tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Understanding the Holocaust, שמנסה להסביר את אירועי השואה בליטא ואת הסיבה לחלקם המרכזי של ליטאים בסיוע לגרמנים.
לאחר המלחמה החל איסוף עדויות של ניצולי שואת יהודי ליטא.
אוסף משמעותי הוא אוספו של לייב קוניוחובסקי מאליטוס, ניצול מגטו קובנה.
קוניוחובסקי אסף מיד בתום המלחמה מעל 150 עדויות כתובות של עדי ראייה וכן תצלומים ומפות.
שואת יהודי הולנד היא השואה שעברה על יהודי הולנד, שהחלה עם כיבוש הולנד בידי גרמניה הנאצית במאי 1940, והסתיימה עם שחרור הולנד במאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית.
מתוך כ-140 אלף יהודים שהתגוררו בהולנד עם כיבושה, מעל 75% מיהודי הולנד, מעל 105 אלף יהודים, נרצחו בשואה.
לאחר השחרור חזרו מעט יהודים להולנד והתקבלו בחוסר הבנה או חוסר אהדה למה שעבר עליהם.
יהדות הולנד התקיימה מהמאה ה-12. בשנת 1796 הולנד הייתה אחת המדינות הראשונות שהעניקו שוויון זכויות ליהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בהולנד כ-140,000 יהודים, כאחוז וחצי מכלל אוכלוסיית הולנד.
לפני המלחמה היהודים בהולנד נהנו מרווחה, ביטחון וסובלנות מצד השלטון והאזרחים והשתלבו בתרבות ההולנדית.
רובם היו מבוססים מבחינה כלכלית, והם קיימו חיי קהילה פעילים.
רוב יהודי הולנד חיו בקהילה היהודית באמסטרדם, שהפכה לאחד ממרכזי היהודים המפוארים באירופה.
ריכוזי יהודים נוספים היו בהאג וברוטרדם.
עם עליית היטלר לשלטון, החלו להגר יהודים מגרמניה הנאצית (ובהם אנה פרנק ומשפחתה), מאוסטריה ומהפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה להולנד.
בשנת 1938 אסרה הולנד על הגירה לתחומה.
מתוך מהגרים אלה נותרו בהולנד כ-15,000 יהודים והשאר המשיכו ליעדים אחרים.
לצורך מתן עזרה לפליטים הוקמה ועדה לפליטים יהודים.
הכיבוש הגרמני ותחילת רדיפתם של יהודי הולנד
ב-9 בנובמבר 1939 נחטפו סוכני מודיעין בריטים על ידי האס דה בתקרית פנלו.
במאי 1940 נכבשה הולנד בידי צבא גרמניה.
לאחר קרבות של 4 ימים, נכנעה הולנד.
יהודים רבים ניסו לברוח לבריטניה ודרומה, ועשרות התאבדו, בהם חבר מועצת עיריית אמסטרדם עמנואל בוקמן.
המשטר הנאצי התייחס להולנדים כשותפים פוטנציאלים והשקיע בתעמולה כדי לקרבם לתפיסותיו.
בחודשים הראשונים נהגו הגרמנים באיפוק יחסי.
בהוראת אדולף היטלר הוקם ממשל אזרחי של אנשי SS.
מונה הנציב ארתור זייס-אינקווארט, על אמסטרדם הופקד הנס במקר, וחמישה אנשי ממשל נוספים תפקדו כשרים לכספים וכלכלה, ענייני חוץ, ביטחון, צבא ומשטרה.
לצד ממשלה זו הייתה ממשלה הולנדית, אך המלכה וממשלתה גלו לבריטניה, ולכן היו מנהלי משרדי הממשלה שמונו מטעם הנאצים הסמכות הגבוהה ביותר.
בתחילה ניתן לממשל ההולנדי לפעול, אך עד מהרה הוא הוחלף.
ההנהגה של כוחות הכיבוש הגרמנים בהולנד הייתה חדורת מוטיבציה נאצית ודאגה להקים מערכת יעילה לרדיפת יהודים.
ב-8 באוגוסט 1941 יצא "צו ה'לירו' הראשון" (De eerste LiRo verordening) לטיפול ברכוש יהודי.
כל הרכוש וההון היהודי היה צריך לעבור לבנק הגזל ליפמן, רוזנטל ושות'
ב־28 באוגוסט 1940 נאלצו מחלקות ממשלתיות להבטיח לא לשכור יהודים.
ב-5 באוקטובר התבקשו עובדי מדינה לחתום על הצהרות מוצא ארי.
ב-22 באוקטובר נדרשו עסקים יהודיים להירשם.
ב-4 בנובמבר 1940 יהודים פוטרו ממשרות ממשלתיות; מבצע שהושלם עד ינואר 1941.
בפברואר 1941 הורו הגרמנים על הקמת יודנרט של כלל יהודי הולנד, יודנרט שכונה "יודסה ראט פור אמסטרדם".
באותו חודש נעצרו כ-400 צעירים יהודים באמסטרדם, ובהמשך גורשו למחנות הריכוז בוכנוואלד ומאוטהאוזן ונספו כולם, להוציא אחד.
המנהל האזרחי ההולנדי, שפעל תחת הוראות הכיבוש הנאצי, קיבל בהכנעה את הצעדים נגד היהודים.
אבל מאסר היהודים ב-1941 ושילוחם למחנות ריכוז בגרמניה עורר זעם רב בקרב ההולנדים.
ב-25 בפברואר 1941, הוכרזה שביתה על ידי איגודי פועלים הולנדים, שביתת פברואר.
בשיאה הקיפה השביתה כ-300 אלף עובדים, וזו פעולת ההתנגדות הציבורית ההמונית הראשונה שביצעו לא יהודים נגד הפגיעה ביהודים בשטחי הכיבוש הגרמני.
השביתה דוכאה ביד רמה, ואחרי שהגרמנים הפעילו לחץ כבד, היא הופסקה.
עד ספטמבר 1941 נעצרו עוד מאות יהודים וגורשו למאוטהאוזן.
בסוף 1941 הודיעו הגרמנים ל"יודסה ראט" על הקמת מחנות עבודה ליהודים.
הייתה זו הסוואה למחנות שנועדו לרכז את היהודים לשם גירושם למחנות ההשמדה.
הגרמנים הורו שמחודש מאי 1942 יהיה על היהודים לענוד את הטלאי הצהוב.
הטלאי בהולנד נשא את הכיתוב JOOD בשפת המקום.
בקיץ 1942 החלו שילוחים של יהודים מהולנד למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
השילוחים בוצעו ממחנות הריכוז וסטרבורק בצפון מזרח הולנד (שנפתח בתחילת 1942) ופוכט בדרום הולנד (שנפתח בתחילת 1943).
ליהודים המגורשים נאמר שהם נשלחים למחנות עבודה בגרמניה.
הגרמנים המגרשים הסתייעו בשיתוף פעולה מסיבי של עובדי הרשויות הציבוריות ורשויות התחבורה ההולנדיים.
בעקבות תחילת הגרושים למחנות המוות בקיץ 1942, מחו הכנסיות הקתוליות בהולנד.
כתגמול גירשו הגרמנים את היהודים שהוטבלו לנצרות.
בתקופה הראשונה והגורלית של הגירושים, היהודים יכלו לסמוך אך ורק על עצמם במציאת מקומות מסתור.
בהמשך הוקמו באופן ספונטני קבוצות הצלה הולנדיות של סטודנטים או של חוגי הכנסייה שסייעו ליהודים למצוא מקלט, ופעלו בעיקר להצלת ילדים.
בספטמבר 1942, הוקמו בהולנד יחידות של הולנדים משתפי פעולה עם הנאצים, שאנשיהן פעלו לצוד יהודים מסתתרים.
ליחידות אלה עזרו מלשינים שהסגירו יהודים מסתתרים.
בין היחידות הללו נמנית הקולונה הנייקה, שאנשיה הסגירו יהודים תמורת תשלום.
מחתרת הולנדית מאורגנת ועם שליטה מרכזית הוקמה ב-1943, לאחר שהגרמנים החלו לגייס הולנדים לעבודות כפייה.
בתקופה זו כבר גורשו מרבית יהודי הולנד למחנות ההשמדה.
בחודשים מרץ–יולי 1943 הגיעו לסוביבור 19 משלוחים עם כ-35,000 יהודים מהולנד.
בספטמבר 1944, בתקופת מבצע מרקט גארדן (מבצע כושל של בעלות הברית המערביות בדרום הולנד), יצאו הגירושים האחרונים מהולנד לאושוויץ, טרזין וברגן-בלזן.
ב-5 וב-6 בספטמבר 1944 פינו הגרמנים את מחנה הריכוז פיכט לנוכח התקדמות בעלות הברית, והאסירים נשלחו לזקסנהאוזן.
ב-26 באוקטובר 1944, שחררה הדיוויזיה הקנדית המשוריינת הרביעית את המחנה.
באותה עת היו במחנה כ-500–600 אסירים שנותרו בחיים, ויועדו להיות מוצאים להורג באותו אחר הצהריים.
כ-500 גופות של אסירים נתגלו בערימות ליד השערים, לאחר שנרצחו בבוקר אותו יום.
ב-12 באפריל 1945 שחררו חיילים קנדים את מחנה הריכוז וסטרבורק.
כ-107,000 יהודים גורשו מהולנד למחנות השמדה ומתוכם שבו רק 5,000. כ-102,000 יהודים מתוך 140,000 יהודים שהיו בהולנד בתחילת המלחמה (מהם פליטים יהודים-גרמנים) נספו בשואה.
על פי הערכה, כ-25,000 יהודים הסתתרו במקומות מסתור בהולנד.
שליש מהם נחשפו בגלל מעשי הלשנה ושני שלישים – ניצלו.
כ-5,900 אישים מהולנד שהצילו יהודים בתקופה זו, או ניסו להצילם, תוך סיכון חייהם-שלהם, וללא קבלת תמורה, הוכרו בתואר חסיד אומות העולם.
בהם היו חברים בקבוצת בני-בלי-שם, תושבים בכפר ניולנדה ועוד.
רוב יהודי הולנד שניצלו מהשואה ניצלו הודות לסיוע של חסידי אומות עולם אלה.
במחנה הריכוז וסטרבורק חנכה המלכה יוליאנה אנדרטה בשנת 1970. מאז 1983 קיים מוזיאון 3 ק"מ לפני הכניסה לאתר זיכרון המציג את ההיסטוריה של מחנה המעבר וסטרבורק.
