tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיט וחבריו השרים התעלמו ממגבלה אחרונה זו והורו ללורד צ'נסלור להטביע את החותם ללא הסכמת המלך כדי שההחלטה תקבל תוקף של חוק.
מעשה זה הוגדר על ידי אדמונד ברק כשקר, כזיוף וכהונאה.
חובותיו של ג'ורג' החלו לתפוח, בעוד שאביו סירב לסייע לו אם לא יסכים להינשא לבת דודתו הנסיכה קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל.
ב-1795 הסכים הנסיך מוולס לתנאי הנדרש, וטקס הנישואין התקיים ב-8 באפריל בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס.
אלא שנישואים אלו היו הרי אסון; בני הזוג לא התאימו זה לזה והשניים נפרדו רשמית לאחר לידתה של ילדתם היחידה, הנסיכה שרלוט מוויילס, ב-1796, ומכאן והלאה חיו בנפרד.
הנסיך מוויילס המשיך לקיים מערכת יחסים עם מרי פיצהרברט עד יומו האחרון, למעט כמה תקופות של פירוד ביניהם.
בנוסף למרי פיצהרברט, היו לג'ורג' כמה פילגשים כמו מרי רובינסון, שחקנית שקיבלה קצבה נדיבה לאחר שאיימה למכור לעיתונות את המכתבים שהוא כתב לה, גרייס אליוט, שהייתה גרושתו של רופא ופרנסס ויליירס, הרוזנת מג'רזי, שבמשך כמה שנים שלטה בחייו של הנסיך.
על פי השמועות, נולדו לג'ורג' כמה ילדים באופן בלתי חוקי: ג'יימס אורד (נולד ב-1786), שעבר לארצות הברית והפך לכומר ישועי, היה על פי הדיווחים בנם של ג'ורג' ומריה.
בערוב ימיו סיפר ג'ורג' לחברו שיש לו בן ששירת כקצין חיל הים באיי הודו המערבית, שזהותו נקבעה בהיסוס כהנרי הרווי (1786–1824).
ילדים נוספים שדווחו כוללים את ג'ורג' סימור קרול, ויליאם המפשייר וצ'ארלס "בו" קנדי.
נושא חובותיו של הנסיך, שהצטברו לסכום עצום של 630,000 ליש"ט (55 מיליון ליש"ט בערכים של היום) ב-1795, נפתר, לפחות באופן זמני, על ידי הפרלמנט.
בסרבו לכסות את החוב בבת אחת, החליט הפרלמנט להוסיף לו קצבה שנתית נוספת של 65,000 ליש"ט.
ב-1803 נוספה קצבה שנתית נוספת של 60,000 ליש"ט והחובות שהצטברו עד 1795 שולמו במלואם ב-1806, אף על פי שהם נותרו בעינם.
ב-1804 התגלע סכסוך על עניין האפוטרופסות על הנסיכה שרלוט, שבסופו היא הועברה לחסותו של סבה המלך.
הפרשה נמשכה גם לאחר הקמתה של ועדת חקירה פרלמנטרית בנוגע להתנהגותה של הנסיכה קרוליין לאחר שהואשמה בלידתו של בן בלתי חוקי.
הוועדה ניקתה אותה מכל חשד אך גינתה את התנהגותה.
ב-5 בפברואר 1811 מונה ג'ורג' כנסיך עוצר (Prince Regent).
העוצר התיר לשריו לנהל באופן חופשי את ענייני הממשלה והעסיק את עצמו כשליט ברמה פחותה מזו של אביו.
העיקרון שהמלך ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שזוכה לתמיכת הרוב בבית הנבחרים, בין אם הוא מחבב אותו אישית ובין אם לאו, התמסד באותה תקופה.
ממשלותיו של ג'ורג', עם סיוע קל מצידו, משלו בבריטניה בתקופת הניצחונות במלחמות הנפוליאוניות, ניהלו משא ומתן על הסכמי השלום וניסו להתמודד עם המשברים החברתיים והכלכליים שהתרחשו לאחר המלחמות.
אחד המשברים הפוליטיים המשמעותיים שהעסיקו את בריטניה באותה תקופה היה נושא מתן שוויון הזכויות לקתולים וביטול המגבלות הפוליטיות שהוטלו עליהם.
הטורים, בהנהגתו של ספנסר פרסיבל, התנגדו למהלך, בעוד שהוויגים תמכו בו.
בראשית תקופת העוצרות ציפו מהנסיך מוויילס לתמוך במנהיג הוויגים, ויליאם גרנוויל.
למרות זאת הוא לא מינה מיידית את גרנוויל לראשות הממשלה.
בהשפעת אימו טען שפיזורה המיידי של ממשלה טורית תגבה מחיר גבוה מדי מבריאותו של המלך, שהיה תומך של הטורים, ובכך יחסל כל סיכוי שיחלים.
ב-1812, כשנראה היה שסיכוייו של המלך להחלים קלושים, נכשל ג'ורג' שוב בניסיונו למנות ממשלה וויגית.
תחת זאת הוא ביקש מהוויגים להצטרף לממשלה הקיימת בראשות פרסיבל.
הוויגים סירבו לשתף פעולה עקב חילוקי הדעות על נושא שוויון הזכויות לקתולים.
באי רצון התיר הנסיך לפרסיבל להמשיך לכהן כראש הממשלה.
ב-10 במאי 1812 נרצח פרסיבל ביריות מתנקש.
ג'ורג' היה מוכן שהממשלה תמשיך לכהן עם אותם שרים תחת ראש ממשלה חדש.
בית הנבחרים הכריז רשמית על רצונו בקיומה של ממשלה חזקה ואפקטיבית.
לפיכך, הציע הנסיך את ראשות הממשלה לריצ'רד וולסלי (Richard Wellesley) ולאחר מכן לפרנסיס ראודון-הייסטינגס (Francis Rawdon-Hastings).
שני האישים סירבו להצעה, ובסופו של דבר מונתה מחדש ממשלתו של פרסיבל כשרוברט ג'נקינסון (Robert Jenkinson) מונה לעמוד בראשה.
הטורים, בניגוד לוויגים כמו צ'ארלס גריי, שאפו להמשיך את מסע המלחמה באירופה נגד נפוליאון.
קואליציה אנטי-צרפתית, שכללה את רוסיה, פרוסיה, אוסטריה, בריטניה ועוד כמה מדינות קטנות, הביסה את נפוליאון ב-1814. בקונגרס וינה הוחלט שנסיכות הנובר, שהייתה באיחוד פרסונלי עם בריטניה מאז 1714, תהפוך לממלכת הנובר.
ב-30 בדצמבר 1814 חתם ואשרר הנסיך את הסכם גנט שסיים את מלחמת 1812 עם ארצות הברית.
נפוליאון חזר מגלותו ב-1815, אך הוא הובס בקרב ווטרלו על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אחיו של ריצ'רד ולסלי.
בתקופה זו לקח ג'ורג' חלק פעיל ביצירתו של מה שקרוי "סגנון העוצרות" (Regency style).
בלונדון הוקם ריג'נטס פארק ונסלל רחוב ריג'נט.
בדעתו של הנסיך עלה הרעיון לבנות מרחצאות חמים על שפת הים והוא הקים את הביתן המלכותי בברייטון שנבנה על ידי האדריכל ג'ון נאש בסגנון שהושפע מבניין הטאג' מהאל ופנים הבניין היה מעוצב בסגנונות סינים והודים.
עם מותו של ג'ורג' השלישי ב-1820, הפך הנסיך העוצר למלך בגיל 57 בשם ג'ורג' הרביעי, מבלי שיחולו שינויים משמעותיים בסמכויותיו.
באותו זמן סבל המלך מהשמנת יתר ונראה שהיה מכור ללאודנום.
מערכת היחסים של ג'ורג' הרביעי עם אשתו קרוליין כבר הייתה בשפל המדרגה בעת שעלה לכס המלוכה.
מאז 1796 הם חיו בנפרד ושניהם ניהלו רומנים.
ב-1814 עזבה קרוליין את בריטניה לאירופה, אך היא בחרה לשוב לקראת טקס ההכתרה של בעלה ולדרוש באופן פומבי את זכויותיה כמלכה.
למרות זאת סירב ג'ורג' להכיר בה כמלכה והורה לשגרירי בריטניה לדאוג שבחצרות המלוכה באירופה יתייחסו אליה בהתאם.
בצו מלכותי נמחק שמה של קרולין מספרי התפילה של הכנסייה האנגליקנית.
המלך רצה להתגרש, אך יועציו סברו שכל הליך גירושין יהיה כרוך בחשיפת כל מערכות היחסים הבלתי חוקיות שלו.
לפיכך, הוא ביקש שיועבר חוק המקנה לפרלמנט סמכויות של בית משפט.
על פי החוק הייתה קרוליין מנושלת מתוארה כמלכה.
החוק נתפס כבלתי פופולרי לחלוטין בציבור ולא אושר בפרלמנט.
ג'ורג' החליט בכל מקרה לאסור את הגעתה של קרוליין לטקס ההכתרה שלו שהתקיים ב-19 ביולי 1821. קרוליין חלתה באותו יום ומתה ב-7 באוגוסט.
לשם ההשוואה, עלות טקס ההכתרה של ג'ורג' השלישי עמד על 10,000 ליש"ט בלבד.
למרות התקציב העצום, היה זה אירוע פופולרי מאוד.
ב-1821 נעשה ג'ורג' למלך הראשון שביקר באירלנד מאז ריצ'רד השני.
בשנה שלאחר מכן הוא ביקר באדינבורו, שנחשב לביקור הראשון של מלך בריטי מכהן בסקוטלנד מאז אמצע המאה ה-17.
ג'ורג' הרביעי בילה את רוב שנות מלוכתו האחרונות בטירת וינדזור, אך הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה.
בתחילה ציפו שהוא יתמוך בשוויון הזכויות לקתולים בהסתמך על דעותיו בנושא כפי שהביע אותן ב-1797, אך ב-1813 דעותיו האנטי-קתוליות נעשו ברורות.
ב-1824 הוא הוקיע בפומבי את המהלך.
לאחר שנשבע את שבועת האמונים בטקס ההכתרה שלו, היה ג'ורג' סמוך ובטוח שכעת עליו להיות מגן האמונה הפרוטסטנטית והוא לא יכול להוביל צעד פרו-קתולי כזה.
