tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'כוסלובקיה אף זכתה ב-1200 דונם מהאזור, המהווים חלק מאזור יין בסלובקיה המודרנית.
מעמדו של האזור הגיע לשפל לאחר מלחמת העולם השנייה: הקהילה היהודית הושמדה כמעט לחלוטין במהלך השואה, והשלטון הקומוניסטי ביטל את הבעלות הפרטית של המשפחות מהמעמד החברתי הגבוה.
מעמדו של האזור ושיקומה של תעשיית היין והגפנים באזור טוקאי החלו להשתפר רק לאחר השינויים הפוליטיים שהתרחשו בהונגריה בשנות ה-90. ונכון ל-2008 יש באזור כ-600 יקבים.
ממשלות הונגריה וסלובקיה חתמו ביוני 2004 על הסכם העוסק בשימוש בשם "טוקאי" בסלובקיה.
לפי ההסכם רק יין המיוצר בתוך אזור מסוים בסלובקיה שגודלו 5.65 קמ"ר זכאי לשאת את השם "טוקאי".
אולם, בחלק הסלובקי לא הקפידו על אותם חוקים שהיו בתוקף בחלק ההונגרי מאז תחילת שנות ה-90, והדבר גרם למספר מחלוקות משפטיות שבהן מעורבות גם מדינות אחרות.
המבנים הידועים ביותר בחבל הם מרתפי היין, המחולקים לשתי קבוצות:
קמרוניים - חלל פתוח מתחת לבתי המגורים עם גישה מהמרפסת.
הטיפול בענבים היה מתבצע בחלקו האחורי של הבית ששכן מעל המרתף.
מרתפים שנחפרו ללא קשר לבית.
הכניסה אל המרתפים הללו היא דרך מבנה קטן השוכן מעל פני הקרקע.
חלק מהמרתפים הללו נחצבו לתוך הטוף הגעשי, ולפיכך לא היה צורך לחזק אותם בקמרונות.
סוג זה של מרתפים הוא הנפוץ יותר בחבל.
אחד המרתפים העתיקים ביותר בחבל הוא מרתפו של המלך קלמן בטרצל (Tarcal), שנבנה ככל הנראה בשנת 1110.
בחבל יש מספר מרתפי יינות ייחודיים בכך שהם בנויים באופן לא סדיר ואחיד ובהם אוחסנו היינות והובשלו בחביות מעץ אלון.
הסיבה לכך היא שלאורך השנים חוברו מרתפים שונים ונפרדים בצורה אנכית או אופקית.
המרתפים הללו נפוצים בעיקר במרכזי המסחר השוכנים למרגלות גבעות האזור, כולל טוקאי, ארדבניה, טאיה ומאד.
מערכת המרתפים המסועפת ביותר שוכנת בעיירה שאטוראליאויהיי, ומורכבת מ-27 מרתפים שונים שחוברו אל זה.
שטחו של המרתף הוא כ-50,000 מטרים רבועים, ומאוכסנים בו כ-13,000 חביות יין.
המרתפים הראשונים שמהם הורכב מרתף זה נבנו ככל הנראה עוד במאה ה-13. למרתף הייתה חשיבות רבה במאה ה-16 לאחר הפלישה העות'מאנית, כיוון שערכו של הטוקאי עלה כתוצאה מירידת קרנם של היינות שהופקו בדרום הונגריה.
מערכת ידועה נוספת היא זו השוכנת בשארושפטק, בעומק של 14 מטרים מתחת לטירת ראקוצי.
אורך המערכת הזו הוא 2,000 מטרים, ויש בה שני חדרים ששימשו לטעימת יין.
מערכת המרתפים כבר הייתה קיימת כאשר הטירה נבנתה בין 1534 ל-1541.
הטמפרטורה במרתפים היא בין 10 ל-12°C.
המרתפים מכוסים בעובש, הניזון מאדי האלכוהול הנוצרים במהלך הבשלת היין.
העובש שומר על טווח של 85 עד 90% לחות, שהוא טווח אידיאלי עבור הבשלת יינות טוקאי.
בנוסף, בחבל יש מבנים שונים הקשורים למורשת התרבותית וההיסטורית שלו.
המבנים הידועים הם הכנסיות הרומיות-קתוליות שנבנו ביישובים השונים בימי הביניים, כנסיות אורתודוקסיות מהמאה ה-18 והמאה ה-19, בתי כנסת יהודיים, ומגוון בתים גדולים כגון טירות ובתים של המעמד האריסטוקרטי.
חֲבַלְבַּל הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Convolvulus arvensis) הוא רב-שנתי מטפס בעל קנה-שורש ממשפחת החבלבליים (Convolvulaceae) גבעוליו שרועים או משתרגים ומטפסים לרוב אינם עולים על מטר אחד.
פריחתו בישראל נמשכת מסוף פברואר ועד אמצע דצמבר, בצבעים ורוד או לבן.
פרחיו דמויי משפך, העלים ערוכים על הגבעול בצורה לוליינית והם דמויי לב או חץ וקירחים.
בישראל הוא הנפוץ מבין ממיני חבלבל ותפוצתו ברוב האזורים שלה, למעט החרמון, הגולן, הנגב הדרומי והערבה; במדבריות הוא נדיר יחסית.
תחום תפוצתו משתרע על פני מרבית חצי הכדור הצפוני, והוא המין היחיד בסוגו המצוי גם באזורים שמצפון לקו רוחב °45. מוצאו מהאזורים הסובטרופיים של העולם הישן, ומהם הופץ לדרום אפריקה, לאמריקה, לאוסטרליה ולאזורים נוספים, שבהם הוא נחשב לצמח זר ומזיק.
חבלבל השדה נחשב לאחד העשבים הרעים הקוסמופוליטיים הנפוצים ביותר בעולם, בשל תפוצתו הרחבה ונזקיו לגידולי תרבות ולמערכות טבעיות.
הוא מזיק ליבולים, והדברתו מהווה בעיה חקלאית משמעותית.
נטען כי לצמח עשויות להיות תכונות נוגדות סרטן, שכן הוא מכיל פרוטאוגליקנים הניתנים למיצוי, המשווקים כתוסף תזונה בשם המסחרי וסקוסטטין (Vascustatin).
תכשיר זה מוצג כבעל יכולת לעכב יצירת כלי דם (אנגיוגנזה) החיוניים להתפתחות גידולים סרטניים.
עם זאת, אין מדובר בתרופה מאושרת, ויעילותו הרפואית של החומר טרם הוכחה במחקרים קליניים מבוקרים.
אף ששמו מזכיר את התרופה Avastin (אווסטין), אין כל קשר בין השניים: אווסטין היא תרופה ביולוגית מוכרת ומאושרת לטיפול בסרטן, המבוססת על מנגנון פעולה מדויק שהוכח בניסויים קליניים.
חבלבל השדה נחשב לאחד העשבים הרעים הנפוצים ביותר בעולם בשטחים חקלאיים, בין גידולי תרבות.
נזקו ליבולים כפול: הוא מתחרה בצמחים המתורבתים על משאבים כמו מים, חומרי הזנה ואור שמש, ובכך פוגע בהתפתחותם וביבוליהם.
לצורך הדברתו, נעשה בו שימוש נרחב בקוטלי עשבים.
בארצות הברית לבדה, הנזק הכלכלי שגורם חבלבל השדה נאמד בכ־377 מיליון דולר בשנה.
ההתמודדות עם החבלבל קשה, בעיקר בשל מבנה קנה השורש העמוק שלו: שורשיו מסוגלים לחדור לעומק של מטרים אחדים בקרקע ולהתפשט לרוחבה.
גם חריש עמוק – שמטרתו לעקור את הצמח – אינו תמיד מועיל: במקרים רבים החרישה רק מעודדת התחדשות, משום שחלקי קנה השורש הנחתכים ממשיכים להתפתח לגבעולים חדשים, וחלקים עמוקים אף נמשכים כלפי מעלה ומתחדשים.
שמו המדעי של הסוג, Convolvulus, נגזר מהמילה הלטינית: convolo, שפירושה "מפותל", משום שהגבעולים מתפתלים ומשתרגים.
השם העברי "חבלבל", ושם המשפחה "חבלבליים" נגזר מהשורש חבל, והוא מתכתב גם עם שמו הערבי הסורי של הצמח – לבּּלאבּ אל־חקל – שפירושו "חבלבל השדה", בדומה לשם האנגלי bindweed.
שם הסוג "חבלבל" ושם המשפחה "חבלבליים" נגזרו מהשם שניתן למין זה.
השם חבלבל ניתן במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 14, הערה 243) משנת 1930 ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 (עמ' 18, סעיפים 249–250).
חבלבל השדה בעל קנה שורש מעוצה פחות או יותר, דהיינו הוא בעל גבעול תת-קרקעי המצמיח עלים ממפרקיו וגבעולים כלפי מעלה ושולח שורשים כלפי מטה ולצדדים.
קנה השורש חודר לקרקע עד לעומק של 2 מ'.
חבלבל השדה הוא בן חלוף - החלקים העל-קרקעיים רכים ומתייבשים בסתיו לקראת החורף ובאביב קנה השורש מתחדש, צומח ומסתעף.
הגבעולים דקים מתפתלים, משתרעים על הקרקע או משתרגים ומטפסים עד מטר אחד.
הם קירחים או מכוסים בדלילות רבה בפלומה קצרה ורכה.
הגבעולים הצעירים בדרך כלל פלומתיים ובעלי מוהל חלבי.
מובילי מוהל חלבי הם פרוקים פשוטים ולא מסועפים שעשויים שורות תאים מוארכים.
העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק) וערוכים באופן לולייני לאורך הגבעול.
הפטוטרת ארוכה למדי, 0.3 עד 3 ס"מ, וללא לוואים.
טרפי העלים ירוקים, תמימים, קירחים לגמרי, מוארכים ודי צרים, אורכם 1.5 עד 5 ס"מ ורוחבם 1 עד 4 ס"מ.
צורת הבסיס שלהם כשל חוד חנית בעל צורה משולשת צרה, או דמויי ראש חץ עם שתי אונות אחוריות מחודדות (אך העלה עצמו אינו מחולק לאונות) או דמויי לב.
צורת הקודקוד קהה עם נקודה חדה בקצהו.
באותו פרט עשויות להופיע צורות עלים שונות.
לטרפים 3 עורקים בולטים, שיוצאים מנקודה משותפת בבסיס העלה, ובחלקיהם העליונים ישנם עורקים משניים מנוצים.
