tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הליטאים ספגו אמנם אבדות כבדות במהלך מנוסתם משדה הקרב, אך התמרון שלהם גרם בסופו של דבר להשמדת הכוח הטווטוני שעמד מולם, והכריע את הקרב.
הגרסה ההיסטורית החלופית של קרב גרונוולד, מסתמכת בראש ובראשונה על ניתוח מחדש של מקורות ראשוניים נוספים (בנוסף לכרוניקה של דולגוש) שעסקו בקרב.
ב-2005 ניתנה גושפנקה נוספת לחלקם המכריע של הליטאים בהשגת הניצחון על הטווטונים על ידי פרופסור קלאוס מיליטצר (Klaus Militzer) מקלן, חוקר של תולדות המסדר הטווטוני.
אולם ניתוח של מהלכי הקרב מלמד, ששתי הגרסאות המנוגדות הנ"ל, אינן מסוגלות לתת הסבר מספק למה שהתחולל בשדה הקרב, ולתבוסה המכריעה של הטווטונים.
מצד אחד, סביר להניח, שהנסיגה הליטאית משדה הקרב בשלב מוקדם של הקרב, לא הייתה מתוכננת מראש.
כפי שטוען החוקר הבריטי, סטפן טורנבול, העובדה שהצבא הליטאי חזר לשדה הקרב רק מספר שעות לאחר שנמלט ממנו, אינה תואמת את הטענה, שנסיגתו בוצעה במסגרת תמרון של "נסיגה מדומה".
יש לזכור גם, שמנוסת הצבא הליטאי משדה הקרב גרמה לחשיפת האגף הימני של הצבא הפולני למתקפה טווטונית, וכמעט גרמה לתבוסתו.
נכון אמנם, שמספר לא ידוע של יחידות פרשים טווטונים, שהשתתפו במרדף לאחר הליטאים הנסוגים, הושמדו, כנראה בדרכם חזרה לכוח הטווטוני העיקרי, אך לא ברור על ידי מי, ואיזה תפקיד מילאו הכוחות הליטאים בהשמדתם.
מצד שני, במחקר המודרני העוסק בקרב, אין מחלוקת על כך, שהצבא הליטאי (או לפחות חלקו הגדול) חזר לשדה הקרב, כנראה בשעות אחר הצהריים, ושהמתקפה המפתיעה, שהוא הנחית על עורפם החשוף של הכוחות הטווטונים, שתקפו את האגף הימני של הצבא הפולני, הייתה נקודת המפנה בקרב, ומילאה תפקיד מכריע בתבוסת הצבא הטווטוני.
התבוסה של הצבא הטווטוני הייתה מוחלטת.
רק 1,427 אבירים שבו למריאנבורג לאחר הקרב כדי לתבוע את משכורתם.
מתוך 1,200 החיילים שנשלחו מדנציג, רק 300 חזרו.
יחד עם אלו נהרגה גם מרבית שדרת הפיקוד של הטווטונים, בהם פון יוגינגן, פרדריך פון וולנרוד ופון ליכטנשטיין.
גופותיהם של פון יוגינגן ומפקדים בכירים אחרים הועברו לקבורה בטירת מריאנבורג ב-19 ביולי.
גופותיהם של מפקדים טווטונים בדרג נמוך יותר ו-12 אבירים פולנים נקברו בכנסיית טננברג.
שאר המתים נקברו במספר קברי אחים.
הצבא הפולני-ליטאי לא השכיל לנצל את הניצחון כדי לצעוד במהירות אל מריאנבורג, בירת המסדר הטווטוני, ולכבוש אותה.
הוא נשאר בשדה הקרב במשך שלושה ימים, ולאחר מכן התקדם למריאנבורג באיטיות יחסית, בקצב ממוצע של 15 קילומטרים ביום, כשהוא משתלט בדרכו על שורת מבצרים טווטונים.
הכוח העיקרי של הצבא המאוחד הגיע למריאנבורג רק ב-26 ביולי, עיכוב שנתן לטווטונים שהות מספקת כדי לארגן כראוי את ההגנה על בירתם.
יוגאילה גם שלח כוחות למבצרים טווטונים אחרים, שמרביתם נכנעו ללא התנגדות, בהם גדנסק, תורן, ואלבינג.
רק שמונה טירות נשארו בידי הטווטונים.
הצרים על מריאנבורג שציפו להכרעה מהירה לא היו מוכנים לקרב ממושך, וסבלו ממחסור בתחמושת, ממורל נמוך, ממגפות ומדיזנטריה.
הטווטונים פנו לבעלות בריתם בבקשה לעזרה וקיבלו הבטחות לסיוע צבאי ופיננסי מזיגמונד מלך הונגריה, ונצל מלך גרמניה, ומהמסדר הליבוני.
המצור על מריאנבורג הוסר לבסוף ב-19 בספטמבר.
הפולנים-ליטאים השאירו אמנם חילות מצב במבצרים שכבשו, לפני שנסוגו משטח פרוסיה, אולם הצבא הטווטוני הצליח לכבוש מחדש את מרביתם תוך זמן קצר.
עד סוף אוקטובר נותרו רק ארבע טירות טווטוניות באזור הגבול בשליטה פולנית.
יוגיילה גייס צבא חדש והביס את הטווטונים פעם נוספת בקרב קורונואה ב-10 באוקטובר 1410. לאחר מספר התנגשויות נוספות, הסכימו שני הצדדים לנהל משא ומתן.
בהסכם השלום של טורון שנחתם בפברואר 1411, ויתר המסדר הטווטוני על אדמות דוברין לפולין והסכים לוותר על תביעתו על שטח סמוגוטיה בתקופת חייהם של יוגיילה וויטאוטאס, אולם שתי מלחמות נוספות נערכו (מלחמת הרעב ב-1414 ומלחמת גולוב ב-1422) לפני שהגיעו הצדדים היריבים להסדר סופי, שסיים את הסכסוך ביניהם, במסגרת חוזה מלנו.
הפולנים-ליטאים לא הצליחו לתרגם את הצלחתם הצבאית לרווח טריטוריאלי או פוליטי.
אולם למרות זאת, הטיל הסכם טורון עול כלכלי כבד על המסדר הטווטוני, ממנו הוא לא הצליח להתאושש.
המסדר נאלץ לשלם פיצויים, המוערכים בפי עשרה מההכנסה השנתית של מלך אנגליה, בארבעה תשלומים שנתיים.
כדי לעמוד בעול הכספי הכבד, נאלצו הטווטונים ללוות כסף רב, להחרים זהב מהכנסיות, ולהעלות את המיסים, שהוטלו על התושבים בשטחים שבשליטתם.
כתוצאה מכך מרדו שתי ערים פרוסיות מרכזיות, דנציג ותורן, כנגד הכבדת עול המיסים.
בעקבות התבוסה בקרב גרונוולד לא נותרו למסדר הטווטוני מספיק חיילים כדי להגן על הטריטוריה שבשליטתו.
בנוסף לכך, מאחר שפולין וליטא היו למדינות נוצריות, התקשה המסדר הטווטוני לגייס מתנדבים למסעות צלב חדשים כנגדם.
המגיסטרים הטווטוניים נאלצו להסתמך על שכירי חרב יקרים, שרוקנו את הקופה המדולדלת גם כך.
הסכסוכים הפנימיים, הבעיות הכלכליות, והמסים הכבדים הובילו לאי שקט פנימי ולהקמת הקונפדרציה הפרוסית ב-1441. סיבות אלו הובילו לסדרת עימותים שהגיעו לשיאם במלחמת שלוש עשרה השנים.
קרב גרונוולד נחשב לאחד מהקרבות החשובים ביותר בהיסטוריה של פולין, ליטא ובלארוס.
בליטא, הניצחון היה למקור לגאווה בתקופת הרומנטיקה הלאומנית, והיווה השראה להתנגדות למדיניות הגרמניזציה והרוסיפיקציה של הקיסרות הגרמנית והאימפריה הרוסית.
האבירים הטווטונים הוצגו כפולשים צמאי דם וקרב גרונוולד הוצג כניצחון צודק שהושג על ידי אומה קטנה ומדוכאת.
ב-1910, לציון 500 שנים לקרב, הוצגה בקרקוב שבפולין אנדרטה לקרב, וכך גם בעוד כ-60 ערים וכפרים בגליציה.
באותו הזמן, כתב הנריק סנקביץ', זוכה פרס נובל, את הנובלה "אבירי הצלב", שמציגה את הקרב באופן בולט באחד הפרקים.
ערב מלחמת העולם השנייה נוצר עימות בין גרמניה הנאצית ופולין סביב הנפקת בול דואר פולני שהציג את ניצחונם על האבירים הטווטונים.
ב-1960, במאי הסרטים הפולני אלכסנדר פורד השתמש בספרו של סנקביץ' כבסיס לסרטו "אבירי המסדר הטווטוני".
באותה שנה הוקמו בשדה הקרב בגרונוולד אנדרטאות, מונומנטים ומוזיאונים.
ציור ענק של קרב גרונוולד מאת הצייר הפולני יאן מטייקו, מוצג במוזיאון הלאומי הגדול, בוורשה בירת פולין.
על שם הקרב גם קרוי העיטור הצבאי "צלב גרונוולד", שתי קבוצות ספורט בליטא (ז'לגיריס קובנה וז'לגיריס וילנה), ומספר רב של ארגונים.
בקיץ 2010 נערכו בערים שונות ברחבי פולין פסטיבלים לציון 600 שנים לקרב בהשראת חגיגות 500 שנים לקרב 100 שנים קודם לכן.
בדרך כלל ראו הגרמנים את האבירים הטווטונים כגיבורים ואצילים, אשר הביאו את בשורת הציוויליזציה והנצרות למזרח.
באוגוסט 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, ניצחה גרמניה את רוסיה בקרב שהתרחש ליד גרונוולד.
כשהבינו הגרמנים את הפוטנציאל התעמולתי של הניצחון, הם קראו לקרב בשם קרב טננברג.
היה זה להם כנקמה על הניצחון הפולני-ליטאי 504 שנים קודם לכן.
שנים לאחר מכן תרצה גרמניה הנאצית את מדיניות מרחב מחיה שלה כהמשכיות למשימה ההיסטורית של האבירים.
בעקבות השתתפותם של שלושה רגימנטים מסמולנסק (עיר שנמצאת כיום בשטחה של רוסיה) בקרב, תפסו הרוסים את הניצחון כקואליציה פולנית-ליטאית-רוסית כנגד הפולשים הגרמנים.
