tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שירת כעוזר קצין אג"ם, מפקד פלוגת מפקדה ומפקד פלוגה בגדוד הרביעי של רגימנט הפרשים ה-17. שימש מפקד פלוגה בגדוד הרביעי של רגימנט האווירי השני והשתתף ב"מבצע תמיכה בדמוקרטיה" בהאיטי.
ב-1995 הוצב כמדריך כוחות אוויר במרכז הלאומי לאימונים בפורט ארווין.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של הצבא, הוצב ב-1998 בגדוד הראשון של החטיבה האווירית העשירית בדיוויזיה ההררית העשירית והשתתף במשימת כוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה.
שימש קצין אג"ם וסגן מפקד החטיבה האווירית העשירית.
בנובמבר 2001 הוצב באפגניסטן כקצין המבצעים של הדיוויזיה.
ביוני 2003 מונה למפקד גדוד הראשון ברגימנט האווירי של דיוויזיית החי"ר ה-25 ופיקד על הגדוד במהלך מלחמת עיראק.
ב-2005 הוצב במרכז האימונים המשותף בפורט פולק שבלואיזיאנה.
בינואר 2008 מונה למפקד החטיבה האווירית של דיוויזיית החי"ר ה-25 שבתקופת פיקודו הוצבה בצפון עיראק.
באוקטובר 2010 מונה לסגן הדיוויזיה.
ביולי 2011 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה.
ביולי 2012 מונה לסגן מפקד מרכז האימונים המשולב בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית ובמרץ 2014 מונה למפקד המרכז למצוינות בתעופה של צבא ארצות הברית בפורט רוקר שבאלבמה.
ב-2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, מפקד פורט לוונוורת', מפקד מרכז האימונים המשולב וסגן לענייני שילוב כוחות של מפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
הוא פרש משירות הקבע במרץ 2020.
במהלך שרותו עוטר לנדי פעמיים במדליית השירות המצוין, שלוש פעמים בלגיון ההצטיינות, 4 פעמים בכוכב הארד וחמש פעמים במדליית האוויר, כולל פעמיים עם אות V לציון אומץ לב.
מייקל מאסו (בספרדית: Maykel Massó; נולד ב-8 במאי 1999) הוא אתלט קובני, זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) בקפיצה לרוחק.
מאסו נולד בסנטיאגו דה קובה הצעיר מבין שלושה אחים.
אביו היה אתלט בנעוריו שהתחרה בריצת 400 מטר.
ב-2013 זכה מאסו באליפות בתי הספר של קובה בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה.
במאי 2015 עבר לראשונה מרחק של שמונה מטרים בקפיצה לרוחק כשקפץ למרחק של 8.12 מטר בתחרות בהוואנה.
באותה שנה זכה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 17 שנערכה בקולומביה, כשקבע שיא אליפות של 8.05 מטר.
הוא ייצג את קובה באליפות העולם שנערכה במוסקבה אך לא העפיל לגמר לאחר שקבע תוצאה של 7.70 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ' ב-2016 זכה במדליית זהב בתוצאה של 8.00 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים במקום ה-15 בשלב המוקדמות ולא העפיל לגמר, עם תוצאה של 7.81 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום החמישי בתוצאה של 8.26 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 סיים במקום ה-13.
את שיאו האישי 8.39 מטר קבע במאי 2021 במהלך תחרות בהוואנה.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בתוצאה של 8.21 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים רביעי בתוצאה של 8.15 מטר.
הרב מייקל לרנר היה אקטיביסט יהודי-אמריקאי, רב ומחבר פורה.
מייסד כתב העת "תיקון" (Tikkun) של התנועה להתחדשות יהודית שעליה הוא נמנה, ועורכו מאז הקמתו ב-1986 ועד פטירתו.
מייקל לרנר נולד וגדל בניוארק, ניו ג'רזי.
אביו היה שופט, אמו יועצת לפוליטיקאים.
בביתו עברו סנטורים וחברי קונגרס.
על מכתב ההמלצה שלו למכללה חתם הנשיא ג'ון קנדי.
בצעירותו הוא למד בבית ספר פרטי שאותו אפיין כבעל "מחויבות לנצרות".
הוא אמנם כתב שהוא מעריך את "היופי והחוכמה העצומים של הנצרות שאליה נחשף", אבל הוא גם חש מבודד מבחינה דתית, כילדם של ציונים נלהבים שלמד בבית הספר העברי שלוש פעמים בשבוע.
לפי בקשתו, בכיתה ז' עבר לבית ספר ציבורי בשכונת ויקואהיק בניוארק, שם מקרב בני גילו היו, להערכתו, כ-80% יהודים.
הוא סיים את בית הספר התיכון בשנת 1960. לרנר קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1972 הוא סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1977 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית/חברתית ממכון רייט בברקלי.
לרנר היה נשוי לנאן פינק עד 1991, והתחתן עם דבורה קון ביולי 1998, התגרש ב-2014 ולאחר מכן נישא בשנית לקאט זאוויס ב-2015. בנו הבכור עלה לישראל ושירת בצה"ל.
בהיותו בברקלי, לרנר הפך למנהיג בתנועת הסטודנטים של ברקלי ובתנועת חופש הביטוי, הוא היה יו"ר איגוד הסטודנטים החופשי ויו"ר מ-1966 עד 1968 של סניף ברקלי של ארגון הסטודנטים למען חברה דמוקרטית.
לאחר שסיים את לימודיו הוא עבד כעוזר פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת וושינגטון ולימד אתיקה, פילוסופיה חברתית ופוליטית ופילוסופיה של ספרות ותרבות.
ב-17 בפברואר 1970 השתתף בהפגנה במחאה על פסקי הדין במשפט "השבעה משיקגו" שהפכה לאלימה, אף על פי שלרנר דגל באי-אלימות, לרנר ואחרים נעצרו והואשמו בהסתה להתפרעות.
לרנר ושותפיו נודעו בשם "השבעה מסיאטל".
במהלך משפטם, מנהל ה-FBI, ג'יי אדגר הובר, פרסם הצהרה פומבית (שחזרה על עצמה ברדיו ובטלוויזיה) שתיארה את לרנר כ"אחד הפושעים המסוכנים ביותר באמריקה", אף על פי שמעולם לא עסק בשום מעשה אלימות.
סוכנים פדרליים שהעידו במשפט הודו מאוחר יותר כי מילאו תפקיד מרכזי בעידוד האלימות ובעקבותיה המהומות בהפגנה.
המשפט הגיע לשיאו בקטטה באולם בית המשפט (שבמהלכה היה לרנר הנאשם היחיד שנותר בישיבה), והשופט שלח את הנאשמים לכלא בשל ביזיון בית המשפט.
לרנר הועבר לכלא פדרלי, שם שהה מספר חודשים לפני שבית המשפט הפדרלי לערעורים ביטל את הרשעתו בשל בזיון בית המשפט והורה לשחררו.
האישומים העיקריים הקשורים להתפרעות בוטלו לאחר מכן על ידי הממשלה הפדרלית לאחר שנחשפה פרשת ווטרגייט, וממשל ריצ'רד ניקסון החליט למנוע את חשיפת דרכי הטיפול שלו בפעילים דוגמת לרנר.
בינתיים, בית המחוקקים של מדינת וושינגטון העביר חוק, המכונה בדרך כלל "חוק לרנר", שאסר על אוניברסיטת וושינגטון להעסיק כל אדם "שעשוי לעסוק בפעילות פוליטית בלתי חוקית", והחוזה של לרנר לא חודש (החוק בוטל מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון בוושינגטון).
בתקופה זו נפגש לרנר מספר פעמים עם המתאגרף מוחמד עלי, שהיה פעיל גם בתנועה נגד מלחמת וייטנאם, במפגשים נגד המלחמה שארגן לרנר.
השניים מעולם לא נפגשו או דיברו שוב לאחר תקופה זו, אם כי בשנת 1995 קיבל לרנר מכתב מעלי המביע הערכה על הספר שכתב לרנר יחד עם קורנל ווסט, "יהודים ושחורים: תנו לריפוי להתחיל".
ללרנר נודע גם מעורך דינו של עלי שעלי היה "מעריץ גדול" של עבודתו של הרב וכי עלי באמת מצטער על כך שלא יצר קשר נוסף עם לרנר במהלך שני העשורים האחרונים.
עלי ואשתו התכוונו לעשות זאת פעמים רבות ופשוט לא פעלו.
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו.
לרנר עבר להרטפורד, קונטיקט, שם שימש כפרופסור לפילוסופיה בטריניטי קולג' עד 1975, אז חזר לברקלי, הצטרף לפקולטה באוניברסיטת קליפורניה ולימד משפטים וכלכלה עד 1976, כאשר קיבל תפקיד באוניברסיטת סונומה סטייט לשנה אחת.
בינתיים הוא השלים דוקטורט שני.
בשנת 1977, בפסיכולוגיה חברתית/קלינית במכון רייט בברקלי.
בשנת 1976 הקים לרנר את המכון לעבודה ולבריאות הנפש כדי לעשות מחקר על הפסיכודינמיקה של החברה האמריקאית.
ב-1979 הוא קיבל מענק מהמכון הלאומי לבריאות הנפש כדי להכשיר פעילי איגודי עובדים לפעול למניעה של הפרעות נפשיות, ובמקביל הרחיב את מחקרו הקודם על הפסיכודינמיקה של החברה האמריקאית.
כתיבתו משקפת טרנספוזיציה של ניתוח פסיכולוגי גם לכלכלה, הוא הסביר: "ההתמקדות בכסף ובכוח עשויה לעשות פלאים בשוק, אבל היא יוצרת משבר אדיר בחברה שלנו.
