tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחוזת הגינה של שן מוצגים גם מודעות מחצץ, פסלים של קואו ודגם של הספירה הארמילרית, כמו כן ישנו גם מוזיאון עם גלריה שמתארת את הישגיו השונים של שן קואו.
מצפה הכוכבים של הר זדהג'ינשאן גילה אסטרואיד חדש ב-1964, ב-1979 האקדמיה הסינית למדעים החליטה לכבד את שן וקראה לאחד משמותיו של האסטרואיד שן קואו.
שן זהב היא תחליף מלאכותי, שנקבע בפה תחת שן טבעית שנשרה או נעקרה.
לעיתים, שיני זהב משמשות למטרות קוסמטיות.
רופאי השיניים, השתמשו בזהב (לפני שתערובת הכספית הפכה למצויה) לשם מילוי חללים, יצירת כתרים סביב השיניים ולמטרות נוספות.
יתרונות השימוש בזהב על-פני מתכות אחרות, הם משום שזהב היא מתכת נזילה, חסינה כמעט לחלוטין מפני שיתוך (תהליך כימי הרסני במתכת), קשה מספיק כדי לאפשר משטח נשיכה ויכולה להחזיק במשך שנים רבות.
בתקופה העתיקה התייחסו אל שיניים חסרות כאל פגם אסתטי בלבד, ולפיכך הייתה תכלית תיקונן על ידי תותב מלאכותי לשם שיפור ההופעה.
כיום יש להשלמת שיניים חסרות, גם הבטים מכניים וביולוגיים.
לאחר 1980, השימוש בשיבוצי זהב הפך לנדיר ברחבי העולם המערבי.
באזורים מסוימים בעולם, במיוחד במזרח אירופה, מדינות ברית המועצות לשעבר, מרכז אסיה ובקווקז, שיני זהב נחשבות כסמל לעושר.
השימוש בזהב נעשה לפעמים במקום שן מקורית או ככתר על שיוף שן בריאה.
מרבית האנשים המשתמשים בשיני זהב למטרות אסתטיות, עושים זאת על ידי שימוש בציפוי מזהב הנשלף, המיוחד לשן.
כיום השימוש בשיני זהב נשלפות, הפך לפופולרי בעולם ההיפ-הופ בארצות הברית.
השימוש בשיני זהב, מופיע רבות בקולנוע ובספרות.
כאשר סופר או במאי של סרט, משתמש בדמות בעלת 'שן מזהב' - לרוב יהיה מדובר בדמות מפוקפקת עם נטייה לעבריינות.
שן צונג-ון (בסינית: 沈從文; ) היה סופר סיני מודרני, אינטלקטואל סיני בולט, וארכאולוג.
למרות שספריו נאסרו לפרסום בסין ונגנזו בשנות החמישים, חשיבותו כסופר והשפעתו על הספרות הסינית המודרנית רבה.
יש הסבורים שהוא משתווה בחשיבותו לסופר הסיני לו שו'ן.
ספרו "עיירת הגבול" תורגם לעברית.
שן צונג-ון נולד במחוז חונאן.
מבחינה אתנית הוא השתייך לבני המיאו והטוג'יה שהיוו מיעוט, רוב תושבי מחוז חונאן היו בני האן.
באזור כפרי אפוף יערות ונהרות והמפורסם בנהרות המהווים את נוף ילדותו, הוא נהר היאנגצה.
יחד עם הנוף המרהיב, שן צונג כילד ונער חזה במעשי זוועה (תוצאה של מהפכת 1911 שבה הסתיימה תקופת השלטון הקיסרי והביאה לגל של מעשי הרג וטבח).
מאוחר יותר יהווה הניגוד בין המושלם למעוות מוטיב מרכזי ביצירותיו הספרותיות.
בהיותו בן 13 הוא נשלח לבית ספר צבאי ולאחר מכן אל הצבא.
הוא קטע את שירותו הצבאי ב-1922 ובחר להקדיש עצמו ללימודים ולכתיבה, (בתקופת שירותו הצבאי הוא נחשף שוב לניגודים: מצד אחד המציאות הצבאית בה חי, ומאידך הוא נחשף בתקופת שירותו הצבאי לספרות המודרנית הסינית).
הוא עקר לפקין שם חי בדוחק והחל לפרסם את סיפוריו שעוררו תשומת לב בקרב חוגי הספרות.
ב-1927 עקר לשאנגחאי והחל לעסוק בכתיבה ובעריכה ספרותית.
החל משנות השלושים ועד פרוץ מלחמת סין יפן, לימד ספרות באוניברסיטאות שונות ובאותו זמן גם כתב את רוב יצירותיו ובין היתר גם את קובץ סיפוריו עיירת הגבול.
עם פרוץ מלחמת סין-יפן הוא עקר לדרום מערב סין, הוא לימד באוניברסיטת קונמינג, וכרבים מהאינטלקטואלים הסינים הוא החל לכתוב ספרות פטריוטית שנועדה לעודד את הלוחמים הסינים וגם את העם הסיני.
ב-1946 הוא החל ללמד באוניברסיטאות פקין ופו-רן, דעותיו כאינטלקטואל וכסופר הכילו ניגודים, מצד אחד האמין בעצמאותו של האמן ואי תלותו באידאולוגיות ובנאמנותו אך ורק אל היושר האינטלקטואלי.
ומאידך ברוח הקומוניזם הסיני הוא סלד מאלילים ומדת ובמיוחד סלד מהקונפוציאניזם הוא טען שתופעה זו המתבטאת גם כפולחן וגם כדרך חיים היא סכנה לחברה הסינית.
בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון ב-1949, החל מסע רדיפות שיטתי נגדו, הוא הואשם באי נקיטת עמדה בתקופת מלחמת האזרחים הסינית.
מכבש הלחצים שהופעל עליו הביאו בסמוך ל-1950 לנסות לשים קץ לחייו, ובמציאות הפוליטית הסינית הוא מצא עצמו מותקף מימין ומשמאל בגלל סירובו לוותר על עצמאותו כסופר ולשרת צד אידאולוגי כלשהו.
ב-1950 הוא אולץ להפסיק להרצות ולעבוד באוניברסיטאות בסין וספריו נגנזו ולא היו נגישים לציבור הסיני.
הוא אולץ לעבוד בתפקיד זוטר במוזיאון ההיסטורי של פקין.
צונג התמסר אל תפקידו החדש ועד מהרה החל לפרסם מאמרים מקצועיים בתחום הארכאולוגיה, חלק מהמאמרים אף פורסמו מחוץ לסין והקנו לצונג מוניטין כחוקר ארכאולוגיה.
צונג בניגוד לסופרים סינים אחרים שרד את מהפכת התרבות הסינית.
בשנות השמונים עקב שינוי יחס המשטר אל חופש היצירה, החלו יצירותיו הגנוזות של צונג לצאת לאור לאחר שלושים שנות גניזה.
כתביו מעוררים סקרנות גם מחוץ לתחומי סין וחלק מיצירותיו תורגמו למספר שפות.
בחודש מאי בשנת 1988 נפטר שן צונג ון בפקין.
טקס הלווייתו היה צנוע, סוכנות הידיעות הסינית דיווחה על הלווייתו של צונג באופן לקוני.
עיירת הגבול, הוצאת עם עובד.
תרגמה מסינית והוסיפה הערות ואחרית דבר אמירה כץ, 1989.
שנאור כוגן (רומנית: Şneer Cogan, ברוסית: Шнеер Герцевич Коган; 30 במרץ או 30 במאי 1875 אורחיי – 2 במרץ 1940 קישינב) היה צייר, גרפיקאי ומורה יהודי-רומני, יליד בסרביה.
היה ממקימיו של החינוך האמנותי ושל איגוד האמנים הפלסטיים בבסרביה ורפובליקת מולדובה
שנאור כוגן נולד ב-1875 במשפחה יהודית דתית בעיירה אורחיי (או אורהיי) בבסרביה, בימי שלטון האימפריה הרוסית (כיום בשטחה של רפובליקה מולדובה).
קיבל בילדותו חינוך מסורתי יהודי ב"חדר".
אחרי שהמשפחה עברה לגור בקישינב למד שם בגימנסיה עד שנת 1889.
בהמשך נרשם ללימודי הנדסה באודסה אך עזב אותם כדי ללמוד יחד עם אחיו הצעיר, משה, בבית הספר לאמנויות בעיר.
אחר כך נסע יחד עם משה על מנת להשלים את לימודיו באקדמיה המלכותית הבווארית לאמנויות במינכן שבגרמניה.
שם למד בשנים 1897–1903 בכיתה לרישום של יוהאן קספר הרטריך
, בכיתה לציור של לודוויג פון הרטריך ובכיתה לקומפוזיציה של אלכסנדר פון וגנר.
במינכן פקדו שני האחים את חוגי האמנים הרוסים הגולים - לרבות נציגי האקספרסיוניזם כמו וסילי קנדינסקי, אלכסיי יבלנסקי ואחרים.
בתום הלימודים התיישב זמנית בקניגסברג
העלייה לארץ ישראל וחזרתו לבסרביה
כשבשנת 1910 החליט אחיו, משה, להתיישב בפריז, עלה שנאור כוגן לארץ ישראל ועבד בעיקר בעיצוב פסיפסים ששימשו לקישוט הבתים ראשונים של העיר תל אביב החדשה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שב כוגן כאזרח רוסי אל בית הוריו בקישינב.
המשך פעילותו באמנות ובהוראה ברומניה
בבירת בסרביה פעל כוגן בעיר קישינב, כצייר, בעיקר בצבע מים, ולעיתים גם בצבעי שמן.
הוא נודע גם בעבודתו הפדגוגית.
בשנת 1915 הקים בקישינב בית ספר לאמנות משלו, שהפך ב-1916 לבית ספר גבוה לאמנויות יפות, ושהתאחד ב-1 במרץ 1919 עם בית הספר העירוני בניהולו של הצייר והפסל אלכסנדרו פלמדיאלה (1940-1888).
