tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד לא השלים עם הכניעה וזינק לאחד הטנקים הבוערים, במטרה למצוא בו רימונים נוספים, חבריו צעקו לו שייכנע, אך הוא הוציא את גופו המפויח מהצריח והשליך רימון לעבר המצרים.
מיד לאחר מכן הוא נפגע מצרור מקלע בראשו ונהרג במקום.
לאחר המלחמה הובא דוד לקבורה בבית העלמין הצבאי בקרית שאול, הוא הועלה אחרי מותו לדרגת סמל ראשון.
במאי 1975 הוענק לו עיטור העוז.
שמו של רשלבך הונצח באנדרטת יד לשריון, ביד הזיכרון לבני גוש דן שנפלו במערכות ישראל ובאנדרטת גדוד 184.
דוד שושן (נולד ב-3 ביולי 1959) הוא ישראלי שבנעוריו גילם את הדמות "מיקו" בסרט "צ'רלי וחצי" משנת 1974.
דוד שושן נולד במרוקו ועלה ישראל עם משפחתו ב-1960. הוא גדל בירוחם.
הוריו היו גרושים, ואמו גידלה ופרנסה אותו לבדה.
בשנת 1973 רואיין לכתבה עיתונאית על העיירה.
הבמאי בועז דוידזון צפה בה והזמינו לאודישן, בו התקבל שושן לתפקיד הנער מיקו, חברו של גיבור הסרט צ'רלי.
הסרט עלה לאקרנים בשנת 1974 וזכה להצלחה ניכרת.
דמותו של מיקו הפכה לאייקונית, וציטוטים מתוך קטעים בכיכובו הפכו לביטויים מוכרים.
שושן עצמו סיפר שהיה אותנטי, ולמעשה "גילם את עצמו" מבחינת הסלנג והמבטא.
מבקרי קולנוע כיצחק בן נר ונתן גרוס שיבחו את הופעתו, וציינו כי הוא וברקן "גנבו את ההצגה".
לפי חוקרות הקולנוע יעל מונק ונורית גרץ, דמותו השולית של מיקו מייצגת חתרנות, מי שמנגנוני החיברות המוסדיים שכחו אותו, והוא גדל על הפרת האתוס של הפרחח צ'רלי, עד שלבסוף למד את הלקח ועזב את הארץ.
שושן דחה הצעה להשתתף בסרט "יהיה טוב סלומוניקו" מ-1975. הוא נשאר להתגורר בירוחם, והתפרנס כנהג משאית.
נישא לאבלין ולהם שבעה ילדים.
בשנת 2014 תבע את חברת |מקדונלד'ס| לאחר שהשתמשה באחת מהפרסומות שלה בקטע מהסרט בו הוא מופיע.
התביעה הסתיימה בפשרה ובפיצוי כספי.
ביוני 2024, לרגל 50 שנה ליציאת הסרט, קידמו שושן ורועי ברקן, בנו של יהודה בארקן, את הקרנת הצפייה המחודשת שלו מטעם "סינמה סיטי".
דוד פרנק שארווה הוא זמר, שחקן ודוגמן צרפתי.
ידוע במיוחד בזכות גילום הדמות מאט ברודי בסדרה "משמר המפרץ", אשר הייתה אחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בעולם בשנות ה-90, וכמו כן בזכות הקריירה המוזיקלית שלו.
שארווה נולד וגדל בליון שבצרפת למשפחה יהודית.
אביו הוא איש העסקים היהודי-תוניסאי פול גז (Paul Guez).
הוריו התגרשו בשנת 1974 כאשר היה בן שנתיים.
דוד גר יחד עם אמו בבולון-ביאנקור עד גיל תשע, ואז עבר לגור יחד עם אביו בארצות הברית.
מאוחר יותר זכה בהגרלת הגרין קארד, והדבר אפשר לו להמשיך להישאר בארצות הברית לצמיתות.
בעקבות המעבר החל להתמקד בקריירת משחק בארצות הברית.
פריצת הדרך הגדולה של שארווה הגיעה בשנת 1992, כאשר לוהק לתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "משמר המפרץ", בה גילם את הדמות מאט ברודי.
הסדרה הייתה באותה העת אחת מסדרות הטלוויזיה הנפוצות ביותר בעולם.
היא תרמה רבות לפרסום הרב ששארווה זכה לו בשנות ה-90. שארווה עזב את משמר המפרץ לבסוף בשנת 1995. בין השנים 1996 עד 1998 שיחק בתפקיד קרייג פילד באופרת הסבון "מלרוז פלייס".
בשנת 1999 שארווה החליט לקחת פסק זמן מקריירת המשחק על מנת להתמקד בקריירה מוזיקלית.
ב-2006 שיחק שארווה בסרט "Prisoners of the Sun" בבימויו של רוג'ר כריסטיאן, אם כי הפקת הסרט הושלמה לבסוף רק שבע שנים לאחר מכן, כאשר הסרט יצא לאקרנים בשנת 2013. בשנת 2008 גילם את הספורטאי קמרון דיי בסרט "Green Flash" לצד טורי דה ויטו וקריסטין קוואלארי.
בשנת 2009 שארווה השתתף כמתחרה בתוכנית המציאות "The Superstars" של רשת ABC יחד עם בת זוגו ליסה לסלי.
הוא ובת זוגו הצליחו להגיע בסוף התוכנית למקום השלישי.
בשנת 2010 התחרה בעונה השלישית של סדרת המציאות הצרפתית "La Ferme Célébrités", ששודרה בצרפת בערוץ TF1.
בעקבות הפרסום הרב לו זכה בסדרות "משמר המפרץ" ו"מלרוז פלייס" לאורך שנות ה-90 חזר שארווה לצרפת וחתם על חוזה עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק, במסגרתו הוסכם שהאולפן יפיק יחד עימו חמישה אלבומי אולפן.
במשך שבע שנים שארווה הוציא לשווקים שלושה אלבומי אולפן בז'אנר הפופ רוק - האלבום "David Charvet" ב-1997, האלבום "Leap of Faith" ב-2002, והאלבום "Se laisser quelque" ב-2004.
סינגל הבכורה שלו, "Should I Leave", הגיע למקום השלישי במצעד הפזמונים הצרפתי, וגם זכה להצלחה ניכרת במצעד הפזמונים הבלגי ובמצעד הפזמונים השוודי.
שירו "Leap of Faith", אשר יצא לשווקים הן בגרסה אנגלית והן בגרסה צרפתית, הגיע למקום השישי במצעד הפזמונים הצרפתי.
גם השיר "Teach Me How to Love", אשר יצא גם הוא לשווקים הן בגרסה אנגלית והן בגרסה צרפתית, זכה להצלחה במצעד הבלגי, במצעד השווייצרי, ובמצעד ההולנדי.
לאורך השנים שארווה הצליח למכור בסך הכל מעל ל-2.5 מיליון אלבומים.
בין השנים 1992 עד 1994 היה במערכת יחסים עם כוכבת סדרת משמר המפרץ פמלה אנדרסון אותה הוא פגש לראשונה בסט הצילומים של הסדרה.
ב-12 באוגוסט 2011 שארווה התחתן עם השחקנית והדוגמנית ברוק ברק .
לבני הזוג שני ילדים משותפים.
בני הזוג התגרשו לבסוף במרץ 2020.
שנהשם הסדרה/תוכניתתפקידהערות1992–1996משמר המפרץמאט ברודיתפקיד ראשי בעונות 3–6, ב-70 פרקים1994Harts of the Westטאד מילרבפרק אחד1996–1998מלרוז פלייסקרייג פילדתפקיד ראשי בעונות 5–6, ב-46 פרקים2009The Superstarsבתפקיד עצמומתחברה ב-6 פרקים2010La Ferme Célébritésבתפקיד עצמומתחברה ב-11 פרקים2017המתמחהבתפקיד עצמודוגמן בפרק אחד
שנהשם הסדרה/תוכניתתפקידהערות1995Baywatch: Forbidden Paradiseמאט ברודיסרט1995Seduced and Betrayedדן הילרסרט טלוויזיה1995Derbyקאס סאנדסטרוםסרט טלוויזיה1996Angel Flight Downבראד בראוןסרט טלוויזיה1999Meet Prince Charmingג'ק האריססרט2008Green Flashקמרון דייסרט2010The Perfect Teacherג'ים ווילקססרט טלוויזיה2013Prisoners of the Sunדאג אדלרסרט
שנהשם האלבוםמיקומי שיאתאריםבמצעד האלבומים הצרפתיבמצעד האלבומים האוסטריבמצעד האלבומים הבלגיבמצעד האלבומים הפיניבמצעד האלבומים ההולנדיבמצעד האלבומים השווייצרי1997David Charvet841זהב בצרפת2002Leap of Faith2143192198522004Se laisser quelque chose3258
שנהשם הסינגלמיקומי שיאנכלל באלבוםבמצעד הפזמונים הצרפתיבמצעד הפזמונים הבלגיבמצעד הפזמונים ההולנדיבמצעד הפזמונים השוודיבמצעד הפזמונים השווייצרי1997"Should I Leave"316–48–David Charvet"Regarde-toi"2814–––2002"Jusqu'au bout" /
הרב דוד שלמה סלושץ (בכתיב יידי: סלאסטש; כ"ז באלול תרי"ב, 11 בספטמבר 1852 – כ' בשבט תרס"ו, 15 בפברואר 1906) היה מגיד, מו"צ, סופר, ופעיל ציוני בולט בקהילת יהודי אודסה שבהאימפריה הרוסית.
הוא נמנה עם מייסדי תנועת חובבי ציון בעירו והיה ממובילי הציונות בקרב הציבור הרבני.
ונודע כמנהיג דרשני ופולמוסן בתקופת התפתחות הציונות.
דוד שלמה סלושץ נולד באודסה ביום כ"ז באלול תרי"ב (1852) לאביו רבי יצחק, בן רבי שלמה סלושץ ממינסק, ולאמו בלומא לאה, בתו של רבי דוד.
כבן יחיד להוריו, הם שאפו לגדלו לתורה.
בהיותו בן ארבע, סברו הוריו כי אודסה אינה מתאימה ללימוד תורה מעמיק, ותכננו לשוב למינסק.
בשל מחלה שפקדה אותו, שינו תוכניתם והשתקעו כשנתיים בעיירה וכניבקה הסמוכה לברדיטשוב.
לאחר מכן עברו למינסק לשנתיים נוספות, וחזרו לאודסה, שם החל דוד שלמה ללמוד תורה אצל מלמד ליטאי מקומי.
