tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוהי אחת הדוגמאות הבולטות המדגימה את השפעת הרצח על החברה האמריקאית, החקירה הבלתי פוסקת של כל היבט ממנו, והירידה לפרטים השוליים והזניחים ביותר, תוך מתן משמעות נסתרת ועמוקה לכל פרט, וזאת בסדרה שהפכה לאבן פינה בתרבות הפופולרית האמריקנית בסוף המאה העשרים.
התייחסות זו גם מראה כי כשלושה עשורים לאחר הרצח (התוכנית שודרה ב-1992) הגיעה טראומת הרצח למצב שמאפשר להתייחס לרצח באופן פארודי בפריים טיים בטלוויזיה.
רצח דני כץ הוא פרשת רצח ואונס של נער ישראלי שנרצח בשנת 1983 בחיפה.
חמשת הרוצחים הם ערבים ישראלים והרצח מוגדר כבעל רקע לאומני.
דני כץ מונצח כחלל טרור באתר ההנצחה של חללי פעולות האיבה של הביטוח הלאומי.
דן כץ, נער כבן 14 (נולד ב-6 בינואר 1969) תושב שכונת דניה בחיפה, יצא מביתו לבית חברו ב-8 בדצמבר 1983. משלא שב לביתו החלה המשטרה בחיפושים נרחבים אחריו.
שלושה ימים לאחר מכן נמצאה גופתו באקראי על ידי רועה צאן במערה ליד המושב יעד.
הגופה הייתה עירומה, ללא חפציו של כץ, ועליה סימני מכות, חנק וחשד לתקיפה מינית.
ליד המערה שבה נמצאה גופתו של כץ נמצאה ערימת אשפה ובה עטיפת מחברת ומעטפה שעליה שמו של סמיר ג'נאמה.
בדיקה העלתה שסמיר, תושב סכנין, עובד במשלוחים בסופרמרקט שופרסל בשכונת דניה והדבר העלה את חשד המשטרה.
סמיר נעצר ומסר אליבי שלפיו הוא עסק בחלוקת משלוחים באותו אחר הצהריים יחד עם פתחי ג'נאמה, בן-דודו, ועלי טראד גנאיים, גם הם תושבי סכנין.
כן מסר שמות של שניים נוספים שטען שפגש באותו אחר הצהריים, אחמד מזייד קוזלי ועאטף איברהים סביחי, תושבי ואדי אל עין מתחת לדניה.
חמשת הנחקרים הכחישו בתחילה כל קשר לרצח, אולם ב-29 בדצמבר 1983 הודה אחמד בביצוע הרצח, אך ציין פרטים שגויים על הרצח ועל כן חוקרי המשטרה סברו שאין ממש בהודאה.
לאחר שעברו שלושים ימי המעצר המותרים בחוק ללא אישור מיוחד מהיועץ המשפטי לממשלה שוחררו העצורים.
בסוף ינואר נעצר סטודנט מסכנין שנעדר מלימודיו בימים סביב הרצח, בחשד למעורבות בו.
בתחילת פברואר 1984 פרש ראש צוות החקירה, רפ"ק דב גנור, ובמקומו מונה סגן ניצב משה גולדגארט.
במרץ 1984, לאחר שלצוות החקירה צורפו חוקרים נוספים וביניהם אלכס איש שלום, שבה המשטרה ועצרה את סמיר, פתחי ועלי.
לאחר חקירות חוזרות, הודו שלושתם והפלילו גם את אחמד ועאטף, שגם הם הודו בהמשך בביצוע הפשע.
המשטרה הציגה את הודאת אחד החשודים שאמר שהרצח בוצע כי "צריך לעשות משהו נגד הממשלה".
חלק מהחשודים טענו שההודאות הוצאו מהם באלימות קשה, אך אחמד סיפר שהוא רצח את דני כץ.
לדברי יהודית קרפ -המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שבחנה את חומרי החקירה, לאחר תום החקירה במשטרה הועברו ארבעה מהחשודים לחקירת שב"כ רק לבדיקת השאלה אם השתתפותם בביצוע הרצח אכן נבעה ממניע לאומני.
מסקנת השב"כ, על פי קרפ הייתה ש"אף אחד מארבעת הנחקרים לא פעל ממניע לאומני" ובנוסף על כך "בדיקת חומר החקירה העלתה כמה סימני שאלה לגבי מעורבותם של המערערים בביצוע הרצח".
בכתב האישום שהוגש ב-12 באפריל 1984 נטען שהחמישה הבחינו בנער כשהוא צועד לבדו, וחטפו אותו ברכבם לכיוון אתר בנייה שומם.
במהלך הנסיעה חסמו את פיו בסמרטוט והכו אותו עד שאיבד את הכרתו.
באתר הבנייה, הכו החמישה את כץ מכות מוות וארבעה מהם אנסו אותו.
לאחר מכן, השליכו את גופתו בין שיחים סמוך לאוניברסיטת חיפה.
מאוחר יותר, בשעות הערב, חזרו החמישה אל המקום שבו הניחו את הגופה והעבירו אותה למערה באזור סכנין.
הנאשמים כפרו בהאשמות נגדם ובמשפט זוטא טענו שההודאות הוצאו מהם באלימות ובכפייה.
בית המשפט המחוזי בחיפה דחה את טענתם והעדיף את עדויות חוקרי המשטרה, שהכחישו את הטענות.
במשפט העיקרי נמנעו ארבעה מהנאשמים מלהעיד.
פתחי היה היחיד שהעיד, אך בית המשפט דחה את עדותו כבלתי מהימנה.
הם נמצאו אשמים ברצח בכוונה תחילה, חטיפה לשם רצח וקשירת קשר לביצוע פשע.
כל אחד מהם נידון למאסר עולם ועוד 27 שנות מאסר.
ערעורם לבית המשפט העליון נדחה וגם בקשה לדיון נוסף נדחה על ידי נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר.
שניים מהרוצחים, אחמד קוזלי ועאטף סביחי, הודו לאחר מכן גם בחטיפתה, אינוסה ורציחתה של דפנה כרמון, ונגזר עליהם עונש של מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר לריצוי בחופף.
פרקליטם של הרוצחים, עו"ד אביגדור פלדמן, טען כי חקירת האירוע הייתה פסולה וזאת מכיוון שלדבריו, הודאות הנאשמים שונו שלוש פעמים תוך כדי החקירה כדי להתאימן להתקדמותה.
לדבריו לא היו ראיות מוצקות נגד הנאשמים מלבד הודאותיהם, שעל פי טענתם נגבו תוך שימוש באלימות קשה.
בית המשפט העליון קבע ב-1991 כי טענות הנאשמים לאחר החקירה אינן אמינות בעיניו, וכי הרשעתם על סמך הודאתם במשטרה וראיות נוספות הייתה מוצדקת.
אל הטוענים לחפותם של המורשעים ברצח הצטרף עזרא גולדברג, קצין משטרה בדימוס שטען שדני כץ נרצח בשיטה דומה לשיטת הרצח של ישראל נולמן, רמי חבה וחנן זגורי.
לאחר לחץ ציבורי, הורה שר המשפטים, דוד ליבאי, לעו"ד יהודית קרפ להכין דו"ח בקשר לפרשה.
לידיעתה הובא חומר מחקירת השב"כ שלא היה לפני בית-המשפט המחוזי ולא הובא לידיעת הסנגורים.
בדו"ח שהוציאה קרפ פורטו תמיהות ואינדיקציות המעלות את האפשרות שהנאשמים לא ביצעו את הרצח.
בעקבות הדו"ח, הוגשה בקשה למשפט חוזר לנשיא בית המשפט העליון.
לבקשה הצטרפה הסניגוריה הציבורית כידיד בית המשפט.
היועץ המשפטי לממשלה היוצא, מיכאל בן יאיר תמך בבקשה, אך מחליפו, אליקים רובינשטיין התנגד לה ולכן הפרקליטות התנגדה לבקשה.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, פסק בפברואר 1999 כי יש לערוך לנאשמים משפט חוזר.
בשנת 2000 נערך לחמשת הרוצחים משפט חוזר, הליך נדיר ביותר במערכת המשפט הישראלית.
במהלך המשפט, שנמשך כשנתיים, שוחררו בערבות שלושה מן הנאשמים.
גם במשפט החוזר שנערך, השתכנעו השופטים (דבורה ברלינר, זאב המר ויהודית שטופמן) שהודאות הנאשמים קבילות, והשאירו את פסק הדין על כנו.
סניגורם, עו"ד אביגדור פלדמן, ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון.
שופטי בית המשפט העליון (אליהו מצא, אילה פרוקצ'יה ואשר גרוניס) דחו את הערעור פה אחד.
בפסק הדין קבעה השופטת פרוקצ'יה: באשר לשימוש באמצעים פסולים בחקירה כתב השופט מצא: .
בית המשפט מתח ביקורת על שלב בחקירתו של סמיר ג'נאמה, בו הפעילה עליו המשטרה לחץ על ידי שימוש במעצר אשתו.
כמו כן קבע בית המשפט כי המניע לרצח היה על רקע לאומני.
ב 22 יוני 2017 שודרה ב"רשת" תוכנית "תיק בחקירה" שהוקדשה לפרשה ובמסגרתה התראינו שני ראשי אגף החקירות לשעבר.
רפי רהב שהיה ראש האגף החקירות בזמן החקירה שעליה דיברה יהודית קרפ סיפר שראש צוות החקירה דיווח לו ש"המניע הוא לא ביטחוני" והוסיף כי להתרשמותם "ההודעות של הנחקרים הם הודאות שווא ושהם לא ביצעו את הרצח".
רהב הוסיף שהוא דיווח על הדברים למפכ"ל קראוס.
יצחק אילן ז"ל סגן ראש השב"כ ומי שהיה ראש אגף החקירות בארגון, טען כי על סמך היכרותו עם החומר אלו שהואשמו בפרשה - חפים מפשע ואילו הרוצח האמיתי של דני כץ - לא נתפס.
על פי אתר ynet מיום 28 יוני 2017 סיפר ראש המעבדה הניידת שצילם את השחזורים ליוצרי התכנית כי בשחזור נעשתה מניפולציה אסורה ובכך הוא אישר למעשה את דברי אחד המורשעים בפרשה.
באוגוסט 2007 חתם שמעון פרס, נשיא מדינת ישראל, על בקשת קציבת עונשם של המורשעים לתקופות שבין 30 ל-45 שנים.
שלושה מהרוצחים, שכבר ריצו 23 שנות מאסר, הגישו בקשה לניכוי שליש ממאסרם.
