tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה - הגארד הקטנה ביותר, חברתה הטובה של מרינה.
יש לה את היכולת לשנות גילאים (אטרנוס), יכולת טלפתיה, יכולת לבטל זמנית מורשות של אחרים, ויכולת ראיית העתיד בצורת חלומות וחזיונות.
מנסה למות כדי לנתק את הקשר בינה לבין סטרקוס רא אך "הישות הלורית" מצילה אותה והן מפגישות בין חברי הגארד ללורים החדשים.
קרייטון - הספאן הלא-רשמי של אלה (היא הייתה צעירה מדי כדי שיתאימו לה ספאן).
הוא מלווה את שש, מרינה, אלה והקטור במהלך הקרב נגד המוגדוריאנים בסוף הספר השני.
קרייטון מת במהלך הספר השלישי.
הקטור ריקרדו - חברה האנושי היחיד של מרינה.
מת בסוף הספר השני, במהלך הקרב באגם.
מספר תשע - חבר הגארד התשיעי.
מצטרף לקרב בסוף הספר השני, אחרי שארבע (ג'ון סמית) משחרר אותו.
עד כה לא ידוע עליו הרבה, חוץ מזה שיש לו כוחות אנטי-גרביטציה, טלפתיה עם חיות, שמיעת-על, מהירות-על, חוזק והעברת כוחות.
מאבד את ידו בסוף הספר השביעי והופך "לפרופסור".
מספר חמש - חבר הגראד החמישי.
הוא ומספר תשע לא מסתדרים.
בסוף הספר הרביעי מתגלה שהוא עובד עם המוגדוריאנים והוא רוצח את מספר שמונה.
מרינה (מספר שבע) מוציאה לו את העין באותו קרב.
מורשות: תעופה, היכולת לקבל את התכונות של כל דבר שהוא נוגע בו (אקטרנה), וטלקינזיס.
שרה הארט - זוגתו של ג'ון מעדן, אוהיו.
היא נחשדת בהסגרתו ל-FBI כשהוא הולך לבקר אותה בספר השני אבל בספר השלישי מוצאים אותה בכלא בבסיס צבאי של אמריקה.
בספר החמישי חוזרת אל מארק ג'יימס כדי לעורר את הציבור למוגדריאנים בסוף גורלה של מספר עשר היא נרצחת בידי חפץ שעף מהטורנדו שמספר שש יצרה.
מספר שמונה - חבר הגארד השמיני.
התחבא בהודו עד ששש, שבע, עשר וקרייטון מצאו אותו והוא חבר אליהם.
אהובה של מרינה, מספר שבע.
המורשות שלו הם: שינוי צורה, הליכה על המים, סופר נשיפה, טלפורטציה וטלקינזיס.
נרצח על ידי מספר חמש בספר הרביעי.
מארק ג'יימס - הילד הכי מקובל בבית הספר בעדן, אוהיו.
נמצא בספר "אני מספר ארבע" וגם בספר "נקמתה של מספר שבע" ושם עוזר לשרה לחשוף את המוגדוריאנים ביחד עם עוד חבר חכם של מארק.
אדאם - מוגדוריאני שקיבל מורשת ממספר 1 לאחר מותה, חובר לחברי הגארד בסוף הספר הרביעי ועוזר להם במלחמה נגד סטרקוס רא.
דניאלה - בת אדם שקיבלה מורשות בעקבות התעוררות לוריאן בכדור הארץ ועוזרת לבני לוריאן להילחם בספר האחרון.
שני הספרים הראשונים קיבלו ביקורות טובות, ושניהם הופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
"כוחה של מספר שש" קיבל ביקורות חיוביות באתר Goodreads עם דירוג ממוצע של 4.14 מתוך 5, בהתבסס על 15,106 דירוגים.
"אני מספר ארבע" בילה שבעה שבועות ברציפות במקום הראשון ברשימת רבי המכר לילדים של הניו יורק טיימס.
DREAMWORKS קנו את הזכויות ל"אני מספר ארבע" ביוני 2009; הסרט עלה לאקרנים ב-18 בפברואר 2011, והיה לסרט הראשון של דרימוורקס שהופץ על ידי Touchstone Pictures של דיסני.
הסרט קיבל בעיקר ביקורות שליליות ממבקרים.
אתר Rotten Tomatoes נתן לו ציון של 32% בהתבסס על 156 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.8 מתוך 10. אתר Moviegoers היה מעט יותר מקבל; 56% מהקהל אהב אותו, והסרט קיבל ציון ממוצע של 3.4 מתוך 5, בהתבסס על 74,085 קולות של משתמשים.
בהתבסס על ביקורות של 30 מבקרים, אתר Metacritic נתן לסרט ציון 36, והעריך אותו כ"שלילי באופן כללי".
אולם, למרות הביקורות, הסרט התקבל באופן מתון אבל טוב יחסית על ידי המעריצים, שדירגו אותו כ-6.1 מתוך 10. עם תקציב מוערך של $50 מיליון, הסרט הכניס מעל $144 מיליון בקופות הכרטיסים בכל העולם, אך עדיין לא עמד בציפיות.
עקב כך, תוכניות לסרט המשך נגנזו.
בני מלאל היא עיר הנמצאת במרכז מרוקו למרגלות ההר תאסמיט (2,205 מטרים).
לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-2012, התגוררו בעיר למעלה מ-190,000 תושבים.
חומות העיר והקסבה שלה נבנו ב-1688, בתקופת שלטונו של איסמעיל מלך מרוקו, אך רוב מבני העיר הם מודרניים יחסית.
היא מהווה מרכז כלכלי חשוב באזור, והתפתחו בה חקלאות, מסחר ותעשייה (תעשיות פטרוכימיות, טקסטיל ועוד).
יהודי העיר עסקו כפקידים וסוחרים.
הם קיימו שותפויות עם המוסלמים המקומיים וסיפקו להם מימון לגידולים חקלאים ועדרי צאן.
מעמדם של הסוחרים היהודים היה גבוה ומכובד, ולא פעם שימשו כמתווכים בין שבטי הברברים למוסלמים המקומיים.
את הקהילה היהודית הנהיג ועד מקומי אוטונומי בראשו עמד נשיא.
הוועד היה אחראי בין היתר על קופת הקהילה, שאליה הועברו כספי גבייה על מכירת בשר ויין כשרים לחברי הקהילה.
כספי הקופה שהגיעו מגבייה ותרומות, שימשו למימון פעילות קהילתית.
בשנת 1943 תועדה בעיר מדיניות אנטישמית של מגבלות כלפי היהודים, כגון מאסרים ללא משפט, השפלה של נשים וילדים ועוד.
בין השנים 1944–1949 כיהן כרב העיר הרב מכלוף אבוחצירא, ולאחריו הרב משה מרציאנו עד שנת 1953. לאחר מכן כיהן הרב משה מלכה עד שנת 1955.
בשנת 1948 החלה לפעול בעיר תנועת נוער יהודית במסגרת סניף של תנועת הצופים.
לפני עליית יהודי העיר לישראל, האוכלוסייה כללה כ-3,500 יהודים מתוך כ-18,000 מוסלמים.
בני מְזַאבּ (במזאבית: ⴰⵜ ⵎⵣⴰⴱ, הם קבוצה אתנית בֶּרְבֶּרִית המתגוררת באזור מזאב שבצפון מדבר הסהרה, באלג'יריה של ימינו.
קבוצה זאת דוברת את הדיאלקט מזאבית (Tumẓabt; טומזאבט) השייך לקבוצת הדיאלקטים הזנאטיים של שפות ברבריות.
רובם דוברים גם ערבית אלג'יראית.
בני מזאב מונים, נכון להערכה משנת 2007, כ-150 אלף נפשות.
מבחינה דתית, רוב המזאבים משתייכים לזרם האיבאדיה של האסלאם.
האוכלוסייה בעמק המזאב מתרכזת בקבוצה של חמישה כפרים מבוצרים ("קסר"), המשתרעים על שטח של כ-75 קמ"ר ומכונים "פנטאפוליס" ("חמש ערים") - היישוב המרכזי ע'רדאיה (Ghardaïa), בני אישגון (Beni-Isguen), מליכּה (Mélika), בו נורה (Bou Noura) ואלאטאף (El-Ateuf).
חמשת היישובים מאוגדים, יחד עם שלושה יישובים נוספים - בריאן (Berrian) כ-45 ק"מ צפונה, גרארה (Guerrara) כ-100 ק"מ צפון-מזרחה, ואוראגלה (Ouargla) כ-200 ק"מ מזרחה - במסגרת מועצה אזורית המכונה "מג'ליס עאמי סעיד".
מועצה זו אחראית לניהול תחומי התרבות, החברה והדת בכפרים.
עמק המזאב יושב כבר בתקופת האבן החדשה ושרידי מבנים המעידים על כך נמצאו ברחבי האזור.
באופן היסטורי ההתיישבות באזור הייתה סמי-נוודית.
לאחר הכיבוש המוסלמי של המגרב, אזור מזאב היה מקלט לרבים מבני זרם האיבאדיה של האסלאם, שנמלטו מפני הרדיפות שהנהיג כנגדם בית אומיה בגין אמונותיהם ההטרודוקסיות.
לאחר הגעתם הם הפיצו את האמונה המוסלמית-איבאדית בקרב השבטים הבֶּרְבֶּרִים המקומיים.
לאחר פירוקה של השושלת הרסתמידית האיבאדית, ששלטה באזור צפון אלג'יריה, על ידי השושלת הפאטמית, השליט הרסתמידי האחרון מצא מקלט בקרב שבט מקומי שחי בקרבת היישוב אוראגלה, מה שנתן חיזוק נוסף לכוחה של האיבאדיה באזור מזאב.
עם הזמן רוב תושבי האזור המקומיים הצטרפו לזרם האיבאדי.
אזור המזאב היה השער הצפוני של מדבר הסהרה, ובו שכנו כמה מנאות המדבר החשובים ביותר שעל מסלול הסחר הטרנס-סהרי.
כתוצאה מכך עברו בו סחורות רבות, בהן זהב ועבדים.
המסחר הענף עודד את האיבאדים להקים נקודות יישוב חדשות.