השפעתו של המלך הייתה כה חזקה בנושא וכך גם הייתה דעתם של שרי ממשלתו של הלורד ליברפול מהמפלגה הטורית.
במצב זה נראה שהחוק לשוויון הזכויות לקתולים אבוד.
עם זאת, ב-1827 פרש הלורד ליברפול והוחלף על ידי ג'ורג' קנינג שהיה תומך נלהב בחוק.
כשנכנס קנינג לתפקידו, המלך, שעד אז הסתפק בהנחיית השרים בשאלה הקתולית בשיחות פרטיות, סבר כי כעת עליו לשאת הצהרה פומבית שתחושותיו בנושא זהות לאלה של אביו.
עמדתו של קנינג לא התקבלה בעין יפה על ידי רוב הטורים השמרנים, כולל הדוכס מוולינגטון.
כתוצאה מכך נאלצה הממשלה לכלול בתוכה שרים וויגים.
קנינג מת מאוחר יותר באותה שנה והשאיר את פרדריק ג'ון רובינסון להוביל את הקואליציה הוויגית-טורית החלשה.
רובינסון סיים את תפקידו ב-1828 והעבירו לדוכס מוולינגטון שבאותו שלב הבין שדחיית צעדים מסוימים שיקלו על הקתולים, תהיה צעד בלתי נבון.
בקושי רב השיג הדוכס מוולינגטון את הסכמת המלך להצגתו של חוק להקלה על הקתולים ב-29 בינואר 1829. תחת לחץ מאחיו האנטי קתולי, נסוג ג'ורג' מהסכמתו לחוק וכמחאה התפטרה הממשלה כולה ב-4 במרץ.
למחרת, כשהוא תחת לחץ פוליטי עצום, הסכים המלך לחוק והממשלה המשיכה לכהן.
ב-13 באפריל ניתנה לבסוף ההסכמה המלכותית לחוק.
הרגלי השתייה והאכילה ואורח החיים המתירני של ג'ורג' הרביעי גבו ממנו מחיר בריאותי כבד.
הוא השמין באופן חולני והפך למטרה לחיצי לעג בכל פעם שנראה בפומבי.
הוא סבל משיגדון, מטרשת העורקים, מבצקת וככל הנראה מפורפיריה.
הוא בילה ימים שלמים במיטה וסבל מהתכווצויות של קוצר נשימה שגרמו לו למצבי חנק.
שנותיו האחרונות של ג'ורג' הרביעי עמדו בסימן של התדרדרות במצב בריאותו הפיזית והנפשית ובסימן נסיגה מפעילות ציבורית.
עוזרו האישי כתב ביומנו: "לא קיים כלב בזוי, פחדן ואנוכי יותר ממנו.
לא היו מלכים חכמים וטובים רבים ואני מאמין שהוא היה אחד מהגרועים שבהם".
בדצמבר 1828 התעוור ג'ורג כמעט לחלוטין כתוצאה מקטרקט, והיה לו שיגדון כה חמור בידו ובזרועו הימנית, עד שלא יכול היה עוד לחתום על מסמכים.
באמצע שנת 1829 דיווח דייוויד וילקי שהמלך "מתבזבז בצורה מפחידה יום אחרי יום", ושהוא השמין מאוד.
ג'ורג' לקח לאודנום על מנת לנטרל את כאביו החזקים בשלפוחית השתן, שהותירו אותו כלקוי נפש במשך ימים רבים.
הוא עבר ניתוח להסרת הקטרקט בספטמבר 1829, אז לקח באופן קבוע 100 טיפות לאודנום לפני אירועים ממלכתיים.
בראשית 1830 היה מותו הקרוב של ג'ורג' ברור.
לאחר שג'ורג' התעורר בערך בשלוש לפנות בוקר ב-26 ביוני 1830 בטירת וינדזור, הוא ביקש לקרוא לרופאו , וקרא למשרתיו "סר הנרי!
ג'ורג' מת בשעה 3:15 לפנות בוקר.
לדברי הלפורד, ג'ורג' מת שמונה דקות לאחר שהגיע אליו.
הנתיחה שלאחר המוות גילתה שג'ורג' מת מדימום מדרכי העיכול העליונות שנבע מקרע של כלי דם בקיבתו.
ג'ורג' הרביעי נקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור ב-15 ביולי.
בתו החוקית היחידה של ג'ורג', הנסיכה שרלוט מוויילס, מתה ב-1817 מדימום בעת לידה והוולד נולד מת.
בנו השני של ג'ורג' השלישי, הנסיך פרדריק, דוכס יורק, מת ב-1827. את כסאו של ג'ורג' הרביעי ירש אחיו הצעיר יותר, הנסיך ויליאם, דוכס קלרנס, שמלך כויליאם הרביעי.
במותו של ג'ורג' כתב הטיימס: "מעולם לא היה אדם שהתאבלו עליו כה מעט.
איזו עין הזילה עליו דמעה?
ליבו של מי נשבר בקרבו?
אם היה לו אי פעם ידיד, חבר מסור בשלב כלשהו של חייו, אנו מוחים על כך ששמו מעולם לא הגיע לידיעתנו".
בזמן משבר מתן שוויון הזכויות לקתולים, אמר הדוכס מוולינגטון שג'ורג' היה "האדם הגרוע ביותר, האנוכי ביותר, הכוזב ביותר, בעל האופי החולני ביותר והאדם ללא כל תכונה חיובית שהוא נתקל בו בימי חייו".
לעומת זאת, בנאום ההספד שהוא נשא על המלך בבית הלורדים הוא כינה אותו "האדם המושלם ביותר בדורו" ושיבח את הידע שלו ואת כישרונו.
רגשותיו האמיתיים של ולינגטון נמצאים במקום כלשהו באמצע בין שתי אמירות אלה, כפי שמאוחר יותר הוא אמר שג'ורג' היה "פטרון נפלא של אומנויות...
שילוב יוצא מן הכלל של כישרון, שנינות, חוש הומור, עקשנות ואופי טוב ובקיצור, תערובת של איכויות מנוגדות".
ג'ורג' הרביעי כונה "הג'נטלמן הראשון של אנגליה" בהקשר לסגנונו ולהליכותיו.
היו לו גם תכונות טובות: הוא היה מהיר-תפיסה, פיקח ובעל ידע.
עם זאת, עצלנותו וגרגרנותו גרמו לו לבזבז את רוב תכונותיו הטובות.
כפי שעיתון הטיימס כתב פעם שהוא היה מעדיף נערה ובקבוק על פני פוליטיקה והטפות מוסר.
פסלים רבים של ג'ורג' הרביעי הוצבו ברחבי בריטניה, רבים מהם עדיין בחייו.
פסל שלו רוכב על סוס ניצב בכיכר טרפלגר ואחר מחוץ לביתן המלכותי בברייטון.
הרחוב הראשי באדינבורו קרוי על שמו ותחנת הרכבת קינגס קרוס שבלונדון קרויה על שם פסל שלו שהוקם במקום בראשית שנות השלושים של המאה ה-19.
בסדרת הטלוויזיה הקומית הבריטית "הפתן השחור", בעונה השלישית (1987), גילם השחקן יו לורי את דמותו של הנסיך ג'ורג' הרביעי, והוא הוצג שם כגנדרן, פזרן, טיפש ואדיש לעניינים הפוליטיים.
ג'ורג' הרביעי נשא את התארים הבאים:
12 באוגוסט 1762 – 29 בינואר 1820: הוד מעלתו המלכותית, דוכס קורנוול
5 בפברואר 1811 – 29 בינואר 1820: הוד מעלתו המלכותית, הנסיך העוצר
12 באוקטובר 1814 – 29 בינואר 1820: הוד מעלתו המלכותית, נסיך הכתר של הנובר
ג'ורג' השישי היה מלך הממלכה המאוחדת והדומיניונים של חבר העמים הבריטי וקיסר הודו מ-11 בדצמבר 1936 ועד מותו ב-1952.
ג'ורג' נולד בתקופת מלכותה של סבתו של אביו, המלכה ויקטוריה ונקרא על שם בעלה וסבו של אביו, אלברט.
כבנו השני של המלך ג'ורג' החמישי, הנסיך הצעיר לא היה צפוי לרשת את אביו, אלא אחיו הבכור אדוארד.
כנער למד במכללה של הצי המלכותי ושירת בשורותיו ובשורות חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 הוכתר לדוכס יורק ובשנת 1923 נישא לאליזבת בווס-ליון, להם נולדו שתי בנות - אליזבת ומרגרט.
באמצע שנות ה-20 החל לעבור טיפול אצל קלינאי תקשורת לבעיית הגמגום ממנה סבל, אך לא התגבר עליה מעולם.
אחיו אדוארד הוכתר למלך לאחר מות אביהם ב-1936 - אך עוד באותה השנה התפטר וויתר על הכס על מנת להינשא לאשת החברה הגבוהה האמריקאית, ווליס סימפסון.
בעקבות עזיבתו את כס המלוכה, אלברט הוכתר למלך תחתיו ב-12 במאי 1937 כג'ורג' השישי.
בספטמבר 1939 האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי (מלבד אירלנד) הכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
מלחמה עם ממלכת איטליה והאימפריה היפנית הוכרזה ב-1940 וב-1941 בהתאמה.
ג'ורג' נתפס בדעת הקהל הבריטית כשותף לקשיי העם - ארמון בקינגהאם הופצץ במהלך הבליץ בעוד המלך והמלכה שוהים בו ואחיו הצעיר, ג'ורג', נהרג במהלך שירות בחיל האוויר המלכותי.
הפופולריות של המלך האמירה במהלך המלחמה והוא הפך לסמל הנחישות הבריטית לניצחון בה.
הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה ניצחו במלחמה ב-1945 אך במחיר התדרדרותה של האימפריה הבריטית.
ג'ורג' היה אחרון קיסרי הודו עד הכרזת עצמאותן של הודו ופקיסטן ב-1947, והאחרון שנשא בתואר מלך אירלנד עד לפרישתה של זו מחבר העמים הבריטי ב-1949. במקום תארים אלו, הוא אימץ בשנת 1949 את התואר ראש חבר העמים הבריטי.
המלך סבל מבעיות בריאותיות רבות שנבעו מעישון סיגריות והוא נפטר מפקקת כלילית ב-6 בפברואר 1952. תחתיו הומלכה בתו אליזבת השנייה.
