tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התחייה הלאומית הקרואטית החלה בשנות ה-30 של המאה ה-19, עם "התנועה האילירית" (Ilirski Pokret), שכנראה נקראה אחרי ילידי אזור קרואטיה בעבר, האילירים.
היא משכה עליה מספר דמויות בעלות השפעה והפיקה התקדמויות חשובות בתרבות ובשפה הקרואטית.
מוביל התנועה היה ליודביט גאי (Ljudevit Gaj), שהפך את השפה הקרואטית לשפה המרכזית באזור.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, התנועה עברה ממטרות תרבותיות להתנגדות לדרישות הפוליטיות ההונגריות.
לפי הפקודה המלכותית ב-11 בינואר 1843, שמקורה במטרניך, נאסר השימוש בסמל התנועה בציבור.
הדבר האט את התקדמות התנועה, אך היה כבר מאוחר מדי להפסיק את השינויים החברתיים שהתנועה החלה.
במהלך מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית, הבאן הקרואטי יוסיף ילצ'יץ' (Josip Jelačić) שיתף פעולה עם האוסטרים בדיכוי המרד בהונגריה על ידי כך שפלש לתוך הונגריה.
בנוסף הצליח הבאן ילצ'יץ' לסלק את הצמיתות מקרואטיה, מה שגרם להקטנת כוחם של בעלי האדמות, לחלוקת האדמות החקלאיות ולצמצום הסיכון לרעב.
קרואטים רבים החלו להגר לארצות אמריקה, מגמה שנמשכה במאה השנים הבאות וגרמה ליצירת פזורה קרואטית גדולה.
בשנת 1867 הושגה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, ולפיה הפכה קרואטיה לנחלת כתר הונגרית.
בשנת 1868 הושגה פשרה בין קרואטיה להונגריה ונחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית, ולפיה אוחדו ממלכות קרואטיה וסלאבוניה לממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
קרואטיה קיבלה אוטונומיה מסוימת בעניינים מנהליים, חינוכיים, דתיים ומשפטיים, בעוד שהונגריה נשארה אחראית על תחומי החוץ והביטחון.
ב-1881, החזית הצבאית פורקה למספר מחוזות אזרחיים.
בסוף המאה ה-19 הקרואטים והסרבים הביעו יותר ויותר רצון לעצמאות, ולייסודה של מדינה סלאבית מאוחדת בבלקן המערבי.
אמנם דלמטיה וקרואטיה וסלבוניה השתייכו לחלקים שונים של האימפריה, אך הם עמדו, בין השאר, תחת אותו דגל.
המאבק לעצמאות מהמונרכיה האוסטרו-הונגרית הופסק בפתאומיות במלחמת העולם הראשונה, שהחלה ב-1914. במלחמה הגדולה, בקרואטיה אמנם לא התרחשו קרבות גדולים, אך חייליה השתתפו בקרבות עקובים מדם בחורפים בחזית המזרחית, כשהאבדות מנו אלפים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, וקרואטיה התאחדה יחד עם בוסניה וסלובניה למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים קצרת-הימים.
כתר הבסבורג הוריש את הצי האוסטרו-הונגרי לממשלה הקרואטית ב-31 באוקטובר 1918. ב-1 בדצמבר 1918, התאחדה המדינה עם ממלכת סרביה ויצרה את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
אף על פי שהיה זה שם שנשמע נייטרלי, המדינה נקראה "ממלכת יוגוסלביה" בידי הקהילה הדיפלומטית עוד מההתחלה.
בין 1941 ל-1945 התקיימה "מדינת קרואטיה העצמאית", מדינת חסות של גרמניה הנאצית בראשות תנועת האוסטאשה.
קרואטיה המודרנית (1991 – היום)
ב-1990 נערכו הבחירות החופשיות הראשונות.
מפלגת "האיחוד הדמוקרטי הקרואטי" (Hrvatska Demokratska Zajednica, בקיצור: HDZ) בראשות פרניו טוג'מן ניצחה.
מטרתה של הד"ז הייתה להבטיח את עצמאותה של קרואטיה, למרות רצונם של הסרבים.
העמדות הקוטביות האלה גרמו למאבק חמוש.
בקיץ 1990, סרבים מהאזור ההררי של קרואטיה, שם הם מהווים רוב, מרדו ויצרו את "האזור האוטונומי של קריינה הסרבית" (האוטונומיה הזו לא הוכרה בידי אף מדינה).
כל הניסיונות של המשטרה הקרואטית לדכא את המרד עלו בתוהו, שכן הצבא היוגוסלבי העממי, אשר כלל ברובו סרבים, לא הרשה להם לעשות זאת.
הסרבים בקריינה חסמו את הכבישים המובילים ליעדים התיירותים בדלמטיה.
אחרי שהממשלה הקרואטית הכריזה על עצמאות מיוגוסלביה ב-25 ביוני 1991, הצבא היוגוסלבי הלאומי החל במבצעים צבאיים.
ערים קרואטיות רבות הותקפו בידי חיילים סרביים.
הפרלמנט הקרואטי ניתק את כל הקשרים שלו עם יוגוסלביה ב-8 באוקטובר 1991.
האוכלוסייה האזרחית ברחה מהחזית הצבאית בכמויות גדולות; אלפי קרואטים ברחו מהגבול הבוסני והסרבי ואילו אלפי סרבים עשו להפך.
הקרואטים אשר גרו בסרביה ובמונטנגרו ברחו מפני הצבא היוגוסלבי לארצם, והצבא הקרואטי הניס את הסרבים חזרה למולדתם, במה שנקרא טיהור אתני.
בעזרת האו"ם החלה הפסקת אש, והצבא העממי היוגוסלבי נסוג לבוסניה הרצגובינה, שם התחילה מלחמת בוסניה.
מאבק חמוש בקרואטיה המשיך בקנה-מידה קטן יותר עד 1995. בתחילת אוגוסט של אותה שנה, קרואטיה החלה ב"מבצע סופה" וכבשה מחדש מהר מאוד את כל קריינה הסרבית, מה שגרם ל-200,000 עד 400,000 סרבים לברוח לסרביה.
כמה חודשים לאחר מכן, המלחמה הסתיימה במשא ומתן בהסכם דייטון.
רוב הסרבים שהוברחו מקרואטיה מעולם לא חזרו.
קרואטיה המודרנית (1995 – הווה)
הנשיא טוג'מן נפטר ב-1 בדצמבר 1999. בפברואר 2000, סטפן מסיץ נבחר להיות הנשיא.
ההתאוששות הכלכלית וההחלמה מפצעי המלחמה הביאו את קרואטיה להיות חברה במספר ארגונים אזוריים ובינלאומיים.
החל תהליך של הצטרפות לאיחוד האירופי, אך בעקבות חוסר שיתוף פעולה עם יוגוסלביה באשר למציאתם של גנרלים ומפקדים יוגוסלבים, ההצטרפות נדחתה.
ב-8 בדצמבר 2005 החלו התהליכים מחדש והושלמו ב-30 ביוני 2011. ב-9 בדצמבר 2011 חתמה קרואטיה על ההסכם להיהפך לחברה ה-28 באיחוד.
במשאל עם שהתקיים ב-22 בינואר 2012 על השאלה: "האם אתה תומך בחברות של הרפובליקה של קרואטיה באיחוד האירופי?", כ-66% אחוז מהמצביעים ענו "כן" וכ-33% מהמצביעים התנגדו.
אחוז ההצבעה עמד על כ-47%.
לאחר אישורו של הפרלמנט הקרואטי את אמנת ההצטרפות ואשרורם של הפרלמנטים של 27 המדינות החברות באיחוד, צורפה קרואטיה לאיחוד האירופי ב-1 ביולי 2013.
ב-1 בדצמבר 2023 הצטרפה קרואטיה לגוש האירו והחליפה את מטבעה הרשמי קונה באירו.
באותו היום, הצטרפה לאמנת שנגן.
ההיסטוריה של רומניה כישות מדינית מתחילה במאה ה-19 עם יצירתה של אוניה פרסונלית של נסיכות מולדובה וולאכיה.
להלן תוצג תחילה ההיסטוריה של העמים שישבו בשטח המוכר כיום כמדינת רומניה, החל מהתקופה הפרה־היסטורית, עם הגעת האדם המודרני לאירופה לפני כ־40,000 שנים, ובהמשך תוצג ההיסטוריה המודרנית, עד ימינו.
עדות להתיישבות בני אנוש מודרניים באזור שבו נמצאת רומניה של ימינו נמצאה כאשר לסתו של אדם, המתוארכת מלפני כ־34,000–36,000 שנים, התגלתה בשנת 2002 במאורת דובים ברומניה.
נכון לעכשיו, זהו המאובן האנושי הקדום ביותר שנמצא על אדמת אירופה, והוא הוכחה לכך שבני אדם חיו כבר באירופה בתקופות קדומות יותר ממה שחשבו עד אז.
בנוסף, נתגלו שרידים של גולגולות בעלות תווי פנים מעורבים של הומו סאפיינס (אדם מודרני) ושל האדם הניאנדרטלי, מה שמצביע על האפשרות שעם כניסת האדם המודרני לאירופה, היו יחסי מין ומחיה מעורבים בין המינים.
האזור המהווה את רומניה של ימינו היה מאוכלס בחלקו על ידי הדאקים ("גטאה", כפי שנקראו בכתבים יווניים), שבט תראקי.
תחת הנהגתו של בורביסטה (Burebista) בשנים 70–44 לפנה"ס, הפכה דאקיה למדינה רבת עוצמה שהתחילה לאיים במידת מה על האינטרסים האזוריים של הרומאים.
יוליוס קיסר תכנן לפתוח במלחמה נגד הדאקים, אך נרצח בשנת 44 לפנה"ס; כעבור מספר חודשים נפל גם בורביסטה קורבן להתנקשות.
מדינתו החזקה התפצלה לארבע מדינות ולא התאחדה עד שנת 95, תחת שלטונו של דקבלוס (Decebalus).
המדינה הדאקית נקלעה למספר סכסוכים עם האימפריה הרומית המתרחבת ובסופו של דבר נכבשה בשנת 106 לספירה על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס (Traianus), במהלך שלטונו של המלך דקבלוס.
בתקופת השלטון הרומי בדאקיה נערכו מספר פלישות של הגותים והקארפים, שבסופו של דבר הובילו לנסיגת הרומאים בשנת 271.
