tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שהבחירות לא יתקיימו עד נובמבר 1966, השיק לקסאלט את הקמפיין שלו באמצע 1965. אחד מהנושאים הנידונים ביותר במהלך הקמפיין היה מעורבות הממשלה הפדרלית בפעולות ההימורים בנבדה.
למשרד החקירות הפדרלי (FBI) ולמשרד המשפטים היו חשדות עמוקים לגבי מעורבות הפשע המאורגן בתעשיית ההימורים.
סוייר נקט בעמדה שהממשלה הפדרלית צריכה להתרחק מענייניה של נבדה.
לקסאלט נקט בעמדה שנבדה צריכה לשתף פעולה עם "הפד" על מנת להיות בעמדה להסדיר את ההימורים בצורה אמינה.
(למעשה, אחד המהלכים הראשונים של לקסאלט לאחר בחירתו היה להיפגש עם מנהל ה-FBI ג'ון אדגר הובר כדי להביע את רצונה של נבדה ליצור מערכת יחסים שיתופית.) במהלך מסע הבחירות לתפקיד המושל, הוביל לקסאלט תנועה לטיהור חברי אגודת ג'ון ברץ' מהמפלגה הרפובליקנית של המדינה.
סוייר הובס בהפרש גדול באופן בלתי צפוי (כמעט 6,000 קולות).
לקסאלט כיהן קדנציה אחת כמושל, מינואר 1967 עד ינואר 1971.
כהונתו של לקסאלט כמושל הייתה ראויה לציון עקב רכישת כמה בתי מלון/קזינו על ידי המיליארדר המתבודד הווארד יוז.
לקסאלט איפשר ליוז להבטיח את רישיון ההימורים שלו מבלי להופיע בפני רשויות המשחקים של המדינה, מכיוון שלדעתו עצם היותו של איש עסקים בעל הערכה בינלאומית מעורב במשחקים בנבאדה ישלח אות חיובי לגבי הלגיטימיות של התעשייה.
לקסאלט תמך גם בבעלות תאגידית על פעולות המשחקים בנבדה, מה שעזר לסלול את הדרך להימורים מודרניים.
עם התמיכה הכספית של יוז, לקסאלט עזר להקים את המכללות הקהילתיות הראשונות במדינה ואת בית הספר לרפואה הראשון של נבדה.
יחד עם המושל רונלד רייגן מקליפורניה השכנה, עזר לקסאלט להקים את סוכנות התכנון האזורית טאהו, כדי להגן על אגם טאהו הנופי.
הוא גם הרחיב את מערכת הפארקים וקידם את הרפורמה בכלא בנבדה.
באחת הפעמים, לקסאלט, בניגוד לעצת הצוות שלו, הלך לכלא מדינת נבדה במהלך מרד אסירים.
הוא נפגש באופן אישי עם כמה אסירים שתיארו בפני המושל את התנאים המחפירים שבהם הם חיים.
לקסאלט הזדהה עם דאגותיהם והורה לצוות הכלא לטפל בבעיות.
כשנשאל מאוחר יותר בתקשורת האם היו לו התלבטויות בכניסה לחצר הכלא, אמר לקסאלט, עורך דין משפטי לשעבר, "לא, לא ממש.
רבים מהם היו לקוחותיי לשעבר!"
ב-1970, לחץ לקסאלט על הנשיא ריצ'רד ניקסון להפחית את עונש המאסר של מנהיג Teamster הידוע לשמצה, ג'ימי הופה, לאחר שהופה הורשע בניסיון לשחד את הסנאטור הווארד קאנון, שלקסאלט ניסה להחליפו ללא הצלחה ב-1964. בעודו מושל, לקסאלט עבד עם פקידי Teamster על השקעות הימורים בנבדה.
לקסאלט שלט בנבאדה כשמרן פיסקאלי, אך חש שהוא נאלץ להעלות מיסים בתחילת הממשל שלו בגלל המצב התקציבי.
לקסאלט לא ביקש קדנציה שנייה.
הוא הוריש עודף תקציבי ליורשו, המושל מייק אוקלהן.
הוא עזב את תפקידו ואמר שיש לו "בטן מלא" בפוליטיקה.
לאחר שעזבו את אחוזת המושל, פתחו לקסאלט ומשפחתו מלון/קזינו בקרסון סיטי.
בשנת 1974, כאשר הסנאטור המכהן הדמוקרטי אלן בייבל, שכיהן עשרים שנה הודיע על פרישתו, לחצו גורמים פוליטיים רפובליקנים על לקסאלט להיכנס שוב לפוליטיקה ולזכות במושב הסנאט האמריקני.
בסופו של דבר הוא הסכים והתמודד מול המועמד הדמוקרטי, סגן המושל הארי ריד.
באותה תקופה שערוריית ווטרגייט הייתה נטל על כל הרפובליקנים שהתמודדו לתפקידים לאומיים ב-1974. אף על פי כן, בתחילת הקמפיין, נהנה לקסאלט מיתרון עקבי אך צמוד על ריד ברוב הסקרים.
עם זאת, לאחר שהנשיא ג'רלד פורד חנן את הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, הסיכויים של לקסאלט, כמו הסיכויים של הרפובליקנים בכל מקום, קיבלו פתאום תפנית דרמטית לרעה.
לקסאלט השווה את זה ל"משקל של מאה קילו על הצוואר שלי".
ובכל זאת, הצליח לנצח בהפרש של פחות מאלף קולות.
כדי להעניק ללקסאלט מעמד בכיר יותר בוותק, התפטר הסנאטור בייבל שלושה שבועות מוקדם יותר ב-18 בדצמבר 1974. המושל מייק אוקלהאן (מחליפו של לקסאלט כמושל) מינה את לקסאלט להשלים את כהונתו של בייבל.
ב-1980 זכה לקסאלט זכה בבחירות לקדנציה נוספת מול חברת הסנאט של המדינה לשעבר מרי גוג'ק עם 59% מהקולות.
בקדנציה הראשונה שלו בסנאט של ארצות הברית, היה לקסאלט פעיל בקרבות חקיקה רבים.
ב-1977 הוביל את המאבק נגד הצעתו של הנשיא ג'ימי קרטר להעביר את תעלת פנמה לממשלת פנמה.
למרות היותו במיעוט בסנאט, עזר לקסאלט להקים קואליציה המתנגדת להסכמי תעלת פנמה.
המתנגדים בנו בהצלחה קמפיין עממי שנועד להפעיל לחץ על הסנאט.
ביום ההצבעה, היה לקסאלט בטוח שהוא יוכל להשיג את 34 הקולות הדרושים כדי להביס את האמנות.
עם זאת, עמיתו, הסנאטור הווארד קאנון (גם הוא מנבדה), החליט לתמוך באמנות.
אפילו כשהובס, זכה לקסאלט לשבחים משני הצדדים על האופן שבו הוביל את האופוזיציה.
ואכן, לאורך כהונתו בסנאט, נשאר לקסאלט פופולרי בקרב עמיתיו, בעיקר בשל העובדה שהוא נתפס כ"מאוד ישר" וכמי שמעולם לא הרשה למחלוקות פוליטיות להפוך לאישיות.
הוא היה חבר טוב של הסנאטור השמרני ג'סי הלמס מקרוליינה הצפונית והסנאטור הליברלי טד קנדי ממסצ'וסטס.
(לבקשת הסנאטור קנדי, קבע לקסאלט שהנשיא רונלד רייגן יעניק לאתל קנדי את העותק המקורי של המדליה לכבוד בעלה המנוח רוברט קנדי).
במהלך שתי הקדנציות של לקסאלט בסנאט, הוא כיהן בכמה ועדות משפיעות, כולל ועדת העבודה והרווחה הציבורית, ועדת ההקצאות וועדת המשפט.
כאשר הרפובליקנים השתלטו על הסנאט ב-1981, מונה לקסאלט ליו"ר תת-הוועדה לרפורמות הרגולטוריות של ועדת המשפט, ותת-הוועדה למדינה, משפט ומסחר של ועדת ההקצאות.
בשנת 1986, בעת שכיהן בוועדת המשפט, לקסלט מילא תפקיד מרכזי מאחורי הקלעים בהבטחת אישור הוועדה למינויו של הנשיא רייגן לשופט ויליאם רנקוויסט לתפקיד נשיא בית המשפט העליון.
במשא ומתן בעיקר עם הסנאטור טד קנדי והסנאטור ג'ו ביידן מדלאוור, לקסאלט הצליח להגיע להסכם שאפשר לוועדה להצביע על המינוי.
רנקוויסט אושר לאחר מכן על ידי הסנאט המלא בהפרש של 65 – 33.
מערכת יחסים עם רונלד רייגן
לקסאלט הפך לחבר קרוב עם רונלד רייגן בתקופתו כמושל, כאשר רייגן היה גם בקדנציה הראשונה שלו כמושל קליפורניה השכנה.
הם עבדו על נושאים רבים בעלי עניין משותף לשתי המדינות, במיוחד אלו שעוסקות בשימור אגם טאהו.
בתקופת הנשיאות של רייגן, לקסאלט כונה לפעמים "הידיד הראשון".
לקסאלט היה יושב ראש לאומי של שלושה קמפיינים לנשיאות של רייגן והציג את שמו של רייגן כמועמד בוועידות הלאומיות הרפובליקניות של 1976, 1980 ו-1984. במהלך הוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1980, שמו של לקסאלט הוצג כמועמד פוטנציאלי לסגן הנשיא לצד רייגן, אך במקום זאת נבחר ג'ורג' ה.
בהוראת הנשיא רייגן, לקסאלט כיהן בתפקיד חסר התקדים של היו"ר הכללי של המפלגה הרפובליקנית מ-1983 עד 1987.
למעשה, במהלך כהונתו השנייה של לסנאט של לקסאלט, הגיעו כמה מבני נבדה לוושינגטון הבירה, במידה רבה בגלל יחסיו עם רייגן, כדי לכהן בתפקידים ממשלתיים בולטים בקמפיין.
עוזרתו הוותיקה, ברברה ווקנוביץ', נבחרה לכהן כחברת בית הנבחרים ב-1982, והפכה לאישה הראשונה שנבחרה לתפקיד פדרלי מנבדה.
חבר ותיק ועורך דין בולט למשפט נבדה, פרנק פאהרנקופף, נבחר לכהן כיו"ר הוועדה הלאומית הרפובליקנית, שם עזר לפקח על בחירתו מחדש של רייגן ועל בחירתו של הנשיא ג'ורג' ה.