אתר ההוצאה להורג ומחנה הריכוז פיכט מכילים אנדרטה לאומית ומוזיאון חינוכי בשם Nationaal Monument Kamp Vught.
בשנת 1958 החליטה הממשלה ההולנדית להפוך את מבנה התיאטרון ההולנדי, או הוֹלַנְדְסֶה סְכַאוּבּוּרְך (בהולנדית: Hollandsche Schouwburg – "התיאטרון ההולנדי"), לאתר זיכרון הולנדי לקורבנות הנאצים.
מבנה זה שימש בתקופת הכיבוש הנאצי מקום לריכוז יהודי אמסטרדם בטרם שליחתם למחנה וסטרבורק ולמחנות אחרים.
בשנת 1960 הוקם באמסטרדם מוזיאון בית אנה פרנק המוקדש לזכרה של אנה פרנק ולהנצחת השואה.
מספר המבקרים במקום עלה בהדרגה.
ב-28 בספטמבר 1999, בתום השיפוץ השני, נחנך המוזיאון בנוכחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד, ונכון לשנת 2007 ביקרו בו למעלה ממיליון מבקרים בשנה.
פסלים לכבודה של אנה פרנק מוצגים במקומות שונים בהולנד כולל באוטרכט ומוזיאון מאדאם טוסו, באמסטרדם, ואנדרטאות לזכרה מוקמו גם במקומות שונים ברחבי העולם.
ב-7 בפברואר 2020 נחנכה בתחנת הרכבת של אאסן (Assen) אנדרטה לזכר משלוחי היהודים ברכבות ממחנה וסטרבורק למחנות המוות במזרח.
האנדרטה עשויה מקנבס גדול ועליו צילומי דיוקן וגלויות שהושלכו מהרכבות.
בעזרת קוד אפשר לקבל מידע על האנשים.
לדברי חוידו אבויס (Guido Abuys) מ'מרכז הזיכרון של מחנה וסטרבורק' "הגלויות הן סימן החיים האחרון שהאנשים השליכו מהרכבות בתקווה שמישהו יעביר הודעות אלו למשפחותיהם." האנדרטה הזו היא חלק ממבצע "דרך הרדיפות 1942–1944" (Route van Vervolging 1942–1944), שבה יוקמו סימונים לאורך מסלול נסיעות הרכבות הללו.
מתוך 93 המשלוחים שיצאו מווסטרבורק רובם עברו בדרך זו.
"מדובר ביותר מ-100.000 אנשים" אמר אבויס.
גם בתחנת הרכבת של הארן (Haren) חנכו באותו יום אנדרטה כזאת.
ב-10 במרץ 2024 נחנך מוזיאון השואה הלאומי של הולנד הממוקם ברובע היהודי ההיסטורי של אמסטרדם.
במוזיאון ישנה תצוגה על גבי אחד הקירות מהרצפה עד התקרה של כל החוקים המגבילים את זכויותיהם של יהודים בהולנד שנחקקו על ידי כוחות הכיבוש הנאצי שפלשו להולנד ב-10 במאי 1940. המטרה במיצג היא להראות כיצד המשטר הנאצי, בסיוע עובדי מדינה הולנדים, ביצע דה-הומניזציה של יהודים עוד לפני שנלקחו למחנות ההשמדה.
בתערוכה יש דגש על השוד המאורגן של כל הרכוש היהודי, לא רק אמנות אלא גם רהיטים, חפצים, כלי בית, חפצי קודש.
שואת יהודי יוגוסלביה היא רציחתם של כ-60,000 יהודים מבין 80,000 היהודים שחיו ביוגוסלביה בשנות הכיבוש הגרמני בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה.
רצח זה בוצע בסיוע משתפי הפעולה עם גרמניה הנאצית מבין המקומיים, בעיקר כוחות האוסטאשה וגורמים פרו-נאצים, גזענים ואנטישמים אחרים ביוגוסלביה.
יוגוסלביה הוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה ממדינות סרביה (שתושביה, נוצרים אורתודוקסים, היוו כמעט מחצית מאוכלוסיית יוגוסלביה), קרואטיה (שתושביה, נוצרים קתולים, היוו גם הם כמעט מחצית מאוכלוסיית יוגוסלביה), בוסניה, מקדוניה ומונטנגרו.
ערב מלחמת העולם השנייה היו ביוגוסלביה כ-82,000 יהודים מבין כ-15 מיליון יוגוסלבים – כחצי אחוז מכלל האוכלוסייה.
הקהילות היהודיות הגדולות היו יהדות בלגרד (11,000), יהדות זאגרב (11,000) ויהדות סרייבו (10,000).
יהודים אלה שמרו על זהותם היהודית, וחלקם היו ציונים.
ב-5 באוקטובר 1940 נחקק ביוגוסלביה חוק "נומרוס קלאוזוס" שפגע ביהודים וגברה התעמולה האנטישמית בעיתונות, במרחבים הציבוריים ובחינוך.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה, כבשה אותה ומסרה חלקים ממנה לבולגריה ואיטליה: צפון-מזרח סלובניה סופח לגרמניה.
מונטנגרו ורוב חבל קוסובו סופחו לאיטליה.
חלק ממקדוניה נמסר לאלבניה שהייתה תחת כיבוש איטלקי.
רוב מקדוניה סופח לבולגריה וכך גם העיר פירוט; הונגריה קיבלה חלק ממחוז באצ'קה שבצפון סרביה; קרואטיה הפכה למדינה עצמאית תחת שלטונו של אנטה פאבליץ' ותנועת האוסטאשה.
בחלק גדול מסרביה שלטו הגרמנים.
בקרואטיה התפתחה מדיניות של החרמת רכוש, גיוס כפייה של יהודי קרואטיה לעבודות פרך וחובת טלאי צהוב.
מגמה זו גברה לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941. יהודים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז (אם כי רוב האסירים במחנות אלו היו צוענים, בוסניאקים, מתנגדי משטר קרואטים וסרבים).
בקיץ 1941 החלו לפעול בקרואטיה מספר מחנות נוספים ובהם יאסנובאץ בו נרצחו 600,000 איש, בהם 25,000 יהודים, וסיימישטה, בו נרצחו 7,500 יהודים מתוך מספר כולל של 47,000 קורבנות.
מבין 40,000 יהודי קרואטיה נרצחו כ-30,000 בידי הקרואטים והגרמנים.
רובם של 4,000 מיהודי יוגוסלביה שחיו לחוף הים האדריאטי שסופח לאיטליה, היו מוגנים על ידי איטליה.
בסרביה בוצע רישום של כל 16,000 היהודים ביחידה משטרתית סרבית ששרתה את הגסטאפו.
היהודים חויבו לענוד טלאי צהוב, פוטרו ממשרות ציבור, גברים יהודים נלקחו לעבודות כפייה והחלה החרמת רכוש היהודים.
רבים מהם רוכזו במחנה הריכוז טופובסקה שופה (Topovske Šupe), ובתוך פחות מחצי שנה נרצחו כל הגברים היהודים בבלגרד ובבאנאט (בצפון סרביה).
בסוף 1941 רוכזו אלפי נשים וילדים יהודים במחנה הריכוז סיימישטה.
במחנה זה נרצחו אסירים בעזרת משאית גז בתקופה שנמשכה כחודשיים, באביב 1942. עד יוני 1942 דווח על רצח כל יהודי סרביה אם כי מעטים מהם שרדו, רובם על ידי הצטרפות לפרטיזנים של טיטו.
אזור בצ'קה בסרביה סופח להונגריה וגורלם של 16,000 יהודי האזור היה כגורל יהודי הונגריה: הכפפה לחקיקה האנטי יהודית, גיוס צעירים רבים ל"פלוגות העבודה" ומעשי טבח המוניים, בעיקר הראצייה בדרום באצ'קה בינואר 1942. לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה ב-19 מרץ 1944 גורשו רוב יהודי בצ'קה לאושוויץ, שם נרצחו רובם.
במרץ 1943 נאספו 8,000 יהודי מקדוניה הצפונית על ידי חיילים בולגרים, גורשו לטרבלינקה ונרצחו.
בסיכום, עד אמצע 1942 נרצחו כ-80% מיהודי יוגוסלביה.
הריכוז הגדול של יהודי בוסניה והרצגובינה היה בקהילת יהודי סרייבו.
אחרי המלחמה היגרו רוב יהודי יוגוסלביה ששרדו בשואה, לישראל.
שואת יהודי נורווגיה מתייחסת לרדיפתם של יהודי נורווגיה בשנות מלחמת העולם השנייה ולרצח כמעט מחציתם.
בשנים 1941–1942, בתקופה בה הייתה נורווגיה כבושה על ידי גרמניה הנאצית, היו כ-2,170 יהודים בנורווגיה.
לפחות 775 מהם נעצרו ורובם גורשו.
יותר ממחצית הנורווגים שמתו במחנות הריכוז הגרמניים היו יהודים.
739 יהודים מנורווגיה נרצחו במחנות ו-23 יהודים נרצחו או התאבדו בנורווגיה במהלך המלחמה עקב רדיפות הנאצים וממשל קוויזלינג.
בסך הכל נספו בשואה לפחות 765 יהודים נורווגים.
יותר ממחצית מיהודי נורווגיה ברחו מנורווגיה, כ-900 מהם הוברחו אל מחוץ למדינה על ידי תנועת ההתנגדות הנורווגית, בעיקר לשוודיה אבל גם לבריטניה.
בין 28 ל-34 מהמגורשים שרדו את כליאתם במחנות ורובם שבו לנורווגיה אחרי המלחמה.
קהילת יהודי נורווגיה הוקמה בשלהי המאה ה-19, לאחר שבשנת 1851 בוטל סעיף נורווגי בחוקה של 1814 שאסר על יהודים להיכנס לנורווגיה.
האוכלוסייה גדלה לאט, אך בתחילת המאה ה-20 הגדילו הפוגרומים ברוסיה ובמדינות הבלטיות את מספר היהודים שהגיעו לנורווגיה.
בשנות ה-1930 הגיעו יהודים שברחו מרדיפות הנאצים בגרמניה ובאזורי השליטה הגרמנית.
רבים מהם הסתייעו בארגון העזרה של ננסן שאותו ייסד אוד ננסן.
