tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכל צידו המזרחי של החלל קיר מסך גדול המשקיף את הרחבה המרכזית של המשכן.
ללא קשר לאולמות המופעים, מתקיימים בחלל הפואייה כמו גם בכיכר הפנימית של הקומפקל אירועים ציבוריים שונים מעת לעת בהם תערוכות אמנות המציגות יצירות שונות גם במפלסים העליונים.
באוקטובר 2005 גם נחנכה בפואייה "פינת המייסדים" – קיר בו מונצחים מקימי האופרה הישראלית החדשה.
באולם האופרה נבנתה פונקציה מיוחדת המאפשרת שינויים בגודלו.
הותקנה בו מערכת של פאנלים אקוסטיים מתקפלים המאפשרים את סגירתו של היציע העליון.
האולם מוקטן בזמן קונצרטים ומופעים עם מעט אנשים כדי לא ליצור תחושה של אולם ריק ומשפרים את תכונותיו האקוסטיות של האולם.
עם זאת על האולמות, על אף שבתכנונם שולבו יועצי אקוסטיקה רבים ועל אף ניסיונו העשיר של משרד רכטר אדריכלים בתכנון תיאטראות, נמתחו ביקורות רבות בשל ליקויים פונקציונליים ובעיות אקוסטיות שונות.
העמדת מושבים באופן מדורג אך מסובב ישירות אל הבמה ביציעים הצדדים של אולם הקאמרי, באופן שהיושבים בהם יושבים למעשה לבד, ולא לצד אדם אחר, נחשבים נקודת חולשה נוספת של המשכן.
באוקטובר 2016 נקרא משכן האופרה במשכן על שמו של שלמה להט.
יעקב רכטר בעצמו התייחס לתפישה העומדת מאחורי תכנון הקומפלקס באופן הבא:
המשכן לאמנות במינכן הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בקצהו הדרומי של הגן האנגלי בעיר, ברחוב הראשי פרינצרגנטנשטראסה.
המוזיאון הוקם בהשראתו של היטלר אשר ראה בעצמו כפטרון האמנות והאדריכלות, ובתנאי שתהיה הולמת את תפיסתו וסגנונו.
המבנה בתכנונו של האדריכל פאול לודוויג טרוסט, נבנה בשנים 1934–1937 על חורבות גלריה לאמנות ששכנה במקום ונשרפה במהומות בשנת 1931.
זהו הבניין הראשון שנבנה בסגנון הנאו קלאסי המאפיין את האדריכלות הנאצית.
המבנה מתאפיין בחזית עמודים קלאסית הבנויה באבן, על בסיס של בטון ופלדה.
המוזיאון נחנך בשנת 1937 ונקרא אז " המשכן לאמנות גרמנית" (Haus der deutschen Kunst) ומטרתו הייתה הצגה תעמולתית התואמת את תפיסתו של היטלר בדבר ה"אמנות הגרמנית הנשגבת".
התערוכות שהוצגו היו אמנות מגויסת, אשר התאימה לתפיסה הנאצית בדבר טוהר תרבותי הנשען על המקורות העממיים של העם הגרמני.
האמנות שהוצגה עמדה בניגוד לסגנון האמנות מודרנית אשר כונה על ידם "אמנות מנוונת", ואשר דוגמאות ממנה הוצגו במקביל, במוזיאון אחר בעיר.
הסגנון האמנותי המקובל על המשטר כלל בתוכו: תמונות מנופי גרמניה, תמונות המתארות סצנות מלחמה וקרבות גבורה, ציורים המדגישים את חיי המשפחה הארית הטהורה בעיקר כחלק מחיי הכפר, וכמובן פורטרטים של ראשי המשטר והיטלר עצמו במגוון תנוחות ותלבושות.
במוזיאון הוצגו גם פסלים העומדים בדרישות אותו סגנון אמנותי שהיה מקובל על המשטר, בעיקר גוף עירום ומושלם, של גברים, נשים ובעלי חיים, במגוון תנוחות עבודה, מלחמה וספורט, ובהבעות פנים חזקות ונחושות.
בחודש אוקטובר 1939, ומדי שנה לאחר מכן, יזם השלטון הנאצי, כחלק מהמערך התעמולתי של המשטר וכחלק מתהליך החינוך העממי את יום החג במוזיאון לציון" 2000 שנות תרבות גרמנית".
כל בכירי השלטון, כולל היטלר עצמו, נכחו במצעדי ענק של שחקנים המציגים סצנות מאירועים בהיסטוריה הגרמנית.
במהלך היום הוקמו לאורך הרחוב דוכני מכירה לציבור של פריטי אמנות המקובלים על המשטר ובין הקונים הנלהבים, כמובן גם היטלר ואנשיו.
יום האמנות התקיים גם לאורך כל שנות המלחמה.
בתום מלחמת העולם השנייה, נתפס המבנה בידי הצבא האמריקני ושימש כחדר אוכל לקצינים המוצבים שם.
בשנים שלאחר מכן, נערכו בו מספר שינויי מבנה פנימיים והוא שימש כאתר תצוגה בתערוכות מסחריות ותערוכות נודדות אחרות.
כיום, לאחר שתערוכות מודרניות שהוצגו בו הועברו למוזיאון הפינקוטק המודרני בעיר, משמש המקום שוב כאתר לאירועים תרבותיים ומסחריים מזדמנים, ובחלק ממנו ממוקם מועדון לילה גדול.
המשימה X הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2011. את הסרט ביימו פרוספר מלכה ואורי גרודר, ומככבים בו שרון רג'יניאנו, דני שטג, יובל עובדיה ורפי טיילור.
הסרט הופיע בפסטיבלים בין השנים 2011-2012 עם 3 זכיות בינלאומיות וכניסה לפסטיבלים רבים ותחרויות סרטי אינדי, בעיקר בארצות הברית.
בישראל הסרט הוקרן במספר הקרנות טרום בכורה קטנות, ובהקרנת בכורה בסינמטק תל אביב בפסח 2012.
הסרט מספר על אדם-נטול-זהות (יובל עובדיה) שנשלח למשימה מסתורית ונתפס כשהוא מנסה לחדור למתקן ארכיון שמור של המוסד.
לפני שהדבר ידלוף החוצה, מתמנה אחד מסוכני המוסד הבכירים (שרון רג'יניאנו) לגלות את זהותו של האיש ואת זהות שולחיו.
בחייו הפרטיים נמצא החוקר בעיצומו של משבר אישי, כאשר הוא נתון בהליכי גירושין מתקדמים ומורכבים בהם הוא עומד לאבד את הזכות לראות את ילדיו, ובנוסף אביו נפטר ומשאיר לו צוואה לא ברורה.
הנחקר טוען שהוא נשלח על ידי מלאכים מעולם רוחני העוקבים אחרי כל פעולה שלו ושולחים לו מסרים בכל רגע.
החוקר שכבר התעסק עם טיפוסים מסוגים שונים, לא מאמין לשום מילה של הנחקר ומנסה בכל האמצעים העומדים לרשותו להוציא ממנו את האמת - מי הוא, מה מטרתו וכיצד חדר למתקן המוסד.
אלא שהחוקר מזדעזע לשמוע מהנחקר מידע אינטימי על חייו שלו, הסברים מה הוא צריך לעשות ומה פשר דברים שקרו לו בעבר.
בסופו של דבר מחליט החוקר להסתכן ולהבריח את האדם-נטול-הזהות אל מחוץ למתקן הכליאה ורק אז נודע לו על המשימה לשמה הוא נשלח לעולם.
הסרט מכיל קטעי אקשן מיוחדים של קרבות קונג פו בכוריאוגרפיה שהכין במיוחד לסרט אמן הקונג פו אלוף העולם לשעבר אלי איבגי, שהשתתף גם בצילומים כדמות שחורה ומסתורית התוקפת את הגיבור ברחבי המיתקן.
פרס הגולדן רמי, פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-44 של יוסטון (2011)
סרט המתח/דרמה הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים בפילדלפיה (2011)
פרס דיאמונד בתחרות קליפורניה לסרטים (2012)
הפסטיבל הבינלאומי של ניו ג'רזי (2011)
הפסטיבל הבינלאומי של בילוייט (2012)
הפסטיבל הבינלאומי לטריילרים - לוס אנג'לס (2011)
הפסטיבל הבינלאומי של מונקו (2012)
מועמד בקטגוריית אפקטים מיוחדים ואפטר אפקט בתחרות מאבריק - לוס אנגלס (2011)
כאמור הסרט הוצג בפסטיבלים בחו"ל, אך לא התקבל לפסטיבל ירושלים ופסטיבל חיפה.
על כך אמר יובל עובדיה בריאיון ל"ערוץ אורות": "יש בארץ, לפחות בקודקודים של אנשי התקשורת, פחד מיהדות.
אתה יכול לעשות סרט על ערבים, על הומואים - סבבה, אבל במדינה יהודית (הסרט לא יוקרן בצורה מסחרית)...זאת אומרת שיכול להיות מצב הגיוני ואפשרי ביותר שהסרט יוקרן בהוליווד, ובארץ לא".
בהלכה, המשכה היא אחד מכללי המקווה, המשמש על מנת להכשיר מים שאובים או מים שנפסלו כתוצאה מהתערבות אדם או דבר המקבל טומאה, כדי להסיר מהם את הפסול ולהכשירם לטבילה.
בברייתא, המובא בתלמוד מסכת תמורה מובא:
פירוש המילים "פותקן" כמובא ברש"י, הוא שהמים לא יפלו לבור הגשמים מיד, אלא יפלו על הקרקע הסמוכה למקווה, ורק משם יפלו לתוך המקווה, שזו היא סוג של המשכה.
ממשנה זו, מוכח כי התנאים לבצע המשכה, מקלים יותר: אם המים מתערבים ברוב מי גשמים, אפילו בתוך המקווה, די בכך.
באחת מהמשניות שבמסכת מקואות מובא:
מדברי המשנה משמע, לכאורה, כי כדי להכשיר מים שאובים לעשות מהם מקווה לטבילה, יש צורך בשלושה תנאים: 1. המים השאובים יתערבו ברוב מי גשמים.
נחלקו הראשונים ביישוב הסתירה בין המשנה לברייתא: לפי הר"ש, מדובר אכן במחלוקת, לפי רבי אליעזר בן יעקב אין צורך שהמים יתערבו עם מים כשרים לפני כניסתם למקווה, ולפי המשנה הראשונה אין המשכה כשרה אלא כאשר מים פסולים מתערבים עם מי גשמים על הקרקע לפני כניסתם למקווה.