הנסיך אלברט, או "ברטי" כפי שכונה בידי בני משפחתו, נולד בקוטג' יורק שבנורפוק בתקופת שלטונה של סבתו של אביו, המלכה ויקטוריה.
בעת לידתו היו הוריו, ג'ורג' ומרי, הדוכסים מיורק ואביו היה במקום השני בסדר הירושה לכתר הבריטי.
הורי אביו, אלכסנדרה ואדוארד היו נסיכי ויילס ואדוארד היה עתיד לרשת את אימו, ויקטוריה, כמלך הממלכה המאוחדת.
תאריך לידתו של אלברט, 14 בדצמבר, היה יום השנה ה-34 למות אבי סבו, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, ועל שמו הוא נקרא.
כשדנו באפשרות לקרוא לנסיך החדש על שמו של אלברט, כתב הנסיך מוויילס לבנו, הדוכס מיורק כך: "אני חושב שירצה אותה (המלכה ויקטוריה) מאוד אם אתה בעצמך תציע לה את השם 'אלברט'".
המלכה חשה שביעות רצון גדולה לנוכח ההצעה וכתבה בחזרה לדוכסים מיורק: "אני נרגשת לראות את החדש, שנולד ביום כה עצוב שהופך אותו לאף חשוב יותר עבורי, במיוחד מאחר שייקרא בשם היקר הזה, שמסמל עבורי את כל מה שטוב ונהדר בעולם".
הנסיך הוטבל שלושה חודשים לאחר מכן בשם "אלברט פרדריק ארתור ג'ורג'".
סנדקיו היו סבתו הגדולה המלכה ויקטוריה, דודיו של אימו - פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג' והנסיך אדולפוס, דוכס טק ודודיו של אביו - ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, פרדריק השמיני, מלך דנמרק, הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן ולואיז, הנסיכה המלכותית.
סבתו, הדוכסית מטק, לא חיבבה במיוחד את השם אלברט והעדיפה את שמו האחרון, ג'ורג', שבעתיד יהפוך לשם המלוכה שלו.
כבנו השני של ג'ורג', היה אלברט הרביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי - אחרי סבו, אביו ואחיו הגדול, אדוארד.
אלברט אולץ בילדותו לכתוב ביד ימין אף על פי שהיה שמאלי, כפי שהיה מקובל באותה התקופה, וסבל מגמגום.
כמו כן, סבל מבעיות קיבה כרוניות, כמו גם מברכיים עקולות, שאילצו אותו להרכיב לוחות יישור מכאיבים.
ב-22 בינואר 1901, כשהיה אלברט בן חמש, נפטרה המלכה ויקטוריה.
סבו הפך לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ואביו לנסיך מווילס.
בכך, הפך אלברט לשלישי בסדר הירושה של הכתר הבריטי, אחרי אביו ואחיו הגדול.
בשנת 1909 אלברט החל את שירותו הצבאי כצוער בצי המלכותי הבריטי במכללה הימית המלכותית שבבית אוסבורן.
ב-1911 קיבל את הציון הנמוך ביותר במבחני הסיום בכיתתו, אך למרות זאת המשיך את לימודיו במכללה הימית המלכותית שבדארטמות'.
כשסבו, המלך אדוארד, נפטר ב-1910, אביו הוכתר כג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
אחיו, אדוארד, הפך לנסיך מוויילס ואלברט היה לשני בסדר הירושה של הכתר הבריטי.
בשנת 1913 החל אלברט את שירותו הפעיל כקצין זוטר בצי הבריטי.
את מחצית השנה הראשונה של שירותו העביר על סיפונה של אה"מ קמברלנד באיים הקריביים ולחופיה המערביים של קנדה.
חצי שנה לאחר מכן הפך לפרח קצונה על סיפון אה"מ קולינגווד בים התיכון, אך סבל רבות ממחלת ים.
שלושה שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא פונה מהספינה לאברדין, שם עבר ניתוח אפנדקטומיה.
לאחר מכן שב לשירות פעיל במלחמה והשתתף בקרב יוטלנד ב-1916, אחד הקרבות הימיים הגדולים במלחמה, במהלכו אף אוזכר בשדרים.
קשיים בריאותיים שנבעו מכיב פפטי מנעו את השתתפותו בקרבות נוספים, ובשנת 1918 הוא הוצב כמפקד במחנה האימונים של שירות האוויר של הצי המלכותי בלינקולנשייר.
באותה שנה נוסד חיל האוויר המלכותי ומחנה האימונים על כל חייליו, כולל אלברט, הועברו ליחידת הבקרה של החיל החדש.
אלברט שירת כמפקד מחלקה בחיל האוויר עד אוגוסט 1918, אז החל את לימודיו בבית הספר לצוערים של חיל האוויר המלכותי במזרח סאסקס.
הוא השלים שבועיים של הכשרה והפך למפקד של טייסת צוערים.
בכך, הפך אלברט לחבר בית המלוכה הראשון שהוסמך כטייס.
אלברט ביקש לשרת באירופה היבשתית להמשך המלחמה, והועבר לטייסת של יו טרנצ'רד בצרפת.
הוא טס מעל תעלת למאנש ב-23 באוקטובר 1918 ונחת באוטיגני שבמחוז סן-מריטים.
בשבועות האחרונים למלחמה שירת במפקדת חיל האוויר הבריטי שבנאנסי וב-22 בנובמבר ליווה את אלברט הראשון, מלך הבלגים בכניסתו לבריסל לאחר כיבושה המחודש מידי האימפריה הגרמנית.
לאחר תום המלחמה, ב-31 ביולי 1919, הפך למפקד טייסת.
לאחר שחרורו באוקטובר אותה השנה, החל אלברט את לימודיו האקדמיים בטריניטי קולג' ולמד היסטוריה, כלכלה ומדע המדינה למשך שנה.
ב-4 ביוני 1920 הוענקו לאלברט על ידי אביו התארים דוכס יורק, רוזן אינוורנס וברון קילרני.
באותה עת הוא החל לשאת בתפקידים ממלכתיים בשירות אביו וסייר מטעמו ברחבי אנגליה במכרות פחם, מפעלים ומסילות רכבת.
בשל הגמגום שלו והמבוכה שנבעה ממנו, יחד עם נטייה כללית לביישנות, הוא נתפס בציבור הבריטי כבעל ביטחון עצמי נמוך משל אחיו הגדול, אדוארד.
באותה התקופה החל לפתח עניין בתנאי התעסוקה והעבודה ברחבי הממלכה והפך לנשיא אגודת הרווחה בתעשייה.
כמו כן, שיחק טניס ואף השתתף באליפות וימבלדון בתחרות זוגות גברים בשנת 1926.
לאלברט היה רומן קצר עם אישה נשואה - אשת החברה הגבוהה האוסטרלית, שיילה צ'יזם.
הרומן הגיע לסופו באפריל 1920 לאחר שאביו הבטיח להכתיר אותו לדוכס יורק בתמורה להפסקת מפגשיו עימה.
באותה השנה הוא פגש את אליזבת בווס-ליון, בתו הצעירה של רוזן סטראטמור וקינגהורן.
הנסיך אלברט הציע לאליזבת נישואים לראשונה בשנת 1921, אך היא סירבה וכך גם עשתה כשהציע לה בשנית בשנת 1922. לאחר שהצהיר שלעולם לא יישא לאישה מישהי אחרת, ביקרה אמו, המלכה מרי, בבית משפחתה של אליזבת בגלמיס.
המלכה השתכנעה כי אליזבת אכן מתאימה לבנה, אך סירבה להתערב בעניינם.
טקס נישואיהם נערך ב-26 באפריל 1923 במנזר וסטמינסטר.
מדצמבר 1924 ועד אפריל 1925 הזוג הטרי יצא לסיור ממושך במושבות האימפריה הבריטית - קניה, אוגנדה, סודאן, עדן ושיט דרך תעלת סואץ.
במהלך הסיור שניהם השתתפו בציד של חיות גדולות.
בשל גמגומו, אלברט הסתייג מדיבור בפומבי.
הסתייגות זו החריפה בעקבות נאומו בתערוכת האימפריה הבריטית בוומבלי ב-31 באוקטובר 1925, חוויה אותה תיאר אלברט כקשה במיוחד.
בשל קשייו, החליט אלברט ללכת לטיפול אצל ליונל לוג, קלינאי תקשורת אוסטרלי, אשר סייע לו להקל על גמגומו ועל קשיים שחווה בנשימה במהלך הדיבור.
בשנת 1926 נולדה בתם הראשונה של הזוג, אליזבת, וכעבור ארבע שנים נולדה בתם השנייה מרגרט.
המשפחה התגוררה ברחוב פיקדילי שבלונדון ולא באחד הארמונות המלכותיים כפי שהיה נהוג באותה התקופה.
ב-1931 ראש ממשלת קנדה, ריצ'רד בדפורד בנט, שקל למנות את אלברט למושל הכללי של קנדה.
הצעה זו נדחתה על ידי המלך לאחר שהתייעץ עם מזכיר המדינה באותה התקופה, ג'יימס הנרי תומאס.
למלך ג'ורג' החמישי היו השגות כבדות מיכולתו של בנו, אדוארד, לרשת את המלוכה.
הוא צוטט באומרו כי: "לאחר מותי, הילד יהרוס את עצמו תוך 12 חודשים" ו-"תפילותיי הן שבני הבכור לא יינשא ודבר לא יחצוץ בין הכתר לבין אלברט וליליבת (כינויה של אליזבת בידי מכריה)".
ב-20 בינואר 1936 נפטר המלך ועל אף השגותיו, הכתר הועבר ליורשו החוקי, בנו אדוארד, אשר הומלך כאדוארד השמיני.
במשמר הנסיכים על הצבת ארונו של אביהם בארמון וסטמינסטר, ביצעו אלברט ושלושת אחיו (המלך החדש, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר והנסיך ג'ורג', דוכס קנט) משמרות בשמירה על גופת אביהם.
מאחר שאדוארד לא היה נשוי ולא היו לו ילדים, הפך אלברט לראשון בסדר הירושה לכתר הבריטי.
