tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרום אפריקה – על פי החוק כל נישואין שמתקיימים לאחר שאדם כבר נשוי אינם חוקיים (אך המעשה איננו נחשב פלילי).
סומליה – ביגמיה היא חוקית.
תאילנד – לפני ה-1 באוקטובר 1935 פוליגמיה הייתה חוקית בתאילנד.
מאז ביטול החוקיות של הפוליגמיה בתאילנד עדיין ישנם מקרים רבים של פוליגמיה אך הם אינם מוכרים על פי החוק.
ארצות הברית – לא חוקיים בכל אחת ממדינות ארצות הברית.
הביגמיה נמצאת במרכז ספרו של אברהם ב.
יהושע, "מסע אל תום האלף".
גיבור הספר, הסוחר בן־עטר המתגורר בטנג'יר יוצא עם שתי נשותיו למסע לפריז, על מנת לשכנע את אשתו האשכנזית של שותפו אבולעפיה שאין כל רע בהיותו נשוי לשתי נשים, ושתחדל מהתנגדותה לכך.
פוליהימניה ("שירים רבים") הייתה אחת מתשע המוזות במיתולוגיה היוונית, מלוותיו של האל אפולו, ובנותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון.
פוליהימניה היא פטרוניתם של שירי התהילה לאלים וצחות הלשון, ולעיתים אף של הגאומטריה והחקלאות.
באמנות היא מתוארת כאישה רצינית ומהורהרת, השקועה במחשבות, מרפקה שעון על עמוד, ואצבעה סמוכה לשפתיה.
לגופה היא עוטה גלימה ארוכה ופניה רעולים בצעיף.
האסטרואיד 33 פוליהימניה שהתגלה ב-1854 על ידי ז'אן שקורנאק נקרא על שמה.
פולידקטיליה היא מום מולד הנגרם מפגם גנטי.
המום נחקר לראשונה ברפואה המודרנית על ידי ד"ר ג'ואי פין, לאדם עם פולידקטיליה יש יותר מחמש אצבעות באחת או יותר מכפותיו (ידיים או רגליים).
אחד מכל חמש מאות תינוקות נולד עם פולידקטיליה, אולם שכיחות זו משתנה מחברה לחברה ובין אזורים גאוגרפיים שונים.
בחברה המערבית המודרנית, נכרתת האצבע הנוספת מיידית בניתוח ברובם המכריע של מקרי הפולידקטיליה.
הסיבות לכך הן אסתטיות וחברתיות בלבד כיוון שהתופעה אינה מלווה כלל בסכנה בריאותית.
בחלק ממקרי שש האצבעות הגן האחראי לתופעה זו הוא גן דומיננטי – קרי: לצאצאיו של אדם בעל שש אצבעות יש סיכוי של לפחות 50% לקבל את הגן ולהיות אף הם מרובי אצבעות.
בתרבות הפופולרית ידוע הרוזן רוגן בעל שש האצבעות, כאיש שהרג את אביו של איניגו מונטויה בסרט ובספר "הנסיכה הקסומה".
בנוסף גם בסדרה "גרוויטי פולס", לדמות סטאנפורד פיינס, כותב היומנים, הייתה פולידקטיליה.
פּוּליה (באיטלקית: Puglia) הוא מחוז בדרום-מזרח איטליה; חלקו הדרומי הוא חצי האי סלנטו, ה"עקב" ב"מגף האיטלקי".
מחוז פוליה גובל בצפון במוליזה, במערב בקמפניה ובבזיליקטה, בדרום במפרץ טאראנטו ובים היוני, ובמזרח בים האדריאטי.
שטח המחוז 19,366 קמ"ר, ומספר תושביו מעל 4 מיליון.
המחוז מחולק לשש נפות והן: בארי, ברינדיזי, בארלטה-אנדריה-טראני, פוג'ה, לצ'ה וטאראנטו.
שטח נפת פוג'יה חופף פחות או יותר לשטח של "קפיטנטה" (Capitanata).
מקור השם קפיטנטה ("קטפנו" ;Catapano) הוא מן המונח הלטיני "קפיטן" אשר משמעותו קפטן.
שטח נפת בארי חופף פחות או יותר לשטח של "טֶרָה דִּי בארי" (Terra di Bari).שטח נפת לצ'ה חופף פחות או יותר לשטח של "טֶרָה ד'אוטרנטו" (Terra d'Ótranto).
המחוז מרוחק בקצהו הדרומי רק 80 ק"מ מחופי אלבניה הנמצאת מצידו השני של הים האדריאטי.
בזמנים קדומים מאוד נקרא רק החלק הצפוני של פוליה בשמו הנוכחי; החלק הדרומי, חצי האי סלנטו – ה"עקב" ב"מגף האיטלקי" – נקרא אז קלבריה.
באזור הר סרסנו נמצאו קברים מהמאה ה-9 לפנה"ס.
האזור היה מיושב בתחילה על ידי שבטים איטליים וקבוצות תושבים מיוון הקדומה שישבו במקום עד המאה ה-4 לפנה"ס, אז נכבש המקום על ידי הרומאים.
בזמן המלחמות הפוניות לקח המחוז חלק חשוב במלחמה הפונית השנייה.
מסורות יהודיות מימי הביניים קושרות את ראשית ההתיישבות היהודית באזור לימי חורבן ירושלים בידי הרומאים בשנת 70. על פי מגילת אחימעץ מן המאה ה־11, וכן בגרסאות מאוחרות של ספר יוסיפון, סופר כי כ-5,000 שבויים יהודים שנלקחו בידי טיטוס יושבו בערים שונות בפוליה, ובהן אוריה, אוטרנטו וטראני.
לאחר נפילת רומא התיישבו במקום קבוצות של גותים, לומברדים וביזנטים.
במהלך המאה ה-11 נכבשה פוליה על ידי הנורמנים.
מידי הנורמנים עברה פוליה לידי ממלכת סיציליה ומשם לממלכת נאפולי.
מסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13 הייתה פוליה תחת שלטון בית הוהנשטאופן הגרמני.
ערי הנמל של פוליה – בארי וברינדיזי, שימשו כנמלי המוצא לספינות המעפילים לארץ ישראל, משלהי מלחמת העולם השנייה ועד הקמת המדינה.
נמלי התעופה העיקריים של פוליה הם נמל התעופה בארי-פאלזה, ונמל התעופה ברינדיזי .
פוליאתילן הוא פולימר תרמופלסטי נפוץ.
יחידת המבנה של פוליאתילן היא אתילן (אֶתֶן) C2H4. תכונות הפולימר משתנות בהתאם למשקל המולקולרי של השרשראות, מידת של השרשראות והגבישיות.
עבור פוליאתילן בצפיפות בינונית וגבוהה טמפרטורת ההיתוך תהא בדרך כלל בין 120°C ל-130°C.
עבור פוליאתילן בעל צפיפות נמוכה נראה טמפרטורת ההיתוך בין 105°C ל-115°C.
של פוליאתילן היא בדרך כלל מצוינת, והפולימר אינו מסיס בטמפרטורת החדר הודות לגבישיות שלו.
בטמפרטורה גבוהה ניתן להמיס פוליאתילן בפחמימנים ארומטיים כטולואן או קסילן או בממסים מכילי כלור דוגמת טריכלורואתאן או טרי-כלורו-בנזן.
נהוג לסווג פוליאתילנים בהתאם לצפיפות ולסיעוף השרשראות.
התכונות המכניות נקבעות על פי מידת הסיעוף, הגבישיות, והמסה המולקולרית (אורך השרשראות הפולימריות).
כמו כן, ניתן לייצר פוליאתילן מוקצף.
פוליאתילן במשקל מולקולרי גבוה מאוד
פוליאתילן במשקל מולקולרי גבוה מאוד, Ultra high molecular weight polyethylene (בקיצור UHMWPE) הוא פוליאתילן שהמשקל המולקולרי הממוצע של שרשראותיו הוא בסדר גודל של מיליוני גרם למול (g/mol) - בדרך כלל בין 3.5 ל-7.5 מיליון (עד 200,000 יחידות חוזרות בשרשרת).
המשקל המולקולרי הגבוה גורם לדחיסה פחות יעילה של השרשראות למבנה גבישי.
כתוצאה מכך, הצפיפות תהיה נמוכה יחסית, כ-0.93 גרם לסמ"ק.
המשקל המולקולרי הגבוה מקנה קשיחות גבוהה (קשיחות היא מדד לאנרגיה שיש להשקיע כדי לגרום שבר).
בשל הקשיחות הגבוהה משתמשים בחומר לייצור חלקי מכונות, מיסבים, תמסורות, לוחות חיתוך (כאלה המשמשים כ"קרש" לקצבים וטבחים) ומפרקים מלאכותיים.
סיבים הנטווים מהחומר משמשים כמיתרי חכה, כחלק מציוד טיפוס, מיתרים למצנחים ושימושים אחרים הדורשים עמידות מכנית גבוהה.
מ־UHMWPE מייצרים גם את המשטח התחתון של מגלשי סקי (המשטח הנמצא במגע עם השלג).
פוליאתילן בצפיפות גבוהה: High density polyethylene או בראשי תיבות HDPE.
לחומר צפיפות 0.941 גרם לסמ"ק או גבוהה יותר, אין סיעוף של השרשראות ולכן החומר מאופיין בכוחות בין-שרשרתיים חזקים הגורמים לקשיות גבוהה (מודול יאנג גבוה).
משתמשים בחומר לייצור צנרת מים, פחי אשפה, מכלים לחומרי ניקוי ולמוצרי מזון.
סימול המיון למחזור הפלסטיק - 2.
פוליאתילן מצולב Cross-linked polyethylene או בראשי תיבות PEX או XLPE הוא פוליאתילן בצפיפות גבוהה שהוסיפו לו צילוב בין השרשראות כך שאינו תרמופלסטי אלא תרמוסטי.
משמש ליישומים הדורשים עמידות גבוהה בחום.
פוליאתילן בצפיפות נמוכה: Low density polyethylene או בראשי תיבות LDPE.
מכיל הרבה שרשראות מסועפות ולכן אינו בעל מבנה גבישי.
כיוון ששרשראות מסועפות לא יכולות להסתדר זו במקביל לזו הכוחות הבין שרשרתיים נמוכים ולכן החומר רך יותר.
החומר משמש, למשל, לייצור שקיות ("שקית ניילון" היא בעצם שקית פוליאתילן בעל צפיפות נמוכה), בקבוקי שטיפה ואריזות שונות.
