tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טריבל מכהן גם במועצת הנשיאים של המכללות והאוניברסיטאות הציבוריות של וירג'יניה, כמו גם יו"ר מועצת הנשיא של חטיבת NCAA III.
ב-24 בספטמבר 2021, הכריז טריבל על כוונתו להשלים את כהונתו כנשיא CNU בסוף שנת הלימודים 2021–2022. זמן קצר לאחר מכן, הוכרז כי יוחלף באופן זמני על ידי אדליה תומפסון, ראש הסגל הנוכחי ב-CNU, כנשיא זמני לשנת הלימודים 2022–2023, ויורשו ייכנס לתפקידו בקיץ 2023. לאחר שכיהן כנשיא, הפך טריבל לקנצלר CNU.
הוא נשוי לרוזמרי (דונוויי) טריבל ויש להם שני ילדים, מרי קתרין, הנשואה לד"ר בארט וו.
פיטרס; ופול, מנכ"ל ומייסד שותף של לדבורי, הנשוי לבריטני (גורדון) טריבל.
אביו היה פול סיוארד טריבל, בנם של ג'ורג' מרדית' וקלרה (סוורד) טריבל.
אמו הייתה קתרין (שילפ) טריבל.
פול אדוארד לינד היה קומיקאי, שחקן ומדבב אמריקאי.
נחשב לשחקן אופי בעל סגנון קאמפי וציני שלעיתים קרובות צחק באופן מרומז על היותו הומוסקסואל.
לינד ידוע במיוחד בשל תפקידיו כדוד ארתור ב"מכושפת", הארי מק'אפי ב"ביי ביי בירדי" וכאורח קבוע בשעשועון "תשע בריבוע" בשנים 1968–1981. בנוסף לכך, דיבב במספר סרטים מבית האנה-ברברה.
לינד נבחר בסקרי דעת קהל רבים לאחד מכוכבי הטלוויזיה האהובים ביותר.
מל ברוקס טען כי לינד יכול לבדר אנשים באמצעות "קריאת ספר טלפונים, אזהרת טורנדו או קטלוג צמחים".
פול לינד נולד במאונט ורנון, אוהיו, לסילביה בל והוי קורידון לינד, בעל קצבייה מקומית.
לינד נולד כחמישי מבין שישה אחים.
אחיו הגדול קורדון נהרג בקרב על הבליטה.
בפברואר 1949 אמו נפטרה וכשלושה חודשים לאחר מכן גם אביו.
הופיע לראשונה בברודוויי ברביו "New Faces of 1952" שבו כיכב ביחד עם ארת'ה קיט, רוברט קלארי וכובים נוספים.
בהמשך החל לשחק את הארי מק'אפי במחזמר "ביי ביי בירדי", תפקיד אותו גם ביצע בסרט שהתבסס על המחזה.
באותה השנה הוציא אלבום בשם "Recently Released".
לינד כתב בעצמו את כל שירי האלבום.
ב-1961 החל להופיע בתוכנית האירוח של פרי קומו ב-NBC.
באותה התקופה שיחק בקומדיות מצבים רבות: "המופע של פיל סילברס", "The Farmer's Daughter", "המופע של פטי דיוק", "Show", "The Munsters", "The Flying Nun" ו"אני חולם על ג'יני".
בנוסף, התארח בתוכניות בידור כגון "המופע של אד סאליבן" ו"המופע של דין מרטין".
בנוסף שיחק בסרטים "אל תשלח לי פרחים" ו"The Glass Bottom Boat", כשבשני הסרטים דוריס דיי שיחקה בתפקיד הראשי.
ב-1966 החל להתארח בתוכנית "תשע בריבוע" ובמהרה הפך לאורח המזוהה ביותר של התוכנית.
בהמשך, קיבל מקום קבוע בריבוע המרכזי, מה שהוביל לכך שכמעט בכל סיבוב פנו אליו המתמודדים.
לינד זכה לשבחים על סגנונו הקומי, שאופיין בציניות רבה ובבדיחות קצרות ושנונות.
רבות מבדיחותיו התייחסו באופן מרומז למיניותו.
בשנים 1969–1974 דיבב במספר סרטי אנימציה, בעיקר עבור הפקות של האנה-ברברה.
ב-1972 כיכב בקומדיית מצבים בשם "The Paul Lynde Show" (המופע של פול לינד).
לסדרה הייתה עונה אחת בלבד.
התוכנית שודרה במשבצת השידור הריקה שהתפנתה לאחר ביטול העונה התשיעית של "מכושפת".
הפופולריות המתמשכת של לינד הביאה לכך שחתם על חוזה עם ABC בו נקבע שינחה מספר ספיישלים טלוויזיוניים לערוץ.
בין השנים 1975–1979 הנחה מספר שידורים מיוחדים שנשאו את שמו.
באחד מהם, "The Paul Lynde Halloween Special", נערכה ההופעה הראשונה בפריים טיים של להקת "קיס".
למרות שהתדמית הציבורית שלו הראתה אותו כנשי ומוחצן, חייו האישיים ונטייתו המינית לא הוצגה או נידונה בתקשורת במהלך חייו.
קת'י רודולף, חברה של לינד שפרסמה עליו ספר בשנת 2013 בשם "Paul Lynde: A Biography – His Life, His Love(s) and His Laughter", ציינה בריאיון כי הוא חווה תסכול רב מהצורך להסתיר את היותו הומו.
לינד היה אלכוהוליסט ונעצר מספר פעמים על שכרות בציבור.
אנשים שעבדו עימו סיפרו כי כאשר היה שיכור היה לעיתים קרובות מתנהג באכזריות לאחרים ואף לפעמים היה נוהג באלימות.
בשנת 1980 לינד הצליח להיגמל מסמים ומאלכוהול.
ב-10 בינואר 1982, לאחר שלא הגיע למסיבת יום ההולדת של מכר, חבריו החלו לדאוג.
לאחר שלא ענה לשיחות הטלפון שלהם ולדפיקותיהם על דלת ביתו, הם פרצו לביתו דרך הכניסה הצדדית.
לינד נמצא מת במיטתו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-11 בינואר 1982. בדיקה לאחר המוות העלתה כי סיבת הפטירה הייתה התקף לב.
פול מקסימיליאן לנדובסקי היה פסל צרפתי ממוצא צרפתי-פולני אשר נודע בזכות הפסל "ישו הגואל" אשר בהר קורקובדו שבברזיל.
פול לנדובסקי היה מהאומנים הפוריים והמשפיעים של המאה ה-20. הוא יצר במהלך חייו מאות פסלים ומונומנטים, ורבים מהם מוצבים במקומות ציבוריים בצרפת ובעולם.
יצירתו כוללת פסלים דתיים, מונומנטים לזכר הנופלים ודיוקנאות המשקפים את מחויבותו לאומנות ולזיכרון האנושי.
הוא נחשב לאומן שמיזג בין סגנון נאו-קלאסי לבין סגנון מודרני.
בפריז ישנם מעל 35 מונומנטים וכ-12 נוספים באזורי הסביבה של פריז.
פול לנדובסקי נולד בעיר פריז שבצרפת לאב פליט מפולין ולאם ילידת צרפת.
הוא גדל באווירה אינטלקטואלית ועשירה בתרבות.
בגיל צעיר התעניין במדע, פילוסופיה וספרות.
פול השלים את לימודי התיכון שלו בקולז' רולן, שם רכש רקע ספרותי רחב, גילה את הסופרים שיהפכו מאוחר יותר לאזכורים הרואיים שלו - אייסכילוס, ויליאם שייקספיר וויקטור הוגו.
לנדובסקי גילה גם את גוסטב פלובר, אשר גילם עבורו את הנחישות, המבטאת לדעתו את מוסר העבודה של האמן.
לנדובסקי הצטיין בפילוסופיה ותכנן לכתוב דרמה.
בשנת 1893 החל בלימודיו באקדמיה ז'וליאן, אקדמיה לאומניות יפות, שם רכש מיומנות בציורי דיוקן ועירום.
היה לו ידע מדויק באנטומיה, אשר לדעתו ידיעה זו היא אבן הבניין של אמנות הפיסול.
לנדובסקי סבר שהשראה ויצירתיות ניתנות להשגה רק באמצעות מיומנות טכנית מושלמת.
בשנת 1900 זכה בפרס רומא עם פסלו "דוד הלוחם".
ביצירה זו בלטו התכונות המאפיינות את פיסולו: דמותו של הגיבור המלא ברכות.
פרס זה העניק לו מלגת לימודים באיטליה והוא למד באקדמיה הצרפתית בוילה מדיצ'י.
תקופת שהייתו ברומא הייתה מכרעת להתפתחותו, כי היא חיברה אותו למקורות ההשראה הקלאסיים של יוון ורומא העתיקות, ובא לידי החלטה לשלב ביצירותיו דמויות המפארות את האדם הצועד מהאפוס העתיק אל העתיד.
בשנת 1906, לאחר שחזר לצרפת לפרבר של פריז, לבולון-ביאנקור יצר את פסלו "בני קיין", אשר הוצג בסלון האומנים הצרפתים.
יצירה זו זכתה לשבחים רבים בפי המבקרים והיוותה חלק מ"מקדש האדם".
בשאיפתו היה להקים מקום לתפארת האדם, ולקדם את הזרם שייקרא מאוחר יותר "הומניזם".
הוא דמיין מקדש שקיבל מאוחר יותר, את השם: "מקדש האדם".
לנדובסקי רצה שהמקדש יהיה מעין סיפור שיסופר על ידי האדם על פני כדור הארץ, מהעת העתיקה ועד המאה התשע עשרה.
פול לנדובסקי התחתן בשנת 1907 עם ז'נבייב אשר נפטרה חמש שנים מאוחר יותר.
לזוג נולדו שני ילדים, נדין וז'אן מקס.
נדין לנדובסקי הייתה ציירת ונפטרה בשנת 1943 ממחלה בזמן שהייתה במחתרת הצרפתית וז'אן מקס לנדובסקי היה מהנדס אשר נפל בקרב ליד ליון במלחמת העולם השנייה בשנת 1944. פול לנדובסקי התחתן בשנית עם אמלי קרופי, ונולדו להם שני ילדים, מרסל לנדובסקי (1999-1915) שהיה מלחין וכן פרנסואז לנדובסקי-קייה (1917-2007) שהייתה פסנתרנית וציירת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לנדובסקי נלחם, בין היתר, בקרב על הסום, ולאחריו קיבל עיטור "מסדר חטיבת הארטילריה" ועיטור "צלב המלחמה".