ההערכה היא כי 1,643 היו בעלי אזרחות נורווגית, 240 היו אזרחים זרים ו-290 היו חסרי נתינות.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נפוצו בנורווגיה כבאירופה כולה דעות קדומות נגד יהודים ואלה זכו לייצוג בזירה הפוליטית בדמותה של מפלגת נאשונל סמלינג הפרו-נאצית והאנטישמית.
היא נקטה תעמולה ארסית נגד היהודים, פרסמה מספר פרסומים בנושא, כגון הספר "Jødeproblemet og dets løsning" (בעיית היהודים ופתרונה) ואף החלה לאסוף מידע על היהודים הנורווגים עוד לפני המלחמה.
עם פלישת גרמניה וכיבוש נורווגיה ברחה הממשלה הנורווגית מנורווגיה, והרייכסקומיסר יוזף טרבובן מונה לשליט הרשויות האזרחיות, כולל כל ענפי המשטרה הנורווגית.
האס דה והגסטפו פרשו רשת שלטון והפעילו דיכוי על האוכלוסייה הנורווגית.
בחודשים הראשונים של הכיבוש, נעצרו וגורשו מספר יהודים נורווגים בתור אסירים פוליטיים.
כאסטרטגיה מכוונת, ביקשו טרבובן ומשטרו להשתמש בפקידות הנורווגית, ולא הגרמנית, לשעבוד האוכלוסייה הנורווגית.
רשויות הצבא, המשטרה והפקידות דיווחו דרך קבע למשרד הראשי לביטחון הרייך.
כוחות גרמניים השחיתו את בית הכנסת בטרונדהיים ב-21 באפריל 1941. ספר התורה ניצל והכנסייה המתודיסטית בטרונדהיים סיפקה מתקנים זמניים עבור מתן שירותי דת יהודיים.
רכוש יהודי טרונדהיים הוחרם על ידי הגרמנים.
ב-10 במאי 1941 נעשה מפקד של כל היהודים בפקודת משרד החוץ הגרמני.
משטרת אוסלו החרימה את מכשירי הרדיו מכל היהודים בעיר ובתוך ימים ספורים הצטוותה המשטרה במדינה כולה לעשות זאת.
כדי לזהות יהודים נורווגים, ציוו הרשויות על הנהגות היהודים בבתי כנסת באוסלו וטרונדהיים ליצור רשימות של החברים שלהם, כולל שמם, תאריך לידה, מקצוע וכתובת.
אגודות קבורה יהודיות ותנועות נוער נצטוו גם הן למסור רשימות חבריהן או הרשומים בהן.
באוגוסט 1941 הצטוו בתי הכנסת גם למסור רשימות של יהודים יחידים אשר לא היו חברים בקהילה.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בנורווגיה מסרה מידע על יהודים לנאשונל סמלינג.
בסופו של דבר, לרשויות הכיבוש בנורווגיה הייתה רשימה מלאה של התושבים היהודים בנורווגיה, יותר מאשר ברוב המדינות האחרות תחת השלטון הנאצי.
על בסיס רשימות שנכתבו באביב 1941, החלו משרד המשפטים ומושלי המחוזות בסתיו לרשום את כל הרכוש היהודי, כולל אחזקות מסחריות.
הרשימה המלאה הועברה למשטרה בדצמבר 1941, כולל אנשים שהיו חשודים כיהודים במוצאם.
ב-20 בדצמבר 1941 הורתה משטרת נורווגיה להחתים את תעודות הזהות של יהודים יחידים בנורווגיה.
ביצוע ההוראה החל ב-10 בינואר 1942, כאשר פרסומים בעיתונות הזמינו את כל יהודי נורווגיה להתייצב מיידית בתחנת המשטרה המקומית, לקבל חותמת בתעודת הזהות ולמלא טופס להשלמת פרטי זהות.
כיהודי זוהה כל מי שהיו לו לפחות שלושה סבים וסבתות יהודיים או מי שהיו לו שני סבים וסבתות יהודים ועוד סב או סבתא הנשואים ליהודי; או מי שהיה חבר בקהילה היהודית.
לפי רישום זה, כ-1,400 יהודים מבוגרים חיו בנורווגיה.
המשטרה הגרמנית והנורווגית הגבירו מאמציהן לאיתור אוכלוסייה יהודית ובמהלך 1941 הוקם מחנה הריכוז פלסטד מצפון לטרונדהיים.
בסוף 1941 הוקם מחנה הריכוז ברגן ליד טונסברג בדרום נורווגיה.
יהודים יחידים, במיוחד אלה שהיו חסרי נתינות, נעצרו בתקופת מבצע ברברוסה.
חלקם נורו ליד מחנה זה וחלקם נשלחו ממחנה זה לגרוס רוזן ולזקסנהאוזן שם נספו.
באוקטובר ובנובמבר 1942 נאסרו באוסלו מאות יהודים על ידי המשטרה הנורווגית, נאצים נורווגים ויחידות אס אס.
כמה יהודים קיבלו אזהרות משוטרים ואנשי מחתרת ונמלטו.
העצורים נשלחו על ידי ממשלת קוויזלינג באונייה 'דונאו' לשטטין ומשם לאושוויץ.
על אחת האוניות גורשה גם הילדה סיסי קליין שהפכה לימים לסמל בעיר מגוריה טרונדהיים.
ההגמונים של כנסיית נורווגיה מחו בפני קוויזלינג במכתב שהוקרא בכנסיות.
למרות זאת נשלחו בפברואר 1943 עוד 158 יהודים מערי-השדה באונייה לשטטין ומשם לאושוויץ.
763 מתוך 1,700 יהודי נורווגיה נשלחו להשמדה, ו-739 מהם נספו.
כ-900 יהודים נמלטו לשוודיה בסיוע המחתרת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אלבניה תחילה תחת כיבוש איטלקי ואחר כך תחת כיבוש גרמני.
בתקופה זו סופחו לאלבניה שטחים מיוגוסלביה (מרבית קוסובו, מערב מקדוניה וחלקים קטנים ממונטנגרו וסרביה).
במהלך המלחמה, כמעט 2,000 יהודים מהמדינות השכנות, בעיקר מיוגוסלביה ומיוון, מצאו מקלט באלבניה עצמה, זאת בנוסף לקהילת יהדות אלבניה שמנתה 150 נפש.
היהודים שחיו באלבניה גופא, כמו גם הפליטים היהודים ששהו בה, זכו ליחס טוב מצד האוכלוסייה המקומית ועברו את המלחמה כמעט ללא פגע.
האלבנים הצילו את היהודים על ידי הסתרתם בכפרים ההרריים והעברתם לנמלי הים האדריאטיים, שמהם ברחו לאיטליה.
יהודים אחרים הצטרפו לתנועות התנגדות ברחבי אלבניה.
בסוף המלחמה שהו במדינה יותר מ-1,800 יהודים, יותר מפי שבעה ביחס למספרם ב-1939.
לעומת זאת, בשטחים שסופחו לאלבניה כללה השואה רצח, גירוש ופשעים נגד האנושות נגד יהודים.
נרצחו וגורשו גם סרבים, נגדם בוצע טיהור אתני מקיף, ובני רומה.
הרצח בוצע בשיתוף פעולה של כוחות גרמנים, איטלקים ואלבנים, בתקופה בה הייתה אלבניה תחת שליטת איטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית.
אף כי אין נתונים סופיים על מספר הנספים, מעל ל-200 יהודים שנמצאו בשטחי אלבניה רבתי נרצחו בשואה.
אלבניה הייתה ועודנה מדינה קטנה וענייה בחבל הבלקן, והיא מדינה אירופית בעלת רוב מוסלמי.
לפי מפקד האוכלוסין של 1930 חיו באלבניה 24 יהודים.
בשנת 1937 זכתה הקהילה היהודית להכרה רשמית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, מצאו מקלט באלבניה יהודים גרמנים ואוסטרים, והשגרירות האלבנית בברלין המשיכה להנפיק אשרות ליהודים עד סוף שנת 1938, בתקופה שבה אף מדינה אירופית אחרת לא הייתה מוכנה לעשות כך.
רוב האלבנים מעולם לא היו בקשר עם יהודים בגלל מספרם הקטן במדינה.
ככלל, האנטישמיות הייתה הרבה פחות נפוצה באלבניה מאשר במדינות אחרות.
רוב היהודים האלבנים חיו בעיקר בחלק הדרומי של המדינה.
אלבניה הייתה נתונה להשפעה כלכלית ופוליטית איטלקית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בה 156 יהודים מקומיים ועוד 109 פליטים יהודים מאירופה.
תחת הכיבוש האיטלקי, בשנים 1939–1943
ב-25 במרץ 1939 הציב מוסוליני אולטימטום לזוגו הראשון, מלך אלבניה, בדרישה שיקבל על אלבניה חסות צבאית איטלקית.
כאשר המלך סירב להיכנע לאולטימטום, פלשו האיטלקים לאלבניה ב-7 באפריל 1939 והדיחו אותו.
השנאה שרחשו רוב האלבנים למלך זוגו, שנמלט על נפשו מיד עם תחילת המלחמה, גרמה לכך שלאוכלוסייה המקומית היה פשוט יותר להסתגל לשלטון הכיבוש האיטלקי.
לאחר מכן, הקימו האיטלקים מחדש את המדינה האלבנית והפכו אותה לשטח חסות של ממלכת איטליה.
מאוחר יותר הם הקימו משטר מקומי בראשות בעל הקרקע הגדול ביותר באלבניה ששיתף איתם פעולה, שפקט ורלצ'י .
הוקמה "האספה הלאומית" האלבנית, אשר הצביעה במהרה על איחוד כלכלי ופוליטי מלא של אלבניה עם ממלכת איטליה, תחת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
תחת הנהגתו של המשנה למלך, פרנצ'סקו יאקומוני, חוקק הממשל האיטלקי חוקים שאסרו על הגירת יהודים לאלבניה, והורו על גירוש כל היהודים הזרים במדינה.
כחודש לאחר תחילת הכיבוש האיטלקי, הוקמה המפלגה הפשיסטית האלבנית.
המפלגה חוקקה חוקים שמנעו מן היהודים להצטרף אליה, ואסרה עליהם לעסוק במקצועות כגון חינוך.
כל האלבנים שעבדו בממשל נדרשו להצטרף, והמפלגה הפכה למפלגה החוקית היחידה במדינה.
