tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן תאורטי נבחרים הארכיבישופים והבישופים על ידי מוסדות הכנסייה אולם בפועל הבחירה נעשית על ידי ראש ממשלת בריטניה, אשר ממליץ למלך על מועמד מועדף וזה מורה למוסדות הכנסייה לבחור במועמד.
עוד טרם הסדרת מעמד האצולה באנגליה במאה ה-14, הייתה מחלוקת בשאלה האם הבישופים הם אריסטוקרטים או לא ואם הם זכאים להנות מהפריבילגיות שלה.
בתקופת מלכותו של המלך ריצ'רד השני טוען הארכיבישוף מקנטרבורי כי הלורדים הרוחניים הם אכן אצילים, ורשאים לדרוש ראיון אישי עם השליט וכולי.
ב-1621 נקבע שהבישופים הם חברי הבית בלבד ואינם אצילים, וסדר התקנות של בית הלורדים מכיל עדיין הוראה זו.
קודם לרפורמות של המלך הנרי השמיני היו הלורדים הרוחניים נתונים רק למרות האפיפיור.
לאחר הרפורמציה והפילוג מרומא בימי הנרי השמיני, הם הוכפפו לסמכות בתי המשפט החילוניים.
אחת התקריות הבולטות בהן נדונה הסוגיה אירעה בשנת 1688, במשפט שבעת הבישופים שסירבו להקריא את הצהרת ג'יימס השני על ביטול חוקי העונשין נגד לא-אנגליקנים, וטענו כי איננו מוסמך לחייב אותם לעשות כן.
הסרבנים נשפטו בפני חבר מושבעים רגיל בעוולה של הוצאת לשון הרע.
הבישופים טענו כי יש להם זכות לעתור אל המלך, כבני אצולה, ואילו התביעה טענה כי אין להם זכות זו.
בפועל עתירתם לא נדונה כלל בפני המלך, מאחר שבית המשפט זיכה אותם.
בראשית פעולתו של הפרלמנט הבריטי עלה מספר הלורדים הרוחניים על הלורדים הארציים.
בבית הלורדים היו חברים גם אנשי דת מדרגה נמוכה יותר ובהם כל ראשי המנזרים באנגליה.
בין השנים 1536–1540, בשל פירוק המנזרים באנגליה על ידי הנרי השמיני, בוטלו המנזרים ובהתאם גם בוטל תפקידם של ראשי המנזרים, והלורדים הרוחניים הפכו למיעוט בבית הלורדים.
במשך שלוש מאות השנים שחלפו מאז ביטול המנזרים לא נוצרו מחוזות כנסייתיים נוספים ולכן לא נדונה שאלת מספר הלורדים הרוחניים.
עם היווצרות בישופות ריפון בשנת 1836 אוחדו בישופות בריסטול ובישופות גלוסטר ועל כן לא התעוררה בעיה.
עם הקמת בישופות מנצ'סטר בשנת 1844 עלה מספר הלורדים הרוחניים מ-21 ל-22 ונקבע כי מספר הלורדים הרוחניים בבית הלורדים לא יעלה בכל מקרה על 26 לורדים.
עם הפרדתה של כנסיית ויילס ב-1914 פחת מספר הבישופים היכולים להתמודד על 26 המושבים בבית הלורדים, בארבעה.
26 הלורדים הרוחניים מהווים כיום 4% מחברי בית הלורדים.
הלורדים החילוניים או הלורדים של העולם הזה הם קבוצה של חברי בית הלורדים - הבית העליון של פרלמנט הממלכה המאוחדת.
קבוצת לורדים אלה הכוללת הן את קבוצת הלורדים לחיים והן את קבוצת הלורדים היורשים את תארם, יחד עם קבוצת הלורדים הרוחניים מהווים את חברי בית הלורדים.
קודם לרפורמות שנערכו בבית הלורדים, כל הלורדים הארציים היו בעלי זכות הצבעה.
בעקבות הרפורמות שנערכו בשנת 1999, הוגבלו זכויות הלורדים היורשים להצביע בבית הלורדים, ורק קבוצה מצומצמת של לורדים יורשים נבחרים נותרה בעלי זכות הצבעה (יחד עם הלורדים לחיים שנותרו בעלי זכות הצבעה).
לורדים לימי חייהם הם בעלי תואר אצולה בממלכה המאוחדת אשר קיבלו תואר זה למשך חייהם.
אין מדובר בלורדים יורשים שירשו את תארם מהוריהם, והתואר אינו מועבר בירושה לצאצאיהם.
התואר הניתן לאדם למשך תקופת חייו וכיום מדובר תמיד בתואר ברון הניתן מכוח חוק הלורדים לימי חייהם 1958. לורדים אלה רשאים להצביע בבית הלורדים - הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
ילדיהם של הלורדים לחיים אינם יורשים את התואר, אולם רשאים להוסיף לשמם את התואר "...
בית המלוכה, מכוח סמכותו כ"פונס הונורום" , יכול להעניק לאנשים תוארי כבוד - בין תארים לחייהם הם, ובין תוארי כבוד הניתנים לירושה.
בתקופה הקדומה של הפרלמנט הבריטי, יכול היה המלך לזמן לפרלמנט אדם מבלי שהייתה עליו החובה לזמנו פעם נוספת למושב פרלמנט אחר.
בהמשך, התקבל הנוהג כי משאדם זומן פעם אחת לפרלמנט להשמיע את דעותיו, ניתנה לו זכות זו לכל ימי חייו, והזכות אף הפכה לזכות המועברת בירושה.
על אף הורשת התארים שהחלה עוד בתקופה קדומה, המשיכו המלכים, במקביל להענקת תארים הניתנים לירושה, גם להעניק תארים לחיים, אולם הדבר נעשה לעיתים נדירות ביותר.
כך בתקופה שבין מלכותו של המלך ג'יימס הראשון לבין מלכותו של המלך ג'ורג' השני (1603–1760) הוענקו רק 18 תארים לחיים - כולם הוענקו לנשים, אשר לא יכלו להצביע בבית הלורדים על אף תואר זה.
בשנת 1856 הגיע בית הלורדים למסקנה כי נדרשים בבית הלורדים לורדים בעלי השכלה משפטית, בשל הסמכויות השיפוטיות של בית הלורדים, ומאידך גיסא לא רצו להרחיב את מספר הלורדים.
מסיבה זו הוחלט שהשופט סר ג'יימס פארק (James Parke) יקבל תואר לחיים, אולם לאחר בחירתו קבע בית הלורדים כי רק לורדים בעלי תואר העובר בירושה יכולים לשבת בבית הלורדים, והותר לו לכהן בבית הלורדים רק מכוח תואר העובר בירושה.
בעקבות אירוע זה העבירה ממשלת בריטניה בבית הלורדים חוק המעניק תוארי לורד למשך חייהם של שופטי בית הלורדים, אולם בית הנבחרים לא אישר את החוק והוא לא נכנס לתוקף.
בשנת 1869 הוצע חוק חדש.
על פי חוק זה יהיו 28 לורדים לחיים ולא יותר.
כמו כן נקבע שלא יותר מארבעה לורדים לחיים יקבלו תואר מדי שנה (כאשר אלה יבחרו מבין עובדי המדינה, שופטים, או קצינים בכירים בצי הבריטי או בצבא הבריטי, מדענים, סופרים, אמנים, חברי בית הנבחרים שכיהנו למעלה מ-10 שנים, וחברי בית הנבחרים של סקוטלנד או של אירלנד).
הצעת חוק זו נדחתה על ידי בית הלורדים במהלך הקריאה השלישית.
חוק הלורדים לחיים שנחקק בשנת 1958 מעניק סמכויות להענקת תואר זה לבית המלוכה מבלי הגבלה על מספר הלורדים.
לורד המקבל תארו מכוח חוק זה יכול לכהן כחבר בית הלורדים בעל זכות הצבעה, אם הוא אזרח של הממלכה המאוחדת או אזרח של חבר העמים הבריטי והוא מתגורר בממלכה המאוחדת, גילו מעל גיל 21, וכן אם לא נשא עונש בגין עבירה פלילית של בגידה.
התארים המוענקים מכוח חוק זה הם תואר ברון.
רשמית, מוענק התואר על ידי המלך, אולם בפועל המלך מעניק את התארים על פי רשימה שנקבעת על ידי ראש הממשלה.
החוק מאפשר הענקת התואר במספר נסיבות:
מרבית התארים לחיים מוענקים כיום, מוענקים בהתאם לאופציה זו.
"חברי בית הלורדים העובדים" ("Working Peers") הם חברי בית הלורדים המייצגים את המפלגות הפוליטיות השונות בבריטניה.
מצפים מהם להגיע לדיוני בית הלורדים דרך קבע ולהשתתף בהצבעות בהתאם לעמדת מפלגתם.
ראש ממשלה בוחר לרוב לורדים מבין חברי מפלגתו, אולם לעיתים מקבל ראש הממשלה המלצות לבחירת לורדים ממפלגות המצויות באופוזיציה.
ראש הממשלה יכול להתעלם מהמלצות אלה, אולם על פי הנוהג וכללי הנימוס הפרלמנטריים הוא אינו עושה זאת.
"ועדת המינויים של בית הלורדים"
חברי בית הלורדים יכולים להתמנות על בסיס אל-מפלגתי (non-partisan basis).
בעבר מינויים אלה נעשו על ידי ראש הממשלה, אולם בעקבות שינוי החוק בשנת 2000 הוקמה ועדה של בית הלורדים - ועדת המינויים של בית הלורדים הבוחרת את "נציגי העם" ("people's peers") בבית הלורדים על פי כישוריהם.
ראש הממשלה קובע את מספר המושבים להם תציע הוועדה מועמדים, ורשאי לשנות את המלצותיהם ולהמליץ למלך על מועמדים אחרים במקומם, אולם על פי הנוהג וכללי הנימוס הפרלמנטרי הוא אינו עושה זאת.
תוארי לורד לחיים מוענקים לאנשים לאור הוקרה על הישגיהם.
אין מצפים מלורדים אלה לנכוח בדיוני בית הלורדים, אולם הם רשאים לעשות זאת אם רצונם בכך.
