tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סין החלה את המעבר לשיטה המטרית בשנות ה-20 של המאה ה-20, אולם התהליך הסתיים רק תחת השלטון הקומוניסטי, תוך שינוי יחידות המידה המסורתיות - והיחידה "ג'ין" הפכה למידת משקל של 500 גרם.
לאחר מהפכת אוקטובר הורו השלטונות בברית המועצות על מעבר משיטה מסורתית לשיטה המטרית ב-1924.
במדינות שהיו מושבות של צרפת אומצה השיטה המטרית על ידי השלטונות המקומיים - באלג'יריה ב-1840 ובתוניסיה ב-1890. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית ומתן מנדט צרפתי לחלק מהשטחים שהיו בשליטת האימפריה, אומצה השיטה המטרית גם בשטחי סוריה ולבנון.
ירדן, שהייתה תחת שליטה בריטית, אימצה את השיטה המטרית רק ב-1950.
המושבות הגרמניות באפריקה, רואנדה, בורונדי וקונגו הבלגית (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) אימצו את השיטה המטרית ב-1910.
הממלכה המאוחדת ומושבותיה עברו לשיטה המטרית רק במחצית השנייה של המאה ה-20. דרום אפריקה עברה לשיטה המטרית בהדרגה בין השנים 1967 ו-1977, ואוסטרליה החלה את המעבר ב-1969 וסיימה אותו ב-1977, לאחר קמפיין מוצלח שכלל מתן הדגמות והרצאות לציבור הרחב, ומנע התנגדות ציבורית למעבר.
באירלנד תמך הציבור בביטול השיטה המסורתית מאחר שתושביה ראו את השיטה האימפריאלית כסמל לשלטון הממלכה המאוחדת בארצם..
עם זאת, באירלנד המעבר החל רק בשנות ה-70 והסתים רק ב- 20 בינואר 2005.
קנדה וניו זילנד החלו את המעבר בשנות ה-70 וסיימו אותו בשנות ה-80.
מדינות שאינן עוברות לשיטה המטרית
בשתי מדינות ובשני תחומים ישנה התנגדות רבה למעבר לשיטה מטרית - בממלכה המאוחדת ובארצות הברית, וכן בתחום התובלה האווירית והימית.
הממלכה המאוחדת החלה את המעבר לשיטה המטרית ב-1862 לפי המלצת ועדה לעניין מידות ומשקולות שהוקמה לצורך בדיקת יישום השיטה בממלכה המאוחדת.
כמו כן המליצה הוועדה על הפיכת השיטה המוניטרית לשיטה עשרונית.
בפועל, על אף קבלת המלצות הוועדה, הפכה השיטה המוניטרית לשיטה עשרונית רק ב-1971. רוב הציבור הבריטי מתנגד לשיטה המטרית ורואה אותה ככפייה של האיחוד האירופי וכניסיון לדחות את המסורות הבריטיות.
התנגדות דומה מונעת את יישומו של האירו בממלכה המאוחדת.
החל משנות ה-60, מערכת החינוך הבריטית מלמדת את השיטה המטרית בבתי הספר, ומרבית התעשיות בממלכה המאוחדת משתמשות בשיטה המטרית.
באוגוסט 2005 הודיעה המועצה האירופית כי על ממשלת הממלכה המאוחדת לקבוע מועד להשלמת המעבר לשיטה המטרית; החוק הבריטי קבע כי הדבר צריך להתבצע עד שנת 2009, והאיחוד האירופי נתן לממלכה המאוחדת ארכה עד לשנת 2010 להשלמת המעבר.
על אף שכבר במאה ה-18 המליץ תומאס ג'פרסון על המעבר לשיטה המטרית, ואף שהמערכת הפדרלית האמריקאית תמכה במעבר זה כבר בשנת 1866 ואף שארצות הברית הייתה אחת היוזמות של האמנה המטרית מ-1875, עד היום ארצות הברית לא עברה לשיטה המטרית.
ב-1975 הועבר חוק המורה לכוחות הביטחון האמריקאים ולצבא ארצות הברית להשתמש בשיטה המטרית, אולם הציבור הרחב אינו משתמש בשיטה זו.
השיטה המטרית נלמדת בבתי הספר במסגרת שיעורי המדעים, אך המסחר וחיי היומיום מתנהלים עד היום בשיטה האמריקאית המסורתית (השיטה האימפריאלית).
חקיקה פדרלית מ-1992, שנכנסה לתוקף ב-1994, מחייבת שמוצרים המפוקחים על ידי הממשל הפדרלי יציגו במקביל לשיטה האימפריאלית גם את המידות המטריות.
משקאות קלים נמכרים בשיטה מעורבת - בקבוקים גדולים על פי השיטה המטרית (בקבוקים של 1, 2, 3 ליטרים או 500 מיליליטר) אולם בקבוקים קטנים יותר נמכרים על פי השיטה האימפריאלית (8 אונקיות השקולות ל-236 מיליליטר, 12 אונקיות השקולות ל-355 מיליליטר ו-20 אונקיות השקולות ל-591 מיליליטר).
מקורו של ההבדל בשנות ה-70, כאשר בקבוקים שנמכרו ביחידות מטריות היו זולים יותר מהבקבוקים שנמכרו ביחידות מסורתיות, ולכן התרגל הציבור ליחידות אלה.
במרבית מדינות ארצות הברית משתמשים ביחידת המיל למדידת מרחק (למעט בכבישים הסמוכים למקסיקו ולקנדה, שבהם משתמשים בשתי היחידות).
בית המחוקקים של ארצות הברית קבע כי עד שנת 2000 יש לעבור לשיטת מדידה מטרית, אולם קביעה זו נזנחה משיקולים תקציביים.
המדינות קנטקי וקליפורניה החליטו אפילו לעבור לשיטה האימפריאלית במדידת מרחקי דרכים.
ליבריה השתמשה בשיטה המסורתית האמריקאית מאז הקמתה על ידי עבדים משוחררים מארצות הברית במאה ה-19. מיאנמר לא אימצה רשמית את השיטה המטרית.
שתי מדינות אלה לא אימצו באופן רשמי את השיטה המטרית, אולם למעשה שתיהן משתמשות בה.
תחום התובלה הימית והאווירית התנגד למעבר לשיטה המטרית וכיום השיטה המסורתית נותרה שלטת.
בתחום הימי, המיל הימי נותר בשימוש, בייחוד בשל העובדה שמיל ימי אחד שקול לדקה של היקף כדור הארץ.
יחידה זו משמשת גם למדידת מהירות בתחום האווירי.
בתחום האווירי נהוג למדוד את יחידת הגובה ברגליים ובתחום הימי בפאתום.
רבים בתחום מעלים את הטענה שהמעבר לשיטה המטרית יביא לתאונות רבות מאחר שהטייסים והבקרים האוויריים התרגלו כולם לעבוד בשיטה המסורתית, אולם המתנגדים לטענה זו (והתומכים במעבר לשיטה המטרית) מביאים כדוגמה את העובדה שבמדינות ברית ורשה השתמשו בשיטה המטרית בתחום האווירי.
תאונות שאירעו בשל מעבר לשיטה המטרית
המעבר משיטה לשיטה עורר בלבול רב, ולעיתים גרם לתאונות.
ב-1983, בקנדה, בגלל בלבול במעבר בין השיטות, אזל הדלק במטוס מסוג בואינג 767 בטיסה של אייר קנדה - אירוע הידוע בשם דאון גימלי.
מעבר נוגה על פני השמש (או הטרנזיט של נוגה על פני השמש) מתרחש כאשר כוכב הלכת נוגה עובר בין כדור הארץ והשמש.
במעבר זה, כוכב הלכת נוגה מכסה חלק קטן מפני השמש כפי שהם נצפים מכדור הארץ.
נוגה נראה במהלך המעבר כדיסקה אפלה קטנה, אשר נעה על פני השמש.
משכו של המעבר הוא כמספר שעות - המעבר שאירע בשנת 2004 נמשך כשש שעות.
במובנים רבים, מעבר נוגה על פני השמש דומה לליקוי חמה: המשותף לשניהם הוא התלכדות של גוף שמימי כלשהו עם הקו שבין כדור הארץ לשמש.
אולם, להבדיל מליקוי חמה, בו הירח מסתיר חלק ניכר מפני השמש, במעבר זה רק חלק זעום מפני השמש מוסתר על ידי נוגה.
על אף שקוטרו של נוגה גדול פי ארבעה מזה של הירח, הוא מרוחק יותר מכדור הארץ, ועל כן גודלו הנראה קטן יותר.
לפני עידן הלוויינים ומחקר החלל, נעזרו מדענים בתצפיות במעבר נוגה על פני השמש ובשיטת הפרלקסה כדי לחשב את מרחק כדור הארץ מהשמש.
מעברי נוגה על פני השמש הם בין התופעות האסטרונומיות הניתנות לחיזוי הנדירות ביותר.
המעברים מתרחשים בזוגות, כשבין כל זוג מעברים מפרידות שמונה שנים.
משך המחזור הכולל הוא 243 שנים.
המעבר הקודם למעבר שהתרחש בשנת 2004 היה בשנים 1874 ו-1882. המעבר שאחריו, התרחש ב-6 ביוני 2012. המעבר התחיל עוד לפני הזריחה מישראל והיה באמצעו בשעת הזריחה בישראל.
הצפייה התאפשרה מישראל מהזריחה ועד כשעתיים לאחריה.
לשם צפייה במעבר נוגה על פני השמש יש להצטייד באמצעי בטיחות להגנת העין.
צפייה בשמש בעין בלתי מזוינת עלולה לגרום לנזק חמור וקבוע עד עיוורון.
הצטלבותם של השמש, נוגה וכדור הארץ על ישר אחד היא תופעה נדירה יחסית.
מישור הסיבוב של נוגה את השמש יוצר זווית של כ-3.4° עם מישור הסיבוב של כדור הארץ סביב השמש - מישור המילקה.
הנטייה הזו גורמת לנוגה להיראות "מעל" או "מתחת" לשמש.
המעברים נצפים כאשר שני כוכבי הלכת מצויים באותה העת על ישר החיתוך שבין מישורי הסיבוב שלהם.
