tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעבדים אסור לעסוק במסחר או להחזיק בקניין.
מותר להם לעסוק בפיננסים רק כבאי כוחו של האדון.
נשים במעמד של עבדות הוחזקו בעיקר כפלגשים למטרות עבדות מין.
האדון המוסלמי היה זכאי על פי חוק לנצל מינית את הפלגשים, בעוד הדבר נאסר על נשים חופשיות אשר העסיקו עבדים ממין זכר.
עבד יכול היה להנשא לאישה חופשייה אך הדבר לא זכה לעידוד.
האסלאם מתיר יחסי מין בין האדון והפלגש מחוץ לנישואין.
הדבר מוזכר בקוראן כ"מה שבבעלות יד ימינך".
על האדון מוטל האיסור להתרועע עם אישה אשר משועבדת לאשתו,.
כמו כן נאסר על האדון להתרועע עם אישה אשר בבעלות אדם אחר מלבדו או אם היא נשואה.
ברם האסלאם מתיר לאדון לפרק נישואין בין עבדיו גם שלא בהסכמתם.
במסורת הערבית העתיקה, ילדם של איש חופשי ושפחתו הוא עבד גם כן אלא אם שוחרר על ידי אביו.
בתאוריה, ההכרה בילד על ידי האדון הייתה רק בגדר אפשרות בחברה האסלאמית ולרוב לא נתן האדון הכרה בילדו.
אם הילד מקבלת את הכינוי "אום ולד" (בעברית: אם של ילד), שיפור במעמדה שכן כך אין היא יכולה להימכר.
בקרב הסונים, האם משוחררת מיידית בעת מות אדונה.
בשיעה, לעומת זאת, היא משוחררת רק אם ילדה עדיין בחיים.
אין מגבלה על מספר הפלגשים שיכולות להימצא בבעלות האדון.
ברם, על האדון לשמור על חוקי הנישואין.
כך למשל חל עליו איסור לקיים יחסים מיניים עם אחות של אישה משועבדת.
באסלאם "הגברים זוכים לעידוד להינשא לנשים חופשיות בתחילה.
אך אם אין ביכולתם לממן אישה חופשייה, עליהם להינשא לשפחה במטרה שלא ידרדרו למעשים אסורים."
ההגיון שמאחורי ההכרה בשפחה באסלאם הוא ש"הדבר מספק את היצר המיני של הנשים המשועבדות ומונע את נגע חוסר המוסר בקהילה המוסלמית."
עבדל עזיז שוגן (באדיגית: Абдыл-Азиз Шэугьэн) היה ראש המועצה המקומית כפר כמא בשנים 1969-1956.
עבדול עזיז הוא בן למשפחת שוגן, אחת המשפחות האמידות בכפר, אביו היה בעל רכוש קרקעי רב ובנוסף הייתה לו מכולת שכונתית.
בצעירותו הוא עזר לאביו בניהול המכולת אך עבודה זו לא מצאה חן בעיניו ולכן הוא בחר להתגייס לשורות חיל הספר העבר-ירדני.
עם תום שירותו הצבאי החל לעסוק בחקלאות.
באותה תקופה נחנך בכפר מועדון צעירים תחת השם "המועדון הספורטיבי הצ'רקסי" ועבדול עזיז מונה למנהל המועדון למספר שנים.
לימים נכנס לענייני הפוליטיקה בכפר ובשנת 1956 הגיש את מועמדותו לחברות המועצה והוא הצליח באותן בחירות ונבחר לחבר מועצה.
שנה זו הייתה הראשונה בה נערכו בחירות דמוקרטיות ביישוב והציבור בחר שבעה חברי מליאה.
בישיבתה הראשונה חברי המליאה הצביעו בעד מינויו של עבדול עזיז לתפקיד ראש המועצה המקומית.
הוא מילא תפקיד זה במשך שלוש עשרה שנים עד לשנת 1969, כלומר שלוש קדנציות ברציפות.
פרויקטים ראויים לציון בתקופת כהונתו הם סלילת כביש גישה ראשון אל תוך הכפר, חיבור הכפר לרשת החשמל והטלפון, כמו כן החלת גיוס חובה לצה"ל של צעירי הכפר.
עבדל-חמיד שפסו (באדיגית: Абдыл-Хьэмид Шапсыгъ) (מוכר גם בשם חוטה) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1970–1972.
אביו של שפסו היה בין הראשונים שנולדו בכפר, האב היה בין שומרי ראשו של שליט עכו והגליל, הגנרל הצ'רקסי מוסטפא רמזי פאשה.
בתקופת המנדט הבריטי הוא עסק בצורפות וניהל את עסקו בשני בתי מלאכה פרטיים, אחד בצמח והשני בנצרת.
שפסו הלך בעקבות אביו ועם תום לימודיו התגייס למשטרה המנדטורית ושירת בה שנים אחדות, לאחר הקמת מדינת ישראל שירת גם במשטרת ישראל.
בתום שירותו התקבל כחבר בחברת האוטובוסים "אגד", ועבד בה כנהג מן המניין עד לפרישתו.
שפסו נבחר לראשות המועצה המקומית בשנת 1970, הדגש העיקרי בפעילותו הושם על הפן החברתי, ובמקביל עסק בביצוע פרויקטים כלכליים.
בתקופת כהונתו הוקם ארגון לחקלאי הכפר להשקיית האדמות, פתיחת מתפרה שהעסיקה כשלושים תופרות וכמו כן שיפוץ המסגד המקומי באדריכלות מתקדמת.
מוסד העבדות ברומא העתיקה מילא תפקיד בולט בחיי החברה והכלכלה הרומית.
בנוסף לעבודת כפיים בחוות חקלאיות ובמכרות, עבדים מלאו תפקידים רבים ומגוונים במגוון שירותים, כך למשל בהנהלת חשבונות.
אף שמעמדם של עבדים בחברה הרומית השתנה בין תקופת יסודה של רומא לבין שקיעתה של האימפריה, הם נחשבו רכוש בחוק הרומי וזכויותיהם היו מועטות משל אזרחים.
לאורך שנותיה של האימפריה הרומית העבדים זכו בהדרגה להגנה משפטית רבה יותר, כולל הזכות להתלונן על אדוניהם.
עם שחרורם נודעו העבדים בכינוי ליברטוס וילדיהם נולדו כשהם אזרחים מן השורה.
כאשר התדלדלה אספקת העבדים, לקראת שקיעתה של האימפריה הרומית, הוטלו הגבלות חוקיות על שחרור עבדים.
עבדים נמלטים היו נתפסים ומוחזרים לאדוניהם, לעיתים קרובות תמורת פרס למוצא.
לאורך תקופת העבדות ברומא העתיקה היו אף מקרי מרד עבדים, ואלה דוכאו בידי הצבא.
רוב העבדים ברומא העתיקה מקורם בשבויים שהביאו עימם למולדת צבאות רומא כשלל מלחמה.
הפיכתם של חיילי האויב השבויים לעבדים הביאה הכנסה נאה למנצחים ואף שימשה חלופה נאותה להריגתם או להחזקתם במאסר.
בנוסף, אבות ברומא יכלו למכור את ילדיהם לעבדות ולנושים הייתה הזכות לקחת לעבדות חייבים שלא עמדו בהתחיבויותיהם.
אולם היה זה לא חוקי לאזרחי רומא למכור את עצמם לעבדות בגלל החשש שבכך יפתח פתח למעשי מרמה.
אף ילדים שננטשו בלידתם הפכו לעיתים קרובות לעבדים.
במאה ה-1 כתב דיוניסיוס מהליקרנסוס כי מוסד העבדות ברומא החל בכך שרומולוס העניק לאבות הרומאים את הזכות למכור את ילדיהם לעבדות, והוא המשיך לגדול עם צמיחתה של המדינה הרומאית.
בעלות על עבדים הייתה נפוצה מאוד בין אזרחי רומא החל מן המלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס) ועד למאה ה-4. ההיסטוריון היווני סטראבון (63/64 לפנה"ס - 24 לספירה לערך), תיעד את ממדיה הענקיים של תופעת הסחר בעבדים כתוצאה מהתמוטטות הממלכה הסלאוקית אשר הסתיימה ב-63 לפנה"ס.
בדלוס שבאגן המזרחי של הים התיכון היה נמל חופשי החל משנת 166 לפנה"ס שבו פעל אחד משוקי העבדים הגדולים ביותר.
רבים מבעלי האחוזות העשירים באיטליה הגיעו למקום ורכשו עבדים רבים לעיבוד אדמותיהם.
עבדים הובאו לרומא מכל רחבי אירופה ואגן הים התיכון, במיוחד מן העמים הקלטים, גרמאנים, בני תראקיה וקרתגו ועמים מזרח תיכוניים.
עד למאה ה-1 לספירה התפתח מנהג שאסר על הפיכת אזרחי רומא לעבדים, או תושבי גאליה קיסאלפינה ממוצא איטלקי, אולם קודם לאותה תקופה רבים מבני דרום ומרכז איטליה הוצאו לעבדות לאחר תבוסה בקרב.
עבדים חדשים נרכשו בדרך כלל במכירה המונית של סוחרי עבדים אשר עקבו אחר צבאות רומא לשדה הקרב.
רבים מרוכשי העבדים חיפשו עבדים חזקים, בעיקר גברים.
קיימת אי-בהירות היסטורית האם ילדים נמכרו לעבדות במחיר זול יותר מאשר מבוגרים, או להפך.
יוליוס קיסר מכר בהזדמנות אחת את תושביו של אזור שלם שכבש בגאליה, לא פחות מ-53,000 נפש, לסוחרי עבדים מיד לאחר הכיבוש.
בתחומי האימפריה עבדים נמכרו במכירות פומביות, ולעיתים אף בחנויות, או במכירות פרטיות של עבדים שהיו בעלי ערך רב יותר.
שוק העבדים היה בפיקוח אנשי ממשל רומי, קוואיסטורים.
לעיתים עבדים עמדו ערומים על בימה מסתובבת, ולצידו של כל עבד שהועמד למכירה הוצב שלט ובו תיאור של מוצאו, בריאותו, אופיו, חוכמתו, השכלתו, ומידע נוסף הרלוונטי לרוכש.
מחירי העבדים השתנו בהתאם לגיל העבד ואיכותו, ועבדים איכותיים עלו סכומי כסף נכבדים.
