tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"כל מה שאתה צריך זה חברים"
"פנים אל הרוח (שיר הנסיכה)" [Instrumental]
הסרט החל להתפתח בסוף שנות ה-80, כאשר דון אוריולו (בנו של ג'ו אוריולו, יוצר סדרת הטלוויזיה) החל לעבוד על ספיישל טלוויזיה ארוך שנועד כפיילוט.
לאחר שאוריולו לקח את הפרויקט לאירופה, הוא הגיע לבמאי טיבור הרנאדי והצוות ההונגרי שלו, בעלות של 9 מיליון דולר.
הסרט נפתח בהקדמה מאת פליקס, אשר מוצג ב-CGI באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה חדשה אז; מודל זה מופיע גם לאורך כתוביות הסיום.
שאר הסרט, לעומת זאת, מוצג בהנפשה מסורתית.
האנימציה הופקה בסטודיו Pannonia Film בהונגריה, כאשר חלקים מסוימים הועברו בקבלנות משנה לאולפנים בפולין ובבולגריה.
New World Pictures הרימה את הסרט במאי 1987, זמן מה לאחר סיומו, והוצגה בבכורה בתיאטרון Wadsworth בלוס אנג'לס בינואר 1989 כבחירה הפותחת של חגיגת האנימציה השלישית של לוס אנג'לס.
במקור תוכנן לצאת לחג ההודיה בשנת 1988, אולם הוא נדחק לשנת 1990 לפני ש-New World Pictures גנזה את הסרט לגמרי בגלל בעיות כספיות.
בינתיים, הוא שוחרר בכמה שווקים זרים כמו בריטניה.
הסרט זכה לסיקור נרחב על ידי המבקרים והקהל עם יציאתו לאקרנים.
"מדריך הסרטים של האליוול" כינה זאת "ניסיון עמל לעדכן את הדמות המצוירת הקלאסית".
פיליפ סטריק מ- MFB ציין כי "סביר יותר לקבור את פליקס המחבב מעבר לתחייה מאשר לעורר גדודי מעריצים טריים".
בספרו משנת 2005 "תוכניות מצוירות בטלוויזיה", האל אריקסון ציין שהוא "הצליח להציל את כל הקסם השולי שהיה לסדרת הטלוויזיה מ-1960 על ידי הלבשה עם אנימציה ועיצוב דמויות מהשורה הראשונה".
בארצות הברית, הוא לא שוחרר באופן רשמי עד 1991 ב-VHS.
הסרט שוחרר ב-VHS ב-23 באוגוסט 1991 על ידי Buena Vista Home Video.
הסרט היה גם מרכיב עיקרי ברשימת התוכניות של ערוץ דיסני במהלך שנות ה-90. נכון לשנת 2011, יציאות ה-DVD הלגיטימיות היחידות שלו התרחשו בבריטניה, הולנד, בולגריה, גרמניה וסרביה, ללא DVD של אזור 1 שעדיין יצא לאור.
פליקס החתול היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, מסוגת הרפתקאות וקומדיה, בכיכובו של דמות בעלת אותו שם, אשר שודרה במקור בסינדיקציה בין השנים 1958 עד 1960.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בתחילת שנות ה-90 בערוץ הילדים ומאוחר יותר בערוץ ג'וניור.
הסדרה לא כללה חלק נכבד מדמויות המשנה הקודמות של פליקס, ובמקומן הופיעו דמויות חדשות, בהן פרופסור מוסטשיוד הזדוני, פוינדקסטר האחיין הלמדן הגאון (עם אי.
העלילות שכתב אוריאולו נסובו סביב ניסיונותיהם הכושלים של היריבים לגנוב את תיק הקסמים של פליקס, אם כי שלא כמקובל האויבים הוצגו לעיתים גם כחבריו של פליקס.
פליקס החתול (Felix the Cat) - הכוכב הראשי בסדרה, יש לו תיק קסמים אשר עוזר לו בכל מצב.
בסוף כל פרק הוא אומר את משפטו הידוע "!Righty-o" וצוחק צחוק רחב.
הפרופסור (The Professor) - אויבו של פליקס אשר מנסה לקחת ממנו את תיק הקסמים.
הוא מתואר כמדען מטורף וכל הזמן משתמש בתחפושות.
מבריקוני (Poindexter) - אחיינו של הפרופסור וחברו הטוב של פליקס החתול אותו הוא מכנה "מר פליקס".
רוק בוטום (Rock Bottom) - בולדוג, עוזרו הטיפש של הפרופסור אשר לבוש כבן אנוש.
מאסטר צילינדר (Master Cylinder) - רובוט גלילי מרושע מהמאדים אשר מנסה לחטוף את מבריקוני כדי שיוכל להשתמש בכוחו לבנות מכונות ונשקים.
באחד הפרקים נחשף כי הוא היה פעם תלמידו של הפרופסור באקדמיה עד שפיצוץ השמיד את גופו הרגיל.
מרטין החייזר (Martin the Martian) - חייזר טוב לב אשר עוזר לפליקס וחבריו בעת צרה בחלל.
גנרל קלאנג (General Clang) - גנרל מרושע מהחלל אשר רוצה להשמיד את כדור הארץ באמצעות נוסחת טילים.
ווא-וום (Vavoom) - אסקימואי קטן, צנוע וחברותי אשר קולו היחיד הוא זעקה של שמו "ווא-וום" בעוצמה מרעידת אדמה.
את הדיבוב העברי ביים והפיק יוני חן יחד עם שרון כהן.
עופר גולן - פליקס החתול
מיכה מורים - רוק בוטום
שמחה ברבירו - מאסטר צילינדר / דמויות שונות
אבי פניני - דמויות שונות
יוני חן - דמויות שונות
התוכנית זכורה גם בשל שיר הנושא שלה, שנכתב על ידי וינסטון שארפלס (1958):
פייר-פליקס גואטרי היה פסיכואנליטיקאי, פילוסוף, סמיוטיקאי, פעיל חברתי ותסריטאי צרפתי.
הוא ייסד את הסכיזואנליזה (schizoanalysis) עם ז'יל דלז ואת האקוסופיה (ecosophy) במקביל לארן נס, וידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה הספרותיים והפילוסופיים שלו עם דלז, בעיקר בחיבורים אנטי-אדיפוס (1972) אלף מֵישָרים (1980), שני הכרכים המהווים את "קפיטליזם וסכיזופרניה".
גואטרי נולד ב-Villeneuve-les-Sablons, פרוור שתושביו בני מעמד הפועלים בצפון מערב פריז.
בנערותו עסק גואטרי באקטיביזם-טרוצקיסטי, ובבגרותו הוכשר אצל הפסיכואנליטיקאי הצרפתי ז'אק לאקאן (שגם ערך לו אנליזה) בתחילת שנות ה-50. לאחר מכן, הוא עבד כל חייו במרפאה הפסיכיאטרית הניסיונית של לה בורד (La Borde) בניהולו של תלמידו של לאקאן, הפסיכיאטר ז'אן אורי.
הוא פגש לראשונה את אורי במרפאה פסיכיאטרית פרטית בסאומרי שבאזור הלואר.
גואטרי הלך בעקבות אורי ללה בורד ב-1955, שנתיים לאחר שהוקמה.
לה בורד היה מקום לשיחה בין סטודנטים רבים לפילוסופיה, פסיכולוגיה, אתנולוגיה ועבודה סוציאלית .
בלה בורד גואטרי פיתח אוריינטציה חדשה במיוחד שפותחה שכללה השעיית צמד מטפל/מטופל הקלאסי לטובת דיון פתוח בטיפול קבוצתי.
בניגוד לסגנון פסיכואנליטי האינדיבידואלי של האסכולה הפרוידיאנית, תרגול זה חקר את הדינמיקה של מספר נושאים באינטראקציה מורכבת.
היא הובילה את גואטרי לחקירה פילוסופית רחבה יותר ומעורבות פוליטית במגוון רחב של תחומים אינטלקטואליים ותרבותיים (פילוסופיה, אתנולוגיה, בלשנות, אדריכלות ועוד).
מ-1955 עד 1965, ערך וכתב גואטרי בעיתון הטרוצקיסטי La Voie Communiste.
הוא תמך במאבקים אנטי-קולוניאליסטיים כמו גם באוטונומים האיטלקיים.
גואטרי גם לקח חלק ב-GTPSI, שאסף פסיכיאטרים רבים בתחילת שנות ה-60 ויצר את האגודה לפסיכותרפיה מוסדית בנובמבר 1965. באותו זמן הוא ייסד, עם אחרים, את FGERI ואת Recherche.
(בשנת 1958), לימודי אדריכלות ופרויקטים של בניית בית חולים יום ל"סטודנטים ועובדים צעירים".
בשנת 1964 נולדה ביתו עמנואלה גואטרי .
ב-1967 הופיע כאחד ממייסדי OSARLA (ארגון הסולידריות והסיוע למהפכה הלטינית-אמריקאית).
ב-1968 פגש גואטרי דניאל כהן-בנדיט, ז'אן-ז'אק לבל וג'וליאן בק.
הוא היה מעורב באירועי מאי 1968. קודם לכן באותה השנה פגש גואטרי לראשונה את ז'יל דלז באוניברסיטת וינסנס.
האירועים היוו בסיס לדיוניהם שהובאו יחדיו בחיבורם אנטי-אדיפוס (1972), אשר מישל פוקו תיאר בהקדמה שלו לספר כ"מבוא לחיים הלא-פשיסטים".
ב-1970 הקים את גואטרי את CERFI, שפיתח את הגישה שנחקרה בכתב העת Recherches.
בשנת 1973, גואטרי נשפט ונקנס על ביצוע "עלבון להגינות ציבורית" על פרסום גיליון של Recherches בנושא הומוסקסואליות.
ב-1977, הוא יצר את ה-CINEL ל"מרחבים חדשים של חופש" לפני שהצטרף לתנועה הסביבתית עם ה"אקוסופיה " שלו בשנות ה-80 .
בספרו האחרון, Chaosmosis (1992), חזר גואטרי לשאלת הסובייקטיביות.
שאלה זו עוברת דרך כל יצירותיו, מפסיכואנליזה וטרנסברסליות (אוסף מאמרים מ-1957 עד 1972), דרך שנות חורף (1980-1986) וקרטוגרפיות סכיזואנליטיות (1989), ועד לשיתוף הפעולה שלו עם דלז, מהי פילוסופיה?
