tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו בסוף יוני 1981, רץ בראש "תל"ם" (תנועה להתחדשות ממלכתית), רשימה עצמאית שזכתה בשני מנדטים, עבורו ועבור חבר הכנסת מרדכי בן-פורת.
ב-6 באוקטובר 1981, יום השנה השמיני למלחמת יום הכיפורים, נרצח אנואר סאדאת.
לאחר הרצח התראיין דיין לערוץ הראשון וסיפר על סאדאת.
זו הייתה הופעתו האחרונה בטלוויזיה.
ב-15 באוקטובר חש כאבים חזקים בחזה ואושפז בטיפול נמרץ במרכז הרפואי שיבא.
מאוחר יותר התברר שהיה זה התקף לב.
למחרת, ליל שבת, חול המועד סוכות ה'תשמ"ב, 16 באוקטובר 1981, נפטר דיין בשעה 20:00. על פי בקשתו נטמן בטקס צנוע בבית העלמין בנהלל, כאשר קברו משקיף על נופו של עמק יזרעאל, שבו גדל.
במקומו נכנס לכנסת בן דודו, חבר הכנסת יגאל הורביץ.
לאחר מותו, לצד שבחים רבים, העיתונים הישראלים השמיעו ביקורות מסתייגות, תוקפניות וארסיות.
חיצי הביקורת העיתונאיים המושחזים שננעצו בדיין הפכו את סיקור מותו לאירוע תקשורתי מורכב וטעון.
מחד גיסא, הוא הוצג כ"זאב בודד" ו"סוס-פרא" אשר ירד מן הבמה הציבורית מבודד, מתוסכל וחולה.
מצד שני, לא נשכחה תרומתו ודימויו הציבורי כחלוץ, כ"צבר" קלאסי, כאסטרטג צבאי אימתני ומזהיר וכמדינאי יצירתי ומבריק שלקח חלק בחתימת הסכם השלום עם מצרים.
זכרו של דיין מונצח במקומות רבים במדינת ישראל.
רחובות ראשיים בערים הגדולות נושאים את שמו, כמו גם מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ומתחם המכללות הצבאיות ("מחנה דיין") בגלילות.
על אף שהגדיר עצמו כאתאיסט, דיין חש זיקה אל התנ"ך, ואף כתב ספר בשם "לחיות עם התנ"ך".
בשנת 1952 נתפס לתחביב הארכאולוגיה, לאחר שמצא באקראי בתל א-צפי כדים עתיקים שנחשפו לאחר שיטפון.
הוא ביצע, בעודו במדים, חפירות ארכאולוגיות בלתי חוקיות, ואף עמד בקשר עם שבטי הבדואים, והיה רוכש מהם עתיקות.
תחביב זה הביא כמעט למותו, כאשר במרץ 1968 התמוטטה חפירה ארכאולוגית בגבול חולון-אזור בעת ששהה בה, והוא נקבר תחתיה אך ניצל ממוות.
יעקב פרי, לימים ראש השב"כ, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל, ואז רכז שטח צעיר, מספר בספרו "הבא להורגך" כי דיין השתמש באנשי שב"כ בעת שיצא לחפור באופן לא חוקי אתר ארכאולוגי בשטחים.
אהבתו לחפצי ארכאולוגיה הייתה כה מפורסמת עד כי אנשים הקרובים אליו נהגו לצאת ולחפש בשבילו עתיקות.
ביקורת רבה הוטחה בו בשל העובדה שאת ממצאיו שמר לרוב לעצמו, ולמעשה היה שודד עתיקות.
כנגד דיין הוגשו תלונות רבות על הפרות חוק אלו, שלא טופלו.
בעקבות תלונה שהוגשה נגדו בתחילת 1965 זומן דיין לגביית עדות בתחנת המשטרה, אך הוא הגיע להסדר עם ראשי אגף העתיקות והמוזיאונים, שבו הבטיח שלא יפר את פקודת העתיקות (שהייתה הבסיס לחוק העתיקות שנחקק ב-1978), והסדר זה מנע את העמדתו לדין.
דיין התייחס לטענות כנגדו בבוז, וגישתו הייתה כי הוא מוכן תמיד להסיר את חסינותו ולעמוד למשפט.
רחל דיין, אשתו השלישית, ירשה ממנו את האוסף הארכאולוגי שלקח לעצמו בפעילות של שוד עתיקות, ומכרה למוזיאון ישראל תמורת מיליון דולר.
טענות לגבי זלזולו של דיין בחוק נשמעו גם בתחומים אחרים.
אורי אבנרי, עורך "העולם הזה" טען כי בעקבות ביקורת שפרסם בשנת 1953 על משה דיין, שלח זה חיילים ששברו את ידיו באמצעות טוריה.
בשנת 1934 דיין פגש בבית הספר החקלאי ברות שוורץ, והשניים נישאו ב-12 ביולי 1935. לאחר סיום לימודיו בבית הספר המשיך בעבודת האדמה במסגרת קבוצה חקלאית של בני נהלל שנקראה "שמרון".
לפני נישואיו עם רות, נישא דיין בנישואים פיקטיביים לווילהמינה (מימי).
מימי הייתה חברה של רות ולמדה איתה בבית הספר החקלאי בנהלל.
תוקף האשרה של מימי עמד לפקוע והיה חשש ששלטונות המנדט יגרשו אותה חזרה לגרמניה.
טקס הנישואין נערך בנהלל אצל הרב המקומי.
כאשר תכננו רות ומשה להינשא, הסתבר כי עליו להתגרש ממימי, וכך היה.
בחייו האישיים ניהל דיין מספר מערכות יחסים עם נשים, במקביל לחיי נישואיו לרות דיין, אשר נחשפו ויצרו שערוריות זוטא.
בשנת 1963 פרסמה אישה בשם הדסה מור ספר בשם "דרכים לוהטות" שבו פירטה את יחסיה עם דיין.
מור הייתה אשתו של דב ירמיה, סגן-אלוף בצה"ל וידיד נעוריו של דיין עוד מימי נהלל.
הבעל הנבגד פנה אל בן-גוריון בדרישה שינקוט צעדים כנגד דיין, ונענה שאף דוד המלך נשאר בתפקיד מלך ישראל לאחר שנחשפה פרשת האהבים עם בת שבע, וכי העם הבריטי לא הדיח את הוריישו נלסון לאחר שנתגלה כי זה לקח לו לפילגש את אמה המילטון, אשת השגריר הבריטי בנאפולי.
בפרשה נוספת, שאירעה בתחילת שנות השבעים, בעת שדיין כיהן כשר הביטחון, נסחט דיין על ידי אישה בשם אלישבע צ'יזס, צעירה כבת עשרים שעמה קיים יחסי מין במשך זמן מה.
הפרשה נתקלה בישראל בקשר של שתיקה, פרט לפרסום בשבועון "העולם הזה", שכינה אותה "פרשת אלישבע" (היא פורסמה גם בשבועון הגרמני "שטרן").
בקרב הציבור הרחב לא הצליחו מעלליו המיניים של דיין לפגוע בתדמיתו, ונהפוך הוא, הדבר נראה בעיני חלק מהציבור כסממן של גבריותו והתעלמותו מן המוסכמות.
אחת מפרשיות האהבים שניהל התגבשה לבסוף לכדי קשר שנמשך במשך שנים רבות ולבסוף לחיי נישואין.
רחל לבית כורם, שיחסיה עם משה החלו בשנת 1957, בהיותה נשואה לגבר אחר, הייתה לאשתו השלישית ביוני 1973, לאחר שבסוף 1971 התגרש מרות דיין, לאחר 37 שנות נישואין.
רחל נותרה לצדו בשנותיו האחרונות עד מותו ונפטרה ב-22 במרץ 2021 בגיל 94.
סבוכים היו גם יחסיו של דיין עם בני משפחתו הקרובים – ילדיו יעל, אודי ואסי.
יעל תיעדה את מערכת היחסים הסבוכים במשפחה בספרה "אבי, בתו".
העיתונות התעניינה תמיד בנעשה במשפחה זו.
בריאיון למוסף של "ידיעות אחרונות" התייחס אסי דיין לתופעה זו: "אבי, בתו, אמי, בתה, אחותו, אחיה, אבי.
תמיד עם הפנים למשפחה והתחת למשפחה".
העיתונות לא החסירה דבר מן הנעשה במשפחה: הסכסוכים לאחר פתיחת צוואתו של דיין, התמכרותו לסמים של אסי ויחסיו עם הנשים בחייו, והקריירה הפוליטית של יעל.
כיום אף בן הדור השלישי למשפחה זו, ליאור דיין, עיתונאי וסופר, משמש מוקד להתעניינות ציבורית.
ענף נוסף של המשפחה (אחי סבו של דיין) היגר לארגנטינה ומשם הקשר המשפחתי עם אילנה דיין (מגישת תוכנית התחקירים עובדה בקשת 12), דני דיין (יו"ר יד ושם) ועוד.
מפה חדשה יחסים אחרים, הוצאת שקמונה, 1969
לחיות עם התנ"ך, הוצאת עידנים, ירושלים, 1978
הלנצח תאכל חרב: שיחות השלום – רשמים אישיים, ספרי ידיעות אחרונות, הוצאת עידנים, (1981)
משה דיין על תהליך השלום ועתידה של ישראל: דברים בכנסי הבמה לברורים מדיניים וחברתים, ערך והקדים: נתן ינאי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ח, 1988, (299 עמודים).
34 שנים לאחר מותו של דיין יצא לאור הספר מכתבי אהבה – משה דיין בעריכת מרדכי נאור (הוצאת ידיעות אחרונות, 2016), ובו מכתבים שכתב דיין במשך 37 שנים (1934–1971) לאשתו רות.
משה הופמן (בהונגרית: Moshe Hoffman; 1938 – 6 בספטמבר 1983) היה אמן חיתוכי עץ, צייר, פסל ומשורר יליד בודפשט, הונגריה.
משה הופמן נולד בבודפשט למשפחה אורתודוקסית שהתפרנסה ממלאכת הזגגות של האב.
מגיל צעיר נמשך לפסל דמויות וצורות מחומרים שונים, ובהם הזכוכית שהייתה מצויה בבית.
משנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ועד לסיומה בשנת 1945, ניטלטל משה הקטן עם אחיו ועם אמו ממסתור למסתור, ורק בדרך נס לא נשלח איתם להשמדה.
