tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלומדים מכל רחבי אל-אנדלוס והמזרח שהו בחצרו, ומשלחות רבות שהגיעו מכל עבר, ביניהם מלכי השבטים של צפון אפריקה והמלכים של צרפת, גרמניה וקונסטנטינופול, סונוורו מהעושר והפאר הרב.
הח'ליף אף הקציב כשליש מתקציבה של קורדובה לפרויקטים רבים כגון בניית מערכות השקיה ותעלות.
הוא ביצע רפורמות בצבא היבשה ובחיל-הים, ובתקופתו המסחר, החקלאות והתעשייה פרחו.
בתקופת שלטונו הוא אף שיפץ את המסגד הגדול במסגדי קורדובה.
בשנת 937 הוא החל לבנות את הקריה המלכותית המפורסמת אל-זהרה, שלפי האגדה נקרא על אחת מפילגשיו, שאחסנה יותר מ-10,000 איש.
לשם הפרויקט יובאו חומרי גלם מחלקים שונים בעולם כדוגמת השיש שיובא מקרתגו ומכלי מים מוזהבים שיובאו מקונסטנטינופול ודמשק.
הקריה נבנתה במרחק ניכר מקורדובה, ונשתלו בה גינות וכרמים.
על מנת לשוות לארמון מעטה מסתוריות, הוא נבנה בדגמם של הארמונות החצי-מיתולוגיים בהשראת הבנייה העבאסית.
אל-רחמן הגביל את הגישה לארמון כך שרוב האוכלוסייה זכתה לראות רק את חיצוניותו.
לארמון הורשו להיכנס רק בני השכבה האריסטוקרטית ושועי העיר של קורדובה, אך גם הם ראו את אולמות הקבלה והגנים בלבד.
א-רחמן נחשב לסובלני ביותר שבין שליטי בית אומייה בקורדובה.
היהודים תחת שלטונו נהנו ממדיניותו, שגרמה להם לשגשוג גדול.
המדינה המוסלמית לא התעצבה כמדינה חד-לאומית, דבר שהקל על קיומם של קהילות מיעוט אתני או דתי.
כך קרה שיהודי אחד, בנו של סוחר עשיר הנודע באדיקותו לדת ואף ייסד בית כנסת בקורדובה, עלה לגדולה בחצרו של הח'ליף האומיי: חסדאי אבן שפרוט.
אבן שפרוט הועמד בראש הקיבוץ היהודי, והיה חופשי לטפל בענייני הקהילות היהודיות של ספרד.
הוא היה יכול להגן על יהודים שאיימו עליהם, ואף "חילק נדבות לנצרכים ביד נדיבה".
הוא נהפך להיות בן בית בארמונו של הח'ליף, ואף זכה להיות בין מקורביו שקיבלו את הכינוי "אל-כ'אצה" (המיוחדים).
המשורר והמחזאי עבדולחק חמיד (1852-1937) הושפע מגדולתה של אנדלוסיה המוסלמית, וחיבר בשנת 1897 מחזה הנקרא "תזר" (ובשם נוסף גם "מליכ עבדורחמאן-י ת'אלית").
המחזה, שנכתב בחרוזים, מתרחש בקורדובה תחת השלטון האומיי.
הוא מספר על נערה ספרדייה בשם תזר, המנצלת את אהבתו של הח'ליף א-רחמן השלישי על מנת להפילו בידיו של ריקארדו, מאהבה הקודם.
סופה של תזר שהיא מתאהבת באמת בח'ליף, ונהרגת בניסיון להצילו כאשר הוא מותקף.
עַבְּד א-רַחִים וַכִּילִי היה כדורגלן מרוקאי ששיחק במיינץ 05, מינכן 1860, קרלסרוהה ונבחרת מרוקו בעמדת הקשר ההתקפי.
הוא החל את הקריירה האירופית שלו במועדון החובבים יונגסהיים מגרמניה.
בשנת 1994 החל לשחק במיינץ 05, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
וכילי שיחק במועדון שלוש עונות וחצי, אך לא הצליח להעפיל עם המועדון לבונדסליגה, וסיים לרוב במרכז הטבלה.
בעונתו השלישית בקבוצה, 1996/97, הבקיע וכילי 12 שערים והיה לאחד השחקנים החשובים בקבוצתו.
וכילי פתח את עונת 1997/98 במיינץ, ובחצי העונה הראשון הבקיע עשרה שערים.
יכולת זו גררה התעניינות מקבוצות הבונדסליגה, ובפגרת החורף של אותה עונה חתם במינכן 1860 מהבונדסליגה, אך הוסיף רק עוד שלושה שערים עד לתום העונה.
וכילי נשאר עונה נוספת במינכן 1860, והבקיע שלושה שערים בעונה זו.
בתום עונה וחצי במינכן 1860, עזב וכילי את הקבוצה, ועבר לטניס בורוסיה ברלין מהבונדסליגה השנייה.
וכילי שיחק בקבוצה עונה אחת, בה הבקיע שבעה שערים.
בקיץ 2000 חזר למיינץ 05, שעדיין הייתה בבונדסליגה השנייה.
וכילי שיחק במועדון עונה אחת, בה מיעט להופיע והבקיע חמישה שערים.
לאחר מכן חתם בסקודה קסנתי מליגת העל היוונית, שם היה לשחקן משמעותי בקבוצה, ובעונה וחצי הבקיע 14 שערים, וסייע לקבוצה להתמקם בחלק העליון של הטבלה.
בפגרת החורף של עונת 2002/03 חתם וכילי בקרלסרוהה, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
וכילי שיחק במועדון שתי עונות וחצי, אך לא הצליח להעפיל איתו לבונדסליגה, ומיעט להבקיע.
בתום עונת 2004/05 פרש וכילי ממשחק פעיל.
לווכילי היו 11 הופעות במדי נבחרת מרוקו, בהן הבקיע שני שערים.
וכילי השתתף עם נבחרת מרוקו בגביע אפריקה לאומות 1998, בו הודחה מרוקו ברבע הגמר לאחר הפסד 2-1 לנבחרת דרום אפריקה, ובמונדיאל 1998, בו הודחה מרוקו בשלב הבתים.
בטורניר זה וכילי היה חלק מהסגל המרוקאי, אך לא שותף לדקה.
לאחר מונדיאל 1998, וכילי לא זומן עוד לנבחרת.
עבד א-רזאק סעיד א-נאיף היה איש צבא ופוליטיקאי עיראקי.
ראש ממשלת עיראק במשך 13 ימים.
נרצח בעת גלותו בלונדון, לפי הסברה, בהוראת סדאם חוסיין.
נולד בעיר פלוג'ה שבמחוז אל-אנבר בסביבות שנת 1933.
א-נאיף התמנה ב-17 ביולי 1968 כראש ממשלת עיראק במקומו של טאהר יחיא , לאחר שעזר לאחמד חסן אל-בכר להשתלט על הנשיאות בהפיכה צבאית.
אך הוא הודח כעבור 13 ימים, ב-30 ביולי באותה שנה, כאשר פתח אל-בכר בהפיכה שנייה ובחר לשמש במקביל כנשיא עיראק וכראש ממשלתה.
הוא גלה ללונדון, ונחשד כי שיתף פעולה עם מפלגת הבעת' הסורית ועם אש"ף כנגד משטרו של סדאם חוסיין.
הוא נפצע אנושות ב-9 ביולי 1978 כשנורה בידי מתנקש ביציאה ממלון אינטרקונטיננטל בפארק ליין שבלונדון ומת מפצעיו למחרת בבית החולים וסטמינסטר.
הרוצח, סאלם אחמד חסן, נתפס בידי עוברים ושבים ונידון ב-1979 למאסר עולם.
בעקבות ההתנקשות גורשו מהממלכה המאוחדת חמישה דיפלומטים עיראקים.
פילדמרשל עבד א-רחמן סוואר א-דהב היה נשיא סודאן בין ה-6 באפריל 1985 ל-6 במאי 1986.
א-דהב נולד בעיר אל-אבייד שבדרום סודאן בשנת 1934. הוא התקבל ללימודים באקדמיה הצבאית הסודאנית.
לאחר תום לימודיו באקדמיה, הוא הפך להיות דמות פוליטית בולטת כאשר נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, מינה אותו כרמטכ"ל צבא סודאן, ולאחר מכן כשר ההגנה וכמפקד הכללי של הכוחות המזוינים של סודאן בשנת 1984.
בשנת 1985, א-דהב הוביל הפיכה צבאית להדחתו של הנשיא נומיירי, אשר בעקבותיה א-דהב הפך למנהיגה בפועל של סודאן.
שלטונו של א-דהב בסודאן נמשך עד לשנת 1986, כאשר בעקבות בחירות שהתקיימו במדינה, הוא ויתר על כוחו לטובת ממשלתו הנבחרת של אחמד אל-מירע'ני.
בשנת 1987, א-דהב התמנה לתפקיד יו"ר ארגון הקריאה האסלאמית.
נפטר ב-2018 בריאד שבערב הסעודית.
עבד א-רחמן סמבא הוא אצן קטרי, זוכה שתי מדליות ארד באליפות העולם (דוחה 2019 וטוקיו 2025) ומדורג במקום רביעי בכל הזמנים בריצת 400 מטר משוכות.
סמבא נולד בערב הסעודית, אך בחר לייצג בתחרויות את מאוריטניה, בה אביו נולד.
הוא היגר לקטר על מנת לייצג את המדינה בשנת 2015.
בתחרות שנערכה בסאסולבורג בדרום אפריקה ב-28 במרץ 2017 קבע סמבא בריצת 400 מטר משוכות שיא אישי חדש של 48.31 שניות, תוצאה שדירגה אותו במקום שמיני בעולם באותה שנה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון, בריטניה באוגוסט הוא סיים במקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.74 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 48.75 שניות ועלה מהמקום החמישי.
בתחרות ליגת היהלום בדוחא, שנערכה בחודש מאי, סיים סמבא במקום הראשון בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 47.57 שניות.