ב-Chaosmosis, גואטרי מציע ניתוח של סובייקטיביות במונחים של ארבעה פונקציות:
סכמה זו מנסה לתפוס את ההטרוגניות של רכיבים המעורבים בייצור סובייקטיביות, כפי שגואטרי מבין זאת, הכוללים גם רכיבים סמיוטים.
ב-29 באוגוסט 1992, שבועיים לאחר ראיון לטלוויזיה היוונית עם יורגוס ולטסוס, מת גואטרי בלה בורד מהתקף לב.
בשנת 1995, לאחר מותו, פורסם החיבור Chaosophy (כאוס-סופיה), אוסף מאמרים וראיונות הנוגעים לעבודתו של גואטרי כמנהל מרפאת לה בורד הניסיונית ושיתופי הפעולה שלו עם דלז.
האוסף כולל חיבורים כמו "תוכנית מאזן למכונות חושקות", החתום יחד עם דלז, ו"כולם רוצים להיות פשיסטים".
הוא מספק מבוא לתיאוריות של גואטרי על "סכיזואנליזה", תהליך שמפתח את הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד אך נוקט בגישה ניסיונית וקולקטיבית יותר כלפי ניתוח.
ב-1996 יצא לאור אוסף נוסף של מאמריו, הרצאותיו וראיונותיו של גואטרי, Soft Subversions, העוקב אחר התפתחות הגותו ופעילותו לאורך שנות ה-80. המאמרים כוללים ניתוחים של גואטרי בנושאי אמנות, קולנוע, תרבות נוער, כלכלה וכוח, ומפתחים מושגים כמו "מיקרופוליטיקה", "סכיזואנליזה" ו"להיות אישה", שמטרתם לשחרר את הסובייקטיביות ולפתוח אופקים חדשים להתנגדות פוליטית ויצירתית.
לתהליכי הסטנדרטיזציה וההומוגנית של הקפיטליזם הגלובלי (שהוא מכנה "קפיטליזם עולמי משולב") ב"עידן הפוסט-מדיה".
לדוגמה, הוא השתמש במונח "מיקרופוליטיקה" כדי לתחום רמה מסוימת של התבוננות בפרקטיקות חברתיות (כלכלה לא-מודעת, שבה יש גמישות מסוימת בביטוי הרצון והמוסד) ובאופן מעשי, כדי להגדיר, סגרגציה גאוגרפית, תחום ההתערבות של אנשים שפועלים לעניין את עצמם בשיח של האחר.
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, "מהי ספרות מינורית?" מכאן: כתב עת לחקר הספרות העברית, כרך א' (אביב תש"ס), תרגום: א.
פליקס דניאל פינצ'ובר היה סופר, סוחר, ספורטאי ועיתונאי ספורט ישראלי.
פליקס דניאל פינצ'ובר נולד ב-29 במאי בשנת 1901 בברלין שבגרמניה (אז הקיסרות הגרמנית) להורים יהודה אריה (לואי) ויהודית פריימן.
עד גיל 16 למד פינצ'ובר בגימנסיה הומניסטית, שבה למד לטינית ויוונית כמקצועות חובה.
לצד הלימודים הכלכליים בבית ספר הכללי אביו דאג לו להשכלה יהודית, ואחרי הצהריים לימדו את פינצ'ובר מורים פרטיים ששכר אביו.
רוב המורים היו ממזרח אירופה שבאו ללמוד בברלין.
בשל המצב בכלכלי נאלץ פינצ'ובר לעזוב את הלימודים, והחל לעבוד בבנק "יפה את לוין", שבעליו היה יהודי.
לאחר זמן קצר בבנק אביו צירוף אותו לעסק הסחר המשפחתי במתכות.
פינצ'ובר השלים את השכלתו תוך כדי עבודתו.
הוא למד אנגלית וקורסים שונים בהיסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטת ברלין.
כשהיה בן 24 הצטרף פינצ'ובר לאגודת הספורט היהודית בגרמניה "בר-כוכבא", ובמסגרתה עסק באתלטיקה קלה.
פינצ'ובר התמחה בעיקר בריצות בינוניות.
בשנת 1926 זכה פינצ'ובר בתואר אלוף קרב חמש בתחרות שערכה אגודת "בר כוכבא".
משנות ה-30 פינצ'ובר עבד ככתב ספורט בעיתון היהודי "יודשעס פמיליינבלאט" .
נושא הספורט בקרב היהודים היה חשוב לו מאוד, והוא עקב אחרי הישגים של ספורטאים יהודים ברחבי העולם ודיווח על כך בעיתון.
בשנת 1935 נשא פינצ'ובר את חנה פרל הִילדה לבית קמרלינג לאישה.
ואת ירח הדבש שלהם הם בילו במכביה השנייה, שאליה פליקס נשלח מטעם העיתון בו עבד.
בשנת 1936 נכח פינצ'ובר באולימפיאדה שנערכה בברלין.
באותה שנה נולדה בתו שושנה.
ב-9 בנובמבר 1938, במהלך ליל הבדולח נעצר פינצ'ובר ונשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן ושהה שם שישה שבועות.
בעת שהייתו במחנה השקיעה הִילדה את כל המאמצים לקבל אשרת כניסה לישראל והוא שוחרר מהמחנה רק לאחר שביקש להגר מגרמניה.
כאשר חזר פינצ'ובר מהמחנה הוא היה תשוש ורזה.
בזמן שהתאושש הִילדה ארזה את חפציהם, וברגע שהיה מוכן היא הלכה עם המסמכים שהשיגה לגסטפו, וב-13 במרץ 1939 הם הגיעו לארץ.
מאחר שפינצ'ובר היה אסיר במחנה ריכוז זכתה כל המשפחה באשרות.
בארץ ישראל החל פינצ'ובר לחפש פרנסה, וכיוון שהיה צלם חובב ועיתונאי עבד בתחילה כצלם אירועי ספורט, בייחוד בתחרויות אתלטיקה קלה.
באותה תקופה התקשה פינצ'ובר כלכלית כיוון שעיתונים רבים הציעו לו לפרסם במדורי הספורט שלהם, אך לא הסכימו לשלם לו שכר סופרים.
באותם ימים קמה המחלקה להכשרה גופנית בוועד הלאומי.
בראש המחלקה עמד ד"ר עמנואל סימון, חבר של פינצ'ובר עוד מגרמניה, והוא הציע לו לעבוד במכירת חוברות.
פינצ'ובר החל לייבא ספרים בנושא ספורט ולמכור אותם בחנות ברחוב סוקולוב בתל אביב, ובכך חיבר בין שני עיסוקיו האהובים: ספרים וספורט.
בשנת 1941 הקים הוצאה לספרי ספורט, 'אצטדיון'.
לאחר שפינצ'ובר עלה לארץ הוא לא מצא זמן להיות ספורטאי פעיל.
בין לקוחותיו היו ספורטאים ועיתונאים רבים שהתייעצו איתו בנושאים מקצועיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל המאבק שקדם להקמת המדינה, ונוצר צורך בספרות צבאית.
כך הגיע פינצ'ובר לייבוא ספרים גם בתחום זה.
בשנים 1948–1949 הייתה לפינצ'ובר חנות קטנה ברחוב אלנבי שבתל אביב, ולשם הגיעו אנשים שלימים יהיו אלופים בצה"ל.
בשנים האלו הוא בעיקר סיפק ספרים לצה"ל.
לאחר קצת יותר משנה חזר פינצ'ובר לעבוד בביתו שברחוב סוקולוב שבתל אביב, וסלון הבית הפך לחנות ספרים.
מוקד עיסוקו היה ספרות צבאית.
רוב לקוחותיו של פינצ'ובר חיפשו ספרים בנושאים מיוחדים שבהם הוא התמחה.
הידע של פינצ'ובר בתחום הוביל לכך שהוא מצא ספרים שאזלו מהשוק, והו מבוקשים על ידי אנשים רבים.
אחד מלקוחותיו היה ההיסטוריון הצבאי לידל הארט.
הוא אף שלח לפינצ'ובר מכתב הוקרה.
בעקבות הכישרון שלו הוא החל לייצא ספרים מחוץ לישראל, ומהר מעוד זה הפך לעיסוקו המרכזי.
בהמשך הרחיב פינצ'ובר את תחום התמחותו גם לספרים בתחומי יהדות.
החזון של פינצ'ובר היה לשלב בין תרבות הגוף לתרבות העם.
כל הספרים והמאמרים שכתב פינצ'ובר, ובראשם "הרץ היהודי", נועדו להראות שפעילות גופנית אינה בניגוד לתורה – אלא להפך, שהיהדות מקדמת פעילות גופנית.
לאחר מלחמת ששת הימים הציע פינצ'ובר לקיים מרוץ ישראלי בהשראת המרתון.
הוא רצה לקיים אותו במסלול שבו רץ איש בנימין.
במחקר שערך הוא גילה שהמרחק שרץ בין אפק לשילה דומה למרחק שרץ ביוון רץ מרתון.
בשנת 1968 שוחזר מסלול הריצה ונערך "מרוץ איש בנימין".
פינצ'ובר נפטר בגיל 92 בירושלים ונקבר בהר המנוחות.
הרץ היהודי – ספר המדבר על תולדות הריצה בעם היהודי.
פינצ'ובר סיים לעבוד על הספר כשהנאצים היו בשלטון, אך בשל היותו יהודי אף מוציא לאור לא הסכים לפרסמו.
בסופו של דבר פינצ'ובר הוציא את הספר בהוצאה פרטית.
מזכרונותיו של אמן-בוכס יהודי (גרמנית) - על המתאגרף היהודי דניאל מאנדוזה.
פליקס בלוך (גם פרדיננד בלוך, נולד ב-15 באוגוסט 1898 בווינה, אוסטריה-הונגריה; נספה בשואה ב-31 באוקטובר 1944 בגטו טרזיינשטט) היה צייר, שרטט ואמן מסחרי אוסטרי.
בלוך עבד כאמן מסחרי בווינה.
לאחר שאוסטריה סופחה לרייך הגרמני ב-1938, הוא ואשתו אנטוניה ברחו למילאנו ולאחר מכן לפראג.
שם העביר קורסים להסבה מקצועית בתחום הגרפיקה הפרסומית לבני הקהילה היהודית.
ב-14 ביוני 1941 נשללה אזרחותו הגרמנית.