ביולי 2008 דחתה ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר את הבקשה, בנימוק שהם עדיין מסוכנים, לאור סירובם להודות שהם אכן הרוצחים.
בנובמבר 2008 דחה בית המשפט המחוזי בנצרת את עתירת שלושת הרוצחים לבטל את החלטת הוועדה, אך קבע כי אותרו כשלים בהתנהלותה והורה לכנס ועדת שחרורים בהרכב חדש.
בדצמבר 2010 דחה בית המשפט העליון את ערעורם.
בינואר 2017 שוחררו סמיר ג'נאמה, פתחי ג'נאמה ועלי גנאים.
שני הרוצחים הנוספים, שהורשעו גם בביצוע הרצח של דפנה כרמון, צפויים להשתחרר בשנת 2029. אחד מהם, עאטף סביחי, הגיש בשנת 2021 בקשת חנינה לנשיא המדינה יצחק הרצוג, לאחר שריצה 37 שנות מאסר בכלא, זאת למרות שמעולם לא הביע חרטה על מעשיו.
"המבקש אינו מביע חרטה על דבר שלא עשה ואינו רואה בבקשת חנינה זו את המסגרת המתאימה להעלות מחדש את טענותיו בנוגע לכשלים ולעיוותי דין האמורים".
רצח דֶרֶק רוט היה רצח שזעזע את ישראל בשנת 1994, כשנהג המונית דרק רוט נרצח בידי שני נערים בני 14, משה בן-איבגי וארבל אלוני.
בליל 9 בינואר 1994 עלו ארבל אלוני ומשה בן-איבגי, שני נערים בני 14 מהרצליה, על מונית באזור המלונות בהרצליה פיתוח.
נהג המונית היה דרק רוט, שעבד בתחנת המוניות השכונתית של הרצליה פיתוח.
בשעה 20:30 ירו השניים בגבו של רוט שישה כדורים מאקדח תופי.
חמישה כדורים פגעו ואחד החטיא.
לא ידוע מי מבין השניים לחץ על ההדק; לפי התכנון היה אלוני אמור לתת סימן באמצעות שיעול ובן-איבגי היה אמור ללחוץ על ההדק.
במשטרה חשדו תחילה כי הרקע לאומני, מפני שתיקו של רוט לא נשדד; למחרת התרברבו השניים במעשה בפני חבריהם לכיתה ואף לקחו אותם אל מקום הרצח.
המידע הגיע למשטרת מחוז תל אביב, ובערב השניים נעצרו; בביתו של אחד מהם נמצא אקדח גנוב.
עד היום לא ידוע מה היה המניע למעשה, אולם בראיון מארגנטינה טען בן-איבגי שהמניע לרצח, היה ויכוח בין חבר שלישי לבין דרק רוט, יום לפני הרצח.
השניים נתפסו והורשעו ברצח, ונידונו ל-16 שנות מאסר.
שמותיהם של אלוני ובן-איבגי נותרו חסויים, עקב היותם קטינים בעת הרצח.
ביולי 2000 התיר בית המשפט העליון לפרסם את שמותיהם.
קורות הרוצחים לאחר שליחתם למאסר
באחת מחופשותיהם מהכלא, בפברואר 1998, הספיקו בן-איבגי ואלוני לבצע שוד של חנות מכולת בהרצליה ולפצוע את המוכרת, ונידונו לעוד 5 שנות מאסר בנוסף ל-16 על הרצח.
בכתבת תחקיר של דב גיל-הר פורסם כי אלוני ניסה להתאבד בכלא.
באותו תחקיר נשמע קולו של בן-איבגי, כאשר הוא מתנצל על המעשה.
במאי 2004 יצא בן-איבגי לחופשה מהכלא, ובמהלכה נמלט מישראל.
אלוני, שהמשיך לרצות את עונשו בכלא בישראל, התחתן עם סטודנטית שפגש כאשר עשתה עבודה על סיפורם של השניים במסגרת לימודיה.
ב-29 ביולי 2008 ביקש ארבל אלוני שחרור מוקדם על ידי ניכוי שליש ממאסרו, אך בקשתו נדחתה על ידי סגן נשיא בית המשפט המחוזי בפתח תקווה, השופט אברהם טל.
בפברואר 2012 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו הנוספת לניכוי שליש.
ב-8 ביולי 2015 השתחרר אלוני לאחר שריצה 21 שנות מאסר.
אלוני ריצה את מלוא עונשו שהורכב מ-16 שנים בעבור הרצח שביצע, חמש שנים על שוד שביצע בעת חופשה (יחד עם בן-איבגי) וחצי שנה נוספת על הונאת אשראי.
במאי 2019 נעצר אלוני, יחד עם תשעה חשודים נוספים, בחשד לביצוע עבירות מרמה בהיקף נרחב, ובהמשך הוגש נגדו כתב אישום בשלל עבירות.
ב-27 באוקטובר 2020, הורשע בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ועבירות מס בסכום כולל של מיליוני שקלים.
אלוני ריצה שנתיים וארבעה חודשי מאסר.
בריחתו של משה בן-איבגי מהארץ והסגרתו
בעקבות השוד ובעקבות מידע מודיעיני שלפיו היה בן-איבגי קשור לכנופיות פשע מתוך הכלא, שלל שירות בתי הסוהר את זכויות החופשה שלו.
בן-איבגי עתר לבית המשפט המחוזי והשופט אברהם טל פסק כי יש להתיר לו לצאת לחופשות, בניגוד לעמדת שירות בתי הסוהר.
הוא המריא מהארץ כשהוא מצויד בדרכון מזויף, והגיע לבואנוס איירס שבארגנטינה, דרך ספרד ואורוגוואי.
הוא השתקע בבואנוס איירס וגר בחברתם של מספר עבריינים ישראלים נמלטים.
תת-ניצב גיא ניר, שהיה אז נציג משטרת ישראל באמריקה הלטינית, החל בפעילות מבצעית בארגנטינה ואכן, ב-15 באוקטובר 2004 נעצר בן-איבגי בדירה בפרבר של בואנוס איירס על ידי המשטרה הארגנטינאית בחשד לבריחתו מהכלא, שימוש בדרכון מזויף ועבירות סמים, ונכלא.
ישראל דרשה להסגירו לידיה, אך ארגנטינה סירבה להסגירו בגין מעשה הרצח אלא רק בגין עבירת השוד, משום שגיל האחריות הפלילית בארגנטינה הוא 16. ב-6 בפברואר 2007 החליט בית המשפט העליון בארגנטינה כי בן-איבגי ישוחרר מהכלא.
ב-29 במרץ 2007 נעצר בן-איבגי בשנית, בעקבות החלטה לבחון שוב את הסגרתו לישראל.
ב-10 ביוני 2009 דווח כי בן-איבגי נמלט מארגנטינה.
כעשרה חודשים מאוחר יותר, ב-15 במאי 2010 נתפס בן איבגי במנדוסה אשר בארגנטינה.
ב-20 בנובמבר 2013 הוסגר בן-איבגי לישראל בגין עבירות השוד וניסיון השוד בלבד, בהתאם להחלטת בית המשפט העליון בארגנטינה.
הפרקליטות ביקשה מבית המשפט המחוזי בתל אביב לקבוע כי בן איבגי ירצה את מלוא חמש שנות המאסר שנגזרו עליו בפרשת השוד.
בן איבגי שוחרר לאחר ריצוי עונשו ב-21 באוקטובר 2018.
בשנת 1998 יצא לאקרנים סרט עלילתי על השניים, שנקרא "באזז" אשר שודר בתחנות טלוויזיה שונות, פעמים רבות מאז.
בשנת 2005 שודר בערוץ יס דוקו סרט תיעודי בשם "דרק רוט - התיק נפתח" על הרצח, שחשף פרטים חדשים על הפרשה.
רצח האחיות היהודיות התרחש ב-17 באוגוסט 1936 במהלך המרד הערבי הגדול, ובו נרצחו ו, שתי אחיות יהודיות שעבדו בבית החולים הממשלתי למחלות מידבקות ביפו.
בשנים 1936–1939, שבהן התחולל המרד הערבי הגדול, נשמר רוב הזמן כלל בלתי כתוב כי אין לפגוע בעובדי רפואה בעת מילוי תפקידם.
כאשר הופר כלל זה הביא הדבר לזעזוע ולתגובות קשות הן בצד היהודי והן בצד הערבי.
רצח שתי האחיות היהודיות היה מקרה בולט כזה.
בצפון שכונת גבעת עלייה ביפו, על שפת הים, נמצא אז בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות (לאחר הקמת מדינת ישראל, הפך המוסד לבית החולים הממשלתי דונולו).
בבית חולים זה פעל בשנים אלו בית ספר לאחיות שבו למדו שתי האחיות.
צדק, בת 19, הייתה תלמידת שנה שלישית, ופינק, בת 18, הייתה תלמידת שנה ראשונה.
כדי להגיע לבית החולים ביפו היה על האחיות לנסוע מתל אביב באוטובוס המגיע ל"בית וגן" (בת ים).
הן היו יורדות בחוף עג'מי (כיום רחוב יפת) וממשיכות בסמטאות שכונת עג'מי לעבר בית החולים, ללא ליווי ובמסלול קבוע וידוע.
עם פרוץ המאורעות ב-19 באפריל 1936, החלה הסתה פרועה בעיתונות הערבית נגד האחיות היהודיות בבית החולים ביפו ודרישה לסלקן משם.
יום לפני הרצח הגיעה נחמה לחופשה קצרה בבית הוריה ברמת גן והביעה את חששותיה לחזור ליפו, אבל נאמנותה לחולים גברה על החששות.
ב-17 באוגוסט 1936 נסעו האחיות למשמרתן בבית החולים.
הן צעדו בסמטאות שכונת עג'מי לעבר בית החולים.
בשעה 18:30, במרחק קצר משער בית החולים, חסם את דרכן מתנקש שפתח עליהן בירי אקדח אוטומטי.
פינק נהרגה מיד מכדור בראשה, צדק נפצעה קשה מפגיעה בחזה, והרוצח נמלט.
מכונית צבאית בריטית שעברה במקום העבירה את צדק ואת גופת פינק לבית החולים.
כל הרופאים הערבים שעבדו שם התגייסו לטפל בצדק והאחיות הערביות תרמו לה דם.
מבית החולים הדסה בתל אביב יצאו ליפו הרופאים ד"ר נתן (וילהלם) וולף וד"ר אריה אלוטין, בליווי משמר שוטרים.
בבואם למקום עשה ד"ר אלוטין לנחמה הפצועה עירוי דם אולם כל האמצעים לא הועילו.