חווית המלחמה השאירה בו זיכרונות קשים ומהם עלה הרעיון להתמחות בפיסול אנדרטאות לזכר המתים, מה שמתחבר למושג ההומניזם.
הוא בנה סדרה שלמה של אנדרטאות למתים: "אנדרטה לתפארת בתי החולים של פריז", "אנדרטת הניצחון" בקזבלנקה, "אנדרטה למתים של מנהל בית הספר הרגיל" ו"רוחות הרפאים".
על "רוחות" קיבל מדליית כבוד בסלון האומנים הצרפתיים.
בשנת 1920 קיבל פול לנדובסקי את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1928 קיבל לנדובסקי מדליית זהב בתחרות אומנות באמסטרדם על פסלו "המתאגרף".
בשנת 1933 מונה לנדובסקי למנהל ה"אקדמיה צרפת" ברומא (הקרויה "וילה מדיצי").
בשנת 1937, לאחר סיום כהונתו ברומא, מונה למנהל "בית הספר הגבוה לאמנויות יפות" בפריז (École des beaux-arts), בתפקיד זה כיהן עד שנת 1942. בתקופה זו יזם רפורמות חינוכיות באקדמיה, ביניהן את ההוראה הסימולטנית של שלוש האומנויות פיסול, ציור ואדריכלות וזאת כדי להתאים את ההכשרה האומנותית לצרכים של יצירה מונומנטלית מודרנית..
בשנים 1942–1961 לנדובסקי פרש הדרגתית מתפקידים ציבוריים, חזר לסטודיו שלו, בבולון-ביאנקור, התרכז ביצירה אישית ובפיתוח רעיונותיו האומנותיים וההומניסטים.
בשנים האלו פרסם לנדובסקי כתבים אישיים על מקומו של האדם ביקום, על האומנות כדרך רוחנית ועל סכנות החומרנות והמלחמות.
פול לנדובסקי היה חבר האקדמיה לאומניות עד סוף חייו, ושמו הוזכר כפסל מופת לדור שלם של אומנים קלאסיים.
לאחר שלקה בהתקף לב בשנת 1961, נפטר לנדובסקי בבולון-ביאנקור.
במקום זה הוקם מוזיאון המוקדשלו ובו מאות מיצירותיו, תצלומים, תוכניות ופסלים גדולים וקטנים.
מבחר יצירות של פול לנדובסקי
נחנך בשנת 1931. נמצא מעל הר קורקובדו, ריו דה ז'ניירו ברזיל.
פסל זה הוא הסמל הלאומי של ברזיל.
פול לנדובסקי עיצב בצרפת את גוף הפסל ואת פניו ושלח את הדגם לברזיל.
המבנה ההנדסי תוכנן על-ידי המהנדס הברזילאי האיטור דה סילבה קושטה.
הפסל עשוי בטון מזוין והציפוי החיצוני הוא אבן סבון.
פסל זה נוצר בשנת 1900 והוא מהיצירות המוקדמות של פול לנדובסקי.
בזכות פסל זה זכה ב"פרס רומא" היוקרתי לפיסול והעניק לו ארבע שנות לימוד בווילה מדיצ'י ברומא.
הפסל המקורי נוצר בברונזה, גובהו 1.63 מ' ורוחבו 0.81 מ'.
נעשו גרסאות נוספות לפסל זה.
הפסל מציג את דוד הצעיר הנלחם בגוליית, מדגיש את גופו השרירי, את התנועה הדינמית ואת המתח הפיזי והרוחני ברגע הלחימה.
קבוצת פסלים שנוצרה בשנת 1906, עשויה ברונזה ומתארת את בניו של קין, הרועה (יבל), המשורר (יובל) והנפח (תובל-קין).
ליצירה זו קשר רעיוני עם "מקדש האדם" ומבטאת את שלושת עמודי התווך של האנושות: עבודה, שירה ומלאכה.
הפסלים נמצאים בגני טווילרי שבפריז.
פרויקט פילוסופי-אומנותי שנועד לשלב אומנות, מדע ורוחניות.
לנדובסקי עבד עליו כל חייו ומטרתו לספר את התפתחות הרוח האנושות מהברבריות ועד ההארה.
הקירות מפוסלים בגובה 8 מ' ובאורך 200 מ'.
המקום נועד למדיטציה, לפגישות אזרחיות, קונגרסים בינלאומיים והופעות, ספרייה וקולנוע.
הדגמים נוצרו מאבן, ברונזה וגבס.
המיזם המלא לא הוקם מעולם.
מיקום הפרויקט הוא במוזיאון פול לנדובסקי.
פסל של קדושת העיר פריז, המוצב של גשר לה טורנל, בגדה השמאלית של גשר הסיין, ומסמל את רוח העיר וההיסטוריה שלה.
הפסל מציג את הקדושה ז'נבייב המגוננת על ילד האוחז סירה קטנה.
הסירה מסמלת את העיר פריז מאז ימי הביניים והילד מייצג את העיר פריז.
אנדרטה עשויה גרניט ורוד שהוקמה לזכר חללי קרב מארן בשנת 1918 במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה מוצבת בגבעת שאלמון בצפון צרפת.
באנדרטה שני חלקים עיקריים: "צרפת" שהיא דמות נשית בגובה 8 מ' ומחזיקה במגן עליו חרוטה הכתובת "חירות, שוויון, אחווה", והחלק הנוסף שמונה דמויות "רוחות" בגובה 8 מ' המייצגות תפקידים שונים בצבא הצרפתי.
לחיילים מבט ריק המסמל את הכאב והאובדן שבמלחמה.
האנדרטה נחנכה בשנת 1935 ונחשבת לאנדרטה לאומית וכיצירת אמנות ציבורית חשובה בצרפת.
פסל ברונזה של הפילוסוף הצרפתי מישל דה מונטן, היושב עם רגליים משולבות ומחייך.
במקור הפסל נוצר מאבן בשנת 1934 לציון 400 שנה להולדת מונטן, אך כיוון שניזוק במהומות הסטודנטים בשנות ה-60, הוא הוחלף לפסל ברונזה.
שתי מזרקות בגובה 10 מ' ובקוטר 4 מ' עשויות אבן וברונזה שנבנו בסגנון אר דקו בשיתוף עם אדריכלים נוספים.
במזרקות ישנם תבליטים המתארים את החיים הכפריים והעירוניים לאורך נהר הסן עם דמויות קומדיה דל'ארטה ומוטיבים של בעלי חיים.
המזרקות נוצרו בשנת 1936 ומיקומן בפריז בכיכר פורט דה סנט קלאוד.
פול לוסאנו ויסואטה (בספרדית: Pol Lozano Vizuete; נולד ב-6 באוקטובר 1999) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר באספניול מהלה ליגה.
לוסאנו נולד בסנט קירזה דל ואייס שבקטלוניה, וגדל במחלקת הנוער של אספניול, אליה הצטרף בשנת 2006 לאחר ששיחק במרקנטיל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-14 במאי 2017, במדי קבוצת המילואים, אספניול ב', בהפסד 3–2 מול סבאדל במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
ב-15 באוקטובר 2017 כבש לוסאנו את שער הבכורה שלו, בתיקו 2–2 מול טרסה.
ב-4 ביולי 2018, לאחר שאספניול ב' ירדה ליגה, הוא האריך את חוזהו עד 2023 וקודם רשמית לקבוצה הראשונה לקראת עונת 2019/2020 בלה ליגה.
ב-15 באוגוסט 2019 ערך לוסאנו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של אספניול, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–0 על לוצרן במסגרת הליגה האירופית.
ב-7 בדצמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כששיחק את 18 הדקות האחרונות בהפסד 2–0 לריאל מדריד.
ב-30 באוגוסט 2021 הושאל לוסאנו לז'ירונה מהליגה השנייה לעונה אחת.
ב-30 בינואר 2023, לאחר שהחל את עונת 2022/2023 באספניול, הוא הושאל לגרנדה מהליגה השנייה עד סוף העונה.
פול מיקל לירולה קוסוק (בספרדית: Pol Mikel Lirola Kosok; נולד ב-13 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בהלאס ורונה מהסרייה א'.
ב-2014 החל לשחק בקבוצת המילואים של אספניול.
ב-1 ביולי 2016 עבר ליובנטוס, שהשאילה אותו בסוף אותו החודש לססואולו ל-2 עונות.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו ב-25 באוגוסט, בגומלין בפלייאוף הליגה האירופית נגד הכוכב האדום בלגרד, בה קבוצתו ניצחה ועלתה לשלב הבתים.
הוא שיחק במשחק הראשון בשלב הבתים נגד אתלטיק בילבאו, במהלכו כבש את שערו המקצועני הראשון ואת השער הראשון אי פעם של הקבוצה בליגה האירופית.
הוא נבחר ל-11 המצטיינים של הליגה האירופית.
ב-18 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' במחזור הרביעי נגד גנואה, ופתח במשחק שהסתיים בניצחון ביתי 0–2. ב-31 בינואר 2018, הוא חתם רשמית בססואולו תמורת 7.5 מיליון אירו, ושיחק שם עונה נוספת.
סך הכל שיחק בססואולו 3 עונות ו-81 משחקים.
ב-1 באוגוסט 2019, הוא הושאל לפיורנטינה תמורת מיליון אירו, הוא ביסס את מעמדו בהרכב הפותח של פיורנטינה, וערך 23 הופעות בסרייה א', בהן פתח ב-22 מתוך 26 המשחקים שנערכו לפני שהליגה הושעתה עקב מגפת הקורונה.
ב-2020 עבר לפיורנטינה תמורת 11 מיליון אירו, ושיחק שם עונה נוספת.
ב-12 בינואר 2021, הוא הושאל מפיורנטינה לאולימפיק מרסיי מהליג 1 עם אופציה לרכישה בתום ההשאלה.
יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מרסיי במשחק נגד פריז סן ז'רמן בגביע האלופות.
ב-17 באפריל, הוא כבש צמד במחזור ה-33 של הליגה הצרפתית נגד לוריאן, וקבוצתו ניצחה 2–3.