בתחילת 1987, עמד לקסאלט בראש הרשימה להחליף את דונלד ריגן כראש סגל הבית הלבן, אך הוא דחה את ההצעה כי התכוון להתמודד לנשיאות ב-1988. במקום זאת, המליץ על מנהיג הרוב לשעבר בסנאט, הווארד בייקר, שלקח את התפקיד.
הנשיא רייגן גם הסתמך על לקסאלט כפותר הבעיות שלו בכל הקשור ליחסים הרעועים עם הדיקטטור הפיליפיני פרדיננד מרקוס.
עם הרקורד השלילי של מרקוס על זכויות אדם, ממשל קלפטוקרטי ושחיקת האידיאלים והעקרונות הדמוקרטיים במדינה בדרום-מזרח אסיה, הערתו של מרקוס על כך שיש לו ולרייגן מערכת יחסים מיוחדת, הפכה למבוכה לבית הלבן.
לקסאלט ביקר במנילה באוקטובר 1985 כדי למסור למרקוס שעליו להתחיל לעבוד על כמה רפורמות כדי להתמודד עם הכלכלה הפיליפינית השוקעת כמו גם עם הכוחות המזוינים של הפיליפינים - במיוחד הגנרלים הישירים והזקנים הנאמנים למרקוס, החל מהרמטכ"ל גנרל פביאן ור.
אף על פי שלקסאלט הזכיר למרקוס את הרקורד והניסיון שלו במלחמת העולם השנייה במהלך שחרור הפיליפינים, נשיא הפיליפינים דחה את הקריאה לגנרל ור.
בלילה האחרון של מהפכת כוח העם, שבו משפחת מרקוס הודחה מהשלטון, מרקוס התקשר ללקסלט כדי לקבל תחושה כיצד רייגן רואה את המצב במנילה.
באופן מוזר, לקסאלט היה בעיצומו של תדרוך סודי ביותר בוושינגטון כדי לדון על ההפיכה שהתרחשה בפיליפינים.
לקסאלט הודיע לנשיא הפיליפינים "תסיים ותחתוך בצורה נקייה.
מסע הבחירות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית ב-1976 היה זה שייתכן שחיזק את הידידות הפוליטית ההדוקה בין לקסאלט לבין המושל לשעבר רייגן.
בשנת 1976 החליט רייגן להתמודד על הנשיאות, וקרא תיגר מול הנשיא ג'רלד פורד על המועמדות הרפובליקנית.
פורד נהנה מתמיכה נרחבת בקרב הממסד הרפובליקני, במיוחד בוושינגטון די.
רייגן החליט שאם לקסאלט יכהן כיו"ר הקמפיין הלאומי שלו זה יעניק אמינות לקמפיין שלו.
למרות שלקסאלט לא היה מוכר ברמה הלאומית, הוא היה אהוד ומוערך בקונגרס, וזכה לכבוד דומה על ידי חברים בולטים רבים בתקשורת הלאומית.
לבסוף נעתר לקסאלט לבקשתו של רייגן, למרות שהדבר סיכן קשות את יחסיו עם הבית הלבן של פורד.
לקסאלט פעל בכל רחבי ארצות הברית בשמו של רייגן, ולעיתים קרובות פעל לצידו.
עם הגב אל הקיר, זכה רייגן בניצחונות מרשימים בקרוליינה הצפונית ובטקסס, שהניעו את המירוץ עד לוועידה הלאומית בקנזס סיטי.
לקסאלט הציג את רייגן בוועידה.
בסופו של דבר, הפסיד רייגן במסע הבחירות בהצבעה פרוצדורלית מרכזית לפורד והנשיא המכהן זכה בניצחון.
למרות שהיה בצד המפסיד, הפרופיל הלאומי של לקסאלט גדל באופן דרמטי כתוצאה מהמאמצים שלו למען רייגן.
כאשר ניצח רייגן את הנשיא המכהן הדמוקרטי, ג'ימי קרטר, בבחירות 1980, כאשר לקסאלט כיהן שוב כיו"ר הקמפיין הלאומי של רייגן, הפרופיל של לקסאלט נסק עוד יותר.
תביעת דיבה של סקרמנטו בי
כפקיד ציבור ותיק בנבדה, שם אנשים בעלי קשרים לכאורה לפשע מאורגן התבלטו בתעשיית ההימורים המוקדמת של לאס וגאס, נחקר לקסאלט על מערכות היחסים שלו עם אנשים מסוימים.
בשנת 1983, במהלך הקדנציה השנייה של לקסאלט בסנאט וערב ההצעה לבחירתו מחדש של רייגן, פרסם סקרמנטו בי שני מאמרים על עסקיו של לקסאלט בזמן שמשפחתו הייתה הבעלים של בית אורמסבי, בית מלון-קזינו בקרסון סיטי, בתחילת שנות ה-70. הכתבות טענו שסוכנים פדרליים מסוימים טענו שהקזינו ייצר רווחים בעודו בבעלות משפחת לקסאלט.
לקסאלט תבע את העיתון בגין הוצאת דיבה, בטענה שהטענות של המאמרים היו שקריות, ושהמשמעות שלקסאלט היה בקשר עם חברי פשע מאורגן היא לשון הרע.
הוא גם הכחיש שידע על פעילויות הסתרת הימורים מתשלום מיסים ולמעשה הכחיש שפעילות כזו בכלל בוצעה.
לקסאלט תבע פיצויים בסך 250 מיליון דולר.
בהצהרה, העיתון הודה כי תגלית לפני משפט "לא הראתה שיש פעילות הסתרת הימורים" בבית אורמסבי.
לקסאלט הצהיר כי בחקירות לפני המשפט לא נמצאו ראיות לעבירה הנידונה.
העיתון טען כי לא ביצע הוצאת דיבה משום שלא הצהיר שלקסאלט היה מעורב בעוולות; הוא רק דיווח שצד שלישי החזיק בחשדות שהתרחשו עוולות בבית אורמסבי.
במסגרת ההסדר, שני הצדדים הסכימו לאפשר להכרעה בשאלת שכר טרחת עורכי הדין על ידי פאנל של שופטים פדרליים לשעבר.
במרץ 1988, לאחר סקירה מקיפה, פסקו השופטים ללקסאלט 647,452.52 דולר עם שכר טרחה והוצאות.
אחד המשתתפים בפאנל, התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר, גריפין בל, שכיהן תחת הנשיא ג'ימי קרטר, אמר שהיה מעדיף להעניק 2 מיליון דולר, אך לדעתו הסכום הסופי "הוגן".
הוושינגטון פוסט תיאר את החלטת השופטים כ"סטירה" לעבר עיתוני ה"בי".
לקסאלט צוטט כאומר שהמקרה הוכיח שהטענות של "בי" הן חסרות בסיס.
לקסאלט פרש מהסנאט ב-1987 והוחלף על ידי האיש שאותו הביס ב-1974, הארי ריד, שלימים היה מנהיג הרוב בסנאט והסנאטור מנבדה שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר.
ב-1987 התמודד לקסאלט למשך זמן קצר על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות בבחירות 1988. הקמפיין נמשך ארבעה חודשים בלבד לאחר שלקסאלט קבע שהמאמץ לא עמד ביעדי הגיוס.
פרשנים פוליטיים הגיעו למסקנה שהוא חיכה זמן רב מדי כדי להיכנס למירוץ, מה שהעניק למתחרים שלו לא רק הישג בארגון, אלא שגם רבים מהאסטרטגים הפוליטיים המובילים ומגייסי הכספים כבר חתמו עם מחנות אחרים.
בסופו של דבר מונה ליושב ראש משותף בקמפיין המצליח של ג'ורג' הרברט ווקר בוש לנשיאות.
שמונה שנים לאחר מכן, כיהן בתפקיד דומה בהתמודדותו הכושלת של בוב דול לנשיאות בבחירות 1996.
לקסאלט היה שותף במשרד עורכי הדין פינלי, קמבל, וגנר, אנדרברג, מנלי, מאירסון וקייסי המבוסס בניו יורק ובמשרד היורש שלו, לקסאלט, וושינגטון, פריטו ודובוק.
מאוחר יותר הקים חברת ייעוץ ממשלתית קטנה הידועה בשם The Paul Laxalt Group.
לאחר פרישתו מהסנאט, מונה לקסאלט על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לחבר פאנל יוקרתי להפחתת גירעון שהורכב מחברי קונגרס בהווה ובעבר ומאמריקאים בולטים אחרים.
בסופו של דבר הוועדה נותרה במבוי סתום כיצד להתמודד בצורה הטובה ביותר עם הגירעונות התקציביים הפדרליים.
לקסאלט זכה לכבוד בדרכים שונות הן במהלך הקריירה שלו בשירות הציבורי ואחריה.
מרכז ההנדסה המינרלים של פול לקסאלט, בניין בשווי 11 מיליון דולר שהושלם ב-1983, תואר כצעד ענק קדימה עבור אוניברסיטת נבדה-רינו ובית הספר לכרייה.
הבניין ששטחו 60,000 רגל מרובע מכיל כיתות ומעבדות להנדסת כרייה, הנדסת כימיה וחומרים ומדעי הגאולוגיה.
בניין פול לקסאלט סטייט בקרסון סיטי היה בעבר משרד הדואר האמריקאי (נבנה ב-1891) והבניין הפדרלי הראשון שהוקם בנבדה.
הוא ממוקם במרכז הרובע ההיסטורי של קרסון סיטי.
אחת היוזמות של לקסאלט שהעניקה לו סיפוק אישי רב הייתה תוכנית "המתמחה" שהקים במהלך שתי הקדנציות שלו כחבר הסנאט של ארצות הברית.
התוכנית נועדה להביא סטודנטים בגילאי קולג' לוושינגטון די.
לעבוד במשרד הסנאט של לקסאלט למשך המקבילה לסמסטר בקולג'.
התוכנית הפיקה כמה אנשים שהמשיכו לקריירות בולטות בממשל ובעסקים, כולל בריאן סנדובל, מושל נבדה לשעבר.
ב-2 באוגוסט 2012, הוציא המושל סנדובל כרוז שהכריז על תאריך זה, יום הולדתו ה-90 של לקסאלט, כ"יום פול לקסאלט" במדינת נבדה.
