tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדג, או שמהודק בגריל או מותקן על הדוקרנים, מונח לאחר מכן ליד האש על "מזבח האש", תכונה משותפת לכל מסעדות המסגוף.
"מזבח" זה מורכב בדרך כלל משטח גדול באוויר הפתוח שבמרכזו ארגז חול מוגבה דמוי פודיום שהוא עגול, מתומן או לפעמים מלבני, שבאמצעו יש אש גדולה של בולי עץ משמש.
הצלייה נמשכת בדרך כלל בין שעה לבין שלוש, עד שרוב השומן של הדג נשרף, ובמהלכן האורחים יבחרו במזה שלהם.
כשהדג מבושל היטב, הוא מונח על הגחלים, עם העור כלפי מטה.
זה הופך את העור לפריך ועוזר לשחרר את הבשר ממנו כדי להקל על ההגשה.
הדג כולו מונח בדרך כלל על מגש גדול מעוטר בליים (או לימון), פרוסות בצל וחמוצים עיראקים.
לפעמים, בבגדד, מורחים מבפנים גם מעט צ'אטני מנגו (עמבה).
לאחר מכן, המגש מכוסה בלחם שטוח גדול פריך הישר מתנור חימר, כדי לשמור על תכולתו חמה עד להגשה ללקוח.
ידוע שהטורקמנים של צפון עיראק מכינים מתכון דומה, לעיתים קרובות באמצעות טנדור.
הערה: כל הדוגמאות בהמשך נלקחות ממערכת מרשם האוכלוסין, בהנחה שכל קורא ראה תעודת זהות או לפחות יש לו מושג בסיסי על המידע הנכלל בה.
שדה (field): יחידת הנתונים הקטנה ביותר במסד נתונים או בקובץ, למשל שם פרטי של אדם.
רשומה (record): אוסף כל השדות המתארים נושא מסוים, למשל רשומת תושב במרשם התושבים.
טבלה (table): במסד נתונים יחסי, טבלה היא אוסף כל הרשומות בנושא מסוים.
טבלת כתובות במרשם התושבים, למשל, תכיל את כל רשומות הכתובת של כל התושבים.
מפתח (key): שדה המשמש לאיתור רשומה, למשל מספר זהות או שם משפחה ושם פרטי.
מפתח ראשי (primary key): שדה המשמש לזיהוי חד משמעי של הרשומה, למשל מספר זהות.
מפתח מורכב: מפתח המורכב משדות אחדים, למשל שם משפחה ושם פרטי.
מפתח זר (foreign key): שדה בטבלה אחת, המצביע על מפתח בטבלה אחרת, ובכך מקשר בין הטבלאות.
קובץ (file): אוסף של מידע המיועד למחשב או למשתמש.
קובץ הוא יחידת המידע שאליה מתייחס המחשב ואותה ניתן לשמור בהתקן זיכרון לטווח ארוך כמו דיסק קשיח ודיסקט.
מסד נתונים או בסיס נתונים (database): תוכנה לאחסון נתונים ואחזורם ומימושה הפיזי של תוכנה זו בצורת קבצים המאוחסנים על-גבי דיסק
מסד נתונים יחסי (relational database): המודל הדומיננטי כיום למסדי נתונים, ולפיו הנתונים מאוחסנים בטבלאות.
מסד נתונים רשתי: מסד נתונים המציג את מסד הנתונים כרשת של צמתים וערוצים, כאשר כל הצמתים מייצגים רשומות נתונים והערוצים מייצגים יחסים בין הרשומות.
מסד נתונים היררכי (hierarchical database): מסד נתונים שישויות המידע ("סגמנטים") קשורים ביניהן ביחסים של היררכיה, כאשר בראש ההיררכיה יש מופע אחד ולסגמנטי הבנים יכולים להיות כמה מופעים
נרמול מסד נתונים (database normalization): יצירת מבנה תקין של טבלאות ושדות, למניעת בעיות במסד הנתונים.
מודל ישויות קשרים (entity–relationship model): שיטה לייצוג מסדי נתונים יחסיים.
מסדר אבירי היכל שלמה או בשמם הרשמי החיילים-החברים העניים של המשיח ושל מקדש שלמה בירושלים הידועים בעיקר בשם טֶמפּלָרִים ("Temple" היא מילה ממוצא לטיני שפירושה בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית: "היכל" או "מקדש") היה מסדר צבאי נוצרי של אבירים-נזירים שנוסד בשנת 1118 ופעל בתקופת מסעי הצלב.
תפקידו הרשמי, כפי שעולה מהצהרת מייסדיו, היה להגן על הממלכה הצלבנית בארץ הקודש, ועל הצליינים העולים לרגל למקומות הקדושים בממלכת ירושלים.
לצד ההגנה על עולי הרגל, סיפקו האבירים כח צבאי חזק מאוד שכלל מאות חיילים, בהם כמה עשרות אבירים להגנתה של ממלכת ירושלים.
לצד תפקידיו הצבאיים הייתה למסדר רשת סניפים ענפה באירופה שעזרה לצליינים ולאנשים אחרים להעביר כסף בבטחה ממקום אחד למשנהו.
המוטו של המסדר היה "Non nobis Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam", שמשמעותו היא "לֹא לָנוּ ה' לֹא לָנוּ כִּי לְשִׁמְךָ תֵּן כָּבוֹד".
מקור מרכזי לימי יסודו של המסדר הם כתביו של גיום מצור (בערך 1130–1186) בספרו תולדות המעשים שנעשו מעבר לים (Historia rerum partibus trans-marinis gestarum) אשר מפרט את תולדות הצלבנים עד שנת 1184:
מהמקורות בני הזמן, עולה כי הדמויות העיקריות סביב הקמתו של המסדר היו האבירים הצרפתיים איג דה פיין וגודפריד דה סנט אומר.
שניהם הגיעו לארץ ישראל בגל הכובשים הראשון במסע הצלב הראשון.
מוצא שניהם, שהיו קרובי משפחה, בחבל בורגנדי שם פעלה תנועת הנזירים של מנזר קלוני עוד משנת 910 (כחלק מהתעוררות דתית חזקה לקראת שנת האלף).
בעידוד המלך ובשיתוף עם אנשי דת ממתחם הקבר הקדוש נוסד הגרעין של המסדר.
זאת לאור התקפות חוזרות ונשנות של המוסלמים על עולי הרגל הנוצריים בדרכם לירושלים, במיוחד בדרך שבין יפו לעיר ומהעיר אל אתר הטבילה בקאסר אל-יהוד שבמדבר יהודה, החליט בלדווין השני, מלך ירושלים, בשנת 1119 להפוך חבורת אבירים זו, שבאותו שלב מנתה 9 איש, ל"חיל המשיח" (Militia Christi).
תפקידה היה אמור להיות שמירה על עולי הרגל לעיר הקודש מפני המתנכלים להם.
הם העתיקו את מגוריהם למסגד אל-אקצא.
מקור השם "אבירי מסדר היכל שלמה" נעוץ במקום מגוריהם זה, היות שהם ראו במסגד אל-אקצא שריד של מקדש שלמה וקראו למסגד Templum Salomonis.
למעשה אלו שרידי הסטיו המלכותי שבנה הורדוס מדרום למקדש.
בחללים מימי הורדוס שמתחת למסגד הם אחסנו את סוסיהם וכך קיבל החלל הזה את שמו המודרני – אורוות שלמה.
(מבנה כיפת הסלע הסמוך הפך על ידי הצלבנים לכנסייה בשם "מקדש אדוני" (Templum Domini)).
מבנה כיפת הסלע וכנסיית הקבר שמשו מאז דגם לבניית כנסיות רבות באירופה.
כדי שאבירים אלו יהיו עצמאיים וכפופים רק לכנסייה ולא לאחד השליטים, החליט היג דה פיין להפכם לנזירים.
כוונתו נתקלה בבעיה חוקית חמורה.
בזמן שעמאים יכלו להשתתף בקרבות ומלחמות, על נזירים נאסר באופן מוחלט להילחם ולשפוך דם ועל כן הם לא יכלו לשמש כאבירים.
שפיכות דמים מנוגדת לרוח דרשותיו של ישוע ולברית החדשה.
את הבעיה פתר איש הדת ברנאר מקלרבו – אף הוא ממוצא אצולה מחבל בורגנדי שכתב את התקנון של מסדר חדש זה.
לפי ברנאר, גם ישוע עצמו התנגד לאלימות ולשפיכות דמים וחי חיי עוני וסבל כמו הנזירים אך מצד שני, כאשר היה צריך להגן על המוסר והצדק לא מנע עצמו מאלימות והביא כדוגמה את גירוש חלפני הכספים מבית המקדש על ידי ישוע.
על כן על פי ברנר מקלרבו, גם מסדר נזירי יכול לעסוק בנוסף לחיי הנזירות גם בלחימה למען הנצרות ורצונו של ישו.
שלב ראשון של הכשרת ארגון הנזירים-הלוחמים חל בוועידת ניאפוליס.
בוועידה זו התכנסו אנשי כנסייה בשנת 1120 והתלוננו על תמותת הצליינים במדבר יהודה.
בשנת 1129 נערך כינוס מועצה של בישופים ואנשי דרג נוספים בעיר טרויש או טרואה (Troyes) שבצרפת.
בהחלטותיה הכירה הוועידה הכנסייתית הזו באגודה החדשה ואשררה את התקנון שחיבר ברנרד מקלרבו.
בכינוס זה גם נקבע שחברי המסדר יתלבשו בלבוש מיוחד, בגדי דת (ולא בגדים סקולריים, כפי שלבשו עד שנה זו): גלימות לבנות נושאות צלב אדום בולט על חזהו של האביר.
אל תשעת האבירים המקוריים (אם אכן היו אלו רק תשעה כל אותן שנים ראשונות) הצטרפו אבירים רבים והאחווה הצעירה הפכה לארגון גדול ורשמי.
בשנת 1139 קיבלו הטמפלרים את הזכות למנות כוהני דת לעצמם וכך הפכו לבלתי תלויים במוסדות כנסייה אלא כפופים ישירות לאפיפיור עצמו.
מטרתו, כמו קאנונים של מנזרים ומסדרים אחרים, להגדיר מסגרת לאורח חיי החבר במסדר: למן השכמתו בבוקר ועד עלייתו על יצועו.
בתקנון ניכר שילובם הן של אורחות חיי הנזיר והן של אורחות חיי האביר הלוחם.
