tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתיכון למד בבית ספר צייטלין בתל אביב, במגמה המזרחנית.
לאחר שקפץ כיתה, סיים את התיכון כבר בגיל 16 והחל ללמוד באוניברסיטה העברית שפה וספרות ערבית ולשון עברית.
בשנה האחרונה ללימודי התואר הראשון למד במקביל שנה ראשונה במשפטים.
הוא סיים את התואר הראשון בערבית בהצטיינות והתגייס לצה"ל כעוזר לעורך "מערכות", ועסק בעריכה ובתרגום של ספרות צבאית ומזרחנית וכן ספרות בנושאי גרילה (בעניין זה כעוזר לאלוף יהושפט הרכבי), מכתבי הגרילה הערבית, הסינית, הווייטנאמית והקובנית (מאנגלית וערבית).
במקביל למד לתואר מוסמך ביהדות זמננו ושימש במילואים כשופט בית המשפט הצבאי ביהודה ושומרון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חזר לעבוד בלשכה המשפטית במשרד הביטחון, ולקראת דיוני ועדת אגרנט סייע להכנת תיק טיעוניו של שר הביטחון, משה דיין, יחד עם נאורה ברנח ובפיקוח היועץ המשפטי יוסף צ'חנובר.
הוא המשיך ללוות את דיין וכשדיין מונה לשר החוץ בממשלת ישראל השמונה עשרה הוא מונה לראש לשכתו.
במסגרת תפקידו זה השתתף רובינשטיין במשא ומתן עם מצרים בוועידת קמפ דייוויד, וכן במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים (1978–1979).
לאחר תקופה כחוקר אורח באוניברסיטת הרווארד מונה ב-1981 ליועץ משפטי למשרד החוץ, והתמקד בנושאים משפטיים הקשורים ביחסי ישראל-ארצות הברית וביחסי ישראל-ערב.
כן כיהן במשרד החוץ כסמנכ"ל לתפקידים מיוחדים וכסמנכ"ל ליישום חוזה השלום.
כשנכנס יצחק שמיר למשרד החוץ הוא השאיר לצידו את אנשי דיין יוסף צ'חנובר, נפתלי לביא ואת רובינשטיין, שסייע לשמיר להיכנס לעניינים במשרד.
הוא המשיך בהשתתפות במשא ומתן על האוטונומיה לפלשטינים בעזה וביו"ש ועל הנורמליזציה עם מצרים (1982-1979) וכן השתתף במשא ומתן על הקמת כוח המשקיפים הרב-לאומי.
במלחמת לבנון הראשונה היה מעורב בגיבוש הסכם ישראל-לבנון 1983. בעיתונות של התקופה תואר רובינשטיין כ"עילוי במערכת המדינית".
יצחק שמיר ביקש למנותו לשגריר ישראל באומות המאוחדות אולם המינוי נתקל בהתנגדות אנשי משרד החוץ שטענו נגד חוסר ניסיונו, התפקיד נמסר במקום זאת לבנימין נתניהו, שהומלץ על ידי השגריר בוושינגטון משה ארנס, ורובינשטיין מונה במקום נתניהו לציר מדיני של ישראל בוושינגטון, תפקיד בו כיהן בשנים 1985–1986.
בתקופת כהונתו כציר מדיני ומספר 2 בשגרירות בוושינגטון, ב-21 בנובמבר 1985, נעצרו יונתן פולארד ורעייתו בשערי השגרירות על ידי שלטונות ארצות הברית, לאחר שנכנסו במכוניתם למתחם השגרירות והוצאו ממנו.
באותו יום היה רובינשטיין הממונה על השגרירות, בהיעדרו של השגריר מאיר רוזן.
שנים רבות נטען באמצעי התקשורת כי הוא החליט על הוצאתם מן השגרירות.
אך ממברק ששלח רובינשטיין ופורסם בכתבה של רונן ברגמן ב-2009 עולה, כי הוא שמע על הוצאתם לאחר מעשה.
רובינשטיין קיבל דיווח על האירוע מקצין הביטחון של השגרירות סמוך לאחר ניסיון הכניסה של פולארד ואשתו לשגרירות.
בעקבות קבלת הדיווח שלח רובינשטיין מברק בהול למנכ"ל ולמשנה למנכ"ל.
לימים עסק מיוזמתו במשך שנים במאמצים לשחרור יונתן ואן פולארד, מול הממשל, הקונגרס וגורמים ביהדות ארצות הברית.
אן פולארד שוחררה במידה רבה הודות למאמצים אלה, אך הם לא נשאו פרי באותן שנים לגבי יונתן פולארד עצמו.
עם חזרת יצחק שמיר לתפקיד ראש הממשלה כראש ממשלת ישראל העשרים ושתיים, בעקבות קיום הסכם הרוטציה, נתמנה רובינשטיין למזכיר הממשלה.
תפקיד בו המשיך לכהן בממשלות הבאות של שמיר ולאחר מכן כשנתיים נוספות לבקשתו של יצחק רבין, שהחזיר אותו מתפקיד בו החל כמשנה וממלא מקום ליועץ המשפטי לממשלה.
בסך הכל כיהן כמזכיר הממשלה בין 1986 ל-1994. בתפקידו זה השתתף בדיונים מדיניים עם מצרים, ירדן והפלסטינים.
השתתף בוועידת מדריד ובשיחות וושינגטון (1991–1993) כראש משלחת ישראל לשיחות השלום עם המשלחת הירדנית-פלסטינית, שמאמציה לקדם הבנה מדינית קונסטרוקטיבית בין ישראל לפלסטינים הוכשלו על ידי יוזמי השיחות באוסלו.
היה ראש משלחת ישראל למשא ומתן עם ירדן (1993–1994), שהניב את הסכם השלום בין ישראל לירדן, והיה ראש המשלחת בהסכמי היישום של חוזה השלום (1994–1995).
חוזה השלום עם ירדן הסדיר, בין השאר, את גבול ישראל-ירדן.
גבול זה לא סומן מעולם (למעט קטע קטן בדרומו) והתבסס על הגדרות מנדטוריות תאוריות.
משנות השבעים עיבדו יישובי הערבה ברשות ממשלות ישראל אדמות ממזרח לקו שביתת הנשק.
בחוזה השלום, על ידי חילופי שטח, הוכנסו כל אדמות העיבוד לריבונות ישראל, למעט הסדרים מיוחדים בצופר ובנהריים.
היה היועץ המשפטי למערכת הביטחון ועוזר ראש הממשלה (1994–1995), לאחר מכן שופט בית המשפט המחוזי בירושלים (1995–1997).
רובינשטיין כיהן כיו"ר ומייסד הרשות למלחמה בסמים (1988–1992), והיה מעורב בהקמת הקהילות הטיפוליות מלכישוע שבגלבוע ואילנות שבשרון.
עמד בראש הפורום הממשלתי למעקב אחר תופעות האנטישמיות אותו יסד (1987–1994).
השתתף במשא ומתן לשיתוף אסטרטגי עם ארצות הברית (1982–1995) והיה יו"ר המשלחת למשא ומתן על המזכר האסטרטגי עם ארצות הברית (1988) שיזם.
המזכר נחתם ביום העצמאות ה-40 למדינת ישראל.
רובינשטיין עמד כמזכיר הממשלה בראש צוות ההיגוי לטיפול בפרשת איראנגייט מול ממשל ארצות הברית והקונגרס, לאחר שפרצה ב-1986, וטיפל יחד עם האלוף רפאל ורדי בהסדרת היחסים עם הממשל והקונגרס, לרבות הסכמים עם הקונגרס והתובע המיוחד.
לאחר כישלון מינוי רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה, נקרא רובינשטיין למלא את התפקיד והוא כיהן בו מ-12 בפברואר 1997 עד 31 בדצמבר 2003. בשנים אלה היה מעורב במשא ומתן עם סוריה בוושינגטון, בשפרדסטאון (1999–2000) ובוועידת קמפ-דייוויד עם הפלסטינים (2000).
רובינשטיין היה מעורב אינטנסיבית בשחרור סוכני "המוסד" שנעצרו במדינות זרות בעת מילוי תפקידם, כך בשווייץ, בקפריסין ובירדן.
בתקופת כהונתו נפתחו (ונסגרו) מספר חקירות נגד בכירי המערכת הפוליטית בישראל.
חלק מהחלטותיו בנושאים אלה ספגו ביקורת מגורמים פוליטיים ותקשורתיים, בטענה שהוא מושפע משיקולים פוליטיים ומלחצים המופעלים עליו.
היו שטענו כנגד רובינשטיין כי התנהלותו הסלחנית כלפי עבירות של בכירים בממשל תרמה להתגברות השחיתות השלטונית בישראל, ואחרים טענו ללהיטות יתר בהעמדה לדין ובעינוי דין.
פרשת בר-און חברון, בה דחה את חוות הדעת של בכירי הפרקליטות משה לדור, טליה ששון ויהושע רזניק לפיה יש ראיות המצדיקות הגשת כתב אישום נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו ונגד יו"ר ש"ס אריה דרעי וקבע שלמרות שמדובר בקשר פסול הנובע מאינטרסים אישיים, אין מספיק ראיות להעמדת איש מהמעורבים לדין.
עתירה לבג"ץ נגד החלטתו נדחתה בקביעה שההחלטה הייתה סבירה.
חקירת העמותות שסייעו לאהוד ברק בבחירות לראשות הממשלה ב-1999
סגר את תיק השוחד והמרמה, נגד ראש הממשלה לשעבר, בנימין נתניהו, בעניין פרשת עמדי ("פרשת ההובלות") בנימוק של חוסר ראיות, ובכך לא קיבל את המלצת המשטרה
סגר את אחד מתיקי החקירה נגד צחי הנגבי בנושא עמותת "דרך צלחה"
החליט כי אין מקום להגיש כתב אישום נגד נשיא המדינה עזר ויצמן בפרשת סרוסי.
"פרשות נמרודי" (עופר נמרודי, החוקר הפרטי רפי פרידן ולאחר מכן האב, יעקב נמרודי והסופר אריה קרישק).
העמיד לדין את השר יצחק מרדכי
העמיד לדין את השר סאלח טריף.
ערב בחירות 2003 הודלפו לעיתון "הארץ" פרטים מחקירות כנגד שרון ובפרט על הלוואות שקיבל מסיריל קרן.