מכדור הארץ, נוגה עשוי להיראות במרחק זוויתי של עד 9.6° מהשמש - כלומר הזווית שנוצרת בין נוגה, צופה בכדור הארץ והשמש יכולה להגיע ל-9.6°.
משום שהגודל הזוויתי של השמש הוא כחצי מעלה, נוגה עשוי להיות במרחק של כ-18 קוטרי-שמש מהשמש.
מעברי נוגה על פני השמש מתרחשים במחזוריות של 243 שנים.
במחזור שכזה מתרחשים ארבעה מעברים: בין המעבר הראשון לשני מפרידות 8 שנים; בין המעבר השני לשלישי מפרידות 121.5 שנים; בין השלישי לרביעי מפרידות 8 שנים נוספות.
המעבר החמישי (הראשון במחזור הבא) מתרחש בחלוף 105.5 שנים.
אורך המחזור של מעברי נוגה על פני השמש הוא 243 שנים משום ש-243 מחזורים של כדור הארץ ביחס לכוכבי הרקע (365.25636 ימים - מעט יותר משנה טרופית) הם 88757.3 ימים, ו-395 מחזורים של נוגה ביחס לכוכבים (224.701 ימים) הם 88756.9 ימים.
לכן, אחרי פרק זמן של 243 שנים, כדור הארץ ונוגה נמצאים כמעט באותו מקום ביחס למסלוליהם.
קיימות תבניות נוספות אפשריות להופעת המעברים מלבד התבנית של 105.5, 8, 121.5 ו-8 שנים בין מעבר למעבר ב-243 שנים.
בשל ההסטה הקלה בין הזמן הדרוש לנוגה להגיע לנקודת ההצטלבות ובין הזמן שדרוש לכדור הארץ להגיע לנקודה זו, בעבר הייתה התבנית שונה במקצת.
לפני שנת 546, בין כל שני מעברים הפרידו 121.5 שנים.
כלומר, אורך המחזור של 243 שנים נותר קבוע, אך מספר המעברים וההפרש ביניהם משתנה עם הזמן.
העניין המדעי העיקרי שבמעברי נוגה על פני השמש הוא לשם מדידת גודל מערכת השמש על ידי שימוש בשיטת הפרלקסה.
אסטרונומים במאה ה-17 הצליחו לבטא את המרחק של כל כוכב לכת מהשמש (באמצעות חוקי קפלר), ביחס למרחק למרחק כדור הארץ מהשמש (כלומר, ביחידות אסטרונומיות).
אולם, הערך המוחלט המדויק של היחידה האסטרונומית ושל המרחקים הללו לא היה ידוע עדיין.
הראשון שחזה בהצלחה את מעבר נוגה על פני השמש היה יוהאנס קפלר בשנת 1631. מעבר זה לא נצפה, משום שמדידותיו של קפלר לא היו מדויקות די הצורך, והוא לא ידע כי אותו מעבר לא נראה מרוב חלקי אירופה.
הראשון שצפה במעבר נוגה על פני השמש היה ג'רמיה הורוקס.
הורוקס צפה במעבר מביתו שליד פרסטון שבאנגליה ב-4 בדצמבר 1639 (24 בנובמבר, לפי הלוח היוליאני).
עמיתו, ויליאם קראבטרי, צפה אף הוא במעבר ממנצ'סטר.
לפי תחזיותיו של קפלר, כוכב הלכת נוגה יחלוף על פני השמש ב-1631, ושוב ב-1761. הורוקס בדק את חישובי המסלול של נוגה שקפלר חישב, תיקן אותם, ומצא שמעברי נוגה אמורים להתרחש בזוגות של 8 שנים.
מכאן הניח הורוקס שהמעבר הבא יתרחש ב-1639. אף על פי שלא היה בטוח לגבי השעה המדויקת, הוא חישב והעריך שהמעבר יחל בשעה 15:00. הורוקס הטיל את דמות השמש על גבי קלף באמצעות טלסקופ.
אחרי שצפה בפיסת הקלף לאורך כל היום, לקראת 15:15 השמיים התבהרו מעננים, והוא ראה את מעבר נוגה, כחצי שעה לפני השקיעה.
באמצעות התצפית שלו, הורוקס העריך גודלו של נוגה, ואת מרחקו של כדור הארץ מהשמש.
הורוקס העריך כי מרחק כדור הארץ מהשמש הוא כ-95.6 מיליון קילומטר - כשני שלישים מהמרחק האמיתי (כ-150 מיליון קילומטר).
אולם, הערכתו הייתה טובה מכל הערכה אחרת עד לאותם הימים.
תצפיותיו של הורוקס לא פורסמו עד מותו ב-1661.
בשנת 1761 צפה מיכאיל לומונוסוב במעבר נוגה על פני השמש ממצפה הכוכבים של סנקט פטרבורג, ומצא כי יש לנוגה אטמוספירה.
לומונוסוב צפה בשבירת קרני האור במעבר נוגה על פני השמש.
הוא שיער כי הגורם להופעת טבעת אור על פני דמות השמש לפני תחילת המעבר הוא קיום אטמוספירה גזית בנוגה.
במעברי נוגה על פני השמש בשנים 1761 ו-1769 גודלה של היחידה האסטרונומית נמדד בדיוק רב, באמצעות שיטת הפרלקסה.
מדידת מרחק כדור הארץ מהשמש היה יעד אסטרונומי חשוב במשך מאות שנים.
הרעיון למדידת מרחק כדור הארץ מהשמש באמצעות הפרלקסה של נוגה הוצע לראשונה על ידי ג'יימס גרגורי בשנת 1663. משלחות בינלאומיות רבות נשלחו לרחבי העולם לשם צפייה במעברים הללו.
היה זה שיתוף פעולה מדעי-בינלאומי ראשון מסוגו; מדענים ממדינות אירופה השונות נסעו לסיביר, נורווגיה, ניופאונדלנד ומדגסקר.
רוב המשלחות צפו לפחות בחלק מהמעבר, אך המדידה המוצלחת ביותר נעשתה על ידי ג'רמיה דיקסון וצ'ארלס מייסון בכף התקווה הטובה.
במעבר של 1769, שמונה שנים מאוחר יותר, נסעו מדענים למפרץ הדסון, לבאחה קליפורניה (שהייתה אז בשלטון ספרדי) ולנורווגיה.
משלחת נוספת (שכללה את צ'ארלס גרין) נשלחה לטהיטי, בראשותו של קפטן ג'יימס קוק - שיצא אז למסעו הראשון.
האסטרונום הצ'כי כריסטיאן מייאר, הוזמן על ידי יקטרינה הגדולה לצפות במעבר נוגה בסנקט פטרבורג.
מסעו הכושל של גיום לה ז'נטיל להודו כדי לצפות במעבר, זכה לפרסום בשל כך שלא הצליח לצפות באף אחד משני המעברים ובשובו לביתו אחרי היעדרות של 11 שנים גילה שהוכרז כמת ואיבד את רכושו, את משרתו ואת אשתו.
במדידות הללו היה טמון קושי, שנבע מהבעייתיות שבקביעת רגע תחילת המעבר.
קושי זה נוצר בעקבות תופעה הקרויה "אפקט הטיפה השחורה".
במשך שנים רבות סברו כי אפקט זה נובע מהאטמוספירה העבה של נוגה, והתופעה אף נחשבה לראייה לקיום אטמוספירה בכוכב הלכת נוגה.
אולם, מחקרים עדכניים מגלים כי האפקט הוא תופעה אופטית הנובעת ממריחת הדמות של נוגה, כתוצאה ממערבולות באטמוספירה של כדור הארץ ומחוסר אחידות במכשירי המדידה.
בשנת 1771, בהתבסס על המדידות מ-1761 ומ-1769, חישב התוכן הצרפתי ז'רום לאלנד שיחידה אסטרונומית אחת היא 153 מיליון קילומטרים, עם טעות חישוב של כמיליון קילומטרים.
טעות החישוב הייתה גדולה מן המצופה, בגלל תופעת ה"טיפה השחורה", אך למרות זאת המדידה הניבה תוצאות מדויקות בהרבה מהידע שהיה קיים עד אז.
מעבר מנחם בגין, הידוע גם כמעבר טאבה (בערבית معبر طابا), הוא מעבר גבול יבשתי בין אילת בישראל וטאבה במצרים, השוכן כ-10 ק"מ דרומית למרכז העיר אילת על גבול ישראל-מצרים.
המעבר נפתח ב-26 באפריל 1982 והוא משמש כמעבר עבור בעלי אזרחות ישראלית ותיירים זרים, למעט פלסטינים, וכן לבעלי תעודות מעבר המחזיקים בוויזה מצרית בדרכונם (עולים חדשים ופלסטינים המחזיקים בתעודת מעבר ישראלית).
המסוף שוכן על רצועת חוף צרה ברוחב של 45 מטר ובאורך של 200 מטר, בין ים סוף והרי אילת.
המעבר פתוח כל ימות השנה מלבד יום הכיפורים וחג הקורבן.
צידו הישראלי של המעבר נקרא על שם ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין.
עם השלמת הנסיגה הישראלית מסיני ב-26 באפריל 1982, על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים, נפתח מעבר גבול זמני בין המדינות, דבר שנבע מהמחלוקת סביב הריבונות על טאבה.
החל ממרץ 1989 התאפשרה תנועה רציפה במעבר טאבה והוא נפתח 24 שעות ביממה.
תנועה זו התאפשרה אחרי בוררות בינלאומית שקבעה שהחוף הציבורי, הכפר של רפי נלסון ומלון סונסטה יועברו לידי השלטון המצרי.
בספטמבר 1995 הוכרזה פתיחת המסוף החדש באופן רשמי.
בינואר 1989, הועברה טאבה למצרים ומעבר הגבול עבר כקילומטר וחצי מזרחית ממיקומו הקודם.
דבר זה גרם לגידול משמעותי בנפח התנועה במסוף, שכן גם היוצאים לטאבה עשו בו שימוש.
ב-1995, הוקם מסוף ישראלי מחודש וב-1997 נחנך גם המסוף המצרי החדש.
בנתוני תנועת הנוסעים במסוף חלה ירידה דרסטית לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה.
זו שבה והתייצבה בשנת 2004, אך לאחר הפיגוע במלון הילטון טאבה בסוף אותה שנה צנחה שוב.