התאמות רבות נעשו כדי לאפשר לנזיר לתפקד כלוחם יעיל: תזונה ראויה ומלאה (סעיף 8), הימנעות מסיגוף גופני מוגזם (סעיף 19), מסגרת אימונים וכדומה.
סעיף זה אפשר לאבירים בעלי אחוזות בארצות מוצאם להצטרף אל המסדר.
בתקנון עדות לקיומם של אריות בארץ ישראל באותם ימים (סעיף 48) – האריות נכחדו מארץ ישראל כמה מאות שנים לאחר פרסום התקנון, והטמפלרים ושכמותם הם ככל הנראה לפחות אחת מהסיבות לכך.
סעיף 1. אתם הזונחים את שאיפותיכם הפרטיות, וכן האחרים אשר לוחמים אתכם, למען ישועת נשמותיהם, למשך זמן קצוב (ad terminum), בסוסים ובנשק למען אל עליון, השתדלו לשמוע תמיד, לפי התקנה הקאנונית (canonica institutio) ולפי נוהג מורי העיר הקדושה את תפילת הבוקר (Matutinae)...
סעיף 2. וכן אם אח כלשהו, עקב ענייני נצרות המזרח, אולי יהיה מרוחק (ואיננו מפקפקים שדבר זה עשוי לקרות לעיתים קרובות), ובגלל היעדרות כזאת לא ישמע את עבודת האדון (servitium Dei) – אנו מאשרים כי עליו לומר במקום תפילת הבוקר שלש-עשרה תפלות האדון (orations dominicae)...
ובמקום תפלת הערב (pro Vesperis) – תשע...
סעיף 8. אנו סבורים כי עליכם לקבל את מזונכם במשותף (communiter) בחדר אוכל (refectorium) אחד; ואם יחסר לכם דבר, ראוי לבקש בנועם ובפרטיות; בכל זמן בקשו אל השולחן את שחסר לכם בכל הענווה...
סעיף 19. קראנו בכתבי הקודש (divina pagina): "ויחולק לכל איש ואיש די מחסורו" ().
על כן אין אנו אומרים שאנשים מסוימים יזכו במשוא-פנים, אלא שהחולשה חייבת לזכות בהתחשבות...
אבל זאת אנו אוסרים, כי יורשה למישהו לדבק בהינזרות מופרזת (abstinentia imoderata); אלא ייטול-נא על עצמו בדחיפות את דרך החיים המשותפים (vita communis).
סעיף 20. אנו מצווים שהבגדים יהיו תמיד בני צבע אחד, לבנים או שחורים, ואם לומר כך, עשויים מחומר צמרי גס.
לכל האבירים היוצאים בחורף או בקיץ, אנו מתירים ללבוש בגדים לבנים, אם הדבר ניתן.
כך שהמזניחים את החיים העגומים, ידעו שהם מפוייסים ליוצרם באמצעות הלבן והבהיר.
וכי מה הוא הלובן אם לא הפרישות (castitas) השלמה?
סעיף 25. לסרז'נטים (servientes) נחוץ ביותר טוהר מוסרי (munditia) כלפי פנים וכלפי חוץ...
סעיף 30. לכל אחד מכם מותר להחזיק שלשה סוסים, כי העוני הקיצוני של בית האלוהים וארמון שלמה אינו מתיר במצב הנוכחי להרבות יותר, אלא על-פי היתר המאגיסטר (magister).
סעיף 31. מאותה סיבה מתירים אנו נושא-כלים (armiger) יחיד יהיה לכל אביר.
סעיף 37. רוצים אנו כי כל הזהב או הכסף, שהם קישוטים מיותרים, לא ייראה אי פעם ברסנים, או בשריונות החזה של הסוס, או בדרבנות...
סעיף 39. מותר למגיסטר לתת סוסים למי שירצה; או נשק או כל דבר שיעלה על ליבו, יוכל לתת למי שירצה.
סעיף 47. שאיש לא ינקב חיית-טרף בקשת (arcus) או בקשת אפקית (ballista).
סעיף 48. אריות יש להרוג תמיד.
סעיף 51. בהשגחה אלוהית, כך אנו מאמינים, הייתה בכם, במקומות הקדושים, התחלת סוג חדש זה של אמונה (religio); כך שאתם מצרפים את הכח הצבאי (militia) לאמונה, וכך מתקדמת האמונה באמצעות הכח הצבאי, וקוטלת את האויב ללא חטא.
קובעים אנו איפה בצדק, שתחזיקו עקב זכויותיכם הבולטות והמעלות (probitas) המיוחדות, בית, אדמה ואנשים ואכרים ותשלטו בהם בצדק...
סעיף 55. אנו מרשים לכם כי יהיו ביניכם אחים נשואים, באופן כזה, שאם יבקשו את חסד אחוותכם, ואת ההשתתפות בה, עליהם להעניק אחר מותם את מחצית רכושם (לכם)...
ובינתיים עליהם לנהל חיים הגונים (vita honesta), וישתדלו להיטיב לאחים; אולם בגד צחור ומעיל עליון (chlamys) לבן לא ישאו.
אולם, חושבים אנו לבלתי צודק כי אחים מסוג זה יישארו בבית אחד עם אלה המבטיחים לאל פרישות.
לבחור בחבורתכם ובחייכם, לא תנתן לו ההסכמה מיד, כי אם על פי דבר פאולוס "בחנו את הרוחות אם מאלוהים המה" (), וכך תורשה לו ההצטרפות.
ייקרא-נא התקנון בנוכחותו; ואם הוא יציית בשקידה לצווי התקנון שנגלו לפניו, כי אז, אם ירצו המגיסטר והאחים לקבלו, יגלה-נא את בקשתו בנפש טהורה בפני כל האחים הנאספים.
לאחר מכן יהיה נתון סוף זמן המבחן (probation) לשיקול דעתו והשגחתו של המגיסטר, על פי הגינות חייו של המבקש.
סעיף 67. אם אח כלשהו יעבור עברה קלה תוך דבור או תוך לחימה, או בדרך אחרת, יגלה נא את עברתו מרצונו הוא למגיסטר, העתיד להענישו.
על עברות קלות, אם אין העבריין עובר אותן בדרך הרגל, תוטל עליו ענישה (poenitentia) קלה.
אולם אם האשמה תתגלה על ידי משהו אחר, כשהוא (העבריין) שותק, יוטלו עליו משמעת ותקנון (disciplina et emendatio) גדולים ובולטים יותר.
ואם הפשע יהיה כבד, יסולק ממגע-וממשא (familiaritas) עם האחים, ולא יאכל אתם אל שולחן אחד, כי אם לבדו יאכל את ארוחתו.
סעיף 72. יש להימנע מנשיקותיהן של הנשים כולן.
בראש המסדר עמד המאסטר או המגיסטר.
הוא נבחר על ידי אספה כללית של המסדר.
לצידו עומדים המרשל, מפקד הצבא של המסדר, והסנשל, יד ימינו של המגיסטר, ממלא מקומו או יועצו הבכיר.
מתחת לאלו ישנה שורה של מפקדים: ראש אגף אפסנאות וכיוצא באלו.
מתחת לאלו היו מצויים מנהלי מחוזות, כלומר פקידים בכירים של המסדר.
הם היו אחראיים על כל הסניפים באותו מחוז.
כאשר אחד המפקדים מת הוזמנו כל הפקידים הבכירים ובחרו את הפקיד הבכיר ביותר להחליפו.
במסדר הטמפלרים היו ארבע מחלקות של אחוות:
האבירים: מצוידים ומאומנים כחיל פרשים כבד שבאו משכבות האריסטוקרטיה.
המסדר מבוסס על מוצא אבירי.
אנשים שרצו לשרת ולא היו צאצאי אבירים לא התקבלו, כאשר המטרה הייתה לקבל כוח אדם מיומן ולא להכשיר פרחי אבירות.
(בניגוד להוספיטלרים, שם התקבלו בתחילה חברים גם לא ממעמד אצולה).
הסרז'נטים: מצוידים ומאומנים כחיל רגלים וחיל פרשים קל, מוצאם לרוב ממעמדות נמוכים יותר מאשר האבירים: גם בני בורגנות (מעמד שלישי) השתלבו במחלקה זו.
חקלאים וחוואים: שניהלו את אדמות המסדר, דאגו להן ורכשו אותן.
הכהונה: הכמרים שדאגו לצרכים הרוחניים והדתיים של המסדר ומונו על ידי אנשי המסדר עצמו ולא על ידי בישופים של הכנסייה.
נשים וילדים לא הורשו להיות חלק מהמסדר אולם הם יכלו להוות חלק מנדבך תומך, שכונה "פאמיליה" ("משפחה"): הם נתנו נאמנותם למסדר, תמכו בו כלכלית בתרומות שונות ומגוונות ולעיתים הבטיחו את עתיד בנם הצעיר כחבר במסדר.
אחרים מסרו לאחר מותם את רכושם למסדר.
כך נוצרו קשרים חברתיים חזקים בין המסדר לחברה באירופה.
העובדה שלכל אביר במסדר הייתה משפחה של ממש – הורים, אחים ובני משפחותיהם, ושחלקם הבטיחו עצמם לסייע באופן פעיל למסדר, יצרה קשר עוצמתי בין החברה הפרנקית בצרפת, הן ממשפחות האצולה ששימשו כראשי ובאבירי המסדר, והן ממעמדות הבורגנים והאיכרים הנאמנים לאצולה, ושבניהם שרתו בו כמשרתים.
המסדר ייצג, בזעיר אנפין, משהו מהמבנה החברתי של צרפת של ימי הביניים וניזון ממבנה זה.
הצעירים שהצטרפו למסדר עברו תקופת טירונות קשה מאוד וארוכה של לימוד תורות לחימה, לימודי דת ולימוד תקנון הנזירות.
בשנים הראשונות לקיומו של הארגון המצומצם, עד ועידת טרויש או טרואה (Troyes) בשנת 1129 בשל הצורך בממון לתחזוקת אחוות האבירים החדשה: להוצאות המזון, הנשק, הסוסים, בניית אתרי חנייה מוגנים בדרכים וכדומה, קיבלו חבריו תמיכה כלכלית מהמלך בלדווין השני בירושלים.
הייתה זו חובת תשלום שנתית של 150 ביזנטים שהומרה שנים אחר כך (בשנות ה-60 של המאה ה-12) במתן בעלות על שלושה כפרים.
אולם כעבור כמה שנים, עם התעצמותו הכלכלית של המסדר, לא נסמך עוד אוצרו על תשלום המלך שכן רכושו ועמידותו הכלכלית היה רב, לעיתים אף משל בתי המלוכה עצמם.
