tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגביע הטוטו כבש אידריסו צמד שערים בניצחון 3–5 על בני סכנין, אך בליגה לא הצליח לכבוש בחמישה משחקים בהם שותף, וב-13 בנובמבר שוחרר מהקבוצה עקב בעיות משמעת.
ב-17 בינואר 2015 חתם אידריסו בשקנדייה מליגת העל המקדונית, במדיה ערך חמש הופעות עד תום העונה.
באוגוסט 2015 חתם בקבוצת אורדינגן 05 מהליגה החמישית בגרמניה.
אידריסו שיחק בנבחרת קמרון החל משנת 2003, והיה בסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2004 ובמונדיאל 2010.
מוהואידיים (שם מדעי: Mohouidae) הם משפחה של ציפורי שיר האנדמיות לניו זילנד, וכוללת סוג יחיד - מוהואה (Mohoua) ובו שלושה מינים.
בעבר שלושתם נחשבו למינים במשפחת מעובי הראש מאוסטרליה.
אלו הן עופות עדינים בעלי ראשים גדולים, מקורים חדים המזכירים מעט מקורי פרושים.
הם קטנים ובעלי כנפיים מעוגלות ונוצותיהם לבנות, חומות או צהובות.
הם חיים ביערות של ניו זילנד והרבה מזמנם מצויים על הקרקע או על הענפים הנמוכים.
הם מסתובבים בחבורות וצדים חסרי חוליות קטנים.
מינים אלו עלולים להיפגע בעקבות השפעת האדם על החי בניו זילנד והבאתו חיות מזיקות כמו חתוליים וחולדות טורפות שמסכנים את הציפורים.
מוהואיים (שם מדעי: Mohoidae) היא משפחה של ציפורי שיר נכחדת של מינים שחיו באיי הוואי והותאמו לתזונה מצוף פרחים.
עד לאחרונה הם נחשבו לקרובי משפחתם של הדבשניים אך בעקבות מחקרים התברר שהם דווקא מקורבים יותר לציצניתיים ולחטפיות המשי וכן לעוף שח-דקלים ופחות לעופות האוסטרליים.
הדמיון ביניהם כמו גם הדמיון לצופיתיים נובע מאבולוציה מתכנסת מאבות שונים שהותאמו לתזונה מצוף פרחים.
כמו כן הם בעלי דמיון גדול למיני הפרושיים, פרושי הוואי שהם בעלי עיצוב מקור דומה.
אלו היו עופות בעלי גוף שחור וראשים כהים עם מקורים שחורים ארוכים ומעוקלים שהותאמו לפרחי הוואי הטרופיים.
אורכם הגיע עד 30 ס"מ והם היו בעלי נוצות זהובות מתחת לכנפיים ובאזור השת ובכמה מינים גם על הכתפיים.
עופות אלו נכחדו כולם עד 1987 מהוואי ונחשבים למשפחה היחידה שנכחדה כולה בעת המודרנית.
הם נכחדו עקב אובדן היערות בהם הן חיו אך בעיקר בגלל ציד של האנשים שהגיעו כדי להתקשט עם נוצותיהם המשובחות.
חלקם נכחדו עקב מלריה שהובאה על ידי האדם והחיות שהביא עמו.
מין קיואה צר-מקור (?Chaetoptila sp.)
מין מוהו אואהו (Moho apicalis)
מין מוהו בישופ (Moho bishopi)
מין מוהו קאואיי (Moho braccatus)
מין מוהו הוואי (Moho nobilis)
יש המשייכים למשפחה גם את הסוג הנכחד פיופיו (Turnagra) אך מקובל לסווג אותו במשפחת הזהבניים.
מוהיני מוהון צ'אטרג'י או מוהיני צ'אטרג'י , היה עורך דין, מורה, מחבר ומיסטיקן ממערב בנגל שבהודו.
הוא השתייך למשפחה בולטת מאזור זה אשר ניסתה למזג ולגשר בין המסורות הדתיות המקומיות של ההינדואיזם לבין הנצרות האוריטנית.
צ'אטרג'י הצטרף לאגודה התאוסופית ב-1882, ומונה לעוזר מזכיר הסניף המקומי שבמערב בנגל.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא מונה לצ'לה (Chela), חניך רוחני בטרמינולוגיה התאוסופית, של המהטמה קוט הומי , אשר תפקידו היה להכין את צ'אטרג'י, במשך שבע שנים, לשעת הכושר המתאימה להיות תאוסופיסט בכיר בפני עצמו.
ידוע שצ'אטרג'י חזה בחזיונות של מהטמות, בחמישה או בשישה מקרים.
בסופו של דבר, נכשל צ'אטרג'י בתפקידו כצ'לה והחליט לפרוש ב-1887, מהאגודה התאוסופית, אחרי חמש שנים בלבד של חברות בתנועה.
מר צ'אטרג'י, אשר היה ידוע בשמו המקוצר מוהיני, נולד במערב בנגל ב-1858 למשפחה ממעמד הברהמינים, כצאצאו של ראג' רמוהון ראי דרך אמו, צ'אנדרה ג'יוטי דווי, אשר הייתה נכדתו של המהפכן והרפורמטור ההודי הידוע.
הוא למד באוניברסיטת קולקטה, שם הוענקו לו תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון כללי.
אשתו הייתה אחייניתו של המשורר ההודי המפורסם וחתן פרס נובל לספרות, יליד מערב בנגל, רבינדרנת טאגור.
מוהיני היה חבר פעיל הן בתנועת הברהמו סאמאג', הן בסניף הבנגלי של האגודה התאוסופית, החל מ-6 באפריל 1882, באותו היום בו הסניף עצמו נוסד.
באותו החודש בו נוסד הסניף הבנגלי של האגודה התאוסופית, הוא קיים את פגישתו הראשונה עם הלנה בלבצקי, אשר הגיעה לבקר את אנשי הסניף הבנגלי.
לפי הספר, "מדריך לקוראים למכתבי המהטמה לאיי.
Sinnett), "כשהנרי סטיל אולקוט פתח את הסניף החלוצי של בית הספר התיאוסופי ללימודי יום ראשון, קולקטה, ב-10 במרץ 1883, עם 17 תלמידים, כאשר רובם ככולם היו בנים, מינה אותו אולקוט למחנכם.
כחניכו הרוחני של המאסטר קוט הומי, הוא העניק ראיות לאגודה למחקר פארא פסיכולוגי, הנוגעות לתופעות פארא פסיכולוגיות שהתרחשו בשכונת אדיאר שבעיר צ'נאי, הודו, מרכזה של האגודה התיאוסופית.
תחקיר זה התפרסם מאוחר יותר בדו"ח הידוע דו"ח הודג'סון.
מוהיני שימש בתור מזכירו האישי של הנרי סטיל אולקוט וליווה אותו ואת ראש האגודה התיאוסופית, מאדאם הלנה בלבצקי במסעם לאירופה ב-1884:
ממכתב ששלחה מאדאם בלבצקי למר סינט עולה הרושם שלמר מוהיני יועד התפקיד לשמש בתור אב רוחני, באופן דומה לזה של באבאג'ים (Babaji), תואר כבוד המוענק בהערכה רבה בחברה ההודית ואשר פירושו המילולי הוא "אבא":
מוהיני שהה ב-1884 בלונדון, כאשר האמן הגרמני הצעיר הרמן שמיכן צייר את "דיוקנאות המאסטרים".
הולוויי תיארה את דיוקנו של מוהיני כקרוב ביותר לזה של המאסטר, מבין האנשים הנוכחים בחדר, בלי יוצא מן הכלל, כולל זה של מאדאם בלבצקי.
ב-1885, צ'אטרג'י נסע לאירלנד כדי להעניק שם הרצאה, ועזר שם בהקמת סניף דבלין של האגודה התיאוסופית.
כמו כן, בדבלין, צ'אטרג'י פגש במשוררים האיריים ויליאם בטלר ייטס ו-ג'ורג' ויליאם ראסל אשר עליהם הוא הותיר רושם עמוק תוך שנאמר עליו במסגרת המחקר הספרותי שהוא השפיע במאוד על הכיוון הפואטי אותו אימצו תוך שהם משלבים אלמנטים מזרחיים ביצירתם.
ייטס אף כתב פואמה שכותרתה הייתה זהה לשמו: "מוהיני צ'אטרג'י".