כך הוקם בית הספר לאמנויות יפות של קישינב, הנושא בימינו את שמו של אלכסנדרו פלמדיאלה.
שנאור כוגן לימד במוסד זה עד סוף ימיו.
לימד בין השאר טכניקות ראפיות - אקווטינטה, ציורי מחט יבש, תחריטים בלינולאום, הדפסי אבן.
רבים מן האמנים המקומיים היו תלמידיו, ביניהם משה (מקס) גמבורד (1954-1903) ואשתו, יבגניה גמבורד (1956-1913), מנדל מיכאיל ביירכמן (2005-1908), אולגה אולבי (במקור חרז'נובסקאיה, ונשואה ביסלי ואחר כך דומרטן) (1990-1900),יעקב אוורבוך, אליזבת איוונובסקי (2006-1910) ואחרים.
בעת חייו בקישינב הציג כוגן את עבודותיו בתערוכות כמעט רק ברומניה.
ב-1917 היה שנאור כוגן מייסד ואחר כך יושב ראש של הארגון הראשון של אמני בסרביה.
הוא ארגן את תערוכת הציורים הראשונה של אמני בסרביה בקישינב.
תחת השלטון הרומני (1919–1940) השתתף כוגן עם יצירות בסלוני האמנות בקישינב ובבוקרשט, בירת רומניה.
בחסות החברה לאמנויות יפות של בסרביה התקיימו בין השנים 1919–1940 כ-11 תערוכות גדולות של האמנים המקומיים בקישינב ושתיים בבוקרשט, בהן השתתפו לצידו של כוגן, אמנים כמו אלכסנדרו פלמדיאלה, אוגוסט באייר, ולדימיר דונצ'ב, אלכסנדר טאראבוקין ואחרים.
עבודות של כוגן (למשל "כיכר אלכסדרו הטוב" ב-1922) נרכשו על ידי אוסף האמנות של רומניה ונמצאות כעת במוזיאון לאמנות בבוקרשט.יצירתו הגרפית הושפעה על ידי האימפרסיוניזם, אסכולת ברביזון והאמנות של בל אפוק והמודרניזם והפוסט-אימפרסיוניזם יצירותיו הצטיינו בפתרונות קומוזיציונליים-אמנותיים מיוחדים של הנושאים, במרחבים גרפיים אחידים, תוך שימוש במנעד טונלי עצור.
שנאור כוגן היה ידיד קרוב של הסופר והכומר הרומני גאלא גאלאקטיון.
בדומה לעמיתו אלכסנדרו פלמדיאלה, נפטר כוגן בקישינב באביב 1940 בערוב הזעזועים של הכיבוש הסובייטי, הדיקטטורה של יון אנטונסקו, המלחמה והשואה, שפקדו את תושבי בסרביה בשנים 1944-1940.
שנאור כוגן היה אחיו של הפסל והגרפיקאי משה כוגן אותו עודד בנעוריו לפתח את כישוריו האמנותיים.
משה (מואיז) כוגן התיישב לבסוף בצרפת.
אחד מבניו של שנאור כוגן, אנטולי שנרוביץ' כוגן (2003-1927), היה סופר ועיתונאי מבסרביה, שכתב בשפה הרומנית ורוסית, בין היתר, רומנים היסטוריים (על תקופת שטפן הגדול וכו'), וספר תיעודי על השואה בבסרביה.
1925 - עיטור המסדר "כתר רומניה" (Coroana României) בדרגת אביר
פְנים של בית - (Interior)
שיניים חותכות הן הקדמיות מבין שיני היונקים, ומשמשות לחיתוך ראשוני של המזון טרם טחינתו בשיניים הטוחנות ובליעתו.
לבני אדם יש שמונה שיניים חותכות בקדמת פיהם, ארבע בלסת העליונה וארבע בלסת התחתונה, בין שני הניבים, כאשר השיניים החותכות הממוקמות כלפי המרכז נקראות שיניים חותכות מרכזיות והשיניים הממוקמות כלפי הצד נקראות שיניים חותכות צדדיות.
מבנה השיניים החותכות חד בקצהו ומותאם לתפקידם בחיתוך המזון.
למכרסמים יש שיניים חותכות אשר ממשיכות לגדול ולהתחזק במשך כל ימי חייהם.
שיניים אלו משמשות אותם גם לצורכי הגנה וחפירה.
שִׁנְאַנִּים שַׁאֲנַנִּים הוא פיוט "אופן" מאת רבי שלמה אבן גבירול כחלק מה"מעמד" שלו ליום הכיפורים.
כדרך פיוטי אופן, הוא מתאר את מלאכי המרום מהללים את בורא העולם ואת הכבוד וההערצה שהם רוחשים כלפיו.
פיוט זה נאמר בנוסח הספרדים ביום הכיפורים, ובמקור היווה חלק מברכת "יוצר אור", שהיא הברכה הראשונה שלפני קריאת שמע של שחרית, אך בעקבות פסק השולחן ערוך האוסר לומר פיוטים בתוך ברכות קריאת שמע, הוא נאמר לפני תחילת הברכות או אחרי שחרית.
עקב המגמה של צמצום מספר הפיוטים בתפילות, במספר קהילות נשאר רק הפיוט "שנאנים שאננים" במסגרת התפילה.
השיר בנוי משש מחרוזות בנות שש שורות כל אחת, ומחרוזת פותחת שמכילה חמש שורות.
האותיות הראשיות של כל שורה במחרוזת הראשונה יוצרות במאונך את השם "שלמה".
האותיות הראשיות של כל אחת משבע מחרוזות השיר, יוצרות במאונך את המילים "שלמה קטן".
בסוף כל מחרוזת מופיעה אותה שורה סופית שהיא הרפרין (פזמון חוזר).
הפיוט מקדים את הפסוק שמופיע בברכת יוצר האור, ומתאר באופן ציורי ובדימויים רבים את שנאמר בפסוק התנכי:
(ספר יחזקאל פרק ג, פסוק יב).
אבן גבירול מרחיב את התיאור המילולי שבתפילה ומנסה להעביר את תחושת היפעה והזוהר, אודות העולם רוחני שבו המלאכים מפארים את מעשיו של הבורא וכן את החוויה השמימית של שירת המלאכים.
אחת מהשיטות שבהן נוקט אבן גבירול היא תחושת העושר והריבוי.
הוא מעניק למלאכים שמות וכינויים רבים המתחלפים בהתמדה במהלך השיר.
כן מדגיש המחבר שוב ושוב מילים המתארות אור ברק וצבעוניות: כְּנִצּוֹצִים יִלְהָבוּ, אֲזוּרֵי זִיו הַנִּצְבָּע, גְּזוּרֵי אֵשׁ, ועוד כדי להעניק הרגשת הוד ותפארת.
שיטת העצמה נוספת נעשית על ידי הריבוי המספרי של המשוררים.
טכניקת העושר מסתייעת גם בקצב מהיר ומתחרז של המילים בשורה הראשונה בכל מחרוזת, וכן על ידי הפזמון החוזר בסוף כל מחרוזת שלקוח מ.
הוא החליף את האדמירל לִי שִׂימִינְג ושימש בתפקידו מראשית יולי 2019, ועד מותו בהתרסקות מסוק UH-60 בלק הוק של הכוחות המזוינים הטאיוואנים, דקות ספורות לאחר ההמראה, במחוז וולאי בתחום הרשות המקומית ניו טאיפיי בראשית שנת 2020.
שן ילד שן הוא סינגל של הזמר הישראלי איתי לוי, אשר יצא לאור ב-11 באוגוסט 2020.
השיר נכתב על ידי דידי הררי, הולחן על ידי אבי אוחיון והופק על ידי מתן דרור, כחלק מקמפיין גיוס כספים לעמותת "ילד לנשימה", שהוקמה על ידי זוג הורים לתאומים בעלי התסמונת, ופועלת למען פתרון לתסמונת קללת אונדין, הגורמת לדום נשימה בשינה.
השיר הוא בלדה ים-תיכונית, בה מגלם הדובר אב הפונה לילדו.
השיר זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו והגיע היישר אל המקום הראשון במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של תחנת הרדיו מדיה פורסט וצבר כ-177 השמעות.
השיר שהה במקום הראשון כארבעה שבועות וצעד במצעד סך של כשישה שבועות רצופים.
דודי פטימר מאתר מעריב אונליין סקר את השיר באופן חיובי: "מדובר בשיר מרגש של אב לבנו והביצוע המלטף והעוצמתי של לוי תפור היטב למנגינה ולמסר המועבר בצורה אותנטית וכנה".
גם אתר פרוגי ציין את השיר לחיוב: "הסינגל החדש של לוי מרגש במיוחד ולא משאיר את העין יבשה.
היכולות הווקאליות המדהימות שלו לצד המטרה הנעלה לגמרי עשו את העבודה וגרמו ללב שלנו להחסיר פעימה".
הווידאו קליפ של השיר פורסם בסמוך לצאתו של הסינגל ובוים על ידי יפתח שריג.
בקליפ נראה לוי מקליט את השיר.
נכון לספטמבר 2020, לקליפ כ-1.2 מיליון צפיות.
שן דה פוי , הוא מתחם געשי, שרשרת של חרוטי אפר, כיפות לבה ומארים שכיוונה צפון-דרום ב בדרום-מרכז צרפת.
אורך השרשרת מעל ל-45 קילומטרים, ורוחבה בין 3 ל-5 קילומטרים.
המאפיינים הגעשיים שזוהו כוללים 48 חרוטי אפר, שמונה כיפות לבה ו-15 מארים ומכתשי פיצוץ.
הנקודה הגבוהה ביותר בשרשרת היא כיפת הלבה של פוי דה דום, הממוקמת בסמוך לאמצע השרשרת, שגובהה 1,465 מטרים.
שם הרכס מגיע ממונח צרפתי "פוי" (תעתיק מדויק יותר "פווי", בצרפתית puy) המתייחס להר ממקור געשי עם פרופיל מעוגל.
בדרך כלל ניתן תאריך של שנת 4040 לפני הספירה להתפרצות אחרונה של הר געש בשן דה פוי.
