tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השנים קיים לייטמן מפגשים עם אישי ציבור, כגון מזכ"לית ארגון אונסקו, אירינה בוקובה, סגנית מזכ"ל האו"ם, ד"ר אשה-רוז מיגירו, וכן גופים בינלאומיים כגון מועצת החוכמה העולמית וטיפות של ידע, לפניהם הציג את השקפתו.
לייטמן תוקף את הפצת הקבלה בשיטות העידן החדש (תוך רמזים לפעילותו של שרגא ברג) ומתבטא בעד הצורך ב"ניקויה" של חוכמת הקבלה מכל הגשמה ובהרחקתה משיטות המיסטיות, המדיטציות, התרגילים והפעולות הגופניות שנקשרו בה.
עם זאת, איננו נמנע מלהשתמש בכלי ניסוח ובערוצי הפצה של העידן החדש ותרבות הפנאי הישראלית.
לייטמן הקים את קבוצת "בני ברוך", על שמו של הרב ברוך אשלג.
אף כי לא הוסמך לרבנות, אנשי הקבוצה רואים בו את רבם ואת הסמכות היחידה בתורת אשלג.
לייטמן ממעט במוצהר לפנות לקהל יהודי אורתודוקסי.
הקבוצה כללה בתחילה בעיקר עולים מחבר המדינות, ואחר כך התרחבה לקהלים נוספים.
היא מפיצה את תורתה במגוון ערוצים וסגנונות לקהל הרחב, ובאופן אזוטרי יותר לחוג הפנימי.
לפי דברי אנשי התנועה בשנת 2010, היו אז בישראל כ-50,000 איש הקשורים אליה באופן כלשהו ומאות אלפים בעולם.
על פי המרכז הישראלי לנפגעי כתות לתנועה יש מאפייני כת..
על פי חסידים לשעבר ותחקירים עיתונאיים, לתנועה יש תקנון פנימי נוקשה שמסדיר את אורח חיי החברים, כולל איסור על קריאת חומר חיצוני, ומעודד ניתוק מהעולם החיצוני ולימוד חומרי התנועה בלבד.
על פי תחקיר משנת 2017 ועדויות נוספות, התנועה פועלת כקבוצה סגורה עם ועדת משמעת, בית דין, ו"משטרה פנימית", והפרת הכללים עלולה להוביל לעונשים.
החוקר תומר פרסיקו ציין עדויות לשליטה רודנית, ניצול מיני ודמי שתיקה - מאפיינים המצביעים על סממנים כיתתיים שליליים.
המעגל הפנימי של התנועה מנה ב-2010 כשלוש מאות משפחות.
החברים במעגל זה מגיעים מדי לילה, שבעה ימים בשבוע, לשיעור של לייטמן, בין השעות 6:00-3:00, ומיועד לגברים בעלי אישור כניסה.
לצד הלימוד הלילי, מצופה מאנשי המעגל הפנימי להתפרנס ולשלם עשירית משכר הנטו שלהם עבור הפצת משנתה של התנועה.
על פי אתר התנועה, השיעור הלילי מתורגם סימולטנית לשבע שפות.
מלבד זאת, בארכיון השיעורים ניתן לצפות בשיעורים הליליים מתורגמים סימולטנית לכ-12 שפות (נכון לשנת 2016).
אתרים נוספים של התנועה כוללים מידע ב-36 שפות.
בספר "הערבוּת" ובמקורות נוספים מתאר לייטמן את היחסים הראויים לדעתו לחוג הלומדים.
בהמשך לתורת אשלג, יחסים אלו, המתאפיינים בתמיכה ובדאגה הדדית מכונים בפיו "ערבות הדדית".
לדידו של לייטמן, ביחסים המתוקנים שבין לומדי הקבלה מתגלה המציאות הרוחנית.
בהמשך למסורות חסידיות, על מנת לגלות את המציאות הרוחנית נדרשים החברים בקבוצה לביטול העצמי, קרי לביטול היחס האגואיסטי שלהם, קודם כול כלפי הקבוצה והרב שלה, ולאחר מכן כלפי שאר העולם.
תלמידיו של לייטמן התמודדו ברשימת "ביחד" בבחירות לעיריית פתח תקווה באוקטובר 2013. הסיעה קיבלה 13.5% מקולות המצביעים, והפכה לסיעה הגדולה במועצת העירייה, עם ארבעה מנדטים.
לייטמן אמר כי אין בכוונתו להתמודד גם בבחירות לכנסת.
פעילות ההפצה של משנת לייטמן
בני ברוך מפיצים את משנתו של לייטמן באופן אינטנסיבי ובמגוון אמצעים.
ספרי הקבוצה כוללים כמה רמות המיועדות לקהלי קוראים שונים.
לייטמן וקבוצתו עוסקים גם בהדפסת כתביהם של הרב יהודה ליב והרב ברוך שלום אשלג, ומתחרים בממשיכים אחרים שלהם על הבלעדיות בהדפסת הכתבים.
בעבר הפיצה התנועה חינם עיתון דו-שבועי בן 12 עמודים בשם "קבלה לעם".
לבני ברוך פעילות ענפה באינטרנט.
תורתו של לייטמן מופצת באתרים ב-36 שפות לתנועה אתרים רבים עבור קהלים שונים.
לקבוצה חברת הפקת סרטים בשם "ARI Films".
בנובמבר 2008 הושק ערוץ הקבלה המשודר ממרכז "בני ברוך" באמצעות הטלוויזיה בלוויין ובכבלים, כולל שידורים חוזרים בשבתות ובמועדי ישראל.
הערוץ משדר גם תוכניות מקור למבוגרים ולילדים.
רוב התוכניות בערוץ פתוחות לקהל הרחב, אך חלקן מיועדות למעגל הפנימי והצפייה בהן דורשת קוד.
ללייטמן תוכנית שבועית ברדיו ללא הפסקה.
הוא מרבה להתראיין בתקשורת הבינלאומית והישראלית ומפרסם בקביעות טורים בעיתונות בתשלום.
התנועה מקיימת מדי שנה בפברואר קונגרס עולמי במשך שלושה ימים.
בקונגרס של 2008 השתתפו כ-3,000 איש, ובזה של 2010 כ-6000. אנשי התנועה מקימים "בתי קבלה לעם" ביישובים בישראל.
בראשית 2016 נמנו באתר התנועה כשלושים סניפים.
בני ברוך מפעילים גם את "המכון למחקר ע"ש הרב אשלג" (באנגלית ARI: Ashlag Research Institute), "האקדמיה לקבלה" ומכללת "קבלה לעם".
דרך נוספת בה מפיצה קבוצת "בני ברוך" את רעיונותיה היא באמצעות "תנועת הערבות".
ארגון זה הוקם על ידי "בני ברוך" בתקופת המחאה החברתית בישראל, בקיץ 2012, והשתלב בגל ההפגנות.
חוקר הקבלה וחתן פרס ישראל למחשבת ישראל פרופ' משה אידל אמר שהוא "לא יודע מה הוא (לייטמן) עושה, ולא בטוח שיש מי שמבין.
התביעה הסתיימה בגישור שקיבל תוקף של פסק דין במסגרתו פרסמו קרן והמרכז לנפגעי כתות הבהרה על פני חצי עמוד בעיתון ישראל היום, ובה התנצלו וכתבו כי לא הייתה להם כוונה לייחס לבני ברוך מעשים פליליים או להשוותם לגורמים עברייניים.
תומר פרסיקו תיאר את תפיסת "קבלה לעם" כ"רדוקציה קיצונית של הדת היהודית וההיסטוריה האנושית לעיקרון אחד: קבלת הרב אשלג".
ב-2008 כתב כי "מדובר בחצאי אמיתות ויומרות ללא כיסוי ...לאמתו של דבר השקפתו (של לייטמן) מלאה סתירות כרימון..".
ב-2010 הניח, על בסיס טענותיו של בן-טל, כי מאפייניה הכיתתיים של התנועה מתרככים עם התרחבותה, והיא עוברת מקבוצה נוקשה לזרם רחב יותר וכתב כי יש לעקוב ולבדוק אם הנחתו תתגלה כנכונה.
הוא אף ציין כי קיימת שמרנות פנימית שעלולה לשמר שליטה מלמעלה.
ב-2011 העריך כי התנועה מצויה בצומת דרכים ולמרות התגמשותה "יש עוד דרך לעשות כדי שהתנועה תיפטר מכמה מאפיינים כיתתיים".
וב-2012 כתב כי קבלה לעם "מונעים על ידי חזון משיחי טוטאליטרי, שבמסגרתו יוקם, בעתיד הלא רחוק, שלטון מקובלים שעל דבריהם אסור יהיה לערער".
ב-2024 חזר והצביע על מאפיינים כיתתיים שליליים – שליטה רודנית, ניצול מיני, דיכוי נשים ודמי שתיקה ואף קשר בין השקפת עולמה לבין מגמות פוליטיות סמכותניות בישראל.
ככלל, תנועת "בני ברוך" מתנערת מהניסיון לייחס לה מאפיינים כיתתיים ונוהגת לתבוע גופי תקשורת, אזרחים וחברים לשעבר שמתחו ביקורת וחשפו טענות על תנועת "קבלה לעם" ומנהיגה, במטרה להרתיע את המבקרים.
בחלק מהמקרים נמנעו כלי תקשורת מפרסום כתבות או הסירו מהאינטרנט כתבות שפורסמו, עקב חשש מתביעה.
בין השאר הגישה התנועה תביעות דיבה כנגד המרכז הישראלי לנפגעי כתות, הארגון החרדי "יד לאחים" ואהרן אפלבאום, פעיל במרכז לנפגעי כתות, אשר ייחסו ל"בני ברוך" מאפיינים כיתתיים.
בנוסף הגישה ארבע תביעות דיבה נגד העיתונאי גור מגידו והפסידה בהם.
מהתביעה הרביעית במספר נסוגה התנועה.
בפסק הדין שלה כלל השופט ציטוטים ארוכים מתוך העדויות, בהן קביעות שלפיהן "קבלה לעם" היא כת, וגם טענות על מעשי תקיפה מינית – כולל כאלה המיוחסים ללייטמן.
על פי פרסום של מגידו, בעשור האחרון חמש נשים העידו כי נפגעו בעצמן או היו עדות לפגיעות מיניות מצד לייטמן.