יחס החנופה אותו קיבל מכמה חברים בסניף התאוסופי שבאירופה מילאו אותו בגאווה, דבר שהתבטא אצלו באופן שלילי בכושר שיפוט לקוי במקרים מסוימים.
בשלהי 1885, מוהיני היה מעורב בשערורייה עם כמה נשים, חברות האגודה התאוסופית.
המקרה הובא לתשומת לב ציבורית, כאשר אחת מהנשים, בתגובה ליחס הביקורתי של בלבצקי כלפיה, התכוונה לפרסם את מכתביו של מוהיני צ'טרג'י שנשלחו אליה.ב-1886, מאדאם בלבצקי כתבה בזו הלשון למר סינט:
מוהיני פרש מהאגודה התאוסופית ב-1887, תוך שהוא שב לביתו הקודם בקלקוטה ותוך שהוא חוזר לעסוק בעריכת דין.
מוהיני כתב שירה וסיפורת הן באנגלית והן בשפת אמו, בנגלית.
הוא חיבר, בשיתוף עם לאורה הולוויי, את ספרם: "אדם: פיסות העבר שנשכח" (Man: Fragments of Forgotten History), אשר יצא לאור ב-1887, תוך שהם מסווים את שמותיהם תחת שם העט "שתי הצ'לות" (Two Chelâs).
מוהיני אף תרגם לאנגלית את הספר "ציצת אבן החן של החוכמה" , אשר כתיבתו מיוחסת לאדי שנקרה.
ב-1896, הוא עבד בשיתוף פעולה עם ג'ורג' רוברט סטואו מיד, על תרגום האופנישדות לאנגלית, תחת שם העט ג'יי.
ייטס וראסל האמינו לקראת תחילת המאה ה-20 שמוהיני עבד כעורך דין במומבאי.
לפי חוקר הספרות הארבנס ראי באצ'אן, העדות האחרונה לגביו, הייתה שהוא כבר היה אדם זקן ועיוור אשר חי בלווית בתו בלונדון, בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. מוהיני נפטר בפברואר, 1936.
שייח' מוהנא פארס (נולד ב-1960) הוא איש חינוך ואיש דת דרוזי, סמנכ"ל וראש מינהל חינוך טכנולוגי.
ממייסדי בית הספר הדרוזי למדעים בירכא, הנחשב לבית הספר התיכון הטוב בישראל במדדי משרד החינוך.
פארס נולד בשנת 1960 בכפר חורפיש.
ממונה על החינוך הדרוזי והצ'רקסי בישראל, המזכירות הפדגוגית, משרד החינוך.
למוהנא פארס תואר ראשון במתמטיקה ותואר שני בניהול מערכות חינוך, מאוניברסיטת חיפה.
בוגר מחזור י' של מכון מנדל למנהיגות ובוגר מחזור א' בתוכנית אדוות של ארגון מעוז 2017.
בשנת 1993 הקים בחורפיש, כפר מגוריו, בית ספר יסודי-קהילתי, דבר שהיווה חידוש במקום.
כמנהל בית ספר זה קיבל בשנת 1997 את פרס החינוך של נשיא המדינה, ויחד עם בית הספר כולו זכה בפרס האלוף תמרי למצוינות בחינוך בשנת 1998. בשנת 2002, הקים וניהל את בית הספר הדרוזי למדעים, ירכא, העמותה לבית הספר למדעים.
ב-2003 עם סיום לימודיו במכון מנדל למנהיגות השתלב פארס במשרד החינוך, בו שימש חבר בצוות יישום דו"ח שושני, ולאחר מכן היה אחראי על שעות הוראה ושכר מורים במינהל כלכלה ותקציבים של משרד החינוך.
בין השנים 2009–2015, היה פארס ממונה על החינוך הדרוזי והצ'רקסי.
ב-2014 מונה למתכלל התוכנית לקידום מתמטיקה ומצוינות מדעים ומשנת 2015 מכהן כמנהל אגף בכיר לתוכניות לאומיות.
התוכנית לקידום לימודי מתמטיקה לבגרות ברמה של חמש יחידות אותה מקדם פארס, העלתה את שיעור הניגשים לבחינה במידה משמעותית בתוך שנים מעטות ועל כך נבחר לאחד מ-100 האנשים המשפיעים.
בחודש יולי 2019 מונה השייח פארס ליועץ בכיר של שר החינוך, הרב רפי פרץ.
מספטמבר 2019 ועד מאי 2020, ניהל פארס גם את האגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך.
בחודש ספטמבר 2021 מונה פארס לסמנכ"ל במשרד החינוך, ולראש המינהל לחינוך טכנולוגי.
1997 - פרס החינוך למנהל וצוות בית הספר הקהילתי חורפיש, משרד החינוך ונשיא המדינה
1998 - פרס "מצוינות בחינוך לתעשייה", איגוד התעשיינים, משרד החינוך, הוועדה לזכרו של האלוף תמרי למצוינות בחינוך
2010 - רשימת המשפיעים של מגזין TheMarker.
צוין כאחד האחראים למהפכת החינוך הדרוזי, שנהפך למוביל בשיעור הזכאים לבגרות.
2012 - בוגר מוביל, אוניברסיטת חיפה
2018 - רשימת המשפיעים של מגזין TheMarker.
2018 - פרס המנכ"ל למנהל המצטיין, משרד החינוך.
יוזמה 5 פי 2, לקידום מקצועות ה-STEM וקשר לתעסוקה
הוועדה לקביעת תחזיות תלמידים, משרד החינוך
צוות יישום אופק חדש, משרד החינוך
הוועדה לתקצוב החינוך המיוחד, משרד החינוך
הוועדה לתלמידים בעלי כישורים מיוחדים, ועדת דברת, משרד החינוך
הוועדה לבדיקת רישוי ותקצוב מוסדות וגנים בחינוך המוכר, משרד החינוך
מוהי (בהונגרית: Muhi) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות - מ-542 תושבים בשנת 1990 עד ל-455 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
ב-11 באפריל 1241, במהלך הפלישה המונגולית לאירופה, נערך בקרבת מוהי (שהייתה אז עיירה) קרב מוהי בין כוחות האימפריה המונגולית ובין כוחות ממלכת הונגריה בפיקודו של המלך בלה הרביעי, במהלכו הובסו הכוחות ההונגרים.
הקרב התרחש בקרבת התחברות הנהרות שאיו והטיסה.
הצבא ההונגרי התמקם ליד זרם המים שנבע מהפשרת מי הנהר שאיו.
אך המונגולים גברו עליהם בזכות מיומנותם בשימוש בקשתות.
בקרב זה נהרגו ביומיים חמישים אלף לוחמים הונגריים ואילו בלה הרביעי, מלך הונגריה נמלט.
במנוסתו איבד המלך את החותם שלו שנמצא על ידי המונגולים, ובו נעשה שימוש בחתימת צווים שלטוניים במהלך שלוש שנות שלטונם בהונגריה וטרנסילבניה.
מחוז משנה מוהילב (בבלארוסית: Магілёўскі раён; ברוסית: Могилёвский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר מוהילב.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מוהילב 43,166 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 40,230 בני אדם.
בקוואקווה נולד בבנין בין 1820 ל־1830 למשפחת סוחרים מוסלמית.
הוא למד קוראן, ספרות ומתמטיקה בבית ספר מוסלמי.
כנער, הוא ואחיו השתתפו במלחמות , והוא נכלא במהלכן, אך לאחר מכן שוחרר.
כשחזר לזוגו (או ג'וג'ו) נכלא והועבר לדהומיי, שם הועלה על ספינת עבדים בשנת 1845, והגיע לפרנמבוקו, ברזיל.
הוא שועבד במשך שנתיים באולינדה, פרנמבוקו תחת אדונו, שהיה אופה.
בקוואקווה עבד בתור סבל, רוכל ובנאי, ולמד פורטוגזית.
אכזריות משעבדיו גרמה לו להידרדר לאובדנות ואלכוהוליזם, והוא ניסה להתאבד.
בקוואקווה נלקח לריו דה ז'ניירו, ונעשה לעבד ימי בספינה למברנסה (Lembrança) שהעבירה סחורות לפרובינציות הדרומיות בברזיל.
ב־1847, משלוח קפה לארצות הברית אפשר לו לצאת לחופשי.