סוחר העבדים התחייב לאפשר לקונה לבטל את העסקה בתוך חצי שנה, או לפצות את הקונה, אם התגלו פגמים בעבד שלא היו ידועים בעת העסקה.
עבדים שנמכרו ללא אחריות חבשו כובע בעת המכירה.
אבות אזרחי רומא מכרו לעיתים את ילדיהם לעבדות, ואף ילדיהם של עבדים הפכו לרכוש אדוניהם וניתן היה למוכרם.
קיימות עדויות על התעללות בעבדים ברומא, אולם קשה לקבוע עד כמה נרחבת הייתה תופעה זו.
נכתב על קאטו הזקן כי גרש עבדים זקנים או חולים מביתו.
סנקה טען כי עבד שיזכה ליחס הוגן יעבוד טוב יותר ממי שיזכה ליחס רע.
עבדים בעלי השכלה היו בעלי ערך רב ברומא ויכלו לשמש כמנהלי חשבונות, רופאים, מורים ומקצועות אחרים.
עבדים משכילים אף יכלו לנהל את עסקיו של בעליהם בשעה שנעדר מעסקו.
לכל אורך התקופה בה הייתה העבדות נפוצה ברומא הייתה קיימת סכנה של מרד עבדים אשר יכול היה לסכן את הרפובליקה.
העברת עבדים לעבודה במכרות פירושה היה לעיתים קרובות גזר דין מוות לעבד.
עבדים שעבדו בחוות חקלאיות קיבלו בדרך כלל יחס טוב יותר, בעוד עבדים שעבדו בעבודות משק בית בבתי עשירים ברומא נהנו מתנאי המחיה הטובים ביותר בין מעמד העבדים, בדומה לעבדים שהיו רכוש ציבורי ואשר לא היו נתונים לגחמותיו של בעלים בודד.
אף שעבדים בבתי עשירים גרו בתנאים צנועים מאלה של אדוניהם, תנאי מגוריהם היו דומים לאלה של עניי רומא.
בעיר רומא ניתן היה למצוא עבדים עובדים כספרים, משרתים אישיים, טבחים, עוזרות בית, אנשי סיעוד, מורים, מזכירים, וחייטים.
עבדים משכילים ונבונים יותר אף קיבלו משרות מקצועיות כגון מנהלי חשבונות, או רופאים.
בשלהי האימפריה הרומית כמחצית מן הגלדיאטורים שלחמו בזירות רומא היו עבדים.
גלדיאטורים טובים זכו לעיתים בשחרור מעבדות.
אולם, העובדה שלגלדיאטורים הייתה גישה קלה לכלי נשק הפכה אותם לעבדים המסוכנים ביותר.
בתחילת מלחמות הגלדיאטורים, רבים מהם היו חיילים שנפלו בשבי.
ספרטקוס אשר הנהיג את מלחמת העבדים השלישית היה בעברו שבוי, או עריק, של הצבא הרומי.
בתקופת גדילתה והתפשטותה של האימפריה הרומית, צמיחת העושר בין המעמד העליון הרומאי והגידול הניכר במספר עבדים, הביא לצמיחה מהירה בכלכלה.
על פי הערכות מודרניות, בתחום איטליה היו 2–3 מיליון עבדים בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, אשר היוו 35-40% מאוכלוסיית חצי האי האיטלקי.
רוב כוח העבדים באיטליה באותה עת הועסק בעבודות חקלאיות.
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס תיאר את שלוש מלחמות העבדים: מלחמת העבדים הראשונה (135–132 לפנה"ס), מלחמת העבדים השנייה (104–100 לפנה"ס) ומלחמת העבדים השלישית (73–71 לפנה"ס).
ככל שהאימפריה הרומית התבססה החלו קיסרי רומא להעניק זכויות נוספות לעבדיה.
בשלהי המאה ה-2 היה זה מקובל להתיר לעבד להתלונן על יחס לא הוגן מצד אדוניו.
קלאודיוס קבע כי אם עבד ננטש על ידי אדוניו, הרי שהפך לאדם חופשי.
נירון העניק לעבדים את הזכות להתלונן נגד אדוניהם בבית המשפט.
בתקופת אנטונינוס פיוס לא יכלו עוד בעלי עבדים להרוג את עבדיהם ללא סיבה מוצדקת, שאחרת היה בעל העבדים יכול לעמוד לדין על רצח.
עבד ציבורי לא היה בבעלות אדם פרטי, אלא בבעלות הסנאט והעם של רומא.
עבדים ציבוריים עבדו במקדשים ובמבני ציבור אחרים ברומא ובערי איטליה.
רוב העבדים הציבוריים ביצעו מטלות בסיסיות של שרתים.
אלה מביניהם שהיו בעלי מיומנויות טובות עבדו במשרות פקידותיות, וכמנהלי חשבונות.
לעבדים אלה הותר להרוויח כסף למחייתם.
כיוון שלעבדים אלה ניתנה הזדמנות להוכיח את כישוריהם, חלקם קנו לעצמם שם טוב והשפעה ולעיתים אף זכו בחירותם.
בתקופת הרפובליקה הרומית עבד ציבורי יכול היה לזכות בחירות בהכרזה של שופט, לאחר שניתנה לכך רשות מן הסנאט הרומי.
בתקופת האימפריה, הקיסר הוא ששחרר עבדים לחופשי.
עבדים ציבוריים של רשויות מקומיות שוחררו בהחלטת מועצת הרשות המקומית.
קיימות הערכות שונות באשר לממדי תופעת העבדות באימפריה הרומית.
יש היסטוריונים המעריכים כי כ-30% מכלל אוכלוסיית האימפריה הרומית במאה ה-1 היו עבדים.
על פי אומדנים אחרים, הם היוו רק 20% מכלל האוכלוסייה.
אך אין ספק כי כלכלת האימפריה הרומית הייתה תלויה במידה רבה בעבדים, אולם אין נכון, כפי שיש הטוענים, כי הייתה זו התרבות התלויה ביותר בעבדות בהיסטוריה האנושית.
קרוב לוודאי שתרבות ספרטה הייתה תלויה יותר בעבדיה ומספר העבדים בתרבות זו עלה על מספר הספרטנים ביחס של כשבע לאחד.
שחרור עבדים היה ברומא מעמד פומבי, אשר התקיים בדרך כלל בפני בעל משרה ציבורית, בדרך כלל שופט.
בעל העבד היה נוגע בעבד בראשו בעזרת מטה ומאותו רגע העבד היה חופשי ללכת לדרכו.
לעיתים הטקס היה פשוט יותר וכלל רק הכרזה פומבית מפי בעל העבד על חירותו של עבדו, זאת בפני קהל חברים ומשפחה, או רק הזמנה לעבד לשבת לארוחה עם בני משפחת האדון.
לעבד המשוחרר ניתנה "מצנפת חרות" מחודדת, המכונה פילאוס , כסמל לחרותו.
עבדים שוחררו לחופשי ברומא ממגוון סיבות, ביניהן: כאות הוקרה על מעשה יוצא דופן של עזרה לאדוניו, או מתוך יחס של חיבה או כבוד.
לעיתים העבד חסך די ממון כדי לקנות את חרותו ואת חרותם של עבדים אחרים, לעיתים קרובות הייתה זו אשתו.
אולם מעטים היו העבדים שחסכו די כסף לעשות זאת, ועל רבים מן העבדים נאסר לחסוך כסף.
היו עבדים ששוחררו כחלק מהוראות צוואתו של אדוניהם לאחר מותו.
אוגוסטוס קיסר הגביל את מספר העבדים אותם ניתן לשחרר על פי צוואה, למאה עבדים, ומספר קטן יותר במשק בית קטן.
עבדים משכילים ומנוסים היו אלה ששוחררו יותר מאחרים.
מנהג זה של שחרורם הפך כה נפוץ עד שאוגוסטוס קיסר ציווה כי עבד לא ישוחרר בטרם הגיע לגיל 30. ילדים שנולדו לבעל עבדים משפחותיו זכו לעיתים לחינוך טוב ושוחררו כשהגיעו לגיל בגרות.
לאחר ששוחרר היה העבד חופשי לבחור את דרכו בחיים.
חלק מן העבדים המשוחררים אף הפכו במרוצת השנים לאנשים עשירים ובעלי כוח.
עבדים משוחררים כונו ליברטי (liberti) ברומא, והם יצרו מעמד נפרד בחברה הרומית.
אף שמספרם של הליברטי לא היה גדול בחברה הרומית, הם זכו להכרה והיו לדמויות מעוררות תקווה.
עבדים משוחררים לא נהנו ממלוא זכויות אזרחי רומא.
נאסר עליהם להיות מועמדים בבחירות למשרות ציבוריות ולא יכלו להתקדם לדרגות גבוהות בצבא הרומי.
על עבדים אף נאסר להתחתן עם בני משפחות סנאטורים.
העבד המשוחרר היה אף חייב לעבוד למען אדונו לשעבר מספר ימים קבוע מדי שנה ולבקר את אדוניו בקביעות כדי להביע את תודתו.
היו אף עבדים משוחררים שהמשיכו לעבוד עבור אדוניהם באותו אופן בו עבדו טרם שחרורם.
בין העבדים המשוחררים ברומא היו שהגיעו למשרות בכירות ולעמדות כוח בממשל.
עבדים אשר שוחררו ממשפחות קיסרים המשיכו לעיתים לשמש בתפקידי מפתח בשלטון.
חלקם התקדמו למשרות בעלות השפעה רבה, כך למשל טיבריוס קלאודיוס נרקיסוס (Tiberius Claudius Narcissus) אשר היה אחראי על התכתובת במזכירות הקיסר קלאודיוס ואשר היה בעברו עבדו של קלאודיוס.
כמה מן העבדים המשוחררים הפכו לעשירים.
בית וטי בפומפיי, אשר תחילתו בשני אחים שהיו ככל הנראה עבדים משוחררים, היה אחד הבתים העשירים ביותר בעיר.
אבל גם עבדים משוחררים שעלו לגדולה עדיין זכו ליחס שונה על ידי האריסטוקרטיה הרומית המסורתית ונחשבו נובו רישים גסי רוח (כגון ודיוס פוליו).
רק ילדיהם של העבדים המשוחררים זכו למעמד של אזרחי רומא שווי זכויות וללא הגבלות.
כך למשל, המשורר הרומי הבולט הורציוס.
עבדל-רחמן אגוד (נכתב גם אג'וד) (באדיגית: Абдыл-Рэхьман Ацумыжъ) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1976 -1978.