חלקים שונים באזור המהווה את רומניה של ימינו היו תחת שלטונן של האימפריה הגותית (אויום) מ־271 עד 378, האימפריה ההונית עד 435, האימפריה האווארית במהלך המאה השישית והאימפריה הבולגרית הראשונה מהמאה התשיעית עד המאה ה-11. בנוסף לכך, עמים סלאביים, מדיאריים, פצ'נגיים, קומאיים וטאטאריים פלשו לאזור.
במאה ה־11 הפך רוב האזור שמהווה את טרנסילבניה של היום לחלק אוטונומי של ממלכת הונגריה.
מלכי הונגריה חששו שיאבדו את אחיזתם באזורי הספר המזרחיים של ממלכתם, ולכן משכו לאזור טרנסילבניה את הסקוים, חלק מאנשי המסדר הטווטוני והסאשים.
ב־10 בינואר 1475 זכה שטפן הגדול, שליט נסיכות מולדובה בניצחון חשוב בקרב וסלוי על העות'מאנים.
בשנת 1600 אוחדו לזמן קצר מאוד נסיכויות ולאכיה, מולדובה וטרנסילבניה על ידי הנסיך הוולאכי מיכאי האמיץ, הבאן של אולטניה, אך הסיכוי לאיחוד הנסיכויות התפוגג עם מותו כעבור שנה אחת בלבד, בעקבות רציחתו בפקודת בן בריתו, הגנרל ג'ורג'ו בסטה, שפקד על צבא האימפריה הרומית הקדושה במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
בתחילת המאה ה־19 ובמאות השנים שקדמו לה היו נסיכות מולדובה וולאכיה נתונות למרות האימפריה העות'מאנית ושילמו לה מיסים, וטרנסילבניה הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מאחר שמטרותיה של אוסטריה היו דומות, כפי שניתן היה לראות בסיפוח של אולטניה (1718-1739) ובוקובינה (1775), החלו הרומנים לחפש בעלי ברית פוטנציאליים במערב אירופה, בעיקר במדינות לטיניות אחרות, בראש ובראשונה בצרפת, שגם בה החלו לנשב רוחות המהפכה.
בשנת 1848 התנסתה אירופה בסדרה של מהפכות לאומיות, ורוח השינוי לא פסחה על ולאכיה, מולדובה וטרנסילבניה.
טודור ולדימירסקו ניסה לחולל מהפכה צבאית בוולאכיה ב־1821. מטרת המהפכנים הייתה עצמאות מלאה לוולאכיה ולמולדובה ואמנציפציה לאומית בטרנסילבניה.
מטרה זו לא הושגה, אך היא היוותה את הבסיס לדרישות לאומיות בעתיד.
בנוסף, ההתקוממות גרמה לתושבים רבים בשלוש הנסיכויות להכיר באחדות שפתם והאינטרסים שלהם.
בתקופת השלטון העות'מאני היו מולדובה ולאכיה נתונות בעול מיסים כבדים וניהול כושל.
בשנת 1859, במטרה להביא לאיחוד הנסיכויות בדרך עקיפה, בחרו תושבי מולדובה ולאכיה באותו שליט (ברומנית: Domnitor) – אלכסנדרו יואן קוזה (Alexandru Ioan Cuza) – כראש הנסיכויות.
ממלכת רומניה נוצרה, אם כך, כאוניה פרסונלית ולא כללה את טרנסילבניה.
בטרנסילבניה השלטונות ההבסבורגיים השתדלו לשמור הן את הלאומיות ההונגרית והן את הלאומיות הרומנית (שהתחרו ביניהן) על אש נמוכה, מחשש להתפרצויות של מהומות ודרישות לאומיות של שתי הקבוצות, שעלולות להוביל לחוסר יציבות באימפריה.
ב־1866 מונה נסיך גרמני קרול הראשון משושלת הוהנצולרן-זיגמרינגן (שמו המלא: Karl Eitel Friedrich Zephyrinus Ludwig von Hohenzollern-Sigmaringen) לתפקיד השליט של נסיכות רומניה.
ב־1877 הכריזה רומניה על עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, ולאחר המלחמה הרוסית-רומנית-טורקית (ברומנית: război ruso-româno-turc) הוכרה עצמאותה בהסכם סאן-סטפנו ב־1878 (יחד עם עצמאותן של סרביה ומונטנגרו), ובכך הפכה למדינה העצמאית הראשונה במזרחה של היבשת.
לאחר המלחמה כבשה רומניה את דוברוג'ה, אך נאלצה למסור את חלקה הדרומי של בסראביה לרוסיה.
השליט קרול הראשון הוכרז כמלכה הראשון של רומניה ב־26 במרץ 1881 כשזו שודרגה מנסיכות לממלכה.
המדינה החדשה, דחוקה בין הכוחות הגדולים של אותה תקופה (האימפריה העות'מאנית, קיסרות אוסטרו-הונגריה והצארות הרוסית) הביטה מערבה (בייחוד לעבר צרפת) בשאיפה לחקות את המודלים התרבותיים, החינוכיים, הצבאיים והאדמיניסטרטיביים.
ב־1916 הצטרפה רומניה למלחמת העולם הראשונה לצדן של מדינות ההסכמה, לאחר שהללו נענו לדרישתה להכרה בזכויותיה על טרנסילבניה.
רומניה הובסה, ובירתה ושני שלישים משטחה נכבשו על ידי מעצמות המרכז.
במאי 1918 לא יכלה עוד רומניה להמשיך בלחימה, ולכן דנה על תנאיו של חוזה שלום עם גרמניה.
באוקטובר של אותה שנה הצטרפה רומניה שוב למלחמה.
בסוף המלחמה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הרוסית התפוררו, וגופי ממשל שהוקמו בהשראת הרומנים בטרנסילבניה, בסראביה ובוקובינה בחרו להתאחד עם ממלכת רומניה, מה שהוביל, בעקבות חוזה טריאנון (1920), ליצירתה של "רומניה הגדולה" (România Mare).
שטחה הריבוני של רומניה שבין שתי מלחמות העולם היה הגדול ביותר בהיסטוריה שלה.
באותה התקופה פרשה רומניה את ריבונותה על אזורים שבהם היה רוב רומני דחוק.
הדבר גרר את בעיית המיעוטים, בעיה רווחת ביותר בעקבות ההסכמים שנחתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה בכל רחבי אירופה.
מבחינה היסטורית מייצגת "רומניה הגדולה" את אחד האידיאלים של הלאומיות הרומנית, והיא עדיין נתפסת בעיני רומנים רבים כ"גן העדן האבוד", תקופה טובה שיש לשאוף לחזור אליה, וזאת בהשוואה לתקופה הקומוניסטית שבאה אחריה.
ואכן, ישנה מפלגה רומנית לאומנית בימינו המשתמשת באותו אידיאל בשמה.
מ־1918 עד 1938 הייתה רומניה ממלכה חוקתית ליברלית.
מאידך גיסא, התקופה התאפיינה גם בחיכוכים רבים על רקע בעיית המיעוטים ועל רקע אנטישמי, והתרחשו בה פרעות אלימות רבות, בהן פוגרומים קשים ואכזריים שגבו קורבנות רבים וטויחו על ידי הממשל.
המפלגה הפאשיסטית האנטישמית "התנועה הלגיונרית" גרפה 15% מסך הקולות בבחירות הכלליות הדמוקרטיות של שנת 1937.
מ־10 בפברואר 1938 עד 1944 הייתה רומניה דיקטטורה.
הדיקטטור הראשון היה המלך קרול השני, שביטל את המשטר הפרלמנטרי ושלט בעזרת הקבינט שלו.
לאחר מספר הפסדים טריטוריאליים חמורים ב־1940 אולץ המלך קרול השני לוותר על כיסאו, והוחלף על ידי בנו המלך מיכאי, אך השליטה במדינה נפלה לידיו של המושל הצבאי יון אנטונסקו.
באוגוסט 1944 נעצר אנטונסקו על ידי הקומוניסטים בסיועו של המלך מיכאי.
רומניה במהלך מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה רומניה על נייטרליות.
בעקבות פלישת גרמניה לפולין, קלטה רומניה את הממשלה הגולה של פולין.
עובדה זו, בצירוף "הבעת העניין" של ברית המועצות בבסראביה (בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב), גרמה לרומניה לאבד שטחים ממזרח ואף ממערב.
ביולי 1940 כבש הצבא האדום את בסראביה; כשני שלישים מהשטח שנכבש הפך לרפובליקה סובייטית סוציאליסטית חדשה בשם מולדובה, ושליש ממנו סופח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית אוקראינה.
ב־30 באוגוסט 1940, הכריחו גרמניה ואיטליה את רומניה למסור את צפון טרנסילבניה להונגריה בתכתיב וינה, וכעבור שבוע, דרום דוברוג'ה נמסר לבולגריה.
ההפסדים הטריטוריאליים הרבים האלו, שהתרחשו ללא קרב, גרמו לירידת קרנו של המלך קרול ולכך שיון אנטונסקו (Ion Antonescu) יתפוס את השלטון.
ב־4 בספטמבר 1940, לאחר ההפסד של כמחצית משטחה של טרנסילבניה, התאחדו התנועה הלגיונרית בהנהגתו של הוריה סימה והגנרל יון אנטונסקו ויצרו את ממשלת המדינה הלאומית-לגיונרית.
המלך קרול אולץ לוותר על כיסאו לטובת בנו בן ה־19 מיכאי הראשון, מלך רומניה.
קרול (ופילגשו מאגדה לופסקו) הוגלו מארצם.
ב־23 בנובמבר 1940, לאחר תקופה של נייטרליות, חתמה ממשלת רומניה, המונהגת על ידי יון אנטונסקו על ההסכם התלת-צדדי שצירף את רומניה למדינות הציר.
הממשלה החדשה החלה במסעי נקמה נגד יריבים פוליטיים לשעבר, אשר כלל מאסרים, התנקשויות והוצאות להורג.
כמו כן, החקיקה הגזענית נגד יהודים רק החריפה, והוטלו על כל היהודים מגבלות קשות.
רבים מהם נטבחו על לא עוול בכפם על ידי חיילים ושוטרים רומנים, אשר גובו על ידי חלקים גדולים מהעם – כל זאת בחסות השלטונות ואף בהנחייתם.