אנשים שבזבזו כל היום ללמוד איך למכור את עצמם ולעשות מניפולציות על אחרים, לא נמצאים בעמדה ליצור חברויות מתמשכות או מערכות יחסים אינטימיות...
אמריקאים רבים רעבים לחברה מסוג אחר - כזו המבוססת על עקרונות של אכפתיות, רגישות אתית ורוחנית וסולידריות קהילתית.
הצורך שלהם במשמעות עז בדיוק כמו הצורך שלהם בביטחון כלכלי".
לאחר שכיהן במשך חמש שנים כדיקן של בית הספר לתארים מתקדמים לפסיכולוגיה בניו קולג' של קליפורניה בסן פרנסיסקו, לרנר ורעייתו ייסדו ב-1986 כתב עת לביקורת פוליטית, תרבותית וחברתית בשם "תיקון".
כתב העת הוקם מתוך כוונה לאתגר את השמאל על חוסר יכולתו להבין את מרכזיותם של דאגות דתיות ורוחניות בחייהם של אמריקאים רבים.
בשנת 1993, הגברת הראשונה הילרי קלינטון כללה את "הפוליטיקה של המשמעות" בסינתזה של הפילוסופיה הפוליטית והחברתית שהיא יצרה.
בשנת 2002 ארגנה לרנר קבוצה בשם קהילת "תיקון" בקרב קוראי המגזין ושותפים לחזון שלו.
לרנר קיבל הסמכה לרבנות בשנת 1995, באמצעות שלושה רבנים אורתודוקסים.
הוא הקים את בית הכנסת 'בית תיקון' שהפך להתגלמות של מה שהוא תיאר כ"נאו-חסידות", כשהוא רודף בלהט אחר הממד הרוחני של התפילות במקום למהר ולסיים אותן.
המטרה, הוא התעקש, היא להתחבר לאלוהים, לא פשוט לקרוא כל תפילה בסידור.
בית הכנסת שלו גדל, לדברי החברים, לא רק בגלל נכונותו של לרנר להתייחס ברצינות למסר הצדק החברתי של הנביאים, אלא גם משום שהחוויה בפועל של מעורבות בתפילה, מדיטציה, שירה וריקודים בבית הכנסת הפכה לחוויה אקסטטית של התעלות עבור רבים מאלה שהשתתפו בה.
ספרו של לרנר Jewish Renewal: A Path to Healing and Transformation משנת 1994 בהוצאת HarperCollins, הפך לרב מכר וקירב אלפי צעירים לתנועת ההתחדשות היהודית.
לרנר היה חבר ופעיל בתנועה להתחדשות יהודית, שאותה הוא מתאר כ"יהדות חיובית", ודוחה את מה שהוא מחשיב כפירושים אתנוצנטריים לתורה.
פרסומיו מקדמים פלורליזם דתי וגישות פרוגרסיביות או ליברליות לבעיות פוליטיות.
הוא, למשל, התבטא נגד התקפות על קהילות מהגרים בארצות הברית, וניסה לבנות גשרים עם מנהיגים נוצרים, בודהיסטים ומוסלמים סביב נושאים אלו.
קריאתו של לרנר לשינוי רוחני של החברה האמריקאית התבטאה לראשונה ב"תיקון" ולאחר מכן בספרו "הפוליטיקה של המשמעות".
לרנר פיתח רעיונות אלה עוד יותר בספריו "Spirit Matters" ו-"The Left Hand of God".
בפברואר 2007 פרסם לרנר טור שכותרתו "אין אנטישמיות חדשה", ובו מתח ביקורת על כמה ארגונים יהודים אמריקאים על תיוג מבקרי ישראל כאנטישמים.
במיוחד הוא מתח ביקורת על הליגה נגד השמצה ועל הוועדה האמריקאית לעניינים ציבוריים של ישראל, שאותן אפיין כ"ישראל-יכולה-לעשות-לא-קולות לא נכונים בפוליטיקה האמריקאית".
לרנר כתב כי המנטליות הזו, שמובילה תדיר להאשמות כי יהודים שמתנגדים למדיניות ישראל כלפי הפלסטינים הם "יהודים שונאים את עצמם", מרחיקה צעירים יהודים ש"אומרים שהם לא יכולים יותר להזדהות עם יהדותם".
לרנר התנגד נחרצות לכיבוש הישראלי בגדה המערבית ועזה, אותו הגדיר "לא מוסרי וטיפשי" והוסיף "לא שרדנו מתאי־הגזים כדי להיעשות המדכאים בעזה".
עם הקמת כתב העת "תיקון", הפך לפעיל שלום ולמען פתרון שתי המדינות.
בדצמבר 1988 ארגן כנס לתמיכה בתהליך השלום, ואחר כך פרסם "תיקון" מודעת תמיכה במשא ומתן בין ישראל והארגון לשחרור פלסטין להקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל.
בין החותמים על המודעה היו אנשי רוח מאוניברסיטאות פרינסטון, קולומביה וברקלי, בהם קארל ברנשטיין, אלן גינזבורג, נורמן ליר, ארתור מילר ופיליפ רות'.
בישראל ביקר פעמים רבות והיה בין תומכי תנועת "נתיבות שלום".
ביוני 1989 ערך עבור "תיקון" ריאיון עם נביל שעת', שהיה באותה עת יו"ר הוועדה הפוליטית של המועצה הלאומית הפלסטינית.
לרנר הציג לשעת' את נוסחת "תיקון" למדינה פלסטינית נטולת צבא, ושעת' אמר שהוא מסכים עקרונית.
לרנר גם היה מיודד עם חוקר ומבקר ספרות הפלסטיני אדוארד סעיד.
בשנת 2001, לאחר שאמר שהוא תומך בזכות השיבה כחלק מהפתרון לסכסוך, פרסם אתר האינטרנט היהודי "מצדה 2000" דברים קשים נגד לרנר, בין השאר איומים ברצח נגדו על שהוא "תוקע סכין בגב האומה".
במשך שנים רבות, לרנר היה מבקר גלוי של אנטישמיות מודרנית, שלדעתו עלתה בקרב חלק מהשמאל.
ב-1992 כתב את הספר "הסוציאליזם של השוטים: אנטישמיות בשמאל", שבו תיאר את האופן שבו השמאל מכחיש לעיתים קרובות את קיומה של אנטישמיות; הוא הגן על הציונות והבחין בין ביקורת לגיטימית על מדינת ישראל לבין אנטי-ישראליות ואנטישמיות; והציעו דרכים שבהן פרוגרסיבים יכולים להילחם באנטישמיות בשמאל.
ב-2001 העביר ביקורת על ועידת האו"ם נגד הגזענות שנערכה בדרבן, דרום אפריקה, על "חוסר האחריות מצד אלה בעולם הערבי ששאפו להפוך את ישראל לנושא המרכזי של הכינוס.
בתמיכתן בהתנהגות קצרת רואי זו סייעו מדינות ערב לפוליטיקאים הימנים בישראל ובארצות הברית, שהפגיעה בשמו של המאבק בגזענות משחקת לידיהם".
ב-2003, מתח לרנר ביקורת על קואליציית המחאה ANSWER נגד מלחמת עיראק על האנטישמיות שלדעתו משתקפת ברטוריקה בהפגנות בחסות ANSWER.
מייקל דין כהן הוא משפטן יהודי-אמריקאי שעבד כעורך דינו של דונלד טראמפ טרם סיום עבודתו במאי 2018.
כהן נולד וגדל בעיירה לורנס שבלונג איילנד, בסמוך לניו יורק, לאם אחות ולאב ניצול השואה שעבד ככירורג.
הוא בוגר בית הספר "לורנס וודמיר", וסיים תואר ראשון באמריקן יוניברסיטי ותואר J.D.
ב-1991 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מערב מישיגן.
כהן, המורשה כעורך דין במדינת ניו יורק, שירת כסגן נשיא ארגון טראמפ ופרקליט מיוחד לדונלד טראמפ, ולפני כן כיהן כנשיא משותף של חברת "טראמפ אנטרטיינמנט" וכשותף בפירמה "Phillips Nizer".
מאז אפריל 2018 הוא נמצא תחת חקירה פלילית בידי התביעה הפדרלית על מגוון נושאים, בהם הונאת בנק ומס, הונאת תקשורת והפרת חוקי מימון בחירות – העולים בחלקם מתשלומים שבוצעו על ידו במסגרת פרשת טראמפ–סטורמי דניאלס.
ב-21 באוגוסט באותה שנה חתם כהן על עסקת טיעון עם התביעה של ניו יורק, והודה ב-8 עבירות פדרליות.
במסגרת ההסכם הודה כי הפר חוקי מימון בחירות בנוגע לתשלום לשתי נשים, סטורמי דניאלס וקרן מקדוגול, על מנת להשפיע על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, בהוראת המועמד טראמפ.
ב-29 בנובמבר 2018, מייקל כהן הודה באשמה כי הגיש הצהרה שקרית לקונגרס בשנת 2017 לגבי פרויקט נדל"ן אשר יזמה חברת הבנייה של הנשיא טראמפ במוסקבה, רוסיה.
ב-12 בדצמבר 2018 נידון מייקל כהן לשלוש שנות מאסר בפועל בגין העבירות אשר הודה בהן.
כהן נשוי מאז 1994 ללורה שוסטרמן, ילידת אוקראינה, ולזוג שני ילדים.
מייקל מונטלונגו היה סגן מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לניהול פיננסי בין השנים 2001–2005. קודם לכן הוא היה מנהל מיזם בכיר בחברת Cap Gemini Ernst & Young באטלנטה, ג'ורג'יה ועבד בחברת ארנסט אנד יאנג מאז 1999. קודם להן הוא היה מנהל השירותים לעסקים הקטנים בחברת בלסאות' (BellSouth).