רק בשנת 2007 שבה תנועת הנוסעים במעבר והתאוששה, ואף חצתה לראשונה מאז 1999 את רף המיליון:
במרץ 2020, במהלך תקופת הקורונה, המעבר נסגר באופן זמני.
ב-2021, עם פתיחת המעבר מחדש, נכנסו במהלך השנה 167 אלף מבקרים לסיני.
ב-2022 חלה עלייה ונכנסו בטאבה 565 אלף מבקרים, עלייה שהמשיכה גם ב-2023 עם 579 אלף מבקרים, עד פרוץ מלחמת חרבות ברזל שהביאה להפחתה משמעותית בכמות המבקרים, וב-2024 פחתה משמעותית כמות המבקרים, רובם ערבים־ישראלים.
הטרמינל הישראלי נחנך בספטמבר 1995 והקמתו עלתה כ-3 מיליון דולר.
אולם הנוסעים פתוח 24 שעות ביממה, כל ימות השנה, למעט ביום כיפור ובחג הקורבן.
במקום תחנות "דרייב אין" לבעלי מכוניות, שירות להחלפת כספים, וחנויות פטורות ממס.
בשל הנתונים הגאוגרפיים, אין במקום מגרש חנייה.
ניתן להגיע אל המעבר בקווי האוטובוס 15 ו-16 של אגד מהתחנה המרכזית אילת ובקו 30 מנמל התעופה רמון, במוניות וברכב פרטי דרך כביש 90. בספטמבר 2016 הטרמינל הישראלי נקרא על שמו של ראש הממשלה מנחם בגין שחתם על הסכם השלום הישראלי מצרי ב-1979, והוקמה תערוכה על פועלו בשער הכניסה לישראל.
הטרמינל המצרי מכיל אולם נוסעים הפתוח 24 שעות ביממה, כל ימות השנה, למעט חג הקורבן.
במעבר יש דיוטי פרי, שירות להחלפת כספים ומכס.
על יד המעבר בית מלון של רשת הילטון ותחנה של משטרת התיירים המצרית.
כמו כן, בטרמינל המצרי יושב קצין קישור ישראלי וכן נציגות של כוח המשקיפים הרב-לאומי.
מעבר נהר הירדן הוא מעבר הגבול הראשי בין ירדן וישראל השוכן סמוך לגשר שייח' חוסיין ההיסטורי, בין הערים בית שאן בישראל ואירביד בירדן.
המעבר מיועד עבור אזרחים ישראלים ותיירים, ומשמש גם למעבר סחורות בין המדינות.
גשר שייח' חוסיין (או גשר מעוז) הוא גשר הרוס על נהר הירדן אשר שימש לכל אורך ההיסטוריה כנתיב תנועה חשוב בין ארץ ישראל ועבר הירדן.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 ניצבו במקום מספר גשרים בזה אחר זה, והאחרון שבהם נהרס בשנת 1967.
לאחר הסכם השלום עם ירדן
עם חתימה הסכם השלום עם ירדן ב-1994 הוצב במקום גשר ביילי חדש שהוקם על ידי צה"ל וצבא ירדן, ובחודש נובמבר נפתח המעבר לתנועת נוסעים.
קיים תכנון להאריך את מסילת העמק ליצירת קו רכבת אירביד–חיפה שיעבור דרך המסוף.
נתוני התנועה במעבר נהר הירדן לאורך השנים:
בעקבות אירועי מלחמת האזרחים בסוריה וחסימת הצירים מנמלי סוריה ולבנון אל ירדן, הועבר חלק מהיבוא הירדני דרך נמל חיפה ומעבר נהר הירדן.
מעבר מיי (בסינית קלאסית: 梅關,בסינית מפושטת:梅关, בפין-יין: Méi Guān) הוא מעבר הרים אסטרטגי בשרשרת הרי מיילינג (梅岭) המהווים את הגבול בין המחוזות גואנגדונג וג'יאנגשי בדרום מזרח סין.
המעבר שוכן כ-30 קילומטרים צפונית לעיר (南雄) שבמחוז גואנגדונג וכ-10 קילומטרים דרומית לעיירה דָאיוּ' (大余县) שבמחוז ג'יאנגשי.
מיי בסינית הוא עץ פרי (Prunus mume) מהסוג פרונוס ותת-הסוג בעל אותו שם (פרונוס) שבו מצויים גם השזיף והמשמש, המכונה "משמש יפני" או "אוּמֶה" (בעקבות שמו ביפנית).
העץ פורח בסוף החורף כשהוא עדיין בשלכת.
מקור שם המעבר בפריחה המרשימה של עצי האוּמֶה המצויים במספר רב סביבו.
למעבר מיי הייתה חשיבות אסטרטגית עוד בתקופת שושלת צ'ין (221 לפנה"ס – 226 לפנה"ס), והוא כנראה קיבל את כינויו כבר בתקופה מוקדמת זו.
הוא היה אחד מחמשת נתיבי התובלה מעמק הנהר יאנגצה לעיר נָאנְהָאי, היום בירת גואנגדונג, גואנגג'ואו.
בתקופת שושלת טאנג (907-618) שונה שם המעבר למעבר צ'ין (秦关), ומעבר הֶנְגפּוּ (横浦关).
בשנת 716 הורה גָ'אנְג גְ'יוֹלִינְג, שר בכיר בממשל טאנג לבנות דרך ברוחב חמישה מטרים דרך המעבר כחלק מדרך המסחר שעברה לאורך הנהר גאן.
בתקופת שושלת סונג (1279-960) בוצר המעבר והאותיות המייצגות את השם מעבר מיי נחקקו עליו.
הדרך שנסללה בתקופת שושלת טאנג רוצפה בלבנים.
על הביצורים שנותרו עד ימינו חקוקים הכתובות "המעבר המלכותי של נָאנְיְוֵּ'ה" (南粤雄关) בצידו הצפוני של המעבר ו"המעבר הראשון של לִינְגְאָן" (岭南第一关) בצידו הדרומי (הן נָאנְיְוֵּ'ה והן לִינְגְאָן הם שמות תחליפיים לגואנגדונג).
עד העשורים האחרונים היה מעבר מיי חלק בדרך הראשית שבה עבר המסחר היבשתי מגואנגדונג צפונה, כמו גם גבול צבאי חשוב.
ב-1928 ניסה מאו דזה-דונג לחצות את המעבר בדרכו מג'יאנגשי לגואנגדונג.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שהה צ'ן יי, המפקד הקומוניסטי, שלוש שנים באזור מעבר מיי כשהוא נלחם מלחמת גרילה ממושכת כנגד ניסיונות הכיתור של הקוומינטנג.
למעבר מיי הוענק מעמד של "יחידה מוגנת של שריד תרבותי" על ידי שלטונות המחוז ומגיעים אליו מעט תיירים מקומיים.
מדרך טאנג המקורית נותרו בשלמותם כשמונה קילומטרים ורוב הביצורים מתקופת שושלת סונג.
רוב המבקרים מגיעים בסוף החורף על מנת לחזות בפריחת עצי האוּמֶה.
מעבר גבול נטפים הוא מעבר גבול על גבול ישראל–מצרים.
המעבר ממוקם לצידו של כביש 12, כ־12 ק"מ צפונית־מערבית לאילת וכקילומטר צפונית־מערבית לעין נטפים.
מעבר הגבול, שהועבר בשנת 1980 לניהולה של רשות שדות התעופה בישראל, אינו פעיל כיום והמעבר בו מתקיים לעיתים נדירות מאוד ובנסיבות מיוחדות.
עם זאת, עדיין מתבצעת באזור המעבר פעילות שמירת גבולות – בצד הישראלי ממוקם מחסום של גדוד קרקל לאורך כביש 12 (אחד משני מחסומי הכניסה לעיר אילת), ובצד המצרי מוצב במעבר שומר מצרי דרך קבע.
מעבר הגבול נמצא בקרבתו של שביל ישראל, ולמרות שאינו נמצא בדיוק בתוואי השביל – חלק מהצועדים סוטים מהמסלול ומגיעים אליו על מנת להצטייד בשתייה.
במסגרת מבצע עובדה בשנת 1949, בבוקרו של היום בו נכבשה אום רשרש, השתלטה פלוגה מחטיבת הנגב על מוצב מצרי בראס א־נקב, הקרוי גם מעבר אילת, בדיוק במקום בו נמצא כיום מעבר נטפים.
גם במבצע קדש היווה כיבוש ראס א־נקב שלב משמעותי במערכה לכיבוש חצי האי סיני.
ב־18 באוגוסט 2011 התרחשה בכביש 12, באזור המעבר, מתקפת הטרור בדרום ישראל.
"מעבר לתחום" או "מעבר לגבולות" (1989) הוא פסל מאת הפסל הישראלי צדוק בן דוד.
הפסל הוצב על טיילת תל אביב-יפו בשנת 1990, כאחד מ-12 פסלי חוצות שהוצבו בפרויקט פיסול אותו אצר מיכה לוין.
הפסל מציג מעין גרעין או פרי אובלי בצבע כתום, אליו מחוברת צללית של קוף מהופך.
הפסל הוא רק אחד מסדרה של פסלים בהם שילב בן-דוד דמויות מעולם הטבע.
"הצורה המטאפורית עימה אני עובד", הציג בן-דוד, "יכולה הייתה להיות משולבת בכל אובייקט - בחיות ובדברים אחרים באופן שווה".
יחד עם זאת, בתארו פסל אחר הדגיש בן-דוד את תנוחת החיות בו, המופיעות כשהן שוכבות על גבן, תנוחה המרמזת על מות.
דגם של פסל זה מצוי באוסף גבי ועמי בראון והוצג בשנת 2009 בתערוכה של האוסף במשכן לאמנות על שם חיים אתר.
מעבר מוֹן סֵנִי (מצרפתית: Mont Cenis; באיטלקית: Moncenisio, "מוֹנצֶ'ניזיו") הוא מסיב ומעבר הרים בין צרפת לאיטליה, על הדרך הנמשכת מהעיר שאמברי (Chambery), בירת מחוז סבואה (Savoie), אל העיר סוסה (Susa) שבאיטליה.
גובהו של המעבר 2081 מטרים.
במעבר אגם גדול, המאופיין בגדות מפורצות.
מעבר לקו הוא ספר קומיקס בן 54 פרקים מאת הקומיקסאי שי צ'רקה שיצא לאור בשנת 2009 בהוצאת מודן.