בראש השנה האזרחית, ביום הולדתו הרשמי של המלך וכן עם סיום כהונתו של ראש ממשלה מעביר ראש הממשלה למלך רשימת מועמדים למתן תואר.
בין התארים המוענקים במסגרת רשימות אלה ניתן להעניק גם תוארי לורד לחיים (אף שהדבר מבוצע לעיתים נדירות, וגם במקרים אלה - לצורך מינוי לורדים מפלגתיים).
כאשר נושאי תפקידים רשמיים מסוימים פורשים מתפקידם, הם ממונים כלורדים לחיים.
בין תפקידים אלה ניתן למנות את ראש הממשלה, יושב ראש בית הנבחרים, הארכיבישוף מקנטרברי והארכיבישוף מיורק.
נוהל זה החל לאחר פרישתו של אלק דאגלס-יום אשר ויתר על תואר הלורד שקיבל בירושה עם מינוי לראש הממשלה, והוחלט להעניק לו תואר לכל חייו עם פרישתו מהתפקיד.
בין הלורדים שקיבלו תואר לורד בעקבות תפקידם ניתן למנות את הרולד וילסון, ג'יימס קלאהן ומרגרט תאצ'ר.
ראש הממשלה אדוארד הית' בחר שלא לקבל תואר זה.
הרולד מקמילן דחה בתחילה את התואר, אולם 20 שנה מאוחר יותר, משהוצע לו התואר שנית, הסכים.
מאז 1958 גם שרי ממשלה פורשים כגון שר האוצר, שר הפנים ושר החוץ וחבר העמים מקבלים לרוב, עם פרישתם, תואר לורד לחיים.
שופטי בית הלורדים מקבלים את תואר הלורד לחיים מיד עם מינויים.
תוארי לורדים לחיים יכולים להיות מוענקים גם ללורדים שקיבלו תארם בירושה.
לעובדה זו משמעות רבה מאז חוק בית הלורדים 1999 המבטל את זכות ההצבעה שהייתה ללורדים היורשים.
חוק בית המשפט לערעורים אפשר מתן תואר לורדים לראשי בית המשפט לערעורים למשך כהונתם בבית משפט זה.
בשנת 1887 הותר ללורדים אלה להמשיך לכהן בבית הלורדים כחברים לחיים גם לאחר תום כהונתם.
מאחר שאין הגבלה על מספר הלורדים שכיהנו בבית המשפט לערעורים ומכהנים בבית הלורדים לאחר פרישתם, כיום יושבים בבית הלורדים 31 לורדים של ערעורים.
נכון לשנת 1999 היו 172 לורדים שמרנים, ו-160 לורדים ממפלגת הלייבור.
טוני בלייר מינה לורדים רבים בתקופת כהונתו, בקצב שנחשב חסר תקדים, ובשנת 2004 היו 178 לורדים ממפלגת הלייבור ו-158 מהמפלגה השמרנית.
הלורד צ'נסלור הוא חבר ממשלה בבריטניה בתפקיד הדומה לשר משפטים, בו הוא אחראי על עבודת בתי המשפט ועצמאותם, ועל מינוי שופטים בשיתוף הוועדה למינוים משפטיים.
תפקידו נחשב לאחד הבכירים בקבינט ממשלת בריטניה.
בתפקידו הוא אחראי או שותף בכיר במינוי השופטים של אנגליה וויילס.
הלורד צ'נסלור הנוכחי הוא דייוויד לאמי, המכהן בתפקיד מספטמבר 2025.
לפני הרפורמה של שנת 2005, כיהן הלורד צ'נסלור גם כיושב ראש בית הלורדים, תפקיד שהועבר ללורד יושב הראש, וכראש הרשות השופטת, תפקיד שהועבר לאב בתי הדין.
כהונה מורכבת זאת, שכללה תפקידים מהרשות המבצעת (בהיותו חבר ממשלה), מהרשות המחוקקת (בהיותו חבר בבית הלורדים), והרשות השופטת, נגדה את עקרון הפרדת הרשויות, דבר שנחשב בעייתי במיוחד מאז חקיקת חוק זכויות האדם 1998.
משרת הלורד צ'נסלור מקורה עוד בימי הכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066, ויש המשערים שהמשרה מבוססת על משרות שהתקיימו עוד קודם לכן.
הלורד צ'נסלור היה התפקיד השלישי בחשיבותו באנגליה, אחרי המלך וראש השרים.
עד אמצע המאה ה-16 כמעט תמיד שימש בתפקיד איש דת, שכן רוב המלומדים בימי הביניים היו אנשי דת.
תפקידי הלורד צ'נסלור כללו בנוסף לתפקידים דתיים, את שמירת החותם המלכותי וייעוץ למלך בנושאים רוחניים וגשמיים.
מקור השם במילה הלטינית cancellarius שפירושה "מזכיר" או "פקיד בית הדין"; מקור המילה הוא השְׂבָכָה (cancellus) שישב מאחוריה.
עם הזמן נוספו ללורד צ'נסלור תפקידים שונים.
כאחד מיועצי המלך, היה הלורד צ'נסלור חבר במועצה המלכותית.
כאשר המועצה המלכותית הוחלפה על ידי הפרלמנט, קיבל הלורד צ'נסלור את תפקיד יושב ראש הבית העליון, בית הלורדים.
על פי חוק מתקופת הנרי השמיני, הלורד צ'נסלור היה יושב ראש בית הלורדים, גם אם הוא עצמו לא היה לורד.
בשנת 1280 הנחה אדוארד הראשון את אנשי המועצה המלכותית לבחון בעצמם את בקשות הצדק שהופנו למלך, ולצורך כך הוגדרו כטריבונל שיפוטי (The kings bench).
הנחיות המלך היו שבקשות חשובות יופנו ללורד צ'נסלור ובקשות עוד יותר חשובות יופנו אל המלך בעצמו.
בתקופת אדוארד השלישי כבר היה ללורד צ'נסלור הרכב שיפוטי (High Court of Chancery) אשר דן לפי עקרונות היושר והיה רשאי לסטות מהמשפט המקובל לשם עשיית צדק.
בעקבות זאת נודע הלורד צ'נסלור כשומר המצפון של המלך.
תפקיד נוסף של הלורד צ'נסלור היה הוצאת צווי הבאה.
לאחר סירובו של הקרדינל וולזי לאשר את גירושיו של הנרי השמיני, סר חנם של אנשי הדת באנגליה ותפקיד הלורד צ'נסלור ניתן כמעט תמיד לאנשים פשוטים, למעט בתקופתה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
בתקופות קדומות, כאשר הלורד צ'נסלור נעדר, מילא את תפקידיו אדם שנשא בתואר "שומר החותם של המלך".
בתקופת כהונתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, הועבר חוק בפרלמנט שהשווה את סמכויותיהם של הלורד צ'נסלור ושומר החותם, כאשר ההבדל היחיד ביניהם היה דרך המינויים הסמלית.
באופן כללי, מועמדים חסרי תואר אצולה מונו לתפקיד שומר החותם, בעוד בעלי תואר אצולה מונו לתפקיד לורד צ'נסלור.
לעיתים, הוענק תואר אצולה לשומר החותם והוא קודם לתואר לורד צ'נסלור.
החל משנת 1760 הפסיקו להבחין בין בעלי וחסרי תואר אצולה וכל המינויים נעשו לתפקיד לורד צ'נסלור.
לרוב הוענק תואר אצולה ללורד צ'נסלור זמן קצר לאחר המינוי.
היו מקרים לפני 1836 בהם התפקיד הוענק למספר אנשים במשותף.
עד לאיחוד אנגליה וסקוטלנד לבריטניה הגדולה, כיהנו לורד צ'נסלורים שונים באנגליה ובסקוטלנד.
לאחר האיחוד כיהן לורד צ'נסלור אחד בבריטניה הגדולה.
לעומת זאת, גם לאחר האיחוד עם אירלנד המשיך לכהן בה לורד צ'נסלור נפרד, עד הענקת העצמאות לאירלנד בשנת 1922, ועד היום הלורד צ'נסלור הוא "הלורד צ'נסלור של בריטניה הגדולה" ולא של הממלכה המאוחדת.
לפני הרפורמה של שנת 2005, הלורד צ'נסלור נשא תפקידים מכל שלוש רשויות השלטון.
ברשות המחוקקת הוא כיהן כיו"ר בית הלורדים, ברשות המבצעת כיהן הלורד צ'נסלור במועצת המלך או בממשלה, והחל משנת 1885 הוא ניהל את משרד הלורד צ'נסלור או "מחלקת הלורד צ'נסלור".
בשנת 2007 שונה שם המשרד למשרד המשפטים.
תפקיד המשרד נוגע לאחריות על חקיקה ואחריות מנהלית לתפקוד בתי המשפט.
הלורד צ'נסלור גם עוסק במינוי שופטים ובהענקת תואר עורך דין בכיר (queen's council) לעורכי דין ותיקים.
הלורד צ'נסלור גם אחראי על הטבעת חותם המלכה על מסמכי הממלכה והדבר נעשה באחריות אחד מעוזריו.
כמו כן, הוא לוקח חלק בנוהל הטקסי של הכנסת חקיקה חדשה לתוקף.
ברשות השופטת, הלורד צ'נסלור כיהן כשופט בבית הלורדים, כחלק מבית המשפט של מועצת המלך וכנשיא בית המשפט העליון של אנגליה וויילס.
בזמנים מודרניים הלורד צ'נסלור תפקד בפועל בתפקידים אלו מעט מאוד, כאשר תפקד כשופט כמעט רק כחלק מבית הלורדים.
ללורד צ'נסלור גם תפקידים בכנסייה האנגליקנית.
הוא אחד ממועצה של שלושים ושלושה אנשים המנהלים את נכסיה של הכנסייה, הוא אחראי על מינוי חלק מאנשי הדת ויש להתייעץ אותו בענייני מינויים לבתי משפט דתיים.
בשנת 1829 נקבע בחוק שביטל כל איסור קיים על קתולים לכהן בתפקידי ממשל בממלכה המאוחדת, שהחוק אינו חל על תפקידי הלורד צ'נסלור ושומר החותם.
בשנת 1974 שונה החוק כדי לקבוע מפורשות שמותר לקתולים לשאת במשרת הלורד צ'נסלור, אולם נקבע שאם קתולי ימונה לתפקיד, יופקדו התפקידים הדתיים באופן זמני אצל ראש הממשלה או שר אחר.
