tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המכון הגאודטי האמריקאי משתמש בהגדרה שונה במקצת, שלפיה רגל היא 30.480061 ס"מ.בארצות הברית הוחלט לאחד את ההגדרות ליחידת המידה רגל עד שנת 2022.
רגליים הן גפיים הקיימים בגופם של בעלי חיים רבים, שתומכים בשאר הגוף של החיה על הקרקע באמצעות עמידה, ומשמשים לנייד את גופה ממקום למקום באמצעות הליכה, קפיצה, ריצה או שחייה.
החולייתנים ששרדו עד היום מתחלקים לדגים ולקבוצת בעלי ארבע הרגליים.
אצל רוב בעלי ארבע רגליים קיימות ארבע רגליים.
אצל חלקם ישנו רק זוג יחיד של רגליים (ביניהם האדם), כאשר זוג הגפיים השני הוא זוג ידיים או כנפיים, או שפשוט התנוון (כמו אצל הקיווי).
אצל מרבית היונקים, הזוחלים והדינוזאורים שחזרו אל הים, זוג הגפיים התחתונים התנוון והעליונים הפכו מרגליים לסנפירים.
אצל הנחשים התנוונו כל ארבע הרגליים.
אצל חלק מבעלי החיים שבקבוצת "בעלי ארבע הרגליים" יש שוני מהותי ומובהק בין מבנה הגפיים העליונים והתחתונים ואילו אצל אחרים שני זוגות הגפיים משמשים כרגליים הנראות דומות למדי.
אולם, בכל בעלי החיים האלה יש לפחות שני הבדלים בין מבנה הגפיים העליונים למבנה הגפיים התחתונים:
המפרק המרכזי של הגפה העליונה, המרפק, בנוי באופן שונה מהמפרק המרכזי של הגף התחתון, הברך.
המפרק הפרוקסימאלי של הגפה העליונה, הכתף, בנוי באופן שונה מהמפרק הפרוקסימאלי של הגף התחתון, האגן.
בין שני מפרקים אלה מצוי באופן טיפוסי פרק בעל עצם ארוכה אחת ומעבר למפרק המרכזי מצוי באופן טיפוסי פרק בעל שתי עצמות ארוכות מקבילות.
בכיוון הדיסטלי מפרק זה מופיע באופן טיפוסי מבנה של כף רגל שבקצה שלו חמש אצבעות שבכל אחת מהן שלושה פרקים וציפורן.
אצל האדם הרגליים נמשכות מן האגן ועד כפות הרגליים, אורכן כמחצית אורך הגוף כולו ומשקלן קרוב לחצי משקל הגוף (מרכז הכובד נמצא באזור המותניים).
בירכיים נמצא השריר הכי גדול בגוף, שריר ארבעת הראשים, ובכף הרגל נמצא אחד המפרקים המורכבים בגוף האדם, הקרסול.
בקבוצת הפנרתרופודה (Panarthropoda), המתחלקת למערכת פרוקי הרגליים (Arthropoda), מערכת נושאי הציפורניים (Onychophora) ומערכת דובוני המים (Tardigrada) יש לרוב המוחלט של המינים רגליים.
יצורים אלה מחולקים לפרקים כאשר בתחילת האבולוציה של הקבוצה לכל פרק היו שתי רגליים.
בהמשך האבולוציה של הקבוצה, פרקי הגוף כולו עברו התמיינות כאשר רגליהם של פרקים שונים חדלו להיות רגליים והפכו לגפיים מסוג אחר, כגון גפי פה המסייעות באכילה או כגון מחושים או שהתנוונו.
בין פרוקי הרגליים - אלו שאצלם יש חלוקה לפרקים לא רק בגוף אלה גם ברגליים עצמן - רק חלק מהגפיים משמש עדיין כרגליים.
אולם, לפרוקי-רגליים אחרים יש יותר מ-12 ולפעמים עד 100 ויותר.
רגישות משמשת כמדד סטטיסטי ליעילותו של מְסַוֵוג.
בפרט, רגישות משמשת כמדד ליעילותן של בדיקות רפואיות בזיהוי מחלות או של בדיקות בקרת איכות במפעלים הקובעות את איכות המוצר, בהשוואה למדד מוחלט כלשהו ("מדד הזהב").
אם מסווג נועד לזהות את קיומו של מצב באוכלוסיית פריטים (למשל, היות הפריט חולה, או היותו מוצר פגום), רגישותו של המסווג היא ההסתברות לזיהוי המצב על ידי המסווג, בהינתן שהמצב קיים בפריט המדובר.
אמידת רגישות המבחן נעשית על ידי השוואת תוצאות המבחן לתוצאות מבחן אחר, שמהווה את מדד הזהב (המדד הטוב ביותר שבידינו לגבי קיומו של המצב הנבדק).
כל אחת מהתוצאות החיוביות נבדקת מול מדד הזהב: אם המחלה אכן קיימת על פי מדד הזהב, היא מסומנת כ"חיובית אמיתית", אחרת היא מסומנות כ"חיובית כוזבת".
אם ידועים לנו נתוני כל האוכלוסייה, ניתן לחשב אותה בנוסחה:
ניתן לאמוד את ערכה של הרגישות על ידי חישוב הערך שבנוסחה על מדגם מתוך האוכלוסייה.
הרגישות, אם כן, היא שיעור התוצאות החיוביות אמיתיות בכל האוכלוסייה החולה במחלה.
למשל, אם ערכה של הרגישות הוא 1 (או 100%), משמע שהבדיקה תזהה את כל החולים במחלה.
במקרה שבו הרגישות נמוכה יותר, למשל 80%, רק שמונים אחוזים מהחולים יאותרו בעזרת הבדיקה.
גם אם רגישות המסווג גבוהה מאוד, ייתכן (ואף סביר מאוד) שהסגוליות שלו תהיה נמוכה.
למשל, אם בדיקה רפואית קובעת שכל האוכלוסייה חולה במחלה, הבדיקה לא תפספס אף חולה, אך יהיו לה הרבה תוצאות חיוביות כוזבות, ולכן סגוליות נמוכה.
בתחום אחזור המידע, נהוג לכנות את מדד הרגישות "Recall" (בעברית, לפעמים נקרא "כיסוי"), והוא מייצג את מספר המסמכים הרלוונטיים שמנוע החיפוש החזיר, מתוך כל המסמכים בעולם שרלוונטיים לשאילה שהמשתמש כתב.
רגישות היא תכונת אופי וחישה אנושית המתארת את עוצמת התגובה הפיזיולוגית והרגשית של האדם בעקבות עוצמות שונות של גירוי פיזי או נפשי עמו הוא בא במגע.
עוצמות תגובה שונות אלו נובעות מאופנים שונים של עיבוד מידע חושי באיברי החישה ובמערכת העצבים.
רגישות היא גם מאפיין של חוויה רגשית.
זו יכולת מפותחת להבחנה ומודעות לגירויים, לשינויים, ולפרטים רגשיים, הכוללת התבוננות ומעורבות גבוהה בחוויה.
גם היכולת להבין ולפרש את רגשות הזולת כהזדהות ואמפתיה היא חלק מהרגישות.
את המילה רגישות חידש הבלשן יצחק אפשטיין בעקבות היכרותו עם נער בשם דוידי פלז רוסו.
רגישות כתכונה של חוויה רגשית
הרגש מתווך בין תפיסת הגוף לבין סביבתו החיצונית, ורגישות מתאפיינת כמודעות גבוהה לשינויים רגשיים אצל עצמנו ואצל הזולת בעזרת הזדהות ואמפתיה.
המושג רגישות מצביע על יכולת חדה ומדויקת של אחד החושים, כמו רגיש לריחות, בעל שמיעה רגישה או ידיים רגישות.
הניגוד של הרגישות היא האטימות שמאופיינת בסגירות של אדם שאי אפשר לחדור אליו והוא לא מכיר ברגשותיו.
דייוויד יום כותב בספרו על אמת המידה של הטעם,:"בבני אדם אחדים מצויה מידה של דקות ההיפעלות, אשר מגבירה עד מאוד את רגישותם לכל מקרי החיים ומעוררת בהם שמחה רבה נוכח כל אירוע מבורך, כשם שתעורר כאב עז למראה מיני אסונות ופגעי גורל...
רגישות היא סוג של תובנה המפרשת מידע לא באופן חישובי, סיבתי או רציונלי אלא מתוך קליטת משמעויות ערכיות ואישיות המשפיעות על החווה באורח בלתי אמצעי.
האדם הרגיש מודע ושם לב לתהליכים ולשינויים הרגשיים שהוא והזולת חווים.
והוא חווה את סביבתו באופן עשיר, מורכב ומעורב ולכן גם לעיתים אמביוולנטי.
האירועים מוערכים לעומק על-ידי מתן פרשנויות ומשמעויות אלטרנטיביות.
גם דמיונו עשיר ומשרת אותו לחיזוי ולהדמיה של מצבים ולהעלאת הפוטנציאל שלהם.
הוא משמש לעצמו נושא מחקר ועניין וסקרן לגבי זולתו לא רק לצורך השוואה ומידע, אלא כעניין לשם עצמו.
במרבית המקרים הוא בעל יכולת תיאור מילולית גבוהה.
אינטימיות פירושה קרבה וכנות לעצמי ויכולת לשיתוף הדדי של אדם אחר בחוויות שלנו, ובהדדיות התגובות המתחשבות והסקרניות של שתי נפשות היוצרות אינטימיות.
אבריל ותומס -נואלס (Averill & Thomas-Knowles) טוענים שיצירתיות רגשית (motional creativity) נובעת מתגובה רגשית לא שגרתית, מהשפעתה לטווח ארוך, וממקוריות של הערכים האישיים.
הם מונים כמה מרכיבים: 1. יכולת מילולית ומטפורית לבטא רגש, כמו באמנות.
2. מערכת הערכות מורכבת הכוללת הבחנה בפרטים ולא על דרך הכללות ומסקנות.
3. מעורבות אישית וסקרנות לגבי החוויה הרגשית.
4.יכולת עמוקה להזדהות ואמפתיה עם הזולת.
5.סובלנות וגמישות כלפי הזולת מתוך הבנה של השונות.
6.יכולת לחוות קשת רגשות רחבה וייחודית.
7.ראיית אתגר היכן שאחרים רואים איום.
האומץ להתנסות ולא לפרש כל ביקורת כאיום.