לאלבניה סופחו רוב קוסובו וחלק ממקדוניה המערבית, שהופרדה מיוגוסלביה לאחר פלישת הכוחות הגרמנים ב-1941. האלבנים בקוסובו קידמו בברכה את הכיבוש האיטלקי.
באופן רשמי שלטה איטליה בקוסובו, אך בפועל ניהלו אלבנים את האזור.
הם עודדו את פתיחתם של בתי ספר אלבניים, שהיו אסורים תחת שלטון יוגוסלביה.
כמו כן, הם קיבלו אזרחות אלבנית על ידי השלטונות האיטלקים, והורשו להניף את הדגל האלבני.
איטליה החזיקה בקוסובו ומקדוניה האלבניות עשרות אלפי חיילים ושוטרים.
לאחר הפלישה ליוגוסלביה, באפריל 1941, גדלה הקהילה היהודית באלבניה.
בשל מצבם הטוב יחסית של יהודים שחיו תחת שלטון איטלקי, יהודי הארצות השכנות תחת כיבוש גרמני ראו באלבניה מקום מקלט.
כ-2,000 יהודים נמלטו לאלבניה ומצאו בה מקלט במהלך שנות המלחמה.
יהודים ממקדוניה ומצפון סרביה, וכן פליטים יהודים מגרמניה, מאוסטריה ומפולין, הגיעו לקוסובו שבשליטת איטליה, והתיישבו בעיקר בעיירות פרישטינה, פריזרן ואורושביץ'.
כ-1,000 פליטים יהודים הצליחו להימלט לאלבניה.
פליטים אלה לא חוו רדיפות, כפי שחוו יהודים בשטחים שבשליטה גרמנית, בין היתר, משום שהאיטלקים הכירו בחשיבות הכלכלית של יהודים אלה.
עם זאת, האיטלקים עצרו כ-150 פליטים יהודים והעבירו אותם לעיירה בראט באלבניה, שם ניתנה להם הזדמנות לעבוד כדי להרוויח כסף.
כמו כן, נעצרו 192 יהודים ממפרץ קוטור במונטנגרו, שהיה מסופח לאיטליה, והועברו למחנות ריכוז נאציים.
האוכלוסייה המקומית של אלבניה גוננה מאוד על הפליטים היהודים.
רבים מהם הועברו לנמל על הים האדריאטי, שממנו יכלו להגיע לאיטליה.
יהודים אחרים התחבאו בכפרים הרריים נידחים וחלקם הצטרפו לתנועות התנגדות ברחבי הארץ.
במדינות השכנות, הוביל הכיבוש הגרמני לחיסול כמעט מוחלט של הקהילות היהודיות.
באלבניה גורל היהודים היה שונה.
רבים מאוד באלבניה התגייסו להצלת היהודים (על אף, כמובן, ששודדים מקומיים גם רצחו יהודים וגנבו את רכושם במספר מקרים).
ה"בסה", קוד הכבוד המסורתי, הניע רבים לראות את מחויבותם לשלום שכניהם כנדר שלא ניתן להפר.
"בֶסה", שפירושו "לקיים הבטחה", נחשב לקוד אתי כמעט מקודש, ויש בו מרכיב מרכזי של הכנסת אורחים ללא תנאי: "ביתו של האלבני שייך לאורח ולאלוהים".
המשפחות האלבניות שהסתירו יהודים, תוך סיכון ניכר, פעלו בין היתר מתוך מחויבות לקוד וראיית ההצלה כפעולה הנדרשת מכבודם.
לכן, אלבנים רבים בחרו להסתיר יהודים בבתיהם, ולעיתים גם להנפיק להם תעודות זהות מזויפות עם שמות מוסלמיים.
בשלב זה רוב היהודים שחיו במדינה היו פליטים ממדינות אחרות ולא יהודים ממוצא אלבני, ולכן המסתתרים אף קיבלו בגדים אלבניים מסורתיים כדי שישתלבו טוב יותר באוכלוסייה המקומית.
ילדים יהודים המשיכו להגיע לבתי-הספר בשמות בדויים, בעוד שהמבוגרים הוחבאו.
אלבניה הייתה המדינה היחידה שנמצאה תחת שלטון גרמני בתקופת המלחמה שמספר היהודים בה גדל.
בוועידת ואנזה, שהתקיימה ב-20 בינואר 1942, העריכו הנאצים כי באלבניה יש 200 יהודים.
באותו חודש נכלאו היהודים על ידי האיטלקים במחנה פרישטינה.
הם חששו שימסרו אותם לגרמנים, אך המפקד האיטלקי של המחנה הבטיח להם שזה לא יקרה.
ב-14 במרץ 1942 הקיפו כוחות איטלקיים את המחנה ואסרו את היהודים ששהו בו.
כ-51 יהודים (כולם פליטים ממדינות מרכז אירופה) הועברו לידי הגרמנים.
חלקם נשלחו מחנה הריכוז סיימישטה, בו נרצחו בגז ובירי.
אחרים, יחד עם שבויים סרבים, נלקחו למחנה בבראט, בו הם הוחזקו עד כניעת איטליה.
לפי ההערכות, כ-500 יהודים נאסרו במחנות בבראט, בקרויה ובקוואייה (Kavajë) במהלך הכיבוש האיטלקי.
מצב היהודים הורע עם כניעתה של איטליה הפשיסטית לבעלות הברית ופלישת גרמניה לאיטליה.
גרמניה הקימה באיטליה שלטון בובות, בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית ומוסוליני בראשה.
במקביל, הוורמאכט נכנס לכל השטחים והמדינות שהיו נתונות תחת שלטון איטלקי, והכפיפן ישירות לגרמניה.
בספטמבר 1943 כל מחנות הריכוז באלבניה הפסיקו את פעילותם.
המצב בקוסובו היה שונה לגמרי.
האלבנים בחבל, בשל העימותים ארוכי-השנים בינם לסרבים והרדיפות הקשות שאלו רדפו אותם, היו שונאי זרים ולאומניים יותר.
רצונם בממשל עצמי ובפעולה נגד הסרבים, הביא אותם לתמוך בגרמנים באופן פעיל.
בהתאמה, הם הגנו פחות על היהודים.
דווה גייס אלבנים קוסוברים לדיוויזיית סקנדרבג של הוואפן אס אס שקמה ב-1 במאי 1944, וניהלה מערכת טרור נגד האוכלוסייה הסרבית במהלכה גורשו או נמלטו 10,000 משפחות סרביות לפחות.
הטיהור האתני הנרחב נבלם בעקבות פעילות הפרטיזנים היוגוסלבים.
ב-14 במאי פשטו אנשי דיוויזיית "סקנדרבג" על בתים יהודיים בפרישטינה, עצרו 281 יהודים ומסרו אותם לידי הגרמנים.
ב-23 ביוני נלקחו 249 מהם למחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם נרצחו רובם.
לפי הערכתו של ההיסטוריון נואל מלקולם, מתוך 551 יהודים מקומיים (להבדיל מפליטים) שהתגוררו בקוסובו לפני הסיפוח באפריל 1941, נספו במהלך המלחמה 210. מספר גדול יותר, שכלל מאות פליטים, הסתתרו ושרדו בסיוע האוכלוסייה האלבנית-קוסוברית המקומית.
הגרמניים עזרו למשתפי הפעולה האלבנים הקוסוברים לברוח עם התקרבות הקומוניסטים.
במהלך השואה, גורשו למחנות ריכוז מחוץ למדינה בסך הכל 591 יהודים, מכלל השטחים שהיו תחת שליטה נומינלית אלבנית – כלומר אלבניה גופא, קוסובו, מערב מקדוניה והשטחים הקטנים במונטנגרו ובסרביה שסופחו לממלכה האלבנית בידי האיטלקים.
הרוב הגדול של המגורשים היה מקוסובו; מבין אלו שנעצרו בפרישטינה ב-14 במאי, ידוע ששניים נורו במקום ו-177 נרצחו בברגן-בלזן.
ניצול המחנה ישראל טייטלבוים סיפר כי לפי זכרונו, מתוך כ-400 מגורשים יהודים מאלבניה בברגן-בלזן שרדו עד לסוף רק 100 איש.
בנוסף, מספר לא-ידוע מהיהודים שהוחזקו במחנות בתוך המדינה נרצחו על ידי אנשי דיוויזיית "סקנדרבג" או גרמנים בפעולות עונשין נגד הפרטיזנים.
לדוגמה, דווח ששישה יהודים נתלו בקוקס ב-15 באוגוסט 1944, לאחר שהמחתרת פוצצה כמה קרונות רכבת.
על סמך כל זאת קבע גרהרד גרים כי לא ניתן לקבוע כמה יהודים מאלבניה רבתי, מקומיים ופליטים, נספו בשואה (פול ברטופ נקב באומדן של 600 איש, בלי פירוט כיצד חישב).
ככל הידוע, רק משפחה יהודית אחת שהתגוררה באלבניה גופא, בעיר שקודרה, לא שרדה את שנות המלחמה.
הם נעצרו באוקטובר 1944 והועברו לפרישטינה, שם נספו.
לפי ההערכות, היו באלבניה 1,800 יהודים עם תום המלחמה, פי שבעה ממספר היהודים שגרו בה ב-1939. לאחר שהפליטים, בייחוד מיוגוסלביה, שבו לביתם, נותרו בה בספטמבר 1946 157 יהודים, כמעט בדיוק המספר ערב המלחמה.
בפועל מספרם היה גדול אפילו יותר, כיוון שרבים המירו את דתם לאסלאם ולנצרות כדי להינצל ולכן לא הופיעו ברשימות.
הוג'ה הקים באלבניה משטר סטלינסטי טוטליטרי שאסר בשנת 1967 על כל הדתות במדינה.
הקהילה היהודית בקוסובו חזרה לידי שלטון יוגוסלביה, ולא הצליחה להתאושש מהמלחמה.
42 יהודים נותרו בקוסובו, ורובם היגרו לישראל בתקופה הקומוניסטית.
בדומה לכך, רוב יהודי אלבניה החליטו להגר עם עליית הקומוניזם.
כ-300 נשארו באלבניה עד תחילת שנות ה-90. עם נפילת הקומוניזם, ביטלה אלבניה את ההגבלות על הדת ועל עזיבת המדינה, מה שהוביל לך שכמעט כל הקהילה היהודית במדינה היגרה לישראל.