נחלקו הראשונים, במקור הכשר ההמשכה, וממילא ישנה מחלוקת נוספת האם המשכה כשרה דווקא כאשר היא נעשית בקרקע הראויה לבלוע.
לפי חלק מהראשונים, המשכה מועילה להכשיר את פסול המים השאובים מדין "זריעה".
המים חוזרים למקומם הטבעי - הקרקע, ומשם הם מגיעים למקווה, ושוב אינם מים שאובים אלא מים טבעיים.
לפי זה צריך שתהא הקרקע, קרקע כזו הראויה לבלוע את המים, שאז המים נבלעים בקרקע, והם באים למקווה מתוך הקרקע.
כך כותב המקור הראשוני להלכה זו, שהוא הרוקח
בהסבר מפורט יותר, מסביר המרדכי:.
לפי שיטה זו, ההמשכה היא כדי לבטל את השאיבה כליל, וזאת בכך שהם חוזרים למקומם הטבעי - לקרקע.
לעומת זאת, ראשונים אחרים ובראשם הרמב"ם, סבורים כי המשכה היא כדי לבטל את פסול השאיבה.
ישנה מחלוקת ראשונים לגבי שיעור ההמשכה הנדרש.
הריב"ש ועוד ראשונים, סוברים שצריך המשכה של לפחות שלושה טפחים על גבי הקרקע.
לעומתם הרשב"א וראשונים נוספים, מסתפקים בשיעור "כלשהו".
השו"ע מכריע בין המחלוקת, ופוסק שצריך המשכה של ג' טפחים.
יש התולים את המחלוקת, במחלוקת הנזכרת לעיל במהות ההמשכה.
אם מהות ההמשכה היא בכך שהמים השאובים נכנסים לקרקע הראויה לבלוע ונהפכים לחלק ממנה, אז אין לכאורה חשיבות למשך מקום ההמשכה.
רבי יוסף קארו בשולחן ערוך פוסק שניתן להמשיך גם על רצפת אבנים למרות שאינם קרקע הראויה לבלוע, אך הרמ"א כתב על זה: וי"א דאין המשכה מועלת על רצפת אבנים.
בנוסף נחלקו הראשונים, האם ניתן ליצור מקווה שלם ממים שהומשכו, או שמא דווקא אם רוב המקווה ממי גשמים, ניתן להוסיף לו מים שאובים.
לפי דעת הרמב"ם פוסק שרק אם רוב המים הם מי גשמים אורגנליים, המקווה כשר.
יש המסבירים זאת בכך, שההמשכה מועילה רק להסיר את פסול השאובים מהמקווה, אך לא את הבעיה שהמים לא נוצרו על ידי שמים.
במדרש המובא בתורת כוהנים דורשים מהפסוק "אך מעיין ובור מקווה מים יהיה טהור" - מה מעיין בידי שמים אף מקווה בידי שמים.
לעומת זאת, לפי דעת הר"ן, בשם הרי"ף, ניתן ליצור מקווה שלמה ממים שהמשיכום.
הוא מביא ראיה ממשנה כמעט מפורשת במסכת מקוואות:
במשנה זו מדובר באדם שהניח דליים על הגג, אך לא במטרה שיתמלאו מים, אלא להפך - במטרה לייבשם.
למרות זאת, "אם עונת גשמים הוא", האנו מחשיבים את מעשיו כאילו הניח את הדליים כדי למלאם מים, שהרי מעשה כזה בעיתוי כזה יש לו משמעות אחת, ואין הוא יכול לבטל את מעשיו בכוונתו ומחשבותיו הסותרים את מעשיו.
במקרה כזה נחלקו רבי אליעזר ורבי יהושע: רבי אליעזר סובר, שאם יש מעט מי גשמים בבור, כלומר לפחות כ"א סאה - רוב שיעור המקווה, ניתן לשבור את הדליים ובכך להמשיך את הדליים למקווה, ואילו רבי יהושע סובר שגם אם אין כלל מים בבור, ניתן לשבור את הדליים.
הסיבה הפשוטה לכך היא לכאורה, כי רבי יהושע סובר שגם אם מקווה נעשה כולו ממים שאובים, הוא כשר.
כיום נהוג שכל מים שנכנסים למקווה מכל סוג, הן כאשר המים נכנסים לבור זריעה, והן כאשר הם יוצאים משם למקווה, הם מגיעים דרך המשכה של שלושה טפחים על קרקע הבולעת (צימענ"ט מיוחד).
המשכוכית הוא רומן קומי דרמטי מאת קוני ויליס, שיצא לראשונה בשנת 1996. הרומן היה מועמד לפרס נבולה לרומן הטוב ביותר לשנת 1997.
גיבורת הספר, ד"ר סנדרה פוסטר, חוקרת אופנות.
החברה המעסיקה אותה, חברת "היי-טק", רוצה לדעת כיצד לחזות אופנות, וזאת על מנת ליצור אופנה בעצמה.
בזמן שד"ר פוסטר לומדת ומנתחת אופנות בשיטתיות, חברת "היי-טק" בעצמה עוברת שטף של אופנות ניהול.
במקביל, ההנהלה מעוניינת שאחד החוקרים בחברה יזכה ב"מענק נייבניץ" המסתורי - פרס דמיוני, המוענק ללא קריטריון ברור, בדומה למענק המצוינות של תוכנית עמיתי מקארתור.
במקביל, על העובדים להאבק בכאוס שנוצר בעקבות גיוסה של "המזכירה מהגיהנום".
החוקרים מבצעים ניסויים בכבשים, לאחר שלמדו שהן מובלות על ידי "משכוכיות".
אלו הן כבשים שהן "בלתי ניתנות להבחנה משאר הכבשים שבעדר, אלא שהן מעט יותר חמדניות, מעט יותר מהירות, מעט יותר רעבות, מעט לפני העדר".
באופן דומה, מי שמתחיל אופנות חדשות הם אנשים אשר, מבלי לדעת זאת, הם קצת לפני העדר.
בספר זה ויליס יוצרת גרסה משלה לסיפור של רוברט בראונינג בשם "Pippa Passes".
בסיפורו של בראונינג, אשר מוזכר באופן מפורש ב"המשכוכית", פיפה, נערה חייכנית, עוברת ליד אנשים בכפר משפיעה על כולם לטובה.
בסיפורה של ויליס, ה"מזכירה מהגיהנום" פליפ, משפיעה גם היא על כל הסובבים אותה, אם כי לא בשמחה ולא תמיד לטובה.
"המשכיות" (1997) הוא פסל מאת האמן הישראלי מנשה קדישמן.
הפסל, הניצב במכון ויצמן למדע, מציג דימוי של עצים העשויים מתשליל בלוחות מתכת.
הפסל "המשכיות" מורכב מחמישה לוחות פלדה נפרדים, בהם גזור תשליל (נגטיב) של עץ.
הלוחות מונחים זה בתוך זה, כך שהם יוצרים מעין עץ תלת־ממדי.
הפסל מהווה המשך לסדרת פסלי העצים שיצר קדישמן החל משנות השבעים של המאה ה-20, העוסקים ביחס שבין דימוי לרקע ובין תרבות לטבע.
המשכן לאמנויות הבמה הפיס אשדוד הוא היכל התרבות הרשמי של העיר אשדוד.
ההיכל, שתוכנן על ידי האדריכל חיים דותן, נפתח באפריל 2012, לאחר 13 שנים בהן ידע עיכובים רבים בבנייה, חוסר תקציבי וכשלים טכניים, והפך לפיל הלבן המפורסם בעיר אשדוד.
המשכן מכיל 938 מקומות ישיבה, והוא ממוקם בקריית התרבות של העיר ע"ש צבי צילקר בעיר.
מנכ"ל המשכן הוא יוסי עטר.
ב-1999 הכריזה עיריית אשדוד על הקמתו של היכל תרבות חדש בעיר, שיהיה פרויקט הדגל של קריית התרבות ברובע הקריה, אשר כללה גם את בית יד לבנים, משכן העירייה החדש ואת שני הקניונים המרכזיים – ה"סי-מול" ו"הסיטי".
בעירייה ביקשו לבנות היכל מופעים חדש לעיר, מאחר שהאולם המרכזי בבית יד לבנים כבר לא עונה על צרכיה של העיר אשדוד הגדלה והמתפתחת.
לשם ביצוע התוכנית, נבחר האדריכל חיים דותן לבניית ההיכל.
דותן תכנן מבנה דמוי שתי צדפות מחוברות בשטח של כ-7000 מ"ר.
עלות הפיתוח הראשונית הייתה סביב 60 מיליון שקלים, שמחצית ממנה מימן מפעל הפיס.
לצורך כך הוקמה ועדת היגוי מיוחדת בת 9 חברים, מהם 5 נציגי עיריית אשדוד ו-4 נציגי מפעל הפיס, כשראש העיר צבי צילקר ויו"ר מפעל הפיס אברהם כץ עוז, משמשים כיושבי ראש משותפים של ועדת ההיגוי.
לאחר כשנתיים, כשראו כי עלות הפרויקט עולה בהרבה על התכנון המקורי, הוגשה בקשה למענק נוסף ממפעל הפיס, הפעם על סך 9 מיליון שקלים, ועלות הפרויקט הגיעה ל-75 מיליון שקלים בסך הכל, לא כולל פיתוח סביבתי ותשתיות.
הכסף ממפעל הפיס שהיה אמור להיות מושקע בכל רחבי העיר, החל להתבזבז, לאחר שתקציב בניית ההיכל רק תפח.
עד 2011 עמד תקציב בניית ההיכל על 120 מיליון שקלים, והשתתפות מפעל הפיס על 71.5 מיליון שקלים.
עם תחילתו של הפרויקט, הוערך משך הקמתו בארבע שנים, כך שהסיום היה צפוי לדצמבר 2004. שרשרת של תקלות ומחדלים הביאו לדחייה מתמשכת בביצועו של הפרויקט, שהשפיעה גם על החריגה בתקציב.
עוד בטרם יצאו העבודות לדרך, מינתה עיריית אשדוד מטעמה את ממלא מקום מהנדס העיר, אינג' יפים אייזנברג, למנהל הפרויקט.