רגישות גבוהה או רגישות יתר
אדם בעל רגישות גבוהה או רגישות יתר עשוי לחוש ולשים לב לגירויים פיזיים או נפשיים חלשים מאוד, לא כל שכן לגירויים חזקים.
הוא עשוי להגיב בעוצמה לשינויים קטנים ביותר בגירויים בסביבתו.
כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות גבוהה למגע, להירתע מכל נגיעה קלה של האחר בו ואף לחוות אותה בעורו ככואבת.
לפיכך עשוי האדם להגיב במתח נפשי וחרדה לפני ובמהלך מגע כזה, ואף לנסות ולהימנע ממנו בהתנהלותו היומיומית.
לעיתים משתמשים במונח "אדם בעל רגישות גבוהה" בקונוטציה חיובית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם ששם לב לרגשות והתנהגויות אחרים, מתחשב בהם ומגיב אליהם בצורה מותאמת, אכפת לו מהם, בדומה לאדם בעל טאקט.
להבדיל, לעיתים משתמשים במונח זה בקונוטציה שלילית בהקשר זה, כדי לתאר אדם שנפגע בקלות מאמירות שליליות של אחרים כלפיו.
ד"ר איליין ארון טבעה את המונח "אדם רגיש מאוד" (Highly sensitive person) בספרה "האדם הרגיש מאוד" בשנת 1996; היא ועמיתיה מציגים את התכונה באור חיובי, דבר שיצר פופולריות של הנושא בקרב חלק מבעלי הרגישות הגבוהה.
ארון טוענת כי כ-15–20 אחוזים מהאוכלוסייה הם בעלי תכונת הרגישות הגבוהה, וכי יכולתם להבחין בדקויות ולשים לב לפרטים בסביבתם מהווה יתרון משמעותי במצבים שונים.
לטענתה, רבים מהאנשים הרגישים הם יצירתיים, קשובים לאחר ונבונים בזכות תכונת אישיות זו.
ארון מבססת את דעותיה על רעיונות של קרל גוסטב יונג בנושא רגישות ומופנמות - מוחצנות, עבודתו של ג'פרי אלן גריי בנושא מערכות התנהגותיות של עוררות ועכבות, ועוד.
אדם בעל רגישות נמוכה או תת-רגישות עשוי להתקשות לחוש בגירויים פיזיים או נפשיים חזקים מאוד, לא כל שכן גירויים חלשים.
הוא עשוי שלא להגיב או להגיב בעוצמה נמוכה לשינויים משמעותיים בגירויים בסביבתו.
כך למשל, עשוי אדם בעל רגישות נמוכה למגע, שלא לחוש היטב בחיבוק חזק של האחר כלפיו, ואף שלא לחוות כאב או לחוש בכאב קל בלבד בעורו לאחר פציעה פיזית שעבר.
לפיכך הוא עשוי להתנועע בעוצמה או לגעת בחוזקה כדי לחוש טוב יותר את המגע.
לעיתים משתמשים במונח "אדם חסר רגישות" בקונוטציה שלילית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם שלא מגיב לרגשות והתנהגויות שונות של אחרים, לא אכפת לו מאחרים, בדומה לאדם חסר טאקט.
רגישות היא תכונה חברתית נדרשת ואנשים מייחסים לעצמם כושר זה משום שהיא מצביעה על מודעות עצמית והתחשבות בזולת, אך זו אינה תכונה נפוצה.
במקרים רבים דווקא אנשים רגישים אינם פופולריים משום שהם חווים קשת נרחבת ויצירתית של חוויות שאינן מקובלות ובדרך-כלל הם נחשבים לחריגים בחברה.
הרגישות אינה כפופה לנורמות ולכללים שמכתיבים התנהגות אלא נובעת מתוך רגש פנימי המניע לפעולה לאו דווקא קונבנציונלית.
נורמות התנהגותיות נדרשות פעמים רבות כאשר אין לאדם די כלים משל עצמו והוא חסר רגישות טבעית כלפי הזולת, כך שקיימת סתירה בין אימוץ של נורמות ערכיות להתחשבות בזולת ובין ערכים הנובעים מרגישות.
פרננדו פסואה כותב:"העולם שייך למי שאינו מרגיש.
התנאי הבסיסי להיות אדם מעשי הוא היעדרה של רגישות...
כל איש פעולה הוא באופן בסיסי מלא חיים ואופטימי, כי מי שאינו מרגיש הוא מאושר...
שולט מי שהוא שמח כיוון שכדי להיות עצוב נדרש להרגיש".
מושג האינטליגנציה הרגשית כולל מלבד את הרגישות גם את הוויסות הרגשי, ולכן על פי גישה זו רגש נחשב אינטליגנטי אם הוא מתעורר בזמן הולם - בניגוד לאדישות - אך גם לא נחווה ברגישות או ברגשנות רבה מדי.
אדם רגיש מאוד, ייחשב על-פי הקריטריונים של המושג כבעל אינטליגנציה רגשית נמוכה.
הוויסות פירושו אינו חיסול או דיכוי הרגש אלא מיתונו או הגברתו, כך שיפעל בהתאם לדרישה חיצונית הנובעת או מהשכל או מהחברה, ויהווה מקור מועיל ולא הפרעה.
כלומר, להרגיש את הרגש הנכון בעוצמה ההולמת בנסיבות המתאימות, וזה דורש ויסות ושליטה.
על מנת להמחיש את ההבדל בין רגישות לאינטליגנציה רגשית, ניתן לעשות הבחנה גם בין רגשנות לרגישות כמנוגדות לה.
רגישות ורגשנות הן תכונות של פעילות רגשית שמתוות אופן חוויה עז יותר בהיסחפות הרגשית.
במילון אין הבחנה בין רגשנות לרגישות ושתיהן מוגדרות כתכונה של התרגשות עזה.
כדי להראות את השוני בחוויה, להלן דוגמה: שלושה טיפוסים רגשיים רואים תאונת דרכים.
1. התכליתן הרציונלי ימהר לעזור, הוא נרגש, אך ירסן את רגשותיו בהתאם למצב.
הוא יחפש עזרה, סיבות ופתרון מהיר.
2. הרגשן ישותק מעוצמת החרדה או יצעק ויבכה ויתקשה לעזור מרוב התרגשות.
3. האדם הרגיש יתייחס לחוויה הטראומטית שעבר הנפגע.
ייתכן שיהיה איטי יותר בהגשת העזרה.
מושג האינטליגנציה הרגשית כולל הנחה שניתן לשפר רגישות על-ידי חינוך נאות ומודעות לרגשות.
דניאל גולמןסבור שגם אם הממד הבסיסי נקבע מלידה, עדיין ניתן לשנותו, ושאפשר בעזרת חינוך לשפר רגישות על-ידי למידה ועל-ידי כוונה ורצון.
אך יש לקחת בחשבון שנטיות רגשיות נובעות גם ממבנה נפשי מולד, כמו מזג, שלא קל לשנותו באופן משמעותי.
אמנם, ניתן לפתח רגישות רפלקסיבית בילדות בהנחה שילד מטבעו רגיש לעולם וסקרן אליו.
אך החינוך באותה מידה עשוי לדכא ולרסן רגישות ולנווט את הרגשות ולהשתמש בהם לתועלת החברה ולא לפיתוח רגישות.
הרבה רגינה יוֹנַאס הייתה רבה בברלין, אשת אקדמיה ולימים דמות ציבורית ביהדות המתקדמת; הייתה האישה הראשונה בגרמניה ובעולם שהוסמכה לרבנות.
רגינה יונאס נולדה בברלין לוולף יונאס, סוחר מפומרניה, ולשרה לבית הס, ילידת בכינגן שבבוואריה.
היא גדלה בשכונת העוני שוֹיְנֶנְפִירְטֶל (כיום חלק משכונת מיטה), שרבים מתושביה היו יהודים אדוקים, רובם ממוצא מזרח אירופי, כולל הוריה.
יונאס ואחיה אברהם גדלו יחד בדחק כלכלי.
היא התייתמה מאביה בגיל צעיר, בשנת 1913; בגלל מצבם הכלכלי הרעוע, נאלצה הקהילה היהודית לממן את קבורתו.
כילדה למדה בבית-הספר לבנות של בית-הכנסת האורתודוקסי בקייזרשטראסה.
לאחר מכן החלו היא ואמה להתפלל בבית-הכנסת רייקשטראסה והיא התקבלה לבית-הספר שלו לבנות.
בית הכנסת ורבו, ד"ר מקס וייל (Max Weyl), שקידם את חינוך הנשים והנהיג במקום בת-מצווה ללא עלייה לתורהׂ, השפיעו רבות על יונאס ועל בחירת דרכה בחיים.
בשנת 1924 סיימה את בית הספר התיכון בוייסנזה והוסמכה כמורת בית-ספר גבוה לבנות, וכנשים רבות בתקופתה עסקה בהוראה, אך היא חשה חוסר סיפוק.
היא התקבלה לבית המדרש הגבוה לחוכמת ישראל, שהיה מוסד אקדמי של היהדות הליברלית, והשתלמה שם במסלול לרבנים ומחנכים.
אף כי יונאס לא הייתה האישה היחידה בבית המדרש, היא היחידה ששאפה לקבל הסמכה לרבנות - דבר שנחשב עדיין חסר תקדים.
את לימודיה מימנה על ידי מתן שיעורים בגימנסיות.
ביולי 1930, בתום 12 סמסטרים, עמדה בהצלחה בבחינת הגמר בעל-פה.
שני בוחניה היו הרב ד"ר ליאו בק והמורה שלה לתלמוד, הרב פרופ' יחזקאל אדוארד באנֵט (Baneth; 1855–1930), שלו גם הגישה את עבודת הגמר שלה.
יונאס סיימה את לימודיה בדצמבר 1930 עם הסמכה אקדמית כמורה ללימודי יהדות ועברית.
עם הסמכה זו יכלה ללמד בבתי הספר של הקהילה היהודית.
באנֵט נפטר כשבועיים לאחר בחינת הגמר שלה.
פרופ' באנט נפטר ומחליפו, פרופ' חנוך אלבק, סירב להסמיכהּ לרבנות.
בעקבות זאת פנתה יונאס למורה אחר שלה, הרב ליאו בק, מנהיג רוחני בקהילה היהודית בגרמניה.
בק סירב אף הוא – ייתכן שמתוך חשש מהחרפת המתיחות עם הקהילה האורתודוקסית, כשברקע השלטון הנאצי שהלך וקרם עור וגידים.