לקסאלט התחתן ב-1946 עם ג'קלין רוס (1927–2004), בתו של ג'ון רולי רוס, שהיה שופט פדרלי בנבדה.
לזוג נולדו חמש בנות ובן אחד.
הם התגרשו ב-1972. לקסאלט התחתן עם אשתו השנייה, קרול, ונותר נשוי לה עד מותו.
הייתה לה בת אחת מנישואים קודמים.
לאחר שפרש מהסנאט, המשיכו פול וקרול לקסאלט להתגורר בצפון וירג'יניה.
בשנת 1978, לבתו של לקסאלט, מישל, נולד בן, אדם לקסאלט, מעמיתו של לקסאלט בסנאט, פיט דומניצ'י מניו מקסיקו.
מישל לקסאלט גידלה את אדם כהורה יחיד.
רק בשנת 2013 הודה דומניצ'י שלקסאלט היה בנו ונולד כתוצאה מרומן מחוץ לנישואים.
נכדו של לקסאלט, אדם, שימש כתובע הכללי של נבאדה בין השנים 2015 ל-2019. בבחירות אמצע הקדנציה של 2022, אדם הפסיד במעט בהתמודדותו להדיח את קתרין קורטז מסטו, הסנאטורית המכהנת של ארצות הברית מנבדה.
לקסאלט מת ב-6 באוגוסט 2018, במתקן בריאות במקלין שבווירג'יניה, ארבעה ימים לאחר יום הולדתו ה-96.
מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, הארי ריד, אמר בהצהרה לאחר מותו של לקסאלט: "באנו ממפלגות ומרקע פוליטיים שונים, אבל זה לא שינה לפול לקסאלט.
הוא היה התגלמות של ג'נטלמן.
הוא התייחס אליי, ולכולם, במלוא הכבוד והידידות."
מושל נבדה, בריאן סנדובל, ציין כי "פול לקסאלט היה הרבה דברים - מדינאי, ג'נטלמן ומעשה מעמדי - מעל הכל, הוא היה אלוף עבור אהובתו נבדה וארצנו.
ב-6 בספטמבר 2018, נערך טקס הלוויה לסנאטור לקסאלט בקתדרלת סנט מתיו בוושינגטון די.
סי., המשתתפים כללו את סגן הנשיא לשעבר דיק צ'ייני, מנהיג הרוב בסנאט לשעבר בוב דול, התובע הכללי לשעבר אדווין מייז השלישי ועשרות תושבי נבדה שעשו את המסע לבירת המדינה כדי לחלוק כבוד אחרון ללקסאלט.
רגע לפני חג ההודיה, התקיים טקס אזכרה באחוזת המושל בבירת נבדה ובעיר הולדתו של לקסאלט, קרסון סיטי.
הדוברים כללו את המושל סנדובל, גרג פרארו, פרנק פאהרנקופף, אד אליסון וסיג רוגיץ'.
המשתתפים כללו את המושלים לשעבר בוב ליסט, ריצ'רד בריאן ובוב מילר.
בנוסף, השתתפו כמה חברי צוות לשעבר של לקסאלט כולל דאג פולר, רובי אייקן, האל פורמן וג'ין דרקוליץ'.
כמה שבועות לאחר מכן, עם משפחה וחברים קרובים נוכחים, ולכבוד שירותו במהלך מלחמת העולם השנייה, נקבר לקסאלט בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הצדעה של 21 תותחים חתמה את הטקס.
פול מקנמי הוא טניסאי עבר אוסטרלי.
מקנמי זכה בתחרות זוגות גברים וזוגות מעורבים בתחרויות גראנד סלאם 5 פעמים.
בשנת 1973 הוא ניצח באליפות אוסטרליה הפתוחה לבנים.
בעקבות ההצלחה הוא עבר לטניס מקצועי.
בתחרויות גראנד סלאם לגברים מקנמי הצליח להגיע לחצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה 1982. בתחרויות אחרות הוא הודח בשלבים הראשונים.
בתחרויות זוגות גברים מקנמי שיחק רוב הזמן לצד פיטר מקנמרה.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 1979 הם לראשונה זכו בתחרות גראנד סלאם.
בהמשך הם ניצחו באליפות וימבלדון 1980 ואליפות וימבלדון 1982. בעקבות פציעה של מקנמרה מקנמי החל לשחק לצד מארק אדמונדסון והם ניצחו באליפות אוסטרליה הפתוחה 1983. באליפות וימבלדון 1984 מקנמי שיחק לצד פט קאש והם הגיעו למשחק הגמר.
מקנמי השתתף גם בתחרויות זוגות מעורבים.
הוא זכה באליפות וימבלדון 1985 לצד מרטינה נברטילובה.
מקנמי היה חבר נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה וזכה עם הנבחרת בגביע בשנים 1983 ו-1986.
עוד בשנת 1984 בהיותו שחקן פעיל מקנמי נבחר להנהלה של התאחדות הטניסאים המקצוענים.
הוא היה בין יוזמי תחרויות גביע הופמן והיה מנהל תחרות זו עד לשנת 2006.
פול מקנמי היה בין היתר מאמן של ג'ניפר קפריאטי ועזר לקידום משחקה של שיה שוויי.
פול מארי הוא סופר ותסריטאי אירי.
חיבר מספר רומנים שזכו להערכה ספרותית.
פול מארי נולד בדבלין, אירלנד, בשנת 1975. אביו פרופסור לדרמה באוניברסיטת קולג' דבלין, ואימו מורה.
למד ספרות אנגלית בטריניטי קולג' וקיבל תואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת מזרח אנגליה.
מארי העיד על עצמו כי הושפע מהרומן "קשת הכבידה" של תומאס פינצ'ון.
שלושת הרומנים הראשונים שלו היו מועמדים לזכייה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס בוקר ופרס ויטברד.
הרומן הרביעי שלו משנת 2023 תואר בגארדיאן "ניצחון טרגי-קומי ...
מקור להנאה צרופה בכל עמוד ועמוד".
הספר מביא את סיפורה של משפחת בארנס היורדת מנכסיה.
הוא זכה ב וב, נכלל ברשימת ספרי השנה הטובים ביותר של "הניו יורק טיימס" והיה מועמד ברשימה הקצרה לפרס בוקר.
פול מארי סיכם עם הוצאה לאור בישראל שהספר יתורגם לעברית, אך לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל חזר בו וביקש להימנע מהוצאת ספרו בישראל.
מארי מתגורר בדבלין עם אשתו ובנו.
ערב של פרידות ארוכות (2003)
"אלה האופניים שלי!" (2011), פורסם בכתב העת The Paris Review
"ספינת הדרקון" (2016), פורסם ב"אייריש טיימס"
פול סזאן היה צייר צרפתי שנחשב לאחד מגדולי האמנים הפוסט-אימפרסיוניסטים.
יצירתו ורעיונותיו השפיעו על התפתחות האמנות במאה ה-20, ובייחוד על זרם הקוביזם.
סזאן נולד בעיר אקס-אן-פרובאנס למשפחה בורגנית מבוססת.
בילדותו פגש את אמיל זולא והשניים הפכו לידידים, ואף הקימו יחד עם חבר נוסף הרכב מוזיקלי בשם "הבליינים העליזים".
בשנת 1858 התחיל סזאן בלימודי משפטים בעידודו של אביו, ששאף שיהיה בנקאי כמוהו.
בשנת 1861 הפסיק את לימודיו ופנה לקריירה אמנותית.
לאורך כל חייו הרבה סזאן לצייר דיוקנים, ציורי-נוף וטבע דומם.
ציוריו המוקדמים מנבאים את חידושי הזרמים הפוביסטי והאקספרסיוניסטי.
מגעו עם האימפרסיוניסטים, ובעיקר עם קאמי פיסארו, בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 הוביל לשינוי עמוק בסגנונו של סזאן: הוא פנה ממשיכות מכחול סמיכות לעדינות ומצבעים כהים לבהירים (ציורי הנוף של אובר, של של ועוד).
סזאן הציג מציוריו בתערוכה האימפרסיוניסטית הראשונה (1874) והשלישית (1877), אך הם לא זכו לאהדה רבה.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 גיבש סזאן את הסגנון שמאפיין את יצירתו המאוחרת.
בציוריו מתקופה זו ניכר ניתוח קפדני של הצבע כאמצעי ליצירת פרספקטיבה, וזאת בניגוד לשיטה המקובלת יותר בתקופתו, שיטת האור-צל.
בתקופה זו צייר את סדרת ציורי הנוף בכפר .
בשנות חייו המאוחרות סזאן העמיק את חקר הקומפוזיציה והעמיד מספר יצירות שלימים הפכו למכוננות בתולדות האמנות, וביניהן סדרת הציורים המתארים את הר סנט-ויקטואר (1898–1902) "" (1890–1899), וסדרת הציורים "המתרחצות" (1898–1905).
סגנונו המאוחר של סזאן שואף לייצג את מהותם של מושאי הציור, ובניגוד לאימפרסיוניסטים, מבכר אותה על פני רשמים וויזואלים שמתקבלים מהתבוננות באובייקט המצויר.
השפעתו על הזרם הקוביסטי ועל הציור המופשט הייתה גדולה מאוד.
עליו אמר אנרי מאטיס: "סזאן הוא אבי כולנו [המודרניסטים], כל אחד מאיתנו ממשיך ומפתח דבר מה שגילה בציוריו.
אבל כל מה שעשינו מצוי כבר אצלו בצורה זו או אחרת".
במהלך רוב חייו לא התקבלו ציוריו של סזאן על ידי הקהל והמבקרים, אך במאה ה-20 מצב זה השתנה עמוקות.
בשנת 2011 רכשה משפחת המלוכה של קטר את יצירתו "שחקני הקלפים" תמורת סכום של 250 מיליון דולר, ובזמן זה, הייתה יצירת האמנות שנמכרה במחיר היקר ביותר בהיסטוריה.
פול אדגר פיליפ מרטין הוא ראש הממשלה ה-21 של קנדה.
מרטין נולד ב-28 באוגוסט 1938 בעיר וינדזור, במדינת אונטריו שבקנדה.
הוא גדל במשפחת פוליטיקאים, כאשר אביו פול ג'וזף ג'יימס מרטין היה חבר הפרלמנט הקנדי במשך 33 שנה ושר בממשלת הליברלים.
אביו היה ממוצא צרפתי ואימו נצר למשפחה מסקוטלנד.
