tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ומנגד, עלתה האימפריה העות'מאנית שהשכילה לאמץ את השימוש בנשק החם, בניגוד לממלוכים שסירבו להשתמש בו מאחר שלא תאם את עמדותיהם לגבי ניהול המלחמה.
בעשור השני של המאה ה-16 נוצחו הממלוכים על ידי העות'מאנים בראשות סלים הראשון ובכך הגיע הקץ לתקופה של מעל ל-250 שנים בה שלטו בארץ ישראל.
מפיק ועורך: נפתלי גליקסברג, במאי: אבי אמבר, תסריט: אודי ארמוני, עורכת תוכן: חגית בן יעקב, עורכת: מיכל רנון, מנחה: ישי גולן, צלם ראשי: יובל מיימון, תחקיר: אייל בן-זאב ויאיר שוגרמן, מוזיקה מקורית: אבי בללי, יועצת מדעית ראשית: פרופ' עמליה לבנוני.
משתתפים: פרופ' עמליה לבנוני, פרופ' יוסף דרורי, פרופ' ראובן עמיתי, ד"ר קייט רפאל, ד"ר קטיה ציטרין-סילברמן, ד"ר דניאלה טלמון-הלר, ד"ר דותן ארד, ד"ר תאופיק דעאדלה, ד"ר אורן טל, ד"ר נעמה אוחנה-ארום.
אתרי צילום: אפולוניה, מעיין חרוד, קלעת נמרוד, מצודת צפת, גשר ג'ינדס, המגדל הלבן ברמלה, קבר רבן גמליאל ביבנה, ג'וב יוסף, סידנא עלי, בית כנסת הרמב"ן בירושלים, בית הכנסת הקראי בירושלים, שוק הכתנים בירושלים ושער השלשלת בירושלים.
פרק 15 - "מזרח תיכון חדש"
הפרק שודר ב-12 בפברואר 2017. הוא עוסק בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל, מקרב מרג' דאבק ב-1516 ועד כיבוש ירושלים בידי הבריטים בדצמבר 1917.
לאחר קרב מרג' דאבק, שבו באה לידי ביטוי עליונות הנשק החם ובמיוחד הארטילריה, שהיו בידי העות'מאנים, על הלחימה המבוססת על הקשתים והפרשים שאפיינה את לחימת הממלוכים, כבש הסולטן העות'מאני, סלים הראשון, גם את דמשק, ירושלים ולאחר מכן את קהיר.
לבנו, סולימאן הראשון, ששלט כבר באימפריה שהשתרעה מאלג'יריה ועד איראן, היה עניין מיוחד בירושלים.
הוא הקים סביב העיר את חומת ירושלים וקבע בה שערים מסודרים.
הוא שיפץ את כל רחבת הר הבית ואת המסגדים אל אקצה וכיפת הסלע.
הוא הקים מחדש את מצודת ירושלים והפך אותה למצודה צבאית.
הוא הקים מערכת מים חדשה שנסמכה על המאגר שהקים - בריכת הסולטן.
הוא שיפץ ובנה מחדש את השווקים וחוקק חוקים מיוחדים שנועדו לעודד את המסחר בירושלים ותמך במערכת הסעד על ידי ייסוד וקף.
העות'מאנים קיבלו בברכה את מגורשי ספרד ואיפשרו להם להתיישב ברחבי האימפריה, כולל בארץ ישראל.
במחצית השנייה של המאה ה-16 חכרו דונה גרציה ובעלה דון יוסף נשיא את טבריה ושיקמו אותה ואת הקהילה היהודית שבה, אך לאחר מותם דעכה הקהילה בטבריה.
באותה תקופה החלה גם פריחה בקרב הקהילה היהודית בצפת, שהפכה למרכז תורני ובלטו בו יוסף קארו והאר"י.
במאה ה-17, עם החלשות השלטון המרכזי בקושטא, החלו לשלוט בחלקים שונים של ארץ ישראל מנהיגים מקומיים (חלקם במקביל, באזורים שונים של הארץ), שנהנו מחסות העות'מאנים: פח'ר א-דין השני, אחמד טראבי (ולאחר מכן בניו), פרוח' בן עבדאללה, מחמד אבן פרוח' וחסן פאשה.
בתחילת המאה ה-18 החל דאהר אל-עומר לשלוט באזור הגליל.
מפעלו הגדול של דאהר היה הפיכת עכו (שנחרבה על ידי הממלוכים) לבירתו, תוך הקמת נמל מפותח במקום והתחלת בניית חיפה.
כמו כן, בהסכמת דאהר חודש היישוב היהודי בטבריה.
לאחריו עלה לשלטון אחמד פאשה אל-ג'זאר שהמשיך לבצר ולפתח את עכו וחיפה ובסיוע יועצו היהודי, חיים פרחי, הצליח גם לעמוד במצור שהטיל נפוליאון על עכו ב-1799.
ב-1831 כבש אבראהים פאשא את ארץ ישראל והביא לשינויים מהותיים בה: שינוי דמוגרפי מהותי בארץ, בכך שהביא עשרות אלפי מהגרים ממצרים, סודאן ומצפון אפריקה, פתיחת ארץ ישראל למערב: הכנסת חידושים טכנולוגיים, הקלות לתושבים הנוצריים, פתיחות לפעילות מיסיונרית ולפעילות דיפלומטית.
פתיחות זו הביאה לכניסת המעצמות האירופיות ובמיוחד רוסיה, צרפת ובריטניה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19, על רקע התחזקות המעצמות האירופיות ובמקביל, אימוץ הרעיונות הלאומיים על ידי חלק מעמי האימפריה, החלה האימפריה העות'מאנית בתהליך הטנזימאט - "ארגון מחדש", שכלל אימוץ כלים, מוסדות ועקרונות מערביים.
לתהליכים אלו הייתה גם השפעה בארץ ישראל בשיפור המערכת המשפט, חינוך, תשתיות, תחבורה, מוסדות בריאות ווטרינריה ותחומים נוספים רבים.
בעקבות המעבר העולמי לספינות קיטור גדולות, ואי יכולתן לעגון בנמל עכו, החל להתפתח נמל חיפה ובעקבותיו התפתחה העיר שחוותה גידול דמוגרפי מרשים של תושבים שהשתייכו לשלוש הדתות המרכזיות בארץ ישראל.
במהלך המאה ה-19 המעצמות האירופיות השתלטו על ירושלים, הלכה למעשה, באמצעות הקפיטולציות, שאפשרו להן פתיחת קונסוליות, פתיחת בתי חולים ופתיחת מתחמים שלהן מחוץ לחומות, שהשפיעה גם על ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות שהחלה ב-1860 עם ייסוד משכנות שאננים.
בסוף המאה ה-19 החלה הגירה יהודית במסגרת התנועה הציונית.
תנועה זו, לא חששה מפגיעה במרקם החיים ובאיזונים שבין הקהילה היהודית, המוסלמית והאימפריה העות'מאנית, שהתייחסה בתחילה להגירה זו בשוויון נפש ואף בעידוד, עד שהבינה כי מצויים בה יסודות לאומיים חזקים השואפים לעצמאות והפכה את יחסה אליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה טורקיה למדינות המרכז.
ב-31 באוקטובר 1917 פתחו הבריטים (שנמנו עם מדינות ההסכמה) במתקפה על באר שבע (שנבנתה על ידי הטורקים ב-1900) ועל דרום ארץ ישראל ולאחר שלושה שבועות כבשו גם את ירושלים וסיימו בכך שלטון בן 400 שנים של האימפריה העות'מאנית.
מפיק ועורך: נפתלי גליקסברג, במאי: אבי אמבר, תסריט: אודי ארמוני, עורכת תוכן: חגית בן יעקב, עורכת: מיכל רנון, יועץ מדעי ראשי: פרופ' אמנון כהן, מנחה: ישי גולן, צלם ראשי: יובל מיימון, תחקיר: אייל בן-זאב ויאיר שוגרמן, מוזיקה מקורית: אבי בללי.
משתתפים: פרופ' אמנון כהן, פרופ' דוד קושניר, פרופ' דרור זאבי, פרופ' מירי שפר-מוסנזון, פרופ' יוסי בן-ארצי, ד"ר אבנר וישניצר, ד"ר יאלי השש, ד"ר איל דוידסון, ד"ר שריף שריף ספדי.
אתרי צילום: מסגד אל-ג'זאר, עכו, העיר העתיקה בצפת, כיכר השעון, יפו, נמל יפו, תחנת הרכבת חיפה מזרח, בית דונה גרציה, מגדל דוד, כיכר עומר אבן אל ח'טאב, ירושלים, מוזיאון בית העיר, חיפה, בית הכנסת האר"י הספרדי, צפת
הוא סרט דרמה בריטי משנת 1968 שהפיק וביים לינדזי אנדרסון המתרחש בפנימייה אנגלית לבנים.
הסרט ידוע בשל התיאור של התקוממות אכזרית ואנרכיסטית בפנימייה.
יש המקשרים זאת לאירועי מאי 1968 בצרפת שהתקיימו באותה שנה, מאחר שאנדרסון מזוהה עם תרבות הנגד של שנות ה-60.
בסרט מככב מלקלום מקדואל בתפקידו הקולנועי הראשון, בתור "מייק טרביס", דמות שמופיעה גם בשני הסרטים הבאים של אנדרסון.
בעקבות הופעתו של מקדואל בסרט, פנה אליו הבמאי סטנלי קובריק וליהק אותו לסרט תפוז מכני.
בשנת 1969 הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בשנת 1999 מכון הסרטים הבריטי כינה אותו הסרט הבריטי ה-12 הגדול ביותר של המאה ה-20. ובשנת 2004, מגזין טוטאל פילם כינה אותו הסרט הבריטי ה-16 הגדול ביותר בכל הזמנים.
ב-2017, בסקר שנערך במגזין טיים אאוט, שבו השתתפו 150 שחקנים, במאים, כותבים, מפיקים ומבקרים, הסרט דורג כסרט הבריטי התשיעי הטוב ביותר אי פעם.
באתר Rotten Tomatoes מדווח כי 97% מתוך 37 המבקרים נתנו לסרט ביקורת חיובית, עם ממוצע של 7.9/10. על פי הקונצנזוס הביקורתי של האתר, [הסרט הוא] "מסית, חתרני, ובעל הומור אפל, "והיה אם" הוא ציון דרך בתרבות הנגד בקולנוע הבריטי".
