לגדילה נוספת.
לדוגמה, ב"נקודת המפנה" גלדוול מנסה להסביר כיצד "האש פאפיס" (חברת נעליים בינלאומית) נעשתה פופולרית במהלך שנות ה-90. "ממבט ראשון", שנמכר ב-2 מיליון עותקים, גלדוול ניסה להסביר את התהליכים שמתרחשים כאשר פוגשים מישהו, עוד לפני שמעבדים את המידע אודותיו.
גלדוול תיאר זאת במילים "מה קורה במהלך שתי השניות הראשונות שאנחנו פוגשים משהו, לפני שאנחנו באמת מתחילים לחשוב".
המשותף לכל ספריו של גלדוול הוא התמקדותם בייחודיות: אירועים ייחודיים בספרו "נקודת המפנה", רגעים ייחודיים ב"ממבט ראשון" ואנשים ייחודיים ב"מצוינים".
גלדוול החל לכתוב דווקא על דברים ייחודיים לאחר שהגיע למסקנה שדברים ייחודיים "תמיד יוצרים את הסיפורים הטובים ביותר".
מכיוון שגלדוול הגיע למסקנה שהסיכוי הטוב ביותר שלו להגיע לעמוד הראשון של העיתון הוא באמצעות סיפורים יוצאי דופן ביותר, הוא "נגמל מהר מהרעיון ש[הוא] צריך להתעניין בשגרה".
על מנת למצות את תהליך כתיבת "מצוינים", גלדוול בילה את זמנו בחיפוש אחר מחקרים שטענו, בניגוד לדעתו, שאמונות פופולריות הן נכונות .
הוא נכשל במשימתו: לא רק שהוא לא מצא מחקרים שמנוגדים לדעתו, הוא מצא מחקרים שתמכו בשיטתו.
לדוגמה, גלדוול מצטט בספר מחקר חלוצי של הפסיכולוג הקנדי רוג'ר ברנסלי שהסביר כיצד תאריך הלידה של שחקן הוקי צעיר יכול לקבוע את רמת המיומנות שלו בעתיד.
בזמן כתיבת הספר, ציין גלדוול כי "התפיסה השגויה הגדולה ביותר על ההצלחה היא שאנו עושים זאת [בהתבסס] אך ורק על החכמה, השאפתנות, הפעילות הנמרצת והעבודה הקשה שלנו".
ב"מצוינים", הוא ניסה להראות שישנם משתנים רבים נוספים המעורבים בהצלחה של הפרט בחברה, הרבה יותר מאשר כמה שמוכנים להודות, ורצה שאנשים יבטלו את "הרעיון שכל מה שקורה לאדם תלוי באותו אדם".
יחד עם המסקנות הדטרמיניסטיות של הספר, גלדוול ציין כי אף על פי שאין כמעט דבר שניתן לעשות לגבי גורלו של האדם הבודד, החברה עדיין יכולה להשפיע על אנשים ככלל - בחלק שמושפע מהצלחתו של הפרט (על ידי הענקת מלגות, אפליה מתקנת וכו').
כשנשאל גלדוול מה המסר שהוא רוצה שאנשים ייקחו מהספר לאחר קריאת "מצוינים", הוא הגיב באמירה:
ב"מצוינים" יש שני חלקים: "חלק ראשון: הזדמנות" כולל חמישה פרקים, וב"חלק שני: מורשת" יש ארבעה פרקים.
מלבד שני חלקי הספר יש בספר גם מבוא ואפילוג.
כתוצאה מההתמקדות בחריגים , שהוגדרו על ידי גלדוול כמי שאינם מתאימים להבנה הרגילה שלנו לגבי הישגים, "מצוינים" עוסק באנשים יוצאי דופן, ובמיוחד אלו שהם חכמים, עשירים, מצליחים ואלו שפועלים בקצה החיצוני-קיצוני של מה שמתקבל על הדעת מבחינה סטטיסטית.
הספר מציע דוגמאות הכוללות, בין השאר, את ההרכב המוזיקלי של הביטלס, מייסד מיקרוסופט ביל גייטס, והפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר.
במבוא, גלדוול מציג את מטרתו של "מצוינים": "זה לא מספיק לשאול למה אנשים מצליחים הם כאלה.
[...] זה [מספיק] רק על ידי שנשאל מאין הם באים [כדי] שאנחנו נוכל לפענח את ההיגיון מאחורי מי שמצליח ומי שלא".
לאורך כל הספר גלדוול מסביר כיצד משפחה, תרבות וידידות משחקים תפקיד בהצלחתו של הפרט.
גלדוול גם מנסה להבין האם אנשים מצליחים באמת ראויים לשבחים שאנו נותנים להם או שהשבחים שהם מקבלים נובעים מתפיסות שגויות של החברה.
הספר מתחיל עם מחקרו של גלדוול על הסיבה לכך שמספר לא פרופורציונלי של שחקני הצמרת הקנדים בהוקי קרח נולדו בחודשים הראשונים של השנה הקלנדרית.
התשובה, הוא מציין, היא שמאז שליגות הנוער בהוקי קבעו את זמן הכניסה לליגה על פי השנה הקלנדרית, ילדים שנולדו ב-1 בינואר משחקים באותה ליגה יחד עם מי שנולד ב-31 בדצמבר באותה שנה.
משום שהילדים שנולדו בתחילת השנה גדולים יותר ובוגרים יותר מאשר המתחרים הצעירים שלהם, הם מזוהים בטעות לעיתים קרובות כספורטאים טובים יותר במקום כילדים בשלים יותר, דבר המוביל לאימון נוסף וסבירות גבוהה עוד יותר להיבחר לליגות העל בהוקי.
תופעה זו שבה "העשירים מתעשרים והעניים נהיים עניים יותר" מכונה על ידי גלדוול "יתרון מצטבר".