לפי הפרסום חלק מהעדות חזרו בהן מעדותן עקב איומים או חרמות על בני משפחתן.
על פי עדות מצולמת ששודרה בתחקיר בחדשות 12 בשנת 2022 טענה העדה כי לייטמן עשה שימוש במעמדו הרוחני לשם ניצול מיני.
לפי עדותה מיליביצקי הדריך אותה כיצד לשקר בעדותה ולהכחיש את יחסי המין עם לייטמן כפי שאכן עשתה.
עוד טענה כי קיבלה על כך כסף מבני ברוך.
בשנת 2022 המשטרה פתחה על כך בחקירה.
ב-15 בנובמבר 2017 שידרה התוכנית 'שטח הפקר' בערוץ התאגיד תחקיר על אודות בני ברוך.
התחקיר הציג עדויות שלפיהן ראשי הקהילה שולטים בחיי חסידיהם האדוקים, מחזיקים בעמדות שוביניסטיות ויחסם לנשים משפיל.
בתגובה לפרומו לתחקיר, פרסמו בני ברוך בערוץ היוטיוב שלהם תגובה של יועצם המשפטי, חבר הכנסת חנוך מילביצקי.
לייטמן חיבר כ-30 ספרים בתחום הקבלה בעברית, רוסית, אנגלית, גרמנית, ספרדית ובשפות אחרות, שהופיעו בהוצאת תנועתו.
קבלה מדע ומשמעות החיים – הספר מתאר מפגש בין מדענים שהשתתפו בסרט "בליפ" לבין מיכאל לייטמן.
הדור האחרון – חלקו הראשון של הספר מכיל את הסבריו של לייטמן על משנתו החברתית של הרב יהודה אשלג ועמידה על הרלוונטיות של דבריו לימינו.
בחלקו השני הובאו טקסטים מקבלת המאה העשרים.
שני המאורות הגדולים – הספר מציג קווי דמיון בתפיסת עולמם הרוחנית-הגותית של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יהודה לייב הלוי אשלג.
בספר זה מוצג במובלט לייטמן בתואר "הרב", ותנועת בני ברוך מוצגת בו כ"ישיבת בני ברוך".
מתוך רצון להפיץ את הספר בקרב תלמידי הרב קוק, פנה לייטמן, שלא כבשאר ספריו, לכמה מרבני זרם זה וקיבל מהם הסכמות לספר (ההסכמות מופיעות במהדורה הראשונה של הספר).
ואולם הרב יעקב אריאל והרב דב ליאור חזרו בהם בפומבי מהסכמות אלו ואמרו כי הוטעו כאשר נתנו אותן ולא היו מודעים באופן מלא להשקפותיו של לייטמן.
לעומתם, הרב משה צוריאל לא משך את הסכמתו.
מגדל בבל הקומה האחרונה – ספר שכתב לייטמן יחד עם ארווין לאסלו, הוגה דעות העוסק בנושא "המשבר העולמי".
בספר הזה הם מציגים עובדות המראות לטענתם שהאנושות מצויה בעיצומו של משבר, ומציעים כפתרון את השמירה על "חוק האהבה והנתינה".
בעקבות הלב – ספר זה מאגד כתבים שחוברו במהלך תקופה רגשית סוערת בחייו של מיכאל לייטמן.
הספר מתאר את התהליכים שעל האדם לעבור כדי להגיע להשגה רוחנית, וכן פרק בו מתאר לייטמן את המסלול שעבר בדרכו להשגה רוחנית.
ריאיון עם העתיד – אסופת מאמרים בדבר הקשר בין הקבלה למציאות ועל חשיבות לימוד הקבלה כפתרון לבעיות האנושות.
מיכאל כספי (1914 - 13 ביוני 2006) היה עורך דין ישראלי, מייסד משרד עורכי הדין כספי ושות'.
כספי נולד בירושלים לרבקה ומרדכי כספי ולמד משפטים בלונדון.
הוא התמחה בעריכת דין במשרדו של דב יוסף.
פעמים רבות הופיע במשפטים בעלי פרופיל ציבורי גבוה: הוא ייצג את עמוס בן-גוריון בתביעת הדיבה שהגיש כנגד שורת המתנדבים, כמו גם את אביו, דוד בן-גוריון ב"משפט החברים" שנערך לו במפא"י.
כמו כן ייצג את ישראל קסטנר.
כספי לא היה רק עורך דינו של בן-גוריון, אלא גם שותפו לדרך הפוליטית.
ב-1965 פרש יחד עמו לרפ"י ובשנים שלאחר מכן כיהן מטעם רפ"י כסגן ראש עיריית תל אביב, אולם נאלץ לפרוש מהתפקיד בינואר 1969, בעקבות הנחיה של לשכת עורכי הדין, שעורכי דין לא יוכלו לייצג מוסדות ציבור אם הם ממלאים תפקיד ציבורי.
בשנת 1973 עמד בראש ועדת חקירה, מטעם ההתאחדות לכדורגל, שבדקה חשד לשוחד במשחק בין הקבוצות בני-יהודה והפועל חדרה.
מיכאל כספי היה נשוי לעדה ואב לשלושה ילדים: עורך הדין רם כספי, עורך הדין אסף כספי ועורכת הדין רנה איזמן כספי.
מיכאל כספי ייצג את בנו רם בפרשת הפגישה הלילית, בה הורשע על ידי בית משפט בהטרדת עד בנסיבות מחמירות, ונגזרו עליו שמונה חודשי מאסר על תנאי.
מיכאל לאונידאס דרטאוזוס היה פרופסור במחלקות להנדסת חשמל ולמדעי המחשב ומנהל מעבדת מדעי המחשב ב-MIT בשנים 1974–2001. מעבדה זאת הייתה בחזית מהפכת המחשוב.
דרטאוזוס היה בוגר הקולג' של אתונה ולמד באוניברסיטת ארקנסו במסגרת תוכנית פולברייט.
קיבל את תואר הדוקטור ב-MIT בשנת 1964, והצטרף לסגל המכון.
מעבדת מדעי המחשב, שבראשה עמד, חידשה במגוון תחומים ובהם הצפנת RSA, גיליון אלקטרוני, ה-NuBus, X Window System, והאינטרנט.
דרטאוזוס הגדיר את קונסורציום רשת האינטרנט העולמית (World Wide Web Consortium) ומעבדת מדעי המחשב ב-MIT היא הבית של הקונסורציום.
תמך בפרויקט GNU ובמוסד לתוכנה חופשית (Free Software Foundation).
ב-1968 יסד את קומפיוטק (Computek), חברה שיצרה מסופים גרפיים חכמים בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים.
במינהל של הנשיא ג'ימי קרטר היה היושב ראש של קבוצת ייעוץ בנושא מערכות מידע.
בשנת 1995 היה חבר במשלחת של ארצות הברית בוועידת ה-G7 בנושא חברת המידע ובשנת 1998 היה יושב ראש משותף של הפורום הכלכלי בדבוס שבשווייץ בנושא חברת הרשת.
עסק בעתידנות ועבד כדי להפוך את התחזיות שלו למציאות.
בשנת 1976 חזה את תופעת המחשב האישי ואחר כך את מהפכת המידע.
היה חסיד דרך השימוש במחשבים בדומה לדרך בה משתמשים בהם היום מתוך מחשבה שהשימוש בהם יהיה קל וטבעי כמו השימוש באוויר לנשימה.
בשנת 1997 כתב בכתב העת סיינטיפיק אמריקן שעשינו טעות לפני 300 שנה כאשר הפרדנו טכנולוגיה מהומניות ועכשיו הזמן לשים את שניהם יחד בחזרה.
דרטאוזוס היה בעל אזרחות כפולה: אמריקאית ואירופית.
מיכאל לַאוּדְרוֹפ (בדנית: Michael Laudrup; נולד ב-15 ביוני 1964 בקופנהגן) הוא כדורגלן עבר דני ומאמן כדורגל בהווה.
לאודרופ ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, ונחשב על ידי רבים לכדורגלן הדני הגדול בהיסטוריה.
היה שותף לזכיית ברצלונה בארבע אליפויות ספרד רצופות ובגביע אירופה לאלופות, ובהמשך עבר באופן מפורסם ליריבתה הגדולה, ריאל מדריד, עמה זכה באליפות נוספת.
במהלך הקריירה זכה גם באליפות איטליה עם יובנטוס, וכן באליפות ובגביע ההולנדי עם אייאקס אמסטרדם.
לאודרופ נולד בקופנהגן והחל לשחק כדורגל במועדון ונלוזה, שבו שיחק גם אביו בילדותו.
כאשר אביו מונה למאמן קבוצת ברונדבי ב-1973 עברה המשפחה לעיר, ובעקבות כך החלו מיכאל ואחיו בריאן לשחק במועדון.
ב-1976 הלך לאודרופ פעם נוספת בעקבותיו של אביו ועבר למחלקת הנוער של קופנהגן בולדקלאב, מועדון ששיחק בליגה הדנית הבכירה, על אף שבריאן נשאר בברונדבי.
הוא הבקיע 14 שערים ב-25 משחקים ששיחק בקבוצות הנוער השונות.
ב-1981 שיחק לאודרופ את משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת של קופנהגן בולדקלאב, ובפברואר אותה שנה שיחק לראשונה בנבחרת דנמרק עד גיל 19. ב-1982 הוא חזר לברונדבי - שם אביו סיים באותו זמן את הקריירה כמאמן והעלה אותה לליגת העל הדנית שנה קודם לכן.
במשחקה הראשון של ברונדבי בליגת העל הבקיע לאודרופ צמד שערים, וסיים את אותה עונה עם 15 שערים בסך הכל שמיקמו אותו שלישי בדירוג מלכי השערים של הליגה.
בעקבות הצטיינותו הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בדנמרק באותה עונה.
הוא המשיך לשחק בברונדבי גם בעונת 1983 והספיק להבקיע תשעה שערים, אך בקיץ של אותה שנה עבר ליובנטוס האיטלקית, ששילמה תמורתו כמיליון דולר - סכום שיא דאז להעברה בכדורגל הדני.
מאחר שבאותו זמן הורשו להשתתף שני שחקנים זרים בלבד בכל קבוצה בסרייה א', ובקבוצה שיחקו הצרפתי מישל הראשון בליגה האיטלקית הוא הבקיע שני שערים, אך בקושי רב הצליח להימנע מירידה עם הקבוצה לליגת המשנה.