כותב הכרוניקות יאן דלוגוש שיבח את היחידות מסמולנסק ככאלו שנלחמו באומץ לב והיו היחידים מדוכסות ליטא שלא נסוגו מהקרב.
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית, נחשב קרב גרונוולד כמאבק בין הגזע הסלאבי לגרמני.
האבירים הטווטונים תוארו כשליחים של אדולף היטלר מימי הביניים, ואילו הקרב עצמו נתפס כהעתק של קרב סטלינגרד.
קרב דידגורי (גאורגית: დიდგორის ბრძოლა, דידגוֹריס בּרדזוֹלַה) הוא קרב שהתקיים בין הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין קואליציה של סלג'וקים בדידגורי, כ-40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, בצידו המזרחי של רכס תריאלתי, ב-12 באוגוסט 1121. הקרב ידוע בהיסטוריה של גאורגיה בשם הניצחון המהולל (ძლევაჲ საკვირველი), ונחשב לניצחון הצבאי הגדול ביותר של האומה הגאורגית.
המלך דוד הבנאי דחק את חיל המצב הסלג'וקי בהדרגה מחוץ לגבולות ממלכתו, ושחרר את זדאני (1103), סאמשווילדה (1110), רוסתווי (1115), גישי (1117) ולורי (1118).
צבא הממלכה הגאורגית ערך הכנות אינטנסיוויות לקרב מכריע לכיבוש העיר טביליסי, שהוחזקה בידי המוסלמים.
דאגתו הגוברת של הסולטאן מחמוד השני אבן מחמוד (1117-1131), סולטאן בגדאד, נוכח הגידול המהיר של הממלכה הנוצרית בעבר הקווקז, הגיעה לשיאה עם היוודע לו דבר ההכנות של הגאורגים.
הוא הכריז על מלחמת קודש כנגד הממלכה הגאורגית, כינס קואליציה של ממלכות מוסלמיות, תחת הנהגתו של הגנרל אילגאזי (Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq), שליט מרדין (Mêrdîn) ושלח אותם לקרב במטרה להחזיר את השטחים שנכבשו ולהגן על טביליסי.
אחיו של הסולטאן טוגרול איבן מוחמד (Toğrul b.
Muhammad), המליק של גנג'ה, אתאבג גונדוגדו ודובייס איבן סאדאקה, היו בין המפקדים הסלג'וקים שנשלחו לקרב.
מספר הסלג'וקים (600,000-800,000) הנזכר על ידי היסטוריונים גאורגיים, אירופאים וברשומות הארמניות, נראה מוגזם, אולם ברור כי מספר הסלג'וקים היה גדול הרבה יותר ממספר החיילים הגאורגים.
הצבא הגאורגי בראשות המלך דוד היה מורכב מ:
300 צלבנים צרפתים במסע צלב
אלגאזי פלש וכבש את סביבות העיר מנגליסי.
ושני הצבאות התנגשו בהר דידגורי ב-12 באוגוסט 1121. הגנרלים הגאורגים הקימו את המחנה שלהם עמוק בתוך היער וחסמו את המעבר של הערוץ, כדי למנוע מחייליהם לסגת.
לפני תחילת הקרב, שלח דוד הבנאי יחידה של חיל פרשים, שמנתה 200 איש למחנה האויב.
הם העמידו פנים כי הם עריקים, ותקפו בפתאומיות ברגע שהגיעו למרכז המחנה הסלג'וקי.
בינתיים הכוח הגאורגי העיקרי, תחת הנהגתם של דוד הבנאי ובנו דמטרה תקפו את הסלג'וקים באגפים.
בקרב אכזרי, שנמשך כשלוש שעות, ניצחו הגאורגים ניצחון מוחץ.
רבים מהסלג'וקים נהרגו, ורבים מהניצולים שועבדו.
אלגאזי עצמו נפצע באופן חמור בראשו.
לאחר הקרב, גרש המלך דוד את חיל המצב הסלג'וקי שנותר מהממלכה וכבש מחדש את טביליסי לאחר מאבק קשה בשנת 1122. הקרב בדידגורי צוין כתחילת תור הזהב בגאורגיה שנמשך עד לפלישת ג'לאל אד-דין מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), שליט האימפריה הח'וואריזמית (ח'ווארזם), בשנת 1225.
לזכר הניצחון בדידגורי, הוקמה אנדרטה מרשימה בהר דידגורי בתחילת שנות התשעים.
הרפובליקה של גאורגיה מציינת את הניצחון בדידגורי בחג "דידגוֹרוֹבּה" ("יום דידגורי") ב-2 בספטמבר.
קרב דֶרְטוֹסָה ניטש באביב 215 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, ליד העיר דרטוסה (טוֹרְטוֹסָה) שבהיספניה (ספרד).
היה זה הניסיון הכושל השני של המצביא הקרתגי עזרובעל להדוף את חילות הרומאים מהיספניה, בסיס האספקה והתגבורות של חניבעל, שנלחם אותו זמן באיטליה.
לניצחונם המצביאים הרומים פובליוס קורנליוס סקיפיו ואחיו גנאיוס סקיפיו הייתה השפעה חשובה על המשך המלחמה, משום שבעקבות אובדן הצבא בקרב נמנע מהקרתגים לסייע לחניבעל מהיספניה, והם אף נאלצו לשלוח להיספניה תגבורות גדולות שנועדו במקורן להישלח לצבאו באיטליה.
המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס בספרד, כאשר חניבעל ברקה, המפקד הראשי של צבא קרתגו, תקף את העיר סגונטו, שהייתה בעלת בריתה של רומא, והביא להכרזת מלחמה.
חניבעל מיהר להעביר את המלחמה לאיטליה במסע הנועז שלו דרך הרי האלפים, אך בכל זאת נפתחה זירה בחצי האי הספרדי.
בתחילת המלחמה נשלח הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו עם שני לגיונות לספרד כדי לחסל את המושבות הקרתגיות שם.
אומנם סקיפיו עצמו חזר לאיטליה עוד לפני שהגיע לספרד כדי להתמודד עם חניבעל, אך הלגיונות הגיעו לספרד בפיקודו של אחיו, גנאיוס סקיפיו.
בסתיו 217 לפנה"ס, לאחר שהובס בידי חניבעל בקרבות טיקינוס וטרביה, הגיע פובליוס סקיפיו לעזרת אחיו לספרד ועימו תגבורת של 8,000 חיילים, וביחד הם פלשו שוב דרומה והגיעו עד סגונטו.
באותו זמן מרדו השבטים הטורדאנים בספרד ועזרובעל, אחיו של חניבעל והמפקד הקרתגי של ספרד, נאלץ לעסוק בדיכוי המרידה ולא נתפנה להגיב תגובה ראויה לפלישה הרומאית.
בשנת 215 לפנה"ס קיבל עזרובעל תגבורת מקרתגו והחליט לצאת לקרב מכריע כנגד האחים הסקיפיונים.
עזרובעל נפגש עם המצביאים הרומים סמוך לעיר דרטוסה, על הגדה הצפונית של נהר האברו.
הוא ניסה להשתמש בטקטיקה אותה נקט חניבעל בקרב קאנאי, החלשת מרכז המערך של צבאו לטובת האגפים, כדי למשוך את הלגיונות הרומיים לעומק המערך הקרתגי, וניצול היתרון של פרשיו על יריביהם הרומיים כדי להביס את כנפות הפרשים של הצבא הרומאי, לתקוף אותו מעורפו ולכתר אותו.
הרומאים ערכו את כוחותיהם בדרך המקובלת, כאשר הרגלים הוצבו בגוש גדול במרכז והפרשים באגפים.
תוכנית הקרב של עזרובעל נכשלה משום שהמרכז של צבאו נשבר לפני שפרשיו הספיקו להביס את הפרשים הרומאים, והניצחון הרומאי היה מכריע.
הצבא הקרתגי הושמד כמעט כולו ורק חלק קטן ממנו ואיתו עזרובעל עצמו הצליח להימלט משדה הקרב.
לתבוסה הקרתגית בקרב דרטוסה היו תוצאות מרחיקות לכת, משום שהיא מנעה מחניבעל לנצל את ניצחונו הגדול בקרב קאנאי שנה קודם לכן.
האפשרות של שליחת תגבורת לחניבעל מהיספניה בדרך היבשה הפכה לבלתי אפשרית, והדרך היחידה שנותרה לשלוח תגבורת לאיטליה הייתה דרך הים, בו שלטו הרומאים.
בנוסף, כוח תגבורת גדול בפיקודו של אחיו מאגו ברקה, שנאסף כדי לתגבר את צבאו של חניבעל באיטליה, נשלח במקום זאת לספרד כדי למנוע את נפילת חצי האי האיברי כולו לידי הרומאים.
קרב דרזדן התרחש בין 26 ל-27 באוגוסט 1813 ליד העיר דרזדן שבסכסוניה (כיום בשטחה של גרמניה), בין צבאות נפוליאון לקואליציה האנטי צרפתית השישית בפיקודו של גנרל-פלדמרשל קרל פיליפ שוורצנברג.
הקרב הסתיים בניצחון צרפתי גדול.
למרות ניצחונו בקרב, לא הצליח נפוליאון להשמיד את צבא הקואליציה, בין היתר כי לא ביצע מרדף נמרץ אחרי הנסוגים.
ב-16 באוגוסט 1813 הורה נפוליאון למרשל לורן ז'וויון סן סיר לבצר את דרזדן כדי שתשמש כבסיס לתמרוניו.
נפוליאון עצמו התכוון להביס את צבאות יריביו עוד בטרם יספיקו לחבור לכח אחד.
היה לו צבא שכלל 442,810 לוחמים ו-1,284 תותחים ב-559 גדודים ו-395 אסקדרונים, נגד כוחות שדה של בעלות הברית, שכללו בסך הכל 512,113 לוחמים ב-556 גדודים, 572 אסקדרונים, 68 רגימנטים קוזקים ו-1,380 תותחים.
לפי תוכנית טרכנבורג נמנעה הקואליציה מקרבות ישירים עם נפוליאון, בהעדיפה להילחם נגד המרשלים שלו במקום.
כך, הביס ברנדוט את ניקולא אודינו בקרב גרוסברן ב-23 באוגוסט ואילו גבהרד לברכט פון בליכר הביס ב-26 באוגוסט את אטיין מקדונלד בקרב קצבאך.