ספינתו עגנה בנמל ניו יורק בחודש יוני של אותה השנה, שם פנו אליו פעילים בתנועה לביטול העבדות, שעודדו אותו לברוח מהספינה.
אחרי הבריחה הוא נאסר בכלא מקומי, ונעזר רק בפעילי התנועה, שניסו לסייע לו לברוח מהכלא ומנעו את חזרתו לספינה.
לאחר מכן נשלח להאיטי, שם חי עם מיסיונר בפטיסטי בשם הכומר ג'וד.
לאחר שהמיר את דתו לנצרות והוטבל בשנת 1848, בקוואקווה חזר אל ארצות הברית בשל חוסר יציבות ששרר בהאיטי.
הוא למד ב במשך שלוש שנים, וב־1854 עבר לקנדה.
האוטוביוגרפיה שלו פורסמה באותה שנה בדטרויט על ידי סמואל דאונינג מור.
לא ידוע מה קרה לבקוואקווה אחרי 1857. הוא עבר לאנגליה, ונשלח על ידי חברת המיסיונרים האמריקנית החופשית בתור מיסיונר לאפריקה.
מוהמד מגאסובה הוא מאמן כדורגל מאלי המאמן את נבחרת מאלי.
בשנים 1997 ו-2000 אימן מגאסובה לתקופה קצרה את נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בין ספטמבר 2017 ליולי 2019 שימש כמאמן זמני בנבחרת מאלי, ובחודש אוקטובר 2019 מונה למאמן הנבחרת באופן קבוע.
מוהמד-עלי שו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ניס.
שו גדל במחלקות הנוער של שנטילי, פריז סן-ז'רמן ואברטון.
ב-2 במאי 2020 חתם על חוזה מקצועני באנז'ה מליגת העל הצרפתית.
ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לז'ירונדן דה בורדו במסגרת הליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 21 הופעות ליגה.
ב-15 ביוני 2022 חתם בריאל סוסיאדד.
ב-8 בינואר 2024 חזר לצרפת וחתם בניס.
שו הוא חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 21.
מוהנד עלי קאט'ים א-שמארי הוא כדורגלן עיראקי המשחק בעמדת החלוץ בא-שורטה.
עלי התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של בית הספר "עמו באבא" אליו הצטרף בגיל שש.
כעבור 4 שנים הצטרף לקבוצת הנוער של אל-קווה אל-ג'וויה.
ב-24 בספטמבר 2013 חתם לחמש שנים בא-שורטה בעודו בן 13.
ב-26 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד א-טלבה.
במשך זה היה בן 13 ו-279 ימים ובכך הפך לכדורגלן הצעיר בהיסטוריה של המועדון והצעיר ביותר שלוקח חלק בדרבי של בגדאד.
עלי היה קרוב לזכות עם קבוצתו באליפות הקבוצה, אך הליגה נעצרה בטרם עת בעקבות מלחמת האזרחים בעיראק.
בעונת הושאל לאל-קהרבה והיה מלך שערי המועדון עם 12 שערים ב-31 משחקי ליגה.
ב-4 בינואר 2017 כבש רביעייה נגד אל-כרח.
באוקטובר חזר לא-שורטה וחתם לשלוש שנים במועדון.
במהלך עונת פורסם כי הוא עורר עניין בקבוצות שונות בהן: מנצ'סטר סיטי, פנרבחצ'ה, האטייספור, ייני מלטיאספור, איסטנבול בשאקשהיר, אחמט גרוזני ואל-וכרה.
ב-15 ביולי 2019 חתם לחמש שנים בא-דוחייל הקטרית תמורת 1.2 מיליון דולר.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק נגד א-סד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית.
ב-3 באוקטובר הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד א-סאיליה.
ב-30 בינואר 2020 הושאל לפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגזית.
ב-23 בפברואר ערך את הופעת הבכורה של בקבוצה בהפסד 1-0 לפורטו.
ב-29 באוגוסט 2020 הושאל לא-סאיליה.
ב-3 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד א-ריאן.
ב-31 באוגוסט 2021 הצטרף לאריס סלוניקי מליגת העל היוונית, בהשאלה לשנה עם אופציה לרכישה.
באריס, שיחק מספר משחקים בודדים אך נפצע ברצועה הצולבת ונעדר מרוב מכריע של משחקי העונה.
בצעירותו, עלי שיחק בנבחרות הצעירות של עיראק.
ב-17 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
ב-28 בפברואר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
בעקבות ביצועיו בגביע אסיה בכדורגל 2019 הוכתר על ידי העיתון הסיני "Titan Sports" ככדורגלן הטוב ביותר באסיה.
מוהנד מוחמד פאיז א-שהרי היה טרוריסט סעודי שהיה חבר בארגון אל-קאעדה.
היה אחד מחמשת חוטפי טיסה 175 של יונייטד איירליינס שהתרסקה אל תוך מגדל התאומים הדרומי בניו יורק במהלך פיגועי 11 בספטמבר.
א-שהרי נולד ב-7 במאי 1979 בערב הסעודית, היה אחד מחמשת החוטפים שהגיעו ממחוז עסיר בערב הסעודית, האחרים הם אחמד אל-נמי, עבד אל-עזיז אל-עומארי, וליד א-שהרי וואיל א-שהרי שני אחים שאיתם הוא חלק את אותו השבט, בני שהר, למרות שלא היו קרובים אליו.
על פי "ערב ניוז", מוהנד אל-שהרי יצא להילחם בצ'צ'ניה בתחילת שנת 2000, שם פגש ככל הנראה את חמזה אל-ע'אמדי.
ב-23 באוקטובר הגיש א-שהרי בקשה לאשרת B-1/B-2 לארצות הברית בג'דה.
מלבד טעות בכתובת בית הספר שלו, הבקשה לא הייתה חשודה והוא לא רואיין לפני שקיבל את הוויזה.
אל-גאמדי ואל-שהרי טסו יחד מאיראן לכווית באוקטובר אותה שנה.
שלושה חודשים לאחר מכן שכרו השניים תיבת דואר בדלריי ביץ', פלורידה, שם נרשם אדם בעל אותו שם לשימוש במחשבי הספרייה הציבורית.
עם זאת, לדברי ראש ה-FBI רוברט מולר והוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אל-שהרי לא נכנס לראשונה לארצות הברית עד לטיסה ללונדון או לדובאי ב-28 במאי עם אל-גאמדי ועבד אל-עזיז אל-עומארי.
הוא היה אחד מתשעה חוטפים שפתחו חשבון בנק ב-SunTrust עם הפקדה במזומן בסביבות יוני 2001, וב-2 ביולי קיבל תעודת זהות של מדינת פלורידה.
אל-שהרי התאמן מדי פעם על סימולטורים בבית הספר לתעופה FlightSafety בורו ביץ', פלורידה, יחד עם עבד אל-עזיז אל-עומארי וסעיד אל-גאמדי.
ביום הפיגועים, 11 בספטמבר 2001, השתלטו א-שהרי ועוד ארבעה טרוריסטים נוספים על טיסה 175 של יונייטד איירליינס, שתוכננה לטוס מבוסטון ללוס אנג'לס, וריסקו אותה לתוך מגדל התאומים הדרומי במרכז הסחר העולמי.
על אף שם משפחתו, לא-שהרי אין קשר משפחתי עם ואיל או וליד א-שהרי, שהיו מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שהתרסקה אל תוך המגדל הצפוני.
מוות הוא מצב שבו גוף חי חדל לחיות, כלומר חדל לשמר את הסביבה הפנימית שמאפיינת אותו, והופך לגופה.
העובדה שאין הגדרה חד-משמעית למושג "חיים" או גוף-חי (אורגניזם) מקשה על הגדרת המושג "מוות".
עם זאת, אפשר להגדיר תהליכים מסוימים שמאפיינים יצורים חיים, ואשר הפסקתם מוגדרת לפיכך כ"מוות".
גוף חי מתבדל מהסביבה החיצונית באמצעות "הדיפת" השפעות חיצוניות, ובאמצעות שינוי חומרים חיצוניים שמסתפחים אליו.
הגוף החי שומר על תנאים פנימיים קבועים (כגון טמפרטורה, מבחר החומרים, ריכוז החומרים וכדומה) השונים מהתנאים השוררים בסביבה החיצונית העוטפת אותו.