פחות משנה לאחר המלכתו, ב-11 בדצמבר 1936, מילא אדוארד שלא במתכוון אחר משאלת אביו והחליט לוותר על הכתר בשל רצונו להינשא למאהבתו וואליס סימפסון.
סימפסון הייתה אשת החברה הגבוהה האמריקאית, שהתגרשה מבעלה הראשון והייתה בתהליך הגירושים מבעלה השני.
על אף האפשרות החוקית של המלך להינשא לסימפסון ולהישאר בתפקידו, הוא נועץ עם שרי הממשלה וראש הממשלה סטנלי בולדווין, ואלו טענו בפניו כי סימפסון לעולם לא תתקבל כמלכה בעיני העם, ויהיה עליו לבחור בינה לבין המלוכה.
על כן, בחר המלך לוותר על הכתר לטובת אחיו הצעיר אלברט.
הייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת בה מלך ויתר על המלוכה מרצון.
לצורך העניין נחקק חוק מיוחד בפרלמנט, כדי לאפשר את התפטרות המלך והעברת המלוכה לבא אחריו בסדר המלוכה.
הדבר נעשה על אף חוסר רצונו של אלברט לשאת בתפקיד ולמרות אי מוכנותו אליו (על אף דברי אביהם, ההכשרה לכס המלוכה הושקעה בבנו הבכור ולא באלברט).
ביום שלפני כניסתה לתוקף של התפטרות אחיו, אלברט הגיע לאימו מרי בלונדון ועל פגישה זו כתב ביומנו: "כשסיפרתי לה את שקרה, נשברתי ופרצתי בבכי כמו ילד".
ביום התפטרות אחיו, האירכטס, פרלמנט מדינת אירלנד החופשית, העביר החלטה להסרת כל אזכור של המלך הבריטי מהחוקה של אירלנד.
ביום שלאחר מכן הועבר באירכטס "חוק יחסי החוץ", שהגביל את יכולתו של המלך לקבל החלטות בנוגע לאירלנד וליחסי החוץ שלה עם מדינות אחרות.
שני החוקים הללו ניתקו את המלך וסמכויותיו ממדינת אירלנד החופשית, מה שהפך אותה בפועל לרפובליקה, שאיפתם עתיקת היומין של שוחרי העצמאות האירים.
אולם, אירלנד לא פרשה מחבר העמים הבריטי.
אלברט הוכתר ב-12 במאי 1937 כמלך הממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד ולקיסר הודו הבריטית.
בהכתרתו הוא אימץ את השם המלכותי ג'ורג' השישי בשל רצונו להדגיש את המשכיות מורשת אביו, מה שלתפיסתו היה עשוי לשקם את אמון הציבור במלוכה.
בטקס הכתרתו השתתפו בין היתר רחל ינאית ויצחק בן-צבי.
מספר שמועות בנוגע למלך החדש החלו להתפשט ברחבי הממלכה - חלקן טענו כי אינו כשיר מבחינה פיזית או נפשית לשאת בתפקיד וכן שהממשלה שקלה לדלג עליו לטובת המלכת אחיו הצעיר ג'ורג'.
ראשית שלטונו של ג'ורג' נסובה סביב מעמדו של אחיו וקודמו בתפקיד, אדוארד.
המלך לשעבר הוצג בפומבי כ-"הוד מעלתו, הנסיך אדוארד", אך לתפיסתו של ג'ורג', הוויתור על כס המלוכה גילם בתוכו גם ויתור על התארים המלכותיים הרשמיים.
מן הצד השני, ג'ורג' חשש מנקיטת צעדים קשים מדי כנגד אחיו, כאלו שהיו עלולים לערער אף יותר את היציבות במשפחה המלכותית ואת האמון הציבורי בה.
על מנת ליישב את הנושא, פעולתו הראשונה של ג'ורג' כמלך הייתה מינוי אחיו לדוכס וינדזור.
אדוארד המשיך להיקרא "הוד מעלתו", אך מכתב ההרשאה שהוציא ג'ורג' הבהיר כי כל תאריו לא יועברו לאשתו או לילדיו העתידיים.
במכתב שכתב לאדוארד, אלברט טען כי "אילץ אותו לקבל כס מלוכה מיטלטל" ושהוא מנסה "לייצב אותו בשנית".
אדוארד אילץ את המלך החדש לקנות ממנו את המשכנות המלכותיים בטירת בלמורל ובית סאנדרינגהאם, מאחר שאלו נחשבו לנכסיו הפרטיים ולא עברו אל ג'ורג' עם המלוכה.
שתי התקריות הללו העכירו את היחסים בין האחים ובין אדוארד לשאר משפחת המלוכה למשך שנים רבות.
שלושה ימים לאחר הכתרתו, העניק ג'ורג' לאשתו אליזבת את אות מסדר הבירית.
לג'ורג' לא נערכה הכתרה נוספת בניו דלהי, כמו זו שנערכה לאביו, בשל שתי סיבות עיקריות - הראשונה, הכתרה כזו הייתה עלולה להקשות על ממשלת הראג' הבריטי בשל עלייתה של תנועת העצמאות ההודית.
הממשלה חששה כי לא תצליח לאבטח את המשלחת המלכותית או לגייס את ההמונים לאירוע שבו מעורב המונרך הזר לו התנגדה תנועת הלאומיות.
הסיבה השנייה הייתה חוסר הרצון של ג'ורג' לעזוב את בריטניה לתקופה ממושכת בעת המתוחה באירופה שטרם מלחמת העולם השנייה.
במקום הביקור המתוכנן בהודו, החליט המלך לטוס לביקור בצרפת, לה היה ערך אסטרטגי גבוה יותר בתקופה היסטורית זו.
המתיחות הגוברת באירופה השפיעה רבות על תקופת מלוכתו המוקדמת של ג'ורג'.
המלך היה מחויב מבחינה חוקתית לתמוך בהחלטות ובמדיניות הפיוס של ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין.
בפגישתם לאחר חזרתו של צ'מברלין מוועידת מינכן, הזמינו המלך והמלכה את ראש הממשלה להופיע איתם על מרפסת ארמון בקינגהאם מול ההמון.
קישור זה שיצרו המלך והמלכה בין המלוכה לבין פוליטיקאי היה יוצא דופן, מאחר שהופעות על המרפסת היו מוגבלות עד לאותו היום לבני משפחת המלוכה בלבד.
זאת ועוד, צ'מברלין אמנם היה לדמות אהודה בציבור הבריטי, אך למדיניותו הייתה אופוזיציה חזקה בבית הנבחרים, מה שהפך את אימוצו על ידי המלך, שבאופן מסורתי לא אמור לתפוס עמדה פוליטית שאינה מקובלת באופן נרחב, לחריג אף יותר.
במאי 1939 יצאו ג'ורג' ואליזבת, שהיו גם מלך ומלכת קנדה, לביקור בקנדה ובארצות הברית.
היה זה הביקור הראשון של מלך בריטי מכהן בצפון אמריקה, אך זה לא היה ביקורו הראשון של ג'ורג' ביבשת.
הם החלו את מסעם באוטווה ותרו בקנדה מחוף לחוף ובחזרה, בליווי ראש הממשלה הקנדי, ויליאם ליון מקנזי קינג.
ראש הממשלה והמושל הכללי של קנדה, ג'ון באקן, קיוו כי ביקורו של המלך ידגיש את עצמאות המדינה מתוקף חוק וסטמינסטר ואת היותו מלך קנדה ישירות, ולא מלך הממלכה המאוחדת, השולט על קנדה בעקיפין כבעבר.
מתוקף תפקידו, ועל מנת לסייע לשאיפתם של באקן וקינג, המלך בעצמו חתם ב-19 במאי על כתב אמנה לשגריר ארצות הברית בקנדה, אישר תשעה חוקים ואשרר את הצטרפות המדינה לשתי אמנות בינלאומיות באמצעות החותם הגדול של קנדה.
מצד המלך, מטרת הביקור הייתה למתן את הבדלנות החריפה שפשטה בצפון אמריקה באותה התקופה בכל הנוגע למתרחש באירופה.
לאחר מסעם ברחבי קנדה, המלך והמלכה הגיעו לתערוכה העולמית בניו יורק, שם פגשו את הנשיא רוזוולט ורעייתו ושהו עימם בבית הלבן ובבית מגוריהם שבעיירה הייד פארק.
לחברות והקשר שנרקמו בין המלך לרוזוולט בתקופה זו היו השלכות נרחבות על היחסים שבין ארצות הברית והממלכה המאוחדת בשנות מלחמת העולם השנייה.
קבלת הפנים לה זכו המלך והמלכה בקנדה ובארצות הברית הייתה נלהבת, התעלתה על ציפיותיהם, והפיגה את חששם שמא נתפסו בציבור כמלך ומלכה "מחליפים" או "לא ראויים".
בספטמבר 1939 הממלכה המאוחדת וכלל הדומיניונים של חבר העמים הבריטי, פרט לאירלנד, הכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית ובהמשך על ממלכת איטליה והאימפריה היפנית.
המלך בחר להישאר בלונדון בשנות המלחמה ושהה רוב הזמן בארמון בקינגהאם, אף שהארמון היה יעד להפצצות הלופטוואפה.
מסיבות ביטחוניות ומשפחתיות לנה המשפחה בטירת וינדזור.
בליל הבליץ הראשון על לונדון שערכה גרמניה, ב-7 בספטמבר 1940, נהרגו כ-1,000 אזרחים, רובם באיסט אנד.
ב-13 בספטמבר חמקו בקושי המלך והמלכה מהפצצה על ארמון בקינגהאם בעודם שוהים בו.
בדבריה על אותו ערב אמרה המלכה: "אני שמחה שהופצצנו.
זה גורם לי להרגיש שאנו יכולים להביט בפניה של האיסט אנד".
המלך והמלכה הפכו לסמל ההתנגדות הלאומית, ונתפסו ככאלו החולקים בסכנות ובמחסור שחווים שאר אזרחי הממלכה.
משפחת המלוכה הקציבה את מנות המזון והמים בארמון בדומה לקצבאות שניתנו לאזרחים והארמון לא מוגן או חומם במהלך החורף.
כמו כן, אחי המלך, דוכס קנט, נהרג בפעילות מבצעית בהמשך המלחמה.
לאחר התפטרותו של צ'מברלין ב-1940 הטיל המלך את הרכבת הממשלה על וינסטון צ'רצ'יל.