התפרחות חיקיות ומסוימות, והפרחים ערוכים בהן בודדים או בקבוצות של 2 עד 3. אורך הציר 3 עד 8 ס"מ.
החפים מוארכים וצרים מאוד, אורכם כ-3 מ"מ, והם רחוקים מן הפרח.
עוקץ הפרח דק, באורך של כ־4 מ"מ, והוא שווה באורכו לגביע.
הפרחים נכונים, דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ומאוחי כעלי כותרת.
הפרחים דמוי משפכים רחבים ונישאים על עוקצים ארוכים, צבעם לבן עד ורוד-בהיר, ואורכם 1.5 עד 2.5 ס"מ.
הגביע מורכב מחמישה עלים שאינם מאוחים ואינם שווים באורכם, באורך 3.5 עד 5 מ"מ.
אוגן הכותרת מורחב ודמוי משפך רחב, ובו קיפולים, כך שבמבט חזיתי מתקבלת צורת כוכב בעל חמישה פסי אורך מודגשים.
בפקעית, הכותרת מקופלת בחמישה קפלים.
השחלה עילית וחלקה, כאשר עלי העטיף יוצאים מתחתיה.
עמוד שחלה יחיד נושא שתי אונות וצלקות גליליות, דקות ועדינות.
האבקנים אינם שווים באורכם; הם גבוהים מעט מעמוד השחלה, אך אינם בולטים מעבר לכותרת.
הפרי הוא הלקט (ולא ענבה), כמעט כדורי, בקוטר של כ־5 מ"מ.
הוא מחולק לשתי מגורות, ובכל מגורה מתפתחים בדרך כלל שני זרעים.
עם ההבשלה, נפתח ההלקט באמצעות שתי קשוות.
לעיתים משתחרר ממנו רק זרע אחד, או אף לא אחד, בשל כשל בהתפתחות הזרעים.
הזרעים חומים או שחורים, ואורכם נע בין 3 ל־4 מ"מ.
תפוצתו רב-אזורית של חבלבל השדה משתרעת באזורים ממוזגים עד טרופיים משני עברי קווי המשווה, בכל יבשות העולם.
חבלבל השדה מעדיף קרקעות עשירות בנוטריינטים, ותפוצתו קשורה להשפעת פעילות האדם, במיוחד באזורים חקלאיים ובצדי דרכים על אדמות כבדות.
בישראל הוא נפוץ בעיקר בשדות ובשטחים שהצומח החורפי בהם רוסס בקוטלי עשבים, וקשה למצוא בתי גידול טבעיים שבהם הוא גדל ללא השפעת האדם.
הוא שכיח גם בגינות מושקות, ובקיץ גדל בקרקעות שאינן מלוחות.
בשדות, בית גידולו הטיפוסי, הוא מלווה במיני חבלבל שעירים אחרים, כמו חבלבל שעיר, וחבלבל השי שפרחיהם גדולים ועליהם רחבים יותר.
מינים אלה מותאמים לבית גידולם במחזור חייהם וכן בעומק קני השורש ובתכונות הזרעים.
הפריחה בישראל נמשכת מסוף פברואר ועד אמצע דצמבר, בצבעים ורוד או לבן.
העלווה נראית במשך רוב חודשי השנה, ולכן המין נחשב ירוק־עד מותנה — תכונה התלויה בתנאי האקלים.
הפרי הירוק מופיע מסוף אפריל ועד אמצע יולי, ומבשיל בין סוף יולי לאמצע אוגוסט.
הפצת הזרעים נמשכת מסוף אוגוסט ועד אמצע דצמבר.
חבלבל השדה הוא צמח רב-שנתי המתחדש מדי חורף מקני שורש.
קנה השורש משתרע בקרקע לאורך ולרוחב, וממנו נשלחים שורשים מעמיקים מאוד כלפי מטה, וגבעולים דקים מתפתחים כלפי מעלה.
גבעולים אלה בוקעים את שכבת הקרקע שמעליהם עם תחילת עונת החורף, אך נובלים עם תום החורף.
במקומם מצמיח הגזע גבעולים חדשים, בעלי עלים קטנים יותר.
גבעולי החבלבל אינם מסוגלים להתרומם בעצמם, ולכן לרוב הם רובצים על הקרקע.
כאשר צמחים אחרים מצויים בקרבתם, הם נכרכים סביבם ומטפסים בעזרתם, ובכך מעלים את עליהם ופרחיהם אל האור.
נמצא כי קצות הגבעולים מבצעים תנועת סיבוב בזמן הצמיחה, ומבצעים הקפה שלמה בכיוון מחוגי השעון תוך שעה וחצי עד שעתיים.
הפטוטרת של העלים מסוגלת לשנות את כיוונה ולהביא את הטרף למצב של הארה מיטבית.
פרחיו הלבנים של החבלבל דמויי משפך רחב ונישאים על עוקצים עבים.
הכותרת רכה, ועוטפת אותה גביע ירוק בן חמישה עלים קטנים ומפורדים.
גם לאחר שהכותרת "פורצת" מתוך הגביע, היא מוסיפה לגדול באורך וברוחב.
בתחילה היא נותרת סגורה כשהיא מלופפת סביב עצמה, ואינה נפתחת אלא כעבור כמה ימים, בשעות הבוקר.
בעת פתיחת הפרח, האבקנים נמוכים בהרבה מהצלקות, ופתחי המאבקים פונים פנימה.
בהמשך משתנה כיוונם של פתחי המאבקים, והם פונים כלפי חוץ.
בשלב זה משתחררת האבקה לא לעבר עמוד השחלה, אלא כלפי חוץ – כך שחרק הנכנס לפרח בדרכו אל הצוף נוגע באבקה שלא במתכוון.
הפרחים נפתחים בשעות הבוקר, ולעיתים נובלים עוד לפני הצהריים – אך משך פתיחת הפרח עשוי להתארך בהתאם לזמינות מאביקים.
באזורים עירוניים, שבהם אוכלוסיות החרקים דלילות או חסרות, נצפתה הארכה במשך פתיחת הפרח עד לשעות אחר הצהריים, כנראה במטרה להגדיל את הסיכוי להאבקה.
אומנם הפרח קצר-חיים אבל הצמח מפצה על כך במספר רב של פרחים ובתקופת פריחה ארוכה מאוד.
הפרחים מושכים אליהם חרקים באמצעות צבע, ריח וצוף.
החלק התחתון של זירי האבקנים מורחב ויוצר כעין כף קטנה המכסה על הצוף, המופרש מתוך טבעת צופנים בבסיס השחלה.
בין כל שני אבקנים סמוכים ובין דפנות הכותרת יש חריצים עמוקים, שדרכם יכול החרק להחדיר את חדקו ולמצוץ את הצוף.
לעומת זאת, הדרך שבין זיר האבקן לעמוד השחלה חסומה בפניו, וגם הדרך שבין זיר לזיר אינה נגישה – שכן שפת כל זיר מכוסה בזיפים וב"שיניים" צפופות.
כאשר חרק אחר מגיע אל הפרח, מבנהו מאלץ אותו לנחות תחילה על הצלקות, ובכך הוא מעביר אליהן את האבקה שנדבקה אליו בביקורו הקודם בפרח אחר – וכך מתבצעת האבקה הדדית.
האבקה ומנגנוני הימנעות מהאבקה עצמית
פרחי חבלבל השדה הם דו-מיניים, בעלי מערכת רבייה מטיפוס אי-תאימות עצמית, והפריה מוצלחת בהם תלויה לחלוטין בהאבקה הדדית, המבוצעת על ידי מאביקים – ובפרט חרקים, בשל מיקום הצופנים והקושי להגיע אליהם.
עם זאת, בחבלבל השדה פועלים גם מנגנונים ביולוגיים וביוכימיים משלימים, שמטרתם למנוע האבקה עצמית ולעודד האבקה הדדית בין פרחים השייכים לפרטים שונים.
מנגנונים אלה כוללים הפרדה בזמן ובמרחב בין איברי הרבייה – האבקנים (הזכריים) והצלקות (הנקביות) של הפרח.
מערכת רבייה מטיפוס אי-תאימות עצמית ספורופיטית רב-אללית
בחבלבל השדה פועלת מערכת אי-תאימות עצמית מטיפוס ספורופיטית רב-אללית, כלומר – מנגנון דחייה המבוסס על תגובה ביו-כימית בין פני הצלקת לבין דופן גרגר האבקה, הנושא את תוצרי הגנים של הצמח ההורי הזכרי (הספורופיט).
דחיית גרגרי האבקה מתרחשת כבר בעת המגע הראשוני עם הצלקת, בשלב הנביטה.
במערכת ספורופיטית, תגובת הדחייה נקבעת לפי הגנים שהתבטאו בדופן גרגר האבקה – גנים שמקורם בצמח האב – ולא לפי המטען הגנטי של תאי הרבייה (תאי הזרע) שבתוכו.
לעומת זאת, אי-תאימות עצמית גמטופיטית מתבטאת רק לאחר נביטת גרגר האבקה, והיא תלויה בגנים שירשו תאי הרבייה שבתוך הגרגר, ומתבטאת בשלב צמיחת הנחשון בעמוד השחלה.
במקרים של אי-תאימות ספורופיטית, גרגרי האבקה אמנם נובטים, אך נחשוני האבקה שהם מפתחים קצרים מאוד ואינם חודרים את פני הצלקת – ולכן אינם מגיעים לעמוד השחלה ולשחלה, והפריה אינה מתבצעת.
קיומה של רב-אלליות (ריבוי אללים) במערכת זו מגדיל את הסיכוי להאבקה הדדית, ומפחית את שיעור הדחייה בין פרחים מפרטים שונים – תכונה חשובה במיוחד עבור צמח רב-שנתי בעל תפוצה רחבה כמו חבלבל השדה.
דיכוגמיה והרקוגמיה – הפרדה בזמן ובמרחב
חבלבל השדה – כמו מינים נוספים ממשפחת החבלבליים (כגון מיני חבלבל ולפופית) – מאופיין בפרחים הנפתחים בשעות הבוקר, אשר ברוב המקרים הם פרוטאנדריים, כלומר האבקנים מבשילים תחילה ומשחררים אבקה, בעוד הצלקת נעשית מוכנה לקליטת אבקה רק בשלב מאוחר יותר של חיי הפרח.
נוסף על כך, קיימת הפרדה מרחבית בין המאבקים לבין הצלקות – פתחי המאבקים פונים כלפי חוץ ואינם מכוונים לעבר הצלקת אלא לכיוון דופן עלה הכותרת, כך שהאבקה אינה משתחררת ישירות עליה.