המתחם הגעשי הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2018.
שרשרת המבנים הגעשיים (בגבהים שבין 1,000 ל-1,464 מטרים), מכוונת צפון-דרום, ונמצאת על "רמת הכיפות" (Plateau des Dômes, 700–1,000 מטרים), זהו הורסט השולט ממזרח לגראבן של מישור לימני (Plaine de Limagne, בקע יבשתי).
שתי המערכות מופרדות על ידי העתק נורמלי, מתלול המתאפיין בשיפוע של כ-30° וירידה שיכולה להגיע לכמה מאות מטרים.
השרשרת כוללת מאה מבנים געשיים הנקראים פוי.
הרי געש אלו מתוארכים לתור הרביעון.
ההתפרצויות הראשונות התרחשו לפני כ-95,000 שנים, האחרונה לפני 8,600 שנים, מה שגורם לקהילה המדעית לומר כי ייתכן שהפעילות הגעשית באזור זה תתחדש.
בחלק מהפוי יש לועות, בחלקם אין.
כמעט כל הפוי, הם מבנים מונוגנטיים: בניית הרי געש נובעת משלב אחד של פעילות מתפרצת; זו הסיבה שהרי געש אלה הם בגודל כה צנוע.
שרשרת הפוי כוללת גם מארים בגובה נמוך יותר מהפוי.
מקור הגעשיות במתחם הפוי שנוי במחלוקת.
נוכחותה של אנומליה תרמית מאוחרת (מ-10-15 למ"ש) שהודגשה על ידי מחקרי טומוגרפיה סייסמית ונתונים גאותרמיים, הולידה את מודל הנקודה החמה כדי להסביר את ההיתוך החלקי של המעטפת מתחת למסיף סנטרל ואת געשיות הסדקים.
השערה זו ננטשה לטובת תאוריית הביקוע.
ההפעלה מחדש של ההעתק הווריסקני כתוצאה מהקימוט האלפיני מהקנוזואיקון, היא מקור העיוותים הטקטוניים שנוצרו מהתנגשות בין הלוח האפריקאי ללוח האירואסייתי: היווצרות הבקע במערב אירופה נובעת משקיעת הליתוספירה האלפינית שגרמה להידחסות של הקרום מעל ולהתמחות הקרום הסמוך.
טקטוניקה זו גרמה לבקע פסיבי בצפון (התפשטות הליתוספירה הובילה לעלייה פסיבית של המעטפת ולהרי געש מקומיים באזורים בהם הקרום נעשה דק יותר) ובהמשך לבקע פעיל בדרום במתחמים הגעשיים הגדולים של מסיף סנטרל, אזורים שלא הושפעו מהצטמקות הקרום הקודמת.
אפיזודות געשיות אלו הקשורים לבקע הפעיל התפשטו מאוחר יותר בצפון, ובפליסטוקן ובהולוקן יצרו את שן דה פוי.
שן דה פוי הוא מקבץ בולט של הרי געש.
כמה סוגים של הרי געש קיימים בו:
הר געש סטרומבוליאני, הנפוץ ביותר בשרשרת: החרוט נוצר על ידי הצטברות של סיגים שנפלטו (הנקראים באזור "חומר פוצולני"), בראשו נוצר לוע הר געש.
קילוחי לבה נפלטים ויוצרים מה שמכונה באזור "שאיר" (cheires).
מכיוון שלבה היא בדרך כלל נוזלית, הקילוחים האלה יכולים להיות ארוכים מאוד.
חלקם יכולים לזרום לתוך נהרות תוך יצירת סכר געשי שמאחוריו נוצר אגם, כדוגמת אגם איידה (Lac d'Aydat).
הר געש פלאני, סוג הר געש זה נקרא על שם הר הגעש פֶּלֶה באי מרטיניק.
התפרצותו מתאפיינת בלבה צמיגה בהרכב ריוליטי או אנדזיטי, היוצרת כיפה געשית, מבנה מעוגל הנובע מזרימה איטית של לבה או ממחזורי פליטה של סוגי לבה שונים המכילים אחוז גבוה של סיליקה.
תערובת זו כבדה מהאוויר אך אינה צמיגה, והיא זורמת במורד ההר במהירות רבה כשהיא הורסת הכול בדרכה.
בהר געש מסוג זה אין לוע, וכמעט שאין קילוחי לבה מכיוון שהיא צמיגה מדי.
פוי דה דום הוא הפסגה הידועה ביותר מסוג זה, אבל יש בשרשרת כמה הרי געש נוספים מסוג זה.
מאר הוא שקע שכיום הוא בדרך כלל יוצר אגם, והוא נוצר כתוצאה מהתפרצות פריאטו-מגמטית לדוגמה האגם .
כמה מהמארים העתיקים יותר התמלאו לחלוטין במשקעים, עד כדי כך שלא ניתן לזהותם בנוף.
דוגמה למאר כזה הוא "מאר דה ז'וד" (Maar de Jaude) השוכן מתחת למרכזה של קלרמון-פראן.
אם ההתפרצויות הראשונות מתוארכות ל-95,000 שנה לפני זמננו (מאר דה סן איפוליט - Maar de Saint-Hippolyte), הרוב המכריע של הרי הגעש בשן דה פוי מתוארך פחות מ-70,000 שנה לפני זמננו, בעיקר בתקופה שבין 45,000 ל-30,000 שנה לפני זמננו.
אלה בעיקר נוצרו מסלעים טרכי-בזלתיים (שילוב של טרכיט ובזלת) או טרכי-אנדזיטיים (שילוב של טרכים ואנדזיט) בסוף התקופה.
שלב פעיל שני, מאוחר הרבה יותר, התרחש בתקופה שבין 11,000 ל-8,500 שנים לפני זמננו והתבטא בהתפרצויות של לבה צמיגה וחומצית הולכת וגוברת (טרכי-בזלת ואז טראכיט).
ההתפרצויות האחרונות היו עזות במיוחד (בסביבות 8,500 שנה לפני זמננו) והובילו לבניית פוי שופן (Puy Chopine) וללוע קיליאן (Cratère Kilian).
אם מתעלמים מ"פוי דה לה ואש" (Puy de la Vache) ומ"פוי דה לסולה" (Puy de Lassolas) (שנוצרו אפילו מאוחר יותר, 7,600 שנה לפני זמננו, ושהם נוצרו מטרכי-בזלת), נצפה כי הלבות שנפלטו היו חומציות יותר ויותר ולא נוזליות במיוחד.
כתוצאה מכך, ההתפרצויות עלולות להיות מסוכנות יותר ויותר, במיוחד אם המאגמה פוגשת במים עיליים (התפרצות פריאטו-מגמטית), מצב סביר ביותר מכיוון שמים נמצאים בכל מקום ברכס הפוי (וגם במישור לימני (plaine de la Limagne) הסמוך בו התרחשו כל ההתפרצויות בצורה של מארים, כולל באתר העיר קלרמון-פראן).
ההתפרצות הבאה בשן דה פוי עשויה לפיכך להיות מסוג זה, במיוחד מכיוון שמתחת להר הגעש הרדום נותר תא מאגמה בנפח שבין 6 ל-15 קילומטרים מעוקבים שלא הספיק להתקרר לחלוטין מאז ההתפרצות האחרונה, המאגמה הטרכיטית נותרה חלקית נוזלית.
שֶׁן ג'וֹאוּ (בסינית: 沈周, בפין יין: Shěn Zhōu; ) היה בתקופת שושלת מינג.
הוא חי בתקופת המעבר שלאחר כיבוש סין על ידי שושלת מינג מידי שושלת יואן.
משפחתו עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם הממשלה ושמרה על מעמדה העשיר.
שן פרש מאוחר יותר וחי חיי התבודדות, כשהוא מבלה את רוב זמנו בציור ובטיפול באימו האלמנה.
הוא תרם ל האינדיבידואליסטית יותר של האמנות הסינית.
מלבד ציור, הוא היה בקיא גם בהיסטוריה ובספרות קלאסית.
שן ג'ואו נולד למשפחה עשירה ב, ליד העיר המשגשגת סוג'ואו, שבמחוז ג'יאנגסו, סין.
הגנאלוגיה שלו מייחסת את עושר משפחתו לתקופת שושלת יואן המאוחרת, אך רק עד לסבא רבא מצד אביו של שן, שֶׁן לְיָאנְג-צֶ'ן, שהפך לבעל אדמות עשיר לאחר פירוק השלטון המונגולי.
לאחר קריסת שושלת יואן ועלייתה של שושלת מינג החדשה, תפקיד גובה המיסים הוטל על ראש משפחת שן, במסגרת שיטת ה"לִיגְ'יָה", מערכת המיסוי החדשה של הקיסר חונגוו.
הדבר הגדיל בהתמדה ובשפע את עושר המשפחה, ובמקביל שחרר את צאצאיו הזכרים של שֶׁן לְיָאנְג-צֶ'ן מקריירה חובה כפקידי מינג, ואפשר להם לחיות את רוב חייהם כחוקרים-אמנים.
עם מות אביו, שֶׁן חֶנְג-צְ'ה, שן ג'ואו החליט לוותר על בחינות רשמיות ולהקדיש את חייו לטיפול באימו האלמנה, צָ'אנְג סוּ-וָאן.
סביר להניח שהוא מעולם לא התכוון להיות פקיד, אך נמנע מלהבהיר זאת עד מות אביו.
בכך הוא ויתר על חיי שירות רשמי תוך שמירה על המוניטין שלו במעשה מתמשך של .
בדרך זו, הוא הצליח לחיות חיים של התבודדות, נקי מאחריות (למעט הטיפול באימו), ולהקדיש את זמנו ליצירת אמנות, לפעילות חברתית, ולהתבוננות נזירית בעולם הטבע שסביבו.
שן זכה לפריבילגיה שיכול היה לצייר מה שרצה, מכיוון שהיה עשיר ולכן לא נזקק לפטרון ומממן עשיר.