האיחוד בין "התנועה הלגיונרית" לבין אנטונסקו לא היה קל; ב-21 בינואר 1941 היה ניסיון של אנשי "התנועה הלגיונרית" לבצע הפיכה בשילוב עם פוגרום נגד יהודי בוקרשט, אשר דוכא על ידי אנטונסקו כעבור ימים אחדים.
"התנועה הלגיונרית" הוצאה מהממשלה, ורבים מאנשיו נאסרו או ברחו לגרמניה.
ב־22 ביוני 1941 תקפו כוחות של הצבא הנאצי בשיתוף עם צבא רומניה את ברית המועצות.
לאחר שהחזירו לשטחם את בסראביה ובוקובינה, המשיכו הכוחות הרומניים להילחם לצד הכוחות הנאציים בדרכם לאודסה, סבסטופול וסטאלינגראד.
התרומה הרומנית לכוחות הנאציים הייתה אדירה, ועלתה על מספר הכוחות של כל שאר בעלות בריתה של גרמניה הנאצית ביחד, והייתה שנייה רק לצבא הנאצי.
רומניה סיפחה לשטחה שטחים עצומים ממזרח לנהר הדניסטר, כולל העיר אודסה.
במהלך כל שנות שלטונו של אנטונסקו, הייתה רומניה ספקית חשובה של נפט, תבואה ומוצרי תעשייה רבים למדינות הציר ולגרמניה הנאצית, לרוב ללא כל תמורה כספית או אחרת.
כתוצאה מכך, הפכה רומניה ב־1943 למטרה חשובה להפצצות של בעלות הברית, ביניהן התקיפה של שדות הנפט של העיר הרומנית פלוישט ב־1 באוגוסט 1943. בנוסף לכך, כתוצאה מהעובדה שהתרומות לגרמניה ניתנו ללא כל תמורה, האינפלציה ברומניה שברה שיאים בתקופת המלחמה, והמצב הכלכלי היה גרוע.
לפני מתקפת הנגד של הסובייטים בסטאלינגראד, שקלו הרומנים לפתוח בחזית נוספת של לחימה נגד הונגריה, כדי להשיב את צפון טרנסילבניה לאחר הניצחון שצפו על ברית המועצות.
גם לאחר הדחת "התנועה הלגיונרית", המשיך משטרו של אנטונסקו לשתף פעולה עם גרמניה הנאצית ולבצע את מדיניות הדיכוי והטבח ביהודים, ובמידה פחותה מעט של הצוענים בשטחים שהיו תחת ריבונותה של רומניה.
על פי דו"ח של ועידה בינלאומית שיצא לאור על ידי ממשלת רומניה בשנת 2004, רומניה רצחה בדרכים שונות בין 280,000 ל־380,000 יהודים ברומניה ובשטחי המלחמה של בסראביה, בוקובינה וטרנסניסטריה.
אף על פי שמרבית הרציחות התבצעו באזור המלחמה על ידי כוחות צבא רומניה, חלק ניכר מהרדיפות התבצעו בעורף.
במהלך פרעות יאשי בחודש יולי 1941, למעלה מ־12,000 יהודים נטבחו או נרצחו באיטיות ברכבות מוות שנסעו הלוך ושוב לאורך אזורים כפריים ברומניה.
מחצית מ־320,000 היהודים שחיו בבסראביה, בוקובינה ומחוז דורוהוי ברומניה נרצחו בתוך חודשים מרגע הצטרפותה של רומניה למלחמה במהלך 1941. גם לאחר הרציחות הראשונות, יהודים במולדובה, בוקובינה ובסראביה היו נתונים לפוגרומים רבים לעיתים תכופות, ורוכזו בגטאות אשר מהם נשלחו אל מחנות ריכוז, כולל מחנות אשר נבנו, תוחזקו ונוהלו על ידי רומנים.
מספר הקורבנות באזור זה אינו ברור, אך גם האומדנים הנמוכים ביותר נוקבים במספר של כ־150,000 יהודים (ו־25,000 צוענים) באזורים המזרחיים הנ"ל.
כוחות רומנים נטלו את החלק העיקרי בהשמדת יהודי אודסה (שהייתה בשטח הכיבוש הרומני); למעלה מ־100,000 יהודים נורו למוות ונרצחו בדרכים אחרות בסתיו של שנת 1941.
יחד עם זאת, בניגוד מוחלט לגורלם של היהודים במרבית מדינות מרכז ומזרח אירופה, רוב רובם של יהודי רומניה שרדו את המלחמה, אם כי בתנאים מחפירים אשר כללו עבודות כפייה, קנסות ועונשים כלכליים וחוקים מפלים.
ממשלתו של אנטונסקו תכננה גירוש המוני של היהודים מאזור הרגאט (מולדובה ולאכיה) למחנה ההשמדה בלז'ץ, אך תוכניות אלה לא יצאו לפועל.
הוועדה הבינלאומית שחקרה את חלקהּ של רומניה בשואה, קבעה כי למרות הישרדותם של מרבית היהודים בשטח שמהווה את רומניה של ימינו:
לאחר מתקפת הנגד של הסובייטים בסטלינגראד, מדינות הציר החלו להיות בנסיגה.
ב־1944 הכלכלה הרומנית נקלעה למשבר קשה בעקבות הוצאות המלחמה הכבדות, התרומות הנכבדות לגרמניה הנאצית וההפצצות ההולכות ומכבידות של בעלות הברית.
כל אלו, וההתשה מהמלחמה גרמו לרבים ברומניה להגביר את קולות ההתנגדות שלהם.
המלך מיכאי, שבתחילה היה בובת קש של אנטונסקו, הוביל להפיכת 23 באוגוסט 1944, בתמיכת האופוזיציה והצבא, והפיל את הדיקטטורה של אנטונסקו.
המלך הציע לגרמניה לסגת משטח רומניה ללא קרב, אך הגרמנים ראו בהפיכה מצב זמני בלבד, וצבאם תקף את רומניה.
בתגובה, ביקשה רומניה להצטרף לצדן של בעלות הברית.
עם זאת, ברית המועצות (ייתכן כי ממניעים נקמניים) המשיכה לראות ברומניה חברה במדינות הציר, וכוחות סובייטיים החלו לפלוש אל תוך רומניה ולקחו בשבי כ־140,000 אסירים.
ב־1944 הגיע ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, להסכם עם שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין, על חלוקת אירופה לאחר המלחמה.
סטלין קיבל 90% השפעה על רומניה.
ב־12 בספטמבר 1944 נחתם הסכם שביתת נשק עם רומניה.
כוחות רומניים המשיכו לספוג אבדות בלחימה מול כוחות גרמניים בטרנסילבניה, בהונגריה ובצ'כוסלובקיה.
במסגרת חוזה פריז אשר נחתם ב־1947 סירבו בעלות הברית להעניק לרומניה מעמד של צד לוחם (co-belligerent).
צפון טרנסילבניה חזרה להיות חלק אינטגרלי מרומניה, אך ברית המועצות סיפחה את בסרביה וצפון בוקובינה סופית.
בשאר חלקי רומניה נשאר הכיבוש הסובייטי.
ב־1947 הודח המלך מכיסאו והוגלה, ונוצרה הרפובליקה הקומוניסטית העממית של רומניה.
הכיבוש הסובייטי הסתיים רק בשנת 1958.
ברומניה, כמו בצ'כוסלובקיה, פולין ומדינות נוספות, התבצע גירוש והעברת אוכלוסיות גרמניות לאחר מלחמת העולם השנייה.
התקופה הקומוניסטית של רומניה היא התקופה שבה נשלט הממשל על ידי המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
במהלך תקופה זו נקראה המדינה "הרפובליקה העממית של רומניה", ומאוחר יותר, בימיו של השליט ניקולאה צ'אושסקו, שונה שמה ל.
המפלגה, שעקב גיוס פלג מתוך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שינתה את שמה ל"מפלגת הפועלים הרומנית", חזרה מאוחר יותר, ב-1965 לשם המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות דחפה להכללתה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שלא הייתה מפלגה גדולה לפני כן, בממשלה החדשה, בזמן שפוליטיקאים לא־קומוניסטים החלו להיעלם מהזירה הפוליטית.
בסופו של דבר הוכרח המלך מיכאי לוותר על כיסאו והוגלה, והוכרזה הקמה של הרפובליקה העממית של רומניה.
בראש המשטר הקומוניסטי עמדה בהתחלה הנהגה קולקטיבית - בעיקר הרביעייה גאורגה גאורגיו-דז',אנה פאוקר, ואסילה לוקה ותאוהרי ג'ורג'סקו ואחרי שנת 1952 התרכז הכוח בידיו של גאורגה גאורגיו-דז'.
רומניה הפכה למדינה קומוניסטית תחת חסותה הצבאית והכלכלית המלאה של ברית המועצות.
במהלך תקופה זו, משאביה המדולדלים של רומניה לאחר מלחמת העולם השנייה נשאבו בעקבות הסכמים סובייטיים-רומניים: חברות בבעלות סובייטית ורומנית משותפת הוקמו בעקבות מלחמת העולם השנייה כדי להסתיר את מה שרבים כינו "ביזה של רומניה על ידי ברית המועצות"; בנוסף לכך, הושתו על רומניה תשלומי פיצויים כבדים לברית המועצות בעקבות המלחמה.
במהלך התקופה הזאת, למעלה משני מיליון בני אדם נאסרו בשרירותיות בשל סיבות פוליטיות, כלכליות ואחרות.
הוצאות להורג, עינויים והתעללויות הופעלו כנגד מספר גדול של אנשים, החל מיריבים פוליטיים ועד לאזרחים מן המניין.
לפחות 200,000 איש איבדו את חייהם כתוצאה מהדיכוי הקומוניסטי ברומניה בין 1948 עד 1964..
בשנת 1958 הצליח גאורגיו-דז' להגיע להסכם עם מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב בנוגע לנסיגת הצבא הסובייטי מרומניה.
בסוף שלטונו, אחרי הפיוס עם טיטו, החרפה חוזרת של רדיפות פוליטיות בשנים 1959-1960, התחיל גאורגיו דז' ומקורביו בשנים 1963–1964 מדיניות של התרחקות מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית ושל חיזוק היחסים עם המערב.