כל הניסיונות להציל את נחמה צדק כשלו וגם היא נפטרה.
ראש העיר מאיר דיזנגוף שכב על ערש דווי ולכן טיפל בפרשה סגן ראש העיר ישראל רוקח, אשר דרש להעביר מיד את גוויית הנרצחת ואת הפצועה לתל אביב.
מבית החולים השיבו כי הפצועה נמצאת במצב קשה מאוד ויש סכנה לחייה אם יעבירו אותה.
בשעה 22:20 הובאו שתי הנרצחות מבית החולים הממשלתי ביפו להדסה תל אביב לחדר המתים.
ד"ר מכס מרכוס, ד"ר אלוטין וד"ר יעקב ביסקר ערכו בדיקה סופית.
המונים צבאו על בית החולים הדסה.
בשעת ערב הועמדו משמרות שוטרים יהודים ליד שער בית החולים.
שתי שרשרות של צעירים הועמדו ברחוב בלפור ועצרו את התנועה..
הרצח גרר תגובות עזות בכל המגזרים.
כל העיתונים העבריים הופיעו בכותרות שחורות גדולות.
בעיתון "דבר" נכתב: "פריצי חיות שלחו את ידם הטמאה גם לבית החולים.
דם אחיות רחמניות, חובשות פצעי ערבים, נשפך בידיהם".
הבריטים הטילו עוצר כללי ביפו והנציב העליון פרסם הודעה רשמית ובה הביע את צערו על רצח האחיות.
גם הוועדה הלאומית הערבית ביפו הביעה צער וגנאי.
ראש עיריית יפו הביע צער על דבר הפשע המתועב שבוצע בידי אלמונים.
ועד הנשים הערביות בירושלים הביע תקווה "שלא יישנו המקרים של התנפלות על נשים ערביות ויהודיות בארצנו".
כעבור זמן קצר החלו ערבים לטעון כי אין כל הוכחה שהרוצח הוא ערבי וכי ייתכן שמדובר בפרובוקציה של גורמים מסכסכים בינלאומיים וייתכן קומוניסטים, אך לא ערבים.
השתתפו בה כ-20,000 איש וכל החנויות נסגרו.
מסע ההלוויה יצא מבית החולים ברחוב בלפור לבית הקברות ברחוב טרומפלדור.
באוקטובר 1939 נתלה בירושלים אל עבד דאוד אל חוסיין מסיקנת, שנידון למוות על ירי כלפי ערבי אחר ביפו.
בעיתונות נטען שהוא לקח חלק גם ברצח האחיות.
באפריל 1938 נחנך גן הנשיאים ברמת גן, שנחמה צדק הייתה מראשוני תושביה.
השדרה שבתוך הגן, שהיה סמוך לביתה של נחמה צדק, נקרא על שמה.
לימים היה חלק זה של הגן לרחוב "שדרות האחות נחמה".
אחיה של נחמה, משה צדק, סיפר כי כילדים סיקלו נחמה והוא את השטח ונטעו ברושים ואקליפטוסים במקום בו נקבעה לימים השדרה.
בעת יסוד סניף מגן דוד אדום ברמת גן נקבע שהוא יהיה לזכרן של שתי האחיות.
מיד לאחר הרצח נתפרסמה קריאה בדבר לקרוא רחוב מרכזי בעיר בשם "שתי האחיות" על שם הנרצחות.
מיד לאחר הקמת המדינה החליטה עיריית תל אביב, במסגרת מתן שמות עבריים לרחובות רבים, לקרוא לאחד הרחובות בשם "האחות הרחמניה", לזכר שתי האחיות שנרצחו.
לאחר שיפו סופחה לתל אביב נקרא רחוב ליד מקום הרצח בשם "שתי האחיות", להנצחתן.
ב-10 בנובמבר 1926 נרצח הסטודנט היהודי דוד פאליק (ברומנית: Dawid Fallik) ברומניה של בין שתי מלחמות העולם.
רציחתו של פאליק הכתה גלים וזעזעה את הציבור היהודי בצ'רנוביץ, בירת בוקובינה, וברומניה כולה בעשור השלישי של המאה ה-20.
מלחמת העולם הראשונה שמה קץ לעידן הרגוע של השלטון ההבסבורגי בבוקובינה.
עם כניסתו של הצבא הרומני לבירתה צ'רנוביץ, ב-11 בנובמבר 1918, נתקלו הרומנים במיעוטים רבים, כמו ביתר המקומות החדשים שסופחו לרומניה לאחר המלחמה.
מספרם הרב של בני המיעוטים, לבושם השונה ואי ידיעתם את השפה הרומנית, יצרו תחושות ניכור בקרב הרומנים.
מתופעות הניכור שהתלוו לאנטישמיות המסורתית סבלו כמעט רק היהודים.
הממשל הרומני, שלא התעלם מ"הבעיה", קבע את מדיניות הרומניזציה, מדיניות שנועדה לפגוע בעיקר ביהודים.
בעבר, בעידן האוסטרי, תפסו יהודי בוקובינה מעל רבע מהמשרות הציבוריות במדינה.
רובם של יהודים אלה ישבו מטבע הדברים בצ'רנוביץ, מרכז הכוח המדיני והכלכלי של בוקובינה.
במטרה לדחוק את יהודים אלה, במסגרת חוקי הרומניזציה הוציא הממשל הרומני תקנה שקבעה שניהול מוסדות הציבור במדינה יעשה בשפה הרומנית בלבד.
הפקידים הבכירים חויבו במבחני בקיאות בשפה, כתנאי להמשך העסקתם.
כתוצאה מכך מצאו את עצמם רוב בעלי התפקידים היהודים (ששפתם הייתה גרמנית), מחוסרי עבודה.
מאחר שמספרם של המורים היהודים היה רב, לא הצליח הממשל הרומני למלא את מקומם במורים רומנים.
לכן נאלצו השלטונות להשלים עם העובדה שיאלצו להשאיר את מורים אלה בתפקידם.
הרומניזציה בתחום החינוך לא פסחה על התלמידים, ועל אלה הוערמו קשיים מרובים.
התלמידים חויבו ללמוד בשבת, לא שוחררו מחובת הכתיבה וההיבחנות ביום זה, ורבים מהם הוכשלו במבחנים ובמיוחד בבחינות הבגרות, למרות היותם תלמידים מצטיינים.
כבר בחודש נובמבר 1918, החלו ההתנכלויות כלפי היהודים מצידם של איכרים רומנים, בדרום בוקובינה.
החל ממחצית שנות ה-20 הצטרפו גם האיכרים האוקראינים אל הפורעים, והיהודים סבלו גם במרכז וצפון בוקובינה.
באוגוסט 1927, החלו להתנכל לנוסעים יהודיים ברכבות, רבים נרצחו, וחלקם אף נזרקו מהקרונות תוך כדי נסיעה.
לשיא המתיחות ברומניה, הגיעה העיר צ'רנוביץ.
למאבק הפוליטי האלים אותו ניהלו מפלגות וארגונים אנטישמים, נרתמו הסטודנטים הרומנים.
מטרת האנטישמים תאמה את עמדת הממשל הרומני, והיא קידום הרומניזציה באוניברסיטאות.
הסטודנטים הרומנים היוו את מוקד האנטישמיות.
תסכולם של רבים מהם נבע מכך שהרומניזציה פסחה על מערכת החינוך, בכך שהשאירה את המורים (עקב מחסור במורים רומנים) והתלמידים היהודים בבתי הספר.
ייתכן כי הסטודנטים חשו קנאה כלפי עמיתיהם היהודיים, שהיו במצב כלכלי הרבה יותר טוב.
הישגיהם הטובים של הסטודנטים היהודים רק הוסיפו אש למדורה.
ההתפרעויות של הסטודנטים הרומנים החמירו ב-1924 ולאחר כך ב-1926 והגיעו לשיאן בסוף 1927. ההתפרעויות כללו גם את תחומי העיר צ'רנוביץ, ולא נשארו במסגרת האוניברסיטה.
נופצו חלונות ראווה של עסקים בבעלות יהודית, והותקפו יהודים ברחבי העיר.
בדרך כלל המשטרה גילתה אוזלת יד וטיפלה בהתפרעויות באיחור, וכשנדמה שאלה יוצאות מכלל שליטה, הייתה אוניברסיטת צ'רנוביץ נסגרת לימים אחדים.
בבחינות הבגרות של בית הספר התיכון מס' 1, הוכשלו במזיד 40 מתוך 69 נבחנים יהודיים במטרה לדחוק אותם ממוסדות החינוך.
ההכשלה הייתה מגמתית ו"שקופה" שכן באותו מעמד עברו את המבחן כל הנבחנים הרומנים למעט 4. אחד מהבוחנים שהיו שותפים למזימה זו היה הבוחן דיאקונסקו שלימד היסטוריה רומנית.
בסך הכול מתוך 184 מועמדים לבחינות הבגרות עברו רק 60, כל הנכשלים היו לא רומנים, ורובם המכריע יהודים.
בשערי בית הספר נוצרה מהומה ונאספו שם הורים ותלמידים מקרב נכשלים, אשר מחו על המבחנים המפוברקים.
בהפגנה זו לא השתתפו רק היהודים, אלא גם אחרים שנכשלו.
לפי דיווחו של העיתון הגרמני-יהודי "צ'רנוביצר מורגנבלאט" שיצא לאור באותה תקופה, כשיצא הבוחן דיאקונסקו מתוך כותלי בית הספר, פנה אליו הסטודנט היהודי דוד פאליק בשאלה "למה עשית את זה?" ותשובתו הייתה, "זה לא עניינך!" בתגובה פאליק צעק "הלאה עם דיאקונסקו" וציבור המפגינים החל לתקוף את המורה הרומני.
המורה הרומני חולץ מהמקום בלא שנפגע חמורות ודווקא על ידי שני יהודים אחרים, סוכן המשטרה היהודי רוטנברג ועגלון יהודי שהיה בסביבה ושבכרכרתו הוסע המורה.
משפטו של דוד פאליק ורציחתו
כנגד 24 יהודים, ביניהם גם דוד פאליק, הוגשו כתבי אישום בגין תקיפת עובד ציבור.
המשפט עצמו התקיים חודש לאחר המקרה.
על סנגוריהם של היהודים נמנו גם המשפטן הרומני קונסטנטין רדולסקו, וטראיאן פופוביץ', שהיה לימים לראש עיריית צ'רנוביץ, והוענק לו התואר חסיד אומות העולם בגין הצלת רבבות מיהודי עירו.
הסנגורים הרומנים הגנו על הנאשמים באומץ לב.