מינויו של אגוד נבע מנסיבות יוצאות דופן.
בשנת 1977 נוצרה מחלוקת בין חברי המועצה לגבי אופי השלטון המקומי והם רצו שינוי.
היות שטרם הייתה נהוגה שיטת הבחירות האישיות או בחירות ישירות, חברי המליאה קבעו ישיבה שלא מן המניין וברוב של ארבעה קולות נגד שלושה, אג'וד עבדל רחמן נבחר להיות יו"ר המועצה המקומית.
הוא כיהן למשך כשנה עד לתקופת הבחירות בשנת 1978.
בבחירות של שנת 1978 אג'וד התמודד בסיבוב השני מול יחיא נפסו שנבחר ליו"ר המועצה הבא.
עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט (בטורקית: Arnavut Abdurrahman Abdi Paşa, תאריך לידה לא ידוע, לפני 1616 - 2 בספטמבר 1686) היה וזיר, איש צבא ומינהל עות'מאני בכיר ממוצא אלבני.
בתוקף תפקידו כוואלי וביילרביי (מושל) האחרון של בודה (בוּדין), נהרג בקרב בעת כיבוש מצודת בודה בידי האוסטרים והפרוסים ב-1 בספטמבר 1686.
נולד בעיירה פקין אשא באזור אלבניה.
במותו היה לפי מקורות שונים מעל גיל 80 (לפי הכרוניקה של מהמט סורייה) או מעל גיל 70 (לפי הכתובת על מצבתו בבודה).
לכן ניתן לשער שנולד לערך בעשור האחרון של המאה ה-17. במקורות העו'תמאנים הוא ידוע תחת הכינוי "ארנבוט" כלומר "האלבני" וייתכן כי נולד באלבניה.
קרוב לוודאי נולד כנוצרי וגויס במסגרת מבצעי ה"דוושירמה" של גיוס הבנים של האוכלוסיות משועבדות ליחידות העלית של היניצ'רים.
משמעות שמו היא בערבית העבד של "הרחמן", אחד מ-99 שנות של האל באסלאם.
רבים מהמתאסלמים נשאו שם שכלל את המילה "עבד".
"עבדי" הוא כינוי חיבה לשמו הראשון.
הוא נודע בקיצור כ"עבדי פאשה".
במערב אירופה נפוצה שמועה אשר על פיה עבדורחמן עבדי פאשה היה דווקא ממוצא שווייצרי צרפתי.
השערה זו מצאה את ביטויה בסיפור בצרפתית "Le Bacha de Bude", שפורסם בשנת 1765 בשווייץ בלי אזכור של זהות המחבר.
שמועה זו שימשה בסיס גם לנובלה "הפאשה מבודה" (Der Pascha von Buda) (1811) מאת הסופר היינריך צ'וקה (Zschokke) שהיגר לשווייץ ממגדבורג.
בו מסופר על איש צבא שווייצרי בעל השם הצרפתי קוני (Cugny) שנפל בשבי טורקי והתאסלם.
מאוחר יותר זה היה הוא הפאשה שפיקד על מגיני בודה מפני המצור האוסטרי.
60 שנה לאחר הסיפור של צ'וקה, אותה שמועה הופיעה אצל הסופר הגרמני תאודור פונטאנה, בסיפורו ההיסטורי על חיי הנס אדם פון שנינג, מפקד הכוחות הברנדנבורגים שהשתתפו במצור של בודה בשנת 1686. פונטאנה ציין שם שעבדורחמן פאשה היה במקור שווייצרי בשם קואני (Coigny).
"עוד בזמן המצור אחד הקצינים שהיה בשליחות בעיר זיהה אותו כבן ארצו".
בשנת 1936 בכתב העת הרשמי של ה"רייכסלופטשוצבונד" (איגוד ההגנה האווירית של הרייך) הזכיר ההיסטוריון הצבאי מרטין לציוס לרגל מלאת 250 שנה לכיבוש בודה, את "עבדרחמן באסה, רנגט בשם קוני משווייץ הצרפתית".
ההיסטוריון והטורקולוג יוזף מטוץ שהקדיש מאמר לחיי המגן הטורקי האחרון של מצודת בודה העריך כי "אין ספק, לא היה שווייצרי".
עבדי פאשה עלה בהדרגה בהיררכיה של היניצ'רים עד לעמדות הגבוהות ביותר בצבא ובמינהל העות'מאני.
ב-2 במאי 1559 התמנה למפקד העליון של היניצ'רים.
הוא התנסה בהגנה על מבצרים, כמו בשנת 1669 במצור על קנדיה (הרקליון) בכרתים, שבו התוקפים הוונציאנים נאלצו לסגת.
במידה לא מבוטלת בגלל דיכוי המרד בכרתים, זכה עבדי פאשה להתמנות לווזיר.
בשנת 1672 פיקד על היניצ'רים בכיבוש העיר קמנייץ פודילסקי ובשנת 1674 פיקד על מסע צבאי באוקראינה בשם אדונו, הסולטאן מהמט הרביעי.
הוא שמר את תפקידו כווזיר גם כשנשלח כמושל (ביילרביי) בפרובינציות גדולות (איילטים) ברחבי האימפריה.
ב-25 ביולי 1674 נשלח לבגדד, שנכבשה בחזרה מידי הספווידים.
ב-11 במאי 1676 היה למושל של מצריים המורדת.
לא ידוע באילו נסיבות הודח בקיץ 1680 מן התפקיד.
יש משערים שהדבר נבע בשל גילו המתקדם, מעל 75. אולם ב-24 במאי 1681 הוא התמנה לביילרביי של בוסניה ובתוקף תפקיד זה השתתף בקרבות בהונגריה בשנת 1682. ב]12 באוקטובר 1682 עבדי פאשה הופקד על הגנת קמנייץ ולאחר מכן ב-20 בדצמבר 1683 נקרא לשער הנשגב.
בהמשך הועבר שוב בצורה תמוהה מתפקיד לתפקיד ומאזור אחד למשנהו.
בסוף נובמבר 1684 התמנה לתפקיד הביילרביי של בודה, כשהשלטון העות'מאני בעיר הזאת נמצא מאוים על ידי כוחות מאוחדים של האימפריה הרומית הקדושה ושל בני בריתה, אך בחורף 1685 הועבר לתפקיד של מפקד הכוחות הטורקים בהונגריה וכעבור זמן קצר נשלח כביילרביי לחלב הרחוקה והשלווה.
ב-20 בדצמבר 1685 שוב נשלח להונגריה קודם כמפקד הצבא ולאחר מכן כביילביי של בודה.
המגן האחרון של בודה העות'מאנית
מצודת בודה בפיקודו הייתה מוגנת על ידי כוח של 10,000 לוחמים ו-400 תותחים, שאספקתם בתחמושת ובכל המצרכים הנחוצים נראתה מובטחת.
בנוסף ציפה הביילרביי להגעת תגבורת חזקה בפיקודו של הווזיר הגדול סוליימן.
אולם בסופו של דבר הפיצוץ של 800 טונות של אבקת שרפה מתחת לחומות הכריע את הכף.
בתום מצור של 78 יום, של הפגזות רבות ומתקפות לא מוצלחות, יד הנוצרים הייתה סוף-סוף על העליונה.
הפאשה, שסירב קודם לכן להסגיר את העיר, נאבק באומץ בראש צבאו וניסה לסתום את הפריצות.
ב-2 בספטמבר חדרו הכוחות בפיקודו של קרל מלורן לעיר וכבשו אותה.
עבדורחמן עבדי פאשה נהרג בקרב בקווים הראשונים.
התגבורת המצופה של הווזיר הגדול סוליימן לא יכלה להגיע, אחרי שנחלה תבוסה בקרבות בדרכה.
הכובשים הנוצרים ערכו טבח בתושבים הטורקים, ולא חסו אף על חיי 500 יהודים.
יש אומרים כי גופותיהם קולפו מעורם, שאחר ייבוש נרקחה ממנו אבקה מבוקשת.
באימפריה העות'מאנית דמותו של עבדי פאשה נותרה מוערכת בזכות האומץ והנדיבות שהפגין.
נודע גם בנטיותיו לחשיבה חופשית, לתענוגות השתייה החריפה וקרבתו לסופיות, המיסטיקה המוסלמית.
על חותמו שיוצר בעת שהותו בבגדד נכתב:
עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט השאיר גם התכתבות דיפלומטית עם היריבים הנוצרים מן התקופה שלפני הקרב הסופי בבודה.
בין היתר - עם המרקגראף הפלדמרשל הרמן פון באדן, יושב ראש מועצת המלחמה של הקיסר לאופולד הראשון.
בגבעת הטירה בבודפשט, על המבצר אנז'ו (Anjou bástya), באמצע הדרך בין המוזיאון להיסטוריה צבאית ובין השער הוינאי (Bécsi Kapu) הוקמה בשנת 1932, לרגל מלאת 245 שנה לשחרור בודה מידי העות'מאנים, מצבה לזכרו של עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט, עליה צוין בהונגרית ש"היה אויב אמיץ" ובטורקית עות'מאנית שנפל כמו שהיד.
יוזמת הצבת המצבה באה מצאצאיו של אחד מהגיבורים ההונגרים שנהרגו בקרב לשחרור בודה, גיירג' סאבו.
עַבְדֵי זְמָן הוא שיר משירי רבי יהודה הלוי.
השיר שקול במשקל דקדוקי – משקל היתדות והתנועות.
משקלו של השיר הוא "המהיר" – בכל בית (שורה) שתי תנועות ויתד; שתי תנועות ויתד; שתי תנועות בחצי הראשון (הדלת), וכן בחצי השני (הסוגר).
בשיר שני בתים, הראשון מנוסח כפתגם והשני מנוסח כמסקנה וכמשאלה הנובעות מפתגם זה.
השיר מתאר את האדם כעבד של הזמן; האדם מוגבל במגבלות הזמן הנשלט בידי האל.
ריה"ל קובע כי רק על ידי עבדות האל, ניתן להשיג חופש משעבוד זה.
רעיון דומה כבר הוזכר במשנה במסכת אבות: .
הביטוי עבדי עבדים רומז לדרשת חז"ל "כי לי בני ישראל עבדים () - עבדי הם ולא עבדים לעבדים" ().
גם הזמן הוא עבד לה', ולכן במקום להיות משועבד לזמן שגם הוא עבד בעצמו, יש להיות עבד ישירות לה'.