בין השנים 1995–1996 הוא היה חבר בצוותה של הסנאטורית קיי ביילי האצ'יסון ובשנים 1994 -1995 הוא שימש כעוזר מיוחד לראש מטה צבא ארצות הברית.
בשנים 1992–1994 שימש מונטלונגו כמנהל הכללי של Operations General Management בפורט בליס, טקסס ובשנים 1988–1991 הוא הרצה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
הוא שירת עשרים שנה בצבא ארצות הברית לאחר שסיים את הכשרתו באקדמיה הצבאית וקיבל תואר שני מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
מייקל מונטלונגו נולד בניו יורק למשפחה שמוצאה מפוארטו ריקו.
ב-1977 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוצב כלוטננט בצבא ארצות הברית.
ב-1978 הוא השלים את הכשרתו ביחידת הריינג'רס בפורט בנינג.
לאחר מכן הוא שירת בשורה של תפקידי פיקוד ומטה בארצות הברית ומחוצה לה.
כקצין הגנה אווירית הוא היה עוזר מיוחד למפקד פיקוד דרום של ארצות הברית, כותב נאומים ועוזר מיוחד לראש מטה צבא ארצות הברית וחבר בצוות הסנאט של ארצות הברית.
ב-1996 הוא נכנס למגזר הפרטי והחל לעבוד בחברת BellSouth Telecommunications ובהמשך היה למנהל ויועץ המכירות של Cap Gemini Ernst & Young.
ב-6 באוגוסט 2001 מונה מונטלונגו כסגן מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לניהול פיננסי.
בתוקף תפקידו זה הוא היה היועץ הפיננסי הראשי של ראש מטה חיל האוויר ומזכיר חיל האוויר.
הוא כיהן בתפקידו זה עד 24 במרץ 2005 ולמספר ימים לאחר מכן הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
מייקל אנג'לו מוסמאנו היה משפטן פוליטיקאי וקצין צי אמריקאי.
מוצאו היה במשפחת מהגרים, והוא החל לעבוד כנושא פחם בגיל 14. לאחר שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, השיג תואר במשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
מתחילת שנות השלושים של המאה העשרים היה שופט בבתי משפט במחוז אלגני, פנסילבניה.
כשנכנס לצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שירת במערכת המשפט הצבאית.
בשנת 1946 היה מושל צבאי של מחוז כבוש באיטליה.
משנת 1947 היה נשיא בית המשפט במשפט האיינזצגרופן שהתקיים בבית המשפט הצבאי של ארצות הברית בנירנברג.
בשנת 1951 נבחר כשופט בבית המשפט העליון בפנסילבניה, שם כיהן עד מותו בשנת 1968. הוא קבע שיא במספר חוות-הדעת המוגשות.
בנוסף לקריירה השיפוטית הארוכה שלו ופעילותו באירופה שלאחר המלחמה, כתב מוסמאנו שישה עשר ספרים ומאמרים רבים הקשורים לתיקי בית המשפט בהם היה מעורב, ולקריירה המקצועית שלו.
בכתיבתו הביע אהדה לבני מעמד הפועלים והתעניינות עמוקה באיטלקים בארצות הברית.
מוסמאנו הגן על סאקו וונצטי, וכן היה אנטי קומוניסטי ותומך בזכויות אזרח.
בזמן מותו נחשב "אחת הדמויות המכובדות והצבעוניות ביותר בפנסילבניה".
מוסמאנו נולד למשפחה ממוצא איטלקי בעיירה סטו (Stowe) בפנסילבניה, בשכונה תעשייתית מערבית לפיטסבורג.
הוא עבד עם אביו במכרות הפחם, החל לימודי משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנת 1915, ועזב לשרת כחיל רגלים במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה השלים תואר ראשון במשפטים ותואר שני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ותואר שני נוסף במשפטים.
הוא היה עורך דין לענייני עבודה.
בשנת 1923 החל לעבוד כעורך דין בעיירת מולדתו סטו.
הוא השתלב בפוליטיקה ובשנת 1926 התמודד בבחירות לבית הנבחרים בפנסילבניה כרפובליקני, אך הפסיד.
הוא התנדב להיות עורך דין לערעורים במהלך תיק סאקו וונצטי ועבר לבוסטון.
השניים הורשעו עוד קודם לכן, בשנת 1921, באווירה של עוינות כלפי מהגרים.
הערעורים נדחו, וסאקו וונצטי נידונו למוות בשנת 1927. בשנת 1939 כתב מוסמאנו את הספר לאחר 12 שנים בו כתב על המקרה, וכן שני מאמרים בשנת 1963, שפורסמו בין השאר בניו ריפבליק".
לאחר שובו לפנסילבניה נבחר מוסמאנו בשנת 1928 כמחוקק מטעם המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים בפנסילבניה.
הוא נבחר מחדש בשנת 1930.
ב-1929 הוכה למוות הכורה ג'ון ברקוסקי בפנסילבניה על ידי משטרת הפחם והברזל במהלך שביתה.
בתגובה יזם מוסמאנו הצעת חוק שביקשה למנוע את קיומו של גוף משטרתי פרטי זה.
מושל פנסילבניה הטיל וטו על החוק, ובתגובה התפטר מוסמאנו.
הוא כתב על הפרשה ספר שעובד לסרט קולנוע ב-1935, בכיכובו של פול מוני.
בשנת 1931 הפך מוסמאנו לשופט הצעיר ביותר בבית המשפט המחוזי.
הוא מונה למועמדות על ידי הדמוקרטים והרפובליקנים כאחד, ומינויו אושר על ידי ארגוני העובדים.
הוא עבר למפלגה הדמוקרטית בשנת 1932 בעודו פועל לבחירתו של פרנקלין רוזוולט לנשיאות.
בשנת 1943 נפרד מחובותיו השיפוטיות כדי להשתתף במלחמת העולם השנייה.
לאחר שחזר לפיטסבורג בשנת 1948, מונה שוב כשופט וכיהן עד 1951.
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנס מוסמאנו לצי האמריקני כעורך דין צבאי, בדרגת קצין, ואת מכיוון שהצי עדיין לא הקים את חיל הפרקליטות הצבאית שלו (פעולה שלא ננקטה עד 1967).
בתפקיד זה עלה לדרגת תת-אדמירל (rear admiral) .
הוא היה מושל צבאי מטעם בעלות הברית בחצי האי סורנטו באיטליה.
בשנת 1946 מונה מוסמאנו לראש המועצה לרפטריאציה הסובייטית של החזרת העקורים הסובייטים באוסטריה.
הוא התנגד להחזרה בכוח לברית המועצות של הקוזקים והפליטים, שרבים מהם לא רצו לחזור.
מאוחר יותר נודע כי ממשלתו של סטלין רדפה רבים מהשבים והגלתה רבים לגלות פנימית או למחנות עבודה - גולאגים - בסיביר, שם מתו רבים.
החל משנת 1947 שימש מוסמאנו כשופט במשפט האיינזצגרופן בבית הדין הצבאי האמריקני בנירנברג, בו נשפטו מואשמים בהריגתם של יותר ממיליון אנשים מאחורי קווי החזית הגרמניים, כולל יהודים, פולנים ומיעוטים.
מוסמאנו היה גם חבר בית המשפט במהלך המשפטים הצבאיים של ארהרד מילך ואוסוואלד פוהל.
בשנת 1961 העיד מוסמאנו כעד תביעה בירושלים במשפטו של אדולף אייכמן.
בשנת 1948 ערך מוסמאנו ראיונות, בעזרת המתורגמנית הסימולטנית אליזבת ביליג, עם אנשים שעבדו בצמוד להיטלר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
ראיונות אלה שימשו בסיס לספרו עשרה ימים לפני המוות (1950).
ראיונות אלו צולמו אך אבדו עד תחילת 2013, אז התגלה עותק בארכיונים של אוניברסיטת דוקין (Duquesne University) .
מוסמאנו ניסה לשוב לפוליטיקה, והתמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל בשנת 1950. הוא שב לעסוק במשרות שיפוט.
מוסמן היה אנטי-קומוניסט לאחר המלחמה, והיה דובר לא רשמי למען המלחמה בקומוניזם באמריקה.
הוא העיד לטובת התביעה בפרשת המרדה אנטי קומוניסטית ב-1950 נגד סטיב נלסון, שהוביל סניף אזורי של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
הקומוניסטים מכרו חוברות עם טקסטים פוליטיים ומוסמאנו הכריז על חנותם כ"שוות ערך לעמדה קדמית של הצבא האדום".
נלסון נדון ל-20 שנות מאסר בפועל, קנס של 10,000$ ותשלום הוצאות התביעה בסך 13,000$.
בית המשפט העליון של ארצות הברית פסל את התיק, את החוק בפנסילבניה וחוקי אנטי-הסתה אחרים במדינה, באומרו שהחוק הפדרלי עליון על חוק המדינה לפיו הועמד לדין נלסון.
מוסמאנו התפרסם עקב חלקו במשפט נלסון.
הוא נבחר בשנת 1951 לשופט בית המשפט העליון בפנסילבניה, וכיהן משנת 1952 עד למותו בשנת 1968. במהלך הקריירה הארוכה שלו "התפרסם כנציגם של האנדרדוג".
מוסמאנו ניכר גם בדעותיו החולקות; במהלך חמש שנותיו הראשונות בבית המשפט העליון בפנסילבניה, כתב דעות נפרדות יותר מכל שאר השופטים בבית המשפט ביחד ב-50 השנים הקודמות.
כשנשאל אם קרא את דעותיו החולקות של מוסמאנו, אמר שופט פנסילבניה, הוראס שטרן, כי הוא אינו "מעוניין בספרות בדיונית בת זמננו." אולם זמן לא רב לאחר מכן, פסק בית המשפט בו היה חבר שופט זה, פסק דין שנוסחו היה דומה לנוסח אחת מחוות הדעת החולקות של מוסמאנו.