כל אחד מהיישובים באזור המזאב נבנה לפי עקרונות אדריכליים קבועים, והוקף בחומה.
במרכזו של היישוב ניצב מסגד הבנוי כמצודה והמינרט שלו שימש כמגדל תצפית ושמירה.
במסגד שכנו גם ארסנל נשק ומאגר תבואה, והוא הוקם כמעוז אחרון במקרה של מצור.
כל בתי היישוב הוקמו במעגלים סביב המסגד, על חלקות שוות בגודלן, אשר ייצגו עקרונות של שוויון חברתי.
מחוץ לחומת היישוב שוכן בית הקברות שבו מצבות אחידות למעט אלה המסמנות את קבריהם של חכמים.
בעונות הקיץ נהגו המוזאבים להגר לערי קיץ שהוקמו סביב מטעי דקלים, ומנהג זה נהג ברציפות עד המאה ה-20.
במהלך התקופה העות'מאנית באלג'יריה לרוב שמרו השבטים באזור מזאב על שלטון עצמאי, ולא הוכפפו לדאי (השליט המקומי מטעם העות'מאנים) שישב באלג'יר.
בשנת 1830 צרפת פלשה לאלג'יריה העות'מאנית וכבשה את חלקה הצפוני.
למשך העשורים הבאים הצרפתים הסתפקו בשליטה על צפון אלג'יריה, ולא השתלטו על אזור מזאב הדרומי.
בשנת 1859 ניסחו תושבי המקום הסכם עם הצרפתים לפיו תישמר האוטונומיה של האזור.
השלטון השבטי האוטונומי נמשך עד שנת 1882, אז סופח האזור באופן סופי לאלג'יריה הצרפתית.
ב"פנטאפוליס" - חמש הערים הראשיות, התגוררו 18,892 תושבים בשנת 1892, ועוד מספר אלפי תושבים גרו בעיירות שמחוצה לו.
לאורך השנים נוצרה רציפות אורבנית מסוימת בין חמש העיירות שמהוות חלק מה"פנטאפוליס".
בשנת 1962, עת קיבלה אלג'יריה עצמאות מצרפת, התגוררו ב"פנטאפוליס" כ-40 אלף תושבים ובעיירות שמחוצה לו התגוררו כ-40 אלף תושבים נוספים.
בימינו מתגוררים בע'רדאיה, עיר הבירה של האזור, כ-90 אלף תושבים, ובבני אישגון, עיר המסחר המרכזית, מתגוררים כ-5,000 תושבים.
האזור חווה תמורות רבות בעת המודרנית, אך לצד זה המזאבים שמרו על המסורות הדתיות, האדריכליות והתרבותיות הייחודיות להם.
עמק המזאב הוגדר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1982.
בני לידור (נולד בפולין ב-14 במאי 1953) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 188 ועל עוצבת געש.
לידור התגייס לצה"ל ב-1971 ועשה את שירותו הצבאי בחיל השריון.
בשנים 1981–1982 פיקד על גדוד 77 מחטיבה 7. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד 198, גדוד קורס מפקדי טנקים מחטיבה 460. הגדוד השתתף בקרבות בגזרה המזרחית, בין השאר בג'זין, שהיה קרב השריון הראשון נגד צבא סוריה במלחמה, ובקרב קמ"ט-קק"ש ליד הכפר עין א-תינה בדרום לבנון.
בסיומו של קרב זה טעו חיילים מגדוד אחר של החטיבה ופתחו באש על הטנקים מגדודו של לידור, שירו בחזרה.
בקרב נהרגו חמישה קצינים וצוערים.
פיקד על עוצבת ראם, חטיבת שריון במילואים, ולאחריה נתמנה למפקד חטיבה 188 ושירת בתפקיד זה בשנים 1987 עד 1989. בשנים 1990–1994 פיקד על עוצבת אתגר.
בשנת 1991 פיקד על קורס מפקדי חטיבות.
לאחר שחרורו פנה בני לידור לפעילות עסקית כיועץ ומתווך עבור חברות טכנולוגיות בקידום עסקיהן מול משרד הביטחון.
במסגרת עבודתו, מייצג את חברת נטאפ וחברת בינת במכרזים מול משרד הביטחון.
לידור מתגורר במודיעין-מכבים-רעות ואב לשלושה.
בנימין לם (נולד ב-9 באפריל 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר וכיום משמש כמאמן הזמני של מכבי נתניה מליגת העל בנוסף להיותו כמנהל המקצועי בנוער של הקבוצה.
למשפחתו קשר משפחתי למגן באיירן מינכן בעבר פיליפ לאם.
לם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה.
בעונת עלה לקבוצה הבוגרת וזכה עם המועדון באליפות המדינה ובגביע המדינה.
לם שיחק בנתניה במשך 13 עונות, שותף ב-250 משחקים וכבש 72 שערים, וזכה עם המועדון בשלוש אליפויות, בנוסף לשתי זכיות בגביע הטוטו ושתי זכיות בתואר אלוף האלופים.
בסיום עונת עזב את נתניה וחתם בהפועל אשדוד מהליגה הארצית (אז הליגה השנייה).
במהלך העונה עבר למכבי שעריים, אך במדיה לא זכה לדקות משחק רבות.
בעונת חתם בהפועל טייבה, עמה עלה לליגה הארצית, ועונה לאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של לם שתי הופעות בנבחרת ישראל.
בשנת מונה לם למאמן מכבי נתניה בצוותא עם אלברט גזל, כשהקבוצה שיחקה בליגת המשנה, אך השניים לא נחלו הצלחה ועזבו את המועדון לאחר חודשים ספורים.
בדצמבר מונה למאמן הפועל טייבה, אך לאחר שני הפסדים עזב את המועדון ומונה למאמן מחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
במהלך שנותיו בטוברוק אימן שחקנים רבים שישחקו לימים בליגת העל, וביניהם שמעון אבו חצירא, שלומי ארבייטמן, שי בירוק, אלירן דנין, אלמוג כהן, זאב חיימוביץ' ואבי כנפו.
לאחר 13 שנה כמאמן במחלקת הנוער של טוברוק עזב את המועדון, וחזר למכבי נתניה כמנהל מקצועי במחלקת הנוער של המועדון.
לאחר שנתיים בנתניה מונה למאמנה של מכבי עירוני כפר יונה ששיחקה אז בליגה א'.
בשנת חזר לקדנציה שנה כמנהל מקצועי במחלקת הנוער של מכבי נתניה.
לאחר שלוש שנים בתפקיד, הפך למאמן ראשי בקבוצת הנוער.
ב-4 באוקטובר 2021 מונה למאמנה של מכבי נתניה.
ב-6 בנובמבר 2022 התפטר מאימון הקבוצה.
ב-26 בדצמבר 2022 מונה למאמנה של מכבי פתח תקווה.
ב-2 בינואר 2024 פוטר מתפקידו.ב-12 בפברואר 2024 מונה למאמן הפועל פתח תקווה.
ב-30 במאי מונה למנהל מקצועי בנוער של מכבי נתניה.
ב-11 בינואר 2026 מונה למאמנה הזמני של מכבי נתניה.
בשנת מונה למאמן נבחרת ישראל בכדורגל חופים שהוקמה באותה עת, ובמקביל גם למאמנה של מכבי נתניה.
בסיום העונה הראשונה של הליגה הישראלית בכדורגל חופים זכה עם המועדון באליפות ראשונה.
שנה לאחר מכן זכה עם נבחרת ישראל בגביע האתגר, המפעל השני בחשיבותו באירופה, לאחר ניצחון 3–4 בגמר נגד גרמניה.
ב-15 במרץ 2009 הודח מתפקידו כמאמן הנבחרת לאחר שהורשע על ידי ההתאחדות לכדורגל בזיוף חתימה.
בני מידן (נולד ב-22 במרץ 1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין קשר ואלקטרוניקה ראשי.
בוגר בית הספר המקצועי אורט סינגאלובסקי במגמת טכנאות אלקטרוניקה.
ב-1962 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הקשר כטכנאי צ"ן בגדוד הקשר של פיקוד המרכז.
ב-1963 סיים קורס קצינים ושימש מדריך בקורס קציני קשר.
השתחרר ב-1964. במלחמת ששת הימים שימש מפקד פלוגת קשר במילואים באוגדה 31 ולאחר מכן שימש במהלך מלחמת ההתשה כסגן מפקד גדוד הקשר של אוגדה 143. ב-1970 חזר לשירות הקבע.
שירת כמפקד קורס קציני קשר, סגן מפקד גדוד קשר פיקודי ובמלחמת יום הכיפורים שימש קצין קשר בפיקוד המרכז.
ב-1976 מונה לקצין הקשר של פיקוד הצפון ומילא תפקיד זה במבצע ליטני.
במלחמת לבנון הראשונה שימש ראש מחלקת מבצעים של חיל הקשר.
לאחר המלחמה שימש סגן קצין קשר ראשי.
בספטמבר 1986 מונה לקצין קשר ראשי וקודם לדרגת תת-אלוף.
כיהן בתפקיד עד מאי 1990.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל ויושב ראש בחברות בקבוצת תדיראן, בין השאר שימש יו"ר חברת "תדיראן קשר".
כיהן כיו"ר חברות בת בקבוצת פורמולה מערכות ודירקטור בחברות רבות.
מידן בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
אב לשלושה, בהם רן מידן, מנכ"ל "נטפים".
בני מיכלסון (נולד ב-11 באוקטובר 1950) הוא אל"ם במיל', בעל תואר ד"ר בהיסטוריה צבאית, יו"ר העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית וחבר הנהלת עמותת המודיעין, כותב מאמרים ומרצה.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה ראש מחלקת היסטוריה.
בני מיכלסון נולד ברומניה, התחנך בכפר הנוער בן-שמן ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
במסגרת תפקידו כרמ"ח היסטוריה שימש גם כמדריך מודיעין בפו"מ, חבר הנהלת החברה הישראלית להיסטוריה צבאית, מפקח מטעם משרד החינוך על עבודות גמר בתחומי צבא וביטחון, עורך צבאי של האנציקלופדיה העברית ופרופסור אורח באקדמיה של משרד ההגנה היפני.