אביו נתפס ושולח לאושוויץ, אבל האם ושני ילדיה זכו להגיע ליום השחרור של בודפשט בידי הצבא האדום.
בשנת 1949 הגיע עם משפחתו לישראל, וחווה את חוויית השיכון הזמני במעברות: קודם במעברת שער העלייה שליד חיפה, אחר כך במעברת בית ליד שליד נתניה, ולבסוף השתקעה המשפחה במעברת תלפיות שבירושלים.
בשנים 1950 עד 1951 למד במוסד דתי בשכונת מאה שערים בירושלים ואחר כך הועבר למוסד של עליית הנוער בפתח תקווה, שם החל בפעילותו האמנותית כצייר מתחיל וכשחקן בלהקת התיאטרון המקומית.
כישרונו האמנותי כבר החל להתבלט.
היה תלמידם של יעקב פינס, יעקב שטיינהרדט, מיכאל גרוס ורודי להמן.
למד ציור ופיסול והתמחה בחיתוכי עץ.
להשלמת לימודיו נדד אחרי מוריו לכפר האמנים עין הוד.
עוד בהיות תלמיד בבצלאל זכה בפרסים ראשונים על פסליו, ובהם פרס זאב בן-צבי לפיסול.
לאחר שירותו הצבאי שנדחה, התיישב בירושלים והחל לעסוק באמנותו.
הוא הרחיב את תחומי עבודתו לאיור ספרים, ציורי חלונות וחיתוכי עץ לדפוס.
ומשנת 1964 עד מותו המוקדם עבד כרפאי (רסטורטור) ומשקם במוזיאון ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים עסק בשיקום ורסטורציה גם במוזיאון רוקפלר שבעיר המזרחית.
הופמן נפטר מהתקף לב בירושלים בשנת 1983. פסליו ועבודותיו נמצאים באכסניות שונות.
פסל גדול משלו מוצב דרך קבע באתר של יד ושם בירושלים.
לאחר מותו התארגנו מכריו ומוקיריו, והוציאו לזכרו כמה אלבומים.
דמויות הנשים העירומות והדשנות, בחיתוכי העץ שלו הן מקוריות ומעניינות, והפכו במשך הזמן למאפיין המוכר של יצירתו האמנותית.
לוחות חיתוך-העץ מעזבונו הועברו בשנת 2022 לסדנת ההדפס ירושלים.
מספריו ואיוריו של משה הופמן
חירבת כליל, שירים צביקה יעקבי, חיתוכי עץ - משה הופמן, תל אביב, 1985.
זר צנוניות, שירים, ירושלים, 1974.
מרק ירקות, שירים, ירושלים, 1975.
דבר אחד בטוח, שירים, ירושלים, 1977.
שיר הלל לקריית היובל, אוטוביוגרפיה, משפחת הופמן, 1993.
רבי משה הדרשן, היה רב, דרשן, מפרש ומחבר צרפתי מראשוני הראשונים, פעל במחצית הראשונה של המאה ה-11, תושב העיר נרבונה שבפרובאנס, התפרסם ביצירתיותו בתחומי המדרש והאגדה.
בין תלמידיו נמנה רבי נתן מרומי בעל "הערוך", וכנראה בנו רבי יהודה הדרשן.
רש"י מזכירו כמה פעמים בפירושו לתורה.
פרופ' אפרים אלימלך אורבך מחשיב את רבי משה הדרשן כפרשן הפיוט הראשון המוכר לנו בשמו.
קורות חייו כמעט ואינם ידועים.
לפי חוקר התלמוד פרופ' חננאל מאק גם באשר לכתבים המיוחסים לרבי משה הדרשן אין ודאות מוחלטת שאכן נכתבו על ידו.
לפי ספר היוחסין לרבי אברהם זכות, רבי משה הדרשן היה נצר למשפחת רבנים מיוחסת בעיר נרבונה.
אביו וסבו ואף אחי סבו עמדו בראשות הישיבה בעיר נרבונה.
לימים החזיק גם רבי משה הדרשן בתפקיד זה.
לאחר מותו של רבי משה הדרשן עמד אחיו של רבי משה הדרשן, לוי, בראשות הישיבה.
ר' שלמה בר לוי מהעיר מנטויל"א היה בן אחותו של ר' משה הדרשן.
יש הסוברים שתלמידו של ר' שלמה הוא כותב הפירוש על דברי הימים, המיוחס לרש"י, ויש הסוברים שהמחבר אשכנזי..
הראשונים הכירו, ככל הנראה, לקט מדרשים של ר' משה הדרשן.
על לקט זה מבוסס המדרש בראשית רבתי.
מדרשו של ר' משה הדרשן מהווה גם את הבסיס למדרש על פרשיות במדבר ונשא שבמדרש במדבר רבה.
והוזכר במדרש תנחומא האזינו סי' ז.
דברי פרשנות ודרש של ר' משה הדרשן צוטטו על ידי רש"י בפירושיו.
לרוב האזכורים בפירושו לתנ"ך כאשר ההיגד המופיע פעמים רבות הוא - "העתקתי מיסודו של רבי משה הדרשן".
בפרשת האזינו כתב רש"י: "ומשמו של רבי משה הדרשן מטילוש"א שמעתי", בניגוד לידוע שמוצאו מנרבונה.
כמו כן, ריימונדוס מרטיני ציטט מספר של ר' משה הדרשן בשם "בראשית רבה דרבי משה הדרשן".
רבי משה שילב במדרשיו מדרשים קדומים שאינם בידינו.
יצירתו אינה כוללת רק ליקוט של חומר קדום אלא אף יצירה דרשנית שלו עצמו.
מאפיין בולט בכתבים המיוחסים לרבי משה הדרשן הוא השימוש בגימטראות ושימוש ברעיונות מתורת הסוד.
מאפיין ייחודי לצורת הדרש של ר' משה הדרשן הוא השימוש ברעיונות מתוך הספרים החיצוניים, ספר היובלים וספר חנוך א', אותם הכיר ר' משה בנוסח העברי שלהם, שלא מצוי בידינו היום.
כמו כן, עסק ר' משה הדרשן בפרשנות הפיוט.
הרב משה הגר (ה' בתמוז ה'תרפ"ו, 22 ביוני 1926 – ט' באייר ה'תשנ"ט, 25 באפריל 1999) היה ראש ישיבת יחל ישראל של חסידות סרט ויז'ניץ בחיפה במשך כשלושים וחמש שנה.
מכונה לאחר פטירתו על שם ספרו, "הברכת משה".
נולד בגרוסוורדיין שברומניה, לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, שהיה בנו הרביעי של רבי ישראל הגר, מנהיג חצר ויז'ניץ.
נקרא על שם דודו רבי משה הגר שכיהן באדמו"רות בשאץ, שנפטר חודשיים לפני כן.
בילדותו למד יחד עם אחיו אליעזר, עם אביהם.
בבחרותו למד בישיבת "בית ישראל ותמכין דאורייתא" בסירט.
בשנות השואה הוגלה יחד עם משפחתו ושאר יהודי האזור לטרנסניסטריה שהפכה למחנה ריכוז גדול.
עלה לארץ ישראל בשנת 1947 (ה'תש"ז) באנית המעפילים "כנסת ישראל", נעצר בנמל חיפה וגורש למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה ולאחר מכן עלה ארצה למחנה המעצר בעתלית.
שימש כרב ורשם נישואין במועצה הדתית של חיפה.
כשנה אחרי פטירת אביו הוכתר אחיו הבכור לאדמו"ר מסרט ויז'ניץ ואילו הוא מונה לראש ישיבת "יחל ישראל - סרט ויז'ניץ".
בישיבה נהג לתת שיעורים בעיון בגמרא ובשולחן ערוך, כמו כן נהג לערוך בחינות שבועיות לתלמידי הישיבה.
במשך עשרות שנים נהג לנסוע לחו"ל למשך כחודשיים מדי שנה (חודש בקיץ וחודש בחורף) לצורך גיוס כספים להחזקת המוסדות.
שלא כבמקרים אחרים בחסידות ויז'ניץ, שבהם מונו כמה אחים לאדמו"רים, ביטל הרב משה את דעתו לאחיו האדמו"ר.
האחים נהגו להתייעץ זה בזה.
הרב משה ייצג את החצר באירועים שונים, בישראל ובחו"ל.
הרב הגר נהג לקום מדי יום בהשכמה וללמוד שעות רבות לפני תפילת שחרית.
שמר על סדרי לימוד קבועים במשך היום.
תמך בבחורים ואברכים נזקקים בשיכון על ידי נתינת הלוואות ומענקים (חלקם כ"מתן בסתר") מקרן גמ"ח שניהל.
בחורף שנת ה'תשנ"ט חלה הרב הגר והוטס לטיפולים רפואיים בארצות הברית.
בט' באייר של אותה שנה נפטר.
נטמן באוהל אדמו"רי בית ויז'ניץ בבית העלמין זיכרון מאיר בבני ברק.
לאחר פטירתו הודפסו חלק מחידושיו ודרשותיו בספר "ברכת משה".
רחוב השילוח בחיפה המוביל לקריית החסידות "רמת ויז'ניץ", נקרא אף הוא "ברכת משה" על שמו.
הרב הגר נישא לבת דודתו, אלטע פעריל (נפטרה ב' בטבת ה'תשע"ה, 24 בדצמבר 2014), בתו של הרב חיים מנחם דוד הורוביץ, רבה האחרון של דז'יקוב ונכדו של רבי ישראל הגר.
בנו הבכור הוא הרב מנחם דוד הגר (יליד 1949), האדמו"ר משאץ ויז'ניץ.
נשוי לבלומא מלכה, בתו של הרב חיים אלתר פנט, רבה של שייך מוניס (כיום רמת אביב) (משושלות דעש-קוסון).
בנו הרב ישראל אליעזר היה רב ביהמ"ד של חסידי סרט-ויז'ניץ בירושלים.
היה נשוי לדבורה, בתו של האדמו"ר רבי שמואל שמעלקי רובין מסוליצא.
בתו רבקה נשואה לרב מאיר כ"ץ, ראש הכולל ברמת ויז'ניץ.
בתו חוה נשואה לרב אהרן אליהו, בנו של חיים משה פלדמן מלונדון, נגיד ואיש חסד, מראשי העסקנים בחצר חסידות ויז'ניץ.