העגלון היהודי שחילץ את המורה שהותקף טען מצידו שלא זיהה את התוקפים, ובתגובה ביקש התובע, הפרקליט פאול אלייסקו, להעביר את המשפט לקמפולונג מולדובנסק, בתואנה שהעדים במשפט נתונים ללחץ מצד הקהילה היהודית.
יש הטוענים כי העברת המשפט דווקא לקמפולונג לא הייתה מקרית, שכן קמפולונג באותו הזמן הייתה ידועה באווירה האנטישמית בה, שהושלטה על ידי קבוצות טרור לגיונריות.
ביום השני למשפט, ב-10 בנובמבר 1926, כאשר יצאו הנאשמים מפתח בית המשפט בצ'רנוביץ, חיכה להם הלגיונר, הסטודנט מיאשי, ניקולאה טוטו (Nicolae Totu).
הוא ירה שתי יריות מאקדח, "מטווח אפס", לעברו של דוד פאליק, אשר נפל בו במקום מתבוסס בדמו.
ניקולאה טוטו תכנן את המעשה בקפידה, והקפיד בעת ביצועו לא לפגוע בשופט ווכטל (Wachtel), שעמד סמוך לקורבן.
לפאליק עוד היה את הכוח לבקש עזרה מהשופט.
הוא פנה אל השופט באמרו "כבודו, אל תיתן לי למות, אני רוצה לחיות".
ניקולאה טוטו כלל לא ניסה לברוח והתגאה במעשהו.
כעבור יומים נפטר דוד פאליק מפצעיו.
המשפט התיאטרלי שנערך ותוצאותיו הטראגיות, זעזעו את בירת בוקובינה כולה ובפרט את היהודים.
האירועים אשר הביאו למצב זה, גרמו לתושביה היהודים של צ'רנוביץ להיות מודעים יותר למצבם.
הזעזוע היה כה עמוק עד אשר ללווייתו של דוד פאליק הגיעו למעלה מ-30,000 איש, בתוכם גם לא יהודים.
לוויה זאת הייתה גם מחאה רבת משתתפים לגבי האירוע ולגבי הגורמים שהביאו למצב זה.
בלוויה השתתפו כמעט כל יהודי העיר.
על קידוש השם" וקורבן לתסיסה המאורגנת.
על נושאי הדברים בלוויה נמנו ראש הקהילה היהודית ד"ר מאיר אבנר והרב הראשי של העיר אברהם יעקב מרק.
רציחתו של פאליק הייתה ה"תמרור" שהוצב בפני הקהילה היהודית בבוקובינה, ואשר סימן את העתיד לקרות.
בהמשך נודעו השתלשלויות הדברים בבוקובינה וברומניה כולה, כ"פרשת פאליק".
ב- 6 בנובמבר 1926 העלה ד"ר מאיר אבנר את הפרשה בפני גוף המחוקקים.
הוא ביקש לדעת באיזה צעדים מתכוון לנקוט שר המשפטים של רומניה, סטליאן פופסקו, על מנת למנוע רציחות נוספות, ואיך מתכוון משרד המשפטים להעניש את הרוצח.
ראש הממשלה אלכסנדרו אוורסקו, בעצת שר הפנים אוקטביאן גוגה, קבעו את התאריך 2 בדצמבר כתאריך הסופי לדיון בפרשה זו.
בדיון שנערך באותו יום נשא דברים המנהיג האנטישמי ד"ר אלכסנדרו קונסטנטין קוזה (Alexandru C.
Cuza), שדיבר בגסות תוך כדי העלבת היהודים והיהדות.
ד"ר מאיר אבנר נאם ודרש מהממשלה לחשוף את כל המהלכים שהובילו ל"פרשת פאליק" והמדיניות הממשלתית המכוונת כלפי היהודים, וכן דרש עונש הולם לרוצח.
ב-17 בנובמבר הגיש גם הסנאטור היהודי מצ'רנוביץ, קרל קליגר, שאילתה בנושא בפני הסנאט הרומני.
תשובתו של שר המשפטים אוקטביאן גוגה הייתה "סטירה בפנים" כלפי היהודים.
משפטם של 15 הסטודנטים היהודים שנאשמו ביחד עם דוד פאליק, הועבר בהוראת בית המשפט לערעורים בבוקרשט ובהוראתם של אלכסנדרו אוורסקו ואוקטביאן גוגה, אל בית המשפט בסוצ'אבה, אשר החליט לא להמשיך בדיון בפרשה זו.
משפטו של ניקולאה טוטו נערך בעיירה קמפולונג, ייתכן כי מאותן סיבות שהביאו את התביעה במשפטו של פאליק לבקש את העברת הדיונים לקמפולונג.
המשפט התקיים ב-15 בפברואר 1927. על אף שהרוצח טוטו לא הכחיש את מעשהו, ואף על פי שהיו למקרה עדים רבים, כולל השופט במשפטו של פאליק, זוכה טוטו מכל אשמה ברוב של 10 מושבעים כנגד 2.
זיכויו של טוטו גרם להלם בקרב הציבור היהודי בצ'רנוביץ ובקרב החוגים הדמוקרטים.
ואילו טוטו נחשב לאחד מגיבורי התנועה הלגיונרית.
בינואר 1928 הותקפו רומנים שהגיעו למשחק כדורגל בסלוניקי על ידי יהודים מהקהילה המקומית, במחאה על המהומות האנטישמיות, הרצח והזיכוי.
המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין־גורן, אוניברסיטת תל אביב .
פנקס הקהילות - רומניה, כרך שני.
ארגון יוצאי קימפולונג־בוקיבינה והסביבה, ת"א, OCLC55845599
רצח דנה בנט היא פרשת רצח, שהחלה בהיעלמותה של דנה בן-יצחק בנט ב-1 באוגוסט 2003 סמוך לבית דודה ודודתה בעת שחזרה מעבודתה, והסתיימה עם מציאת גופתה ולכידת הרוצח יחיא עדואן פרחאן בשנת 2009.
דנה בנט נולדה ב-12 בספטמבר 1985 בשיקגו לוויקטוריה (ויקי) בנט ולבנימין בן-יצחק, אזרח ישראלי שהתגורר אז בסן פרנסיסקו.
בנט גדלה באזור היהודי פיירפאקס שבלוס אנג'לס ולמדה בבית הספר הדתי "עץ יעקב".
בילדותה התגרשו הוריה, ובגיל 14 עלתה לבדה לישראל.
היא התחנכה בפנימייה בקיבוץ טירת צבי ולאחר מכן התגוררה בטבריה.
בנט החזיקה באזרחות אמריקאית, ושמרה על קשר עם קרובי משפחתה וחברותיה בלוס אנג'לס.
בטבריה עבדה בנט תחילה במסעדה של דודה ודודתה, וב-30 ביולי 2003 עברה לעבוד כמלצרית במסעדת הדגים הלבנונית "ארזי הלבנון" אשר בבעלות איש צד"ל לשעבר, השוכנת מתחת לבית מלון "קיסר" לחופי הכנרת.
לדברי מכריה, בנט תכננה לחזור לארצות הברית בספטמבר 2003.
שלושה חודשים טרם המקרה עברה בנט ניתוח שנועד לטפל בכלי דם בראשה, ובחודשים מאז נזקקה לטיפולים ולטיפול קבוע בתרופה ייחודית.
ביום שישי, 1 באוגוסט 2003 בסמוך לשעה 00:30 בלילה, משהסתיים יום עבודתה השני במסעדה עלו בנט וחברתה לעבודה, שירן קוריה, למונית שירות.
לפי עדות החברה, בנט ירדה מהמונית בשעה אחת בלילה לערך בתחנת אוטובוס הסמוכה לאצטדיון הכדורגל בעיר, ולאחר מכן היא חצתה את הכביש ופתחה בצעדה לכיוון בית דודה ודודתה ברחוב בר-כוכבא בטבריה, אך היא לא הגיעה לשם.
בשעה 01:45 באותו לילה נקלט אות מהטלפון הסלולרי שלה בסמוך למושבה מגדל, ואחרי שלא הגיעה לבית דודיה עד לשעות הבוקר הוזעקה המשטרה.
המשטרה הפיצה את תיאורה של בנט: "עיניה של בנט כחולות-ירקרקות, גובהה של דנה בנט 1.67 סנטימטרים, מבנה גופה מלא, שיערה ארוך וצבע חום מתולתל.
בפעם האחרונה בה נראתה, היא לבשה גופייה לבנה ומכנסי ג'ינס כחולים ובהירים.
על חקירת המקרה הופקד צוות חקירה מיוחד (צח"מ) בראשותו של סגן-ניצב אבי חילווה, קצין החקירות של מרחב העמקים במשטרת ישראל, שתישאל עשרות עדים בקשר לאירוע, חלקם אף עוכבו ממושכות בתחנת המשטרה, ואחד נעצר ומעצרו אף הוארך בבית משפט השלום בנצרת.
הצוות אף בדק עשרות עדויות של אנשים שטענו כי ראו או שמעו את בנט למן מועד היעדרותה, אך ללא הועיל.
החקירה בדקה הן את הכיוון הפלילי והן את הכיוון הלאומני.
בשל אזרחותה האמריקאית היה אף ה-FBI שותף בניסיונות לאתרה.
בין העדויות שנבחנו הייתה עדות של נהג מונית שסיפר כי יומיים לאחר היעלמה הסיע נערה שדמתה לבנט מרחובות אל הכניסה לקריית גת.
המשטרה איתרה את הנערה, ולא הייתה זו דנה.
דיווחים אחרים מיקמו אותה באזור אשדוד.
לאחר עשרה ימי חיפושים אינטנסיביים פחת באופן ניכר מספר המתנדבים לחיפושים אחרי בנט, ועיקר מאמצי המשטרה עברו למישור המודיעיני.
כמו כן, נתקבלה עדות על שני גברים במכונית חונה שנצפו מאותתים בידיהם לנערה שהלמה את תיאורה של בנט.
חקירת השניים העלתה שמדובר בשני גברים נשואים שתרו אחר הרפתקה מינית, אך המשטרה שללה את מעורבותם בהיעלמותה של בנט.
במקביל, ערכה משטרת ישראל חיפושים נרחבים אחר בנט, בשיתוף אלפי מתנדבים ושוטרים בסיוע מסוקים, פרשים, ג'יפים וטרקטורונים, שהתמקדו תחילה בסביבות המושבה מגדל וכפר מע'אר.
תחנת הרדיו האזורית הערבית "רדיו א-שאמס", שנפתחה זמן קצר קודם לכן, סייעה אף היא בגיוס מתנדבים ערבים לחיפושים.