עם תחילת הבנייה, העבודות התקדמו בקצב משביע רצון, אך הבעיות החלו כבר בנובמבר 2003, כאשר הקבלן הראשי, חברת "חירם גת", נקלע לקשיים כספיים קשים, דבר שהביא למינוי מפרק לחברה.
חודשים רבים של דיונים משפטיים ובקשות להקפאת הליכים, מנעו את המשך העבודות מצד אחד, ועיכבו את החלפת הקבלן מצד שני.
עיריית אשדוד שחררה לקבלן כספים רבים כדי למנוע את פשיטת הרגל שלו.
לאחר מכן נבחר קבלן אחר, לצורך המשך ביצוע העבודות, עד לשלב הגמר.
אך הבנייה לא הסתיימה, כי שורה של ליקויים ומחדלים בביצוע, הובילו למחלוקת קשה בין העירייה לבין הקבלן, מה שגרם להפסקת העבודות באתר למשך תקופה של כשנתיים.
בישיבת מועצת העיר שהתקיימה בפברואר 2007 נחשפו חלק מן הליקויים שגרמו להפסקת הבנייה, ועוררו מהומה.
העירייה החליטה להתנתק מהחוזה עם הקבלן הנוכחי, שמצידו סירב לשחרר את האולם ולאפשר לקבלן אחר לסיים את העבודות במקום.
סכסוך זה עצר את העבודות באתר למשך כשנתיים נוספות, עד שבתחילת 2008, הגיעו נציגי העירייה להסכם פשרה עם הקבלן, ובו יעזוב באופן מוחלט את המשך הקמתו של הפרויקט.
תקופה קצרה לאחר שנכנס לתפקיד, הורה ראש עיריית אשדוד, יחיאל לסרי, לכנס את כל הגורמים המקצועיים הקשורים להיכל התרבות על מנת לקבל תמונת מצב עדכנית לגבי העבודות שנותרו לביצוע עד לסיום.
על פי דו"ח שהוגש לעיריית אשדוד באפריל 2009 סיום העבודות הוערך בכ-12 חודשים.
כעבור שלושה חודשים נוספים, שוב התקיימה ישיבה להערכת מצב, שגם בה נמסר כי סיום העבודות יהיה בעוד כ-12 חודשים.
בסוף חודש ספטמבר הוגש דו"ח מצב נוסף, כשבסופו מצוינים המועדים שלהערכתו נותרו לסיום העבודות באתר, גם בפעם ההיא דובר על 12 חודשים.
בנובמבר 2010 הודיעה עיריית אשדוד כי הקבלן הראשי הפסיק את עבודתו בהיכל בגלל פשיטת רגל, והיא הוציאה מכרז חדש לעבודות הגמר.
לאחר 12 שנים של בנייה, ושנה וחצי של פעילות הכנה להרצתו, הגיעה עלות בניית המשכן לכ-140 מיליון שקלים כולל פיתוח סביבתי ותשתיות, ופיתוח "כיכר העיר" בכניסה להיכל.
במהלך כל השנים הללו, עמד המבנה הגרנדיוזי שומם ובולט בנוף של העיר.
בתחילת בנייתו ההיכל היה אמור להיקרא "היכל הצבי" על שמו של צבי צילקר, אך הדבר לא יצא לפועל בשל סירובו של מפעל הפיס שהשקיע כספים רבים בהקמתו, והשם הרשמי שנקבע היה "המשכן לאמנויות הבמה הפיס אשדוד".
ב-1 באפריל 2012 נחנך המשכן באופן לא רשמי עם כנס המימונה האקדמי, וב-4 במאי נפתח המשכן לקהל הרחב באופן רשמי עם קונצרט חגיגי לציון ה-9 במאי – יום הניצחון על גרמניה הנאצית.
באכסדרה של המשכן קיים בית קפה-מסעדה, ומסביב לכניסתו משתרעת "כיכר העיר", שמחברת בין כל חלקיה של קריית התרבות ע"ש צבי צילקר, ומתקיימים בה מופעים רבים כחלק מאירועי "קיץ ישראלי באשדוד" ומהפסטיבלים העירוניים.
למשכן גם שני חניונים – קרקעי ברחוב הבנים, שהשביל ממנו מלווה במפלי מים על קירות ובבריכות דגים, ותת קרקעי שממנו עולות שתי מעליות צבעוניות משני צדדיה של "כיכר העיר".
מאז פתיחתו, המשכן הספיק לארח מאות אמנים ולהקות מהארץ ומחו"ל, פסטיבלים עירוניים ובינלאומיים, טקסים, קונצרטים, הצגות למבוגרים ולילדים, מופעי מוזיקה ומחול, מחזמרים ומופעי סטנד-אפ רבים.
בין 2014 ל-2018 נערכו במקום טקסי פרסי האקדמיה לקולנוע ע"ש שייקה אופיר.
כמו כן פועלים במשכן תזמורת האופרה הקאמרית והתזמורת האנדלוסית הישראלית.
אדריכל המשכן הוא חיים דותן, שתכנן שכונות רבות בעיר בשנות התשעים.
צורת הבניין מזכירה שתי צדפות או שני גלים המחוברים יחדיו ומסמלים את השילוב של אולם המופעים ומגדל התיאטרון.
תושבים רבים אף אמרו כי המבנה מזכיר להם לוויתן.
דותן הוסיף, כי על אף צורתו המורכבת של המבנה, תוכניתו פשוטה; שלד פלדה ושלד בטון, כששלד הפלדה בוצע במפעל פלדה באשקלון והורכב באתר תוך מספר שבועות.
שלד הבטון מורכב מקשתות מינימליות, שגם הן לא היו קשות לביצוע.
התוכנית פשוטה, פונקציונלית ומתבססת על ציר אורכי, שהנגישות בו ברורה ומתפקדת בצורה ראויה.
מבחינת התכנון, המבנה מתחלק לארבעה אזורים – האכסדרה והאולם מיועדים לשימוש הקהל, והבמה והמשרדים עומדים לשירותם של האמנים וצוותיהם, כשהייחוד במשרדים הוא שכל אחד מהם פונה לים.
באולם ישנם 938 מושבים, מתוכם 624 באגף התחתון (כולל שמונה מושבים לנכים על פי התקן), והיתר באגף היציע העליון.
את שתי השורות הראשונות ניתן לפנות לטובת בור תזמורת (כמקובל באופרה).
אורכה של הבמה הגדולה הוא 14 מטרים ורוחבה גם הוא 14 מטרים.
המבנה מתנשא לגובה של שבע קומות, כשבמפלס העליון ניצב "טרקלין תשע" – מבואה שמשמשת לקבלות פנים ולאח"מים (מנויי וי.
מקירות הזכוכית של ההיכל נשקף נוף המרינה והים התיכון.
המשכן לאמנויות הבמה באר שבע הוא היכל התרבות הרשמי והגדול של העיר באר שבע.
ההיכל תוכנן על ידי האדריכלים שרה וסלו הרשמן והוא נפתח בספטמבר 2008. כיום מנהל את המקום יגאל רויטמן.
במשכן נמצאים שני מוסדות תרבות חשובים של העיר- תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
המשכן מכיל שלושה אולמות (1, 2 ו-3) ובהם 1,427 מקומות ישיבה.
תכנון המשכן החל בשנת 1985, והוא תוכנן מבחינה אדריכלית כחלק ממרקם עירוני של עיריית באר שבע המתפתח באזור של שדרות רגר.
לשם ביצוע התוכנית, נבחרו האדריכלים שרה וסלו הרשמן לבניית המשכן.
המשכן נבנה כחלק משילוב אורגני בסביבתו עם אופי דינאמי זורם המשקף את נושא של אמנויות במה.
המשכן נחנך בספטמבר 2008, ומשמש להצגות של תיאטרון באר שבע, קונצרטים של הסינפונייטה הישראלית באר שבע, מופעי מחול ועוד.
במבנה יש שלושה אולמות, האחד מכיל 901 מקומות ישיבה השני מכיל 426 מקומות ישיבה והשלישי מכיל 100 מקומות ישיבה
מאז פתיחתו המשכן הספיק לארח מאות אומנים ולהקות מהארץ ומחו"ל ולערוך אלפי מופעים.
המשכן גם מארח טקסים עירוניים וממלכתיים, פסטיבלים, אירועי חג, הצגות למבוגרים ולילדים, מופעי מוזיקה, מחול, קונצרטים, אופרה, בידור וזמר.
שרה וסלו הרשמן הם האדריכלים של המשכן, והם זכו בתחרות האדריכלים לבניית המשכן כאשר בראש צוות השופטים היו האדריכלים המצליחים בישראל.
בראיון עמו אמר סלו הרשמן:
המשכן למוזיקה ואמנויות רעננה הוא מרכז אמנויות במה, היכל תרבות שהוקם בשנת 2003 בעיר רעננה.
המשכן שוכן במבנה אדריכלי ייחודי הממוקם בתוך גן פסלים ירוק וכולל אולם מופעים אקוסטי בן 342 מקומות, לובי מפואר, חצר פנימית פטיו שבה פועל פודטראק קבוע לרווחת המבקרים, וכן 14 חדרים בגדלים שונים.
בחדרים מתקיימים חוגים, חזרות מקהלה, קורסים וסדנאות לצד פעילות שוטפת נוספת.
המקום מתאים גם לאירועים עסקיים, כנסים והשתלמויות ומציע מעטפת שירותים מלאה הכוללת צוות טכני מקצועי, שירותי קופה ומכירת כרטיסים, מערך שירות לקוחות וחניה חופשית.
המשכן נגיש לאנשים עם מוגבלויות וכולל חניות נכים צמודות, דרכי גישה נגישות, מעלית, שירותים נגישים בשתי הקומות, והשאלת אמצעי שמע ואמצעים למוגבלי ראייה.
המשכן מנוהל מאז שנת 2006 על ידי סיגלית סלובסקי.
בשנים 2003–2005 נוהל המשכן על ידי בתיה וסטלר.
במהלך תקופת מגפת הקורונה, כאשר מוסדות התרבות הושבתו, גילה המשכן מעורבות אזרחית יוצאת דופן.
צוות המשכן עבר הכשרה לביצוע חקירות אפידמיולוגיות בהובלת מנהלת המשכן ונטל חלק פעיל במאמץ העירוני להתמודדות עם המגפה.
פעילות זו זכתה להערכה ושימשה מודל לערים נוספות שהגיעו ללמוד מן הניסיון שנצבר במשכן.