מאחר שיובנטוס רצתה להשאיר בשורותיה את פלאטיני ובונייק, נשאר לאודרופ בלאציו גם בעונת 1984/1985. עבור לאודרופ ולאציו הייתה זו עונה מאכזבת - הוא כבש שער אחד בלבד, בעוד שהקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה וירדה לסרייה ב'.
ב-1985 שב לאודרופ ליובנטוס כמחליפו של בונייק, והפך לאחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה שהונהגה על ידי פלאטיני.
הוא היה שותף לזכייה באליפות הסרייה א' בעונת 1985/1986, כמו גם בגביע הביניבשתי, ונבחר פעם נוספת לכדורגלן השנה בדנמרק.
בעונה הבאה סבל לאודרופ מפציעות רבות ולא הצליח לשחזר את הצלחתו עם יובנטוס.
עם פרישתו של פלאטיני בקיץ 1987, נתלו בלאודרופ ציפיות להפוך למוביל הקבוצה במקומו, כשלצידו שיחק חלוץ הרכש הולשי איאן ראש.
לאודרופ לא עמד בציפיות שנתלו בו ולא הצליח להגיע לרמת משחקו של פלאטיני, כשבעונת 1987/1988 הוא לא הבקיע אף שער.
בעונה שלאחר מכן הוא הבקיע שישה שערים, אך שוב לא הצליח לזכות עם הקבוצה באליפות.
ב-1989 עבר לאודרופ לברצלונה הספרדית, במדיה הגיע לשיא הצלחתו תחת המאמן ההולנדי יוהאן קרויף.
לאודרופ הפך לאחד מהבולטים בקבוצה המצליחה והמרהיבה שהרכיב קרויף, שכונתה "קבוצת החלומות", לצד שחקנים כמו חריסטו סטויצ'קוב, ז'וזפ גוארדיולה, חוסה מריה באקרו ורונאלד קומאן.
תפקידו העיקרי בקבוצה זו היה כ"פליימייקר" הבונה את משחק ההתקפה ומחלק מסירות יצירתיות לחלוצים, אך הוא הפגין גם כישורי הבקעת שערים חשובים.
בעונתו הראשונה בברצלונה, 1989/1990, זכה לאודרופ עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי.
בעונה הבאה זכה עמה לראשונה באליפות ליגת העל הספרדית, ובעונת הגיע לשיא יכולתו: הוא תרם 13 שערים ו-16 בישולים שסייעו לקבוצה לזכות באליפות נוספת, ואף תרם לזכייה הראשונה בתולדות הקבוצה בגביע אירופה לאלופות, לאחר שכבש שלושה שערים במסגרת המפעל ופתח בהרכב במשחק הגמר מול סמפדוריה.
הוא זכה גם בפרס דון בלון כשחקן הזר המצטיין של העונה בספרד.
בעונת המשיך לאודרופ ביכולתו המרשימה, הבקיע 10 שערים וסייע לברצלונה לזכות באליפות נוספת.
בעונה הבאה היה שותף לזכייה באליפות רביעית ברציפות, אך סבל מירידה במעמדו בקבוצה בעקבות הגעתו של רומאריו הברזילאי, וההיתר לשתף רק שלושה שחקנים זרים בקבוצה בכל משחק.
הוא סייע לברצלונה להעפיל פעם נוספת לגמר ליגת האלופות, אך לא שותף במשחק הגמר, שבו הפסידה הקבוצה 4-0 למילאן.
לאחר אותה עונה סיים לאודרופ את דרכו בברצלונה, ובקיץ 1994 עבר לריאל מדריד.
בעונת הוא הוביל את ריאל לזכייה באליפות הליגה, ובכך נשברה השליטה ארוכת-השנים של ברצלונה בכדורגל הספרדי.
בכך הפך לכדורגלן הראשון שזוכה בחמש אליפויות ספרד רצופות במדי שתי קבוצות שונות.
לאחר שהיה שותף לניצחון 0-5 של ברצלונה על ריאל עונה קודם לכן, עמד לאודרופ בצד ההפוך בינואר 1995 וסייע לריאל להשיג ניצחון בתוצאה זהה על ברצלונה.
העונה הבאה הייתה פחות מוצלחת עבור לאודרופ, וב-1996 הוא עזב את הקבוצה וחתם בקבוצת ויסל קובה היפנית.
לאחר שנה ביפן הוא הצטרף לאייאקס אמסטרדם לקראת עונת , והיה שותף לזכייתה ב"דאבל" של אליפות ליגת העל ההולנדית והגביע ההולנדי.
לאחר טורניר המונדיאל באותה שנה פרש מכדורגל.
ב-1999 נבחר לאודרופ לשחקן הזר הטוב ביותר בכדורגל הספרדי ב-25 השנים הקודמות (מ-1974).
בנוסף, במשאל שערך עיתון ה"מארקה" לציון מאה שנים להקמת ריאל מדריד ב-2002, נבחר לאודרופ לשחקן ה-12 בטיבו בתולדות המועדון, על אף ששיחק בו שנתיים בלבד.
ב-2003 הוא נבחר ל"כדורגלן הזהב" של דנמרק כחלק מחגיגות יובל להקמת אופ"א, התאחדות הכדורגל האירופית.
לאודרופ זומן לראשונה לנבחרת הלאומית של דנמרק ב-1982, בהיותו שחקן ברונדבי.
ב-15 ביוני בשנה זו, ביום הולדתו ה-18, שיחק את משחקו הראשון בנבחרת ובכך הפך לשחקן השני הצעיר ביותר בתולדותיה, אחרי הראלד נילסן.
לאודרופ שיחק במדי נבחרתו בטורניר יורו 1984, על אף שבאותו זמן שיחק בלאציו, קבוצה ששהתה במאבקי הירידה.
הוא שותף בכל משחקיה של דנמרק בטורניר וסייע לה להעפיל לחצי הגמר, שם פגש עמה את נבחרת ספרד.
במהלך דו-קרב בעיטות העונשין שהכריע את המפגש הבקיע לאודרופ את בעיטתו שלו, אך נבחרתו הפסידה והודחה מהטורניר.
לאודרופ השתתף עם נבחרת דנמרק במונדיאל 1986 והעפיל עמה עד לשמינית הגמר, שם הודחה הנבחרת על ידי ספרד.
המהלך הזכור ביותר שלו מאותו טורניר הוא שער אותו הבקיע לאחר ביצוע כדרור מרהיב, במהלך הניצחון 1-6 בשלב הבתים על נבחרת אורוגוואי.
ביורו 1988, לעומת זאת, היה לאודרופ שותף לטורניר המאכזב של הנבחרת שהודחה בשלב הבתים לאחר שסיימה במקום האחרון.
למונדיאל 1990 הדקבוצה לא עלתה.
בנובמבר 1990, במהלך משחקי המוקדמות ליורו 1992, פרש לאודרופ ממשחק בנבחרת בעקבות סכסוך עם המאמן ריצ'רד מולר נילסן.
הוא נעדר מסגל הנבחרת לטורניר, אך דנמרק הצליחה לזכות בו בלעדיו.
באוגוסט 1993 חזר לאודרופ לסגל נבחרת דנמרק אבל הקבוצה לא הצליחה לעלות למונדיאל 1994, אך ב-1995 היה שותף לזכייתה בגביע המלך פהד (הטורניר שיקרא לימים "גביע הקונפדרציות"), לאחר שכבש שער בניצחון 0-2 בגמר על נבחרת ארגנטינה.
נבחרת דנמרק עלתה ליורו 1996 כשהבקיע ארבעה שערים בעשרת משחקי המוקדמות של הנבחרת, אך בטורניר עצמו הודח עמה בשלב הבתים.
את משחקיו האחרונים שיחק לאודרופ במסגרת מונדיאל 1998, עת היה קפטן הנבחרת שהגיעה עד לרבע הגמר.
בשלב שמינית הגמר, שבו ניצחה דנמרק 1-4 את נבחרת ניגריה, בישל לאודרופ שער מפורסם: בעודו מביט לצד שמאל הוא הגביה את הכדור לצד ההפוך; לכדור הגיע אבה סאנד, שנגח אותו לשער.
ברבע הגמר נוצחה דנמרק על ידי נבחרת ברזיל בתוצאה 3-2. לאחר הטורניר הודיע לאודרופ על פרישתו הסופית ממשחק, יחד עם אחיו בריאן.
הוא סיים את הקריירה שלו בנבחרת עם 104 הופעות ו-37 שערים בסך הכל.
השניים הצעידו את דנמרק להעפלה לשלב שמינית הגמר במונדיאל 2002. לאחר הטורניר מונה לאודרופ למאמן ברונדבי, הקבוצה בה שיחק בתחילת הקריירה שלו ככדורגלן.
כעוזרו הוא מינה את ג'ון ינסן, ששיחק יחד איתו בנבחרת דנמרק בעברו.
בראשית תקופתו כמאמן ברונדבי השתמש לאודרופ בשיטה טקטית דומה שאיתה עבד עם אולסן בנבחרת דנמרק.
הוא הכניס חידוש כללי בקבוצה כאשר רכש מספר שחקני התקפה חדשים, ונתן גם לשחקנים שעלו ממחלקת הנוער הזדמנויות רבות להשתלב בקבוצה.
על מנת להבטיח את חוזקה ההגנתי של הקבוצה הוא צירף את בלם הנבחרת הלאומית, מורטן וייהורסט.
בעונתו הראשונה כמאמן ראשי בברונדבי, , הצעיד לאודרופ את הקבוצה לזכייה בגביע הדני.
לאחר שהקבוצה סיימה פעמיים ברציפות כסגנית בליגת העל הדנית, זכתה ברונדבי בדאבל של אליפות הליגה והגביע הדני בעונת .
לאחר שהוביל את ברונדבי פעם נוספת למקום השני בליגה בעונת , לאודרופ לא הצליח להגיע עם הנהלת הקבוצה לסיכום על חוזה חדש, ולכן עזב את המועדון יחד עם יינסן.
הוא קיבל הצעות למספר תפקידי אימון, כולל בקבוצתו לשעבר ריאל מדריד וכמחליפו של לארס לאגרבק בנבחרת שוודיה, אך לא נענה לאף אחת מהן.
