tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורך ראשם וגופם של העופרים: 61.5 ס"מ.
אורך האוזניים: עד 17 ס"מ.
האיילים הצ'יליאנים אנדמיים לדרום הרי האנדים במדינות: צ'ילה ודרום ארגנטינה; בצפון צ'ילה האייל נפוץ לאורך הגבול עם פרו, ובאזור קטנטן בגבול מצוי גם בצד הפרואני.
לפני הגעת הספרדים לדרום אמריקה, האייל הצ'יליאני היה נפוץ בצורה נרחבת בדרום צ'ילה וארגנטינה לאורך דרום האנדים, ואף בערבות ובפטגוניות שממזרח להרים.
כיום התפוצה הנוכחית צומצמה באופן משמעותי, כאשר מרבית האוכלוסיות מוגבלות למרומי דרום האנדים, ומספרים קטנים מצויים עדיין בדרום הפטגוניה (ארגנטינה) ובחופים (צ'ילה).
אייל זה נמצא כיום בפרובינציות הצ'יליאניות: ניובלה, מגאיאנס, אייסן וצ'ילואה; ובארגנטינאיות: נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט ו"סנטה קרוס".
איילים אלה גם נפוצים במספר איים צ'יליאנים מבודדים.
בית הגידול המועדף על אייל זה כולל אזורים הרריים וסלעיים עם שיחים צפופים (65%), ומרעה תת-אלפיני כמו גם יערות ממוזגים (20%).
בעוד שרוב האוכלוסייה מוגבלת כיום לאזורים גבוהים, הנעים בין 900 ל-1,700 מטר מעל פני ים, במערב צ'ילה הם נצפים בגובה נמוך מאוד ואפילו על החופים.
המין נצפה בדרך כלל במדרונות הפונים לכיוון צפון או מערב, ולעיתים קרובות בזווית של 30–40 מעלות; בפרובינציית צ'ובוט שבארגנטינה לעומת זאת, תצפיות על מין זה נעשו על מדרונות בזווית של 25 מעלות.
השלג מהווה גורם המגביל בבחירת בית הגידול: מין זה לא נמצא באזורים שבהם מעל 30 סנטימטרים של שלג.
האייל הצ'יליאני גם מושפע משינוי העונה: בקיץ הוא מאכלס מקומות מרעה גבוהים מעל קו העצים, ובחורף יורד לאזורים נמוכים יותר בהם הקור נסבל.
נקבות מעדיפות במיוחד מצוקים ורכסים גבוהים המספקים להם הגנה מטורפים, ואילו זכרים נמצאים כמעט באופן בלעדי במדרונות בעלי שיחים עבותים.
צפיפות האוכלוסייה בארגנטינה וצ'ילה היא בסביבות 5.66-0.02 פרטים לקמ"ר או על פי חוקרים אחרים 1.2-0.02 לקמ"ר.
גודל הטווח השנתי שבו האייל חי הוא בסביבות 340 דונם, ו"בשמורת הטבע טאמאנגו" שבצ'ילה מוערך ב-300 דונם.
בעונת הרבייה האייל מגביל את תנועותיו לטווחים של 36–73 דונם, ולעיתים עשוי להישאר בהם במשך כל ימות השנה.
האיילים עוברים על בסיס יומי 3.9-2 קילומטרים כדי לחפש מזון ומחסה.
האייל הצ'יליאני הוא בעל חיים יומי, ולעיתים רחוקות (בעיקר באזורים עם הפרעה אנושית) יהיה פעיל גם בלילה.
אף על פי שלאיילים הצ'יליאנים יש חושים חדים של ראייה שמיעה וריח, באזורים ללא הפרעה הם סובלניים להפליא לבני אדם וניתן לגשת אליהם עד מרחק מטרים ספורים (אופן דומה נצפה גם אצל קרובו הפרואני ואצל אייל הפאמפאס).
מצד שני באזורים שבהם הם מופרעים בכבדות האיילים הרבה יותר מבוהלים ומפוחדים בשל התנכלויות מצד בני אדם ובמיוחד הכלבים הביתיים, ועלולים לברוח במהירות אם יבחינו באדם במרחק של כ-300 מטר.
מין זה חי בבדידות או בקבוצות קטנות המורכבות בדרך כלל מ 2–5 פרטים, על אף שבאזורים נמוכים נצפו גם עד עשרה איילים.
המבנה של קבוצות אלה הוא גמיש מאוד, ואייל אחד עשוי להשתייך לכמה "קבוצות" על ידי זה שהוא נודד מאחת לשנייה במהלך היום.
זכרים ונקבות מבוגרים נראים לעיתים קרובות לבד, והקבוצה המשפחתית הנצפית ביותר היא נקבה עם צאצאים (29%).
זוגות של זכר ונקבה בוגרים לבד או בליווי עופר נראים גם באופן קבוע, ואילו קבוצות של זכרים בוגרים הן די נדירות ושל נקבות לא נצפו מעולם.
זכרים בוגרים סובלים את נוכחותם של זכרים אחרים בשטחם ומסתפקים בהפגנת דומיננטיות בעיקר בעונת הרבייה, מה שמראה שמין זה אינו טריטוריאלי.
אייל זה הוא שקט בדרך כלל, אם כי קולות רבים שלו נשמעים לבני אדם במרחק של 30 מטר ויותר.
במהלך עונת הרבייה, הזכרים משמיעים גניחות או יבבות והנקבות משמיעות בתמורה נחירות.
מפגשים בין זכרים יריבים מלווים בסדרה מהירה של תווים חדים, שנמשכים 3–6 שניות ויורדים בהקפם ככל שעובר הזמן; זכרים מבוגרים עשויים לייצר קולות צורמניים, המפרסמים את מעמדו של הזכר.
העופרים גם הם משמיעים אנקות או פעיות שגורמות לאם לבוא אליהם מיד.
קריאת האזעקה של האייל הצ'יליאני היא נחירה, המלווית בדרך כלל ברקיעת הרגליים הקדמיות.
האייל הצ'יליאני הוא צמחוני מובהק וניזון באופן כמעט בלעדי על שיחים, עלים וצמחים, ורק לעיתים רחוקות יאכל גם עשבים או חזזיות.
איילים בשבי הראו דווקא העדפה לצמחי ערבה.
הטורפים של אייל צ'יליאני בוגר כוללים בעיקר את פומת ההרים וכלבי הבית, בעוד ששועלים (כדוגמת שועל קולפאו ושועל ארגנטינאי אפור), חתולי בר, (כדוגמת נמרון ג'ופרי וחתול קודקוד) ועופות דורסים (בעיקר קונדור האנדים) מהווים איום לעופרים.
כאשר האייל מאוים על ידי טורפים, הוא ינסה להימנע מריצה על ידי הסתתרות בצמחייה בשלב הראשון, וימלט במהירות בשלב השני במקרה שהטורף קרוב אליו מדי או שגילה אותו.
למין זה יש סיבולת נמוכה בעת הריצה, ולכן במרדף מתמשך ינסה למצוא מקלט בצוקים או על ידי שחייה באגמים (איילים אלו שחיינים מצוינים).
בתחילת עונת הרבייה (שבחודשי פברואר ומאי) הזכרים משפשפים את קרניהם בצמחייה, וממהרים את נשירת הקטיפה מהקרן; על מנת לגרד את כל הקטיפה הם עלולים לשחוק קליפות של גזעי עצים עד 113 ס"מ מעל הקרקע.
התנהגות זו ממשיכה לתקופת היחום כשאז הם מסמנים את הצמחייה באמצעות בלוטות הריח ברגליים ובעיניים.
אף על פי שהזכר מתרבה עם מספר נקבות, הוא עשוי להיות בקשר איתן עוד 8–9 שבועות, גם כאשר עובר זמן רב מעונת הרבייה.
במהלך העונה זכרים דומיננטיים עשויים להבריח זכרים אחרים אם הם נמצאים במרחק 300 מטר מנקבה מיוחמת, אך קרבות ממשיים ביניהם נדירים מאוד; צפיפות האוכלוסייה הנמוכה של האייל הצ'יליאני מקטינה את המפגשים בין זכרים, ומסבירה מדוע מין זה מפגין דומיננטיות בתדירות הנמוכה, כמו גם מדוע קרניו אינן מפותחות.
תקופת ההריון מעולם לא נמדדה באופן ישיר, אך ההערכות הם בין 6–8 חודשים כשמספר הימים שדווחו כולל 180–210 ימים, 220-200 ימים ו-240 ימים.
הנקבות ממליטות כמעט תמיד עופר אחד, בדרך כלל בחודשי נובמבר ודצמבר שאז הצמחייה המקומית מזינה מאוד.
העופרים נולדים עם פרווה עבה וצמרית ללא כתמים לבנים (בניגוד למיני איילים רבים), וצבעה הוא קפה-כהה כשל הבוגרים; השיניים כבר נראות מיד לאחר הלידה.
לפני הלידה, הנקבה מחפשת אזור מבודד עם צמחייה גבוהה שבו תוכל להחביא את העופר; לאחר הלידה העופר מבלה את רוב זמנו בשכיבה בהסוואה בצמחייה, כשאימו מגיעה מדי פעם להיניקו או כדי להחליף (בתדירות גבוהה) את מקום המסתור שימנע חשיפה לטורפים.
לאחר מספר שבועות העופר יתחיל ללכת אחרי אימו, וברגע שהיא תרקע באדמה עם רגליה הוא מיד ישכב בצמחייה ללא תזוזה.
העופרים נגמלים לאחר 4–5 חודשים, ומגיעים לבגרות בגיל שישה חודשים; למרות העובדה שנקבות יכולות להגיע לבגרות כבר בגיל 6 חודשים, הפוריות של האייל הצ'יליאני נמוכה מאוד, כאשר פחות מ-50% מהנקבות נכנסות לרבייה על בסיס שנתי.
תוחלת החיים המרבית שנצפתה לאייל הצ'יליאני היא בסביבות 14 שנים.
לפני הגעת האדם הלבן האייל הצ'יליאני היה ניצוד על ידי האינדיאנים בעיקר לעורו, אולם ציד זה היה מתרחש לעיתים נדירות כיוון שאייל זה היה קטן יותר ופחות נפוץ מהפרסתן השני באזור - הגואנקו.