שן ג'ואו חי בנקודת מפנה מכרעת בהיסטוריה של הציור הסיני, ותרם רבות למסורת האמנותית של סין, כשהוא מייסד את החדשה בסוג'ואו.
תחת שושלת יואן (1279–1368), ציירים עסקו באמנותם בחופש יחסי, וטיפחו גישה "אינדיבידואליסטית" וחדשנית יותר לאמנות, שסטתה באופן ניכר מהסגנון השטחי יותר של אמני שושלת סונג שקדמו להם.
אולם, בתחילת שושלת מינג, הקיסר חונגוו (שלט 1368–1398) החליט להביא את הציירים המומחים הקיימים לחצר מלכותו בנאנג'ינג, שם הייתה לו היכולת לטפח את סגנונותיהם כך שיתאימו לציורים של אמני סונג.
מכיוון שחונגוו נודע לשמצה בניסיונותיו לדחוק לשוליים ולרדוף את מעמד המלומדים, הדבר נתפס כניסיון לדחוק את השפעת האצולה מהאומנויות.
הסגנון הדומיננטי של ציירי חצר מינג נקרא .
אולם, בעקבות עלייתו לשלטון של הקיסר יונגלה (שלט 1403–1424), הבירה הועברה מנאנג'ינג לבייג'ינג, מה שיצר מרחק גדול בין ההשפעה הקיסרית לבין עירו של שן, סוג'ואו, שהייתה סמוכה לנאנג'ינג.
תנאים חדשים אלו הובילו לעלייתה של אסכולת וו בציור, סגנון סובלני במידת מה שהחיה את אידיאל הצייר-מלומד מלא ההשראה בסין של תקופת מינג.
החינוך המלומד וההכשרה האמנותית של שן ג'ואו הִשרו בו יראת כבוד למסורת ההיסטורית של סין, מה שהשפיע על חייו ועל אמנותו מגיל צעיר.
הוא היה בקיא בהיסטוריה ובספרות הקלאסית, וציוריו חושפים ציות ממושמע לסגנונות שושלת יואן, להיסטוריה של סין ולקונפוציאניזם האורתודוקסי שאותו גילם בחייו המלאים ב.
הוא מפורסם בעיקר בזכות נופיו וציורי הפרחים "חסרי העצמות" שלו, שנוצרו בקפדנות בסגנון אמני יואן.
עם זאת, הוא לא תמיד צייר בגבולות נוקשים.
שן ג'ואו החזיק באוסף גדול של ציורים מתקופת שושלת יואן המאוחרת ותחילת שושלת מינג, שבהם הוא ועמיתיו הציירים-מלומדים השתמשו כמודלים בעיצוב גישת התחייה של אסכולת וו.
הוא שילב לעיתים קרובות אלמנטים ניסיוניים עם הסגנונות הנוקשים יותר של אמני יואן.
חלק ניכר מעבודותיו נעשה בשיתוף פעולה עם אחרים, בשילוב ציור, שירה וקליגרפיה במפגשים עם חבריו המלומדים.
על אידיאלים אלו הוקמה אסכולת וו שלו.
עבור ציירי וו, ציור היה מדיטציה, ולא עיסוק.
שן ג'ואו מעולם לא חמד את ציוריו, אף על פי שאחרים חמדו וחיקו אותם לעיתים קרובות.
בעיני שן ג'ואו, ציור לא היה סחורה, אלא הרחבה של הצייר עצמו.
ציוריו מתארים הרים מרקיעי שחקים ועצים נישאים, בעוד יצירות אנושיות מצטמצמות לנקודות קטנות בתוך המרחב העצום הזו.
הדבר נועד לגרום לטבע להרגיש כל-יכול תוך הקטנת האלמנט האנושי.
יצירתו המפורסמת ביותר משנת 1487, "מחשבות גְּשׁוּמוֹת" (נמצאת כיום במוזיאון הארמון הלאומי, טאיפיי), מראה את הגשם שולט בקומפוזיציה בעוד בית חסר חשיבות מיטשטש עם ההרים הנישאים מעליו.
שן ג'ואו מועמת לעיתים קרובות כמנוגד ל, צייר המציב את האדם במרכז תשומת הלב בציוריו.
אין לטעות בין אמן זה לבין אמן סיני אחר בשם שן ג'ואו שחי בשנים 1848–1903.
שנאת ישראל בעולם היווני-רומי היא שנאת ישראל שהייתה קיימת בעת העתיקה בשטחי הרפובליקה והאימפריה הרומית, ובשטחי העולם ההלניסטי בקרב הפגנים.
המגעים בין יהודים לעובדי אלילים צברו תאוצה בעקבות מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, אשר הביאו את ארץ ישראל על יהודיה תחת שלטון הלניסטי.
קהילות יהודיות גדולות חיו לצד עובדי אלילים בערים גדולות כמו אלכסנדריה ורומא.
הסיבות לשנאת היהודים בעולם היווני-רומי שנויות במחלוקת בקרב החוקרים: יש הסוברים כי הייתה זו ההיבדלות היהודית ממגע עם נכרים שגרמה לתיוגם של היהודים כמיזנתרופים ועוינים, בעוד אחרים סוברים שהיו אלו סכסוכים פוליטיים כמו מרד החשמונאים וחיכוכים בין הקבוצות היהודיות והלא-יהודיות בארץ ישראל, סוריה ורומא.
היוונים והרומאים הביעו השתוממות ואף לעג כלפי מנהגים יהודיים כמו ברית מילה, הימנעות מאכילת בשר חזיר ושמירת שבת.
כנגד היהודים הופצו עלילות שקריות כמו עלילת החמור, עלילת קורבן האדם ועלילת המצורעים, וכן גרסה אלטרנטיבית עוינת לסיפור המקראי על יציאת מצרים.
במהלך השנים הוצעו הסברים רבים לשנאת היהודים בעת העתיקה.
הגישה שהייתה מקובלת בעבר על פיה היהודים פגעו כלכלית ברומאים וביוונים, וכי המצרים קינאו בפריחה ובשגשוג שלהם זכו יהודי אלכסנדריה, אינה מקובלת כיום במחקר.
תחתיה רווחות גישות אחרות, גישה אחת היא הגישה המכונה לעיתים "הגישה המהותנית": גישה זו גורסת כי שנאת היהודים בעת העתיקה הייתה מתבקשת בהתחשב באופייה המונותאיסטי של היהדות, השונה באופן מהותי מהפגאניות של היוונים והרומאים.
גישה זו הייתה מקובלת במיוחד בקרב היסטוריונים אנטישמיים בתקופת המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שביקשו לקבל צידוק היסטורי לאנטישמיות בזמנם.
אך היא אומצה גם בידי פרופסורים יהודיים כמו אביגדור צ'ריקובר ויוסף קלוזנר.
גישה נוספת, מכונה "הגישה הפונקציונליסטית".
על פי גישה זו, הסכסוך היהודי-נכרי בעת העתיקה, לא היה מבוסס על מהותה של היהדות, אלא על סכסוכים פוליטיים.
חלק מהחוקרים כמו אליהו ביקרמן וכריסטיאן האביכט אף לוקחים את הטענה רחוק יותר, וגורסים שכלל לא התקיימה שנאת יהודים בעולם העתיק לפני מרד החשמונאים.
לאחר המרד, החשמונאים כוננו מדינה יהודית, נטלו לידיהם את תפקיד הכהן הגדול וחיברו את שלטון הדת עם השלטון החילוני.
הם הרחיבו את גבולות ממלכת החשמונאים לכל עבר, על חשבון שכניהם.
הם הטילו אימה על הנוכרים וכפו עליהם גיור.
כלומר, הם הפעילו את אותה גישה שממנה סבלו הם עצמם רק זמן קצר קודם לכן.
עובדות אלו, לטענת אותם חוקרים, גרמו לשנאת היהודים שהתפתחה במצרים התלמיית ובאימפריה הסלאוקית, והתפשטה ברחבי האימפריה הרומית.
ההיסטוריון צבי יעבץ תוקף בחריפות גישה זו.
ראשית כל, הוא מפריך את הטענה שאין סימנים לשנאת ישראל לפני מרד החשמונאים, ומביא כראיה את שריפת המקדש היהודי באי יֵב 264 שנים קודם לכן.
טענה נוספת שלו היא, שבעוד שרבה הביקורת מצד מקורות יהודיים (כמו יוסף בן מתתיהו) על שלטון בית חשמונאי, הביקורת מצד היסטוריונים יווניים ורומאיים היא מועטה.
יתרה מכך, התוקפנות כלפי האדומים והגיור של היטורים שביקרמן והאביכט כה הדגישו את חשיבותו בתהליך, לא נזכרים כלל בספרות היוונית-רומית.
יש אף הסוברים כי לא הייתה כלל שנאת ישראל מובחנת ברומא העתיקה.
לדעת אותם חוקרים, הרומאים היו שונאי זרים באופן כללי ושנאו כל עם שנבדל מהם בדתו, בלשונו ובתרבותו, והיהודים לא היו יוצאים מן הכלל.
אותם חוקרים סבורים כי היחס העוין שגילו היוונים והרומאים כלפי היהודים, אינו נובע משנאה מתמדת ורגשי איבה מולדים אלא היא תוצאה של אי הבנה, ומסמל למעשה בוז ולא תיעוב ושאט נפש.
לדעת אותם חוקרים, מחקר מבודד על שנאת ישראל בעת העתיקה הוא מוגבל ומטעה ובמקומו יש להתמקד ביחס הכללי שגילו הרומאים והיוונים כלפי עמים אחרים.
צבי יעבץ מסכים כי אפשר לטעון שהמחקר היהודי בשטח זה לוקה ברגישות מופרזת, אך העובדות מלמדות כי אכן יש לראות בשנאת היהודים שנאה מובדלת, הרומאים בזו לעמים אחרים אך בניגוד ליחסם ליהודים, בשדה הקרב גילו הרומאים לרוב כבוד כלפי אויביהם בני העמים האחרים, במיוחד אם לחמו באומץ.