מאוחר יותר, כשהגיע המגיד מירושלים רבי יחיאל מפינסק לאודסה, הוא לימד את דוד שלמה במשך כחצי שנה בחנם.
לאחר מכן למד בהישיבה המקומית "עץ חיים" שנוסדה בערך בשנת תרכ"א על ידי רבה של העיר רבי מיכאל צבי היילפרין.
הוא הצטיין בלימודיו ונחשב לעילוי בזכות שכלו החריף ותפיסתו המהירה וזכה לכינוי "העילוי מאודסה".
בחודש סיון שנת תרכ"ו (1866) בגיל 13 הלך רגלה להעיר מינסק ללמוד בבית המדרש המפורסם בשעתו "בלומקה'ס קלויז" שכיהנו שם כראשי ישיבה גדולי תורה מפורסמים, ולמד מפי רבי חיים חייקל ברנשטיין.
בשנת תרכ"ט (1869) בגיל 17 התחתן בסמורגון שבפלך וילנה עם מרת רבקה לאה בתו של רבי אברהם משה היילפרין מצאצאי רבי יחיאל היילפרין והרב המקובל משה אשכנזי (משה איוויער).
לאחר נישואיו, על פי עצת חותנו, המשיך ללמוד בישיבת וולוז'ין שנים אחדות אצל הנצי"ב ורבי רפאל שפירא ונסמך להוראה על ידם.
ובשנת תרל"ט היה מגיד מישרים בבתי כנסיות באודיסה.
ובשנת תרמ"א התמנה כמו"צ ומגיד בהפרוור האודסאי מולדובאנקה .
סלושץ הקדיש חלק ניכר מחייו לפעילות ציבורית לצד תפקידיו הרבניים.
הוא תמך בעלייה וביישוב ארץ ישראל, וארגן גיוס כספים בקרב יהודי אודסה לטובת מוסדות דת וציבור בירושלים ובארץ ישראל.
הוא יזם כינוסים ואירועי צדקה, שבהם קרא להגביר את התמיכה ביישוב היהודי החדש.
פעילותו זו הפכה אותו לדמות מפתח בסולידריות היהודית ובתמיכה במוסדות רוחניים וחינוכיים בארץ הקודש.
סלושץ היה מראשוני מנהיגי תנועת חובבי ציון באודסה ונבחר לחבר בהוועד האודסאי.
הוא קיים קשר עם הוגים ציוניים מרכזיים כגון בנימין זאב הרצל, ותמך ברעיונות ליישוב יהודי במסגרת בינלאומית, כולל תוכנית אוגנדה.
עמדותיו הציוניות היו נלהבות אך מציאותיות; הוא הביע תמיכה בעלייה, אך גם הכיר בקשיים המעשיים.
באירוע מתועד אמר לעולים צעירים: "גם אני הייתי רוצה לעלות ארצה, אך אינני נוסע כי אינני יודע אם אוכל להתקיים שם".
עם זאת, הוא עודד את העולים וברך אותם לקראת מסעם.
עמדותיו הציוניות של סלושץ הציבו אותו לעיתים מול התנגדות מצד רבנים שמרנים.
הוא דגל בשילוב לימודי תורה עם התעוררות לאומית ותמיכה בארץ ישראל, וביקר את הגישה הפסיבית של חלק מהציבור הדתי כלפי הציונות.
דבריו עוררו דיונים ומחלוקות, אך זכו להערכה על גישתם הפרגמטית.
הוא עודד הגירה לארץ ישראל, תוך הדגשת הצורך בהכנה לקשיי ההתיישבות.
בהיסטוריוגרפיה הציונית הוא נזכר כדמות שגישרה בין אמונה דתית לשאיפות לאומיות, וכרב בעל השפעה בתמיכתו בציונות.
הרב דוד שלמה סלושץ נפצע במהלך פוגרומי אודסה שהתחוללו ב-1905 (ב'–ו' בחשוון ה'תרס"ו).
ביום הפוגרום עצמו נפגע ממכת מוות קשה על ידי הרוצחים, אך הצליח לשרוד עוד כמה חדשים.
ביום השלושים לנפגעי הפוגרום נשא הספד נשגב בבית הכנסת הגדול באודסה לעיני אלפי משתתפים, שבו העלה את זכר נשמות החללים.
חודשים אחדים לאחר מכן נפטר ביום כ' בשבט תרס"ו.
לאחר פטירתו התמנה תחתיו כרבה של אודסה, רבי שמעון יעקב גליקסברג.
סלושץ חיבר מספר ספרים ומאמרים בעברית, שבהם שילב מושגים תלמודיים עם קריאות להתחזקות לאומית.
מכתב לדוד – קובץ מאמרים, ירושלים תרס"א, 1900
תקון שלמה – על הלכות עירובין, ירושלים תר"ס, 1900
צדקת משה, או, טוב הארץ – למלאת מאה שנים להשר משה מונטיפיורי, ירושלים תרמ"ה, 1885
חג הכותרת – דרשה שנשא לכבוד הקיסר ניקולאי השני, אדעסה תרנ"ז, 1896
לראשית השנה – חמשה דרושים לראשית השנה, ירושלים תרס"ו, 1906
דוד שטיינברג הוא פרופסור אמריטוס בחוג לסטטיסטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת תל אביב.
שטיינברג למד תואר ראשון (.B.Sc) במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1975–1978. הוא למד לתואר שלישי בסטטיסטיקה מ-1979 ועד 1983 באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון ארצות הברית.
עם סיום הדוקטורט עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין ובאוניברסיטת סטנפורד, ובמקביל עבד כיועץ סטטיסטי במעבדה באוניברסיטת ויסקונסין והיה עוזר מחקר של פרופסור בוקס.
בשנת 1985 הצטרף כמרצה באוניברסיטת תל אביב, תחילה בשילוב פוסט-דוקטורט (1985–1986).
שם התקדם ב-1989 לדרגת מרצה בכיר, ב-1998 לפרופסור חבר וב-2005 מונה לפרופסור מן המניין.
בין התפקידים שביצע באוניברסיטה, ראשות בית הספר למדעי המתמטיקה ועמד החל מ-2018 בראש קתדרת גורדון.
מחקריו מתמקדים בסטטיסטיקה תעשייתית, יישומים סטטיסטיים ברפואה ובסיסמולוגיה ובתכנון ניסויים.
הוא שימש עורך בכתבי עת, ובכלל זה כיהן בשנים 2008–2010 כעורך כתב העת האקדמי Technometricd.
שטיינברג זכה בהוקרה, במענקים ובפרסים רבים.
בין היתר, זכה בשנת 2013 במדליית ג'ורג' בוקס שמעניק, מדי שנה, האיגוד האירופי לסטטיסטיקה בתעשייה ועסקים (ENBIS), לסטטיסטיקאי שתרם באופן מיוחד לפיתוח ויישום של שיטות סטטיסטיות בתעשייה ובעסקים.
בין השנים 2013–2015 הוא כיהן כנשיא של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ולמדע הנתונים.
לצד פעילות האקדמית הוא גם ייצג את ישראל במפגשים שנערכו בחסות ארגון האמנה לאיסור ניסויים גרעיניים - מפגשי הסינון הסיסמיים.
במהלך השנים גם נתן ייעוצים לגופים שונים, ובכלל זה היה יועץ בכיר החל משנת 1994 ב-KPA, לוועדה לאנרגיה אטומית בישראל, למשרד הביטחון בישראל ועוד.
ר' דוד שטראוס כ"ץ (נכתב גם: שטרויז, בגרמנית: David Strauss; 1687, ה'תמ"ז – 1762, ה'תקכ"ב) היה רב וראש ישיבה ב.
שימש אב"ד וראש ישיבת פיורדא, מחשובי הרבנים בדורו ובעל השפעה רחבה.
נולד בפרנקפורט בשנת תמ"ז (1687) לשמואל זנוויל ב"ר קלמן, בן למשפחה מיוחסת.
לא ידוע אצל מי למד אך יש לשער שלמד מפי רבני פרנקפורט באותו זמן, הלא הם ר' יוסף שמואל מקראקא, ר' נפתלי כ"ץ ור' שמואל שאטין כהן.
נשא לאישה את הרבנית שרכן בת ר' מודל כהן מיטוויץ.
בשנת ת"ף התקבל לאב"ד קהילת העלישוי והוא בן 33, קהילה זו הייתה חשובה ולפניו כיהנו בה בין השאר הש"ך ור' ישראל סג"ל פרנקל.
בשנת תפ"ג עם תום חוזה הרבנות שלו בהלישוי שב לעיר מולדתו פרנקפורט ושימש בה כראב"ד במשך 20 שנה, מה שהוציא לו מוניטין כדיין מומחה שאינו נושא פנים בדין.
בשנת תק"ג מינתה אותו קהילת וורמייזא לאב"ד וראש הישיבה, ובאותה תקופה נודע כלמדן מופלג וחידושיו שעברו מפה לאוזן התגלגלו למרחקים.
באותו זמן קהילת פיורדא חיפשה רב שימלא את מקומו של רבי ברוך כהנא רפפורט.
הבחירות נעשו על ידי מינוי ועד בוחר (שנקבע באמצעות הגרלה) ולאחר מכן הייתה הצבעה על המועמדים השונים.
כיוון שהרבנות הייתה כרוכה גם בעמידה בראשות הישיבה, התמודדו לתפקיד גדולי הרבנים.
התוצאה של הבחירות שנערכו בניסן ה'תק"ח היו:
רבי יהונתן אייבשיץ, אב"ד מץ – 32 קולות.
רבי דוד שטראוס, אב"ד וורמייזא – 30 קולות.
רבי יעקב יצחק סג"ל-חריף, אב"ד דוקלא – 18 קולות.
רבי שמואל הילמן, אב"ד מנהיים – 12 קולות.
רבי יצחק הלוי הורוביץ, אב"ד הורחוב – 7 קולות.
רבי שלום ב"ר אלעזר רוקח מברודי, אב"ד טיקטין – 5 קולות.
בהתאם לתוצאות הבחירות פנתה הקהילה לרבי יהונתן אייבשיץ בבקשה שיקבל עליו את רבנות הקהילה.
הוא נענה בשמחה לבקשה אך ראשי הקהל במץ הודיעו לו כי על פי התנאים שקיבל על עצמו כאשר קיבל את הרבנות, עליו להישאר עוד לפחות שנתיים במץ, או שישלם קנס בסך 6,000 פרנקים.
כיוון שכך, ויתר ר' יהונתן על רבנות פיורדא בלב כבד.
