tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשנשאל עד כמה השיר הוא סיפור חייו ענה פייקוב, "יש בזה הרבה מאד".
במהלך השנים נוספו לשיר עוד ביצועים
השיר נכנס בשנת 1974 למצעד הפזמונים בקול ישראל והגיע לראש המצעד.
במצעד פעמונים השנתי של שנת תשל"ה (1975) הגיע השיר למקום ה־24.
תקופה רפרקטורית הוא מושג המציין את משך הזמן שלוקח לממברנת התא המגורה לחזור למצב מנוחה ולהיות מוכנה לגירוי נוסף.
בפרק זמן זה לא ניתן לעורר פוטנציאל פעולה באותה פיסת ממברנה.
התקופה הרפרקטורית מורכבת משני חלקים-תקופה רפרקטורית מוחלטת ותקופה רפרקטורית יחסית.
פוטנציאל פעולה נובע מפתיחת תעלות נתרן מופעלות מתח.
נתרן נכנס אל התא וגורם להקטנת הקיטוב החשמלי.
התוצאה היא הגעת הממברנה לערך חיובי.
בעקבות כך, תעלות הנתרן ,שנפתחו הודות לשינוי במתח, עוברות למצב חסום.
פרק הזמן שבו תעלות הנתרן חסומות לא ניתן לעורר פוטנציאל פעולה.
התקופה הרפרקטורית המוחלטת מתחילה מיד לאחר יריית פוטנציאל פעולה בנוירון.
במהלך תקופה זו, הנוירון לא יכול לירות פוטנציאל פעולה נוסף, ללא תלות בעוצמת הגירוי המתקבל.הסיבה היא שתעלות הנתרן חסומות.
הממברנה צריכה לחזור למצב מנוחה, כדי שיתפרץ פוטנציאל פעולה נוסף.
תקופה רפרקטורית יחסית מתרחשת לאחר התקופה הרפרקטורית המוחלטת.
במהלך תקופה זו, חלק מתעלות הנתרן עוברות ממצב חסום למצב ביניים, הוא מצב סגור, ואז הן יכולות להיפתח שוב בתגובה לגירוי.
מכיוון שהנוירון עדיין לא חזר לחלוטין למצב מנוחה, בתקופה הזאת הנוירון יכול לירות פוטנציאל פעולה נוסף, אך ורק אם יתקבל גירוי חזק יותר מהגירוי הקודם.
במצב כזה המשרעת (אמפליטודה) של פוטנציאל הפעולה תהיה נמוכה יותר.
תקופה רפרקטורית (refractory period) בנוירונים משפיעה על תהליכים ביולוגיים בכמה דרכים:
הולכה בכיוון אחד: ההולכה העצבית צריכה להיות יעילה, מהירה ומדויקת.
ההובלה היא מגוף התא המצוי באקסון אל קצה האקסון, בסינפסה.
התקופה הרפרקטורית מונעת מפוטנציאל הפעולה לחזור אחורנית לכיוון גוף התא.
הגבלת תדירות פוטנציאלי הפעולה: תקופה רפרקטורית מגבילה את קצב הירי של הגרויים בנוירונים.
זה מאפשר להם לשלוט על תדירות המסרים שהם מעבירים.
תהליך זה חשוב לתפקוד תקין של מערכת העצבים.
הגנה מפני גירוי יתר: התקופה הרפרקטורית המוחלטת מונעת יריית פוטנציאל פעולה נוסף מיד לאחר ירייה קודמת.
זה מסייע במניעת גירויי יתר שעלולים לגרום לנזק לתאים או לשבש את תפקוד המערכת העצבים.
העברת מידע: תקופות רפרקטוריות מאפשרות תהליכים של עיבוד מידע במוח.
כשתקופות אלו מפוקחות, נוירונים יכולים לתפקד בצורה טובה יותר ולהעביר מידע בצורה מסודרת ויעילה.
השתנות גירויים: בתקופה הרפרקטורית היחסית, אם מופעל גירוי חזק דיו, נוירונים יכולים לירות פוטנציאל פעולה נוסף.
זה מאפשר להם להגיב לשינויים בסביבה בצורה גמישה, תכונה חשובה לתפקוד יומיומי כמו תנועה, תגובה לכאב או למידע חדש.
חשיבות בתהליכים פיזיולוגיים: לתקופות רפרקטוריות תפקוד חשוב בתהליכים פיזיולוגיים כמו מניעת התכווצות השרירים באופן לא מבוקר.
מסקנה: תקופה רפרקטורית היא מרכיב חיוני בפיזיולוגיה של נוירונים, והיא משפיעה על תהליכים ביולוגיים רבים, כולל ויסות פעילות מערכת העצבים, תגובה לגירויים, והבטחת תפקוד תקין של תהליכים פיזיולוגיים שונים.
תגובה הרפרקטורית בשריר הלב היא תהליך חשוב ביותר שמבטיח שהלב יתפקד בצורה תקינה וימנע התכווצויות לא רצויות או בלתי פוסקות.
בלב פוטנציאל הפעולה ממושך יותר הוא נמשך כ-200 מילישניות בהשוואה לפוטנציאל פעולה בנוירון שנמשך כ-2 מילישניות.
פוטנציאל הפעולה בשריר הלב מתאפיין בשלב ראשון של דפולריזציה מהירה (פתיחת תעלות נתרן), ואחריו שלב של פוטנציאל פעולה ממושך (פתיחת תעלות סידן), שמאריך את הזמן שבו התאים פעילים.
במהלך התכווצות הלב (סיסטולה), תאי שריר הלב (קרדיאומיוציטים) מייצרים פוטנציאל פעולה, שמוביל להתכווצות.
לאחר מכן, מתחילה התקופה רפרקטורית, שבה תעלות הנתרן נסגרות ותעלות האשלגן נפתחות, מה שמוביל להחזרת המתח למצב המנוחה.
גם בשריר הלב קיימת בתקופה רפרקטורית מוחלטת, שבה התאים אינם יכולים לירות פוטנציאל פעולה נוסף ותקופה רפרקטורית יחסית בה התאים יכולים לירות פוטנציאל פעולה נוסף רק אם הגירוי הוא חזק מספיק.
חשיבות התקופה הרפקטורית בשריר הלב
מניעת התכווצויות בלתי רצוניות: התקופה הרפרקטורית המוחלטת מונעת מהלב להתכווץ שוב מיד אחרי התכווצות.
זה חשוב כדי להבטיח שהלב יוכל להתמלא בדם לפני שיתכווץ שוב.
סנכרון התכווצות הלב: תקופה זו מסייעת לתאם את פעולת חדרי הלב (החדרים והעליות) ומונעת התכווצויות לא מסונכרנות.
קשיים פיזיולוגיים: בעיות בתקופה הרפרקטורית יכולות להוביל לפרפור עליות, להפרעות קצב לב, כמו טכיקרדיה (דופק מהיר מדי) או פיברילציה (התכווצויות לא מסונכרנות).
מצבים אלה יכולים להיות מסוכנים ונדרשת התערבות רפואית.
תרופות: תרופות מסוימות יכולות להשפיע על התקופה הרפרקטורית בשריר הלב.
לדוגמה, חוסמי תעלות סידן יכולים להאריך את התקופה הרפרקטורית, וכך להועיל במצבים של הפרעות קצב.
חומרי הרדמה מקומית מאריכים את התקופה הרפרקטורית על ידי קשירה לתעלות נתרן שנפתחות במהלך דפולריזציה של קרום התא, ובכך מונעים את זרימת יוני הנתרן הדרושה להולכת אות עצבי.
חסימה זו מאריכה את תהליך האינאקטיבציה (השבתה) של התעלות, כך שנדרש פוטנציאל ממברנה שלילי יותר לשחזור פעילותן הרגילה, מה שמוביל להארכת התקופה הרפרקטורית.
בנוסף, בתדרים גבוהים יותר של דחפים עצביים, מספר גדול יותר של תעלות נתרן נשאר פתוח למשך זמן ארוך יותר, מה שמגביר את קשירת חומר ההרדמה ומאריך עוד יותר את התקופה הרפרקטורית.
תופעה זו גורמת להקטנת גובה פוטנציאל הפעולה.
נוצר מצב שבו חסימת ההולכה העצבית מתחזקת ככל שתדירות הגירוי עולה.
תקועים בדרך הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1987, בבימויו של ג'ון יוז, שגם כתב את התסריט.
בסרט מככבים סטיב מרטין וג'ון קנדי בתפקידים הראשיים.
הסרט עוקב אחר ניל פייג', מנהל פרסום לחוץ המנסה להגיע הביתה לשיקגו לחג ההודיה.
לאחר שטיסתו מנותבת מחדש לוויצ'יטה בשל תנאי מזג אוויר, הוא נאלץ לשתף פעולה עם דל גריפית', סוכן מכירות גס אך חביב.
יחד, הם יוצאים למסע חוצה ארצות הברית, הכולל סוגים שונים של תחבורה, תקלות מצחיקות ומעשי קונדס בלתי נשכחים.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 בנובמבר 1987, וזכה לשבחי המבקרים, ורבים שיבחו אותו על הסטייה של יוז מקומדיות נוער, כמו גם על הופעות השחקנים.
הוא הופק בתקציב של 15 מיליון דולר והכניס בסך הכל כ־49.5 מיליון דולר.
הסרט הפך לסרט פולחן לאורך השנים, בהיותו מסורת של חג ההודיה עבור רבים.
ניל פייג' הוא מנהל פרסום לחוץ המנסה להגיע הביתה לשיקגו לחג ההודיה.
לאחר שטיסתו מתעכבת בשל תנאי מזג אוויר, הוא מוצא את עצמו בוויצ'יטה, קנזס.
שם הוא פוגש את דל גריפית', סוכן מכירות של וילונות מקלחת, שמציע לו לחלוק איתו את המסע הביתה.
השניים יוצאים למסע משותף, המתברר כמלא תקלות, אי הבנות ומצבים קומיים בלתי צפויים.
למרות ההבדלים ביניהם, הם לומדים להכיר ולהעריך זה את זה, והמסע המשותף משנה את חייהם.
סטיב מרטין – ניל פייג', מנהל פרסום לחוץ המנסה להגיע הביתה לחג ההודיה.
ג'ון קנדי – דל גריפית', סוכן מכירות גס אך חביב, המלווה את ניל במסעו.
ליילה רובינס – סוזן פייג', אשתו של ניל, הממתינה לו בבית.