ביולי חזר מהשאלה, וב-23 באוגוסט, הוא חתם במרסיי רשמית לחמש שנים תמורת 6.5 מיליון אירו.
ב-12 באוגוסט 2022, הוא הושאל עם אופציה לרכישה לאלצ'ה, מהלה ליגה, בו שיחק ב-12 מתוך 41 משחקים.
ב-2023 הושאל לפרוזינונה לעונה אחת, בה ערך 25 הופעות.
לאחר שחזר מתקופת ההשאלה באיטליה, הוא שיחק בכל משחקי הידידות של טרום העונה תחת רוברטו דה זרבי, מאמן שהכיר מתקופתו בססואולו.
ב-22 בספטמבר 2024, כאשר קבוצתו פיגרה 1-0 מול אולימפיק ליון (בעשרה שחקנים), הוא כבש שער ובישל לאוליסס גרסיה, כשתוצאת הסיום הייתה 2–3 למרסיי.
ב-18 בינואר 2026 חתם לירולה בהלאס ורונה מהסרייה א'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה יום לאחר מכן, כשפתח בהרכב בתיקו 0-0 נגד קרמונזה במסגרת המחזור ה-21 של עונת 2025/2026 בסרייה א'.
לירולה ייצג את ספרד עד גיל 17 בשנת 2013.
ב-28 בדצמבר 2016, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו (והיחידה) בנבחרת קטלוניה, כשפתח בתיקו 3-3 נגד תוניסיה (הפסד 2–4 בפנדלים).
פול צ'ארלס מורפי היה שחמטאי אמריקאי, מגדולי השחמטאים בכל הדורות, אשר בתקופת חייו נחשב לשחמטאי הטוב בעולם.
מורפי נכנס למד הכושר העולמי בשנת 1849, בגיל 12 ומוקם מיידית במקום השני בעולם.
הוא עלה למקום הראשון בשנת 1852 ושמר עליו עד לשנת 1864, עת שיחק את משחקיו האחרונים.
מורפי היה אחד מראשוני גאוני השחמט ששיחקו על פי החוקים המקובלים בתקופה המודרנית.
פול מורפי נולד ב-22 ביוני 1837 בניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה בארצות הברית, למשפחה אמידה ומכובדת ממוצא צרפתי־ספרדי.
אביו, אלונצו מיכאל מורפי (Alonzo Michael Morphy), היה עורך דין, תובע כללי, ולבסוף גם שופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה.
אימו, לואיז תרז פליסיטי לה קרפנטייר (Louise Thérèse Félicité Thelcide Le Carpentier), הייתה מוזיקאית מוכשרת, בת למשפחה צרפתית קריאולית.
מורפי גדל בסביבה תרבותית, שבה שחמט ומוזיקה היוו גולת הכותרת של התכנסויות המשפחה בימי ראשון.
לדברי דודו, ארנסט מורפי, איש לא לימד את מורפי הצעיר לשחק שחמט, הוא למד מתוך צפייה במשחקים של אחרים.
באחת מהפעמים, לאחר שהתבונן במשחק ממושך בין ארנסט ואביו אלונצו, פול הצעיר הפתיע את שניהם בהצהירו שארנסט היה צריך לזכות במשחק.
האב והדוד כלל לא ידעו שפול מכיר את המסעים, ובטח שלא את האסטרטגיות.
הפתעתם אף גברה כשפול הוכיח את טענתו, לאחר ששִחזר את העמדה ואת המסעים והדגים את הזכייה שדודו החמיץ.
לאחר אירוע זה אובחן מורפי על ידי משפחתו כשחקן בעל כישרון מפותח מכפי גילו, והוא עודד לשחק במפגשים המשפחתיים ובסביבה השחמטאית הקרובה.
וכבר כשהיה בן 9 נחשב מורפי לאחד מטובי השחמטאים בניו אורלינס.
בשנת 1846 ביקר הגנרל וינפילד סקוט בעיר והודיע למארחיו כי הוא מעוניין לבלות ערב של משחקי שחמט עם שחקן מקומי איכותי.
סקוט לא התעסק באופן יומיומי בשחמט, אולם החשיב את עצמו כשחקן ברמה גבוהה.
להפתעתו, המתחרה שנבחר לשחק מולו היה ילד בן 9 קטן קומה, העונה לשם מורפי.
סקוט נפגע, וחשב שהמארחים חומדים לצון.
לבסוף הוא הסכים לשחק, אולם רק לאחר שהובטח לו כי משאלתו לשחקן מקומי חזק מולאה במלואה, וכי לפניו נמצא כישרון אמיתי, אשר סקוט לא יוכל להביס בקלות.
מורפי ניצח בנקל, לא פעם אלא פעמיים, כאשר במשחק השני הכריז על מט כפוי בחלוף שישה מסעים בלבד.
שני הפסדים לילד קטן היו מעל ומעבר לגנרל הגאוותן, ולאחריהם הוא סירב לשחק משחקי שחמט נוספים, פרש לחדרו ולעולם לא הסכים לשחק מול מורפי משחק נוסף.
בשנת 1850, כשמורפי היה בן 12, ביקר אמן השחמט ההונגרי יוהאן לבנטל בניו אורלינס.
הוא התייחס למשחק מול מורפי כבזבוז זמן, והסכים רק מתוך רצון טוב ומחווה כלפי השופט המכובד.
כאשר מורפי הגיע למשחק, ליטף לבנטל את ראשו כמחווה אבהית.
בכל פעם שמורפי בצע מסע טוב, גבותיו של לבנטל הורמו מעלה באופן שארנסט מורפי תיאר כ"קומי".
לבנטל שיחק שלושה משחקים מול מורפי במהלך שהותו בניו אורלינס, והפסיד בשלושתם.
לימודיו וקונגרס השחמט האמריקני הראשון
החל משנת 1850 נטש מורפי את משחק השחמט לזמן מה.
הוא למד בשקדנות וסיים את הקולג' במובייל, אלבאמה בשנת 1854. הוא נשאר שנה נוספת, למד מתמטיקה ופילוסופיה וקיבל את התואר בהצטיינות יתרה.
לאחר מכן התקבל לאוניברסיטת לואיזיאנה (היום: אוניברסיטת טוליין) ללימודי משפטים, שם סיים את לימודיו וקיבל תואר בשנת 1857. נאמר שלקראת הבחינות הוא שינן בעל פה את כל החוקים של מדינת לואיזיאנה.
באותן שנים מצא עצמו מורפי פנוי, מאחר שעדיין לא הגיע לגיל החוקי שמאפשר עבודה כעורך דין.
הוא קיבל הזמנה להשתתף בקונגרס השחמט האמריקני הראשון שאמור היה להתקיים בניו יורק, בסתיו 1857. בתחילה דחה מורפי את ההזמנה, אבל לאחר לחצים מצד דודו הסכים לבסוף לשחק.
הוא הביס את כל יריביו, כולל את האמן הגרמני לואיס פאולסן בסיבוב האחרון.
מורפי הוכתר כאלוף השחמט של ארצות הברית, אך הוא לא הושפע מהתהילה הפתאומית.
על פי גיליון דצמבר 1857 של Chess Monthly "האופי הלבבי שלו, הענווה והנימוס הג'נטלמני הפכו אותו לחביב הקהל".
זמן קצר לאחר שחזר לניו אורלינס מורפי קיבל הזמנה לתחרות השחמט הבינלאומית בברמינגהאם, אנגליה, בקיץ 1858. בשנה זו היה מורפי עדיין צעיר מהגיל בו ניתן לעסוק בעריכת דין ולכן קיבל את ההזמנה ונסע לאנגליה.
אולם במקום לשחק בתחרות, העדיף מורפי לשחק בסדרה של דו-קרבות מול כל השחקנים המובילים באנגליה, ואת כולם ניצח בקלות.
היחיד שסירב לשחק מולו היה הווארד סטאונטון, שכבר היה רחוק משיא יכולתו.
זה האחרון הסכים בתחילה להתמודד מול מורפי, אך לאחר שבחן את משחקו של מורפי החליט לבטל את ההתמודדות.
מאוחר יותר נמתחה ביקורת על הווארד סטאונטון, עקב ההימנעות מההתמודדות מול מורפי.
ידוע שסטאונטון עבד על המהדורה של כתבי שקספיר במקביל, אך זה לא הפריע לו להשתתף בתחרות שחמט בזמן ביקורו של מורפי.
סטאונטון טען כי האשמה היא במורפי, והוסיף, בין יתר הטענות, שלמורפי חסרו האמצעים לממן דו-קרב כזה, טענה לא סבירה בהתחשב בפופולריות של מורפי.
מורפי חיפש יריבים חדשים, ולכן חצה את תעלת למאנש לצרפת.
שם שיחק בקפה דה לה רז'אנס בפריז, מרכז השחמט של צרפת.
הוא ניצח בקלות בדו-קרב מול דניאל הארוויץ, שחמטאי מקצועי.
בפריז סבל מורפי מהתקף של דלקת במעיים.
בהתאם לידע הרפואי של אותם הימים, הוא טופל באמצעות עלוקות, ואיבד כמות ניכרת מדמו עד כדי כך שלא היה מסוגל לעמוד ללא עזרה.
למרות זאת התעקש מורפי להתמודד בדו-קרב מול אמן השחמט הגרמני אדולף אנדרסן, שנחשב על ידי רבים כשחקן החזק ביותר באירופה.
למרות מחלתו ניצח מורפי בקלות, +7 -2 =2. כאשר נשאל לגבי תבוסתו, טען אנדרסן שהוא לא היה בשיא כושרו אבל הודה שבכל מקרה מורפי חזק ממנו והוא נוצח בדו-קרב הגון.
אנדרסן גם העיד, שלדעתו, מורפי הוא השחקן החזק ביותר שאי פעם שיחק שחמט, חזק גם מהשחמטאי הצרפתי הידוע לואי שארל דה לה בורדונה.
הן באנגליה והן בצרפת הירבה מורפי לשחק משחקים סימולטניים כולל תצוגות של שחמט עיוור בהן שיחק באופן קבוע מול שמונה מתחרים בו זמנית.
ברוב המקרים הביס את כל מתחריו.
חלק מהמשחקים התפרסמו בכתובים, כמו המשחק נגד הדוכס מברונסויק והרוזן איזוארד בבית האופרה האיטלקי בפריז המכונה עד היום "משחק האופרה".