פקיד הכתר בגנזך הוא אחד מהפקידים הכפופים ללורד צ'נסלור, והוא עומד בראש משרד הכתר, שאחראי על שמירת חותם המדינה, בעוד שהלורד שומר החותם אחראי על שמירת חותמה האישי של המלכה אליזבת השנייה.
פקיד הכתר בגנזך מחזיק גם במספר תפקידים ניהוליים הקשורים לבתי המשפט והרשות השופטת, וכן אחראי גם על מספר תפקידים הקשורים למסמכים המלכותיים שצריכים לעבור תחת חתימת המונרך המלכותית, פקודות, אישורי פטנטים וכדומה.
מאז 1885 נמצא משרד פקיד הכתר בגנזך תחת אחריות הלורד צ'נסלור.
פקיד הכתר בגנזך מבזר את סמכויותיו לגבי השימוש בחותם הגדול והכנת המסמכים השונים תחת הנחיית הלורד צ'נסלור, שאחד מתפקידיו הוא גם שמירת החותם.
פקיד הכתר בגנזך מתחיל את הבחירות לפרלמנט הבריטי במחוז בחירה כלשהו באמצעות שליחת פקודת בחירות (Election Writ) למפקד הבחירות האזורי, האחראי על הטיפול בספירת הקולות בקלפיות.
אי הנוחות מהמשכורת הגבוהה הביאה את הלורד צ'נסלור הקודם, הלורד פלקנור מת'ורותון, לוותר על המשכורת העודפת על שאר השרים.
חשיבותה של משרת הלורד צ'נסלור באה לידי ביטוי גם בכך שרציחתו נחשבת מעשה של בגידה חמורה, כמו רצח של שופט בשבתו בדיון משפטי.
לורה או LORA (ראשי תיבות באנגלית של LOng Range Artillery), הוא טיל קרקע-קרקע וים קרקע מתוצרת מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל.
זהו טיל לטווח של עד 400 ק"מ, בעל מנוע דלק מוצק ודיוק מרבי (CEP) של כ-10 מטרים.
קיומו של הטיל נחשף בתחילת נובמבר 2003, כאשר ניסוי שיגור סודי מעל לים שודר בטעות ברשת לוויינית בינלאומית ונקלט ברחבי המזרח התיכון.
את הסיפור הביא אז ערוץ 10 בטלוויזיה.
הניסוי נכשל והטיל יצא משליטה וצנח לים אולם הניסויים הבאים הוכתרו כהצלחה ובמאי 2020 בוצע ניסוי מוצלח שכלל שיגור שני טילים מכלי שיט, אחד לטווח 90 ק"מ והשני לטווח 400 ק"מ, ושניהם פגעו במטרה.
בקטגוריה שאליה משתייך לורה נמצאים טיל ה-ATACMS האמריקאי, האיסקנדר הרוסי וה-WS-3 הסיני.
ב-1 בנובמבר 2024 נצפה משגר טילי לורה על סיפון ספינת טילים מדגם סער 5 המשייטת בתעלת סואץ לכיוון הים האדום.
ביוני 2016 פורסם שאזרבייג'ן מחזיקה בטילי לורה כתגובה להתחמשות ארמניה בטילי איסקנדר.
ככל הידוע, נעשה בטיל שימוש מבצעי ראשון בשנת 2020, במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה.
בסוף 2016 פורסם כי צה"ל שוקל לרכוש טילי לורה, אבל הדבר לא יצא אל הפועל עד לסוף 2020, בעיקר בשל התנגדות חיל האוויר וגורמים נוספים במערכת הביטחון.
ב-19 בספטמבר 2023 פורסמו סרטונים המראים שימוש בטילי לורה בתחילת הקרבות של אזרבייג'ן נגד נגורנו-קרבאך.
משרד המשפטים באזרבייג'ן הכחיש את השימוש בהם.
במרץ 2017 פורסם כי פולין תרכוש טילי לורה במאות מיליוני דולרים.
טילי הלורה נמכרו גם להודו.
ואף קיים שיתוף פעולה לייצור משותף של הטיל.
ב-6 ביוני 2024 הודיעה התעשייה האווירית על AIR LORA, גרסת אוויר-קרקע של הטיל LORA.
את ה-AIR LORA ניתן לשגר ממגוון מטוסי קרב, בהם ה-F-16. ה-AIR LORA מאפשר לתקוף מטרות אויב ממרחקים גדולים העולים על טווח מערכות ההגנה האווירית שלו, כגון מפקדות, תשתיות צבאיות, כלי שיט, ובסיסים אוויריים, וכל זאת תוך עמידה בפני שיבוש לווייני.
"לורד קיצ'נר רוצה אותך" הוא כינויה של כרזת גיוס מ-1914, שבה נראה שר המלחמה הבריטי, הוריישו קיצ'נר, מצביע על הצופה, ומתחתיו הכיתוב "רוצה אותך" (WANTS YOU).
הכרזה עוצבה על ידי אלפרד ליט (Leete) והופיעה לראשונה על שער המגזין השבועי "London Opinion".
בווריאציה אחרת של הכרזה הופיע הכיתוב "מולדתך צריכה אותך" (YOUR COUNTRY NEEDS YOU).
זהו הדימוי המפורסם ביותר ששימש בקמפיין הגיוס לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מינה ראש ממשלת בריטניה הרברט אסקווית' את קיצ'נר לשר המלחמה.
על קיצ'נר, יוצא הצבא הראשון שהתמנה למשרה זו, הוטלה המשימה של גיוס כוחות גדולים למלחמה בגרמניה.
בניגוד לצבאות אחרים במלחמה בהם הונהג גיוס חובה, הצבא הבריטי נסמך עם פרוץ המלחמה (ועד 1916) על התנדבות לצבא.
במסגרת קמפיין הגיוס שעשה שימוש בכרזה שבה נראו פניו המשופמים של קיצ'נר, אצבעו המורה והכיתוב "הצטרף לצבא מולדתך", התגייסו למעלה מ-2 מיליון בני אדם בשנתיים הראשונות למלחמה.
ברבות השנים זכה דימוי זה של לורד קיצ'נר מצביע ישירות אל הצופה לחיקויים רבים; המפורסם שבהם ככל הנראה הוא בכרזה אמריקאית מ-1917, שבה הופיעה דמותו של "הדוד סם" בתנוחה זהה לזו של קיצ'נר בכרזה המקורית.
תומאס דה קמויס (Thomas de Camoys, 1st Baron Camoys נפטר ב-28 במרץ 1419 או 1421) היה אביר במסדר הבירית, אציל אנגלי ומפקד צבאי.
בנו של סר ג'והן דה קמויס ואליזבת לטימר.
ב-1383 זומן לבית הלורדים כלורד קמויס, תואר שחודש בשנית לאחר שב-1372 הלך לעולמו דודנו תומאס דה קמויס ללא יורשים זכרים.
הוא לחם במלחמת מאה השנים ופיקד על האגף השמאלי של הצבא האנגלי בקרב אז'נקור ב-1415. את תואר מסדר הבירית קיבל באותה השנה.
לתומאס דה קמויס היו שלושה צאצאים משני נישואיו.
הוא ירש מדודו את התואר בעל אחוזה של Broadwater (הכוללת את העיר וורת'ינג של ימינו).
אשתו הראשונה הביאה איתה כנדוניה אחוזה קטנה באוקספורדשייר ובית אחוזה מבוצר זה ידוע עדיין בתור "חצר קמויס" (Camoys Court).
קמויס נפטר במרץ 1419 או 1421 והוריש את תאריו לנכדו.
הוא נקבר בכנסיית סנט ג'רג' בטרוטון.
לורד רנדל היא בלדה עממית סקוטית.
כמו בלדות עממיות רבות אחרות, הבלדה מאופיינת במתח, פערי מידע, ניגודים וסוף טראגי.
הבלדה מסופרת באמצעות דו-שיח שבו האם מתחקרת את בנה, רנדל, על מה שהוא עבר.
תחילה שואלת האם את רנדל מנין בא, הוא משיב כי הוא בא מיער סבוך וצפוף.
לאחר מכן שואלת האם עם מי אכל את ארוחתו, והוא משיב כי סעד עם חמדת לבו.
האם ממשיכה לחקור את בנה ושואלת מה הוא אכל, והוא משיב כי אכל צלי צלופחים, ומבקש לנוח.
לאחר סבב השאלות על בנה, שואלת האם על כלבי הציד שלו; הוא משיב כי בטנם של כלביו התנפחה והם מתו; ככל הנראה, הכלבים אכלו מאותו מאכל שאכל רנדל.
האם, שהבינה שהמאכל שאותו אכלו הכלבים היה רעל, מבינה שגם בנה הורעל.
לבסוף מספר לורד רנדל את האמת הטראגית, שלפיה הוא הורעל על ידי אהובת ליבו.
כאמור, הבלדה מאופיינת במאפיינים אשר קיימים ברובן הגדול של הבלדות העממיות, כגון:
פערי מידע: לא ידוע מדוע הרעילה את רנדל אהובתו.
ניגודים: אהובתו של רנדל, שהייתה אמורה לאהוב אותו, בחרה להרעיל אותו (ככל הנראה, ההרעלה בוצעה מתוך שנאה וכעס).
דו-שיח: הבלדה מסופרת באמצעות דו-שיח בין אם לבנה.
סוף טראגי: בסוף הבלדה התברר כי לורד רנדל הורעל וכי הוא עומד למות.
תרגומו של נתן אלתרמן לבלדה
לורה אשלי (7 בספטמבר 1925 – 17 בספטמבר 1985), הייתה מעצבת אופנה ולשית ואשת עסקים מצליחה שבנתה אימפריית אופנה.
עיצוביה של לורה אשלי מאופיינים בסגנון אנגלי רומנטי ניאו – ויקטוריאני כפרי מהמאה ה-19, מזוהים בעיקר בדוגמאות של פרחים ושושנים ובשימוש בבדים ובחומרים טבעיים.
לורה התחילה את פעילותה בעיצוב בדים ומשם התרחבה לעיצוב בגדים, אביזרים ופריטי ריהוט.
