tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני השוטרים היחידים שנמצאו באזור הוזעקו על ידי האנשים באתר הנופש והגיעו בסופו של דבר לקרבת בית ההארחה, אך שם ירה בריאנט לעברם וריתק אותם למקומם במשך שעות.
בהמשך צלצלה לבית ההארחה עיתונאית.
לשאלתה מה מתרחש הוא ענה "הרבה כיף" (Lots of Fun).
רק בשעה 21:00 הגיע למקום כוח התערבות חמוש של משטרת טסמניה והטיל על הבית מצור.
השוטרים שוחחו בטלפון עם בריאנט, שדרש לקבל מסוק שיוביל אותו אל מטוס שייצא לעיר אדלייד כנגד בן ערובה שישחרר.
הוא אמר שימשיך להחזיק את בעלת הבית - שאותה רצח מוקדם יותר - כבת ערובה.
התקשורת עמו פסקה לאחר שהתרוקנה סוללת הטלפון האלחוטי שבו השתמש.
בבוקר העלה בריאנט את הבית באש, אולי בניסיון להימלט בחסות השרפה, אך האש פגעה בו והוא נכווה.
הוא רץ החוצה ושם השתלטו עליו השוטרים והעבירו אותו לטיפול רפואי.
התברר שבריאנט הרג את בן הערובה שלו במועד כלשהו במהלך הלילה או הבוקר.
האירוע הסתיים לאחר כעשרים שעות, ב-29 באפריל בשעה 08:00 לערך.
בסך הכל רצח בריאנט שתי ילדות, שתי נערות בנות 15 ו-17 וכן 31 בוגרים מגיל 21 ועד 72.
הטבח חולל זעזוע עמוק בציבור האוסטרלי.
בין השאר הושמעו איומים רבים לפגוע בבריאנט ולנקום בו.
בריאנט אושפז בבית חולים והחלים מפצעיו.
בבדיקה פסיכיאטרית שנערכה לו נמצא כי איננו חולה במחלת נפש ונקבע שהוא כשיר לעמוד לדין.
תחילה הוא כפר בשלל האישומים נגדו אך בהמשך הודה בהם והורשע על פי הודאתו.
בית המשפט הורה לחתום ולאחסן את כל הראיות הנוגעות לטבח.
ב-22 בנובמבר 1996 נידון בריאנט לעונש של 35 מאסרי עולם וכן ל-1,035 שנות מאסר בגין ניסיונות לרצח, גרימת חבלת גוף, הצתות ועוד, ללא אפשרות לחנינה.
בשל האיומים לנקום בו על פשעיו הוא ריצה את עונשו בבידוד מלא בבית סוהר בטסמניה.
עשר שנים לאחר הטבח הועבר למאסר ביחידה פסיכיאטרית מיוחדת בכלא.
גרסת בריאנט למניע שלו לביצוע הטבח לא פורסמה בציבור.
אפשר שעשה את הטבח בעקבות הדיווחים בתקשורת על טבח דאנבליין שאירע בסקוטלנד חודש לפני כן.
מרגע שנתפס ביקש בריאנט שוב ושוב לדעת כמה אנשים רצח והוא נראה כמתרשם מהמספר.
פסיכיאטר שכתב על הפרשה ומקרי רצח דומים טען כי הם נבעו מתופעת ההעתקה של פשעים מסדר גודל זה.
לטענתו הסיקור התקשורתי המוגבר של מעשים אלו מביא אצל אנשים מסוימים בעלי ליקויי אישיות לא להרתעה מהם אלא דווקא לרצון לחקות אותם בתוספת הדרכה מפורטת כיצד לעשות זאת.
אתר פורט ארתור שב ונפתח לציבור מספר שבועות לאחר הטבח.
מבנה המסעדה שבו החל הטבח משמש כיום כאתר הנצחה וסביבו ניטע גן זיכרון.
לוח זיכרון לנרצחים נחנך בו ביום השנה השני לטבח.
קרן זיכרון לסיוע לילדים קרבנות אלימות (Alannah and Madeline Foundation) הוקמה לזכר שתי הילדות הצעירות שנרצחו על ידי בריאנט.
החמרת חוקי אחזקת הנשק באוסטרליה
התגובה הציבורית הבולטת ביותר לטבח הייתה שינוי דרסטי בחוקי אחזקת הנשק באוסטרליה, שהיו מקלים למדי עד לאותה עת.
הממשלה הפדרלית בהנהגתו של ג'ון הווארד שנתמכה בהסכמה חוצת מפלגות בפרלמנט הובילה את ממשלי כל המדינות והטריטוריות של אוסטרליה לקבל חוקים מחמירים בעניין זה.
הדבר נעשה למרות התנגדות ציבורית מסוימת, שאותה הובילו ארגונים ימניים ונוצרים באוסטרליה, אשר התברר שנתמכו על ידי איגוד הרובאים הלאומי האמריקני.
מנגד תמכו בפומבי במהלך פוליטיקאים, פעילים חברתיים וכן חלק מבני משפחות קרבנות הטבח.
החוקים החדשים שחוקקו המדינות והטריטוריות קבעו הגבלות נוקשות על החזקת רובים אוטומטיים וחצי אוטומטיים על ידי אזרחים והשימוש בהם וכן הגבילו את השימוש בהם לצורך ירי וציד ספורטיביים.
בנוסף לחקיקה יזמה הממשלה הפדרלית מבצע לרכישת כלי נשק המצויים בידי הציבור על פי טבלת שווי שנקבעה.
במסגרת המבצע נאספו מהציבור כ-643 אלף כלי נשק שתמורתם שולם סך של 350 מיליון דולר אוסטרלי.
הוצאה זו מומנה באמצעות העלאה זמנית של דמי ביטוח הבריאות באוסטרליה.
טבח צפצאף (או ספסף) אירע ב-29 באוקטובר 1948, כאשר במסגרת מבצע חירם כבש כוח צה"לי את הכפר הערבי צפצאף שבגליל העליון (עליו נבנה המושב כפר חושן).
על הכפר הגנו חיילים מגדוד ירמוך השני של צבא ההצלה.
צפצאף היה הכפר הראשון שנכבש במבצע חירם, שמטרתו, על פי צה"ל, הייתה "טיהור הגליל המרכזי והשמדת כוח האויב אשר בו".
הכפר הותקף על ידי שתי מחלקות של מכוניות משוריינות, וטנק מחטיבה 7.
ההיסטוריון בני מוריס מעריך שבטבח נהרגו "בין חמישים לשבעים אזרחים ושבויים".
יוסף נחמני, מנהל של הקרן הקיימת במזרח הגליל, מתעד ביומנו ביקור בצפצאף או בסביבה ב-6 בנובמבר, מלווה בשר המיעוטים בכור-שלום שטרית.
שניהם תודרכו על ידי עמנואל פרידמן, נציג של משרד המיעוטים, שדיבר על "מעשיהם האכזריים של החיילים שלנו." יומנו של נחמני פורסם על ידי ממשלת ישראל בראשית שנות ה-80. היומן פורסם בעבר, אבל הקטעים שהזכירו את הטבח הושמטו בפרסומים אלו.
ב-6 בנובמבר 1948 כתב נחמני: "בצפצאף, אחרי שנכנסו (החיילים) לכפר ואנשיו הרימו דגל לבן, אספו את הגברים והנשים לחוד, קשרו את הידיים לחמישים ששים פלחים וירו בהם, המיתו אותם וקברו אותם בבור אחד.
וגם אנסו כמה מנשי הכפר.
על יד החורשה הוא (פרידמן) ראה כמה נשים הרוגות וביניהן אישה כשהיא מחזיקה בזרועותיה ילד הרוג".
ישראל גלילי דיווח על הטבח בפגישה של מפ"ם.
על פי הערות של הפגישה שנלקחו על ידי אהרון כהן, גלילי דיווח כי בצפצאף "52 גברים נקשרו בחבל.
בתגובה לדיווח, אליעזר באואר (בארי), מעוזריו של שר העבודה מרדכי בנטוב, הגדיר את מעשי ההתעללות של חיילי צה"ל בגליל כ"מעשים נאציים".
על פי נפז נזאל, שראיין ניצולים במחנה הפליטים עין אל חילווה ב-1973, העדים דיברו על ארבעה מקרי אונס ורצח של כ-70 גברים.
התושבים אמרו שכאשר החלה ההתקפה על הכפר, הלוחמים מצבא ההצלה התכוננו להגן עליו, אבל הופתעו על ידי התקפה משלוש חזיתות.
אחד מהלוחמים הערביים טען מאוחר יותר: "אנחנו לא ציפינו להתקפה משלוש חזיתות.
כאשר אף אחד מהצבאות הערביים לא הצטרפו ללחימה, נסוגנו, יחד עם מתנדבי צבא ההצלה, ללבנון.
השארנו מאחור את רוב תושבי הכפר, רבים מתים או פצועים."
אלו שנותרו מאחור טענו כי חיילים ישראליים נכנסו לכפר בזריחה והורו לכפריים להסתדר בשורה בנקודה מסוימת בחלקו הצפוני של הכפר.
כפרי אחד אמר לנזאל: "בזמן שהסתדרנו בשורה כמה חיילים יהודים הורו לארבע בנות ללוות אותם להביא מים לחיילים.
במקום זאת, הם לקחו אותם אל הבתים הריקים שלנו ואנסו אותן.
כשבעים מאנשינו נורו למוות בעיניים מכוסות, אחד אחרי השני, מול עינינו.
החיילים לקחו את הגופות שלהם וזרקו אותם על הבטון שמעל מעיין הכפר וכיסו אותם בחול." ימים לאחר מכן, חיילים ישראלים ביקרו בכפר וסיפרו לתושבים שכדי שיוכלו להישאר בבתיהם הם יאלצו לשכוח את מה שקרה.
למרות זאת, הם החלו לעזוב בחסות הלילה אל עבר לבנון, ארבעה בכל פעם, עד שצפצאף התרוקנה מתושבים.
טבח רכניץ נערך בלילה שבין 24 ו-25 במרץ 1945 ליד רֶכניץ שבאוסטריה, סמוך לגבול עם הונגריה.
בטבח נרצחו ביריות כ-200 עובדי כפייה יהודים הונגרים, על ידי קבוצה של אצילים מקומיים מהחברה הגבוהה וקציני גסטפו שהתאספו למסיבה בטירתה של הרוזנת מרגיט פון בתיאני (Margit von Batthyány ).
באותו ערב חגגו הבאים בריקודים ובשתייה.
