tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, התרופה משמשת לטיפול בדלקת קרום המוח הנגרמת מ-Neisseria meningitidis, עגבת מוחית ודיפתריה, וכן זיהומים של חיידקים אל-אווירניים שונים.
המינון המקובל במבוגרים הוא 12–24 מיליון יחידות ביממה, הניתנים במנות כל 4–6 שעות.
בילדים המינון המקובל הוא 100–300 אלף יחידות לקילוגרם גוף ליממה הניתנים גם כן במנות כל 4–6 שעות.
באנשים עם אי-ספיקת כליות נדרשת התאמת המינון לתפקוד הכלייתי.
בנזילפניצילין משמש גם לטיפול מניעתי של הישנויות של קדחת שיגרונית ולמניעת העברה בזמן הלידה של Streptococcus agalactiae (GBS) מן האם ליילוד.
בנזילפניצילין בנוי מחומצה 6-אמינופניצילנית שאליה מחובר בנזיל כשייר צדדי.
חומצה 6-אמינופניצילנית היא תרכובת אורגנית הבנויה משתי טבעות: המרובעת היא טבעת בטא לקטם, טבעת אמידית המכילה ארבעה אטומים,שהיא האתר הפעיל של התרופה המעכב את פעילות הטרנספפטידאז של החיידק, ואילו המחומשת הצמודה אליה היא תיאזולידין, שאליה קשורה קבוצת קרבוקסיל ושתי קבוצות מתיל.
מנגנון הפעולה של בנזילפניצילין, כמו גם של יתר הפניצילינים, נובע מעיכוב האנזים טרנספפטידאז על ידי הטבעת הבטא לקטמית.
בנזילפניצילין אינו יציב בסביבה חומצית, דבר שאינו מאפשר ספיגה מספקת שלו במתן פומי.
לכן התכשירים הקיימים ניתנים בצורת מלח נתרן או אשלגן בעירוי תוך-ורידי או בזריקה תוך-שרירית.
מאחר שבזריקה תוך-שרירית הבנזילפניצילין מתפרק במהרה, הוא ניתן יחד עם פרוקאין או בנזתין, דבר המאפשר שחרור מושהה של התרופה לזרם הדם.
מתן עם פרוקאין מאפשר רמות טיפוליות ברקמות למשך 24 שעות, ואילו במתן עם בנזתין ניתן לזהות רמות בנזילפניצילין בדם גם אחרי שלושה שבועות.
בדם כ-60% מהתרופה נישא על ידי חלבונים, ובפרט אלבומין.
כאשר התרופה קשורה לאלבומין, היא אינה פעילה נגד חיידקים, אך זהו תהליך הפיך.
התרופה מופרשת בכליה, אולם גם עוברת מטבוליזם בשיעור של כ-20%, וזמן מחצית החיים שלה עומד על כ-40 דקות.
באנשים עם אי-ספיקת כליות מתקדמת, זמן מחצית החיים מתארך ל-6–10 שעות.
כבכל פניצילין, אלרגיה לבנזילפניצילין היא תופעת לוואי נפוצה, אשר טווח הביטוי שלה נע בין פריחה לאנפילקסיס.
מבין הפניצילינים, בנזילפניצילין נמצא שכיח יותר באלרגיה הקשורה במנגנון IgE (אנפילקסיס וחרלת) ובתגובות אחרות המתווכות על ידי מערכת החיסון, כגון אנמיה המוליטית ומחלת הנסיוב הזר.
מינונים גבוהים של פניצילין, ובפרט בנזילפניצילין כאשר ניתן במינון של מעל 40 מיליון יחידות ביממה, עלולים לגרום לפרכוסים מיוקלוניים.
פגיעה בפינוי הכלייתי של התרופה עלולה להביא להצטברות שלה ולפרכוס במינונים נמוכים יותר.
תופעות לוואי נוספות המשותפות למשפחת הפניצילין כוללות היפוקלמיה, דלקת כליות אינטרסטיציאלית, נויטרופניה ודלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה.
בנזאי פייפליין הוא אתר גלישת גלים מפורסם, השוכן בפארק חוף אהוקאי (Ehukai) בפופוקיאה בנורת' שור שבהוואי.
מבנה קרקעית הים בסמוך לחוף גורם לשבירת גלים היוצרת תצורות מים דמויות צינור, בכך נעשה החוף מקום אטרקטיבי לגולשי גלים.
שונית חדה שוברת את הגלים המגיעים במלוא עוצמתם למים הרדודים ובכך יוצרת מעין תלתלי מים גדולים, עבים וחלולים שהגולשים רוכבים על גבם.
מבנה הקרקעית מהווה גם סיכון מוגבר לתאונות, וגולשים אחדים קיפחו את חייהם בתאונות גלישה במקום זה, אחד הידועים שבהם הוא רוכב הגלים מאליק ג'ויו בן טהיטי שנחבל ומת בתאונה במקום זה בדצמבר 2005.
בנזוציקלוהפטנים הם ציקלוהפטנים המחוברים לטבעות בנזן.
לרובם יש שתי טבעות בנזן, והן נקראות דיבנזוציקלוהפטנים.
בנזוציקלוהפטנים אחדים משמשים כטיפול תרופתי, כגון אנטיהיסטמינים, אנטיכולינרגים, נוגדות דיכאון, ונוגדות קולטני סרוטונין.
בנז'מן רובר הוא אתלט צרפתי, סגן אלוף אירופה באולם (איסטנבול 2023) בריצת 800 מטר.
רובר נולד וגדל בטולוז שבצרפת.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בטורון, פולין סיים רובר במקום 12 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:48.25 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט בטוקיו, יפן סיים במקום 35 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.12 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית סיים במקום תשיעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.67 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן, גרמניה סיים במקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.42 דקות.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול, טורקיה זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.34 דקות, אחרי אדריאן בן מספרד (1:47.34 דקות) ולפני אליוט קרסטן מבלגיה (1:47.65 דקות).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום 12 בחצי הגמר בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.38 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו העפיל לגמר בריצת 800 מטר אך פסל ולא רשם תוצאה.
באולימפיאדת פריז סיים 16 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.83 דקות.
בנחמין אנטוניו גארה (בספרדית: Benjamín Antonio Garré; נולד ב-11 ביולי 2000 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ואשקו דה גאמה מליגת העל הברזילאית.
גארה גדל במחלקת הנוער של ולס סארספילד.
בחודש יוני 2016 הצטרף למחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי.
בחודש ינואר 2020 חתם גארה בראסינג קלוב מליגת העל הארגנטינאית, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-10 ביוני 2022 הושאל גארה להורקאן מליגת העל הארגנטינאית.
הוא ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-29 בינואר 2023 חתם גארה על חוזה לשלוש שנים וחצי בקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית.
ב-23 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על דינמו מוסקבה במסגרת הגביע הרוסי.
ב-5 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1-0 לדינמו מוסקבה במסגרת המחזור ה-18. ב-7 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לקרסנודאר במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
בפברואר 2025 חתם גארה בואשקו דה גאמה.
גארה הוא נכדו של אוסקר גארה , כדורגלן נבחרת ארגנטינה בעבר וזוכה מונדיאל 1986. אביו, אמיליאנו , ושני דודיו, אסקיאל ולאונרדו אריאל אורסי, שיחקו גם הם בהורקאן.
ג'ואל בנט קלארק , הידוע יותר בשם בנט צ'אמפ קלארק, היה איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי מ-1933 עד 1945, ולאחר מכן כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הוא נחשב לדמות מובילה במחנה הבדלני במדיניות החוץ האמריקאית, ואילו במדיניות הפנים היה דמוקרט שמרני נגד הניו דיל שסייע בארגון הקואליציה השמרנית הדו-מפלגתית.
קלארק נולד ב-8 בינואר 1890 בבאולינג גרין שבמיזורי למשפחה פוליטית; אביו היה צ'אמפ קלארק, שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
אמו הייתה ג'נבייב דייוויס (בנט) קלארק.
אחותו של קלארק, ג'נבייב קלארק תומסון הייתה גם פעילה בפוליטיקה כפעילת זכות בחירה לנשים.
קלארק גדל והתחנך בבאולינג גרין ובוושינגטון די.
סי., סיים את לימודיו בתיכון איסטרן בעיר, וב־1912 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת מיזורי בקולומביה.
בשנת 1914 השלים תואר במשפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
כבר בזמן לימודיו כיהן כיועץ פרלמנטרי בבית הנבחרים (1913–1917), ואף שימש יועץ פרלמנטרי בוועידה הדמוקרטית הארצית של 1916.
בשנת 1917 התגייס קלארק לצבא ארצות הברית, סיים קורס קצינים במחנה האימונים בפורט מאייר, וירג'יניה, והוסמך כקפטן.
לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לסגן מפקד רגימנט הרגלים ה-6 של מיזורי, יחידה של המשמר הלאומי של מיזורי.
יחידה זו נקראה לאחר מכן לשירות פדרלי כרגימנט הרגלים ה-140, יחידה של הדיוויזיה ה-35. לאחר שהגיע לצרפת, שירת קלארק במטות הדיוויזיות ה-35 וה-88 כאחד.
במרץ 1919 הועלה קלארק לדרגת קולונל בזמן ששירת בצבא הכיבוש בגרמניה לאחר המלחמה.
קלארק עזב את השירות הפעיל במאי 1919. ב-1921 הצטרף מחדש למשמר הלאומי של מיזורי כמייג'ור, ושירת במטה האפסנאות הכללי עד 1928.
קלארק היה ממארגני הוועידה הראשונה של האגודה האמריקאית ללגיון בפריז ונבחר למפקדה הלאומי הראשון.
בהמשך כיהן כנשיא איגוד המשמר הלאומי של ארצות הברית (1919–1922) ושמר על קשר הדוק עם ארגוני יוצאי הצבא לאורך כל חייו.
לאחר המלחמה חזר לסנט לואיס ופתח משרד עורכי דין.
במקביל עסק בפוליטיקה והיה נואם בולט בקמפיינים דמוקרטיים.
בשנות ה־20 כתב ביוגרפיה של ג'ון קווינסי אדמס.
