tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משרדי החברה שוכנים באזור התעשייה א.ת תימורים, בו שוכן גם מרכז הפעילות הלוגיסטית.
בנוסף, נמצא באזור התעשייה שח"ק שבעמק יזרעאל מפעל ייצור הבשר, המייצר ומספק מוצרי בשר ועוף, על חלקיהם השונים, המותאמים לשוק הקמעונאי ולשוק המוסדי.
לבלדי שיתופי פעולה בין-לאומיים עם משחטות עגלי בקר בארגנטינה, אורוגוואי, ברזיל, פרגוואי, פולין וצרפת.
החברה רוכשת את עגלי הבקר בארץ גידולם ומייבאת אותם לאחר שחיטה בארץ הגידול תחת מגוון כשרויות ומותגים.
פעילותה הקמעונאית של בלדי כוללת גם הפעלה ישירה של שתי חנויות המותג, בבת ים וברחובות.
עם לקוחות החברה נמנים משרד הביטחון, רשתות השיווק הגדולות, בתי מלון, אולמות אירועים ומסעדות.
בלה באלאז' (עד 1913 הרברט באואר, בהונגרית:Balázs Béla; סגד, 4 באוגוסט 1884 – בודפשט, 17 במאי 1949) היה סופר, משורר, קולנוען, במאי קולנוע, תאורטיקן קולנוע, מבקר, מורה במכללה הונגרי-יהודי.
באלאז' הוא אחת הדמויות המכובדות של התרבות ההונגרית של המאה ה-20, יוצר שעבודותיו השפיעו באופן משמעותי על חבריו (בלה בארטוק, זולטאן קודאי, ג'רג' לוקאץ', ארנולד האוזר, קרל מאנהיים ועוד,) ועל האסתטיקה הקולנועית.
באלאז' היה חסיד של שהיא תאוריה בלימודי הקולנוע שמתמקדת באלמנטים צורניים או טכניים, כלומר תאורה, עיצוב, קול, תפאורה, שימוש בצבע, הרכב תמונות ועריכה.
גישה זו הוצעה על ידי , , סרגיי אייזנשטיין ובלה באלאז'.
כיום זו התאוריה העיקרית בלימודי הקולנוע.
שש שנים לאחר הולדתו עברה משפחתו ללבוצ'ה עיירת הולדתו של אביו (היום בסלובקיה; אז באימפריה האוסטרו הונגרית).
אחרי מותו המשפחה חזרה לסגד עם אמו ג'ני (אוגניה לוי) בשנת 1899. אחיו היחיד, ארווין באואר, היה רופא, ביולוג תאורטי, ובעלה של מרגיט קאפקה.
בשנת 1902 סיים את לימודיו בתיכון סגד עם תוצאות מצטיינות, ובסתיו החל את לימודיו במחלקה ההונגרית-גרמנית באוניברסיטת פאזמני פיטר, בודפשט (היום שם האוניברסיטה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
באוניברסיטה היה שותפו לחדר של המלחין ההונגרי זולטאן קודאי.
בשנת 1904 לקח חלק בעבודתה של אגודת תאליה והכיר את ג'רג' לוקאץ'.
באביב 1905 באלאז' יצא לסיבוב של איסוף שירי עם הונגריים.
בשנה שלאחר מכן סיים את לימודיו וחזר לעיר הולדתו לזמן קצר, שם פגש את בארטוק.
בסתיו יצא לסיור לימודים בחו"ל.
באוניברסיטת ברלין השתתף בהרצאותיהם הפילוסופיות של גאורג זימל ושל וילהלם דילתיי, ובינתיים סיים את הדרמה הראשונה שלו, "דוקטור מרגיט סלפאל".
בעידודו של זימל כתב את ספרו הראשון, "האסתטיקה של המוות".
בתחילת 1907 נסע לפריז עם קודאי, ובסתיו קיבל משרת הוראה בחטיבת הביניים של בית הספר ברחוב ושלני בבודפשט.
בשנת 1908 הכיר את אדית האיוש, רופאה, מתרגמת ועורכת כתב עת שהפכה לאשתו הראשונה.
אז הכיר גם את המשוררת היהודייה ולימים קומוניסטית אנה לסנאי (שמה בלידתה היה עמליה מוסקוביץ), עמה הייתה לו ידידות לכל חייהם.
באותה שנה סיים את בחינות הגמר לדוקטורט בפילוסופיה.
קריירת השירה שלו החלה באותה תקופה, ושיריו פורסמו באנתולוגיה בשם "המחר".
באפריל 1909 עלתה לבמה יצירתה התיאטרלית הראשונה, "דוקטור מרגיט סלפאל".
באותה עת הכיר את המשורר אנדרה אדי.
בשנים 1911–1912 בילה תקופה ארוכה יותר בחו"ל (באיטליה, פריז, ברלין) ופרסם את כרך השירה הראשון שלו "הנווד שר" ואת אוסף הסיפורים הקצרים שלו "השקט".
הוא שב לבודפשט שנתיים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כתב העת הספרותי החשוב ניוגט (מערב) פרסם באותה תקופה את ספרו "התעלומות".
הוא שינה באופן רשמי את שמו מבאואר לבלאז' ב-1913 וב־29 במרץ אותה שנה התחתן כאמור עם אדית האיוש בבודפשט.
באותה שנה יצא גם ספרו "דיאלוג על הדיאלוג" והדרמה שלו "היום האחרון" שהוצגה ב־3 באוקטובר בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
בשנת 1914 הוא התנדב לצבא האוסטרו הונגרי, הגיע לחזית ונפצע.
בשנת 1915 נשלח לסובוטיצה לשירות בעורף.
דיווחיו מן החזית הופיעו בכתב העת ניוגאט (מערב) בשם "לך ותסבול גם אתה".
בדצמבר 1915, התחילו בדירתו של באלאז' ישיבות חוג יום ראשון עם ג'רג' לוקאץ', ארנולד האוזר, קרל מאנהיים, אדית גימראי לודוביק, , ארנה לורשי ואחרים, רובם ככולם יהודים.
בשנת 1916 פרסם באלאז' את יומנו המלחמתי ואת ספר שיריו השני, "על ספינת טריסטן".
בשנה שלאחר מכן העביר הרצאות בבית הספר החופשי למדעי הרוח, ובית האופרה של בודפשט הציג את הבלט של בארטוק הנסיך המגולף מעץ, שאת הליברית שלו כתב באלאז'.
בשנת 1918 התגרש מאדית האיוש.
האופרה הציגה בהצגת בכורה את האופרה טירת הנסיך כחול הזקן שכתב באלאז' (ליברית) ואת המוזיקה בארטוק.
בשנת 1919 נשא לאישה את אנה האמוואשי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה ב"דירקטורט של הסופרים המהפכניים", ואחר כך התגייס לצבא האדום ההונגרי והשתתף ב"מערכה הצפונית".
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 הוא עזב את הונגריה עם ניירות מזויפים בנובמבר והתיישב עם אשתו ברייכנאו, ליד וינה.
הוא הפך לכתב של כמה מגזינים בשפה הגרמנית וההונגרית ופרסם כמה כרכים של כתביו בגרמנית ובהונגרית.
הוא פרסם ביקורות תיאטרון וקולנוע בעיתונים היומיים והבשבועונים.
הוא כתב, ערך ופרסם את עבודתו העיקרית בתחום האסתטיקה הקולנועית "האיש הנראה" בשנת 1925.
בשנים 1926–1930 התגורר בברלין, שם עבד כמרצה בבית הספר "לעבודה המרקסיסטית" וכ"מנהל איגוד העובדים".
הוא כתב תסריטים רבים ונפגש עם במאי קולנוע רבים כמו ארווין פיסקטור, גאורג וילהלם פבסט, ואלכסנדר קורדה.
הוא פגש אתהשחקנית לני ריפנשטאהל, והפך לתסריטאי של מספר סרטיה של השחקנית.
בשנת 1930 יצא לסיור של כמה חודשים באלג'יריה מטעם חברה צרפתית, שם עשה סרט עם קוהרסקי.
בשנת 1931 הצטרף באלאז' למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בסתיו אותה שנה נסע למוסקבה כדי להרצות במכללה לקולנוע ולעשות סרט על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בהזמנת יוצרי קולנוע סובייטים.
לדברי אשתו, מנהיג הרפובליקה הסובייטית של הונגריה בלה קון בעצמו ביקש ממנו לעשות סרט על הרפובליקה אך באלאז' התחמק.
בשנה שלאחר מכן התיישבו הוא ואשתו במוסקבה.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כן נעשה על ידו סרט על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשם "הטיסה בוער" (הטיסה הוא נהר גדול שחוצה את הונגריה), אך הסרט לא יצא להקרנה.
בשנת 1937 קנה בית נופש באיסטרה ליד מוסקבה ועבר לשם עם אשתו.
משנת 1938 היה עמית בכיר במגזין ההונגרי במוסקבה "קול חדש" (הטור הקבוע שלו היה:מכתבים מרחוק).
בשנת 1941 יצאו לאור ספר השירה שלו "מדורה" וגם כרך של שתי דרמות (מוצרט והשיבה הביתה).
בסוף השנה, עקב התקדמות החזית, הוא פונה לאלמה-אטה (קזחסטן).
בשנת 1945 חזר לבודפשט, המשיך בעשיית הקולנוע, בהוראה ובעריכה והיה מרצה אורח בפראג וברומא.
הרומן האוטוביוגרפי שלו, "נוער חולמני", ראה אור.
הצלחתו הגדולה הייתה בסרט "אי שם באירופה", על בסיס התסריט שלו, בבימויו של גזה פון רדוואני.
על אף שקיבל את פרס קושוט, גם הוא הועמד בצד ובצל בשנת 1948 במקביל לג'רג' לוקאץ', האידאולוג המוביל אז של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, וספג ביקורת על יחסו האוונגרדי לכאורה.
הוא איבד את מקום עבודתו, לא יכול היה ללמד במכללה לאמנויות הבמה בבודפשט ויצירותיו לא פורסמו.
רק עשרות שנים לאחר מותו הושבה יצירתו ובמיוחד עבודת הקולנוע שלו, למקומם הראוי.