עמיד בחום עד 80°C לפרקי זמן ארוכים או בחימום רגעי עד 95°C.
בשנת 2024 פורסם כי תוצאות מחקר הראו שחלקיקי מיקרופלסטיק וננופלסטיק שעלולים להצטבר ברקמות הגוף ובזרם הדם קשורים לסיכון מוגבר לאירועים קרדיווסקולריים בהם התקף לב, שבץ מוחי וגורמים נוספים העלולים להוביל למוות בטרם עת.
על פי דוקטור אינס צוקר, ראש המעבדה לננו טכנולוגית סביבתית הפקולטה להנדסה ולמדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב, מדובר בעיקר בפלסטיק מסוג פוליאתילן.
פוליגיניה (ביוונית עתיקה: πολύ - בתרגום חופשי: "נשים/רעיות רבות") היא מקרה פרטי של פוליגמיה, שבו מתקיימים יחסי נישואים בין גבר אחד למספר נשים באופן סימולטני, או לכל הפחות לשתיים במקביל.
הפוליגיניה נפוצה בתרבויות פטריארכליות, שבהן הגברים הם השולטים בקהילה, בחברה ובמשפחה, והנישואים למספר נשים מעידים על מצב כלכלי וחברתי גבוה של הגבר.
הפוליגיניה מותרת על-פי התורה, ואף הייתה מקובלת ביהדות בעת העתיקה.
במקרא, למשל, מצוין כי לשלמה המלך היו כ-700 נשותיו וכ-300 פילגשות.
בסביבות שנת 1000 לספירה נאסרה הפוליגיניה בקרב יהדות אשכנז בחרם דרבנו גרשום, וכיום היא נחשבת כאיסור ברוב הקהילות היהודיות.
פוליגמיה אסורה כיום לפי החוק בישראל ומהווה עבירה פלילית.
עם זאת, תופעת הפוליגיניה קיימת עדיין בישראל במקרים נדירים, אצל יהודים שעלו לפני שנים רבות מתימן (שם הייתה הפוליגיניה מקובלת) לאחר שכבר נישאו שם לשתי נשים, וכן במקרים נדירים ביותר שבהם בית דין רבני מתיר לגבר לשאת אישה נוספת.
למרות החוק האזרחי, האוסר את הפוליגיניה במדינת ישראל באופן גורף על שלל אזרחיה, התופעה נפוצה עודנה אם כמעט כי אך ורק בקרב חמולות של תושביה הערבים-מוסלמים, הבדואים בישראל, כשבמשך עשורים רבים מערכת המשפט הישראלית נוטה להימנע מאכיפת החוק כנגדם.
נפוצה בעבר גם ללא-הגבלת גיל .
הנצרות שוללת כיום את הפוליגיניה ברובה, אם כי במספר זרמים נוצריים, כגון המורמונים, היא עודנה מותרת.
פוליאסטר הוא שם כללי לפולימר אורגני המכיל קבוצת פעילות אסטרית.
אף על פי שפוליאסטר קיים בטבע, בדרך כלל המונח מתייחס למשפחה רחבה של פוליאסטרים סינתטיים הכוללת פוליקרבונט ופוליאתילן טרפתאלט (PET).
הפוליאסטר הסינתטי הראשון, גליצרין פאטייט, הוכנס לשימוש במלחמת העולם הראשונה לבגדים חסיני-מים.
הפוליאסטר הטבעי היה ידוע לאדם כבר מ-1830.
שימוש נפוץ במילה פוליאסטר מתייחס לבגדים שנארגו מסיבי פוליאסטר.
לבגדי פוליאסטר יש תחושה פחות טבעית מבדים טבעיים (כמו כותנה).
סיבי פוליאסטר נארגים לעיתים קרובות יחד עם כותנה לשם ייצור אריג המשלב את היתרונות של שני חומרי הגלם.
סרטי צילום (אחרי צלולוזה, הפוליאסטר הפך למרכיב החשוב ביותר למצע הסרט).
מטריצה לחומרים מורכבים (כמו פיברגלס).
מרכיב במסכי גביש נוזלי (LCD).
הפוליאסטר הגבישי-נוזלי הוא הפולימר הגבישי-נוזלי הראשון שנעשה בו שימוש בתעשייה, זאת מכיוון שיש לו מאפיינים מתאימים והתנגדות טובה לחום.
מסיבה זו משתמשים בהם לחותמים מתכלים במנועי סילון.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בשרף של פוליאסטר המתקשה לאחר חימום ליציקות שונות: בריקוע של סיבי פיברגלס למשטח, וכמסנן שאינו עשוי ממתכות.
ביישומים כאלה, פולימריזציה יוזמת תגובות אקסותרמיות שמשלבות על-תחמוצות אורגניות כמו על-תחמוצת קטון (methyl ethyl ketone peroxide) ועל-תחמוצת בנזואיל (benzoyl peroxide).
סינתזה של פוליאסטר מושגת בדרך כלל על ידי ריאקציית עיבוי פולימרים.
השיטה הקלאסית היא אלכוהול וחומצה קרבוקסילית שמגיבים ויוצרים אסטר קרבוקסילי.
כדי לאסוף את הפולימר יש לאסוף את המים שנוצרים מהריאקציה בלי הרף על ידי אזיאוטרופ.
[Oligomer1] (אסתר-סופי אוליגומר + אלכוהול-סופי אוליגומר) (אוליגומר גדול + מתאנול)
פּוֹלִיבְּיוּס היה היסטוריון יווני במאה ה-2 לפנה"ס.
התפרסם בעקבות ספרו "היסטוריות" או "עלייתה של האימפריה הרומית", חיבור המקיף בפירוט רב את מאורעות השנים 146-220 לפנה"ס באזור אגן הים התיכון.
בנוסף, העניין בכתביו עלה הודות לרעיונותיו החדשניים המתייחסים לאיזון הפוליטי הדרוש לכינון ממשל יציב.
רעיונות אלה שימשו בסיס רעיוני לתאוריות מודרניות במדע המדינה.
רוב פעילותו הפוליטית הוקדשה לשימור עצמאותה של הליגה האכאית, בתור הנציג הבכיר של מדיניות הנייטרליות בעת מלחמת הרומאים בפרסאוס.
אולם עם תבוסתו המוחלטת של האחרון ולאחר הטבח שערכו מנהיגי הסיעה הפרו-רומית באייטוליה, הרומים ביקשו מן היוונים להציג להם רשימות של אנשים "בלתי-מהימנים" שיגורשו לרומא ללא משפט.
לפיכך, בשנת 167 לפנה"ס, נשלחו מאכאייה לרומא 1,000 אנשים, וביניהם פוליביוס.
הוא גורש כנראה כתוצאה מהשתייכותו של אביו, ליקורטאס, לסיעה שהתנגדה לרומים.
מזלו של פוליביוס האיר לו פנים, וברומא פיתח ידידות עמוקה עם פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס.
אציל ומדינאי רומי בעל השפעה רבה ברפובליקה.
פוליביוס נלווה לסקיפיו במסעו לספרד וכן לאפריקה כאשר האחרון עמד בראש המצור על קרתגו.
הוא גם חצה את האלפים וביקר בגאליה טרנסאלפינה, כדי ללמוד מקרוב את צעדיו של המצביא הנודע הפוני – חניבעל.
לימים, הודות להתערבותו של סקיפיו בשנת 150 לפנה"ס, קיבל פוליביוס רשות לשוב ליוון.
עם חזרתו קיבל פוליביוס את התפקיד של ארגון הערים היווניות מחדש, תפקיד שהעניק לו יוקרה והכרה ברחבי האימפריה.
בשנים שלאחר מכן, חזר לרומא והקדיש את זמנו להשלמת יצירותיו.
מדי פעם היה פוליביוס יוצא למסעות ברחבי אגן הים התיכון כדי לצפות באתרים היסטוריים העשויים להעשיר את ידיעותיו ולהוות מקור אמין לספריו.
נראה כי הוא גם בדק ארכיונים וראיין חיילים לשעבר, כדי להבהיר פרטים על מאורעות רלוונטיים.
לפוליביוס הייתה תפיסת עולם ברורה לגבי הדרך שבה צריך לכתוב את ההיסטוריה.
הוא טען כי היסטוריון חייב לאסוף ידיעות ממקורות שונים, להשוות ביניהן ולבסוף, בעזרת שיפוט ביקורתי, להחליט מה באמת התרחש.
הוא הציג מתודה היררכית לכתיבה ההיסטורית ומבחינה זו, היא אינה שונה במהותה מזו הנהוגה בימינו.
בנוסף, פוליביוס טוען כי מטרת כתיבת ההיסטוריה היא לעולם דידקטית ונועדה לתרגל את המדינאים וללמד את הקוראים איך להתמודד עם מאורעות קשים.
הוא הסתייג מכותבים שביקשו להציג את ההיסטוריה בדרמטיות בהחמיצם את המטרה הראשונית – האמת.
באחד מספריו הוא אף מפליג וטוען כי "האמת להיסטוריה היא כמאור עיניים ליצור החי".
פוליביוס טיפל בהיסטוריה פוליטית וצבאית, הוא טען כי לא ניתן להבין את ההתפתחויות הפוליטיות והצבאיות מבלי להכיר את המוסדות החברתיים והדתיים.
ברם, הוא אינו מבקש להציג את ההיסטוריה כהתפתחות תבונית, יש בכתביו מקומות רבים בהם הטיכה (Τύχη) – אלת המזל מתערבת בגורל בני-האדם ומחוללת את המאורעות ההיסטוריים.
הוא גם מצביע על התועלת הרבה העשויה לצמוח מהקריאה בספריו.
את האירועים הקפיד להציג בסדר כרונולוגי (על-פי המנהג היווני של התייחסות לזמן ביחס לתחרויות האולימפיות, קרי, כל 4 שנים) בכפוף לנושא הנדון שהוא מציג מעין חתך רוחב וקופץ מזירה לזירה.
על אף שהוא מצהיר כי הוא חותר להציג את המאורעות כפי שהם, בכל הקשור לאכאיה או בסקיפיו אימיליאנוס כתיבתו מתאפיינת במגמתיות ברורה.
חיבורים רבים שכתב פוליביוס (במיוחד בנושאי טקטיקה צבאית) אבדו.
"ההיסטוריוֹת" היה חיבורו הגדול ביותר, אשר כלל 40 כרכים.