יש חוקרים שהציעו כי חבלבל השדה עשוי להפגין הטרודיכוגמיה (heterodichogamy) – מצב שבו באוכלוסייה מתקיימים שני דפוסים משלימים של דיכוגמיה: אצל חלק מהפרטים הפרחים הם פרוטאנדריים, ואילו אצל אחרים הם פרוטוגיניים (הצלקות מוכנות לקלוט אבקה לפני הבשלת האבקנים).
כלומר, לא מתקיים דפוס אחיד של הבשלה בפרחים של כל הפרטים.
עם זאת, הסיווג של חבלבל השדה כמין המפגין הטרודיכוגמיה מבוסס על מחקר השוואתי רחב היקף, ולא על מחקר אמפירי ישיר שבדק את התופעה באוכלוסיות של המין עצמו.
חַבְּלֶה הוא כפר פלסטיני במזרח השרון השוכן מדרום לקלקיליה ושייך לנפת קלקיליה.
חבלה הסמוך לראס עטייה נמצאת ממזרח למתן וממערב לאלפי מנשה ולראס א-טירה.
שרידים קדומים של מסגד ובתים נמצאו בכפר.
בתקופות שונות עברה בסמוך לכפר דרך יפו-שכם.
בקיץ 2003 הושלמה בניית גדר ההפרדה באזור.
הגדר מקיפה את חבלה ואת הכפר הסמוך ראס עטייה מצפון, ממזרח וממערב, ובפרט חוסמת את המעבר לעיר המחוז הסמוכה קלקיליה.
תכנון זה נעשה בעיקרו על מנת לכלול את אלפי מנשה בצידה הישראלי של הגדר.
בסוף יולי 2004 נפתח מעבר תת-קרקעי המחבר בין קלקיליה לחבלה, מתחת לכביש 55 ולגדר ההפרדה.
oxysepalus) הוא צמח רב-שנתי או בן-שיח ממשפחת החבלבליים.
על אף שמו, הוא איננו שיח של ממש, שכן אין לו גזע מעוצה היוצא מן השורש.
עם זאת, גובהו שמגיע לרוב ל-50 עד 100 ס"מ, מבנהו המסועף, גבעוליו הירוקים שכמעט חסרים עלים ונופו הכדורי או דמוי הכרית – מקנים לו מראה אופייני של שיח רותמי ירוק.
בתקופת פריחתו, מסוף האביב ועד הקיץ, הוא בולט למרחוק בנופו הוורוד, ואילו בקיץ המאוחר, לאחר התייבשות הצמח, ניתן לזהותו בשטח בזכות הפירות היבשים שנותרים עליו.
בישראל מיוצג המין על-ידי תת-המין 'מחודד-גביע' (subsp.
oxysepalus), אחד מתוך שלושה, שתפוצתו העולמית מצומצמת למזרח הים התיכון.
תת-מין זה מותאם לאזורים יובשניים וחמים באזורי ספר בעיקר במזרח ישראל, אך מסוגל להתקיים גם באזורים לחים יותר.
בהתאם לכך, תחום תפוצתו בישראל משתרע מהגליל והגולן בצפון עד למדבר יהודה בדרום.
בסוף הקיץ מתייבשים ומתים הגבעולים הרותמיים – דקים, ירוקים וכמעט חסרי עלים – של חבלבל השיח, ורק ההלקטים היבשים שנותרו עליהם מאפשרים את זיהויו בשטח.
לאחר ירידת הגשמים הראשונים, בתחילת אוקטובר, מתפתחים מקנה השורש שנותר טמון באדמה מהעונה הקודמת גבעולים חדשים, צפופי עלים.
לעלים אלה השרועים כשושנת, שערות הדוקות והם הולכים וצרים כלפי בסיסם שמתמשך לפטוטרת.
לקראת האביב מסתעפים מגבעולים אלה גבעולים מעוטי עלים, כמעט רותמיים.
ובעקבות גלי חום של ראשית הקיץ נושרים רוב העלים.
הגבעולים הירוקים מכסיפים ומאפירים ונוטלים חלק ניכר בהטמעה.
באביב, בקצות הגבעולים, מתפתחים פרחים ורודים הנישאים על עוקצים תפרחת ארוכים.
הפריחה מתחילה בסוף מרץ ונמשכת עד יולי, בעיקר בחודשים מאי ויוני.
הפרחים נפתחים מדי בוקר, נסגרים בצהריים ונובלים באותו יום.
החל מסוף אפריל ועד תחילת יולי ניתן להבחין בפירות ירוקים, ובמהלך הקיץ, לרוב כבר בסוף יולי ולעיתים אף קודם לכן, מבשילים ההלקטים הכדוריים.
התייבשות הצמח מתחילה כבר ביוני, ועד אמצע הקיץ מתייבשים כל חלקיו שמעל הקרקע, למעט קנה השורש התת-קרקעי.
הצמח מקבל צורה כדורית וקשיחה, ובחלק מהפרטים הנצר היבש ניתק בבסיסו ומתגלגל ברוח – תכונה ההופכת את חבלבל השיח למין היחיד בסוגו המתפקד כצמח גלגל.
בכל הלקט מצוי זרע יחיד ושעיר.
הפצת הזרעים נמשכת עד סוף נובמבר, עם התחדשות העלווה לעונה הבאה.
אף שבתקופה זו (לאחר הקיץ) הצמח קמל ואינו פורח, ניתן לזהותו בשטח הודות לפירות היבשים שנותרים על גבעוליו – ההלקטים הקירחים, עטופים בעלי גביע גלדניים שראשיהם מחודדים, ובראשם עמוד שחלה משתייר.
חבלבל השיח הוא בן שיח המאופיין בשונות מורפולוגית ניכרת, הכוללת מצד אחד גבעולים עשבוניים מרובי עלים, ומצד אחר גבעולים מפושקים, נוקשים ובלתי גמישים, עם מספר מועט של עלים.
הקושי בהגדרת צורת החיים – "צמח רב־שנתי" לעומת "בן שיח" – נובע מן הגבול המטושטש בין שני המונחים, וההבחנה ביניהם תלויה בפרשנות מורפולוגית, אקולוגית ולעיתים אף טקסונומית.
חלק מהמקורות (כמו מיכאל זהרי) תיארו את הצמח כבן שיח., בעוד אחרים (כמו Flora Palaestina ו"המגדיר הצהוב") ראו בו עשב רב-שנתי.
מקורות מודרניים, כמו POWO, מגדירים את המין כ"רב-שנתי או בן שיח", אולי מתוך הכרה בכך שצורת החיים משתנה בהתאם לתת-המין או לבית הגידול.
המשך התיאור מתמקד בתכונותיו של תת-המין 'מחודד-גביע' (subsp.
oxysepalus), שהוא התת-מין הנפוץ בישראל.
חבלבל השיח הוא צמח רב-שנתי או בן-שיח, שגבעוליו הבוגרים נוקשים או מעוצים, והוא מתחדש מקנה שורש.
הוא זקוף, מסועף מאוד ודמוי שיח, לעיתים קרובות בעל הופעה כדורית, דמוית כרית, ולעיתים אף מעט "קוצנית".
הגבעולים דקים, מסתעפים בזוויות רחבות, סבוכים, נוקשים ומעוצים, בעלי עלים מועטים ומכוסים בשערות מהודקות.
העלים מסורגים, יושבים או כמעט יושבים, דקים, חסרי לוואים.
צורתם נעה בין עלים מאורכים וצרים לעלים דמויי אזמל הפוך – כלומר, עלים צרים ומחודדים בשני קצותיהם, שהחלק הרחב ביותר בהם מצוי סמוך לקצה העליון, במרחק של כשליש מאורכם.
בסיס הטרף אינו דמוי רומח, חץ או לב מעוגל, אלא הולך וצר לעבר הפטוטרת.
העלים מכוסים שערות ארוכות ורכות.
עלי הגבעול קטנים מעלי הבסיס.
בישראל, בתת-המין 'מחודד-גביע', העלים התחתונים דמויי כף-מרית עד אליפטיים, ואילו העלים העליונים קטנים בהרבה, צרים (סרגליים) ומחודדים בקודקודם.
התפרחות גדולות, כמעט חסרות עלים, סיומיות ומסועפות, מורכבות מתפרחות מסוימות דו-בדיות דלילות וא-סימטריות, היוצאות מחיקי העלים, ובהן 1 עד 3 (לעיתים עד 7) פרחים — לעיתים קרובות נראה כל פרח כבודד.
עוקצי התפרחות אינם שווים באורך — חלקם קצרים, אחרים ארוכים — אך ברוב המקרים הם ארוכים באופן בולט, עוקצי התפרחות לא גמישים, לא שווים באורכם, ולרוב ארוכים, אבל אורכם אינו עולה על אורך העלים מחיקם הם יוצאים.
עוקצי התפרחת, הנושאים את התפרחת, הם נוקשים ובלתי גמישים, אינם אחידים באורכם — חלקם קצרים וחלקם ארוכים — אך ברובם בולטים באורכם, אורכם הכולל נע בין 3 ל־10 ס"מ, ורובם אינם חורגים מאורך העלים שמהם צומחים.
עוקצי הפרחים באורך של 4 עד 13 מ"מ, ולעיתים אורכם דומה או מעט עולה על אורך עלי הגביע.
בתת-המין 'מחודד-גביע' הם קצרים מאוד.
החפיות באורך של 2 עד 3 מ"מ, צרות וסרגליות, אך בתת-המין 'מחודד-גביע' הן זעירות במיוחד.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, כותרת מאוחת עלים סימטריה רדיאלית.
הכותרת דמוית משפך, ובשלב הפקעית עלי הכותרת מלופפים סביב עצמם (convolute aestivation), בדומה למטריה סגורה.
הגביע בעל חמישה עלים מפורדים וגלדניים, שאורכם 2.5 עד 5 מ"מ ורוחבם 2 עד 5 מ"מ.
הם משתנים מאוד בצורתם ומכוסים בשערות משי מהודקות.
העלים קהים ומסתיימים בפתאומיות בחוד (mucronate).
צורתם נעה בין מוארכים–אליפטיים לדמויי ביצה הפוכה או דמויי ביצה הפוכה מוארכים, והקודקוד חד, מחודד או לעיתים קטום.
oxysepalus) הגביעים צרים יותר ולעיתים מסתיימים בחוד קצר או ארוך.