שנאה זו מתבטאת לטעמו של יעבץ גם בעובדה שבעוד הלעג על מנהגים מוזרים של עמים אחרים בספרות היוונית-רומית הוא אקראי ואינו מסודר, הלעג כלפי מנהגי היהודים הוא עקבי.
ההתיישבות היהודית במצרים מתוארכת לשלהי המאה ה-8 לפנה"ס – עוד בתקופה המקראית.
האירוע הראשון בהיסטוריה היהודית שניתן לפרשו כהתפרצות של רגשות אנטי-יהודיים, התרחש בעיר יב (אלפנטינה) שבמצרים.
היהודים ביב היו ברובם שכירי חרב שהועסקו בהגנה על גבולות מצרים מפני הנובים.
היהודים ביב הקימו את "מקדש יב" לאל היהודי, אשר שכן בסמוך למקדש האל המצרי חנום, אשר היה האל הרשמי של האזור.
לאחר כיבוש מצרים בידי האימפריה הפרסית היהודים קיבלו יחס מיוחד מהשלטון הפרסי, ומפקדיהם היו פרסים.
בניגוד למקדשים המצריים הרבים שהוחרבו בשיטתיות בידי כנבוזי השני, המקדש היהודי ביב נותר על תלו.
בשל כך, נתפסו היהודים בעיני אוכלוסיית יב (ברובה מצרית ילידית) כמדכאים.
בשנת 425 לפנה"ס, עזב המושל הפרסי ארשם את מצרים, כיוון שיצא להילחם למען דריווש השני במהומות הפוליטיות שפרצו לאחר מותו של ארתחששתא הראשון באותה שנה.
היעדרותו עוררה מרד מצרי כנגד השלטון הפרסי, אולם היהודים נותרו נאמנים לשלטון הפרסי כפי שמעיד אחד הפפירוסים של יב: "[כאשר] חילות המצב המצריים מרדו אנחנו [היהודים] את משמרתנו לא עזבנו".
עובדה זו הגבירה את המרירות המצרית כלפי היהודים, ובפפירוסים הבאים מאותה תקופה ישנן עדויות ברורות ליחסים גרועים בין היהודים למצרים המקומיים.
בשנת 410 לפנה"ס עזב ארשם שוב את האזור, אלא שהפעם עזיבתו לא לוותה במרד נגד השלטון הפרסי.
תחת זאת, כהני חנום הסיתו את וידרינג, מפקד חיל המצב הפרסי באזור זה של מצרים, להרוס את המקדש היהודי.
וידרינג נתן הוראה לבנו, נפין, אשר היה מפקד חיל המצב הפרסי-מצרי ביב, להחריב את המקדש בעזרת כוחותיו.
יש הסוברים שהחרבת המקדש בוצעה על רקע סכסוך דתי בין כהני המקדש שהקריבו כבש בחג הפסח, בעוד כאמור הדת השלטת באזור הייתה פולחן חנום, אשר הכבש היה מקודש לו.
וידרינג ומעורבים נוספים בפרשה נענשו, אולם היהודים לא קיבלו אישור לשקם את המקדש.
בקשה שנשלחה אל בגוהי מושל פחוות יהודה, לא נענתה.
שלוש שנים מאוחר יותר פנו היהודים שוב לבגוהי ולאישים רבי השפעה נוספים, והפעם קיבלו את האישור לבנות את המקדש מחדש.
גורל המקדש לאחר מכן, כמו גם מועד חיסול הקהילה היהודית ביב, לא ידוע.
התפרצות נוספת של שנאת יהודים פגאנית במצרים, התרחשה באלכסנדריה.
חלק מהחוקרים מגדירים אותה בתור: "ההתפרצות האלימה ביותר של רגשות אנטי-יהודיים בעת העתיקה".
באלכסנדריה הייתה קהילה יהודית ותיקה, אשר לכל אורך השנים בהן שימשה אלכסנדריה כבירת מצרים התלמיית חיה בשלום עם הרוב היווני-מצרי בעיר.
הניכור החל כאשר רומא השתלטה בהדרגה על מצרים, במיוחד לנוכח התמיכה שהעניקו יהודי מצרים ליוליוס קיסר במהלך מערכתו במצרים בין השנים 48–47 לפנה"ס.
במהלך העשור השני לספירה הטיל אוגוסטוס מס גולגולת על אזרחי אלכסנדריה, אולם פטר את היוונים מלשלם אותו.
מעשה שחידד את הבדלי הגזע והדת בין אזרחי העיר.
תיאור האירועים בא לידינו בעיקר מספריו של פילון האלכסנדרוני "נגד פלאקוס" ו"המשלחת לגאיוס": באוגוסט 38 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי קליגולה, ביקר באלכסנדריה המלך היהודי אגריפס הראשון.
הביקור עורר זעם רב בקרב הפגנים בעיר, ולאחר שעזב המלך פרץ פוגרום ביהודים.
חלקו של המושל הרומאי של מצרים, אאולוס אוויליוס פלאקוס בפרשה כולה, לא ברור.
פילון טוען שפלאקוס נוצל בידי מנהיגי הכנופיות האנטי-יהודיים בעיר.
פלאקוס היה מיודד בעבר עם קווינטוס נביוס מקרו, לשעבר מפקד המשמר הפרטוריאני אשר אולץ להתאבד בידי קליגולה.
בשל כך, היה מעמדו של פלאקוס רופף למדי באותה תקופה, והוא חשש שיסולק בקרוב מתפקידו, ואף גרוע מכך (כפי שאכן קרה לבסוף).
פילון טוען שפלאקוס חיפש נואשות בעל ברית כלשהו, והמנהיגים האנטי-יהודיים דיוניסוס, לאמפון ואיסידורוס, הבטיחו לו את תמיכת אזרחי אלכסנדריה אם יסגיר בידיהם את היהודים.
בשל כך, העלים פלאקוס עין ממעשי האספסוף האלכסנדרוני, ואף תמך בהם בסתר.
פלאקוס התיר לאספסוף לתפוס את בתי הכנסת היהודיים, ולהציב בהם צלמים של הקיסר.
על פי המקורות, לאחר מכן הוציא פלאקוס צו מיוחד אשר נועד להגדיר מחדש את מעמדם של יהודי אלכסנדריה.
על הצו עצמו ידועים פרטים מעטים, אולם בעקבותיו הוגדרו יהודי אלכסנדריה כ"זרים ונכרים".
מה שאמר שאזרחותם בוטלה ודמם הותר.
בעקבות הצו, נערך פוגרום מחריד בתושבי אלכסנדריה היהודים.
פילון, אשר היה עד ראייה למאורעות, מוסר תיאורי זוועה של הפוגרום:
היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם (אשר נבזזו מיד בידי המצרים), ולעבור לחלק אחר של העיר - "רובע דלתא".
לטענת ההיסטוריונית מרי סמולווד זהו הגטו הידוע הראשון.
הרובע היה צר מלהכיל את כל היהודים, ורבים נפלטו אל החופים, בתי הקברות והמזבלות.
רבים גוועו ברעב בתוך הרובע, וכאשר העזו חלקם לצאת מהרובע כדי לקנות אוכל למשפחותיהם, הותקפו בידי המצרים.
40 מזקני היהודים הולקו והושפלו בפומבי, ופלאקוס שלח את אנשיו לחפש נשק בבתי היהודים.
בספטמבר או אוקטובר של אותה שנה, נקרא פלאקוס באחת לשוב לרומא.
הוא הוגלה לאי אנדרוס ומאוחר יותר הוצא להורג.
לא ידוע הרבה על מה שקרה לאחר מכן, ונראה שהשתרר שלום מתוח בין היהודים למצרים.
בחורף 39/40 שלחו הן היהודים והן האלכסנדרונים משלחות להתווכח בפני הקיסר קליגולה.
בראש המשלחת היהודית עמד פילון, ובראש המשלחת האלכסנדרונית עמד הסופר האנטי-יהודי אפיון.
באביב של שנת 40 העניק קליגולה למשלחת היהודית ריאיון קצר, ודחה את הפגישה לפעם אחרת.
בסתיו של אותה שנה הוא העניק לשתי המשלחות ראיון ארוך יותר, אולם השיחה נסבה בעיקר על שאלות אחרות, וכאשר ניסו חברי המשלחת היהודית להעלות את נושא אזרחותם שלשמו באו, קטע אותם הקיסר בגסות.
ב-24 בינואר, 41 נרצח קליגולה בידי המשמר הפרטוריאני, וקלאודיוס עלה לשלטון.
הידיעות על חילופי השליטים עודדו את היהודים לנסות לנקום באלכסנדרונים על פרעות שנת 38, ותקפו את בני עירם.
המידע על התוקפנות היהודית מועט, אולם נראה שהתפתח מרחץ דמים רציני כיוון שהצבא הרומי נאלץ להתערב ולהשליט סדר.
בפברואר או מרץ הוציא קלאודיוס פקודה אשר החזירה ליהודים את זכויותיהם הקודמות.
בסוף אפריל, נשפטו והוצאו להורג מנהיגי הסיעה האנטי-יהודית באלכסנדריה איסידורוס ולאמפון, וב-10 בנובמבר פרסם קלאודיוס איגרת נוספת אשר ידועה כ"איגרת הקיסר קלאודיוס לאלכסנדרונים" ושרדה בתור פפירוס, ובה אישר מחדש את אזרחותם של היהודים.
עמדתם של הרומאים ביחס ליהודים מורכבת יותר.
מחד, ירשו הרומאים את שנאתם של המצרים ליהדות, ואת הבוז שהיוונים רחשו לה, אך מאידך גם חשו כלפיה רגשות התעניינות ומשיכה, שהתבטאו במספר גדול של גרים.
ראשיתה של הקהילה היהודית ברומא, לוטה בערפל.
ייתכן שההתיישבות היהודית בסיציליה ואיטליה באה במקביל להתפשטות הסחר הפיניקי, ויש אף הטוענים שהיהודים הראשונים באו לרומא במחנהו של חניבעל.
ההשערה הרווחת יותר היא שהקהילה היהודית ברומא התפתחה סביב קהילה של עבדים יהודים משוחררים.
