tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה עת על שידורי הטלוויזיה בפורטוגל הוחלו כללים רבים יותר לעומת מדינות אחרות, היות שפורטוגל עוד הייתה תחת שלטון הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סלזאר והטלוויזיה, בדומה לכל כלי תקשורת אחר באותה תקופה בפורטוגל היה תחת פיקוח הדוק של הצנזורה.
נפילת הדיקטטורה הפורטוגלית ב-25 באפריל 1974 הובילה לחירות גדולה יותר ולהחלשת הצנזורה.
השידור הראשון בצבע היה בשנת 1975 בעת הבחירות לאספה המכוננת, ובאופן חלקי עד 10 במרץ 1980, עת עברו שידורי הטלוויזיה באופן מלא לצבע.
עד 1992 הושקו כמה ערוצי טלוויזיה ציבוריים בפורטוגל: ב-7 במרץ 1957 הושק ערוץ הטלוויזיה הפורטוגלי הראשון, RTP1, ב-25 בדצמבר 1968 הושק ערוץ RTP2, ובפברואר 1992 הושק ערוץ RTP Internacional, ערוץ טלוויזיה בינלאומי בבעלות רשות השידור הציבורית.
בשנת 1992 החל עידן התחרות בטלוויזיה בפורטוגל, עם עלייתם של כמה ערוצי טלוויזיה בבעלות פרטית.
ב-6 באוקטובר 1992 הושק ערוץ SIC, ובאוקטובר 1993 גם ערוץ TVI.
כמו כן באותה שנה החלו שידורי הטלוויזיה בכבלים.
כמו כן בשנת 1998 נבחנה האפשרות להשיק שירות טלוויזיה דיגיטלי וכך גם בשנים 2002 ו-2003, אך ללא תוצאה.
רק באביב 2009 הושק השירות עם ארבעת ערוצי הברודקאסט, ובמאי 2011 הופסקו השידורים האנלוגיים בפורטוגל.
בכבלים השידורים האנלוגיים נמשכו, אך בשנת 2017 כובו גם הם.
בתאוריה, השידור הציבורי אמור להגן על עצמאותו ועל עצמאות התכנים שהוא משדר, שכן הוא אינו עוסק בהכנסות מפרסומות.
לפיכך, הוא אינו נדרש לעניין מדידת הרייטינג.
בפורטוגל, השידור הציבורי נמצא באחריות רשות השידור הפורטוגלית, שנקראת RTP.
רשות זו הייתה הראשונה שהחלה לשדר בפורטוגל, והיה לה מונופול על השידורים הטלוויזיוניים בפורטוגל, מונופול אשר נשבר עם עלייתם של ערוצי טלוויזיה פרטיים.
בנוסף לערוצים המתוארים מטה, קיימים עוד כמה ערוצי טלוויזיה ציבוריים אזוריים המשדרים בפורטוגל.
RTP1 הוא ערוץ הטלוויזיה הראשון שהחל לשדר בפורטוגל בשנת 1957. במשך זמן קצר נקרא ערוץ זה גם "ערוץ 1", היות שהוא היה הערוץ היחיד ששידר במדינה.
ערוץ זה הוא אחד מערוצי הטלוויזיה הנצפים ביותר בפורטוגל, והערוץ הראשי של השידור הציבורי בפורטוגל.
ערוץ זה משדר מגוון רחב של תוכניות, המורכבות בעיקר מתוכניות אקטואליה, תוכניות אירוח, אירועי ספורט וסדרות מרחבי העולם.
בניגוד לערוצי האחות שלו, הערוץ משדר פרסומות, אשר יחד עם המימון הממשלתי מממנות את שידורי הערוץ.
RTP2 הוא ערוץ הטלוויזיה השני שהחל לשדר בפורטוגל בשנת 1968. כיום הערוץ משמש בעיקר כחלופה לערוץ הראשי, RTP1. הערוץ אינו משדר פרסומות.
בדומה לערוץ BBC Two, גם ערוץ RTP2 משדר בעיקר תוכן אינטלקטואלי וחינוכי, בדומה לערוץ ARTE הצרפתי.
RTP3 הוא ערוץ הטלוויזיה הציבורי השלישי שהחל לשדר בפורטוגל בשנת 2001. זהו ערוץ חדשות אשר פועל 24 שעות ביממה.
הערוץ זמין בשידורי הכבלים, הלוויין וזמין לקליטה חופשית על ידי שידורי הטלוויזיה הדיגיטלית היבשתיים.
על אף שרוב התוכניות של הערוץ עוסקות בחדשות, לעיתים הערוץ משדר גם כמה אירועי ספורט, כגון האולימפיאדה או גביע הקונפדרציות.
ARTV הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי פורטוגלי, אשר נמצא בבעלות המדינה, ומשדר בשידור חי את ישיבות הפרלמנט הפורטוגלי, לצד תוכניות פוליטיקה שונות.
על אף שהערוץ ציבורי, הוא אינו נמצא בבעלות RTP, והוא פועל במתכונת דומה לזו של ערוץ הכנסת.
ערוץ RTP Internacional (ידוע גם בשמו המקוצר RTPi) הוא שירות הטלוויזיה הבינלאומי של RTP.
הערוץ משדר תוכניות מקומיות לצד תוכניות מיוחדות אשר מיועדות לקהילות מהגרים פורטוגליים באירופה, אפריקה, דרום אמריקה, צפון אמריקה, מקאו ומזרח טימור.
בשנת 1992 עלו לשידור שני ערוצי טלוויזיה מסחריים, ובכך נורתה יריית הפתיחה לתחרות בטלוויזיה בפורטוגל.
עם זאת, לא קיימים יותר משני ערוצי טלוויזיה מסחריים בפורטוגל, היות ששוק הפרסום הפורטוגלי אינו מסוגל להחזיק יותר משני ערוצי טלוויזיה מסחריים, לצד שני ערוצי טלוויזיה ציבוריים.
SIC היא רשת טלוויזיה וחברת מדיה פורטוגלית, אשר מפעילה כמה ערוצי טלוויזיה, ובבעלותה ערוץ הדגל SIC, שהוא ערוץ הטלוויזיה הארצי השלישי שהושק בפורטוגל ב-6 באוקטובר 1992, והערוץ המסחרי הראשון שהושק בפורטוגל.
הערוץ נמצא בבעלות תאגיד המדיה הפורטוגלי אימפרסה.
בבעלות התאגיד נמצאים גם ערוץ חדשות, ערוץ בידור המכוון לנשים, ערוץ לילדים, ערוץ בינלאומי וערוץ בידור המתמקד במפורסמים.
Televisão Independente (בתרגום לעברית "טלוויזיה עצמאית") הוא ערוץ הטלוויזיה הארצי הרביעי שהושק בפורטוגל בשנת 1993. הערוץ הוא המוביל מבחינת נתוני הרייטינג מאז שנת 2005. והוא משדר בעיקר תוכניות פורטוגליות מקוריות, לצד תוכניות ריאליטי שנרכשו מחו"ל דוגמת האח הגדול.
רשימת ערוצי הטלוויזיה הנצפים ביותר בפורטוגל נכון למאי 2018:
בשנת 1992 הושקו שידורי הטלוויזיה בכבלים הראשונים בפורטוגל באזור מדיירה.
בשנת 1994 הושק שירות TVCabo אשר הציע ללקוחותיו חבילה מרוכזת של טלוויזיה בכבלים, אינטרנט, קו טלפון נייח וקו טלפון נייד.
זהו השירות הטלוויזיה הגדול ביותר בפורטוגל ואחד מהגדולים ביותר באירופה.
בשנת 2005 החל שירות TVCabo את המעבר לשידורים דיגיטליים.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה הדיגיטלית, חייבה ANACOM (רשות התקשורת הפורטוגלית) את כל מפעילי הטלוויזיה לעבור לטכנולוגיה זו.
שירותי טלוויזיה בלוויין קיימים בפורטוגל מאז שנת 1998. כיום קיימים שני שירותים כאלו, והם מספקים שירותים נוספים מלבד טלוויזיה בלוויין.
שירותי טלוויזיה על גבי האינטרנט הושקו לראשונה בפורטוגל בשנת 2006, עם כניסת שירות SmarTV של Optimus Clix.
מאוחר יותר, בשנת 2007 הושק שירות MEO, שירות IPTV שהושק עקב רצונה של פורטוגל טלקום להתחרות ב-ZON TVCabo, אשר נאלצה החברה למכור.
ביולי 2009 הושק שירות נוסף, שנקרא Vodafone Casa TV.
טלוויזיה דיגיטלית יבשתית - TDT
בעקבות הופעת שירותי טלוויזיה דיגיטלית בבריטניה ושוודיה, התעורר רצון בפורטוגל לערוך ניסיונות שידור כאלו, בעת ובעונה אחת יחד עם בדיקת שידורי רדיו דיגיטלי (DAB).
עם זאת, רק באביב 2008 התחילו השידורים הטלוויזיוניים הדיגיטליים בפורטוגל.
בשירות, אשר נמצא בבעלות המדינה, משודרים כמה ערוצים, ובהם הערוצים הציבוריים, כמה ערוצים מסחריים וערוץ הפרלמנט.
ANACOM, רשות התקשורת הלאומית של פורטוגל היא הגוף המפקח על ענף התקשורת בפורטוגל, ותפקידה הוא להסדיר את תחום התקשורת, לרבות תקשורת אלקטרונית ודואר אלקטרוני.
הרשות מסייעת גם לממשלת פורטוגל בתחום זה, וזאת מבלי לפגוע במעמדה כישות מנהלית עצמאית, בעלת אוטונומיה מנהלית ופיננסית, ונפרדת מהממשלה.
מטלותיה העיקריות של ANACOM הן לקדם את התחרות בתקשורת, באמצעות שקיפות מחירים, מתן רשתות ושירותים, הגנה על זכויות האזרח והבטחת ייצוג הולם בגופים בינלאומיים רלוונטיים.
שידורי הטלוויזיה בספרד הושקו באוקטובר 1956 כאשר המשדר הציבורי של ספרד, TVE, החל בשידורי קבע.
שידורי הערוצים המסחריים נפתחו ב-1990. שידורים בצבע החלו ב-1972 לאחר שנתיים של שידורי בדיקה, וכל התוכניות משודרות בצבע מאז 1977. כיום, הטלוויזיה היא אחת מאמצעי המדיה העיקריים בספרד, כך עולה מנתוני INE, לפיהם ל-99.7% מבתי האב בספרד הייתה טלוויזיה בבית בשנת 2008.