רובינשטיין פעל בנחרצות, או לפי גרסת מבקריו ב"להיטות יתר" (ביטוי שרובינשטיין עצמו השתמש בו כדי לבקר את חקירותיו של משה מזרחי), כדי לחשוף את המדליף, שהתברר כאשת הפרקליטות ליאורה גלט-ברקוביץ'.
רובינשטיין כלל במושאי חקירה גם את העיתונאי ברוך קרא שחשף את הפרשה והורה על חשיפת שיחות הטלפון שלו, צעד לא מקובל כנגד עיתונאי.
אביגדור קהלני הועמד לדין בהאשמות שונות.
הוא זוכה זיכוי מלא על ידי השופט עודד אליגון שביקר בחריפות את הפרקליטות.
בעקבות ערעור נדון מקרהו בפני השופט דוד רוזן אשר זיכה אותו גם הוא.
בעקבות זאת החליט רובינשטיין שלא יוגש עוד ערעור.
לימים טען קהלני על העמדתו לדין: "ביקשתי לראות את אליקים רובינשטיין.
הוא פחד מהפרקליטות, ולא הסכים להיפגש איתי.
שנתיים וחצי לקחו מחיי בגלל שהוא לא הסכים לפגוש אותי לחמש דקות."
חוות דעתו הנוגעת לחקירת האזנות סתר שביצעה המשטרה ("פרשת מזרחי") אושרה בבית המשפט העליון, בפסק דין מפי המשנה לנשיא אליהו מצא, בהסכמת השופטים יעקב טירקל ומרים נאור.
בכל הכרעותיו הוצאו החלטות מנומקות שכונו בתקשורת "דוח ציבורי".
כיועץ משפטי רובינשטיין קבע כי אסור לקיים שירות רפואי פרטי (שר"פ) בבתי החולים הממשלתיים.
כן היה היועץ המשפטי הראשון שהביע בפני בית המשפט עמדה ליברלית ביחס לזכות למות בכבוד, ולמעשה קבע כי משחולה מסרב בדעה צלולה לטיפול מציל חיים - לא חלה על הרופא חובה משפטית לטפל בו, ולפיכך לא יהיה הרופא שיעמוד מנגד צפוי לאישום בגין גרימת מוות, או הריגה, במחדל.
בכהונתו חודשו לאחר שנים רבות הנחיות היועץ המשפטי לממשלה, המהוות קודכס מחייב בשירות הציבורי.
בין היתר נעשו פעולות באשר לשילוב נשים, בני מיעוטים ובעלי מוגבלויות במגזר הציבורי.
הוא ראה חשיבות לסיוע לאזרח ולתושב הפונה אל מול השלטונות, וכן בסיוע לסניגוריה הציבורית שזה עתה קמה.
הוא הרבה להרצות בפני קהלים שונים, ובימיו שולש כמעט מספר הפניות ללשכת היועץ המשפטי לממשלה.
לקראת הבחירות לראשות הממשלה בין אהוד ברק לאריאל שרון בתחילת שנת 2001 קבע בחוות דעת כי אין זה מסמכותה של ממשלת מעבר לנהל משא ומתן מדיני.
לאחר שחוות הדעת פורסמה, היא נתמכה על ידי שרון והימין וגונתה על ידי ברק ושריו.
רובינשטיין השתתף במשא ומתן לשלום עם המדינות השכנות של מדינת ישראל במשך קרוב לרבע מאה, החל משנת 1977 ועד שנת 2000. הוא אחד הבודדים בישראל שהיה מעורב במשאים ומתנים בכל הגזרות סביב ישראל - מצרים, לבנון, ירדן, סוריה והפלסטינים.
ראשית הדברים במשא ומתן עם מצרים.
בדצמבר 1977 התלווה לדיין במשא ומתן במרוקו בחסות המלך חסן, עם חסן תוהאמי שליח הנשיא סאדאת.
בהמשך השתתף במשא ומתן עם מצרים באמצעות ארצות הברית, וכן במשא ומתן הישיר עם המצרים בהשתתפות ארצות הברית (טירת לידס בבריטניה, יולי 1978).
היה חבר משלחת ישראל לוועידת קמפ דייוויד בספטמבר 1978, ובהמשך, חבר המשלחת למשא ומתן על חוזה השלום בוועידת בליר האוס בוושינגטון (אוקטובר-נובמבר 1978) וכותב דיווחיה היומיומיות לראש הממשלה בגין.
כמו כן השתתף במאמצי ההמשך (ובהם "קמפ דייוויד" 2 בפברואר 1979) עד להשגת חוזה השלום עם מצרים במרץ 1979. רובינשטיין השתתף במשלחת לטקס החתימה בוושינגטון ב-26.3.79, ולקראתו עסק גם במזכר ההסכמה בין ישראל לארצות הברית שנחתם לחיזוק חוזה השלום ביום חתימתו.
הושגו עשרות רבות של הסכמים במגוון תחומים, שלא כולם קוימו, וחלקם קוימו חלקית.
רובינשטיין מילא תפקיד עיקרי בכך שהסכמי נורמליזציה שנערכו בירושלים ייחתמו בה תוך אזכור ירושלים עם שם המלון (כדי שהמצרים יוכלו לומר שהיה זה במערב ולא במזרח ירושלים).
בין ההסכמים ראויה לציון, בין השאר, השגת ההסכם ב-1982 להקמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, שעמד בתמורות העתים.
במקביל היה רובינשטיין מ-1980 חבר הצוות לשיחות האוטונומיה עם מצרים בראשית חיים קוברסקי, מנכ"ל משרד הפנים, וזאת עד הפסקתן באמצע 1982.
ההסכם הושג בסיוע ארצות הברית, לרבות מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ.
בראש משלחת ישראל עמד ד"ר דוד קמחי, מנכ"ל משרד החוץ, וראש משלחת לבנון היה ד"ר אנטואן פתאל, לשעבר מנכ"ל משרד החוץ.
מטעם ארצות הברית ייצגו במשא ומתן השגרירים פיליפ חביב ומוריס דרייפר.
הסובייטים, כתנאי להיותם נותני חסות למדריד יחד עם ארצות הברית, נתבעו והסכימו לחדש יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
היה זה גם תנאי לכל מי שביקשו בהמשך להצטרף למשא ומתן הרב צדדי, ובהם נכללו הודו וסין.
ועידת מדריד התכנסה במליאתה חד פעמית והשתתפו גם סוריה, לבנון וכן מצרים ומיד לאחריה הוחל במשא ומתן דו-צדדי.
במדריד הייתה לחיצת היד הראשונה בין ירדני, פלסטיני וישראלי – רובינשטיין מטעם ישראל, ד"ר עבד אל-סלאם מג'אלי הירדני וד"ר חידר עבד אל-שאפי הפלסטיני.
החל במדריד והמשך בוושינגטון עמד רובינשטיין בשנים 1991–1993 בראש משלחת ישראל במשא ומתן עם הירדנים והפלסטינים.
בוושינגטון החל המשא ומתן בדצמבר 1991 ב"שיחות הספה", שבהן במשך מספר שבועות התנהלו שיחות על המסגרת הדיונית למשא ומתן, אשר בטרם השגחה סירבו הירדנים והפלסטינים להיכנס לאולם הדיונים ועמדו על הפרדה ביניהם.
סוף דבר שהושגה בינואר 1992 הסכמה על שני ערוצי שיחות, הערוץ הירדני ובו תשעה ירדנים ושני פלסטינים והערוץ הפלסטיני ובו תשעה פלסטינים ושני ירדנים, וכן פורום רחב שנקרא "הפגישה הכללית".
עם חילופי הממשל בישראל ביוני 1992 התבקש רובינשטיין על ידי ראש הממשלה החדש-ישן יצחק רבין ע"ה לחזור מתפקיד בו החל, משנה וממלא מקום ליועץ המשפטי לממשלה, לכהונה כמזכיר הממשלה וכראש המשלחת למשא ומתן.
בהמשך הושג (נובמבר 1992) "הסכם סדר היום" עם ירדן, שקבע את מתווה ההמשך בנקודות העיקריות בדרך להשגת הסכם שלום.
ההסכם נחתם בחשאי בראשי תיבות, ורק יום אחרי שנחתם הסכם אוסלו, אשר נעשה במעקף למשלחת ישראל בוושינגטון וללא ידיעתה, נחתם הסכם סדר-היום ב-14.9.93 בטקס צנוע במחלקת המדינה בוושינגטון.
בהסכם אוסלו נכללו נושאים שהיו "טאבו" לפי ההנחיות למשלחת וושינגטון, כמו ירושלים כנושא למשא ומתן, ואשר אושרו לאנשי אוסלו.
רובינשטיין עמד בראש משלחת המשא ומתן לשלום עם ירדן לאורך כל הדרך, ממדריד ב-1991 עד החתימה על חוזה השלום בערבה ב-1994, ולאחר מכן בראש המשלחת למשא ומתן על הסכמי היישום, עד שביולי 1995 התמנה לבית המשפט המחוזי.
יצוין כי עוד החל מאביב 1991, בעיקר יחד עם אפרים הלוי, אז המשנה לראש המוסד, החל רובינשטיין בביקורים חשאיים בירדן שהניחו תשתית ליחסים.
יצוין כי במפגשים חשאיים עם ירדן השתתף רובינשטיין עוד מ-1986, מעת התמנותו לכהונת מזכיר הממשלה, לרבות בפגישות ראשי הממשלה שמיר ורבין עם המלך חוסין ואחיו הנסיך חסן.
חוזה השלום עם ירדן שנחתם ב-26.10.94 כלל, בין השאר, הוראות בדבר הכרה הדדית, כינון יחסים פורמליים בדרג שגרירויות תושבות, הסדרי ביטחון ישירים ללא רכיב בינלאומי כמו שהיה בהסדר עם מצרים, יחסים דו-צדדיים.
רכיבים חיוניים בולטים היו קביעת הגבול בין שתי המדינות והסדרי מים.
גבול זה לא סומן פרט ל-4 ק"מ בדרום ב-1946, וכן הייתה הגדרת-משנה מנדטורית נוספת שקבעה את "קו הנקודות הנמוכות".
במשא-ומתן היו בראש וראשונה שאלות מורכבות הקשורות בהגדרת "אמצע ואדי ערבה" – מהו ואדי זה, האם פירושו נחל כלשהו – אך בפועל אין נחל אחד, גם לא נחל אכזב, המחבר בין חוף מפרץ אילת-עקבה לים המלח; או שמא עמק הערבה, במשמעות רחבה יותר, של השבר הסורי-אפריקאי.