להרחבה על סידורם ותכונותיהם של עלי הגביע בסוג חבלבל, ראו בערך חבלבל.
הכותרת ורודה (לעיתים נדירות לבנה טהורה), ארוכה פי חמישה או יותר מהגביע, בעלת אוגן מורחב.
הפסים שבין אונות הכותרת (midpetaline bands) מכוסות שערות.
בתת-המין 'טיפוסי' אורכה 1.2 עד 1.7 ס"מ, ואילו בתת-המין 'מחודד-גביע' אורכה 2.0 עד 2.5 ס"מ, וצבעה ורוד בוהק.
האבקנים חמישה, קבועים בבסיס הכותרת, ואינם בולטים ממנה.
השחלה בת 2 מגורות ובכל מגורה 2 ביציות והיא קירחת או לעיתים רחוקות היא מעט שעירה בחלקה העליון.
עמוד השחלה קירח, מתפצל לשתי אונות ברורות כשישה מ"מ מעל בסיסו, בכל אונה צלקות דקות באורך של כ-3 מ"מ.
ולעיתים קרובות הוא משתייר גם בפרי.
הפרי הוא הלקט קירח, בן שתי מגורות, הנפתח בשתי קשוות, ובו זרע אחד בלבד.
ההלקט דמוי ביצה עד מוארך, אורכו 5 עד 7 מ"מ, והוא בולט מתוך הגביע.
הזרעים חומים ומכוסים בפלומה עדינה.
לחבלבל השיח שלושה תת-מינים, אשר נבדלים ביניהם בעיקר בצורה ובפרופורציות של עלי הגביע, במידת שעירותם, ובתחום תפוצתם.
בישראל תועדו שני תת-מינים: 'מחודד-גביע' (subsp.
dorycnium), אך לעיתים קרובות נמצאות צורות ביניים המקשות על הבחנה חד-משמעית.
לפי פלורה פלסטינה, רק תת-מין 'מחודד-גביע' מזוהה בוודאות בישראל.
dorycnium) הוא צמח רב-שנתי או בן שיח, הגדל באזורים סובטרופיים.
תחום תפוצתו משתרע ממערב אגן הים התיכון ועד איראן, וכולל את צפון אפריקה (תוניסיה, לוב, מצרים), דרום אירופה (ובפרט יוון, קפריסין וכרתים) ואת המזרח התיכון (טורקיה, סוריה, לבנון, ירדן וישראל).
תת-מין זה מאופיין בענפים נוקשים ומעוצים, בעלים מעטים על הגבעולים, ועלי גביע רחבים, דמויי ביצה הפוכה, המסתיימים בקודקוד קטום שממנו בולט חוד קצר.
oxysepalus) הוא צמח רב-שנתי או בן שיח, הנפוץ בעיקר באזורים סובטרופיים של מזרח אגן הים התיכון ומזרחה, עד איראן.
תחום תפוצתו כולל את איראן, טורקיה, סוריה, לבנון, ירדן וישראל.
תת-מין זה מאופיין בענפים נוקשים ומעוצים, בעלים מעטים על הגבעולים ובעלי גביע מוארכים–אליפטיים עד אזמליים, ההולכים וצרים בהדרגה לעבר קצה מחודד ודק.
בישראל, תת-מין זה גדל בעיקר בבתי גידול יובשניים של בתות ספר, כמו באזורים החמים של מזרח השומרון, שם הוא מלווה את קידה שעירה לצד מינים רב-שנתיים נוספים.
הוא מצוי גם בבתות עשבוניות ובמפנים דרומיים באזורים סלעיים של צפון מדבר השומרון, במיוחד על סלעי קירטון.
אף על פי כן, הוא גדל גם באזורים לחים יותר בתוך החבל הים-תיכוני, כגון בגליל המזרחי.
הצמח שכיח במיוחד בדרום הגולן, בגליל המזרחי, בגלבוע (במדרונות המזרחיים הערבתיים), ברמת מנשה, במזרח השומרון ובשפלת יהודה, אך נצפה לעיתים רחוקות יותר בגלילות הים-תיכוניות הלחות יותר.
תחום תפוצתו בישראל משתרע לאורך החבל הים-תיכוני ומזרחה: חוף הגליל, חוף הכרמל, השרון, דרום מישור החוף, הגליל העליון והתחתון, עמק יזרעאל, הכרמל, שומרון, שפלה, הרי יהודה, צפון הנגב, בקעת החולה, בקעת כינרות, בקעת בית שאן, הגלבוע, מדבר שומרון, מדבר יהודה, ערבות הירדן, רמת הגולן ואפילו בעבר הירדן – בעמון ובמואב.
subhirsutus) הוא בן שיח הגדל באזורים הממוזגים, מצפון-מזרח איראן דרומה עד אפגניסטן וצפונה עד מרכז אסיה, כולל קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
הוא מאופיין בגבעולים נושאים עלים, עשבוניים במידה כזו או אחרת; ובעלי גביע צרים, מוארכים–דמויי ביצה הפוכה, הולכים וצרים בפתאומיות כלפי מעלה ומסתיימים בבירור בחוד קצר (בליטה קצרה ומחודדת.
סיכום תחום התפוצה של המין
תחום תפוצתו הכולל של חבלבל השיח (Convolvulus dorycnium) משתרע מאזורי החוף והפנים של מערב אגן הים התיכון (ובפרט דרום אירופה וצפון אפריקה), דרך המזרח התיכון (טורקיה, סוריה, לבנון, ירדן וישראל) ועד למערב אסיה – כולל איראן, אפגניסטן ומדינות מרכז אסיה כגון קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
תפוצה רחבה זו משקפת את הסתגלותם של תת-המינים השונים לתנאים מגוונים, החל מאקלים ים-תיכוני ולח ועד לאזורים יובשניים סובטרופיים ואף ממוזגים למחצה.
חבל פנג'אב (בפנג'אבי: ਪੰਜਾਬ, או پنجاب בכתב ערבי) הוא אזור מישורי הנמצא בדרום אסיה, ובמיוחד בחלק הצפוני של תת-היבשת ההודית, אשר נמצא הן במזרח פקיסטן והן בצפון הודו.
האזור משתרע על פני כ-100 אלף קילומטרים רבועים.
השפה בחבל פנג'אב היא פנג'אבי והקבוצה האתנית המקומית, המכונה פנג'אבי, כוללת בעיקר הינדים וסיקים בחלק ההודי של החבל ומוסלמים בחלק הפקיסטני של החבל.
במהלך החלוקה של הודו בשנת 1947, 40% מחבל פנג'אב הוקצו למדינת פנג'אב בהודו ו-60% משטחי החבל הוקצו למחוז מחוז פנג'אב בפקיסטן.
חבל הרצה או גרצה, לפי מבטא רומני או אוקראיני (ברומנית: Ținutul Herța ובאוקראינית: Край Герца) הוא חבל ארץ סביב העיירה הרצה, מדרום-מזרח לצ'רנוביץ שבאוקראינה, סמוך לגבול עם רומניה.
מרבית תושבי החבל הם רומנים.
אוכלוסיית חבל הרצה כוללת כ-28,000 תושבים, לפי מפקד אוקראיני מ-2001. 93% מהתושבים הם רומנים אתניים וכך המצב בכל כפרי החבל פרט לכפר טוראטקה, אשר תושביו מזדהים כרומנים, אך מצהירים על שפת אם אוקראינית.
החבל היה חלק מנסיכות מולדובה ולאחר האיחוד עם נסיכות ולאכיה היה לחלק מרומניה.
ב-1940 הצבא האדום פלש לתוכו והוא סופח לברית המועצות, לרפובליקה האוקראינית.
מאז היפרדות אוקראינה, ב-1991, הוא חלק ממנה ובהסכם הידידות, שנחתם בין אוקראינה ובין רומניה ב-1997, רומניה ויתרה על תביעותיה בו.
חבל צוחר (נקרא גם "גוש יישובי צוחר") הוא חבל יישובים בנגב הצפוני, שהוקם החל משנות ה-70 של המאה ה-20 כל יישוביו הם חלק מהמועצה האזורית אשכול.
חלק מיישובי החבל הוקמו כבר מיד לאחר מלחמת סיני, באותה תקופה הוחלט על חיזוק אזור זה בדרום חבל אשכול, וגם הוקמו בו יישובים ליהודים שעלו ארצה או גורשו ממצרים, החבל הוקם כגוש התיישבות רשמי ב-1973 כחלק מכלל יישובי חבל אשכול.
חלק מהיישובים היו קיימים כבר קודם (מורחב בהמשך הערך) גם לעולים ממדינות אחרות חוץ ממצרים, אך ההחלטה על הוספת ובניית יישובים חדשים התקבלה ב-1973 בהקמת המושב צוחר (כיום יישוב קהילתי) שנחשב ליישוב הגדול והחשוב בחבל היישובים וגם על שמו נקרא החבל.
היישוב המרכזי צוחר הוקם בשנת 1973 כמרכז למושבי חבל אשכול, ונקרא על-שם צֹחַר, אחד מבניו של שמעון, שנחלתו שכנה בסמוך לאזור זה.
היישוב מבטחים הוקם לראשונה ב-7 בפברואר 1947 כקיבוץ של העובד הציוני.
ב-22 באפריל 1948 אירעה תקרית חמורה בין הצבא הבריטי ובין מגיני מבטחים.
יחידה בריטית משוריינת שכללה מספר טנקים ונושאי ברן הגיעה לשערי הקיבוץ.
הבריטים ביקשו להסגיר לידיהם מכונית משא שלטענתם הוחרמה מהערבים, ולהסגיר גם את נהג הקיבוץ לחקירה.
כשנענו בשלילה החלו הטנקים להפגיז את בית הביטחון ואת עמדות הקיבוץ.
שלושים פגזים נורו על הקיבוץ, שישה מהם פגעו בבית הביטחון והרגו את חבר הקיבוץ .
לפנות ערב נסוגו הבריטים ממבטחים.
עם תום מלחמת העצמאות החליטו חברי מבטחים לפנות את המקום ולחבור עם חברי קיבוץ ניצנים לייסד את קיבוץ ניצנים החדש.
ב-1956 מיד לאחר מבצע קדש הוקם היישוב הראשון עמיעוז, המושב הוקם לראשונה ב־1956 על ידי יהודים שעלו לארץ ממצרים ורומניה.
כאשר לא הצליחו להתיישב במקום עזבו בהשאירם 4 משפחות המהוות את אחד הגרעינים ביישוב כיום.