השידורים האנלוגיים בספרד החלו ב-28 באוקטובר 1956. הטלוויזיה הספרדית (כיום LA 1), היה ערוץ הטלוויזיה הראשון, והוא שידר לבדו עד 1966, עת הערוץ השני (כיום LA 2) הושק.
שני הערוצים הללו היו היחידים שהורשו לשדר בספרד עד 1982, כאשר הושק ערוץ EITB הושק בארץ הבסקים, ובשנה שלאחר מכן ערוץ TV3 בקטלוניה, ובכך בוטל המונופול של השידור הציבורי על שידורי הטלוויזיה בספרד.
ערוצים נוספים הושקו במהלך שנות ה-80, כשכל אחד מהם שידר בחלקים מהמדינה, Nou, Telemadrid, Canal Sur ו-Televisión de Galicia, לפני החוק שחוקק ב-1989, ואפשר הקמת ערוצי טלוויזיה פרטיים.
בשנת 1990 Canal+, Telecinco, Antena 3 הושקו בחודשים ינואר, מרץ וספטמבר בהתאמה, וסיימו את מונופול השידור הציבורי על הטלוויזיה הארצית בספרד.
במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 הושקו עוד ערוצים אוטונומיים (רובם ציבוריים, מיעוטם פרטיים), שהקימו יחדיו את פורטה, איגוד הערוצים הציבוריים האזוריים בספרד.
כמו כן הושקו ערוצים מקומיים רבים, אשר חלקם יצר את רשת Localia.
בתוך גל הקמת הערוצים המקומיים, הוקמו גם עשרות ערוצים מקומיים ללא רישיון.
בתגובה הממשלה הכריזה כי תאפשר לערוצים המשדרים מזה זמן רב להמשיך לשדר, אך תחסום ערוצים חדשים שינסו לקום.
במהלך שנות ה-2000 החלו פיילוטים לבדיקת שידורים דיגיטליים בספרד.
ב-3 באפריל 2010 הופסקו השידורים האנלוגיים בספרד, אולם עדיין קיימים מספרד ערוצים אנלוגיים קטנים, רובם המוחלט ללא רישיון.
בחודש מאי 2002 נדרשו מפעילי השירותים הרב-ערוציים בספרד לעבור לשידורים דיגיטליים.
ב-30 בנובמבר 2005 הושקה מחדש הטלוויזיה הדיגיטלית הארצית כשירות חינמי המציע 20 ערוצים ו-14 תחנות רדיו, יחד עם 23 ערוצים אזוריים ומקומיים בשפתם.
+קבוצהערוצים בהפרדה סטנדרטיתערוצים בהפרדה גבוההערוצים ב-4Kתחנות רדיוTVELA 1
רשימת הערוצים הנצפים ביותר בספרד, נכון לשנת 2019:
דירוגערוץבעליםמימוןמדרוג1Antena 3ארטסמדיהפרטי12.1%2TelecincoMediasetפרטי11.9%3LA 1TVEציבורי10%4La Sextaארטסמדיהפרטי6.1%5CuatroMediasetפרטי5.7%6FDFMediasetפרטי3.1%7LA 2TVEציבורי2.9%8Neoxארטסמדיהפרטי2.6%9Novaארטסמדיהפרטי2.5%10DivinityMediasetפרטי2.2%
טלוטריסטט אתיל (בלועזית: telotristat ethyl) הוא קדם-תרופה של טלוטריסטט (telotristat) והחומר הפעיל בתרופה קסרמלו (xermelo).
טלוטריסטט הוא מעכב של האנזים טריפטופן הידרוקסילאז.
החומר מופיע בטבלייה כטלוטריסטט אטיפראט (telotristat etiprate), מלח היפוראט של טלוטריסטט אתיל.
ב-28 בפברואר 2017 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) את קסרמלו, בשילוב עם אנלוג של סומטוסטטין (SSA) לטיפול במבוגרים עם שלשולים הקשורים לתסמונת קרצינואידית, שלא נשלטו בצורה מספקת בעקבות טיפול ב-SSA בלבד.
תסמונת קרצינואידית היא קבוצה של תסמינים פארא-נאופלסטים הקשורה עם גידולים קרצינואידים.
אלה הם גידולים של המעי הדק, המעי הגס, התוספתן והצינורות הברונכיאליים בריאות.
גידולים קרצינואידים הם נדירים, ולעיתים מתפתחים באיטיות.
תסמונת קרצינואידית מתרחשת במעט מאוד אנשים עם גידולים קרצינואידים, לאחר שהגידול התפשט לכבד או לריאה.
גידולים קרצינואידים מפרישים ביתר את המוליך העיצבי סרוטונין, כמו גם מספר חומרים אחרים, הגורמים להתרחבות של כלי דם, מה שגורם לתסמונת הקרצינואידית.
התסמינים העיקריים הם הסמקה, נגעים בעור הפנים, שלשולים, קושי בנשימה וקצב לב מהיר.
טלוטריסטט הוא מעכב של טריפטופן הידרוקסילאז, אנזים אשר מתווך את השלב קובע-הקצב בביוסינתזה של סרוטונין.
תופעות לוואי נפוצות שתועדו במהלך הניסויים הקליניים, כוללות בחילות, כאבי ראש, עליה ברמות אנזימי כבד, דיכאון, הצטברות נוזלים הגורמת לנפיחות (בצקת פריפריאלית), גזים, ירידה בתיאבון וחום גבוה.
עצירות היא תופעה נפוצה גם כן, ועלולה להיות רצינית או מסכנת חיים (במיוחד בעקבות מינון יתר).
התרופה משווקת על ידי חברת לקסיקון פרמסוטיקלס כטבלייה המכילה טלוטריסטט אטיפראט 328 מ"ג, שווי ערך ל־250 מ"ג של טלוטריסטט אתיל.
טַלּ֫וּזָה הוא כפר פלסטיני בנפת שכם הנמצא כ-6 ק"מ צפונית-מזרחית לשכם, בגובה של כ-450 מטר מעל פני הים.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), התגוררו בו בשנת 2007 2,375 תושבים.
הכפר גובל באל-באד'אן ובוואדי אל-פארעה ממזרח, ביאסיד מצפון ובעסירה א-שמאלייה במערב ובדרום.
בטלוזה נמצאו חרסים מתקופות הברזל, הביזנטית והמוסלמית.
טלוזה מזוהה עם העיירה השומרונית טירה לוזה, שם הקים הכהן הגדול בבא רבה בית כנסת במאה הרביעית לספירה.
על פי אולברייט, משמעות השם "טור-לוזה" (Tûr Lôzah) בארמית הוא "הר שקדים".
בשנת 1941 נמצאה כתובת יוונית הנושאת את השם "יוסף בן יעקב זכריה", שומרוני מהמאה ה-4 או ה-5. בשנת 1985 נחפרה מערת קבורה שומרונית חצובה בסלע ובה שלושה ארונות קבורה של בני משפחת תלמיאיוס השומרונית.
בחפירה נמצאו גם קומץ חרוזי זכוכית ומנורת שמן.
בכפר נמצאו גם קולומבריום וחרסים מהתקופה הביזנטית.
ייתכן שטלוזה היא טרלוסה, המוזכרת בתלמוד הירושלמי כמקום בו הרומאים שרפו מגילות עבריות.
בסוף המאה ה-16 התקיימו בטלוזה 62 משקי בית – כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שונים ובהם חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות וייצור זיתים וענבים.
בסך הכל שילמו תושבי הכפר כ-9,902 אקצ'ות.
בשנת 1838 סיווג אדוארד רובינסון את טלוזה במחוז הריתה, צפונית לשכם.
בשנת 1852 הוא ביקר בטלוזה וציין כי "העיירה גדלה.
לא ראינו שרידי עתיקות, למעט כמה חפירות קברים וכמה בורות מים." רובינסון ציין עוד כי בית השייח' של הכפר "נבנה סביב חצר קטנה בה הונחו בקר וסוסים".
רובינסון הציע לזהות את טלוזה עם העיירה המקראית תרצה – אחת מ-31 הערים הכנעניות שלפי המקרא נכבשו על ידי יהושע.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן חיזק טענה זו.
מאוחר יותר, קונדר וקיצ'נר הציעו כי תיאסיר היא ככל הנראה תרצה.
אולם כיום תל אל-פארעה (צפון) מזוהה עם תרצה המקראית.
ויקטור גרן ביקר בטלוזה בשנת 1870. הוא תיאר אותו ככפר גדול עם 1,000–1,200 תושבים.
הוא גם ציין שרבים מהבתים נהרסו חלקית, וכי היו שם בורות מים קדומים.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 ציינה כי טלוזה הוא:
בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908, פרצו עימותים שבטיים בין תושבי טלוזה לבין עסירה א-שמאלייה השכנה.
שני גברים נהרגו בעימותים שהחלו לאחר שתושבי טלוזה פשטו ותפסו את הבקר של עסירה.
בסקר הכפרים של 1945 התגוררו בטלוזה 1,830 מוסלמים.
שטח הכפר התפרס על 57,710 דונם.
מתוכם הוקצו 16 דונם להדרים ובננות, 7,462 למטעים וקרקע להשקיה, 32,116 לדגנים, ואילו 41 דונם סווגו כשטחים בנויים.
בשנת 1996 ואדי אל-פארעה הופרד רשמית מטלוזה והנהיג לעצמו מועצת כפר עצמאית.
בהמשך ואדי אל-פארעה הוכפף לנפת טובאס.
שטח האדמה של הכפר צומצם לכדי 11,051 דונם בלבד.
לאחר הסכמי אוסלו, סווגו 10,932 דונם שהם 99% מאדמות הכפר כשטח A ו 119 דונם שהם 1% כשטח B.
טלוזה ממוקם בחלק הצפוני של הר עיבל לאורך מדרון הרמה.
גובהו הממוצע של הכפר הוא מעל פני הים.
מרכז הכפר הוא החלק העתיק שלו, והוא מוקף במבנים חדשים יחסית.
יש כ-50 בורות מים בכפר ומקור המים הקרוב ביותר הוא הרחק מהכפר עין אל-בידה.
טלוזה ממוקם מחוץ לכביש המחבר את שכם עם עסירה א-שמאלייה, ויישובים סמוכים האחרונים מדרום-מערב, יאסיד מצפון-מערב, פארעה מצפון-מזרח ועין אל-בידה מדרום-מזרח.