לורה אשלי נולדה ב-7 בספטמבר 1925 בבית סבתה אשר בווילס, תחת השם לורה מאונטניי (Laura Mountney).
היא גדלה וחונכה כנוצרייה בפטיסטית.
לורה למדה בבית ספר מרשל'ס אשר במרפיר טידפיל בווילס עד 1932, אז נשלחה לבית ספר אלמווד (Elmwood) בקרוידון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזרה לווילס ובהיעדר מקום בבתי ספר אחרים, החלה ללמוד בבית ספר למזכירות באברדייר.
בשנת 1942 כשהיא בת 16 עזבה לורה את הלימודים והתגייסה לשירות הימי המלכותי לנשים.
בתקופה זו הכירה במועדון הנוער וולינגטון את המהנדס ברנרד אשלי, שלימים יהיה בעלה.
לאחר המלחמה הוצב ברנרד בהודו והם שמרו על קשר מכתבים.
השניים נישאו בשנת 1949. בשנים 1945–1952 עבדה אשלי כמזכירה בפדרציית הנשים הלאומית בלונדון.
אשלי למדה באופן עצמאי עיצוב, והחל משנת 1954 החלה את הקריירה המקצועית שלה כמעצבת.
ללורה ולברנרד נולדו ארבעה ילדים: ג'יין, דייוויד, ניק ואמה.
מעט לאחר יום הולדתה ה-60, נפלה אשלי במדרגות הבית של בתה ג'יין.
בעקבות הנפילה סבלה אשלי משטף דם במוח, ואושפזה בבית החולים בקובנטרי.
היא נפטרה כעבור עשרה ימים ב-17 בספטמבר 1985 ונקברה בחצר כנסיית יוחנן המטביל, בקארנו אשר בווילס.
לורה למדה עיצוב באופן עצמאי והחלה את קריירת העיצוב במטבח דירתה בלונדון בשנת 1953. את ההשראה לעיצוביה קבלה בביקורה במוזיאון ויקטוריה ואלברט, בתערוכת עבודות יד מסורתיות ושמיכות טלאים .
כיוון שלורה וברנרד לא מצאו בדים שאהבו, החליטו לייצרם בעצמם.
לורה ואלברט השקיעו £10 ברכישת עץ, צבעים ובדי פשתן, ולמדו את מלאכת הדפסת הבדים באופן עצמאי מספרים שונים.
הם התחילו לייצר מטפחות ראש (צעיפים מרובעים המקופלים לחצאי משולשים ומשמשים לכיסוי הראש) עם הדפסים ויקטוריאניים שהפכו במהרה להצלחה גדולה ונמכרו ברשתות שווק גדולות כמו ג'ון לואיס.
לאחר מכן החלו לייצר גם מגבות מטבח, מפיות וסינרי גינון עם הדפסים ויקטוריאניים רומנטיים.
ברנרד עזב את מקום עבודתו והצטרף ללורה.
בשנת 1954 רשמו השניים את החברה "אשלי Mountney בע"מ".
בשנת 1955, בעקבות תחושתו ששם אישה יתאים יותר לעיצובי החברה, שינה ברנרד את שם החברה ל"לורה אשלי".
בעקבות התרחבות המכירות עוברת ב-1955 משפחת אשלי מלונדון לבית גדול יותר בקנט, על גדות נהר דרנט.
בשנת 1960, עוברת המשפחה לווילס למקום הולדתה של לורה.
בשנת 1979, בשיא התרחבות החברה, עוברת משפחת אשלי לצפון צרפת.
עיצוביה של לורה אשלי משלבים פשטות נוסטלגית ותמימה מתקופות העבר, המאה ה-18 וה-19. הסגנון מאופיין בהדפסי פרחים מסורתיים המודפסים על בדים טבעיים.
העיצובים כללו כיסויי ראש מעוצבים, שמלות בסגנון אדוארדיאני, חלוקים ארוכים, שילובי תחרה עדינים, סיכה בחלקה העליון של השמלה, חצאיות קומות ושרוולים מנופחים.
במהלך השנים התרחבו עיצובי הטקסטיל, ההדפסים והסגנון הרומנטי לפריטי ריהוט, מצעים, מגבות, טפטים, אריחי קיר, וילונות, כריות, וריפוד.
חברת לורה אשלי מותגה כמשווקת חלום של נימוסים ואלגנטיות אנגליים, כפריות וטוהר.
החברה פנתה לקהל יעד שברובו נשים המחפשות רומנטיות, נשיות, אכפתיות, מודעות לסביבה, תרבות וחינוך בריטיים.
את החנות הראשונה של החברה פתחו לורה וברנרד בשנת 1961 ברחוב מיינגן 35 במצ'ינלט (Machynlleth).
עד שנת 1970 נפתחו חנויות נוספות ברחבי בריטניה ומכירות החברה הגיעו ל £300,000 .
בשנת 1971 נפתחו חנויות נוספות ברחבי העולם: באוסטרליה, בקנדה וביפן, בפריז ובסן-פרנסיסקו.
החברה התרחבה בקצב מהיר הרבה יותר ממה שמישהו יכול היה לחזות, ובתוך 5 שנים, בשנת 1975 מנתה למעלה מ-40 חנויות ברחבי העולם עם למעלה מ-1000 עובדים ומחזור מכירות של 5 מיליון £ בשנה.
החברה קבלה את פרס המלכה ליצוא בשנת 1977. בשנת 1979 הגיעה החברה למחזור מכירות של 25 מיליון £ בשנה עם מעל 70 חנויות ברחבי העולם.
אז עברה משפחת אשלי לצפון צרפת והחברה החלה להתמקד בריהוט ועיצוב לבית ולעסק.
בתחילת 1986 הונפקה החברה בבורסה בלונדון עד 1990 היו לחברה מעל 550 חנויות ב-63 מדינות ברחבי העולם.
בשלב זה, החלה החברה לחוות קשיים כיוון שהבגדים שעיצבה החלו להיתפס כמיושנים.
החברה נאלצה לסגור חנויות, עדכנה את סגנון הלבוש והרחיבה את אוסף ריהוט הבית.
בסופו של דבר, בשנת 1993 ברנרד אשלי התפטר ממועצת המנהלים, ו-40% מהחברה נמכר לתאגיד המלזי Malaysian United Industries תמורת 74 מיליון $.
הזרמת המזומנים וצעדי ייעול נוספים אפשרו לחברה לשרוד.
58% ממניות החברה הוחזקו כעת, במישרין או בעקיפין על ידי יו"ר החברה ד"ר חו קיי פנג.
בשנת 2001 אף התרחבה הרשת ופתחה את אתר האינטרנט שלה www.lauraashley.com.
למרות זאת החברה לא הצליחה לשחזר את הצלחת העבר.
חברת לורה אשלי לא הצליחה לאורך השנים לתרגם את הפופולריות הרחבה שלה לרווחים באותו קנה מידה.
לורה, בעלה ברנרד וארבעת ילדיהם היו מעורבים בעסק במשפחתי.
ברנרד אשלי היה יו"ר החברה עד התפטרותו בשנת 1993, שנה בה הפך לנשיא כבוד של החברה.
דייוויד היה אחראי על עיצוב החנויות, ג'יין הייתה צלמת החברה, ניק ואמה היו חלק מצוות עיצוב האופנה של החברה.
עם מותה של לורה מונה ניק למעצב החברה.
ברנרד אשלי היה שותפה של לורה לחיים ולחברה אותה הקימו יחדיו.
ברנרד היה פעיל באופן שוטף בחברה עד שנת 1993, 40 שנה לאחר הקמת החברה.
לאחר התפטרותו מתפקיד יו"ר החברה, מונה ברנרד לנשיא כבוד של החברה.
ברנרד מת מסרטן ב-14 בפברואר 2009.
בשנת 1987 יוסדה "קרן לורה אשלי".
הקרן יוסדה על שם לורה וברנרד אשלי בעקבות הצלחתה של לורה אשלי בתחום האומנות השימושית והיצירתית.
הקרן נועדה לסייע במענקים לקבוצות וליחידים בבריטניה ובווילס ולעודד את היצירתיות האומנותית, בעיקר אומנות שימושית ואומנות הטקסטיל.
המענקים ניתנים הן לפרויקטים והן למלגות לימודים.
הקרן אינה מגבילה את הסכומים אותם היא מעניקה, כולל אפשרות למלגות קיום והוצאות חודשיות.
הקרן מעדיפה פניות למלגות של עד 10,000 £.
משפחת אשלי מעורבת באופן שוטף בניהול הקרן.
לורד צ'מברלין הוא בעל המשרה הבכירה ביותר בהנהלת משק ביתו של ריבון הממלכה המאוחדת, האחראי על המחלקות המספקות ייעוץ ושירות אישי לריבון, למשפחתו ולאורחיהם הרשמיים.
את הוראותיו מקבל הלורד צ'מברלין ישירות מן הריבון (המלך או המלכה).
כן הוא מהווה צינור רשמי להעברת מסרים בין המלך לבין בית הלורדים.
הלורד הוא בן אצולה, חבר המועצה המלכותית ועד 1782 היה גם חבר קבינט ממשלת בריטניה.
עד 1924 הייתה המשרה מינוי פוליטי.
בין השנים 1737 ל-1968 היה הלורד צ'מברלין הצנזור הראשי על העלאת מחזות ורישוי תיאטראות.
מזכירו האישי של הלורד הוא "האדון נושא המוט השחור" (Gentleman Usher of the Black Rod).
שורשי התפקיד בימי הביניים, אז היה ה-King's Chamberlain דוברו של המלך באסיפות ובפרלמנט.
הלורד צ'מברלין היה אחראי למעון השרד של המלך (ה-chamber, מילולית: חדר פנימי) בו אירח המלך אורחים רמי מעלה.
לפיכך היה אחראי על כוח האדם הנחוץ, החל ממשרתים בכל הדרגות דרך שומרי סף וכלה ברופאים, מוזיקאים ושחקנים המוצבים בחצר לשירות המלך, פמלייתו ואורחיו והאחראי על הזמנת אנשי תרבות לחצר המלך על מנת להנעים לו ולאנשיו את זמנם (מטיפים, מדענים, ציירים וכדומה).
כן היה הלורד צ'מברלין אחראי על כל טקסי חצר המלך והאחראי החילוני על קפלת התפילה המלכותית הפרטית.