באותו חודש, בליגת היהלום ברומא, סיים במקום הראשון בשיא אישי נוסף של 47.48 שניות.
בחודש יוני, בליגת היהלום באוסלו, סיים שוב במקום הראשון בתוצאה של 47.60 שניות, ובתחרות ליגת היהלום בסטוקהולם שנערכה באותו חודש סיים במקום הראשון בשיא אישי חדש של 47.41 שניות.
בתחרות ליגת היהלום בפריז שנערכה ב-30 ביוני, סיים סמבא במקום הראשון בריצת 400 מטר משוכות תוך שהוא קובע את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, 46.98 שניות, האתלט השני בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-47 שניות.
בתחרות ליגת היהלום בלוזאן, בחודש יולי, סיים במקום הראשון בריצת 400 משוכות בתוצאה של 47.42 שניות.
על אף שבסיום התחרויות הרגילות דורג במקום הראשון, סמבא החליט לא לקחת חלק בגמר ליגת היהלום.
באליפות אסיה זכה סמבא במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.51 שניות.
לאחר מכן, אמר כי הוא מתכנן לשבור את שיא העולם בריצה זו עד סוף השנה.
בתחרות ליגת היהלום בשנגחאי שנערכה בחודש מאי, התחרה לראשונה נגד ראיי בנג'מין, הממוקם מקום אחד אחרי סמבא ברשימת המהירים בכל הזמנים, וסיים במקום הראשון בשיא תחרות חדש של 47.27 שניות.
בנג'מין, שהוביל את הריצה עד לחמישים המטרים האחרונים, סיים שני בתוצאה של 47.82 שניות.
עבּד א-רחים אל-חאג' מוחמד היה מפקד כנופיות חשוב במרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1936–1939) בתקופת המנדט הבריטי.
בשלב הראשון של המרד ב-1936 היה ראש כנופיות בסביבות טולכרם, לאחר חידוש המרד ב-1937 שימש כמפקד אזור, וב-1938 נחשב המפקד הראשי ונשא בתואר "המפקד הכללי של המרד".
עבּד א-רחים אל-חאג' מוחמד נולד ב-1892 בכפר ד'נאבּה הסמוך לטולכרם, למשפחה עשירה ובעלת קרקעות.
הוא היה מקורבה של משפחת סמארה, אחת המשפחות החשובות של טולכרם, שמוצאה מהכפר ד'נאבה.
אחד מסבי הרבא של עבד א-רחים השתתף במלחמה נגד נפוליאון בשנת 1798 ונידון למוות בתלייה.
סבא-רבא אחר שלו השתתף במלחמה נגד אבראהים פאשא בשנת 1831.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גויס עבד א-רחים לצבא העות'מאני והוצב בטריפולי וביירות.
עם שובו לארץ ישראל ב-1918, פיקח על רכושה הקרקעי של משפחתו ונעשה לאחד מסוחרי הדגן הבולטים בארץ בשנותיו הראשונות של המנדט הבריטי.
הוא עקר לטולכרם ועסק בסחר גרעינים.
הוא היה בוגר האקדמיה הצבאית העות'מאנית, וב-1920 השתתף במרד הסורי הגדול.
ב-1934 נפטרה אשתו, בדיעה, שהותירה אותו לטפל בארבעת בניו.
ערב המרד הערבי הגדול הוא הוכרז פושט רגל והיה מבוקש על ידי המשטרה בשל הונאה בעסקת מכירת קרקע, ונדון על זיוף.
למורת רוחו ממדיניותה הכלכלית של הממשלה, שהקלה על ייבוא חיטה זולה יותר מזו המקומית, היה חלק בהנעתו להשתתף במרד בשנת 1936.
בתקופת המרד הפקיד את בניו בידי אחותו האלמנה, חלימה.
לדברי בנו הבכור, כמאל, גם חלימה הייתה סוחרת דגנים ומאוחר יותר סוחרת טקסטיל, והיא תמכה כלכלית בחינוך הבנים.
במהלך המרד, ראה חאג' מוחמד את בניו בדרך כלל יום או יומיים בכל שבוע, בכפרים שונים, והם הובאו למקום הימצאו על ידי אנשיו.
עבּד א-רחים חאג' מוחמד היה מהמארגנים הראשיים של הפעולות הצבאיות בראשיתו של המרד ב-1936, לצדו של מי שנחשב אז למפקד הראשי, פח'רי עבד אל-האדי.
הקשרים המקומיים שטיפח כסוחר, התגלו כמועילים במאמצי הגיוס שלו.
רשת הנאמנויות השבטיות של חמולת ברקאווי, שמשפחת סמארה הייתה חלק ממנה, הוכיחו את עצמן בגיוס לוחמים ואספקה.
במרוצת שנות ה-30 הוא התבסס באזור העיירה בלעה , ליד טולכרם, והחל לגייס ולאמן לוחמים מהאזור, ובהם חיילים לשעבר בצבא העות'מאני, בעלי ניסיון קרבי.
אחת המטרות העיקריות להתקפות בפיקודו של חאג' מוחמד, היו פרדסי התפוזים של היישובים היהודים ממערב לטולכרם.
במחצית השנייה של חודש מאי 1936, התארגנו חבורות מזוינות של כפריים, שביצעו התקפות מאורגנות על יישובים יהודיים ועל יחידות צבא ומשטרה שעסקו בשמירה.
בתחילת יוני פעלו החבורות הללו כבר בכל הארץ ובין מפקדיהן הבולטים היה חאג' מוחמד, שפעל באזור "המשולש הגדול" (שכם–ג'נין–טולכרם).
בשל ריכוז פעילות המורדים בו, כינו השלטונות את האזור הזה "משולש הטרור".
חאג' מוחמד היה בין מארגני החבורות שנעשו בהדרגה למפקדים הראשיים באזורי מגוריהם, והאזור בפיקודו היה ואדי א-שעיר, העמק בין טולכרם לשכם.
הוא הקים באזורו מבנה היררכי, שבו היה מפקדן העליון של קבוצות שחולקו על פי כפרים, בפיקודם של מפקדי משנה.
לצורך איסוף אספקה נעזר בשניים מקרוביו, ובראש יחידת מודיעין קטנה העמיד מורה בבית ספר שפוטר מעבודתו.
בתחום זה נעזר רבות בשוטרים ובפקידים הערבים, שהעבירו למורדים מידע סודי על התקפות צבאיות מתוכננות והטעו את הממונים עליהם בנוגע לתנועות המורדים.
ב-21 ביוני 1936 נערך קרב ענבתא, בו תקפו חאג' מוחמד ואנשיו מן המארב כוח בריטי שאבטח שיירה יהודית שעברה בסמוך לכפר ענבתא.
שלושה מטוסים מפציצים בריטיים הוזעקו לסייע לשיירה.
הקרב נמשך כשבע שעות והסתיים בכעשרה מורדים ושני חיילים בריטיים הרוגים.
בעקבות זאת, הוציאו השלטונות צו מעצר לחאג' מוחמד.
לאחר הגעתו לארץ ישראל של פוזי אלקאוקג'י, הוא נפגש ב-29 באוגוסט עם שלושה מפקדי מורדים מקומיים, וארבעה ימים לאחר מכן עם שישה מפקדים של חבורות גדולות, שמסרו לו הצהרה חתומה שהכירה בו כמפקד הראשי של המרד.
חאג' מוחמד השתתף בשתי הפגישות.
יחד עם המפקדים החשובים האחרים, היה חאג' מוחמד חבר בוועדה בת שבעה חברים, שעליה הטיל קאוקג'י את האחריות למשימת איסוף הכספים.
כמו כן, הקים קאוקג'י "בית משפט של המרד", בו נשפטו בוגדים ומרגלים, שהורכב מארבעה אנשים, בהם חאג' מוחמד.
"בית המשפט" הזה דן ערבי אחד שגנב רובה מאחד המורדים ל-100 מלקות והריסת ביתו.
ב"בית המשפט" הזה נידונו גם גנבים ופושעים למיניהם, ופעולתו החריפה עוד יותר את אווירת הפחד שכבר הייתה קיימת.
בספטמבר נלחמו יחד חאג' מוחמד וקאוקג'י בעימות גדול נוסף עם הכוחות הבריטיים בקרב בלעה , שנסתיים בהצלחה.
הקרב נמשך מעל שש שעות ושלושה אנשי צבא בריטיים נהרגו, אחד מהם טייס שהופל על ידי המורדים, שמהם נהרגו עשרה.
בזיכרונותיו, כתב קאוקג'י כי חאג' מוחמד "הוכיח עצמו כמנהיג טוב ומפקד ראוי".
חאג' מוחמד עשה כמותו, ויצא לדמשק כדי לחמוק ממעצר.
הבריטים הציעו פרס על ראשו בסך 500 לירות שטרלינג.
בזמן שהותו בדמשק, גייס כספים ורכש נשק עבור המרד.
כמו כן, הוא החל לעבוד לצד לאומנים סורים ולבנונים במטרה להבריח את כלי הנשק לארץ ישראל.
מאוחר יותר עזב את דמשק ועבר לכפר הלבנוני ההררי קרנאיל ממזרח לביירות, משם שמר על קשר סדיר עם כוחותיו.
בעקבות הדיון בהצעת החלוקה של ועדת פיל, ביקש הוועד הערבי העליון מראשי הכנופיות לחזור לארץ ישראל ולחדש את הפעולות הצבאיות כדי להפעיל לחץ על השלטונות, ובאפריל 1937 חזר חאג' מוחמד לארץ ישראל כדי לפקד על חבורתו באזור "המשולש".
חאג' מוחמד זימן את נכבדי הכפרים בסביבת טולכרם וביקש שכל אחד מהם יספק לו איש חמוש אחד.
הוא הצליח לרוב בפעולתו זו וגייס כוח שמנה כ-50 איש.
כוחותיו אורגנו בארבע פלוגות תחת מפקדים שונים, שהיו כפופים לסגנו.
זו פעלה על פי הוראותיו של יושב ראש הוועד הערבי העליון, אמין אל-חוסייני, מסתיו 1937 ועד סוף המרד.