הספר מספר את קורות משפחת צ'ארטר שעוברים לגור ביישוב "מעלה נפצוצים", מעבר לקו הירוק.
חמישים פרקים ממנו פורסמו בהמשכים בערוץ יהדות של nrg מעריב.
סדרת המשך בשם "מעבר לקו 2" פורסמה מדי שבוע במוסף "דיוקן" של מקור ראשון, כמו גם בבלוג של שי צ'רקה.
סדרת ההמשך אוגדה לספר בשם "לצאת מהקווים - מעבר לקו 2" שיצא בשנת 2012.
בספר, צ'ארטר ומשפחתו גרים ביישוב "מעלה נפצוצים" על "גבעת הכבל" הנקראת כך בשל לווין הריגול האמריקאי שקשור בכבל שקשור בגבעה.
הספר מתאר את צ'ארטר ואת התקשורת, ותוך הומור הוא מותח ביקורת קלה על הממשלה, אזרחי מדינת ישראל והתושבים ביישוב, מתמודד עם סטראוטיפים על המתנחל הממוצע, ומתאר בהומור את חיי הקהילה שבישובי יהודה ושומרון.
הספר עוסק גם בנושאים שאינם קשורים ישירות לחיים מעבר לקו הירוק, ובהם שכול, יהדות, היסטוריה, התרבות הישראלית, אומנות ועוד.
צ'רקה לא מציג את הערבים בתור "הרעים".
צ'ארטר, הגיבור מיודד עם אחמד הערבי, והמאבק שלו הוא דווקא נגד ג'ורג' בוש וקונדוליזה רייס, שרוצים לפנות אותו מביתו.
(וב"לצאת מהקווים", נגד ברק אובמה).
צ'ארטר מנסה שוב ושוב לשבור את הסטיגמות על מתיישבי יו"ש, בשיחות עם ידידו השמאלני (אורי פינק), ועם נהגי מוניות ומשאיות שונים.
בספר גם משולבות מספר קריקטורות המתאימות לעלילה.
בתחילת הספר מציין צ'רקה שכל דמיון בין הדמויות לבין אנשים אמיתיים (למעט במקרה שהדבר נעשה במפורש) הוא מקרי בהחלט.
מירי - אשתו של צ'ארטר.
דמות סטריאוטיפית של רב מתנחל.
נתן - חסיד ברסלב המתגורר ביישוב (מוגדר כיצהרניק).
אחמד - ערבי שגר בכפר ליד היישוב (ביר אל מבסוט), מתחבר לצ'ארטר.
אורי פינק - צייר וקריקטוריסט.
אילן ציץ-מזרוב - כתב השטח של האזור.
לא אומר את האמת בכתבותיו.
פאטימה - הכבשה של אחמד.
במהלך הספר היא נשחטת על ידי אחמד.
קונדוליזה רייס - מופיעה בספר בתפקיד עצמה.
ג'ורג' ווקר בוש - מופיע בספר בתפקיד עצמו בתור נשיא ארצות הברית.
אפרים - התיש של נתן.
יריב אופנהיימר - בתפקיד עצמו כמזכ"ל שלום עכשיו.
אהוד אולמרט - ראש ממשלת ישראל.
קוניאק - שתול שב"כ שמתגורר בגבעת הכבל.
בסוף הספר הראשון הוא מנתק את הכבל של הלוויין האמריקאי.
בספר השני מתואר גם כסדיסט.
אריאל זילבר - מופיע בתפקיד עצמו בהופעה ביישוב.
אורי אורבך- חבר של צ'ארטר.
הגולם - פסל בוץ אותו צ'ארטר פיסל בבקשת הרב אשר מטרתו היא להגן על היישוב (על בסיס אגדת הגולם מפראג).
במשך הספר, הוא קם לתחיה.
אשרף - אחיו של אחמד המתגורר בכפרו.
קבלן אשר בונה בשטחיו של צ'ארטר.
ברק אובמה - נשיא ארצות הברית החדש.
מעבר לקבר הוא הספר הרביעי בסדרת הספרים 39 רמזים, שנכתב על ידי ג'וד ווטסון.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2011. ג'וד ווטסון היא הסופרת הרביעית שכתבה את סדרת הספרים הזו, והיא חולקת עם עוד שישה סופרים את כתיבת הספר, ביניהם גם ריק ריירדן שכתב את הסדרה והתחיל אותה.
איימי ודן טסים למצרים, עם האומנת שלהם נלי גומז, כדי למצוא את הרמז, שהוסתר על ידי קאתרין קהיל (בית אקטרינה).
אירינה ספסקי עקבה אחריהם ותקפה אותם, אבל הם ברחו לחנות עתיקות וגילו פסל של האלה סח'מת.
הם חשבו שפסל הוא חלק ממרוץ הרמזים אז הם ניסו להימלט מהחנות עם הפסל.
אבל בחור בשם תיאו קאטר תפס אותם, ומשכנע אותם שזה מזויף.
הם הולכים למלון אקסלסיור ונחים בו.
הם מוצאים בחדרם מפקדה סודית של בית אקטרינה.
בתוך המפקדה, הם מוצאים שלושה פסלי סח'מת, כשפתאום הם נלכדים על ידי ראש בית אקטרינה באה הו, שמסביר להם את ההיסטוריה של הפסלים, מתברר גם שבאה הוא הבעלים של המלון.
באה דורש מהם מידע על אחיינו, אליסטר הו, והוא מכניס אותם למעצר בגלל שהם לא מספקים לו את המידע.
הם מצליחים לברוח, אחת מחברותיה של גרייס, הילרי וייל, מוצאת אותם ולוקחת אותם אל ביתה.
היא נותנת להם פריטים שגרייס שלחה לה לפני מותה, מדריך טיולים, מכתב ופסל רביעי של סח'מת, הם מגלים שתיאו הוא נכדה של הילרי.
הרמז שהם מוצאים בתוך הפסל מוביל אותם לחיפוש במקדש מצרי שם הם נלכדים על ידי אירינה ותיאו (שעשה זאת בטעות).
אחרי שאיימי ודן נמלטים מהמקדש (בעזרת נלי), הם נלכדים שוב, הפעם על ידי ג'ונה ויזרד, אשר משאיר אותם על אי בודד בנילוס.
אחרי שג'ונה נטש אותם, רודף אחריהם תנין בכל רחבי האי, אך דייג מקומי עוזר להם ומחלץ אותם מהאי.
כשהם חוזרים הם מגלים שתיאו והילרי רימו אותם כדי לגנוב את פסל סח'מת מכיוון שהם ניסו להיות עשירים.
הם הולכים למלון שם הם מגלים ציור שהושאר שם על ידי גרייס.
כאשר הם מנסים לפענח את משמעות הציור הם מגלים שאליסטר הו מאזין להם, אליסטר מציע להם שיתוף פעולה והם מבינים שבלעדיו הם לא יצליחו למצוא את הרמז, הם מגלים שהם צרכים לצלול למקום כלשהו בנילוס אך הכתובת שהייתה אמורה לגלות להם את הרמז הבא הייתה שבורה בחציה.
איימי ודן מחליטים יחד עם אליסטר שכדי שהם התפצלו מכיוון שהם לא הצליחו למצוא את הרמז.
איימי ודן חוזרים לקהיר כדי לחשוב מה לעשות.
הם מבינים שהמכתב שהילרי הביאה להם אמור להביא אותם לרמז הבא.
הם הולכים לחנות שבה הם חושבים שנמצא הרמז ובעל החנות, סמי, מביא להם מזוודה עם מנעול.
הם מצליחים לפתוח אותה הם מגלים עוד רמז: חצי גרם מור.
מעבר לשיא הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1987 מז'אנר דרמה פעולה.
שני יוצרי הסרט הם הישראלים מנחם גולן ויורם גלובוס והכוכב הראשי בו הוא סילבסטר סטאלון.
זהו סיפורו של נהג משאית שחולם לזכות בתואר אלוף העולם בהורדת ידיים ובמקביל מנסה לחזק את קשריו עם בנו לאחר מות אשתו, למרות התנגדות נחרצת מצד סבו של הילד.
לינקולן הוק (בגילומו של סילבסטר סטאלון) הוא נהג משאית אשר מנסה לשקם את חייו.
בהסכמת כריסטינה, אשתו החולה ממנה נפרד עשר שנים קודם לכן, הוא נוסע לקחת את בנו מייק (דייוויד מנדנהול) היוצא לחופשה מבית הספר הצבאי בו הוא לומד בקולורדו אל בית החולים בקליפורניה שם מאושפזת כריסטינה.
סבו של הילד, ג'ייסון קאטלר (רוברט לוג'יה), איש עשיר שהתנגד מהרגע הראשון ליחסים בין בתו להוק זועם על ההחלטתה.
הוק ובנו יוצאים למסע שבין קולורדו לקליפורניה במשאית שבבעלותו.
תחילה מתייחס מייק לאביו בבוז אך לאט לאט מפשירה מערכת היחסים ביניהם והוק זוכה לאמון מצד בנו.
כשהם מגיעים לבית החולים הם מגלים כי כריסטינה מתה, הילד עוזב בכעס ולוקח מונית לבית סבו.
הוק פורץ לבית הסבא כדי להחזיר את הילד אך המשטרה עוצרת אותו.
קאטלר הסב מוכן לוותר על התלונה אם הוק יעזוב את העיר.
לאחר שחרורו נוסע הוק ללאס וגאס להתחרות באליפות העולם בהורדת ידיים שהפרס לזוכה הוא משאית חדשה ו-100 אלף דולר.
הוא מודע לעובדה שהוא נחות משאר המתחרים המנוסים אך זה לא מפריע לו למכור את המשאית הישנה שלו ולהמר על עצמו ב-7,000 דולר.
בינתיים באותו הזמן מוצא מייק עשרות מכתבים ששלח לו אביו במהלך השנים ומבין כי סבו הסתיר אותם ממנו.
הוא בורח מהבית לכיוון בית המלון בו מתקיימת התחרות כדי לפגוש באביו.
סבו ועוזריו עושים את הדרך גם כן לשם.
מייק מוצא את אביו ומתנצל על התנהגותו, מעניק לו את התמיכה הנפשית שעוזרת להוק לזכות בתחרות.