ב-27 בדצמבר 1935 קיבלה רגינה יונאס הסמכה מהרב ד"ר מקס דינמן מאופנבך על המיין, שהיה ראש אגודת הרבנים הליברלית של גרמניה.
עם זאת, חיפוש אחר קהילה שתסכים להעסיקה היה כרוך בקושי רב.
לבסוף השיגה חצאי משרה במוסדות יהודיים שונים.
רדיפות הנאצים אילצו רבנים רבים להגר מגרמניה במרוצת שנות ה-30, והיו קהילות שמצאו עצמן ללא מנהיג רוחני.
הדבר איפשר ליונאס למצוא משרת רב ודרשנית בבית כנסת; ואולם היא לא האריכה ימים בתפקיד, וכיהודים גרמנים רבים, הועסקה בעבודת כפייה במפעל קרטונים בברלין.
יונאס שטיפלה באמה החולה והזקנה ותמכה באחיה, ביקשה להיעזר בבובר ולבדוק את האפשרות לעלות ארצה, אבל בסופו של דבר לא יכולה הייתה להשאיר אותם לבדם ונשארה בגרמניה.
יונאס ראתה עצמה כשווה לעמיתיה הגברים.
"הגעתי למקצוע שלי מתוך הרגש הדתי, שאלוקים אינו מדכא אנשים, וכן שהגבר אינו מושל באישה...", טענה.
על אף שלמדה במוסדות שנחשבו ליברליים, יונאס לא הייתה פמיניסטית, וגם לא חסידה של היהדות הרפורמית.
היא הייתה קשורה בלהט לאורח החיים האורתודוקסי, שלפיו חונכה משחר נעוריה.
היא התמידה בחיפושיה אחרי הרבנות משום שחשה שיד האל מכוונת אותה לכך, ומשום שלא הצליחה למצוא שום התנגדות לכך במקורות.
בעבודת הגמר שהגישה בנושא, יונאס אינה מנסה להצדיק סמיכת נשים באמצעות טיעונים ליברליים, אלא בטיעונים פנים-מסורתיים.
לשאלתה בכותרת עבודת הגמר שלה, "היכולה אשה להחזיק במשרה רבנית?", היא עונה במסקנה כי אכן על פי המקרא, התלמוד וחז"ל הדבר אפשרי וכי "חוץ מדעות קדומות והֶרגל אין דבר הנוגד זאת".
בנוסף ניתחה דמויות תלמודיות שעסקו בפרשנות הלכתית כברוריה, ילתא, אלכסנדרה החשמונאית, ובתקופה מאוחרת יותר בנותיו ונכדותיו של רש"י.
יונאס סברה שקיים שוויון מנטלי, מוסרי, ואינטלקטואלי בין גברים ונשים, אך עם זאת ייתכנו הבדלים בין המגדרים בתחומים שונים.
בהתייחס למקצועהּ כתבה כי "אישה יכולה לומר גם כמה דברים שאותם הגבר אינו יכול לומר על הדוכן.
העולם מתקיים על ידי אלוקים עם שני המינים, ובטווח הארוך הוא אינו יכול להתקדם על ידי מגדר יחיד בלבד".
לדעתה, רק על נשים לא-נשואות לעסוק ברבנות; מקצוע הרבנות והמחויבויות הנלוות לנישואים ולאימהוּת אינם תואמים זה את זה.
כמו כן דגלה בעיקרון של צניעות כאידיאל חינוכי והתבטאה בעד שמירת הפרדה בין המינים בבתי הכנסת.
ב-3 בנובמבר 1942 נדרשה יונאס להצהיר על מלאי נכסיה כולל ספריה; יומיים לאחר מכן הם הוחרמו "לטובת הרייך הגרמני".
ביום המחרת היא נעצרה על ידי הגסטאפו, ושולחה למחנה טרזיינשטט יחד עם אמהּ.
במחנה, שהנאצים השתמשו בו כ"גטו לראווה" לביקורי הצלב האדום, המשיכה יונאס בפעילותה כמורת דרך רוחנית, וסייעה לפסיכיאטר היהודי וינאי ויקטור פראנקל, אף הוא אסיר במחנה, בהגשת סיוע ותמיכה נפשית במקרי משבר כדי למנוע התאבדויות.
היא נטלה על עצמה את התפקיד לקבל את פני האסירים החדשים במחנה, במיוחד הזקנים, וסייעה בידם להתגבר על ההלם והזעזוע הראשוני.
הרצתה על חשיבות שמירת כבוד הזקנים במסורת היהודית גם בזמנים קשים, בהביאה דוגמה ממסע בני ישראל ממצרים לכנען שנעשה ללא ויתור על הזקנים, וכבודם אף הועצם בכך שנשאו את לוחות הברית.
לאחר עבודה מאומצת של כשנתיים במחנה גורשה יונאס ב-12 באוקטובר 1944 לאושוויץ, שם נרצחה ככל הנראה ב-12 בדצמבר באותה שנה, בגיל 42.
רשימה בכתב ידה של 24 מהרצאותיה, תחת הכותרת "הרצאות של האישה הרבה האחת והיחידה, רגינה יונאס", נמצאה במחנה לאחר השחרור, והיא נגישה לעיון בארכיון טרזיינשטט.
חמש מן ההרצאות נסובות על ההיסטוריה של נשים יהודיות, חמש אחרות מתמודדות עם סוגיות תלמודיות, שתיים עם סוגיות מקראיות, שלוש נוספות עם שאלות הנהגתיות, ויתר התשע מציגות היכרות כללית עם האמונה והמוסר היהודי, והחגים היהודיים.
בשנים שלאחר המלחמה נשכחה יונאס כמעט לחלוטין.
ככל הידוע, אף אחד מהניצולים הבולטים של טרזיינשטט (כמו ליאו בק וכן ויקטור פראנקל, שאיתו עבדה), לא הזכיר אותה בכתביו.
כשסאלי פריסנד (Priesand) הוסמכה לרבנות בארצות הברית בשנת 1972, העיתונות דיברה על "האישה-רב הראשונה בעולם".
מחקריה של המדענית האמריקאית קתרינה קלנבך בארכיונים במזרח ברלין, לאחר נפילת החומה, השיבו את יונאס לתודעה כרבה הראשונה בהיסטוריה.
קיימות מספר השערות בנוגע לסיבות שקיעתה בתהום הנשייה התודעתי, אך מה שוודאי הוא שהרעיון לא רק שרד את השואה אלא גם קיבל תנופה עם ההצלחות של תנועות יהודיות רפורמיות כמו גם התנועה הפמיניסטית בשנות ה-60 וה-70.
זכרה הונצח עד כה בשלושה מקומות בגרמניה:
ביוני 2001 נתלה לוח הנצחה על קיר הבית ברחוב קראוסניק 6 במרכז העיר, שם עמד בעבר הבית בו התגוררה יונאס עד שגורשה לטרזיינשטאט.
ב-13 אוגוסט 2002 נקרא שביל בפארק באופנבך על המיין על שמה.
ב-12 בדצמבר 2025 עיריית ברלין קראה רחוב על שמה של יונאס כששינתה את שמו של רחוב קולפורטר בשכונת קרויצברג לרחוב רגינה יונאס (Regina-Jonas-Straße).
בשנת 1999 חיברה אליזה קלפהק, רבה רפורמית, ביוגרפיה של יונאס, שכולל את עבודת התזה של יונאס ועדויות ממכריה בברלין ובטרזיינשטט.
הספר תורגם לאנגלית על ידי טודי אקסלרוד ב-2004. בהשראת הספר יצרה בשנת 2013 הבמאית ההונגריה דיאנה גרוּ סרט תיעודי-פיוטי על חייה, "רגינה", עם השחקנית רייצ'ל וייס.
הסרט זכה בפרס ליה ון ליר והוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2013. בשנת 2017 תורגמה עבודת ההסמכה של יונאס מגרמנית לעברית על ידי התנועה הרפורמית בישראל (המתרגמת: תמר אברהם), במטרה לפרסם את עבודתה ואת תולדותיה בעברית.
בשנת 2022 איירה נעה מישקין ספר גרפי על אודות חייה של יונאס, בו האיורים מלווים דברים שכתבה יונאס עצמה.
רגימנט רובאי גורקה הוא רגימנט חיל רגלים קל בצבא הבריטי.
הרגימנט הוא כיום רגימנט חיל הרגלים היחיד של חיילי גורקה המשרת בצבא הבריטי והוא נמצא תחת פיקוד חטיבת הגורקה.
חיילי גורקה הם חיילים אשר מגויסים באזור הנושא שם זה בנפאל, שירות של חיילים נפאלים בצבא הבריטי נשמר כמסורת מאז המאה ה-19, תקופה בה האימפריה הבריטית שלטה באזורים נרחבים בדרום אסיה.
חיילי גורקה נחשבים ללוחמים אמיצים וממושמעים.
מלבד הצבא הבריטי, חיילי גורקה משרתים גם בצבא הודו וצבא נפאל.
הגדוד הראשון, רובאי גורקה המלכותי (ר"ת: 1RGR)
הגדוד השני, רובאי גורקה המלכותי (ר"ת: 2RGR)
הגדוד השלישי, רובאי גורקה המלכותי (ר"ת: 3RGR)
שני הגדודים משרתים בתור גדודי חיל רגלים קל, בפיקוד חטיבת חי"ר 52, או בחיל המצב הבריטי בברוניי.
הגדודים מבצעים רוטציה בתפקידים בערך כל 3 שנים.
הגדוד השלישי הוקם מחדש (לאחר שנסגר ב-1996) בתחילת 2020 כחלק מפיקוד ההכשרה קבוצת חיל הרגלים המיוחד, הגדוד עוסק בהכשרת כוחות מקומיים כחלק ממערכות עתידיות ברחבי העולם.
משום המיקום של אחד הגדודים בברוניי שבדרום מזרח אסיה, הגדוד לעיתים נקרא לשרת כחלק מכוח משימה באפגניסטן.
גם הגדוד השני, כחלק מחטיבת החי"ר 52, נקרא גם הוא לפרקי משימה באפגניסטן.
כחלק מפרק משימה שכזה, סופח הנסיך הארי מוויילס לתקופה מסוימת לגדוד הראשון, בתור קצין טיווח ארטילרי.
הגדוד הראשון נוצר מפירוק שני גדודים משני רגימנטים נפרדים והפיכתם בשנת 1994 לגדוד ברגימנט החדש.