הסרט נפתח בתיאור של פנימייה ציבורית בריטית מסורתית בסוף שנות השישים, כאשר התלמידים חוזרים לסמסטר חדש.
מייק טראוויס, וולאס וג'וני הם שלושה נערים נונ-קונפורמיסטיים.
הם נתונים תחת השגחתם של "המצליפים", תלמידים להם ניתנה פרפקטורה לפקח על שאר הנערים.
הנערים הזוטרים מתפקדים כמשרתים אישיים עבור "המצליפים", שדנים בהם כאובייקטים מיניים.
סצנות מוקדמות מראות את מנהגי הפנימייה.
המנהל מרוחק במידת מה מהנערים ומשאר מנהלי הפנימייה.
מר קמפ, מתמרן בקלות על ידי "המצליפים" ונותן להם יד חופשית באכיפת משמעת.
כמה מחברי הצוות מגלים התנהגות מוזרה.
יום אחד, מיק וג'וני מתגנבים מהקמפוס וגונבים אופנוע מאולם תצוגה.
הם רוכבים לבית קפה המאויש על ידי נערה חסרת שם, ומייק מפנטז שהוא נאבק בה עירום.
בינתיים, וולאס נתפס מעשן ומפלרטט עם צעיר הומוסקסואל בשם בובי פיליפס.
מאוחר יותר, שלושת הבנים שותים וודקה בחדר העבודה שלהם ושוקלים כיצד "אדם אחד יכול לשנות את העולם עם כדור במקום הנכון." העימותים שלהם עם רשויות בתי הספר נעשים יותר ויותר קיצוניים.
בסופו של דבר, לאחר שהם נענשים באכזריות על ידי "המצליפים", החבורה מחליטה לצאת לפעולה.
במהלך תרגיל צבאי בבית הספר, מייק רוכש תחמושת חיה, מייק, וולאס וג'וני משתמשים בה ויורים באש חיה על קבוצה של סטודנטים ואנשי סגל, בהם כומר בית הספר.
כאשר האחרון מצווה על הבנים להשליך את נשקם, אך נכנע בפחד ומותקף על ידי מייק שלכאורה רוצח אותו.
כעונש על מעשיהם, המנהל מטיל על השלישייה לנקות מחסן גדול מתחת לאולם הראשי.
ברצף סוריאליסטי, הם מגלים מטמון של כלי נשק, כולל נשק אוטומטי ומרגמות.
יחד עם הנערה מבית הקפה ועם פיליפס, הם מחליטים להתקומם נגד הממסד.
ביום המייסדים, כשההורים מבקרים בבית הספר, במהלך נאומו של גנרל, הקבוצה מציתה אש מתחת לאולם.
כולם בורחים החוצה ושם הקבוצה מתחילה לירות בהם מהגג.
בהנהגתו של הגנרל, אנשי צוות, סטודנטים והורים מנסים להשיב אש.
המנהל מנסה לעצור את הקרב, מפציר בקבוצה לנהוג בתבונה, אך הוא נורה למוות על ידי הנערה.
הקרב נמשך, והמצלמה ננעלת על פניו הנחושים של מייק כשהוא ממשיך לירות.
יש קאט פתאומי, רקע שחור ועליו מתנוססת הכתובת "....If" באותיות אדומות.
לפי הפרשנות של מבקר הקולנוע דייוויד אהרנשטיין שם הסרט מתכתב עם הפואמה המפורסמת "אם" מאת רודיארד קיפלינג, שהוקדשה לבנו, ובה הוא מציג ערכי מתינות ברוח סטואיקניזם וויקטוריאני.
הסרט, מהווה אנטיתזה לערכים המוצגים בשיר, בייחוד לשורה "אם אתה יכול לחלום – ולא לעשות את חלומותיך לאדוניך".
הסיקוונסים הסוריאליסטיים בסרט הושוו לסרט הקלאסי הצרפתי של ז'אן ויגו, "אפס בהתנהגות" משנת 1933. אנדרסון הכיר בהשפעת הסרט עליו (ועל התסריטאי) ואמר כי "לראות את הסרט של ויגו נתן לנו את הרעיון וגם את הביטחון להמשיך עם סוג מבנה סצנה שרקמנו, במיוחד עבור החלק הראשון של הסרט".
הביצועים של מקדואל בסרט תפסו את תשומת לבו של סטנלי קובריק, ובעקבות זאת הוא ליהק אותו לסרטו המפורסם תפוז מכני.
הוא הסרט הראשון ב"טרילוגיית מייק טראביס", כולם בכיכובו של מלקולם מקדואל.
הסרטים אינם מהווים המשך עלילתי ישיר, ויש להם מעט מן המשותף, מלבד הדמות הראשית של מיק טראביס, וכמה דמויות בעלות שם זהה בתפקידים דומים.
"והאמת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי שלמה ארצי בשיתוף הזמר הישראלי ישי ריבו.
השיר יצא לאור ב-18 במאי 2016, כסינגל החמישי מתוך אלבומו ה-24 של ארצי, קצפת, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
השיר נכתב והולחן על ידי שלמה ארצי והופק על ידי טל פורר ובן ארצי.
שיר זה הוא הדואט הראשון של שלמה ארצי ביחד עם ישי ריבו.
הווידאו קליפ הנלווה לשיר עלה לערוץ של ארצי ב-18 במאי 2016, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון ליולי 2025, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-7.3 מיליון.
וְהַיֶּלֶד הַזֶּה הוּא אֲנִי הוא אלבום שירי ילדים מאת אבנר קנר שיצא לאור בשנת 1979.
האלבום מבוסס על ספר שירי הילדים "והילד הזה הוא אני" של הסופר יהודה אטלס ומכיל שירי ילדים קצרים המציגים את העולם מנקודת מבטו של ילד ובשפת יום-יום (בניגוד לשפה הגבוהה שהייתה נהוגה עד אז בכתיבה לילדים).
באלבום מבוצעים שירים מן הספר שהולחנו בידי אבנר קנר שגם שר באלבום.
האלבום יצא במקור בקלטת השמעה ותקליט ויניל (1979).
הוא יצא בהוצאה מחודשת ב־CD בשנת 1996, ויצא בהפקה נוספת של NMC לסדרת ילדים בשנת 2005.
בקסטה/ויניל המקורי: שירים 1–8 בצד א', ושירים 9–15 בצד ב'
לחנים, עיבודים - אבנר קנר
שירה, שירת רקע, ליווי - אבנר קנר, דויד ברוזה, אפי בן ישראל, מזי כהן, יואל לרנר
פסנתר, פסנתר חשמלי, סינתיסייזר, פריטה, כלי הקשה - אבנר קנר
גיטרות - גרי אקשטיין, שלמה ידוב (ליווי), האנסמבל של הקאמרי (קוורטט)
גיטרה בס - מיקי שביב
הפקה - טדי הפקות, טמירה ירדני, ליאור מזרחי (NMC הפקה לסדרת ילדים), אנדראה שוץ
עריכה דיגיטלית - יובל שבילי
עיצוב - הילית בן (לCD 1996), צחי בן מנחם (NMC הפקה לסדרת ילדים)
וְהִיא שֶׁעָמְדָה הוא ניגון דבקות מניגוני חב"ד, אחד הניגונים שלימד הרבי מלובביץ' למילים והיא שעמדה מתוך ההגדה של פסח.
הניגון מיוסד על מילות הפיוט הנפתח במילים "והיא שעמדה", הנאמר בליל הסדר, ונוסח הפיוט המלא הוא:
את הניגון לימד הרבי מלובביץ' בליל יום ב' של חג הפסח ה'תשט"ו (1955).
בתחילה ביקש הרבי מהחסידים שינגנו את ניגון "והיא שעמדה", החסידים ניגנו ניגונים שונים על המילים, אך שהרבי ראה שאף אחד לא מתחיל את הניגון המסוים החל הרבי לנגן את הניגון.
בשנת ה'תשכ"א ביאר הרבי את תוכן הניגון.
הניגון מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר קצ (190).
הניגון במקורו מיוחס בחסידות קרלין (וחצרות נוספות) לרבי אהרן הגדול מקרלין והשתמר אצלם בגרסה עם שינויים מסוימים, הניגון התפרסם במתכונתו המוכרת על ידי הרבי מלובביץ'.
בשנות השמונים הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 8" של ניח"ח.
ב-1995 הופיע באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה, ב-2012 הופיע באלבום "חדווא דניגונא" של גיל עקיביוב.
ב-2015 הופיע הניגון באלבום "צמאה 1" בביצוע שולי רנד.
הניגון בוצע במהלך השנים גם על ידי הזמר נמואל הרוש, הרב תמיר גרנות ועוד.
והיה אם שמוע היא פרשיה מפרשת עקב בספר דברים.
היא אחת משלוש פרשיות "קריאת שמע", הנאמרות בתפילות שחרית וערבית, אחת מארבע הפרשיות הנמצאות בתפילין, נכתבת בתוך המזוזה יחד עם פרשת "שמע ישראל".
הפרשייה נפתחת באמירת אלוהים לבני ישראל כי אם ישמעו למצוותיו שהוא יורה עליהם, ויעבדו אותו בכל ליבם ונפשם הוא יברך אותם ואת יבולם:
בחלק השני של הפרשייה מזהיר אלוהים את ישראל לא לעורר את כעסו ומודיע מה יקרה להם אם לא ישמעו לו:
בחלקו האחרון של הפרשייה מפרט אלוהים את מצוותיו שהזכיר לפני כן; מצוות תפילין, חובת האב ללמד את בנו תורה ומצוות מזוזה:
הפרשייה נחתמת בהסבר אלוהים את גמולם של מי שישמע למצוותיו:
"והיה אם שמוע" היא הפרשייה השנייה משלוש הפרשיות של קריאת שמע:
שמע ישראל - ספר דברים, פרק ו', פסוקים ד'-ט'
הראשונים והאחרונים נחלקו אם קריאת פרשיית "והיה אם שמוע" היא חלק מקריאת שמע מדאורייתא או רק מדרבנן.
לדעת רבי אריה לייב גינצבורג, חובת קריאת שמע מדאורייתא כוללת רק את הפרשיה הראשונה, ואילו פרשיית והיה אם שמוע צורפה לקריאת שמע מתקנת חכמים.
בקריאת שמע על המיטה, בטרם השינה, מעיקר הדין אין צורך לקרוא את פרשית "והיה אם שמוע", אלא רק את פרשית "שמע ישראל".