ב-1378 הורחבו סמכויותיו וכללו גם אחריות על בית התכשיטים ועל ה-Office of Works (המחלקה האחראית על בינוי ותפעול הטירות והארמונות המלכותיים); עם הרפורמה של 1782, אשר הובילה לשינויים במהות התפקיד, צומצמו תפקידים אלה והועברו לבעלי משרה אחרים.
על מנת לתמוך בשלל תפקידיו ניהל הלורד צ'מברלין לשכה בארמון וייטהול (ולאחר שריפתו בארמון סנט ג'יימס) וקיבל יד חופשית למינויי פקידים וראשי מחלקות, לפיכך ריכז בידיו כוח פוליטי רב.
בשנת 1737 העביר ראש ממשלת בריטניה, רוברט וולפול, חוק לפיו נקבע שהלורד צ'מברלין יהיה הצנזור הראשי של התיאטרון.
ללורד הוענקה סמכות בלעדית למנוע הצגתם של מחזות, להעלות מחזות חדשים או לערוך שינויים במחזות קיימים ללא אישורו.
בעלי תיאטראות היו צפויים להתבע לדין על ידי הלורד בעוון הפרת כללי הצנזורה.
למעשה, החוק של 1737 רק עיגן סמכות בה השתמש הלורד צ'מברלין לגבי תיאטראות לונדון (שחויבו ברישיון מלכותי) במשך עשורים רבים והכליל אותה לתיאטראות מסחריים.
על אף שסמכותו של הלורד בתחום זה נבעה מחוק פרלמנטרי, הרי שבהיותו זרוע מלכותית הוא נהנה מחופש פעולה כמעט מוחלט.
הדבר יצר מונופול של תיאטראות גדולים ומחוברים לשלטון ומנע התפתחותם של תיאטראות קטנים, קבוצות תיאטרון ומחזאי עצמאיים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 גבר חוסר הנחת הציבורי משיטת המונופול של התיאטראות הגדולים.
חוק התיאטראות של 1843 ניסה להגביל במעט את סמכותו של הלורד צ'מברלין, שנותר הצנזור הראשי, אך היה חייב לנמק את סירובו להעניק רישיון להצגה ולעשות זאת רק אם היא "פוגעת בטעם הטוב או בשלום הציבור".
מכל מקום, פירוש הדבר היה שבירת המונופול והתרת הרסן עבור בתי תיאטרון קטנים.
התרופפות הצנזורה בתיאטראות הקטנים הובילה למצב בו הפקות מקוריות יכלו לצבור פופולריות בפריפריה, אך לא יכלו להגיע לוסט אנד ומחזאים ידועים נתבעו על ידו, בהם הנריק איבסן וג'ורג' ברנרד שו.
ועדה פרלמנטרית שכונסה ב-1948 ניסתה להגביל את הצנזורה לתחום הפגיעה בטעם הטוב, להוצאת דיבה ולכל הקשור לבית המלוכה, אך לא הצליחה להוביל את המלצותיה לחקיקה.
ועדה דומה שכונסה ב-1960 הובילה, לאחר דיון ציבורי סוער, לחוק התיאטראות 1968 שביטל כליל את הצנזורה על מחזות.
לורה דונלי היא שחקנית צפון אירית.
דונלי נולדה וגדלה בבלפסט, שם למדה בבית הספר היסודי רת'מור.
אחר כך עברה לגלאזגו ללמוד משחק באקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה.
ב-2004 סיימה את הלימודים והופיעה בשורה של תפקידים בתיאטראות באירלנד ובסקוטלנד, לפני שעברה ללונדון שם החלה הקריירה הטלוויזיונית שלה.
הופעת הבכורה שלה על מסך הטלוויזיה הייתה ב-2005 בסדרת הדרמה "שוגר אהובתי" של ערוץ 4, בה שיחקה בשני פרקים בתפקיד מושא אהבתה של הדמות הראשית בסדרה.
עוד הופיעה דונלי בסדרה הרפואית "חדר מיון", בסדרה "הקס" ובתפקיד ראשי בסרט האירי "Insatiable" מ-2008. דונלי כיכבה בדרמה "Best: His Mother's Son" של ה-BBC על חייו של הכדורגלן ג'ורג' בסט, בה גילמה את דמותה של ברברה, אחותו של בסט.
בתיאטרון כיכבה במחזה "The River" מאת גֵ'ז באטרוורת' בתיאטרון רויאל קורט לצדם של דומיניק וסט ומירנדה רייסון.
היא שיחקה באותו תפקיד בהפקה שהועלתה בברודוויי לצדו של יו ג'קמן.
באפריל 2018 זכתה דונלי בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה במחזה "The Ferryman" מאת באטרוורת'.
בשנת 2019 שיחקה בדרמה הביוגרפית "טולקין", אשר מבוסס על חייו של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2009 חרדה Dread אבי Right Hand Drive אשלי בסט Best: His Mother's Son ברברה בסט סרט טלוויזיה 2013 Hello Carter 2014 Heart of Lightness אלידה 2015התוכנית The Program אמה או'ריילי2019 טולקין Tolkien
"רומיאו ויוליה", התיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק, יוני 2008 עד אוגוסט 2008 (בתפקיד יוליה)
"The River", תיאטרון רויאל קורט, אוקטובר - נובמבר 2012
"The Ferryman", תיאטרון רויאל קורט, אפריל - מאי 2017
"The Ferryman", תיאטרון גילגוד, יוני 2017 - אוקטובר 2017
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2018פרס אוליבייההשחקנית הטובה ביותרThe Ferryman2019פרס טוניההופעה הטובה ביותר של שחקנית ראשית במחזה2024פרס אוליבייההשחקנית הטובה ביותרThe Hills of California2025פרס טוניהשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזה
לורה (בנורווגית: Lora) הוא נהר בצפון מחוז אופלנד בנורווגיה, המהווה את אחד היובלים הדרום מערביים של הגודברנדסדלסלוגן.
נהר הלורה זורם מנקודה דרומית להר הסקרבדאלסגן לכיוון מזרח-צפון מזרח לאורך 41.5 קילומטר ונשפך לגודברנדסדלסלוגן ליד העיירה לורה.
זרימתו הממוצעת היא 6.53 מטר קוב לשנייה.
הלורה הוא היובל הגדול ביותר של הגודברנדסדלסלוגן ב-לסיה (Lesja) והיה המקור העיקרי להצפות באזור.
בשנת 1973 הוכרז הלורה כנהר לשימור ונאסר להקים עליו תחנות כוח הידרואלקטריות.
בשנת 2006, בעת ההכרזה על הגן הלאומי ריינהיימן, הוכרז גם החלק המערבי של עמק הלורה (Lordalen), בשטח של כ-21 קילומטר רבוע כאזור שימור מוגן.
לורה הולי אייקמן היא שחקנית אנגלייה.
אייקמן נולדה ברובע ברנט של העיר לונדון.
היא בתם של במאי הקולנוע סטיוארט סנט פול ושל ג'ין.
יש לה אח בשם לוק.
ב-2009 הופיעה אייקמן בסדרת הדרמה הקומית "Personal Affairs" בתפקיד לוסי.
ב-8 באוגוסט 2009 פורסם שהיא תצטרף לצוות שחקני הסדרה "חדר מיון" בתפקיד מיי פלפס.
אייקמן שיחקה ב-35 פרקים בסדרה, והפרק האחרון בהשתתפותה שודר ב-8 במאי 2010. בדצמבר 2010 הופיעה אייקמן בתפקיד פקידת קבלה בסרט של BBC Switch בשם " Rules of Love".
עוד כיכבה אייקמן בסיטקום הבריטי "Not Going Out" בתפקיד דבי.
במשך שנתיים הופיעה אייקמן בתוכנית "4 O'Clock Club" של CBBC בתפקיד מלאני פופי, מורה למוזיקה.
ב-2012 כיכבה אייקמן לצדו של לי פרנסיס, בדמות קית' למון, בתוכנית הטלוויזיה "Lemon la Vida Loca".
היא גילמה את רוזי, חברתו מיורקשייר.
אייקמן הכריזה שהיא לא תחזור לתוכנית בעונה השנייה, על אף שהופיעה בפרק הראשון.
ביולי 2014 פורסם שאייקמן תצטרף לצוות שחקני הסדרה "דרך ווטרלו" בעונה העשירית והאחרונה, ותשחק בתפקיד לורנה הצ'ינסון, סגנית המנהל.
אייקמן השתתפה בעונה השנייה של הסיטקום של רשת ITV "החבר'ה מהלשכה" שעלה לשידור ב-2014.
ב-16 במרץ 2015 הופיעה אייקמן בתפקיד קפטן אלן בסט בסדרה "Bluestone 42".
ב-2016 שיחקה בסדרה הקומית של נטפליקס "חולה אהבה".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2023הכול בסדר עם ג'ורג'י Scrapper קיי 2022 This Is Christmas פולי2014 The Hatching לוסי אמאר אקבאר וטוני Amar Akbar & Tony סמנתה 2013 Bula Quo!
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2025 חשוד: הירי בז'אן שארל דה מנזס (אנ') Suspect: The Shooting of Jean Charles de Menezes לאנה ואנדנברגה2 פרקים 2024ג'ואן (אנ') Joan ואל 5 פרקים2023Archieדיאן קנון4 פרקים2019סיידי ספארקס Sadie Sparksולריה גרסיהדיבוב 2018תרנגולי חלל בחלל Space Chickens in Space סטרלי דיבוב
פלר U Get Me לא ידוע 2000 חדר מיון Casualty רבקה ברייט בפרק "Choked"
הנסיכה קתרין במחזה "הנרי החמישי"
בלאוסי בראון במחזמר "באגסי מלון"
() הייתה מהנדסת וסופרת אנגלית, שנכלאה פעמיים על היותה פעילה פוליטית.
היא הייתה אחת החברות המייסדות של האגודה להנדסה של נשים והייתה החברה הראשונה בפדרציה של בוני הבית.
לורה אנני באקלי נולדה בהליפקס שביורקשייר לצ'ארלס באקלי (1836/7-1899), פועל של צבעים, ולאוגוסטה ליבר (1838/9-1907).