מייקל מקין – שוטר מדינה, שמפגיש את השניים במהלך המסע.
קווין בייקון – רוכב מונית, המופיע בתחילת הסרט.
הסרט "תקועים בדרך" זכה לביקורות חיוביות עם צאתו.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 92%, המבוסס על 60 ביקורות, עם הקונצנזוס: "קומדיה חמה ומשעשעת, המשלבת הופעות מצוינות של סטיב מרטין וג'ון קנדי עם תסריט חכם ומצחיק." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 72 מתוך 100, המבוסס על 22 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
בכתבה באתר ynet נכתב: " 'תקועים בדרך' מ-1987 עם סטיב מרטין וג'ון קנדי הוא אחד משני סרטיו הטובים ביותר של יוז, כבמאי לפחות."
תקומה מן האפר הוא מרכז של רשות העתיקות בקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל בירושלים, בו מוצגת תערוכה המציגה את חלקה של רשות העתיקות באיתור וזיהוי חללי טבח שבעה באוקטובר וחפצים הקשורים אליהם.
טבח שבעה באוקטובר שהתרחש ב-7 באוקטובר 2023, כלל רציחות ושריפות של אזרחים ישראלים על ידי מחבלי חמאס ופלגי הטרור הפלסטינים, מה שגרם לאזורי קרבות מלאי גופות מפויחות בקיבוצי עוטף עזה, בתים שרופים, מכוניות חרוכות וכיוצא בזה.
כחלק מהמאמץ לזיהוי גופות הנטבחים והנשרפים, נקראו אנשי רשות העתיקות לעשות שימוש בציוד הארכאולוגי שלרשותם ובעזרתו לסייע בזיהוי ובאיתור חללים.
עבודת הארכאולוגים, בשיתוף הצבא, הביאה לאיתורם של 16 נעדרים שמקום הימצאם לא היה ידוע בתחילה.
כמו כן נמצאו חפצים יקרי ערך שעזרו להבין מה עלה בגורלם של אנשים.
מרכז התיעוד "תקומה מן האפר"
רשות העתיקות, בשיתוף עם משרד המורשת ומנהלת תקומה, הקימו מרכז "תקומה מן האפר", המתעד את אתרי ההרס בעוטף עזה בהדמיה תלת-מיימדית, ומספק מודלים מדויקים שלהם.
במרכז ניתן לצפות במיצגים דוגמת קיר ובו תצלומי פריטים שנמצאו באתרי החפירה, אותם המבקרים מוזמנים לחשוף באמצעות תנועה, תצוגות כלי העבודה המקוריים ששימשו בזירות, ומסכים בהם ניתן לחקור לעומק מודלים תלת-ממדיים של אתרי ההרס.
תקופת בית שני היא תקופה בתולדות עם ישראל.
היא החלה בראשית שיבת ציון בשנת 538 לפנה"ס, והסתיימה בשנת 136 עם תום מרד בר כוכבא, שהסתיים בתבוסה והרס נרחב ליישוב היהודי בארץ ישראל.
התקופה נקראת על שם בית המקדש השני, והתיקוף מקובל על היסטוריונים, אף שבית המקדש השני נבנה 22 שנה לאחר תחילת שיבת ציון, וחרב 65 שנה לפני תום מרד בר כוכבא.
במהלך התקופה הייתה התפתחות תאולוגית ורוחנית שכללה יצירה תרבותית ודתית ענפה, ועלו ונפלו זרמים דתיים, כוהנים ומנהיגים.
בסוף ימי בית שני, במאה הראשונה לספירה, הגיעה האוכלוסייה היהודית לשיא היסטורי מבחינת חלקה היחסי באוכלוסיית העולם.
ההערכות השמרניות נוקבות בכ-2,000,000 יהודים (אומדנים מקסימליים מגיעים אף ל-8,500,000) מפרס במזרח ועד קרתגו במערב, כשאוכלוסיית האימפריה הרומית כולה מנתה על פי האומדן כ-60,000,000 נפש.
בתקופה זו נכתבו חלק מספרי התנ"ך (למשל מגילת אסתר וספר דניאל), וחלקים נוספים נערכו ונחתמו.
בין השאר נכתבו גם הספרים החיצוניים והמגילות הגנוזות.
במשך הזמן החל תהליך ארוך של יצירת קובצי הדינים וההלכות הכלולים בתורה שבעל פה, שהפכו לימים למשנה ואחר כך לתלמוד.
סדרי התפילה החלו להתגבש, והזהויות והגישות באוכלוסייה היהודית שינו צורה.
במהלך רוב תקופה זו היה בית המקדש בירושלים למרכזו הרוחני והדתי של עם ישראל, הגם שבמהלך חלק מתקופה זו היו קיימים בתי מקדש נוספים בגולה, אשר אף בהם היו מקריבים קורבנות, ונהוגה הייתה שם עבודת הכוהנים כפי שהייתה נהוגה בבית המקדש בירושלים.
בימי זרובבל נבנה בית המקדש השני ברובו מחדש, הוא נהפך להיכל מרהיב בידי הורדוס ונהרס לבסוף בידי טיטוס.
לאחר חורבן בית המקדש השני לא הוקם בית המקדש מחדש.
במשך התקופה היה עם ישראל עצמאי בארצו אך לתקופה קצרה – תקופת החשמונאים.
רוב התקופה היה העם משועבד למעצמות אזוריות שונות – האימפריה הפרסית, מצרים התלמיית, הממלכה הסלאוקית, והאימפריה הרומית.
דבקות העם באמונתו ורצונם של רבים בעצמאות מדינית, יצרו חיכוך מתמיד עם האימפריות השליטות, וכן עם תושבי הארץ שאינם יהודים.
ארבעת העימותים הגדולים בין היהודים לבין השלטון הזר בארץ ישראל היו: מרד החשמונאים, המרד הגדול, פולמוס קיטוס, ומרד בר כוכבא; שלושת האחרונים נוהלו מול האימפריה הרומית, וסופם היה חורבן בית המקדש, חיסול היישוב היהודי בירושלים, גירוש המוני של יהודים מן הארץ ואובדן העצמאות המדינית.
לאורך תקופה זו התחוללו גם עימותים פנימיים בין פלגים שונים בחברה היהודית, כמו מאבקי הכוח בין בית חשמונאי לצדוקים ולפרושים בימים בהם הגבירו החשמונאים את אחיזתם בשלטון, וכן המאבקים העזים על השלטון בממלכה, בטרם הגעת הרומאים לאזור.
מאפייני החברה היהודית בארץ ישראל בתקופת בית שני היו כלכלה הנשענת ברובה על חקלאות, ולצדה פעילות מסחרית ענפה.
הושם דגש על חיי הדת והתרבות.
נוצרה יצירה ספרותית, שכללה את עריכת התנ"ך, המשנה, מגילות מדבר יהודה וכתבים נוספים שרובם אבדו; תפיסת ירושלים ובית המקדש הפעיל שבה כמרכז חיי האומה.
חינוך הילדים קיבל מעמד עצמאי, ונערכו רפורמות מהותיות באופיו.
וזאת במקביל לקיומן המשגשג של קהילות יהודיות בתפוצות.
תקופות עיקריות בתקופת בית שני:
שיבת ציון ושלטון האימפריה הפרסית, ב-538 לפנה"ס, עד לכיבוש הארץ בידי אלכסנדר הגדול ב-332 לפנה"ס.
שלטון ההלניסטים – אלכסנדר הגדול ויורשיו – בית תלמי, בית סלאוקוס – בין 332 לפנה"ס ל-167 לפנה"ס.
שלטון בית חשמונאי – ממרד החשמונאים ב-167 לפנה"ס, עד לעלייתו של הורדוס לשלטון ב-40 לפנה"ס.
שלטון בית הורדוס – מ-40 לפנה"ס, עד שנת 6 לספירה.
שלטון הנציבים הרומים – תקופת הנציבות הראשונה, מ-6 עד 41 לספירה, תקופת ביניים של שלטון אגריפס הראשון ולאחריה תקופת הנציבות השנייה, בין 44–66 לספירה.
התקופה שבין המרידות עד מרד בר כוכבא – מ-73 עד 135 לספירה.
תקופת האבות היא תקופה מקראית בה, לפי המקרא, חיו אבות עם ישראל: אברהם, יצחק ויעקב.
במחקר המדעי המוקדם נטו להניח כי מדובר בתקופה היסטורית של ממש, שלרוב זיהו אותה עם תקופת הברונזה התיכונה; המחקר המודרני נוטה לשלול הנחה זו, משום בתיאורים המקראיים של התקופה יש אנכרוניזמים בולטים מתקופות שונות ומאוחרות, עד שלהי תקופת המלוכה או אפילו התקופה הפרסית.
תקופת האבות במסורת המקראית והיהודית
תקופת האבות לפי מה שעולה מסיפורי המקרא היא התקופה שבין הולדת אברהם (לפי מדרש סדר עולם בא'תתקמ"ח - 1812 לפנה"ס) ובין פטירתו של יעקב (לפי המדרש בשנת ב'רנ"ה - 1505 לפנה"ס).
יחזקאל קויפמן קובע את זמנה במאות ה-14–15 לפני הספירה, ואילו בנימין מזר מקדים אותה למאות ה-17–18 לפני הספירה.
האבות, אבות האומה ואימותיה, שעל שמם נקראת תקופה זו, הם שלושת האבות וארבע האמהות: אברהם ושרה, יצחק ורבקה, יעקב ורחל ולאה - המהווים את ראשיתם של הדת היהודית, העם היהודי ואמונת הייחוד, לפי המסופר בספר בראשית.
הקבצה אחרת שלהם היא שלושת האבות: אברהם, יצחק ויעקב, וארבע האמהות: שרה, רבקה, רחל ולאה.
אף שבלהה וזלפה ילדו ליעקב ילדים שמהם נולדו ארבעה משנים-עשר השבטים, אין הן נכללות באמהות האומה, משום שהיו שפחות.
עם זאת, במספר מקורות משמשים ראשי התיבות "ברזל" לציין את נשות יעקב: בלהה, רחל, זלפה ולאה כקבוצה אחת.
על פי המקרא, אלוהים התגלה לאבות, סייע להם וכיוון אותם בדרכם, ואף הבטיח להם שיבחר בזרעם כעם סגולה שיירש את ארץ כנען.