הסוציולוג האמריקאי רוברט קינג מרטון מכנה את התופעה בשם "אפקט מתי" על שם התופעה שמתוארת בבשורה על-פי מתי: "For unto everyone that hath shall be given, and he shall have abundance.
"מצוינים" טוען כי ההצלחה אינה בהכרח תלויה בכישרונו הטבעי של האדם אלא בשיטות ובקריטריונים שבהם תהליך הבחירה משתמש כדי לזהות כישרון, בדיוק כפי שהודגם כאשר הקריטריון מתבסס על היכולת הטבעית של ספורטאים.
עניין נפוץ, שמופיע בכל "מצוינים" שוב ושוב, הוא "כלל 10,000 השעות", המבוסס על מחקר של הפסיכולוג השוודי אנדרס אריקסון.
גלדוול טוען שהגעה להצלחה רצינית דורשת זמן עצום, ומשתמש במקורותיהם של כישרונם של הביטלס והתמצאותו של ביל גייטס במחשבים כדוגמאות.
הביטלס הופיעו בהמבורג שבגרמניה מעל 1,200 פעמים מ-1960 עד 1964 וצברו יותר מ-10,000 שעות של נגינה שם.
כתוצאה מכך, הביטלס קיימו את כלל 10,000 השעות וזכו לאחת ההצלחות הגדולות ביותר בכל הזמנים.
גלדוול טוען כי הזמן שהביטלס בילו בהופעות שיפר בצורה ניכרת את הכישרון שלהם, והוא מצטט את הביוגרף של הביטלס, פיליפ נורמן, שאמר: "עד שהם חזרו לאנגליה מהמבורג, גרמניה הם [כבר] נשמעו כמו שאף אחד אחר [לא נשמע].
זה עשה אותה למה שהם".
גייטס קיים את כלל 10,000 השעות, כאשר הוא זכה לגישה למחשב בבית הספר התיכון בשנת 1968, בגיל 13 בלבד, ובילה 10,000 שעות בתכנות עליו.
כתוצאה מכך, גייטס הקים יחד עם פול אלן את מיקרוסופט ובמשך זמן רב היה האיש העשיר ביותר בעולם.
מעבר לכך, גלדוול מרחיק לכת הרבה יותר וטוען שגם ראשית הצלחתם של ילדי פלא כדוגמת מוצרט הן הצלחות בוסריות.
רק לאחר 10,000 שעות של תרגול הם הצליחו להשיג את הטוב ביותר.
ב"מצוינים", גלדוול מראיין את גייטס, שאומר כי האפשרות לזכות לגישה קבועה למחשב ולזמן תכנות במשך זמן רב, בתקופה שבה המחשבים לא היו דבר שבשגרה, סייעה לו להצליח.
גלדוול טוען כי אם גייטס לא היה זוכה לאפשרות גישה זו, הוא עדיין היה "מאוד אינטליגנטי, אדם נמרץ, מקסים, מקצועי ומצליח", אבל הוא לא היה יכול להיות בעל רכוש בשווי של 50 מיליארד דולרים אמריקאים.
גלדוול מסביר שהגעה לכלל 10,000 השעות, בו הוא רואה את המפתח להצלחה בכל תחום, הוא פשוט עניין של תרגול משימה ספציפית, דבר שיכול להיות מושלם באמצעות 20 שעות עבודה בשבוע, 50 שבועות בשנה, במשך 10 שנים.
הוא גם מציין כי לו עצמו לקח בדיוק 10 שנים כדי לקיים את כלל 10,000 שעות, בתקופת כהונתו הקצרה בעיתון "The American Spectator" ועבודתו בוושינגטון פוסט.
כתיבתו, שהייתה בוסרית בתחילת דרכו, הלכה והשתפרה עם הזמן עד שהוא הגיע לרמת הכתיבה הנוכחית, שהמטירה עליו שבחים מכל עבר.
במהלך הספר, גלדוול חוזר ומדגיש מחדש ביתר שאת את טענתו, גאונות היא לא הדבר החשוב ביותר בקביעת הצלחתו של אדם והיא איננה בהכרח מה שאנו מגדירים כגאונות.
באמצעות אנקדוטה שממחישה את טענתו, הוא מדבר על סיפורו של כריסטופר לנגן, אדם שחרף העובדה שיש לו 195 IQ, בסופו של דבר, כל הצלחתו בחיים היא היותו בעלים של חוות סוסים באזור הכפרי של מיזורי (גלדוול טוען כי לאיינשטיין היה 150 IQ).
בספר, גלדוול טוען כי לנגן לא הגיע לרמה גבוהה של הצלחה בגלל הסביבה שבה הוא גדל, אשר מנעה ממנו כלים חברתיים חשובים שלרוב האנשים יש.
אף אדם בחייו של לנגן לא לימד אותו להתמודד עם החברה על מנת להשיג ממנה סיוע שיאפשר לו לנצל את מתנותיו היוצאות מן הכלל.
בעקבות זאת, לנגן היה צריך לנסות להשיג את הצלחתו בחיים לבדו, והוא כשל בכך.
גלדוול מסכם פרק זה בכותבו: "אף אחד, לא כוכבי רוק, לא ספורטאים מקצועיים, לא מיליארדרים מתוכנות, ואפילו לא גאונים, אי פעם עושים את זה לבדם".
מאוחר יותר, גלדוול משווה את לנגן עם רוברט אופנהיימר, אבי פצצת האטום ומנהל פרויקט מנהטן.
גלדוול כותב כי לשניהם היו את היכולות הטבעיות המולדות שיסייעו לשניהם להצליח בחיים - שניהם היו חכמים מאוד ומוכשרים מאוד.
משנכתב כך, ולאור הניגוד בהצלחתם בחיים, מהו ההבדל ביניהם שגרם להצלחתו של אופנהיימר וכישלונו של לנגן?
גלדוול טוען כי החינוך שעבר אופנהיימר יצר את ההבדל המרכזי בין חייהם של השניים.