אולם, יש מן האחרונים הסבורים, בעקבות האר"י, שראוי לקרוא את קריאת שמע במלואה, לרבות פרשית "והיה אם שמוע", משום שבקריאת שמע במלואה (עם אמירת "אל מלך נאמן") יש 248 מילים, כנגד 248 איברי הגוף.
"והיה אם שמוע" היא אחת מארבע הפרשיות הנכתבות בתפילין, מאחר שהוזכרה בה מצוות תפילין:
המזוזה היא קלף עליו נכתבות בכתב סת"ם שתי פרשיות מהמקרא שבתוכנן נזכר הציווי על מצוות מזוזה:
שמע ישראל - בה נזכרים מצוות ייחוד השם, אהבת השם ומצוות מזוזה: "וּכְתַבְתָּם עַל מְזוּזֹת בֵּיתֶךָ וּבִשְׁעָרֶיךָ" (דברים ו, ט').
והיה אם שמֹע - בה נזכרה מצוות מזוזה: "וּכְתַבְתָּם עַל מְזוּזוֹת בֵּיתֶךָ וּבִשְׁעָרֶיךָ" ועקרון הגמול בעקבות שמירת המצוות.
וקשרתם לאות על ידך והיו לטטפות בין עיניך - ספר בענייני תפילין
והאגן גרניקי חאצ'טוריאן (בארמנית: Վահագն Գառնիկի Խաչատուրյան; נולד ב-26 ביולי 1959) הוא פוליטיקאי ארמני, המכהן כנשיא ארמניה החמישי החל ממרץ 2022.
הוא כיהן בשנים 1992–1996 כראש העיר ירבאן ובשנים 2021–2022 כשר תעשיית ההייטק של ארמניה.
עד שנת 2017 השתייך למפלגת הקונגרס הלאומי הארמני ובהמשך היה לחבר פרלמנט עצמאי.
והאגן חאצ'טוריאן נולד בשנת 1959 בסיסיאן.
בשנת 1976 סיים את לימודיו בתיכון מס' 118 בירבאן עם מדליית זהב להצטיינות.
בשנת 1980 סיים את לימודיו האקדמיים במכון לכלכלה לאומית בירבאן עם דיפלומת כלכלן.
בין השנים 1990–1996 כיהן כחבר במועצת העיר ירבאן ובין השנים 1992–1996 כראש העיר הזאת.
בין השנים 1995–1999 היה חבר באספה הלאומית של ארמניה והין השנים 1996–1998 שימש יועץ של נשיא ארמניה, לבון טר-פטרוסיאן.
בשנת 2002 התמנה לסגן יושב ראש המרכז למדעי המדינה, משפטים ומחקר כלכלי.
מאוגוסט 2021 עד 2022 כיהן כשר תעשיית ההייטק בממשלת סרקיסיאן.
אחרי התפטרות הנשיא ארמן סרקיסיאן, מפלגת החוזה האזרחי מינתה את חאצטוריאן כמועמדה לתפקיד הנשיא.
ב-3 במרץ 2022 בחר בו הפרלמנט הארמני לתפקיד ראש המדינה בסיבוב ההצבעות השני.
ב-13 במרץ 2022 הושבע חאצ'טוריאן כנשיא ארמניה.
חאצ'טוריאן נשוי, אב לבת ולבן וסב לשני נכדים.
"והיא תראה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי נאור אורמיה.
את השיר הוציאה ב-20 באוקטובר 2014 לאור חברת התקליטים Mobile1 Music כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"והיא תראה" נכתב על ידי אורמיה בלבד.
הופק לו וידאו קליפ רשמי, שפורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של אורמיה ביום צאת השיר.
הוא מציג את הזמר בכמה נופים שונים, בעיקר על חוף הים, במכונית יוקרה או במסעדה.
נכון ליולי 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מרבע מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםעולם20 באוקטובר 2014Mobile1 Music
והיב מחמוד סייף הוא ראש המועצה המקומית יאנוח-ג'ת.
נולד למחמוד וזכייה וגדל בכפר יאנוח-ג'ת.
למד בבית ספר יסודי יאנוח-ג'ת ובתיכון במעלות-תרשיחא.
בשנת 1984 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים עד לשנת 1987.
בשנים 1987–2000 עבד כקבלן לעבודות בנייה ופיתוח.
בשנים 2000–2001 שימש כעוזר של ראש המועצה, שייח' אבו ראיד יוסף קארוט.
בשנים 2005–2008 שימש כחבר מועצה מקומית יאנוח-ג'ת.
בתקופת כהונתו של ראש המועצה השייח' אבו מאהר ג'דאללה סעד.
בשנת 2008 התמודד לראשות המועצה מול מעד'א חסבאני וניצח עם 50.63 לעומת 49.37 לחסאבני.
בפברואר 2010 הודח מתפקידו על ידי שר הפנים אלי ישי לאחר שלא הצליח להעביר את תקציב המועצה בהיעדר רוב מבין חברי המועצה.
בשנת 2011 נסע לעבוד כמנהל פרויקטים בחברת קבלנית לבנייה באנגולה עד לשנת 2015.
בשנת 2015 שב לישראל ועבד כקבלן עצמאי.
בשנים 2018–2024 שימש בשנית חבר מועצה מקומית יאנוח-ג'ת.
בבחירות שנערכו בפברואר 2024 התמודד לראשות המועצה ונבחר עם 81.94% מהקולות לאחר שהיה מועמד יחיד.
באפריל 2024 נבחר למזכיר פורום הדרוזים והצ'רקסים.
הוא נשוי לזליחה ואב לארבעה.
והיב חביש הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית ירכא.
נולד לסאלח ועפיפה וגדל בירכא.
הרביעי מתוך תשעה אחים ואחיות למד בבית ספר יסודי ממלכתי אלחדיקה ירכא ב' ובתיכון "אחווה" ירכא.
בשנת 1981 התגייס לצה"ל ושירת כמתורגמן בפרקליטות הצבאית והשתחרר מצה"ל בשנת 1984.
לאחר התיכון למד חשמל תעשייה.
והוא בוגר קורס חשמלאי מוסמך מהמכון להכשרה מקצועית.
לאחר מכן עבד במפעלי מתכת קדמני ובמפעלי נעליים כנען בירכא.
בשנת 1993 הקים יחד עם אחיו מפעל לייצור אבן ושיש אבן אחים חביש בע"מ ועבד בו עד לשנת 1998.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1993 נבחר למועצת ירכא וכיהן כחבר מועצה ויו"ר האופוזיציה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998 התמודד לראשות המועצה מול עמאד סאלח, דיאן מעדי, ומופלח מולא.
בשנת 2002 הקים את עמותת המדעים לעדה הדרוזית ועמד בראשה.
בתקופת כהונתו הוקם בית הספר התיכון הדרוזי למדעים ולמנהיגות בירכא.
לא התמודד לקדנציה נוספת בשל הסכם רוטציה עליו היה חתום עם המועמד סאלח אבו ריש.
בשנים 2003–2013 שב לעבוד בניהול המפעל לייצור אבן ושיש אבן אחים חביש בע"מ.
מול מעדי סעיד, וארז חביש.
וניצח עם 43.81 מהקולות לעומת 42.65 לארז חביש.
התמודד לראשות המועצה מול חאתם עאטללה.
בשנת 2019 נבחר ליו"ר פורום ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות.
ב-2 בדצמבר 2019 החליט שר הפנים אריה דרעי להפסיק את כהונתו כיו"ר המועצה ויו"ר פורום ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות לאחר שלא הצליח לאשר את תקציב המועצה במליאת המועצה, במועד הקבוע בחוק וכן בתקופת הארכה שנתנה.
במקומו מונתה ועדה קרואה בראשות אלי רגב.
ב-26 ביולי 2021 בג"ץ ביטל את החלטת השר דרעי וקבע כי יש להחזירו לתפקידו בנימוק שחברי האופוזיציה במועצה הם שהיו האחראים לאי העברת התקציב ולא חביש עצמו.
חביש שב לתפקיד עד לבחירות ב-2024 אז לא התמודד.
הוא נשוי לגאדה ואב לארבעה.
והימים לא חלפו – ספר שנכתב על ידי הסופר אלי עמיר המבוסס על חוויותיו האישיות מתקופת סוף שירותו הצבאי ותחילת לימודיו באוניברסיטה העברית.
הספר יצא לאור בסדרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד בשנת 2024.
הספר הוא המשכו של הספר נער האופניים שכתב עמיר על הנער נורי שהוא למעשה בן דמותו שלו.
בספר זה נורי הוא חייל המשרת בשירות סדיר במחנה שנלר.
במחנה הוא חווה קשרים רומנטיים עם מספר חיילות אך כל מערכות היחסים הללו לא מחזיקות זמן רב.
השוני בין נורי – בן למשפחה מיוצאי עיראק לבין החיילות מהמשפחות האשכנזיות המבוססות תמיד עומד ברקע היחסים.
במקביל הוא מבלה עם חבריו יוצאי עיראק בהאזנה קבועה למלכת הזמר הערבי – אום כולתום.
אום כולתום שתמונתה אף מתנוססת על כריכת הספר היא הזמרת הנערצת עליהם והאזנה ברדיו להופעותיה בקהיר היא הפעילות המועדפת עליהם.
ציטוטים משיריה משובצים לאורך כל הספר.
נורי משתחרר מהצבא ומתחיל בלימודי ערבית באוניברסיטה.
רוב המרצים, בהם למשל פרופ' מאיר פלסנר מפילים על נורי וחבריו שעמום ואכזבה.
במקום ללמוד את הערבית של העולם הערבי ובה כמובן שירי אום כולתום, הם משננים שירה ערבית עתיקה, כפי שנלמדה באוניברסיטאות בגרמניה.
לקראת סוף הספר נורי מפתח קשר רומנטי עז עם אישה אלמנה מבוגרת ממנו בהרבה, אך להרגשתו היא היחידה המבינה את עולמו.
והיב חביבאללה הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בעירוני טבריה.
חביבאללה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי עין מאהל המקומית ובגיל 18 הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה.
ב-28 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 4-0 להפועל כפר סבא.
ב-29 במרץ 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד עירוני נשר.
ב-14 במאי הבקיע צמד בניצחון 2-4 נגד מכבי הרצליה.
בקיץ נבחן בבני יהודה מליגת העל, אך ב-10 באוקטובר 2018 חתם בהפועל אכסאל.
ב-15 ביולי 2020 חתם בהפועל נוף הגליל.