מרטין גדל בסביבה שבה דיברו אנגלית וכדי לשפר את דיבורו בשפה הצרפתית שלחו אותו הוריו לבית הספר הצרפתי "אקול גרנאו".
לאחר שסיים את לימודיו, הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת אוטווה, לפני שעבר לסנט מייקל קולג' באוניברסיטת טורונטו, שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה, בשנת 1961.
הוא הלך בדרך אביו ונרשם לפקולטה למשפטים באוניברסיטת טורונטו וסיים בה תואר ראשון במשפטים (LLB), בשנת 1964. באותה שנה נישא לשיילה אן קאן ובהמשך נולדו להם 3 ילדים.
הוא הוסמך כעורך דין באונטריו בשנת 1966.
בשנת 1969, חברת "פאוור קורפוריישן אוף קנדה" (PCC) - חברת ניהול ואחזקות המתמקדת בשירותים פיננסיים באמריקה הצפונית, אירופה ואסיה, רכשה את נתח השליטה בחברת קווי ספינות הקיטור של קנדה (CSL).
בדצמבר 1970, פול מרטין, עוזר בכיר בן 32 של מנכ"ל פאוור קורפוריישן אוף קנדה, מוריס סטרונג, מונה למנהל בדירקטוריון חברת קווי ספינות הקיטור של קנדה.
בשנת 1971, בעלי מניות מיעוט של CSL מכרו מניותיהן ל-PCC, מה שהפך את CSL לחברת בת של PCC .
CSL ספגה הפסדים בשנת 1972, כאשר נאלצה לכסות חריגות בלתי צפויות בעלויות בניית שלוש מכליות אוקייניות במשקל 80,000 טון בחברת מספנת דייוי.
בדצמבר 1973, מרטין נבחר לנשיא ומנכ"ל קבוצת CSL.
בשנת 1988 נבחר לחבר הפרלמנט הקנדי מטעם מחוז "לה סאל-אמרד" במונטריאול.
בפריימריז המפלגה הליברלית של קנדה, היה מועמד לכהונת ראש הממשלה אך ז'אן קרטיין גבר עליו.
לאחר מכן בשנת 1993 כאשר ניצחו הליברלים בבחירות, קרטיין מינה אותו לתפקיד שר האוצר, תפקיד שבו מרטין פיתח את קנדה בתחומים רבים.
בשנת 2003 נבחר לראש הממשלה לאחר פרישתו של קרטיין.
מרטין הציע להקדים את הבחירות הכלליות שהיו אמורות להתקיים ב-2006 ל-2004 ואכן קיבלו את הצעתו.
בבחירות אלה נבחר לראש ממשלת קנדה ה-21 במספר אך ממשלתו הפכה לממשלת מיעוט, בפעם השנייה מאז סוף שנות השבעים.
בבחירות 2006, הפסידו מרטין ומפלגתו את השלטון לסטיבן הרפר שהתמנה לתפקיד ראש הממשלה.
מרטין המשיך לשמש כחבר פרלמנט עד בחירות 2008 ולאחריהן פרש מן החיים הפוליטיים.
פול לאונרד ניומן היה שחקן קולנוע וכן במאי, יזם, פילנתרופ, נהג מרוצים, ובעל נבחרת מרוצי מכוניות אמריקאי ממוצא יהודי.
זכה בפרס האוסקר ובשישה פרסי גלובוס הזהב.
זכה גם באליפויות ארציות כנהג מרוצים.
ניומן נולד בקליבלנד שבאוהיו לאם סלובקית קתולית, תרזה ולאב יהודי, ארתור.
כשסיים את לימודיו התיכוניים התגייס לצי ושירת כמפעיל קשר באוקיינוס השקט.
לאחר שירותו הצבאי, הוא נרשם לקולג' באוהיו וסיים שם לימודי תואר ראשון בשנת 1949. זמן קצר לאחר מכן נפטר אביו של ניומן, והוא חזר לעיר הולדתו כדי לנהל את חנות מוצרי הספורט של הוריו.
לאחר שמאס בעסק, נרשם בשנת 1953 ללימודי תואר שני בדרמה, באוניברסיטת ייל, ועבר לקונטיקט.
שנה מאוחר יותר עבר לניו יורק, שם טיפח את כישורי המשחק שלו, כשלמד ב"אולפן השחקנים" של לי שטרסברג.
ב-1951 זכה ניומן בתפקיד הטלוויזיוני הראשון שלו בהפקת רשת CBS ל"משפחת אוֹלְדרִיץ'".
שנתיים לאחר מכן הוא הופיע לראשונה על בימות ברודוויי בהצגה "פיקניק", הצגה שהביאה לניומן את החוזה שלו עם חברת האחים וורנר.
סרטו הראשון של ניומן היה "גביע הכסף" סרט תקופתי שנחל כישלון צורב.
למרות זאת, זכה ניומן בפרס גלובוס הזהב על השתתפותו בסרט בקטגוריית "תגלית השנה".
הוא חזר שנתיים מאוחר יותר, בסרט "אלימות בשכונות העוני", בתפקיד המתאגרף רוקי גרציאנו .
בשנים הבאות הופיע ניומן בכמה קלאסיקות קולנועיות, כמו "חתולה על גג פח לוהט" של ריצ'רד ברוקס, המתבסס על מחזהו של טנסי ויליאמס, תפקיד שהביא לניומן את מועמדותו הראשונה לפרס אוסקר.
ב-1961 הופיע בסרט אינטרמצו בפריז בתור נגן ג'אז ביחד עם אשתו ג'ואן וודוורד.
ב-1962 הופיע בסרט "ציפור הנעורים המתוקה" גם כן לפי מחזה של טנסי ויליאמס בבימויו של ריצ'רד ברוק.
פול ניומן הופיע בתור "ארי בן כנען" בסרטו משנת 1960 של הבמאי אוטו פרמינגר "אקסודוס", על פי ספרו רב המכר של ליאון יוריס.
הסרט הוא אפופיה אודות ההעפלה והמאבק לעצמאות ישראל.
לצורך הצילומים הגיע ניומן לישראל, אתר התנהלות הצילומים, יחד עם אשתו ג'ואן וודוורד.
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה ותרם רבות להסברה הישראלית.
ב-1957 הופיע בסרט "עד שירימו עוגן" לצידה של ג'ין סימונס.
ב-1959 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "צעירי פילדלפיה" עם רוברט ווהן.
ב-1963 הופיע בסרט "הפרס" לצידו של אדוארד ג'י רובינסון ובסרט "סוג חדש של אהבה" לצידה של ג'ואן וודוורד.
ב-1964 שיחק בסרט "לואיזה וששת בעליה" לצידה של שירלי מקלין.
ב-1967 הופיע בסרט "המורד" עם ג'ורג' קנדי וג'ו ואן פליט בתפקיד אימו.
ב-1969 ייסד ניומן, ביחד עם סטיב מקווין, סידני פואטייה וברברה סטרייסנד את חברת ההפקות הראשונה שהייתה בבעלות שחקנים.
אחד הסרטים הזכורים של פול ניומן הוא קומדיה של ג'ורג' רוי היל, בשם "העוקץ", בה כיכב לצדו של רוברט רדפורד, שהיה שיתוף פעולה שני אחרי עבודתם המשותפת ב"קיד וקסידי".
"העוקץ" זכה בשבעה פרסי אוסקר, אך עדיין לא זיכה את ניומן בפרס הנכסף.
ב-1981 הופיע בסרט "ללא כוונת זדון" לצידה של סאלי פילד.
ב-1986 הופיע בסרט "צבע הכסף" של מרטין סקורסזה, לצד טום קרוז הצעיר שזה סרט המשך לסרט "אדי פלסון" משנת 1961. על משחקו בסרט זה זכה ניומן בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-1999 הופיע בסרט "מכתב בבקבוק" לצדו של קווין קוסטנר.
סרטים בולטים אחרים שלו היו "הקפיצה הגדולה" של האחים כהן, ו"לא פראייר של אף אחד", עליו קיבל מועמדות נוספת לאוסקר.
ניומן גם ביים מספר סרטים.
את ג'ואן וודוורד הוא ביים בסרטים "רייצ'ל, רייצ'ל" והשפעת קרני גמא על ציפורני החתול.
בשנת 1984 ביים, כתב הפיק ושיחק בסרט "הארי ובנו", שבעלילתו היו רמיזות ביוגרפיות על בנו בכורו של ניומן שהתאבד לאחר שהתדרדר לאלכוהול ולסמים.
בשנותיו האחרונות היה ניומן בררן יותר, ושיחק רק בסרטים בודדים שריתקו אותו במיוחד.
על סרטו "הדרך לפרדישן" משנת 2002, קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה.
ב-2005, הופיע בסרט הטלוויזיה "אימפריות נופלות".
על השתתפותו בסרט זה, זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
ב־2006 דיבב את דמותו של דוק הדסון בסרט האנימציה "מכוניות".
זה היה תפקידו האחרון בסרט שאינו דוקומנטרי, וסרט זה הוא הרווחי ביותר במשך הקריירה שלו.
בהמשך הוא דיבב את הדמות גם בסרט הקצר "מטור ואור הרפאים".
ביוני 2006 אמר שהוא מתכנן את הסרט האחרון שלו, אך לבסוף סרט זה לא הופק.
כמה חודשים לפני מותו היה אמור לביים את המחזה "על עכברים ואנשים" בתיאטרון בקונטיקט.
פול ניומן נפטר בביתו אשר בווסטפורט, קונטיקט מסרטן הריאות וגופתו נשרפה.
סקוט השתתף במספר סרטים, ביניהם "המגדל הלוהט".
הבת סוזן קֵנְדֶל, היא במאית של סרטים דוקומנטריים ושיחקה בברודוויי ובמספר סרטים.
את אשתו השנייה, ג'ואן וודוורד, הכיר כשהצטלם לסרט "הקיץ הארוך והלוהט", לצידו של אורסון ולס הוותיק.
אלינור, ששם הבמה שלה הוא נל פוטס, השתתפה בתפקיד הראשי לצד אימה, בסרט "השפעת קרני גמא על ציפורני החתול", אותו ביים אביה בשנת 1972.
בשנות השמונים ייסד ניומן את "Newman's Own", חברת מוצרי מזון מצליחה לרוטבי ספגטי וסלט שכל רווחיה מוקדשים לצדקה.