בספר זה הוא מראה כיצד הפכה רומא לשליטה הבלעדית של האויקומנה (οἰκουμένη), דהיינו, העולם התרבותי המאוכלס המוכר ליוונים.
חיבור זה, הקיף את מאורעות השנים 146-220 לפנה"ס, ושני ספריו הראשונים משמשים כמעין מבוא לתקופה של 220-264 לפנה"ס הכוללת את מאורעות המלחמה הפונית הראשונה.
מבין כל אלה, נשמרו בשלמות רק חמישה ספרים וחלק מן הספר השישי.
להצגת המלחמה הפונית הראשונה משתמש פוליביוס בחיבוריו של היווני פילינוס מאקראגאס, שחי במאה השלישית לפנה"ס וכמקור רומי הסתמך על כתביו של פאביוס פיקטור, אשר נלחם במלחמה הפונית השנייה.
שני היסטוריונים יווניים שליוו את חניבעל במסעו סיפקו את המקור הפוני למלחמה המוצגת בכתבי פוליביוס.
בנוסף, הוא גם השתמש בכתביו של לוקיוס קינקיוס אלימנטוס, מי שהיה לפרייטור בשנת 209 ונפל בשביו של חניבעל.
היסטוריונים רומים מאוחרים יותר, כמו ליוויוס ודיודורוס סיקולוס שביקשו להציג את התקופה הקדומה, השתמשו בכתביו של פוליביוס כמקור.
בתקופת הקיסרות המוקדמת, אנו עדים לירידה בפופולריות כתביו - טקיטוס הפגין בוז גמור כלפי תיאורו של פוליביוס את עקרונות "המשטר הממוזג" כשיטה אידיאלית.
ואילו כותבים שאהדו בכתבם את השלטון הקיסרי כלל לא התייחסו לכתביו.
השפעתו של פוליביוס ניכרת בחיבורו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמת היהודים".
תולדות חייו אף דומות לאלו של יוספוס ונראה כי הזדהה עמו: עירו התנגדה לרומאים, הוא עצמו נתפס והובא לרומא כבן ערובה, קשר קשרי ידידות עם מדינאים רומיים בכירים, השתכנע שהאימפריה הרומית בלתי מנוצחת, וכתב את תולדותיה - הכוללות גם את האירועים שהתרחשו בימיו ובארצו, במטרה להרתיע את נתיניה מלמרוד בה.
עבודותיו של פוליביוס נשמרו בקונסטנטינופול והוצגו בצורה מסולפת, חלקים מספריו אף שולבו כמבואות לתאוריות פוליטיות ואדמיניסטרטיביות.
אולם בתקופת הרנסאנס, כחלק מהתעניינות החדשה בכתבים הקלאסיים, עלתה גם ההתעניינות בכתבי פוליביוס.
יצירותיו הוצגו תחילה בפירנצה והיוו תרומה חשובה להתפתחות השיח ההיסטורי-פוליטי של בני התקופה.
בתקופה זו, מקיאוולי מזכיר בחיבורו "דיונים" את פוליביוס ונראה כי הוא ייחס חשיבות רבה לכתביו.
תרגומים של כתביו לצרפתית, גרמנית ואיטלקית הופיעו לראשונה במאה ה-16 וכתוצאה מכך חל גידול משמעותי בקרב קהל קוראי פוליביוס.
עם זאת, ממכתבים שנשמרו מתקופה זו אנו מגלים כי כתבי פוליביוס היו נפוצים בעיקר אצל המלומדים במערב הנוצרי.
תפישת עולמו הפוליטית של פוליביוס תאמה את משנתם של הוגים רפובליקנים רבים – מקיקרו, דרך שארל מונטסקייה ועד לאבות המייסדים של ארצות הברית.
מאז עידן האורות, פוליביוס שימש כמקור יוצא מגדר הרגיל לחקר הציוויליזציה ההלניסטית והרומית המוקדמת.
בתיאורו את המאבק בין האימפריות התלמיית והסלאוקית, פוליביוס מתעכב פעמים רבות על אירועים הקשורים לארץ ישראל.
דרך ספריו של יוסף בן מתתיהו, ידוע לנו על שתי התייחסויות של פוליביוס ליהודים בארץ ישראל.
בספר "קדמוניות היהודים" מספר יוסף על חבירת היהודים בארץ ישראל לאנטיוכוס השלישי במלחמה הסורית החמישית:
"אקדים ואביא (את העדות) שמעיד פוליביוס איש מגאלופוליס על (אמת) דברינו אלה.
שכן כך הוא אומר בספר השישה-עשר של ספר דברי-הימים שלו בזו הלשון: 'סקופאס שר-צבא תלמי עלה על חבלי (הארץ) העליונים והכניע בימות החורף את עם היהודים.
...לאחר שנוצח סקופאס על ידי אנטיוכוס, כבש הלה את הבשן ואת השומרון ואת אבל ואת גדר, וכעבור זמן קצר עברו אליו היהודים היושבים סביב המקדש הקרוי ירושלים שעליו יש בידינו להגיד יותר, ובייחוד על גילוי (האל) בקודש, אלא שנדחה את הסיפור לזמן אחר'.
יוסף מצטט באופן מפורש את הספר ה-16 של פוליביוס, שכלל את אירועי השנים 200-201 לפנה"ס.
מכיוון שהוא מצא את קרב בניאס ואת כיבוש יהודה שבא אחריו מתוארים באותו ספר של פוליביוס, יש לתארך אותם ללא מאוחר משנת 200 לפנה"ס.
ניתן לראות שפוליביוס כלל בטיפולו במלחמה הסורית החמישית בספר ה-16 תיאור של המצב הפוליטי והצבאי ביהודה.
תיאורו של פוליביוס את ירושלים כמקדש הותיר את רישומו על סופרים מאוחרים יותר, כמו ליוויוס.
בספר "נגד אפיון" מונה יוסף היסטוריונים שונים שהחזיקו בדעה כי אנטיוכוס הרביעי הפר ברית עם היהודים ושדד את בית המקדש מתוך חסרון כיס:
"על זאת מעידים סופרים רבים ואנשי-מעלה, כמו פוליביוס איש מגלופוליס...
כלם מספרים פה אחד, כי אנטיוכוס היה זקוק לכסף, ועל כן הפר את ברית שלומו עם היהודים ונצל את בית המקדש, אשר היה מלא כלי זהב וכסף".
בהקשר זה של פעולותיו של אנטיוכוס אפיפנס בירושלים, ניתן להניח שפוליביוס העניק מעין סקירה כללית על היהודים, כשהוא מקצה מקום מרכזי למקדשם ולדתם.
פוליגלוט (מיוונית: poly – רב, glossa – שפה), רב־לשוני או מולטילינגואל (מלטינית: multi – רב, lingua – שפה) הוא אדם בעל רמת שליטה גבוהה במספר רב של שפות.
דיגלוט, דו־לשוני או בילינגואל הוא אדם הדובר שתי שפות באופן שוטף, טריגלוט, תלת־לשוני או טרילינגואל - בשלוש, וכן הלאה; אונילינגואל, חד־לשוני או מונוגלוט הוא אדם הדובר שפה אחת בלבד.
כמו כן, ניתן לתהות אם ידיעת שפה מסוימת, המקלה מאוד על הבנת שפות דומות (וייתכן שאלו ניבים), תחשב כידיעת מספר שפות.
לדוגמה, דוברי נורווגית רבים יהיו מסוגלים להבין בקלות יחסית שוודית ודנית.
פאוול ג'נולוס מקנדה שולט ב-42 שפות ועל כך נכלל בספר השיאים של גינס.
בסדרת הספרים שכתבה שאנון מסנג'ר, שומרת הערים האבודות, פוליגלוטיה היא יכולת מיוחדת הגורמת לאלף לדבר כל שפה שהיא באופן שוטף ובמבטא מושלם.
בדרך כלל, מי שיש לו פוליגלוטיה מקבל יכולת מיוחדת נוספת.
פוליארכיה (מיוונית – שלטון הריבוי) הוא מושג שמשמעותו המדויקת נקבעה בשנת 1953 על ידי רוברט דאל, ומתאר סוג של דמוקרטיה בו קבוצות אליטה מתחרות ביניהן.
בעבר שימש המושג לתיאור כל צורת משטר שהיא ההפך ממונרכיה.
במונרכיה שולט היחיד, ובפוליארכיה, הריבוי.
עם זאת, שימוש זה במושג הוא ארכאי.
המונח דמוקרטיה נטען במאה ה-20 במשמעות חיובית, כצורת ממשל אידיאלית (במיוחד בנוסח הדמוקרטיה הליברלית).
הדמוקרטיה נקשרה עם כל מה שחיובי בממשל, עד כדי כך שגם דיקטטורות מובהקות, כמשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה כינו עצמם "דמוקרטיות עממיות".
הכלכלן האוסטרי ג'וזף שומפטר, הוא שהגה, בשנות ה-40 את רעיון "הדמוקרטיה המינימלית", שאינה כלי לביטוי רצון העם כפשוטו, אלא תחרות בין אליטות על קולות, שבה מספקות בחירות לא תכופות צורה של שליטה של העם באליטות המתחרות ביניהן.
ובמילותיו, הדמוקרטיה היא אך "ההסדר המוסדי ההוא להגעה להכרעות פוליטיות שבו היחידים רוכשים את הכוח להכריע באמצעות מאבק על קולותיו של העם".
בספרו משנת 1989, "הדמוקרטיה ומבקריה", נותן דאל את המאפיינים הבאים לפוליארכיה:
השליטה בהחלטות הממשלה על מדיניות ניתנת באופן חוקתי לנציגים נבחרים.
הנציגים נבחרים ומודחים בדרכי שלום בבחירות תכופות יחסית, הוגנות וחופשיות, שמידת הכפייה בהן היא מוגבלת.
לכל הבוגרים יש זכות להצביע בבחירות אלה.
לרוב הבוגרים יש זכות להתמודד על משרה ציבורית שאיושה מוכרע בבחירות.
לאזרחים יש זכות שנאכפת באופן יעיל לחופש ביטוי, במיוחד חופש ביטוי פוליטי, לרבות ביקורת על הנציגים, על הממשלה, ועל האידאולוגיה הפוליטית, הכלכלית או החברתית השלטת.
לאזרחים יש זכות גישה למקורות מידע אלטרנטיביים, שאינם נשלטים על ידי המדינה או על ידי קבוצה יחידה.