הידיעה הברורה הראשונה לקיומה של קהילה יהודית ברומא מגיעה משנת 139 לפנה"ס.
ולריוס מקסימוס (המאה ה-1 לספירה) מספר שהיהודים גורשו מרומא באותה שנה.
הקטע הרלוונטי בספרו של מקסימוס (א', 3, 3) אבד, ושרד בשני תקצירים שכתבו מחברים מאוחרים יותר.
כל אחד מהתקצירים מתייחד בפרטים אשר אינם מופיעים בשני, אולם משניהם עולה שהיהודים גורשו כיוון שניסו "לטמא מנהגים רומיים", היינו להכניס לרומא פולחנים זרים.
סביר להניח שהיהודים רצו בסך הכל לנהוג את מנהגיהם ברומא בפומבי .
נראה שהמקור של מקסימוס בנושא זה הוא אחד מספריו האבודים של טיטוס ליוויוס.
עם זאת, נראה שצו הגירוש חל רק על יהודים זרים, ולא על יהודים שהיו תושבי קבע של רומא.
כמו כן, מכיוון שהצו הוצא בידי פראיטור הוא היה מוגבל לשנת כהונתו של הפראיטור.
כיבוש יהודה בידי פומפיוס מגנוס בשנת 63 לפנה"ס, הגביר את חדירת היהודים לרומא.
עדות ראשונה לשנאת יהודים ברומא, ניתן למצוא בנאומו של קיקרו "בעד פלאקוס" (Pro Flacco) משנת 59 לפנה"ס.
קיקרו שימש כפרקליטו של לוקיוס ולריוס פלאקוס, הנציב (פרופראיטור) לשעבר של הפרובינקיה הרומית אסיה.
הואשם בשחיתות ונתבע על עושק ומעשים בלתי חוקיים כלפי אוכלוסיית המקום.
אחת מאשמות התביעה הייתה שבזמן שהותו באסיה, החרים את "הזהב" שנאסף על ידי יהודי הפרובינקיה שלו למען בית המקדש בירושלים, ככל הנראה המס השנתי של מחצית השקל.
קיקרו פותח את נאומו ברמיזה כביכול קנה התובע את "הקהל ההוא" של היהודים, ביודעו "איזה המון עצום זה, כמה מלוכד הוא ואיזו השפעה יכולה להיות לו בהתכנסויות ציבוריות".
לאחר מכן עובר קיקרו לתקוף את היהודים, ובין היתר מגדיר את דת היהודים כ"אמונה טפלה ברברית".
הגדרה שעומדת בניגוד להוקרה שרחש בן דורו של קיקרו, מרקוס טרנטיוס וארו, אשר הוקיר מאוד את הדת היהודית.
עם זאת, כאשר בוחנים את הדברים יש להתחשב בהקשר המשפטי ובמנהגו של קיקרו להשמיץ עדים נגדיים על ידי האשמת אופיים הלאומי.
יוליוס קיסר נודע ביחסו ההוגן כלפי היהודים, ועל פי עדותו של סווטוניוס לאחר רציחתו הם התאבלו עליו מרה.
מלחמותיו של הורדוס, אשר בהן השתתפו חיילים רומאים רבים, הגבירו את התעניינותם של הרומאים ביהודים, כמו גם את מספר העבדים היהודיים שיובאו לרומא.
עדות לכך ניתן לראות בעובדה שבספר הסטירות הראשון של הורטיוס, אשר נכתב באותה תקופה, מאוזכרים היהודים פעמים רבות יחסית ובמקומות מרכזיים.
במהלך המאה ה-1 לספירה, גדל מספרם של היהודים ברומא, ובד בבד התעצם כוחם.
על פי ההערכות מספרם של היהודים ברומא במהלך המאה נע בין 15,000 ל-50,000. היהודים הצליחו להשתלב בחברה הרומית, ותוך כדי כך לשמור על מבנה קהילתי ועל דתם הייחודית, מה שעורר לעיתים שנאה כלפיהם ופחד מפניהם.
הקיסר הרומאי הראשון, אוגוסטוס, נודע גם הוא במדיניותו ההוגנת כלפי היהודים.
לא כן יורשו טיבריוס, אשר בשנת 19 לספירה הורה על גירוש היהודים והגרים, לפי חלק מהעדויות מרומא בלבד, ועל פי חלקן מכל רחבי איטליה.
על פי המקורות, סיבת הגירוש הייתה פעילות גיור שבה עסקו יהודים ברומא, אם כי חלק מהחוקרים בני זמננו מציעים סיבות אחרות.
הוא הורה לשרוף אביזרי פולחן יהודיים, גייס בכפייה 4,000 יהודים ושלח אותם למלחמה בשודדים בסרדיניה ("אם יאבדו בשל האקלים הקשה, לא יהיה הנזק שווה הרבה"), והציב אולטימטום לשאר העוסקים ב"עבודה הטמאה".
פילון האלכסנדרוני מייחס את מדיניותו האנטי-יהודית של טיבריוס לאיש החצר האנטי-יהודי סיאנוס, אולם חלק מהחוקרים מאמינים שחלקו של סיאנוס במאורעות היה מועט, וכי פילון ניסה להציג את הקיסרים הרומיים כולם כפרו-יהודים כדי לצבור לגיטימציה.
הסאטיריקן יובנאליס, אשר פעל במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה, נחשב לסופר הרומאי בעל הדעות הרבות והמסולפות ביותר על היהדות.
בתקופתו של יובנאליס, התגבר זרם המהגרים אל רומא מהפרובינקיות, מצב שיובנאליס מגלה בכתביו חוסר השלמה ותיעוב כלפיו.
אלא שהוא אינו חש סלידה כלפי המהגרים מספרד, גאליה או אפריקה, מאחר שהם עברו תהליך של רומניזציה ולא שונים מהרומאים באופן משמעותי.
הוא לועג בעיקר למצרים, אולם רק מגנה אותם, ולא חושש שהם עשויים להשפיע על בני רומא מבחינה תרבותית.
היחידים שיובנאליס ממש חושש מהם, הם היהודים והיוונים.
עם זאת, הביקורות שלו כלפיהם שונות, כפי שמגדיר פטר שפר: "אם היוונים מואשמים [אצל יובנאליס] בהשתלבות יתרה בחברה הרומית, היהודים מואשמים באפס-השתלבות".
בעיני יובנאליס, היהודים הם קבצנים, מגידי עתידות ובעלי אמונות טפלות.
הוא מאשים רק אותם, ולא שום אומה אחרת, בהמרת אנשים לדתם.
היחיד שמשתווה ליובנאליס בביקורתו ביחס ליהודים, הוא ההיסטוריון הנודע טקיטוס.
בספר החמישי ב"היסטוריות" שלו, מספר טקיטוס על דיכוי המרד הגדול ביהודה.
סקירה זו, העוינת מאוד, היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית.
המשותף בין מסורות אלו, הוא שבניגוד לסיפור יציאת מצרים המקראי, היהודים גורשו ממצרים ולא יצאו ממנה מרצונם.
הקטאיוס איש אבדרה (סביב 300 לפנה"ס) מספר על מגפה במצרים, אשר בגללה המצרים גרשו את כל הזרים מארצם, ובעוד חלקם נחתו בחופי יוון, רובם הגיעו "לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם." רבים סבורים שאין בקטע נימה אנטי-יהודית, אם כי היסטוריונים כפטר שפר מפקפקים בכך.
כך או כך, הקטאיוס היה הראשון שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים.
הכהן וההיסטוריון המצרי מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס) מספר שהחיקסוס, שפלשו למצרים ממזרח, ביצרו את העיר אווריס, ומאוחר יותר, כאשר התקוממו עליהם המצרים, התבצרו בעיר עד שגורשו ממצרים, ואז התיישבו בארץ שמאוחר יותר נקראה "יהודה" וייסדו בה את העיר ירושלים.
לאחר מכן התקוממו המצורעים, ותחת הנהגת אדם בשם אסרסיף, אשר שינה את שמו למשה, קראו לעזרתם את החיקסוס מירושלים, פשטו יחד עמם על מצרים ועשו בה "תועבות גדולות".
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) בתיאורו את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים, מספר שחבריו של אנטיוכוס סיפרו לו "שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים.
הסופר המצרי ליסימכוס, אשר זמנו אינו ידוע ומוכר לנו רק מכתבי יוסף בן מתתיהו כתב גם הוא גרסה משלו ליציאת מצרים, אשר לדעת יוסף יש לסווגה כעוינת מכולן.
על פי ליסימכוס, בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים, הוחלט לגרש את היהודים אשר היו מצורעים והפיצו מחלות.
רבים מהם הוטבעו בים, ואלו מהם ששרדו התקבצו תחת הנהגת משה, אשר הורה להם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם".
הגאוגרף סטראבון (המאה ה-1 לפנה"ס), קבע ש"אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים" וטען שזאת הסיבה לריבוי האוכלוסייה היהודית במצרים, "מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם".
הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלוויית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", מפני שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם.
ההיסטוריון הרומאי פומפיוס טרוגוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס) מוסר גרסה מקוצרת ומלאה בשיבושים של הסיפור המקראי אודות מוצא היהודים, ומצייר תמונה אוהדת למדי של יוסף ושל משה.
עם זאת, הוא מספר שלאחר שנחתו על המצרים גרדת וצרעת והם הוזהרו על ידי אורקל, גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט.
מאחר שמשה הפך למנהיג הגולים, הוא לקח בגנבה את כלי הקודש של המצרים, ואלה ניסו להשיב אותם בכוח הנשק, אך סערות אילצו אותם לשוב לביתם.
היהודים השתלטו על דמשק והר סיני, ולטענתו מאז מקפידים לא לבוא במגע עם זרים.
תיאורו של פומפיוס כולל גם את האזכור היחיד לאהרן (Arruas) בספרות היוונית-רומית.
ניתן להניח שאת הסיפור על מוצא היהודים לקח פומפיוס ממקור אוהד, או לכל הפחות נטרלי, בעוד את סיפור הגירוש לקח ממקור עוין בעליל.