במשכן מתקיימים והתקיימו לאורך השנים פסטיבלים ופרויקטים ייחודיים ובהם פסטיבל תיאטרון רחוב, פסטיבל הארי פוטר, פסטיבל זה קול הסיפור העוסק בקשר שבין ספרים ומוזיקה, וכן פסטיבל משחקים.
בנוסף יזם המשכן בעבר חילופי תלמידים בתחום האמנות עם העיר התאומה של רעננה פוזנן שבפולין, במסגרתם יצאה משלחת תלמידים מישראל לפולין ותלמידים מפולין התארחו ברעננה.
המשכן גם הפיק את התערוכה הבינלאומית בממלכה של המלך מתיא תערוכה לילדים ולכל המשפחה בנושא דמוקרטיה לילדים בשיתוף המכון הפולני.
התערוכה הוצגה במשך שלושה חודשים בגלריה על האגם בפארק רעננה וזכתה לביקורים מכל רחבי הארץ ולהדים חיוביים גם בפולין.
המשכן משמש בתור אולם הבית של תזמורת סימפונט רעננה.
בנוסף המשכן מהווה בית לתלמידי תיכון "מור מטרו ווסט" במגמות מוזיקה, אמנויות, צילום וקולנוע.
בקומה העליונה של המשכן יושבת מגמת המוזיקה של תיכון מור מטרו-ווסט הנחשבת אחת המגמות הטובות בארץ.
למגמה חדרי חזרות,אולפן שנועד לחזרות של הרכבים וחדר מחשבים וסםרייה מוזיקלית (לזכרו של גיא פלג ז"ל) המגמה מעלה באולם ערבי מגמה, ערבי עיבודים ואופרטות מקוריות.
המגמה מתחלקת לנגני ג'אז ומוזיקה קלה ונגנים קלאסיים (כמו כן גם הזמרים).
את המגמה מרכזת אביטל גפן.
המשכונאי הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1964 בבימויו של סידני לומט עם רוד סטייגר בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הרומן רב המכר "המשכונאי" של אדוארד לואיס וולנט משנת 1961.
זה היה הסרט האמריקאי הראשון שעסק בשואה מנקודת מבט של ניצול שואה.
הסרט הפך להצלחה בינלאומית וקידם את הקריירה של רוד שטייגר כאחד מהשחקים המובילים.
הסרט היה הראשון שהציג חזה חשוף של אישה בתקופת קוד הייז ולא נפסל.
בשנת 2008 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
רוד סטייגר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ולפרס דב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הוא זכה בפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
סול נזרמן (רוד סטייגר) הוא ניצול שואה שאשתו, שני ילדיו ורוב משפחתו נספו בשואה.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית וכעת הוא מנהל בית עבוט במזרח הארלם, אזור רווי בפשע.
הוא מסוגר וחסר יכולת להביע רגשות.
כל המאורעות הנוראים שעבר בשואה מציפים את מוחו בהבזקים.
הוא אומנם שרד את השואה אולם הוא גבר מת-מהלך ההופך לחסין לכל סוג של אהדה אנושית, חמלה או אהבה.
חי בייאוש מתמיד ואינו מסוגל לייצר קשר רגשי עם אדם אחר.
כל דבר מזכיר לו את השואה.
גדרות המגרשים מזכירים לו את גדרות מחנה הריכוז והנסיעה ברכבת התחתית מזכירה לו את הנסיעה בקרון להובלת בקר בדרך למחנה הריכוז כשבנו המת בידיו.
לחנות שלו מגיעים תושביו העניים של האזור על מנת למשכן חפצים ולשטוח בפניו את צרותיהם.
סול אינו מסתכל בפניהם ובפנים חתומות, מציע להם מחיר אפסי לעומת בקשתם.
הוא גם אינו נפתח לעוזר הפורטוריקני שלו, חסוס אורטיז (חיימה סאנצ'ז).
אחת הלקוחות שלו היא עובדת סוציאלית אלמנה בשם מרילין בירצ'פלד (ג'רלדין פיצג'רלד) המנסה לפתח איתו קשר אך ללא הצלחה.
למעשה חנותו של סול משמשת למקום להלבנת כספים לגנגסטר רודריגז (ברוק פיטרס) שתמורת שירותו מממן לו את אחזקת החנות ומשלם לו סכום הדרוש לסול לשם תמיכה במשפחת גיסתו אצלה הוא מתגורר.
אורטיז רוצה להתקדם בחיים וזקוק לכסף.
הוא אומר זאת לחברתו העובדת כזונה בבית בושת גדול בהרלם (תלמה אוליבר).
היא מבטיחה לעזור לו, מגיעה לחנות של סול, חושפת בפניו ומציעה לו את שירותיה.
היא מגלה לסול כי ה"בוס" שלה הוא אורטיז.
סול נבעת לשמע הידיעה שהחנות שלו משמשת להלבנת כספים משירותי זנות.
במוחו עוברת התמונה של אשתו שנאנסת על ידי אנשי אס אס.
הוא מודיע לרודריגז כי הוא מפסיק לשתף איתו פעולה למרות המכות החזקות שהוא מקבל.
הוא מודיע כי ברצונו למות אך רודריגז מודיע לו כי רק הוא יקבע מתי להרוג אותו.
אורטיז לא יכול לסבול את יחסו המתנכר של סול.
הוא יודע שבקופה יש סכום כסף גדול וקובע עם קבוצת גנגסטרים שישדדו את סול אבל בלי להשתמש באקדח.
הם מגיעים לחנות ומבקשים את כל הכסף בקופה.
השוד מסתבך כשסול מסרב והגנגסטר מאיים אליו באקדח.
אורטיז מסתער, חוטף את הכדור המיועד לסול ונהרג.
השודדים בורחים וסול יוצא המום לרחוב.
המשימה האבודה הוא ספר קריאה אשר נכתב על ידי הסופרת עמלה עינת.
הספר הוא רומן לבני נוער ולמבוגרים, ויצא לאור בשנת 2008.
הספר מספר על חבורת יהודים צעירים בגילאים 13 ומעלה החיים בקהיר ובאלכסנדריה שבמצרים ומספר על התבגרותם, על האידיאלים שלהם, אהבתם לישראל, חלומם הציוני והתגייסותם למחתרת במטרה להגן על המשפחות שלהם.
הספר פורש בפני הקורא את עלילותיהם המופלאות משנות נעוריהם בבית הספר התיכון, ועד רגעי ההתמוטטות הנוראים של המחתרת, ומעמד גזרי הדין האכזריים שהוטלו עליהם.
העלילה בספר מבוססת על הפרשיה שהתחוללה בשנות ה-50 שנודעה בכינויה "העסק הביש".
לקראת כתיבת הספר, נפגשה עינת וראיינה את גיבורי פרשת "העסק ביש" שנותרו בחיים, וכך יצרה את עלילת הספר.
בסיפור זה מסופר על עשרה צעירים יהודים ממצרים, תשעה בחורים ובחורה אחת.
אשר הוטל עליהם על ידי גורם אנונימי מהארץ לרגל ולחבל עבור מדינת ישראל.
הפעולה שנדרשה מהם נועדה לכישלון מכמה סיבות.
החוליה לא הייתה מוכנה כראוי לפעולה, לא הייתה סיבה הגיונית לביצוע הפעולה ומפעיליה לא היו ידועים.
חברי המחתרת נאסרו באשמת ריגול למען ישראל וזאת בעקבות בגידה, רשלנות וחוסר מקצועיות של מפעיליהם בארץ.
במשפט שתוצאותיו נקבעו מראש נידונו שניים מהם למוות בתלייה ושישה לתקופות מאסר ארוכות.
שני מעורבים אחרים בפרשה התאבדו – אחד מהם בבית הכלא המצרי.
שם הספר "המשימה האבודה" נבע מכך שהמשימה הייתה משימה שמלכתחילה נועדה לכישלון.
"העסק הביש" היה כינוי לכישלון מספר פעולות ביטחוניות של חוליה יהודית שפעלה במצרים בראשית שנות החמישים והייתה מורכבת מיהודים מקומיים.
תפקידה היה לחבל ולשבש את יחסיה של מצרים ושליטיה החדשים עם ארצות המערב, בריטניה וארצות הברית בפרט בזמן שמצרים ניהלה משא ומתן על עתיד תעלת סואץ.
בינואר 1955 אחד עשר חברי החוליה נעצרו בחשד להנחת פצצות בבתי קולנוע, משרד דואר ובמרכזי מידע של ארצות הברית בקהיר ובאלכסנדריה והואשמו בפעילות מטעם שירותי הביטחון הישראלים שמטרתה לחבל ביחסים בין מצרים לבין המערב.
חברי החוליה נחשפו במהלך ניסיון להפעיל פצצת תבערה בקולנוע באלכסנדריה.
על שניים מהם, ד"ר משה מרזוק ושמואל עמר, נגזר עונש מוות והם הוצאו להורג, על שישה מהם נגזרו עונשי מאסר ארוכים והם שוחררו בשנת 1968 והגיעו לארץ.
שני סוכנים נוספים ישראלים נשפטו בהיעדרם.
בישראל סברו כי ההוראה להפעיל את החוליה הייתה מוטעית.
בעקבות כך התנהל ויכוח בשאלה, מי נתן את ההוראה לבצע את הפעולה במצרים.
נראה כי ראש הממשלה בישראל, משה שרת, לא קיבל דיווח על המבצע.
שר הביטחון פנחס לבון טען כי גם הוא לא ידע דבר על כך.
אולם ראש אגף המודיעין בנימין ג'יבלי, הצהיר שקיבל הוראה בעל פה מלבון לבצע את הפעולה.
הרמטכ"ל, משה דיין, ראה גם הוא את שר הביטחון כנושא באחריות.
לאור זאת החליט ראש הממשלה להקים ועדה שהורכבה מנשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן והרמטכ"ל לשעבר יעקב דורי.
תפקיד הוועדה היה לחקור את הפרשה ולקבוע מי נתן את ההוראה.
מכאן קיבלה הפרשה את שמה הנוסף פרשת לבון.
הוועדה לא הגיעה למסקנות חד משמעיות.
כתוצאה מפרשה זו ומחילוקי דעות בממשלה פרק לבון מתפקיד שר הביטחון.
גם בנימין ג'יבלי הועבר מתפקידו.