קאטלר הסב מבין כי בין נכדו לחתנו נוצר קשר עמוק ומרים ידיים במאבק על משמורת הילד.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסילבסטר סטאלוןלינקולן הוקדייוויד מנדנהולמייק קאטלר/הוקבנו של לינקולןרוברט לוג'יהג'ייסון קאטלרסוזן בלייקליכריסטינה קאטלר הוקאשתו של לינקולןריק זומוולטבול הארלי
הסרט כשל כישלון חרוץ הן בקופות והן מבחינת המבקרים.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל את הציון הנמוך של 36% מתוך 11 ביקורות.
סילבסטר סטאלון היה מועמד לפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקן הגרוע של השנה בתחרות שנערכה ב-1988. דייוויד מנדנהול המשחק את בנו של סטאלון בסרט זכה בפרס בשתי קטגוריות, גם כשחקן המשנה הגרוע של השנה וגם בקטגוריית התגלית הרעה של השנה.
בשבוע הראשון להקרנתו הכניס הסרט $5,149,200 אך לאחר מכן נטשו הצופים את אולמות הקולנוע.
בסיכומו של דבר הכניס הסרט $16,057,580 אך עלה להפקה 25 מיליון דולר.
מעבר לנהר ואל בין העצים הוא הספר האחרון שכתב ארנסט המינגוויי ויצא לאור בחיי המחבר.
הספר נכתב לאחר שבסתיו 1948 ביקר המינגוויי באיטליה, ממנה נעדר שלושים שנה.
המפגש המחודש עם ונציה, אחת הערים האהובות עליו, וחוויות הלחימה שלו עצמו באירופה במלחמת העולם השנייה.
הספר יצא לאור ב-1950, והוא הרומן הארוך האחרון של המינגוויי שיצא לאור בימי חייו.
הספר זכה לביקורת פושרת, אולם מבקר הספרים של הניו יורק טיימס, ג'ון או'הרה, כינה את המינגוויי בזכות ספר זה: "הסופר החשוב ביותר מאז שייקספיר".
הספר תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר.
שם הספר נגזר מן המשפט האחרון שאמר גנרל תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון, מן הבולטים שבמפקדי צבא הקונפדרציה, לפני מותו: "לא, לא, בואו נעבור את הנהר וננוח בצל העצים".
הספר מתאר את חופשתו של ריצ'רד קנטוול, קולונל בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, אשר באיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה ומחלים מפציעה בשדה הקרב, בוונציה.
קנטוול מנהל פרשיית אהבים עם רוזנת איטלקייה כבת תשע עשרה.
קנטוול הסובל ממחלת לב, מהרהר לאורך הספר בחוויותיו מן הלחימה במלחמת העולם הראשונה, תחילה בשירות צבא איטליה כמפקד מחלקה בגדוד רגלים, ובהמשך בשירות בצבא ארצות הברית, וכן בחוויות הלחימה באירופה כמפקד חטיבת רגלים במלחמת העולם השנייה, בין היתר בפלישה לנורמנדי, במבצע קוברה ובשחרור פריז.
לאורך הספר קורותיו של קנטוול עולים במהלך השיחות שלו ותיאור מחשבותיו.
כך מתברר כי קנטוול היה גנרל בצבא ארצות הברית קודם לחופשתו, אשר הורד בדרגה לאחר שחטיבתו ספגה אבדות רבות בקרב על יער הירטגן.
נראה שקיימת הסכמה בין מבקרי הרומן, שזהו אינו הרומן האיכותי ביותר שכתב המינגוויי, וכי מוטב היה לו היה המינגוויי מצמצם את היקפו.
שני המבקריםסבורים כי היכולת לכתוב באופן שאנשים מדברים – אחת התכונות בהן הצטיין המינגוויי – באה לידי ביטוי רק בחלקים מצומצמים של הספר, וכי יש בו חלקים רבים ארוכים וטרחניים, דיאלוגים שלוקים בקלישאיות, פטפטת, שיחות שמתמשכות יתר על המידה, ועוד.
אביטוב וגלסנר מציינים כי למרות כל החסרונות הללו, יש ברומן גם קטעים נוגעים ללב, שיש בהם רגישות ושנינה, וגם קטעים שמצליחים לזעזע את הקורא.
מעבר סאברן הוא מעבר הרים ברכס הווז' שמהווה מעבר הרים נמוך יחסית ברכס הרים בין עמק אלזס לעמק לורן בגובה של 413 מטר מעל לגובה פני הים.
זהו המעבר הצפוני בין הלורן לאלזס כאשר המעבר הנוסף הוא מעבר בלפור (trouée de Belfort) שנמצא בדרום הגבול בין הרי הווז' להרי היורה.
חשיבותו האסטרטגית של המעבר הביאה להקמת העיר סאברן למרגלות המעבר, כבר במאה הראשונה לפני הספירה.
ושליטה על העיר כמו על המעבר היה יעד חשוב לכל הכובשים באזור זה.
בין השאר המעבר הרחב שימש למעבר של כוחות הברית במלחמת העולם השנייה בדרכם לשחרור אלזס ומשם לכניסה לתוך גרמניה.
היום עברים במעבר כבישים חשובים בהם כביש מהיר A4 וכביש לאומי 4 (RN4) שמחברים בין פריז לשטרסבורג והגבול עם גרמניה.
מעבר לקשת התנועה הציונית היא תנועה ציונית עולמית המבקשת להעתיק את מרכז הכובד של התנועה הציונית לקהילות היהודיות בתפוצות.
לטענתה, רוב יהודי העולם חיים מחוץ למדינת ישראל ולמרביתם אין כוונה לעלות לישראל, לכן יש לחזק ולטפח את זיקתן של הקהילות היהודיות בתפוצות לישראל ולרעיון הציוני.
כמו כן, התנועה מעודדת הצטרפותם של יהודים בני הדור הצעיר ליטול חלק במנהיגויות ציוניות מקומיות, מקדמת הסברה פרו-ישראלית ופועלת למיגור אנטישמיות מודרנית בתפוצות.
התנועה מבטאת גישה ביקורתית כלפי המוסדות הלאומיים והקונגרס הציוני העולמי בטענתה להיעדר שקיפות ורלוונטיות ומציעה דרכים לתיקון.
התנועה חברה בקונגרס הציוני העולמי.
מייסד ויושב ראש התנועה העולמית הוא צבי (ציקי) אבישר, לימים יו"ר האופוזיציה ואחר כך, ראש עיריית קריית מוצקין.
על מייסדי התנועה העולמית וחברי הנהלתה בישראל נמנים בין היתר: ליעד אילני, לימים מ"מ וסגן ראש עיריית רמת-גן, ניר שובל ואביאור עמרני.
מעבר לקשת משפיעה על סדר יומה של התנועה הציונית ופועלת להתאימו לתמורות של העולם הגלובלי.
בעוד שהתנועה הציונית הממוסדת מעמידה בראש סדר עדיפויותיה את מפעל העלייה וההתיישבות בישראל כביטוי מרכזי להגשמה ציונית, מעבר לקשת מציעה את תחושת השייכות של הפרט לישראל ולרעיון הציוני כביטוי מרכזי להגשמה ציונית.
הצעתה זו נועדה לסייע לרוב העם, שכאמור אינו חי בישראל, לשמור על זיקתו לארצו ולצמצם מגמות של אסימילציה, אובדן זהות ציונית ויהודית בניכר.
מעבר לקשת גורסת כי על התנועה הציונית להכיר בכך, שבעולם גלובלי יהודים וישראלים נעים בתבל ועשויים לקבוע את מקום מגוריהם מחוץ לישראל משיקולים מגוונים דוגמת לימודים, עבודה או נישואין.
תנועה של אנשים בעולם הפכה קלה וזולה, הטכנולוגיה המתקדמת מגשרת על מרחקים, וביחד עם הפיכת ערכים ומאוויים רבים לאוניברסליים - הפך כדור הארץ לכפר קטן וגלובלי.
לפיכך, התנועה מתנגדת לשיפוטיות מחמירה כלפי תופעת הירידה מהארץ או אי עלייה לישראל ומאמינה כי שיפוטיות זו אינה משרתת את יעדי התנועה הציונית בטווח הארוך.
בנוסף, מעבר לקשת מאמינה כי בעולם הגלובלי גברו לציונות אתגרים גלובליים; כושרה של מדינת ישראל להגן על עצמה ולהבטיח לתושביה רמת חיים נאותה מושפע במידה רבה במתרחש מעבר לים: בתקשורת ובדעת הקהל הזרה, בקמפוסים האקדמיים ובמסדרונות הממשל של מדינות מרוחקות.
להשקפתה של התנועה, פעילותם של יהודי התפוצות בקידום משימות ציוניות בזירות אלה, מגשימה עשייה ציונית שאינה נופלת משל אלו שהחליטו לעלות לישראל ולממש את זכותם להתיישב בה.
באתר התנועה נכתב כי "להיות ציוני, זה קודם כל התחושה שבלב.
ומשעה שבישראל קל להתחבר להוויה היהודית והציונית, קמה התנועה על-מנת לסייע ליהודי התפוצות לשמר ולטפח את זיקתם לישראל ולרעיון הציוני על משקל המשפט המתומצת "אם אינך בא לישראל, ישראל תבוא אליך".
מייסדי הארגון רואים את מבחנם – מבחנה של התנועה הציונית בכללותה – בשימור וטיפוח זיקתם של רוב יהודי העולם לישראל ולרעיון הציוני לאורך זמן.
זו אינה משימה לשנה או לעשור, אלא לחמישים השנים הבאות.
לפיכך, נדרשת הסטת כובד הפעילות הציונית מישראל אל הקהילות הציוניות והיהודיות ברחבי העולם – עם מאמץ מיוחד כלפי היהודים שאינם מאוגדים במסגרות ציוניות רשמיות בתפוצות, פרטים שלמעשה מהווים את רוב רובו של העם היהודי.".
התנועה נשענת על מחקריו של החוקר סרג'ו דלה-פרגולה, ודו"חות משרד הקליטה והלמ"ס בדבר ירידה מארץ ישראל.
בפרסומיה הרשמיים מציינת התנועה כי בשנת 2014 רק כ-40% מיהודי העולם התגוררו בישראל.