יומנו שניהל בשנים 1903 עד 1922 לא פורסם עד 1982, וגם אז רק עם דילוגי תוכן ומחיקות רבות.
יצירתו השלמה בעלת הערך התרבותי וההיסטורי נמצאת עדיין בכתב יד.
בבוקר ה־17 במאי 1949 נפטר משבץ מוחי.
בהתבסס על יצירתו של באלאז', הליבריות שכתב לאופרה "מבצר הנסיך כחול הזקן" והבלט "הנסיך המגולף בעץ" (של בלה בארטוק), "צינקה פנה" (של זולטאן קודאי) והליברית לסרט "אי שם באירופה" (Somewhere in Europe של הבמאי גזה ראדוואני) הטביע באלאז' חותם על התרבות הספרותית ההונגרית.
הוא תרם גם תרומה מתמשכת לאסתטיקה של הקולנוע.
בנוסף להונגרית, הוא מוכר כדמות משמעותית בתרבות הגרמנית והרוסית (הסובייטית).
"הוא כתב כמה מיצירותיו התאורטיות בגרמנית; כיום מוכר ברחבי העולם, כי בלה באלאז' הוא אחת הדמויות הגדולות ביותר בתולדות האסתטיקה הקולנועית ובספרות האסתטית ההונגרית, לא פחות מאשר ג'רג' לוקאץ' בתחום יצירתו." - כתב עליו המשורר ההונגרי-יהודי גזה הגדוש.
בלה איוואניי-גרינוולד (בהונגרית: Iványi-Grünwald Béla; שוֹם, 6 במאי 1867 – בודפשט, 24 בספטמבר 1940) היה צייר יהודי-הונגרי ידוע.
נולד בדאראז'-פוּסְָה, בגבול הכפר הקטן שוֹם במחוז שומוג' בדרום טרנסדנוביה שבדרום-מערב הונגריה.
אביו, שמואל גרינוולד, היה חוכר אדמות שנשאר באותו המקום עד סיום החוזה שלו והמשיך הלאה.
במקום הולדתו למד בכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי.
סיים את בית הספר התיכון בסקשפהרוואר ואז עבר לבודפשט, שם רשמו אותו הוריו למה שנקרא אז "בית הספר לאמנות הציור", והפך לאחר זמן מה ל"האקדמיה ההונגרית לאמנויות יפות".
בבית הספר לאמנות הציור הוא היה תלמידו של ברטלאן סקיי, צייר הונגרי, מגדולי הנציגים של הציור ההיסטורי ההונגרי, ששילב רומנטיקה ואקדמיזם.
לאחר שסיים את האקדמיה איוואני-גרינוולד למד במינכן ובאקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1892 שב למינכן יחד עם הצייר קארוי פרנצי, שם הפך לתלמידו של הצייר שימון הולושי.
בשנת 1893 צייר שם את "הניהיליסטים מגרילים גורל", ציור ריאליסטי שמשך תשומת לב רבה.
הוא היה אחד מהחברים המייסדים של מושבת האמנים של באיה מארה.
הוא התגייר, מה שעורר הסתייגות גדולה של משפחתו.
באותה תקופה הוסיף את השם איוואני.
בבאיה מארה מצא את שותפתו לחיים, את אירן בילץ, בתו של כומר יווני-קתולי.
משנת 1896 צייר שם סדרת נופים וסצנות ריאליסטיות (זריחת הירח, בעמק, טיול אביבי).
כחבר מייסד בבית הספר הוא היה גם תומך ביעדיו.
בשנת 1898 התחתן עם אירן בילץ.
לאחר מכן בילה שנה ברומא בשנת 1904 בעקבות זכייתו בפרס פראקנו.
לאחר חזרתו להונגריה ארגן תערוכה קולקטיבית.
משנת 1906 הסגנון שלו השתנה, ניסויו הדקורטיביים, הסגנוניים בסגנון אר-נובו, התחלפו בשאיפות של נטורליסטיות ופלן אר.
בשנת 1907 הפך למנהל מושבת האמנים בקצ'קמט, וציוריו על חזית קזינו (1912) ו"יקיצת האביב" ב-1913 קיבלו מדליית זהב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה צייר באגם בלטון נופים בעיצוב ריאליזם פשוט, בדומה לציירי המישור ההונגרי הגדול.
אמנותו הוכרה בשנת 1930 עם הפרס "זר קורווין".
(על פי מקור אחר בשנת 1935.) הוא נפטר זמן קצר לאחר שנודע לו על תכתיב וינה המכונה גם הבוררות השנייה של וינה שהחזירה את באיה מארה להונגריה.
בלדות רצח הן תת-סוגה של הבלדה המסורתית והידועה, העוסקת בפשע או במוות מחריד כביכול.
המילים שלהן מהוות נרטיב המתאר את אירועי הרצח, ולרוב כוללות את המניע ו/או התוצאה.
המונח מתייחס לתוכן הבלדות, והוא עשוי להיות קשור גם לבלדות מסורתיות ורגילות, כחלק מהתרבות שבעל פה.
המונח בלדה, פירושו שיר נרטיבי.
בלדה מכונת גם כ"שיר האירוע", והיא מכילה בתוכה אירוע מסוים.
בלדת רצח מדברת על רצח וכוללת בתוכה את הסיפור שהוביל אליו ואת התוצאות שלו.
ישנן פרספקטיבות רבות בכל הנוגע לבלדות רצח.
ישנן בלדות רצח שמספרות את הסיפור מנקודת מבטו של הרוצח, או מנסות לתאר את הרוצח באור קצת סימפתי, כמו "Tom Dooley".
שיר זה נמכר בכמעט ארבעה מיליון עותקים והוא הוקלט על ידי שלישיית קינגסטון בשנת 1958. בלדות רצח אחרות מספרות את סיפור הרצח מנקודת מבטו של הקורבן, כמו "Lord Randall", בו המספר חלה, ומתגלה בהמשך שהוא הורעל.
יש המספרים את הסיפור בריחוק גדול יותר, כמו "Lamkin", שמתעד את פרטי הרצח והעונש, בלי שום ניסיון לעורר סימפתיה לפושע.
כישופים שונים למיניהם שהקורבן מטיל על הרוצח מתוארים לעיתים בבלדות רצח כמו ב-"The Twa Sisters".
כהן העיר כי יש להבדיל בין בלדת הרצח לסוגה הקשורה, של "מילים גוססות", המיועדות לקריאה ולא לשירה.
מדובר במסורת מניו אינגלנד מהמאה ה-18. "מילים גוססות" הקשורות לרציחות הופיעו גם במאה ה-19.
להלן רשימה חלקית של בלדות רצח בסדר כרונולוגי:
על אם הדרך, נתן אלתרמן
בלה באן (במקור בלאו, בהונגרית: Bán Béla; בודפשט, 14 במאי 1909 – ירושלים, 6 בפברואר 1972) היה צייר יהודי-הונגרי, שעלה לישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20. זכה פרס מונקאצ'י פעמיים, היה מרצה באקדמיה לאומנות בבודפשט.
בציורו הוא עבר מגרסה אקספרסיבית של ריאליזם לסוריאליזם, אך הושפע לעיתים גם על ידי הריאליזם הסוציאליסטי, הקוביזם ועוד.
את עבודותיו ניתן למצוא בגלריה הלאומית של הונגריה שבבודפשט, במוזיאון יאנוס פנוניוס בעיר פץ', במוזיאון העיר סומבטהיי ובמוזיאון העירוני בסקשפהרוואר.
בלה בלאו נולד במשפחה יהודית של פקידים, אם כי במשפחתו המורחבת היו אמנים רבים*.
הוריו היו גזה בלאו ורוזה צ'ילאג.
הוא נרשם בתעודת הלידה בתור בלה בלאו, בשנת 1934 הוא חתם על עבודות העיצוב הגרפי שלו בשם משפחה זה.
בשנים 1925–1928 היה סטודנט של בית הספר לאמנות שימושית, התכונן לקריירה של גרפיקאי פרסומות, המאסטר שלו בבית הספר היה פרנץ הלבינג, ואחר כך כסטודנט של האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (1928–1930), המאסטר והמורה שלו היו דיולה רודנאי.
לאחר הלימודים באוניברסיטה הוא היה חבר מייסד של האגודה החדשה לאמנים (KÚT (1934 ולאחר מכן של בית הספר האירופי.
בשנת 1935 נשא לאישה את ליוויה, בתם של ארפאד אדוריאן (אדלר)(1883–1943) ושל מריה שלזינגר.
בשנת 1953 קיבל בפעם השנייה את פרס מונקאצ'י.
הוא היגר בשנת 1956 לצרפת בתקופת המרד ההונגרי.
אחר כך חי חמש שנים בארגנטינה.
הוא עלה לישראל בשנת 1963, והביא איתו את מרבית היצירות שלקח עימו כשעזב את הונגריה.
הוא לימד תקופה ב"בית הספר הגבוה לציור" בתל אביב.
בשנת 1988 מרבית מורשתו נתרמה על ידי משפחתו להונגריה.
לאחר מכן ארגן מוזיאון יאנוס פאנוניוס בפץ' תערוכת זיכרון בליווי קטלוג של הגלריה הלאומית של בודפשט וגלריית סומבטהיי.