מדצמבר 1990 ועד יוני 1991 הועלו כ-350 יהודים אלבנים לישראל, במבצע עלייה מאורגן.
היהודים שנותרו עזבו את המדינה ב-1997, לאחר שסבלה ממלחמת אזרחים קצרה.
נכון לשנת 2017, באלבניה חיים בין 40 ל-50 יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.9 מיליון.
הקהילה היהודית הקטנה באלבניה נהנית מאווירת דו-קיום שמאפיינת את תושבי הארץ בה חיים מוסלמים, קתולים ואורתודוקסים בהרמוניה ושיתוף.
נשיא המדינה, בויאר נישני, מארח במשכנו אחת לשנה, בחג החנוכה, את בני הקהילה לצד ראשי הדתות השונות, הסגל הדיפלומטי, שרים וחברי פרלמנט, לטקס הדלקת נרות חגיגי.
מדינת ישראל נהנית כיום באלבניה מהערכה עצומה, בשל הישגיה בתחומי המדע והטכנולוגיה, החקלאות והרפואה.
הכרה והנצחה של הצלת יהודי אלבניה
התמונה המלאה על הצלת היהודים התגלתה רק בתחילת שנות ה-90, אחרי קריסתה של אלבניה הקומוניסטית.
"יד ושם" החלו לחקור את סיפורי ההצלה של יהודים בידי אלבנים, וב-2009 התקיים במוזיאון למורשת היהדות בניו יורק טקס שבו דיברו צאצאים של המצילים האלבנים ושל יהודים שניצלו.
שגריר אלבניה באו"ם, פריט הוג'ה, אמר שסיפור ההצלה מוכיח כי "אף על פי שהיינו תחת שלטון אחד המשטרים הקומוניסטיים הנוקשים ביותר, העם האלבני הוא אציל ומסוגל לפעול באומץ כמו כל אחד אחר באירופה".
על פעילותו להצלת היהודים מיהאל לקטארי קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
נשיא אלבניה, בויאר נישני, הגיע בשנת 2015 לניו יורק כדי להשתתף במספר טקסים לכבוד בני העם האלבני על הצלת היהודים.
כמו כן, קיבל נישני את מדליית הכבוד של ראול ולנברג מד"ר מרדכי פלדיאל, מנהל מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם.
נכון ל-2017, ישנם 75 מוסלמים אלבנים שהוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם.
ב-29 בנובמבר 2004 הוקמה תצוגה במוזיאון ההיסטורי הלאומי בטירנה, בירת אלבניה.
הכוללת צילומים, הסברים, מפות ומסמכים המתעדים את הצלת יהודי אלבניה.
בית-ספר בברלין נקרא על שם חסיד אומות העולם, רפיק וסלי, שהציל בשואה את משפחת מנדיל היהודית.
משלחות נוער מישראל אף יצאו ב-2018 לאלבניה.
כמו כן, צולמו שני סרטים תיעודיים האחד נקרא "הצלה באלבניה" (Rescue in Albania) על ידי Init.TV, והשני "הקוד האלבני", בבימויה של פרופ' יעל קציר ובהפקת קציר וגדי קסטל.
שואת יהודי יוון היא השואה שעברה על יהודי יוון, שהחלה עם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית באפריל 1941, והסתיימה עם שחרור יוון באוקטובר 1944. ערב מלחמת העולם השנייה חיו ביוון כ-80,000 יהודים (כשני שלישים מהם בעיר סלוניקי), למעלה מ-60,000 מהם נרצחו בשואה.
השואה ביוון התקיימה בשתי תקופות עיקריות.
התקופה הראשונה ממרץ עד אוגוסט 1943, בשטחים תחת שלטון בולגריה וגרמניה הנאצית, במהלכה גורשו ונרצחו רוב יהודי אזור תראקיה והעיר סלוניקי.
בזמן זה התייחסו האיטלקים אל היהודים בשטחם בסובלנות, לפעמים בתמורה לעבודת כפייה ומיסים כבדים.
מצב יתר יהודי יוון הורע כאשר פרשה איטליה מהמלחמה בספטמבר 1943, כשאת מקום האיטלקים תפסו הגרמנים.
מסוף מרץ עד יולי 1944 גורשו להשמדה רבים מיהודי אתונה, יואנינה, לאריסה, כרתים, קורפו, ורודוס.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, תנועת ההתנגדות היוונית, והיוונים המקומיים, סייעו להסתרתם והצלתם של יהודים רבים ביוון.
חלק מיהודי יוון ברחו לאלבניה והצליחו להינצל שם בזכות המקומיים.
יהדות יוון היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות בעולם, וראשיתה בתקופה ההלניסטית, ככל הנראה בראשית המאה ה-3 לפנה"ס.
ב־28 באוקטובר 1940 תקפה איטליה הפשיסטית את יוון, והחלה מלחמת איטליה–יוון.
הצבא היווני הדף את הפלישה, הסב לאיטלקים אבדות רבות, ואף הצליח לכבוש חלקים מאלבניה, שנכבשה בשנת 1939 על ידי האיטלקים.
ב־6 באפריל 1941 החלה המערכה על יוון, בה תקפה גרמניה הנאצית את יוון דרך הגבול עם יוגוסלביה (שהתנגדה למעבר דרך שטחה) ודרך בולגריה (ששיתפה פעולה עם הגרמנים).
בשלב זה נשלח ליוון חיל סיוע בריטי של כ-60,000 חיילים שעזר בניסיון ההדיפה של המתקפה הגרמנית אך לא יותר.
ב-27 באפריל 1941 נכנסו כוחות גרמניים לאתונה, והושלם כיבוש רוב יוון בידי גרמניה הנאצית.
ב-20 במאי 1941 תקפו את כרתים צנחנים גרמנים, במסגרת מבצע מרקורי וכבשו את האי.
מעל מאה אלף איטלקים נהרגו, נעדרו או נפצעו בצורה קשה.
יוון נכבשה על ידי גרמניה, אך זכר הלחימה של הכוחות היוונים נשמר ביוון כמורשת של גבורה והתנגדות לתוקפנות, מורשת שנמשכה במקומות רבים ביוון גם בזמן הכיבוש.
הקולונל היהודי מרדכי פריזיס, בן העיר חלקידה, פיקד על הכוח שהדף את האיטלקים בקרב מעבר קאלמה ב-5 בדצמבר 1940. פריזיס נהרג בקרב והוקמה אנדרטה לזכרו.
יוון הכבושה חולקה לשלושה אזורי שליטה: גרמני, בולגרי ואיטלקי.
הגרמנים החזיקו במרכז מקדוניה ובכלל זה בסלוניקי, באתונה, ברוב כרתים, וברצועה בקצה המזרחי של תרקיה היוונית.
האיטלקים שלטו ברוב שטחה של יוון - באפירוס, באיים האיוניים שליד חופי מערב יוון, ובמרכז יוון ודרומה, מקו פלטונה (Platona) דרומה.
הבולגרים שלטו ברוב תרקיה ובחלק ממקדוניה.
מלחמת גרילה נרחבת נפתחה באזורי הכיבוש, ועד שחרור יוון בספטמבר 1944 השיגה התנועה הצלחות, ושלטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים.
תנועות השחרור הלאומיות שקמו ביוון היו מפולגות בין ימין ובין שמאל, דבר שהוביל בהמשך למלחמת האזרחים ביוון.
השואה ביוון תחת השלטון הבולגרי
קהילות היהודים באזור תראקיה ובעיר קומוטיני
תעוד לקהילה יהודית ספרדית בעיר קומוטיני ששוכנת בצפון מזרח יוון, בחבל מזרח מקדוניה ותראקיה, קיים מראשית המאה ה-16. ב-1928 מנתה הקהילה 1,159 נפשות.
באפריל 1941 נמסר השטח לחזקת ממלכת בולגריה, אשר הייתה בעלת בריתם של הגרמנים.
ב-22 בפברואר 1943 נחתם הסכם בין ממשלת בולגריה לגרמנים, אשר השלב הראשון בו היה שילוח 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה הוארדארית אל מחנות ההשמדה.
ב-4 במרץ 1943, נערכה אקציה בעיר קומוטיני (יחד עם עוד מקומות בתרקיה) במסגרתה נעצרו 863 מבני הקהילה היהודית.
קומוטיני היה היישוב הראשון בו נערכה האקציה הבולגרית וכל בני הקהילה שהתגוררו בעיר בעת האקציה נעצרו.
בשלב ראשון ריכזו השוטרים הבולגרים את היהודים במחסן הטבק המרכזי של העיר שכונה "בניין צ'לבורוב", הפשיטו אותם, ביצעו חיפוש גופני משפיל בכולם, בזזו את רכושם ואת חלקם הכו באגרופים, קתות רובים ושוטים.
למחרת היום ב-02:30 לפנות בוקר העמיסו השוטרים הבולגרים את יהודי העיר על רכבות משא פתוחות, אשר עשו דרכן באיטיות במשך שלוש יממות גשומות אל עבר בולגריה.
בשנת 1529 הגיעו יהודים מהונגריה לעיר קוואלה.
ב-1940 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-2,200 נפשות,
באפריל 1941, הועבר אזור תראקיה ובכלל זה העיר קוואלה לחזקת ממלכת בולגריה.
בנמל לום הועלו בני הקהילה על ארבע מעבורות אשר הפליגו לכיוון העיר וינה, שאחת מהן כאמור טבעה או טובעה.
נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו על רכבות משא לכיוון העיר קטוביץ וממנה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
הקהילה הוקמה כבר בימי התקופה ההלניסטית, בשנת 140 לפנה"ס.
יהודי העיר פיתחו מאוד את הפעילות הכלכלית בה, ובכלל זה מסחר, תעשייה, בנקאות וכדומה.
הנוכחות היהודית בעיר הייתה כה ניכרת עד כי עסקי המסחר בה, לרבות הנמל, הושבתו ממלאכה בשבתות ומועדי ישראל.
הצבא היווני נכנס לסלוניקי ב-1912 והמיעוטים, ובכללם היהודים, הושוו בזכויותיהם עם שאר תושבי יוון.
ב-1917 כילתה שרפה גדולה את הרובע היהודי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה רבים מהיהודים עזבו את העיר הן בשל תוצאות השרפה של 1917 אשר הותירה יהודים רבים חסרי קורת גג, והן בשל הגירת פליטים יווניים רבים מאנטוליה בעקבות הכיבוש הטורקי.