החל מוועידת טרואה החלו לזרום כספים ורכוש רב מאירופה לטובת המסדר.
אנשים מאמינים שנבצר מהם להשתתף במסעות הצלב תרמו מרכושם בחייהם או לאחר מותם למסדר.
באופן זה אלפי פריטי נדל"ן הועברו לאוצר המסדר: בעלות על חלקות שדה, טחנות קמח, גשרים, מבני מגורים וכדומה, זאת מלבד רכוש נייד.
תרומות אלו היוו תשתית לרשת הסניפים הכלל אירופאית של המסדר.
בחבל פרובאנס שבצרפת לבדו היה למסדר רכוש כלשהו כל כמה מייל.
היו אלו חלקות אדמה או נכסים שונים שהטמפלרים השכילו לפתח אותם ולקבל מהם הכנסה קבועה.
הם גם לחצו לקבל תרומות נוספות באותו אזור וכך הפכו לסניורה פיאודלית באותו שטח.
הם הקימו במקומות כאלו סניפים (Commanderie) ושם ישב מנהל סניף, בית המגורים שלו, כנסייה ואסם.
כאשר תרמו קרקעות זה כלל לא פעם את כפר הצמיתים או האיכרים ה"חופשיים" שישבו על אותה פיסת קרקע.
עשירית מהכנסות הקומנדרי הללו הועברו הלאה, בדומה לשיטת המעשר הכנסייתית, למפקדה בירושלים או בעכו.
לפעמים לקראת צרכים מיוחדים כמו לאחר קרב קרני חיטין נשלח אחוז גבוה יותר.
הסניפים הרבים הזינו את המסדר בממון רב.
אף בממלכת ירושלים הצלבנית עצמה נכסים רבים הועברו לשליטת המסדר: המבנה ההיררכי יצר ארגון מוצק שהתנהל ביעילות יחסית, עסק באימון תדיר, נהנה כאמור ממימון רב ועמדה לרשותו עתודת כוח אדם גדולה במיוחד.
לאור כל זאת מובנת חשיבותו של המסדר למלך ירושלים הצלבנית.
המסדר קיבל את האחריות על אחזקת מבצרים שונים ברחבי הממלכה, ובמיוחד נכונים הדברים בממלכות הצלבניות של חוף הלבנון.
שליטי אזורים אלו לא יכלו, בשל מגבלת צבאם, להחזיק ביעילות בשטחים נרחבים כפי שהתאפשר למסדר.
על רקע כל אלו התעצם המסדר ומנהיגיו חשו חירות רבה לפעול לעיתים בניגוד לרצון מלך ירושלים.
הם הפכו לגוף משפיע ולא נמנעו מלהתערב במאבקים פוליטיים פנים-צלבניים.
מוכרות תעודות המעידות על סכסוך בנוגע לתפעול מי נחל הנעמן (עין אפק, עמק עכו) בטחנות קמח שפעלו על זרימת מימיו בין המסדר הטמפלרי להוספיטלארי (טחנות "דוק ורכורדני").
המטרה המוצהרת של המסדר הייתה אבטחה של שיירות הצליינים בדרכם למקומות הקדושים בארץ ישראל.
על אף שהוקמה הממלכה הפרנקית, אוכלוסייה מוסלמית עוינת נותרה בשטחי הממלכה ובסמוך לה.
העיר אשקלון, למשל, לא נכבשה זמן רב (עד 1153) ומתחומה יצאו חמושים פאטימים לפשיטות באזור רמלה.
גם שודדי דרכים רבים התנפלו על שיירות הצליינים.
הטמפלרים נחלו הצלחה גדולה בתפקיד זה, כאשר סיפקו ליווי חמוש לשיירות צליינים והצליחו להפחית את מספר התקיפות כנגדם.
מהר מאוד הפכו הטמפלרים ליחידה צבאית ראשונה במעלה: עם מימון כלכלי ואימונים מפרכים, משמעת ואמונה דתית היוו אבירי המסדר כוח חשוב בכל קרב כנגד המוסלמים.
הטמפלרים היוו את הגרעין האיכותי והחזק בצבא הצלבני בגלל המשמעת הגבוהה שלהם ואומץ לבם הרב.
הם היו לוחמי העילית של הצלבנים וזכו להערכה רבה גם בקרב אויביהם המוסלמים ובייחוד בעיני צלאח א-דין.
הם לחמו על פי כללים נוקשים: אסור היה להם לסגת אלא אם נצטוו לעשות זאת על ידי מפקדם בעת הקרב, וגם זאת רק כאשר יחס הכוחות נגדם היה יותר מ-3 כנגד 1. הם לחמו בצורה מסודרת, באומץ וללא מקרי עריקה.
מוות בקרב זיכה את הלוחמים בתהילה ועל כן לא חששו מהמוות.
התרגיל הטקטי העיקרי שלהם היה תקיפת פרשים: קבוצה קטנה של אבירים נהגה לתקוף חזיתית בראש חץ את שורות האויב כשמטרתם להבקיעה ולפזר את חילי האויב לכל הכיוונים.
המתקפה הייתה מהירה, מפחידה ורבת רושם.
הם השתתפו בהצלחה בכיבוש אשקלון, ארסוף, גזר וקרבות נוספים.
בנוסף, בנו הטמפלרים רשת של מצודות ותחנות-מנוחה שאיבטחו את הדרכים וסיפקו מקומות מנוחה בטוחים לצליינים למשך הלילה.
על מנת לתחזק את רשת האבטחה הגדולה הזאת הם נזקקו לכסף רב, שרובו הגיע, כאמור, מתרומות מאירופה.
מבצרים מסוימים הועברו לשליטתם על ידי מלכי ירושלים הצלבנית, לעיתים משום שלא עלה בידיו של המלך עצמו לתחזק את המבצר.
מבצרם המרכזי בארץ ישראל היה מבצר עתלית שהוקם בחוף עתלית: המסדר העביר בצורה מתמדת ציוד ואספקה (מזון, סוסים, חפצים) וכסף לסניפים השונים.
מבצרים רבים היו למרכזי הפצה ואחסון של ציוד זה.
חלק גדול מחברי המסדר היו תומכי לחימה: איכרים, כוהנים, סוחרים שדואגים לאספקה ומנהלים.
למרות זאת, אומץ לבם של הטמפלרים לא עמד להם אל מול הכמות העדיפה של צבאות צלאח א-דין ויורשיו והם לא הצליחו למנוע את תבוסת הצבא הצלבני ואת נפילתה של ממלכת הצלבנים בישראל, עיר אחר עיר.
במסע הצלב השלישי נהרגו מאות טמפלרים בקרבות עם המוסלמים.
בשנת 1291 נפלה העיר עכו והטמפלרים נותרו רק עם אחוזותיהם בלבנון ואיי הים התיכון.
בסופו של דבר, גם מחוזות אלה נפלו.
בנוסף לפעילותם הצבאית בארץ ישראל ובמזרח הים התיכון, לחמו הטמפלרים גם בספרד ובפורטוגל במלחמת הרקונקיסטה בתמורה לזאת, קיבלו אדמות רבות בחצי האי האיברי.
המסע המפרך היה מסוכן, הנסיעה בים התיכון לא הייתה קלה לרבים וממילא רבו הגנבים והשודדים.
בצורה כזו היה יכול צליין מכל מחוז באנגליה או צרפת להפקיד את רכושו ואת כספו או למשכן את ביתו או שדהו בסניף הטמפלרי הקרוב, לצאת למסע ובכל נקודה בדרך למשוך ממון על סמך שטר שקיבל מהסניף המקומי.
עבור שירות זה נגבתה עמלה, שהייתה למקור הכנסה חשוב מאוד עבור המסדר.
סוחרים רבים השתמשו ברשת בנקאות זו כדי להעביר ממון שנצבר.
אך לא רק צליינים פשוטים יחסית או סוחרים היו ללקוחות הבנקאות הטמפלרית: אף הכנסייה והשליטים החילוניים נעזרו בבנקים בעסקיהם על ידי נטילת הלוואות ותרמו להגברת עושרם.
העיסוק במסחר ובנקאות על פני ארצות רבות גרם לטמפלרים להתמחות בשפות רבות, בהלכי הרוח של עמים שונים וביכולת טובה לנהול משא ומתן.
תכונות אלו גרמו לכך ששליטים רבים החלו להעסיק את הטמפלרים גם בשליחויות דיפלומטיות.
תמורות בעקבות קרב קרני חיטין
בעקבות קרב קרני חיטין איבד המסדר את כל רכושו בארץ ישראל וכוח האדם הלוחם בארץ חוסל כמעט לגמרי.
מצב זה חייב את המסדר לגיוס אנשים וממון ולשליחתם לארץ הקודש.
מקורות המימון – הסניפים באירופה – נדרשו להעביר אחוז גבוה יותר כאמצעי למימון.
מכאן שהמצב בשוק המקומי באירופה השפיע אפוא על המצב הכלכלי של המסדר.
תפקודו כגוף עולמי חייב אותו להתנהל בהתאם בשוטף.
ככל שהמצב בארץ החמיר והצריך יותר מימון עלה הטיעון שהמסדר שאמור להיות מושתת על ענווה ועוני צורך ממון רב.
ויליאם מצור בעצמו, איש כנסייה בתפקידו, מביע ביקורת רבה על צבירת הממון של המסדר העני לכאורה.
מפקדת המסדר ישבה בירושלים, בהר הבית, עד 1187. לאחר מפלת הצלבנים בקרב קרני חיטין נפלה גם ירושלים והטמפלרים פינו את מפקדתם.
בין השנים 1187–1192 תחת שלטון צלאח א-דין לא התקיימה מפקדה והיא הוקמה מחדש בעכו ב-1192. מתקופה זו מוכרים מבנים מרשימים בעכו הצלבנית שהשתייכו למסדר כדוגמת "מנהרת הטמפלרים" שהייתה נתיב גישה לנמל העיר ממפקדתם.
ב-1291 עכו נפלה והמסדרים העבירו את המפקדות שלהם: ההוספיטלרים עברו לקפריסין, אחר כך לרודוס ואחר כך למלטה, שם הם פעילים מאז.
הטמפלרים הוסיפו לפעול באירופה עד לחיסולם.
כיבוש ירושלים מידי הצלבנים, כישלונות הכיבוש מחדש ונפילת עכו, הובילו לסיום הנוכחות הצלבנית בארץ הקודש.
