tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרך הבחירות של סרג'נט בצבעים ובקומפוזיציה הוא הצליח להעביר את המסר של ורטהיימר, כאיש משפחה עצמאי ובטוח בעצמו.
ציירי דיוקנאות וסופרים מעוניינים לחשוף אמת אישית מאחורי מה שראוי להציג.
הנרי ג'יימס ואדית וורטון הם סופרים אמריקאים שחשפו ברומנים שלהם את ההבדל בין קוד חברתי חמור לתשוקות האמיתיות של החברה הבריטית והאמריקאית.
סרג'נט הכיר את אדית וורטון ואת הנרי ג'יימס.
אבל בעוד שסרג'נט יצא נשכר מיכולתו לייצג קודים החברתיים בהתאם למקובל, ג'יימס וורטון כתבו באופן ביקורתי וחושפני על החברה ובכך גם הביעו באופן כנה יותר את עצמם.
עבודותיו של סרג'נט מאופיינות בטכניקה יוצאת דופן, בעיקר ביכולות הציור שלו עם מכחול, אשר שנים לאחר מכן עוררו הערצה לצד ביקורת על מלאכותיות מעושה.
היצירות המוזמנות שלו היו אחידות בסגנון המפואר של דיוקנאות, כאשר יצירותיו הבלתי פורמליות וציורי נוף הפגינו היכרות עם תנועת האימפרסיוניזם.
בחייו המאוחרים הביע אמביוולנטיות לגבי ההגבלות של עבודת דיוקן פורמלית והקדיש חלק ניכר ממרצו לציורי קיר ולעבודה באוויר הפתוח .
ציורי הדיוקנאות הביאו לסרג'נט הצלחה כלכלית אדירה.
אבל העושר לא סייע לו להיפרד מהאמביוולנטיות לגבי התהליך.
הוא ידע שפטרוניו שואפים להגביה את מעמדם החברתי באמצעות יצירותיו ובכך שיממנו אותו, והוא חש אי נוחות בציור תדמיתם המרוממת.
עם זאת, עושרו איפשר לו לצייר בחוץ בטיולים עם חברים ובני משפחה.
המנהג של ציור בחוץ נשאר אצלו מתקופת חיי הנוודות עם הוריו בהם היה מצייר עם אימו בצבעי מים.
הוא פיתח כישרון ללכוד בכל עצירה את התמונה הנכונה עבורו.
סרג'נט אהב גנים בעיקר בסגנון בארוקי.
הגנים האלה שיקפו עבורו תשוקה הומניסטית לצורות טבעית קולקטיביות יחד עם תפיסה רציונלית אידה ליקום.
בין 1906 ל-1907 צייר סרג'נט כמה ציורים של גני בובולי בפירנצה.
הוא השתמש בצבעי מים מאולתרים כדי לנסות ללכוד את האור, את השתקפויות המים ואפילו את רמזי מזג האוויר.
בציוריו שבצבעי מים הסתכן במה שלא העז לעשות צבעי שמן.
אחד מהפסלים שצייר הוא זה המסמל אחת משבע המידות הטובות - התבונה .
פסל השיש נוצר בידי ג'ובאני בטיסטה קאצ'יני.
סממני ההיכר של דימוי "התבונה" הם קבוצת עלים ביד ימין, מראה ביד שמאל וזר ענבים.
העבודה הקטנה הזאת מוצפת באנרגיה של האור ובמשחקי הצל עם העלים.
העץ העקלתוני מאחורי הדמות גורם לצופה להזיז את מבטו על כל גוף הפסל.
לוח הצבעים, מצהוב קדמיום, כחול גרניט וסגול בהיר, משקף את תחושת הקרירות והצל שעל הפסל.
צורת השיש של הפסל נעזרת בצבע הלבן של הנייר המשתקף דרך שכבות הצבעים, והנייר עצמו מהווה מקור אור.
ביולי 1918 ביקר סרג'נט בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה וחזה בתוצאות הזוועה של התקפת גז חרדל.
עוללות לוחמת הגז היו נושא עבודתו "", ציור באורך של שישה מטרים המתאר נפגעים מכוסי עיניים, חלקם מדדים לכיוון תחנת הצלה כלשהי, חלקם מוטלים על הקרקע.
הציור הושלם במרץ 1919 והפך סמל להתגלמות מוראות המלחמה.
סלסטון היה ביולוג בריטי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002 (יחד עם סידני ברנר ורוברט הורביץ) על מחקריו בנושא שושלות יוחסין של תאים (cell-lineage) בתולעת ה-Caenorhabditis elegans.
ייסד את מרכז סנגר בהינקסטון, בריטניה, ועמד בראשו בשנים 1992–2000, תקופת הרצפת הגנום האנושי.
סלסטון היה חבר החברה המלכותית בלונדון,
וכיהן כיו"ר המכון למדע, אתיקה וחדשנות באוניברסיטת מנצ'סטר.
ג'ון אדוארד סלסטון נולד באנגליה ב-27 במרץ 1942. אביו היה כומר מוסמך בכנסייה האנגליקנית ואמו מורה לאנגלית.
כנער למד מדעים ב-London Merchant Taylor's School, וקיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת קיימברידג' בכימיה אורגנית בראשית שנות השישים.
כתלמיד מחקר עבד בהנחייתו של קולין ריס (Reese) בקיימברידג' בנושא נוקלאוטידים, ולאחר מכן עם לסלי אורגל (Orgel) במכון סאלק בקליפורניה בנושא כימיה אורגנית מעשית.
בשנת 1969 חזר לקיימברידג', למעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1966 נישא לדפנה (לשעבר בייט), ויש להם שני ילדים.
בשנת 2001 הוכתר כאביר על תרומתו לפרויקט גנום האדם, וב-2002 חלק פרס נובל עם שותפיו למחקר התולעת, סידני ברנר (Brenner) ורוברט הורביץ (Horvitz).
בשנת 1969 החל לעבוד במסגרת ה-LMB עם סידני ברנר על תולעת ה-C.
elegans (מין של נמטודה, תולעת עגולה), ולבסוף התמקד בחקר שושלות היוחסין של התאים בלרווה.
החל משנת 1979 הוא הסתגר למשך שנה וחצי לצורך מחקרו המקיף- צפייה דרך מיקרוסקופ בכל חלקי העובר של התולעת, הם שושלת התאים העוברית השלמה.
בשנת 1989 החלו סלסטון ושותפו רוברט ווטרסטון (waterston) מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס את פרויקט ריצוף גנום התולעת.
הפרויקט הגיע לסיומו המוצלח ב-1998, ומהווה כיום אבן בניין בלימודי ביולוגיה.
בשנת 1990 יצא לדרך פרויקט גנום האדם, שהקיף מדענים מכל העולם, שביקשו לרצף את 3 מיליארדי זוגות הבסיסים שמרכיבים את החומר הגנטי שבתא: ה-DNA.
בראש הקונסורציום הציבורי עמד ג'יימס ווטסון, שהוחלף מאוחר יותר על ידי פרנסיס קולינס (היום מנהל ה-NIH האמריקאי).
המעבדות של סלסטון וווטרסטון היו המרצפות העיקריות וסיפקו את הרצף של מעל למחצית מהגנום.
מעבדות מרכזיות נוספות היו אלו של אריק לנדר במכון וויטהאד, ריצ'רד גיבס בקולג' ביילור לרפואה ומרכזים נוספים בארצות הברית, צרפת, יפן וגרמניה.
ההון שהושקע בפרויקט (שכלל גם פרויקטים נוספים של ריצוף, עיסוק באתיקה של השימוש במידע גנומי ועוד) הוערך בכ-3 מיליארד דולרים שהגיעו ממכוני הבריאות במדינות השונות ומקרנות פרטיות ללא מטרת רווח, ובראשן קרן ולקם הבריטית.
שנת היעד לסיום הריצוף נקבעה ל-2005, ומדיניות הקונסורציום הייתה שחרור מיידי ללא רווח של הנתונים: בסופו של כל יום פורסם כל המידע הגולמי (הרצף) שהושג באותו יום, ולכל מדען או אדם מהשורה הייתה אפשרות לגשת אל המידע ולעשות בו שימוש.
בשנת 1998 הכריז מדען אמריקאי, קרייג ונטר, שהחברה הפרטית-מסחרית שלו, סלרה ג'נומיקס (Celera Genomics), מתכננת להתחיל ולסיים את ריצוף הגנום האנושי עד 2001, ושהמימון לכך יגיע ממקורות פרטיים ולא מהציבור (מאוחר יותר הוא יטען שהקונסורציום הציבורי מיותר ומבזבז את כספי הציבור).
בשל האופי המסחרי של הפרויקט, מדיניות שחרור הנתונים של סלרה הייתה שונה מהותית מזו של הקונסורציום הציבורי.
בנוסף, סלרה הודיעה על כוונתה לתבוע פטנטים על חלקים משמעותיים (אתרי גנים) ברצף הגולמי.
סלסטון עסק רבות בניסיון להזהיר את הציבור מההשלכות של ריכוז הידע על הגנום בידיה של חברה מסחרית, שיכולה לחסום את הגישה אליו באמצעות תביעת פטנטים.
ב-26 ביוני 2001 הכריזו נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, וראש ממשלת אנגליה, טוני בלייר, על השלמת הטיוטה של גנום האדם.
קלינטון אמר אז: "היום אנו לומדים את השפה שבה ברא אלהים את החיים".
בשעת ההכרזה עמדו משני צדיו של הנשיא האמריקאי פרנסיס קולינס וקרייג ונטר, שהגיעו לפשרה שבה הסכימו הקונסורציום הציבורי וסלרה לפרסם את מאמרי הסיכום שלהם באותה עת.
בשנת 2003, בדיוק 50 שנים לאחר גילוי מבנה ה-DNA על ידי פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון, הושלם המפעל ופרויקט גנום האדם הסתיים, עם ריצוף המטען הגנטי שב-23 זוגות הכרומוזומים.
2002 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
ג'ון סים הוא שחקן אנגלי.
תפקידיו הידועים ביותר הם סם טיילר בסדרת הטלוויזיה "החיים על מאדים" והמאסטר בסדרת המדע בדיוני הבריטית "דוקטור הו".