ריחפה מאוד על פני המשא ומתן שאלת אדמות העיבוד של יישובי הערבה, שמאז שנות השבעים היו חלקן, באישור ממשלות ישראל, ממזרח לקו שביתת הנשק, אשר הירדנים ראו בו מימוש ההגדרה מ-1922. ערב הסכם השלום היו 50% מאדמות העיבוד של היישובים בצד המזרחי של קו שביתת הנשק.
לאחר משא ומתן מורכב, שקבוצה מקצועית של ישראלים – וגם ירדנים – השתתפה בו.
הוסכם, ראשית, על חילופי שטחים של כ-40 קמ"ר באופן שכל אדמות העיבוד של יישובי הערבה, למעט צופר, יעברו לריבונות מדינת ישראל, בעוד הירדנים יקבלו שטחי טרשים זהים בגב הערבה.
באופן זה יכלו הירדנים לקבל חזרה בזיקה לקו שביתת הנשק 300 קמ"ר, בפריסה לאורך קו הגבול הארוך (דרישתם הייתה ל-380 קמ"ר) ואילו ישובי הערבה שמרו על אדמות העיבוד בריבונותנו.
שנית, לגבי צופר הושג הסכם למשטר מיוחד של 25 שנה, הניתן להארכה בהסכמה הדדית כתום התקופה.
זאת, בדומה להסדר כזה לגבי נהריים שבצפון.
בענייני המים הושג הסכם מורכב שכלל אספקת מים מדודה לירדן, בעיקר בצפון, תוך "קיזוז" בדרום.
בענייני ביטחון מוסדרים היחסים, כאמור, באורח ישיר בין שתי מערכות הביטחון ללא "תיווך" בינלאומי מסוג כלשהו.
בנאומיו בכנסת לאישור חוזה השלום ובחתימת החוזה בערבה ציין ראש הממשלה רבין, מתוך אנשי השירות הציבורי את רובינשטיין ואת אפרים הלוי, שהיה השליח המיוחד למלך חוסין.
ביולי 2000 השתתף רובינשטיין, לפי הזמנת ראש הממשלה אהוד ברק, בוועידת קמפ דייוויד עם הפלסטינים, אשר נשיא ארצות הברית ביל קלינטון החליט לכנס לשם ניסיון להסכם בין ישראל לפלסטינים, בהשתתפות אהוד ברק, ראש ממשלת ישראל, ויאסר ערפאת המנהיג הפלסטיני.
הוועידה נמשכה כ-15 יום, ולא הוכתרה בהצלחה.
רובינשטיין הוזמן לשם כיועץ המשפטי לממשלה, והוטל עליו על אתר לעסוק בנושא הפליטים, שלגביו הועלתה אפשרות למתווה מפורט, "חבילה" בינלאומית וישראלית שאינה כוללת את זכות השיבה לפלסטינים, אך יש בה פתרונות כספיים בעיקר; ונכללו בה גם זכויות היהודים ממדינות ערב, נושא שרובינשטיין היה בין מקדמיו.
הפלסטינים לא הסכימו לכל הסכם.
רובינשטיין השתתף גם במשא ומתן עם סוריה במפגשי וושינגטון (1999) ושפרדסטאון (2000) בראשות ראש הממשלה אהוד ברק, וזוכר מפגשים אלה כחויה עצובה.
בדרך כלל, בעבודה עם גורמים ערביים בתקופות השונות היה הבסיס לשיח עמהם המגע האישי, שכלל את רכיב הכבוד, החשוב כל כך בכלל ובמיוחד באזורנו.
למשלחת הסורית ניתנה, כנראה הנחיה מגבוה שלא לדבר עם הישראלים אלא באמצעות האמריקנים.
לגופם של דברים תבעו הם, בין השאר, נתח מן הכנרת בהיצמדם לא לקו הבינלאומי אלא לקוי 4 ביוני 1967, שהיו נוחים להם.
זה היה קו אדום מבחינת ראש הממשלה ברק – ולדעת רובינשטיין בצדק.
כהונתו כשופט בית המשפט העליון
ב-24 במאי 2004 מונה לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
מאז ינואר 2015 היה המשנה לנשיאת בית המשפט העליון מרים נאור, לאחר פרישת הנשיא הקודם השופט אשר גרוניס.
כשופט בבית המשפט העליון הרבה רובינשטיין להתייחס למשפט העברי.
בנוסף, רובינשטיין מקנא לשפה העברית ומבקש למצוא מונחים עבריים למילים לועזיות ובפסקי דינו הוא מציין את הסעיפים באותיות עבריות ולא בספרות.
רובינשטיין גם נוהג יותר מרוב עמיתיו לשתף את קוראי פסקי דינו בהתלבטויותיו.
במקרה אחד כתב: "הכרעה זו ניתנת בחירוק שיניים." באחד מפסקי דינו העיד על עצמו: "נטייתי הכללית היא לגמישות המאפשרת "דרכי אמצע" ולא פתרונות של שחור ולבן".
לצדדים בבית המשפט, ובמיוחד לרשויות ציבוריות, הוא המליץ "להאזין להצעות פשרה שמציע בית משפט ...
המועלות לאחר התייעצות ועיון" וכן המליץ שנציג מוסמך של רשויות ציבוריות יגיע לדיון בבית המשפט כדי להתרשם מהדיון, להבין לאן הרוח נוטה ולהחליט בהצעות פשרה בהתאם.
רובינשטיין ישב רבות כשופט בהרכבים שדנו בהתנהלות המדינה, התריע על קלקולים ודרש את תיקונם.
במקרה אחד כתב כלפי פרקליטות המדינה:
"ראוי להקפיד בתצהירים בכלל ולא כל שכן כאלה המוגשים לבתי המשפט על דיוק מרבי, והפקת לקחים תהא במקומה."
הוא הביע דעתו ש:"לטעמי, יש להעלות על נס את חובתה המוגברת של המדינה, אולי יותר מכל בעל דין אחר, להגינות כלפי הזולת, כלפי כולי עלמא, ובוודאי כלפי המתקשר עמה בהסכם.
אין היא ככל "שחקן" במגרשי המשפט הפרטי; גם בעודה בחצרי המשפט הפרטי, חלות עליה חובות הגוף הציבורי" ו"חובת המדינה להגינות יתרה בהתנהגותה בכל דרכיה ברורה לדידי כשמש בצהרי היום, עד כי אינה טעונה אסמכתאות".
בהתאם לכך הוא הביע דעת מיעוט, שלא נתקבלה, בעד קבלת רשות ערעור ותיקון פסק בורר בהתאם לתקנת הציבור כיוון שהמדינה התרשלה ביידוע חברה שנגשה למכרז על הבעייתיות בהצעתה מבחינת עמידה בדרישות התכנון.
על חוסר שביעות רצונו מאי תיקון דברים מסוימים ניתן ללמוד מדבריו:
"חברי ביקש כי הדברים יובאו גם לפני פרקליט המדינה; גם דעתי כך, ויתר על כן, אף לידיעת היועץ המשפטי לממשלה והמפקח הכללי של המשטרה.
איננו כותבים כדי למלא דפים שיהיו כנייר שאין לו הופכין ויעלו עובש, ואולי חיוכים וקריצות על ידי פלוני אלמוני במשטרה או מחוצה לה, אלא כדי שיוטמעו ויופנמו במערך החקירות, לרבות צעדים משמעתיים נגד המתנהגים התנהגות שאינה הולמת, במקרים המתאימים."
"בא כוח הרשם ציין כי נעשית עבודה לתיקון המצב, אך זאת אנו שומעים שנים, ועד בוא הנחמה תצא הנשמה"
למרות זאת, הוא הביע עמדות בעד הרחבת פעילותה של המדינה בתחומי חיים רבים.
למשל, הוא הביע עמדה בעד חוק איסור על זנות והביע הסתייגות ממה שנראה לו כצעד של הפרטתו של מוביל המים הארצי, בביטוי "את אמא אין מוכרים".
הוא הביע התנגדות לחינוך פרטי וייחודי וביכה את "הפרטת היתר ו[ה]אטומיזציה, המכרסמת קשה בין השאר בממלכתיות בחינוך".
במקרה אחר כתב: "כשלעצמי סברתי מזה זמן איפוא, כי אפשר שהמדינה הרחיקה לכת יתר על המידה בהפרטות למיניהן, וכאותה מטוטלת שנעה מקצה לקצה, ראוי לה שתנוח במקומה הראוי, באמצע".
על חוקי מגן כתב: "כשלעצמי, בעקבות ניסיון מצטבר במערכת הממשל, סבורני כי בהחלט ראויה חקיקת חוקים הבאים למנוע אפליה וגם ליצירת העדפה מתקנת.
כאשר הכיר הרוב בבית המשפט ברישום נישואים חד מיניים שנערכו מחוץ לישראל, התנגד לכך רובינשטיין בדעת יחיד מול דעתם של שישה שופטים אחרים.
הוא כתב שאין זה תפקידו של בית המשפט לתת "גושפנקה רשמית של הממלכה ליצירת תא משפחתי, המוכר רק במיעוט קטן ממדינות תבל".
עם זאת, הוא ציין כי יש "הגינות אנושית ומשפטית" בהענקת זכויות כלכליות וחברתיות לזוגות הומוסקסואלים.
רובינשטיין הצטרף לעמדת הרוב שפסלה את "חוק טל" וקבעה שאינו חוקתי.
הוא כתב כי חוק חדש שיסדיר את גיוס החרדים יצטרך לאמץ אמצעים משמעותיים בהרבה, והעלה את האפשרות של מכסות שיגבילו את מספר הפטורים מגיוס מטעמי לימוד תורה.
בפסיקתו זו, כמו ברוב פסיקותיו האחרות, שילב נימוקים רבים מהמקורות המחזקים את עמדתו.
הוא אף כתב כי חוויותיו האישיות כמתפלל בבית כנסת שבו רבים מקבצי הנדבות בני הציבור החרדי, מלמדות אותו על המצוקה שאליה מוביל הסדר הגיוס את הציבור הזה.
הוא נמנה עם השופטים שאישרו, על חודו של קול אחד, את חוק האזרחות והכניסה לישראל, המאפשר למנוע מאזרחים ישראלים להביא לארץ את בני זוגם הפלסטינים.