האייל הצ'יליאני מסווג ב"סכנת הכחדה" על ידי IUCN, ומופיע בנספח של אמנת CITES יחד עם קרובו הפרואני בשל ירידה דרסטית במספרו; האוכלוסייה של מין זה נאמדת בין 1,000 ל-1,500 פרטים, כשמתוכם 350–600 מאכלסים את ארגנטינה והשאר בצ'ילה.
יחד עם הירידה במספר הפרטים, התרחשה ירידה בטווח ההיסטורי שלו והוא מאכלס כיום רק 30% מתפוצתו המקורית.
האיומים על אייל זה רבים; בני אדם משפיעים עליו ישירות דרך ציד, תיירות, רעיית יתר על ידי בעלי חיים מבויתים, בנייה, כריתת יערות ונטיעת עצים אקזוטיים במקום אלו המקוריים, ובאזור הצפוני של צ'ילה גם מקימים תשתיות של צינורות וכבישים המצמצמים את הקשר בין האוכלוסיות.
כמו כן רגישות יתר למחלות וטפילים של בקר וצאן, ותחרות ממיני בר שהובאו (כגון האייל האדום) הם גורמים מרכזיים נוספים בירידה המתמשכת של מין זה.
דווקא אובדן בית הגידול על ידי שרפות חקלאיות, הוא איום פחות על אייל זה כיוון שמרבית ההרים אינם נגישים למקומיים.
האייל הצ'יליאני מוגן באופן פעיל בצ'ילה משנת 1929, ומאז מופיע גם בסמל המדינה לצד קונדור האנדים.
כמו כן קיים הסכם שימור בין ארגנטינה וצ'ילה, אם כי ארגוני השימור מודאגים ממצב השימור בפועל בארגנטינה.
מין זה מצוי בפארקים לאומיים בשתי המדינות, וישנם מספר פרויקטים בהתקדמות לסימון בית גידולו למרות הקושי בפעילות באזור טרשי.
ניסיונות רבים לשמר ולהרבות אייל זה בשבי התגלו כקשים, מה שמראה שעתידו של אייל זה תלוי בהצלחת פעולות השימור בטבע.
אייל (שם מדעי: Cervus) הוא סוג של איילים גדולים החיים באזורי אקלים צפוניים באירופה, אסיה המזרחית ואמריקה, אך הם הופצו על ידי האדם לאזורים שונים כמו אוסטרליה ודרום אמריקה.
אלו איילים בעלי קרניים גדולות שנועדו למטרות חברתיות, והם נוטים להתקהל בעדרים גדולים.
בעונת הרבייה כל זכר שולט על הרמון של נקבות והזכרים החלשים מקימים עדרי רווקים זמניים.
בעבר היו בסוג עוד כמה מינים שעברו לסוגים אחרים או לסוג עצמאי: אייל נקוד, יחמור, אייל דוד, אייל ת'ורולד, אייל אלדי, אייל זהוב, רוסה ורוסרבוס.
המין הקרוב ביותר לאייל הוא אייל ת'ורולד.
מין אייל מרכז-אסייתי (Cervus hanglu)
אייל אסרף (נולד ב-24 בינואר 1972) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד מגמת אוגדות בבית הספר לפו"ש (פיקוד ושליטה) בזרוע היבשה.
קודם לכן שימש סגן מפקד עוצבת געש ומפקד חטיבת עודד.
אסרף נולד וגדל בקריית גת להורים שעלו ממרוקו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד בישיבת עטרת ירושלים.
התגייס לצה"ל בשנת 1991, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני.
בסיום הקורס מונה למפקד צוות בבה"ד 1. באוגוסט 1994 שב לסיירת ושירת כמפקד צוות.
לאחר סיום התפקיד פרש מצה"ל.
בשנת 1999, לאחר שנתיים כאזרח, חזר לשירות צבאי כמפקד פלוגה בגדוד נצח יהודה.
לאחר מבצע חומת מגן מונה למפקד פלנ"ט גולני.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 51. בהמשך מונה לסגן מפקד בא"ח גולני.
לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של חטיבת גולני, בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
אסרף מתגורר ביישוב עלי, נשוי לתמר, לשעבר דוברת מועצה אזורית מטה בנימין, ואב לחמישה ילדים.
אייכמן הוא סרט קולנוע ביוגרפי המתאר את חקירתו של אדולף אייכמן ומבוסס עליה.
הסרט בוים על ידי רוברט יאנג ומככבים בו תומאס קרצ'מן בתפקיד אייכמן וטרוי גאריטי בתפקיד פקד אבנר לס, חוקרו הישראלי של אייכמן.
הסרט הוקרן לראשונה בברזיל בחודש ספטמבר 2007, ולאחר מכן בארצות הברית באוקטובר 2010.
הסרט מבוסס על תמלילי החקירה של אדולף אייכמן לפני שהועמד למשפט והוצא להורג בישראל.
אייכמן מספר על עברו כנאצי לחוקר ישראלי, פקד אבנר לס, שמתמודד עם משימתו לגרום לפושע להודות בפשע, בעוד מחוץ לכותלי הכלא דורש העם להוציא את אייכמן להורג.
תומאס קרצ'מן בתפקיד אדולף אייכמן
טרוי גאריטי בתפקיד אבנר לס
פרנקה פוטנטה בתפקיד ורה לס
סטיבן פריי בתפקיד השר תורמר
דלני ייטס בתפקיד מרים פרוכליך
תרזה סרבובה בתפקיד הברונית אינגריד פון איהמה
ג'ודית ויקטור בתפקיד אן מארי
סטפן גריף בתפקיד הנס ליפמן
הפירוש של שמו המדעי הוא "אייל דמוי חזיר החי באנאמייט" ומתייחס למבנה גופו ולמקום שבו תואר לראשונה - רכס אנאמייט בגבול וייטנאם-לאוס.
אייל זה הוא בין האיילים הנדירים והמאוימים ביותר בהודו-סין, וחוקרי טבע מעריכים שהוא עשוי להיכחד מן העולם בעשורים הקרובים.
הסיבה לכך היא ציד פרוע שהתרחש בלי הגבלות במשך עשרות שנים, בשילוב עם הסכסוכים הצבאיים ברחבי הודו סין שנמשכו עד שנת 1990.
אייל אנאמייט הוא אייל קטן קומה, איטי, כבד וחינני.
גובהו בכתפיים 66–74 ס"מ, ואורך גופו בסביבות מטר וחצי.
מבנה הגוף קומפקטי למדי, הראש סימטרי וקצר, העיניים גדולות ובולטות, והאוזניים עגלגלות.
הצוואר באורך בינוני, והזנב קצר ומשתנה בין צבע ערמוני בצד העליון, לבין צבע לבן בצד התחתון.
לזכר יש זוג קרניים בינוניות באורך 37–50 ס"מ עם 3 סיעופים בלבד.
הקרניים קטנות יחסית לאיילים גדולים, אולם גדולות וכבדות יותר משל המינים בסוג וכן מקרני אייל הכרמל.
בניגוד לאייל חזירוני שמתאפיין לעיתים קרובות בשורת נקודות סמוך לגב, לאייל אנאמייט אין נקודות אפילו לעופרים.
הצבע הכללי של פרוותו הוא חום קפה כהה או חום זהוב, והוא נוטה להיות כהה יותר מקרובו האייל החזירוני.
החזה, הירכיים, והבטן בצבע לבן.
המראה של הפרווה משתנה בין עונות השנה: מאגוז בהיר עד חום כהה מבריק בחורף, לגוון זהב-צהבהב בקיץ.
האייל משיר את כסות החורף שלו מינואר עד יוני, כשבתחילה, נושר השיער בכתף, בירך, ובמותניים.
הזכר בדרך כלל משיר מוקדם יותר מהנקבות.
במהלך הייחום, לזכרים יש פרווה חומה מבריקה.
הפנים בצבע בהיר יותר, וסביב העיניים יש משקפיים לבנים דהויים.
התפוצה ההיסטורית של אייל אנאמייט, כללה את מרבית האזור המזרחי והדרומי של הודו-סין: דרום סין העממית, לאוס, וייטנאם (במיוחד במחוזות דאק לאק, לאם דונג ודונג נאה), תאילנד וקמבודיה.
כיום המין נעלם לחלוטין מהודו-סין, להוציא עשרות איילים בודדים שנותרו ליד נהר המקונג במחוז קראטי ובמחוז קו קונג שבדרום מערב קמבודיה, וכן מספר פרטים ששוחררו בשמורה חואי-קה-קאנג בתאילנד.
ייתכן שסיבת ההיעלמות של המין נעוצה בסוג בית הגידול שאכלס: אייל אנאמייט בדומה לשאר המינים בסוגו, אוהד בעיקר קרחות יער, שטחי מרעה הסמוכים ליערות ואגני ניקוז חשופים של מקווי מים כנהרות, נחלים וביצות בגבהים של פחות מ-1,000 מטר מעל פני הים - מה שהפך אותו לפגיע ונגיש במיוחד עבור הציידים.
בניגוד לקרוביו, הוא היה מצוי גם במידה מסוימת ביערות טרופיים.
רישומים היסטוריים מראים שהאוכלוסייה הגדולה ביותר שחיה ליד נהרות, הייתה מצויה באגן נהר הדונג בווייטנאם.
האקולוגיה שלו זהה לזו של האייל החזירוני.
התזונה של האיילים הללו מורכבת ברובה מעשב ירוק וטרי הגדל על שפת הביצות והנהרות, ובמידה פחותה גם עלים ומקורות צמחיים אחרים.
אייל אנאמייט נוטה להיות פעיל לילה, ואת שעות היום יבלה במנוחה באזורים מוסתרים היטב בסבך.
ככל הנראה, בעבר המין חי בעדרים בינוניים של 10–30 פרטים.
הטורפים הפוטנציאליים של המין הם נמר הודו-סין, דול מצוי וטיגריס הודו-סיני.
כאשר הנקבה מחפשת זכר לרבייה היא תקבע אם הוא ראוי לה על בסיס צבע, מבנה גוף, גודל, סימוני הפנים, צורת וגודל הקרניים, עובי ואורך הצוואר, וגודל הראש והאוזניים.