לאחר כשבוע הגיעו לארץ אביה ואחיה על-מנת להשתתף בחיפושים, והם שעירבו את ה-FBI בחקירה.
החיפושים עברו אחר-כך לאזור קיבוץ לביא בגליל התחתון ולאחר מספר שבועות לכפר חיטים, השוכן בסמיכות לכנרת ולאזור הר הכרמל.
ברם, המשטרה לא חקרה איש בנושא ואיש מעולם לא דרש מהמשפחה את הפרס הכספי.
לימים, טען אמנון לוי כי העומדת בראש עמותת "עם אחד", מרים מוסקוביץ', הונתה את בני משפחת בנט, סיפרה להם כי בתם מוחזקת בג'נין ונטלה מהם סכומי כסף גדולים.
כעבור למעלה מארבעה חודשים מיום היעלמה, פתחה המשטרה במבצע חיפושים נרחב נוסף למציאתה באזור צומת פוריה וגבעת אבני בגליל התחתון.
מבצע נוסף התקיים בינואר 2004, ולאחר הקמת צוות סיעור מוחות חדש על ידי מפקד מרחב העמקים, נצ"מ יעקב זיגדון, נערך מבצע חיפושים נוסף בחודש העוקב בטבריה ובמגדל.
מבצע נרחב נוסף נערך כעבור ארבע שנים מיום היעדרה.
בדצמבר 2004 הוקם צוות חקירה מיוחד ומשותף למשטרה, לצה"ל ולארגונים נוספים, בראשות סגן מפקד המחוז הצפוני במשטרת ישראל, תת-ניצב יהודה סלומון ובהשתתפות תת-אלוף אריה טסלר מפיקוד הצפון.
הצוות פעל בשיתוף פעולה הדוק עם השב"כ והמכון הפתולוגי באבו כביר.
הצוות פתח אתר אינטרנט למסירת מידע על גורלה של בנט מפי אזרחים, ושמר על הנחת העבודה לפיה בנט נחטפה.
בינואר 2005 נשלחה הודעה לסוכנות הידיעות הצרפתית עליה היה חתום ארגון טרור בשם "חופשיי הגליל", בה נטען כי חברי הארגון מחזיקים בבנט.
הארגון תבע מממשלת ישראל את שחרורם של 1,000 אסירים פלסטינים בתמורה למסירת מידע על שעלה בגורלה, וכן שראש-ממשלת ישראל יתנצל "בפני עמנו על כל הפשעים שחולל צבא הכיבוש".
עם זאת, הארגון נמנע מלפרסם מידע המוכיח את אחריותו לחטיפה ובכך העלה ספקות באשר לנכונות ההודעה, ויש אף ספק באשר לעצם קיומו של הארגון.
הודעות דומות קשרו את הארגון, אשר כביכול מורכב מערבים ישראלים, עם היעלמותו של החייל גיא חבר.
ב-2008 חודשו המאמצים ואף נערכו חיפושים אחר גופתה של בנט באזור מגדל, אך ללא הועיל.
על חקירת המקרה בשנת 2008 הופקד רב-פקד שלומי מועלם, רכז המודיעין של משטרת טבריה.
סמוך ליום העצמאות ה'תשס"ט (2009) הגיע לידי חוקרי המשטרה מידע שהוגדר על ידם כ"שונה ואיכותי מכל מה שנאסף עד היום".
על סמך מידע זה הגיעו החוקרים לבחורה בת 22 שכונתה י' (בשל היותה קטינה בעת המעשים, נאסר פרסום זהותה).
י' הודתה שהייתה אשתו של הרוצח, יחיא עדואן פרחאן, תושב ואדי חמאם בן 32. י' חשפה את פרטי הרצח ואת מבצעו, וכן מעשי רצח נוספים שביצע פרחאן.
על פי המידע שהתקבל מחברתו לשעבר י', הצליחה המשטרה למצוא את שרידי גופתה של דנה בנט.
החפירות באתר שבו נקברה הגופה הוסוו כחפירות ארכאולוגיות, כדי שלא לחשוף את מטרתן האמיתית.
ב-18 במאי 2009, כחמש וחצי שנים לאחר היעלמותה, הותר לפרסום כי שרידי גופתה של בנט נמצאו על ידי שוטרי ימ"ר עמקים סמוך לטבריה.
חלקי הגופה נשלחו למכון הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר ושם אושרה זהותה של בנט.
שלושה ימים לאחר מכן הובאה בנט לקבורה בטבריה.
ב-26 במאי 2009 פרסמה המשטרה כי החשוד ברצח הוא יחיא פרחאן.
י' הייתה עדה לרצח וסייעה לפרחאן בשריפת גופתה של בנט.
לפי דבריו של פרחאן הוא שרף את גופתה של בנט על מנת שלא תתגלה כפי שהתגלתה גופתה של
התיירת מצ'כיה סילביה מולרובה, אותה רצח פרחאן חודשיים לפני רציחתה של בנט.
בחקירתו הודה פרחאן גם בשלושה מעשי רצח נוספים: הרצח הראשון שלו שהתרחש על גדת נהר הירדן ב-1994 בהיותו בן 18, ובו הכה פרחאן אדם מבוגר באמצעות קרש וגרם לנפילתו למים וטביעתו.
רצח זה בוצע לדבריו בעקבות סירובו של הקורבן לתת לפרחאן סיגריה.
הרצח השני הוא רצח תיירת מצ'כיה בשם סילביה מולרובה ביוני 2003, אותה הטביע פרחאן בנחל צלמון; גם במעשה רצח זה סייעה לו חברתו, י'.
מעשה רצח נוסף היה ביולי 2004; באותה עת היה פרחאן עצור במשטרת טבריה.
לאחר קטטה עם אסיר אחר בשם אהרון סימחוב, עקב אחריו פרחאן למקלחת, שם חנק אותו למוות.
עד אז סברה המשטרה שסימחוב התאבד.
פרחאן הואשם גם במקרה שאירע בספטמבר 2005 ובו הוא חטף ואנס נערת ליווי שהצליחה להימלט ממנו לאחר המעשה.
ב-15 במרץ 2010 הורשעה י' במסגרת הסדר טיעון, ונגזרו עליה 14 שנות מאסר בפועל.
בנוסף, נגזרו עליה 30 חודשי מאסר על-תנאי.
ב-4 בינואר 2012 דחה בית המשפט העליון את ערעורה של י' על חומרת העונש.
ב-21 ביולי 2010 הורשע פרחאן על ידי בית המשפט המחוזי בשלושה מעשי רצח - רצח דנה בנט, רצח התיירת סילביה מולרובה ורצח האסיר אהרן סימחוב, ודינו נגזר לשלושה מאסרי עולם מצטברים בגין מקרים אלו.
כמו כן הוא הורשע בחטיפה ואונס של נערת ליווי, אותו ביצע בטבריה בשנת 2005, מעשה עליו נידון ל-12 שנים נוספות.
השופטים קבעו כי רצח בנט היה "רצח לשם רצח", ללא סיבה, וכי בנט לא נאנסה לפני מותה.
ב-2 באוקטובר 2013 זיכה בית המשפט העליון את פרחאן מרצח האסיר אהרן סימחוב מחמת הספק, לאחר שקבע כי ההודאה והשחזור במקרה זה היו בלתי מספקים.
רצח ג'ון לנון התרחש ביום שני, 8 בדצמבר 1980: ג'ון לנון נורה למוות בידי מארק דייוויד צ'פמן בפתח הדקוטה, ביתו שבניו יורק; הרצח התרחש עם חזרתו מאולפני "Record Plant", בלווית אשתו יוקו אונו.
לנון היה מוזיקאי רוק אנגלי שנודע בכל רחבי העולם בזכות השתתפותו בלהקת הביטלס, קריירת הסולו שלו ובפעילותו למען שלום עולמי.
מותו של לנון נקבע בבית החולים הסמוך, St.
Luke's-Roosevelt Hospital Center, שם טענו שאיש לא היה שורד יותר מכמה דקות לאחר ספיגת פציעות כאלו.
זמן קצר לאחר שידור הידיעה על מותו של לנון בערוצי החדשות התאסף קהל רב מול הדקוטה ובבית החולים.
גופתו נשרפה ב-10 בדצמבר 1980, בבית הקברות פרנקליף שבהרטסדל, ניו יורק; אפרו נמסר לאונו, שבחרה לא לערוך לו הלוויה.
בבוקר 8 בדצמבר 1980 יצאה אנני ליבוביץ' לדירתם של לנון ואונו, כדי לערוך צילומים למגזין ה"רולינג סטון".
היא הבטיחה ללנון שתמונה עם אונו תופיע בשער האלבום, אך החלה בצילומים של לנון לבדו.
"אף אחד לא רצה את אונו על השער", הסבירה מאוחר יותר.
לאחר צילום התמונות עזבה ליבוביץ' את הדירה, ולנון ערך את הריאיון האחרון שלו, לדי ג'יי דייב שולין, בתוכנית מוזיקה של תחנת הרדיו RKO.
בריאיון אמר ג'ון לנון: "אני מאמין באהבה, בשלום.
[...] אני מעריך שהעבודה שלי לא תגמר עד שאמות ואקבר, אבל מקוה שזה יהיה עוד הרבה, הרבה זמן".
בחמש אחר הצהריים עזבו לנון ואונו את דירתם כדי לערוך את שירה של אונו, "Walking on Thin Ice", בו ניגן לנון על גיטרה, באולפני "Record Plant".
בבוקר אותו היום עזב הרוצח, מארק דייוויד צ'פמן, את מלון שרתון בו שהה במשך יומיים, מאז הגיע לניו יורק ב-6 בדצמבר.
את חפציו האישיים השאיר בחדרו, מלבד עותק של האלבום Double Fantasy ואקדחו האישי, כפי שגילו השוטרים.
הוא קנה עותק של "התפסן בשדה השיפון" מחנות ספרים, עליו כתב כי "זוהי הצהרתי" ("This is my statement"), וחתם בשם "הולדן קולפילד", כשמו של גיבור הספר.
את רוב יומו הוא בילה מול פתח הדקוטה, שם גרו לנון ואונו.
בשלב מסוים, מוסח מהספר שקרא, הוא פספס את לנון כשזה יצא ממונית ונכנס לבניין.
מאוחר יותר באותו הבוקר הוא פגש במעריצים שונים של לנון וכן במטפלת של שון לנון הקטן.
בדרכם של יוקו וג'ון ללימוזינה פנו אליהם מספר אנשים כדי לקבל חתימות, ביניהם גם מרק דייוויד צ'פמן בעצמו.