ב-25 באוגוסט התאספו שלושת המלכים - אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה - והצוותים שלהם לתצפית על העיר כדי לדון באסטרטגיה שלהם.
ההגנות החלשות של העיר היו ברורות מנקודת מבט זו: חיל המצב הצרפתי והסקסוני שכלל 20,000 איש בפיקודו של המרשל סן-סיר לא יכול היה לקוות להחזיק עיר בסדר גודל כזה.
הצאר והגנרל ז'אן ויקטור מארי מורו, לשעבר גנרל צרפתי וכעת יועץ לקואליציה, רצו לתקוף מיד; שוורצנברג רצה להמתין עד שיגיעו כוחות נוספים.
ב-26 באוגוסט קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג בראש יותר מ-200,000 חיילים תקף את סן סיר.
בדרזדן, הקורפוס ה-14 של סן-סיר אייש את הכוחות השונים ואת עמדות ההגנה.
מ-6:00 בבוקר עד הצהריים, בעלות הברית בדקו את ההגנות הצרפתיות.
נפוליאון הגיע מצפון בסביבות 10:00 בבוקר עם קורפוס הרגלים של המשמר וקורפוס הפרשים הראשון של מירא שהגיעו זמן קצר לאחר מכן, כשהוא חולף 140 קילומטרים בצעדות כפויות במשך שלושה ימים.
המשמר של נפוליאון כלל 2 קורפוסי משמר צעירים ואת דיוויזיית המשמר הישן.
זמן קצר לאחר השעה 11:00, הבחינו מלכי הקואליציה בזרם הכוחות הצרפתיים הממהרים לדרזדן מצפון.
הייתה רגיעה בקרב בין הצהריים ל-15:00 בשעה שהתגבורת הצרפתית תפסה עמדות וראשי הקואליציה התלבטו אם עליהם להילחם בנפוליאון או לסגת.
לבסוף החלה הקואליציה בהפגזה ותקיפה כללית החל מהשעה 15:00 בצהריים נגד הפרברים הדרומיים של העיר.
ככל שהתקדמו כוחות הקואליציה, נפוליאון שיגר במהירות תגבורת לאזורים המאוימים - קורפוס הפרשים הראשון מימין הצרפתי, נה וקורפוס המשמר הצעיר השני למרכז ומורטייה וקורפוס המשמר הצעיר הראשון לשמאל הצרפתים.
בשעה 17:30, נפוליאון השיק את ההתנגדות שלו.
עם רדת הלילה, הצרפתים החזירו לעצמם כמעט את כל עמדותיו המקוריות של סן-סיר.
עם רדת הלילה ב-26 באוגוסט, החל גשם זלעפות שנמשך לאורך כל הלילה.
הנחלים התמלאו ממים והאדמה הפכה לבוץ.
לאחר שתוגבר בן לילה בקורפוס השני של ויקטור, בקורפוס השישי של מרמון ובפרשי המשמר, נפוליאון תקף למחרת ב-27 באוגוסט בגשם כבד, השמיד את האגף השמאלי של בעלות הברית וזכה בניצחון טקטי מרשים.
הווייסריץ המוצף ניתק חלק גדול מהאגף השמאלי של צבא בעלות הברית, בפיקודו של יוהאן פון קלנאו ואיגנץ גיולאי, מהגוף המרכזי של הקואליציה במרכז.
מרשל ז'ואקים מירא ניצל את הבידוד הזה והסב אבדות כבדות לאוסטרים.
ניתק את הקורפוס של קלנאו של הצבא האוסטרי, והטיל את עצמו עליו בראשם של הקרבינרים והקיראסירים ...
כמעט כל הגדודים שלו [של קלנאו] נאלצו להטיל את כוחותיהם, ושתי דיוויזיות אחרות של חיל רגלים חלקו את גורלן".
מכוחו של קלנאו, הדיוויזיה של פלדמרשל-לויטננט יוזף, הברון פון מסקו דה פלסו-קוביני שכללה חמישה רגימנטים חי"ר הוקפה ונלכדה על ידי קורפוס הפרשים של מירא, שהסתכם בכ-13,000 איש, ו-15 צבעים.
מסקו נפצע, ופרש בשנה שלאחר מכן.
הדיוויזיות של גיולאי ספגו גם אבדות חמורות כשהן הותקפו על ידי קורפוס הפרשים של מירא שנתמך על ידי הקורפוס השני של ויקטור במהלך סופת גשם.
עם אבני צור ואבקה לחים, המוסקטים שלהם לא ירו וגדודים רבים הפכו לטרף קל לקיראסירים והדרגונים הצרפתים.
בעוד האגף השמאלי של בעלות הברית התפורר, הצרפתים תקפו את האגף הימני של בעלות הברית עם נה, מורטייה וסן-סיר.
למרות ניסיונותיהם של הפרשים הרוסים והפרוסים, גם אגף זה נהדף אחורה.
המרכז הצרפתי הוחזק בידי הקורפוס השישי של מרמון אך המרכז הוגבל ברובו לדו-קרב ארטילרי.
בסביבות השעה 17:00, כל הכוח של בעלות הברית נסוג לאט לאחור למרות שהעתודות העוצמתיות של שוורצנברג לא הוכנסו לפעולה.
באותו לילה החליטו בקואליציה שנמאס להם ונסוגו בשקט דרומה.
נפוליאון לא הבין שהם עזבו עד למחרת בבוקר.
משמר אחורי יעיל ומזג האוויר אפשרו לשוורצנברג לסגת ולהימלט מכל ניסיון כיתור או מרדף.
הקואליציה איבדה כ-38,000 איש ו-40 תותחים.
ההרוגים הצרפתים הסתכמו בסביבות 10,000. כמה מקציניו של נפוליאון ציינו שהוא "סובל מחסימת מעיים חריפה, שנגרמה על ידי הגשם הקר, שאליו הוא נחשף במהלך כל היום השני לקרב".
ב-27 באוגוסט, גנרל ונדאם קיבל פקודות להתקדם אל פירנה ולגשר שם על האלבה עם הקורפוס הראשון שלו.
המטרה הושגה בגשם שוטף, מבלי להפריע לרוסים שנמשכו לרמות זהיסטה.
התקדמות זו של ונדאם נתקלה בכוחות בעלות הברית שנסוגו מדרזדן והביאה לקרב קולם שלושה ימים לאחר מכן.
לאחר שהותקף מכל עבר, ונדאם נכנע.
הפסד זה יחד עם תבוסותיהם של המרשל אודינו והמרשל מקדונלד בקרב קצבאך האפילו על ניצחונו של נפוליאון בדרזדן.
הקרב מפורסם גם במותו של ז'אן ויקטור מארי מורו שנהרג בעת שעמד על הגבעה יחד עם הפיקוד העליון של בעלות הברית והשקיף על הקרב.
נפוליאון, שעבר ליד אחת הסוללות, ראה קבוצת קצינים על הגבעה והורה לתותחנים להפגיז את המקום.
קרב דבלין היה שבוע של קרבות רחוב בדבלין בירת אירלנד מ-28 ביוני עד 5 ביולי 1922, שסימן את התחלת מלחמת האזרחים האירית (1923-1922).
הקרב החל בהתקפה של כוחות הממשלה הזמנית של מדינת אירלנד החופשית, על בניין ארבעת בתי המשפט במרכז דבלין, שנתפס על ידי קבוצה של חסידי הקו הנוקשה בצבא האירי הרפובליקני מתנגדי האמנה האנגלו-אירית, והסתיים בתבוסתם של הרפובליקנים, ובהצלחת הצבא האירי לוודא שדבלין תוכל לשמש כעיר בירה לממשלה הזמנית.
ההתקפה על בניין ארבעת בתי המשפט
ב-14 באפריל 1922 תפסו כ-200 ממתנגדי החוזה האנגלו־אירי בפיקודו של רורי או'קונור (Rory O'Connor) את מבנה "ארבעת בתי המשפט" בדבלין בלא שנתקלו בהתנגדות.
מטרתם הייתה להצית מחדש את העימות המזוין עם הבריטים שיגרום, כך קיוו, לביטול החוזה האנגלו־אירי, יביא לאיחוד שני הפלגים של הצבא האירי הרפובליקני (המכונה על פי ראשי תיבות שמו באנגלית IRA) כנגד אויבם המשותף וסביב מטרה משותפת של הקמת הרפובליקה האירית.
אולם, עבור אלו שהיו נחושים בדעתם להפוך את המדינה החופשית של אירלנד למדינה אירית בשלטון עצמי בר קיימא, היה זה מרד חד וחלק שעליהם לדכאו במו ידיהם מבלי שהבריטים יהיו שותפים לכך.
בשל הלחץ שהפעילה בריטניה על הממשלה הזמנית שתפעל כנגד חיל המצב שבארבעת בתי המשפט לאחר הירצחו של פילדמרשל סר הנרי יוז וילסון על ידי מתנקשים מה-IRA ב-22 ביוני 1922 בלונדון, ובעקבות מאסרו של ג'.
אוקונל, גנרל של צבא מדינת אירלנד החופשית, על ידי הכוחות שבנין ארבעת בתי המשפט החליטה הממשלה הזמנית לפעול כנגדם.
מייקל קולינס הסכים להצעה הבריטית של וינסטון צ'רצ'יל לקבל בהשאלה ארטילריה ו-200 פגזים לשימושו של הצבא הלאומי האירי.
שני תותחי שדה בקוטר 84 מ"מ (המכונים תותחי 18 ליטראות, משקל הפגז) הוצבו במפגש הרחובות ויינטברן (Winetavern) ופרלמנט, מול בניין ארבעת בתי המשפט, בצדו השני של נהר הליפי.
לאחר שהמתבצרים דחו את האולטימאטום סופי שהוצב בפניהם החלו התותחים בהפגזה ב-28 ביוני.
בתוך הבניין היו שנים עשר חברים מהוועד המנהל של ה-IRA, כולל ג'ו מקליווי (Joe McKelvey), המפקד העליון, רורי או'קונור, אחראי על המהנדסים, וליאם מלוז (Liam Mellows), האחראי על האספקה.
חיל המצב כלל כ-180 איש שגויסו מתוך הגדוד הראשון והשני של החטיבה הראשונה של דבלין של ה-IRA, בפיקודו של פאדי אובריאן (Paddy O'Brien), חמושים בעיקר בנשק קל (רובים, חמישה תת-מקלעים מדגם תומפסון ושני מקלעים קלים מדגם לואיס) ורכב משוריין מתוצרת רולס-רויס שנתפס שלל, שאותו כינו "המורד".