למרות זאת, בית המלוכה לא הראה בו תמיכה ניכרת והעדיף את מתחרו, אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס.
תחילה לא היה המלך שבע רצון מהתנהלותו והחלטותיו של צ'רצ'יל, אך בהמשך נרקמה בין השניים מערכת יחסים שתוארה כ"קרובה ביותר מבין מערכות היחסים שהתקיימו בין מונרך לראש ממשלה בבריטניה בעת המודרנית".
המלך והמלכה פיתחו הערכה גדולה לאומץ לבו ולסולידריות שהפגין צ'רצ'יל בשנות המלחמה, ובכל יום שלישי במשך ארבע וחצי שנות כהונתו, נפגשו המלך וצ'רצ'יל בפרטיות על מנת לדון בנושאי המלחמה המתרחשת.
המלך תיעד ביומנו רבות מפגישות אלו ותוכנן, וזהו התיעוד היחיד שלהן.
במהלך המלחמה ערכו חברי בית המלוכה סיורים רבים ברחבי הממלכה ובאירופה, וביקרו באתרי הפצצות, במפעלי תחמושת ובאתרי כינוס של כוחות הצבא הבריטי ומושבותיה.
המלך ביקר אצל כוחות הממלכה בצרפת ב-1939, בצפון אפריקה ובמלטה ביוני 1943, בנורמנדי ביוני 1944, בדרום איטליה ביולי 1944 ובארצות השפלה באוקטובר 1944. לבקשת המלך, נוצרו צלב ג'ורג' ומדליית ג'ורג', אשר הוענקו לאזרחי או חיילי הממלכה שהפגינו אומץ לב אזרחי יוצא דופן.
המלך העניק באופן אישי את צלב ג'ורג' לאי מלטה כולו בשנת 1943 בעקבות המצור על האי.
המלך ומשפחתו הפכו לסמל הנחישות הבריטית לניצחון במלחמה, ונתפסו ככאלו הפועלים באופן בלתי נלאה לטובת הממלכה ואזרחיה.
בחגיגות יום הניצחון באירופה לסיום המלחמה, קרא הקהל לפני הארמון "אנו רוצים את המלך", והמלך הזמין את צ'רצ'יל להופיע עמו, בדומה למחווה שלו כלפי צ'מברלין.
בינואר 1946, בעצרת הכללית הראשונה של האומות המאוחדות, נשא המלך נאום והביע את אמונתו ב"שוויון זכויות לגברים ונשים ממדינות גדולות וקטנות כאחד".
בתקופת כהונתו של ג'ורג' חלה האצה בהתדרדרות האימפריה הבריטית ועלייה בפעילות תנועות הדה-קולוניזציה.
תהליכים אלו החלו קודם להכתרתו, בעקבות הצהרת בלפור (1926) על שינוי אופייה של האימפריה וחוק וסטמינסטר משנת 1931, אשר הכיר בדומיניונים הבריטיים כממלכות עצמאיות ונפרדות.
תהליכים אלו הואצו בתום מלחמת העולם השנייה והאימפריה החלה בתהליך טרנספורמציה לארגון וולנטרי, אשר חבריו נמצאים בו מרצון ולא מתוקף כיבוש או מנדט בין-לאומי.
ארגון זה נודע בהמשך בשם חבר העמים הבריטי.
ב-1947, בתקופת שלטונו של קלמנט אטלי, הודו הבריטית שכונתה "פנינת הכתר הבריטי", קיבלה עצמאות וחולקה לשני דומיניונים עצמאיים - הודו ופקיסטן.
המלך ג'ורג' ויתר על התואר "קיסר הודו", אותו נשאו קודמיו, והפך למלך הודו ופקיסטן.
בינואר 1950 ויתר גם על התואר מלך הודו, לאחר שזו הפכה לרפובליקה עצמאית בתוך חבר העמים הבריטי, ובחר בתואר "ראש חבר העמים הבריטי".
אולם, עד מותו נותר מלך ממלכות חבר העמים האחרות, כולל פקיסטן, אשר הפכה לרפובליקה רק בשנת 1956. מדינות נוספות עזבו את חבר העמים, וביניהן בורמה בינואר 1948, פלשתינה במאי 1948 והרפובליקה של אירלנד ב-1949.
ב-1947 סיירו המלך ומשפחתו בדרום אפריקה.
יאן סמאטס, ראש ממשלת איחוד דרום אפריקה, עמד בפני בחירות וקיווה לצבור הון פוליטי מביקורו של המלך.
אולם ג'ורג' נחרד מההנחיה שניתנה לו על ידי ממשלת דרום אפריקה ללחוץ אך ורק את ידיהם של לבנים ואף כינה את שומרי ראשו המקומיים "גסטפו".
על אף ניסיונותיו, הפסיד סמאטס בבחירות והממשלה הנבחרת החדשה אף החריפה את ההפרדה הגזעית בין אזרחיה, כשיצרה את מדיניות האפרטהייד.
בריאותו של המלך החלה להתערער בעקבות המלחמה ולחציה.
מצבו החריף בשל עישון סיגריות כבד אשר הוביל להתפתחות סרטן הריאה ומחלות נוספות כמו טרשת עורקים ומחלת בירגר.
סיור שתוכנן עבורו במרץ 1949 באוסטרליה וניו זילנד נדחה בשל חסימת עורקים שהתרחשה ברגלו הימנית - זו הייתה עשויה לגרום לכריתת רגלו, אך טופלה באמצעות ניתוח.
בתו הבכורה, אליזבת, יורשתו העתידית, החלה לקחת על עצמה תפקידים רשמיים רבים יותר ככל שבריאות אביה התדרדרה.
הסיור המתוכנן לאוסטרליה וניו זילנד יצא אל הפועל, אך את המלך והמלכה החליפו בתם אליזבת ובעלה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
המלך חש מספיק בטוב על מנת להגיע לאירוע הפתיחה של פסטיבל בריטניה במאי 1951. ב-23 בספטמבר אותה השנה הוא עבר ניתוח לכריתת ריאתו השמאלית לאחר שנמצאו בה גידולים סרטניים ממאירים.
באוקטובר הייתה אמורה הנסיכה אליזבת לצאת לביקור של חודש בקנדה, אשר נדחה בשבוע בשל התדרדרות במצבו של אביה.
בטקס פתיחת הפרלמנט בנובמבר, הנאום מן הכס של המלך הוקרא עבורו על ידי הלורד צ'נסלור, גווין סימונדס.
הודעת חג המולד המלכותית של המלך צולמה באותה השנה במקטעים אשר נערכו יחדיו.
ב-31 בינואר 1952, על אף שייעצו לו לא לעשות כן, המלך יצא ממעונו לנמל התעופה לונדון על מנת להיפרד מבתו ומבעלה לפני יציאתם לסיור בקניה ובאוסטרליה.
הייתה זו הופעתו הציבורית האחרונה.
שישה ימים לאחר מכן, בשעה שבע וחצי בבוקר, המלך נמצא מת במיטתו שבבית סאנדרינגהאם - הוא נפטר בשנתו מפקקת כלילית בגיל 56,בתו שבה מקניה לבריטניה בתור אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-9 וב-10 בפברואר ארונו של המלך הוצג בכנסיית מריה מגדלנה הקדושה שבסאנדרינגהאם, אז עבר להצבה בארמון וסטמינסטר.
ב-15 נערכה הלווייתו בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
ב-1969 הועבר ארונו לקבורה לקפלת הזיכרון על שמו שהוקמה בצמוד לקפלת ג'ורג' הקדוש ונחנכה באותה שנה.
ב-2002, חמישים שנה לאחר מותו, גופתה של אשתו אליזבת ואפרה של בתו מרגרט נטמנו לצידו בקפלה המשפחתית - שתיהן נפטרו באותה השנה.
לאחר מותו הוענק לו אות מסדר השחרור על ידי ממשלת צרפת והוא היה אחד משני האנשים היחידים לקבל את האות לאחר סגירתו בשנת 1946 - השני היה וינסטון צ'רצ'יל.
ג'ורג' הומלך למלך כשאמון הציבור במלוכה היה בשפל כבד, עמו סבל מתלאות מלחמת העולם השנייה וחזה בהתפרקות האימפריה הבריטית.
אף על פי כן, המלך מילא את מחויבותיו בדקדקנות ובצייתנות, היה קשוב לעמו והפגין אומץ לב אישי במהלך המלחמה ולאחריה והצליח, על אף הקשיים, להפוך את המלוכה לפופולרית בשנית.
קולין פירת' גילם את דמותו של ג'ורג' בסרט נאום המלך משנת 2010. הסרט מתמקד בהתמודדותו של המלך עם בעיית הגמגום שממנה סבל על רקע הכתרתו ופרוץ מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופירת' זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
על שמו נקראו אתרים גאוגרפיים, כבישים ומוסדות שונים בעולם.
ביניהם בית חולים בלונדון, מאגר מים בסארי, כביש מהיר ושדרה בקולומביה הבריטית, דרך ראשית באדמונטון, מפרץ ג'ורג' השישי באנטארקטיקה ומרוץ סוסים בממלכה המאוחדת.
כמו כן, צוללת טילים בליסטיים עתידית בצי המלכותי הבריטי תיקרא אה"מ המלך ג'ורג' השישי.
1895–1898: הוד מעלתו הנסיך אלברט מיורק
1898–1901: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט מיורק
1901: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט מקורנוול ויורק
1901–1910: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט מוויילס
1910–1920: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט
1920–1936: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט, דוכס יורק, רוזן אינוורנס וברון קילרני
1936–1952: הוד מלכותו ג'ורג' השישי, בחסד האל, של בריטניה הגדולה, אירלנד והדומיניונים הבריטיים מעבר לים, מלך, מגן האמונה, קיסר הודו.
תארים בשטחי חסות או מדינות אחרות
דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, 1895-1917 - הוד מעלתו הנסיך אלברט מסקסוניה-קובורג-גותה, דוכס סקסוניה
ג'ורג' מנה אופונג אוסמן ואה הוא כדורגלן עבר ליברי ופוליטיקאי בהווה, נשיאה לשעבר של ליבריה.
ב- נבחר לכדורגלן השנה בעולם של פיפ"א, והוא האפריקאי היחיד שזכה בפרס זה.