בו זמנית התחיל המשטר לעודד התנתקות בולטת מההשפעה התרבותית של רוסיה וברית המועצות ועודדה בריש גלי את הלאומיות הרומנית.
בתחילת שנות השישים של המאה ה־20, החלה ממשלתה הקומוניסטית של רומניה לצבור מידה מסוימת של עצמאות מברית המועצות.
לאחר מותו של גאורגה גאורגיו-דז', ב־1965 מונה נִיקוֹלַאֶה צַ'אוּשֶׁסְקוּ לעמוד בראש המפלגה הקומוניסטית הרומנית, וב־1967- לכהן כראש המדינה.
לאחר מלחמת ששת הימים ניתקו כל מדינות הגוש הסובייטי במזרח אירופה, את יחסיהן הרשמיים עם מדינת ישראל, פרט לרומניה של צ'אושסקו.
ב־1968 גינה צ'אושסקו את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה (ואכן, רומניה הייתה היחידה מבין מדינות ברית ורשה אשר לא השתתפה בפלישה לצ'כוסלובקיה).
המשטר הביא באותן השנים להקלה מסוימת בדיכוי הפנימי של אזרחיו; זאת ובעיקר מדיניות החוץ הפתוחה והנמרצת שלו העניק לו תדמית חיובית הן מבית והן בקרב המערב.
משום כך מדינות רבות במערב נמנעו מלהפנות את גבן אל צ'אושסקו ומשטרו, אשר בסוף שנות ה־70 הפך, בעקבות ביקורו של צ'אושסקו בסין הקומוניסטית, ליותר נוקשה, שרירותי וגחמני.
צמיחה כלכלית מהירה שהוזנה על ידי אשראי זר פינתה את דרכה לסגפנות מסולפת ודיכוי כלכלי חמור.
חלה צניחה בגידול האוכלוסין, העוני גבר ותופעות שהיו שוליות בעבר, כגון ילדים נטושים הממלאים בתי יתומים, שיעורי גירושין גבוהים ומחלות שהשלטון סירב להכיר בהן הלכו והפכו יותר ויותר רווחות.
באביב 1970 התרחשו שיטפונות שגרמו למותם של כמה עשרות אזרחים, הריסת בתים רבים ופינוי זמני של מאות אלפי אזרחים שהשטחים המסוכנים.
ב־1978 ערק יון מיכאי פצ'פה, חבר בכיר במשטרה החשאית הרומנית, הסקוריטאטה, לארצות הברית.
זהו העריק בעל הדרגה הגבוהה ביותר מהגוש הקומוניסטי במהלך המלחמה הקרה.
בעקבות עריקתו, אשר היוותה מכה קשה למשטר הקומוניסטי, ערך צ'אושסקו מסע טיהורים בצמרת הסקוריטאטה, והגביר את דיכוי כלל האזרחים ברומניה.
עם זאת, יחסיה הדיפלומטיים של רומניה עם ישראל לא נותקו, ורומניה היוותה מעין "גוף מתווך" בין ישראל לארגונים שלישראל לא היו קשרים ישירים עמם.
כך פעל המשטר הרומני גם בזירות אחרות.
הוא לא ניתק למשל את יחסיה הדיפלומטיים עם המשטר של אוגוסטו פינושה בצ'ילה.
במהלך שנות ה־80 הלך והחמיר מצב האוכלוסייה תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה, וימי הזוהר של צ'אושסקו, בהם באמת זכה לתמיכה גדולה מן העם, נשכחו כלא היו.
ההפיכות ברחבי הגוש הקומוניסטי היוו גורם מדרבן לנפילת המשטר הקומוניסטי בשרשרת אירועים עקובים מדם בדצמבר 1989, אשר התחילו בערים טימישוארה ובוקרשט, והסתיימו בהוצאתם להורג הפומבית של הרודן ורעייתו, הוכרז על הקמת רפובליקה דמוקרטית חופשית ברומניה.
יון איליאסקו, חבר בכיר לשעבר במפלגה הקומוניסטית אשר הודח על ידי צ'אושסקו, קיבל הכרה לאומית כמנהיגה של ממשלת קואליציה מאולתרת.
חזית ההצלה הלאומית (שהפכה ל"מפלגה הסוציאל־דמוקרטית" בימינו) הכריזה על החזרת הדמוקרטיה והחירויות האזרחיות ב־22 בדצמבר 1989. המפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק, והחוקים הדראקוניים ביותר של צ'אושסקו, כגון האיסור על הפלות ואמצעים למניעת הריון, בוטלו.
ב־20 במאי 1990 התקיימו בחירות כלליות לנשיאות ולפרלמנט.
בבחירות התמודדו בין השאר מפלגות שהיו קיימות לפני מלחמת העולם השנייה אך הוצאו אל מחוץ לחוק בעבר, כגון "מפלגת האיכרים הלאומית" ו"המפלגה הליברלית הלאומית".
מפלגתו של איליאסקו, "חזית ההצלה הלאומית", שלטה היטב באמצעי התקשורת הלאומיים, והוא זכה ב־85% מהקולות.
מפלגתו קיבלה שני שלישים מהמושבים בפרלמנט.
מרבית החברים הממשלה החדשה (כולל ראש הממשלה) היו בכירים קומוניסטים לשעבר, והממשלה החלה במספר רפורמות מצומצמות לעבר כלכלת שוק חופשי.
מרבית השרים בממשלה החדשה היו קומוניסטים לשעבר, עובדה שגררה הפגנות רבות.
ראויה לציון הפגנה שהתקיימה ללא הפסקה בכיכר האוניברסיטה בבוקרשט באפריל 1990, ופוזרה בכוח כעבור חודשיים על ידי קבוצת כורים ביוזמתו של הנשיא איליאסקו, שכינה את המפגינים "חוליגנים".
הכורים אף תקפו את בתיהם של ראשי האופוזיציה.
כאשר אותם הכורים שבו לבוקרשט כדי לדרוש העלאה בשכרם בספטמבר 1991, נפלה הממשלה הראשונה.
בדצמבר 1991 אומצה חוקה חדשה שאושררה באמצעות משאל עם, אם כי משקיפים בינלאומיים האשימו את הממשלה בזיופים.
החוקה תוקנה שוב ב־18 ו־19 באוקטובר 2003, ושוב הוטחו האשמות של משקיפים בינלאומיים אודות טוהר ההליך.
בחודש מרץ 1992 התפצלה מפלגת "חזית ההצלה הלאומית" לשתי סיעות: "חזית ההצלה הלאומית הדמוקרטית" (FDSN) בראשותו של איליאסקו ו"המפלגה הדמוקרטית" (PD) בראשותו של פטרה רומאן.
בספטמבר של אותה שנה ניצח איליאסקו בבחירות לנשיאות ומפלגתו גרפה את מרב הקולות בבחירות הפרלמנטריות של אותה שנה.
הורכבה קואליציה רחבה של מספר מפלגות, ומפלגתו של איליאסקו שינתה את שמה ל"מפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית" (PDSR).
בבחירות לנשיאות של 1996 ניצח אמיל קונסטנטינסקו והחליף את איליאסקו, אך מפלגתו של איליאסקו גרפה את מרב הקולות בבחירות הפרלמנטריות, ולא יכלה להרכיב קואליציה.
הדבר גרם לכך שמפלגות אחרות, בראשות מפלגתו של קונסטנטינסקו, הרכיבו קואליציה שבירה.
החלטות רבות לגבי עתידה של רומניה ושיקומה התקבלו רק כעבור עיכובים וויכוחים רבים או שלא התקבלו בכלל; עם זאת, הקואליציה כן הצליחה להביא למימושן של כמה רפורמות חשובות.
בבחירות של שנת 2000, מפלגתו הסוציאל-דמוקרטית של איליאסקו חזרה לשלטון ואיליאסקו עצמו זכה בנשיאות ונכנס לקדנציה השלישית.
ראש ממשלתו, אדריאן נסטאסה, הואשם בפרשיות שחיתות חוזרות ונשנות.
בעקבות תוצאות הבחירות של נובמבר 2004, אף מפלגה לא יכלה להרכיב קואליציה.
בנוסף לכך, משקיפים בינלאומיים רבים טענו כי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה אחראית לזיופים בקני מידה נרחבים.
לאחר סיבוב שני שנערך כעבור שבועיים, ניצח (ברוב דחוק של 51%) מי שהיה ראש עיריית בוקרשט טראיאן בססקו והתמנה לתפקיד נשיאה השלישי של רומניה לאחר המהפכה.
ב־2004 הצטרפה רומניה לנאט"ו, והפכה לחברה באיחוד האירופי ב־1 בינואר 2007. בימים אלו עיקר פעילותה של הממשלה הרומנית מתרכז בשני האתגרים המרכזיים הדרושים לשם הפיכה לחברה מן המניין באיחוד האירופי: ביעור נגע השחיתות, שרומניה עדיין נגועה בו במידה נרחבת; ורפורמה של המערכת המשפטית.
עם זאת, מספר מדינות במערב אירופה רמזו כי יציבו הגבלות מסוימות על רומניה ואזרחיה וכי הם לא יהיו אזרחים מן המניין באיחוד האירופי לאחר ההצטרפות.
בו־בזמן שרומנים רבים עזבו בעשורים האחרונים את המדינה, רבים אחרים שואבים תקווה מן ההשקעות הזרות הרבות בשנים האחרונות ומן העלייה היחסית ברמת החיים, ומצפים לעתיד טוב יותר לארצם.
בשנת 2021 התפתח במדינה משבר פוליטי.
העדויות הראשונות להתיישבות בני האדם בפרו הן מסביבות שנת 9500 לפני הספירה, אז החלו להתפתח תרבויות אינדיאניות פרה-קרמיות במחוזות החופיים של פרו.
במרוצת השנים, החלו המקומיים תהליך של מעבר מתרבות של נוודות לתרבות שהתבססה על התיישבות ביישובי קבע, חקלאות וציד.
אחד האתרים הקדומים ביותר בפרו מהעידן הפרה-קרמי, אם לא הקדום ביותר, הוא מערת , הסמוכה לעיר אייקוצ'ו, הממוקמת 400 קילומטרים דרומית מזרחית לבירה לימה.
גילה מוערך בכ-14,000 שנים בקירוב.