רובם המוחלט של כ-60% המתגוררים מחוץ לישראל אינו מתכוון לעלות לישראל ולמעשה נתון בסכנת היטמעות (אסימילציה), אובדן הזהות הציונית והיהודית ובעקבותיהם אובדן הזיקה לישראל ולרעיון הציוני.".
מהמחקר הדמוגרפי העדכני עולה כי העלייה לארץ ישראל מתאפיינת בהגירת פרטים מועטים באורח יחסי, בדרך כלל פועל יוצא לגילויי אנטישמיות מודרנית בארצותיהם.
גם במדינות בהן גוברת האנטישמיות היא לאו דווקא מיתרגמת לעלייה לישראל אלא בהגירה למדינות אחרות במערב.
באותה שנה העריך המשרד לקליטת העלייה את מספרם הכולל של המהגרים הישראלים וילדיהם בכ-750 אלף איש.
לתנועה סניפים פעילים ב-14 מדינות וב-4 יבשות : אנגליה, גרמניה, איטליה, הולנד, שווייץ, שוודיה, קנדה ודרום אפריקה.
עיקר משאביה מופנים לקהילות היהודיות ביבשת אירופה אך היא פועלת להרחיב את פעילותה גם לקהילות יהודיות בצפון ודרום אמריקה.
במהלך הקונגרס הציוני הל"ז שהתכנס בירושלים באוקטובר 2015 הודיעו על הצטרפותם למעבר לקשת צירים עצמאיים ממדינות צרפת, ספרד, גואטמלה, צ'ילה ובלגיה.
במהלך שנת 2016 פתחה התנועה נציגות בניו יורק, ארצות הברית.
מאפייני פעילותה של מעבר לקשת בתפוצות מגוונים ומשתנים מקהילה יהודית אחת לרעותה.
בבריטניה הקימה התנועה את חברת הבת "Israel Solidarity Campaign" - תגובת נגד ל-Palestine Solidarity Campaign, שייעודה המרכזי הוא מאבק בארגוני ה-BDS וניהול הסברה פרו-ישראלית במיזמים קהילתיים ובמסדרונות הממשל והתקשורת הבריטיים.
החל מדצמבר 2014 תומכת החברה במיזם IsrAction Day, במסגרתו ממפה החברה מרכולים בריטיים המאוימים בחרם מצד ארגונים פרו-פלסטיניים משום שמוכרים תוצרת ישראלית ומרכזת בהם רכישת תוצרת ישראלית בעשרות אלפי פאונדים שנתרמים לטובת דרי-רחוב בריטיים.
החל מיוני 2015 מפיקה-שותפה של ועידת בריטניה-ישראל בארמון ווסטמינסטר לונדון, שדנה באתגרים האסטרטגיים המשותפים לשתי המדינות ובה נוטלים חלק ראשי ממשל ישראלים ובריטיים.
הוועידה זכתה באותה שנה להתעניינות תקשורתית בארץ ובאירופה נוכח היענותו של שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר שאול מופז להזמנת מעבר לקשת להגיע ללונדון, חרף החשש שייעצר, ולשאת דברים בוועידה.
באיטליה פועלת התנועה בערים מילאנו, רומא, טורינו, ליבורנו, פירנצה ופדובה ונחשבת לארגון הציוני הגדול במדינה במספר חבריו ובהיקף פעילותו.
מעבר לקשת מפיקה באיטליה את אירועי יום העצמאות של ישראל יחד עם שגרירות ישראל והמוסדות הלאומיים ועומדת מאחורי עצרות התמיכה במדינת ישראל בזמן אירועים ביטחוניים ומדיניים.
בגרמניה, אליה היגרו מאז שנות ה-90 של המאה העשרים למעלה מ-200 אלף יהודי ברית המועצות לשעבר, מהווים האחרונים כ-85% מיהודי גרמניה.
במדינה זו פועלת מעבר לקשת לחיזוק הזהות היהודית בקרבם בשורה ארוכה של תוכניות תרבות, לימוד והעשרה שהיא מפעילה בסניפיה הראשיים בברלין, מינכן וברמן.
בשוודיה, שממשלתה ביקורתית כלפי ישראל, גוברים בשנים האחרונות גילויי האנטישמיות ושנאת ישראל, בין היתר, מצד מהגרים מוסלמים.
מעבר לקשת מפיקה בשוודיה, בין היתר, את העצרת השנתית כנגד האנטישמיות ובעד מדינת ישראל שנערכת בסטוקהולם ומסייעת לשגרירות ישראל במדינה בקידום הסברה פרו-ישראלית וביצירת שותפויות עם ארגונים אוהדי ישראל.
שגריר ישראל בשוודיה, יצחק בחמן, שיבח בשנת 2015 את תפקידה של התנועה בשינוי האקלים האנטי-ישראלי במדינה והגדיר את פעילותה כ"חשובה ביותר".
בז'נבה שווייץ, בה שוכנים משרדי מועצת זכויות האדם של האו"ם, מתמקדים חברי מעבר לקשת בפעילות הסברה פרו-ישראלית בקרב גופים בלתי ממשלתיים רבים השוכנים בעיר ובהפקת עצרות בעד-ישראל מול בניין עצרת זכויות האדם של האומות המאוחדות.
באחת העצרות הגדולות בעד ישראל שהופקו בשווייץ בשנים האחרונות הביאה מעבר לקשת קרוב ל-1,000 מפגינים מכל רחבי אירופה ביום פרסום דו"ח ועדת שייבס.
משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ שיבחו פעילות התנועה באירועים אלה.
פעילויות דומות מקיימת מעבר לקשת במדינות ארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, הולנד, בלגיה, ספרד, צ'ילה וצרפת.
התנועה נמנית עם הגופים הבלתי מפלגתיים בקונגרס הציוני העולמי ושאינם מסונפים לזרם דתי מסוים.
ציריה בקונגרס מגיעים מ-3 יבשות (אירופה, דרום אפריקה ודרום אמריקה) ו-9 מדינות (איטליה, בריטניה, שווייץ, שוודיה, צרפת, בלגיה, ספרד, דרום אפריקה וגואטמלה).
כמו כן, יש לה משקיפים מקנדה, הולנד וגרמניה.
התנועה מהווה ארגון גג לגופים ציוניים, יוזמות וקבוצות אקטיביסטיות פרטיות ובלתי מפלגתיות שהוקמו בראשית המאה ה-21 בקרב קהילות יהודיות וכן בקרב קבוצות של מהגרים ישראלים למדינות העולם.
בין הגופים ניתן למנות את Amici Di'Israele באיטליה, הפדרציות הציוניות של מינכן וברמן בגרמניה, הקהילות היהודיות הספרדיות בטורונטו ומונטריאול, "מפגש" בהולנד, ידידי ישראל בז'נבה וסטוקהולם, חדר מצב ואגי"ב בבריטניה, פעילים מפורום מנהיגות ישראלית בתפוצות ונוספים.
מעבר לקשת מבטאת השקפה ביקורתית כלפי המוסדות הלאומיים והקונגרס הציוני העולמי שבתוכם ומציעה דרכים לתיקון.
הקונגרס הציוני העולמי הוא המוסד הדמוקרטי היהודי העליון בתבל, מתיימר לייצג את יהודי העולם ומנהל בשמם את משאביו של העם היהודי (בהיקף של מיליארדי דולרים).
בפועל, זהו גוף שרובו המוחלט של העם היהודי אינו יודע כמעט דבר עכשווי אודותיו והוא נעדר כל שקיפות.
המטה הראשי של התנועה ממוקם בישראל, אולם למעט תפקידו בייצוג התנועה במוסדות הלאומיים של ההסתדרות הציונית העולמית, מעבר לקשת אינה פעילה בישראל.
התנועה אינה מיוצגת בכנסת ולפיכך נבחריה בקונגרס הציוני העולמי מגיעים אך ורק מחוץ לישראל.
התנועה אינה מסונפת לאף זרם דתי או מפלגתי.
ראשי התנועה בעולם מגיעים מכל גוני הקשת הדתית והמפלגתית.
את מסריה ופרסומיה הרשמיים של התנועה מלווים אחת ועד שלוש דמויות בולטות בהיסטוריה הציונית : בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון ומנחם בגין.
בראשית הקמתה, על מנת לזכות בהכרת המוסדות הלאומיים, בחרה להסתנף באופן זמני וטכני לברית הציונית של הנוער הציוני-קדימה.
ערב הבחירות לקונגרס הל"ח חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם מפלגת חוסן לישראל.
במסמך הייסוד של התנועה נכתב : "118 שנים לאחר ייסוד הציונות ו-67 שנים לאחר הקמתה, התעצבה דמותה של ישראל באמצעות מיזוגן של תפיסות ציוניות ואוניברסליות שונות.
אף דרך לא ניצחה את יריבתה – האחת השפיעה על רעותה.
תובנה זו היא שעומדת בבסיס פעילות תנועת מעבר לקשת, שקמה לתמוך ולחזק את התנועה והמחשבה הציונית באשר היא – חילונית ודתית, ימנית ושמאלנית".
מימון פעילות התנועה בעולם נשען על גיוס כספים מתורמים פרטיים, בין היתר, באמצעות רשת האינטרנט.
התנועה אינה נתמכת במקורות תקציביים ממשלתיים או ציבוריים.
כמו כן, התנועה מסרבת לגייס מימון מחברי הקהילות היהודיות להן היא מסייעת.
שם התנועה נלקח משיר הנושא "Somewhere Over the Rainbow" בסרט "הקוסם מארץ עוץ" מ-1939.
השיר, שנכתב על ידי יפ הרבורג והולחן על ידי הרולד ארלן, סימל לדעת מייסדי התנועה את החוויה היהודית.
הרבורג היה הצעיר מבין ארבעה ילדים שנולדו למהגרים יהודים מרוסיה.
שמו האמיתי היה איזידור הוכברג והוא גדל בבית יהודי אורתודוקסי בניו יורק.
ארלן היה בנו של חזן יהודי ליטאי.
יחד הם יצרו את השיר, שנבחר על ידי איגוד תעשיית ההקלטה של אמריקה (RIAA) והקרן הלאומית לאמנויות (NEA) לשיר החשוב ביותר של המאה העשרים.