במסגרת שירותו הצבאי עבר קורס קציני פענוח תצלומי אוויר, קורס מפקדי פלוגות שריון, קורס קציני מודיעין מתקדם, היה חניך המכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה ועבר השתלמות מפקדים בכירים.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה.
מיכלסון הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהיסטוריה צבאית ודיפלומטית באוניברסיטת תל אביב..
עם השלמת עבודת הדוקטורט בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת חיפה, בנושא "רעיון האוגדה בצה"ל ומבחנו בקרב הראשון: אוגדות 38 ו-77 במלחמת סיני 1956", הוענק לו ביולי 2019 תואר דוקטור.
הקים את אגף המודיעין העסקי של התעשייה הצבאית וניהל אותו.
שימש מנהל שיווק בינלאומי במפעל מלט, העוסק בפיתוח, ייצור, הפעלה ותחזוקה של כלי טיס בלתי מאוישים של התעשייה האווירית לישראל.
היה יועץ אסטרטגי לראש האגף ליצוא ביטחוני במשרד הביטחון (סיב"ט), במסגרתו ריכז וכתב את האסטרטגיה של תעשיות הביטחון במדינת ישראל לעשור הבא (2000–2010).
יועץ שיווקי ופיתוח עסקי, בתחום הביטחוני והאזרחי, לצה"ל, לממסד הביטחוני, ולחברות ווילס, מפרולייט, אחידטקס, רב בריח מוצרי ביטחון, התעשייה הצבאית, סקיילין TGM, פלסן סאסא ועוד.
חבר ויושב ראש הנהלת העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית.
היסטוריון יד לשריון וחבר הנהלת עמותת השריון.
היסטוריון מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
חבר הנהלת המרכז למורשת המודיעין.
היה ההיסטוריון האחראי להכנת סרטי משרד ראש הממשלה: "המאבק על המים" ו"המאבק על השטחים המפורזים", 1991.
"המאבק לביטחון ישראל", בני מיכלסון, אברהם זהר, אפי מלצר, העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית, צה"ל/המחלקה להיסטוריה, 1999, תל אביב: דפוס קל
"30 שנה למלחמת יום הכפורים", 2003, רמת אפעל: העמותה להנצחת זכרה של גולדה מאיר
"אברהם דר: מראשוני המודיעין הצבאי", 2016, רעות: אפי מלצר - מחקר והוצאה לאור, המרכז למורשת המודיעין/המכון לחקר מודיעין ומדיניות
"מלחמת ששת הימים: סיכום סמינר סוגיות בביטחון ישראל", 1996, העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית, המרכז לתולדות כח המגן - ההגנה, רעות: אפי מלצר
בני מיכלסון, אפי מלצר (עורכים), מלחמת יום הכיפורים - קתדרת מפקדים וחוקרים, הוצאת אפי מלצר, 2013
"תרומת יהדות רומניה לכלכלת ישראל: הבמה הרעיונית ה-IV ע"ש יצחק ארצי ז"ל", 2016, רמת גן: א.מ.י.ר - ארגון מאוחד של יוצאי רומניה בישראל
"האוגדה הראשונה - אוגדה 38 במבחן קרבותיה הראשונים – סיני 1956", הוצאת מודן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מערכות, 2024
מאמרים באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
מאמרים בכתב העת בין הקטבים
(סרט עם נקודת מבט היסטורית מפי בני מיכלסון ומפי מפקדים ולוחמי מלחמת יום כיפור)
בני מיעוטים בישראל כיהנו במגוון תפקידים בפוליטיקה של ישראל.
ב-11 ממשלות כיהנו לאורך השנים 8 נציגים: ארבעה דרוזים וארבעה ערבים מוסלמים.
מנסור עבאסועדת הפנים והגנת הסביבה (סעיד אלחרומי, וליד טאהא)הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי (עאידה תומא סלימאן)הוועדה המיוחדת לעובדים זרים (אבתיסאם מראענה)הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית (מנסור עבאס)הכנסת העשרים וחמשרע"מ: מנסור עבאס, וליד טאהא, וליד אל-הואשלה, אימאן ח'טיב-יאסין, יאסר חוג'יראת
חד"ש-תע"ל: איימן עודה, אחמד טיבי, עאידה תומא סלימאן, יוסף עטאונה
ישראל ביתנו: חמד עמארועדת המדע והטכנולוגיה (איימן עודה)
בני (בן-ציון) מיטיב (מוטילוב) (1926 – 2005) היה ממייסדי קיבוץ נירים, סופר וקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמושל הצבאי באזור עזה.
נולד בחיפה בשנת 1926, בתיכון למד בבית הספר הריאלי.
היה חבר גרעין ניר של תנועת השומר הצעיר שעבר הכשרה בתל עמל.
הגרעין התארגן ביולי 1946 בראשון לציון ושלח את ראשוני חבריו לגבולות.
לאחר שהות של מספר חדשים במצפה גבולות יצאו חברי נירים ב-6 באוקטובר 1946 במסגרת עליית 11 הנקודות לנגב הצפוני והתיישבו על 1600 דונם במקומו הראשון של הקיבוץ, שנקרא דנגור.
הוא שימש בתפקיד שומר השדות של הקיבוץ, ניהל קשרים עם הבדווים בסביבה שקיבלו את מיטיב וחבריו בלבביות, למד את שפתם ומנהגיהם, יצר קשרי ידידות ונקרא בפיהם "חוואג'ה בוני".
במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין בגדוד השמיני - "הנגב הדרומי" של הפלמ"ח והשתתף בהגנת קו המים לנגב ובאבטחת יישובים.
קשריו של בני עם ערביי הסביבה סיפקו מודיעין קרבי חשוב באותם ימים.
ב-15 מאי 1948 השתתף בקרב נירים, בו נהרס הקיבוץ באש הצבא המצרי שהתקדם צפונה, אך מגניו נאחזו בו והמקום לא נכבש.
בשנים 1953–1956 שירת כשליח עליית הנוער בצרפת.
עם פרוץ מלחמת סיני נקרא לשמש כמושל רפיח לאחר שנכבשה על ידי צה"ל ופרצו בה מהומות.
היכרותו עם הבדווים עזרה לו להרגיע את הרוחות, שאף ערכו לו חפלה עם הולדת בנו.
ב-1961, לאחר טביעת הספינה אגוז שהבריחה יהודים ממרוקו, נשלח מיטיב על ידי המוסד, במסגרת מבצע יכין, לטפל בהברחתם של היהודים דרך מרוקו הספרדית לגיברלטר.
בפברואר 1967 יצא לשליחות סודית מטעם המוסד לסייע לכוחות הכורדים בהנהגת מוסטפא ברזאני, שלחמו בעיראק למען עצמאותם.
לאחר מלחמת ששת הימים שוב שירת ברצועת עזה כמושל חאן יונס ורפיח, ואחר כך גם עזה.
נפטר בשנת 2005 בגיל 79, והובא למנוחות בבית העלמין החדש באשקלון .
הזורעים במדבר : בשלושה פרקים : התנחלות בנגב, מאורעות ומלחמה, פרק קדש, הוצאת ספריית פועלים, 1963
בצל צאלים; סיפורים, הוצאת ב.
הטירה שבדרך, הוצאת עם עובד, 1980
סיפורו של גבול, משרד הביטחון, 1986
בן דה סילבה כריסטובאו (, נולד ב-8 ביוני 1987), ידוע בשם הבמה שלו בני כריסטו, הוא זמר, פזמונאי ושחקן צ'כי ממוצא אנגולי.
ייצג את צ'כיה באירוויזיון 2021.
בן דה סילבה כריסטובאו נולד ב-8 ביוני 1987 בפלזן שבצ'כיה למשפחה ממוצא אנגולי.
מאז ילדותו התעסק כריסטו בספורט לצד המוזיקה, הוא התחרה בענף הג'יו ג'יטסו הברזילאי לצד שירה וריקוד.
כריסטו ידוע בעיקר בעקבות השתתפותו בעונה הראשונה של הפורמט הצ'כי של "איידול" בשנת 2009, בה הגיע לגמר, למקום השביעי.
בשנת 2010 הוציא כריסטו את אלבום הבכורה שלו.
ב־2020 זכה כריסטו בגמר הלאומי הצ'כי לאירוויזיון, עם 22 נקודות.
הוא צפוי היה להשתתף באירוויזיון 2020 עם השיר "Kemama" אך התחרות בוטלה בעקבות מגפת הקורונה.
לקראת אירוויזיון 2021 הודיעה רשת הטלוויזיה הצ'כית שכריסטו ייצג את צ'כיה באירוויזיון.
הוא ביצע את השיר "Omaga" על בימת חצי הגמר השני של האירוויזיון.
ב-20 במאי 2021, כריסטו ביצע את השיר בחצי הגמר השני של התחרות והגיע למקום ה-15.
בשנת 2022 השתתף בסרט הקולנוע הצ'כי "Medieval" אודות חייו של המצביא הצ'כי יאן ז'יז'קה.
ב-21 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "Brighter Day" עם שרה ג'יימס.
בני כרמלי (נולד ב-19 באוקטובר 1952) הוא במאי וצלם טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
בשנת 1974 שימש כעוזר צלם בסרט "כנרת כנרת" ששודר ב.
בשנת 1979 שימש כצלם הראשי או היה בצוות הצילום של תוכנית הטלוויזיה קרוסלה ועוד להיט, בסרטי הקולנוע נורית 2 ושוברים, בסרט המתיחות חייך, אכלת אותה שביים יהודה ברקן, תל אביב לוס אנג'לס, נשיקה במצ"ח, בכמו גדולים וכבלים.
בשנת 1988, צילם יחד עם אורן שמוקלר את סרט המתיחות עבודה בעיניים בו כיכבו צמד הבטלנים.
כרמלי היה שותף בצוות הכותבים שחיבר את הרעיונות למתיחות.
באותה שנה ביים וערך כרמלי את הקליפ לשיר "תחת שמי ים תיכון" של הזמר שלמה ארצי.
בשנת 1993 ביים את תוכנית המוזיקה לילדים מוסיכף אותה הנחתה ניצה שאול ובשנת 1997 את קומדיית המצבים איצ'ה בה כיכבו ספי ריבלין ועליזה רוזן.