לקראת חצות, חילקה הרוזנת לבאי המסיבה רובים ואקדחים והציעה להם לבוא ולטבוח ביהודים שהמתינו בשדה הקרוב.
אותם יהודים, 200 במספר, אולצו לחפור שעות קודם לכן בור ענק.
בתום החפירוות, באיומי רובים אולצו להתפשט ולהמתין בלילה הקפוא על שפת בור המוות.
בחצות יצאו חוגגי הטירה והלכו לעבר הבור.
שם החלו במסע יריות לקול צחוק ושתייה, מעודדים אחד את השני לקלוע באיברים שונים של היהודים, תחרויות המתה ועוד.
200 יהודים נרצחו באותו הלילה, ולאחר מכן חזרו האורחים לטירה והמשיכו לחגוג.
שנים לאחר מכן, כשהגיעו שמועות על הטבח הנורא, תושבי המקום עשו כל מאמץ להסתיר את הטבח ולא שיתפו פעולה עם חקירת המשטרה ואף החרימו אותה.
עד אחד נרצח ועדים נוספים נעלמו בנסיבות מסתוריות.
ישנן עדויות שונות באשר לחומר הראיות.
דעה אחת סוברת כי בסוף שנת 1960 נמצאו במקרה 18 מגופות של הקרבנות; הן הוצאו והועברו לבית קברות יהודי בעיר גראץ.
לתקופה קצרה המשטרה שבה לחקור את האירוע וניסתה לאסוף ראיות חדשות, אולם לאחר זמן קצר הנושא נשכח לעוד שלושים שנה.
נכון ל-2011, מרבית גופותיהם של הנרצחים לא נמצאו.
הסיפור נחשף בסרט התיעודי "Totschweigen (A Wall Of Silence)" ("השתקה (קיר השתיקה)") של הבמאים ארן והיינריך, וכן בספרו של דייוויד ליצ'פילד (David R.L.
בנוסף נכתב מחזה בשם "רכניץ - מלאך המוות" (Würgeengel), על ידי אלפרידה ילינק, ובשנת 2011 הוא הועלה בישראל על ידי תיאטרון "קאמרשפיל" ממינכן.
הסיפור סופר בהרחבה על ידי העיתונאי סשה בתיאני, אחיין-רבה של הרוזנת מרגיט, בספרו "נשף הדמים של הרוזנת מרגיט" (במקור נקרא הספר – "ואיך זה קשור אליי?").
בשנת 2018 הוקרן בישראל הסרט "העדות" בהשראת הטבח הזה.
טבח פונאר (Ponary massacre) היה רצח המוני של עד 100,000 אנשים על ידי אנשי האס דה ואנשי האס אס הגרמנים ומשתפי פעולה ליטאים של המיליציה הליטאית במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה באזור הכיבוש הנאצי "נציבות הרייך אוסטלנד".
הרציחות החלו לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ונערכו בין יולי 1941 לאוגוסט 1944 בקרבת תחנת הרכבת בפונאר, אשר כיום הוא פרוור של העיר וילנה בירת ליטא.
כ-70,000 יהודים נרצחו בפונאר, ולצדם עד 20,000 פולנים ו-8,000 שבויי מלחמה סובייטים, שרובם הובאו לשם מווילנה.
במלחמת העולם השנייה והשואה הפכו ליטא והמדינות הבלטיות למקומות הראשונים מחוץ לפולין הכבושה שבהם החלו הנאצים לרצוח יהודים כחלק מהפתרון הסופי.
מספר התושבים נכון ליוני 1941 היה 80,000 יהודים, או כמחצית מאוכלוסיית העיר.
לפי אנציקלופדיית השואה מעל לשני שלישים מהם, או לפחות 50,000 יהודים, נרצחו לפני סוף 1941.
מעשי הטבח החלו ביולי 1941, מייד עם הגיעם של אנשי יחידת איינזצקומנדו 9 של האס אס לווילנה ב־2 ביולי 1941. רוב ההרג בוצע בפועל על ידי מחלקות מיוחדות שכללו 80 מתנדבים ליטאים.
ב-9 באוגוסט 1941 הוחלפה יחידת איינזצקומנדו 9 ביחידת איינזצקומנדו 3. בספטמבר הוקם גטו וילנה.
באותו החודש נרצחו במסגרת מבצע אחד 3,700 יהודים.
רוב הקורבנות הופשטו לפני שנורו.
מבצעי רצח המוני נוספים בוצעו במהלך הקיץ והסתיו.
על פי אנציקלופדיית השואה נרצחו במבצעי הרצח ההמוני הללו גברים, נשים וילדים.
יצחק ארד סיפק מידע המבוסס על דוחות איינזצגרופן, כרטיסי מזון והיתרי עבודה.
הקצב בו נרצחו האנשים הואט ב-1942 כאשר עבדים יהודים הופקעו בידי הוורמאכט.
עם התקדמות הצבא הסובייטי ב-1943, ניסו היחידות הנאציות להסתיר את פשעיהם במסגרת מבצע 1005. שמונים אסירים ממחנה הריכוז שטוטהוף הפכו ל"לייכנקומנדו" ("יחידות הגופות").
הפועלים אולצו לחפור החוצה מהבורות גופות, לערום אותם על עצים, ולשרוף אותם.
האפר נכתש, עורבב בחול ונקבר.
עבודה זו נמשכה במשך מספר חודשים, והאסירים הצליחו לברוח משם דרך מנהרה שנחפרה באמצעות כפות ב-19 באפריל 1944. 11 מתוך 80 האסירים שרדו את המלחמה ועדויותיהם תרמו לחשיפת הטבח.
המספר הכולל של קורבנות טבח פונאר עד סוף שנת 1944 היה בין 70,000 ל-100,000. רוב הקורבנות היו יהודים פולנים ויהודים ליטאים מהערים הפולניות והערים הליטאיות הסמוכות, והיתר היו בעיקר פולנים (כ-20 אלף) ורוסים (בערך 8,000).
על פי מוניקה טומקייביץ', אשר חיברה ב-2008 ספר שעוסק בטבח פונאר, בטבח נרצחו 80,000 בני אדם, בהם כ-72,000 יהודים, כ-5,000 אסירים סובייטיים, בין 1,500 ל-2,000 פולנים, כאלף איש שתוארו כקומוניסטים או פעילים סובייטים, ו-40 צוענים.
הקורבנות הפולנים כללו בעיקר אנשי אקדמיה, אנשי חינוך, כמרים וחברי תנועת ההתנגדות של ארמייה קריובה.
על טבח פונאר נכתב אחד משירי השואה הידועים ביותר, "פונאר" (או "שטילער, שטילער", שקט שקט).
את השיר ביידיש חיבר שמריהו קצ'רגינסקי בעקבות בית בפולנית שכתב הרופא נח (לאון) וולקוביסקי, והוא הולחן על ידי בנו בן ה-12, אלכסנדר (אלק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר).
השיר, שנכתב בגטו וילנה באביב 1943, הוא שיר ערש לילד שאביו נספה בפונאר.
להלן השורות הראשונות בתרגומו העברי של אברהם שלונסקי:
הסרט "מכיוון היער" שוחרר בשנת 2004. הסרט מתעד יומן שכתב פולני בשם סאקוביץ, שגר בסמיכות לבורות ההריגה בפונאר, ומתחקה אחר האנשים שגרים בסביבה עד היום ומספרים על העבר, הרעש, הריחות וחיי היומיום שלהם באזור הבורות.
הציור הסוריאליסטי "לא תרצח" של הצייר שמואל בק משנת 1970 מנציח את הטבח ואת הרצחם של שני סביו ושתי סבותיו בפונאר.
יצירת האמנות "פונאר - סרט נע" של האמנית רחלי רוגל משנת 2010 מנציחה על בד את שלבי הטבח בפס הייצור ההמוני של המוות.
שבעה בורות הריגה מייצגים שבעת מדורי גיהנום של מסלול שסופו נקבע מראש.
טבח קומפלקסו דו אלמאו היה תוצאה של סכסוך מתמשך בין סוחרי סמים למשטרה ברובע בשם זה בריו דה ז'ניירו, שהורכב מקבוצה של פאבלות גדולות בצפון העיר.
הטבח התרחש ב־27 ביוני 2007, כאשר במבצע גדול של המשטרה הצבאית והאזרחית נהרגו 19 אנשים ונפצעו כמה אחרים.
מסדר עורכי הדין של ברזיל פרסם דו"ח לפיו לפחות אחד-עשר מההרוגים לא היו קשורים לסחר בסמים.
עד תום המשחקים הפאן-אמריקאיים ה-XV, הוטל מצור גדול על ידי המשטרה באזור על מנת להבטיח את שלומו של האירוע הבינלאומי.
דו"ח שפרסמה הממשלה הפדרלית העלה כי היו הוצאות להורג במבצע.
על פי רישומים רשמיים החל מסוף יוני 2007, לפחות 44 בני אדם נהרגו על ידי המשטרה במתחם קומפלקסו דו אלמאו מאז 2 במאי 2007. תשעה עשר אנשים נהרגו על ידי המשטרה במבצע 27 ביוני 2007.
המזכירות המיוחדת לזכויות אדם, משרד המסונף ללשכת נשיא הרפובליקה, הוציאה דו"ח בטענה כי היו פעולות הוצאה להורג במבצע, לצד העובדה כי לא ניתן מספר מדויק של נפגעים.
בהתאם, 19 הרוגים ספגו בממוצע 3.84 יריות כל אחד.
14 נהרגו מירי בחלק העליון של הגוף, שישה מהם בפנים.
ז'וסה בלטראמה היה האחראי על המחלקה לביטחון פנים במדינת ריו דה ז'ניירו, הגיב לדו"ח הממשל הפדרלי באומרו כי "הדבר נעשה בחיפזון על ידי מי שמייצג באופן שגוי את הסיבה ההוגנת לזכויות האדם.
הדו"ח מגלה מעט על העובדות, ויוצר בלבול פשוט ".
גם לדבריו, הדו"ח של הממשלה הפדרלית "נפסל" מכיוון שהרופאים לזיהוי פלילי לא נסעו לריו דה ז'ניירו לבצע ניתוח שלאחר המוות.
טבח קראנדירו (בפורטוגזית: Massacre do Carandiru) התרחש ביום שישי, 2 באוקטובר 1992, בבית הסוהר קראנדירו בסאו פאולו, ברזיל, כאשר המשטרה הצבאית הסתערה על הכלא בעקבות מרד אסירים.