משה דץ (נולד ב-6 במרץ 1961) הוא זמר, מלחין, מפיק, שחקן ומנחה ישראלי.
מרבה לעשות את פעילותו בקרב קהל הילדים, וכן מרבה לשתף פעולה עם אשתו ושותפתו ליצירה לשעבר, הזמרת ומנחת הטלוויזיה אורנה דץ ואף ייצג לצידה את ישראל באירוויזיון 1991 עם השיר "כאן", שהגיע למקום השלישי בגמר התחרות.
כמו כן, משמש כפאנליסט לסירוגין בתוכניות הבוקר של קשת 12.
דץ נולד וגדל בחיפה, כבן בכור לזוג עולים מפולין, ולו שני אחים קטנים.
את לימודי התיכון עשה בבית הספר "עירוני א'" בעיר.
עוד בילדותו שר במסגרת מקהלת הנוער העירונית בניצוחו של אפי נצר.
דץ הופיע לראשונה בפסטיבל שירי הילדים ב-1972 ושר בו את השיר "רולי רול", אותו ביצעה בפסטיבל עפרה פוקס למילים שכתבה שמרית אור על אחיה.
בעת פעילותו ההתנדבותית בתנועת "נוער לנוער" כתב והלחין את המנון התנועה "העולם זקוק לאהבה".
בשנת 1978 הלחין לדליה כהן את השיר "אל גינת אגוז", עמו השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי של אותה שנה.
בשנת 1979 הוציא לאור תקליט שדרים ראשון ובו הפזמון "לאיש חדש הייתי" שכתב שמואל מאירי.
את שירותו הצבאי עשה במקהלת צה"ל, שהוקמה לאחר שהרמטכ"ל רפאל איתן פירק את מרבית הלהקות הצבאיות.
בשנת 1982, לאחר שחרורו מצה"ל, השתתף בפסטיבל הזמר החסידי.
בשנת 1983 הופיע דץ כזמר ליווי של מיכל טל בקדם אירוויזיון.
באותה שנה, הופיע בתפקיד קטן בסרטו של צבי שיסל, "סבבה".
שנה לאחר מכן הופיע במסגרת "להקת חופים" בערב משירי נחום היימן.
לצד דץ שרו בלהקה מאיר בנאי, חני ליבנה וליסה לנג, ובמופע שלהם התפרסם משה דץ בלהיט הסולו הראשון שלו, "אנשי הגשם".
באמצע 1986 יצא לרדיו תקליט השדרים "עכשיו היא" (מילים: רחל שפירא, לחן: נחום היימן, עיבוד: רון דרויאן) בביצועו של דץ, וזאת כחלק מהמופע "חופים".
השיר זכה להצלחה יחסית, ודורג במקום ה-31 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו של רשת ג'.
לאחר סיום הפקת "חופים" השתתף בלהקה הנודדת של פסטיבל הזמר החסידי, אשר הופיעה בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם.
במהלך המסע הכיר את חברתו ללהקה אורנה כהן שאיתה התחתן.
השניים פעלו יחד במשך שנים כצמד "אורנה ומשה דץ".
בתחילה הם פרסמו את האלבום "באותה מיטה", שזכה לביקורות פושרות, אך בהמשך זכו להצלחה רבה.
חשיפת השניים לקהל הרחב הייתה בקדם אירוויזיון 1987 עם השיר "קופידון" שהגיע למקום הרביעי.
בשנת 1991 זכו משה ואורנה דץ בקדם אירוויזיון עם השיר "כאן", שכתב והלחין עוזי חיטמן.
באירוויזיון עצמו הגיעו הזוג למקום השלישי.
במקביל, דץ המשיך להפיק ולהלחין יחד עם אמנים נוספים, ביניהם סמדר שיר, קלטות לילדים - כולל הסדרות "טיף וטף" ו"הכבשה שושנה" והשתתף גם בסדרת הקלטות.
בשנת 1995 הלחין והפיק לזמרת ליאורה את השיר "אמן", שאיתו זכתה בקדם אירוויזיון.
דץ היה מעורב גם בהלחנת השיר "יום הולדת", שאתו ייצגה להקת עדן את ישראל באירוויזיון 1999.
בחנוכה 2004 השתתף לצד אורנה דץ בפסטיגל, בו שרו את השיר "ונשיר כולם", שהגיע למקום השביעי בתחרות.
ב-2007 השתתף בפרסומת לבירה גולדסטאר.
בשנים 2008–2010 הנחה מדי בוקר תוכנית בערוץ 2 בשם "לחיות טוב".
ב-2013 הגיש את "באנו ליהנות", תוכנית שבועית בערוץ 10.
ביולי 2015 חזר לשתף פעולה עם אורנה דץ, כאשר השניים החלו להגיש תוכנית בוקר בערוץ 24 בשם "הדצים".
באותה שנה השתתף לראשונה כדמות ראשית בסרט קולנוע שנקרא "דץ הבלץ".
ב-2017 השתתף בעונה השלישית של התוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה" בערוץ HOT3.
ב-2018 הצטרף דץ לתוכנית הבוקר של ערוץ קשת 12 כאחד מחברי הפאנל בתוכנית.
ב-2019 השתתף לצידם של מיכל צפיר, נואל ברקוביץ' ויונתן רוזובסקי בפרסומות עבור המשרד לשוויון חברתי.
ב-2020 הצטרף דץ לחברי הפאנל בתוכנית האקטואליה "חי בלילה" ואחר כך הצטרף לתוכנית "גלית ואילנית" של ערוץ 12.
ב-2021 השתתף בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתור הסוס והודח בהדחה ה-12.
לזוג נולדו שני בנים: הזמר עומר דץ וכוכב הרשת יועד דץ.
בנם עומר נפטר לאחר שלקה בפרכוס אפילפטי, במרץ 2024.
משה הדר (פומי) (שמו המקורי: משה פומרנץ; 24 באוגוסט 1926 – 28 בנובמבר 2015) היה טייס, סופר, עיתונאי, עורך, תסריטאי ופרסומאי ישראלי, אחד מוותיקי חיל האוויר הישראלי וממעצבי תדמיתו ועורכו הראשון של "בטאון חיל האוויר".
נולד כבן יחיד לברכה לבית זיבנברג ולאהרון פומרנץ וגדל בתל אביב.
אביו היה חלוץ יליד פולין, שעלה לארץ ישראל בשנת 1921 ועבד כמנהל עבודה במשרד לעבודות ציבוריות ולאחר מכן ב"סולל בונה".
כשהיה בן ארבע נפטר אביו בגיל 29, משחפת.
גדל בשכונת הפועלים א' (בשדרות קק"ל 3) ולמד בבית החינוך לילדי עובדים.
היה איטר ואולץ בידי המורים לכתוב ביד ימין.
היה בן-בית אצל משפחת בן-גוריון, שהתגוררה בשדרות קק"ל 17.
בספטמבר 1944 התגייס כנוטר למשטרת היישובים העבריים.
בספטמבר 1946 סיים הכשרה מקצועית בתחום המסחר.
בשנת 1947 הצטרף למועצה הכללית לתעופה העברית.
במאי 1948 התגייס לחיל האוויר.
בספטמבר 1950 נשא לאישה את בלה (מודי) לבית לוין, אותה הכיר ב-1949 כאשר שירתה כמרכזנית במפקדת חיל האויר ביפו (אז במלון "הירקון").
עבד כעורך בטאון חיל האוויר משנת 1948, אולם זכה במינוי רשמי ב-1950. שימש בתפקיד זה במשך 28 שנה.
היה אחראי על מכלול הפרסום וההסברה של החיל.
בשנת 1955 עברת פומרנץ את שם משפחתו ל"הדר" (פומרנץ בפולנית הוא תפוז), כיוון שבתחילת 1955, התבקש כקצין לייצג את חיל האוויר בפסטיבל סרטי תעופה בצרפת.
בנובמבר 1958 השתחרר משירות הקבע בדרגת רב-סרן והמשיך בתפקידו כעורך כאזרח עובד צה"ל.
הוא החליט על צעד זה כי רצה לשמור על חופש פעולה יצירתי ללא ההגבלות של קצין צבא.
בשנת 1960 טבע את הסיסמה "הטובים לטיס".
הסיסמה האליטיסטית עוררה מחלוקות רבות, אחת המפורסמות שבהן הייתה בין נתן אלתרמן, שתמך בה, לבין נתן רוטנשטרייך, שהתנגד לה.
בכל זאת, גרמה הסיסמה לרבים להצטרף לחיל האוויר.
השתתף בקורס התסריטאים הראשון בקיץ 1964 שהעביר קארל פורמן במסגרת השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הפיק סרטים וכתב תסריטים לסרטי ההסברה לחיל:
הסרט הראשון של חיל-האוויר הופק בשנת 1955 ונקרא "הדרך לשחקים".
הסרט זכה בפרס "צבר" (האוסקר הישראלי באותם ימים).
פומי זכה בתואר "תסריטאי השנה" .
"הגובה 40,000" זכה ב-1963 בפרס ראשון "כנף הזהב" בפסטיבל הבינלאומי לסרטי-תעופה וחלל בדוביל, צרפת.
ב-1964 יעץ לאוריאל אופק בכתיבת התסריט לסרט שמונה בעקבות אחד.
"בקצב המחר" זכה ב-1965 בפרס ראשון, "כנף הזהב" בפסטיבל הבינלאומי לסרטי-תעופה וחלל בוישי, צרפת.
"שלוש שעות ביוני" - סרט דוקומנטרי באורך מלא, על מלחמת ששת הימים, שהופץ ברחבי העולם.
קריינות אנגלית לסרט בוצעה על ידי חיים הרצוג, נשיא מדינת ישראל.
סרטים נוספים שכתב בחיל-האוויר: "הנעלם הגדול"; "פקודת משימה 20"; "אתמול היום ומחר"; "המטס הגדול"; "כנפיים".
בחייו האזרחיים כתב תסריטים לסרטי עלילה ועשרות סרטי פרסומת.
טבע עשרות סיסמאות פרסום, עמד מאחורי מספר מערכות בחירות לכנסת ופרסם טורים הומוריסטים בעיתונים השונים תחת השמות: "פחים קטנים", "קריעת כיוון", "בסימן קריעה", "החצי השני", "חדשוט", "על נהרות בברלי–הילס" ואחרים.