אחד הגורמים החשובים הוא אורך הרגליים, כאשר זכרים בעלי רגליים ארוכות ודקות מועדפים בשל יתרון הריצה שהם יקנו לצאצאים אשר יסייע להם לשרוד.
עונת הרבייה של אייל אנאמייט היא בספטמבר, ותקופת ההריון היא 8–10 חודשים.
הנקבה ממליטה עופר אחד על פי רוב.
בהתחשב בתפוצה המצומצמת שלו ועל בסיס הנתונים של IUCN, סביר להניח שמצבו הוא סכנת הכחדה חמורה (CR) שכן שיעור הירידה שלו מוערך בכ-25% בעשור האחרון, מספר הפרטים הבוגרים נמוך מ-250 והוא עשוי להיכחד מהעולם בתוך 40-14 שנים.
ארגוני שימור מסוימים כבר ממליצים להתחיל ללכוד בחיים את האיילים הללו ולהקים אוכלוסייה שלהם בשבי כדי להציל את המין מכליה.
האוכלוסייה העולמית שלו מוערכת בפחות מ-230 פרטים.
הנתונים שלהלן, לקוחים מתוך הרשימה האדומה:
בקמבודיה, איילי אנאמייט היו בעבר נפוצים בשפע במישורים הביצתיים העצומים של קמבודיה, אולם הם הושמדו באלפים במהלך ממשל הקמר רוז'.
סקרי טבע מקיפים משנת 1994 לא הצליחו למצוא אף אייל חזירוני בקמבודיה, עד שהלה נמצא מחדש על הגדה המערבית של נהר המקונג במחוז קראטי ב-2006 בסקר שהתקיים על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר בעקבות החששות שאייל זה כבר נכחד.
מספרי האיילים במחוז קראטי (ככל הנראה עשרות בודדות) יישארו מפוזרים בקבוצות קטנות בשרידים של אזורי מרעה מוצפים.
בשנת 2013, תועדו סך הכול במדינה כ-5 אוכלוסיות קטנות.
ייתכן שקיימות אוכלוסיות נוספות לא ידועות, אולם בשל הפיתוח המואץ שמתרחש ברחבי המדינה הסיכויים לכך נמוכים מאוד.
בתאילנד, המין היה מצוי בשפע בכל המדינה ובמיוחד באגן צ'או פראיה במהלך המאה ה-20, אך נכחד שם באמצע שנות ה-1960 עקב סחר עצום שנעשה במין לצורך פרוותו.
תשומת הלב של רשויות השימור בתאילנד ב-1977 הגיעה מאוחר מדי לאחר שהאייל כבר נכחד בטבע לגמרי.
מספר פרטים שנותרו בשבי הוכנסו לשמורת טבע חואי-קה-קאנג בה הם נתונים להשגחה קפדנית.
בווייטנאם, נראה שהאיילים החזירוניים נכחדו לגמרי, אף על פי שבעבר התרחשו בכמה אוכלוסיות גדולות בבית גידול מתאים בצפון, וכנראה גם בדרום על פי דיווחים מ-1991. הכחדה זאת משקפת את המהירות שבה בית הגידול המתאים נעלם, והלחץ הכבד של ציד על יונקים גדולים ברחבי ווייאטנם.
אם המינים עדיין מצויים בווייטנאם, סביר להניח שזה יהיה לאורך נהר קון בקון, "שמורת הטבע צ'ה-ראנג'", שפלת הנהר המערבית של סרפוק במחוז דאק-לאק, אזור שא-טיי של מחוזות "גיאה לאי" ו"קון טום" או שפלת הנחלים של נאי-דונג.
שיעורי הציד הגבוהים בווייטנאם גורמים לכך שאפילו מספרים קטנים מאוד במדינה אינם סבירים כיום.
אייל אבן צור (נולד ב-12 באוקטובר 1974 בתל אביב) הוא זמר, מלחין, טכנאי קול ומוזיקאי ישראלי.
פרסומו הראשון בא כסולן להקת נעליים, ולאחר מכן פיתח קריירת סולו, לצד עבודה כאיש סאונד ומפיק מוזיקלי מצליח.
אייל אבן צור, אחיו הצעיר של הזמר והיוצר שחר אבן צור ובנו של המתופף שמעון אבן צור, החל את דרכו המוזיקלית בתחילת שנות התשעים בלהקת "הבן של שכן" בה היה חבר גם פיטר רוט.
הלהקה הוציאה שיר אחד בשם "NOBODY'S PERFECT" באלבום האוסף "החדש שני", והתפרקה.
בשנת 1996 הקים אבן צור את הלהקה "נעליים" בה היה הזמר, כותב השירים והגיטריסט.
יחד איתו היו חברים בלהקה עידו אגמון, אלעד קרן ואורן רביב.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "נעליים", בשנת 1998 בהפקתו המוזיקלית של ירמי קפלן.
האלבום כלל את הלהיטים "למה", "רע" ו"ריח".
בשנת 1999 הוציאה "נעליים" מיני אלבום עם גרסת כיסוי לשיר של להקת משינה – "פולארויד".
במקביל לפעילותו בלהקת "נעליים", ביסס אבן צור לבסס את מעמדו כאחד מאנשי הסאונד הבולטים בישראל.
עבד עם ברי סחרוף, משינה, אסף אמדורסקי, מוניקה סקס, דנה ברגר ואחרים.
בשנת 2001 יצא אלבומו של רמי פורטיס "חצי אוטומטי".
אבן צור שהיה שותף לכתיבה, נגינה, עיבודים ולהפקה המוזיקלית של האלבום, יחד עם פורטיס.
אבן צור גם היה טכנאי ההקלטה והמיקס באלבום, שכלל בין היתר את השירים "הדלת" ו"חצי אוטומטי".
בשנת 2010 הוציא אייל אבן צור את אלבום הסולו הראשון שלו "לב 1".
השיר הבולט באלבום היה הלהיט "גרה ממול".
בשנת 2012 הפיק אבן צור את "אלישע בנאי וארבעים השודדים" – אלבום הבכורה של אלישע בנאי והשודדים, שכלל את הלהיטים "סן דייגו" ו"ברצלונה".
בשנת 2014 הפיק מוזיקלית את אלבומה של להקת מוניקה סקס "מקצועות חופשיים", שכלל את השירים "שוב יורד אור חאקי אפרורי" ו"מרוב אהבה".
בשנת 2016 הוציא אבן צור את אלבומו השני "בדרך לחירות", בו בלט השיר "שלוש קומות".
באלבום מתארח שאנן סטריט בדואט "הכל טוב" אותו כתבו השניים ביחד.
במאי 2020, הוציא את השיר "אין עוד זמן" שנכתב בשיתוף פעולה של אבן צור וגלעד כהנא.
השיר מתייחס לאובדן אביו של אבן צור וללידת בתו הבכורה זמן קצר לאחר מכן ומשקף את התחושות של אובדן, געגוע ושמחה, שמובילים למסר של חיבור בין טוב לרע במסע החיים.
בינואר 2022, פורסם כי אבן צור בתהליך עבודה על מיני-אלבום והוא הוציא את השיר "צורה".
במרץ 2022, הוציא את הסינגל השני מתוך המיני-אלבום, "תלבושת אחידה".
ביוני 2022, הוציא את המיני אלבום "רגע אחד".
באוגוסט 2024, הוציא את השיר "סרט", סינגל ראשון מתוך אלבום עתידי, המתאר מונולוג אישי של אבן צור, המכוון אליו עצמו ולבת זוגו.
בדצמבר 2024 הוציא את הסינגל "דובדבנים", הסינגל השני מתוך אלבום עתידי, שנוצר בעקבות חוויה משפחתית בטיול בצפון, במהלכו האוטו נתקע, וחוויותיו שונו בעקבות שיחה עם בתו.
רמי פורטיס - חצי אוטומטי (אלבום) (2001)
אלישע בנאי - אלישע בנאי וארבעים השודדים (אלבום) (2012)
מוניקה סקס - "מקצועות חופשיים (אלבום)" (2014)
חבל אייכספלד הוא אזור היסטורי הנמצא בדרום-מזרחה של סקסוניה התחתונה, בצפון-מערבה של תורינגיה ובצפון-מזרח של הסן, בין הרי הארץ לנהר ורה והרי היער התורינגי (תורינגנוואלד).
אייכספלד התחתון (Untereichsfeld או Unteres Eichsfeld) – בדרום-מזרח סקסוניה, ושעירו העיקרית היא היילבאד הייליגנשטאדט.
אייכספלד העליון (Obereichsfeld או Oberes Eichsfeld) – בצפון-מערבה של תורינגיה, שעירו החשובה ביותר היא דודרשטאדט, בדרומם של הרי הארץ.
בשנים 1022–1803 השתייך אייכספלד למשך כמעט שמונה מאות שנים לארכיבישופות מיינץ, ולכן הוא נשאר כמובלעת קתולית בצפון גרמניה שבה שולטת הנצרות הפרוסטסטנטית.
עד ימינו "הגלגל של מיינץ" הוא חלק מסמל החבל.
אחרי הרפורמציה כמעט כל התושבים הפכו ללותרנים.
בלחץ הרפורמציה הנגדית החל משנת 1575 חזרו כולם לחיק הכנסייה הרומית-קתולית.
בימי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית נשמרו חיי הדת באזור כמעט כפי שהיו.
זה היה האזור הגדול ביותר בגרמניה מזרחית עם רוב תושבים קתולי.
גם כיום מספר פוקדי הכנסיות במקום עולה על הממוצע הלאומי בגרמניה.
הקדוש הפטרון של אייספלד הוא מרטין הקדוש מטור.
בעקבות חלוקת גרמניה בשנת 1945 הפך החלק המערבי של אייכספלד למחוז דודרשטאדט.
בהתאם להסכם ונפריד נערכו בהמשך כמה חילופי שטחים קטנים בין אזור הכיבוש האמריקאי והסובייטי.
ההמנון הבלתי רשמי של אייכספלד הוא "אייספלד-ליד".
הוא נמצא בין עמקי הרומה בצפון-מזרח לנהר ורה בדרום מערב, האגן התורינגי בדרום-מזרח והיער קטינגן-נורטהיים בצפון-מערב.
