tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זכה לתמיכת הדוכס ממרלבורו, שהכיר בכך שלצורך המשך מלחמות החוץ של אנגליה דרושות יכולותיו של גודולפין.
הוא נחשב לאדם ישר שלא ניצל את מעמדתו לצורך צבירת הון אישי, ולמרות חיבתו למנעמי החיים לא התגורר בבית הבנוי בסגנון ראוותני.
לאחר מותו הוערך שווי האחוזה שלו בכ-12,000 לירות שטרלינג.
סידני לוב (לאוב) היה מדען ישראלי, מחלוצי החוקרים בתחום של התפלה והפקת אנרגיה באמצעות שיטת אוסמוזה הפוכה.
פרופסור להנדסת כימית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בוגר לימודי הנדסה כימית באוניברסיטת אילינוי, ובעל תואר שני ושלישי באוניברסיטת UCLA.
עם שותפו סריניווסה סורירג'אן, היה הראשון בעולם שיישם את רעיונו של פרופ' ריד מפלורידה, להתפלת מים בעזרת אוסמוזה הפוכה, בהקמת מכון מסחרי להתפלת מים בשנת 1965 בקואלינגה שבקליפורניה.
בשנת 1967, הגיע לבאר שבע בשליחות אונסק"ו, על-מנת להקים מפעל התפלה בקיבוץ יטבתה וללמד את טכנולוגיית האוסמוזה ההפוכה בישראל.
בשנת 1968 הקים עם אנשי המכון ביוטבתה את המתקן השני בעולם להתפלה בשיטת האוסמוזה ההפוכה.
לאחר שלוש שנים עלה רשמית לישראל והצטרף למכון לחקר הנגב.
מאוחר יותר קיבל משרה כפרופסור להנדסה כימית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם גם הגה, בשנת 1973 בעקבות עליית מחיר הנפט, את הרעיון של הפקת אנרגיה כחולה באמצעות תהליך הפוך להתפלת מים באוסמוזה הפוכה.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1986. בשלושים השנים האחרונות לחייו התגורר ביישוב עומר שבנגב.
נפטר ב-11 בדצמבר 2008, ונקבר בבית העלמין בעומר.
סידני (ארנסט) האמפריס Humphreys; 26 בספטמבר 1926 - 16 בפברואר 2015) היה כנר ומורה קנדי.
סידני האמפריס נולד בצ'יליוואק, סמוך לוונקובר.
מוריו לכינור היו גרגורי גארבוביצקי בוואנקובר, קתלין פרלוב בטורונטו, תומאס מתיוס ופרדריק גרינק באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון וג'ורג'ה אנסקו בפריז.
האמפריס עשה לו שם הן כנגן ראשי וסולן עם תזמורות שונות והן כחבר בהרכבים קאמריים.
בשנים 1952 עד 1970 עמד בראש רביעיית אאוליאן הלונדונית במסעות הקונצרטיים שלה מחוץ לאנגליה, בהקלטות ובשידורי רדיו.
בשנים 1954-65 היה חבר בשלישיית סנטה צ'צ'יליה וכנר ראשי בתזמורת פסטיבל באך בניצוחו של יהודי מנוחין, וכן הופיע כסולן עם כמה מתזמורות רשות השידור הבריטית.
בין 1972 ל-1976 היה כנר ראשי בתזמורות שונות בבריטניה ובקנדה וכן עמד בראש מחלקת כלי הקשת בקונסרבטוריון של ויקטוריה בקנדה, משרה בה החזיק בשנים 1970-72 ושוב מ-1975 עד לפרישתו ב-2001. בשנים 1979-87 היה כנר ראשון ברביעיית המיתרים פרסל.
סידני ברנר היה ביולוג יהודי-דרום אפריקאי, שעבר לאנגליה בהמשך חייו.
זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002 (יחד עם רוברט הורביץ וג'ון סלסטון).
ברנר נולד ב-1927, בעיירה קטנה בדרום אפריקה, סמוך ליוהנסבורג, להורים יהודים שהיגרו למדינה זו ממזרח אירופה.
אביו היגר אליה מליטא ב-1910, כדי לחמוק מגיוס לצבא הצאר.
האב הגיע דווקא לדרום אפריקה, משום שאחיו הבכור כבר גר שם מזה כעשרים שנה, וכן משום שכספו לא הספיק לו להגיע לארצות הברית, שם גרה אחותו.
אח נוסף של האב נשאר ברוסיה ומת עם משפחתו ברעב שלאחר תקופת המהפכה הבולשביקית שם.
אמו של ברנר נולדה בדבינסק (כיום דאוגבפילס), ליד ריגה שבלטביה והיגרה לדרום אפריקה ב-1922. האב עבד ביוהנסבורג כסנדלר.
לברנר אחות צעירה ממנו בשנתיים ואח צעיר בשבע שנים, והמשפחה כולה, יחד עם סבתו של ברנר, שש נפשות בסך הכל, גרה בשני החדרים האחוריים של הסנדלריה.
האב היה אנאלפבית, אף שידע לדבר בארבע שפות שונות (רוסית, אנגלית, אפריקנס וזולו), אולם ברנר למד קרוא וכתוב מעיתונים כבר מגיל ארבע.
ברנר קפץ שלוש כיתות בבית ספר יסודי וסיים בית ספר תיכון בדצמבר 1941, בגיל 15 בלבד.
החל מגיל שבע הוא קורא וחובב ספרי מדע בדיוני; הוא מחזיק ברשותו אוסף גדול של ספרי מדע בדיוני, בהם חוברות ישנות רבות של "Amazing Stories" וכן של "Astounding Stories".
הוא יכול היה להרשות לעצמו לקנות חוברות אלה הודות לדוד עשיר יחסית (אחי אמו), שמימן עבורו תחביב זה.
ברנר החל בניסויים כימיים וביוכימיים שונים עוד בהיותו בתיכון, במעבדה שהקים לעצמו במוסך.
בגיל 15 הוענקה לו מלגה מטעם מועצת העיירה, בתור תלמיד מצטיין, ובעזרתה למד רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, החל מאותו גיל.
תוך כדי לימודי הרפואה, הוא גם למד וחקר בתחומים קרובים (ביוכימיה, גנטיקה ועוד), וגם עבד למחייתו כטכנאי במעבדה.
שורת עיסוקים זו האריכה מאוד את לימודיו, כך שהוא סיים את בית הספר לרפואה רק כעבור תשע וחצי שנים, ביולי 1951, בגיל 24. עם זאת, במקביל הוא סיים גם תואר ראשון (.BSc) ושני (.MSc) במדעים.
הוא החל לפרסם מאמרים מקצועיים, הן ברפואה והן בביולוגיה, כבר ב-1945, בגיל 18.
באוקטובר 1952 ברנר החל ללמוד לדוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
חודשיים לאחר מכן הוא נישא למאי לבית קוביץ', גרושה עם ילד מנישואיה הראשונים, שהגיעה אף היא מדרום אפריקה לאנגליה, ללימודי דוקטורט בפסיכולוגיה.
נישואין אלה נמשכו חמישים ושבע שנים, עד פטירתה של אשתו בינואר 2010. נולדו להם שלושה ילדים.
באפריל 1953 זכה ברנר להיות בין הראשונים שראו את מודל מבנה ה-DNA של ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק, בקיימברידג', אנגליה, ולהתיידד עם צמד המדענים.
כפי שהוא מספר, הדבר היווה נקודת מפנה עבורו, והוא החל להקדיש את חייו ליצירתו של מקצוע חדש - ביולוגיה מולקולרית, ולהבנת והסבר דרך פעילותה של ה-DNA, המולקולה המורכבת, נושאת התורשה.
הדבר גם השתלב עם עבודתו של ברנר עצמו, על בקטריופאג'ים.
משפחת ברנר שבה לדרום אפריקה בדצמבר 1954, לאחר ששני בני הזוג קיבלו את הדוקטורט שלהם.
ברנר קיבל מעבדת מחקר משלו במחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטת יוהנסבורג, אולם נשאר שם שנתיים בלבד.
בדצמבר 1956 הוזמן ברנר לשוב לאנגליה, כשותף מחקר לפרנסיס קריק במעבדתו בקיימברידג'.
הוא היה שותפו של קריק בקיימברידג' במשך כעשרים שנה.
שנים אחדות אחרי שקריק עבר לארצות הברית והצטרף למכון יונה סאלק למחקרים ביולוגיים בלה הויה, קליפורניה, הוא הצטרף אליו כחוקר גם שם.
ברנר היה החוקר שהינחה וכיוון את ממשלת סינגפור בשלבים הראשונים של תחילת המחקר הביו-רפואי שלה.
הוא ייסד ושימש נשיא של מכון אוקינאווה למדע וטכנולוגיה, וב-1996 ייסד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי את המכון למדעים מולקולריים, בו שימש כנשיא ומנהל מדעי.
במשך שנים רבות היה ברנר בעל טור קבוע בשם "Loose Ends" במגזין "Current Biology".
ב-1997, אוסף הטורים הללו יצא לאור שוב, בתור ספר, שזכה להצלחה.
ברנר התמקד במחקריו בחקר ה-DNA, גנטיקה התפתחותית, חקר מותם המתוכנן גנטית של תאים (אפופטוזה) וביולוגיה מולקולרית.
הוא גילה, יחד עם קריק, שכל "קודון", שלישיית נוקליאוטידים ב-DNA, מקודד ליצירת חומצה אמינית אחת, כאשר מספר חומצות אמיניות יוצרות ביחד חלבון ובסוף כל רצף גנטי ליצירת חלבון מסוים נמצא קודון סיום (Stop Codon - מונח שהוא המציא), שתפקידו לסיים את הקידוד לחלבון הספציפי, כדי להתחיל לייצר את החלבון הבא.
הוא גם גילה, יחד עם שני שותפים אחרים, את ה-mRNA, מולקולת הביניים הקובעת את סדר התייצבות חומצות האמינו בתוך כל חלבון.
תגלית אחרונה זו זיכתה אותו בפרס לסקר למחקר רפואי בסיסי לשנת 1971. הוא קיבל את פרס לסקר פעם שנייה, גם בגין מפעל חיים, וזכה באותות כבוד נוספים.