באופן כללי, רובינשטיין סבר ש"יש מקום לשנות מן "הגישה המצמצמת בנוגע להתערבותם של בתי המשפט בפסקי בוררות" - ולנקוט בגישה המאפשרת לבתי המשפט לתקן טעויות מסוגים מסוימים בפסקי בוררות", עמדה הנמצאת במיעוט בבית המשפט העליון.
בשנת 2018 מונה לפרופסור חבר במסלול הנלווה במחלקה למדע המדינה ובבית הספר פדרמן למדיניות ציבורית וממשל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רובינשטיין לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת טורו בניו יורק ובמכללת שערי משפט.
בספטמבר 2022 נתן הסכמתו לשמש במינוי זמני כיושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, כדי לדון במינויו של הרצי הלוי לרמטכ"ל.
בנוסף, מאז פרישתו נשא בתפקידים הבאים:
יו"ר נשיאות תנועת של"מ – שירות לאומי למבוגר, של חברת המתנ"סים (2017 – 2022)
יו"ר המועצה הציבורית המייעצת ליחידה למאבק בגזענות במשרד המשפטים (2017– 2023)
יו"ר הוועדה הציבורית לעניין זכויות יתומי צה"ל במשרד הביטחון (2021 – 2022 : הוגש דו"ח לשר הביטחון)
יו"ר הוועדה הציבורית של "עיגול לטובה" (מ-2018)
חבר המועצה הציבורית של הארכיון הציוני (2019 – 2023)
נשיא המועצה לשימור אתרים (החל מפברואר 2023)
חבר ועדת הסניגוריה הציבורית (בראשות שר המשפטים) החל מ-2021
חבר המועצה הציבורית של "משפחה אחת" לעזר לנפגעי טרור (2021 – 2023)
יו"ר ועדת פרס פתאל – אוניברסיטת חיפה (2023)
יו"ר עמית של ועדת חסידי אומות העולם ביד ושם (2023)
חבר חבר-הנאמנים של המרכז הישראלי להתמכרויות (מ-2018)
יו"ר הוועדה למינוי מנכ"ל/ית בקופת חולים מאוחדת
חבר בוועדה לבחירת נציב תלונות הציבור על שופטים (מ-2025)
יו"ר משותף של עמותת קו משווה (מ-2023)
בנוסף הוא בעל טור ב"ידיעות אחרונות" בענייני משפט ונושאים אחרים והוא מרצה בהתנדבות במקומות רבים על נושאי משפט ותהליך השלום.
באפריל 2025 מונה לכהן כנשיא המכללה האקדמית אשקלון.
חתן "פרס השלום" של קרן גבריאל שרובר על חלקו בשלום עם ירדן.
קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מהסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק ומאוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס חיים הרצוג, אותו קיבל באוגוסט 2018. הפרס מוענק אחת לשנתיים על תרומה ייחודית למדינת ישראל.
זכה בתואר "אביר איכות השלטון" לשנת 2019 בקטגוריית הרשות השופטת.
בשנת 2021 יצא לאור בהוצאת נבו "ספר אליקים רובינשטיין", אסופת מאמרים של משפטנים ישראלים לכבודו של רובינשטיין, בעריכת אהרן ברק, מרים מרקוביץ-ביטון, איילה פרוקצ'יה ורינת סופר.
יקיר המשפט העברי של לשכת עורכי הדין (תשע"ז – 2017)
חתן פרס Chromy 2018 על תרומה לשלום ולמשפט
עיטור פול האריס של רוטרי העולמי ורוטרי ישראל (2022)
ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (2023)
יקיר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (תשפ"ג-2023)
מכתבי הוקרה מאת משה דיין, מנחם בגין, יצחק רבין ויצחק שמיר:
רובינשטיין נשוי למרים, לשעבר המשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים ומנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
בעת מינויו כיועץ משפטי לממשלה, ביקש רובינשטיין כי תתקבל החלטת ממשלה על "הפרדת כוחות" בינו ובין רעיתו.
והיא תהיה כפופה לפרקליטת המדינה בלבד.
לבני הזוג רובינשטיין ארבע בנות.
אחת מהן, שרי, עורכת דין שעסקה מטעם משרד החוץ בנושאי פליטים, נפטרה ב-26 באוקטובר 2016.
אחיו הצעיר, אבי, היה רופא נוירוכירורג, שפנה לעסוק בעריכת דין בתחום רשלנות רפואית.
בשנת 2022 ראה אור הספר שכתב "הניתוח הצליח, החולה מת" (מטר), שעסק במקרים בולטים בהם נתקל בשדה הרפואי-משפטי.
רובינשטיין חיבר ספרים ומאמרים בענייני משפט וממשל והסכסוך הערבי-ישראלי:
שופטי ארץ, הוצאת שוקן, 1980
דרכי שלום, הוצאת משרד הביטחון, 1992
נתיבי ממשל ומשפט, הוצאת משרד הביטחון, 2003
היישוב בימי הבית הלאומי, העורך בנימין אליאב, הפרק: "מיישוב למדינה מוסדות ומפלגות" עמ' 129–284, הוצאת כתר, 197
"משולחנו של היועץ המשפטי לממשלה" שורשים במשפט 591 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו
על הגבול ועל גבול ישראל-ירדן, דעת, גיליון 170, יוני 2004
לאחר פרישתו היה שותף לעריכת הספר "זיכרון ומשפט - שופטי בית המשפט העליון כותבים על השואה".
אֶלְיָקִים הוא מושב עובדים באזור הצפון ברמות מנשה ממערב ליקנעם, השייך למועצה אזורית מגידו.
שמו של היישוב הוא כשמו הראשון של המלך יהויקים מלך יהודה.
היישוב הוקם בשנת 1949 כמושב עובדים על ידי עולים מתימן, על אדמות הכפר הערבי אום א-זינאת שתושביו נמלטו ממנו במלחמת העצמאות.
עד תחילת 1952 נרשמה עזיבה רבה.
המושב נמצא בסמוך למחלף אליקים על כביש 6 ובסמוך לבא"פ אליקים.
בסמוך למושב השוכן על קו פרשת המים של רמות מנשה מתחיל אפיק הזרימה של נחל תות הזורם לכיוון דרום-מערב, ונחל יקנעם הזורם לכיוון צפון-מזרח.
אֶליָקוּם צוּנְזֶר (בכתיב יידי: צונזער; 13 באוקטובר 1836, ב' בחשוון תקצ"ז?, וילנה – 22 בספטמבר 1913, כ' באלול תרע"ג, ניו יורק), שנודע בכינויו אליקום בדחן, היה בדחן ומשורר יידי ידוע במזרח אירופה ובהמשך בארצות הברית.
צונזר נולד בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (ליטא), בנו של נגר.
בצעירותו למד את המקצוע תוך שהוא משמש עוזר חזן.
בגיל 16 גויס בכפייה לצבא הרוסי, אך כעבור שנה שוחרר עקב ביטול הגזרה.
לאחר שחרורו עבד כחייט רוקם בקובנה, שם החל עוסק בחריזה והופיע כבדחן בחתונות ושמחות.
בעקבות הצלחתו זאת החליט להתמקצע בתחום זה.
ב-1861 הגיע לווילנה, ושם כונה "אליקום הבדחן".
ב-1862 פורסם ספר שיריו הראשון והוא החל להתפרסם.
בשיריו ביקר את ה"אצולה היהודית" השוכחת את ארץ ישראל, עסק בסבל יהודי הגולה ובגעגועים לארץ ישראל.
בשנת 1871 נפטרו ארבעה מילדיו במחלת הכולרה, ושנה לאחר מכן מתה גם אשתו, בן שנותר נהרג בתאונה.
בשיריו שלאחר מכן החל גם להביע את צערו.
לאחר נישואיו בשנית עבר למינסק, שם עבד ככתב בעיתון ביידיש "קול העם".
בשלב זה כבר היה מפורסם כמשורר, חרזן ובדחן.
לאחר פרעות 1881 החל לתמוך בציונות ובתנועת ביל"ו.
בשנת 1889 היגר צונזר לניו יורק, שם המשיך בחיבור שירים והתפרנס מבית דפוס שפתח.
הוא נפטר בניו יורק בשנת 1913.
מילדותו נטה לחבר מנגינות וחרוזים ביידיש, ומגיל צעיר יצא שמו כמאלתר מבריק וכבעל חוש מיוחד במינו לשירי עם ביידיש ולפולקלור.
בחר לכתוב ביידיש, על אף שזמן קצר בצעירותו נהה אחרי ההשכלה העברית, ובשנות ה-80 (של המאה ה-19) אף התקרב אל תנועת "חובבי ציון".
איציק מאנגר כינה את צונזר "משמח היהודים הגדול בדורו".
מתקופת התקרבותו אל התנועה הציונית נותר שירו המפורסם "די סאָכֶע" (ביידיש: המחרשה).
שיר זה פשט בחבורות הציוניות הצעירות, הושר במסיבות ובהתכנסויות, וכמעט שהיה להמנון של צעירי הציונים בווילנה.
תרגומו של צונזער לשירו נכתב בלשון מקראית נמלצת, למרות שהמקור ביידיש נכתב בלשון עממית ופשוטה.
לימים עיבד נח שפירא את השיר לעברית קלה יותר, והוא זה המושר עד היום ושמו "במחרשתי".
צונזר שילב ביצירתו כושר אלתור מילולי עם כושר אלתור של לחנים עממיים.
הוא זכה לפרסום רב בחייו והיה אחת הדמויות העממיות היותר מוכרות אצל היהודים דוברי היידיש במזרח אירופה, ולימים גם בארצות הברית.
הוא אסף, כינס והוציא לאור למעלה מתשעים כרכים של שירים, ובהם אנתולוגיות, ספרוני שירים ושירי עם משלו.
ספריו נדפסו בבתי דפוס בווילנה, בניו יורק ובברלין.
בבית הספרים הלאומי בירושלים נמצאים כארבעים מספריו, כולם ביידיש.
כלל יצירתו לא תורגם לעברית.
חלק משיריו עובדו על ידי אברהם הורוויץ.
אליקים כַּרמוֹלי (Carmoly; תקס"ב, 5 באוגוסט 1802 זולץ, אלזס - י' באדר א' תרל"ה, 15 בפברואר 1875 פרנקפורט) היה רב, ביבליוגרף ואספן של כתבי יד עבריים.