קו פרשת המים אלבה-ווזר בא מהרי הארץ וחוצה את האזור באמצע.
שם נמצאים אזורי מקורות הנהרות אונשטרוט, ויפר (אונשטרוט) והלמה השייכים לאגן הניקוז של האלבה, ומקורות הנהרות רומה, ניסה, האהלה, ליינה (אלר) ופרידה (ורה), הנשפכים אל הנהרות ורה ווזר, בהתאמה.
כיום רוב האזור אייכספלד העליון מהווה את מחוז אייכספלד.
חלקים אחרים ממנו משתייכים למחוז אונשטרוט-הייניך.
לעומת זאת, אייכספלד התחתון, שהפך למחוז דודרשטאדט, התמזג עם המחוז גטינגן.
לינדאו הפכה לחלק מקטלנבורג והוא כיום חלק מהמחוז נורטהיים.
הערים החשובות של אייכספלד הן דודרשטאדט, הייליגנשטאדט, ליינפלדה-וורביס ודינגלשטדט.
חבל אייכספלד שוכן בגבול בין שלושה אזורי טבע:
הרמה השולית הצפונית-מערבית של האגן התורינגי (nordwestliche Randplatte des Thüringer Becken) – רכס הגבעות רינגגאו-הייניך-אובראייכספלד-דין ממקור טריאסי תיכוני (Ringgau-Hainich-Obereichsfeld-Dün-Hainleite)
אייספלד התחתי (Unteres Eichsfeld) ואגן אייכספלד של אזור הרי וזר-ליינה
בדרום מכיל חבל אייכספלד בעיקר את הרמות הטריאסיות של דין (Dün), של אייכספלד העילי, של גוברט, בעלות גובה ממוצע של 450 מ', היורדים בשלבים תלולים אל עמקי ליינה וורה.
ההר הגבוה באייכספלד הוא הר גובורג עם הפסגה גוברט, בעלת הגובה של 543.4 מ'.
בסמוך מערבה נראים הנופים ההרריים, המיוחסים להרי ורה – הוהברג (Höheberg), וגבעות רוזופה-פרידה (Rosoppe-Frieda-Hügelland).
צפונית משם נראים הנופים החוליים הצבעוניים של אייכספלד האמצעי, המשויכים לעמק ליינה העליון עם צהנסברג ואייספלדר קסל.
גם כאן מתרוממים רכסי גבעות כמו ההר אוהם (533.4 מ' בפסגת בירקנברג) ובמזרח נראים הרי בלייכרדר המרכיבים בזולשטדט עם דין את "שער אייספלד", שעל נהר ויפר.
עוד יותר בצפון שוכנים נופי האגן הפורה של גולדנה מארק, המוקף על ידי גבעות הלברגה ורוטנברג ממזרח ועל ידי הרי גטינגן ממערב.
חבל אייכספלד מחולק בדרך כלל לשני חלקים: בדרום – אייכספלד העליון הגבוה והתלול יותר, ובצפון – אייספלד התחתון, הנמוך יותר.
בעוד שגבולות החבל ההיסטורי אייספלד הם יחסית ברורים, לגבול בין שני החלקים שלו אין הגדרה אחידה:
הגבול הפשוט: עמקי הנהרות ליינה וויפר
מנקודת מבט גאוגרפית-גאולוגית: המדרון הצפוני של דין ושל אייכספלד העילי.
הגבול הלשוני: בין הניב הגרמני האמצעי לניב הגרמני התחתי
מנקודת מבט פוליטית-מנהלית: הגבול בין המדינות תורינגיה וסקסוניה התחתית
הגבול הנוכחי של מדינת תורינגיה היה פעם גם חלק מהגבול הבינגרמני (בין גרמניה המזרחית וזו המערבית)
רוב שטחו של אייכספלד התחתון ההיסטורי עם הערים הייליגנשטאט, ליינפלדה-וורביס ודינגלשטאט שייך למחוז אייכספלד שבמדינת תורינגיה.
לאייכספלד התחתון ההיסטורי משתייכים עוד 13 יישובים במחוז אונשטרוט-הייניך, שניים נוספים – למחוז ורה-מייסנר שבמדינת הסן.
18 היישובים של אייכספלד התחתון הם גם כן חלק ממחוז אייספלד שבמדינת תורינגיה.
שאר האזור אייכספלד התחתון עם מרכזו דודרשטאט שייך למדינת סקסוניה התחתונה, כולו במחוז גטינגן, פרט ללינדאו (אייכספלד) המשתייך למחוז נורטהיים.
עד 1945 הגבול בין אייכספלד העליון לאייכספלד התחתון מסומן במפה על ידי קו מקוטע צפונית מוורביס.
כדי לפשט את הסוגיה, כיום רוב החלק התורינגי של חבל אייכספלד מוכר כ"אייכספלד העליון" (Obereichsfeld) בעוד שהחלק הסקסוני תחתי כולל המחוז דודרשטאט לשעבר נקרא אייכספלד התחתון (Untereichsfeld).
הערים החשובות ביותר של החבל הן:
לעיתים קרובות הייליגנשטאט מכונה "עיר הבירה המסורתית של אייספלד".
עם זאת דודרשטאט נחשבת לבירת אייכספלד התחתון.
מקור מעמדן אלה הוא בהיסטוריה של נסיכויות העבר.
לגבי מקור השם "אייספלד" קיימות השערות רבות:
לפי עצי האלון שגדלו כאן פעם – השערה שנתמכה על ידי הסופר ארנסט מוריץ ארנדט
"השדה של איש בשם אייקו או אייכו.
לפי שם עתיק של החלק העליון של הנהר אונשטרוט.
הגבול הלשוני בין הניב הגרמני התחתי וזה האמצעי יוצא מרוהרברג, עובר דרך צהנסברג והשורה הצפונית של הרי אוהם בין אייכספלד התחתון לאייכספלד העליון.
באייכספלד העליון מדברים ניב מיוחד, הדומה לתורינגית, במיוחד בעיצורים הקשים.
באיככספלד התחתון מדברים לרוב את הניב הגרמני העילי ונדיר את גרמנית התחתית.
אייכסנפלד מוזכר לראשונה בשנת 897 וברשימה משנת 1022 צוינו שטחיו כנחלות הארכיבישופות מיינץ.
גבולותיו עוד התרחבו במהלך השנים עד שנת 1573. במאה ה-13 השתייכה ללנדגראפים של טורינגיה.
אייכספלד התחתון או ה"אוטוני" הסתפח לאייכספלד אחרי שבשנים 1342–1434 היה חלק מהדוכסות בראונשווייג-לינבורג ומהנסיכות גרבונהאגן.
בימי מלחמת האיכרים הגרמנית (1524–1525) שמרכזה היה בעיר הקיסרית מילהאוזן נשדדו רוב המנזרים, הכנסיות והטירות ומרבית האזור אייכספלד הפך לפרוטסטנטי.
בשנת 1575 הנהיגו הישועים את הרפורמציה הנגדית באייכספלד.
האזור נפגע במלחמת שלושים השנים שהגיעה אליו בשנת 1622. בשנים הבאות כמה צבאות (שוודי, דני, של הסן ותורינגיה) שדדו את יישוביו.
ההרס שהתרחש פגע קשות בשליש מהאזור וגרם שם להתרוקנות מ-75% מתושביו, הארכיבישופות מיינץ שחזרה לשלוט בו ב-1650 בהתאם לההסכם השלום בווסטפאליה החזירה בו את שליטת הדת הקתולית.
ב-1802 האזור נכנס תחת חסות מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השלישי.
בתקופת מלחמות נפוליאון בשנים 1806–1813 הפך אייכספלד לחלק מממלכת וסטפאליה שבוטלה בעקבות תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג (1813).
אייכספלד חזר אז להיות חלק מממלכת פרוסיה, אך קונגרס וינה חילק אותו.
מחוזות הייליגנשטאדט וורביס סופחו לפרובינקיה הפרוסית סקסוניה, בעוד אייכספלד התחתון סופח לממלכת הנובר.
ב-1866 סופח האזור, יחד עם הנובר, לממלכת פרוסיה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה ב-1945 סופח למדינת סקסוניה התחתונה, אז תחת כיבוש אמריקני ואחר כך חלק מגרמניה המערבית.
לעומת זאת, בשנים 1949–1990 היה אייכספלד העליון לחלק מגרמניה המזרחית, תחת שלטון קומוניסטי.
גם בתקופה זו דבקו תושביו במסורת הקתולית ופעילות הכנסייה נמשכה כסדרה.
אחרי 1990 הפך לחלק ממדינת תורינגיה תחת השם מחוז אייספלד.
אחרי איחוד גרמניה מחדש ב-1990 האזור התאפיין, בעקבות המסורת הקתולית החזקה, באחוזי הצבעה גבוהים במיוחד בעד האיחוד הנוצרי דמוקרטי הגרמני, לעומת האזורים הסמוכים.
המשורר והסופר היהודי-גרמני היינריך היינה (1797–1856) נטבל לנצרות ב-1825 בעיר הייליגנשטאדט.
הסופר הגרמני תאודור שטורם (1817–1888) נולד בהייליגנשטאדט.
בשנת 1901 השיר "אייכספלדליד" היה להמנון בלתי רשמי של האזור.
בכיוון מזרח-מערב עובר דרך חבל אייכספלד הכביש המהיר 38 גטינגן-לייפציג.
האזור אייכפלס תחתון נחצה גם על ידי שני כבישים פדרליים נוספים ממזרח למערב:הכביש 27 גטינגן-בראונלאגה והכביש 446 נרטן-הרדנברג-דודרשטאדט.
בכביש הפדרלי 80 לשעבר, הנקרא כיום הכביש האזורי 3080 חוצה את האייכספלד העליון.
בכיוון צפון-דרום אייספלד נחצה על ידי הכביש הפדרלי 247 נורטהיים-דודרשטאדט-ליינפלדה-וורביס-דינגלשטאדט-מיהלהאוזן.
בין הייליגנשטאדט לליינפלדה עוברת הרכבת העל-אזורית החשובה האלה-האן.
מינדן-קאסל הפכה עד שנת 1994 לדו-ניתיבית וחשמלית במסגרת מיזם איחוד גרמניה.
