tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היל נעשתה חלק גדול מהציד אחר המתנגדים: היא שלחה את ילד מארוול לתקוף את ה-Runaways, ואת הת'נדרבולטס נגד ספיידרמן.
לאחר סיכול פיגוע במגדל סטארק, היל הודתה בפני סטארק כי היא לא רוצה להיות מנהלת , ושהוא המתאים לתפקיד.
לאחר המלחמה, סטארק אכן מונה כמנהל והיל נעשתה סגניתו.
גם כסגנית, היל הייתה סוכנת נאמנה.
פלישה סודית, שלטון אפל ואילך
במהלך אירועי "פלישה סודית", נושאת המטוסים המרחפת התגלתה כמושבת מתחזי סקרולים.
היל, שנשארה אחראית בהיעדרו של סטארק, נאלצה להילחם בכולם.
הם לכאורה הרגו את היל, אך היא התגלתה כמודל חיקוי אנושי.
היל האמיתית הפעילה את מנגנון ההשמדה העצמית של נושאת המטוסים, ברחה בתרמיל ריחוף ובכך הרגה את כל הסקרולים.
לבסוף, נורמן אוסבורן הרג את מלכת הסקרול, והיות ש- פורקה, הפך את ל-H.A.M.M.E.R.
היל, חסרת עבודה, ניסתה להסתגל לחיים נורמליים אך אוסבורן צד אחריה.
היא הצטרפה לסטארק הנמלט, ולפני שהתפצלו, קיימו יחסי מין.
היל נשלחה למשימה בידי סטארק לפיוצ'רפארם, כדי להחזיר כונן קשיח.
הוא מוצאת את הקונטרולר במרתף ומחובר לאנשים רבים.
היא הצליחה לברוח אך נעשתה פרנואידית, וגייסה את האלמנה השחורה לספק את הנתונים לקפטן אמריקה תוך כדי התחמקות מסוכני H.A.M.M.E.R.
הן נתפסו בידי הסוכנים, אך שוחררו בידי פפר פוטס במסווה מאדאם מאסק.
היל לקחה חלק במצור על אסגרד, כשנחלצה לעזרת תור.
לאחר המצור, היל צורפה בידי קפטן אמריקה המקורי לאוונג'רס.
היא נעשתה סגנית-מנהל , אך לאחר שהמנהלת דייזי ג'ונסון הפרה את הנהלים ושלחה את האוונג'רס הסודיים להתנקש בחיי אנדרו פורסון, היל חזרה לתפקידה.
מריה דל סרו (בספרדית: Maria Del Cerro; נולדה ב-20 במרץ 1985) היא שחקנית, דוגמנית, מנחת טלוויזיה ומעצבת אופנה ארגנטינאית.
התפרסמה בשל תפקידה כמלודי פס בטלנובלה של כריס מורנה, "כמעט מלאכים" בשנים 2008–2010.
החלה את קריירת הדוגמנות בתוכנית המציאות SúperM לדוגמניות בשנת 2002, ובכך הפכה לאחת הדוגמניות המובילות של ארגנטינה.
את קריירת המשחק החלה בשנת 2007 כאשר ביצעה תפקיד קטן בטלנובלה "Romeo y Julieta".
בשנת 2008 הצטרפה לקאסט העונה השנייה של הטלנובלה המצליחה "כמעט מלאכים" פרי יצרה של כריס מורנה, בדמותה של מלודי פס, לצד אמיליה אטיאס, מריאנה אספוסיטו, אאוחניה סוארס, ניקולאס ריירה, ניקולס ואסקס, חואן פדרו לנסאני וגסטון דלמאו.
בשנת 2011 שיחקה בסדרה "Los únicos" בתפקיד קרוליינה לצד מריאנו מרטינס, ניקולס ואסקס וחימנה ברון.
בשנת 2012 הצטרפה לצוות השחקנים באופרת הסבון "Lobo", ובאותה שנה שיחקה בטלנובלה "אהבה מתוקה".
בשנת 2016 השתתפה בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-11, והיא הודחה בחצי הגמר.
בשנת 2018 השתתפה שוב בתוכנית בעונה ה-13 שלה, ושוב הודחה בחצי הגמר.
בשנת 2017 שיחקה בסדרה "אגרוף בלב" לצד חוליה קאלבו וויקטוריו ד'אלסנדרו.
מריה דל סרו מכונה כמרי על ידי חברים ובני משפחה.
בין השנים 2008–2010 הייתה בזוגיות עם השחקן בנחמין רוחאס.
מאז 2010, היא נמצאת במערכת יחסים עם המעצב הגרפי והדי ג'יי חיימה "ממה" בוקה.
ב-23 באוגוסט 2015 נולדה בתם הראשונה, מילה, וב-15 באפריל 2020 נולדה בתם השנייה, קאלה.
מריה ג'וזפין דויל קנדי היא זמרת, פזמונאית ושחקנית אירית.
היא ביססה את עצמה כאחת האמניות והבדרניות הפוריות ביותר באירלנד בקריירת משחק וקריירה מוזיקלית של יותר מ-30 שנה.
כשחקנית היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בטלוויזיה בהם בדמות קתרין מאראגון בסדרה "שושלת טיודור", ורה בייטס בדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" ושיבון סדלר בסדרה "אורפן בלאק".
כמוזיקאית היא ידועה ברחבי העולם מאלבומי הפולק "Mütter" ו-"Sing", וכן מהאלבומים שהקליטה עם להקת "בלק ולווט בנד" בשנים 1989 עד 1992.
דויל קנדי נולדה בקלונטרף שבדבלין .
בעקבות העבודה של אביה עברה משפחתה לגור באניסקורתי שבמחוז וקספורד באירלנד.
לבסוף הם התיישבו בעיר בריי שבמחוז ויקלו.
היא התחילה לשיר בגיל צעיר, ובמשפחתה מעריכים את מסורת הזימרה בין חברים.
בגיל תשע או עשר נהגה דויל קנדי ללכת בימי ראשון לבית של חברה כדי לשמוע את שידור "עשרים הגדולים" ברדיו.
בגיל 13 שרה לראשונה בפני קהל במסיבה שערכו הוריה.
כשהייתה נערה, אמה הייתה מזהה את מצב רוחה לפי שירתה.
בגיל 14 קיבלה אלבום של בילי הולידיי שהשפיע עליה.
היא החלה להקשיב לאמנים כמו פטי סמית', רדיוהד ולואו, ועדיין הם בין האמנים המועדפים עליה.
היא לא חשבה על קריירה כזמרת עד שסיימה תואר במדעי המדינה וכלכלה בטריניטי קולג'.
רק אחרי שבססה את עצמה כזמרת החלה לחשוב על קריירת משחק.
באמצע שנות השמונים של המאה העשרים הצטרפה דויל קנדי ללהקת הרוק האירית "Hothouse Flowers".
היא עזבה את הלהקה כדי להצטרף עם בעלה לעתיד קירן קנדי ללהקת "Black Velvet Band".
הלהקה הוקמה כדי להשתתף בתחרות סלוגאד (Slogadh), שבה הם זכו.
ב-1989 יצא האלבום הראשון של הלהקה "When Justice Came".
האלבום הוקלט בלוס אנג'לס והגיע למקום הרביעי במצעדים האיריים.
ב-1992 הקליטה יחד עם הלהקה את האלבום השני "King of Myself".
ב-1994 יצא אלבום האוסף "The Lady Sings The Blues" בהשתתפות דויל קנדי לצדן של אריתה פרנקלין, בילי הולידיי ואנני לנוקס, והיה האלבום הנמכר ביותר בשנה זו.
אלבום זה פרסם את שמה ברחבי אירופה, ארצות הברית ויפן.
בעקבות סיבוב הופעות שלה באירופה קיבלה דויל קנדי ביקורות נלהבות בעיתונים הגרדיאן והטיימס.
היא הפיקה סרט דוקומנטרי בשם "Golden Boy" המבוסס על חייו ועבודתו של האומן האירי פטריק סקוט , בהפקת חברת "מרמייד פילמס" שהקימה במיוחד לצורך זה.
היא הופיעה בטלוויזיה האירית כממלאת מקום של ג'ון קלי בתוכנית "Mystery Train" ושל טום דון בתוכנית "Pet Sounds".
עוד בטלוויזיה הנחתה דויל קנדי סדרה מוזיקלית "Borderline" של רשת RTÉ.
אחרי שהקליטה עם "The Black Velvet Band" עזבה דויל קנדי את הלהקה כדי לפתוח בקריירת סולו.
ב-2001 הקליטה מוזיקה בלייבל "Mermaid Records" שהקימה בעצמה.
אלבום הבכורה שלה כסולנית "Charm" יצא ב-2001, וכן הקליטה שני סינגלים "Stars Above" ו-"Babes".
ב-2003 הוציאה אלבום אוסף בשם "Sirens" בהשתתפות זמרות אחדות.
באותה שנה הופיעה בתוכנית המוזיקלית "Other Voices".
ב-2007 הקליטה דויל קנדי אלבום פולק אלטרנטיבי בשם "Mütter" יחד עם הסינגלים "Fuckability" ו-"Forty Days".
ב-2008 הייתה מועמדת לפרס מטאור לזמרת האירית הטובה ביותר.
באותה שנה יצא גם אלבום DVD שליווה את אלבום המוזיקה, שכלל הופעות חיות שלה.
ב-2011 דויל קנדי ובעלה קירן שיתפו פעולה באלבום בשם "The Storms Are on the Ocean", הכולל שירי פולק וקאונטרי.
באותה שנה הוציאה אלבום אוסף בשם "La Sirena 1992-1997", שירי רוק שהקליטה לפני שהתחילה בקריירת הסולו שלה.
בספטמבר 2012 יצא האלבום השישי שלה "Sing" בחברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
ב-2014 וב-2014 יצאו שני אלבומים נוספים האחד "Maria Live" שכולל שירים שבוצעו בהופעות חיות, והשני "Mütter's Daughter".
ב-2015 כתבה דויל קנדי את השיר "Pride" כתגובה לתיקון בחוקה האירית בנוגע לנישואים בין בני אותו מין .