אליקים בן דוד בן יששכר בן יהודה בן אליעזר בן מאיר כרמולי, נקרא גם "גשטל בן דוד בֶּר".
כפי הנראה שם המשפחה "כרמולי" אינו מקורי וייתכן שנבחר על ידו בגלל העיר קולמאר, בירתו של אחד מחבלי אלזס, שבה למד כרמולי תורה.
רבותיו היו הרב אהרן וורמס ממץ (תלמיד רבי אריה לייב גינצבורג, בעל ה"שאגת אריה") והרב דוד טבלי שייאר ממיינץ.
ילדותו ונעוריו בחבל אלזס בעל האוכלוסייה המעורבת גרמנית - צרפתית הקנו לו שליטה הן בגרמנית והן בצרפתית.
יש בעובדה זו כדי להסביר את התחנות הגאוגרפיות השונות בחייו.
כרמולי התמחה במחקר ביבליוגרפי של כתבי יד עבריים.
שנים אחדות עשה כרמולי כספרן בספרייה הלאומית בפריז, שם היה אחראי על מדור כתבי היד העבריים.
בשנת 1832 מונה כרמולי לרבה של הקהילה היהודית בבריסל.
לצד עיסוקיו כרב קהילה וכאב"ד עסק גם בשיפור החינוך שניתן באותה העת לילדיהם של עניי הקהילה.
בכהנו שם נחשב כרמולי לרב 'מתקדם', שכן נשא את דרשותיו בצרפתית ולא ביידיש.
תדמית זאת עמדה לו לרועץ שכן ב-1839 נאלץ כרמולי לפרוש משום שנחשד בנטייה ליהדות הרפורמית.
לאחר עזיבתו את בריסל ישב תחילה בפריז ולאחר מכן בפרנקפורט.
בשנים אלה עסק במחקרים ענפים בתחום הביבליוגרפיה העברית.
כרמולי החזיק ברשותו אוסף ספרים גדול שהתפזר אחרי פטירתו.
כרמולי אף העביר כתב יד של מדרש פסיקתא דרב כהנא שהיה בידו לרבי שלמה בובר על מנת שיוציא לאור מהדורה מדעית של המדרש.
קטלוג של האוסף יצא לאור ב-1885.
את חיבורו הראשון, "תולדות גדולי ישראל", התחיל כרמולי לכתוב עוד כשהיה תלמיד של הרב שייער במיינץ.
הכרך הראשון והיחידי יצא לאור בפריז בשנת 1828. בזמן עבודתו בספרייה הלאומית בפריז פרסם מספר מאמרים מדעיים בתחום הביבליוגרפיה העברית, ובזכותם התפרסם כחוקר.
הוא פרסם את מחקריו בצרפתית, גרמנית ועברית, דבר שהעצים את התהודה שעוררו מחקריו.
לצד מחקריו בביבליוגרפיה, כרמולי עסק גם בהיסטוריה של אישים, משפחות וקהילות.
בשנת 1829 כתב מחקר בצרפתית בשם Wessely et ses e'crits (וייזל וכתביו).
בשנת 1831 הוציא לאור את ספר המסע של רבי פתחיה מרגנשבורג בתוספת תרגום לצרפתית.
בשנת 1833 פרסם מחקר בצרפתית על תולדות הכוזרים במאה העשירית.
בשנת 1834 פרסם בבריסל את האגרות המיוחסות לאלדד הדני.
בשנת 1840 פרסם מחקר על תורת הרפואה של הרמב"ם (רק חלק א' התפרסם).
ביו השנים 1841 ו-1844 ערך את כתב העת המחקרי Revue orientale שיצא בבריסל ובו פורסמו מרבית המאמרים שכתב.
בקרב מאמרים אלו בולטים במיוחד מחקריו ההיסטוריים על תולדות הקהילות היהודיות במרוקו, אלג'יר, תוניס, טריפולי שבלוב, צרפת, איטליה ובלגיה.
בשנות השישים של המאה ה-19 פרסם את ספר אמרי שפר לרבי אבשלום מזרחי.
לספר מצורפים הקדמה ונספח שכתב כרמולי.
בתוספות אלו מצורפים גם פיוטים פרי עטו של כרמולי.
בשנת 1842 פרסם חיבור בשם עקטאן דמר יעקב, שהציג ככתב יד עתיק שבו דברי הנוסע "מר יעקב" שהגיע לארץ כוזריא ומצא שם את בני שמעון, שמלכיהם התגיירו והפכו יהודים.
חוקרים מסוימים מאסכולת חכמת ישראל כגון שד"ל ולפי האנציקלופדיה העברית גם צונץ, שטיינשניידר ושלמה יהודה רפפורט (שי"ר) לא החשיבו את מחקריו של כרמולי.
הם טענו שעבודתו כמהדיר וחוקר אינה דקדקנית די הצורך ועקב כך נופלות בה טעויות.
יוסט ראה בו רמאי, וכמוהו גם גרשם שלום, ומיכאל איש-שלום דורות אחריו, האשימו את כרמולי בזיוף מכוון של האיגרת המיוחסת לרבי יצחק חילו.
לצד הטענה שלא תמיד ניתן להסתמך על מחקריו, הרי שבאנציקלופדיה היהודית נטען שגם פסילה גורפת של עבודתו אינה מבוססת דיה.
אליקים כרמולי הדפיס ופרסם שיר הזדמנות לכבודו של מלך צרפת, לואי פיליפ הראשון.
ובכך חידש שימוש נושן בסוגת "שירי ההזדמנות".
השיר נדפס בשנת תק"צ 1830, בעיר מץ, בדפוס יהודי כנראה, של פרוספר ויטרסהיים.
שיר לכבוד לואיס פילפוס הראשון מלך הצרפתים, ביום נשאו כתר מלכותו, מאת אליקים כרמולי, מץ: פרוספר ויטרסהיים, תק"ץ.
אלה המסעות: אשר הם נוסעים כל הרוצה ללכת להשתטח על קברי האבות, אשר בארץ ישראל, עם סימני כתבי הקברות, על ידי כמוהר"ר אליקים כרמולי, דפוס א.
דברי הימים לבני יחייא, פרנקפורט על המיין: י' קויפמאן: (דפוסי לעהרבערגער ושותפו), תר"י.
חקקי אבן: בפטיש יפוצץ סלע, על מצבות וציונים, אשר נקבצו ונאספו יחד על ידי הרב אליקים כרמולי, פריז: תרכ"א.
העורבים ובני יונה: מחקר על יוחסין של משפחות הכהן רפפורט (העורבים) ומשפחת יונגיטיבין (בני היונה) נדפס ברעדעלהיים ה'תרכ"א
טעם זקנים, מאת אליעזר אשכנזי מתוניס, קיבוץ חיבורים וכתובים ושירים בענייני החכמה, אספתים ולקטתים מכתבי יד שונים, פרנקפורט ענ' מיין: דפוס י"ג וויללער, תרט"ו.
מבשרת ציון: אגרות על עשרת השבטים מתוך כתבי יד, מאת אליקים כרמולי, קדם ירושלים תשל"א 1971.
ספור אלדד הדני: אודות עשרת השבטים ונהר סמבטיון; ונלוה אליו אגרתא דשדר אליקים כרמולי למר שאול ריש גלותא דבגדאד, פריז: דפוס אפרים האדאמר, תקפ"ח.
שיר לכבוד לואיס פילפוס הראשון מלך הצרפתים, ביום נשאו כתר מלכותו [בעברית ובצרפתית], מאת אליקים כרמולי, מץ: פרוספר ויטרסהיים, תק"צ.
ספר אגודת אגדות, יכלכל עקטאן דמר יעקב, אלה המסעות, מבשרת ציון, יצאו לאור לראשונה, בשנת תר"א ותר"ב ונדפסו בתוספת איזה מעלות כמהור"ר אליקים כרמולי, ירושלים: דפוס א"מ לונץ, אלף ושמונה מאות ושש עשרה לחורבן [תרמ"ה].
תולדות גדולי ישראל, חדשות וגם ישנות אשר עשו להם שמות בארץ בתורה, חכמה ומוסר על פי סדר אלפא ביתא, אליקים כרמולי.
(אשדוד: מכון זיכרון קדושי פולין, תשנ"ח 1998).
רבנו אליקים ב"ר משולם הלוי (בערך ד'תש"צ, 1030 – ד'תת"ס, 1100) היה מגדולי חכמי אשכנז בדורו של רש"י וחותנו של רבי יצחק ב"ר אשר הלוי (ריב"א).
חייו של רבינו אליקים ב"ר משולם הלוי התרכזו בשלוש "ערי שו"ם" (שפירא, וורמייזא ומגנצא).
הוא קיבל תורה מתלמידיו של רבנו גרשום מאור הגולה, רבי יצחק הלוי סג"ל בוורמייזא, ואחר כך גם מרבי יצחק ב"ר יהודה במגנצא.
בימי שבתו במגנצא היה חלק מחבורת החכמים הנקראת "חכמי מגנצא" שעסקו בסידור תורת רבותיהם על התלמוד, הפירושים הידועים לנו כיום כפירושי רבנו גרשום על התלמוד הם פרי יצירתם של חכמים אלו.
בסוף ימיו עבר לשפירא, שם שימש כרב וראש ישיבה ושם נפטר בערך בשנת ד'תת"ס (1100), את מקומו ירש חתנו הריב"א, שהיה ראש וראשון לבעלי התוספות באשכנז.
מלבד בתו שהייתה נשואה לריב"א (ששמה אינו ידוע), נמצאו גם המצבות של שתיים מבנותיו, חנה (נפטרה ד'תתמ"ג) ופריצא (נפטרה ד'תתמ"ח).
מקום הולדתו אינו ידוע, אך מצבותיהן של בנותיו שנפטרו בחייו נמצאו בבית הקברות הישן בוורמייזא, דבר המעיד שככל הנראה הוא התגורר שם עד לעת זקנותו.
רבותיו של רבינו אליקים היו גם רבותיו של רש"י, והמהרש"ל אף מציין שהיו חברים.
גם בספר "הפרד"ס" מבית מדרשו של רש"י מובאים תקנות והנהגות ממנו, אמנם רש"י איננו מציין אליו בפירושו ואף הוא מציין לרש"י רק פעם אחת ברמז, שאף הוא מוטל בספק.