ב-1976 זכה בפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי פרסומת בניו-יורק, על סרט פרסומת לאמקור.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 החליט עם רעייתו לעבור להתגורר בארצות הברית.
הלך לעולמו בגיל 89 בלוס אנג'לס.
הותיר אחריו את רעייתו, בלה, בן (רוני), בת (אתי) ונכדים.
משֶׁה דַּפְנָא (בלאוושטיין) (12 בספטמבר 1884, כ"ב באלול ה'תרמ"ד – 23 באוקטובר 1963, ה' בחשוון ה'תשכ"ד) היה משורר ומחנך ישראלי, שימש בתפקידי הוראה וניהול במערכת החינוך.
בין שיריו הידועים: "אמא יקרה לי", "היורה" ו"למה?" ("הודי חמודי").
דפנא נולד בשם משה בלאוושטיין בעיר סודילקוב בווהלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בהיותו כבן עשר עברה משפחתו לעיר השכנה קורץ.
למד לימודיים תורניים בחדר, בישיבה ובבית מדרש, ורכש גם השכלה כללית אצל מורים פרטיים ובלימוד עצמי.
בגיל 13, בהשפעת הקונגרס הציוני בבזל, הצטרף לתנועה הציונית וייסד עם חברים אגודה ללימוד עברית.
הוא כתב לבית המדרש למורים של חברת "עזרה" בירושלים וביקש להתקבל כתלמיד.
בטרם מלאו לו עשרים נענה בחיוב, והוא עשה דרכו לארץ ישראל.
בעיר ברודי שבגליציה פגש את יוסף אהרונוביץ' וחיים טרטקובר, והם ייסדו את אגודת "חלוצי-ציון".
דפנא פעל לצירוף חברים לאגודה ולהפצת הלשון העברית.
ב־1906 (תרס"ו) הגיע ליפו, עבד כשומר ופועל ברחובות והיה שותף להקמת מפלגת "הפועל הצעיר".
רק ב-1907 (תרס"ז) התחיל את לימודיו בבית המדרש למורים, ומצא עצמו שותף למאבק על שפת הלימוד במוסד ("מלחמת השפות").
את לימודיו סיים ב-1911 (תרע"א) וחזר למושבות ושימש בהן כמורה.
בשמונה השנים הראשונות לימד בגדרה וברחובות, אחר כך כמורה ראשי במקווה ישראל ובמשך שמונה שנים כמורה בבית ספר לבנות ביפו.
ב-1928 (תרפ"ח) הוזמן ללמד בבית ספר העברי הגבוה ובסמינר למורים במיניאפוליס שבמינסוטה.
באוניברסיטת מינסוטה סיים לימודיו לתואר מוסמך בבוטניקה ובתורת הפיקוח.
ב-1930 חזר לארץ ישראל והתמנה למנהל בית ספר בתל אביב.
ב-1938 (תרצ"ח) היה למפקח על בתי ספר של הזרם הכללי.
עם קום המדינה נתמנה לסגן המפקח הראשי על בתי הספר של הזרם הממלכתי, ולאחר שנה נתמנה למפקח הראשי.
חבר מרכז הסתדרות המורים וועד החינוך
ממייסדי המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה ומורה ומרצה בה.
יו"ר ועדת הארכיון של הסתדרות המורים.
היה נשוי לבלה לבית הנקין (בתם של הביל"ויים מרדכי ולאה הנקין מגדרה) ואב לשניים: אביטל דפנא וטובה לוין.
נכדו (בנו של אביטל) נהרג ברמת הגולן במהלך מלחמת יום כיפור.
משה דפנא נפטר בשנת 1963 ונקבר לבקשתו בבית הקברות בגדרה.
ארכיונם האישי שלו ושל בנו שמור בספרייה הלאומית.
משה דפנא החל לכתוב שירים עוד בעת לימודיו בסמינר למורים בשנים 1908–1909 (תרס"ח–תרס"ט) בעיתון "הפועל הצעיר" שערך ידידו יוסף אהרונוביץ.
כמו כן הלחין שירים של חיים נחמן ביאליק ויעקב כהן .
עם תחילת עבודתו כמורה גילה שאין שירי ילדים בעברית והחל לכתוב שירים.
שיריו התפרסמו בעיתוני ילדים ונוער וחלקם הועתקו למקראות וספרי לימוד.
כמו כן פרסם דפנא מאמרים ורשימות בכתבי עת שונים תחת השמות: אביביה, דף, פדן ועוד.
תרגם את "קארי הפיל" של מוקרג'י ואת "חלוצי הפרוגרס" של ג'וזף קונרד ושירים מרוסית, מגרמנית ומאנגלית.
ערך את מדור "על מצפה הטבע" בשבועון "הארץ שלנו", ספרי זמרה, שירונים ומקראות לכיתות הנמוכות.
שירו הידוע ביותר הוא "למה?" הידוע יותר בשם "הוּדי חמודי", על פי שורת הפתיחה שלו ("זה הודי חמודי הוא ילד קטן"), שנכתב על נכדו (1939–1973), בנו של אֲבִיטַל דַּפְנָא (1916-1980), ובוצע במקור על ידי אסתר גמליאלית.
שנים רבות לאחר שנכתב השיר, נהרג אהוד במלחמת יום הכיפורים, ועל לחימתו הוענק לו עיטור העוז.
הודי חמודי; לשדות המוריקים; אניה קטנה: שירים ומנגינות לילדים; צירה: לאה גרונדיג, תל אביב: מסדה, תש"ד.
בנאות דשא: שירים לילדים; ציורים: תרצה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ד.
הבֹקר בהיר הוא: שירים לילדים; ציורים: מיכל אפרת; עם תולדות חייו מאת אוריאל אופק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה.
משה דפנא, אביטל דפנא, הודי חמודי; ההדירה: רנה קלינוב; צירה: מיכל אפרת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב 1981. (לקט שירים; הופיע לזכרם)
ש[מואל] בס ומ[שה] דפנא, במולדת: ספר קריאה; מצֻיר בידי נחום גוטמן, 3 כרכים, תל אביב: אמנות, תרצ"ג–תרצ"ה.
(ספר א, חלק א–ב: לשנת הלמודים השלישית.
תרצ"ג; ספר ב, חלק א–ב: לשנת הלמודים הרביעית.
תרצ"ד; ספר ג, חלק א–ב: לשנת הלמודים החמישית.
הדסה ביריביס, משה דפנה, עמנואל עמירן ואברהם עומר (עורכים), זמר-חן: שירון לגני הילדים ולכיתות היסוד א'–ב', תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – מפעלי תרבות וחנוך ('הספרייה למוזיקה ע"ש נסימוב'), בשיתוף איגוד הקומפוזיטורים בישראל, 1960.
ג'וזף קונראד, חלוצי הפרוגרס: ספור; תרגום: מ[שה] דפנא, תל אביב: פ' גינזבורג ('ספריה קטנה'), תרצ"ב.
דהאן גופאל מוקרג'י , קרי הפיל; עברית: מ[שה] דפנא; ציר: א[ביגדור] לואיזאדא, תל אביב: מ' ניומן, 1946.
ין גרבובסקי, האדם המֻאלף היטב; ציר: יעקב קמחי; עברית: משה דפנא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1979.
משה הירש (1944 – 24 בנובמבר 2002) היה ספורטאי ועסקן ספורט ישראלי, יושב ראש אגודת מכבי חיפה ויושב ראש איגוד השחייה בישראל.
הירש עלה לארץ ב-15 בדצמבר 1948 מבולגריה.
היה שחקן קבוצת הנוער של מכבי חיפה בכדורגל.
יזם והקים את גביע חיפה הבינלאומי בשחייה.
כיו"ר מחלקת השחייה (איגוד השחייה בישראל) במכבי חיפה טיפח בין היתר את השחיינים: איתן אורבך ואניה גוסטומלסקי.
בין השנים 1994–1999 היה יו"ר אגודת מכבי חיפה, במסגרת תפקיד זה היה אחראי על מעל עשר מחלקות ספורט של מכבי.
בנובמבר 2000 הוא התמנה לתפקיד יו"ר איגוד השחייה בישראל.
בנו, ערן הירש, היה אלוף ושיאן ישראל בשחייה.
משה הירש (1930 - 2 במאי 2010, י"ח באייר ה'תש"ע) היה פעיל "נטורי קרתא", קבוצה חרדית אנטי-ציונית.
שימש כ"שר לענייני יהודים" בממשלת הרשות הפלסטינית תחת יאסר ערפאת.
למד בישיבת בית מדרש גבוה בלייקווד.
בהמשך עלה לישראל, למד תקופה קצרה בישיבת סלבודקה ולאחר מכן בישיבת מיר.
נישא לטויבא לאה, בתו של הרב אהרן קצנלנבוגן, ממייסדי "נטורי קרתא" וראש ישיבת תורה ויראה.
התגורר בשכונת מאה שערים בירושלים והיה מקורב לרב עמרם בלוי.
כונה "שר החוץ" של נטורי קרתא.
הירש פרסם פומבית מכתב תמיכה באש"ף ויאסר ערפאת, ובעקבות זאת דווח כי סולק ממוסדות נטורי קרתא.
עם זאת, עמד בראש פלג עצמאי של הקבוצה.
כחלק מהתנגדותו האידאולוגית למדינת ישראל ולציונות ניהל מגעים קרובים עם יאסר ערפאת ונשא בתואר "השר לענייני יהודים" בממשלתו.
הירש היה קורבן לתקיפה באמצעות חומצה במסגרת סכסוך נדל"ן.
הוא התעוור בעין אחת והורכבה לו עין תותבת.
נפטר בל"ג בעומר ה'תש"ע ונקבר בו ביום בבית הקברות בהר הזיתים.
משלחת של חברי הפת"ח באה לניחום אבלים בביתו בזמן השבעה.
נשא לאשה את טויבא לאה קצנלבויגן ממנה נולדו לו 3 ילדיו: ישראל מאיר הירש, הממשיך את דרכו בהידברות עם בכירים פלסטינים ובהפצת השקפת אביו; מרדכי יהושע (מוטק'ה) הירש, פעיל פרו-פלסטיני וגבאי בית הכנסת "ישועות יעקב" וצביה, בתו הנשואה לרב שמואל לובצקי, ראש מוסדות "בני ירושלים" ומראשי "הוועד להצלת משפחות ממצוקה".
