tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצליח לזכות בתמיכת רוב חברי פרלמנט בסיבוב הראשון של ההצבעה, ובכך הביס את קפה.
מוּעֲמָד מפלגה פרלמנט הצבעות % ויליאמה קטוניוורה פיג'יפירסט 28 54.90% טיימומו קפה SODELPA 23 45.10% נמנעים ופתקים ללא הצבעה 0 - סה"כ 51 100.00% מקורות: The Fiji Times
קטוניוורה נולד ב-20 באפריל 1964 בבית החולים קולוניאל וור ממוריאל בסובה.
קטוניוורה היה הצעיר מבין שבעה אחים.
הוא למד בבית הספר Draiba Fijian לפני שהשלים את לימודיו התיכוניים במכללת Bua בשנת 1981. קטוניוורה מגיע מהכפר נאדורי באי ונואה לבו.
הוא נשוי לפילומנה קטוניוורה ויש להם שני ילדים ושלושה נכדים.
ויליאם תארפ היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1839–1843 וכמושל דלאוור ה-36 בשנים 1847–1851.
ויליאם תארפ נולד בעיירה פארמינגטון שדלאוור, כבנם של ג'יימס ויוניס פלאמינג תארפ.
אבי סבו התיישב ליד העיירה פרנקפורד שבדלאוור ב-1735. ב-1829 נפטר אביו, ובאותה שנה הוא נשא לאישה את מרי א.
ג'ונסון, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
ממשפחת אשתו הוא ירש את ביתו הראשון בפארמינגטון שהיה הראשון בתהליך צבירת האדמות החקלאיות על ידו במשך כל ימי חייו.
בית זה, שקרוי בית תארפ, נרשם ב-1973 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
כשנבחר תארפ כמושל ב-1847, עברה המשפחה למילפורד.
רוב זה הובל את חיקה של המפלגה הוויגית בראשותו של ג'ון קלייטון.
לאחר שהפסידה בשלוש מערכות בחירות למשרת מושל המדינה, העמידה המפלגה הדמוקרטית שבמיעוט את תארפ כמועמדה לתפקיד.
תארפ נבחר כחבר הסנאט של דלאוור וכיהן בו בשנים 1839–1843. ב-1842 הוא ניסה להיבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט, אך לאחר ספירה חוזרת של הקולות התברר שהוא נוצח בהפרש של קול אחד.
ב-1844 הוא התמודד בבחירות למשרת המושל, אך נוצח על ידי המועמד הוויגי תומאס סטוקטון.
בשל מותו של סטוקטון בעת כהונתו, נערכו בחירות מיוחדות ב-1846, בהן ניצח תארפ לאחר שהביס את מועמד הוויגים פיטר קוזי.
אף על פי שבמקביל לבחירתו, השיגו הוויגים רוב באספה הכללית של דלאוור, הייתה כהונתו תחילתה של שליטה ארוכת טווח של הדמוקרטים במדינה עד לסוף המאה ה-19. תארפ כיהן תקופת כהונה מלאה כמושל מ-19 בינואר 1847 ועד 21 בינואר 1851.
זמן קצר לאחר השבעתו של תארפ פרצה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, שהייתה מלחמה שרוב תושבי דלאוור פקפקו בצורך בה.
אף על פי כן, כמו מלחמת 1812 שגם לא התקבלה בברכה בדלאוור, דאגו תארפ והאספה הכללית לגיוס הנדרש, ורבים מתושבי המדינה השתתפו בקרבות.
בדלאוור עצמה העבירה המדינה לבסוף את האי פי פאץ' שעל נהר דלאוור לידי ממשלת ארצות הברית, שבסופו של דבר בנתה עליו את המבצר פורט דלאוור.
לאחר תום כהונתו פרש תארפ מהחיים הציבוריים, וב-1852 מונה כגזבר של חברת הרכבות של דלאוור.
ויליאם תארפ נפטר במילפורד ב-9 בינואר 1865. הוא נטמן בכנסיית המשיח האפיסקופלית שבעיר.
נכדו, ויליאם ווטסון, כין גם הוא כמושל המדינה בשנים 1895–1897.
ויליאמי קארי וייקו סיניסאלו (בפינית: Viljami Kari Veikko Sinisalo; נולד ב-11 באוקטובר 2001 באספו שבפינלנד) הוא כדורגלן פיני המשחק בעמדת השוער בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית ובנבחרת פינלנד.
סיניסאלו גדל במחלקות הנוער של HyPS, ה.י.ק.
הוא ערך הופעה אחת במדי הקבוצה הבוגרת של אספו במסגרת הליגה הפינית השלישית.
בשנת 2018 הצטרף לאקדמיה של אסטון וילה, ובין השנים 2020–2024 הושאל לקבוצות אייר יונייטד מהצ'מפיונשיפ הסקוטי ובורטון אלביון ואקסטר סיטי מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-16 ביולי 2024 חתם סיניסאלו על חוזה לחמש שנים בסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-12 בינואר 2023 ערך סיניסאלו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פינלנד, בהפסד 1-0 לנבחרת אסטוניה במשחק ידידות.
ויליאם תומאס המילטון , היה חבר במפלגה הדמוקרטית, ומושל מרילנד ה-38 בין השנים 1880–1884. הוא כיהן גם כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד בין השנים 1868–1874, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז השני (1849–1853) והמחוז הרביעי (1853–1855) של מרילנד.
המילטון נולד ב-8 בספטמבר 1820 בבונסבורו שבמרילנד, וקיבל חינוך מוקדם ממורה מקומי בשם ג'ון בראון.
הוא המשיך ללמוד באקדמיית הייגרסטאון, ולאחר מכן בג'פרסון קולג' בקנונסבורג, פנסילבניה, בין השנים 1836–1840. לאחר הקולג' למד המילטון משפטים עם חבר הקונגרס לשעבר של מרילנד, ג'ון תומסון מייסון הבן, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1845. לאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בהייגרסטאון, מרילנד.
כמו כן כיהן כיו"ר הוועדה למחוז קולומביה במהלך הקונגרס ה-33.
מ-1855 עד 1868, נמנע המילטון מפוליטיקה וחידש את העיסוק במשפטים ובחקלאות בהייגרסטאון.
במהלך אותה תקופה, התפרסם ברחבי מערב מרילנד כעורך דין מצוין.
ויליאם המילטון היה בעל עבדים והיה לו מגורי עבדים בביתו בהייגרסטאון, מרילנד.
בשנת 1871 תמך המילטון תמך בוויליאם פינקני וייט במהלך מסע הבחירות למושל מרילנד, אך התחרט על ההחלטה לאחר מכן בעקבות פעולותיו של וייט כמושל.
בשנת 1874 ננטש המילטון על ידי המפלגה הדמוקרטית במדינה ולא נבחר על ידם מחדש לסנאט.
במקום זאת התמודד המילטון על תפקיד המושל ב-1875, אך הפסיד את מועמדות מפלגתו לעמיתו הדמוקרטי ג'ון לי קארול.
לאחר שלא הצליח לקבל מועמדות לתפקיד המושל, התרחק המילטון שוב מהזירה הפוליטית, וחזר לעיסוקיו הקודמים במערב מרילנד.
המשיך לדחוף בהתמדה למועמדות דמוקרטית למושל מרילנד, דבר שהצליח לעשות ב-1879. המילטון התמודד עם המנהל הכללי של דואר ארצות הברית לעתיד, הרפובליקני ג'יימס אלברט גארי, במהלך הבחירות, והביס אותו בהפרש של יותר מ-22,000 קולות.
כמושל, התנגש המילטון בקביעות עם בית המחוקקים של המדינה, מתוך אמונה שהם מזניחים את כלכלת המדינה.
הוא ביקש לצמצם את הבזבוז הממשלתי על ידי ביטול משרדים ותפקידים מופרזים, כמו משרד שוקלי תבואה וחציר, אך שוב בית המחוקקים סירב לשתף פעולה עם תוכניתו.
הוא פרש מתפקידו כמושל ב-8 בינואר 1884, ושמר על תמיכה עממית ברחבי המדינה.
היחס העוין שלו לבית המחוקקים כמושל, הפך שוב את המפלגה הדמוקרטית במדינה לעוינת כלפיו.
המילטון חזר להייגרסטאון שם נמנע ממעורבות נוספת בפוליטיקה המדינתית והלאומית.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין, אך גם פעל לשיפור העבודות הציבוריות בעיר ובמחוז, ברחובות ובאספקת המים.
הוא שמר על פופולריות רבה בהייגרסטאון ובאזורים הסובבים אותו, ומותו ב-26 באוקטובר 1888 בעקבות מאבק ממושך במחלה זכה לאבל רב.
הוא נקבר בבית הקברות רוז היל (מרילנד).
בתו של המילטון ג'וזפין נישאה לממציא היירם פרסי מקסים.
בתו השנייה קלייר נישאה להיידן איימס, אחיה של זמרת האופרה אמה איימס.
נכדתו הייתה השחקנית קלייר אימס, נינתו היא השחקנית ג'ניפר הווארד, ונין נין שלו הוא השחקן טוני גולדווין.
וילימאס היא עיירה במחוז קוקונינו שבמדינת אריזונה, ארצות הברית.
העיירה ממוקמת על כביש 66 ההיסטורי, מערבית לפלאגסטאף.
גודל אוכלוסייתה, נכון ל-2020, הוא 3,202. העיר ידועה גם כ"שער הכניסה לגרנד קניון", והיא העיר האחרונה בה נפגשים כביש 66 וכביש 40.
העיירה נוסדה ב-1881 והיא נקראת על שמו של ויליאם שרלי ויליאמס , שפסל שלו מוצב כיום בצידה המערבי.
רובע העסקים ההיסטורי של ויליאמס , וכביש 66 האורבני , נוספו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1984 ו-1989, בהתאמה.
רוב ההכנסות של העיר הן מתיירות, בין היתר בשל קרבתה היחסית (כשעה נסיעה) לגרנד קניון, כמו גם הספארי Bearizona הצמוד לעיירה.