הוא כיכב בסדרות דרמה טלוויזיניות עטורות שבחים שזכו בפרסים בהם "האגמים", "המפצח", "שם המשחק", "החטא ועונשו", "לדפוק שעון" ו- Sex Traffic, כמו כן הופיע בסרטי הקולנוע "אקסטזי", "וונדרלנד" ו"אנשי המסיבות".
סים נולד בעיר לידס שביורקשייר, הוא הבכור למשפחה בת שלושה ילדים.
גדל בעיר נלסון שבלנקשייר, משפחתו החליפה מקום מגורים פעמים אחדות והם חיו גם במנצ'סטר, קולן, ברנלי ובלקפול.
אביו היה מוזיקאי ולימד אותו לנגן בגיטרה.
מגיל 12 החל להצטרף לאביו בהופעותיו במועדוני גברים בשירה ובנגינה על גיטרה.
ב-1986 נרשם ללימודים ב"בלקפול ופיילד קולג'".
במשך שלוש שנים כיכב במחזות זמר כמו "ברנשים וחתיכות" ו"סיפור הפרברים".
עד מהרה החליט שתיאטרון מוזיקלי לא מעניין אותו, והצטרף לקבוצת תיאטרון דרמטי, ושיחק בהצגות "בילי בדאי" ו"אמדאוס".
אחר כך עבר ללונדון ולמד בבית ספר למשחק "Drama Centre London".
במהלך שנות התשעים היה סים, בנוסף לפעילותו כשחקן, גם מייסד מלחין וגיטריסט של להקת הרוק "מג'יק אלכס".
הם השתתפו בסיבוב הופעות של להקת Echo & the Bunnymen.
סים ניגן בגיטרה באלבומו של איאן מק'קולוק, סולן להקת "אקו אנד דה באנימן", וכן ניגן במספר הופעות חיות של מק'קולוק.
להקת "מג'יק אלכס" הוציאה אלבום אחד "Dated and Sexist" והתפרקה ב-2005.
הופעת הבכורה שלו במשחק הייתה ב-1992 כשהופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה "רמפול" בתפקיד ג'ובי ג'ונסון.
אחר כך הפגין את כישוריו לפני המצלמות בשורה של תפקידים, בהם בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "The Bill", שיחק כתלמיד מאוהב ב-"Heartbeat" ובתפקיד הפורץ ב-"The Locksmith".
הוא השתתף בשתי עונות של הסיטקום "Men of the World" של רשת ה-BBC לצידו של דייוויד ת'ריפול.
הפרויקט הבא שלו היה בתפקיד רוצח בסדרה "Chiller".
ב-1995 שיחק בכמה פרקים בסדרת הדרמה "המפצח" בתפקיד ביל פריס בן העשרה.
תפקיד זה נחשב כנקודת הפריצה שלו.
בשנה זו הופיע לראשונה בסרט קולנוע "Boston Kickout" שעליו זכה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה כשחקן הטוב ביותר.
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה ב-1996 במחזה "Goldhawk Road" מאת סיימון בנט שביים פול מילר.
ב-1997 כיכב סים בתפקיד דני קוואנה בעונה הראשונה של "האגמים" סדרת הדרמה של ה-BBC שכתב ג'ימי מקגוורן.
ב-1999 הופיע בעונה השנייה של הסדרה "האגמים".
כמו כן השתתף באותה שנה בסרט "אקסטזי" (Human Traffic), סרט העוסק בסצנת המסיבות והסמים בקארדיף, וגם בסרט עטור השבחים של מייקל וינטרבוטום "וונדרלנד".
בשנת 2000 כיכב בפרק הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "לדפוק שעון" שנכתב על ידי פול אבוט, איתו חזר לעבוד ב-2002 בתפקיד קאל מק'קפרי בסדרת המתח "שם המשחק".
בשתי סדרות אלה השתתף גם פיליפ גלניסטר איתו שיתף פעולה מאוחר יותר בסדרות "החיים על מאדים" ו-"כלבי פרא".
ב-2002 שיחק סים בסרט נוסף של מייקל וינטרבוטום "אנשי המסיבות" בתפקיד ברנרד סאמנר סולן להקת ניו אורדר.
באותה שנה הופיע בקונצרט בפינסברי פארק עם להקת "ניו אורדר" ושר איתם את "Digital" שיר של להקת ג'וי דיוויז'ן.
עוד באותה שנה גילם את דמותו של רסקולניקוב בעיבוד לטלוויזיה של "החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי.
טוני מרצ'נט שעיבד את "החטא ועונשו", עיבד גם את הסרט "סיפורו של האביר" שהוא פרק מתוך עיבוד מודרני לסיפורי קנטרברי.
בפרק זה שיחק סים בתפקיד אייס לצידה של קילי הוז.
אחר כך השתתף בסרט "מירנדה" לצידם של כריסטינה ריצ'י וג'ון הרט.
ב-2004 כיכב בדרמה הבריטית-קנדית זוכת פרס באפט"א "Sex Traffic", העוסק בסחר בנשים.
ב-2006 גילם את דמותו של הבלש סם טיילר בסדרה של ה-BBC "החיים על מאדים".
בסדרה הוא מגלם דמות של שוטר, סם טיילר, שהיה מעורב בתאונת דרכים בשנת 2005 וכשהוא חוזר להכרה מתברר לו שהוא נמצא בשנת 1973. הסדרה זכתה בפרס "Pioneer Audience Award" בטקס פרסי באפט"א וסים עצמו היה מועמד לפרס בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
אחרי שתי עונות החליט סים לעזוב את הסדרה בטענה שמיצה את התפקיד.
הפרויקט הבא שלו היה גילום דמותו של וינסנט ואן גוך בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "הבית הצהוב" של ערוץ 4 הבריטי.
הסרט מבוסס על ספר באותו שם של מרטין גייפורד ועוסק ביחסים הסוערים שבין האמנים ואן גוך ופול גוגן בגילומו של ג'ון לינץ'.
ב-2007 חזר סים להופיע בתיאטרון.
הוא השתתף במחזה "Elling", קומדיה על שני גברים שהשתחררו מבית חולים לחולי נפש ומסתגלים ל'חיים נורמלים' ולחיות זה עם זה.
ההצגה זכתה לביקורות חיוביות בעיתונות וסים היה מועמד לפרס אוליבייה על תפקידו.
ראסל טי דייוויס בחר בסים לגלם את המאסטר בסדרת הטלוויזיה הוותיקה של ה-BBC "דוקטור הו".
סים השתתף בשלושת הפרקים האחרונים של העונה השלישית "אוטופיה", "הלמות תופים", ו"אחרון אדוני הזמן".
כמו כן כיכב בתפקיד המאסטר בתוכנית הספישל של חג המולד 2009.
ב-2008 גילם את דמותו של אדוארד סקסבי בדרמה בת ארבעה חלקים "The Devil's Whore" העוסקת במלחמת האזרחים האנגלית.
הסדרה צולמה בדרום אפריקה ומשתתפים בה דומיניק וסט בתפקיד אוליבר קרומוול ואנדריאה רייזבורו בתפקיד הראשי.
עוד ב-2008 הופיע בסרט Skellig בהשתתפות טים רות' וקלי מקדונלד.
סים התחתן עם השחקנית קייט מגוואן באפריל 2004 ביער דין.
הוא אוהד של קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
סלאטרי ג'וניור הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, ידוע בעיקר מתפקידו כרוג'ר סטרלינג בסדרת הדרמה "מד מן", והיה מועמד על תפקידו לארבעה פרסי אמי.
סלאטרי נולד בבוסטון, מסצ'וסטס לג'ואן (לבית מאלהרן), רואת חשבון בדימוס, ולג'ון "ג'ק" סלאטרי, סוחר עור.
משפחתו ממוצא אירי אמריקאי, ומונה שישה אחים.
הוא זכה בילדותו לחינוך קתולי.
בוגר תואר ראשון באמנות מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה בשנת 1984. לטענתו, כבחור צעיר אהב להעביר את זמנו בצפייה בקולנוע ובטלוויזיה.
הוא היה מתעסק בתחביב זה עד שעות מאוחרות ולכן התקשה לקום בבוקר.
כילד חלם סלאטרי להיות שחקן בייסבול.
סלאטרי הוא ספורטאי נלהב, שמתעסק בסקי ובגלישה.
בשנת 1998 נישא לשחקנית טליה בלסם.
במרץ 2007 החל לגלם את דמותו של ויקטור, בעלה השני של גבריאל (אווה לונגוריה), ב"עקרות בית נואשות".
דמותו נפטרה בעונה הרביעית של הסדרה.
בדצמבר 2009 הופיע ב"הקולבר ריפור".
סלאטרי גילם את דמותו של פול מור, בן זוגה של קת'רין ווטסון (ג'וליה רוברטס) בסרט "חיוך של מונה ליזה" ושיחק בהצגה של דייוויד לינדזי אבאיר, "דלתות נפתחות", בתפקיד האווי גילם תפקיד מינורי בסרט "סליפרס".
בנוסף הופיע בסרטו של קלינט איסטווד "גיבורי הדגל", וכן בתפקיד סוכן ה-CIA הנרי קרייבלי בסרט "מלחמתו של צ'ארלי וילסון".
לוהק לתפקיד ברט מילר בסרט ריקוד מושחת 2: לילות הוואנה, וגילם את דמותו של ריצ'רדסון בסרט נגד כל הסיכויים.
סלאטרי קריין גרסאות האודיו של הרומנים "איש נופל" מאת דון דלילו (2007), "דומא קי" מאת סטיבן קינג (2008) ו"הקץ לנשק" מאת ארנסט המינגוויי (1929).
בשנת 2014 ביים את סרטו הראשון "הג'וב האמריקאי האחרון"; דרמת פשע אודות אב חורג מנסה להסתיר את סיבת מותו של בנו, כתוצאה מתאונת בנייה משונה.
הסרט מבוסס על ספר באותו שם משנת 1983 מאת פיט דקסטר.
בשנת 2015 גילם את העיתונאי בן בראדלי ג'וניור בסרט הדרמה זוכה האוסקר והמועמד לפרס גלובוס הזהב "ספוטלייט", וכן הופיע בקומדיה של רשת נטפליקס "קיץ אמריקאי חם ורטוב: היום הראשון", בתפקיד שזיכה אותו במועמדות ל"פרס איגוד המבקרים" בתואר "הופעת האורח הטובה ביותר בסדרה קומית".