על-פי המסורת וכמתואר בספר בראשית, האבות והאמהות קבורים במערת המכפלה בחברון, מלבד רחל שנקברה בדרך לבית לחם, בקבר רחל.
בתחילת תקופת האבות, על פי המסופר בתנ"ך, עם עזיבת אברהם את חרן והליכתו לארץ ישראל, היה אברהם לבדו בעולם, ללא ילדים.
בסיומה, מנה עם ישראל שבעים נפש מלבד נשי בני יעקב.
תקופת האבות מסופרת בחומש בראשית.
"תקופת האבות" בראי המחקר הביקורתי
התחלות חקר המזרח הקדום והמחקר הארכאולוגי
בתחילת פענוח תעודות המזרח הקדום נוצר הרושם כי תעודות אלה מעידות על אותנטיות של פרטים המופיעים בסיפורי האבות ועל קדמותם.
שמות אנשים ומקומות, ומנהגים שונים הנזכרים בסיפורי האבות, הופיעו בתעודות אלה מהמחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס, במקביל בערך לתקופת הברונזה התיכונה בארץ ישראל.
אולם ככל שהתקדם המחקר במאה העשרים, התברר כי אישים, מקומות ומנהגים אלו אינם בהכרח מאותם פרקי זמן או אותם מקומות, וחלקם בפירוש לא התקיימו במקביל.
מכאן הסיקו כי בסיפורי האבות אמנם השתמרו פרטים קדומים אותנטיים, אולם הם משקפים פרק זמן ארוך, ובחלקם אנכרוניסטיים ומשקפים ביחד פרק זמן של כ-1,500 שנה ויותר.
בראשית ימיה של הארכאולוגיה המקראית, גרמו התגליות בחקר המזרח הקדום לארכאולוגים להאמין כי אכן תקופת האבות משתקפת בממצא הארכאולוגי, לרוב בהתייחסות לתקופת הברונזה התיכונה.
רבים מהארכאולוגים הראשונים היו נוצרים דתיים, ולעיתים אף אנשי דת, והללו נטו מראש לקבל את העדות המקראית כאותנטית, ופירשו לאורה את ממצאיהם.
כך נוצר הרושם, המתקיים לעיתים עד היום, כאילו הארכאולוגיה המקראית מוכיחה את עיקרי המסופר בתנ"ך כאמת היסטורית, ואת ההיסטוריות של תקופת האבות בכלל זה.
גם כאן, ככל שהתקדם המחקר במחצית השנייה של המאה העשרים, הלך והתברר כי לא זה המצב.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 במחקר חוקרים כמו נחום סרנה הדגישו כי סיפורי האבות אינם מתארים דמויות מיתיות אלא אדרבה: דמויות שגם נכשלו ושיש עליהן ביקורת, מה גם שסיפורי האבות מעוגנים היטב ברקע הריאלי של מסופוטמיה ושל כנען.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 חלה רביזיה בתיארוך הטקסטים המקראיים ובהערכתם כמקורות היסטוריים.
לדעת חוקרים רבים שפעלו מאז, כמו למשל ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן, "תקופת האבות" אינה תקופה היסטורית ממשית, שהתקיימה בזמן היסטורי מוגדר.
תקופת האבות המקראית אמורה הייתה להיות מאות שנים לפני תקופת ההתנחלות וימי ממלכות ישראל ויהודה, שזמנן תקופת הברזל, כלומר בערך בתקופת הברונזה התיכונה.
אולם סיפורי האבות משופעים, לדעתם, באנכרוניזמים ביחס לתקופתם המשוערת.
מכל זה עולה, לדעתם, כי בסיפורי האבות לא משתקפת תקופה היסטורית אחת מוגדרת, אלא הם משקפים מסורות מפרק זמן ארוך של אלף שנים ויותר, וממילא "תקופת האבות" אינה תקופה היסטורית ממשית.
העמדה הרווחת אצל אלו הטוענים שניתן להצביע על תקופה מוגדרת שבה פעלו האבות היא שהאבות פעלו בתחילת האלף השני לפנה"ס (1550-2200).
חלק מראיות אלו זכו לביקורות, והיום מתייחסים בחשד לתארוך מדויק שכזה.
אישים מתקופת האבות לפי הסיפור המקראי
יעקב, לאה ורחל, והשפחות בלהה וזלפה
בני יעקב, שהם אבותיהם של שבטי ישראל
אפרים (בנו של יוסף, יסד שבט)
מנשה (בנו של יוסף, יסד שבט)
דינה (בתו של יעקב, לא יסדה שבט)
תקופת האבן היא פרק זמן פרהיסטורי הקרוי כך מכיוון שהשרידים הנפוצים ביותר שנותרו מתרבות האדם הם כלי אבן.
סלעים הניתנים לסיתות, בעיקר צור לסוגיו, אובסידיאן, בזלת וגיר, עוצבו לשימוש ככלי עבודה, חיתוך ועיבוד וככלי נשק.
חומרים אחרים, כעץ ועצם, היו גם בשימוש, אולם הראשון משתמר לעיתים נדירות בממצא הארכאולוגי, ואילו האחרון היה נפוץ פחות מכלי האבן.
בתקופה זאת התרחשה האבולוציה של האדם ותרבותו, החל בציידים-לקטים הקדם-מודרניים בסוואנה האפריקאית וכלה בחברות החקלאים והרועים שהניחו את התשתית לערים ולמדינות ההיסטוריות.
מקורו של המונח "תקופת האבן" בחלוקה הישנה של הפרהיסטוריה האירופאית למערכת שלוש התקופות: תקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
טווח התאריכים של התקופה משתנה מאזור לאזור.
בעוד שניתן לדבר על "תקופת אבן" קדומה של כלל האנושות, קבוצות מסוימות מעולם לא פיתחו טכנולוגיה להתכת מתכות, ולפיכך נותרו ב"תקופת אבן" עד שנתקלו בתרבויות מתקדמות יותר.
תקופת האבן החלה לפני כ-2,600,000 שנים, כאשר מיני אדם שונים, ביניהם ההומו הביליס החלו לייצר כלי אבן.
התקופה מסתיימת עם ראשית התקופה הכלקוליתית במערב אסיה ודרום אירופה, או בראשית תקופת הברונזה באזורים אחרים, כאשר כלי מתכת החלו להחליף בהדרגה את כלי האבן.
שינוי זה התרחש בלבנט לפני כ-6500 עד 5500 שנה (תלוי אם מחשיבים את התקופה הכלקוליתית כחלק מתקופת האבן).
להלן חלוקה סכמטית של התקופה באזורים שונים:
באירופה, צפון אפריקה והמחצית המערבית של אסיה מחלקים את תקופת האבן לתקופה הפלאוליתית, התקופה האפיפלאוליתית (בדרך כלל במזרח התיכון ובצפון אפריקה), התקופה המזוליתית (באירופה) והתקופה הנאוליתית ובמזרח התיכון ודרום מזרח אירופה גם התקופה הכלקוליתית.
באפריקה שמדרום לסהרה קיימת חלוקה שונה במקצת, של תקופה האבן המוקדמת האפריקאית (Early Stone Age) תקופה האבן התיכונה האפריקאית (Middle Stone Age) ותקופה האבן המאוחרת האפריקאית (Late Stone Age); שלושתן מקבילות, פחות או יותר, לשלבים השונים של התקופה הפלאוליתית בלבד, ולאחריהן התקופה הנאוליתית.
באוסטרליה, תקופת האבן נמשכה בתרבות האבוריג'ינית עד כ-1600 לספירה, מועד חדירת האדם הלבן לאוסטרליה.
כל התקופות האלה מחולקות לתת-תקופות ולתרבויות, לפי סוגי כלי האבן שסותתו או כלי החרס שהיו בשימוש (בתקופה הנאוליתית).
לדוגמה, התקופה הפלאוליתית בארץ ישראל מחולקת לשלב תחתון, תיכון ועליון; בשלב התקופה הפלאוליתית העליונה מוגדרים אתרים ארכאולוגיים מהתרבות האוריניאקית, התרבות האחמרית והתרבות העתליתית.
התקופה הפלאוליתית מכסה בקירוב את התור הגאולוגי פליסטוקן ומסתיימת במעבר לתור הולוקן או מעט לפניו.
אוכלוסיות האדם הקדמון בתקופה הפלאוליתית עברו תמורות משמעותיות ביותר, כגון התפתחות השפה, שליטה באש, יציאה מאפריקה, התפשטות האדם לכל חלקי העולם הישן והתפתחות האדם המודרני.
המכנה המשותף לאנשים שחיו בתקופה זאת הוא אורח חיים של ציידים-לקטים נוודים, שהתפרנסו מלקט צמחי בר ומציד או מאיסוף נבלות של בעלי חיים.
יוצרי התרבויות הפלאוליתיות היו מיני אדם קדומים כגון הומו הביליס, הומו ארקטוס והאדם הניאנדרטלי, וכן בני מיננו, הומו ספיינס, שהופיעו לראשונה בתקופת האבן התיכונה האפריקאית לפני כ-200,000 שנה.
התקופה הפלאוליתית הסתיימה עם המעבר לאורח חיים חדש, כאשר קבוצות של ציידים-לקטים החלו להתיישב בכפרי קבע ולייצר מזון.
באגן הים התיכון התרחש המעבר בתקופה האפיפלאוליתית וביתר שאת בתקופה הנאוליתית, באירופה בתקופה המזוליתית והנאוליתית, ובאפריקה בתקופה הנאוליתית.
תקופת הברונזה היא השנייה מבין מערכת שלוש התקופות, המחלקת את תולדות האנושות לתקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
תקופות אלה לא התקיימו בו זמנית בכל העולם, למשל ביבשת אפריקה לא התקיימה תקופה זו כלל והציוויליזציה התפתחה מהתקופה הנאוליתית (חלקה האחרון של תקופת האבן) ישירות לתקופת הברזל.
כן קיימת מבחינה ארכאולוגית גם הבחנה של התקופה הכלקוליתית – תקופה שנמשכה במקומות מסוימים כאלף שנים, ובה התקיים כבר עיבוד המתכת נחושת על ידי התכה ויציקה, אך לא היה ידוע עדיין כיצד להפיק את סגסוגת הארד.
מגדירים את עידן הברונזה של תרבות עתיקה מסוימת על פי זה שהיא התיכה נחושת בעצמה ומיזגה אותה בתהליך מטלורגי עם בדיל, עם ארסן (ואולי גם עם מתכות אחרות) או בכך שהיא סחרה בכלי ברונזה שיוצרו במקומות אחרים.