הוא גם ייסד עמותה לשיקום מסמים, שנקראת על שם בנו סקוט, שמת בנובמבר 1978 ממנת יתר של סמי הרגעה ואלכוהול.
בשנת 1988 הקים את רשת כפרי הנופש הבינלאומית "SeriousFun Children's Network" לילדים המתמודדים עם מחלות כרוניות ומחלות מסכנות חיים.
פול ויקטור ז'ול סיניאק היה צייר נאו-אימפרסיוניסטי צרפתי שפיתח בשיתוף עם ז'ורז' סרה את הסגנון הפוינטיליסטי.
סיניאק, יליד פריז, למד בצעירותו ארכיטקטורה עד שהחליט בגיל 18 להמשיך כצייר.
סיניאק סייר בחופים שונים באירופה וצייר את הנופים שראה, ולקראת סוף ימיו החל לצייר ערים שונות בצרפת.
ב-1884 פגש סיניאק את קלוד מונה ואת ז'ורז' סרה.
הוא נדהם מסגנון העבודה השיטתי של סרה ומהתאוריה על הצבעים שאימץ, והפך לתומך נאמן של סרה.
כתוצאה מהשפעתו, עזב סיניאק את סגנון הציור האימפרסיוניסטי והחל לצייר בסגנון הדומה לסגנונו של סרה, שמאוחר יותר נקרא נאו-אימפרסיוניזם.
בחלק גדול מעבודותיו צייר את חופי צרפת תוך התמקדות עמוקה במים.
בכל קיץ, היה סיניאק עוזב את פריז ונוסע לדרום צרפת.
במרץ 1889 ביקר סיניאק את וינסנט ואן גוך בארל.
שנה לאחר מכן ביקר בג'נובה, בפירנצה ובנאפולי.
בנוסף לציוריו בשמן ובצבעי מים, התנסה סיניאק גם בהדפסי אבן, בתצריב ובציורים רבים המבוססים על נקודות קטנות בעט.
אנרי מאטיס ואנדרה דרן הושפעו ממנו, וכך השפיע סיניאק גם על התפתחות הפוביזם.
בימיו האחרונים קידם סיניאק אמנים צעירים פוביסטים וקוביסטים.
סיניאק הוא כותב חשוב של תיאוריית האמנות.
בכתביו עסק בין השאר בנאו-אימפרסיוניזם.
חלק מכתביו לא יצאו לאור.
סיניאק היה אנרכיסט, בדומה לחבריו פליקס פנאון וקאמי פיסארו.
פול סבטייה (צרפתית: Paul Sabatier) (5 בנובמבר 1854 בקרקסון - 14 באוגוסט 1941) היה כימאי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1912 (לצד ויקטור גריניאר), "על שיטת ההידרוגנציה של תרכובות אורגניות שפיתח".
סבטייה התקבל בגיל 18 הן לאקול פוליטקניק והן לאקול נורמל סופרייר, ובחר באחרון.
הוא סיים את לימודיו ב-1877. במשך רוב חייו לימד קורסים באוניברסיטת טולוז, והתמנה לדיקן הפקולטה למדעים בשנת 1905.
מחקריו המוקדמים, בקולז' דה פראנס, עסקו בתרמוכימיה של גפרית וסולפטים מתכתיים, ועל מחקר זה התבססה תזת הדוקטורט שלו.
בטולוז המשיך במחקרים כימיים ופיזיקליים של תרכובות גפרית, כלוריד, כרומט ונחושת.
כמו כן, חקר את תחמוצות החנקן וחומצה ניטרוסודיסולפונית ומלחיה.
הוא ביצע גם מחקר בסיסי בתחום מקדמי החלוקה (מדד למסיסות תרכובות בממסים שונים) וספקטרום בליעה.
סבטייה תרם רבות לשימוש התעשייתי בהידרוגנציה.
ב-1897 גילה כי כמות קטנה של ניקל יכולה לשמש כזרז לסיפוח מימן לתרכובות פחמן (לא רוויות).
עיקר תהילתו על "תגובת סבטייה", ועבודותיו, ביניהן La Catalyse en Chimie Orgarnique (קטליזה בכימיה אורגנית), שפורסמה בשנת 1913.
סבטייה זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1912, יחד עם עמיתו הצרפתי, ויקטור גריניאר.
הפרס ניתן לו על עבודתו בתחום ההידרוגנציה.
פול פרדריק סיימון הוא זמר-יוצר בסוגות הפולק והרוק ממוצא יהודי-אמריקאי.
סיימון התפרסם תחילה כחלק מהצמד סיימון וגרפונקל, שאותו הקים עם האמן ארתור (ארט) גרפונקל.
ולאחר סיום עבודתם כצמד המשיך בקריירת סולו עשירה.
הוא גם שיחק בסרטים כדוגמת "הרומן שלי עם אנני".
סיימון ידוע גם כמי שסייע רבות לקידום מוזיקת העולם והפיכתה למוזיקה פופולרית.
בשנת 2006 הכתיר אותו "טיים מגזין" כאחד מ"100 האנשים שעיצבו את עולמנו".
סיימון נולד למשפחה יהודית ממוצא הונגרי בניוארק שבניו ג'רזי, ועבר במהרה לעיר ניו יורק, שם גדל.
הוא נקרא על שם סבו, שנולד בשם פנחס זימן ושינה את שמו לפול סיימון אחרי שהיגר מאוקראינה לארצות הברית.
סיימון התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו עוד בתיכון, כאשר הוא וחברו ארט גרפונקל ניגנו ביחד בבית הספר.
הצמד כונה באותה תקופה "טום וג'רי".
סיימון כתב את שירו הראשון, "That Girl For Me".
לפני הגיעו לגיל 13, והשניים ביצעו אותו יחד.
ב-1957 הם הקליטו את הסינגל "Hey Schoolgirl", בחברת התקליטים הקטנה "ביג".
השיר זכה להצלחה יחסית והגיע למקום 49 במצעד הפופ של בילבורד.
סיימון למד ספרות אנגלית לתואר ראשון בקווינס קולג' שבניו יורק, ואילו גרפונקל למד מתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת קולומביה שבמנהטן.
בין 1957 ל-1964 עבד סיימון במשרדי ההפקה בבניין בריל, וכתב והלחין שירים לפרסומות ולטקסים.
באותה תקופה גם הקליט והוציא לאור יותר מ-30 שירים שאת רובם ביצע לבדו תחת שם במה, ואחרים ביצע עם מוזיקאים אחרים מלבד גרפונקל.
עם ידידתו קרול קינג הקליט כמה הקלטות דמו.
לצד זאת הפיק סינגלים רבים לאמנים אחרים, ובהם ריצ'י קורדל, ג'יי ווקר והפדסטריאנס והפסיונס.
באותה תקופה התחיל סיימון להתחבר למוזיקת הפולק שצמחה בניו יורק, ועשה את צעדיו הראשונים בתחום.
עדות לכך היא שירו ""He Was My Brother"".
את השיר הקדיש לאנדרו גודמן, חבר שלמד בכיתתו והיה אחד משלושת הנרצחים בעת פעילות למען זכויות אדם במיסיסיפי ב-1964 עם שני פעילים נוספים ("פרשת רצח שלושת פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי").
באמצע שנות השישים כתב סיימון שירים בשיתוף פעולה עם הלהקה האוסטרלית המשחרים (The Seekers).
בין השאר כתב באותה תקופה את שיריו "Cloudy" ו"Red Rubber Ball".
הוא נסע לאנגליה שם ניגן והופיע וגם הפיק מוזיקלית את אלבומו היחיד של ג'קסון סי.
בתחילת 1964 נכנסו סיימון וגרפונקל לאודישן בחברת התקליטים קולומביה רקורדס.
ההנהלה של חברת התקליטים החליטה להחתים אותם על חוזה להפקת אלבום, והחליטה שיכונו פשוט סיימון וגרפונקל.
סיימון טוען שזוהי הפעם הראשונה שמוזיקאי פופ השתמשו בשמם המקורי.
האלבום הראשון של השניים, "Wednesday morning, 3 A.M", יצא ב-19 באוקטובר 1964, וכלל 12 שירי פולק, שחמישה מתוכם נכתבו בידי סיימון.
בתחילת דרכו נחשב האלבום לכישלון, אך תחנות הרדיו התחילו לקבל גל גובר של בקשות להשמעת השיר "The Sound of Silence" ("צלילי השקט").
המפיק שלהם, תום וילסון, הוסיף להקלטה גיטרה חשמלית, בס חשמלי ותופים, והוציא אותו כסינגל, שהגיע למקום הראשון במצעדי הפופ של ארצות הברית.
ב-1965, סיימון טס לאנגליה כדי להקליט אלבום סולו, "The Paul Simon Songbook".
בהיותו בלונדון הוא הפיק אלבום של ג'קסון סי.
לאחר זמן קצר הוא חזר כדי להתאחד עם גרפונקל לאחר ההצלחה המסחרית של "The Sound of Silence".
ביחד הקליטו השניים אלבומים מצליחים רבים, ביניהם "Parsley, Sage, Rosemary and Thyme" ("פטרוזיליה, מרווה, רוזמרין ותימין" – שורה מתוך השיר "יריד סקרבורו") ב-1966, "Bookends" (מחזיקי ספרים) ב-1968, ו"Bridge Over Troubled Water" ("גשר על פני מים סוערים") ב-1970.
Robinson" ("גברת רובינסון") שהפך לשיר הנושא בסרטו של מייק ניקולס, "הבוגר", נקרא במקור "Mrs.
Roosevelt", ונכתב על, אלינור רוזוולט, אשת נשיא ארצות הברית לשעבר ופעילה פוליטית.
כשמייק ניקולס, במאי הסרט, שמע את השיר לראשונה, הוא פקד על סיימון "מעכשיו זו גברת רובינסון".
אף שסיימון פנה לקריירת הסולו שלו כעיסוקו העיקרי אחרי הוצאת "Bridge Over Troubled Water", הוא המשיך לנגן מדי פעם עם גרפונקל.
ב-1975 הוציאו השניים את הלהיט "My Little Town" ("עירי הקטנה"), אשר נכתב במקור בידי סיימון בשביל גרפונקל, אבל גרפונקל התעקש שהם ישירו אותו ביחד.
ב-1977 הוציאו עם ג'יימס טיילור גרסת כיסוי לשירו המפורסם של סם קוק "What a Wonderful World" ("איזה עולם נפלא").