החברים בוועד המנהל של ה-IRA היו המנהיגים הפוליטיים של חיל המצב, אך שירתו כחיילים פשוטים תחת פיקודו של ארני אומאלי (Ernie O'Malley), מפקד הדיוויזיה הדרומית השנייה של ה-IRA.
המורדים ביצרו את בניין ארבעת בתי המשפטים במידת מה, כשהם מטמינים מוקשים מסביב למכלול וחוסמים את הדלתות והחלונות, אבל מפקדיהם הורו להם לנצור אש, על מנת להצטייר כצד המוסרי יותר בעימות, ולכן יכלו הכוחות של המדינה החופשית להקיף את הבניין.
לאחר שההפגזה של היום הראשון הוכחה כבלתי יעילה, סיפקו הבריטים שני תותחי 18 ליטראות נוספים והציעו גם תותחי הוביצר בקוטר 130 מ"מ (תותח של 60 ליטראות) ואפילו להפציץ את המבנה מהאוויר.
קולינס דחה שתי הצעות אחרונות אלו בשל הסכנה לנפגעים רבים מקרב האזרחים.
ב-29 ביוני פשטו חיילים מצבא המדינה החופשית על האגף המזרחי של בניין ארבעת בתי המשפט ושבו 33 מהמורדים, במחיר של שלושה חיילים הרוגים ו-14 פצועים.
מוקדם בתחילת יום המחרת נפצע פאדי אובריאן מרסיס שרפנל וארני אומאלי נטל את הפיקוד הצבאי על בניין ארבעת בתי המשפט.
בשלב זה פרצה אש בבניין ארבעת בתי המשפט עקב ההפגזה הממושכת.
בנוסף, מפקד ה-IRA בדבלין, אוסקר טראינור (Oscar Traynor) הורה לחיל המצב בניין להיכנע, שכן הכוחות שבפיקודו לא היו מסוגלים להגיע על מנת לסייע להם.
אומאלי נכנע והסגיר את ארבעת בתי המשפט לפאדי דאלי (Paddy Daly), מיחידת "משמר דבלין".
הפיצוץ בבניין ארבעת בתי המשפט
כמה שעות אחרי הכניעה התחולל פיצוץ עז ב"משרד הרשומות האירי הציבורי" (Irish Public Records Office, כיום "הארכיונים הלאומיים של אירלנד"), ששכן באגף המערבי של בניין ארבעת בתי המשפט, שהמורדים השתמשו בו כמחסן תחמושת.
הפיצוץ השמיד את הארכיון שכלל מסמכים יקרי ערך הקשורים למדינה האירית ולדתה מתקופה בת אלף שנים.
יש הטוענים כי כוחות המורדים מלכדו בכוונה את משרד הרשומות הציבורי במטרה להרוג את הכוחות המתקדמים של הצבא האירי, אבל ה-IRA מכחיש זאת.
טימותי הילי (Timothy Michael Healy), שהיה מתומכי הממשלה, כתב על נושא זה את הקטעים הבאים (ותחילה פתק שכתב רורי או'קונור, ממנהיגי המורדים)
בספרו משנת 1968 זיהה קלטון ינגר (Calton Younger) שלושה פיצוצים: "..שניים מתחת למשרד הרשומות בשעה 2:15 אחרי הצהריים ועוד אחת בחלק האחורי של הבניין בשעה 5 אחרי הצהריים.." בינתיים הונף דגל הכניעה בשעה 3:30 אחרי הצהריים.
ארני אומאלי שנלקח בשבי הצטער שהיו כה מעט נפגעים בין חיילי הצבא.
בשלב זה של הלחימה, הייתה עדיין רוח חברות בין הצדדים הלוחמים שכן רובם לחמו יחד במסגרת הצבא האירי הרפובליקני במהלך מלחמת העצמאות האירית.
תוך פנייה לחבריהם בצד הממשלה, הצליחו כמה מהמנהיגים של המתבצרים בבנין ארבעת בתי המשפט, והבולט שבהם שון למאס (Seán Lemass), להימלט על מנת להמשיך בלחימה במקום אחר.
למרות ההצלחה של כוחות המדינה החופשית בכיבוש בניין ארבעת בתי המשפט, נמשכה הלחימה בדבלין עד 5 ביולי.
ב-29 ביוני השתלטו יחידות חטיבת דבלין של ה-IRA בפיקודו של אוסקר טראינור על רחוב אוקונל (הרחוב המרכזי של העיר) על מנת ליצור הסחה ולהפנות את תשומת הלב של הצבא האירי מהמתקפה על בניין ארבעת בתי המשפט.
לא כל היחידות של ה-IRA בבירה היו מוכנות להילחם כנגד הממשלה האירית החדשה ומספר המצטרפים היה ככל הנראה כ-500 איש ברחבי העיר.
המורדים השתלטו על קבוצת הבניינים בקצה הצפון מזרחי של הרחוב.
העמדה היחידה שלהם בצדו המערבי של הרחוב בבניין ימק"א הושמדה כאשר חיילי המדינה החופשית חפרו מנהרה מתחת לבניין ופוצצו אותו.
קבוצת הלוחמים בפיקודו של טראינור החזיקה בקבוצת הבניינים עד שהובאה ארטילריה בחסות של כלי רכב משוריינים מתוצרת רולס-רויס, על מנת להפגיז אותם מטווח קצר.
אוסקר טראינור ורוב אנשיו נמלטו כאשר הבניינים בהם התבצרו החלו עולים באש.
בין ההרוגים הרפובליקנים היה המנהיג הרפובליקני קאתל ברוגה (Cathal Brugha – נולד כצ'ארלס ברג'ס), שנשאר מאחור במלון המן (Hamman) לאחר שטראינור ורוב חיילי ה-IRA עזבו.
הוא נורה בירכו כאשר עזב את הבניין הבוער לבד על מנת להתעמת עם חיילי המדינה החופשית ומת כתוצאה מאיבוד דם.
היו תקריות לחימה בודדות נוספות סביב העיר בשעה שחיילי המדינה החופשית פיזרו קבוצות של מתנגדי החוזה תומכי ה-IRA.
קאתל ברוגה היה הקורבן האחרון בקרב דבלין, שגבה משני הצדדים ששים וחמישה קורבנות בנפש ומאתיים ושמונים פצועים.
בנוסף, צבא המדינה חופשית שבה כ-400 רפובליקנים.
מספר הנפגעים בנפש בקרב האזרחים נאמד ביותר מ-250. המספר הגבוה של הנפגעים בין האזרחים הוא ללא ספק תוצאה של השימוש בנשק כבד, בייחוד ארטילריה, באזור עירוני מאוכלס בצפיפות.
כאשר הלחימה בדבלין שככה, התבסס שלטונה של ממשלת המדינה החופשית בבירה האירית והכוחות המתנגדים להסכם התפזרו באזורי הכפר.
פשיטות לאחר הלחימה הביאו למעצרם של רפובליקנים נוספים והובילו למותו של הארי בולנד (Harry Boland), פעיל בולט של מתנגדי החוזה שנורה למוות בעיירה סקריס (Skerries) שמצפון לדבלין ב-31 ביולי.
אוסקר טראינור, ארני אומאלי ולוחמים נוספים ממתנגדי החוזה שנמלטו מהקרבות בדבלין, התכנסו מחדש בבלסינגטון (Blessington), כ-30 קילומטרים דרומית מערבית לעיר.
אליהם הצטרף כוח IRA שהגיע ממחוז טיפררי מאוחר מדי מכדי להשתתף בקרב בדבלין.
במקום זאת פנה הכוח דרומה והשתלט על שורה של יישובים כולל אניסקורתי (Enniscorthy) וקארלאו (Carlow), אבל נטש אותם במהירות כאשר ניצבו מולו כוחות חזקים ממנו מצבא המדינה החופשית.
רוב הרפובליקנים נסוגו דרומה עוד יותר אל הישות קצרת הימים הקרויה הרפובליקה של מנסטר (Munster Republic) - שהשתרעה דרומית מערבית לקו הנמתח בין לימריק לווטרפורד.
גם מובלעת זו נכבשה על ידי המדינה החופשית במתקפה שנמשכה מיולי עד אוגוסט 1922.
ארבעה מבין המנהיגים הרפובליקנים שנשבו בארבעת בתי המשפט: רורי או'קנור, ליאם מלוז, ג'ו מקליווי וריצ'רד בארט (Richard Barrett) הוצאו להורג מאוחר יותר על ידי המדינה החופשית כנקמה על רצח חבר הפרלמנט שון האלס (Sean Hales) בידי המתנגדים לחוזה.
שם הרחוב בו נהרג קאתל ברוגה נקרא על שמו.
קרב דוגאלי התרחש ב-26 בינואר 1887 בין כוחות איטלקיים ואתיופיים בעיירה דוגאלי שליד מאסאווה, כיום באריתריאה.
יום לפני קרב דוגאלי תקף ראס אלולה, מושל מארב מלאש, כח איטלקי שהיה מחופר בעיירה סחטי.
מאות מאנשיו נטבחו מאש התותחים האיטלקיים והוא נאלץ להסיג את כוחותיו, בעוד רק 4 איטלקים נפצעו.
ב-26 בינואר, הציב ראס אלולה מארב לגדוד של כ-500 חיילים איטלקים שנשלחו על מנת לתגבר את האיטלקים בסחטי.
על אף שהאיטלקים נלחמו בגבורה בקרב דוגאלי, כמעט כל הגדוד הושמד למעט 80 חיילים שהצליחו לברוח.
ההיסטוריון חגי ארליך מציין כי למרות הניצחון של האתיופים, בעקבות האירוע סכסכו האיטלקים בין הקיסר יוהנס ליריבו מבית, מנליק מלך שוואה, ועודדו אותו למרוד בקיסר.
בתקופת המשטר המרקסיסטי הוקמה אנדרטה לציון 100 שנים לקרב ומנגיסטו היילה מריאם הניח את אבן הפינה להקמת האנדרטה עם כוכב אדום בשדה הקרב.
אחרי שאריתריאה קיבלה עצמאות האנדרטה הוסרה.
פול הנץ מציין: "כאשר עברתי את מקום שדה הקרב בשנת 1996, לא מצאתי עקבות לאנדרטה."
על פי ארליך, כאשר כוחות השעביה הצליחו להשיג שליטה על השטח בשנת 1989, "מפקד בולט בשעביה, שעכשיו הוא שר בולט בממשלה האריתראית, שמח לפוצץ את האנדרטה שבנה מנגיסטו .".