Schwartz כתב את דעת הרוב, אליה הצטרף שטרן.
בספר העוסק בתביעות נזקי גוף ומקרים אלה, הוסיף עורך הדין מלווין בלי כי השופט הראשי שטרן "זכה להצטער" על דבריו המעליבים.
באחד המקרים, מכיוון שמוסמאנו לא הצליח להפיץ דעה נפרדת בין שאר השופטים לפני שהגיש אותה, היצירה לא פורסמה בדוחות הרשמיים של מדינת פנסילבניה.
הוא ביקש צו עשה כדי להשיג את פרסומו.
כששמע בית המשפט העליון בפנסילבניה את המקרה, ייצג את עצמו מוסמאנו כתובע; בית המשפט אישר את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה.
מוסמאנו היה שנוי במחלוקת בגין מעשים מסוג זה.
עם זאת, הוא רכש מוניטין של תומך בזכויות העובדים.
בנוסף, במהלך שנות השישים הוא תמך בצועדים למען זכויות האזרח.
מוסמאנו חלק בחריפות על פסק הדין משנת 1966 לפיו ספרו של הנרי מילר חוג הסרטן אינו מגונה.
הוא כתב: "חוג הסרטן" אינו ספר.
זוהי בריכת שופכין, ביוב פתוח, בור של תועבה, התכנסות דוחה של כל הרקוב שבפסולת השפלות האנושית.
ובמרכז כל הבזבוז והסירחון הזה, כשהוא מורח עצמו בטומאתו הפסולה ביותר, מתיז, קופץ, משתולל ודוהר, דגימה משוננת המגיבה לשם הנרי מילר.
ניתן לתהות כיצד יכול היה המין האנושי לייצר אדם כה, מגעיל וא-מוסרי, כמו הנרי מילר.
האדם תוהה מדוע הוא מתקבל בחברה מנומסת.
מוסמאנו היה מספר מחונן וכתב שישה עשר ספרים, חלקם משקפים את תיקי בית המשפט שלו.
הוא תיאר את מקרה ההמרדה בספרו מעבר לרחוב מבית המשפט (1954).
יצירות אחרות כוללות תעתיק בן 30 עמודים של דיוניו משנת 1932 עם קלרנס דרו, סיפורם של האיטלקים באמריקה (1965), ו"תהילה וחלום: אברהם לינקולן, לפני ואחרי גיטסבורג (1967).
בשנת 1966 פרסם גרסת רומן לסרט משנת 1935, זעם שחור, באותו שם.
מוסמאנו היה גאה במורשתו האיטלקית.
בין הספרים שכתב היה אחד שבו טען כי כריסטופר קולומבוס היה האירופי הראשון שגילה את העולם החדש.
זאת בתגובה למחקר מדעי שהראה כי הוויקינגים הגיעו לחוף הצפון-מזרחי של צפון אמריקה לפני זמנו של קולומבוס.
מוסמאנו היה קתולי והיה חבר בכנסיית הר סנט פטרוס בניו קנסינגטון.
ב-11 בנובמבר 1951, הוא היה הנואם הראשון מעל דוכן הבניין עם חנוכתו.
האחרונה מבין דעותיו החולקות הרבות הייתה נגד ביטול ההרשעה בתיק של תקיפה וניסיון אונס.
הוא הורה לחבר המושבעים לבקש את הדרכתו של אלוהים כדי להגיע להחלטתם.
הוא כתב בדעת המיעוט: פחדתי שזה יגיע לידי כך.
זה הופך לאופנה, להקל ראש באמונה הדתית.
מתפרסמים ספרים ששואלים האם אלוהים מת.
ובכן, אלוהים אינו מת, ושופטים המבקרים את השימוש בסיוע האלוהי, מוטב היה שיתחילו להכין תקציר לשימוש כאשר יעמדו בעצמם בבית המשפט הנצחי ביום הדין.
השופט מוסמאנו סיכם: "אני מוכן לחלוטין לעמוד בשערי פטרוס הקדוש ולהשיב למצוקה האנושית בכך שתמיד היינו מוכנים לעורר את שמו של האל בבקשת עצה בנוגע להחלטה רמת משקל על כדור הארץ, כפי שלדעתי הוא הדבר במקרה זה."
[רחם עלינו, האל הכל יכול!
- לטינית] מוסמאנו נפטר למחרת, 12 באוקטובר 1968, יום קולומבוס.
מוסמאנו קבור בבית העלמין הלאומי בארלינגטון.
ביתו הקודם בעיירה סטו הוגדר כציון דרך היסטורי של מדינת פנסילבניה.
בשנת 1993 הוצב לכבודו סמן היסטורי בסמוך למקום מגוריו בפנסילבניה.
רשומות קטלוגיות של כתביו זמינות בספריה הדיגיטלית של האתי (Hathi Trust Digital Library).
מייקל (מיכאל) לוין היה חייל צה"ל שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
לוין, שעלה לישראל כשנתיים טרם גיוסו בגפו מארצות הברית הפך לאחר מותו לסמל לעלייה ולציונות במאה ה-21, וכן העלה במידה רבה את ההערכה והמודעות לשירותם של חיילים בודדים בצה"ל.
לוין נולד וגדל בפנסילבניה שבארצות הברית.
סבו וסבתו מצד אמו היו ניצולי השואה.
לוין פיתח עמדות והשקפות ציוניות כבר בגיל צעיר, וכן הדריך ילדים ונערים במחנות קיץ יהודיים רבים במולדתו האמריקנית.
לוין עלה לישראל כחייל בודד בגיל 19, בשנת 2003, לוין היה מוטרד מכך שהוא לא מקבל צו ראשון והחליט להגיע ללשכת הגיוס, כשנאמר לו שאין באפשרותו להיכנס ללא מסמכים, החליט לוין לטפס על הבניין ולהיכנס דרך החלון היחיד בבניין שהיה פתוח על מנת להתחיל בהליך הגיוס.
באוגוסט 2004 התגייס לחטיבת הצנחנים של צה"ל.
בקיץ 2006 כשפרצה מלחמת לבנון השנייה, היה לוין בחופשה אצל משפחתו בפנסילבניה שמעבר לים.
לוין חזר מיד לישראל, אך נהרג ביום הראשון שבו נכנס ללבנון, ב-1 באוגוסט 2006 בכפר הדרום-לבנוני עייתא א-שעב, כאשר כוחו נקלע למארב אויבים של ארגון הטרור האסלאמיסטי-שיעי, החזבאללה.
המוני ישראלים ששמעו על כך שלוין היה חייל בודד הגיעו להלווייתו.
על פי בקשתו נקבר בהר הרצל.
על-שמו קרוי המרכז לחיילים בודדים המלווה חיילים בודדים ומסייע להם בעת שירותם בצה"ל.
מקום הטמנתו של לוין בבית הקברות הצבאי בהר הרצל הפך ברבות השנים למקום עלייה לרגל של קבוצות נוער וצעירים יהודים מרחבי העולם.
מייקל מולדר הוא כדורסלן קנדי, המשחק בעמדת הקלע.
מולדר אומץ על ידי זוג הורים קנדים, בגיל שלושה חודשים.
אביו כינה אותו על שמו של שחקן ה-NBA לשעבר, מייקל תומפסון, אביו של חברו לעתיד בגולדן סטייט ווריורס קליי תומפסון.
מולדר גדל בווינדזור, אונטריו, לצד אחות מאומצת מבוגרת.
מולדר בחר להתחיל את קריירת המכללות שלו באוניברסיטת וינסן אשר באינדיאנה.
כשחקן שנה שנייה, הוא העמיד ממוצעים של 15.7 נקודות ו-6.4 ריבאונדים למשחק, וקלע ב-46.3% מאחורי קשת השלוש.
לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנטקי.
בעונתו השנייה והאחרונה בקנטקי, קלע מולדר 4.7 נקודות ב-10.6 דקות בממוצע למשחק.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2017, הצטרף מולדר לקבוצת וינדי סיטי בולס ליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונתו השנייה עם הבולס רשם מולדר 13.7 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק ב-32.9 דקות למשחק.
לקראת עונת 2019/2020 עבר מולדר לשחק בקבוצת סו פולס סקייפורס, במדיה קלע 17.0 נקודות למשחק.
ב־27 בפברואר 2020 הודיעה גולדן סטייט ווריורס כי החתימה את מולדר על חוזה ל-10 ימים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו מול לוס אנג'לס לייקרס באותו יום.
ב-7 במרץ הוא פתח במשחק מול פילדלפיה 76' - וקבע שיא קריירה של 18 נקודות בניצחון קבוצתו.
ב־10 במרץ, לאחר שפג החוזה ל-10 ימים, הווריורס החתימו אותו על חוזה רב שנתי.
ב-14 במאי 2021, מולדר פתח אצל הווריירס והגיע לשיא קריירה חדש של 28 נקודות בניצחון 125–122 מול ניו אורלינס פליקנס.
מייקל רוברט מארוס (באנגלית ובצרפתית: Michael Robert Marrus; 3 בפברואר 1941 – 23 בדצמבר 2022) היה היסטוריון קנדי של השואה, היסטוריה אירופית והיסטוריה יהודית מודרנית והמשפט ההומניטרי הבינלאומי.
הוא מחברם של שמונה ספרים בנושא השואה ונושאים קשורים.
מארוס נולד בטורונטו וקיבל תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת טורונטו בשנת 1963 ותואר שני באמנויות ותואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנים 1964 ו-1968. הוא קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת טורונטו בשנת 2005. מארוס היה פרופסור להיסטוריה ודיקן ללימודי תואר שני באוניברסיטת טורונטו, ושימש במשך תשע עשרה שנים כמנהל המוסד.