קלארק היה ציר בכמה ועידות לאומיות של המפלגה הדמוקרטית (1928, 1936, 1940, 1944), ובוועידה של 1944 אף היה זה שנאם את נאום ההצגה של הארי טרומן כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ב־1932 נבחר לסנאט, לאחר שניצח בבחירות המקדימות על בסיס התמיכה הרחבה של ותיקי המלחמה.
הוא הושבע מוקדם מהצפוי כדי למלא את מקומו של הארי האווס שהתפטר, ובכך זכה לוותק יחסי על פני סנאטורים אחרים שנבחרו באותה שנה.
קלארק נבחר מחדש ב־1938, אך הפסיד בבחירות המקדימות של 1944 ליועץ המשפטי של המדינה, רוי מק'קיטריק, שהפסיד בבחירות הכלליות למושל הרפובליקני פורסט דונל.
ב־1937 הציג קלארק במליאת הסנאט כרזה ובה תמונות של קורבנות לינץ' במיסיסיפי, כדי לעורר תמיכה בחוק פדרלי נגד לינצ'ים.
במהלך כהונתו נודע כבדלן קיצוני, חבר בוועדת יחסי החוץ, ומתנגד חריף למדיניות החוץ של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, פרט להסכמי סחר.
ב-29 בינואר 1944 הכריז קלארק במליאת הסנאט כי יש לתלות את הקיסר הירוהיטו כפושע מלחמה בתום המלחמה.
באותה שנה היה הסנאטור הראשון שהציג את הצעת החוק ל־GI Bill, שנועדה להבטיח זכויות לחיילים משוחררים.
הוא הגן בלהט על כך שגם חיילים שקיבלו "שחרור כחול" (ללא כבוד) יזכו להטבות.
לאחר תום כהונתו בסנאט, מינה אותו הנשיא הארי טרומן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים של מחוז קולומביה (1945).
מינויו אושר במהירות והוא נכנס לתפקיד, בו כיהן עד מותו.
קלארק היה חולה במהלך השנה האחרונה לחייו ומת בגלוסטר, מסצ'וסטס ב-13 ביולי 1954. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בשנת 1922, קלארק נישא למרים מארש, בתו של וילבור וו.
הם היו הורים לשלושה ילדים, צ'אמפ, מארש וקימבל.
מרים קלארק נפטרה ב-1943, וב-1945 התחתן קלארק עם השחקנית הבריטית ויולט המינג.
בנחמין דומינגס (בספרדית: Benjamín Domínguez; נולד ב-19 בספטמבר 2003 בלה פלאטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בולוניה 1909 מהסרייה א'.
דומינגס גדל במחלקת הנוער של חימנסיה לה פלאטה, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
הוא ערך 81 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
בנטלי היא יצרנית מכוניות יוקרה בריטית.
נוסדה על ידי וולטר בנטלי בשנת 1919, נרכשה על ידי רולס-רויס בשנת 1931, ומשנת 1998 נמצאת בבעלות קבוצת פולקסווגן.
בנטלי נוסדה כיצרנית מכוניות ספורט בינואר 1919, על ידי המהנדס הבריטי וולטר בנטלי (1888–1971).
המפעל הראשון נבנה בצפון העיר לונדון, ומכוניות הספורט המוצלחות של החברה זכו ארבע שנים ברציפות במירוץ "24 השעות של לה-מאן" היוקרתי (1927–1930).
השפל הכלכלי הגדול של התקופה פגע בביקוש למכוניות היקרות, והחברה נמכרה ליצרנית הרכב המתחרה רולס-רויס בשנת 1931. הדגם הבולט ביותר של בנטלי בעידן רולס-רויס היה "קונטיננטל", מכונית קופה (2 דלתות) שיוצרה משנת 1952.
פולקסווגן רכשה את קבוצת רולס-רויס (כולל בנטלי), במחיר 430 מיליון פאונד, בשנת 1998. המותג רולס-רויס נמכר, תמורת 40 מיליון פאונד, ליצרנית הרכב הגרמנית BMW.
בשנת 2003 הופסק יצור דגם ה"אזור" (Azure) הספורטיבי, והוצגה מכונית קופה חדשה – קונטיננטל GT.
המכונית מונעת במנוע W12 מתקדם של פולקסווגן ומבוססת על דגם ה"פייטון" שלה.
הקונטיננטל GT נמכרת בהצלחה, למרות מחירה הגבוה – כ-120 אלף פאונד (כמיליון שקל).
נתונים טכניים עיקריים: מנוע בנפח 6 ליטר W12 עם שני מגדשי טורבו, הנעה כפולה, הספק מרבי של 552 כ"ס, תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.7 שניות ומהירות מרבית של 320 קמ"ש.
המכונית מיוצרת גם בגרסת סלון (4 דלתות, הוצגה בשנת 2005), בשם "פליינג-ספר" (Flying Spur), שמחירה כ-175 אלף דולר (כ-700 אלף שקל).
בשנת 2005 הוכרז על חידושו של דגם ה"אזור", כגרסה פתוחה של מכונית הדגל של החברה, ה"ארנייג'".
כמו כן הוכרזה גרסה פתוחה לקונטיננטל GT, הקונטיננטל GTC.
בנטלי חזרה להתחרות במירוץ לה-מאן בשנת 2001, במכונית המירוץ EXP speed 8 המתקדמת עם מנוע V8 מוגדש מבית אודי.
באותה שנה היא סיימה במקום השלישי, בשנת 2002 סיימה במקום הרביעי, ובשנת 2003 זכתה בשני המקומות הראשונים.
כיום בנטלי מיצרת רכבי ספורט (קונטיננטל), רכבי יוקרה (פליינג ספר ומולזאן) וב-2015 חשפה בנטלי דגם SUV (בנטייאגה).
בנטלי מיובאת לישראל משנת 2018 על ידי חברת "אורכיד ספורטס קארס ישראל".
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון), בשנת 2019 יובאו לישראל 24 רכבי בנטלי.
בנטלי EXP 12 ספיד 6e
בנטייאגה – רכב כביש – שטח, מתחרה בפורשה קאיין ודומיו.
בנטלי EXP12e- דגם קונספט חשמלי שהוצג בתערוכת ז'נבה בשנת 2017
בנטוסטן הוא הכינוי הלא-רשמי שניתן לכל אחת מעשר מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה עבור הילידים השחורים בחלקים משטחה של המדינה.
הבנטוסטנים, אשר כונו באופן רשמי ארצות המולדת השחורות , נועדו לכאורה לתת מענה לשאיפות הפוליטיות של בני האוכלוסייה השחורה נטולי הזכויות, תוך הבחנתם כעמים שונים והפרדתם הגאוגרפית והפוליטית זה מזה על בסיס מדינות לאום.
בו בזמן שאף השלטון גם להפריד באמצעות הבנטוסטנים את האוכלוסייה השחורה מן המיעוט הלבן, שנותר לשלוט על מרבית שטחי המדינה.
רוב השחורים בדרום אפריקה חיו מחוץ לבנטוסטנים, רבים מהם בסמוך לערים הגדולות בדרום אפריקה.
למרות זאת הוענקה לכל אחד מהם אזרחות מאחד הבנטוסטנים, כל אחד לפי השתייכותו האתנית.
גם לאחר הענקת האזרחות המשיכו רוב השחורים לחיות מחוץ לתחומי הבנטוסטנים אף על פי שהלכה הם היו אזרחיהם, כאשר לרוב הם מוגדרים בדרום אפריקה כעובדים זרים.
לצד עשרה בנטוסטנים שהוקמו ברחבי דרום אפריקה, הוקמו עשרה בנטוסטנים נוספים ברחבי דרום-מערב אפריקה (נמיביה של ימינו), אשר נשלט באותה התקופה על ידי דרום אפריקה.
מנהיגי האפרטהייד ראו בבנטוסטנים את הפתרון האולטימטיבי למצב הדמוגרפי-פוליטי הבעייתי במדינה, ולהגשמת חזונם - שלטון לבן לאורך ימים במדינה שבה הלבנים יהפכו לרוב, כאשר במקביל ובסמוך לה מתקיימות מדינות שחורות אוטונומיות.
קיומם של הבנטוסטנים הגיע לקיצו עם סיום שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה, ובשנות ה-90 של המאה ה-20 שולבו הבנטוסטנים בתוך המדינה תחת שלטון הרוב השחור.
המונח נטבע כניסיון ליצור הכלאה מושגית לציון ישות טריטוריאלית מוגדרת על בסיס אתני באפריקה.
מונח זה לא שימש רבות בלקסיקון הרשמי של ראשי ממשל האפרטהייד, שהעדיפו את המושג "מולדת שחורה" (Black Homeland), והוא שימש בעיקר את מתנגדי השיטה ומבקריה כאשר הוא מצוין בקונוטציה שלילית.
במשך העשור הראשון של משטר האפרטהייד, שהחל ב-1948, התמקדו חוקי המשטר באפליה ובהטלת מגבלות בנוגע לתחומי החיים ה"קטנים" של אזרחיה השחורים של המדינה: יחסי מין ונישואים, תעסוקה, אזורי מגורים, שימוש במתקנים ובשירותים, וכדומה.
לימים, נקראו חוקים ומגבלות אלה "אפרטהייד קטן".
עלייתו לשלטון ב-1958 של ראש הממשלה הלאומני-קיצוני הנדריק פרוורד (Hendrik Verwoerd), אפריקאנר יליד הולנד שקודם לכן כיהן כשר לענייני ילידים, הביאה עמה תוכנית גדולה ושאפתנית בהרבה ליצירת ההפרדה הרצויה, להשקפת קברניטי האפרטהייד, בין לבנים ושחורים.
על פי תוכנית זו תחזור דרום אפריקה להיות המדינה האירופאית הלבנה ביבשת אפריקה שהגו מייסדיה, הנהנית מעושר, קידמה ורווחה.
השחורים, שאין להם חלק ונחלה בעושרה ובקידומה של המדינה, יוכלו להמשיך לעבוד ולהתפרנס בה, אולם על תקן של "עובדים זרים".
שאיפותיהם הפוליטיות והלאומיות ייפתרו באמצעות העתקת כתובתם למחוזות הטריטוריאליים המקוריים של שבטיהם, שם תינתן להם אוטונומיה וברבות הימים גם עצמאות, תוך ויתור על אזרחותם הדרום אפריקנית.