ב-1981 התאחדו להופעתם המפורסמת בסנטרל פארק בה נכחו 500 אלף צופים, שאחריה התכוונו להוציא אלבום משותף שלבסוף הפך לאלבום הסולו של סיימון "Hearts And Bones" ("לבבות ועצמות").
עם זאת, הופעתם בסנטרל פארק הוקלטה ויצאה כאלבום הכפול .
ב-1983 הופיעו סימון וגרפונקל לפני 50,000 צופים באצטדיון רמת גן בישראל.
ההרכב סיימון וגרפונקל נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול ב-1990.
בשנת 2000, השניים התאחדו שוב כשקיבלו פרס גראמי על מפעל חיים.
איחוד זה הביא לסיבוב הופעות בארצות הברית, בשם "Old Friends" ("חברים ותיקים"), על שם אחד השירים המוקדמים שלהם.
הסיבוב זכה גם להדרן ב-2004. במהלך הסיבוב השני הם הופיעו בחינם בקולוסיאום של רומא, הופעה אשר משכה יותר מ-600,000 איש.
לאחר הפיצול של סיימון וגרפונקל ב-1971, חזר סיימון להקליט סולו.
אלבומו "Paul Simon" מ-1972 כולל את הניסיון הראשון שלו במוזיקת עולם, עם השיר שהושפע ממוזיקה ג'מייקאנית, "Mother And Child Reunion" ("פגישה מחודשת בין אם ובנה").
ב-1973 הוציא את האלבום "There Goes Rhymin' Simon" ("הנה הולך סיימון החרזן").
ב-1975 הוציא את האלבום "Still Crazy After All These Years" ("עדיין מטורף לאחר כל השנים"), שנחשב, בעיני רבים, לאחת מיצירותיו הטובות ביותר.
האלבום אף זכה בפרס גראמי באלבום השנה כשנה לאחר מכן.
בעשר השנים שלאחר מכן נחשב סיימון לרדום, אף על פי שעדיין נשאר ידוע בציבור בזכות מספר סינגלים מוצלחים.
ב-1985, הופיע סיימון בסינגל "We Are the World" ("אנחנו העולם"), שנועד להשיג תרומות עבור הארגון "ארצות הברית למען אפריקה".
ב-1986 הוציא סיימון יחד עם הלהקה הדרום אפריקאית Ladysmith Black Mambazo את אלבומו זוכה גראמי Graceland.
האלבום כלל שימוש מהפכני בקולות, קצבים, ומוזיקאים אפריקאיים ובלט בו השיר "You Can Call Me Al".
האלבום זכה בגראמי כשנה לאחר מכן.
בשנת 1986 הופיע סיימון לצד צ'בי צ'ייס בווידאו קליפ You Can Call Me Al שזכה לשבחים רבים, והיה מהשירים המצליחים של אותה השנה כולל הווידאו קליפ של השניים, מתוך האלבום השביעי של סיימון "Graceland", כאשר צ'ייס מבצע כביכול את השיר בקליפ, בעוד סיימון אינו מוציא מילה.
לימים אמר סיימון שצירף את צ'ייס בשל היותו קומיקאי, ויכולתו הקומית לבצע את הריקוד והחלפת כלי הנגינה, שהיה גם מצחיק ומיוחד, וכן בולט בקליפ היה הבדלי הגובה בין השניים שצ'ייס מתנשא ל-1.93 מטר לעומת פול סיימון שגובהו מעט מעל 1.60 מטר.
ב-1990 הוציא את אלבום ההמשך "The Rhythm Of The Saints" ("מקצב הקדושים"), שכלל שימוש במוזיקה דרום אמריקאית.
שני האלבומים נחשבים לאלבומים שעזרו להביא מוזיקת עולם לעיני הציבור.
ב-1991 העלה סיימון הופעה נוספת בחינם בסנטרל פארק, שכללה להקות אפריקאיות ודרום אמריקאיות, בה נכחו 750 אלף צופים.
הצלחת ההופעה הפכה לאלבום ומיני-סדרת טלוויזיה זוכת פרס אמי.
בשנות ה-90 כתב והפיק סיימון מחזמר לברודוויי, "The Capeman", שהיה לכישלון מסחרי, עם הפסדים של יותר מ-11 מיליון דולר בעת הרצתו ב-1998. על אף הכישלון, מוזיקת המחזמר נחשבת לאחת מעבודותיו המשובחות ביותר של סיימון.
בשנת 2000 הוציא סיימון את אלבומו "You're The One" ("את האחת"), שעל אף שזכה להצלחה מסחרית מוגבלת, נחשב בעיני רבים ממבקריו ומעריציו כהצלחה אומנותית.
האלבום "Surprise" ("הפתעה"), שהופק על ידו בשיתוף עם בראין אינו, יצא במאי 2006. כשנשאל על ההשראות שגרמו לו לכתוב את האלבום, הזכיר את אירועי ה-11 בספטמבר 2001 ואת הגיעו לגיל 60.
בשנת 2011 יצא אלבום הסולו ה-11 במספר של סיימון - "So Beautiful or So What".
על אלבום זה אמר סיימון שזוהי "עבודתו הטובה ביותר בעשרים השנה האחרונות".
בעקבות יציאת האלבום יצא סימון לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, אירופה וישראל, שבה הופיע בפעם השלישית.
ב-3 ביוני 2016 הוציא סיימון את אלבום הסולו ה-12 במספר - "Stranger to Stranger".
שלושה משירי האלבום הוקלטו בשיתוף האמן האיטלקי .
ב-5 בפברואר 2018 הודיע סיימון כי ייצא לסיבוב הופעות אחרון, ולאחריו יפרוש מהופעות, מפני שרוצה להקדיש יותר זמן למשפחתו.
סיבוב הופעות האחרון שלו הסתיים בספטמבר אותה שנה.
בספטמבר 2018 יצא לאור האלבום In the Blue Light ובו עיבודים חדשים לשירים מאלבומים קודמים.
באפריל 2021, מכר את הזכויות על הקלטות שיריו לחברת סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, תמורת 500 מיליון דולר.
לאחר המכירה חברת "סוני מיוזיק" החלה לקבל את התמלוגים עבור השמעות של שיריו באמצעי התקשורת ושירותי סטרימינג.
ב-2023 יצא לאור אלבום הקונספט Seven Psalms שכולל שבעה שירים שנועדו להשמעה אחת רציפה.
במאי 2023 חשף סיימון כי איבד את השמיעה באוזנו השמאלית.כמו כן ב-2023 יצא סרט דוקומנטרי על פול סימון בשני חלקים שנקרא "פול סיימון-In Restless Dreams" שמשודר ביס דוקו.
בפברואר 2025 סיימון הודיע כי יחזור להופיע בסיבוב הופעות חי ב-2025 לאחר שפרש מהופעות חיות בשנת 2018. סיבוב ההופעות ייקרא Quiet Celebration Tour וייערך באולמות תיאטרון ואולמות קונצרטים בגודל בינוני, יחל ב-4 באפריל בניו אורלינס ויסתיים ב-3 באוגוסט בסיאטל.
ההופעות יתמקדו באלבומו האחרון Seven Psalms, אך יכללו גם שירים אחרים מהרפרטואר הרחב שלו ויכלול 50 הופעות ב-20 ערים שונות.
הוא שיחק בסרט "הרומן שלי עם אנני" של וודי אלן ב-1977. הוא כתב וכיכב ב-"One Trick Pony" ("פוני של טריק אחד") בשנות ה-80, סרט על נווד רוק אנד רול.
סיימון הופיע בסדרה "החבובות", וב"סאטרדיי נייט לייב" כמה פעמים, שם גילם את עצמו ב-1986. במערכון הוא עומד בתור לסרט, מדהים את חברו בזיכרונו המופתי ומספק פרטי-פרטים על כל מי שאי-פעם הכיר - אך כשמגיע ארט גרפונקל, הוא כלל אינו מזהה אותו.
ביום הולדתו ה-77, 13 באוקטובר 2018, התארח ב"סאטרדיי נייט לייב" וביצע בה שני שירים בעיבודים תזמורתיים.
על שמו של סיימון נקרא המין אבלנשורוס, חסר חוליות ימי פרה-היסטורי במחלקת הטרילוביטים.
הוא התחתן עם פגי הרפר בסתיו 1969 וב-1972 נולד להם בן, הרפר סיימון.
בני הזוג התגרשו ב-1975. ב-1983 התחתן סיימון עם השחקנית קארי פישר והתגרשו לאחר 11 חודשים בלבד.
שנה לאחר שהתגרשו, סיימון ופישר חידשו את מערכת היחסים שלהם, שנמשכה עוד כמה שנים.
ב-1992 התחתן עם אשתו הנוכחית, הזמרת אידי בריקל.
שנהארגוןקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמיאלבום הפולק הטוב ביותרSeven Psalms
פול סטלטרי הוא כדורגלן עבר קנדי ששיחק בעמדת המגן והקשר.
את רוב הקריירה שלו העביר בורדר ברמן שם שיחק 7 עונות.
כמו כן, לזכותו 84 הופעת במדי נבחרת קנדה.
פול החל את קריירת הכדורגל שלו כאשר שיחק שנה אחת בקבוצת אוניברסיטת קלמסון בשנת 1996, אותה האוניברסיטה בה שיחק הכדורגלן האמריקאי אוגוצ'י אוניאו.
אחרי שנתו הראשונה באוניברסיטה הוא נהפך לשחקן מקצועי, וחתם על חוזה בקבוצת הכדורגל הקנדית טורונטו לינקס בזמן שלמד באוניברסיטת יורק.
אחרי ששיחק עונה אחת בטורונטו, יחד עם עמיתו לנבחרת הקנדית דוויין דה רוסריו, בה הוביל את הקבוצה עם 8 שערים ושני בישולים, סטלטרי הובחן על ידי מגלה כישרונות של מועדון הכדורגל הגרמני ורדר ברמן, ואחרי תקופת מבחן הוא נקנה על ידי המועדון הגרמני.
אחרי שלוש שנים בקבוצת המילואים של ברמן, פול ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה באוגוסט 2001, וכבש גם את שערו הראשון ושל העונה נגד אנרג'י קוטבוס.