הטבח, שהותיר 111 אסירים הרוגים, נחשב להפרה המשמעותית ביותר של זכויות אדם בתולדות ברזיל.
הטבח התרחש בשל מרד אסירים.
בסביבות השעה 13:30 אחר הצהריים, שתי כנופיות נקלעו למאבק אחרי משחק כדורגל; הקרב הסלים במהירות להתפרעות שנמשכה שלוש שעות.
דווח על אסירים שתוקפים זה את זה בסכינים ובצינורות.
הסכסוך כלל 2,069 אסירים נגד 15 סוהרים, מה שהביא לכך שהסוהרים איבדו במהירות את השליטה באסירים.
בסביבות השעה 14:15 אחר הצהריים הודיע מנהל הכלא, ד"ר חוסה איסמאיל פדרוסה, למשטרה הצבאית המקומית, המשטרה הצבאית של מדינת סאו פאולו (Polícia Militar do Estado de São Paulo) על המרד.
הצבא קיבל לידיו את הפיקוד המלא על בית הסוהר כשהגיע בסביבות השעה 14:30 אחר הצהריים אף על פי שמנהל הכלא רצה לנהל משא ומתן עם האסירים באמצעות מגפון, הוא הוריק על ידי צוותו מכיוון שהמשטרה כמעט מחצה אותו.
האסירים הופשטו, ננעלו בתאים ונורו.
אסירים אחרים נהרגו על ידי כלבי משטרה.
השוטרים שחררו את כלביהם במספרה, לשם נלקחו האסירים הפצועים.
המתקן שימש כבית עיכוב, לא כלא של ממש, כלומר האסירים לא נידונו או הורשעו ולמעשה המתינו למשפטם.
בסוף היום 111 אסירים נהרגו; ועוד 37 נפצעו.
עדויות בליסטיות העידו כי 515 כדורים נמצאו באסירים.
יתר על כן, פצעי ירי נמצאו בעיקר בפנים, בראש, בגרון ובחזה.
ידי ההרוגים נמצאו מול הפנים או מאחורי הראש המצביעות על תנוחות התגוננות.
כמו כן דווח על ידי המשטרה כי נהרגו עדים, אסירים פצועים ואף כאלה שנאלצו להזיז גופות.
בסיכומו של דבר, מחקרים מצביעים על כך שאסירים רבים הוחזקו ללא הגנה והוצאו להורג באופן מכוון ללא משפט.
המדינה הייתה בהלם גדול מהטבח.
התיק הובא בפני הוועדה הבין-אמריקאית של המרכז לצדק ומשפט בינלאומי (CEJIL), ועדת טאוטוניו ויללה לזכויות אדם, וארגון Human Rights Watch, ובשנת 2000, שמונה שנים לאחר הטבח, הם גינו את ברזיל באופן רשמי.
בשנת 2013, מאות אנשים הגיעו לצעדה המונית בסאו פאולו לזכר הרוגי הטבח.
קרובי משפחה של הרוגים ופעילי זכויות אדם דרשו צדק.
המחאות הובילו למספר משפטים של הקצינים שהיו מעורבים בטבח באותה השנה.
מפקד המבצע, אלוף-משנה אובירטן גוימראס (Ubiratan Guimarães), נידון בתחילה ל-632 שנות מאסר בגין בחלקו במרד ובטבח שלאחר מכן.
הוא היה אחראי על היחידה המשטרתית המיוחדת ROTA שידועה בגישתה האגרסיבית.
ב-16 בפברואר 2006, בית משפט בברזיל ביטל את הרשעתו של גוימראס בשל טענות מוטעות; בית המשפט קיבל את טענתו כי הוא רק "מילא אחר הוראות".
גוימראס, שהיה גם חבר בגוף המחוקק בסאו פאולו, נרצח בספטמבר 2006. אף על פי שלא לגמרי בטוח, נראה כי מותו הוא תוצאה של תפקידו בטבח ובוצע ככל הנראה על ידי אדם שהתאכזבו מביטול עונשו של הקצין.
תוצאה ישירה נוספת של ההתפרעות והטיפול בהתפרעות הייתה איחוד האסירים.
נמסר כי אחת הכנופיות הידועות לשמצה בברזיל, Primeiro Comando da Capital (PCC), הוקמה בשנת 1993 כתגובה לאירוע.
חברי הכנופיה ששרדו חברו לאסירים אחרים כדי לספק הגנה מפני המשטרה.
על פי ההערכה, הקבוצה אחראית למותו של חוסה איסמאיל פדרוסה, מנהל הכלא באותה תקופה.
לאחר שנים של לחץ לאומי ובינלאומי, נהרס הכלא ב-8 בדצמבר 2002, המתחם לשעבר הפך לפארק.
הטבח גם זכה לתשומת לב בינלאומית.
דוגמה לכך היא "ניו יורק טיימס", שפרסם מאמר אחד שכותרתו "111 נהרגו כשהמשטרה הסתערה על כלא ברזילאי במהלך מהומות אסירים" באותה השנה בה התרחש הטבח.
הטבח זכה לתשומת לב גם מרשת BBC עם מספר מאמרים שעסקו במחאות ובמשפטים.
הטבח עורר גם דיונים מתמשכים, הן בברזיל והן ברמה הבינלאומית על מערכת הכלא של ברזיל.
בשנת 2017 פרסם הניו יורק טיימס מאמר שכותרתו "מערכת הכלא הקטלנית בברזיל".
קבוצות לזכויות אדם כמו ארגון Human Rights Watch תיעדו גם נתונים סטטיסטיים של אלימות משטרתית בברזיל.
באפריל 2013 נידונו 23 שוטרים שהיו מעורבים בטבח ל-156 שנות מאסר כל אחד בגין הרג 13 אסירים.
באוגוסט 2013, 25 שוטרים נוספים שהיו מעורבים בטבח נידונו ל-624 שנים כל אחד בגין מותם של 52 אסירים.
באפריל 2014 נידונו 15 שוטרים נוספים ל-48 שנים.
אף על פי שהאו"ם דחק בברזיל להעמיד לדין את מי שהושפעו מהטבח בספטמבר 2016, בית המשפט הכריז כי המשפט על טבח קרנדירו בוטל.
בית המשפט קבע שהטבח היה מעשה של הגנה עצמית וכי לא היו ראיות לקשר בין הקצינים הבודדים להרוג את האסירים.
כתוצאה מכך, התובע יזם ערעור וההליך נמשך.
איש מהקצינים שהורשעו לא ריצה עונש.
מאז הטבח, העבירה הממשלה הפדרלית בברזיל חקיקה חדשה לרפורמה במערכת הכלא, שיצרה את מחלקת הכלא הלאומית, אך טרם אוכפה לכדי רפורמה משמעותית.
אירוע זה תועד בספר תחנת קראנדירו מאת דראוזיו וארלה (Dráuzio Varella) והעניק השראה לסרט "קראנדירו" משנת 2003.
הטבח היה נושא לשיר "Manifest" באלבום Chaos AD של להקת הת'ראש מטאל הברזילאית Sepultura.
התקרית היוותה השראה לשיר "האיטי" של קייטאנו ולוזו עם גילברטו גיל, במחאה על אפליה גזעית ואי-שוויון חברתי, באלבומם "טרופיקאליה 2" משנת 1993.
האירוע מוזכר על ידי להקת Racionais בשירם "Diario de um Detento", וגם בשיר "19 Rebellions" של הלהקה הבריטית אסיאן דאב.
הטבח היווה השראה לתפאורה המרכזית של סדרת הטלוויזיה האמריקנית Prison Break בעונה 3.
בסרט יחידת העילית: האויב שבפנים, האירוע הוזכר כאשר אלוף-משנה של ה-BOPE סירב לאפשר לאסירים גישה לאגף הכלא בו נמצאו אויביהם, במהלך מרד אסירים.
טבח פַּלִייָגוֹדֵלָה הוא טבח שבוצע ב-15 באוקטובר 1992, במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה, על ידי ארגון טיגריסי השחרור של טאמיל אילם, כנגד האוכלוסייה המוסלמית ברובה שהתגוררה בכפר פלייאגודלה השוכן באזור הגבול הצפוני של סרי לנקה.
היה זה טבח האזרחים הגדול ביותר שבוצע על ידי הטיגריסים הטמילים עד לאותה העת.
קיימים חילוקי דעות על מספר ההרוגים ועל מספר הלוחמים שהשתתפו בטבח.
על פי עדי ראייה נרצחו בכפר כ-285 גברים, נשים וילדים, כשליש מאוכלוסיית הכפר, על ידי כ-1,000 תוקפים שהשתתפו בטבח, ואילו על פי נתונים של ממשלת סרי לנקה נרצחו כ-160 בני אדם על ידי כוח של כ-150 טמילים.
כ-40 מהקורבנות היו סינהליים ואילו השאר היו מוסלמים.
בין התוקפים נמנו גם נשים וילדים.
לטבח קדמה מתיחות שהלכה וגברה בין ארגון הטיגריסים הטמילים לבין הקהילה המוסלמית בכפר, זאת על רקע דרישתם של הטיגריסים הטמילים מתושבי הכפר לשלם מיסים לארגון.
תושבי הכפר ביקשו מהצבא הסרי לנקי הגנה מפני ניסיונות סחיטה שהופנו כלפיהם מצד הטיגריסים הטמילים, ועקב זאת סיפק הצבא הסרי לנקי לתושבים נשק ותחמושת לצורך הגנה עצמית.
כשנה לפי הטבח, בספטמבר 1991, נהרגו 16 מתושבי הכפר במתקפה של הטיגריסים הטמילים, במהלכה נהרג גם אחד מהתוקפים.
הטבח החל ב-15 באוקטובר 1992 בשעה 4 בבוקר.
לאחר שהרגו את 12 אנשי כוח האבטחה של הכפר, השליכו התוקפים הטמילים רימונים לתוך המסגדים והרגו כך כ-40 איש שהתחבאו במסגדים בהוראת כוח האבטחה.
בנוסף לכך הרגו רבים נוספים באמצעות מצ'טות וירי רובים.
התוקפים לא חסו על איש, ובמהלך התקיפה נהרגו גברים, נשים בהיריון וכ-44 ילדים.
הטבח הופסק עם התערבותו של הצבא הסרי לנקי שהגיע לכפר בשעה 8 בבוקר בכוח שכלל מסוקים.
טבח קנדיה התרחש ב-6 בספטמבר 1898, באי כרתים, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
ההתרחשות באה כתגובה של קבוצות מוסלמיות חמושות להצעה מצד מעצמות זרות לתת סדרת זכויות אזרח לקהילה הנוצרית באי.