הרכבת ליינפלדה-וולפטן הוצאה משימוש באייכספלד התחתון החל מאמצע שנות ה-1990 ובאייכספלד העליון החל מ-2001. עד שנת 1931 פעלה מסילה צרה בין גטינגן לדודשטאדט – רכבת גארטה-טל.
בצפון עוברת באייכספלד גם הרכבת הרצברג-בלייכרודה.
שדה התעופה היחיד באזור הוא שדה התעופה אייכספלד.
בשנת 2005 הוא צויד בנתיב באורך 750 מ', העשוי לשרת גם מטוסים פרטיים גדולים.
אסטרואיד מספר 442 שנתגלה בשנת 1899 נקרא "אייכספלד" לכבוד האזור ותושביו
אייל בלום (1974) הוא פוליטיקאי ובוטנאי ישראלי שכיהן כראש המועצה האזורית הערבה התיכונה משנת 2012 ועד התפטרותו ב-2021.
אייל בלום נולד בשנת 1974 במושב חצבה שבערבה תיכונה להורים ממייסדי המושב אשר הגיעו מעין גב ומחדרה.
בצעירותו למד בבית הספר האזורי "שיטים" ושימש כמדריך בשנת שירות מטעם תנועת המושבים.
במסגרת השירות הצבאי שירת כלוחם בסיירת צנחנים ולימים בצוות הראשון שהקים את יחידת אגוז.
כמו כן לחם במלחמת לבנון השנייה ועדיין מתנדב לשירות מילואים.
לאחר השירות הצבאי השלים קורס מדריכי ידיעת הארץ בחברה להגנת הטבע וכן לימודים לתעודת מדריך מוסמך.
כשהשלים את לימודיו שימש כמדריך בבית ספר שדה חצבה.
אייל בלום, בעל תואר ראשון במדעי החיים מטעם האוניברסיטה הפתוחה, השלים בהצטיינות לימודי תואר שני בביוטכנולוגיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ומכון וולקני כשנושא המחקר היה גנטיקה של תכונות כמותיות בצמחים.
בשנת 2007 השלים את לימודי הדוקטורט במכון ויצמן למדע בנושא גנטיקה התפתחותית של הצמח.
במהלך שנת 2008, לאחר פוסט דוקטורט במרכז לביוטכנולוגיה- הפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, נקרא לשוב לערבה למלא תפקיד ציבורי כמרכז משק מושב חצבה.
בהמשך, לאחר שכיהן כמרכז משק מונה למנכ"ל החברה לפיתוח ובניין בערבה (החברה הכלכלית).
במערכת הבחירות שנערכו בערבה התיכונה ב-4 בדצמבר 2012, זכה ברוב של 41.4% מקולות המצביעים ונבחר לראש המועצה האזורית ערבה תיכונה וסממן מרכזי של "מהפך דורי"- בלום הוא הראשון מבני הערבה שגדלו והתחנכו במקום שנבחר לראש הרשות.
בלום החליט לעזוב את הפעילות המחקרית לטובת עשייה ציבורית למען פיתוח וקידום הערבה התיכונה ואנשיה.
אייל נשוי לניבה ואב לשלושה ילדים, מתגורר במושב עידן בערבה תיכונה.
בהמשך השלים לימודי תעודה באוניברסיטת תל אביב - להב לדירקטורים ונושאי משרה בכירים בתאגידים, וכן השלים תואר שני נוסף - בממשל, בהתמחות במדיניות ומנהל ציבורי, במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2013 זכתה משפחת בלום המורחבת בפרס יגאל אלון ל"מעשה מופת חלוצי".
הפרס מוענק מדי שנה מאז 1982 מטעם עמותת דור הפלמ"ח ליחיד, לגוף או לארגון על מפעל או מעשה שהם מופת למעשה חלוצי ותרומה ליצירה ולחברה בישראל.
בראשית דרכו כראש המועצה נאלץ בלום להתמודד עם משבר משמעותי בערבה- 'משבר הפלפלים' - הגידול המרכזי בערבה, שנבע מהתרסקות הרובל הרוסי והנפילה בשער החליפין של היורו ביחס לשקל.
כשהשוק הרוסי ריכז 70% מהיצוא החקלאי של הערבה.
יחד עם הוועדה החקלאית בערבה ומו"פ (מחקר ופיתוח) ערבה תיכונה וצפונית, קידם בלום תוכנית להרחבת סל הגידולים בערבה והשנה (2017) חל לראשונה מאז תחילת המשבר גידול בשטחי גידול הפלפלים בערבה.
בתקופת כהונתו כאיש ציבור הביא יחד עם JNF ארצות הברית להקמת ההרחבות הקהילתיות הראשונות בערבה תיכונה.
במקביל לפעולות להרחבת שבעה היישובים הקיימים בערבה, מקדם בלום את הקמת היישוב השמיני בערבה תיכונה- עיר אובות, כחלק מחזון הרחבת ההתיישבות בערבה תיכונה.
בלום הוא ממקימי המכינות הקדם צבאיות למנהיגות בערבה - בחצבה, בפארן ובעין יהב.
אייל בורס (נולד ב-8 ביולי 1975) הוא חוקר ויוצר קולנוע ישראלי, ראש מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנים 2018–2022 כיהן כיו"ר המועצה הישראלית לקולנוע.
מרצה לתולדות הקולנוע, קולנוע אירופי, צילום וידאו, מבע קולנועי ודימוי היהודי באמנות והשתקפותו בקולנוע.
הוריו עברו להולנד זמן קצר לאחר לידתו, תחילה לליידן ולאחר מכן לאמסטרדם.
לאחר שסיים שנה ראשונה בבית הספר היהודי ראש פינה באמסטרדם, חזרו הוריו לישראל והתגוררו ברמת השרון, שם התחנך בבית הספר אמירים ובחטיבת הביניים עלומים.
לאחר שסיים שנה שנייה בחטיבה, עברו הוריו לאוסטרליה והתגוררו בסידני, שם סיים את לימודי התיכון בבית הספר היהודי Moriah College .
את שירותו הצבאי עשה בגולני, וסיים כקצין סיורים משותפים במשמר הגבול.
בורס הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, תואר שני מעשי MFA מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני עיוני MA מהתכנית הבין-תחומית לתארים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב.
הוא בעל תואר דוקטור מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט, בהנחייתו של פרופסור אילן אבישר, הגיש בשנת 2020 בנושא "היהודי בקולנוע ההולנדי: דימויים, סטריאוטיפים וזהות לאומית".
בין השנים 2013 – 2019 השתתף והעביר בורס הרצאות בנושא עבודת הדוקטורט שלו בכנסים אקדמיים בינלאומיים, בהם בקופנהגן, אמסטרדם, ורשה, אתונה, לונדון, חיפה, אנטוורפן וירושלים.
במקביל ללימודיו האקדמיים, שימש צלם וידאו בין השנים 2004–2010, בין השאר בטלוויזיה הישראלית, ההולנדית ובגלובס TV.
הוא היה חבר הפורום הדוקומנטרי בישראל בין השנים 2008–2018 וחבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בין השנים 2014–2018.
במסגרת לימודיו כתב, הפיק וביים בשנת 2007 את הסרט העלילתי הקצר "חייל בודד" שהוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2008 הפיק וביים את הסרט התיעודי "חברי הכיתה של אנה פרנק" שהוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ושודר על ידי הטלוויזיה הישראלית וההולנדית.
בשנת 2012 הפיק וביים את הסרט התיעודי "לחיות או למות באנטבה" שהוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ושודר בטלוויזיה הישראלית והקנדית.
בשנת 2021 ביים שני פרקים בסדרה התיעודית "סמוקלברן" עבור .
בורס שימש כמרצה במחלקה לקולנוע במנשר לאמנות ובאוניברסיטת אריאל.
בשנת 2011 מונה לעמוד בראש מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
בשנת 2018 מונה ליו"ר המועצה הישראלית לקולנוע.
במקביל, העביר הרצאות בנושא קולנוע במוסדות חוץ אקדמיים, ביניהם היכלי תרבות, מכללות גמלאים, ארגון הג'וינט ועוד.
בורס מתראיין לעיתים קרובות בתקשורת בנושא קולנוע.
מדינת הגמדים (מפיק בפועל 2016, 83 דקות): סרט עלילתי באורך מלא.
הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם: פסטיבל הסרטים של שאנגחאי, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של ורשה ועוד.
לחיות או למות באנטבה (הפקה ובימוי 2012, 52 דקות): סרט תיעודי על מבצע יונתן (אנגלית; עברית; צרפתית).
רכישה מוקדמת על ידי Radio Canada.
רכישה על ידי רשות השידור (ערוץ 1).
הקרנת בכורה במסגרת פסטיבל הקולנוע היהודי ירושלים 10.12.12. שידור בכורה בערוץ 1 ב-4.2.2013. הוקרן בפסטיבל הקולנוע הישראלי של פריס, פסטיבל הקולנוע היהודי של טורונטו, פסטיבל הקולנוע היהודי של אוסטרליה ועוד.
חייל בודד (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2006, 22 דקות): סרט עלילתי קצר (עברית; הולנדית; ערבית).
נרכש לשידור על ידי הערוץ הראשון והוקרן בעשרות פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הסרטים הקצרים והדוקומנטריים של בלגרד, פסטיבל הקולנוע של קיימברידג', פסטיבל הקולנוע היהודי של בסלו, פסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי של המבורג ועוד.
אייל אסולין (נולד ב-1980) הוא אמן רב-תחומי ישראלי ומרצה במכללת ספיר.
אסולין נולד בשנת 1981 באופקים.
למד במגמת אמנות בתיכון וב-1997 השתתף בפרויקט "התחנה לאמנות עכשווית" – סדנא ליצירה וללימוד באופקים, שהקים האמן, דוד וקשטיין.
לאחר סיום שירותו הצבאי ב-2006, למד לתואר ראשון באקדמיה לאמנת ועיצוב בצלאל.
במהלך לימודיו עבר מתחום הציור לפיסול.
סיים את התואר ב-2010, ובשנת 2011 החל ללמד במכללת ספיר, והוא גם אוצר הגלריה של בית הספר.