מעשה זה לא היה הגיוני מפני שאלולה עצמו היה תגרי והשעביה הייתה ברובה טיגראינית, והממשלה שקמה לאחר נפילת הדרג הורכבה מיסודות תגרים (וויאנה).
משקיפים, כולל ארליך ואחרים, מייחסים זאת להשקפה של התגרים האריתריאים את מכלול היחסים שלהם עם אתיופיה.
כיוון שאלולה נלחם למען האימפריה האתיופית ולא עבור התגרים עצמם, הוא מוצג כבוגד בצד האריתריאי של הגבול וגיבור בצד האתיופי.
קרב דורבנות הזהב (בהולנדית: Guldensporenslag; בצרפתית: Bataille des éperons d'or) היה קרב שבו גברו הפלמים על צבא האבירים של פיליפ הרביעי, מלך צרפת ב-11 ביולי 1302 ליד העיר קורטרייק שבפלנדריה.
יום זה נחשב ליום חגם הלאומי של הפלמים בבלגיה.
הרקע לקרב זה היה ניסיונה של צרפת להשתלט מחדש על רוזנות פלנדריה, שהייתה חלק של ממלכת צרפת אחרי שסופחה לנחלותיו של הכתר הצרפתי ב-1297 – צעד שנתקל בהתנגדות מצד הפלמים.
ב-1300 פיליפ הרביעי מינה את ז'אק דה שאטיון למושל פלנדריה ולקח כבן ערובה את גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה.
מאורע זה גרם לתסיסה בקרב האזרחים הפלמים של ערי פלנדריה, וב-18 במאי 1302, לאחר שגורשו מבתיהם על ידי החיילים הצרפתים, רצחו אזרחיה הפלמים של העיר ברוז' כל צרפתי שנקרה על דרכם.
פיליפ הרביעי, מלך צרפת, שלא יכול היה לעבור בשתיקה על מאורעות אלה, שלח לפלנדריה כוחות צבא בהנהגת רובר השני, רוזן ארטואה.
הכוחות הפלמים הורכבו משתי קבוצות.
הקבוצה הראשונה מנתה כ-3,000 איש שהשתייכו לחיל המשמר של העיר ברוז'.
קבוצה זו הונהגה על ידי נכדו של רוזן פלנדריה ועל ידי פיטר דה קוניק, שהיה ממנהיגי המורדים מברוז'.
הקבוצה השנייה, שמנתה כ-2,500 איש, הורכבה מאנשי הפרברים של ברוז' ומאנשי ערי החוף של פלנדריה.
קבוצה זו הונהגה על ידי גי דה נאמור, בנו של רוזן פלנדריה.
שתי הקבוצות נפגשו ליד העיר קורטרייק.
כ-2,500 איש נוספים הגיעו מן העיר גנט, וכ-1,000 אחרים – מן העיר איפר.
אנשי חיל המשמר הפלמי שהיו מאומנים היטב, צוידו בחניתות ארוכות, אך חיל המשלוח הצרפתי כלל כ-2,500 פרשים ובהם אנשי אצולה ואבירים רבים.
אחרי יומיים שבהם ניסו הפלמים לכבוש את קורטרייק, שני הצדדים נפגשו בשדה הפתוח שליד העיר ב-11 ביולי 1302. השטח, שהיה מלא תעלות ופלגי מים הקשה על חיל האבירים הצרפתי לתקוף את שורות הפלמים.
חיל הרגלים הצרפתי פתח במתקפה וכמעט שעלה בידו לנחול ניצחון.
אך המפקד הצרפתי רובר השני, רוזן ארטואה, פקד על חיל הרגלים לסגת כדי לאפשר לחיל האבירים לנחול ניצחון ולזכות בתהילה.
התוצאה הייתה שהאבירים הצרפתים, שנתקלו באנשי חיל הרגלים שלהם, הפכו לטרף קל לאנשי חיל המשמר הפלמים שהיו מצוידים בחניתות.
הצרפתים, שהבינו כי הפסידו בקרב, החלו במנוסה כאשר הפלמים דולקים אחריהם.
אנשי חיל המשמר הפלמים נמנעו מלקחת שבויים והרגו את כל האבירים הצרפתים שנפלו בידיהם.
בקרב זה נהרגו כאלף אבירים ובהם רובר השני, רוזן ארטואה וז'אק דה שאטיון, מושל פלנדריה.
מספרם הגדול של דורבנות הזהב שנלקחו מן האבירים הצרפתים שנפלו בקרב, העניק לקרב זה את הכינוי "קרב דורבנות הזהב".
דורבנות אלה, שנתלו מאוחר יותר על תקרת כנסיית נוטרדאם בקורטרייק כדי לציין ניצחון זה, נלקחו בחזרה על ידי הצרפתים שמונים שנה לאחר מכן, כאשר הפלמים חתמו על שלום טורנה עם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה אחרי שמרדו בו ב-1382.
קרב זה היווה ציון דרך לעצמאותם המדינית של הפלמים בפלנדריה, שבאה על ביטויה בהקמת בלגיה העצמאית ב-1830. ב-1838 הסופר הפלמי הנדריק קונסיאנס פרסם את הרומן "האריה מפלנדריה" שנכתב ברוח קרב זה.
העובדה שצבא אנשי הערים של פלנדריה היה מסוגל לנחול ניצחון על חיל האבירים של צרפת, גרמה לזעזוע עמוק בקרב מנהיגיה הצבאיים של אירופה.
קרב דורבנות הזהב היה בין הגורמים שהביאו לקיצה את המחשבה בדבר עליונותו של חיל האבירים וגרם לשידוד מערכות בטקטיקה ובאסטרטגיה צבאית.
קרב דנדאנקאן היה קרב שנערך בשנת 1040 בין כוחות סלג'וקים לכוחות ע'זנווים.
חרף היתרון המספרי של הע'זנווים, הקרב הסתיים בניצחון סלג'וקי אשר סיים את השליטה הע'זנווית בח'וראסאן.
בשנת 997 עלה לשלטון אימפריה הע'זנווית מחמוד מע'זנה.
מחמוד שחרר את הע'זנווים מהשפעת האימפריה הסאמאנית, השתלט על ח'וראסאן והפך את האימפריה הע'זנווית למעצמה אזורית.
מחמוד מת ב-1030 וירש אותו בנו מוחמד.
אחיו של מוחמד, מסעוד הראשון, מרד במוחמד עוד באותה שנה, תפס את השלטון וכלא את מוחמד.
ב-1037 עלה לשלטון באימפריה הסלג'וקית טוע'ריל בכ, בנו של מיכאיל ונכדו של סלג'וק.
הוא ואחיו צ'אע'רי בכ, הקימו צבא גדול ובזזו ערי גבול באימפריה הע'זנווית.
מסעוד החל לראות בסלג'וקים איום על שלטונו, ובשנת 1039 החליט לצאת למלחמת חורמה נגדם.
צבאו של מסעוד כלל בערך 50,000 חיילים, ובין 12 ל-60 פילי מלחמה מהודו, שרק חלקים ממנה נשלטו בידי הע'זנווים באותה תקופה.
מסעוד התקדם בתוככי השטחים הסלג'וקיים, והסלג'וקים מצדם היססו לתקוף אותו.
תחת זאת, הסלג'וקים הטרידו את הע'זנווים בפשיטות נוסח פגע וברח.
חייליו של מסעוד היו מחומשים בכבדות, ולא יכלו להשיב מתקפה כנגד הפרשים הקלים של הסלג'וקים.
הסלג'וקים ניתקו את קווי האספקה של הע'זנווים והרסו את בארות המים הסמוכות.
המורל בקרב הע'זנווים היה נמוך, כיוון שהארץ הייתה מדברית, והחיילים תלו אך מעט תקוות לביזה ושלל.
בשנת 1040 החליט לבסוף טוע'ריל לצאת למתקפה.
ב-23 במאי, פתח צבא סלג'וקי אשר כלל בין 16,000 ל-20,000 חיילים תחת פיקודם של טוע'ריל וצ'אע'רי במתקפה על הצבא הע'זנווי ליד העיירה דנדאנקאן - 80 ק"מ מדרום מרב.
הע'זנווים כבר היו מותשים, ויעילות הלחימה שלהם ירדה פלאים.
הקרב הסתיים בניצחון סלג'וקי מוחץ.
אבדות שני הצדדים היריבים לא ידועות.
בעקבות התבוסה בדנדאנקאן, העביר מסעוד את בירתו להודו, והאשים את מצביאיו בכישלון.
עלי דאייה ומפקדים בכירים נוספים נכלאו בהודו.
עם זאת, הצבא התמרד נגדו, שחרר את אחיו מוחמד מהשלטון והכתיר אותו במקום.
מוחמד אסר את מסעוד, ומאוחר יותר הוציא אותו להורג.
בעקבות התבוסה התפנתה הדרך בפני הסלג'וקים להשתלט על ח'וראסאן, והם הקימו שם ממלכה עצמאית הכפופה לשלטונם.
טוע'ריל המשיך להרחיב את ממלכתו על חשבון הע'זנוים שנחלשו מאוד, והוא נחשב למייסד האימפריה הסלג'וקית.
מח'וראסאן יצא טוע'ריל ב-1055, וכבש את בגדאד ללא קרב לאחר שהבויהים נסוגו ממנה.
קרב דוברו פולה היה קרב מכריע בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, ונערך במהלכה של מתקפה כוללת, בה פתחו ב-15 בספטמבר 1918 כוחות מדינות ההסכמה על קווי מעצמות המרכז.
למחרת היום תקפו כוחות סרביים וצרפתיים את העמדות המבוצרות ברכס דוברו פולה, שאוישו ברובן על ידי יחידות צבא ממלכת בולגריה, והצליחו להבקיע את קווי ההגנה.
מקץ יומיים קרסו הבולגרים ויחידות מצבאם נטשו את החזית, הכריזו מרד נגד המלך פרדיננד הראשון ונעו לעבר סופיה.
עד מהרה ביקשה ממשלת בולגריה הפסקת אש.
תוצאתו המכרעת של קרב דוברו פולה הובילה ליציאת ממלכת בולגריה ממלחמת העולם הראשונה ולאפקט דומינו אשר הכריע את כל המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה.
בולגריה נכנסה למלחמה במצב כלכלי וחומרי קשה, לאחר שהותשה במלחמות הבלקן, וציפתה למלחמה קצרת ימים.