המדקדק אפיון, אשר נודע כשונא יהודים מושבע (יוסף בן מתתיהו כתב נגדו את הספר נגד אפיון), כתב ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס והוא הוציא את היהודים ממצרים בשנה הראשונה של האולימפיאדה ה-7 (שנת 752 לפנה"ס).
גרסתו של כאירמון מאלכסנדריה לסיפור, דומה למדי לגרסתו של מנתון, אלא שעל פי גרסתו גורשו היהודים בשל זעמה של האלה איזיס.
בשל אזכורה של איזיס, יש המחברים בין גרסת כאירמון לבין "נבואת הקדר".
נבואה זו היא למעשה סדרת פפירוסים ביוונית הכוללים נבואות זעם על עתידה של מצרים.
הנבואות מושמעות מפי קדר (ומכאן שמן), והן מיועדות אל המלך אמנופיס.
על פי הנבואות: מצרים תיכבש בידי זרים, אולם הם יבואו על עונשם ועירם תהיה משטח דייגים.
אז יקום מלך צדיק והחיים יתפללו שהמתים יקומו לתחייה.
הנבואות נכתבו בערך ב לספירה, ומשקפות היטב את המצב הפוליטי והכלכלי העגום במצרים באותה תקופה.
באחת הנבואות נזכר "צא נגד היהודים...
המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
הנבואה מקוטעת מאוד, ולא ניתן לדעת האם היו הקבלות נוספות בינה לבין סיפורו של מנתון.
תיאורו כולל גם אזכור יחיד במינו למצה ושמיטה.
מתוך הכתבים שיש בידינו לא מתקבל שום מושג לגבי צורתם החיצונית וצבעם של היהודים, וזאת בניגוד לתיאור של אנשים "ברברים" בספרות היוונית והרומית.
בסיפור המקראי, משה היה מנהיגם של העברים ביציאת מצרים, והוא שהובילם דרך המדבר אל ארץ ישראל.
היחס אל משה בספרות הפגנית משתנה מסופר לסופר.
מנתון כותב שהוא היה כהן דת מהעיר הליופוליס, וששמו המקורי היה "אוסרסיף".
גם על פי סטראבון היה משה כהן מצרי, אשר עזב את מצרים בשל אכזבה מדתה.
גם על פי אפיון הוא היה מצרי יליד הליופוליס.
ההיסטוריון היהודי-מצרי-הלניסטי ארתפנוס (סביבות 200 לפנה"ס), שדבריו הגיעו לימינו דרך ציטוטים בכתביהם של היסטוריונים מאוחרים יותר מאבות הכנסייה, סיפר בספרו "על היהודים" שמשה גדל כנסיך מצרי, וזיהה אותו עם הדמות המיתולוגית מוסאוס מאתונה.
על ידי זיהוי זה, ייחס למשה אגדות רבות המשלבות מיתולוגיה מצרית ויוונית.
כמו כן, הושם דגש על הקשר שלו עם דמות ידועה אחרת מהתנ"ך אשר פעלה במצרים – יוסף.
על פי פומפיוס טרוגוס, משה היה בנו של יוסף וירש ממנו את יופיו וחכמתו.
אצל אפולוניוס מולון לעומת זאת, הפך משה לנכדו של יוסף, ואצל כאירמון מאלכסנדריה הם מוזכרים כבני אותו הדור.
שנויה במחלוקת לא פחות היא הדת שהנחיל משה לעמו.
מרבית התיאורים של הסופרים היווניים והרומיים עוינים למדי.
דיודורוס מונה את משה כאחרון המחוקקים שטענו כי קבלו את חוקיהם מאלוהות, כאשר משה ייחס את חוקיו לאל הנקרא "יהו" (Iao).
בהזדמנות אחרת הוא מכנה את משה "האיש שבנוסף לכך ציווה על היהודים את מנהגיהם המיזנתרופיים והמופקרים", וטוען שבבית המקדש השני הועמד פסל שלו ישוב על חמור.
יוסף בן מתתיהו מציין את הסופרים אפולוניוס מולון וליסימכוס, בראש הדוברים נגד משה וחוקי התורה, שטענו כי משה היה מכשף ורמאי והחוקים שנתן מלמדים את היהודים "לעשות כל רעה ולעזוב כל מידה טובה".
במקום אחר הוא מביא את דברי ליסימכוס על פיהם משה הורה לבני עמו שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם".
גם טקיטוס כותב שמשה "הזהירם לבלתי צַפּוֹת לעזרה מיד אלים או בני־אדם, שהרי אלה ואלה נטשוּם".
יובנאליס (בן דורו של טקיטוס) כתב שהגרים נשמעים ל"כל שצִוָם משה במגילת ספרו הנסתרת, לא להראות את הדרך...לא להוליך בלתי נימולים לבאר שבִּקשוּה".
קווינטיליאנוס מכנה אותו "מייסד האמונה הטפלה היהודית".
הרופא הנודע גלנוס (המאה ה-2 לספירה) מזכיר את משה מספר פעמים כדוגמה לצורת מחשבה שלדעתו אינה תואמת לזו של המדען והפילוסוף האמיתי.
עם זאת, ישנם גם תיאורים חיוביים על משה.
סטראבון כותב בנימה חיובית שמשה ייסד "פולחן שלא יכביד על מי שיאמץ אותו, בין אם בהוצאות או באובססיות אלוהיות או בצרות אבסורדיות אחרות".
הפילוסוף הסורי נומניוס מאפאמיה ציטט את משה בקטעים רבים בכתביו, והתייחס לדמיון בין תורתו של משה לזו של אפלטון, כשכתב: "מהו אפלטון, אם לא משה דובר יוונית אטית?".
על פי הסודא, הסופר היווני אלכסנדר פוליהיסטור (המאה ה-1 לפנה"ס) ציין בחיבורו על רומא, שהייתה בה "אישה עבריה בשם מוֹסוֹ (Μωσώ) שחיברה את חוקי העברים".
נומניוס מאפאמיה התייחס אל האגדה על המאבק בין משה לקוסמים המצרים יאנס ויאמברס, "שנבחרו על ידי תושבי מצרים כמתאימים לעמוד מול משה, שעמד בראש היהודים, איש שהיה בעל כוח רב בתפילה לאלוהים".
עלילת החמור, הייתה עלילה אנטי-יהודית פופולרית אשר זיהתה את אלוהי היהודים עם החמור, וגרסה כי היהודים סגדו לפסל בדמות חמור שהיה מוצב בבית המקדש בירושלים.
הן אצל המצרים, והן אצל היוונים והרומים, החמור נתפס כמטומטם ותאוותן (בניגוד להערצת בעלי חיים אחרים שרווחה במצרים).
היהודים קושרו גם אל האל המצרי סת ואל מקבילו היווני טיפון, אשר שניהם זוהו עם החמור.
קישור זה עשו מנתון, ופלוטרכוס.
דיודורוס מספר שבבית המקדש השני היה "פסל משיש של אדם עבדקן ישוב על גבי חמור וספר בידיו".
הפסל נמצא בידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס), אשר היה "מזועזע משנאה שכזאת המופנית נגד כל האנושות".
אפיון מתאר כי: "בחביון המקדש הזה הציגו היהודים ראש חמור והם נותנים לו כבוד אלהים ומרוממים אותו באמונה רבה".
לטענת אפיון, הפסל נלקח בידי אנטיוכוס הרביעי יחד עם שאר אוצרות המקדש.
ההיסטוריון דמוקריטוס ציין בחיבורו "על היהודים" (אותו כתב כנראה אחרי שנת 70 לספירה), שהיהודים "נהגו לסגוד לראש זהב דמוי-חמור".
ייתכן ודמוקריטוס הסתמך על אפיון.
אפיון אף מצטט את הסופר מנסיאס (200 לפנה"ס בערך) כמקור קדום יותר לטענתו.
מנסיאס מספר על כך שבתקופת המלחמה בין האדומים ליהודים, אדומי בשם זאבידוס גנב מבית המקדש את "ראש הזהב אשר לחמור המשא" אשר הוצג לכאורה בית המקדש.
יוסף בן מתתיהו מבקר בחריפות את דברי אפיון וטוען כי "החמור הגדול היה הוא ולא אחר".
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), ניסה למצוא הסבר אטיולוגי לכך שהיהודים סוגדים לחמור.
לטענת טקיטוס, במהלך נדודי בני ישראל במדבר, הם לא מצאו מים, עד ש"עדר חמורי בר" הראה למשה "מקורות מים גדולים".
לפיכך, כאשר בנו מקדש "בדביר הקדישו את צלמו של בעל־החיים אשר נחם והושיעם מנדודיהם ומצמאם".
טענה זו נמצאת גם אצל פלוטרכוס.
טקיטוס סותר את עצמו בהמשך, כאשר הוא מתאר את כיבוש בית המקדש השני בידי פומפיוס מגנוס בשנת 63 לפנה"ס: "מני אז נודע ברבים כי אין שם כל צלמי אלים וכי המקדש ריק ואינו צוֹפן כל סוד".
עלילה זו גרסה כי היהודים מקריבים בבית המקדש בירושלים קורבנות אדם.
אפיון מספר שכאשר נכנס אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) לבית המקדש השני הוא מצא איש אשר סיפר לו בבכיות שהוא יווני אשר נתפס בידי היהודים, הפך לאסיר בבית המקדש ופוטם במאכלים שונים.
כשניסה לברר על פשר הדברים, הוא הצליח לשמוע ולהבין שאחד מהחוקים היהודיים קובע שעל היהודים לתפוס איש יווני הבא מארץ זרה, לפטם אותו שנה שלמה ואז במועד קבוע לקחת אותו לחורשה.
בעקבות מה ששמע החל אנטיוכוס לרדוף את היהודים.
ההיסטוריון דמוקריטוס כותב בספרו "על היהודים": "מדי שבע שנים, בהיותם חסרי מעש, לכדו נוכרי והקריבוהו תוך גזירת בשרו לגזרים קטנים, וכך הרגוהו".