לאחר סירובו של רבי יהונתן אייבשיץ פנו ראשי הקהל בפיורדא אל הרב שטראוס שהגיע למקום השני בבחירות.
רבי דוד שטראוס קיבל על עצמו את התפקיד ועל פי התקנון היה עליו לעבור בתוך שישה חודשים.
לרשות הנסיעה הועמדו לו מטעם הקהילה 50 דוקטים ולריהוט הדירה הוקצבו 175 פלורינים.
קבלת הפנים שנערכה לו בבואו לפיורדא הייתה מרשימה.
לקראתו הורשו לצאת רק נציגי הקהל - שני הדיינים ושני החזנים, בבואו לעיר נפגשו איתו שאר ראשי הקהל.
בשבת הראשונה נערכה לכבודו סעודה חגיגית והוענק לו גביע כסף.
עם כל חשיבותה של וורמייזא, באותה תקופה קרנה הייתה בירידה, ומשנקרא לכהן בקהילת פיורדא, בעלת הישיבה הנודעת, הוא עבר אליה בכסליו תק"ט בטקס מפואר אשר פרטיו נרשמו בפרוטוקלים של הקהילה.
רוב ימיו חי במחסור עקב חוסר יכולתה של קהילת פיורדא לממן את משפחתו הגדולה ואת הישיבה מרובת התלמידים.
בנוסף, שנה לאחר הגיעו לפיורדא נפטרה אשתו, שרכן לבית מיטוויץ.
גאונותו בתורה שיצאה למרחקים משכה אל הישיבה בחורים מכל קצוות אירופה ומספר תלמידי הישיבה גדל הרבה בזכותו.
בין תלמידיו בפיורדא: מאיר אמשל רוטשילד והאחים ר' אריה לייב ברלין ור' נח חיים צבי ברלין.
בין השנים תקט"ו- תקכ"ג הדפיס ר' משולם זלמן ב"ר אהרן בזולצבאך את הש"ס, דבר שסייע לתלמידי ישיבת פיורדא הסמוכה לקנות את המסכתות הנלמדות בקלות.
הדפסת ש"ס זולצבאך פגעה במשפחת המדפיסים פרופס מאמסטרדם והם פנו לוועד ארבע ארצות, מה שהביא את רבניו להטיל חרם על: מדפיסי זולצבאך, הקונים מהם ומי שבידו למחות בידם ואינו מוחה.
רבני ועד ארבע ארצות גזרו שריפה או גניזה על ספרי הש"ס של זולצבאך, והמדפיסים פנו לעזרת הרב שטראוס שהיה מגדולי הדור.
ר' משולם זלמן, מדפיס זולצבאך, חשף כי זמן מה קודם לכן הדפיסו פרופס באמסטרדם ספרים אשר נדפסו לפני כן על ידו בתוספת חרם הרבנים על מי שידפיסם אחר כך, אך האמסטרדמים הצטדקו בתואנה שאצלם לא נהוג לחשוש לחרמות מעין אלו.
מששמע זאת הרב שטראוס זימן את פרופס אליו לדין תורה מול ר' משולם זלמן מזולצבאך.
במקום לבוא להתדיין אצל הרב שטראוס, פרופס שלחו לפיורדא את כתבי החרמות של רבני ועד ארבע ארצות נגד המדפיס של זולצבאך בצירוף מכתב מר' שאול לוונשטם ופרנסי אמסטרדם בשבח דפוס אמסטרדם ובגנות מדפיסי זולצבאך, בו מצופה מהרב שטראוס לשלם למדפיס זולצבאך כרוע מעללו.
הרב שטראוס כינס דיון של פרנסי פיורדא עם עוד עשרה דיינים ולמדנים שנמשך יומיים, ובסופו התירו את החרם של רבני פולין.
בנוסף החתימו את ר' משולם זלמן מזולצבאך לבל יתפשר במאומה עם דפוס אמסטרדם, באשר דפוס זולצבאך הוא זול וכך הגמרות בהישג יד, בשונה מהגמרות היקרות של אמסטרדם אשר ניתנות לקנייה רק על ידי עשירים.
על פסק דין זה הסכימו גם ר' גבריאל פוליץ אב"ד ניקלסבורג, ר' משה לבוב, רב מדינת מוראביה, ור' יוסף אופנהיים אב"ד טריביטש.
בנוסף, הכעיסה את רבני גרמניה העובדה כי רבני פולין חושבים עצמם לאדונים עליהם וגוזרים עליהם חרמות כאילו היו רבותיהם.
מדפיסי אמסטרדם המשיכו להפיץ את כתבי החרמות באירופה, אך לאחר כשנה הסכסוך נדם.
לאחר פטירתו של הרב שטראוס, בתקכ"ד, הדפיסו זולצבאך שוב את הש"ס, לפני גמר הדפסת הש"ס של אמסטרדם, ובזה שב הוויכוח והתלהט ביתר שאת עם כל כתבי החרמות הישנים, והפעם טענו פרופס כי במקרה זה גם הרב שטראוס היה מחייב את מדפיסי זולצבאך.
בשנת תקי"ד הגיע החיד"א במסגרת שליחותו כשד"ר לגרמניה.
בשונה מרוב המקומות הקודמים בהם עבר, ברוב קהילות גרמניה הוא נחל בוז ולעג, וקהילות רבות גרשוהו בבושת פנים מבלי לממן לו עגלה להמשך הדרך, כמנהג הקהילות עם השד"רים.
יחס זה הגיע בעקבות השד"ר ר' יהודה ירוחם, שנשלח מטעם האשכנזים בירושלים זמן קצר קודם לכן, עבר בכל קהילות גרמניה וגרף את הקופות למען ארץ ישראל.
משהגיע החיד"א לפיורדא, חשדו שהוא זייפן והסבירו לו את העניין עם הרב ירוחם, השד"ר האשכנזי מירושלים, והחיד"א הסביר כי יש בידו כתב נגד השד"ר האשכנזי ומינוי מרבני חברון שהוא שלוח עבור כל יהודי ארץ ישראל, בשונה מהרב ירוחם שאסף כספים רק עבור אשכנזי ירושלים.
למשמע הדברים תבע הרב שטראוס מהחיד"א לראות את המינוי מרבני חברון, אך כתב המינוי היה רק לאסוף את כספי הנודרים הרשומים בפנקס השליח הקודם, ולא את כספי קופת ארץ ישראל אשר מתמלאת מכספי "זכר למחצית השקל" ו"מתנת יד".
למרות הסברי החיד"א כי הניסוח חסר הדיוק של רבני חברון בטעות יסודו, לא הקשיבו לו פרנסי פיורדא, וכתב המחאה נגד הרב ירוחם רק הגביר את חשדם וכעסם עליו.
הם זימנו אותו לחקירה בפני הפרנסים על כך שניסה לגבות כספים שלא הוסמך לגבותם, אך למזלו, משהגיע לחקירה המדוברת בדיוק הגיעה גזירה מהשלטונות והפרנסים לא התפנו אליו.
הוא רצה לעזוב את פיורדא במהירות מבלי להראות את הכתב נגד הרב ירוחם, אך מפני יראת הכבוד הלך להיפרד מהרב שטראוס אותו כינה "איש האלוקים", שניסה לחקור אותו בעניין השד"רות אך החיד"א הצליח להתחמק ממנו בתשבות שאינם מן העניין.
בזמנו של הרב שטראוס התעורר החשד בר' יהונתן אייבשיץ שהוא נגוע בשבתאות.
משהובאו קמיעות שנכתבו על ידו בפני בית הדין בפרנקפורט, בית הדין הזמין את הרב שטראוס לדון, ומשסבר הרב שטראוס לחייב את ר' יהונתן, רצו בית הדין שיפרסם את דבריו, ואכן היעב"ץ מזכירו בין הרבנים שצידדו נגד ר' יהונתן בפולמוס.
סוף חייו בפיורדא היה רדוף פורענויות, ביניהם מלחמת שבע השנים שפגעה אנושות בקהילת פיורדא ובצורת קשה שפקדה את האזור.
תפילה שתיקן לבצורת נשתמרה בספר מנהגי פיורדא.
הוא נפטר בימי התפילות על הבצורת ביום ו' כ"ח אייר התקכ"ב, ובגלל ערב שבת לא נספד בהלוייתו אך קבורתו הייתה "בקולי קולות".
הוא נספד בשבוע לאחר מכן על ידי רבנים ודיינים בפיורדא וחוצה לה.
אחרי פטירתו הוקם בית היתומים של הקהילה- הראשון בגרמניה.
בניו וחתניו נודעו כתלמידי חכמים וחלקם שימשו ברבנויות שונות.
אחרי פטירתו הקהילה הונהגה בידי הדיינים כשנתיים, ולאחר מכן מונה ממלא מקומו הרב נח חיים צבי ברלין.
מכתביו לא השתמר כיום מאומה מלבד תשובה הלכתית, דרשה לראש השנה, וחידושים משמו.
דוד (שפי) שחף הוא איש צבא ישראלי בדרגת תת-אלוף שכיהן כראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון (1995–1998).
כאזרח כיהן כסמנכ"ל התאחדות הקבלנים.
ב־1985 מונה שחף למושל נפת חברון.
ב־1989 מונה לסגן ראש המנהל הזארחי.
לאחר פרישת ראש המנהל האזרחי תא"ל גדי זהר ב־17 בפברואר 1995 מונה שחף לממלא מקום ראש המנהל.
ב־9 במרץ קודם שחף למינוי קבוע והועלה לדרגת תא"ל.
במהלך כהונתו נחתם הסכם אוסלו ב' בו נקבע כי המנהל האזרחי יפורק.
המנהל האזרחי העביר את מערכות הממשל בערים וביישובים הפלסטיניים לידי הרשות הפלסטינית בהתאם להסכם ועל פי החלוקה לשטח A, B, ו־C, בו נותרו למנהל סמכויות אזרחיות מסוימות.
המנהל האזרחי שינה את ייעודו לדרג מתאם, והוקמו מנהלות תיאום וקישור (מת"ק) בהן התקיימו במקביל מדור ישראלי ומדור פלסטיני.
שחף כיהן בתפקיד עד 26 במרץ 1998, והוחלף בתא"ל דב צדקה.
לאחר שחרורו שימש כסמנכ"ל ומנהל אגף התשתיות והבנייה החוזית בהתאחדות הקבלנים.