הארד הוא קשה ועמיד יותר לעומת שאר המתכות שהיו נפוצות עד אותה תקופה, דבר שהעניק יתרון טכנולוגי לתרבויות שהשתמשו בארד.
תקופת הברונזה במזרח התיכון החלה בסביבות 3300 לפנה"ס, עם העלייה בשימוש בברונזה לייצור כלים ותופעת העיור בשני המרכזים העיקריים של העולם העתיק – מצרים ומסופוטמיה.
בתקופה זו הפך האזור שמכונה כיום ארץ ישראל לפרובינציה המצרית כנען, והופיעו לראשונה הפלשתים והעברים.
תקופה זו הייתה מכונה בפי חוקרים גם "התקופה הכנענית", השם במחקר שונה לתקופת הברונזה המאוחרת.
בישראל קיימים אתרים ארכאולוגיים מתקופה זו בעיר דוד שבירושלים, בתל אפק, בתל חצור, בתל מגידו, בתל עכו, בתל יהודיה, בבקעת באר שבע ובמקומות רבים אחרים.
בסביבות שנת 2000 לפנה"ס שגשגה באזור שהוא כיום אפגניסטן, טורקמניסטן ומזרח איראן תרבות הידועה בשם "הקומפלקס הארכאולוגי של באקטריה-מארגיאנה" (Bactria-Magriana או Bmac), שנתגלתה בידי ויקטור סאריאנידי ב-1976. על פי רוב ההשערות, הייתה זו תרבות הינדו-אירופית.
בסין שלטה באותה תקופה שושלת שאנג, שהשתמשה באמצעי תחבורה, כלי פולחן וכלים חקלאיים העשויים ברונזה.
באזור הים האגאי נוסדה בתקופת הברונזה תשתית מסחר רבת היקף, שנועדה לייבא בדיל ופחם לקפריסין, שם היו מתיכים נחושת עם הבדיל על מנת לייצר ברונזה.
הניווט התפתח אף הוא באותה תקופה, והגיע לנקודת שיא ממנה לא המשיך להתפתח, עד לגילוי השיטה למדידת קווי אורך ב-1750. המינואים עדיין חסרו שיטה מודרנית לניהול חשבונות, ולכן סבורים שטעו רבות בחישוב הכנסותיהם.
הסיבה לסוף תקופת הברונזה עדיין נחקרת, והוא נחשב לחלק ממשבר תקופת הברונזה המאוחרת בסהר הפורה והאגן המזרחי של הים התיכון.
כיום ידוע כי אוכלוסיות גדולות באימפריה נספו כתוצאה ממגפות ורעב, וכן משערים כי תשתית המסחר המינואית המפותחת קרסה בשלב כלשהו.
כמו כן ידוע כי האזור הצפוני של הים השחור, שהיה הרווחי ביותר בים האגאי, סבל במיוחד מהתדלדלות האוכלוסייה.
מחקרים עדכניים טוענים כי סופה של תקופת הברונזה נבע מהכחדתם של היערות הקפריסאיים, שחוסלו בידי תעשיית הפחם המינואית המשגשגת.
תאוריה אחרת גורסת כי השימוש בכלי ברזל התפשט, ולכן כבר לא היה צורך במסחר בבדיל.
קבוצת תאוריות אחרת גורסת כי התפרצות הר הגעש בסנטוריני בסביבות 1450 לפנה"ס, 100 ק"מ צפונית לכרתים בירת יוון המינואית גרמה לרעידת אדמה ולצונאמי אשר הרסו את האי.
תאוריה נוספת היא שרעידת אדמה זו הרסה את הצי המינואי ואפשרה פלישת אויבים לאי.
עם זאת, כיום מקובל לתארך את ההתפרצות המינואית לשנת 1530 לפנה"ס לכל המאוחר, וקרוב לוודאי עתיקה אף יותר, ולפיכך קשה להסבירה כסיבה ישירה לקריסת התרבות המינואית.
הגירה מיבשת אירופה הביאה אל האיים הבריטיים אנשים שהתנהגותם הייתה שונה מאוד מתושביה הנאוליתים של בריטניה, והשוני התרבותי היה ניכר.
בדרום בריטניה התפתחה באותה תקופה תרבות וסקס.
השינוי באקלים – שהפך קר ורטוב יותר ככל שהזמן חלף – כפה על האנשים לעבור מן הגבעות המוגנות לעמקים.
משק החי התפתח מאוד, ותרם לתנופה הכלכלית ולבירוא היערות.
תרבות דוורל-רימברי, שהייתה מפותחת יותר מבחינה טכנולוגית, החלה להתפתח בחציה השני של תקופת הברונזה התיכונה (1400–1100 לפנה"ס) בעקבות תנאים אלו.
האזור שנקרא כיום קורנוול הפך למקור חשוב לבדיל.
החברות, על אף שעדיין היו שבטיות, הפכו למורכבות יותר ובעלות היררכיה ברורה.
קבורת המתים הפכה אינדיבידואלית יותר מאשר בתקופה הנאוליתית.
תקופת בית ראשון היא התקופה בהיסטוריה של עם ישראל, על פי המסורת, שהחלה עם תקופת המלכים ונסתיימה בחורבן מקדש שלמה על ידי נבוכדנצר השני בשנת 586 לפנה"ס.
בתקופת זו נכללת גם תקופת מלכות שאול ודוד, שקדמה לבניית בית המקדש.
קיומה של ממלכה מאוחדת הוא נושא שנוי במחלוקת בקרב ארכאולוגים, מכיוון שלא נמצאו עדויות מחוץ למקרא או עדויות ארכאולוגיות לקיומה של ממלכה זו כפי שהיא מתוארת במקרא.
לפי המסופר במקרא, תחילת ימי בית ראשון עוד בטרם הקמת בית המקדש, עם תחילת מלכות שאול בשנת 1025 לפנה"ס בקירוב.
לפי המקרא, שאול איחד את שבטי ישראל, מאחר שאת שלטונו קיים ממקום מושבו בגבעה בשבט בנימין ונחלץ לעזרת שבטים במצוקה ולאחר מכן חזר לגבעה.
הוא לא בנה לו עיר בירה או צבא אחד שמורכב מהשבטים השונים.
שאול מאבד את המלוכה ודוד נמשח ומתמנה למלך ישראל על ידי שמואל הנביא.
בימי דוד הממלכה מתרחבת משמעותית.
ובמשך שנות מלכותו הוא כובש את הממלכות השכנות עמון, מואב, ארם דמשק, ארם צובא ועוד.
והופך את ירושלים, שקנה בכסף מהיבוסים, לבירת ממלכתו.
שושלת בית דוד מלכה בירושלים במשך כ-400 שנה.
ממשיכו של דוד היה בנו שלמה, שביסס את מעמדה של ירושלים והקים את בית המקדש הראשון ("מקדש שלמה").
מפעלי הבנייה של שלמה הביאו בסופו של דבר, לפילוג הממלכה, מאחר שדרשו מהשבטים השונים מיסים כבדים, מה שלא נדרש משבט יהודה מעצם היותו מקורב לבית המלוכה.
תקופת הממלכה המאוחדת נסתיימה לאחר מלכות שלמה (928 לפנה"ס בקירוב).
ירבעם בן נבט הביא לפרישת שבטי הצפון והקמת ממלכת ישראל.
בירתה של ממלכת ישראל הייתה העיר שומרון, שהוקמה בימי המלך עמרי (881 לפנה"ס לערך).
לאחר שמרדו בממלכת אשור, הוחרבה ממלכת ישראל בידי סרגון השני, מלך אשור (שנת 720 לפנה"ס).
תושבי ישראל, הלוא הם עשרת השבטים, הוגלו (גלות אשור) ואבדו.
ממלכת יהודה לאחר חורבן ישראל
בתקופה זו קרסה האימפריה האשורית והמעצמה האזורית הפכה לממלכת בבל.
בשנת 597 לפנה"ס, נבוכדנצר השני מלך בבל, ערך מצור על יהודה והגלה את יהויכין ועוד 10,000 אנשים מהעם.
נבוכדנצאר המליך את צדקיהו כמלך על יהודה, אחרי שיהויכין הוגלה.
בעקבות כריתת ברית של צדקיהו עם המצרים בשנת 586 לפנה"ס, החריב את ירושלים ואת בית המקדש, והגלה את מרבית העם (כולו למעט דלת העם) לבבל.
חורבן בית המקדש וגלות בבל מסמלים את סוף ימי בית ראשון.
לאחר חורבן ממלכת יהודה ובית המקדש הראשון הוגלו רבים מתושבי הארץ לבבל.
אחרים נמלטו לעבר הירדן או הסתתרו במערות ובמצדות במדבר יהודה ובאזורי ספר.
נבוכדנצר מלך בבל מינה את גדליה בן אחיקם לנציב היהודים בארץ, אולם גדליה נרצח לאחר זמן קצר בידי ישמעאל בן נתניה.
אך קשה להניח שלא נותרו יהודים בבנימין וביהודה.
ידוע שהבבלים ערכו מסע נוסף לארץ ישראל בשנת 582 לפנה"ס, לחמו בעמון ובמואב, והגלו אוכלוסייה נוספת מיהודה (יר' נב, ל; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים י,ט,ו).
באותה עת הוסיפו האדומים ושבטי הערבים לחדור לדרום יהודה.
משחוסלה ממלכת יהודה הפכה יהודה, בדומה לשטחה של ממלכת ישראל, לחלק ממערכת הפחוות של האימפריה הנאו-בבלית.
תקופת אשיקאגה (ביפנית: 室町時代, נקראת גם: תקופת מוּרוֹמאצ'י) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן אשר החלה בערך בשנת 1336 והסתיימה ב-1573. בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות מורומאצ'י, אשר נוסדה בשנת 1336 על ידי שר הצבא שהפך לשוגון מייסד השושלת, אשיקאגה טאקאוג'י.
חלקה המאוחר יותר של התקופה (מ-1467 ואילך) נקרא גם תקופת סנגוֹקוּ.
אולם שלטון השוגונות החדשה לא היה חזק כזה של קודמתה (למעשה הוא נכפה על המדינה כתוצאה של מלחמת האזרחים) ורק עם עלייתו לשלטון של השוגון השלישי בשושלת, אשיקאגה יושימיטסו, החלו להראות סימנים של סדר בממלכה.