בעקבות התפטרות לבון חזר בן-גוריון לכהן בתפקיד שר הביטחון.
ייחודו של הספר הוא שהסופרת אינה מתמקדת בצד ההיסטורי המדויק של הפרשה ואינה מתמקדת בהתנהלותו של המוסד הישראלי.
הספר כתוב מנקודת מבטם של חברי החוליה עצמם, ובין דפיו נחשף הקורא לתחושותיהם של הגיבורים ולרגשותיהם.
כך למשל מתואר מצבם של הגיבורים בתוך הכלא המצרי, רגעים לפני מותם, מפי הסוהר המצרי: "פניו היו שקטים ועיניו היו פקוחות בלי צל של פחד עד הרגע האחרון ממש".
באופן דומה מתואר האופן שבו הסתירו את אהבתם לארץ: "שם היו שולפים בזריזות ובחיפוי של עץ או מבנה נטוש את פיסת הבד הלבנה עליה שורטט בטוש כחול סמל של מגן דויד ונוגעים בו".
את אהבתם לארץ ממחיש גם תיאור ההתרגשות בעלייה לארץ ובלבישת המדים של צה"ל לראשונה: "ויקטור היה הראשון שזכה לנסוע לאימונים של ממש בישראל", ""ויקטור היה נרגש עד דמעות כשלבש מדי צה"ל בפעם הראשונה".
נקודת המבט הייחודית עולה גם מתיאור אהבתם של סוזי וויקטור על ידי מכתבים: "סוזי שלי, באיזה מהירות עברו הימים שלנו יחד.
הביקורות מציינות שעמלה עינת בחרה להתייחס בספרה לגורלם הטרגי של גיבורי הפרשה עצמם ולא התייחסה למשמעות המדינית ולהשלכות הפוליטיות של הפרשיה.
בביקורות ישנה התייחסות לכך שעינת חקרה את הפרשה היטב הן מתוך פרטים היסטוריים והן באמצעות ריאיון עם גיבורי הפרשה שנותרו בחיים וקרוביהם של שאר חברי המחתרת.
בזכות הידע של עינת ודמיונה הפורה היא הצליחה ליצור עלילה סוחפת המעמידה במרכז את הצעירים חברי המחתרת.
עינת העבירה את הסיפור בצורה מציאותית באמצעות תיאור פעולותיהם של חברי המחתרת, אשר אספו חומר מודיעיני כדי להכין משימות עתידיות.
בנוסף להעברת החלקים ההיסטוריים של הפרשה, מתארת עינת את יחסיהם של החברים זה עם זה ומשרטטת ברגישות ובאיפוק את ההתרחשויות מנקודת מבטם של הצעירים, את עולמם הפנימי, חייהם, אהבותיהם וסבלם.
התלישות, חוסר ההכנה הראויה והבלבול מועברים היטב ויוצרים הזדהות אצל הקוראים.
בשנת 2018, במסגרת פרויקט 70 שנה למדינת ישראל, נבחר הספר המשימה האבודה על ידי משרד החינוך לרשימת הספרים המומלצים לנוער בנושא מלחמות ישראל.
המשימה העיקרית הייתה המדיניות הכלכלית שהוכרזה ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (GDR) במהלך קונגרס מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (SED) ביוני 1971, במטרה להגדיל את הייצור של מוצרי צריכה ואת הרווחה החומרית ובכך להעלות את רמת החיים במדינה.
היעד הרשמי של המדיניות היה "העלאת רמת החיים החומרית והתרבותית של אנשים על בסיס קצב התפתחותי מהיר של ייצור סוציאליסטי, יעילות גבוהה יותר, התקדמות מדעית-טכנולוגית וצמיחת פריון העבודה".
או בניסוח הרשמי - כדי להשיג "אחדות של מדיניות כלכלית וחברתית".
שינוי זה במדיניות הושפע רבות מההפגנות בפולין הקומוניסטית ב-1970, אשר הובילו לדגש רב יותר על מוצרי צריכה ומדיניות רווחה בכל הגוש המזרחי.
בתגובה לשינויי המדיניות הרבים של וולטר אולבריכט, יישם אריך הונקר אידאולוגיה קומוניסטית עתיקה יותר של תקופת ויימאר, שהשפיעה גם על מדיניותו הכלכלית.
במקום הטכנוקרטים של אולבריכט שחלמו על השתלטות על המערב הקפיטליסטי, הוא קידם אידאולוגיים שביצעו ניסויים ועסקו ביעדים ארוכי טווח יותר להגדלת הרווחה.
שכר, פנסיה ותוכניות רווחה הוגדלו על מנת לתת לאוכלוסייה יותר כסף כדי להוציא על מוצרי צריכה.
השנים שלאחר מכן היו המשגשגות בהיסטוריה של גרמניה המזרחית.
הדגש על תוכניות הרווחה לנשים היה אחד הדרכים להגברת השתתפותן של נשים בכוח העבודה.
מאחר שאוכלוסיית גיל העבודה כבר הייתה כמעט מלאה, כדי להגביר את הפריון הונהגה מדיניות "ארגון העבודה המדעי" ב-1973. מערכת של שלוש משמרות ואלמנטים של טיילוריזם הוכנסו על מנת למקסם את עוצמת העבודה.
הרבה הון ואנרגיה הוצאו על בניית אזורי דיור חדשים ושיקום מלאי הדיור שהוזנח לפני המלחמה על מנת לספק לכל המשפחות דיור נאות.
בעוד שמחוזות הדיור הטרומיים חסרים את האינדיבידואליות, הם סיפקו את צורכי החיים הבסיסיים במחיר נמוך מאוד, שכן המדינה סיבסדה חלק ניכר מעלויות השכירות והשירותים.
הדיור במזרח גרמניה, על כל מגרעותיו, היה בעל איכות גבוהה מזה שבארצות הסוציאליסטיות האחרות, על פי אמות מידה כמותיות, כגון צפיפות קרקע ודירות המצוידות במים זורמים ובשירותים מובנים.
מאחר שכל המפעלים היו בבעלות המדינה, נקטה הממשלה באסטרטגיה תכנונית חברתית-פוליטית, שקבעה כי כל קומפלקס מגורים חדש יכלול את התשתית הדרושה של בתי ספר, משתלות, מתקני ספורט, מרפאות (כלאיים של משרדים רפואיים ומרכז רפואי) חנויות ומסעדות.
משמעות הדבר היא כי לדיירים החדשים יהיה את כל מה שהם צריכים במרחק הליכה והם יוכלו להתחיל לבנות יחסי שכנות טובה מהר מאוד.
דוגמה לכך הוא קומפלקס האלה-נאוסטדט הגדול מחוץ לעיר העתיקה של האלה, שנבנה למגורי עובדים המועסקים בתעשיות הכימיות הגדולות של בונה-וורקה ולאונה-וורקה.
רוב מדיניותו של הונקר שיקפה את האידיאלים של נעוריו הקומוניסטים.
דיור זול, שירותים חברתיים, הוא התכוון ליותר מכוניות ומוצרי צריכה מודרניים שאותם האוכלוסייה רצתה, במיוחד כאשר השווה את רמת החיים שלה עם אלה של גרמניה המערבית.
האזרחים שילמו כ-4%-5% מהכנסתם על לינה שכורה.
באמצעות סוגי מדיניות דיור שונים משפחות קיבלו תמיכה כגון סובסידיות לשכר הדירה, עדיפות בהקצאת דיור, ללא ריבית על ההלוואות, מלגות בסיסיות עבור סטודנטים נשואים, וכן התמתנות של שעות עבודה עבור אמהות מועסקות ועבור אלו שגידלו ילד לבד.
בין 100 אלף ל-110 אלף בתים (בעיקר דירות) נבנו מדי שנה מאמצע שנות השבעים ועד אמצע שנות השמונים, והמטרה הייתה לבנות שלושה מיליון בתים חדשים באמצעות שיפוץ חדש ובנייה עד שנת 1990.
הסטטיסטיקה הרשמית של מזרח גרמניה טענה שב־1970 לכל 100 בתי אב היו 15 מכוניות, 53 מכונות כביסה, 56 מקררים ו-69 טלוויזיות.
ב-1948 ההכנסה במזרח גרמניה לנפש עמדה על 40% מרמת ההכנסה במערב גרמניה.
עד שנת 1989, עלתה ההכנסה לנפש במזרח גרמניה ל-66% מרמתה במערב גרמניה.
מכיוון שמזרח גרמניה לא הצליחה להגדיל במהירות את רווחתה ולהגדיל את היצוא שלה בו זמנית, החל מ-1972 הלך וגדל הגירעון התקציבי.
בניגוד לתעמולת המפלגה השלטת, לא היה שיפור בפריון העבודה.
עד אמצע שנות ה-70, במקום להנהיג רפורמות חדשות, החליט הונקר לממן את מדיניותו על ידי הלוואות מוגברות מהמערב, ובמיוחד ממערב גרמניה.
עד 1985 גדל החוב של גרמניה המזרחית למדינות המערב ל-25.1 מיליארד .
שיעור התשלום על החוב במטבע חוץ הגיע ל-168%.
בתקווה להגדיל את הכנסותיה מיצוא, ב-1977 חזרה מזרח גרמניה לרעיונות של אולבריכט, והחלה לפתח תעשיית מוליכים למחצה ומיקרו-מעבדים, שלמרות ההשקעות הגדולות לא הצליחה להשיג את התוצאות הרצויות וההכנסות מיצוא המשיכו לרדת.
אחת הסיבות לאי ההצלחה להגדיל את היצוא למערב הייתה מחסור במוצרים ניתנים לייצוא באיכות מספקת, ובמקביל ההסתמכות על אספקת חומרי הגלם הזולה מברית המועצות, שדרשה תשלום בסחורות מתוצרת מזרח גרמניה, שהיו באיכות גבוהה יותר מאלו שיוצרו בברית המועצות.
המשימה המיוחדת של דוג הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה, פנטזיה והרפתקאות, באורך חמש דקות, אשר מבוסס על הסרט "למעלה" של פיקסאר ודיסני.
הסרט בוים ונכתב על ידי רוני דל כרמן, יחד עם כתיבתו של בוב פטרסון, הופק על ידי גאלין סאסמן, הולחן על ידי מייקל ג'אקינו ונערך על ידי סטיב בלום.
עלילת הסרט מתרחשת במהלך מאורעות "למעלה", כאשר הופק סרט נוסף שמתרחש במהלך אירועיו בשם "ג'ורג' ואיי.