לאזרחים יש זכות שנאכפת ביעילות להתאגד בכל צורה של התאגדות, לרבות התאגדות פוליטית כמפלגות וקבוצות עניין, המנסות להשפיע על הממשל באמצעות התמודדות בבחירות ואמצעים אחרים של דרכי שלום.
רעיון הפוליארכיה מצמצם את הרעיון הדמוקרטי להליך, ומעקר ממנו חלק ניכר מהמשמעות החיובית שנטענה בו, ובמיוחד מנתק את הדמוקרטיה מרעיונות של שוויון וחירות, שנקשרו בה מאז המהפכה הצרפתית.
רעיון זה מנוגד לרעיונות של רוסו ושל הוגים אחרים, התומכים בצורות רדיקליות של דמוקרטיה כדמוקרטיה ישירה או דמוקרטיה השתתפותית, מתוך תפיסה שחברה פוליטית בריאה תלויה במעורבות הפעילה של האזרחים בכל תחומי הממשל.
עם כל זאת, רוב הדמוקרטיות הליברליות כיום דומות יותר במבנה משטרן לפוליארכיה מאשר לקהילות העממיות של רוסו.
על פי התורה מותר לגבר לשאת יותר מאישה אחת, תופעה המכונה "פוליגיניה" (או בשם היותר כללי "פוליגמיה"), אולם, בתחילת תקופת הראשונים הוסכם על ידי רוב קהילות ישראל, על איסור לשאת יותר מאישה אחת, איסור המכונה "חרם דרבנו גרשום".
איסור זה התקבל בראשיתו בעיקר ביהדות אשכנז, אך כיום נהוג גם בקרב מרבית יהדות ספרד.
מנגד, אין מושג ותקפות הלכתית לנישואים של אישה עם יותר מגבר אחד (פוליאנדריה).
בתקופת המקרא נשיאת כמה נשים הייתה דבר נפוץ, הן בקרב עם ישראל והן בין אומות העולם, בעיקר אצל מלכים ואנשים בעלי יכולת כלכלית.
בתנ"ך הוזכרו מלכים רבים שנשאו מספר נשים, הבולט והמפורסם מכולם הוא שלמה המלך המתואר במקרא כמי שהיו לו 700 נשים ו־300 פילגשים (ישנם מקורות הסוברים שעשה כך כדי "לקנות" שלום בין העמים).
במספר מקרים התקיימו נישואים לאישה שנייה מחמת עקרותה של האשה הראשונה, לדוגמה נישואי הגר לאברהם, וייתכן שגם נישואי פנינה לאלקנה, אבי שמואל.
במדרש בבראשית רבה מובא על הפסוק "וייקח לו למך שתי נשים" - כלומר כאשר חז"ל במדרש דנו על דור המבול הם ראו לנכון לציין כי לדעתם היה מנהג לשאת שתי נשים בדור המבול, כאשר רק אחת נועדה להולדת צאצאים.
עם זאת ראוי להדגיש את הנימה הביקורתית שעולה מדברי חז"ל, כלפי מנהג זה של אנשי דור המבול, "אלמנה בחיי בעלה" ו"מקושטת כזונה".
נראה א"כ שכאשר כל הצורך באישה היה מיני גרידא, לא ראו זאת חז"ל בחיוב.
אף שהתורה לא הביאה איסור כללי לשאת כמה נשים, היא אסרה על מלך ישראל להרבות לו נשים (): "וְלֹא יַרְבֶּה לּוֹ נָשִׁים וְלֹא יָסוּר לְבָבוֹ".
בתורה עצמה לא מפורש כמה נשים מותרות למלך, אך חז"ל למדו שאין לו להרבות יותר משמונה עשרה נשים (נלמד מדוד המלך), וביקרו את שלמה על שעבר על האיסור הזה בחושבו שיוכל להרבות בלי שיסור לבבו.
וע"פ דברי חז"ל כאשר הכתוב מתאר את חטאותיו של שלמה (מלכים א' פרק יא' פסוקים א-י') לא ששלמה אכן חטא, אלא שריבוי הנשים ואהבתו אותן הביאה אותו להעלמת עין ממעשיהן.
אף על פי שהתורה התירה לאדם לשאת יותר מאישה אחת, כבר בתקופת בית שני לא היה הדבר רווח בקרב היהודים בארץ.
גם מדברי המשנה עולה כי הפוליגמיה לא הייתה נהוגה אז בעם.
עם זאת, ידועים מקרים בודדים בתקופה זו של נישואין עם שתי נשים, אך גם במקרים אלו לא תמיד דרו שתי הנשים יחד.
בתוספתא מסופר שבשנת בצורת קידש רבי טרפון שהיה כהן, 300 נשים כדי שתוכלנה לאכול תרומה.
בקרב חכמי התלמוד לא ידוע על פוליגמיה.
מדברי התלמוד נראה כי אין כל פסול לישא נשים רבות אם יש הסכמה מצידן, כל עוד יוכל לפרנס את כולן כראוי, ולקיים את מצוות עונה לכל הפחות פעם בחודש.
בנוסף על כך, נחלקו חכמים האם אדם רשאי לשאת נשים נוספות בלי הסכמה מצד אשתו הראשונה:
לעומת זאת, אסרו על כהן גדול לשאת שתי נשים, משום הפסוק המתאר את עבודת הכהן הגדול ביום כיפור: 'וכפר בעדו ובעד ביתו', ממנו נדרש: "בעד ביתו ולא בעד שני בתים".
אכן, נראה כי דעת חכמים לא הייתה נוחה בריבוי נשים, כפי שעולה מאזהרת הלל הזקן, שחי בשלהי בית שני: "מרבה נשים - מרבה כשפים" ().
נשיאת שתי נשים נאסרה בחרם דרבנו גרשום על ידי רבנו גרשום מאור הגולה, בסביבות שנת 1000 לספירה, ותקנתו נתקבלה בקהילות אשכנז ופרובאנס.
אולם יהודי ספרד, איטליה וארצות האסלאם לא קיימו את התקנה ולא הסכימו עליה.
יש אחרונים שסוברים שהחרם נאמר רק על האיש שלא ייקח אישה נוספת אבל אין איסור לאישה שתתחתן עם אדם נשוי, ויש שסוברים שחל אף על האישה.
על חשיבותו של החרם יכולים להעיד דבריו הנחרצים של הרא"ש .
בטעם התקנה הובאו בראשונים ובאחרונים מספר טעמים עיקריים.
אחת הסיבות החשובות היא הפן הכלכלי, רבינו גרשום חשש שמא יישא אדם מספר נשים ולא יהיה בידו לפרנסן.
וכך כותב המהר"ם פדובה: .
עוד סיבה חשובה משום שמצב כזה יגרור אחריו קטטות ומריבות בין הנשים, שכידוע וכפי שאנו מוצאים במקורות, במערכות פוליגמיות שכיח ביותר תופעת היריבות בין הנשים, ולפיכך נקראו "צרות" שכל אחת צרה בחברתה.
ישנם דעות חלוקות בראשונים האם התקנה תקפה לימינו או שמא ר"ג גזר זאת רק לתקופתו.
יש מהראשונים שכתבו שלא שמענו שגזר אלא עד סוף האלף החמישי (עד שנת 1239), ובימינו אחרי האלף החמישי כבר כלה זמנה והתבטלה התקנה ואינה אלא מנהג שנהגו להחמיר, השו"ע ועוד פוסקים הביאו את דבריהם להלכה.
ויש שהוסיף שאף על פי שרגמ"ה גזר כן לזמן קבוע ראו חכמי אשכנז שתקנה טובה כזו לא ראוי להפסיקה והסכימו להמשיכה עולמית, וכדי שלא יפקפקו בה אמרו שעד היום תקנת ר"ג קיימת.
ויש מן האחרונים שכתבו שאכן גזר לזמן מוגבל אך נתנו טעם בדבר שזה משום שאין חכמים חכמים גוזרים דבר לעולם אלא א"כ יש בכך משום סייג ומשמרת לאיסור תורה, מה שאין כן תקנה לצורך שעה לפי עניין הדור שאינם רשאים לקבוע לדורות לפי שיש בכך משום בל תוסיף.
ויש מן הפוסקים שחולקים וסוברים שתקנת רגמ"ה נתקנה עד עולם, וכן רואים אצל כמה מהראשונים אחרי האלף החמישי שאסרו לשאת אישה על אשתו מכוח חרם דרבנו גרשום.
רשימה גדולה של רבנים, רובם מארצות אשכנז, תמכו בתקנה, וחלקם אף כתבו שכיון שקיבלו את התקנה היא נהפכה לכעין דין דאורייתא, כדוגמת הרא"ש שכתב: .
מאידך, החברה הספרדית ושאר עדות המזרח וכן מקצת מחכמי אשכנז לא קיבלו את התקנה.
הרשב"א כתב בתשובה שהובאה אחר כך בבית יוסף:
הרב שמואל די מדינה כתב שחרם רגמ"ה לא נתפשט אלא בין האשכנזים.
וכן כתב הרדב"ז: "שבירושלים ובכל המקומות האלה לא נתפשטה גזרת רגמ"ה, ונהגו לישא כמה נשים ואין פוצה פה".
וכמו כן כתב המהר"ם אלשקר: "רוב הגליות כגון בגלילות ספרד ובמערב ובכל המזרח לא קבלו עליהם מעולם תקנת רגמ"ה"
רבי יוסף קולון כותב: .
ידועה דעת הגר"א שהתנגד בחריפות לחרם דרבינו גרשום, להלן מכתב שכתב רבי שמואל העליר אל רבי עקיבא יוסף שלזינגר:
היעב"ץ התנגד עקרונית לחרם דרבנו גרשום וראה בו תקנה זמנית ומקומית, ובאחת מתשובותיו הוא כותב: .
הרב עובדיה יוסף פסק להתיר נישואים עם שתי נשים לספרדים, ויצא נגד זה שבתי הדין אינם נותנים לבני ספרד לשאת שתי נשים, וכך כתב בשו"ת יביע אומר בהמשך מביא הוכחות מדברי הראשונים והאחרונים.
גם לרבנים שתמכו בתקנה ישנם מחלוקות בנוגע למקרים הבאים:
בספק אם יש לו אישה:
בנישואי מצווה: כגון במצוות ייבום, השולחן ערוך פסק שר"ג לא אסר כלל בייבום, ויש שחלקו עליו.