הבולגרים נסמכו לחלוטין על הגרמנים באספקת ציוד צבאי, ואלה לא יכלו לעמוד בביקוש.
לא זו אף זו, הגרמנים התבססו על עתודות המזון שיוצרו בבולגריה והן הועברו לצבאם על חשבון החיילים הבולגרים, וכך, מאמצע 1917, החלה דה-מורליזיציה בשורות הכוחות הבולגריים בחזית בשל חוסר בציוד ובמזון ובשל הימשכות המלחמה.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התקדמו הכוחות הבולגריים והגרמניים במהירות לכיוון סלוניקי, שבה התרכזו כוחות מדינות ההסכמה שעיקרם צרפתיים ובריטיים.
באמצע 1916 התייצב קו החזית המקדונית והחלה מלחמת התשה.
ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון ללחימה לצד מדינות ההסכמה, ויחסי הכוחות החלו לנטות לרעת מעצמות המרכז.
ביוני 1918, לאחר התבוסה הבולגרית בקרב סקרה, הדיח מפקד החזית ניקולה ז'קוב את מפקד הארמייה הראשונה דימיטר גשוב, ומינה תחתיו את סטפן נרזוב, שהועמד בפני משימה כמעט בלתי אפשרית, להעלות את מורל צבאו ולשפר את רמת חיילותם ללא שיפור תנאים ותוספת ציוד ואספקה.
בנוסף, בין פברואר לאוגוסט 1918 ערקו כ-2,200 מחיילי הארמייה השנייה, והם סיפקו מידע מודיעיני יקר ערך למפקדי החזית של מדינות ההסכמה.
בראשית ספטמבר חלה הגנרל ז'קוב ונאלץ לסיים את תפקידו, ובמקומו מונה הגנרל גאורגי טודורוב, וכך לקראת אמצע החודש נתון היה הצבא הבולגרי תחת בעיות פיקודיות ומורליות קשות ובתנאי אספקה וציוד ירודים.
ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה לפקד על כוחות מדינות ההסכמה, שמנו בעת ההיא כ-620,000 חיילים לעומת 450,000 חיילים לכוחות מעצמות המרכז.
לאור יחסי הכוחות, המידע על המורל הירוד בצבא הבולגרי וניתוב הכוחות הגרמניים מחזית הבלקן לחזית המערבית, תוכננה מתקפה כוללת על קווי כוחות מעצמות המרכז בחזית המקדונית.
הרעיון לתקוף בדוברו פולה הגיע ממפקד הצבא הסרבי, ז'יוויין מישיץ', מאחר שהעריך שהכרעת הבולגרים בנקודה זו תאפשר את פריצת קווי ההגנה של כל החזית ותפתח את הדרך לעמק הווארדאר.
הבולגרים והגרמנים העריכו שתיתכן מתקפה בגזרה זו.
ב-27 באוגוסט דיווח דו"ח מודיעיני גרמני, וב-1 בספטמבר דיווח דו"ח מודיעיני בולגרי, שמתקפה על הקווים בדוברו פולה תתבצע תוך ימים אחדים.
ההערכה הייתה שקווי ההגנה לא יובקעו והמתקפה תיבלם.
ערב המתקפה ציין הגנרל פרידריך פון שולץ ביומנו שכוחותיו אמנם כבר לא מסוגלים לתקוף, אך יוכלו להגן בקלות על קווי החזית המבוצרים.
הגזרה בחזית המקדונית שבה נערך הקרב השתרעה מגדות הצרנה עד אגם דויראן והוחזקה על ידי שתי דיוויזיות בולגריות: הדיוויזיה השנייה התראקית והדיוויזיה השלישית הבלקנית, אשר סופחו לארמייה הגרמנית ה-11 בפיקודו של קונו פון שטויבן.
פסגת דוברו פולה שברכס הרי נידז'ה (הנקראים גם הרי ווראס), מתנשאת לגובה של 1,800 מטרים, ובמורדותיה היה במועד הקרב שטח פתוח נרחב וביצתי שנשא את אותו השם והיה למעשה אגן ניקוז.
העמדות המבוצרות בדוברו פולה היו חלק ממערך פסגות מבוצרות בצורת פירמידה, שכלל בנוסף לדוברו פולה את פסגות הרי וטרניק וסוקולוט.
הבולגרים ביצרו את אזור דוברו פולה החל מסתיו 1916. קו ההגנה הראשי כלל מוצבים במרחקים של 50 עד 200 מטרים ביניהם, ובהם הוצבו חיילי רגלים.
המוצבים קושרו באמצעות תעלות, כאשר קו ההגנה המשני מוקם 1.5–3 קילומטרים מהקו הראשון בשטח אגן הניקוז, ובמסגרתו הוקמו מוצבים במתכונת הקו הראשון.
כשני קילומטרים מקו ההגנה השני הוצבו עמדות ארטילריה, כאשר בינן לבין קווי המוצבים הוצבו מכשולים וגדרות תיל.
במהלך 1917 חיזקו הבולגרים את הביצורים, העמיקו את תעלות הקשר ביניהם ובנו מקלטים עמידי הפגזות במוצבי מפתח לאורך הקווים.
כוחות מדינות ההסכמה התבססו על אלמנטים מהארמייה הסרבית הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ', שכללה שלוש דיוויזיות: הדנובה, דרינה ומוראבה, ועל אלמנטים מהארמייה הסרבית השנייה בפיקודו של סטפה סטפנוביץ' שכללה חמש דיוויזיות – שלוש סרביות: שומאדייה, טימוק ויוגוסלב ושתיים צרפתיות: ה-122 וה-17 "האפריקניות".
עם הכוחות נמנו גם 18 אסקדרוני פרשים.
בסך הכול מנו הכוחות בזירת הקרב 36,500 חיילי רגלים, והם צוידו ב-756 מקלעים כבדים ו-2,610 מקלעים קלים, 81 מטוסים, 654 תותחים בקוטר 105–240 מילימטרים קצרי וארוכי קנה, 84 מרגמות ומספר תותחי הרים.
הדיוויזיה השנייה הבולגרית, "תראקיה", בפיקודו של איוון רוסב, החזיקה את הקו בין פסגת סוקולוט לפסגת דוברו פולה, והדיוויזיה השלישית, "בלקן", בפיקודו של ניקולה ריבארוב, החזיקה בפסגת וטרניק.
לכוחות הבולגריים אשר כאמור נספחו לארמייה ה-11 הגרמנית, התלוו יחידות מטה ויחידות מקלענים מהארמייה ה-11. בסך הכול מנו הכוחות הבולגריים 11,600 חיילי רגלים, ובנוסף 256 מקלעים כבדים, 146 תותחים ו-24 מטוסים.
עם הכוחות נמנו גם שלושה אסקדרוני פרשים.
מפקד החזית של הצבא הבולגרי, הגנרל גאורגי טודורוב, וכ-250 מחיילי העילית של הדיוויזיה השנייה נעדרו מהקרב בשל השתתפותם בקבלת הפנים לפרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה, שביקר בבולגריה באותה העת.
ב-14 בספטמבר בשעה 07:00 החלה הרעשה ארטילרית כבדה על קווי הבולגרים בגזרת דוברו פולה.
ההפגזה גרמה נזקים כבדים לתעלות הקשר שחיברו בין המוצבים השונים והתנועה ביניהם הפכה כמעט בלתי אפשרית.
במשך כל היום הפציצו ללא הרף מטוסי מדינות ההסכמה, להם הייתה עליונות אווירית, את הכוחות הבולגריים.
בערב החלה מתקפת גישוש של כוחות רגלים על דוברו פולה, אך היא נהדפה באש מקלעים ורימונים בולגרית.
בשלב זה הזעיק הגנרל פרידריך פון שולץ כוחות עתודה.
ב-15 בספטמבר לפנות בוקר תקפו כוחות הדיוויזיה ה-122 הצרפתית את קווי הדיוויזיה השנייה הבולגרית בפסגת דוברו פולה.
הבולגרים הצליחו להדוף גם מתקפה זו וכ-700 מחיילי הכוח הצרפתי נהרגו.
במהלך היום יצאו הבולגרים לחמש מתקפות נגד, אך ב-13:00 הצליחו כוחות סרביים להשתלט על עמדות מפתח בפסגת וטרניק, ובשעות הערב הצליחו כוחות צרפתיים וסרביים להשתלט על עמדות מפתח בפסגת סוקולוט, עניין שהפך את ההגנה על דוברו פולה למסובכת ובעייתית.
לאור חומרת המצב הורה הגנרל פון שולץ לכוחות הבולגריים לסגת לקו ההגנה השני.
במהלך הלילה בוצע ריכוך ארטילרי של קו ההגנה הבולגרי השני, ובבוקר 16 בספטמבר החלו כוחות רגלים סרביים מדיוויזיות הדנובה ודרינה לתקוף אותו.
לקראת צהריים הורה הגנרל פון שולץ לגנרל פון רויטר, מפקד כוח עתודה שהוצב בפרילפ, לחבור במהירות לאזור הלחימה כדי לתגבר את קו ההגנה השני.
הבולגרים המשיכו בניסיונותיהם למתקפות נגד.
חיל הרגלים הבולגרי הסתער ב"גלים", עניין שגרם להאמרה ניכרת במספר הנפגעים בקרבם.
הכוחות הצרפתיים עשו שימוש בלהביורים שהוסיפו לפגיעות הקשות בכוחות הבולגריים, ועמידת קו ההגנה השני החלה להתרופף.
בצהריים נפרץ קו ההגנה השני ונוצר מרווח ברוחב 11 ק"מ בקו ההגנה הבולגרי של החזית המקדונית.
בערב הצליחו הצרפתים והסרבים להרחיב את הפרצה בקו ההגנה ל-25 ק"מ, ובהמשך להשתלט על המרכז הלוגיסטי הבולגרי בגראדסקו.
בשלב זה החלו שתי הדיוויזיות הבולגריות בנסיגה מהירה.
הנסיגה הפכה למנוסה תוך אובדן ציוד צבאי רב, ובכלל זה קני ארטילריה רבים.
ב-18 בספטמבר דיווח קונו פון שטויבן על פרצה ברוחב 30 ק"מ בחזית ועל כך שלהערכתו "החזית המקדונית אבודה".
החיילים הבולגרים אשר נטשו את החזית הגיעו לעיר קיוסטנדיל והשתלטו על מפקדת הצבא במקום.