כדי לחזק את התמיכה בו, התיר יושימיטסו למשפחות מסוימות, לצבור כוח בתחומי שליטתן ולקבל את התואר דאימיו (שליט אזורי).
במשך הזמן התפתח מאזן כוחות בין השוגון לדאימיו, ובשלב מסוים הגיעו הדאימיו לעמדה בה שלוש משפחות הדאימיו החזקות ביותר מבצעות רוטציה ביניהן על תפקיד סגנו של השוגון בקיוטו.
לאחר מותו של יושימיטסו, שהספיק לפני מותו לאחד את שתי החצרות הקיסריות ב-1392, החל מעמד השוגון להתערער ולאבד כוח לטובת הדאימיו, שהחלו גם מתערבים בענייני החצר הקיסרית וענייני הירושה של הקיסר.
לקראת סוף התקופה נחלשה השוגונות עוד יותר עם פריצתה של מלחמת ירושה בתוך השוגונות (1476-77), מלחמה שהותירה את קיוטו הרוסה והביאה למעשה את הקץ על סמכותה השלטונית של השוגונות.
הריק השלטוני שנוצר בעקבות המלחמה סימן את תחילתה של מאה רוויית אנארכיה בממלכה.
במהלך תקופת אשיקאגה התחדשו היחסים בין יפן לסין תחת שלטון שושלת מינג, לאחר ששליטיה של סין חיפשו תמיכה במלחמתם כנגד שודדי הים היפנים שכונו באותה התקופה על ידי הסינים "וּואַקוֹ" (倭寇) ואשר הטילו מוראם על חופיה של סין.
יושימיטסו, שרצה בחידוש היחסים עם סין כמו גם פטירת ממלכתו מהוואקו, הסכים לחידוש הקשרים עם סין, קשרים שנמשכו כמחצית המאה.
בשנת 1401 הוא חידש את תשלום המיסים היפני לסינים ותיאר את עצמו באיגרות ששלח לקיסר סין כ"נתינך, מלך יפן".
סחורות מיפן כדוגמת עץ, גופרית, נחושת חרבות ומניפות מתקפלות נסחרו תמורת משי, פורצלן, ספרים ומטבעות סיניים.
סחר זה נתפס בעיני הסינים כתשלום מס מצד היפנים, אך האחרונים ראו בו סחר בריא ומועיל בלבד.
בתקופתה של שוגונות אשיקאגה נפוצה תרבות עממית חדשה, שנקראה תרבות מורומאצ'י, שהחלה במפקדות השוגונות בקיוטו וחלחלה לכל השכבות באוכלוסייה.
לזן בודהיזם היה תפקיד משמעותי הן בהפצת האמונות הדתיות החדשות והן בהפצת הסגנון האמנותי החדש שיובא בעיקרו מסין והושפע מאוד מתקופות שושלות סונג, יואן ומינג הסיניות.
הקרבה של החצר הקיסרית למפקדת השוגונות בתקופת אשיקאגה יצרה עירוב מתמיד בין חברי המשפחה הקיסרית, אנשי החצר, הדאימיו השונים, סמוראים ונזירי זן, וכתוצאה מכך התאפשרה הפריחה התרבותית שהתאפיינה בכל תחומי האמנות: אדריכלות, ספרות, תיאטרון הנו, סידור פרחים אומנותי, עיצוב גנים וטקסים שונים, ביניהם טקס התה.
פן נוסף בהתעוררות התרבותית בתקופת אשיקאגה היה העניין המחודש בדת השינטו, שעל אף קיומה הרציף במאות שקדמו לתקופה, נחשבה לדת שנייה במעלה ביפן לאחר הבודהיזם.
למעשה השינטו, שהייתה חסרת כתבי קודש ממשיים ותפילות סדורות, החלה לאמץ את הטקסים של זרם השינגון בבודהיזם, ולמעשה נטמעה בבודהיזם כמעט לחלוטין.
פלישת המונגולים ליפן שהתרחשה בסוף תקופת קמקורה (סוף המאה ה-13), העלתה מחדש בעם היפני את ההכרה בחשיבותן של הרוחות האלוהיות (הקאמיקאזה), מאחר שתבוסת המונגולים נזקפה להתערבות של רוחות שכאלה.
פחות מ-50 שנים לאחר הפלישה המונגולית החלו להופיע מחדש פרסומים העוסקים בחשיבות היותו של הקיסר צאצא של אלת השמש, אמטראסו, תפיסה שקושרת מחדש את חצר המלוכה לאלי השינטו.
למעט חיזוק מעמדו של הקיסר כאל עלי אדמות, סיפקו הפרסומים את השקפתה של השינטו על ההיסטוריה היפנית, שהאדירה את אלוהותם של כלל בני העם היפני, ואת עליונותה של יפן כלפי סין והודו.
התפיסה הזו, שחיזקה את הרוח הפטריוטית של היפנים, הלכה והתעצמה והביאה, בתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-17, להפיכתה של השינטו לדת בעלת פילוסופיה ייחודית (שמבוססת על הקונפוציזם והבודהיזם) ואשר מהווה את הדת המרכזית בקיסרות.
לקראת סופה של תקופת אשיקאגה הגיעו ליפן ראשוני האירופאים.
ספינות פורטוגליות עגנו לראשונה באי טנגשימה, דרומית לאי קיושו ב-1543, ותוך שנתיים החלו הפורטוגלים להגיש בקשות לקבלת זכויות הפעלת נמלים בקיסרות.
אחרי הפורטוגלים הגיעו גם הספרדים ב-1587 ולאחריהם ההולנדים ב-1609. עם הגעתם של האירופאים לחופיה של יפן החלו היפנים ללמוד את דרכיהם ותרבותם של הזרים, וכתוצאה מכך נפתחו אפשרויות חדשות בתחומי הכלכלה והפוליטיקה.
סחורות אירופאיות דוגמת נשק חם, טבק, בדים, זכוכית, שעונים ושאר המצאות מערביות נסחרו ביפן תמורת כסף וזהב יפנים.
המסחר הביא עמו עושר עצום לכל מי שעסק בו, ודאימיו נחותים, בעיקר מהאי קיושו, הרוויחו בזכות המסחר שניהלו עם האירופאים כח שלטוני וחשיבות גדולים ביותר.
ההשפעה הנוצרית ביפן החלה עם הגעת הכמרים הישועים, ובראשם הכומר פרנסיסקו חאווייר שהגיע לדרום קיושו בשנת 1549. בין המומרים לנצרות באותה התקופה ניתן היה למצוא דאימיו וסוחרים שביקשו לשפר את המסחר שלהם על ידי קרבה גדולה יותר לאירופאים, כמו גם איכרים פשוטים.
עד לשנת 1560, הפכה גם קיוטו למרכז חשוב של פעילות מיסיונרית ביפן, ובשנת 1568 נחנך הנמל בעיר נגסאקי על ידי דאימיו נוצרי, נמל שהועבר בשנת 1579 לשליטתם של הישועים.
בשנת 1582 כבר היו ביפן כ-150,000 מומרים (שני אחוזים מהאוכלוסייה באותה תקופה) וכ-200 כנסיות.
אולם, סבלנותה של שוגונות אשיקאגה כלפי ההשפעה הזרה החלה פוקעת לאור היות הנצרות סיבה לפירוד ופילוג בעם.
האיסור על קיום מנהגי הנצרות הוטל לראשונה ביפן ב-1587 ובשנת 1597 החלו רדיפות גלויות של נוצרים בקיסרות.
אף על פי שהמסחר עם האירופאים זכה לעידוד השוגונות כתמיד, הוא הוסדר כך שהנוצרים היו מוגבלים מאוד בקיסרות, ובשנת 1640 הפכה מדיניות הדיכוי ושלילת הנצרות למדיניות לאומית.
(לפירוט על המדיניות האנטי-נוצרית ביפן ראו: תקופת אדו)
משתמשים גם במונח לשון ימי הביניים ביחס לעברית שבין סוף תקופת התלמוד במאה השישית ובין תחייתה במאה ה-19, ואולם קשה להתייחס לעברית בתקופה ארוכה זו כאל מצב לשון אחיד.
כפי שיפורט להלן, היו בתקופת הביניים צורות לשון שונות זו מזו, ששימשו בזמנים שונים, במקומות שונים ובהקשרים שונים.
למצבי לשון מסוימים בתקופה זו קוראים עברית רבנית ועברית משוערבת .
על תרומת תקופה זו לתחיית הלשון העברית כותב צור ארליך: .
אף על פי שלא נעשה בה שימוש כשפה ילידית, התחוללו בתקופה זו שינויים במבנה השפה העברית, וכן נוצרו תחדישים (חידושי לשון) שהרחיבו במידה רבה את אוצר המילים שלה.
בעוד השימוש בעברית לכתיבת פרוזה היה נדיר יחסית, בעיקר בראשית תקופת הביניים, נעשה שימוש רב בעברית לאורך תקופת הביניים לשם כתיבת שירה ופיוט.
ניתן להבחין בשלוש תקופות סגנוניות עיקריות של לשון השירה העברית: הסגנון הקלירי, בארץ ישראל בסביבות המאה השישית, סגנונו של רס"ג, במאה העשירית בבבל, וסגנון שירת ספרד בתור הזהב.
כְּעָץ מְחַצְּצִים לְחַצֵּץ / כְּנֵץ עַל צִפּוֹר לְנַצֵּץ"אץ קוצץ", פיוטו של אלעזר הקליר לשבת זכור, מובא פעמים רבות כדוגמה לחידתיות ולמורכבות של לשונו.
הביטוי "קוצץ בן קוצץ" מתייחס להמן הרשע, צאצא של עמלק.
שירים ופיוטים קצרים נכתבו ככל הנראה כבר בימי המשנה והתלמוד, אולם עדיין לא התאפיינו בחריזה ובמשקל מסודרים.
התגבשות סגנונית החלה בתקופתו של רבי אלעזר הקליר, ככל הנראה במאה השישית.
בפיוטיו של הקליר וממשיכיו כבר קיימת חריזה משוכללת יחסית, השורות בנויות במשקל תיבות (אם כי חופשי למדי), ומבנה השיר עשוי לפי כללים ברורים בשורות, בבתים ובפרקי הפיוט השונים.
ההיזקקות לאמצעי סגנון אלה מלווה בהתעשרות ובהתעצבות של לשון השיר, הן בצורות דקדוקיות והן באוצר מילים חדש (נאולוגיזמים).