בקרב הפליטים הללו התפתחה תנועה אנטישמית פשיסטית, שחבריה פרעו ביהודים בשנות ה־30 הראשונות (פרעות קמפבל) ובנוסף נחתו גזרות על תושבי סלוניקי היהודים, כגון איסור פתיחת עסקים בימי ראשון, הגבלה על לימודי בתי הספר היהודיים ועוד.
ובערך כזה היה מספרם ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לקהילה הכללית של יהודים היו רשומים בקונסוליה הספרדית בסלוניקי כ-560 יהודים בעלי אזרחות ספרדית דבר שסייע להם להנצל בהמשך.
הגרמנים הנאצים כבשו את סלוניקי ב-9 באפריל 1941. לראש המנהל האזרחי בעיר התמנה מקס מרטן.
כעבור יומיים סגר מרטן את העיתון היהודי היחיד בעיר ("מסאג'ירו").
הוחרמו בנייני ציבור, לרבות בית-חולים ע"ש הבארון הירש.
על היהודים נאסר לבקר בבתי-קפה.
ב-15 באפריל 1941 נאסרו כל חברי הקהילה היהודית ועוד קבוצה של נכבדים ואנשי ציבור.
גל המעצרים הזה נמשך גם בימים שלאחר מכן.
הגרמנים מינו את שבתאי (סאבי) שאלתיאל, מפקידי הקהילה לשעבר, לממונה על קהילת סלוניקי והקהילות הסמוכות.
לשאלתיאל לא היו הכישורים הדרושים למלא את התפקיד המסובך שהוטל עליו, והוא מינה את ז'אק אלבלה כדי שיעזור לו כמתורגמן וכמדווח לגרמנים.
בקהילה, שהייתה נתונה לפיקוח צמוד של הגסטאפו, נסגרו הארגונים ובתי הספר היהודיים, והוטלו עליה הוצאות כספיות כבדות למימון צורכי הגסטאפו.
ב-29 באפריל נדרשו היהודים למסור את כל מקלטי הרדיו שברשותם; כמה ימים לאחר מכן נתפסו דירות בבעלות יהודית כדי לפנות מקום למגורי הגרמנים, אך יש לציין כי מצעדים כאלה סבלו גם התושבים הנוצריים של העיר.
ב-17 במאי 1941, עצר הגסטפו את הרב הראשי של סלוניקי צבי קורץ שנשלח למחנה ריכוז ליד וינה.
ביוני 1941 בזז אלפרד רוזנברג את הארכיב היהודי בעיר, ושלח אלפי מסמכים לפרויקט שלו בפרנקפורט, המכון לחקר השאלה היהודית, במטרה לחקור את היהדות ואת חיי היהודים, כאשר אלה ייכחדו, במסגרת "בית הספר הגבוה לנציונל-סוציאליזם".
בסוף ינואר 1942 הוחזר קורץ ממחנה הריכוז, וחזר לכהן כרב בעיר.
בדומה לקהילות עירוניות אחרות ביוון, היהודים בסלוניקי סבלו מרעב בחורף 42–1941. השלטון הנאצי לא ייחס כל חשיבות לכלכלת יוון או לייצור או חלוקת מזון במדינה.
על פי הערכות, בתקופה זו מתו מרעב בעיר כ-60 יהודים ביום.
עם זאת עד יולי 1942 לא הופעלו חוקים מיוחדים נגד היהודים.
ב-11 ביולי 1942 התרחשה "השבת השחורה" בסלוניקי.
בשבת זו נצטוו כל היהודים בגילאי 19–45 להתייצב ב"כיכר החירות" בעיר.
תחת איומי נשק, הועמדו כ־9,000 יהודים בשמש הלוהטת והוכרחו לבצע תרגילי התעמלות ולרקוד לקול צחוקם של הגרמנים והקהל היווני.
לאחר מכן גויסו כ-7,000 מתוכם לעבודות כפייה.
כ-4000–7000 יהודים מסלוניקי נשלחו לסלול כבישים עבור הגרמנים, לאזור מוכה מלאריה.
בתוך 10 שבועות מתו 12% מתוכם עקב תשישות ומחלות.
קהילות סלוניקי ואתונה הצליחו לגייס 2 מיליארד דראכמות, מתוך סכום של 3.5 דרכמות, שהגרמנים ביקשו ככופר כדי לשחרר את עובדי הכפייה.
הגרמנים הסכימו לשחרר את האסירים תמורת סכום זה, אבל דרשו בתמורה מהרשויות גם את שטחו של בית הקברות היהודי בסלוניקי, שהכיל בין 300 ל-500 אלף קברים, לשם פיתוח עירוני.
המקום הפך במהירות למחצבה, ושוכנת בו אוניברסיטת סלוניקי ומבנים נוספים.
ב-11 בדצמבר 1942 מונה הרב קורץ למשרת ראש הקהילה (יודנראט), בשל תפקידו הדתי ובשל שליטתו בשפה הגרמנית.
בינואר 1943 זימן אדולף אייכמן את עוזרו, איש האס דה דיטר ויסליצני, לברלין והטיל עליו את המשימה של חיסול יהודי סלוניקי.
הרב קורץ סבר שיש לציית לחוקים הגזע, מתוך תקווה כי אם היהודים יעמדו בהם, לא יאונה להם כל רע, והוא הטיף לכך.
הוא העביר לידי האס דה רשימות של רכוש היהודים וחשבונות הבנק שלהם.
במרץ 1943 הוטל על הקהילה (שהייתה אוטונומית כביכול, ולה משטרה משלה) למכור את כל הרכוש היהודי ולהפקיד את התמורה בבנקים.
כמאה נכבדים יהודים נקבעו כבני-ערובה לביצוע הפקודה.
הרב צבי קורץ, עמד בראש הקהילה והקפיד על ציות לגרמנים בכל מחיר.
גטו אחד בשכונת "הברון הירש" היה צמוד לתחנת הרכבת ונועד לריכוז היהודים לקראת שילוחם.
על "מחנה הברון הירש" פיקד השוטר היהודי ויטל חסון, שהיה ידוע באכזריותו הרבה.
הם ניהלו תוכנית הטעייה מחוכמת.
רכוש היהודים הוחרם, ובמקומו קבלו המחאות בכסף פולני ונאמר להם שהם הולכים להתיישב ליד קרקוב.
ב-14 במרץ כינס הרב קורץ את כל היהודים בבית הכנסת כדי לשלחם לקרקוב.
עם התגברות השילוחים, גברה התסיסה כנגד קורץ בקרב היהודים הנשארים.
באפריל 1943, נפגש קורץ עם ראש ממשלת הבובות יואניס ראליס בבקשה להגלות את שארית יהודי סלוניקי לאחד האיים היווניים, ולא לפולין, ללא הועיל.
המשלוח ה-19 והאחרון יצא מסלוניקי ב-10 באוגוסט 1943 והגיע לאושוויץ ב-18 באוגוסט 1943. עדויות מספרות שיהודי יוון סבלו באושוויץ, יותר מהאחרים, מכיוון ששפתם הייתה שונה, תרבותם שונה ותנאי האקלים שונים.
לפי הערכות בין 3000 ל-5,000 יהודים הצליחו לברוח מסלונקי, ומצאו מקלט זמני באזור הכיבוש האיטלקי.
מחקר מטעם המוזיאון היהודי של יוון מצא כי 250 מיהודי העיר הצטרפו לתנועות המחתרת כמו Greek People's Liberation Army, National Liberation Front ויחידות של יוונים בצבא הבריטי.
סה"כ הוגלו מסלוניקי 46,061 יהודים, ואך מעטים מהם שרדו.
הקהילה הגדולה הושמדה כמעט לגמרי.
רוב הניצולים מהשואה עלו למדינת ישראל לאחר המלחמה בשנים 1945–1948. הקהילה היא קהילה קטנה ומזדקנת.
עיריית סלוניקי קבעה את יום 27 בינואר כיום זיכרון לשואת יהודי הקהילה.
ז'אק אלבלא עמד בראש המשטרה היהודית והיה ידוע באכזריותו.
לאחר סיום המלחמה הוא נשפט ל-15 שנות מאסר.
יהודים בעלי אזרחות ספרדית או פורטוגזית
היטלר רצה שפרנקו (הגנרליסימו הספרדי) יצטרף לצדו במלחמה, לכן הוא לא נגע לרעה ביהודים בעלי הגנה ספרדית, והם היו פטורים מכל הגזרות הנאציות.
כאשר התברר בהמשך המלחמה שפרנקו אינו מעוניין להצטרף להיטלר, אותרו כ-367 יהודים על פי רשימת הכתובות שהייתה בקונסוליה הספרדית ונשלחו לברגן-בלזן, לשמש כבני ערובה ואמצעי לחץ על פרנקו להצטרף למלחמה.
קבוצה זו נשארה מ-30 ביולי 1943 עד ל-2 בפברואר 1944, אז הצליח פרנקו לשחררם ולהעביר אותם ארצה דרך מרוקו ומצרים.
הם הגיעו לתל אביב ב-4 בדצמבר 1944. 144 היהודים הנותרים (שלא נתפסו במשלוח הראשון) הצליחו באביב 1943 לברוח ולהסתתר באתונה, בעזרת השתדלותו של הקונסול הכללי של ספרד סבסטיאן רומרו רדיגאלס בפני שלטון הכיבוש האיטלקי.
ב-2 באפריל 1944 הם נשלחו לברגן- בלזן והגיעו ב-14 באפריל.
הם היו פטורים מכל העבודות ונהלו את עצמם בצורה עצמאית על ידי ועד שהיה מקובל על הקבוצה.
שואת יהודי יוון על ידי הגרמנים לאחר כניעת איטליה
שאר שטחי יוון היו תחת שלטון איטלקי או חיו באיים שונים.
איטליה סרבה לפגוע ביהודים היוונים בשטחה והדבר סייע ליהודים עד ספטמבר 1943. חלק מהיהודים בשטחי הכיבוש הגרמני ברחו לשטחי הכיבוש האיטלקי, לדוגמה כמה אלפי יהודים שברחו מסלוניקי לאתונה.
חלקם הצליחו לברוח למדינות אחרות (כמו אלבניה).
ב-8 בספטמבר 1943 נכנעו האיטלקים לבעלות הברית וכוחות גרמניה הנאצית השתלטו על אזור הכיבוש האיטלקי ביוון.