הגידולים החקלאיים הנפוצים אז היו השעועית והכותנה, ומאוחר יותר גם תירס.
התזונה התבססה על ליקוט פירות ועל ציד.
בעלי החיים שהיוו את עיקר מזונם של תושבי פרו היו אבותיהם הקדומים של האלפקות, למות ואפילו מכרסמים קטנים (שרקנים בעיקר).
בעלי חיים אלה בויתו בשנת 6000 לפני הספירה לערך.
אמנויות שונות כגון קדרות, אריגה, סריגה ואף קליעת סלי קש החלו להתפתח אט אט.
כמה תרבויות היו נפוצות בפרו בטרם הגעתם של הספרדים לאמריקה הדרומית.
הבולטות מבין תרבויות אלה היו תרבות הצ'יקו הצפונית ותרבות הצ'אווין.
תרבות הצ'יקו הצפונית (Norte Chico) הייתה התרבות המוכרת העתיקה ביותר באמריקה הדרומית.
היו לה כ-30 מרכזים ברחבי פרו, מרביתם במחוז נורטה-צ'יקו הפרואני של היום.
הם התקיימו בין השנים 3000–1800 לפני הספירה.
ההישגים העיקריים של בני תרבות זו היו ארכיטקטוניים - הם בנו מונומנטים גדולים (בהם האתר הארכאולוגי קראל, 180 קילומטרים צפונית ללימה) וכיכרות, אולם לא הייתה להם אומנות מפותחת במיוחד ובשונה מתרבויות אחרות בהן תחום הקדרות היה מפותח יחסית - אצל בני הצ'יקו לא נמצאו שרידים של כלי קרמיקה מתקופה זו.
תרבות הצ'אווין הייתה תרבות מאוחרת יותר (900–200 לפני הספירה לערך) שהתפתחה בעיר צ'אווין דה ואנטאר, ברכס הקורדיירה המרכזית שבהרי האנדים.
מה שאפיין את החברה בצ'אווין היו עבודות ממתכת, קדרות, טקסטיל ויצירות דתיות שונות.
הם הצטיינו גם ב ובמטלורגיה, והיו מתקדמים יחסית לתקופתם בנושאים אלו.
לא ידועים מקורות ארכאולוגיים לכתב יד אצל בני התרבות הזו.
ידוע כי אמונתם הדתית הושתתה בין היתר על סמי הזיה המופקים מזן קקטוס הנקרא סן פדרו.
כ-200 שנה לפני הספירה, נעלמה תרבות הצ'אווין באורח מסתורי למדי.
בני הצ'אווין הניחו את היסודות התרבותיים והחברתיים לתרבויות המאוחרות יותר שצמחו בפרו.
לאחר היעלמותה המסתורית של תרבות הצ'אווין ועד להופעתה של אימפריית האינקה, הותירו מספר תרבויות שונות את חותמן באזור.
תרבויות הסאלינאר, התרבות מוצ'ה והנאסקה פיתחו את תחום הקדרות באופן מואץ, ותיעדו את אורך חייהם על כלי חרס בצורות שונות.
רבים הכלים שנמצאו והעניקו לארכאולוגים בני ימינו מידע רב ואיכותי על צורת חיים הייחודית.
בני המוצ'ה מהחוף הצפוני היו ידועים בעבודות מתכת מתקדמות יחסית לתקופתם ובחקלאות מפותחת.
בני תרבות הנאסקה נודעו בטקסטיל מפותח במיוחד ובדיהם נחשבים לאיכותיים ביותר מהתקופה שקדמה לבוא הספרדים ליבשת אמריקה.
הם גם יצרו, על פי רוב התאוריות, את קווי נסקה המרשימים והמסתוריים.
האימפריה הגדולה והמשפיעה ביותר שקדמה לאינקה הייתה אימפריית ההווארי, שהתקיימה בין השנים 600 ל-1200 לספירה.
בירתם הייתה בעיר הנושאת את אותו השם, סמוך לעיר המודרנית אייקוצ'ו.
בשיאם, הם שלטו לאורך החוף ובמרכזו של רכס האנדים - והשפעתם הדתית והתרבותית ניכרה כמעט בכל מקום בפרו.
שפתם הייתה ככל הנראה דומה לקצ'ואה בת ימינו, אולם כמה מחקרים שהתמקדו בחקר השפה בהרי האנדים גורסים כי שפתם הייתה קרובה יותר לאיימרה, המדוברת יותר בצפון בוליביה.
אין לבלבל את שפתם של בני הווארי עם שפת ה"ווארי" המודרנית, שביניהן אין כל קשר מוכר.
לא ידוע הרבה על צורת השלטון של תרבות הווארי משום שהם לא תיעדו דבר בכתב.
עם זאת, ידוע כי שליטי הווארי בנו ערי מדינה בחלקים שונים של האימפריה.
הבולטות שבהן היו סיפאן וקחמארקה.
בתקופת הווארי הפכה החקלאות הפרימיטיבית למקור פרנסה עיקרי עבור התושבים והתקדמה הודות לפיתוח שיטות עיבוד אדמה מתקדמות שהחליפו שיטות חקלאיות פרימיטיביות יותר כגון ליקוט ועישוב.
גם הטקסטיל התפתח בצורה משמעותית הודות להתפתחותה של הסריגה.
נדבך חשוב בהצלחתם של בני הווארי נעוץ במשאבים הרבים והזמינים שהיו נגישים להם.
מרבית ימות השנה היו ימים של שפע - דגה, כותנה, קפה, סוכר מתכות שונות וסוגים שונים של מינרלים.
הווארי בנו מערכת כבישים ענפה שהקלה עליהם את השליטה ברחבי האימפריה שייסדו.
משערים כי מערכת דרכים זו הייתה הבסיס למערכת הדרכים המתקדמת יותר שבנו בני האינקה טרם בוא הספרדים.
אימפריית האינקה (או טָאוַאנְטִינְסוּיוּ בשפת קצ'ואה) הייתה אימפריה דרום-אמריקנית שהתקיימה בין השנים 1438 ל-1533, עת בואם של הספרדים.
האימפריה חלשה על שטחים במערב היבשת, ובשיאה שלטה על שטחים נרחבים בפרו, בוליביה, צ'ילה, אקוודור, ארגנטינה ואף קולומביה של ימינו, לאורך רכס הרי האנדים.
בירת האינקה הייתה העיר קוסקו, כיום בפרו.
באימפריה חיו כ-10 מיליון בני אדם בני עמים שונים, שדיברו למעלה מ-700 לשונות.
בראש האימפריה עמד קיסר, שכונה עצמו בשם "סאפה אינקה".
הקיסר האחרון, אטוואלפה הוצא להורג בידי הכובשים הספרדים ב-1533.
בני האינקה היו איכרים ברובם, והחקלאות המתפתחת כללה גידולים שונים בעיקר לאורך החוף, במורדות ההרים וביערות האמזונאס הפוריים.
הם גידלו עשרות סוגים שונים של גידולים, בהם דלעת, תפוחי אדמה, קינואה, פלפל, תירס ועוד.
המשק החי עליו התבססו בני האינקה היה מבוסס בעיקרו על לאמות.
גם ענפי הדיג והציד (בעיקר של איילים ואריות הרים) היו מקור חשוב למזון.
הפולחן הדתי של בני האינקה נערך לרוב על פסגות ההרים.
הם בנו מערכת דרכים ענפה ממקומות היישוב שלהם לפסגות ההרים, שחלקם היו בגובה של למעלה מ-6,000 מטרים מעל גובה פני הים.
המקדשים המפוארים נבנו על ההרים לשם הגנה מפני הרוחות הרעות בהם האמינו, ופולחן לאלים ולבורא העולם על פי המיתולוגיה שלהם - הוא האל ויראקוצ'ה.
אמונתם הדתית של בני האינקה כללה הקרבת קורבן חי, לעיתים אדם.
אחת מהאמונות החזקות ביותר בהם האמינו בני האינקה היא תחיית המתים.
המוטיב החוזר באמונה של בני האינקה הוא השמש.
אל השמש במיתולוגיה של האינקה היה אינטי ונחשב לישות נצחית, הוא בן אלמוות, ולפי המיתולוגיה של האינקה, כוחו עולה על כוחם של כל האלים האחרים.
ב-1532, לאחר מלחמת אזרחים אינדיאנית, נחת פרנסיסקו פיסארו בצפון אקוודור ובסתיו של אותה שנה הגיע לצפונה של פרו.
בשנת 1824, לאחר הניצחון של גנרל סוקרה נגד הספרדים בקרב אייקוצ'ו, סולקו המלוכנים סופית ופרו מימשה את ריבונותה על כל שטחה.
הניסיון של הגנרל סנטה קרוס לאחד את פרו עם בוליביה ב-1839, נכשל בשל התנגדותה של צ'ילה.
בין השנים 1864 ו-1866 התחוללה מלחמת איי צ'ינצ'ה בין ספרד לבין פרו וצ'ילה, שהסתיימה בנסיגת הספרדים והכרה בעצמאותה של פרו.
ב-1879 פרצה "מלחמת האוקיינוס השקט" בין פרו ובוליביה כנגד צ'ילה על מרבצי המלחת.
המלחמה נמשכה עד 1884 ובסופה פרו הובסה, לימה נכבשה למשך שנתיים וחוזה אנקון שנחתם ב-1884 אילץ את פרו להעביר את מחוזות אריקה וטאקנה, העשירים בחנקות, לידי צ'ילה.
המלחמה גרמה לפגיעה קשה בכלכלת המדינה.
בתחילת המאה ה-20 שליט פרו אוגוסטו לגיה הסדיר את יחסי החוץ של פרו עם שכנותיה ובתקופתו התפתחה המדינה מאוד.
החל ממלחמת העולם השנייה גדלה השפעת ארצות הברית על פרו וחל פיתוח של אוצרות הטבע, אך נותר ואף התרחב הפער הגדול בין העשירים בעלי הקרקעות לבין ההמון העני.
בשנות ה-80 אירעו מספר מקרים של התקוממות ומקרי אלימות של האינדיאנים, בעיקר באזור אייקוצ'ו, כנגד הדומיננטיות של לימה.
בינואר 1995 פרצו קרבות לאורך הגבול השנוי במחלוקת עם אקוודור.
ב-1999 המדינות חתמו על הסכם שלום.