אטרקציות תיירותיות סובבות סביב כביש 66 האורבני ומוזיאון תחנת הדלק ההיסטורית של פיט הממוקמת על הכביש.
מספר סרטים הוליוודיים צולמו בעיירה, ביניהם:
ויליאת איבזוב (באזרית: Vilayət Eyvazov; נולד ב-28 ביוני 1968) הוא פוליטיקאי אזרי.
איבזוב נולד ב-28 ביוני 1968 בכפר אברקוניס שבמחוז ג'ולפה.
בשנת 2000 סיים את לימודיו באקדמיה לשוטרים של משרד הפנים האזרי.
הוא פעיל במשרד הפנים מנובמבר 1994. הוא החל את דרכו כשוטר, ובהמשך שירת בתפקידים שונים בסוכנויות חקירות פליליות – כסגן ראש המחלקה לחקירות פליליות במשרד הפנים, ובשנים 2001–2005, כסגן ראש המחלקה הראשית למאבק בפשיעה המאורגנת.
ב-2024 מונה למייג'ור הכללי של משטרת אזרבייג'ן.
ב-14 באפריל 2005 מונה לסגנו של שר הפנים, וב-11 במרץ 2016 מונה לסגן שר הפנים הראשון.
ב-20 ביוני 2019 פוטר מתפקיד סגן שר הפנים הראשון בפקודת הנשיא אילהם אלייב ומונה לשר הפנים באותו היום.
וִילְיֶאם תּוֹמְפְּסוֹן היה סופר פוליטי ופילוסופי ורפורמטור חברתי אירי, שהתפתח מתועלתנות למבקר מוקדם של ניצול קפיטליסטי.
רעיונותיו השפיעו על התנועה השיתופית, על תנועת האיגודים המקצועיים והתנועה הצ'רטיסטית, וגם על קרל מרקס.
הוא בן למעמד של בעלי אדמות וסוחרים עשירים בחברה של קורק, וניסיונו להוריש את אחוזתו לתנועה השיתופית לאחר מותו עורר מאבק משפטי ארוך, כאשר משפחתו נלחמה בהצלחה כדי לבטל את הצוואה.
קרייג, החלטה זו להוריש את אחוזתו לתנועה השיתופית התקבלה לאחר ביקור בקומונת רלהיין החלוצית.
המרקסיסט ג'יימס קונולי תיאר אותו כ"סוציאליסט האירי הראשון" וכמבשר לקרל מרקס, שציטט את תומפסון בכתביו, והיה בעל השפעה על הגותו של מרקס.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, הוא סבל משחפת שלבסוף הכריעה אותו ב-28 במרץ 1833. הוא מעולם לא נישא ולא הותיר אחריו יורש ישיר.
בשל התעניינותו הנלהבת בסופרי וברעיונות עידן הנאורות, ובמיוחד בקונדורסה, תומפסון הפך לתומך בשוויוניות ודמוקרט נחוש.
תמיכתו במהפכה הצרפתית זיכתה אותו בכינוי "רפובליקאי אדום" על ידי החברה בקורק, ותמיכתו בתומכי בבחירות הרחיקה אותו עוד יותר משאר בני משפחתו הפרוטסטנטים העשירים.
תומפסון הושפע עמוקות מהתועלתנות של ג'רמי בנת'ם, עמו התכתב וקשר קשרי ידידות, ואף שהה בביתו של הפילוסוף האנגלי במשך מספר חודשים בשנים 1821–1822 במהלך ביקורו בלונדון.
בנוסף לבנת'ם, תומפסון קרא והתכתב עם הוגים תועלתניים בני זמנו כמו ג'יימס מיל, והושפע, הן לחיוב והן לשלילה, מוויליאם גודווין ותומאס מלתוס.
רצונו להתגבר על המגבלות של "ההשערות האינטלקטואליות" של גודווין ו"ההשערות המכניות" של מלתוס, הוביל אותו להציע סינתזה חדשה: מדע חברתי – תומפסון היה הראשון שהציע מונח זה – שישלב את העיסוק של הכלכלה הפוליטית במטריאליזם מדעי עם העיסוק של התועלתנות במוסריות רציונלית.
הרעיונות המנוגדים של ויליאם גודווין ותומאס מלתוס הם שהניעו את תומפסון לפרויקט מחקר על תפקידה של החלוקה בכלכלה פוליטית, שהוביל אותו ללונדון ובשנת 1824, לפרסום ספרו "חקירה על עקרונות חלוקת העושר" (An Inquiry into the Principles of the Distribution of Wealth).
תומפסון גם הכיר את עבודתם של הסוציאליסטים האוטופיים הצרפתים, ובהם שארל פורייה, אנרי סן-סימון, והכלכלן סיסמונדי.
ב"חקירה", תומפסון המשיך את הקו של תאוריית הערך של העבודה שהוצגה על ידי אדם סמית.
עם זאת, הוא מאפיין את ניכוס הרוב של "ערך עודף" – מונח שהוא טבע, אף על פי שקרל מרקס הפך אותו לפופולרי מאוחר יותר – על ידי הקפיטליסט שהוא הבעלים של אמצעי הייצור, כניצול.
הוא דחה את הטענה של תומאס מלתוס וג'יימס מיל שכל עלייה בשכר העובדים יכולה לגרום רק להגברת דלותם, ומציין את האופי האינטרסנטי של תאוריה זו עבור קפיטליסטים המפעילים לחץ לחקיקה שתאסור על מאמצי העובדים להעלות את שכרם.
על ידי יישום העיקרון התועלתני של "הטוב הגדול ביותר למספר הגדול ביותר" על תוכניות החלוקה הקיימות והחלופיות האפשריות, תומפסון מגיע למסקנה של תמיכה בחלוקה שוויונית של התוצר.
אחד מעמיתיו של תומפסון בתנועה השיתופית, , ציין כי תומפסון היה הראשון שטבע את המונח "תחרותית" כדי לתאר את המערכת הכלכלית הקיימת.
הטענה למקוריות עבודתו מחוזקת עוד יותר על ידי ההיסטוריון הגרמני , שקובע: "ספרו [של תומפסון], עם זאת, חושף את התפתחותו שלו; לאחר שהתחיל בדרישה לכלל תוצר העבודה וכן לוויסות החלוקה, הוא סיים בהמרתו שלו לקומוניזם, כלומר, חלוקה בלתי מוגבלת".
בשנת 1827 פרסם עמיתו, ה , את "עבודה מוגנת" (Labour Defended), אשר גם הוא אפיין את ניכוס רוב פירות הייצור על ידי בעל האדמות והקפיטליסט כניצול המונע מהעובד את מלוא התוצר של עבודתו.
עם זאת, הודג'סקין הציע שהדרך לצדק כלכלי עבור העובד היא באמצעות מערכת תחרותית מתוקנת.
תומפסון השיב עם "עבודה מתוגמלת" (Labor Rewarded), והגן על הקומוניזם השיתופי נגד השכר הלא-שוויוני שהוצע על ידי הודג'סקין.
אף על פי שדחה את ההשלכות הפוליטיות והכלכליות של מאמרו של תומאס מלתוס על האוכלוסייה, תומפסון הכיר בכך, במיוחד באירלנד, שגידול אוכלוסין בלתי מרוסן אכן מהווה איום של עלייה בעוני.
לפיכך, בדומה לג'רמי בנת'ם ו, הוא תמך ביתרונות של מניעת היריון.
התפתחות ביקורתו של תומפסון על מעמדן של נשים בתקופתו הושפעה באופן החזק ביותר מידידותו הקרובה וארוכת השנים עם .
הוא פגש את וילר בזמן שהתארח אצל בנת'ם, ושניהם הסתובבו בחוגים התועלתניים שכללו את ג'יימס מיל.
היה זה פרסום ספרו של מיל, "על הממשל" (On Government), שקרא למתן זכות הצבעה לגברים בלבד, שעורר התנגדות עזה הן מצד וילר והן מצד תומפסון והוביל לכתיבת כתב ההפרכה ב"תביעתה של מחצית מהגזע האנושי..." (Appeal of One Half the Human Race).
תומפסון נגמל מעישון, התנזר מאלכוהול והפך לצמחוני במשך 17 השנים האחרונות של חייו.
הוא הסביר שהרגלים מרוסנים אלה עזרו לו להתרכז בקריאה ובכתיבה.
תומפסון אכל לחם וריבה לארוחת הבוקר, וארוחת הצהריים שלו כללה תפוחי אדמה ולפת.
הוא לא אכל חמאה או ביצים אך חיבב דבש.
דבש יוצר בכמויות גדולות בחווה שלו, ותומפסון סיפק לעובדיו את המשקה האהוב עליו, תה דבש.
תומפסון ואחרים מהתנועה השיתופית נטו להיות מסווגים במידה מסוימת באופן לא הוגן תחת התווית הפוליטית של האווניזם.
למעשה, אף על פי שכתביו והניסויים החברתיים שלו בניו לנארק עזרו לאחד את התנועה השיתופית, רבים, כולל תומפסון, מתחו ביקורת על נטיותיו האוטוריטריות והאנטי-דמוקרטיות של רוברט אוון.
תומפסון גם לא נתן אמון בחיזורים של אוון אחר פטרונים עשירים וחזקים, מתוך אמונה שלא ניתן לצפות מהעשירים כמעמד לתמוך בפרויקט כלשהו של שחרור העובדים העניים, שכן הדבר יאיים על זכויות היתר שלהם.
הוא גם האמין בנחיצות של ביטחון בבעלות עתידית של העובדים בכל קהילה שיתופית על אדמת הקהילה וההון.
הוא צבר תומכים ניכרים בתוך התנועה השיתופית בזכות עמדות אלה, וכדי להבדיל את עצמם מעמדותיו של אוון, החל אגף זה של התנועה לאמץ את התווית "סוציאליסט או קומוניסט" (מכתב ל-"The Cooperative Magazine", לונדון, נובמבר 1827, מצוין על ידי המילון האנגלי של אוקספורד כשימוש מתועד ראשון במונח "סוציאליסט"), במקום "אווניסט".
(רוברט אוון השתמש בתחדיש "סוציאליסט" בהתכתבות פרטית חמש שנים מוקדם יותר, בשנת 1822).