רבי אליקים חיבר פירוש לארבעה מסדרי התלמוד בבלי (פרט לסדר זרעים וטהרות) אך רובו ככולו אבד, כמו תורת רוב חכמי אותו הדור, מחמת פירושו של רש"י שהיה מצוי ושימושי יותר.
פירושו לסדר קדשים היה לעיני רבינו בצלאל אשכנזי, שעשה בו שימוש בספרו שיטה מקובצת, אך רוב פירושיו אבדו ולא נשתייר מהם כמעט זכר למעט קטעים בודדים המבאים בספרי ראשונים אחרים.
גורל שונה היה לפירושו על מסכת יומא שנשתייר כמעט בשלימות, ויצא לאור על ידי חברת מקיצי נרדמים בשנת תשכ"ד.
שרידים מפירושו למסכת תענית יצאו לאור בשנת תשי"ט על ידי מוסד הרב קוק בשם "שרידים מפירוש הר"א".
לדעת אברהם אפשטיין רבי אליקים היה חלק מהעורכים של קונטרס מגנצא, שנקרא בטעות "פירוש רבנו גרשום".
אבל חוקרים מאוחרים יותר חלקו על קביעה זו, לאור גילויי פירושיו העצמיים והשוני ביניהם לבין קונטרס מגנצא.
י"מ תא-שמע אמר שרבי אליקים בסך הכל שיקע פירושים רבים מקונטרס מגנצא בפירושו, וחכמי צרפת שלא היה בידיהם קונטרס מגנצא, הביאו משם את המובאות מקונטרס מגנצא.
מלבד זאת תיקן מספר תקנות שהובאו בשמו בספרי הראשונים.
אליקים-גוסטב בדיאן (12 בדצמבר 1925 – 13 בפברואר 2000) היה פעיל ציבורי ישראלי וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
בדיאן נולד בצ'רנוביץ שברומניה, בה סיים את לימודיו התיכוניים והחל בפעילות בתנועה הציונית המקומית.
במהלך לימודיו פעל כחבר נשיאות אגודת הסטודנטים הציונים "חשמוניאה" וכחבר הנהגה של תנועת הציונים הכלליים "דור חדש".
לאחר מלחמת העולם השנייה ניסה לעלות לארץ ישראל, אולם עוכב על ידי שלטונות המנדט ונשלח למחנה מעצר בקפריסין, בו שהה בין השנים 1947–1949 והיה חבר (מטעם הציונים הכלליים) בוועד העליון של יושבי מחנות המעצר בקפריסין.
עם פינוי המחנות והעלאת תושביהם לישראל, עלה גם בדיאן לישראל והשתקע בחיפה, בה סיים את לימודי ההנדסה בטכניון.
לימים השלים גם תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
פעילותו הציבורית בארץ החלה במסגרת מפלגת הציונים הכלליים.
אחרי שהציונים הכלליים התאחדו עם הפרוגרסיבים למפלגה הליברלית, היה חבר בהנהלה הארצית של המפלגה הליברלית משנת 1964 ומטעמה כיהן כחבר מועצת העיר חיפה (בשנים 1965–1969, 1972–1978).
במקביל, בדיאן נבחר מטעם הליכוד לכנסת התשיעית והיה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת העבודה והרווחה והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
אליקים (אליה) וגה (אלורס-וגה) (7 במאי 1913 – 19 ביולי 2004) היה דוקטור לאגרונומיה, כיהן כראש מחלקת פרחים במכון וולקני, ונחשב ליוזם הקמת ענף הפרחים בישראל.
היה גם פעיל ציוני ויוזם פעילות הסברה לטובת מדיניותה של ישראל.
אלוורס-וגה נולד בדורדרכט שבהולנד למשפחה משכילה ובעלת ערכים ציוניים, ממוצא ספרדי.
עוד כנער שימש כמנהיג מקומי בתנועת "בני עמנו" הציונית שבדורדרכט.
את הכשרתו המקצועית לקראת עלייה לארץ ישראל בחר לעשות משנת 1938 בבית הספר הגבוה לחקלאות של אוניברסיטת וגנינגן.
בשנת 1940 פגש את מרתה ויילר מרוטרדם, לה נישא באוגוסט 1942.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק בתנועת המחתרת ההולנדית שפעלה נגד השלטון הנאצי.
לאחר המלחמה ניהלו בני הזוג וגה את רשת החלוצים של ארגון "הכשרה ועלייה".
בשנת 1947 עלה ד"ר וגה לארץ-ישראל במסגרת ההעפלה והתגורר תחילה בעפולה ובהמשך בירושלים.
בשנת 1955 נקרא וגה לנהל את יחידת המחקר לפרחים בבית דגן, והוא החל לנהל תחנות ניסויים בכמה מוקדים בארץ.
הוא פיתח זן חדש של סייפן (גלדיולה) לו קרא על שם אחותו "חנה", ובהמשך פנה להרכבת זנים חזקים יותר של ורדים, ציפורנים וגרברות.
בשנת 1960 השלים וגה את תואר הדוקטור שלו באוניברסיטת וגנינגן בהולנד בנושא "סיכונים וסיכויים בגידול בצלי פרחים בישראל".
בד בבד המשיך ד"ר וגה להשקיע בתחום המחקר הגנטי שנחשב לחדש, יחסית, בזמנו.
לאחר מלחמת ששת הימים ניהל ד"ר וגה ניסויים בגידול צבעונים בגולן.
ניסויים אלו הוכתרו בהצלחה והיו בסיס לשיתוף פעולה כלכלי עם חברה הולנדית.
בשנת 1978 יצא ד"ר וגה לגמלאות והתנדב בסיוע להתיישבות החדשה בהרי יהודה, בה תמך רעיונית.
במהלך מלחמת שלום הגליל, מעמדה של המדיניות הישראלית במדינות המערב הגיע לשפל.
ד"ר וגה, כמי שניהל קשר שוטף עם אישים רבים בהולנד, פעל להקים את ארגון "מידע" MEDA, שישמש כגוף הסברתי למדיניות ישראל בתקשורת ההולנדית.
על ועדת ההיגוי של הארגון, אותו ניהל בעצמו, נמנו חברי פרלמנט הולנדיים ושגרירים לשעבר.
ד"ר וגה ניהל קשרים שוטפים עם גופי התקשורת ההולנדים בהם התראיין, ואף שלח חומר המצדד במדיניות הישראלית.
בהמשך אף הוציא הארגון לאור עיתון הסברתי שנשלח למעצבי המדיניות ההולנדיים.
בשנת 1999 הוענק לד"ר וגה פרס ממועצת הפרחים כהוקרה על תרומתו לענף הפרחים בישראל.
אליקים גוֹטְהוֹלְד וַיְיל (Gotthold Eljakim Weil; 13 במאי 1882, כ"ד באייר תרמ"ב, ברלין, גרמניה – 25 באפריל 1960, כ"ח בניסן תש"ך, ירושלים) היה מזרחן, פילולוג וספרן יהודי-גרמני-ישראלי, פרופסור לפילולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט ובאוניברסיטה העברית בירושלים, מייסד המחלקה המזרחנית של הספרייה המלכותית בברלין ומנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
וייל נולד בברלין בירת גרמניה, בנו של דוד וייל, מורה, והנרייטֶה, ונינו של הרב הראשי של ברלין מאיר בן שמחה וייל.
למד באוניברסיטת ברלין ובבית הספר הגבוה לחכמת ישראל בברלין, שם היה בין היתר תלמידו של מוריץ שטיינשניידר.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת ברלין היה מראשוני החברים באגודה הציונית, ובבית הספר הגבוה לחכמת ישראל ייסד עם חבריו ללימודים ד"ר יהודה לייב מאגנס וד"ר מקס שלזינגר, את האגודה הלאומית.
בשנת 1906 התקבל לעבודה כספרן בספרייה המלכותית בברלין, ובשנת 1918 ייסד בה את המחלקה המזרחנית והיה למנהלהּ.
בשנים 1920–1931 היה דוֹצֵנְט (פרופסור שלא מן המניין) לפילולוגיה שמית ולתרבות אסלאמית באוניברסיטת ברלין, ומשנת 1931 פרופסור מן המניין לפילולוגיה שמית באוניברסיטת פרנקפורט (במקומו של פרופ' יוסף הורוביץ).
בתפקידיו האקדמיים עמד בקשר עם המכון למדעי המזרח של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנותיו בפרנקפורט היה "מנהל פוקד" של המכון.
בשנת 1934 איבד את משרתו, כמו פרופסורים יהודים אחרים בגרמניה הנאצית, בעקבות החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור לפילולוגיה טורקית ולספרות ובלשנות ערבית.
במקביל התמנה כמנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
וייל החליף בתפקידו את פרופ' שמואל הוגו ברגמן אשר כיהן בתפקיד חמש עשרה שנה והתפטר בשנת 1935 לאחר שהתמנה לרקטור האוניברסיטה העברית.
וייל כיהן כמנהל בית הספרים במשך אחת עשרה שנה, החל מיום 3 בספטמבר 1935 ועד ליום 30 בספטמבר 1946. במשך תקופה זו, וייל הקדיש את עצמו אך ורק להנהלת בית הספרים, וויתר על עיסוקים אקדמיים אחרים.
בעת כניסת וייל לתפקיד שרר בבית הספרים אי-סדר: ספרים רבים בקטלוג לא אותרו ואחרים כלל לא קוטלגו.
על כך כתב וייל: "לפיכך ראיתי בראשית עבודתי כתפקידי הראשון במעלה, ליצור את 'הסדר' הדרוש במבנה בית-הספרים".
עם כניסתו לתפקיד בשנת 1935, החליט וייל לערוך מפקד כללי בבית הספרים אשר העסיק את כל עובדיו במשך חודשיים.
לאחר מכן, במשך אחת עשרה שנותיו כמנהל בית הספרים, ערך וייל רפורמות בכל היבטי ניהולו לרבות שיטת הקטלוג, ארגון המרחב הפיזי של המבנה, ארגון המחסן וחלוקת העבודה בין העובדים.
כמו כן, נפתחו מספר אולמות קריאה נוספים של בית הספרים הלאומי בנוסף לאולם הקריאה המרכזי בהר הצופים.
בשנת 1946 התפטר מהנהלת בית הספרים הלאומי כדי לחזור ולהתרכז בעבודתו האקדמית.