שליטי הארצות האלה יבואו מתוך המנהיגות השבטית המסורתית, ויהיו נאמנים ואסירי תודה לאחות הלבנה הגדולה שהעניקה להם את השלטון על ארצם ועמם.
תוכנית הבנטוסטנים התבססה על עובדה קיימת זה מכבר בדרום אפריקה: עוד לפני שלטון האפרטהייד, התקיימו ברחבי המדינה "שמורות" שבטיות שהוקמו בעידודן של ממשלות קודמות.
פרוורד ביקש להרחיב ולשכלל את הרעיון לכלל תוכנית מדינית כוללת, שתיתן פתרון ארוך-טווח למורכבות הדמוגרפית והפוליטית של המדינה.
התוכנית גם הדגישה היטב שבני הבנטו אינם עם אחד הומוגני, אלא עמים רבים שלכל אחד מהם שפה ותרבות משלו, ועל כן ראוי לטריטוריה מוגדרת משלו.
כך תושג לא רק הפרדה בין לבנים ושחורים, אלא גם בין שחורים לשחורים, ויתקיים אפקט "הפרד ומשול".
"חוק שלטון עצמי לבני הבנטו" שנחקק ב-1959 ציין את יציאתו לדרך של האפרטהייד הגדול (Grand Apartheid), תחת המוטו "התפתחות נפרדת".
על גישתו הפרקטית והתוכנית המגובשת גאוגרפית זכה פרוורד לכינוי "אדריכל האפרטהייד".
ממשיכיו של פרוורד, ראשי הממשלה ג'ון פורסטר ופיטר וילם בותה, המשיכו לקדם את התוכנית הגדולה ככל יכולתם.
"חוק אזרחות ארצות מולדת הבנטו" מ-1970 נועד להשלים את התהליך, בקבעו שאזרחי ארצות המולדת העצמאיות מאבדים את אזרחותם הדרום-אפריקנית.
מתוך ארבע הפרובינציות שהרכיבו את המדינה הגדולה הוקצו שטחים שיועדו להיות ארצות המולדת השחורות, בסך הכול עשר ארצות כאלה, על פי חלוקה ללאומים.
מרביתן נוצרו בצפון המדינה ובמזרחה, מקור רוב אוכלוסיית הבנטו.
הגדרת הלאומים נעשתה בעיקר על בסיס השפה והמקור הגאוגרפי של קבוצות האוכלוסייה, ומספר שבטים שדיברו שפה משותפת ובאו מחבל ארץ מסוים הוגדרו כעם.
ההגדרה הייתה בעייתית במקצת, שכן לאחר דורות אחדים של מגורים בעיירות שחורים בשולי הערים הלבנות התערבבו לאומי הבנטו זה בזה.
בעיקרון, נעשה ניסיון כן להקצות לכל אחד מלאומי הבנטו את חבל הארץ המקורי של אבותיו, אך עם תיקונים והתאמות שנועדו להבטיח את הרציפות הטריטוריאלית של דרום אפריקה הלבנה, ואת המשך שליטתה במשאבי הטבע החשובים.
זאת על חשבון הרצף הטריטוריאלי של הבנטוסטנים ושליטתם שלהם באוצרות הטבע ומקורות התעסוקה.
כך נוצר מצב שכמה מבין הבנטוסטנים הורכבו ממובלעות שונות שאינן מחוברות זו לזו, ואחזו בטריטוריות שוליות ונידחות שאינן מסוגלות לתמוך כלכלית ביושביהן.
ארץ בופוטאצוואנה, למשל, הורכבה משבע מובלעות שונות ונפרדות בצפון-מרכזה של דרום אפריקה.
המצב בפועל בזמן יציאת התוכנית לדרך היה שמרבית האוכלוסייה המוגדרת של הבנטוסטנים לא התגוררה בשטחם זה מכבר, וחלקה הגדול אף לא נולד בהם, לאחר מספר דורות של הגירה לעבר מקורות הפרנסה במכרות ובערים הגדולות שלידן.
זו הייתה בדיוק ההגירה אשר פרוורד ביקש להשיב לאחור.
יישוב הבנטוסטנים בתושביהם חייב תהליכי טרנספר, שגם אחריהם נותרה מרבית "אוכלוסייתם" בשולי הערים הלבנות בתוככי דרום אפריקה, שם יכלו להתפרנס.
בסך הכול כללו שטחי הבנטוסטנים 13% משטחה הכולל של דרום אפריקה, והם נועדו להיות ביתם של כ-70% מהאוכלוסייה.
עד סוף שנות ה-80 הגיעה אוכלוסיית אזרחי הבנטוסטנים לכדי 12 מיליון נפש (לפחות על הנייר, כף רגלם של רבים מהאזרחים לא דרכה ב"מולדתם" מעודה).
עוד 11 מיליון שחורים עדיין היו אזרחי דרום אפריקה שיועדו להפוך בסופו של דבר לאזרחי "ארצות המולדת", אך התהליך מעולם לא הגיע אל סיומו.
הבנטוסטנים נעדרו את היכולת לשאת עצמם כלכלית, ומרבית אוכלוסייתם חייתה בעוני וללא מקורות תעסוקה במקום.
הרוב המכריע של כוח העבודה המשיך למצוא את פרנסתו, אם הייתה כזו, בדרום אפריקה הלבנה.
למעשה, כלכלת הבנטוסטנים הייתה תלויה לחלוטין בממשלה הלבנה בפרטוריה, ממנה הגיעו מרבית תקציבי הממשלות המקומיות.
השלטון בבנטוסטנים היה לא אחת מושחת, וחלק מכספי הסיוע של ממשלת דרום אפריקה מצא דרכו לכיסי פוליטיקאים מקומיים.
ב-1968 הוחל ניסיון להעתיק את השיטה בשטחי דרום-מערב אפריקה, לימים נמיביה, שהייתה באותו זמן בשליטת דרום אפריקה.
ב-1980 הומרה שם השיטה בניסיון להעניק לעמים הילידים שלטון עצמי על בסיס אתני אך לא טריטוריאלי.
ב-1989 ננטש הרעיון כליל במסגרת ההליכים להכרזת העצמאות של נמיביה.
ארבעה מבין הבנטוסטנים קיבלו, בהדרגה, עצמאות – לפחות על פי הגדרת שליטי הבובות בהן וממשלת דרום אפריקה.
הראשונה הייתה טרנסקאי (Transkei) של בני שבט קוזה (Xhosa) בשנת 1976, ובהמשך - בופוטאצוואנה (Bophuthatswana), סיסקאי (Ciskei), וונדה (Venda).
שישה אחרים נותרו במעמד של אוטונומיה חלקית, הידוע בהם קוואזולו (KwaZulu) של בני הזולו בהנהגת הצ'יף מנגוסוטו בוטלזי.
רשמית, סירבו כל מדינות העולם להכיר במדינות אלה, כולל ידידותיה המעטות של דרום אפריקה.
ישראל, שהייתה ביחסים ידידותיים עם דרום אפריקה, לא שיתפה רשמית ודיפלומטית פעולה (בפועל, פתחה בופוטצואנה נציגות מפוארת ברחוב הירקון, שדימתה שגרירות, והיו ניסיונות לכינון קשרים עסקיים).
בשנות ה-80, העשור האחרון של משטר האפרטהייד, הלכו וגברו הנידוי והבידוד הבינלאומי שנגזרו על דרום אפריקה, תחת מנהיגותו של פיטר וילם בותה.
כדי להפחית את הלחץ הגה בותה שורת רפורמות, שכללו שיתוף קבוצות מיעוט לא-לבנות בשלטון באמצעות הקמת פרלמנט תלת-ביתי בדרום אפריקה: בית ללבנים, בית לצבעונים ובית להודים.
הרוב השחור במדינה לא נכלל ברפורמה שלטונית זו.
עבורם, טען בותה והסביר לעולם, הפתרון המדיני שיסדיר את זכויותיהם האזרחיות והפוליטיות הוא בדמות "ארצות המולדת".
טענה זו לא התקבלה על דעת הקהילייה הבינלאומית, והבידוד הבינלאומי רק גבר.
אחת התוצאות האירוניות של העצמאות לכאורה של ארצות אלה הייתה הפיכתן למוקד לפעילות עסקית עבור יזמים דרום אפריקנים זריזים, בתחומים שנחשבו לא-מוסריים בדרום אפריקה הדתית והשמרנית של ימי האפרטהייד: הימורים, ארוטיקה וכדומה.
התקיימו בהן כל התנאים הדרושים להצלחה עסקית: חופש ממגבלות החוק הדרום אפריקני הנוקשה, שלטון בובות השמח לשתף פעולה תמורת אחוז מההכנסות, ובסמוך להן שפע של קהל לבן אמיד הצמא לבידור מסוג זה ונהנה מגישה חופשית וקלה לתוכן (יתר מדינות אפריקה היו סגורות בפני דרום אפריקאים).
כך נולדה בשטח בופוטוטצוואנה עיר השעשועים סאן סיטי (Sun City), עם קזינו, מתקני נופש, מופעים ארוטיים ושאר אטרקציות, מבלי שהשלטון הדרום אפריקני יוכל לפעול כנגד פעולתה של העיר.
בבניית העיר השתתפו קבלנים ואנשי עסקים ישראלים ובהם שבתאי קלמנוביץ' (שהורשע מאוחר יותר בריגול לטובת ברית המועצות).
מדיניות האפרטהייד הגיעה אל סוף דרכה בשנת 1990, בעקבות עלייתו לשלטון של הרפורמיסט פרדריק וילם דה קלרק.
הרפורמות של דה קלרק הביאו אל קצן גם את חזון ארצות המולדת השחורות.
עם ביטול חוקי האפרטהייד ופירוק מערכת המשטר הישנה שולבו שטחי הבנטוסטנים חזרה בשטח המדינה, ולתושבים הוחזרה אזרחותם הדרום אפריקנית.
התהליך הושלם עם חילופי השלטון ב-1994. תחת הממשל החדש נתבטלה החלוקה ל-4 הפרובינציות הלבנות של דרום אפריקה ו-10 הבנטוסטנים, ושטח המדינה חולק מחדש ל-9 המחוזות האדמיניסטרטיביים ("פרובינציות") המרכיבים את דרום אפריקה של היום.