לבסוף, הוא מונה ביולי 2007 למאמנה של חטאפה הספרדית במקומו של ברנד שוסטר, שעבר לאמן את ריאל מדריד.
בעונתו היחידה כמאמן חטאפה, , הצעיד לאודרופ את הקבוצה להעפלה לגמר גביע המלך הספרדי שם הפסידה לולנסיה, ולרבע גמר גביע אופ"א שם הודחה על ידי באיירן מינכן.
לאחר אותה עונה הוא הודיע על התפטרותו מהקבוצה, ובספטמבר 2008 מונה למאמן ספרטק מוסקבה הרוסית.
באפריל 2009 הוא פוטר מהקבוצה בעקבות פתיחה חלשה של העונה.
ב-2010 שב לאודרופ לספרד ומונה למאמן ריאל מיורקה, ובספטמבר 2011 התפטר מתפקידו.
ב-15 ביוני, 2012, מונה לאודרופ למאמנה של סוונסי סיטי מהפרמייר ליג, לאחר שמאמנה הקודם, ברנדן רוג'רס, עבר לליברפול.
ב-4 בפברואר 2014 פוטר מתפקידו על ידי יושב ראש הקבוצה.
ב-1 ביולי 2014 מונה למאמנה של לחוויאה אלופת קטר.
בשנת 2016 מונה למאמנה של א-ריאן.
פרס דון בלון - השחקן הזר המצטיין בספרד: 1992
כדורגלן הזהב של דנמרק: 2003כמאמן
ליג' מיכאל ימרו (באמהרית: ሚካኤል እምሩ, 1929–2008) היה פוליטיקאי אתיופי, אשר כיהן כראש ממשלת אתיופיה החמישי והראשון שמונה לא על ידי הקיסר אלא על ידי החונטה הצבאית האתיופית.
מיכאל ימרו היה בנו של ראס לאול ימרו היילה סלאסי מאשתו ציג מריאם.
אביו היה בן דודו של הקיסר היילה סלאסי.
ימרו היה בן יחיד במשפחתו שבה היו שבע אחיות.
הוא עבד בוועדת האו"ם לסחר ופיתוח (1965–1968) וכיהן כמזכיר המסחר והתעשייה בוועדה זו עד מינויו לראש ממשלה ב-1974. ימרו החזיק בתפקיד ראש הממשלה עד ההכרזה של הדרג ב-15 בספטמבר.
לאחר ההכרזה של הדרג בוטלה משרת ראש הממשלה וימרו שיתף פעולה עם החונטה וכיהן כשר ההסברה.
לאחר מכן כיהן כשר להתפתחות הכפר ושליח אתיופיה לבנק העולמי.
ימרו מת לאחר מחלה באדיס אבבה.
מיכאל יוסף כהן (נולד ב-29 באפריל 1940 באנגליה) הוא היסטוריון ופרופסור אמריטוס להיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן, שם הופקד על הקתדרה על-שם לזרוס פיליפס.
כהן למד לתואר ראשון באוניברסיטת לונדון בהיסטוריה אותו סיים בהצטיינות ב-1969. סיים את לימודי הדוקטורט בית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית פרופסור אלי כדורי ב-1971. עבודתו לדוקטורט הייתה בנושא "מדיניות בריטית ופוליטיקה בארץ ישראל 1939-1936".
הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת דיוק, באוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת בריטיש קולומביה, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
ב-1998 שהה כעמית מחקר במכון למחקר מתקדם.
תחומי מחקרו הם ההיסטוריה של המנדט הבריטי, הקמת המדינה ומאבק המעצמות במזרח התיכון בזמן המלחמה הקרה, מדיניות המעצמות כלפי ארץ-ישראל, מדינת ישראל והמזרח התיכון במאה ה-20, יחסם של טרומן וצ'רצ'יל ליהודים ולציונות, ההיסטוריה המודרנית של אנגליה, התהוות הפרלמנט האנגלי והמהפכה התעשייתית.
על פי מחקריו, שלושה גורמים עיקריים השפיעו על הבריטים לעזוב את ארץ ישראל: לחץ אמריקאי, ערעור השלטון בארץ ישראל עצמה, והתגברות ההעפלה.
ספרו "תוכניות המגירה למלחמת עולם שלישית" בהוצאת משרד הביטחון, מתאר את תוכניות-המגירה של בעלות-הברית לזירת המזרח-התיכון למקרה של עימות עם ברית-המועצות בעשור שלאחר מלחמת-העולם השנייה.
תוכניות המגירה למלחמת עולם שלישית \ הוצאת משרד הביטחון
מיכאל כורש (נולד ב-9 בדצמבר 1950 ברומניה) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
כורש, בן יחיד, נולד ברומניה ועלה לישראל בגיל שמונה.
כשהיה בן 17 נפטר אביו.
את לימודי התיכון למד בתיכון מאוחד רחובות (תמ"ר).
בעל תואר ראשון במתמטיקה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית.
ב-1978 סיים לימודי משחק בבית צבי.
בנוסף, למד אצל רות דייכס שני קורסים במשחק מול מצלמה.
הוא חתן פרס קלצ'קין לשנת 1997. ב-2016 זכה בפרס על שם שמוליק סגל לשחקן משנה בתיאטרון הבימה.
ב-1987 גילם סייס, קבצן ותגרן לצד אברהם רונאי במחזה מאת ברטולט ברכט שביים עמרי ניצן "מעגל הגיר הקווקזי", וגילם את אלן במחזה מאת מולייר "בית ספר לנשים" לצד ששון גבאי.
ב-1988 גילם את גילי במחזה מאת דויד גרוסמן "גן ריקי" בבימויו של מיקי גורביץ', וגילם את הנגר לין טו במחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן" בהפקה משותפת לבימה ולתיאטרון עירוני באר שבע.
ב-1991 גילם את סלומון במחזה "סולו" מאת יהושע סובול, הפקה משותפת של הבימה ומת"ן - המרכז לתיאטרון ניסויי.
ב-1992 גילם את מדבדייב במחזה "בשפל" מאת מקסים גורקי ובבימויה של אופירה הניג, וגילם את ד"ר באו במחזה שביים אורי פסטר "חתולה על גג פח לוהט".
ב-1993 גילם איש נרדף, נשאר על החוף, ומקנא בחיים במחזה "הילד חולם" שכתב וביים חנוך לוין; וגילם משרת במחזה "היפוליטוס" מאת אוריפידס.
ב-1994 גילם כומר בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט בבימוי עמרי ניצן, וגילם את ונטיצ'לי במחזה "אמדאוס" מאת פיטר שאפר.
ב-1995 גילם בעל בית מרזח, משוגע ו במחזה שביים אילן רונן "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק; וגילם את מר לייבור במחזה שביים גדי ענבר "הבחורים בדלת ממול".
ב-1996 גילם את מונפלדי במחזה "סיראנו" מאת אדמון רוסטן.
באותה שנה גילם את קורט לצד שמעון לב-ארי ורבקה גור במחזה שביים שמעון לב-ארי "מחול המוות" מאת אוגוסט סטרינדברג, ורופא במחזה "כריתת ראש" מאת חנוך לוין.
ב-1997 גילם סופר לרחבעם במחזה הראשון שכתב נסים אלוני "אכזר מכל המלך".
באותה שנה גילם את ביאליק במחזה "על החיים ועל המוות" שכתב וביים אלדד זיו.
ב-1998 השתתף בהצגה "רצח פוליטי" לצד דרור קרן, אורי בנאי ותחיה דנון; וגילם את האיש המחכה במחזה שביים וכתב חנוך לוין "ההולכים בחושך".
ב-1999 גילם את פאבל פבלוביץ לצד חיים חובה במחזה שביים שלמה בר-שביט "הבעל הנצחי" מאת דוסטויבסקי, וגילם את עו"ד לזרוביץ לצד ליא קניג במחזה שכתב וביים הלל מיטלפונקט "מדריך למטייל בוורשה".
ב-2001 גילם את מר דיסל במחזה יומנה של אנה פרנק בבימויו של רוני פינקוביץ'.
ב-2002 גילם שוטר ורופא בהצגה מאת "אוהבים את אופל" לצד איילת זורר וליא קניג.
ב-2003 גילם את צ'רלי במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר.
ב-2004 גילם את חושי הארכי במחזה שכתב יעקב שבתאי "כתר בראש"; גילם את סזארו במחזה שביים מיקי גורביץ' "בגדי המלך" מאת ניסים אלוני; גילם את קלושקשן רובבנקוף במחזה "לב טוב" מאת גלעד עברון, וגילם את פושון לצד שמיל בן ארי וסנדרה שדה במחזה "חתול רחוב" מאת גורן אגמון.
ב-2005 גילם את סבא מוטי בהצגת הילדים "דיג דיג דוג" וגילם את המלך במבלון בהצגת הילדים "במבוני אין כמוני" בהפקת מילשטיין הפקות שביים ישראל גוריון.
ב-2006 גילם את החייט עקיבא חיות במחזה "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי שביים חנן שניר.
ב-2007 גילם תובע לצד מוני מושונוב במחזה "רומניטקה" שביים מוני מושונוב.
ב-2008 גילם את האפוטרופוס בני במחזה "משוגעת", והשתתף במחזה "טיקוצ'ין/בת-ים", הפקה משותפת לתיאטרון הבימה ותיאטרון "בן זמננו" מפולין.
ב-2010 גילם את הרופא פרופ' סורבייה לצד יעקב כהן ורמי הויברגר במחזה שביים משה קפטן "ארוחה עם אידיוט".
ב-2011 שיחק שוב במחזה "ביקור הגברת הזקנה" בתיאטרון הבימה, אך הפעם גילם את קובי העיוור והופבאואר (מאנשי העיר) בבימוי אילן רונן.
ב-2013 גילם את נחומצ'ה, אביה של שיינדל'ה (הילה פלדמן) בהצגה "מירל'ה אפרת" מאת יעקב גורדין שביים חנן שניר.
ב-2015 שיחק בהצגה אדיפוס: תיאור מקרה מאת סופוקלס שביים חנן שניר, וגילם את פריץ ליטן בהצגה "נעצר בחצות" מאת מארק הייהרסט שביים משה קפטן.
ב-2016 החל לגלם את תפקידי השופט פרום והר מילק בהצגה "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה בבימויו של אילן רונן.