בעקבות כך התעורר דיון ציבורי בנושא עתידם של המסדרים הצבאיים ונחיצותם.
בעוד שההוספיטלרים עברו להגן על הממלכה הצלבנית בקפריסין והטבטונים פנו לכבוש ולנצר את פרוסיה, הטמפלרים סירבו לוותר על ארץ הקודש והתעקשו על כיבושה מחדש.
דבר זה אומנם פגע במעמדם, אם כי לא בצורה משמעותית מכיוון שזרם המגויסים החדשים שביקשו להצטרף למסדר לא האט או פסק.
הטמפלרים היו מוערכים מאוד בקרב הציבור האירופאי, וכן נהנו מתמיכתו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני, אשר המשיך לשמור על קשר טוב עם המסדר בייחוד כיוון שראה בו מקור חשוב של תמיכה כלכלית וצבאית.
בצרפת, המלך פיליפ הרביעי (המכונה "היפה") האציל לטמפלרים סמכויות כלכליות ועם הזמן המסדר הפך למרכז המנהלה הפיננסית של כלל הממלכה.
פיליפ עצמו השתמש באותה המערכת להוצאות שוטפות ולמימון החובות המצטברים שחלקם היו תוצאה של המלחמה מול אנגליה.
מימון מלחמותיו של מלך צרפת גרם למחסור חמור בכספים שהובילו לביזת הבנקאים הלומברדים והאוכלוסייה היהודית, וכן להחרמת רכוש כנסייתי ניכר ומיסוי על נכסי הכנסייה.
פיליפ אף ניסה להשתלט על בית האוצר העשיר מאוד של הטמפלרים בפריז, הוא מינה ראש מסדר חדש מטעמו, בנוסף לראש המסדר הקיים ז'אק דה מולֶה .
שני ראשי המסדר הנהיגו את הטמפלרים במשותף, כאשר הממונה הצרפתי אחראי על החלק המערבי והדיפלומטי ואילו ז'אק דה מולה אחראי על הצד המבצעי נגד המוסלמים במזרח.
יש הגורסים גם כי המלך עצמו לווה סכומי עתק מהמסדר ומכיוון שהוא לא רצה לשלם אותם הוא בחר להחליש את המסדר ובכך להביא לפירוקו.
לאחר שהאפיפיור בוניפקיוס הביע התנגדות להעלאת המיסוי על נכסי הכנסייה, המלך פיליפ החל בפעולות שמטרתן היו לנשל את האפיפיור מכיסאו.
המאבקים בין בוניפיקיוס לבין פיליפ החלו כבר בסוף המאה ה-13 לאחר שמלומדים צרפתיים באוניברסיטת פריז החלו לפרש את כתבי הקודש וקבעו קביעה מהפכנית ולפיה סמכות המלך ניתנת לו ישירות מהאל ולכן הוא אינו כפוף לאפיפיורית.
פיליפ החל להאשים את האפיפיור במעשי כפירה לא חוקיים ולא מוסריים, ובוניפקיוס מצידו פעל להוצאת צו נידוי נגד פיליפ.
מלך צרפת סירב להיכנע למרות האפיפיור ואף שלח שכירי חרב לתקוף את בוניפקיוס ולהחזיקו במעצר עד למותו ב-1303. פיליפ לא היה מוכן לבטל את ההאשמות שהוא ייחס לבוניפקיוס ובמקום זאת השתמש בהם בתור קלף מיקוח נגד האפיפיור הבא, קלמנס החמישי.
רבים האמינו כי לאחר שמיצה את כל מקורות המימון שעמדו לרשותו, המלך פיליפ החליט לתקוף את הטמפלרים כדי להשיג את כל האוצר שלהם.
קלמנס מצידו ניסה למנוע מפיליפ לתקוף את הטמפלרים באמצעות הצעה לאחד אותם עם המסדר ההוספיטלרי ביוני 1306 וגם באמצעות הצעות לביצוע של רפורמות בתוך המסדר עצמו.
ניסיונות אלו נכשלו עקב חוסר מוכנותם של בכירי המסדר אשר היו כל כך בטוחים בכוחם, בעושרם ובהגנתה של הכנסייה, ולכן הרשו לעצמם להתעלם ולא לייחס חשיבות מיוחדת לשמועות שהופצו על תוכניותיו של פיליפ.
אף על פי שהוא היה ידוע בתור אדם שאפתן וחסר רחמים נראה שמעשיו לא נבעו רק מתוך רצונו לכסות את הוצאותיו הרבות.
המסדר הטמפלרי היה ארגון צבאי קטן אך נחוש ומאומן היטב אשר נהנה מחסינות דתית והיה נאמן לאפיפיור.
חזרתו של המסדר לאירופה נתפסה מאיימת ומעוררת טינה, לא רק בגלל עושרו ועוצמתו אלא גם מכיוון שמדובר בצבא שנאמנותו היא איננה למונרך המקומי, אלא לאפיפיור, ולכן הוא מהווה איום כמעין גיס חמישי.
כמו כן, לידי פיליפ הגיעו האשמות בדבר מעשי הכפירה של חברי המסדר האשמות אשר לא היו כה נדירות באותה התקופה.
פיליפ עצמו היה ידוע בתור אדם בעל אמונה חזקה בחוק ובסדר האלוהי, ודוגמה לכך ניתן למצוא במסגרת הטיוטה לנאומו של גיום מפלייזן (Guillaume de Plaisans) שהיה בן אצולה וחבר במועצה של המלך פיליפ.
התעודה המתוארכת מיום 29 במאי 1308, מכילה בתוכה אזכורים רבים של אלמנטים דתיים.
ניצחונו של פיליפ על הטמפלרים מוצג כזהה לניצחונו של ישו, והמלך מתואר כשליח האל.
במסגרת הנאום, הטמפלרים הואשמו בביצוע מעשי בגידה נגד הכנסייה והאמונה הקתולית, וכך באופן ישיר נגד ישו וחסידיו.
זהו החלק היחידי במסגרת המסמך שמייחס האשמה ספציפית כלשהי נגד הטמפלרים, כלומר בעוד שהטקסט מתמקד בלפאר את פיליפ שהצליח לחשוף את השחיתות והכפירה של הטמפלרים אין אזכור לאשמות אחרות המיוחסות למסדר.
כלומר, אובדן ארץ הקודש לא נתפס ככישלון צבאי גרידא של הנזירים הלוחמים אלא כעונש מהשמיים על התנהגותם החוטאת והלא מוסרית, טיעון אשר נועד לפגוע בתדמיתם ובמעמדם של הטמפלרים בקרב האוכלוסייה המקומית, ואולי גם על מנת לייצור קרע בינם לבין הכס הקדוש.
היעדר האשמות ספציפיות אחרות נגד המסדר מהווה אינדיקציה חזקה לכך שהמלך פיליפ ותומכיו האמינו כי הכישלונות הצבאיים של הטמפלרים פגעו בתדמיתו ובמעמדו של המסדר בקרב הציבור..
בכתביהם של בני התקופה כדוגמת ויליאם מצור והטמפלר מצור אנו יכולים לראות טענות מנוגדות בכל הנוגע לאשמת הטמפלרים בנפילת הממלכה הצלבנית.
ויליאם מצור מתאר אותם כמסדר שהוקם על ידי אבירים אצילים יראי שמיים שביקשו לחיות בעוני, במתן צדקה ובצייתנות, אשר יורשיהם זנחו את הערכים הללו ובכך נהפכו לבעיה, מה שהוביל להפסדיהם הצבאיים.
לעומתו המחבר הידוע בשם "הטמפלר מצור" , טוען כי הוא מאמין שהאשמותיו של פיליפ נגד הטמפלרים היו כוזבות, וכי חברי המסדר היו נוצרים טובים המסורים לאל:
כלומר, ניתן להסיק שהמחבר נוטה לטעון כי הסיבה לערעור מעמדו של המסדר באירופה הייתה נעוצה בחמדנותו של פיליפ יותר מאשר באשמת הכישלונות הצבאיים בארץ הקודש.
ב-14 בספטמבר 1307 המלך פיליפ הוציא הוראה סודית למעצרם של הטמפלרים שהתבססה על שלושה גורמים עיקריים; הכחשת אלוהותו של ישו ויריקה על הצלב, הומוסקסואליות וסגידה לאלים אחרים.
עד 12 באוגוסט 1308 רשימת ההאשמות גדלה עד שהיא הגיעה לסך של 127 סעיפים שחולקו להאשמות רוחניות ולהאשמות מדיניות, ללא התייחסות לנושא הכישלונות הצבאיים.
דבר זה מחזק את הטענה כי בעוד שנעשה שימוש תעמולתי באובדן ארץ הקודש על מנת להחליש את הפופולריות של הטמפלרים בקרב הציבור האירופאי, וייתכן גם בעיני האפיפיור, זו לא הייתה הסיבה להתערערות במעמדו של המסדר.
פיליפ אילץ את האפיפיור הראשון של אביניון, קלמנס החמישי, לאשר את תוקפם של משפטי הטמפלרים, ובכוח סמכות זו עינה אותם באכזריות כדי לסחוט מהם עוד הודאות על חטא.
תמיכתו של קלמנס במעשיו של פיליפ הצילה את המלך מבידוד אירופאי-נוצרי, ובאותו הזמן מיתגה את האפיפיור כאדם חלש ולא החלטי הנכנע לתכתיבים מצד מלך דומיננטי.
התפיסה הרווחת באותה התקופה היא שלקלמנס אין כוח אמיתי וכי פיליפ עושה בכנסייה ובאפיפיור כרצונו ובהתאם לצרכיו, מצד שני החלו לעלות טענות כי למעשה היה מדובר במהלך מתוכנן ומשותף של פיליפ ושל קלמנס לתפיסת רכושם של הטמפלרים.
הטמפלרים ובראשם ז'אק דה מולה נעצרו, עונו קשות והוצאו להורג: ב-13 באוקטובר 1307, שנודע מאז במסורת האירופאית והמערבית כיום שישי ה-13, פשטו חיילי מלך צרפת בו-זמנית על כל מעוזי המסדר, ואסרו את כל הטמפלרים שהיו על אדמת צרפת.
פיליפ הצליח להשתלט על חלק מאוצרות הכסף שחמד, אך רוב האוצרות "נעלמו" ולא נמצאו עד עצם היום הזה.