חאג' מוחמד קיבל ממנה הקצבה חודשית בסך 600–800 לירות ארצישראליות, שאפשרה תשלום משכורות חודשיות למורדים במשרה מלאה.
בתחילת דצמבר 1937, נפצע חאג' מוחמד במהלך התנגשות עם כוחות בריטיים בכפר א-נזלה א-שרקיה סמוך לג'נין, אולם הצליח לחמוק בסיוע המוח'תאר, שהוביל אותו למסתור במערה סמוכה עד נסיגת הבריטים.
בסוף דצמבר 1937, לאחר שספגו מספר מפלות בקרבות נגד הצבא הבריטי, נאלצו שלוש חבורות המורדים הפעילות, ובהן החבורה בפיקודו של חאג' מוחמד, להתפזר ולהסתתר בסוריה.
בדמשק הוא קיבל טיפול רפואי ובינואר 1938 חזר לארץ ישראל.
באביב 1938 החל עבד א-רחים חאג' מוחמד לשאת את התואר "המפקד הכללי של המרד".
על אף פעילותם במסגרת מחתרתית, אך מתוך רצון לזכות במעמד, מצאו מפקדי המורדים עניין במדים ובדרגות, וחאג' מוחמד ענד על כותפותיו סמל דרגה של שתי חרבות מוצלבות.
במחצית שנת 1938 שבו רוב המפקדים מסוריה ופעילות המורדים התעצמה בכל הארץ.
באוגוסט הם הצליחו להשתלט על ערים רבות ועל רוב הדרכים, וכן על רוב האזור ההררי של הארץ.
המורדים הכפריים הפגינו יחס קשוח מאוד כלפי האוכלוסייה העירונית, שנתבעה לשלם סכומי כסף גבוהים מאוד לטובת המרד.
עוינות מעמדית זו כלפי העירוניים, באה לידי ביטוי בצווים שהוצאו החל מאוגוסט 1938. בצו אחד נקבע כי החל ב-1 בספטמבר ייכנס לתוקף מורטוריום על החובות וכי יש להפסיק את כל התביעות שהוגשו לגביהם לבתי המשפט.
העונש על הפרה ראשונה של הצו הזה היה קנס והלקאה, ועל ההפרה הבאה הוצאה להורג.
בתור המפקד הכללי, הוציא חאג' מוחמד צו נוסף, שהזהיר את מלווי הכסף העירוניים, "לבל יבקרו בכפרים או ישלחו את סוכניהם כדי לגבות את החובות" ולבל ינקטו נגד החייבים באמצעים משפטיים.
כמו כן, הזהיר הצו מפני תיווך או מכירת קרקעות ליהודים.
גביית הכסף מהאוכלוסייה נוצלה על ידי מספר חבורות מורדים וגם על ידי עבריינים לסחיטה ושוד לטובתם הפרטית.
בעקבות זאת הוצא כרוז, ככל הנראה על ידי חאג' מוחמד, שהתריע נגד "שימוש בשם המרד למטרות שוד וביזה, בייחוד ביפו" וזכה לשבחה של "הוועדה המרכזית".
היריבות עם עארף עבּד א-ראזק
במהלך שנת 1938 עוצב מחדש מבנה הפיקוד של המורדים, על בסיס המתכונת של 1936.
על אף היותו המפקד הראשי, שלטונו המעשי של חאג' מוחמד הצטמצם לאזורו, ואף כי חלק מראשי הכנופיות האחרים הכירו בעליונותו, הם לא תמיד נשמעו לו וכמה מהם אף נלחמו בו בפועל.
הבולט שבהם היה עארף עבד א-ראזק, שהתחרה בו על הפיקוד העליון.
בסתיו 1938, לאחר ש"הוועדה המרכזית" נכשלה במינוי מפקד ראשי חיצוני למרד, יזמו מפקדי המורדים את הקמת "משרד המרד הערבי בפלסטין", שהורכב ממפקדים אזוריים ובהם חאג' מוחמד, והוסכם שכל אחד מהם יכהן כראש המשרד לפי תור.
על אף ההסכם להחלפת ראשות המשרד לפי תור, שני מפקדים התחרו על התפקיד: חאג' מוחמד ועבד א-ראזק.
חאג' מוחמד התנגד למעשי הרצח הפוליטיים של עבד א-ראזק עבור אמין אל-חוסייני, ל"חיסולם של בוגדים" על ידו ולסחיטת הכספים שביצע ושליחתם לאחיו בביירות.
התנגדותו זו הגיעה לשיאה לאחר שעבד א-ראזק ואנשיו רצחו את פריד חמדאללה, בן משפחתו של חאג' מוחמד, בחשד שמסר מידע לשלטונות.
קרוביו של הנרצח לחצו על חאג' מוחמד לנקום את דמו ופרצו התנגשויות בין שתי החבורות, אולם חאג' מוחמד שמר על איפוק והסכסוך לא הגיע לידי מלחמת דמים.
חאג' מוחמד תמך בהקמת מועצה כללית של המרד, שתורכב ממפקדי החבורות החשובים, משום שרצה שזו תאשר את מעמדו כמפקד הכללי של המרד, אולם עבד א-ראזק התנגד לאישור כזה.
התחרות ביניהם הפכה גלויה, כאשר חאג' מוחמד כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין" ואילו עבד א-ראזק כינה את עצמו "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית".
עבד א-ראזק זכה לתמיכה ממנהיגות המרד בדמשק, שהתבטאה גם בסיוע כספי גדול יותר מזה שקיבל חאג' מוחמד.
בסוף ספטמבר אותה שנה, חזר לארץ פח'רי עבד אל-האדי, אולם הפעם בראש חבורה שנלחמה בכנופיות המורדים, וזו הצליחה להסיג את החבורות בפיקודם של חאג' מוחמד ועבד א-ראזק מאזור ג'נין דרומה לאזור שכם–טולכרם.
הייתה זו תחילתן של "כנופיות השלום".
פריד ארשייד, שמשפחתו הגדולה מנפת ג'נין נפגעה מידי חאג' מוחמד, ארגן גם הוא "חבורת שלום" שלחמה במורדים בשיטותיהם.
המאבק בין המורדים ל"חבורות השלום" תרם משמעותית להריסת כוחם, אולם שחיקתם של המורדים נבעה גם עקב מחלוקות בין ראשי הכנופיות.
כך למשל, באזור טולכרם לא קיבל עבדאללה אסעד מעתיל את מרותו של חאג' מוחמד וניסה להכשילו.
לצדו של חאג' מוחמד מונו שני מורים משכם, ואצף כמאל וממדוח אל-סוח'ן.
אולם ניסיון הפעלת המזכירים נכשל.
במשך כל המרד קיבלו השלטונות מידע על אנשי הכנופיות, אולם החל בסתיו 1938 הפכה תופעה זו לנפוצה ותוצאתה הייתה הרסנית למרד.
בינואר 1939 עבר חאג' מוחמד לדמשק יחד עם המפקדים החשובים האחרים, ובהם עבד א-ראזק ויוסוף אבו דורה.
הוועדה המרכזית דרשה מהמפקדים שנמלטו מהצבא הבריטי לחזור לארץ ישראל, ותחת איום בהפסקת שכרם, הם אכן שבו במהלך החודשים הראשונים של 1939. אלא שהמאמצים לחידוש המרד לא הצליחו למנוע את דעיכתו והמפקדים לא הצליחו למנוע את התפוררות החבורות.
בפברואר הפצירה הוועדה המרכזית בחאג' מוחמד לשוב למרד בארץ ישראל.
הוא התנה זאת בהכרה בו כמפקד הכללי והוועדה קיבלה את התנאי.
לדברי יהושע פורת, בתקופה זו הוא היה "המפקד המוכשר ביותר שעמד לרשות המורדים".
עבד א-רחים חאג' מוחמד שב לארץ ישראל, אולם כעבור מספר ימים, ב-23 במרץ 1939, הטיל הצבא מצור בכפר סאנור עליו ועל ואנשיו, בעקבות מידע שסיפק פריד ארשייד.
בקרב שהתפתח, בו השתתף גם ארשייד עצמו, נהרג חאג' מוחמד על ידי הצבא.
הוא נקבר בסאנור, אולם כעבור שבועיים חברים בכנופייתו הוציאו את גופתו והעבירו אותה בסודיות לכפר ד'נאבה, שם נערך לו טקס קבורה.
כשנפוצו החדשות על מותו, נערכה ברחבי ארץ ישראל לכבודו שביתה כללית למשך מספר ימים.
הידיעות על מותו הופיעו בכותרות של מספר עיתונים בארץ ישראל ובחלקים אחרים של העולם הערבי.
במקום חאג' מוחמד, נתמנה למפקד עליון אחמד מוחמד חסן (אבו בכּר), אולם גם הוא לא הצליח להשתלט על מתחריו ובתקופתו המרד דעך.
כעבור זמן קצר הוא עזב את הארץ והוועדה המרכזית לא הצליחה למנות מפקד כללי אחר.
מדי שנה בחודש מרץ, מציינים בכפר ד'נאבה את מותו של חאג' מוחמד, שם נקרא על שמו בית ספר לבנים.
במאי 2007 נקרא על שמו רחוב ראשי בשכונה פלסטינית בעיר עמאן, בירת ירדן.
בשנת 2009 צוין יום השנה ה-70 למותו על ידי מכון כדורי בטולכרם.
עבד א-רחמן בן אבי בכר היה הבן בכור של אבו בכר, ואחיה של עאישה.
שנת הלידה שלו אינה ידועה, אך היסטוריונים מעריכים כי הוא נולד בין השנים 595–600.
בניגוד לאביו ואחותו, שנכנסו לאסלאם בשלבים המוקדמים, עבד א-רחמן לא קיבל את האסלאם לפני הסכם חודיבייה.
לפני כניסתו לאסלאם, השתתף עבד א-רחמן בקרב בדר וקרב אוחוד לצידם של שבט קורייש נגד המוסלמים.