בין השאר הוא גם חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), כמו גם חבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1987 קיבל את פרס הארווי מטעם הטכניון, ב-1991 קיבל את מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית, שהוא חבר גם בה וב-2002, סמוך לפני הזכייה בפרס נובל זכה בפרס דן דוד במדעי החיים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
פרס נובל והתולעת על שם ברנר
ברנר היה הראשון שהשתמש, ב-1965, בתולעת נימית עגולה, שקופה וקטנה (באורך 1 מ"מ) - נמטודה, הקרויה Caenorhabditis elegans, לצורכי מחקר גנטי, נוירוביולוגי וביולוגיה התפתחותית.
הוא הפך אותה לחיית המודל העיקרית למחקר בתחומים אלה, משהסתבר שהיא מתאימה מאוד למחקרים גנטיים ועצביים.
עובדה זו הקנתה לו ולשותפיו רוברט הורביץ וג'ון סלסטון, כעבור עשרות שנים, את פרס נובל, "בגין תגליותיהם בנוגע להסדרה הגנטית של התפתחותם של איברים שונים ותיכנות מותם של תאים".
הם קיבלו את פרס נובל ב-8 בדצמבר 2002.
נמטודה קרובה לנמטודה זו, נקראת כיום על שמו - Caenorhabditis brenneri.
ברנר נפטר בסינגפור ב-5 באפריל 2019.
סידני מילטון אדלשטיין היה כימאי, ממציא וביבליופיל יהודי-אמריקאי.
נולד בשנת 1912 בצ'טנוגה (Chattanooga) שבמדינת טנסי בארצות הברית.
כבר מילדותו, בזמן לימודיו בבית הספר ביילור (Baylor), גילה אדלשטיין עניין בכימיה.
בבית הספר הורשה לבצע ניסויים עצמאיים במעבדה.
בגיל 16 התקבל למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם רכש מומחיות בכימיה של התאית (צלולוז) ובמיקרוסקופיה של הטקסטיל.
בשנת לימודיו האחרונה נשא לאשה את מילדרד.
בני הזוג חזרו יחד לצ'טנוגה בשנת 1932, בעיצומו של השפל הכלכלי בארצות הברית.
אדלשטיין ניסה לשכנע את אנשי תעשיית הטקסטיל המקומית בצורך בגישה מדעית לתהליכים הכימיים בעבודת הטקסטיל, ופעל לקידום השימוש במיקרוסקופיה לחקר סיבי טקסטיל.
הוא מצא עבודה בחברת "Dixie Yarn Company", ואילו בערבים עבד במפעל לצביעת בדים, כדי להכיר את סיבי הטקסטיל ואת תהליכי הגימור שלהם.
הוא בחן את הפטנטים שאותם רשם צבע הבדים האנגלי ג'ון מרסר באמצע המאה ה-19. במהלך מחקרו שינה אדלשטיין את מידת הברק של הכותנה, עד שהיא הגיעה לרמה גבוהה כזו שהתחרתה עם הסיב החדש שהיה קיים באותם זמנים, שנקרא "ריון" (Rayon).
בשנת 1935 התפתחה עבודתו לכדי מחקר עבור האגודה האמריקנית לכימיה, ולפיתוח מבחן בריום למרסריזציה, הידוע כיום גם כ"מספר אדלשטיין".
בשנת 1939 עברו בני הזוג לניו ג'רזי.
בתקופה זו נתקלו מחסני האפסנאות בפילדלפיה בבעיות של התכווצות רשתות היתושים וההסוואה ודהיית צבעיהן.
מומחיותו של אדלשטיין במרסריזציה ובכימיה של התאית סייעה לפתרון קשיים אלו.
כתוצאה ממחקרו פיתח אדלשטיין פיגמנטים שאינם דוהים המותאמים לבדי רשת.
אדלשטיין רשם יותר מ-20 פטנטים על המצאותיו, הן בארצות הברית והן במדינות אחרות, ופרסם את תוצאות מחקריו בכימיה ובטקסטיל בכתבי עת מקצועיים.
בשנת 1945 הקים את תאגיד "דקסטר כימיקלים" (Dexter Chemical Corporation) בניו יורק.
בשעות הפנאי אסף אדלשטיין ספרים על התפתחות המדע והטכנולוגיה, והתעניין במיוחד בספרים על ההיסטוריה של האלכימיה ושל מדעי הכימיה.
תחומי העניין המקצועיים שלו הביאו אותו להרחבת אוסף הספרים וכתבי היד העוסקים בצביעה והלבנה של טקסטיל.
ספרים אלה היו לבסיס המחקר ההיסטורי המעמיק שלו.
תוצאת עבודתו הביאה למאגר של מאמרים היסטוריים נגישים לקהל הרחב, במיוחד כאלה העוסקים בהוראת המדע ופרקטיקה של תעשיית צביעת הבדים, וכן מאמרי מחקר שהוצגו בכנסים בינלאומיים של מדענים והיסטוריונים.
הידע על צבעים עתיקים הניב מחקרים נוספים בתחום, שכללו בדיקות של אתרים היסטוריים ושחזורים.
בשנת 1956 השתתף אדלשטיין במשלחת מחקר למקסיקו כדי לחקור את השימוש בתולע המפיק את הצבע האדום.
אדלשטיין כיהן במשך 18 שנה כמזכיר המחלקה להיסטוריה וכימיה (HIST) של האגודה האמריקנית לכימיה (American Chemical Society).
כן הצטרף למערכת כתב העת על תולדות הכימיה "Chymia".
כדי לטפח את המחקר האקדמי ולהגדיל את חשיפתו לציבור הרחב, חנך אדלשטיין בשנת 1956 את פרס דקסטר (Dexter Award) להישגים בהיסטוריה של הכימיה, ובשנת 1968 את פרס דקסטר לספרים מצטיינים בהיסטוריה של הטכנולוגיה.
בשנת 1956, במהלך כינוס מיוחד במכון הטכנולוגי של לוול (Lowell Technological Institute) במסצ'וסטס, הוענק לאדלשטיין תואר דוקטור למדע לשם כבוד כהוקרה על עבודתו החלוצית בהיסטוריה ובמחקר של תעשיית הטקסטיל.
בשנת 1988 הוענקה לו המדליה ע"ש לאונרדו דה וינצ'י, הפרס היוקרתי ביותר של האגודה להיסטוריה של הטכנולוגיה, כאות הוקרה על תרומתו להיסטוריה של הטכנולוגיה.
אדלשטיין הלך לעולמו ב-18 בספטמבר 1994.
עבודותיו של אדלשטיין על תולדות הטכנולוגיה של הטקסטיל כוללות שני ספרים חשובים:
ספרו של אדלשטיין נעשה בשיתוף עם הקטור בורגטי.
"Historical Notes on the Wet-processing industry" (1972) - אסופה של 31 מאמרים מקוריים שלו שהתפרסמו במקומות שונים.
במאמרים אלה עולה התלהבותו של אדלשטיין מההיסטוריה הארוכה של צביעת הבדים.
ב-1959 החלו אדלשטיין ורעייתו את הקשר עם ישראל, שהתפתח במהלך השנים.
יחד תמכו בני הזוג בפרויקטים בתחום החינוך, המדע, וכן בשירותי הבריאות, בהקמת מעונות יום ובפרויקטים קהילתיים ברחבי הארץ.
במהלך שנות ה-60 ביקש הארכאולוג יגאל ידין מאדלשטיין לבחון בדים שנמצאו במערות ים המלח.
משלחת ארכאולוגית בראשותו של ידין מצאה גיזת צמר צבוע מתקופת מרד בר כוכבא במערת האיגרות שבנחל חבר.
ידין שיער כי הגיזה קשורה לתכלת של ציצית, וממצאי הבדיקה נשלחו למעבדתו של אדלשטיין, דבר שהביא את אדלשטיין להתעניין בנושא.
בעקבות זאת, מחקרו של אדלשטיין על ההיסטוריה של הטכנולוגיה של הבדים ובפרט על תולדות צביעת הבדים, קיבל מימד חדש.
הדבר הביא לפיתוח טכניקה לניתוח טקסטילים עתיקים, ולתגלית שלפיה היהודים בעת העתיקה השתמשו בטכניקות צביעה שלא שופרו עד לסוף המאה ה-18 באירופה, וכן להבנה כי יהודים אלו היו מומחים לשימוש בצבעים שהופקו משורש צמח הפוּאה (madder), ושממנו ניתן היה להפיק גוונים שונים של צבעים.
מאוחר יותר, ב-1972, עזר אדלשטיין להקים מרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, בראשותו של הביולוג הימי אהוד שפנייר, שבמסגרתו נשלו מן הים חלזונות הארגמונים.
במקביל, עורכי האנציקלופדיה התלמודית של מכון יד הרב הרצוג, שבאותם ימים עסקו בכתיבת הערך 'חילזון', פנו לאדלשטיין ולד"ר ישראל זיירדמן ממכון הסיבים בירושלים, לטפל בעבודת הדוקטורט של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שהייתה מונחת ככתב יד.
ב-1987 הוצאה לאור עבודתו של הרצוג עם הקדמתו של אדלשטיין ובתוספת מאמרים של מספר חוקרים, כשכולם מזהים את חלזונות הארגמן כמקור להפקת הארגמן והתכלת הקדומים.
בשנת 1976 הציג אדלשטיין את אוסף הספרים וכתבי היד שלו העוסקים בהיסטוריה של המדע והטכנולוגיה, שבאותו זמן כבר יצא שמו למרחוק בכל העולם, בפני הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של ישראל.
ארבע שנים לאחר מכן הוא הקים את "מרכז סידני אדלשטיין" באוניברסיטה העברית.
המרכז מאפשר לחוקרים מישראל ומהעולם לחקור אוספים חשובים המוחזקים בספרייה הלאומית, בהם ספריית אדלשטיין, ארכיון אלברט איינשטיין והמאמרים התאולוגיים של אייזק ניוטון, וכן להשתתף בדיונים ובסדנאות בינלאומיות.
הקמת המרכז עודדה, בין שאר הפרויקטים והיוזמות של המרכז, מחקרים נוספים על צביעת בדים בתקופת המקרא, ובעיקר בצבעים ארגמן ותכלת.