הסרט, המתרחש במהלך מאורעות "למעלה", מתחיל כשהכלבים אלפא, בטא וגאמא רודפים אחר קווין, ציפור גדולה שהם רוצים לתפוס עבור אדונם, צ'ארלס מאנץ.
הם נתקלים בדוג, כלב מגזע גולדן רטריבר, המציג את עצמו לכלבים ומספר שזהו יום ההולדת שלו ושזה יהיה היום המאושר בחייו.
הכלבים, אשר כועסים על דוג מפני שהפריע להם, מציעים לו "משימות מיוחדות" שיעזרו לתפוס את הציפור, אך למעשה הן מיועדות רק להרחיק אותו מדרכם.
המשימה הראשונה שדוג קיבל היא לשמור על סלע גדול ולוודא שהוא לא יזוז, מפני שהוא "הסלע האהוב על הציפור".
כשהוא שומר על הסלע, אבן קטנה מתגלגלת אליו ומזיזה אותו, דבר שכמעט גרם לריסוק של אלפא, בטא וגאמא.
לאחר מכן, דוג מקבל משימה לשבת בתוך בור, בטענה שהוא אהוב על הציפור, ולא לצאת ממנו.
דוג יושב בבור, אך החול שהוא יושב עליו הוא חול טובעני.
כשהוא שוקע בחול הוא נוחת על שלושת הכלבים במקום שבו הם ניסו לתפוס את הציפור.
משימה נוספת שדוג מקבל היא לשבת על סלע.
כשהוא מקפץ אל עבר הסלע, לפי הוראות שלושת הכלבים, הסלע שעליו הם עומדים מתחיל לזוז והם נופלים ממנו.
בהמשך הכלבים נותנים לדוג עוד משימות שכולן בסופו של דבר מסתיימות בכך שהם נפגעים.
בסופו של דבר, אלפא נשבע לנקום בדוג והוא יוצר קשר עם צ'ארלס מאנץ, לו הוא מדווח שדוג מונע ממנו לתפוס את הציפור ושהוא כלב רע.
כשהוא פגוע מהדברים, דוג בורח ונקלע לאזור סלעי השרוי בערפל.
לפתע הוא שמע קול שאומר "אני רואה אותך" ומבין שהדובר הוא בן אדם, וכך הוא פוגש את קארל פרדריקסון וראסל ומתחבר אליהם.
הסרט מסתיים כשראסל מגלה שדוג הוא כלב מאולף שאף יודע לדבר.
הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי שרון כהן, והופק על ידי הדס מוזס באולפני אלרום.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתדוגבוב פטרסוןשרון כהןאלפאעידו מוסריבטאדלרוי לינדולירון ברנסגאמאג'רום רנפטשמחה ברבירוקארל פרדריקסוןאדוארד אסנריוסי קאנץראסלג'ורדן נגאירועי רביב
במהלך פיתוח הסרט "למעלה" דמותו של דוג נוצרה מוקדם מאוד, "אפילו מוקדם יותר מראסל", אך מעט היה ידוע עליה מפני שהכותבים רצו להתמקד בדמותו של קארל.
לאחר פיתוח דמותו של דוג, הוחלט שניתן לספר עליו סיפורים מעבר לסרט בשל אישיותו החביבה.
מטרת הסרט הקצר הייתה לספר את סיפור המשימה המיוחדת של דוג אותה הוא מזכיר בסרט "למעלה" והצופים אינם יודעים מהי.
את הסרט כתב וביים רוני דל כרמן, אשר סיפר שהעלה את הרעיון לסרט בסביבות סוף אביב 2008, והוא קיבל עליו אישור במהלך ינואר 2009, כאשר ההפקה הסתיימה ביוני של אותה שנה.
כרמן עבד על הסרט עם פיט דוקטר ובוב פטרסון, וציין שהמעורבות שלהם הייתה מכרעת כי הם עבדו על סיפור הסרט באורך מלא.
בעוד שדוקטר הציע הצעות לגבי הכיוון של הסרט הקצר, פטרסון סיפק תובנה כיצד יש להנפיש את דוג באמצעות "הניואנסים המצחיקים" שלו, כי, מסביר כרמן, "כאנימטורים אנו מושכים לתקשורת חזותית ודרך התנהגות".
פטרסון היה האדם שיצר, דיבב וכתב את רוב ספרו של דוג, ובמהלך ההקלטה הוא אלתר והתנסה, כאשר רבים מהאלתורים הללו הופיעו בסרט.
כרמן ציין ש"היו הרבה שורות והתבטאויות שבוב פטרסון עשה במהלך ההקלטה שיכולתי להשתמש בהן אבל נאלצתי לעזוב אותן".
התייחסות נוספת להנפשה הייתה כלב הרועה הגרמני של כרמן.
השראה נוספת לסצנות של דוג הגיעו מחברי צוות שונים של פיקסאר, ביניהם ג'ון לאסיטר.
כרמן תכנן סצנה נוספת, שנחתכה לבסוף מהסרט, ובה "דוג נופל לתוך מטוס ומטיס אותו אל הכלבים האחרים, בסגנון מפציץ צלילה".
הוא סיפר כי "הייתה לי סצנה בלוח התכנון המקורי של המשימה המיוחדת של דוג שבה הוא הטיס מטוס.
חתכנו את זה בגלל האורך, ובגלל שזה לא התאים שאר המסרים.
אבל אני עדיין רוצה לראות אותו במטוס מתישהו".
כרמן אמר שהוא ישמח לעשות סרטים קצרים נוספים שמבוססים על דמותו של דוג.
בסקירה של "Common Sense Media" על החלק השני של אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, בו נכלל הסרט, מצוין כי "יש איזו אלימות מצוירת קלה בכמה מהסרטים הקצרים, זה זה מזן הסלפסטיק שהוא יותר הומוריסטי מאשר מרגיז (כמו כשכמעט סלע משטח את הכלבים במשימה המיוחדת של דוג)".
ניל סמית' כתב במגזין "טוטאל פילם" על הסרטים בחלק השני של האוסף "כולם מהנים בנגזרות שלהם, במיוחד המשימה המיוחדת של דוג, בגלל התובנות שלה לגבי יחסי הכלבים הפרועים של למעלה".
באתר "IGN" נכתב על ידי סינדי ווייט "ילדים ומבוגרים כאחד יוכלו ליהנות מהקריקטורה בהשראת לוני טונס, שבה דוג האומלל מנסה לזכות בכבוד מהחבורה שלו".
הַמַּשְׂכִּיל בָּעֵת הַהִיא יִדֹּם הוא ביטוי שמקורו בתנ"ך, בספר עמוס: "לָכֵן, הַמַּשְׂכִּיל בָּעֵת הַהִיא-יִדֹּם, כִּי עֵת רָעָה הִיא" ופירושו: האיש המשכיל, הנבון, יעדיף לשתוק בנסיבות מסוימות.
הביטוי נמצא בשימוש גם אצל פרשני המקרא המסורתיים וגם בעברית המודרנית.
בספר עמוס, פרק ה', נושא הנביא קינה על בית ישראל, שאינם הולכים בדרכי ה', מעוותים משפט צדק, תומכים בחזק, אך רומסים ובוזזים את החלש, בזים לדברי הנביא והמוכיח, ושוכחים את גדולתו ועוצמתו של האל.
על כן, יעניש אלוהים אותם באופן אישי, כך שלא יוכלו ליהנות מהעושר והרווחה שצברו בדרכים מושחתות.
רש"י – המשכיל, החכם, ישתוק ולא יהרהר אחר העונש [מידת הדין] שיגיע בעתו, משום שהוא הגמול לכל מעשיהם הרעים.
אבן עזרא – מפרש את שתיקת החכמים, כחשש בעת ההיא מפני השלטון.
רד"ק – תומך בפירושו של אבן עזרא ומפרט: שתיקתו של המשכיל הגיונית, משום שהרשעים שונאים את מי שמוכיח אותם, ועל כן ישתוק החכם כדי שלא ישמע את חרפתו, שהרי עת רעה היא – תקופה קשה.
מילון השפה העברית הולך בעקבות אבן עזרא ורד"ק ומפרש: "בזמנים לא טובים עדיף לשתוק ולא להתערב".
שמריהו טלמון ואסתר אשל סבורים, שהכוונה במילה "משכיל" היא כנראה לסוגה מוזיקלית, שמופיעה פעמים רבות במזמורי תהילים: "משכיל לדוד".
משמע, בעת הרעה ההיא לא תישמע מוזיקה.
רבי אברהם אבן עזרא נטה להיעזר בביטוי, כאשר ניסה לרמוז על פירוש נוסף, שלא היה מעוניין לפרסם בזמנו.
שפינוזה אמר עליו, שהיה איש בעל נטייה חופשית מהמקובל בתקופה, בעל השכלה רחבה, שלא תמיד העז להביא את דעתו בגלוי.
ואם איננו כן, יש לו סוד [ראה פירושו לדב' א, ב] והמשכיל ידום." הרב יוסף טוב עלם הספרדי, שכתב ספר על פירושו לראב"ע – "צפנת פענח", מסביר את הקושי של אבן עזרא: "הלא משה כתב את התורה, ובימיו הייתה הארץ בידי הכנעני".
הרב יצחק אבוהב, בספרו "מנורת המאור", מסביר את שתיקתו של אהרן על מות בניו, נדב ואביהוא, בידי ה' ("וידם אהרן"), בכך ש"בעת הצרות הענו' [הענווים] והמשכילים יקבלו אותם באהבה וידומו, שנאמר: והיה המשכיל בעת ההיא ידום".
הרב אברהם יצחק הכהן קוק אמר על הביטוי מקהלת: "עֵת לַחֲשׁוֹת וְעֵת לְדַבֵּר" – "והמשכיל בעת ההיא ידום".
בעיתון "דבר" משנת 1975 מצטט חגי אשד את שמעון פרס, שמשתעשע בביטוי המקורי: "והמשכיל בעת ההיא ייזום" – מלגלג שמעון פרס על הגל האופנתי של 'יוזמות מדיניות חדשות".
במאמר שמדבר על חיוניותה של הצפירה ביום השואה, כותב שי פירון: "בכגון דא נאמר 'המשכיל בעת ההיא ידום' (עמוס, ד'), כי רק הדממה המעיקה של המשכיל היא הביטוי היחיד ההולם את העת ההיא".