החלטה זו פורסמה בעיתון הגרמני רייכסאנצייגר (Reichsanzeiger) ב-6 באוגוסט 1941. שם פורסם שתפקידו היה "מומחה פרסום".
ביולי 1942 גורש לגטו טרזיינשטט, כ-60 קילומטרים מפראג.
השילוח, המכונה AAv, יצא מפראג ביום חמישי, 30 ביולי 1942, עם כ-1,000 איש והגיע לטרזיינשטט באותו יום.
בגטו עבד בלוך במשרד הטכני, שם נאלצו אמנים לייצר חומר תעמולה לגרמנים ולזייף ציורים של מאסטרים מפורסמים, שלימים יימכרו לחו"ל תמורת מטבע חוץ.
בלוך, כמו אמנים אחרים, השתתף ביצירה הבלתי חוקית והסודית של סדרה של רישומי עט ופחם שתיארו את הצד הטרגי של החיים בגטו.
לאחר ביקור של ועדה בינלאומית של הצלב האדום ביוני 1944, הואשמו האמנים בהברחת תעמולה אנטי-נאצית אל מחוץ לגטו.
בין השאר גילה הגסטפו שרישומים של אמני טרזיינשטט הגיעו בחודשים קודמים גם לשווייץ.
ב-17 ביולי 1944 נעצר פליקס בלוך יחד עם בדז'יך פריטה, לאו האס ואוטו אונגר בגין "תעמולת זוועה" לכאורה והועבר לכלא הגסטפו במבצר הקטן, שם עונו האמנים קשות.
ארבעת האמנים נחקרו על ידי אדולף אייכמן.
הגסטפו הציג רישומים וראיות, כמו שרטוט של לאו האס של אסירים המחפשים קליפות תפוחי אדמה, כחושים ומורעבים.
"איך יכולת לחשוב ולצייר משהו כזה שעושה כל כך לעג למציאות?", נשאל לאו הס.
"אתה אומר שיש רעב בגטו?
הצלב האדום לא קבע את זה".
הגסטפו של פראג הגיש כתב אישום בגין "תעמולת זוועה והפצתה לחו"ל".
לאו האס היה היחיד מקבוצת האמנים ששרד את השואה.
בלוך הוכה למוות על ידי אנשי אס אס בכלא הגסטפו במבצר הקטן ב-31 באוקטובר 1944. גם אשתו, שנכלאה עמו, נרצחה.
"בלוך מציג את גטו טרזיינשטט, שבו מתו 35,000 איש, כטחנת מוות.
עגלת מוות מלאה בגופות מתגלגלת ללא רחם על החולים והפצועים.
יש גורל מאחורי כל תמונה ולעיתים קרובות התאריכים שמאחורי שם האמן מספרים כמעט את כל הסיפור".
(Tagesspiegel, מ-25 בינואר 2016, על תערוכה בברלין "אמנות מהשואה" במרץ/אפריל 2016).
כמעט כל יצירות האמנות של בלוך הושמדו.
הוא חתם עליהן בקיצור "feb".
פרופסור פליקס ברגמן היה מייסד המחלקה לפרמקולוגיה ב.
עמד בראש הסתדרות הכימאים (כיום החברה הישראלית לכימיה) והיה חבר האקדמיה הישראלית למדעים.
נולד לרב יוליוס יהודה ברגמן ולהדוויג ברגמן, בתו של הרב אדולף רוזנצוויג.
היו לו שבעה אחים ואחיות, בהם ארנסט דוד ברגמן, המנהל המדעי הראשון של מכון זיו (כיום מכון ויצמן).
ברגמן גדל בברלין ולמד כימיה ורפואה באוניברסיטת ברלין.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער הציונית כחול-לבן, ובאוניברסיטה היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוניים KIV.
כשעלה היטלר לשלטון הצטוו היהודים להשלים את לימודיהם עד אוגוסט 1933 בטרם יסולקו מהאוניברסיטה.
ברגמן הספיק להגיש את עבודת הדוקטורט שלו בכימיה, בנוסף לדוקטורט ברפואה שכבר היה לו, אך עזב את גרמניה בדרכו לישראל ללא התעודות.
הוא הצטרף למכון דניאל זיו ברחובות (לימים מכון ויצמן) מיד לאחר הקמתו בשנת 1934, ועסק שם בין השאר בחקר התכונות המסרטנות של מולקולות אורגניות פוליציקליות.
בהשתלמות באוניברסיטת קולומביה השתלב במחקר על אצטיל-כולינאסטראז, וכך שב לעסוק בתחום הרפואה.
אחרי ששב לישראל תרם לפענוח פעילותו הביוכימית והנוירולוגיה של אותו אנזים.
בשנת 1950 הקים את המחלקה לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.
הוא הנהיג אותה עד שפרש לגמלאות בשנת 1979. גם אחר כך הוסיף לחנך דורות רבים של תלמידי רפואה, הדריך תלמידי מחקר רבים, יעץ למפעלי פרמצבטיקה בישראל וסייע ליזמי היי-טק ישראליים בתחום הרפואה.
בשנים 1959–1960 עמד בראש הסתדרות הכימאים.
פליקס היה נשוי לסוניה ברגמן, ונולדו להם שני ילדים.
פליקס גל, (במקור עד 1904 גולדנברג, בהונגרית: Gál Félix; וינה, 4 באפריל 1888 – בודפשט, יוז'פווארוש, 3 בפברואר 1951) היה דוקטור לרפואה (MD), מיילד-גינקולוג, פרופסור באוניברסיטה.
פליקס גולדנברג נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ארמין הרש גולדנברג (1859–1928) ושל אאוגניה בליץ (1861–1919).
הוא שירת בצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה, בחזית הסרבית, הרוסית (החזית המזרחית) והאיטלקית בהם שימש כרופא ראשי בבתי חולים שדה ובתי חולים צבאיים שונים וקיבל עיטורים רבים.
לאחר שחרורו, המשיך לעסוק במקצועו בקליניקה מספר 2 של האוניברסיטה למיילדות וגינקולוגיה.
עבודות מדעיות ומחקרים רבים פורסמו על ידו בכתבי עת מקומיים וזרים.
הוא ביצע מחקר מיוחד על ניתוח וטיפול בקרינה בסרטן הרחם.
הוא היה מתרגם שותף של ספר הלימוד הגרמני הגדול של סטוקל בנושא מיילדות.
ב-10 באוגוסט 1931 קיבל הסמכה כפרופסור חיצוני באוניברסיטה (לא חלק מהסגל) בנושא "פיזיותרפיה במחלות נשים, תוך התייחסות מיוחדת לטיפול בקרינה".
מאוגוסט 1936 הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה של המחלקה הגינקולוגית של פוליקליניקת Charité.
לפני מלחמת העולם השנייה, כיהן בתפקיד סגן נשיא אגודת הרנטגן של הרופאים ההונגרים.
באפריל 1946, כהוקרה על פועלו בתחום הספרות האקדמית והחינוך האוניברסיטאי, הוענק לו תואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה.
אשתו הייתה אירן רוביצ'ק, בתם של ז'יגמונד רוביצ'ק ושל אנה הַברקורן, עמה התחתן ב-21 במאי 1926. בארז'בטווארוש, בודפשט.
עיטור צלב זהב מוכתר על סרט מדליית החיל
תג עיטור צבאי של הצלב האדום ההונגרי
פליקס גנטמכר היה מתמטיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
בנו וסבולוד גנטמכר היה פיזיקאי וחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
גנטמכר נולד בשנת 1908 באודסה למשפחה יהודית.
בשנת 1916 הוא התחיל ללמוד בבית ספר אך אחרי כמה שנים למד בבית והשלים תוכנית לימודים באופן עצמאי.
בשנים 1923–1925 גנטמכר למד מתמטיקה במוסד להשכלה גבוהה באודסה.
בשנת 1926 הוא כתב מאמר מדעי ראשון.
בשנת 1927 החל לימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1930 ומונה לפרופסור.
בשנת 1934 גנטמכר עבר למוסקבה והחל לעבור במכון למתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1939 הוא כתב עבודה על חקר מטריצה ביחד עם מארק קריין.
בשנים 1942–1946 הוא ניהל מחלקה במכון האווירו-הידרודינמי המרכזי ופעל על שיפורים של מערכת "קטיושה".
על עבודה זו בשנת 1944 הוענק לו "עיטור הכוכב האדום" ובשנת 1948 פרס ברית המועצות.
בשנת 1947 גנטמכר החל ללמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה והחל משנת 1954 היה ראש קתדרה למכניקה תאורטית.
בשנת 1962 לגנטמכר הוענק עיטור הדגל האדום של העמל.
הוא כתב ספר נושא חקר מטריצות שבנת 2000 תורגמה לאנגלית ויצאה במהדורה מחודשת.
גנטמכר נפטר בשנת 1964 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
פליקס גאיאר ד'אמה היה פוליטיקאי אשר כיהן כראש ממשלת צרפת תחת הנשיא רנה קוטי בשנים 1957–1958. היה ראש ממשלת צרפת הצעיר ביותר בכל הזמנים (התמנה לתפקיד חודש לפני יום הולדתו ה-38).
היה מנהיג המפלגה הרדיקלית ב־1958–1961.
עבד כפקיד באחד ממשרדי הממשלה.
בתקופת הכיבוש הנאצי היה חבר בתנועת ההתנגדות.
בשנת 1946 נבחר למועצת מחוז שראנט מטעם המפלגה הרדיקלית.
בהמשך מילא כמה תפקידים בכירים בממשל הרפובליקה הצרפתית הרביעית, ביניהם שר הכלכלה והאוצר בשנת 1957. ב-6 בנובמבר 1957 מינה אותו הנשיא רנה קוטי לעמוד בראש ממשלת צרפת.
כהונתו של פליקס גאיאר הייתה קצרה, כעבור חצי שנה הוא הודח מתפקידו בעקבות הצבעת אי אמון בממשלה באספה הלאומית.
לאחר ההדחה המשיך גאיאר בחיים הפוליטיים בצרפת.
בדצמבר 1958 הוא נבחר לאספה הלאומית והיה חבר בה עד למותו ב־1970. ב־1958 נבחר לנשיא המפלגה הרדיקלית ומילא את התפקיד עד שנת 1961.
ב-9 ביולי 1970 עלה גאיאר יחד עם עוד שלושה חברים על יאכטה באי ג'רזי והפליג חזרה לצרפת.