בשנים 2012–2014 למד לתואר שני באמנות בבצלאל.
על עבודתו עם הקהילות המקומיות באופקים ובעיר הבדואית רהט זכה אסולין ב"פרס האמן בקהילה" של משרד התרבות בשנים 2010–2014 והוא האמן היחיד שהוענק לו הפרס במשך ארבע שנים רצופות.
בשנת 2014 זכה גם בפרס האמן הצעיר.
אסולין, אמן רב תחומי, עוסק בתרבות השפע והצריכה ובזהויות – זהות גברית, מזרחית, פריפריאלית – תוך שהוא מתבונן בעין בוחנת וביקורתית על השפעתן של הטכנולוגיה והתעשייה על חיי הפרט והחברה המודרנית.
עבודותיו של אסולין עוסקות בין היתר גם בעידן המכונה הטרום דיגיטלי, באמנות הקינטית, בסוריאליזם וניתן להבחין בהשפעות עולם החי על המכונות שהוא יוצר.
ב-2013 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון הנגב לאמנות בבאר-שבע, "וירוס".
בתערוכה הוצגו פסלים קינטיים השאובים מעולם פרוקי הרגליים, בין מכונות לחרקים מפלצתיים, המכונות של אסולין מופעלות בעזרת טכנולוגיה ומבצעות פעולות בצורה מחזורית וחסרת תכלית.
עבודותיו מעלות שאלות בהקשרים של גבריות סטריאוטיפית, מעמד, ועדתיות בחברה הישראלית.
אחת העבודות המוצגות בתערוכה, הפסל "וירוס" מורכת מ-3800 פיסות קרטון שנחתכו והורכבו במשך שבעה חודשים בתכנון מדוקדק ליצירת מודל מדויק, בהקטנה של חמישים אחוז מהמקור, של טרקטור מחפרון מתוצרת JBC.
בשונה מהמקור, הדגם של אסולין עומד על זרועותיו בלא יכולת תזוזה.
בתא הנהג, ידיות ההילוכים מצופות זהב.
ב-2018 הצג תערוכת יחידבשם "הוד" במוזיאון חיפה.
בתערוכה, מיצב פיסולי מרכזי בשם "המלווים", מוקף בעיטורי קיר השאובים מן התרבות המצרית העתיקה.
ארבעה-עשר חתולים זהובים, "מלווים מלכותיים", שכובים במעגל, ובמרכזו אבני פחם שעליהם פזורים תליוני שרשראות "חי" – סמל מקומי המלווה את מרבית עבודותיו של אסולין.
ה"חי" המוזהב והצבע השחור הדומיננטי נוכחים בעבודותיו של אסולין כביטוי לעושר המוחצן ולעוני המוסתר, לעבודות הכפיים שנכפו על עולי צפון אפריקה בשנות החמישים בישראל.
2010 מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
2010–2014 משרד התרבות והספורט בישראל - מענק אמן בקהילה.
2014 פרס האמן הצעיר, משרד התרבות והספורט בישראל.
2017 פרס עידוד היצירתיות, משרד התרבות והספורט בישראל
2013 "וירוס", מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, אוצרת:דליה מנור.
2016 "וירוס", מוזיאון לאמנות Beelden Aan Zee, האג, הולנד.
2016 "שופוני יא נאס" (תסתכל עלי), משכן האמנים בהרצליה.
2018 "הוד", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה.
אייל בגלייבטר (נולד ב-5 בדצמבר 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
בגלייבטר מזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי פתח תקווה, בה שיחק רוב הקריירה שלו, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון.
בגלייבטר נולד למשפחה עם מורשת בקבוצת מכבי פתח תקווה: אביו, דני בגלייבטר שיחק 15 שנים בקבוצה, סבו שמואל בגלייבטר, היה ממייסדי האגודה, תרם לה כספים, ושיחק אף הוא במועדון בשנות ה-20, ולאחר מכן ניהל אותו שנים רבות.
כמו כן אימו נילי היא אחותו הגדולה של גיורא שפיגל, וסבו הוא אליעזר שפיגל.
לבגלייבטר גם קשר אל היריבה העירונית, כאשר הוא התחתן עם נירית, בתו של בועז קופמן, אחד משחקני הבולטים של הפועל פתח תקווה בתקופת ההצלחות.
בגלייבטר התחיל את דרכו בקבוצת הנוער של המועדון, וסבו אליעזר אפשר לו להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של המועדון בגיל 13 בלבד.
במרץ 1980 בגיל 16 ו-3 חודשים, נכנס בגלייבטר להופעת הבכורה שלו כמחליף בדקה ה-80 במשחקה של הקבוצה בליגה נגד הפועל באר שבע, והפך לשחק הצעיר ביותר בליגה הלאומית לעונה זו.
כעבור שבועיים פתח בהרכב ובישל שער, כעבור חודש נוסף הבקיע את שער הבכורה שלו בבוגרים במשחק הגביע נגד הפועל בית שאן.
במחזור הפתיחה של עונת 1980/1981 נכנס במחצית, והבקיע שער בכורה בליגה במדי הקבוצה נגד מכבי יפו.
בנובמבר 1980, מאמן נבחרת ישראל בכדורגל ג'ק מנסל החליט לצרף את בגלייבטר, עדיין לא בן 17 למחנה אימונים בגרמניה עקב יכולתו הגבוהה, אך לא נכנס לשחק, ולמעשה שיחק רק פעם אחת במדי נבחרת ישראל, אף על פי שהוזמן לרוב מחנות האימונים בתקופת השיא שלו, ב-28 בינואר 1986 נגד נבחרת סקוטלנד.
ב-1987 יצא לשחק בחו"ל בקבוצת ספורטינג קלוב האסלט הבלגית, ועונה לאחר מכן עבר לשחק ברסינג מכלן שם קרע שריר, עבר ניתוח והושבת במשך 3 חודשים.
בקיץ 1989 שב בגלייבטר לישראל וחתם בקבוצתו המקורית מכבי פתח תקווה שהייתה בליגה השנייה.
ב-27 באפריל 1994 כבש בגלייבטר שלושער ראשון בקריירה בגיל 31, והיה לשחקן העשירי בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי שעושה זאת במחזור הפתיחה של הליגה.
בתחילת עונת 1996/1997 שחררה אותו פתח תקווה והוא חתם בהפועל טייבה העולה החדשה על מנת לנסות לסייע לה להישאר בליגה.
ניסיון זה לא צלח והקבוצה ירדה לליגה השנייה לאחר עונה בלבד, בעוד בגלייבטר מופיע 6 פעמים בלבד במדי הקבוצה.
לאחר מכן פרש מכדורגל פעיל.
לבגלייבטר 352 הופעות במדי מכבי פתח תקווה והבקיע 70 שערים במדי המועדון, רביעי בטבלת כל הזמנים.
לאחר פרישתו הפך בגלייבטר למאמן כדורגל והיה עוזרו של אלי אוחנה כשאימן בבני יהודה תל אביב בעונת 2000/2001.
בגלייבטר נשוי לנירית ולהם שלושה ילדים.
הוא עוסק ביזמות נדל"ן באתונה.
אייכמן שואו הוא סרט טלוויזיה בריטי של ה-BBC, אשר מספר את סיפורם של המפיק מילטון פרוכטמן והבמאי ליאו הורוביץ שהגיעו לישראל במטרה לתעד את משפט אייכמן.
פושע המלחמה הנאצי הנודע אדולף אייכמן נחטף ומובא לישראל, שם הוא אמור לעמוד לדין על פשעיו.
המפיק מילטון פרוכטמן מזהה את ההזדמנות, ומחליט לתעד את המשפט באמצעות הטלוויזיה.
לשם כך, הוא שוכר את ליאו הורוביץ - במאי שנמצא ברשימה השחורה ולפיכך חסר סיכוי למצוא עבודה בארצות הברית.
עד מהרה מגלים פרוכטמן והורוביץ שהמשימה שלקחו על עצמם קשה משחשבו.
הם נאלצים להתמודד מול בירוקרטיה ישראלית נוקשה, נאו-נאצים שמאיימים על חייהם, וכן עם חילוקי הדעות המקצועיים ביניהם.
אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע הוא חיבור מאת הפילוסופית היהודיה-גרמניה חנה ארנדט משנת 1963. החיבור נולד מיוזמתה של ארנדט, שנמלטה מגרמניה הנאצית כשלושים שנה קודם לכן, לסקר את משפט אייכמן עבור מגזין הניו יורקר.
מהדורה מתוקנת ומורחבת של החיבור יצאה לאור ב-1964. בחיבור זה ארנדט טבעה את הביטוי המפורסם הבנאליות של הרוע.
הביטוי מתייחס בחלקו להתנהגותו של אייכמן במשפט, שלא הפגין אשמה על מעשיו ולא שנאה כלפי מי ששפטו אותו, וטען שהוא לא נשא באחריות כי הוא פשוט "עשה את עבודתו".
בהסתמך על עדותו של אייכמן ועל העדויות ההיסטוריות אודות פשעי הנאצים שהיו זמינות בתקופת כתיבת החיבור, ארנדט תיארה את אייכמן דרך מספר נקודות עיקריות:
חוסר היכולת של אייכמן לחשוב באופן מוסרי: אייכמן הצהיר בבית המשפט שהוא תמיד ניסה לציית לצוויו הקטגורי של עמנואל קאנט, כפי שנדון בפירוט בפרק השמיני: "חובותיו של אזרח שומר חוק".
ארנדט טוענת שאייכמן שואב לקח מעוות מדברי קאנט: אייכמן לא הכיר ב"אוטונומיה" של התבונה המעשית הגלומה ביכולת לשפוט כללי פעולה כחוקים אוניברסליים שחלים על כל ישות אינטליגנטית, אלא אימץ רק את הרעיון שמעשיו של אדם אחד צריכים לחפוף לחוק כללי, ללא יוצאים מן הכלל.
בניסוחיו של קאנט לציווי הקטגורי, המחוקק הוא האני המוסרי, וכל האנשים הם מחוקקים; בניסוחו של אייכמן, המחוקק היה היטלר ויש מי שאינו נחשב לאיש.