המוסלמים תקפו את כוח הביטחון הבריטי בקנדיה, השם הקודם של הרקליון המודרנית, שהיה חלק מכוח ביטחון בינלאומי באי.
המוסלמים המשיכו לטבוח בתושבים הנוצריים המקומיים בעיר.
כתוצאה מכך נרצחו 14 אנשי צבא בריטים, סגן הקונסול הבריטי ומשפחתו נשרפו חיים בביתם ועל פי ההערכות נטבחו 500–800 תושבים נוצרים.
חלק משמעותי מקנדיה נשרף והטבח הסתיים רק לאחר שספינות המלחמה הבריטיות החלו להפגיז את העיר.
התקרית האיצה את סיום השלטון העות'מאני על כרתים וכעבור חודשיים החייל העות'מאני האחרון עזב את האי.
המלכה ויקטוריה קראה באופן אישי ל"פעולה דרסטית", ולורד סליסברי זירז את המשפטים הצבאיים.
למלח בריטי אחד, ויליאם מילארד, הוענק צלב ויקטוריה.
מנהיגי מבצעי הטבח המוסלמים נתלו על קירות הרקליון.
האירוע האיץ את יישוב "שאלת כרתים".
שגרירי צרפת, בריטניה הגדולה, איטליה ורוסיה הציבו אולטימטום בפני הסולטאן העות'מאני, בדרישה להסגת הכוחות העות'מאניים מכרתים תוך חודש.
חודשיים אחר כך, ב-28 בנובמבר, הכוחות העות'מאניים האחרונים עזבו את כרתים, וסיימו את השלטון העות'מאני בן 253 השנים על האי.
בשנה שלאחר מכן כרתים הקימה שלטון אוטונומי בתוך האימפריה העות'מאנית ובשנת 1913 היא הפכה לחלק מיוון.
הרחוב הראשי, בו התרחשו האירועים, נקרא מאוחר יותר "הקדושים המעונים של 25 באוגוסט" (תאריך היומן של האירוע בסגנון הישן) כדי לכבד את קורבנות הטבח.
אנדרטה לימאים הבריטיים שנהרגו הוקמה בגני ברקקה העליונה, מלטה.
טבח פסטוב הוא טבח שבוצע באוכלוסייה היהודית בעיר פסטוב שבאוקראינה בספטמבר 1919 על ידי הצבא הלבן.
הטבח התרחש בין 2 ל-8 בספטמבר כאשר חיילים לבנים מצבא המתנדבים, בעיקר קוזאקים, עברו מדלת לדלת והרגו יהודים רבים.
עדי ראייה דיווחו כי רוב הקורבנות נהרגו אחרי שהעמידו אותם בשורה על יד קירות בית הכנסת, והרוצחים עסקו בביזה של רכוש יהודי.
הקוזאקים גם התעללו ביהודים להנאתם, כולל מקרה אחד שבו נער נאלץ לתלות את אביו, והם גם אילצו נמלטים לחזור לבתיהם הבוערים.
למעלה מ-200 בתים יהודיים נהרסו כאשר צבא המתנדבים השתתף במסע להשמדת כל הארגונים הקהילתיים היהודיים בפסטוב.
ההיסטוריונית אנה ריד מעריכה כי 1,500 יהודים מתו בטבח, בעוד שהמכון למדע המדינה פריז מעריך כי המספר נע בין 1,000–1,500.
טבח פלמירי (בפולנית: Palmiry) היה סדרה של רציחות המוניות, שביצעו כוחות גרמניה הנאצית בפולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה ליד הכפר פלמירי , ביער קמפינוס , מצפון-מערב לוורשה.
בין דצמבר 1939 ליולי 1941, יותר מ-1700 פולנים ויהודים – רובם אסירים בכלא פאוויאק בוורשה – הוצאו להורג על ידי האס אס ומשטרת הסדר בקרחת יער ליד פלמירי.
המתועד מבין מעשי הטבח הללו, התרחש ב-20–21 ביוני 1940, כאשר 358 חברי האליטה הפוליטית, התרבותית והחברתית הפולנית נרצחו בפעולה אחת.
פלמירי הוא אחד האתרים הידועים של פשעי נאצים נגד האומה הפולנית , ו"אחד המקומות הידועים לשמצה של הוצאות להורג המוניות" בפולין.
יחד עם טבח יער קאטין, הוא הפך לסמל לאקציית האינטליגנציה, רצח האינטליגנציה הפולנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המנהיגים הנאצים ראו בוורשה את אחד המכשולים הגדולים ביותר לתוכניתם להכניע את האומה הפולנית.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, ורשה צומצמה לעיר פרובינציאלית בגנרל גוברנמן שהוקם.
עם זאת, ורשה נשארה מרכז חיי התרבות הפולנים, עמדה בראש מדינת המחתרת הפולנית והפכה למעוז התנגדות חמושה והתנגדות פוליטית לכיבוש הגרמני.
ב-14 בדצמבר 1943 ציין המושל הכללי הנס פרנק ביומנו:
"יש מקום אחד במדינה הזו שהוא מקור לכל אסונותינו – ורשה.
בלי ורשה לא היו לנו ארבע חמישיות מהצרות שעומדות בפנינו כעת.
ורשה היא מוקד כל הפרעות, המקום שממנו מתפשטת אי שביעות רצון בכל הארץ."
ורשה נכנעה לוורמאכט ב-28 בספטמבר 1939. שלושה ימים לאחר מכן נכנסו לעיר חברי איינזצגרופה D בראשות בריגדפיהרר לותר בויטל (Lothar Beutel).
הם ערכו חיפוש במבנים ציבוריים ופרטיים, וביצעו מעצרים המוניים.
ב-8 באוקטובר 1939 נעצרו כ-354 מורים פולנים וכמרים קתולים, משום שרשויות הכיבוש הניחו שהם "שוביניסטים פולנים" ו"יוצרים סכנה עצומה" לסדר הציבורי.
עד מהרה היו בתי הכלא ומרכזי המעצר של ורשה - כלא פאוויאק, כלא מוקוטוב (Mokotów), בית המעצר המרכזי ברחוב דנילוביצ'ובסקה (Daniłowiczowska), מרתפי מטה הגסטאפו בשדרות סוחה (Szucha) מספר 25 מלאים באסירים.
רבים מהאסירים גורשו למחנות ריכוז נאצים.
בחודשים הראשונים של הכיבוש הגרמני, אסירים פוליטיים מוורשה הוצאו להורג בחשאי בחלק האחורי של מתחם בניין הפרלמנט הפולני (סיים) ברחוב וייסקה (Wiejska) במה שנקרא גני סיים (ogrody sejmowe).
בין אוקטובר 1939 לאפריל 1940 נרצחו שם מאות בני אדם.
עם זאת, רשויות המשטרה הגרמנית הנאצית הבינו עד מהרה כי לא יוכלו לשמור על ההוצאות להורג בסוד אם הן יתנהלו במרכזה של עיר גדולה.
הוחלט כי מעתה ואילך יתבצעו הוצאות להורג המוניות בקרחת היער הקטנה ביער קמפינוס, הנמצאת בסמוך לכפרים פלמירי ופוצ'ייצ'ה (Pociecha), כ-30 קילומטרים מצפון-מערב לוורשה.
ההוצאות להורג בפלמירי בוצעו על ידי משטרת הסדר וגדוד פרשי האס אס שישב בוורשה.
הם היו בפיקוח קציני גסטפו בראשות האס דה ומפקד משטרת הביטחון בוורשה, שטנדרטנפיהרר יוזף מייזינגר (Meisinger).
בכל אירוע של הוצאה המונית להורג בפלמירי נעשו הכנות מוקדמות זהירות.
קברי אחים נחפרו תמיד כמה ימים לפני ההוצאה להורג המתוכננת.
בדרך כלל עשתה זאת יחידת שירות העבודה של הרייך ששכנה בלומנה או חברי הנוער ההיטלראי שחנו ליד פלמירי.
רוב הקברים היו בצורת תעלה, באורך יותר מ-30 מטר ובעומק 2.5 עד 3 מטר.
לפעמים, עבור קבוצות קטנות של אסירים או עבור קורבנות בודדים, הוכנו קברים בעלי צורה לא סדירה, בדומה למפולות שטח טבעיות או מכתשי פיצוץ.
עד מהרה הוגדלה קרחת היער שבה נערכו ההוצאות להורג, וזאת על ידי כריתת עצים.
ביום הביצוע המתוכנן, עובדי היערנות הפולנים קיבלו תמיד יום חופש.
בינתיים ביצעה המשטרה הגרמנית סיור אינטנסיבי ליד קרחת היער וביער שמסביב.
הקורבנות הובלו למקום ההוצאה להורג במשאיות.
בדרך כלל הם הובאו מכלא פאוויאק, ולעיתים רחוקות מכלא מוקוטוב.
חיילי אס אס ניסו לשכנע את קורבנותיהם שעומדים להעבירם לכלא אחר או למחנה ריכוז.
מסיבה זו, בדרך כלל קרו שילוחים למוות בשעת בין הערביים, והאסירים הורשו לקחת איתם את חפציהם.
לפעמים לפני העזיבה קיבלו הנידונים מנת מזון נוספת ואת מסמכיהם ממחסן הכלא.
בתחילה היו השיטות הללו היו יעילות, והאסירים לא היו מודעים לגורל הצפוי להם.
מאוחר יותר, כשהאמת על המתרחש בפלמירי התפשטה בוורשה, כמה קורבנות ניסו לזרוק מהמשאיות מכתבים קצרים או חפצים קטנים, בתקווה שבדרך זו יוכלו להודיע למשפחותיהם על גורלם.
במהלך חשיפת הגופות מהקברים לאחר המלחמה נמצאו כמה גופות עם כרטיס "הוצא להורג בפלמירי", שכתבו הקורבנות זמן קצר לפני מותם.
בקרחת היער נלקחו תיקי האסירים אך הם הורשו לשמור מסמכים וחפצים קטנים.
יהודים יכלו לשמור על הטלאים הצהובים שלהם, ואנשים שעבדו במרפאה של כלא פאוויאק יכלו לשמור על התגים שלהם עם סמל המעוין האדום.
לפעמים ידי אסירים נקשרוו עיניהם כוסו.
לאחר מכן נלקחו הקורבנות לקצה הקבר והוצאו להורג באש מקלעים.
לפעמים נאלצו הקורבנות להחזיק מוט או סולם ארוך מאחורי הגב.