הגדודים היו: הגדוד הראשון של הרגימנט ה-2 רובאי גורקה של המלך אדוארד ה-7, והגדוד הראשון של הרגימנט ה-6 רובאי גורקה של המלכה אליזבת.
הגדוד השני נוצר בשני שלבים, תחילה בשנת 1994 נוצר הגדוד על ידי פירוק הגדוד הראשון של הרגימנט ה-7 רובאי גורקה של הדוקס מאדינבורו.
בשנת 1996, צומצם רגימנט רובאי גורקה משלושה גדודים לשני גדודים, והגדוד השלישי שנוצר מפירוק הגדוד הראשון של הרגימנט ה-10 רובאי גורקה של הנסיכה מארי, אוחד לכדי הגדוד השני.
צמצום זה נעשה כחלק מצמצום הכוחות הבריטים בהונג קונג.
רגישות לקרינה (בראשי תיבות: EHS) היא שם כולל לטענות על סימפטומים מידיים בחשיפה רגעית לקרינה אלקטרומגנטית בלתי מייננת בתדרי רשת החשמל (סביב 50 הרץ) ובתדרי רשת הסלולר (בין 500MHz- 2.5GHz) ושידורי רדיו-מיקרוגל (תחום המיקרוגל מוגדר בין 100kHz ל-300GHz).
הטענות מגוונות ושונות מאדם לאדם, וכוללות כאבי ראש, כאבי מפרקים, הפרעות שינה, בעיות זיכרון, קשיים בריכוז, עייפות כרונית, בעיות עור, צלצולים באוזניים, סחרחורות, קשיי נשימה, בעיות שיווי משקל, הפרעות בקצב הלב, מתח שרירים ועוד.
לפי ארגון הבריאות העולמי מדובר לרוב על סימפטומים שמופיעים בלי קשר ישיר להופעת קרינה אלקטרו־מגנטית, כפי שהודגם במחקרים בעלי סמיות כפולה.
הרפואה לא מכירה ברגישות לקרינה ובדרך כלל משייכת את הסימפטומים לסטרס (לחץ נפשי ופיזי) של החולה ומטפלת בסימפטומים על ידי מדכאי מערכת העצבים.
מחקרים שנעשו לא מצאו קשר, אצל מטופלים שהתלוננו על הסימפטומים, בין חשיפה לקרינה והופעת הסימפטומים.
רגימנט הרובאים הוא הרגימנט הגדול ביותר בצבא הבריטי עם ארבעה גדודים סדירים ושני גדודי מילואים.
הרגימנט נוסד ב־1 בפברואר 2007 עם האיחוד לתוכו של הרגימנטים והגדודים של הדיוויזיה הקלה, כאשר כל גדוד בדיוויזיה הפך לגדוד ברגימנט החדש (למעט הגדוד הראשון שהורכב מיחידות של שני רגימנטים קודמים).
כיום הרגימנט מאחד לתוכו את רוב יחידות הרובאים אשר שירתו לאורך ההיסטוריה בצבא הבריטי.
המפקדת הסמלית (המלכותית) של הרגימנט היא קמילה, דוכסית קורנוול שמשמשת בתפקיד החל מ-2020, עד אז שימש בתפקיד פיליפ, דוכס אדינבורו.
גדוד 1, רגימנט הרובאים (RIFLES 1): חי"ר קל, תחת פיקוד צוות קרב החטיבה הממוכנת הקלה השביעית.
גדוד 2, רגימנט הרובאים (RIFLES 2): חי"ר קל, תחת פיקוד חטיבת החי"ר ה־51.
גדוד 3, רגימנט הרובאים (RIFLES 3): חי"ר קל, תחת פיקוד החטיבה הממוכנת ה־1.
גדוד 5, רגימנט הרובאים (RIFLES 5): חי"ר משוריין, תחת פיקוד צוות קרב חטיבת השריון ה-20.
גדוד 6, רגימנט הרובאים (RIFLES 6): מילואים.
גדוד 7, רגימנט הרובאים (RIFLES 7): מילואים.
גדוד 8, רגימנט הרובאים (RIFLES 8): מילואים.
הרגימנט הוקם כאמור בשנת 2007 לאחר איחוד וסיפוח של הרגימנטים מהדיוויזיה הקלה, גם זאת לאחר שורה של איחודים ושינויים מבניים לאורך ההיסטוריה של יחידות הרגימנט.
לגדודים השונים ברגימנט מורשת ייחודית ומאחוריהם היסטוריה ארוכה ומפוארת, כל אחד בנפרד.
המונח רובאי (Rifleman) הוא מונח אשר התייחס בראשית הדרך לחיילים שחומשו ברובה מחורץ ולא רובה בעל קנה חלק כמו המוסקט.
בין המאה ה־18 לבין אמצע המאה ה־19, צבאות עשו שימוש נרחב בכוחות חיל רגלים חמושים במוסקטים, כאשר כוחם התבטא יותר בכמות ורציפות אש של שורת חיילים אל מול האויב ופחות בדיוק האש.
לקראת סוף המאה ה־18 החלו להופיע רובים בעלי קנה מחורץ אשר העניקו דיוק רב יותר, אך דרש גם זמן רב יותר לטעינה.
לכן, כדי לעשות שימוש בנשק החדש היה צורך בבניה של יחידות מיוחדות אשר להם תהיה טקטיקה ייעודית לירי מדויק יותר בשדה הקרב.
הרובה המחורץ הראשון שהפך לרובה השירות של יחידות הרובאים היה הבייקר, הוא היה ייחודי ליחידות הרובאים והבדיל אותם באופן משמעותי מיחידות הרגלים הרגילות.
בבריטניה בשנים הראשונות של המאה ה־19 הוקמו הרגימנטים הראשונים שעשו שימוש ברובים המחורצים, הם פעלו בתפקיד חיל רגלים קל ולכן לא פעלו בשורות הצבא הרגילות אלה לפני ההתקדמות כאשר הם נלחמים קרבות קטנים ומפוזרים יותר אל מול חיל הרגלים הקל של האויב.
שלא כמו שאר הצבא הבריטי (שלבש ברובו מעילים אדומים), לבשו הרובאים מדים ירוקים כהים אשר העניקו להם יותר הסוואה בלחימה מפוזרת, בנוסף שיטת הלחימה בשנים הראשונות הייתה של לחימה בזוגות משום הזמן הרב שלקח לטעון את הנשק, כך כל חייל חיפה על חברו.
ניתן לומר שהופעת הקלעים בשדה הקרב היוותה מהפכה אמיתית, כשהם מוסווים יותר ופועלים בדיוק וחשיבה רבה יותר, כך יכלו לצלוף מרחוק בקצינים ומטרות 'איכותיות' ובכך לתרום תרומה עצומה בשדה הקרב.
באמצע המאה ה־19, הופיעו הרובים הבריחים והטכנולוגיה הפכה את כלי הנשק למדויקים יותר ומהירים לטעינה, כך דעך מקומם הייחודי של הרובאים בשדה הקרב.
עם זאת, השם 'רובאי' ממשיך להתקיים עד ימינו, יחידות רובאים בצבא הבריטי נשתמרו כחיל רגלים קל.
בשנים האחרונות, בעיקר החל משנות ה־60 של המאה ה־20, הצבא הבריטי נמצא בתהליך של צמצום ואיחוד מספר רב של יחידות.
יחידות הרובאים ההיסטוריות אשר שירתו בצבא הבריטי במהלך כ־200 שנים, אוחדו גם הם לכדי 'רגימנט הרובאים' אשר כיום משמר את מסורת הרובאים בצורת כובעים וכומתות ירוקות כהות, צבעי הרגימנט (ירוק אדם ושחור) וסמל הקרן של הרובאים.
הגדוד הראשון הורכב על ידי איחוד וסיפוח של הגדוד ה־1 של 'רגימנט חי"ר קל דבונשייר ודורסט' והגדוד ה־1 של 'רגימנט החי"ר הקל גלוסטרשייר, ברקשייר ווילטשייר המלכותי'.
הרגימנט החדש שירת במספר מקומות במחצית השנייה של המאה ה־20, ביניהם קפריסין, גרמניה, לוב, במהלך 'הצרות' באירלנד ויחידות מהרגימנט אף לחמו במלחמת פוקלנד.
כאמור עד לשנת 1958 התקיימו שני רגימנטים נפרדים:
'רגימנט דבונשייר' (Devonshire Regiment) נוסד בשנת 1685 והתקיים תחת מספר שמות, בהם 'רגימנט המרקיז מווצסטר', 'רגימנט דוכס בופור', 'רגימנט הרגלים ה־11' ולבסוף החל משנת 1881 בתור 'רגימנט דבונשייר' (רגימנט מחוזי).
בשנים הראשונות לחם הרגימנט במערכות השונות של המאה ה־17 וה־18, בהם מלחמת הירושה הספרדית והמלחמות הנפוליאוניות.
במהלך המאה ה־19 שירת הרגימנט ברחבי האימפריה, ובין היתר השתתף במלחמה האנגלו־אפגנית השנייה ומלחמת הבורים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גדל הרגימנט לכדי 25 גדודים אשר נלחמו ברוב חזיתות המלחמה, בהן החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, מצרים וישראל והחזית באירופה.
הגדוד ה־9 היה אחת היחידות הבודדות שהשיגה את יעדה בשלב הפתיחה של הקרב על הסום אך במחיר 463 הרוגים מתוך 775 החיילים שהשתתפו בקרב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת הרגימנט בהודו ובורמה, ומאוחר יותר הועבר לחזית באירופה, שם השתתף בנחיתה בנורמנדי והקרב על הבליטה.
'רגימנט דורסט' (Dorset Regiment) נוסד בשנת 1881 על ידי איחוד 'רגימנט הרגלים ה־39 (דורסטשייר)' אשר נוסד ב־1719 ו'רגימנט הרגלים ה־54 (מערב נורפוק)' אשר נוסד בשנת 1755. רגימנט דורסט שירת בשנותיו הראשונות בין היתר, בגבול הצפון־מערבי של הודו ובמלחמת הבורים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת הרגימנט ברוב החזיתות עם ששת גדודיו.
לאחר המלחמה הוצב הגדוד השני בין 1936 ל־1939 בישראל המנדטורית במהלך המרד הערבי הגדול.
במלחמת העולם השנייה, השתתף הרגימנט בלחימה במערכה על צרפת, איטליה, צפון אפריקה, המערכה בבורמה והפלישה לנורמנדי.