אופנהיימר גדל באחת השכונות העשירות במנהטן, היה בנו של צייר ואיש עסקים מצליח ולמד בבית הספר הפרטי "Ethical Culture Fieldston School" שבסנטרל פארק וסט.
המכלול של כל הדברים העניק לו ילדות של טיפוח מרוכז שאפשרה לו לפתח את כל כישרונותיו בקלות.
גלדוול מספק לאחר מכן אנקדוטה: כאשר אופנהיימר היה סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', הוא ביצע ניסיון כושל להרוג את אחד המורים שלו, באמצעות תפוח מורעל שהונח על שולחנו.
כאשר הנהלת האוניברסיטה רצתה לגרש את אופנהיימר מהאוניברסיטה עקב ניסיון הרצח שביצע, אופנהיימר השתמש במיומנויות שרכש במהלך חינוכו לאורך כל חייו, התדיין עם מנהלי האוניברסיטה והגיע איתם להסכם שיאפשר לו להמשיך את לימודיו באוניברסיטה.
לעומתו, לנגן נשר מלימודיו הגבוהים עקב מקרים פעוטים: בעקבות הצטיינותו הוא זכה במלגה ללימודיו.
אמו, מתוך חוסר ידיעה, לא הגישה את הטפסים המתאימים בזמן והמלגה עבורו בוטלה.
בעקבות ביטול המלגה לנגן נאלץ לממן את לימודיו והחל לעבוד.
זמני עבודתו התנגשו עם זמני הלימודים שלו והוא פנה להנהלה על מנת להחליף את זמני שיעוריו משעות הבוקר לשעות הצהריים.
לטענתו של גלדוול, אף על פי שמדובר בעניין של מה בכך שמתבצע לכל סטודנט בקלות, לנגן לא הצליח להחליף בין שעות הקורסים ופרש מלימודיו.
עניין נוסף שחוזר לאורך כל הספר, הוא נוכחותו המתמדת של המזל בהצלחה.
ברוב הסיפורים שגלדוול כתב בספר מובא אלמנט המזל: הביטלס, במקרה, זכו במועדוני הלילה של המבורג בשנות ה-60, מקומות שבהם היה עליהם לנגן בכל הופעה ללא הפסקה במשך שעות רבות או שהלקוחות השיכורים והאלימים יהרגו אותם.
מכיוון שהרפרטואר שלהם היה מוגבל למדי, היה עליהם לחדש שירים ולהמציא שירים חדשים ללא הרף על מנת לעמוד בדרישת הלקוחות.
הדבר שיפר וחידד את כישרונם ואיפשר להם למצות אותו לחלוטין.
ביל ג'וי, במקרה, זכה לאפשרות יוצאת הדופן לתכנת כמעט 24 שעות ביממה באוניברסיטת מישיגן ב-1971. ג'וי זכה לכך בזכות העובדה שבאותה שנה האוניברסיטה פתחה מרכז מחשבים חדש.
אף על פי שזמן התכנות הרשמי היה מוגבל, ג'וי גילה, במקרה, שכאשר כותבים סיסמה מסוימת ניתן לתכנת ללא הגבלה.
עניין אחר שקשור למזל הוא תאריך הלידה.
לטענת גלדוול, על מנת להצליח לתפוס את ההזדמנויות שצצות יש להיוולד בתאריך הלידה המיטבי.
תאריך הלידה המיטבי על פי גלדוול הוא התאריך שבו אדם, מחד, מבוגר מספיק על מנת להכיר בהזדמנות, ומאידך, צעיר מספיק על מנת שיוכל להתגמש כדי לנצל אותה.
כלל זה מתקיים הן בקשר לתאריך הלידה שבשנה מסוימת והן בקשר ללידה בתקופה מסוימת.
שחקני ההוקי שנולדו, במקרה, בחודשים הראשונים של השנה הקלנדרית זכו באפשרות להתמודד מול יריבים פחות בשלים מהם וכך זכו ליתרון גדול, עוד לפני שהתאמנו פעם אחת בחייהם.
גם שנת הלידה משחקת תפקיד חשוב בהצלחה.
כדי להוכיח זאת, גלדוול מציג נתון יוצא דופן: ברשימת 75 האנשים העשירים בכל הזמנים, החל מהפרעונים ועד קרלוס סלים, 9 מתוכם, ביניהם ג'ון ד.
גם למקום הולדתו של אדם ישנה משמעות עצומה, מעבר ללוגיקה פשוטה (עדיף להיוולד בעולם המערבי במקום להיוולד באפריקה).
לדוגמה, גלדוול מספר שהשכן של ביל ג'וי היה מתכנת מחשבים שהציע לו עבודה בתכנות, דבר שאיפשר לג'וי לפתח עוד יותר את יכולתו בתכנות.
הוא מציין את המזל בכך באומרו "הדבר דומה לכך שהתעניינת באופנה בילדותך והשכן שלך היה ג'ורג'ו ארמני!".
לפני הצגת סיכום הספר, גלדוול כותב על השורשים הייחודיים של אמו הג'מייקנית, ג'ויס, צאצאית של עבדים אפריקאים.
ג'ויס למדה בלונדון בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ושם פגשה והתאהבה בגרהם גלדוול, מתמטיקאי צעיר.
לאחר המעבר שלהם יחד לקנדה הפך גרהם לפרופסור למתמטיקה וג'ויס לסופרת ומטפלת.
בעוד גלדוול מודה על השאיפות והאינטליגנציה של אמו, הוא גם מצביע על הזדמנויות שהוצעו להוריו שעזרו להם לחיות חיים טובים יותר מאלה של צאצאי עבדים אחרים באיי הודו המערבית.
גלדוול מסביר גם, כי במאה ה-18, בעל המטע הלבן בג'מייקה קנה שפחות והפך אותן לפילגשיו.
תולדה בלתי מכוונת של מעשה זה הייתה הצלתה של השפחה ושל צאצאיה מחיים של שעבוד אכזרי.