השיר, שנכתב קצת לפני פרוץ השואה, הוא מסע מצמרר למעמקי התודעה היהודית של השניים, דרך הפוגרומים שמשפחותיהם עברו ועד לנבואה על אותו מקום מעבר לקשת שבו הצרות נמסות והחלומות מתגשמים.
מייסדי מעבר לקשת ראו ב-"Somewhere Over the Rainbow" שיר נבואי על הישרדותו של העם היהודי.
הקשת בענן, ובה אינספור גוונים, משקפת את רבגוניותו של העם היהודי ובהתאם את מטרות התנועה והרכב חבריה המגיעים מכל הזרמים בדת היהודית ומהווים את הפס הרחב ועתיר השונות שמאפיין את התנועה הציונית והזרמים בדת היהודית מערש הקמתה ועד ימינו.
מעבר סאמיט , הוא מעבר הרים גבוה, בצפון הרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
מעבר הרים זה, שגובהו 1,267 מטרים, הוא אחד משני מעברים בהם עובר הכביש המהיר של אלסקה את הרי הרוקי הקנדיים (המעבר השני הוא מעבר מנצ'ו).
מעבר מונקמן הוא מעבר הרים שגובהו 1,061 מטרים מעל פני הים, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
המעבר ממוקם ברכסי הארט, דרומית מערבית לעיירה טאמבלר רידג'.
ונחשב לגבול הדרומי של הרי הרוקי הצפוניים.
מעבר מונקמן ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, והוא נמוך בגובהו ממעבר ילוהד וממעבר פיין.
מעבר מונקמן הוא מוצאו של נהר מארי (Murray River).
מעבר מונקמן, כמו גם מפלי מונקמן מצויים בשטח הפארק הפרובינציאלי מונקמן.
בעקבות הצעה לבנות כביש מהיר שיעבור דרך מעבר מונקמן, נערך בשנים 1937-1939 סקר באזור.
התוכנית לא הושלמה ולבסוף הכביש (הכביש המהיר ג'ון הארט) עובר דרך מעבר פיין.
כיום עובר דרך מעבר מונקמן "השביל ההיסטורי מעבר מונקמן" שנבנה בשנים 2006-2007, ונפתח לציבור בשנת 2008.
המעבר התגלה על ידי אלכסנדר מונקמן (על שמו קרוי המעבר), סוחר פרוות שחצה אותו בשנת 1922. שמו של המעבר ניתן לו רשמית ב-6 באוקטובר 1925.
מעבר מנצ'ו המכונה גם מעבר אגם מנצ'ו (Muncho Lake Pass) וכן מעבר אגם דרוהדה (Drogheda Lake Pass) או מעבר מנצ'ו-טואוד (Muncho-Toad Pass) הוא הצפוני מבין מעברי ההרים בהרי הרוקי (ובהרי הרוקי הקנדיים בפרט) בו עובר כביש - הכביש המהיר של אלסקה.
גובהו של המעבר 1,095 מטרים, והוא ממוקם בשטח הפארק הפרובינציאלי אגם מונצ'ו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
המעבר מקשר בין מוצא נהר טואוד לבין מוצא נהר טראוט.
מעבר למציאות הוא סרט קולנוע רוסי בז'אנר הפנטזיה בבימויו של אלכסנדר בוגוסלבסקי ובהפקת חברת KINODANZ.
הסרט יצא ברוסיה ב-1 במרץ 2018 בהפצת Karoprokat.
מייקל, נוכל מוכשר, אוסף צוות של אנשים עם יכולות פאראנורמליות, על מנת לשדוד קזינו.
עם זאת, הדברים לא הולכים לפי התוכנית והחברים מוצאים את עצמם בסכנת חיים.
כדי להצילם, יהיה על מייקל לפעול מעבר למציאות — בעולם המסתורי של התת-מודע, שממנו זורמות יכולות העל של חבריו.
בינואר 2018 הופיע הקדימון הראשון של הסרט.
"מעבר לנהר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס, בשיתוף עם הזמר רון בוחניק.
השיר יצא לאור ב-2 באפריל 2019, כסינגל השני מתוך האלבום שקופים, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-8 במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי קרן פלס, הולחן על ידי פלס ואמיר דדון והופק על ידי גלעד שמואלי.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של קרן פלס ב-2 באפריל 2019. צילומי הידאו הקליפ נעשו בניו יורק שבארצות הברית.
נכון לנובמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3.2 מיליון צפיות.
מעבר סאות'ווינד הוא מעבר ימי בין איי בת'נדר לבין סלעי דיקנס.
המעבר נמצא בקצה הצפוני של איי ביסקו, המצויים למול החוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
שמם של האיים ניתן להם על ידי קפטן סאמר ר.
Dolber), ממשמר החופים של ארצות הברית, שפיקד על הסקרים שבצעו בעונת המחקר 1967 - 1968.
המעבר נקרא על שם אוניית משמר החופים של ארצות הברית סאות'ווינד (Southwind).
מעבר לכל ספק הוא סרט אפל משנת 1956 בבימויו של פריץ לאנג, אשר נכתב על ידי דאגלס מורו.
בסרט מככבים דנה אנדרוז, ג'ואן פונטיין, סידני בלקמר וארתור פרנץ.
זהו סרטו השני של לאנג שבוים עבור פרידלוב, והסרט האמריקני האחרון שביים.
אוסטין ספנסר (סידני בלקמר), העובד כמו"ל בעיתון, שואף להוכיח נקודה אודות אי מספיקותן של ראיות נסיבתיות כהוכחת אשמה.
הוא מציע לארוסה של בתו, טום גארט (דיינה אנדרוס), להשתתף במתיחה, בניסיון לחשוף את חוסר כישרונו של התובע המחוזי הקשוח בעיר.
על טום הוטל לשתול רמזים שיובילו למעצרו בגין רצח רקדנית מועדון הלילה, פטי גריי.
ברגע שטום יימצא אשם, ספנסר אמור לחשוף את המזימה ולהשפיל את התובע המחוזי.
טום מסכים לתוכנית, אך אירועים בלתי צפויים מטרפדים את המזימה: ספנסר נהרג בתאונת דרכים לפני שניתנת לו הזדמנות להעיד, וראיות מצולמות שנועדו לזכות את טום במשפטו נשרפות עד לבלי היכר.
טום נמצא אשם ונשלח לאגף הנידונים למוות בכלא.
מתגלה בזמן עדות בכתב של ההרוג החושפת את תוכניתם של השניים.
עם זאת, בשיחה עם ארוסתו סוזן (ג'ואן פונטיין), טום פולט שלא במכוון כי הוא יודע את שמה האמיתי של האישה המנוחה; הדבר מוביל אותו להתוודות ברצח.
פטי גריי, קורבן הרצח, היא למעשה אמה בלוצ'ר, אשתו של טום גארט איה הוא התנכר ואשר שחזרה בה מהבטחתה להתגרש ממנו במקסיקו.
מכיוון שהדבר מנע מגארט להתחתן עם סוזן, הוא רצח את אמה.
חנינתו של גארט מתבטלת לפני כניסתו של כלל הסיכון הכפול לתוקף, והסרט מסתיים בסצנת הסיום בה הוא מובל בחזרה לתאו.
לנו נותר רק להניח כי הוצאתו להורג מתבצעת כמתוכנן.
דיינה אנדרוז בתפקיד טום גארט
ג'ואן פונטיין בתפקיד סוזן ספנסר
סידני בלקמר בתפקיד אוסטין ספנסר
שפרד סטרודוויק בתפקיד ג'ונתן וילסון
ארתור פרנץ בתפקיד בוב הייל
פיליפ בורנויף בתפקיד ד"ר רוי תומפסון
אדוארד בינס בתפקיד סא"ל קנדי
רובין ריימונד בתפקיד טרי לארו
ברברה ניקולס בתפקיד דולי מור
ג'ויס טיילור בתפקיד ג'ואן ויליאמס
קרלטון יאנג בתפקיד אלן קירק
ג'ו קירק בתפקיד הפקיד בחנות הבגדים
בוקר ציין כי מעבר לכל ספק הוא "אולי העגום ביותר מבין כותרי הסרט האפל האמריקניים שלו [של לאנג].
היא מוסיפה כי לאנג "מפגין סגנון 'קלאסי' כביכול בלתי פולשני, אותו הוא "מצמצם במכוון עד לצרכיו המינמליסטיים ביותר".
הסופר ג'יימס מקיי מציין כי פונטיין בתפקיד סוזן ספנסר "נותנת קצת יותר ממה שאנחנו מצפים בדרך כלל, בתפקיד שמחייב אותה להשקיע מאמצים רבים בדאגה לגבר שלה".
הסרט האמריקני האחרון של לאנג הוא דרמה משפטית מפותלת בתקציב נמוך, הדנה בסכנות עונש המוות שבסופו של דבר עוסק בעניין מוחשי יותר - נסיבותיו הבלתי צפויות של הגורל.
אך בסרט החתרני הזה אווירה פרוורטית של אי ודאות תת-הכרתית שולטת על המציאות הניצבת על פני השטח, והסיום המפתיע הוא יותר הלם רגשי מאשר הפתעה אמיתית - מה שמאפשר לקולנוען להעביר אל הצופה את הציניות שלו ואת התפכחותו מהמצב האנושי.
כדאי לראות את הסרט הנוקשה, המפתה והבלתי שגרתי, בכל הקשור לדרך הגאונית בה הוא פותר את הדילמה שהעלה שאינה נותנת מנוח."
מעבר לשנאה הוא סרט תיעודי צרפתי משנת 2005 שכתב וביים אוליבייה מיירו.
הסרט התיעודי מספר את סיפורם של זוג צרפתי הרודף אחר צדק לאחר הרצח ההומופובי של בנם ההומוסקסואל, פרנסואה צ'נו בן ה-29, אשר בשנת 2002 נרצח על ידי שלושה גלוחי ראש הדוגלים בעליונות לבנה, שהכו אותו קשות בפניו והשליכו אותו אל תוך בריכה.
התוקפים נעצרו חודש לאחר האירוע, ומיירו קרא על המקרה בעמוד הראשון של לה מונד.
במשך זמן מה רצה מיירו ליצור סרט על הומופוביה, והחליט לבחור להתמקד במקרה של צ'נו.