מחקר רחב היקף בשיתוף מעבדות באוניברסיטת חיפה ומכללת שנקר הביא לספר חלוצי על צבעים המופקים מחילזון ארגמן קהה קוצים, הארגמן המלכותי והתכלת המקראי: "הארגמן והתכלת: משא הרב הראשי ד"ר יצחק הרצוג על תעשיות הצבע בישראל הקדומה ותרומות מדעיות מעודכנות" (ירושלים, כתר, 1987).
בשנת 1988 קיבל אדלשטיין תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
באותה שנה הקים את תוכנית העמיתים הבינלאומית על שם אדלשטיין להיסטוריה של הכימיה והטכנולוגיה של הכימיה, המנוהלת במשותף על ידי הקרן למורשת הכימיה בפילדלפיה (Chemical Heritage Foundation) ועל ידי מרכז אדלשטיין באוניברסיטה העברית.
בשנת 1991 הוקם מרכז אדלשטיין לחקר טקסטילים עתיקים במכללת שנקר.
המרכז ממשיך במחקרים שיזם אדלשטיין על הארגמן, התכלת וצמח הפואה, בשיתוף עם מחלקות לארכאולוגיה באוניברסיטאות ועם מוזיאונים בארץ ובעולם.
כן מתמקד המרכז בניתוח טקסטילים עתיקים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות בישראל ובעולם, עם דגש מיוחד על מקורות הצבעים, הפיגמנטים והסיבים שבהם נעשה שימוש.
אוסף סידני אדלשטיין בספרייה הלאומית הוא אוסף מקיף על תולדות המדע מהמאה ה-16 ועד היום, ומתמקד בעיקר בהיסטוריה של הכימיה והאלכימיה, ובהיסטוריה של צביעה, הלבנה וניקוי יבש של טקסטילים.
היסטוריה של המדע, הכימיה והאלכימיה: המדור כולל מגוון רחב של נושאים בתחומי המדעים, ובעיקר בתחומי הכימיה, האלכימיה והפיזיקה.
רוב המדור עוסק בפיתוח הכימיה מאז המאה ה-16, וכולל פריטים על כימיה תאורטית וניסויית וביניהם מחקרים היסטוריים ומקורות רבים על כימיה ועל מדעים בכלל.
צבעי צמחים, צבעים וצביעת טקסטיל: המדור עוסק בהיסטוריה של הכימיה והטכנולוגיה של הטקסטיל, ונחשב לאוסף המקיף ביותר של ספרים, כתבי יד ומסמכים על ענף זה בכימיה התעשייתית.
המדור כולל את אוסף הכרכים המלא של מהדורות ספר הדפוס הראשון שהוקדש בלעדית לצביעת בדים, וכן ספרים על צביעת בדים, תהליכים בעיבוד טקסטילים, מסמכים היסטוריים, משפטיים ומסחריים הקשורים לתעשיית הצבעים והצביעה.
היסטוריה של הטכנולוגיה: במדור זה פריטים העוסקים בטכנולוגיה מהעת העתיקה ועד היום, בנושאים שונים בעלי חשיבות טכנולוגית.
כמו כן ישנם ספרים על הטכנולוגיה של צביעת טקסטילים.
סידני אלטמן היה ביולוג מולקולרי אמריקאי, יהודי יליד קנדה, פרופסור לביולוגיה מולקולרית, וביולוגיה של התא והתפתחותית באוניברסיטת ייל.
אלטמן היה חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1989 יחד עם תומאס צ'ק בעד חקר התכונות הקטליטיות של ה-RNA") RNA הקטליטי").
תגליתו של אלטמן משנת 1983 הייתה כי ה-RNA, וליתר דיוק tRNA איננו רק נשא של מידע גנטי אלא יכול להפעיל תגובות ביולוגיות - פועל כביו-קטליזטור.
תגלית זו פתחה אפשרויות מחקר, כולל לגבי מוצא החיים.
סידני אלטמן נולד בשנת 1939 במונטריאול, קוויבק, קנדה, כבנם השני של מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
אביו, ויקטור אלטמן, היה עובד בקולחוז באוקראינה והיגר לקנדה כדי לעבוד בחווה חקלאית.
מאוחר יותר הוא פרנס את משפחתו מחנות מכולת בשכונת נוטר דאם דה גראס במונטריאול.
האם, ריי ארלין, ילידת ביאליסטוק, פולין, היגרה בגיל 18 עם אחותה, למדה אנגלית ועבדה כפועלת בבית חרושת לטקסטיל.
המשפחה חיה בתנאים צנועים ואלטמן נהג לומר מאוחר יותר: "מהם (מההורים) - למדתי כי עבודה קשה בסביבה יציבה יכולה להפיק רווחים, אפילו עולים בכמויות אינפיניטזימליות".
בילדותו העריץ אלטמן את אלברט איינשטיין, סופרים, כוכבי בייסבול והוקי קרח.
כשהגיע להתבגרות, המשפחה כבר הרשתה לעצמה לממן לסידני לימודים במכללה.
אחרי לימודים בתיכון וסט היל במונטריאול, הוא נסע לארצות הברית השכנות כדי ללמוד פיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT, בבוסטון.
בעת לימודיו היה חבר בקבוצת הוקי קרח של המוסד.
מדריך צעיר בשם לי גרודזינס ערב אותו בניסויים על פיזור אלקטרונים ועודד אותו לכיוון המחקר, למרות ההסתיגויות של כמה פרופסורים, שסברו כי מדובר בסטודנט בינוני.
באותה תקופה הוא התחיל להתעניין בגנטיקה מולקולרית והשתתף בקורס בנושא.
אחרי סיום התואר הראשון בשנת 1960 היה אלטמן סטודנט מחקר במשך 18 חודשים באוניברסיטת קולומביה במסגרת תוכנית לתואר שני בפיזיקה.
בגלל בעיות אישיות (מותו של חבר מסרטן) וחוסר הזדמנות לסטודנטים מתחילים להשתלב במחקר במעבדה, נאלץ לעזוב את התוכנית בלי לסיים את התואר.
עבד תקופה בעריכת ספרים, התעניין בכתיבת תסריט ואף ניסה כוחותיו בתרגום רומן מצרפתית לאנגלית.
כעבור חודשים אחדים, אחרי התייעצויות עם הפיזיקאי ג'ורג' גאמוב ואחרים, התקבל ללימודי ביופיזיקה באוניברסיטת קולורדו, ליד המרכז הרפואי בדנוור.
השתלב שם תחת הדרכתו של לאונרד לרמן, במחקר בנוגע להשפעות מוטגניות של האקרידינים על הרפליקציה של הבקטריופאג' T4. בשנת 1967 הוסמך כדוקטור במדעים בתחום הביופיזיקה באוניברסיטת קולורדו.
בהמשך עבד תקופה קצרה כעוזר מחקר לביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת ואנדרבילט.
אחר כך זכה במלגת מחקר מ"קרן דיימון ראניון לחקר הסרטן" שסייעה לו להתקבל לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, שם עבד במעבדתו של הביוכימאי מתיו מזלסון והמשיך במחקר שלו לגבי המבנה הגנטי של הבקטריופאג T4.
בשנת 1969 בעזרת לרמן, התקבל להשתלמות בבריטניה, במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית, במעבדתם של סידני ברנר וסר פרנסיס קריק.
בעת עבודתו במעבדה לביולוגיה מולקורית של ברנר וקריק התקדם אלטמן אל גילויו את ה-RNA הקטליטי.
בעודו עובד עם תאים מוטנטים של tRNA בעל פונקציה משובשת, ניסה לבודד סוג מיוחד של RNA הקרוי פרקורסור-RNA ( RNA precursor).
נטל לוחית של זכוכית מכוסה על צד אחד בשכבה דקה של ג'ל והניח עליה כמה טיפות מן החומר שהכין מהתאים המוטנטים.
אחר כך הניח את הלוחית בתוך שדה חשמלי חזק.
על ידי האלקטרופורזה מרכיבים שונים נעו בג'ל במהירויות שונות.
כעבור מספר שעות כשהניח אלטמן פילם צילום על הג'ל, כמויות עדינות של מארקר רדיואקטיבי שב RNA שידרו קרני X שהשאירו פסים אופייניים על הפילם.
אלטמן ראה מהר שהצליח לגלות את המבשר הטהור הראשון מבחינה רדיוכימית של מולקולת ה- tRNA, מה שהיווה צעד ראשון לקראת גילוי ה RNA קטליטי.
בהמשך גילה אלטמן את הריבונוקלאז P ואת התכונות האנזימטיות של תת-יחידה של ה-RNA של אנזים זה.
אלטמן קיבל עצות מועילות מכמה מחברים למחקר כמו, למשל, מג'ון דרק סמית, שאפשרו לו לבחון את רעיונותיו.
גילוי הפרקורסור הראשון הטהור מבחינה רדיוכימית של ה-tRNA הביא להעסקתו של אלטמן באוניברסיטת ייל בשנת 1971.
בשנת 1980 התמנה שם לפרופסור.
בשנים 1985-1983 היה ראש מחלקתו ובשנת 1985 נתמנה לדקאן של אוניברסיטת ייל למשך ארבע שנים.
ב-1 ביולי 1989 חזר לתפקידו כפרופסור במשרה מלאה.
בייל עסק אלטמן באנליזת התכונות הקטליטיות של הריבונוקלאז P.
הריבונוקלאז P או RNase P הוא חלקיק של ריבונוקלאופרוטאין.
בהתחלה סברו המדענים שבתוך הקומפלקס RNase P בקטריאלי, תת-היחידה של חלבון היא האחראית לפעילות הקטליטית של הקומפלקס, המעורבת בהבשלת ה-tRNA.
תוך כדי ניסויים שבהם שוחזר הקומפלקס במבחנות, גילו אלטמן וקבוצת המחקר שלו כי היה מספיק מרכיב מבודד של RNA כדי לצפות קיומה של פעילות קטליטית של האנזים, מה שהצביע על תכונות קוטליטיות של RNA עצמו.
אף על פי שהקומפלקס RNase P קיים גם באורגניזמים אוקריוטים, במחקר מאוחר יותר, גילה סידני אלטמן שבאותם אורגניזמים, תת-היחידות של חלבון שבקומפלקס הן כן חיוניות בפעילות הקטליטית, בניגוד ל RNase P הבקטריאלי.