העבדות לזמן פירושה שעבוד למקרים החולפים, ובדרך כלל, כפי שנראה מדברי המחבר בספר הכוזרי, המדובר הוא על שעבוד לאופנה שהרבים מתנהגים על פיה באותו זמן, דהיינו חירות מקונפורמיות.
השיר מסיים בקריאה הלקוחה מתוך מגילת איכה, בה מופיע הפסוק:
שירו זה של ריה"ל התפרסם מאוד, והוא מצוטט רבות בספרי המוסר בני תקופת הראשונים, כמו "שערי העבודה" של רבי יונה גירונדי, ו"ספר הישר".
בסיום המאמר החמישי של ספר הכוזרי, חיבורו הפילוסופי של ריה"ל, מופיע דו-שיח בין הכוזרי לחבר שתוכנו מקביל לתוכן השיר:
השיר זכה לביצועים אחדים בלחנים שונים.
השיר נכלל באלבומה של אתי אנקרי "שירי רבי יהודה הלוי".
השיר הולחן בידי מנחם פיליפ, עבור אלבומו הראשון "האדם".
מבצעים נוספים הם מורין נהדר, מנחם קרן וציון אזרד.
עבדות בסין היא תופעה רבת שנים שהשפיעה על מיליוני אנשים במדינה זו, וממשיכה להשפיע גם במאה ה-21. ב-2007 נודעה "שערוריית העבדים הסינים", שבה תוארה עבדותם של אלפי סינים, ובהם ילדים, שנחטפו והוכרחו לעבוד במפעלי לבנים.
עבדות בסין כוללת גם שעבוד מקומי וקיבוץ נדבות בכפייה, וכן ניצול מיני של נשים וילדים.
בזמן שושלת שאנג, כ-5% מהאוכלוסייה שועבדו.
בזמן שושלת צ'ין, עבדים גברים הוכרחו לעבוד על פרויקטים כמו צבא הטרקוטה.
חלק מהעבדים היו אנשים שהורשעו בפשעים כמו אונס ועונשם היו עיקור כפוי ושעבוד.
הקיסר ואנג מאנג אסר על עבדות, אבל איסור זה בוטל לאחר מותו.
בזמן שושלת טאנג, היה מחסור בנשים באוכלוסייה, שגרם לסחר בנשים עם הקוריאנים.
בזמן שושלת מינג נאסרה העבדות, אך למרות זאת היא המשיכה בפועל.
בזמן שושלת צ'ינג גברה תחילה העבדות בסין, אך ננקטו צעדים למלחמה בעבדות.
עבדים ואדונים הוא אלבומה השני והאחרון של להקת אולטראס.
האלבום יצא בשנת 2011, ויחד איתו יצאו גם ארבעה סינגלים: מסיבת פרידה, סימן קטן, אני שלי ועבדים ואדונים.
"עבדים היינו" הוא שיר לכבוד חג הפסח.
מילות השיר הן חמש בלבד, ומקורן בהגדה של פסח.
את הלחן העממי הידוע למילים אלו הלחין שלום פוסטולסקי.
מילות השיר הן חמש בלבד, והן חוזרות על עצמן בווריאציות שונות:
מלחין השיר, שלום פוסטולסקי, היה מראשוני קיבוץ עין חרוד, והוא הלחין את השיר לכבוד סדר הפסח שנערך בקיבוץ.
בזכרונות שלו, כתב פוסטולסקי .
המנגינה שהלחין פוסטולסקי למילים אלו, הפכה לשיר עממי ידוע.
ביצועו של יהורם גאון (בעיבוד אלכס וייס) נכלל באלבום האוסף "פסח" שיצא בשנת 1972.
ביצעו אותו גם האחים והאחיות, אסנת פז (בעיבוד חנן וינטרניץ), עוזי מאירי ועוד.
עבדות מינית ביחסי מין עם בן זוג (BDSM) מתייחסת לאדם כנוע ביחסים של BDSM עם אדם דומיננטי (המכונה גם בעלים או האדון או המאהב) המטפלים בכנוע כעבד שלהם, דהיינו רכושם.
העבדות המינית בהקשר של BDSM היא גם פנטזיה מינית או תפקידים מיניים.
אדון העבד או המאהבת יכולים להיות כל אדם או קבוצה, אם כי רוב היחסים האלה הם בדרך כלל אחד דומיננטי, או זוג דומיננטי ומחויבת, בעלות על אחד או יותר עבדים.
עבד מין ובעל, ואחרים המעורבים במערכת היחסים, יכולים להיות מכל מין, וזהות מינית.
עבדות מינית היא מוסכמות בין הכנוע לדומיננטי, אם כי היקף הכניעה אינו יכול להיות מוגבל ולא ניתן למשוך אותו בכל עת.
סוגי הפעילויות של שעבוד המין עשויים בדרך כלל להיות מוגדרים מראש ולפעמים מפורטים בחוזה עבדות, מסמך ללא ערך ממשי המפרט את הרצונות, הגבולות והציפיות של הצדדים.
העבד מינית צפוי לעיתים קרובות לבצע מין, אם כי בדרך כלל הדינמיקה ביחסים היא גם במשא ומתן ברור, כולל בגדים, דיאטה, הגבלות דיבור, ענייני הבית לוחות זמנים, אם כי הפרטים עשויים להישאר לאדון או פילגשו.
בדרך כלל מתוארים ציפיות ברורות אם הזוג יהיה מונוגמי או פוליאורי, ואם תהיה הרשאה או ציפייה לאינטראקציה מינית עם אנשים אחרים.
אחרת, ניתן לצפות כי עבד מין יבצע תפקידים רבים המצופים לעבד / כנוע, כולל ללבוש בגדים חשופים מאוד, להיות משותפים, לענוד קולר או רצועה, פעילויות S&M או שעבוד.
מערכת יחסים של הורים ועבדים היא בדרך כלל מערכת יחסים ארוכת טווח, השווה בין משך הזמן לבין יחסים נורמליים, בעוד ש"יחסים "דומיננטיים וכנועים יכולים להיות דומים או קצרים יותר מכמה דקות, כמו בסצנה.
בהתאם לחוזה שלהם, עבדי מין יכול להיות נסחרים על ידי המאסטר, בהנחיית אירועים במועדון המין, אישיות במגזינים עניין BDSM או ברשתות חברתיות מבוססות אינטרנט.
בדרך כלל, עבד הוא גם אמור להיות עם קולר, אם כי לא כל עבדים לובש קולר עבדים פיזית.
עבד אשר ימלא את משך זמן המשא ומתן של השירות צפוי להשתחרר, אלא אם כן ירצה משך זמן חדש של שירות על ידי משא ומתן.
העבד רשאי בכל עת לבטל את ההסכמה ליחסים, ובכך לבטל את יחסי העבדים.
תופעת העבדים הנמלטים , שביקשו להשיג חרות, עתיקה כמו מוסד העבדות עצמו.
בהיסטוריה של העבדות בארצות הברית, "עבדים נמלטים" היו עבדים שעזבו את האדון ללא אישור בתקופה שלפני ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הם, בדרך כלל, ניסו להגיע למדינות או טריטוריות שבהן העבדות נאסרה, ובפרט קנדה.
רוב העבדים היו אנאלפביתים, חסרי רכוש או כסף.
צבע עורם הקשה עליהם להתקדם במהלך היום מבלי להיתפס וסייע לרודפים אחריהם.
גם המרחק הרב שהיה עליהם לעבור ברגל לפני שהגיעו לאזורים מוגנים הגביר את הסיכויים להיתפס.
מרבית העבדים שניסו להימלט נתפסו והוחזרו לבעליהם שהענישו אותם על מנת להרתיע אחרים לנסות ולברוח.
במהלך התקופה שבה עבדות הייתה חוקית בארצות הברית, הצליחו כ-100,000 עבדים להימלט מיד בעליהם.
על פי חוק העבד הנמלט משנת 1793, אזרחים נדרשו לסייע להחזיר עבדים נמלטים לבעליהם, גם במדינות בהן הייתה העבדות אסורה.
החוק התבסס על סעיף 4 תת-סעיף 2 של החוקה של ארצות הברית, שקובע שאזרחי כל מדינה ישמרו על זכויותיהם וחסינויותיהם, כולל זכויות רכוש, במדינות האחרות.
כל שופט, בכל רמה, היה יכול לקבל החלטה וללא משפט בהשתתפות חבר מושבעים לקבעו את מעמדו של אפרו-אמריקאי כעבד נמלט לכאורה.
בפועל, אזרחים וממשלות של המדינות החופשיות סייעו בבריחה של עבדים נמלטים.
חוק העבד הנמלט משנת 1850 חיזק את ההוראות בנוגע להחזרת עבדים נמלטים לאדוניהם.
החוק לא הציע לנאשם שום הגנה משפטית.
ציידי ראשים ואזרחים יכולו לפי החוק, לתפוס עבדים נמלטים במדינות צפון ארצות הברית, או בכל מקום אחר, באמצעות הצהרה, ולהחזיר אותם לבעלים שלהם.
אישור חוק העבד הנמלט ב-1850 החריף את הענישה נגד עבדים נמלטים ואלו שסייעו להם ועל כן עבדים נמלטים ניסו לצאת מארצות הברית לקנדה או מקסיקו.
החוק היה ההתערבות הפדרלית המשמעותית ביותר בהתנהלות הפנימית של המדינות עד מלחמת האזרחים.
רבים מהעבדים הנמלטים שנתפסו סבלו מעונשים קשים ואכזריים כגון קטיעה של הגפיים, הצלפות, הטבעת סימן באמצעות ברזל מלובן ועונשים דומים אחרים.
אזרחים שסייעו לעבדים נמלטים העומדו לדין ונענשו לפי החוק.
במקרה שהגיע לבית המשפט העליון בארצות הברית ב-1859, הואשם שרמן בות' (Sherman Booth) בסיוע ליהושוע גלובר (Joshua Glover) לברוח בכך שמנע את לכידתו על ידי מרשלים פדרליים בוויסקונסין.
בית המשפט העליון בוויסקונסין קבע כי חוק העבד הנמלט מ-1850 אינו חוקתי משום שדרש ממדינות לפעול בניגוד לחוקים שלהן שאפשרו הגנה על העבדים.
ערעור שהוגש לבית המשפט העליון, אשרר את חוקתיות החוק.