חביבאללה הבקיע 5 שערים באותה עונה שבסיומה נוף הגליל חזרה לליגת העל אחרי 15 שנות היעדרות.
ב-1 בדצמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 1-1 נגד מכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה במועדון הבקיע 14 שערים שסייעו לעליה של המועדון לליגת העל בסיום העונה.
והיד אלייב (באזרית: Vahid Əliyev; נולד ב-19 באפריל 1969) הוא לוטננט גנרל בכוחות המזוינים של אזרבייג'ן.
אלייב נולד ב-19 באפריל 1969 בבאקו, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
בשנים 1983–1986 למד במכללה הצבאית ג'משיד נחצ'יבנסקי, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי-פוליטי הגבוה להגנה אווירית על שם יורי אנדרופוב בלנינגרד והפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הממלכתית של אזרבייג'ן.
בשנים 1990–1991 שירת אלייב בספצנאז, בין השנים 1991–1996 שימש כנציב המבצעים במחלקה מיוחדת תחת נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב, ששימש כראש המחלקה; ומחודש מרץ עד נובמבר 1996 עמד בראש המחלקה המיוחדת בנחצ'יבאן.
בשנים 1996–1997 שימש כסגן השר לביטחון לאומי של הרפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן, ובשנים 1997–2002 כשר לביטחון לאומי של הרפובליקה האוטונומית נחצ'יוואן.
באפריל 2002 מונה לעוזרו של נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב.
"והאר עינינו" הוא שיר שמילותיו לקוחות מתוך תפילת "אהבה רבה", הנאמרת לפני קריאת שמע של תפילת שחרית.
השיר הולחן על ידי הרב שלמה קרליבך ובוצע לראשונה בפסטיבל הזמר החסידי שנערך לראשונה בשנת 1969 במוצאי שמחת תורה בהיכל התרבות בתל אביב.
השיר בוצע על ידי השלושרים (בני אמדורסקי, שלום חנוך וחנן יובל), וזכה במקום השלישי בתחרות.
קרליבך עצמו אהב את השיר והוא נכלל בתקליטו 'והאר עינינו' שיצא בשנת 1971.
השיר זכה לפופולריות רבה בקרב עם ישראל בארץ ובתפוצות, ומושר גם בהקפות של שמחת תורה.
הלחן התגלגל לרוסיה והותאם לשיר הרוסי "נולדתי על הגבול" (Я родился на границе) מאת רודולף פוקס, בביצוע הזמר ארקדי סוורני .
צמד דרום ביצעו את השיר במופע "מצעד המרגניות" שהוקלט בהיכל התרבות בת"א ושודר בערוץ הראשון בשנת 1970.
זמרי אפי נצר הקליטו את השיר באלבום "שירים חסידיים ושירי שבת - עם זמרי אפי נצר מס.
ריקי מנור ואנדרה צוויג הקליטו את השיר באלבומם "Riki & Andre" משנת 1971.
צמד רעים הקליט את השיר באלבומם "מיטב השירים החסידיים" משנת 1973.
יגאל בשן בליווי מקהלת הילדים "פרחי ישראל" בניצוחו של משה (מונה) רוזנבלום הקליט את השיר באלבום "ממיטב שירי הפסטיבלים החסידיים" שיצא לאור בשנת 1976.
צילה דגן הקליטה את השיר באלבום "המנצחים!
להקת הבנות "אשת חיל" הפיקה גרסת דאנס לשיר בשנת 2009.
אהרן פררה ביצע את השיר במופע "קרליבך באופרה" שנערך במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב בשנת 2015.
להקת הזמר הגבעטרון ביצעו את השיר מתוך "מחרוזת קרליבך" מאלבומם "שירים מבית אבא" שיצא לאור בשנת 2015.
והבאלת (בארמית תדמורית ) או ספטימיוס ובאלתוס היה קיסר האימפריה התדמורית, שמרכזה היה בעיר תדמור (פלמירה) שבסוריה.
הוא עלה לשלטון כילד תחת אמו, זנוביה, אשר הובילה מרד נגד האימפריה הרומית והקימה את האימפריה התדמורית העצמאית.
לוקיוס יוליוס אורליוס ספטימיוס ובאלתוס (Lucius Julius Aurelius Septimius Vaballathus) נולד וגדל בעיר תדמור (פלמירה), יישוב נווה מדבר במדבר הסורי בשנת 259, לאודינת (אודיינאתוס), מלך-המלכים של תדמור, ולאשתו השנייה, מלכת תדמור, זנוביה.
ובאלתוס הוא הצורה הלטינית של שמו התדמורי, והבאלת, "מתנת אל-לאת ".
מכיוון שהאלה הערבית אל-לאת זוהתה על ידי היוונים עם האלה היוונית אתנה, הוא השתמש בשם "אתנודורוס" כצורה היוונית של שמו.
לווהבאלת היה אח למחצה, חירן הראשון, שנולד מאביו ואישה נוספת, שמלך כמלך-המלכים משותף עם אביו, וכן אח פחות מוכר, חירן השני.
ייתכן שהיו לו גם אחים אחרים, שידועים רק מקובץ הביוגרפיות "היסטוריה אוגוסטה", הרניאנוס (Herennianus) וטימולאוס מתדמור .
ייתכן שהרניאנוס הוא חירן, אולם ייתכן שטימולאוס הוא בדיה.
בשנת 267, קרוב משפחה, אולי בן אחות אמו של אביו, בשם מייאוניוס, רצח את אודינת ואת אחיו למחצה, חירן הראשון (בהיסטוריה אוגוסטה נקרא "הרודס").
החיבור הבלתי אמין "היסטוריה אוגוסטה" מציין את מייאוניוס כאחד מ"שלושים הטיראנים" שטענו לשלטון האימפריה הרומית בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי גליאנוס.
עם זאת, סביר להניח שמדובר בהמצאה; על פי הכרוניקן יואנס זונאראס, מייאוניוס הוצא להורג מיד לאחר הרצח.
לאחר מות אודינת ובנו הבכור, השלטון עבר לבנו הצעיר, והבאלת.
ובלאתוס הצעיר מונה למלך (rex clarissimus imperator dux Romanorum, "מלך המלכים המהולל" ו-"corrector totius orientis") האימפריה התדמורית בהיותו קטין, ועל כן אמו זנוביה שלטה כמלכה עוצרת והייתה השליטת בפועל של תדמור.
בתחילה הכיר הקיסר הרומי אורליאנוס בשלטונו של ובאלתוס, אולי משום שאורליאנוס היה מעורב בסכסוך גדול עם האימפריה הגאלית במערב והיסס לפתוח במלחמה גלויה עם האימפריה התדמורית.
להכרה הדדית זו מעידים מטבעות מוקדמים שהנפיקה זנוביה בשמו של ובאלתוס, שהכירו באורליאנוס כקיסר.
במטבעות אלה אורליאנוס מוצג עונד כתר זוהר המסמל את עליונותו כקיסר, בעוד ובאלתוס עונד כתר של זר דפנה.
המטבעות שהוטבעו באלכסנדריה הציגו את אורליאנוס בשנת שלטונו הראשונה ואת ובאלתוס בשנת שלטונו הרביעית, כאשר ובאלתוס אימץ תוארי כבוד שירש אולי מאביו אודינת.
למרות שהאימפריה התדמורית התמקדה בתדמור, ובאלתוס וזנוביה כנראה בילו את רוב שלטונם באנטיוכיה, בירתה המנהלית של סוריה.
היחסים בין האימפריה הרומית לאימפריה התדמורית, שזה עתה נוסדה, התדרדרו, וסדרה של כיבושים תדמוריים, שבוצעו תחת החסות ההגנתית של כפיפות לרומא, החלה בסביבות שנת 270.
באוקטובר 270, פלש צבא תדמורי של 70,000 איש למצרים הרומית, והכריז על זנוביה, אמו של ובאלתוס, כמלכת מצרים.
המצביא הרומי טנאגינו פרובוס הצליח לכבוש מחדש את אלכסנדריה בנובמבר, אך הובס ונמלט למבצר בבל , שם היה נצור על ידי זבדאס , מצביא תדמורי, שהמשיך בצעדתו דרומה וכבש את מצרים.
לאחר מכן, בשנת 271, ספטימיוס זבאי , מצביא תדמורי נוסף ששירת את זנוביה, החל בפעולות צבאיות באסיה הקטנה, וזבדאס הצטרף אליו באביב של אותה שנה.
התדמורים כבשו את הפרובינקיה גלטיה שבאסיה הקטנה, וכבשו את בירת האזור אנקירה, ובכך סימנו את ההיקף הגדול ביותר של ההתפשטות התדמורית.
אורליאנוס נעלם ממטבעות תדמור, בעוד זנוביה וובאלתוס אימצו את התארים "אוגוסטה" ו"אוגוסטוס".
ובאלתוס כונה במטבעות "מלך, קיסר, דוקס רומאנום", "מנהיג הרומאים", ומרד גלוי נגד רומא החל.
בשנת 272, הקיסר אורליאנוס חצה את מצר הבוספורוס והתקדם במהירות דרך אסיה הקטנה.
בעוד שהמצביא הרומי מרקוס אורליוס פרובוס כבש מחדש את מצרים מידי תדמור, המשיך הקיסר בצעדתו וכבש את טיאנה, שהייתה בשליטת תדמור.
עד לאותה נקודה הרס אורליאנוס כל עיר שהתנגדה לו, אך חס על טיאנה.
חנינתו השתלמה, שכן ערים רבות נוספות נכנעו לו כשראו שהקיסר לא ינקום בהן.
לאחר שעבר דרך איסוס , ניצח אורליאנוס את זנוביה בקרב אימיי ליד אנטיוכיה.
צבאות תדמור נסוגו לאנטיוכיה, ולאחר מכן לאמסה, בעוד אורליאנוס התקדם וכבש את אנטיוכיה .
התבוסה באמסה לרומאים אילצה את צבאות תדמור להתפנות לבירתם.
הרומאים החלו במצור על תדמור, וניסו לפרוץ את הגנות העיר מספר פעמים אך נהדפו.
עם זאת, המצב החמיר, ולכן זנוביה, אמו של ובאלתוס, עזבה את העיר ופנתה מזרחה כדי לבקש עזרה מהאימפריה הסאסאנית.
הרומאים הלכו בעקבות המלכה, אסרו אותה ליד נהר הפרת והביאו אותה לקיסר.