ארגון חופשי של אמנים הונגרים (1946)
ארגון חופשי של אמנים הונגרים (אוסף) (1948)
אנטיגונה, בואנוס איירס והבראיקה, בואנוס איירס (1958)
גלריה ואן ריאל, בואנוס איירס (1960)
גלריה ואן ריאל, בואנוס איירס (1961)
גלריה גלטיאה, בואנוס איירס (1962)
ביתן אגודת הציירים, תל אביב (1965)
גלריה דוגית, תל אביב תל אביב (1968)
מוזיאון יאנוס פאניוניוס, פץ' • גלריה בודפשט, בודפשט • גלריה סומבטהיי (1988-89)
אגודת סצ'ני, סלון אביב, סלון לאומי, בודפשט (1935)
ריאליסטים חדשים, גלריה טמאש, בודפשט (1936)
חופש ואנשים, מטה עובדי הברזל, בודפשט (1942)
רומנטיקה חדשה, גלריה טמאש, בודפשט (1944)
תערוכת אביב של אמני סוציאליסטים ועובדים, מוזיאון ארנסט, בודפשט (1945)
תערוכה ראשונה של בית הספר האירופי, האגודה הדמוקרטית של נשים הונגריות רובע 5. בודפשט (1946)
תערוכה בינלאומית לסוריאליזם, גלריית מגט, פריז (1947)
מגמות חדשות באמנויות יפות של הונגריה, הסלון הלאומי, לקראת אמנות קהילתית, ארגון חופשי של אמני הונגריה, בודפשט (1948)
1-6. תערוכת אומנויות יפות בהונגריה, הסלון הלאומי, בודפשט (1950–1955)
תערוכה ראשונית לאמנות מודרנית, בואנוס איירס (1960)
ציור ופיסול תערוכות, תל אביב (1964)
האמנות ההונגרית של המאה העשרים, גלריית קיש, סקשפהרוואר (1973)
ריאליסטים חדשים, מוזיאון המהפכה, סומבטהיי (1977)
בית הספר האירופי, גלריה בודפשט, בודפשט (1984)
1938 הכרה של כבוד בסלון האביב של אגודת סצ'ני
1942 פרס שני, תחרות הפרסקו "חופש והעם"
1948 פרס שלישי, תחרות פרסקו של משרד הדת והחינוך הציבורי של הונגריה
1950 פרס מונקאצ'י דרגה שנייה
1953 פרס מונקאצ'י דרגה ראשונה
1958 תחרות ציור תחנות רכבת תחתית בבואנס איירס, ארגנטינה, מקום שני
1986 תערוכת "אמני ישראל מציירים תנ"ך", תל אביב, פרס ראשון
בלה אנג'אלושי (בהונגרית: Angyalosi Béla ; 1918 –אחרי 1995) היה חייט הונגרי, שהוכר כחסיד אומות העולם על הצלת יהודים בתקופת השואה.
בלה אנג'אלושי היה נוצרי קתולי יליד העיר אגר (Eger) בהונגריה.
עבד לפרנסתו כחייט בעיר הבירה בודפשט.
הוא תמך כלכלית בהוריו, השתמט מגיוס לצבא ההונגרי במלחמת העולם השנייה, הוכרז כעריק, וכתוצאה מכך נאלץ להסתתר.
בשנת 1943, במהלך פגישה של איגוד החייטים המקצועי בבודפשט, פגש בלה בתופרת היהודיה רג'ינה אברמוביץ'.
בלה ורג'ינה התיידדו לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית במרץ 1944, הוטלו על היהודים במדינה איסורים רבים ובין היתר נאסר עליהם לנסוע ברכבת ללא אישור מיוחד.
רג'ינה וחברתה היהודיה אלה קריזמן לא הצליחו להשיג את האישור לנסיעה ברכבת.
בעקבות כך, שתי הנשים נשארו לתקופה בבודפשט בעוד שבאותו הזמן משפחותיהן נשלחו לאושוויץ.
ביוני 1944 יהודי בודפשט רוכזו בבתים שסומנו בכוכב צהוב והצעירים מביניהם הועסקו בעבודות כפייה, בעיקר בפינוי הריסות.
בלה עזר לאברמוביץ להשיג תעודת זהות מזויפת ארית, והציג אותה בפני אמו כארוסתו.
בינתיים הוחמר מצבם של היהודים בהונגריה ובהם מצבה של קריזמן ושל הרמן ליבוביץ'.
בלה נרתם לעזרתם והבריח אותם למרתף בבית אמו, שם הסתיר אותם עד שחרור אגר בנובמבר 1944. בלה דאג לכל צורכי היהודים להם עזר תוך סיכון רב לעצמו משום שהיה עריק שהתחמק מגיוס לצבא, ולאמו.
כדי להימנע ממעצר בידי השלטונות, הוא שהה במסתור יחד עם היהודים.
בשנת 1945 בלה התחתן עם רג'ינה אברמוביץ'.
הם גרו באגר ונולדו להם שני ילדים.
אלה קריזמן היגרה לארצות הברית ושמרה על קשר עם בני הזוג במשך שנים.
ב-20 ביוני 1995 הוכר בלה אנג'אלושי כחסיד אומות העולם וב-23 באוגוסט 1995 קיבל את התעודה הרשמית מיד ושם בטקס שהתקיים בבודפשט.
שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
בלה אילש (במקור ליפנר, בהונגרית: Illés Béla; קושיצה, 25 במרץ 1895 – בודפשט, 5 בינואר 1974) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי זכה פעמיים בפרס קושוט היוקרתי.
בשנת 1912 סיים את לימודיו בגימנסיית סנט אישטוואן בזוגלו (רובע 14 כיום בבודפשט).
בשנת 1916 קיבל את הדוקטורט באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
כתביו הראשונים פורסמו על ידי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט בסיוע המשורר אנדרה אדי.
משם ואילך לקח על עצמו אילש באופן קבוע תפקידי כתיבה פוליטית וציבורית בטורי הניוגט.
הוא תמך בדעות סוציאליסטיות, ולא באלה הבורגניות רדיקליות.
בשנת 1919 היגר לווינה בעקבות נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
בשנים 1920 עד 1921 עבד ב"עיתון הפועלים" (Munkás Újság) בזקרפטיה.
הוא נעצר ולאחר מכן גורש מצ'כוסלובקיה (שהוקמה אז והאזור עבר אליה מהונגריה בעקבות חוזה טריאנון).
בשנים 1921 עד 1922 חי שוב בווינה כעובד מזדמן וכניצב בסרטי קולנוע.
בשנת 1923, לאחר שגורש גם מאוסטריה הוא נסע לרוסיה הסובייטית (לימים ברית המועצות).
הוא הפך לעובד של העיתון בשפה ההונגרית "מגל ופטיש" (Sarló és Kalapács).
משנת 1927 עבד במזכירות התאחדות הסופרים הסובייטית.
הרומנים שלו מעוררים את אירועי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, את הדרך למהפכה.
כמאיור של הצבא האדום הסובייטי השתתף במצור על בודפשט.
בשנים 1950 עד 1956 היה העורך הראשי של "העיתון הספרותי" (Irodalmi Újság).
משנת 1957 עד 1959 היה חבר מערכת כתב עת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom).
נינו הוא השחקן ההונגרי מאטה יאראי.
דמותו המפורסמת הבדיונית הוא אלכסיי גוסב , קצין בצבא הרוסי האימפריאלי שלחם לצד ההונגרים, כביכול, במהפיכת 1848 בהונגריה שמכונה בהונגריה "מלחמת העצמאות בשנים 1848-49", שנתפס כביכול במינסק באוגוסט 1849 עם שישה מחבריו על ביקורתו לגבי ההתערבות רוסית בהונגריה.
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 קבעו ההיסטוריונים שזו דמות בדיונית לחלוטין, על אף הכחשותיו של אילש.
בלה בראט ((במקור פרוינד, בהונגרית: Barát Béla; טימישוארה, 27 בספטמבר 1888 – בודפשט, 20 בינואר 1945) היה אדריכל יהודי-הונגרי, סופר והיסטוריון בנושאי אמנות.
ב-1910 קיבל בלה בראט תואר באדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה וארבע שנים לאחר מכן קיבל דוקטורט בתולדות האמנות באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1912 לבין 1945, היה שותף במשרד עם האדריכל אדה נובאק, ויחד תכננו שכונות, בתי ספר (בקישפשט, בצ'ונגרד, במוהאץ') ובתי דירות.
היצירה העיקרית שלהם היא בית המגורים גיאורגיה (בית דירות בבודפשט, רובע 7. בפינת Károly körút ו-Rákóczi út, כלומר ליד מלון אסטוריה.
הפרויקט הוקם משילוב של שני מבנים בכתובת זו) הארכיטקטורה המודרנית של הפרויקט עוצבה על ידי אדריכל שלישי בשם דז'ה הילטי.
בראט כתב עבודות משמעותיות גם כהיסטוריון אמנות.
הוא היה עורך שותף של "הלקסיקון הטכני" ושל "תולדות האמנות", בהוצאת שלישית העורכים בראט – אבּר – טקאץ'.
הוא היה שותף גם ללקסיקון האמנות בעריכת לאסלו אבר.
בראט נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין בראט (1860–1937) עיתונאי, מתרגם ושל יוליאנה רוט (1856–1939) סבו וסבתו מצד אביו היו מור פרוינד ופאולה טדסקו, וסבו וסבתו מצד אמו היו אלברט רוט וארז'בט (אליז) ויפלר.
אחותו הייתה אירן בראט (1890–1972) רופאת ריאות עטורת פרס המדינה.
מבנה וצורה באדריכלות הרומנית בדרום צרפת.
עם לאסלו אבר וזולטן טאקאץ' פלווינצ'י.
(בודפשט, 1926; מהדורה שנייה מורחבת ומשופרת: 1934; מהדורה שלישית מורחבת ומשופרת: 1940; מהדורה דומה: 1993. לאחר מילה: Csaba Sík)
בלה (אברהם) באכר (בהונגרית: Bacher Béla; בודפשט, 24 ביוני 1890 – בודפשט, 4 במרץ 1970) היה היסטוריון אמנות, נכדו של המשורר והסופר שיצר בשפה העברית שמעון בכרך.
דודיו הם וילמוש (בנימין זאב) בכר, מזרחן, רב, מנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט, ברנאט פטאקי, עיתונאי, עורך, ואמיל באכר, כלכלן, נשיא חברת טחנות הקמח ויקטוריה.
במלחמת העולם הראשונה שירת בדרגת סגן.
ב-1938, קיבל דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת ארז'בט בפץ', ובשנת 1952 תואר במוזיאולוגיה ובתולדות האמנות באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט.
לא ידוע על קורותיו בתקופת השואה.
משנת 1951 עבד במרכז הלאומי למוזיאונים ומונומנטים, ומ-1953 ב, והיה המזכיר המדעי הראשון שלו מ-1955.
באכר ערך את כתב העת "תולדות האמנות הסובייטית".
תחום המחקר שלו היה אמנות רוסית וסובייטית, בעיקר פיסול.