בתור אחד מהצאצאים של שפחות אלו, המזל הוביל את גלדוול למצבו המוצלח יחסית בחיים.
בסיכומו של הספר, גלדוול מציין כי ההצלחה "אינה יוצאת דופן או מסתורית.
היא נטועה ברשת של יתרונות וירושות, חלקם בצדק, חלקם לא, כמה מהם נצברים, וכמה מהם מזל פשוט".
בסופו של הספר, גלדוול אומר כי "מצוינים לא היה אמור להיות אוטוביוגרפיה.
אבל אתם יכולים לקרוא אותו בתור התנצלות ארוכה על ההצלחה שלי".
בביקורות רבות "מצוינים" תואר כסוג של אוטוביוגרפיה, מכיוון שגלדוול הכניס יסודות מחייו לתוך הספר על מנת להעניק לו נופך אישי יותר.
לב גרוסמן, כותב במגזין טיים, קרא למצוינים "ספר אישי יותר מאשר קודמיו", וציין: "אם אתה מחזיק אותו מול האור, בזווית הנכונה, אתה יכול לקרוא אותו בתור אוטוביוגרפיה מוצפנת: איש מצליח מנסה להבין את ההקשר שלו, איך הוא זכה בהצלחה ומה זה אומר".
גרוסמן גם העריך שגלדוול מרגיש אשם על הצלחתו ומאמין שכריסטופר לנגן היה צריך לחוות הצלחה דומה להצלחה שיש לו.
כמו בספריו האחרים, סגנון הכתיבה המרתק ומלא החיים של גלדוול זכה לשבחים, אך שיטת העבודה שלו ספגה ביקורת על כך שלעיתים קרובות מדי היא טרף קל לכשלים לוגיים, ממצאים אנקדוטליים-מבוססי דגימה וניתוחים פשטניים.
בסקירת הספר ב"וול סטריט ג'ורנל", המבקר דייוויד א.
שיוויץ' שיבח את סגנון הכתיבה של גלדוול והצהיר כי "רבים מכותבי ספרי העיון החדשים שואפים שיגדירו את עצמם" כ"מלקולם גלדוול של" בתחום הכתיבה שלהם.
שיוויץ' החמיא לבהירות ולחן הקליל של גלדוול, אבל גם הצביע על עקבי אכילס אפשריים של גלדוול בגלל הפשטנות שלו בתיאור תופעות סוציולוגיות מורכבות ביותר ל"הסברים קומפקטיים טיפוסיים".
כמו כן, שיוויץ' שיבח את הספר על כך שהוא שואל כמה שאלות חשובות, כמו "כמה פוטנציאל נמצא שם בחוץ שמתעלמים ממנו?
כמה כישרון גולמי עדיין לא עובד והופסד בסופו של דבר, כי אנחנו נאחזים ברעיונות מיושנים של מה שנראה כמו הצלחה, ומה נדרש כדי להשיג אותה?".
בדיון על הספר במגזין "סלייט", המבקר ג'ון הורגן התרגש במיוחד מההיסטוריה המשפחתית של גלדוול.
הוא חש כי הקשרים בין גזע להישגים נותחו באופן מהותי, אך מצא את הלקחים המוזכרים ב"מצוינים" כ"מאכזבים במידה מסוימת באופן מוזר, אפילו מדכדכים".
את תרומתו של הספר סיכם הורגן באומרו, "מצוינים מייצג הזדמנויות שבוזבזו עבור גלדוול - שבעצמו מהווה "מצטיין", סופר מוכשר מאוד ובעל השפעה וצאצא של עבד אפריקאי - וגורם לתרומה משמעותית לשיח המתמשך שלנו על הטבע, טיפוח וגזע".
שבועון העסקים והכלכלה "ביזנסוויק" נתן לספר ארבעה מתוך חמישה כוכבים והעריך כי הספר יגרום לרגע של "אהה!" לקוראים, אבל תהה האם גלדוול השמיט בכוונה ראיות שסותרות את התזה שלו.
בנוסף, השבועון העיר בחוות הדעת שלו כי "מצוינים" חוזר על עצמו במספר חלקים, אך ריכך זאת באומרו שגלדוול, בסופו של דבר, מחבר את כל הסיפורים יחד לתוך נרטיב מקיף.
הביקורת על הספר התמקדה בסגנונו ובתפיסתו הפשטנית.
רוג'ר גת'מן מהעיתון "The Austin American-Statesman" לא היה שבע רצון מההכללות של גלדוול שנלקחו על סמך כמויות קטנות של נתונים.
גת'מן טען שהדבר לא אופייני לגלדוול, והוא האמין כי הגישה מצביעה על "עייפות מסוימת בשיטה האהובה עליו".
בויד טונקין ב"אינדפנדנט" החזיק בדעה דומה, ותהה מדוע גלדוול "עדיין לא מחזיק פרופסור מן המניין באוניברסיטת 'המובן מאליו'".
בסקירת הספר ב"גארדיאן", ג'ייסון קאולי חש כי "מצוינים" היה ויכוח בין גלדוול ובין עצמו, בהתייחסו לפעמים הרבות שהוא משתמש במילה "אנחנו", כאשר הוא מגדיר את עמדתו, למשל במשפטים: "יש משהו מאוד לא בסדר עם הדרך שבה אנחנו מסתכלים על הצלחה.
[...] אנחנו דבקים ברעיון שהצלחה היא פונקציה פשוטה של זכות הפרט, וכי העולם שבו אנחנו גדלים והכללים שאנחנו בוחרים לכתוב כחברה לא משנים בכלל" (אין דגשים במקור).
קאולי גם טען שיש "אמריקאי חד־ממדי מסוים בעבודה", והצביע על העובדה שרבות מהדוגמאות של גלדוול הן מארצות הברית, ובעיקר מהעיר ניו יורק, שם מתגורר גלדוול.