עדיין בן 21, מורפי היה כבר מפורסם למדי.
בפריז, בשבתו בחדרו במלון באחד הערבים עם רעו פרדריק אדג', קיבל מורפי אורח לא צפוי.
"אני הנסיך גליצין, אני רוצה לפגוש את מורפי" אמר האורח על פי אדג'.
מורפי הזדהה לפני האורח וזה קרא "זה בלתי אפשרי!
הנסיך הסביר שהוא היה בגבול סיביר כאשר שמע לראשונה על נפלאות מורפי.
לאחד מחבריו לסוויטה היה עותק של עיתון שחמט שפורסם בברלין, Schachzeitung, ומאז רצה לפגוש את מורפי.
הוא אמר למורפי שהוא צריך לבקר בסנקט פטרבורג, רוסיה, משום שמועדון השחמט בארמון הקיסרי יקבל אותו בהתלהבות.
באירופה קראו למורפי אלוף העולם.
בנשף שנערך לכבודו בפריז, ב-4 באפריל 1859, הניחו זר דפנה על ראשו של פסל של מורפי, שגולף על ידי הפסל אויג'ן לקן.
במפגש דומה בלונדון, לשם חזר באביב 1859, הוכרז מורפי בשנית כאלוף העולם.
הוא אף הוזמן לפגישה פרטית עם המלכה ויקטוריה.
מורפי היה כה דומיננטי במשחקו עד שגם אמנים לא יכלו לאתגר אותו ללא יתרון בעמדת הפתיחה.
במשחק סימולטני מול חמישה אמנים וביניהם ג'ול ארנו דה ריוויאר, שמואל בודן, תומאס וילסון בארנס, יוהאן לבנטל והנרי בירד, זכה מורפי בשני משחקים, הפסיד באחד ובשניים הנותרים סיים בתיקו.
דברי הקילוסין המשיכו עם חזרתו של מורפי לאמריקה, שם סייר בערים המרכזיות בדרכו לביתו.
באוניברסיטת ניו יורק, ב-29 במאי 1859, סיים בנו של הנשיא מרטין ואן ביורן את ההצגה של מורפי בהכרזה "פול מורפי, אלוף העולם לשחמט".
בבוסטון, בנשף בו השתתפו ראש עיריית בוסטון הנרי וואדסוורת' לונגפלו, נשיא אוניברסיטת הרווארד ודמויות נוספות הכריז ד"ר אוליבר ונדל הולמס על מורפי באותן המילים: "פול מורפי, אלוף העולם לשחמט".
עיתונים ביקשו ממנו לכתוב טורי שחמט, יצרנים ביקשו את תמיכתו ומועדון כדור בסיס נקרא על שמו.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1850 יוהאן לבנטל 2.5 מ-3 ניצחון1858 לונדון יוהאן לבנטל 10 מ-14 ניצחון1858 פריז דניאל הארוויץ 5.5 מ-8 ניצחון1858 פריז אדולף אנדרסן 8 מ-11 ניצחון1859 פריז אוגוסטוס מונגרדיין 7.5 מ-8 ניצחון
לאחר שהביס את כל יריביו הרציניים, הצהיר מורפי כי לא ישחק עוד בדו-קרבות מבלי לתת ליריבו יתרון של רגלי ומסע.
לאחר שחזר לביתו הודיע כי פרש ממשחק השחמט, ולמעט כמה אירועים יוצאי דופן, הפסיק מורפי כליל את הופעותיו בהתמודדויות פומביות.
לרוע מזלו, תחילת הקריירה המשפטית שלו נקטעה בשנת 1861 עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
מורפי התנגד לפרישה, ולא שירת בצבא הקונפדרציה.
במהלך המלחמה חי חלק מהזמן בניו אורלינס וחלק בפריז ובהוואנה, בירת קובה.
ייתכן שעקב התנגדותו למלחמה, לא הצליח מורפי לבנות לעצמו פרקטיקה משפטית גם לאחר סיומה.
ניסיונותיו לפתוח משרד עורכי דין נכשלו, כאשר לקוחותיו רצו לדבר על שחמט ולא על בעיותיהם המשפטיות.
מורפי בילה למעשה את שארית חייו בבטלה.
מבחינה כלכלית לא היו לו בעיות עקב הונה של משפחתו, ולחזור לשחמט תחרותי סירב למרות הפצרות מעריציו הרבים.
בהתאם להשקפה שרווחה בתקופתו של מורפי, השחמט נחשב לתחביב בלבד ולא לעיסוק רציני.
לשחמטאי מקצוען התייחסו כאל מהמר מקצוען.
רק עשרות שנים מאוחר יותר הגיע זמנו של השחמט המקצועני.
מורפי נמצא מת בגיל 47, בתוך האמבטיה שבביתו.
מסקנות הנתיחה שלאחר המוות הראו שמותו נגרם כתוצאה משבץ מוחי, לאחר שנכנס למים קרים לאחר הליכה ממושכת בחום היום.
האחוזה של משפחת מורפי, שנמכרה על ידי המשפחה בשנת 1891, הפכה לברנן, מסעדה מפוארת בניו אורלינס.
כיום, חובבים רבים רואים במורפי שחקן תחבולני מדהים ומסחרר, אשר הצטיין בהקרבת מלכתו ובמתן מט ליריביו מספר מסעים מבריקים לאחר מכן.
סיבה אחת לרושם זה היא שספרי שחמט נוטים להדפיס מחדש משחקים מבריקים שלו.
ישנם משחקים בהם עשה זאת, אך לא זה היה הבסיס של סגנונו השחמטאי.
האמנים בני דורו העריכו את סגנונו כשמרני ביחס לסגנונם הראוותני של אמנים כלואי שארל דה לה בורדונה ואפילו אדולף אנדרסן.
על כך כתב גארי קספרוב:
ניתן להחשיב את מורפי כשחקן המודרני הראשון.
אמנם חלק ממשחקיו אינם נראים מודרניים, אך זאת משום שהוא לא נזקק להתפתחות העמדתית האיטית בה נוקטים רבי אמנים מודרניים, או כאלו שהווארד סטאונטון, לואיס פאולסן ולאחר מכן וילהלם שטייניץ פיתחו.
יריביו לא שלטו ברזי המשחק הפתוח, ולכן הוא שיחק בשיטה זו נגדם והעדיף עמדות פתוחות שכן הן הביאו אותו להצלחות מהירות.
הוא שיחק משחקים פתוחים בצורה כמעט מושלמת, אך התמודד בכל סוגי העמדות, כאשר ההבנה השחמטאית שלו הייתה ברמה שהקדימה את זמנה בשנים רבות.
מורפי היה שחקן שידע באופן אינטואיטיבי מהו המהלך הטוב ביותר, ובהיבט זה דומה לו חוזה ראול קפבלנקה.
בדומה לקפבלנקה, גם מורפי היה ילד פלא, תכנן את מהלכיו במהירות והיה קשה לנצחו.
יוהאן לבנטל ואדולף אנדרסן ציינו מאוחר יותר שהיה קשה לנצחו משום שהוא ידע כיצד להתגונן והיה מסוגל לסיים בתיקו או אף לנצח משחקים בהם נקלע לעמדות קשות.
בו בזמן, הוא היה קטלני כאשר קיבל עמדה מבטיחה.
אנדרסן העיר במיוחד בנושא זה ואמר שמסע גרוע אחד נגד מורפי שקול לכניעה.
"אני מנצח במשחקי ב-70 מסעים, אך מורפי עושה זה ב-20, וזה רק טבעי" אמר אנדרסן, כאשר הסביר את התוצאות הגרועות שלו מול מורפי.
לבן: פול מורפי שחור: הדוכס מברונסויק והרוזן איסוארד
עמדה ממשחק שנערך בין מורפי ובין אדולף אנדרסן, בשנת 1858. מורפי הקריב צריח ושיחק 8. ר:ו4. המהלך ממחיש יכולת נדירה של ניתוח וחיזוי מהלך המשחק העתיד להתרחש..
במשחק זה מובאים כל המסעים כולל פרשנות (מורפי לבן)
ד:ה5, ר:ו3(למנוע החלפת מלכות וזכייה ברגלי)
מה-ב3!(איום כפול על ו7 ו-ב7),מה-ה7(אם הלבן ימשיך מה:ב-7, השחור יחזיר מה-ב4+ ויסלק את האיום)
פ:ב5!(הקרבת הפרש לצורך התקפה חזקה),ג:ב5
0-0-0,(התקפה על הפרש הרתוק, אין הגנה מספיקה),צ-ד8
צ-ד1!(ואיך יציל השחור את הצריח),מה-ה6(שחרור הפרש הרתוק)
כאן המסע הטבעי לכאורה ר:ו6 אבל הלבן מפתיע:
ר:ד7+!!(על השחור לבחור בין מט לבין איבוד מלכה),פ:ד7.(השחור החובבן לא נכנע עדיין)
עמדות אלו ממחישות את סגנון משחקו מלא המרץ, ההעזה והראייה למרחוק.
בכל אחת מהעמדות עומד מורפי לבצע את המסע שמבטיח את זכייתו.
ניתן לנסות למצוא את המסע או להתבונן בפתרונות המביאים בכל פעם את המשחק המלא, כאשר המסע הזוכה מודגש.
פתרון מורפי 1לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 2לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 4שחור מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 5לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 7שחור מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 8לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 10לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 11שחור מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 13לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 14לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 16לבן מתחיל וזוכה.
פתרון מורפי 17לבן מתחיל וזוכה.
על גדולתו של מורפי ניתן ללמוד מהתייחסויות של שחמטאים אחרים אליו:
אדולף אנדרסן העריך את מורפי כשחקן השחמט הטוב ביותר שהיה מעולם, שחקן שלא עושה טעויות.
לדבריו, מורפי היה מנצח לא רק את כל השחקנים החיים אלא גם את לואי שארל דה לה בורדונה, אילו היה זה חי.
וילהלם שטייניץ, שהיה אלוף העולם, העריך את מורפי כשחקן החזק ביותר בדורו (ובכך הכריז שמורפי עולה על אנדרסן).
אלוף העולם עמנואל לסקר העריך את מורפי כגדול שחקני השחמט שהיו אי פעם.