תהליך מתמיד זה מכונה בביולוגיה: הומיאוסטזיס.
עם מותו מתחיל הגוף להגיב לסביבה ככל עצם דומם.
הוא סופג ופולט חום מהסביבה בלי לווסת את הטמפרטורה שלו, ריכוז החומרים בתוכו מושפע מריכוז החומרים החיצוני, ולבסוף הוא מתחיל להתפרק, כיוון שאין עוד ייצור והחלפה של חלקיו המתכלים.
אורגניזמים רב-תאיים מתפקדים כקהילה של יצורים חיים.
כל תא הוא בעצם יחידה חיה בפני עצמה, אבל תפקודיו מצטמצמים ומתייחדים לתהליכים מסוימים, כך שהוא "מוותר על עצמאותו" לטובת התפקוד של הגוף הרב-תאי כולו.
בגוף רב-תאי כזה, תאים מתים כל הזמן ומוחלפים בתאים חדשים שנוצרים בחלוקה.
לדוגמה: תאי המעי הדק בגוף האדם נשחקים ומתים כל הזמן במגע עם המזון שזורם מן הקיבה, אולם חלוקת התאים המהירה שומרת על מספר קבוע של תאים חיים בדופן המעי.
במצב כזה, אף על פי שהתאים הבודדים מתים, הגוף הרב-תאי כולו מוסיף לחיות.
גוף רב-תאי מת כאשר האיזון בין התאים המרכיבים אותו, איזון המאפשר את תפקודו, מופר בצורה בלתי-הפיכה.
לדוגמה: אם בשל חסימת כלי דם אין אספקת חמצן ללב, דבר הגורם למוות של תאי לב רבים בלי אפשרות להחליפם, עלול תפקוד הלב כולו להיכשל.
בעקבות זאת כושלות מערכות חיוניות אחרות התלויות בלב עד למותו של הגוף כולו.
בשנת 2018 פורסם מחקר מטעם המרכז לרגולציה גנטית בברצלונה שמצא כי גנים מסוימים פועלים גם לאחר המוות הביולוגי של הגוף.
הודגש כי לא מדובר בגנים שתפקידם פירוק, אלא גנים פעילים שבונים את הגוף אקטיבית.
עם זאת, נטען כי הגנים מופעלים ללא שום איזון ובקרה.
הגדרת מותו של אדם השתנתה במהלך הזמן, והיא נתונה היום במחלוקת.
בעבר היה מקובל להגדיר מוות כהפסקת פעולת הלב או היעדר דופק, תופעה המכונה "מוות לבבי", אולם עם התפתחות הרפואה הצליחו פעמים רבות להחיות בני-אדם שליבם חדל לפעול.
מצב כזה, שבו האדם נראה מת, אך יש לו סיכוי להתאושש, מכונה כיום מוות קליני.
התאוששותו של האדם הנתון במצב כזה מותנית בטיפול מהיר ואינטנסיבי (הטיפול הראשוני במצב כזה מכונה החייאה, והטיפול הרפואי האינטנסיבי שבא בעקבותיו מכונה טיפול נמרץ).
סימן מקובל אחר למות אדם הוא הפסקת הנשימה (הגדרה זו מקובלת גם בהלכה היהודית).
בעבר נהגו להצמיד נוצה או חפץ קל אחר לפיו או לאפו של הגוסס כדי לבדוק אם הוא עדיין נושם.
כמו כן עקבו אחרי תנועות בית החזה, שמעידות על נשימה (קביעת מוות כזו תלויה מאוד במיומנותו של הצופה ובשיקול דעתו).
כיום מקובל להשתמש במכונות הנשמה במקרי חירום, כך שגם המבחן הזה כבר אינו רלוונטי – במצב כזה תנועת האוויר ותנועת בית החזה מושפעות מפעולת המכונה, ואינן מעידות בהכרח על חיוניותו של האדם.
קיימות היום ברפואה שתי הגדרות מקובלות למוות.
הראשונה, היא הפסקה בלתי-הפיכה של פעולת הלב והריאות.
ההגדרה השנייה מכונה "מוות מוחי".
זהו מצב שבו אין כל עדות לפעילות של המוח, והוא נחשב למצב קריטי ובלתי הפיך.
כדי לקבוע "מוות מוחי" משתמשים ברישום של גלי מוח, או בבדיקה של מידת הנזק שנגרם לגזע המוח, שהוא החלק במוח שאחראי לפעולות בסיסיות כגון נשימה.
בדיקות קיימות לצורך זה: בדיקת גירויים קוליים (ABR) שמבוססת על גירוי קולי ובדיקת התגובה של עצב השמיעה וגזע המוח לגירוי באמצעות אלקטרודות.
בדיקת תחושות עצביות (SEP) שבה מגרים את העצבים התחושתיים בכף היד ורושמים את התגובה המוחית לכך.
איבריו של אדם שמת מוות מוחי עשויים להיות בריאים וחיוניים זמן-מה אחרי מותו, בייחוד אם הוא מחובר למכונת הנשמה.
במצב כזה מבקשים לעיתים קרובות ממשפחתו של הנפטר לתרום את איבריו להשתלה.
אם ניתנת הסכמה כזו, קוצרים את האיברים שלא ניזוקו, ושעדיין מראים סימני חיים, מגופו, ומשתילים אותם בגופם של אנשים בעלי איברים פגועים, כדי להציל את חייהם.
רוב היצורים החיים, ובייחוד היצורים הרב-תאיים, מתים גם אם לא נפגעו ולא חלו במהלך חייהם.
בני-אדם כמו כל היונקים, מזדקנים בהדרגה ומתים.
במהלך המאה ה-20 עלתה תוחלת החיים של בני-אדם במידה רבה.
עם זאת כיום, רק בני-אדם מעטים מצליחים להתקרב לגיל 100 שנה, ומעטים עוד יותר מצליחים לעבור אותו.
אחדים בלבד הצליחו לעבור את גיל 120 שנה ואין הוכחות חד-משמעיות לאדם שעבר את גיל 125. ההכרח שבמוות וחוסר האפשרות להימנע ממנו, עוררו תהיות ושאלות כמעט בכל התרבויות האנושיות.
מוות יכול להיגרם במספר נסיבות:
מוות טבעי: על אף שכל מוות הוא "טבעי" נעשה שימוש בביטוי ככינוי למוות שמקורו בגורמים שאינם תוצאה של פעילות אנושית ישירה.
כך למשל זקנה ומחלות ייחשבו "מוות טבעי" והמתה, התאבדות או תאונה אינן "מוות טבעי".
בסטטיסטיקות רשמיות נהוג לכנות זאת "מוות מסיבות חיצוניות".
התאבדות: מוות הנובע מפעולה מכוונת של האדם להמתת עצמו.
מוות בתאונה: מוות הנובע מתאונה, כזו שהקורבן אחראי לה, או כזו שנגרמה על ידי אחר.
הוצאה להורג: המתתו של אדם בעקבות החלטה של רשות שלטונית על עונש מוות.
רצח: המתתו של אדם בכוונת זדון לגרום למותו.
הריגה: המתה או גרימה למותו של אדם תוך ניסיון לפגוע בו אך ללא כוונה להמיתו.
גרימת מוות ברשלנות: המתה של אדם ללא כוונת זדון לגרום למותו תוך עשיית מעשה מסוכן או העלול לגרום מוות.
ניתוק מהמכשירים: הפסקת חייו של חולה סופני אשר מוחזק בחיים רק באמצעות מכשור רפואי על ידי ניתוקו ממנו.
הרדמה: זריקה שניתנת לבעלי חיים, בדרך כלל בגיל מתקדם, אשר סובלים ממצב קשה ומכילה כמות גדולה וקטלנית של סם הרדמה במטרה למנוע מהם להמשיך לסבול.
מוות עשוי להיות תוצאה של מחלה, חבלה, הרעלה וכיוצא באלה.
אלו עלולות לגרום נזק בלתי הפיך לרקמות ולאיברים, ובכך לערער את האיזון הפנימי שמאפשר חיוניות.
אולם כל בעלי החיים, ובפרט בעלי החיים הרב-תאיים מתים בסופו של דבר, גם אם לא סבלו מאירועים מסוכנים במיוחד.
יתרה מזאת, לכל מין של בעל חיים יש תוחלת חיים האופיינית לו.