ב-2017 גילם את הרמן במחזה "ספינינג" שנכתב בהשראת "הקומה הראשונה" מתוך הספר "שלוש קומות" מאת אשכול נבו בתיאטרון הבימה.
ב-2014 גילם את ווסרמן בהצגה "עיין ערך אהבה", שעיבד וביים להב טימור ע"פ דויד גרוסמן.
ב-1979 גילם את הרשקוביץ בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
ב-1980 השתתף בסרטו של אבי נשר "הפחדנים" המספר את סיפורו של פקיד דואר מאוהב.
ב-1981 השתתף בסרטו של יעוד לבנון "לא לשידור" בתפקיד שמשון.
ב-1986 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הופה היי"; גילם את אחד השכנים בבניין בסרט שכתב אסי דיין וביים אבי כהן "הקרב על הוועד" וגילם קצין קישור לאו"ם בסרטו של רפי בוקאי "אוונטי פופולו".
בין השנים 1989–1994 גילם את רוזנפלד בקומדיית המצבים שיצר יוסף בראל "שכנים".
ב-1990 השתתף בתוכנית טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה החינוכית בערוץ הראשון "קריאת כיוון" שהנחה רוני פינקוביץ' ועסקה בספרות; והשתתף לצד עפרון אטקין בסרט הטלוויזיה "נייר עיתון - חשוד ברצח" שכתבה רונית ויס ברקוביץ.
ב-1996 גילם את אדון תומך בסרטו של אלי קנר "מי האבא?" לצד דובי גל, ניצה שאול ואורי בנאי.
ב-2000 שיחק בסרט "אודות המוניטין".
ב-2002 גילם את אבא של שלומי (תומר גלרון) בסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים".
ב-2003 גילם את הגבאי מוטק'ה פרשטנדיג בטלנובלה החסידית הראשונה "החצר" לצד עמוס לביא, וגילם את מושיק בסדרת הטלוויזיה "חלומות מתוקים" ששודרה בערוץ 1 ומספרת על שתי משפחות קשות יום, מרוקאית ורוסית, החולקות דירה.
ב-2004 גילם את הפסיכיאטר בסדרת הטלוויזיה "שלווה" שביים חיים בוזגלו ושודרה בערוץ 2, וגילם רופא עיוור בסדרת הטלוויזיה "אשליות" שכתב וביים חיים בוזגלו.
ב-2005 גילם את מילו בסרטו של חיים בוזגלו "ג'נאם ג'נאם", וגילם את צובל בסדרת הטלוויזיה שביים חיים בוזגלו "כתב פלילי".
ב-2008 שיחק לצד יבגניה דודינה בסרטו של פיני טבגר "פנחס".
הסרט הוא סרט קצר שביים טבגר כפרויקט גמר בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-2010 שיחק בסרט "היו לילות" והשתתף בסדרת הטלוויזיה "עספור" שביים רני סער, וגילם את אביה של מיה (מיה דגן) בסדרה המוקומנטרית "מתלהבת" העוקבת אחרי חייה האישיים של מיה דגן.
ב-2011 גילם את קאלישר בסדרת הטלוויזיה "פולישוק" שביים שמואל הספרי, וגילם את יונה סולומון לצד שמואל שילה, עידית טפרסון ואלברט אילוז בסרטו של יוסף סידר "הערת שוליים".
ב-2012 השתתף בסרטו של חיים בוזגלו "סרק סרק".
ב-2013 גילם את חיים נחמן ביאליק לצד עירית גידרון בסרטו של אביב טלמור "אני ביאליק".
הסרט זכה בפרס הקולנוע העצמאי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, והסרט מועמד לפרס אופיר לסרט הטוב ביותר בקטגוריית הפרינג' לשנת 2013.
ב-2014 שיחק בסרט "מיתה טובה" שכתבו וביימו שרון מימון וטל גרניט.
ב-2015 שיחק בסדרת הטלוויזיה "המדרשה" שכתבו אורי לברון ויזהר הר-לב וביים דני סירקין ובסרט "סוף עידן התמימות".
ב-2016 משתתף בסרט "אוויר קדוש".
ב-2017 התארח בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "החברים של נאור" ששודרה בערוץ עשר, גילם את פבריציו פלינלי, מבקר פיצריות.
בשנת 2019 השתתף בסדרת הנוער "התחנה".
ב-2021 השתתף בסדרה "מותק בול באמצע" בתפקיד ח"כ שרגא ויינשטוק, יו"ר ועדת הכספים.
באותה השנה התארח בעונה השלישית של סדרה הקומית ששודרה בכאן 11 "קופה ראשית" בתפקיד שאול פוצרשמיט.
ב-2025 שיחק בסדרה התנתקות ששודרה בכאן 11 בתפקיד רב בכיר בציונות הדתית שבנו הוא מפקד ההתנתקות.
כורש נשוי בשנית לחיה ואב לשלושה.
גם בנו יואב הוא שחקן.
מיכאל כץ (נולד ב-24 בינואר 1970) הוא שף ישראלי, בעבר שימש כשף הראשי ב"טרטוריה חבה" בשוק מחנה יהודה, ובקבוצת מסעדות אדום הירושלמית.
לשעבר מורה בבית הספר "קורדון בלו" באנגליה
כיום הוא שותף בעלים יחד עם ציקו קרוליצקי, המנכ"ל של בית הספר, מעיין לנצמן, סמנכ"ל שיווק ופיתוח, ויוסי גוטליב, הבעלים של גוטליב ציוד לאפייה, המשמש חבר דירקטוריון בבית הספר לבישול.
שם משמש כמרצה ומורה ראשי.
מיכאל כץ נולד בינואר 1970 בירושלים.
אביו, יוסף כץ, הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה עיונית במכון רקח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אמו, רות ירדני-כץ, עסקה בחינוך וסופרת.
הוא למד בבית הספר התיכון בית חינוך בירושלים.
את שירותו הצבאי עשה בסיירת הצנחנים, ולאחר מכן החליט להתמסר לבישול.
לדבריו, "חומר הגלם בביתי היה תמיד בשר משובח או דגים טריים וגם הרבה ירקות טריים.
ללא קשר למצב הכלכלי שהיה בבית במשך השנים, האוכל ואיכותו היה דבר קדוש.
אבי, שמוצאו מבלגיה, היה חוזר הביתה מדי יום בשביל להכין לנו ארוחת צהריים.
סגנון הבישול שלו היה יוצא דופן, מוקפד מאוד ואירופאי".
לאחר שירותו הצבאי נסע ב-1991 ללמוד בישול בבריסל בירת בלגיה.
את הכשרתו החל במסעדת "ל'אקלייר דו פאלה רויאל" (L'Écailler du Palais Royal), בעלת שני כוכבי מישלן, בניהולו של השף אטיליו באסו (Attilio Basso).
במקביל למד בבית-ספר לשוליות מטבח (Infobo) יום בשבוע במשך שנתיים.
ארבע שנים למד ועבד בבלגיה במסעדות יוקרה בעלות שניים ושלושה כוכבי מישלן – ב"לה וילה לורן" (La Villa Laorraine), "שה ברונו" (Chez Bruno) ו"לה ברג'רי" (La Bergerie), שם שימש כסגנו של השף גי לפברה (Guy Lefevere).
לאחר שנות העבודה והלימוד שב לישראל ופתח את המסעדה "מיכאל & אנדרו" יחד עם המסעדן אנדרו ג'ייקובס מלונדון (ממקימי רשת המסעדות "ג'ירף" (Giraffe), שמרכזה בלונדון).
המסעדה דורגה כאחת מעשר המסעדות הטובות בארץ על ידי המגזין האמריקאי "פרומרס" ("Frommer's") מדריך פודורס האמריקאי ("Fodor's") והמדריך הצרפתי "גו-מיו" (Gault-Millau), המדרג מסעדות באירופה ודירג גם מסעדות בארץ.
המסעדה נסגרה ב-2001 בעקבות האינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן עבר כץ ללונדון, שם עבד במשך שנה כשף של מסעדת הדגים "ראדלנד סטאבס" (Ruddland Stubbes), ואחרי כן כשף של מסעדת "דה בראסרי" (The Brasserie).
מתחילת 2004 עד סוף 2006 לימד בסניף הלונדוני של בית הספר לבישול "קורדון בלו" כמורה מן המניין.
בשנת 2005 קיבל את התואר "Master chef of Belgium" מטעם איגוד השפים הבלגי על הישגיו בתחום.
בשנים 2006 עד 2009 שהה כץ במקסיקו ועסק בעיקר בפיתוח מזון באוויר מבוקר בחברת "סרל" (Serel) וגם התמקד בנתינת שיעורים וסדנאות בישול.
בשנת 2009 שב לישראל והתמנה כשף הראשי של מסעדות קבוצת "אדום" ("אדום", "קולוני" ו"לבן").
מחודש אוקטובר 2013 היה לשף הראשי של מסעדת "טרטוריה חבה" שבבעלות משפחת חבה הירושלמית.
בשנים 2016–2022 שימש כץ מורה מן המניין בבית הספר לבישול "דן גורמה", ורכז קורס "הפרופשונל".
בשנת 2022 פתח יחד עם צ'יקו קרוליצקי את "בית הספר לבישול על שם אטיליו באסו" באור יהודה.
במקביל עוסק ביזמות עסקית, הכוונת עסקי מזון, ומשתף פעולה עם חברת הפוד טק "גרין אוניקס" (Greenonyx).
כץ הוא המורה הראשי בקורס בישול לנוער בסיכון (סיכוי) מטעם "מסדר אבירי הגריל" שמיכאל שייך לו.
הוא כותב בלוג, "בית הספר לבישול של מיכאל".
2010 – פילדלפיה, מטעם משרד החוץ (ייצוג העולם הקולינרי הישראלי)
2011 – הפיליפינים ואוסטרליה, מטעם משרד החוץ (ייצוג העולם הקולינרי הישראלי)
2011 – יריד התיירות "Top Resa" בפריז, מטעם משרד התיירות
2012 – יריד התיירות "Fitur" במדריד, מטעם משרד התיירות
2013 – סאו פאולו, מטעם משרד התיירות (הכרת האוכל הישראלי)
2016 – סאו פאולו, מטעם משרד התיירות (כנס פסטיבל אוכל בינלאומי "Semana Mesa")
2022- אזרבייג'ן,מטעם משרד החוץ חגיגות 75 שנה ליחסים בין ישראל לאזרבייג'ן.