משה יאיר דרורי (נולד ב-29 באפריל 1949) הוא משפטן ישראלי שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
כיהן כשופט בבית משפט זה משנת 2001 עד פרישתו לגמלאות בשנת 2019. השופט דרורי נודע בפסקי הדין הארוכים שלו וכשופט המרבה לצטט מהמשפט העברי, וכן כשופט שניסה ליישם את חוק הלאום בתיקים אזרחיים.
באוגוסט 2023 מונה לראשות ועדת דרורי לחקירת פרשת השימוש ברוגלה במשטרת ישראל.
ובאפריל 2024 לראשות ועדת האיתור למועצת תאגיד השידור הציבורי.
דרורי הוא בנם של יצחק (פריי) ובלה מרים דרורי (לבית גרוספלד).
למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים, ולאחר מכן למד משפטים במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1970 סיים את לימודיו בהצטיינות.
במסגרת לימודיו היה חבר מערכת כתב העת "משפטים", בשנים 1969–1973. שירת בפרקליטות הצבאית עד שנת 1975 (השתחרר בדרגת סרן; שירת במילואים, כקצין קרבי במסגרת חיל התותחנים, במשך 20 שנה).
בשנת 1975 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני במשפטים, באוניברסיטה העברית.
במסגרת זו עסק במשפט אזרחי, דיני משפחה, משפט מנהלי, דיני השטחים המוחזקים, דיני בנקאות וחקלאות.
הרבה להופיע בבתי המשפט ובבתי הדין הרבניים.
במהלך עבודתו כעורך דין ייצג בין השאר ערבי שעתר לאיחוד משפחות, יהודי תושב חברון בסוגיית סמכות בית המשפט בירושלים בעניינו וחברה שטענה נגד תחולת דיני המיסים הישראלים על חברות הפועלות באזור יהודה ושומרון.
מספר תיקים שבהם ייצג דרורי כעורך דין הפכו לתקדימיים בדיני המשפחה.
בשני פסקי דין נוספים שבהם הופיע דרורי כעורך דין נקבעו הלכות משפטיות שהרחיבו את זכויות הנשים לקבלת רכוש מבעליהן.
ממשרדו של דרורי יצאו מספר שופטים, שהתמחו אצלו באופן אישי או היו שכירים או שותפים במשרדו.
הבולטים שבהם: משה סובל, שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים; מוריס בן עטר, שופט בית משפט השלום בירושלים; ורבקה מקייס, סגנית נשיא בית המשפט למשפחה מחוז המרכז.
בשנים 1993–1998 שימש מורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, משנת 1969 שימש אסיסטנט ומדריך במכון לחקר המשפט העברי באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 1974–1984, היה מרכז המערכת של שנתון המשפט העברי.
משנת 1994 משמש מורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, משנת 2006 בדירוג שווה ערך לפרופסור.
כן לימד דיני משפחה ואתיקה של עורכי דין במכללת אונו, בשלוחה הירושלמית, בתחילת העשור השני של המאה ה-21.
בשנים 1988–1996 שימש נציג לשכת עורכי הדין בוועדה למינוי דיינים לבתי הדין הרבניים.
היה חבר ועד מחוז ירושלים בלשכת עורכי הדין בשנים 1983–1987, חבר המועצה הארצית בשנים 1983–1995 וחבר הוועד המרכזי בשנים 1987–1995.
בספטמבר 2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי ובתחילת שנת 2012 מונה לסגן נשיא בבית משפט זה.
הוא הרבה לעסוק במשפט העברי בפסיקתו והוא מהשופטים הבולטים בכך ביותר.
במשך כהונתו כשופט עסק דרורי בכל תחומי הפעילות השיפוטית של בית המשפט המחוזי בירושלים: אזרחי, פלילי, מנהלי, ערעורי לשכת עורכי הדין.
חלק מפסקי הדין שלו נודעים כארוכים במיוחד.
כשופט, משה דרורי נתן שורה ארוכה של פסקי דין מעוררי מחלוקת, ורבות מפסיקותיו התהפכו לאחר שהוגש ערעור בעניינן.
כחלק מעבודתו השיפוטית כיהן דרורי במותבים שונים של הרכב פשעים חמורים, כולל בתיקים בעלי תהודה ציבורית, בהם בעניין רצח הודיה קדם, משפטו של ג'ק טייטל, רצח נורית ונח מעוז ועוד.
באחד מתיקי האונס שנידונו בהרכב הפשעים החמורים, היה דרורי בדעת מיעוט שזיכתה את הנאשם, עמדה שנתקבלה פה אחד בבית משפט העליון שהפך את החלטת המחוזי.
בפסק דין אחר קבע כי אין מקום לפרסם את שמה של נאשמת בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה, שכן עצם הפרסום, במיוחד בעידן האינטרנט, גורם לה נזק חמור בהרבה מהעונש הקל שהושת עליה.
במסגרת פסק דין זה הציע דרורי כללים שנועדו לקבוע מתי יש לפרסם שמות מתדיינים כדי להגן על הציבור ולהרתיע עבריינים ומתי יש להימנע מכך.
הוא גם קבע עקרונות לחיפוש של המשטרה במחשבים שבהם בוצעו עבירות.
הוא זיכה נאשמים שפעלו להחזיר כסף שנגנב מאחד מהם מעבירת סחיטה באיומים, וקבע כי אדם שרכושו נגזל רשאי להשתמש בדוקטרינה של "עשיית דין עצמית" ולפעול לקבלת רכושו מן הגנב.
במסגרת עבודתו השיפוטית בתחום האזרחי נקבעו על ידי דרורי אמות מידה לרשלנות רפואית בתחומים שונים (למשל ת"א 3198/01 פלוני (קטין) נ' עיריית ירושלים (2008), בעניינו של פרופ' מור יוסף - כתוארו אז - מומחה להריונות בסיכון; אי אבחון סרטן העור ת"א 6424/04 משה אהרן נ' שרותי בריאות כללית (2007)).
בנושאי חוזים וקניין קבע השופט דרורי כי יש להפעיל את עקרון תום הלב ותורת אי השימוש לרעה בזכות, בכך שקיבל את עמדת ההסתדרות ואפשר לה להמיר משכנתא שהוטלה על נכס יקר מאוד, ולהעבירה על נכס שערכו נמוך יותר, כאשר ייתרת החוב הייתה נמוכה.
בית המשפט העליון השאיר חידוש זה בצריך עיון, הגם שהשופט אליקים רובינשטיין הוסיף דברים הנראים כהסכמה.
דרורי דן בעשרות תיקים של תביעות נזיקין כנגד הרשות הפלסטינית.
באחד התיקים קבע שהיא אינה זכאית לחסינות של מדינה.
בתיק אחר קבע דרורי שהרשות הפלסטינית אחראית למעצר ועינויים שביצעו אנשי מנגנון הביטחון המסכל.
בפסק דין מקיף (כ-1,800 עמודים), שהתייחס ל-60 תובעים שטענו כי נעצרו שלא כדין ועונו במרתפי בתי הכלא של הרשות הפלסטינית עקב היותם משתפי פעולה עם ישראל, הוכרה אחריות הרש"פ ביחס ל-52 מהם, וזאת, לאחר ניתוח של הסכם הביניים והיחסים בין הרשות הפלסטינית לבין ישראל, ודוקטרינות משפטיות.
במסגרת דיון בתביעות נזיקיות של נפגעי טרור כנגד הרשות הפלסטינית, אש"ף ויאסר ערפאת הוציא צו עיקול זמני על שטח אדמה במזרח ירושלים השייך לעזבונו של ערפאת.
בפסק דין נוסף דן דרורי בשאלת המקום המתאים לדיון בתביעת נזיקין שהגישו שתי נוסעות יהודיות, תושבות ארצות הברית, נגד חוטפי האונייה אקילה לאורו באוקטובר 1985, שהפליגה תחת דגל איטליה ונחטפה במימיה של מצרים.
דרורי פסק שהמקום המתאים לדיון הוא ישראל, על סמך סעיף 6(א) האמור, משום שהתובעות הן יהודיות.
בפסק דינו האחרון על כס השיפוט, קבע כי הרשות הפלסטינית אחראית לפיגוע באוטובוס הילדים ליד כפר דרום, וחייב אותה בתשלום 44 מיליון ש"ח לבני משפחת אמיתי, קורבנות הפיגוע.
דרורי פסק שעל פי חוק חופש המידע על משרד התחבורה לפרסם דו"חות ביקורת פנימיים, עמדה שאומצה פה אחד בידי בית המשפט העליון.
דרורי פסק שחיוב בעל לשלם מזונות זמניים לילדיו לא נועד רק כדי למנוע "חרפת רעב", אלא כדי לשמור על רמת החיים שקדמה לסכסוך.
דרורי גם פסק שניתן לעכב יציאה מן הארץ של אב כדי להבטיח את צורכיהם של ילדיו הקטינים, עד מתן ערבויות הולמות.
המועמדות לבית משפט העליון והסערה סביבה
בשנת 2009 הועלתה לדיון בוועדה למינוי שופטים מועמדותו לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
נמתחה עליו אז ביקורת, בעקבות החשיפה שלה זכה פסק דין משנת 2008 שבו קיבל את המלצת שירות המבחן שלא להרשיע אברך חרדי שנמצא אשם בדריסתה במתכוון של קופאית בחניון והפקרתה כשהיא פצועה, כדי לא לפגוע בסיכויי הנאשם להתמנות לבית הדין הרבני.
בפסק הדין ציין דרורי בין השאר שהאירוע היטיב עם הנפגעת, אישה ממוצא אתיופי שניסתה למנוע מן האברך לעזוב את החניון מבלי לשלם, כיוון שעצם המשפט לדבריו הוביל להשתלבותה בחברה הישראלית: "היא החלה את דבריה בהיסוס בתחושה שהיא אינה נחשבת, ואדם בעל רכב התייחס אליה כאל כלב.
בהדרגה היא נוכחה לדעת כי שופט מקשיב לכל הגיג מדבריה, עורכי הדין פונים אליה בנימוס...
היא הבינה את השיפור העצום במעמדה החברתי בין תחילת הדיון לסופו", כתב בפסק הדין.
בעקבות פסק הדין עלו מחאות מצד ארגוני נשים ואישים בקהילה האתיופית.