היא גם הלחינה שיר על מותם של מייקל בראון ואריק גרנר כתגובה לכיסוי העיתונאי של הפרות הסדר בפרגוסון ואלימות משטרתית נוספת בארצות הברית.
ב-1991 התנסתה דויל קנדי לראשונה במשחק כששיחקה בתפקיד נטלי מרפי בסרט "הקומיטמנטס".
הבמאי אלן פארקר גייס אותה וזמרים נוספים כשלא הצליח למצוא שחקנים מתאימים לסרט.
ב-1996 הופק באירלנד בול הנושא את דמותה של דויל קנדי בתפקיד נטלי מרפי כחלק מסדרת בולים לציון מאה שנה לקולנוע האירי.
התמונה כוללת שחקנים נוספים שהשתתפו בסרט אנג'לין בול , ברונה גלאגר ורוברט ארקינס .
דויל קנדי המשיכה להופיע על המסכים, ב-1998 שיחקה בסרט "הגנרל" של ג'ון בורמן, ב-1999 השתתפה במיני-סדרה "אוליבר טוויסט" בעיבודו של אלן בליסדייל, וגם בסדרת הטלוויזיה הבריטית "קוויר בעיר".
ב-2006 זכתה להצלחה בסדרה "Hide & Seek".
ב-2007 וב-2008 הופיעה דויל קנדי בתפקיד קתרין מאראגון בסדרה ההיסטורית הבריטית "שושלת טיודור".
ב-2010 שיחקה בתפקיד סוניה, אומנת לבנו של בעונה החמישית של הסדרה "דקסטר" של רשת שואוטיים.
ב-2011 הופיעה על מסכי הטלוויזיה האירית בתפקיד ראשון שלה בשפה האירית בסדרה "Corp & Anam".
עוד ב-2011 הצטרפה לצוות השחקנים של סדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" של רשת ITV, בתפקיד ורה בייטס, אשתו בנפרד של המשרת האישי של הרוזן מגרנתהאם.
באותה שנה שיחקה גם בתפקיד קטן בדמות משרתת בסרט "אלברט נובס" בכיכובה של השחקנית האמריקאית גלן קלוז.
ב-2012 שיחקה דויל קנדי בתפקיד ראשי במיני-סדרה "טיטניק" של ITV, והופיעה לצדה של השחקנית האירית סרשה רונן בסרט האימה פנטזיה של ניל ג'ורדן "ביזנטיום", שהוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ב-2013 החלה לשחק בתפקיד שיבון סדלר בסדרת הטלוויזיה הקנדית "אורפן בלאק".
היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס המסך הקנדי על תפקיד זה וזכתה פעם אחת בפרס.
ב-2014 גילמה דויל קנדי שוב את הדמות Mairéad Mhic Iarnáin בעונה השנייה של הסדרה "Corp & Anam".
ב-2015 הופיעה בתפקיד אלכסה, אמה של ג'ופיטר, בסרטן של האחיות וצ'אוסקי "עלייתה של ג'ופיטר".
ב-2016 כיכבה דויל קנדי בתפקיד פני בסרט "Sing Street" שיצא לאקרנים בפסטיבל South by Southwest.
היא הופיעה בסרט ההמשך של סרט האימה העל טבעי "לזמן את הרוע".
ב-2018 לוהקה לגלם את ג'וקסטה מקנזי בסדרה "זרה".
בשנת 2021 תשחק דויל קנדי בסדרת הפנטזיה האמריקאית "מחזור כישור הזמן", אשר מבוססת על הספר מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן ותעלה במשך השנה בשירות הסטרימינג פריים וידאו.
דויל קנדי פגשה את קירן קנדי בהופעה שלה, והוא הזמין אותה לבצע אחד משיריו.
השניים התחתנו ב-1988. לבני הזוג יש ארבעה בנים, בהם בן אחד ממערכת יחסים קודמת של דויל קנדי.
אחד מהבנים אובחן כסובל מתסמונת דאון.
דויל קנדי ומשפחתה מתגוררים בדבלין.
בין האמנים שהשפיעו עליה היא מונה את זמרת הג'אז בילי הולידיי, זמר הקאנטרי האמריקאי ג'ון פריין, המוזיקאי האירי דונל לוני, שהוא חבר קרוב שלה.
במשחק היא מציינת את מגי סמית' ופנלופי וילטון כשחקניות שהשפיעו עליה.
+רשימת אלבומי אולפן שם האלבום פרטים When Justice Came יצא לאור: 1989
+רשימת אלבומי אולפן שם האלבום פרטים Charm יצא לאור: אוגוסט 2001
פורמט: CD, DL Skullcover יצא לאור: ספטמבר 2004
פורמט: CD, DL Mütter יצא לאור: 18 במאי 2007
פורמט: DL Sing יצא לאור: ספטמבר 2012
פורמט: CD, DL Maria Live יצא לאור: 17 במרץ 2014
פורמט: DL TBA יצא לאור: TBA
+רשימת אלבומי אוסף שם האלבום פרטים Sirens יצא לאור: 2008
+רשימת אלבומי DVD שם האלבום פרטים יצא לאור: ינואר 2008
2016: מועמדות לפרס המסך הקנדי על תפקיד שחקנית משנה בסדרה "אורפן בלאק"
2014: זכייה בפרס המסך הקנדי לשחקנית המשנה בסדרה "אורפן בלאק"
2012: מועמדות לשני פרסי IFTA
2011: מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך
2008: מועמדות לפרס נימפת הזהב בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו
מריה השנייה, מלכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria II de Portugal; 4 באפריל 1819 - 15 בנובמבר 1853) הייתה מלכת פורטוגל בין השנים 1834–1853, ועלייתה לשלטון לוותה במלחמת אזרחים, עקב טענתו של דודה מיגל הראשון, מלך פורטוגל בזכותו לכתר.
מריה השנייה נולדה בריו דה ז'ניירו ב-4 באפריל 1819, לפדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, ובכך הייתה למונרך האירופי היחידי שנולד מחוץ לאירופה.
עם מותו של סבה ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ב-1826 החלה בפורטוגל מלחמת ירושת הכתר.
אביה פדרו הראשון, אשר כיהן כקיסר ברזיל העצמאית, הוכרז גם כמלך על פורטוגל, תחת השם פדרו הרביעי.
אך הן הפורטוגזים והן הברזילאים לא רצו באיחוד מונרכי בין שתי הממלכות; כתוצאה מכך, ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו מריה השנייה, תחת התניה שזו תינשא לאחיו, מיגל.
עקב אי-שביעות הרצון מהרפורמות החוקתיות שביצע פדרו, הובילו האצילים והכנסייה בשנת 1828 להכתרתו של מיגל הראשון, ובכך פרצו המלחמות הליברליות שבהן כפה פדרו על אחיו מיגל, בסיוע האנגלים, לוותר על הכתר ולבטל את אירוסיו למריה, ולצאת לגלות (1834), ובכך עלתה מריה השנייה שוב על כס המלוכה.
ב-26 בינואר 1835 התחתנה מריה עם אוגיסט דה בוארנה, בנו של אז'ן דה בוארנה וגיס של סבה פדרו הראשון, אך הוא מת כעבור חודשיים ב-28 במרץ.
ב-1 בינואר 1836 התחתנה מריה עם פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, ובשנת 1837 נולד בנם הראשון, מה שעל פי החוק הפורטוגזי זיכה את פרדיננד בתואר "מלך פורטוגל".
לשם הוא כך הוא שינה את שמו מ"פרדיננד" ל"פרננדו".
למרות שרשמית מריה הייתה המלכה, הרי שהזוג הוכיח את עצמו כצוות יעיל שפעל בשיתוף פעולה הדוק.
פרננדו היה שליט יחיד בכל הפעמים שאשתו הייתה בהריון.
בשנת 1842 קיבלה מריה מהאפיפיור גרגוריוס השישה עשר את עיטור ורד הזהב.
ב-16 במאי 1846 פרצה מהפכה נגד שלטונה של מריה, אולם ההתקוממות נמחצה על ידי הכוחות המלוכנים ב-22 בפברואר 1847, ובכך נמנע מפורטוגל מהפכות אביב העמים בשנת 1848. מריה טרחה מאוד בשיפור שרותי הבריאות בממלכה, ובמניעת מגפת הכולרה, והשתדלה מאוד בשיפור החינוך וההשכלה במדינה.
ב-15 בנובמבר 1853 מתה מריה במהלך לידת הבן ה-11 שלהם, מה ששלל מפרננדו את התואר מלך פורטוגל.
עם זאת, פרננדו המשיך לשלוט כעוצר עבור בנם פדרו החמישי, מלך פורטוגל במשך שנתיים נוספות.
ב-1 בינואר 1836 התחתנה מריה השנייה עם פרננדו השני, מלך פורטוגל, והיא ילדה לו 11 ילדים:
פדרו החמישי, מלך פורטוגל (16 בספטמבר 1837 - 11 בנובמבר 1861), ירש את הכס לאחר מותה של מריה.
התחתן עם סטפני, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
לואיש הראשון, מלך פורטוגל (31 באוקטובר 1838 - 19 באוקטובר 1889), ירש את הכס לאחר מותו של פדרו.
התחתן עם מריה פיה, נסיכת סבויה.
הנסיכה מריה (4 באוקטובר 1840), מתה בלידה.
מריה אנה, נסיכת פורטוגל (21 באוגוסט 1843 - 5 בפברואר 1884), התחתנה עם גאורג, מלך סקסוניה.
אנטוניה, נסיכת פורטוגל (17 בפברואר 1845 - 27 בדצמבר 1913), התחתנה עם לאופולד, נסיך הוהנצולרן.
הנסיך אאוגוסטו, דוכס קוימברה (4 בנובמבר 1847 - 26 בספטמבר 1889), לא נישא מעולם.
הנסיך לאופולדו (7 במאי 1849), מת בלידה.
הנסיכה מריה (3 בפברואר 1851), מתה בלידה.