להערכתו, לא רק שמורפי הפנים את רוח המשחק של לה בורדונה, אלא אף התעלה עליו.
לדברי לסקר, מורפי היה מורו הרוחני של שטייניץ.
לדברי אלוף העולם חוזה ראול קפבלנקה, יכולותיו של מורפי שילבו סגנון משחק כללי, משחק עמדתי, תחבולות טכניקה, אסטרטגיה וטקטיקה.
שילוב כל אלו גורם לכך שמורפי נחשב גדול שחקני השחמט.
פול מוני היה שחקן במה וקולנוע אמריקני-יהודי.
נמנה בשנות ה-30 על הכוכבים הבולטים והמצליחים ביותר של אולפני וורנר.
מוני נולד בשנת 1895 בשם פרידריך מאייר וייזנפרוינד, למשפחה יהודית בלבוב שבמזרח גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריו היו סאלי (נולדה כחיה צילקה פישלר) ופיליפ וייזנפרוינד.
שפת האם שלו הייתה יידיש.
בשנת 1902, כשהיה בן שבע, היגר עם משפחתו לארצות הברית, והם השתקעו בשיקגו.
בילדותו היה ידוע בכינוי "מוני".
מוני החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון היידי בשיקגו יחד עם הוריו, ששניהם היו שחקנים.
כנער, פיתח כישרון באיפור, שאיפשר לו לגלם דמויות מבוגרות ממנו בהרבה.
ההיסטוריון הקולנועי רוברט אוסבורן ציין כי כישורי האיפור של מוני היו כה יצירתיים, שבמרבית תפקידיו "הוא שינה את מראהו לחלוטין, ולכן כונה "לון צ'ייני החדש".
בתפקידו הבימתי הראשון, כשהיה בן 12 בלבד, גילם מוני דמות של גבר בן 80. בין השנים 1914-1917, הופיע עם להקות נודדות בארצות הברית.
ב-1918, הוא החל לשחק בתיאטרון האמנותי היידי לאחר שזכה להכרה ממוריס שוורץ.
מוני החל להופיע בברודוויי בשנת 1926. תפקידו הראשון היה של יהודי מבוגר במחזה "אנחנו אמריקנים", שנכתב על ידי המחזאים מקס סיגל ומילטון הרברט גרופר.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה שיחק באנגלית.
בשנת 1929 חתם מוני על חוזה עם אולפני פוקס.
שמו קוצר ושונה לשם האנגלי פול מוני, שנגזר מכינוי ילדותו "מוני".
כישרון המשחק שלו זכה להכרה מהירה, והוא קיבל מועמדות לפרס האוסקר על סרטו הראשון, "האמיץ" בשנת 1929, אף על פי שהסרט לא הצליח כלכלית.
סרטו השני, "שבעה פרצופים" מאותה שנה, נכשל גם הוא בקופות.
מאוכזב מהתפקידים שהוצעו לו, חזר מוני לברודוויי, שם כיכב בהצלחה גדולה במחזה "עורך דין".
זמן קצר לאחר מכן, ב-1932, שב להוליווד, שם כיכב בסרטים "פני צלקת" ו"אני נמלט מגדוד עבודת פרך".
על תפקידו בסרט האחרון, היה מועמד שוב לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ההצלחה וההערכה להן זכה בעקבות הופעתו הרשימו את אולפני האחים וורנר, שחתמו עמו על חוזה ארוך טווח ופרסמו אותו כ"גדול שחקני המסך".
בשנת 1935, כיכב מוני בסרט "זעם שחור".
בטקס פרסי האוסקר השמיני, לא היה מועמד רשמית לפרס השחקן הטוב ביותר, אך הגיע למקום השני בזכות הצבעות חופשיות שנכתבו ביד — דבר שהיה מותר באותה שנה.
מוני שכנע את אולפני האחים וורנר לקחת סיכון כלכלי ולהפיק את הסרט הביוגרפי "סיפורו של לואי פסטר", שיצא לאקרנים בשנת 1936. הסרט הפך להצלחה גדולה והיה הראשון מבין שורה של תפקידים ביוגרפיים שבהם כיכב מוני.
עד לאותו סרט, רוב הפקות האחים וורנר עסקו באירועים אקטואליים ובחדשות, למעט סרטים ביוגרפיים מוקדמים יותר של השחקן ג'ורג' ארליס.
מוני זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט זה.
מוני גילם דמויות היסטוריות נוספות, בהן את אמיל זולא בסרט "חייו של אמיל זולא" משנת 1937, שעליו היה מועמד פעם נוספת לפרס האוסקר.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, ונחשב בעיני רבים כביקורת עקיפה על הדיכוי תחת המשטר הנאצי בגרמניה.
באותה שנה, מוני גילם איכר סיני עם כלה טרייה בעיבוד קולנועי לרומן האדמה הטובה (על פי ספרה של פרל בק).
הסרט היה שחזור של תקופה מהפכנית בסין וכלל אפקטים מיוחדים למתקפת ארבה ולהפלת הממשלה.
מכיוון שמוני לא היה ממוצא אסייתי, כאשר המפיק אירווינג ת'לברג הציע לו את התפקיד, הוא אמר, "אני סיני בערך כמו (הנשיא) הרברט הובר".
מאוכזב מחיי הוליווד, מוני החליט שלא לחדש את חוזהו עם האולפן.
בשנים שלאחר מכן חזר למסך רק לעיתים רחוקות, בשנת 1945, שיחק את מורתו של פרדריק שופן בסרט "שיר שייזכר" משנת 1945. בשנת 1946 הופיע בתפקיד קומי נדיר בסרט "מלאך על כתפי".
לאחר מכן, הקדיש מוני את עיקר מרצו לעבודה בתיאטרון, ולעיתים גם לתפקידי טלוויזיה.
בשנת 1946 הופיע בברודוויי במחזה "דגל נולד", שנכתב על ידי בן הכט במטרה לקדם את הקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל.
את ההצגה ביים לותר אדלר, ולצדו של מוני שיחק מרלון ברנדו.
שנים מאוחר יותר, כשנשאל על ידי הקומיקאי אלן קינג מי היה השחקן הגדול ביותר שראה, השיב ברנדו: "פול מוני."
ב־28 ביולי 1949, בתיאטרון פניקס בלונדון, החל מוני לגלם את דמותו של וילי לומן בהפקה הבריטית הראשונה של המחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר.
הוא החליף את לי ג'יי.
קוב, שגילם את התפקיד הראשי בהפקה המקורית בברודוויי.
שתי ההפקות בוימו על ידי אליה קאזאן.
בדצמבר 1955 חזר מוני לתפקידו הראשי כהנרי דרומונד במחזה "משפט הקופים".
בשנת 1959, היה תפקידו הקולנועי האחרון כרופא מזדקן בסרט "האיש האחרון הזועם", שבו היה מועמד שוב לפרס האוסקר.
לאחר מכן, פרש מוני ברובו מעולם המשחק כדי להתמודד עם ירידה בראייה ובעיות בריאות אחרות.
הופעתו האחרונה על המסך הייתה בטלוויזיה בשנת 1962, בתפקיד אורח בסדרה הדרמטית "קדושים וחוטאים".
שמו מונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 1921 נישא לבלה לבית פינקל, בתו של השחקן היידי משה פינקל, שהייתה גם היא שחקנית בתיאטרון היידי.
מוני נחשב לאדם ביישן מאוד, שלא חש בנוח כשזיהו אותו בציבור.
הוא נהנה מקריאה ומטיולים רגליים עם אשתו באזורים מבודדים של סנטרל פארק.
בשנת 1932 פעל מוני למען בחירתו מחדש של הנשיא הרברט הובר.
בתחילת ספטמבר 1955, כאשר היה בן 59, אובחן אצל מוני גידול בעין השמאלית.
העין הוסרה בניתוח בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
לאחר שפרש ממשחק, עבר להתגורר בקליפורניה עם אשתו.
בחדר העבודה שלו, שכינה בשם "שאנגרי-לה", נהג לבלות את זמנו בקריאה ובהאזנה לרדיו.
מוני נפטר מהפרעת לב במונטסיטו, קליפורניה, בשנת 1967 בגיל 71. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד פוראבר בהוליווד.
פול מוני היה קומיקאי ותסריטאי אפרו-אמריקני.
אפיין אותו סגנון הומור אפרו-אמריקני בוטה במיוחד והתנגדות לתקינות פוליטית (אפילו ביחס לקומיקאים אפרו-אמריקנים אחרים כמו כריס רוק).
במופעי הסטנד-אפ שלו, מוני הרבה לתקוף את אמריקה הלבנה בכלל ואת הממסד הלבן בפרט.
מוני נולד בשריבפורט, לואיזיאנה ומאוחר יותר עבר עם משפחתו לאוקלנד, קליפורניה.
אחר שברח מביתו, התחיל לעבוד כמנחה בקרקס.
בשנות השבעים המוקדמות החל מוני לעבוד ככותב מערכונים של הקומיקאי האפרו-אמריקני ריצ'רד פריור.
בתחילה עבדו השניים בסאטרדיי נייט לייב והמשיכו את עבודתם המשותפת בסרטיו של פריור.
בהמשך קיבל פריור תוכנית טלוויזיה קומית משלו ובה מוני, אשר מונה לכותב הראשי, נתן הזדמנות לרבים מבדרני העתיד של ארצות הברית ובהם רובין ויליאמס וסנדרה ברנהרד.
ב-1990 החל מוני לעבוד ככותב הראשי של הסדרה "בצבעים חיים" של רשת פוקס.
בנוסף כתב מוני תסריטים לסרטים ותוכניות טלוויזיה רבות נוספות.
בשנת 2000 שיחק בסרט הסאטירה "רייטינג לנצח" בבימויו של ספייק לי.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומדיה "הטיהור של משפחת בלאק".
ב-2003 החל מוני לעבוד בתוכנית של דייב שאפל ככותב ושחקן.
בין פינותיו בתוכנית היו "שאל בחור שחור", פינה בה מוני ענה בציניות לאנשים לבנים ששאלו אותו על השחורים בארצות הברית, ו"ניגרודמוס", פינה בה מוני שיחק מגיד עתידות שחור כפרפרזה על נוסטרדמוס.