בשנת 2023 ביים סלאטרי את סרטו השני "מי הרג את מגי מור?", קומדיית פשע שחורה בכיכובם של ג'ון האם וטינה פיי, על מפקד תחנת משטרה בעיירה קטנה שמקבל תפנית כשבתוך מספר ימים נרצחות בעיירה שתי נשים בעלות אותו שם.
בשנת 2025 החל לככב בסדרת הדרמה המשפטית "מוריד הגשם" ברשת "USA" את דמותו של ליאו פ.
הסדרה, מבוססת על הרומן באותו השם מאת ג'ון גרישם שיצא לאור ב-1995.
באוקטובר 2023, סלאטרי, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
קפטן ג'ון סמית' היה שכיר חרב אנגלי באירופה, יורד ים, מגלה ארצות ומייסד מושבת וירג'יניה, כראש ההתיישבות הבריטית בג'יימסטאון בשנים 1608–1609. מחקריו על החוף המזרחי של ארצות הברית והמפות שצייר היו נכס שסייע לבריטים ליישב את האזור.
היה הראשון שטבע את המונח "ניו אינגלנד" וקיים תעמולה לשם הבאת מתיישבים להקמת מושבות באמריקה הצפונית.
סמית' נולד בלינקולנשייר שבמזרח אנגליה, והוטבל ב-6 בינואר 1580. ב-1598 לערך החל לשרת כשכיר חרב בצבאו של אנרי הרביעי, מלך צרפת נגד ממלכת ספרד.
לאחר מכן השתתף במרד הולנד נגד פליפה השני, מלך ספרד, משם עבר לים התיכון ועסק בשוד ימי.
הוא השכיר את עצמו לבית הבסבורג על מנת להילחם באימפריה העות'מאנית ולאחר מכן לחם בהונגריה תחת מיכאי האמיץ.
ב-1601 הוכתר לאביר על ידי זיגמונד באטורי.
ב-1602 נפל בשבי הטטרים ונמכר כעבד לאציל טורקי ושירת בקונסטנטינופול.
לאחר שהועבר לחצי האי קרים נמלט דרך רוסיה לפולין ומשם חזר לאנגליה בשנת 1604.
ב-1606 נשכר בלונדון על ידי "חברת וירג'יניה של לונדון" להנהיג משלחת מסחר ומחקר להקמת יישוב על חופי מזרח אמריקה הצפונית, לפי זיכיון מאת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
ב-20 בדצמבר 1606 הפליגה המשלחת שמנתה 105 איש בשלוש ספינות.
המשלחת הגיעה לחופי וירג'יניה באפריל 1607 וייסדה יישוב בשם ג'יימסטאון.
מסמך רשמי של חברת וירג'יניה, שהותר לפתחו רק לאחר הנחיתה על החוף, מינה את סמית' למנהיג ומפקד המושבה.
מחצית השנה הראשונה עברה על המתיישבים בקשיי הסתגלות עצומים, רעב ותמותה של 60 מתוך המתיישבים המקוריים.
בינואר 1608 הגיעו עוד 100 מתיישבים, אך הבתים עלו באש ואת החורף נאלצו המתיישבים לעבור ללא מחסות.
הם שרדו רק הודות לסיוע שהגישו להם אמריקאים ילידים (אינדיאנים) מקומיים, שאחת מהן היא פוקהונטס שהתפרסמה בעקבות מעשייה רומנטית לפיה מנעה מאביה הצ'יף לערוף את ראשו של סמית'.
סמית' יצא לתור את החוף במטרה לאתר מקורות מזון ולשרטט מפות שלו.
הוא הפליג צפונה לאורך מפרץ צ'ספיק והגיע לטווח של כ-3,000 מייל ימי מן המושבה בטרם שב אליה.
בספטמבר 1608 נבחר סמית' לנשיא המושבה.
באפריל 1608 הגיעה אספקה ו-50 מתיישבים נוספים ובאוקטובר הגיעו 70 נוספים, בהם בעלי מלאכה גרמנים ופולנים ועמהם הנשים הראשונות.
באותה עת החלו היתקלויות אלימות ראשונות עם האינדיאנים על רקע ניסיונם של המתיישבים לברא אדמות לצורך חקלאות.
באוגוסט 1609 כבר היו במושבה כ-500 איש.
באוקטובר 1609 הפליג סמית' חזרה לאנגליה לאחר שנפצע מפיצוץ אבק שרפה.
הוא לא שב עוד לווירג'יניה אך עמד בקשר רצוף עם מושליה, תומאס גייטס וסר תומאס דייל, גייס אנשי מקצוע ושכנע מועמדים להגר ולהתיישב במושבה החדשה.
ב-1614 שב סמית' לאמריקה, הפעם במטרה לחקור את חופי מיין ומסצ'וסטס.
לאזור זה קרא סמית' "ניו אינגלנד".
במסעו חזרה עבר ליד ברמודה ונלכד על ידי שודדי ים צרפתיים ליד האיים האזוריים ושהה בשבי כשנה.
סמית' לא יצא עוד מאנגליה ונפטר בגיל 51.
סמית' מוזכר בדרך כלל יחד עם פוקהונטס, למשל בשיר "Fever" ובסרט האנימציה "פוקהונטס".
בשנת 2005 יצא הסרט העולם החדש, המתאר את סיפור חייו של ג'ון סמית.
A Sea Grammar (1627) - מילון ואוצר מילים של שפת ימאים, הראשון באנגלית
ג'ונתן (ג'ון) סילבר Silver; נולד ב-1950) היה המתופף השני של להקת ג'נסיס.
הוא החליף את המתופף המקורי, כריס סטיוארט בקיץ 1968. סילבר ניגן באלבום הבכורה של ג'נסיס, From Genesis to Revelation ובמארז של הלהקה, Genesis Archive 1967-75. סילבר עזב את הלהקה באוגוסט 1969, והוחלף על ידי ג'ון מיהאו.
נכון לשנת 2012 הוא חי בלונדון עם אשתו, לוסי וילדיו ליאו, מקס וליבי.
במאי 1973, מייק ראת'רפורד, אנתוני פיליפס ופיל קולינס הקליטו לסילבר שיר מחווה בשם, "Silver Song".
הקלטה זו וגרסאות אחרות של השיר נמצאים באלבומיו של פיליפס.
סילבר גם מנגן בהקלטה של פיליפס, "Fantomas Opening Theme" מ-1973 הקלטה זו מופיעה באלבומו של פיליפס, Archive Collection Volume II.
ג'ון דניאל סינגלטון היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
רבים מסרטיו הראשונים של סינגלטון, יליד מזרח לוס אנג'לס, עוסקים בהשלכות של האלימות בתוך הערים, כגון: "החבר'ה מהשכונה" (1991), "לאהוב ולהתגבר" (1993), "ללמוד מהחיים" (1995) ו"בייבי בוי" (2000).
סינגלטון הפך מוכר יותר לקהל הרחב בעקבות הסרטים "מהיר ועצבני 2" (2003) ו"ארבעה אחים" (2005).
אימו, שילה וורד-ג'ונסון, היא מנהלת מכירות בחברת תרופות, ואביו, דני סינגלטון, הוא סוכן נדל"ן, משכנתאות ומתכנן פיננסי.
סינגלטון למד במכללת העיר פסדינה (Pasadena City College) ובבית הספר לאמנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC School of Cinematic Arts).
הוא סיים לימודיו בבית הספר לקולנוע ב-1990, והיה חבר במסדר Kappa Alpha Psi.
סינגלטון נרשם ללימודי תסריטאות של מרגרט מרינג באוניברסיטת דרום קליפורניה, אשר מכינה את הסטודנטים למעבר מכתיבה חובבנית לכתיבה מקצועיות במערכת ההוליוודית.
בשנת 1991 יצא הסרט הראשון של סינגלטון, "החבר'ה מהשכונה", שעליו סינגלטון קיבל את פרס האקדמיה כתסריט וכבמאי הטוב ביותר.
בגיל 24 היה סינגלטון הבמאי הצעיר ביותר אשר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, והבמאי האפרו אמריקאי הראשון שמועמד לפרס זה.
באותה השנה סינגלטון ביים בנוסף את הקליפ לשיר "Remember The Time" של מייקל ג'קסון.
ב-1997 נכנס הסרט רוזווד, שאותו הוא ביים, לתוך 47 הסרטים הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי שבברלין.
לסינגלטון 7 ילדים, מתוכם 3 בנים ו-4 בנות.
ב-1996, נשא סינגלטון את השחקנית ובת למשפחת המלוכה הגנאית אקוסואה בוסיה, בתו של ראש הממשלה הזמני הגאני, הנסיך ד"ר קופי אברפה בוסיה (Kofi Abrefa Busia), לאישה.
לזוג בת אחת, שאף הופיעה בסרט "דמעות של שמש" (2003) ובהפקות נוספות.
לסינגלטון ילדה נוספת, מחברתו לשעבר טושה לואיס.
ב-23 באוגוסט 2007 היה סינגלטון מעורב בתאונת דרכים, שבה פגע בהולך רגל בן 57 מלוס אנג'לס.
סינגלטון נשאר במקום האירוע עד שהמשטרה הגיעה, אך מכיוון שלא נמצאו בגופו אלכוהול או חומרים אחרים אשר היו עלולים להשפיע על שיקול הדעת שלו, הוא שוחרר לאחר חקירה.
הולך הרגל נפטר בבית החולים.
המקרה הועבר לתובע המחוזי, אך לא הוגש כתב אישום נגד סינגלטון.
ב-29 באפריל 2019 לקה בשבץ מוחי ונפטר.
ג'ון סמית' היה פוליטיקאי בריטי, שכיהן כמנהיג מפלגת הלייבור משנת 1992 ועד למותו.
למד באוניברסיטת גלאזגו כלכלה ומשפטים ועסק בעריכת דין.
ב-1983 הוענק לו תואר פרקליט הכתר (Queen's Counsel).
ב-1956 הצטרף סמית' למפלגת הלייבור.
בשנת 1970 נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז בחירה בסקוטלנד, וכיהן בו עד סוף חייו.
ב-1971 הצביע בפרלמנט בעד הצטרפות בריטניה לאיחוד האירופי, תוך הפרת המשמעת הסיעתית בעניין זה.