בני אדם, למשל, לא עוברים בדרך כלל את גיל 100 שנים, גם כשהם בריאים וחיים בסביבה בטוחה.
אצל בני אדם כמו גם אצל רוב היונקים, אפשר להבחין בתהליך איטי והדרגתי של הידרדרות במידת החיוניות של הגוף, המסתיים לבסוף במוות.
הסיבות למוות נחקרות כיום, אם כי הממצאים עדיין אינם חד-משמעיים.
יש כמה תאוריות לסיבות המוות.
תאוריה אחת גורסת שמוות נגרם מסיבות גנטיות, כלומר הגנום האנושי מכיל מעין מנגנון השמדה עצמית אחרי מספר קצוב של שנים.
תאוריה אחרת גורסת שישנו מספר מוגבל להתחלקות התאים עד שהם מגיעים לסוף חייהם .
אולם ישנה הסכמה כללית בעולם הרפואה שהוכחה במחקרים רבים שתזונה נבונה ושמירה על כושר גופני מאריכים את תוחלת החיים.
במדינות העולם השלישי, בעקבות תנאים סניטריים ירודים וחוסר בטכנולוגיה רפואית, מוות ממחלה זיהומית נפוץ הרבה יותר מבמדינות המערב.
מנגד, חלק מגורמי המוות בעולם המערבי כמעט ואינם קיימים או קיימים במידה מועטה הרבה יותר במדינות עניות, בעיקר מחלות הנובעות ממזון לא בריא ועתיר שומן וכולסטרול, שנפוץ פחות בעולם השלישי (לדוגמה התקפי לב ומחלות לב) או בעיות ומחלות הנובעות מזיהום אוויר כתוצאה מתיעוש (לדוגמה אסתמה, מחלות ריאה וכדומה).
בטבלה הבאה מובאת השוואה בין גורמי המוות הנפוצים ביותר בעולם המערבי לבין גורמי המוות הנפוצים ביותר בעולם השלישי, לפי סדר שכיחותם (מספר המתים מתייחס לשנת 2001):
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2014 היו הסיבות למוות בישראל לפי הסדר הבא:
סיבת המוות אחוז מתוך הסך הכול סרטן 25.9 מחלות לב 14.9 סוכרת 5.6 מחלות מערכת הנשימה 5.6 שבץ מוחי 5.6 סיבות חיצוניות:תאונות, התאבדות, רצח וכדומה 4.2 מחלות כליה 3.7 דלקת ריאות 2.4 יתר לחץ דם 2.1 כל שאר המחלות 24.5
הטיפול בגופתו של אדם שמת משתנה בחברות אנושיות שונות.
הטיפול הנפוץ הוא קבורה באדמה או שרפה.
בדתות האברהמיות מקובלת יותר קבורה, בעוד שבדתות המזרח (למשל: הינדואיזם) מקובלת שרפת הגופה.
בכל מקרה, הטיפול בגופה מלווה בטקס שנקרא הלוויה, ואשר נועד לחלוק כבוד אחרון למת, לפרסם ברבים את דבר מותו של האדם, לאפשר לקרוביו להיפרד ממנו, ולעודד אנשים בקהילתו של האיש להשתתף באבל על מותו, ולנחם את קרוביו.
בדתות רבות, שבהן מקובלת השקפה דואליסטית, מאמינים כי הטקס הכרחי לשם הפרדת נפשו של האדם מגופו בצורה מושלמת, וכדי להבטיח כי הנפש לא תתייסר.
ביהדות ובאסלאם מקובל לרחוץ את גופת הנפטר בתהליך המכונה "טהרה", לעטוף אותה בתכריכים, ולקבור אותה באדמה בטקס שכולל תפילות מיוחדות וביטויי אבל של קרובי הנפטר כגון קריעת הבגדים וחליצת הנעליים.
בקהילות נוצריות מקובל להניח את גופת המנוח בארון ולפעמים מציבים את הארון בכנסייה ומאפשרים לבני הקהילה לעבור על פניו ולהיפרד מהמנוח.
על מצבות שנבנות על גבי קברים של יהודים מקובל לרשום את שם האדם שמת, מספר פרטים על-אודותיו, את תאריך מותו (כדי להציג בפומבי את יום-השנה לזכרו), וכן את ראשי התיבות: תנצב"ה, שמשמעם: "תהא נשמתו צרורה בצרור החיים".
כמו כן נהוג לרשום את ראשי התיבות פ"נ, שמשמעם: "פה נטמן", בראש המצבה שעל הקבר.
על קברים של נוצרים נוהגים להציב צלב, או לשרטט צלב על-גבי המצבה, זכר לאופן שבו ישו מת.
בקהילות דתיות מסוימות מתירים להסיר את המצבה אחרי תקופה של כמה עשרות שנים כדי להשתמש בשטח לקבורת מתים אחרים, או כדי לעשות שימוש אחר בשטח.
מנהג זה היה מקובל אצל יהודים עד תקופת המשנה, שאף מתייחסת למנהג, אך כיום אינו מקובל.
באנגלית מקובל לציין על-גבי מצבות את הביטוי Rest In Peace (בראשי-תיבות: RIP) שפירושו: "נוח בשלום" (ביטוי זה בדרך כלל מתורגם כ"נח על משכבו בשלום").
בערבית מקובל לציין אחרי שמו של אדם שמת את הביטוי: الله يرحمه (או: رحمه الله) "אללה ירחמו" שמשמעו: "האל ירחם עליו".
ביטויים דומים אחרים בערבית הם: المغفور له שפירושו: "האדם שנסלחו חטאיו" (הד לאמונה שהאדם נשפט על מעשיו אחרי מותו), طيّب الله ثراءه – ייטיב האל את אדמתו (האדמה שבה נקבר).
בתנ"ך, בספר בראשית, מתואר החטא של האכילה מעץ הדעת כמעשה שהביא את המוות על האנושות וכתוצאה ממנו גורשו אדם וחוה מגן עדן, תהליך שהביא את בני אדם להיוולד בעצב, לחיות בקושי ולמות.
מסופר במקרא על חנוך ש"לקח אותו האלהים" ועל אליהו הנביא, שעל פי המסופר עלה לשמיים בעודו בחיים.
ביהדות המוות נחשב לתוצאה של חטא אדם הראשון, כאשר על יחידי סגולה שלא חטאו נכתב בתלמוד שהם "מתו בעטיו של נחש" – בשל חטא אדם הראשון שבעקבותיו נגזרה מיתה על כלל המין האנושי.
כשהאל גירש את אדם וחוה מגן עדן ופירט להם את עונשם, הוא אמר לאדם: "כי עפר אתה – ואל עפר תשוב", ואין מכך מנוס.
תפיסות דומות מקובלות גם בדתות המונותאיסטיות האחרות, האסלאם, הנצרות וזרמים הקשורים בהן.
עוד מובא בתלמוד שלאחר מותו של האדם מתכפר לו החטא הקדום, וכי אדם יזכה לקום לתחייה ביום תחיית המתים אם עשה מעשים טובים בימי חייו.
חזון העצמות היבשות בספר יחזקאל מתאר קימה של בני אדם לתחייה, ומשמש לפעמים בסיס לאמונה בתחיית המתים, לצד פירושו המטפורי, כביטוי לשחרור עם ישראל מגלות בבל.
ההשקפה שעל-פיה יש לקבל את המוות בהשלמה, כגזרה מאת האל שאין להרהר אחריה, באה לשיאה בתנ"ך בספר איוב.
איוב מקבל את מותם הבלתי-צפוי של קרוביו בלי תרעומת.
איוב אינו חוקר אם המוות נגזר על קרוביו בשל חטאיהם או חטאיו שלו עצמו, ושאלת החיים לאחר המוות או תחיית המתים כלל אינה עולה.
חלק מביטויי האבל המוכרים היום ביהדות מתוארים בספר איוב, ובו גם מופיעה האמרה שנוהגים לומר בעת הבשורה על מותו של אדם קרוב: "ה' נתן, ה' לקח, יהי שם ה' מבורך".
על-פי ההלכה מחויבים קרוביו של המנוח לברך את האל אף בשעתם הקשה ולומר: "ברוך דיין אמת".