בקרב בדר, הייתה לו הזדמנות להרוג את אביו, אבו בכר, אך הוא העדיף לוותר על זה ולפנות לכיוון אחר.
שנים לאחר מכן, אחרי שהוא כבר התאסלם, הוא סיפר על כך לאביו.
אביו השיב "אם הייתה לי הזדמנות כזאת, לא הייתי חס עליך".
בקרב אוחוד, לפני שהקרב החל, הוא הזמין את אביו לדו-קרב, ואבו בכר הסכים, אך מוחמד הורה לו להימנע מכך.
בקרב הירמוך, התייצב עבד א-רחמן לדו-קרב נגד חמישה לוחמים של האימפריה הביזנטית, וגבר עליהם, זה אחר זה.
בקרב הגמל, שהתרחש לאחר התאסלמותו, נלחם עבד א-רחמן לצד עלי בן אבי טאלב.
עבד א-רחמן נפטר בשנת 675, ונקבר במכה.
עבד א-רחמאן אל-יוספי היה פוליטיקאי, עורך דין ופעיל זכויות אדם מרוקאי שכיהן כראש ממשלת מרוקו בין השנים 1998 ל-2002.
אל-יוספי נולד בעיר טנג'יר ב-8 במרץ 1924. מגיל צעיר הזדהה יוספי כסוציאליסט וכבר בשנת 1944 בעודו בן 20, הקדיש את עצמו לארגון מעמד הפועלים של קזבלנקה.
בשנת 1949 החל יוספי להילחם למען זכויות המהגרים המרוקאים העובדים בצרפת.
הוא למד משפטים, ועשה את התמחותו בעיר טנג'יר בין השנים 1952 ל-1960.
בשנת 1959 הצטרף יוספי לאיחוד הלאומי לכוחות עממיים (UNFP), מפלגת שמאל.
פעילותו הפוליטית הובילה למעצרו בשנת 1959 ושוב בשנת 1963, זה האחרון הוביל לריצוי מאסר של שנתיים.
לאחר שחרורו יצא לגלות מרצון בפריז, שם שהה במשך חמש עשרה שנים.
בהמשך חזר למרוקו.בינתיים, האיחוד הלאומי לכוחות העממיים התפצל ושינה שמו לאיחוד הסוציאליסטי של הכוחות העממיים (אנ').
בשנת 1980 חזר כדי להצטרף למפלגה החדשה, והפך למזכיר המפלגה בשנת 1992 לאחר מותו של עבד א-רחמאן אל בואביד (אנ').
ב-4 בפברואר 1998 הכריז המלך חסן השני על יוספי כראש ממשלת מרוקו, תפקיד אותו מילא עד אוקטובר 2002. הוא הקים ממשלת שמאל-מרכז.
ממשלתו העניקה חירויות גדולות יותר לעם ולאמצעי התקשורת.
בשנת 2003 הודיע יוספי על פרישתו מהפוליטיקה.
הוא החל להתגורר בקזבלנקה לאחר פרישתו וב-15 באוקטובר 2016 אושפז כשהוא סובל מדלקת ריאות.
במהלך אשפוזו, המלך מוחמד השישי ביקר אותו בבית החולים.
יוספי נפטר ב-29 במאי 2020, בגיל 96 לאחר מאבק בסרטן הריאות.
עבד א-רחמאן פאוזי היה כדורגלן ומאמן מצרי, ששיחק בעמדת הכנף בקישור.
פאוזי נולד ב-11 באוגוסט 1909 בפורט סעיד שבמצרים.
במהלך הקריירה שיחק בקבוצות אל מאסריי וא-זמאלכ.
לאחר פרישה היה למאמן נבחרת ערב הסעודית.
במדי הנבחרת המצרית שיחק במונדיאל 1934 כשהוא עזר להם לעלות לטורניר לאחר שלקח חלק בניצחון 1–4 על ישראל במגרש תמרים שבתל אביב בשלב המוקדמות.
עם שערים אילו היה לכדורגלן האפריקאי הראשון לכבוש בגביע העולם.
עַבֶּד א-רַחְמָן חָ'אן (בפשטו/דארי: عبدالرحمن خان; 1840 – 1 באוקטובר 1901) היה אמיר אפגניסטן לבית שושלת ברכזאי בין השנים 1880–1901. לאחר המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, כוחות פנימיים בראג' הבריטי תמכו בהפיכתו של עבד א-רחמן לאמיר.
שלטונו התאפיין בהבאת סדר והפלת מרידות ממושכת ברחבי אפגניסטן כמו גם תחילת תהליכי מודרניזציה שיימשכו לתוך המאה ה-20 עד לפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הודות לסגנון שלטונו האוטוקרטי ניתן לו הכינוי "אמיר הברזל".
עבד א-רחמן נולד בין השנים 1840–1844 (התאריך המדויק לא ידוע) בבירת אמירות אפגניסטן, קאבול.
עבד א-רחמן היה בנו של מוחמד אפזל ח'אן, בכור בניו של דוסת מוחמד ח'אן, אמיר אפגניסטן שהעלה את שושלת ברכזאי לשלטון באמירות לאחר נפילתה של האימפריה הדוראנית.
אמנם דוסת לא מינה יורש עצר, הייתה הנחה כי אפזל ח'אן, בשום שהיה הבכור בבניו, יירש אותו.
לפני מותו בשנת 1863, דוסת החליט למנות את בנו השלישי, שיר עלי ח'אן, ליורש העצר.
תחילה עלייתו לשלטון של שיר התקבלה בקרב האחים אך עם הזמן מאבקי כוח החלו.
כאשר הבטיח לבסוף את שלטונו, שיר גירש את אחיינו עבד א-רחמן לגלות מחשש שיהווה סכנה לכוחו.
עבד א-רחמן עבר תחילה לסמרקנד ומאוחר יותר לטשקנט באמירות בוכרה, כל זאת בעוד ניתנה לו חסות מידי אלכסנדר השני, קיסר רוסיה (אמירות בוכרה הייתה מדינת חסות של האימפריה הרוסית).
בשנת 1878 החלה המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה שהתרחשה עם משבר ירושה בשלטון האפגני.
המלחמה נגמרה עם הפיכתה של אפגניסטן למדינת חסות של האימפריה הבריטית, משמע שהאחרונה תשלוט בכל יחסי החוץ של אפגניסטן.
בסופו של דבר, איוב ח'אן הפך לאמיר אפגניסטן במותו של אביו, שיר.
איוב היה מצביא ופעל רבות נגד הבריטים מה שהותיר אותם חשדנים לגבי שלטונו.
בשנת 1880, המושל הכללי של הודו, רוברט בולוור, רוזן ליטון, יצר קשר עם עבד א-רחמן ויצא בהפיכה נגד איוב שהסדירה את עבד א-רחמן בשלטון.
עבד א-רחמן היה אוטוקרט שאחדות הממלכה וחיזוק הכוח המרכזי הלכו עבורו יד ביד, אם כי כתוצאה מכך עמד בפני סדרת מרידות.
המסוכנים שבהם היו טענות לאי-לגיטימציה שלטונית ותמיכה בטוענים שונים לכס האפגני, החזק שבהם היה איוב ח'אן, שהיה מקורב לכוחות שבטיים רבים ברחבי אפגניסטן.
איוב הרים צבא תומכים בהראת והחל מסע כיבוש של מערב אפגניסטן.
עבד א-רחמן נע בתגובה בראש צבאו והשניים נפגשו בקרב על קנדהאר באוקטובר 1881. הקרב היווה ניצחון מרכזי לעבד א-רחמן, בעיקר מכיוון שהייתה לכוחותיו עליונות טכנולוגית של רובים שיובאו מידי הבריטים ומנקודה זאת והאלה לא היה בכוחו של איוב לאתגר בפועל את הכתר.
עבד א-רחמן פעל להביא לסיום מערכת השבטיות הפנימית שעל בסיסה הייתה בנויה החברה האפגנית.
בתגובה החלו סדרת מרידות נגד שלטונו, רובם נתמכו בידי אנשי הדת אשר היו מקורבים למסורת השבטית.
הגדול שבמרידות נגד שלטונו של עבד א-רחמן הונהג בידי הקהילה השיעית של בני ההזארה לאורך שנות ה-90 ונמשכה מספר שנים עד אשר הופלה סופית.
בתום תהליך האיחוד הלאומי שחיבר את השבטים עם האוכלוסייה הכללית וכלל בין לבין העלאת מיסים לממשל האמיר, התאספו נציגי "כל השבטים" בקאבול בשנת 1896 כדי להישבע נאמנות לאמיר.
הצלחתו המרהיבה של עבד א-רחמן נבעה במידה רבה מההסכמים והאמנות הכספיות שהוסדרו עם הבריטים.
חיזוק הלכידות של משפחת המלוכה, הוצאתם לגלות או מעצר בביתם של ראשי שבטים משפיעים והוצאת קוד פלילי קפדני שהנהיג מושג של אחריות קולקטיבית תרמו רבות לחיזוק סמכותו של האמיר על כל המדינה.
שושלת ברכזאי הייתה פשטונית במוצאה ולכן הדבר לא הפריע לעבד א-רחמן להתחיל ביישוב פשטונים מצפון הינדו-כוש בשביל להחליש את השפעתם של כוחות שבטיים טג'יקים באזור.
עבד א-רחמן הציג גם חידושים בתחום החברתי והכלכלי.
בין החוקים שקבע אסר בשנת 1895 על המשך קיום העבדות באפגניסטן.
שלטונו כלל את תחילתן של סדרת תשתיות להקמת דרכים, גשרים ושיירות אסטרטגיות.
מונופול ממלכתי הרחיב את השליטה של הממשלה בחלק גדול מהמסחר הפנימי והחיצוני של המדינה.
שלושים שנה מאוחר יותר, בעת שלטונו של מוחמד נאדיר שאה, מלך אפגניסטן, תהליך זה יושלם כאשר יוטל מס ממשלתי על כל חברות הייבוא והייצוא.