בשנת 1961 נעשה ניסיון ליישב במקום היאחזות של חסידי ויז'ניץ, שהתגייסו לצבא לשם כך, אך הניסיון נכשל והחסידים עברו למושב קוממיות.
אחריהם בשלהי שנת 1962 הגיעה קבוצת עולים ממרוקו, שבעזרת הסוכנות היהודית הקימו במקום ישוב פורה ומצליח.
ב-1957 מיד לאחר מבצע קדש, יהודים שגורשו ממצרים הקימו את מושב ישע.
ב-1969 לאחר מלחמת ששת הימים הוקם המושב הראשון אוהד.
המושב נקרא בתחילה "בשור ב'".
ב-1970 הוקם המושב תלמי אליהו, תחת השם "בשור ג".
בתחילת שנת 1970 יושב על ידי גרעין "ארנון" שהיה מורכב בעיקר מעולים צעירים מצרפת ושמו נקבע כ"תלמי אליהו".
ב-1973 הוקם המושב שדה ניצן על ידי עולים מאנגליה ומארצות הברית.
תושבי המושב מתפרנסים בעיקר מחקלאות.
ב-1981 הוקם מושב פרי גן שעברו ליישוב הקבע במקום הנוכחי מהיישוב הישן פרי גן שהיה בפתחת רפיח.
האזור עליו הוקם החבל הוא בעל חולות מישוריים, גבולותיו הם צומת מבטחים בצפון, חולות חלוצה בדרום, דרך השדות במערב וכביש 222 במזרח.
שוכן בנגב הצפוני בו יורדים כ-200 מ"מ גשם בשנה, ורוב ימות השנה באזור זה שמשיים למדי, הכביש המשמש חבל ארץ זה הוא כביש 2310 ודרך השדות ממנו לקיבוץ גבולות.
לא פעם יישובי חבל זה סובלים משיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל מרצועת עזה ואף מספר פעמים גם נרצחו בו תושבים כתוצאה מירי זה.
במהלך מתקפת שמחת תורה בה פלשו 6,000 מחבלים מרצועת עזה לשטח ישראל, חלק מהמחבלים הגיעו גם ליישובי צוחר וניסו לבצע בהם טבח, כיתות הכוננות של יישובים אלו הצילו את האזור ממעשי טבח כמו ביתר היישובים באזור, במספר קרבות בהם הזכור ביותר היה קרב מבטחים.
חבל מהאבאד (בכורדית: Mahābād, בפרסית: مهاباد, איות: Mahabad), הוא אזור בכורדיסטן האיראנית שבצפון-מערב איראן.
במאות הקדומות לפני הספירה קמו באזור ממלכות קדומות: "מדי" ו"ממלכת פרס", ובשנת 1946 הוקמה בו לזמן קצר "רפובליקת מהאבאד".
כורדיסטן הוא אזור גאוגרפי המשתרע על פני מזרח טורקיה, צפון עיראק, מערב איראן, וכן חלקים קטנים מצפון סוריה וארמניה.
האזור מאופיין בטופוגרפיה הררית לצד רמות נרחבות, עשיר במשאבי מים.
הבדלנות הכורדית באיראן היא סכסוך אתני ופוליטי בין המיעוט הכורדי במערב איראן, הכולל את חבל מהאבאד, לבין מדינת איראן.
המשטר האיראני חושש מהבדלנות של הכורדים, ולכן מנסה ממשלת איראן להציג את הכורדים כמיעוט דתי ולא כמיעוט אתני.
זהו הסכסוך הבדלני הבולט באיראן המודרנית, והוא מתנהל בעיקר בידי כורדים סונים, המהווים את רוב האוכלוסייה הכורדית באיראן.
שורשיה של הבדלנות הכורדית המודרנית, נעוצים בסכסוכים השבטיים של ראשית המאה ה-20, שבהם לקחו חלק מספר ראשי שבטים כורדים.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, השבטיות הכורדית באיראן עברה שינוי לאומי כאשר הוקמה "המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן" (KDPI), המכונה גם "המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית".
זו מפלגת אופוזיציה כורדית בלתי-חוקית ברפובליקה האסלאמית של איראן.
המפלגה נוסדה בשנת 1940, וחרתה על דגלה את המאבק להקמת מדינה כורדית עצמאית, ובתוך זמן קצר הפכה לכוח המרכזי בבדלנות הכורדית באיראן, באזורים כורדיים במערב איראן, כמו חבל מהאבאד.
פעיליה הם בעיקר גולים כורדים.
לפי נתוני המכון הכורדי בפריז (Kurdish Institute of Paris), מונים הכורדים באיראן כ-10 מיליון איש המהווים כ-12% מהאוכלוסייה האיראנית.
רובם מוסלמים סונים, המתמודדים עם אפליה על רקע מוצא אתני.
בנוסף, בקרב הכורדים באיראן, קיימים מספר ניבים מרכזיים של השפה הכורדית שהבולטים בהם: קרמנג'י, סוראני וקלהורי.
חבל מהאבאד הוא אזור כורדי מובהק, בעל היסטוריה עשירה ומגוונת.
רוב האוכלוסייה המתגוררת בו היא כורדית, והשפה הכורדית היא השפה העיקרית המדוברת בו.
עם זאת, חלק מהתושבים החיים בחבל ארץ זה דוברים גם פרסית, וניתן למצוא בהם אף דוברי טורקית, פרסי (Fārsī) ואדרה (Ād̲h̲arī).
המחקרים המוקדמים ביותר על השפה והציוויליזציה הכורדית, שראשיתם בסוף המאה ה-18, נערכו על ידי מיסיונרים.
במחצית השנייה של המאה ה-19, הגבירו המיסיונרים, שהפיצו את "הבשורה על פי יוחנן", את נוכחותם בכורדיסטן.
ביניהם ניתן למנות שניים שפעלו בחבל מהאבאד:
Rhea), בקרב הכורדים החקריים (Hakkari) באזור מהאבאד.
ריאה פרסם בשנת 1872, ספר "דקדוק תמציתי ואוצר מילים של השפה הכורדית" ("Brief Grammar and Vocabulary of the Kurdish Language").
יתרה מכך, האזור משמש כמרכז הלאומיות הכורדי באיראן, והעיר מהאבאד שהיא בירת החבל, הפכה בשנת 1979 לזמן קצר, במהלך המהפכה האסלאמית למוקד שליטה כורדי.
עם זאת, מבחינה כלכלית, חבל מהאבאד נחשב לאחד האזורים הפחות מפותחים באיראן.
הפערים הכלכליים בין חבל ארץ זה לבין אזורים אחרים במדינה בולטים, והם תורמים לתחושת ניכור והזנחה מצד הממשל המרכזי.
הודות לשפע מקורות המים, הכוללים את הנהר הזורם באזור והמעיינות הרבים, האקלים בחבל מהאבאד הוא נעים ותורם להתפתחות צמחייה עשירה וירוקה.
קיימת הנחה שמוצאם של הכורדים הוא מהמדים, והם רואים עצמם כממשיכי הפרשים המדים.
המדים הם עם נווד שהגיע למזרח התיכון יחד עם עמים נוספים כמו הפרסים, הארמנים והאפגנים.
הם התבססו והתפשטו באזור, שלטו בהרי הזגרוס, בחלקים המערביים של הרמה האיראנית ובמזרח אנטוליה.
בספרו הראשון "קליאו" (אחרי פרק 94), מפרט ההיסטוריון היווני הרודוטוס, את שמות שבטי המדים: בוז'ים, פרסקינים, סטרוחטים, אריזנטים, בודים, ומגנים.
בנוסף, הוא מציין גם את הממלכות והמדינות באסיה הקטנה ותולדותיהן של ממלכת מדי והממלכה האחמנית.
אמנם הוא אינו מזכיר במפורש את חבל מהאבאד, אך האזור כלול בממלכות אלו, בשטח המקביל לאיראן של היום.
לראשונה מוזכרת ממלכת מדי במאה ה-9 לפנה"ס בכתבי שלמנאסר השלישי מלך אשור (858–824 לפנה"ס).
בשל מיקומה האסטרטגי היא שימשה צומת דרכים חשובות בין אסיה הקטנה למזרח התיכון.
מעט מאוד ידוע על מבנה הממלכה, אך יש להניח, כי היא התבססה על מערכת שלטונית שהסתמכה והושפעה בעיקר על דפוסי המִנְהָל האשוריים.
ממלכת מדי שמרה על עצמאותה כ-100 שנים, עד שנכבשה על ידי כורש הפרסי בשנת 550 לפנה"ס.
אבל איבדה סופית את עצמאותה עם כיבוש אלכסנדר הגדול.
השושלת האחמנית הייתה שושלת איראנית קדומה שמלכיה ייסדו ושלטו באימפריה האחמנית שהייתה האימפריה המלוכנית הגדולה ביותר בעולם העתיק.
אבי השושלת היה אחמנש (בפרסית: Haxāmanišiyan), שצאצאיו המלכים נשאו שמות כמו כורש וכנבוזי.
השושלת נחשבת לישות המוקדמת ביותר מבין הממלכות הפרסיות ששלטו באזור דובר פרסית.
האימפריה האחמנית, שלטה בחלק גדול של אסיה במשך תקופה של כ-200 שנים (559 -330 לפנה"ס) ומרכזה היה בשטחי איראן של ימינו, לרבות חבל מהאבאד.
היא השתרעה מאנטוליה ומצרים במערב, דרך מערב אסיה ועד צפון הודו ומרכז אסיה במזרח.
השפה הארמית שימשה כשפת המנהל הרשמית של האימפריה.
סופה של האימפריה האחמנית הגיע בשנת 330 לפנה"ס כאשר דריווש השלישי נרצח, וממלכת פרס האחמנית סופחה כולה לממלכתו של אלכסנדר מוקדון.
תחילת תקופת האימפריה הפרסית מיוחסת לכיבוש בבל על ידי כורש, ומסתיימת עם כיבוש אלכסנדר מוקדון.
כאשר השפה הארמית באימפריה היא השפה האדמיניסטרטיבית שבה השתמש המנהל הרשמי.
ההנחה היא ששתי הממלכות: ממלכת מדי והאימפריה הפרסית-האחמנית, השפיעו על התפתחות האימפריה הפרסית, על הרמה התרבותית והצבאית שלה, שהתפשטו בכל אזור מסופוטמיה, כולל חבל מהאבאד והמזרח התיכון.