ההמתנה מחוץ לדקוטה הייתה מנהג נפוץ בקרב מעריצי לנון.
צ'פמן, צעיר בן 25 ששימש שומר בניין דירות בהונולולו, הגיע לניו יורק במטרה לרצוח את לנון כבר באוקטובר 1980, לפני יציאת Double Fantasy, אך נמלך בדעתו ושב לביתו.
צ'פמן נתן ללנון את העותק של Double Fantasy, ולנון העניק לו חתימה.
אחרי שחתם על האלבום, שאל לנון בנימוס, "זה כל מה שאתה רוצה?" צ'פמן חייך והנהן בהסכמה.
"אז ניצח החלק הגדול שבי ורציתי לחזור למלון, אבל לא יכולתי.
הוא ידע לאן הברווזים עפים בחורף, והייתי חייב לדעת את זה [בהתייחסות לספר "התפסן בשדה השיפון]" אמר צ'פמן.
הצלם ומעריצו של לנון, פול גורש, צילם תמונה של המפגש בין השניים.
בני הזוג לנון שהו מספר שעות באולפן ההקלטות לפני שחזרו לדקוטה, בערך ב-22:50 בלילה.
ג'ון החליט שלא ללכת לאכול בחוץ, כדי שיספיק להגיד לילה טוב לבנו שון, לפני שילך לישון.
בנוסף, לנון רצה לרצות את מעריציו שחיכו שעות רבות כדי לפגוש אותו.
לנון ואונו יצאו מהלימוזינה שלהם ברחוב 72, במקום לצאת בחצר הבניין הבטוחה יותר.
אם הזמר המצליח היה בוחר לצאת בחצר הבניין הוא היה נמנע מהמפגש עם צ'פמן.
חוזה פרדומו, שוער הבניין, ונהג מונית שעמד בסמוך הבחינו בצ'פמן, שעמד בצל הכניסה לבניין.
אונו התקדמה לפני לנון, ועברה בכניסה.
כשלנון עבר, הוא הביט לשנייה בצ'פמן והמשיך בדרכו.
בתוך שניות, צ'פמן כיוון את אקדחו הישר אל גבו של לנון וירה חמישה קליעי הולופוינט מאקדח התופי 0.38 ספיישל שלו, מתוצרת צ'רטר ארמס.
מספר דיווחים מהטלוויזיה, הרדיו והעיתונות טענו שלפני שירה קרא צ'פמן "מר לנון?" ועבר ל"אחיזת קרב" ("combat stance"), אך טענות אלה לא עלו בשימועים ובראיונות עם העדים שערך בית המשפט.
צ'פמן אמר שהוא לא זוכר שקרא בשמו של לנון לפני שירה.
קליע אחד החמיץ את מטרתו, חלף מעל ראשו של לנון ופגע בחלון.
שני קליעים פגעו בשמאל גבו של לנון, ושניים אחרים חדרו לכתפו השמאלית.
ארבעת הקליעים גרמו לפצעי ירי חמורים, במיוחד הקליע הראשון שפילח את אבי העורקים של לנון.
לנון החל לדמם, התקדם חמישה צעדים, מלמל "נורתי," והתקפל, פניו לרצפה.
השומר ג'יי האסטינג ניסה לבצע חסימת עורקים, אך משראה כמה חמורים פצעיו, כיסה את לנון במדיו, והסיר את משקפיו מלאי הדם.
לאחר מכן הזמין את המשטרה.
מחוץ לכניסה, השוער פרדומו חטף את האקדח מידיו של צ'פמן ובעט אותו לאורך המדרכה.
צ'פמן הסיר את כובעו ומעילו, והתיישב על המדרכה, מחכה להגעת השוטרים.
השוער פרדומו צעק עליו, "אתה יודע מה עשית?", שאלה שעליה השיב צ'פמן ברוגע, "כן, בדיוק יריתי בג'ון לנון." שני השוטרים הראשונים שהגיעו, סטיב ספירו ופיטר קאלן היו בהמשך רחוב 72, כאשר שמעו את הדיווח על היריות בדקוטה.
כשהגיעו הם מצאו את צ'פמן ישוב, "רגוע מאוד," על המדרכה.
הם דיווחו שצ'מפן הניח את האקדח, והחזיק בספר בכריכה דקה, "התפסן בשדה השיפון" של ג'יי די סלינג'ר.
כמה דקות מאוחר יותר הגיעו לזירה השוטרים ביל גמבל וג'יימס מוראן.
הם סחבו את לנון אל ניידת המשטרה ונסעו לבית החולים רוזוולט.
מוראן סיפר שלנון הושם במושב האחורי.
מוראן שאל את לנון "אתה יודע מי אתה?", ומכאן יש לסיפור כמה גרסאות.
לפי אחת, לנון הנהן בראשו וניסה לדבר, אבל הצליח להפיק רק קול גרגור.
הוא איבד את הכרתו מעט לאחר מכן.
ד"ר סטפן לין קיבל את לנון בחדר המיון בבית החולים.
כשהגיע, כבר לא היה לו דופק והוא לא נשם.
ד"ר לין ושני רופאים נוספים עבדו למשך 20 דקות, פותחים את חזהו של לנון ומעסים את לבו כדי להפעיל מחדש את מחזור הדם, אך הנזק שנגרם לכלי הדם סביב הלב היה חמור מדי.
לין קבע את מותו של לנון באחת עשרה ורבע, מוות שנגרם בשל איבוד כ-80% מנפח הדם שלו.
ד"ר אליוט מ' גרוס אמר שאיש לא יכול היה לשרוד יותר מכמה דקות עם פצעי ירי כה רבים.
השימוש בקליעי הולופוינט, גרם לפגיעה קשה יותר בכלי הדם והרקמות, למעשה חיסל את איבריו של לנון.
אונו נלקחה לבית החולים ונתקפה הלם כששמעה שבעלה מת.
תגידו לי שזה לא נכון".
למחרת הוציאה אונו הודעה: "לא נערוך הלוויה לג'ון.
ג'ון אהב והתפלל למען הגזע האנושי.
אנא עשו אותו דבר למענו.
אוהבים, יוקו ושון." צ'פמן נעצר, והצהיר בתחנת המשטרה, "אני משוכנע שחלק גדול ממני הוא הולדן קולפילד, הדמות הראשית בסיפור.
חלק קטן ממני הוא כנראה השטן."
גופתו של לנון נשרפה בבית הקברות פרנקליף.
יוקו אונו הודתה לקהל המזמר שהצטבר מחוץ לדקוטה, ששירתם השאירה אותה ערה; היא ביקשה שיתאספו מחדש בסנטרל פארק בראשון שלאחר מכן (הרצח התרחש ביום שני), כדי לשאת תפילה חרישית.
ב-14 בדצמבר, מיליוני אנשים מכל רחבי העולם נענו לבקשתה של אונו, ועצרו את מעשיהם לעשר דקות, לזכר לנון.
3,000 איש התקבצו בליברפול והקבוצה הגדולה ביותר, יותר מ-225,000 איש, התקבצה בסנטרל פארק, בסמוך לזירת הרצח.
לפחות שני מעריצי הביטלס התאבדו לאחר הרצח, מה שהוביל לבקשה פומבית של אונו מהאבלים שלא יוותרו ליאוש.
בשנת 1981 הוציאה אונו אלבום סולו, Season of Glass.
על עטיפת האלבום מופיעים משקפיו מכוסי הדם של לנון.
בגרסה המחודשת של האלבום, שיצאה ב-1997, נכללה הרצועה "Walking on Thin Ice", השיר שערכו לנון ואונו מעט לפני שהוא נרצח.
העיתונות הישראלית הספידה בחום את לנון, ראתה במותו טרגדיה תרבותית, ציינה את השפעתו על עולם המוזיקה, הציגה אותו כשליח השלום ודיווחה בהרחבה על הרקע והמניעים של רוצחו.
ביוני 1981, נגזר על צ'פמן מאסר עולם לאחר שסירב לטעון לאי שפיות, בניגוד לעצת עורכי דינו.
בשל הודאתו באשמה, הוא זכה לאפשרות להשתחרר על תנאי מהכלא כבר בשנת 2000, לאחר 20 שנים בכלא.
בקשתו להשתחרר נדחית מדי שנתיים מאז 2000, והוא נותר אסיר בבית הכלא אטיקה.
תמונתה של אנני ליבוביץ', בה נראה ג'ון העירום מכורבל על יוקו, שצולמה בבוקר יום הרצח, הופיעה על שער מגזין הרולינג סטון מ-22 בינואר 1981, שהוקדש ברובו לכתבות, מכתבים ותמונות שהנציחו את חייו ומותו של לנון.
ב-2005 דירגו חברי "אגודת עורכי המגזינים האמריקנית" ("American Society of Magazine Editors") את שער המגזין כשער הטוב ביותר בארבעים השנים האחרונות.
בכל רחבי העולם ממשיכים להתאבל על מותו של לנון, והוא הפך לנושאם של מספר אתרי הנצחה, במיוחד גן שדות התות בסנטרל פארק, שטופח מול ביתם של לנון ואונו.
לאחר הרצח אונו תרמה מיליון דולר לניהולו.
המקום מארח אירועי זיכרון ללנון ביום הולדתו ובימי השנה להירצחו, וכן אירועי אבל אחרים כגון אסון התאומים, ומותו של ג'ורג' האריסון.
אלטון ג'ון, שהקליט את הלהיט "Whatever Gets You thru the Night" יחד עם לנון, הצטרף לפזמונאי ברני טופין והקליט שיר מחווה ללנון בשם "Empty Garden (Hey Hey Johnny)." השיר הופיע באלבומו של ג'ון מ-1982, Jump Up!
ונכנס למקום ה-13 במצעד הסינגלים האמריקני מאותה שנה.
יוקו אונו ושון לנון הצטרפו אל ג'ון כשביצע את השיר במדיסון סקוור גארדן מול אולם מלא.
ב-1991 קיבל לנון את הכבוד של פרס גראמי על מפעל חיים.
ב-1994, אבחזיה הוציאה שני בולי דואר של גראוצ'ו מרקס ולנון, כפארודיה על עברה הקומוניסטי של המדינה, כאשר במקור התנוססו עליהם דיוקנאותיהם של קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין.
ב-8 בדצמבר 2000, נשיא קובה פידל קסטרו חשף פסל ברונזה של לנון בפארק בהוואנה.