תומכות כאלה הורדו מאוחר יותר כך שהגופות נפלו לתוך הקבר בשכבה אחידה.
חפירת הקברים לאחר המלחמה הוכיחה שהקורבנות הפצועים נקברו לפעמים בחיים.
חברי האס אס ומשטרת הסדר צילמו את ההוצאות להורג עד שמייזינגר אסר על הצילומים, כפי שקרה ב-3 במאי 1940. לאחר סיום ההוצאה להורג, מילאו את הקברים, והם כוסו באזוב ובמחטים, ולאחר מכן נשתלו עצי אורן צעירים.
מאוחר יותר הודיעו השלטונות הנאציים למשפחות הקורבנות כי קרוביהם "מתו מסיבות טבעיות".
למרות כל המאמצים, הנאצים לא הצליחו לשמור את מעשי הטבח בסוד.
לתושבים הפולנים המקומיים, במיוחד עובדי היערות ותושבי פלמירי ופוצ'ייצ'ה, היו הזדמנויות רבות לצפות במשלוחי המוות ולשמוע את קולות הירי.
כמה פעמים ראו גם קבוצות של מורשעים מובלים למקום ההוצאה להורג.
היערן אדם הרבנסקי ופקודיו משירות היערות הפולני עזרו לחשוף את האמת על טבח פלמירי.
תוך סיכון חייהם, הם ביקרו בקרחת היער לאחר ההוצאות להורג (בדרך כלל בלילה) כדי לסמן בסתר את קברי האחים.
כמו כן, תמונות שצילמו הרוצחים בפלמירי נגנבו על ידי חברי איגוד המאבק המזוין (Związek Walki Zbrojnej), ארגון מחתרת פולני שהתאחד עם הארמייה קריובה ב-1942.
ציר הזמן של טבח פלמירי
ההוצאות להורג הראשונות בקרחת היער ליד פלמירי בוצעו כנראה ב-7 וב-8 בדצמבר 1939, כאשר 70 ו-80 בני אדם נרצחו, בהתאמה.
לטענת חיילי הוורמאכט ששמרו על מחסן תחמושת סמוך, כל הקורבנות היו יהודים.
ההוצאה להורג הבאה נערכה ב-14 בדצמבר 1939 כאשר 46 בני אדם נורו למוות.
לפחות חלק מהקורבנות הגיעו מפרושקוב.
ביניהם היו סטניסלב קלברצ'יק, מורה פולני מפרושקוב, ושתי נשים לא מזוהות.
נסיבות ההוצאה להורג ההמונית האחרונה שנערכה בפלמירי ב-1939 ידועות לפחות חלקית.
עם זאת, לפי מריה וורדז'ינסקה (היסטוריונית פולנית מהמכון לזיכרון לאומי), לפחות 70 אנשים נוספים הוצאו להורג בחשאי בפלמירי לפני סוף 1939.
בינואר ובפברואר 1940 ריסק הגסטפו את ארגון המחתרת "פעולת העצמאות העממית הפולנית" (Polska Ludowa Akcja Niepodległościowa – PLAN).
ב-14 בינואר נמלט מפקד התוכנית, קז'ימייז' אנדז'יי קוט, ממפקדת הגסטאפו בשדרות סוחה 25. זמן קצר לאחר מכן נעצרו בוורשה מאות בני אדם, ביניהם 255 אינטלקטואלים יהודים מובילים.
ב-21 בינואר הוצאו להורג בפלמירי כ-80 בני ערובה, בהם שתי נשים.
בין הקורבנות היו פרופ' מרסלי נובאקובסקי (רקטור כנסיית המושיע הקדוש בוורשה, וחבר פרלמנט לשעבר) ו-36 יהודים (כולל עורך הדין לודוויק דיזנהאוז, רופא השיניים פרנצישק שטורם ואמן השחמט דויד פשפיורקה).
118 אנשים נוספים שנעצרו לאחר בריחתו של קוט, רובם יהודים, ככל הנראה נרצחו בפלמירי בחודשים הראשונים של 1940.
לדברי מריה ורדז'ינסקה, כ-40 מתושבי זקרוצ'יים הוצאו להורג בפלמירי בינואר 1940. ביניהם היה ראש עיריית זקרוצ'ים, תדיאוש הנזליך.
ההוצאה להורג ההמונית הבאה בפלמירי בוצעה ב-26 בפברואר 1940. כנקמה על מותו של ראש עיריית לגיונובו הגרמני, שנרצח יומיים קודם לכן על ידי מבצעים לא ידועים, נרצחו כ-190 בני אדם ב"קרחת היער של המוות".
בין הקורבנות היו שש נשים.
ברוב המקרים, קורבנות ההוצאה להורג הגיעו מלגיונובו או מיישובי הסביבה.
בליל ה-28 במרץ 1940 נכנסו שוטרים גרמנים לבית ברחוב סוסנובה בוורשה, שם שכנה דירת המחתרת של יוזף ברוקנר, מפקד ארגון המחתרת "וילקי" ("הזאבים").
ברוקנר ועוזרו פתחו באש לעבר השוטרים, ולאחר קטטה קצרה נמלטו מהבניין.
כנקמה עצרו הגרמנים 34 גברים פולנים שהתגוררו בבניין זה, בני 17 עד 60. כולם נרצחו בפאלמירי ב-23 באפריל 1940.
ב-2 באפריל 1940 נרצחו בפלמירי כ-100 אסירים מבתי הכלא פאוויאק ומוקוטוב.
ההוצאה להורג נערכה כנקמה על רצח שני חיילים גרמנים בוורשה.
בין הקורבנות היו פרופ' יאן קראבצ'יק (תאולוג, כומר של הקהילה הקתולית בווילאנוב), בוגומיל מרז'ץ (עורך דין), סטפן נפיירסקי (מבקר ספרות, עורך כתב העת החודשי לספרות Ateneum), בוהדן אופנברג (סגן מנהל "קרן העבודה"), זביגנייב רוויץ'-טווארוג (קפטן בצבא הפולני), יאצק שוומין (אדריכל) ו-27 נשים.
לפי ההיסטוריונים הפולנים, בין 700 ל-900 בני אדם הוצאו להורג בפלמירי מדצמבר 1939 ועד אפריל 1940.
באביב 1940 החליטו רשויות המפלגה הנאצית והאס אס הגבוהות ביותר בגנרלגוברנמן על מבצע משטרתי רחב היקף שמטרתו השמדת האליטה הפוליטית, התרבותית והחברתית הפולנית.
רצח המוני של פוליטיקאים פולנים, אינטלקטואלים, אמנים, פעילים חברתיים, כמו גם אנשים החשודים בפעילות אנטי-נאצית אפשרית, נתפס כאמצעי מנע כדי לפזר את ההתנגדות הפולנית ולמנוע מהפולנים להתקומם במהלך הפלישה הגרמנית המתוכננת לצרפת.
פעולה זו קיבלה את שם הקוד "מבצע אה בה".
מבצע זה נמשך ממאי עד יולי 1940 וגבה לפחות 6500 הרוגים.
בסוף מרץ 1940 נפגעו ורשה וערי הסביבה מגל מעצרים.
בחודשיים הבאים, מאות אינטלקטואלים פולנים ופוליטיקאים נעצרו ונכלאו בפאוויאק.
ב-20 באפריל עצר הגסטפו 42 עורכי דין פולנים בבניין לשכת הפרקליטים של ורשה.
ב-10 במאי נעצרו למעלה מתריסר מנהלי בתי ספר פולנים, שלמרות האיסור הגרמני סגרו את בית הספר שלהם ביום החוקה ב-3 במאי.
תדירות ומספר ההוצאות להורג בפלמירי גדלו עם תחילת מבצע אה בה.
ההוצאה להורג ההמונית הראשונה שנערכה בפלמירי במהלך מבצע אה בה התרחשה ב-14 ביוני 1940. כ-20 בני אדם נרצחו באותו יום, ביניהם ההיסטוריון הפולני קרול דרונובסקי ובנו אנדז'יי.
הטבח שתועד בצורה הטובה ביותר התרחש ב-20–21 ביוני 1940, כאשר שלושה טרנספורטים עם 358 אסירים נשלחו מפאוויאק למקום ההוצאה להורג ליד פלמירי.
ב-23 ביולי 1940 הכריז המושל הכללי הנס פרנק על סיום מבצע אה בה.
למרות זאת, מעשי הטבח בפלמירי נמשכו למעלה משנה.
ב-30 באוגוסט 1940, לפחות 87 בני אדם הוצאו להורג בקרחת היער.
בין הקורבנות היו אנשים שנעצרו בוולוחי (Włochy) שלושה חודשים קודם לכן.
הוצאה המונית נוספת להורג בוצעה ב-17 בספטמבר 1940 כאשר כ-200 אסירים מכלא פאוויאק, כולל 20 נשים, נרצחו בקרחת היער ליד פלמירי.
לדברי רגינה דומנסקה, ייתכן שהטבח הזה קשור לחשיפת בית דפוס תת-קרקעי ברחוב לבובסקה בוורשה.
זו הייתה ההוצאה להורג האחרונה שנערכה בפלמירי ב-1940, שנסיבותיה ידועות לפחות חלקית.
עם זאת, במהלך חשיפת הגופות לאחר המלחמה, נמצאו בקרחת היער שלושה קברי אחים מלאים ב-74, 28 ו-24 גופות בהתאמה.
בשני הראשונים נקברו נרצחים בחורף 1940, ואילו השלישי נחפר כנראה בחורף 1940 או 1939. היסטוריונים פולנים לא הצליחו לקבוע את הנסיבות של אותם מעשי טבח.
על פי רגינה דומנסקה, כ-27 אסירים מפאוויאק הוצאו להורג בפאלמירי ב-4 בדצמבר 1940. לפי מריה ורדז'ינסקה, ייתכן שעד 260 בני אדם נרצחו בפלמירי בחורף 1940.
ב-7 במרץ 1941, השחקן איגו סים, משתף פעולה נאצי ידוע וסוכן גסטפו, נרצח על ידי חיילי איגוד המאבק המזוין.
כנקמה, 21 אסירים מפאוויאק הוצאו להורג בפלמירי ארבעה ימים לאחר מכן.
בין הקורבנות היו סטפן קופץ' (ביולוג, פרופסור באוניברסיטת ורשה) וקז'ימייז' זקז'בסקי (היסטוריון, פרופסור באוניברסיטת ורשה).
ב-1 באפריל 1941 כ-20 גברים מלוביץ' הוצאו להורג בפאלמירי.