הטכנולוגיה האירופית לאחר המהפכה התעשייתית ביצעה הופעת בכורה כאשר האמיר קרא באופן אישי למומחים בריטים והודים לבנות ולהנחות מגוון שלם של תעשיות אזרחיות וצבאיות קטנות.
רופאים בריטים פתחו את המרפאה הציבורית הראשונה באפגניסטן בשנת 1895. עם זאת, כל פיתוחים אלו נותרו מרוכזים בקאבול.
כלל לא הוקדשה תשומת לב לפיתוח מערכת החינוך הדתית, ורוח הפלגים השבטיים דחתה כל הצעה למודרניזציה של התקשורת.
אך ההישגים הסופיים של השלטון נותרים חיוביים.
עקב חולי, האמיר סירב בשנת 1893, להזמנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת לבקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
במקום זאת, בנו השני, נאסר-אללה ח'אן, ביקר בממלכה המאוחדת.
כאשר נפטר עבד א-רחמן בארמון הקיץ החדש שלו בבאה-בלה ב-1 באוקטובר 1901, אפגניסטן הייתה לראשונה בתולדותיה מדינה בעלת גבולות מוכרים בינלאומיים.
הגבול עם הודו הבריטית (ולעתיד פקיסטן) אשר נקבע בתקופת שלטונו של עבד א-רחמן, חתך את האוכלוסייה הפשטונית בין שתי מדינות, פעולה שגרמה לסדרה של מאבקים אתניים עתידיים שנמשכים עד היום .
סדרה של ועדות דו-צדדיות הסדירו את הגבול של אפגניסטן עם האימפריה הרוסית, גבול שלעתיד ישמש עם טורקמניסטן, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
נוסף על כך, בתקופת שלטונו ניתן לאפגניסטן מסדרון והקאן שהעניק גבול עם האימפריה הסינית תחת שושלת צ'ינג ושימש בתור חוצץ בין האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית.
את תפקיד האמיר ירש בנו, חביבאללה ח'אן.
הוא נטמן במאוזוליאום שהוקם בפארק זרנגאר.
לעבד א-רחמן היו 16 ילדים:
עבד אל-רחמן בן עוף היה אחד מהצחאבה, ואחד מהעשרה שהובטח להם גן עדן.
אביו היה עוף בן עבד עוף, ואמו הייתה אל-שפאא בנת עוף.
אחיו היו עבד אללה ואל-אסווד, ואחיותיו היו עאתכּה והאלה.
עבד אל-רחמן נשא כ-15 נשים, ובניהן היו אום כלת'ום בנת עוקבה וחביבה בנת ג'חש.
בניו היו סאלם אל-אכבר, מוחמד, אבראהים, חמיד, אסמאעיל, מען, עומר, זיד, ערווה אל-אכבר, סאלם אל-אסע'ר, אבו בכר.
בנותיו היו אום אל-קאסם, חמידה, אמת אל-רחמן, אמת אל-רחמן אל-סוע'רא, אמנה, מרים, אום יחיא, ג'וויריה.
עבד אל-רחמן בן עוף נפטר בגיל 72, באל-מדינה.
עבד א-רחמן ואיס הוא כדורגלן סורי-יווני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אתונה קליטיה מהליגה היוונית השנייה ובנבחרת סוריה.
ואיס נולד באתונה שביוון להורים ממוצא סורי.
ואיס החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקות הנוער של פנאתינאיקוס וברנטפורד.
בשנת 2015 חזר ואיס ליוון והצטרף למחלקת הנוער של פלאטניאס.
בחודש פברואר 2017 הוא חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו במועדון.
ב-20 בספטמבר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על אפולון סמירניס במסגרת הגביע היווני.
ב-27 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל היוונית, בהפסד 3-0 לא.א.ק.
אתונה במסגרת המחזור ה-12 בליגה לעונת .
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 54 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-8 בינואר 2020 חתם ואיס על חוזה לארבע עונות ב-OFI כרתים מליגת העל היוונית החל מ-1 ביולי 2020. ב-12 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פאנטוליקוס במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
בעונתו הראשונה במועדון ערך ואיס 31 הופעות ליגה.
ב-18 באוגוסט 2022 חתם בוולוס היוונית.
ואיס ערך חמש הופעות במדי נבחרת יוון עד גיל 21.
ב-2 בספטמבר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סוריה, בהפסד 1-0 לנבחרת איראן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת סוריה לטורניר גביע אסיה 2023.
עבד א-רחמן מוחמד פהמי מוסטפא הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-דוחייל מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
בשנת 2016 חתם בלחוויאה (לימים א-דוחייל) מליגת העל הקטרית.
במשך השנים הושאל למועדונים אל-אהלי, אל-וכרה ואל-ערבי מליגת העל הקטרית.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך מוסטפא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 0–1 על נבחרת סין במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קטר בטורניר גביע אסיה 2019, בו זכתה נבחרתו, אך לא שיחק בטורניר.
עבד א-רחמן עלי אל-עבוד הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל-איתיחאד מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-עבוד גדל במחלקת הנוער של אל-איתיפאק.
הוא ערך 48 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסעודית וליגת המשנה הסעודית, בהן הבקיע שלושה שערי ליגה.
ב-16 ביולי 2016 הושאל למשך חצי עונה לאל-עורובה מליגת המשנה הסעודית, במדיה ערך שש הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-4 ביולי 2019 חתם אל-עבוד באל-איתיחאד מליגת העל הסעודית.
ב-10 בספטמבר 2018 ערך אל-עבוד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בתיקו 2-2 נגד נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
עבד א-רזאק חמדאללה הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-איתיחאד מליגת העל הסעודית ובנבחרת מרוקו.
חמדאללה החל את הקריירה המקצוענית שלו אולימפיק אספי מליגת העל המרוקאית.
הוא ערך 55 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 30 שערים.
בעונת סיים כמלך השערים של ליגת העל המרוקאית עם 15 שערים.
ב-14 בפברואר 2013 חתם חמדאללה על חוזה לשלוש שנים באלסונד מליגת העל הנורווגית.
ב-1 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על סאנס אולף במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-14 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על סרפסבורג 08 במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 27 הופעות ליגה והבקיע 15 שערים, וסיים כסגן מלך השערים של ליגת העל הנורווגית.
בחודש פברואר 2014 חתם חמדאללה בגואנגג'ואו R&F מליגת העל הסינית.
ב-9 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד טיינג'ין טדה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-22 במרץ הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, שלושער בניצחון 3-0 על שאנגחאי שנג'ין במסגרת המחזור השלישי בליגה.
הוא ערך 22 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע 22 שערים, וסיים כסגן מלך השערים של ליגת העל הסינית.
ב-3 ביולי 2015 פורסם כי חמדאללה יעזוב את המועדון.
בסך הכל ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 25 שערים.
ב-24 ביולי 2015 חתם חמדאללה על חוזה לשנתיים באל-ג'יש מליגת העל הקטרית.
ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד אל-אהלי במסגרת המחזור הראשון בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 23 הופעות ליגה וסיים כמלך השערים של ליגת העל הקטרית (בצוותא עם רודריגו טבאטה), עם 21 שערים.
קבוצתו סיימה במקום השני בליגה, והוא זכה עמה בגביע הקטרי.
ב-20 בינואר 2017 חתם חמדאללה על חוזה לשנתיים בא-ריאן מליגת העל הקטרית.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-2 על אל-ח'ור במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
הוא ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 18 שערים.
כמו-כן, סיים כמלך השערים של הגביע הקטרי, עם שבעה שערים בחמישה משחקים.
ב-23 באוגוסט 2018 חתם חמדאללה בא-נסר מליגת העל הסעודית.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות וחצי, בהן ערך 74 הופעות ליגה והבקיע 77 שערים.
בעונות (34 שערים ב-26 הופעות ליגה) ו- (29 שערים ב-27 הופעות ליגה), בה זכה עם המועדון באליפות סעודיה, סיים כמלך השערים של ליגת העל הסעודית.
בנוסף, בעונת סיים כמלך השערים של ליגת האלופות האסיאתית.
הוא זכה עם המועדון פעמיים גם בסופר קאפ הסעודי.
ב-16 בדצמבר 2021 חתם חמדאללה באל-איתיחאד מליגת העל הסעודית.
ב-14 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על א-ראא'ד במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת .
הוא ערך 13 הופעות ליגה במהלך עונה זו, בהן הבקיע 12 שערים.
ב-29 בפברואר 2012 ערך חמדאללה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 2-0 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2013, אך לא שיחק בטורניר.
ב-8 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת טנזניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
ב-11 בנובמבר 2019 הודיע חמדאללה על פרישתו מנבחרת מרוקו.
ב-13 בפברואר 2022 הודיע חמדאללה על נכונותו לחזור ולייצג את נבחרת מרוקו.
עבד א-ראוף אל-ביטאר היה חבר מועצת העיר יפו, סגן ראש העיר בשנים 1927–1938 וראש העיר בשנים 1939–1941, עד מותו.
נחשב לאישיות אהודה ומקובלת בציבור הערבי ביפו.
נולד במשפחה בת חמישה ילדים.
משפחתו הייתה אמידה מאוד וצברה את הונה במסחר בבהמות ובבשר.
עבד א-ראוף ואחיו עומר עמדו בראש השושלת המשפחתית; עומר היה מעורב בפוליטיקה ועבד א-ראוף ניהל את עסקי הקרקעות של המשפחה.
כיהן כראש לשכת המסחר ביפו וכראש אגודת פרדסנים יהודית-ערבית.
אחיו, עומר אל-ביטאר שימש כראש עיריית יפו בשנים 1915–1908 והודח בידי העות'מאנים.
עבד א-ראוף היה חבר ב"סיעת דורשי הצדק" במועצת העיר.
בבחירות הראשונות לראשות העיר שנערכו בסוף מאי 1927 נבחר כראש העיר ועבד א-ראוף כסגנו.
אל-סעיד נבחר בשנית בבחירות ביוני 1934 ואל-ביטאר המשיך בתפקידו.