היא התחילה לעבוד בגיל עשר בתור 'חצי טיימר' במפעל טקסטיל (בדים) מקומי.
מטרת מחצית הזמן במפעלים הייתה לחסוך מילדים לעבוד יום שלם; במקום זאת הם עבדו חצי יום ובילו את שארית הזמן בבית הספר, שנבנה לעיתים קרובות במתחם המפעל.
כאשר לורה נישאה לג'ורג' הנרי וילסון בשנת 1899, היא תוארה כטווה.
בעלה היה יצרן כלים מכניים שהקים מבנים הנדסיים מצליחים בהליפקס, אשר היא בעתיד עזרה להפעיל.
לזוג וילסון נולדו שני ילדים, ג'ורג' (יליד 1900) וקתלין ווגה (ילידת 1910).
לורה התערבה מאוד בתנועת האיגודים המקצועיים, והפכה למזכירת הסניף של ליגת העבודה לנשים בהליפקס בשנת 1907. לורה הייתה גם מזכירה של סניף הליפקס של האיגוד החברתי והפוליטי לנשים שהוקם בינואר 1906.
בשנת 1907 לורה השתתפה בשביתת אורגים בגשר הבדן, שם נעצרה תחת עמדה כי היא הייתה שותפה ל"הסתה לאנשים לבצע הפרת שלום".
כאשר הופיעה בבית משפט השלום, היא ערערה על הלגיטימיות של חוקת הגברים הבלעדית של בית המשפט, בדרישה להיעמד לדין על ידי בנות מינה, או להצטייד בעורך דין נשים.
אמנם היא נמצאה אשמה ונידונה לארבעה עשר יום מאסר.
עם שחרורה הודתה וילסון "הלכתי לכלא מורדת, אבל יצאתי כמטרידה רגילה".
כעבור שבועות היא הייתה אחת מתוך 75 נשים שנעצרו לאחר מפגן נשים באולם הקקסטון.
היא נדונה שוב לארבעה עשר יום בכלא הולוואי.
היא הייתה מנהלת משותפת של מפעל לייצור מחרטות ביחד עם סמית בארקר וילסון ועם בעלה, שבמהלך מלחמת העולם הראשונה ייצר תחמושת.
לורה אנני הכשירה ופיקחה את כוח העבודה הנשי כעיקרו.
כאשר הבחינה שחלק מהעובדים חיים בלי אוכל מספיק בשביל שילדיהם יוכלו לשבוע, היא הקימה קנטינה לעבודות כדי להבטיח שהנשים יכו לאכול כראוי.
רעיון זה אומץ בהמשך על ידי מפעלים ברחבי בריטניה.
בשנת 1917, באותה שנה שהונהג מסדר האימפריה הבריטית, הוענק לה תואר MBE על תרומתה ל"עבודת נשים בתחמושת".
בשנת 1919 לורה הקימה את האגודה להנדסה של נשים (WES) ביחד עם רייצ'ל פרסונס, מרגרט, ליידי מור, ליידי קתרין פרסונס, אלינור שלי-רולס, מרגרט רובוטם וג'נטה מרי אורנסבי.
מטרת ה-WES הייתה להגן על העמדות שהנשים זכו לקבל בתעשייה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולקדם שוויון הזדמנויות לנשים בהנדסה.
לורה הייתה נשיאת WES בין השנים 1926-1928.
היא הפכה לחברה האישה הראשונה בפדרציה של בוני בתים, והקימה 72 בתים לעובדים בהליפקס בשנים 1925–26. היא הייתה גם חברה מייסדת באיגוד החשמל לנשים בשנת 1924, יחד עם קרולין הסלט; עניינה בנושא זה בא לידי ביטוי באחוזות הדיור שלה שהיו בעלי מכשירי הדלק והחשמל החדישים ביותר.
בשנת 1927, לאחר שעברה לסוריי מהליפקס עם בעלה, המשיכה וילסון בסחר שלה כבונה ברכישת אדמות באנגלפילד גרין.
לורה אן ברניגן הייתה זמרת, פזמונאית ושחקנית אמריקאית.
הסינגל "Gloria" (מילים ולחן: אומברטו טוצי) משנת 1982, נשאר בבילבורד הוט 100 בארצות הברית במשך 36 שבועות, והגיע למקום השני הוא הגיע גם למקום הראשון באוסטרליה וקנדה.
בשנת 1984 היא הגיעה למקום הראשון בקנדה ובגרמניה עם הלהיט "Self Control".
היא גם הצליחה בבריטניה כאשר גם "Gloria" וגם "Self Control" הפכו לחלק מעשרת הסינגלים המובילים במדינה.
אחד מלהיטיה הידועים היו "The Lucky One", וכן ביצעה גרסת כיסוי ללהיט "The Power fo Love" (כוחה של אהבה) שביצעה במקור הזמרת ג'ניפר ראש , וזכה להצלחה אדירה.
לורה אן ברניגן נולדה בברוסטר, ניו יורק , הרביעית מבין חמשת ילדיה של קתלין או'הייר ברניגן (1921–2006) וג'יימס ברניגן האב (1914–1984), מנהל חשבונות ומתווך קרנות נאמנות; מאוחר יותר הם נפרדו.
סבה וסבתה מצד אמה של ברניגן היו ויליאם או'הייר הבן (בנם של ויליאם ג'ון או'הייר ואגנס בי או'קונור) ומרי קונוויי (בתם של פרנסיס ג'יי קונוויי ומרי טרזה מקגינס); כולם היו אירים.
ברניגן למדה בבית הספר התיכון ביירם הילס בשנים 1966–1970 ושיחקה במחזמר התיכון "משחק הפיג'מה" בשנה האחרונה ללימודיה.
ברניגן נפטרה בשנתה בבקתה שלה באיסט קוווג, ניו יורק , ב-26 באוגוסט 2004, בגיל 52. הסיבה יוחסה למפרצת מוחית שלא אובחנה בעבר.
בתקשורת דווח כי היא חוותה כאבי ראש מספר שבועות לפני מותה, אך לא פנתה לטיפול רפואי.
אפרה פוזר על פני מצר לונג איילנד.
לורדוזאורוס (שם מדעי: Lurdusaurus; פירוש השם: "לטאה כבדה") הוא סוג דינוזאור צמחוני הקרוב למשפחת ההדרוזאוריים שהיה קרובו של האורנוזאורוס.
הוא התגלה במרכז הסהרה בטנרה שבניז'ר במשלחת מ-1965 של החוקר פיליפ טקה שגילתה מספר ממצאים כולל של האורניתופוד המוזר.
משמעות שמו מלטינית: "lurdus" - כבד ו-"saurus" - לטאה/זוחל.
שם המין היחיד בסוג, Lurdusaurus arenatus פירושו: "arenatus" - חול, עקב הימצאו במדבר טנרה מכוסה הדיונות.
דינוזאור זה בחייו הגיע לגובה 2 מטרים, לאורך 9 מטרים ולמשקל של 5.5 טונות בממוצע.
האצבעות שלו היו מכוסות ברפידות בדומה לאלה של גמלים, מבנה שהתאים לחציית מדבריות והוא היה בעל גפיים אחוריות כבדות מעט יותר מהקדמיות, מה שאומר שאולי נע על שתיים בעת סכנה.
המבנה שלו לא הזכיר מאוד הדרוזאור אמיתי, אלא היה בעל גוף שטוח יחסית שהזכיר אנקילוזאור, והחוקר תומאס ר.
הולץ הבן הציע שהיה חצי אמפיבי בדומה להיפופוטם.
בתקופה בה חי היה המדבר גשום בהרבה מכיום וכלכל יצורי מים שונים ביניהם דגים גדולים, דינוזאורים גדולים כמו הסוקומימוס, הניז'רזאורוס או האורנוזאורוס וכן התנינאי הענקי סרקוסוכוס שאולי היה טורפו לצד מיני קרכרודונטוזאוריים מקומיים.
לורדנה דה אמיצ'יס (; נולדה ב-1986) היא זמרת בלגית ממוצא איטלקי.
דה אמיצ'יס נולדה ב-1986 למשפחה פלמית ממוצא איטלקי, ששורשיה נעוצים בלימבורג שבהולנד.
בשנת 2014 זכה שירה "She's after my piano" בתואר "להיט הקיץ של רדיו2".
בשנת 2022 הגיעה למקום השני בגרסה הפלמית ל"זמר במסכה", ששודרה בערוץ VTM, בתחפושת האבירה.
באותה שנה חגגה עם בן-זוגה ועם עמיתה ללהקת "פאביולה 2" את ההופעה ה-1,000 שלהם יחד.
בין המתחרים נכללה דה אמיצ'יס.
ב-9 בינואר 2023 ביצעה את שני שיריה לתחרות, "Dream in Colours" ו-"You Lift Me Up", מול ששת המתמודדים האחרים, וזכתה מהם לביקורות ולמשובים שונים.
לבסוף, בחרה את "You Lift Me Up", והמשיכה אתו לשלב הגמר.
היא הגיעה למקום השישי עם 167 נקודות.
לורה אוגה היא שחיינית צורנית צרפתייה.
אוגה נולדה וגדלה במרסיי, צרפת.
היא החלה להתאמן בשחייה צורנית כשהייתה בת שבע בקבוצת Pays d'Aix Natation .
היא ניסתה ענפי ספורט רבים לפני שבחרה בשחייה צורנית כספורט המועדף עליה.
באליפות העולם, שנערכה בשאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין ביולי 2011 היא סיימה פעמיים במקום שמיני בתחרות הקבוצתית בתרגיל הטכני ובתרגיל החופשי.
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 היא סיימה במקום רביעי עם נבחרת צרפת בתוצאה של 87.590 נק'.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי 2013 היא סיימה במקום עשירי בתחרות דואט חופשי ביחד עם מרגו כרטייה בתוצאה של 86.620 נק'.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט 2014 היא סיימה פעמיים במקום חמישי, בתחרות דואט ביחד עם מרגו כרטייה בתוצאה של 86.0667 נק' ועם נבחרת צרפת בתוצאה של 86.5667 נק'.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, בוסיה בסוף יולי 2015 היא סיימה במקום שמיני בתחרות דואט חופשי ביחד עם מרגו כרטייה בתוצאה של 87.3667 נק' ובמקום תשיעי ביחד עם כרטייה בתרגיל טכני בתוצאה של 84.7751 נק'.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת במאי 2016 היא סיימה 3 פעמים במקום רביעי, ביחד עם מרגו כרטייה, בדואט חופשי בתוצאה של 86.2000 נק', בדואט טכני בתוצאה של 85.4442 נק' ועם נבחרת צרפת בתרגיל טכני בתוצאה של 84.1392 נק'.
שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה במקום שמיני בתחרות דואט ביחד עם מרגו כרטייה בתוצאה של 174.2491 נק'.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2013 היא סיימה במקום שמיני בתחרות הקבוצתית עם נבחרת צרפת בתוצאה של 85.0667 נק'.
במסגרת סבב הגביע העולמי היא השתתפה ב-4 תחרויות עם נבחרת צרפת.
בתחרות שנערכה בפריז במרץ היא זכתה במדליית זהב עם נבחרתה בתרגיל חופשי לפני ברזיל וישראל.
לורדו טאפט היה פסל, סופר ומחנך אמריקאי.
יצירותיו המונומנטליות כוללות את "מזרקת הזמן", "רוח האגמים הגדולים" ו"האינדיאני הנצחי".
ספרו משנת 1903, "היסטוריה של הפיסול האמריקאי" היה הסקירה הראשונה בנושא ושימש במשך עשרות שנים כספר יסוד בנושא.
הוא סייע לקידום מעמדן של נשים כפסליות.
הוריו היו דון קרלוס טאפט ומרי לוסי פוסטר.
אביו היה פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אילינוי.
הוא חי חלק ניכר מילדותו ליד מרכז הקמפוס של UIUC.
הבית, הידוע כבית טאפט, נבנה על ידי אביו בשנת 1873. הוא נרכש על ידי האוניברסיטה בשנת 1949 והועבר כקילומטר אחד לדרום מזרח .
לאחר שעבר חינוך ביתי על ידי הוריו, טאפט קיבל את התואר הראשון שלו (1879) והתואר השני (1880) באוניברסיטת אילינוי.
לאחר שסיים את התואר השני, הוא נסע לפריז כדי ללמוד פיסול, ולמד בבית הספר לאמנויות יפות, מ-1880 עד 1883, שם למד אצל אוגוסטין דומון, ז'אן-מארי בונסי וגבריאל תומאס.
עם שובו לארצות הברית ב-1886, התיישב טאפט בשיקגו.
הוא לימד בבית הספר לאמנות של שיקגו עד 1929. בנוסף לעבודה בחימר וגבס, טאפט לימד את תלמידיו פיסול בשיש, ונתן להם לעבוד על פרויקטים קבוצתיים.
הוא גם הרצה באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת אילינוי.
ב-1892, בזמן שקהילת האמנות של שיקגו התכוננה לתערוכת הקולומביאנית העולמית של 1893, האדריכל הראשי דניאל ברנהם הביע חשש בפני טאפט שמא הקישוטים הפיסוליים של הבניינים לא יסתיימו בזמן.
טאפט שאל אם יוכל להעסיק כמה מתלמידותיו כעוזרות (לא היה מקובל מבחינה חברתית שנשים יעבדו כפסליות באותה העת) עבור בניין הגננות.
מתוך כך קמה קבוצה של נשים פסליות מוכשרות, שכללה את אניד ינדל, קרול ברוקס מקניל, בסי פוטר וונו, ג'נט סקודר, ג'וליה בראקן ונדט, אוולין ביאטריס לונגמן ואלן רנקין קופ.
מאוחר יותר, סטודנטית לשעבר אחרת, פרנסס לורינג, ציינה כי טאפט השתמש בכישרונותיהם של תלמידיו כדי לקדם את הקריירה שלו, מצב לא נדיר.
באופן כללי, ההיסטוריה העניקה לטאפט קרדיט על כך שעזר לקדם את מעמדן של נשים כפסלות.
בפגישה בסנט פול, מינסוטה כדי להחליט באיזו הגשת אמן לבחור עבור אנדרטה של אל"ם ויליאם קולוויל ברוטונדת הקפיטול של מדינת מינסוטה, הוועדה לאמנות המדינה שאלה את דעתו של טאפט שהיה בעיר באותה העת.
הוא אמנם לא המליץ על אף אחד מהדגמים, אבל הוא חשב שקתרין בקוס יש כישורים לכך.
במקור הוועדה העדיפה את הדגם של ג'ון ק.
טאפט היה פעיל עד סוף ימיו.
שבוע לפני מותו, הוא השתתף בטקסי ההקדשה של קווינסי, אילינוי, לפסל שלו שהנציח את ויכוחי לינקולן-דאגלס.
הוא מת בסטודיו הביתי שלו בשיקגו ב-30 באוקטובר 1936. הוא נשרף, ואפרו פוזר בבית הקברות אלמווד ליד בלומינגטון, אילינוי.
טאפט ידוע בעיקר בזכות המזרקות השונות שלו.
בארכיון אוניברסיטת אילינוי יש סדרת תצלומים של רוב העבודות החשובות של טאפט, כולל רבות מהבנייה והדגמים המקדימים שלהן.
לאחר יותר מתריסר שנות עבודה, "מזרקת הזמן" של טאפט נחשפה בקצה המערבי של ה-Midway Plaisance של שיקגו בשנת 1922. מבוססת על שורותיו של המשורר אוסטין דובסון - "הזמן עובר, אתה אומר?
אה לא, הזמן נשאר, אנחנו הולכים." המזרקה מציגה דמות עטופה של זמן המתבוננת בזרם האנושות הזורם על פניו.
הפטריוטים (1932), קפיטול מדינת לואיזיאנה, באטון רוז'
העבודה הגדולה האחרונה שטאפט השלים הייתה שתי קבוצות עבור הכניסה הקדמית לבניין הקפיטול של מדינת לואיזיאנה, שנחנכה ב-1932.
בשנת 1965, מקום העבודה שלו בשיקגו, מאז 1906, הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית.
לורה אוסנס היא שחקנית וזמרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות עבודתה בברודוויי.
היא גילמה את סנדי ב"גריז", את נלי פורבוש ב"דרום פסיפיק", את הופ הארקורט ב"הכל הולך" ואת בוני פארקר ב"בוני & קלייד".
על האחרון הייתה מועמדת לפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר.
כמו כן, אוסנס כיכבה בתפקיד הראשי במחזמר "סינדרלה של רוג'רס והמרשטיין" עליו זכתה בפרס דרמה דסק והייתה מועמדת בשנית לפרס טוני.
אוסנס נולדה בברנסוויל וגדלה באיגן, מינסוטה.
היא למדה תיאטרון מוזיקלי באוניברסיטת ויסקונסין - סטיבנס פוינט ונשרה לאחר שנה אחת כדי לקדם קריירה מקצועית.
ב-11 במאי 2007 נישאה לבן זוגה נתן ג'ונסון.
בשנת 2015 שימשה כמנטורית עבור "Songbook Academy", תוכנית קיץ לתלמידי תיכון שהופעלה על ידי "קרן ספר השירים האמריקאי הגדול" שנוסדה על ידי מייקל פיינשטיין.
בשנת 2007 השתתפה בתוכנית הריאלטי "גריז: You're the One that I Want!".
כינויה בתוכנית היה "Small Town Sandy".
אוסנס נבחרה לזוכה, וגילמה את סנדי בהפקה המחודשת בברודוויי של המחזמר "גריז" לצד מקס קרום, שזכה בתפקיד "דני".
ההפקה עלתה בתיאטרון ברוקס אטקינסון ב-19 באוגוסט 2007. ב-20 ביולי 2008 עזבה את ההפקה והוחלפה על ידי אשלי ספנסר.
ב-19 באוגוסט 2008 פורסם כי אוסנס לוהקה לגלם את קים מקפי במחזמר "ביי ביי בירדי" במופע "ברודוויי: שלושה דורות" של מרכז קנדי לאמנויות הבמה – הופעה בת שלוש מערכות הכוללת גרסאות מתומצתות של מחזות הזמר: "Girl Crazy", "ביי ביי בירדי" ו-"Side Show".
המופע הועלה בתיאטרון אייזנהאואר במרכז קנדי בין ה-2 ל-5 באוקטובר באותה שנה.
ב-21 באוקטובר 2008, היא גילמה את אליזבת (ליזי) בנט בקונצרט של המחזמר "גאווה ודעה קדומה" שהועלה בתיאטרון איסטמן ברוצ'סטר.
ב-11 בינואר 2009, אוסנס השתתפה ב-"Rock Tenor Showcase" – מופע המשלב מוזיקה קלאסית ומוזיקת ברודוויי עם שירי רוק אנד רול, שהועלה באולם פלורנס גולד במנהטן.
לאחר מכן, ב-26 בינואר באותה שנה, היא השתתפה ב"לילה עם הנשים" – חלק מסדרת הקונצרטים "אורות בהירים" של חברת Dreamlight Theatre.
ב-10 במרץ 2009, אוסנס הצטרפה להפקה המחודשת של המחזמר "דרום פסיפיק" בתיאטרון ויוויאן באומונט, כשהיא מחליפה את קלי או'הרה בתפקיד נלי פורבוש.
אוסנס עזבה את ההפקה ב-4 באוקטובר 2009, כאשר או'הרה שבה מחופשת לידה.
לאחר מכן אוסנס גילמה את בוני פארקר בבכורה העולמית של המחזמר "בוני & קלייד" בתיאטרון לה ג'ולה מה-10 בנובמבר עד ה-20 בדצמבר 2009.
ב-5 בינואר 2010, אוסנס שבה לגלם את תפקידה של נלי פורבוש ב"דרום פסיפיק" בתיאטרון ויוויאן באומונט.
היא עזבה את ההפקה ב-8 באוגוסט 2010. בין ה-12 בנובמבר ל-19 בדצמבר 2010, אוסנס שבה לגלם את בוני פארקר במחזמר "בוני & קלייד" בתיאטרון הרפרטוארי אסולו בסרסוטה.