במאמר על הספר עבור "הניו יורק טיימס", סטיבן פינקר כתב כי "ההיגיון ב"מצוינים" אשר מורכב מאנקדוטות נבחרות שמתאימות למסקנות, חכמה לאחר מעשה וברירה כוזבת, כרסם לי בקינדל שלי".
בסקירת הספר עבור "ניו ריפבליק", אייזק צ'וטינר כינה את הפרק האחרון של "מצוינים" כ"אטום לכל סוגי החשיבה הביקורתית".
קווין ג'קסון, שסקר את הספר מטעם "סאנדיי טיימס", טען שבאופן אירוני, בזמן ש"מצוינים" סיפק הצעות כיצד לפתור הטיות תרבותיות, בספר עצמו יש הטיה לכיוון נושאים אמריקניים.
בעקבות כך, ג'קסון ציפה כי הדבר יוביל למכירות טובות יותר בארצות הברית מאשר בבריטניה.
ג'קסון גם היה מאוכזב מהחוסר ברעיונות חדשים בספר, וציין כי הוא רק מרחיב את הרעיון ש"אתה צריך להיוולד ברגע הנכון, במקום הנכון, למשפחה הנכונה (בדרך כלל יוקרתית עוזר), ואז אתה חייב לעבוד באמת, באמת קשה".
הוא גם היה ספקן בקשר לטיעוניו של גלדוול בנוגע לכלל 10,000 השעות.
ג'קסון התנגד להסבריו של גלדוול בקשר להצלחתם של הביטלס וטען שהביטלס הצליחו בזכות "רוח הנעורים של הגיל, אופנה ללהקות גיטרה וניצוץ של כימיה שיתופית".
בראיון ב-6 באוגוסט 2010, החווה פול מקרטני, חבר להקת הביטלס בעבר, את דעתו בקשר לספר:
כלל 10,000 השעות מוזכר בסדרה הבחורה החדשה בעונה הראשונה בפרק 13.
מצולות , הוא הספר השביעי בסדרת ספרים של הסופר האמריקני קלייב קאסלר.
הספר יצא לאור ב-1984, ועלילתו מתרחשת בשלהי המלחמה הקרה.
בספר זה, השביעי בסדרת הספרים אודות דרק פיט, מהנדס ימי הרפתקן ורב תושייה, עליו להיאבק במשפחת בוגנוויל צרפתית-קוריאנית-אמריקנית של איילי ספנות, ובראשה ראש המשפחה הקשישה, מן קוריו, ונכדה לי טונג, המנסה להשתלט על ארצות הברית כולה, ואף קשרה קשר לחטיפת נשיא ארצות הברית.
מצויאמה (ביפנית: 松山市) היא בירת מחוז אהימה שבדרום יפן.
בעיר מתגוררים נכון לאוקטובר 2015 516,034 תושבים, והיא העיר הגדולה ביותר בחבל שיקוקו.
מצויאמה שוכנת בצפון מחוז אהימה, לגדות נהר שיגנובו ולחוף הים הפנימי סטו.
שטח השיפוט שלה, הכולל את הארכיפלג קוצונה, הוא 428.86 קמ"ר.
העיר ידועה במעיינות החמים (אונסן) שבה.
בית המרחץ דוגו אונסן, בין העתיקים ביותר ביפן שוכן בעיר.
אתר תיירותי מפורסם נוסף הוא טירת מצויאמה שנבנתה בשנת 1603. שמונה מתוך שמונים ושמונה המקדשים הבודהיסטים שבהם מבקרים במסגרת העלייה לרגל בשיקוקו, מצויים במצויאמה.
נמל התעופה של מצויאמה שוכן כ-5.6 קילומטרים ממרכז העיר, ממנו יוצאות טיסות סדירות ליעדים פנימיים ובינלאומיים.
חברת התחבורה איו, מפעילה את קווי הרכבות החשמליות והאוטובוסים בעיר.
מצוות שבין אדם לחברו הן מצוות שהתורה מצווה בהן על עשיית מעשה כלפי אדם אחר, על מנת להסדיר את ההתנהגות החברתית שבין בני האדם.
בניגוד למצוות שבין אדם למקום שבהם האדם מצווה בהם לעשות מעשים כלפי הקב"ה, ואין בהם הנאה לחברו.
בתלמוד וכן בראשונים ובאחרונים ישנם חילוקי דינים רבים בין שני סוגי מצוות אלו.
בכמה מהמצוות נחלקו אחרונים האם הם בכלל המצוות שבין אדם לחברו או שהם מהמצוות שבין אדם למקום.
ההבחנה בין שתי מחלקות אלה של מצוות מוזכרת לראשונה במשנה: פירוש הדבר הוא שאדם שחטא במצווה או איסור שהוא בין אדם לחברו, לא יועיל לו לכפר על עוון זה, עד שיבקש מחילה מחברו, שיסלח לו.
באחרונים כתבו שאף בעבירה שבין אדם לחברו, מלבד החטא שחטא לחברו וחיוב הסליחה ממנו, ישנו אף חטא כלפי המקום, ויש שהוסיפו שאף חלק העבירה למקום לא יתכפר לו כל זמן שחברו לא מחל לו על פגיעתו.
ההבחנה גם נרמזה במסכת אבות ():שמעון הצדיק היה משיירי כנסת הגדולה.
הוא היה אומר, על שלשה דברים העולם עומד, על התורה ועל העבודה ועל גמילות חסדים.פירש הרב שמואל די אוזידה (וכמוהו מפרשים אחרים): "כנגד הלמוד אמר על התורה וכנגד המעשה שבין אדם למקום אמר ועל העבודה וכנגד המעשה שבין אדם לחברו אמר ועל גמילות חסדים".