הוא היה עמית בכיר במכללת מאסי עד שנת 2017 והוא פרופסור אמריטוס ללימודי השואה בקתדרה על שם קנצלר רוז וריי וולף.
הוא כתב גם על ההיסטוריה של תנועות הפליטים האירופיות במאה העשרים ועל השבת רכוש יהודי שדוד מתקופת השואה בשנות ה-90.
ספרו "לקחי השואה", שפורסם בשנת 2015, עוסק במחלוקות ההיסטוריות והמוסריות הכרוכות בפרשנות השואה ומשמעותה.
מארוס טען בספר זה כי אין לקח מוחלט מהשמדת יהודי אירופה, ושישנן שאלות רבות ומתפתחות, שיש ללמוד ולפרש באופן מתמשך.
ספריו תורגמו לצרפתית, גרמנית, פולנית, עברית, פורטוגזית ויפנית.
תפקיד בוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית לחקירת השואה
באוקטובר 1999 היה מארוס אחד משלושה חוקרים יהודים שמונו לוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית-יהודית לחקור את תפקידו של האפיפיור פיוס השנים עשר במהלך השואה.
הוועדה הייתה אמורה לסקור ולדון ברשומות הוותיקן שפורסמו בעבר בנוגע לתקופת מלחמת העולם השנייה ולדווח על הערכתם.
באוקטובר 2000 הוציאה הנציבות דוח ראשוני ובו 47 שאלות על תגובת הוותיקן לשואה.
לאחר מכן, בשנת 2001, דחה הוותיקן את מאמצי הוועדה לגשת לארכיון הוותיקן של פיוס ה-12 מתקופת המלחמה, והוועדה התפרקה בעקבות המחלוקת.
בראיון בג'רוזלם פוסט הביע מארוס צער על כך שהוועדה נתקלה ב"קיר לבנים" בנושא פתיחת ארכיוני הוותיקן.
ב-26 בספטמבר 2017, בארוחת צהריים במכללת מאסי, הצטרף לשולחן יו סגל, שהיה אז בעל תואר מאסטר ממכללת מאסי, שם ישב גם סטודנט שחור.
מארוס העיר, "אתם יודעים שזה המאסטר שלכם, אה?
אתם מרגישים את השוט?" מארוס התנצל על ההערה והתפטר מתפקידו כעמית בכיר במכללה ב-1 באוקטובר 2017 במכתב לראש המכללה, בו הצהיר על "חרטתו העמוקה ביותר כלפי כל מי שאולי פגעתי בו".
הוא הוסיף, "אני כל כך מצטער על מה שאמרתי, במאמץ ירוד להומור ...
אני רוצה להבטיח למי ששמע אותי ...
שאמנם לא הייתה לי שום כוונה רעה כלשהי, אבל אני יכול להבין כיצד מי שעל יד השולחן ואלה ששמעו על כך יכולים להעלב מדברי."
בשנת 1971 התחתן מארוס עם רנדי גרינשטיין; לבני הזוג שלושה ילדים.
ספריו של מארוס זכו בפרסים ואותות הצטיינות רבים, כולל הפרס הלאומי לספרים יהודיים ל-1982 בקטגוריית השואה על ספרו "משטר וישי בצרפת והיהודים" ופרס הספר היהודי הקנדי על ספרו "לקחי השואה".
הוא היה עמית מחקר או מרצה במכללת סנט אנטוני, אוקספורד, במכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת UCLA ובאוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה.
הוא עמית של החברה המלכותית בקנדה והחברה ההיסטורית המלכותית.
בשנת 2008 התקבל כחבר במסדר קנדה.
מייקל לאנגלי הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית כיהן כמפקד פיקוד אפריקה של ארצות הברית.
לאנגלי נולד בשריבפורט שבלואיזיאנה ונדד עם משפחתו בין בסיסי חיל האוויר היכן שאביו שירת כנגד.
ב-1985 סיים תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס בארלינגטון והתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
בהיותו בדרגת לוטננט נענה להצעה ממפקד רגימנט הנחתים העשירי להישאר בשירות קבע ולהתמנות למפקד סוללה.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז מלחמת וייטנאם שקצין בדרגה זו מתמנה ישירות למפקד סוללה.
בהמשך שירותו פיקד על גדוד ועל רגימנט הנחתים ה-12 שהוצב באוקינאווה.
לאורך שירותו השתתף במלחמת עיראק, במבצע השבת התקווה בסומליה ובמלחמת אפגניסטן.
שירת כראש חטיבת התכנון, אסטרטגיה ומדיניות בפיקוד מרכז של ארצות הברית, סגן מפקד כוח המשלוח השני של חיל הנחתים, מפקד חטיבת המשלוח השנייה של הנחתים, מפקד כוחות הנחתים בגזרת אירופה ואפריקה וסגן מפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים.
בנובמבר 2021 מונה למפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים ומפקד הנחתים בפיקוד צפון (גזרת האוקיינוס האטלנטי).
באוגוסט 2022 מונה למפקד פיקוד אפריקה בדרגת גנרל.
לאנגלי בעל תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא.
מייקל מנדיברג הוא אמן, מתכנת, מעצב ומחנך אמריקאי.
עבודותיו של מנדיברג הוצגו במספר תערוכות, ביניהם במוזיאון החדש לאמנות עכשווית, ניו יורק; בפסטיבל הטרנסמדיאלי, ברלין; במרכז לאמנות ומדיה קרלסרוהה (ZKM) בקרלסרוהה, גרמניה; ובמרכז ארס אלקטרוניקה הממוקם בלינץ, אוסטריה.
עבודותיו של מנדיברג הוצגו גם בספרים: "New Media Art" מאת מארק טריב, "Internet Art" מאת רחל גרין וב-"At the Edge of Art" מאת ג'ולין בלייס.
כתבות על מנדיברג פורסמו בניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, ברלינר צייטונג ו-Wired.
מנדיברג הוא פרופסור לתרבות מדיה במכללת סטטן איילנד ועמית בארגון ללא מטרות הרווח Eyebeam, בניו יורק.
מנדיברג הוא המחבר של "Digital Foundations" (יסודות הדיגיטל), ספר המלמד את הקורס הבסיסי בבאוהאוס באמצעות תוכנת עיצוב.
עבודה זו זכתה לשבחים מאנשי קריאייטיב כמו אלן לופטון וקייסי ריאס .
מנדיברג הוא כותב עבור בלוגים של קרנות דיגיטליות וסוכנויות אנטי-פרסומיות.
מנדיברג הקים את ההתנסות מקצועית לאמנויות בניו יורק, "מכון קיץ לאמנויות שבו המשתתפים לומדים באופן חווייתי לגשר בין חייהם כסטודנטים לאמנות לחיים כאמנים בעולם".
בנוסף, מנדיברג כינס את האירוע 'ניסויים בחינוך חוץ-מוסדי' בחינוך החוץ-מוסדי באוניברסיטת העיר ניו יורק ב-11 באפריל 2013, שהוביל לגיליון מיוחד של כתב העת האקדמי Social Text וסמינר שנמשך שנה בנושאים דומים שאורגן יחד עם קרלה הררה-פראטס, סינתיה לוסון ג'רמילו וג'ניפר סטופס.
חנות מנדיברג הייתה יצירת אמנות אינטרנטית משנת 2001 שבה מייקל מנדיברג הציע למכירה כל דבר אחרון שבבעלותו באתר חנות מנדיברג, מבגדים ועד שפופרות משומשות למחצה של משחת שיניים.
עד שהחנות נסגרה, מנדיברג מכר למעלה מ-100 פריטים.
מנדיברג יצר שני אתרי אינטרנט, AfterSherrieLevine.com ו-AfterWalkerEvans.com, בהם סריקות צילומים של ווקר אוונס כפי שצולמו מחדש על ידי שרי לוין.
יצירה זו תיאר כ-"מעשה קונדס אמנותי", בכך שפרסם את היצירה באינטרנט כדי שניתן יהיה להדפיסה יצר רקורסיה נוספת, ובכך יצר שכפול נוסף של היצירה.
אמן אחר, בוג'אר באלה, הוריד תמונות סרוקות מ-AfterWalkerEvans.com והעלה אותן ל-jalbum.net תוך יצירת אלבום תמונות מקוון בשם "After Michael Mandiberg" (בעקבות מייקל מנדיברג).
מאז המשיך מנדיברג את תהליך השעתוק על ידי יצירת חשבון אינסטגרם באותו השם ופרסם שם תמונות משוכפלות ועם פילטרים.
Oil Standard – בהזמנת האתר Turbulence.org הוא תוסף פיירפוקס המחליף מחירים באתרי מסחר אלקטרוני בעלות המקבילה של חביות נפט גולמי.
ויקיפדיה המודפסת – הדמיה של גודלה של ויקיפדיה.
כולל "טפט עמוד שדרה" של 2000 מתוך 7500 כרכים וכרכים נבחרים מודפסים.
קובצי PDF שלמים עבור כרכי ויקיפדיה שהועלו וזמינים להדפסה.
מנדיברג מתגורר בברוקלין ומשתמש בלשון הפניה הם.
מייקל מנדיברג (עורך), The Social Media Reader, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק 2012
מייקל לופז-אלגריה (בספרדית: Miguel Eladio López Alegría; נולד ב-30 במאי 1958) הוא טייס חלל, טייס ניסוי ואסטרונאוט מסחרי בעל אזרחות כפולה, אמריקאית וספרדית.
עד כה ביצע שלוש משימות טיסה למעבורת חלל ומשימת טיסה לתחנת חלל בין-לאומית אחת.
הוא ידוע בכך שביצע עד כה עשר הליכות חלל, וכיום מחזיק בשיא משך ההליכה בחלל השני באורכו בכל הזמנים (ראשון בקרב האסטרונאוטים של נאס"א).