בשנת 1984 קיבל אלטמן אזרחות אמריקאית, אך שמר גם את אזרחותו הקנדית.
סידני אלטמן נפטר ב-5 באפריל 2022. היה נשוי משנת 1972 לאן מ.
קרנר, ביוכימאית ומומחית בביולוגיה מולקולרית, בתם של הפילוסוף היהודי-בריטי סטפן קרנר ושל המשפטנית אדית קרנר לבית לווי, שהיו פליטים יהודים מצ'כוסלובקיה.
אחי האישה, הוא המתמטיקאי תומאס קרנר (יליד 1946).
לזוג אלטמן נולדו שני ילדים: דניאל (יליד 1974) ולאה (ילידת 1977).
1990 - חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1990 - חבר האקדמיה האמקריקאית לאמנויות ומדעים
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות מונטריאול, יורק (טורונטו), קולורדו, קולומביה בריטית, מקגיל, של אוניברסיטת קונטיקט, של דארטמות' קולג', של האוניברסיטה העברית בירושלים.
1989 האות להצטיינות מטעם המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית
1989 הפרס לוויס רוזנסטיל לעבודה מצוינת במדעי היסוד ברפואה
היה כימאי ומטלורג אנגלי, שהתפרסם בזכות פיתוח תהליך לייצור פלדה מבצרי ברזל עשירים בזרחן.
תומאס נולד בקנונברי (Canonbury), פרבר של לונדון, ב-1850. לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון התעתד ללמוד רפואה אולם מות אביו פגע במצבה הכלכלי של משפחתו והוא נאלץ לוותר על לימודי הרפואה.
הוא קיבל משרה של רשם בית משפט, שבה עבד עד שנת 1877. בזמנו החופשי התעניין בכימיה ובמטלורגיה.
הוא למד בשיעורי ערב בקולג' בירקבק.
ובסיום לימודיו נבחן בהצלחה ב"בית הספר המלכותי למכרות" (Royal School of Mines} של האימפריאל קולג' אולם לא זכה בתואר היות שזה לא ניתן לתלמידי שיעורי ערב
תומאס לקה במחלת ריאות חסימתית כרונית שממנה גם נפטר, בסנטוריום בפריז.
הוא נקבר בפריז בבית הקברות פר לשז.
התעניינותו בבעיית בצרי הברזל העשירים בזרחן התעוררה בעקבות הרצאה ששמע בקולג' בירקבק
הוא הגיע למסקנה שניתן לסלק את הזרחן מהברזל על ידי ציפוי כבשן הבֶּסֶמֶר בציפוי בסיסי של אבן גיר בתוספת מעט סיליקט נתרני (Na2SiO3).
ב-1875 נעשו ניסויים ראשונים של התהליך שהמציא.
התהליך הוצג בפומבי לראשונה במרץ 1878, בפגישה של המכון הבריטי לברזל ופלדה.
במאי של אותה שנה הוציא פטנט על התהליך.
בספטמבר כתב מאמר על "סילוק הזרחן בכבשן בֶּסֶמֶר", אולם המאמר פורסם רק במאי 1879.
למרות אי פרסום המאמר הצליח תומאס לעניין בתהליך את חברת ייצור הפלדה "בולקוב ווהן" (Bolckow Vaughan) מקליבלנד (יורקשייר).
הייצור בשיטת תומאס החל שם במאי 1879. העניין בשיטת תומאס היה בעיקרו בגרמניה ובבלגיה שם בצרי הברזל הזרחניים היו נפוצים יותר.
ייצור בשיטת תומאס החל בגרמניה בספטמבר 1879. באותה שנה הוצאו פטנטים במספר מדינות.
במהלך הייצור בשיטת תומאס נוצר סיג בסיסי עשיר בזרחה ובגיר ששימש כדשן זרחני לקרקעות חומציות.
אובליסק לזכרו של תומאס הוצב ב-1960 באתר המורשת העולמית בבלנאבון שבדרום מזרח ויילס.
סר סידני ג'ורג' הולנד היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-25 בין השנים 1949–1957.
סידני הולנד נולד בגרינדייל שבחבל קנטרברי שבאי הדרומי כילד הצעיר וכבן הרביעי במשפחה של שמונה ילדים.
אביו, הנרי הולנד, היה חוואי וסוחר שכיהן כראש עיריית קרייסטצ'רץ' בין השנים 1912 – 1919 והיה חבר הפרלמנט של ניו זילנד מטעם המפלגה הרפורמיסטית בין השנים 1925 – 1935. במלחמת העולם הראשונה התגייס סידני הולנד לצבא ניו זילנד ב-1915 ומאוחר יותר קודם לדרגת לוטננט משנה.
הוא השתתף בקרב מסין ולאחר מכן נשלח הביתה לאחר שנפצע קשה.
הוא אושפז למשך שישה חודשים ואיבד ריאה.
הולנד היה גם ספורטאי בולט ועסקן ספורט.
הוא שיחק בנבחרת ההוקי שדה של קנטרברי.
לאחר שפרש ממשחק הוא ניהל את נבחרת ניו זילנד בהוקי במהלך סיור באוסטרליה ב-1932 בו היא נותרה בלתי מנוצחת.
הוא גם היה שופט בולט בענף ספורט זה.
לאחר המלחמה הקימו הולנד ואחד מאחיו חברת הנדסה שייצרה משאבות ריסוס לחקלאות ופעלה במודל של שיתוף רווחים עם עובדיה.
ב-1920 נשא הולנד לאישה את פלורנס דרייטון.
השניים הביאו לעולם שני בנים ושתי בנות.
בראשית חייו החזיק הולנד באמונה המתודיסטית, אך מאוחר יותר הוא הפך להיות אנגליקני.
בעקבות בחירתו של אביו של הולנד לפרלמנט ב-1925, הוא שימש כמזכירו הפרטי הבלתי רשמי ומנהל מסעות הבחירות שלו עד 1935. עקב ניסיונו, הוא צבר ידע ועניין בפוליטיקה הפרלמנטרית.
במהלך השפל הגדול, היה הולנד הן לנשיא ארגון המעסיקים של קנטרברי והן של מועדון אנשי העסקים של קרייסטצ'רץ', שיצרו קשר עם הלגיון השמרני של ניו זילנד ועם המפלגה הדמוקרטית קצרת הימים, שהתנגדה לממשלת קואליציה של המפלגה המאוחדת בראשותם של ג'ורג' פורבס וגורדון קואטס.
כתוצאה מניסיונו הפוליטי, פיתח הולנד סלידה מהקומוניזם.
לאחר פרישתו של אביו של הולנד מהחיים הפוליטיים, הוא התמודד בהצלחה בבחירות של 1935 על המושב של מחוז הבחירה של קרייסטצ'רץ'-צפון, למרות שהלייבור ניצחה בבחירות אלו ניצחון סוחף.
הממשלה החדשה בראשותם של מייקל ג'וזף סאבג' ושל פיטר פרייזר, שהובילה סדרה ארוכה של רפורמות כלכליות, כולל מיסודה של מדינת רווחה על בסיס הכלכלה הקיינסיאנית, הלאמת משאבי מפתח כלכליים והרחבה של מיזמי דיור ממשלתיים.
בתגובה להצלחה האלקטורלית של הלייבור, התמזגו ב-1936 המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה המאוחדת והקימו את המפלגה הלאומית של ניו זילנד, שייצגה את מגזר הייצור החקלאי ההולך וגדל.
ב-1940 החליף הולנד את אדם המילטון בתפקיד מנהיג המפלגה הלאומית.
עוד קודם לכן, הוא שימש כמזכירו הפרלמנטרי של המילטון.
כמנהיג המפלגה הלאומית, שאף הולנד להשיג את תמיכת מחוזות הבחירה החקלאיים של המפלגה על ידי הקמת חוות הרבעה לכבשים ובקר.
בנוסף, הוא צירף למפלגה הלאומית מפלגות יריבות כמו המפלגה הליברלית, תנועת החיילים ומפלגת העם.
מיזוג זה סייע לחזק את המפלגה הלאומית על בסיס ריכוז ההתנגדות למפלגת הלייבור.
הולנד שימש כמנהיג האופוזיציה במשך כעשור, עד לניצחונה של המפלגה הלאומית בבחירות של 1949.
בעקבות הצטרפותה של יפן למלחמת העולם השנייה, ממשלת הלייבור הסכימה בחוסר רצון להקמתו ביולי 1942 של מנהל מלחמתי דו-מפלגתי.
החלטתו של הולנד גרמה ליחסים מתוחים הן עם ממשלת הלייבור והן עם כמה מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית, כולל גורדון קואטס ואנדרו המילטון, שבניגוד לדעת ועידת המפלגה הלאומית הצטרפו לקבינט המלחמה כעצמאיים.
התפטרותם של השניים, שהיו בעבר חברי פרלמנט מטעם המפלגה הרפורמיסטית, סייעה להולנד לחזק את שליטתו על מוסדותיה של המפלגה הלאומית.
במערכות הבחירות של 1943 ו-1946, כרסמה אט אט המפלגה הלאומית ברוב של הלייבור.
יחד עם הישארותה של הלייבור בשלטון, היא נאלצה להתמודד עם אופוזיציה לוחמנית יותר בראשותה של המפלגה הלאומית.
בהנהגתו של הולנד, תקפה המפלגה הלאומית שוב ושוב את הגישה הסוציאליסטית של הלייבור, שכללה בירוקרטיה, קולקטיביזים ואת עוצמתם של האיגודים המקצועיים.
כמה צעדי מדיניות חשובים שקודמו על ידי המפלגה הלאומית, כללו חירות אישית, שוק חופשי, התערבות בירוקרטית מינימלית והסכמה עם מדיניות מדינת הרווחה.
במהלך מסע הבחירות המוצלח של 1949, ניצל הולנד את הפחד מפני ההתפשטות הקומוניסטית במזרח אירופה, את חוסר הנכונות של ממשלת הלייבור להתמודד עם האיגודים המקצועיים המיליטנטים של עובדי הנמלים, החוקים המגבילים מתקופת המלחמה, שהיו עדיין בתוקף והאינפלציה הגואה.
אסטרטגיית בחירות זו הבטיחה את ניצחונה של המפלגה הלאומית ב-30 בנובמבר 1949.