הרגימנט הקל גלוסטרשייר, בירקשייר ווילטשייר המלכותי:
הרגימנט נוצר בשנת 1994 על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים; 'רגימנט גלוסטשייר' (1881–1994) ו'הרגימנט המלכותי של דוכס אדינבורו (ברקשייר ווילטשייר)' (1959-1994).
שני הגדודים, השני והרביעי, מהווים סיפוח של שני הגדודים של 'רגימנט המעילים הירוקים המלכותי' (Royal Green Jackets).
הגדוד הראשון הפך לגדוד השני והגדוד השני הפך לגדוד הרביעי ב'רגימנט הרובאים'.
רגימנט המעילים הירוקים נוסד בשנת 1966 על ידי איחוד שלושה רגימנטים, כל אחד לכדי גדוד ברגימנט החדש.
עד לשנה זאת שלושת הרגימנטים היו; 'רגימנט החי"ר הקל אוֹקספוֹרדשַייר ובַּקינגהַמשַייר', 'קורפוס הרובאים של המלך' ו'חטיבת הרובאים (של הנסיך)'.
הרגימנט נוסד בשנת 1881 במהלך ריכוז וארגון מחדש של הצבא, על ידי איחוד 'הרגימנט הקל ה־43 (מונמוטשייר)' ו'הרגימנט הקל ה־52 (אוקספורדשייר)'.
עד לשנת 1908 נקרא הרגימנט בשם 'הרגימנט הקל אוקספורדשייר', כאשר בשנה זו שונה לרגימנט הקל אוקספורדשייר ובקינגהמשייר, או בכינוי שניתן לרגימנט "אוקס ובַּקס" (Ox and Bucks).
יחידות הרגימנט שירתו במלחמת הבורים ובמשלחת למצרים, במהלך מלחמת העולם הראשונה הכיל הרגימנט 17 גדודים סך הכל והוא נלחם בין השאר בחזית המערבית, עיראק ואיטליה.
לאחר המלחמה השתתפו יחידות הרגימנט בקרבות באירלנד ובתמיכה כנגד המהפכה הבולשביקית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השתתפו יחידות הרגימנט בקרבות בחזיתות השונות בהם כחלק מחיל המשלוח לצרפת ובלגיה, הנחיתה בנורמנדי, מבצע מרקט גארדן, צפון אפריקה והמערכה בבורמה.
לאחר המלחמה נשלח הגדוד השני של הרגימנט כחלק מהדיוויזיה המוטסת השישית לשרת בישראל המנדטורית עד לעצמאות ישראל.
נוסד בשנת 1756 באמריקה הקולוניאלית בתור 'האמריקאים המלכותיים', מאוחר יותר קיבל את השם 'רגימנט הרגלים ה־60'.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחמו שני גדודי הקלעים של הרגימנט לצד 'רגימנט הרובאים ה־95' וה'הלגיון הגרמני של המלך'.
לאחר המלחמה בשנת 1815, שונה שמו ל'קורפוס הרובאים של דוכס יורק', ובשנת 1830 שוב לכדי 'קורפוס הרובאים של המלך'.
במהלך המאה ה-19 שירת הקורפוס ברחבי האימפריה הבריטית; בסין, הודו, בורמה, קנדה ובין היתר במלחמת הבורים.
הקורפוס שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה עם 22 גדודים והוא איבד 12,840 חיילים במהלך הקרבות.
לאחר המלחמה, בשנת 1922, אורגן הקורפוס מחדש לכדי רגימנט חיל רגלים ממוכן מהראשונים שהוקמו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הקורפוס שירת ברחבי צפון אפריקה והמזרח התיכון, לאחריה הוצב הקורפוס בגרמניה.
נוסד בשנת 1800 בתור קורפוס ניסיוני לבחינת השימוש ברובים בעלי קנה מחורץ (רובה בייקר), ובשנת 1802 הפך לרגימנט מבצעי בשם 'רגימנט הרובאים ה־95', בכך הפך לרגימנט הראשון אשר לבש את המדים הירוקים שלא כמו בשאר הצבא (שלבש ברובו מעילים אדומים).
לאחר המלחמה, בשנת 1816, שונה שם הרגימנט לחטיבת הרובאים, ובשם זה נשאר למשך 150 שנים עד לסיפוחו לתוך 'רגימנט המעילים הירוקים' בשנת 1966. במהלך שנות קיום החטיבה, היא שירתה במלחמת קרים, במספר מערכות ברחבי האימפריה ושתי מלחמות העולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נהרגו 11,575 חיילים מבין 28 הגדודים של החטיבה בזמן המלחמה.
בשנת 1937 החטיבה החלה לעבור לשימוש בכלי רכב להתניידות החיילים בכך להגשים את יעודה הקל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגדוד הראשון נאלץ להיכנע במהלך המערכה על צרפת, בעוד שמהגדוד השני נשארו רק 30 ניצולים לאחר ימי קרב קשים בנסיגה הבריטית בקלה, צרפת.
בהמשך המלחמה, החטיבה לחמה בצפון אפריקה ואיטליה ולאחר מכן בפלישה לנורמנדי והולנד.
שני הגדודים הורכבו משני מהגדודים ה־1 וה־2 של 'רגימנט הרגלים הקל' (The Light Infantry) אשר פורק עם הקמת הרגימנט החדש.
רגימנט החי"ר הקל נוסד גם הוא על ידי סיפוח ואיחוד מספר רגימנטים בשנת 1968, רגימנטים אלו היו; 'החי"ר הקל סומרסט וקורנוול', 'החי"ר הקל יורקשייר של המלך', 'החי"ר הקל שרופשייר של המלך' ו'החי"ר הקל דורהם'.
רגימנט החי"ר הקל איחד ארבעה רגימנטים קלים, לכן לא היה רגימנט קלעים.
הרגימנט הוקם בשנת 1959 מספר שנים לפני פירוקו והורכב על ידי איחוד 'הרגימנט הקל סומרסט' ו'הרגימנט הקל של דוכס קורנוול'.
רגימנט סומרסט (הרגלים ה־13) הוקם בשנת 1685 בתור 'הרגימנט של הברון הנטינגטון' (בתקופה בה שם הרגימנט היה לפי מי שזה השתייך לו).
בשנת 1751 קיבל הרגימנט את המספר 13 והחל מאמצע המאה ה־19 נודע בתור 'הרגימנט הקל סומרסט (של הנסיך אלברט)'.
הרגימנט הקל של דוכס קורנוול הוקם בשנת 1881 במהלך ארגון מחדש של הצבא, על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים; 'הרגימנט ה־32 (קורנוול)', אשר הוקם ב־1702 ומוכר במיוחד על שירותו במהלך המלחמות הנפוליאוניות ובתור הרגימנט אשר הוצב בלקנאו במהלך המרד ההודי הגדול ולחם שם בגבורה.
השני היה 'הרגימנט ה־46 (דרום דבונשייר)' אשר נלחם בקולוניות באמריקה, בקריבים, דרום אסיה ובשנת 1856 במלחמת קרים.
הרגימנט הקל יורקשייר של המלך:
הרגימנט נוסד בשנת 1881 על ידי איחוד 'רגימנט הרגלים ה־51', אשר הוקם בשנת 1755 ושירת במלחמת שבע השנים, המלחמות הנפוליאוניות וקרב ווטרלו.
השני היה 'הרגימנט ה־105 (מדראס הקל)', אשר הוקם בשנת 1839 על ידי חברת הודו המזרחית בהודו הבריטית, אך הועבר לצבא הבריטי לאחר שירותו במרד ההודי וקיבל את שמו החדש.
הרגימנט הקל שרופשייר של המלך:
הרגימנט הוקם בשנת 1881 עם איחוד 'רגימנט הרגלים ה־53 (שרופשייר)', אשר הוקם ב־1755 ושירת ברחבי האימפריה בין היתר בקנדה, המלחמות הנפוליאוניות והמערכה בלקנאו במרד ההודי הגדול.
השני היה 'רגימנט הרגלים ה־85 (קל)', אשר הוקם ב־1793, מוכר במיוחד על שירותו במהלך המלחמות הנפוליאוניות בחצי האי האיברי.
הרגימנט הוקם גם הוא בשנת 1881 עם איחוד 'רגימנט הרגלים ה־68 (הקל דורנהם)', אשר הוקם בשנת 1758 ושירת בין היתר במלחמות הנפוליאוניות, מלחמת קרים והמרד ההודי הגדול.
הרגימנט השני היה 'רגימנט הרגלים ה־106 (הקל בומביי)', אשר הוקם תחילה על ידי חברת הודו המזרחית בשנת 1839 בתור 'רגימנט בומביי ה־2 (אירופאי)' ושירת במלחמה האנגלו־פרסית ובמרד ההודי.
בשנת 1862, לאחר המרד הועבר הרגימנט לפיקוד הצבא הבריטי (עם פירוק חברת הודו המזרחית) ושונה שמו לכדי 'רגימנט הרגלים ה־106'.
הגדוד השישי היה סיפוח של 'רגימנט הרובאים המתנדבים' (Rifle Volunteers), הגדוד השביעי הורכב מסיפוח של 'רגימנט הרובאים המתנדבים המלכותי' (Royal Rifle Volunteers) הנוסף לפלוגות מ'רגימנט המעילים הירוקים המלכותי' אשר שירתו עד אז ברגימנט לונדון.
גדוד המילואים השמיני הוקם בנובמבר 2017 והוצב תחת פיקוד החטיבה ה־38, הגדוד איגד את פלוגות המילואים E, D ו־Y.
מדים: בזמן הקמת יחידות הרובאים הראשונות בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, עיצוב המדים שלהם בצבא הבריטי התבסס על התאמה לייעודם.
צבע המדים היה ירוק כהה, המכנסים היו צמודות שלא כמו בשאר הצבא, חגורות התחמושות היו שחורות ולא לבנות ואפילו הכפתורים היו בצבע שחור, כל זה כדי להסתוות בצמחייה, ובכך לתפקד ככוח צליפה איכותי כנגד האויב.
כיום הרבה מהמסורות הללו נשתמרו, לדוגמה מדי השרד של חיילי הרובאים נותרו בצבע ירוק עם כפתורים שחורים, כך גם חגורות האורווה, הכומתות, וכובעי הרגימנט גם הם בצבע ירוק כהה.
חיילים מיחידות הרובאים היו גם מבין הראשונים שעברו ממדים ירוקים למדי הסוואה באמצע המאה ה־20 (היחידה הראשונה הייתה 'המעילים הירוקים').