הבדלי עמדות אלה הובילו לעימות גלוי בין ויליאם תומפסון לרוברט אוון בקונגרס השיתופי השלישי, שהתקיים ב-1832 בלונדון.
אוון, שאולי התייאש מכישלון ניסיונו להקים קהילה בניו הרמוני, טען כי יש צורך להמתין לתמיכה ולהשקעה מהממשלה ומהבורסה לניירות ערך בקהילות בקנה מידה גדול.
תומפסון ותומכיו, לעומת זאת, טענו שעליהם לפעול להקמת קהילות קטנות ועצמאיות המבוססות על המשאבים של התנועה עצמה.
הוויכוח לא נפתר באותו קונגרס, ועד לקונגרס הבא תומפסון כבר לא היה מסוגל להשתתף, כנראה כתוצאה מהמחלה שהובילה למותו כחמישה חודשים לאחר מכן.
השפעה על קרל מרקס והמרקסיסטים
תורסטן ובלן אמר כי לקרל מרקס היה "חוב גדול...
הרולד לסקי מציין כי תומפסון "הניח את היסודות" למרקסיזם.
ג'יימס קונולי העריך את תומפסון מאוד באומרו כי הוא היה "הוגה מקורי, חלוץ של המחשבה הסוציאליסטית, עדיף על כל אחד מהסוציאליסטים האוטופיים של היבשת" שהייתה לו "נאמנות חסרת רחמים לאמת".
האמין שתומפסון היה "המחבר הראשון שהציב את שאלת החלוקה הצודקת של העושר במרכז הבמה, מעמד שהיא מחזיקה בו מאז בכלכלה הפוליטית האנגלית.
עד זמנו, הכלכלה הפוליטית הייתה יותר מסחרית מאשר תעשייתית".
קרל מרקס נתקל בעבודתו של תומפסון בביקורו במנצ'סטר בשנת 1845, ומצטט אותה באגביות ב"דלות הפילוסופיה" (The Poverty of Philosophy, 1847), וגם ב"הקפיטל" עצמו.
ספרו של תומפסון "חקירה על עקרונות חלוקת העושר המועילה ביותר לאושר האנושי; מיושמת על השיטה המוצעת החדשה של שוויון עושר מרצון" מוזכרת על ידי מרקס כאחת היצירות על כלכלה פוליטית שהוא למד.
ויליאם הנרי תומפסון היה פוליטיקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית בנברסקה.
תומפסון נולד 14 בדצמבר 1853 בעיר פריסוויל שבאוהיו.
בשנים 1872–1875 למד באוניברסיטת אפר איווה שבפאייט, איווה, ולאחר מכן השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת איווה ב־1877 והוסמך כעורך דין באותה שנה.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בעיירה בראש קריק (כיום ארלינגטון), איווה.
בשנת 1881 עבר לגרנד איילנד שבנברסקה, שם עסק בעריכת דין וגם בבנקאות.
בשנים 1887–1888 כיהן כתובע העירוני של גרנד איילנד.
ב־1890 התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה־52. בשנת 1893 היה חבר מועצת הנאמנים של מכללת גרנד איילנד, ובשנים 1895–1898 כיהן כראש העיר.
הוא היה חבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשנים 1896–1900 ושוב בשנים 1920–1924.
ב־1902 התמודד לתפקיד מושל נברסקה אך הפסיד ל.
לאחר מכן היה חבר בוועדת הקפיטול של נברסקה, שהופקדה על בניית בניין הקפיטול החדש.
בשנים 1924–1931 כיהן כשופט משנה בבית המשפט העליון של נברסקה.
בשנת 1933, לאחר מותו של הסנאטור רוברט ב.
האוול במהלך כהונתו, מינה אותו המושל צ'ארלס ברייאן למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית.
תומפסון לא התמודד בבחירות המיוחדות שנערכו לאחר מכן, ובמקומו נבחר הדמוקרט ריצ'רד ס.
תומפסון נפטר בגרנד איילנד שבנברסקה, ב־6 ביוני 1937, ונקבר בבית העלמין של העיר.
ויליאם טאנג שרון היה סנאטור אמריקאי, בנקאי ואיש עסקים מנבדה, שהתעשר רבות ממכרות הקומסטוק.
שרון נולד ב־9 בינואר 1821 בעיירה סמית'פילד שבאוהיו, לוויליאם שרון וסוזן קירק.
הוא למד באוניברסיטת אוהיו, ולאחר מכן עבר לסנט לואיס שבמיזורי, שם למד משפטים והוסמך לעריכת דין.
לצד עיסוקו בעריכת דין עסק גם במסחר בעיירה קרולטון שבאילינוי.
בשנת 1849 עבר לקליפורניה יחד עם ידידו ג'ון דאגלס פריי.
בתחילה עסקו השניים במסחר בסקרמנטו, אך לאחר זמן קצר עבר שרון לסן פרנסיסקו והתמקד בעסקי נדל"ן.
בשנת 1852 נישא למריה מאלוי מקוויבק, שנפטרה ב־1875.
ב־1864 עבר לווירג'יניה סיטי שבנבדה, שם מונה למנהל סניף בנק קליפורניה והחל להתעניין בכריית כסף.
שרון היה שותף עסקי של דריוס מילס וויליאם רלסטון, ושימש כסוכן בנק קליפורניה בנבדה.
הבנק התעשר מהלוואות לחברות כרייה ועיבוד עפרות, וכאשר אלו לא הצליחו להחזיר את חובותיהן – השתלט עליהן.
הבנק החזיק במכרות ובבתי זיקוק, ששרון שלט בהם בפועל.
כדי לבצר את כוחו, כיוון שרון את העפרות שהופקו למפעלי עיבוד שבשליטת הבנק, ובכך "חנק" את מתחריו.
בנוסף, הבנק הקים ובבעלותו הייתה גם מסילת הרכבת וירג'יניה–טרקי.
ב־1875, עם קריסת האימפריה הכלכלית של שותפו רלסטון ומותו, רכש שרון רבים מנכסיו, בהם מלון Palace Hotel בסן פרנסיסקו ואחוזת רלסטון הול בבלמונט, קליפורניה.
היו שטענו כי תרם במכוון לקריסת שותפו, אולם ברור כי היה המרוויח העיקרי ממנה.
בתו קלרה נישאה לפרנסיס ניולנדס, לימים חבר קונגרס וסנאטור מנבדה.
בתו השנייה, פלורנס אמילי שרון, נישאה לסר תומאס ג'ורג' פרמור־הסקת', הברונט השביעי.
בנו פרדריק נישא ללואיז טביס ברקינרידג', בתו של הבנקאי לויד טביס וגרושתו של ג'ון ויתרספון ברקינרידג' (בנו של סגן הנשיא לשעבר ג'ון ברקינרידג').
שרון נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה ב־1875 כחבר המפלגה הרפובליקנית, וכיהן עד 1881. הוא כיהן כיושב ראש ועדת המכרות והכרייה בקונגרס ה־45. עם זאת, במהלך כהונתו חי רוב הזמן בקליפורניה ונעדר מלמעלה מ־90% מההצבעות בסנאט.
שרה אלתיאה היל הייתה אישה בת 30, מעורערת בנפשה ובעלת היסטוריה של התנהגות אלימה.
היא נשאה אקדח קטן בתיקה ולא היססה לאיים על כל מי שחצה את דרכה.
היא עוררה את עניינו של שרון, שהיה אז בן 60 והרוויח מעל 100,000 דולר לחודש.
שרון העניק לה קצבה חודשית של 500 דולר (כ־17,000 דולר בערכים מודרניים), חדר במלון גראנד הצמוד לפאלאס הוטל שבו התגורר, וחברתו מעת לעת.
לאחר כשנה ניסה לסיים את הקשר, אך היא סירבה.
הוא נאלץ לפנותה בכוח מחדרה – פרק את הדלתות, הסיר את השטיחים, ושילם לה פיצוי של 7,500 דולר (כ־253,000 דולר כיום).
כשפתח בקשר חדש, טענה היל שהיא אשתו החוקית והאשימה אותו בניאוף.
אחד מעורכי דינה היה השופט לשעבר דייוויד ס.
שרון הגיש תביעה נגדית, וטען שמסמך הנישואים שהציגה מזויף.
לאחר מותו של שרון ב־1885 המשיכו בנו פרדריק וחתנו ניולנדס לנהל את המאבק המשפטי.
היל הציגה צוואה בכתב יד, שלכאורה הורישה לה את כל רכושו – מסמך שעורר חשד כבד.
זמן קצר לאחר מכן נישאה לעורך דינה טרי.
בשנת 1886 פסקו שופטים בבית המשפט הפדרלי כי מסמך הנישואים מזויף.
הערעור ב־1888 נדחה גם הוא.
בעת מתן פסק הדין, התפרצה שרה טרי בבית המשפט, צעקה גידופים ושלפה את אקדחה.
ב־1889, במהלך נסיעה ברכבת, התנגש דייוויד טרי בשופט העליון סטיבן פילד ובמרשל הפדרלי דייוויד ניגל.
בעימות שנוצר ירה ניגל בטרי והרג אותו.
שנה לאחר מכן פסק בית המשפט העליון בעניין In re Neagle כי פקידים פדרליים מוגנים מתביעה פלילית במדינה אם פעלו במסגרת סמכותם.
לאחר מות בעלה, הידרדרה שרה טרי בנפשה וב־1892 הוכרזה כבלתי שפויה.
היא אושפזה בבית המחסה בסטוקטון, שם חיה 45 שנה עד מותה ב־1937.
שרון מת ב־13 בנובמבר 1885 ונקבר תחילה בבית הקברות לורל היל בסן פרנסיסקו.
מאוחר יותר הועברו שרידיו לבית העלמין סייפרס לון בקולמה, קליפורניה.
חלק מנכסיו עברו לבתו קלרה, ובעלה פרנסיס ניולנדס השתמש בהם כדי לממן את פיתוח העיירה שבי צ'ייס שבמדינת מרילנד.