ממשלתו הלאומית של הולנד יישמה רפורמות כלכליות וביטלה סמכויות שליטה רבות של המדינה, כולל קיצוב חמאה ודלק.
הממשלה גם הדגישה את חשיבות האינדיבידואליזם, החרות האישית והיוזמה הפרטית, כפי שהוצגו במסע הבחירות.
אחד מצעדיו הראשונים של הולנד כראש הממשלה, היה לבטל ב-1 בדצמבר 1950 את המועצה המחוקקת (הבית העליון של ניו זילנד שהיה קיים עד אז).
כתוצאה מכך, הפך הפרלמנט של ניו זילנד לגוף מחוקק חד-בתי.
בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, לקח על עצמו הולנד את תפקיד שר האוצר.
יחד עם זאת, לא קיים הולנד את הבטחתו לבטל את חובת ההתאגדות המקצועית שהונהגה על ידי הלייבור ב-1936. עקב התנגדות מצדם של כמה איגודים מקצועיים, התפשרה הממשלה על העברת חוק שיכפה על האיגודים המקצועיים להצביע ברוב על כל מתן תרומה למפלגה פוליטית, קרי הלייבור.
ב-1950, החזירה ממשלת הולנד את עונש המוות, שב-1935 צומצם בהדרגה על ידי ממשלת הלייבור ובוטל גם על מעשי רצח ב-1941. מתוך 36 הרשעות ברצח שהיו בתקופת ממשל הולנד, 22 הסתיימו בגזר דין מוות ומתוכם בוצעו 8 הוצאות להורג.
כדי לפתור את הנושא השנוי במחלוקת, החליט הולנד לערוך משאל עם ביום הבחירות של 1957, אך ההצעה לבטל את עונש המוות לא עברה במשאל.
אף על פי כן, לא בוצעו שום הוצאת להורג בתקופת שלטונו של יורשו של הולנד, קית' הוליאוק וב-1961 העבירה ממשלתו של הוליאוק הצבעה בפרלמנט לביטול עונש המוות על רצח.
ב-1951 התמודד הולנד עם האתגר שהציב בפניו איגוד עובדי הנמלים המיליטנטי במהלך שביתה שקיים במחצית הראשונה של השנה.
סכסוך עבודה זה פרץ בעקבות סירובם של בעלי האניות לתת העלאה בשכך בשיעור 15% לעובדי הנמלים שסירבו לבצע שעות נוספות.
בעלי האניות הגיבו בהשבתתם של העובדים.
כאשר סירבו העובדים לגשת לבוררות, כפתה ממשלת המפלגה הלאומית תקנות חירום על פי החוק לביטחון הציבור משנת 1932 שקיצץ באופן משמעותי בחירויות האזרח, כולל חופש הדיבור.
התקנות נועדו להשתיק כל ביטוי של תמיכה בעובדי הנמלים ולהפוך אותו לבלתי חוקי, כולל אספקת מזון למשפחות העובדים והוצאת פרסומים שתמכו במאבקם.
בנוסף, הורה הולנד לכוחות ההגנה של ניו זילנד לפרוק מטענים בנמלים ובמקביל ביטל את רישומו של האיגוד המקצועי של עובדי הנמלים וחסם את המימון עבורו.
לאחר 151 ימים נכנע הארגון.
צעדיה של ממשלת הולנד זכו לאהדה בציבור ובעיתונות.
האופוזיציה של מפלגה הלייבור ופדרציית העובדים, גם הם הסכימו עם עמדתה הקשוחה של הממשלה כלפי עובדי הנמלים, עקב היחסים העכורים שהיו להם עם איגוד עובדי הנמלים.
לאחר שמפלגת הלייבור מתחה ביקורת על מדיניות הממשלה, הכריז הולנד על בחירות בזק שהתקיימו ביולי 1951. המפלגה הלאומית נבחרה מחדש ואף הגדילה את הרוב שלה, זאת בעקבות הגיבוי של העיתונות השמרנית ותחנות הרדיו שהיו בשליטה ממשלתית.
על פי העיתונאי וכותב הנאומים, רמדר יסקה, ניצלו הולנד וממשלתו את הרגשות האנטי-קומוניסטים שהתעוררו במהלך השביתה.
הודות לאווירת המלחמה הקרה ששררה בניו זילנד, היה הולנד מסוגל לתאר את עובדי הנמלים כחלק מ"הסכנה האדומה" שהיוותה איום על הדמוקרטיה המערבית.
על פי ההיסטוריון בארי גסטפסון, מערכות הבחירות של 1949 ו-1951 היו נקודות השיא בקריירה הפוליטית של הולנד.
במהלך תקופת הכהונה של ממשלת הולנד השנייה, היא המשיכה לנקוט במדיניות של דה-רגולציה של הכלכלה על ידי ביטול הקיצוב על מוצרי מזון בסיסיים, התרת המגבלות על יבוא ועידוד הבעלות הפרטית על בתי המגורים על ידי מכירתם לציבור.
בסוף שנת 1951 העבירה הממשלה את החוק למניעת ההפרעות לשוטרים, שהעניק לממשלה סמכויות משמעותיות לטיפול בסכסוכי עבודה עתידיים.
ממשלת הולנד גם ביצעה רפורמות בתוכנית הפרישה לגמלאות שאפשרה לעובדי ציבור שפרשו לתבוע את זכויותיהם בתשלום חד-פעמי.
למרות הנטייה של הממשלה לכיוון האגף הימני-מרכזי של המפה הפוליטית, היא המשיכה ליישם צעדי מדיניות של ממשלת הלייבור שקדמה לה, כולל צעדים לקידום התעסוקה ומדינת הרווחה.
בעוד ששנות החמישים היו שנים של שגשוג כלכלי לניו זילנד ולכלכלותיהן של מדינות מערביות נוספות, האינפלציה המשיכה להוות בעיה.
בתחום מדיניות החוץ, הייתה ממשלתו של הולנד מעורבת בשורה של בריתות צבאיות והסכמי הגנה במסגרת המלחמה הקרה.
בספטמבר 1951 חתמה הממשלה על ברית ANZUS עם אוסטרליה וארצות הברית.
כבעלת ברית של מדינות המערב, שלחה ניו זילנד כוחות שהשתתפו במלחמת קוריאה.
דרישה לאספקתם של בגדי צמר במהלך המלחמה, גרמה לשגשוג בענף גידול הכבשים בניו זילנד.
בספטמבר 1954 אשררה ניו זילנד את הסכם מנילה והצטרפה ל-SEATO, ברית הגנה אזורית בתמיכתה של ארצות הברית שמטרתה הייתה להיאבק בהתפשטות הקומוניסטית בדרום-מזרח אסיה.
בינואר 1955, גרמו קשריה המסורתיים של ניו זילנד עם בריטניה והפחד מאפקט הדומינו הקומוניסטי, להולנד לשלוח כוחות צבאיים לפעילות במסגרת מצב החירום המלאי.
על פי ההיסטוריון דייוויד מקנטייר, להולנד היה עניין מועט במדינות החוץ והוא היה ראש הממשלה הראשון בניו זילנד שהעביר את תיק החוץ לשר אחר.
במהלך תקופת שלטונו של הולנד, כיהנו שלושה שרי חוץ: פרדריק דוידג', קליפטון ווב וטום מקדונלד.
במהלך מערכת הבחירות של 1954, הצטמצמה התמיכה במפלגה הלאומית עקב חוסר שביעות הרצון של הציבור מעליית יוקר המחיה והדיור, כשמספר המצביעים עבור המפלגה קטן בכ-100,000 קולות.
המפלגה הלאומית הייתה צריכה גם להתמודד עם מפלגה חדשה, "מפלגת האשראי החברתי" (Social Credit Party), שגרפה 122,573 קולות בבחירות.
בנוסף, זכתה מפלגת הלייבור ביותר קולות מאלה של המפלגה הלאומית, אך לא הצליחה להקטין את הרוב של המפלגה הלאומית בפרלמנט.
יחד עם זאת, הייתה המפלגה הלאומית מסוגלת להישאר בשלטון בזכות שיטת הבחירות בשיטה הרובנית.
בנוסף, טוען גסטפסון שהופעתה של מפלגת האשראי החברתי פיצלה את ההצבעות עבור מפלגות האופוזיציה.
במהלך מערכת הבחירות, התדרדרה בריאותו של הולנד.
בכמה הזדמנויות הוא איבד את קולו והוא נאלץ להגביל את אורך נאומיו לחצי שעה.
לאחר הבחירות של 1954 הקימה הממשלה ועדה מלכותית לבחינת המערכת המוניטרית של ניו זילנד.
במסקנותיה, גינתה הוועדה את התאוריות של מפלגת האשראי החברתי.
לאחר הבחירות של 1954 העביר הולנד את תיק האוצר לג'ק וואטס, לשעבר שר התעשייה והמסחר.
עם פרישתם של כמה משרי ממשלתו הוותיקים, הכניס הולנד פנים צעירות חדשות לקבינט, כמו דין אייר, סיד סמית', ג'ון מק'אלפין, דום שאנד, ג'ף ג'ררד ואריק הלסטיד.
במהלך תקופת כהונתו האחרונה של הולנד כראש הממשלה, שונתה מערכת מס ההכנסה כך שהמס שולם על רווחים בפועל (Pay As You Earn).
בנוסף, הוקם איגוד בתי המלון בתמיכתו של הולנד ובניגוד לדעתו של קית' הוליאוק, סגן מנהיג המפלגה הלאומית, שהביע חשש מפני הגברת ההשקעות בתיירות על חשבון ההשקעות בחקלאות.
לאחר ששר התעשייה והמסחר, דין אייר, יצא לנסיעת עסקים פרטית מעבר לים ב-1956, הנהיג הולנד קוד אתי שמנע כל אפשרות של ניגוד עניינים בין עבודתם של השרים לבין עסקיהם הפרטיים.
בשנות כהונתו האחרונות של הולנד, התמודדה ניו זילנד עם סדרה של משברים במאזן התשלומים שלה שהיו כרוכים בירידה תלולה לביקוש לתוצרת החמאה, הצמר והגבינה של המדינה.
בנוסף, המשיכה בריאותו של הולנד להתדרדר, ובין השאר נפגעה יכולת הזיכרון שלו.