בנטוסטן הפך להיות כינוי גנאי לטריטוריית חסות אתנית מלאכותית שעצמאותה היא למראית עין בלבד, או נעדרת בסיס איתן ורצף טריטוריאלי.
אחד השימושים הנפוצים במונח בימינו הוא בהקשר של שטחי הרשות הפלסטינית, בו הוא משמש תדיר (יחד עם המונח אפרטהייד) ברטוריקה הפרו-פלסטינית תוך הצבעה על מספר מאפיינים דומים: הפרדה, היעדר רצף טריטוריאלי, עצמאות ואוטונומיה חלקיים, וכדומה.
עוד הוזכר המושג, בין היתר, בהקשרן של נונאווט, הפרובינציה הקנדית שהוקמה למען אוכלוסיית האינואיט בצפון המדינה, ביחס לגישתה של ממשלת סרי לנקה אל האזורים המיושבים בטמילים במדינה, ובעניינה של יוגוסלביה שהתפרקה למדינות ולטרטוריות שונות.
בנטוניט הוא מינרל פילוסיליקטי (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות), המצטיין בתכונת ספיחת מים.
הבנטוניט הוא סוג של חרסית לא טהורה המורכבת בעיקר ממינרל החרסית מונטמורילוניט המכיל אלומיניום, מגנזיום, נתרן וסידן ונוסחתו: Na,Ca)0.33(Al,Mg)2Si4O10(OH)2•(H2O)n).
קיימים שני סוגי בנטוניט: בנטוניט נתרני המכונה "בנטוניט מתנפח" ובנטוניט סידני המכונה "בנטוניט שאינו מתנפח".
הבנטוניט נוצר מבליה של אפר געשי, לרוב בנוכחות מים.
הבנטוניט הוא חומר לא מזהם.
ובמדינות שונות בעולם משתמשים בו כחומר לחקלאות להעשיר את הקרקע ומשפר את הגידולים החקלאים ב-26%.
בנטוניט נתרני מתרחב כשהוא נרטב.
הוא מסוגל לספוג מים במשקל של כמה מאות אחוז ממשקלו היבש.
השימוש העיקרי בו הוא ליצירת בוץ קידוח עבור תעשיות הנפט והגז כמו גם עבור סוגי קידוח אחרים.
תכונת ההתנפחות של הבנטוניט הנתרני מועילה גם כחומר אטימה, בייחוד עבור אטימה של מכלים של דלק גרעיני לאחר שימוש המאוחסנים מתחת לקרקע ולאטימת חומרים מסוכנים אחרים.
שימושים דומים כוללים הקמת קיר סלארי באזורים רווי מים (באנגלית Slurry wall), איטום קירות ויצירת מחסומים שאינם חדירים למים (למשל כדרך לסתום בארות ישנים או כתשתית למקומות בהם שופכים פסולת בניין על מנת למנוע חדירה של חומרים בלתי רצויים כדוגמת סיד לקרקע).
שימוש נוסף לבנטוניט הנתרני הוא בענף הבנייה והתשתיות במבנים מבטון, בהם עצרי מים מתנפחים המשמשים לאיטום מישקים (המרווחים הדקים שבין הרצפה לקיר למשל).
הדבקת עצרי המים נעשית על גבי רצפת הבטון, כאשר יוצקים את קיר הבטון על גבי הרצפה עם עצר המים, וכאשר מים חודרים אל המישקים ובאים במגע עם עצר המים, עצר המים מתנפח ואינו מאפשר את מעבר המים, ובכך אוטם את המישקים.
הבנטוניט הסידני הבלתי-מתנפח נמכר בשוק הרפואה האלטרנטיבית בשל הטענה כי הוא ניחן בתכונות טיהור.
בדרך כלל מוסיפים לו מים ובולעים אותו כחלק מדיאטה שנועדה לסלק רעלים מהגוף, כחלק מתורה הקרויה גאופגיה.
התורה טוענת כי המבנה המיקרוסקופי של הבנטוניט מושך אליו זיהומים מתוך מערכת העיכול שנפלטים החוצה יחד עם הבנטוניט, וגם כי שבטים ילידים בדרום אמריקה, אפריקה ואוסטרליה משתמשים כבר זמן רב בחימר בנטוניטי למטרה זו.
פסקליט (Pascalite) הוא שם מסחרי נוסף לבנטוניט סידני.
רוב התועלת מבנטוניט בתעשיות הקידוח וההנדסה הגאוטכנולוגית מגיעה מתכונותיו ה.
כמויות מעטות יחסית של בנטוניט המושרים במים יוצרים חומר מדולל צמיג.
לרוב תמיסות בנטוניט הן , אם כי ישנם מקרים נדירים בהם מתרחשת התופעה ההפוכה.
בריכוזים גבוהים מספיק (כ-60 גרם בנטוניט לליטר תמיסה) מקבלת תמיסת הבנטוניט תכונות של ג'ל.
בבנטוניט נעשה שימוש במלט, דבקים, קרמיקה, קוסמטיקה ובחול לחתולים.
החומר הטבעי הקרוי אבקת פולר ששימש בעבר כשיטה לניקוי יבש הוא בנטוניט בעל גרגרים דקים.
בנטוניט באחוזים קטנים משמש כרכיב בזיגוג של כלי קרמיקה.
בישראל נוהגים להוסיף בנטוניט בהכנת תערובת מזון לעופות.
לשטח הפנים של בנטוניט יש תכונה מועילה ביצירת ציפוי דביק על גרגרי חול.
כאשר כמות קטנה של בנטוניט נוספת לחול גס ולתערובת מוסיפים מים, הבנטוניט מדביק את גרגרי החול ונוצרת תערובת שניתן לעצב הקרויה חול ירוק.
התערובת משמשת ליצירת תבניות ביציקת חול.
בדלתה של כמה נהרות שוקעת תערובת כזו של חרסית, טין וחול באופן טבעי, והיא סיפקה מקור טבעי לחול יציקה מעולה שהיה קריטי לטכנולוגיית המטלורגיה הקדומה.
תהליכים כימיים מודרניים לשינוי שטח הפנים היוני של הבנטוניט מחזקים במידה ניכרת את כושר הדביקות שלו וכתוצאה מכך נוצרת תערובת חול יציקה בצורת בצק, שהיא חזקה מספיק על מנת לעמוד בטמפרטורה של מתכת מותכת.
חימר בנטוניטי שמקורו בשפך נהרות, השוקע על החופים, אחראי לפלסטיות המאפשרת בניית ארמונות מחול ים שהיא תכונה המשתנה מחוף לחוף.
חול ים המכיל סיליקה ופירורי צדפות בלבד כמעט שאינו ניתן לעיצוב, בהשוואה לגרגרים שצופו בחימר בנטוניטי.
זו הסיבה שיש חופים בהם קל יותר לבנות ארמונות בחול מאשר חופים אחרים.
יכולת ההצמדות העצמית של בנטוניט מאפשרת דחיסה בלחץ גבוה של חימר בתבניות על מנת ליצור צורות בעלות חוזק ניכר.
תכונה זו מאפשרת לערוך ניסוי פשוט על מנת לברר האם סוג מסוים של חול לחתולים מכיל בנטוניט.
יש לדחוס חול חתולים לתוך צינור ולהלום בו באמצעות פטיש ומוט בקוטר מתאים.
בנטוניט בתערובת ייצור פקק חזק מאוד שלא יתפורר על נקלה.
לבנטוניט יש תכונה של ספיחת כמויות גדולות יחסית של מולקולות חלבון מתמיסות מימיות.
מסיבה זו הבנטוניט שימושי בתהליך ייצור יין שבו נהוג לשקע כמויות עודפות של חלבונים מיינות לבנים.
אלמלא שימוש זה בבנטוניט הייתה מתפתחת ברוב היינות הלבנים תופעה בלתי רצויה של "עננות" כתוצאה מחשיפה לטמפרטורה גבוהה, כיוון שחלבונים אלו עוברים דנטורציה.
בנוסף מקובל להשתמש בבנטוניט על מנת לזרז את התהליך בו הופכים יינות (לבנים או אדומים) לצלולים.
הבנטוניט הוא חומר לא מזהם לסביבה.
במדינות שונות משתמשים בו כחומר לחקלאות על מנת להעשיר את הקרקע.
היסטוריה והמקומות בהם מצוי בנטוניט
את השם בנטוניט ככינוי לחימר סופג נתן גאולוג אמריקני זמן מה לאחר שנתגלה המינרל לראשונה ב-1890, על שם תצורת בנטון (שכבה גאולוגית באזור פורט בנטון) שבאזור רוק קריק שבמזרח ויומינג.
גילויים מודרניים נוספים כולל את המונטמורילוניט שנתגלה ב-1847 במונטמורילון שבמחוז ויין בצרפת, ופסקליט שנתגלה בערך ב-1830 על ידי צייד הפרוות הצרפתי-קנדי אמיל פסקל ברכס הביג הורן בוויומינג שבארצות הברית.
רוב הבנטוניט הנתרני באיכות מסחרית הנכרה כיום בארצות הברית בא מהאזור שבין הגבעות השחורות של דרום דקוטה ואגן הביג הורן של מונטנה.
כריית בנטוניט נתרני מבוצעת בדרום מערב ארצות הברית, ביוון ובאזורים נוספים בעולם.
בנטוניט סידני נכרה במישורים הגדולים, ובאזורים שבדרום מזרח ארצות הברית.
הרזרבות העיקריות בעולם לבנטוניט הם כנראה ב שבמחוז גואנגשי שבסין.
בישראל נהגו לכרות בנטוניט במכתש רמון.
הכרייה נעשתה במנהרות החודרות כמה מאות מטרים לתוך קיר המכתש הצפוני שהחלו בנקודה קרובה לאחד הפיתולים במעלה העצמאות.
הכרייה הופסקה בין השאר משום ששטח המכתש הוכרז שמורת טבע.