אוסנס גילמה את הופ הארקורט בהפקה המחודשת של המחזמר "הכל הולך" בברודוויי, שהחלה בהצגות מקדימות ב-10 במרץ 2011, ונפתחה רשמית ב-7 באפריל באותה שנה.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס מעגל המבקרים החיצוני ולפרס דרמה דסק לשחקנית משנה יוצאת מהכלל במחזמר.
כמו כן, הייתה מועמדת לפרס אסטר לרקדנית יוצאת מהכלל במופע ברודוויי.
אוסנס עזבה את ההפקה ב-11 בספטמבר 2011.
אוסנס שבה לגלם את בוני פארקר בהפקת הבכורה בברודוויי של המחזמר "בוני & קלייד".
ההצגות המקדימות החלו ב-4 בנובמבר 2011 וערב הפתיחה התקיים ב-1 בדצמבר בתיאטרון ג'רלד שונפלד.
ההפקה נסגרה ב-30 בדצמבר באותה שנה.
לאחר מכן אוסנס הופיעה בפרס מרכז קנדי לשנת 2011 במחווה לברברה קוק לצד סאטון פוסטר, רבקה לוקר, קלי או'הרה, פטי לופון, גלן קלוז ואודרה מקדונלד.
בינואר 2012, אוסנס גילמה את אלה בקריאה של עיבוד מחודש למחזמר "סינדרלה של רוג'רס והמרשטיין".
בין ה-28 במרץ ל-1 באפריל באותה שנה, אוסנס השתתפה בקונצרט Encores!
של המחזמר "Pipe Dream" מאת רוג'רס והמרשטיין בניו יורק סיטי סנטר.
ב-24 באפריל, אוסנס גילמה את מריה פון טראפ בקונצרט של המחזמר "צלילי המוסיקה" בקרנגי הול.
אוסנס גילמה את אלה במחזמר "סינדרלה של רוג'רס והמרשטיין", שהחל בהצגות מקדימות בתיאטרון ברודוויי ב-25 בינואר 2013 ונפתחה ב-3 במרץ.
על תפקיד זה זכתה בפרס דרמה דסק, והייתה מועמדת לפרס טוני.
ב-26 בינואר 2014, אוסנס עזבה את ההפקה והוחלפה על ידי קארלי ריי ג'פסן.
בין מרץ למאי 2014, אוסנס גילמה את פולי פיצ'ם בהפקה המחודשת של המחזמר "אופרה בגרוש" של להקת תיאטרון אטלנטיק.
על תפקיד זה הייתה מועמדת בשנית לפרס דרמה דסק לשחקנית משנה יוצאת מהכלל במחזמר.
בין ה-11 באפריל ל-3 במאי 2015, אוסנס גילמה את ג'ולי ג'ורדן בהפקת המחזמר "קרוסל" של בית האופרה העירוני בשיקגו.
לאחר מכן היא השתתפה בהפקת בכורה העולמית של המחזמר "Bandstand" בבימויו ובכוריאוגרפיה של אנדי בלנקנבואלר, שהועלתה בתיאטרון פייפר מיל במילברן, ניו ג'רזי בין ה-8 באוקטובר עד ה-8 בנובמבר 2015. אוסנס עברה עם ההפקה לברודוויי לתיאטרון ברנרד ב.
ערב הפתיחה התקיים ב-26 באפריל 2017, לאחר הצגות מקדימות שהתחילו ב-31 במרץ.
בשנת 2013, אוסנס הופיעה בתפקיד סליה קרול בפרק בסדרה "אלמנטרי".
בשנת 2018, הופיעה בסרט "Bandstand: המחזמר מברודוויי על המסך" – הסרטה של המחזמר "Bandstand".
בין השנים 2020–2021, אוסנס הופיעה בספיישלים הטלוויזיוניים: "One Royal Holiday", "Raise a Glass to Love" ו-"Christmas in Tahoe" של ערוץ הולמארק.
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2014Between the Blackלוסיסרט קצר2018Bandstand: המחזמר מברודוויי על המסךג'וליה טרויאןהסרטה של המחזמר "Bandstand"2024בדיוק בזמןהאנה—
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2012-2013עיר החלומותלורה אוסנססדרה; 2 פרקים2013יומן הנסיכהבתפקיד עצמהוידאו בלוג עבור Broadway.com2017עם הלהקה
+אלבום הקלטותשנהשםתפקידהערות שוליים2007גריזסנדי2011הכל הולךהופ הארקורט2012Pipe Dreamסוזיבוני & קליידבוני פארקר2013סינדרלה של רוג'רס והמרשטייןסינדרלה2015מחברת המוות: המחזמרסאיו יאגאמי2017Bandstandג'וליה טרויאן
+אלבומי סולושנהשםהערות שוליים2013If I Tell You (משיריו של מורי יסטון)
לורדנה ברטה (באיטלקית: Loredana Bertè; נולדה ב-20 בספטמבר 1950) היא זמרת, כותבת שירים ושחקנית איטלקייה.
במרוצת הקריירה הארוכה שלה עבדה עם מספר כותבי שירים בולטים בתעשיית המוזיקה האיטלקית, כמו פינו דניאלה, איבנו פוסטי, מריו לאבצי, מנגו ואנריקו רוג'רי.
אחותה, מיה מרטיני, היא זמרת ידועת-שם גם כן.
היא התנסתה במגוון ז'אנרים וסוגות מוזיקליות, החל ממוזיקת רוק ופאנק וכלה ברגאיי ופופ.
ברטה ידועה בלבוש האקסצנטרי שהיא לובשת על הבמה להופעותיה.
ברטה נולדה בבגנרה קלברה שבנפת רג'ו די קלבריה בדרום איטליה.
היא השלישית מתוך ארבע בנות, שנולדו להוריה, ג'וזף רדאמס ומריה סלווינה דאטו.
לאחר שהשניים התגרשו עברה ברטה עם אמה לרומא.
בשנת 1989 נישאה לטניסאי ביורן בורג, ממנו התגרשה ב-1993 על רקע התמכרותו לסמים.
לורה אלברטה לינטון הייתה כימאית ורופאה אמריקאית.
לינטון נולדה במחוז מאהונינג, אוהיו, ב-8 באפריל 1853. היא בתם הבכורה של ג'וזף וכריסטינה לינטון שהיו קוויקרים.
המשפחה עסקה בחקלאות באוהיו, פנסילבניה וניו ג'רזי לפני שהתיישבה במחוז וואבאשה, מינסוטה.
לינטון סיימה את בית הספר של Winona בשנת 1872, והמשיכה ללמוד באוניברסיטת מינסוטה, ושם סיימה תואר ראשון בכימיה.
במהלך השנה האחרונה שלה בקולג', לינטון ניתחה דגימות של מינרל מהחוף הצפוני של אגם סופיריור שנאספו על ידי המורים שלה, סטיבן פארנום פקהאם וכריסטופר וו.
המינרל היה דומה לתומסוניט , אך לינטון מצאה מאפיינים פיזיקליים ייחודיים, וביניהם מבנה גבישי וצבע.
כאשר פרסמו את תיאור המינרל, פקהאם והול קבעו שהוא סוג מיוחד, וקראו לו על שמה לינטוניט כהוקרה ל"מאמץ והמיומנות הסבלנית של לינטון".
לאחר שסיימה את לימודיה, לינטון לימדה שנתיים בבית ספר תיכון בלייק סיטי, מינסוטה.
לאחר מכן בילתה לינטון שנתיים בפרובידנס, רוד איילנד, וסייעה שם לפקהאם בכתיבת הדו"ח שלו על "הייצור, הטכנולוגיה והשימושים של נפט ומוצריו" עבור מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1880. ב"מכתב ההגשה" של הדו"ח, פקהאם מודה ללינטון, "אשר להישגיה המגוונים אני חב על רבים מהתרגומים והאיורים המוסיפים שלמות וקישוט ליצירה..."
בשנת 1882, לינטון למדה כימיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס במשך שני סמסטרים אך לא השלימה את הלימודים לתואר שני.
בעשר השנים הבאות לימדה לינטון בבית הספר התיכון המרכזי של מיניאפוליס במיניאפוליס, מינסוטה, כראשת המחלקה המדעית.
בסביבות 1894, לינטון חזרה למחקר כימי, במיוחד לחקר אספלטום.
היא השיגה דגימות למחקרה מפקהאם, שהיה קשור לחברת ה־Union Oil Company of California.
בשנים 1895–1896 לינטון למדה באוניברסיטת מישיגן, אך לא קיבלה תואר.
עבודתה על אספלטום הופיעה בשני מאמרים שפורסמו על ידי האגודה האמריקנית לכימיה ב-1894 וב-1896. היא זכתה להערכה בזכות עבודתה האנליטית הקפדנית, בהירות הצגת הממצאים והחשיבות המסחרית של המחקר.
מאמר שלישי, שנכתב יחד עם פקהאם, הופיע גם הוא ב-1896 והיה הבסיס לעדות מומחים שניתנה בתביעה חשובה.
לאחר מכן עזבה לינטון את תחום הכימיה ופתחה בקריירה ברפואה.
מ-1895 עד 1900, לינטון הייתה עוזרת מחקר בפיזיולוגיה ובכימיה פיזיולוגית באוניברסיטת מינסוטה וקיבלה תואר MD ממוסד זה בשנת 1900.
מיד לאחר סיום הלימודים קיבלה לינטון משרה בבית החולים רוצ'סטר, במקומה של אחותה שרה, שבריאותה הייתה לקויה.
לינטון עבדה בבית החולים בחמש עשרה השנים האחרונות לחייה.
היא תרמה שתי תרומות משמעותיות לבית החולים.
ראשית, היא העבירה קורס לאחיות על עקרונות התזונה; שנית, לינטון הקימה תוכנית למטופלות חולות נפש, שבמסגרתה הן הועסקו בעבודת רקמה ומלאכת יד.
זו הייתה אחת מתוכניות האשפוז הראשונות אי פעם שהשתמשו בריפוי בעיסוק.
לינטון הייתה חברה באיגוד האמריקאי לקידום המדע ובאגודה לקידום נשים.
לינטון מתה ב-1 באפריל 1915 ברוצ'סטר, מינסוטה.
לורה אן גילן היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת ניו יורק.
בין השנים 2018–2019 כיהנה כראש מועצת עיריית המפסטד שבמחוז נסאו.
גילן נולדה וגדלה בבולדווין שבניו יורק.