ההאשמות כנגד המסדר כללו שורה של אישומים כגון: סטייה דתית, עבודת אלילים, סטייה מינית, חילול הקודש, התכחשות לישו וביזוי דמותו, סילוף האמונה הקתולית, חשאיות יתר בטקסי הקבלה, ראוותנות ועיסוק לא מספיק בצדקה ובטיפול בנזקקים, צבירת נכסים בדרך לא חוקית.
בהיבט של סטייה דתית הואשמו הטמפלרים כמי שסוגדים לאלת החכמה (סופיה) כדרכם של הגנוסטים, שפולחנם כולל סגידה לעצם יוצא דופן, גולגולתו של יוחנן המטביל.
(יש הסבורים כי מדובר בצלמית אבן של השטן, ויש הטוענים כי מקור השם הוא תרגום שגוי של השם "מוחמד" ושהטמפלרים שילבו כמה מסורות דתיות לא נוצריות בטקסים שלהם.
בתחילת שנות ה-80 הועלתה השערה על ידי החוקר יו שוונפילד כי המילה "בפומת" היא למעשה מילת צופן.
לפי שיטת הצפנה עברית עתיקה, אתב"ש, מתקבלת המילה "שופיא" – "סופיה" (σοφία, המילה היוונית לחוכמה).
כמו כן הואשמו שירקו והטילו את מימיהם על הצלב, שנשקו לצלב אחרי שנישקו איש את פי הטבעת של רעהו, ושקיימו אורגיות הומוסקסואליות.
רוב הנחקרים הודו באשמה לאחר עינויים קשים מנשוא.
במהלך שנת 1309 נערכה התגוננות טמפלרית וחזרה על ההודאות, ובמאי 1310 – הוצאה להורג פומבית, העלאה על המוקד של 54 טמפלרים בפריס.
בשנת 1312 בוטל המסדר ובוטלה התמיכה האפיפיורית בו (רכוש המסדר הועבר לידי ההוספיטלרים).
במרץ 1314 ז'אק דה מולה, ראש המסדר, הועלה על המוקד.
תעמולתו של המלך פיליפ העניקה לגיטימציה לביטולו ופירוקו של המסדר בצרפת ובהמשך גם באנגליה, באראגון (שם הטמפלרים התאחדו אל תוך מסדר מונטסה, בקסטיליה, בפורטוגל (שם הקימו מסדר חדש, מסדר דו-כריסטו, שהתנתק באופו רשמי מהמסדר הטמפלרי), בגרמניה (שם התאחדו אל תוך המסדר הטאוטוני) ובממלכת נאפולי.
הממלכות המוזכרות כאן וכן מלכים אחרים סירבו לקבל את ההאשמות נגד המסדר והמשיכו לתמוך בו עד שקלמנס הורה לפירוקו במועצת וינה שנערכה בשנים 1311–1312. מלכי סקוטלנד שהוחרמו על ידי הכנסייה הקתולית, לא התייחסו לפקודות האפיפיור וסיפקו לאנשי המסדר מקלט בארצם, והמסדר שינה את שמו ל"האבירים העניים של ישו".
לפי כתב העת האנגלי Ancient Origins UNLEASHED, מהלך האירועים החל דווקא בכנסייה הקתולית, בוותיקן.
לפני מספר שנים פרסם הוותיקן מסמך שנשאר בארכיון שלו במשך שבע מאות שנה.
זהו דוח של החקירה הרשמית של הכנסייה על פעילותם של האבירים הטמפלרים בתחילת המאה הארבע עשרה.
באוקטובר 1306 נמצאו אבירים צלבנים אשמים בעבודת אלילים, חילול השם וכפירה חלקם נשרפו על המוקד, אחרים נכלאו, ורובם נשללו מנכסיהם.
המסמך דווקא מוצא כי חקירת הוותיקן לא מצאה עדות לכל ההאשמות.
היה זה האפיפיור עצמו, קלמנט החמישי, שהתערב ישירות והכריז על הטמפלרים ככופרים.
נראה שהדו"ח מראה כי האפיפיור חיפש את עושרם, נאמר שהוא כולל אוצרות יקרים מפז ששכנו בעבר במקדש ירושלים ואבד כאשר העיר נפלה בתקופה ממלכת יהודה.
הטמפלרים עצמם פרסמו והתפארו בכך שארון הקודש מבית המקדש נמצא בידיהם, אף כי הוא לא נמצא מעולם.
בתחילת המאה ה-14 הטמפלרים גם נהנו מתמיכתו של הציבור האירופאי אשר ראו בתקיפת המסדר אירוע שערורייתי והאמינו כי הדבר ימיט קללה על ארצם.
אין כל ספק כי אף על פי שהכישלונות הצבאיים בארץ הקודש הובילו להתמקדות מחודשת בשאלת הרלוונטיות של המסדרים הצבאיים, הם עדיין לא הובילו לערעור מעמדם של הטמפלרים.
מדובר היה בתהליך שבו היו מעורבים מספר גורמים שרק התזמון ושיתוף הפעולה ביניהם הצליח להביא לעצירתם, משפטם, הוצאתם להורג של חברי המסדר ובסופו של דבר גם לפירוק המסדר עצמו.
המסדר שהוקם בקול תרועה גדולה על ידי ברנרד מקלרבו ומתועד על ידי ויליאם מצור, בוטל ונאסר לקיום והסתיים בקול ענות חלושה.
יש ויכוח היסטוריוגרפי לגבי השאלה מה הסיבה שגרמה לביטול המסדר הטמפלרי.
החוקר מלקולם ברבר מבטל את האשמות הכפירה והאחרות (לעומת חוקרים אחרים כמו ריילי סמית, למשל, שטוענים שחלק מההאשמות בוודאי התקיימו בסניפי המסדר).
בעקבות נפילתו של מסדר הטמפלרים העשיר והחזק בצרפת, ויתרו מסדרי אבירים אחרים (דוגמת ההוספיטלרים) על העיסוק בבנקאות לזמן מה, מחשש לגורל דומה.
שמם של הטמפלרים נקשר בהרבה סיפורי עם, מיתוסים ותאוריות קונספירציה.
שמם של הטמפלרים נקשר גם באגדות העוסקות בשרידי קודש שהובאו מארץ הקודש כמו ארון הברית, חפצים מבית המקדש, הגביע הקדוש שממנו שתה ישו.
יש הטוענות שהטמפלרים ניסו לחפש חפצים קדושים אלו בתוך חורבות בית המקדש בירושלים ואף מצאו חלק מהם, אותם הם הסתירו במקום בטוח.
אגדות אלה נובעות מכך שלמשך תקופה לא קצרה שלטו הטמפלרים בהר הבית, אחד מהמקומות הקדושים והמסתוריים ביותר בעולם.
האגדות טוענות שברגע שהצלבנים כבשו את ירושלים, החלו הטמפלרים לבצע חפירות נרחבות בהר הבית, שם הם מצאו את ארון הברית שהיה בבית המקדש ובו שכנו לוחות הברית שקיבלו בני ישראל ממשה, מטה אהרן וצנצנת המן.
האגדות טוענות שהטמפלרים הסתירו את ארון הקודש באתיופיה, שם יש כנסייה שעורכת מדי שנה טקס בו מוצג ארון שנטען שהוא ארון הברית
הגביע הקדוש מופיע גם באגדות המלך ארתור
אגדה נוספת הייתה שהטמפלרים מצאו מתחת לבית המקדש את ראשו הכרות של יוחנן המטביל.
יש כאלה שטוענים שהטמפלרים סגדו לראש זה, שהוזכר בכתב האישום נגד הטמפלרים כבפומט.
לפי תאוריות אלו היו ממצאים אלו מחפירות בהר הבית הסיבה לרדיפת המסדר
עוד אגדה שהייתה נפוצה, היא שהטמפלרים קשורים לתכריכי טורינו שבהם טבועה לכאורה דמותו של ישו
יש הטוענים שהטמפלרים מצאו את אוצר מגילת הנחושת, מגילה ממגילות מדבר יהודה המתארת אוצר גדול ואיפה הוא מוחבא.
לפי מספר פריטי טמפלרים מהמקום שבו היה אמור להיות, לכאורה האוצר, חושבים מספר חוקרים שהטמפלרים אכן מצאו אותו
לטמפלרים גם מייחסים את גילוי אמריקה, כ-200 שנים לפני שכריסטופר קולומבוס הגיע אליה
בגלל טקסיה הסודיים, יש הרואים באגודת הבונים החופשיים את ממשיכת מסדר הטמפלרים עד ימינו
באי אוק שבנובה סקוטיה נמצאו בחפירות ממצאים (כגון צלב עופרת, שבדיקת מעבדה חשפה שמקורה במכרה בדרום צרפת מהמאה ה-13) שהעלו השערה כי האוצר האגדי הקבור בו הוא למעשה מטמון שהטמינו אחרוני הטמפלרים שנמלטו מאירופה, ומכיל בתוכו חפצים, זהב וכתבים לרוב
לדעת כמה מומחים, יום שישי ה-13 באוקטובר 1307, יום נפילתם של הטמפלרים בצרפת, הוא המקור לאמונה הטפלה במזל רע שמביא יום שישי ה-13.
האגדות גם מספרות שכאשר הטמפלרים נרדפו, חלק מהם ברחו לאמריקה ולמעשה גילו את היבשת החדשה עוד לפני כריסטופר קולומבוס.
בעקבות נפילתם המהירה של שלושת בניו של פיליפ היפה, שירשו זה את זה תוך זמן קצר מאוד, הרבה האמינו שהשושלת קוללה.
האגדה טוענת שראש המסדר האחרון, ז'אק דה מולה קילל את המלך פיליפ ואת האפיפיור קלמנס החמישי לפני שהוצא להורג על המוקד, ששניהם ימותו תוך שנה.
האפיפיור מת כעבור חודש, ובתום השנה מת, מסיבות שלא ידועות עד היום, המלך פיליפ.
קשרים עם אגודות סודיות אחרות
האגדות טענו שלטמפלרים היו קשרים דיפלומטים ומסחריים עם כת החשישיון המוסלמית.
יתרה מכך, חלק אף טוענים שהחשישיון סיפקו לטמפלרים סמי הזיה שהטמפלרים השתמשו בהם לצורך הפולחנים שלהם.
ידוע שלוחמים טמפלרים אירחו לא פעם אישיות בכירה מהעולם המוסלמי (ואף התירו לו להתפלל במסגד אל-אקצא) וייתכן שעל בסיס קשרים אישיים אלו צמחה ההאשמה שהועלתה במשפט הראווה שלהם לפיה הם אלו שסייעו למוסלמים להפיל את הממלכה הצלבנית.