באותה שנה זכה בכדור הזהב ובכדורגלן השנה באפריקה.
ב-2005 התמודד על נשיאות ליבריה והפסיד בסיבוב השני, ובבחירות 2011 התמודד כסגן נשיא אך הפסיד.
בשנת 2017 התמודד שוב, זכה בבחירות ומונה לתפקיד הנשיא.
הוא החל לכהן בתפקיד ב-22 בינואר 2018, אך ב-2023 הפסיד לג'וזף בואקאי וב-22 בינואר 2024 סיים את תפקידו כנשיא.
ואה, עבד כמכונאי ואימו, אנה קואיוואה, עסקה ברוכלות בשוק המקומי.
במהלך ילדותו התגרשו הוריו, וואה גדל במונרוביה בבית סבתו, אמה קלון ג'לה בראון.
סבתו הייתה דמות משמעותית ביותר בחייו של ואה, שצוטט במהלך ראיון בשנת 2001: "כל השניות, הדקות והשעות של קריירת הכדורגל ואת כל חיי אני מקדיש לסבתי".
את ילדותו העביר ואה במשחקי כדורגל שכונתיים, ואף התקבל לבית הספר התיכון במסגרת מלגת כדורגל.
הוא היה תלמיד בינוני ועזב את הלימודים לאחר שנה.
ואה חונך כנוצרי קתולי, אך התאסלם כשהיה בן 20. לאחר מות סבתו בשנת 1996, התנצר בחזרה.
הוא נישא לקלייר ואה וביחד הם מגדלים ארבעה ילדים: ג'ורג' הבן, מרתה, טימותי, המשחק בקבוצת ליל הצרפתית ובנבחרת ארצות הברית, וג'סיקה.
בעבר התגורר ואה עם משפחתו בארצות הברית אך לאחר בחירתו לנשיא ליבריה הוא חזר להתגורר בליבריה.
בצעירותו שיחק ואה במועדוני הכדורגל אינוינסיבל אילבן בליבריה ובטונרו יאונדה בקמרון.
בהמשך עבר לאירופה ושיחק במונקו, בפריז סן-ז'רמן ובאולימפיק מרסיי הצרפתיות, במילאן האיטלקית, בצ'לסי ובמנצ'סטר סיטי האנגליות.
ואה סיים את הקריירה שלו באיחוד האמירויות הערביות, במועדון אל-ג'זירה, בגיל 36. במהלך הקריירה זכה באליפות צרפת עם סן ז'רמן ב-1995, ובאליפות איטליה עם מילאן ב-1996 וב-1999.
למרות הצלחתו הרבה במועדונים בהם שיחק, ואה לא זכה להצלחה גם בנבחרת ליבריה בכדורגל.
הוא מילא מספר תפקידים במסגרת הנבחרת, מאימון עד אחראי הכספים, אבל ליבריה לא העפילה למונדיאל, אף שהייתה קרובה להעפלה למונדיאל 2002.
הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004.
ואה התגורר לרוב מחוץ לליבריה, אך עקב בדריכות אחר המצב הפוליטי במדינה השסועה, בה התנהלה מלחמת אזרחים החל מ-1990. ואה הוביל מסעות פרסום ברחבי ליבריה כנגד קיום יחסי מין ללא אמצעי מניעה, ונהג לבקר בבתי ספר על מנת לשכנע בני נוער למנוע הריונות לא רצויים ואיידס.
כמו כן, הקים בתי ספר לכדורגל ברחבי ליבריה וקיבל אליהם ילדים משכונות עוני, במטרה לצמצם את אחוז הנשירה מהלימודים.
במאי 1996 בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס, קרא ואה לאו"ם להשכין בשטח ליבריה משטר נאמנות מטעמו.
קריאה זו הניבה לוואה מתנגדים מתוך ליבריה, ושלושה ימים אחרי פרסום ההודעה, השחיתו אלמונים את ביתו במונרוביה, הרסו וגנבו את רכושו.
לאחר מקרה זה, שמועות על ריצתו של ואה לנשיאות ליבריה החלו להתפרסם באופן תדיר באמצעי התקשורת במדינה, אך ואה נהג להכחיש כל שאיפה פוליטית מצידו.
עם תום מלחמת האזרחים בליבריה בשנת 2003, התחדשו השמועות על התמודדות ואה לנשיאות, ומתנגדיו החלו משמיעים טענות בדבר אי כשירותו לתפקיד.
מתנגדיו טענו כי אין לוואה ניסיון פוליטי, כלכלי ועסקי הדרוש להנהיג מדינה.
ואה, שזכה לפופולריות רבה בליבריה באותה העת, שלל את ההתנגדויות הללו והכריז כי הוא מתאים לתפקיד וכי יש בו את הרצון והיכולת להוביל את ליבריה לדרך חדשה.
הוא הצטרף למפלגת "הקונגרס לשינוי דמוקרטי" (Congress for Democratic Change) ומשנת 2004 עמד בראשה, לקראת הבחירות שהתקיימו בשנת 2005.
ואה ביסס את מסע הבחירות שלו ברחבי ליבריה על מסר לפיו "אין הוא זקוק לניסיון פוליטי על מנת לאפשר מים זורמים וחשמל לאזרחי המדינה או לראות כי הכבישים הרוסים.
ילדותו הענייה במונרוביה לימדה אותו את הלכי הרוח והחיים ברחבי המדינה".
למרות הביקורת שהוטחה בוואה על חוסר ניסיונו הפוליטי והכלכלי, עובדה זו דווקא עמדה לטובתו משום שלא דבק בו רבב מכישלון ההנהגה במהלך מלחמת האזרחים.
בנוסף, הונו הפרטי והעובדה כי היה תורם ידוע, צמצמה את החשש כי כהונתו תהיה מלווה בשערוריות שחיתות כמו שנהגו קודמיו.
ב-11 באוקטובר 2005 התקיימו הבחירות החופשיות הראשונות בליבריה לאחר 14 שנות מלחמת אזרחים.
המלחמה הותירה מאות אלפי אזרחים ללא קורת גג ואבטלה המונית שעמדה על 85 אחוזים, ואלו הצריכו שינוי רדיקלי במדינה.
המימון לבחירות נעשה על ידי האיחוד האירופי ונאמד בסך של יותר מ-4 מיליון דולר.
הסדר והמשמעת בבחירות נשמרו על ידי כוח משימה מיוחד של שמירת השלום המורכב מ-15,000 חיילי או"ם.
במרוץ לנשיאות התמודדו 22 מתחרים, שהבולטים מתוכם, מלבד ואה, היו סקו כונה (Sekou Conneh), מנהיג התנועה שהבריחה מהמדינה ב-2003 את הרודן לשעבר של ליבריה, צ'ארלס טיילור; אלן ג'ונסון-סירליף, שרת אוצר לשעבר ובכירה לשעבר בבנק העולמי; ורולנד מסאקאווי (Roland Massaquoi), שר לשעבר בממשלת ליבריה.
תחילה עלו שמועות בדבר פסילתו של ואה מהמרוץ בשל היותו אזרח צרפתי, אך הן בוטלו מיד.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה ואה ל-22 אחוזים מהקולות כשאחריו זכתה ג'ונסון–סירליף ב-20 אחוזים.
בסיבוב השני שנערך בנובמבר אותה שנה, זכתה אלן ג'ונסון–סירליף ב-59 אחוזים מן הקולות והפכה לנשיאת ליבריה.
"ביג פאפא" או "המלך ג'ורג" (כפי שמכונה ואה ברחבי ליבריה) טען כי הבחירות התנהלו שלא כדין, אך ועדה מיוחדת שבחנה את הפרטים, הפריכה את טענות אלו.
מאז ההפסד בבחירות השהה ואה את פעילותו הפוליטית, ועבר להתגורר עם משפחתו בארצות הברית.
ב-2009 חזר לליבריה כדי להביע את תמיכתו במועמד מחוז מונסרדו מטעם מפלגתו בבחירות לסנאט.
ב-2011 חזר והציג את מועמדותו לנשיאות, אך לאחר שלא הצליח ליצור ברית עם מפלגות נוספות, הציבה אותו המפלגה בתור מועמד כסגנו של וינסטון טבמן שרץ לנשיאות.
עם זאת, טבמן הפסיד בהפרש ניכר בהתמודדות מול הנשיאה ג'ונסון-סירליף בבחירות שהתקיימו ב-2011.
ב-11 באוקטובר 2017 התמודד פעם נוספת על הנשיאות.
בתוצאות ראשוניות שפורסמו ב-13 באוקטובר, לאחר ספירה של שליש מהקולות, ואה הוביל עם 39%; מכיוון שכדי לנצח מתמודד חייב לקבל יותר מ-50%, התקיים סיבוב נוסף מול מי שנמצא במקום השני, ג'וזף בואקאי שהיה סגנה של ג'ונסון-סירליף.
אף מועמד לא זכה ברוב מכריע בסיבוב הראשון ונערך סיבוב שני בין ג'ורג' ואה לג'וזף בואקאי.
ב-27 בדצמבר הוא הוכרז לנשיא ליבריה, לאחר שניצח בסיבוב השני לבחירות הנשיאותיות.
הוא נכנס לתפקידו בינואר 2018.
ג'ורג' ואה ורעייתו בפגישה עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, ירושלים, פברואר 2019
ג'ורג' הרברט מיד , היה פילוסוף אמריקאי מאסכולת הפרגמטיזם; פסיכולוג וסוציולוג, ממייסדי הפסיכולוגיה החברתית.
תרומתו החשובה ביותר בפסיכולוגיה חברתית היא שירטוט תהליך צמיחתו של האני האנושי בתהליך האינטראקציה החברתית במיוחד בדרך של תקשורת לשונית (אינטראקציה סימבולית).
אביו של ג'ורג' הרברט מיד היה איש דת ופרופסור לתאולוגיה ואימו הייתה מורה ששימשה גם כנשיאת קולג'.
בגיל 24, לאחר ניסיון קצר כמורה, נרשם מיד ללימודי תואר שני בהרווארד בתחומי הפילוסופיה והפסיכולוגיה.
עם סיום לימודיו עבר להתגורר בלייפציג שבגרמניה, שם נרשם ללימודי דוקטורט בפילוסופיה ופסיכולוגיה פיזיולוגית.