בין הקורבנות היה סגן ראש עיריית לוביץ', אדולף קוטקובסקי.
טבח נוסף נערך ב-12 ביוני 1941: 30 אסירים מפאוויאק, כולל 14 נשים, נרצחו.
בין הקורבנות היו ויטולד חולביץ' (משורר ועיתונאי רדיו), סטניסלב פיאסצקי (פוליטיקאי ימני ומבקר ספרות), יז'י צוריג (עורך דין, סינדיקליסט), סטניסלב מלינובסקי (עורך דין).
ההוצאה להורג ההמונית האחרונה הידועה בפאלמירי בוצעה ב-17 ביולי 1941 כאשר 47 אנשים, רובם אסירי פאוויאק, נרצחו בקרחת היער.
בין הקורבנות היו זיגמונט דימק (עיתונאי ופעיל תנועת פועלים) ושש נשים.
לאחר 17 ביולי 1941, הרשויות הגרמניות הפסיקו להשתמש בקרחת היער בפלמירי כמקום להוצאות להורג המוניות.
כנראה כי הבינו שההתנגדות הפולנית והאוכלוסייה האזרחית היו מודעים היטב למה שקורה בפלמירי.
לאחר המלחמה החל הצלב האדום הפולני, בתמיכת הוועדה הראשית לחקירת פשעי גרמניה בפולין, בתהליך החיפוש וההוצאה מהקברות בפלמירי.
העבודה בוצעה בין 25 בנובמבר ל-6 בדצמבר 1945, ומ-28 במרץ עד תחילת קיץ 1946. הודות לאדם הרבנסקי ופקודיו משירות היערות הפולני, שבשנות הכיבוש סיכנו את חייהם כדי לסמן את מקומות ההוצאה להורג, הצליחו החוקרים הפולנים למצוא 24 קברי אחים.
יותר מ-1700 גופות הוצאו מהקבר, אך רק 576 מהן זוהו.
מאוחר יותר הצליחו היסטוריונים פולנים לזהות את שמותיהם של 480 קורבנות נוספים.
ייתכן שכמה קברים עדיין לא נתגלו ביער ליד פלמירי.
בשנת 1948 הפכה קרחת היער ליד פלמירי לבית קברות לקורבנות המלחמה ולמאוזוליאום.
קורבנות הטרור הנאצי שגופותיהם נמצאו במקומות אחרים של הוצאה להורג בתוך מה שמכונה "טבעת המוות של ורשה", נקברו גם הם בבית הקברות פלמירי.
בסך הכל קבורים שם כ-2204 בני אדם.
בשנת 1973, הוקם בפלמירי מוזיאון הזיכרון הלאומי פלמירי, סניף של מוזיאון ורשה.
זיגמונט סיינה, שנרצח בפלמירי ב-17 בספטמבר 1940, הוא אחד מ-108 חללי מלחמת העולם השנייה הפולנים שקיבלו תואר "מבורך" ב-13 ביוני 1999 מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
קז'ימייז' פייניצ'ק (חבר בכנסיית התחייה), קורבן נוסף של טבח פלמירי, זכה לתואר "משרת האלוהים".
הוא אחד מ-122 חללי פולין של מלחמת העולם השנייה שנכללו בתהליך קביעת הקדושה שהחל ב-1994.
פלמירי הפך, כפי שמגדיר זאת ריצ'רד ס' לוקאס, ל"אחד המקומות הידועים לשמצה של הוצאות להורג המוניות" בפולין.
זהו גם אחד האתרים המפורסמים ביותר של פשעי הנאצים בפולין.
יחד עם טבח יער קאטין הוא הפך לסמל לרצח האינטליגנציה הפולנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2011 אמר נשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי כי "פלמירי היא במידה מסוימת קאטין של ורשה".
כמה מהרוצחים בפלמירי הובאו לדין.
לודוויג פישר, מושל מחוז ורשה בשנים 1939–1945, ומייזינגר, ראש האס דה ומשטרת הביטחון בוורשה בשנים 1939–1941, נעצרו לאחר המלחמה על ידי כוחות בעלות הברית והועברו לידי הפולנים.
משפטם התקיים בין 17 בדצמבר 1946 ל-24 בפברואר 1947. ב-3 במרץ 1947, בית הדין הלאומי העליון בוורשה דן את שניהם למוות.
הם נתלו בכלא מוקוטוב במרץ 1947.
מודר, מפקד האס אס והמשטרה במחוז ורשה בשנים 1940–1941, נהרג בקרב בחזית המזרחית בפברואר 1942.
ב-11 באפריל 2023 טבח חיל האוויר של מיאנמר בלפחות 165 בני אדם בכפר פאזיגי שנמצא 148 קילומטרים צפונית למנדליי, העיר השנייה בגודלה במיאנמר.
חיל האוויר השתמש במטוסי קרב ובמסוקים כדי לתקוף אווירית קהל רב של אנשים שהתאספו לפתיחת משרד מקומי של תנועת אופוזיציה.
הטבח היה המתקפה הקטלנית ביותר של החונטה הצבאית מאז תפסה את השלטון בהפיכת 2021.
ב-1 בפברואר 2021 ביצע הטטמדאו (צבא מיאנמר) הפיכה והדיח את הממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי בראשות הליגה הלאומית לדמוקרטיה.
זמן קצר לאחר מכן הקים הצבא חונטה, מועצת מינהל המדינה, והכריז על מצב חירום לאומי.
בתגובה ערכו אזרחים ברחבי המדינה הפגנות רחבות היקף שהתנגדו להפיכה הצבאית.
עד מאי 2021 התדרדרה ההתנגדות האזרחית למלחמת אזרחים נגד ה-SAC.
פאזיגי, כפר חקלאי קטן המונה כ-233 משקי בית, ממוקם בלב אזור במאר הבודהיסטי, שהתגלה במהירות כמעוז התנגדות נגד השלטון הצבאי.
בתחילת אפריל 2023 פתחו חיילי צבא מיאנמר במתקפה באזור סאגאינג, בו נמצא פאזיגי, כדי להפחיד ולדכא את ההתנגדות המקומית.
צבא מיאנמר שרף ופשט על כפרים, רצח מקומיים והרחיק אלפי אנשים מבתיהם.
עד 23 בפברואר, 14 מתוך 50 העיירות שהוגדרו תחת ממשל צבאי היו ממוקמות באזור סאגאינג.
ב-11 באפריל 2023 התאספו למעלה מ-800 כפריים בפאזיגי כדי לחגוג את פתיחת משרד הממשל של כוח ההגנה העממי , קבוצה חמושה המתנגדת לממשל הצבאי.
האירוע התקיים במקביל ליום השלישי של חגיגות ראש השנה הבורמזית.
במהלך החגיגה הפציץ מטוס קרב את האזור, ופוצץ אמצעי לחימה סמוכים.
זמן קצר לאחר מכן ירה מסוק ללא הבחנה על מטרות.
התקיפה האווירית הביאה למותם של לפחות 165 בני אדם ולפציעתם של 30 נוספים, כאשר רבים מהקורבנות היו נשים וילדים.
מאוחר יותר פתח מסוק Mi-35 בהתקפה שנייה על הכפר.
מאוחר יותר בערב אישר דובר החונטה, מייג'ור גנרל זאו מין טון, את התקיפה, אך לא חשף כמה בני אדם נהרגו.
הקורבנות כללו 34 ילדים, ורבות מהגופות היו מבותרות ונשרפו ללא זיהוי.
בתקיפה נהרגו שניים עד ארבעה מבני כל משפחה בכפר, לפי דובר כוח ההגנה העממי.
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, אנטוניו גוטרש, פרסם הצהרה ביום התקיפה בה גינה בחריפות את המתקפה ודרש שהאחראים יישא באחריות.
המדווח המיוחד של האו"ם על מצב זכויות האדם במיאנמר, טום אנדרוז, הצהיר, "התקפות צבא מיאנמר נגד אנשים חפים מפשע, כולל התקיפה האווירית היום בסאגאינג, מתאפשרות על ידי אדישות עולמית ואלו המספקים להם נשק".
איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה פרסם הצהרה ב-13 באפריל בה גינה את המתקפה, וקבע כי "כל צורות האלימות חייבות להסתיים באופן מיידי, במיוחד השימוש בכוח נגד אזרחים".
מחלקת המדינה של ארצות הברית הביעה דאגה עמוקה מהתקיפות האוויריות וקראה לממשלת מיאנמר לשים קץ לאלימות הנוראה.
שר הקבינט הראשי של יפן, הירוקאזו מאטסונו, גינה בחריפות את האלימות, וקרא להפסקת האלימות ולהשבת הדמוקרטיה.
משרד החוץ של טייוואן גינה את השימוש של הצבא הבורמזי בכוח, והוסיף כי זה יחמיר את המצב הפנימי, והפציר במשטר להחזיר את הדמוקרטיה.
הן סין והן רוסיה סירבו לקבל את הצעת ההחלטה המגנה את התקיפה האווירית.
צרפת הודיעה כי היא מגנה את התקיפה האווירית על הכפר פא זי גי בביטויים החריפים ביותר, ותמשיך לעמוד בתקיפות לצד העם במיאנמר, שאנו מברכים על אומץ ליבו ומחויבותו האיתנה לדמוקרטיה.
קנדה גינתה את "השימוש החוזר, המכוון, הנרחב, חסר ההבחנה והבלתי פרופורציונלי של משטר מיאנמר בכוח נגד אזרחים.
פגיעה מכוונת באזרחים היא הפרה של המשפט ההומניטרי הבינלאומי".
אמנסטי אינטרנשיונל קרא להשעיה בינלאומית של יצוא דלק מטוסים למיאנמר.
ממשלת האחדות הלאומית () הורתה להניף את דגל כוחות ההגנה העממיים בחצי התורן כדי להנציח את קורבנות התקיפות האוויריות של הצבא.
הוועדה המייצגת את פיידונגסו לוטאו פרסמה הודעה בה נכתב "אלא אם הקהילה הבין-לאומית תנקוט בפעולה נחרצת נגד צבא הטרור, אינספור אזרחים בורמזים ימשיכו לגווע".
משרד ההגנה של ה-NUG טען שהתקיפה האווירית על הכפר מהווה פשע מלחמה, והתחייב לגרש את המשטר הצבאי ממיאנמר במהירות האפשרית.
שר החוץ של ה-NUG, צין מאר אונג, הודיע כי ישאף להבטיח צדק לכפר.