בית המשפט העליון הפך את החלטתו של דרורי והרשיע את הנאשם בעבירות של תקיפה הגורמת חבלה של ממש והפקרה לאחר פגיעה.
גלעד ארדן, חבר הוועדה למינוי שופטים, משך את תמיכתו במועמדות בעקבות הסערה הציבורית, בציינו שאינו תומך בגישה שיפוטית המתייחסת בסובלנות לעבירות של תקיפה אלימה בנסיבות מחמירות, ועל כן מועמדותו בוטלה.
בהתבטאויות בראיונות שנתן דרורי בעבר הוא תקף את התנהלות פרקליטות המדינה בתיקי נתניהו ואת החלטת היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט להגיש כתב אישום.
"המשמעות מאוד קשה לי כמשפטן וכשופט - כשיועץ משפטי מחליט להעמיד לדין לא סתם מישהו, אלא ראש ממשלה".
דרורי הביע תמיכה בהצעות הרפורמה המשפטית בישראל ואמר: "רוב הרפורמה חשובה וחיונית לצורך הייצוב של הדמוקרטיה והיחסים בין הרשות השופטת, המבצעת והמחוקקת".
ב-27 באוגוסט 2023 הקימה ממשלת ישראל ה-37 את ועדת דרורי - ועדת בדיקה ממשלתית לפרשת השימוש ברוגלה במשטרת ישראל.
שר המשפטים יריב לוין מינה את דרורי לעמוד בראשה.
ב-10 באפריל 2024 אישרה ועדת המינויים בשירות הציבורי את בקשתו של שר התקשורת שלמה קרעי למנותו ליו"ר ועדת האיתור של חברי המועצה הציבורית של תאגיד השידור הציבורי.
על המינויים נמתחה ביקורת בגלל החשש שדרורי, בגלל עמדותיו הימניות ישרת בתפקידים הללו את ראש הממשלה והקואליציה.
המשנים ליועץ המשפטי לממשלה, גיל לימון ומאיר לוין מתחו ביקורת על התנהלותו בוועדת האיתור.
דרורי פרסם כ-90 מאמרים בנושאים משפטיים, בין היתר על המשפט ביהודה ובשומרון, דיני משפחה, משפט עברי ומשפט ורפואה, בעברית ובאנגלית.
כתב ערכים משפטיים באנציקלופדיה יודאיקה, במהדורה השנייה משנת 2007. בשנת 2017, כתב על נושאים משפטיים באתר 929 - תנ"ך ביחד.
החקיקה באזור יהודה והשומרון (האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1975)
שלטון מקומי דמוקרטיה ובחירות באזור יהודה והשומרון (מכון ירושלים ללימודים פדרליים והמכון לשלטון מקומי באוניברסיטת בר-אילן, 1980)
השימוש לרעה בזכות במשפט העברי: כופין על מידת סדום, (מכון משפטי ארץ, תש"ע-2010)
משה דב הופּנקו (כ"א בחשוון תרמ"א; 26 באוקטובר 1880 - י"ב בניסן תש"ט; 11 באפריל 1949) היה כנר, מוזיקאי ומורה למוזיקה ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית.
הופנקו נולד בליאדי שבפלך מוהילב לחיים ושרה-ריישא הופנקו, משפחה מחסידות חב"ד.
למשפחתו הייתה נטייה מוזיקלית והיא עברה בירושה מדור לדור.
לפי המסורת המשפחתית, שם המשפחה נלקח משמו של ריקוד חסידי עממי בשם 'הופינקו'.
סבו היה מנהל המקהלה של האדמו"ר מחב"ד בעל הצמח צדק, ואף אביו שלט בכלי נגינה.
הופנקו למד מוזיקה בפטרבורג, ובתחילת המאה ה-20 נסע לרכוש השכלה מוזיקלית בברלין ובז'נבה.
בהיותו בז'נבה הכיר את חיים ויצמן, ובעקבותיו הוא נמשך לציונות.
בשנת 1910 ייסדה שולמית רופין את בית הספר הראשון למוזיקה בתל אביב הקטנה.
הכנר הנודע מז'נבה אנרי מארטו המליץ לה להביא את הכנר משה הופנקו ללמד בבית הספר, שהיה היחיד מסוגו במזרח התיכון.
הופנקו, שבינתיים נעשה כנר בעל מוניטין באירופה, נענה להצעה ועלה לארץ ישראל.
בבואו לתל אביב, בשנת 1910, התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו.
בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, ולימים נישאה לו.
תחילה שימש הופנקו מנהל מחלקת מיתרים וכלי נשיפה של בית הספר, ובתוך זמן קצר מינתה אותו רופין לעוזרה בניהול בית הספר.
בשנת 1912 מתה רופין כתוצאה בסיבוך בלידה, והופנקו נותר לבדו לנהל את בית הספר.
לאחר מותה נקרא בית הספר לזכרה "שולמית", ובשנת 1925 הוא הפך לקונסרבטוריון.
הופנקו גם ייסד בית מסחר לכלי נגינה, הראשון מסוגו בארץ.
את המחסן בירושלים ניהל דוד-אשתו אלברט עמיאל, שהיה נשוי לציפורה צילה עמיאל, אחות מרדכי אזרחי.
תרומתו לחיי המוזיקה בתל אביב
הופנקו תרם תרומה גדולה לחיי המוזיקה בתל אביב הצעירה.
מלבד כינור הביא הופנקו לארץ כלי נגינה נוספים, ויולה וצ'לו, והקים תזמורת סימפונית ראשונה בתל אביב.
התזמורת נהגה לערוך קונצרטים פומביים באירועים שונים בחיי העיר, כגון קבלות פנים חגיגיות, בהם נוגנה בהתאם לאירוע מוזיקה קלאסית או קלה.
כשביקר אלברט איינשטיין בתל אביב בחברת הנציב העליון הרברט סמואל ערכה התזמורת קונצרט לכבודם.
בין הנגנים היה גם גיסו יריב אזרחי.
המשוררת רחל, שהתגוררה בתל אביב, כתבה במכתב לבן אחותה משה שיפוני: "ואל תשכחו כי גם תענוגות 'תרבותיים' ישנם פה בעיר הבירה, הצגת טראביאטה, ותזמורתו של הופנקו".
בביתו, שהיה בסמטת בית השואבה, ערך הופנקו קונצרטים, והקהל היה מתגודד ברחוב ומאזין לצלילי המוזיקה.
הצייר נחום גוטמן הנציח את הקונצרט הראשון שבקע מביתו של הופנקו בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט", שיצא לאור ב-1959, לרגל יובל ה-50 של העיר.
הופנקו סייע למרדכי גולינקין בארגון התזמורת והמקהלה של בית האופרה שהקים בתל אביב.
בסקירה על בית הספר מציין הופנקו כי בית הספר "שולמית" תרם להתקרבות בין תל אביב לבין השלטונות העות'מאנים, ולאחריהם והאנגלים, ואף עם השכנים הערבים.
בתקופת המנדט נהגו הופנקו ואשתו לינה לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים.
גם בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא ערך קונצרטים עם תלמידיו במחנות הצבא של בעלות הברית בארץ ובמחנות המתנדבים היהודים.
הופנקו ניהל את "שולמית" עד מותו בשנת 1949. לאחר מותו המשיך בנו, יובל, לנהל את הקונסרבטוריון.
הופנקו נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר מותו הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
משה דנקנר (8 במרץ 1898 – 17 ביוני 1984) היה מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל.
בנם של מאיר מתתיהו דנקנר ושושנה לבית צלליכין.
בשנות ה-30 היה יבואן של קמח וסוכר.
במהלך מלחמת העולם השנייה פתח, יחד עם אחיו עובד בן עמי, בית חרושת לליטוש יהלומים בנתניה בשם "אלמז'", שבו העסיק כ-100 פועלים.
משה דנקנר היה בין הראשונים שקיבלו סייט ישירות מסינדיקט היהלומים "דה בירס" בלונדון, בזכות הקשרים שפיתחו הוא ואחיו עובד בן עמי עם הארי אופנהיימר, בעליו של התאגיד.
לדנקנר היו 11 ילדים – שישה מאשתו הראשונה רחל, וחמישה מאשתו השנייה, אינס.
נכסים אלו היוו בסיס להקמת דנקנר השקעות ב-1957 כאשר רכשו ממדינת ישראל את מפעל תעשיות מלח לישראל בעתלית.
נפטר ב-17 ביוני 1984 בגיל 86, והובא למנוחות בבית העלמין הישן של נתניה בשכונת בן ציון .
שניים מנכדיו הם נוחי דנקנר ודני דנקנר.
משה דיין (נולד ב-1967) הוא משפטן ישראלי ששימש נציב שירות המדינה בשנים 2011–2017 וכיועץ המשפטי של משרד המשפטים בשנים 2003 עד 2011.
דיין החל את עבודתו במשרד המשפטים בשנת 1996, כעוזרו של השר צחי הנגבי.
ב-2003 מונה כיועץ המשפטי של משרד המשפטים, ושימש בתפקיד זה תחת שלושה שרי משפטים.
במסגרת תפקידו במשרד המשפטים, עסק דיין בניהול מערכת בתי הדין לביקורת משמורת, רישום ברית הזוגיות לחסרי דת, וטיפול בסוגיית המרת דת.
כן פעל כמתאם בין הנהלת המשרד לבתי הדין הדתיים (רבניים, דרוזיים ושרעיים), וליווה את פעילות הוועדות לבחירת נושאי משרה שיפוטית (שופטים, דיינים וקאדים).
ב-29 במאי 2011 אושר מינויו לנציב שירות המדינה במקום שמואל הולנדר.
במאי 2017 סיים את תפקידו.
דיין נשוי ואב לשני ילדים, ומתגורר בגבעת שמואל.
הרב משה הבלין (נולד בט"ז באלול ה'תש"ח, 20 בספטמבר 1948) הוא רבה הראשי האשכנזי של קריית גת, חבר בי"ד רבני חב"ד, ראש ישיבת תומכי תמימים ורב קהילת חב"ד בעיר.
נולד בירושלים לדוב אליעזר הבלין, בנו של הרב שלמה זלמן הבלין, ולאלקה, מצאצאי הרב יוסף חיים זוננפלד, בתו של אברהם בלוי (אחיהם של משה ועמרם בלוי) ואחותו של הרב יוסף חיים בלוי, רבה הראשי של אשקלון.