המאבק המשפטי הארוך סביב עזבונו היווה השראה לרומן "בת השטן" (1969) מאת אלעזר ליפסקי.
ויליבלד אלכסיס (29 ביוני 1798 - 16 בדצמבר 1871) היה סופר רומנים היסטוריים ומבקר ספרות גרמני.
הושפע רבות מיצירותיו של סיר וולטר סקוט, וידוע בזכות הרומנים ההיסטוריים שלו שעוסקים בברנדנבורג ובפרוסיה.
נחשב למייסד הרומן ההיסטורי הריאליסטי בספרות הגרמנית.
לקח חלק בתנועת גרמניה הצעירה.
אלכסיס נולד כגאורג וילהלם היינריך הרינג (Georg Wilhelm Heinrich Häring) בורוצלב, שלזיה.
אביו - שהגיע ממשפחת פליטים הוגנוטים צרפתית בשם הֲרֵנְק - החזיק במשרה בכירה במשרד המלחמה.
גאורג אימץ בהמשך את שם העט "ויליבלד אלכסיס" כדי להימנע מבדיחות על שמו, הרינג (כמו שם הדג הרינג).
גדל והתחנך בברלין, אליה עבר עם אמו אחרי כיבוש ורוצלב בידי הצרפתים בשנת 1806 (ר' הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית וקרב ינה-אאורשטדט).
בהגיעו לגיל 17, אלכסיס התנדב לשרת בצבא הפרוסי במערכה של שנת 1815, והשתתף במצור על מצודות הארדנים.
עם חזרתו לארץ מולדתו, אלכסיס למד משפטים באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת ורוצלב מתוך מטרה התחיל בקריירה משפטית, ושימש כשופט זוטר בסנאט הקרימינלי של ה-Kammergericht (בית המשפט העליון).
אולם, עם הצלחת הרומן הראשון שלו "Walladmor" משנת 1823, המוניטין הספרותי שלו החל לנסוק והוא בחר להסב את הקריירה לספרות במשרה מלאה.
הרומן היה פרודיה וזיוף ספרותי מכוון לסגנון כתיבתו של סיר וולטר סקוט, ואותו פרסם אלכסיס כ"מתורגם בחופשיות מהאנגלית של וולטר סקוט".
בדיחה זו התבררה כחיונית למוניטין ההתחלתי שלו כסופר.
אלכסיס השתקע בברלין, שם עבד בין השנים 1827 ל-1835 כעורך העיתון Berliner Konversationsblatt (בתרגום חופשי "גיליון שיחות ברלינאי").
בשנתיים הראשונות הוא נעזר בשירותיו של ההיסטוריון פרידריך כריסטוף פורסטר , ובשנת 1828 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת האלה-ויטנברג.
הוא נאלץ להתפטר מתפקידו כעורך כאות מחאה על הצנזורה הרבה בה נתקל.
ברומן השני שלו, "Schloss Avalon" ("טירת אבלון") משנת 1827, אלכסיס נקט באותם כלים ספרותיים בהם השתמש ברומן הראשון.
גם רומן זה נחל הצלחה.
מעט לאחר מכן, הוא פרסם מספר סיפורים קצרים ("Gesammelte Novellen") בארבעה כרכים בין השנים 1831-1830 וכמה ספרי מסע.
באותה תקופה, אלכסיס החל להיות מזוהה עם תנועת גרמניה הצעירה - קבוצת סופרים שמתנגדת ל"אבסולוטיזם" פוליטי ולאובסקורנטיזם דתי, משמע ההתנגדות לקדמה.
הרומנים "Das Haus Dusterweg" ("הבית שברחוב דוּסְטֶרְוֶוג") ו-"Zwölf Nächte" ("שנים עשר לילות), כללו גישה שתומכת בתנועה.
ברומן "Cabanis" משנת 1832, שעוסק בפרידריך השני, מלך פרוסיה, אלכסיס נטה יותר לכיוון של רומנטיציזם פטריוטי-היסטורי, ובשל כך הוא זכה לכינוי "וולטר סקוט של המרק".
משנות ה-40 של המאה ה-19 ואילך, אלכסיס פרסם סדרת רומנים רומנטיים בפרקי זמן קצרים בין אחד למשנהו.
כל אחד מהרומנים עסק בתקופה אחרת של מרקיזות ברנדנבורג.
הרומן "Der Werwulf" מתרחש בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1840 פורסם הרומן ההיסטורי שלו, "Der Roland von Berlin" ("רולאנד מברלין") - שעסק במאבקי כוח במאה ה-15 בין רשויות העיר ברלין-קלן לבין שליט ברנדנבורג.
רומן זה היווה בסיס לאופרה באותו שם של רוג'רו ליאונקוואלו.
בשנת 1842 פורסם הרומן "Der falsche Woldemar" ("וולדמאר המזויף"), אשר מתרחש בשנת 1348 ומופיע בו אדם שטוען שהוא הנסיך הבוחר המנוח (המארקגראף) של ברנדנבורג.
עצם הופעתו גורמת לסערה פוליטית גדולה, שכן קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הכיר בתחילה בוולדמאר המזויף כשליט חוקי.
הרומנים הבאים של אלכסיס כללו את "Die Hosen des Herrn von Bredow" ("המכנסיים של מר פון ברדו") משנים 1848-1846, "Ruhe ist die reste Bürgerpflicht" ("השקט הוא חובתו הראשונה של האזרח") משנת 1852, "Isegrimm" ("איסגרים הזאב") משנת 1854 ו-"Dorothe" משנת 1856 - יצירתו האחרונה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19, אלכסיס ביסס לעצמו שם גם בתחום הקרימינולוגיה עם פרסום ספרו "Der neue Pitaval" ("פּיטַוֶל החדש") - סדרת סיפורי פשע אמיתיים מרחבי העולם והתקופות בת 36 כרכים אותה כתב במשותף עם יוליוס אדוארד היציג .
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, בהם אלכסיס הכיר את תנועת גרמניה הצעירה, הוא התחתן עם לטישיה פרסיבל, אישה אנגליה שהרבתה להפגיש בין האליטות הספרותיות של ברלין בביתה.
מבחינה פוליטית, אלכסיס מזוהה עם הליברליזם הפרוסי לפני פרוץ מהפכת 1848. לאחריה, אלכסיס דבק באידיאלים המהפכניים שלו, מה שהקנה לו את הכינוי "הרפובליקני האדום".
בשנת 1852, אלכסיס פרש לארנשטאדט שבתורינגיה, שם נפטר לאחר שנים רבות של בריאות לקויה.
ויליאם שפרד היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס (1797–1802), וקצין צבאי בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
כמפקד מיליציה מדינתית הגן על מחסן הנשק בספרינגפילד במהלך מרד שייז, ירה בתותחים לעבר כוחותיו של דניאל שייז ואילץ אותם להתפזר.
נוסף לכך שירת בממשל העירוני והמדינתי והיה חבר במועצת המושל של מסצ'וסטס.
שפרד נולד ב-1 בדצמבר 1737 בווסטפילד שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, עסק בחקלאות ושירת במשך שש שנים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
בשנת 1774 היה חבר בוועדת ההתכתבות של ווסטפילד, ובאפריל 1775 שימש כלוטננט קולונל במיליציית ה"מיניטמן" תחת פיקודו של הקולונל טימותי דניאלסון.
במאי 1775 הצטרף לצבא הקונטיננטלי כלוטננט קולונל, וב־6 באוקטובר 1776 מונה לקולונל של רגימנט מסצ'וסטס הרביעי.
הוא שירת לכל אורך מלחמת העצמאות, כולל החורף בוואלי פורג' שבפנסילבניה, שם פיקד על הרגימנט הרביעי של מסצ'וסטס במסגרת הכוחות הקונטיננטליים, תחת הפיקוד הכללי של הגנרל ג'ון גלובר.
שמו חקוק יחד עם חבריו על אנדרטאות האבן במקום.
קיימים מכתבים רבים בינו לבין מפקדים אחרים, בהם ג'ורג' וושינגטון, המרקיז דה לה פאייט, ג'ון הנקוק, סמואל אדמס, תומאס ג'פרסון, הגנרל הנרי נוקס ואבות מייסדים בולטים נוספים.
שפרד היה חבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1785 ו־1786, וכיהן כראש מועצה מקומית (selectman) בווסטפילד בין השנים 1784–1787. בתקופה זו החלו חקלאים מקומיים וותיקי מלחמה למרוד לאחר חודשים של עוני ומיסוי שלדעתם הוטל עליהם שלא בצדק בידי השלטונות בבוסטון; רבים מהם נכלאו בבתי סוהר לחייבים.
שפרד, שהיה אז מייג'ור גנרל במיליציה המדינתית, גייס לשירות את הדיוויזיה הרביעית של מיליציית מסצ'וסטס בשנת 1786 והגן על מחסן הנשק בספרינגפילד במה שנודע כמרד שייז (על שם אחד ממנהיגיו, דניאל שייז).
הוא הורה למגיני המחסן לירות בתותחים לעבר המורדים התוקפים בגובה המותניים, כשהם טעונים בקלעי אשכול נגד אדם.
שניים מן המורדים נפצעו פצעים אנושים.
במכתבים למושל ג'יימס באודוין הביע חרטה עמוקה על שפיכות הדמים.
שפרד שמר על קשר רציף עם המושל באודוין, סמואל אדמס, ג'ון הנקוק והגנרל בנג'מין לינקולן, שהגיע בסופת שלגים מבוסטון זמן קצר לאחר ההתקפה על המחסן, כדי לרדוף אחר שייז ואנשיו בעיירות הסמוכות.
פקודה זו הקנתה לשפרד מוניטין מתמשך כ'רוצח אחים'.
שכניו המקומיים כעסו עליו עד כדי כך שהתעללו בסוסיו וניקרו את עיניהם, למורת רוחו.
הוא היה חבר במועצת המושל של מסצ'וסטס בשנים 1792–1796, וב־1796 מונה לנהל מגעים עם שבט הפנובסקוט, וב־1797 עם ששת האומות.
שפרד נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים החמישי, השישי והשביעי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1803, כנציג מחוז הקונגרס השני.