ב-20 בספטמבר 1943 מונה יירגן שטרופ כאחראי לסיום השמדתם של יהודי יוון.
בסוף מרץ 1944 החל שלב נוסף בשואת יהודי יוון, כאשר כוחות גרמניה הנאצית החלו לרכז יהודים למחנות ריכוז ולבצע משלוחים למחנות השמדה.
שלב זה נמשך עד יולי 1944. בשלב זה סייעו בני יוון ואחרים להצלת יהודים במקומות רבים.
באוקטובר 1944 נסוג הצבא הגרמני משטחי יוון.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו באתונה, עיר הבירה, בין 3000 ל־4000 יהודים.
אתונה נכללה בשטח הכיבוש האיטלקי ומצבם היה טוב בהרבה ממצב היהודים בשטח הגרמני, אולם הגסטפו הגרמני לא היסס לאסור מנהיגים יהודים ולהחרים את ארכיון הקהילה.
הגרמנים תבעו מן האיטלקים למסור לידיהם את השליטה על יהודי העיר אולם האיטלקים סירבו לפגוע ביהודי העיר.
בתקופת הרדיפות בסלוניקי נמלטו לעיר כ-5000 יהודים נוספים, רובם מסלוניקי וחלקם ממקומות אחרים.
העקורים הסלונקאים ניסו לספר ליהודי אתונה על המתרחש בסלוניקי אך דבריהם נפלו על אוזניים ערלות - יהודי אתונה הרגישו עצמם כיוונים וחשבו שלא יאונה להם כל רע.
ב-8 בספטמבר 1943 נכנעו האיטלקים לבעלות הברית והוורמאכט השתלט על אזור הכיבוש האיטלקי כולל אתונה.
לאחר השתלטות הנאצים על אתונה, רב הקהילה, הרב אליהו ברזילי, נקרא אל הפקיד הממונה שעשה ניסיון לאלצו לשתף פעולה ולהקים יודנראט בראשותו.
הרב ברזילי סירב, העביר את הידיעה לקהילה על תוכניותיהם של הנאצים, וקרא ליהודים להימלט על נפשם בכל דרך אפשרית כל עוד הדבר מעשי.
הרב ברזילי עשה הסכם עם ארגון המחתרת היוונית, חזית השחרור הלאומית, לחלץ כל יהודי שירצה בכך, ולדאוג לכל מחסורו בהרים, מכספי הקהילה שנמסרו למחתרת לשם כך.
הרב עצמו נמלט מהעיר בעזרת המחתרת היוונית.
ראש הכנסייה באתונה, הארכיבישוף דמסקינוס פעל בצורה נמרצת, תוך סיכון חייו, וקרא בפומבי להתנגד לגרוש היהודים.
קריאתו השפיע על רבים ביוון.
אנשים מתוך עיריית אתונה, ביניהם ראש העיר, פאנוס האלדזוס, ומפקד משטרת אתונה אנג'לוס אוורט סייעו ליהודים.
אנגלוס אוורט הורה על הנפקת אלפי תעודות זהות חדשות ליהודי העיר תחת שמות נוצריים בהן צוין סעיף הדת של מחזיק התעודה כנוצרי, על כך זכה לתואר חסיד אומות העולם.
על מעשים אלו קיבלו כמה וכמה מאנשי אתונה את אות ההוקרה "חסיד אומות העולם".
כמו כן יוונים רבים, פשוטי עם ומהאליטה החברתית, החביאו יהודים בדירותיהם או במקומות מסתור בכפרים ובהרים.
בתחילת אוקטובר 1943 ציווה הגנרל שטרופ על יהודי העיר להתייצב בבית הכנסת הגדול.
בעקבות דבר זה החלה בריחה המונית לאסיה הקטנה, ומשם לארץ-ישראל.
ב-23 במרץ 1944 הורו הנאצים ליהודי העיר להתקבץ בבית כנסת בית שלום, בית הכנסת המרכזי בעיר, לשם חלוקת מצרכים לחג הפסח.
בניגוד לרוב המקומות באירופה בהם הושמדו היהודים כליל, באתונה וסביבתה ניצלו יהודים רבים.
ערב השואה חיו בה 3,500 יהודים, ובתום השואה, היו בה כ-5000 יהודים, כולל עקורים שהיגרו לעיר.
בעקבות השואה הפכה אתונה למרכז העיקרי של יהודי יוון במקום סלוניקי.
התיישבות היהודים ביואנינה, החלה כבר לאחר חורבן בית המקדש השני.
רובם היו במצב כלכלי קשה והחיים היהודיים התרכזו בשתי שכונות קהילתיות שנוצרו סביב שני בתי הכנסת: הישן, בתוך חומות העיר העתיקה והחדש, מחוץ לחומות.
בלריסה שהו היהודים כשבוע ואז הועלו על רכבת עם קרונות בקר והוסעו משך ימים רבים למרחק עד שב-11 באפריל 1944 הם הגיעו לאושוויץ-בירקנאו.
לאחר המלחמה שרדו כ-150 יהודים.
כיום יש ביואנינה קהילה של פחות מ-50 יהודים.
קיים בית כנסת אחד ששופץ, הוא סגור רוב ימות השנה ופתוח לתיירים ובימים הנוראים, שם מתקיימות תפילות בנוסח הרומניוטים.
העיר לאריסה הוחזקה בידי האיטלקים עד לכניעתם לבעלות הברית בספטמבר 1943, זמן בו הגרמנים השתלטו על העיר.
השלטונות דרשו מרב הקהילה יצחק קסוטו את רשימות היהודים בעיר, אך הוא סרב.
בגבור רדיפות היהודים הצליחו 900 מיהודי לאריסה להימלט לכפרים מבודדים, או לטורקיה ודרכה עלו לארץ ישראל.
ב-1948 מנתה אוכלוסיית הקהילה 626 נפשות.
באמצע שנות ה-90 הוקמה בעיר אנדרטה לזכר קורבנות השואה ובראשית המאה ה-21 היא חוללה מספר פעמים בידי נאו נאצים מקומיים.
ראשוני היהודים שהגיעו לעיר וולוס היו כנראה הרומניוטים, אם כי ישנם מקורות המציינים שיהודים ישבו במקום עוד מתקופת החשמונאים, עניין ההופך את קהילת וולוס לאחת הקהילות העתיקות ביוון.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 882 נפשות.
באוקטובר 1943 לאחר כניעת איטליה, כניסת כוחות גרמניה הנאצית ותחילת רדיפות היהודים ארגן הרב משה שמעון פסח את בני קהילתו ושלחם ליישובים מבודדים.
שאר 136 בני הקהילה נתפסו, נעצרו וב-25 במרץ 1944 שולחו ביחד עם יהודי העיר לאריסה אל מותם במחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
יהדות רודוס הייתה קהילה יהודית עתיקה שהתפתחה ברודוס בעיקר מאז גירוש ספרד בשנת 1492. תחת השלטון העות'מאני זכתה הקהילה ליחס טוב עד לכיבוש האיטלקי ב-12 במאי 1912. ערב מלחמת העולם השנייה חיו ברודוס כ-6,000 יהודים.
בעקבות השואה הקהילה הצטמצמה וכיום חיים באי כ-40 יהודים.
אחר הנהגת חוקי הגזע באיטליה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כ-4,000 מתוך 6,000 יהודי רודוס עזבו אותה.
ב-24 ביולי 1944 הגרמנים ריכזו 1,673 מיהודי הקהילה בכיכר המרטירים שברובע היהודי לה ג'ודריה, הובלו לנמל העיר רודוס והועלו על מעבורות משא.
מכאן התחיל מסע ייסורים מפרך בדרך לאושוויץ.
מעבורות המסע הפליגו לכוון נמל פיראוס ממנו הובלו היהודים לחיידרי.
ב-1 באוגוסט הגיעו יהודי רודוס וקוס למחנה חיידרי ולאחר מספר שבועות שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו בני הקהילה להוציא 151 מיהודי רודוס שניצלו.
לפני המלחמה מנתה הקהילה היהודית באי קורפו 2,000 נפשות.
קהילה זו הוכחדה כמעט לחלוטין ושרדו מתוכה כ-200 איש.
מאז התפללו כל היהודים בבית הכנסת של הגרקים, עד הגירוש הכללי מקורפו.
יחד עם יהודים ממקומות אחרים ביוון כגון רודוס, הועלו כל היהודים על רכבת סגורה אשר הגיעה אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו ב-30 ביוני 1944. כשני שלישים מהם, גברים נשים וטף, נשלחו מיד אל תאי הגזים.
כיום מתגוררים באי כ-70 יהודים בלבד כ-60 גרים בעיר קורפו עצמה, שריד לקהילה מפוארת.
מתוך ארבעה בתי כנסת שהיו באי קורפו רק אחד שרד את המלחמה וכיום הוא מוקד תיירותי נרחב והרבה יהודים באים לבקרו.
בית הכנסת פעיל בימי התפילות והרחמים.
סביר להניח שראשוני היהודים הגיעו לאי כרתים בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס ממצרים.
בראשית המאה ה-20 נותרה קהילה מאורגנת שבה 647 נפשות בעיר חאניה.
ב-אפריל 1941, לאחר כיבוש ממלכת יוון בידי צבא גרמניה הנאצית, האי כרתים נכלל בשטח השליטה הגרמני.
בדרך לנמל פיראוס טובעה הספינה באמצעות שני טילי טורפדו שנורו ממשחתת בריטית, אשר מפקדיה סברו בטעות שהיא ספינת צי גרמנית.
שמונת היהודים שלא גורשו ניצלו מהשמדה וחלקם נותרו לגור באי עד סוף שנות ה-60. בימינו מתגוררת משפחה יהודית אחת בעיר חאניה, אשר פועלת לשיקום ותחזוקת בית הכנסת שבעיר.
קסטוריה היא עיר בצפון יוון, בחבל מערב מקדוניה.
יהדות קסטוריה התקיימה מן המאה ה-6 ועד לחורבנה במלחמת העולם השנייה.
היהודים רוכזו בבניין "קיאזים ביי" ששימש כבית ספר לבנות וממוקם בסמוך למסגד.
ראשוני היהודים בעיר טריקלה בצפון מערב יוון בחבל תסליה, היו הרומניוטים אשר הגיעו אליה במהלך המאה ה-3. בתחילת המלחמה מנתה הקהילה היהודית במקום כ-500 נפשות.