בזמן המרד הערבי הגדול עבד א-ראוף ואחיו יחד עם ראש העירייה עאסם בק עמדו בראש האופוזיציה של המחנה הנאששיבי ביפו.
מחשש לחייו ובעקבות מספר ניסיונות מצד החוסיינים לרצוח אותו נמלט עבד א-ראוף עם אחיו עומר לביירות.
כנופייתו של עארף עבד א-ראזק הגיעה לבית המשפחה בשדרות פייסל (כיום רחוב יהודה הימית), גרמה נזק לרכוש וגירשה את רעייתו וילדיו מן הבית.
במורדים מכרו את רהיטי הבית לטובת קופת המרד הערבי.
הבריטים ארגנו בסיוע "ההגנה" בסתיו 1938 את "כנופיות השלום" בהנהגת פח'רי נשאשיבי, שהניסו את כנופיות החוסיינים והשיבו את הסדר על כנו.
לאחר מכן שבו גם האחים אל-ביטאר לעיר.
מועצת העיר יפו פוזרה בידי הרשויות בסוף 1938. עבד א-ראוף מונה בידי רשויות המנדט ב-5 בינואר 1939 כראש העירייה ועלי מוסתקים מונה לסגנו.
באותה עת שימש עבד א-ראוף כאיש קשר בין המחנה הנשאשיבי ל באמצעות אליהו ששון, במטרה להגיע להבנות בין היהודים לערבים לקראת ועידת השולחן העגול בלונדון.
בתקופת כהונתם של השניים בראשות העירייה התקיימו יחסי ידידות ושיתוף פעולה עם ראש העירייה ישראל רוקח, ונמצא פתרון לשכונות היהודיות בשטחה של יפו.
הוסכם שהמיסים של התושבים היהודים ביפו, כ־25,000 איש, יועברו לידי עיריית תל אביב.
חלק מן המיסים עבור השירותים המוניציפליים נשאר בידי עיריית יפו.
אל ביטאר היה אהוד גם על הנהגת היישוב בשל גישתו השוויונית לערבים וליהודים.
הוא ביקר בין השאר באירועים ציבורים יהודיים כגון ביום הספורט ב'בית המכבי' בראשון לציון, בחגיגה בפתח תקווה לרגל יובל השבעים לאברהם שפירא ובהלוויה שנערכה לקורבנות ההפצצה האיטלקית על תל אביב בספטמבר 1940.
בתו, סומאייה, נישאה לאסמאעיל, בנו של פואד איסמעיל דג'אני, מייסד בית החולים דג'אני.
בנו, ח'אלד, סיים לימודי כלכלה ושימש כסמנכ"ל חברת התעופה הירדנית עאליה.
בתחילת שנות הארבעים מנתה משפחת אל-ביטאר כ-100 נפשות.
בשנת 1941 זכה ממלך אנגליה לתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
בפברואר 1941 חלה אל-ביטאר ומאמצע מרץ מונה מוסתקים כממלא מקומו.
במאי הועבר לבית חולים הדסה בירושלים שם הלך לעולמו ביוני 1941. בהלווייתו השתתפו ראשי עיריות יהודיים ונציגי הסוכנות היהודית, איתם היה בקשר כנציג האופוזיציה בעיר.
נקבר בבית הקברות המוסלמי ביפו (כיום בצמוד למרכז פרס לשלום).
קברו לא קיים יותר, כיוון שהצוק התמוטט אל הים.
לאחר מותו, מונה אחיו, עומר, ב-21 ביוני לתפקיד ראש העיר ומוסתקים שב לשמש כסגן ראש העיר.
עומר התפטר מראשות העיר במרץ 1945.
לפני כניעת יפו, במהלך מלחמת העצמאות, נמלטו ילדיו לירדן.
לאחר מלחמת העצמאות שימש ביתו ברחוב יהודה הימית 35-37 כחלק ממחנה אריאל כמפקדת חיל האוויר (מטר"ש).
עיריית יפו קראה רחוב על שמו במרץ 1942 בשכונת נוזהה בעיר.
בטקס נכח גם הנציב העליון.
עבד א-רחמן השני היה האמיר האומיי הרביעי של קורדובה באל-אנדלוס משנת 822 ועד מותו.
עבד א-רחמן היה לוחם נמרץ ויעיל ושימש כפטרון לאמנויות והשכלה.
בתקופתו החל תור הזהב של ספרד המוסלמית.
עבד א-רחמן נולד ב-792 בטולדו, בנו של האמיר אל-חַכְּם הראשון.
בצעירותו השתתף ב"טבח התעלה", בו נטבחו 72 אצילים ומאות מלווים במהלך משתה, בפקודת האמיר אל-חכּם.
הוא ירש את אביו כאמיר קורדובה בשנת 822 ובמשך 20 השנים הבאות נלחם כמעט ברצף באלפונסו השני, מלך אסטוריאס, שאת התקדמותו דרומה הצליח לעצור.
בשנת 825, הקים עיר חדשה, מורסיה, אותה יישב בנאמניו הערבים כדי להבטיח יציבות.
בשנת 835, התמודד עם מרד בעיר מרידה ובנה בה מבצר גדול.
ב-837 דיכא מרד של נוצרים ויהודים בטולדו באמצעים דומים.
הוא הוציא צו לפיו נאסר על הנוצרים לחפש מות קדושים, וערך סינוד נוצרי לאסור מות קדושים.
בשנת 839 או 840 שלח עבד א-רחמן משלחת לקונסטנטינופול בהובלת המשורר והדיפלומט יחיא אל-ע'זאל (אנ') במטרה לכרות ברית עם הביזנטים נגד העבאסים.
בשנת 844, עבד א-רחמן הדף מתקפה של ויקינגים שירדו מהאוניות בקדיס, כבשו את סביליה (למעט המצודה שלה) ותקפו את קורדובה עצמה.
לאחר מכן הוא בנה צי וארסנל ימי בסביליה כדי להדוף פשיטות עתידיות.
ייתכן שהוא שלח את אל-ע'זאל לשגרירות שנייה לוויקינגים באירלנד לאחר מכן.
הוא נענה לבקשותיו של גיום מספטמניה לסיוע במאבקו נגד קרל הקירח שתבע אדמות שחשב גיום כשלו.
עבד א-רחמן היה מפורסם בזכות תוכנית הבנייה הציבורית שלו בקורדובה, ביניהן הרחבת המסגד הגדול של קורדובה.
בימי שלטונו הוצאו להורג 48 "קדושי קורדובה" הנוצרים.
היה פטרונו של המלחין הדגול זיריאב.
מת בקורדובה בשנת 852. את מקומו ירש בנו, האמיר מוחמד הראשון.
עבד א-רחמן סאלח ראדי רדא ח'מיס הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-וסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות הערביות.
סאלח גדל במחלקת הנוער של אל-וסל, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2018 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
סאלח נכלל בסגל נבחרת איחוד האמירויות הערביות עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2020, אך לא שיחק בטורניר.
ב-12 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בניצחון 4-1 על נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
בעבר כיהן כסגן הרמטכ"ל וכן בשורה של תפקידים בכירים בצבא הסדיר של איראן, החל מספטמבר 2005.
בדצמבר 2022 הוטלו עליו ועל בכירים במשמרות המהפכה האיראניים סנקציות בידי האיחוד האירופי בשל פעילותם במהלך דיכוי ההפגנות שהתעוררו לאחר מותה של מהסא אמיני.
לפי האיחוד האירופי, מוסאווי תיאר את ההפגנות כמרד מאורגן על ידי אויבי איראן, כדי להצדיק התערבות של הצבא בנעשה באמתלה של מלחמה באיום זר.
בשל כך הואשם בהפרת זכויות אדם.
עבד א-רחמן עבדאללה גריב הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקיצוני בא-נסר.
גרייב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אל-אהלי ג'דה.
ב-29 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לא-נסר.
ב-16 במאי 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-5 נגד אל-איתיפאק.
ב-21 באוגוסט 2022 גרייב חתם לארבע שנים בא-נסר תמורת 22 מיליון ריאל סעודי (כ-5.25 מיליון אירו).
בשנת זכה עם המועדון בגביע האלופות למועדונים ערבים.
ב-12 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית בהפסד 2-0 ל.
ב-16 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אסיה בכדורגל ובאולימפיאדת טוקיו (2020).
הכדורגלן הצעיר של החודש בליגת העל הסעודית: פברואר
כדורגלן החודש בליגת העל הסעודית: אוקטובר
עבד א-רחמאן מוחמד עבדאללה (נולד ב-24 באפריל 1956), הידוע בכינויו עִרּוֹ, הוא פוליטיקאי מסומלילנד ונשיא סומלילנד החל מ-14 בדצמבר 2024.
עבד א-רחמאן כיהן כיו"ר בית הנבחרים של סומלילנד במהלך רוב שנות הפרלמנט הנבחר הראשון.
הוא הוכרז כמועמד לנשיאות בבחירות לנשיאות סומלילנד ב-2024 מטעם מפלגת וואדאני (Waddani).
מבחינה מקצועית, עבד א-רחמאן כיהן בסוכנות לפיתוח ההתיישבות (Dan-wadaagaha) בחלקים שונים של סומליה.
משנת 1981 הוא היה בשירות החוץ של הרפובליקה הדמוקרטית הסומלית ושירת בשגרירות סומליה כקונסול הראשון במוסקבה, ונתן שירות קונסולרי לכל ברית המועצות.
מ-1991 הוא כיהן כשגריר בפועל של סומליה בברית המועצות.
בתפקיד זה סייע עבד א-רחמאן לגולים סומלים רבים שעזבו את המדינה בעקבות מלחמת האזרחים בסומליה.
ב-1966 הוא עבר לפינלנד כדי להצטרף למשפחתו, שעברה לשם כמה שנים קודם לכן.
בהמשך המשפחה קיבלה אזרחות פינית.
הוא משתייך לענף אבוקאר לוגה של תת-השבט מוסא עבדאללה של הבר יונס.