בשנת 2000 נפתח מוזיאון ג'ון לנון בסאיטמה, יפן ושמו של שדה התעופה בליברפול שונה לנמל התעופה ליברפול ג'ון לנון, תוך אימוץ המוטו "Above us only sky" ("מעלינו רק שמיים", ציטוט מהשיר "Imagine").
האסטרואיד "4147 Lennon" שהתגלה בינואר 1983 וקוטרו כשבעה קילומטרים נקרא על שמו של לנון.
ב-9 באוקטובר 2007, אונו הקדישה אתר הנצחה נוסף ללנון, מגדל Imagine Peace, על אי בסמוך לבירת איסלנד, רייקיאוויק.
בכל שנה בין 9 באוקטובר ו-8 בדצמבר, מוקרנות אלומות אור אל עבר השמיים.
ב-8 בדצמבר מתקיים טקס מול בנין קפיטול רקורדס ברחוב Vine שבהוליווד.
בין 28 ו-30 בספטמבר 2007, הכפר דורנס אירח את פסטיבל האורות הצפוניים של ג'ון לנון, אותו הגישה אחותו למחצה של לנון ג'וליה ביירד ובן דודו הסקוטי, סטנלי פארקס.
בשנת 2009 הוצגה באגף היכל התהילה של הרוק אנד רול שבניו יורק תערוכה בנושא ג'ון לנון.
בתערוכה הופיעו מזכרות וחפצים אישיים מעברו של לנון, ואפילו את הבגדים שלבש כשנרצח.
יוקו אונו עדיין מניחה נר על אדן החלון בחדרו של לנון מדי 8 בדצמבר.
שני סרטים שמתארים את הירצחו של לנון יצאו לאור בסמיכות, כ-25 שנים לאחר האירוע.
הראשון מהשניים, The Killing of John Lennon, ב-7 בדצמבר 2007 (יום לפני יום השנה ה-27 של הרצח).
את הסרט ביים אנדרו פידינגטון, וכיכב בו ג'ונאס בול בתפקיד מרק דייוויד צ'פמן.
הסרט השני, Chapter 27 ("פרק 27"), יצא ב-28 במרץ 2008. את הסרט ביים ג'ארט שצ'אפר ובתפקיד מרק דייוויד צ'פמן שיחק ג'ארד לטו.
את תפקידו של לנון גילם השחקן מרק לינדזי צ'פמן.
בין שני הסרטים, הסרט דל התקציב The Killing of John Lennon התקבל טוב יותר, כאשר Chapter 27 זכה לביקורות שליליות.
לסיפור ההתנקשות של מרק דייוויד צ'פמן בג'ון לנון יש קשר מיוחד עם הספר "התפסן בשדה השיפון", מאת ג'יי די סלינג'ר.
בלילה בו רצח את לנון הוא נותר בזירת הרצח, קורא בעותק של הספר, עליו כתב "זוהי הצהרתי" וחתם בשמו של הולדן.
במכתב ששלח לחברתו לינדה אייריש בספטמבר 1980, חודשיים לפני הרצח, הוא ביטא את ההשפעה עמוקה של הספר, "אני משתגע", הוא כתב וחתם "התפסן בשדה השיפון".
צ'פמן נזכר שהקשיב לאלבום John Lennon/Plastic Ono Band מספר שבועות לפני הרצח, וספר: "הקשבתי למוזיקה ונעשיתי כועס עליו [לנון], על זה שאמר שהוא לא מאמין באלוהים...
זה מאוד עצבן אותי, למרות שהאלבום יצא עשר שנים לפני כן.
בנוסף אמר צ'פמן שלמרות שהולדן לא היה אלים, הייתה לו "דרך מחשבה אלימה, לפיה היה יורה במישהו, מרוקן אקדח תופי אל הבטן שלו, אם היה עושה לו רע".
אבל זוהי יצירה בדיונית, ובמציאות אני עמדתי מול הדקוטה".
רצח של ג'יימס בולג'ר , ילד אנגלי בן שנתיים בליברפול, ב-12 בפברואר 1993, היה אירוע שעורר זעזוע בבריטניה ומחוצה לה וזכה לפרסום נרחב.
זאת, בשל אופיו האכזרי של הרצח וגילם הצעיר של שני הרוצחים, רוברט תומפסון וג'ון ונבלס, שהיו בעת הרצח בני 10 בלבד.
העמדתם לדין של צמד הילדים הרוצחים ומשפטם היה בעל תהודה רבה ועורר דיון בדרך ההתמודדות עם העמדתם לדין של נערים צעירים כליאתם ושחרורם.
ג'יימס בולג'ר בן השנתיים מהעיירה קירקבי הלך עם אמו דניס לקניות בקניון, אמו התעכבה בקצביה וג'יימס חמק החוצה.
לאחר דקות מעטות שמה לב לחסרונו, יצאה לחפש אותו ומשלא מצאה אותו דיווחה למשטרה על היעדרו.
רוברט תומפסון וג'ון ונבלס, שני ילדים בני 10 מהאזור, בילו בקניון.
הם נעדרו מהלימודים בבית ספרם ועשו בקניון מעשי ונדליזם קטנים כגון גנבת בובות קומיקס ופחיות צבע.
במצלמות האבטחה נראה ילד אחד נותן את ידו לג'יימס ומובילו מחוץ למרכז הקניות.
לאחר פענוח הרצח התברר כי הם הובילו אותו כ-4 קילומטר דרך תעלת ליברפול תוך כדי שהם מכים אותו ומשליכים על ראשו אבנים וחפצים נוספים.
38 אנשים ראו אותם בדרכם.
חלקם לא התערבו, ולאלו ששאלו על פשרו של הילד הקטן המדמם והבוכה, תירצו השניים שהוא אחיהם הקטן שנפל ונחבל או שהוא ילד קטן שאבד והם בדרכם לתחנת המשטרה להשיבו.
כשהגיעו לאזור כפרי מבודד בקרבתה של מסילת רכבת החלו לענות אותו: הם דרכו עליו, הכו אותו והפשיטו אותו ממכנסיו ותחתוניו, זרקו עליו אבנים וחפצים קהים ושפכו על עיניו פחיות צבע שגנבו מהקניון.
כמו כן הם הכניסו חפצים לפיו ולפי הטבעת שלו ולבסוף זרקו על ראשו מוט מתכת במשקל 22 פאונד (כ-10 קילוגרם) שהרג אותו.
הם הניחו את גופתו על מסילת הרכבת וקיוו שלאחר שרכבת תדרוס אותו, מותו ייראה כתאונה.
ממצאי הפתולוגיה גילו כי ג'יימס מת לפני שגופו נחתך על ידי רכבת משא.
המשטרה ביקשה את עזרת הציבור באיתורו של ג'יימס ומאות שוטרים ואזרחים עסקו בחיפוש - הם מיפו את האזור ואפילו צללו במים כדי לחפשו.
גופתו נמצאה לאחר יומיים על ידי אזרח שהבחין בה במסילת הרכבת.
לאחר שנמצא מת התמקדה המשטרה בחיפוש אחר החשודים בשל האיכות הירודה של התמונה שנלקחה מהמצלמות במעגל סגור התקשו החוקרים לזהות את הרוצחים או את גילם המדויק.
מאות שיחות על חשודים פוטנציאליים הגיעו אליהם והם חקרו כמה עשרות בני נוער בין גילאי 10 ל-20, משפחתו של אחד החשודים שלבסוף הוברר כחף מפשע נאלצה להימלט מביתם בשל זעם ההמון שהופנה אליהם.
אלפי אנשים הפגינו, חלקם התפרעו והמשטרה השתמשה במכוניות דמה ותרגילי הסוואה כדי להביא חשודים לחקירה.
אלפי אנשים הגיעו עם זרי פרחים להביע את השתתפותם, ביניהם היה גם אחד הרוצחים שהגיע למקום ההתכנסות עם אחיו וזר פרחים.
שיחה שהגיעה מאישה שזיהתה את השניים ממעשי הוונדליזם בקניון הובילה למעצרם.
דמו של ג'יימס התגלה בנעליו של האחד ובמעילו של השני.
חקירתם עוררה שאלות אתיות בשל גילם, החוקרים ניסו לברר בתחילה האם הם מבדילים בין רע לטוב והאם הם חושבים שמעשה הרצח שלו הוא מעשה רע או טוב.
בחקירות נכחו עובדות סוציאליות בנוסף בחלק מהחקירות היו גם הוריהם של הילדים.
הם הודו ברצח אך הכחישו את התקיפות המיניות.
משפטם נערך במתכונת משפט של מבוגרים והם ישבו על כיסאות גבוהים כדי שראשיהם ייראו מעל דוכן הנאשמים.
עובדות סוציאליות היו צמודות אליהם באולם המשפט אך הוריהם היו במרחק מה.
השופט פסק כי הם היו אחראים למעשיהם ודן אותם למינימום 8 שנות מאסר.
מאות אלפי אנשים חתמו על עצומה להחמיר בעונשם ושר המשפטים מייקל הווארד החליט להגדיל את עונשם ל-15 שנות מאסר.
הם נאסרו במתקני שהיה לילדים.
ב-1999 הגישו עורכי דינם ערעור לבית המשפט האירופאי לזכויות אדם, הוא דחה את עתירתם אך העביר ביקורת על עצם הליך המשפט כמבוגרים ועל הווארד שר המשפטים.
ב-2001 הם שוחררו לאחר המלצה של ועדת השחרורים לאחר שריצו שמונה שנות מאסר.
ניתנו להם זהויות חדשות כדי שיוכלו לבנות את חייהם מחדש וצו איסור פרסום הוטל על כל פרטיהם החדשים, עם זאת ברשת האינטרנט פורסמו לא מעט פעמים תמונות ופרסומים אודות זהותם.
באוגוסט 2012 תלה את עצמו גבר בריטי בן 36, בשל שמועת שווא שהתפרסמה עליו כי הוא רוברט תומפסון.
ב-2010 נאסר ונבלס שוב, לאחר שהפר את תנאי שחרורו ובמחשבו נמצאו תמונות וסרטונים של פורנוגרפיית ילדים והתעללות בילדים ב-2013 שוחרר, וארבע שנים לאחר מכן, בנובמבר 2017, דווח כי נאסר שנית על המשך אחזקת תוכני פורנוגרפיית ילדים.
רצח גדי ויכמן אירע ב-5 במאי 2012 לפנות בוקר בשכונת נווה זאב בבאר שבע, ובו נדקר למוות תושב העיר, גדי ויכמן, לאחר שירד מביתו על מנת לבקש מחבורת צעירים ששהתה בפארק ליד ביתו, לשמור על השקט.