בהמשך עבר מיד לאוניברסיטת ברלין כדי להתמחות בלימודי תאוריות האבולוציה ותורת הכלכלה.
בגיל 28 נישא לידידתו האמריקאית הלן קאסטל.
בטרם סיים את הדוקטורט, קיבל מיד הצעה לעבוד כמרצה בפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת מישיגן, הוא קיבל את ההצעה ומעולם לא השלים את הדוקטורט.
במישיגן התוודע מיד לעבודתו של הסוציולוג צ'ארלס הורטון קולי, אשר השפיע עליו עמוקות, שם גם הפך לחברו של הפילוסוף ג'ון דיואי.
ב-1892 קיבל מיד משרה באוניברסיטת שיקגו החדשה הודות לקשריו עם דיואי ושם נשאר כל חייו.
אשתו הלן נפטרה ב-1929, והוא נפטר שנתיים אחריה.
מ-1934, בספר "נפש, עצמי וחברה" (Mind, Self and Society), שהוא אסופת הרצאות של מיד שנכתבו על ידי תלמידיו, מסביר מיד את הופעת ה"עצמי" והתפתחותו בתוך תהליך חברתי.
מיד תוקף את הפסיכולוגיה האטומיסטית המניחה את העצמי והנפש בכלל, כתופעה ייחודית, פרטית ומולדת לאדם.
מיד מנתח את ההתנסות האנושית כאינטראקציה חברתית שבבסיסה תקשורת בין-אישית, הוא ראה בתהליך החברתי את המקור להתפתחות העצמי ותודעתו.
עבור מיד (בדומה להגל, או לפילוסופים המרקסיסטיים), התהליך החברתי קודם למבנים ולתהליכים של ההתנסות האישית.
השפה, בגישתו של מיד, היא תקשורת באמצעות סמלים בעלי משמעות.
סמל בעל משמעות הוא מחווה (לרוב, מחווה קולית) בעלת מובן משותף הן למשמיע אותה, והן למאזיניו או צופיו.
מכאן, שהשפה עצמה היא תהליך חברתי של תקשורת בין משתתפים, אשר מעצב את המציאות באופן דיאלקטי:
מחווה ראשונית מצדו של המשתתף,
תגובה למחווה זו על ידי משתתף אחר, אשר מעניקה משמעות חדשה ושונה,
תוצאת הפעולה בה פתח המשתתף הראשון, שהיא סינתזה בין 1 ו-2.
ההשתתפות האינטראקטיבית בסיטואציה ובפעולת התקשורת, היא הבסיס ליצירתה של משמעות.
כאשר אנו מבינים מחוות לשוניות כסמלים משמעותיים, ניתן להבין נפש או אינטליגנציה.
החשיבה, שעל פי מיד אינה אלא השתקפות של שיחה פנימית של היחיד עם עצמו – יכולה להתקיים רק על בסיס סמלים משמעותיים.
הנפש, אם כן, היא צורה של השתתפות בתהליך בין-אישי והיא תוצר לקיחת עמדתם של אחרים כלפי המחוות של עצמנו (או כלפי התנהגותנו בכלל).
הנפש איננה מהות הממוקמת בתחום טרנסצנדנטי מופשט, וגם איננה רצף אירועים המתרחשים במבנה הפיזיולוגי האנושי, אלא השימוש הקונקרטי המתפתח בסמלים משמעותיים.
הופעתה של הנפש תלויה באינטראקציה בין האורגניזם האנושי והסביבה החברתית שלו; דרך השתתפות בפעולה החברתית של התקשורת, היחיד מממש את הפוטנציאל (הפיזיולוגי והנוירולוגי) להתנהגות המבוססת על סמלים משמעותיים.
על-פי מיד לא קיימת כל חשיבה או פעילות נפשית, שאיננה תלוית שפה.
והשפה (תכניה של הנפש) היא רק פועל יוצא ותוצר של מפגש חברתי.
לפיכך, לא ניתן להפחית את הנפש לכדי פעילות נוירופיזיולוגית של הגוף, אלא צריך לראותה כתהליך המופיע מתוך תהליך מתמשך ודינמי אשר מהווה את ההתנסות האנושית עצמה.
האורגניזם החברתי, איננו יחיד ממשי, אלא קבוצה חברתית של אורגניזמים יחידים.
כלומר היחיד החברתי תמיד ממוקם בתוך קבוצה חברתית.
היחיד הוא תמיד חבר בקבוצה של אורגניזם חברתי ויש לבחון את פעולותיו בהקשר של הפעולות החברתיות המערבות יחידים אחרים.
החברה איננה אוסף של יחידים מבודדים שיש להם קיום טרום חברתי כלשהו (כפי שטענו הובס, לוק ורוסו), אלא מכלול תהליכי אשר בתוכו יחידים מגדירים את עצמם באמצעות השתתפות בפעולות חברתיות.
פעולות היחיד, לפי מיד, הם היבטים של פעולות אשר להם קיום שהוא מעבר ליחיד:
הפעולה החברתית היא פעולה קולקטיבית בה משתתפים שני אנשים או יותר.
באופן דומה, האובייקט החברתי הוא אובייקט קולקטיבי אשר לו משמעות משותפת עבור כל משתתפי הפעולה.
קיימים סוגים רבים של פעולות חברתיות, חלקן פשוטות מאוד וחלקן מורכבות מאוד.
ניתן לראות אותן כמסודרות על הטווח בין אלו המשקפות אינטראקציות פשוטות יחסית של שני משתתפים (ריקוד, אינטראקציה מינית, משחק כדור יד) לבין אלו המשקפות פעולות מורכבות יותר, בהם משתתפים יותר משנים (משחק גדול, טקס דתי, מסע ציד).
ישנן גם פעולות המורכבות הרבה יותר ומתבצעות על ידי ארגונים ומוסדות חברתיים (אכיפת חוק, חינוך, חליפין כלכלי).
חייה של חברה, מכילים בתוכם את הצבר כל סוגי הפעולות החברתיות בכל רמות המורכבות.
באמצעות פעולה חברתית בני החברה יוצרים את המציאות היומיומית שלהם.
האובייקטים של העולם החברתי (אובייקטים משותפים כגון בגדים, רהיטים, כלים או אף אובייקטים מדעיים כגון אטומים ואלקטרונים) הם מה שהם כתוצאה מהיותם מוגדרים ומשמשים מטרות ואנשים בתוך מרקם פעולות חברתיות ספציפי.
בדרך זו, הופך עור החיה למעיל בהתנסותם של אנשים העסוקים בפעולה החברתית של איתור כסות או קישוט וטיפוח גופם; האלקטרון מוצג (כאובייקט היפותטי) בקהילה המדעית כחלק מפרויקט של חקר מהותה של המציאות הפיזיקלית.
תקשורת דרך סמלים משמעותיים היא ההופכת את הארגון האינטליגנטי של הפעולות החברתיות לאפשרי.
תקשורת משמעותית, כפי שכבר נטען, מתבססת על הבנת המשמעות, כלומר, על אימוץ עמדתם של אחרים כלפי המחוות של עצמנו.
תקשורת משמעותית בין יחידים, יוצרת עולם של משמעות סימבולית משותפת אשר בתוכו פעולות חברתיות מתקדמות יותר ומכוונות, מתאפשרות.
הפעולה האנושית, במילים אחרות, מעוגנת ויוצאת מתוך תקשורת משמעותית והיא למעשה, מוסדרת על ידי שיחת הסימבולים המשמעותיים.
מכאן, שהשפה, כסדרת הסימבולים-המשמעותיים, היא המכוננת את המציאות ולא המתארת אותה.
העצמי, בדומה לנפש, הוא תופעה חברתית המופיעה בתוך תהליך חברתי.
התפיסה החברתית של העצמי יוצאת מתוך הנחה לפיה אנחנו תוצרים של מפגש חברתי ולא תנאי מוקדם (לוגי או ביולוגי) עבור המפגש הזה.
מיד מנגיד את התאוריה החברתית שלו על העצמי עם תאוריות אינדיבידואליסטיות של העצמי (למשל תאוריות המניחות כי העצמיות קודם לתהליך החברתי).
העצמי הוא מהות מתפתחת; לא נכון לחשוב על העצמי כמגיע כבר בלידה.
להפך, הוא מופיע לאט בתוך ההתנסות והפעילות החברתית, כלומר, מתפתח בתוך יחיד מסוים כתוצאה מיחסיו עם התהליך כמכלול ועם יחידים אחרים בתהליך באופן דיאלקטי.
(בנקודה זו ניכרת מחויבותו של מיד להגל, וברור שהוא מושפע מן התיאור של התפתחותה הדיאלקטית של התודעה העצמית, באמצעות המפגש עם תודעות אחרות).
מיד רואה ברפלקסיה את הקריטריון המבחין בין העצמיות לבין אובייקטים אחרים ובין העצמי והגוף:
במשחק כמו בפעילות לשונית, המפתח ליצירת מודעות עצמית הוא התהליך של לקיחת תפקידים.
במשחק (play) פשוט, ילד או ילדה לוקחים תפקיד של אחר ופועלים כאילו הם היו באמת בעלי התפקיד (אמא, אבא, חיה, תפקיד וכדומה).
צורה מורכבת יותר של משחק תפקידים (game), היא הפנמה לא רק של דמות אחרת ספציפית, אלא גם של תפקידי כל האחרים המשתתפים במשחק.
במשחק המורכב, המופיע בשלב מאוחר בהתפתחותנו, אנו מבינים ומפנימים גם כללי-משחק, מה שמאפשר לנו לתפוש את העמדות של כל המשתתפים כאחידות סימבולית: אחידות זו היא האחר המוכלל.
האחר המוכלל הוא "עמדה מוכללת מאורגנת" אשר ההתייחסות אליה היא המאפשרת לנו להגדיר את ההתנהגות שלנו עצמנו בתוך הקונטקסט התפקידי.
כשאנחנו יכולים לראות את עצמנו מנקודת מבטו של האחר המוכלל, אנחנו משיגים בעצם את המודעות העצמית במלוא מובנו של המושג.
המשחק, במובן של game, הוא השלב בתהליך החברתי בו אנחנו משיגים את העצמיות שלנו.
אחת התרומות החשובות ביותר של מיד להתפתחות חשיבה חברתית ביקורתית היא, הניתוח שלו את המשחק במובן game, והצגת המשמעות החברתית והפסיכולוגית של המשחק ככלי של פיקוח חברתי:
המשחק עובר מרמת ה-play של אימוץ התפקיד היחיד, לרמת ה-game של המפגש עם האחר.