בדצמבר 2010 הגישה רשות ההגבלים כתב אישום נגדו, לצד שאר בכירי ההתאחדות ו־14 חברות קבלניות, בעריכת הסדר כובל בעקבות המלצת ההתאחדות לחברות להימנע מלהשתתף במכרז למיגון בעוטף עזה בו לתחושתם לא הותירה ממשלת ישראל שולי רווח סבירים לחברות.
ביוני 2012 ביטל בית המשפט המחוזי בירושלים את האישומים בשל אכיפה בררנית, אך בספטמבר 2013 בית המשפט העליון קיבל את ערעורה של פרקליטות המדינה על ההחלטה.
בספטמבר 2018 זוכה שחף מאחד משני האישומים נגדו.
בהסדר טיעון ממרץ 2019 נקבע כי שחף יקנס בסכום של 30,000 ש"ח ויגזרו עליו שלושה חודשי מאסר על-תנאי.
שחף חבר ב"צוות הישראלי-אמריקני למחקר דמוגרפי" שהקים יורם אטינגר במטרה לבחון את הדמוגרפיה הפלסטינית.
דוד שוקר (נולד בי' בשבט ה'תש"ד, 4 בפברואר 1944) הוא פעיל ציבור ופוליטיקאי ישראלי, ראש המועצה המקומית הראשון של בני עי"ש (1981 – 1986) וראש "הוועד להצלת יהודי תימן".
נולד ב-1944 בנג'ראן שבדרום ערב הסעודית, על גבול תימן.
הבכור מעשרת ילדיהם של יוסף וכדיה שוקר.
מיד לאחר קום המדינה ב-1948 יצאו מנג'ראן למסע ארוך לישראל שכלל הליכה רגלית, רכיבה על חמורים וגמלים, נסיעה במשאיות וטיסה, דרך צנעא, תעז ועדן.
בצאתם מסעודיה, נלקח רכושם על ידי השלטון הסעודי.
הם הגיעו ארצה ב-1951 והתגוררו לזמן קצר במחנה שער העלייה בחיפה, ולאחר מכן שוכנו במעברת מסמיה שבה שוכנו בעיקר עולי תימן.
לאחר הגעתם למסמיה נלקח לבית היתומים דיסקין בירושלים, שם חי ולמד מספר שנים בהן לטענתו היה עד לאירועים של היעלמות ילדים תימנים, עד שהוחזר להוריו למעברה.
ב-1958 עברו עם רוב יושבי המעברה להקמת היישוב הסמוך בני עי"ש, שם היו מהמשפחות הראשונות.
בסוף בית הספר היסודי עזב את הלימודים ויצא לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה, תחילה במסגרייה בחוות ברורים של חברת הזרע ולאחר מכן במסגרייה של קיבוץ חפץ חיים.
בגיל 17 הצטרף לגרעין נח"ל "חזון" של פועלי אגודת ישראל שיצא מקיבוץ חפץ חיים, והתגייס במסגרתו לצה"ל.
שירת במילואים במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
בצעירותו עבד בעבודות שונות: בתור מסגר כאזרח עובד צה"ל, במסעדה שפתח בקריית מלאכי, במפעל לייצור ציוד ללולים שהקים יחד עם שותף ועוד.
ב-1966 נבחר לוועד המקומי של בני עי"ש (אז, תחת מועצה אזורית חבל יבנה) מטעם המפד"ל וב-1978 נבחר לראש הוועד.
בתפקידו זה פעל לניתוק היישוב ממועצת חבל יבנה והפיכתו למועצה מקומית, מהלך אשר נשא פרי כאשר ב-6 באוגוסט 1981 הכריז שר הפנים יוסף בורג על בני עי"ש כמועצה מקומית.
כיהן בתפקיד עד שנת 1986.
לאחר מכן למד במכללה לביטוח והחל לעבוד כסוכן ביטוח, באותה תקופה שימש כיועץ לשר אבנר חי שאקי בעת שהיה שר בלי תיק ושר הדתות.
במקביל המשיך בפעילות ציבורית, וכיהן כסגן יו"ר וכגזבר בארגון ההורים הארצי, כיו"ר בהתנדבות של עמותת "אחו"ת - איכות חיים ותרבות" המסייעת לנזקקים בבני עי"ש וכגזבר עמותת שרשרת הדורות של יהודי תימן.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 עמד בראש "הוועד להצלת יהודי תימן" שפעל להעלאתם של שארית יהודי תימן ארצה, משום שלטענתו נשקפה סכנה לחייהם בתימן.
בין השאר נסע לארצות הברית, שם פעל בשיתוף פעולה עם פרופ' חיים טוויל לצורך כך.
בשנת תשס"ב זכה באות יקיר בני עי"ש.
נשוי לנעמי (מאז 1964), ולהם בן ושתי בנות.
ב-2025 יצא לאור ספרו "היהודי האחרון בנג'ראן" המספר את סיפור חייו וסיפורה של קהילת יהודי נג'ראן.
דוִד תִדְהר (נולד בשם דוד טודרוסוביץ; 7 ביוני 1897, ז' בסיוון ה'תרנ"ז – 15 בדצמבר 1970, י"ז בכסלו תשל"א) היה סופר, קצין משטרה יהודי-ישראלי, בלש פרטי וחוקר חלוצי היישוב.
ערך את סדרת הספרים ה"אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו".
דוד תדהר נולד בשכונת נווה שלום שביפו לאסתר-רחל לבית נירנברג ולמשה-בצלאל טודרוסוביץ.
הוא היה בן יחיד להוריו לאחר שששת ילדיהם הקודמים מתו בעודם קטנים.
תדהר היה ספורטאי מצטיין, ובשנת 1913 החל לשחק כדורגל בקבוצת מכבי תל אביב.
בשנת 1916 פרש ממשחק והפך לעסקן ספורט.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה שירת בגדודים העבריים.
היה חבר בוועד הסיוע לפליטי יפו, שגורשו בידי הטורקים.
הוא השתתף בהגנת יפו בימי מאורעות תרפ"א (1921) והצטרף לארגון "ההגנה".
בשנת 1921 הצטרף למשטרת המנדט, שירת כקצין משטרה בירושלים והיה למפקד המשטרה בעיר.
בסוף 1924 נישא לרבקה לבית קפילוטו, מיהודי חברון.
בשנת 1926 פרש מן המשטרה וייסד משרד חקירות פרטי, אותו ניהל במשך עשרות שנים.
בשנת 1927 ירד למצרים מחשש שביקורת שהטיח במשטרת המנדט תביא למעצרו, ובמשך מספר שנים חי בקהיר.
בשנת 1931 חזר לארץ ישראל ולעיסוקו כראש משרד חקירות פרטי.
ב-1934 רכש קרקע ובנה לעצמו בית אבן בן ארבע קומות במקום שבו נמצא כיום מחלף גהה.
כעבור שנה פקד את הארץ משבר כלכלי חמור בעקבות מלחמת איטליה-אתיופיה השנייה ותדהר נאלץ למכור את המבנה בחצי המחיר כדי להחזיר את חובותיו, הרוכש ד"ר ביתן הקים במקום את בית החולים גהה שהעניק לצומת גהה את שמו.
ב-1974 נהרס הבית כדי לאפשר את הרחבת הצומת ויצירת מחלף גהה.
תקופה מסוימת שימש אורי אבנרי כעוזר במשרדו.
באמצע שנות הארבעים הוציא לאור את "ספריית הראשונים", שערך וכתב הסופר יעקב חורגין.
הספרייה כללה חוברות ביוגרפיות על ותיקי היישוב.
תדהר עסק בעידוד הספורט, בעיקר במסגרת ארגון "מכבי".
כמו כן, הוא ערך את אחד הספרים הראשונים העוסק בתולדות האגודה.
היה חבר בלשכת "ברקאי" של ארגון הבונים החופשיים וכתב כמה מהספרים הראשונים בעברית על תולדות הארגון בארץ ישראל.
בספטמבר 1970 זכה לפרס השנתי מטעם הוועידה הבין-לאומית השנתית של ארגון הבלשים העולמי עבור פעילותו בתחום הבלשות.
נפטר ב-15 בדצמבר 1970 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את רעייתו, רבקה תדהר, בן ובת.
בערים ירושלים, תל אביב, ראשון לציון ופתח תקווה נקראו רחובות על שמו.
ביקנעם עילית נקרא בית ספר על שמו, בית חינוך תדהר.
בשנת 2024, יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "רצח במגדל המים" העוסק בחייו דרך אחת מפרשיות הרצח.
דוד תדהר כתב ספרים אחדים על רקע קורות חייו וניסיונו המשטרתי, ביניהם "חוטאים וחטאים בארץ ישראל" (1924), "בין הפטיש והסדן" (1931), "במדים ובלא מדים" (1938) ו"בשירות המולדת" (1960).
יזם את המפעל הגדול: ה"אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו".
אנציקלופדיה זו מכילה 19 כרכים הכוללים כ-6,000 ערכים ביוגרפיים על דמויות חשובות יותר וגם חשובות פחות בתולדות ההתיישבות - ונחשבת כמקור בעל חשיבות היסטורית, ספרותית וביוגרפית רבה, המשמש את המחקר הארצישראלי בתחומים אלה עד היום.
את החומר שאב ממקורות מידע רבים, ובעזרת "חבר-עובדים חרוץ ונלבב".
דוד תדהר זכה לפרסום רב ב"ספריית הבלש", 28 חוברות ובהן סיפורים בלשיים דמיוניים שהופיעה ב־1932, להן השאיל את שמו ותמונתו, כגיבור עלילותיהן.
"ספריית הבלש" בעריכת שלמה בן-ישראל, נחשבת כחלוצת הספרות הבלשית העברית.
בין הפטיש והסדן: מגלת הייסורים: קובץ מאמרים בענייני ארץ ישראל ממאורעות אב תרפ"ט ועד היום, תל אביב: הוצאת יונה זכאי ששון, תרצ"א.
במדים ובלא מדים: 25 שנות עבודה צבורית, 1912–1937, 150 צלומים, תל אביב: הוצאת ידידים, תרצ"ח
בשירות המולדת: 1912–1960 זכרונות, דמויות, תעודות ותמונות, תל אביב: הוצאת ידידים, תשכ"א, 1960
חוטאים וחטאים בארץ ישראל: רשימות יומן עם 40 תמונות, ירושלים: דפוס ציון של האחים רוהלד, תרפ"ד, תל אביב: הוצאת מעריב תשל"ט
ספר האחים: 60 שנה להווסדה של הלשכה, תל אביב: לשכת הבנאים החפשים "ברקאי", 1966
1906–1956, סודר ונערך על ידי יוסף יקותיאלי ודוד תדהר, תל אביב: (דפוס אבוקה), תשי"ז
אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו: דמויות ותמונות, תל אביב: ספרית ראשונים, 1958.(1947–1971).