בימי משבר סואץ באוקטובר 1956, לקה הולנד בהתקף לב או בשבץ מוחי קל.
אף על פי כן, הוא נשאר בתפקידו במשך 48 השעות שלאחר ההתקף עד לסיומו של המשבר.
על פי הביוגרף של הולנד, בארי גאסטפסון, הוא מעולם לא החלים באופן מלא לאחר המקרה.
במהלך משבר סואץ, היו אוסטרליה וניו זילנד שתיים מהארצות המעטות שהגנו על הפלישה האנגלו-צרפתית.
למרות מחלתו, סירב בתחילה הולנד להעביר את שרביט מנהיגות המפלגה לסגנו הוליאוק.
לאחר פגישה עם כמה מבכירי המפלגה שהתקיימה ב-1957, הסכים הולנד להתפטר מתפקידו כראש הממשלה וכמנהיג המפלגה.
ב-12 באוגוסט 1957 הוא הודיע על התפטרותו בוועידת המפלגה בוולינגטון.
זמן קצר לאחר שמסר הודעה זו, נפל הולנד למשכב ורופא הוזעק לבית המלון בו הוא שהה.
ביום המחרת, נבחר קית' הוליאוק כמנהיג החדש של המפלגה הלאומית.
ב-20 בספטמבר התפטר הולנד באופן רשמי מתפקידו כראש הממשלה והוחלף בהוליאוק.
בהמשך הוענק להולנד תואר אבירות והוא מונה להיות שר בלי תיק.
עקב מצב בריאותו פרש הולנד מהפרלמנט לאחר הבחירות שהתקיימו באותה שנה שלאחריהן הוקמה ממשלת הלייבור בראשותו של וולטר נאש.
סידני הולנד מת בבית החולים של ולינגטון ב-1961. בנו אריק הולנד היה חבר הפרלמנט ושר בממשלה בשנות השישים והשמונים.
סידני הולנד היה אחד הפוליטיקאים החשובים בניו זילנד של המאה העשרים, לא רק בשל 22 שנותיו כחבר פרלמנט, מתוכם 17 שנים כמנהיג מפלגה וכמעט 8 שנים כראש ממשלה, בהם השיג הישגים משמעותיים.
תרומתו העיקרית הייתה ללא ספק החלק שהוא לקח בהקמתה ובליכודה של המפלגה הלאומית, ששלטה בכיפת הפוליטיקה הניו זילנדית ברובה של המחצית השנייה של המאה העשרים.
סידני אלווין מונקריף הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 11 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הקלע.
בתקופתו ב-NBA נחשב מונקריף לשחקן הגנה מצוין ואף זכה בתואר שחקן ההגנה של העונה בשנתיים הראשונות בהן חולק הפרס ( ו-).
ממוצעי הקריירה שלו ב-NBA עומדים על 15.6 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
מונקריף, שכונה "סיד דה סקוויד" (Sid the Squid, סיד הדיונון), נבחר בבחירה החמישית של דראפט ה-NBA 1979 על ידי קבוצת מילווקי באקס לאחר ארבע שנים באוניברסיטת ארקנסו.
מונקריף שיחק 10 עונות במדי הבאקס לפני שפרש בעקבות פציעות חוזרות בברכיים, בסוף עונת 1988/1989. כשנה לאחר מכן, ב-4 באוקטובר 1990, חזר מפרישתו וחתם באטלנטה הוקס על חוזה לעונה אחת, אחריה פרש סופית ממשחק פעיל.
במשך שנות ה-80 היה מונקריף השחקן המוביל של הבאקס, שהייתה הקבוצה בעלת המאזן השלישי בטיבו ב-NBA בתקופה זו (63.7% הצלחה, אחרי לוס אנג'לס לייקרס ובוסטון סלטיקס).
עם זאת, מונקריף לא הצליח להוביל את קבוצתו אל מעבר לשלב גמר המזרח, אליו הגיעו הבאקס שלוש פעמים (, ו-).
מונקריף היה מוכר כשחקן חזק ואתלטי בעל יכולות מגוונות על המגרש, ובעיקר כשומר קשוח, על כך העידו שתי זכיותיו בתואר שחקן ההגנה של העונה בשנתיים הראשונות בהן חולק הפרס (1983 ו-1984).
בתקופתו במילווקי השתתף במשחק האולסטאר במשך חמש עונות רצופות (1982–1986).
בכל אחת מעונות אלו נבחר מונקריף לאחת מחמישיות ההגנה של העונה.
מונקריף אימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ארקנסו בליטל רוק במשך עונה אחת, , אותה סיים עם מאזן ניצחונות שלילי 4–24. בעונת 2000/2001 שימש כעוזר מאמן בדאלאס מאבריקס תחת המאמן דון נלסון, שאימן את מונקריף עצמו בשמונה עונותיו הראשונות כשחקן במילווקי.
בעונת אימן מונקריף את קבוצת פורט וורת' פליירס מליגת הפיתוח של ה-NBA, אותה הוביל למאזן 21–29, ובעונה העוקבת שימש כמאמן הקליעה של גולדן סטייט ווריורס, אותה אימן דון נלסון.
באוגוסט 2011 חזר מונקריף למילווקי כעוזר מאמן של הבאקס.
סידני הילמן היה סוציאליסט ומנהיג פועלים יהודי-אמריקאי.
נולד בשנת 1887 בעיירה זאגר (כיום בליטא) למשפחה שומרת מצוות.
בצעירותו נמשך לקומוניזם, והיה פעיל בארגון הבונד.
בעקבות מהפכת 1905 נמלט לגרמניה, ולאחר מכן לאנגליה, ובשנת 1907 עבר לניו יורק, שם השתלב בתעשיית הביגוד.
בשנת 1910 היה ממנהיגי השביתה הגדולה של עובדי תעשיית הביגוד בשיקגו, ובשנת 1914 היה ממייסדי ארגון העובדים "עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה" (ACWA) לצד בסי אברמוביץ', שנישאה לו בשנת 1916, ועמד בראש הארגון.
תמך בניו דיל שקידם פרנקלין רוזוולט, ובשנת 1935 סייע לג'ון לואיס בייסוד "קונגרס הארגונים התעשייתיים" (CIO).
בשנת 1936 הקים ביחד עם דייוויד דובינסקי את "מפלגת העבודה האמריקאית" (ALP), אשר תמכה במועמדים מטעם המפלגה הדמוקרטית, כגון פרנקלין רוזוולט והרברט ליהמן.
נפטר כתוצאה מהתקף לב בשנת 1946. "קרן סידני הילמן" שהוקמה לזכרו מחלקת מדי שנה פרס כספי לכותבים ועיתונאים העוסקים בתחום הצדק הסוציאלי.
מועדון הכדורגל סידני, שנוסד בשנת 2004, הוא מועדון כדורגל באוסטרליה.
קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר סידני, אוסטרליה.
המועדון זכה בשלוש אליפויות בשנים 2006, 2010 ו-2017. כבר בשנתו השנייה של המועדון מאז הקמתו, הוא זכה בליגת האלופות האוקיאנית.
לאחר שההתאחדות לכדורגל האוסטרלית עברה מ-OFC ל-AFC, המועדון השתתף 3 פעמים בליגת האלופות האסיאתית.
המועדון מארח את משחקיו הביתיים באופן זמני במגרש הקריקט של סידני, לאחר שאצטדיון אליאנץ בעיר ששימש את הקבוצה בעבר והכיל 45,500 מקומות, מועמד להריסה.
סידני רודריג נוקפו גובו הוא כדורגלן עבר צרפתי שמוצאו מבנין ששיחק בעמדת הקיצוני ימני.
גובו שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת נעוריו אולימפיק ליון.
הוא שיחק במועדון במשך 11 עונות, וזכה עמו בשבע אליפויות צרפת ובגביע הצרפתי.
לזכותו קרוב לחמישים הופעות במדי נבחרת צרפת, בהן כבש עשרה שערים.
הוא נכלל בסגל הנבחרת בשני טורנירי אליפות אירופה ובשני מונדיאלים.
גובו החל את קריירת המשחק בגיל מאוחר יחסית.
בצעירותו הוא בחר לסיים את לימודיו בבית הספר, והצטרף לאקדמיית הנוער של אולימפיק ליון רק כשהיה בן 17. גובו הפגין יכולת גבוהה בעונתו היחידה כשחקן נוער, וזכה להארכת חוזהו במועדון.
הוא החל לשחק במדי קבוצת המילואים וכבש במדיה 82 שערים בשלוש שנים.
במהלך עונת עבר גובו לשחק בשורות הקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת המאמן ברנאר לקומב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית ב-15 בינואר 2000, כשעלה כמחליף לעשר דקות במשחקה של ליון מול אוסר.
כחודשיים אחר כך, בשמינית גמר הגביע הצרפתי מול הכוכב האדום פריז, כבש גובו את שעריו הראשונים במדי הקבוצה, כשצמד שערים שלו הביא לליון ניצחון 2-1 במשחק.
את אותה העונה סיים גובו עם ארבע הופעות ליגה, ובאותו הקיץ חתם לראשונה על חוזה מקצועני בקבוצה.
בעונתו השנייה בבוגרים, תחת המאמן ז'אק סנטיני, תפס גובו מקום חשוב בהתקפת הקבוצה, לצדם של סוני אנדרסון וסטיב מרלה.
עונה זו הפכה לעונת הפריצה של גובו, כשליון סיימה כסגנית האלופה וגובו עצמו זכה בתואר תגלית העונה בצרפת.
הוא זכה להכרה גם בכדורגל האירופי באותה עונה, לאחר שבמשחק הבית מול באיירן מינכן במסגרת שלב הבתים השני של ליגת האלופות, כבש גובו צמד בעשרים הדקות הראשונות בדרך לניצחון קבוצתו 3-0.
בעונת זכה גובו עם קבוצתו לראשונה בקריירה באליפות צרפת.
הייתה זו אליפות ראשונה מתוך שבע אליפויות רצופות בהן זכו גובו וליון.
גובו היה שחקן הרכב קבוע בכל אחת משבע האליפויות.
במהלך עונת , במהלך היעדרותו הארוכה של קפטן הקבוצה קלאודיו קסאפה, העניק המאמן פול לה גן את סרט הקפטן לגובו.