האימפריה הפרסית נחשבה לגדולה באימפריות העולם העתיק ושלטה על עמים רבים שהיו שונים זה מזה בשפתם, דתם ותרבותם.
על מנת להבטיח את נאמנותם של עמים אלו, נקט כורש בגישה סובלנית וכוללת.
הוא הכריז על מספר ערי מפתח ברחבי האימפריה כערי בירה רשמיות של השושלת האחמנית, תוך שימור מעמדן החברתי-כלכלי של האליטות המקומיות.
בנוסף, פרסם צו שאפשר לעמים שגורשו על ידי הבבלים לחזור לבתיהם, לשקם את מקדשיהם ולקיים את פולחניהם הדתיים באופן חופשי.
בניגוד לממלכות קודמות ששלטו באמצעות כוח וכיבוש, הפרסים לא שלטו בכוח אלא הדגישו ארגון מנהלתי יעיל, פיתחו את המסחר והתקשורת, כרתו בריתות ונתנו אוטונומיה לעמים השונים.
מדיניות זו תרמה לשגשוג, רווחה ופיתוח שנמשכו כ-200 שנים.
ההיסטוריה המקובלת של ממלכת פרס, נסמכת על שפע של מקורות, בהם מקורות ספרותיים וכתובים לצד ממצאים ארכאולוגיים.
בין המקורות הספרותיים נמנים כתבי היסטוריונים יוונים מן העת העתיקה חלקם שלמים וחלקם מקוטעים.
בהם ניתן למנות את כתביהרודוטוס, תוקידידס, קסיאס וקסנופון.
בעדויות ספרותיות אלה כלולים גם הספרות היוונית מתקופת האימפריה הרומית שאפשר למצוא את כתביו של דיודורס סיקיולוס.
עדויות ארכאולוגיות וכתובות שונות תומכות בקיומה של ממלכה מאורגנת ומפותחת באזור זה.
עם זאת, השם "חבל מהאבאד" אינו מופיע במפורש בתולדות האימפריה הפרסית.
המידע הקיים על חבל מהאבאד בעת העתיקה נשען ברובו על מקורות חיצוניים, כמו כתבי הרודוטוס והיסטוריונים יוונים נוספים.
הפרסים היום רואים את עצמם כממשיכי העם הפרסי הקדום.
במהלך השנים לאורך ההיסטוריה, התקיימו באזור סכסוכים רבים בין פרס (איראן) לאימפריה העות'מנית.
השטח החליף ידיים מספר פעמים עד שלבסוף עבר לאיראן השולטת בו שנים רבות.
במאה ה-19 היה חבל מהאבאד מקום מושבם של הנסיכים הכורדים המקומיים ששלטו באזור.
חבל מהאבאד היה חלק מהנסיכות המוקרית (Mokrī) החזקה, ובמקום פזורים שרידי מבנים שבנו השליטים המוקריים, וכן אתרים ארכאולוגיים מתקופות טרום-איסלאמיות ואף טרום-נוצריות.
אין עדויות משמעותיות על חבל מהאבאד עד המאה ה-20, גם אין מידע רב על האזור בתקופות קדומות.
עם זאת, בתקופה המודרנית, שימש החבל מוקד לסכסוכים פוליטיים חוזרים ונשנים.
בשנת 1909, חתמו האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית על הסכם ביניהן - חלוקת תחומי ההשפעה בפרס.
על פי ההסכם שנחתם, צפונה של פרס ועד מרכז המדינה יהיה שייך לרוסיה, בעוד שהחלק הדרומי - ממרכז פרס ועד לגבולותיה הדרומיים - נמסר לשליטת בריטניה.
השלב העיקרי במאבק הבדלני הכורדי באיראן החל בסוף מלחמת העולם השנייה.
בתקופה שבה הייתה איראן שְׁרוּיָה במשבר עמוק ונחשבה למדינה כושלת.
שלטון השאה הפרסי סבל מחולשה ואובדן שליטה, מצב שהגביר את ביטחונה של ההנהגה הכורדית בשאיפותיה הלאומיות לעצמאות.
לאחר כישלון ההתקוממות הכורדית בעיראק ובריחת מולה מוסטפא ברזאני עם אלפי לוחמים כורדים לאזור מערב איראן, נוצרו תנאים שאפשרו גיבוש כוח פוליטי וצבאי בקרב הכורדים באזור ונסללה הדרך להקמת ישות עצמאית.
בתמיכת ברית המועצות הוכרזה הקמת רפובליקת מהאבאד הכורדית ובמקביל גם הכרזה על רפובליקה אזרית סוציאליסטית בצפון איראן על ידי תנועה לאומית אזרית - רצף אירועים המכונה משבר איראן.
הכרזת רפובליקת מהאבאד הכורדית התקיימה באופן רשמי ב-23 בינואר 1946. הקמתה התאפשרה בזכות מיקומו של אזור מהאבאד בין אזורי הכיבוש הבריטיים והסובייטיים בזמן המלחמה ומחוץ להישג ידם של כוחות הצבא האיראני.
ההכרזה התקיימה בטקס רשמי על ידי קאזי מוחמד.
לקראת הטקס נבנה מבנה עץ גדול, שכוסה בבדים גדולים בצבעי אדום, לבן וירוק של הדגל הכורדי.
מולה מוסטפא ברזאני שימש כמפקד צבא הרפובליקה של מהאבאד.
בנו של רזא שאה, שהפך לקיסר איראן נשלט באופן לא רשמי על ידי כוחות בעלות הברית.
ברית המועצות שלטה באזור הצפוני של איראן כולל כורדיסטן בעוד שהבריטים והאמריקאים שלטו בדרום איראן.
מצב זה אפשר לכורדים לנסות להקים מדינה עצמאית המבוססת על אידיאלים לאומניים באמצעות תמיכת הסובייטים.
בתקופת קיומה הקצרה כללה הרפובליקה את הערים הקטנות: מהאבאד, בוקן (Bukan), נאקאדה (Naqada), ואושניביה (Ushniviya).
במסגרת מאמציה לגיבוש מוסדות שלטון לאומיים החלה לפעול מערכת חינוך כורדית, נפתחו בתי ספר שלימדו בשפה הכורדית, טקסטים תורגמו לכורדית, הוקם בית דפוס בתמיכה ומימון סובייטי שהפיק עיתון יומי וירחון חודשי בשפה הכורדית.
לאחר 11 חודשים ובתום מהלך צבאי שנמשך מספר חודשים, השתלט השלטון המרכזי של איראן בראשות השאה על הרפובליקה הכורדית של מהאבאד.
כוחות צבא השאה הביסו את כוחות הרפובליקה, פרקו את מוסדותיה והוציאו להורג ב-31 במרץ 1947 את המנהיג הכורדי קאזי מוחמד (Qazi Muhammad), ראש המפלגה הכורדית הדמוקרטית באיראן, ושניים מבני משפחתו.
ההוצאה להורג נערכה בפומבי בכיכר קרסירה (Carcira vor der Bevölkerung).
לפני הוצאתו להורג נשא קאזי מוחמד נאום פרידה ארוך.
בעקבות נפילת הרפובליקה הוצאה מחוץ לחוק המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית [PDKI (Democratic Party of Iranian Kurdistan)].
מפקד הכוחות הצבאיים של מהאבאד, מולה מוסטפא ברזאני הצליח להימלט, כשהוא נושא עימו את הדגל הכורדי, אשר נותר מאז ברשות משפחתו.
חרף קרבות הנסיגה הקשים, הצליחו ברזאני ואנשיו לחצות את הגבול ולמצוא מקלט בברית המועצות, שם שהה עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
לאחר המהפיכה האסלאמית בשנת 1979, נקט המשטר החדש בראשות האייתולה רוחאללה חו'ומייני, עמדה שלילית כלפי ביטויים של זהות אתנית נפרדת.
בדצמבר 1979, בנאום שנשא ח'ומייני, הוא הבהיר שהמושג "מיעוט אתני" נוגד את הדוקטרינה האסלאמית והציב את הלאומיות כמתנגדת לרעיון האחדות המוסלמית.
מאז עלייתו של ח'ומייני לשלטון, סובלים הכורדים באיראן מדיכוי פוליטי, תרבותי וכלכלי.
בקשותיהם לזכויות אוטונומיות, הכרה לשונית וחופש פוליטי נתקלו בדיכוי אלים ובמגבלות חוקתיות.
מהאבאד, היא עיר הבירה של מחוז מהאבאד הנושא את אותו שם.
העיר שוכנת דרומית לימת אורמיה בעמק צר וארוך בגובה של כ-1,300 מטר מעל פני הים.
העיר משמשת כמרכז תרבותי עבור האוכלוסייה הכורדית בצפון-מערב איראן, וקיבלה את שמה בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי ששלט באיראן בשנים 1941–1979. קודם לכן נקראה העיר "סַאווג'-בּולאק", שהוא צורה פרסית משובשת של השם "סַאווג'-בּולאק" (soghuq bulaq).
בשנת 1946, שימשה העיר מהאבאד כבירתה של הרפובליקה הכורדית האוטונומית קצרת המועד בהנהגתו של קאזי (Ḳāḍī) מוחמד שהוקמה בתמיכתה של ברית המועצות ובהגנתו הצבאית של מולה מוסתפא ברזאני (Mustafa Barzani).
נהר (Mahbad river) מהאבאד שבעבר זרם בפאתי העיר עובר במרכזה וחוצה אותה.
חבל כץ (בלועזית: Jevel Katz; 10 במאי 1902 – 8 במרץ 1940) היה טרובדור יהודי-ארגנטינאי, אשר התפרסם בזכות שיריו ששילבו ייידיש וספרדית.
הוא כתב למעלה מ-500 שירים.
הוא נודע לאחר מותו כ"גרדל היהודי", על שם אליל הטנגו קרלוס גרדל.
חבל כץ נולד בווילנה במאי 1902. הוא החל לשיר את הפארודיות הראשונות שלו באיגוד העובדים הגרפי בווילנה.
בגיל 27 החליט ללכת בעקבות אח שלו שכבר גר בבואנוס איירס.
כץ הגיע לבואנוס איירס ב-20 במאי 1930, ובתתוך זמן קצר הצליח להפוך לפופולרי בעזרת סיבוב הופעות רחב בארגנטינה.
הוא הופיע עם תערובת של מונולוגים, צמדים, פארודיות, שירים נוסטלגיים וסאטירות, בליווי משלו בגיטרה, מנדולינה, מפוחית, ואקורדיון.
כץ הגדיר את עצמו כזמר קברט.