(ספר + משאב אלקטרוני) דמויות ותמונות, אשדוד: מכון אוצרות גאוני ספרד, תשנ"ז
בימים ההם: לפגישת החגיגית של ותיקי יפו-תל אביב במלון "שרתון" בתל אביב ...
וזכרונות ותיקיו עד שנת 1914, תל אביב: התאחדות בני היישוב בישראל ולשכת בני ברית יצחק ילין, תשכ"א, 1961
נוה-צדק: למלאת 55 שנה לקיומה: כ' ניסן תרמ"ז - כ' ניסן תש"ב, [העורך - יעקב חורגין, היוזם והמנהל - דוד תדהר.
תל אביב: הוצאת סיפור פשוט - חנות ספרים, הקד' תשס"ז
דוד שמעוני (שמעונוביץ'; 22 באוגוסט 1886 – 10 בדצמבר 1956) היה משורר, סופר, מחנך ומתרגם עברי, מחשובי המשוררים בתקופת התחייה ומגדולי משוררי היישוב.
חתן פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תשי"ד (1954).
נודע בעיקר בעבור האידיליות שלו - שירה ארצית נשגבת המהווה המנון לכוח התחדשותה של האומה במולדתה ולהווי החלוצי של נפש אנשי העלייה השנייה.
נולד לניסן שמעונוביץ' ולמלכה לבית פרידלנד בשנת 1886, כ"א באב תרמ"ו בעיר בוברויסק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
הוא למד בחדר ואצל מורים עבריים, קרא הרבה, ובשנת תרס"ב פורסם שירו "שיחת רסיסים" בשבועון הילדים "עולם קטן" של בן אביגדור.
בשנת תרס"ג פרסם מספר שירים בעיתון "הזמן" שיצא בסנקט פטרבורג, ומשנת תרס"ד ואילך הודפסו שיריו ב"לוח אחיאסף", בעיתון "השילוח" ובעיתונים ומאספים עבריים אחרים.
במשך תקופה קצרה עסק בציור כרזות מהפכניות ברוסית.
במשך כשנתיים-שלוש כתב גם שירים ביידיש, ואף הדפיס כמה מהם בעיתונים "אונזער וועג" ("דרכנו"), "פאָלקס שטימע" ואחרים.
בשנת 1908 (תרס"ח) קיבל את תעודת הבגרות, אך בשל הגבלת מספר הסטודנטים היהודיים (הנומרוס קלאוזוס) לא התקבל לאוניברסיטה.
לאחר חג השבועות תרס"ט (בשנת 1909) עלה שמעוני לראשונה לארץ ישראל, ושהה בה כשנה.
בארץ עבד כשומר בכרמי רחובות וכקוטף תפוזים בפרדסי פתח-תקוה.
גורדון, שהשפיע עליו באישיותו ובדרכיו.
שמעוני התיידד ידידות נפש עם הסופר יוסף חיים ברנר, שהיה מקריא לפניו את כתביו, וזמן-מה היו חברים לחדר אחד.
בחודשיים האחרונים לשהותו בארץ, טייל בכל הארץ "מקסטינה ועד ראש פינה".
לדברי שמעוני, שנה זו של עבודתו בא"י נחקקה בליבו לעולם, והוא הגדירה כשנה המאושרת בחייו.
מאז, שירתו הייתה ניזונה מרשמים שנקלטו בו בימים ההם, ולא בכדי המבקרים זיהו את יצירתו עם העלייה השנייה.
באביב תר"ע (בשנת 1910) שמעוני יצא מהארץ על מנת להמשיך את לימודיו בגרמניה, ולהתכונן למלאכת ההוראה בא"י.
הוא ביקר את הוריו ברוסיה, ובאותה שנה פורסם ספר שיריו הראשון "ישימון".
בשנת 1912 נסע לגרמניה ללימודים גבוהים.
עד שנת 1914 למד בלשנות שמית ופילוסופיה באוניברסיטאות ברלין, היידלברג ווירצבורג.
בסיום לימודיו התכוון לחזור ארצה, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לחזור לרוסיה, ושהה באודסה ובסנקט פטרבורג.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר עבר למוסקבה, ועבד בהוצאת שטיבל.
בשנת תרפ"א (1920), לאחר ניסיונות רבים, הצליח לעזוב את ברית המועצות ולחזור לארץ ישראל.
בתחילה התגורר במושבה רחובות, ובמשך שלוש שנים היה עסוק ביצירה ספרותית פורייה.
באותה עת ניגשה הוצאת דביר להוצאת מבחר כתביו.
בשנת 1925 עבר לתל אביב ובה שימש מורה לעברית ולספרות עברית בגימנסיה העברית "הרצליה".
עד אחרית ימיו עסק בהוראת תנ"ך וספרות עברית בבתי ספר תיכוניים.
כן עסק בתרגומים ממיטב ספרות העולם (טולסטוי, היינה, לרמונטוב ועוד).
הוא היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרפ"ו (1926) וחבר האקדמיה ללשון העברית מיום היווסדה.
בהמשך שימש יושב ראש אגודת הסופרים העבריים.
יצירתו של שמעוני כוללת שירים ליריים, פואמות, אידיליות, משלים, הגיונות, רומן, תרגומים, וסאטירה.
הוא זכה בפרס ביאליק לספרות לשנים 1936 ו-1949, בפרס אוסישקין ב-1945, ובשנת 1954 (תשי"ד) הוענק לו פרס ישראל לספרות יפה.
הוכרז כזוכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשט"ז על תרגום לרמונטוב, אך נפטר, והפרס הוענק למשפחתו ב-1957.בתקופת היישוב ובשנים הראשונות שלאחר קום המדינה, ליצירתו של שמעוני הייתה השפעה גדולה על הנוער הישראלי, ומערכת הערכים שבשיריו עשתה רושם עז על לומדיה.
כתביו נכללו בתוכנית הלימודים בבתי ספר בארץ, וארכיונו כולל חיבורים רבים של תלמידים על יצירותיו, ומכתבים שקיבל מתלמידים שלמדו את יצירתו.
דוד שמעוני נפטר בתל אביב ב-ו' בטבת תשי"ז, 10 בדצמבר 1956. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, בצמוד לקברו של המחנך פנחס שיפמן (בן-סירה).
בנם, שמואל, היה מנהל בית הספר תיכון חדש בתל אביב בשנים 1992-1972. נכדם הוא הסופר יובל שמעוני.
בתל אביב (רמת אביב), רמת-גן, באר שבע, רחובות, הרצליה, חדרה, חולון, קריית שמונה וירושלים נקראו רחובות על שמו.
ישנם בתי ספר יסודיים, הקרויים על שמו, בגבעתיים ובפתח-תקווה ובעבר גם ביישוב נהורה ובית ספר תיכון בהרצליה.
שמעוני כתב: "ושיריי לאלה שיחד עמהם / תעיתי בציה בלי הרף ודמי / שיחד עמהם בחשכת נדודים / הדלקתי אבוקות ממוחי ודמי".
בתחילת דרכו, או בתקופה הראשונה של יצירתו, היה המשורר העברי המלנכולי ביותר והשקט ביותר, אשר נדד בינות סער ודממה בארצות-נכר ובחלומותיו, התבודד ושר שירי טבע ונוף, שירת נכאים לאומה ושירת כיסופים למזרח, עד שמצא את גאולתו במולדת החיה ובאחיו בני זמנו.
כתבה רחל כצנלסון: "קרה לו מה שקרה לרבים שאינם סופרים: פרק החיים שבחוץ-לארץ הוא מעין הקדמה, שלפעמים גם אינו מכיל את העיקר שבאדם.
ואחריו, בתוך הארץ - תקופת היצירה, פריחת הכוחות, והשיבה למקור".
האידיליות של שמעוני הן שיר מזמור לכוח התחדשותה של האומה, לתפארת לבלובה וצמיחתה, לימים גדולים ופלאיים.
ביצירות אלו יצא מרשות השירה של היחיד והיה לפה לציבור שלם, על כן כה נתחבב בהן על הציבור.
כתב חיים הררי: "האידיליות הנפלאות מן החיים המתרקמים בארץ הן גוּלת הכותרת של שירת שמעונוביץ...
הומור טוב ובריא מהלך בין שורותיו.
אוזן קשבת לכל צליל חדש בנגינת ישראל על אדמתו.
ועל כל אלה פשטות מפליאה, בהירות סגנון וצורה, שלא הייתה כמוה בשירתנו עד היום".
ומנחם ריבולוב כתב: "גיבורי האידיליות של שמעונוביץ הם פועלים, שומרים - ופייטנים.
הם תמימים, פשוטים, חסידים - וחכמים, וגם 'לצים חביבים יקרים'.
הם אנשי-בראשית כי בארץ האבות התחילו מבראשית.
וכאנשי-בראשית חסונים הם באורך-רוחם, נהדרים באמונתם, גדולים באהבתם ונפלאים במסירותם.
פייטני חיים הם, צנועי-הגות-ועלילה, ממעטי-דברים ומרבי-תפארת".
שירת שמעוני מתאפיינת בפשטות, שורשיות וממשות מזה; ובשגב, חגיגיות, ודמיון אמנותי מזה.
לדעת דוד שמעוני, ארבע מדרגות בשירה: דומם, צומח, חי, מדבר; ורק המדרגה הרביעית היא הראויה לשם שירה.
תפקידו של המשורר אינו רק לחשוף את נפשו לקוראיו, כי אם לגלות את נפשם הם, לשמש אספקלריה למחשבותיהם.
אין עיקר השירה ביטוי עצמי, אלא דיבוב שפתי אילמים, מציאת הצינור לגילוי נפש הזולת.
כתב יעקב פיכמן על שירת שמעוני: "זאת הייתה השירה הראשונה שמתוכה עלה אורה של ארץ ישראל, בחן ובהומור של חוויה גדולה, ועל פי התחלה זו בלבד אפשר היה להכיר, כי לאדמת ארץ ישראל קם משורר שלא היה עוד כמותו.
הייתה זו חדוות השב וראיית השב.
ארץ-ישראל עשתה את שמעוני למשורר גדול, שמיצירתו למדנו להכיר ולאהוב את ארץ חמדתנו...
איש לא הכיר כמוהו את ההווי החדש, את אושר העולם ואת נפש אנשי העלייה השנייה, כמוהם רחש אהבה לכל צמח ועוף, כמוהם הרגיש את שמחת הגאולה שכל עובד נושא עמו.