בַּנְטוּ הוא כינוי למעל 400 קבוצות אתניות שונות באפריקה, מקמרון ועד לדרום אפריקה, המאוחדות על ידי משפחת שפות משותפת (שפות הבנטו), ובמקרים רבים גם מנהגים משותפים.
ברבות משפות הבנטו, משמעות המונח "בנטו" או וריאציות שונות שלו הוא "אנשים".
השורש המשוחזר של מילה זו בפרוטו-בנטו הוא *-ntu', והקידומת *ba- היא קידומת של אחת מחלקת השמות השנייה, הכוללת מילים שמציינות ריבוי בני אדם בשפות אלו.
ד"ר וילהלם בליק השתמש לראשונה במונח "בנטו" במשמעותו הנוכחית, בספרו משנת 1862, דקדוק השוואתי של שפות דרום-אפריקאיות ("A Comparative Grammar of South African Languages"), ובו הוא טען שמספר עצום של שפות שמדוברות באפריקה שמדרום לסהרה הן בעלות תכונות ומאפיינים דומים רבים כל-כך, שהן חייבות להיות חלק מקבוצת שפות אחת.
התאוריה הזו עדיין מקובלת בחלקה כיום, אך רבים טענו שהיא לא מדויקת, בעיקר משום ששפה יכולה להתפשט באמצעות מספר קטן יחסית של בני-אדם שעוברים ממקום למקום.
משערים, כי לפני הגעת הבנטו היה החצי הדרומי של אפריקה מיושב על ידי דוברי שפות קויסאן, שנמצאים כיום באזורים הצחיחים בסביבת מדבר קלהארי ובכמה אזורים מבודדים בטנזניה.
אפריקה הצפון-מערבית, מדבר סהרה וסודאן יושבו על ידי אנשים דוברי מאנדה ושפות אטלנטיות (כמו פוּלַני ו-וולופית) ואנשים אחרים דוברי שפות נילו-סהריות.
הראשונה קודמה על ידי ג'וזף גרינברג בשנת 1963. הוא חקר והשווה כמה מאות שפות אפריקאיות ומצא שקבוצה של שפות שמדוברות בצפון-מזרח ניגריה הן השפות הקרובות ביותר לשפות מקבוצת הבנטו.
הבנטו הגיעו בתחילה מדרום-מזרח ניגריה, מאזור הנהרות בנואה-קרוס, והתפשטו באפריקה לכיוון זמביה.
בזמן משטר האפרטהייד כונו לעיתים דרום אפריקאים שחורים בשם "בנטו".
המושג "בנטו" נחשב לכינוי פוגע בדרום-אפריקה.
הוא היה מושג חביב על אנשי משטר האפרטהייד, וכך גם נטבע המושג "בנטוסטן" – כך כונו אזורי מולדתם של השחורים (דוגמת טרנסקאי, בופוטאצוואנה, ונדה וסיסקאי), שכוללים דוברי שפות שונות (חלקם נגוני, אחרים לא).
אוניברסו טרוויזו באסקט (לשעבר פלקנסטרו בנטון טרוויזו) הוא מועדון כדורסל איטלקי מהעיר טרוויזו, המתמודד בסרייה א'.
המועדון נחשב לאחד הבכירים בכדורסל האיטלקי בשנים האחרונות.
המועדון זכה ב-5 אליפויות וב-7 גביעים באיטליה.
כמו כן, הגיע 4 פעמים לשלב הפיינל פור של גביע אירופה ופעמיים לגמר.
המועדון נוסד בשנת 1954, ונמכר בשנת 1982 לחברת הביגוד וההלבשה "בנטון".
למרות זאת, נותר השם הרשמי של המועדון פלקנסטרו טרוויזו.
בשנים שבין היווסדות המועדון לקנייתו על ידי בנטון, לא הייתה לקבוצה הרבה הצלחה באיטליה.
הפריצה של בנטון טרוויזו התרחשה בשנות ה-90, ומאז זכתה הקבוצה ב-5 אליפויות.
האליפות הראשונה של בנטון טרוויזו הייתה בעונת 1991/1992, כאשר הוחתם בקבוצה השחקן הטוב ביותר באירופה באותם ימים, טוני קוקוץ', ששיחק בק.ק ספליט שזכתה בגביע אירופה לאלופות שלוש עונות ברציפות.
לאחר הפסקה של שנתיים מן התואר האיטלקי, הגיע לקבוצה המאמן הישראלי דייוויד בלאט.
באותה עונה, זכתה בנטון טרוויזו באליפות החמישית בתולדותיה, לאחר שגברה על קלימאמיו בולוניה בתוצאה 1:3 בסדרת הגמר.
שנה לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע, אולם שיתוף של שחקן שלא כדין גרם להורדת נקודות ממאזנה לירידה לתחתית הטבלה.
כתוצאה מכך, איבדה הקבוצה את מקומה ביורוליג.
בסיום עונת 2011/2012 ירדה הקבוצה לליגה השלישית בכדורסל באיטליה בעקבות בעיות כלכליות ושמה הוחלף לאוניברסו טרוויזו באסקט.
בנטון הצליחה להגיע 4 פעמים לפיינל פור של הסופרוליג בשנים 1993 ו-1998 וליורוליג בשנים 2002 ו-2003, והישגי השיא שלה היו שני משחקי גמר שאליהם העפילה, הראשון ב-1993 שנערך באתונה בו הפסידה ללימוז' 59:55, ובפעם השנייה כאשר נפגשה בגמר נגד ברצלונה בגמר שנערך בברצלונה ב-2003, אך שוב הפסידה 65:76.
בנוסף, בנטון זכתה פעמיים במפעלים אירופאים - פעם אחת בגביע האירופי בשנת 1995, כאשר גברה על טאו ויטוריה הספרדית בתוצאה 86:94. בנטון זכתה באותו מפעל בפעם השנייה ב-1999 (שם המפעל נקרא אז יורוקאפ) כאשר גברה על ולנסיה הספרדית בתוצאה 60:64.
לרשימה המלאה ראו כדורסלני בנטון טרוויזו
ארוחת בֶּנְטוֹ (ביפנית: 弁当; מוכרת בישראל בשם או-בנטו) היא ארוחת טייק אוויי לסועד יחיד המקובלת במטבח היפני.
בנטו היא ארוחה ביתית ארוזה בקופסה קומפקטית בצורה המנצלת את חלל הפנים של הקופסה ומעוצבת בצורה ייחודית.
קופסת הבנטו מחולקת לתאים, בכל תא יש מרכיב אחר וכל המרכיבים יחד מהווים ארוחה שלמה, שאמורה להיות מגוונת, מזינה ומשביעה לסועד.
ארוחת בנטו מסורתית כוללת אורז, טופו או חלבון מהצומח כמו אדממה, או דג או בשר וירקות חמוצים או מבושלים.
ארוחת בנטו מאוזנת אמורה לכלול שלוש מנות פחמימה, שתי מנות של פרי וירקות ומנת חלבונים אחת.
יש סוגי בנטו שנועדו לאכילה לצד שולחן ומוגשים במסעדות, יש בנטו שנועדו לאכילה משותפת מחוץ לבית, כמו בפיקניק, ויש ארוחות שנלקחות לנסיעות או לעבודה.
הצד האמנותי וההרמוני שבבנטו מתכתב עם המונח "קאוואיי" היפני, שמשמעו דברים חמודים קטנים ואהובים.
ארוחות הבנטו לעיתים מכילות מרכיבים נוספים מלבד מזון ונראות כיצירות אמנות זעירות כך שמרכיביהן ידמו לפרחים, עלים וכדומה.
הארוחה ארוזה בתיבה שעשויה להיות פשוטה וחד-פעמית או מעוצבת בעבודת-יד ומצופה בלכה.
ארוחות בנטו נמכרות בחנויות בנטו (弁当屋, בנטו-יה) ובחנויות אחרות.
עובדים ביפן שנוסעים שעות רבות ברכבות נוהגים לקחת טייק אווי של ארוחות בנטו הנמכרות בחנויות ייעודיות בתחנות הרכבת.
ילדים יפנים לוקחים מהבית לבית הספר קופסאות בנטו.
הארוחה מבוססת על תרבות בת מאות שנים, ולכל פריט בבנטו יש חשיבות תזונתית לארוחה.
הבנטו, ביחד עם מאכלים יפנים שלרוב מופיעים בו, היגר בתקופה הקולוניאליסטית לקוריאה, שם הוא נקרא דוסיראק (הנגול: 도시락)
מקורות הבנטו מגיעים עד לתקופת קמקורה במאה ה-12, כאשר אורז מבושל ומיובש שנקרא הושי-אי (糒 או 干し飯 - "ארוחה מיובשת") החל להתפתח.
ניתן לאכול הושי-אי כמו שהוא או להרתיחו במים ולאחסנו בכלי אחסון קטן.
במאה ה-16 החלו לייצר תיבות עץ מצופות לק, ותוכנן נאכל במסיבות תה או בחגיגות הנאמי (花見 - "צפייה בפריחה", בעיקר של עץ דובדבן).
בתקופת אדו (1603 עד 1867) התפשטה תרבות הבנטו והתעדנה.
נוסעים נהגו לשאת עימם קושי-בנטו (腰弁当 - "בנטו-מותניים") שהכילו מספר חתיכות אוניגירי עטופות בעלי במבוק או בתיבות במבוק, וצופים בתיאטרון נו נהגו לאכול ארוחות בנטו בין חלקי המחזה, ומכאן שמן - "מקונו-אוצ'י בנטו" (בנטו שבין המחזות).
מספר ספרי בישול יצאו לאור ובהם מידע כיצד להכין ולארוז ארוחות בנטו, וכיצד להתאימן לאירועים ייחודיים.
בתקופת מייג'י, נמכרו לראשונה אקי-בנטו (駅弁当 - "בנטו תחנות-רכבת"), ככל הנראה בשנת 1885. מאחר שבתי הספר הראשונים לא הגישו ארוחות צהריים, נהגו תלמידים ומורים, וכך גם עובדים רבים, לשאת עימם ארוחות בנטו.
אותה עת החלו לשווק גם בנטו בסגנון אירופי שהכיל כריכים.
בתקופת טאישו, בתחילת המאה ה-20, הופיעו תיבות בנטו מאלומיניום שהיו למוצר יוקרה בשל דמיונו של החומר לכסף ובשל הקלות לנקותן.