הנסיך אאוז'ניו (15 בנובמבר 1853), מת בלידה.
מריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג (1 בנובמבר 1797 – 30 במרץ 1855), הייתה בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג ואשתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה.
מריה דורותיאה נולדה ב-1 בנובמבר 1797 בקרלסרוהה שבשלזיה, ללודוויג, דוכס וירטמברג ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
בשנת 1819 התחתנה מריה דורותיאה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשנת 1847 מת בעלה, וב-30 במרץ 1855 מתה מריה דורותיאה בבודפשט.
ב-24 באוגוסט 1819 התחתנה מריה דורותיאה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה (22 באוגוסט 1836 – 19 בספטמבר 1902), הייתה בתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, ואשתו של לאופולד השני, מלך הבלגים.
מריה הנרייטה נולדה ב-22 באוגוסט 1836 בבודפשט, לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ולמריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
ב-22 באוגוסט 1853 התחתנה מריה הנרייטה עם לאופולד, נסיך הכתר של בלגיה, בנישואים שנועדו לחזק את מעמדו של בית המלוכה הבלגי.
נישואי הזוג לא היו מוצלחים, ובני הזוג חיו רוב הזמן בנפרד.
בשנת 1865 מת חמיה לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ובעלה עלה לשלטון במקומו כלאופולד השני, מלך הבלגים.
בשנת 1869 מת בנם הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ובני הזוג ניסו להביא בן נוסף, אולם הניסיון נכשל, ונולדה בת, קלמנטין, נסיכת בלגיה.
מריה הנרייטה נתנה לבנותיה חינוך מעולה, ומאוד טיפחה אותן.
את זמנה השקיעה בעיקר בסוסיה ההונגריים.
בשנת 1895 פרשה מריה הנרייטה מחצר המלוכה, ועברה להתגורר בספא, ובתה לואיז, נסיכת בלגיה החליפה אותה כגברת הראשונה של בלגיה.
ב-19 בספטמבר 1902 מתה מריה הנרייטה בביתה בספא, והיא בת 66 שנים.
ב-22 באוגוסט 1853 התחתנה מריה הנרייטה עם לאופולד השני, מלך הבלגים, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
לואיז-מארי אמליה (18 בפברואר 1858- 1 במרץ 1924), התחתנה עם פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
לאופולד פרדינאן אלי ויקטור אלבר מארי (12 ביוני 1859 - 22 בינואר 1869).
סטפני קלוטילד לואיז הרמיני מארי שארלוט (21 במאי 1864 - 23 באוגוסט 1945), התחתנה עם רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, ולאחריו התחתנה עם אלמר לונלאיי, ולאחריו התחתנה עם וסארוס נאמני.
קלמנטין אלברטין מארי לאופולדין (30 ביולי 1872 - 8 במרץ 1955), התחתנה עם ויקטור, נסיך נפוליאון.
מרי אדלייד דרם הייתה פמיניסטית, נואמת, ואישה של מילים.
דרם הייתה האישה הראשונה שהושבעה לתנועת "הבונים החופשיים" בצרפת, בסוף המאה ה-19, והיוזמת של המסדר המעורב הראשון של הבונים החופשיים הבינלאומי שנקרא "זכות האדם".
מרים דרם גדלה במשפחה בורגנית, ליברלית, מבוססת, ברובע ה-17 בפריז.
אביה, שהיה סוחר, הלך שבי אחרי רעיונותיו של וולטיר, במיוחד ככל האמור בהתנגדות לכנסייה ועוינות כלפי זרם הישועים.
עם זאת חי בשלום עם הליכת אשתו למיסה פעמיים-שלוש בשנה ולהטבלת בתו בכנסייה.
למרות נטייתו האנטי כנסייתית של אביה, ואמונתה השטחית של אימה, דרם הרגישה צורך ללמוד את התנ"ך, ואת סיפורי אבות הכנסייה, ולנסות להבין את דתות המזרח.
היא למדה יוונית ולטינית כדי להבין את הכתבים העתיקים, והתעמקה בחיבורי הפילוסופים של תקופת ההארה במאה ה-18 כתומס הובס, ג'ון לוק, הברון ממונטסקיה, דקארט, ז'אן ז'אק רוסו ואחרים.
כבר בגיל עשרים הייתה משכילה מאוד, מסורה לאידיאלים, שואפת לשלמות ומאמינה ביכולת לבנות חברה על יסודות של חופש והחתירה לשוויון.
דרם האמינה בשינוי חברתי מדורג ואיטי יותר מאשר במהפכות.
בפעילותה הפוליטית חיפשה דרכים להובלת רפורמות מתקדמות שיקדמו שינוי כזה.
דרם הייתה משוכנעת בחשיבות החינוך בפתיחת חסמים חברתיים, ובהעברת רפורמות באמצעות חקיקה.
לאחר מותו של אביו בשנת 1852, המשיכה את פעילותה לצד אימה ואחותה הגדולה.
החלה לכתוב והשתתפה בפרסומים בעיתון ספרותי בעל גוון פוליטי שנקרא "הגמד הצהוב" ובעיתון נוסף.
מוקדם בחייה גילתה גם את אמנות הנאום, וראתה את השפעת המילה הנאמרת כגוברת על זו הכתובה.
בכל זאת, לאחר פטירת הוריה, השתמשה במשאביה הכלכליים כדי להמשיך גם בקריירה העיתונאית שלה.
בזמן שבו רעיונות פמיניסטיים הסעירו את חיי הרוח בתקופתה והבליטו את הניגודים בין הרפובליקנים לבין השמרנים, אפשרו לה השכלתה ורהיטותה להפגין את כישוריה כנואמת.
בשנת 1866, כתגובה למסע הכפשה כלפי הבונים החופשיים הצרפתים, החליט העיתון Grant Orient de Paris לארגן "כנסים פילוסופיים" במשכנו ב-rue Cadet שבפריז.
ליאון רישר (Léon Richer), הוגה ליברל חופשי בדעותיו, רפובליקני, שהיה חבר בעל השפעה
ב"בונים החפשיים הצרפתיים", הזמין גם את מריה דרם.
בהיותו פמיניסט מושבע העריך את כשרונותיה ורעיונותיה בדבר הצורך באמנציפציה של נשים, והיא הסכימה לתת הרצאה בנושא "המוסר" ; לאור הצלחתה בפני קהל שאינו מכיר אותה, המשיכה לתת הרצאות בנושאים כמו עצמאות, ההנאה, המחלוקת, חיים פרטיים, חינוך, ההשפעה של הרומן ועוד, מנקודת ראות פמיניסטית.
ב-1869, יסדה מריה דרם, יחד עם הפמיניסטית פול מינק (Paule Mink), האנרכיסטית לואיז מישל (Louise Michel) וליאון רישר את "החברה לתביעת זכויות אזרח לנשים", (Société pour la Revendication du Droit des Femmes) ולאחר מכן בשנת 1870, את "האגודה לזכויות נשים" (L'Association pour le droit des femmes), שהייתה נשיאתה.
לקחה חלק בכתב העת זכויות נשים, שנוסד על ידי לאון רישר.
יחד איתו, בזמן השתתפותה בבונים החפשיים, יזמה פעולות למען נשים, תוך שילוב צעדים להגנה על חילוניות.
בשנת 1874, עם וירז'יני גריס טראוט (Virginie Griess-Traut), הוברטין אוקליר (Hubertine Auclert), ואלין ולט (Aline Valette) כולן פמיניסטיות פציפיסטיות, הקימה את החברה למען שיפור גורלה של האישה (la Société pour l'amélioration du sort de la femme).
באותן שנים תמכה גם באופן פעיל בקבוצה של לואיז מישל, אנדרה ליאו, ואליזה רקלוז, ששאפה להקים מערך חינוך עבור בנות.
לאחר מלחמת 1870, הייתה מריה דרם מהדוברות הנלהבות של הרפובליקה הצעירה והגנה על הרעיונות הדמוקרטיים שבסיסה.
דרם יזמה סדרה חדשה של כנסים על זכויות הילד, זכות הצבעה כללית, וכו'.
ב-1878, ביחד עם לאון רישר יזמו את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות נשים, אשר עסקה בחמישה נושאים עיקריים: היסטוריה, חינוך, כלכלה, מוסר וחקיקה.
דרם הייתה הוגת דעות ליברלית, התנגדה לקתוליות ולמוסדותיה, שלדעתה הובילו לבורות ומיזוגניה.
כתבה על פמיניזם ו"שחרור האישה", עיגנה את תפיסותיה גם באספקט החוקי של זכויות - במיוחד זכות ההצבעה.
טענה כי גברים ונשים שותפים בתהליך ההתרבות ולפיכך שווים.
טענה כי תפיסת האישה כנחותה אינה נגזרת מן הטבע אלא הומצאה על ידי אנשים והיא פיקציה חברתית שיש לשנותה.
יצאה כנגד התפיסה הרומנטית והסוגדת לדמות האישה כפי שהשתקפה בציור בספרות ובתיאטרון וכן כלפי הוגי דעות כמו זאן ז'אק רוסו, בשל תפיסות לא שוויוניות שהם מקדמים כלפי נשים.
בהיות הזנות ממוסדת על ידי המדינה, ראתה בה את אחד הביטויים המובהקים לדיכוי גברי, והגורמים ליצירת אנטגוניזם בין גברים לנשים.
איחדה כוחות במאבק זה עם פמיניסטית אנגליה - ג'וזפין באטלר.
האמינה ברפובליקה המתהווה אך התקשתה ליצור ברית עם גברים אשר לא האמינו בשוויון נשים.
לנוכח סירובן של רוב לשכות הבונים החפשיים לקבל אליהן נשים, החליט הסניף של אזור פק בפריז לנקוט יוזמת נגד והשביע את מריה דרם כחברה בו בינואר 1888. צעד זה גרם זעזוע בתנועת ה"בונים החופשיים הצרפתים" והסניף הושעה מן הארגון עד ששמה הוסר מן הרשימה.
אחת עשרה שנים לאחר מכן, ב-1 ביוני 1892, אספה דרם 16 נשים רפובליקניות והכריזה כי הן מקבלות על עצמן את עקרונות התנועה.