מדינות רבות ניסו לבטל חוקית את חוק העבד הנמלט (1850) על ידי חקיקה מקומית שתמנע לכידה של עבדים נמלטים וחקיקת חוקים חדשים שהגנו על הזכויות שלהם.
אחד החוקים הבולטים הוא ביותר הוא חוק החירות של מסצ'וסטס.
חוק זה נחקק על מנת להגן על עבדים נמלטים מפני מרשלים פדרליים או ציידי ראשים שפעלו על מנת להחזיר אותם לאדונים שלהם.
חוק העבד הנמלט הייתה ההצדקה של דרום קרולינה לפרישה מהאיחוד והקמת הקונפדרציה.
בעיתונים היו עמודים מיוחדים למודעות עם בקשות לסיוע בהשבת עבדים נמלטים.
המודעות כללו תיאור פיזי, לבוש, סימנים מיוחדים, אפשרות לכיווני הימלטות אפשריים ופרס כספי.
מרבית הנמלטים היו גברים צעירים, אך היו גם נשים וילדים שברחו.
לפחות 200,000 מודעות על עבדים נמלטים פורסמו.
בעלי העבדים פרסמו מודעות רק אם חשבו שיש סיכוי לתפוס את העבד.
על בסיס החוק מ-1850, מרשלים פדרליים נסעו למדינות הצפון לתפוס עבדים עבור כסף.
החוק החדש עודד ציידי ראשים לפעול על מנת להחזיר עבדים נמלטים אל אדוניהם; "עבד", שכבר שוחרר ונתפס, הוחזר לדרום ונמכר חזרה לעבדות, אם הוא/היא היו ללא מסמכים המשייכים אותו לאדון מסוים.
בשנת 1851, אפרו-אמריקאי שעבד כמלצר בבית קפה נחטף על ידי סוכנים פדרליים מטעם John Debree, שטען שאותו האדם הוא "רכוש" שלו.
אף על פי שהאיש ברח קודם לכן, המקרה שלו הובא בפני בית המשפט העליון של מסצ'וסטס כמקרה בוחן.
מסילת הרכבת המחתרתית הייתה רשת של דרכי מסתור ובתי מחסה שסייעה לעבדים נמלטים להגיע למדינות הצפון ולהשתחרר מהעבדות.
"תחנות" הוקמו בבתים פרטיים, כנסיות, מערות, אסמים ומקומות נסתרים, בהם עבדים נמלטים אגרו כוחות לאורך הדרך.
אנשים (לבנים, אפרו-אמריקאיים משוחררים ולפעמים עבדים) תחזקו את התחנות וסיפקו מזון, ביגוד ומחסה לנמלטים, ולפעמים מורי דרך לאורך דרכי המילוט, ועבדים נמלטים היו עוברים מנקודת מסתור אחת לשנייה.
זו הייתה אחת הדרכים המשמעותיות של מתנגדי העבדות לסייע לעבדים לקבל את חרותם.
מוסד העבדות בקובה מילא תפקיד בולט בחיי החברה, התרבות והכלכלה הקובנית.
ניתן להעריך שהעבדות התחילה בשנת 1513, עם קבלת האישור המלכותי הראשון למשלוח עבדים לשטחים הקולוניאליים של הכתר הספרדי בקובה.
בתקופת שליטתן של בריטניה וספרד בקובה, בשנים המוקדמות של המאה ה-19, הפך הסוכר למשמעותי ביותר עבור הכלכלה הקובנית.
תעשיית הסוכר דרשה כוח עבודה זול.
מקורו של כוח עבודה זה היה באפריקה.
ככל שצמחה תעשיית הסוכר הקובנית, כך צמח גם מוסד העבדות.
בניגוד לשאר מדינות אמריקה הלטינית, אשר ביטלו את מוסד העבדות במהלך המאה ה-19, התעצם ייבוא העבדים לקובה במהלך תקופה זו, והרוב המוחלט של העבדים הובא אליה בשנים הללו.
תנאי העבדות בקובה היו קשים, זאת למרות צו שהוציאה מלכות ספרד במטרה להגביל את שעות העבודה ואת העונשים שניתן היה להטיל על העבדים.
לאחר תהליך ארוך בדרך לביטול העבדות, אשר כלל הסכמים שונים עליהם חתמה ספרד וחוקים שחוקקה בהשפעת לחץ המעצמות, בוטלה העבדות באופן רשמי בשנת 1886.
קובה הייתה אחד המקומות הראשונים אליהם הגיע כריסטופר קולומבוס באוקטובר 1492. הוא קרא לה "Isla Juana" ע"ש חואן, שהיה נסיך אסטוריאס, וכן ייעד אותה לטובת הממלכה החדשה של ספרד.
ההתיישבות הספרדית בקובה החלה בשנת 1511 בברקואה, על ידי דיאגו וואלזקווס דה קולר, שכונה לימים 'כובש קובה'.
בנוסף, כחלק מהתיישבות זו הוקמה גם הוואנה, שהפכה מאוחר יותר לבירת קובה.
הכיבוש הספרדי הושלם בשנת 1514 תוך דיכוי בכוח של התנגדות התושבים המקומיים.
בשנת 1513 יוסד מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי הקולוניות בהן שלטה ספרד עבדו תחתה בתמורה למזון ולהדרכה דתית.
מדיניות זו לא צלחה בקובה משתי סיבות: הראשונה היא שחלק מהילידים סירבו לעבוד ונמלטו להרים, והשנייה היא תמותה בקנה מידה גדול בקרב הילידים, שקרתה בעקבות מחלות מידבקות שנשאו עימם הספרדים, ביניהן חצבת ואבעבועות שחורות.
המחסור בכוח העבודה בקובה הוביל להענקת האישור המלכותי הראשון למשלוח עבדים לשטחים הקולוניאליים באמריקה בשנת 1513, עם זאת, בתחילת דרכה, הטילה ספרד מגבלות על סחר בעבדים, ומספרם היה מצומצם יחסית.
מלחמת שבע השנים, התרחשה בין שני מחנות בראשם צרפת ובריטניה.
במהלך מלחמה זו, היה צבא ספרד כוח משני כחלק מבריתו עם צרפת, ולכן תקפה בריטניה את קובה.
באוגוסט 1762 הטילו הבריטים מצור על הוואנה, עד שלבסוף כבשו אותה.
בהמשך הם השיגו שליטה בכל מערב האי, ושהו בו למשך כשנה, עד 1763. תקופת שלטונם של הבריטים הייתה תקופה מכרעת לכלכלתה של קובה, מאחר שהם היו אחראים לפתיחת נתיבי המסחר בין קובה לבין המושבות הבריטיות בצפון אמריקה וב.
בנוסף, בתקופת שלטונם הם ייבאו כ-4000 עבדים שחורים מאפריקה, והקימו אחוזות למטעי סוכר, אליהן שלחו את העבדים.
תקופת שלטונה של בריטניה בקובה תמה עם סיומה של מלחמת שבע השנים, והחתימה על חוזה פריז בשנת 1763 בין צרפת לבריטניה, אשר כלל חילופי שטחים בין המעצמות.
אחת ההשלכות שלו הייתה העברת השליטה בקובה מידי הבריטים חזרה לספרדים.
עם שובם של הספרדים לקובה, שחררה הממלכה הספרדית את העבדים אשר הגנו על הוואנה נגד הבריטים.
הספרדים המשיכו את קו הפעולה של קודמיהם בייבוא העבדים ככוח עבודה במטעי הסוכר.
במהלך התקופה הקולוניאלית, הפכה קובה לקולוניית סוכר ספרדית (תעשיית סוכר קובנית שנשלטה על ידי ממלכת ספרד).
בשנים המוקדמות של המאה ה-19, הפכה תעשיית הסוכר משמעותית מאוד לכלכלתה של קובה, אך נדרש עבורה כוח עבודה זול, וזה בא בצורת עבדים אפריקאים.
מקומה של קובה בשוק הסוכר הבינלאומי במהלך המאה ה-19 התאפשר בזכות זמינותם של העבדים.
מאחר שתעשיית הסוכר בקובה התבססה בעיקרה על מוסד העבדות, סחר העבדים באי פרח במהלך המאה ה-19.
במידה רבה היה זה מרד העבדים בהאיטי שהביא לשגשוגה של קובה במערכת הכלכלית הבין לאומית.
לפני המאה ה-19, הייתה סנטו דומינגו בעלת מערכת שדות הסוכר היעילה בעולם.
אלא שבשנים 1789–1791, התרחש מרד, אשר הרס את כלכלתה כליל.
מנהיגי המרד היו עבדים שחורים אשר חיפשו עצמאות ושאפו לביטול מוחלט של מוסד העבדות.
המרד גרם לכך שייצור הסוכר ירד באופן משמעותי, ומפלתה הייתה כה קיצונית, שתוך חמש שנים נוכחותה של האיטי בזירה הבינלאומית הייתה כמעט ולא קיימת.
אחד היתרונות בהם זכתה קובה כתוצאה ממרד זה, היה קליטת סוחרי עבדים צרפתים שנמלטו מהמרד לשטחיה של קובה, בעודם מביאים עימם את עבדיהם וכן טכנולוגיה מתקדמת יותר לגידול קני הסוכר.
הספרדים אשר שלטו בקובה, ניצלו את מפלתה של האיטי, הסירו את מגבלות הסחר, ועד 1810 הכפילה קובה את ייצור הסוכר שסופק לשוקי אירופה.
עד 1840, הפכה קובה לקולוניה הכי עשירה בשטחי הממלכה הספרדית וליצרנית הסוכר הגדולה בעולם.
השדרוג במעמדה של תעשיית הסוכר בקובה הביא עימו את הצורך בהרחבת כוח העבודה, וייבוא העבדים גדל באופן משמעותי במהלך המאה ה-19.
החוקר פיליפ קורטין, אשר ערך מחקר רחב בתחום, העריך כי 13 מיליון עבדים הובאו ליבשות אמריקה הדרומית והצפונית, בעוד שספרד ייבאה 1.5 מיליון מתוכם לשטחי הקולוניה שלה.
הערכה אחרת מדברת על כ-700 אלף עבדים שהגיעו לקובה לאורך תקופה של כמעט 400 שנה.
המקרה של קובה היה ייחודי גם בהקשר של תקופת ייבוא העבדים.
בעקבות הביקוש הרב למספר גדול של עבדים בקובה, ובתוך כך הרחבת הסחר האנושי, הוציאה מלכות ספרד צו שקבע את הוראות אספקת המזון והביגוד.