הוא כיהן כסגן שר בשנים 1974 עד 1978, ואז מונה כשר המסחר בממשלתו של ג'יימס קלהאן – השר הצעיר ביותר בה.
הוא כיהן בתפקיד עד בחירות 1979, שבהן הפסיד הלייבור למפלגה השמרנית.
מראשית שנות השמונים ועד 1987 שימש סמית' בממשלות הצללים של הלייבור כשר האנרגיה, שר התעסוקה ושר המסחר והתעשייה.
לאחר הפסדו של הלייבור בבחירות 1987 היה לשר האוצר בממשלת הצללים של ניל קינוק.
בשנים שלאחר מכן נבחר פעמיים לאיש השנה בפרלמנטריזם הבריטי.
ב-1992 התפטר ניל קינוק מראשות מפלגת הלייבור, בעקבות ההפסד לשמרנים בבחירות הכלליות באותה שנה.
סמית' נבחר תחתיו למנהיג המפלגה והאופוזיציה.
הוא הספיק לכהן בתפקיד 21 חדשים בלבד.
במהלך כהונתו הקצרה הביא למתן זכות הצבעה לכל חברי המפלגה בבחירת מנהיגה והתחייב שממשלת לייבור עתידית תביא להקמת פרלמנט לסקוטלנד (דבר שהוגשם על ידי ממשיכיו).
מפלגתו צברה בימי מנהיגותו תמיכה ציבורית ולסמית' היה סיכוי של ממש להפוך לראש הממשלה לאחר הבחירות הבאות – דבר שיורשו טוני בלייר זכה לו.
סמית סבל מהתקף לב בשנת 1988. למרות שאימץ לאחריו דיאטה חריפה ועיסוק בספורט לקה ב-12 במאי 1994 בהתקף לב שני וחריף ונפטר בגיל 55. הוא נקבר באי לונה בסקוטלנד.
בטקס זיכרון שנערך לו ביולי 1994 במנזר וסטמינסטר השתתפו 2,000 איש.
בית מטה מפלגת הלייבור נקרא על שמו.
סמית' היה נשוי ואב לשלוש בנות.
ג'ון ספיד היה קרטוגרף והיסטוריון אנגלי.
ספיד נחשב ליוצר המפות האנגלי הידוע ביותר בתקופת סטיוארט.
ספיד נולד בפרנדון שבצ'שייר, ובצעירותו החל לעבוד עם אביו כחייט.
בעת עבודתו בלונדון הצטרף לאגודת סוחרי העתיקות ושם פגש את סר רוברט קוטון ואת ויליאם קמדן אשר עודדו אותו לממש את כישוריו בציור, ולהתחיל בציור מפות של האיים הבריטיים, וכן פגש את סר פלק גרוויל, ברון ברוק, אשר מימן את מחקריו.
בשל עבודותיו, העניקה המלכה אליזבת הראשונה לספיד חדר בבית המכס בעיר, כחדר עבודה.
ספיד קבור לצד רעייתו בכנסיית סנט גיילס מחוץ לקריפלגייט, בשכונת ברביקן שבתוך הסיטי של לונדון.
האנדרטה לזכרו שרדה את הפצצות הבליץ שפגעו בכנסייה.
המפה הראשונה שספיד צייר הייתה "כנען כפי שנשלטה הן בימי אברהם הן בתקופת ישראל עם התחנות והאומות הגובלות בה", בשנת 1595.
בעידודו של קמדן החל ספיד לעבוד ספרו על "ההיסטוריה של בריטניה הגדולה" (Historie of Great Britaine) אשר יצא לאור בשנת 1611. ספר זה הסתמך על כתבים קודמים (שחלקם אינם קיימים כיום).
עבודתו כהיסטוריון אינה מוערכת כיום, ונחשבת ירודה באיכותה, אולם בציור המפות נחשב ספיד למוביל בתקופתו, בייחוד לאור תרומתו לתכנון עירוני, בציור מפות עירוניות מדויקות של ערי בריטניה.
בשנת 1611 פרסם אטלס בשם "הזירה בה נמצאת אימפריית בריטניה הגדולה" (The Theatre of the Empire of Great Britaine) אשר כלל מפות נפרדות של כל מחוז ממחוזות אנגליה וויילס, וכן מפה של אירלנד ושל סקוטלנד.
מרבית המפות המופיעות כוללות גם מפות ערים.
בשנת 1627 פרסם ספיד אטלס בשם "מבט על אזורים ידועים בעולם" (Prospect Of the Most Famous Parts of the World) - ספר המפות העולמי הראשון שפורסם על ידי קרטוגרף אנגלי.
ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר השמיני היה בן אצולה בריטי, ואביה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ג'ון ספנסר נולד ב-24 בינואר 1924 בפדינגטון, לונדון, לאלברט ספנסר, רוזן ספנסר השביעי ולליידי סינתיה המילטון, בתם של ג'יימס המילטון, דוכס אברקורן השלישי וליידי רוזלינד בינגהאם, ועם לידתו קיבל את התואר "ויקונט אלת'ורפ".
ג'ון התחנך באיטון קולג' ובאוניברסיטה החקלאית המלכותית, ובין השנים 1944–1945 לחם במלחמת העולם השנייה כקפטן ברגימנט הסקוטים אפורים המלכותי.
בין השנים 1947–1950 שימש ג'ון כעוזרו של וילוובי נורי, ברון נורי הראשון, מושל אוסטרליה הדרומית.
בשנת 1952 מונה ג'ון לחבר מועצת נורת'המפטונשייר, בשנת 1959 מונה לשריף הבכיר של נורת'המפטונשייר, ובשנת 1970 מונה לשופט השלום בנורפוק.
ג'ון שירת את ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בין השנים 1950–1952, ולאחר מכן שירת את אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בין השנים 1952–1954, ואף קיבל בשנת 1954 את עיטור המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
בשנת 1954 התחתן ג'ון במנזר וסטמינסטר עם פרנסס רות רוש, בתם של מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי, ורות רוש, ברונית פרמוי, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
נישואי הזוג לא היו מוצלחים, ובשנת 1969 התגרשו השניים.
בשנת 1975 מת אביו אלברט ספנסר, רוזן ספנסר השביעי, וג'ון ירש את תארו "רוזן ספנסר".
בשנת 1976 התחתן ג'ון עם ריין מק'קורקדייל, בתם של אלכסנדר מק'קורקדייל והסופרת ברברה קרטלנד.
ב-29 במרץ 1992 מת ג'ון כתוצאה מהתקף לב, ובנו צ'ארלס ספנסר, רוזן ספנסר התשיעי ירש את תאריו.
ב-1 ביוני 1954 התחתן ג'ון עם פרנסס רות רוש, בתם של מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי, ורות רוש, ברונית פרמוי, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ליידי שרה מק'קורקדייל (נולדה ב-1955): נישאה לניל מק'קורקדייל, אחיינה של אמה החורגת.
ג'יין פלוייז, ברונית פלוייז (נולדה ב-1957): נישאה לרוברט פלוייז, המזכיר האישי של אליזבת השנייה.
דיאנה, הנסיכה מוויילס (1961–1997): נישאה לצ'ארלס, נסיך ויילס.
צ'ארלס ספנסר, רוזן ספנסר התשיעי (נולד ב-1964): ירש את תוארו לאחר מות אביו.
ג'ון פרנסיס סימור הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי לשעבר שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה (1991 - 1992).
כיום, סימור הוא הסנאטור האחרון שייצג את קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
סימור נולד בשיקגו שבאילינוי ולמד בבתי ספר ציבוריים בעיירה הר לבנון (Mt.
הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית בשנים 1955–1959 וסיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב-1962. סימור היה נשיא אגודת סוכני הנדל"ן של קליפורניה מ-1978 עד 1982 ועבד בעסקי הנדל"ן בין השנים 1962–1981.
ב-1974 נבחר למועצת העירייה של אנהיים וכיהן בתפקיד זה עד 1978. בשנה זו נבחר לראש העירייה ה-39 שלה.
עם תום כהונתו כראש העיר ב-1982, נבחר לסנאט של קליפורניה שם שירת עד 1991. בסנאט של קליפורניה הוא הצביע בעד איסור על שימוש בכנשקי תקיפה, נגד אפליית חולי איידס, ובעד הגדלת ההוצאות על תוכניות חברתיות כולל חינוך ובריאות הנפש.
כראש עיריית אנהיים, סיימור סייעה בגיוס קבוצת לוס אנג'לס ראמס לעבור לאצטדיון אנהיים.
ב-1991 מונה סימור לסנאט של ארצות הברית בידי מושל קליפורניה פיט וילסון על-מנת למלא את שארית כהונתו של וילסון בסנאט, שהתפטר ממנו לשם תפקיד המושל.
תקופת כהונתו של סימור נמשכה עד לבחירות המיוחדות לסנאט של ארצות הברית בקליפורניה בנובמבר 1992 לממלא קבוע עד לתום כהונתו של וילסון ב-1995. ראשת עיריית סן פרנסיסקו לשעבר, דיאן פיינסטיין, ניצחה את סימור בבחירות המיוחדות.
לאחר תקופת כהונתו בסנאט, כיהן סימור כמנהל הסוכנות למימון דירות בקליפורניה במשך שנתיים, ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל תאגיד פיתוח השיכון של דרום קליפורניה לשיכון ובמועצות מנהלים של מספר חברות העוסקות בשיכון ובדיור.
סימור מתגורר כיום בעיר לה קווינטה שבמחוז ריברסייד.
ג'ון סנואו היה רופא אנגלי וחלוץ בפיתוח הרדמה והיגיינה רפואית.
הוא נחשב לאחד ממייסדי האפידמיולוגיה המודרנית, בין השאר בזכות עבודתו בהתחקות אחר מקור התפרצות מגפת הכולרה בסוהו שבלונדון בשנת 1854. ממצאיו הביאו לאימוץ הרדמה, כמו גם לשינויים מהותיים במערכות המים והפסולת של לונדון, שינויים שהביאו לשינויים דומים בערים אחרות ולשיפור משמעותי בבריאות הציבור ברחבי העולם.
סנואו היה הראשון מבין תשעה ילדיהם של ויליאם ופרנסס סנואו בביתם ברחוב נורת'.