במהלך עונת 2001-2002, סטלטרי קנה את מקומו בהרכב הקבוצה והמשיך לשחק במרבית המשחקים גם בעונה שלאחר מכן, 2002-2003. בעונת 2003-2004, סטלטרי הפך להיות השחקן הקנדי הראשון שזוכה באליפות הבונדסליגה, לאחר שזכה בה עם קבוצתו ורדר ברמן.
במאי 2005, סטלטרי עבר למועדון הפרמייר ליג האנגלי טוטנהאם הוטספר.
כבר בעונתו הראשונה, נהנה מהיותו שחקן הרכב בקבוצה, אבל הגעתו לוייט הארט ליין של המגן הצרפתי פסקל שימבונדה, גרמה לו להיות עדיפות שנייה להרכב.
ב-31 בינואר 2008, סטלטרי עבר לפולהאם בהשאלה עד סיום עונת 2007-2008. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפולהאם במשחק חוץ נגד מידלסברו, ב-9 בפברואר 2008, בו הפסיד עם קבוצתו 1-0.
בחלון ההעברות של עונת 2008-2009, חתם סטלטרי בבורוסיה מנשנגלדבך, וחזר לשחק בליגה הגרמנית.
בשנת 2011 פרש ממשחק פעיל.
סטלטרי היה שחקן הרכב קבוע במדי נבחרת קנדה, מאז שערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 באוגוסט 1997 נגד נבחרת איראן.
ב-1 ביוני 2007, סטלטרי קיבל את סרט הקפטן של הנבחרת במשחק ידידות נגד ונצואלה, ומאז נשאר הקפטן בשבעת המשחקים הבאים של קנדה, כולל המשחקים בגביע הזהב של CONCACAF בשנת 2007. בסך הכל צבר 84 הופעות במדי נבחרת קנדה בהן כבש 7 שערים.
פול צ'ארלס מרסון הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אנגלי.
מרסון הצטרף למועדון הלונדוני ארסנל כשחקן מתלמד ב-1984. לאחר תקופת השאלה קצרה בברנטפורד, תחת המאמן פרנק מקלינטוק, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק נגד מנצ'סטר סיטי ב-22 בנובמבר 1986. מרסון ביסס בהדרגה את מעמדו בהרכב המצליח של ארסנל בשלהי שנות ה-80, שהודרך על ידי המאמן ג'ורג' גרהאם.
בעונת 1988/1989 הוא כבר היה שחקן הרכב קבוע באגף הימני של מערך המשחק של ארסנל, ובשלהי אותה עונה המועדון זכה באליפות עם שער מכריע של מייקל תומאס נגד ליברפול.
ביחד עם מרסון המועדון הצליח לזכות באליפות ב-1991, בדאבל גביע ה-FA וגביע הליגה ב-1993 (מרסון הבקיע את השער הראשון בגמר גביע הליגה), ובגביע המחזיקות ב-1994. ב-11 בספטמבר 1991 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה, במשחק ידידות נגד נבחרת גרמניה.
הקריירה של מרסון נעצרה בנובמבר 1994 כאשר הוא הודה בהתמכרות לקוקאין ובאלכוהוליזם.
התאחדות הכדורגל האנגלית ארגנה עבורו שהייה בת שלושה חודשים בתוכנית גמילה.
מרסון חזר להרכב ארסנל בפברואר 1995, זמן קצר לפני פיטוריו של ג'ורג' גרהאם.
תחת המאמן הזמני סטיוארט יוסטון הוא סייע לארסנל להעפיל בפעם השנייה ברציפות לגמר גביע המחזיקות.
המאמן החדש ברוס ריוק השאיר את מרסון בהרכב של ארסנל בעונת 1995/1996, והוא נותר בהרכב גם לאחר הגעתו של ארסן ונגר בעונה שלאחר מכן.
בסיום אותה עונה (1996/1997) הוא הועבר למידלסברו שירדה ליגה תמורת 5 מיליון £ - סכום שיא עבור שחקן שמוחתם במועדון שאיננו מהפרמייר ליג.
ונגר אמנם הציע למרסון חוזה לשנתיים, אך במידלסברו הוצעה לו משכורת כפולה.
מרסון שיחק בארסנל ב-425 משחקים, והבקיע בהם 99 שערים.
מרסון היה שחקן מפתח בניסיון של מידלסברו להעפיל לפרמייר ליג בעונת 1997/1998. הוא גם היה השחקן היחיד בסגל הנבחרת האנגלית במונדיאל 1998 שהשתייך למועדון אנגלי שאיננו מהפרמייר ליג.
מרסון שיחק במשחק שמינית הגמר המפורסם נגד נבחרת ארגנטינה, והבקיע את בעיטת הפנדל השלישית של אנגליה במסגרת דו-קרב בעיטות ההכרעה.
בקיץ 1998 טען מרסון כי במידלסברו יש תרבות קלוקלת של שתיית משקאות חריפים ושל הימורים, ודרש לעזוב את המועדון.
מאוחר יותר הוא חזר בו מן הטענה.
מרסון הועבר לאסטון וילה בסתיו 1998 תמורת 6.75 מיליון £, לאחר שביקש להיות קרוב יותר למשפחתו שמתגוררת בדרום אנגליה.
מרסון היה אחד מהשחקנים האהודים במועדון, ושיחק בו במשך חמש שנים.
בשנת 2000 הוא היה אחד מהשחקנים שהובילו את המועדון לגמר גביע ה-FA.
בסיום עונת 2001/2002 הוא שוחרר מאסטון וילה ללא תמורה.
הוא הצטרף לפורטסמות', והיה שחקן מפתח בניסיון ההעפלה המוצלחה לפרמייר ליג בעונת 2002/2003.
מרסון חשש מפני חזרה לפרמייר ליג בגילו המבוגר, ורצה לעבור לשחק במועדון קרוב לביתו שבסאטון קולדפילד.
לאחר ששקל להצטרף לווסט ברומיץ' אלביון (אך נתקל בהתנגדות המאמן) הוא הצטרף לוולסול מהליגה השנייה בקיץ 2003. אולם, גם בוולסול צרותיו לא הסתיימו.
בפברואר 2004 הוא אישפז את עצמו במרפאה באריזונה לצורך טיפול בהתמכרותו להימורים, לפי עצתו ותמיכתו הכלכלית של איגוד השחקנים האנגלי, והחמיץ מספר משחקים חשובים של וולסול שבגללם המועדון התדרדר לחלק התחתון של הטבלה והיה נתון בסכנת ירידה.
חודשיים לאחר חזרתו לוולסול הוא התמנה לתפקיד המאמן בעקבות פיטוריו של קולין לי שנחשד בכך שניהל משא ומתן לא חוקי עם פליימות' ארגייל על משרת המאמן שם.
מרסון כמעט והצליח להוביל את וולסול להישארות בליגה, אך לבסוף לא הצליח בכך.
חודש אחד לאחר מכן הוא התמנה לתפקיד המאמן הקבוע של וולסול, למרות הירידה.
המועדון הודח מכל טורנירי הגביע נגד קבוצות מהליגות האנגליות הנמוכות, ובעיתונות דווח כי הוא החל לשתות ולהמר פעם נוספת, ואף ניסה להחתים את השוער מארק בוסניץ' שהושעה לאחר שנכשל בבדיקת סמים.
המועדון היה על סף ירידת ליגה.
מרסון הגיב לשמועות הללו באמצעות החתמת מספר שחקנים כגון ג'וליאן ג'ואצ'ים ביום האחרון להעברות.
שחקניו של מרסון לא הפסידו בכל מאי 2005, ולבסוף הצליחו להישאר בליגה.
מעמדו של מרסון בוולסול נראה בטוח לאחר ההינצלות מירידה, אך במהלך עונת 2005/2006 המועדון דורג במקום ה-19, וב-6 בפברואר 2006 מרסון פוטר מתפקידו.
למרות מספר הצעות אימון ממועדונים בכירים הוא החליט להמשיך את קריירת המשחק החלקית שלו, וחתם במועדון טמוורת' החובבני.
אולם, ההסדר בין מרסון לבין טמוורת' נמשך שני משחקים בלבד (מרסון שיחק באחד מהם בלבד), וב-9 במרץ 2006 הוא הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו מרסון החל לעבוד כפרשן ספורט, והופיע בקביעות בתוכנית Soccer Saturday של רשת סקיי ספורטס.
מרסון משחק גם בנבחרת ותיקים של 16 כדורגלנים אנגלים בינלאומיים לשעבר, המשתתפת במשחקי ידידות נגד נבחרות אחרות.
מרסון היה נשוי פעמיים, ויש לו חמישה ילדים.
נישואיו הראשונים התפרקו בזמן שהחלים מהתמכרותו.
במרץ 2006 הוא צולם בזמן שכרות על ידי צלם של הדיילי מירור שהיה בסמוך למועדון לילה בדרום קנסינגטון.
ביוני 2006 הוא הואשם באונס לאחר ששהה בדירה בצ'לסי, אך מאוחר יותר התברר כי אין לו קשר לכך.
באוגוסט 2021 פורסם כי הפסיד 7 מיליון ליט"ש בהימורים.
פול סטול הוא כדורסלן אמריקני-מקסיקני המשחק בעמדת הרכז בליברטדורס דה קרטרו.
את קריירת הכדורסל שלו החל במכללת טקסס פאן-אמריקן שם שיחק בין השנים 2006–2008.
בעונת 2011/12 סטול שיחק 23 משחקים בליגת העל הוונצואלית עם קבוצת חיגנטס דה גויאנה (Gigantes de Guyana), שם הוא העמיד ממוצעים של 17.6 נקודות, 6.8 אסיסטים, 4.3 חטיפות ו-2.2 ריבאונדים בכ-33 דקות למשחק.
ב-2012 סטול חתם בקבוצת מכבי חיפה מליגת העל בכדורסל.
בעונת סטול שיחק 26 משחקים בהם הוא תרם 14.4 נקודות, 5.4 אסיסטים ו-2.9 ריבאונדים ב-33.6 דקות בממוצע למשחק.
בסיום עונתו היחידה בישראל זכה באליפות המדינה עם מכבי חיפה.
כן היה שותף עם קבוצתו להפסד בגמר גביע המדינה למכבי תל אביב, תוך שהוא ביצע סדרת החלטות שגויות בדקות האחרונות של משחק הגמר.
בקיץ 2013 חתם סטול בקבוצת ניו באסקט ברינדיזי האיטלקית, ממנה עבר בקיץ 2015 לאבטודור סראטוב הרוסית.