צו זה קבע מגבלות על מספר שעות העבודה, הגביל את העונשים הפיזיים שניתן היה לתת לעבדים וכלל הוראות הגנה על נישואים ואיסור מכירת ילדים.
לעיתים קרובות זלזלו בעלי המטעים בצו זה ומחו נגד החוקים, בטענה שהם מהווים איום על סמכותם ופריצה לחייהם האישיים.
הם הסכימו לחלק מהחוקים כמו קדושת הנישואים אבל מחו כנגד חוקים אחרים בצו, כגון המאמץ להציב גבולות על העונשים הפיזיים, שיצר חשש בקרב בעלי המטעים שהעבדים יפרשו זאת כחולשה, ויובילו להתנגדות.
כמו כן, הם התנגדו להגבלת שעות העבודה - מזריחת השמש ועד שקיעתה, בטענה שבמהלך עונת הקציר, חיתוך ועיבוד קני סוכר דורש 20 שעות עבודה ביממה.
ייצור הסוכר מחייב עבודה פיזית מפרכת, ולעיתים קרובות תנאי העבדים היו קשים.
רוב העבדים הקובניים היו גברים, שעבדו במשך שעות רבות.
בעלי המטעים נטו להעביד את העבדים עד למותם, ואז להחליפם בעבדים חדשים.
לפי החוק במהלך החודשים יוני עד אוקטובר לא יכלו האדונים להורות לעבדים שלהם לעבוד יותר מתשע שעות ביום.
אך מנובמבר ועד מאי, עבדו העבדים משמרות של 16 עד 19 שעות ביום.
נשים יכלו גם הן להיות שפחות בשטח, במקרה זה, הן עבדו באותן שעות ובאותן משרות של הגברים.
העבדים קיבלו בין שלוש לארבע שעות שינה בלילה, והתגוררו במקלטים צפופים ביחד עם הנשים המבוגרות, בלי אוורור אלא רק חור בקיר.
המקלטים הללו ננעלו בלילות באמצעות מנעולים.
עקב העבודה הפיזית הקשה במטעים, בדרך כלל תזונת העבדים הייתה מספקת.
ימי ראשון וחגים היו שמורים לקיום טקסי הדת.
הטיפול בעבדים השתנה בהתאם לגחמותיהם של האדונים, אף על פי שהחוקים הציעו הגנה, נשאו המשגיחים שוטים, בהם השתמשו להאיץ בקצב העבודה של העבדים או להעניש אותם.
לא כל העבדים זכו לקבל את התנאים שבצו.
היו עבדים שנמלטו להרים פנימיים, שם התגוררו בקהילות מאורגנות, שנקראו פלנקות (קהילות בורחות) שהמשטרה והצבא הספרדי ביקשו להוציא מחוץ לחוק.
בזמן ששוק הסוכר יצר צמיחה כלכלית וגרם לייבוא העבדים, הוא גם עיצב את הרכב האוכלוסייה הקובנית.
אוכלוסיית קובה כללה גם מספר רב של אנשים חופשיים.
לפי המפקד הרשמי של 1774, כללה האוכלוסייה הקובנית 56.4% בעלי עור לבן, 19.9% בעלי עור שחור או מולטים (מעורבים) חופשיים, ו-23.7% עבדים בעלי צבע עור שחור.
אוכלוסייה גדולה זו של שחורים חופשיים עבדה כאומנים, חקלאים עצמאיים, סוורים, יזמים קטנים ואנשי מקצוע בעבודות כפיים.
בתחילה האמינו הספרדים שקהילת השחורים החופשיים תרמו תרומה חיובית לחברה הקולוניאלית, אך עד מהרה התעוררו חששות מצד השלטונות כי אינטלקטואליים שחורים יתמכו באמנציפציה ובמרידות עבדים.
בראייה מגדרית היו במוסד העבדות תפקידים שונים לגברים ולנשים.
נשים שהיו חלק ממוסד העבדות בעיר האוונה, החל מהמאה ה-16 ואילך, ניהלו נכסים עירוניים ובהם בתי קפה, מסעדות, טברנות, בתי הארחה ועוד.
נוסף לכך היו מכבסות ועוסקות בניהול משק הבית.
היו ביניהן גם מי שבמסגרת התפקיד חויבו לעבוד בבתי בושת ובזנות.
חלק מהנשים הקובניות ילדו את ילדיהם של הגברים הלבנים, מה ששינה את הסטטוס המשפטי שלהן והן שוחררו מהעבדות.
כמו בתרבויות לטיניות אחרות, היו הגדרות רחבות יותר בכל הנוגע לסטטוס המשפטי של אוכלוסייה שמוצאה מעורב.
לעיתים נישאו גברים לשפחות שלהם, או ניהלו איתן קשר שהוליך אותם לשחרר אותן ואת ילדיהם.
במספר מקומות בסביבה באותה העת, כמו למשל בניו אורלינס שבארצות הברית השכנה, הפכה האוכלוסייה המעורבת לקבוצה במעמד רם יותר מהעבדים האפריקאים אך נמוך יותר מהקולוניאליסטים האירופאיים.
קבוצה זו שויכה לזרם אנשי ה-"Freedmen", שהיו ברובם בעלי מוצא מעורב.
בקובה הם היו מעל ל-40% מהאוכלוסייה שאינה לבנה.
עם זאת, עודדו בעלי מטעים וקרקעות את העבדים - הגברים והנשים - בשטחיהם להוליד ילדים כדי להגדיל את כוח האדם שלהם באופן שיטתי, במיוחד עודדו קיום יחסי מין בין עבדים שהיו בריאים וחסונים מספיק כדי לעבוד אצלם.
כך הוחזקו בבקתות קטנות ללא ריהוט שבו שהו במשך מספר ימים.
לעיתים בעלי הקרקעות לא היו מרוצים "מאיכות" הילדים ושלחו את ההורים חזרה לעבודה בשדות.
מי שכן ילדה בנים ובנות שהיו כשירים וחזקים מספיק לעבוד נותרה באותן הבקתות עד שכבר לא הייתה פורייה דיה.
גברים מתאימים נשלחו מהשדות לתקופות קצרות יותר.
את הילדים שלא התאימו לעבודה במטעים מכרו במסגרת מה שכונה "שוק הצאצאים".
הילדים שכן התאימו נותרו בבקתות עד שמבחינה פיזית היו גדולים מספיק לעבוד.
גברים ונשים כאחד היו כפופים לעונשים פיזיים במסגרת המשטר.
עבדים שהמרו את פי אדונם, או שהתנהגו לא כשורה, נענשו לעיתים קרובות על ידי שליחה למרתפי הבית בבידוד, שם ננטשו במשך תקופה של חודשיים עד שלושה.
מרתפים אלו נבנו בשני אופנים – ניתן היה לשכב בהם או לעמוד.
גם נשים בהריון קיבלו עונשים פיזיים.
פעמים רבות התבקשו לכסות את הבטן כאשר הוכו בשוט.
כאשר לא היו מסוגלות לעשות כן לעיתים איבדו את התינוק עקב הצלקות.
בפועל היו גברים ונשים בעלי צבע עור שחור שהיו חופשיים עוד מהמאה ה-16. הם החזיקו בהון שאפשר להם עצמאות, על אף שהכירו בו באופן רשמי, מבחינת סטטוס משפטי, רק בשנת 1892. קודם לכן הסחר מולם היה כנגד החוק והתנהל כשוק שחור.
גם לאורך תקופת העבדות הקנה להם ההון הזה חופש ייחודי, במיוחד לנשים השחורות שלהן הייתה אוטונומיה גבוהה והכרה ביכולת קבלת החלטות אישיות גם במסגרת הנישואים, ביחס לתקופה ולזמן.
כמו כן, היו נשים רבות, שאינן בעלות הון ועל כן משועבדות, שסירבו לקבל על עצמן את הניצול המיני של בעלי הקרקעות.
במקרים רבים התלוננו לרשויות על התעללות פיזית.
בעוד שלרוב שחיתות וביורוקרטיה מתישה דחו את הטיפול בתלונות, היו כמה מקרים בהם ניתן מענה במסגרת רוח התקופה.
דוגמה בולטת הוא סיפורה של אנה מריה, אישה צעירה שעבדה במטע של דון מרקוס פדרון: אמה הגישה תלונה עבורה, וכך הן קיבלו רישיון מהמשטר שהעניק להן אפשרות לעבור לעבוד במטע אחר.
כפי שצוין לעיל, העבדות בקובה בוטלה לחלוטין בשנת 1886. אחד הגורמים שכנראה סייעו לכך שקובה הייתה אחת המדינות האחרונות שביטלו את העבדות, היא שבניגוד למדינות אחרות באמריקה הלטינית, קובה מעולם לא דרשה את עצמאותה מהכתר הספרדי.
כתוצאה מכך, ביטול מוסד העבדות נקבע על ידי הספרדים.
ניתן להניח שאם קובה הייתה מדינה עצמאית כמו הרבה לאומים אחרים באמריקה הלטינית, היא הייתה נענית ללחציהן של בריטניה וארצות הברית לביטול העבדות.
נטען שהסיבה העיקרית לכך היא כלכלית - ספרד לא הייתה יכולה לבטל את מוסד העבדות מאחר שתעשיית הסוכר התבססה עליו בצורה כה משמעותית.
בשנת 1835, היה ברור שלא ספרד ולא בריטניה יוכלו לכפות את ההסכם.
כתגובה לכך, ספרד הקימה את "החוק לביטול ודיכוי סחר העבדים" בשנת 1845. החוק נועד להחרים את הספינות הספרדיות שהוכחו כמעורבות בסחר העבדים.
במציאות, למעשה, לא הרבה השתנה.
לא היה ניתן לאכוף את החוקים הללו, מאחר שהאינטרסים הספרדים התנגשו זה בזה – מצד אחד עמדו האינטלקטואלים והפקידים הספרדים, ומנגד את אלו שעסקו בתעשיית הסוכר, אשר העבדים היו חיוניים לה.
במקום, הם הביאו לכך שמחירם של העבדים עלה במהלך התקופה הזו.
בשנת 1866, כתוצאה מהלחץ הגובר שהופעל על ספרד, ספרד קבעה חוק נוסף שנועד לתקן את הפרצות בחוק הקודם משנת 1845 - שבו אמנם נאסר הסחר בעבדים, אך היה זה לא חוקי לנהל חקירות על מה שמתנהל בתוך מטעי הסוכר.