הוא כתב מחקר מבוא וערך את הספר אמנות רוסית של ולדימיר סטאסוב שיצא לאור בהונגרית ב-1955. באכר תרגם את "הציור הנושא הסובייטי" מאת ו.
באכר עסק כאמור בתולדות האמנות הרוסית והסובייטית של המאה ה-19 והמאה ה-20. הוא כתב מונוגרפיה על וסילי ורשצ'אגין (1842–1904), ארגן את ביקוריו של הצייר בממלכת הונגריה ואת קבלות הפנים שלו.
הוא ארגן תערוכה של רפרודוקציות ותיעוד של יצירותיו באיגוד בית האמנות (בודפשט, 1954).
באכר ארגן את התערוכה העצמאית והקבועה הראשונה של אוסף הפסלים המודרניים של המוזיאון לאמנות יפה (Barokk Csarnok, בודפשט, 1958).
מאמריו המדעיים פורסמו בכתבי העת:
אשתו הייתה אליס דויטש (1895–1947), בתם של אדה דויטש ושל קרולינה וייס, לה נישא ב-2 באפריל 1914 בבודפשט.
ילדיו הם אמיל באכר ואדית באכר.
בלה האכר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
באכר היה חבר במועצת המנהלים של המחלקה לכתיבת אמנות של אגודת האמנים ההונגרים.
וסילי ורשצ'אגין מונוגרפיה קטנה (בודפשט, 1954)
המוזיאון לאמנויות יפות 1906–1956. עם גאבור פוגאן.
פיסול רוסי (עבודה שפורסמה מייד לאחר מותו, בודפשט, 1960)
סטאסוב, ולדימיר ואסילביץ': עשרים וחמש שנים של אמנות רוסית.
מחקר המבוא נכתב על ידי בלה האכר (בודפשט, 1953)
תערוכת הנצחה של ורשצ'אגין מתוך רפרודוקציות של יצירות האמן ומסמכים של קשריו ההונגרים.
התערוכה אורגנה, הקטלוג נערך על ידי בלה באכר (Budapest, House of Art Associations, 1954)
ורשצ'אגין וביקורת אמנות בהונגרית העכשווית.
– נתונים חדשים על הקשרים של Verescsagin בהונגריה.
(הודעות המוזיאון לאמנויות יפות, 1954)
מסורות מתקדמות של פיסול רוסי.
סטאסוב, ולדימיר ואסילביץ': אמנות רוסית.
ציור של המחצית השנייה של המאה ה-19. מחקרים וסקירות שונות של חברת התערוכות הנודדות.
עורך, מחקר המבוא נכתב על ידי בלה באכר
(כתב אמנויות ואמנויות שימושיות, 1955)
בלה באכר ארגן את התערוכה וכתב את מחקר המבוא.
(קטלוגים אינפורמטיביים של תערוכות הקבע של המוזיאון לאמנות יפה.
מידע נוסף על ההיסטוריה ודיוקנו של וילהלם לייבל.
(הודעות המוזיאון לאמנות יפה, 1959)
בַּלְדַסַרֶה קַסְטִילְיוֹנֶה (באיטלקית: Baldassare Castiglione; 6 בדצמבר 1478 – 2 בפברואר 1529) היה , דיפלומט, חייל וסופר רנסאנס איטלקי בולט.
קסטיליונה כתב את Il Cortegiano ("איל קורטג'אנו") או "", העוסק בשאלות של נימוס ומוסר של איש חצר המלכות.
לספר הייתה השפעה גדולה בחוגי חצרות המלכות של אירופה של המאה ה-16.
קסטיליונה נולד בקזאטיקו (Casatico), ליד מנטובה (לומברדיה) למשפחה של אצולה זוטרה, הקשורה באמצעות אימו, לואיג'ה גונזגה (Luigia Gonzaga), לבית גונזגה של שליטי מנטובה.
בשנת 1494, בגיל שש עשרה, נשלח קסטיליונה למילאנו, אז תחת שלטונו של הדוכס לודוביקו ספורצה, כדי להתחיל את לימודיו ההומניסטיים בבית הספר של המורה הנודע ליוונית ועורך הספר של הומרוס , ו.
אביו של קסטיליונה מת במפתיע בשנת 1499, וקסטיליונה חזר לקזאטיקו כדי לתפוס את מקומו כראש המשפחה הגברי.
ככזה, כללו תפקידיו של קסטיליונה מספר רב של משלחות רשמיות ודיפלומטיות שייצגו את חצרו של , שאותו ליווה קסטיליונה באותה שנה ב של לואי השנים עשר, מלך צרפת למילאנו.
בשליחות דיפלומטית ברומא, פגש קסטיליונה את גיסו של פרנצ'סקו גונזגה, , , בעלה של אחותו של פרנצ'סקו, ; ובשנת 1504, התיר פרנצ'סקו בעל כורחו לקסטיליונה לעזוב ולהתגורר בחצרו של דוכס אורבינו.
באותה תקופה הייתה החצר של אורבינו אחת המעודנות והאלגנטיות באיטליה, מרכז תרבותי מנוהל ומנוהל על ידי הדוכסית אליזבטה וגיסתה אמיליה פיה (Emilia Pia), שדיוקנאותיהן, יחד עם אלו של רבים מאורחיהם, צוירו על ידי רפאל, בעצמו יליד אורבינו.
אורחים קבועים כללו את: ; ; ; ; האחים ו מהרפובליקה של ג'נובה; (אחיינו והיורש המאומץ של הדוכס והדוכסית מאורבינו); וצ'זארה גונזגה, בן דוד של קסטיליונה ושל הדוכס.
המארחים והאורחים ארגנו תחרויות אינטלקטואליות, טקסים, ריקודים, קונצרטים, דקלומים, הצגות ופעילויות תרבותיות אחרות, והפיקו יצירות ספרותיות מבריקות.
סגולתיה ויכולותיה של אליזבטה העניקו השראה לקסטיליונה להלחין לכבודה סדרה של שירי אהבה אפלטוניים וסונטות.
היא השמיעה אותם לבעלה, אף על פי שמצבו כנכה גרם לכך שהם לעולם לא יכלו להביא ילדים לעולם.
בשנת 1506 כתב קסטיליונה מחזה פסטורלי (ואף שיחק בו) ה טירסי (Tirsi), שבו הוא תיאר את חצר אורבינו באופן אלגורי באמצעות דמויותיהם של שלושה רועי צאן.
היצירה מכילה הדים לשירה עתיקה ובת זמנו כאחת, המזכירה את אנג'לו פוליציאנו ו וכן את ורגיליוס.
קסטיליונה כתב על יצירותיו ושל אורחים אחרים במכתבים לנסיכים אחרים, תוך שהוא מקיים פעילות קרובה מאוד לדיפלומטיה, אם כי בצורה ספרותית, כמו בהתכתבות שלו עם ידידו וקרוב משפחתו, לודוביקו דה קנוסה (לימים הבישוף של באייה).
בשנת 1508 ירש את דוכסות אורבינו במותו של גווידובלדו וקסטיליונה נשאר בחצרו.
הוא והדוכס החדש, שמונה למפקד העליון (capitano generale) של מדינת האפיפיור, השתתפו במערכה הצבאית של האפיפיור יוליוס השני נגד ונציה, אפיזודה במלחמות איטליה.
על כך העניק הדוכס לקסטיליונה את התואר רוזן נובילרה (Novilara), עיירת גבעה מבוצרת ליד פזארו.
כאשר האפיפיור לאו העשירי נבחר בשנת 1512, נשלח קסטיליונה לרומא כשגריר מאורבינו.
שם היה מיודד עם אמנים וסופרים רבים; כולל רפאל, שאותו כבר הכיר מאורבינו, ושבקש את עצתו תדיר.
כהוקרה לידידותם, רפאל צייר את דיוקנו המפורסם של קסטיליונה, כיום במוזיאון הלובר.
בשנת 1516 חזר קסטיליונה למנטובה, שם התחתן עם איפוליטה טורלי (Ippolita Torelli) הצעירה מאוד, בת למשפחה אצילה אחרת של מנטובה.
על כך שאהבתו של קסטיליונה לאיפוליטה הייתה בעלת אופי שונה מאוד מההתקשרות האפלטונית הקודמת שלו לאליזבטה גונזגה, מעידים שני המכתבים הנלהבים מאוד שכתב לה ששרדו.
לצערו, איפוליטה מתה רק ארבע שנים לאחר נישואיהם, בזמן שקסטיליונה היה הרחק ברומא כשגריר של הדוכס ממנטובה.
בשנת 1521 העניק לו האפיפיור לאו העשירי את ה (טקס הקודש הראשון) ולאחר מכן החלה הקריירה השנייה, הכנסייתית, של קסטיליונה.
בשנת 1524 שלח האפיפיור קלמנס השביעי את קסטיליונה לספרד כנונציו (שגריר הכס הקדוש) במדריד, ובתפקיד זה הוא עבר בעקבות חצרו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לטולדו, סביליה וגרנדה.
בשנת 1527, בזמן ביזת רומא, חשד האפיפיור קלמנס השביעי שיש בין קסטיליונה לבין הקיסר הספרדי "ידידות מיוחדת".
קסטיליונה, סבר האפיפיור, היה צריך להודיע לכס הקדוש על כוונותיו של קרל החמישי, שכן זה היה חובתו לחקור מה ספרד מתכננת נגד עיר הנצח.
מנגד, , אחיו התאום של ההומניסט ומזכירו של הקיסר, הכריז בפומבי שהביזה הייתה עונש אלוהי על חטאי הכמורה.
קסטיליונה ענה הן לאפיפיור והן לוואלדס בשני מכתבים מפורסמים מבורגוס.
הוא נזף ארוכות בוואלדס בחומרה, בתגובתו להערותיו של האחרון על ביזת רומא.
בעוד במכתבו לאפיפיור (מיום 10 בדצמבר 1527), הייתה לו ההעזה לבקר את מדיניות הוותיקן, בטענה שחוסר העקביות וההתלבטויות שלו פגעו במטרתו המוצהרת לשאוף להסכם הוגן עם הקיסר ועוררו את קרל החמישי לתקוף.