המועצה המייעצת הממלכתית של קארני (KSCC) הכריזה כי המועצה הצבאית הטרוריסטית עוסקת בטבח אווירי המוני כלפי אזרחים, והדגישה את הצורך במאמץ מרוכז ללחימה נגד הדיקטטורה הצבאית במלוא הכוח כדי להביא לקץ שלטונה במהירות.
טבח קוט (בנפאלית: कोत पर्व) התרחש ב-14 בספטמבר 1846, כאשר קאג'י ג'אנג בהדור קונוואר ואחיו הרגו כ-30-40 אזרחיים, קצינים צבאיים ושומרי ארמון של בית המשפט בארמון נפאל ובית משפחה של נפאל, כולל ראש ממשלת נפאל.
ושאר השרים הבכירים ביותר וגנרלים של הצבא בנשקייה הארמון קוט בקטמנדו.
לאחר שבלילה נרצח קאג'י גאגן סינג ת'אפה, איש סודה של המלכה ראג'יה לאקסמי דווי בזמן שהתפלל בחדר התפילה שלו.
זימנה המלכה לפגישת קוט את כל שריה הבכירים לחצר ארמון המלוכה, שם ניסתה לחקור מי האשם ברצח, במהלך הישיבה פרץ קרב יריות ובמהלכו רצח ג'אנגה בהדור קונוואל, את רוב משתתפי האספה.
כתוצאה מהטבח עלתה משפחת ראנה לשלטון בנפאל, ושלטון משפחת בהדור הפכה לסמלית בלבד.
טבח קוּשקוֹנאר (בטורקית: Kuşkonar) וקוּשגָאלה (בטורקית: Koçağılı) הוא השם שניתן לטבח שערכו כוחות צבא טורקיה, בשני כפרים כורדים שבדרום מזרח טורקיה, ב-26 במרץ 1994, ובו נהרגו 38 תושבים כורדים.
התקרית התרחשה בכפרים קוקונאר ו-קושגאלה שבמחוז בדרום מזרח טורקיה.
בבוקר ה-26 במרץ 1994, בסביבות 10:30 בבוקר, שעה שרוב הגברים בשני הכפרים, עבדו בשדות, מטוסים צבאיים ומסוק של חיל האוויר הטורקי חגו מעל שני הכפרים והחלו להפציץ אותם.
חלק מהתושבים נפגעו או נלכדו מתחת להריסות הבתים ואלו שניסו להימלט, נורו במקלעים מהמסוק.
בהפצצה נהרגו 38 בני אדם, רובם תינוקות, ילדים, נשים או קשישים ובנוסף, נפצעו 13 בני אדם.
מאוחר יותר האשימו חיילי הצבא הטורקי את (PKK) בביצוע הטבח ואף השתמשו בתקרית כתעמולה.
למרות תלונותיהם של תושבי הכפר וקרובי הנפגעים, הממשלה הטורקית סירבה לפתוח בחקירות.
משפחות הקרבנות פנו לבית המשפט הטורקי ושם נתקבלה החלטה שהטבח בוצע על ידי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK).
המשפחות ערערו בפני בית הדין האירופי לזכויות אדם (ECHR) וטורקיה נמצאה אשמה ואחראית לטבח.
בנוסף לגינוי, על הריגת אזרחים, ה-ECHR הורה לטורקיה לשלם למשפחות הקרבנות 2.3 מיליון יורו.
לא ידוע אם אכן המשפחות קיבלו פיצוי.
עורך הדין של התיק - טאהר אלצ'י
עורך הדין של התיק היה (1966–2015) כורדי, פעיל זכויות אדם ועורך דין.
לאורך הקריירה שלו הוא הגן על כורדים שנאשמו על ידי השלטונות ואף נעצר, באשמת קשר עם ה-PKK.
במהלך המשפט בתיק הטבח, הוא קיבל איומים על חייו ואף נעצר באשמת סירוב להצהיר בבית המשפט שה-PKK הוא ארגון טרור.
באוקטובר 2015, אלצ'י נעצר שוב והואשם בהפצת "תעמולת טרור" לאחר שאמר בראיון ל-CNN שה-PKK אינו ארגון טרור.
אלצ'י נהרג בדיארבקיר שבדרום מזרח טורקיה, ב-28 בנובמבר 2015. שעה שערך מסיבת עיתונאים פומבית, ברחוב ושוטרים שהיו במרדף אחרי חשודים, פתחו באש, לתוך הקהל.
ממשלת טורקיה לא קיבלה אחריות למוות בטענה שייתכן והירי בוצע על ידי "צד שלישי" והיו שאף האשימו את PKK ברצח.
מנגד, הממשלה הטורקית הואשמה על ידי גורמים בטורקיה ומחוצה לה, ברצח טאהר אלצי.
הטבח בקונסטנטינופול בשנת 1821 היה טבח בקהילה היוונית של קונסטנטינופול, ביוזמת שלטונות האימפריה העות'מאנית כנקמה על פרוץ מלחמת העצמאות היוונית (1821–1830).
ברגע שהידיעות הראשונות על המרד היווני הגיעו לבירה העות'מאנית, התרחשו הוצאות להורג המוניות, פוגרומים, הרס כנסיות וביזת רכוש האוכלוסייה היוונית בעיר.
האירועים הגיעו לשיאם עם תלייתו של הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, גרגוריוס החמישי ועריפת ראשו של הדרגומן הגדול, קונסטנטינוס מורוזיס.
טבח קראלייבו היה רצח המוני שהתרחש במלחמת העולם השנייה שבו נרצחו כ-2,000 תושבי העיר קראלייבו בשטח הכיבוש הגרמני של סרביה בין ה-15 ל-20 באוקטובר 1941 על ידי הצבא הגרמני.
הטבח היה תגמול על התקפה משותפת של פרטיזנים וצ'טניקים על מצודת גרמנית במהלך המצור על קראלייבו, במהלכו נהרגו 10 חיילים גרמניים ו-14 נפגעו.
מספר בני הערובה שיורים היה מחושב על פי יחס של 100 אזרחים שהוצאו להורג על כל חייל גרמני שנהרג ו-50 בני אזרחים שהוצאו להורג על כל חייל גרמני שנפגע, נוסחה שפותחה על ידי אדולף היטלר במטרה לדכא את ההתנגדות לנאצים במזרח אירופה.
הצבא הגרמני הגיב תחילה בכך שאסף 300 אזרחים סרבים והוציא אותם להורג, שמתוארים במסמכים בני התקופה כ"קומוניסטים, לאומנים, דמוקרטים ויהודים".
במשך הימים שלאחר מכן, כל הגברים בגילאים 14 עד 60 נעצרו והובלו למחנה מעצר מאולתר במפעלי רכבות מקומיים.
שם, נבדקו המסמכים שלהם ושמותיהם נרשמו בפנקס.
כאשר המחנה התמלא, הצבא הגרמני הורה לקבוצות של 100 אסירים לצעוד אל קברי אחים שנחפרו מראש, שם הוצאו להורג באמצעות מקלעים.
הגופות נבדקו לאחר מכן לאיתור סימני חיים; הקורבנות שהצליחו לשרוד את הירי הראשוני קיבלו יריית רובה אחת לראש.
כאשר הקבוצה הראשונה הושמדה, החיילים חזרו למפעל ואספו את 100 הקורבנות הבאים.
תהליך זה נמשך עד שכל הגברים שנלקחו נעצרו והוצאו להורג.
תגמול זה נמשך מספר ימים.
לאחר ירי בני הערובה ממפעלי רכבות, הצבא הגרמני התפרס בכפרים הסובבים, שרף בתים והרג באופן אקראי.
על פי רישומי הדיוויזיה ה-717 עצמה, 1,736 גברים ו-19 נשים "קומוניסטיות" מהעיר ומסביבותיה הוצאו להורג, על אף ניסיונות מצד משתפי פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה להקל על העונש.
עשרים מחיילי דיוויזיית הרגלים 717 קיבלו את צלב הברזל על תפקידם בהוצאות להורג.
לאחר המלחמה, מספר גנרלים בצבא הגרמני נשפטו במשפטי נירנברג ובמשפטי נירנברג הנוספים.
לאחר האנשלוס של 1938 בין גרמניה לבין אוסטריה, גבולה הצפון-מערבי של יוגוסלביה הפך לגבול משותף עם הרייך השלישי והיא עמדה בפני לחצים גוברים כאשר שכנותיה התאחדו עם מדינות הציר.
באפריל 1939, איטליה פתחה חזית שנייה עם יוגוסלביה כאשר פלשה לאלבניה ושלטה בה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הכריזה ממשלת יוגוסלביה על נייטרליות.
בין ספטמבר לנובמבר 1940, ממלכת הונגריה וממלכת רומניה הצטרפו לאיחוד המשולש, והצטרפו אל כוחות הציר, ואיטליה פלשה ליוון.
מאז, יוגוסלביה הייתה כמעט מוקפת מכל עבריה על ידי כוחות הציר והמדינות הלווייניות שלה, ומעמדה הנייטרלי במלחמה החל להימתח.
בסוף פברואר 1941, ממלכת בולגריה הצטרפה לברית המשולשת.
למחרת, כוחות גרמניים נכנסו לבולגריה מרומניה, כמעט סוגרים את טבעת המלחמה סביב יוגוסלביה.
במטרה לאבטח את גבול דרום הרייך עבור התקפה צפויה על ברית המועצות, החל אדולף היטלר להפעיל לחצים כבדים על יוגוסלביה להצטרף לכוחות הציר.
ב-25 במרץ 1941, לאחר עיכוב, חתמה ממשלת יוגוסלביה על הצטרפות למדינות הציר.
יומיים לאחר מכן, קבוצת קצינים פרו-מערביים סרביים מחיל האוויר המלכותי היוגוסלבי הדיחה את יורש העצר של המדינה, פאבלה, נסיך יוגוסלביה, בהפיכה לא אלימה, הציבה את אחיינו המתבגר פטר השני, מלך יוגוסלביה על כס המלוכה, והביאה לשלטון "ממשלת אחדות לאומית" בראשות מפקד חיל האוויר המלכותי היוגוסלבי דושאן סימוביץ'.
ההפיכה עוררה את זעמו את היטלר, אשר מיד הורה על הפלישה ליוגוסלביה, שהחלה ב-6 באפריל 1941.
יוגוסלביה הובסה על ידי כוח המשולב של מעצמות הציר והסכימה להיכנע תוך פחות משבועיים.
הממשלה והמשפחה המלכותית ברחו לגלות, והמדינה נכבשה ונחלקה בין שכנותיה.