החוק החדש מאפשר להעמיד לדין את מפריו במטרה לדכא את סחר העבדים.
בנוסף, הוא אפשר לתת גזר דין מוות למי שמפר את החוק.
החוק גם דרש להרכיב מרשם אוכלוסין שמכיל את כלל האנשים, בלי הבדל של גזע או צבע עור, ולהעניק מעמד חופשי מוצהר לכל מי שלא מחזיק בכזה.
בנוסף לחוק, במהלך התקופה הזו, לאחר סוף מלחמת האזרחים בארצות הברית, המעצמה החלה להפעיל לחצים מאסיביים על קובה ליישומו של ביטול מוסד העבדות.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, לקובה הייתה כלכלה קפיטליסטית, והמערכת הקולוניאלית והשליטה הספרדית הפכה להיות מכשול עבור התפתחותה העצמאית של קובה.
רוב בעלי מטעי הסוכר תמכו בסיום השלטון הספרדי בקובה ובקביעת עצמאותה של קובה, עם זאת, הם לא בהכרח תמכו בביטול מוסד העבדות, כי גם הם הסתמכו על העבדים ככוח עבודה זול אשר חיזק את מטעיהם והפך אותם לרווחיים.
על אף הסתירה בין שתי העמדות, מלחמת המהפכה לעצמאות התחילה באוקטובר 1868, הלוא היא מלחמת עשר השנים.
מלחמת עשר השנים (המכונה גם המלחמה הגדולה) החלה ב -10 באוקטובר 1868. בתאריך זה, קרלוס מנואל דה סספדס שהיה בעל קרקע ועבדים, שחרר את עבדיו והכריז על מלחמה כנגד ספרד.
הכרזה זו נקראה גריטו דה- יארה (Grito de Yara).
מלחמת עשר השנים (1868–1878) הייתה הראשונה מבין שלוש המלחמות שקובה נלחמה נגד ספרד על חירותה.
השתיים האחרות נקראו "המלחמה הקטנה" (La Guerra Chiquita, 1879-1880) ומלחמת העצמאות הקובנית (1895 - 1898).
לפרוץ מלחמת עשר השנים היו מניעים כלכליים וכן מניעים פוליטיים.
בסופו של דבר, אידאולוגית ביטול העבדות אומצה, ובמלחמה עצמה ניתן היה לראות את תמיכתם של בעלי הקרקעות אשר שחררו את עבדיהם ותרמו את רכושם, וקראו לשחרורה של קובה ועצמאותה.
בימים הראשונים, המרד כמעט נכשל כאשר סספדס תקף את העיירה יארה.
התקיפה כשלה וסספדס נמלט רק עם 12 גברים.
עם זאת, המהפכה של יארה התפשטה, רבים נענו לקריאתו, ועד סוף אוקטובר המרד מנה כבר 12000 לוחמים.
באותו חודש, הצטרף למרד מאקסימו גומז (Máximo Gómez), קצין פרשים לשעבר של הצבא הספרדי ברפובליקה הדומיניקנית, ועם כישוריו הצבאיים לימד את המורדים את הטקטיקות בהן השתמשו.
לאחר מספר ניצחונות, החלו תבוסות, וסספדס החליף את גומז בגנרל תומאס ג'ורדן (Thomas Jordan), שהביא כוח מצויד היטב, כראש הצבא הקובני.
למרות שהטקטיקה של ג'ורדן הייתה יעילה, היא הותירה את משפחות המורדים פגיעות לטקטיקות של "טיהור אתני" של הכומר בלאס ולבסוף עזב ג'ורדן את התפקיד, וגומז חזר בחזרה.
מלחמת עשר השנים אילצה את ספרד לטפל בעניין העבדות בקובה ולהביא לפתרונו, וכחלק מהמאמצים שנועדו לכך, הספרדים הציעו חוק נוסף - חוק מורט.
חוק מורט היה האמצעי הממשי הראשון בו ספרד נקטה בדרך לשחרור העבדים בקובה.
החוק, המוכר גם בשם "חופש הרחם", בא להעניק חופש לכל הילדים שנולדו בשנות ה-70' או לאחר מכן, ולשחרר את העבדים אשר היו בני 60 או יותר.
אך הגבלותיו של החוק התבררו לעבדים באופן די מהיר: הילדים שנולדו אחרי התאריך שנמנה, היו צריכים להישאר תחת פטרונות עד גיל 18 (כדי להמשיך להחזיק בעבדים אשר אמורים להשתחרר בעתיד הקרוב).
במהלך הזמן הזה, האדון שלהם יכול להרוויח מעבודתם של הילדים הללו, ואף למכור אותם (כל עוד הוא עושה זאת יחד עם אמותיהן העבדות).
למעשה, היה יכול חוק מורט להיחשב כביטולה של העבדות.
אבל עם בחינה מדוקדקת של הנתונים, נראה כי גם לאחריו היה את אותו רווח מכוח העבודה במטעים, מאחר שאלו ששוחררו היו הילדים והמבוגרים (מעל גיל 60), ואלו לא היו חיוניים לקצירת קני הסוכר.
המלחמה נמשכה עשר שנים, אך הסתיימה במבוי סתום בגלל מספר סיבות: היעדר ארגון ומשאבים, חוסר היכולת להביא את המלחמה למחוזות המערביים (למשל הוואנה), התנגדות של ממשלת ארצות הברית
ב-11 בפברואר 1878 חתמו שני הצדדים על הסכם זאנג'ון בפגישה בזאנג'ון, קמאגיי.
בהסכם זה, הוכרזה כניעתם המוחלטת של המורדים, והם נאלצו להכיר בכך שספרד היא הריבון היחיד
כמו כן, בהסכם נקבעו רפורמות שונות, שמטרתן לשפר את המצב הכלכלי של קובה, ונקבע כי עבדים שנלחמו משני הצדדים ישוחררו, אך העבדות לא בוטלה וקובה נותרה תחת השלטון הספרדי.
על אף ההסכם, נותרה המתיחות בין הקובנים לספרדים, ובמלחמות שהיו לאחר מכן, הפכו רבים ממנהיגי מלחמת עשר השנים לשחקנים מרכזיים.
מלחמת עשר השנים נחשבה לכישלון.
מוסד העבדות שרד גם במהלכה וגם לאחר שנגמרה.
אחד הגורמים לכישלון הגדול היה שהמלחמה התרחשה בצד המזרחי של העיר, הם לא הגיעו לצידה המערבי, בו נמצאים שדות הסוכר ומקור העושר של קובה נשארו שלמים.
צעדים האחרונים בדרך לביטול העבדות
בשנת 1880, בהתאם להסכמים של סוף המלחמה, ספרד חוקקה חוק שנקרא "Ley de patronato", בו היא חתמה על סיום העבדות, אך סייגה זאת בתהליך ארוך שייקח שמונה שנים.
העבדים הפכו לפטרוסינאדים, כלומר, הובטח להם חופש אך הם היו צריכים להישאר תחת מערכת פיקוח על ידי האדונים שלהם, וכוח העבודה גם הוא עדיין נשאר בפיקוח האדונים.
ניתן לתפוס זאת אך ורק כשינוי סמנטי, ולא שינוי ממשי במציאות.
בניגוד לפעמים הקודמות, בהם הספרדים ניסו למתוח את המציאות הקודמת ולשמר את מוסד העבדות בעזרת שינויים מינוריים, הפעם מספר רב של עבדים סירבו להמשיך לעבוד כל עוד מעמדם כחופשיים נשאר מעורפל.
כתוצאה מכך, ספרד נאלצה לסיים את התהליך שנתיים מוקדם יותר, ובשנת 1886, הכריזה באופן רשמי על סיום העבדות, על ידי ביטול מערכת האפוטרופסות שהיא עצמה הקימה בעבר.
מוסד העבדות השפיע רבות על קובה כפי שהיא כיום, הן מבחינת תרבות והן מבחינת הרכבה האתני.
ההערכות המספריות אודות הרכבה האתני של קובה כיום אמנם אינן חד משמעיות, אך מוערך כי בין 35%-60% מאוכלוסייתה של קובה הם שחורים, בין אם מדובר בצאצאים של העבדים האפריקאים שהובאו לקובה בין המאה ה-16–19, ובין אם מדובר במולאטים (צאצאים של נישואי תערובת בין האפריקאים לבין המקומיים).
את השפעות מוסד העבדות ניתן לראות גם בדת – בקובה רווחות אמונות עממיות שונות, הבולטת בניהן היא הסנטריה, המשלבת בין הנצרות הקתולית לבין האמונות המערב אפריקאיות, אשר התפתחה במהלך השנים בניסיון לשמר את האמונות האפריקאיות ובמקביל לקבל את עיקרי הנצרות.
בנוסף, התרבות הקובנית גם היא למעשה תמהיל של השפעות תרבותיות מהילידים האינדיאניים, מהספרדים, וכן מהעבדים האפריקאים, כל זה בא לידי ביטוי בשפה, במוזיקה, באמנות פלסטית.
העבדות בברזיל החלה במאה ה-16, כאשר האימפריה הפורטוגזית גילתה את אדמת ברזיל והייתה זקוקה לכוח עבודה יעיל וזול למלאכות שונות, ביניהן עיבוד חקלאי.
לשם כך הפורטוגזים שיעבדו והביאו בכפייה עבדים אפריקאים באוניות לברזיל, כחלק מסחר העבדים הטרנס אטלנטי.
עבדות זו נמשכה עד המאה ה-18, אז נאסרה בחוק.
כלכלת ברזיל הלכה והתפתחה על ידי שימוש של הפורטוגזים בעבדים.
בשלב הראשון, השתמשו כעבדים בעיקר האינדיאנים ילידי המקום.
המעבר לכוח עבודה שמורכב בעיקר מעבדים אפריקנים התרחש בהדרגה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. כאשר החלו לייבא עבדים אפריקנים רבים, הם הוקצו לעבודות הקשות ביותר בשדות, ואילו האינדיאנים איישו את העבודות הקלות יותר, למשל עיבוד חקלאי.
עד למחצית שנות ה-80 של המאה ה-16 העבדים האפריקנים היוו כשליש מכוח העבודה המשועבד בפרנמבוקו, בה היה הפיקוד המשגשג ביותר של תעשיית ייצור הסוכר בברזיל.