באותה עת החל דיון ציבורי בעניין ביטול ארוחות הבנטו בבתי ספר, שכן אלה הבליטו פערים כלכליים בין התלמידים.
מנהג הבאת הבנטו לבתי הספר החל להיעלם לאחר מלחמת העולם השנייה, והוחלף בארוחות אחידות שסופקו לכל התלמידים והמורים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל הבנטו לצבור פופולריות מחודשת, שניזונה מהופעת תנורי המיקרוגל ומהתפשטות חנויות הרווחה.
תיבות העץ והמתכת הישנות הוחלפו בתיבות פוליסטירן זולות, אך במקביל הופיעו שוב גם תיבות עשויות בעבודת-יד.
הבנטו שב גם לבתי הספר, אך כמו בעבר איכות התיבה ותוכנה עדיין מהווים סמל מעמד של תלמידים מבתים אמידים.
מחוץ ליפן הבנטו פופולרי במיוחד בטאיוואן.
ארוחות בנטו מסורתית מורכבת מארבע עשיריות אורז, שלוש עשירית של דג או בשר, שתי עשיריות של ירקות ועשירית בודדת של חמוצים או קינוח, אך הכללים אינם קשיחים:
צ'וקה בנטו (中華弁当) הוא בנטו המבוסס על תפריט סיני וכולל מתאבנים וחטיפים.
קמאמשי בנטו (釜飯弁当) נמכר בתחנות רכבת בחבל נאגנו, הוא מבושל בכלי חרס הנחשב למזכרת.
מקונואוּצ'י בנטו (幕の内弁当) הוא ארוחת בנטו מסורתית.
נוֹריבן (海苔弁) הוא הסוג הפשוט ביותר של בנטו ובו אורז עם אצות נורי ברוטב סויה.
סאקה בנטו (鮭弁当) הוא בנטו פשוט שהמנה העיקרית בו היא סלמון בגריל.
שידאשי בנטו (仕出し弁当) הוא בנטו המוכן במסעדה ומועבר לסועדים בשעת הצהריים, וכולל את המרכיבים המסורתיים של הארוחה.
סושיזומה (鮨詰め) כשמו מכיל סושי.
הייאבן (早弁 - "בנטו מוקדם") הוא ארוחת בנטו הנאכלת לפני ארוחת צהריים ובנוסף לה.
הוקַבן (ホカ弁) הוא בנטו הנקנה ברשת הנקראת בשם זה.
רייטו מיקַן (冷凍ミカン) הוא מנדרינה קפואה, שנמכרת לעיתים קרובות בתחנות רכבת.
הינומארו בנטו (日の丸弁当) הוא בנטו פשוט הכולל אורז לבן ו"אומה", חמוצים בצבע אדום במרכזו.
בנטו זה היה נפוץ בעת מלחמת העולם השנייה, הן בשל המחסור הכלכלי והן בשל דמיונו לדגל יפן ("הינומארו").
בנטנג או בנטינג (שם מדעי: Bos javanicus) מין מסוג פר המצוי במיאנמר, תאילנד, קמבודיה, לאוס, וייטנאם, בורנאו, ג'אווה ובאלי.
אוכלוסייה פליטת תרבות קיימת בטריטוריה הצפונית באוסטרליה.
הבנטנג בוית במקומות ספורים בדרום-מזרח אסיה, ויש בערך 1.5 מיליון בנטנגים מבויתים, הנקראים בקר באלי.
חיות אלה משמשות בתור בהמות עבודה, ומגודלות גם לצורכי בשר.
בנטנג פראי ובנטנג מבוית יכולים להזדווג וברוב המקרים, הצאצא יהיה פורה.
בנטנגים מבויתים הובאו ב-1849 לטריטוריה הצפונית באוסטרליה, וכיום מצויה שם אוכלוסייה פראית.
הבנטנג מצוי במגוון רחב של בתי גידול בהם יערות נשירים פתוחים, יערות ירוקי עד למחצה, חוות נטושות ואזורי מרעה, אך לא ביערות גשם.
בעבר הבנטנג היה נפוץ בכל דרום-מזרח אסיה ממחוז יונאן שבסין דרך חצי האי המלאי וצפון-מזרח הודו עד לאיים ג'אווה, באלי ובורנאו אך הוא נכחד מאזורים רבים בשל ציד ובירוא יערות.
הבנטנג נמצא בסכנת הכחדה עקב ירידה של 50 אחוז באוכלוסייה שלו בנוסף לציד ובירוא יערות.
בשנת 2008 הרשימה האדומה של IUCN העריכה שנותרו 5000–8000 פרטים בלבד.
הבנטנג הוא היונק השני בסכנת הכחדה ששובט בהצלחה.
הבנטנג בוית לראשונה בסביבות 3500 לפני הספירה בג'אווה או בחלק היבשתי של דרום-מזרח אסיה.
בנטה קאהאן (בנורווגית: Bente Kahan; נולדה ב-23 בספטמבר 1958) היא מוזיקאית, זמרת ושחקנית יהודייה-נורווגית המתגוררת בוורוצלב שבפולין.
קאהאן נודעת בעיקר בזכות ביצועיה והפקותיה של מוזיקה יידית, ונחשבת לאחת המבצעות המובילות של מוזיקה יהודית באירופה כיום.
למדה אמנויות הבמה באוניברסיטת תל אביב והמשיכה באקדמיה האמריקנית למוזיקה ודרמה בניו יורק (AMDA).
לאחר סיום לימודיה, החלה משנת 1981 לשחק בתיאטרון הלאומי של נורווגיה (Nationaltheatret) ובתיאטרון "הבימה" בישראל.
בשנת 1983 הופיעה לראשונה ביידיש, באוסלו.
בהמשך כתבה קאהאן שלוש מונודרמות (הצגות יחיד) בשיתוף עם במאי התיאטרון הנורווגי אלן פרוין ברון: Bessie – a Bluesical (1986), Letter Without a Stamp (1988) ו-Voices from Theresienstadt (1995).
היא שיחקה בכל השלוש, ויצאה איתן לסיבובי הופעות.
בשנת 1990 זכתה בפרס מטעם שר התרבות הנורווגי, ובכספי הפרס ייסדה את "תיאטרון הדיבוק" באוסלו (TDO), הפועל במטרה למען המשכיות המוזיקה והתרבות של יהדות אירופה.
במסגרת התיאטרון מופקים קונצרטים, מונודרמות ותקליטורים בנושאים אלה.
מזה מספר שנים מתגוררת קאהאן בעיר ורוצלב שבפולין, ושם ייסדה בשנת 2006 את קרן בנטה קאהאן (Fundacja Bente Kahan, FBK), שמטרתה להציג את ההיסטוריה והתרבות היהודיות לקהל הרחב, בפרט בוורוצלאב ובמחוז שלזיה תחתית.
שחזור בית הכנסת הסתיים לאחרונה; בשנת 2012 נפתח בבית הכנסת מוזיאון לעולמה של יהדות שלזיה.
על פועלה למען העיר זכתה קאהאן בשנת 2006 בפרס ראש עיריית ורוצלב.
קאהאן נשואה ל, פעיל חברתי וסופר פולני.
בנטיו היא עיר הבירה של מדינת האיחוד, אחת מעשר המדינות בדרום סודאן.
העיר בנטיו נמצאת בנפת רובקונה שבמחוז מדינת האיחוד, על גדותיו הדרומיים של נהר בחר אל-ע'זאל, הנמצא בצפון דרום סודאן, בסמוך לגבול הבינלאומי עם סודאן.
העיר נמצאת כ-654 ק"מ צפון-מערב מעיר הבירה והעיר הגדולה ביותר, ג'ובה.
על גדותיו הצפוניים של הנהר נמצא היישוב רובקונה.
שני היישובים מחוברים בגשר אל-סאלם, החוצה את הנהר לרוחבו.
בשנת 2006 התגוררו בעיר בערך 7,700 תושבים.
בנטיו היא מרכזה המנהלי, העסקי והפוליטי של מחוז מדינת האיחוד.
במחוז מדינת האיחוד נמצאים מאגרי הנפט הגדולים ביותר בדרום סודאן.
בעיר קיים סניף של הבנק המסחרי של קניה.
כתוצאה ממלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, נגרם הרס רב בתשתיות העיר ואלה נבנות מחדש בימים אלו וכוללים את:
בית חולים ציבורי - שנתרם ונבנה על ידי חברת הנפט הלאומית של סין.
רובקונה מרקט - המספק מזון טרי לאוכלוסיית העיר והיישובים סביבה.
בעיר קיימים 3 בתי ספר יסודיים, 2 תיכונים ואוניברסיטת מערב הנילוס העליון שמתוכננת להיפתח.
כל המוסדות מלמדים בשפה הערבית.
בַּנְטָם היא הגדרה למספר מצומצם של עופות, בעיקר תרנגולות, הקרויים על שם המחוז האינדונזי בנטם.
נמל בנטם שימש בעבר מוקד חשוב למסחר בינלאומי וספנים ארופאיים שהצטיידו במזון חי להפלגותיהם כינו את העופות הקטנים שמצאו באזור על שמו.
מאז השתרש השם בנטם לתיאור זני עופות קטנים, חלקם כאלה שפותחו על ידי האדם וחלקם טבעיים.
לגזעי תרנגול רבים יש גרסת בנטם וגודלם הוא כחמישית עד חצי מגרסתם הרגילה.
תרנגולי בנטם מתאימים לגידול בחצרות קטנות ובמקומות בעלי שטח קטן והנקבות משמשות גם לצריכת ביצים ואף בשר.
עם זאת, תרנגולת בנטם מפיקה פחות ביצים מגרסתה הרגילה (כ-150 בממוצע) וביציה קטנות בשליש עד מחצית.
תרנגולי בנטם (בהם ניתן למצוא את הגזעים סיברייט, פקין וסראמה) התחבבו במיוחד על מגדלי עופות נוי.
לעוף בנטם "אמיתי" אין גרסה גדולה והוא קטן באופן טבעי.
קיימים חילוקי דעות בין מגדלי העופות בשאלה אלו עופות נחשבים לבנטם "אמיתי" ואלו לא, כמו גם הבדלי הגדרות בין אגודות שונות, בארצות שונות.