בשנת 1997 ביים את צילום הפסטיגל שביים חנוך רוזן שנמכר בקלטות ולשידור טלוויזיוני, ובאותה שנה ביים את הצילום של המחזמר "הלב" שנמכר בקלטות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, ביים מספר תוכניות לערוץ הילדים ובהן "7 בול" עם יעל בר זוהר ו"מוטרף" עם גיל ססובר.
בשנת 1997 החל לביים את משעל חם שהגיש ניסים משעל ושודרה עד לשנת 2009.
בשנת 2000 ביים את בשידור חי עם דן שילון בגרסתה המקורית ובשנת 2014 גם את הגרסה המחודשת.
בשנת 2003 ביים את תוכנית האלתורים אלי נגד העולם ששודרה בביפ.
בשנים 2000–2006 ביים את תוכנית האירוח של יאיר לפיד שזכתה בשנים 2004 ו-2005 בפרס מסך הזהב ובשנת 2007 בפרס האקדמיה לטלוויזיה על "תוכנית האירוח הטובה ביותר".
בשנים 2000–2006 ביים את תוכנית האירוח של אלי יצפאן ששודרה במתכונת יומית והגיעה למעל 3,000 תוכניות בהוט 3. התכנית זכתה בשנים 2001, 2002 ו-2003 בפרס מסך הזהב ובשנת 2003 גם בפרס האקדמיה לטלוויזיה על "תוכנית האירוח הטובה ביותר".
כרמלי ביים את הקלטת השידור הטלוויזיוני של פסטיגלים נוספים בשנים 2007 ("פסטיגל על הזמן") ו-2008 ("מותק של פסטיגל") והיה שותף לבימוי פסטיגל 2009 ("קונג פו פסטיגל").
כרמלי ביים את הקלטת השידור הטלוויזיוני של פסטיגלים נוספים בשנים 2007 ("פסטיגל על הזמן") ו-2008 ("מותק של פסטיגל") והיה שותף לבימוי פסטיגלי 2009 ("קונג פו פסטיגל" ו"מותק של פסטיגל" לילדים צעירים).
בשנת 2008 ביים את "גריז" ומספטמבר 2009 עד מרץ 2010 בזכיינית "רשת" את "אברי גלעד - תוכנית האירוח".
כרמלי ביים תוכניות רבות לשידורי רשת ובהמשך רשת 13 ובהן "צחוק מעבודה" ו"רוקדים עם כוכבים" ששודרו כל אחת למשך שבע עונות, ומספר עונות של "כלבוטק".
הוא גם ביים את העונה הראשונה של "מחוץ לחוק" להוט קומדי סנטרל.
בשנת 2018 ביים את מחר שבת, טלוויזיה מהעתיד, "ג'ודי ואלירז", שרון ורני בע"מ ואת "דידי בשישי" עם דידי הררי.
בשנת 2020 ביים את "דה וויס ישראל", "האח הגדול", "משחקי השף", "הצנרת" ו"הכול כלול".
בשנת 1999 שיחק בסדרת הטלוויזיה "כל העולם במה" ששודרה בערוץ הילדים, שיחק בתפקיד כומר.
בשנים 2001–2003 שיחק את משה, מנהל הערוץ הקהילתי בסדרה "שוטטות" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2007 התארח בסדרה הקומית של שלישיית מה קשור "הישראלים" ששודרה בערוץ 2, שיחק את משה, ממחלקת קפיצי מזרנים ממפעל הקפיצים "קיפצו לי מפעלי קפיצים בע"מ".
בשנת 2011 התארח בסדרה הקומית של נאור ציון בסדרה "החברים של נאור" שיחק בתפקיד במאי הופעות.
כרמלי מרצה בבית הספר המעשי למקצועות הטלוויזיה של רשת.
בני לוין (נולד ב-1 בפברואר 1946) הוא מאייר, גרפיקאי, קריקטוריסט ומעצב ישראלי.
יליד קיבוץ בית השיטה שבעמק עין חרוד.
התגייס לנח"ל המוצנח ושירת בחטיבת הצנחנים במילואים.
השתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת-הימים ומעבר לתעלה במלחמת יום הכיפורים.
בין השנים 1968–1972 למד תקשורת חזותית בבצלאל.
לאחר לימודיו עבד בהוצאת הקיבוץ המאוחד בעיצוב עטיפות ספרים ואלבומים ואיור ספרי ילדים.
במקביל פרסם איורים במגזין הנשים "את".
בשנת 1974 החל לעבוד ברשות השידור כמעצב הראשי של מחלקת החדשות של הערוץ הראשון.
לוין היה זה שעיצב את סמליל הערוץ הראשון המוכר, וכן יצר באנימציה קלאסית כמה מהפתיחים האייקוניים והמוכרים ביותר של הערוץ, כמו הפתיח לתוכניות "כלבוטק", "נקודת חן" ו"לקראת שידור".
בשנת 1981 יצא לשנת לימודים באקדמיה המלכותית לאמנות באמסטרדם (Rijksakademie).
בשנת 1982 חזר לערוץ הראשון והמשיך ליצור פתיחים ואנימציות לתוכניות שונות ובמקביל פרסם איורים וקריקטורות בעיתונים שונים, בהם המקומון "קול ירושלים", "ידיעות אחרונות", "מעריב", עיתון הילדים "אותיות" ו"מסע אחר".
עבד ברשות השידור עד לשנת 2013.
בשנת 2001 זכה, יחד עם עוד שלושה יוצרים נוספים, במקום הראשון בתחרות סרטי "יהדות בדקה", שהתקיימה במסגרת פסטיבל "ימי קולנוע יהודי" בירושלים.
מפרסם באופן קבוע בכתב העת של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי, "שפיץ", במהדורה האלקטרונית של הדו-ירחון "פרה-דוקס" וכן טור יומי של קריקטורות בנושאים אקטואליים המלוות בטקסטים קצרים ומחורזים.
האף של אסף, הוצאת blurb, 2012
התולעת זוללת, הוצאת blurb, 2012
לא אותו מקום-דמיון ושוני בשמות יישובים בישראל, הוצאת blurb, 2012
הרצל אמר: לצחוק (ספר קריקטורות), הוצאת blurb, 2012
הופה הופה רייטר, הוצאת blurb, 2012
חי, צומח, דומם, הוצאת blurb, 2012
על הדרך, הוצאת blurb, 2013
שולמית רוזינר, דגן בגן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
יצחק מראס, מול פנס הרחוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
עליזה רון, פזית של אבא ואמא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
עמוס בר, עלילות תומרודדנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
סמליל הערוץ הראשון, רשות השידור
סמל טייסת "האחת" (טייסת 201)
סמליל חטיבת התביעות במשטרת ישראל
סמליל התוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון
סמליל התוכנית "תוססס" בערוץ הראשון
סמליל התוכנית "על גלגלים" בערוץ הראשון
סמליל התוכנית "הופה היי" בערוץ הראשון
פתיח התוכנית "כלבוטק" בהנחיית דניאל פאר ורפי גינת
פתיח התוכנית "על גלגלים" בהנחיית דניאל פאר
פתיח התוכנית "פוליטיקה" בהנחיית דן מרגלית
פתיח התוכנית "לקראת שידור" בהנחיית דן כנר
פתיח "נקודת חן" בהנחיית אורי דביר
פתיח תוכניות הספורט משחק השבת ומבט ספורט
עבודותיו של לוין פורסמו במספר תערוכות, בהן תערוכות יחיד בגלריה תל-אור בירושלים ובמוזיאון משה קסטל לאמנות, וכן מספר תערוכות קבוצתיות במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון, מוזיאון ישראל בירושלים ובסינמטק תל אביב.
"רישומים" – גלריה תל אור, ירושלים, 1978
"פוסטמודרני" – מוזיאון משה קסטל לאמנות, מעלה אדומים, 2018. אוצר: אלי רז
איורים וטקסטים מחורזים – מרחב, בית השיטה.
"תערוכת בוגרי בצלאל" – מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
"בין חופש הביטוי לחזירות", הפסטיבל הבין-לאומי לאנימציה קומיקס וקריקטורה, סינמטק תל אביב, 2018. אוצר: ניסים חזקיהו
"יידישפיץ", המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס, חולון, 2021. אוצרת: רחל אחונוב
"חג המשק", מוזיאון משה קסטל לאמנות, מעלה אדומים, 2021. אוצר: אלי רז
"סיכום ממוקד" – מיטב הקריקטורות והקומיקס בישראל 2021, תערוכה קבוצתית, בית אריאלה, תל אביב, 2022
בני יואל הם קבוצת חסידי סאטמר שלאחר פטירתו של אדמו"ר החסידות רבי יואל טייטלבוים סירבו לקבל את מנהיגותו של האדמו"ר רבי משה טייטלבוים, ובמקום זאת החליטו להישאר חסידיו של רבי יואל.
הכוונה היא לאשתו של רבי יואל טייטלבוים שנותרה בחיים, אלטא פייגא טייטלבוים.
אך אין להתבלבל עם תנועת ההתנגדות לחסידות, המתנגדים האידאולוגיים של התנועה החסידית המקורית במאה ה-18.
כמה מחברי בני יואל עמדו לצדו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים במחלוקת שפרצה על ירושתו של משה טייטלבוים, בה תבעו שני האחים אהרן טייטלבוים ויקותיאל יהודה טייטלבוים לרשת את אדמו"רותו של אביהם.
את החלק מאנשי בני יואל שעמדו לצד זלמן לייב, אך התנגדו לאביו של זלמן, משה, כינה זלמן "חסידי אהבה נסתרת".
בנדיטו "בני" מאמבואנה מוקנדי (בפורטוגזית: Benedito "Beni" Mambuene Mukendi; נולד ב-21 במאי 2002 בלואנדה שבאנגולה) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת אנגולה.
מוקנדי גדל במחלקת הנוער של פטרו דה לואנדה.
בקיץ 2020 חתם בטרופנסה, עמה שיחק במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה והליגה הפורטוגלית השלישית.