בביטול פריה ורבייה: אם הייתה אשתו עקרה, הרמ"א מתיר וכותב
לאיסור זה יש מספר סייגים: אם הנישואים השניים הם נישואים לפי דין תורה לא יעבור אדם עבירה אם בית דין רבני התיר לו לשאת אשה שנייה והפסק אושר על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול.
איסור הפוליגמיה מכוון דווקא כלפי בני זוג נשואים, אך לא חל כלפי בני זוג שחיים ללא נישואים רשמיים.
"חרם ירושלים" זה שמם של תקנות שונות העוסקות בדיני האישות בישראל שתוקנו בשנת 1950, אשר תכליתן הייתה להביא לאחידותו של הדין האישי בישראל ולאחד בין המסורת האשכנזית למסורת הספרדית.
בכינוס הרבנות הראשית נקבע: .
תקנה זו השתלבה עם החוק הישראלי, כנראה לעיל.
העובדה שעל פי הדין המקורי מותר לאדם לשאת שתי נשים מנוצלת למקרים בהם אין אפשרות לתת גט, כגון: אם בת הזוג לקתה במחלת נפש ובגללה אינה יכולה להסכים לביטול הנישואים, או אם בת הזוג נעדרת למעלה מ־7 שנים בנסיבות המעוררות חשש לחייה, או במקרה שאשתו מסורבת גט.
במקרים אלה מתירים לישא אשה אחרת בהסכמת מאה רבנים.
דוגמה לאדם כזה שקיבל היתר מאה רבנים ונשא אישה נוספת הוא שולי רנד
יחד עם זאת הפוליגמיה קיימת עדיין אצל יהודי ישראל באופן רגיל, בעיקר אצל יוצאי תימן מבוגרים שהספיקו להינשא לשתי נשים לפני שעלו לארץ, או אנשים שהתחתנו עם כמה נשים באופן לא רשמי, אך מקרים כאלו נדירים מאוד בקרב החברה הישראלית.
התחייבות שלא לשאת אשה שנייה
פולידור רקורדס היא חברת תקליטים בבעלות חברת יוניברסל מיוזיק גרופ.
חברת פולידור הייתה בתחילתה מותג עצמאי של חברת דויטשה גרמופון.
החברה הוקמה בשנת 1924 ונמכרה לדקה בשנות השלושים אך נעשתה פופולרית רק בשנת 1946 כאשר הפכה למותג של המוזיקה הקלאסית.
בשנת 1949 נמכרו הזכויות ל-"His Master's Voice" נמכרו לחברת EMI.
בתחילת שנות השישים הוחתמו אומנים לא מוכרים, טוני שרידן והביטלס שהפכו למפורסמים לאחר מכן.
בשנת 1969 נפתחה שלוחה של החברה בארצות הברית.
המשרד האמריקאי לא זכה להצלחה רבה בתחילתו והתפרסם רק לאחר חתימתו של ג'יימס בראון על חוזה בשנת 1971. בשנת 1972 שיתפה חברת פולידור פעולה עם חברת "Phonogram Records" שבשליטת חברת פיליפס ויחד יצרו את המותג "PolyGram".
בתחילת שנות השבעים החתימה החברה אומנים כמו גלוריה גיינור והבי ג'יז.
לעומת זאת החברה חוותה קשיים לאחר שרוב תשומת הלב הייתה סביב חברת מרקורי רקורדס השייכת גם היא ליוניברסל.
בתחילת שנות השמונים החתימה החברה אומנים כמו איאן דורי וביל פיורי.
קשיי החברה גדלו והיא התמזגה לתאגיד "PolyGram Label Group" ששלט על חברת פולידור בנוסף לאיילנד רקורדס, לונדון רקורדס, אטלס רקורדס וורב רקורדס.
בשנת 1994 הוקם משרד של פולידור בנאשוויל, טנסי, המשרד נסגר בשנת 1996.
בתחילת שנות השבעים משרד פולידור בממלכה המאוחדת היווה את מקור ההכנסה העיקרי עם החתמתם של ואמנים כמו הג'אם והמי.
ב-2006 השיקה פולידור את המותג "Fascination Records" שאחראי על מוזיקת פופ בעיקר.
האומנים המרכזיים של המותג הם Girls Aloud וסופי אליס בקסטור.
מאוחר יותר נוצרה להקת הבנות הסאטרדייז דרך חברת פולידור.
מספר אומנים שחתומים בחברת הוליווד רקורדס עברו למותג החדש של פולידור כדוגמת האחים ג'ונאס, מיילי סיירוס, דמי לובאטו ו-Selena Gomez & The Scene.
בין האומנים החתומים בחברה נמנים: טייק ד'את, Girls Aloud, N-Dubz, הסאטרדייז, דאפי, שריל קול, La Roux, ניקולה רוברטס, סופי אליס בקסטור, קייזר צ'יפס, בויזון, ג'יימס מוריסון, S Club, אסמי דנטס, רייצ'ל סטיבנס, לואוסון, אלפאביט, אלי גולדינג, איאן בראון, ברייט אייז, קייט נאש, כריסטינה שטירמר, ו־Snow Patrol.
תופעת הפוליגמיה בקרב הבדואים בישראל היא עבירה פלילית של ריבוי נשים הנפוצה בכחמישית ועד למעלה משליש מכלל המשפחות הבדואיות בישראל.
הסדר הפוליגמי בקרב הבדואים הוא קשר נישואין של גבר אחד עם כמה נשים, הנקרא גם "פוליגיניה".
בקרב האוכלוסייה הבדואית הפוליגמיה הייתה ועודנה מוסד חברתי מרכזי, אשר מתקשר במידה רבה למבנה החברתי הפטריארכלי ולחשיבות הקבוצה והשבט וזוכה לברכתם של כהני דת המקיימים טקסי נישואין גם לגברים נשואים, אם כי נישואים אלו אינם נרשמים במרשם האוכלוסין.
לתופעת הפוליגמיה הזו ישנן השלכות חברתיות קשות הן על הבדואים והן על החברה הישראלית ככלל.
על-פי הערכות משנת 2006, שיעור הנשים הבדואיות החיות בנישואים פוליגמיים מגיע לכ-30%.
בעבר, רק גברים בדואים בודדים נישאו ליותר מאישה אחת, לרוב הייתה נפוצה התופעה בעיקר בקרב שייחים ובעלי ממון.
כיום התופעה קיימת במשפחות רבות מאוד, ומבחינה זו החברה הבדואית עוברת רגרסיה ומקצינה את הדפוסים הפטריארכליים הנוהגים בה.
שיעור הפוליגמיה בחברה הבדואית אינו יורד למרות תהליכי המודרניזציה המתרחשים בה, ובראשם המעבר מחיי נוודות למגורים בעיירות קבע; יתר על כן, שיעור הפוליגמיה אף עלה בשנים האחרונות.
תופעת הפוליגמיה קיימת באוכלוסייה הבדואית הן בנגב והן בצפון, אולם היא נפוצה הרבה יותר בקרב הבדואים בנגב.
התופעה נפוצה אף יותר בקרב משכילים וצעירים (גברים בראשית שנות ה-30 לחייהם).
על פי ד"ר מג'יד אלעטאונה, חוקר העדה הבדואית ומנהל המחלקה לשירותים חברתיים במועצה אזורית נווה מדבר, רוב הגברים הבדואים שואפים להינשא למספר נשים, אך היעדר היצע הנשים הוא אשר מגביל אותם.
שיעור ניכר מהנישואין הפוליגמיים הם לנשים מהרשות הפלסטינית או מירדן.
נישואין כאלה יוצרים מצב של מעין סחר בנשים למטרות נישואין.
מרבית הנשים הנישאות בדרך זו לגברים בדואים משוללות כל מעמד חוקי בישראל, והן למעשה תלויות לחלוטין בבעליהן.
לנשיאת אישה יש עלות כלכלית, בפרט עלות המוהר המשולם תמורתה, וריבוי נשים משמש עדות לכוחו ולעושרו של הגבר.
מאחר שהחברה הבדואית פטריארכלית מאוד, והחברה היא בעלת דפוסי השתכנות פַּטְרִילוקליים (המשפחה גרה אצל אבי החתן), הרי שהחברה חותרת לריכוזיות ולשליטה ברכוש על ידי קיום משפחות מורחבות עם ילודה רבה וריבוי נשים, ובפרט נשים מתוך המשפחה המורחבת.
הסיבה העיקרית לפוליגמיה בקרב החברה הבדואית היא אורח החיים הפטריארכלי והמסורתי שלה.
במשך שנות קיומה של המדינה השתלבו הבדואים בחיים הכלכליים והאזרחיים בארץ, מבלי לאבד את זהותם, דבר שהביא עמו מפגש עם מציאות וערכים שונים.
הגבר הבדואי הוא זה שנפגש עם מציאות זו ונחשף אליה ומשמש בעצם כסוכן שינוי בחברה.
האישה הבדואית, לעומת זאת, קשורה למרחב הביתי וליחידה המשפחתית, היא אינה נחשפת בעצמה לחברה המודרנית-ליברלית, אלא רק דרך חשיפתו של בעלה, וכיוצא מכך השינויים בחייה תלויים באביה או בעלה.
מעמד נמוך בקרב נשות הבדואים
רוב הנשים הבדואיות רואות את הפוליגמיה באור שלילי, אך למרות זאת, בגלל מעמדן הנמוך בחברה אין להן השפעה מעשית נגד התופעה.
על פי עורכת הדין רַ֫אוִיַה אבו רביעה, מאותן נשים מצפים לקבל את הפוליגמיה כאילו הייתה חלק אינטגרלי מחייהן ותובעים מהן לשתף פעולה עם מנגנוני הדיכוי וההדרה.
התופעה נעטפת באינטרפרטציה דתית מכיוונים שונים, אשר מקשה על ניהול דיון רציונלי ומושכל בתופעה.
כך מוענק הכשר לתופעה הרסנית, המכרסמת באבני היסוד של הנורמטיביות החברתית, בשם "היתר דתי" כביכול.
המציאות החברתית שבתוכה חיות הנשים הערביות הבדואיות בנגב מקשה עליהן לפעול למיגור התופעה; יותר מ-90% מהנשים הערביות הן מחוסרות תעסוקה ויותר מ-60% מהנערות הערביות הבדואיות המתגוררות בכפרים הבלתי מוכרים נושרות מבתי הספר.
יתרה מכך, התופעה אינה מאפיינת סקטור מסוים בתוך האוכלוסייה הערבית הבדואית.