החלפה חופשית של בניינים ומשקלים: עִבֵּר במקום העביר, רֶדֶם במקום תרדמה
צורות מקוצרות והפיכת נקבה לזכר: מַעַשׂ במקום מעשה, תַחַן במקום תחינה
הסגנון ספג ביקורת רבה בתקופות הבאות, בפרט בתור הזהב של יהודי ספרד ואצל אנשי תנועת ההשכלה.
מנדלי מוכר ספרים טבע את הפועל "מתאצקוצצים" כדי ללגלג על סגנונם הסתום, בעיניו, של הפייטנים, וביאליק כינה את הסגנון "אבני חצץ של אץ קוצץ".
רק עם התגברות המחקר במאה העשרים, ועם גילוי אוצר גדול של פיוטים בני התקופה בגניזת קהיר, עמדו החוקרים על עושרו ועל מורכבותו של הסגנון הקלירי.
וַיְקַנֵּא יְיָ לְאַרְצוֹ וַיַּחְמֹל עַל עַמּוֹפיוט לראש השנה מאסכולת רס"ג שנמצא בגניזת קהיר.
ע"פ זולאי, האסכולה הפייטנית של רב סעדיה גאון, עמ' כה;
השורה האחרונה היא ציטוט מ.
במהלך תקופת הגאונים, כשהעולם הליטורגי של יהדות בבל הכריע את התפילות והקריאות של מנהג יהדות ארץ ישראל, עברה לבבל גם יצירת הפיוטים.
מהפכה בשטח לשון הפיוט ערך רב סעדיה גאון.
הוא פיתח לראשונה תפיסה דקדוקית מסודרת של העברית (לאחר שנפגש בצעירותו עם עולמם של אנשי המסורה הטברנית, ועל רקע התפתחות מקבילה אצל המדקדקים הערביים), ולמעשה הוא נחשב לראשון מדקדקי העברית בימי הביניים.
לתועלת מחברי הפיוטים כתב את "ספר צחות הלשון", ובו כללים דקדוקיים עבור המשוררים, וכן את "האגרון", מילון עברי.
גם בשטח אוצר המילים העדיף את הצורות הנדירות והחריגות שבמקרא והשתמש ככל האפשר במילים יחידאיות.
במיוחד היו חביבים עליו משקלי פִּעְלוֹן, מִפְעָל ותִפְעוּל והמשקלים הסגוליים.
לשונו המיוחדת והקשה להבנה של רס"ג מהווה מעין שלב מעבר בין סגנון הפיוט הקלירי לבין סגנונה של שירת ספרד, שמחבריה היו ממשיכי דרכו של רס"ג בשטח הדקדוק והשירה.
אברהם אבן עזרא, שמבקר בחריפות, בפירושו למגילת קהלת, את לשון הפיוטים הקליריים , משבח ומפאר את רס"ג על פיוטיו "שלא חיבר מחבר כמוהם, והם על לשון המקרא ודקדוק הלשון באין חידות ומשלים ולא דרש".
חֶרְמוֹן וְנִכְסַף לְרִדְתָּם עַל הֲרָרָיִךְ!פתיחת שירו המפורסם של ר' יהודה הלוי, "ציון הלא תשאלי"
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, שחידשה לראשונה כתיבת שירי חול לצד הפיוטים, התעצבה בתור הזהב של יהדות ספרד, והושפעה רבות מתרבות האסלאם שפעלה באותם מקומות.
כעת הייתה השירה מוקפדת הרבה יותר ועברה ביקורת דקדוקית מחמירה.
תופעות לשון שהיו מקובלות אצל הקליר ורס"ג נאסרו כעת, ובהן החלפת בניינים ומשקלים ויצירת שמות ופעלים שאינם מופיעים במקרא.
במקרים חריגים התקבלו צורות לא-תקינות במקומות שבהן "דוחק השיר", כלומר אילוצי המשקל, החריזה והאקרוסטיכון, חייבו זאת.
דונש בן לברט הביא אל העברית את משקל היתדות והתנועות, משקל קפדני המבוסס על חלוקת התנועות לרגילות וחטופות, אשר רב סעדיה גאון השתמש בו בשירים בודדים.
גם החריזה השתכללה ונוסחה בקווים מחמירים יותר.
המדקדקים חיברו ספרים ובהם הדרכה לכתיבה נכונה של שירה ופיוט (למשל ספרו של משה אבן עזרא "ספר העיונים והדיונים").
בין המדקדקים היו לעיתים גם מחלוקות בשאלות המותר והאסור בשירה, למשל עד כמה יש להקפיד על האיסור על מילים שאינן מקראיות.
את הביקורת של חכמי ספרד על לשון הפיוט הקדום הביא אברהם אבן עזרא בפירושו על הפסוק , ומדבריו אפשר להסיק על הכללים שקבעו לעצמם משוררי ספרד:
במקביל לעולם השירה שהתפתח נכתבו וחוברו גם ספרי עיון, הלכה ופרשנות בעברית.
בתחילת ימי הביניים החלו להיכתב חיבורים שונים, רובם בעברית ומיעוטם בארמית.
בתקופת הגאונים נכתבה רוב הספרות ההלכתית בארמית, אך היו גם כמה חיבורים שנכתבו עברית.
עברית זו הייתה בדרך כלל המשך של לשון חז"ל.
עם מעבר מרכזי היהדות לאירופה, החלו להתפתח שני קווים נפרדים ביחס לשימוש בעברית.
אצל יהודי צרפת וגרמניה המשיך השימוש בעברית לכתיבת הספרות הרבנית, אך ניכרת בה השפעה רבה של שפת המקום.
ספר חסידים, שנכתב במאה ה-11, כתוב ברובו לשון חז"ל, עם יסודות מקראיים ועם מאפיינים דקדוקיים של הגרמנית בת אותה תקופה (למשל, הצורה הרווחת "זה האיש" (במקראית ובמודרנית: "האיש הזה"), שבה מוקדם הכינוי הרומז לשם העצם כמו בצרפתית ובגרמנית).
פירוש המקרא של רש"י נחשב כדוגמה לשימוש עשיר ומדויק בעברית (רש"י עצמו עסק בדקדוק והביא עיונים לשוניים בפירושו).
בעולמה של יהדות ספרד, לעומת זאת, אצל היהודים שחיו בספרד המוסלמית פסק כמעט לגמרי השימוש בעברית לכל חיבור שאיננו שירה, ובמקומה עלתה קרנה של הערבית היהודית.
אף על פי כן נכתבו חיבורים מעטים בעברית, כגון ספר משנה תורה של הרמב"ם וכתביהם המדעיים של אברהם בר חייא ורבי אברהם אבן עזרא, וכמו כן התנהל מפעל רחב של תרגום החיבורים הערביים לעברית בהנהגתה של משפחת המתרגמים .
תרגומים אלו היוו קשר תרבותי בין יהודי המרחב האיסלאמי לבין היהודים באזורים נוצריים, בעיקר של צפון ספרד ודרום צרפת, אשר לא ידעו ערבית ועבורם נערכו התרגומים.
העברית של תרגומים אלו משופעת יסודות ערביים שחדרו לתוכה, עד כדי כך שהיא מכונה לעיתים "עברית משוערבת".
לעיתים היא נקראת גם "עברית תיבונית".
דוגמה להשפעה ערבית אפשר לראות מיד בפתיחת משנה תורה לרמב"ם: "יסוד היסודות [...] לידע שיש שם מצוי ראשון" – התוספת "יש שם" מקורה בערבית (אליה באה מן היוונית).
עקב השימוש התכוף בעברית בימי הביניים, התחדש מספר גדול של תחדישים באוצר המילים של העברית, בחלקו בשל המחסור במינוח מדויק לעולם הפילוסופיה והמדעים של אותה תקופה.
יצחק אבינרי מנה בספרו "היכל רש"י" 1,800 מילים בכתבי רש"י שלא מצאנו בעברית לפניו, וגם אם מניחים שחלק מן המילים חודשו בידי אחרים שכתביהם לא הגיעו לידינו, עדיין יש כאן תרומה רבה מאוד לאוצר המילים העברי (לשם השוואה, בתקופת התחייה חידש חיים נחמן ביאליק כ-400 מילים ואליעזר בן-יהודה כ-250).
גם התיבונים חידשו אוצר מילים רחב כדי למלא את החסר בתחום הפילוסופיה, המתמטיקה, הדקדוק ומדעי הטבע, בדרך כלל על ידי מתן צורה עברית למונחים ערביים, למשל איכות, כמות, מרכז וקוטב.
בסוף ימי הביניים ובתחילת העת החדשה המשיכה להיכתב ספרות רבנית בעברית, בעיקר ספרי הלכה, פרשנות וספרות ענפה של שאלות ותשובות, אולם השפה הלכה ונעשתה משובשת ונעדרת אחידות דקדוקית.
אי התאמות דקדוקיות כגון החלפת זכר בנקבה ("טלית קטן"), צורות סמיכות לא תקניות ("לשונו הזהב"), ריבוי שלא לפי כללי העברית הקלאסית ("זכותים") וכיוצא בזה שגורות במה שנקרא "הלשון הרבנית" (בארמית "לישנא דרבנן").
במקום שבו לא מצאו הכותבים מילה מתאימה, שיבצו מילה לועזית, בדרך כלל מן היידיש, במקומה; בנוסף הרבו להשתמש במליצות ובשיבוץ פסוקים מקראיים וביטויים תלמודיים בעברית ובארמית.
לשון זו הייתה גם שפתם של ספרי תנועת החסידות, לרבות סיפורי חסידים, ושרידיה נשמרו, ללא החריגות הדקדוקיות, בלשונו של ש"י עגנון.
עם תחילת הדיבור בעברית החדשה נדחו חלק מן הצורות הדקדוקיות המופיעות בחיבורים מימי הביניים ונחשבו כשגיאות; לדוגמה, מצב של שני נסמכים לסומך אחד נחשב לשגיאה דקדוקית, אף על פי שהוא נמצא למכביר בספרות הרבנית (כגון "הלכות בדיקת וביעור חמץ" בשולחן ערוך).
ואולם בשנים האחרונות מתחזקת אצל הגורמים הנורמטיביים, ובהם האקדמיה ללשון העברית, דעתם של הקוראים להכשיר צורות כאלה.
העברית שימשה לא רק לכתיבת ספרי עיון, אלא גם לכתיבה רשמית, כגון תכתובת בין קהילות, פרוטוקולים של דיונים, פסקי דין ופנקסי קהילות.