זמן קצר לאחר מכן, אזרחי תדמור ביקשו שלום, והעיר הוכנעה.
סוף שלטונו הסמלי של והבאלת הגיע לאחר הפסדו במצור על תדמור.
והבאלת, אמו והמועצה שלה נלקחו לאמסה והועמדו למשפט.
רוב אנשי השלטון הבכירים של תדמור הוצאו להורג, בעוד שגורלם של זנוביה ווהבאלת נותר לא ברור.
למרות שאורליאנוס הוציא להורג את רוב אסיריו, סביר להניח שהוא חס על חיי המלכה ובנה כדי להציג אותם לראווה בטריומף (מצעד ניצחון) המתוכנן שלו.
על פי זוסימוס, ובאלתוס מת בדרך לרומא, אך תיאוריה זו לא אושרה ולא הופרכה.
מקורות אחרים רמזו כי לאחר ששלח את זנוביה וובאלתוס המובסים לרומא, נתן אורליאנוס לשני המורדים לחיות, אך רק לאחר שהובלו ברחובות העיר הקיסרית בהתאם למסורות הרומיות של חגיגת ניצחונות צבאיים בתהלוכת ניצחון.
תיאוריה זו נתמכת על ידי יחסו הדומה של אורליאנוס לטטריקוס הראשון וטטריקוס השני שליטי האימפריה הגאלית, אויבים ותיקים של רומא שהקיסר התיר להם לפרוש לאחר תבוסתם בקרב שאלון בשנת 274.
גורלה של תדמור, לעומת זאת, השתנה לרעה.
בשנת 273 החלה מהפכה על ידי ספטימיוס אפסאיוס (Septimius Apsaios), שהכריז על קרוב משפחה של זנוביה, ספטימיוס אנטיוכוס, כ"אוגוסטוס".
אורליאנוס צעד לתדמור והרס אותה.
מבנים נופצו, אזרחים הוכו ונטבחו, והמקדשים הקדושים ביותר של תדמור נבזזו.
העיר הצטמצמה ונעלמה מהתיעודים ההיסטוריים מתקופה זו, ובכך הסתיימה שליטתה על אסיה הקטנה הרומית.
והאגן (בארמנית: Վահագն) או והאקן, הידוע גם בשמו והאגן וישאפאגאקר (בארמנית: Վահագն Վիշապաքաղ; "והאגן קוטל הדרקון") הוא אל המופיע במיתולוגיה הארמנית.
הארמנים מתארים את עיניו של והאגן כ"שמשות קטנות".
והאגן אף מתואר כאל הנאבק בדרקונים.
הוא נחשב למקבילו הארמני של הגיבור הרקולס מהמיתולוגיה היוונית.
על והאגן מסופר כי הוא נוצר מקנה אדום שנפל למים, הפך ללהבה וממנה יצא אותו האל.
וו-שו (סינית מסורתית: 武術, סינית מפושטת: 武术, פין-יין: wǔshù) או קו-שו (בכתב הסיני: 國術, בפין יין: guóshù) הידוע במערב בכינוי קונג פו (בכתב הסיני: 功夫, בפין יין: gōngfu) הוא מונח כולל המתאר את כל אמנויות הלחימה וספורט הלחימה שמקורם בסין.
המונח וו-שו אומץ רשמית על ידי האקדמיה הסינית הלאומית לאמנויות לחימה בשנת 1911, עוד לפני עליית הקומוניזם בסין.
תחום זה נחלק לסגנונות מודרניים ועתיקים, וכן לתחרויות ולמסורות.
המונח וו-שו מורכבת משני תווים: וּו (武) שמשמעו צבאי, או שייך ללחימה, ושוּ (術) שמשמעו טכניקה, מלאכה או אומנות.
מונח זה הוסכם כשם כולל לכל אמנויות הלחימה הסיניות רק בתחילת המאה ה-20. למעשה, עד לאותה תקופה נהוג היה להשתמש בשמות אחרים כגון גואו שו (Guo Shu 国术), וו יי (Wu Yi 武艺), צ'ואן פא (Quan Fa 拳法) ועוד.
בתרבות הסינית, וו-שו מתייחס לכל אמנויות הלחימה הסיניות.
הכינוי קונג פו המשמש במערב לתיאור אמנויות לחימה סיניות לקוח מהמונח גונג פו המשמש למומחיות בדיסציפלינה כלשהי שלא קשורה לאמנות לחימה.
לפי האגדה, מקור אמנויות הלחימה הסיניות הוא בתקופת שושלת שיה.
נאמר כי הקיסר הצהוב ייסד את שיטת הלחימה הראשונה בסין.
באגדות הסיניות, מוצג הקיסר הצהוב כמצביא דגול, שכתב חיבורים ארוכים בנושאי רפואה, אסטרולוגיה ואמנות לחימה.
יריבו המרכזי היה צְ'ה-יוּאוּ (כתב סיני: 蚩尤), שהמציא גם הוא אמנות לחימה לפי האגדה, סגנון ההאבקות המכונה ג'יאו-די ( 角抵).
האזכור המוקדם ביותר לאמנויות הלחימה הסיניות נמצא ברשומות האביב והסתיו, המתוארך ל.
שם מתוארות תאוריות לחימה בידיים חשופות, בה גם המושגים "קשה" ו"רך" המופיעות באמנויות לחימה סיניות גם כיום.
סגנון של האבקות צבאית המכונה ג'יאו לי מוזכר בקלאסיקה של הטקסים.
ספורט הלחימה ג'יאו-די הפך לפופולרי בתקופת שושלת צ'ין (במאה ה-3 לפנה"ס).
כבר אז, כמו היום, התחרויות התקיימו על במות ליי טאי (Lei Tai 擂台), שהם זירות מוגבהות ללא מעקה (היום בגובה של כ-60 ס"מ, בעבר גבוהות יותר) בתחרויות לחימה במגע מלא.
באותה תקופה, המנצחים בתחרויות היו מוזמנים לשרת כשומרי ראשו של הקיסר.
היום שוואי ג'יאו, שהתפתח מהג'יאו-די, נמנה בין היתר עם הכלים הנלמדים במשטרות סין וטאיוואן, והוא ספורט פופולרי ברחבי העולם.
בכל העולם, הנחיצות באמנויות לחימה צנחה עם עליית תפוצתם של כלי הירי.
אמנויות לחימה רבות נאלצו להשתנות כדי להתאים לעולם בו הערך המבצעי של קרב ללא נשק, או בנשק קר הולך ופוחת.
בסין, נפילת השושלת הקיסרית צ'ינג בתחילת המאה ה-20, מלחמות אזרחים, מלחמת העולם השנייה ומהפכת התרבות גם הן השפיעו על תהליך זה.
בתרבות הסינית המסורתית קיימת תפיסת נאמנות ומחויבות תלמיד למורו המכונה שיאָוֹ (מסינית: 孝, פין-יין: xiào).
תפיסת נאמנות ומחויבות זו נתפסה כשמרנית וכמעכבת את התפתחותה של סין על ידי הכוחות המהפכניים בה עוד בתחילת המאה ה-20, לדוגמה על ידי התנועה לתרבות חדשה.
אחרי מהפכת התרבות, ארגונים סינים רבים בהם הייתה נהוגה תפישת נאמנות ומחויבות זו נאסרו מכיוון שאיימו על השלטון הקומונסטי, ביניהם גם בתי הספר לוו-שו.
עם הזמן, השלטון הקומוניסטי אפשר לארגוני וו-שו לחזור ולהתקיים, אך תחת הגוף הממשלתי "ארגון הוו-שו הכלל סיני".
תחת ארגון זה, אמנויות לחימה מסוימות הוחזרו ללא מאפייניהם הלחימתיים והפכו לשיטות מדיטציה ואימון גופני, לדוגמה טאי ג'י צ'ואן, וזרמים רבים אוחדו ועברו סטנדרטיזציה.
בנוסף, הומצא ספורט הלחימה סאנדה, המבוסס על תחרויות וו-שו שהיו נהוגות בסין העתיקה.
מאז שנות השישים המשטר אינו מגביל את התחום כפי שבעבר ואמנויות הוו-שו רואות היום תקופה של צמיחה מחודשת.
בכל זאת, עדיין אמנויות הלחימה הנפוצות ביותר בסין אינן משתייכות לוו-שו, אלא הן אמנויות לחימה זרות, כמו אגרוף, טאקוונדו ואגרוף תאילנדי.
מנזר שאולין הוא אחד הוותיקים והחשובים בהיסטוריית סין.
הוא נחשב למקום היוולדו של זרם סיני מקורי בבודהיזם – צ'אן בודהיזם (מוכר במערב בשמו היפני "זן").
לפי מקורות ידועים, המנזר הושק ב-495 לספירה, על ידי נזיר הודי בטו (בגרסה הודית - בהדרה).
שני תלמידיו אחד בשם סנצ'ואו והשני בשם חואיגואן היו לוחמים ידועים.
לפי האגדה הנזיר הבודהיסטי בודהידהרמה, שנחשב גם מייסד הזן בודהיזם, התיישב במנזר שאולין וייסד את אמנות הלחימה המיוחסת להם.
האמת ההיסטורית היא כנראה בכך שבמאה ה-7 אחד מיורשי הקיסרות של שושלת טאנג, לי שימין, במאבקו "על הכתר" נעזר בנזירים אנונימיים ממנזר נידח ולא ידוע (כפי שהיה דאז מנזר שאולין).
לאחר עלייתו לשלטון שימין המשיך להשתמש בשירות המסור של הנזירים.
הקיסר מסר לידי המנזר רכוש רב, נכסים, אדמות ונתן לנזירי שאולין זכויות מיוחדות.
הוא הודה להם בכך שיצא בהודעה ממלכתית על כך שהמנזר שלהם הוא המרכז הטוב ביותר לאמנויות לחימה.
בין הזכויות המיוחדות שקיבלו נזירי שאולין היה אישור לאכילת בשר, אישור לשאת נשק ואישור להחזיק צבא פרטי של נזירים לוחמים.
מנזר שאולין מאז החל לשחק תפקיד פוליטי מאוד חשוב בממלכה והיה מאוד מעורב בפעילות הקיסר והממשל.
במהלך ההיסטוריה הארוכה שיחק שאולין-סה תפקיד מדיני ואף ביטחוני חשוב לשלטונות סין.
במשך דורות הוא משך מומחים בלוחמה ונצבר בו ידע נרחב מאוד על שיטות לחימה ואימון.