קודם לכן התמודד ללא הצלחה במחוז זה בשנים 1792 ו־1794.
לאחר פרישתו חזר לעסוק בחקלאות, ונפטר ב-16 בנובמבר 1817 בווסטפילד שבמסצ'וסטס כשהוא למעשה חסר אמצעים.
ויליאם תומאס בלנד היה עורך דין ואיש עסקים אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי.
ויליאם תומאס בלנד נולד ב־21 בינואר 1861 בווסטון, בירת מחוז לואיס שבווירג'יניה (אזור שהפך זמן קצר לאחר מכן לווירג'יניה המערבית), לאמו קולומביה אן מדיסון ג'קסון דאנקן ולבעלה השני, ד"ר ויליאם ג'ון בלנד (1816–1897).
בלנד השתייך ל"משפחות הראשונות של וירג'יניה".
אביו ייצג את מחוז לואיס בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1863–1865, שימש כרופא הראשי של הבריגדה של גיסו, גנרל צבא הקונפדרציה סטונוול ג'קסון, ולאחר מכן היה נשיא אגודת הרופאים של וירג'יניה המערבית ומנהל בית החולים הממלכתי לחולי נפש של וירג'יניה המערבית בשנים 1881–1889. דודו מצד אביו, ניוטון ב.
בלנד, היה אף הוא רופא מקומי.
סבו החקלאי, תומאס בלנד (1793–1867), החזיק עבדים בשנת 1840, כיהן בכמה כהונות בבית הנבחרים של וירג'יניה החל מ־1823, והיה נציג מחוז לואיס בוועידה החוקתית של וירג'יניה בשנת 1850. סבו מצד אמו, ג'ון ג'ורג' ג'קסון, ובן דודו ג'יימס מונרו ג'קסון, היו פוליטיקאים בולטים במחוז הריסון במשך עשרות שנים.
בלנד סיים לימודי תואר ראשון במדעים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית במורגנטאון בשנת 1883, ואת לימודי המשפטים באותה אוניברסיטה בשנת 1884, עם תואר במשפטים.
בשנת 1885 השלים קורס מיוחד במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל.
לאחר שהוסמך לעריכת דין בווירג'יניה המערבית, החל בלנד לעסוק במקצוע בעיר הולדתו ווסטון.
בשנת 1887 עבר מערבה לאטשיסון, קנזס, שם שימש כתובע המחוזי של מחוז אטשיסון בשנים 1890–1892, ונבחר לראש עיריית אטשיסון בשנת 1894.
בשנת 1896 נבחר לשופט המחוז השני של קנזס, נבחר מחדש בשנת 1900, אך התפטר בשנת 1901.
בשנת 1901 נכנס לעסקי הסיטונאות של תרופות, וב־1904 עבר לקנזס סיטי, מיזורי.
הוא כיהן כסגן נשיא ובהמשך כנשיא חברת McPike Drug Company עד שנת 1917, ולאחר מכן פנה לעיסוק בבנקאות.
בשנת 1907 נבחר לנשיא אגודת היצרנים והסוחרים של קנזס סיטי, וב־1909 לנשיא מועדון המסחר של קנזס סיטי, אך סירב לכהן בכהונה שנייה.
במקביל פעל בזירה הציבורית: כיהן כיו"ר הוועדה לשיפור הנהרות והנמלים של קנזס סיטי בשנים 1909–1918, כדירקטור בקונגרס הלאומי לנהרות ונמלים, וכסגן נשיא אגודת נתיבי המים של עמק המיסיסיפי.
בשנת 1912 נבחר למועצת החינוך של קנזס סיטי לכהונה של שש שנים, ושימש בה כסגן נשיא וכנשיא.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עמד בראש מסע ההלוואה הלאומית הראשונה בקנזס סיטי, והיה חבר בוועדות נוספות בתחום זה.
בלנד נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לייצג את מחוז הקונגרס החמישי של מיזורי בקונגרס ה־66, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1921, אך הפסיד בניסיון להיבחר מחדש לקונגרס ה־67 בשנת 1920.
בשנת 1921 עבר לפלורידה והשתקע באורלנדו.
הוא עסק בבנקאות, מונה לנשיא הבנק הלאומי הראשון של אורלנדו באותה שנה, וכיהן כחבר בוועדת השירותים העירוניים של אורלנדו במשך שלוש שנים.
בנוסף שימש כסגן נשיא חברת First Bond and Mortgage.
בלנד נישא לברתה הלן מקפייק מאטשיסון, קנזס, ב־19 באוגוסט 1891. לשניים נולד בן אחד, ויליאם תומאס בלנד הבן (1894–1990).
בלנד היה חבר בכנסייה האפיסקופלית.
בלנד נפטר בביתו באורלנדו ב־15 בינואר 1928, ונקבר בבית הקברות גרינווד.
אחיינו, מייג'ור ויליאם ג'ון בלנד, אימן חיילים רבים בקנזס סיטי ונהרג בגבורה במלחמת העולם הראשונה.
הוא קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וגדוד הלגיון האמריקאי של קנזס סיטי נקרא על שמו.
ויליבלד הקדוש הוא קדוש נוצרי ונוסע אנגלו-סקסי, ששימש רוב חייו כבישוף בעיר אייכשטאט בבוואריה.
רוב המידע אודותיו השתמר בחיבור ההגיוגרפי שכתבה הנזירה הוגבורק (Hugeburc, המכונה גם Huneberc), שהכירה אותו באופן אישי.
אביו של וויליבאלד היה ריצ'רד הצליין , ואמו וונה מווסקס .
אחיו היה ויניבלד ואחותו הייתה וולבורגה .
מחלה פקדה את ויליבלד בהיותו ילד, והוריו נדרו נדר כי אם יחלים, ימסרו אותו לחיי נזירות.
ויליבלד אכן התאושש ובגיל חמש נמסר למנזר בנדיקטיני באנגליה.
הוא למד אצל בוניפציוס הקדוש שהיה קרוב משפחתו מצד אימו.
בשנת 722 החליט לצאת למסע מחקר ברחבי אירופה וארצות הים התיכון, וזה נמשך שבע שנים.
בין היתר פקד את ארץ ישראל בשנת 725 וביקר במקומות הקדושים לנצרות, ובהם בקאנה, הר תבור, בית עברה, נצרת, כפר נחום וירושלים.
לאחר מכן שהה משך שנתיים בקונסטנטינופול ובניקאה, ומקץ שבע שנות מסע, הגיע לאיטליה והצטרף למנזר מונטה קאסינו, בו שהה עשר שנים נוספות.
בשנת 739 לערך הוא נפגש עם האפיפיור גרגוריוס השלישי אשר הורה לו לצאת לשליחות בגרמניה.
הוא הגיע לאייכשטאט ומונה לכומר.
מאוחר יותר נשלח לתורינגיה ושם היה לבישוף ב-741. הוא שב לאייכשטאט ובשנת 742 ייסד בה מנזר לגברים ולנשים.
עד מותו בשנת 781 או 787 הוא שימש כבישוף של פרנקוניה (צפון בוואריה).
שרידיו ושרידים קדושים שהביא עמו ממסעותיו שמורים בקתדרלת אייכשטאט המוקדשת לו, ויום חגו חל ב-7 ביולי.
ויליס ריד ג'וניור היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד, הנחשב לאחד מגדולי השחקנים בתולדות ניו יורק ניקס.
היה שותף לזכיית הקבוצה בשתי אליפויות NBA בשנים 1970 ו-1973. מבחינה אישית זכה פעם אחת בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ופעמיים בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, ונבחר חמש פעמים לאחת מחמישיות העונה.
ויליס ריד, שנקרא על שמו של אביו, נולד בעיירה היקו שבלואיזיאנה וגדל בחווה ליד העיירה ברניס.
ריד שיחק כדורסל במסגרת נבחרת התיכון "וסט סייד" (West Side) שליד הכפר לילי ובלט ביכולותיו האתלטיות.
לאחר מכן למד באוניברסיטת גרמבלינג סטייט, אחד מהמוסדות הייחודיים המשרתים את הקהילה האפרו-אמריקאית, והצטיין במיוחד במשחקיו בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה.
בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה קלע ריד למעלה מ-2,280 נקודות, ובשנתו האחרונה השיג ממוצעים של 26.6 נקודות ו-21.3 ריבאונדים למשחק.
הוא הצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות אגודת ה-NAIA בה חברות אוניברסיטאות ומכללות קטנות, ולשלוש זכיות באליפות המחוז הדרום-מערבי לאתלטיקה (SWAC).
ב-1964 נבחר ריד במקום העשירי (או השמיני אם לא סופרים את הבחירות הטריטוריאליות) על ידי ניו יורק ניקס בדראפט ה-NBA, ובמהרה בלט בכוחו הפיזי הרב ובדומיננטיות שלו במאבקים מתחת לסל, הן בהגנה והן בהתקפה.
השפעתו על הניקס הייתה מיידית, כשסיים את עונת הבכורה שלו בליגה במקום השביעי בקליעת נקודות (19.5 בממוצע למשחק) ובמקום החמישי בריבאונדים (14.7 למשחק).
במרץ 1965 במשחק נגד לוס אנג'לס לייקרס, מהקבוצות החזקות בליגה באותה תקופה, קלע 46 נקודות.
באותה עונה נבחר בפעם הראשונה מתוך שבע רצופות למשחק האולסטאר של הליגה, וזכה בתואר רוקי השנה.
רק בעונתו השלישית בליגה () העפיל ריד עם הניקס לראשונה למשחקי הפלייאוף, לאחר שקלע 20.9 נקודות והוריד 14.6 ריבאונדים למשחק בעונה הסדירה.
בסיבוב הפלייאוף הראשון הודחה הקבוצה על ידי בוסטון סלטיקס, על אף יכולת גבוהה שהציג ריד.
בתחילת דרכו במדי הניקס שיחק ריד בעמדת הפאוור פורוורד, אך בהמשך החל לתפקד כסנטר הפותח.