ב-2004 הוציא מוני DVD של הופעת הסטנד-אפ שלו מ-2002. ה-DVD נקרא "Analyzing White America" ובו מוני תקף בבוטות את הגזענות כלפי שחורים בחברה האמריקנית ואת גזענות הממסד הלבן.
פול מקגאן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
פול מקגאן נולד בסארי שבאנגליה, משפחתו עברה לליברפול כשהיה ילד.
הוא התפרסם כשהופיע בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "The Monocled Mutineer" של ה-BBC.
אחר כך שיחק בסרט הפולחן של ברוס רובינסון "וית'נייל ואני" בתפקיד "אני".
ב-1989 גילם את אנטון סקרבנסקי בסרטו של קן ראסל "הקשת", עיבוד קולנועי לספרו של ד.
באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרט הישראלי "רחובות האתמול", סרטו של יהודה ג'אד נאמן לצידו אלון אבוטבול.
מקגאן המשיך לגלם את דמות הדוקטור בתסכיתי אודיו.
בנובמבר 2013 חזר מקגאן וגילם את תפקיד הדוקטור בפרק קצר בשם "לילו של הדוקטור", ששודר כקדימון לספיישל חמישים שנה של הסדרה.
עוד השתתף בתפקידי משנה בסרטים אמריקאים כגון "הנוסע השמיני 3" ו"מלכת הארורים".
קולו נשמע במשחק הווידאו Ceremony of Innocence לצד איזבלה רוסליני ובן קינגסלי.
לפול מקגאן יש שלושה אחים שחקנים, מארק, ג'ו וסטיבן.
ב-1995 הופיעו ארבעתם יחד כאחים בסדרת הטלוויזיה The Hanging Gale על הרעב באירלנד.
הם הקימו להקת פופ שנקראה המקגאנס והוציאו סינגל בשם "הכל מלבד הנער" ( "Everything But The Boy").
פוּל מְדַ֫מֵּס הוא מאכל העשוי פול המבושל בישול איטי, עם שמן זית ושום כתוש, ומוגש בתוספת פטרוזיליה, בצל, שום ומיץ לימון.
המאכל מוגש כחלק מארוחת בוקר מצרית ונחשב למאכל הלאומי של מצרים.
היות שזהו מאכל "ממלא", הוא נאכל כארוחת בוקר, ובשעות הלילה המאוחרות במהלך תקופת צום הרמדאן.
מקור שמו של המאכל במילה הקופטית "מדמס" שמשמעה "קבור" – בעבר בושל המאכל בתוך סיר שהוטמן בתוך בור ועליו הונחו גחלים לוחשות.
הפופולריות של המאכל התפשטה ברחבי המזרח התיכון והוא הגיע אף לקרן אפריקה.
במהלך המאה ה-20 נפוץ המאכל גם בארצות הברית ואירופה בשל הגירה ממצרים לאזורים אלה.
בישראל הפול פופולרי בעיקר בחומוסיות, שבהן הוא מוגש כתוספת על חומוס, בדומה למסבחה.
פול לֶרי היה זמר טנור (ומאוחר יותר בריטון) צרפתי, שהתפרסם ביותר בהופעתו כ"דון חוסה" המקורי בכרמן.
הופעתו הראשונה הייתה באופרה קומיק ב-1866 כ"ז'וזף" של מאול.
הוא יצר את תפקידי "שארל השני" בהצגת הבכורה של "דון סזאר דה באזאן" של מאסנה בשנת 1872, "בנואה" ב"דבר המלך" של דליב ב-1873 ו"דון חוזה" בכרמן של ביזה ב-1875.
ב-1882 עבר לתפקידי בריטון, החל ב"פוזה" ("דון קרלוס") בלה סקאלה.
הוא שהה זמן מה גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם ביצע את "זורגה" ("דולי הפנינים" של ביזה), "ריגולטו", "ז'רמון" (לה טרוויאטה), "לונה" ו"אלפונס" ("לה פאבוריטה") הוא פרש מן הבמה בשנת 1894.
אליזבט פורבס, לרי, פול, מילון גרוב החדש לאופרה, 1992, לונדון, עורך סטנלי סיידי.
סטיבן פול מושן היה מתופף ג'אז אמריקאי.
מושן נולד בפילדלפיה, פנסילבניה וגדל בפרובידנס, רוד איילנד.
הוא היה מתופף ג'אז, נגן כלי הקשה ומלחין ממוצא ארמני.
מושן היה אחד מהמתופפים המודרניים המשפיעים ביותר בעולם.
הוא מילא תפקיד חשוב ב"שחרור" המתופף מחובתו לשמור על הקצב.
שם משפחתו ארמני ולכן יש הטוענים כי ראוי היה לבטאו מו-טי-אן, אולם הוא עצמו ביטא את השם מו-שן (Mo-shun).
מושן הירבה להופיע עם הגיטריסט ביל פריזל, בהרכבים שונים.
מושן הופיע איתו עד שנותיו המאוחרות.
בשנת 1983 ניגן בהרכב יחד עם ביל פריזל ולני סטרן.
בשנת 2004 הוא הקליט עם הפסנתרנית הישראלית ענת פורט את האלבום "A long story".
ב-2012 נבחר במשאל מבקרי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז.
מושן נפטר כתוצאה מסיבוכים הקשורים למחלת התסמונת המיאלודיספלסטית.
סר ג'יימס פול מקרטני הוא מוזיקאי וזמר-יוצר בריטי הנחשב בעיני רבים לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בתולדות המוזיקה הפופולרית.
מקרטני ידוע בעיקר בזכות היותו חבר בלהקת הרוק הביטלס, הנחשבת בעיני רבים להרכב המוזיקלי החשוב והמשפיע ביותר במאה ה-20, ופעל בלהקה ככותב, כמלחין, כמבצע וכנגן גיטרה בס.
פעילותו של מקרטני בלהקת הביטלס, ושיתוף הפעולה עם חבריו ללהקה ג'ורג' האריסון, רינגו סטאר וג'ון לנון, הובילה לכמה מהשירים הפופולריים ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הרוק, ובתוך כך הייתה לו תרומה חשובה לשינוי, שעברה מוזיקה זו מפורמט של בידור לאומנות של ממש.
מקרטני נחשב לזמר-יוצר משפיע מאוד בתולדות המוזיקה הפופולרית.
זכה 21 פעמים בפרס הגראמי, נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-1988 כחבר להקת הביטלס וב-1999 כזמר-יוצר עצמאי, וב-1979 הופיע לראשונה בספר השיאים של גינס כיוצר המצליח (הפורה) ביותר אשר עשרות משיריו התברגו למקומות הראשונים במצעד הפזמונים הבריטי.
המגזין רולינג סטון דירג את מקרטני במקום ה-11 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
מעבר לפעילותו בתחום המוזיקה וההפקה המוזיקלית, לאורך השנים עסק מקרטני גם בציור, הפקת סרטים ופעילות למען זכויות אדם ולמען זכויות בעלי חיים.
בשנת 1965 הוענק למקרטני תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית, ובשנת 1997 הוענק לו תואר אבירות מטעם הממלכה המאוחדת.
מקרטני מחזיק בשורה ארוכה של הישגים יוצאי דופן, הוא זכה ב21 פרסי גראמי, נכנס פעמיים להיכל התהילה של הרוק אנד רול (the rock and roll hall of fame) פעם אחת בשנת 1988 כחבר הביטלס וב-1999 כאמן סולו.
לאחר שעשרות משיריו הגיעו לראשי המצעדים ברחבי העולם.
מגזין הרולינג סטון דירג אותו במקום ה11 ברשימת ה"100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים"
ג'יימס פול מקרטני נולד ב-18 ביוני 1942 בליברפול שבאנגליה לג'יימס (ג'ים) ולמרי מקרטני, משפחה ממוצא אירי ממעמד הפועלים.
אמו הייתה אחות ומיילדת במקצועה, ואביו היה איש מכירות בבורסת הכותנה, ומוזיקאי ג'אז.
למקרטני אח צעיר בשם פיטר מייקל (מייק) מקרטני, מוזיקאי אף הוא, נולד בליברפול ב-7 בינואר 1944. הוא ואחיו הוטבלו לנצרות הקתולית, דתה של אמם.
בשנת 1955 עברה משפחת מקרטני על בניה הצעירים לבית ברחוב פורת'לין 20 (20 Forthlin Road) שבדרום ליברפול, הבית אשר יוגדר ברבות השנים על ידי הקרן הלאומית כ"מקום הולדתה של להקת הביטלס".
לעובדת היותו של האב מוזיקאי הייתה השפעה חיובית על מקרטני אשר הפגין משיכה למוזיקה משחר נעוריו.
אביו של מקרטני פעל בצעירותו בשנות ה-20 כמנהיג להקת הג'אז "Jim Mac's Band", היה נגן חצוצרה ופסנתר, וניגן נעימות ג'אז בבית המשפחה.
האב עודד את שני בניו להתנסות במוזיקה, ומקרטני החל להתנסות בנגינה על חצוצרה משומשת שקנה לו אביו.
הגאות בהשמעת מוזיקת הרוק אנד רול והרית'ם אנד בלוז בתחנות הרדיו בשלהי שנות ה-50 שילהבה והפנתה את תשומת לבו של מקרטני לדומיננטיות המתחזקת של הגיטרה החשמלית, והוא החליט לוותר על החצוצרה שנתן לו אביו ולרכוש גיטרה אקוסטית.
מקרטני התקשה לנגן על הגיטרה עקב היותו שמאלי, עד שהחליט להפוך את המיתרים על הגיטרה.
ב-31 באוקטובר 1956, נפטרה מרי מקרטני, אמו של פול, כתוצאה מסיבוכים במהלך ניתוח מסקטומיה אשר התקיים כדי לנסות ולטפל בסרטן השד אשר אובחן אצלה מספר שנים קודם לכן.
מקרטני חיפש נחמה במוזיקה, ובילה שעות בנגינה על הגיטרה החדשה.
בגיל 14 בלבד, הוא כתב את שירו הראשון "איבדתי את נערתי הקטנה" (I Lost My Little Girl), ושירים נוספים אשר חלקם הפכו לאחר מכן לשירי הביטלס.
בתוך כך ניסה מקרטני ללמוד נגינה בפסנתר בעזרת שיעורי נגינה בעצת אביו, אך זמן קצר לאחר מכן הוא ויתר על השיעורים כי הוא מצא שהוא מעדיף ללמוד נגינה משמיעה.