כץ דובר עברית, אנגלית, צרפתית וספרדית.
תחביביו בניית מודלים של ספינות, רכבות ומטוסים.
מנגן בפסנתר, כלי נשיפה ותופים.
נשוי לסנדרה ולהם שני ילדים.
בספרים הבאים מופיעה התייחסות לעבודתו של כץ כשף ומתכונים שלו:
טלי פרידמן, אלינוער רבין, ירושלים – הסיפור הקולינרי: שוק מחנה יהודה, שפים ומסעדות, סיור, מתכונים וסיפורים, קריית גת: קוראים; מורותום הוצאה לאור, 2010, עמ' 125–127.
בספרו של סטיבן רוטפלד "ישראל אוכלת" ("Steven Rothfeld "Israel eats)
סר מיכאל (מייקל) דוד כדורי הוא איש עסקים ונדבן יהודי.
נכון לפברואר 2024, כדורי הוא האדם ה-13 בעושרו בהונג קונג, עם עושר המוערך ב-6.7 מיליארד דולר לפי פורבס (נכון לפברואר 2025).
מיכאל הוא בנם של לורנס כדורי, איל הון יהודי ואשתו מוריאל גבאי.
התחנך בבית הספר קאולון שבהונג קונג ובבית הספר לה רוזי שבשווייץ.
מיכאל הוא קרוב משפחתו של אליס כדורי.
כדורי הוא בן למשפחה יהודית שהיגרה בסוף המאה ה-19 מבגדאד למזרח הרחוק, ושם הקימה את רשת המלונות שכיום פועלת בהונג קונג, ניו יורק, שיקגו, טוקיו, שאנגחאי, בייג'ינג, מנילה, בנגקוק ופריז.
כדורי הוא חובב צילום, טייס מסוקים ומעריץ של מכוניות קלאסיות.
הוא בעלים של מספר מכוניות נדירות כולל בוגאטי Type 57, רולס רויס פנטום II משנת 1937 על ידי Thrupp & Maberly, היספנו-סויזה J12 קבריולה משנת 1934 על ידי VanVooren, למבורגיני מיורה P400S משנת 1969, ווקסהול 30–98 טורר משנת 1924, טלבוט T150 CSS קופה על ידי Pourtout ורולס-רויס סילבר גוסט.
בשנת 1998 הוא בילה חודשים בהתאוששות מפציעות קשות בבית החולים ג'ון רדקליף באוקספורד, אנגליה, לאחר שהיה מעורב בתאונה בפרארי וינטג' שלו כאשר החישורים בשניים מהגלגלים אשר נבנו מחדש קרעו את הצמיגים.
הוא חי בהונג קונג, יחד עם אשתו, ממוצא קובני, בטי טמיו, הידועה כ"ליידי בטי".
יש להם שלושה ילדים: נטלי (נולדה ב-1985), בטינה ופיליפ (נולד ב-1992).
אחותו ריטה לאורה כדורי נשואה למיליארדר מהונג קונג, רונלד מקאולי.
כדורי הוא יו"ר חברת CLP אחזקות בע"מ אשר הוקמה על ידי משפחתו בשנת 1890 ועדיין מחזיקה ב-35% ממניותיה.
זו חברת שירות ציבורי המספקת חשמל ל-75% מהונג קונג כמפעיל בלעדי (מורשת על ידי מערכת בקרה) בקאולון והטריטוריות החדשות, ויש לו זכויות הון בתחנות כוח בסין, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה והודו.
בנוסף הוא גם היו"ר של הקבוצה השנייה בגודלה של המשפחה ברשימה, מלונות הונג קונג ושאנגחאי (HSH), הוא גם הבעלים והמפעיל של קבוצת מלונות פנינסולה.
כדורי הוא דירקטור ובעל השליטה בחברת מטרוג'ט וכן יזם של מכון מחקר לפיתוח אנרגיה מתחדשת.
הוא מחזיק במספר דירקטורים בחברות אחרות שאינן בבעלות משפחת כדורי.
הוא היה חבר מועצה באוניברסיטת הונג קונג, ובשנת 2000, נפתח בניין כדורי למדעי הביולוגיה באוניברסיטה.
מיכאל (מייקל) לֶוִיט הוא ביופיזיקאי אמריקאי-ישראלי יליד דרום אפריקה, פרופסור לביולוגיה חישובית ולביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, וחבר האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, החברה המלכותית הבריטית למדעי הטבע, ובנוסף עמית בארגון הבינלאומי לביולוגיה חישובית.
חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013 ביחד עם מרטין קרפלוס ואריה ורשל על "פיתוח מודלים מרובי-סקאלות להבנת מערכות כימיות מורכבות".
לויט נולד למשפחה יהודית בפרטוריה, דרום אפריקה וכשהיה בן 15 היגרה משפחתו לאנגליה.
ב-1967 סיים תואר ראשון בפיזיקה בקינגס קולג' לונדון, והגיע לישראל בגיל 21 כדי לשרת בצה"ל ולהתחיל בעבודת הדוקטורט בהנחייתו של שניאור ליפסון עד שיתפנה תקן באוניברסיטת קיימברידג'.
בישראל הכיר את אשתו רינה, אמנית ופסלת, שאיתה חזר לאנגליה וב-1971 סיים את הדוקטורט בביולוגיה חישובית באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנים 1972-1980 שימש חוקר במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית.
בין השנים 1979–1987 חזר לישראל וכיהן כפרופסור במכון ויצמן למדע.
עד היום הוא משמש פרופסור אורח במכון ויצמן.
ללויט יש אזרחות ישראלית ולו שלושה בנים, שניים מהם גרים בישראל.
היה נשוי לרינה לויט לבית הרשברג עד מותה ב-2017.
לויט הוא מראשוני המפתחים של סימולציות הדינמיקה המולקולרית של התנהגות ה-DNA, החלבונים, והיה הראשון שפיתח תוכנה למטרה זו.
כמו כן, הוא פיתח גישות לניבוי של מבנים של מאקרומולקולות.
עבודתו עוזרת לתכנון של תרופות באמצעות הדמיית מחשב, המראה את הדרך בה החלבון מתקפל.
מאז 2001 הוא חבר בחברה המלכותית.
ב-9 באוקטובר 2013 הוכרז לויט כזוכה בפרס נובל לכימיה יחד עם מרטין קרפלוס ואריה ורשל על "פיתוח מודלים ממוחשבים (Multiscale modeling) להבנת מערכות כימיות מורכבות".
הפרס הוענק לשלושת הזוכים בעשרה בדצמבר 2013.
הוא משתף פעולה עם חברת סטמראד ליצירת מגן מפני קרינה.
בתחילת 2020, בעיצומה של התפרצות נגיף קורונה-ווהאן, תמך באמצעי הזהירות הננקטים, אך העריך שהמגפה תיבלם ותיעלם.
הוא תיאר כי ארגון הבריאות העולמי מציג נתונים באופן לא מדעי וכי יש לו היסטוריה של עוות נתונים.
בין היתר, טען לויט כי "יופתע מאוד אם ימותו יותר מעשרה אנשים בישראל".
בפועל נפטרו מעל שנים-עשר אלף.
מיכאל כהן (נולד ב-5 באוקטובר 1986), ידוע בשם הבמה כהן, הוא ראפר, די ג'יי ומפיק מוזיקלי ישראלי, יוצר עצמאי, ובעבר חלק מהרכב ההיפ-הופ כהן@מושון.
בחו"ל פועל תחת שם הבמה כהןביטס (CohenBeats).
כהן נולד וגדל במרכז תל אביב ולמד במגמת הקולנוע של עירוני א'.
בצה"ל שירת ביחידת ההסרטה של חיל החינוך.
כהן החל את דרכו המוזיקלית בשיתוף פעולה עם מיכאל מושונוב, כאשר בימי שישי במקום לצאת היו יושבים בבית עם חברים ויוצרים שירים.
תחילה נהג רק ליצור את הביטים והמלודיות ולאחר עצתו של מושון התחיל בעצמו לרפרפ.
השניים הקימו את ההרכב כהן@מושון, ולאחר שהפיקו קליפים לשיריהם התעניינה בהם חברת התקליטים הד ארצי ושחררה את אלבומם הראשון "כושר גופני", בשנת 2008.
לאחר שלוש שנים, הוציאו את אלבומם השני, "מחשב לכל ילד", אשר זכה לשבחים רבים.
לאחר מכן הוציאו מיקסטייפ מחתרתי בשם "חרוימלה מכוכב משה".
בו בזמן, הפיק כהן מספר רב של אלבומים וסינגלים לאמנים אחרים, כמו האלבום "משלוח מיוחד" של הצמד פלד ואורטגה.
לאחר שחרור האלבום השני החליט כהן לטוס לארצות הברית, בתחילה התגורר בניו יורק ולאחר מכן עבר לסצנת ההיפ הופ והביטים של לוס אנג'לס.
שם פעל תחת שם הבמה CohenBeats, בעיקר כמפיק וכדי ג'יי.
כהן בילה שם כ-3 שנים, במהלכן שחרר מספר רב של הפקות מקוריות יחד עם אמנים אמריקאיים וביניהם The Alchemist, והופיע פעמיים באתר המוזיקה Boiler Room, פעם אחת בלוס אנג'לס ובפעם השנייה בתל אביב.
בשנת 2014 חזר כהן לישראל, ושחרר את המיני-אלבום הראשון שלו, "ראפ", בהשקה במועדון התדר בתל אביב.
בשנת 2016 הוציא יחד עם מיכאל מושונוב את האלבום השלישי של כהן@מושון, "ימים ארוכים".
בשנת 2021 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו בעברית, "מה שאפשר עם מה שנשאר".
בשנת 2024 הוציא את אלבום הסולו השני שלו בעברית, "הביתה".
ב־12 בינואר 2025, כחלק מהקמפיין להעלאת מודעות לבריאות הנפש על רקע מלחמת חרבות ברזל אותו השיקה עמותת ער"ן, הושק שיר בשם "S.O.S" בהשתתפות האמנים נונו, שרק, כהן, עדן דרסו והמפיק אורי שוחט.
ב־28 במרץ, הוציא את הסינגל "בנאדם ספציפי".