אטימולוגיה: בדומה למספר יחידות אחרות בעולם (לדוגמה המארינס בצבא ארצות הברית), גם ברגימנט הרובאים ישנם שמות ייחודיים לכמה מהדרגות.
שמות אלו הושרשו ממסורת הרובאים לאורך ההיסטוריה.
כך, דרגת הטוראי ברובאים נקראת רובאי (Rifleman), מסורת שהתחילה עוד בהקמת היחידות הראשונות.
בנוסף, דרגת ה (המקבילה לסמל) מאויתת באופן שונה משאר המקומות בצבא: במקום "Sergeant" היא מאויתת "Serjeant".
סמל הרגימנט: סמל הרגימנט הוא קרן המעוטרת מעליה בכתר אדוארד הקדוש.
סמל הקרן הוא הסמל הנפוץ בצבא הבריטי לציון חיל רגלים קל ומקורו בקרן שהכילה אבק שרפה לטעינת הרובים בתחילת דרכם של חיל הרגלים הקל.
הסמל האחורי: הסמל הנענד בצידו האחורי של הכובע או של הכומתה הוא איור של הספינקס והמילה 'מצרים' מתחתיו (EGYPT).
סמל זה הוענק ל'רגימנט ה־28' בשנת 1802 על שירותם במערכה במצרים.
עם איחוד וסיפוח הרגימנט, הסמל השתמר בקרב 'הרגימנט הקל גלוסטרשייר, ברקשייר ווילטשייר המלכותי' ובהמשך אומץ על ידי רגימנט הרובאים.
סמל זה נענד כיום על ידי חיילי הרגימנט באחורי הכומתה או בצד הכובע כאשר הם לובשים את מדי השרד.
צלב המלחמה: צלב המלחמה (Croix de guerre) הוענק בתור עיטור יחידתי לרגימנט דבונשייר על שירותו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הרגימנט סופח לתוך רגימנט דבונשייר ודורסט אשר אוחד אף הוא לתוך רגימנט הרובאים, אך מסורת ענידת צלב המלחמה נשתמרה.
כיום אות העיטור נענדת על כתף ימין במדי השרד (מס' 1 ו־2) בקרב כלל חיילי רגימנט הרובאים.
רגימנט חיל האוויר המלכותי הוא כוח אוויר יבשתי הפועל במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF).
ביחד עם משטרת חיל האוויר (RAF Police) הם מהווים את "כוח הגנת כוחות חיל האוויר" (RAF Force Protection Force) הכפוף לקבוצה 2 בפיקוד חיל האוויר (No 2 Group).
תפקידו "להגן על חיל האוויר המלכותי בכל מקום בו הוא פועל, בבריטניה או מחוצה לה, ובכך הוא מגן על האומה הבריטית ותומך באינטרסים שלה בעת שלום ובעת מלחמה.
הרגימנט הוקם ב־1942 מיחידות של שריוניות שפעלו בעיראק כבר משנות ה-20 של המאה ה-20. על פי ההסכם האנגלו-עיראקי הותר לבריטים להותיר על אדמת עיראק שני בסיסי RAF גדולים, ומכיוון שכך פעל הכוח הבריטי בעיראק עד מלחמת העולם השנייה ואף בראשית המלחמה במסגרת ה-RAF.
במסגרת זו הוקמו שתי פלוגות שצוידו בשריוניות רולס-רויס ושמשו להגנת הבסיסים.
יחידות אלו לחמו לאחר מכן בקרבות המערכה במזרח התיכון, המערכה במדבר המערבי והמלחמה האנגלו-עיראקית.
ב־5 בפברואר 1942 הוקם רגימנט ה־RAF באמצעות צו מלכותי.
יחידות השריוניות של ה־RAF אוחדו במסגרת הכוח החדש במהלך הלחימה שלאחר מכן.
במהלך המלחמה גדל הכוח עד ל־66,000 איש, וכלל גם יחידות צנחנים ונ"מ, שהשתתפו בכל זירות הלחימה.
לאחר המלחמה הוסב ייעודו של הכוח לאבטחת מתקני ה־RAF ברחבי העולם.
יחידות מרגימנט ה־RAF השתתפו במלחמת פוקלנד, ובמלחמת המפרץ הראשונה וכן בפעולות ה־RAF בקוסובו, סיירה לאון ואפגניסטן בתחילת המאה ה-21.
לרגימנט שבע טייסות שדה סדירות ושש טייסות מילואים המאורגנות ב־7 כנפות.
שש כנפות להגנת הבסיסים מפוזרות ברחבי בריטניה.
כנפות 2 ו-8 מיועדות להוביל מבצעי פריסה של כוחות משלוח והן מתמקדות ביכולות הניוד הייחודיות של הרגימנט ומשטרת חיל האוויר בכלי רכב משוריינים (גלגלים) ובהפעלת כלבים למשימות צבאיות.
כנף 2 גם מספקת בקרי אוויר למרכזי מאמץ אש משולבים (JTAC) לתאום הסיוע האווירי.
ארבע כנפות ההגנה האחרות הן רב משימתיות.
הן אחראיות על הגנת בסיסי הבית ואבטחת נכסי חיל האוויר באזור גאוגרפי מסוים, וכן בעלות יכולת לפרוס עם טייסות הבסיס ולספק הגנה ואבטחה בכל מקום בעולם.
תפקידו העיקרי של הרגימנט להגן על שדות תעופה ולאבטח את נכסי חיל האוויר.
בנוסף להגנת הבסיסים, הוא מספק הגנה לכוחות משלוח הפרוסים בשדות תעופה קדמיים בחו"ל.
הרגימנט מצוות בקרי אוויר למרכזי מאמץ אש משולבים (JTAC) של הצבא הבריטי ושל חיל נחתים לתאום הסיוע האווירי.
פשיטה מוצנחת והשתלטות על שדות תעופה של היריב ואבטחתם לשימוש.
הגנה על כוחות משלוח, אבטחת מנחתים, שדות תעופה קדמיים ואתרי מפתח, כולל סיורים אלימים מחוץ למתחם הבסיס כדי להרתיע, לאתר ולהשמיד איומים.
כוחות טקטיים מיוחדים לקבוצת תמיכה בכוחות המיוחדים (SFSG).
סיוע לכוחות זרים - ייעוץ והדרכה לכוחות הביטחון המקומיים
טייסות השדה של הרגימנט פועלות כפלוגת חי"ר מוגברת הכוללת כ-175 לוחמים ותמכי לחימה.
יחד עם טייסות משטרת חיל האוויר הן מרכיבות את כנפות הגנת הכוח המגנות על כוחות חיל האוויר בבסיסי הבית ובפריסות עם כוחות משלוח.
הן נמצאות בכוננות גבוהה לפריסה ברחבי העולם .
כנף הגנת הכוח 2 בסיס לימינג
טייסת 2 (טייסת II) - יחידת עילית המספקת כוחות הגנה, בקרי אוויר טקטים (TACP) וצוותי צלפים לקבוצת התמיכה בכוחות המיוחדים" (SFSG).
לוחמיה מאומנים לבצע פשיטות מוצנחות ולהשתלט על שדות תעופה קדמיים, לאבטח נקודות תדלוק ואתרי מפתח.
ממוקמת ב בסיס חיל האוויר הונינגטון.
טייסת 34 - מספקת כוחות הגנה לכוחות משלוח.
ממוקמת ב בסיס חיל האוויר לימינג.
כנף הגנת הכוח 3 בסיס מרהאם
טייסת 15 - מספקת הגנה על כוח הטורנדו
כנף הגנת הכוח 5 בסיס לוסימות'
טייסת 51 - בכוננות גבוהה לפריסה ברחבי העולם
כנף הגנת הכוח 7 בסיס קונינגסבי
טייסת 63 - מספקת הגנה על כוח הטייפון.
בנוסף בעלת תפקיד טקסי "טייסת צבעי המלך" המייצגת את חיל האוויר באירועים ממלכתיים.
ממוקמת בבסיס חיל האוויר נורתהולט.
כנף הגנת הכוח 8 בסיס וודינגטון
טייסת 1 - מספקת הגנה על יחידות המודיעין (ISTAR) של חיל האוויר.
ממוקמת בבסיס חיל האוויר הונינגטון.
רגימנט יורקשייר המלכותי (הרגלי ה-14\ה-15, ה-19 וה-33\ה-76) הוא רגימנט חיל רגלים בצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם ב-6 ביוני 2006 על בסיס שלושה רגימנטים שפורקו וסופחו לתוכו, כמו גם מספר יחידות 'מתנדבי יורקשייר' שהפכו לגדוד המילואים הרביעי ברגימנט.
הרגימנטים הקודמים היו כולם מזוהים עם אזור יורקשייר שבצפון אנגליה ורגימנט יורקשייר ממשיך את המסורת ומגייס את חייליו מאזורי הגיוס ביורקשייר, מכאן גם שמו.
באפריל 2023, בעת ביקור ברגימנט של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, הוענק לרגימנט התואר "המלכותי" הנוסף באופן רשמי לשמו.
הגדוד הראשון (של נסיך ויילס): גדוד חי"ר קל המשרת בצוות קרב החטיבה הממוכנת הקלה השביעית כחלק מהאוגדה המשוריינת הראשונה.
הגדוד השני (ההוורדים הירוק): גדוד נסיוני האמון על הכשרת יחידות חיל רגלים באמצעים חדשים.
הגדוד מוצב במחנה דייל, מנצ'סטר.
הגדוד הרביעי: גדוד חיל רגלים מילואים המשרת בצוות קרב החטיבה הקלה הרביעית כחלק מהדיוויזיית הראשונה.
רגימנט יורקשייר של נסיך ויילס
הגדוד הראשון של רגימנט יורקשייר הוקם על בסיס רגימנט יורקשייר של נסיך ויילס .
הרגימנט הוקם בשנת 1958 על ידי איחוד 'רגימנט מערב יורקשייר הרגלי ה-14' ו-'רגימנט מזרח יורקשייר הרגלי ה-15'.
מאז הקמתו שירת הרגימנט במספר מוקדים וראוי במיוחד לציון שירותו בצפון אירלנד במשימות שמירה על השקט שם.
רגימנט מערב יורקשייר הרגלי ה-14 (של נסיך ויילס):
) הרגימנט הוקם בשנת 1685 בתור 'רגימנט הייל' (על שם מי שהקים אותו) כדי להילחם במרד מונמות' ובהמשך השתתף גם בלחימה בארצות השפלה ובמהלך מרד היעקוביטים.