ממוצע של 6.4 נפש למשק בית.
הכפר מכיל שלושה מסגדים ושני בתי ספר תיכוניים נפרדים לנערים ולנערות.
בתוך הכפר נמצא מקאם "נבי הרון" - "הנביא אהרן".
מקודש לתושבים, על פי מסורת מקומית.
על פי וילנאי, כשני ק"מ מזרחית לכפר קיים קבר נוסף - א-נבי יהודה.
כשני ק"מ, דרומית מזרחית לכפר נמצאים עיינות אל-באד'אן , המספקים את המים לשכם.
מים: הכפר מחובר לרשת המים, מאז 1978. בכפר ובסביבתו ישנם שבעה מעיינות שמימיהם משמשים לחקלאות..
אין בכפר רשת ביוב והתושבים משתמשים בבורות ספיגה לפינוי שפכים.
חשמל: בשנת 1979 חובר הכפר לרשת החשמל הישראלית-קטרית.
טלווין סינג הוא מוזיקאי, מפיק ומלחין אנגלי.
בתור נגן טאבלה, הוא ידוע ביצירת מיזוג של מוזיקה הודית קלאסית ודראם אנד בייס.
סינג נחשב בדרך כלל למעורב בתת-סוגת האלקטרוניקה בשם אסיאן אנדרגראונד (המחתרת האסייתית); הוא יוצר מוזיקה המאופיינת בצלילים אלקטרוניים בשילוב מוזיקת עולם.
לאחר שיתוף פעולה עם סוזי והבנשיז ובביורק בתחילת שנות ה-90, סינג הוציא את אלבום הבכורה שלו Ok שזכה בפרס מרקיורי ב-1999.
בשנת 2000 עבד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה על השיר "Cyber-Raga", שנכלל כרצועות בונוס ביפן ואוסטרליה כחלק מאלבום האולפן השמיני שלה, Music.
בשנת 2023, עשרים-ושלוש שנים מיציאתו המקורית, הועלה השיר לרשתות הסטרימינג והיה זמין להורדה דיגיטלית.
בשנת 2010, סינג זכה בפרס בטקס פרסי המוזיקה האסייתית של הממלכה המאוחדת (UK AMAs) על "המחויבות לסצנה המוזיקלית" שלו.
בהמשך, הוענק לו תואר OBE.
תחת גרמניה הנאצית, הפכה טכנולוגיית הטלוויזיה, שהייתה עוד בחיתולים, לכלי עולה אך משני במערך התעמולה הנאצית.
הנאצים היו הראשונים לבנות ולשדר מתחנת טלוויזיה ציבורית כבר משנת 1935, תחילה לשידורים של 90 דקות, שלוש פעמים בשבוע.
שידורי טלוויזיה נמשכו עד שנת 1944 עד שנסגרו מטעמי מאמצי מלחמה טוטאלית.
בתחילה הייתה טכנולוגיית הטלוויזיה תחת אחריות הלופטוואפה בגלל הפוטנציאל הצבאי שהשלטונות צפו לה, אך בהכרזה ב-11 בדצמבר 1935 פקד היטלר על, "עיצוב שידורי הטלוויזיה לצורכי חינוך לאומי ותעמולה" וסיפח את הטלוויזיה תחת אחריות משרד התעמולה של גבלס.
הטלווזיה לעולם לא אומצה לצורך תעמולה באותה קנה-מידה ואינטנסיביות כפי שנעשה לרדיו וקולנוע, ותכניה נשארו 'קלילים' אך בכל זאת פוליטיים - "[הנאצים], לא היו מודעים לפונטציאל ההשפעה ההמונית של הטכנולוגיה החדשה כמדיום לתעמולה נאציונל-סוציאליזית, אך העריכו את הערך התעמולתי של הפיכת גרמניה למדינת הטלוויזיה הראשונה".
מעטים היו האנשים בגרמניה הנאצית שיכלו להרשות לעצמם להיות בעלי טלוויזיה פרטית.
בשנת 1938 החלו הנאצים לייצר את טלוויזיית העם, ומטרתם הראשונית הייתה להנפיק כ-10,000 יחידות ולפזרן במרחב הציבורי - בעיקר במשרדי ממשלה ובתי חולים - אך פריצת המלחמה הובילה לקטיעת הייצור.
אולימפיאדת ברלין (1936) הייתה האירוע הראשון לקבל חשיפה המונית בטלוויזיה.
לצורך כך הציבו הנאצים שלוש מצלמות טלוויזיה חדישות ששידרו בשידור חי למשך שמונה שעות ביום את אירועי הספורט למעל 28 סלוני טלוויזיה שהיו פזורים ברחבי ברלין, פוטסדאם ולייפציג.
כ-160,000 איש ביקרו בסלונים אלו במהלך האולימפיאדה.
באופן משונה סלוני הטלווזיה לא נכללו בתחילה תחת מגבלות התרבות של חוקי נירנברג ועל כן עלו תלונות בידי הרשויות על ביקורם של יהודים "שתפסו את הכיסאות של חברים מכובדים שבאמת מעוניינים בטלוויזיה".
בעקבות הצלחת שידורי האולימפיאדה, התרחבו שידורי הטלוויזיה, ובשנת 1938 מערך הטלוויזיה מנה כ-37 עובדים.
בתחילה שודרו הצגות טלוויזיוניות כאילו "המצלמה לקחה את מושב הצופים באודיטוריום הדמיוני".
בהמשך פותחו תוכניות שצולמו בשתיים או יותר מצלמות ונפוצו תוכניות שהטיפו בעיקר לבריאות, סדר וציות - למשל התוכנית משנת 1938 'כלות בשוואנורדר' (Brides at Schwanenwerder) שלקחה את הצופים אל מאחוריי הקלעים של בית ספר לכלות של הרייך, העוסק בהוראת נשים צעירות במטלות בית כמו ניקיון, סידור פרחים והחלפת חיתולים.
תוכנית אחרת מאותה שנה כוללת ראיון עם ראש חזית העבודה הגרמנית, רוברט ליי למלאת חמש שנים לכוח באמצעות שמחה.
בתוכנית משנת 1939, 'סטודנטים גרמנים במשימה כפרית' (German Students on Rural Assignment) נראים סטודנטים מודדים את גולגולותיהם של מספר כפריים על מנת "לחקור את האופי הגזעי של מחוז זה".
עם פריצת מלחמת העולם השנייה עברה מתכונת הטלוויזיה למתכונת של תשדירי מלחמה.
התוכניות התמקדו בנושאים כמו חינוך על קיצוב מזון, הכנת שימורים, מחזור וגידול ירקות בגינה.
תוכניות אחרות נועדו להסיח את הקהל מזוועות המלחמה.
טלווזיות הוצבו בבתי חולים לפצועים והשידור הורחב עד לפריז בספטמבר 1942 באמצעות הקמת משדר של הטלוויזיה הגרמנית בראש מגדל אייפל.
טלוגו דזאם (בטלוגו: తెలుగుదేశం పార్టీ; מילולית: מפלגת ארץ הטלוגו; ידועה כ-TDP (Telugu Desam Party)) היא מפלגה פוליטית הודית הפעילה באנדרה פרדש.
בבחירות ללוק סבהה ב-1984, בהם זכתה הקונגרס, שנישאה על גל של תמיכה עממית בעקבות ההתנקשות באינדירה גנדי, הפכה המפלגה למפלגת האופוזיציה הראשית בלוק סבהה, לאחר שהייתה המפלגה השנייה בגודלה בבית עם 30 מושבים.
המפלגה זכתה בשנית בבחירות באנדרה פרדש ב-1985, אך הובסה בבחירות באנדרה פרדש ב-1989 והפכה למפלגת אופוזיציה.
המפלגה מינתה את ראו לנשיא לכל החיים, וכל ההחלטות הפנימיות במפלגה ניתנו בידו, למרות שמספר תפקידים מונו במראית עין של דמוקרטיה פנימית.
סגנון מנהיגותו גרם לפרישתם או הפרשתם של חברים בכירים אחרים מהמפלגה, לאחר שראו התנגד לחלוקת סמכויות.
המפלגה שבה לשלטון באנדרה פרדש ב-1994, וראו הושבע בשנית לראש השרים.
כהונתו נקטעה כאשר ב-1995 הודח נאידו מנשיאות המפלגה בידי מזכיר המפלגה חתנו, לאחר ניסיונו למנות את בנו ליורשו בהנהגת המפלגה.
הסיבה הרשמית שניתנה על ידי המתמרדים הייתה מעורבותה של אשתו של ראו, , בניהול המפלגה, שהביאה לפגיעה התדמית המפלגה.
ראו נפטר בתחילת 1996, ואלמנתו פרוואטי ניסתה להקים פלג עצמאי של טלוגו דזאם.
האגף המרכזי במפלגה, בהנהגת נאידו, נבחר פעם נוספת בבחירות באנדרה פרדש ב-1999, אך הקמת תנועת , שקראה לפיצול מחוזות צפון-מערב אנדרה פרדש למדינה הודית נפרדת בשם טלנגאנה גרם לפיצול במפלגה והחלשתה בשתי מערכות הבחירות ב-2004 ו-2009. לאחר הקמת טלנגאנה ב-2014 שבה המפלגה לשלטון באנדרה פרדש, לצד נוכחות זערורית בטלנגאנה.
לאחר הבחירות ב-2019 שבה המפלגה לאופוזיציה באנדרה פרדש, והיא נמצאת בירידה.
לקראת הבחירות ללוק סבהה ב-2024 הודיעה המפלגה על חזרתה ל בהובלת מפלגת העם ההודית.
המפלגה ניצחה בבחירות באנדרה פרדש, ושבה לשלטון במדינה.
האידאולוגיה של המפלגה היא קלושה למדי.
ראמה ראו, פעלה המפלגה לגייס תמיכה תחת התמיכה לסנטימט הלאומי-טלוגואי, קריאה לאוטונומיה גדולה יותר של ניהול המדינה, ומדיניות רווחה פופוליסטית.
האספה המחוקקת של טלנגאנהשנהמושבים קולותאחוזשינוי תוצאה201414.7%2018725,7143.51%13
שירות טלוויזיה רב-ערוצית, הוא סוג של ספק שירות המפיץ ללקוחותיו שידורי טלוויזיה בערוצים רבים, תמורת דמי מנוי.