הוא היה מופיע בטוקסידו כשהיה לבוש בגאוצ'ו או במראה של אישה.
כץ שר ביידיש, מעורב עם ספרדית.
המשורר והמבקר היהודי-ארגנטינאי אליהו טוקר טען כי תערובת השפה הזו כקסטינית.
הוא הופיע בתחנות רדיו בבואנוס איירס ובמונטווידאו, במושבות היהודיות של מוזסוויל ובסווילבסו, וגם בטוקומאן, באורוגוואי ובצ'ילה.
כץ הפך לבדרן ידוע בבמת תיאטרון היידיש.
אחת הסיבות לכך היא מפני מפני שהופיע בסגנון ההופעה הרב-תכליתי שלו ונושאים של נוסטלגיה, סבל ומאבק שמשכו במיתרי הלב של הקהל שלו, בשילוב עם הקלה קומית.
אחד משיריו, "אַ ראַנטשעראַ", הוא פרודיה על מצוקותיו של רווק שהגיע לאחרונה לארגנטינה ומבקש לבסס את עצמו בארץ חדשה.
פניות לפטריוטיות המקומית, בשירים על מואיז ויל, באסווילבאסו ובואנוס איירס הרגיעו אותם לגבי ההחלטה לעקור את עצמם ולהתיישב לאורך גדות הריו דה לה פלטה.
שירי "שטעטל ארגנטינאי" אלה משתמשים גם בשיטת לשון בלחי, כמו ב-באסווילבאסו "שטעטעלע דו מאינס" (העיירה הקטנה שלי) מכונה "כתריאליבקה של אנטרה ריוס", התייחסות לעיירה הבדיונית של שלום עליכם.
באופן דומה, "מוזסוויל" המכונה "מאין קליין שטעטעלע...
מאין שין היימעלע" (העיירה הקטנה שלי, ביתי המקסים) הוא כ"יידיש מדין...
א שטילט רחוק ארגנטינאי" (מדינה יהודית, גאוות ארגנטינה).
הצלחתו של כץ התרחבה מעבר לבואנוס איירס לערים אחרות ולמושבות החקלאיות היהודיות בארגנטינה ובמדינות הגובלות.
הפרסונה הקומית שלו באה לידי ביטוי במוניטין שלו כ"דער פריילכסטר יד בארגנטינה" היהודי המאושר ביותר בארגנטינה.
תהילתו הגיעה אפילו לקהילת היידיש בצפון אמריקה.
בעשר שנות הקריירה הקצרה שלו, חבל כץ, שנקרא גם ח'בלה או קצלה, כתב או הלחין יותר מחמש מאות יצירות מוזיקליות בסגנונות המגוונים ביותר.
הוא פרסם חוברת שירים אחת, "ארגנטינר גליקן", הכוללת טנגו ביידיש, ראנצ'רים, רומבאס ופוקסטרוט.
בין יצירותיו הידועות ניתן למנות: "זלאטה", "טוקומאן", "בסווילבסו " ו"מואיזס ויל".
כץ נפטר בגיל צעיר בן 37 בבואנוס איירס, ב-8 במרץ 1940, עקב סיבוך של ניתוח שקדים שעבר לאחר שקיבל הצעת עבודה בארצות הברית.
לפי העיתון די פרזה, אחד משני העיתונים היומיים בשפת היידיש של ארגנטינה, כעשרים אלף איש חלקו כבוד לפני ההלוויה, וכארבעים אלף איש השתתפו בהלווייתו.
חבל כץ, "ארגנטינר גליקן", 1933 בוענאס איירעס: דרוק ברודער קויפמאן
ב-2005 הוציא הקולנוען הארגנטינאי אלחנדרו וג'נקוס את הסרט התיעודי "Jevel Katz y sus paisanos", המתאר את חייו של הקומיקאי בארגנטינה.
חבל מיתרים הוא גוש התיישבות בבקעת חטיל בנגב, בתחומי מטרופולין באר שבע.
מיקומו של החבל בין הרי יהודה בצפון ובין באר שבע בדרום, בתחום מחוז הדרום.
האזור נקרא על שם מיתר, היישוב הגדול בו.
אופי החבל מעורב וגרים בו בעיקר דתיים וחילונים.
עיר האם של יישובי החבל היא באר שבע.
ארבעת יישובי הגוש הם: מיתר, כרמית וכרמים.
גובה החבל הוא כ-450 מטרים מעל פני הים.
החבל נתחם מצפון על ידי גדר ההפרדה, ממזרח על ידי הרי יתיר, מדרום על ידי כביש 316 וחורה וממערב על ידי יער סנסנה.
הגדרה זו כוללת בחבל 52 קילומטרים רבועים, אולם רובם אינם מיושבים.
הכבישים המרכזיים בגוש הם כביש 60, המחבר את היישובים הקיימים כיום בחבל, וכביש 316, שיחבר את יישוביו העתידיים.
בצפון הגוש נמצא מעבר מיתרים, המוביל ליהודה.
היותו של החבל בתחומי דרומא העתיקה מקנה לו ארכאולוגיה עשירה, ובתחומו ובסביבותיו מספר רב של ערים עתיקות.
החבל נמצא בתחומי דרומא, חבל ארץ עתיק המקביל לדרום הר חברון של ימינו.
היותו של החבל בתחומי דרומא מקנה לו מספר רב של אתרים ארכאולוגים, בהם חורבת סנסנה, תל שוקת, חורבת סירה וחורבת חירן.
החבל מהווה מדבר, ולמעשה נתחם ממזרח וממערב על ידי יער יתיר ויער סנסנה.
בגוש עצמו נמצא יער מיתר, אך הוא קטן מאוד.
בחבל זורמים נחל יתיר, נחל אשתמוע, נחל חברון, נחל סנסנה ונחל רימון.
נחלים אלו נחלי אכזב, והם מתנקזים בהמשך לנחל באר שבע.
הגוש כולל שלושה יישובים: מיתר, כרמית וכרמים, והם מקושרים על ידי כביש 60, המגיע לבאר שבע, וחלקו המזרחי של החבל נדרש להתחבר לכביש זה דרך כביש 316 ואז כביש 31.
החבל מקושר על ידי תחנות אוטובוס רבות הנמצאות בכל תחומיו, למעט במזרחו.
האוטובוסים מקשרים את הגוש לחבל יתיר, באר שבע, יהודה וירושלים, דרך תחנות נוספות ביישובים הקרובים לדרכים.
עיר האם של החבל יקיר היא באר שבע, כחלק ממטרופולין באר שבע.
חֲבַלְבַּלַּן הַמְּשׂוּכוֹת (שם מדעי: Calystegia sepium) הוא צמח מטפס רב-שנתי, לא שכיח, ממשפחת החבלבליים, הגדל בבתי גידול לחים.
בישראל הוא גדל לאורך נחלים ומעיינות של מים מתוקים באזורים לחים יחסית, כגון בצפון הארץ, בשפלה ובמישור החוף.
תפוצתו העולמית רחבה, והוא גדל בבתי גידול דומים באזורים ממוזגים ברחבי העולם.
חבלבלן המשוכות ניכר בפרחיו הלבנים והגדולים, ובעליו דמויי ראש חץ, שבסיסם הייחודי מקל על זיהויו ומאפשר להבחינו ממטפסים אחרים של גדות מים, כגון חנק מחודד.
עונת הפריחה נמשכת מסוף אפריל עד תחילת אוקטובר; הפרי מבשיל מתחילת ספטמבר, והפצת הזרעים מסתיימת בסוף נובמבר.
חבלבלן המשוכות נפוץ באזורים הממוזגים והסובטרופיים של העולם הישן והחדש.
מתוך תשעת תת-המינים שתוארו, תחום תפוצתו הטבעי של התת-מין הטיפוסי (Calystegia sepium subsp.
sepium) כולל את מקארונזיה, אירופה, מערב אסיה עד שינג'יאנג שבמערב סין, וכן את אזור הים התיכון ועד אפגניסטן – בעיקר בתחומי אקלים ממוזג.
בישראל הוא גדל לאורך נחלים ומעיינות של מים מתוקים באזורים לחים יחסית, ובייחוד בעמק עכו, השרון, פלשת, הגליל העליון, עמק יזרעאל, השומרון, השפלה, בקעת החולה, בקעת כינרות, בקעת בית שאן, הגולן והגלעד.
משפחת החֲבַלְבַּלִּיִּים (Convolvulaceae) כוללת כ־57 סוגים, מהם שישה מיוצגים בישראל.
הסוג חֲבַלְבַּלָּן (Calystegia) מיוצג בישראל על ידי שני מינים בלבד: חֲבַלְבַּלָּן הַמְּשׂוּכוֹת (Calystegia sepium) ו־חֲבַלְבַּלָּן עָגוֹל-עָלִים (Calystegia soldanella).
חֲבַלְבַּלָּן עֲגֹל-עָלִים הוא בן-שיח שרוע, הגדל בחולות חוף הים התיכון.
מין זה נדיר מאוד בישראל וייתכן שהוא מופיע בה רק באופן אקראי.
הוא נבדל מחבלבלן המשוכות לא רק בצורת חייו ובבית גידולו, אלא גם בעליו הבשרניים, שצורתם מעוגלת (דמוית כליה או מגן), ובפרחיו הוורודים.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע לאורך חופים חוליים באזורים ממוזגים וסובטרופיים ברחבי העולם.
הוא נפוץ באירופה ובאיים הסמוכים לה, בצפון אפריקה, במזרח התיכון, במזרח אסיה, בחופי אמריקה, באוסטרליה וניו זילנד, וכן באיים באוקיינוס האטלנטי והפסיפי.
תפוצתו מקוטעת, ומתאפיינת באוכלוסיות מבודדות לאורך קווי חוף.
לרוב אינו גדל בפנים היבשת, גם כאשר האקלים מתאים, דבר המצביע על הסתגלות ייחודית לבית גידול חופי ועל פיזור מוגבל באמצעים טבעיים.
הנפוץ ביותר – וגם זה שגדל בישראל – הוא התַּת־מין הטיפוסי, Calystegia sepium subsp.
תחום תפוצתו רחב מאוד: מאירופה ועד מערב סין, והוא נפוץ גם בצפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה), כולל אזור הים התיכון.
תַּת-מִינִים נוספים באירו-אסיה כוללים אחד מהים הבלטי ואחד מהמזרח הרחוק של אסיה (רוסיה, סין ויפן).