כל רובדי החברה וכל חלקיה נגועים בפוליגמיה ופרמטרים כמו רמת ההשכלה והמצב הסוציו-אקונומי אינם משפיעים על שכיחותה.
מספר נשים גדול יותר במשפחה משמעו על-פי רוב גם מספר ילדים גדול יותר לגבר, בדגש על בנים זכרים.
כל משפחה מורחבת (חמולה) מעוניינת לגדול כדי להתעצם ולהכין את עצמה למאבקי כוח עתידיים מול גורמים חיצוניים.
בעבר פירוש הגדלת מספר הילדים היה הגדלת מספר הידיים העובדות במשפחה, אולם עם המעבר ליישובי קבע נחלש פירוש זה.
כיום לריבוי ילדים יש משמעות פוליטית, שכן ההצבעה בבחירות ברשויות המקומיות במגזר הבדואי (ובמידה רבה במגזר הערבי בכלל) נוטה להיות חמולתית, כלומר, הצבעה על-פי קשר משפחתי.
על פי חוקר הבדואים ד"ר יוסף בן-דוד, הסדר השבטי שהיה לפני עשרות שנים בנגב לא נשמר.
הסדר כיום הוא טריטוריאלי, והמאמצים להחיות את הסדר הישן מתקיימים רק עד לרמה החמולתית.
זאת כי כל החמולה שיושבת בתוך יישוב שהקימה עבורה המדינה, נלחמת על הזכות לראשות המועצה המקומית.
המלחמה מתחילה עם סימוני הקו הכחול של תוכנית המתאר היישובית, כשהשבטים בונים באופן לא חוקי באזורים מרכזיים, בתי ספר, מרפאות, ומבנים נוספים במטרה לקבוע את ה"טריטוריה" של האזור המרכזי, ואת סידורי החיים כגון: מי ישמור במקום, ומי יפתח עסק.
ניתן לראות זאת בבירור בא-סייד, אום בטין, ועוד יישובי המועצה האזורית לשעבר אבו בסמה.
כך, ככל שהמשפחה או השבט גדולים יותר, עולים סיכוייהם להציב אנשים מקרבם בעמדות כוח ברשות המקומית.
בניגוד למקומות אחרים בעולם שבהם העיור הוריד את הילודה – אצל הבדואים הוא דווקא העלה אותה בגלל מלחמה על הגמוניה.
מי שמנצח הוא מי שיש לו "עזווה" – "כוח גברי" בלשון הבדואים.
בעבר (עד שנות ה-40 ובעיקר במאה ה-19), העזווה הייתה שייכת ללוחמים וכובשי ואדיות ובארות, והיום היא בידי כובשי אזורים עירוניים וקלפיות מוניציפליות.
בחברה הבדואית רווח הנוהג המסורתי שגבר ואישה מחותנים בגיל צעיר, על פי בחירת הוריהם.
על פי רוב הנישואין נערכים בין קרובי משפחה.
הנישואין השניים לעומת זאת נעשים בדרך כלל כאשר הגבר מבוגר יותר ומבחירתו החופשית.
כך, במשפחות הפוליגמיות במגזר הבדואי מעמדה של האישה הראשונה (הבכירה) בדרך כלל נמוך ממעמדה של האישה השנייה, שבה בחר הבעל מרצונו.
לחץ על מבוגרות להינשא בכל מחיר
על הנשים הבדואיות מופעל לחץ להתחתן בגיל צעיר.
אלו המגיעות לגיל 25 ועד 30 ועדיין לא התחתנו, נחשבות "מבוגרות".
לנשים אלו בחברה הבדואיות קשה למצוא בעל רווק, בייחוד מאחר שלא נהוג להתחתן עם אדם מחוץ לשבט.
על כן החברה מפעילה לחץ על ה"מבוגרות" להינשא כנשים שניות לגבר נשוי, מכיוון שלהישאר רווקה נחשב כדבר איום בחברה הבדואית.
הלחץ בחברה ואיתו תופעות החיתון המאוחר "בכל מחיר" גובר מאוד בשנים האחרונות, עם התחזקות "התנועה האסלאמית בישראל" בקרב הבדואים.
בחברה המוסלמית רווח המנהג של נישואי "בַּ֫דַל": נישואי חליפין שבהם אח ואחות ממשפחה אחת מתחתנים עם אח ואחות ממשפחה אחרת.
כאשר אחד הגברים שהתחתנו כך לוקח לו אישה שנייה, הגבר השני חש צורך לשאת גם הוא אישה שנייה כדי לשמור על מאזן הכוח והכבוד.
לנשים גרושות בחברה הערבית-מוסלמית יש סטיגמה שלילית והן חוות קשיי קיום אמיתיים.
נוסף על כך, על-פי השריעה, במקרה של גירושין האבות זכאים למשמורת על בנים מעל גיל שבע ועל בנות מעל גיל תשע דבר הגורם לכך שנשים נמנעות מגירושין כדי שלא לאבד את המשמורת על ילדיהן.
על כן, אף על פי שנישואי הבעל לאישה נוספת מקשים על האישה הראשונה, היא תעדיף אותם על גירושין.
(לעיתים, כדי שהבעל יוכל לשאת אישה נוספת, נשים אלו רשומות במשרד הפנים כגרושות, אף על פי שהן ממשיכות לחיות עם הגרוש).
נגישות גבוהה לערביות מחוץ לישראל
לאחר מלחמת ששת הימים ופתיחת הגבולות בין ישראל לגדה המערבית עלה "היצע" הנשים עבור הגברים הבדואים, וכך יותר גברים נישאו לאישה נוספת.
אף שישנן הגבלות מסוימות על המעבר בין ישראל ובין שטחי הגדה המערבית על פי הצורך הביטחוני, עדיין יש "ייבוא" של נשים פלסטיניות וירדניות לשם נישואין עם גברים בדואים.
האסלאם מאשר את ריבוי נשים
על-פי האסלאם גבר יכול להיות נשוי לארבע נשים בו-בזמן, אם לטעמו האישה או הנשים הקיימות אינן מספקות את צרכיו.
גם רצון הגבר להגדיל את מספר ילדיו היא סיבה מספיקה לריבוי נשים מבחינת האסלאם.
עובדה המשמשת להצדקת הפוליגמיה מצד בדואים ואסלאמיסטים היא העובדה שמוחמד בעצמו היה נשוי לארבע נשים.
מחלוקת בדבר השפעת מדיניות התשלומים מהמוסד לביטוח לאומי
עד תחילת שנות התשעים, קצבאות הילדים הגדולות שניתנו עודדו אצל הבדואים ריבוי ילודה ופוליגמיה, וישנה טענה כי עד היום לריבוי ילדים יש משמעות כלכלית עבור ההורים בשל קצבאות הילדים שהמדינה משלמת בעבורם.
עם זאת, מאז שנות התשעים הופחתו בהדרגה קצבאות הילדים וכדי לכלכל את עצמן המשפחות נשענות יותר על גמלת הבטחת הכנסה המתקבלת מן המוסד לביטוח לאומי ופחות על קצבאות הילדים.
לאחר מכן האישה נחשבת כגרושה וכנפרדת מבעלה ויכולה לדרוש תשלומי הבטחת הכנסה מהמוסד לביטוח לאומי.
בנוסף לכך תקבל האישה גם קצבאות ילדים ובמקרים מסוימים אף תיהנה מזכויות המגיעות לה בגין מעמדה כאם חד-הורית.
מנגד יש הטוענים כי אין הטבה כלכלית לבוחרים בנישואים פוליגמיים וכי אין במדיניות הביטוח הלאומי כדי לעודד ריבוי נשים.
יותר מכך, נטען כי גבר הלוקח לו אישה שנייה נוטש, הלכה למעשה, את אשתו הראשונה, ומשאיר את העול הכלכלי הכרוך בפרנסת ילדיהם, עליה בלבד.
כלומר, מצבה הכלכלי של משפחה פוליגמית נפגע לפי טענה זו ובעיקר נפגעות מכך נשים הנשואות בנישואין שכאלו, לעיתים קרובות נשים אלו וילדיהן מוגדרים "משפחה מורחבת" על פי נוהלי הביטוח הלאומי, ומתקיימים מקצבה של כ-600 ש"ח בחודש בלבד, כל זאת כאשר בפועל הן מתפקדות כמשפחה חד-הורית.
הפוליגמיה היא עבירה פלילית בחוק הישראלי: .
חוק העונשין גם קובע כי אין להתיר את קשר הנישואין על כורחה של האישה ללא היתר של בית-המשפט או בית-הדין המוסמך.
ריבוי נישואין של לא-יהודים בישראל מותר על-פי החוק בשני מקרים בלבד:
בן הזוג מהנישואין הקודמים אינו מסוגל, מחמת מחלת נפש, להסכים או להשתתף בהליך להפקעת הנישואין או לביטולם.
בן הזוג מהנישואין הקודמים נעדר לפחות שבע שנים בנסיבות המעוררות חשש סביר לחייו.
אין נתונים סטטיסטיים על חומרת הענישה בפועל בגין עבירה זו, אולם מהנהלת בתי-המשפט נמסר שגזר-הדין נע בין כמה חודשי עבודות שירות ל-18 חודשי מאסר (מתוך עונש מרבי של חמש שנים).
איסור הפוליגמיה כמעט אינו נאכף בישראל בקרב האוכלוסייה הבדואית.
מאז שנת 2004 נפתחו במשטרת ישראל רק ארבעה תיקי חקירה נגד בדואים בגין עבירה זו.
הסיבה העיקרית להיעדר האכיפה היא שרוב הנישואין הפוליגמיים נערכים באופן לא רשמי ואינם מתועדים ברשויות, ועל כן יש קושי להוכיח שנעברה עבירה.
נוסף על כך, לפי תפיסתם של חלק מגורמי האכיפה, מדובר בתופעה מקובלת במגזר הבדואי ואין מקום להתערב בה.
על פי עורכת הדין ראויה אבו רביעה, "יש אפילו לגיטימציה של מוסדות המדינה.
אם תעשה סקר ותבדוק כמה מנהלי בתי ספר ברהט וכמה מפקחים שמועסקים במשרד החינוך חיים בפוליגמיה, תגלה ממצאים חמורים.
היום יש אפילו חבר הכנסת (טלב אבו עראר) שחי עם כמה נשים".
הקושי העיקרי באכיפת החוק הוא מגבלות האיסור החוקי הקיים: הוא חל רק על נישואין רשמיים מול המדינה, ובכך פותח פתח לעוקפו בדרכים שונות.