הילד מוצא את עצמו "חייב" לשחק במשחק.
המרכיבים המוסריים של המשחק (מותר ואסור) מחלחלים לתוך עצמיותו של הילד באופן ישיר ומוחשי יותר מאשר הכללים המוסריים של הקהילה כולה.
הילד עובר לתוך ה-game, שהופך לחלק משמעותי מחייו, והמשחק מבטא מצב חברתי אליו הילד יוכל להיכנס בצורה מלאה; ייתכן שכללי המוסר של המשחק יאחזו בו בצורה חזקה יותר מכללי המוסר של המשפחה אליה הוא שייך או הקהילה שבה הוא חי.
תהליך החיברות מתרחש מול סוגים שונים של ארגונים חברתיים, אשר לחלקם כוח התמדה בעוד האחרים זמניים יחסית, אליהם נכנסים הילד והילדה, ומשחקים בהם משחקים חברתיים שונים.
הילדות (בחלקה), היא תקופה בה אנו אוהבים להשתייך ונכנסים לתוך ארגונים שונים אשר מתקיימים ונעלמים כבעלי משמעות בעולמנו.
אנו רוכשים את המסוגלות לתפקד במכלול המאורגן, ולפיכך, מפתחים נטייה לקבע את עצמנו בתוך מערכות היחסים שלו עם הקבוצה אליה אנו משתייכים ושאת כלליה אנחנו מכירים.
כל התהליך כולו, מרכזי להתפתחות המוסרית של ילדות וילדים (רעיון שמופיע מאוחר יותר אצל פיאז'ה).
הוא מכונן אותם כחברים מודעים לעצמם בקהילה.
אף על פי שהעצמיות היא תוצר של אינטראקציה סוציו-סימבולית, היא אינה רק השתקפות פסיבית של האחר המוכלל.
התגובה של האדם לעולם החברתי היא תגובה פעילה - האדם מחליט מה יעשה לאור עמדותיהם של האחרים.
התנהגותו אינה נקבעת בצורה פשוטה וישירה על ידי מבני העמדות המוכללות.
לעיתים התנהגותו משקפת את העמדות המוכללות ואז הן בגדר "הפנמה", ולעיתים הן בבחינת תגובה לאחר או לחברה.
מיד עורך הבחנה בין ה-me וה-I.
ה-me הוא האני החברתי, וה-I הוא התגובה אל ה-me, ולכן מאוחר לו מבחינה לוגית (וגם מבחינת התפתחות השפה אצל ילדים).
ניתן להבין את המשמעות המבנית והתפקודית של ה-I, אולם ניתן לזהותו רק בדיעבד.
האדם זוכר את התגובות של ה-I כלפי ה-me; וזהו האופן הקרוב ביותר שדרכו ניתן להגיע לידיעת ה-I.
הפיכת ה-I למושא ידיעה אפשרית רק באמצעות מודעות לעבר, כזיכרון.
אך באופן זה ה-I הוא מושא-לידיעה ולכן, אין לו בעצם מעמד כמפעיל את התנסות ההווה.
ה-I, האני של האדם, אינו אלא דמות היסטורית הנושאת את הזיכרון של עצמו.
תורתו של מיד מעולם לא הוצגה באופן מאורגן בימי חייו.
הוא לא פרסם שום ספר אף על פי שכתב למעלה ממאה מאמרים, ורק לאחר מותו טרחו תלמידיו להוציא את כתביו במספר כרכים.
למעשה, במחצית הראשונה של המאה ה-20, נשכח מיד (במיוחד על רקע הדומיננטיות של תורת פרויד) והיה זה פיאז'ה אשר בעבודתו על המשמעות החברתית-מוסרית של ההתפתחות בילדות, החזיר את העניין בו.
מאז שנות השישים של המאה ה-20 נודעה לתורתו השפעה רבה, הן בפסיכולוגיה החברתית והן בסוציולוגיה ובפילוסופיה.
מושגים רבים שטבע הופיעו במהלך השנים כחלק מן השיח המקובל ("משחקי-תפקידים"), וגם כחלק מתורות אחרות, כשלעיתים הם משנים את משמעותם.
כך שאל ממנו פרויד את מושג ה"הפנמה"; הסוציולוגים את מושג "האינטראקציה הסימבולית"; וה"אינטרסובייקטיביות" הפכה בשנים האחרונות לזרם בפסיכואנליזה.
ג'ורג' ווד הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת השוער.
ווד החל את הקריירה שלו באיסט סטרלינגשייר, ולאחר עונה אחת עבר לבלקפול תמורת 10,000 לירות שטרלינג, על מנת להחליף את ג'ון בארידג'.
לאחר תקופה קצרה בקבוצת המילואים הוא ערך את הופעת הבכורה ב-15 באפריל 1972, בניצחון הביתי 2 - 0 על אוקספורד יונייטד.
בארבע השנים שלאחר מכן הוא נאבק עם בארידג' על חולצת השוער הראשון, ולבסוף ביסס את מעמדו בהרכב בעונת 1975/1976.
בסיום עונת 1976/1977 הוא הוחתם על ידי אברטון מהליגה הראשונה, תמורת 145,000 לירות שטרלינג.
הוא היה השוער הראשון של אברטון בשלוש העונות הבאות, ובסך הכל השתתף ב-120 משחקים.
בתקופה זו הוא גם ערך את הופעת הבכורה בנבחרת סקוטלנד, במשחק מול נבחרת צפון אירלנד ב-22 במאי 1979.
באוגוסט 1980 חתם ווד בארסנל תמורת 150,000 לירות שטרלינג.
הוא הובא למועדון הלונדוני על מנת לשמש כמחליף לפט ג'נינגס, ובשלוש העונות שלאחר מכן חלק איתו את המקום בשער והשתתף ב-61 משחקים בכל המסגרות.
אולם, הקריירה הארוכה של ג'נינגס מנעה מווד את ההזדמנות לתפוס מקום קבוע בהרכב, ובמאי 1983 הוא שוחרר בהעברה חופשית.
הוא הצטרף לקריסטל פאלאס, בה שיחק במשך ארבע וחצי עונות עם 192 משחקי ליגה.
בינואר 1988 הוא הצטרף לקארדיף סיטי, בה השתתף ב-67 משחקים וזכה עמה בגביע הוולשי.
ווד סיים את הקריירה המקצוענית שלו בתקופת השאלה קצרה במועדונו הישן בלקפול ב-1989, ובעונה אחת (1990/1991) בהירפורד יונייטד.
לאחר מכן הוא שיחק בקבוצות החובבניות מרת'ר טידוויל ואינטר קארדיף, אותה אימן.
כשפרש סופית היו לזכותו למעלה מ-500 הופעות ליגה.
הקריירה הבינלאומית של ווד הייתה קצרה, כיוון שהשוערים הבכירים באותה תקופה היו אלן ראף וג'ים לייטון.
בין 1979 ל-1982 הוא השתתף בארבעה משחקים במדי הנבחרת, כשהאחרון היה מול נבחרת צפון אירלנד ב-28 באפריל.
הוא היה גם שוער המשנה של הנבחרת במונדיאל 1982.
לאחר פרישתו מכדורגל עבד כמאמן שוערים בהרטלפול יונייטד, וביוני 2009 התמנה לאותה משרה בסווינדון טאון.
בנוסף לכך הוא עובד כאורניתולוג עבור קרן חיי הטבע של גלמורגן.
ג'ורג' אדוארד סטנהופ מולינו הרברט, הרוזן החמישי מקרנארבון היה אציל אנגלי הידוע כמממן של החיפוש והחפירות בקבר תות ענח' אמון שבעמק המלכים.
הרברט נולד בטירת הייקלר, האחוזה המשפחתית השוכנת במחוז המפשייר.
הוא התחנך באיטון ובטריניטי קולג' שבקיימברידג', וירש את רוזנות קרנארבון (ולשית: Caernarfon) בשנת 1890. ב-26 ביוני 1895 נישא הרברט לאלמינה ויקטוריה מריה אלכסנדרה.
ב-1902 הקים את אורוות הייקלר על מנת לגדל סוסי מרוץ גזעיים.
כעבור שלוש שנים מונה לחבר המנהלים של מסלול המרוצים ניוברי, תפקיד שעבר בירושה לדורות הבאים אחריו.
נכדו של הרברט, הנרי ג'ורג' רג'ינלד מולינו הרברט, הרוזן השביעי מקרנארבון, היה מנהל המרוצים של המלכה אליזבת השנייה מאז 1969 ואחד מחבריה הקרובים.
הרברט היה אגיפטולוג חובב נלהב, וב-1907 החליט לממן את החפירות בקברי האצילים שבתבאי (דיר אל-בחרי).
ב-1909 מינה את הארכאולוג הנודע הווארד קארטר לנהל את החפירות (בעקבות המלצתו של גסטון מספרו).
ב-1914 קיבל הרברט את ההיתר לחפור בעמק המלכים, במקומו של איל ההון האמריקאי תאודור דייוויס שוויתר על ההיתר שניתן לו ממשלת מצרים לאחר שהתייאש ממציאת קברים עם ממצאים.
בגלל מלחמת העולם הראשונה התעכבו החפירות באתר והן החלו בשנת 1917. ב-4 בנובמבר 1922 גילה קארטר את קברו של תות ענח' אמון בעמק המלכים.
הוא חיכה שלושה שבועות לבואו של קרנארבון מאנגליה כדי לפתוח את הקבר.
הקבר נפתח ב-24 בנובמבר ולאחר שפתחו אותו חשפו את אחד האוצרות הגדולים ביותר בתולדות הארכאולוגיה.
ב-5 באפריל 1923 נמצאה גופתו של הרברט בבית המלון קונטיננטל-סאבוי שבקהיר.
מותו הוליד את הסיפור על "קללת תות ענח' אמון", הידועה גם כ"קללת המומיה".
מותו נבע ככל הנראה מאלח דם (שהתפתח לדלקת ריאות) שנגרם כתוצאה מגילוח בטעות של עקיצת יתוש נשא של שושנה.
קברו של הרברט שוכן במבצר גבעה עתיקה המשקיפה על בית משפחתו בהמפשייר.