בשנת 2005, עבד א-רחמאן נבחר בבחירות לפרלמנט של סומלילנד לייצג את מפלגת הצדק והרווחה הדמוקרטית במחוז סאהיל.
המערכת הרב-מפלגתית בסומלילנד הוקמה לאחר משאל העם ב-2001, שהיווה חלק מתהליך דמוקרטי ארוך.
UCID הייתה חלוצה בתמיכתה במערכת זו, מה שהפך אותה למפלגה מרכזית בפוליטיקה המקומית, כמו כן, מפלגת UCID הייתה מפלגת האופוזיציה הראשונה שנוסדה באופן רשמי בסומלילנד אחרי מפלגת השלטון UDUB .
בעוד פוליטיקאים אחרים התרכזו בהתנגדות לשלטונו של הנשיא המכהן חאג'י אבראהים עיגאל (AHN), UCID תמכה במשאל העם שהניח את היסודות למערכת רב-מפלגתית במדינה.
התהליך ספג ביקורת מצד פוליטיקאים שטענו שהוא נועד להיטיב עם הנשיא עיגאל (AHN).
בסומלילנד נערכו בחירות לבית הנבחרים בן 82 חברים ב-29 בספטמבר 2005. אלו היו הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות לפרלמנט שנערכו בסומלילנד מאז 1991, לאחר מלחמת האזרחים.
הבחירות לנשיאות סומלילנד 2017 היו הבחירות שנערכו בפעם השלישית, ישירות לנשיאות מאז 2003, הן התקיימו ב-13 בנובמבר 2017. התוצאה הייתה ניצחון של מועמד מפלגת קולמיי (Kulmiye), מוסא ביחי עבדי, שקיבל 55% מהקולות.
עבד א-רחמאן קיבל 41% מהקולות.
עבד א-רחמאן נבחר לנשיא סומלילנד בבחירות לנשיאות ב-2024 כמועמד של מפלגת וואדאני (Waddani).
הוא זכה בכמעט 64% מהקולות, בעוד שהנשיא המכהן מוסא ביחי עבדי קיבל 35% מהקולות.
עבד א-רחמן תאופיק עבד אל-האדי חמד הוא מהנדס חשמל ופוליטיקאי פלסטיני שמילא שורה של תפקידים בממשלות הרשות הפלסטינית.
חמד, יליד בית חאנון ברצועת עזה, כיהן כדיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת ביר זית, סגן יו"ר מועצת הדיור הפלסטינית וחבר משלחת המשא ומתן הפלסטינית בוועידת מדריד ב-1991. הוא כיהן גם כיו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
חמד כיהן במגוון תפקידים בממשלות הרשות הפלסטינית, כולל תפקיד שר השיכון, שר האנרגיה והמשאבים הטבעיים, שר התחבורה והתקשורת, שר התקשורת וטכנולוגיית המידע, שר המועצה הפלסטינית לעבודה ציבורית וחבר במועצה המהפכנית של תנועת הפת"ח.
ב-22 בספטמבר 2016 הפך לחבר בדירקטוריון של .
עבד א-רזאק אל-יחיא , המכונה אבו אנס, היה פוליטיקאי ואיש צבא סורי-פלסטיני.
הוא כיהן בתפקיד שר הפנים של הרשות הפלסטינית, והיה חבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
אל-יחיא נולד ב-15 במרץ 1929 בעיירה טנטורה ליד חיפה.
הוא למד בבית הספר בחיפה ובעכו ולאחר מכן בקולג' הערבי בירושלים, שם למד עד שנת 1947. הוא גם עבד תקופה במכס בחיפה.
באפריל 1948 הצטרף לקורס קצינים מקרב ערביי ארץ ישראל בסוריה.
הוא הצטרף לצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י ושירת בו בלבנון ובסוריה עד לפירוקו.
במקביל, משפחתו עזבה את עיירת הולדתו עם הקמת מדינת ישראל.
אל-יחיא המשיך את השכלתו הצבאית בסוריה, וקיבל תואר שני במדעי הצבא מהמכללה לפיקוד ומטה בסוריה בשנת 1965. הוא גם למד סטטיסטיקה, מנהל עסקים וגאוגרפיה באוניברסיטת דמשק.
הוא שירת בצבא הסורי בין השנים 1949–1958 במספר מקומות, ובהם רמת הגולן, שם מילא כמה תפקידי פיקוד.
בתקופת הרפובליקה הערבית המאוחדת נעצר בסוריה, עבר שם עינויים קשים והוגלה למצרים.
ב-1964 היה מעורב בהקמת צבא השחרור הפלסטיני ועלה בסולם הדרגות, הוא היה ראש המבצעים ולאחר מכן סגן הרמטכ"ל עד מלחמת ששת הימים.
באוגוסט 1968 הוביל את הניסיונות לקדם את עצמאותו של צבא השחרור הפלסטיני מהשליטה הסורית והיה מעורב בהקמת הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין.
עקב הלחץ הסורי, הוא הוחלף ב-1971 והפך למנהל המחלקה המדינית של הארגון לשחרור פלסטין בין השנים 1971–1984. הוא היה חבר בוועד הפועל של הארגון בין השנים 1984-1991.
אל-יחיא השתתף במשא ומתן הישראלי-פלסטיני ועמד בראש הנציגות הביטחונית הפלסטינית בין השנים 1993–1999, הוא מילא תפקיד בהסכם עזה ויריחו תחילה, בהסכמי הביניים, לרבות הסכם חברון והסכם ואי, בנוסף למשא ומתן על המעבר הבטוח ונמל התעופה והנמל בעזה.
הוא גם עמד בראש ועדות הגבולות והביטחון והנסיגה במשא ומתן על הסדר הקבע.
ב-13 ביוני 2002 הוא מונה לתפקיד שר הפנים בממשלה הפלסטינית הרביעית בראשות ערפאת, עד 29 באוקטובר 2002, אז עזב בטענה שהוא לא מקבל את הסמכות לערוך רפורמות נדרשות.
הוא מונה מחדש לתפקיד ב-14 ביוני 2007, בממשלה ה-12. בתפקידו זה נפגש גם עם מקביליו הישראלים, ולעיתים גם עם חברי כנסת מהסיעות הערביות בישראל שביקרו ברשות הפלסטינית.
הוא סירב להיאבק בטרור ולעצור מחבלים, ואמר כי "אנחנו לא מקבלים פקודות מבחוץ.
אפעל על פי האינטרס הלאומי הפלסטיני, המשימה שלי היא לשרת את האינטרסים של העם הפלסטיני, כך שאאכוף את החוק הפלסטיני ולא אענה לדרישות חיצוניות".
עם זאת, התנגד לביצוע פיגועי התאבדות ונימק זאת פורמלית בכך ש"אני סבור שבנסיבות הקיימות יש דרכים אחרות להיאבק, שישיגו תוצאות טובות יותר".
אל יחיא היה נשוי פעמיים, והיו לו ארבע בנות מאשתו הראשונה.
לאחר מותה ב-1975, הוא התחתן שוב ונולדו לו בת ובן.
אשתו השנייה נפטרה בשנת 2004.
הוא פרסם כמה ספרים, כולל "בין צבא לפוליטיקה: זיכרונות", וקיבל כמה מדליות, ובהן: עיטור כוכב ירושלים מידיו של מחמוד עבאס, אחרי שהועלה רשמית לדרגת סגן אלוף ומדליית יאסר ערפאת.
אל-יחיא נפטר ב-9 במרץ 2020 בעמאן, שם גם נקבר.
ב-20 באוגוסט 2022 חנכה עיריית אל-בירה בנפת רמאללה ואל בירה רחוב על שמו.
עבד א־רחמן שרפקנדי (בכורדית: عەبدولڕەحمان شەرەفکەندی; ), הידוע בשם העט הז'אר (בכורדית: ههژار ; בפרסית: هژار), היה סופר, משורר, מילונאי, בלשן ומתרגם כורדי מפורסם מאיראן.
הז'אר היה אחיו של הפוליטיקאי הכורדי סאדק שרפקנדי (1938–1992), שהיה המזכיר הכללי השני של המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן.
הז'אר היה אחד הסופרים הכורדים הפוריים ביותר.
הוא כתב 24 ספרים וזכה להכרה בזכות עבודות רבות, ביניהן עריכה ופרשנות לשיריו של מלאיה ג'זירי בכורדית סוראנית, תרגום יצירותיו של חאני לכורדית סוראנית, תרגום הקוראן לכורדית, יצירת המילון הראשון כורדי-פרסי באיראן, ותרגום שיריו של עומר ח'יאם לכורדית תוך שמירה על המשקל המקורי.
אחד השירים המוכרים ביותר של הז'אר, "לנצח כורדי", תורגם לאנגלית על ידי טיילר פישר והיידר חזרי, והוא מופיע באנתולוגיה "Essential Voices: Poetry of Iran and Its Diaspora".
עבד אל-רחמן פהמי עבד א-רחמן זידאן (ב-ערבית: عبد الرحمن زيدان; נולד ב-29 באפריל 1960) הוא מהנדס ופוליטיקאי פלסטיני ואיש חמאס, שכיהן כשר העבודות הציבוריות והשיכון בממשלת הנייה הראשונה.
זידאן נולד ב-1960 בדיר אל-ע'וסון.
את השכלתו היסודית קיבל בבתי הספר של העיר טולכרם.
לאחר מלחמת ששת הימים עברה משפחתו להתגורר בכווית שם למד בתיכון, ובהמשך נסע לאוניברסיטת אלבמה בארצות הברית כדי ללמוד הנדסה אזרחית, הוא סיים את לימודי התואר הראשון ב-1985 והמשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת א-נג'אח ב-1999, לימודים שנקטעו בעקבות האינתיפאדה השנייה.
במהלך השנים עבד בכווית, ולאחר מלחמת המפרץ חזר לביתו בישראל.
הוא חבר פעיל ובולט בתנועת החמאס, וכיהן מטעמה כשר העבודות הציבוריות והשיכון בממשלה העשירית של הרשות הפלסטינית בראשות אסמאעיל הנייה.