הערוצים המופצים כוללים בדרך כלל שידורים של תחנות טלוויזיה מקומיות, תחנות טלוויזה גלובליות, ערוצים מיוחדים המופצים אך ורק באמצעות ספקי טלוויזיה רב-ערוצית, ושירותי טלוויזיה בתשלום המציעים תוכן פרימיום כגון סרטים עלילתיים ותוכניות מקוריות אחרות.
שידורי טלוויזיה אלה מופצים ללקוחות באמצעים שונים, בהם טלוויזיה בכבלים (בכבל תקשורת או בסיב אופטי), טלוויזיה בלוויין והאינטרנט (IPTV).
ציוד המסופק ללקוחות על מנת לקבל את השירות, כולל בדרך כלל ממיר קנייני אחד או יותר, המשמש לפענוח האותות ששודרו.
שירותים רב-ערוציים דיגיטליים כוללים בדרך כלל לוח שידורים אלקטרוני שניתן להשתמש בו כדי לעיין בערוצים זמינים, ומציעים מקליט וידאו דיגיטלי (DVR), שיכול להקליט תוכניות לכונן קשיח פנימי לצפייה מאוחרת יותר, כמו גם תכונות אינטראקטיביות אחרות כגון שירותי וידאו על פי דרישה ושירותי שלם וצפה אחרים.
טלוויזיה רב-ערוצית נמכרת בדרך כלל בחבילות של ערוצים, המורכבות משכבות שירות עם ערוצים שונים שנוספו בכל רמה, יחד עם חבילות נושא של ערוצים שניתן להוסיף לשירות, בדרך כלל מכסות נישות או ז'אנרים ספציפיים כמו תוכניות לילדים, שידורי ספורט ושירותי פרימיום.
ספקים מסוימים עשויים להציע אפשרות "A la carte", שבה לקוחות יכולים לרכוש ערוצים נוספים מחוץ לחבילות.
ספק טלוויזיה רב-ערוצית עשוי להציע שירותים אחרים, כגון אינטרנט בפס רחב, טלפון קווי וטלפון סלולרי, ולספק תמריצים ללקוחות להירשם לכל השירותים כחבילה משולבת.
תוכניות בטלוויזיה רב-ערוצית מחולקות לרוב בין ערוצים לקליטה חופשית, ערוצים למנויים בלבד, ושירותי טלוויזיה בתשלום (או "פרימיום").
במדינות מסוימות החוק מחייב ספקי טלוויזיה רב-ערוצית לכלול ערוצים לקליטה חופשית ספציפיים ושירותים אחרים, לרבות תחנות מקומיות ורשתות לאומיות (כגון שידור ציבורי).
רוב הרשתות המתמחות ממומנות מפרסומות וכן מתשלום מספק הטלוויזיה הרב-ערוצית תמורת הזכות להפיץ את הערוץ למנויים שלו.
ערוצים מיוחדים יכולים למקד לאוכלוסייה כללית בדומה לרשתות לקליטה חופשית, או לכוון לשרת אוכלוסייה מסוימת או נישות ספציפיות.
לפלטפורמות טלוויזיה רב-ערוצית דיגיטליות יש רוחב סרט גדול יותר מאשר לשירותי כבלים אנלוגיים, כלומר יש קיבולת ערוצים עבור יותר ערוצים מיוחדים הנותנים מענה למאפיינים דמוגרפיים או תחומי עניין מסוימים בשוק הטלוויזיה.
בצפון אמריקה, המונח "כבלים בסיסי" מתייחס לעיתים קרובות לערוצים המיוחדים הנפוצים ביותר (בניגוד לערוצים שהושקו בעיקר בכבלים ובלוויין דיגיטליים בלבד, בשל הקיבולת המורחבת שלהם).
ערוצי טלוויזיה בתשלום הם שירותי פרימיום הממומנים מדמי מנוי שמשלמים הלקוחות, במקום פרסום.
הם עוסקים בדרך כלל בתוכן פרימיום, כגון סרטים עלילתיים (בדרך כלל בתוך חלון יציאה בין יציאתם לקולנוע ועד יציאתם בווידאו ביתי), סדרות מקוריות ומבצעים מיוחדים.
חלק משירותי פרימיום מוכווני בידור שידרו מדי פעם אירועי ספורט; בארצות הברית, רשתות פרימיום כמו HBO ושואוטיים ידועות בזכות שידורי האיגרוף שלהן (HBO סיימה את שידורי האיגרוף שלה ב-2018).
חלק מרשתות הפרימיום עשויות לשדר פורנוגרפיה (במיוחד בשעות הלילה המאוחרות) או להיות מוקדשות לחלוטין לכך.
שירות פרימיום מודרני מורכב בדרך כלל ממספר ערוצים, כולל ערוץ דגל ראשי, ומספר ערוצי "מולטיפלקס" המתמקדים בז'אנרים או אוכלוסייה מסוימים.
טלוויזיה מכנית, או טלוויזיה בסריקה מכנית, היא מערכת טלוויזיה מיושנת שהתבססה על התקני סריקה מכניים כגון דיסק מסתובב מנוקב חורים או תוף מראות מסתובב לסריקת הסצנה וליצירת אות וידאו.
גם הצגת התמונה במקלט נעשתה באמצעות התקן מכני דומה.
זאת בניגוד לטכנולוגיית הטלוויזיה האלקטרונית, שהתפתחה מאוחר יותר והתבססה על שפופרות ריק ושיטות סריקה באמצעות קרן אלקטרונים, כמו בטלוויזיות שפופרת קרן קתודית (CRT).
כיום, תצוגות מבוססות גביש נוזלי (LCD) ותצוגות LED משמשות ליצירת והצגת תמונות בטלוויזיה.
שיטות סריקה מכניות שימשו במערכות הטלוויזיה הניסיוניות הראשונות במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. אחת הדוגמאות המוקדמות לשידור טלוויזיוני אלחוטי התבצעה על ידי הממציא הסקוטי ג'ון לוגי ביירד, ב-2 באוקטובר 1925 בלונדון.
עד לשנת 1928 כבר שידרו תחנות רדיו רבות תוכניות טלוויזיה ניסיוניות באמצעות מערכות מכניות.
אף על פי כן, הטכנולוגיה המכנית לא הצליחה להפיק תמונות באיכות מספקת שתוכל לזכות לפופולריות רחבה.
באמצע שנות ה-30 הוחלפו מרבית מערכות הסריקה המכניות בטכנולוגיית סריקה אלקטרונית, ששימשה גם בשידורי הטלוויזיה המסחריים הראשונים בסוף אותו עשור.
בארצות הברית, תחנות ניסיוניות כמו W2XAB בניו יורק החלו לשדר תוכניות טלוויזיה מכניות בשנת 1931, אך הפסיקו את פעילותן ב-20 בפברואר 1933. התחנות חזרו לשדר בשנת 1939, לאחר שהוסבו לשימוש במערכות אלקטרוניות מלאות.
טכניקות הסריקה המכניות הראשונות פותחו במאה ה-19 עבור פקסימיליה, העברת תמונות סטטיות באמצעות חוטים.
אלכסנדר ביין הציג את מכונת הפקסימיליה בין 1843 ל-1846. פרדריק בייקוול הציג גרסת מעבדה פעילה ב-1851. מערכת הפקסימיליה המעשית הראשונה, שפעלה על קווי טלגרף, פותחה והופעלה על ידי ג'ובאני קאסלי החל מ-1856 ואילך.
וילובי סמית' גילה את תכונת הפוטו-מוליכות של היסוד סלניום ב-1873, והניח את היסודות לתא התא סלניום, ששימש כחיישן ברוב מערכות הסריקה המכניות.
כסטודנט גרמני בן 23, פאול ניפקוב רשם פטנט על גלגל ניפקוב ב-1884. זה היה דיסק מסתובב עם דפוס ספירלי של חורים, כך שכל חור סרק שורה של התמונה.
אף שהוא מעולם לא בנה דגם עובד של המערכת, מסרט התמונה המסתובב של ניפקוב היה המנגנון המרכזי ששימש ברוב מערכות הסריקה המכניות, הן במשדר והן במקלט.
ב-1885, הנרי סאטון בבלאראט תכנן מכשיר שכינה טלפאן להעברת תמונות דרך חוטי טלגרף, בהתבסס על מערכת גלגל ניפקוב, תא סלניום, מנסרות ניקול ותא אפקט קר.
עיצובו של סאטון פורסם בינלאומית ב-1890. תיאור של שימוש בו להעברה ושימור תמונה סטטית פורסם בעיתון Evening Star בוושינגטון ב-1896.
קונסטנטין פרסקי טבע את המונח טלוויזיה במאמר שהקריא בקונגרס החשמל הבינלאומי בתערוכה העולמית של פריז ב-24 באוגוסט 1900. מאמרו של פרסקי סקר את הטכנולוגיות האלקטרומכניות הקיימות, והזכיר את עבודתו של ניפקוב ואחרים.
ההדגמה הראשונה של העברת תמונות מיידית נערכה על ידי הפיזיקאי הגרמני ארנסט רוהמר, אשר סידר 25 תאי סלניום כרכיבי תמונה במקלט טלוויזיה.
בסוף שנת 1909 הודיע רוהמר על העברת תמונות פשוטות דרך חוט טלפון מארמון הצדק בבריסל לעיר ליאז' שבבלגיה.
הדגמה זו, שתוארה באותה עת כ"דגם הטלוויזיה הפועל הראשון בעולם", הציגה יכולת בסיסית של העברת דימויים מיידיים.
מספר המרכיבים המוגבל אפשר למכשיר לייצג צורות גאומטריות פשוטות בלבד, והעלות הגבוהה הגבילה את הפיתוח.
עלות תא סלניום בודד עמדה על 45 דולר, ולפיכך רוהמר העריך כי מערכת המורכבת מ-4,000 תאים תעלה כ-180,000 דולר, ואילו מנגנון מתקדם יותר עם 10,000 תאים, שיוכל לשחזר "סצנה או אירוע הדורשים רקע נופי", יעלה כ-450,000 דולר.
רוהמר קיווה כי תערוכת בריסל הבינלאומית של שנת 1910 תממן את בנייתו של מכשיר משוכלל יותר, בעל מספר תאים גבוה משמעותית.
עם זאת, העלות המשוערת של 750,000 דולר נחשבה גבוהה מדי, והפרויקט לא יצא לפועל.