בהם הכיר את הנס שנתרחש, הנס שעתיד להתרחש.
מכאן החדווה הגדולה, האמונה הגדולה, העולות מכל אידיליה שלו".
האילידיה "ביער בחדרה" (תרע"ד - 1914) היא אפוס בחרוז לבן על אנשי בראשית, יום עבודה של חבורת חלוצים חוטבי-עצים ביער חדרה, בה קדחת המלריה הפילה חללים.
האידיליה, שחוברה לעילוי נשמת יוסף זלצמן ששמעוני הכיר ביער בחדרה, מורכבת משלוש סצנות המתרחשות בהתאמה בבוקר, בצהריים, ולעת ערב (להלן סיכום תמציתי):
על רקע עיגולי אורות זהובים הגולשים מבעד לענפים, וריחות חריפים משכרים הנידפים מפרדסים רחוקים, חבורת חלוצים חוטבי-עצים אוכלת פת שחרית.
החבורה כוללת בחורים חסונים, ובהם נפתלי, הלץ שבחבורה, ואת רב פנחס, שזרקה שיבה בזקנו.
הם מחכים ומתלוצצים על ברלה הצנום, האוהב אהבה כבירה את פלאי תבל מסביב, שהלך להביא להם מים ונעלם.
בביצה שורר בן-ארצי, איש פלאי ומוזר, שעם שחר קם ונוטע אילנות בביצה.
החוטבים מתנערים מהארץ, והיער מתמלא ברננת עבודתם.
ברלה בא מדדה ולפניו חמורו ופח מים מקשקש...
ברלה זה ימים חולה, ועוסק בעבודות קלות של הובלת המים ובישול דייסא בערב בשביל החבורה הרעבה.
הוא שוכב לו פרקדן בצל אקליפטוסים עבים, ונזכר במראות האביב שראה עת טייל ל"זכרון יעקב" הקרובה.
דוני, שעלה מגדות דון לארץ, מקונן על עצי האקליפטוס שנאבקו עם מלאכי מוות ויכלו להם, ועתה כורתים אותם, לבבו עליהם.
ואלי היער מקשיבים לשיחו העגום והלוהט.
נפתלי מזרזו להתז בקרדומו סעיפים ושוכות, והיו הענפים לקרשים, והקרשים לרהיטים לקשט טרקליני תל אביב.
מבעד לדומיה נשמעת הלמות קרדומים ושריקת משורים, ויצא הקול למרחקים.
שמע ההד איש חדרה העובד בשדהו, ושחק: "אלה חוטבי-עצים, מתקני עולם שלנו".
ונפל ההד גם בביצה, שם בודד לנפשו בן-ארצי נוטע ומרכיב אילנות.
ושמש מסביבו תייבש רגבי-אדמה עד יהיה הברק להמה...
רב פנחס נשען על עץ ומתפלל.
הוא יודע שכמערב הדועך גם נדעכים חייו הנלאים, כבר עייף לבו מחלומות ובצקו רגליו מנדודים, ודשאים לא פעם כבר צצו ונבלו ושבו וצצו מגבעת העפר הקטנה בה נטמנה רעיית נעוריו.
החבורה קמה ומתקנת עצמה לדרך.
נפתלי מכריז על החבורה, לקול תרועות חבריו, כמפלגת חוטבי-העצים, מפלגה חשובה ונעלה, שבראשה רב פנחס.
השחקים מאפילים בדממה, וקולו של נפתלי רועם שנית: "אחים, הבה נזכור ברעדה גיבורי חדרה הטהורים, לחומי אדי הקטב וחללי חרב וחיצים".
הבחורים נדמו וקדרו, אולם כאן נדחק רב פנחס וקרא: "לא עת לנו עתה להתעצב ולא ביגון נעטר את זכרם, בשמחה ובגילה נעבודה ובשמחה ובגיל נפקדמו!".
להצעתו, כל החבורה כאחד, איש איש וגרזנו בחגורתו, מתחילה לרקד במעגל, ועיני רב פנחס אורו וקלו גם רגליו כמו קלו...
וחמורו של ברלה תוהה: מה היה לברלה הדייקן והמתון, כי הנה יסתובב במעגל וישכח את אבוס חמורו?
ויצרח עוף ערב מרחוק, וענני מערב החווירו ויצקו את זהבם האחרון...
האידיליה "יובל העגלונים" (תרפ"ב - 1922) חוברה בהשראת המושבה רחובות והעגלונים של דגניה א', ומורכבת משני פרקים.
הפרק הראשון עוסק בתיאור המושבה "חצרות", על פער הדורות בין אבות ובנים, על הדמיון בין העולים הוותיקים כשהיו צעירים לבין העולים הצעירים החדשים, ועל המרחק בין חלומות הגאולה שרקמו מחוץ לארץ לבין המציאות בארץ.
הפרק השני עוסק בחגיגת יובל העגלונים ב"גבעת גורן", שמשתתפיה עגלוני המושבות, יושבי הגבעה, פועלים ממושבות יהודה הקרובות, ונערות המושבה "חצרות".
הנשף כולל דרשות, ריקודים, ונאומים, הנחתמים בנאום הרועה בן-ארצי, המעודד את העגלונים להמשיך קדימה בדרכם על אף הקשיים, ואומר להם: "חורשים זה שמכם הנכון, לכם מפללת הארץ..
במקום שמה ירון החורש, קוצים ירכינו את ראשם ואבני השדה ישלימו".
בן-ארצי נעלם בין אוהלי הגבעה, והחוגגים גולשים למטה.
"מאגדות צפת" (תרפ"ב - 1922) הן פואמות, הבנויות מבתים מחורזים בני שתי שורות קצרות, המספרות באופן ציורי פשוט אגדות-עם שבמרכזן הקדושה של העיר צפת.
ביניהן: "צפורים", "בשלמי", "קבלת שבת", "קידושין".
האידילה הטרגית "מצבה" (תרצ"ו - 1936), הנחשבת לפסגת יצירתו של שמעוני, עוסקת בערכים של אנשי העלייה השנייה.
היא מספרת את סיפורו של כתריאל, שמצא לו חלקה שוממה על גבעה נישאה מסולעת רחוקה, שאיש לא רצה להתאחז בה; ובכך קיים את תורת ארץ ישראל, העומדת על שלושה דברים: התאחזות, הסתפקות במועט, והתמדה.
כעבור זמן-מה נשמע מטירת-הגבעה צחוקה של אשה, "עזר כנגדו" בכל עמלו.
הכיכר התמלא קולות עליזים, וכנפיים לבנות הבהבו בין אילנות ירוקים.
כתריאל שמח בחייו האידיליים, ומצפה ליום בו אשתו תלד לו בן ואפילו תאומים, כי רבה העבודה במשק.
כתריאל ואשתו חיים כשכורים מחדוות-היצירה, עד שששמיהם הזכים קדרו: אשתו מתה בלדתה ופרי בטנה בקרבה.
כתריאל מוכר את המשק, ונע בארץ להרוויח כספים כדי להעמיד מצבת-שיש על קבר רעייתו.
כתריאל נפצע קשה בעומדו על המשמר בפרדס.
לפני מותו הוא אומר לחברו:
אותה שעה, שעת גסיסה, דומה היה כתריאל לדמותו בבואו ארצה.
פניו קרנו וחזהו התנשא בכבדות וכטל גן-עדן היה מרטיבו.
כתריאל לא רצה שיעמידו מצבה על קברו, רק אורן יאהיל על קברו, קבר של חלוץ אלמוני...
"מצבה" זיכתה את שמעוני בפרס ביאליק.
שופטי הפרס - שאול טשרניחובסקי, יעקב כהן, א.
קבק - כתבו: "היצירה הזאת נותנת ביטוי עז להלך-הרוח של תקופת העלייה השנייה.
היא יצירה טיפוס שלם של חלוץ עברי בארץ, העשוי לשמש סמל לכל הדור הצעיר על לבטי נפשות הצמאים להתחדשות פנימית ולגאולת האומה על ידי ברית הדם והזעה עם אדמת האבות.
היא משמשת מבע לכל ההירואיקה והדרמטיות שמתגלות לפנינו מתוך פרשת חייו של היחיד הקושר את גורלו עם גורל האומה בארץ מולדתה.
יצירה זו עשירה בסגולות פיוטיות, כמו ציוריות פלסטית, תמונות הנוף הארצישראלי והנוף הנפשי של החלוצים בגוונים בהירים ועסיסיים, לשון עשירת גוונים".
ביער בחדרה: אידיליה, יפו: הפועל הצעיר, תרפ"א (מהדורות נוספות: תל אביב: דביר, תרפ"ט; דפוס הפועל הצעיר, תרצ"ח; וכן בשנות הארבעים והחמישים.) את היצירה הקדיש ליוסף זלצמן
יובל העגלונים: אידיליה, תל אביב: הפועל הצעיר, תרפ"ג
שירים (כתבים), כרך ראשון, תל אביב: דביר, מספרי מוריה, תרפ"ה
הנגון, תל אביב: אמנות, תר"ץ
שיאונה: אידיליה, תל אביב: דפוס "הוצאת ארץ-ישראל", תרצ"ו-1936
בחשאי: פרקי שירה ומחשבה, תל אביב: עם עובד, תש"ה.
בשבילי הביבר: משלים וסטירות (הציורים בידי אריה נבון), תל אביב: מסדה, [תש"ו].
ואלה תולדות אוד: פואמה, תל אביב: י' שמעוני, תש"ז
מצבה: אידיליה, תל אביב: י.
חבלו של משיח: שירים ופואימות, תל אביב: י' שמעוני, תשי"ב
בחשאי: פרקי שירה ומחשבה, תל אביב: עם עובד, תש"ה
בשבילי הביבר: משלים וסטירות, תל אביב: מסדה, תש"ו
פרקי זכרונות, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ג-1953
ספר האידליות, (עיטורים: אורי אליעז), הוצאת מסדה, 1962
ארמיליוס הרשע: חזון בשלושה פרקים, הוצאת מסדה
אשת איוב: פואימה תנ"כית,תל אביב: מסדה, תש"ה
ילקוט שירים בשלושה כרכים, הוצאת מסדה
יוסף אריכא, ילקוט סיפורים מבחר ספרותנו ע"ש דוד שמעוני, הוצאת יחדיו בשיתוף עם אגודת הסופרים, 1982
ספר השנה של ארץ ישראל, (ביחד עם אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ו-ד"ר אברהם צפרוני), הוצאת הסתדרות הסופרים העבריים בארץ-ישראל, תרפ"ג-תרפ"ו (1923–1926).