יש המייחסים לטמפלרים קשר לאגודת הבונים החופשיים, ולמיני כתות וארגוני סתר כגון מסדר ציון.
כמו כן, קושרו הטמפלרים לכתות שונות בנצרות, כגון הגנוסטים.
גל ההתעניינות האחרון בטמפלרים ניצת בעקבות תפקידיהם בספר רב-המכר צופן דה וינצ'י של הסופר דן בראון (2003), בסרט "אוצר לאומי" (2004) ובסרט "האביר הטמפלר" וברבי-המכר האחרונים הטמפלר האחרון מאת ריימונד חורי (2005) ואוצר הטמפלרים מאת סטיב ברי.
חברת משחקי הווידאו יוביסופט יצרה את סדרת משחקי Assassin's Creed (בתרגום חופשי "אמונת המתנקש") בהם הטמפלרים מהווים גורם מרכזי בעלילה כשהם מייצגים את הצד הרע במשחק.
בעקבות הצלחתו הרבה התעורר מחדש העניין בטמפלרים.
בנובמבר 2005 שודר בערוץ ההיסטוריה סרט תיעודי על מסדר אבירי היכל שלמה, שנקרא "Decoding the Past: The Templar Code".
ב-6 בדצמבר 2017, ערוץ ההיסטוריה החל לשדר את הסדרה "אבירי הלילה" למשך שתי עונות, אודות הטמפלרים במרדף אחר הגביע הקדוש בתקופת פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
מסד נתונים רשתי מציג את מסד הנתונים כרשת של צמתים וערוצים, כאשר כל הצמתים מייצגים רשומות נתונים, והערוצים מייצגים יחסים בין הרשומות.
השימוש בגישה זו שכיח כאשר קיימים קשרי גומלין מרובי קשרים בין רשומות הנתונים.
מסדר אבירות הוא מוסד אירופי הקיים החל מהמאה ה-14. המסדרים הוקמו על ידי מונרכים, כחיקוי למסדרים הצבאיים שהוקמו בימי מסעות הצלב.
מטרתם העיקרית הייתה ליצור קבוצה של אצילים שתהיה נאמנה לשליט, ולשמור על גיבושה ונאמנותה.
לפי דברי החוקר יוהאן הויזינחה שעה ששקעו מסדרי האבירים שהשתתפו בפועל במסעי הצלב הועתקו תפקידיהם מן המישור המעשי למישור הסמלי והמשחקי.
החל במאה ה-16 הפכו המסדרים למוסדות המאפשרים למלכים, ואחרי כן לממשלות, לגמול לנתינים על שירותים או לציין אותם על הצטיינותם בתחומים שונים.
במובן זה, מסדרי אבירות ממשיכים להתקיים כיום במדינות שונות באירופה ובחלקים אחרים של העולם.
המונח אביר, שבימי הביניים התייחס ללוחם רכוב על סוס, מתאר לפיכך בימינו את מעמדו של מי שקיבל תואר "אביר".
תואר אבירות מוענק כיום בעיקר כהכרה בשירותים שסיפק מקבל התואר לקהילה, שאינם קשורים עוד בהכרח בלחימה.
בחלק מהמדינות קיים מסדר אבירים אחד, ובחלקן מספר מסדרים.
בנוסף ישנן מדינות, כמו בריטניה, שבהן מוענק גם תואר אבירות שאינו קשור למסדר זה או אחר.
תוארי אבירות עדיין מוענקים במקומות הבאים:
הממלכה המאוחדת וכמה מארצות חבר העמים הבריטי (Knight; צורת הנקבה היא דֵיים – Dame)
מסדרי האבירים התגלגלו גם לרפובליקות – כך לדוגמה מסדר לגיון הכבוד בצרפת.
בממלכה המאוחדת נלווה אל התואר שמו הפרטי של נושא התואר, ואליו ניתן לצרף גם את שם המשפחה, אולם אין לצרף לתואר את שם המשפחה בלבד.
כך, למשל, למוזיקאי אלטון ג'ון אפשר לקרוא "סר אלטון" או "סר אלטון ג'ון", אך לא "סר ג'ון".
מַסָּדָה הוא קיבוץ הנמצא בעמק הירדן, דרומית לכנרת, מערבית לאפיק הירמוך ולקיבוץ שער הגולן.
הקיבוץ שייך למועצה אזורית עמק הירדן.
הקיבוץ הוקם בשנת 1937 על ידי חניכי תנועת הנוער הציונית "גורדוניה" מרומניה, כיישוב חומה ומגדל.
ראשוני הקבוצה עלו לארץ והגיעו למושבה חדרה ב-1930. את הכשרתם עשו במקום שנקרא אז "גבעת בוסל", שם הייתה פעילות חקלאית משמעותית בתחילת המאה ה-20. באזור חדרה היו בעבר חוות יהודיות, והמקום היה חלק מהמאמצים להקים יישובים חקלאיים בארץ ישראל.
במשך מספר שנים הצטרפו חברים נוספים לקבוצה, אשר הלכה וגדלה בהדרגה.
עם העלייה לקרקע, כעבור שבע שנים מיום הקמתה, מנתה הקבוצה כ-80 איש וכ-10 ילדים.
הקיבוץ נושא את שמה של הפואמה "מסדה" של יצחק למדן, שאחד מנושאיה הוא האומץ והגבורה במצדה בתקופת המרד הגדול.
הקיבוץ הוקם בשיתוף עם גרעין מפולין, והוקם ביום אחד יחד עם הקיבוץ השכן, שער הגולן.
הקיבוצים מסדה ושער הגולן הוקמו בעמק, שבו כבר פעלו חמישה קיבוצים: דגניה א', דגניה ב', בית זרע, אפיקים ואשדות יעקב.
הקרקעות שהוקצו לכל הקיבוצים נרכשו מידי הערבים שהתגוררו באזור, בעיקר תושבי הכפר צמח (סמח').
רכישת האדמות התבצעה על ידי ה"קרן קיימת לישראל" (קק"ל).
במהלך מלחמת העצמאות נהרס היישוב בקרבות עמק הירדן, לאחר שחלקו של עמק הירדן (לרבות שער הגולן) נכבש על ידי הצבא הסורי שנעצר בדגניה א'.
הקיבוץ שוקם לאחר מלחמת העצמאות.
למחרת הכרזת המדינה, בבוקר שבת, 15 במאי 1948, החלה הרעשה עזה של פגזי תותחים סוריים על קיבוץ מסדה וסביבותיו.
במהלך ההתקפה, פגע אחד הפגזים במגדל המים, פגיעה אשר הותירה את הקיבוץ ללא מים לאנשיו ולבעלי החיים.
אירוע זה התרחש כאשר הקיבוץ היה נתון במצב קשה מאוד, ללא תחמושת מספקת, ללא מספר מספיק של לוחמים וללא הגנה נאותה.
בנוסף, אמצעי התקשורת המעטים שהיו ברשות הקיבוץ נפגעו, מה שמנע מאנשי הקיבוץ לתקשר עם המפקדה בכנרת או עם השכנים בשער הגולן ובקיבוצים האחרים.
בעקבות ההתקפה, נכנסו הילדים והאמהות מיד למקלט היחיד שהספיק הקיבוץ לבנות.
כל יתר הגברים התפזרו בתעלות הקשר וההגנה, תוך שהם משתמשים במעט הנשק שהיה ברשותם.
בקרב אנשי הקיבוץ שררה תחושה של הפקרה וחוסר אונים, שנגרמו כתוצאה מהמצב הקשה והמחסור בתחמושת ובהגנה.
אסף אגין בספרו "עמק במערכה" מצטט את חברי הקיבוץ באותו זמן: "הופקרנו על-ידי מוסדות הביטחון של הגוש..." עם רדת הלילה, ולנוכח המצב החמור, הוחלט לפנות את כל הילדים והאימהות לאחור, בתחילה פונו למושבה כנרת, ולאחר מספר ימים פונו לחיפה, שם שהו כשנה עד שיקומו של הקיבוץ.
בינתיים, הלוחמים המועטים שנשארו בקיבוץ הבינו כי אינם מצליחים להדוף בכוחות עצמם את מתקפת הסורים.
הם פנו בקריאות חוזרות ונשנות לעזרה למפקדה בכנרת במשך כל אותו יום ולילה, אך לא קיבלו כל תגובה: לא אספקת נשק ותחמושת ולא תגבור בלוחמים.
משכך, בתום ארבעה ימי לחימה קשים ביותר, החליטו הלוחמים לפנות את עצמם לאחור.
בהחלטה זו, הם בחרו לנוע יחד עם אנשי שער הגולן לבית זרע ולאפיקים.
המחשבה שהניעה את הלוחמים הייתה כי עדיף להם להציל את עצמם בשלב זה, ולאחר מכן לשוב ולשקם את הקיבוץ, מאשר ליפול על חרבם ולהשאיר את הקיבוץ והקהילה הרוסים לחלוטין.
באותם מספר ימים, כשהקיבוץ פונה, נכנסו כפריים סורים לקיבוץ, שרפו ובזזו, הרסו, ניתצו ושברו ולא השאירו בית אחד עומד על תילו.
פינוי שני הקיבוצים מסדה ושער הגולן מכל הלוחמים השפיע בצורה קשה מאוד על שאר יישובי העמק, היה חשש שהם יהיו הבאים בתור, ואולם עד לסוף אותו שבוע חזרו החברים עם תגבורת שלבסוף ניתנה להם וכבשו בחזרה את הקיבוץ.
למרות הפינוי המוצדק של אנשי הקיבוץ וההשתלטות החוזרת על האזור לאחר מספר ימים, חברי שני הקיבוצים חוו במשך עשרות שנים תחושות קשות בשל הנטישה.
המקרה הוצג במשך שנים ארוכות כדוגמה להתנהגות פסולה, והשאיר פצע עמוק בלב החברים.
תחושת הנטישה הטילה על הקיבוץ כתם שליווה אותם שנים רבות, ויש המצביעים על כך שהכתם הזה נותר עד היום.
כתוצאה מכך, חברי הקיבוץ חשו תחושות של בושה עמוקה, שתיקה רועמת ומתמשכת, אשר השפיעה גם על הקשרים בין שני הקיבוצים.
בשנת 2017 הופק סרט עלילתי שנקרא "גבורות" על המלחמה בשני הקיבוצים ועל הפינוי.
יוצר הסרט הוא יואב ארזי, חבר שער הגולן.
נס הקוממיות הוא אות הוקרה, שהוענק על ידי צה"ל במסדר צבאי ל-91 יישובים שנלחמו במלחמת העצמאות.