הוא הוטבל בכנסיית כל הקדושים ברחוב נורת' שביורק.
אביו היה פועל שעבד בחצר פחם מקומית, ליד הנהר אוז (Ouse), במאגר שהתחדש בקביעות על ידי אספקה משדה הפחם של יורקשייר באמצעות דוברות.
לימים היה חקלאי בכפר קטן בצפון יורק.
השכונה הייתה מהעניות בעיר, ועמדה לעיתים קרובות בסכנת שיטפונות בגלל קרבתה לנהר האוז.
בנעוריו חווה סנואו תנאים לא סניטריים וזיהום.
מרבית הרחובות בעירו לקו מבחינת ההיגיינה והנהר היה מזוהם במי נגר מכיכרות שוק, בתי קברות וביוב.
מגיל צעיר הפגין סנואו יכולת במתמטיקה.
בשנת 1827, כשהיה בן 14, התקבל כחניך רפואי אצל ויליאם הארדקאסל (William Hardcastle) באזור ניוקאסל.
בשנת 1832, בתקופתו כחניך בכירורגיה, נתקל סנואו לראשונה במגפת כולרה בקילינגוורת' , כפר של כורי פחם.
סנואו טיפל בקורבנות רבים של המחלה וכך צבר ניסיון.
הוא הפך למתנזר מאלכוהול וניהל חיים המאופיינים בהתנזרות.
בשנת 1835 חתם על התחייבות להתנזרות.
סנואו היה צמחוני וניסה לשתות רק מים מזוקקים.
בין 1832 ל-1835 עבד כעוזר למנתח, תחילה בברנופפילד , מחוז דורהם, ואחר כך בגשר פטלי, וסט רידינג, יורקשייר.
באוקטובר 1836 נרשם לבית הספר לרפואה הנטריאן ברחוב טחנת הרוח הגדולה, לונדון.
בשנות השלושים של המאה ה-19 היה עמיתו של סנואו בבית החולים של ניוקאסל, המנתח תומאס מייקל גרינהאו .
המנתחים עבדו יחד וביצעו מחקרים על מגפות כולרה באנגליה במשך שנים רבות.
בשנת 1837 החל סנואו לעבוד בבית החולים וסטמינסטר.
בשנת 1857 תרם סנואו תרומה מוקדמת - שלא הוכרה דיה – לאפידמיולוגיה, בעלון שדן בהיעדרות מרכיבים תזונתיים חיוניים בלחם כגורם לרככת.
סנואו היה בין הרופאים הראשונים שחקרו וחישבו מינונים לשימוש באתר ובכלורופורם כחומרי הרדמה כירורגיים, מה שאיפשר לחולים לעבור פרוצדורות כירורגיות ומיילדותיות תוך הפחתה ניכרת של מצוקה וכאב.
הוא תכנן פרוטוקול למתן אתר לחולים בצורה בטוחה, ותכנן גם מסכה למתן כלורופורם באופן בטוח.
הוא ניהל את מתן הכלורופורם למלכה ויקטוריה כאשר ילדה את שני הילדים האחרונים מתוך תשעת ילדיה, ליאופולד בשנת 1853 וביאטריס בשנת 1857, מה שהוביל לקבלה רחבה יותר של הרדמה מיילדותית.
סנואו פרסם מאמר על האתר בשנת 1847 תחת הכותרת "על שאיפת אדי האתר".
גרסה ארוכה יותר של מאמר זה, שכותרתה "על כלורופורם וחומרי הרדמה אחרים, פעולתם וניהולם" התפרסמה בשנת 1858.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת לונדון, קיבל סנואו את תואר הרופא בשנת 1844. סנואו קבע את מרפאתו ברחוב פרית' 54 בסוהו (Frith Street) כמנתח ורופא כללי.
הוא תרם למחקר ולידע במגוון רחב של בעיות רפואיות, כולל הרדמה.
הוא היה חבר בחברה הרפואית של וסטמינסטר, ארגון המוקדש למחקר קליני ומדעי.
סנואו נאם מספר פעמים בישיבות החברה, כתב ופרסם מאמרים.
הוא התעניין במיוחד בחולים עם מחלות נשימה ובדק את השערתו באמצעות מחקרים בבעלי חיים.
בשנת 1841 כתב את המאמר "על חנק ועל החייאה של ילדים שמתו לפני לידתם", מאמר הדן בתגליותיו בתחום הפיזיולוגיה של נשימה בילודים, צריכת חמצן והשפעות שינוי טמפרטורת הגוף.
התעניינותו בהרדמה ובנשימה ניכרה, אם כך, מאז 1841. החל בשנת 1843 התנסה סנואו באתר כדי לראות את השפעותיו על הנשימה.
שנה לאחר שהאתר הוכנס לשימוש בבריטניה, בשנת 1847, פרסם סנואו מחקר קצר שכותרתו "על שאיפת אדי האתר", מחקר ששימש מדריך לשימוש באתר.
במקביל עבד על מאמרים שונים שדיווחו על ניסיונו הקליני בהרדמה, תוך שהוא מציין תגובות, נהלים וניסויים.
אף שעבד ביסודיות עם אתר כחומר הרדמה, לא רשם סנואו פטנט על כך.
הוא המשיך לעבוד ולפרסם עבודות על תצפיותיו ומחקריו.
שנתיים לאחר הכנסת האתר לשימוש, היה סנואו הרופא המרדים המוצלח ביותר בבריטניה.
מנתחים בכירים בלונדון התייעצו עמו.
האתר הוכנס לשימוש בשנת 1847 על ידי ג'יימס יאנג סימפסון , מיילד סקוטי.
הוא הבין שכלורופורם חזק בהרבה ודורש תשומת לב ודיוק רבים יותר בעת היישום.
סנואו הבין זאת לראשונה עם מותה של חנה גרינר בת ה-15 שנפטרה ב-28 בינואר 1848 לאחר הליך כירורגי שהצריך חיתוך ציפורן.
ניתן לה כלורופורם על ידי כיסוי פניה בבד טבול בחומר.
היא איבדה במהירות את הדופק ומתה.
לאחר שחקר את מותה וכמה מקרי מוות שבאו לאחר מכן, הבין סנואו שיש להשתמש בזהירות בכלורופורם ופרסם את ממצאיו במכתב ל-The Lancet.
עבודתו של סנואו וממצאיו היו קשורים הן להרדמה והן ללידה.
ניסיונו עם חולים מיילדותיים היה נרחב והוא השתמש בחומרים שונים כולל אתר, אמילין ובעיקר כלורופורם לשם טיפול בחוליו.
הוא טיפל ב-77 יולדות בכלורופורם.
הוא היה מורח את הכלורופורם בשלב השני של הלידה ושולט בכמות מבלי להרדים את היולדת לחלוטין.
היולדת הייתה חשה בצירי לידה רק באופן חלקי, ונמצאה על גבול ההכרה.
לגבי מתן חומר ההרדמה, סנואו סבר שיהיה בטוח יותר אם אדם אחר - שאינו המנתח - יישם אותו.
השימוש בכלורופורם כחומר הרדמה ללידה נתפס כבלתי מוסרי על ידי רופאים רבים ואף על ידי כנסיית אנגליה.
עם זאת, ב-7 באפריל 1853 ביקשה המלכה ויקטוריה מסנואו כלורופורם במהלך הלידה של ילדה השמיני.
לאחר שלוש שנים עשה זאת סנואו שוב בלידתה הבאה.
במהלך המאה ה-19 השלימו עם כך הממסד הרפואי והממסד הדתי.
סנואו היה ספקן לגבי תאוריית המיאזמה הדומיננטית אז, שקבעה כי מחלות כמו כולרה ודבר הבלוטות נגרמות כתוצאה מזיהום או צורה מזיקה של "אוויר רע".
עדיין לא פותחה תאוריית החיידקים, ולכן סנואו לא הבין את המנגנון שבאמצעותו הועברה המחלה.
התבוננותו בראיות הביאה אותו לזנוח את תאוריית האוויר המזוהם.
הוא פרסם לראשונה את התאוריה שלו במאמר משנת 1849, "על דרך התקשורת של כולרה", ובשנת 1855 פרסם מסה ובה תוצאות חקירתו בנושא תפקיד אספקת המים במגפת סוהו בשנת 1854.
בשיחה עם תושבי המקום (בעזרת הכומר הנרי וייטהד) זיהה סנואו את מקור ההתפרצות כמשאבת המים הציבורית ברחוב ברוד (כיום רחוב ברודוויק).
אף על פי שהבדיקה הכימית והמיקרוסקופית של סנואו בדגימת מים מהמשאבה רחוב ברוד לא הוכיחה באופן סופי את סכנתה, די היה במחקריו על דפוס המחלה כדי לשכנע את המועצה המקומית להשבית את משאבת הבאר על ידי הסרת הידית שלה.
לפעולה זו מיוחס סיום ההתפרצות, אולם סנואו הבחין כי ייתכן שהמגפה כבר הייתה בירידה מהירה.
התמותה הצטמצמה קודם לכן, בעקבות בריחת האוכלוסייה שהחלה זמן קצר לאחר ההתפרצות.
אך מקרי המחלה החדשים פחתו לפני הפסקת השימוש במים, עד כי אי אפשר היה לדעת אם הבאר עדיין הכילה את חיידקי הכולרה במצב פעיל.
סנואו השתמש במפת נקודות כדי להמחיש את מקבץ מקרי הכולרה סביב המשאבה.
הוא השתמש בסטטיסטיקה כדי להמחיש את הקשר בין איכות מקור המים למקרי כולרה.
הוא הראה שחברות המים Southwark ו-Vauxhall הוציאו מים מקטעי התמזה המזוהמים בביוב והעבירו את המים לבתים, מה שהוביל לשכיחות מוגברת של כולרה.
המחקר של סנואו היה אבן דרך בתולדות בריאות הציבור ואירוע מכונן של מדע האפידמיולוגיה.
מאוחר יותר גילו החוקרים כי הבאר הציבורית הזו נחפרה מבור ספיגה ישן ממנו החלו לדלוף חיידקים צואתיים.
חיתול הבד של תינוק שנדבק בכולרה ממקור אחר נשטף בבור ספיגה זה.
הפתח המקורי שלו היה מתחת לבית סמוך, שנבנה מחדש רחוק יותר לאחר שרפה.