הרגימנט השתתף במערכות השונות של הצבא הבריטי בהן המלחמות הנפוליאוניות, מלחמת קרים, מלחמת הבורים ושתי מלחמות העולם, הגדוד הראשון אף השתתף בשנת 1956 במבצע סיני.
בשנת 1958 פורק הרגימנט ואוחד עם הרגימנט הרגלי ה-15 לכדי 'רגימנט יורקשייר של הנסיך מוויילס'.
רגימנט מזרח יורקשייר הרגלי ה-15 (של הדורכס מיורק):
) הרגימנט הוקם בשנת 1685 בתור 'רגימנט סר הנרי קליפטון', בהמשך קיבל הרגימנט את השם 'הרגימנט הרגלי ה-15' ולאחר מכן קיבל את השיוך האזורי של מזרח יורקשייר.
הרגימנט נלחם במערכות העיקריות במהלך המאה ה-17 וה-18, למרות שלרוב במאה ה-19 הוצב הרגימנט במוקדים שונים מבלי להשתתף באופן פעיל במערכות השונות.
הרגימנט נלחם במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ומלחמת הבורים, במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל הרגימנט 16 גדודים שהשתתפו בקרבות החזית המערבית, אסיה הקטנה ומצרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו שישה גדודים שהשתתפו בקרבות בכל חזיתות הצבא הבריטי, בהן בצפון אפריקה, אירופה ואסיה.
לאחר המלחמה שירת הרגימנט במנדט הבריטי, מלזיה ולבסוף מספר שנים בגרמניה עד אשר פורק בשנת 1958 ואוחד לתוך 'רגימנט יורקשייר של נסיך ויילס'.
הגדוד השני של רגימנט יורקשייר הוקם על בסיס רגימנט ההוורדים הירוק , או בשמו המלא; רגימנט ההוורדים הירוק (רגימנט יורקשייר של אלכסנדרה נסיכת ויילס).
הרגימנט הוקם בשנת 1688 ועד שנת 1782 נודע בשמות שונים על שם מפקדיו.
ב-1744 היו שני רגימנטים שמפקדם נקרא הוורד (Howard) וכדי להבדיל ביניהם צורף לשמם גם צבע הפייסינג שלהם, כך 'הרגימנט הרגלי ה-3' קיבל את הכינוי 'רגימנט ההוורדים באפס' (צבע חום צהבהב) ו-'הרגימנט הרגלי ה-19' קיבל את הכינוי 'רגימנט ההוורדים הירוק', שני כינויים אלו הפכו לבסוף לשמות הרגימנטים.
הרגימנט שירת במערכות השונות של הצבא הבריטי, בין היתר במלחמת העולם הראשונה במהלכה 13 גדודי הרגימנט שירתו בשירות פעיל ומלחמת העולם השנייה בה 12 גדודים מהרגימנט שירתו בשירות פעיל, במהלך המלחמה הרגימנט אף הוסב לרגימנט סיור.
בהמשך המאה ה-20 שירת הרגימנט במספר מוקדים בהם במבצע סיני (1956), קפריסין, צפון אירלנד, מלחמת פוקלנד (1982), מלחמת המפרץ (1991) ובבוסניה (1996-1997).
הגדוד השלישי של רגימנט יורקשייר הוקם על בסיס רגימנט הדוכס מוולינגטון (מערב רידינג) .
הרגימנט נוצר ב-1 ביולי 1702 בתור 'רגימנט הנטינגטון', על שם מפקדו הראשון ומי שהקים אותו.
בשנת 1775 עם חלוקת מספרים לרגימנטים בצבא, קיבל את השם 'הרגימנט הרגלי ה-33' ובשנת 1782 סודר גם אזור הגיוס של הרגימנט ושונה שמו לכדי; 'הרגימנט ה-33 (רגימנט יורקשייר הראשון של מערב רידינג)'.
בשנת 1858 עם מותו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, העניקה המלכה ויקטוריה לרגימנט את שמו לציון הקשר והשירות ההיסטורי של הרגימנט לדוכס במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1881 עם סידור מחדש של הצבא הבריטי ברפורמות קרדוול, אוחד הרגימנט עם 'הרגימנט הרגלי ה-76' (ראה בהמשך), לכדי 'רגימנט הדוכס מוולינגטון'.
מספר חודשים אחרי הקמתו, נשלח הרגימנט להולנד להשתתף בקרבות מלחמת הירושה הספרדית, לאחר מספר חודשים יחד עם מספר רגימנטים בריטים הוא נשלח לפורטוגל שם נלחם במשך שש השנים הבאות.
לאחר המלחמה הרגימנט היה מבין שניים שלא פורקו, הוא נשלח לגרמניה בשנת 1745 להשתתף בקרבות מלחמת הירושה האוסטרית, שם זכה הרגימנט בתוארי הקרב הראשונים שלו.
הרגימנט ה-33 קיבל שם של רגימנט מקצועי ובעל יכולות רבות במהלך שנים אלו והוא התבלט רבות בשדה הקרב.
תדמית זו התחזקה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כאשר הרגימנט הפך לדוגמה בקרב יחידות הצבא הבריטי, כשהוא נלחם בקרבות והמערכות העיקריות של הצבא במלחמה.
יחידות הרגימנט השתתפו בין היתר בקרב על לונג אילנד, הקרב על פורט וושינגטון, הקרב על מונמות', הקרב על בית גילפורד ולבסוף נלחמו בקרב יורקטאון.
לאחר 10 שנים באמריקה, הרגימנט שב לאנגליה בשנת 1786 שם הוצב למשך השנים הבאות.
בשנת 1793 ארתור ולסלי (לעתיד דוכס ולינגטון) קנה את דרגת המייג'ור בשירות הרגימנט ושנה לאחר מכן השתתפה היחידה במערכה הכושלת בארצות השפלה.
בפברואר 1797 הגיע הרגימנט בפיקודו של ארתור ולסלי לקלקוטה בהודו, כחלק יחידות המלך המוצבות בהודו לצד צבא חברת הודו המזרחית הבריטית.
בשנת 1799 נלחם הרגימנט במהלך המלחמה האנגלו-מייסורית הרביעית אשר הביעה לאחר קרב סרינגפטמה לנפילתו של סולטאן ממלכת מייסור הטיפו סולטאן.
לקראת סוף שנת 1814 הגיע הרגימנט לאירופה להשתתף בקרבות כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות עד לנקודת השיא ביוני 1815 בקרב ווטרלו.
בקרב שירת הרגימנט תחת חטיבה 5 בדיוויזיה השלישית, הרגימנט נלחם כחלק מיחידות הקו ואיבד 128 חיילים ו-11 קצינים במהלך הקרב.
בדצמבר 1815, עם תום הקרבות ותקופת השלום והסדר בצרפת, יצא הרגימנט חזרה לבריטניה שם הוצב בשנים הקרובות במספר בסיסים בהם בגלאזגו ודבלין.
בשנת 1822 נשלך הרגימנט להצבה בקולוניה בג'מייקה למשך עשר שנים, בהן סבלו חיילי הרגימנט אבדות רבות על ידי מחלות מקומיות כמו מלריה ודיזינטריה.
באוקטובר 1853 עם פרוץ מלחמת קרים, מספר חודשים אחרי שהוענק לו השם 'רגימנט הדוכס מוולינגטון', נשלח הרגימנט להשתתף במערכה בחצי האי קרים, שם לחם בין היתר בקרב אלמה, קרב אינקרמן והמצור על סבסטופול.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1868 השתתף הרגימנט במשלחת הצבאית לאתיופיה, לאחר מכן במהלך השנים הוצבו גדודי הרגימנט במספר מוקדים ברחבי האימפריה והם שירתו בין היתר במלחמת הבורים בדרום אפריקה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקמו סך הכל 23 גדודים ברגימנט אשר השתתפו במספר מערכות וקרבות במהלך המלחמה.
הגדוד הראשון הוצב במהלך המלחמה בהודו, אך מבין הגדודים האחרים ניתן למנות את הגדוד השני שהוצב לאורך המלחמה בחזית המערבית ולחם בקרב מונס וקרב איפר הראשון, השמיני אשר לקח חלק במערכת גליפולי והגדוד העשירי שלקח חלק במערכות באיטליה.
במהלך המלחמה איבד הגדוד 8,300 חיילים ולחימתו הוקרה על ידי 179 תוארי קרב.
לאחר המלחמה שירתו גדודי הרגימנט במוקדים שונים באימפריה בהם מצרים, הודו, גרמניה וסינגפור, בנוסף השתתף הגדוד הראשון במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית.
הרגימנט הוקם לראשונה בשנת 1745 ובמשך השנים פורק והוקם מחדש מספר פעמים, הוא שימש מספר שנים בתור רגימנט חיל רגלים קל עם חיילים מסקוטלנד ובתקופה מאוחרת יותר הוקם כרגימנט לשירות בהודו הבריטית תחת פיקוד חברת הודו המזרחית הבריטית.
במשך השנים מלבד השירות בהודו בסוף המאה ה-18, שירת הרגימנט במהלך המלחמות הנפוליאוניות ובהלך המאה ה-19 שירת במספר מוקדים ברחבי האימפריה עד שאוחד בשנת 1881 לתוך 'רגימנט הדוכס מוולינגטון'.
תרשים התפתחות הרגימנט רגימנט יורקשייר המלכותי רגימנט יורקשייר של הנסיך מוויילס רגימנט מערב יורקשייר הרגלי ה-14 (של נסיך ויילס) רגימנט מזרח יורקשייר הרגלי ה-15 (של הדורכס מיורק) ההוורדים הירוק (רגימנט יורקשייר של אלכסנדרה נסיכת ויילס) רגימנט הדוכס מוולינגטון (מערב רידינג) רגימנט מערב רידינג הרגלי ה-33 הרגימנט הרגלי ה-76
חופש העיר: ב-3 באוגוסט 2009 הוענק לרגימנט "חופש העיר" (Freedom of the Borough) בעיר רותרהם שבדרום יורקשייר.
התואר "חופש העיר" מאפשר לרגימנט לצעוד הרחובות העיר עם דגלי הרגימנט מונפים, תזמורת מנגנת ונשקים עם כידונים.
מלבד רותרהם, לרגימנט מספר ערים ועיירות בהם יש לו "חופש העיר" שהוא ירש מהרגימנטים הקודמים שסופחו לתוכו, בהם אף עיירה בצפון צרפת.