הקרנת הבכורה הטלוויזיונית של הסרט בצרפת הייתה ב-19 ביוני 2005. חברת ההפצה Eurozoom הפיצה את הסרט בבתי הקולנוע בצרפת במהלך השנה שלאחר מכן.
בשנים 2006–2007 הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי בפריז ובפסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי בלונדון.
בארצות הברית הסרט יצא לאקרנים ב-15 ביוני 2007, בהפצת First Run Features.
באתר Rotten Tomatoes לסרט יש דירוג של 89% המבוסס על 18 ביקורות.
באתר Metacritic הוענק לסרט דירוג "חיובי באופן כללי" של 65%, בהתבסס על חמש ביקורות.
הסרט זכה בפרס טדי לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2006.
מעבר מצודת יהודה הוא מחסום אזרחי הנמצא על כביש 316, בסמוך ליישוב בית יתיר שבמועצה אזורית הר חברון וכקילומטר וחצי מצפון לקו הירוק.
המעבר אוזרח בנובמבר 2009 ונמצא בפיקוח של רשות מעברים יבשתיים.
המחסום מאפשר במהלך כל ימי השבוע מעבר לתנועת כלי רכב ישראלים, של אזרחים זרים, דיפלומטים וארגונים בינלאומיים, וכן מעבר הולכי רגל המיועד לבני השבט הבדואי אבו קביטה בלבד.
המעבר מקיים שיתוף פעולה עם מנהלת תיאום וקישור היושבת בחברון.
בקיץ 2009 הוחלט על שדרוג המעבר בעלות של מיליוני שקלים חדשים.
מעבר מיסטי הוא מעבר הרים בחצי האי טרינטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המעבר ממוקם בין ראשו של עמק ברוד לבין העמק היורד לכיוון צפון לעבר מצר ברנספילד.
המעבר ממוקם 15 קילומטרים דרומית-מזרחית לכף דוקור.
גובהו של המעבר 700 מטרים מעל פני הים.
המעבר התגלה ומופה לראשונה במרץ 1946 על ידי משלחת סקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר יצאה ממפרץ התקווה.
שמו של המעבר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
השם ניתן על מנת לתאר את העננים שזרמו דרך המעבר לכיוון מזרח, ואנשי הסקר הסיקו מהם כי צפוי מזג אוויר סוער.
מעבר נוגה היא סדרת תצלומים של מעבר כוכב הלכת נוגה על פני השמש ב-9 בדצמבר 1874. הם צולמו לכאורה ביפן על ידי האסטרונום הצרפתי פייר ז'נסן והמהנדס הברזילאי פרנסיסקו אנטוניו דה אלמיידה באמצעות "אקדח הצילום" של יאנסן.
זהו הסרט העתיק ביותר ב-IMDb ובלטרבוקסד.
מחקר משנת 2005 על החומר ששרד הגיע למסקנה שכל הלוחות הקיימים שנעשו עם אקדח הצילום הם לוחות תרגול שצולמו עם דגם, ושאף אחד מהלוחות הרבים שנחשפו בהצלחה במהלך הליקוי לא שרד.
מֵעֵבֶר לְקִיר הַשֶּׁינָה או מֵעֵבֶר לְחוֹמַת הַשֶּׁינָה הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט אשר נכתב ב-1919 ויצא לאור באוקטובר אותה שנה, במגזין החובבני פיין קונס.
עלילתו מסופרת מפי מתמחה העובד בבית משוגעים, אליו מגיע יום אחד מטופל בשם ג'ו סלייטר, טיפוס כפרי ומטורף, אשר רצח את אחד משכניו.
על פניו, לא נראה שקורה שום דבר מיוחד במוסד עם הגעתו, אך במהרה נפגשים השניים בחלומותיהם, וטבעו האמיתי של סלייטר נחשף בצורתו האמיתית.
הסיפור מסופר מפיו של מתמחה העובד בבית משוגעים.
הוא פותח בהרהורים על טבעם של חלומותינו, ועל העולם המעומעם אליו הם משתייכים.
ממחשבות דומות לאלו, כך הוא טוען, התעורר בחורף שבין השנים 1900–1901, כאשר הגיע למוסד שבו עבד באותה תקופה מטופל, אשר מאז אותו יום, רדף את מחשבותיו.
המטופל, ג'ו סלייטר, הוא טיפוס כפרי בעשור הרביעי לחייו, המגיע למוסד הרפואי בליווי מספר שוטרים, שמעידים עליו בתור אדם מסוכן ביותר.
סלייטר, כך מסופר, נתפש בעיני חבריו ובני משפחתו כמקרה מוזר מאז ותמיד, אולם ככל שהתבגר הפכו התפרצויות הטירוף שלו לחמורות יותר ויותר.
במקרה שהתרחש רק לאחרונה, התעורר סלייטר בפתאומיות משנתו ביבבות כה רמות ופראיות, עד שמספר שכנים הגיעו לבקתה בה התגורר בבהלה.
הוא נאבק בשני גברים אשר ניסו לרסנו בעודו צורח בזעם כי ברצונו להרוג מעין , והכה את אחד מהם למוות עד שכל מה שנותר ממנו היה לא יותר מערימת בשר כתושה.
סלייטר נמלט על נפשו, ונתפס כעבור שלושה ימים בעודו שוכב חסר הכרה בתוך גזע עץ חלול, לאחר שצרחותיו נשמעות מתוך אחד העמקים הסמוכים.
כאשר נשאל לפשר מעשיו, מסביר שהתעורר יום אחד מחוץ לביתו, ידיו מגואלות בדם של שכנו, פיטר, אשר גופתו המבותרת נחה על השלג מולו.
מזועזע, החליט להימלט אל תוך היער.
בבוקר השלישי לאשפוזו מתחילות התפרצויותיו האלימות להתעורר שוב, והוא נתקף בטירוף כה עז, עד שנדרשים ארבעה אחים על מנת לרסנו לתוך כתונת משוגעים.
הרופאים מנסים לפענח את דבריו, אולם סיפוריו המשונים על מבנים עשויי אור, אוקיינוסים של מרחב, מוזיקה מוזרה והרים מלאי צל, לא נשמעים קוהרנטים באוזניהם.
יותר מכל, מתמקד סלייטר באובססיביות ב; נראה כי אותה ישות עשתה לו רעה גדולה, והוא נשבע כי יהרוג אותה בניצחון נקמני לאחר שיעבור על פני תהום של ריקנות, וישרוף כל מכשול שיעמוד בדרכו.
לאורך השבועות הבאים חוזרים התקפיו של סלייטר פעמיים נוספות, והרופאים מנסים לרדת לעומקם.
בתור אדם כפרי ופשוט, אשר מעולם לא למד קרוא וכתוב, וכפי שנראה גם לא שמע בחייו אף אגדה או מעשיית פלאים, נראים תחילה סיפוריו הציוריים כבלתי מוסברים בעליל, אולם לבסוף הם מגיעים להנחה המתבקשת, כי הגיעו מתוך חלומותיו.
המספר, כאמור, גילה עניין רב בעולם החלומות, ונזכר בפטנט שבנה בימיו כסטודנט, מעין מכשיר דמוי רדיו בעל מקלט ומשדר המכונה , אשר נועד לקשר בין מחשבותיהם של שני אנשים.
מצבו של סלייטר מתדרדר במהרה והוא מתנדנד על סף החיים והמוות, כאשר המספר אוזר מספיק אומץ לנסות את המצאתו ב-22 בפברואר 1901, ומחבר אותה לשניהם.
במשך מספר שעות לא קורה דבר, עד שלפתע, צליל מלודיה מוזרה מקפיצה את המספר הרדום.
אקורדים, רעידות, ו מתחילים להדהד בעוצמה בכל חלק מגופו.
החדר בו הוא שוהה נעלם מעיניו, ונבלע במחזה של ; קירות, עמודים וארכיטרבים עשויי אש חיה זוהרים כולם בעוצמה לנגד עיניו, כאשר הוא מבחין כי גופו למעשה מרחף באוויר, ומתנשא מעלה במהירות לאורך כיפה ענקית של פאר בל-יתואר.
לאחר מבט חטוף בנופים הנשגבים של אותו עולם מסתורי, עם גבעותיו הרחבות ועמקיו השלווים, נתקל המספר בהילה זוהרת, מעין ישות עשוית אור וגז, ונוכח לגלות שהוא מתקרב אל לא אחר מג'ו סלייטר, נשמה לצד נשמה.
השניים מרחפים לאיטם במשך זמן מה, עד שמציאותם החדשה מתחילה לדעוך, והם מתעוררים חזרה בבית המשוגעים.
, אומר קול רם ולא מוכר למספר המבוהל, ומזדהה בתור הישות הזוהרת שהופיעה זה עתה בחלומם.
נאסר עליו לדבר על אויבו, כך הוא אומר, אולם הוא מכנה אותו בשם ; עליו לעזוב כעת, הוא מאיץ בו, אך שניהם לבטח יפגשו שוב, אולי ב.
המספר מתוודה על חווייותיו בפני הממונה עליו, דוקטור פנטון, אשר פוטר את המקרה כלא יותר מהתמוטטות עצבים קלה, ומציע לו לצאת לחופשה ארוכה.
המעשה תם כאשר כולם משוכנעים שג'ו סלייטר לא היה יותר מרוצח מטורף, אולם המספר מסיים את דבריו עם עדות מפי האסטרונום , .
המספר - מתמחה ב המגלה עניין רב בחלומות.
בימיו כסטודנט בנה מכשיר המיועד לחבר בין תודעות.
ג'ו סלייטר - טיפוס כפרי משונה, בן ארבעים ושתיים, המתגורר בהרי קטסקיל, ומגיע למוסד הרפואי בו עובד המספר, לאחר שרצח את אחד משכניו תוך כדי התקף טירוף.
מראהו גבוה, שרירי, בעל עיניים כחולות, מימיות וישנוניות, שפתיו נפולות, זקנו צהוב ומלא, ראשו קירח, ושיניו רקובות.
מתגלה בתור ישות זוהרת ועשוית אור בתוך עולם החלומות.
לאבקרפט אמר כי ההשראה לסיפור הגיעה ממאמר שקרא בעיתון ה ב-27 באפריל 1919, אשר עסק במשפחת סלייטר או סלת'ר, בתור נציגה מטעם אוכלוסיית הרי קטסקיל.