ביחד עם ג'ורג' מרטין, בונה חופשי, התכנסו וקיימו טקסים וישיבות ברוח הארגון.
תוך מספר חודשים עלו בדרגות המקובלות בו עד לרמה בה נדרשו לשאת את הרצאת הכניסה הרשמית שלהן, שמתקבלת בהצבעה.
כך נולד המסדר המאסוני המעורב הראשון-שנקרא בשם "זכות אנוש".
דרם יצרה סדק בחומת המיזוגניה בתנועה.
בזכות פעילותה היא נחשבת כדמות שמגלמת את רוח שנות הרפובליקה השלישית הראשונות: השאיפה לחירות, חילוניות של מוסדות המדינה ובחינוך, וחתירה לשוויון זכויות בין נשים וגברים.
דרם נפטרה לפני שהושלמה מלאכת שילוב הנשים בבונים החופשיים.
אנדרטה לזכרה נחנכה בשנת 1898, ברובע ה-17 של פריז וכללה פסל של לואי ארנסט בריאס.
הפסל נהרס ב-1943 על ידי הגרמנים ושוחזר ב-1983. אחד הרחובות הגובלים בכיכר נקרא על שמה.
היה לה בית בפונטואז, ברובע סיין א-אואז.
גם שם הועמד פסל לזכרה וגם הוא נהרס במלחמה.
שוחזר בשנת 2000 על ידי אגודת הידידים לזכרה.
ב-1894 נקרא רחוב על שמה ברובע ה-17, וב-1980 הוקם גם בית ספר מקצועי ברובע ה-19 על שמה.
עבודות של מריה דרם בהוצאות מחודשות
עבודות של מריה דרם בהוצאות מקור
מריה דה לורדש פינטסילגו (; 18 בינואר 1930 – 10 ביולי 2004) הייתה ראש ממשלת פורטוגל בין אוגוסט 1979 וינואר 1980, האישה הראשונה והיחידה לעמוד בראש ממשלת פורטוגל והאישה השלישית בתפקיד ראש ממשלה במדינות אירופה.
אביה עזב את המשפחה בגיל צעיר ובגיל שבע נשלחה פינטסילגו ללימודים בליסבון.
היא הייתה חברה בתנועת הנוער הצבאית Mocidade Portuguesa ובארגון הנוצרי Acção Católica.
כסטודנטית עמדה בשנים 1952–1956 בראש ארגון הנשים של הסטודנטיות הקתוליות והייתה ב-1956 הנשיאה הבינלאומית של תנועת הסטודנטים הקתולית Pax Romana.
ב-1953 היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת ליסבון כמהנדסת תעשיות כימיות.
לאחר מכן קיבלה מענק לימודים מהוועד לאנרגיה גרעינית והשתלמה בתוכנית מקצועית.
ב-1954 התקבלה לעבודה כמהנדסת הראשית של חטיבת מפעלי הבטון בתאגיד התעשיות CUF.
היא הצטרפה לארגון הבינלאומי של נשים פועלות קתוליות Grail, ייסדה את הסניף המקומי בפורטוגל וב-1965 נבחרה לסגנית הנשיאה העולמית.
באותה תקופה מונתה על ידי הותיקן כאשת הקשר בין הכנסייה הקתולית ובין מועצת הכנסיות העולמית.
עד 1969 הייתה עובדת מדינה והובילה תוכנית לאומית לפיתוח חברתי.
ב-1974 החזיקה בתפקיד זוטר בממשלה והייתה אחראית על רווחה חברתית וב-1975 מונתה לשרת הרווחה.
בשנים 1971–1972 הייתה חברת המשלחת הפורטוגזית לאו"ם ובשנת 1975 מונתה לשגרירת פורטוגל באונסק"ו.
ב-1979 מונתה על ידי הנשיא אנטוניו רמליו איאנש לראש ממשלת פורטוגל.
היא כיהנה בתקופת מעבר קצרה והחזיקה בתפקיד חמישה חודשים במהלכם הובילה שינויים ניכרים במנגנון הרווחה הלאומי ובתחום הביטוח הלאומי ומדיניות הבריאות.
ב-1986 הייתה מועמדת עצמאית לנשיאות פורטוגל וזכתה ב-7% מהקולות.
בשנים 1987–1989 הייתה חברת הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הסוציאליסטית.
מריה דה לאס מרסדס, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (בספרדית: María de las Mercedes de Borbón y Orleans; 23 בדצמבר 1910 – 2 בינואר 2000), הייתה אמו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
מריה דה לאס מרסדס נולדה ב-23 בדצמבר 1910 במדריד, לקרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות וללואיז, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן.
בשנת 1921 עברה מריה מרסדס עם משפחתה לסביליה, כאשר אביה מונה למושל המחוז שם.
ב-14 בינואר 1935 השתתפה מריה מרסדס בחתונת באטריס, נסיכת ספרד, בתו של אלפונסו השלושה עשר, ופגשה שם את אח הכלה האינפנטה חואן, וב-12 באוקטובר אותה שנה התחתנו השניים ברומא.
בני הזוג חיו בקאן וברומא, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברו ללוזאן להתגורר עם חמותה ויקטוריה אאוחניה, מלכת ספרד, ולאחר מכן התגוררו באשטוריל שבפורטוגל.
בשנת 1941 מת חמיה אלפונסו השלושה עשר, ובעלה הפך לטוען לכתר ספרד, ונטל לעצמו את התואר "רוזן ברצלונה".
בשנת 1953 השתתפה מריה מרסדס בהכתרת אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, כנציגת בית המלוכה הספרדי.
לאחר מיתת פרנקו בשנת 1975 הוכתר בנה כחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ובשנת 1976 תיווכה מריה מרסדס בינו לבין בעלה אשר התנכר לו מאז הפך ליורשו של פרנקו.
בשנת 1977 ויתר בעלה על טענתו לכתר ספרד, ונשאר רק עם התואר "רוזן ברצלונה".
בשנת 1982 שברה מריה מרסדס את ירכה, ובשנת 1985 שברה את עצם הירך השמאלית, מה שריתק אותה לכיסא גלגלים עד סוף ימיה.
בשנת 1993 מת בעלה חואן, רוזן ברצלונה, ובשנת 1995 התחתנה נכדתה אלנה, דוכסית לוגו בסביליה בשל אהבתה של מריה מרסדס לעיר.
ב-2 בינואר 2000 מתה מריה מרסדס כתוצאה מהתקף לב בלנסרוטה, שם שהתה משפחת המלוכה בחגיגות השנה החדשה, והיא נקברה באחוזת הקבר המלכותית באל אסקוריאל.
ב-12 באוקטובר 1935 התחתנה מריה מרסדס עם חואן, רוזן ברצלונה, שממנו נולדו לה 4 ילדים:
הנסיכה פילאר, דוכסית בדחוס (1936-2020), התחתנה עם לואיס גומז-אסבו, רוזן דה לה טורה
מריה ואפוסטולוס ווליוטיס הם בני זוג שהוכרו כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם, בשל סיכון חייהם להצלת יהודים ללא תמורה כספית.
הזוג התגורר בכפר לחוניה, באזור הרי הפיליון והעיר וולוס ביוון.
במהלך המערכה בבלקן במלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה את יוון.
בשנים 1943–1944 היא החלה לגרש את יהודי יוון למחנות הריכוז.
כ-80,000 יהודים חיו ב-33 קהילות ברחבי יוון.
באזור העיר וולוס, שהיא בירת חצי האי פיליון וממוקמת באמצע הדרך בין אתונה מדרום לבין סלוניקי מצפון, חיו כ-1200 יהודים.
בספטמבר 1943, התחילו הגרמנים לשלח את יהודי וולוס למחנה אושוויץ, כחלק מהפתרון הסופי.
הגרמנים פנו לרב משה שמעון פסח, רבה של קהילת וולוס, ודרשו לקבל את רשימת היהודים החיים בקהילה.
כמו כן, הם דרשו שיארגן התכנסות של יהודי האזור.
הרב ביקש מהגרמנים שלושה ימים כדי לארגן את העניין ובמקביל פנה ליהודי העיר והפציר בהם לברוח להרי הפיליון, שבהם היו פרטיזנים יוונים רבים שנלחמו נגד הכובש הנאצי והאיטלקי באזור.
לרב פסח היה קשר טוב עם הארכיבישוף היווני באזור יואכים.
הרב פסח ביקש את עזרתו של הארכיבישוף, שנענה בחיוב והוציא קול קורא לכנסיות ולנוצרים בסביבה לסייע ולהסתיר יהודים.
כתוצאה מהקריאה לבריחה של הרב פסח וכתוצאה מהסיוע של הארכיבישוף היווני, קרוב ל-74% מיהודי וולוס ניצלו מההשמדה.
הצלת משפחת חכים על ידי משפחת ווליוטיס
בקהילת יהודי וולוס חיו בני משפחת חכים, אליהו, ואחיו לאון (יהודה) חכים.
אליהו היה נשוי לאנה, ולהם היו 4 ילדים בגילאי 2–9. אליהו ולאון חכים עסקו במסחר זעיר.
בין השאר עסקו ברוכלות ובמסחר בעגלות ברחבי חצי האי פיליון.
במהלך השנים ותוך כדי המסחר שהתנהל ברחבי האזור, נוצר קשר חברי, בנוסף לקשר המסחרי, בין אליהו ולאון חכים לבין אפוסטולוס ווליוטיס ואחיו של אפוסטולוס, יוונים נוצרים שחיו בכפר לחוניה בהרי הפיליון.
משפחת ווליוטיס הייתה משפחה אמידה.
אפוסטולוס היה בעל אדמות שעסק בחקלאות, ובנוסף ברשות משפחתו הייתה חנות גדולה בכפר, ואנשים רבים היו בקשרי מסחר עמו, נוצרים ויהודים גם יחד.
אליהו חכים, אשתו אנה וילדיהם הקטנים, יחד עם אחיו לאון (יהודה) חכים, הגיעו אל חברם, אפוסטולוס ווליוטיס וביקשו ממנו מחסה.