חשיבות המצוות שבין אדם לחברו
יש מהראשונים שכתבו שמצוות שבין אדם לחברו חשובות יותר מהמצוות שבין אדם למקום, וכך כתב הרא"ש בפירושו למסכת פאה:
וכתב רבי מנשה מאיליה (בספרו "פשר דבר"): "אנו רואים בעוונותינו הרבים בדורנו זה שנתרבתה האפיקורסות בעולם.
וזה מחמת שרואים אנשים בעלי תורה ואין בהם מידות טובות בהנהגה שבין אדם לחברו".
בפוסקים ישנם חילוקי דינים שונים בין מצוות שבין אדם לחברו למצוות שבין אדם למקום:
עשה דוחה לא תעשה - יש שכתבו שמצווה שבין אדם למקום אינה דוחה מצווה שבין אדם לחברו
מצוות צריכות כוונה - הרבה מהפוסקים סבורים שבמצוות שבין אדם לחברו אין כוונת המצווה מעכבת
אונס - יש מי שדעתו שבמצוות שבין אדם לחברו אין פטור אונס
בכפרת יום הכיפורים - כאמור, לפי דרשת רבי אלעזר בן עזריה, בשונה מהעבירות שבין אדם למקום, אין יום הכיפורים מכפר על עבירות שבין אדם לחברו אלא אם כן ביקש את מחילת חברו.
בראשונים כתבו שעשרת הדיברות שנתנו למשה בסיני, חלוקים לב' סוגים, הלוח הראשון מימין, עוסק במצוות (או איסורים) שבין אדם למקום, ואילו הלוח שמשמאל עוסק במצוות (ואיסורים) שבין אדם לחברו.
זה תוכן הלוח הימני שעוסק בבין אדם למקום:
אנוכי ה' אלוקיך: יסוד האמונה המונותאיסטית.
לא יהיה לך אלהים אחרים על פני, לא תעשה לך פסל וכל תמונה: אלוהים שולל כל עצם דומם שנוצר לשבחו, וההסבר לכך שטיפוח פסלים ותמונות נחשב לעבודה זרה.
לא תשא שם ה' לשווא: איסור להישבע באלוהים או להעלות על השפתיים את שמו לשווא.
זכור את יום השבת לקדשו: מצווה לזכור את היום השביעי יום המנוחה של אלוהים.
כבד את אביך ואת אמך: מצווה לכבד את ההורים יש שכתבו שמצווה זו משתייכת לשתי הקבוצות: בין אדם לחברו ובין אדם למקום.
ואילו מצדו השמאלי של לוחות הברית עוסקות המצוות בדברים הנוגעים לחיי החברה (בין אדם לחברו):
מצוות תכלת (או פתיל תכלת) היא חלק ממצוות ציצית.
על פי הכתוב בתורה, יש להוסיף לציצית פתיל צמר הצבוע בצבע תכלת.
על פי הדעה המקובלת בהלכה, צבע התכלת צריך להיות מופק מבעל חיים ימי מסוים כלשהו.
המסורת על זהותו המדויקת של בעל החיים אבדה במהלך השנים.
בנוסף, לצבע התכלת משתמשים גם להכנת חלק מבגדי כהונה בזמן שבית המקדש קיים, והשתמשו בו גם למשכן (יריעותיו, פרוכתו, מסכיו, וכיסויי-כליו).
בפרשת ציצית בסוף פרשת שלח נאמר:
בציווי על מצוות ציצית שבפרשת כי תצא לא נזכר ציווי על פתיל התכלת.
בתורה ובתלמוד לא נזכר בפירוש כמה חוטי תכלת יש להטיל בציצית, ועל כן נוצרה מחלוקת בין הראשונים.
דעת הרמב"ם (בשם רב שמואל בן חפני גאון), ראשונים נוספים ורוב המקובלים כי חוט התכלת צריך להיות אחד משמונת חוטי הציצית, כך שלפני הכנסת החוטים לבגד וכפילתם יש חוט אחד שחציו צבוע בתכלת וחציו לבן, בהתאם לדבריו ש"פתיל תכלת" תפקידו להיכרך על הציצית.
דעת הראב"ד וראשונים נוספים כי חוט התכלת הוא חוט שלם מארבעת חוטי הציצית, כך שלאחר כפילתם בכנף הבגד שני חוטים מתוך השמונה הם של תכלת
דעת רש"י ותוספות ורוב הראשונים כי שני חוטים שלמים מארבעת חוטי הציצית צריכים להיות של תכלת, כך שמחצית החוטים הם כאלה.
מקורות נוספים תומכים בכל אחת משלוש השיטות ומבין מחדשי מצוות התכלת ישנם הנוהגים ככל אחת מהן.
בגמרא נאמר שצביעת הצמר המיועד לתכלת צריכה להיעשות "לשמה", היינו שהצמר ייצבע במיוחד לשימוש זה.
אסור להשתמש בצמר שנצבע בשביל ניסיון או בדיקת הצבע.
בשל כך, אסור לקנות תכלת סתם כך, אלא רק מאדם שידוע שצובע תכלת לשמה.
חשש נוסף בקניית תכלת ללא בדיקה הוא שהצבע איננו תכלת אמיתית אלא זיוף זול יותר (קלא אילן).
קשירת הציצית מורכבת מחוליות וקשרים ונעשית באמצעות ליפוף אחד החוטים מסביב לחוטים האחרים.
יש לכרוך את החוטים כחוליות - קבוצות נפרדות של מספר כריכות כל אחת ולקשור בסוף כל חוליה.
תחילת הקשירה חייבת להיות בחוט לבן וכן גם סוף הקשירה.
יש מחלוקת בין הראשונים כמה כריכות יש לעשות בכל חוליה, כמה חוליות יש לעשות, והאם את כל החוליות עושים בכריכות בחוט התכלת, או שכורכים גם בחוט לבן.
מצוות התכלת מוזכרת במקרא, לא רק בהקשר של הציצית, אלא גם בהקשר - של המשכן - ושל בגדי הכהונה.