יום למחרת נמצאו שברי היאכטה ליד אי לא מיושב, כ-15 קילומטר דרומית לג'רזי.
בתוך השברים נמצאו גופותיהם של שניים מהנוסעים.
גופתו של פליקס גאיאר ושל נוסע נוסף נמצאו כעבור 3 ימים צפות במימי תעלת למאנש.
פליקס הברט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
הוא היה האדם הראשון ממוצא צרפתי-קנדי שכיהן בסנאט של ארצות הברית.
הברט נולד ב-11 בדצמבר 1874 בסן-גיום, קוויבק, כאשר הוריו שהו שם כדי לטפל בבריאות אביו אדוארד.
בשנת 1880 חזרה המשפחה לקובנטרי שברוד איילנד, שם למד בבתי ספר ציבוריים.
לאחר מכן למד באקדמיה לה סאל בפרובידנס והשלים את לימודיו ב־1893.
הברט עבד כפקיד חשבוניות ברכבת מ־1893 עד 1896, וכמזכיר פרטי לגנרל צ'ארלס ר.
ברייטון מ־1896 עד 1898. לאחר מכן מונה כפקיד במשרד גזבר המדינה וולטר א.
ריד ושם עבד שנה אחת.
הוא כיהן כסגן מפקח ביטוח של רוד איילנד בין 1898 ל־1906, למד משפטים, הוסמך כעורך דין ב־1907 והחל לעסוק בעריכת דין בפרובידנס.
הברט כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי של המחוז השיפוטי הרביעי ברוד איילנד בין 1908 ל־1928. בין 1924 ל־1934 כיהן כנאמן באגודת נתניאל גרין, ובין 1925 ל־1934 כיהן כחבר ומזכיר ועדת בית המשפט של מחוז פרובידנס.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כשהדיח את הדמוקרטי פיטר גרי בהפרש של 51% מול 49%.
הוא כיהן מ־4 במרץ 1929 עד 3 בינואר 1935. בבחירות 1934 ניסה להיבחר מחדש אך הפסיד בגומלין לפיטר גרי, שזכה ב־57% מהקולות.
ב־1931 נסע לאירופה כדי לבחון מערכות פיצויי אבטלה, וחזר לארצות הברית כדי לייעץ לנשיא הרברט הובר נגד פיצויי אבטלה פדרליים.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן כמצליף הסיעה הרפובליקנית בסנאט בין 1933 ל־1935, וכיו"ר ועדת הפטנטים בקונגרס ה-72.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין, היה חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית בין 1944 ל־1952, ושימש כיועץ לחברות הביטוח למפעלים.
נחשב לסמכות בינלאומית בתחום דיני הביטוח.
הברט נפטר ב־14 בדצמבר 1969 בוורוויק שברוד איילנד, ונקבר בבית הקברות סנט ג'וזף, ווסט וורוויק.
הברט היה קתולי, וחבר בפרבריית סנט ז'אן באפטיסט, אותה ייסד אביו.
כמו כן, היה חבר במגוון אגודות ומועדונים, כולל מועדון הקתולים ומועדון Turk's Head בפרובידנס.
ב־18 בספטמבר 1900 התחתן בווייר שבמסצ'וסטס עם וירג'יניה מ.
פרובוסט (1875–1958), בתם של ז'אן אוקטב פרובוסט ואשתו וירג'יני (לבית דסלרי).
פליקס זנדמן (Felix Zandman; 7 במאי 1927 – 4 ביוני 2011) היה פיזיקאי ותעשיין יהודי-אמריקאי, מייסד ויושב ראש של חברת וישיי אינטרטכנולוג'י העולמית, אחת מיצרניות הרכיבים האלקטרוניים הגדולות בעולם.
נכון לסוף שנת 2018 החברה מעסיקה כ-24 אלף עובדים ב-70 מפעלים ברחבי העולם, עם הכנסות של כ-3 מיליארד דולר.
זנדמן נולד בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס).
הוא שרד את השואה כאשר התחבא במשך 17 חודשים בבור מתחת למיטתה של אנה פוחלסקי, אישה פולנייה (אשר הייתה בצעירותו עוזרת בית בביתה של סבתו) ביחד עם דודו סנדר פרידוביץ' ושלושה יהודים נוספים.
בבור לימדוֹ דודו המהנדס בעל-פה (ללא מחברות, ספרים או עזרים אחרים) מתמטיקה ופיזיקה.
לאחר השואה הגיע עם דודו לצרפת, שם למד פיזיקה והנדסת מכונות בנאנסי, ועשה דוקטורט בפיזיקה בסורבון שבפריז.
בשנות ה-50 פיתח בצרפת את שיטת הציפוי הפוטואלסטי המאפשרת צפייה במאמצים המתפתחים במבנה הנתון לעומס, וזאת על ידי ציפוי המבנה בחומר פלסטי מיוחד וצפייה, מדידה או צילום תחת אור מקוטב, במכשיר אופטי מיוחד.
על המצאתו הזו, שהיה לה יישום מיידי בתעשיית המכונות, הרכב, המטוסים, החלל והבנייה, קיבל את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
לאחר שהגיע לארצות הברית נכנס לתעשייה, כדי לפתח את רעיונותיו, וייסד בשנת 1962 את חברת וישיי (הקרויה על שם העיירה שבה נולדה סבתו, שחרבה בשואה), כאשר הציג שבב מתכתי-קרמי.
משנת 1985 רכשה וישיי חברות שונות בהן דייל האמריקנית, ספרניס הצרפתית ודרלוריק הגרמנית.
סיפור מיוחד וסגירת מעגל היא רכישתה את חברת טלפונקן הגרמנית, שהייתה לפני השואה חלק מתאגיד AEG של המיליונר היהודי אמיל רטנאו והולאמה על ידי המשטר הנאצי.
פיתח נגד חשמלי שרגישותו לשינויי טמפרטורה נמוכה במיוחד (פחות מחצי ppm לכל מעלה), דבר שאיפשר להתקין אותו במטוסים ובלוויינים.
על שמו של זנדמן רשומים 39 פטנטים שונים.
זנדמן היה שותף בפתרון בעיה בדיוק ירי התותח של טנק המרכבה הישראלי, והגיית הרעיון של שרוול תרמי להולכת החום שנוצר מקרינת השמש על חלקו העליון של התותח אל החלק התחתון שלו, כדי למנוע הטיה של התותח, בשל הפרש הטמפטורות בין חלקו העליון לתחתון, דבר הגורם לאי דיוק בירי.
את הפתרון תרם למדינת ישראל, וראה בו גולת כותרת של עשייתו.
לזנדמן, שהיה ציוני נלהב שהרבה לבקר בישראל, היו שישה מפעלים בישראל שמעסיקים כ-4,000 עובדים.
עניין מיוחד גילה בנגב ותיעושו, ובו ממוקמים שלושה ממפעליו.
בין היתר הקים מרכז למיקרו-אלקטרוניקה של שכבות עבות באוניברסיטת בן-גוריון.
בראש מפעלי וישיי בארץ עומד בנו, מארק, שהוא גם סגן נשיא עולמי של תאגיד וישיי.
זנדמן הקים ביד ושם את "כיכר המשפחה" לזכרו של סבו שנספה בשואה יחד עם נכדיו ועם תינוק נוסף.
זנדמן הוא הנכד היחיד ששרד את השואה.
את הפסל בכיכר המשפחה יצר מנשה קדישמן.
זנדמן היה נשוי פעמיים, ואב לשלושה מאשתו הראשונה.
בתו הבכורה היא פרופ' ג'יזל זנדמן-גודארד מנהלת מחלקה פנימית ג' במרכז הרפואי וולפסון.
אף שמעולם לא גר בישראל באופן קבוע, הוא דיבר עברית רהוטה וקיבל בשנת 1994 אזרחות ישראלית.
הוא נפטר בפילדלפיה ב-2011, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בטקס שהתקיים בספטמבר 2014, נקרא הרחוב שבו ממוקם מפעל וישיי בחולון על שמו של פליקס זנדמן.
האוטוביוגרפיה שלו, שהתפרסמה באנגלית ב-1995, הופיעה בתרגום לעברית, גרמנית, צרפתית והונגרית.
בשנת 2018 עלתה לבמות ההצגה "הניצחון הסופי" על ידי תיאטרון אורנה פורת.
ההצגה מספרת את סיפור השרדותו של זנדמן בשואה, תוך שילוב קטעים ביוגרפיים מחייו.
ההצגה הועלתה על במות בכל רחבי הארץ ואף בתיאטרון הקאמרי.
עמותת הניצחון הסופי הפיקה סרט על חייו.
דרכי מווישי לווישי: מנעורים בשואה לבגרות של מדע ותעשייה; תרגום: עמוס כרמל, ירושלים: כתר, 1997.
פליקס אדלר פון ויינגרטנר (Felix Weingartner; 2 ביוני 1863, זאדאר – 7 במאי 1942) היה מנצח, מלחין ופסנתרן אוסטרי.
ויינגרטנר נולד בעיר הדלמטית זארה (כיום זאדר בקרואטיה) להורים אוסטריים, והמשפחה עברה לגראץ בשנת 1868. באותה שנה, נפטר אביו של ויינגרטנר.
הוא למד מוזיקה אצל וילהלם מאייר .
באותה שנה, 1884, הוא קיבל את תפקיד המנהל של האופרה של קלינינגרד.
משנת 1885 עד 1887, היה קאפלמייסטר בגדנסק, לאחר מכן בהמבורג עד שנת 1889 ובמנהיים עד שנת 1891.
בשנת 1902, בפסטיבל במיינץ, ניצח ויינגרטנר על כל תשע הסימפוניות של בטהובן.
בין השנים 1907-1910 היה מנהל האופרה של וינה, ממלא מקומו של גוסטב מאהלר (שנפטר ב 1911).
משנת 1912 היה שוב קאפלמייסטר בהמבורג, אך התפטר בשנת 1914 ונסע לדרמשטאדט כמנהל מוזיקלי, בעודו מרבה לנצח בארצות הברית עבור חברת האופרה של בוסטון בין השנים 1912-1914. בין השנים 1919-1920, הוא היה המנצח הראשי של הפולקסאופר של וינה.
בשנת 1920, הוא התמנה לפרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
בין השנים 1927 עד 1934 היה מנהל מוזיקלי של "התזמורת הסימפונית של בזל".