בנוסף היה שותף בשהות בחלל החמישית באורכה מבין האמריקאים שאורכה היה 215 ימים.
בזמן הזה שהה על סיפון תחנת החלל הבין-לאומית מ-18 בספטמבר 2006 ועד 21 באפריל 2007. לופז-אלגריה פיקד על Axiom Mission 1, המשימה הראשונה הראשונה אי פעם של טיסה מסחרית לתחנת החלל הבין-לאומית, ששוגרה ב-8 באפריל 2022, ובילה כ-17 ימים במסלול כדור הארץ.
בן לאב ספרדי ולאם אמריקאית, לופז-אלגריה נולד במדריד, ספרד וגדל במיסיון וייחו, קליפורניה.
הוא היה טייס ה-EP-3E הראשון שנבחר לבית הספר לטיסת מבחן של הצי האמריקאי.
הוא בוגר התוכנית של בית הספר הרווארד קנדי למנהלים בכירים בביטחון לאומי ובינלאומי.
הוא שולט באנגלית, ספרדית, צרפתית ורוסית.
בנו ניקולס כיכב לצדו ב-2006 בסרט התיעודי "מירה לה לונה" בבימויו של אדוארד בוש.
הוא הופיע בסרט תיעודי שני, בבימויו של מנואל הוארגה, Son And Moon, שיצא להקרנים בספרד ב-2009. בסרט השתתפו גם האסטרונאוטים מיכאיל טיורין וסוניטה וויליאמס.
לופז-אלגריה הוא יועץ עצמאי לחברות חלל מסורתיות ומסחריות, הוא מכהן במספר מועצות וועדות מייעצות לארגונים ציבוריים ופרטיים, ועוסק בהרצאות מול קהל בארץ ובעולם.
הוא כיום מתגורר בוושינגטון די.
משימת החלל הראשונה של לופז-אלגריה הייתה STS-73 ב-1995; במשך מספר שנים לאחר מכן הוא הוביל את משרד צוות תחנת החלל הבינלאומית (ISS) של נאס"א.
בשנת 2000 הוא חזר לחלל על סיפון STS-92 וב-2002 ב-STS-113. במהלך טיסה STS-92, הוא בחן את תרמיל הריחוף SAFER עם האסטרונאוט ג'ף ויסוף, במהלך הניסוי הוא התרחק עד 15 מטרים מהחללית.
באוקטובר 2001 הוא שירת כאקוונאוט בצוות ה-NEEMO הראשון על סיפון המעבדה התת-ימית אקוואריוס.
ב-20 בספטמבר 2006, לופז-אלגריה הגיע לתחנת החלל הבין-לאומית כמפקד משלחת מס' 14, לאחר שהמריא מבייקונור, קזחסטן ב-18 בספטמבר, על סיפון סויוז TMA-9. במשלחת 14, הוא ביצע חמש הליכות חלל.
ב-21 באפריל 2007, הוא עזב את תחנת החלל וחזר לכדור הארץ.
לופז-אלגריה מחזיק בשיא האמריקאי בכל הזמנים במספר הליכות חלל (10) ומשך הליכות חלל כולל (67 שעות ו-40 דקות).
למחזיק השיא הקודם, ג'רי ל.
רוס, היו בסך הכל 9 הליכות חלל עם משך של 58 שעות ו-18 דקות.
לופז-אלגריה הוא טייס החלל השני הכי מנוסה בסך הכל, אחרי אנטולי סולובייב הרוסי.
ב-2 באפריל 2007, לופז-אלגריה קבע את השיא של משימת החלל הארוכה ביותר של אסטרונאוט אמריקאי.
השהות שלו בחלל במשימה בודדת היה 215 ימים (משימת החלל הארוכה ביותר שנרשמה היא זו של ולרי פוליאקוב, שבילה 437 ימים על סיפון תחנת החלל הרוסית מיר ב-1994 וב-1995).
לופז-אלגריה פרש מנאס"א ב-12 במרץ 2012 ושימש כנשיא הפדרציה לטיסות החלל המסחריות עד סוף 2014.
בשנת 2017 לופז-אלגריה הצטרף לאקסיום ספייס כמנהל פיתוח עסקי.
הוא טס לחלל שוב בשנת 2022 בחללית דרגון C206 אנדוור כמפקד משימה של משימת 1 Axiom, המשימה הראשונה של חברת אקסיום ספייס לתחנת החלל הבין-לאומית.
במהלך שהות בתחנת החלל צוות המשימה ביצע 25 ניסויים מדעים
בינואר 2024 לופז-אלגריה פיקד על משימת Axiom Mission 3. יחד איתו טסו ולטר וילדיי, אלפר גזרבצי ומרקוס ואנדט.
מדליית שירות ההגנה הלאומית עם כוכב פרס אחד
מדליית טיסת החלל של נאס"א עם שלושה אשכולות עלי אלון
מדליה "על הצטיינות בחקר החלל"
מייקל לורנס מארש הוא אתלט אמריקני בעבר.
הוא אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) ואלוף ארצות הברית (1993) בריצת 200 מטר, אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) סגן אלוף אולימפי (אטלנטה 1996), זוכה מדליית זהב באליפות עולם (טוקיו 1991) ושיאן עולם בריצת שליחים 4x100 מטר ואלוף ארצות הברית (1995) בריצת 100 מטר.
מארש נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה.
למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
באוניברסיאדה שנערכה בדיסבורג, גרמניה המערבית בשנת 1989 זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.58 שניות, לפני ברית המועצות (39.35 שניות) וצרפת (39.67 שניות).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
בשלב המוקדמות הרביעייה האמריקאית קבעה שיא אליפות חדש של 37.75 שניות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות כולה.
באולימפיאדת ברצלונה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.01 שניות, אחרי פרנקי פרדריקס מנמיביה (20.13 שניות) ובן ארצו מייקל בייטס (20.38 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, אורגון ביוני 1993 הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.97 שניות, לפני קרל לואיס (20.07 שניות) וג'ייסון הנדריקס (20.35 שניות), במהירות רוח גבית מעל המותר של 2.5 מטר/שנייה.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוגוסט אותה שנה סיים במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.18 שניות.
בשלב חצי הגמר קבע תוצאה של 20.10 שניות ועלה ראשון לריצת הגמר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה ביוני 1995 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.23 שניות, לפני מוריס גרין (10.23 שניות) ודניס מיטשל (10.23 שניות).
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט אותה שנה הוא השתתף בריצת שליחים 4x100 מטר בשלב המוקדמות אך הרביעייה האמריקאית לא סיימה את הריצה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.10 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 10.08 שניות ועלה מהמקום השלישי לריצת הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.00 שניות ובמקום שמיני בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.48 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 20.27 שניות ובשלב חצי הגמר קבע תוצאה של 20.26 שניות ועלה מהמקום השלישי לריצת הגמר.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 הוא סיים במקום שמיני בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.29 שניות, בשל פציעה ברגל שדרשה ניתוח מיידי.
בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.05 שניות ועלה מהמקום החמישי לריצת חצי הגמר.
ריצת 200 מטר: 19.73 שניות (1992), שיא אמריקה, שיא אולימפי (באותה העת התוצאה השנייה בטיבה בעולם)
מייקל יו מוסלי היה עיתונאי, מפיק, מנחה וסופר בריטי, שעבד עבור ה-BBC משנת 1985 ועד מותו.
מוסלי הגיש תוכניות טלוויזיה שהתמקדו בנושאי ביולוגיה ורפואה, ונהג להופיע בקביעות בתוכנית "The One Show".
מוסלי התמקד בספריו בקידום צום לסירוגין, דיאטות דלות פחמימות, והדיאטה הקטוגנית.
מוסלי מת בעת שטייל באי היווני סימי.
מגיל שבע למד בפנימייה באנגליה.
לאחר שלמד במכללת הייליברי, הוא למד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן עבד במשך שנתיים כבנקאי בלונדון.
בהמשך הוא החליט ללמוד רפואה במטרה להיות פסיכיאטר, ולמד בבית הספר לרפואה של Royal Free Hospital בלונדון.
עם זאת, לאחר שסיים את הכשרתו ב-1985, הוא בחר שלא לעסוק ברפואה, ובמקום זאת החליט להתמקד בהפקות של תכנים לטלוויזיה.
בשנת 1985 החל לעבוד כעוזר מפיק ב-BBC.
לאורך השנים לקח חלק בהפקה של מגוון תוכניות, וביסס את עצמו כאישיות טלוויזיונית בולטת, שהיה מעורב בהפקה של תכנים העוסקים בתחומים מדע ורפואה.
היה מעורב בין היתר בהפקת מספר רב של סרטים דוקומנטריים וסדרות טלוויזיה, בהם התוכנית "מי גרם לבריטניה להיות שמנה?" והתוכנית "סמוך עליי, אני רופא".
לאורך השנים כתב מוסלי גם ספרים שונים, אשר עסקו בהרחבה בנושאים בהם עסק בסרטיו התיעודיים.
כמה מהספרים הבולטים ביותר שכתב היו:
"The Fast Diet" (פורסם לראשונה ב-2013) - הספר התמקד בהרחבה ב"דיאטת 5:2" והסבירה את יתרונותיה.
"The 8-Week Blood Sugar Diet" (פורסם לראשונה ב-2015) - הספר קורא לחתור להפחית את רמות הסוכר בדם ולהתמודד עם מקרים של סוכרת מסוג 2 באמצעות תזונה נכונה.
"The Clever Guts Diet" (פורסם לראשונה ב-2017) - הספר מתמקד במחקר סביב החשיבות של בריאות המעיים וההשפעה של המעיים על הרווחה הכללית.
"Fast Asleep: How to Get a Really Good Night's Rest" (פורסם לראשונה ב-2020) - הספר מספק תובנות ועצות מעשיות לשיפור איכות השינה.