אפוסטולוס ואשתו, מריה, הסכימו לכך, ושיכנו את משפחת חכים במבנה השייך למשפחה, בית אריזה שהיה ממוקם ביער הסמוך לכפר.
אפוסטולוס לימד את בני המשפחה כיצד לשרוד ביער, מה ניתן לאכול מהעצים והגידולים הרבים באזור.
למריה ולאפוסטולוס ווליוטיס, היה ברור כי הם מסכנים את חייהם.
הפטרולים הגרמניים ברחבי הרי הפיליון, לא הסתפקו רק בלהודיע לכל תושבי האזור מה יעלה בגורל מי שיסתיר יהודים.
הם דאגו גם להוציא אנשים החשודים בכך להורג במקומות ציבוריים, לשרוף בתים וכפרים, לעיתים על יושביהם, כדי להעניש וכדי להרתיע את התושבים היוונים הנוצרים, מפני סיוע והסתרת יהודים ומפני סיוע לפרטיזנים.
בשעה שהפטרולים הגרמניים התקרבו לאזור שבו הסתתרו בני משפחת חכים, ואחיותיה של אנה, שגם הן היו נשואות, היו מודיעים לבני המשפחה שעליהם להסתתר במערות ובאזורי מסתור טבעיים.
הגרמנים נעזרו בין השאר במשתפי פעולה יווניים בזמן החיפושים שלהם אחרי היהודים.
מאחר שהגרמנים כבר הצליחו ללכוד כ-200 יהודים, הם ידעו שיהודים רבים מסתתרים בהרי הפיליון.
לכן, הם היו עורכים פשיטות ופטרולים תכופים, כדי ללכוד יהודים ולשלחם להשמדה באושוויץ, וכדי ללכוד פרטיזנים, שנלחמו נגד הכיבוש הגרמני, כדי לחסלם.
לאון (יהודה) חכים, היה גם יהודי וגם פרטיזן, ולכן היה מבוקש מאוד על ידי הגרמנים.
יוונים ששיתפו פעולה עם הגרמנים, היו צועקים ומודיעים שהגרמנים עזבו, בזמן שהגרמנים היו במקום, כדי לגרום ליהודים לצאת מהמחבוא ולהיתפס.
אפוסטולוס, שהיה מודע למצב, הנחה את בני משפחת חכים לצאת מהמחבוא רק כאשר זקן הכפר, שהכירו את קולו ואת שמו, יצעק ויודיע להם שהסכנה חלפה.
באחד הימים בתקופת ההסתרה של משפחת חכים, הפטרול הגרמני גילה את בני המשפחה בבית האריזה.
אפוסטולוס מיהר לבית האריזה וטען בפני הגרמנים שמדובר בעובדיו, ושהם יוונים נוצרים.
משפחתו של אפוסטולוס ווליוטיס התגלתה על ידי החוקרת היוונייה ארסי מלגיורגי מאוניברסיטת תסליה שביוון.
משפחת חכים הביאה את צאצאי משפחת ווליוטיס לישראל, כהוקרה על פועלם במלחמה ולעריכת הטקס בישראל ביד ושם, בעיריית חיפה ובבית רקנאטי, פתח-תקווה.
ב-31 במאי 2016 התקיים במוזיאון יד ושם הטקס הרשמי, שבו הוענקו ההכרה והפרס למשפחת ווליוטיס.
משפחת ווליוטיס הצילה, הגנה ונתנה מחסה ל-18 יהודים במשך כשנה ורבע, כאשר הם מספקים להם בנוסף את כל מחסורם, הכולל מזון ובגדים.
במהלך התקופה, נרצחו שניים מבני משפחת ווליוטיס על ידי הגרמנים, על רקע חיפוש יהודים בסביבה ההררית שבה חיה משפחת ווליוטיס.
מריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן , הייתה אשתו של אלברכט, דוכס בוואריה ראש בית ויטלסבאך.
מריה נולדה ב-8 במרץ 1904 בווינה, לדיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן וליוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו, בתם של אלפרד, נסיך מונטנואובו השני ופרנצסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
אביה של מריה השתייך לאצולה הקרואטית הישנה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואף היה חבר בבית המגנטים ההונגרי ובפרלמנט הקרואטי.
מצד אביה הייתה מריה צאצאית של הרוזנת ההונגרייה ארז'בט באטורי הידועה לשמצה, ואילו מצד אמה היא הייתה צאצאית של מארי לואיז, דוכסית פארמה מבעלה השני אדם אלברט פון נייפרג.
ב-3 בספטמבר 1930 התחתנה מריה בברכטסגאדן עם אלברכט, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1955 מת חמיה רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ובעלה אלברכט הפך לראש בית ויטלסבאך.
ב-10 ביוני 1969 מתה מריה בביתה בקרויט, והיא בת 65 שנים.
ב-3 בספטמבר 1930 התחתנה מריה עם אלברכט, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
הנסיך מקס, דוכס בבוואריה (נולד ב-1937), התחתן עם הנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה
היא ילדה שני בנים תאומים, כריסטיאן ופאו שמם.
הם נולדו טרם מועד הלידה הצפוי בניתוח קיסרי וכל אחד מהם שקל 1.6 קילוגרמים.
באוסדה דה לארה הודתה שהיא הונתה את הרופאים לגבי גילה בבואה לבקש הפריה חוץ-גופית במרפאה בקליפורניה.
בעת הלידה, באוסדה נהפכה לאם המבוגרת ביותר בהיסטוריה המתועדת, היא שברה בחודשים ספורים את ה"שיא" של קודמתה, הרומנייה אדריאנה איליאסקו שהייתה בת 66 בלידתה האחרונה.
לאחר שנתיים השיא נשבר פעם נוספת, הפעם על ידי אישה הודית בשם אומקרי פנוואר.
לפי הדיווחים אומקרי הייתה בת 70 בעת הלידה, אך אין מסמכים רשמיים המעידים על תאריך לידתה.
באוסדה מתה ב-11 ביולי 2009 מסרטן השחלה, ילדיה היו רק בני שנתיים וחצי במותה.
הריונה של באוסדה עורר ביקורת זועמת ברחבי העולם, היו שאמרו שהחלטתה להוליד ילדים היא "אנוכית, לא טבעית ושגויה, ילדיה הם הקורבנות של החלטה הרסנית זו".
אפילו שני אחיה הביעו את התנגדותם להיריון, אך היא הגנה בלהט על החלטתה.
מיד עם לידת התאומים היא אמרה "כל אחד חייב להביא ילדים בזמן הנכון בשבילו.
זה היה הזמן הנכון עבורי.
זה היה משהו שתמיד חלמתי עליו".
בריאיון שנערך עימה בשנת 2006 היא סיפרה שאימה הגיעה לגיל המופלג של 101, ועל כן היא ציפתה גם לאריכות ימים ואולי גם לראות נכדים מבניה.
אולם, היא נפטרה לאחר פחות שלוש שנים מאז לידתם.
מריה דה קונסייסאו (בפורטוגזית: Maria da Conceição; הוצאה להורג ב-1798, בסאו פאולו), הייתה מרפאת עממית ברזילאית שנשרפה על המוקד כמכשפה.
מריה דה קונסייסאו הייתה מה שמכונה "אשת חוכמה", או אשת רפואה עממית, שהייתה מטפלת בצמחי מרפא.
מסיבות לא ידועות, היא הסתכסכה עם כומר מקומי בשם האב לואיס, שהיה מתנגד חריף לצמחי מרפא.
האב לואיס האשים אותה בכפירה וכישוף.
ב-1798 מריה דה קונסייסאו הועמדה למשפט בהתאם לחוק הפורטוגזי נגד כישוף.
היא הורשעה, והוצא להורג בשריפה על המוקד, סמוך למנזר סאו בנטו.
מריה דורותיאה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה אשתו של פיליפ, דוכס אורליאן.
מריה דורותיאה נולדה ב-14 ביוני 1867 באלצ'וט, ליוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה שהיה בנו הצעיר של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכיהן כמשנה למלך בהונגריה, ולקלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקלמנטין, נסיכת אורליאן.
ב-5 בנובמבר 1896 התחתנה מריה דורותיאה עם פיליפ, דוכס אורליאן, אך לא היו להם ילדים.
לאחר כמה שנים התדרדרו היחסים ביניהם, בעקבות פרשיית האהבים של פיליפ עם הזמרת האוסטרלית נלי מלבה, ומריה דורותיאה חזרה לאחוזת הוריה באלצ'וט.
בשנת 1906 ניסה פיליפ לשקם את היחסים ביניהם, אולם היא המשיכה להתגורר באלצ'וט.
בשנת 1914 הגישה מריה דורותיאה תביעת גירושין מבעלה, ואכן האפיפיור פיוס העשירי ביטל את נישואי השניים.
בשנת 1926 מת בעלה פיליפ, וב-6 באפריל 1932 מתה מריה דורותיאה באלצ'וט.
מריה דומרק היא זמרת-יוצרת, מוזיקאית, דוגמנית ואושיית רשת ישראלית.
השתתפה בעונה התשיעית של תוכנית המציאות "האח הגדול".
דומרק נולדה בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה, בת לאב רקדן מרקע נוצרי-רוסי ולאם רקדנית בלט מרקע יהודי-רוסי.
הוריה התגרשו מספר חודשים לאחר לידתה, בין השאר עקב הדעות האנטישמיות של משפחת אביה.
בשנת 2001, בגיל 5 וחצי, עלתה לישראל יחד עם אמה, ולאחר מכן נותק הקשר עם אביה.
בתחילה התגוררו בחדרה, ולאחר מכן בבת ים.
דומרק רצתה לפתוח דף חדש ועברתה את שמה הפרטי ל"מירי" כדי להיטמע בחברה, אך חזרה להשתמש בשמה המקורי בכיתה ט'.
בגיל 16 גילה אותה צלם מקצועי במסיבה, ולאחר מכן החלה להשתתף בהפקות דוגמנות קטנות.