על אף ממדי גופו הצנועים יחסית - גובהו היה 2.06 מטרים, נמוך משמעותית מגבוהים בולטים אחרים באותה תקופה כמו וילט צ'מברלין וכרים עבדול-ג'באר - הוא חיפה בנחישותו הפיזית, והשיג בקביעות ממוצעים גבוהים של ריבאונדים וחסימות.
בעונת הגיעה הניקס לשיא חדש מבחינתה כשניצחה ב-54 משחקים.
בתחילת אותה עונה עזב את הקבוצה הסנטר וולט בלאמי שעבר בעסקת חליפין לדטרויט פיסטונס.
בעקבות עזיבתו של בלאמי עבר ריד לשחק בעמדת הסנטר, שם יכול היה לתת תרומה משמעותית יותר.
במסגרת אותה עסקה הצטרף לקבוצה הפורוורד דייב דבושר שהצטיין במשחק ההגנה, מה שהפחית את העומס על ריד.
במשך השנים הבאות הפכה הניקס לקבוצה ההגנתית החזקה בליגה, עם ריד ודבושר מתחת לסל ווולט פרייזר שלחץ על מחזיקי הכדור.
באותה עונה קלע ריד 21.1 נקודות למשחק והוריד 1,191 ריבאונדים בסך הכל, שיא כל הזמנים בתולדות המועדון.
בעונת הוביל ריד את הניקס ל-60 ניצחונות במהלך העונה הסדירה, מתוכם 18 ניצחונות רצופים, כמות שהיוותה אז שיא בתולדות הליגה.
הוא זכה בתואר ה-MVP של העונה לאחר שהשיג ממוצעים של 21.7 נקודות ו-13.9 ריבאונדים למשחק, ונבחר גם לחמישיית ההגנה של העונה.
במשחקי הפלייאוף גברו הניקס על בולטימור בולטס ועל מילווקי באקס, ופגשו את לוס אנג'לס לייקרס בסדרת גמר ה-NBA.
לאורך הסדרה היה ריד הקלע המוביל של קבוצתו, אך קרע בשריר בירך מנע ממנו לקחת חלק במשחק השישי, שבו הובסו הניקס.
הסדרה הגיעה למשחק שביעי ומכריע, שגם בו נראה היה כי ריד לא יוכל להשתתף, אך הוא הפתיע כשעלה לחימום שלפני המשחק.
ריד קלע את שני הסלים הראשונים של קבוצתו, שהיו הנקודות היחידות שלו במשחק; הופעתו, שנחשבת לאחד מהרגעים הזכורים בתולדות הפלייאוף, הכניסה מוטיבציה בניקס שניצחו 99-113 וזכו באליפות הראשונה בתולדותיהם.
ריד זכה בפרס ה-MVP של סדרת הגמר.
הניקס השיגה מאזן של 52 ניצחונות ו-30 הפסדים בעונת .
ריד העמיד ממוצעים של 20.9 נקודות ו-13.7 ריבאונדים, והשווה את שיא המועדון לכמות ריבאונדים במשחק בודד, כשהוריד 33 ריבאונדים במשחק נגד סינסינטי רויאלס.
אולם, הקבוצה לא הצליחה לשמור על תואר האליפות והודחה על ידי בולטימור בסדרת גמר המזרח.
בעונה הבאה סבל ריד מדלקת גידים בברכו השמאלית שהגבילה את כושר המשחק שלו.
הוא נעדר לשבועיים בתחילת העונה, ולאחר שחזר ברכו הפצועה לא אפשרה לו להמשיך לשחק והוא נעדר עד לסיום העונה, במהלכה השתתף ב-11 משחקים בלבד.
בעונת שב ריד להשתתף במשחקים באופן קבוע, אך הבעיות בברכו הגבילו את תרומתו לקבוצה, והוא קלע 11 נקודות בלבד בממוצע למשחק.
במשחקי הפלייאוף העפילה הניקס פעם נוספת לסדרת הגמר מול הלייקרס.
לאחר שהפסידה את המשחק הראשון, ניצחה הקבוצה בארבעת המשחקים הבאים וזכתה באליפות השנייה שלה.
ריד השיג באותה סדרה ממוצעים של 16.4 נקודות ו-9.2 ריבאונדים, וזכה שוב בפרס השחקן המצטיין של הגמר.
הקריירה של ריד נגדעה בשלב מוקדם בשל פציעותיו, והוא הודיע על פרישתו ממשחק ב-1974.
כהוקרה על הצטיינותו הרבה הוכנס ריד להיכל התהילה של הכדורסל ב-1982, ונבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA במסגרת חגיגות היובל להקמת הליגה ב-1996.
לאחר פרישתו ממשחק עסק ריד במספר תפקידי אימון.
הוא מונה למאמנה של הניקס בעונת , אך עזב את הקבוצה זמן קצר מפתיחת העונה הבאה.
הוא שימש כמאמן הראשי של אוניברסיטת קרייטון בין 1981 ל-1985 ועבד בהתנדבות כעוזר מאמן באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק.
בהמשך שנות השמונים הוא שימש כעוזר מאמן בקבוצות ה-NBA סקרמנטו קינגס (שמה החדש של סינסינטי רויאלס) ואטלנטה הוקס.
בפברואר 1988 מונה ריד למאמן קבוצת ניו ג'רזי נטס, וב-1989 עבר לכהן כג'נרל מנג'ר וכסגן הנשיא.
בתפקידו כמנהל הוא צירף שחקנים בולטים כמו דריק קולמן וקני אנדרסון, והפך את הקבוצה למתמודדת קבועה על השתתפות במשחקי הפלייאוף במשך שנות התשעים.
ב-1992 הוא מינה למשך שנתיים כמאמן הקבוצה את צ'אק דיילי המעוטר, שהוביל את נבחרת ארצות הברית לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת ברצלונה.
ב-1996 הוא סיים את תפקידו כג'נרל מנג'ר, אך המשיך להיות מעורב בניהול הקבוצה במטרה להופכה למתמודדת על הזכייה באליפות.
הנטס העפילה פעמיים ברציפות לסדרת הגמר של הליגה בראשית שנות האלפיים.
ב-2004 מונה ריד לסגן הנשיא של קבוצת ניו אורלינס הורנטס, ופרש מתפקידו זה בשנת 2007.
וילם-אלכסנדר, מלך הולנד (שם מלא: וילם-אלכסנדר קלאוס גאורג פרדיננד – Willem-Alexander Claus George Ferdinand; נולד ב-27 באפריל 1967) הוא המלך הנוכחי של ממלכת ארצות השפלה, הכוללת את הולנד, ארובה, קוראסאו, בונייר, וסנט מארטן.
ירש את אמו המלכה ביאטריקס, עוד בחייה, ב-30 באפריל 2013.
המלך וילם-אלכסנדר הוא בנם הבכור של המלכה ביאטריקס, ושל הנסיך קלאוס, ונכדה הראשון של יוליאנה, מלכת הולנד.
הוא הוטבל לנצרות בכנסייה הפרוטסטנטית ההולנדית.
ב-1985 סיים את לימודיו התיכוניים בפנימייה יוקרתית בוויילס, השייכת לארגון הקולג'ים הבין-לאומיים.
בשנים 1985–1987 שירת המלך בצי ההולנדי, עבר אימונים במכללה הימית המלכותית ההולנדית ועל סיפונן של מספר ספינות, ובסיום שירותו הוסמך לקצין בדרגת סגן זוטר.
בשנת 1987 החל המלך ללמוד היסטוריה באוניברסיטת ליידן וב-1993 הוענק לו תואר אקדמי.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, היה המלך חבר באחוות הסטודנטים הראשונה של הולנד "מינרווה", שם דבק בו הכינוי "נסיך הבירה".
בשנת 2002 נשא המלך לאשה את מקסימה זורגואייטה סרוטי, בנקאית השקעות ארגנטינאית ממוצא ספרדי ואיטלקי (נישואיו עוררו מחלוקת לאור התפקיד שמילא אבי אשתו בדיקטטורה הצבאית הארגנטינאית).
לזוג נולדו שלוש בנות: הנסיכה קתרינה-אמליה (נולדה ב-2003), הנסיכה אלכסיה (נולדה ב-2005) והנסיכה אריאנה (נולדה ב-2007).
החל מ-13 בינואר 2019 מתגורר המלך ומשפחתו בארמון טן בוס.
כנסיך היה המלך חבר מועצת המדינה (Raad van State) – גוף מייעץ לממשלת הולנד, שבראשו עומדת המלכה ביאטריקס.
נשא במינוי כבוד של שליש (Aide-de-camp) למלכה.
עד 1998 שימש המלך כפטרון הוועד האולימפי ההולנדי ואז היה לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי.
המלך עוסק בנושא של ניהול בינלאומי של מים ובמסגרת זו הוא חבר כבוד בנציבות העולמית למים למאה ה-21 ופטרון של השותפות הגלובלית למים – ארגון שהוקם על ידי האו"ם, הבנק העולמי וממשלת שוודיה.
המלך הוא בעל רישיון טיס ובראשית שנות התשעים הטיס בהתנדבות מטוסים באפריקה בשירות ארגוני צדקה.
הוא חובב ספורט והשתתף כמתחרה במרתון ניו יורק ובמסע 11 הערים בארצו.
ב-2010 בא עם אשתו לדרום אפריקה לעודד את הנבחרת ההולנדית במשחקי גביע העולם בכדורגל, כשהם לבושים בלבוש בצבע הכתום ההולנדי המסורתי.
בשנת 2017 חשף מלך הולנד בריאיון ל"דה-טלגרף" ההולנדי כי הוא משמש במשך 21 שנים כטייס משנה בטיסות מסחריות של חברת התעופה ההולנדית KLM.
בראיון סיפר המלך כי כבר מהימים שבהם כיהן כיורש העצר הוא משמש כטייס משנה פעמיים בחודש.
הוא הסביר כי התחביב שלו מסייע לו להתנתק מהלחץ ומחובותיו.
הוא ציין שאינו משתמש בשמו במהלך טיסות, ושרק במקרים נדירים נוסעים זיהו את קולו.