העיר הרחיבה את הרחוב והמידע על מיקומו של בור הספיגה אבד.
באותה תקופה היו בורות שקע תחת רוב הבתים.
מרבית המשפחות ניסו לרוקן את השפכים הגולמיים שלהם לתמזה כדי למנוע מבורותיהם להתמלא לפני שייספג הביוב באדמה.
תומאס שאפטר ביצע מחקרים דומים והשתמש במפה מבוססת-נקודות למחקר כולרה באקסטר, שבע שנים לפני סנואו, אם כי לא זיהה את בעיית אספקת המים האחראית למגפה.
לאחר תום מגפת הכולרה החליפו גורמים בממשל את ידית המשאבה של רחוב ברוד.
הם הגיבו לאיום שנשקף לאוכלוסייה, אך אחר כך דחו את התאוריה של סנואו.
קבלת הצעתו נכרכה בהבנה שמחלות עוברות בצואה, מחשבה שרוב הציבור דחה אינטואיטיבית מטעמים אסתטיים.
ב-1866 הבין ויליאם פאר , אחד המתנגדים הראשיים של סנואו, את תוקף האבחנה שלו כשחקר התפרצות נוספת של כולרה בברומלי על יד באו.
הוא הוציא הוראות מיידיות כי אסור לשתות מים לא רתוחים.
פאר הכחיש את ההסבר של סנואו לגבי האופן שבו העבירו המים המזוהמים כולרה, אך קיבל את הטענה כי למים היה תפקיד בהתפשטות המחלה.
חלק מהנתונים הסטטיסטיים שאסף פאר סייעו לקידום השקפתו של סנואו.
היום זוכה להכרה העובדה שהרפורמיסטים הסתבכו לעיתים קרובות במאבקים פוליטיים.
במהלך "הרצאת ידית המשאבה" (Pumphandle Lecture) השנתית באנגליה, חברי אגודת ג'ון סנואו מסירים ומחליפים באופן סמלי ידית משאבה, המסמלת את האתגרים המתמשכים לקידמה בנושאי בריאות הציבור.
סנואו הפך לצמחוני בגיל 17. הוא אימץ דיאטה צמחונית ובה ירקות ומוצרי חלב וביצים.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 בריאותו התדרדרה והוא סבל מהפרעת כליות אותה ייחס לתזונתו הטבעונית.
הוא הוסיף לתפריטו בשר ויין.
הוא המשיך לשתות מים רתוחים לאורך חייו.
בשנת 1830 החל להתנזר משתייה ובשנת 1845 התקבל לחברת המתנזרים של יורק.
מצב בריאותו הורע, ובשנת 1845 החל לצרוך מעט יין.
סנואו התגורר ברחוב סאקוויל 18 בלונדון משנת 1852 עד למותו בשנת 1858. סנואו לקה בשבץ מוחי בעת שעבד במשרדו בלונדון ב-10 ביוני 1858. הוא היה אז בן 45. הוא לא התאושש ונפטר ב-16 ביוני 1858. הוא נקבר בבית העלמין ברומפטון.
לוח זיכרון לסנואו ולעבודתו משנת 1854, במקום משאבת המים ברחוב ברוד (כיום רחוב ברודוויק).
הלוח מציג משאבת מים שהידית שלה מוסרת.
המקום בו עמדה המשאבה מכוסה גרניט אדום.
בית ציבור בקרבת מקום נקרא על שמו.
הוקמה אגודה הנושאת את שמו, הנפגשת באופן קבוע בפאב על שמו.
הרצאה שנתית של "ידית המשאבה" מועברת בכל ספטמבר על ידי רשות מובילה בתחום בריאות הציבור.
קברו בבית העלמין ברומפטון, לונדון, מסומן באנדרטה.
ביורק מוצב לזכרו לוח כחול בקצה המערבי של פארק אין, מלון ברחוב נורת'.
יחד עם חלוץ ההרדמה ג'וזף תומאס קלובר, סנואו הוא אחד התומכים ההראלדים של המכללה המלכותית להרדמה.
איגוד המרדימים של בריטניה ואירלנד מעניק את פרס ג'ון סנואו, מלגה לסטודנטים לרפואה לתארים מתקדמים העוסקים במחקר בתחום ההרדמה.
למרות דיווחים כי לסנואו הוענק פרס על ידי מכון דה פראנס על חיבורו בתחום הכולרה בשנת 1849, מכתב מהמכון מ-1950 מציין כי הוא קיבל רק מועמדות לכך.
בשנת 1978 הוקמה חברת מחקר וייעוץ לבריאות הציבור על שמו.
בשנת 2001 נוסדה מכללת ג'ון סנואו בקמפוס המלכה של אוניברסיטת דרהאם בסטוקטון-און-טיז .
בשנת 2009 נחנך אולם הרצאות על שמו על ידי אן, הנסיכה המלכותית בבית הספר בלונדון לרפואה היגיינה וטרופית.
בשנת 2016 פרסמה קתרין טנסלי תיאור בדיוני המבוסס על פעילותו של סנואו ברומן ההיסטורי "הרופא מרחוב ברוד" (ספרי טרובדור).
בשנת 2017 הוקמה אנדרטה לזכרו של סנואו בצורת משאבה שהידית שלה הוסרה, לוח כחול ולוח פרשנות, בנורת' סטריט גארדן, יורק, סמוך לעיר הולדתו.
סנואו הוזכר בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה" משנת 2019 בפרק העונה השלישית "גופים זרים".
בפרק פוגש סנואו פוגש את המלכה ויקטוריה (לא מוזכר תאריך אך זה קרה בשנת 1854).
בעזרת המלכה מסירות הרשויות המקומיות את ידית המשאבה של רחוב ברוד.
ג'ון סלואן היה צייר וחרט אמריקאי.
הוא נחשב לאחד ממייסדי אסכולת האמנות אמריקאית אשקאן.
הוא גם היה חבר בקבוצה המכונה "השמונה".
הוא ידוע בעיקר בזכות סצנות הז'אנר האורבני שלו ויכולתו לתפוס את תמצית חיי השכונה בעיר ניו יורק.
הוא היה "צייר ריאליזם מוקדם במאה העשרים שאימץ את עקרונות הסוציאליזם" והעמיד את כישרונותיו האמנותיים לשירות אמונה זו."
ג'ון סלואן נולד בלוק הייבן, פנסילבניה, ב-2 באוגוסט 1871, לג'יימס דיקסון סלואן, אדם עם נטיות אמנותיות שהכנסתו לא הייתה יציבה, והנרייטה אירלנד סלואן, מורה בבית ספר ממשפחה אמידה.
סלואן גדל בפילדלפיה, פנסילבניה, שם התגורר ועבד עד 1904, כשעבר לעיר ניו יורק.
שתי אחיותיו (אליזבת ומריאנה) עודדו אותו לצייר מגיל צעיר.
בסתיו 1884 נרשם לתיכון היוקרתי המרכזי בפילדלפיה, שם כללו חברי כיתתו את ויליאם גלקנס ואלברט סי בארנס.
באביב 1888 חווה אביו התמוטטות נפשית שהשאירה אותו ללא יכולת לעבוד, וסלואן הפך אחראי, בגיל שש עשרה, לתמיכה בהוריו ואחיותיו.
הוא עזב את בית הספר כדי לעבוד במשרה מלאה כעוזר קופאית אצל "פורטר וקואטס", חנות ספרים והדפסים.
תפקידו היה קל, מה שאיפשר לו שעות רבות לקרוא את הספרים ולבחון את העבודות במחלקת הדפוס של החנות.
שם סלואן יצר את עבודותיו המוקדמות ביותר ששרדו, ביניהן העתקי עט ודיו של ציורי דירר ורמברנדט.
הוא גם החל לבצע תחריטים, שנמכרו בחנות בסכום צנוע.
בשנת 1890 עבר לחנות אחרת במשכורת גבוהה יותר.
שם עיצב סלואן כרטיסי ברכה ולוחות שנה והמשיך לעבוד על תחריטיו.
באותה שנה הוא גם השתתף בשיעור רישום לילי שסיפק לו את הכשרתו הראשונה הפורמלית.
עד מהרה הוא עזב את החנות בתקווה להתפרנס כאמן מסחרי פרילנסר.
בשנת 1892 החל לעבוד כמאייר במחלקת האמנות של המגזין The Inquirer בפילדלפיה.
בהמשך אותה שנה החל סלואן להשתתף בשיעורי ערב באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בהנחייתו של הצייר תומאס פולוק אנשוץ.
בין חבריו לכיתה היה גם חברו מבית הספר ויליאם גלקנס.
בשנת 1892 פגש סלואן את רוברט אנרי, צייר מוכשר וכריזמטי, שדגל בעצמאות אומנותית והפך לחונך ולחברו הקרוב ביותר.
אנרי עודד את סלואן בעבודותיו הגרפיות ובסופו של דבר שכנע אותו לפנות לציור.
הם חלקו השקפה אמנותית משותפת ובשנים הבאות קידמו סגנון חדש של ריאליזם, המכונה "אסכולת אשקאן" באמנות אמריקאית.
בשנת 1893 הקימו סלואן והאנרי יחד את "מועדון הפחם" שחבריו כללו גם את גלאקנס, ג'ורג' לוקאס ואברט שין.
לקראת סוף 1895, סלואן החליט לעבוד במחלקת האמנות של העיתון ה"פילדלפיה פרס".
לוח הזמנים שלו היה עכשיו פחות עמוס, מה שאפשר לו יותר זמן לצייר.
אנרי הציע לו עידוד ולעיתים קרובות שלח רפרודוקציות לסלואן של אמנים אירופאים, כמו מאנה, הלס וגויה.
בשנת 1898, סלואן הוצג בפני אנה מריה (דולי) וול (ילידת 1876), והשניים התאהבו מייד.
הם נישאו ב־5 באוגוסט 1901, וחייהם סבלו ממשברים תכופים בגלל חוסר היציבות הנפשית שלה.
בשנות חייהם בניו יורק, עזר לבני הזוג להתמודד עם רבים מהמשברים הללו, האמן ג'ון באטלר ייטס, אביו של המשורר ויליאם באטלר ייטס.
בשנת 1903 ייצר סלואן כמעט שישים ציורי שמן אך טרם ביסס לעצמו שם בעולם האמנות.