ואכן, תוך זמן לא ארוך, ובזכות הכישרון הטבעי המוזיקלי שלו, מקרטני למד לנגן היטב על הפסנתר, ואף נעזר בו לכתוב בגיל 16 את אחד הפזמונים שיהפוך לאחד מלהיטי הביטלס, When I'm Sixty-Four.
ב-1954 מקרטני פגש לראשונה את ג'ורג' האריסון, לימים חברו ללהקת הביטלס, באחת הנסיעות מטעם בית הספר בו למדו.
השניים הפכו מיד לחברים, ומצאו עניין משותף במוזיקה ובנגינה.
מקרטני ניסה לצרף את חברו, ג'ורג' האריסון, לאותה להקה, והאריסון אכן התקבל ב-1958 בתפקיד של נגן גיטרה מובילה.
לאחר מספר גלגולים זכתה להקת "החוצבים" לשם הביטלס.
למרות הסתייגותה של דודתו של לנון, מימי, ממקרטני בן מעמד הפועלים (לנון היה בן המעמד-הבינוני האמיד), ועוד יותר מהאריסון, בעל המבטא הליברפולי העיקש, הפכו מקרטני ולנון ידידים והחלו כמעט מיד לכתוב שירים ביחד.
הביטלס היו מסגרת מאגדת רופפת ללהקת נערים, ללא מתופף ראוי לשמו ובהרכבים ובשמות שהשתנו תדירות.
פריצת הדרך המקצועית הגיע כאשר ארגן אמרגנה הראשון של הלהקה סדרת הופעות במועדון לילה קטן ברובע סט.
לקראת סדרת ההופעות צורף ללהקה ידידו של לנון, סטיוארט סאטקליף, כנגן בס וברגע האחרון צורף המתופף פיט בסט.
סדרת ההופעות, כמו גם מסעות ההופעות הנוספים בהמבורג, תרמו רבות לגיבושה של הלהקה.
אחרי מסע ההופעות הראשון, שהסתיים בגירושם של חברי הלהקה מהמבורג, התפרקה הלהקה למעשה, אך שבה והתאחדה כעבור מספר חודשים, כשמקרטני מלוהק הפעם לתפקיד נגן גיטרת הבס, במקום סאטקליף שנשאר ללמוד בהמבורג.
בסוף שנת 1961 הפך בריאן אפסטיין (אפשטיין) למנהל הלהקה, שינה את הופעתה, ואף הצליח להשיג לה חוזה הקלטות לאחר מספר ניסיונות כושלים.
שני השירים הראשונים שהקליטה הלהקה, Love Me Do ו-P.S.
I Love You, היו שירים שהכותב העיקרי שלהם היה מקרטני.
במהלך שנת 1963 נהנתה הביטלס מהצלחה כבירה בבריטניה, שבשנת 1964 תורגמה להצלחה גדולה לא פחות בארצות הברית ואחר-כך בעולם כולו.
לבד מגרסאות כיסוי לשירים של כותבים אחרים, ושיר אחד של ג'ורג' האריסון, נכתבו כל השירים בשנים אלו על ידי מקרטני ולנון.
חלק מלהיטי הלהקה נכתבו על ידי השניים כשהם יושבים "עין מול עין" עם הגיטרות בידם.
שירים אחרים נכתבו בעיקרם או במלואם על ידי לנון או מקרטני, אך השניים הקפידו להעניק קרדיט כתיבה זה לזה בכל השירים שכתבו.
בין השניים התפתחה אותה עת תחרות ידידותית לכתיבת השירים המוצלחים ביותר של הלהקה, כשהפרס הנחשק ביותר הוא הזכות לשיר שיופיע על צד א' של תקליטוני הלהקה.
בשנים הראשונות להצלחת הלהקה (1963 - 1966) התגורר מקרטני בחדר בביתה של חברתו אותה עת, השחקנית המתחילה ג'יין אשר.
יחסיהם של השניים ידעו עליות ומורדות, שחלקן תועד גם בשירים שכתב מקרטני בשנים אלו.
היחסים הלכו והצטננו כאשר עבר מקרטני לבית משלו, ב-1966, ואחרי תקופת אירוסים קצרה ב-1968 באו לקצם.
מקרטני הפגין לאורך שנות פעילותה הראשונות של הלהקה עניין רב בתהליך ההקלטה ובחידושים מוזיקליים.
למקרטני היה תפקיד חשוב בעיצוב האופן בו ניגן רינגו סטאר, חבר הלהקה, על התופים; באופן בו הוקלטה נגינת הבס בשירי הלהקה; ובהדרגה, לצידו של מפיקה המוזיקלי של הלהקה, ג'ורג' מרטין, גם בעיבוד המוזיקלי הכולל.
תרומה חשובה נוספת של מקרטני לביטלס, לבד מהשירים שלהלחנתם היה שותף, הייתה התנסותו במוזיקה נסיונית, שחלק מלקחיה (לדוגמה, סרטי הקלטה מנוגנים לאחור) מצא את מקומו בתקליטי הלהקה.
הביטלס חדלו מהופעות חיות בסוף אוגוסט 1966. המהלך היה תחילה לצנינים בעיניו של מקרטני, אך לבסוף קץ גם הוא בהופעות בהן לא ניתן היה לשמוע את נגינת חברי הלהקה או להגיש באופן הולם את שיריה החדשניים והמורכבים יותר.
אחרי הפסקת ההופעות נטלו חברי הלהקה חופשה ארוכה, במהלכה הלחין מקרטני את פס-הקול לדרמה הריאליסטית The Family Way (תקלה בירח הדבש).
עם שובה של הלהקה מן החופשה יזם מקרטני את הרעיון ליצור אלבום של הביטלס, שתוצג כלהקה אחרת, "להקת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר".
מקרטני, הוגה הרעיון, היה הרוח החיה ביצירת האלבום החדשני, לו כתב את רוב השירים, ובעיצוב תצלום העטיפה המפורסם שלו.
זמן קצר אחרי צאת Sgt.
Pepper, שזכה להצלחה אמנותית ומסחרית מסחררת, התאבד (ככל הנראה) מנהלה של הלהקה, בריאן אפסטיין.
בחלל שנוצר נטל על עצמו מקרטני, לא תמיד לשביעות רצונם של חברי הלהקה האחרים, את תפקיד היוזם העיקרי.
יוזמתו הראשונה הייתה יצירת סרט טלוויזיה אוונגרדי בשם Magical Mystery Tour (מסע הקסם המסתורי), שהיה אמור לתעד טיול בין אתרים בערי הפרובינציה של אנגליה, וברוח התקופה נוצר בלי תסריט מוגדר.
הסרט הנסיוני הוקרן, שלא בטובתו, בזמן צפיית השיא של חג המולד של 1967, בניגוד מוחלט לאופיו, והוכתר ככישלון הראשון של הלהקה.
בשנת 1968 היו חברי הלהקה טרודים בענייניהם ובענייני אפל החברה החדשה שהקימו ביוזמת מקרטני.
הניכור ההולך וגובר ביניהם ניכר באלבום הלבן - האלבום הכפול שהקליטו אותה שנה, ושחלקים ניכרים ממנו הוקלטו על ידי חברי הלהקה בנפרד, בלי שיתוף פעולה יצירתי ביניהם.
לקראת תחילת 1969 יזם מקרטני פרויקט חדש, אף הוא נסיוני ברוחו, בו יקליטו חברי הלהקה את תקליטם החדש כשבמקביל מתועד תהליך ההקלטה במצלמות קולנוע.
הפרויקט כונה Get Back ומתיעודו הקולנועי (בסרט Let it Be) ניתן להבחין במתח הרב שבין חברי הלהקה, במיוחד על-רקע תפקידו הדומיננטי של מקרטני בה, ועל רקע נוכחותה של אשתו הטרייה של לנון, יוקו אונו.
אחרי כישלון פרויקט Let It Be חדלה הלהקה למעשה מלפעול כקבוצה מוזיקלית.
מקרטני, שנישא זמן קצר לפני כן לחברתו האמריקנית לינדה איסטמן, סירב להשלים עם רוע הגזירה, ויזם פרויקט נוסף, שהיה לשירת הברבור של הלהקה.
האלבום, Abbey Road, הוקלט שוב כשחברי הלהקה מתפקדים כקבוצה מוזיקלית, אך בידיעה ברורה כי קשה יהיה להמשיך בפעילות מעבר למאמץ חד-פעמי זה.
סמוך לסוף ההקלטות אף הודיע לנון למקרטני כי מבחינתו הגיע סיפור הלהקה לסיומו.
אחרי הקלטת Abbey Road נקלע מקרטני למשבר אישי קשה.
הוא הסתגר עם אשתו בחווה מרוחקת בסקוטלנד והרבה לשתות לשוכרה.
בינו לבין שלושת חברי הלהקה האחרים פרץ קרע גלוי, על רקע מחלוקת בנושא מנהלה העתידי של הלהקה.
מקרטני, שהקליט בביתו אלבום בו ניגן בכל הכלים, החליט לצאת לדרך חדשה, והכריז באפריל 1970 על פרישה מן הלהקה ועל הוצאת תקליט חדש, ימים ספורים לפני הוצאתו המיועדת של אלבומם האחרון של הביטלס, Let it Be.
תקליטו הראשון של מקרטני אחרי פירוק הביטלס נקרא בפשטות McCartney.
התקליט זכה להצלחה מסחרית ניכרת, אך גם לביקורת על ההפקה הבלתי-מהוקצעת שלו.
תקליטו השני, Ram, היה מלוטש הרבה יותר בהפקתו, וזכה אף הוא להצלחה רבה.
תקליטון מתוכו, עם השיר Uncle Albert/Admiral Halsey, הגיע למקום הראשון במצעדי המכירות בארצות-הברית.
תקליט זה, ולצדו האלבום Imagine של לנון, היו גדושים התייחסויות ועקיצות הדדיות בין שני השותפים-ליצירה לשעבר, שניצבו עתה משני צידי המתרס בהתכתשות על נכסי להקת הביטלס.
מקרטני העדיף להימנע מתגובה ארסית ומהמשך ההתכתשות הפומבית עם לנון.