ב־12 בנובמבר, כהן הוציא את הסינגל "תן לי את הכח", יחד עם אפרת גוש וקותי.
בינואר 2026 החל לשדר את תוכנית הרדיו "אוסף פרטי עם כהן" בכאן 88.
כהן, בנם של במאי הקולנוע אבי כהן והשחקנית מירב גרי ונכדה של אשת התיאטרון פנינה גרי.
אחיו למחצה הוא התסריטאי והעורך מולי שגב.
נשוי לעדי שמולביץ' ולהם בת בשם נינה.
2021: מה שאפשר עם מה שנשאר
2016: סרנדות FM (ביחד עם אייטולה)
2014: Pennis (בתור CohenBeats, ביחד עם ג'רמאיה ג'יאה)
2019: גלישה בסתר (ביחד עם מיכאל סוויסה)
מיכאל לוי פְרוּמקין, ובהמשך חייו מיכאל לוי רוֹדְקינסוֹן ; 1845, דוברובנה – 6 בינואר 1904, י"ח בטבת תרס"ד, ניו יורק) היה מו"ל עיתונות ומתרגם יהודי, מחבר פורה מאוד, ודמות שנויה במחלוקת.
מיכאל לוי פרומקין נולד ב-1845 בדוברובנה (Dubroŭna) שבפלך מוהילב שבמערב רוסיה (רוסיה הלבנה; כיום בבלארוס).
אביו, אלכסנדר סנדר פרומקין, היה חסיד חב"ד, ואמו, ראדה חסיה (כונתה: רודקה), הייתה בתו של ר' אהרן מסטרשלה, מגדולי תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, שהיה לאחד מממלאי מקומו.
השם "רודקינסון" (בן רודקה), שאימץ לו בהמשך חייו כשם קבוע, מבוסס על שם אמו.
אחיו מאב, היה ישראל דוב פרומקין, מחלוצי העיתונות העברית בארץ ישראל ומתרגם.
פרומקין כתב ספרים על חסידות וספרים במסורת חב"ד בפרט.
בהמשך התקרב לחוג תנועת ההשכלה היהודית, והוציא לאור את העיתונים העבריים "הקול" "הסנגור" ו"אספת חכמים".
כמו כן, היה הראשון שהוציא תרגום ומבוא היסטורי לתלמוד הבבלי באנגלית.
בשנת ה'תרל"ט (1879) היה מעורב בפולמוס בעיר קובנה עם מו"ל "המליץ"; אחדים מבעלי ריבו, ובהם אפרים דיינארד, מקורבו של מו"ל "המליץ", הלשינו עליו לשלטונות, ולאחר משפט מתוקשר הוא נמצא אשם.
בניסיון אחרון לחמוק מהשלטונות שינה פרומקין את שמו, אך נתפס.
דיינארד היה לאויבו של רודקינסון, והוא מרבה לתקוף אותו בכתביו הרבים, הוא מאשים אותו בפשעים פליליים ואף טוען כי השתמד.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ערך עבור מוריץ לצרוס את המחקר עבור ספרו "מוסר היהדות" (Die Ethik des Judenthums).
שפ"ר מתח ביקורת על משכילי רוסיה, על שלא הסבו את תשומת לבו של לצרוס לעובדה שספר כזה כבר נכתב ברוסית בידי חיים לייב קצנלנבוגן, ודי במסירתו לתרגום במקום למסור .
בשנת 1889 היגר לארצות הברית.
בין השנים 1896 ועד 1903 עסק רודקינסון בתרגום התלמוד הבבלי לאנגלית.
התרגום לא היה תרגום מלא, שכן רודקינסון השמיט קטעים כפולים, אותם תרגם במקום אחד בלבד, וקיצר את המשא ומתן התלמודי.
המהדורה זכתה לביקורת רבה בידי יהודה דוד אייזנשטיין, שטען כי רודקינסון לא עשה מלאכתו נאמנה, וכי ההשמטות הזיקו למפעל.
סיפורי מיכאל לוי רודקינסון: סיפורים חסידיים, ספר עדת צדיקים, ספר סיפורי צדיקים, מהדורת גדליה נגאל, ירושלים תשמ"ט.
ספורי צדיקים מהחוט המשולש: משלשה עמודי עולם...
ישראל פאלעצקער והר"ר עזריאל בע"ג.
אורים ותומים החדש: והוא ספר גורלות שהיו ישראל משתמשין בו בבית שני בימי תלמי המלך חברתיו וצרפתיו למלא וסדרתיו בסדר נכון...
מצת-מצווה ועלילת דם: תוכן עניניו: עלילת הדם!
תפלה למשה: תולדות התפילין וקורותיהן.
לבֹקר משפט: א) היודענשפיעגעלפראצעס במינסטער.
ב) אחוזת הקבר לבעל-היהודיה בברלין שהובאו לפני כס המשפט.
אבני מילואים: בדבר תיקון הדת...
בדבר התפילין וקורותיהן מחכמי הזמן ...
ברקאי: שריון וקשת בידי מ"ל ראדקינסזאהן נגד אויביו...
אגרת התלמוד השנית: בדבר הוצאת התלמוד הישן והקצר.
תכונת רוח הישראלי: מיום היותו לגוי עד היום הזה.
ההוצאה החדשה של התלמוד מה היא?.
מיכאל יעקובסון (נולד ב-1 בנובמבר 1979) הוא אדריכל, גאוגרף, בלוגר, צלם, סופר ועיתונאי ישראלי, זוכה פרס רכטר לאדריכל צעיר לשנת 2014.
יעקובסון יליד תל אביב, בוגר המחלקה לאדריכלות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל (2006) ובוגר תואר שני בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב (2014).
חבר צוות המעבדה לעיצוב עירוני, שבראשה עומדת האדריכלית פרופ' טלי חתוקה (2014-2009).
מאז 2009 הוא מפרסם בקביעות מאמרים על אדריכלות באתר "חלון אחורי".
במסגרת זו הוא מתמקד באתרים שונים ברחבי ישראל וגם בעולם, ועל כך זכה בשנת 2014 בפרס רכטר לאדריכל צעיר.
בשנים 2011–2021 פרסם בקביעות במגזין האדריכלות באתר "Xnet".
פרסם בכתב העת "הד החינוך" מדור קבוע בנושאי אדריכלות ועיצוב של מוסדות חינוך (2009–2017).
מאמריו פורסמו בבמות נוספות, כולל "עת־מול", "הגלילה", "סלון בטון", ובאתרים שונים בישראל ובעולם.
במהלך השנים הוזמן לשפוט בוועדות שונות ובהן פרס רזניק לאדריכל צעיר (2018) ובפרס קרן ארמון לעידוד אמנויות בפריפריה (2021, 2024).
עובד מאז 2006 במשרד אדריכלים בתל אביב ועוסק בתכנון מתארי, בניסוח מסמכי מדיניות, ובאפיון תכנוני.
החל משנת 2013 אצר סדרה של תערוכות העוסקות באופן ישיר או עקיף באדריכלות:
"עבודת צוות" הציגה את פועלו של משרד האדריכלים נדלר, נדלר, ביקסון, גיל.
התערוכה שאותה ליווה קטלוג הוצגה תחילה בגלריה בבית האדריכל ב-2013, ולאחר מכן, בגרסה מורחבת במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בשנת 2015.
"פופ כנעני, עדי סנד – עבודות מ-1999 עד 2015" – תערוכה בליווי ספר-קטלוג שהציגה את יצירתו של האדריכל ואמן הרחוב עדי סנד.
בתערוכה הוצגו עבודות רחוב שיצר והתבססו על דמויות "הקופסונים" שזכו לפרסום, לצד עבודות קרמיקה וציורי שמן על בד שיצר סנד לאורך השנים.
"באר בקיבוץ – האדריכלות של מנחם באר" – הציגה את יצירתו של מנחם באר, האדריכל חבר קיבוץ געתון.
התערוכה על באר הוצגה מחדש בשנת 2016 בגלריה בבית האדריכל בליווי קטלוג.
"משה סעידי: קיר אמן" – תערוכה שליוותה את התערוכה "מקום, אדריכל, אמן: שילוב אמנות באדריכלות ישראל" והוצגה במקביל לה במוזיאון.
התערוכה התמקדה בקירות האמנות מקרמיקה שיצר האמן משה סעידי והתבססה על אוסף של דגמי קירות שיצר סעידי.
את התערוכה ליווה קטלוג מקיף.
ואולי יותר מדי עצרתי והבטתי לאחור, משה סעידי - עבודות משמונה עשורים, עם עינת סיני פסטרנק.
התמקדה בהיבט המסורתי יהודי-איראני ביצירתו הענפה של סעידי והוצגה בגלריה העמקים שבקיבוץ שער העמקים ב-2025.