אלברטו פוג'ימורי היה נשיא במשך עשור (1990–2000), בשנת 2009 הוא נשפט ל-25 שנות מאסר בעוון פשעי מלחמה.
בשנת 2017 הוא קיבל חנינה.
בשנת 2014 אנה חרה נבחרה לראש הממשלה אך כעבור שנה הודחה על ידי הפרלמנט בעקבות האשמה בריגול נגד אנשי ציבור ועסקים.
החל משנת 2017 סבלה המדינה ממשבר פוליטי .
בסוף שנת 2019 החל משבר חוקתי שתם לאחר בחירות בינואר 2020. חוסר היציבת הפוליטי נמשך במהלך 2020. כך הקונגרס של פרו הצביע בנובמבר 2020 למינוי פרנסיסקו סגאסטי לנשיא — האדם השלישי להחזיק במשרה בתוך שבוע.
תחילה מנואל מרינו כיהן כנשיא זמני.
מרינו, שהיה אמור לכהן עד יולי 2021, התפטר בעקבות מחאת האופוזיציה על הרג שני בני אדם בידי המשטרה בהפגנה.
הוא הושבע, אחרי שהקונגרס — הנמצא בשליטת האופוזיציה — הצביע בעד הדחתו של הנשיא הקודם מרטין ויסקרה באשמת שחיתות.
בחירות נערכו ביולי 2021 ובהם ניצח פדרו קסטיו את קייקו פוחימורי.
בינואר 2022, נשפכו כ-6,000 חביות נפט של חברת האנרגיה הספרדית Repsol לאוקיינוס השקט, ליד בית הזיקוק של החברה, באזור הבירה לימה.
בעלי חיים רבים מצאו את מותם, פעילות הדיג הופסקה על ידי הממשלה ומאות אנשים פועלים בשטח לניקוי החופים.
לטענת החברה, התקלה נגרמה בגלל גלים גבוהים, שנגרמו כתוצאה מהתפרצות הר הגעש ליד טונגה.
פדרו קסטיו הכריז בדצמבר 2022 על פיזור הקונגרס ועל מצב חירום.
הוא הודיע גם על עוצר לילי ועל "ארגון מחדש" של מערכת המשפט במדינה.
בנאום אמר כי הממשלה החדשה תשלוט באמצעות צווים עד ל"החזרת הדמוקרטיה".
ההודעה של הנשיא הייתה שעות לפני שחברי הקונגרס היו אמורים לקיים הצבעה על הדחתו.
בתגובה להודעתו התפטרו שרים בכירים בממשלתו.
חברי קונגרס ונשיא בית המשפט החוקתי האשימו את קסטיו בניסיון הפיכה, והצבא והמשטרה בפרו הצהירו כי אין לו את הסמכות החוקתית לפזר את הקונגרס.
הוא הודח בידי הקונגרס - שברוב מוחץ גם מינו את סגניתו, דינה בולוארטה, למחליפה שלו.
כשעה אחרי הצהרת קסטיו הצביעו המחוקקים בעד הדחתו - והמשטרה מסרה כי "הנשיא לשעבר" נעצר.
החלו הפגנות והוכרז מצב חירום..
לאחר הדחתו של נשיא פרו, פדרו קסטיו, ב-7 בדצמבר 2022, פרצה סדרת מחאות ברחבי המדינה נגד ממשלת הנשיאה דינה בולוארטה והקונגרס של פרו.
ההפגנות, שלא היו מאורגנות על ידי הנהגה מרכזית, כללו תנועות שורש עממי, ארגונים חברתיים וקהילות ילידיות, שדרשו שינויים פוליטיים רחבים לרבות בחירות חדשות והקמת אספה מכוננת.
ראשית ההיסטוריה של שווייץ באלף השני לפני ספירת הנוצרים, עת התיישבו באזור שבטים קלטים.
ההיסטוריה של שווייץ המודרנית מתחילה ב-1848, המועד שבו קיבלה שווייץ חוקה המבססת אותה כמדינה פדרלית המורכבת מקנטונים עצמאים יחסית, חלקם היו מאוגדים בקונפדרציה כ-700 שנה לפני קבלת החוקה הפדרלית, איגוד שהיה אחת הרפובליקות הוותיקות בעולם.
האיגוד נוצר ב-1291 לאחר כריתת "ברית נצחית להגנה הדדית" נגד שלטון דוכס אוסטריה, מועד שלפניו השתייך האזור שבו מצויה שווייץ לאימפריה הרומית הקדושה.
שווייץ ידועה כמדינה בעלת מסורת של נייטרליות, שהביאה להיותה מדינה משגשגת ודמוקרטית בלב אירופה, שעה שמדינות אחרות סבלו מחורבן והרס בשתי מלחמות העולם.
ממצאים ארכאולוגיים מראים כי ציידים-לקטים קדמונים התיישבו בשפלה שמצפון להרי האלפים עוד בסוף תקופת האבן הקדומה.
משהגיעה תקופת האבן החדשה היה האזור מיושב בצפיפות יחסית.
שרידים של בתי כלונסאות מתקופת הנחושת, המתוארכים לכ-5,800 שנה לפני זמננו נמצאו לחופי אגמים רבים.
בשנת 1500 לפנה"ס לערך, החלו הקלטים להתיישב באזור, וביניהם שבט ההלווטים במערב, ושבט הרייטים במזרח.
בשנת 107 לפנה"ס פלשו לאזור שבטי הקימברים והטווטונים.
שבטים אלו הנחילו לרומים מספר תבוסות צבאיות, ואף פלשו לאיטליה כשהם מתוגברים בלוחמים הלווטים שנספחו אליהם.
לאחר שהוכו על ידי גאיוס מריוס בשנת 101 לפנה"ס, שבו הקימברים והטווטונים למקומות מוצאם.
בשנת 58 לפנה"ס ניסו ההלווטים, בלחץ השבטים הגרמנים, לפלוש לגאליה, בהנהגת מנהיגיהם אורגטוריקס ודיוויקו אך הובסו על ידי יוליוס קיסר בקרב ביבראקטה, ושבו למקומות מוצאם, כשהם מובסים וכנועים.
בשנת 15 לפנה"ס הכניע טיבריוס את הרייטים, וארצם הפכה לפרובינקיה בשם רייטיה.
אזור האלפים הפך לחלק מהאימפריה הרומית ותושביו קיבלו על עצמם את התרבות הרומית במהלך המאות הבאות.
בתקופה הרומית היה שטח שווייץ של ימינו מחולק בין כמה פרובינקיות.
עיקרו של השטח היה שייך לפרובינקיה גרמניה עילית.
המזרח היה שייך לפרובינקיה רייטיה.
מרכז השלטון הרומי היה בעיר אוונש שבקנטון וו.
התושבים הקלטים קיבלו על עצמם את התרבות הרומית ואת מנהגי הרומים, ובבוא היום גם את הנצרות.
הבישופויות הנוצריות הראשונות נוסדו במהלך המאה ה-4 לספירה.
בשנת 260 פלשו לאזור השבטים האלמנים, אירוע שהפך את שטחה של שווייץ לגבול האימפריה למשך כמאה וחמישים שנה.
בשנת 401 נאלצו הרומים להסיג את חייליהם מהאזור, בשל לחצן של פלישות האוסטרוגותים.
בשנת 406 כבשו האלמנים את צפונה של שווייץ, ולאחריהם הבורגונדים שכבשו את דרום שווייץ ומערבה.
האוכלוסייה הקלטית לא הושמדה כליל.
שרידים ממנה נותרו באזורי ההרים.
בימינו ישנם מספר עשרות אלפי דוברי רומאנש, שפה מקומית המהווה כנראה וולגריזציה של השפה הלטינית, אותה רכשו הקלטים תושבי האזור בתקופת האימפריה הרומית.
דוברי הרומאנש, הקרויים רטו-רומאנים, הם צאצאי ההלווטים והרטים הקדמונים שעברו רומאניזציה, מרוכזים בקנטון גראובינדן ומהווים כאחוז מאוכלוסיית שווייץ המודרנית.
קרובים אליהם מבחינה אתנית דוברי הלדינית החיים בדרום טירול.
בשנת 534 כבשו הפרנקים את ממלכת הבורגונדים, ובשנת 536 נכבשה על ידי הפרנקים אף ממלכת האלמנים.
תחת שלטון הבורגונדים והאלמנים נותרו באזור אך איים בודדים של הנצרות, אך במהלך המאה ה-6 והמאה ה-7, ובהדרכת נזירים שהגיעו מאירלנד, קיבלה על עצמה ממלכת הפרנקים את הנצרות.
לאחר מותו של קרל הגדול, חולקה מלכותו בין יורשיו לפי הסכמה שכונתה חוזה ורדן, אליה הגיעו בשנת 843. על פי החוזה קיבל לודוויג הגרמני את מזרחה של שווייץ ואת מערבה קיבל לותאר הראשון.
בשנת 879 סופח חלק מדרום המדינה על ידי לומברדיה כחלק מממלכת איטליה (אשר שלטה באזור עד 950) וב-888 השתלט מלך בורגונדיה (אשר שלטה באזור עד 1032) רודולף הראשון, מלך בורגונדיה על חלק ניכר מן השטחים שנמסרו ללותאר במערב שווייץ.
חלוקות אלו משפיעות על אופייה האתני של שווייץ עד ימינו, לחלוקתה לאזורים דוברי צרפתית, גרמנית ואיטלקית, כאשר יסוד "רטו רומאני" מסוים נותר בעל זהות ייחודית משלו, ודובר את שפת הרומאנש, וזאת במיוחד בקנטון גראובינדן.
המאה ה-9 והמאה ה-10 היו תקופה של שינויים בשווייץ.
המדיארים פלשו למדינה ובזזו את בזל ב-917 ואת סנט גלן ב-926. רק לאחר ניצחון הקיסר אוטו הראשון בקרב במישור לך (לכפלד) בשנת 955 גורשו המדיארים מאדמת שווייץ.
בתקופה זו, של התערערות השלטון המרכזי, חלה עלייה בכוחם של המנזרים.
כמה מהם היו כמעט לערי מדינה, ונהנו מאוטונומיה (ציריך, סנט גלן, ריינאו ורייכנאו) המאה ה-10 ראתה תהליך של איחוד הטריטוריות השונות בשווייץ, תחת ריבונות האימפריה הרומית הקדושה.