בסוף 1971 הוא הקים להקה חדשה בשם Wings (כנפיים), בה היו חברים מקרטני ואשתו לינדה, דני ליין (לשעבר מלהקת המודי בלוז) והמתופף דני סייבל.
הלהקה החדשה הוציאה תקליט צנוע, ללא פרסום מוקדם, בשם Wild Life, שזכה להצלחה צנועה.
מטרתו העיקרית של מקרטני הייתה לנסות לשנות את תפישתו כחבר הביטלס לשעבר בלבד, וליצור לעצמו שם שאינו נסמך רק על תהילת העבר.
מקרטני ולהקתו יצאו לסיור מאולתר באוניברסיטאות ובמכללות בבריטניה, בלי פרסום מראש וללא ביצוע של שירי הביטלס; ואחר כך לסיור ערים ממושך באירופה, כשהם נודדים באוטובוס פשוט, ומבצעים רק שירים של "כנפיים".
מקרטני הוסיף לצעד זה הוצאת שני תקליטונים ב-1972 שנאסרו להשמעה ב-BBC: התקליטון Hi, Hi, Hi נאסר להשמעה לאור השימוש בו בשפה גסה, ואילו Give Ireland Back to the Irish, שנכתב אחרי טבח יום ראשון העקוב מדם נאסר להשמעה בגלל המסר הפוליטי שלו.
במהלך 1972, בין מסעות ההופעות, הקליט מקרטני, עם גרסה חדשה ומורחבת של "כנפיים" (עם הגיטריסט הנרי מקאלוך כחבר חמישי), תקליט נוסף בשם Red Rose Speedway מקרטני הקדים והוציא, לפני הוצאת התקליט, תקליטון עם השיר My Love שהיה לקוח ממנו.
התקליטון זכה להצלחה רבה, במיוחד בארצות הברית, והתווה את הכיוון להצלחה הגדולה אותה נחל גם Red Rose Speedway.
מעודד מהצלחת התקליט ומהצלחתו של שיר הנושא לסרט מסדרת "ג'יימס בונד" Live and Let Die (שהוקלט שנים אחר כך גם על ידי Guns N' Roses), פנה מקרטני להקלטת תקליטו הבא, Band on the Run.
זמן קצר לפני היציאה להקלטות בלאגוס שבניגריה נטשו מקאלוך וסייבל את הלהקה, והותירו את המקרטנים עם דני ליין לבדו.
הקלטת התקליט עצמו הייתה נגועה בקשיים נוספים, כמו שוד דרכים בו נלקחו ממקרטני כל ההקלטות שהכין לקראת הקלטת האלבום.
למרות זאת, הפך האלבום להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה.
הצלחת התקליט הובילה לכינון ההרכב השני של "כנפיים", עם ג'ימי מקאלוך כגיטריסט וג'ף בריטון ואחר-כך ג'ו אינגליש כמתופפים.
בשנים 1975–1976 יצאה הלהקה לשורה של מסעות הופעות מצליחים, כשהיא שוזרת ביניהם שורה ארוכה של תקליטים ותקליטונים מצליחים מאוד, שהציבו אותה במעמד אחת הלהקות המצליחות ביותר בתקופתה.
ב-1977 התכוון מקרטני להמשיך בסיבובי ההופעות, אך הריונה של לינדה מקרטני גרם לו לשנות את תוכניותיו, ובשנה זו הוציאה הלהקה רק תקליטון אחד, Mull of Kintyre, שהיה ללהיט גדול בבריטניה ובמדינות אחרות.
השיר היה לסינגל הראשון שמכר למעלה משני מיליון עותקים בבריטניה בלבד והיה גם לסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בכל הזמנים כשהוא מדיח מעמדה זו את She Loves You של הביטלס אחרי 14 שנים.
השיא נשבר בשנת 1984, עם השיר Do They Know It's Christmas של הבנד אייד.
בשנת 1978 הוציאה "כנפיים" את London Town — תקליט נוסף, שהצלחתו נפלה מזו של קודמיו.
במהלך ההקלטות נטשו מקאלוך ואינגליש את הלהקה והזוג מקרטני וליין נותרו שוב לבדם.
הנוטשים הוחלפו אחר-כך בלורנס ג'אבר וסטיב הולי, אך London Town, כמוהו כאלבום הסיכום, Wings Greatest, בישרו את קיצה של הלהקה.
בשנת 1979, אחרי הוצאת תקליט נוסף במסגרת להקת "כנפיים" (Back to the Egg) ומסע הופעות קצר, הוציא מקרטני תקליטון לחג המולד, שהיה הראשון שהוציא מחוץ למסגרת "כנפיים" מאז תחילת העשור.
זמן קצר אחרי-כן, כאשר יצאה "כנפיים" למסע הופעות ביפן, נעצר מקרטני על ידי שלטונות המכס של יפן בהאשמה של אחזקת מריחואנה ושהה במעצר עשרה ימים.
מסע ההופעות ביפן בוטל ומקרטני החליט להשעות את המשך פעילות הלהקה כדי להרהר בעתידו.
כמה חודשים אחרי כן הוציא מקרטני אלבום סולו ראשון מזה עשור, שזכה לשם McCartney II.
האלבום הוקלט שנה קודם לכן, אחרי סיום הקלטות Back to the Egg וכמו באלבומו הראשון אחרי פירוק הלהקה, גם כאן ניגן מקרטני בכל הכלים.
McCartney II, שעשה שימוש מקיף וחדשני בסינתיסייזר, זכה לביקורות מעורבות, אך נמכר היטב והניב להיט בולט (Coming Up).
בדצמבר 1980, אחרי רצח ג'ון לנון, חברו ללהקת הביטלס, הסתגר מקרטני המזועזע בביתו וסירב לצאת למסע הופעות נוסף של "כנפיים".
סירובו הוביל לפרישת דני ליין מן הלהקה ולפירוקה הסופי.
הקריירה המוזיקלית של מקרטני בשנות השמונים אופיינה בגיוון סגנוני ניכר ובשיתופי פעולה רבים.
מקרטני לא יצא לסיבוב הופעות במשך כמעט עשור אחרי הירצחו של לנון, גם משיקולי אבטחה, וגם בגלל העדפתה של לינדה מקרטני, שלא רוותה נחת מסיבובי ההופעות התכופים.
תקליטו הראשון של מקרטני בשנות השמונים, "Tug of War" מ-1982, היה להצלחה המסחרית והביקורתית הגדולה ביותר שלו בעשור זה.
באלבום זה, שהושווה פעמים רבות ל-"Band on the Run" מבחינת איכותו, שב מקרטני לשתף פעולה עם רינגו סטאר ועם מפיקם המוזיקלי של הביטלס, ג'ורג' מרטין, שהעניק לשירי האלבום מגע ייחודי.
מקרטני שיתף פעולה באחד משירי האלבום עם קרל פרקינס – אליל נעוריו של ג'ורג' האריסון, ובשני שירים נוספים שיתף מקרטני פעולה עם סטיבי וונדר.
אחד השירים, "Ebony and Ivory" זכה להצלחה מסחרית גדולה.
השיר המרגש ביותר באלבום, בעיני רבים, היה "Here Today", שנכתב אל ולזכרו של לנון, ועובד לכלי קשת על ידי מרטין.
מקרטני המשיך בהוצאת אלבום מצליח נוסף, "Pipes of Peace" מ-1983 – מעין אלבום המשך אופטימי ל-"Tug of War".
אלבום זה, שחלק ניכר ממנו הוקלט בתקופת הקלטות האלבום הקודם (והיה המשך לשיתוף הפעולה עם אריק סטיוארט מ-10cc), כלל להיט ששמו כשם האלבום ("Pipes of Peace" ושני דואטים עם מייקל ג'קסון: "The Man" ו-"Say Say Say", שהיה ללהיט גדול (והשיר האחרון של מקרטני שהגיע לצמרת מצעד התקליטונים בארצות הברית).
מקרטני שיתף פעולה עם ג'קסון גם בשיר נוסף, "The Girl is Mine", שהיה ללהיט הראשון מאלבומו המצליח של ג'קסון "Thriller".
אלבומו הבא של מקרטני, "Give My Regards to Broad Street" מ-1984, היה פרויקט שאפתני, ששילב סרט (שזכה לביקורות רעות) בכיכובם של מקרטני עצמו, אשתו לינדה, רינגו סטאר ואשתו, ברברה באך, טרייסי אולמן ורלף ריצ'רדסון; ופס-קול (שזכה לפרסים ושבחים), בו בלטו ביצועים לכמה משירי הביטלס אותם הלחין מקרטני.
אלבומו הבא של מקרטני, "Press to Play" מ-1986, ורוב שיריו נכתבו במשותף עם אריק סטיוארט.
האלבום היה ניסיון של מקרטני ליצור אלבום בנוסח "Thriller" של מייקל ג'קסון שהיה, כהגדרתו "מעט תוכן והרבה יחסי-ציבור." האלבום זכה להצלחה דלה יחסית ולביקורות מעורבות, כשמקרטני עצמו מצהיר כי האלבום היה "עשוי למחצה...
יהיו מבקרים שיגידו שזה זבל, ואני נוטה להסכים."
באותה תקופה גם נוצר קרע בין מקרטני למייקל ג'קסון.
מקרטני, ששיריו היו כפופים עדיין לאותו הסדר זכויות עליו חתם ב-1963 עם לנון, לא נתן את ברכתו לכך שג'קסון, שרכש את הזכויות לשירי הביטלס, ייעד כמה מהם לפרסומות.
חברי הלהקה סירבו באדיקות להרשות שימוש בשיריהם בפרסומות.
מפנה חיובי חוללה ב-1987 הקלטת אלבום שירי רוק-אנד-רול ישנים, "СНОВА В СССР".
האלבום, שפירוש שמו "בחזרה לברית המועצות," הוקלט כמחווה לקהלו של מקרטני בברית-המועצות וזכה שם להצלחה גדולה מאוד, כשעותקים רבים זולגים למדינות המערב.
אותה שנה הוציא מקרטני גם את "All the Best!", אלבום אוסף מלהיטיו משנות ה-70 וה-80. אלבום האוסף זכה להצלחה רבה בממלכה המאוחדת, ולהצלחה גדולה, עם הזמן, גם בארצות הברית.
מקרטני המשיך בקו העלייה עם אלבום חדש בשם "Flowers in the Dirt".