הבנאליות של אייכמן וחוסר יכולתו לחשוב בעצמו: התזה של ארנדט היא שאייכמן למעשה לא היה פנאטי או בעל הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, אלא אדם ממוצע וארצי שסמך על הגנות קלישאתיות במקום לחשוב בעצמו, הונע מקידום מקצועי ולא מאידאולוגיה, והאמין בהצלחה כשלעצמה כתקן של "החברה הטובה".
בנאליות, במובן זה, אינה אומרת שמעשיו של אייכמן היו רגילים בשום צורה, אלא שפעולותיו נבעו ממעין שאננות שהייתה בלתי חריגה לחלוטין.
ארדנט מבליטה את השימוש העקבי של אייכמן בביטויים קלישאתיים ובמליצות.
לדידה, הוא הפגין את השקפת עולמו הלא מציאותית ואת חוסר מיומנויות התקשורת המשתק שלו באמצעות הסתמכות על "שפה בירוקרטית" (Amtssprache) אותה כינה "השפה היחידה שלי" ועל "כללי לשון" (Sprachregelung) ועל סיסמאות (Schlagworte).
האנטישמיות של אייכמן: בעוד שלאייכמן אולי היו נטיות אנטישמיות, ארנדט טוענת כי: .
ההשתייכות והצייתנות של אייכמן: ארדנט מתארת את אייכמן כמי ששאף "להשתייך" כל חייו, ומתייחסת לכך שהצטרף לאורך חייו לארגונים שונים בכדי להגדיר את עצמו, וכן התקשה לחשוב בכוחות עצמו מבלי להשתייך לארגון כלשהו.
בצעירותו השתייך לארגונים ימק"א, ואנדרפוגל ו-Jungfrontkämpferverband.
בשנת 1933, הוא נכשל בניסיונו להצטרף ל-Schlaraffia (ארגון גברים הדומה לבונים חופשיים), ובשלב זה ארנסט קלטנברונר, חבר משפחתו ופושע מלחמה לעתיד, עודד אותו להצטרף לאס אס.
בסוף מלחמת העולם השנייה, אייכמן מצא את עצמו בדיכאון כשנותר ללא קבוצת השתייכות.
ארנדט ציינה כי מעשיו לא מונעים מרוע מתוחכם, אלא מתוך מסירות עיוורת למשטר ולצורך שלו להשתייך ולהצטרף לקבוצה.
חוסר האינטליגנטיות של אייכמן: למרות טענותיו, ארנדט סברה כי אייכמן לא היה אינטליגנטי במיוחד.
כפי שארנדט מפרטת בפרק השני של הספר, הוא לא היה מסוגל להשלים לא בית ספר תיכון או הכשרה מקצועית כלשהי, ומצא את העבודה המשמעותית הראשונה שלו, איש מכירות נודד בחברת הנפט ואקום , רק בזכות קשרים משפחתיים.
ארנדט ציינה כי גם במהלך הקריירה שלו באס אס, וגם במהלך משפטו בירושלים, ניסה אייכמן לכסות על חוסר כישוריו והשכלתו, ואף "הסמיק" כשהעובדות הללו התגלו.
אייכמן וראשי איינזצגרופן אמנם נחשבו לחלק מ"אליטה אינטלקטואלית", אולם בניגוד למנהיגי איינזצגרופן, אייכמן סבל מ"חוסר דמיון" ו"חוסר יכולת לחשוב".
התרברבותו של אייכמן: ארנדט גורסת כי במספר נקודות אייכמן טען שהוא אחראי לזוועות מסוימות ולפשעי מלחמה, למרות שחסר לו הכוח או המומחיות לבצע פעולות אלה.
יתרה מכך, אייכמן העלה טענות אלו למרות שהן פגעו בהגנתו, ומכאן הערתה של ארנדט כי .
ארנדט גם מציעה שייתכן שאייכמן העדיף להיות מוצא להורג כפושע מלחמה מאשר לחיות בתור אף אחד.
זה מקביל להערכת היתר שלו לאינטליגנציה שלו ולערך העבר שלו בארגונים שבהם שירת, כאמור לעיל.
חוסר ראיית הזולת וחוסר תחושת האחריות של אייכמן: ארנדט מצביעה על כך שיותר מחטא ההתרברבות, ארנדט טוענת שאייכמן, בתפקידו הפריפריאלי בוועידת ואנזה תמך בתוכניתו של ריינהרד היידריך לפתרון הסופי של השאלה היהודית בעיקר בליבו.
רק כשראה את חברי "החברה המכובדת" תומכים ברצח המוני, ומשתתפים בהתלהבות בתכנון הפתרון, חש אייכמן שהאחריות המוסרית שלו נרגעה, כאילו היה הוא "פונטיוס פילאטוס", נציב יהודה מטעם הרומאים.
ארנדט מתייחסת לאמירתו של אייכמן:
שפיות דעתו של אייכמן: במהלך מאסרו לפני משפטו שלחה ממשלת ישראל לא פחות משישה פסיכולוגים לבדוק את אייכמן.
פסיכולוגים אלו לא מצאו זכר להפרעה נפשית, כולל הפרעת אישיות.
ארדנט מתייחסת להערת אחד הרופאים שציין שהתכונה הבלתי רגילה היחידה שהפגין אייכמן היא היותו "נורמלי" יותר בהרגליו ובדיבורו מהאדם הממוצע.
ארנדט מסכמת את אפיון אישיותו של אייכמן: היא סבורה ששהחשד שאייכמן אינו מפלצתי כפי שנוח היה לדמיין סיכן את יוזמת המשפט, שכן קשה לשאת את הדברים בהתחשב בסבל המפלצתי שהוא ודומיו גרמו למיליוני בני אדם.
אף שמה שנראה בעיני ארנדט כ"ליצנות" גרועה לא זכה לתשומת לב לאורך המשפט, היא עומדת על הסתירות המרובות בדבריו לאורך המשפט.
התזה של ארנדט עומדת כנגד שתי גישות מקובלות לתיאור פשעי השואה.
ארנדט מתנגדת בתוקף לתפיסה הרווחת שהפושעים הנאצים היו פסיכופתים לחלוטין, מפלצות לא אנושיות, השונים במהותם מאנשים "רגילים", ולכן מבררת מושג של רוע "בנאלי" שאינו רוע מוחלט.
בנוסף לכך, ארנדט גם מתנגדת למסקנתם של רבים שמצבי קיצון, כמו בשואה, יכולים לגרום אפילו לאנשים השגרתיים ביותר לבצע פשעים איומים עם התמריצים המתאימים, אך ארנדט לא הסכימה בתוקף עם הפרשנות הזו, שכן אייכמן עקב מרצונו אחר "עקרון הפיהרר".
ארנדט מתעקשת שהבחירה המוסרית נשארת גם תחת טוטליטריות, ושלבחירה זו יש השלכות פוליטיות גם כאשר הבוחר חסר אונים פוליטית:
כאלטרנטיבה ל"בנאליות של הרוע" ולציות עיוור, ארנדט מזכירה בכמה נקודות את הצלת יהודי דנמרק:
מעבר לדיון שלה באייכמן עצמו, ארנדט דנה בכמה היבטים בעייתיים ביחס להתנהלות המשפט:
ארדנט מציינת שאייכמן נחטף על ידי סוכנים ישראלים בארגנטינה והועבר לישראל, מעשה בלתי חוקי, וכי הוא נשפט בישראל למרות שלא הואשם בביצוע פשעים כלשהם שם.
ארנדט מתארת את המשפט כמשפט ראווה שאורגן ונוהל על ידי בן-גוריון.
היא גורסת כי בן-גוריון רצה מכמה סיבות פוליטיות, להדגיש בעיקר את סבל היהודים בשואה, על פני פשעיו הקונקרטיים של אייכמן עצמו.
ההגיון של בן-גוריון היה התמקדות בסוגיות כלליות תוך ויתור על הצטעצעויות חוקיות.
ארנדט סבורה כי בין היתר יחסיו הדיפלומטיים של בן-גוריון עם ראש ממשלת גרמניה המערבית דאז, קונראד אדנאואר, שבכירים בממשלתו היו נאצים לשעבר ולכאורה עמדו גם הם בסכנת הסגרה.
ארנדט מציינת את המקרה הבודד שבו שמו של הנס גלובקה, יועצו של אדנאואר בהווה ואחד ממחברי חוקי נירנברג בעבר, שורבב על ידי ההגנה אך פשעיו והדרישה להסגרתו לא נידונו.
ארנדט מתחה ביקורת על חוסר הענייניות של המשפט שיצא מגדר כתב האישום כלפי פשעיו של אייכמן למופע "תיאטרלי" המצדיק את הנרטיב של הציונות המדינית.
היא מציינת כי פושעי המלחמה נשפטו במשפטי נירנברג בגין פשעים נגד בני עמים שונים, ללא התייחסות מיוחדת לרצח העם של הנאצים ביהודים.
היא תוהה לגבי זכותה של ישראל לשפוט את אייכמן.
ישראל הייתה חתומה על ה"אמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם" משנת 1950, אשר דחתה סמכות שיפוט אוניברסלית ודרשה להעמיד נאשמים לדין בשטחן של המדינות בהן בוצע המעשה או בבית דין בינלאומי לעונשין.
בית המשפט בירושלים לא פעל על פי אף אחת מהאפשרויות.
ארדנט סבורה כי בית המשפט לא הצליח להתמודד כראוי עם טענת ההגנה כי מעשיו של אייכמן לא היו פשעים לפי החוק הגרמני, שכן, באותה תקופה, בעיני הרייך השלישי, הוא היה אזרח שומר חוק ולא עבר שום עברה.
הוא נשפט על "חקיקה למפרע".
ארנדט עומדת על חוסר עקביות בעילה למשפט: לטענתה, גדעון האוזנר פעל על פי הטון שהכתיב עבורו בן-גוריון, שקבע: .
הצהרות הפתיחה המקבילות של האוזנר, שהתייחסו רבות לקטעים במקרא, היו בעינייה "היסטוריה רעה" ו"רטוריקה זולה".
יתרה מכך, היסמכות על טיעונים אלה לא מאפשרים לטעון ללא סתירה כי אייכמן היה פושע המודע למעשיו, ומכאן הוא לכאורה מצטייר רק בתור 'המוציא לפועל התמים של איזה גורל שנקבע מראש'.