ב-29 בפברואר 1940, הוא נתן את הקונצרט האחרון שלו בלונדון באותה שנה ונפטר בווינטרטור, שווייץ שנתיים לאחר מכן.
מלבד עוד כמה אופרות, הלחין ויינגרטנר שבע סימפוניות, סינפונייטה, קונצרטים לכינור ולצ'לו, יצירות תזמורתיות, לפחות ארבע רביעיות מיתרים, חמישיות לכלי מיתר ולפסנתר עם קלרינט ועוד יצירות.
סגנונו המוזיקלי מזכיר יותר את הרומנטיקה המוקדמת מאשר את ההתפתחויות המאוחרות יותר, שלא לדבר על מודרניזם.
כמנצח, ויינגרטנר הקליט את ההקלטה הראשונה של כל מחזור הסימפוניות של בטהובן; הוא גם כתב ספרים בנושא הניצוח על הסימפוניות של בטהובן ועל הסימפוניה מאז בטהובן.
בין השנים 1908 ל-1927 היה מנצחה הראשי של הפילהרמונית של וינה.
כמו כן ניצח על האופרה של וינה.
בין תלמידי הניצוח שלו היו פאול זאכר, גאורג טינטנר ויוזף קריפס.
פליקס זַאלטֶן (גרמנית: Felix Salten; 6 בספטמבר 1869 – 8 באוקטובר 1945) היה שם העט של הסופר יהודי-אוסטרי זיגמונד זלצמן.
זאלטן נולד בשנת 1869 בשם זיגמונד זלצמן לפיליפ ולמארי לבית זינגר בעיר פשט (כיום בודפשט) שבהונגריה, נצר למשפחת רבנים.
כשהיה בן שלושה שבועות עברה משפחתו לווינה בירת אוסטריה.
יהודים רבים היגרו לעיר זו בשלהי המאה ה-19 מפני שהעניקה אזרחות מלאה ליהודים החל משנת 1867.
בשל מצבה הכלכלי הרע של משפחתו, נאלץ לנטוש את לימודיו בגימנסיה בגיל 16 והחל לעבוד בחברת ביטוח לכלכלת המשפחה.
מאוחר יותר תיאר את משפחתו כ"מתבוללת" ואת אביו כחולמני.
במקביל לעבודתו השקיע רבות מזמנו בכתיבה, ושלח שירים וסיפורים אל מערכות עיתונים.
בתחילה לא זכה להכרה, אולם ב-1902 מת אמיל זולא והעיתונים התרשמו מהודעת הפטירה המרגשת שזאלטן ניסח.
ב–1900 הצטרף זאלטן אל קבוצת הסופרים "וינה הצעירה" (Jung Wien), וקיבל משרה ראשונה כעורך מדור הפליטונים בעיתון הוינאי "נויה פרייה פרסה" כמחליפו של תיאודור הרצל.
לאחר מכן היה גם מבקר תיאטרון באותו עיתון.
כמו כן פרסם טורי עיתונים בווינה ובברלין, ואף טקסטים לאופרות.
ביים גם כמה הצגות וסרטים.
זאלטן נישא ב-1902 לאוטיליה מצלס (Ottilie Metzeles) ונולדו להם בת ובן.
זאלטן היה ציוני נלהב, בין היתר בזכות כתבי הרצל.
ב-1924 ביקר זאלטן ב בארץ ישראל ואף חיבר יומן מסע בשם "אנשים חדשים בארץ ישנה".
ביומן סיפר על היחסים המתוחים בין האוכלוסייה הערבית ליהודית בארץ.
כשנשאל מדוע ביקר בארץ, ענה כי "כיהודי אהיה נבוך עד עמקי נשמתי אם לא אעזור ואתרום עד כמה שאוכל לבנייתה של פלשתינה."
יצירתו המפורסמת ביותר היא "במבי: חיים ביער".
את ההשראה לספר זה קיבל בעת שערך טיול בהרי האלפים בשנת 1923. שלוש שנים לאחר מכן פורסם הספר.
ב-1933 מכר את הזכויות על הספר, ולכן לא זכה לרווחים מסרטו של דיסני משנת 1942 אשר התבסס על ספרו, ונחשב כיום לקלאסיקה.
לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשו החיים מסוכנים ליהודים באוסטריה.
ב-1936 אסר אדולף היטלר את הפצת הספר "במבי: חיים ביער".
הוא כתב ספר נוסף שהתבסס על דמותו של במבי בשם "ילדיו של במבי: סיפורה של משפחת יערות" ב-1939.
סיפורו, "הכלב מפירנצה", היווה השראה לסרט נוסף של דיסני, "הוא הלך על ארבע", אשר יצא בשנת 1959 ולאחר מכן בשנת 2006. (בישראל יצאה גרסת 2006 תחת השם "לאלף את אבא").
זאלטן לא נרדף בידי הנאצים לאחר ה"אנשלוס", ככל הנראה בזכות ידידותו עם הקונסול הכללי האמריקאי ובזכות העובדה שהיה מוכר גם מחוץ לאוסטריה.
בזכות בתם אנה קתרינה רהמן-זלצמן, שהתגוררה בשווייץ, קיבלו בני הזוג בפברואר 1939 אשרת שהייה שם (תנאי האשרה אסרו עליו עבודה עיתונאית) ועזבו את וינה לציריך.
בשנותיו האחרונות היה מצבו הכלכלי רעוע, כיוון שהתקיים רק מן התמלוגים שקיבל.
ככל הנראה חיבר זאלטן את הספר הארוטי "".
קרל קראוס ו הזכירו את זאלטן כמחבר אפשרי.
הוא עצמו מעולם לא התייחס לעניין זה.
זאלטן נפטר ב-1945 בציריך ונטמן בבית העלמין היהודי הישן שם.
ט"ו ארנבות: ספור לילדים / מאת פליכס סלטן; תרגם י' פישמן ; צייר י' שטרן, ירושלים: קרית-ספר, תש"ז 1947. (מהדורה ב: 1959.)
ג'וזפין מונצנבאכר: זכרונות נערת רחוב וינאית / מיוחס לפליקס סלטן; תל אביב: ארוס, 1971.
ג'וזפין מונצאנבאכר: זכרונותיה של יצאנית וינאית / פליקס סלטן; עברית: שלמה ברטוב, הוד השרון: אסטרולוג, 1998.
שמשון: גורלו של איש בחירה / פליקס סלטן; מגרמנית: יעקב גוטשלק, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1980. (רומן)
ילדה יפה, או, תמימותה הזנותית של ג'וזפין / פליקס סלטן; תרגמה: ד' נאור, הוד השרון: אסטרולוג, 1999.
במבי: קורות חיים ביער / הקדמה מאת ג'והן גלסוורתי; (תרגם מגרמנית ח.ש.
בן-אברם), תל אביב: מסדה בסיוע מוסד ביאליק, תש"א 1941.
במבי / סיפר וצייר וולט דיסני לפי ספורו של פליכס סלטן; עברית: פסח גינזבורג, תל אביב: מצפה, תש"ד 1944.
במבי / מעובד על ידי בן-ישראל הדני [=שלמה סקולסקי], תל אביב: ש' פרידמן, תשי"ז 1957.
במבי - נסיך היער / עברית: ענבה קנטור; ציורים: קסביה סן ז'יסט, תל אביב: מ' מזרחי, 1968.
במבי: סיפור חיים ביער / (ציורים מאת מוריס וילסון; תרגם מגרמנית: צבי ארד), תל אביב: עם עובד, תשל"ז 1977.
במבי / עברית: מיכאל דק, איורים: בתיה קולטון, סדרת "הרפתקה", מודן, 2011.
פליקס חלפון (נולד ב-7 באפריל 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בנבחרת ישראל ובמספר קבוצות בעמדת המגן הימני ומזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב, בה היה קפטן.
בשנת 2003 הורשע בפרשת הברחת סמים, וכיום עובד במחלקת הספורט של עיריית בת ים ואחראי על מחלקת הנוער של מכבי עירוני בת ים.
חלפון גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב ובשנת 1988 עלה לקבוצה הבוגרת.
בעונתו הראשונה בקבוצה ירד עמה לליגה הארצית (הליגה השנייה דאז).
חלפון המשיך לשחק בקבוצה ברציפות עד לשנת 1994, אז עבר לקבוצת עירוני ראשון לציון, בה שיחק במשך עונה אחת והפגין יכולת טובה שהובילה להבאתו להפועל חיפה על ידי המאמן אברהם גרנט.
בעלי הקבוצה רובי שפירא השקיע כספים רבים באותה עונה, וחלפון הגיע יחד עם שחקנים בכירים נוספים, אך הקבוצה נכשלה במאמציה להתברג בצמרת.
בתום עונה אחת בהפועל חיפה חזר לקבוצת האם שלו, הפועל תל אביב.
בשנת 1997 מונה חלפון לקפטן הקבוצה, ומתוקף תפקידו הניף את גביע המדינה בשנת 1999, בו זכתה הקבוצה לאחר שניצחה במשחק הגמר את בית"ר ירושלים.
לקראת עונת מונה דרור קשטן למאמן הפועל תל אביב, והחליט להחתים בעמדת המגן הימני את אילן בכר, ולשחרר את חלפון.
בצעד מפתיע, לאור היריבות בין המועדונים, עבר חלפון למכבי תל אביב ושם שיחק במשך עונה אחת, בה כבש 3 שערים ובישל 3 שערים.
בשנת 2000 עבר חלפון לבית"ר ירושלים וב-2001 שיחק משחק אחד במדי בית"ר באר שבע.
בשנת 2002 עבר לבני יהודה, שם שיחק בעונת .
בשנת 2003, מעט לאחר שהחל חלפון את העונה השנייה שלו בבני יהודה, הורשע בפרשת הברחת סמים שגרמה למאסרו למשך כשלוש שנים.
לאחר ששוחרר מהכלא, חזר לשחק כדורגל בשנת 2006 בקבוצת עירוני ראשון לציון מהליגה הארצית, ועלה עמה לליגה הלאומית.
חלפון שיחק גם בקבוצת הוותיקים של הפועל תל אביב ובפברואר 2007 זכה עמה בליגת הוותיקים, לאחר ניצחון על מכבי חיפה בגמר.
חלפון עצמו הניף את הגביע.
בעונת ירד עם עירוני ראשון לציון בחזרה לליגה הארצית ובעונה שלאחר מכן שיחק בעירוני בת ים בליגה הארצית.