הפרסום שנוצר מהדגמתו של רוהמר עודד שני מדענים צרפתים, ז'ורז' ריניו וא.
פורנייה בפריז, להכריז על מחקר דומה שביצעו.
מטריצה של 64 תאי סלניום, מחוברים בנפרד לקומוטטור מכני, שימשה כרטינה אלקטרונית.
במקלט, סוג של תא קר אפנן את האור, וסדרת מראות בזוויות שונות שהוצמדו לקצה דיסק מסתובב סרקו את הקרן המאופננת על מסך התצוגה.
מעגל נפרד ויסת את הסנכרון.
הרזולוציה של 8x8 פיקסלים בהדגמת הוכחת-המושג הזו הספיקה כדי להעביר אותיות בודדות של האלפבית בצורה ברורה.
תמונה מעודכנת הועברה "מספר פעמים" בכל שנייה.
ב-1911, בוריס רוסינג ותלמידו ולדימיר זווריקין יצרו מערכת שהשתמשה בסורק תוף-מראות מכני להעברת תמונות "גסות מאוד" דרך חוטים אל שפופרת בראון (שפופרת קרן קתודית או "CRT") במקלט.
תמונות נעות לא היו אפשריות משום שבסורק, "הרגישות לא הייתה מספיקה ותא הסלניום היה אטי מאוד".
הממציא הסקוטי ג'ון לוגי ביירד בנה בשנת 1925 כמה ממערכות הווידאו הראשוניות שהתבססו על גלגל ניפקוב.
ב-25 במרץ 1925 ערך ביירד את ההדגמה הציבורית הראשונה של תמונות צללית בתנועה, בחנות הכלבו סלפרידג'ס בלונדון.
מאחר שפני אדם לא הציגו ניגודיות מספקת להקרנה במערכת הפרימיטיבית שפיתח, השתמש ביירד בבובת בובת-בטן דיבור בשם "סטוקי ביל", שפניה המצוירות אופיינו בניגודיות גבוהה יותר.
עד ל-26 בינואר 1926 הדגים ביירד העברת תמונות של פנים אנושיים בתנועה באמצעות גלי רדיו הדגמה הנחשבת בעיני רבים להדגמת הטלוויזיה הציבורית הראשונה בעולם.
מערכתו השתמשה בגלגל ניפקוב גם לסריקה וגם להצגת התמונה: הנושא המואר הוצב מול גלגל ניפקוב מסתובב בעל עדשות, שסרקו את הדמות אל תא פוטואלקטרי סטטי.
תא התליום גופריתי (תלופיד), שפותח על ידי תיאודור קייס בארצות הברית, קלט את האור המוחזר והמיר אותו לאות חשמלי פרופורציונלי.
האות שודר בגלי רדיו AM אל מקלט, שבו הופעל על מנורת ניאון שהוצבה מאחורי גלגל ניפקוב נוסף, שסונכרן עם הגלגל המשדר.
בהירות מנורת הניאון השתנתה בהתאם לעוצמת האור בכל נקודה בתמונה, ובמעבר כל חור בדיסק שוחזרה שורת סריקה אחת.
לדיסק הסריקה של ביירד היו 30 חורים, והוא יצר תמונה בת 30 שורות סריקה בלבד די כדי לזהות תווי פנים אנושיים.
בשנת 1927 הצליח ביירד להעביר אות טלוויזיה דרך קו טלפון בין לונדון לגלאזגו.
בשנת 1928 שידרה חברת הפיתוח שלו, "חברת פיתוח הטלוויזיה של ביירד" (Baird Television Development Company), את שידור הטלוויזיה הטרנסאטלנטי הראשון, בין לונדון לניו יורק, וכן את השידור הראשון מחוף לספינה.
בשנת 1929 היה ביירד מעורב בהקמת שירות הטלוויזיה המכני הניסיוני הראשון בגרמניה.
בנובמבר אותה שנה הקים יחד עם ברנאר נתן את חברת הטלוויזיה הראשונה בצרפת, "טלוויזיה-ביירד-נתן" (Télévision-Baird-Nathan).
בשנת 1931 ערך ביירד את השידור החיצוני הראשון של מרוץ הדרבי, ובשנת 1932 הדגים שידורי טלוויזיה בגלי רדיו קצרים במיוחד.
בשנת 1936 הגיעו שידורי הטלוויזיה המכנית שלו לשיא של 240 קווי רזולוציה במסגרת שידורי ה-BBC, אף שבשלב זה לא סרקו עוד את הסצנה המקורית ישירות: במקום זאת, צולם סרט ברוחב 17.5 מ"מ, פותח במהירות ונסרק כשהיה עדיין רטוב.
ב-1913 הממציא אמריקאי צ'ארלס פרנסיס ג'נקינס פרסם מאמר על "תמונות בתנועה באלחוט" אך רק בדצמבר 1923 הוא העביר תמונות צללית בתנועה לעדים, וב-13 ביוני 1925, הוא הדגים בפומבי העברה מסונכרנת של תמונות צללית.
ב-1925 ג'נקינס השתמש בגלגל ניפקוב והעביר את תמונת הצללית של טחנת רוח צעצוע בתנועה, על פני מרחק של 8 ק"מ מתחנת רדיו ימית במרילנד למעבדתו בוושינגטון הבירה, באמצעות סורק דיסק עם עדשות ברזולוציה של 48 שורות.
ב-25 בדצמבר 1925, קנג'ירו טקיאנאגי הדגים מערכת טלוויזיה עם רזולוציה של 40 שורות שהשתמשה בסורק גלגל ניפקוב ותצוגת CRT בבית הספר התיכון התעשייתי בהממטסו ביפן.
אב-טיפוס זה מוצג עדיין במוזיאון הזיכרון טקיאנאגי באוניברסיטת שיזואוקה, קמפוס הממטסו.
עד 1927, הוא שיפר את הרזולוציה ל-100 שורות, רמה שלא נרשמה עד 1931. עד 1928, הוא היה הראשון להעביר פנים אנושיות בגווני אפור.
עבודתו השפיעה על עבודתו המאוחרת של ולדימיר זווריקין.
ביפן הוא נתפס כאדם שהשלים את הטלוויזיה האלקטרונית הראשונה.
מחקרו ביצירת דגם ייצור נעצר על ידי ארצות הברית לאחר שיפן הפסידה במלחמת העולם השנייה.
ב-7 באפריל 1927 ערכו הרברט אייבס ופרנק גריי ממעבדות בל הדגמה דרמטית של טלוויזיה מכנית.
המערכת שפיתחו, שהתבססה על השתקפות אור, כללה מסכי צפייה בגדלים שונים: המקלט הקטן כלל מסך בגודל 6.5 ס"מ (רוחב על גובה), ואילו המקלט הגדול הציג תמונה על מסך בגודל 60×75 ס"מ (רוחב על גובה).
שני המכשירים היו מסוגלים לשחזר תמונות מונוכרומטיות בתנועה בדיוק סביר.
בנוסף לתמונה, התקבל גם קול מסונכרן.
המערכת העבירה את התמונה בשתי דרכים: תחילה באמצעות קו נחושת בין וושינגטון לניו יורק, ובהמשך באמצעות שידור רדיו מויפאני שבניו ג'רזי.
הצופים לא הבחינו בהבדלי איכות בין שתי שיטות ההעברה.
במהלך ההדגמה הוצגו בין השאר דבריו של מזכיר המסחר הרברט הובר.
קרן סורקת של אור נקודתי האירה את מושא השידור.
הקרן נוצרה באמצעות דיסק סיבובי בעל 50 חורים, שהסתובב בקצב של 18 מסגרות לשנייה.
היסטוריון הטלוויזיה אלברט אברמסון הדגיש את חשיבות הדגמת מעבדות בל, וציין: "זו הייתה למעשה ההדגמה הטובה ביותר של מערכת טלוויזיה מכנית שנערכה עד לאותו זמן.
יחלפו עוד מספר שנים עד שמערכת אחרת תוכל אפילו להתחיל להשתוות אליה באיכות התמונה."
בשנת 1928 השיקה ג'נרל אלקטריק תחנת טלוויזיה ניסיונית משלה, W2XB, ששידרה ממפעלי GE בעיר שנקטדי שבניו יורק.
התחנה נודעה בשם "טלוויזיית WGY", על שם תחנת הרדיו WGY שהייתה בבעלות החברה.
בשנות ה-30 עברה התחנה לשדר באמצעות מערכת טלוויזיה אלקטרונית מלאה, ובשנת 1942 קיבלה רישיון מסחרי תחת השם WRGB.
התחנה פועלת ברציפות עד היום.
במקביל, בברית המועצות, פיתח לאון תרמין מערכת טלוויזיה שהתבססה על תוף-מראות.
תחילה יצר מערכת ברזולוציה של 16 שורות בשנת 1925, ובהמשך שיפר אותה ל-32 שורות ולבסוף ל-64 שורות באמצעות שיטת שזירה בשנת 1926. במסגרת עבודת התזה שלו, ב-7 במאי 1926, הצליח להעביר ולהקרין חשמלית תמונות נעות כמעט בזמן אמת, על מסך מרובע שגודלו כ-1.5 מטרים לכל צד.
מאחר שמספר החורים בדיסקי הסריקה היה מוגבל, ודיסקים בקוטר גדול מדי הפכו לבלתי מעשיים, רזולוציית התמונה בשידורי טלוויזיה מכניים הייתה נמוכה יחסית, ונעה בין כ-30 שורות לבין כ-120 שורות.
אף על פי כן, איכות התמונה בשידורים בני 30 שורות השתפרה בהתמדה עם התקדמות הטכנולוגיה, ועד שנת 1933 השידורים בבריטניה, שהתבצעו באמצעות מערכת ביירד, התאפיינו בבהירות מרשימה.
טלומר (החלק הקיצוני; מיוונית: "טלוס" = קצה, ו"מרוס" = חלק) הוא אזור הקצה של הכרומוזומים, המכילים את החומר התורשתי שבגרעין התא.
לכל כרומוזום שני קצוות ולפיכך - שני טלומרים, המיועדים בעיקר להגן עליו, בדומה לדרך בה מוגן שרוך נעל על ידי האגלט (קצוות השרוכים העשויים פלסטיק).
אליזבת בלקברן וג'וזף גאל, שני מדענים שעבדו באוניברסיטת ייל באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, הם שגילו את הטלומר, וב-1978 הם פרסמו את תגליתם זו ברבים.