כנגד כל הציפיות, קסטיליונה קיבל התנצלות מהאפיפיור והקיסר כיבד אותו בהצעת תפקיד .
היסטוריונים של ימינו מאמינים שקסטיליונה ביצע את חובותיו כשגריר בספרד בצורה מכובדת ולא נשא באחריות לביזת רומא.
הוא מת מדבר בטולדו ב-1529.
לאחר מותו ב-1529 הוקמה לכבודו אנדרטה בכנסיית סנטה מריה דלה גרציה, מחוץ למקום הולדתו מנטובה.
היא תוכננה על ידי הצייר והאדריכל המנייריסט , תלמידו של רפאל, ועליה נכתבו המילים הבאות בלטינית על ידי פייטרו במבו:
בשנת 1528, שנה לפני מותו, ראה אור בוונציה הספר שפרסם את קסטיליונה, "" (Il Libro del Cortegiano), בהוצאת בניהול יורשי אלדו מנוציו.
הספר, בצורת דיאלוג, הוא דיוקן בסגנון אלגיה של חצר המופת של מאורבינו במהלך שהותו של קסטיליונה בצעירותו שם בתחילת המאה השש-עשרה.
הוא מתאר שיחה פילוסופית אלגנטית, בראשות , (שבעלה, גווידובלדו, נכה, היה מרותק למיטה) וגיסתה אמיליה פיה.
קסטיליונה עצמו אינו תורם לדיון, שמדמיין כאילו התרחש בזמן שהוא לא שם.
הספר הוא מחווה של קסטיליונה לחיים באורבינו ולחברויות שלו עם חברי החצר האחרים, שכולם המשיכו לתפקידים חשובים, ורבים מהם נפטרו לפני שהספר יצא לאור, מה שהעניק חדות לתיאורים שלהם.
השיחה מתרחשת על פני תקופה של ארבעה ימים בשנת 1507, בעוד קסטיליונה נעדר כביכול בשל משלחת לאנגליה.
היא עוסקת בנושא, שהוצע על ידי פדריגו פרגוסו, של מה שמהווה ג'נטלמן אידיאלי של תקופת הרנסאנס.
בימי הביניים, הג'נטלמן המושלם היה אביר שפעל על פי קודי האבירות שהצטיין בכישורו בשדה הקרב.
הספר של קסטיליונה שינה זאת.
כעת, הג'נטלמן המושלם היה חייב לרכוש השכלה קלאסית בספרות היוונית והלטינית, גם כן.
המודל ההומניסטי של הנואם האידיאלי (שקיקרו כינה "האיש הישר"), שעליו מבוסס "החצרן", קבע שלנואם חייבים להיות חיים פוליטיים פעילים של שירות למדינה, בין אם במלחמה ובין אם בשלום.
החוקרים מסכימים שקסטיליונה שאב רבות מחיבורו המהולל של קיקרו "De Officiis" ("חובותיו של ג'נטלמן"), שהיה מוכר לאורך כל ימי הביניים, ועוד יותר מחיבורו "" ("על הנואם"), שהתגלה מחדש ב-1421 ואשר דן בהיווצרותו של נואם-אזרח אידיאלי.
ג'ניפר ריצ'רדס מציינת שהשאלה שהציג De Oratore, כלומר, האם אפשר ללמד רטוריקה או שזו תוכנה מולדת, מקבילה לזו של "החצרן".
הסוגה זהה גם ב"חצרן" וגם ב-De Oratore: דיון נוח, לא רשמי ופתוח, ברטוריקה של קיקרו הנקראת סרמו (sermo שיחה), שבה הדוברים מציגים את הצדדים השונים של טיעון בשיח ידידותי (ולא לעומתי), מזמינה את הקוראים, כמשתתפים שקטים, להחליט בעצמם את מהי האמת.
"ספר החצרן" לכד את "רוח הזמן" ותורגם במהירות לספרדית, גרמנית, צרפתית, פולנית ואנגלית.
מאה ושמונה מהדורות פורסמו בין 1528 ל-1616 בלבד.
התיאור של קסטיליונה כיצד יש לחנך ולהתנהג האדון האידיאלי נותר, לטוב ולרע, אבן הבוחן של ההתנהגות של כל המעמדות הגבוהים באירופה במשך חמש מאות השנים הבאות.
זה היה אחד מני דיאלוגים וחיבורים איטלקיים רבים שנכתבו בתקופת הרנסאנס שבחנו את הג'נטלמן האידיאלי, כולל השיחה האזרחית של סטפנו גואצו (1581) והגלאטאו (1558) מאת , ספר מקורות למדריכי נימוסים והליכות מאוחרים יותר.
בשום מקום לא הייתה השפעתו גדולה יותר מאשר באנגליה, שם הוא תורגם על ידי סר ב-1561, והיה מקור מוכר לשייקספיר.
בשנת 1572, אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד השבעה עשר, אחד מאנשי החצר של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, נתן חסות לתרגומו ללטינית של וכתב לו את ההקדמה בלטינית.
המורה של המלכה אליזבת, ומאוחר יותר מזכירה, , כתב שאדם צעיר שלמד בקפידה את "ספר החצרן" ירוויח מכך יותר מאשר מנסיעות של שלוש שנים באיטליה.
פרשנים מאוחרים יותר האשימו את הספר לא פעם כדוגל בשטחיות (ב"צדק קל" לפי ג'ון אוסבורן), אך הוא כונה גם "התרומה היחידה החשובה ביותר להפצת ערכים איטלקיים" ברחבי אירופה.
המחקר המקיף ביותר של היחס ל"ספר החצרן" הוא ספרו של פיטר בורק: "ההצלחה של החצרן: הקבלה באירופה של החצרן של קסטליונה".
יצירותיו המשניות של קסטיליונה פחות מוכרות, ביניהן סונטות אהבה וארבעה קנצוני אמורוס (Amorose canzoni, "שירי אהבה") על אהבתו האפלטונית לאליזבטה גונזגה, בסגנון פרנצ'סקו פטרארקה ו.
הסונטה שלו Superbi colli e voi, sacre ruine ("גבעות גאות ואתה, חורבות קדושות"), שנכתבה יותר על ידי האינטלקטואל מאשר המשורר בקסטיליונה, מכילה בכל זאת רמזים להשראה פרה-רומנטית.
הוא הולחן כמדריגל בעל שישה חלקים מאת ותורגם על ידי, בין היתר, אדמונד ספנסר וז'ואשן די בלה.
קסטיליונה גם כתב כמה שירים לטיניים, יחד עם אלגיה למותו של רפאל בשם De morte Raphaellis pictoris ועוד אלגיה, בסגנון פטרארקה, שבה הוא מדמיין את אשתו המתה, איפוליטה טורלי, ככותבת לו.
בפרוזה איטלקית הוא כתב פרולוג ל"קלנדריה" של , שהוצג ב-1507 באורבינו ומאוחר יותר, בהרחבה, ברומא.
מכתביו של קסטיליונה לא רק חושפים את האיש ואישיותו אלא גם משרטטים את אלה של אנשים מפורסמים שפגש ואת פעילותו הדיפלומטית: הם מהווים משאב רב ערך למחקרים פוליטיים, ספרותיים והיסטוריים.
בלה אורמוש (במקור שפיצר, בהונגרית: Ormos Béla; אויפשט, 1 במרץ 1899 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 13 באפריל 1945) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי, קומיקאי ושחקן מוכשר, כישרון גדול עולה שנגדע באיבו בשואת יהודי הונגריה בגיל 46.
בלה שפיצר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברטולד אלברט שפיצר (1858–1912), מלצר ושל הנרייטה גלנץ (יֶטִי).
הוא למד משחק בבית הספר למשחק של ינה הרצג ושל קלמן רוז'אהדי.
אורמוש קיבל את החוזה הראשון שלו ב-1920 בקברט בונבונייר (Bonbonnière Kabaré).
מהשנה שלאחר מכן הפך לחבר ברויאל אורפאום (Royal Orfeum).
לאחר מכן עזב את הבמה לכמה שנים.
הוא עבד במסחר במשך שלוש שנים.
מאוחר יותר שיחק בפשטארז'בט ובלהקות ערי שדה אחרות.
בין 1930 לבין 1934, היה בחוזה ב"תיאטרון ככר בתלן" (Betlen-tér).
ב-1934 הופיע על במת "בימת בודפשט", ב-1935 על "בימת בולוואר טרז" (Terézkörúti Szinpad) בין גדולי הקומיקאים של אותה תקופה ולאחר מכן ב-1936 שיחק שוב בתיאטרון ככר בתלן ובבודפוק.
בשנת 1939, הוא נאלץ לעזוב את התיאטרון הקאמרי (Kamara Színház) עקב חקיקת החוקים ה(אנטי)יהודיים, שאסרו על יהודים להופיע בפני קהל לא יהודי ולאחר מכן, בשל מוצאו, הוא יכול היה להופיע רק על בימת תיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלקח למחנות לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), לאחר מכן גורש לגרמניה להמבורג כעובד כפייה.
ב-29 במרץ 1945 הועבר למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם נפטר ב-13 באפריל.
רעייתו הייתה שרה אלינגר, איתה התחתן ב-24 בדצמבר 1932 בבודפשט.
בלה בושאני (במקור בוסקוביץ, (בהונגרית: Bosányi Béla; סקשפהרוואר, 19 בספטמבר 1858 – בודפשט, 10 באפריל 1919) היה דוקטור לרפואה, רופא ספא (בלנאולוג), בעל תואר "יועץ מלכותי, חברת מועצה מלכותי" יהודי-הונגרי, כמו כן הוענק לו המסדר הסרבי המלכותי של הקדוש סאווה וכן קיבל את דרגת הקצין של מסדר פרנץ יוזף.
בלה בוסקוביץ נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד בושאני (1831–1896) ושל יאנקה אדלר (1837–1906).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה המלכותית של פשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה, וקיבל את התואר ברפואה מהאחרונה ב-1883. בסתיו 1885, התיישב במראנו, איטליה.
ב-1892 קיבל את תפקיד הרופא הראשי של מרפאת הספא סנט לוקאץ' בבודפשט.