האירוע התקיים באצטדיון רמת-גן במסגרת אירועי יום העצמאות השביעי למדינת ישראל בשנת 1955.
בתחילה היה ויכוח אם מסדה ושער הגולן אכן ראויים לקבל את האות, מאחר שהקיבוצים פונו על ידי יושביהם עם פלישת הסורים ב-15 במאי, לאחר שלושה ימים של קרבות קשים.
אך בעקבות תחקיר צבאי (דו"ח שאלתיאל) שנעשה מיד בתום המלחמה, שקבע שאין זו אשמת חברי הקיבוצים, אלא הצבא בלבד, גם מסדה ושער-הגולן קיבלו את הנס.
מלחמת ששת הימים ותקופת ההמתנה
מלחמת ששת הימים אשר התרחשה ב-5–11 ביוני 1967 הגיעה בסופה של תקופה מתוחה מאוד ברחבי המדינה, תקופה שנמשכה כשלושה שבועות, החל מ-14 במאי 1967.
בתקופה זו, שנקראה תקופת ההמתנה, התבקשו אזרחי ישראל להכין את עצמם, הן על-יד הרשויות והן מתוך יוזמה עצמאית על-ידי חפירת שוחות ותעלות ברחובות ובאזורים ציבוריים וזאת כאמצעי הכנה למלחמה הקרבה.
מדובר בפעולה שהעידה על תחושת החירום והדאגה מפני התקפה אפשרית מצד מדינות ערב.
גם בקיבוץ נחפרו תעלות וגויסו החברים לשמירה יום יום ולילה לילה, כחלק מהמאמצים להבטחת הביטחון והסדר בקהילה.
מלחמת ההתשה באזור עמק הירדן החלה לאחר מלחמת ששת הימים ונמשכה כשלוש שנים.
במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן סבל הקיבוץ ממיקושים, ירי והפגזות.
למרות זאת, שגרת החיים בקיבוץ נמשכה כסדרה.
במקביל לבנייה של מקלטים ליד בתי הילדים, הילדים המשיכו לישון בלינה משותפת, ונפרדו כל לילה מהוריהם לפני שהלכו לישון במקלטים.
החקלאים, למרות הסכנות הרבות שציפו להם בשדות שהיו קרובים מאוד לגבול, המשיכו לצאת לעבודתם.
השגרה הזו, שהייתה מלאה באומץ ובנחישות, שיקפה את רוח הקיבוץ ואת המחויבות להמשיך בחיי השגרה גם נוכח הקשיים והאתגרים.
שני אירועים בולטים במיוחד התרחשו באותה תקופה.
הראשון התרחש בסוף מרץ 1968 בו נהרגו שלושה מחברי הקיבוץ וחבר גרעין מחיפה בעלותם על מוקש עם עגלת הטרקטור כאשר חזרו ממטעי הבננות לקיבוץ.
לאות הזדהות וסולידריות הגיעו עוד באותו ערב לביקור ראש הממשלה לוי אשכול, אלוף פיקוד צפון דוד אלעזר וקצינים בכירים נוספים.
האירוע השני התרחש בתחילת ינואר 1970 ונקרא עד היום "הנס במסדה", בו אם צעירה ובתה התינוקת בת החודש ניצלו בנס מנפילת קטיושה בחדר בו שהו, כאשר עזבו את החדר שניות קודם לכן.
גם לאחר אירוע זה הגיעו ראשי המדינה והצבא, בראשם גולדה מאיר ראש הממשלה, הרמטכ"ל חיים בר-לב ואלוף פיקוד צפון מוטה גור.
שנות החמישים התאפיינו בעיקר בשיקום הקיבוץ לאחר ההרס במלחמת השחרור.
נבנו שכונות חדשות, אוכלוסיית הקיבוץ גדלה, הגיעו קבוצות עולים צעירים ונפתח אולפן בקיבוץ, כמו גם קבוצות נוער שנקראו "חברת נוער", היו אלו בני נוער ממשפחות דלות אמצעים שהגיעו מכל רחבי הארץ, והקיבוץ יכול היה לתת להם מענה מבחינה חברתית ומבחינה לימודית.
באמצע העשור החלו להנשא בני הדור השני הראשונים, ילדי המייסדים של המשק.
שנות השישים התאפיינו בעיקר בהתבססות הקיבוץ כלכלית וחברתית.
בתחילת העשור החל הדור הבא, הדור השלישי, הנכדים של מייסדי הקיבוץ להגיע לעולם.
בשנת 1962 נחגג ברוב עם אירוע חצי יובל, 25 שנה, לעליית הקיבוץ על הקרקע.
הושלם חדר אוכל חדש וגדול, שיוכל להכיל את כל החברים, אורחיהם וה"זמניים" – גרעיני נח"ל, מתנדבים וכו', בכל החגים, החתונות והאירועים השונים.
כן נבנתה בריכת שחיה לתפארת שתוכל להפיג את חום הקיץ הכבד, והפכה גם היא למקום מפגש למשפחות וצעירים.
בתחילת עשור זה הגיעו לקיבוץ גרעיני נח"ל שעזרו מאוד בענפי החקלאות למיניהם, מענף הבננות המוביל, דרך ענפי הדיג, הכרם, הפרדס, המטעים ועד ענפי הרפת והלול.
לא נפקד מקומם גם בבתי הילדים, חדר אוכל והמטבח.
לקראת סוף העשור, לאחר מלחמת ששת הימים, הגיעו לעזרה גם המתנדבים, מה שתרם להיכרות עם צעירים מכל רחבי העולם ולאווירה יותר קוסמופוליטית.
בסוף שנות השישים תחילת שנות השבעים, בעקבות מלחמת ההתשה, הוחלט להוסיף חדרי ביטחון לכל בית בקיבוץ, החלטה זו התקבלה על מנת לספק מענה מיידי להפגזות הרבות, בדומה לחדרי הממ"ד המוכרים כיום.
כתוצאה מכך, נוסף חדר לכל בית והחברים בקיבוץ החלו לקחת את ילדיהם לישון בביתם הפרטי.
עד אז, הייתה נהוגה לינה משותפת, אשר נבעה בין היתר מחוסר מקום בדירות שהיו מאוד קטנות, בדרך כלל חדר וחצי עד שני חדרים.
המעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית נעשה בהדרגה בהתאם לקצב הוספת חדרי הביטחון.
עד תום בנית חדרי הביטחון עברו כל ילדי הקיבוץ ללינה משפחתית, מהלך זה נמשך כ-5 שנים והסתיים ב-1974.
בשנות השבעים, הקיבוץ המשיך לגדול, נוספו הרבה משפחות צעירות ונולדו ילדים לרוב, הקהילה התחזקה וממשיכה להתחזק, בקיבוץ נערכים אירועי תרבות וחגים מאוד עשירים, גולת הכותרת הייתה החתונות שהפכו לשם דבר.
לקראת אמצע העשור, בעקבות התבגרותם של המייסדים, הוחלט להביא מפעל לקיבוץ, מפעל בו יוכלו להמשיך עדיין לעבוד, אך לא ידרוש מהם יותר מדי מאמץ.
לאחר בדיקות הוחלט לבסוף לקנות את מפעל המתכת "סינוס", שייצר שסתומים למנועים של מכוניות.
העבודה ליד המכונות לא הייתה יותר מדי מאומצת ואכן התאימה לגיל המבוגר.
בתחילת שנות השמונים עדיין נמשכה אותה מגמה של חברתיות וקהילתיות, אך לקראת אמצע העשור החלו לבעבע מתחת לפני השטח הבעיות הכלכליות הקשות.
המשבר הכלכלי-חברתי בקיבוץ והיציאה ממנו
באמצע שנות השמונים, נקלע הקיבוץ למשבר כלכלי קשה מאוד.
המשבר נגרם הן כתוצאה ממשבר הקיבוצים הכללי והן עקב ניהול כושל.
כתוצאה מכך החלו מאבקים בין אישיים קשים מאוד בין חברי הקיבוץ, שהובילו גם למשבר חברתי חריף ולעזיבה גדולה של הרבה מאוד משפחות, מהן מרכזיות בשדרת הניהול.
כל זאת הוביל לקריסה כלכלית וניהולית עם חובות כבדים לבנקים ולנושים נוספים, עד כדי מחסור במזומנים לדברים בסיסיים ביותר, מזון, חשמל וכדומה.
כאן נרתמו לעזרה התנועה הקיבוצית, ארגון הקניות "משקי עמק הירדן" ורשם האגודות השיתופיות אשר תיקן תקנה מיוחדת לקיבוץ הנקראת "תקנת מסדה".
לתקופה קצרה מונה לקיבוץ "ועד מנהל" שברובו מנהלים מבחוץ, וזאת על-מנת לייצב את המערכת ולהכשיר בינתיים חברים מתוך הקיבוץ.
במהלך שנות התשעים נכנס הקיבוץ לתהליך שינוי שמטרתו הייתה ייצוב המערכת על ידי הפרטה, בהתחלה חלקית ולבסוף מלאה.
התגבשה ההבנה שרק על-ידי מתן אחריות לחבר על פרנסתו, והסדרת היחסים בין המגזר היצרני לקהילה יוכל הקיבוץ להתאושש.
תהליכי ההבראה והשינוי היו כה משמעותיים, עד כי הקיבוץ נכלל ברשימה של מדגם מייצג של עשרה קיבוצים שהצליחו לשפר בצורה משמעותית את מצבם הכלכלי והחברתי בתוך פרק זמן של חמש עד עשר שנים.
את המחקר ערך צוות מתוך התנועה הקיבוצית.
המחקר ניסה למצוא את המאפיינים המשותפים לכל עשרת הקיבוצים הללו שהביאו אותם להצלחה, בהיפוך המגמה ומעבר ממשבר עמוק לעמדה נוחה ליציאה ממנו, עמדה אותה ידע לנצל קיבוץ מסדה והוא נמצא כיום (2025) בתהליכי צמיחה ופריחה קהילתית.
במהלך שנות האלפיים התגבשה ההבנה שכדי שהקיבוץ יוכל להמשיך להתקיים יש להביא משפחות חדשות עם פוטנציאל לצמיחה.
באותה תקופה התרחשו גם תהליך שיוך דירות ושיוך פירות נכסים לחברי הקיבוץ.
וכך, לאחר שנים של עבודה על ייצוב כלכלי וחברתי, שינוי באורחות החיים, ושיוך דירות ופירות נכסים, הקיבוץ היה מוכן להסתכל קדימה ולהתחיל בקליטה של משפחות חדשות.