במהלך שירותה בצה"ל חתמה בסוכנות דוגמניות.
דומרק נכללה ברשימת ה-"30 מתחת ל-30" לשנת 2019 של כתב העת "פורבס ישראל".
לדומרק יש מעל מיליון ומאה אלף עוקבים ברשת האינסטגרם, ובעת כניסתה לבית האח הגדול הייתה ממוקמת במקום הרביעי מבין הישראליות מבחינת מספר העוקבים באינסטגרם אחרי גל גדות, בר רפאלי ונטע אלחמיסטר.
נכון לשנת 2025, ממוקמת במקום ה-17 מבין הישראליות הנעקבות ביותר באינסטגרם.
בשנת 2016 הוחתמה בסוכנות הדוגמנות "יולי" אולם בשנת 2018 עזבה והוחתמה בסוכנות הדוגמנות "ITM Models".
באותה שנה השתתפה בעונה התשיעית של תוכנית המציאות "האח הגדול" ברשת 13. היא העפילה לגמר וסיימה במקום החמישי.
דומרק הופיעה על שער כתבי-עת ישראליים, ובהם "בלייזר", "לאשה", "GO style" ועוד.
היא גם הופיעה באתר המגזין הבינלאומי "מקסים".
היא החליפה את שיר אלמליח כפרזנטורית בקמפיין של רשת ההנעלה הישראלית "TO GO".
באוקטובר 2018 הופיעה בווידאו קליפ "הכל איתך דבש" לשיר של משה פרץ.
במהלך 2019 שימשה כפרזנטורית של המותג "לי קופר" בישראל, ביחד עם הזמר איתי לוי, והופיעה בקליפ "זז בטירוף" שהוציאו במסגרת הקמפיין.
דומרק החלה את צעדיה הראשונים כזמרת.
ב-2018 הוציאה את הסינגל הראשון שלה "יפה שלי", וב-2019 את "כמו בובה".
בשנת 2021 הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, אותו כתבה בשפה האנגלית.
בפברואר 2024, שחררה את הסינגל "Mieway" בשפה האנגלית.
בשנים 2012 עד 2018, דומרק הייתה בזוגיות עם בועז יוסף.
השניים נפרדו בסמוך ליציאתה מבית האח הגדול.
בשנים 2018 עד 2024 הייתה דומרק בזוגיות עם רועי קורנבלום, אותו הכירה כשהשתתפו ביחד בתוכנית "האח הגדול".
מריה פטריקוביץ' וונדה בוטסי (פטריקוביץ') אם ובתה שהצילו יהודים בתקופת השואה והוכרו כחסידות אומות עולם על ידי יד ושם.
וונדה בוטסי נולדה באינסברוק שבחבל טירול שבאוסטריה בשנת 1923.
ונדה ואמה מריה הצילו את הנשים היהודיות לוריין ג'סטמן-ויסניקי, מרים פוכס ורות ורג'ינה ליטמן בקיץ 1944 ממחנה ריכוז והשמדה.
תחילה לקחו את הנשים אליהן לדירה, החביאו אותן במשך כמה שבועות, וסיפקו להן מזון ובגדים בסיסיים.
חבריהן, אנטון דייץ, שהיה מפקח במשטרה, עזר להן לזייף מסמכים, אשר הצהירו כי הנשים הללו הן נוצריות.
כך הנשים היהודיות הצליחו להינצל מהשואה כעובדות זרות.
הניצולה לוריין ג'סטמן-ויסניקי פנתה ליד ושם במכתב וביקשה שיכירו במריה וונדה כחסידות אומות עולם.
הן הוכרו כחסידות אומות עולם ב-5 ביוני 1980 בטקס שהתקיים ביד ושם בנוכחות בתה של ונדה.
ניטע לכבודן עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ושמן נחקק בקיר הכבוד.
מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד (בספרדית: María de la Paz de España; 23 ביוני 1862 – 4 בדצמבר 1946) הייתה נסיכה ספרדית, בתה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
מריה דה לה פאס נולדה ב-23 ביוני 1862 במדריד, לפרנסיסקו, דוכס קאדיז ולאיזבלה השנייה, מלכת ספרד מבית בורבון.
להוריה נולדו שנים עשר ילדים אך כיוון שמניחים שפרנסיסקו דה אסיס היה הומוסקסואל לא ברור מי היה אביה הביולוגי של מריה דה לה פאס.
כאשר נאלצו איזבלה ובעלה לעזוב את ספרד אחרי ההפיכה של 1868 מריה דה לה פאס התלוותה אליהם לפריז, ולאחר המרד של הקומונה הפריזאית והכיבוש הגרמני בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה, הם עברו להתגורר בשווייץ.
ב-2 באפריל 1883 התחתנה מריה דה לה פאס עם בן דודה לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה, ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה סייעה מריה דה לה פאס לרפובליקנים ספרדים (ובהם קומוניסטים ואנרכיסטים), שנמלטו בתום מלחמת האזרחים הספרדית מספרד, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נפלו בשבי הגרמני, בלי קשר למעמד או דעה פוליטית.
ב-4 בדצמבר 1946 מתה מריה דה לה פאס בביתה במינכן, והיא בת 84 שנים.
בנה אדלברט, נסיך בוואריה, כיהן כשגריר הראשון של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בספרד.
ב-2 באפריל 1883 התחתנה מריה דה לה פאס עם בן דודה לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה, ונולדו להם שלושה ילדים:
מריה דולמביאנקה (פולנית: Maria Dulębianka; 21 באוקטובר 1861 – 7 במרץ 1919) הייתה אמנית ופעילה חברתית פולנית.
דולמביאנקה הייתה פעילה בתנועת שדרשה קבלת נשים לאקדמיה לאמנויות בקרקוב ולהקמת גימנסיה בלבוב לנערות לקבל גישה להשכלה גבוהה.
היא פרסמה מאמרים והעבירה הרצאות בנושאי נשים.
פעילה במאבק למען זכות הבחירה לנשים, התמודדה כמועמדת בבחירות לפרלמנט בגליציה בשנת 1908.
מריה דולמביאנקה נולדה ב־21 באוקטובר 1861 בקרקוב, באימפריה האוסטרית, למריה מוויצ'ולקובסי והנריק דולבנה.
משפחתה הייתה בעלת אדמות שהוחכרו.
היא למדה בבית הספר מלישבסקה בקרקוב ולקחה שיעורים פרטיים באמנות מיאן מטייקו עד שנת 1872. לא הצליחה להתקבל לאקדמיה לאמנויות בקרקוב מכיוון שהייתה אישה, והמשיכה בלימודיה בבית הספר לאמנויות בווינה.
שם למדה אצל ליאופולד הורוביץ.
לאחר שנתיים היא עברה תחילה לוורשה, שם התאמנה אצל וויצ'ך גרסון, ולאחר מכן בשנת 1884 לפריז כדי להתאמן באקדמיה ז'וליאן.
בפריז למדה אצל ויליאם-אדולף בוגרו, קרולוס-דוראן, ז'אן ז'אק הנר וטוני רוברט-פלורי עד 1886. רוב ציוריה של דולמביאנקה היו דיוקנאות או סצנות של נשים וילדים.
לאחר שהציגה לראשונה בקרקוב, השתתפה בתצוגות בוורשה ובהמשך בפריז.
בשנת 1887 שבה דולמביאנקה לוורשה בכוונה לפתוח בית ספר לאמנות לנשים.
היא תמכה בבחירת נשים, ודגלה בקבלת נשים לאקדמיה לאמנויות בקרקוב כבר בשנת 1885. בשנת 1889 הכירה את מריה קונופניצקה, אם לשמונה ילדים וסופרת, שהתגוררה באופן עצמאי ונפרדה מבעלה, ירוסלב קונופניצקי.
דולמביאנקה הייתה אז כמעט בת 30, וקונופניצקה הייתה מבוגרת ב -19 שנים.
השתיים לא נפרדו, ומרגע פגישתן הפכה קונופניצקה לנושא העיקרי בציוריה של דולמביאנקה.
לקונופניצקה הייתה השפעה חזקה על דולמביאנקה, שהשתתפה יותר ויותר בפרויקטים של רווחה חברתית ובאקטיביזם למען זכויות נשים.
בשנת 1890 עזבו בנות הזוג את ורשה והחלו לנסוע.
הן ביקרו בגרמניה, באיטליה, בצרפת ובאתרי בריאות באוסטריה ובאזורים הצ'כיים של אוסטריה-הונגריה, ולעיתים נדירות חזרו לפולין.
הן נסעו באופניים ודולמביאנקה משכה תשומת לב בלבושה: היא התנערה מלבוש הנשים המסורתי, במקום זאת הייתה לבושה במכנסיים או חצאית ארוכה וישרה, חולצות ועניבות, ונעליים עם עקב שטוח.
היא גם קיצרה את שערה והרכיבה תמיד משקפי מונוקל או פינס-נז.
בכל מקום בו התגוררו דאג קונופניצקה כי לדולנביאנקה יהיה סטודיו שיאפשר לה להמשיך לצייר.
היא הציגה בתערוכות והשתתפה באירועים בדרזדן, קייב, לונדון, לבוב, מינכן, פריז ופראג.
בשנת 1900, בתערוכת פריז, זכו שני ציוריה - "על תשובה", "גורל היתום" - בפרסי הצטיינות.
ציור שלישי "סטודיו לבנות" נרכש, כשהוא עדיין מוצג, על ידי המוזיאון הלאומי בקרקוב.
בשנת 1897 הצטרפה דולמביאנקה למרכז האמנציפציה בלבוב ולחצה בהצלחה על מועצת העיר להקים בית ספר תיכון לנשים, שיאפשר לבנות להגיע להשכלה גבוהה.
היא פרסמה מאמרים בנושאי נשים בכתב עת פמיניסטי ועבדה כעורכת עבור "גלוס קובייט" (קול נשים) וקורייר לבובסקי (שליח לבוב).
בשנת 1901 העבירה דולמביאנקה הרצאה בזקופנה בנושא: "מדוע תנועת הנשים מתפתחת כל כך לאט?".