ההחלטה נבעה בין היתר מהנאמנות שהפגין גובו למועדון נעוריו, שבלטה עוד יותר על רקע הצעות רבות שקיבל באותה התקופה.
עונת האליפות השביעית והאחרונה ברצף, , הייתה היחידה שהסתיימה בדאבל.
ליון העפילה לגמר הגביע מול פריז סן-ז'רמן, וגובו עלה בהרכב למשחק.
לאחר 0-0 בסיום הזמן החוקי, נכנס המשחק להארכה.
בדקה ה-102 כבש גובו מבישול של כרים בנזמה את השער היחיד במשחק, שהעניק לקבוצתו זכייה ראשונה בגביע מאז 1973. עונה אחר כך נעצר רצף האליפויות של ליון, וגובו החמיץ חלק גדול של העונה עקב קרע בגיד אכילס.
בעונתו האחרונה של גובו בקבוצה, עונת , הוא כבש פעמיים בלבד בשלושים הופעות ליגה, כולל שער מרשים במשחק מול האלופה בסיום העונה, אולימפיק מרסיי, לאחר שפרץ לאורך יותר מחצי מגרש וסיים את המהלך בשער.
המשחק עצמו הסתיים בשוויון 5-5. ליון סיימה את העונה במקום השני, ובסיום העונה עזב גובו את הקבוצה לאחר 11 עונות.
לזכותו 455 הופעות במדי ליון בכל המסגרות, בהן כבש 83 שערים.
ב-2 ביולי 2010 הודיעה פנאתינאיקוס היוונית על החתמתו של גובו לשלוש עונות, עבור שכר שהוערך בכמיליון וחצי אירו לעונה.
תחילת דרכו של גובו בקבוצה הייתה מוצלחת, והוא אף כבש במסגרת ליגת האלופות שער יתרון מול ברצלונה בקאמפ נואו, במשחק בו הובסה פנאתינייקוס 5-1 בסיום.
במהלך העונה נקנס גובו פעמיים על התנהגות בלתי הולמת, שנבעה מחיי הלילה של גובו בעיר.
פנאתינייקוס סיימה את העונה כסגנית האלופה.
ביולי 2011, שנה בלבד לאחר שחתם במועדון, שוחרר גובו מהקבוצה בהסכם הדדי.
הסיבה העיקרית לשחרורו נבעה מחובות כלכליים כבדים אליהם נקלעה הקבוצה, והרצון לחסוך את שכרו הגבוה של גובו.
לקראת עונת חזר גובו לצרפת וחתם באוויאן, בעונתה הראשונה אי פעם בליגה הבכירה.
תקופתו של גובו באוויאן לוותה בפציעות קשות שהשביתו אותו לתקופות ארוכות.
בחודש מרץ 2012, כשלושה חודשים לפני תום העונה הראשונה שלו בקבוצה, נפצע גובו בעקב ונאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו לכחצי שנה.
שנה אחר כך, במרץ 2013, שוב נפצע גובו פציעה קשה בברך ובעקב, ונאלץ לעבור ניתוח נוסף, ושוב הושבת לחצי שנה.
בסיום העונה, ולאחר שתי עונות במדי הקבוצה, שוחרר גובו מאוויאן.
השחרור מאוויאן סימן את סוף הקריירה המקצועית של גובו.
לאחר תקופת השיקום, ב-15 באוקטובר 2013, חזר גובו לליון בחוזה חובבני שאפשר לו לשחק בקבוצת המילואים בלבד.
ב-27 בינואר 2014, שלושה חודשים אחר כך, חתם גובו בקבוצת מונט ד'ור אזרגס החובבנית מהליגה הרביעית, שם שיתף פעולה עם חברו לשעבר בנבחרת צרפת, לודוביק ז'ולי.
לאחר עונה וחצי במדי הקבוצה, עבר גובו למיאמי סיטי צ'מפיונס מליגת הפיתוח, הליגה הרביעית בארצות הברית.
לאחר עונה בלבד חזר לצרפת וחתם במדי לימונה החובבנית.
הופעת הבכורה של גובו בנבחרת צרפת נערכה במשחק ידידות מול ב-21 באוגוסט 2002, שהסתיים בשוויון 1-1. גובו פתח בהרכב והוחלף במהלך המחצית השנייה.
היה זה גם משחק הבכורה כמאמן הנבחרת של ז'אק סנטיני, שאימן עד מספר חודשים קודם לכן את גובו בליון.
באותה התקופה נטל גובו חלק במשחקי הנבחרת במוקדמות יורו 2004. בהופעתו השלישית בנבחרת, כחודש וחצי לאחר הופעת הבכורה שלו, כבש גובו את שערו הראשון במדי צרפת, בניצחון 5-0 על במסגרת מוקדמות היורו.
גובו נכלל בסגל של סנטיני לגביע הקונפדרציות 2003 שנערך בצרפת.
גובו שותף בשני משחקים בשלב הבתים, ואף כבש את שער הניצחון ב-2-1 על .
הוא עלה בהרכב בחצי הגמר, אך לא שותף בניצחונה של צרפת על בגמר הטורניר.
שנה אחר כך בחר סנטיני שלא לזמן את גובו לסגל צרפת ליורו 2004 בפורטוגל.
פציעתו של לודוביק ז'ולי סמוך לפתיחת הטורניר זיכתה לבסוף את גובו במקום בסגל, אך הוא לא שותף כלל בארבעת משחקיה של צרפת בטורניר שהסתיימו בהדחה מול ברבע הגמר.
בתחילה נותר גובו מחוץ לסגל של ריימונד דומאנק לקראת טורניר מונדיאל 2006 בגרמניה.
לאחר שג'יבריל סיסה נפצע סמוך לפתיחת הטורניר, וכפי שקרה עם ז'ולי שנתיים קודם לכן, זומן לבסוף גובו לסגל הצרפתי לטורניר.
גובו זכה לדקות ראשונות בטורניר במשחק השלישי והאחרון של שלב הבתים, שהסתיים בניצחון 2-0 על .
הוא עלה מהספסל כרבע שעה לסיום במקומו של פרנק ריברי.
גובו זכה לפיצוי מול איטליה כחודשיים לאחר הטורניר, ב-6 בספטמבר 2006, במסגרת מוקדמות יורו 2008, כשכבש צמד בניצחונה של צרפת 3-1. הוא זומן על ידי דומאנק ליורו 2008. הוא עלה פעמיים בהרכב בשלב הבתים, אותו סיימה צרפת במקום האחרון וללא ניצחון, בהפסדים 4-1 ל ו-2-0 לאיטליה.
על אף הכישלון החרוץ בטורניר, דומאנק הוסיף לעמוד על הקווים גם במונדיאל 2010 בדרום אפריקה, וזימן את גובו לטורניר המונדיאל השני בקריירה שלו.
גובו עלה בהרכב בשני משחקיה הראשונים של צרפת בשלב הבתים, 0-0 מול והפסד 2-0 ל.
הוא עלה מהספסל בדקות האחרונות בהפסד 2-1 למארחת , שסיים עבור צרפת את הטורניר במקום האחרון בבית.
ההפסד לדרום אפריקה היה משחקו האחרון של גובו במדי צרפת.
בסך הכול ערך גובו 49 הופעות בינלאומיות, בהן כבש עשרה שערים.
גובו הוא יליד צרפת, אך מוצאו מבנין, שם נולדו הוריו.
הוא קיבל את שמו בהשראתו של שחקן הקולנוע סידני פואטייה, אותו העריץ אביו.
גובו נישא ביוני 2011 לקלמנס קאתרין, ולזוג שני ילדים, מארלי וג'וד.
לגובו ילדה נוספת, נעמי, שנולדה לו ב-2005 מחברתו לשעבר פסקל.
באפריל 2010 היה מעורב גובו בפרשיית מין שנחשפה בתקשורת הצרפתית, שכללה קיום יחסי מין עם פרוצה קטינה לאחר בילוי משותף במועדון, והשתתפו בה ארבעה מחברי הנבחרת הצרפתית.
מאוחר יותר נחשף כי מלבד גובו, גם לכרים בנזמה, חאתם בן ארפה ופרנק ריברי היה חלק בפרשה.
מזכירת המדינה לענייני ספורט, ראמה יאד, קבעה כי לשחקן שייחקר לא יהיה מקום בסגל הנבחרת למונדיאל 2010 שנפתח כחודשיים אחר כך, אך בכל מקרה אף חקירה רשמית לא נפתחה לפני תחילתו של הטורניר.
לאחר המונדיאל תושאל גובו על ידי משטרת פריז, והואשם בקיום יחסי מין עם קטינה.
בנובמבר 2011 החליטה התביעה לסגור את התיק נגד גובו ויתר השחקנים, לאחר שקבעו כי השחקנים לא יכלו לדעת כי זאהיה דאהר, נערת הליווי, הייתה בת 16 בזמן האירוע.
הנתונים מתייחסים לקריירה המקצוענית בלבד
סידני היא "מרכז אוכלוסין" ועיר לשעבר בפרובינציית נובה סקוטיה שבקנדה.
מרכז האוכלוסין ממוקם על החוף המזרחי של האי קייפ ברטון, ומשתייך מנהלית למחוז קייפ ברטון.
סידני נוסדה ב-1785 על ידי מהגרים בריטים.
היא שימשה כבירת מושבת "האי קייפ ברטון" עד ל-1820, אז המושבה התאחדה עם נובה סקוטיה, והליפקס לקחה את מקומה כבירת המושבה.
סידני הוכרזה כעיר ב-1904, אך ב-1 באוגוסט 1995 התמזגה עם האזור המוניציפלי, והמקום הוגדר "מרכז אוכלוסין" במקום "עיר".
סידני חוותה גידול אוכלוסין מהיר עם כניסתה למאה ה-20, כאשר שימשה כביתם של מחצבי הפלדה מהגדולים באמריקה הצפונית.
במשך מלחמות העולם, הביקוש לפלדה הגיע לשיאים חדשים, מה שהיוו תמריץ משמעותי לכלכלת העיר וצמיחתה הדמוגרפית.