בסך הכל ערך 49 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-4 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–3 לבנפיקה ליסבון במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2022/2023. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך 14 הופעות ליגה.
ב-27 במרץ 2023 ערך מוקנדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת גאנה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
נכלל בסגל נבחרת אנגולה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023 בשנת 2024.
בני מדיצ'י (באיטלקית: I Medici) היא אופרה מאת רוג'רו לאונקוואלו שכתב גם את הלִבְרִית.
היצירה זכתה להצלחה מועטה, למרות "המיומנות הטכנית בתזמור והשליטה בכתיבת הכוראל".
מבקר כתב בעקבות הבכורה «ב"בני מדיצ'י" יש לנו אופרה עם רקע היסטורי כמו רבות אחרות לפניה וכמו שיהיו אחריה [...] אין לנו לא תקופה ולא קבוצה של דמויות חיות ואמיתיות; במילה אחת, אין לנו את הקונטרה-פונקט האנושי לטרילוגיה המיתולוגית של וגנר שאליה כיוון לאונקוואלו».
תפקיד מבצע לורנצו דה מדיצ'י אוטורינו בלטרמי ג'וליאנו דה מדיצ'י פרנצ'סקו טמאניו ג'מבטיסטה ממונטסקו ג'ון סקארנאו פרנסיס קרייזי לואי קונטיני ברנרדו בנדיני ברונצ'לי ג'ון פאליאנו הארכיבישוף סלביאטי גאטאנו ביאנקרדי שוטר ויקטור בלטי סימונטה קטאני אדלינה סטלה-גרבין פרח קטן אדל ג'יני פיזורני אמא של סימונטה פדריקה קזאלי
ישנם שלושה נושאים דומיננטיים: קשר פאצי, רומן האהבה בין ג'וליאנו דה מדיצ'י, סימונטה ופיורטה, ולבסוף התפאורה ההיסטורית המהווה את הרקע.
ג'וליאנו דה מדיצ'י מאוהב בסימונטה קטאנאו, שמנסה להזהיר אותו מפני הקנוניה המתנהלת נגד משפחתו.
עם זאת, סימונטה נרצחת על ידי מונטסקו, רוצחו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
ג'וליאנו נרצח על ידי הקושרים, אך לורנצו דה מדיצ'י מצליח להימלט בעזרתו של המשורר פוליציאנו.
לבסוף לורנצו משיג את עזרת התושבים המסייעים לו נגד הקושרים.
1993 – רנאטו ברוסון (לורנצו דה מדיצ'י), ג'וזפה ג'קומיני (ג'וליאנו דה מדיצ'י), ניקולה ג'וזלב (ג'יאמבטיסטה דה מונטסקו), פרנצ'סקו אלרו ד'ארטג'נה (פרנצ'סקו פאצי), פייר לפבר (ברנרדו בנדיני), קלאודיו אוטליאנו (הארכיבישוף סאלוויה), קלאודיו אוטליאנו (הארכיבישוף סאלביה) (הארכיבישוף קאנטידיה).
מקהלת רדיו בודפשט – הקלטה חיה – ארכיון אומגה אופרה 1310
בני לאופר (נולד ב-29 בספטמבר 1997) הוא מוזיקאי, מעבד, מלחין ומנצח חרדי ישראלי.
לאופר נולד ב-1997 וגדל בבני ברק למשפחה בת חמישה ילדים.
אביו הוא המנצח והמעבד משה (מוישה) לאופר.
נחשף למוזיקה מגיל צעיר, וכילד למד פסנתר לאחר שראה את אביו מנגן על פסנתר וניסה לנגן בעצמו.
כשהיה בן 11 השתתף במופע מחווה בניו יורק שנערך לרגל 30 שנות יצירה לאביו, וליווה את מרדכי בן-דוד בפסנתר.
עשור אחר כך, באירוע לרגל 40 שנות יצירה של אביו שערך רדיו קול חי, כבר הפיק בני מוזיקלית את האירוע כולו.
לאופר החל את דרכו המוזיקלית בתזמורת משפחתית ובהפקות מקומיות, ולאחר שעיבד כמה שירים לזמרים חרדיים אחרים הקליט ב-2018 גרסת כיסוי ל"דוי הסר" עם קובי ברומר, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה ב-2020 כשהקליט עם שלומי וילמן את הדואט "אחת שאלתי", שיר נחמה לימי מגפת הקורונה, שכתב והלחין.
ב-2024 השתתף באירוע בו ניצח על תזמורת פילהרמונית בת 48 נגנים.
לאופר נחשב לדמות מובילה בהפקות חופה ושבת, ומרבה לשלב בעיבודיו קטעי תפילה ולחנים חסידיים מסורתיים עם תזמורות עשירות.
הקו המוזיקלי של לאופר מושפע מהמוזיקה החסידית הקלאסית, עם עיבודים סימפוניים עשירים והרמוניות עכשוויות, במטרה להנגיש את הלחנים החסידיים גם לקהלים צעירים.
הוא שיתף פעולה עם כמה מהשמות הבולטים במוזיקה החרדית, כמו אברהם פריד, שמחה ליינר, יעקב שוואקי, פנחס ביכלר, יהודה פליישמן, מיכה גמרמן, מנדי ג'רופי ואחרים.
אמרגנו של לאופר הוא אלי לב, המייצג גם את אברומי וינברג ויוסי ברגר.
תודה לך ה' – עם שלומי וילמן וירון בר (2021)
Matana Tova – עם יוסי גרין, מוטי ויזל ומקהלת מלכות (2023)
חופה ליד – עם ישראל אדלר ומקהלת מלכות (2024)
כשיבוא מלך המשיח – מופע חתונה עם נמואל הרוש, מוטי ויזל, מוישי וולס ומקהלת מלכות (2024)
וקולו נשמע - משה קליין
שומע תפילה - יענקי ברוין
עם הנצח - קובי ברומר
לבחור נכון - גרסת כיסוי לשירו של אמיר דדון בביצוע קובי ברומר ומשה קליין
Sam's bulgar - עיבוד מחודש לניגון הקלרינט עבור שרגא פרנק
לראות בנים - יענקי דסקל ומקהלת מלכות
ניגון גוטליב - מרדכי גוטליב
יה אלי וגואלי - עיבוד מחודש לניגון של חסידות ברסלב עבור נגן הקלרינט שרגא פרנק
בני לאופר נשוי לטלי (לבית נדב).
השניים נישאו במהלך מגפת הקורונה.
לשניים שתי בנות, והם מתגוררים בגבעתיים.
אחיו של בני הוא המוזיקאי החסידי אלי לאופר.
בהלווית אימם, חנה (לבית כץ) שרו השניים על קברה את "אלוקי נשמה", שהלחין אבי המשפחה משה לאופר.
בְּנֵי עֲטָרוֹת הוא מושב של תנועת המושבים במחוז המרכז בישראל ליד העיר יהוד-מונוסון ונמל התעופה בן-גוריון השייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
המושב ממוקם בלב מוקד תחבורתי – ממזרח לו המסילה המזרחית החדשה, ממערב לו כביש 40, ליד הכניסה ליישוב מתוכנן לקום מתחם הטייסים, מדרום-מערב ליישוב נמצא נמל התעופה הבינלאומי, מעליו אחד מנתיבי התעופה העיקריים של מדינת ישראל ומתחתיו קו צינורות גז ונפט של קצא"א.
בחלוף השנים, ביצוע פרויקטים תחבורתיים אלו בסביבה כל כך קטנה סביב המושב גרר ביקורת ציבורית וסביבתית.
היישוב נקרא על שם המושב עטרות אשר חרב במלחמת העצמאות.
מפוניו שהתיישבו בבני עטרות קראו למקום על שם יישובם שננטש.
במקום מצבת זיכרון למושב הקודם עטרות ולבניו, שנפלו במלחמת העצמאות.
היישוב הוקם בשנת 1948 על ידי תושבים שנאלצו לעזוב את מקום מגוריהם עקב מלחמת העצמאות, למקום הגיעו משפחות מהיישובים עטרות (מצפון לירושלים), נחלים (ששכנה לשעבר בגליל העליון) ובארות יצחק (בנגב).
במרץ 1949, שתי משפחות הגיעו למקום לאחר שנאלצו לעזוב את מושב בן-שמן, לאחר מספר חודשי המתנה ביהוד, הגיעו שתים עשרה משפחות יוצאי שאר ישוב מהגליל העליון.
משפחות אלו הסכימו להתפנות משאר ישוב רק לאחר שהגיע גרעין חדש להתיישב במקום והובטח לעוזבים שיעברו למושב אחר כקבוצה מלוכדת.
המשפחות מבארות יצחק הקימו קיבוץ דתי בסמוך לבני-עטרות והמשפחות מנחלים עברו לשטחים הקרובים יותר לפתח-תקווה והקימו שם מושב דתי.
בני עטרות הוקם על שטחי מושבת הטמפלרים וילהלמה, אשר פונתה מתושביה הגרמנים בידי כוחות המנדט הבריטי (אנשי התנועה הטמפלרית גורשו ברובם לאוסטרליה בגלל דעותיהם הפרו-נאציות).
אנשי נחלים ובארות יצחק עזבו ובנו להם יישובים חדשים ובמקום נשארו מפוני עטרות, שקראו למקום בשם יישובם שנינטש.
ליישוב היה בעבר בית ספר בשם היישוב – בית ספר בני עטרות.
כיום בית ספר זה עבר לשוהם ונקרא על שם יצחק נבון (נשיאה החמישי של מדינת ישראל)
הלקוח הראשון שהזמין את הטפטפות של מפעל נטפים היה מושב בני עטרות, ככל הנראה בשנת 1966. ראשוני המפעל – ורבר, רטר וקרן – הטמינו בעצמם את מערכת הטפטוף בשדות המושב.
ביישוב שרדו רבים מהמבנים הטמפלריים המקוריים, המאופיינים באדריכלות טמפלרית מרשימה.
בחזית מבני הציבור (ביניהם בית הספר, בית העם, הדואר והמחלבה) מוצבים שלטי הסבר.
האישים הבאים קשורים למושב בני עטרות:
גלעד יפת – יזם וגנאלוג ישראלי, מייסד ומנכ"ל חברת "MyHeritage", מתגורר במושב בני עטרות.במושב זה גם הוקמה החברה שהקים.