היא נדרשה עבור: יריעות המשכן, לולאותיהן, הפרוכת, מסך פתח האוהל, מסך שער החצר, האפוד, החושן, הפתיל שבו נרכסות טבעות שניהם, מעיל האפוד, רימוניו, הפתיל שעליו מושם הציץ, הפתיל הניתן על הציץ, והאבנט (כפי שמובא בפרשת תרומה ובתחילת פרשת תצוה, וכן בפרשת ויקהל ובתחילת פרשת פקודי).
בזמן המסעות במדבר, נדרש לצבוע בתכלת גם את הבגדים המכסים את: השולחן, המנורה, כליה, הארון, מזבח הזהב, וכל כלי השרת (כפי שמובא בסוף פרשת במדבר).
עם זאת, לא נאמר במקרא כיצד מפיקים את צבע התכלת, בדומה לצבעים אחרים שהוזכרו במקרא שלא התפרשה דרך עשייתם.
בתוספתא למסכת מנחות נאמר כי התכלת לציצית צריכה להעשות דווקא מ'חלזון', ותכלת שנעשתה באופנים אחרים - פסולה.
בספרות חז"ל ניתנו מספר סימנים לחלזון ממנו מופק התכלת:
לאחר חורבן בית המקדש הראשון מתואר בנביא כי בארץ הושארו 'כורמים ויוגבים'.
המדרש מפרש כי יוגבים הם ציידי החלזון היושבים בחוף הים בין סולמה של צור לחיפה.
לדעת ה'תפארת ישראל', התכלת לא חייבת להיעשות דווקא מחלזון אלא כל תכלת ששומרת על יופייה - כשרה, וכך הוא מדייק מדברי הרמב"ם.
אמנם, דעתו לא נתקבלה בקרב רוב פוסקי ההלכה.
לאורך הדורות היה צבע התכלת יקר וקשה להשגה ולהפקה, הדבר היווה כר פורה לזיופים שונים שאינם כשרים למצווה, אלו הופקו בעיקר מארבעת הצמחים: ניל מכסיף, ניל הצבעים, איסטיס הצבעים, ולשישית הצבעים.
בתגובה לתעשיית הזיופים קבעו חז"ל "עתיד הקדוש ברוך הוא להפרע ממי שתולה קלא אילן בבגדו ואומר כי תכלת הוא".
אחד המאפיינים שתיארו לייחודיות התכלת הכשר המאפשר את זיהויו והבדלתו מן ה'קלא אילן' היא צביעה עמידה שאינה דוהה:
לגבי ה"תכלת" המוזכרת במקרא בהקשר של בדים שאינם קשורים אל מצוות ציצית, אנליזות כימיות מתקדמות שנערכו בשנת 2011 בידי פרופ' צבי קורן הראו כי, על פיסת אריג קטנה שנמצאה במצדה ושתוארכה כשייכת לימי המלך הורדוס (מסוף ימי הבית השני) נצבע פס של תכלת שהופקה מחלזונות ארגמון קהה קוצים.
לפי דברי ד"ר נעמה סוקניק מרשות העתיקות: "אני יכולה לומר בוודאות: מצאנו פיסת בד - בת אלפי שנים - הצבועה בגוון כחול ירקרק, שנצבעה על ידי חילזון הארגמון...הטכנולוגיה היא כזו, שחושפים את הצבע לשמש - ואז מתקבל צבע יותר כחלחל ופחות ירקרק".
התכלת הייתה קיימת בתקופת המקרא ובתקופת בית שני.
בגמרא מסופר על זוג תלמידי חכמים שניסו להבריח תכלת לבבל ונתפסו על ידי הרומאים.
בשלב כלשהו הופסק השימוש בתכלת לחלוטין.
הרב יצחק הלוי הרצוג שיער שהפסקה של צביעת תכלת לציצית אירעה בראשית תקופת הגאונים.
על פי העיקרון העולה מדברי המשנה: "התכלת איננה מעכבת את הלבן", נהגו דורות רבים ללבוש ציציות ללא חוטי תכלת, אם כי יש שפסקו כי דברי המשנה אינם להלכה וקיום מצוות ציצית כאשר התכלת אינה מצויה הוא רק מדרבנן.
יש שראו בחידוש התכלת אחד מסימני הגאולה.
השיטות המרכזיות הן של רבי גרשון חנוך הניך ליינר, האדמו"ר מראדזין, שזיהה את החילזון ממנו הופק התכלת עם דיונון הרוקחים (Common Cuttlefish) ושל הרב ד"ר יצחק אייזיק הלוי הרצוג שזיהה אותו עם הסגולית דו-גונית (Janthina).
זיהוי נוסף של החילזון עם ארגמון קהה קוצים (Murex trunculus) נדחה על ידי הרב הרצוג, אולם כיום הוא מקובל על ידי רוב המדענים העוסקים בנושא וקושרים בין התכלת למצוה וצבע ה'פּוּרְפּוּרָה' אשר היה נחשב בעולם העתיק כמוצר יקר ערך.
כיום, קיימות קבוצות של שומרי מצוות המטילים פתיל תכלת בציציותיהם, רובם מצבע המופק מארגמון קהה קוצים ומיעוטם ההולכים בשיטת ראדזין.
חז"ל דרשו את טעם צביעת פתיל התכלת, בכך שהתכלת מזכירה את עינו הצופיה של ה', .
במדרשים נוספים מופיע קשר בין צבע התכלת ליציאת מצרים, על פי דברי התורה הקושרת בין קיום מצוות ציצית לזכירת יציאת מצרים.
למשל, בפירוש רש"י לפסוק זה נאמר , וכן יש הדורשים התכלת כצבעו של הים כדי לרמז לקריעת ים סוף.
לדעת הקראים התכלת היא צבע בלבד ולא צבע שמגיע מבעל חיים מסוים, ובניגוד להלכה הרבנית, אין לצבוע מבעל חיים מכיוון שמדובר בחיה טמאה.