בסיום עבודתו של וייל כמנהל בית הספרים החזיק המוסד כ-450,000 כרכים, לעומת 300,000 בעת כניסתו לתפקיד.
בשנת 1952 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה.
וייל הלך לעולמו ב-25 באפריל 1960 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
להלן רשימת פרסומיו של וייל:
מקומן של הספריות בתרבות אומות העולם ועם ישראל / מאת ג' וייל, ירושלים: עין חרוד, דפוס הקיבוץ המאוחד, תש"ד.
תשובת הרמב"ם בשאלת הקץ הקצוב לחיים / הוציא לאור במקור הערבי, תרגם לגרמנית והוסיף מבוא, דיון והערות: גוטהולד אלייקים וייל; ערך את הוצאת הנוסח הערבי, תרגמו לעברית בלוויית תרגום עברי של המבוא, הדיון וההערות, ועידכן את ההערות: מיכאל שורץ, תל אביב: פפירוס, תשל"ט-1979.
דין וחשבון על הנהלת בית-הספרים הלאמי והאוניברסיטאי / מאת ג' וייל, ירושלים: דפוס קואופרטיבי "אחווה" בע"מ, 1947.
ספר היובל לכבוד פרופיסור אליקים ג' וייל: למלאת לו שבעים שנה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשי"ג.
הרב אליקים גצל פשקס (נולד בי' באב תרצ"ד; 22 ביולי 1934) הוא ראש ישיבת גבעת שאול בירושלים.
נולד בווינה לנתן פייטל (צאצא של הרב יונגרייז בעל ה"מעדני אשר") ולחיה היינה.
אביו שימש כראש הקהל של יהודי וינה.
בזכות קשריו של אביו, פשקס שרד את השואה באמצעות הסתרתו אצל גויה במשך עשרה חודשים.
אחרי המלחמה למד בישיבת מאקווא שבהונגריה.
כיוון ששם למדו הלכות מעשיות בלבד, גבר בו הרצון לעלות לארץ ישראל כדי ללמוד בישיבה בסגנון ליטאי.
בגיל חמש עשרה עלה לארץ, יחד עם אחיו ברוך, הקטן ממנו בשנה, והתקבל לישיבת פוניבז'.
לאחר שלמד שם כחודש החליט, בהתייעצות עם החזון איש, לעבור לישיבת באר יעקב.
בעת לימודיו בישיבה זו התקרב אל ראש הישיבה הרב משה שמואל שפירא, ואף למד עמו בחברותא במשך חמש שנים.
הוא גם התקרב למשגיח הישיבה - הרב שלמה וולבה.
לאחר מכן למד שלוש שנים נוספות בישיבת פוניבז'.
בגיל 25 התמנה למגיד שיעור בישיבת "באר יעקב".
שלוש שנים לאחר מכן נישא לאסתר לבית דרנגר מבלגיה.
לימד בישיבה במשך כ-22 שנים, עד לעזיבתו של המשגיח הרב וולבה.
לאחר התייעצות עם הסטייפלר, עבר לגור בבני ברק אחר כך כיהן כר"מ בישיבת כנסת יצחק (חדרה), וכן שימש כר"מ במתיבתא תפארת ישראל של חסידות בויאן.
בחודש אלול תשנ"ד (1994) נפתחה על ידי הרב וולבה ישיבה בשכונת גבעת שאול בירושלים, שנקראה "ישיבת גבעת שאול" על שם מיקומה (כעבור זמן הועתקה הישיבה לרח' אהלי יוסף שבשכונת גבעת משה, אך שמה נשאר), והוא נקרא לשמש בה כראש הישיבה.
תחילה נהג למסור שיעורים יומיים לתלמידי השנה השלישית, אך כיום הוא מוסר אחת לשבוע שיעור כללי לכל הישיבה ושיעורי "חבורה" לתלמידי ה"קיבוץ".
הוא איננו נושא בעול ניהול הישיבה, דבר שמאפשר לו להקדיש את כל זמנו להרבצת תורה לתלמידיו בישיבה.
שיטתו בלימוד היא "שיטת בריסק", על פי דרכו של רבו הרב משה שמואל שפירא.
הנהגותיו הן על פי שיטת החזון איש, בפסק ההלכה הוא נמשך אחר הרב יוסף שלום אלישיב.
בדרכי המוסר הוא הולך בדרכו של רבו המובהק הרב שלמה וולבה, ואחר פטירת רבו נהג להתייעץ בנושאים אלו עם משגיח ישיבת כנסת חזקיהו הרב דב יפה.
כמו כן היה מרבה להתייעץ עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
בין חתניו הרב אברהם קירשנבאום, ר"מ בישיבת נחלת הלויים בחיפה; אברהם זורייבין, ר"מ ב"גבעת שאול"; והרב משה זאב איתן, ר"מ בישיבת נתיבות חכמה.
עיטורי מגילה - על מסכת מגילה, מהדורה ה' ירושלים תשס"ז
אליקום שפירא (27 בדצמבר 1926 - 3 בפברואר 2014) היה מנצח ישראלי בינלאומי.
בתקופת מלחמת העצמאות היה האקורדיוניסט של להקת הצ'יזבטרון ומיד לאחריה נסע להשתלמות בארצות הברית.
שפירא היה תלמידו של ליאונרד ברנשטיין, שמינה אותו לאחד מעוזרי המנצח שלו בפילהרמונית של ניו יורק.
הוא למד גם אצל סרגיי קוסביצקי בטנגלווד ובג'וליארד.
אליקום שפירא היה עוזר למנצח בתזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו וניצח על הפילהרמונית של ניו יורק במסעות קונצרטים בקנדה וביפן בעונת 1960-61. בשנים 1962-67 כיהן כמנצח חבר בתזמורת הסימפונית של בוסטון.
בשנת 1969 התמנה שפירא למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מאלמה בשוודיה ובתפקיד זה כיהן עד 1974. בשנים 1975-79 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של אדלאיד באוסטרליה.
כמו כן ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ארנהם בהולנד.
בשנת 1972 ערך שפירא את ההקלטה המסחרית הראשונה שלו, הסימפוניה בפה מינור של אנטון ברוקנר, עם התזמורת הסימפונית של לונדון.
עם תזמורת זו הקליט גם את האוברטורה בסול מינור של ברוקנר.
הקלטותיו הסימפוניות האחרות כוללות את הסימפוניות הראשונה והשנייה של ליאונרד ברנשטיין.
כן הקליט יצירות אחרות מן הרפרטואר המקובל עם תזמורות שונות, כמו גם שירים ישראלים, שירים תימניים ושירי יידיש עם זמרים פופולריים.
אליקים היה מופקד על בית המלך בימי חזקיהו מלך יהודה.
היה בין שלושת השרים אשר היו מופקדים על המשא ומתן עם רבשקה בשם חזקיהו.
מִשְׂרָתוֹ של אליקים הייתה קיימת עוד בזמנו של שלמה והייתה מופקדת בידי אחישר.
בזמנו של אחאב, המשרה הייתה מופקדת בידי עובדיהו.
שמות שני השרים הראשונים מעלים קושי.
ישעיה, אשר ניבא בזמנו של חזקיה, מנבא על גירושו של שבנא:
ייתכן כי ישעיה ייעד את התפקיד לאליקים בן חלקיהו.
יש הסוברים, כי שבנא לא היה יהודי ולא התקבל בעין יפה בחצר המלך ובחוגים נוספים בעם וזאת ערב המרד בסנחריב.
לדעת חוקרים אלו העלה חזקיה את אליקים בדרגה.
לפי הכתוב ניכר נושא המשרה אֲשֶׁר עַל-הַבָּיִת בלבושו.
כמו כן ניכר גם מעמדו הרם המשתקף בכתוב: בידיו הופקד "מַפְתֵּחַ בֵּית-דָּוִד", סמל למעמדו הרם משאר נושאי התפקידים אשר בבית המלך.
אליקים היה בין שלושת השרים, אשר נשלחו לנהל משא ומתן עם רבשקה.
ביחד עמם הוא מבקש מרבשקה לדבר ארמית.
הם חוזרים אל המלך, אבלים וקרועי בגדים.
לאחר נאומו של רבשקה נשלחים השרים מטעם חזקיה ואליקים ביניהם לישעיה הנביא.
תפקידו של אליקים על פי יוסף בן מתתיהו הוא סוכן הממלכה.
כמו כן במשלחת אל רבשקה, אליקים אצל בן מתיתיהו הוא הדובר היחידי, אשר חשש שהעם יבין את דבריו של רבשקה וביקשו לדבר סורית.
רבשקה על פי בן מתיתיהו מסרב ומדבר עברית.
אליקים מנגאלה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם באוריינטה פטרולרו.
מנגאלה נולד בקולומב שבאיל-דה-פראנס אך גדל והתחנך באזור העיר נאמור שבוולוניה הבלגית.
את שנות הנוער שלו העביר בקבוצות באזור מגוריו וב-2008 כאשר עבר לשחק לראשונה בבוגרים חתם בקבוצת סטנדרד לייז' מהליגה הבלגית הראשונה.
הוא שיחק בשורותיה במשך 3 עונות בהן שיחק 100 משחקים ובקיץ 2011 עבר לשורות פורטו יחד עם סטיבן דיפור תמורת 6 מיליון אירו.
בקיץ 2014 עבר מנגאלה למנצ'סטר סיטי האנגלית תמורת 40 מיליון אירו, במה שנחשבת לאחת ההעברות היקרות ביותר בשביל בלם.
ב-30 באוגוסט 2016 הושאל מנגלה לולנסיה הספרדית.
ב-31 בינואר 2018 הושאל מנגלה לאברטון.
ב-12 באוגוסט 2019 עזב את מנצ'סטר סיטי וחתם לשנתיים בולנסיה בהעברה חופשית.
ב-20 בינואר 2022 חתם בסנט אטיין עד לסוף העונה.
ב-7 באוגוסט 2023 חזר לפורטוגל וחתם באשטוריל לעונה אחת.
כמי שגדל בבלגיה מגיל 5, הוא זומן לנבחרות הצעירות של בלגיה אולם לא שיחק בשורותיה.
ב-2009 זומן לנבחרת הצעירה של צרפת ואף התמנה לסגן-קפטן הנבחרת.