הבדואים מעוניינים להינשא כדין על פי ההלכה המוסלמית, אך לא כדין מבחינת המדינה.
ישנן שתי דרכים עיקריות שבהן הבדואים עוקפים את האיסור החוקי:
גירושין קטנים מהאישה הראשונה: דרך זו היא בעצם מין "גירושין פיקטיביים" מהאישה הראשונה, על פי ההלכה הוא נשאר נשוי ואילו מבחינת בית הדין השרעי (והמדינה) הוא התגרש.
אופן הביצוע: בגירושין אלו הגבר אומר לאשתו "מגורשת" פעם אחת.
פעולה זו מספיקה כדי לקבל אישור גירושין מבית-הדין השרעי.
ואולם, על-פי ההלכה המוסלמית, גירושין מתקיימים רק אם אמר הגבר לאשתו "מגורשת" שלוש פעמים בנוכחות שני עדים.
על כן, מבחינת ההלכה, הזוג נחשב נשוי לכל דבר ועניין.
"גירושין קטנים" ננקטת בנישואין המצריכים גושפנקא רשמית, בעיקר כאשר הבדואי נישא לתושבת ירדן או הרשות הפלסטינית.
נישואי "קַ֫סַלַה" (زواج "القصلة") עם האישה השנייה: נישואין ללא רישום בחוזה נישואין.
דרך זו היא בעצם מין הסדר פיקטיבי של "ידועים בציבור" עם האישה השנייה.
על פי ההלכה המוסלמית הגבר נשוי לאישה השנייה, ואילו מבחינת המדינה הוא רק "ידוע בציבור" שלה.
אופן הביצוע: הנישואין נערכים לפני שני עדים, בנוכחות הבעל ובא כוחה של האישה המיועדת, ובתוך כך נקבע המוהר.
על-פי רוב הגבר אינו מתגרש מאשתו הראשונה לפני נישואיו השניים.
דרך זו מתאפשרת כאשר הבדואי נישא למשל לבת משפחתו או לבת השבט שלו.
הקושי הנוסף באכיפת החוק נגד פוליגמיה הוא ההנחיות החדשות של פרקליטות המדינה משנת 2002. לפי ההנחיות הקודמות, על מנת להגיש כתב אישום נגד פוליגמיסט היה מספיק בהבאת הוכחה של הכרה באבהות מצד נאשם בדואי לילד שנולד מהאישה השנייה כדי להוכיח את נישואיו השניים.
ואילו ההנחיות החדשות, מחייבות מציאת ראיות לעריכת טקס נישואין.
אבל מאחר שרבים מהגברים הבדואים נושאים את הנשים הנוספות בירדן או ברשות הפלסטינית, הפרקליטות מתקשה לעמוד בהנחיות החדשות ולהוכיח נישואין אלו.
על פי פרקליטת מחוז דרום לשעבר יסכה ליבוביץ, "ברוח התקופה", בראשית שנות ה-2000 בית הדין השרעי בישראל נהג לאשרפוליגמיה אצל הבדואים בנגב ביתר קלות, מאחר שכיום הבדואים משתמשים בסטטוס של ידועה בציבור כטענה רשמית.
על פי פרופסור ארנון סופר וגיל שלו מהמכללה לביטחון לאומי, "כתוצאה מכך, 16,000 נשים ערביות, הרשומות בתעודות הזהות כרווקות, חיות כנשים נשואות לכל דבר, מתעברות, יולדות, אך נהנות ממעמד של 'אימהות חד-הוריות', על הזכויות הגלומות בכך (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות, ואפילו זכויות למשכנתא בתנאים של זוגות צעירים)".
קשיים אלו מצטרפים לקשיים אחרים בהוכחת הפוליגמיה עבור רשויות החוק, כגון חוסר מעמדן החוקי של הנשים השניות של הבדואים (רבות מהן מסתננות באופן לא חוקי וחסרות אזרחות), וכן חוסר שיתוף הפעולה של האוכלוסייה עם רשויות החוק.
בתגובה להעלאת הסוגיה, מהנהלת בתי הדין השרעיים (העורכים את הנישואין של המוסלמים בישראל) נמסר כי לפי החוק, בתי-הדין השרעיים אינם עורכים נישואין פוליגמיים.
עם זאת, הם כן מאשרים בדיעבד נישואי זוגות שנערכו שלא בפניו (נישואי "קַ֫סַלַה").
לטענת בתי דין אלו, פעמים רבות בני הזוג באים לאשר את הנישואין לאחר שנים אחדות של חיים משותפים ולאחר שנולדו להם ילדים משותפים.
במקרים כאלה בית-הדין השרעי אינו בודק את הרקע הקודם של הזוג, ואישור הנישואין נעשה על סמך הצהרתם.
על פי סופר ושלו, "אקט הנישואין מטופל "מחתרתית" על ידי בתי המשפט השרעיים ונתפס כלגיטימי בכפר, אף על פי שכלל אינו מדווח למשרד הפנים.
אחת הטענות שהועלו נגד בתי הדין השרעיים היא שהם נותנים פסקי הדין ללא דיון במקרה, ללא נוכחות של הבעל והאישה, וכן בצורה סיטונית, ולראיה, פסקי הדין אף חוזרים על עצמם בין תיק לתיק ללא כל שינוי בנוסח אלא בהעתקת הטקסט מתיק לתיק.
הפוליגמיה בחברה הבדואית בנגב אינה רק סוגיה חברתית וחוקית אלא גם בעלת השלכות לאומיות וביטחוניות משמעותיות.
מרבית הנשים הפוליגמיות 'מיובאות', מיהודה ושומרון, עזה וירדן, פעמים רבות הן שוהות בלתי חוקיות.
נשים אלו, אשר נכנסות לרוב באופן לא חוקי לישראל, משולבות באוכלוסייה הבדואית ולעיתים מתאזרחות באמצעות הליכי איחוד משפחות.
התופעה מעצימה את תהליכי הפלסטיניזציה והאסלאמיזציה של החברה הבדואית בנגב, כאשר לפי הערכות שונות, ל-65% מהילדים הבדואים יש אם פלסטינית.
תהליכי הפלסטיניזציה וההקצנה האסלאמית, שבו השפעת תנועות אסלאמיות רדיקליות, דוגמת חמאס ודאעש.
השפעה זו מתבטאת בהתחזקות ערכים דתיים קיצוניים, ירידה באחוזי הגיוס לצה"ל, והזדהות גוברת עם מאבק לאומני-פלסטיני.
צעירים בדואים רבים מנהלים קשרי משפחה עם קרוביהם הפלסטינים, מבקרים ואף לומדים ביהודה ושומרון, ונחשפים לרעיונות אסלאמיים וללאומנות פלסטינית.
הפוליגמיה אצל הבדואים בנגב היא בין הסיבות לגידול הטבעי שלהם שהוא הגבוה ביותר בעולם ועומד על 5.5% בשנה, שמשמעו הכפלת האוכלוסייה כל 12–15 שנה.
על פי פרופסור סופר, "גם ב-2009, כשליש מן הגברים הבדואים בדרום נשאו יותר משתי נשים, וחלקם לא הסתפקו בפחות מארבע, והם מביאים לעולם כדי 10–20–40–100 ילדים, ויש מקרים ספורים גם של משפחות שבהן לגבר אחד כ-150 ילדים".
המצב הכלכלי של משפחות פוליגמיות קשה הרבה יותר משל משפחות מונוגמיות.
מכיוון שנשים בדואיות ככלל הן עקרות בית ואינן יוצאות לעבוד, ריבוי הנפשות במשפחה של נשים וילדים מגביר את ההוצאות בבית התלויות במשכורתו של אב המשפחה וכן תשלומי הבטחת ההכנסה וקצבאות הילדים שהמשפחה מקבלת מהביטוח הלאומי.
על פי פרופסור סופר, "החברה הבדואית מבחינת תשתיות אינה מוכרת לשום דבר ועניין וזאת בעוד ששיעור הילדים בקרבה שובר שיאי עולם.
אם בקרב היהודים שיעור הילדים עד גיל 18 מתקרב ל-30%, ואצל ערביי ישראל הצפוניים כ-40%, הרי בקרב הבדואים הוא מגיע ל-62%.
ילדים אלה גדלים כילדי הפקר, מוזנחים, ללא חינוך מסודר, והם מרירים ומוכנים לנקמה, אלימים, וכל מה שמלווה נוער שוליים.
מכאן גם ממדי האלימות שאין כמותם בשום מרחב אחר בישראל, ולכך תוצאות קטלניות לאוכלוסיית הבדואים עצמה ולכל הסובבים אותה בכל מרחבי הנגב הצפוני, הדרומי והשפלה (ביסטרוב, סופר, 2007; צאצאשווילי, 2003).
מכאן אסור אפוא להתרשם רק מגודל האוכלוסייה הבדואית בדרום במונחים סטטיסטיים, אלא יש להתייחס למציאות בדרום כאל טרגדיה אנושית".
אחד הגורמים העיקריים לאלימות נגד נשים בדואיות בנגב היא הפוליגמיה.
על פי עמותת מַעַכִּי תופעת הפוליגמיה היא בין הסיבות הגורמות לאלימות כלפי נשים במגזר הבדואי.
לפי נתוני מחקר שנערך במהלך שנתיים, 90% מהנשים הנשאלות דיווחו כי האלימות נגדן הופעלה בפרהסיה.
67% דיווחו כי נמנעו מלערב גורמים חיצוניים בשל החשש כי בכך יאבדו את תמיכת משפחתן או את ילדיהן.
85% מנשות המגזר הבדואי סובלות מאלימות פיזית או נפשית.
התעללות רבת שנים, ושכמעט כולן אינן מרוצות מתוצאות צעדן הנועז או הנואש.
אין מי שישמע את תלונתן בשפתן במשטרת העיירות.
לעיתים קרובות הנשים עצמן אינן מודעות לכך שננקטת נגדן אלימות, והן מתייחסות אליה כאל עניין טבעי וכחלק בלתי נמנע מגורלן.
יתרה מכך, הגבר האלים נתפש לא פעם כמי שניחן בתכונות גבריות נחשקות.
על פי יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת לשעבר ציפי חוטובלי, כשלמעלה מ-70% מהנשים הבדואיות נישאות בכפייה ונתונות תחת איום מתמיד של פוליגמיה, זוהי קרקע פורייה לאחוזים המזעזעים של אלימות המופנה כנגדן.