במגילת קהלת מופיע רמז או תהייה בנוגע לקיומם של החיים שלאחר המוות:
היהדות רואה רצח כעברה חמורה במיוחד, וכך גם התאבדות.
עם זאת, בתי הדין המוסמכים לכך מצווים להמית עבריינים באחת מארבע מיתות בית דין, בתלות בעברה שעברו.
ההלכה מתנה הליך זה בתנאים פרוצדורליים מחמירים ובהרכב של 23 דיינים סמוכים, שלפי עדותם של חכמים הפכו את החיוב בדיני נפשות כעניין נדיר.
יציאת הסנהדרין מלשכת הגזית, ובהמשך ביטול הסמיכה, הפסיקו את יישום עונש המוות בהלכה.
לפי ההלכה חובה לקבור את המת, ואסור ליהנות מגופו של הנפטר או מתכריכיו.
בכתבי אוגרית מופיעים מיתוסים על אודות האל מוֹת.
בפנתאון האלים האוגריתי והכנעני, מות הוא בנו של אל, ראש האלים, ואחיו של בעל (אל הגשם והפריון), ים (אל הים) וענת (אלת המלחמה).
במיתולוגיה האוגריתית, מות ובעל נמצאים בעימות תמידי, ולפי חוקרים מודרניים, זהו ההסבר המיתולוגי לחילופי העונות – עונת גשמים פורה, שבה השליטה נתונה לבעל, לעומת עונה צחיחה, שבה בעל נאלץ לרדת לעולם המתים, ממלכתו של מות, עד שענת אחותו מגיעה כדי להילחם במות ולשחרר את בעל.
במיתוסים השומריים-בבליים מתואר מותו של אדם כירידה לשאול.
השאול הוא עולם אחר הנשלט בידי אלים אחרים וכפוף לחוקים מיוחדים.
הירידה לשאול מתוארת כעונש או כחוויה לא-נעימה.
גם בשאול יש דרגות שונות של סבל, וקיימת אמונה כי קרוביו של המת, בפרט בניו, יכולים להקל על סבלו בשאול באמצעות טיפול בקברו וקיום טקסים לזכרו.
לפי המיתוסים השומריים-בבליים יכולים האלים להעניק לאדם חיי נצח באמצעות הפיכתו לאל.
בפרט חוזר בגרסאות שונות מיתוס על-אודות אדם שהצליח לעבור בשלום מבול שהביאו האלים על הארץ, בזכות אזהרה שמסר לו אחד האלים.
לאחר ששרד, הופך אותו אדם לאל וזוכה לחיי נצח.
מיתוס זה משולב גם באפוס עלילות גילגמש, שם מכונה האדם שזכה לחיי נצח אוּתְנפּישתים.
יש הטוענים כי הסיפור הזה שימש השראה לסיפור נח והמבול בספר בראשית, אולם בתנ"ך מסופר כי נֹח אומנם זכה להאריך ימים, אבל מת לבסוף.
האפוס השומרי-בבלי עלילות גילגמש עוסק ברובו בשאלת ההתמודדות עם המוות.
הוא מספר את סיפורו של המלך גילגמש שיצא לחפש את חיי-הנצח, לאחר שראה את מותו של ידידו הטוב אנכּידוּ והחל לחשוש לגורלו שלו.
הוא פוגש את אוּתְנפּישתים, האדם היחיד שזכה לחיי נצח, לאחר ששרד במבול שהביאו האלים על הארץ.
אותנפישתים מבהיר לגילגמש כי המקרה שלו היה חד-פעמי, וכי האלים לא ייתנו לאדם נוסף לזכות בחיי נצח.
כדי שלא ישוב בידיים ריקות, נותן אותנפישתים לגילגמש צמח שאמור להשיב לו את עלומיו עד יום מותו, אולם כאשר מניח גילגמש את הצמח מידיו, מגיע נחש ואוכל את הצמח.
לפיכך, נאלץ גילגמש להשלים עם הזקנה ועם המוות.
גישה אחרת מפרידה בין חיי הגוף לחיי הנפש.
גישה זו מכונה דואליזם, והיא גורסת כי הגוף אומנם מת ומתכלה, אך הנפש, שגרה בתוך הגוף כמו שאדם גר בביתו, מוסיפה להתקיים גם אחרי מות הגוף.
גישה זו קרובה לאמונה בחיים לאחר המוות.
רעיונות ברוח זו אפשר למצוא אצל הפילוסוף היווני אפלטון, וכמו כן בספרות חז"ל ובתאולוגיה הנוצרית.
בנצרות וביהדות קיימת אמונה כי נפשו של האדם, ששורדת אחרי מות גופו, מגיעה אל גן עדן שממנו גורש אדם הראשון.
יש המאמינים כי נשמתו של אדם צדיק מגיעה לגן עדן בעוד נשמתו של אדם חוטא מגיעה לגיהנום שם היא נענשת.
במספר דתות, כגון הינדואיזם ובודהיזם במזרח הרחוק וגם בדת הדרוזית במזרח התיכון מאמינים כי נשמתו של האדם עוזבת את גופו עם מותו ומתגלגלת אל גוף חי אחר, של אדם ולפעמים גם של בעל חיים.
אמונה זו המכונה גלגול נשמות ניתן למצוא גם בקרב חלק מספרות הקבלה היהודית, אם כי לא כל המקובלים מסכימים על עמדה זו.
בתרבויות וביצירות ספרותיות לא מעטות, המוות מתואר או מיוצג על ידי דמות אנושית או דמוית-אדם המבצעת את עבודת ההפרדה בין הנשמה לגוף.
במיתולוגיה היהודית הייצוג האנושי של המוות מופקד בידי מלאך, ונהוג לייחס את תפקיד מלאך המוות לעזריאל או לסמאל.
ייצוג זה התפתח מציורי "ריקוד המוות" של שלדים רוקדים, שנהיו נפוצים בעקבות מגפת המוות השחור (הדבר) שהרגה שליש מאוכלוסיית אירופה בתחילת המאה ה-14. מאוחר יותר נוספו לייצוג זה גם ברדס הנזירים השחור והשימוש בחרמש על מנת להפריד בין הנשמה לגוף.
האנשה זו של המוות ידועה גם בשם The Grim Reaper.
ייצוג זה הוא שהתקבע באמנות ובתרבות הפופולרית ואף צוטט לא מעט בסרטי קולנוע.
הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן, המתאר את מסעו של אביר שחזר ממסעי הצלב לאירופה של המוות השחור (מגפת הדבר), חיזק את ההאנשה הזו של המוות ואף המציא את התמונה הקלאסית של אביר המשחק שחמט נגד המוות על חייו.
דמות זו של המוות שימשה אחר כך מודל לחיקוי ופרודיה בסרטי קולנוע הוליוודים.
בספרות בולטת דמותו של מוות, מלאך המוות של עולם הדיסק, פרודיה אוהדת על ייצוגו של מוות בתרבות הפופולרית, המציגה אותו כישות אתנומורפית המגלה סקרנות וחיבה כלפי בני האדם ורואה בתפקידו שירות חשוב לציבור.
לאחר שמו של אדם שנפטר נהוג להוסיף את הביטוי "זיכרונו לברכה" או "זכרו לברכה", ובראשי תיבות ז"ל.
לשמות רבנים או מכובדים אחרים שמתו נהוג להוסיף "זכר צדיק לברכה" – זצ"ל, וביתר הידור – "זכר צדיק וקדוש לברכה" (זצוק"ל), "זכר צדיק וקדוש לברכה לחיי העולם הבא" (זצוקללה"ה) או "זכותו יגן עלינו אמן" (זיע"א).
ביטויים אחרים שמקובל להוסיף לשמם של אנשים שמתו: "עליו השלום" (ע"ה), "מנוחתו עדן" (או: "נוּחוֹ עדן"), "ינוח בשלום על משכבו".
אם המנוח המדובר נרצח בשל יהדותו או בהגנה על עמו, נהוג לאמר "השם ייקום דמו" (הי"ד).
לשמותיהם של צוררים או רשעים מפורסמים שמתו נהוג להוסיף את הביטוי "ימח שמו" (ימ"ש) או "ימח שמו וזכרו".
יש המעדיפים "שם רשעים ירקב" (שר"י), הנדיר יותר.
הקיסר הרומי אדריאנוס אף זכה לכינוי "שחיק טמיא" (יישחקו עצמותיו).