הטריטוריה הכבושה של סרביה הוגבלה לגבולות הממלכה הסרבית שלפני מלחמות הבלקן והייתה תחת שליטה ישירה של הגרמנים בשל נתיבי התחבורה הקריטיים העוברים בה.
הטריטוריה הכבושה כיסתה שטח של 51,000 קמ"ר והיו בה 3.8 מיליון תושבים.
היטלר שקל לזמן קצר למחוק את קיומה של מדינה סרבית, אך רעיון זה ננטש במהרה והגרמנים החלו לחפש סרבים מתאימים להקים ממשלת בובות בבלגרד.
הם בחרו בתחילה במילאן אצ'ימוביץ', אנטי-קומוניסט נמרץ ששימש כשר הפנים של יוגוסלביה בחורף 1939–1940.
שני תנועות התנגדות הופיעו לאחר הפלישה: הפרטיזנים הרב-אתניים בראשות הקומוניסטים, והצ'טניקים, קיצוניים-סרבים, אך במהלך 1941, כל הפרטיזנים שבטריטוריה הכבושה היו כמעט כולם סרבים.
הפרטיזנים הונהגו על ידי יוסיפ ברוז טיטו, מזכיר המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, בעוד שהצ'טניקים הונהגו על ידי הקולונל דראז'ה מיכאילוביץ', קצין בצבא המלכותי היוגוסלבי בין מלחמות העולם.
לשתי התנועות היו מטרות שונות.
בעוד שהפרטיזנים שאפו להפוך את יוגוסלביה למדינה קומוניסטית תחת הנהגת טיטו, הצ'טניקים ביקשו לשוב לסטטוס קוו שלפני המלחמה, שבו המלוכה היוגוסלבית—ובכך, ההגמוניה הפוליטית הסרבית—תחזור לשלוט.
ההתנגדות הקומוניסטית החלה בתחילת יולי, מיד לאחר הפלישה לברית המועצות, ומיקדה את מאבקם הן בכוחות הגרמניים והן בשלטונות הבובות.
בסוף אוגוסט 1941, הפרטיזנים והצ'טניקים ערכו מתקפות משותפות נגד הגרמנים.
הפרטיזנים היו מאורגנים היטב ורבים מהמפקדים שלהם היו בעלי ניסיון צבאי עשיר, לאחר שלחמו במלחמת האזרחים בספרד.
בסוף הקיץ, הם גייסו כ-8,000 לוחמים ב-21 חילות בטריטוריה הכבושה.
הקצינים, והמש"קים והחיילים שהיוו את הליבה של הצ'טניקים היו חברים לשעבר בצבא המלכותי של יוגוסלביה.
הם היו מסוגלים לגייס כ-20,000 לוחמים בטריטוריה הכבושה בזמן הטבח.
ב-29 באוגוסט, החליפו הגרמנים את מילאן אצ'ימוביץ' בגנרל מילאן נדיץ', שר ההגנה וראש המטה הכללי של יוגוסלביה לשעבר, אנטי-קומוניסט נלהב, שהקים ממשלת בובות חדשה.
חוסר יכולתו של נדיץ' לדכא את הפרטיזנים והצ'טניקים הוביל את מפקד הצבא הגרמני בסרביה לבקש תגבורת גרמנית מאזורים אחרים ביבשת.
באמצע ספטמבר, העבירו את רגימנט חיל הרגלים ה-125 מיוון ואת דיוויזיית הרגלים ה-342 מצרפת כדי לסייע לדכא את המרד בסרביה.
ב-16 בספטמבר, היטלר הנפיק את הוראת הפיקוד מספר 312 לגנרלפלדמרשל וילהלם ליסט, מפקד הוורמאכט בדרום-מזרח אירופה, המורה לו לדכא את כל ההתנגדות באזור זה של היבשת.
באותו יום, הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים הוציא את ההוראה של היטלר לדיכוי "תנועות ההתנגדות הקומוניסטיות באזורי הכיבוש", שנחתמה על ידי גנרלפלדמרשל וילהלם קייטל.
הצו הזה ציווה שכל התקפה על הגרמנים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה תיחשב כ"מקורה קומוניסטי", ו-100 חטופים יוצאו להורג עבור כל חייל גרמני שנהרג, ו-50 עבור כל חייל גרמני שנפגע.
הצו היה אמור להיות מיושם בכל מזרח אירופה, אך מדיניות זהה כבר יושמה בסרביה כבר ב-28 באפריל 1941, במטרה לדכא את התקפות הגרילה.
התקפות נגד הגרמנים הלכו והתעצמו במהלך האביב והקיץ, וסרביה הפכה שוב לאזור מלחמה.
חיילים גרמניים פרשו בכפרים, שרפו כפרים, לקחו חטופים והקימו מחנות ריכוז.
הוצאות להורג המוניות של חטופים החלו ביולי.
חיזוק הנוכחות הצבאית הגרמנית בסרביה הוביל לגל נוסף של הוצאות להורג המוניות ופשעי מלחמה.
המפקדים ששאו את מרב האחריות לפשעים אלו היו ברובם ממוצא אוסטרי ושירתו בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
רובם היו אנטי-סרבים, דעה קדומה שסטבן ק.
פבלוביץ' מקשר אותה לגזענות הנאצית כלפי סלאבים.
ב-19 בספטמבר, הגנרל הכוחות ההרריים (לוטננט גנרל) פרנץ במה מונה למפקד העליון בסרביה, עם אחריות ישירה לדיכוי ההתקוממות, והוא הביא עמו את מטה הקורפוס ההררי ה-18. הוא הוקצו לו כוחות נוספים כדי לסייע לו במשימה, מחזקים את שלוש הדיוויזיות הגרמניות שכבר היו באזור.
דיוויזיות אלו היו הדיוויזיה ה-704, הדיוויזיה ה-714 והדיוויזיה ה-717. בוהמה התפאר בשנאה עמוקה כלפי סרבים, ולעודד את חייליו, רובם ממוצא אוסטרי, להוציא לפועל "נקמה" עליהם.
תלונותיו העיקריות היו על רצח פרנץ פרדיננד וההפסדים הצבאיים של האימפריה האוסטרו-הונגרית מידי הצבא המלכותי הסרבי, שלדבריו ניתן לתקן רק על ידי הוצאות להורג של אזרחים סרבים.
"בסרביה," כתב, "יש צורך, בהתבסס על המנטליות הבלקנית והתפשטות תנועות ההתקוממות הגדולות...
לבצע את הוראות ה-OKW בצורה הקשה ביותר."
קראלייבו היא עיר הנמצאת 150 ק"מ דרומית לבלגרד.
בעת האירוע, העיר הייתה ממוקמת על מסלול תחבורה חשוב ושימשה כמפקדת דיוויזיה גרמנית.
באמצע אוקטובר 1941, הפרטיזנים והצ'טניקים הטילו מצור על מפקדה גרמנית בת 2,200 חיילים בעיר.
עשרה חיילים גרמנים נהרגו ו-14 נפגעו במהלך ההתקפה.
"לא רק לירות ב-100 סרבים על כל גרמני (הרוג)," הכריז מפקד המפקדה, "אלא גם משפחותיהם ורכושם יושמדו." הוא הורה אז על מעצר והריגת 300 אזרחים סרבים.
הקרבנות תוארו במסמכים גרמניים עכשוויים כ"קומוניסטים, לאומנים, דמוקרטים ויהודים".
פקודות חדשות הוצאו לאחר מכן שהורו להוציא להורג אזרחים נוספים.
לפי דיווחים מעדים, צבא גרמניה עבר מבית לבית במהלך הימים שלאחר מכן, ועצר את כל הגברים בגילאי 14 עד 60. הם הובלו למרכז מעצר זמני במפעל רכבות ישן.
לאחר מכן, נבדקו המסמכים שלהם ושמותיהם נרשמו ביומן.
כאשר המחנה התמלא, צבא גרמניה הורה לקבוצות של 100 אסירים לצעוד לעבר קברי אחים שנחפרו מראש, שם הוצאו להורג בעזרת מקלעים כבדים.
הגופות נבדקו לאחר מכן לאיתור סימני חיים; קורבנות ששרדו את הירי הראשוני קיבלו כדור אחד לראש.
לאחר שהקבוצה הראשונה הושמדה, חזרו החיילים למפעל ואספו את 100 הקורבנות הבאים.
תהליך זה נמשך עד שכל הגברים שנעצרו נורו.
לאחר הירי של בני הערובה ממפעל הרכבות, צבא גרמניה יצא לכפרים הסמוכים, שרף בתים והרג באקראי.
לפי רישומי דיוויזיית הרגלים ה-717, עד 17 או 20 באוקטובר, נורו 1,736 גברים ו-19 נשים "קומוניסטיות" מהעיר ומהפרברים שלה.
ההוצאות להורג בוצעו למרות ניסיונות מצד משתפי פעולה מקומיים להקל על העונש.
רוב הנרצחים היו סרבים אתניים, אך גם 80 צוענים היו בין הקורבנות, כמו גם כמה יהודים, וכמה עשרות פליטים סלובנים.
בין המתים היה כל צוות העובדים הסרבים במפעל מטוסים שהפיק ציוד צבאי עבור הגרמנים.
עובדי המפעל היו כלואים בחשד לוונדליזם.
גם ארבעים חברים מהכוח המתנדב הסרבי נהרגו בטעות.
גנרל-מאיור פאול הופמן, מפקד דיוויזיית הייגר ה-117, פיקח אישית על הטבח ושיבח את חייליו על "ביצוע נלהב של מה שהיה דרוש מהם".
קצין נוסף שיבח את חייליו על "הגבורה המופלאה במבצע".
20 מחיילי דיוויזיית הייגר ה-117 קיבלו מאוחר יותר את צלב הברזל, דרגת 2 על תפקידם בטבח.
הטבח בקראלייבו, כמו גם טבח דומה כמעט במקביל בקראגויבאץ, עורר את זעם ממשלת הבובות הסרבית, אשר הגיבה בתחנונים, התערבויות ואיומים על התפטרות.
ההוצאות להורג הובילו את מפקדי הצבא הגרמני בסרביה לשאול על יעילות הירי ההמוני, שכן הם דחפו אלפי סרבים לידיהם של הגרילה האנטי-גרמנית.
הרג פועלי מפעל המטוסים בקראלייבו שכנע את OKW כי ירי אקראי של סרבים לא רק שגרם למחיר פוליטי משמעותי אלא גם היה לא יעיל.