מדי פעם הנזירים ניסו להביא סדר בתחום זה, ואז היו נוצרים טאו לו של סגנונות מחודשים.
אבל נכון להיום אין סגנון כזה "שאולין צ'ואן".
אלא קיימת קבוצה של שיטות לחימה, דרכי אימון וסגנונות, שקשורים בדרך זו או אחרת לשאולין.
השאולין המודרני בסין הגדולה עוסק באיסוף, שימור והפצה של ידע זה.
המנזר צבר במשך דורות ידע וניסיון של אנשים-מומחי לחימה שהצטרפו לשורות הנזירים שלו.
חיילים, שודדים, נוודים וגם רופאים, פילוסופים ומדענים היו מתקבלים למנזר ורוכשים זהות חדשה.
הידע שהם היו מביאים אתם נצבר במנזר ומדי פעם מנהיגי הדת היו יוזמים פעולות עיבוד, תיקון וסידור של שיטות לחימה ואימון.
עקב כך עשרות סגנונות יצאו לעולם תחת תווית שאולין צ'ואן.
סגנונות של חיות וסגנונות שלא קשורים לחיות, תרגילים של צ'י קונג, סגנונות שנחשבים צפוניים ודרומיים.
מדי פעם נזירים, או יוצאי המנזר, היו מעבירים את הידע לאזרחים, וכך היו נוצרים סגנונות חדשים.
כך, לפי האגדות נוצרו הזרמים ווינג צ'ון קונג פו (האביב הנצחי), הונג-ג'יה צ'ואן (סגנון משפחת הונג), באי חה צ'ואן (עגור לבן), טאנג לאנג צ'ואן (גמל שלמה) ועוד רבים.
לא קיים סגנון נפרד בשם שאולין צ'ואן.
איש הטוען שהוא עוסק בסגנון שאולין חייב לפרט באיזה סוג או מספר סוגים של שאולין צ'ואן הוא עוסק.
היום ניתן למצוא מומחי שאולין צ'ואן בכל רחבי סין.
המנזר עצמו הוא מוזיאון ומרכז של שימור, מחקר והפצה של הזרם הזה של האומנות.
קבוצות "נזירים" (הנזירים האמיתיים בדרך כלל אינם רשאים לצאת מהמדינה) רבות מבקרים במדינות העולם ומציגים מופעים אותנטיים לעיתים יותר, אבל ברוב המקרים פחות.
עד היום בתי ספר סיניים בודדים מוכנים באמת להתחלק בידע ומיומנות של זרם שאולין עם האנשים ממערב.
קיימת אגדה וסיפורים עממיים גם על מנזר שאולין הדרומי.
המומחים בתחום היום מביעים ספק רב בקשר לעובדה שאכן היה מנזר כזה.
יש בסין אתר ארכאולוגי במחוז פוצאן, אזור צואן-ג'ואו, שמראים לתיירים מהמערב תחת כותרת "מנזר שאולין הדרומי", אבל בסין היו המון מנזרים ורבים מהם ננטשו, אין שום הוכחה שהוא אכן המנזר האגדי.
מאורעות שונים שקרו במנזר הצפוני של שאולין יוחסו מאוחר יותר באגדות עממיות למנזר הדרומי המסתורי.
אגדות מספרות שנזירי המנזר הדרומי עסקו בתמיכה ובהדרכה של התושבים בהתנגדות שלהם לפלישות של מנצ'ורים במהלך מאות ה-17 וה-18, ואף השתתפו בלחימה בעצמם.
כתות מחתרתיות שעסקו בתורות מיסטיות כיבדו מאוד את האגדה על מנזר שאולין הדרומי.
הם פעלו תחת קריאה לנקום במנצ'ורים על שריפת מנזר שאולין.
אבל האמת היא שמנצ'ורים לא שרפו לא את המנזר הדרומי (אם היה כזה) ולא את הצפוני.
המנזרים בכל האזורים בסין נשרפו לפעמים על ידי איכרים מורדים מהאזור, שלא נתנו כבוד רב לדת הבודהיסטית, או כתוצאה מתאונה.
יש רק אזכור אחד לא ישיר על נזירים לוחמים משאולין באזור דרום סין, בספר עתיק "הרישומים של מחוז פוצאן", שבו נכתב שהנזירים פעם עזבו לכמה שנים ואז חזרו, הם היו מסתוריים ולא ידעו עליהם הרבה.
הסגנונות המשויכים כיום לזרם הדרומי של שאולין, נולדו בקרב העם בתקופה בה הייתה הגירה רחבה מצפון המדינה דרומה בעת הפלישה של מנצ'ורים במאה ה-17. צפון סין במהלך ההיסטוריה היה עשיר ומפותח יותר מבחינה תרבותית, טכנולוגית וכלכלית, גם מבחינת שיטות וסגנונות לחימה.
המנצ'ורים גרמו לנדידה של סינים רבים דרומה וכתוצאה מכך הדרום התקדם והתפתח יותר.
סגנונות שאולין שהביאו המהגרים מהצפון (המקומיים קראו להם - "חקה") לדרום, התערבבו עם הסגנונות המקומיים וכך נוצרו "הונגאר", "ווינג צ'ון", "באי חה צ'ואן", "לוחאן צ'ואן" ועוד רבים.
הניתוק היחסי של הדרום, וכן ההסתגרות בתוך המשפחה שמאפיינת משפחות בדרום, וכן פלישת המנצ'ורים, והפעילות המחתרתית כנגדם, גרמו לחוסר בידע הרשום ובתיעוד ההיסטוריה האמיתית של סגנונות דרומיים.
מאסטר צאי יוי-מינג (ימין) יצר במאה ה-19 סגנון חדש על בסיס סגנונות דרומיים וצפוניים שמשייכים לפעמים לשאולין הדרומי (וו-צ'ו-חה-יאנג צ'ואן) וחלק ממנו – טאו לו שנקרא "סאן ג'אן" (שלוש מלחמות) הגיע לאי אוקינאווה, קיבל שם את השם "סנטין", והיום נכלל בקאטות בסיסיות של סגנון קראטה ידוע גוג'ו-ריו.
הרי וודאנג נחשבים אחד המרכזים החשובים של הדאואיזם.
את שם זה, "וו-דאנג", ההרים קיבלו לפי אגדה לאחר שנזיר ג'ן וו הפך לאלמוות ועלה לשמיים מול עיני קהל.
לפי האגדה המפורסמת ג'אנג סאנפנג - יוצר השיטה טאי ג'י צ'ואן.
הרי וודאנג הם ביתם של מנזרים בודהיסטים רבים.
רובם נבנו לפני כ-600 שנה בתקופת שושלת מינג.
וגם עד אז האזור היה מפורסם בסין כמקום התגוררות של מתבודדים קדושים רבים שיצרו שיטות של ניי ג'יה או צ'י גונג מתקדמים להארכת חיים ובריאות נצחית.
אחד האנשים האלה הידוע בשם חואה טואו (המאה ה-3 לספירה) יצר שיטת תרגול "משחק חמשת החיות" שנשמרה ומפורסמת עד היום.
סגנונות וודאנג מייחסים בעיקר למשפחת סגנונות "רכים" או פנימיים.
שינג אי צ'ואן, טאי ג'י צ'ואן, בה גואה ג'אנג משויכים, שלא בצדק, מבחינה היסטורית ועובדתית, לזרם זה של סגנונות לחימה.
אומנם, זרם סגנונות וודאנג הוא מאוד עשיר, מקורי ומשמעותי בהיסטוריית אמנויות לחימה של סין.
כאן במאה ה-16 דאויסט-מומחה בלחימה בשם ג'אנג סאן פונג יצר סגנון ניי ג'יה צ'ואן, שמטרתו הייתה לעמוד מול שיטות לחימה של שאולין.
הסגנון המפורסם ביותר היום מזרם זה הוא וודאנג צ'ואן, שנוצר בסוף מאה ה-15 על ידי דאויסט ז'אן שואוסין.
ידוע גם סגנון קונמן צ'ואן הכולל חלקים מקודשים לחיות שונות.
יש עוד לא מעט סגנונות בזרם הזה הנשמרים ונלמדים היום בסין.
הר אומיי (מחוז סצ'ואן) מהווה מרכז דתי ותרבותי מעורב, בו מנזרים בודהיסטיים שכנים עם מנזרים דאויסטיים.
ידועים ברבים 8 סגנונות אמיי – 4 "גדולים" ו-4 "קטנים".
המוגדרים בחלקם כדרומיים ובחלקם כצפוניים.
היסטוריה של שני הסגנונות מתוכם ידועה יותר ומתועדת טוב יותר.
סגנון ג'או מן נוצר על ידי מאסטר בשם מה חייטסה בסוף מאה ה-19 שבנה אותו על בסיס סגנון "האגרוף האדום" ולימד את הסגנון לחיילים בצבא הסיני.
יש בו עבודת רגליים ותנועה עם הימנעות מפותחות.
הסגנון נקרא על שם מנהיג צבאי ג'או קואן-אין, אף על פי שאין לו כל קשר לנושא.
סגנון דו מן נוצר במאה ה-18 על ידי מאסטר בשם דו גואן-אין ממחוז ג'יאנג סה שעבר לגור בסצ'ואן.
סגנון זה בצורת חלק מהתרגילים שלו דומה לאייקידו המודרני.
שאר הסגנונות נשמרו רק בצורה חלקית או נכנסו כחלק לסגנונות אחרים.
ידוע גם זרם קונלון פאי שהתפתח בהרי קונלון בצפון סין ועד לא מזמן לא היה ידוע במערב.
זה הוא זרם סגנונות דאואיסטיים המתבסס על מיתוסים ואמונות של דאו.
היום משפחת סגנונות זו נשמרת במחוז חיילונג ג'אנג בעיר חרבין.
המאסטר ה-52 של קונלון ווג'ימן – אחד הסגנונות המקוריים של זרם קונלון ביקר בשנת 2005 בישראל בבי"ס לאמנויות לחימה סיניות לונג דאו בחיפה.
זאת הייתה פעם ראשונה שמאסטר בזרם הזה פתח את הידע של קונלונפאי לתלמידים מחוץ לסין.
קונלון ווג'ימן משלב תכונות של שיטות רכות וקשיחות, ומקדיש תשומת לב רבה לפיתוח השליטה באנרגיה הפנימית צ'י.
הוא מאופיין בתנועה מגוונת עם שינויים רבים בגובה העמידות, בעיטות בקפיצה פתאומיות וצורות יד שונות בהתקפה.