כאשר מאזכרים ברצף שמות של מספר אנשים, שאחדים מהם מתו ואחדים עודם בחיים, נוהגים להציב לאחר שמות החיים את ראשי התיבות "יבדל"א" או "תבדל"א", לציון "ייבדל/תיבדל לחיים ארוכים, אמן".
או "להבחל"ח" = להבדיל בין חיים לחיים, כלומר בין החיים לחיי עולם הבא לבין החיים בעולם הזה.
הנצחה נועדה לשמר את זכרו של המת.
ההנצחה יכולה להיעשות במגוון של דרכים, ביניהם, הקמת מצבות, אנדרטאות, לוחית זיכרון, פסלים, ספרי זיכרון, שירים, יצירות ספרותיות וכיום גם אתרי אינטרנט שמטרתם הנצחה.
דרכי הנצחה אחרות קשורים בטקסים ובימי זיכרון שנועדו להזכיר את המת.
הדת היהודית מאמינה בהישארות הנפש, וכן במשפט לאחר המוות, בו אדם נידון על מעשיו וזוכה לגמול או לעונש.
בהתאם לאמונה זו יש באפשרותן של פעולות של אנשים חיים לשפר את מצבו של אדם לאחר מותו ב"עולם הבא".
לפיכך פעולות ההנצחה בדת היהודית מיועדות גם להטבה עם נשמתו של הנפטר לאחר מותו.
פעולות אלו מכונות במסורת היהודית בשם "עילוי נשמה".
מוואי אמיליו סטנלי קיבאקי היה פוליטיקאי קנייתי, שכיהן כנשיא קניה בשנים 2002–2013. היה כלכלן בהכשרתו.
קיבאקי נולד בכפר הקטן גאטויאיני במרגלות הר קניה, בנפת אוטאהייה שבמחוז ניירי בקניה.
משפחתו משתייכת לבני האתניה קיקויו.
הוא הוטבל לנצרות הרומית-קתולית ושמו בטבילה, אמיליו סטנלי, ניתן לו על ידי מיסיונר איטלקי.
מאוחר יותר חדל כמעט להשתמש בשמות פרטיים אלה, אך נשאר קתולי מאמין.
אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר על שם מנגו, הוא למד כלכלה, היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת מקרירי בקמפלה שבאוגנדה.
במהלך לימודיו היה גם ליו"ר תא הסטודנטים הקנייתים.
ב-1955 סיים קיבאקי כמצטיין בכיתתו ולכן קיבל מלגה ללימודים בבריטניה.
אחרי שסיים תואר שני במימון ציבורי בבית הספר לכלכלה של לונדון הפך קיבאקי למרצה לכלכלה באוניברסיטת מקרירי, אך בתחילת שנות השישים התפטר מתפקידו כדי להפוך למנהיג בכיר בקאנ"ו - "האיחוד הלאומי האפריקאי של קניה" - התנועה הפוליטית המרכזית בקניה בסוף תקופת השלטון הבריטי, ומפלגת השלטון הראשונה לאחר עצמאות קניה ב-1963.
קיבאקי טיפס במהרה אל צמרת הפוליטיקה במדינה הצעירה ומונה לעוזר שר האוצר וליו"ר הוועדה הכלכלית המתכננת.
ב-1966 מונה לשר המסחר, ובעקבות ניצחונו של דניאל ארפ מוי לתפקיד הנשיא הוא מונה לסגן הנשיא כאשר הוא מחזיק בתפקיד שר האוצר עד 1982 אז מונה לשר החוץ.
ב-1988 הוא איבד את משרתו לאחר שארפ מוי נחל כישלון וב-1991 הוא עזב את קאנ"ו והקים את המפלגה הדמוקרטית של קניה ששינתה את שמה להכוח הלאומי של קניה.
בשנים 1992 ו-1997 הוא הפסיד בבחירות לנשיאות וב-2002 אוחדה מפלגתו עם המפלגה הליברל דמוקרטית של קניה שמוזגה לשם הקואליצייה הלאומית והוא הפך לנשיא קניה באותה שנה.
בדצמבר 2007 התמודד שוב קיבאקי על הנשיאות מטעם גוש מפלגות שנקרא "מפלגת האחדות הלאומית", וכלל בתוכו בין היתר את קאנ"ו, מפלגת השלטון הוותיקה שנגדה התמודד קיבאקי ב-2002. יריבו העיקרי היה ריילה אודינגה, שעמד בראש "האופוזיציה הכתומה", גוש של מתנגדים לשלטון קיבאקי.
קיבאקי הוכרז על ידי ועדת הבחירות המרכזית כמנצח, והושבע מיד לתקופת כהונה נוספת, אך האופוזיציה טענה שהתוצאות זויפו ושאודינגה הוא המנצח האמיתי.
משקיפים זרים טענו שהבחירות התנהלו תוך אי-סדרים ובחוסר שקיפות, וקיים חשד ששני המחנות זייפו את התוצאות במחוזות שונים.
ההאשמות בזיוף התוצאות עוררו גל של מהומות דמים אתניות קשות, כאשר בני הקיקויו, הקבוצה האתנית הגדולה והדומיננטית במדינה, התייצבו לצד הנשיא בעוד שבני לוּאוֹ, עמו של אודינגה, וקבוצות אחרות תמכו באופוזיציה.
קופי ענאן, מזכ"ל האו"ם לשעבר, תיווך במשא ומתן לפתרון המשבר הפוליטי, והוביל להסכם שלפיו מונה אודינגה לראש ממשלה, תחת קיבאקי כנשיא, ומפלגתו זכתה לייצוג בקבינט.
ב-9 באפריל 2013 סיים קיבאקי את כהונתו כנשיא.
נפטר ב-21 באפריל 2022. הותיר אחריו אישה, לוסי, וארבעה ילדים.
התקשורת ייחסה לו מערכת זוגית נוספת וממושכת, שאף כללה נישואים רשמיים מסורתיים ולידת בת משותפת, עם פעילה פוליטית בשם מרי ואמבואי.
מוות הוא דמות קבועה בסדרת ספרי הפנטזיה הפרודית "עולם הדיסק" של הסופר האנגלי טרי פראצ'ט.
הדמות מהווה פרודיה אוהדת על ההאנשות של המוות ומוצגת בחיוב.
דמותו של מוות נחשבת לפופולרית במיוחד והיא מופיעה כמעט בכל הספרים.
דמותו של מוות החלה כמלאך המוות של עולם הדיסק ותו לאו, אך עם הזמן, דמותו של מוות פיתחה אישיות ומשפחה, ובין השאר אף יוחדה לה מעין "מפה" מיוחדת המתארת את ביתו של מוות.
דמותו של מוות הפכה לאחת הדמויות הפופולריות ביותר בעיני מעריצי הסדרה.
דמותו של מוות מתוארת בספרים כמעין פרודיה אוהדת על ההאנשות של המוות, ומוצגת כשאובה ממוחותיהם של בני האנוש וחזותה כשלד עוטה גלימה שחורה ובעל חרמש.
על פי הספרים, תפקידו של מוות לקחת את נשמות המתים ברגע מותם ולנהל את המוות בעולם הדיסק.
על אף תפקיד זה, דמותו של מוות איננה מצטיירת כאכזרית אלא כמקצועית גרידא, והוא עצמו רואה בתפקידו שירות חשוב לציבור.
למעשה, יחסו כלפי האנושות הוא יחס של סקרנות מהולה באמפתיה וחיבה.
חיכוכו המתמיד של מוות עם בני האנוש גורם לו לנסות לחקות מנהגיהם, נושא עיקרי החוזר על עצמו בעלילות הדמות אשר הוצגו בסדרת הספרים, ובכך היא משמשת את הסופר לשיקוף התרבות האנושית וערכיה.
דמותו של מוות הופיעה לראשונה בספר "צבע הכשף" (Colour of Magic), שהיה הראשון בסדרה.
מאז חזרה דמותו להופיע כמעט בכל הספרים בסדרה הקנונית וכמו כן במופעי "ספין אוף" אשר נוצרו לה.
הדמות הייתה לראשית לראשונה ב"איש הקציר" (Reaper Man), הספר ה-11 (עשירי בתרגומים העברים מאחר ש-Eric לא תורגם עד כה), אשר עסק בניסיון להדיח את מוות מתפקידו.