ביוני 2017 הוא קיבל רישיון להטיס מטוסי בואינג 737.
לאחר אירוע תקיפת אוהדי מכבי תל אביב באמסטרדם בנובמבר 2024, גינה המלך בתקיפות את האירועים.
בשיחה עם הנשיא הרצוג אמר לו "אכזבנו את יהדות הולנד במלחמת העולם השנייה, והלילה אכזבנו אתכם שוב".
תארים, דרגות צבאיות ואותות כבוד
מלידתו נשא המלך את התארים נסיך הולנד, נסיך אורנג'-נסאו ויונקר הולנד.
עם הכתרת אמו למלכה ב-1980 הוא קיבל את תואר נסיך אורנז' בתוקף היותו ליורש העצר של הכתר.
היה יורש העצר הראשון ממין זכר לכתר ההולנדי מאז הנסיך אלכסנדר, בן המלך וילם השלישי (1851-1884).
הוא המלך ההולנדי הראשון ממין זכר מאז מות וילם השלישי ב-1890. על-אף שרמז לפני הכתרתו כי ימלוך תחת השם המלכותי וילם הרביעי בסופו של דבר, בריאיון לפני הכתרתו הודיע כי הוא ייקרא המלך וילם-אלכסנדר ולא וילם הרביעי כי הוא "לא רוצה להיות מספר" כלשונו.
המלך הוא צאצא ישיר של הנסיכה אן, בתו הבכורה של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, אך על פי חוק ההסדר 1701 הבריטי הוא הוסר מסדר הירושה לכתר הבריטי עם נישואיו לנוצרייה רומית-קתולית.
הוא הוחזר לסדר הירושה על פי חוק הורשת הכתר 2013.
המלך נושא בדרגות צבאיות בזרועות השונות של הכוחות המזוינים ההולנדיים:
בצי המלכותי – קומודור (מילואים);
בחיל האוויר המלכותי – קומודור אוויר;
בצבא המלכותי – בריגדיר גנרל (מילואים).
המלך נושא אותות כבוד ומדליות הולנדיים שונים:
הצלב הגדול של מסדר אריה הולנד (1985)
אביר מסדר אריה הזהב של בית נסאו (1980)
הצלב הגדול של מסדר בית אורנג' (1967)
מדליית הכתרת המלכה ביאטריקס (1980)
צלב הקצין לשירות ממושך (2006)
אביר מסדר סנט ג'ון בהולנד (1996)
למלך הוענקו אותות מטעם 13 מדינות זרות, ובכללם הצלב הגדול של מסדר הכבוד הלאומי הצרפתי.
ויליבלד גורליט היה מוזיקולוג גרמני.
גורליט נולד בדרזדן בנו של האדריכל ומומחה לתולדות האמנות קורנליוס גורליט.
הוא למד באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת לייפציג בשנים 1908 - 1914, בעיקר אצל הוגו ריימן וארנולד שרינג.
בשנת 1914 קיבל את הדוקטורט בעבודת מחקר שהתמקדה בעיקר במיכאל פרטוריוס.
בשנת 1919 התמנה למרצה בפרייבורג וב-1929 היה לפרופסור.
בפרייבורג ייסד את המחלקה למוזיקולוגיה ואת הקולגיום מוזיקום, שהתכנס בקרלסרוהה ובהמבורג לביצועים פומביים גדולים של מוזיקה עתיקה מתקופת ימי הביניים.
גורליט נשאר בפרייבורג עד פרישתו בשנת 1958, על אף הצעות מאוניברסיטאות אחרות.
המשטר הנאצי סיווג את גורליט כקושר יהודי והדיח אותו ממשרתו בשנת 1937. אחרי המלחמה הושבה לו משרתו.
משנת 1946 כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ברן ומשנת 1955-6 באוניברסיטת בזל.
בשנת 1950 נבחר לחבר האקדמיה למדעים וספרות של מיינץ.
בשנת 1953 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת לייפציג.
כן מילא תפקידים באגודות ובמוסדות אקדמיים שונים.
גורליט, מקדם תנועת העוגב (Orgelbewegung), החזיק במה שנקרא "עוגב פרטוריוס", שבנה בונה העוגבים האומן אוסקר ואלקר, בהתבסס על שרטוטים של פרטוריוס משנת 1619. העוגב נהרס בשנת 1944 בהפצצה, אבל חלק גדול שלו נבנה מחדש בידי ורנר ואלקר-מאייר באטריום של הבניין החדש של האוניברסיטה בשנת 1955.
גורליט ראה את המוזיקולוגיה בראש ובראשונה כתחום במדעי הרוח (Geisteswissenschaft) ונתן ביטוי למספר רב של נקודות מבט חדשות.
מבחינתו, תולדות המוזיקה לא היו "רק עניין של התמחות אלא, כאשר מעמיקים בהן באופן פעיל, כוח רוחני בחיי המוזיקה של ההווה".
תוצאות מובהקות לגישתו זו היו טיפוח ההשכלה המוזיקלית כמקצוע אקדמי לאחר מלחמת העולם השנייה ומעורבות פעילה בהקדמת בית הספר הגבוה למוזיקה בפרייבורג.
ויליבלד גורליט הלך לעולמו בפרייבורג בשנת 1963.
ויליס האווילנד קֶרִיֵר היה מהנדס וממציא אמריקאי, שהמציא את מיזוג האוויר המודרני.
קרייר נולד למשפחה פרסביטריאנית בעיירה אנגולה שליד באפלו, ניו יורק.
אמו מתה כאשר היה בן 11 שנים.
ב-17 ביולי 1902, הציג קרייר לראשונה את איוריו ורעיונותיו למערכת מיזוג אוויר שכוללת ארבע פעולות מרכזיות:
בקרה על זרימת האוויר והאוורור.
לאחר מספר שנים נוספות של שכלול הרעיון, ב-2 בינואר 1906, רשם קרייר פטנט אמריקאי (מס.808897) על המצאתו, לה קרא "מתקן לטיפול באוויר".
קרייר היה נשוי לשלוש נשים: קלייר הסימור, ג'ני מרטין ואליזבת מארש וייז.
הוא ושלוש נשותיו קבורים בבית העלמין פורסט לון בבאפלו, ניו יורק.
קרייר היה אב לילד אחד.
ויליס גולדבק היה תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי.
בראשית שנות ה-20 השתלב בעסקי הסרטים האמריקאיים כתסריטאי, לאחר שעסק קודם לכן בעיתונאות.
הוא כתב את מרבית הסרטים בסדרת הסרטים של MGM על "ד"ר קילדרה" (Kildare), החל בסרט הראשון, Young Dr.
Kildare ("ד"ר קילדרה הצעיר"; 1938) בכיכובו של לו איירז (Lew Ayres), וכמה מבין הסרטים בסדרה הוא גם ביים.
על אף שביים לאחר מכן כמה סרטים נוספים - לרבות סרט ההרפתקאות Ten Tall Men (1951) בכיכובו של ברט לנקסטר - גולדבק התמקד בעיקר בכתיבת תסריטים, ובאמצע שנות ה-50 החל לעסוק בהפקה.
בשנת 1931 אף השתתף בכתיבת התסריט לסרט הפולחן "פריקס" (שיצא ב-1932) בבימויו של טוד בראונינג.
ב-17 בספטמבר 1979 מת בסאג הרבור, ניו יורק.
ויליס יוג'ין לם (בשם מלא באנגלית: Willis Eugene Lamb, Jr; 12 ביולי 1913 – 15 במאי 2008) היה פיזיקאי אמריקאי זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1955 יחד עם פוליקרפ קוש על קביעתו הניסויית המדויקת שהמומנט המגנטי של האלקטרון גדול מהערך התאורטי הצפוי.
לם היה פרופסור באוניברסיטת אריזונה.
לם נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה ולמד בבית הספר התיכון שם.
את התואר הראשון קיבל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1934 בכימיה.
את תואר הדוקטור קיבל ב-1938 על מחקר תאורטי על פיזור נייטרונים בגביש.
המנחה שלו לדוקטורט היה רוברט אופנהיימר.
בגלל השיטות החישוביות המוגבלות יותר בזמנו הוא החמיץ את גילוי אפקט מסבאואר, 19 שנה לפני שרודולף מסבאואר גילה אותו.
לם היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת אוקספורד מ-1956 עד 1962. כמו כן לימד בייל, קולומביה, סטנפורד ואוניברסיטת אריזונה.
הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב- 1963.
לם זכור כנסיין ותאורטיקאי מוכשר על פי מיטב המסורת הניוטונית.
בחלק המאוחר יותר של הקריירה שלו הוא הגדיל את התעניינותו במדידות במכניקת הקוונטים.
הוא מדד את הסחת לם, שהיא תיקון לאנרגיה של מצבי אטום המימן נוסף על תיקוני המבנה הדק, הקרוי על שמו, יחד עם הסטודנט שלו רוברט רתרפורד, על ידי עירור אטומי מימן בעזרת קרינה בתחום המיקרוגל.
הפער מוסבר על ידי האינטראקציה בין האלקטרון לשדות האלקטרומגנטיים של הריק, בשונה מהתחזית של משוואת דיראק ובכך יצרו את התשתית לגילוי תורת שדות קוונטית.
לם התחתן עם אשתו הראשונה, אורסולה שפר ב-1939. ב-1996 הוא התחתן עם הפיזיקאית ברוריה קופמן (בתו של חתן פרס ישראל יהודה אבן שמואל ואחותו הגדולה של לוחם הפלמ"ח שמואל קופמן) ממנה התגרש מאוחר יותר.
ב-2008 הוא התחתן עם אלזי וטסון.
וילם II טילבורך (בהולנדית: Willem II Tilburg) היא קבוצת כדורגל מהעיר טילבורך שבהולנד.
המועדון הוקם ב-12 באוגוסט 1896 כ"טילבורכיה" וב-12 בינואר 1898 שונה שם המועדון ל"וילם II" על שמו של המלך וילם השני.
המועדון משחק את משחקיו הביתיים באצטדיון המלך וילם השני, שנקרא גם הוא על שמו של המלך.