בשנת 1894, הקים עיתון דו-שבועון בשם "עיתון במרחצאות" (Fürdői Lapok), שבו היה העורך והמוציא לאור.
בספטמבר 1898, יחד עם הוגו פרייס, השתתף בקונגרס הבלנאולוגיה הבינלאומי שנערך בליאז'.
בשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר חבר מועצה מלכותי ויועץ מלכותי כהוקרה על הישגיו בתחום בריאות הציבור.
בין 1903 לבין 1914, הוא היה העורך של מוסף מרחצאות ורפואת מים של כתב העת "העיתון הרפואי של בודפשט" באפריל 1907 הוענק לו המסדר הסרבי המלכותי של הקדוש סאווה.
סדר הצטיינות כיתתי, ולאחר מכן ביוני של אותה שנה, כהוקרה על הישגיו ותרומתו בתחום בריאות הציבור וכוח ההגנה, הוא קיבל מהקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את צלב הקצין של מסדר פרנץ יוזף .
ב-1910 הפך למנהל ולרופא הראשי של מרחצאות שארוש בבודפשט, ולאחר מכן הפך גם למנהל ספא גלרט שהוקם שם.
הוא כתב רבות במספר מגזינים הונגריים וזרים.
הוא נבחר למאסטר הגדול של לשכת הבונים תא גלילאו.
מחשש מפני הדיקטטורה הפרולטרית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שם קץ לחייו.
אשתו הייתה דיזלה גרינבאום (1866–1919), בתם של וילמוש גרינבאום ושל פאולינה פיין, עמה ערך נישואים אזרחיים ב-9 בפברואר 1897 בבודפשט.
בעלה הראשון היה המהנדס אאורל באואר, בן זוגה השני היה ז'יגמונד פילפ (1882–1948).
בלה אישטוואן בושאני (1890–1913) היה סטודנט לרפואה.
אשתו הייתה אולגה מייטינסקי (שטיינשניידר) (1895–1935).
גאוט עם התייחסות מיוחדת לטיפול רפואי ואורח חיים.
ריפוי תרמלי בחורף ונושא ההתקררות (שבועון רפואי, 1903, גיליון 52)
תואר "יועץ מלכותי, חבר מועצה מלכותי"
חבר המסדר הסרבי המלכותי של הקדוש סאווה
דרגת הקצין של מסדר פרנץ יוזף
בלה במברגר בלאשטאי (קדומת תואר אצולה) (בהונגרית: Béla Bamberger; סגד, 8 במרץ 1854 – בודפשט, 12 ביוני 1906) היה כלכלן מדיני, עורך דין, סופר לכלכלה לאומית, חבר בוועדת הרשות המחוקקת של הבירה.
עשרות פרסומיו המקצועיים התפרסמו וזכו בפרסים לרבות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשל הישגיו קיבל תואר אצולה.
בלה במברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל במברגר (1827–1874) סיטונאי, בין 1860 לבין 1865 נשיא הקהילה היהודית בסגד ושל רוזליה פרוסניץ.
הוא למד באוניברסיטאות בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה.
לאחר שהפך לעורך דין השתקע בבודפשט.
הוא כתב מספר חיבורים בנושא המטבע.
יצירותיו שפורסמו באופן : "קדומות ותוצאות פיננסיות של שאלת המטבעות בצפון אמריקה" (1890); "מס הבורסה" (1895).
שניהם זכו בפרסי קריירה שלהאקדמיה ההונגרית למדעים.
בשל הישגיו קיבל ב-1903 תואר אצולה הונגרית.
אשתו הייתה אאוגניה שרולטה פישל, איתה התחתן ב-1881 בבודפשט.
בנו אישטוואן במברגר (1882–1931) היה עורך דין.
מס הבורסה : מחקר מדיניות מס .
(בודפשט, 1895) ספר מחקר של כ-350 עמודים בנושא מדיניות מיסוי לרבות של הבורסות לניירות ערך.
ספרו בפרסומי האקדמיה ההונגרית למדעים
מאמריו ומחקריו הכלכליים פורסמו בעיקר ב:
מגרשים ציבוריים - Köztelek (מ-1879)
התעשייה ההונגרית - Magyar Ipar
ד"ר בלה אנדי (במקור אנגל, בהונגרית: Enyedi Béla; בודפשט, 21 בינואר 1885 – בודפשט, 15 בפברואר 1945) היה מהנדס יהודי-הונגרי, סטטיקאי, קונסטרוקטור, מהנדס מבנים, חלוץ הבניה או מחלוצי הבנייה בהונגריה בבטון מזוין.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון הממלכתי הריאלי הראשי של רובע 5 בבודפשט (1894–1902).
בשנת 1906, קיבל תואר הנדסי באוניברסיטת יוזף לטכנולוגיה (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) והפך לעובד של רכבות הונגריה (מ.א.ב) (MÁV).
בין השנים 1913 עד 1914, היה עורך מגזין "סקירת הבטון" (Betonszemle), ואחר כך ב-1918 פתח משרד תכנון עצמאי.
עבודתו התאורטית והמעשית משמעותית באותה מידה ושמו נקשר לרעיונות ולפתרונות חדשניים בשני התחומים.
אנדי פיתח שיטה גרפית לקביעת משחק הכוחות של מבנים מרובים בלתי מוגדרים סטטית, אותה יישם יחד עם נוהלי חישוב.
הוא עשה עבודה חלוצית גם בפיתוח ויישום מעשי של תורת המסבך.
גם את מבנה הבטון מזוין של תחנת הרכבת בעיר ארד
את מגדל המים בעיר סומבטהיי
את מבנה המגורים הראשון מקונסטרוקציית פלדה (1930).
גם מבנה הגג המרותך הראשון קשור בשמו.
הוא פרסם מחקרים רבים, שכמה מהם פורסמו בגרמנית ובצרפתית.
הוא הוכרז כמת רק בפברואר 1949.
אשתו הייתה מלווין גוטמן (1892–1944) בתם של מור גוטמן ושל גיזלה שטוטר.
מבחן חוזק גרפי של מוטות פלדה לספיגת כוחות רוחביים המחוברים בקשיחות קונסטרוקציות ועמודים (בודפשט, 1917)
מבנה גג ברזל וציפוי בלוחות של בנייני מגורים (בודפשט, 1929)
מבני בטון מזוין ושלדות ברזל (בודפשט, 1930)
בלה אלמוג (נולדה ב-14 במרץ 1933) היא עיתונאית ישראלית ששימשה כעורכת וחברת מערכת העיתון ידיעות אחרונות.
בלה אלמוג החלה את הקריירה העיתונאית שלה בעיתון למרחב ובשנת 1960 הצטרפה למערכת העיתון ידיעות אחרונות, תחילה כעיתונאית מהשורה ובהמשך כעיתונאית בכירה וכעורכת.
בין היתר שימשה כעורכת-מייסדת של המוסף זמנים מודרניים שהציג סדר יום נשי-פמינסטי שלא היה עד אז בעיתונות הישראלית.
אלמוג הייתה ידועה בקרבתה הייתה לעורכי העיתון באותן שנים דב יודקובסקי ונח מוזס וכיהנה כעשרים שנים בוועד העיתונאים של העיתון וכן כחברת מועצת העיתונות.
בשנות השבעים של המאה ה-20 השתתפה אלמוג כחברת צוות בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית זה הסוד שלי ששודרה בטלוויזיה הישראלית.
בלה אטנילוב (נולדה ב-1989) היא שחקנית שחמט ישראלית, שזכתה באליפות ישראל בשנת 2006, כשהייתה בגיל 17, ובכך הייתה לאלופת ישראל הצעירה ביותר עד לאותה עת.
בלה אטנילוב נולדה בשנת 1989 וגדלה במשפחה חרדית בעיר אופקים, ישראל.
היא הגיעה ממשפחה חובבת שחמט – אביה, בוריס אטנילוב, היה מאמן שחמט, והוא עודד את ילדיו ללמוד את המשחק מגיל צעיר.
בלה אטנילוב התבלטה כשחמטאית כבר מגיל צעיר, ובמהלך הקריירה שלה הפכה לאחת השחקניות הבולטות בישראל.
הישגה המשמעותי ביותר הגיע בשנת 2006, כאשר זכתה באליפות ישראל לנשים בגיל 18 בלבד, והייתה בכך לאלופה הצעירה ביותר בתולדות התחרות עד לאותה תקופה.
אטנילוב השתייכה למועדון השחמט "מכבי-מב"ע-אטיוד רמת גן".
+ הישגיה של בלה אטנילוב בתחרויות שחמט שנה תחרות דירוג פתיחה דירוג סיום מד כושר ישראלימקור 2006 אליפות ישראל לנשים 3 1 - אלופה 2359 2007 אליפות ישראל לנוער עד גיל 18 6 6 2116
זכתה בגביע אליפות ישראל לנשים בשחמט בשנת 2006.
הייתה אלופת ישראל בשחמט הצעירה ביותר, זכתה באליפות בגיל 17.
בלה ויקטור יאנוש בָּרטוק (בהונגרית: Bartók Béla; 25 במרץ 1881 – 26 בספטמבר 1945) היה מלחין ופסנתרן הונגרי, מגדולי מלחיניה של הונגריה (לצד פרנץ ליסט וזולטאן קודאי) ושל המאה ה-20.
ברטוק נולד ב-25 במרץ 1881 בנאג'סנטמיקלוש, עיירה בצפון חבל באנאט, אז בחלק ההונגרי של אוסטרו־הונגריה (היום סניקולאו מארה בתחום רומניה), ליאנוש ברטוק, בן למשפחה של אצילים זעירים הונגרים, מוזיקאי חובב ולפאולה לבית פויט, ממוצא גרמני, שנולדה בשטח סלובקיה של היום, והייתה מורה לפסנתר.
לאחר מות אביו בשנת 1888 הייתה אימו הדמות המרכזית בחייו.
בשנת 1894 עברה המשפחה לפוז'ון (Pozsony), כיום ברטיסלאבה, שם מצאה האם עבודה.
ברטוק בלט כבר בגיל צעיר ביכולתו המוזיקלית המפותחת, ואמו התאמצה לספק לבנה את המורים הטובים ביותר.