משום כך בטליתות הקראים יש פתיל אחד הצבוע תכלת (שאינו מפותל סביב ה"פתילים האחרים" אלא יוצא מתוך קבוצת אניצים).
אצל השומרונים יש משמעות לצבעים המצביעים על ארבעה חלקים שונים של החודש.
בשעת התפילה הכהן הגדול לובש בגד תכלת המוסתר תחת הטלית, ושאר קהל הגברים לובש בגד מיוחד צבעוני לפי השבוע, ובקצותיו פתיל הצבוע בצבע זה.
כמו הקראים, לפי טעמם, מקור הצבע אינו בר חשיבות.
בתלמוד הבבלי מסכת מנחות כתוב שתכלת אשר נקשרה בידי שומרוני ("כותי") היא פסולה.
בהמשך הסוגיה דנים בכך אם יש אפשרות לבדוק את מקורו של הצבע.
במתמטיקה, מצולע בר-בנייה הוא מצולע משוכלל שאותו ניתן לבנות בעזרת סרגל ומחוגה.
למשל, מחומש משוכלל ניתן לבנות בעזרת סרגל ומחוגה בעוד שמשובע משוכלל לא ניתן לבנות בעזרת סרגל ומחוגה.
ישנם אינסוף מצולעים ברי בניה ומתוכם ידוע על 31 מצולעים כאלה עם מספר צלעות אי-זוגי.
המתמטיקאים היוונים הקדמונים ידעו איך לבנות מצולעים משוכללים בני 3, 4 ו-5 צלעות, וידעו כיצד לבנות מצולע משוכלל עם מספר צלעות כפול משל מצולע משוכלל נתון.
זה הוביל אותם לשאלה מהם התנאים לכך שמצולע משוכלל הוא בר-בנייה.
בשנת 1796 הוכיח קרל פרידריך גאוס כי ניתן לבנות מצולע משוכלל בן 17 צלעות וחמש שנים מאוחר יותר שיער שמצולע משוכלל עם צלעות הוא בר-בנייה אם ורק אם כל הגורמים הראשוניים האי-זוגיים של הם מהצורה .
השערתו של גאוס הוכחה על ידי פייר וונצל בשנת 1837.
מצולמים היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת מוקומנטריה, המתעדת את חייהם של אנשים שונים המגולמים על ידי שלישיית מה קשור.
הסדרה היא פרודיה לתוכנית הדוקו-ריאליטי מחוברים.
בכל עונה, שלישיית מה קשור מגלמת שש דמויות הנמצאות בנקודות מפנה בחייהן, המתבססות בחלקן על חוויותיהם האישיות של בני השלישייה.
כמו ב"מחוברים", שש הדמויות השונות מתעדות את חייהן בסיטואציות קיצוניות ומונולוגים חושפניים למצלמה.
עלילת העונה השנייה, שצילומיה נערכו במהלך שנת 2020 וחפפו לתקופות השיא במשבר מגפת הקורונה בישראל, מדגישה את השפעת התפרצות מגפת הקורונה על חיי שש הדמויות ועל עבודותיהן ותחומי עיסוקן, ואת הדרכים באמצעותן בוחרות שש הדמויות להתמודד עם המשברים וההזדמנויות שנוצרו בעקבות כך.
השחקן/ית שם הדמות תיאור עונות ציון ברוך מנחם "מני" גוזלן הומוסקסואל בן 32. בן זוגו של משה ושותפו בעסק לחלפנות כספים ונכיון שיקים.
1–2 אליהו "אלילו" לוטטי כוכב עולה בן 31 בזמר הים תיכוני, המכונה "הנסיך מנס ציונה".
1 פיני קטן שחקן כדורגל בעל בעיות משמעת, כושר לקוי ומוסר עבודה גרוע ואויבו בנפש של אלון לחמי.
2 בני "בני בום" עייש בן 43, כוכב הילדים הכי גדול במדינה זה שני עשורים, שמנסה נואשות להמציא את עצמו מחדש לאחר שהתמכר לממריצים ונס ליחו.
אסי ישראלוף לירון ברדה סוכן ביטוח בן 39, המתחיל להיכנס למשבר גיל העמידה.
1 קובי "הצ'יטה" מהמר מזדקן וכושל בן 40 שגר עם ההורים שלו.
מיכה עוזרו האישי של אלילו לוטטי, שנכנס לבסוף במקומו לכלא.
סבי בן שמואל לוחם אש בעל בעיות פוריות המתגורר עם אשתו, מירב, בעוטף עזה.
2 עבדול ג'ובראן בעלי קבוצת הכדורגל בני מוסמוס, המחתים לעבודה את אלון לחמי ופיני קטן.
דודי אליהו רווק נהנתן ובעל מועדון ירושלמי, שחזרתו בתשובה יוצרת קרע בינו לבין אחיו ושותפו העסקי.
שלום מיכאלשווילי שיר ונטורה רווקה תל אביבית בת 36 המנהלת מכון יופי ומחפשת נואשות אחר בן זוג.
1 שמשון אשכנזי פוליטיקאי בן 47 המתמודד לכנסת מטעם הליכוד.
שלומי האמרגן של אלילו לוטטי.
אלון לחמי בן 43, מאמן קבוצת הכדורגל בני מוסמוס, אליה הגיע לאחר שפוטר מקבוצתו הקודמת בעקבות התבטאויות גזעניות.
2 עידו באבי סו שף במסעדה מצליחה ויוקרתית, המעוניין לקבל קידום כשף ראשי, שהקריירה שלו דועכת בעקבות חופשת הלידה שלקח.
אורי גבריאל – משה רחמים, גרוש בן 56 המנהל עסק לחלפנות כספים ונכיון שיקים ובן זוגו של מני.
אימץ יחד עם מני ילד אתיופי.
בעונה השנייה ישנו משבר בינו לבין מני שבסופו הם נפרדים לזמן קצר.