מספר חודשים לאחר סיום העונה, עבר חלפון לקבוצת הפועל כפר שלם מליגה א'.
לאחר יותר מחצי שנה שלא שיחק, בינואר 2010 חתם חלפון בקבוצת בית"ר יפו מליגה ג', ובליגה זו עבר לשחק בעמדת החלוץ.
בדצמבר 2010 עבר לקבוצת הפועל קריית שלום, וחודש לאחר מכן עבר להפועל נווה גולן.
בעונת שיחק חלפון בקבוצת הפועל מורשה רמת השרון, במדיה כבש 34 שערים ועמה עלה לליגה ב'.
לקראת עונת , החל חלפון לשמש כמנג'ר-שחקן בקבוצת הפועל בת ים מליגה ג', שהוקמה מחדש באותה שנה.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 47 שערים, והוביל אותה להעפלה לליגה ב'.
ב-3 בדצמבר 2013 מונה חלפון למאמן קבוצת הנוער של הפועל רמת השרון, במקביל להמשך פעילותו כשחקן בהפועל בת ים.
בעונת כבש ארבעה שערים בליגה ב', ובסופה ירדה הפועל בת ים בחזרה לליגה ג'.
בספטמבר 2014 הושאל חלפון להפועל נווה גולן מליגה ג'.
בדצמבר 2014 הושאל לאליצור יפו תל אביב מאותה הליגה, ולאחר ארבעה משחקים בקבוצה חזר להפועל בת ים, במדיה שיחק גם בעונת .
באוקטובר 2016 חתם בעירוני לוד מליגה ג', במדיה ערך הופעה אחת, ובדצמבר 2016 חזר להפועל בת ים, במדיה שיחק עד תום העונה ופרש ממשחק פעיל בגיל 45.
במקביל להמשך פעילותו ככדורגלן, שימש חלפון לתקופה קצרה כסוכן שחקנים, וכיום עובד במחלקת הספורט של עיריית בת ים ואחראי על מחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
חלפון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-2 בדצמבר 1992, במשחק מול נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. חלפון שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות יורו 1996 ובמוקדמות מונדיאל 1998 ובסך הכל רשם 38 הופעות במדים הלאומיים.
ב-18 במרץ 1998 ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
חלפון הסתבך כמה וכמה פעמים במספר פרשות:
פרשת הסמים: באוגוסט 2003 נעצר חלפון בחשד של הברחת 5 ק"ג של סמים מסוג קוקאין מוונצואלה על ידי בלדר בשם אורי אביטל, שהיה גם שותפו לעסקים בעבר.
במסגרת עסקת טיעון, נגזר על חלפון עונש מאסר של 4.5 שנים.
ממאסרו נוכה שליש בשל התנהגות טובה, והוא השתחרר ב-8 ביוני 2006 מכלא מעשיהו.
זיוף צ'קים ומסמכים – בינואר 2009 הורשע חלפון, שוב במסגרת עסקת טיעון, בעבירות של זיוף ומרמה ונגזרו עליו שלושה חודשי עבודות שירות.
חלפון הודה שבשנת 2002 זייף המחאות של הנהלת בתי המשפט ובשנת 2003 קיבל אשראי, תוך כדי שימוש במסמכים מזויפים.
הנערה השוודית: ב-17 בינואר 2008, לאחר שפורסם ספרו של שאול אייזנברג "סדום ועמורה 2" שבו נחשף כי לאחר משחק בין נבחרת ישראל לבין נבחרת שוודיה, שחקן נבחרת ישראל קיים יחסי מין עם נערת ליווי מקומית, הודה חלפון שמדובר בו.
תקיפה מינית: ב-26 במאי 2009 נעצר חלפון בחולון בחשד שהטריד מינית בחורה במכונית.
תקרית הירי: ב-31 ביולי 2009 נפצע חלפון באורח קשה לאחר שנורה בבטנו וברגלו בסמוך למועדון בדרום תל אביב.
התוקף הורשע, ובמרץ 2010 נגזר דינו לשלוש שנות מאסר.
בשנת 2014 השתתף חלפון בתוכנית המתנחל עם חנוך דאום.
בשנת 2018 השתתף חלפון בפרק של הסדרה "סליחה על השאלה" שעסק באסירים משוחררים.
פליקס לאווילה (בספרדית: Félix Lavilla Munarriz; 11 ביוני 1928 – 14 בינואר 2013) היה פסנתרן, מלחין ומלווה ספרדי.
בעיקר נודע, אולי, בפעילותו המוזיקלית המשותפת עם זמרת המצו סופרן תרזה ברגנצה, שהייתה גם אשתו בין 1957 ל-1977. בני הזוג הקליטו יחד בקביעות ואף הופיעו ברסיטלים.
פליקס יעקובי היה פילולוג וקלסיקאי גרמני.
יעקובי נולד במגדבורג למשפחה יהודית בעלת עסקי מסחר מצליחים.
בגיל 11 הוטבל כנוצרי פרוטסטנטי.
את לימודי הדוקטורט השלים באוניברסיטת הומבולדט, בהנחיית הרמן דילס (Diels).
הוא לימד באוניברסיטת קיל, משם גורש עם עליית הנאצים לשלטון, יעקובי היה חלק מקומץ יהודים שתמכו באדולף היטלר, אך לבסוף ברח מגרמניה לאנגליה ועבר ללמד באוניברסיטת אוקספורד.
הוא היה חבר האקדמיה הפרוסית למדעים.
בקיץ 1933 יעקובי עדיין הצהיר בפתיחת הרצאותיו על המשורר הרומי הורציוס: "בתור יהודי אני מוצא את עצמי במצב קשה.
אבל כהיסטוריון למדתי שלא להשקיף על האירועים ההיסטוריים מנקודת־מבט פרטית.
מאז 1927 אני מצביע בעד אדולף היטלר, ואני מחשיב את עצמי בר מזל על שיש ביכולתי להרצות על משורר של אוגוסטוס בשנה של תחייה לאומית.
אוגוסטוס הוא הדמות היחידה בתולדות העולם שאפשר להשוותה אל אדולף היטלר".
זוהי סדרה בת 15 כרכים שהיא אסופת פראגמנטים של כל הסופרים היוונים העתיקים שכתביהם לא שרדו.
על ההיסטוריון היווני הרודוטוס; הערך נכתב ב-1913 והיווה בסיס למחקר המודרני של הרודוטוס.
ברוך פליקס וֶלְטְש (לעיתים פליכּס או וֶולטש; בגרמנית: Felix Weltsch; 6 באוקטובר 1884, פראג, בוהמיה, נחלת כתר אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 9 בנובמבר 1964, ירושלים) היה עיתונאי, סופר, פילוסוף וספרן ישראלי יליד-בוהמיה ופעיל ציוני.
חברם הקרוב של מקס ברוד ופרנץ קפקא; דודנו של רוברט ולטש.
חתן פרס רופין לשנת 1952 על ספרו "טבע מוסר ומדיניות".
ולטש נולד בעיר פראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), למשפחה יהודית.
למד באוניברסיטת קארל בפראג משפטים ופילוסופיה, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
מ-1910 עד 1939 עבד כספרן באוניברסיטת פראג.
בשנת 1913 הוציא ביחד עם מקס ברוד את הספר "תפיסה שבחושים ותפיסה שבמושג".
בשנים 1919–1939 היה עורך ביטאון התנועה הציונית בפראג, השבועון דובר הגרמנית Die Selbstwehr.
ולטש הספיק להימלט מאימת הנאצים, וזמן קצר לפני סיפוח צ'כוסלובקיה, במרץ 1939, נמלט מהמדינה עם מקס ברוד ומשפחתו ברכבת האחרונה, ועלה לארץ ישראל.
בארץ השתקע בירושלים, ומשנת 1940 ואילך עבד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (לימים הספרייה הלאומית).
ולטש נישא לאירמה הרץ (Irma Herz; 1892–1969) בשנת 1914. לבני הזוג נולדה הבת, רות ולטש-גורנשטיין (1920–1991), אמו של השחקן והזמר אלי גורנשטיין.
פליקס ולטש נפטר בירושלים ונטמן בהר המנוחות.
העשויה הברירות להיות אישור לתורת המדות?, [ירושלים: חמו"ל, תשט"ו].
התנגדות של יצירה: (מרשם), תל אביב: חמו"ל, ת"ש].
תורת האלימות, [תל אביב: חמו"ל, תש"ג].
הדיאלקטיקה של הסבל, [ירושלים: חמו"ל, תש"ד].
התקומה הפנימית של עמנו, ירושלים: דפוס ליפשיץ, תש"ה.
חיי הנרי ברגסון ומשנתו: תדפיס מן הספר מבוא למטפיזיקה של הנרי ברגסון בהוצאת "לגבולם", [תל אביב: מסדה]: לגבולם, [תש"ז].
טבע, מוסר ומדיניות: רמת חיים ומלחמת נצח, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"י.
על הסוציולוגיה הזעירה של האוטובוס, ירושלים: שרותי הדסה לנוער, תשי"א.
פראנץ קאפקא: דתיות והומור בחייו וביצירתו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ט.
דרכו של מאקס ברוד, [ירושלים: חמו"ל, תשכ"ב].
ההתעלות הנצחית: הרהורים על המוחלט, [ירושלים: חמו"ל, תשכ"ד].
חסד וחירות: לחקר בעיית הרצון היוצר בדת ובמוסר (תרגם מגרמנית שמואל שיחור; בלווית מבוא מאת מאכס ברוד ואחרית דבר מאת ש"ה ברגמן), ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ח 1968.
פראג וירושלים: ספר לזכר ליאו הרמן, ירושלים: קרן היסוד, 1954.
פליקס השני היה אנטי אפיפיור שנבחר כאפיפיור בשנת 355 לאחר שהקיסר הרומאי קונסטנטיוס השני גירש את האפיפיור המכהן ליבריוס לאחר שזה סירב לגנות את אתנסיוס מאלכסנדריה.
במאי 357 בעת ביקורו של הקיסר ברומא, תבעו ממנו פשוטי העם להשיב את ליבריוס.
הקיסר הציע כי פליקס וליבריוס יעמדו יחד בראש הכנסייה, אולם עם שובו של ליבריוס, פליקס אולץ בכוח לפרוש לפורטו, הסמוכה לרומא.