באפריל 1904 הוא ודולי עברו לעיר ניו יורק ומצאו מגורים בגריניץ' וילג', שם צייר כמה מיצירותיו הידועות ביותר.
הוא נהיה פורה יותר ויותר, אך מכר מעט, והמשיך להסתמך על הכנסותיו כפרילנסר של המגזין "פילדלפיה פרס", שבגינו המשיך לצייר חידות שבועיות עד שנת 1910. בשנת 1905 הוא השלים הכנסה זו על ידי ציור איורים לספרים וכתבי עת שונים.
סלואן השתתף בתערוכה המפורסמת בשנת 1908 בגלריית מקבת בניו-יורק של קבוצה שכללה ארבעה אמנים נוספים ממועדון הפחם בפילדלפיה (אנרי, גלקנס, לוקס ושין) וכן שלושה אמנים שעבדו בסגנון פחות ריאליסטי, ויותר אימפרסיוניסטי, מוריס פרנדרגסט, ארנסט לוסון וארתור דייוויס.
הקבוצה נקראה אחר כך באופן קולקטיבי בשם "השמונה".
תערוכת גלריית מקבת נועדה למחות על התנאים המגבילים של האקדמיה הלאומית לעיצוב השמרנית.
לאחריה ארגן סלואן תערוכה נודדת של הציורים בכמה ערים מניוארק לשיקגו, שזכתה להד רב בעיתונות על גישות פחות אקדמיות לאמנות.
חוסר שביעות הרצון ההולך וגובר של סלואן ממה שכינה "ממשלת הפלוטוקרטיה" הוביל אותו להצטרף למפלגה הסוציאליסטית בשנת 1910. דולי סלואן גם הייתה פעילה בפרויקטים סוציאליסטיים בתקופה זו.
ג'ון סלואן הפך לעורך האמנותי של המגזין " Masses " מגיליון דצמבר 1912 ותרם רישומים אנטי-מלחמתיים ואנטי-קפיטליסטים רבי עוצמה גם לפרסומים סוציאליסטים אחרים.
מכיוון שסלואן מעולם לא היה שלם לחלוטין עם ציורי תעמולה, עבודתו למגזינים אלה לא תמיד הכילה תוכן פוליטי גלוי.
אמונתו כי "Masses" הפך לתעמולתי מדי הביאה אותו למחלוקת עם עורכי העיתון מקס איסטמן ופלויד דל, וגרמה לו להתפטר מתפקידו בכתב העת בשנת 1916.
הוא מעולם לא תמך במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית, אף על פי שקיווה שברית המועצות תצליח ליצור חברה שוויונית.
לאורך חייו, הוא הזדהה עם גורמים פוליטיים שמאליים והביע הסתייגות נחרצת מחוסר השוויון במערכת הכלכלית האמריקאית.
הוא היה גם פציפיסט, והתנגד לכניסה האמריקאית למלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1913, סלואן השתתף בתערוכת המודרניזם החשובה תערוכת הארמורי (Armory) .
הוא שימש כחבר בוועד המארגן והציג גם שני ציורים וחמישה תחריטים.
באותה שנה רכש האספן החשוב אלברט סי בארנס את אחד מציוריו של סלואן.
זו הייתה רק המכירה הרביעית של ציור של סלואן.
מבחינת סלואן, החשיפה ליצירות המודרניסטיות האירופאיות שנראו בתערוכת "הארמורי", הביאה להתרחקות הדרגתית מהנושאים האורבניים הריאליסטיים שצייר בעשר השנים הקודמות.
בשנים 15–1914, בקיץ כשבילה בגלוסטר, מסצ'וסטס, הוא צייר נופים בסגנון חדש, זורם וצבעוני יותר, שהושפע מואן גוך.
החל משנת 1914 לימד סלואן בליגת סטודנטים לאמנות, שם במשך שמונה עשרה השנים הבאות הפך למורה כריזמטי ואקסצנטרי.
תלמידיו כיבדו אותו בגלל הידע המעשי ויושרו, אך חששו מלשונו.
כצייר ידוע שמכר בכל זאת מעט מאוד ציורים, הוא יעץ לתלמידיו, "אין לי מה ללמד אותך שיעזור לך להתפרנס." הוא הטיף לתלמידיו למצוא שמחה בתהליך היצירה בלבד.
קיץ 1918 היה האחרון שבילה בגלוסטר.
במשך שלושים השנים הבאות הוא בילה ארבעה חודשים בכל קיץ בסנטה פה, ניו מקסיקו, שם הנוף המדברי העניק השראה לריכוז חדש ביצירת הצורה.
רוב יצירותיו הושלמו בניו יורק.
כתוצאה מתקופתו בדרום-מערב, הוא ודולי פיתחו התעניינות רבה באמנויות וטקסים של ילידים אמריקאים, וכשחזרו לניו יורק, הפכו לחסידי האמנים האינדיאנים.
בשנת 1922 ארגן תערוכת עבודות של אמנים ילידי אמריקה בניו יורק.
הוא גם תמך בפעולתו של דייגו ריברה.
"אגודת האמנים העצמאיים", שסלואן הקים בשנת 1916, העניקה לריברה וחוסה קלמנטה אורוזקו את אפשרות התצוגה הראשונה בארצות הברית בשנת 1920.
בשנת 1943 נפטרה דולי סלואן ממחלת לב כלילית.
בשנה שלאחר מכן התחתן סלואן עם הלן פאר, סטודנטית לשעבר שהייתה צעירה ממנו בארבעים שנה, עמה היה מעורב רומנטית תקופה ארוכה משנות השלושים.
ב־7 בספטמבר 1951 נפטר סלואן מסרטן בעת חופשתו בהאנובר, ניו המפשייר.
בינואר שלאחר מכן הציג מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית תערוכה רטרוספקטיבית שהתקבלה היטב.
הלן פאר סלואן, שהפכה לפילנתרופית ידועה בשנותיה המאוחרות, פיקחה על הפצת עבודותיו שלא נמכרו למוזיאונים מרכזיים ברחבי הארץ.
בגיל צעיר נחשף סלואן לספרים ורפרודוקציות רבות דרך דודו, אלכסנדר פריסטלי, שהחזיק אוסף נרחב בספרייתו.
השפעה עיקרית הייתה של ג'ון לייק, קריקטוריסט אנגלי.
כבר בשנת 1894 החל למשוך תשומת לב בעזרת איורים דקורטיביים בסגנון גרפי חדש.
עבודות אלה שילבו את השפעותיהם של אמנים אירופאים בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים, כולל וולטר קריין, וחושפים את מחקרו של סלואן על בוטיצ'לי והדפסים יפניים.
בשנת 1893 סלואן הוכשר בסטודיו של רוברט אנרי, שעודד את הצעירים לקרוא את וויטמן ועודד דיונים בספרים כמ "ציור מודרני של ג'ורג' מור" ושיחותיו של ויליאם מוריס האנט על אמנות.
אנרי האמין בצורך ליצור אמנות אמריקאית חדשה, פחות עדינה, שהתאימה יותר לרוח התקופה השקפה שהתאימה לסלואן.
כמי שצייר סצנות עירוניות סלואן הוא אחד האמנים המזוהים ביותר עם אסכולת אשקאן.
עם זאת, לדעתו זה היה מונח כוללני מדי.
הוא הרגיש שהמונח מאחד יותר מדי ציירים שונים, וריכז את תשומת ליבם של הצופים בתוכן ולא בסגנון הציור.
שלא כמו אנרי, סלואן לא היה צייר קליל ועמל הרבה על עבודתו.
גישתו השיטתית כלפי רישומים הועברה לציור שלו.
"הגישה של סלואן ליצירת אמנות ריאליסטית אורבנית התבססה על תמונות שראה וזכר ולא שרטט אותן ברחוב, למרות שהטיפול האוטוגרפי שלו בצבע ובמדיה המודפסת מעביר את המראה של רישום מהיר.
מראה הרישום המהיר היה מאפיין עיקרי בסגנונו, ותואם את מטרת אסכולת אשקאן להציג נושא לצופה כרישום תמונה רגעית מהירה.
סלואן אהב לראות את תושבי הערים מקיימים אינטראקציה.
תלמיד שלו כתב, "הוא התעניין במה שמכנים ז'אנר סצנות רחוב, חיי מסעדה, ציורי סלונים, סירות מעבורת, גגות, חצרות אחוריות וכן הלאה, דרך קטלוג שלם של נושאים שבשגרה." כמו אדוארד הופר, סלואן השתמש לעיתים קרובות בפרספקטיבה של החלון בציור שלו, כדי ליצור מיקוד.
תשומת הלב של סלואן לאירועים בסביבה העירונית מזכירה את טכניקות העלילה ששימשו בסיפורת הריאליסטית ובסרטים ההוליוודיים שמהם נהנה.
בכל פעם שסלואן נשאל על ההקשר החברתי בציוריו או על הסוציאליזם שלו, הוא אמר שציוריו נעשו מתוך "אהדה, אך ללא תודעה חברתית ...
מעולם לא התעניינתי להכניס תעמולה בציורים שלי, כך שזה מרגיז אותי כאשר היסטוריונים לאמנות מנסים לפרש את תמונות חיי העיר כ"מודעות חברתית ".
ראיתי את חיי היומיום של האנשים, ובסך הכל תיארתי אותם."
בסוף שנות העשרים של המאה העשרים, כשנוצר שוק לתמונות העיר שלו והוא היה עשוי להתפרנס מהן, סלואן שינה את הטכניקה שלו ונטש את הנושא העירוני האופייני לו לטובת ציורי עירום ודיוקנאות.
עצמאות זו הייתה אופיינית לו לחלוטין, למורת רוחו של סוכניו.
ציוריו של סלואן נמצאים כמעט בכל המוזיאונים הגדולים באמריקה.
בשנת 1971, הודפס ציור שלו מ-1907 על בול דואר בארצות הברית לכבודו.
תלמידיו כללו את פגי בייקון, אהרון בוהרוד, אלכסנדר קלדר, רג'ינלד מארש, ברנט ניומן, ונורמן ראבן.
בשנת 1939 פרסם ספר על תורת הציור Gist of Art, שהופיע בדפוס במשך למעלה משישים שנה.