מרבית החוקרים מסכימים שהסיפור המובא אצל אפיון (שדמוקריטוס כנראה הסתמך עליו), הוא הכלאה של שני סיפורים שונים שנעשתה במגמה אנטי-יהודית.
אולם בעוד אליהו ביקרמן סבור שמקור הסיפור הוא בהיסטוריון חצר סלאוקי שניסה להצדיק את צעדיו של אנטיוכוס נגד היהודים, בצלאל בר כוכבא סבור שמקורו הוא במצרים העתיקה בתקופה הפרסית.
לדעת בר כוכבא, היסטוריון החצר הסלאוקי רק אימץ את העלילה המצרית והוסיף את כניסת אנטיוכוס למקדש כסיפור רקע.
עלילה זו גרסה שאבותיהם של היהודים היו מצרים מוכי צרעת שגורשו בשל כך ממצרים.
היא מהווה פן נוסף של הגרסה היוונית-מצרית ליציאת מצרים .
ההיסטוריון המצרי מנתון בגרסתו ליציאת מצרים, מספר שהמצרים רצו לטהר את ארצם "מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים".
דיודורוס טוען כי "כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת".
פומפיוס טרוגוס כותב שהמצרים, לאחר "שניחתו עליהם גרדת וצרעת" והוזהרו על ידי אורקל, גרשו ממצרים את משה יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט.
טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים".
הסופר המצרי ליסימכוס כותב כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון.
המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים.
"וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים", אלה שנשארו הופקרו במדבר בסכנת חיים, אולם משה הנהיג אותם והוביל אותם אל יהודה.
גרסתו של אפיון דומה מאוד, אלא שהוא מוסיף אל המצורעים גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות.
כאירמון מאלכסנדריה מספר שהאלה איזיס הציקה למלך מצרים אמנופיס בחלום, ואחד החרטומים אמר לו שאם יטהר את מצרים מכל מי שיש "טומאה" בבשרו, "יסור ממנו חזון האימה הזה".
בראש אוכלוסייה זו עמדו על פי תיאורו משה ויוסף, והם נפגשו עם מגורשים נוספים הם יצאו למלחמה על מצרים.
האחרון שמזכיר עלילה זו הוא טקיטוס, המספר שהיהודים גורשו ממצרים בשל "נגע ממאיר, המשחית את גוף האדם", ואומר שבשל כך היהודים נמנעים מאכילת חזיר, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
עלילה זו נחשבת, לצד עלילת החמור ועלילת קורבן האדם, לאחת העלילות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה.
יוסף בן מתתיהו מתאמץ להפריך אותה בספרו "נגד אפיון".
בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה.
אולם בתרגום השבעים, וכן בכתבי פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, הסתפקו בכך שהפכה ללבנה.
מצוות השבת היא אחת המצוות הבסיסיות ביותר ביהדות.
היא הדברה הרביעית מבין עשרת הדיברות.
השבת מוגדרת לעיתים כ"יסוד האמונה" ונאמר בחז"ל כי "כל המשמר את השבת כהלכתו – כאלו מקיים כל התורה כולה, וכל המחלל את השבת – כאלו כפר בכל התורה כולה".
אי שמירת השבת נתפסה בין היתר כאחת הסיבות לחורבן בית ראשון ולגלות בבל, ובתקופת הגלות הפכה לאחד הסממנים המובהקים ביותר של העם היהודי.
לפיכך, אחת מגזירות אנטיוכוס הייתה "להפר את השבתות ואת המועדים".
ההיסטוריון אגאתרכידס (המאה ה-2 לפנה"ס), הוא המחבר הפגני הראשון המתייחס לשבת היהודית: "אלה הנקראים בשם יהודים...רגילים לנוח ביום השביעי ואינם חוגרים חרב ביום הזה ואינם עובדים את אדמתם ואינם עושים בו כל מלאכה, רק פורשים את ידיהם בבתי מקדשיהם ומתפללים (כל היום) עד בוא הערב.
דבריו של אגאתרכידס רומזים על כיבוש ירושלים בידי תלמי הראשון בשנת 301 לפנה"ס.
בניגוד לאגאתרכידס, פלוטרכוס אינו מפרט באיזה כיבוש של ירושלים מדובר.
עם זאת, בשל הדמיון בין התיאורים מקובל כיום להאמין ששניהם דיברו על אותו כיבוש.
במקום אחר באותו חיבור, פלוטרכוס מסביר את האמירה של אוריפידס "יוונים המגלים אצל הברברים דברים רעים" ומונה את המנהגים הברבריים שאומצו על ידי היוונים שיש בהם מן "האמונה הטפלה", ובהם גם "שמירת שבת" (Sabbatismous).
דיו קסיוס טוען שגנאיוס פומפיוס מגנוס למד על "הלהיטות הדתית" של היהודים, ובשנת 63 לפנה"ס לכד את ירושלים ב"יום סטורן" שבו היהודים לא התגוננו.
פרונטינוס טוען שאספסיאנוס ניצח את היהודים בזמן המרד הגדול, על ידי כך שביצע התקפה בשבת "יום שבו הוא בגדר חטא להם לעשות כל עסק".
במקרא לא מצוין האיסור להילחם בשבת, ותיאור כיבוש ירושלים בידי תלמי הוא הראשון שמזכיר איסור זה.
בספר מקבים ב' כתוב כי בתקופת מרד החשמונאים תקף הצבא הסלאוקי את ירושלים ביום השבת והכה ביהודים "מכה רבה מאוד".
בספר מקבים א' מובא סיפור אחר על 1,000 יהודים אשר נשרפו חיים בידי הסלאוקים כי סירבו להתגונן בשבת.
בשל כך הורה מתתיהו הכהן "אם הילחם ילחמו אויבינו בנו ביום השבת, ויצאנו לקראתם ועמדנו על נפשנו" היינו ילחמו מלחמת מגן בגלל פיקוח נפש.
מהעולה משם סבורים החוקרים שמכאן ואילך כן לחמו יהודים בשבת, ואם כן אין אמת בתיאוריהם של דיו קסיוס ופרונטינוס על כך שגם הרומאים ניצלו את יום השבת כדי להילחם ביהודים.
אחת הטעויות הרווחות בספרות היוונית-רומית, היא הטענה על פיה היהודים צמים בשבת.
המשורר הרומאי מרטיאליס, מציין בין אוסף הריחות הרעים שהוא מעדיף על פני ריחה של אישה בשם "באסה", את "הבל פיהן של נשים הצמות בשבת".
ההיסטוריון הרומאי סווטוניוס מצטט קטע מתוך מכתב של אוגוסטוס אל אחיינו טיבריוס: "אפילו היהודי, טיבריוס יקירי, אינו שומר על צום־השבת שלו בקפדנות כזו, שאני שמרתיו היום".
פומפיוס טרוגוס כותב שלזכר יציאת מצרים תיקנו היהודים את יום השבת אשר בו נחו מנדודיהם כיום צום.
היו שהציעו להסביר את הטעות בכך שהמנהג היהודי לא לאכול בשבת לפני סעודת היום, פורש כצום נוסף לאור הצומות הרבים הנהוגים ביהדות בלאו הכי.
היו שטענו כי העובדה שהיהודים אינם מדליקים אש, אופים ומבשלים בשבת גרמה לאמונה שהם צמים.
הסבר אחר הוא שחל בלבול בין יום השבת ליום הכיפורים.
ואכן, יובנאליס כותב: "בשבת של שנת שבתון בלי מנעל הוא המלך", וכוונתו היא ככל הנראה ליום הכיפורים שבו אסורה נעילת מנעלים.
אם כי יש הסוברים שיובנאליס התכוון למנהג העלייה לרגל להר הבית ברגליים יחפות, שאף המלכים היו מחויבים בו.
חלק מהחוקרים סוברים שאין מדובר בטעות, ושאכן היו יהודים שנהגו לצום בשבת.
חוקרים אלו מסתמכים בין היתר על העובדה כי ידוע על מנהגים יהודיים מסוג זה מתקופת ימי הביניים.
יצחק דב גילת מביא כראיה לתאוריה זו את דבריו של רבי אליעזר בן הורקנוס המובאים בתלמוד הבבלי כי אדם רשאי לא לאכול בימים טובים ותחת זאת ללמוד תורה.
הוא אף אמר שהעוזבים את הלימוד ביום טוב על מנת לאכול "בעלי מארה [קללה] הם".
במקום אחר מובאים דבריו של רבי יוסי בן זמרה "כל היושב בתענית בשבת קורעין לו גזר דינו של שבעים שנה".
עם זאת, נפסק להלכה שאין להתענות בשבת.
איסור זה אינו מפורש במקרא, אולם מאוזכר רבות בספרות היהודית העתיקה.
בין היתר בתלמוד הירושלמי, בספר יהודית, בספר היובלים, בספר ברית דמשק, ויש אף המוצאים ראיה לכך מפסוקי המקרא.
מוטיב נוסיף המופיע בספרות הפגנית בנוגע לשבת, הוא סיווגו כיום קר.
אחד מהסופרים הראשונים שנתן ביטוי לתפיסה זו, הוא מלאגרוס מגדרה (סוף המאה ה-2 לפנה"ס), באפיגרמה שלו על אישה בשם דמו (Demo): "אם אהובך שבת שומר, מה הפלא!
מחברו האנונימי של הספר "brevis expositio vergilii georgicorum" ("הסבר קצר לגאורגיקה של ורגיליוס"; החצי הראשון של המאה ה-5 לספירה) אף מנסה להסביר כי "היה זה די ידוע שכוכב סטורן קר, ושלפיכך מאכלי היהודים ביום של סטורן קרים".
רוטיליוס נמטיאנוס כותב באחד משיריו נגד היהודים: "שבתות צוננות הן כלבבם ואולם לבם צונן יותר מדתם".
המדקדק המצרי-יווני אפיון, קושר את מקורו של יום השבת עם הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים.
אפיון כותב שהיהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".