בנטון פורמולה היא קבוצת מרוצים שהשתתפה באליפות הפורמולה 1 בין השנים 1986–2001. הקבוצה הייתה בבעלות משפחת בנטון האיטלקית, בעלת מותג האופנה בנטון.
בשנת 2000 נמכרה הקבוצה ליצרנית הרכב הצרפתית רנו.
הקבוצה המשיכה לפעול שתי עונות נוספות תחת השם בנטון ובסיום עונת2001 שינתה את שמה לרנו.
בנטון החלה את פעילותה בפורמולה 1 כספונסרית של קבוצת טיירל בעונת 1983 וקבוצת אלפא רומיאו בעונות 1984 ו-1985. במהלך מאי 1985 חתמה הקבוצה על הסכם חסות עם קבוצת טולמן.
בסיום העונה רכשה בנטון את טולמן ושינתה את שם הקבוצה לבנטון פורמולה.
בעונת הבכורה עשתה הקבוצה שימוש במנועי ב.מ.וו.
גרהרד ברגר, נהג הקבוצה, שניצח את הגרנד פרי המקסיקני, היה זה שהשיג את ניצחון הבכורה עבור הקבוצה.
ברגר היה גם הנהג שהשיג את הניצחון האחרון עבור הקבוצה, כשניצח את גרנד פרי גרמניה במהלך עונת 1997. בעונת 1987 עברה הקבוצה למנועים מתוצרת פורד, בהם עשתה שימוש במשך 8 עונות.
בהמשך עברה למנועים מתוצרת רנו (סה"כ 4 עונות) ומנועים מתוצרת Playlife (שלוש עונות).
בשנת 1990 מונה פלאביו בריאטורה למנהל הקבוצה.
שנה לאחר מכן רכשה קבוצת TWR, בבעלות של טום וולקינשאו שליש ממניות החברה ומינתה את וולקינשאו ורוס בראון כמנהלי פעילות ההנדסה בקבוצה.
בשנת 1998 מונה רוקו בנטון, בנו של לוצ'יאנו בנטון, לתפקיד המנהל הבכיר בקבוצה.
בנטון פיטר את בריאטורה ומינה במקומו את דייוויד ריצ'רדס, מנהלה לשעבר של קבוצת פרודרייב.
ריצ'רדס פוטר לאחר שנה בשל מחלוקות עם משפחת בנטון לגבי האסטרטגייה העתידית של הקבוצה.
לאחר פיטוריו שימש רוקו בנטון כמנהל במשך שלוש שנים, עד למכירת הקבוצה לרנו.
מיכאל שומאכר הוא הנהג המצליח ביותר בתולדות הקבוצה.
הוא ניצח 19 מתוך 27 המרוצים שניצחו נהגי הקבוצה.
בשנים 1994 ו-1995 זכה פעמיים באליפות הנהגים, כאשר בשנה השנייה הוביל גם לזכייה בתואר אליפות היצרנים.
לאחר הזכייה עזב שומאכר את הקבוצה, יחד עם רוס בראון ו-12 אנשי מפתח, שעברו להתחרות עבור פרארי.
עד לשנת 1996 פעלה הקבוצה תחת רישיון בריטי.
מרכז הפעילות של החברה היה בוויטני, הנמצאת מערבית לאוקספורד ובהמשך עברה הפעילות לאניסטון, הנמצאת צפונית-מערבית לעיר.
בשנת 1996 עברה הקבוצה להתחרות תחת דגל איטלקי, בשל רצונה של משפחת בנטון האיטלקית להתחרות תחת דגל מדינת המוצא.
במרץ 2000 נמכרה הקבוצה לרנו תמורת 120 מיליון דולר.
כחלק מתהליך הבנייה מחדש החזירה רנו את בריאטורה לתפקיד מנהל הקבוצה.
לאחר המכירה המשיכה הקבוצה לפעול עוד שתי עונות תחת השם בנטון, במהלכן לא השיגה ניצחון.
בשנה הראשונה לאחר המכירה המשיכה הקבוצה להשתמש במנועים מתוצרת Playlife, אך בעונת 2001 עברה לשימוש במנועים מתוצרת עצמית.
בנטלי סטייט לימוזינה (Bentley State Limousine) היא מכונית יוקרה מסוג לימוזינה אשר נבנתה בשנת 2002 על ידי יצרנית מכוניות הפאר הבריטית בנטלי, עבור אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת לרגל "יובל הזהב" של המלכה בשנת 2002. יוצרו שתי יחידות בלבד.
דגם ה"בנטלי סטייט לימוזינה" נבחר לרכב הרשמי של בית המלוכה, והחליף את דגם הרולס-רויס פנטום 6.
שווי כל יחידה מוערך בכ-10,000,000 לירות שטרלינג.
בנטלי ברוקלנדס קופה היא מכונית ספורט יוקרתית (מכונית-על), אשר יוצרה על ידי חברת בנטלי הבריטית בין השנים 2008–2011.
סך הכל יוצרו כ-550 יחידות.
דגם ה"בנטלי ברוקלנדס קופה" מאיץ בין 0–97 קמ"ש ב-5.0 שניות.
בנטלי EXP 9 F היא מכונית קונספט, 4x4, של יצרנית כלי הרכב בנטלי אשר הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה, שווייץ, בשנת 2012
דגם ה- "בנטלי EXP 9 F" מוגדר כ: Sport utility vehicle (שילוב של מרכב גבוה כשל דגמי קרוסאובר, בתצורת דמוי סטיישן, הנעה 4x4 (רכב שטח), בגימור של מכונית סלון ומנוע רב עוצמה)
בנטלי 3 ליטר היא סוג של מכונית מהודרת שיוצרה במספר תצורות: קבריולה, ספורט, סלון ומכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 1921–1929,
יוצרו 1,622 יחידות, מהן: 1,088 יחידות לדגם "בנטלי 3 ליטר", 513 יחידות לדגם "Speed Model", ו-18 יחידות לדגם "Super Sports".
בנוסף יוצרו 3 יחידות ניסיוניות
2 מושבים - קופה קבריולה
2 מושבים - מכונית מרוץ
בנטו דה גויס (בפורטוגזית: Bento de Góis; 1562, איים האזוריים, פורטוגל - 11 באפריל 1607, סוז'ואו, סין) היה אח ישועי פורטוגזי, מיסיונר וחוקר.
שמו נכתב בדרך כלל באנגלית בשם בנטו דה גוס או בנטו דה גו.
הוא זכור כאירופי הראשון שנסע בדרך היבשה מהודו לסין, דרך אפגניסטן והרי פמיר.
בהשראת המחלוקות בין הישועים בשאלה האם קתאי של מרקו פולו היא מדינה הזהה לסין.
משלחתו הוכיחה כי שתי המדינות הן אחת.
גויס נסע להודו הפורטוגזית כחייל בצבא הפורטוגלי.
בגואה, הוא הפך למסיונר ישועי (ב 1584) והציע את עצמו למשימת הנסיעה.
בשנת 1595, הוא ליווה את ג'רום חאבייר ומנואל פנהירו ללאהור.
גויס חזר לגואה בשנת 1601. לפי דברי מתאו ריצ'י, ההתנסויות שלו אפשרו לגויס להשתלם בשפה הפרסית ובמנהגים מוסלמים.
דה גויס זכור בגלל מסעו הארוך במרכז אסיה, בתחפושת של סוחר ארמני, בחיפושיו אחרי ממלכת קתאי.
החיפוש נבע מהרשימות שערך מרקו פולו ומאוחר יותר על ידי טענותיו של רוי גונזלס דה קליבחו.
דיווחים אלה הסתובבו באירופה במשך למעלה משלוש מאות שנים, בהם עלתה הטענה על קיומה של ממלכה נוצרית בקרב מדינות מוסלמיות.
לאחר שהמיסיונרים הישועים, בראשותו של ריצ'י, בילו למעלה מ-15 שנה בדרום סין והגיעו לבסוף לבייג'ינג בשנת 1598, הם שיערו שסין היא קתאי.
האמונה התחזקה מהעובדה שכל הנוסעים המוסלמים (ממרכז אסיה) שנפגשו עם ריצ'י וחבריו בסין אמרו להם שהם בקתאי.
ההנהגה הישועית בגואה, הודו, התבשרה במכתבים של ריצ'י וחבריו כי סין היא קתאי אך אין שם נוצרים.
במקביל, הודיעו הישועים שהוצבו בחצר הקיסר המוגולי (בפרט חאבייר עצמו) כי סוחרים מוסלמים הגיעו לקתאי דרך קשגר וכי יש הרבה נוצרים בקטאי.
דברים אלה שכנעו את חאבייר שקתאי היא ממלכת פרסטר ג'ון במקום ממלכת מינג סין.
בדיעבד, משערים כי הטענה שבסין יש הרבה נוצרים, נבעה מטעות של הסוחרים המוסלמים ממרכז אסיה.
הטעות מוסברת על ידי קווי דמיון רבים בין טקסים כנסייתיים נוצריים ובודהיסטיים, מה שגרם לשתי הדתות להיראות דומות בעיני הסוחרים המוסלמים.
הישועים בגואה ואנשי המסדר באירופה החליטו לשלוח משלחת יבשתית מהודו לקתאי, שהוזכרה על ידי המוגולים, כדי לגלות את מהות המדינה הזאת.
בנטו דה גויס נבחר לאדם המתאים ביותר למסע הזה - איש אמיץ ובעל שיקול דעת טוב, שהיה בקיא בשפות ומנהגי האזור.
אכבר אישר את התוכניות, והוציא לגויס מכתבי המלצה שישמשו אותו במהלך המסע בתוך האימפריה המוגולית, וכן מימן חלק מהמסע.
גויס עזב את העיר אגרה ונסע לעבר לאהור בסוף 1602 או בתחילת 1603. בפברואר 1603, עזב את לאהור עם השיירה השנתית אל קשגר.
זהות הכיסוי שלו הייתה של סוחר ארמני בשם עבדאללה איסאי.
ליוו אותו שני יוונים שנבחרו על ידי חאבייר: כומר, ליאו גרימנו, שנסע לקאבול, וסוחר, דמטריוס, שנפרד גם מגויס בקאבול אך בהמשך הצטרף אליו בירקנד.