בלובי של משרד הדואר של ארצות הברית בברונקסוויל, ניו יורק, מוצג ציור קיר של סלואן שצויר בשנת 1939 וכותרתו "הגעת הדואר הראשון" בברונקסוויל בשנת 1846 בהזמנת אגף האוצר לאומנויות יפות.
סניף הדואר והציור קיר רשומים בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1988.
ג'ון סנואוהה (ביפנית: 瀬上 純; נולד ב-2 באוגוסט 1970 במיאגי) הוא מלחין וגיטריסט יפני שידוע בעיקר כמלחין מוזיקה למשחקי מחשב.
ג'ון סנואוהה נולד במיאגי בשנת 1970. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל 3. כאשר הוא היה בן 12 המשפחה עברה לפנמה, בגיל 15 הוא התחיל לנגן גיטרה והקים להקה שהתפרקה לאחר מספר שנים.
בשנת 1993 ג'ון סנואוהה סיים לימודי כלכלה באוניברסיטה והחל לעבוד כמלחין בחברת SEGA.
הוא כתב מוזיקה לרוב המשחקים של "סוניק הקיפוד" והחל משנת 1998 עבד עבור "Sonic Adventure".
במהלך הקלטות הוא הכיר מספר מוזיקאים והם החליטו להקים להקה "Crush 40".
בעקבות הקמת הלהקה שהחבר הנוסף שלה התגורר בסן פרנסיסקו, ג'ון סנואוהה עבר לקליפורניה.
גם בהיותו בארצות הברית הוא המשיך לעבוד ב-SEGA במקביל להשתתפותו בלהקה Crush 40.
בשנת 2005 סנואוהה הקליט אלבום עם זמרת יפנית שהופץ ביפן בלבד.
הוא היה חבר של צוות 38 מלחינים שעבדו על מוזיקה ל"Super Smash Bros.
Brawl" והוא כלל במשחק מחשב זה גם מספר שירים של להקת Crush 40.
בשנת 2009 סנואהה היה המלחין הראשי למוזיקה עבור "Sonic and the Black Knight".
בסוף שנת 2009 הוא לראשונה הוציא אלבום סולו.
בשנת 2011 הוא הופיע במספר הופעות של הלהקה וגם התמנה למלחין ראשי של "Sonic Generations".
בשנת 2018 הוא כתב מוזיקה ל-"Super Smash Bros.
ג'ון סל קוטמן היה צייר ימי ונוף אנגלי, תחריטאי, מאייר, סופר ואמן מוביל בבית הספר לציירים בנוריץ'.
ג'ון סל קוטמן נולד בנוריץ', ב־16 במאי 1782, בנו של אדמונד קוטמן, סוחר משי ותחרה משגשג, ואשתו אן סל.
הם נישאו ב־3 באפריל 1781 בסנט מרי קוסלני, נוריץ', אותה הכנסייה בה הוטבל בנם ג'ון סל ב־9 ביוני 1782.
מעט ידוע על ילדותו של קוטמן או על חייו עם משפחתו בנוריץ'.
הוא התחנך בבית הספר היסודי של נוריץ'.
הוא גילה כישרון לאמנות מגיל צעיר ולעיתים קרובות היה יוצא לטיולי ציור לאזורים הכפריים סביב נוריץ' וחוף נורפוק.
אביו התכוון שהוא ייכנס לעסק המשפחתי, במקום קריירה באמנות.
אדמונד קוטמן ביקש עצות לגבי סיכויי בנו מהאמן ג'ון אופי, אשר השיב "במקום מגפיים שחורים תן לו להתפתח כאמן".
הוא עבר ללונדון בשנת 1798, והתגורר בסוהו.
בהתחלה התפרנס בעבודות בתחום הדפוס ומרישומיו בחנות הדפוס של רודולף אקרמן.
הוא היה בחסותו של ד"ר תומאס מונרו, שביתו היווה סטודיו ומקום מפגש לאמנים, כולל ויליאם טרנר הצעיר.
ייתכן שששם קוטמן הכיר את טרנר, פיטר דה וינט ותומאס גירטין, שהפכו לדמויות משפיעות בהתפתחותו האמנותית.
ייתכן שקוטמן הצטרף למועדון הרישום שהקים גירטין.
בקיץ 1799 יצא איתו למסע ציור לסארי, ובאביב שלאחר מכן הם נסעו לטיול רישומים בויילס.
בשנת 1800 הציג קוטמן לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות: חמש סצנות של סארי ואחת מטירת הארלך.
הוא הציג סצנות וולשיות אחרות באקדמיה המלכותית בשנת 1801 וב-1802. בשלושת הקייצים של השנים 1803–1805, שהה עם משפחת צ'ולמלי בברנדסבי הול וביורקשייר, בהם עשה סדרת צבעי מים של נהר גרטה.
בעת שהותו בלונדון, בילה קוטמן זמן מה בנוריץ', ובספטמבר 1802 פרסם את שירותיו כמורה לציור בעיתון מרקורי של נוריץ'.
בשנת 1806 חזר להתגורר בנוריץ'.
הוא הצטרף לחברת האמנים נוריץ' והציג 20 יצירות, כולל שישה דיוקנאות, בתערוכת החברה בשנת 1807. בשנת 1808, 67 העבודות שהציג כללו ציורי שמן.
הוא הפך לנשיא האגודה בשנת 1811.
פרנסתו העיקרית הגיעה מהוראת אמנות ואחד מתלמידיו, אספן העתיקות דוסון טרנר, הפך לחבר טוב.
הוא הציג אותו בפני תלמידים רבים ושיתף פעולה באחד מספריו.
במסגרת הוראתו פעל קוטמן בעצמו כספריית מנויים של ציורים בצבעי מים, כך שתלמידיו יוכלו לקחת הביתה את רישומיו להעתקה.
רבות מיצירותיו נושאות מספרים הקשורים לתוכנית זו.
בשנת 1811 פורסמה מערכת התחריטים הראשונה שלו; כל הציורים למעט אחד מהם היו בנושאים אדריכליים, בעיקר בניינים ביורקשייר.
בשנים 1812 עד 1820 פרסם סט של 60 תחריטים של המבנים העתיקים של נורפוק.
ב־1817, 1818 ו-1820 הוא ביקר בנורמנדי יחד עם דוסון טרנר, ועשה רישומים של מבנים.
שנתיים לאחר מכן פרסם 100 תחריטים המבוססים על רישומים שהוכנו במהלך הנסיעות שלו בנורמנדי.
לאחר ביקורים אלה השתנה אופי ציוריו, המאוחרים יותר שנעשו בצבע בהיר יותר.
בין השנים 1812 עד 1823 התגורר קוטמן על החוף בגרייט יארמות', שם למד ספנות ולמד את צורת הגלים.
כמה מעבודותיו הימיות המשובחות ביותר מתוארכות לתקופה זו.
הוא חזר לנוריץ' בשנת 1824, בתקווה לשפר את מצבו הכלכלי, ועבר לבית גדול בסנט מרטין, מול ארמון הבישוף, שם בנה אוסף הדפסים, ספרים, שריון ודגמים רבים של ספינות שיסייעו לו לקומפוזיציות.
הוא הציג עבודות בין השנים 1823 עד 1825 בתערוכות השנתיות של אגודת האמנים נוריץ'.
בשנת 1825 הפך קוטמן לעמית של האגודה המלכותית לציירים בצבעי מים והציג שם עד 1839.
בינואר 1834 מונה קוטמן למאסטר לציור נוף בקינגס קולג' בלונדון, בין השאר על פי המלצתו של ויליאם טרנר.
בשנת 1836 מונה בנו מיילס אדמונד קוטמן לסייע לו.
האמן דנטה גבריאל רוזטי היה אחד מתלמידיו.
בלונדון, קוטמן התיידד עם האמנים ג'יימס סטארק, ג'ורג' קטרמול, סמואל פרוט וקורנליוס וארלי.
בשנת 1836 הוא הפך לחבר כבוד במכון האדריכלים הבריטי.
בשנת 1838 כל תחריטיו פורסמו על ידי הנרי ג'ורג' בווהן, כולל "ליבר סטודיורום".
קוטמן התחתן עם אן מיילס, אחת מארבע בנותיו של איכר מפלבריג.
הם התחתנו בכנסיית הקהילה ב־6 בינואר 1809. קוטמן נותר מסור לאשתו לאורך כל חיי נישואיו.
הם עברו ללונדון באביב 1809, וילדם הבכור מיילס אדמונד קוטמן נולד ב-5 בפברואר בשנה שלאחר מכן.
לאחר שהמשפחה עברה לגרייט יארמות' באפריל 1812, נולדה בתם אן, ואחריה עוד שלושה בנים נוספים, ג'ון ג'וזף קוטמן, (פרנסיס) וולטר ואלפרד הנרי.
בת שישית נולדה בשנת 1822.
בשנת 1834 בנו הבכור מיילס אדמונד נשאר בנוריץ' לעבוד כמורה לאמנות, כאשר שאר בני משפחת קוטמן עברו ללונדון עם מינויו של ג'ון סל קוטמן לפרופסור לציור בקינגס קולג'.
שנה לאחר מכן, מיילס אדמונד עצמו עבר ללונדון, והפך לעוזרו של אביו לאחר שאחיו ג'ון ג'וזף חזר לנוריץ'.
בניו מיילס אדמונד וג'ון ג'וזף קוטמן הפכו מאוחר יותר לציירים ראויים לציון.
מיילס אדמונד החליף את אביו כמאסטר לציור בקינגס קולג' בשנת 1843.
בשנת 1841, במהלך שנים עשר החודשים האחרונים לחייו, חזר קוטמן להתכתב עם דוסון טרנר.
הוא קיבל חופשה של שבועיים מקינגס קולג', נסע מלונדון ליארמת' באונייה ואז לנוריץ', ובסופו של דבר שהה בנורפוק למשך חודשיים לפני שחזר ללונדון.
באותה שנה עשה רישומי גיר של נוריץ' וכפר נורפוק.
ציור השמן האחרון שלו – מיום 18 בינואר 1842 שמעולם לא הושלם – היה נוף לנהר בנוריץ'.
במהלך ששת החודשים האחרונים לחייו, בגלל הידרדרותו הבריאותית, קוטמן לא כתב מכתבים ולא הציג שום ציורים חדשים.