נועה כוכבא – דוגמנית ומגדנאית ישראלית.
גדלה והתחנכה במושב בני עטרות, שם היא מתגוררת גם כיום.
יוסף לַנג – היה היסטוריון ומחבר הביוגרפיה של אליעזר בן-יהודה.
התגורר בבני עטרות שם גם נפטר ונקבר.
מורן פרידמן – כדורגלנית ישראלית נולדה וגדלה במושב בני עטרות.
צבי פּירָן – אסטרופיזיקאי ישראלי.
רָמָה מֶסינגר – הייתה שחקנית וזמרת ישראלית.
התגוררה בבני עטרות שם גם נקברה.
יוסף גינת – היה מזרחן ואנתרופולוג.
נולד וגדל ביישוב עטרות ליד ירושלים עד לפינוי היישוב.
נטמן בבית העלמין של בני עטרות.
בְּנֵי עַיִ"שׁ היא מועצה מקומית במחוז המרכז בישראל, סמוך לכביש 40 דרומית לגדרה, ומזרחית לגן יבנה.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1981. בצפון היא גובלת במועצה מקומית גדרה, במערב, בדרום ובמזרח במועצה אזורית באר טוביה ובמערב היא סמוכה למועצה אזורית נחל שורק.
מקור השם "בני עי"ש" הוא ראשי תיבות שמו של הרב עקיבא יוסף שלזינגר, מראשוני הפועלים באופן מעשי לרכישת אדמות ולפיתוח החקלאות בארץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הקימו הבריטים בסיוע יחידה פולנית מחנה צבאי בשטח היישוב.
בשטח המחנה הוקמה בראשית שנות ה-50 "מעברת נחל שורק" שנקראה גם "מעברת משמיע שלום" ו"מעברת מסמיה".
למעלה ממחצית העולים במעברה היו יוצאי תימן, כרבע יוצאי פרס והשאר יוצאי עיראק ומרוקו.
העולים הועסקו במושבים הסמוכים בעבודות חקלאות שונות.
התושבים ביקשו שיכון במקום, אולם מוסדות התכנון התנגדו לדרישה.
לבסוף, בשנת 1956, הוחלט על הקמת שיכון עבור תושבי המעברה מצפון למעברה, בכניסה לקיבוץ חפץ חיים, והשיכון נקרא בני עי"ש.
היישוב הוקם על ידי פועלי אגודת ישראל.
העולים התגוררו בצריפים בני שני חדרים בני כשלושים מטר רבוע והשירותים היו בחוץ.
לכל צריף היה משק עזר.
ב-7 באוקטובר 1957 הוקם היישוב ובפברואר 1958 נחגגה חנוכת היישוב, שכלל 150 יחידות דיור עם משקי עזר.באותה שנה הוקם הוועד המקומי שפעל בכפוף למועצה אזורית נחל שורק.
ב-1962 הועבר שטח היישוב לתחום מועצה אזורית חבל יבנה.
לאחר מאבקים רבים בחודש יוני 1981 זכה היישוב למעמד של מועצה מקומית.
בשנות ה-90 הוקמו ביישוב שכונות חדשות שאוכלסו בעיקר על ידי עולים מחבר המדינות.
בעקבות כך הפכו העולים לרוב ביישוב וב-1998 נבחר מארק בסין לראש המועצה המקומית הראשון בישראל מיוצאי ברית המועצות.
צפונית ליישוב בני עי"ש נמצאים שני מגדלי מים, שנבנו בתקופת המנדט הבריטי.
המגדלים בנויים מלבני סיליקט, והם הוכרזו כמבנים לשימור.
מגדלי המים ממוקמים על גבעה בגובה 85 מטר מעל פני הים, ממנה אפשר לערוך תצפית.
באירוע המרכזי לחגיגות יובל החמישים לבני עי"ש הוצגה תוכנית להפיכת מגדלי המים למוזיאון של העלייה לבני עי"ש, בשנותיה הראשונות ובשנות התשעים.
בבני עי"ש קיימים שני בתי ספר יסודיים "אופק" ובית ספר ממלכתי דתי "אפרתי".
תלמידי היישוב העל יסודיים לומדים בתיכונים של יישובים סמוכים.
ביישוב ספרייה ציבורית בה תלמידים שמתקשים יכולים לקבל עזרה מתלמידי התיכון של היישוב, ולהעשיר את הידע שלהם בקריאת הספרים.
בנוסף פועל במקום מתנ"ס עם מגוון חוגים.
סמלה הרשמי של המועצה, אומץ בינואר 1986. הסמל עגול, חצי התחתון תחום בצורת גלגל שיניים כתומה עליה רשום שם המועצה.
גלגל השיניים מסמל את ערך העבודה.
מעליו בית כפרי ממנו יוצאים 11 פסים המהווים תלמים, שניהם במטרה לסמל את אופיו הכפרי של היישוב.
מימין לבית סמל מבנה גדול בכחול, ומעל לבית ציור של לוחות הברית, שמסמלים את ערכי היהדות ומעליו שמש אדומה המסמלת חופש ממנה יוצאות 11 קרניים.
בשמאל הסמל ענף זית המסמל את הכמיהה לשלום.
בני מֵר (Mer; בנימין מאיירסדורף; נולד ב-1971 בתל אביב) הוא סופר, עורך, מתרגם מיידיש ועיתונאי ישראלי.
ערך, בין השאר, את המוסף "ספרים" בעיתון "הארץ" ואת כתב העת "דווקא", המוקדש ל"ארץ יידיש ותרבותה" בחסות בית שלום עליכם בתל אביב.
בני מר נולד במשפחה דתית-לאומית וזכה לחינוך תורני.
עד גיל הבר מצווה חי בתל אביב, אחר כך עבר עם משפחתו לבני ברק, והשלים שם את לימודיו בבית ספר תיכון ובישיבה תיכונית.
עם חזרתו לתל אביב, למד באוניברסיטה הפתוחה והשלים לימודי יידיש בחוג ליידיש באוניברסיטה העברית בירושלים.
בני מר החל את דרכו הספרותית כמבקר אמנות, ופרסם שורה של מאמרי ביקורת, על ספרות בעיקר.
בתוך כך גם החל לפרסם תרגומים מיידיש ומצרפתית.
בשנת תשע"ה-2015 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים.
בשנת תשפ"ב-2022 זכה בפרס מפעל חיים של הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
רוב הלילות, נובלה ושני סיפורים, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
סמוצ'ה: ביוגרפיה של רחוב יהודי בוורשה, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2018.
המועדים, תל אביב, הוצאת אפרסמון וה-21, 2022.
נוצת הזהב, בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2025.
מורה דרך: ורשה היהודית 1938, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2025.
כמו כן פרסם סיפורים קצרים במוספי התרבות ובאנתולוגיות של סיפורת צעירה.
זכרונותיו של מטורף, מאת גוסטב פלובר, מצרפתית, הוצאת כרמל, ירושלים, 2001.
עירם של האנשים הקטנים, מאת שלום עליכם, מיידיש, פרוזה, תל אביב, 2005.
מלכה לוקר - שירים, מהדורה דו לשונית, עם תרגומים לעברית מאת אביגדור המאירי, שמשון מלצר ובני מר, תל אביב, 2005.
היומן של הרמן קרוק, מיידיש, יומנו של הרמן קרוק שנכתב, הוסתר ונתגלה בגיטו וילנה.
לעמעלע, מיידיש, אלבום מאת חוה אלברשטיין, 2006.
אף על פיל: אוצר שירי ילדים מיידיש, איורים: מיכל אריאלי, כתר, 2012.
חרוזים שחורים: אוטוביוגרפיה מדומיינת, מאת אברהם סוצקבר, מיידיש, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2015.
מנחם-מנדל, מאת שלום עליכם, מיידיש, עולם קטן, 2016.
מבעד לעינית השען, מאת אלכסנדר שפיגלבלט, כרמל 2017.
יומן לאחור, מאת בונים הלר, פרויקט בן-יהודה 2020.
מסעות בשביס בארץ ישראל, מאת יצחק בשביס-זינגר, בלימה 2021.
זר שלגים: מבחר משירת יידיש, אפרסמון וה-21, 2021.
ורשה היהודית, מאת משה זונשיין, כרמל 2022.
בני מנשה (בהודו מכונים שינלונג, Shinlung) הם קהילה המזהה עצמה כיהודית באזור הגבול שבין הודו למיאנמר (בורמה).
היא מורכבת מכמה בני קבוצות אתניות שונות ממוצא טיבטו-בורמזי.
בני הקהילה טוענים כי הם צאצאים של אחד מעשרת השבטים האבודים, טענה המתבססת על מסורת בקרב בני המר (Hmar) אודות אב קדמון בשם "מנמסי" (Manmasi).
חלק מחברי הקהילה אימצו אורח חיים יהודי ועברו גיור.
ראשיתה של התנועה בשנת 1951, כאשר מנהיג שבטי מקומי דיווח על חלום שבו נגלה לו כי מולדתם העתיקה של בני עמו היא ארץ ישראל; בעקבות זאת החלו חלק מחברי השבטים לאמץ את הרעיון כי הם יהודים.
טרם תחילתה של התנועה, רוב בני הקהילה היו נוצרים.
חברי הקהילה משתייכים, בין היתר, לקבוצות האתניות צ'ין (Chin), קוקי (Kuki) ומיזו (Mizo).
בשלהי המאה ה-20 העניק להם הרב הישראלי אליהו אביחיל, מייסד אגודת "עמישב", את השם "בני מנשה", בהתבסס על טענתם כי הם צאצאי שבט מנשה.
בשנים 2003–2004, בדיקות גנטיות שנערכו בקרב כמה מאות גברים מהקהילה לא הניבו ראיות חד-משמעיות למוצא מן המזרח התיכון.
ב-2005, מחקר שנערך בקולקטה מצא ראיות למוצא מזרח-תיכוני (Near Eastern) מצד האם, אך החוקרים הציעו כי הממצאים עשויים לנבוע מאלפי שנים של נישואי תערובת בין עמי המזרח הקרוב והמזרח התיכון.