פליקס ניסה לשוב ולעמוד בראש הכנסייה אולם לא צלח, ומת זמן קצר לאחר מכן ב-22 בנובמבר 365.
פליקס מגאת הוא מאמן כדורגל ושחקן עבר גרמני ומאמן.
במהלך הקריירה הענפה שלו בענף הכדורגל (נמשכת כבר כ-40 שנה), מגאת זכה, כשחקן וכמאמן, בתארים רבים ברמה הלאומית והבינלאומית.
ביניהם 6 אליפויות בונדסליגה, שני דאבלים, אליפות אירופה בכדורגל וגביע אירופה לאלופות.
מגאת החל את קריירת המשחק שלו בקבוצה המקומית ויקטוריה אשאפנבורג.
מועדון הבוגרים הראשון שלו היה קבוצה מזארבריקן ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
בשנת 1976 עבר למועדון המבורג מליגה העליונה-הבונדסליגה.
מגאת בילה עשור שלם במועדון, במהלכו השלים 306 משחקי בונדסליגה בהם כבש 46 שערים בסך הכל, כאשר מספר הכיבושים הרב ביותר בעונה אחת היה 10, ב-1981.
שיאו כשחקן הגיע בגמר גביע אירופה לאלופות 1983, בו הבקיע את שער הניצחון לזכות קבוצתו מול יובנטוס.
מגאת שיחק עבור נבחרת גרמניה בשני גמרים של טורניר מונדיאל-ב-1982, בו הפסידה הנבחרת לאיטליה, וב-1986 בו הפסידה הנבחרת לארגנטינה.
אולם, גם במישור הבינלאומי טעם טעמה של הצלחה, עת זכתה גרמניה ביורו 1980.
המועדון הראשון אותו מגאת אימן היה המבורג, בשנת 1995. תוארו הראשון בתור מאמן קבוצה הגיע עם שטוטגרט בשנת 2002, עת זכתה הקבוצה בגביע האינטרטוטו.
בשנת 2004, מונה מגאת למאמן באיירן מינכן.
מגאת הצליח להשלים שתי זכיות רצופות בדאבל (שנים 2005 ו-2006), בפעם הראשונה בהיסטוריה של הבונדסליגה.
אולם, הצלחתו בבאיירן הגיע לקיצה בעונה הבאה, בה הקבוצה סיימה במקום ה-4 בלבד ואיבדה את מקומה בליגת האלופות.
מגאת פוטר מבאיירן מינכן ועבר לאמן את וולפסבורג ביוני 2007. בשנת 2009, הצליח מגאת להוביל את המועדון מעיר לאליפות הראשונה בתולדותיה.
ביולי 2009 עזב מגאת את וולפסבורג וחתם בשאלקה 04. מגאת אמנם הצליח באופן פושר בבונדסליגה, אך הוביל את הקבוצה הגרמנית לחצי גמר ליגת האלופות, לאחר ניצחון ברבע הגמר על אלופת אירופה היוצאת אינטר מילאנו.
במרץ 2011 מגאת פוטר משאלקה וחזר לאמן את וולפסבורג, אותה הוביל לאליפות בשנת 2009. באוקטובר 2012, לאחר פתיחת עונה חלשה, פוטר מהקבוצה.
בפברואר 2014 מונה למאמנה של פולהאם מהפרמייר ליג, בסיום העונה ירד עם הקבוצה ליגה, בספטמבר 2014 פוטר מתפקידו לאחר שבעה משחקי ליגה ללא ניצחון מתחילת העונה.
ביוני 2016 מונה למאמנה של שנדונג לוננג הסינית.
בחודש מרץ 2022 מונה לאמן את קבוצת הכדורגל הרטה ברלין אותה עזב בסיום העונה.
אליפות אירופה בכדורגל (1): 1980
טיילהבר היה ציוני נלהב, עורך הלקסיקון הציוני 1927 ומחבר של ספרים רבים כגון "טייסים יהודים במלחמת העולם", "גורל והישגים יהודיים במחקר ובטכניקה בגרמניה", "אובדן יהודי גרמניה" ועוד.
היה רופא צבאי במלחמת טריפולי, במלחמת הבלקניים (עליה הוענק לו עיטור הכבוד הגבוה ביותר מידיה של הצארית בסופיה) ובמלחמת העולם הראשונה בה זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה ראשונה.
נכלא על ידי הנאצים במחנה הריכוז פלוטצנסה.
טיילהבר נולד בבאמברג, בוואריה, ב-5 בספטמבר 1884, לאדולף ולתרזה לבית כהן.
אביו היה גינקולוג בעל שם ובעל התואר 'רופא החצר של מלך בוואריה'.
היה ממייסדי תנועת הספורט מכבי בגרמניה.
הצטרף כבר ב-1900 לתנועה הציונית במינכן.
הוא עבד במושבות הראשונות בשרון במשך כשנה, אך חזר לגרמניה כדי להשלים את לימודי הרפואה.
לאחר זמן פרסם ספר על רשמיו מפלשתינה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, בפעם השנייה, עם רעייתו שטפניה לבית צ'פלינסקי, ובניו טולה (יליד 1918) ועדין (יליד 1921).
בשנת 1911 הציע את שירותיו לטורקים כיוון שביקש לעבוד כרופא בפלשתינה.
הוא קיווה שימנוהו כרופא ממשלתי טורקי, אולם הטורקים נחלו מפלה בשתי המלחמות: ב-1911 במלחמה בטריפולי וב-1913 במלחמת הבלקניים.
לאחר ניצחון הבולגרים על הטורקים, נשאר לטפל בפצועים הבולגרים ועל כך העניקה לו אישית הצארית בסופיה את עיטור הכבוד הגבוה ביותר.
מלחמת העולם הראשונה, בה שירת כרופא בצבא הגרמני, חיזקה בו את ההשקפה הציונית כשהיה עד לסבלם של היהודים בלטביה.
על מנת להיאבק בהסתה נגד היהודים, בטענה שהם משתמטים כביכול, פרסם ספר על "טייסי קרב יהודים במלחמה" (היו 200 טייסים ואנשי צוות יהודים שבחלקם נהרגו בקרבות) וספרון על "היהודים במלחמת העולם".
בשנת 1918 זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה ראשונה, לאחר שהתנסה במוראות "הטבח הגדול" על אדמת צרפת.
בגרמניה ערך עיתון בשם "פלשתינה" (1910-1907), ושימש כעורך עמית של הלקסיקון הציוני הראשון (1927-30).
כן חיבר ספרים נוספים וביניהם: "אובדן יהודי גרמניה 1911-1921" (1922), "גורל והישגים – יהודים במחקר ובטכניקה בגרמניה" (1931) ו"גורלות יהודיים - תולדות העם היהודי".
כמו כן הוציא ב-1946 אטלס מפות קרטוגרפי של תולדות העם היהודי.
ספרים נוספים שכתב, במגוון נושאים, כוללים ספר על סקס ואירוס בשירי י.ו.
גתה (1929) שעורר סערה בגרמניה, ביוגרפיה על טרוצקי ועוד.
בשל יהדותו והיותו סוציאליסט וחוקר סקסולוגיה ומין, סבל מהתנכלות בידי הנאצים בגרמניה.
בשנת 1934 נכלאו 50 חוקרי מין במחנה הריכוז פלוטצנסה ליד ברלין וטיילהבר בתוכם.
רק כעבור חודשים הצליחו ידידים לשחררו בעזרת קשרים במקומות הנכונים.
בשנת 2012, יצאה מהדורה מורחבת וערוכה מחדש לספרו, בשם "טייסים יהודים בחיל האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה", מאת אלימור מקבת, אשר יזם והקדיש חלק ניכר מזמנו למחקר ולעדכון של פרטים היסטוריים.
המהדורה המורחבת היא פרי מחקר עדכני המעשיר ומרחיב את יריעת הספר המקורי בפרספקטיבה היסטורית והיא כוללת פרטים על כ-200 טייסים ואנשי צוות אוויר ששרדו את המלחמה.
ייסוד קופת חולים "מכבי" בישראל
בפעילותו הציבורית קידם ד"ר טיילהבר את מערכת הבריאות.
ד"ר טיילהבר היה היוזם וההוגה ועמד, עם עמיתו הרופא ארנסט פרוידנטל בראש הקבוצה שהקימה את קופת חולים מכבי.
הוא שימש כרופאה הראשי ולאחר מכן גם יו"ר הנהלתה (1949) עד יום מותו.
ייסוד קופ"ח מכבי היה מעשה מהפכני.
היישוב בזמנו היה, בחלקו הגדול, חבר בקופ"ח כללית של ההסתדרות והאחרים קיבלו שירות רפואי בקליניקות פרטיות.
ד"ר טיילהבר הגה את הרעיון של רפואה חופשית שדגלה בעיקרון של בחירת רופא הקליניקה הפרטית על ידי החולה במסגרת קופת החולים ובכך טבע את חותמו על הרפואה בישראל.
טיילהבר היה ספורטאי פעיל עד סוף ימיו ובגיל שישים עוד נהג לרוץ מפתח תקווה עד ת"א.
משפחתו, בשיתוף עם "מכבי ישראל" וקופ"ח "מכבי", ייסדו ב-1984 מרוץ שנתי של עשרה ק"מ לזכרו.
במרוץ אשר נועד לחברי "מכבי" הבוגרים, בני השישים פלוס, משתתפים כיום מעל מאה רצים.
טיילהבר עסק, בעת ובעונה אחת, במישורים רבים ושונים כגון: פעילות גופנית, פעילות ציונית, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מחקרים במחלת הסרטן, סקסולוגיה, היסטוריה, ספרות, סטטיסטיקה, קרטוגרפיה ועוד.
הוא כתב למעלה מתריסר ספרים, ביניהם רומן אחד, ומאות מאמרים מדעיים שהתפרסמו בעשרות פרסומים בשפה הגרמנית ואשר תורגמו בחלקם אף לספרדית ולאנגלית.
לאחר מותו הוקם בתל אביב, ברחוב בלפור 10, "בית טיילהבר" ובו סניף של קופת חולים מכבי.
בנו טולה טיילהבר היה מהנדס בצרפת ובארצות הברית.
בנו עדין טלבר מייסד אס"א ודיפלומט ישראלי.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית וכולל בין היתר מכתבים, תמונות וגזרי עיתונות.