מוסלי התחתן עם רופאת המשפחה קלייר ביילי בשנת 1987. מוסלי הכיר את קלייר בעת שלמד בבית הספר לרפואה של Royal Free Hospital בלונדון.
בסרט תיעודי של ה-BBC משנת 2019, אשר התמקד בשינה, חשף מוסלי שהוא סובל מנדודי שינה כרוניים.
ב-5 ביוני 2024 נעלם מוסלי, בעת שהיה בחופשה עם אשתו באי היווני סימי.
ביום בו הוא נעלם, בחר מוסלי ללכת מחוף סנט ניקולס לעבר היישוב המרכזי באי שממוקם כ-3.2 קילומטרים משם.
החיפושים אחריו נמשכו ארבעה ימים, וב-9 ביוני נמצאה לבסוף גופתו במדרון, אשר נמצא בקרבת אגיה מרינה.
לכאורה הוא טעה בדרך, לאחר שהוא יצא מהעיירה פדי.
גופתו אותרה כ-90 מטרים ממסעדה וכ-140 מטרים מאזור בו ארבעת ילדיו, שטסו כולם ליוון על מנת לסייע בחיפושים אחריו, התמקדו בחיפושים אחריו.
הנתיחה שלאחר המוות קבעה כי בהתבסס על תנוחת הגוף, ובשל היעדר של פציעה קטלנית, מוסלי כנראה מת מסיבות טבעיות בסביבות 16:00 אחר הצהריים ביום בו הוא נעלם.
מייקל לי (בסינית: 李耀華; יליד 1964 או 1965) הוא פוליטיקאי קנדי שנבחר לפרלמנט של קולומביה הבריטית ב-2017 ומייצג מאז את מחוז הבחירה של ונקובר-לנגרה.
הוא חבר במפלגה הליברלית BC United, ומשמש כשר בממשלת הצללים של האופוזיציה.
ילדות, השכלה וקריירה בשוק הפרטי
לי הוא בן יחיד למשפחת מהגרים מהונג קונג, אם כי הוא עצמו נולד בוונקובר.
אימו הייתה אחות ואביו היה רוקח.
לי למד בגן ילדים יהודי ובילה את מרבית פעולות הפנאי שלו בילדותו במסגרת המתנ"ס של הקהילה היהודית בוונקובר.
לי נשוי ולו שלושה ילדים.
במשך שלוש וחצי שנים עבד לי כעוזר לראש ממשלת קנדה לשעבר קים קמפבל בתקופתה כשרת המשפטים ושרת ההגנה הלאומית, והיה מארגן נוער במפלגת השמרנים הפרוגרסיביים.
הוא גם סייע בקמפיין בו נבחר טונג צ'אן למועצת העיר ונקובר בבחירות המוניציפליות של 1990.
בשנת 2002 הצטרף לי למפלגה הליברלית של קולומביה הבריטית, ושימש כיו"ר החברים.
לאחר מכן הוא התמודד מטעם הליברלים בבחירות המחוזיות של 2017, בהן נבחר לראשונה לחבר הפרלמנט של קולומביה הבריטית (MLA) מטעם אזור ונקובר-לנגרה.
לי נבחר מחדש כחבר פרלמנט בבחירות המחוזיות של 2020. בתקופתו בבית המחוקקים, לי שימש כשר צללים מטעם האופוזיציה לענייני תחבורה, תשתיות ותחבורה ציבורית; שר צללים לענייני משפט; ושר צללים ליחסי ילידים.
בספטמבר 2017, לי הכריז כי יתמודד על ראשות המפלגה הליברלית של BC.
אף על פי שזכה במספר הקולות הרב ביותר בארבעת הסיבובים הראשונים, הוא סיים במקום השלישי.
ביוני 2021, לי הכריז שהוא מתמודד שוב על ראשות המפלגה.
גם הפעם הוא סיים במקום השלישי.
שלוש שנים מאוחר יותר, ביולי 2024, הודיע לי כי הוא פורש מהפוליטיקה ובתום כהונתו הנוכחית בתפקיד, יחזור למגזר הפרטי.
נכון לאוגוסט 2024, לי הגיע כמעט לכל אחת מעצרות התמיכה השבועיות שהתקיימו בוונקובר, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, בחלקן גם נשא דברים.
לי שימש בעבר כיו"ר מועצת המנהלים של Arts Umbrella, ושל ארגון הבוגרים של האוניברסיטה של קולומביה הבריטית (UBC).
הוא גם שימש בעבר כסגן יו"ר וחבר מועצת המנהלים של מוזיאון המדע של קולומביה הבריטית, של המרכז הקהילתי SUCCESS ושל Leadership Vancouver.
לי היה חבר מועצת המנהלים של קרן YMCA של ונקובר רבתי ושל מספר ארגונים נוספים.
מייקל מאלוי היה הומלס אירי ממחוז דונגל שחי בניו יורק בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הוא נרצח על ידי קבוצה של חמישה גברים שכונתה יותר מאוחר על ידי התקשורת: "קרן הרצח", לאחר שנכשלו בלהרוג אותו מספר פעמים.
הרצח בוצע למען הונאת ביטוח חיים שהחמישה הנפיקו למאלוי.
בינואר 1933, כאשר מאלוי היה מובטל, חסר בית ואלכוהוליסט, חמישה ממכריו: טוני מרינו, ג'וזף "רד" מרפי, פרנסיס פסקווה, הארשי גרין, ודניאל קרייסברג- זממו להרוג את מאלוי על ידי כך שיגרמו לו לשתות את עצמו למוות, ובכך לקבל את כספי ביטוח החיים שיירשמו על שמו.
הם השיגו למאלוי פוליסות ביטוח תחת השם ניקולס מאלורי, ועמדו להרוויח כ-3,500 דולרים אם מאלוי ימות בשגגה.
טוני מרינו החזיק בספיק איזי, בר מחתרתי בתקופת היובש, ומאלוי היה לקוח קבוע ולא משלם.
כשהתחילו תוכניות הרצח, מרינו נתן למאלוי כרטיסייה בלתי מוגבלת לשתייה, במחשבה שמאלוי ישתה את עצמו למוות.
מאלוי, לעומת זאת, שב יום אחר יום לשתות עוד, ולא היה נראה שהאלכוהול יהרוג את מאלוי.
מרינו הוסיף נוזל לרדיאטור למשקאותיו של מאלוי, אך מאלוי המשיך לשתות ללא בעיה.
הניסיונות להרעלה המשיכו, ונוזל הרדיאטור הוחלף בטרפנטין, וזה הוחלף במשחה לסוסים, וזה הוחלף ברעל עכברים.
לאחר שכל אלו כשלו, מרינו עבר לערבוב מנות גדולות של מתנול בשוטים רגילים של אלכוהול, ועדיין, זה לא הרג את מאלוי.
אחרי כן עלה הרעיון ב"קרן הרצח" לתת למאלוי צדפות ספוגות באלכוהול, מהמחשבה שזה יהרוג אותו.
אחרי שגם רעיון זה נכשל, הם הגישו למאלוי כריך סרדינים שנשאר בשמש, מעורבב עם רעל ומסמרים, אולם מאלוי נשאר בחיים.
אולם המשטרה גילתה אותו תוך זמן קצר, ושוטרים לקחו אותו למקלט לחסרי בית, שם הלבישו אותו בבגדים יבשים.
בהמשך ניסו לדרוס אותו באמצעות המונית של גרין, בעודה נוסעת במהירות 72 קמ"ש.
בעקבות הדריסה אושפז מאלוי בבית חולים במשך שלושה שבועות עם עצמות שבורות.
"קרן הרצח" שיערו שהוא מת, אולם לא הצליחו למשוך את כספי הביטוח.
הם גילו שהוא עדיין חי.
ב-22 בפברואר 1933, לאחר שהתעלף משתיית יתר, לקחו אותו החמישה לחדרו של מרפי, הכניסו לפיו צינור "גז פחם" (גז שנוצר משריפת פחם והוזרם לבתים לשימוש במנורות גז ותנורים, אך גם היה מפורסם כמשמש להתאבדויות).
הם פתחו את הצינור ומאלוי מת תוך שעה.
הוא הוכרז כמת מדלקת ריאות, ונקבר במהירות.
אחרי זמן מה, החמישה החלו כנראה להתרברב באיך הרגו את האיש שלא ניתן להריגה, וזה הוצא מקברו על ידי המשטרה, שגילו שהורעל.
גרין נשפט לעשר שנות מאסר, בעוד ארבעת האחרים הוצאו להורג בכיסא החשמלי.
פרקים מתוך סדרת הדרמה הרדיופונית "Yours Truly, Johnny Dollar – The Indestructible Mike Matter", ששודרו לראשונה ב-6, 7 ו-8 ביוני 1956, בכיכובם של בוב ביילי והאוורד מקניר, מבוססים על הסיפור.
פרק משנת 1986 של סדרת הטלוויזיה Amazing Stories בשם One for the Road מציג גרסה בדויה של האירועים, בה חבורה של חברים זוממת לרצוח שיכור בשם מייק מאלוי לשם גביית כספי ביטוח.
להקת הרוק האלטרנטיבי Primus כללה באלבומה מ-1990, Frizzle Fry, קטע אינסטרומנטלי בשם You Can't Kill Michael Malloy, שנכתב ובוצע על ידי מאט ויניגר, המבוסס על סיפורו של מאלוי.
פרק מ-2015 בסדרת הפשע הדוקומנטרית True Nightmares (עונה 2, פרק 3: "Friends Like These"), שודר בערוץ Discovery Channel, מציג את סיפור הרצח של מייקל מאלוי.
המחזמר בסגנון ג'אז "The Man Who Wouldn't be Murdered" מבוסס על סיפורו של מאלוי.