בנוסף, הוא חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם נפת טולכרם שם נבחר במהלך הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ב-2006, וחבר המועצה הלאומית הפלסטינית.
במקביל, הוא ביקר בחריפות את הבחירות שערכה הרשות הפלסטינית למועצות המקומיות ב-2021.
ישראל עצרה את זידאן פעמים רבות ממעונו בעיירה דיר אל-ע'וסון, כולל בעת כהונתו כשר, והוא שהה תקופות ממושכות במעצר מנהלי, בסך כולל של יותר משבע שנים.
הוא גם נעצר פעם אחת על ידי כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית, במה שהוביל להסלמה ביחסי פת"ח וחמאס.
זידאן נשוי ואב לשלוש בנות.
עבד א-ראזק מאהר עבד א-ראזק נתשה הוא פרופסור פלסטיני שמכהן מאז מרץ 2024 בתפקיד שר התקשורת והכלכלה הדיגיטלית בממשלת מוסטפא.
עבד נולד ב-1982. אביו, , כיהן כנשיא אוניברסיטת א-נג'אח בין השנים 2013-2021. הוא קיבל את התואר הראשון שלו בהנדסת מחשבים באוניברסיטת א-נג'אח בשנת 2005, ובשנת 2011 קיבל דוקטורט מ באותו תחום.
בין השנים 2006 ל-2009 עבד כעוזר מחקר והוראה באוניברסיטת קנט, ובין 2009 ל-2011 היה מרצה באוניברסיטת מנצ'סטר מטרופוליטן, ב-2009 החל גם לעבוד באוניברסיטת א-נג'אח.
ב-31 במרץ 2024 הושבע נתשה לתפקיד שר התקשורת והכלכלה הדיגיטלית באל-בירה.
ב-1 באפריל 2024 הוקמה בפעם השלישית מועצת המנהלים של , ואבו מאזן מינה אותו כחבר בה.
בנוסף, מ-2014 הוא מכהן כחבר מועצת המנהלים של חברת אבדאע לתמיכה בתוכניות יזמות בתחום טכנולוגיית המידע.
נתשה מחזיק גם באזרחות בריטית.
עבד א-רחמן אבן מוחמד אבן עבד אל-מלכ , הידוע גם כעבד א-רחמן הרביעי, היה ח'ליף של אמירות קורדובה באל-אנדלוס, וכן היה אחיו של השאם השלישי.
שנת הולדתו אינה ידועה, והוא נהרג בשנת 1018 לספירה.
בשנת 1018 הוא נרצח תוך כדי הימלטות מקרב כשתומכיו נטשו אותו.
אלה היו בדיוק אותם תומכים שהעלו אותו לשלטון מלכתחילה.
הוא שלט זמן קצר בלבד, בדומה לעבד א-רחמן החמישי.
בכתביו של אבן חזם, עבד א-רחמן הרביעי מתואר כשליט שלא לבש משי בזמן שלטונו.
עבד א-רחמן א-תאג'י (רשום לעיתים: עבדול רחמן ביי אל-תאג'י; נפטר באפריל 1945) היה אציל עות'מאני בעל תואר ביי אשר יצר קשרי חברות קרובים עם היהודים שבאו ליישב את ארץ ישראל ועזר להם ברכישת קרקעות.
א-תאג'י היה אחד משלושת האפנדים (האחרים היו בני דודיו שוכרי תאג'י אל-פארוקי ותאופיק ביי אל גוסיין) שבנו בית מפואר סמוך לנס ציונה.
א-תאג'י נולד ברמלה למשפחה וותיקה ומכובדת.
הוא היה הבן היחיד ולו שש אחיות.
בגיל 16 ירש מאביו חלקת אדמה חקלאית והחל לצבור את הונו.
הוא החל לרכוש קרקעות ולנטוע פרדסים באזור ואדי חנין בסמוך למושבה נס ציונה.
עוד טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בנה שני בתי באר למרגלות "גבעת השושנים" שמדרום למושבה.
ב־1923 הקים בית מפואר בראש הגבעה שניצב עליה עד היום.
א-תאג'י היה בין גדולי יצואני ההדרים בארץ ישראל.
הוא פיתח שיטה לשימור הפרי בשעווה שאומצה על ידי חברות הדרים אחרות.
הוא היה חבר באגודת הפרדסנים היהודים והערבים, בוועדה להובלת הדרים ושיווקם.
א-תאג'י היה הבעלים של בית חרושת לסבון ובית בד ברמלה.
הוא שימש ממלא מקומו של משה נובומייסקי בהנהלת חברת האשלג והיה בעל מניות בחברה.
הונו היה עצום במושגים של אז.
הוא נהג לנסוע לנופשים בפריז ובברלין משם ייבא את המכוניות החדישות ביותר והמפוארות ביותר שנראו אז בארץ ישראל.
הוא נהג להגיע לביקורים בקהיר ולחצר המלך עבדאללה בעמאן.
בביתו המפואר התארחה הנסיכה מרי, בתו של המלך ג'ורג' החמישי ב-1934 וכן נהג לארח נציבים עליונים, מלכים ונסיכים שביקרו בארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל הוא קיים קשרים טובים עם השלטונות הבריטיים, שהעניקו לו את התואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE).
כשעמד לקבל את התואר הגבוה יותר של קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE), הוא סירב לאחר שהבריטים ניהלו קרבות בקרבת אחוזתו במהלך המרד הערבי הגדול של 1936 ופגעו בכלתו.
החל מ־1926 היה חבר במועצה המוסלמית העליונה.
ב-1934 בנה מסגד מפואר בואדי חנין, בכספי בנק האומה הערבית.
כיום המבנה משמש את בית הכנסת גאולת ישראל בנס ציונה.
החל מ־1935 היה חבר במפלגת ההגנה הלאומית בראשות ראע'ב נשאשיבי, אך התפטר באפריל 1938 כשהמרד הערבי התעצם וביתו נפגע מפורעים.
קשריו עם היהודים תושבי הארץ
אבנר כהנוב, תושב נס ציונה, כתב עליו: "ידיד היישוב היה.
מחשבתו ומעשיו הטובים ראויים שיסופר בהם".
יעקב סופר, שחיבר את ביתו של א-תאג'י לחשמל, משבח אף הוא את א-תאג'י שהיה ידיד אמת של יהודי הארץ.
במלחמת העולם הראשונה סייע לתושבי נס ציונה אל מול הצבא הטורקי.
הוא הפך לגובה מס מטעם השלטונות על מנת להקל על תשלומי המס של חקלאי המושבה.
א-תאג'י דאג לתושביה היהודיים של המושבה נס ציונה.
יוסף אליהו שלוש כינה אותו "חסיד אומות העולם".
ב-1917 עם הגירוש מתל אביב סיפק לו ולבני משפחתו 10 שקי קמח ללא תמורה, וכאשר בנו גויס על ידי הצבא הטורקי שילם א-תאג'י כופר עבור שחרורו.
ב-1917 הוא הציל את תושבי המושבה מגירוש, לאחר שחכר שטח אדמה גדול לגידול תבואה ורשם את איכרי נס ציונה כ'חרתים' (פועלים) שלו.
הוא אילץ את מוכתר הכפר השכן סרפנד לעשות כמוהו.
עם השלמת התוכנית העביר עבדול רחמן למודיר של רמלה את המסמכים הרשמיים, כך זכו המתיישבים להישאר במקומם כ'זורעים' מבלי לחשוש מגירוש.
גם ירמיהו בוקסר מזכיר אותו לטובה לאחר מותו.
הוא ציין את עזרתו הרבה ליהודים בגאולת קרקעות מידיים ערביות ליהודיות, סייע ליהודים מול השלטון הטורקי וכן הציל חיי יהודים בתקופת המרד הערבי הגדול.
לא-תאג'י היו עשרה בנים ושתי בנות.
ילדיו למדו בבית הספר הגרמני שמידט בירושלים ומאוחר יותר בבית הספר הצרפתי סנט ג'וזף.
בנותיו למדו נגינה על פסנתר בבית הספר טריניטי למוזיקה והופיעו בקונצרטים בתל אביב.
בתו נוזהה נהגה גם לצייר ותערוכה מציוריה הוצגה במלון הליופוליס בקהיר.
שניים מבניו למדו באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות.
הבן ג'מיל סיים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת לידס בבריטניה וחזר כדי לשמש קצין מחוז בממשל הבריטי בנצרת ובטבריה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עזבו בני משפחת א-תאג'י את ביתם ונסעו למצרים.
את מפתחות הבית הפקידו בידיו של ירמיהו בוקסר, מוכתר המושבה נס ציונה.
לאחר 1948 התמקמה המשפחה בירדן.
בנו ג'מיל עבר לעמאן ונשלח לשמש נציג הבנק הערבי בפורט סעיד.
בתו אבללה נישאה לד"ר פאיק דג'אני, בנו של ד"ר פואד דג'אני, מייסד בית החולים ביפו.
ב-1948, במלחמת יום העצמאות הפך ביתו המפואר לבית החלמה לפצועי המלחמה, בהמשך הפך לבית מרפא לחולי שחפת, כיום ביתו שוכן במרכז לבריאות הנפש של נס ציונה.
עבד אל-חלים חאפז היה זמר, שחקן, מנצח, איש עסקים, מורה למוזיקה ומפיק סרטים מצרי.
הוא נחשב לאחד הזמרים הגדולים במוזיקה המצרית יחד עם אום כולתום, מוחמד עבד אל-והאב, ושאדיה.
עם עליית הפופולריות שלו, זכה לכינוי "הזמיר השחום" ("אל-ענדליב אל-אסמר", "العندليب الأسمر").
חאפז נולד בכפר אל-חלוואת (الحلوات) שבמחוז א-שרקיה במצרים בשם עבד אל-חלים עלי שבאנה (عبد الحليم علي شبانة), והוא הצעיר מארבעת ילדיו של שייח' עלי איסמאעיל שבאנה.