מהלך זה הוביל להחלטה להקים שכונה חדשה, אשר תהיה מיועדת הן לחברים חדשים והן לחברים ותיקים.
המשפחות החדשות רוכשות את ביתן בקיבוץ, בין אם בקיבוץ "הישן" ובין אם בשכונה החדשה, ובמקביל מתקבלות לחברות בקיבוץ.
שטח השכונה החדשה נקבע להיות במקום אזור המחסנים, ששימשו בעבר הרחוק כבתים הראשונים.
אלה נעזבו בשנים האחרונות, לאחר שלא היה בהם צורך עוד.
בנוסף בשטח זה הייתה גם בריכת השחיה הידועה שמזה כ-25 שנה לא הייתה בשימוש, וכן היו במקום צריפים שוודיים שונים שבעבר גרו בהם חברי גרעין ומתנדבים ומזה עשרות שנים עמדו ריקים.
למעשה בשטח זה גם הוקמו לראשונה החומה והמגדל ב-1937. במקביל נקלטו חברים חדשים גם לקיבוץ "הישן", אשר רכשו דירות ישנות ושיפצו אותן.
משנת 2017 הקיבוץ קלט למעלה מ-60 חברים חדשים וממשיך לקלוט.
בסוף שנות השבעים, לקראת חג ה-40 לקיבוץ, עלתה ההבנה שיש צורך בארכיון לקיבוץ.
את המשימה לקחו על עצמם שני חברים מקבוצת המייסדים, שהיו אומנם כבר בגיל פנסיה אך עדיין פעילים והם אלו שהקימו את הארכיון.
הם אספו מסמכים, תעודות, רשומות ועוד מאז ראשית הקיבוץ ותייקו וקטלגו הכל באופן ידני.
רק לאחר שפרשו מקץ 25 שנה, החל הארכיון להיכנס לעידן המחשוב ולעבור דיגיטציה.
כיום, הארכיון הוא מוסד המוקדש לשימור ותיעוד המורשת הכתובה והמצולמת של הקיבוץ, והוקם במטרה לשמור על הזיכרון ההיסטורי של הקיבוץ מאז שנות ה-30 ועד היום.
בנוסף, הארכיון פועל לאיסוף ותיעוד חומרי היסטוריה חדשים, במטרה לתעד את ההווה שיהפוך בעתיד לעבר.
גישה זו מאפשרת לשמר את התרבות וההיסטוריה של הקיבוץ בצורה מעמיקה ומקיפה, ולוודא שהאירועים והחוויות של היום לא יישכחו.
בכך, תורם הארכיון לשימור הזיכרון קולקטיבי של הקיבוץ והקהילה, ומסייע לחוקרים ולבעלי עניין להבין את ההתפתחות ההיסטורית של המקום.
בהתאם לכך, השטח שנקנה מעבר הירדן מזרחה, שבו יושבים מסדה ושער הגולן, נועד לקבוע את הגבול המזרחי של המדינה.
לאורך כל השנים התלבטו ראשי הקיבוץ כיצד להנציח את זכרו.
בעקבות חגיגות ה-25 שנה לקיבוץ, ב-1962, בלט מאוד הצורך בבית תרבות גדול אשר יכול להכיל עד מאות אנשים.
וכך, בעזרתו של אברהם הרצפלד נפתחו הדלתות אל מוסדות וגורמים אשר היה ביכולתם לסייע להוציא את התוכנית מהכוח אל הפועל.
ב-23 בנובמבר 1968, נחנך בית התרבות "בית ארלוזורוב", במסגרת אירועים שנערכו במלאת 35 להרצחו של חיים ארלוזורוב.
הבניין היה גדול ומפואר ושימש להקרנת סרטים ולפעילויות תרבותיות רבות.
בפינת חדר הכניסה, הלובי, שהיה גדול אף הוא, הוקם מוזיאון קטן לזכרו של ארלוזורוב.
הוקצה חדר שבו היו הרהיטים של חדר העבודה של ארלוזורוב, וגם קטעי עיתונות שקשורים אליו, תעודות, תמונות ואף חפצים אישיים.
בסך הכול הותקנו באולם 540 מושבים, אשר הכיל בנוסף קומת יציע שבמרכזה נקבע חדר המקרין.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הופסקה פעולתו.
המסדר הנאצל ביותר של האמבט הוא מסדר אבירות בריטי, שייסד המלך ג'ורג' הראשון ב-18 במאי 1725. השם לקוח מטקס מתקופת ימי הביניים, שבו אדם משתתף ביום של צום, של תפילה ושל רחצה, יום אחד לפני שהוא הופך לאביר.
טקס זה הופסק בשנת 1815.
המסדר מורכב מהמלך הבריטי (שליט המסדר), המאסטר הגדול , ושלושה מעמדות של חברי המסדר:
המסדר נוסד במקור כמסדר אבירות צבאי, וסמלו (הכוכב) נלבש כעיטור של דרגות קצונה.
המוטו של המסדר הוא Tria iuncta in uno (לטינית: שלושה משולבים/מחוברים לאחד), אמרה המתייחסת לאיחוד אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, או לשילוש הקדוש.
המשמעות הראשונה היא הסבירה מבין השתיים, כיוון שבסמל המסדר מופיעים שלושה כתרים.
מוטו אחר הוא Ich dien (גרמנית: "אני משרת") - מוטו זה שימושי פחות, בעיקר אצל חברי המסדר ששירתו בצבא.
המסדר הוא הרביעי בחשיבותו מבין מסדרי האבירות הבריטים, אחרי מסדר הבירית (Order of the Garter), מסדר הדרדר (Order of the Thistle) ומסדר פטריק הקדוש (Order of St.
"אבירי וגבירות הצלב הגדול" הנוכחיים
שליט המסדר: צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת
המאסטר הגדול: ויליאם, נסיך ויילס
אבירי וגבירות הצלב הגדול של כבוד
שם שנת הצטרפות תפקיד בעת ההצטרפות סולטאן עבדול חלים 1972 יאנג די-פרטואן אגונג חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני 1976 אמיר קטר סולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד 1982 סולטאן עומאן לך ואלנסה 1991 נשיא פולין סולטאן חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי 1992 סולטאן ברוניי ג'ורג' הרברט ווקר בוש 1993 הנשיא ה־41
המסדר המצוין ביותר של האימפריה הבריטית () הוא מסדר אבירות בריטי שהוקם ב-4 ביוני 1917 על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
המסדר כולל חמש דרגות, בחטיבה אזרחית ובחטיבה צבאית, מהבכירה לזוטרה:
אביר או גבירת הצלב הגדול ( – Knight/Dame Grand Cross)
רק חברים בשתי הדרגות הבכירות נחשבים לאבירים, ועל כן הם בלבד, בתנאי שהם אזרחי בריטניה, זכאים להוסיף לפני שמם את התואר סֶר (Sir) לאביר, או דֵיים (Dame) לליידי.
בנוסף למסדר קיים גם "עיטור האימפריה הבריטית" (British Empire Medal), שמקבליו אינם שייכים למסדר, אך הם מסופחים אליו.
עיטור זה אינו מוענק עוד בממלכה המאוחדת, אך הוא עדיין בשימוש בכמה ממדינות חבר העמים הבריטי, כגון איי קוק ואיי בהאמה.
סיסמת המסדר היא "למען האל והאימפריה" (For God and the Empire).
מסדר זה הוא הזוטר ביותר מבין מסדרי האבירות הבריטיים והגדול ביותר מבחינת מספר חבריו.
מסדה היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 1930 על ידי ברכה פֶּלִאי ובעבר הייתה מהוצאות הספרים המובילות ביישוב ובישראל.
בשנת 1930 החלה פלאי את פעילותה של מסדה בביתה.
ב-1932 ייסדה את ההוצאה רשמית ברחוב הרצל 2 בתל אביב והקימה את דפוס פלאי, שבו הודפסו ספרי ההוצאה.
המיזם הראשון שהפיקה ההוצאה היה "האנציקלופדיה הכללית", שהכרך הראשון שלה הודפס בסוף 1934 במהדורה של 5,000 עותקים.
עד אז הודפסו ספרים ביישוב במהדורות של עד 1,000 עותקים.
היקף המהדורה אפשר למכור את הכרכים בזול.
הנייר, הכריכה והתמונות של הכרכים הודפסו באיכות טובה מן המקובל והופצו למנויים ששילמו בתשלומים של 15 גרושים בחודש.
כרך שני יצא לאור ביולי 1935.
האנציקלופדיה כללה שישה כרכים שהופיעו במהלך שלוש השנים הבאות עד סיומה בספטמבר 1937. בכתיבת הערכים היו מעורבים טובי המדענים ביישוב ועורכיה היו דוד קלעי ופרופ' יוסף קלאוזנר.
האנציקלופדיה שוּוקה בשיטות חדשניות, שלא נודעו עד אז ביישוב – הפצה ארצית על ידי סוכני מכירות מדלת לדלת (סוכנים-נוסעים) וכן שיווק לוועדי עובדים ומוסדות.
מסדה המשיכה למכור את האנציקלופדיה (60,000 עותקים) במשך 15 שנים, עד אשר הוחלט להפסיק את המכירות לטובת האנציקלופדיה העברית.
המיזם השני של הוצאת מסדה היה אנציקלופדיית "נעורים" לנוער, שהכרך הראשון שלה יצא במאי 1938.
בשנת 1939 רכשה פלאי את הוצאת שטיבל.
פלאי שיתפה פעולה עם גופים נוספים, הבולט שבהם היה מוסד ביאליק.
במסגרת שיתוף-פעולה זה הופקו "מלחמות היהודים" של יוספוס פלביוס, וכן סדרת ספרי אמנות הציור בצבע, שכללה כרכים על רפאל, מיכלאנג'לו ולאונרדו דה וינצ'י.
במסגרת שיתוף פעולה זה הופקו גם ספריית "רמון", שכללה ספרי מופת מתורגמים במחירים עממיים (כמו ספרי פינגווין באנגלית) וספריית "לגבולם", שבה הופיעו מיטב היצירות של סופרים יהודים בתרגום לעברית.
בשנת 1961 הוקמה חברת הבת "מסדה פרס" ונרכשה חברת "היסטוריה" (שעסקה בהוצאת היסטוריה של עם ישראל).
יצחק ברש יזם את הוצאתה לאור של סדרת הספרים "ספריית מצפן לנוער" החל משנת 1965.