דבר המשורר דוד שמעוני על חיים נחמן ביאליק, < במלאת 20 שנה לפטירתו >, מושב הוועד הפועל הציוני, מו"ל: לא ידוע, ירושלים, 1954.
דוד שמש הוא דוד חימום המשתמש באנרגיה סולארית לחימום מים.
שיטת חימום זו נפוצה מאוד במשקי בית במדינת ישראל בימי שמש.
המתקן הראשון לחימום על ידי השמש היה תנור שמש, שפותח לראשונה על ידי בוטנאי שווייצרי בשם הוראס בנדיקט דה-סוסיר , בשנת 1777. המתקן הורכב מקופסת עץ שהכילה קולט ומכל שבו ניתן היה לחמם מרק.
דוד השמש מהסוג הנפוץ כיום בישראל פותח על ידי דוקטור צבי תבור, מחלוצי השימוש באנרגיה סולארית בישראל.
הדוד מורכב משני חלקים עיקריים: מכל המים וקולטני השמש.
גוף חימום חשמלי משמש בתקופות בהן אין מספיק אור שמש ומזג האוויר קר כמו בחורף או כאשר צריכת המים גדולה מנפח מכל המים שחומם על ידי השמש.
הגוף עשוי מצינורית שמיוצרת מנחושת או מפלדת אל-חלד בקוטר של כ-8 מ"מ.
במגע זה נוצר מעבר חום בין גוף החימום (המתקרר) והמים (המתחממים), עד להגעה לטמפרטורה רצויה.
במצב זה מופסקת פעולת גוף החימום על ידי תרמומטר מובנה, בדומה לפעולת קומקום חשמלי.
בדומה, גם גופי חימום בדוד סובלים מקשיות המים בישראל, שבגינה נוצרת על גוף החימום שכבת אבנית אשר גורמת עם הזמן לבידוד תרמי של גוף החימום מהמים והוא נשרף (בדומה לחוט להט בנורת ליבון).
חלקו הפנימי של דוד הפלדה מצופה בחומר מבודד שנועד למנוע התפתחות חלודה וקורוזיה אחרת.
רוב דודי השמש בישראל הם בעלי ציפוי מלט שהוא זול יותר מאמייל.
על פי התקן הישראלי מותר השימוש בציפוי בטון בעובי של לפחות מילימטר אחד.
במדינות אחרות ציפוי בטון אסור לגמרי, מכיוון שהוא סובל מבלייה ועם הזמן מתפתחות קורוזיה וחלודה.
אלו עשויות להפריש למים בדוד מתכות כבדות כעופרת, ניקל וקדמיום, ברמות הגבוהות מהתקן המותר ובכך לסכן את בריאות השותים את המים מהדוד.
ביוני 2014 המליצה ועדה של מכון התקנים הישראלי לאסור מכירת דודי שמש מבוּטָנים, אך המליצה לתת שנה לאיסור על שיווק בדודים אלו, כדי שיצרנים יוכלו להיערך לשנות את קווי הייצור.
לעומת זאת משרד הבריאות התנגד לאשר ארכה לציפוי המלט, מסיבות בריאותיות.
בנוסף לדודי פלדה, יש יצרנים המציעים דודי פלדת אל-חלד, שאינם סובלים כלל מקורוזיה, אך עלותם גבוהה משמעותית מעלות דודי הפלדה.
קולטן שמש הוא תיבה מלבנית, שעשויה רובה ממתכת, פרט לדופן הקדמית העשויה זכוכית או מפלסטיק שקוף.
בתוך קולטן השמש עובר צינור מים מפותל הצבוע בצבע שחור.
בצמוד מאחורי הצינור המפותל לוח פח צבוע בצבע שחור שתפקידו להעביר (באמצעות הולכת חום) את החום הנוצר מבליעת קרני השמש שאינן נבלעות בדופן הצינור עצמו.
באזורים בעלי קרינה נמוכה ניתן להתקין קולטן עשוי מצינורות זכוכית עם דופן כפולה.
בין שתי הדפנות יש ואקום המשמש לבידוד (כדוגמת תרמוס).
הדופן הפנימית מצופה בשכבה שחורה הקולטת חום ומעבירה אותו למים הנמצאים בחלק הפנימי של הצינור.
הצינורות מחוברים לסעפת המהווה גם דוד.
סוג זה של קולט נפוץ בסין.
הקולט מותקן בדרך כלל על גג הבית, או במקום אחר החשוף לשמש.
הקולט מותקן בשיפוע, כשהוא פונה דרומה (בחצי הצפוני של כדור הארץ), לשם חשיפה מרבית לקרני השמש.
ניתן להשתמש בפאנל סולארי עבור הדופן האחורית של הקולטנים במקום להשתמש בדופן פשוטה הצבועה בצבע שחור וכך אותו קולטן משמשים הן עבור דוד השמש והן עבור הפאנל הסולארי.
בדוד סטנדרטי קיימת מערכת צינורות הכוללת ארבעה צינורות, שני צינורות בהם מועברים מים קרים ושני צינורות בהם מועברים מים חמים.
צינור מס' 2 מזין מים קרים מן הדוד אל תחתית הקולטנים, מיקומו: בתחתית הדוד עד הקצה התחתון במערכת הקולטים,
צינור מס' 3 מספק מים חמים מן הקולטנים אל הדוד, מיקומו: תחילתו בקצה העליון במערכת הקולטנים, ובסופו במרבית הדוודים מתחבר אל צדו החיצוני של הדוד בחלקו העליון, אולם בחלק מן הדוודים חיבורו לדוד כשאר הצינורות בתחתית הדוד ואורכו לכל גובה הדוד.
[אספקת המים החמים לראש הדוד מוכרחת לפי צורת ההפעלה של דוד השמש]
צינור מס' 4 [אספקה ראשית] מספק מים חמים מן הדוד אל מערכת המים הביתית, מיקומו: בתחתית הדוד, שיעור אורכו בגוף הדוד עד קצהו העליון.
[מיקומו הפנימי של צינור מס' 4 בראש הדוד נועד להבטיח שכמות המים הראשונה שמגיעה מן הקולטים ומזינה את הדוד בקצהו העליון היא אשר תגיע ראשונה אל צרכן המים]
צינור פריקת לחץ: בתחתית הדוד ישנו צינור נוסף שבראשו מותקן שסתום חד כיווני אשר תפקידו לווסת את לחץ החום הפנימי, פריקת לחץ החום הפנימי מוכרחת על מנת למנוע את פיצוץ מכל הדוד, מערכת זו באה לידי שימוש בעיקר בדוודים אשר מותקנת בהם מערכת גיבוי חשמלית לחימום המים.
שלב א' מילוי המים: מערכת המים בדוד ובקולטנים הנה מערכת סגורה, צינור מס' 1 מזין במים קרים את כל מכל הדוד ולאחר שהדוד התמלא לחץ המים מצינור ההזנה דוחק את המים לצינור מס' 2 אל מערכת הקולטנים, כעת מערכת הדוד והקולטנים מלאים במים קרים.
מערכת זו מבוססת על כך שדוד המים ממוקם מעל מערכת הקולטים ואז המים החמים יעלו במעלה הצינור כלפי מעלה ותיווצר הסירקולציה אולם כשהמכל ממוקם נמוך יותר מן הקולטים, יש ליצור תנועת מים מאולצת באמצעות מנוע חשמלי זעיר.
תחלופה מאולצת מצויה בבתים שבהם מסיבות ארכיטקטוניות הדוד ממוקם מתחת לקולטנים או בבניינים שבהם מערכת סולארית משותפת.
במקרים רבים מותקן בתוך המכל גוף חימום חשמלי, המשמש לחימום מים כאשר החימום על ידי קרני השמש אינו מספק.
סביב גוף החימום ניתן להתקין "שרוול", שמבודד כמות מים קטנה יחסית משאר נפח הדוד ומאפשר חימום של שכבת הדוד העליונה בלבד.
בדרך זו נחסכת אנרגיה וזמן בחימום מיותר של כל נפח הדוד.
בשל העלייה המהירה בטמפרטורה שבשרוול מצטברת כמות רבה יותר של אבנית ביחס לגוף חימום שאין סביבו מאיץ.
במקומות בהם מסיבות ארכיטקטוניות ואחרות אין אפשרות להתקין את הדוודים מעל קולטי השמש ישנה אפשרות להפריד בין המערכות, באופן כזה קולטי השמש מחממים מים שעוברים בתוך צינורות אטומים בתוך הדוד ויוצרים מעין גוף חימום.
במערכת זו יש הפרדה בין המים שבקולטי השמש (מעגל החימום) למים שבדוד (מעגל הצריכה), תנועת המים מתאפשרת הודות למשאבת סחרור הפועלת ברציפות ומאפשרת את חשיפת המים לקרני השמש.
החסרון באמצעי זה הוא בימים בהם הטמפרטורה באוויר נמוכה, ומים קרים מאוד מסתחררים לדוד ומקררים את המים כך שחימום המים באמצעות גוף החימום החשמלי עלול להיות ארוך יותר.
ניתן לפתור את הבעיה הזו על ידי התקנת רגש טמפרטורה וברז חשמלי בכניסת מים מהמערכת הסגורה בכל דוד שתגרום לסגירת ברז כניסת אחד הצינורות המובילים את המים לקולטים ובחזרה כל עוד הטמפרטורה של מי הדוד גבוהה מטמפטורת המים במערכת הסגורה.
דודי השמש נכנסו לשימוש בישראל באמצע שנות ה-50. בשנת 1955 ייצר מפעל מירומית באשקלון דודי שמש, על פי פיתוח של המהנדס לוי ישר וחברת אולימפיה מכרה גם היא דודי שמש.
כבר בשנת 1957 דיווח עיתון דבר שהשימוש בדודי שמש רווח בישראל.
באותה שנה התאחדו מירומית ואולימפיה ולשוק נכנסו יצרנים נוספים.
בראשית שנות השישים התבסס מעמדו של דוד השמש כסמל להצלחה כלכלית המתנוסס על גג הבית.
הקולטנים של דודי השמש, פרי פיתוחו של לוי ישר, שנצבעו בשחור וכוסו במראות היו בעלי תפוקה נמוכה.
צבי תבור, שפעל במעבדה הלאומית לפיזיקה, פיתח ציפוי שחור סלקטיבי, שמאפשר חדירה של גלי השמש הקצרים אך מונע את בריחתם של גלי החום הארוכים.