ב-2009 הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, בשלושה חלקים שווים, לאליזבת בלקברן, באותה עת כבר מאוניברסיטת קליפורניה, קרול גריידר מבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבלטימור, וג'ק שוסטק מבית החולים הכללי בבוסטון ומרכז האווארד יוז, על גילוי הטלומר והטלומראז הבונה אותו.
הטלומר מאפשר הכפלה שלמה של הכרומוזום או ה-DNA, החומר התורשתי שבתוכו.
בכל פעם שהכרומוזום משוכפל, לקראת חלוקת התא, האנזים המשכפל DNA פולימראז מפסיק את פעולתו כמה מאות נוקלאוטידים לפני הסוף.
לולא הטלומרים, המתקצרים במקום הכרומוזום עצמו, ההתקצרות הייתה מובילה לאיבוד של מידע גנטי חיוני.
רצף הטלומר באדם כולל בין 3 ל-20 אלף נוקלאוטידים, וישנם עוד 30 עד 100 אלף נוקלאוטידים שאינם חלק מהקוד הגנטי עצמו, בין הטלומר לכרומוזום.
כתוצאה מכך, יש אמנם קיצור של הכרומוזום מידי חלוקה של התא, אבל החלק שהלך לאיבוד איננו חלק מהגנים, אלא חלק מהטלומר, רצף נוקלאוטידים חסר משמעות וחשיבות גנטית.
מניעת איחוי כרומוזום עם קצוות של כרומוזומים אחרים.
הטלומרים מכילים רצף DNA בן כמה בסיסים, החוזר על עצמו מאות ואף אלפי פעמים.
בדרך כלל מדובר בכ-15,000 זוגות בסיסים או נוקלאוטידים.
הרצפים החוזרים עשירים בדרך-כלל ב-GC (כלומר, הנוקלאוטידים הנפוצים בהם הם גואנין וציטוזין).
רצף הטלומר הוא רצף שהשתמר מאוד, אבולוציונית.
בסוג של סנדלית, למשל, הרצף הוא GGGGTT ובאדם הרצף הוא TTAGGG.
השימור של הרצף מעיד על החשיבות הרבה של טלומרים לקיומו של האורגניזם.
בטלומר של כל כרומוזום ישנו רצף אופייני לו באורכו המשמש בשיטת היברידיזציה פלואורסצנטית באתר להבדלה בין הכרומוזומים השונים.
הטלומרים מוארכים בין היתר על ידי האנזים טלומראז, שהוא בעל פעילות של רוורס טרנסקריפטאז המעורב בסינתזה של טלומרים ברוב האורגניזמים.
טלומראזים נחשבים לסוג מעניין מאוד של DNA פולימראז, מפני שהם נושאים מקטע RNA בתוכם, מקטע המהווה תבנית לסינתזת הטלומר.
לאחרונה נמצאו עדויות שקיים מנגנון נוסף (ALT-alternative lengthening of telomeres), שטיבו אינו ידוע, המאריך את הטלומרים לפחות במקרים נדירים.
ברוב האיקריוטים טלומראז פעיל רק בתאי גזע.
לפי תאוריות מסוימות ההתקצרות של הטלומר מדי הכפלה של התא בתאי גוף עשויה להיות מעורבת בסרטן ובזקנה.
זה נובע מכך שהטלומר פועל כ"פתיל השהייה", שבסופו של דבר נגמר אחרי מספר הכפלות של התא.
כתוצאה מהתקצרותו במקום התקצרות הכרומוזום עצמו, נמנע אובדן של מידע גנטי חיוני מהכרומוזום, אולם כשהטלומרים מתקצרים יותר מדי הם מפסיקים לספק הגנה לכרומוזום.
התא מזהה זאת כנזק ל-DNA ונכנס לעצירה במחזור התא.
במקרה שבו ה-DNA ניזוק התא נכנס לאפופטוזה (מוות תאי מבוקר).
תופעות רבות של הזיקנה קשורות בהתקצרות הטלומרים.
האיברים מתפוררים ויותר ויותר מתאיהם מתים או נכנסים לעצירה בגידול התא.
אנשים החולים במחלת הפרוגריה (Progeria) נראים זקנים כבר מגיל צעיר; לחולים במחלה יש טלומרים קצרים.
תומכי האנטי אייג'ינג מקדמים את הרעיון שהארכת הטלומר באמצעות ריפוי גנטי עשויה להציל תאים מהזדקנות ולהאריך את תוחלת החיים האנושית.
נכון להיום דעה זו שנויה במחלוקת.
מתנגדיהם טוענים שקיצור הטלומרים התפתח, כפי הנראה, כמנגנון שתפקידו למנוע סרטן.
לפי התאוריה הזו, התא צובר מוטציות במהלך חייו, העלולות לגרום לסרטן אם הן פוגעות בגנים סרטניים.
לפיכך, הגוף מעדיף להפטר מתאים מבוגרים בטרם יהפכו לסרטניים.
לפי התאוריה, תאים מזדקנים "מוקרבים" על מנת להגן על כלל הגוף.
ההשפעה על ההזדקנות והסרטן - המחקר של רונלד דה פיניו
ב-2010, פרופ' רונלד דה פיניו וקבוצת מדענים נוספת גידלו במעבדתם באוניברסיטת הרווארד עכברים בעלי טלומרים קצרים.
העכברים קצרי הטלומרים הראו מאפיינים רבים של זיקנה כבר בצעירותם.
הקבוצה הצליחה לגרום לעכברים הללו לייצר את האנזים טלומראז המאריך את הטלומרים ולהראות כי כתוצאה מהארכת הטלומרים על ידי הטלומראז נעלמו מאפייני הזיקנה הללו.
בין השאר הצליחו דה פיניו וחבריו לגרום להתחדשות תאי עצב של העכברים, לשיפור בפוריות שלהם ולהבראת איברים שנפגעו בתהליך ההזדקנות, ובהם הכבד, המעיים והטחול.
לדברי דה פיניו בשיחה עם "כלכליסט" הישראלי:
"רקמות ישנות שהתבלו יכולות לחזור אחורה בזמן.
זה אומר שכבד שנהרס יכול לחזור לימיו הטובים ושעור מקומט יכול להימתח שוב.
יש לנו בגוף יכולת מובנית להתחדש שוב ושוב, אם רק נסיר את המנגנון הספציפי שגורם לגוף שלנו להפסיק לעשות את זה...
זו הפעם הראשונה שהגיל הושב לאחור ביצור חי...
אני מאמין שהתגלית הנוכחית תאפשר בעתיד...
להוריד את שיעור המתים מסרטן, מסוכרת, מאלצהיימר ומעוד מחלות שאופייניות לבני 60 ומעלה.
במקום להילחם במחלות הללו אנחנו יכולים למנוע את התהליך...
אם נצליח למנוע את הסרטן מראש ולשחק עם הטלומרים כרצוננו, נוכל להאריך את החיים שלנו באופן דרמטי".
לובסטר ובעלי חיים נדירים נוספים
לובסטר הוא בעל חיים, מהבודדים שנמצא כי לכאורה אינם מזדקנים כלל.
דומים לו ככל הנראה סוגים מסוימים של צבים ואולי גם יסעורון אטלנטי.
ישנם חוקרים המייחסים את העדר ההזדקנות לכאורה, אצל בעלי חיים אלה, לקיומו של טלומראז בכל תאיהם, בניגוד למצב אצל כמעט כל בעלי החיים האחרים ובהם האדם.
לפי הטענה הזו, הטלומראז מונע מהטלומרים בתאיהם להתקצר ובכך מונע מהם להזדקן.
בשנת 2015 ערכה נאס"א מחקר שמטרתו לבדוק את השפעת השהות באי גרביטציה על התקצרות הטלומר.
כדי לוודא שהמחקר יהיה אמין נאס"א ביצעו אותו על שני תאומים בעלי DNA זהה כאשר תאום אחד נשלח לחלל, ואילו התאום השני נשאר בכדור הארץ.
לאחר חזרתו של התאום מהחלל התגלה שבזמן שהותו בחלל הטלומרים בתאי הדם הלבנים התארכו, בניגוד לתאום שנשאר בכדור הארץ.
עם זאת, זמן קצר לאחר ששב לכדור הארץ חזרו הטלומרים למצבם הרגיל.
תוצאות המחקר הפתיעו את החוקרים משום שהשערת המחקר הייתה שהטלומרים יתקצרו עקב הפחתת הפעילות הגופנית והמאמץ בחלל.
טלור (Tellurium) הוא יסוד כימי מסדרת המתכות למחצה, שסמלו הכימי הוא Te ומספרו האטומי 52.
טלור הוא יסוד נדיר ממשפחת המתכות למחצה.
בצורת גביש, לטלור צבע כסוף-לבן ובצורתו הטהורה יש לו ברק מתכתי.
גביש הטלור הוא חלש ביותר, והוא מתעוות מעצמו בטמפרטורת החדר.
ניתן להפיק טלור אמורפי מתמיסת חומצת טלור (Te(OH)6), אך יש מחלוקת האם הוא באמת אמורפי או עשוי מגבישים זעירים.
טלור הוא מוליך למחצה מסוג P, אשר מוליכותו משתנית בהתאם לכיוון המערך האטומי שלו וגוברת כשנחשף לאור.
מבחינה כימית טלור דומה לסלניום וגופרית.
טלור בוער בלהבה ירקרקה-כחולה ויוצר טלור דו-חמצני (TeO2).
בצורתו המותכת, טלור גורם לקורוסיביות בנחושת, ברזל ופלדה.
לטלור 22 איזוטופים שונים אשר משקלם האטומי משתרע בין 114Te ו-135Te.
לטלור שימושים בעיקר בסגסוגות, למשל כשמוסף לעופרת הוא מחזק אותה ומגביר את עמידותה בפני חומצה גופרתית.
לתרכובת Bi2Te3 שימושים במכשירים תרמואלקטריים.
לתרכובת הקדמיום והטלור CdTe יישומים בתאים סולריים.
לתרכובת CdZnTe תפקיד בתור גלאי קרני X.
סגסוגת טלור, קדמיום וכספית היא מוליך למחצה רגיש לאור תת אדום.
היסוד טלור זוהה בשנת 1782 על ידי ההונגרי פרנץ מילר פון רייכנשטיין (Franz-Joseph Müller von Reichenstein) כאשר בחן מחצבי זהב בטרנסילבניה.
הוא כינה את היסוד החדש שהעריך שנמצא עם הזהב, "מטלום פרובלמטיקום".