למד בישיבת מיר בירושלים והיה מתלמידי הרב נחום פרצוביץ.
לאחר מספר שנים עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, בראשה עמדו הרב אליעזר פלצינסקי והמשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, בשנת תשכ"ט נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי.
בשנת תשל"א התחתן עם חיה בת אהרן רוזנטל, ראש המועצה הדתית של קריית גת, והחל להתגורר בעיר ולפעול בה במסגרת מוסדות חב"ד המקומיים.
בשנת תשמ"ז היה אחראי על סדרי הלימודים של האורחים ותלמידי ישיבות חב"ד ששהו אצל הרבי מנחם מנדל שניאורסון בחודש תשרי.
דיווחיו הועברו אל הרבי דרך מזכירו הרב חודקוב.
בתחילת שנות ה-90, לאחר עזיבת הרב שלום דובער וולפא את ישיבת חב"ד בקריית גת, התמנה הרב הבלין לעמוד בראשות הישיבה.
לאחר פטירת הרב שלום דרמר באייר תשנ"ז, נבחר בד' בכסלו תשס"ב (2001) הרב הבלין לרבה הראשי האשכנזי של קריית גת, לצד עמיתו הספרדי הרב שלמה בן חמו.
הרב הבלין עומד בראש מערכת הכשרות בקריית גת, וכן בראש המרכז הרוחני לעולי חבר העמים בעיר.
הרב הבלין משמש כדיין בהרכבים שונים של רבני חב"ד, בעיקר בדיני תורה ובבוררויות בנושאים פנימיים בחב"ד.
כמו כן הוא חבר עמותת הרבנים 'פיקוח נפש', חבר נשיאות "הוועידה לחיזוק מסורת חכמי המזרח ומורשת תורת החסידות" וחבר מערכת סדרת הספרים "כשרות".
הרב הבלין הוא השליח הראשי של חב"ד בעיר קריית גת תחתיו פועלים שלוחים בשכונות ובתחומים ייעודיים.
בשנת 2005 זכה הרב הבלין בתביעה שהגיש בבית דין לעבודה נגד המועצה הדתית בעיר על הלנת שכר בסכום של כ-100 אלף שקל.
היה זה מקרה ראשון של רב בישראל שהגיש תביעה נגד המועצה הדתית בעירו על הלנת שכר.
בשנת 2010 נמנה עם חמישים רבני הערים שחתמו על פסק הלכה, האוסר על השכרת ומכירת דירות לערבים, ולאחר מכן הסיר את חתימתו.
באותה שנה נמנה עם הרבנים שחתמו על כרוז נגד מעצרו של הרב יצחק שפירא בעקבות פרסום ספרו "תורת המלך".
באדר תשע"ב (2012) התמנה על ידי מועצת הרבנות הראשית במינוי זמני כרבה של שדרות.
המינוי הסתיים בחודש תמוז תשפ"ב (2022) כאשר נבחר הרב דרור טוויל לשמש כרב קבוע לעיר.
בבחירות לכנסת ה-19 תמך במפלגת עוצמה לישראל.
בשבט תשע"ו (2016) התמנה על ידי חברי בי"ד רבני חב"ד לשמש כחבר בית הדין.
כחודש לאחר חתימת ההסכם התפרצו כעשרים אנשי העדה החרדית אל ביתו של הבלין וגרמו נזק לרכוש, על רקע התנגדותם להסכם.
בעקבות האירוע נזקקה רעייתו לטיפול רפואי.
בראיון עמו לאחר התקיפה אמר הרב הבלין שהוא "תומך בהסדר לגיוס בני ישיבות לצה"ל" והגדיר את עצמו כציוני.
משטרת ישראל עצרה שלושה חשודים בפריצה, ושר הביטחון אביגדור ליברמן גינה את המעשה.
כשבוע לאחר התקיפה, פסק הגאב"ד של העדה החרדית, הרב יצחק טוביה וייס שיש להפגין נגד הרב הבלין.
ב-2018 חשף העיתונאי אוריה אלקיים כי הבלין החליט כי נשים יוצאות אתיופיה בקייטרינג גדול בעיר, לא תוכלנה לבשל עד שלא תסופק לו הוכחה לגבי יהדותן.
זמן קצר אחר כך מחק בג"ץ עתירה בנושא זה נגד הבלין, לאחר שהצהיר שיפעל בהתאם למתווה הנורמטיבי של מועצת הרבנות הראשית.
בנו לוי יצחק הוא מנכ"ל מוסדות חב"ד בקריית גת
בנו הרב יוסף ירחמיאל הוא ראש ישיבת תומכי תמימים בפרנקפורט, גרמניה
חתנו הרב יעקב יוסף קופרמן, הוא משפיע ור"מ בישיבת חב"ד בקריית גת
חתנו הרב מנחם מנדל רייצס, מחבר ספרים ומשלוחי חב"ד בקריית גת, בעבר כיהן כמשפיע בישיבת קטנה חב"ד בקריית גת
אחיו, הרב יוסף יצחק הבלין, משמש רב קהילת חב"ד בשכונת רמת שלמה בירושלים וראש מכון הוצאת ספרים היכל מנחם בירושלים
משה דרימר (27 במרץ 1947 – 9 ביוני 1967) היה לוחם בחטיבת גולני שנהרג במלחמת ששת הימים.
על לחימתו בקרב תל פאחר במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה.
דרימר נולד בשליץ בגרמניה לברכה ושמואל, ניצולי שואה ממחנה הריכוז אושוויץ.
כשהיה בן 4 חודשים עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ מסדה בעמק הירדן.
בשנת 1950 עברה המשפחה להשתקע ברחובות.
בילדותו למד בבית הספר העממי על שם ויצמן והיה חבר בתנועת השומר הצעיר.
כשהיה בן 14 נשלח ללמוד בעליית הנוער בקיבוץ רבדים שם קיבל את השכלתו התיכונית.
דרימר גויס לצה"ל במאי 1965 והוצב בגדוד 12 (גדוד ברק) בחטיבת גולני, בתפקיד חבלן וסייר ואיש המחלקה המיוחדת של הפלוגה המסייעת.
במהלך שירותו הצבאי פרצה מלחמת ששת הימים.
דרימר השתתף בכיבוש ג'נין ועם סיומו עלה לרמת הגולן ביום שישי ב-9 ביוני 1967, והשתתף בקרב שנערך בתל פאחר, ביום הרביעי לקרבות, בו שימש חבלן ומקלען הסיפון ליד נהג הזחל"ם.
על פעולותיו בקרב תל פאחר עוטר דרימר לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין.
דרימר נקבר תחילה בבית הקברות הצבאי בעפולה, ולאחר זמן מה הועבר לבית הקברות הצבאי ברחובות.
לאחר מותו נפתח על שמו "מדור הגבורה" בספריית בית הספר בו למד ברחובות, וכן גן ציבורי לא הרחק מביתו הראשון ברחובות.
נולד בוויז'ניץ שבבוקובינה לרבי ברוך הגר, האדמו"ר השני מוויז'ניץ, ולצפורה, בתו של רבי אריה ליב שפירא מזיטומיר (בן רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסלאוויטא).
אחר פטירת אביו בשנת תרנ"ג החל לכהן כאדמו"ר.
התגורר תחילה בעיירה גורא הומורא והקים שם את חצרו, אך בעקבות שרפה שפרצה במקום כעבור תקופה עקר משם והשתקע בעיירה שאץ.
רבי משה נפטר בט' באייר ה'תרפ"ו.
בנו רבי חיים הוכתר למלא את מקומו באדמו"רות, שרד את השואה והקים את בית מדרשו לאחריה בחיפה.
נפטר בשנת תשל"ז ללא בנים, ועל מקומו הוכתר קרוב משפחתו הרב מנחם דוד הגר שמכהן כיום כאדמו"ר משאץ ויז'ניץ בחיפה.
בנו רבי חיים, האדמו"ר השני משאץ-ויז'ניץ.
חתנו של רבי שלמה זלמינא מרשקוב.
בנו הבחור יצחק מאיר הגר (נרצח בשואה).
בתו לאה נישאה לרבי דוב בער הורוביץ, נכד רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב.
בזיווג שני נישאה לרב ברוך צימר, שכיהן לפני המלחמה כרב ביגולניצה.
בתו חיה סימא התחתנה עם רבי שמואל אבא, בנו של אחיו הגדול רבי ישראל הגר מוויז'ניץ.
בתו גיטל טובה התחתנה עם רבי יצחק הלפרין, בן רבי חיים דב מווסלוי.
משה דלוז'נובסקי (דלוזשנאווסקי; בפולנית: Moszek Dłużnowski; 1903–1977) היה עיתונאי, סופר ומחזאי יידיש.
משה דלוז'נובסקי נולד בטומשוב מזובייצקי (כיום חלק מפולין) בשנת 1903 למשפחה מרקע צנוע.
בשנים 1925-1930 כיהן כעורך של עיתון יידיש מקומי בשם טאָמאשאָווער וואָכנבלאט.
בנוסף לקח חלק בפעילות ציונית כחבר בפועלי ציון.
בשנת 1930 עזב את עיר מולדתו והיגר לצרפת, היכן שגר אחיו הבוגר אברם.
בפריז המשיך לשמש בתור כתב של מספר עיתוני יידיש.
מעט לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט מצרפת למרוקו מפני גרמניה הנאצית.
אחיו הגדול אשר נשאר בצרפת, נספה באושוויץ.
בהשפעת שהותו במרוקו חיבר לימים רומן ביידיש העוסק בחיי היהודים במלאח המסורתי, תלאותיהם וההתעמרות בהם מצד שייח' מקומי; רומן זה תורגם בהמשך לעברית תחת השם "בנות הקדר: רומן מחיי היהודים במרוקו" וכן תורגם לאנגלית ולספרדית.
בשנת 1942 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
במהלך השנים הבאות חיבר מספר רב של רומנים, מחזות, ספרי ילדים ומסות ביידיש.
המחזה הידוע ביותר שחיבר היה "די איַינזאמע שיף" שעוסק בשואה.
המחזה הוצג בתיאטרוני יידיש בני יורק (בכיכוב השחקן מוריס שוורץ) וכן בתיאטרון היהודי בוורשה.