אך, בתקופה הפוסט-מלחמתית מגזר הפלדה הצטמצם משמעותית, ועם הירידה בהיקפי הביקוש לפלדה והקשיים שחוותה חברת הפלדה המקומית בעקבותיה, החלה הגירה שלילית והאוכלוסייה הלכה והצטמצמה החל משנות ה-80. החברה המקומית לפלדה נסגרה באופן סופי ב-2001, וכיום עיקר כלכלת העיר מבוססת על מוקדי שירות לקוחות ועל תיירות.
עם סוג של אקלים יבשתי שמתמתן משמעותית על ידי קרבתה לאוקיינוס האטלנטי, סידני חווה מזג אוויר קריר בקיץ, וחורף רטוב וסוער.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה אי פעם בסידני עמדה על 36.7 מעלות צלזיוס (נמדדה ב-18 באוגוסט 1935), והנמוכה ביותר עמדה על -31.7 מעלות (נמדדה ב-31 בינואר 1873, ב-29 בינואר 1877 וכן ב-15 בפברואר 1916).
סידני ג'ון בייקר היה לשונאי, מילונאי, עיתונאי וסופר אוסטרלי, יליד ניו זילנד, מחלוצי חקר האנגלית האוסטרלית על משלביה והקשר שלה לזהות ולתרבות הלאומית האוסטרלית.
סידני ג'ון בייקר נולד בשנת 1912 בוולינגטון שבניו זילנד, כבנם של הורים שהיגרו לשם מאנגליה.
האב, סידני ג'ורג' בייקר, היה עיתונאי והאם הייתה ליליאן סלבי, לבית וויטהד.
בייקר למד במכללת ולינגטון ואחר כך בשנים 1932-1930 במכללת אוניברסיטת ויקטוריה, גם כן בוולינגטון, אולם לא סיים את התואר.
נמשך במיוחד לכתבי פרויד, ניטשה וד.ה.
בשנת 1935 התיישב בסידני באוסטרליה.
התגורר שם בסביבה הבוהמית של קינגס רוס יחד עם האמן רוס מקגיל ואחרים.
אחרי שעבד זמן קצר כעיתונאי ב"דיילי טלגרף", התקבל למערכת העיתון "בת'רסט נשיונל אדבוקייט".
בשנים 1939-1938 ביקר בייקר בלונדון.
שב לאחר מכן לניו זילנד ולאוסטרליה, בה התקבל לעבוד ברשות השידור האוסטרלית ABC.
פעמיים קיבל פטור מגיוס לצבא כבלתי כשיר.
בסופו של דבר התקבל בשנת 1942 בצוות של אוניית דיג ששימשה את חיל הים של ארצות הברית בהובלת כלי נשק ואספקה לקלדוניה החדשה
פעילותו בתחום האנגלית האוסטרלית והניו זילנדית
בעזרת מלגה מטעם הקרן הממלכתית האוסטרלית Commonwealth literary Fund פרסם בייקר בשנת 1941 במלבורן את המהדורה הראשונה למילון העממי שלו לסלנג האוסטרלי שהופיע אחר כך בעוד שלוש מהדורות עד 1943. ב-1945 חיבר בייקר את ספרו העיקרי - "השפה האוסטרלי"
המילון כלל שכבות שהוזנחו לפניו על ידי המילונאים (למשל על ידי א.א.
מוריס) בתחומים כמו האדמה, ה"בוש", הדרך, העיר וכו'.
פרסם שני ספרי מוסף ל"שפה האוסטרלית:הראשון - "Australia Speaks"
(אוסטרליה מדברת) (1953) ו The Drum (התוף) ובשנת 1966 חיבר מהדורה מתוקנת של "השפה האוסטרלית".
בייקר כתב ערכים בנושא גם באנציקלופדיה בריטניקה, בספרים נועדו לקהל הרחב ובעיתונים כמו American Speech".
בשנים 1963-1953 היה אחראי על מדור הספרות של סידני מורנינג הרלד בגיליון של יום ראשון.
בשנים 1955-1948 בייקר פרסם מאמרים בנושאים של פסיכולוגיה לשונית בInternational Journal of Sexology בבומביי.
בדומה לפעילותו של הנרי לואיס מנקן בתחום האנגלית האמריקאית, ושאיתו ניהל התכתבות ענפה, גילה בייקר מצעירותו עניין רב באוצר המלים והביטויים שבשפה המדוברת, בסלנג ובעגת העולם התחתון בניו זילנד ובאוסטרליה.
הוא נאבק להגן ולקדם את הזהות האוסטרלית באמצעות השפה והספרות.
כעורך משנה בשבועון ABC Weekly וכעורך ספרותי ב"סידני מורנינג הרלד" יצר קשרים רבים על קוראי העיתונים על מנת לגייס מקורות מידע בתחום האנגלית האוסטרלית ברחבי היבשת.
יצר קשר עם סופרים, במיוחד עם חברי תנועת "ג'ינדיוורובק" שדגלה בקידום צביונה התרבותי של אוסטרליה
כמו מנקן, הקדיש בייר תשומת לב למוצא המלים והביטויים, לתדירות שימושן וחיוניותן בשפה הספרותית ובשפת היום יום
ב-1953 (במאמר ב"סידני מורנינג הרלד") סדיני ג'ון בייקר למד סנגוריה על שפת ה"טוק פיסין" שבגינאה החדשה בתור שפה בזכות עצמה כשאיכותה הותקפה על ידי פקידי האו"ם.
הוא ראה בפשטותה ובקלות הקליטה שלה את הגורם העיקרי להישרדותה כאמצעי תקשורת יעיל מהאנגלית והגרמנית.
1962 - My Own Destroyer ביוגרפיה של מתיו פלינדרס
סידני ויקס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1971–1981, בעמדת הפאוור פורוורד.
כשחקן קבוצת אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) זכה 3 פעמים באליפות המכללות, ולאורך קריירת ה-NBA השתתף 4 פעמים במשחק האולסטאר והעמיד ממוצעים של 16.8 נקודות, 8.7 ריבאונדים, ו-3.2 אסיסטים למשחק.
ויקס נולד וגדל בעיר לוס אנג'לס שבקליפורניה.
בשנת 1967 החל ללמוד במכללת סנטה מוניקה, ולאחר שנה אחת עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), בה שיחק בקבוצת הכדורסל תחת המאמן ג'ון וודן, ולצד כוכב המכללות לו אלסינדור.
בעונתו הראשונה בקבוצת האוניברסיטה קלע 7.5 נקודות למשחק, והיה שותף לזכייתה השלישית ברציפות באליפות המכללות.
בשתי העונות הבאות, לאחר עזיבת אלסינדור ל-NBA, הפך ויקס לשחקן המוביל של הקבוצה והצעיד אותה לשתי זכיות נוספות באליפות המכללות, עם ממוצעים של 20.0 נקודות ו-12.4 ריבאונדים למשחק.
בסיום עונת 1970/1971 זכה בשלושה פרסי "שחקן העונה בליגת המכללות", ונבחר לחמישיית העונה בליגת המכללות.
בשנת 2010 הוצג בהיכל התהילה של כדורסל המכללות.
ויקס נלקח בבחירה השנייה של דראפט ה-NBA 1971 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, לאחר ששילמה לקליבלנד קאבלירס סכום של 250,000 דולר על מנת שלא תבחר אותו בבחירה הראשונה.
כמו כן נבחר ויקס בדראפט של ליגת ה-ABA על ידי דאלאס צ'אפרלס, אך הוא בחר לשחק עבור הטרייל בלייזרס.
כבר בעונתו הראשונה בפורטלנד, שהייתה השנייה בתולדות המועדון, הציג ויקס יכולת מצוינת עם 24.5 נקודות ו-11.5 ריבאונדים למשחק, אך קבוצתו סיימה את העונה הסדירה במקום האחרון בליגה עם מאזן 18–64. ויקס עצמו נבחר באותה עונה להשתתף במשחק האולסטאר, ובסיום העונה זכה בפרס רוקי השנה.
ב-4 העונות הבאות נשאר ויקס אחד משחקני המפתח בקבוצה, לצד ג'ף פיטרי וביל וולטון, אך לאורך כל תקופתו בפורטלנד לא העפיל עמה לשלב הפלייאוף.
ב-5 עונותיו בקבוצה רשם ממוצעים של 22.3 נקודות ו-10.3 ריבאונדים למשחק, וקבוצתו רשמה מאזן כולל של 141 ניצחונות לעומת 269 הפסדים (34.4%).
באוקטובר 1976 נמכר ויקס לבוסטון סלטיקס, אלופת העונה הקודמת, ולמרבה האירוניה זכתה פורטלנד באליפות הליגה באותה עונה ().
בשתי עונותיו בבוסטון השלים ויקס חמישייה פותחת חזקה לצד ארבעה חברי היכל התהילה לעתיד; דייב קאונס, ג'ון האבליצ'ק, צ'ארלי סקוט וג'ו ג'ו וייט.
בסיום עונת 1976/1977 השתתף בפעם היחידה בקריירה בפלייאוף ה-NBA, כאשר הגיעו הסלטיקס לחצי גמר המזרח, ובעונה העוקבת התדרדרה הקבוצה למקום השמיני באזור המזרחי ולא העפילה לפלייאוף.
כשחקן הסלטיקס קלע ויקס 14.2 נקודות והוריד 9.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לקראת עונת נשלח ויקס בטרייד לסן דייגו קליפרס, יחד עם קרמיט וושינגטון, קווין קונרט ופרימן ויליאמס, בתמורה לנייט ארצ'יבלד, מרווין בארנס ובילי נייט.
בינואר 1981, לאחר 49 משחקים בעונת , נופה מסגל הקבוצה.
בשלוש עונותיו בקבוצה, שהיו הראשונות של המועדון בסן דייגו (לאחר שעבר אליה מבאפלו), קלע ויקס 8.0 נקודות למשחק.
בקיץ 1981 חתם בקבוצת רייר ונציה מליגת העל האיטלקית, במדיה שיחק במשך עונה אחת בטרם פרש ממשחק.
ב-5 במאי 1989 נפצע ויקס בתאונת דרכים בסן דייגו, במהלכה התנגשה ברכבו משאית עם מערבל בטון.
ויקס סבל מפגיעות ראש וחתכים בפניו, וכן נאלץ לעבור ניתוח להסרת הטחול אשר נפגע בתאונה.
סידני מורגן היה שחקן, במאי ותסריטאי אירי.
הוא הופיע שנים רבות בתיאטרון אבי שבדבלין.