טלור בודד בשנת 1798 על ידי מרטין היינריך קלפרות (Martin Heinrich Klaproth) שנתן לו את שמו (על שם טלוס בלטינית - אלת האדמה) והבחין בינו לבין אנטימון.
בשנת 1832, יונס יעקב ברצליוס חקר באופן שיטתי את תכונותיו של הטלור.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 גבר השימוש בטלור בעקבות היישומים התרמואלקטריים החדשים.
טלור נמצא בטבע לעיתים קרובות ביחד עם זהב בתרכובת AuTe2 ולפעמים עם מתכות אחרות, ככסף, עופרת וברזל.
מעריכים את שכיחותו בטבע כמיליארדית של קליפת כדור הארץ.
מחצבי טלור נמצאו במדינות רבות, בין השאר בארצות הברית, קנדה, שוודיה וזמביה.
אדם שנחשף לריכוזים נמוכים של טלור באוויר עלול לפתח "נשימת טלור", שגורמת לריח המזכיר שום מהפה, בעקבות כימיקל מסוים שנוצר בגוף בזמן השאיפה.
טלור מתכתי ותרכובות טלור נחשבות רעילות ויש לטפל בהן בהתאם.
טֶלוֹמֶרָאז (Telomerase) הוא האנזים האחראי על הארכתו מחדש של הטלומר, המגן על כרומוזומי התא ומתקצר במקומם, עם כל חלוקה של התא.
האנזים טלומראז התגלה לראשונה ביצור חד תאי בשם טטרהימנה, על ידי קרול גריידר ואליזבת בלקברן בשנת 1984. יחד עם ג'ק שוסטק, זכו גריידר ובלקברן בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2009 על גילוי זה.
הטלומר נמצא בקצה כל כרומוזום בתא, ומגן עליו, ממש כמו פיסות הפלסטיק הקטנות המגנות על שרוך נעל.
עם כל חלוקה של התא, דהיינו הכפלה של הכרומוזומים, כל כרומוזום מתקצר מעט.
אלמלא הטלומר, היה הכרומוזום מתקצר בחלק מהמידע הגנטי החיוני שלו.
הטלומר, בקיומו בקצה הכרומוזום, "מקריב" את עצמו ומתקצר במקום החומר הגנטי עצמו.
האנזים טלומראז מתקן את קיצורו של הטלומר ומאריך אותו מחדש.
הוא מוסיף רצף נוקלאוטידים ספציפי (TTAGGG אצל כל בעלי החוליות), לקצה '3 של גדיל DNA, באזור הטלומרים ובכך מאריך את הטלומר מחדש ומונע לפחות חלק מהתקצרותו.
האנזים עובד בשיטת רוורס טרנסקריפטאז ומחזיק גדיל RNA משלו המשמש כתבנית להארכת הטלומרים המתקצרים לאחר כל מחזור תא.
מבנה החלבון של הטלומראז האנושי זוהה ב-2007 על ידי צוות של דוקטור סקוט כהן במכון המחקר CMRI שבאוסטרליה.
הוא מורכב משתי תת-יחידות: טלומראז רוורס טרנסקריפטאז (Telomerase Reverse Transcriptase; TERT) וטלומראז RNA (ידוע גם כ-TERC, או hTR).
האזור המקודד את הגן TERT מורכב מ-3396 זוגות בסיסים, ומתורגם לחלבון בן 1131 חומצות אמינו.
הפוליפפטיד נקשר עם TERC (שאורכו 451 נוקלאוטידים), שאינו מתורגם ונותר כ-RNA.
TERT כנובע משמו הוא רוורס טרנסקריפטאז, שהיא משפחה של אנזימים המשעתקים DNA חד-גדילי על פי תבנית RNA חד-גדילי.
תבנית ה-RNA אותה TERT משעתק לאחור היא TERC.
ב-2010 גידלו פרופ' רונלד דה פיניו וקבוצת מדענים במעבדתם באוניברסיטת הרווארד עכברים בעלי טלומרים קצרים.
עם זאת, ישנן ראיות שונות לכך שהאנזים מצוי בכמות רבה בתאים סרטניים, וכך, בנוסף למנגנונים שונים, הוא תורם לחיי הנצח שלהם.
דומים לו ככל הנראה סוגים מסוימים של צבים, המדוזה בת האלמוות ואולי גם יסעורון אטלנטי.
טלטאביז היא תוכנית טלוויזיה בריטית-אמריקאית חינוכית לילדים בגילאי הגן שהופקה במקור עבור רשת BBC בשנים 1997 עד 2001 על ידי חברת ההפקות Ragdoll Productions.
התוכנית זכתה להצלחה מסחרית גדולה יחסית מהר, בתחילה בבריטניה ומאוחר יותר ברחבי העולם.
בישראל היא משודרת בדיבוב לעברית החל מ-31 במרץ 1999.
בתחילה היא שודרה בערוץ הראשון ואחר כך היא עברה לטלוויזיה החינוכית.
החל ב-12 באוקטובר 2000 בערוץ הילדים.
החל באפריל 2004 היא שודרה בשידורים חוזרים בערוץ הופ!
ומספטמבר של אותה שנה בערוץ לולי.
בשנת 2007 היא שודרה בערוץ 2 (מטעם "רשת") וב-2010 היא עברה לערוץ עשר.
החל באוגוסט 2015 פרקי הסדרה המקורית משודרים בערוץ היוטיוב.
הסדרה הפיצה את פרקי התוכנית בקלטות וידאו וב-DVD מבית הד ארצי.
הסדרה המקורית בוטלה בשנת 2002 אחרי 365 פרקים, אך ב-2014 הוזמנו 60 פרקים חדשים עבור הסדרה החדשה שכללה 120 פרקים והסתיימה ב-2018. פרקים אלו משודרים כיום בערוץ CBeebies בממלכה המאוחדת, בניק ג'וניור בארצות הברית ובערוץ הופ!
פרקי התוכנית המקורית (1997–2001) עדיין משודרים בערוצי טלוויזיה ברחבי העולם, מעל 20 שנה לאחר תום תקופת השידור המקורית.
תוכנית-בת (ספין אוף) של הסדרה המקורית היא "טלטאביז בכל מקום".
רוזמארי הארדינג, בעלת החווה שבה צולמה התוכנית, הציפה ב-2013 את אתר הצילומים המקורי, לאחר שמאסה במבקרים נלהבים שפלשו לשטח.
בשנת 2023 הסדרה החדשה עלתה לנטפליקס ישראל עם דיבוב מחדש לעונה הראשונה (דומה לערוץ לולי).
הסדרה החדשה משודרת בדיבוב ערבית בערוץ ברעם (בישראל במכאן 33).
הסדרה שיכולה להיות מסווגת מדע בדיוני אוטופי מיועדת לקהל צעיר בין הגילאים שנה עד ארבע.
התוכנית מתמקדת בהרפתקאותיהן של ארבע דמויות עגלגלות וצבעוניות בעלות אנטנות על ראשן ומקלטי טלוויזיה על בטנן, אשר מאפשרים להן לצפות בתוכניות ילדים (כאשר בכל פעם טלטאבי אחר משדר את התוכנית).
הטלטאביז גרים ב"ארץ הטלטאביז", בבית עתידני הממוקם בין גבעות ירוקות ובה חיים גם ארנבונים רבים ופרחים המסוגלים לדבר.
כן נוהגים הטלטאביז לסעוד ביחד ולאכול "טאבי פודינג" פודינג בצבע ורוד המוכן ממכונת הטאבי פודינג (בסדרה החדשה המכונה הייתה רכבת והפיצה בועות ורודות כצבע הפודינג) ו"טאבי טוסט", חביתית בצבע חום בעלת פרצוף חייכני העשוי מווניל.
אירוע קסום כזה נמשך כשתי דקות.
אחד מהאירועים הקסומים בשם האריה והדוב שנמשך כחמש דקות עורר מחלוקת ואף נחסם לשידור.
במהלכו דמות של אריה על גלגלים רודפת אחרי דמות דוב על גלגלים, האירוע זכה לביקורת בטענה שאינו מתאים לילדים, ולא רק הוא היה האירוע הקסום המפחיד היחיד, גם הספינות, הבית, העץ והדוב המרקד (אולי גם החיות) עוררו מחלוקת.
ועוד אחד מהאירועים הקסומים בשם ליטל בו פיפ הנמשך כשבע דקות לא שודר בישראל, בגלל שהופיעה מאוחר יותר.
פרקי הטלטאביז מסודרים במבנה קבוע.
כל פרק מתחיל בזריחת השמש בעלת פני התינוקת ואז המצלמה עוברת לגבעות ואומרים את המשפט הרחק אי שם בין ההרים, הטלטאביז משחקים ואז כל אחד מהטלטאביז מופיע ואומר מספר 1–4. כשמגיעים לבית של הטלטאביז מתנגן שיר הפתיחה:
"טינקי ווינקי, דיפסי, לה לה, פו.
ובסופו מכריז רמקול משפט נוסף: לאן נעלמו הטלטאביז?
כאשר הטלטאביז קמים בבוקר, אומר הרמקול 'קוקוריקו קוקוריקו'.
באמצע הפרק נוהגים הטלטאביז לצפות בתוכנית ילדים ולצפות באירוע קסום.
בכל פרק יש אירוע קסום אחר.
כל פרק מסתיים במשפט החוזר פעמיים: זמן לטאבי ביי ביי'.
הטלטאביז לא רוצים להיפרד, משנים דעתם ונפרדים, שוב מופיעים ושוב נפרדים (בסדרה החדשה בפעם השנייה אומרים ביי ביי לכל הטלטאביז) ואז נשמע משפט אחרון: השמש שוקעת במרום, הטלטאביז כולם אומרים שלום שבעקבותיו אומר כל טלטאבי שלום בתורו כשבסוף טלטאבי אחד חוזר על אמירת שלום ואז השמש התינוקת שוקעת.
טלטאביז בכל מקום (Teletubbies Everywhere) היא סדרת ספין אוף של הסדרה המקורית ששודרה ב-CBeebies בבריטניה בדומה לסדרה עצמה.
הסדרה עלתה לראשונה ב-1 ביולי 2002 בארצות הברית ב-PBS Kids.
במחצית הראשונה של הסדרה, פרקי הסדרה הם בני 10 דקות.