בין הנשים במשפחות הפוליגמיות יש לרוב יחסים קשים של קנאה ושנאה.
נשים אלו ואף ילדיהן נמצאים למעשה בתחרות תמידית על המשאבים החומריים והרגשיים של הבעל.
וכך נוצר מאבק בין משפחות המשנה בתוך המשפחה הפוליגמית.
הנישואין הנוספים נעשים בדרך כלל ללא הסכמת הנשים הבכירות ונגד רצונן.
הנשים במשפחות הפוליגמיות, בעיקר הנשים הבכירות, סובלות יותר מנשים במשפחות מונוגמיות מבעיות נפשיות, ובהן דיכאון, חרדה ועוינות.
כמו כן, הדימוי העצמי של הנשים הבכירות ומעמדן בחברה נפגע מכך שהבעל בחר לשאת אישה נוספת.
יצירת מעין סחר בנשים פלסטיניות
ריבוי הנישואין בקרב הבדואים יצר מעין סחר בנשים פלסטיניות למטרות נישואין.
גברים בדואים רבים חיים במסגרת פוליגמית עם נשים ערביות (בעיקר פלסטיניות מיש"ע וירדן, אך גם ממדינות ערביות אחרות).
הגברים הבדואים מעדיפים נישואין עם נשים זרות משתי סיבות: ראשית, תשלום המוהר עבור נשים זרות נמוך יותר (נכון לשנת 2010, מחירה של אישה צעירה משטחי הרשות הפלסטינית נע סביב 2,000 דינר לעומת אישה בדואית שמחירה נע סביב 5,000 דינר).
שנית, האישה הזרה מנותקת ממגוריה הטבעיים ומנותקת ממשפחתה, וכך היא נמצאת בתלות מוחלטת בבעלה והשליטה בה קלה ביותר.
מאז 2003 שולל חוק האזרחות והכניסה לישראל מתן אזרחות ישראלית או תושבות בישראל, לפלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה שהם בני זוג של אזרחים ישראלים.
כפועל יוצא נוצרה תופעה של הברחת נשים ערביות לישראל ומהיותן מסתננות הן משוללות זכויות בביטוח הלאומי.
דרך נוספת לעקיפת החוק היא רישום הילדים על שם האב בלבד והוא זה שמקבל בעבורם את קצבת הילדים.
על פי ארנון סופר ותנועת רגבים, שיעור הריבוי הגבוה הנגרם בין היתר בגלל הפוליגמיה, מציב בפני רשויות התכנון בעיה חמורה ביותר, ואין מדינה בעולם היכולה להתמודד מבחינה תכנונית עם אחוז ילודה של 5.5% (הכפלת האוכלוסייה כל 13 שנים).
עניין הבעיה התכנונית בגלל שיעור ריבוי גבוה הועלתה על ידי ארנון סופר בהקשר לסוגיית הכפרים הלא-חוקיים בנגב.
לטענתו אף מדינה לא יכולה לקדם אוכלוסייה שכזאת בתנאים כאלו אל המאה ה-21.
ניסיונות חקיקה למניעת הפוליגמיה הבדואית בישראל
בשני העשורים האחרונים הועלו שתי הצעות חוק בניסיון למנוע את התחזקות תופעת הפוליגמיה הבדואית בישראל, אך שתיהן לא הגיעו לכלל חקיקה.
הראשונה הייתה הצעת החוק "מניעת ריבוי נישואין" (2004), אשר נועדה לסגור את הפרצה בחוק הנוגעת למגורים משותפים ללא נישואין רשמיים.
בגלל שגירושין למראית עין בלבד מהאישה הראשונה (כשבפועל היא נשארת לגור בבית הבעל) היא הדרך לעקוף את האיסור על פוליגמיה, הוצע "לקבוע כי לעניין פוליגמיה בלבד, מי שהתגרשו פורמלית אך ממשיכים לחיות כבעל ואשה דה-פקטו, ייחשבו נשואים".
ההצעה השנייה הייתה הצעת החוק "איסור ריבוי ידועים בציבור" (2010) של ציפי חוטובלי, שבאה לפתור את המצב שבו נוסח החוק הנוכחי אינו אוסר ריבוי נישואין, אך לעומת זאת לא מתייחס לריבוי ידועים בציבור.
על כן, הוצע לאסור גם ריבוי ידועים בציבור ולקבוע מאסר לתקופה של 5 שנים כפי שנקבע בחוק העונשין בהתייחסו לריבוי נישואין.
הביטוח הלאומי ניסה לייצר תמריץ שלילי לנישואי הפוליגמיה דרך יצירת קריטריון חדש, ששמו "משפחה מורחבת".
הרעיון היה להתייחס למכלול המבנים – ובהם בתים, צריפים ואוהלים סמוכים – כאל קורת גג אחת, ובכך לא להכיר בגירושים הפיקטיביים כגירושים.
המלצות שנתנו סופר ושלו כללו:
חקיקה מתאימה שתמנע ממי שבחר לשאת נשים נוספות, לקבל כפל או ריבוי זכויות.
לחייב את בתי הדין השרעיים, הממומנים על ידי המדינה, לעדכן את הרשויות הישראליות לגבי נישואי ערבים ישראליים עם תושבי השטחים.
המלצה להפקיע סמכויות של בתי הדין שייכשלו בכך.
ככלל, מניעת זכויות של אימהות חד-הוריות מהערביות הישראליות המוסלמיות (שהרי על פי ההלכה האסלאמית לא תיתכן הורות כזאת).
אי הכרה ב"גירושין קטנים", והכרה רק בגירושין מ"הסוג השני" – דהיינו, שבת הזוג המגורשת לא תהיה זכאית לקבל את ירושת בעלה, במקרה ונפטר.
הדבר יקטין את המוטיבציה לגירושין לכאורה ("גירושין קטנים", המאפשרים פוליגמיה).
התייחסות נוקשה יותר לשוהים בלתי חוקיים (שב"חים), ומניעת אזרחות מילדי שב"חים.
פּוליגנוֹטוֹס (ביוונית עתיקה: Πολύγνωτος) היה צייר כדים ביוון העתיקה שפעל באתונה בין השנים 450-420 לפנה"ס (בקירוב).
הוא רכש את השכלתו האמנותית בסדנתו של אמן המכונה צייר ילדיה של ניובה , והתמחה בעיטור כלים גדולי ממדים.
סגנון הציור האופייני לפוליגנוטוס הוא "סגנון הדמות האדומה", כגון בכד האמפורה המתאר את תזאוס תוקף אמזונה.
סביב פוליגנוטוס התקבצה קבוצה של ציירים, בהם קלֵיאופון (), הקטור (Hector) ופּלֵיאוס (Peleus).
לפוליגנוטוס ולחוגו מיוחסים כ-700 כדים שונים.
בספרות המחקר ידועים שני ציירים נוספים בשם פוליגנוטוס, המוכרים בכינויים שנתן להם ג'ון ביזלי בטרם התגלה שמם האמיתי: הצייר של לואיס (על שם בעליו של הסקיפוס מעשה ידיו בקיימברידג'; או פוליגנוטוס ה-2) והצייר של נאוסיקה (על שם הדמות ביצירתו; או פוליגנוטוס ה-3).
פוליאסטר הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1981, בבימויו של ג'ון ווטרס ובכיכובם של דיוויין, טאב האנטר, אדית מאסי ומינק סטול.
כשיצא הסרט לאקרנים, הצופים בבתי הקולנוע קיבלו כרטיסי "גרד והרח", שאפשרו להם להריח את מה שמתרחש על המסך באמצעות כרטיסי גירוד.
הטכנולוגיה, שהומצאה על ידי ווטרס במיוחד עבור הסרט הזה, נקראה "Odorama" - או "חוויית ריח".
הסרט הוא סאטירה על החיים בפרברים כולל נושאים כמו גירושים, הפלות, ניאוף, אלכוהוליזם, פטישיזם והדת.
סגנונו של הסרט הוא פרודיה על סרטי מלודרמה, ובמיוחד סרטיו של הבמאי דאגלס סירק.
חייה של עקרת הבית השמנה פרנסין פישפו מתמוטטים סביבה.
היא גרה בבית בפרברים של מעמד הביניים בבולטימור, מרילנד.
בעלה, אלמר, הוא איש גס רוח חובב חליפות פוליאסטר, אשר בבעלותו בית קולנוע פורנוגרפי, דבר שמביא לכך שמפגינים נגד פורנוגרפיה עטים על ביתם, וגורם לה להיות מנודה מחברת הנשים האחרות בקהילה.
ילדיה הם הבת המפונקת לולו, והבן העבריין דקסטר, אשר מסניף דבק ומניב הנאה ברקיעה על רגליהן של נשים.
בנוסף, יש את אמה הסנובית וחובבת הקוקאין, לה רו, אשר גונבת מפרנסין ודאגתה היחידה היא "זמן השופינג היקר" שלה.
פרנסין מחפשת נחמה אצל חברתה הטובה קאדלס קובינסקי, אישה רפת-שכל ועשירה.
קאדלס הייתה פעם סוכנת הבית של משפחת פישפו, אך היא ירשה סכום כסף גדול ממעבידיה הקודמים.
לה רו נוטרת לה על כך טינה, ומתנגדת לחברות שפרנסין רוחשת לה, בהיותה "מקרצפת רצפות".
קאדלס מנסה לעודד את פרנסין ללא הצלחה.
כשפרנסין מגלה שאלמר מנהל רומן עם מזכירתו, סנדרה סאליבן, היא מתעמתת איתם במוטל בו הם נפגשו, ודורשת גירושים.
פרנסין נופלת לתוך מעגל דיכאון ואלכוהוליזם, ומצבה מורע בשל התנהלות ילדיה: לולו נכנסת להריון מחברה העבריין בובו, ומצהירה בחדווה על תוכניותיה להפיל.
דקסטר נעצר אחרי שרקע ברגלה של אישה בסופרמרקט, והאלימות הסדרתית שלו מתגלה לכל.
לולו מגיעה לקליניקה כדי לעשות הפלה, אך בכניסה מתעמרים בה מתנגדי ההפלות.
היא בורחת הביתה, ומנסה לגרום לעצמה להפלה.
פרנסין מתקשרת למוסד לנערות בהריון, ושתי נזירות מיד מגיעות לבית, חוטפות את לולו, נועלות אותה בתא המטען, ומסיעות אותה למוסד.