"המשכיל בעת הזאת" הוא הכותר של ספר היובל למשה פלאי, שיצא בשנת תשע"ז.
איתן קלינסקי, מורה לתנ"ך, מוחה כנגד ההתעלמות מהביקורת שקיימת נוכח אסון הר מירון, וכותב: "לצערי, האומרים לנו היום והמשכיל בעת ההיא ידום מתעלמים מכך, כשהנביא עמוס בפרק ה' פסוק 13 אמר 'לָכֵן הַמַּשְׁכִּיל בָּעֵת הַהִיא יִדֹּם' הוא דיבר גם באותו פרק על ענישה קשה לעברם של מבקשי הצנעת הביקורת המחויבת"
המשכן לאמנות בית מאירוב היא גלריה לאמנות בחולון.
הגלריה נפתחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בביתם של יהודה מאירוב (1875–1963) ורעייתו פרידה (לבית מאירוביץ) (?–1967), הוריו של שאול אביגור.
בני הזוג עברו להתגורר בחולון בשנת 1936 בקירוב, לאחר פרישתו של מאירוב מ-"בנק בעלי בתים".
בתקופת הקמת המדינה שימש הבית כנקודת תצפית של ההגנה.
לאחר מותו של מאירוב הפכה הקומה העליונה של הבית לגלריה.
בשנת 1973 שופץ הבית, ששמו שונה ל"משכן לאמנות חולון", ולחלל התצוגה נוספה גם הקומה התחתונה.
המשכנע בע"מ הוא סרט פשע ישראלי מסוגת סרט בורקס משנת 1973 בבימויו של יחיאל נאמן, עם ראובן בר יותם וגבי אלדור בתפקידים הראשיים.
את המוזיקה לסרט כתב אילן מוכיח.
בסרט משתתפת הזמרת מרסדס אדרי שמבצעת בסרט שני שירים ללחן של חיים אלגרנטי ולמילים של דודו ברק - "את שהלכת" ו"ערפל".
בסרט משחקת שדרנית הרדיו עוגניה שמחוני בתור עוזרת בית ממוצא מרוקאי עם מבטא מרוקאי.
מוריס אפללו הוא עבריין ממוצא מרוקאי העובד למען "בוס" בגביית חובות אבודים, גביית דמי חסות ופתרון סכסוכים באמצעי "שכנוע" מיוחדים.
יש לו פנקס אדום ובו רשומות כל המטלות לכל יום.
הוא נוסע במכונית פאר אדומה עם עוזרו ונהגו טוני (ג'ון ג'אפרי).
הם מגיעים לשוק הכרמל ומוריס מתקבל בכבוד ומקבל מהמוכרים ירקות, בשר ומוצרים שונים ללא תשלום.
מי שמסרב לשלם דמי חסות מקבל מכות.
את האוכל הוא מביא לאמו (שושנה דואר) שמברכת את מזלה שיש לה בן דואג כזה.
המפקד שלו הוא רב-סרן יהושע פסחזון (יאיר רובין) אתו עבר ביחד כמה מלחמות.
יהושע מחבב אותו אך מזהיר אותו מדרכו העבריינית.
אביו של יהושע (יהודה פוקס) הוא בעל חברת מזגנים גדולה שנמצא בצרות.
עבריינים שחזרו מגרמניה הקימו חברה מתחרה והמכירות שלו ירדו והבנק מסרב לתת לו אשראי.
יהושע אומר לו שיש לו מישהו שיוכל לפתור את הבעיה.
הוא מזמין את מוריס למסיבה בביתם שם הוא נפגש עם אורחים-בעיקר אשכנזים-ואחד מהם (דורי בן זאב) מספר בדיחה שהוא לא מבין.
יהושע מציג בפניו את אחותו היפה שולה (גבי אלדור) שמיד מוצאת חן בעיניו והוא מתחיל לחזר אחריה.
מוריס מסדר את העניינים עם המתחרים והבנק ומר פסחזון זוכה במכרז לאספקת מזגנים.
היחסים בין מוריס לשולה מתהדקים והוא מזמין אותה לחפלה בביתו שם היא מתכבדת במאכלים מרוקניים ושומעת מוזיקה מרוקאית ורוקדת עם אחותו הזמרת מרסדס.
הבוס כועס על מוריס שעובד באופן עצמאי מדי.
בהוראתו הורגים את הכלב שלו ותוקפים באכזריות את מרסדס.
שולה מודיעה למשפחתה כי ברצונה להתחתן עם מוריס.
מר פסחזון מעדיף שתתחתן עם החבר שלה דני שמתאים לה יותר.
הוא ויהושע מסבירים לה על הבדלי התרבויות וכי מוריס יכלא אותה בבית עם הילדים ויבלה בלילות עם נשים אחרות ושעל הטובה שעשה למשפחה, עליה שילמו לו בעין יפה.
היא משתכנעת לבסוף ומנתקת את קשריה עם מוריס.
על השוק משתלטים עבריינים צרפתיים והסוחרים כבר לא מכבדים את מוריס ונותנים לו ירקות רקובים ודגים מסריחים.
מוריס המושפל מחליט לעזוב את הארץ ומודיע זאת לבוס ומעביר את תפקידו לטוני.
עוזרת הבית ז'ורז'ט (עוגניה שמחוני) מגיעה למוריס ומגלה לו כי יהושע פסחזון ואביו הם שלחצו על שולה לנתק את היחסים אתו.
מוריס מגיע לבית פסחזון ומטיח בפני יהושע ואביו מה הוא באמת חושב עליהם.
מר פסחזון מארגן טיסה לפריז לו, לשולה ולדני.
לפני היציאה היא מאזינה לשיחת טלפון ומתברר לה שמוריס לא לקח כסף עבור הטובה שעשה להם וכי כעת הבוס שלו ואביה הגיעו להסכם.
בשדה התעופה לפני שהם עולים למטוס, היא מתקשרת למוריס ומודיעה שהיא מגיעה אליו.
הם רצים ברחוב אחד מול השנייה ומתחבקים וברגע זה צולף עליו טוני שנמצא על גג והורג אותו בזרועותיה של שולה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותראובן בר יותםמוריס אפללוג'ו ג'אפריטוניעוזר של מוריסיהודה פוקסמר פסחזוןגבי אלדורשולה פסחזוןיאיר רוביןיהושע פסחזוןשושנה דוארגב' אפללומנהל בנקעוגניה שמחוניז'ורז'טעוזרת בבית פסחזוןראובן אדיבהבוסהבוס של מוריס (נראה רק בגבו)מרסדס אדרימרסדס אפללואחותו של מוריסדורי בן זאבאורח במסיבהאירית מאיריהחברה מהפקולטה
"המשימה הַמְּתַרְבֶּתֶת" או משימת הַנְחָלַת הַתַּרְבּוּת הייתה רציונל פוליטי ששימש להצדקת התערבות צבאית וקולוניאליזם, בעיקר בין המאה ה-15 למאה ה-20, במטרה לקדם הטמעת תרבות של עמים ילידיים.
העיקרון המערבי הזה שימש במיוחד להצדקת הקולוניאליזם הצרפתי והפורטוגזי, אך גם כהצדקה עבור הבריטים והגרמנים.
באימפריה הרוסית, הוא נקשר לכיבוש ולרוסיפיקציה של מרכז אסיה.
המעצמות המערביות טענו שחובתן כעמים נוצריים היא להפיץ את תרבות המערב לתרבויות פגניות שנתפסו כפרימיטיביות.
גם האימפריה היפנית השתמשה במושג זה כשכבשה את קוריאה.
במהלך המאה ה-18, ראו האירופאים את ההיסטוריה כתהליך ליניארי, בלתי נמנע ומתמשך של אבולוציה חברתית ותרבותית בראשות מערב אירופה.
מנקודת מבט תרבותית רדוקציוניסטית של מערב אירופה, הקולוניאליסטים ראו בעמים הלא-אירופאים "אומות מפגרות", כמי שאינם מסוגלים מטבעם להתקדמות כלכלית-חברתית.
בצרפת, הפילוסוף המרקיז דה קונדורסה הציג באופן רשמי את הרעיון של "חובה קדושה" אירופית לסייע לעמים הלא-אירופאים, אשר "ממתינים רק לקבל מאיתנו את האמצעים להתפתח תרבותית, למצוא באירופאים אחים ולהפוך לחבריהם ולתלמידיהם".
תאוריית המודרניזציה – המעבר ההדרגתי מחברה מסורתית ופרה-מודרנית לחברה מודרנית ומתועשת – הציעה כי התפתחות כלכלית עצמאית של עמים לא-אירופאים אינה מתיישבת עם שימור תרבותם (מנהגים, מסורות, נורמות).
נטען כי ניתוק מהתרבות הישנה הוא תנאי הכרחי להתקדמות כלכלית-חברתית, באמצעות מהפכות מעשיות במוסדות החברתיים, התרבותיים והדתיים, שישנו את הפסיכולוגיה הקולקטיבית, הגישה המנטלית, הפילוסופיה ואורח החיים של העם, או יובילו להיעלמותו.
לפיכך, ביקורת הפיתוח רואה בהתפתחות כלכלית המשך של המשימה המתרבת.
להפוך למתורבת פירושו, באופן בלתי נמנע, להפוך ל"דומה לנו", ולכן "תרבותו של עם" משמעה שכל חברה חייבת להפוך לחברה צרכנית קפיטליסטית תוך ויתור על תרבותה הילידית לטובת התמערבות.
המושג "עיבוד" של אדמה ואנשים שימש באופן דומה במקום "תרבות" בהקשרים קולוניאליים דוברי גרמנית, כדי לקדם קולוניזציה ואימפריאליזם תרבותי באמצעות "עיבוד נרחב" ו"עבודה תרבותית".
על פי ג'ניפר פיטס, בשנות ה-80 של המאה ה-18 התקיימה ספקנות ניכרת בקרב הוגים ליברליים צרפתים ובריטים (כגון אדם סמית', ג'רמי בנת'ם, אדמונד ברק, דני דידרו והמרקיז דה קונדורסה) כלפי האימפריה.
עם זאת, עד אמצע המאה ה-19, הוגים ליברליים כמו ג'ון סטיוארט מיל ואלכסיס דה טוקוויל תמכו באימפריה על בסיס המשימה המתרבת.