תת-מין נוסף, roseata, מוצאו מצפון ומערב אירופה, אך התאזרח גם בדרום אוסטרליה, ניו זילנד ואי הפסחא – ויש מחלוקת אם תפוצתו שם טבעית או משנית.
באמריקה תוארו חמישה תַּת-מִינִים נוספים, כולם תחומים גאוגרפית לצפון ומרכז היבשת, ואחד מהם גם לדרום אמריקה (פרו).
מרביתם תוארו בשנות השישים והשבעים של המאה ה־20, בעיקר על ידי הבוטנאי ג'ון ברומיט.
חֲבַלְבַּלַּן הַמְּשׂוּכוֹת הוא צמח מטפס רב-שנתי, קירח או מכוסה בשערות פלומתיות דלילות.
למין חבלבלן המשוכות ידועים כיום תשעה תת-מינים, חלקם מצויים באמריקה, ולכן ייתכנו הבדלים בתיאורים מורפולוגיים הנוגעים לאותו מין במקורות שונים.
התיאור להלן מבוסס על מקורות ישראליים, והוא מתייחס לתת-המין הטיפוסי (Calystegia sepium subsp.
הצמח מתפתח מקני שורש – גבעול תת-קרקעי (על אף שמו) אשר מצמיח עלים ממפרקיו, גבעולים כלפי מעלה, ושולח שורשים כלפי מטה ולצדדים.
בנוסף, הוא מתרבה גם באמצעות שלוחות – גבעולים אופקיים הנמצאים סמוך לפני הקרקע, המשמשים לרבייה וגטטיבית.
כל שלוחה מורכבת לרוב ממפרק אחד ארוך שבקצהו ניצן, ממנו מתפתח צמח חדש.
אף שצורתה דומה לקנה שורש, השלוחה נחשבת לגבעול משני של הצמח הראשי.
הגבעולים מטפסים בתנועה לוליינית סביב שיחים או עצמים אחרים, ואורכם עשוי להגיע עד 3 מטרים.
העלים נישאים על פטוטרת ארוכה, שלרוב קצרה מהטרף.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים וקרחים.
הם גדולים, מתארם משולש או דמוי משולש-ביצה בצורתם, באורך 5 עד 10 ס"מ, לעיתים רחוקות עד 15 ס"מ, ארוכים פי שלושה לפחות מרוחבם.
בסיס העלה דמוי לב עד דמוי ראש חץ או ראש חנית, בבסיס העלים מצויות אוזניות שלמות, שהן זוויתיות או קטומות.
צורת האוזניות היא אחד מסימני הזיהוי הבולטים של חֲבַלְבַּלַּן הַמְּשׂוּכוֹת בשדה.
מאוחי עלי כותרת ואורכם 4 עד 7.5 ס"מ וצבעם קרם עד לבן.
הם נישאים על עוקץ ארוך, על פי רוב יחידים בחיקי העלים.
מחיק העלים העליונים שבהם יוצאים פרחים שעוקצם עולה על אורך החפה.
החפיות המלוות כל פרח ירוקות, נגדיות, גדולות ורחבות, ואינן מרוחקות מבסיס הגביע.
הן דמויות עלים, צמודות לגביע ולעיתים מקיפות אותו בחלקן.
אורכן 15 עד 20 מ"מ ורוחבן 8 עד 10 מ"מ, וצורתן נעה בין ביצה-אזמל לביצה.
בסיסן כמעט דמוי לב, וקודקודן חד עד קהה, לעיתים מסתיים בחוד קצר (mucronate).
החפיות ארוכות מעלי בגביע ורחבות ממנו.
בניגוד לכך, במיני חֲבַלְבֵּל (Convolvulus) החפיות צרות יותר.
הגביע מורכב מחמישה עלים מפורדים, כמעט שווים באורכם, מוארכים עד ביציים, חדים או קהים, קצרים מן החפיות.
הכותרת שזורה בכפתור הפרח, לבנה או בצבע קרם, דמוית משפך או פעמון, באורך 4 עד 7.5 ס"מ, לרוב 3 עד 4 ס"מ.
היא בעלת חמישה קיפולי אורך.
האוגן חסר אונות ברורות והשפה לרוב גלית.
האבקנים חמישה, קבועים בעומק צינור הכותרת ואינם יוצאים מחוץ לכותרת.
הם מסודרים לסירוגין עם אונות הכותרת וממוקמים מול עלי הגביע.
השחלה עילית, לרוב בת שתי מגורות, ובכל אחת אחד או שתי ביציות; השליה זוויתית.
עמוד שחלה אחד, נושא שתי צלקות גדולות, מעובות, שאינן כדוריות, ומובחנות בבירור מעמוד השחלה — בשונה ממיני לפופית (Ipomoea) שצלקותיהם כדוריות, וממיני חבלבל שבהם הצלקות דקות ואינן מובחנות בבירור מהעמוד.
הפרי הלקט כדורי, בקוטר 8 עד 12 מ"מ, נפתח בארבעה קשוות ומכיל ארבעה זרעים.
הזרעים חומים כהים, באורך 4 עד 7 מ"מ, בעלי אנדוספרם.
חֲבַלְבַּל (שם מדעי: Convolvulus) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, גאופיטים בעלי שורש מעובה, ולעיתים גם בני-שיח, השייך למשפחת חבלבליים (Convolvulaceae).
הסוג כולל כ־203 מינים, והוא נפוץ בכל יבשות העולם למעט אנטארקטיקה, בעיקר באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני, חצי-צחיח או מדברי למחצה.
מרכז הרב-גוניות הבולט ביותר של הסוג מצוי באיראן ובאזור האירנו-טורני של מרכז אסיה זהו הסוג השלישי בגודלו במשפחתו, לאחר לפופית (Ipomoea), הכולל כ-642 מינים, וכשות (Cuscuta), עם כ-220 מינים.
הסוג מאופיין ברובו בצמחים מטפסים באמצעות גבעוליהם או משתרעים, בעלי עלים פשוטים ופרחים גדולים ויפים דמויי משפך.
מרבית המינים פורחים בסוף האביב ובתחילת הקיץ, ולעיתים יוצרים כתמי פריחה מרהיבים בשולי שדות, דרכים ובבתי גידול טבעיים.
בישראל וסביבתה תועדו 22 מיני חבלבל (כולל חבלבל ירדני), אך רק ארבעה מהם מוכרים ונפוצים.
הנפוץ ביותר הוא חבלבל השדה, ובחברתו מצוי על פי רוב גם חבלבל שעיר שפרחיו גדולים יותר ועליו שעירים.
שני המינים הללו הם המטפסים הנפוצים ביותר בישראל.
מיני חבלבל נפוצים בכל היבשות העיקריות, למעט אנטארקטיקה.
עושר המינים בסוג גבוה במיוחד באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני ובאזורים צחיחים למחצה המצויים בקווי רוחב דומים (כ־30° עד 40° צפון ודרום), כגון האגן הים־תיכוני (דרום אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון), קליפורניה, מרכז צ'ילה, דרום־מערב אוסטרליה ודרום־אפריקה (אזור הכף).
זהו סוג האופייני בעיקר לבתי גידול יבשים וצחיחים למחצה מבחינה אקלימית, לרוב באזורים סלעיים או חוליים, מגובה פני הים ועד לכ־3000 מטר.
באזורים טרופיים, מיני חבלבל כמעט ואינם מופיעים בתחום של 15° מצפון או מדרום לקו המשווה, למעט באזורים הרריים.
יוצאת דופן בולטת היא קרן אפריקה, שבה קיים מוקד מגוון מקומי של מיני חבלבל.
הסוג נדיר באיים קטנים, למעט שני יוצאי דופן בולטים משני עברי יבשת אפריקה – האי סוקוטרה במזרח והאיים הקנריים במערב כאשר שניהם מהווים מוקדי מגוון מקומיים ייחודיים של הסוג.
הסוג כולו נעדר מאזורים שמצפון לרוחב גאוגרפי 45°, למעט חבלבל השדה, הנחשב לעשב רע קוסמופוליטי בשל תפוצתו הרחבה ונזקיו לגידולים חקלאיים ולמערכות טבעיות.
מוקדי מגוון נוספים, שבהם מספר המינים דומה זה לזה, מצויים בכל שלוש היבשות העיקריות של חצי הכדור הדרומי: אוסטרליה, דרום אפריקה ודרום אמריקה.
לעומת זאת, בחצי הכדור הצפוני הסוג מיוצג בדלילות בצפון אמריקה (בעיקר על ידי הסוג הקרוב "חבלבלן" ("Calystegia") וכמעט ואינו מופיע במזרח אסיה.
בנדוד לכך, מוקד הגיוון העשיר ביותר של הסוג מצוי בחצי הכדור הצפוני – באזור האירנו-טורני של מרכז אסיה, כאשר איראן עצמה מתבלטת כמוקד המרכזי, ובתחומה תועד המספר הרב ביותר של מיני חבלבל.
היסטוריית התיעוד הטקסונומי של מיני חבלבל
המינים האירופיים של חֲבַלְבַּל היו ברובם מוכרים עד סוף המאה ה-18, ומאז תוארו רק מינים מעטים, מקומיים מאוד, שלא כולם זכו להכרה רחבה.
גם רוב המינים האמריקאיים והדרום-אפריקאיים היו ידועים כבר באמצע המאה ה-19, ומאז תוארו רק מינים מעטים באזורים אלו.
המזרח התיכון התגלה כאזור עושר יוצא דופן של מיני חבלבל בעקבות מסעותיהם של בויסייה (Boissier), קוטשי (Kotschy) ואושר-אלואה (Aucher-Eloy), כאשר בויסייה רשם 66 מינים בספרו Flora Orientalis.
מחקרים מתמשכים איששו את מעמד האזור כמוקד הגיוון המרכזי של הסוג, ובזכות חוקרים כגון בורנמילר (Bornmüller), דייוויס (Davis) ורכנגר (Rechinger) נוספו מינים נוספים מן האזור.
במהלך חמישים השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה נחשף עושר ניכר של מיני חבלבל בצפון אפריקה ובמרכז אסיה.
מיכאיל פופוב (Popov) השלים את חקר מיני מרכז אסיה, שהחלו בו שרנק (Schrenk), רגל (Regel) ושמלהאוזן (Schmalhausen).
דרום אפריקה נחשבה למוקד גיוון כבר מראשית המאה ה־19, אולם רק בסוף אותה מאה זוהו קרן אפריקה והאי סוקוטרה כמוקדי הגיוון הטרופיים היחידים של הסוג.