טריקלה נכללה באזור השליטה האיטלקי, עד ספטמבר 1943. לאחר המעבר לשלטון גרמני החלו רדיפות היהודים.
בתקופה זו הצליחו 450 מיהודי טריקלה להימלט לכפרים מבודדים בהרים, או נמלטו לטורקיה ודרכה לארץ ישראל.
ב-25 במרץ 1944 הצליחו הנאצים לעצור 50 יהודים מקהילת טריקלה ולגרשם למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו כולם.
לאחר תום המלחמה היגרו בהדרגה ניצולי טריקלה לארצות הברית, אתונה ומדינת ישראל בה היו שותפים להקמת מושב נווה ימין.
בראשית המאה ה-21 התגוררה בעיר קהילה יהודית קטנה בת 50 נפשות ולה בית כנסת אחד.
בפתיחת מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בעיר פלורינה בחבל מערב מקדוניה,400 נפשות.
ב-30 באפריל 1943 ריכזו הגרמנים 372 מקרב יהודי הקהילה בחצר בית הספר בעיר והעלו אותם על רכבות שעשו דרכן לסלוניקי.
היהודים בעיר כלקיס, העיר הראשית של האי אֶבְיָה, נזכרים בספר קדמוניות היהודים של יוספוס פלביוס.
יהודים יוונים במחנות ריכוז והשמדה
בין 2 בספטמבר 1943 עד 20 בספטמבר 1944 הפעילו הגרמנים את מחנה הריכוז חיידרי, ששכן בבסיס צבאי בעיירה חיידרי הסמוכה לאתונה.
ב-28 בנובמבר מונה למפקד המתקן שטורמבאנפיהרר (רב-סרן באס אס) פאול רדומסקי, לאחר שהמחנה הועבר מידי הוורמאכט לידי האס אס.
תחת פיקודו חולקו האסירים לקבוצות של 100 וביצעו במשמרות עבודות כפייה במחנה, כמו לחפור בורות ולכסותם, ללא תכלית מסוימת מלבד שבירת רוחם.
ב-23 ביולי 1944 נעצרו 1,673 מיהודי רודוס, הובלו באוניות לפיראוס ממנו הובלו היהודים לחיידרי.
יהודי סלוניקי היו קבוצה מלוכדת ומיוחדת באשוויץ.
הגאווה שהייתה חלק מתרבותם וכן רגש לכידות תרבותית והיאחזות בשפת הלאדינו והיוונית, העניקו לרבים מהם יכולת השרדות ארוכה במחנה.
בונה, הסמוך לאושוויץ, היה בית החרושת של חברת "אי-ג'י פארבן", ושימש כמחנה עבודה בכפייה לאלפי אסירים מהמחנה.
בנו אותו 200 יהודים מסלוניקי שהגיעו לאושוויץ במשלוח השמיני ובתום שנה מיום בנייתו כבר שהו בו כ-3,000 יהודים יוונים.
פרימו לוי מספר על יהודי סלוניקי : "לידי עומדת קבוצת יוונים, יהודי סלוניקי הנפלאים והנוראים...
היוונים שהשתלטו על המטבחים ועל העבודות בתוך בית החרושת, הם יהודים שאפילו הגרמנים מכבדים, הפולנים יראים מפניהם.
זוהי להם השנה השלישית במחנה, ואיש אינו יודע טוב מהם מה טיבו...
שרים כל הזמן, רגליהם חובטות באדמה לפי הקצב והם כשיכורים מהזמר".
היהודים היוונים נהגו לשיר, אף שהדיבור היה אסור בין האסירים, עודדו הגרמנים את שירתם.
חגואל לאון מסלוניקי מעיד כי הם שינו את מילות השירים, והשתמשו בהם כדי להעלות את המוראל וכדי להעביר מסרים זה לזה.
לוי מעיד כי היוונים במחנה היו הגרעין הלאומי המגובש ביותר ואף האנושי ביותר.
חלקם הצליחו לשרוד במחנה זמן רב, הודות לתחבולות שלהם ובכוח הליכוד שלהם.
הם תרמו מאוד לאופיו של המחנה ולהיווצרות הניב הבינלאומי שהיה בו.
חלק מהנשים היווניות עבדו ב"מחנה קנדה", במיון הבגדים והחפצים של היהודים שהובאו במשלוחים.
הנרייטה מולכו מסלוניקי מספרת כי כאשר הן מצאו כסף בין החפצים הם חילקו אותו ביניהן ושילמו לאנשים שהיו להם קשרים חיצוניים.
אהרון רוזה, רוקח מסלוניקי, היה היהודי היחיד שעבד במרפאת האס-אס במחנה, נהג להבריח תרופות ואמצעים רפואיים לחבריו תוך סיכון חייו.
כינויו היה "האבא של היוונים".
דוקטור ליאון קונקה ששימש כרופא בבית החולים של אושוויץ 3 נהג באופן דומה.
היוונים במחנה תרמו חלק חשוב למרד של אנשי הזונדרקומנדו באשוויץ.
זה היה המרד היחיד במחנה.
לפי אחת הטענות אחד ממנהיגי המרד היה יוסף (פפו) ברוך, קצין בצבא היווני ביונינה.
המרד אמנם נכשל אבל הביא לפיצוצה של משרפה 4, לשליחתם חיים לאש של מפקד הקאפו ושל חייל אס-אס, וכן להריגת חייל נוסף, הוא גילה את הוריו בחדר הגזים והחליט למרוד.
יחד עם יוונים נוספים, שבויים רוסים והקאפו קמינסקי, ובעזרת ארבע נשים מבית החרושת לנשק שהגניבו להם דינמיט, תכנן את המרד.
אחד מאסירי הזונדרקומנדו היוונים, המכונה אלכס, המזוהה לרוב בתור אלברטוס אררה (רב חובל בחיל הים היווני, פרטיזן).
הצליח לצלם את תמונות הזונדרקומנדו אלו הן ארבע תמונות מטושטשות שצולמו בחשאי באוגוסט 1944 בתוך מחנה הריכוז אושוויץ, התיעוד המצולם היחיד לגבי ההשמדה עצמה בתאי הגזים.
ציר זמן של שואת יהודי יוון
אוגוסט 1940 - תחילת המתקפה של איטליה הפשיסטית על יוון.
אפריל 1941 - כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית ובנות בריתה איטליה ובולגריה.
11 ביוני 1942 - התעללות פומבית ביהודי סלוניקי, שנמצאת תחת שלטון גרמניה הנאצית.
6 בפברואר 1943 - הנאצים דיטר ויסליצני ואלויס ברונר מגיעים עם צוות מצומצם לסלוניקי כדי לתכנן ולבצע את השמדת יהודי העיר.
15 בפברואר 1943 - פרסום חוקי הגזע בסלוניקי.
4 במרץ 1943 - יהודי הערים קומוטיני, קוואלה ויישובים אחרים באזור תראקיה, נעצרים על ידי שוטרים בולגרים, ובהמשך משולחים להשמדה בטרבלינקה.
15 במרץ 1943 - משלוח ראשון של יהודים מסלוניקי יוצא להשמדה מסלוניקי.
הנאצים מבצעים מבצע הטעיה, נאמר ליהודים שהם הולכים להתיישב ליד קרקוב בפולין.
23 במרץ 1943 - הארכיבישוף דמסקינוס כותב מכתב פומבי נגד גירוש היהודים לפולין.
10 באוגוסט 1943 - משלוח אחרון של יהודים מסלוניקי נשלח להשמדה, ה-19 במספר.
כמעט כל יהדות סלוניקי נספתה.
כמה אלפי יהודים מסלוניקי נמלטים לאתונה ולמקומות אחרים.
8 בספטמבר 1943 - עד שלב זה רוב שטחה של יוון היה תחת שלטון איטליה הפשיסטית, שלא פעלה ביוון נגד יהודים.
בתאריך זה נכנעה איטליה הפשיסטית לבעלות הברית, והוורמאכט הגרמני משתלט על אזור הכיבוש האיטלקי.
20 בספטמבר 1943 - מינוי הגרמני הנאצי יירגן שטרופ כאחראי לסיום השמדת יהודי יוון.
23 במרץ 1944- בין 700 ל-1,000 מיהודי אתונה נתפסים על ידי הגסטפו, נשלחים למחנה הריכוז חיידרי, ובהמשך נשלחים משם להשמדה.
(רוב יהודי העיר הסתתרו בעיר וסביבתה).
24 במרץ 1944 - גירוש חלק מיהודי לאריסה להשמדה (רוב יהודי העיר הסתתרו), גירוש יהודי קסטוריה להשמדה.
25 במרץ 1944 (יום העצמאות היווני) - גירוש יהודי יואנינה למסע שבסופו הושמדו רובם.
באותו יום נשלחו גם יהודי וולוס ויהודי טריקלה להשמדה.
אפריל 1944 - גירוש כאלף יהודים מאתונה שהיו במחנה הריכוז חיידרי להשמדה.
30 באפריל 1943 - גירוש יהודי פלרוניה להשמדה.
סוף מאי 1944 - גירוש כ-270 יהודי קהילת כרתים, ומותם עקב טביעת הספינה בה שטו.
12 באוקטובר 1944 - נסיגת הכוחות הנאצים מיוון.
סיוע של יוונים ואחרים ליהודים וחסידי אומות עולם
ב-1943, עם התחלת גירוש היהודים להשמדה, פרסם הארכיבישוף דמסקינוס מכתב פומבי בגנות הנאצים ומדיניותם נגד היהודים.
בעקבות השמדת הקהילה היהודית בסלוניקי קרא הארכיבישוף לאזרחי יוון ולאנשי הכנסייה לפעול להצלת יהודי יוון הנותרים.
דמסקינוס פרסם את המכתב אף שמפקד האס אס ביוון יירגן שטרופ איים עליו שאם יעשה כן יוצא להורג על ידי כיתת יורים.
התשובה לאיומו של שטרופ המיוחסת לדמסקינוס הייתה צינית: "על פי מסורת הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, ההגמונים שלנו נתלים, ולא נורים.
אנא כבד מסורת זו." הארכיבישוף רתם את הכנסייה האורתודוקסית היוונית למען הצלת יהודי אתונה וסביבתה ועודד את גופי הממשל ותנועות ההתנגדות לעשות כן.
על פועלו זה, הוענק לארכיבישוף דמסקינוס אות "חסיד אומות העולם".