יש לו תכונות של סגנון צפוני מובהק.
היום ניתן ללמוד את הסגנון בבי"ס לונג דאו בחיפה ולפי המלצתם ניתן לעבור הכשרה גם במרכז ללימוד אמנויות לחימה מסורתיות בעיר חרבין (מחוז חיילונג'אנג) אצל ראש השיטה, סון-לאושי.
חוץ מהזרמים העיקריים אלה במשך מאות ואף אלפי שנים של התפתחות אמנויות לחימה בסין נוצרו ונשתמרו עד היום אין סוף סגנונות אחרים.
כך משפחות סיניות צ'אן, יאנג, וו, סון ועוד כמה יצרו זרם סגנונות טאי ג'י צ'ואן.
סגנונות אלה יצאו מגבולות סין ומפורסמים כיום בכל העולם.
דונג חאי צ'ואן יצר במאה ה-19 את בה גואה ג'אנג או פא קואה המפורסם מתוך הידע שהוא צבר מרחבי סין.
מספרים ששינג אי צ'ואן פותח על ידי הגנרל יואה פיי במאה ה-11, אבל ככל הנראה פותח על ידי ג'י ג'י קה (ג'י לונג פונג) על סמך כתבים של הגנרל.
סגנון הונג גאר שמייחסים למנזר שאולין הדרומי נוצר במשפחת הונג ועל שמה נקרא.
אין עדויות המוכיחות ששאולין הדרומי בכלל קיים בהיסטוריה.
כנראה הסגנון התבסס על טכניקות של שאולין שנודעו והתפתחו בקרב העם בדרום סין.
בצפון סין התפתחו כמה סגנונות "מוסלמיים" בקרב העדות שקיבלו את הדת המוסלמית.
דוגמה לכך ג'ה צ'ואן - סגנון שהיה אחד מכמה סגנונות אגרוף ארוך אשר שמשו כבסיס לצ'אנג צ'ואן של הוו-שו המודרני התחרותי.
ברוב הסגנונות מפתחי הסגנון הקדומים או המורים היום נוטים ליחס להם היסטוריה עתיקה ולעיתים מקשרים אותה עם הדמויות האגדיות מן המיתולוגיה הסינית.
למשל פיתוח טאי ג'י צ'ואן מיוחס לחכם דאואיסט בשם ג'אנג סאן פונג.
או שיטת אימון של "18 ידי הקדושים" (luo han quan 18) המיוחסת לבודהידרמה (בסינית - דה מו) שתוארה כאן בהקשר של השאולין.
כמעט כל סגנון סיני ידוע שומר על מיתוס פנימי מסוים שמספר היסטוריה מופלאה של היווצרותו ושמירתו במשך מאות אם לא אלפי שנים, אבל ברוב המקרים הסיפורים האלה אינם קשורים למציאות.
נתחיל מכך שאמנות לחימה כנראה לא הייתה יכולה להתקיים בתקופת החברות הארכאיות או בתקופה פרה-היסטורית.
בחברות כאלה עדיין חסרה חלוקה תעסוקתית ומקצועית.
כל גבר בכפר הוא לא רק לוחם, אלא גם צייד, דייג, איכר, רועה, נגר, בנאי.
אין שם לוחמים מקצועיים כמו שיהיו חיילים של הקיסר - ג'ון שי או נזירים לוחמים – ווסנים במנזר שאולין.
להם, ללוחמים המקצועיים האלה שליטה בנשק ויכולת להילחם הם העיסוקים העיקריים.
סגנונות של אמנויות לחימה הם מבחינה היסטורית תוצר של תרבות מפותחת.
סגנונות כאלה היו יכולים להיווצר רק בתרבויות מחולקות לקבוצות חברתיות-מקצועיות מוגדרות היטב ויציבות.
זה התאפשר רק בימי הביניים בהיסטוריית האנושות.
וגם אז עיקר המיומנויות של לוחמים התמקד ביכולת השליטה בנשק קר כמו חרב, חנית וכדומה.
באמנויות לחימה מסורתיות ועתיקות לחימה עם נשק היא המרכז של השיטה, מפני שבמשך עשרות אלפי שנים הלחימה הייתה מתבצעת בעיקר בעזרת נשק קר.
במקום השני בחשיבות הייתה לחימה בידיים ריקות נגד יריב עם נשק בידיו.
אומנם, בהיסטוריה של סין הייתה תקופה ארוכה של מאות שנים בה שלטו במדינה פולשים מנצ'ורים שאסרו על אזרחיה לשאת נשק כלשהו, וכך, נולדו והתפתחו בקרב העם שיטות לחימה יעילות ומתוחכמות בלי נשק, ובצורה הזאת הן שרדו עד ימינו.
טעות לחשוב שהמומחים של אמנויות לחימה סיניות היו כולם כאחד אנשי סגולה במעלה עליונה, פילוסופים מתורבתים, אנשי רוח מכובדים.
זהו רק חלק מהמיתוסים הדמיוניים והם לא בדיוק תואמים את המציאות.
את שיטות הלחימה, קרי דרכי הרג והשמדה של האויב, היו יוצרים לוחמים מקצועיים, שודדים ופושעים, שומרי שיירות משכר, שומרי ראש ורכוש לסוגיהם.
במאות ה-16–17, עם ירידה בחשיבות של לחימת פנים אל פנים ועלייה בשימוש בנשק חם, אמנויות לחימה רבות התפתחו לכיוונים ספורטיביים.
בעוד ההיבט הצבאי של אמנויות הלחימה הסיניות איבד את חשיבותו, ההיבטים הרוחניים והבריאותיים זכו להכרה ולפריחה מחודשת בתקופה המודרנית.
סאנדה הוא ענף ספורט הלחימה הרשמי של הרפובליקה העממית של סין והוא מבוסס על טכניקות וושו מסורתיות ומודרניות.
תחרויות סאנדה דומות בחוקיהן לתחרויות קיקבוקס שונות.
התאחדות הוו-שו בישראל חברה בהתאחדות אילת - ארגון הגג של ענפי הספורט בישראל, שאינם אולימפיים.
נבחרת הוו-שו של ישראל נמצאת בעיר רחובות, קריית גת, ראשון לציון, ומתאמנים שם מתעמלים בגילאים שונים.
בשנת 2011 נטליה גורביץ' זכתה במדליית זהב באליפות אירופה.
וו-ויי גונג-פו היא אמנות לחימה מודרנית שמקורה באמנויות הלחימה הסיניות.
את השיטה ייסד פרופסור ג'וזף קאולס, אחד מתלמידיו של ברוס לי, ושורשיה המרכזיים הם באמנויות הלחימה ווינג צ'ון קונג פו וג'וּן פאן גונג-פו (Jun Fan Gung Fu) שייסד ברוס לי.
ברוס לי, שנולד בארצות הברית וגדל בהונג קונג, שב לארצות הברית ב-1959, והתפרנס מהוראת אמנות הלחימה וינג צ'אן במקביל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת וושינגטון.
על רקע הקונצנזוס הסיני שאסר ללמד מערביים אמנויות לחימה סיניות, פנה אליו מורהו יפ קאי מאן, וביקש אותו לא ללמד ווינג צ'אן לאלו שאינם סיניים.
ברוס לי נענה לבקשתו של יפ קאי מאן, וקרא לשיטתו ג'וּן פַאן גוֹנג-פוּ ("ג'וּן פאן" היה שמו הסיני של ברוס לי).
לצד שינוי שמה, הכניס ברוס לי בשיטה החדשה גם שינויים טכניים רבים, במטרה ליצור שיטת לחימה שלמה, שתאפשר למתאמנים בה התמודדות עם כל טווחי הלחימה (טווחי הבעיטות, האגרופים, הבריחים וההיאבקות), ותכלול גם שימוש בנשק קר.
שינויים אלה כללו הן ויתור על טכניקות ועל שיטות אימון מסורתיות מסוימות והן הוספת תפיסות אימון ואלמנטים טכניים מאמנויות לחימה מזרחיות ומערביות שונות, ובהן אגרוף מערבי, סיף מערבי, ג'יוג'יטסו ועוד.
מן הג'אן פאן גונג-פו התפצלו שתי אמנויות לחימה מרכזיות.
האחת היא "ג'יט קון דו" ("דרך האגרוף המיירט"), שאת שמה העניק לה ברוס לי עצמו לאחר שעבר להתגורר בקליפורניה, ולאחר מותו ב-1973 התפצלה גם היא לכמה זרמים ובתי-ספר.
מייסד וו-ויי גונג-פו, פרופ' ג'וזף קאולס, החל להתאמן תחת ברוס לי בסיאטל בשנת 1959. לאחר כמה שנים שבהן התאמן, ביקש קאולס מברוס לי אישור ללמד ג'אן פאן גונג-פו.
הוא קיבל אישור לעשות זאת, אך תחת שם אחר, ולכן כינה את השיטה שייסד "ווּ-וֵוי גוֹנְג-פוּ"; שם המתייחס לאחד העקרונות הפילוסופיים הדאואיסטיים שברוס לי העריך במיוחד, והִרבה להתייחס אליו - וו-ויי: עקרון העשייה התכליתית והעשייה לפי מה שמתאים לרגע.
ברוס לי עצמו כתב בנושא:
פרופ' קאולס החל ללמד את האמנות החדשה ב-1971, שנה לאחר שעבר לטקסס, ועמד בראשה עד שנת 2006. ב-2006 הוא העביר את ראשות השיטה לישראלי אייל קורן, שעומד בראשה עד היום.
פרופ' ג'וזף קאולס נולד ב־20 בינואר 1928 בארצות הברית.
ב-1959, לאחר שירות של שנתיים בחיל הנחתים ובחיל הים האמריקאיים, החל פרופ' קאולס להתאמן בג'ודו בסניף ימק"א בסיאטל.
במהלך אותה שנה פגש את ברוס לי והיה לתלמיד אישי שלו עוד בטרם פתח ברוס לי את המכון הראשון שלו, מכון ג'אן פאן גונג-פו.
בשנת 1970 עת נישאו ברוס לי ולינדה והעתיקו את מקום מושבם לקליפורניה, עבר פרופסור קאולס לדאלאס שבטקסס.
כאמור, ב-1971 פרופ' קאולס החל ללמד וו-ויי גונג-פו, על בסיס מה שלמד מברוס לי במהלך שנות אימוניו.
ב-1974 קיבל פרופ' קאולס אות כבוד מפרופ' לארי ברוקס עבור תרומתו לאגודת הבושידו ג'יו-ג'יטסו ריו.