בנובמבר 2016, חתם סטול באוניקס קאזאן הרוסית, עד תום העונה.
ב-7 במרץ 2018, חתם סטול בסרגוסה באסקט עד תום העונה.
סטול חתם לעונה במכבי אשדוד באר טוביה, והתאחד עם מאמנו לשעבר, בראד גרינברג.
בתום העונה נשארה אשדוד בליגה ואף כמעט העפילה במפתיע לפלייאוף, כשסטול מוביל את הליגה באיבודים וחטיפות.
כמו כן התאפיינה עונתו של סטול בהתפרצויות רבות כלפי שופטים כשמספר פעמים הושעה ונקנס עקב התנהגותו.
פול נירופ ראסמוסן (בדנית: Poul Nyrup Rasmussen, נולד ב 15 ביוני 1943) הוא פוליטיקאי דני, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים בשנים 2002-1992, ראש ממשלת דנמרק בשנים 1993–2001. בשנים 2004–2011 כיהן כיושב ראש מפלגת הסוציאליסטים האירופאים המיוצגת בפרלמנט האירופי.
בשנים 2004–2009 כיהן כחבר בפרלמנט האירופי.
ראסמוסן הוא חבר במועדון מדריד.
בשנת 2007 פרסם את הספר "I grådighedens tid" (בתרגום: בזמני החמדנות) הכולל בקורת חריפה על תפקיד הגידור ושל קרנות הון סיכון בכלכלה הגלובלית.
פול נירופ ראסמוסן נולד באסביירג כבנם של אולוף נירופ ראסמוסן, פועל, מקרין וסוחר, ושל ורה אלינה נירופ ראסמוסן, מנקה.
בנעוריו עבד בעבודות מזדמנות - כנער שליח, פועל, במחלבה, בנמל של עיר הולדתו, מאוחר יותר בספירת תחבורה ובהובלת משקאות.
אחרי לימודי תיכון בבית ספר ממלכתי באסביירג, למד מדעי המדינה, משפטים וכלכלה וסיים בשנת 1971 תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קופנהגן.
היה פעיל מגיל צעיר בפורום פריט של הנוער הסוציאל-דמוקרטי ואחר כך בקונפדרציה של האיגודים המקצועיים הדניים והפך בהמשך לכלכלן הראשי שלהם.
בשנת 1987 נבחר לסגן יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של דנמרק ובשנת 1988 נבחר לפולקטינג, בו עמד בראש הוועדה הכלכלית.
בשנים 1992–2002 עמד בראש מפלגתו, כשנבחר במקום מוגנס ליקטופט.
בין 2004 -2011 היה ליושב ראש מפלגת הסוציאליסטים האירופים, כשהוא החליף בתפקיד את רובין קוק.
בשנת 1993 ניצח בבחירות את המנהיג השמרני פול שליטר אותו ירש כראש ממשלה, אחרי שערורייה של אי דיווח לפרלמנט בנוגע לפרשת הפליטים הטמילים.
נבחר ארבע קדנציות רצופות לראשות הממשלה.
בבחירות ב-1998 זכה רק ב-36% מהקולות ובוצעו ספירות חוזרות עד שהסתבר כי ניצח מחדש בבחירות.
השרים המובילים נילס הלווג פטרסן (חוץ), מוגנס ליקטופט (אוצר) ומריאנה ילווד (כלכלה) שמרו את תיקיהם.
במשאל עם ב-1999 בנוגע לאמנת אמסטרדם הם הצליחו לשכנע את הציבור להצביע בעד - 55% מהקולות.
במשאל עם אחר ב-28 בספטמבר 2000 שבו הדנים דחו את ההצטרפות למטבע האירו כש 53.2% מהקולות הצביעו נגד.
כראש ממשלה יישם ראסמוסן מדיניות כלכלית ברוח ה Flexicurity, מלווה בהפרטות של חברות ממשלתיות גדולות.
בהשפעת רעיונות קיינסיאניים בשנים 1993–1994 לקח אמצעים של kick start.
המאזן המסחרי של דנמרק שהתאפיין בעודף בשווי של 30 מיליארד קרונה (4,9 מיליארד דולר) הפך לגרעוני בסוף שנות ה-90. כדי להתמודד עם בעיה זו ממשלת ראסמוסן בחרה להעלות מיסים, מה שפגע בפופולריות שלה והחלישה אותה לקראת הבחירות.
נירופ ראסמוסן הפסיד בבחירות לטובת קואליציה בין אנדרס פוג ראסמוסן הליברלי ממפלגת "ונסטרה" ובין המפלגה השמרנית העממית.
זאת הייתה הפעם הראשונה שהסוציאל-דמוקרטים לא השתתפו בממשלה מאז שנת 1924.
מקשר נישואים קודם עם הלה מולרופ נולדה לראסמוסן בת, סיגנה, שהתאבדה בשנת 1993 בגיל 24 בלבד.
אחרי גירושים מאשתו הראשונה בשנת 1976 ניהל פול נירופ רסמוסן בשנים 1979–1987 מערכת יחסים שנייה עם אנה האגנדם.
החל משנת 1994 היה נשוי לפוליטיקאית הידועה לונה דיבקייר, שייצגה בשנים 1973–1977, 1994-1979 ו-2005–2011 בפרלמנט הדני, את המפלגה הסוציאל-ליברלית "רדיקל ונסטרה".
לונה מתה מסרטן השד ב-20 ביולי 2020. לראסמוסן יש לו שתי בנות חורגות - מטה ולוטה.
פול סטרנד היה צלם אמריקאי ויוצר סרטים שיחד עם צלמים מודרניסטים אחרים, כמו אלפרד סטיגליץ ואדוארד וסטון, סייעו ביסוד הצילום כסוג של אומנות במאה ה-20. עבודתו נפרשה על פני שישה עשורים ומקיפה מספר רב של ז'אנרים ונושאים ברחבי אמריקה, אירופה ואפריקה.
הוא למד בבית הספר הפרוגרסיבי "אתיקה תרבותית" (Ethical Culture School) באפר-וסט-סייד של ניו יורק שם הוא למד אצל הצלם התיעודי לואיס היין.
במהלך טיול כיתתי בגלריית 291, שפעלה על ידי אלפרד סטיגליץ ואדוארד סטייכן, סטרנד התחיל לקחת את תחביב הצילום ברצינות.
כאשר סיים את לימודיו, במקביל לעיסוקו בצילום, עבד סטרנד בחברת ביטוח במשך שנתיים.
לאחר מכן הוא עזב אותה והפך לצלם מסחרי עצמאי.
ב-1921 יצר יחד עם הצייר צ'ארלס שילר סרט דוקומנטרי קצר בשם מנהטה.
פול סינגר (; נולד ב-22 באוגוסט 1944) הוא איש עסקים ומיליארדר יהודי-אמריקאי.
מייסד קרן הגידור "אליוט מנג'מנט קורפוריישן" והבעלים שלה.
מגדולי התורמים של המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
נולד למשפחה יהודית בניו יורק סיטי, בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת רוצ'סטר ותואר במשפטים מבית הספר למשפטים בהרווארד.
לאחר שהשלים את לימודיו עבד במשרדי בנק ההשקעות Donaldson, Lufkin & Jenrette (DLJ) בוול סטריט.
ב-1977 הקים את קרן הגידור "אליוט מנג'מנט קורפוריישן" ומאז הוא עומד בראשה.
הוא מתגורר בסנטרל פארק וסט במנהטן והונו מוערך ב-2 מיליארד דולרים.
הוא מזוהה עם הימין והשמרנים בפוליטיקה האמריקנית ותומך גם בארגוני ימין בישראל.
סינגר נחשב גם כתורם גדול לפעילות למען זכויות הקהילה הלהט"בית בארצות הברית, אליה נחשף בעקבות השתייכות בנו לקהילה.
בשנת 2012 הקים את הארגון Startup Nation Central שהוקם בעקבות הספר Startup Nation, והוא מוסד ללא כוונת רווח, שמטרתה לקדם את ה- Israeli innovation ecosystem.
פול ניקולס הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מתפקידו בדמות ג'ו ויקס באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" ובדמות סמל בילוש סם קייסי בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" של ITV.
ניקולס נולד בשם פול גרינהלג (Paul Greenhalgh) בבולטון במנצ'סטר רבתי שבאנגליה.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה ב-1989 כשהיה בן 10 בסדרת הדרמה לילדים "Children's Ward".
ב-1994 הופיע בדרמה "Earthfasts" של ה-BBC ובסדרה "The Biz" על בני נוער בבית ספר למשחק שצולמה בהמפטון קורט.
בפברואר 1996 הופיע לראשונה בדמות ג'ו ויקס בסדרה "איסטאנדרס" של ה-BBC וזכה להכרה לאומית בבריטניה.
הוא עזב את הסדרה בספטמבר 1997.
בתיאטרון השתתף ניקולס במחזות אחדים בתפקיד נער בגיל העשרה, בהם בדמות אלאדין במחזה "Aladdin - Genie of the Ring" בתיאטרון סנטרל בצ'אטהם (ב-1996 ו-1997), ובדמות בילי פישר בהפקה של המחזה "Billy Liar" בתיאטרון בוש בשפרד'ס בוש (ב-1998).
בשנים 1998 ו-1999 שיחק ניקולס בתפקיד סמל בילוש טרי סידנהאם בסדרת המשטרה "City Central".
עוד השתתף בהפקה לחג הפסחא של ה-BBC בשם "The Passion".
הופעת הבכורה שלו בווסט אנד היה בשנת 2000 בתפקיד אדמונד טיירון במחזה "מסע ארוך אל תוך הלילה" מאת יוג'ין או'ניל בתיאטרון ליריק.
עוד באותה שנה הופיע במחזה "Mrs Steinberg and the Byker Boy" בתיאטרון בוש.
תפקידים נוספים של ניקולס הם בסרט "לו רק" ובתפקיד קמע בסרט "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים".
ב-1999 הופיע בתפקיד קטן בסרט הקצר "Love Story" של ניק לאב.
ב-2007 שיחק בתפקיד טרי בדרמה "Clapham Junction" של ערוץ 4. עוד ב-2007 הופיע בתפקיד קונור גרוף בפרק "Billy Goat" בסדרה "אגדות" של ה-BBC.
ב-2008 גילם ניקולס את רוברט פילדינג בסדרה "Harley Street" לצדה של סוראן ג'ונס.