בשנה שלאחר מכן היא נשאה הרצאה על פעילות אמנותית של נשים ובשנת 1903 פרסמה את המאמר "אודות יצירתיות נשים" בגלוס קובייט.
בשנת 1902 חגגו 25 שנות קריירה של קונופניצקה כסופרת, מחווה כבוד הגבוה ביותר שהיה ניתן להעניק באותה תקופה, היא קיבלה בית בסארנובייץ כמתנה לאומית.
משנת 1903 היא ודולמביאנקה בילו את האביב והקיץ בבית האחוזה, אך המשיכו לנסוע בשאר ימות השנה.
דולמביאנקה החל בקמפיין למען נשים להשגת זכות הבחירה בגליציה בשנת 1907. היא הדגישה את היעדרן של זכויות פוליטיות לנשים בפילהרמונית ורשה, והסבירה כי לנשים יש רק ייפוי כוח, אך אין להן זכויות אקטיביות אמיתיות.
בשנה שלאחר מכן היא עשתה קמפיין כמועמדת המפלגה האגררית לפרלמנט בגליציה.
בתמיכת ועדת הבחירות העממית ומועדון החינוך לנשים פרוגרסיביות, היא פתחה את הקמפיין שלה בנאום לפני הבחירות על אידיאל השוויון.
החוברת שלה "העמדה הפוליטית של האישה", מתחה ביקורת על המפלגות הפוליטיות על התעלמות מנשים והסתבכות לגחמות דעת הקהל, והעלתה תמיכה באג'נדות מעמדיות ולאומניות.
אף על פי שקיבלה 511 קולות ממצביעים גברים, שמה נמחק מרשימת ההצבעה מכיוון שנשים לא היו זכאיות לכהן בפרלמנט וקולות תומכיה בוטלו.
בשנת 1909 נאמה דולמביאנקה בשם ה"סטרוניקטו ג'וטרה" ("מפלגת המחר"), והתוותה פלטפורמה שדרשה שוויון חברתי, עצמאות פולין ושיתוף פעולה של פולנים ואוקראינים.
כאשר בריאותה של קונופניצקה החלה להידרדר בשנת 1910, עברו בנות הזוג לצמיתות ללבוב, שם יכלו לקבל עבורה טיפול בסנטוריום קיסיילקי.
קונופניצקה, בת הלוויה של דולמביאנקה במשך שני עשורים, נפטרה ב־8 באוקטובר 1910 ודולמביאנקה ארגן הלוויה בה השתתפו אלפי אבלים.
בשנת 1911 היא הקימה את ועדת הבחירות לנשים שתלחץ על שילוב נשים במועצת העיר לבוב.
בהמשך עבודתה לאבטחת זכויות ולסיוע לעניים, הקימה דולמביאנקה את "איגוד זכויות האישה", את "ליגת הגברים להגנת זכויות נשים" ועוד ארגונים.
הובילה את ועדת העבודה האזרחית, הקימה מטבחים לעניים, משתלות ילדים ומועדון לילדי רחוב וליתומים.
בשנת 1914 היא דחקה בחברי ועדת העבודה האזרחית לתמוך בלגיונות של פילסודסקי, כאשר לבוב נכבשה על ידי הצבא הרוסי הקיסרי.
היא וועדת העבודה האזרחית סיפקו סיוע לחיילים ולאזרחים בזמן שהעיר הייתה תחת כיבוש רוסי.
בשנת 1918, כאשר קיבלה פולין מחדש את עצמאותה, לבסוף ניתנה לנשים זכות הצבעה.
דולמביאנקה כיהנה כציר לוועדת הממשלה הזמנית ונבחרה ליו"ר ליגת הנשים.
עם פרוץ מלחמת פולין-אוקראינה בנובמבר היא הצטרפה לצלב האדום הפולני, ארגנה את שירות הבריאות הפולני והשתתפה בהגנת לבוב.
בתחילה עבדה כאחות, אך ויתרה על התפקיד כדי לשמש כשליח.
היא ארגנה מאמצי סיוע לחיילים פולנים שנכלאו במחנות שבויים באוקראינה.
בביקור במחנה שבויים, היא חלתה בטיפוס וחזרה ללבוב.
דולמביאנקה נפטרה ב-7 במרץ 1919 בלבוב ונקברה בקבר של קונופניצקה בבית העלמין בליצ'קיב.
ההלוויה הפכה לאירוע פטריוטי, שמשך אליו פעילי תנועת נשים ואמהות חד הוריות, ועוד אנשים שעזרה להם.
מאוחר יותר נקברו שרידיה של דולמביאנקה מחדש בקבר נפרד.
דולמביאנקה, כמו נשים פעילות רבות, נעלמה מספרי ההיסטוריה עד לתחיית הפמיניזם בשנות התשעים.
היא זכתה להכרה בזכות עבודתה החלוצית בנושא זכויות נשים, בעזרתה בקבלת נשים לאקדמיה לאמנויות, ובהקמת בית הספר התיכון הראשון לנשים בלבוב.
הקמפיין ההיסטורי שלה בשנת 1908 זכור כאבן דרך במאבק למען זכות הבחירה לנשים בפולין.
בשנת 2018 יצא סרט, סילאצקי מאת מרתה דזידו ופיוטר ליבובסקי.
זה תיאר את מאבקן של נשים פולניות להשגת שוויון זכויות ואת דולמביאנקה שיחקה מריה סוורין.
מריה דמיטריינקו (בקזחית: Mariia Dmitrienko; ברוסית: Мария Дмитриенко, לטיניזציה: Mariya Dmitriyenko, נולדה ב־24 במרץ 1988) היא קלעית ספורטיבית קזחית.
היא השתתפה במקצה הירי הספורטיבי לנשים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
עם זאת, היא נודעת לרוב בשל טעות מצערת בה הושמעה פרודיה להמנון הלאומי של קזחסטן, במקום ההמנון האמיתי במהלך טקס הענקת מדליות.
במרץ 2012 זכתה בגראנד הירי הספורטיבי הבינלאומי של האמיר מכווית, ואף זכתה במדליית זהב.
אך במהלך טקס הענקת המדליות וברגע בו נשמע ההמנון הלאומי, הושמע בטעות ההמנון הלאומי הפרודי שהושמע בסוף הסרט בוראט משנת 2006 במקום ההמנון הלאומי הקזחי האמיתי.
המשלחת התלוננה וטקס הענקת המדליות נעשה מחדש.
הטעות נבעה ככל הנראה מהורדת השיר הלא נכון מהאינטרנט.
הקטע צולם והפך למם אינטרנטי.
מריה דיקר (סרבניאק) (בפולנית: Maria Srebniak-Dicker; נולדה ב-26 ביולי 1900 – נפטרה ב-28 בינואר 1984) הייתה פולנייה קתולית חסידת אומות העולם שפעלה להצלת יהודים בלבוב, פולין בתקופת השואה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הגרמנים כבשו את אוקראינה/ לבוב ביוני 1941. ביולי 1942, לאחר שהעובדים היהודים בשדה התעופה הצבאי ליד לבוב נשלחו למחנה העבודה ינובסקה (Janowska) שבפאתי לבוב, איגנסי רדוונסקי (בפולנית: Ignacy Radwański), שהיה יהודי, הודיע לחברתו הלנה ביאלק (Helena Bielec) על מצבם הקשה במחנה.
מריה דיקר שמעה על כך מחברתה הלנה ששיתפה אותה ואת חנה רודוביץ' וביחד הן מצאו מקום מסתור עבור איגנסי וששת חבריו היהודים שהצליחו להמלט מהמחנה: משה רייס (Moshe Reiss), אלי גלייך (Eli Glajch), אברם דיקר (Abram Dicker), לייב דרוקייר (Leib Drukier), פייגה דרוקייר (Faiga Drukier) ושלמה קין (Szlomo Kin).
הם הסתתרו בבית בפרברי העיר בחלקה הארי בתוך בונקר.
מריה, הלנה וחנה דאגו לכל מחסורם ולביטחונם אך מאחר שלחלק מהניצולים לא היה כסף לשלם עבור קיומם כל המצילות נכנסו לחובות על מנת לשמור אותם בחיים גם לאחר המלחמה.
לאחר זמן מה, כשנשקפה סכנת גילוי המסתור, הם הועברו למקום מחבוא חדש בפרברי העיר בצדה השני של לבוב, שם נשארו עד ליולי 1944. באותו החודש שוחרר האזור על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה, מריה נישאה לאברם דיקר ועלתה עמו ארצה.
חברתה חנה נישאה למשה רייס והלנה נישאה לאיגנסי.
ב-9 ביולי 1987, יד ושם הכיר במריה כחסידת אומות העולם.
הטקס התקיים ביד ושם בירושלים וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון שבחיפה הוצבה לזכרה אבן זיכרון עליה נחקק תמצית סיפור פועלה בשואה להצלת יהודים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של מריה.
באפריל 2021 נערך ליד קברה טקס זיכרון.
ועל הקבר נקבעה לוחית זיכרון המציינת את היותה חסידת אומות העולם ששמה נפשה בכפה להצלת יהודים בשואה.
מריה (מינה) דילון Льво́вна Диллон; 27 באוקטובר 1858, פוניבז' – 14 ביוני 1932, לנינגרד) הייתה פסלת יהודיה רוסית.
נחשבת לפסלת מקצועית הראשונה ברוסיה.
מריה (מינה) דילון נולדה בפוניבז' למשפחה יהודית.
בצעירותה היא הגיעה לסנקט פטרבורג והחלה להתעניין באמנות.
בשנת 1879 היא החלה ללמוד באקדמיה לציור וסיימה אותה בשנת 1888 בעקבות הפסקה במהלכה היא ביקרה בצרפת ואיטליה.
במהלך הלימודים היא הכירה את פיודור בוכהולץ והם התחתנו.
בסיום הלימודים היא קיבלה מדליית זהב קטנה.
בשנת 1893 עבודה של דילון הוצגה בתערוכה העולמית של שיקגו.