טיילהבר נפטר ב-26 בינואר 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אטלס היסטורי של עם ישראל; בעריכתו הגרפית של י' שפירא; ובהשתתפות חבר אנשי מדע מומחים לכל תקופה ופרשה, בשני מחזורים ..., תל אביב : י' שפירא בסיוע מוסד ביאליק, 1941.
פליקס היינריך ונקל היה מהנדס מכונות גרמני, ממציא מנוע ונקל הקרוי על שמו.
ונקל היה למהנדס היחיד במאה ה-20 אשר פיתח מנוע בעירה פנימית שנשלח לייצור.
ונקל נולד במדינה ההיסטורית באדן בגרמניה (כיום באדן-וירטמברג) בשנת 1902.
ונקל החל לפתח עניין בתכנון מנועים כבר בגיל צעיר כאשר בגיל 17 תכנן מודל חדש למנוע בעירה פנימית, בשנת 1924 כאשר הוא בגיל 22 הקים ונקל מעבדה קטנה משלו שם החל במחקר ובתכנון מנוע הבעירה הפנימית החדש.
בשנת 1951 הציע את רעיונו לחברת NSU שם החל בפיתוח המנוע כאשר בשנת 1954 השלים את פיתוח המנוע באופן סופי.
בשנת 1957 נבחן דגם אבטיפוס ראשון של מנוע ונקל.
פליקס מוריץ וַרבורג היה בנקאי, יו"ר ראשון של הסוכנות היהודית המורחבת ומצנט יהודי גרמני-אמריקאי.
אבות אבותיו הגיעו לגרמניה מאיטליה במאה ה-17 והתיישבו בוורבורג שבווסטפאליה (וממנה לקוח שם משפחתו).
במאה ה-18 נדדו בני משפחת ורבורג לאלטונה שליד המבורג.
משה מרקוס ורבורג ואחיו גרשון ייסדו ב-1798 בהמבורג את הבנק מ"מ ורבורג ושות' (M.
פליקס ורבורג היה נכדו של מייסד החברה משה מרכוס ורבורג ואחד משבעת ילדיהם של מוריץ ורעייתו שרלוטה לבית אופנהיים.
כמו אחיו מקס ופאול, היה גם פליקס בנקאי, ואילו אחיו אבי (Aby) התעניין עוד מילדותו בספרות והיסטוריה ונעשה לחוקר תולדות האמנות.
בשנת 1894 היגר פליקס לארצות הברית והיה לשותף בבנק Kuhn, Loeb & Co (קוהן, לוב ושות') בניו יורק.
הוא נשא לאישה את פרידה שיף, בתו של השותף הבכיר יעקב שיף.
לזוג נולדה בת בשם קרולה (Carola) שהתחתנה עם ולטר נ' רוטשילד ונולדו להם ארבעה בנים: פרדריק, מרכוס, ג'רלד פליקס, פאול פליקס ואדוארד מורטימר מוריס ורבורג.
ורבורג היה דמות מפתח באליטה הגרמנית-יהודית-אמריקאית של ראשית המאה ה-20. הוא היה חבר מרכזי בג'וינט שלקח על עצמו לתמוך ביהודים הנצרכים באירופה אחרי תום מלחמת העולם הראשונה.
כבר ב-1919 הוא יצא לסיור באירופה ודיווח על ממצאיו בדו"ח שבו הסביר, כפי שפורסם בניו יורק טיימס", שהאוכלוסייה היהודית במזרח אירופה סבלה מן המלחמה יותר מכל אוכלוסייה אחרת.
ב-1925 היה יחד עם הארי סאקר (Sacher), חיים ויצמן, אלברט איינשטיין, מרטין בובר וזיגמונד פרויד בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית שזה עתה נוסדה.
כמו כן היה פעיל במועצות המנהלים של אוניברסיטת קולומביה ושל בית המדרש לרבנים באמריקה (The Jewish Theological Seminary of America), מוזיאון פוג לאמנות (Fogg Art Museum) באוניברסיטת הרוורד.
ב-1931 נקרא על שמו האולם הגדול בו כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים (מ-1913) למען המוסד.
את האוסף המקיף שלו של עיתונות ודפוסים אירופיים קיבל המרכז לאמנות של מכללת ואסר.
העיזבון הכתוב שלו (הפרטי והעסקי) הגיעו לארכיון האמריקאי היהודי (American Jewish Archives) בסינסינטי.
כאות הוקרה לפעילותו ההומניטרית נקרא ב-1939 יישוב על שמו בארץ ישראל – כפר ורבורג.
פליקס לוּפָּה (נולד ב-1972) הוא צלם ישראלי.
פליקס לופה נולד באוקראינה (אז חלק מברית המועצות).
בגיל שש עלה לישראל והתגורר ברחובות, בשכונת קריית משה.
לימים יספר לופה כי עבורו היוותה השכונה חלק חשוב בעיצוב אישיותו ומשהו שמשפיע עליו עד היום בכל מה שהוא עושה.
מאז 1995 עובד כצלם עצמאי, המתמקד בצילומי רחוב ובצילום דוקומנטרי.
תמונותיו וכתבות מצולמות שלו מתפרסמות בעיתוני ישראל (בהם "מעריב", "הארץ", "טבע הדברים", "מסע אחר" ועוד), וכן מגזינים ועיתונים בחו"ל, ובהם PRIVATE - צרפת, Connessomagazine ולה רפובליקה - איטליה, כמו גם בתערוכות בישראל ומחוצה לה.
הוא מצלם וכותב טור אישי במגזין הצילום: "קומפוזיציה".
לופה מתעד בצילום סטילס, וידאו וכתיבה פרויקטים חברתיים ארוכי טווח.
עבודותיו אלה מוצגות בתערוכת צילום העיתונות "עדות מקומית":
בשנת 2008 סדרת תצלומים שלו בשם "חסרי בית" נבחרה כסדרת השנה בתערוכה זו.
סדרה זו הקרויה "מכונית המפלט" עוסקת בשני חסרי בית, שמצאו מפלט במכונית נטושה בתל אביב, בוריס, בן 54, פועל זר שהתעוור בתקופת שהותו כאן וגנאדי, בן 70, מחוסר בית קשיש, שהיה מהנדס בכיר ומנהל תעשייתי ברוסיה.
גנאדי לקח את בוריס תחת חסותו, הביאו לגור עמו במכונית וטיפל בו ובעיוורונו במסירות, עד שסולקו ממנה.
בשנת 2010 נכלל בתערוכה מיצג וידאו שלו בשם "התחנה האחרונה", העוסק בתחנה המרכזית של תל אביב.
בתערוכה לשנת 2011 נכלל סרט וידאו שלו בשם "גיא צלמוות", העוסק אף הוא בדיירי התחנה המרכזית.
כל תמונה מאתגרת את האינטלקט בהיבט אחר; יש מהן מאתגרות באספקט האינטלקטואלי, כחידת הגיון.
יש מהן מאתגרות בהיבט האסתטי או האומנותי ויש מהן שמעוררות מחשבה.
בתצלומיו ניתן למצוא, בין השאר, תיעוד של אוכלוסייה ייחודית, בין אם מדובר באנשי דרום סודאן, אנשי קובה, או אנשים בשולי שוליה של החברה.
התמונות המשמעותיות הן אלה המאתגרות את הצופה רגשית.
אלו הם הצילומים, אשר מעבר לאמירה האמנותית הגלומה בהם, עולה מהם אמת פשוטה ועם זאת קשה לעיכול לעיתים.
לופה מצליח להגיע ללבם של המצולמים באמצעות עבודה של עקב בצד אגודל וירידה אינסופית לפרטים.
כצלם רחוב שואף לופה לתעד רגע מכריע אחד, בלי עזרים מייפים או מעוותים, תוך שימוש בתאורה הטבעית.
הסביבה האנושית וכל מה הנוגע בה - חי, צומח ודומם - היא סביבת העבודה של לופה.
עבודתו הפרטנית של לופה ברחוב התפתחה במהלך השנים;
אם בתחילה התאפיינה העבודה בקומפוזיציית רחוב "קלאסית" המציגה הקבלה אחת, ברורה וקופצת לעין, הרי שבחלוף הזמן הפכה הקומפוזיציה מורכבת יותר והצילום, ספונטני וללא העמדה, לרוב משקף יחסים מורכבים בין הדמויות.
מחשבה ורגש גם יחד בתוספת עין רגישה מושקעים בצילום אחד.
בהשאלה, הדבר דומה להתפתחות בשירה מחריזה קלאסית "שלמה" לחריזה מורכבת בשירה חדשה או מודרנית.
מונחים כהאנשה או מטאפורה, אף הם מתחום הספרות, יתאימו ככפפה ליד בחלק מן התמונות.
מלמד צילום רחוב בקורס עצמאי עם הצלם אלכס ליבק.
מלמד צילום רחוב ב"גליץ-בית ספר לצילום", בבית הספר לצילום "קמרה אובסקורה" וב"אלון קירה-בית ספר לצילום".
פליקס אז'ן לקלר היה זמר-יוצר, משורר, שחקן ופעיל פוליטי קנדי מקוויבק, שנאבק למען שמירת המורשת בשפה הצרפתית של מולדתו.
בשנת 2006 ,לאחר מותו, הוכנס ל"היכל התהילה" של יוצרי הזמר של קנדה, הודות לשירים שכתב: Moi, mes souliers (אני, נעלי) ו Le tour de l'Île (הסיור של האי)
נולד בשנת 1914 בלה טיק, קוויבק, במשפחה של חלוצי התיישבות, הילד השישי מבין אחד-עשר ילדים.
אביו היה סוחר עצים ודגן.
פליקס גדל באווירה מוזיקלית, שבה כל בני משפחתו ניגנו על כלים שונים.
התחיל לימודים באוניברסיטת אוטאווה, אך נאלץ להפסיקם בשנת 1933 בגלל השפל הגדול .
את שירו הראשון הלחין וכתב כסטודנט בשנת 1930:Notre Sentier (השביל שלנו).
עבד בעבודות מזדמנות רבות, כולל כעוזר של חונט מתים ובעבודה חקלאית בסנט מארט על יד טרואה רווייר.
בשנים 1937-1934 עבד כקריין ברדיו CHRC בקוויבק סיטי וברדיו CHLN בטרואה ריווייר.
החל משנת 1939 עבד כמחבר תסריטי דרמות רדיופוניות ברדיו קנדה במונטריאול, ביניהן Je me souviens (אני נזכר).