ברטוק למד נגינה בפסנתר, ובעצמו למד קומפוזיציה מקריאת פרטיטורות.
בהשפעת חברו ללימודים, ארנה דוהנאני, החל ברטוק להלחין מוזיקה קאמרית בסגנון ברהמס.
בשנת 1899, בעקבות חברו דוהנאני, החל את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
התפעלותו של ברטוק מריכרד שטראוס והרגש הלאומי ההונגרי ניכרים בהלחנת היצירה הגדולה הראשונה שלו: הפואמה הסימפונית לכבודו של לאיוש קושוט, גיבור המהפכה ההונגרית של שנת 1848.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה, פתח ברטוק בקריירה של פסנתרן קונצרטים (במהלך חייו הופיע ב־630 קונצרטים ב־22 מדינות שונות).
בשנת 1907 החל ללמד נגינה בפסנתר באקדמיה בבודפשט, והחזיק במשרה זו במשך 25 שנה.
משיכתו של ברטוק למוזיקה עממית החלה בשנת 1904 בעקבות מפגש עם לִידִי דוֹשָׁה, ששרה את "התפוח האדום".
כבר בשנת 1906 החל ברטוק לאסוף דגימות של מוזיקה בהונגריה.
הוא ניחן בתשוקה לאתנומוזיקולוגיה (ענף מוזיקולוגי העוסק בחקר המוזיקה של עמים ותרבויות שונות).
המוטיבים, המקצבים והדפוסים התבניתיים של המוזיקה העממית הפיחו רוח חדשה במוזיקה של המלחין ההונגרי, והובילוהו ליצור לעצמו סגנון מקורי ומיוחד שבו נשזרה מוזיקה עממית עם השפעותיהם של מלחינים בני תקופתו, בהם זולטאן קודאי.
ברטוק החזיר את הקצב למוזיקה הקלאסית וגם חידש חידושים בתחום התזמור וההרמוניה האטונאלית.
בשנת 1909 נישא לתלמידתו (בת ה-16) מרתה זיגלר, ושנה אחרי כן נולד בנם (גם לו ניתן השם בלה).
ברטוק הקדיש לאשתו מרתה את היצירה "טירתו של כחול הזקן", אופרה אלגורית במערכה אחת, שעניינה בידוד הפרט משאר האנושות.
נישואיו של ברטוק למרתה תמו בשנת 1923. חודשיים אחרי הגירושין הוא נישא בשנית למי שהייתה עד לאותה עת תלמידתו, דיטה פאסטורי.
מעמדו הבין-לאומי של ברטוק התחזק.
הסונאטות לכינור מהשנים 1921 ו־1922 וסוויטת המחול לתזמורת (משנת 1923) תרמו למוניטין שלו והפכוהו למלחין בעל שם עולמי.
בשנת 1926 הלחין יצירות חשובות לפסנתר, בהן הקונצ'רטו הראשון לפסנתר (מתוך שלושה).
את רביעיות המיתרים השלישית והרביעית שלו (1927–1928) מגדירים מבקרי מוזיקה רבים כיצירות מופת.
בשנים אלו הוא נודע בעולם גם כפסנתרן מחונן, והיה סולן ושותף לגדולי הכנרים ההונגרים של זמנו, בהם יוזף סיגטי.
הרפסודיה הראשונה (מהשתיים) שהלחין ברטוק לכינור ולפסנתר (או לתזמורת) הוקדשה לסיגטי.
בשנת 1926 החל ברטוק בהלחנת "מיקרוקוסמוס", יצירה דידקטית ללימוד פסנתר המכילה 6 כרכים ברמות קושי עולות.
היצירה הולחנה בהשפעת הולדת בנו פיטר (מאשתו השנייה דיטה פסטורי).
רבות מיצירותיו החשובות של ברטוק הולחנו בשנות השלושים, בהן קנטטה פרופנה למקהלה כפולה, טנור, בריטון ותזמורת, הקונצ'רטו השני לפסנתר (1931), הרביעייה החמישית למיתרים (1934), הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה (שהלחין בשביל עצמו ובשביל אשתו דיטה) משנת 1937, והמוזיקה לכלי מיתר, לכלי הקשה ולצ'לסטה (מאותה שנה).
עוד הלחין קונצ'רטו לכינור (בשביל ידידו הכנר זולטאן סקלי), את השלישייה "ניגודים" (כדי לנגנה לצד סיגטי והקלרינטן בני גודמן) משנת 1938, את הדיברטימנטו לתזמורת כלי מיתר, וכן רביעיית מיתרים שישית משנת 1939.
הוא עזב את הונגריה בשנת 1940 בשל התדרדרות המצב הפוליטי בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובשל שיתוף הפעולה של הממשלה ההונגרית עם גרמניה הנאצית.
בתום הפלגה באוניית קיטור שיצאה מליסבון, הגיע לארצות הברית עם דיטה בסוף חודש אוקטובר של אותה שנה, והתיישב בניו יורק.
מצבו הבריאותי המעורער העיב על חייו בנכר.
מאחר שנזקק למקור הכנסה, עיבד ברטוק כמה מיצירותיו הקודמות בשביל לנגנן עם אשתו בצוותא.
בין השאר עובדו כמה מקטעי "מיקרוקוסמוס" לשני פסנתרים, ועל הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה נוספה שכבה תזמורתית, כדי להופכה לקונצ'רטו.
עם זאת, בשנים הראשונות לחייו של ברטוק מחוץ לארצו הוא לא הלחין יצירות חדשות, גם בשל עניין מועט של מוזיקאים מקומיים ביצירותיו וגם בעקבות הקושי הנפשי שהביאה עליו ההגירה לארץ זרה.
רביעיית המיתרים השישית הייתה עשויה להיות יצירתו האחרונה, אך אז קיבל ברטוק הזמנה מן המנצח סרגיי קוסביצקי, שידע על הקשיים הכלכליים והבריאותיים של המלחין, להלחין יצירה חדשה לתזמורת.
הזמנה זו הניבה את הקונצ'רטו לתזמורת, מיצירותיו החשובות ביותר, ובלי ספק הפופולרית מכולן.
גם ארגון המלחינים ASCAP דאג לסייע לו, ואף על פי שברטוק לא נמנה עם חבריו מימן הארגון עבורו טיפולים רפואיים בשנתיים האחרונות לחייו.
הכנר יהודי מנוחין הזמין יצירה חדשה מברטוק, והזמנה זו הניבה את הסונאטה לכינור סולו, מיצירות המופת הגדולות בז'אנר.
ביצירה זו קיבל ברטוק השראה רבה מבאך, ופרקה הראשון הוא הומאז' לשאקון המפורסם של מלחין הבארוק הגרמני.
בפרק הסיום השתמש ברטוק ברבעי טונים בכתיבתו לכלי, אך אישר למנוחין לערוך את היצירה ולהתקין גרסה אלטרנטיבית בלא רבעי הטונים.
בשנת 1944 אובחנה בגופו לוקמיה בשלב מתקדם, שלא השאירה שום אפשרות לריפוי.
בשנת 1945, בשעה שמצבו הבריאותי הולך ומתדרדר, החל ברטוק להלחין עוד שתי יצירות, אך לא הספיק לסיימן — קונצ'רטו שלישי לפסנתר (שהולחן כהפתעה לאשתו דיטה, לכבוד יום הולדתה ה־42) וקונצ'רטו לוויולה, שהזמין ממנו הוויולן ויליאם פרימרוז.
במותו היה הקונצ'רטו השלישי לפסנתר גמור למעשה, ורק שבע עשרה התיבות האחרונות נזקקו לתזמור.
הקונצ'רטו לוויולה היה במצב גולמי יותר, והצריך מאמץ של שלוש שנים עד שהותקנה גרסה שהיה אפשר לנגנה.
את שתי היצירות השלים טִיבּוֹר שֶׁרְלִי, תלמידו וידידו של ברטוק.
שרלי פרסם את הקונצ'רטו לוויולה גם בגרסה לצ'לו ולתזמורת, והיא נוגנה והוקלטה בפעם הראשונה בנגינת הצ'לן יאנוש סטארקר.
ברטוק מת בגיל 64, ב־26 בספטמבר 1945 בבית חולים בניו יורק, כשאשתו דיטה ובנו פיטר לצידו.
ארבעה קטעים לתזמורת (1912), Sz.
מוזיקה לכלי מיתר, לכלי הקשה ולצ'לסטה (1936), Sz.
דיברטימנטו לתזמורת כלי מיתר (1939), Sz.
קונצ'רטו מס' 3 לפסנתר ולתזמורת (1945 [לא גמורה], 17 התיבות האחרונות בתזמורו של טיבור שרלי), Sz.
קונצ'רטו לשני פסנתרים, לכלי הקשה ולתזמורת (1940, עיבוד של הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה), Sz.
קונצ'רטו לוויולה ולתזמורת (1945 [לא גמורה], השלמתו של טיבור שרלי ליצירה מקובלת בקרב רוב הוויולנים), Sz.
סונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה (1937), Sz.
"ניגודים", לקלרינט, לכינור ולפסנתר (1938), Sz.
טירת הנסיך כחול הזקן, אופרה (1911), Sz.
"המנדרין המופלא", בלט–פנטומימה (1926), Sz.
"Cantata Profana", לקולות, למקהלה ולתזמורת, Sz.
סונאטה לכינור [בלא ליווי] (1944, יש גם גרסה בעריכת יהודי מנוחין), Sz.
קרחון ברטוק באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של בלה ברטוק.
בלה גוטמן גרדוש (בהונגרית: Guttmann Béla Gárdos; 27 בינואר 1899 – 28 באוגוסט 1981) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי-יהודי, אחד השחקנים והמאמנים היהודים הטובים בכל הזמנים.
גוטמן שיחק בתפקיד רץ ובלם במדי מ.ט.ק הונגריה, הכח וינה, מספר מועדונים בארצות הברית ונבחרת הונגריה.
לאחר פרישתו אימן, בין השאר, את קבוצות הצמרת, מילאן, סאו פאולו, פורטו, בנפיקה ליסבון ופנאתינאיקוס.