בימי הביניים החל לראשונה עיון שיטתי ומפורש בדקדוק של השפה העברית.
בעלי המסורה המציאו את סימני הניקוד וטעמי המקרא, השתמשו בהם כדי לתאר את הדרך המדויקת של הקריאה בתורה, וצירפו הערות וחיבורים המסייעים לשמור על דיוק מסירת הנוסח.
את העיסוק הדקדוקי בימי הביניים החל רס"ג.
את מלאכתו המשיכו תלמידו דונש בן לברט ומנחם בן סרוק, שחיברו ספרי דקדוק, בין השאר לתועלת המשוררים והפייטנים.
במקביל למחקר הדקדוקי התחדשו חיבורים גם בשדה המילונאות.
רס"ג חיבר את המילון העברי הראשון, האגרון, לתועלת הפייטנים.
רבי נתן מרומי חיבר את "ספר הערוך", מילון תלמודי.
גם מנחם בן סרוק ויונה אבן ג'נאח חיברו מילונים, "מחברת מנחם" ו"ספר השורשים".
אצל רס"ג הייתה לעיסוק בלשון המקרא חשיבות גם במסגרת מאבקו בקראים ובפרשנותם למקרא.
העברית לא השתמרה רק כלשון הכתב והספר.
דרך הגיית העברית וצליליה השתמרו בתפילות ובקריאת התורה בבתי הכנסת ובלימוד התורה בבתי המדרש.
אלא שהגיית העברית לא השתמרה בכל המקומות באותו אופן; בקהילות שונות שימרו מסורות שונות של הגייה, ומלבד זאת הייתה השפעה חזקה של המערכת הפונולוגית של השפות המקומיות על העברית.
באופן כללי התקיימו בעברית בימי הביניים שלושה סוגים שונים של הגייה:
ההגייה האשכנזית, שמרה על מבנה התנועות של העברית הטברנית אבל איבדה את אופן הביצוע שלהן, וכן איבדה חלק נכבד מן העיצורים ואת ההטעמה, השווא הנע והדגש החזק;
ההגייה התימנית שימרה את מבנה התנועות של הניקוד הבבלי וכמעט את כל אופן ההגייה של העברית הקלאסית.
גם בתוך כל סוג היה מגוון רחב של דרכי הגייה; למשל, בתוך ההגייה האשכנזית, לא הרי הגיית יהודי פולין כהרי הגיית יהודי ליטא, ושתיהן שונות מהגיית יהודי הונגריה.
מלבד השימוש בעברית הגויה ונשמעת בתחום הליטורגיה, התקיים במידה מועטה גם דיבור עברי של ממש.
העברית שימשה כלינגואה פרנקה בין יהודים ממקומות שונים שלא הייתה להם שפה משותפת אחרת.
כך למשל התנהל המסחר בשוקי ירושלים במאה ה-19, בין יהודים ספרדים ואשכנזים, בשפה העברית.
אזכור קדום יותר לשימוש בעברית כלינגואה פרנקה מופיע כבר בספר חסידים.
נראה שבישיבות רבות באירופה בימי הביניים שימשה העברית כשפת ההוראה.
בנוסף עשו לעיתים שימוש בעברית בהזדמנויות חגיגיות, כמו בהרצאות ובנאומים, והיו חסידים ואנשי מעשה שהקפידו בימי שבת על דיבור בעברית בלבד (ומכאן הביטוי "עברית של שבת").
תחום אחר שבו התקיים דיבור עברי הוא במרכיבי העברית שנטמעו והשתלבו בלשונות היהודים השונות, כגון הלאדינו והיידיש, שחלק ניכר מאוצר המילים שלהם הוא עברי.
תקופת ג'ומון (ביפנית: 縄文時代) היא תקופה בפרהיסטוריה של יפן שבין שנת 14,000 לפנה"ס לבין שנת 400 לפנה"ס.
בתקופה זו יפן אוכלסה על ידי שבטי ציידים-לקטים המכונים "תרבות ג'ומון".
השם ג'ומון הוא תרגום ליפנית של המונח באנגלית "cord-marked" ("מוטבע על ידי חוט") שנתן הארכאולוג והזואולוג האמריקני לסגנון של כדים שהתגלו בשנת 1877. סגנון עיצוב הכדים בתקופת ג'ומון אופיין בלחיצת חוטים לפני השטח של החמר הרטוב.
צורת קדרות זאת אשר מתוארכת לכ-16,000 לפנה"ס, היא אולי שיטת הקדרות העתיקה ביותר בעולם (כדים מאותה התקופה נמצאו גם בסין, בקוריאה ובמזרח הרחוק של רוסיה).
התקופה הייתה שופעת בכלים ותכשיטים העשויים עצם, אבן וקרן אייל; צלמיות חימר ועצים מצופי לכה.
לעיתים קרובות משווים את התרבות של תקופת ג'מון לתרבות השבטים באמריקה הצפונית בתקופה הפרה-קולומביאנית, בעקבות אורח החיים של ציידים-לקטים, והשימוש המועט בחקלאות.
תקופת ג'ומון ארוכה במיוחד, ולפי הערכות מסוימות משך התקופה מתקרב לעד 14,000 שנים, ולכן נוטים לחלקה למספר תקופות: התחלתית, מוקדמת, תיכונה, ומאוחרת.
על תחילתן וסופן של רוב תת-התקופות יש הסכמה ברורה, מלבד התקופה ההתחלתית, אשר התאריכים בנוגע להתחלתה נעים בין 14,000 לפנה"ס עד ל-10,500 לפנה"ס.
ישנם מספר היסטוריונים שחילקו את תקופת ג'ומון למספר תקופות שונות בצורה ברורה, וכלל לא קראו לה תקופת ג'ומון.
הדבר הגיוני בהתחשב בעובדה שבין התחלת תקופת ג'ומון לתקופת ג'ומון התיכונה עבר פי 2 זמן מאשר מבניית הפירמידות בגיזה עד למאה ה-21.
תיעודים לשימוש בכלי אבן ביפן מתוארכים עד ל-30,000 לפנה"ס.
החלק המוקדם ביותר של תקופת ג'ומון התרחש בעוד יפן הייתה מחוברת לאסיה כחצי אי.
בשנת 10,000 לפנה"ס לערך הופרדה יפן מיבשת אסיה לגמרי, ונשארה קרובה מספיק בשביל להיות מושפעת מאסיה, אך רחוקה מספיק בשביל לפתח את תרבותה שלה.
בסופו של עידן הקרח אשר ליווה את שלב זה, השתנתה בצורה ניכרת הצמחייה ביפן.
בדרום-מזרח הונשו, שיקוקו והוקאידו, צמחים ירוקי עד בעלי עלים רחבים היו נפוצים במיוחד ביערות, ואילו עצים נשירים בעלי עלים רחבים היו נפוצים בצפון-מזרח קיושו והונשו.
כיום רבים טוענים כי העדויות הראשונות לקדרות נמצאות ביפן, בסביבות תחילת תקופת ג'ומון.
ב-1998 נמצאו ביפן מספר שרידים ארכאולוגים אשר תוארכו לסביבות 14,000 לפנה"ס.
ג'ונקו האבו (Junko Habu) טוענת כי במקור הכדים הגיעו ממזרח אסיה, ונשארו בחלק שהתנתק מהיבשת והפך ליפן עם הזמן.
נמצאו כדים רבים מתקופת ג'ומון, שאותם מחלקים הארכאולוגים ל-70 סוגים שונים.
העדויות הראשונות שנמצאו מתקופת ג'ומון היו כלים קטנים, אשר ככל הנראה שמשו להרתחת מים ואולי אף לאגירת מזון.
כלים אלו היו שייכים לאוכלוסיות נודדות, וככל הנראה היו קטנים בגלל הצורך בניידות.
מסיבה זאת, כלים גדולים יותר מתקופות אלו מעידים לרוב על אוכלוסיות יותר משוקעות ופחות נודדות.
במהלך תקופת ג'ומון התפתח בהדרגה עיצובם של הכלים, ונוצרו סוגים חדשים של כלים שונים.
השימוש בכדים לרוב מצביע על חברות יותר משוקעות, שאין נודדות ממקום למקום.
כדים הם דבר כבד, שיעילותו קטנה במיוחד לחברות ציידים-לקטים.
למרות זאת, סביר כי זה לא היה המצב אצל האנשים בתקופת ג'ומון, אשר מספרם הגיע לפי הערכות מסוימות ל-20,000. המזון ביפן בתקופה זאת היה שופע, וסביר כי אוכלוסיות יחסית גדולות יכלו להתקיים ממנו.
לקראת סוף תקופת ג'ומון המוקדמת, בערך בשנת 8,000 לפנה"ס, אורח חיים פחות נוודי הוביל לגידול באוכלוסייה של יפן.
תקופת ג'ומון המוקדמת התרחשה בין השנים 4,000–2,500 לפנה"ס.
בתקופת ג'ומון המוקדמת והתיכונה התרחש תהליך של גידול מהיר ומשמעותי באוכלוסין, דבר שמשתקף במספר היישובים מתקופה זאת.
שתי תקופות אלו התרחשו במהלך תקופה חמה במיוחד בכדור הארץ, תקופה החמה בכמה מעלות יותר מהיום.
מתקופה זאת נמצאו דמויות מקושטות במיוחד, עצים מצופי לכה, וכדים מיוחדים אשר נקראים "סגנון להבה".
רמת החקלאות בתקופה זאת נתונה לוויכוח, אך רובם של החוקרים מסכימים כי רמה מסוימת הייתה נמצאת כבר החל מתקופה זאת ברחבי יפן.
בתקופה זאת ניתן לראות התקדמות בעיצוב הבתים, ובחלק מהבתים ניתן אפילו לראות רצפות אבן.
לאחר 1,500 לפנה"ס לערך התקרר האקלים, מה שהוביל לירידה משמעותית באוכלוסין.
ביחס לתקופות המוקדמות יותר של תקופת ג'ומון, ניתן למצוא מספר אתרים ארכאולוגיים בודדים מחלק זה של התקופה.
בתקופה זאת החלו קשרים הולכים ומתחזקים עם חצי האי קוריאה, דבר המסתמן בסגנון בנייה קוריאני ביפן בתקופה זאת לקראת 900 לפנה"ס.
המתיישבים הקוריאנים ביפן הביאו איתם טכנולוגיות חדשות, כגון: גידול אורז, עיבוד ברונזה ושיטות קדרות חדשות.