מדינת ישראל לא תמכה באופן רשמי בעלייתם של בני מנשה עד שנת 2005, אז הכיר בהם הרב שלמה עמאר, שהיה באותה עת הראשון לציון (הרב הראשי הספרדי), כצאצאי "זרע ישראל" (שבט אבוד).
גם כיום, נדרש אישור מיוחד מהכנסת (ומממשלת ישראל) כדי לאפשר את עלייתם של בני מנשה.
רובם המוחלט של בני שבטים אלה הם צאצאי שבטים טיבטו-בורמזיים (ממוצא מזרח אסייתי) שנדדו מאזור סין למיאנמר.
למיקום הנוכחי, בצפון מזרח הודו ובבנגלדש סמוך לגבול מיאנמר, הם הגיעו מגבעות צ'ין במיאנמר.
על פי המסורת שלהם מוצאם ממקום המכונה צ'ינלונג (בשפת המיזו Chinlung).
על פי האגדה צ'ינלונג הוא סלע שכיסה על מערה שבה נשמרו בני האדם ובעלי החיים והם יצאו משם כאשר האל פתח את פתח המערה לזמן מסוים.
מסורת חלופית שאומצה על ידי מיעוט מבני השבטים היא שכל בני השבטים, הן אלה ששבו ליהדות והן האחרים, הם צאצאי שבט מנשה, מעשרת השבטים שגלו מארץ ישראל בסוף תקופת בית ראשון במאה ה-8 לפנה"ס.
מתוך כ-700,000 בני מיזו וכ-300 אלף ששייכים לאחד מכ-50 שבטי קוקי-צ'ין, מספרם של אלה החולקים אמונה זאת ומקיימים זיקה ליהדות ולעם ישראל נאמד ב-7,000 נפש בלבד.
כמו כן, אין תמיכה מדעית למסורת זו, וידוע כי שבטים רבים בדרום מזרח אסיה החלו לגלות עניין ביהדות לאחר שהמירו את דתם לנצרות (למשל, שבט קארן במיאנמר).
הפרטים הידועים על מוצאם הם בעל-פה.
בני העדה יודעים לספר על אירועים שקרו להם בעבר רק הודות לסיפורים שעברו מדור לדור.
שכניהם כינו אותם בשם "lushai" שמשמעו, "עשרת השבטים".
גם לתושבים נוספים באזור יש מסורת דומה.
לפי הכתוב בתנ"ך, לאחר כיבוש ממלכת ישראל על ידי ממלכת אשור בשנת 722 לפנה"ס, הוגלו עשרת השבטים מהארץ.
על פי המסורת הנקוטה בידם, בני שבט מנשה נדדו מזרחה לכיוון אפגניסטן והגיעו עד לסין.
בהיותם בסין, במהלך המאה ה-3 נהגו בהם באכזריות, כפו עליהם עבדות והם גורשו מהאזור.
כאשר יצאו מסין, אבד או נגזל מהם "הספר הקדוש", ספר התורה שהיה מצוי בידם.
במסורות ושירים עתיקי יומין, הם שרים על ה"כלב" או המלך הרשע שגזל מהם את הספר הקדוש.
מתקופה זו ואילך המסורת הועברה בעל פה.
בהמשך הם הגיעו לאזור הררי בשולי הרי ההימלאיה, שם השתדלו לשמור על מורשתם.
לבסוף הגיעו למקומם הנוכחי, מדינות מיזוראם ומניפור שבצפון מזרח הודו.
כאשר הגיעו המסיונרים לאזור, בתחילת המאה ה-19, מצאו אוכלוסייה בעלת מסורת מונותאיסטית וניצלו עובדה זו על מנת לשכנעם לעבור לנצרות.
לבני מנשה, כמו גם לשאר בני השבט שאינם יהודים המונים יחד כמיליון וחצי איש, יש מסורת שבטית, שלפיה הם צאצאי שבט מנשה.
היות שעשרת השבטים יצאו לגלות בטרם נכתבה התורה שבעל פה הרי כל המסורת ההלכתית נשמרה על ידי כוהני העדה.
הזהות היהודית נשמרה בהלכות, במנהגים, בשירים ובסיפורים.
אליהו בירנבוים מספר כי באחת הפגישות עם ראש הממשלה של מדינת מיזוראם הוא העיד בפניו שידוע לכל שתושבי מדינתו הם צאצאי בני ישראל.
שמות רבים של רחובות וחנויות באזור המגורים שלהם קרויים בשמות המציינים את הרקע של בני המקום כגון: ציון, ישראל, חברון ועוד.
בני מנשה נקראו בפי התושבים באזור סין ואחר כך בהודו "לו שי", שפירושו בשפת המקום: עשרת השבטים.
בני מנשה קראו לעצמם לאורך הדורות "בני מנסיא" או מנסה או מנסיא פא (אבא מנשה) בשיבוש קל מבני מנשה.
עד היום כאשר בני מנשה עולים לתורה בבתי כנסת בהודו, הגבאי קורא: יעמוד משה בן מנשה, יעמוד אוריאל בן מנשה, יעמוד יצחק בן מנשה.
הם שמרו על המסורות המרכזיות של עם ישראל כמו יציאת מצרים וקריעת ים סוף.
מסורות אלו מופיעות גם בשירים העתיקים של השבט.
מנהג קדום ונפוץ בקרב תושבי צפון-מזרח הודו וצאצאי שבט מנשה: "שבשעת רעידת אדמה או ברקים חזקים, אחד מבני הבית יוצא החוצה פונה לשמים ואומר: 'ה' תזכור שיש כאן בנים שלך, בני מנסיא ותשמור על המקום הזה'".
בני מנשה מקיימים מנהגים רבים הדומים למנהגי היהדות ומצוותיה.
הם מונותאיסטים, המאמינים באלוהים שאיננו גוף ומשגיח על העולם ומקיימים ברית מילה.
לעומת זאת, הם נוהגים גם לבצע פעולות שאינן מבוצעות לפי הלכות היהדות בימינו כגון הקרבת קורבנות.
בני מנשה מאמינים גם בחיים רוחניים לאחר המוות – העולם הבא.
תפקידי הכהנים הם הקרבת קורבנות, הוראה וריפוי חולים.
בכל כפר יש כהן, ששמו בדרך כלל הוא אהרון.
בעבר, לכהנים היה מלבוש מיוחד הכולל שמלה, מעיל וכובע.
הכהנים החשובים יותר הניחו אפוד על החזה.
הכהנים נחלקו לשני סוגים: הכהן הפשוט (Thlahpawi) והכהן הבכיר (Sadawt).
העדה ייחסה לכהנים יכולת נבואה או כוח על-טבעי.
באמצע המאה ה-19, כאשר הגיעו מיסיונרים להודו נשרפו בגדי הכוהנים.
לשלום החולה נוהגים לשחוט גדי או תרנגול ולמרוח את דמו על אוזנו, גבו ורגליו של החולה, תוך כדי אמירת פסוקים ותפילות.
כאשר כל המשפחה הייתה חולה, הכהן היה מורח את הדם על פתח הבית ולא על גוף החולה.
כאשר בני העדה יצאו לדרך הכהן נהג לומר מעין "ברכת הדרך": "הנה בני מנסיא יוצאים לדרך, הסתלקו הרוחות הרעות".
לפני זריעת חלקת שדה חדשה, הכהן היה מסמן את ארבע פינות השדה ומברך את הקרקע "אבינו שבשמים, אנו בני מנשה עדיין קיימים ובאים לעבד חלקה זו, אנא ברך אותה וסלק מעל דרכנו כל המזיקין וברך את יבולנו".
תפילת הכוהנים כוללת את הקטע הבא: "ענני ענני הוי יה, ענני ענני השוכן בהר המוריה, ענני ענני השוכן בים סוף הידוע, ענני ענני השוכן בהר סיני, ענני ענני השוכן בהר ציון, אני הכהן הלוי ענני יה ענני".
בני מנשה שמרו על מצוות ברית מילה.
כאשר לא יכלו לקיים את המצווה הם אמרו ברכה הנקראת "ברכת הרך הנולד" ביום השמיני להולדתו ונתנו לו שם ביום זה.
במקרים אלה, במקום ברית מילה, הכהן היה מבצע "מילת האוזן" ומנקב את אזנו של התינוק כסמל להיותו מבני ישראל.
בתחום חיי המשפחה, בני מנשה שומרים על הלכת הייבום.
גם דיני נידה נשמרו בהתאם לציווי התורה: בתקופת הווסת היה אסור לבעל לקיים יחסים עם אשתו.
בתחום זה קיים שוני בין ההלכה היהודית המקובלת למנהג בני מנשה: לאחר סוף הדימום האישה הייתה טובלת בנהר ללא ספירת ימי טהרה.
בביתו של ראש העדה היה עמוד, שאם רוצח בשגגה היה נוגע בו היה ניצל מנקמת הדם.
מנהג זה דומה להלכה הישראלית הקדומה, לפיה המזבח הוא מקום מוגן, ואת הנאחז בקרנות המזבח אין להוציא להורג, וכן לתפקידן של ערי המקלט.
בדיני ממונות נהגו בני מנשה באופן הדומה לדין התורה המוזכר בפרשת משפטים: כאשר גנב לא היה מסוגל להחזיר את הגנבה, הוא נמכר לעבד והתמורה שימשה לכיסוי הנזק.
בני מנשה הקפידו גם על שחיטה ועל אי אכילת דם.
בני מנשה שמרו על מנוחה ביום השבת.
העבודה בשדה או בבית הייתה אסורה ביום זה.
שבתם של בני מנשה מלווה בתפילות ובסעודות.
תפילת הבוקר בשבת אורכת כארבע שעות ומכילה פיוטים רבים, חלקם מולחנים.
המועדים המרכזיים שנשמרו במסורת של בני מנשה הם:
חג הביכורים (שבועות) – Mimkut.
חג הפסח – Charkut, בחג הוקרב קורבן (הלנקל) והוא נאכל בלי לשבור את עצמותיו.
אחד השירים המוכרים בקרב בני מנשה לכבוד חג הפסח מתאר את המאורעות של החג: "עלינו לשמור את חג הפסח, מפני שעברנו את ים סוף בחרבה, בלילה עברנו בעמוד אש וביום בענן.