ארנדט לא מצאה טעם משפטי בהצגת עדותם של ניצולים ושורדי שואה לא היה להם קשר לפשעיו של אייכמן עצמו.
על כן תיארה אף את עדותו יוצאת הדופן של יחיאל די-נור (עדות ק.
צטניק במשפט אייכמן) כבלתי רלוונטית.
ביקורת דומה הפנתה גם כלפי עדותו של אבא קובנר.
ארדנט טוענת כי בית המשפט בירושלים כשל בסופו של דבר בכך שלא התמודד עם שלושה נושאים בסיסיים שכבר היו להם תקדימים בנירנברג:
ארנדט סיימה את הספר בנוסח משלה להצדקת הוצאתו להורג של אייכמן:
אחת הנקודות השנויות במחלוקת שהעלתה ארנדט בספרה היא הביקורת שלה בנוגע לתפקידם של ראשי הקהילות היהודיות בשואה.
בכתביה הביעה ארנדט את התנגדותה לסירובה של התביעה להתייחס לשיתוף הפעולה של מנהיגי היודנראט עם הנאצים.
בספר טוענת ארנדט כי ארגונים והנהגות יהודיות באירופה שיתפו פעולה עם הנאצים ולכן נטלו חלק באחריות להיקף הקורבנות היהודים:
עוד בטרם פורסם, החיבור העלה ויכוח ציבורי סוער, בעיקר בקרב הקהילה היהודית.
החיבור תורגם לעברית 37 שנים לאחר צאתו לראשונה.
היא הגיבה לביקורת הראשונית ב"אחרית הדבר" של הספר:
גרשום שלום, שהיה מיודד עם ארנדט וניהל עמה חליפת מכתבים ארוכת שנים, שלל את דעותיה של ארנדט על המשפט ודרך ניהולו בישראל, ואף האשימהּ בשל הדברים שכתבה שם ב"חוסר אהבת ישראל".
ארנדט השיבה לו כי מעולם לא אהבה קבוצת אנשים כקולקטיב, אלא רק את חבריה כאינדיבידואלים.
עוד טענה כי איננה 'אוהבת' יהודים, אלא היא פשוט חלק מהם.
עם זאת, לא רק שהייתה בעלת זהות יהודית מפותחת, אלא גם טענה כי בלתי אפשרי להתעלם מזהות זאת וכי יש לפעול בהתאם לחובות שהיא מטילה עליך.
בעקבות מחלוקת זו נפסקה ידידותם.
יעקב רובינסון פרסם את אחת הביקורות הראשונות כנגד ספרה של ארנדט, ספר בשם "העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי".
רובינסון הציג את עצמו כמומחה למשפט בינלאומי, והשמיט את עובדת היותו עוזר התביעה במשפט.
ההיסטוריון דייוויד סזרני הטיל ספק במהימנות הדיוקן שארנדט שרטטה לאייכמן בספרו "Becoming Eichmann" משנת 2006. על פי ממצאיו, ארנדט השתתפה רק בחלק מהמשפט, כשהיא עדה לעדותו של אייכמן במשך "לכל היותר ארבעה ימים" וביססה את כתביה בעיקר על הקלטות ועל פרוטוקול המשפט.
סזרני סבר שאולי זה הוביל להטייה, שכן בחלקי המשפט היא החמיצה שהופעתו כללה ההיבטים כוחניים יותר.
סזרני גם טען כי אייכמן היה למעשה אנטישמי מובהק וכי רגשות אלו היו מניעים חשובים למעשיו.
לפיכך, הוא טוען כי טענותיה של ארנדט כי מניעיו היו "בנאליים" ולא אידאולוגיים וכי הוא ויתר על אוטונומיית הבחירה שלו על ידי ציות לפקודות היטלר ללא עוררין עמודות על יסודות חלשים.
זוהי ביקורת חוזרת על ארנדט, אם כי בשום מקום ביצירתה לא מכחישה ארנדט שאייכמן היה אנטישמי, והיא גם לא טענה שאייכמן "פשוט" ממלא פקודות, אלא הפנים את הרציונליות של המשטר הנאצי.
סזרני מציע שהדעות הקדומות של ארנדט עצמה השפיעו על הדעות שהביעה במהלך המשפט.
לטענתו, בדומה ליהודים גרמניים, היא רכשה בוז ל"אוסטיודן".
זה, לטענת סזארני, הוביל אותה לתקוף את התנהלותו ויעילותו של התובע הראשי, גדעון האוזנר, שהיה ממוצא יהודי-גליצי.
לדברי סזרני, בהסתמך כל התכתובה עם הפילוסוף הגרמני קרל יאספרס (והמנחה שלה לדוקטורט) היא ציינה כי האוזנר הוא "יהודי גליציאני טיפוסי [...] עושה כל הזמן טעויות.
כנראה מהאנשים שלא יודעים שום שפה." סזארני טען שחלק מדעותיה על יהודים ממוצא מזרח תיכוני גבלו בגזענות כפי שתיארה את ההמונים הישראלים במכתבה לקארל יאספרס: "הרושם הראשון שלי: למעלה, השופטים, מיטב יהדות גרמניה.
מתחתיהם, הפרקליטים התובעים, גליציאנים, אבל עדיין אירופאים.
הכל מאורגן על ידי משטרה שעושה לי את הצמרמורת, מדברת רק עברית ונראית ערבית.
כמה טיפוסים ממש אכזריים ביניהם.
הם היו מצייתים לכל פקודה.
ומחוץ לדלתות, ההמון האוריינטלי, כאילו היה באיסטנבול או במדינה אחרת חצי אסייתית.
בנוסף, וניכרים מאוד בירושלים, הפאות והקפטנים, שעושים חיים בלתי אפשריים לכל האנשים הסבירים כאן." ספרו של סזאראני ספג ביקורת בעצמו.
בביקורת שהופיעה במוסף The New York Times Book Review, טען בארי גוון שעוינותו של סזארני נובעת מכך שספרו עומד "בצל אחד הספרים הגדולים של חצי המאה האחרונה", וכי הצעתו של סזרני שגם ארנדט וגם לאייכמן היה הרבה מן המשותף ברקע שלהם, מה שהקל עליה להסתכל מלמעלה על ההליכים.
יו טרבור-רופר טען כי החיבור חב הרבה לחיבור עב הכרס "השמדת יהודי אירופה" של ראול הילברג (אף שארדנט מציינת אותו בעצמה כמקור השפעה).
הילברג עצמו חש כי מדובר במעין פלאגיאט.
אולם לעומת הילברג, ביקורתה של ארנדט מופנית כלפי ראשי הקהילות היהודיות ולא כלפי המנטליות של חיי הקהילה היהודית בכללה.
ארנדט זכתה לביקורת גם בצורת תגובות למאמריה במגזין הניו יורקר עצמו, בו פרסמה את הדו"ח לראשונה.
מקרה אחד פורסם שבועות ספורים לאחר פרסום מאמריה במאמר מאת מייקל מוסמאנו, עד ההגנה, "Man With an Unspotted Conscience" ("אדם בעל מצפון ללא רבב"), שטען כי ארנדט נפלה קורבן לדעות הקדומות שלה שהפכו את עבודתה לא-היסטורית.
ארנדט הסתמכה רבות על ספרו של ה"ג אדלר (HG Adler) "Theresienstadt 1941-1945. The Face of a Coerced Community" ("טרזיינשטט 1941–1945. פניה של קהילה כפויה"), אותו קראה בכתב יד.
אדלר הוכיח אותה על דעותיה על אייכמן במאמרו "מה חנה ארנדט יודעת על אייכמן והפתרון הסופי?" שהתפרסם בשבועון היהודי "Allgemeine Wochenzeitung der Juden in Deutschland" ב-1964.
ביקורת מאוחרות יותר הועלתה כנגד ארנדט בידי החוקרות בטינה שטנגנט ודברה ליפשטדט.
שטנגנט טענה בחיבורה אייכמן לפני ירושלים , שאייכמן היה למעשה אנטישמי ערמומי יותר מכפי שארנדט שערה.
שטנגנט השתמשה במסמכי סאסן ובדיווחים של אייכמן מארגנטינה כדי להוכיח שהוא גאה במעמדו כנאצי רב עוצמה וברציחות שהדבר אפשר לו לבצע.
היא אמנם מכירה בכך שמסמכי סאסן לא נחשפו במלואם בימי חייה של ארנדט, אבל היא טוענת שהראיות היו שם במשפט כדי להוכיח שאייכמן היה רוצח אנטישמי ושארנדט פשוט התעלמה מכך.
אייכמן הצהיר בראיון עם סאסן: .
בדומה לשטנגנט, טענה דבורה ליפשטדט בחיבורה, "The Eichmann Trial", שדעתה של ארנדט הייתה מוסחת בגלל השקפותיה על טוטליטריות מכדי לשפוט באופן אובייקטיבי את אייכמן עצמו.
היא מתייחסת לספרה של ארנדט יסודות הטוטליטריות כבסיס לכך שארנדט ניסתה לאמת את עבודתה על שימוש באייכמן כדוגמה.
ליפשטדט טוענת כי ארנדט "רצתה שהמשפט יסביר כיצד החברות הללו הצליחו לגרום לאחרים לעשות את הזוועות שלהן" ולכן ניסחה את הניתוח שלה באופן שיאשש את הטענה הזו.
ב"אחרית הדבר" שנוספה למהדורות החדשות של הספר ארנדט התייחסה למחלוקת הציבורית ולכוונתה בטביעת הביטוי "הבנאליות של הרוע":
אבישי מרגלית ביקר את ניסיונה של ארנדט, לפי עדותה שלה, לאמץ "אירוניה" נוסח "ברכט" לשם תיאורו של אייכמן כ"ליצן".
מרגלית התייחס לניסיון (הכושל לדבריו) של ברכט עצמו לנקוט באסטרטגיה אירונית כדי להפוך את היטלר ואת המפלגה הנאצית למושא לעג במחזהו עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי.
לצד זאת, מבקרים רבים היו חיוביים לניתוח הבנאליות של הרוע אצל ארנדט.