ב-1958 העבירה המעבדה הלאומית לפיזיקה את הזכויות ליצר את המשטח הסלקטיבי ליצרנית דודי השמש מירומית.
במחצית הראשונה של שנות ה-60 שילבה מירומית בקולטים שלה את המשטח הסלקטיבי של צבי תבור.
עד למשבר האנרגיה בשנות ה-70, הממשלה לא עודדה שימוש בדודי שמש.
חברת החשמל סירבה להעניק מחיר נמוך לצרכני חשמל עבור דודי שמש, כפי שנתנה לבעלי דודי חשמל.
חברת שיכון עובדים התנגדה לשימוש בדודי שמש בטענה שהם מביאים לכיעור הנוף העירוני.
החברה פעלה להסיר דודי שמש מדירותיה וספקה עם כל דירה שמכרה דוד חשמל.
מחקר שנעשה בשנת 1973 מצא שהשימוש בדוד שמש יקר מהשימוש בדוד חשמל.
עם זאת, בזמן עריכת המחקר התקיים תעריף חשמל נפרד לחימום מים, בשונה מהמצב כיום (2021).
בעקבות משבר האנרגיה של שנות השבעים נקבעה בחוק בשנת 1976 החובה להתקין דודי שמש לכל דירה הנבנית בישראל, מלבד לדירות בבתים גבוהים מאוד, שבהם שטח הגג אינו מספיק לחימום מים אפקטיבי.
חריג ייחודי בתקנה האזרחית היא שכונת הרובע היהודי בירושלים שבה קיימת תקנה נופית האוסרת על הצבת מתקנים על הגגות, ובכללם נאסרת הצבת דודי שמש.
בעקבות האימוץ הגורף של הטכנולוגיה בישראל היא הוכרזה בכמה מדינות כתחילתה של מהפכה ונכנסה לשימוש במדינות רבות.
בישראל נעשה באנרגיה סולארית שימוש רב באמצעות דודי השמש לחימום מים.
עד לאחרונה נהוג היה לחשוב שיש דודי שמש בכ-95% מבתי האב, ודודי שמש מספקים 4% מצריכת האנרגיה של המדינה.
בדיקה חדשה העלתה שהחוק המיושן, והגידול המשמעותי בבניית בניינים גבוהים, הביאו לירידה מהירה במספרם היחסי של דודי השמש.
לפי נתוני מרכז המחקר והמידע של הכנסת בשנת 2012 היו דודי שמש בכ-85% ממשקי הבית ואלו הביאו לחיסכון של כ-8% בצריכת החשמל.
בנובמבר 2025, פרסם משרד האנרגיה דוח מקיף הכולל המלצה להחליף את דודי השמש הישנים בישראל בפאנלים סולריים ובמשאבות חום חדשניות.
בדוח מוצע לחדש את התקנה הישנה בתחום האנרגיה מתחילת שנות ה-80, המחייבת התקנת דודי שמש וכולל המלצה לחייב התקנת טכנולוגיות אלה בבנייה חדשה, לצד קידום תמריצים להתקנת המערכות בבניינים קיימים.
לנוכח ההתפתחויות הטכנולוגיות וירידת המחירים של פאנלים סולריים ומשאבות חום, יש תועלת גדולה יותר בשילוב טכנולוגיות אלה לחימום המים לעומת דודי שמש.
מפעלי תעשייה אינם מחויבים על פי החוק בישראל לחמם מים באמצעות קולטי שמש ומעדיפים את הפתרון הנוח אבל המזהם יותר של שימוש במזוט.
בישראל קיימים כעשרה יצרנים מאושרים על ידי מכון התקנים הישראלי של דודי שמש.
במגזר הערבי קיים יצרן אחד של דודי שמש.
על פי החוק, כל תוספת על הגג חייבת ברישיון, וכך גם דוד השמש, אך לרוב לא בקשו תושבים רישיונות כאלו.
באשקלון נדרשו תושבים לבנות מעקה על הגג שיסתיר את הכיעור של דוד השמש.
החל משנות התשעים נוהגות הוועדות המקומיות לתכנון ולבניה לאסור התקנת דודי שמש על גגות רעפים אלא קולטנים בלבד בצמוד לגג המשופע וזאת לשם שמירת חזות העיר.
בבתים אלה מותקן הדוד בתוך חלל הגג במקום נמוך יחסית אשר מחייב לעיתים התקנת משאבה לסחרור המים ופוגע במידת מה ביעילות הדוד.
השימוש בדוד שמש בשבת מעורר שאלה הלכתית, מפני שכאשר מוציאים מים מן הדוד נכנסים לדוד במקומם מים קרים, שכעת מתחממים מן השמש או מן המים החמים שנשארו בדוד.
נמצא שהאדם גורם לחימום המים בשבת, וחימום נוזלים (לחום ש"היד סולדת בו" ונכווית ממנו.
מקובל לאמוד זאת ב-45 מעלות צלזיוס) נחשב כבישול.
הנושא נדון בין פוסקי ההלכה בדור האחרון, יש שנטו להתיר זאת.
ברקע הדיון עומדת סוגיה בתלמוד הקובעת שמותר לבשל בשבת ישירות מחום השמש, אך לא בעזרת מתווך שהתחמם על ידי השמש ("תולדות חמה", כגון הטמנת ביצה בחול רותח).
הפוסקים המתירים את השימוש בדוד שמש מחשיבים את חימום המים בצינור של הקולט כחימום ישיר מן השמש, למרות התיווך של הצינור, כי אם הצינור יוסתר מן השמש - לא ירתיח את המים.
אמנם המים החדשים עשויים להתחמם גם מן המים החמים שנשארו בדוד, והם "תולדות חמה" שהבישול בעזרתם אסור, אבל הדבר אינו הכרחי, מאחר שבדרך כלל יש שכבה של מים פושרים בין המים הקרים למים הרותחים.
ומאחר שהאדם הפותח את הברז מעוניין במים שכבר רתחו, ואין לו עניין ברתיחת המים החדשים בשבת עצמה (בשבת אין מתקלחים במים חמים, ובדרך כלל די במים שהתחממו ביום שישי לכל צורכי השבת) - הרי זה דבר שאינו מתכוון.
יש שאסרו זאת מחשש שישתמשו בדוד גם בימות החורף, כאשר החימום מבוסס על גוף החימום, ובמקרה זה אין ספק שכניסת המים החדשים ורתיחתם נחשבת כבישול.
לעומת זאת, ישנם האוסרים כמו דוד חשמל.
רבי דוד שפרבר (המכונה הגאון מבראשוב; י"ד באדר ב' תרל"ה, 21 במרץ 1875 - כ"ה באדר ב' תשכ"ב, 31 במרץ 1962) היה מגדולי הפוסקים ביהדות רומניה לפני השואה, מחבר שו"ת "אפרקסתא דעניא", אב בית דין בקהילת בראשוב, מחברי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארץ ישראל.
נולד בעיר זבלטוב שבחבל גליציה לשיינדל שרה ולרב ברוך קלונימוס, תלמידו של הרב חיים הגר בעל ה"תורת חיים".
כשגדל הלך ללמוד אצל הרב מאיר אריק (בעל "אמרי יושר").
באותן שנים נקשר לאדמו"ר מקוסוב, רבי משה הגר, שהטיל עליו להכשיר לדפוס את חיבוריו: "לקט עני" - על חמישה חומשי תורה, "אזור האמונה" - על י"ג עיקרים, "ספר הצוואה" ו"הגיון לבבי" (עליהם כתב ביאור בשם "לדוד להזכיר").
נישא לשרה הדס, בתו של הרב משה שטרן, אב בית דין פוליין-ריסקווה (הוואש-מזו), מצאצאי של רבי יהודה כהנא בעל "קונטרס הספיקות" - אחיו של בעל "קצות החושן".
לאחר פטירת חמיו בשנת ה'תרפ"ג מילא את מקומו כרבה של פוליין-ריסקווה.
בשנת תרפ"ו 1926 מונה לתפקיד אב בית הדין של בראשוב ברומניה.
בתקופת השואה פעל למען יהודי רומניה ואירופה בכלל.
כמו כן, היה נציגם ובא כוחם של הרבנים ראשי ועד ההצלה בארצות הברית, שהשתדלו להצלת שארית הפליטה.
בשנת תש"י/ 1950 עלה לישראל והשתקע בירושלים.
התגורר בשיכון הרבנים וכיהן כרבו הראשון.
עם בואו ארצה הצטרף באורח פעיל למועצת גדולי התורה ונמנה עם מייסדי החינוך העצמאי.
בהמשך עבר לקטמון והתגורר עם חתנו הרב יהושע דייטש.
נפטר בירושלים בכ"ה באדר ב' תשכ"ב בגיל 85, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הרב ברוך שפרבר, נישא לרחל פרידמן, בתו של רבי יעקב דוד פרידמן ממשפחת אדמו"רי רוז'ין-פשקאן (נפטר: ט"ז באדר תשס"ז, 2007).
הרב ד"ר שמואל שפרבר מלונדון.
בנו הוא פרופסור הרב דניאל שפרבר.
בתו אביגיל (נפטרה ב-1991) הייתה נשואה לרב יוסף נדב, דיין בבית הדין הגדול.
בתו גיצא ראכיל נישאה לרב יהושע סג"ל דייטש, שהיה רבה של שכונת קטמון בירושלים וחותנו בזיווג-שני של האדמו"ר מויז'ניץ, רבי משה יהושע הגר.
שו"ת אפרקסתא דעניא ד' חלקים, סאטמר, תרנ"ן לפ"ק.
קונטרס מכתם לדוד, ירושלים, תשמ"ט
שמוע בין אחיכם, ירושלים, תשל"א
ספר הגיון לבבי מאת רבי משה הגר מקאסוב, עם ביאור והסברים לדוד להזכיר מאת רבי דוד שפרבר, ירושלים, תשס"ד.
ספר מכתם לדוד על המועדים: חידושי אגדה, פירושים ודרושים על הימים הנוראים, ירושלים, המכון להוצאת ספרי הגה"צ מבראשוב, תשמ"ט.
ספר מכתם לדוד על התורה: חידושי אגדה וחומר לדרוש ולעיון והערות על התרגומים, בראשוב, 1944
ספר מכתם לדוד על פרקי אבות: עיונים, הערות וביאורים, ירושלים, תש"ס
סדר הגדה של פסח: עם תהלה לדוד, ירושלים, תשכ"ד
ספר תהלים עם פרוש מכתם לדוד, ברוקלין, תשס"ה