בשנת 1896 דילון סיימה עבודה על פסלון "טטיאנה" שהוצג בתערוכות לרבות התערוכה הבינלאומית בברלין.
בהמשך היא עברה לפירנצה בה עשתה מספר פסלונים.
עבודותיה מאותה תקופה מוצגות בגלריית טרטיאקוב במוסקבה.
פסלון שלה "ליליה" נרכש על ידי משפחת הקיסר והוצג בארמון אלכסנדר.
בהמשך דילון פיסלה פסל ניקולאי לובצ'בסקי שמוצב בקאזאן ופסל של אלכסנדר השני שהיה מוצב בצ'רניהיב.
בתחילת המאה ה-20 דילון קיבלה מספר פרסים על עבודותיה.
מריה דילון עשתה מספר פסלים של אנשי אמנות רוסים שהוצבו בבתי העלמין.
מריה דילון נפטרה שנת 1932 ונטמנה בלנינגרד.
בשנת 2010 בטירת מיכאילובסקי נערכה תערוכה שהוקדשה לעבודות של דילון.
מריה וורונצובה , ידועה גם בשם מריה פאסן, היא אנדוקרינולוגית ילדים רוסייה, בתו הבכורה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
וורונצובה נולדה בלנינגרד, רוסיה הסובייטית (כיום סנקט פטרבורג ברוסיה).
היא בתם הבכורה של ולדימיר פוטין ולודמילה פוטינה (שנקראה בלידתה לודמילה שְקְרֶבְּנֶבָה, וכיום לודמילה אוצ'רטני).
היא למדה בבית ספר גרמני בדרזדן, גרמניה המזרחית, כשמשפחתה התגוררו שם במהלך שנות ה-80. לאחר שמשפחתה עברו לסנקט פטרבורג ב-1991, היא למדה בפטרשולה , גימנסיה גרמנית בסנקט פטרבורג.
במהלך מלחמות בין כנופיות שכללו את ארגון הפשע טמבוב, היא ואחותה קתרינה נשלחו על ידי אביהם, שחשש לביטחונם, לגרמניה.
היא ניגנה בכינור במהלך ארוחת בוקר דיפלומטית בחסות הקונסוליה הכללית הרוסית בהמבורג ב-1995. מאוחר יותר, לאחר שמשפחתה עברה למוסקבה, היא למדה בבית ספר גרמני בעיר , בית ספר שהיה לו קשר הדוק לשגרירות גרמניה במוסקבה והיו בו תלמידים רבים משווייץ, אוסטריה וגרמניה.
היא סיימה את לימודיה לאחר 11 שנים.
שלוש שנים לאחר מכן, היא החלה את לימודיה באוניברסיטה כשהיא נרשמה יחד עם קתרינה כסטודנטית שנה א'.
וורונצובה למדה ביולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג וקיבלה תואר בוגרת רפואה באוניברסיטת מוסקבה ב-2011. היא הייתה מועמדת לדוקטורט במרכז המחקר האנדוקרינולוגי במוסקבה עם איבן איבנוביץ' דדוב כיועצתה.
בין השנים 2013 ל-2015, וורונצובה הייתה שותפה לכתיבה של חמישה מחקרים, ביניהם "מצב מערכת נוגדי החמצון בדם אצל חולים עם אקרומגליה".
בשנת 2015, הייתה שותפה לכתיבת ספר על גמגום אידיופתי אצל ילדים.
וורונצובה היא היועצת של פוטין בנושא הנדסה גנטית ובנושא קריספר.
וורונצובה נשואה לאיש העסקים ההולנדי יוריט פאסן.
בשנת 2013, הם גרו בפנטהאוז בראש בניין המגורים הגבוה ביותר בוורסחוטן בהולנד.
ב-2014, תושבים הולנדים קראו לגרש את וורונצובה מהמדינה לאחר שטיסה 17 של מלזיה איירליינס הופלה על ידי מורדים פרו-רוסים באוקראינה.
בשנת 2015, דווח כי וורונצובה ופאסן מתגוררים במוסקבה.
מריה הו היא שחקנית, מנחה ופרשנית פוקר טאיוואנית-אמריקאית אשר נבחרה להיכל התהילה של הפוקר לנשים ב-2018.
הו החלה לשחק פוקר בזמן לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
היא משתתפת קבועה בסבב אליפות העולם בפוקר, והייתה מספר פעמים האישה האחרונה שנשארה בטורניר המרכזי, כאשר סיימה במקום ה-38 ב-2007, במקום ה-27 באליפות אשר התקיימה באירופה ב-2011, במקום ה-77 ב-2014, ואף הגיעה לשולחן הגמר כשסיימה במקום השישי באליפות אשר התקיימה באירופה ב-2017.
הו מופיעה רבות כמנחה ופרשנית במשחקים וטורנירים שונים.
היא הנחתה את תוכנית "The Final Table" ב-CBS Sports, משתתפת בסיקורי אליפות העולם בפוקר וסבב הפוקר האירופי, והיא שדרנית קבועה בתוכניות שונות ברשת PokerGO.
ב-2019 זכתה בתואר מנחת השנה ב-Global Poker Awards, ושנה לאחר מכן הייתה מועמדת שוב.
ב-2018 נכנסה הו להיכל התהילה של הפוקר לנשים, בשנה הראשונה בה היא הייתה זכאית להיכנס אליו.
ב-2023 זכתה בעונה הראשונה של שעשועון הפוקר Poker After Dark: Game of Gold, ובפרס של כ-450 אלף דולר.
נכון לדצמבר 2023, הו זכתה בסך של כ-4.8 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
מריה דה מדיירוס היא שחקנית, במאית קולנוע וזמרת פורטוגזית.
דה מדיירוס נולדה בליסבון והיא בתו של המוזיקאי אנטוניו ויקטורינו דה אלמיידה.
בגיל שמונה עשרה נסעה ללמוד משחק בצרפת.
אחותה היא השחקנית אינס דה מדיירוס.
ב-1991, שיחקה בסרטו של הבמאי ההונגרי אישטוואן סאבו, "לפגוש את ונוס".
בשנת 1994 שיחקה את בת זוגו של ברוס ויליס בסרטו של קוונטין טרנטינו, "ספרות זולה".
מלבד משחק היא עוסקת גם בבימוי, ב-2000 ביימה את הסרט "Capitães de Abril" שעסק במהפכת הציפורנים, וגם שיחקה בו תפקיד ראשי.
ב-2007 שיחקה לצד השחקנית הצרפתייה איזבל הופר בסרט "Médée Miracle", ובאותה שנה הייתה חבר בצוות השופטים של פסטיבל קאן.
עוד ב-2007 הוציאה את אלבומה הראשון כזמרת הנקרא "A Little More Blu", בו ביצעה שירים של אמנים ברזילאיים.
בשנת 2014 גילמה את דמותה של השחקנית האיטלקייה לאורה בטי (אנ') בסרט הדרמה הביוגרפי "פאזוליני" (אנ') שביים וכתב הקולנוען האמריקאי אייבל פררה (אנ'); הסרט עוסק בחייו של הקולנוען והמשורר האיטלקי פייר פאולו פאזוליני.
מריה הררה מגדלנו (בספרדית: María Herrera Magdaleno), הידועה גם בשם דוניה מרי (בספרדית: Doña Mary), היא אשת עסקים מקסיקנית ופעילת זכויות אדם.
בשנת 2014 היא הקימה רשת ארצית של קולקטיבים מקומיים כדי לחנך משפחות כיצד לחקור היעלמות.
הררה היא ממדינת מיצ'ואקאן והיא אם לשמונה ילדים ושני ילדים חורגים.
היא נולדה בשנת 1949. עד שנת 2008, היא הקימה עסק לאחר שעזבה בעל שלדעתה היה לא נאמן.
הררה ייצרה בגדים ומכרה תכשיטי זהב, תחילה במיצ'ואקאן, מאוחר יותר היא התרחבה לגוודלחרה.
בשנת 2008, בניה של הררה, ראול (19) וחסוס סלבדור (24) עשו טיול עם חמישה חברים ליד אטויאק דה אלוורז .
בניה וחבריהם מעולם לא שבו.
שנתיים לאחר מכן, בניה גוסטבו (28) ולואיס ארמנדו (24) נעלמו במהלך עבודתם במזרח וראקרוס.
היא חושדת שבניה נעלמו כתוצאה מפעילות של קרטלי הסמים.
בשנת 2014, הררה הקימה רשת ארצית של קולקטיבים מקומיים כדי לחנך משפחות כיצד לחקור היעלמויות.
במאי 2022 נפגשה הררה עם האפיפיור פרנציסקוס.
בנובמבר 2022, תבעה הררה את מדינת מקסיקו בבית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם.
באפריל 2023, היא נכללה ברשימת טיים 100 של האנשים המשפיעים ביותר בעולם בגלל הפעילות שלה.
מריה דל מאר בונט אי וֶרְדאגר (בקטלאנית:Maria del Mar Bonet i Verdaguer, נולדה ב-27 באפריל 1947) היא זמרת קטלאנית של מוזיקת פופ ופולק (מוזיקת עולם) מן האי מיורקה שבספרד, כמו כן שחקנית וסופרת.
מריה דל מאר בונט אי ורדאגר נולדה ב-1947 בפאלמה דה מיורקה לז'ואן בונט ז'לאברט (1991-1917) - עיתונאי, מחזאי, סופר ואומן פלסטי.
גם אחיה, ז'ואן רמון בונט הוא זמר.
בנעוריה למדה בבית ספר לאמנות עבודה אמנותית בקרמיקה אולם לבסוף בחרה בקריירה מוזיקלית.
בגיל 13-11 הייתה חברה במקהלת "סטלה מאריס" בניצוחו של לורנס גאלמס, מוזיקאי ומלקט פולקלור ממנורקה.
ב-1967 הגיעה לברצלונה והתחילה לשיר עם להקת Els Setze Jutges ("ששה עשר שופטים").
על אף המגבלות הרשמיות על השימוש בשפה ובמוזיקה הקטלאנית בימי המשטר של פרנקו היא פרסמה אלבומים רבים בשפתה.