ב-1978 קיבל פרופ' קאולס תואר שודאי בזכות השיטה שייסד.
ב-1983 מונה פרופ' קאולס ליו"ר האגודה לחגורות שחורות בחוף המערבי של ארצות הברית, בידי מייסד האגודה, רוברט ל.
פרופ' קאולס הוא חבר לכל החיים בקימישין-קאי ובעל דרגת גודן בקימישין-ריו.
פרופסור ג'וזף קאולס הלך לעולמו ב-23 בפברואר 2014.
משל סיני מדגים את רעיון הוו-ויי:
האנפה ישבה על ענף של עץ, ולא נתנה לבה לנשר המרחף מעליה.
כשצלל הנשר מהשמים וביקש לתקוף אותה, יישרה האנפה את מקורה.
הנשר, מעוצמת התקפתו שלו, שופד על המקור החד.
הנמשל מציג את תפישת הוו-ויי: לא לעשות דבר, אך להשיג הכל.
לא מדובר בחוסר עשייה, אלא בעשייה תכליתית, הדוגלת במינימום של תנועה והוצאת אנרגיה תוך השגה של יעילות מרבית בהשגת מטרה.
וו-ויי גונג-פו מתבססת על רעיון זה, וכן על אלמנטים לא קלאסיים נוספים המצויים בווינג צ'אן ובג'אן פאן גונג-פו (שנקראה בשנים מאוחרות יותר "ג'יט קון דו").
כמו כן, שולבו בה טכניקות ועקרונות שמקורם בג'יוג'יסטו, אייקי-ג'יטסו, אייקידו, מואי-טאי, קאלי-אסקרימה, סאמבו, ועוד.
האימונים בשיטה כוללים עבודת ידיים ורגליים, בריחים והטלות, עבודת קרקע, לכידות ושימוש בכלי נשק חדים וקהים.
ראש השיטה הנוכחי של וו-ויי גונג-פו הוא הישראלי אייל קורן, תלמידו של פרופ' קאולס מאז שנת 1985. קורן נולד ב 7.8.1963 בשכונת גאולה ירושלים, הוא בן לאביגדור ובלה והשני מבין ארבעה אחים.
קורן החל להתאמן בגיל 12 בקראטה גוג'ו ריו, ולאחר מכן התאמן בגונג-פו חמש החיות.
בגיל 22 לאחר שירותו הצבאי הוא הכיר בישראל בחור אמריקאי אשר התאמן בארצות הברית בשיטה הנקראת וו-ויי גונג-פו, הוא ויתר על האימונים בשיטות האחרות, עבר להתגורר בדאלאס והחל להתאמן בוו-ויי גונג-פו תחת פרופ' קאולס והפך את האימונים בשיטה למרכז חייו.
לאחר כמה שנות אימונים מונה בידי פרופ' קאולס לצ'אנג-סי ולנציג השיטה בישראל ובאירופה.
ב-20 בינואר 2006, כאשר החליט פרופ' קאולס לפרוש מראשות השיטה, העביר את התפקיד לקורן והעניק לו את התואר סי-ג'ו (ראש השיטה) וחגורה אדומה סאג' 10.
ווּ-וֵיי (בסינית: 無為; בפין-יין: wúwéi) הוא מושג הלקוח מהפילוסופיה הסינית.
למושג תרגומים ופרושים שונים בתורות שונות, ולכן הגדרתו רחבה ולא חד-משמעית, אך לרוב הוא מתורגם כ"פעולה ללא מאמץ" או "אי-עשייה".
המושג אינו מתייחס לחוסר פעולה מוחלט, אלא לפעולה המתבצעת באופן הרמוני, פנימית וחיצונית, כלומר פעולה שאינה דורשת הפעלת כוח (פיזי או נפשי).
לרוב, ביטוי זה מתייחס גם להפעלת כוח כלפי חוץ (הן בדמות של מאבק עם הטבע, מאבק מול אדם אחר או מאבק מול החברה) וגם למאבק פנימי, במובן התודעתי או הנפשי.
מבצע הפעולה הנקרא גם הסוכן או השחקן.
ההיסטוריון הסיני פּוּ פּאנג הגדיר את הוו-ויי כמצב של הרמוניה פנימית, בה הפעולה זורמת באופן חופשי ומיידי מנטיית לב ספונטנית של המבצע, בלי צורך לטפח כוונה או להיאבק מאבק פנימי, ובכל זאת תואמת באופן מושלם את התנאים ומחוללת את התוצאה הרצויה.
הסינולוג ז'אן פרנסואה בּילטה תיאר מצב זה כ"ידע מושלם של המצב הנתון, יעילות מושלמת ומימוש מושלם של כלכלת האנרגיה".
הפילוסוף וחוקר הדת אלן ווטס ציין שמושג זה, כמו מושגים אחרים בפילוסופיה הסינית, לא ניתן לתרגום לשפות אחרות.
התרגום המועדף עליו היה "אי-כפייה" או "non-forcing" באנגלית.
למושג מקום מרכזי בהגות הדאואיסטית, ואף מופיע בספר הדאו, אף כי מקורו בקונפוציאניזם, ושתי הפילוסופיות עסקו בישום שלו בחייו של הפרט, אך גם בישום שלו בתחום הממשל וההנהגה.
הקונפוציאניזם מניח את קיומו של סדר טבעי או שמיימי שהאדם ישכיל לו יכוון את חיו לפיו, ולכן משמעות המושג בקונפוציאניזם היא פעולה בהרמוניה עם אותו סדר טבעי, בין אם מבחינה חקלאית, מעמדית או מגדרית.
כאשר אדם מכיר את המקום והזמן לכל פעולה ומפנים את תפקידו ומעמדו והם הופכים לטבע שני עבורו הוא פועל בצורה ספונטנית המשרתת ומשקפת את הסדר הזה, ויוצרת את ההתנגדות המועטה ביותר.
ההוגה מנציוס סיכם זאת כך:
קונפוציוס טען שעיקרון זה ישים ורלוונטי גם בתורת הממשל, ושאף ששליטים יכוונו את עמם באמצעות עשיה ללא מאמץ.
התורה הקונפוציאנית שמה דגש על טקסיות, ולכן על השליט שרוצה לפעול בהרמוניה לעמוד בכללי הטקס הנדרשים לפי מעמדו ותפקידו.
המנהיג היחיד שמימש את עיקרון זה לשיטתו היה הקיסר שון, וכך תיאר אותו קונפוציוס:
לעומת הקונפוציאניזם, הדאואיזם אינו מניח את קיומו של סדר טבעי, אלא מניח את קיומו של זרם שינוי אוניברסלי בלתי פוסק המכונה דאו.
מכיוון שזרם זה אינו ניתן לפענוח או לחיזוי (ובמובנים מסוימים, גם לא נתן לתפיסה בהגיון אנושי), כדי לפעול בהרמוניה איתו נדרשת פעולה שאינה נאחזת בתוצאה מקוּוה או מתעקשת על נתיב פעולה מסוים, אלא נשענת על ספונטניות ופתוחה להשתנות.
פרשנויות מחמירות של המושג טוענות גם שעל הפעולה להעשות ללא מאמץ קוגניטיבי כלל.
כך המושג מסוכם בפרק ה-27 של הדאו דה ג'ינג:
משמעות זו כמעט הפוכה מזו הקונפוציאנית, וייצרה מתח לאורך ההיסטוריה הסינית בין התורות.
הכתבים הדאואיסטים המוקדמים, בעיקר הג'ואנג דזה, ביקרו את הקונפוציאניזם על אמונתו השמרנית לשיטתם בסדר טבעי.
תפיסה זו מזוהה על ידי רבים הן כמקור והן כדוגמה מוקדמת לפילוסופיה ולפוליטיקה אנרכיסטית.
לפי הדאואיזם, באמצעות תרגול מדיטטיבי כמו גם תרגול פיזי הכולל יציבה נכונה, נשימה נכונה ותנועה נכונה יכול האדם להגיע למצב בו הוא מסוגל לפעול ללא מאמץ או התנגדות פיזית וקוגניטיבית ולהתמסר לדאו.
ככל הנראה מתרגולים מוקדמים אלו התפתח הצ'י קונג ואמנויות הלחימה הדאואיסטיות, ביניהם טאי ג'י צ'ואן ובה גואה ג'אנג.
ווֹ , הקרוי גם "הקנטון של אגם ז'נבה", הוא אחד מעשרים ושישה הקנטונים של שווייץ.
הוא נמצא ב"שווייץ הרומנדית", במערב שווייץ וגבולותיו הם אגם ז'נבה, צרפת, והקנטונים ז'נבה, נשאטל, פריבור, ברן וואלה.
השפה המדוברת ברוב הקנטון היא צרפתית, ואוכלוסייתו מונה כ-750,000 תושבים (נכון ל-2013).
בני אדם חיו לצד אגמי ווד בתקופה הפרהיסטורית.
מאוחר יותר, השבט הקלטי של ההלווטים אכלס את האזור.
חייליו של יוליוס קיסר הביסו את ההלווטיים בשנת 58 לפני הספירה וכתוצאה מכך הרומאים התיישבו באזור.
הערים הרבות שהקימו הרומאים כוללות את ווה ולוזאן (Lausonium או Lausonna).
בשנת 27 לפני הספירה הוקמה מדינת Civitas Helvetiorum סביב עיר הבירה של אווש (Aventicum).
עד היום יש שרידים רומיים רבים ברחבי העיר.
בין המאות ה-2 וה-4 שבטים אלמאנים פלשו לאזור שוב ושוב, וב הבורגונדים כבשו את השטח.
מאוחר יותר החליפו הפרנקים המרובינגים את הבורגונדים.
גם שליטתם לא נמשכה זמן רב, ובשנת 888 הפך אזור קנטון וו לחלק מהאימפריה הקרולינגית (המדינה היורשת של המרובינגים).
בשנת 1032 בית צרינגן מגרמניה ניצח את הבורגונדים, ובשנת 1218 סיפחה את האזור רוזנות סבויה.
רק תחת רוזנים סבויה זכה האזור לאחדות מדינית בתור הברונות של וו.
חלק המשתרע מאטלנס ועד לנהר סארין, בצפון, נקלט בקנטון פריבור.
כאשר כוחו של בית סבויה ירד בתחילת המאה ה-15, כבשו חיילים מברן את הארץ.
עד 1536 ברן סיפחה לחלוטין את האזור.