האויבים רדפונו במרכבות והים בלעם ושימשו מזון לדגים וכשהיינו צמאים קיבלנו מים מהסלע".
יום כיפור נשמר כיום של כפרה אחת לשנה.
המנהג המקובל בהודו, לפיו אין בתי קברות והנפטרים נשרפים ומושלכים לנהר הגנגס, אינו מקובל בקרב בני מנשה.
מתי בני מנשה נקברים באדמה, לאחר שעברו טהרה.
בני המשפחה יושבים שבעת ימי אבלות לאחר הפטירה.
בריאיון לעיתון "הארץ" התייחס הלל הלקין למחקריו של הרופא ההודי ד"ר חופלאם מילוי לנתאנג על מנהגי הקהילה:
כבר עם קום המדינה, ובמקביל קבלת העצמאות בהודו, הגיעו אל בני השבטים שמועות על הקמת מדינת יהודים בארץ ישראל.
כבר אז פנו במכתב למדינת ישראל ובו בקשה לשמור על קשר, אולם קשר זה לא התממש.
מייד לאחר מלחמת יום כיפור, עם הגעת המידע על המתרחש, שלחו מכתב לראש הממשלה, גולדה מאיר ובו ביקשו בשנית את תמיכת מדינת ישראל בהבאתם לישראל.
המכתב הגיע אל הרב אליהו אביחיל, והוא נסע להודו כדי לערוך היכרות עם הקהילה, וגם החל לעסוק בגיור ולהעלות לארץ.
עמותות "עמישב" ו"שבי ישראל" העוסקת באיתור עשרת השבטים עוסקות ביצירת קשר בין בני העדה לבין מדינת ישראל.
בשלב ראשון, מדובר בשיבה פורמלית ליהדות שבסופה גיור כהלכה.
בשלב שני, עלייה לישראל ומציאת מקומות מתאימים לקליטה.
ולאחר מכן מעקב צמוד במטרה לפתור בעיות ייחודיות, כמו בעת פינוי משפחות מגוש קטיף.
עמותות עמישב ושבי ישראל פועלות בכפרים של בני מנשה כדי להקים מרכזים ללימודי יהדות, להביאם ארצה ולממן את שהותם בישראל.
כמה מאות מהם עברו בפועל גיור אורתודוקסי ואלפים המירו את דתם ומחכים להתגייר.
הקרן לידידות הודיעה שבעקבות החלטת הרבנות היא תיקח על עצמה את האחריות לממן את עלייתם ארצה.
בישראל קיימת מחלוקת הלכתית על היותם יהודים.
הרב הראשי, הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, חיווה דעתו באשר לייחוסם של בני מנשה ויחסם לעם ישראל לאחר ששלח ועדה של רבנים למסע הבירור והחקר באזור מוצאם של בני העדה.
לאחר שהוועדה למדה מקרוב על מנהגיהם, שמעה עדויות ומסורות, הכיר הרב שלמה עמאר בשורשיהם היהודיים של בני שבט מנשה.
אולם הוא קבע שהדרך להשיבם לחיק עם ישראל היא על ידי גיור מלא.
בית דין מטעם הרבנות הראשית יצא להודו על מנת לגיירם במקום מושבם.
לצורך הגיור עצמו וגם לצורך שמירת טהרת המשפחה עד העלייה לארץ הוקמו מקוואות.
בינתיים גם הוגברו לימודי היהדות.
באלול תשס"ו הגיעו למיזוראם שני הרכבים של בתי הדין המיוחדים לגיור.
וכך התגשמה תפילתם ההיסטורית של בני מנשה: "אחינו הבכור יהודה ימצא אותנו ויחזיר אותנו חזרה לאחינו ולארץ ישראל".
בתום תהליך ממושך של בירורים 218 מבני הקהילה השלימו את תהליך הגיור.
לאחר קבלת מצוות בפני בית הדין, הגברים עברו בדיקת ברית והטפת דם ברית (רובם כבר היו נימולים), וגברים נשים וטף טבלו בפני שלושה כדין.
בתום הטבילות והגיור התקיימו 36 חופות מקבילות.
העלייה הממוסדת הראשונה של בני העדה לאחר טקס הגיור הייתה בהתאם לחוק השבות ובשיתוף עם הסוכנות היהודית והם הצטרפו למספר משפחות שהצליחו להגיע לישראל החל בתחילת שנות ה-50. הם עברו להתגורר ביישובים קהילתיים דתיים ובהתנחלויות: בית אל, עפרה, קריית ארבע.
בשנת 2005 הוקפאו הליכי הגיור של בני מנשה עקב בעיות הלכתיות ומתחים שנגרמו ביחסים בין ממשלות ישראל והודו.
במחצית השנייה של שנת 2006 חודשו פעולות הגיור, אם כי בהיקף קטן, וכן חודשה עלייתם של בני מנשה לארץ.
במסגרת תוכנית ההתנתקות פונו עשרות משפחות מגוש קטיף לאזור התענכים – אשר הועדף עליהם עקב היותו בתחום נחלת שבט מנשה.
בשנת 2007 הגיעה קבוצה גדולה שנקלטה זמנית בפרדס חנה.
ב-2015 התיישבו כ-80 עולים בני מנשה בקצרין, שברמת הגולן, שאף היא בנחלת שבט המנשה.
בשנת 2020 נכנסה לתפקיד שרת העלייה והקליטה חברת הכנסת פנינה תמנו שטה אשר עלתה מאתיופיה, תוך חודשים ספורים היא העלתה לישראל כ-850 בני ובנות מנשה שהמתינו שנים לעלות לישראל.
ב-2023 היא הקימה בכנסת ישראל את השדולה למען בני המנשה.
נוסף על העולים הוותיקים המתגוררים ביישובים אלו, עולים חדשים שעלו במשך השנים מתגוררים כיום במגדל העמק, עכו, נוף הגליל, מעלות (העיר עם הריכוז הגדול ביותר של השבט), צפת, קריית שמונה, טבריה, עפולה, שדרות, בית שאן וניצן.
בני העדה משתלבים בלימודים, בעבודה, בצבא ובחברה.
חלק מבניהם לומדים בישיבות וכמה מבני העדה אף הוסמכו לרבנות.
ב נקלטו עשרות משפחות בעיר נוף הגלילובישיבת ההסדר נוף הגליל שבעיר.
בנוסף עשרות מבני מנשה לומדים בישיבת ההסדר מעלות, משרתים במסגרת ישיבות אלו בצה"ל, והישיבה אף מקיימת הכשרה מקצועית עבורם.
נכון ל-2015 חיו בישראל 3,000 בני מנשה ומתוכם 600 נולדו בארץ.
עוד כ-7,000 מבני העדה נמצאים בצפון מזרח הודו וממתינים לעלייתם למדינת ישראל.
בינתיים, בהודו הם בטיפולה של אגודת "שבי ישראל" שהקימה באזור מרכזיים חינוכיים המשמשים כמרכזיים קהילתיים.
במרכזים פועלים גן ילדים, שיעורי תורה לצעירים ולמבוגרים, תפילות שבת ועונג שבת.
במסגרת פעילות זו עוברים בני הקהילה הכנה לקראת חיי היום-יום במדינת ישראל.
באוקטובר 2022 אירע רצח אכזרי של יואל להנגהל, עולה חדש משבט בני מנשה על ידי מספר צעירים ישראלים בקרית שמונה.
סמ"ר גרי ללהרואיקימה זולת, שעלה ממיזורם בילדותו, נפל במלחמת חרבות ברזל.
בעקבות מלחמת האזרחים מאי 2023
במאי 2023 אירעו מהומות בצפון-מזרח הודו תוך מלחמת האזרחים בין השבטים המקומיים מייטיי וקוקי.
קהילת בני המנשה נפגעה, בית כנסת, ספרי התורה והמקווה של הקהילה נשרפו, אב לילדים נרצח, ועשרות בתים של בני הקהילה נשרפו.
הקהילה פנתה לממשלת ישראל בבקשה לחילוץ מאזור המהומות ועלייה לישראל.
ב-6 באפריל 2025 הודיע שר העלייה והקליטה כי בכוונתו להביא לאישור הממשלה החלטה על העלאתם של כ־5,000 חברי קהילת בני מנשה שנותרו בהודו.
איחוד בני סכנין היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר סח'נין שבגליל.
הקבוצה נחשבת לקבוצה הבכירה של המגזר הערבי ומשחקת בליגת העל.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון דוחה, המונה כ-8,500 מקומות ישיבה.
קבוצת הכדורגל בני סכנין הוקמה בשנת 1982, ושיחקה בשנים הראשונות לאחר הקמתה בליגה ג' מחוז "מפרץ", ואחר כך במחוז "גליל מערבי".
במרץ 1986 השיגה את הניצחון הגבוה ביותר שלה מעולם, כאשר ניצחה את קבוצת הפועל סג'ור בתוצאה 14-0. הקבוצה עלתה לליגה ב' בעונת המשחקים 1989/90.
בשנת 1991 התאחדה עם קבוצת הפועל סכנין אשר גם שיחקה בליגה ב'.
את הקבוצה המאוחדת הוביל היו"ר מאזן גנאים, ובעונת 1997/1998 שיחקה הקבוצה לראשונה בליגת המשנה.
בשנת 2003 העפילה הקבוצה לליגת העל לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום השני בליגה הלאומית, אחרי מכבי אחי נצרת, עם נקודה אחת יותר מהפועל ירושלים שסיימה במקום השלישי.
כמאמן הקבוצה הוחתם אייל לחמן.
בעונתה הראשונה בליגת העל (2003/2004), זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 4–1 על הפועל חיפה במשחק הגמר, משערים של אבי דנן, גבריאל לימה, וצמד שערים של ליאור אסולין.
סכנין הייתה הקבוצה הערבית הראשונה בישראל שזכתה בתואר כלשהו, והקבוצה הראשונה בישראל שזוכה בגביע המדינה בעונה הראשונה שלה בליגה הראשונה.
זכייתה של סכנין בגביע המדינה הקנתה לה כרטיס לגביע אופ"א.