את תקופת ג'מון החליפה תקופת יאיואי.
תקופת בין המלכים (בטורקית: Fetret Devri) או האינטרגנום העות'מאני (אנגלית Ottoman Interregnum) הוא שמה של תקופת אינטרגנום שהחלה לאחר קרב אנקרה שהתחולל ב-1402, ואשר בה לא היה סולטאן עות'מאני בפועל.
בקרב אנקרה הובס צבאו של באיזיט הראשון בידי הטימורים בפיקודו של טימור לנג.
הנסיכים העות'מאנים נהפכו לווסאלים של המונגולים, לאור שיטת השלטון המונגולית שהייתה עקיפה.
כתוצאה מכך, במשך תקופה של 11 שנים (עד 1413) לא הייתה סולטנות עות'מאנית בפועל.
לאחר מותו של טימור לנג בשנת 1405 החל מאבק ירושה ארוך בין שלושת בניו של ביאזיט, שבסופו עלה לשלטון מהמט הראשון.
הוא הקים מחדש את המדינה העות'מאנית.
תקופת אָסוּקָה (ביפנית 飛鳥時代, "אסוקה ג'ידאי") היא תקופה בהיסטוריה של יפן משנת 538 עד שנת 710 (לפי תיארוך אחר, התקופה נמשכה בין השנים 592-645).
מקור שם התקופה הוא באזור אסוקה, הנמצא כ-25 קילומטר מנארה המודרנית, אשר בו התמקמה החצר הקיסרית.
תקופה זו מתאפיינת בתמורות פוליטיות וחברתיות רבות הנובעות מחדירת בודהיזם ליפן ואימוץ התרבות ומערכת הממשל הסינית.
בנוסף, בתקופה זו השתנה שם הממלכה מוָה (倭) לנִיהוֹן (日本 יפן).
בעוד שבתקופת אסוקה הושפעה יפן מהתרבות הקוריאנית ומהתרבות הצפון-סינית, לאחר רפורמת טאיקה ניתן לראות יותר השפעה של שושלת טאנג הסינית.
לקראת סוף המאה ה-4 הקלאנים של יאמטו שלטו באזור מרכז הונשו וצפון קיושו, כאשר בראש כל קלאן עמד פטריארך, אשר ביצע טקסים דתיים המקודשים לקאמי של השבט, כדי שהשבט ימשיך להיות חזק ומצליח.
ההנהגה של השבטים התגבשה לקראת תקופת אסוקה לשושלת קיסרית, כאשר החצר הקיסרית החליפה מקום עם מות הקיסר, מתוך האמונה כי יש להתרחק ממקום המוות של הקיסר הקודם.
תקופת אסוקה היא התקופה הראשונה בהיסטוריה של יפן בה השושלת הקיסרית שלטה במכלול השבטים בצורה מרוכזת וללא תחרות, כאשר היא מעניקה תארים לראשי שבטי יאמטו.
הקלאן סוֹגָה צבר השפעה בחצר על ידי נישואים עם המשפחה הקיסרית במאה ה-6, ובשנת 587 ראש הקלאן היה חזק דיו כדי להפוך את אחיינו לקיסר ומאוחר יותר לרצוח אותו ולהחליפו בקיסרית סויקו, אשר הייתה שליטת בובה בלבד בעוד שהשלטון האמיתי התרכז בידיו ובידי הנסיך שוטוקו.
הנסיך שוטוקו, הדמות הבולטת של התקופה, היה בודהיסט אדוק וחובב הספרות הסינית.
הוא הושפע מאוד מעקרונות הקונפוציאניזם, והנהיג מספר רב של רפורמות בהשפעת התורה הקונפוציאנית: בהוראתו, הונהגו מערכת דרגות ודפוסי אטיקט קונפוציאניים, והוא הוציא גם "חוקת
שבעה-עשר הסעיפים", אשר נועדה להביא סדר ברוח הקונפוציאנית לסדרי החברה המבולגנים של יפן.
בנוסף, הוא אימץ את לוח השנה הסיני, פיתח מערכת דרכי מסחר, בנה מקדשים בודהיסטים רבים, הורה את כתיבת קורות החצר, ושלח לסין תלמידים שלמדו בודהיזם וקונפוציאניזם, וגם שליחים דיפלומטיים.
במהלך המאה השביעית, יצאו לסין שבע משלחות שכללו תלמידים, דיפלומטים ואנשי דת, אשר מטרתם, בניגוד לתקופה הקודמת, הייתה לימוד שיטת הממשל הסינית.
השינויים שבאו בעקבות רפורמת טאיקה איפשרו את חקיקתה של ריטסוריו.
רִיטסוּ (律) זהו אוסף חוקים פליליים, אשר הושאל ברובו מהסינים, ואילו ריוֹ (令) הוא אוסף חוקים אדמיניסטרטיביים, אשר נוסח יותר ברוח היפנית.
החיבור של שתי המילים מסמל את מערכת החוקים אשר התגבשה בעקבות רפורמת טאיקה.
החידוש הראשון של רפורמת טאיקה היה חלוקת אדמות מחודשת, אשר נועדה לבטל את המערכת הקיימת של הקלאנים השולטים בחלקות אדמה גדולות ובני-אדם המאכלסים את האדמות האלה.
התארים והאדמות אשר עברו עד כה בירושה, נלקחו עתה מבעליהם לאחר פטירתם.
על האוכלוסייה הוטלו מיסים אשר שולמו מיבול, והונהג גם גיוס האוכלוסייה לצורך השירות בצבא הלאומי או לצורך פרויקטי בנייה ציבוריים.
הוקמו גם שלוש משרות של היועצים לקיסר: שר הימין (左大臣, אוּ-דָאיגִ'ין), אשר היה כפוף לשר השמאל (左大臣 סָא-דָאיגִ'ין), אשר בתורו היה כפוף לשר הממלכה (太政大臣, דָאיג'וֹ-דָאיגִ'ין).
שר הממלכה עמד בראש משרד המדינה, אשר כלל שמונה משרדים: מנהל מרכזי, טקסים, ענייני פנים, משק הבית הקיסרי, משפטים, ענייני מלחמה, ענייני תושבים והאוצר.
הארץ חולקה למחוזות, אשר בתורן חולקו לאזורים וערים, והמושלים המקומיים מונו על ידי החצר.
הוקמה גם מכללה להכשרת פקידי ממשל ברוח הקונפוציאנית.
עם זאת, השיטה הסינית של מיונים לתפקידים ציבוריים לא אומצה, והמוצא המשיך להיות גורם מכריע בקבלה לתפקידים.
החוקים גם לא נגעו בבחירת השליט, ועל אף שמהמאה ה-5 עד המאה ה-8 שלטו ביפן שמונה קיסריות, בשנת 770 נקבע כי רק הגברים יוכלו להיות קיסרים.
מערכת החוקים הורכבה במספר שלבים.
בשנת 668 יצא קוד אוֹמִי, אשר קיבל את שמו מהמיקום של החצר הקיסרית באותו זמן.
המשך הגדרת החוקים בא לידי ביטוי בקוד אָסוּקָה קִיוֹמִיהָארַה, אשר יצא בשנת 689. האוסף השלישי, קוד טאיהו (大宝律令, טָאיהוֹ ריטסוריו), אשר יצא בשנת 701, סיכם ושילב את החוקים בצורתם הסופית שנשארה תקפה, לא כולל שינויים קטנים, עד לרסטורציית מייג'י בשנת 1868.
הופעת בודהיזם ביפן והשפעות דתיות נוספות
מסורתית, מיחסים את הופעת בודהיזם ביפן לסיאונג, מלך בֶּקְגֶּ'ה (Baekje), אחת משלוש הממלכות של קוריאה.
בשנת 538 מימן מלך זה משלחת אשר הביאה ליפן את דמותו של שקיאמוני ומספר מצומצם של סוטרות.
משפחת סוֹגָה, אשר הייתה בעלת השפעה בחצר הקיסרית באותה תקופה, דגלה באימוץ הבודהיזם בעוד שמשפחות אחרות בחצר, כגון משפחת נָקָטוֹמִי שהייתה אחראית לביצוע טקסי שינטו, התנגדו לדת החדשה.
הקיסר בִּידַצוּ (Bidatsu) עודד את הגעתם של נזירים בודהיסטים נוספים מחצי האי הקוריאני על מנת להפיץ את הדת ברחבי יפן.
פרק זמן קצר לאחר הגעת הנזירים פרצה מגפת אבעבועות שחורות, והמגפה שהתפרשה כעונש על כפירה בדת הובילה למעשי אלימות כנגד הנזירים הבודהיסטים.
עם הזמן חלה ירידה הדרגתית במעשי האלימות, בין היתר הודות לקיסר יוֹמֵאי (Yomei), יורשו של בידצו, אשר המיר את דתו לבודהיזם.
לקראת אמצע המאה ה-7, גברה השפעתו של הבודהיזם ורפורמת טאיקה אותה הובילה משפחת נקטומי אסרה על בניית קופונים (מבני קבורה) גדולים מדי והסדירה את גודל הקופון בהתאם למעמד הנפטר.
בתקופה זו הופיע ביפן גם טאואיזם.
הקיסרית סנמיי בנתה באמצע המאה ה-7 מקדש טאואיסטי, וניתן לראות השפעת הדת הזו בקברים המשושים של הקיסרים היפנים באותה תקופה.
בסופו של דבר, הטאואיזם השתלב לתוך דתות הבודהיזם והשינטו המקומיות, כאשר הוא יוצר טקסים וזרמים ייחודיים, כגון האונמיודו, קוסמולוגיה אזוטרית, המשלבת השפעות שינטואיסטיות, בודהיסטיות וטאואיסטיות.
יפן בהנהגתו של הנסיך שוטוקו ניהלה יחסים פעילים מאוד עם סין - בין השנים 600 ל-659 נשלחו לסין 7 שליחויות רשמיות.
לעומת זאת, לאחר השנה הזאת, בזמן שיפן הייתה עסוקה בכתיבת חוקים על בסיס החוקים הסיניים, לא נשלחו כלל משלחות לסין.
בתקופה זאת יפן ניהלה מערכת יחסים ענפה עם הממלכות הקוריאניות, לרבות שילה - במחצית השנייה של המאה ה-7 שלחה יפן 11 משלחות לשילה ואירחה 17 משלחות מהממלכה.