הדיוויזיה הגרמנית ה-217 הועברה מחצי האי קרים דרך הים השחור לווארנה, ומשם ברכבות לסופיה, כדי להגן על הבירה הבולגרית מפני המורדים.
המורדים הגיעו לעיר ראדומיר והכריזו על הקמת רפובליקה עצמאית בשם "הרפובליקה של ראדומיר" , ובראשה העמידו את ראייקו דאסקאלוב שהיה אחד ממנהיגי מפלגת האיכרים.
הממשלה הבולגרית שחררה מהכלא את אלכסנדר סטמבוליסקי, מנהיג מפלגת האיכרים, והוא נשלח לנהל משא ומתן עם המורדים.
הניסיון לא צלח והמורדים הכריזו על הדחת המלך פרדיננד ונעו לכוון סופיה במטרה לחולל הפיכה צבאית.
בהגיעם לפאתי העיר נתקלו בכוחות הדיוויזיה ה-217 הגרמנית וצוערי האקדמיה הצבאית הבולגרית שהיו תחת פיקודו של הגנרל אלכסנדר פרוטוגרוב , ו-128 מהם נהרגו ונפצעו בקרב ההגנה על הבירה הבולגרית.
המורדים ספגו 400 נפגעים ונכנעו.
חוסר השקט הנמשך בשורות הצבא מחד ותנועת כוחות מדינות ההסכמה אל תוך גבולות הממלכה מאידך, העמידו בסכנה את המשך קיומה העצמאי של ממלכת בולגריה.
הממשלה הבולגרית החליטה לבקש הפסקת אש, וב-24 בספטמבר פנה ראש הממשלה אלכסנדר מלינוב באמצעות הגנרל איוון לוקוב למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי בבקשה לשביתת נשק לצורכי כניעה, ולמחרת היום נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי.
ב-3 באוקטובר ויתר המלך פרדיננד על כיסאו.
קרב דוברו פולה הסתיים בניצחון מוחץ של מדינות ההסכמה והוביל להכרעת המערכה בבלקן.
הייתה זו הפעם השלישית לאחר תום השלטון העות'מאני שבה נכשלו הבולגרים בהשגת מטרותיהם הטריטוריאליות הלאומיות והפעם השנייה בתוך חמש שנים שבה הם הובסו במלחמה על רקע זה.
התבוסה עוררה תגובות קשות בציבוריות הבולגרית, ובנרטיב ההיסטורי הבולגרי נתפש קרב דוברו פולה כאסון צבאי, השני בחומרתו רק לקרב בלאסיצה שהוביל לקץ ימיה של האימפריה הבולגרית הראשונה.
קרב דוברדו במלחמת העולם הראשונה נערך באוגוסט 1916, בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו - הונגרי.
במהלך יוני 1916 נעשו כמה ניסיונות על ידי האיטלקים להתקדם בחזית ליד דוברדו, אך אלו נכשלו.
הקרב נערך ליד העיירה דוברדו והיה חלק מהקרב השישי על האיזונצו.
האיטלקים הצליחו לכבוש את האזור ובקרב עקוב מדם הם התקדמו ושלטו על כביש טריאסטה - גוריציה.
האוסטרו - הונגרים נסוגו והעיר גוריציה נכבשה.
האוסטרו - הונגרים בנו קו הגנה שני והתקדמות האיטלקים נעצרה.
קרב דויראן השני היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, שהחל בשלהי אפריל 1917 במסגרת מתקפת האביב של כוחות מדינות ההסכמה בחזית בפיקודו של מוריס סראי, אשר נועדה להבקיע את קווי מעצמות המרכז ולהביא להכרעת החזית.
הקרב התחולל בין כוחות בולגריים לבריטיים בגזרת אגם דויראן והסתיים בראשית מאי בכישלון הבקעת הקווים הבולגרים.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התרכזו כוחות מדינות ההסכמה בהגנה על הגזרות הסמוכות לעיר סלוניקי.
החל מאמצע 1916 התייצב קו חזית שאותו החלו שני הצדדים לבצר, תוך ניסיונות הדדיים לכיבוש שטחים.
קו חזית זה נודע בהמשך כחזית המקדונית או חזית סלוניקי.
מתקפת האביב של הגנרל סראי
בראשית 1917 בהתבסס על דיווחי המודיעין הצרפתי בדבר בעיות משמעת חמורות בצבא הבולגרי, החליט מפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה, הגנרל מוריס סראי, לתכנן מתקפת הבקעה על קווי החזית שיועדה לאביב.
למרות הסתייגות גורמי הערכה נוספים בזירה, נסמך סראי על הגיבוי לו זכה מהדרג המדיני הבריטי ועל תגבור הכוחות הצרפתיים והבריטיים בגזרה.
המתקפה אמורה הייתה להתחיל במרץ, אך בשל תנאי מזג האוויר הקשים נדחתה לאפריל.
הגנרל סראי ייעד את הכוחות הבריטיים למתקפה נגד שני יעדים.
היעד הראשון היה הבקעת הקווים הבולגריים ליד אגם דויראן והיעד השני הוא כיבוש העיר סרס.
הבריטים העריכו שהצבת העיר סרס כיעד היא מטרה פוליטית עבור הגנרל סראי, משום שכיבושה יעורר הדים תקשורתיים שיועילו למעמדם של הצרפתים ככלל ולסראי בפרט.
המפקד הבריטי, הגנרל ג'ורג' מילן, הודיע שכוחותיו יתקפו רק בגזרת אגם דויראן.
זירת הלחימה הממוקמת בסמוך לחלקו המערבי של אגם דויראן נודעה בתנאי הקרקע הקשים שבה, אשר שילבו שטחי טרשים וביצות ללא כל תשתיות תחבורה.
העמדות הבולגריות ניצבו על ההרים החולשים על אזורי הכינוס של היחידות הבריטיות ושלטו על האזור באש ארטילרית ועל דרכי הגישה לעמדותיהם באש מקלעים.
הבולגרים ביצרו את הגזרה בשלושה קווי הגנה.
בקו הראשון נכללו מוצבים שהמרחק ביניהם נע בין 50 ל-200 מטרים ואשר קושרו באמצעות תעלות ואוישו בחיילי רגלים.
קווי ההגנה השני והשלישי מוקמו כמה מאות מטרים מהראשון ונבנו במתכונת דומה.
הבולגרים ריכזו יחידות ארטילריה בגזרת העיר דויראן ומשם הפגיזו את הכוחות התוקפים.
הגיס הבריטי בקרב התבסס על שלוש דיוויזיות רגלים: ה-60 (לונדון 2/2), ה-26 וה-22. בחלקו הראשון של הקרב בשלהי אפריל נטלו חלק בלחימה החטיבות ה-65 וה-66 מהדיוויזיה ה-22 והחטיבות ה-78 וה-79 מהדיוויזיה ה-26. ב-9 במאי, בחלקו השני של הקרב, נטלו חלק בלחימה גם חטיבות מהדיוויזיה ה-60 (לונדון השנייה).
בסך הכל מנה הכוח הבריטי 43,000 חיילים שצוידו ב-160 תותחים, ב-110 קני מרגמות וב-440 מקלעים.
הצבא הבולגרי התבסס על דיוויזיית הרגלים התשיעית "פלבן" בפיקודו של ולדימיר ואזוב וכוחות עזר.
ואזוב היה מפקד נערץ ועתיר ניסיון ואוגדתו נחשבה לאחת מיחידות הרגלים המאומנות והממושמעות בצבא הבולגרי.
בסך הכול מנה הכוח הבולגרי 30,000 חיילים, שצוידו ב-147 תותחים, ב-35 קני מרגמות וב-130 מקלעים.
הבריטים ריכזו מאמץ בכיבוש המוצבים הבולגריים בגזרה שבין אגם דויראן לווארדאר.
הבקעת הקו בגזרה זו הייתה מאפשרת לבריטים להגיע לסטרומיצה וקוסטורינו ולאיים על גבול הממלכה הבולגרית.
ב-22 באפריל פתחו הבריטים בהרעשה ארטילרית על קווי הבולגרים אשר נערכו מבעוד מועד למתקפה וספגו אבדות קלות בלבד.
ב-25 באפריל אחר חצות, תקפו כוחות מהאוגדות ה-22 וה-26 את קווי ההגנה הבולגריים בשני ראשים.
הכוחות הבריטיים הצליחו להבקיע את קו ההגנה הראשון בנקודות מסוימות, לכבוש שטחים שהוחזקו על ידי הבולגרים ולעמוד במספר מתקפות נגד של הצבא הבולגרי, אך במניין נפגעים גבוה.
בשלב זה של המתקפה היו לבריטים 3,000 הרוגים ופצועים.
ב-6 במאי החלו הבריטים להפגיז בשנית את קווי הבולגרים.
לכוחות הלוחמים הצטרפה האוגדה ה-60, ובלילה שבין 8 ל-9 במאי, תקפו שוב הבריטים והצליחו להבקיע במספר מקומות את קו ההגנה הבולגרי, תוך מניין נפגעים רב.
הבולגרים יצאו לסדרת התקפות נגד, ולהוציא שני מוצבים, הצליחו להדוף את הבריטים בחזרה לקווי 24 באפריל, תוך שהם מסבים להם אבדות כבדות.
מניין הנפגעים הבריטים בשלב זה של הלחימה נע בין 4,000 ל-5,000.
הכישלון בקרב סימן את כישלונה הכולל של מתקפת האביב שהוביל הגנרל מוריס סראי.
לסראי היו יחסים רעועים עם מפקדי הגיסות הבריטי והאיטלקי בחזית, והוא התעלם לחלוטין מדיווחי המודיעין הבריטי על כך שלצבא הבולגרי איתנות גבוהה יחסית ושהוא יוכל לעמוד במתקפת הבקעה.
כישלון המתקפה הטיל את החזית המקדונית לחודשים ארוכים של מלחמת התשה עם הישגים קלים לשני הצדדים ומניין נפגעים גבוה.
במעמדו של מוריס סראי חל פיחות נוסף, ולבסוף ב-14 בדצמבר 1917 הוא הודח על ידי הנשיא הצרפתי, ז'ורז' קלמנסו, ובמקומו מונה אדולף גיומא.
קרב דויראן השלישי היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, שהתחולל בספטמבר 1918 בעיצומה של מתקפת הווארדאר של כוחות מדינות ההסכמה בחזית, אשר נועדה להבקיע את קווי מעצמות המרכז ולהביא להכרעת החזית.