סמל הרגימנט: סמל הרגימנט מורכב מוורד לבן שהגיע מ-'רגימנט יורקשייר של נסיך ויילס', האריה האוחז דגל שהגיע מ-'רגימנט הדוכס מוולינגטון' ורקע ירוק ('ירוק ברונשוויג') שהגיע מ-'ההוורדים הירוק'.
חיות מחמד רגימנטליות: לגדוד הראשון (יורקשייר של נסיך ויילס) ישנם שני חמוסים המוגדרים חיות מחמד, כלומר שלא כמו קמע יחידתי הם לא נחשבים 'חיילים' ברגימנט ואין להם דרגה.
שני החמוסים נקראים "קוויבק" ו-"אימפל".
לרגימנט ישנם 280 תוארי קרב אשר רובם המכריע הורשו מהרגימנטים הקודמים אשר מרכיבים אותו.
חיילי רגימנט יורקשייר וכל הרגימנטים שסופחו לתוכו, עוטרו לאורך השנים ב-38 צלבי ויקטוריה - עיטור הגבורה הגבוה ביותר בבריטניה.
אחד ממעוטרי הצלב, הנרי טנדי ששירת ברג' הדוכס מוולינגטון, נחשב לטוראי המעוטר ביותר במלחמת העולם הראשונה.
רגימנט נושאי הרומח המלכותי הוא רגימנט סיור משוריין בצבא הבריטי.
הרגימנט נוסד ב-2 במאי 2015 על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים; 'רגימנט נושאי הרומח המלכותי של המלכה' ו-'רגימנט נושאי הרומח ה-9/ה-12 (של נסיך ויילס)'.
הרגימנט נוסד כחלק ממהפך שעובר הצבא הבריטי "צבא 2020", לפיו יחידות רבות עוברות איחוד ומספר יחידות מפורקות.
בנוסף יחידות הצבא עוברות מהפך בנוגע לדוקטרינת הקרב שלהן והייעוד שלהן וכלי רכב חדשים ומודרניים יותר מוכנסים לשירות.
כחלק מהבניה מחדש של יחידות הצבא הבריטי, היעוד של רגימנט נושאי הרומח המלכותי הוא סיור משוריין או בשם המלא 'רגימנט פרשים משוריין', בנוסף הוא קטן יותר מהרגימנטים שקדמו לו וכולל 3 אסקדרונים בלבד כל אחד עם 16 רכבי סיור משוריינים.
רגימנט נושאי הרומח המלכותי של המלכה
רגימנט נושאי הרומח ה-5/ה-16 המלכותי של המלכה: נוצר בשנת 1922 על ידי איחוד שני רגימנטים:
רגימנט נושאי הרומח ה-5 האירי המלכותי: הוקם בשנת 1689 בתור 'רגימנט הדרגונים של ג'יימס וין', החל משנת 1756 הוא נקרא 'רגימנט הדרגונים ה-5 (האירי המלכותי)' ובתקופה זו הוא שירת באירלנד.
במהלך המרד האירי של 1798 הואשם הרגימנט בבגידה משום שסירב להילחם בכוחות מורדים, על כך הוא פורק וברשימות הצבא היה אמור להישאר שורה ריקה בין הרגימנט ה-4 וה-6, כדי לזכור את הבושה.
בשנת 1858 אולם, הוא הוקם מחדש בתור רגימנט נושאי רומח.
הרגימנט שירת במערכות העיקריות של הצבא הבריטי, בהם המלחמה המהדית ומלחמת הבורים, אחד מחללי הרגימנט במלחמת העולם הראשונה (טוראי ג'ורג' אדווין) היה החייל הבריטי האחרון שנהרג במלחמה.
רגימנט נושאי הרומח ה-16 של המלכה: הוקם בשנת 1759 בתור רגימנט דרגונים קלים.
לאורך ההיסטוריה של הרגימנט הוא שירת בין היתר במלחמות הנפוליאוניות, מלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה, מלחמת הבורים ומלחמת העולם הראשונה.
רגימנט נושאי הרומח ה-17/ה-21: נוצר גם הוא בשנת 1922 על ידי איחוד שני רגימנטים:
רגימנט נושאי הרומח ה-17 (של הדוכס מקיימברידג'): הוקם בשנת 1759 בתור 'רגימנט הדרגונים (הקלים) ה-18' על ידי קולונל ג'ון הייל.
בשנים שלאחר הקמת הרגימנט, מספרו שונה ל-17, ל-3 ושוב ל-17, בתקופה זו שירת הרגימנט בגרמניה, אירלנד ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בתחילת המאה ה-19 שירת הרגימנט בהודו ובשנת 1822 שונה יעודו מדרגונים קלים ונושאי רומח, בעיקר לאור הצלחת האוהלנים הפולנים בשירות נפוליאון.
ב-1826 הרוזן השלישי מלוקאן הפך למפקד הרגימנט והשקיע כסף רב במדים וציוד, מה שיצר לרגימנט שם של גנדרנים והם קיבלו את הכינוי 'הגנדרנים של בינגהאם'.
בשנת 1854 נשלח הרגימנט להשתתף במלחמת קרים כחלק מהחטיבה הקלה אשר מוכרת במיוחד בשל הסתערות הבריגדה הקלה שבה השתתף גם הרגימנט.
לאחר מכן הוא נשלח להודו להשתתף בשלבים האחרונים של המרד ההודי הגדול, בהמשך נלחם הרגימנט בין היתר במלחמת הזולו, מלחמת הבורים השנייה ומלחמת העולם הראשונה.
רגימנט נושאי הרומח ה-21 (של קיסרית הודו): הוקם בשנת 1858 בתור 'רגימנט הפרשים הקלים ה-3 בנגאל' לשירות חברת הודו המזרחית הבריטית במהלך המרד ההודי הגדול.
לאחר המרד הועברו היחידות הצבאיות בהודו הבריטית לשירות הצבא הבריטי וכך הועבר הרגימנט לצבא בשנת 1862 בתור 'רגימנט ההוסרים ה-21'.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 שירתו חלקים מהרגימנט בסודאן במהלך המלחמה המהדית, שם שונה יעוד הרגימנט מהוסרים לנושאי רומח.
בשלב האחרון של המלחמה, בקרב אומדורמאן, ביצע הרגימנט הסתערות שזכתה לפופולריות משום שוינסטון צ'רצ'יל היה בין הנלחמים ומספר מפרשי הרגימנט זכו לצלבי ויקטוריה עבור גבורתם בקרב.
לאחר מכן שירת הרגימנט גם במלחמת העולם הראשונה, הוא פורק בשנת 1921 כחלק מדילול הכוחות לאחר המלחמה, אך הוחזר בשנת 1922 רק לשם איחודו עם 'נושאי הרומח ה-17'.
הרגימנט נוסד ב-1960 על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים; 'רגימנט נושאי הרומח ה-9' ו-'רגימנט נושאי הרומח ה-12'.
הרגימנט שימש כרגימנט שריון עם טנקי הצ'אלנג'ר, והוא השתתף בכל מערכות הצבא הבריטי מהקמתו, כולל מספר סבבי שירות באפגניסטן ומלחמת עיראק.
רגימנט נושאי הרומח ה-9 של המלכה: הוקם בשנת 1715 בתור רגימנט דרגונים, רק בשנת 1816 יעודו שונה לרגימנט נושאי רומח ובשנת 1830 הוא זכה לתואר 'של המלכה'.
הוא הוקם כדי להתמודד עם איום מרד היעקוביסטים בסקוטלנד, ולאחר מכן הוא ניתן לממלכת אירלנד שם נותר עד שנת 1800. הרגימנט מוכר במיוחד עבור לחימתו במרד ההודי הגדול (1857) ולחימתו במערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, במיוחד קרב אל-עלמיין השני ב-1942.
רגימנט נושאי הרומח ה-12 (של נסיך ויילס): הוקם בשנת 1715 אף הוא בתור רגימנט דרגונים, בדומה לרגימנט נושאי הרומח ה-9, גם הוא הוקם כדי להתמודד עם מרד היעקוביטים וגם הוא ניתן לממלכת אירלנד שם שירת במשך 72 שנים עד לשנת 1800.
פרוקי-רגליים, כפי ששמם מרמז, מאופיינים בין השאר על פי רגליהם הפרוקות המשמשות בעיקר לתנועה, על כך הם נפרדים מקבוצות אחרות כגון תולעים טבעתיות, רכיכות, תולעים שטוחות ועוד.
לרוב החרקים הבוגרים והנימפות שלושה זוגות רגליים היוצאים מהחזה.
באופן טיפוסי הרגל מחולקת לשישה חלקים, והם: ירך, טבעת הקולית, קולית, שוק, פיסת-הרגל וקדמת פיסת-הרגל.
יש הנוהגים לחלק את הרגל לחמישה חלקים ומשמיטים את קדמת פיסת-הרגל שלעיתים איננה מובהקת.
היָרֵךְ (coxa ברבים coxae) היא מִפְרָק בבסיס הרגל המחוברת ללוחית הצד (pleuron) של החזה בחרקים או במינים אחדים ללוחית הגחון (sternite).
מפרק זה הוא לרוב כדורי המאפשר את תזוזת הרגל בכמה מישורים.
טַבַּעַת הקוּלִית (trochanter) היא מפרק של הירך אך לרוב מחוברת באופן קשיח לקולית.
בחרקים אחדים חזותה מבלבלת למשל בשפיראים שם היא מחולקת לתת-פרקים או בדבוראים טפיליים שהם בעלי מבנה דמוי טבעת קולית נוספת בבסיס הקולית.
הקוּלִית (femur ברבים femora) ברוב החרקים היא הפרק הגדול ביותר ברגל, בייחוד ברגלי ניתור כגון אלו של החגבאים מאחר שהיא מכילה את מנגנון הקפיצה.
השׁוֹק או השׁוֹקָה (tibia ברבים tibiae) לרוב צרה מהקולית אך פעמים רבות ארוכה ממנה.
איבר זה לרוב בעל זיפים המשמשים לתחושה או דמויי מסרק בעזרתם החרק מנקה את מחושיו וכנפיו.
פִּסַּת הרֶגֶל (tarsus ברבים tarsi) בחרקים קדומים הייתה עשויה ממקשה אחת, עדויות לכך עדיין ניתן למצוא בקבוצות שונות של פרוקי רגליים כגון דוזנבאים וקדמזנבאים.