אף שהבריטים לא טבעו את המונח, הרעיון של "המשימה המתרבתת" היה עבורם כלי מרכזי להצדקת הקולוניאליזם.
הוא שימש ללגיטימציה של שלטונם על עמים אחרים, במיוחד כאשר המיזם הקולוניאלי לא הניב רווחים כלכליים משמעותיים.
אחד האמצעים המרכזיים להפצת ערכי התרבות הבריטית היה הספורט הבריטי.
הבריטים ראו בו אמצעי לחינוך, הטמעת נורמות, והפגנת עליונות תרבותית.
הם שלטו בכללי המשחק והצטיינו בו, מה שחיזק תחושה זו.
קריקט טסט, למשל, ייצג בעיניהם ערכים של משחק הוגן, משמעת ותרבותיות.
לעיתים, הספורט שימש גם כפלטפורמה לפעילות גופנית ושילוב חברתי עבור האוכלוסיות המקומיות, תוך חציית גבולות מעמדיים.
עם התפשטות הספורט הבריטי, נחלשה בהדרגה תרבות הספורט המקומית, ועמה עלו חששות מפני אובדן זהות תרבותית — אובדן שעלול להחליש את יכולת ההתנגדות שלהם לשלטון הקולוניאלי.
ואולם, בהמשך הפך הספורט הבריטי לזירה שבה יכלו עמים קולוניאליים להפגין שוויון ואף עליונות.
ניצחונות על הבריטים קיבלו משמעות סמלית והיו לעיתים מקור השראה לתנועות שחרור לאומיות.
התפיסה שלפיה הבריטים מביאים תרבות לעמים "בלתי מתורבתים" זכתה לביטוי בשירו של רודיארד קיפלינג, "משא האדם הלבן".
זו בוצעה באמצעות תהליך תרבותי שכלל "רפורמה רפואית" ורפורמות כלכליות-חברתיות אחרות.
מערכת הבריאות הספרדית קרסה לאחר המלחמה ב-1898 והוחלפה במודל צבאי אמריקאי, שהורכב ממוסדות בריאות ציבוריים.
ה"רפורמה הרפואית" בוצעה ב"קפדנות צבאית" כחלק מתהליך תרבותי שבו קציני בריאות ציבור אמריקאים התחייבו להכשיר פיליפינים ילידים ב"טכניקות הנכונות של הגוף".
תהליך ה"היגיינה הרציונלית" היה טכניקה לקולוניזציה בפיליפינים, כחלק מהבטחת הרופאים האמריקאים שהפיליפינים המושפעים חיים ביושרה.
רפורמות נרחבות אחרות ופרויקטים ציבוריים שאפתניים כללו הקמת מערכת חינוך ציבורית חינמית, וכן אדריכלות לפיתוח "צמיחה כלכלית והשפעה תרבותית" כמרכיב חשוב ב"התבוללות מיטיבה" של מקינלי.
טקטיקות "תרבותיות" דומות שולבו גם בקולוניזציה האמריקאית של פוארטו ריקו ב-1900. אלה כללו רפורמות נרחבות כמו לגליזציה של גירושין ב-1902 בניסיון להנחיל נורמות חברתיות אמריקאיות לאוכלוסיית האי כדי "לגטמט את הסדר הקולוניאלי המתהווה".
יתרונות לכאורה לאומה המושפעת כללו "ניצול מוגבר של משאבים טבעיים, ייצור מוגבר של סחורות חומריות, שיפור ברמת החיים, רווחיות שוק מורחבת ויציבות חברתית-פוליטית".
עם זאת, כיבוש האיטי ב-1915 חשף גם צד אפל יותר של המשימה המתרבת האמריקאית.
ההיסטוריונית מרי רנדה טענה כי הכיבוש של האיטי נועד אך ורק למטרות "ניצול כלכלי ויתרון אסטרטגי", ולא לספק להאיטי "הגנה, חינוך ותמיכה כלכלית".
לאחר שהתבססה במאה ה-13 באמצעות רקונקיסטה של המדינות המוסלמיות במערב חצי האי האיברי, החלה ממלכת פורטוגל להתרחב מעבר לים.
ב-1415 כבשה את סאוטה המוסלמית בתקופת שלטונו של ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל.
ההתרחבות הפורטוגזית בצפון אפריקה סימנה את תחילתו של תהליך רחב יותר, שנודע כההתרחבות הימית הפורטוגזית, שמטרותיו כללו הפצת הנצרות בארצות מוסלמיות ורצון האצולה למעשי מלחמה וכיבוש הרואיים בתמיכת האפיפיור.
כשהרחיבו הפורטוגלים את השפעתם לאורך החוף עד מאוריטניה, סנגמביה (עד 1445) וגינאה, הם יצרו מוצבי מסחר.
במקום להתחרות ישירות בסוחרים המוסלמים, הם ניצלו הזדמנויות שוק מתרחבות באירופה ובהים התיכון כדי להגדיל את הסחר מעבר לסהרה.
בנוסף, סוחרים פורטוגזים קיבלו גישה לפנים היבשת האפריקאית דרך נהרות סנגל וגמביה, שחצו מסלולי סחר טרנס-סהריים ותיקים.
הפורטוגלים הביאו כלי נחושת, בד, כלי עבודה, יין וסוסים.
מוצרי הסחר כללו עד מהרה גם נשק ותחמושת.
בתמורה, קיבלו הפורטוגלים זהב (שהובא ממכרות של עמי אקאן), פלפל שחור (סחר שנמשך עד שוואסקו דה גאמה הגיע להודו ב-1498) ושנהב.
רק כשהגיעו לחוף קונגו בשנות ה-80 של המאה ה-15 הם חרגו משטחי הסחר המוסלמיים באפריקה.
מבצרים ומוצבי מסחר הוקמו לאורך החוף.
מלחים, סוחרים, קרטוגרפים, כמרים וחיילים פורטוגזים הוטלו על השתלטות על אזורי החוף, התיישבות, בניית כנסיות, מבצרים ומפעלים, וכן חקירת אזורים לא ידועים לאירופאים.
המבצר המסחרי האירופי הגדול הראשון, אלמינה, הוקם בחוף הזהב ב-1482 על ידי הפורטוגלים.
טירת אלמינה (במקור "טירת סאו ז'ורז'ה דה מינה") נבנתה בהשראת טירת סאו ז'ורז'ה, אחת מהמגורים המלכותיים המוקדמים בליסבון.
אל poussé למרכז סחר מרכזי.
בתחילת העידן הקולוניאלי פעלו ארבעים מבצרים כאלה לאורך החוף.
במקום להיות סמלים של שליטה קולוניאלית, המבצרים שימשו כמוצבי מסחר – לעיתים נדירות הם ראו פעילות צבאית – אך הביצורים היו חשובים כאשר נשק ותחמושת אוחסנו לפני הסחר.
חקירת החוף האפריקאי במאה ה-15 על ידי הפורטוגלים נחשבת בדרך כלל כמבשרת הקולוניאליזם האירופי, וסימנה גם את תחילתו של סחר העבדים באטלנטי, הפצת הנצרות ותהליכי הגלובליזציה הראשונים שהפכו למרכיב מרכזי בקולוניאליזם האירופי עד סוף המאה ה-18.
אף שמדיניות האימפריה הפורטוגזית כלפי עמים ילידיים במקומות פחות מתקדמים טכנולוגית בעולם (במיוחד בברזיל) תמיד התמקדה בתירבות, כולל חינוך והפצת נצרות בקרב האוכלוסיות הילידיות, וכן יצירת תשתיות חדשות לתמיכה גלויה בתפקידים אלה, היא הגיעה להיקף הגדול ביותר שלה לאחר המאה ה-18 במה שנודע כאפריקה הפורטוגזית וטימור הפורטוגזית.
ערים ועיירות חדשות, עם תשתיות בהשראה אירופית, שכללו אולמות מנהליים, צבאיים, בריאותיים, חינוכיים, דתיים ועסקיים, נועדו לכאורה להתאים למתיישבים פורטוגזים.
החוקר הפורטוגזי פאולו דיאס דה נובאיס ייסד את לואנדה ב-1575 כ"סאו פאולו דה לואנדה", עם מאה משפחות מתיישבים וארבע מאות חיילים.
בנגואלה, מבצר פורטוגזי מ-1587 שהפך לעיירה ב-1617, היה התיישבות מוקדמת חשובה נוספת שהם ייסדו ושלטו בה.
הפורטוגלים הקימו מספר התיישבויות, מבצרים ומוצבי מסחר לאורך רצועת החוף של אפריקה.
באי מוזמביק, אחד המקומות הראשונים בהם התיישבו הפורטוגלים באופן קבוע באפריקה שמדרום לסהרה, הם בנו את קפלת נוסה סניורה דה באלווארטה ב-1522, שנחשבת כיום למבנה האירופי העתיק ביותר בחצי הכדור הדרומי.
מאוחר יותר, בית החולים, מבנה נאו-קלאסי מפואר שנבנה ב-1877 על ידי הפורטוגלים, עם גן מעוטר בבריכות ומזרקות, היה במשך שנים רבות בית החולים הגדול ביותר מדרום לסהרה.
המשלחת הכלל-גרמנית (גרמנית: Gesamtdeutsche Mannschaft) ייצגה הן את גרמניה המזרחית והן את גרמניה המערבית במשחקים האולימפיים שנערכו בין 1956 ל-1964. באולימפיאדת מלבורן (1956) נכללו במשלחת גם ספורטאים מחבל הסאר, שהיה באותה עת אזור אוטונומי בצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה, וב-1949 הוקמו גרמניה המזרחית באזור הכיבוש הסובייטי וגרמניה המערבית באזורי הכיבוש של ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
לאחר הקמתן הקימה כל אחת מהן ועד אולימפי משלה, אך הוועד האולימפי הבינלאומי הכיר רק בזה של גרמניה המערבית.
לפני אולימפיאדת אוסלו (1952) ואולימפיאדת הלסינקי (1952) דרש הוועד האולימפי הבינלאומי כי שתי המדינות ייוצגו במשלחת אחת.
גרמניה המזרחית סירבה לכך, ובמשחקים השתתפו ספורטאים מגרמניה המערבית בלבד, תחת השם "גרמניה".
לקראת המשחקים שנערכו ב-1956, אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו ואולימפיאדת מלבורן, סיכמו שתי המדינות על משלחת משותפת, היא המשלחת הכלל-גרמנית.