גוטמן היה משחקניה הבולטים של קבוצת מ.ט.ק הונגריה בתחילת שנות ה-20. במדי הקבוצה שיחק יחד עם יהודי אחר, גיולה מאנדי, שעתיד לשמש כמאמן נבחרת ישראל, וביחד זכו בשתי אליפויות הונגריה בשנים 1920 ו-1921.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתף בנבחרת הונגריה וסיים עימה במקום עשירי.
בשנת 1922 הצטרף לקבוצה היהודית הכח וינה ובשנת 1925 זכה עמה באליפות אוסטריה.
כמו כן היה אחד ממצטייני הקבוצה בניצחונה 5-0 על וסטהאם יונייטד באנגליה.
שנה לאחר מכן, באפריל 1926, שט עם קבוצתו למסע משחקים בניו יורק, ולאחר המסע החליט להשתקע בארצות הברית.
לאחר זמן קצר בקבוצת וונדררס מברוקלין עבר לקבוצת הכדורגל של ניו יורק ג'איינטס, שבה רשם 83 הופעות בשתי עונות שבמהלכן כבש שני שערים.
בשנת 1928 עבר לקבוצת "הכח ניו יורק" שהורכבה משחקני הכח וינה לשעבר, וזכה עימה בטורניר גביע ארצות הברית הפתוח.
בשנת 1930 התאחדה הכח ניו יורק עם הכח ברוקלין לקבוצת "הכח אול-סטארס".
שנה לאחר מכן עבר גוטמן שנית לניו יורק ג'איינטס, אך לאחר עונה אחת חזר להכח אול-סטארס שם פרש מכדורגל.
לגוטמן רשומות שש הופעות במדי נבחרת הונגריה בין השנים 1921 ל-1924. את שערו היחיד במדיה כבש במשחק הבכורה, בניצחון 3-0 על גרמניה.
לאחר פרישתו בשנת 1932 חזר גוטמן לאירופה ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה אימן קבוצות מאוסטריה, בהן הכח וינה, מהולנד ומהונגריה, שם זכה באליפות עם אויפשט.
בזמן שואת יהודי הונגריה הסתתר תחילה בעליית גג ברובע אויפשט של בודפשט, שם הוסתר על ידי פאל מולדבני, הונגרי לא יהודי, אחיה של אשתו מריאן.
הגרמנים לא הצליחו למוצאו אולם לבסוף גוטמן החליט להסגיר עצמו כדי לא לסכן את מיטיביו.
הוא נשלח למחנה עבודה בין יוני לאוקטובר 1944. בדצמבר 1944, כשעמדו לשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ הצליח להימלט בחברת ארבעה יהודים נוספים, בהם שהיה למאמן חשוב אף הוא.
גוטמן הצליח לשרוד את התקופה עד לשחרור בודפשט על ידי הצבא האדום בפברואר 1945. אביו ואחותו נרצחו באושוויץ.
אחרי המלחמה עבר לאמן ברומניה את מכבי בוקרשט וזכה באליפות שנייה בהונגריה.
בשנת 1949 עבר לאמן באיטליה, ולאחר ארבע שנים במדינה חתם בקבוצת הפאר מילאן, שבמדיה שיחקו, בין השאר, גונאר גרן, גונאר נורדאהל ונילס לידהולם.
גוטמן הוביל את הקבוצה למקום הראשון בסרייה א' אך פוטר במפתיע במהלך העונה בעקבות סכסוך עם ההנהלה.
בשנת 1957 אימן את קישפשט הונבד ההונגרית, שבה שיחק פרנץ פושקש.
גוטמן הדריך את הקבוצה במסעה לדרום אמריקה ואחריו נשאר ביבשת ועבר לאמן את סאו פאולו, בה שיחק בין השאר מאורו ראמוס.
גוטמן זכה עם הקבוצה באליפות המחוזית בשנת 1957.
בשנת 1958 חתם בפורטו הפורטוגזית וזכה באליפות פורטוגל.
בעונה לאחר מכן עבר לאמן את יריבתה הגדולה, בנפיקה ליסבון, הצעיר את הסגל וזכה באליפויות 1960 ו־1961. בנוסף זכתה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1961 ובשנת 1962, לאחר ניצחונות על ברצלונה וריאל מדריד במשחקי הגמר.
גוטמן הביא לבנפיקה את שחקנה הטוב ביותר, אאוזביו.
לאחר הזכייה באליפות אירופה התפטר מבנפיקה בעקבות סכסוך כספי עם הבעלים.
בעודו עוזב את המועדון אמר כי על המועדון תוטל "קללה" ושהוא לא יזכה בתואר אירופי ב־100 השנים הבאות.
מאז, לא זכו הפורטוגלים בתואר בזירה האירופית.
לאחר שעזב את בנפיקה עבר לאמן באורוגוואי לשנה, בקבוצה פניארול.
ב־1963 הצטרף לאפואל ניקוסיה הקפריסאית ושנה לאחר מכן אימן את אוסטריה.
בשנת 1965 חזר לבנפיקה לעונה, לאחר מכן עבר לשווייץ ובשנת 1967 הצטרף לפנאתינאיקוס היוונית.
בשנת 1973 חזר לפורטו לעונה אחת, לפני שפרש מאימון.
גוטמן פרסם אוטוביוגרפיה בגרמנית ב-1964 (בה התעלם מקורותיו בתקופת השואה).
דייוויד בולצ'ובר (David Bolchover), סופר הכותב ספרי ניהול, חיבר עליו ביוגרפיה בשם "הקאמבק הגדול" (The Greatest Comeback) בה נחשף הסבל שעבר בשואה.
ב-1981 הונצח גוטמן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון הפועל להנצחת ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
בלה גסר (שם לידה: בלה איגלה; ברוסית: Белла Игла; ב-2 ביוני 1985 ברוסיה) היא שחמטאית ישראלית בדרגת רב-אמן לנשים, אלופת ישראל לנשים (2004) וחברת נבחרת ישראל.
גסר עלתה לישראל בשנת 1998.
בשנת 2004 זכתה בתואר אלופת ישראל לנשים.
אינה פעילה החל מאוגוסט 2015.
גסר ייצגה את ישראל בארבע אולימפיאדות שחמט:
בלה הרביעי (בהונגרית: Negyedik Béla magyar király; 29 בנובמבר 1206 – 3 במאי 1270) היה מלך הונגריה, משושלת בית ארפאד.
בלה היה בנם הבכור של המלך אנדראש השני ושל מלכה ממוצא גרמני המוכרת כגרטרוד ממראניה.
הוא היה אחיה של אליזבת מתורינגיה, (Szent Erzsébet).
שמו של בלה הרביעי נקשר לשיקום הונגריה אחרי החורבן שבימי פלישת המונגולים.
כונה משום כך גם "המייסד מחדש של הונגריה" (A második honalapitó) מילא גם את תפקיד של מלך קרואטיה (כחלק מהונגריה) (1235-1270) ושל הדוכס של שטיריה (כחלק מ"האימפריה הרומית הקדושה"), בין 1254–1258.
בלה הרביעי נולד באסטרגום בנובמבר (ייתכן 29 בנובמבר) 1206. כשהיה בן 7, ב-29 בספטמבר 1213, היה ככל הנראה עד לרציחת אמו גרטרוד, באהלה, בעת ציד בהרי פיליש, בידי אצילים הונגרים קושרים בחצר המלוכה.
בלה שמר טינה לאביו המלך על הנדיבות שגילה כלפי רוב המשתתפים בקנוניה נגד אמו.
פרט לאחד ממנהיגי הקשר, האישפאן פטר, הוצא להורג על שיפוד.
כל היתר נענשו בעונשים קלים בלבד.
במשך השנים שאף בלה לנקום את מות אמו.
בגיל 8, בשנת 1214 התארס בלה עם בתו של בוריל, קיסר בולגריה.
אולם לבסוף, בגיל 14, בשנת 1220, נשא לאישה את מריה לסקרינה, בתו של הקיסר הביזנטי מניקאה, תיאודורוס לסקריס, אותה הביא אביו להונגריה בתום מסע הצלב החמישי בארץ הקודש בין השנים 1218-1217. בעת היעדרות אביו שהה הילד במבצר שטייר בשטיריה בחסות הארכיבישוף לשעבר של קלוצ'ה ברטולד, אחי אמו.
עוד בילדותו, בשנת 1214,ביקש המלך אנדראש מהאפיפיור להטיל חרם על כמה מגנאטים שבשמם לא נקב שתכננו להכתיר את בנו בן ה-8 למלך מקביל.
עם זאת בתמיכת חלק מהאצולה, לבסוף בלה הוכרז באותה שנה כמלך שותף (מעין "משנה למלך") או rex Hungariae iunior ("המלך הצעיר של הונגריה") אך בלי שהמלך יקצה לו שטחים כלשהם מממלכתו.
בינתיים באוגוסט 1214 כשיצא המלך אנדראש למסע הצלב לארץ ישראל, הוא מינה כנציג ממלא מקום את הארכיבישוף מאסטרגום, יאנוש ממראניה.
בהיעדר המלך נשלח בלה כאמור לשהות בשטייר אצל דודו מצד אמו, הבישוף ברתולד.
בשובו להונגריה, הביא אנדראש לבנו כלה חדשה, את הנסיכה הביזנטית מריה לסקרינה.
בתוקף תפקידו כמלך שותף קיבל בלה מאוחר יותר מידי המלך גם סמכויות לנהל כמה אזורים של הממלכה, כמו סלאבוניה (החל משנת 1220) ואחר כך טרנסילבניה (משנת 1226).
ויתורים אלה של המלך על סמכויות נרחבות לטובת בנו הקטין הושגו בלחץ חלק מהאצולה שהייתה מעוניינת להחליש את כוחו ולנצל בשביל עצמה את פיצול המעמד המלכותי.
באיגרת בשנת 1222 ציין האפיפיור הונוריוס השלישי כי "אנשים מרושעים" היו אלה ששכנעו את המלך להתחלק בממלכותיו עם בנו.
בשנת 1220 העניק המלך אנדראש השני לבלה את השטחים שבין הים האדריאטי לדראווה שנכללו בדוכסות סלאבוניה (קרואטיה, סלאבוניה ודלמטיה).