הקרב התחולל בין כוחות בולגריים לכוחות בריטיים ויווניים בגזרת אגם דויראן, הסתיים בניצחון הבולגרים ותוצאתו הוגדרה כאסון צבאי לבריטים.
למרות ניצחון הבולגרים, הבקעת קווי החזית על ידי הצרפתים והסרבים בקרב דוברו פולה הובילה לנסיגת הבולגרים גם מגזרת אגם דויראן.
ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון ללחימה וביוני 1918 תוך ניצול המוטיבציה הירודה בצבא הבולגרי, הצליחו היוונים להביס את הבולגרים בקרב סקרה.
מתקפת הווארדאר של מדינות ההסכמה
ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה לפקד על כוחות מדינות ההסכמה בחזית, אשר בעת ההיא מנו כ-620,000 חיילים.
כוחות מדינות ההסכמה התבססו על שלוש אוגדות בריטיות ושלוש אוגדות יווניות.
לאחר קרב סקרה המשיך הצבא היווני בעיבוי כוחותיו והתארגנותו לקראת מתקפת הווארדאר ובכלל זה הגדלת יחידות מהיקף של רגימנט לאוגדה.
הכוחות תקפו את הקווים הבולגרים בשתי גזרות.
בגזרה המערבית של האגם תקף הקורפוס ה-12 הבריטי בפיקודו של הנרי פולר וילסון והוא הורכב מהדיוויזיות ה-22 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון דאנקן וה-26 בפיקודו של מייג'ור ג'נרל גיי.
לכוח התקיפה בגזרה המערבית צורפה הדיוויזיה היוונית הראשונה (של סרס) וכן הרגימנט השני של הצבא הצרפתי (ה"הזוּאָב"), שהיה רגימנט חיל רגלים קל אשר צויד גם בנשק ארטילרי.
בגזרה הצפון מזרחית של האגם תקפה הדיוויזיה ה-28 בפיקודו של ה.
קרוקר שהייתה חלק מהקורפוס ה-16 הבריטי ואליה צורפה הדיוויזיה השביעית היוונית (של כרתים).
ב-19 בספטמבר נוספה הדיוויזיה ה-14 היוונית לכוחות התוקפים בגזרה הצפון מזרחית.
בסך הכל מנו כוחות מדינות ההסכמה כ-75,000 חיילים והם צוידו ב-231 תותחים ובכללם תותחי הוביצר בקוטר שמונה אינץ'
הצבא הבולגרי התבסס על דיוויזיית הרגלים התשיעית "פלבן" בפיקודו של ולדימיר ואזוב, אלמנטים מהדיוויזיה ה-11 וחטיבה מהדיוויזיה ההררית של הצבא הבולגרי שהיו חלק ממערך הארמייה הראשונה בפיקודו של סטפן נרזוב.
ואזוב היה מפקד נערץ ועתיר ניסיון ואוגדתו כבר הביסה את הבריטים בקרב דויראן השני.
הכוחות הבולגריים מנו כ-35,000 חיילים והם צוידו ב-122 תותחים.
הייתה זו הפעם השלישית הכושלת בה ניסו כוחות מדינות ההסכמה לכבוש את העמדות הבולגריות המבוצרות ברכסים החולשים על אגם דויראן.
כאמור, זירת הקרב נחלקה לשתי גזרות עיקריות: המערבית והצפון מזרחית.
בשתי הגזרות קו ההגנה הבולגרי ניצב על קו הרכס שהיה ברובו אדמת טרשים.
הבולגרים ניצבו בעמדות השולטות באש תותחים על אזורי הכינוס של היחידות הבריטיות והיווניות וכיסו באש מקלעים את דרכי הגישה לעמדותיהם.
הצבא הבולגרי ביצר את הגזרה בשלושה קווי הגנה.
קווי ההגנה השני והשלישי מוקמו כמה מאות מטרים מהראשון, נבנו במתכונת דומה וביניהם הוצבו קני ארטילריה.
הקרב החל ב-18 בספטמבר אחר חצות בהרעשה ארטילרית כבדה בת מספר שעות של כוחות מדינות ההסכמה על קווי הבולגרים.
ב-05:15 החלה מתקפת רגלים בריטית על העמדות הבולגריות ברכס שמעל הגזרה המערבית של אגם דויראן ולאחר השעה 06:00 הצטרפו היוונים בראש חץ שני.
בעוד שהבריטים שהתקדמו בקו אחד נבלמו באש מקלעים תוך מניין נפגעים גבוה, הצליחו היוונים להבקיע בנקודות מסוימות את קו ההגנה הבולגרי ולשבות מאות לוחמים.
לאחר מספר שעות עלה בידי הבריטים להבקיע את קו ההגנה הבולגרי הראשון, אך מניין הנפגעים הרב מנע מהם מלהחזיק בקו והם נהדפו בהתקפת נגד בולגרית.
למעלה ממחצית מחיילי החטיבה ה-66 הבריטית נפגעו ובכללם רבים מסגל הפיקוד הבכיר שלה.
בגזרה הצפונית מזרחית של האגם תקפו האוגדה היוונית השביעית והאוגדה ה-28 הבריטית את קו ההגנה הבולגרי והצליחו להבקיע אותו בשתי נקודות, אך בשל מניין הנפגעים הגבוה הורה הגנרל ג'ורג' מילן על נסיגה.
הפיקוד הבריטי החליט לחדש את המתקפה למחרת היום כדי לרתק את הכוחות הבולגריים ולמנוע מהם לסייע לכוחותיהם שהיו במצוקה מול המתקפה הסרבית-צרפתית בגזרת הווארדאר.
לאזור הוזעקה לתגבור האוגדה ה-14 של הצבא היווני.
ב-19 בספטמבר בשעה 05:00 לאחר מספר שעות של הרעשה ארטילרית תקפו שוב הבריטים והיוונים הצליחו להבקיע את עמדות הבולגרים ולהחזיק בחלקן, אך תוך מניין נפגעים גבוה.
בצהרי 19 בספטמבר הורה הגנרל מילן על הפסקת המתקפה.
בשלב זה היו לבריטים 3,900 נפגעים, ליוונים 2,300 ולבולגרים 3,400. בנוסף שבו כוחות מדינות ההסכמה 1,200 חיילים בולגרים.
לבריטים לא נותרו עתודות כוח אדם לחדש את המתקפה וביכולתם היה רק להחזיק בעמדותיהם.
לאחר הקרב כתב הגנרל מילן ביומנו:
הבקעת קווי החזית לאחר קרב דוברו פולה אילצה את פרידריך פון שולץ להורות על נסיגה רחבה של הצבא הבולגרי לאורך כל קו החזית המקדונית, כדי לנסות ולייצב קו הגנה שני.
וכך, נסוגו חיילי הארמייה הבולגרית הראשונה מעמדותיהם ליד אגם דויראן.
מספר ימים מאוחר יותר, נוכחו הבריטים והיוונים כי אין כל תכונה בעמדות הבולגרים וכוחותיהם הגיעו לקרבתן ומצאו אותן נטושות.
כך, לאחר קרב כושל ועקוב מדם הצליחו כוחות מדינות ההסכמה להשתלט על עמדות הבולגרים ליד אגם דויראן ללא קרב.
עם תנועת כוחות מדינות ההסכמה אל עבר גבולות בולגריה וקריסת קווי החזית המקדונית, ביקשו הבולגרים ב-24 בספטמבר הפסקת אש לצורכי כניעה.
ההצלחה הגדולה במתקפת הווארדאר וכניעת הבולגרים הסיטה את תשומת הלב מהכישלון הצבאי בדויראן והפיקוד הבריטי הבכיר המעיט בחשיבותו וציין בדיווחיו שעיקר חשיבות הקרב הייתה בריתוק הכוחות הבולגריים לגזרה למרות המחיר הגבוה ששולם.
ולדימיר ואזוב היה לגיבור מלחמה נערץ על ידי הבולגרים והוערך מאוד גם על ידי הבריטים.
ב-1936 הוזמן ואזוב ללונדון להשתתף בטקס לציון ניצחונם של הבריטים במלחמת העולם הראשונה וזאת לאות הערכה על תפקודו במלחמה.
הלורד ג'ורג' מילן קיבל אותו אישית ובמהלך הנאום המרכזי בטקס צוין כי ואזוב נמנה עם הקצינים הזרים הבודדים שעיצבו את ההיסטוריה הבריטית.
ב-1938 פרסם אחד מחיילי האוגדה ה-28 הבריטית מאמר בחוברת הנצחה לאירועי מלחמת העולם הראשונה תחת הכותרת "חזיתי בטבח חסר התועלת בדויראן" ובו נכתב בין השאר:
קרב דנייפר הוא השם שניתן לסדרת מבצעים צבאיים שערך הצבא הסובייטי במהלך המחצית השנייה של שנת 1943. במהלך הקרב התקדמו כוחות הצבא האדום מערבה כמה מאות קילומטרים לאורך חזית רחבה בחלק הדרומי של החזית הסובייטית, חצו את נהר הדנייפר ושחררו חלק ניכר משטח אוקראינה הסובייטית, כולל העיר קייב, מהכיבוש הנאצי.
כ-4 מיליון חיילים משני הצדדים היו מעורבים במערכה, במסגרתה נהנה הצבא האדום מעדיפות מספרית גדולה בכוח אדם וציוד קרבי כבד על הצד הגרמני.
מתקפה סובייטית במרחב פולטבה-צ'רניגוב (26 באוגוסט–30 בספטמבר 1943) במהלכה הגיע הצבא האדום לגדה המזרחית של הנהר.
מבצע הדנייפר התחתון - (26 בספטמבר–20 בדצמבר 1943) במהלכו חצה הצבא האדום את הנהר בחלקו הדרומי והתבסס על הגדה המערבית.
מבצע הצנחה "דנייפר" (ספטמבר 1943) במהלכו בוצעה צניחה של אלפי צנחנים.
קרבות בסביבות העיר קייב (3 בנובמבר–23 בדצמבר 1943) במהלכם שוחררה העיר מהכיבוש הנאצי.
לאחר קרב קורסק לא היה לוורמאכט סיכוי לניצחון כולל במלחמה.
אבדותיו היו קשות וככלל הצבא היה פחות מנוסה מאשר בתחילת המלחמה.
כתוצאה מכך הגרמנים היו יכולים לכל היותר להגיע להצלחות טקטיות ולהתבצר בקווי ההגנה תוך ניסיון להתיש את הצבא האדום.