במקום ארבעת המשרתים שניתנו לו באגרה, הוא שכר בלאהור ארמני המתגורר בעיר ההיא, יצחק, שליווה את גויס עד הסוף.
מקאבול, גויס והארמני יצאו צפונה וחצו את ההרים בין פקיסטן לאפגניסטן.
לאחר שעזבו את נחלתם של המוגולים ונכנסו לשטח שבסמכותו של החאן מסמרקנד ובוכרה, הם עצרו בצפון אפגניסטן של ימינו.
האזור היה נתון בסערת מאבקים ומלחמות נגד השליטים הבוכרים.
השיירה המשיכה מזרחה, בדרכים מסוכנות למעבר באזור הרי פמיר.
המקומות המוזכרים אצלו במסע לא מזוהים ברובם השיירה הגיעה לירקנד ( "Hiarchan" בדרום מערב סין הנוכחית) בחודש נובמבר 1603.
ירקנד הייתה בירת קשגריה (אגן טרים) עוד מימי אבו בכר חאן (1500 לערך).
גויס והארמני בילו שם שנה כדי לחכות להיווצרותה ויציאתה של שיירה לקתאי.
הם ידעו כי כל כמה שנים יוצאת שיירה את ירקנד, כאשר בעיקר סוחרים מקומיים מעבירים סחורות, ואבנים יקרות לבירת קתאי (כלומר, בייג'ינג) במסווה של "מחווה" לקיסר מינג, משליטי מרכז אסיה שונים.
על פי המנהג, הקיסר היה בוחר בעצמו את אבן ג'ייד הטובה ביותר ואת שאר האבנים ניתן היה למכור לסוחרים בבייג'ינג.
השיירה העמוסת אבני הג'ייד עזבה את ירקנד בנובמבר 1604. הם עצרו באקסו, שינג'יאנג, שהייתה עדיין בתוך הממלכה של קשגאר.
לאחר מכן חצתה השיירה את המדבר, והגיעה לתחנה הבאה - העיר סיאליס שהייתה מבוצרת מאוד, שם שהו הנוסעים שלושה חודשים, כאשר ראש השיירה חיכה לסוחרים נוספים.
לפי מסלול המסע, נראה כי העיר סיאליס הייתה ממוקמת בתוך המרחב של מונגוליה הפנימית הנוכחית.
אבל זהותה המדויקת היא נושא לוויכוח בקרב היסטוריונים.
היו שחשבו שזו העיר קורלה.
אולם אחרים חושבים כי זו קראשר, כ -50 ק"מ צפונית-מזרחית.
בסיאליס השיירה פגשה שיירה אחרת, שחזרה מבייג'ינג לקשגריה.
במהלך שהותם בבייג'ינג, או "קמבלו", בטורקית, התגוררו הקשגרים באותו מתקן לאירוח מבקרים זרים בו שהה ריצ'י, הישועי הראשון שהגיע לבירה הסינית.
הקשגרים החוזרים סיפרו לגויס את מה שהם יודעים על המבקרים בסין, והם אפילו הראו לו חתיכת נייר עם כיתוב בפורטוגזית.
גויס היה מרוצה, עכשיו היה בטוח כי ישועי סין צדקו בזיהוי העיר קתאי של מרקו פולו כסין ואת העיר קמבלו כעיר בייג'ינג .
שיירתו הגיעה לגבול הסיני בג'יאיוגואן ועד מהרה השיגה את האישור לחצות את החומה הגדולה כדי להמשיך אל סוז'ואו העיר הראשונה בתוך האימפריה מינג, שאליה נכנסו סמוך לסוף של 1605. אחרי שלוש שנים ו -6,000 קילומטר של מסע מפרך, היו לבנטו ויצחק 13 סוסים, חמישה משרתים ושני נערים.
הם נשאו איתם שפע של אבני ג'ייד יקרות, ושניהם היו במצב בריאותי טוב.
עם זאת, כאן אזל מזלם.
לאימפריה של מינג היו חוקים מגבילים למדי לגבי כניסת זרים למדינה, ולקח חודשים רבים עד שהסוחרים המרכז אסייתיים הורשו להמשיך לחלקה הפנימי של המדינה.
בינתיים, בנטו ויצחק, שהיו כמעט כלואים בעיר הגבול, נאלצו להוציא את נכסיהם כדי להאכיל את עצמם במחירים המופקעים ששררו בה.
גויס כתב מכתב לישועים בבייג'ינג וביקש מהם למצוא דרך להוציא אותו מסוז'ואו, אך המכתב לא נמסר, מכיוון שהוא לא ידע את הכתובת של עמיתיו בבייג'ינג, ונראה שהוא אפילו לא יכול היה לבקש מאף אחד לכתוב את המכתב בסינית.
בסופו של דבר, ישועי בייג'ינג ביררו אודותיו מאנשים שהגיעו ממערב, אך הם גם לא יכלו ללמוד דבר מכיוון שהם לא ידעו את שמו "הארמני", או שהם שאלו את האנשים הלא נכונים.
המכתב השני של גויס, שנשלח בסביבות חג הפסחא 1606, הגיע לבייג'ינג באמצע נובמבר.
למרות מזג האוויר החורפי, ריצ'י שלח מייד את הישועי, ג'ובאני פרננדס לפגוש את בנטו.
פרננדס הגיע לסוז'ואו בסוף מרץ 1607 ומצא את בנטו חולה מאוד.
בנטו נפטר 11 ימים לאחר בואו של פרננדס, ושאר חברי השיירה שלו, על פי המנהג, חילקו את רכושו בינם לבין עצמם.
נדרשו מאמצים משפטיים לג'ובאני ויצחק ומספר חודשים כדי לשחזר חלק מהרכוש והמסמכים של גויס.
לרוע המזל יומן הנסיעות שלו, שנאמר כי הוא שמר עליו בקפדנות, הושמד על ידי אנשי השיירה המוסלמים.
מכיוון שהיה בו גם רישומים של סכומי הכספים שחלקם היו חייבים לו.
לפיכך, רישומי משלחתו הם רישומים מפוקפקים, ומבוססים בעיקר על מספר מכתבים ששרדו ועל מידע שהשיג ריצ'י מיצחק וג'ובאני.
יצחק וג'ובאני קברו את גויס בדרך נוצרית ככל שניתן בנסיבות העניין, והם נסעו לבייג'ינג.
לאחר תחקיר על ידי ריצ'י במהלך שהותם בבייג'ינג, יצחק חזר להודו, דרך מקאו ומצר סינגפור.
בנטלי S2 (באנגלית : Bentley S2; קרוי גם: בנטלי קונטיננטל S2) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 1962–1959 בבריטניה
4 דלתות - סלון (דגם "בנטלי קונטיננטל S2", יוצרו 388 יחידות)
4 דלתות + דלת אחורית תחתונה (חלק תחתון בלבד נפתח) - סטיישן
בלוק הצילינדרים והראשים יצוקים בסגסוגת אלומיניום וברזים הידראוליים מפעילים את שסתומי התקורה
מנוע בנזין, מנוע קירור מים, סוג הנעה : הנעה אחורית
מאיידים תאומים עם חנק אוטומטי
קיבולת מכל דלק - 81.8 ליטר
בנטלי S1 (באנגלית : Bentley S1, קרוי גם : בנטלי קונטיננטל S1) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 1959–1955 בבריטניה
4 דלתות - סלון (דגם "בנטלי קונטיננטל S1")
2 דלתות - קופה (דגם "בנטלי קונטיננטל S1")
2 דלתות - קבריולה (דגם "בנטלי קונטיננטל S1")
גוף הרכב של מספר לא מבוטל מהדגמים "בנטלי S1 קונטיננטל" נבנו על ידי : "Park Ward" , "H.
מנוע קדמי - 4.9 ליטר
בנטלי קונטיננטל R (באנגלית : Bentley Continental R) היא מכונית קופה מפוארת בסגנון גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 2003–1991 בבריטניה
"Bentley Continental Sedanca Coupé" - יוצר משנת 1999, ניתן היה להסרה את החלק הקדמי של הגג מעל המושבים הקדמיים, יוצרו 79 יחידות
קיבולת מכל דלק - 100 ליטר
בנטלי ספיד 6 (באנגלית : Bentley Speed Six, קרויה גם : Bentley 6½ Litre ) היא סוג של מכונית סלון מהודרת שיוצרה במספר תצורות: קבריולה, ספורט, ומכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 1930–1926 בבריטניה.
דגמי "בנטלי ספיד 6" נבנו בתצורה של "שלדה מתגלגלת".
משמעות המונח שלדה מתגלגלת היא המסגרת פלוס "ציוד ההפעלה" כמו מנוע, תיבת הילוכים, ציר ההינע, הדיפרנציאל והמתלים.
1 מושב - מכונית מרוץ
בנוסף זכה דגם "בנטלי ספיד 6" בשנת 1930 גם במקום השני.
בשנים 1930 ו-1929 זכתה "בנטלי ספיד 6" במקום הראשון במרוץ "Circuit de Brooklands" .
בנטלי EXP 12 ספיד 6e היא מכונית קונספט, בתצורה מכונית ספורט קבריולה בסגנון גראן טוריסמו עם מנוע היברידי מתוצרת יצרנית כלי הרכב בנטלי אשר הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה, שווייץ, בשנת 2017
מנוע קדמי : מנוע בנזין זהה למנוע דגם "Bentley Bentayga" + מנוע חשמלי מסוג "Permanent-magnet motors"
סוג הנעה : הנעה כפולה 4x4
החלק הפנימי בדרך כלל משופע, עם קונסולת מרכזית מזכוכית מוצקה שמתעגלת למסך תצוגה ברזולוציה גבוהה בלוח המחוונים.
להגה אין קטע עליון, ומעניק תצוגה טובה יותר של אשכול המכשירים הדיגיטליים.
הורכבו שני כפתורים בראש ההגה - האחד נותן דחיפה לביצועים (כפתור "טיל" (rocket button) בראש ההגה החתוך משפר את הביצועים באופן מיידי), ואילו השני מגביל את הכוח לשימוש ברחבי העיר