התהליך הושלם בשנת 1033 כאשר עם מות דוכס בורגונדיה רודולף השלישי ירש אותו הקיסר קונרד השני, ובכך הושלמה העברת כל שטחי שווייץ לריבונות האימפריה.
המאה ה-11 הייתה עת של שינויים, עת של מאבק מדיני ודתי בין הסמכות החילונית, אותה גילם קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובין האפיפיור שטען לסמכות הן בעניינים שבין האדם לבוראו, והן בענייני השלטון הארצי.
בשנת 1077 הגיע מאבק זה לשיא, כאשר החרים האפיפיור גריגוריוס השביעי את היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
את המאבק ניצל קרובו של היינריך, הדוכס רודולף מריינפלד הכריז על עצמו כקיסר שכנגד, המכונה רודולף הרביעי.
שני הצדדים הניצים ביקשו את תמיכת תושבי הערים במאבקם, והערים ניצלו זאת על מנת לצבור כוח ואוטונומיה, בשנים אלו הונחו גם יסודות המשטר הפאודלי בשווייץ, וכתוצאה מכך, שליטים מקומיים רכשו עוצמה וחשיבות הרבה מעבר לזו של השלטון המרכזי.
לאחר מות רודולף מריינפלד בשנת 1080, העניק הקיסר היינריך הרביעי את נחלות אלמאניה לרוזן פרידריך משטאופן, אב בית הוהנשטאופן.
נחלות אלו כללו את מעברי האלפים, ובמיוחד מעבר סנקט גוטהרד רב החשיבות.
במהלך המאה ה-12 היו חלקי בורגונדיה שמהווים את החלק המערבי של שווייץ, נחלתם של דוכסי צרינגן.
בשנת 1157 נוסדה פריבור, וברן בשנת 1191. עם מותו של הדוכס ברכטולד התשיעי, בשנת 1218 תמה שושלת צרינגן.
הערים שנוסדו רכשו בינתיים עוצמה ועצמאות, והיו לערי מדינה, שכפיפותם לאימפריה הרומית הקדושה הייתה לרוב אך להלכה ולא למעשה.
מעמד זה כונה "reichsfrei", חופשי מעול הקיסרות.
גם הערים שבשלטון הוהנשטאופן רכשו מעמד זה.
אורי ושוויץ קיבלו את מעמד "רייכספריי" בשנים 1231 ו-1240. מנזרים רבים קיבלו אף הם מעמד זה.
בשנת 1218 מסר הקיסר פרידריך השני חלקים נרחבים מהטריטוריות שמדרום לנהר הריין לשליטת בית הבסבורג, ובכך סייע לעליית שושלת זו לעמדה של כוח.
רודולף הראשון מהבסבורג שהפך לקיסר ב-1273 ביטל למעשה את מעמד ה"רייכפסריי" של "הקנטונים המיוערים" - אורי, שוויץ ואונטרוולדן (קנטון הכולל את הקנטונים המודרניים אובוולדן ונידוולדן), ושלל את עצמאותם.
קנטונים אלו, שעד אז נהנו מעצמאות מלאה כמעט, לא הסכימו לשלטונו הישיר של הקיסר, ודרשו להכיר בו רק כסמכות עליונה וערטילאית.
מותו של רודולף, בשנת 1291, היווה נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה השווייצרית.
ב-1291 קשרו תושבי מחוזות אורי, שווייץ ואונטרוולדן כנגד שלטון בית הבסבורג.
האיחוד בין שלושה מחוזות אלו הפך לגלעין הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
איחוד זה מצוין מדי שנה, ב-1 באוגוסט, כיום הלאומי של שווייץ.
המסמך המצהיר על האיחוד, האמנה הפדרלית, נכתב כפי הנראה לאחר מעשה, במהלך המאה ה-14. תחילתה של הברית צנועה.
הצדדים לה התחייבו להגן זה על זה מפני בית הבסבורג, וליישב את הסכסוכים בינם ובין עצמם באמצעות בוררות של שופטים מקומיים בלבד.
ככל שהתקדם המאבק רכשו המעורבים בו תודעה של לאומיות נפרדת, והברית כונתה "ברית נצחית".
מאבק זה כנגד בית הבסבורג הוליד את אגדת וילהלם טל, הקשת האמיץ שלחם כנגד המושל האכזר מטעם הבסבורג הרמן גסלר, שאת סיפורו הנציח במאה התשע עשרה במחזה המחזאי והמשורר הגרמני פרידריך שילר.
ב-1315 הנחילו צבאות הברית מפלה ראשונה לבית הבסבורג בקרב מורגרטן, וזכו בכמה שנים של עצמאות.
בעקבות המפלה בקרב זה, הוכרזה שביתת נשק לשבעים שנה.
בשנים אלו, הצטרפו אל גלעין "הקנטונים המיוערים" ערים נוספות.
מחוזות וערי מדינה אלו היו ל"קונפדרציה השווייצרית" של שמונה מדינות, שהמשיכה כמסגרת מדינית עד המאה ה-15. בקרב זמפאך, ב-1386 שבו כוחות הברית וניצחו את הצבא ההבסבורגי, שניסה לפלוש ללוצרן, בעקבות ניסיונה של להתפשט ולהרחיב את שטחי שלטונה.
בכל אותה העת נחשבה עדיין הברית לחלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1440 גורשה ציריך, מן הברית בשל ויכוח עם יתר מדינות הברית על השליטה במחוז טוגנבורג.
ניצחון יתר מדינות הברית על ציריך הוביל לשגשוג כלכלי ולעצמה צבאית.
ניסיונו של שארל האמיץ דוכס בורגונדיה, לכפות את מרותו בשטחי שווייץ, נכשל לאחר סדרת קרבות בשנות ה-70 של המאה ה-15, כאשר באחרון שבהם, קרב נאנסי ב-1477 נהרג הדוכס שארל עצמו.
ב-1499 ניצחו השווייצרים את צבאו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דבר שהביא להכרה סופית בעצמאותם, באירוע המכונה "שלום בזל".
בריתם של השווייצרים עם האפיפיור הביאה לכך שב-1506 שכר האפיפיור יוליוס השני חיילים שווייצרים למשמרו האישי, מסורת הממשיכה מאז ועד היום.
התפשטותה הטריטוריאלית של הפדרציה והשם שרכשו להם החיילים השווייצרים, הביאו להצטרפות קנטונים נוספים לברית.
בשנת 1481 הצטרפו פריבור וזולותורן לברית, בשנת 1501 הצטרפו בזל ושפהאוזן, ובשנת 1513 הצטרף קנטון אפנצל.
בנוסף לקנטונים היו לברית גם בעלי ברית עצמאיים, כגון ז'נבה וסנט גלן.
התבוסה כנגד הצרפתים בקרב מריניאנו ב-1515 הביאה שנה לאחר מכן לחתימת הסכם שלום עם צרפת ("שלום עולמים"), אשר במסגרתו שווייץ תתחייב שלא להילחם כנגד צרפת או לצד אויביה וצרפת תכיר בסיפוח שטחים נוספים אליה מאיטליה.
במהלך התהוות הברית השווייצרית השתנה הרכב האוכלוסייה, והצמיתים הפיאודלים הפכו לאיכרים חופשיים ואזרחים.
בערים, שהיו צנועות במונחים מודרניים (אוכלוסיית בזל מנתה באותה התקופה כ-10,000 תושבים), קיבלו התושבים אוטונומיה מוחלטת בניהול ענייניהם הפנימיים.
בתחילת המאה ה-14 החלו בעלי המלאכה בערים להתארגן בגילדות, שרכשו עוצמה פוליטית.
ערי הגילדות היו בעלות משטר דמוקרטי יחסית, ונשלטו על ידי מועצות נבחרות.
באזורים הכפריים נהנו האנשים מחירות מועטה יחסית, אך כמה מהשליטים הפיאודלים נהגו לפתח את יישוב אזורי הספר בהבטיחם חירויות פוליטיות למתיישבים.
על אף שהאזרחים העניים והעשירים נהנו מאותן החירויות, לא נהנו כלל האזרחים משוויון.
המהגרים אל הערים או הכפרים לא נהנו מזכויות אזרח, ובאזורים הכפריים היה עליהם לשלם על השימוש באדמות הכלל.
אנשים אלו רכשו זכויות רק עם קבלת מעמד אזרח, שהיה תלוי בעושרם, אך גם במשך הזמן ששהו במקום שאת אזרחותו ביקשו.
הערים נטו להרחיב את תחומיהן ולשלוט באזורים הכפריים, שבהם היו תלויים, אם בשימוש בכוח צבאי, ואם, לעיתים יותר קרובות, בשימוש בכוח כלכלי, או בהבטיחן מעמד אזרח לתושבי האזור, שהיה משחרר אותם מחובותיהם כצמיתים.
בזל הפכה למרכז החינוך והמדעים במהלך החצי השני של המאה ה-15. בעיר נוסדה אוניברסיטה בשנת 1460, שמשכה מלומדים בעלי שם עולמי כארסמוס ופאראצלסוס.
באזורים ההרריים, בהם התנובה החקלאית נמוכה, חלה התרכזות בייצור גבינות שנסחרו עבור דגנים מאזורים אחרים.
התפתחות הדרכים, והחופשיות היחסית במעבר שבין הקנטונים הביאה לשגשוג מסחרי.
הערים החדשות, שהיו ממוקמות לאורך נתיבי המסחר שבהרי האלפים, היו המקומות החשובים לסחר.
ייצור הטקסטיל והגבינה הביא אף לייצוא, שיצר קשרי מסחר שהגיעו עד פולין והמזרח התיכון.
גורם כלכלי חשוב היה ייצוא שכירי החרב.
שמם של החיילים השווייצרים יצא למרחוק, ורבים התפתו לעסוק בעיסוק רווחי זה.
צעירים רבים נטשו את האזורים הכפריים ויצאו לנסות מזלם במלחמות רחוקות, על מנת להימלט מהעוני והחדגוניות שבחיי הכפר.
העיסוק נשא אופי רשמי כמעט, ולא רק שכיר החרב עצמו ומשפחתו קיבלו את התשלום, אלא גם הקנטון שממנו יצא.
השגשוג בייצוא שכירי החרב הביא לנטל כבד על הכלכלה המקומית ששיוועה לידיים עובדות.