ייבוא העבדים האפריקנים גדל עוד יותר בהיקפו במהלך המאות ה-17 וה-18, בהן עשרות אלפי אפריקנים משועבדים הגיעו לערי הנמל האטלנטיות שבברזיל.
בשל התחרות הגדולה בתעשיית ייצור הסוכר עם הודו המזרחית, חלה ירידה ברווחים, דבר אשר הוביל בעלי אדמות רבים למכור את העבדים האפריקנים שלהם דרומה, בעיקר למינאס ז'ראיס, שם התגלו זהב ויהלומים רבים.
בהלת הזהב במאה ה-18 הובילה לשינוי הפוקוס והמשאבים הכלכליים דרומה אל עבר הזהב.
הדרישה לכוח עבודה אפריקני באזורי החציבה גדלה עד מאוד, וכ-60 אחוזים מן העבדים שהגיעו לסלבדור יובאו למחצבות הזהב בפנים המדינה.
הסחר הטרנס-אטלנטי בעבדים שגשג עד שנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-19, ובשנים אלו התרחשו קונפליקטים אירופאיים אשר סייעו לאמריקה הלטינית להגיע לעצמאות.
בנוסף, ההתנגדות לסחר העבדים מצד הבריטים הביאה לירידה במסחר.
הסחר הבריטי והאמריקני הפסיק בעשור הראשון של המאה ה-19 ועבדות הוצאה אל מחוץ לחוק בקולוניות האנגליות ב-1834. בנוסף, מרבית הרפובליקות הספרדיות-אמריקאיות החדשות הוציאו מחוץ לחוק את העבדות.
עם זאת, ברזיל, קובה ופוארטו ריקו המשיכו לייבא עבדים מאפריקה לאורך המאה ה-19. בשנת 1850 הכריז פדרו השני, קיסר ברזיל על חוק סיום סחר העבדים, אשר קיבל ביטוי גם באכיפת החוק.
תחילת העבדות בברזיל, מהלכה והיקפה
הקולוניאליזם הפורטוגזי בראשית המאה ה-16, אשר היה אחראי לייסודה של העבדות בברזיל, היה חלק מהיסטוריה ארוכת שנים של התרחבות מעבר לים שהחלה בתחילת המאה ה-15 לאורך החוף המערבי של אפריקה.
סוחרים פורטוגזים, בדרך כלל בעלי קשרים לכתר, ביססו במהלך המאה ה-13 קשרי מסחר נרחבים עם התרבויות האסלאמיות בצפון אפריקה הים-תיכונית.
הפורטוגזים היו בוני ספינות ונווטי אוקיינוס מיומנים, ולאורך הסחר הבין-לאומי היו ידועים כבעלי מערך עצום של מוצרים, החל מתבלינים אסיאתיים כמו פלפל, ציפורן וסוכר ועד לשנהב וזהב.
המטרה של הפורטוגזים הייתה להשתלב בסחר של זהב, שנהב, עבדים ומוצרים נוספים.
מסעותיהם מערבה הובילו לגילוי, כיבוש והתיישבות במגוון קבוצות איים שהפכו לקולניות האטלנטיות האירופאיות הראשונות: מדיירה, האיים האזוריים, כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה.
באיים אלו יושמה ההתנסות הראשונה עם מטעי סוכר שהתבססו על עבדות.
בשנת 1500, צי גדול שיצא לכיוון הודו עזב את ליסבון והפליג לכיוון מערב לפני שהחלו להתקדם דרומה.
בפיקודו של פדרו אַלְבָרֵס קַבְּרָל, הצי הפליג מערבה יותר מכל משימת מסחר וביצע התקרבות ליבשה בצפון-מערב ברזיל ליד פורטו סגורו.
המשלחת הפורטוגלית נחתה בחופיה של יבשת אמריקה.
בשנת 1532 הבינו הפורטוגלים את הפוטנציאל הטמון בברזיל והקימו בה את המושבה הפורטוגלית הראשונה, סאו ויסנטה, שהיוותה, בנוסף, תחנת מעבר לעבדים הראשונים (האינדיאנים תושבי ברזיל).
במאה הראשונה של ההתיישבות בברזיל ניסו המתיישבים הראשונים לשעבד את האינדיאנים תושבי המקום, כדי שיסייעו במטעי הסוכר הראשונים שהחלו לקום בברזיל, כמו כן גם בעבודות חקלאיות נוספות.
האינדיאנים סירבו להשתעבד לאירופים, וברחו לכיוון יערות העד של האמזונאס, אל האזורים שהאירופים לא העזו להגיע אליהם.
עם זאת, לא כולם הצליחו לברוח, רבים נתפסו ונאלצו להילחם, או להתאבד כדי לא להשתעבד.
לבסוף הבינו הפורטוגלים כי יהיה קשה להשתמש ביושבי המקום כעבדים.
פורטוגל פנתה לייבוא עבדים אפריקנים וכך שעבדה את האוכלוסייה האפריקאית על ידי חטיפתם בעיקר מאזור סנגל, גמביה, בורקינה פאסו ובנין של היום.
כאמור, יורדי הים מפורטוגל החלו לייבא עבדים מאפריקה בהמוניהם.
בין השנים 1550 לבין 1570 לא היו כמעט עבדים אפריקאים במטעי הסוכר, אלא בעיקר עבדים אינדיאנים.
בשנת 1574 אוכלוסיית העבדים האפריקאים מנתה רק כשבעה אחוזים מכוח העבודה המשועבד.
בשנת 1591 הם היוו 37 אחוזים, ובשנת 1638 העבדים האפריקאים והאפרו ברזילאים היוו את עיקר כוח העבודה.
בשנת 1822, מנתה אוכלוסיית ברזיל כמיליון בני אדם, 30% מהם עבדים ילידי אפריקה או ממוצא אפריקני.
בשנים אלה כבר פינו גידולי הסוכר את מקומם כגידול כלכלי מוביל בברזיל לקפה, ובשל הדרישה העולמית למוצר זה, גדלו שטחי הגידול ובמקביל גם כמויות העבדים בברזיל.
בשנת 1847 מוהמה גרדו בקוואקווה נמלט מספינה בה היה עבד ובשנת 1854 פרסם מסמך על חיי העבדים בברזיל.
חייהם של העבדים בברזיל התמקדו בעיקר סביב עבודתם, כאשר סוג העבודה היה תלוי במיקום מגוריהם.
העבדים בכפרים ובאזורים החקלאיים עבדו בשדות ובמטעים, בעיקר בתחומי הקפה והסוכר.
הענפים המרכזיים היו שונים בכל אזור, כאשר בפרנמבוקו התמקדו בגידולי כותנה, בבאהיה בטבק וקקאו ובריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו רוב העבדים עבדו במטעי הסוכר.
רוב תוצרי החקלאות נועדו לייבוא אך גם לשוק המקומי.
הובלת הסחורות הייתה גם עבודתם של עבדים רבים.
בעיר העבדים עבדו כעובדי נמל, משרתים, סבלים, בעלי מלאכה, בנאים וכן בזנות.
העבדים היו ממוצא שונה זה מזה ולכן דיברו בשפות שונות, אך כאשר הפורטוגזים הגיעו לאפריקה והחלו בסחר העבדים, התרחש מעין "כור היתוך" בין הקבוצות השונות.
על אף השוני בין קבוצות העבדים השונות, שבטים אשר גרו בסמוך זה לזה באפריקה היו לעיתים בעלי מאפיינים דומים ואף ניב משותף.
עובדה זו אפשרה להם במעבר לברזיל לתקשר ביניהם וליצור קשרים חברתיים בין חברי קבוצות שונות.
ידיעת שפות השפיעה על המעמדות בתוך קהילות העבדים בברזיל, כאשר היחידים אשר ידעו יותר משפה אחת, או קרוא וכתוב היו בעלי מעמד גבוה.
ידיעת שפות אפשרה לעבד להבין את יחסי הכוחות בין הקפיטן, המעביד, לקפיטנים אחרים ולגורמים פוליטיים שונים.
כאשר ספינות העבדים החלו להגיע לחופי ברזיל, רבים מהקפיטנים האמינו שעליהם לקנות עבדים בעלי אותה זהות אתנית משום שהדבר יועיל לפרודוקטיביות העבודה.
לעומת זאת, היו מעבידים שבחרו לקנות עבדים ממגוון זהויות, כדי להבטיח שלא יהיה סיכוי להתאגדות ומרידות נגדם.
על אף הנחה זו, העבדים מצאו לעצמם דרכים לתקשר ביניהם וליצור לעצמם חיי משפחה וקהילה, ואף מרידות.
עבדים רבים בחרו להתחתן עם בעלי זהויות זהות או דומות לשלהם, מתוך כך ניכר שהמעבידים אפשרו להם לבחור עם מי יתחתנו.
שמירה על הזהות הייתה דבר קריטי לחיי העבדים והזהות האישית נשמרה היטב בנישואים בין עבדים מאותו מוצא.
גם הקפיטנים הבינו זאת והיו יכולים להרוויח מכך שהעבדים היו מרוצים, דבר שגרם לשיתוף פעולה מסוים בין העבדים לקפיטנים, אך לא תמיד.
מרבית העבדים חיו במסגרות משפחתיות או בהתארגנויות שיתופיות שונות ורוב הקפיטנים אפשרו את אופני המחייה השונים ולא התערבו בהם.
ככל שקבוצת העבדים של קפיטן היא יותר גדולה, כך גדל הסיכוי של העבדים למצוא בן זוג שיהיה קרוב לגילם.
דבר המעיד על פערי הגילאים הגדולים שהיו במקומות בהן מספר העבדים של קפיטן מסוים היה קטן.
מכיוון שעבדים הועברו למיקום חדש, נענשו ונהרגו על ידי המעבידים שלהם בתדירות גבוהה, היו עבדים שנישאו פעמים רבות.
כאשר הזוג נפרד בעל כורחו, נשברה המסגרת המשפחתית.
הנישואים המרובים גרמו להיווצרותן של משפחות חורגות וממזרים.
עם זאת, רוב נישואי העבדים החזיקו זמן רב.
לעיתים מה שקבע את נישואי הזוג היה הולדת ילד משותף.
רוב הנשים הרו בגיל צעיר, אך היה נהוג שכאשר הילד השני ייוולד, דמות האב שהשתתפה ביחסי המין תהפוך לבעל של אותה אישה.
עבדים יצרו לעצמם קהילות שהושפעו ממסגרות משפחתיות.