ביום שישי, 4 במאי 2012, בשעת לילה מאוחרת (ליל השבת) שהה ויכמן בן ה-36 בביתו עם אשתו ושני ילדיהם.
חבורת צעירים ששהתה בפארק מתחת לביתו הרעישה, והפריעה לילדה הקטנה לישון.
רעייתו מיכל קראה מהמרפסת לחבורה להפסיק את הרעש, אך הם השיבו לה בקללות.
למקום הוזעקה משטרה אך המשטרה לא הגיעה והרעשים המשיכו.
סמוך לשעה שתיים בלילה ירד ויכמן מביתו על מנת לבקש מן החבורה שלא להרעיש.
הוא התעמת עם עדן אוחיון ונגח בפניו.
אוחיון שהיה בן 18 בעת הרצח, דקר למוות את ויכמן בפלג גופו העליון באמצעות סכין שנשא על גופו.
לאחר הרצח, נודע כי על אף שהוזעקה משטרה כדי למנוע את אירוע הרעש, אף ניידת משטרה לא הגיעה למקום.
המשטרה הגיבה כי ניידת ובה שוטרת ופקח עירוני דיווחה כי הגיעה למקום, אך לא גילתה במקום דבר, ולכן עזבה על מנת לטפל באירוע אחר.
לאחר בדיקה נוספת שערכה המשטרה התברר כי השוטרת והפקח שיקרו, וכלל לא הגיעו למקום הרעש.
במאי 2013 החליטה מח"ש שלא להעמיד לדין את השוטרת.
בדיון בבית המשפט תקפו קרוביו של אוחיון את מאבטחיו.
בעקבות זאת ובעקבות אמירות מילוליות נגד השופטים הם נשלחו למעצר.
אוחיון הורשע ברצח בכוונה תחילה, ונידון על ידי בית המשפט למאסר עולם, לאחר שבית המשפט דחה את טענתו כי יש להאשימו בהריגה ולא בעבירת רצח.
ערעורו של אוחיון נדחה בבית המשפט העליון.
במרץ 2018 עלה לאקרנים סרט הקולנוע "מוטלים בספק".
יוצר הסרט אלירן אליה כתב את התסריט בהשראת הרצח, לאחר שגילה כי בעת שהיה סטודנט לקולנוע, והדריך נוער בסיכון בנושא קולנוע, אחד מהנערים המודרכים היה אוחיון רוצחו של ויכמן.
בדצמבר 2020 הגיש אוחיון לבית המשפט העליון בקשה למשפט חוזר.
בנובמבר 2021 דחה בית המשפט העליון את הבקשה.
רצח גורגן מרגריאן היה אירוע פלילי ופוליטי, שהביא לניתוק ביחסים הדיפלומטיים בין ארמניה והונגריה, על רקע רצח, המקושר לעימות של ארמניה עם אזרבייג'ן.
גורגן מרגריאן (בארמנית: Գուրգեն Մարգարյան; 26 בספטמבר 1978 – 19 בפברואר 2004), היה סגן בצבא הארמני אשר נרצח בבודפשט, הונגריה, ב-19 בפברואר 2004 על ידי רמיל ספרוב, סגן בצבא אזרבייג'ן.
הרצח התרחש בעת ששניהם השתתפו בתוכנית שלום דו לאומית, למפקדים בצבאות ארמניה ואזרבייג'ן, שהתקיימה בבודפשט.
הסיבות היו לאומיות: מרגריאן היה ארמני.
מבחינת ספרוב, זו הייתה נקמת האזרים בארמנים על מה שעשו במלחמת נגורנו קרבאך.
בחודש ספטמבר 2013, אנדרטה המוקדשת למרגריאן הוצבה בירוואן.
מרגריאן נולד בירוואן, בירת ארמניה.
הוא את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר 122 בירוואן, ולאחר מכן סיים תואר ראשון בהנדסה באוניברסיטת המדינה להנדסה של ארמניה.
לאחר שסיים שירות חובה בצבא מ-1999 ל-2001, הוא הפך לקצין בשירות משרד ההגנה של הרפובליקה של ארמניה בדרגת סגן.
ב-11 בינואר 2004, נסע מרגריאן לבודפשט, שבהונגריה, להשתתף בקורס של שלושה חודשים בשפה האנגלית, כחלק מתוכנית נאט"ו, שותפות לשלום, בה השתתפו חיילים ארמנים ואזרים.
בשעה 5:00 לפנות בוקר ב-19 בפברואר הוא נרצח במהלומות גרזן, בזמן שישן, על ידי עמיתו ללימודים, האזרי, סגן רמיל ספרוב.
שותפו לחדר של מרגריאן, הונגרי בשם בלאז' קוטי, סיפר שבאותו הערב הוא שתה תה והלך לישון, שכן היה לו חום, בעוד מרגריאן העסיק את עצמו בלימודיו.
בסביבות השעה 21:00, מרגריאן עזב את החדר כדי לבקר משתתף ארמני אחר מהתוכנית, הייק מקוצ'יאן .
קוטי לא זכר מתי מרגריאן חזר לחדר, אבל מוקדם בבוקר הוא חש כי מישהו הדליק את האור.
אבל אחרי ששמע קולות עמומים מוזרים, הוא סובב את ראשו מן הקיר וראה את ספרוב עומד מעל מרגריאן כאשר גרזן ארוך בידיו:
הנתיחה שלאחר המוות הראתה כי ספרוב הכה בפניו של מרגריאן שש עשרה פעמים, וכמעט שכרת את ראשו מגופו.
בתדרוך שניתן על ידי המשטרה ההונגרית נאמר גם כי מרגריאן נדקר מספר פעמים בחזהו.
אחרי שהוא הרג את מרגריאן, ספרוב הלך גם לחדרו של מקוצ'יאן לרצוח גם אותו, אך גילה שהדלת נעולה.
בינתיים, קוטי ברח מהחדר שלו וקרא למשטרה, אשר הגיעו למקום ועצרו את ספרוב.
במהלך החקירה הוא הודה ברצח של מרגראין.
משטרת בודפשט ציינה כי הרצח בוצע "באכזריות יוצאת דופן".
במהלך המשפט, עורכי דינו של ספרוב ניסו לשכנע את השופט כי לא מדובר בפשע שנאה על רקע לאומי, והסבירו כי ספרוב הוא אדם שאינו יציב בדעתו, וטענו כי הוא סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
הם טענו שהוא עבר טראומה נפשית במהלך מלחמת נגורנו קרבאך, שכן הוא בא מאזור שהיה מרכז לחימה, ואז נכבש על ידי ארמניה.
על פי הצהרה קודמת של ספרוב לפיה בשנים אלה למד בבאקו בירת אזרבייג'ן, ובטורקיה בשנים 1992 עד 1996. נערכו לספרוב מספר בדיקות בריאות הנפש, ובאחת הרופא הגיע למסקנה שהוא לא לגמרי שפוי.
בדיקה נוספת מצאה כי ספרוב היה יציב בזמן הרצח, והשופט בחר להאמין להערכה זו.
הרופא האזרבייג'ני טען שבהתבסס על שיחות שלו עם ספרוב, המניעים שלו נבעו מתך האמונה שמרגריאן העליב את (בכמה גרסאות, שהוא השתין על) דגל אזרבייג'ן בפני המשתתפים בסמינר.
אך בחקירתו ובבית המשפט ספרוב אמר שהוא רצח את מרגריאן רק משום שהוא היה ארמני.
לא היו עדים מטעם ההגנה שיאששו כל סיפור אחר.
ב-16 באפריל 2006, בית המשפט גזר על ספרוב מאסר עולם ללא אפשרות ערעור עד 2036. השופט, אנדראס וסקוטי, ציין שהרצח היה מתוכנן מראש ואת הטבע האכזרי של הפשע ואת העובדה שספרוב לא הביע כל חרטה על מעשיו, כסיבות לגזר הדין.
ב-22 בפברואר 2007, בית משפט הונגרי לערעורים אישר את פסק הדין בערעור שהוגש על ידי באי כוחו של ספרוב.
בסוף אוגוסט 2012, הרשויות ההונגריות הסכימו להסגיר את ספרוב לידי ממשלת אזרבייג'ן כדי שירצה את שארית גזר דינו במולדתו.
אך אף על פי שממשלת הונגריה קיבלה הבטחות מצד ממשלת אזרבייג'ן כי גזר הדין יאכף, הנשיא אילהם אלייב, נתן לספרוב סליחה מיד עם הגעתו לבאקו והורה שישוחרר מכל עונש.
ספרוב מאז קודם לדרגת רב-סרן וסופק לו דיור על ידי ממשלת אזרבייג'ן.
משרד החוץ של ארמניה הביע זעזוע וגינה בחריפות את הפשע, וקראו לארגונים בינלאומיים להגיב.
ארמניה דחקה ברשויות ההונגריות למצות עם ספרוב את הדין, והביעה תנחומיה למשפחתו של מרגריאן.
ב-31 באוגוסט 2012, אחרי הסגרתו של ספרוב לידי אזרבייג'ן, נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן הודיע כי ארמניה משעה את היחסים הדיפלומטיים וכל קשרים רשמיים אחרים עם הונגריה.
גורמים רבים באזרבייג'ן גינו בפומבי, אבל שיבחו בפרטיות את פעולותיו של ספרוב.
המדען הפוליטי האזרי זרגושט עליזאדה, אמר כי ספרוב היה נחשב לגיבור לאומי, אם לא היה מוכר שביצע פשע, שעבורו הוא חייב להיענש.
אלמירה סולימנובה, נציבת זכויות האדם (נציבת תלונות הציבור) של אזרבייג'ן, הכריזה כי העונש של ספרוב היה קשה מדי, וכי "על ספרוב להפוך לדוגמה של פטריוטיות עבור הנוער האזרבייג'ני".
פואד אגאייב, עורך דין אזרי מוכר, אמר כי האזרים "...צריכים בדחיפות להפסיק את הקמפיין להעלאתו של ספרוב למעמד של גיבור לאומי.
גופתו של מרגריאן הוטסה בחזרה לארמניה ונקברה בבית הקברות הצבאי בירבלור.
בחודש ספטמבר 2013, ארטוש מרגריאן, אביו של גורגן, אושפז בבית החולים.
על פי התקשורת הארמנית, הוא ניסה להתאבד בכך ששוב ושוב דקר את עצמו בבטן.
הוא עבר ניתוח במרכז הרפואי מלאטיה בירוואן, ובשל סיבוכים, מצבו במקור היה רשום כקריטי.
אחרי כמה ימים, המצב שלו נחשב ליציב.
לא נמסרה סיבה לניסיון התאבדות.