שכונה-מדינה, עם טלי חתוקה ואחרים, הוצאת רסלינג, 2013
עבודת צוות – האדריכלות של משרד נדלר נדלר ביקסון גיל עם אלקון, 1946–2010, קטלוג, עמותת האדריכלים, 2013
עיר-תעשייה, עם טלי חתוקה ואחרים, הוצאת רסלינג, 2014
האדריכל שתכנן את בניין העירייה, מנחם כהן – עבודות, הוצאה עצמית, 2014
גרשון צפור – אדריכל ומתכנן ערים, הוצאה עצמית, 2014
עבודת צוות – האדריכלות של משרד נדלר נדלר ביקסון גיל עם אלקון, 1946–2010, קטלוג, עיצוב: נעמי מילר, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 2015
פופ כנעני, עדי סנד – עבודות מ-1999 עד 2015, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 2015
באר בקיבוץ – האדריכלות של מנחם באר, קטלוג, עמותת האדריכלים, 2015
האדריכלות של נדלר-נדלר-ביקסון-גיל, 1946–2010, עם צבי אלחייני, הוצאה עצמית, 2016
Max Israeliana, הוצאת פאבליק סקול, 2017
ארץ-גנים, עם טלי חתוקה ואחרים, הוצאת רסלינג, 2017
שיחה, 2006 (שיחה עם יגאל תומרקין), בתוך: יובל למצפור ערד, קטלוג, עורכת: נוגה ראב"ד, המרכז לאמנות עכשווית בערד, 2017
שמעון פובזנר, אדריכל, עם צבי אלחייני, עיצוב: מיכאל גורדון, הוצאת דביר, 2018
אסם הידע – אדריכלות הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי ביובל להקמתה, עיצוב: נעמי מילר, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2018
משה סעידי: קיר אמן, קטלוג, עיצוב: סטודיו ליגה - קובי לוי ועמית מנדה לוי, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 2021
אחרי המודרניזם – האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן, עם צבי אלחייני, עיצוב: מיכאל גורדון, הוצאת אסיה, 2021
מקום אדריכל, אמן – שילוב אמנות באדריכלות ישראל, ספר-קטלוג, עיצוב: סטודיו ליגה - קובי לוי ועמית מנדה לוי, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן והוצאת אסיה, 2022
סעודה אחרונה בקיבוץ – האדריכלות הברוטליסטית של ארנונה אקסלרוד, עם צבי אלחייני, עיצוב: גילה קפלן, הוצאת אסיה, 2022
אדריכל בקיבוץ (עורך את ספרו של האדריכל ויטוריו קורינלדי), עיצוב: אילה בניהו, הוצאת אסיה, 2024
בית המחוקקים הראשון: סיפורו של בית פרומין - מוזיאון הכנסת, עיצוב: אבי בוחבוט, המועצה לשימור אתרים והכנסת, 2025
ואולי יותר מדי עצרתי והבטתי לאחור, משה סעידי, קטלוג, עם עינת סיני פסטרנק, עיצוב: נעם שכטר, גלריה העמקים, 2025
אבני דרך - מסע בעקבות 50 אנדרטאות ואתרי הנצחה בישראל, איורים: איתמר מגיד, עיצוב: אסף הררי, פיסת היסטוריה, 2026
פרס איגוד המתכננים לעבודת תכנון מצטיינת, 2011
פרס רכטר לאדריכל צעיר, 2014
פרס איגוד המתכננים לעבודת ה-M.A.
אות יקיר האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע, 2021
מיכאל "אטה" לאמק הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבוכום בעמדות המגן השמאלי והקשר השמאלי.
לאמק נחשב לאחד מגדולי שחקני בוכום בכל הזמנים, וממוקם במקום התשיעי בדירוג שיאני ההופעות בבונדסליגה, עם 518 הופעות, כולן במדי בוכום, והשלישי בדירוג שיאני ההופעות במועדון אחד.
לאמק החל את הקריירה במועדונים בעירו אסן, תחילה ב-TUS אסן-ווסט ואחר כך בשוורץ-וייס אסן, שם שיחק שלוש עונות, בין השנים 1969 ו-1972. בשנה זו עבר לאמק לבוכום, ושיחק בה במשך 16 עונות רצופות, כולן בליגת הבונדסליגה.
לאמק נחשב לאחד השחקנים היציבים ביותר בקבוצה, ולמעט עונתו האחרונה בבוכום, הוא שיחק בכל עונה בשלושים משחקי ליגה לכל הפחות.
לאמק מעולם לא שיחק עם הקבוצה במסגרות בינלאומיות, והישג השיא שלו עם המועדון היה הגעה לגמר הגביע הגרמני בעונתו האחרונה בקבוצה, שם הפסידה בוכום 0–1 לאיינטרכט פרנקפורט, כשלאמק מחמיץ את הגמר עקב פציעה.
בשנת 1988 עזב לאמק את בוכום לאחר שצבר 518 הופעות, בהן הבקיע 37 שערים, וחזר לשחק בליגות האזוריות, תחילה בפאדרבורן-נויהאוס ואחר כך בפ.צ.
פרייבורגר, עד לפרישתו בשנת 1990.
לאמק שימש מאמן-שחקן בשתי הקבוצות האחרונות בהן שיחק, פאדרבורן-נויהאוס ופ.צ.
לאמק שיחק בנבחרות גרמניה המערבית הצעירות, ובנבחרת גרמניה המערבית ב', שמטרתה היא להכשיר שחקנים לנבחרת הבכירה, אך מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה המערבית.
מיכאל כהנוב (29 באוקטובר 1936 – 10 במאי 2013) היה איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, עמד בראש אגף "צומת" ובראש אגף "קשת".
לאחר פרישתו כיהן כמנכ"ל חברת ברינקס ישראל.
שירת בצה"ל במהלך שנות ה-50 כמפעיל סוכנים ביחידה 504 של אגף המודיעין.
לאחר שחרורו הצטרף למוסד ולאחר הכשרה שירת כקצין איסוף ביחידת צומת.
בשלהי שנות השישים מונה לתפקיד ראש השלוחה ברומא.
בתחילת שנות ה-70 הוא פיקד על אגף "קשת" לאחר פרישתו של צבי מלחין ונחשב כמי שתרם רבות להדרכת דור חדש של אנשי ביצוע.
כהנוב שירת בארגון במשך כשלושים שנים במהלכם פיקד גם על אגף "צומת", האגף שמפעיל את קציני האיסוף ואת רשת הסוכנים של המוסד ברחבי העולם.
גם לאחר פרישתו בשלהי שנת ה-80 הוזמן לתרום מניסיונו העשיר בתכנון וביצוע של מבצעים רבים בשנות ה-90 - כהנוב התנדב ושימש כיו"ר ועדת ביקורת במרכז למורשת המודיעין בגלילות.
לאחר פרישתו מהמוסד הצטרף ב-1985 לחברת ברינקס ישראל וכיהן כראש אגף האבטחה.
ב-2002 הורשע יחד עם החברה בהקמת קרטל לא חוקי לשילוח יהלומים.
בהסדר טיעון הודה באחריות לביצוע העבירות ונגזרו עליו חמישה חודשי מאסר שהומרו לעבודות שירות וקנס של 100,000 ש"ח.
כהנוב היה בעל תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה של המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני מאוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה של המזרח התיכון ובעל תואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה של המזרח התיכון.
עבודת הדוקטורט עסקה בקשר בין ערב הסעודית והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
העבודה שימשה בסיס לספרו "ערב הסעודית והסכסוך בפלסטין" שיצא ב-2012 בהוצאת כרמל.
היה נשוי למיכל ואב לשני ילדים.
נפטר ב-2013 והובא למנוחות בבית הקברות קריית שאול.
מיכאל ריקו לאנג הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת המגן.
לאנג החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת סנט גאלן, אליה הצטרף בתור ילד בגיל 9. בגיל 16 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו עבור קבוצתו בליגת העל השווייצרית, דבר שהציב אותו בין שלושת הכדורגלנים הצעירים ביותר שערכו הופעת בכורה בליגה זו.
אחרי 5 עונות בסנט גאלן, בהן הופיע ב-66 משחקי ליגה, חתם לאנג בקיץ 2011 במועדון גרסהופרס ציריך, על חוזה לארבע שנים.
בעונת 2012/2013, היה שותף לזכיית קבוצתו בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול פ.צ.
בשנתיים הרצופות שלאחר מכן, נכשל להעפיל עם גרסהופרס לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שהודחו פעמיים ברציפות על ידי קבוצות צרפתיות: ליון (2013) וליל (2014).
אחרי 4 עונות, בהן שותף ב-127 משחקי ליגה והיה לשחקן סגל בכיר בגרסהופרס, חתם לאנג ב-1 ביוני 2015 בפ.צ.
בבזל ערך את הופעת הבכורה שלו ב-19 ביולי 2015, במשחק הניצחון הביתי 2–0 מול ואדוץ.
כעבור 6 ימים, ב-25 ביוני 2015, כבש את שערו הראשון בבזל, במשחק ניצחון החוץ 3–2 מול קבוצתו לשעבר, גרסהופרס ציריך.
בסיום עונת הבכורה שלו בבזל, זכה עם קבוצתו בתואר האליפות, שהיה לשביעי ברציפות של פ.צ.
ב-29 ביוני 2018 חתם לאנג לארבע שנים בבורוסיה מנשנגלדבך.
ב-29 באוגוסט 2019 הושאל לורדר ברמן לעונה אחת.
לאנג ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת שווייץ ב-14 באוגוסט 2013, במשחק ידידות מול ברזיל.
את שערו הראשון במדים הלאומיים, כבש ב-11 באוקטובר 2013, במשחק הניצחון 2–1 מול אלבניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. הוא נכלל בסגל הנבחרת השווייצרית לטורנירי הגמר של מונדיאל 2014 בברזיל ויורו 2016 בצרפת.
הרב מיכאל יעקב ישראל (תק"נ – י' באייר ה'תרט"ז; 1790–1856) היה רב ברודוס ובירושלים.
נולד ברודוס בסביבות שנת תק"נ (1790) לאביו הרב חיים יהודה ישראל שהיה רב העיר.
בצעירותו למד אצל הרב אברהם הלוי רב העיר, ושימש כשוחט וכשליח ציבור.
בשנת תקפ"א (1821), לאחר עליית אביו לירושלים ובהיותו בן 31, החל לשמש כרב הראשי של רודוס.
בפרשת עלילת הדם ברודוס (1840) היה הרב בין הנחקרים בפרשה על ידי מושל האי והקונסולים האירופאיים.
בניסיון לשכנעו "להתוודות" ברצח הוא עונה ונתלה, יחד עם דוד מזרחי, מנכבדי הקהילה, על ווים בתקרה בנוכחות הקונסולים האירופיים.
מזרחי איבד את הכרתו לאחר שש שעות, בעוד שהרב הוחזק שם במשך יומיים עד שסבל מדימום.
למרות העינויים שעברו, לא הרב ולא מזרחי הודו ברצח והם שוחררו לאחר כמה ימים.
תקופה מסוימת שהה במצרים לשם טיפול בירושת אחי זקנו, רבי ידידיה שלמה ישראל, אב בית הדין באלכסנדריה.
בשנת תרי"ג עלה ארצה והתיישב בירושלים.
תחתיו הוא מינה את שני גיסיו לרבני העיר.
כשנה לאחר עלייתו ארצה נפטר הראשון לציון הרב יצחק קוב'ו ורצו רבני העיר למנותו לתפקיד תחתיו.
הרב ישראל דחה את ההצעה בשל העובדה שהרב חיים נסים אבולעפיה, אז הרב בטבריה, היה מבוגר ממנו.
לבסוף מונה לתפקיד אב בית הדין בירושלים, ובבית דינו ישבו הרבנים אברהם אשכנזי (לימים הראשון לציון), אהרן עזריאל ומשה פארדו.