ברומן "דאס ראד פון מזל" שחיבר בשנת 1949 כלל זכרונות מעיר מולדתו טומשוב מזובייצקי (הספר כלל איורים של מאנה כץ).
הוא כתב בקביעות לעיתון היידיש האמריקאי פארווערטס וכן לעיתונים וכתבי עת אחרים שיצאו לאור בניו יורק, בואנוס איירס, מקסיקו סיטי וישראל.
בשנת 1949 זכה בפרס ע"ש צבי קאסל לספרות יהודית.
בארצות הברית שמר על קשר קרוב עם סופרים וכותבים אחרים ביידיש יוצאי פולין, בהם יצחק בשביס-זינגר.
נפטר בניו יורק בשנת 1977.
בנות הקדר : רומן מחיי היהודים במרוקו, תרגם לעברית: אהרון וייסמן, ירושלים : אחיאסף, 1954.
ווינט-מילן : נאוועלע, בוענאס איירעס : יידבוך, 1963. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
ווי א בוים אין פעלד : ראמאן, בוענאס איירעס : יידבון, 1958. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
דער רייטוואגן, בוענאס איירעס : אלטער ראזענטאל פאנד, 1958. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
טירן און פענצטער : דערציילונגען, בוענאס איירעס : יידבוך, 1966. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
הארבסט אין וויינגארטן : דערציילונגען און דראמעס, בוענאס איירעס : יידבוך, 1956. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
א ברונעם ביים וועג : דערציילונגען, בוענאס-איירעס : אונזער בוך, 1953. (הספר באתר ארכיון האינטרנט)
משה בן אברהם דרעי היה רופא ומשורר עברי יהודי-קראי מפורסם בן המאה ה-12. נחשב לגדול המשוררים הקראים של כל הזמנים.
משה בן אברהם דרעי נולד באלכסנדריה בתקופה הפאטמית המאוחרת למשפחה שמוצאה מדרעא שבמרוקו.
מכתביו עולה שלא היה קראי מלידה, אלא הצטרף לזרם הקראי בנעוריו.
הוא היה רופא במקצועו, ועבד חלק ניכר מחייו בקהיר.
במהלך חייו ביקר לפחות פעם אחת בדמשק ועלה לרגל לירושלים, מסעות עליהן חיבר שירים.
למעלה מחמש מאות משיריו של דרעי השתמרו עד ימינו, רובם הגדול בעברית וחלקם בערבית יהודית.
השירים השתמרו כחלק מדיוואן גדול ונספח שלו שהורכבו כנראה על ידי דרעי עצמו.
השלמת הדיוואן מתוארכת באופן מקובל לשנת 1163. דרעי הכיר את יצירתם של משוררי ספרד בני זמנו, בהם יהודה הלוי, יהודה אלחריזי, שלמה אבן גבירול ואלעזר הבבלי, והיה מראשוני המשוררים העבריים במזרח המוסלמי אשר אימצו את סגנון השירה האנדלוסי.
הוא יוצא דופן בקרב המשוררים הקראים בכך שכתב לצד שירה ליטורגית (פיוטים) גם שירת חול, כולל שירי אהבה, שבח ויין.
בנוסף חיבר קינות, חידות, סאטירה, שירים דו-לשוניים (בעברית וערבית יהודית) וכן מיוחסת לו יצירה אחת מסוג מקאמה.
בקרב הקהילה הקראית השתמרה הערצה כלפיו גם לתוך העת המודרנית, ובשנת 1932 הוחלט לקרוא על שמו את בית הכנסת המרכזי והמפואר של הקהילה בשכונת אלעבאסיה בקהיר.
משה בן אברהם דרעי, משורר יהודי במצרים הפאטימית : שירי משה דרעי בעברית / ערוך ומוגה על פי כתבי-יד ודפוסים עם השלמות, שנויי נוסח, ביאורים ומבוא בידי יהודה ליב וינברגר, טוסקלוסה : אוניברסיטת אלבמה, תשנ"ח 1998.
הרב משה (מוישי) הגר-לאו (נולד ב-2 במאי 1953, י"ז באייר התשי"ג, בתל אביב) הוא ראש המכינה הקדם צבאית יתיר וסגן מפקד אוגדה במילואים בדרגת אלוף-משנה.
עד לתחילת 2018 שימש גם כראש מועצת המכינות הקדם צבאיות.
נולד לרב יהושע הגר לאו.
הגר-לאו היה קצין צה"ל ששירת במגוון תפקידים בסדיר ובמילואים, ובהם מפקד גדוד 77 וסגן מפקד אוגדת יהודה בתקופת מבצע חומת מגן.
לאחר שחרורו מהשירות הסדיר למד בישיבת מרכז הרב במשך שלוש שנים.
ב-1979 נמנה עם מקימי היישוב החקלאי-שיתופי בית יתיר שבדרום הר חברון.
הוא עבד כרועה צאן ובהמשך ניהל את כרם ענבי המאכל של היישוב ואף שימש כמזכיר היישוב.
ב-1992 נמנה עם מקימי המכינה הקדם צבאית יתיר, ומאז עומד בראשה.
בשנת 1999 נהרגה בתו, , יחד עם ארוסה מיכאל אונא, בתאונת דרכים.
מאז הפך הרב הגר-לאו פעיל גם בנושא הזהירות בדרכים.
בשנת 1999 פנה אליו רפאל איתן (רפול) בהצעה להצטרף למפלגתו, מפלגת צומת.
בשנת 2004, בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, פורסם בתקשורת שהרב הגר, שעומד בראש איגוד המכינות הקדם-צבאיות, תומך בסירוב פקודה.
הרב הגר טען שדבריו סולפו ולאחר סערה תקשורתית הוציא איגוד המכינות (יחד עם הרב הגר) הודעה שבה קראו לחייליהן לציית לפקודות הצבא.
ב-2005 היה בהנהלת מכון לב.
באותה תקופה הקים הרב הגר תנועה בשם "רוח אחרת" למאבק בתוכנית ההתנתקות ושקל לעמוד בראשות מפלגה דתית ציונית שתציע אלטרנטיבה למפד"ל משום שלדבריו "המפד"ל בשנים האחרונות הפכה להיות גוף נגרר אחרי הציונות החילונית, במקום להיות גוף מוביל".
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרף למפלגת יחד בראשות אלי ישי ופורסם שיוצב במקום הרביעי ברשימת המפלגה לכנסת אך יום לפני הגשת הרשימות פרש ממקומו מכיוון שהתנגד לאיחוד בין המפלגה למפלגת עוצמה יהודית בראשות מיכאל בן-ארי.
הרב הגר-לאו מתגורר בבית יתיר, נשוי לרונית ואב לשמונה ילדים.
הוא אחיינו של הרב ישראל מאיר לאו (אביו והרב לאו אחים מן האב אך לא מן האם), ונינו של רבי ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ (ה"אהבת ישראל").
אחותו היא הרבנית עידית איצקוביץ ממדרשת הרובע.
רבי משה דַנִישֶׁבְסְקִי (ביידיש: דאנושעווסקי; בכתב קירילי: Данишевский; ה'תק"ץ, 1830, סמרגון - ה'תר"ע, 1910, סלובודקה) היה רב ליטאי, רבה של סלובודקה, מנהלה הראשי וממייסדיה של ישיבת כנסת בית יצחק, ומחבר הספר "באר משה".
נולד בסמרגון לרב אברהם דנישבסקי (נפטר אלול תרי"ג), שכונה על שם עיירת מוצאו אוזדה, "ר' אברהם אוזדער", בילדותו עברה משפחתו למינסק והוא למד אצל אביו שהיה ר"מ בישיבה שב"בית המדרש הקטן".
אחר כך למד שלוש שנים בישיבתו של רבי אהרן שאול זליג הכהן "הפרוז'ינאי", מחבר "תשובות לשואל" ו"מגן שאול", מגאוני ליטא ורבן של מספר ערים במרחב הליטאי.
מאוחר יותר למד באיישישוק ונודע בה כ"עילוי מסמרגון", באיישישוק למד אצלו במשך שנתיים מאיר שמחה הכהן, לימים רבה של דווינסק הנודע על שם ספרו ה"אור שמח".
נישא לבתו של הרב זאב וולף וישנבסקי מסמרגון, גיסו היה הרב אברהם רבונסקי רבה של דוברובנה.
במשך עשר שנים אחרי נישואיו גר בעיר מולדתו סמוך לבית חותנו.
התמנה לרבנות העיירה סוויר, הקים בה "קיבוץ" לתלמידים וכיהן בה כרב במשך 25 שנה.
מסוויר עבר לכהן כרבה של באלטרומנץ, וכיהן בה שבע שנים.
ב-1894 הוזמן על ידי רבה של קובנה, רבי יצחק אלחנן ספקטור, לכהן כרבו של הפרבר הקובנאי סלובודקה, משרה בה כיהן עד פטירתו.
היה שותף בהקמתה של ישיבת כנסת בית יצחק בעירו, ומנהלה במשך כל שנות קיומה עד פטירתו.
הוא נמנה עם מתנגדי תנועת המוסר, וכאשר פרשו אנשי התנועה מהישיבה המקומית והקימו את ישיבת "כנסת ישראל", דאג למנוע עזיבת בחורים מהישיבה הוותיקה.
לפי הוראת הרב ספקטור, לא נסמכו רבנים מישיבותיה של סלובודקה, בלי מבחן ואישור של הרב דנישבסקי.
למרות התנגדותו לתנועת המוסר כתנועה, לא מצא פסול באנשיה, ודאג למינויו של רבי משה מרדכי אפשטיין לעוזרו כדיין בבית הדין העירוני, וגם רבנים שמינה כראשי ישיבתו כמו הרב חיים רבינוביץ מטלז, ורבי ברוך דב ליבוביץ, לא היו ידועים כשולליה של התנועה.
נפטר בסלובודקה, כ"זקן רבני ליטא", בשנת ה'תר"ע, 1910.
לאחר פטירתו התמנה תחתיו כרבה של סלובודקה, רבי משה מרדכי אפשטיין.
משה דמאיו (נולד ב-12 באוגוסט 1958) הוא נציג הבעלים של הפועל רמת גן גבעתיים, ובעבר בעלים של קבוצת בני יהודה תל אביב.
משה דמאיו החל את דרכו בספורט ככדורגלן ושיחק עד גיל נוער אך נאלץ לפרוש עקב פציעה.