בעונת 2025/2026 הקבוצה משחקת בליגת המשנה ההולנדית.
ויליגר דליקטס הוא שם המותג של חברת "ויליגר תעשיות בע"מ", חברה השייכת לקבוצת נטו, אחת מחמש קבוצות המזון הגדולות בישראל.
ויליגר מתמחה בייצור וייבוא שימורים (טונה, סלמון קפוא וסלמון מעושן, פטריות) ומוצרים יבשים אחרים (פסטה, אורז ועוד).
בתחום שימורי הטונה מחזיקה ויליגר שני מותגים - טונה ויליגר הנושאת את שמה, ופוסידון הנושא את מותג קבוצת נטו, אך שניהם מיוצרים באותו המפעל.
ויליגר מחזיקה במפעל באזור התעשייה של קריית מלאכי לייצור שימורי הטונה והסלמון, כמו גם אריזת המוצרים האחרים.
המפעל ייצר בעבר גם מותג פרטי עבור רשת שופרסל.
החברה הוקמה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי אלכסנדר ויליגר, ניצול שואה שעלה מצ'כוסלובקיה, שפתח עסק ליבוא שימורים.
עם השנים גדל העסק והוא ייבא מוצרי מזון נוספים דוגמת שימורי פטריות, לפתני פירות, פירות יבשים ופריכיות אורז.
בהמשך הוקם מפעל לשימורי טונה בישראל, והושק המותג "ויליגר".
בשנות ה-80 נכנסו שני ילדיו לעסק, צבי ויוסף ויליגר, לאחר שחזרו מלימודי מינהל עסקים באוניברסיטאות בארצות הברית.
בשנת 1989, לאחר פרישתו של אלכסנדר ויליגר מניהול החברה, היא נמכרה למיליונר הדרום אפריקאי נתן קירש, והאחים ויליגר נותרו כמנכ"לים שכירים בחברה.
אחזקות 50% ממניות החברה, וזמן קצר אחר כך עזבו האחים את החברה והקימו את וילי פוד השקעות שמתחרה בחברה שהייתה בעבר בבעלותם.
ב-2011 נמחקה "ויליגר תעשיות בע"מ" מהמסחר בבורסה, בעקבות הצעת רכש והפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של חברת "נטו מלינדה סחר בע"מ" מקבוצת נטו.
בשנת 2005, הוגשה לבית המשפט בקשה לתובענה ייצוגית נגד ויליגר בהיקף של כ-187 מיליון שקל.
לטענת התובעים, נגרם להם נזק מרכישת שימורי פטריות עליהם הוטבע סימן "כשר" בעוד שהמוצר לא היה כשר.
בית המשפט דחה את הבקשה וקבע שביטול אישור כשרות למוצר מזון לא מצדיק תובענה ייצוגית.
בשנת 2007, הוגשה תובענה ייצוגית בהיקף של 13.2 מיליון שקל נגד ויליגר תעשיות בטענה להפחתת משקל אריזות נתחי טונה, מבלי להודיע על כך לצרכנים.
התובענה נדחתה לאחר שהחברה הוכיחה שהמידע לצרכנים היה ברור ומקיף.
וילם איינטהובן (בהולנדית: Willem Einthoven; 21 במאי 1860 בסמרנג, ג'אווה, אינדונזיה, האימפריה ההולנדית – 29 בספטמבר 1927 בליידן, הולנד) היה רופא ופיזיולוג הולנדי.
עיקר פרסומו בא מהמצאת האלקטרוקרדיוגרם המודרני ב-1903, שבעקבותה זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1924.
איינטהובן נולד ב-21 במאי 1860 בסמראנג שבאי ג'אווה שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (היום אינדונזיה).
בילדותו נפטר אביו, שהיה רופא, וממשפחה נוצרית-הולנדית ויהודית.
אימו הייתה ממשפחה נוצרית ממוצא הולנדי ושווייצרי.
ב-1870 עברה אימו יחד איתו ועם אחיו לאוטרכט.
ב-1885 קיבל איינטהובן תואר רופא מאוניברסיטת אוטרכט.
ב-1886 התמנה לפרופסור באוניברסיטת ליידן.
ב-1902 התקבל כחבר לאקדמיה המלכותית ההולנדית למדע ואומנויות .
לפני איינטהובן, ידעו שהלב פועם ומייצר זרם חשמלי, אבל הכלים באותה תקופה לא היו יכולים למדוד במדויק את התופעה אלא בעזרת מיקום אלקטרודות הישר מעל הלב.
החל מ-1901, איינטהובן הכין סדרה של אבות טיפוס לגלוונומטר חוטי, אשר השתמשו בחוט להט דק שנע בין שני אלקטרומגנטים חזקים.
כאשר זרם עבר דרך החוט, השדה האלקטרומגנטי גרם לחוט לנוע.
לאחר מכן האירו את החוט והוא הטיל צל על קו נע של נייר מיוחד, שהשאיר קו מתמשך על הנייר, שהראה את תנודות החוט.
האבטיפוס הראשון שקל 270 קילוגרם, ונזקק לצינון קבוע בעזרת מים למניעת התחממות יתר של האלקטרומגנטים וכדי להפעילו נדרשו 5 אנשים.
מכונה זו הגבירה את הרגישות הרגילה של הגלוונומטר והייתה יכולה למדוד את קצב הלב בקלות למרות הבידוד הנגרם מהבשר והעצמות.
על אף שפיתוחים טכנולוגיים מאוחרים שיפרו מאוד את מכשירי האלקטרוקרדיוגרם ואת טכניקות מדידת קצב הלב, הטרמינולוגיה המשמשת לתיאור תוצאות של אלקטרוקרדיוגרם נשארה מתקופתו של איינטהובן, ואת רובה קבע הוא בעצמו.
לאחר פיתוח הגלוונומטר החוטי, פנה איינטהובן לחקר מחלות קרדיווסקולריות, ואת השפעתן על קצב הפעימות של הלב.
ב-1924 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על המצאת מערכת האלקטרוקרדיוגרם הראשונה שנעשה בה שימוש רפואי.
וילינגטון אלפונסו אורטיס פלסיו (בספרדית Willington Alfonso Ortiz Palacio) הוא כדורגלן עבר קולומביאני שנחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביותר באמריקה הדרומית בשנות ה-70 וה-80 וכן נחשב ביחד עם קרלוס ולדרמה לגדול השחקנים הקולומביאנים בכל הזמנים.
אורטיס שיחק בנבחרת קולומביה בין השנים 1972 ל-1985 והיה שותף לנבחרת שסיימה שנייה בקופה אמריקה 1975. כמו כן, שיחק גם במוקדמות מונדיאל 1974, 1978, 1982 ו-1986. שיחק במועדונים הקולומביאנים מיונאריוס, דפורטיבו קאלי ואמריקה קאלי וזכה בשישה תוארי אליפות.
כמו כן שיחק והפסיד בשלושה גמר רצופים בגביע ליברטדורס במדי אמריקה קאלי.
הוא כונה "ווילי הזקן" (El Viejo Willy) והתאפיין בעיקר בגלל מהירותו, שליטתו בכדור, יכולות ההבקעה שלו, הכדרור והיכולת לשחק בשני האגפים ולשלוט בשתי הרגליים.
היה לקולומביאני הראשון שהוזמן להשתתף במשחק ראווה של כוכבי שאר העולם.
בדצמבר 2008 נבחר במשאל אוהדים לאחד מחמשת השחקנים הקולומביאנים הגדולים ביותר בכל הזמנים ביחד עם קרלוס ולדרמה, אפריין סאנצ'ס, פאוסטינו אספרייה וויקטור אריסטיסאבאל.
ב-8 בדצמבר 2009 נערך לכבודו משחק פרידה באצטדיון אל קמפין בין כוכבי עבר של מיונאריוס ואמריקה קאלי.
כבר בגיל צעיר הרשים ביכולותיו הטכניות ומהירותו, שהביאו אותו כבר בגיל 17 ללבוש את מדי הנבחרת של מחוז נריניו.
הוא התגלה על ידי פליקס אסקוטה, אבל תחילת דרכו לא הייתה פשוטה והוא נכשל כאשר נבחן בדפורטיבו פריירה ובאמריקה קאלי.
בגיל 19 הוא הגיע לקבוצת הנוער של מיונאריוס ושם החל לבלוט.
הוא כיפר על גובהו הנמוך (1.69 מטר) בזריזות שלו, בראיית המשחק, בשליטה בכדור וכן בכיבוש שערים.
אורטיס ערך את הבכורה שלו בקבוצה בינואר 1972 במשחק ידידות מול הקבוצה הברזילאית, אינטרנסיונל וכבש את שער הניצחון.
אורטיס הוליך את מיונאריוס לשני תוארי אליפות ב-1972 וב-1978 וכן לסגנות בשנים 1973 ו-1975. היה חלק משלישיית ההתקפה שזכתה לכינוי "BOM", ביחד עם חיימה מורון ואלחנדרו ברנד.
אורטיס שיחק עם הקבוצה בארבעה טורנירי קופה ליברטדורס: 1973, 1974, 1976 ו-1979 כאשר בשניים הראשונים הוליך את הקבוצה לחצי הגמר, הישגה הטוב ביותר עד היום.
בגלל יכולותיו הטכניות וזריזותו, היווה מטרה לשומריו שפגעו בו לא פעם על מנת לעצור אותו ולעיתים אף הרחיקו לכת.
זכורה בעיקר פגיעה אחת בו בשנת 1979 על ידי אנטוניו פלסיוס, שנכנס בו בחוזקה וגרם לו להיעדר זמן רב מהמגרשים, עד כי לא היה בטוח שאורטיס יוכל לחזור ולשחק.
בסוף 1979 עבר לדפורטיבו קאלי בהעברה בסך ההעברה היה 13 מיליון פסו, שנחשבה ליקרה ביותר בתולדות הליגה.
אורטיס אף דחה הצעות מברצלונה וולנסיה כדי להצטרף לקאלי.
בעונת 1980 סיים כמבקיע המצטיין של הקבוצה עם 17 שערים, אך לא הצליח להוביל את הקבוצה לאליפות.