במאי 2013 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של צרפת אך שיחק רק במשחק אחד בשורותיה ב-2013. למרות מספר הופעות מועט הוא נבחר להיות בסגל צרפת למונדיאל 2014 אך לא זכה לדקות משחק במהלך הטורניר.
רבי אליקים געצל (גטשליק) שלזינגר (ה'תקע"ג 1813, פלהינגן - ה'תר"ס 1900) היה דיין בהמבורג ורב הקלויז הישן והחדש כחמישים שנה, כיהן גם כרבה של המבורג לתקופה קצרה.
ידוע כתלמידו המובהק של יעקב אטלינגר בעל הערוך לנר.
נולד לדוד ואדל (לבית אטלינגר) בב' באב תקע"ג (29 ביולי 1813) בעיר פלהינגן (סמוך לקרלסרוהה).
למד אצל רבי יוסף עטטלינגר ואצל רבי ליב בדננהיימר בקרלסרוה.
אחר כך למד בישיבת רבי יעקב אטלינגר (הערוך לנר) במנהיים.
בשנת תקצ"ו כשנתמנה הערוך לנר לכהן כרבה של אלטונה, לקח עמו את תלמידו רבי אליקים ואת רבי שמעיהו הלוי לייסד שם ישיבה.
כאשר רבי אליקים מונה לכהן כראש הישיבה שם.
באותה תקופה היה מוסר בשבתות שיעורים בקהילת וונדסבק.
בשנת תר"ה, לאחר פטירת רבי יוסף הנובר, בכ"ג באב, נבחר לכהן כמוסר השיעורים בקלויז הישן והחדש בהמבורג, שם כיהן בתפקיד כחמשים שנה.
לאחר פטירת רבי אשר אנשיל שטרן רבה של המבורג מונה למלאות את מקומו בתפקיד.
לאחר כשנה התפטר בעקבות מחלוקת בפרשת קידושי טעות שהייתה בהמבורג.
נפטר בשעת קבלת שבת כ' באלול תר"ס (14 בספטמבר 1900).
נקבר ביום ראשון שלאחריו בבית הקברות לנגנפלדה בהמבורג.
היה נשוי לחוה ביילא, ולהם ארבעה בנים.
דוד - חתן רבי מרדכי מיכאל יפה.
אליעזר ליפמן - אביהם של הרב יחיאל מיכל, מייסד וראש ישיבת קול תורה, וד"ר פאלק שלזינגר, רופא ראשי ומנהל בית החולים שערי צדק.
בנו דוד היה אביו של הרב אליקים שלזינגר.
משה - רב בפיינה ובבינגן.
חנה - נישאה לחבר הר' אברהם שלמה היימן.
שני בניה, הר' ישראל בנציון והר' יוסף עלו לארץ ישראל לאחר ליל הבדולח עם משפחותיהם.
אליקים ירון (11 בפברואר 1937 – 24 בינואר 2016) היה עיתונאי, מתרגם, מחנך, ומרצה לתיאטרון.
היה מבקר התיאטרון, המחול והאופרה בעיתון "מעריב" עד לסגירתו.
בתקופת לימודיו בתיכון הצטרף לתיאטרון הנוער "קלעים" ביוזמתו ובניהולו של עודד קוטלר.
במסגרת זו השתתף במספר הצגות בבימויו של איזי אברהמי.
תקופה זו היוותה עבורו פתיחה מעשית לעיסוק בתיאטרון.
לפני גיוסו לצה"ל הוסמך להוראה בסמינר הקיבוצים.
שירת בצבא בשנים 1960-1957 בלהקת פיקוד הגדנ"ע, וכאסיסטנט של שולמית הראבן בתוכנית "חץ וקשת" בגלי צה"ל.
מתום שירותו הצבאי ועד לשנות ה-80 שימש מחנך ומורה לתולדות האמנות בבית הספר התיכון העירוני י"ד (ויצו) בתל אביב, ולימד גם אנגלית בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
כשנפתח בית הספר לדרמה בסמינר הקיבוצים ב-1970 לימד בו דרמה ותולדות התיאטרון, מיום היווסדו ועד לפרישתו של ירון מהוראה בשנת 2003.
בשנות ה-70 היה מרצה בחוג לתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, ובו בזמן הרצה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
עד הפרישה לגמלאות בשנת 2008 לימד בתוכנית הרב-תחומית באוניברסיטת תל אביב נושאים בתרבות המערב.
אליקים ירון היה נשוי לנילי, אב לשני בנים.
נפטר בתל אביב ב-2016, בגיל 79. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1973 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב, בחוג לספרות עברית ובחוג לספרות אנגלית.
בשנת 1979 קיבל תואר שני בלימודי התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1982 הוענק לו תואר דוקטור באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הדוקטור: "הוראות הבמה – מקומן ותפקידן בדראמה האירופית שלאחר מלחמת העולם השנייה", בהדרכת פרופ' אריה זקס.
בשנות ה-60 המאוחרות היה מבקר תיאטרון בעיתונים "הבוקר" ו"היום" עד לסגירתם.
כמו כן היה מבקר תיאטרון ואמנות בשבועון "מבט חדש" עד לסגירתו.
החל בשנות ה-80 ועד לסגירת העיתון בשנת 2014 היה מבקר תיאטרון ומחול בעיתון מעריב.
המאייר זאב נהג להצמיד קריקטורה משלו לביקורות שפרסם ירון.
כמו כן שימש מבקר התיאטרון ברשת ב' בקול ישראל.
במשך שנים רבות היה מבקר פעיל בתוכנית הרדיו "בימות ובדים", שהייתה בעצם ההזדמנות הראשונה שלו לעסוק בביקורת תיאטרון.
במסגרת עיסוקיו הרב-תחומיים בתולדות האמנות ערך והגיש ברדיו פינה אישית קבועה בשם "תמונות בתערוכה", שבה תיאר בפירוט רב ובהקפדה יצירות אמנות הממוקמות במוזיאונים שונים בארץ.
אליקים ירון כתב ותרגם ספרים ומחזות:
"משה רוזנטליס – רטרוספקטיבה 1983-1950", אליקים ירון, מוזיאון הרצליה, 1983.
"משה רוזנטליס, מסע אל יסודות הצבע", אליקים ירון, גלריה א.ר., 1985.
"קונסטבל", ג'ון סנדרלנד, עורך: חיים גמזו.
מאנגלית: אליקים ירון, רביבים, 1976.
ירון תרגם מגרמנית את המחזה של פרידריך שילר "השודדים", שהוצג בבית צבי בשנת 1984, ואת המחזה "תופים בלילה" מאת ברטולט ברכט, שהוצג ב-1983 בתיאטרון באר שבע ובבית צבי.
הוא תרגם את ספרו של המבקר האנגלי מרטין אסלין, "תיאטרון האבסורד", שיצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1985. כמו כן כתב ערכים באנציקלופדיה העברית.
1986 – פרס לביקורת תיאטרון ע"ש יוסף בולוף מטעם קרן תל אביב לספרות ואמנות על יושר לב בביקורת.
הרב אליקום דבורקס, רב ומו"ץ בשארית ישראל, רב קהילה בגבעת זאב ובעל טור בעיתונות החרדית.
מחבר ספרים רבים ועורך כתב העת צהר.
בנו של הרב ישעיהו אריה דבורקס עורך הסידור כל בו מנחת ירושלים.
בבחרותו למד בישיבת ישיבת גרודנא.
במשך למעלה עשרים שנה מכהן כמו"ץ שארית ישראל, בנוסף הוא מכהן כר"מ בישיבת תפארת משה.
במשך קרוב לעשרים שנה כתב טור הלכתי קבוע בעיתון יתד נאמן.
כיום כותב במספר עיתונים חרדים ומוציא לאור מדי שבוע עלון הלכתי שמופץ בירושלים בבני ברק ובגבעת זאב.
נחשב למומחה בציבור הליטאי למנהגים וחיבר ספרים רבים על כך.
היה מקורב לרב עובדיה יוסף ובספריו הביא התכתבויות רבות איתו.
היה מקורב גם לרב אברהם אלקנה שפירא ראש ישיבת מרכז הרב.
בעבר התגורר בבני ברק וקודם לכן בבית וגן ובפסגת זאב.
היה נשוי לדינה ברכה, נפטרה במאי 2025. (אייר תשפ"ה).
בשבילי המנהג - ב' חלקים
קובץ חזון ישעיהו - ב' חלקים
צהר - כתב עת, יז' חלקים, וכן ארבע מהדורות נוספות שיצאו בנפרד -אבי העזרי, אהל ברוך, אהל חנוך - ב' חלקים.
אסותא - קובץ תורני בענייני רפואה.
אליקי וויוקלאקי הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, זמרת ורקדנית יווניה, ששיחקה ב-42 סרטי קולנוע יווניים, מרביתם סרטים מוזיקליים.
אליקי נולדה בעיר מרוסי, כ-13 קילומטרים מאתונה.
אביה היה מושל אזור בתקופת הכיבוש הנאצי והוצא להורג על ידי הפרטיזנים היוונים באשמת שיתוף פעולה עם הכובשים הנאצים.
היו לה שני אחים, האחד מפיק סרטים והשני אדריכל.
אליקי למדה תיאטרון ונבחנה בהצלחה עבור התיאטרון הלאומי היווני.
היא סיימה את לימודיה בהצלחה גדולה (ציון אחד "טוב מאוד" וכל היתר "מצוין") והופיעה לראשונה בתיאטרון ב-1953, בעיבוד יווני של "החולה המדומה".
ב-1954 הופיעה לראשונה בסרט קולנוע ובכך פתחה קריירה מפוארת בתחום הקולנוע היווני.
בסרטים רבים היא הופיעה לצד דימיטריס פאפאמיכאיל, מי שעתיד להיות בעלה מ-1965, ולבסוף גרושה משנת 1975, ולשניהם בן.
בתקשורת היוונית התחילה לזכות מ-1959 בתואר "הכוכבת הלאומית של יוון".
ב-1961 הקימה אליקי להקת תיאטרון משלה ואיתה הופיעה ברחבי יוון.
ב-1962 כיכבה בסרט בשפה האנגלית "Aliki, My love", שהוצג לראשונה בלונדון ב-1963, אך לא זכה להצלחה לה קיוו.
ב-1970 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "סגן משנה נאטאשה", ההצלחה הגדולה ביותר של הקולנוע היווני (היא כיכבה גם בשני הסרטים הבאים בתור).