פרקי התוכנית עוסקים בנושא צבעים צורות מספרים ומושגים פשוטים (ביניהם למעלה למטה, גבוה נמוך, קטן גדול ופתוח סגור) הדמויות כמו השמש לא מופיעים, הארנבונים לא בתוכנית שאינה מתרחשת בארץ הטלטאביז אלא ברקעים צבעונים (הרקעים הם בצבעים כתום ירוק כחול וורוד).
הטלטאביז לא אוכלים טאבי פודינג וטאבי טוסט ולא צופים באירועים קסומים.
כל פרק מכיל כ 4- 5 סצנות ביניהם הסיפור המרכזי וסצנת הסיום.
הסיפור אינו עוסק בחוויות של ילדים מבריטניה אלא בילדים מכל העולם כגון: הודו דרום אפריקה קולומביה.
טלטאביז יוצאים לדרך (Teletubbies Let's Go) היא סדרת ספין אוף של הסדרה המחודשת ובה הטלטאביז הפכו להנפשה ממוחשבת באמצעות קסם הכולל כוכבים בצבעים: ירוק, כחול, ורוד, צהוב וכתום.
ברצועת הופל'ה ובערוץ לולי כמו הסדרה המקורית.
ליוטיוב עלו כל מיני סרטונים קצרים אבל בטלוויזיה שודרה כסדרה מלאה.
טינקי וינקי (Tinky Winky) (דייב תומפסון, מארק הינהן [דיבוב], סיימון שלטון [גרסה מקורית], ג'רמיה קרייג' [גרסה חדשה], דיבוב בעברית: דני שגב) - טלטאבי בן סגול, בעל אנטנה קצרה על ראשו עם משולש מעליה.
טינקי וינקי הוא הטלטאבי הגבוה ביותר ברביעייה.
הוא כמעט תמיד מסתובב עם תיק יד אדום.
דיפסי (Dipsy) (ג'ון סימית [גרסה מקורית], ניק קלינגטון [גרסה חדשה], דיבוב בעברית: שרון כהן) - טלטאבי בן ירוק, הנקרא על שם האנטנה שעל ראשו, המזכירה בצורתה מדיד טבילה (dipstick).
החפץ האהוב עליו, אותו הוא נוהג לחבוש כל הזמן, הוא הכובע שלו הכובע שלו הוא בצבעי שחור לבן.
דיפסי הוא העקשן בחבורה ולעיתים רבות יסרב להסכים עם דעתם של שאר חברי החבורה.
פניו של דיפסי כהות יותר משל שאר הקבוצה.
לה-לה (Laa-Laa) (ניקי סמידלי [גרסה מקורית], רבקה היילנד [גרסה חדשה], דיבוב בעברית: סיון שביט/איריס זינגר) - טלטאבית בת צהובה, בעלת אנטנה מסולסלת על ראשה.
החפץ האהוב עליה הוא כדור כתום ענק.
ללה-לה כמובן יש מילה מוזרה שהיא אומרת בכמה פרקים "ביבלי צ'יז" (בתרגום לעברית: גבינה ביבלית).
פו (Po) (פוי פאן לי [גרסה מקורית], רייצ'ל ביינארט [גרסה חדשה], דיבוב בעברית: איריס זינגר/עינת גליקסמן) - טלטאבית בת אדומה, בעלת אנטנה קצרה על ראשה עם מעגל מעליה.
פו היא הקטנה ביותר מבין כל הטלטאביז ולעיתים קרובות תהיה זאת אשר תסתבך בצרות בשל תמימותה.
הפעילות האהובה עליה היא לרכוב על הקורקינט שלה.
נו-נו (Noo-Noo) (תפעול: מארק דין [גרסה מקורית], אולי טיילור [גרסה חדשה]) - שואב אבק רובוטי בעל תודעה המשמש כאפוטרופוס ומנהל משק הבית של הטלטאביז וגם כחיית המחמד שלהם.
הוא כמעט ולא יוצא מתחומי הבית, ובמקום זאת נשאר בפנים ומתרכז בעיקר בניקוי.
הוא מתקשר באמצעות לעיסות או לגימות רעשניות.
דמותו נחשבת בעיני רבים כאנטגוניסט הראשי של הסדרה כיוון שלעיתים הוא נוהג להתנכל אליהם ואף לשאוב את מזונם.
בגרסה המקורית הצבע של נו נו היה כחול שחור ואז שונה נו נו וצבעיו היו כתום ורוד ורגליים צהובות.
רמקולים (פרן קוטון, ג'ים ברודבנט ואנטוניה תומאס [גרסה חדשה], דיבוב בעברית: שמחה ברבירו, ניר רון, שרית וינו-אלעד ותמי ברק) - מערך מכשירים דמויי-פריסקופים העולים מבטן האדמה ומתקשרים עם הטלטאביז, ולעיתים משתתפים עימם במשחקים ומשמשים כאמצעי פיקוח.
הרמקולים הם התושבים היחידים בארץ הטלטאביז המדברים במשפטים שלמים לעיתים גם משמיעים קולות שונים.
השמש התינוקת (ג'ס סמית' בסדרה המקורית) - מופיעה בתחילתו במהלך ובסופו של כל פרק.
השמש התינוקת משמשת כקריאת השכמה לטלטאביז וכמובן לריקוד, קטע וטאבי ביי ביי בעזרת צחקוק.
בסדרה החדשה משחקת התינוקת ברי.
ארנבונים רבים מצויים ברחבי ארץ הטלטאביז, ולייצוגם שימשו ארנבונים מסוג פלמי ענק.
הטלטאביז נהנים מלראותם מקפצים ומשחקים.
הארנבונים הם סוג בעל החיים היחיד מכדור הארץ המצוי בארץ הטלטאביז, והם שוכנים במאורות ובשיחים.
הטאבי פון (Tubby Phone) (ג'יין הורוקס) - דמות בסדרה המחודשת.
הטאבי-פון מעביר את הטלטאביז אל העולם המודרני.
הטידליטאביז (Tiddlytubbies) - טלטאביז תינוקות המופיעים בסדרה המחודשת.
הטידליטאביז נקראים מי-מי (Mi-Mi), דה-דה (Daa-Daa), בה (Ba), פינג (Ping), רורו (RuRu), נין (Nin), דאגל די (Duggle Dee) ואמבי פאמבי (Umby Pumby).
הדיבוב העברי של הערוץ הראשון בוים על ידי הדס מוזס, והופק על ידי נטע בן צבי באולפני אלרום.
שם הדמותמדבב/ת בעבריתטינקי וינקידני שגבדיפסישרון כהןלה להסיון שביטפואיריס זינגרמספרעופר גולןמספרתגיליה שטרןילדיםגל סריגלי ברעד פוריםלני כהןמאי רוזנרמור הרפזיתמר עמית יוסף
הדיבוב העברי של ערוץ לולי בוים על ידי אפרת קרצמן ותמי ברק (משנת 2016) ודור סרוגו (משנת 2018), והופק על ידי מעיין שניידר-משה (משנת 2016) וגל לוי (משנת 2018).
שם הדמותמדבב/ת בעבריתטינקי וינקידני שגבדיפסישרון כהןלה להאיריס זינגרפועינת גליקסמןמספרעופר גולן (2016)דור סרוגו (2018)מספרתתמי ברקילדיםאפיק רוזן (2016)לורן סביר (2016)מעיין עוז (2016)עילאי גולדנברג (2016)רוני מנדלוביץ (2016)מייה קדוש (2018)אורה שולמן (2018)יובל חופי (2018)
הדיבוב העברי של נטפליקס בוים על ידי גבי אלון, והופק על ידי אפרת אולמן וגליה הרטמן.
שם הדמותמדבב/ת בעבריתטינקי וינקירענן רוזנבאוםדיפסישחר טבוךלה להמייה קדושפונועה ברוךג'וליהאלונה טננבאוםמספרדור סרוגומספרתקלי איאש
הדיבוב העברי של סדרת הספין אוף "טלטאביז יוצאים לדרך" בוים על ידי דור סרוגו, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
שם הדמותמדבב/ת בעבריתטינקי וינקייובל בינדרדיפסישרון כהןלה להעינת אזולאיפושחר קדושמספרדור סרוגומספרתמייה קדוש
טלוסטה או טלוסט (ביידיש: טלוסטאַ, טלוסט או טויסט; בפולנית: Tłuste; באוקראינית: Товсте, "טוֹבְסְטֶה"; ברוסית: Толстое, "טוֹלְסְטוֹיֶה") היא עיירה בנפת הוסיאטין שבמחוז טרנופול באוקראינה, כ-80 ק"מ מדרום לעיר טרנופול.
טלוסטה נזכרת מהמאה ה-16, עת הייתה עיר בבעלות אצולה, ומהמחצית השנייה של המאה ה-16 הוענקו לה זכויות כלכליות שונות.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בזמן הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה נגרם לעיירה נזק רב.
יהודים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-17, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי.
בשנות השלושים של המאה ה-18 פעל בעיירה הבעל שם טוב ועד למלחמת העולם השנייה אף נשתמרה בעיירה מצבת אמו שרה, ומאז התאפיינה העיירה בצביון חסידי
המשורר שמשון מלצר שנולד בעיירה הטיב לתאר את בית הקברות הישן בטלוסטה שבו קבורה שרה.
הרי לפניכם קטע מהשיר :
בבית הקברות הישן הקברים צפופים-צפופים, זרועים כפרחי השדה ציונים כפופים-כפופים.
עלו עשבים בלחיה של כל אבן בכות וגלעד, כסתה ירוקה כל לפ"ק ובלעה הפאנו"נים כמעט.
בבית הקברות הישן רק אחת יחידה מצבה עומדת ישר זקופה, לא כפופה וגחונה משיבה; העשב מסביב לה ירוק ופרה ללחכו אין ניגשת, כי זו מצבתה של שרה הצדקת אמו של הבעש"ט.
תושבי העיירה התחלקו בין חסידויות צ'ורטקוב, ויזניץ וקופיטשניץ.
בשנת 1880 נמנו בעיירה 2,157 יהודים, ועם חיבורה של העיירה לקו מסילות הברזל בסוף המאה ה-19 השתפר מצבם הכלכלי של יהודיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נקלעו יהודי היישוב למצב כלכלי חמור.
בין מלחמות העולם היגרו חלק מיהודי היישוב למדינות דרום אמריקה, ובעיירה נמנו כ-1,700 יהודים.
בשנים אלה התקיימה בעיירה פעילות ציונית ענפה, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם האוקראינים והפולנים.