שיר הפולק הקלטי "That Man Malloy" של שלישיית House of Hamill מתאר את סיפור הרצח של מאלוי.
סיפור קצר משנת 1983 מתוך ספרו של אוגוסטו מונטרוסו "Palabra mágica / Magic Word" בשם "Las ilusiones perdidas / The Lost Illusions", מציג גרסה בדויה לאירועים, ובה חבורה של חברים זוממת לרצוח שיכור לשם גביית כספי ביטוח.
מייקל אנתוני מאן הוא דיפלומט בריטי אשר מכהן מ-1 בספטמבר 2025 כשגריר האיחוד האירופי בישראל.
מייקל מאן נולד בקנט ורכש תואר מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטת אדינבורו.
בתחילת הקריירה היה עיתונאי ועבד בפייננשל טיימס, בסוכנות רויטרס ובחדשות בלומברג.
בהמשך הצטרף לסגל האיחוד האירופי וכיהן כדובר הנציבות האירופית.
בין השנים 2017–2020 כיהן כשגריר האיחוד האירופי באיסלנד.
באפריל 2020 מונה לשליח האיחוד לאזור הארקטי, וב-1 בספטמבר 2025 מונה לשגריר האיחוד האירופי בישראל, והחליף את דימיטר צאנצ'ב.
מייקל מאן נשוי ואב לחמישה ילדים, רעייתו גרמנייה והוא מחזיק גם באזרחות גרמנית.
מייקל ליב היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם פנסילבניה.
ליב נולד ב-8 בינואר 1760 בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה, לג'ורג' ודורותיאה ליב.
הוא למד ועסק ברפואה בפילדלפיה, קיבל דרגת קצין־רפואה במיליציה של פילדלפיה בשנת 1780, ושירת במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר המלחמה שב לפילדלפיה והמשיך לעסוק ברפואה.
הוא שירת בצוותים של כמה מבתי החולים בעיר והיה חבר בוועדת התכתובת בשנת 1793.
ליב היה ממייסדי האגודה הרפובליקנית הגרמנית בפילדלפיה, וייצג את האוכלוסייה הגדולה של מהגרים גרמנים בעיר.
יחד עם בנג'מין באש היה חלק מפלג רדיקלי באגודה, מה שהוביל לפילוג פנימי על רקע מרד הוויסקי.
ליב ואחיו אף התנדבו להצטרף לכוח הצבאי שנשלח לדכא את המרד.
בשנים 1805–1809 התחולל מאבק כוח בתוך המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה בין ליב וויליאם ג'ון דואן מצד אחד, לבין מצד אחר.
דואן וליב ייצגו את האינטרסים של פילדלפיה, כגון בנקאות, מסחר וספנות, בעוד שסניידר ייצג את האינטרסים של פנסילבניה הכפרית, ובראשם בעלי הקרקעות.
בשנת 1807 נבחר ליב לדרגת בריגדיר גנרל של הבריגדה השנייה במיליציה של פילדלפיה.
בדצמבר 1808 נבחר ליב לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית על ידי בית המחוקקים של המדינה.
כהונתו הרשמית החלה ב־4 במרץ 1809, אך הוא נכנס לתפקיד כבר ב־9 בינואר 1809 בעקבות התפטרותו של סמואל מקליי.
בשנת 1809 היה חבר בוועדה שהקימה את "אגודת הוויגים של פנסילבניה".
ליב כיהן כסנאטור עד 14 בפברואר 1814, אז התפטר כדי לכהן כמנהל הדואר של פילדלפיה בשנים 1814–1815.[7] לאחר מכן שב לבית הנבחרים של פנסילבניה בפעם השלישית (1817–1818), ובשנים 1818–1821 כיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז הראשון.
בנובמבר 1822 מונה לרשם ראשי של בית המשפט הפדרלי המחוזי בפילדלפיה, וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-22 בדצמבר 1822.
ליב נקבר בבית הקברות של כנסיית סנט ג'ון הלותרנית בשכונת נורת'רן ליברטיז בפילדלפיה.
בשנת 1924 הועבר קברו לבית הקברות לורל היל בפילדלפיה, לאחר שהכנסייה ובית הקברות נהרסו במהלך בניית גשר בנג'מין פרנקלין.
מייקל מורקוק הוא סופר מדע בדיוני אנגלי, מפורצי הדרך בז'אנר הפנטזיה והמדע הבדיוני.
נושאי כתיבתו נוגעים לרוב לתפיסת העולם האנושית (במובן הרחב), מורכבות החיים, הטעם בקיום ולעג למוסכמות חברתיות.
ב-2008 היה הסופר ה-25 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, הניתן החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
מייקל מורקוק ידוע בעיקר בזכות סדרת הגיבור הנצחי (eternal champion) שלו.
בסדרה זו חוקר מורקוק אלמנטים חוזרים המופיעים בספרים נפרדים: המלחמה בין הכאוס לסדר, הגורל הבלתי נמנע לעומת חופש הרצון והיכולת לשנות את החברה והאדם כנגד הקבעון המחשבתי של רוב האנושות.
'הגיבור הנצחי' בעולמו של מורקוק הוא יצור מעונה, שנידון לשרת את ה'איזון הקוסמי', מנגנון המבטיח את שימור מאזן הסדר והכאוס ברב-יקום (Multiverse).
הגיבור הזה מתגלגל בין גופים שונים ופרקי חיים שונים בעולמות משונים, כאשר לרוב הוא אינו מודע למצבו, ופועל מתוך כורח או אילוץ כלשהו.
כל רצונותיו מתגמדים לעומת כוחו של האיזון הקוסמי, המארגן את היקום כך שהגיבור נאלץ לבצע את תפקידו.
הדוגמה הטיפוסית לאילוץ שכזה היא אלריק ממלינבון, אולי הגיבור המפורסם ביותר בספרי מורקוק.
אלריק הוא לבקן אשר ללא חרבו המכושפת אינו מסוגל ללכת או לנשום לזמן רב, בגלל פגם לידה, אולם חרב זו היא בעלת רצון משלה, ומנסה לשלוט באלריק ולגרום לו להרוג אנשים בניגוד לרצונו.
דוגמאות אחרות הן הוקומון, הסובל מאבן שחורה המשובצת במצחו ויכולה להרוג אותו אם ימרוד באדוניו, או קורום הנסיך בגלימת הארגמן, שעינו מנוקרת וידו נקטעת על ידי אויביו.
'המלווה הנצחי' הוא לרוב דמות קלילה יותר, הנמצאת במצב דומה למצבו של הגיבור הנצחי, אך אינה טרגית.
המלווה לרוב נהנה מהחיים בכל עולם או זמן שאליהם האיזון הקוסמי משליך אותו, והוא אינו סובל ממלנכוליה משום שהוא השלים עם אי יכולתו להשתחרר מהאיזון הקוסמי.
לרוב, המלווה מודע למצבו וזוכר את גלגוליו הקודמים.
דוגמה טובה היא ג'רי אוקונל, מלווהו של קורום, אשר מכוון אותו בכל מעשיו ומהווה הנגדה הומוריסטית לגיבור הטראגי.
'אדוני הכאוס' ו'אדוני הסדר' הם דמויות נפוצות בסדרה זו, והם מייצגים שני צדדים הנאבקים זה בזה.
דמויות אלו הן מעין אלים, אולם כוחן תלוי בכמות בני התמותה שמאמינה בהן, ולכן אין הן אלוהות מוחלטת, שלא כמו האיזון הקוסמי או אלים אחרים שאינם עוסקים במעשי בני התמותה (קוול ורין בספרי קורום).
לעיתים, יצורים אלו הם גיבורים (כמו בספר "הרקדנים שבסוף הזמן", שבו בני אדם בעתיד הרחוק הם בעצם ייצוגים לאדוני הכאוס).
לרוב, מורקוק תוקף בספריו כאוס גדול מדי, ומדגיש את הטענה כי אחרי שהכאוס מיצה את היצירתיות שבו, העולם נותר שומם ועקר.
זאת, בניגוד לסדר השואף לחיים וצמיחה יציבה.
עם זאת, מורקוק תוקף גם סדר רב מדי (כמו בספרו "הרקדנים שסוף הזמן", ששם מורקוק לועג לסדר שמיוצג על ידי החברה הוויקטוריאנית השמרנית, לעומת החברה המתירנית והחופשית בסוף הזמן).
נושא אחר שמורקוק מטפל בו בסדרה הוא רצון חופשי.
ראייתו של מורקוק היא פסימית - אין לאדם רצון חופשי, אלא הכורח הוא שמביא אותו לידי פעולה.
חייו של הגיבור אינם שלו, אלא מוקדשים להצלת עולמו מהפרת האיזון בין כאוס לסדר, ולמטרה זו הוא מקריב את אהובתו ולעיתים את חייו.
חרב השאול (תרגום: דורית לנדס), עם-עובד, 1978
אבי סער (תרגום: דורית לנדס), עם-עובד, 1980
אלריק ממלניבונה, (תרגום: אינגה מיכאלי, עריכת תרגום ולשון: חמוטל לוין), ינשוף, 2005
אלריק בים הגורל (תרגום: אינגה מיכאלי, עריכת תרגום ולשון: חמוטל לוין), ינשוף, 2005
גורלו של הזאב הלבן (תרגום: איריס נמיר), ינשוף ומובי דיק, 2012
מגילת החרבות (תרגום: מיכאל תמרי), עם-עובד, 1982
אגדות קורום: פנטסיית גבורה על הזמן שבטרם הזמן - כרך א, הפר והרמח, כרך ב, האלון והאיל, כרך ג, החרב והרמך (תרגום: אהוד מימון, עריכת תרגום ולשון: אמירה בנימיני), ינשוף, 2007
הפרוזדור השחור (תרגום: דפנה לוי), זמורה-ביתן, 1986