כחלק ממאבקם לעצמאות, ביקשו הקנטונים גם להקטין את כוחה של הכנסייה.
מנזרים רבים כבר הובאו תחת פיקוח אזרחי, ובתי הספר והאוניברסיטאות היו מוסדות חילוניים, על אף שלרוב היו המורים בהם כמרים.
עם זאת, רבות מהבעיות שבמאבקים כנגד הכנסייה במהלך המאה ה-16 היו קיימות גם בשווייץ.
הכמרים חיו באורח חיים מרווח בניגוד לתנאים של רוב האוכלוסייה, ומימנו אותו ממיסים וממכירת כתבי מחילה.
אורח חיים זה הביא לניוון מוסרי ולשחיתות.
אולריך צווינגלי היה למבשרה של הרפורמציה בשווייץ.
צווינגלי, שהחל לכהן ככומר בציריך ב-1518, החל להטיף נגד אי-הצדק שבמנהגי הכנסייה, ונגד המנהגים הפוליטיים של זמנו, ובמיוחד מנהג השכרת הצעירים כשכירי חרב.
רעיונותיו נפלו על קרקע פורייה בקרב האוכלוסייה העירונית והמשכילה, אוכלוסייה של יזמים, אנשי עסקים, ואנשי גילדות.
ב-1523 החליטו אנשי ציריך להכריז על עצמם כפרוטסטנטים באופן רשמי.
בשנתיים שלאחר מכן השתנתה ציריך באופן מהותי.
הכמרים שוחררו מנדר הפרישות, הקישוטים בכנסיות הושלכו.
המדינה לקחה על עצמה את ניהול נכסי הכנסייה, ואת הטיפול בעניינים החברתיים להם דאגה עד אז הכנסייה, ואף שילמה את משכורתם של הכמרים.
כעבור שנים מועטות קיבלו עליהן ערים נוספות שהיו במעמדה ובמבנה אוכלוסייתה של ציריך את הדת החדשה.
סנט גאלן, שפהאוזן, בזל, ביין, מולהאוז ולבסוף ברן הלכו אחר ציריך וקיבלו את הדת הפרוטסטנטית, ואף כפו אותה על השטחים הכפופים למרותן.
הצלחת הרפורמציה והתפשטותה לשטחים נרחבים הפכה את העניין הדתי לעניין פוליטי, ולמקור של סכסוך בין שלושה עשר הקנטונים לבין עצמם.
בקנטונים בהם הייתה אוכלוסייה כפרית, והיסוד העירוני לא היה חזק, כקנטונים ההרריים של אורי, שוויץ, אונטרוולדן, לוצרן וצוג, נותרה האמונה הקתולית חזקה.
אך ההתנגדות לפרוטסטנטיות לא הייתה רק עניין של אמונה.
סיבות כלכליות שיחקו תפקיד חשוב.
הסחר בשכירי חרב היווה מקור הכנסה חשוב לקנטונים אלו, וההטפה כנגדו, שהייתה אלמנט חשוב בתורתו של צווינגלי, איימה על מקור הכנסה זה.
הערים, שמקורות הכנסתן היו מגוונות יותר, יכלו להרשות לעצמן לאבד את הסחר בשכירי החרב.
חמשת הקנטונים האלפיניים ראו ברפורמציה איום כבר בשלב מוקדם.
הם הקימו את "הליגה של חמשת היישובים" (Bund der fünf Orte) עוד ב-1524 על מנת להילחם בהתפשטות האמונה החדשה.
הסכסוך המזוין פרץ בין הצדדים לאחר שורה של תקריות קטנות, ובקרב קאפל, שהתרחש ליד ציריך ב-11 באוקטובר 1531 הובסו הפרוטסטנטים וצווינגלי נהרג, ולכאורה הובסו כוחות הרפורמציה בשווייץ.
בטריטוריות שלהם עצמם יכלו הקנטונים הפרוטסטנטים לשמור על דתם.
הסדר זה העניק לקנטונים הקתולים רוב בטגסטונג - הדיאט הפדרלי של הקונפדרציה.
ב-1536 הופיע מנהיג פרוטסטנטי חדש, ז'אן קלווין בז'נבה, והשליט בעיר את פרשנותו החמורה לדת הפרוטסטנטית.
הקלוויניזם הפך לצורה הנפוצה של הפרוטסטנטיות בשווייץ, אם כי מז'נבה עצמה נמנעה הכניסה לברית עד לשנת 1815 בשל התנגדות הקתולים.
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה שווייץ "אי של שלום ושלווה" באירופה שסועת המלחמה.
אם בשל העובדה שהקנטונים הבינו כי אם יילחמו ביניהם עתידים הם לאבד את עצמאותם, ואם בשל כך שהצדדים הלוחמים נסמכו על שכירי חרב במידה כזו שכיבושה של שווייץ על ידי אחד הצדדים היה עשוי להכריע את המלחמה לטובתו.
זירת מלחמה משנית הייתה בולטלינה, עמק פורה שהיה בשליטת קנטון גראובינדן, שלא הייתה אז קנטון, אלא "בעלת ברית נצחית" של הקונפדרציה השווייצרית.
העמק היה בעל חשיבות אסטרטגית מהמעלה הראשונה, שכן הוא חיבר בין המעצמות הקתוליות ספרד ששלטה במילאנו ואוסטריה ששלטה בחבל טירול.
ב-1624 פלשו הצרפתים לוולטלינה, ונתקלו בהתנגדות התושבים שהונהגו על ידי כומר פרוטסטנטי שהפך לאיל מלחמה, ירג ינאטש.
הסכם בין ספרד וצרפת ב-1626 הותיר את הוולטלינה בידי ספרד.
לאחר קבלת העצמאות ב-1648, ועד לפלישת צרפת ב-1798 בעקבות המהפכה הצרפתית, באה תקופה שכונתה, לאחר תקופת נפוליון בשם "המשטר הישן".
בתקופה זו התרכז הכוח הפוליטי בשלושה עשר הקנטונים שהקימו את הקונפדרציה הישנה (ברן, ציריך, צוג, אורי, שוויץ, אונטרוולדן, פריבור, זולותורן, בזל, לוצרן, שפהאוזן ואפנצל).
משפחות האצולה הגדולות קטנו במספרן, אך השפעתן גדלה.
משפחות אלו באו מהנהגת הגילדות או קבוצות המסחר בערים, או מעיסוק כמנהיג של שכירי חרב.
מסורת הרפורמציה שהייתה בעלת רוח דמוקרטית, התנגשה עם הנטייה לאוטוריטריות שרווחה במשפחות הגדולות.
באזורים רבים משפחות אלו לא יכלו להפסיק את מנהג אסיפות העם, אך מצאו דרכים אחרות לשלוט בהן.
ב-1653 פרץ מרד איכרים בלוצרן ברן זולותורן ובזל בשל הפחתת שער המטבע.
על אף שהניצחון הסופי היה לרשויות, הביא המרד לרפורמה במיסים, ובטווח הארוך מנע התפתחות של משטר אבסולוטי שהיה נהוג אז באירופה.
המתחים הבין דתיים שבו ופרצו מעת לעת, כגון בקרב וילמרגן הראשון ב-1656 וקרב וילמרגן השני ב-1712. ב-1712 ברן וציריך ניצלו ויכוח בין סנט גאלן ונתיניו הפרוטסטנטים של הקנטון, בעיר טוגנבורג.
המלחמה שפרצה, שכונתה "מלחמת טוגנבורג" או "קרב וילמרגן השני", מכיוון שהקרב המכריע בה ניטש ליד וילמרגן, הביאה לניצחונם של הפרוטסטנטים, ששם קץ להגמוניה הקתולית בשווייץ, לפחות עד לשנת 1847, בה פרצה "מלחמת הזונדרבונד", שהייתה אף היא, בחלקה, על רקע דתי.
תקופה זו, שהתאפיינה בעיקר בשלווה, הוציאה את שמה של שווייץ באירופה כמקום מקלט ומפלט.
תעשיית השעונים התפתחה, והאווירה הביאה להתפתחותם של אנשי שם בתחומי הרוח והמדע כפילוסוף המדיני והמחנך ז'אן-ז'אק רוסו, משפחת המתמטיקאים ברנולי, שהוציאה מתוכה את דניאל ברנולי, יוהאן ברנולי ויאקוב ברנולי, המתמטיקאי לאונרד אוילר, המנהיג המהפכני ז'אן-פול מארה, ורבים אחרים.
תקופת המהפכה הצרפתית החלה עבור השווייצרים בתקרית חמורה שהטילה את צילה על שווייץ.
ההמון המוסת שכבש את גני הטיולרי, ב-10 באוגוסט 1792, מצא שם את שומרי ראשו השווייצרים של לואי ה-16 והרג אותם עד האחרון שבהם.
אירוע זה הונצח בפסלו המפורסם של הפסל ברטל תורוואלסן, המוצב בלוצרן המראה אריה פצוע פצעי מוות, גוסס, כשהוא שומר על סמליו השבורים של בית המלוכה הצרפתי.
על אף הזעזוע ממעשה הטבח, ניסתה שווייץ בתחילה שלא להיות מעורבת בנעשה בשכנתה הקרובה, צרפת, אך במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, גלשו צבאות צרפת למזרח, והקיפו את שווייץ מכל צידיה בדרכם אל אוסטריה.
ב-5 במרץ 1798 נכבשה שווייץ כולה, והמשטר הישן התמוטט.
ב-12 באפריל 1798 הוכרזה "הרפובליקה ההלווטית", "אחת ובלתי ניתנת לחלוקה".
כוחות הכיבוש המהפכניים יצרו מדינה ריכוזית שהתבססה על רעיונות המהפכה הצרפתית.
האזרחים השווייצרים התנגדו לרעיונות אלו, במיוחד באזורי המרכז של הקונפדרציה לשעבר.
מרד בנידוולדן דוכא על ידי הצרפתים, והשקט נשמר.
הרפובליקה לא נהנתה מאחדות דעים או משלווה.
חיל הכיבוש הצרפתי בזז כפרים וערים רבים, יבול שכשל הביא לרעב, והרפובליקה ההלווטית לא הצליחה להפוך למדינה מתפקדת.
פלישה של האוסטרים והרוסים נהדפה על ידי הצרפתים על אדמת שווייץ ב-1799, אירוע שהביא אף הוא לסבל ולמחסור.