הוא שב והיה לדמות ראשית ב"אבא חורף" (Hogfather).
כמו כן, הוא הופיע במספר ספרים כדמות עיקרית, על אף שלא ראשית, והם: "תרועת מוות" (Mort), "מוזיקת נשמה" (Soul Music) ו"גנב הזמן" (Thief of Time).
על אף שכדמות חשובה היה רק בחמישה ספרים, הופעתו החוזרת של מוות בכל ספרי הסדרה, להוציא "בני החורין הקטנים" (Wee Free Men), הייתה לקרקע פורייה עבור פיתוח הן הדמות עצמה והן הבנת הקוראים אותה.
עם הזמן הפך מוות מדמות ללא כל רגש לדמות מורכבת אשר הפגינה לא אחת רגשות אנושים שונים ונאלצה להתמודד עם קונפליקטים רגשיים.
עוד התפתחה המקצועיות של מוות והגדרת תפקידו, לעיתים לפי טרנדים חדשים או גישות מדעיות חדשניות.
שני הדברים, אישיותו של מוות ואופן ביצוע עבודתו, השתלבו לעיתים והיו לגורם המניע עבור עלילות חלק מהספרים.
השניים אף באו לידי ביטוי ב"ממלכתו של מוות", המקום בו שם הוא את משכנו כפי שמתואר בספרים.
לכאורה הממלכה עצמה לא השתנתה כמעט במהלך הספרים, אך חלקים מסוימים ממנה, כמו גם דריה האחרים מלבד מוות עצמו, משקפים את השינויים שחלו בדמות.
בספרים מוצגים כל אלו כתוצרם של דבר אחד ויחיד, והוא תפיסת בני האנוש את מוות, כמושג וכדמות מיתולוגית.
על כן אישיותו של מוות, אופן פעולתו במסגרת מילוי תפקידו ועיצוב ממלכתו או אופי דריה האחרים - כולם מהווים כלים ראשיים בידי הסופר להעביר מסריו בנוגע לטבע האנושי.
האספקטים השונים עבור דמותו של מוות לרוב משקפים באופן אבסורדי את בני האנוש וחושפים אמיתות מסוימות, לטעם הסופר לכל הפחות, במערומיהן.
הדבר ניכר בעיקר בדרך התמודדותו של מוות באישיותו המתפתחת או בדרישות המסתבכות והולכות של תפקידו, כמו גם מערכות היחסים שהוא מנהל עם שאר דרי ממלכתו.
לעיתים המסר מתבהר בעקיפין, דרך התנהגותם של אלו האחרונים.
מוות הופיע לראשונה בספר "צבע הכשף", הראשון בספרי הסדרה.
בספר זה, כמו גם המשכו הישיר "אור מופלא" (The Light Fantastic) דמותו של מוות, כמו גם החוקים תחתיה היא עובדת, מעט שונים מאשר בשאר ספרי הסדרה.
בספרים אלו מוות מתעניין במיוחד באחד מגיבוריו הידועים האחרים של פראצ'ט, וגיבור שני הספרים - המכשף הלא מוצלח סתמרוח.
מוות מנסה לרדוף אחריו, ואף מבקש לסייע לו כדי להגיע למקום ולמועד בו, לפי תוכניותיו, סתמרוח אמור למות.
כאשר זה מסרב לסייע במותו שלו לפי התוכנית של מוות, מוות מתרגז ואף מקלל אותו.
הבעת רגשות כזו התמעטה בספרים הבאים בסדרה, אם כי הופיעה לעיתים, כמו בספר הראשון אשר סבב סביב דמותו - "תרועת מוות" (Mort).
התמונה הכללית אשר נוצרת לעיני הקורא בדבר אישיותו של מוות היא לא כדמות אכזרית, אלא יעילה.
מוות עצמו רואה את עבודתו כשירות חיוני לציבור.
כאמור, דברים אלו לא היו נכונים בספר הראשון בסדרה, שם דווקא הודגמה אכזריות מקרית של מוות והוא אף הורג אחת הדמויות השוליות כבגחמה.
שינוי מהותי בהתנהגותו של מוות הורגש החל בספר "איש הקציר" (Reaper Man), הספר השני בו היווה דמות עיקרית.
בספר מוות מורד ממעמדו ומוצא לפרישה לגמלאות, אשר משמעותה היא הפיכתו לאדם ובן תמותה בעוד שישות אחרת מתגבשת ותופסת את תפקידו.
במשך תקופה זו מוות מבלה את זמנו כקוצר בחווה חקלאית, מתאהב מעט בבעלת החווה, מתיידד עם ילדה בת המקום ובכלל עובר תהליך בו הזדהותו עם המין האנושי הולכת וגוברת.
עם זאת, עוד לפני כן מוות ניסה לחקור את האנושות, וכבר בספר "תרועת מוות" אנו מגלים כי אימץ ילדה קטנה בשם איזבל כבתו, לקח לעצמו משרת בשם אלברט ומבלה לעיתים את זמנו בחקר מנהגים אנושיים שונים.
חקר זה, כפי שמתגלה בספרים מאוחרים יותר, שינה את מוות ויצר אצלו תכונות אנושיות, ובראשן הרצון לאהוב.
בשל כך הוא שוכר שוליה, נער גמלוני בשם מורט, כדי שיחליף אותו כאשר מוות לוקח חופשה לחקור את האנושות.
בספר Soul Music, אשר עד כה לא יצא לאור בתרגום לעברית, אנו מגלים רבות על מוות דרך נכדתו המאומצת, סוזן - בתם של איזבל ומורט.
סוזן, הנזכרת בביקור שערכה בממלכתו של מוות כילדה קטנה, מראה כיצד מוות ניסה למצוא חן בעיניה ולשמש לה כסבא אמיתי לכל דבר, דבר אשר לכאורה לא תואם את קווי האישיות העיקרים של מוות.
יתרה מזאת - במהלך הספר מוות מנסה לשכוח את יגונו ואבלו על כך שנאלץ לקחת את נשמותיהם של איזבל ובעלה.
הפגנת רגשות אלו, אשר נדמית כעומדת בסתירה לעיקרי הדמות, מוסברת באופן חלקי לאורך הספרים - בתחילה בהערות הסובבים את מוות, כי עקב סקרנותו "נדבק" ברגשות אנושיים ולאחר מכן באופן מפורש יותר.
עם זאת, דברים אלו לא מסבירים מדוע זה מוות, אשר מלכתחילה לא הייתה אמורה להיות לו כל אישיות, מפגין בכלל סקרנות.
תשובה לכך ניתנת לבסוף על ידי מוות עצמו בספר ה-26 בסדרה, Thief of Time.
בספר מוות מנסה לקבץ את ארבעת פרשי האפוקליפסה, שכן סוף העולם מגיע ועליהם למלא את תפקידם המיתולוגי וכדבריו - "לרכב".
מוות נתקל באכזבה פעם אחר פעם, כאשר הוא מגלה שכל הפרשים לא מעוניינים לבצע זאת ומעדיפים לפרוש לגמלאות.
לבסוף מסיק מוות בעצמו כי מכיוון שנוצרו ממוחותיהם של בני האנוש - כך גם שאבו מתוכם את רגשותיהם, כמו פחד או חוסר ביטחון.
מוות עצמו לא משכיל להסיק זאת גם לגבי עצמו.
מוות כפוף לעזראל - ישות קוסמית נצחית שמתוארת הן כמרחב-זמן והן כ"המוות של כל היקום".
פניו הם שעון עצום ממדים שבו המחוג הקטן משלים רק סיבוב אחד.
תפקידו העיקרי של מוות הוא להסדיר את כל הקשור במוות בעולם הדיסק ובפרט לקחת את נשמות המתים וללוות אותן אל העולם הבא.
למוות עוזרים רבים כמו מגפה, צרעת, שיטפון וגרדת.
עם זאת, במסגרת עבודתו מוות מבצע לעיתים ביקורים אישיים, שבהם הוא מטפל באופן אישי בנשמתו של הנפטר ואף משוחח עמו.
רק מכשפים, מכשפות, ילדים קטנים, אנשים בעלי מודעוּת גבוהה למה שבאמת קיים וחתולים יכולים לראות את מוות לפני שבא יומם.
לפי הכללים, מוות מחויב לערוך ביקור אישי למכשפים, מכשפות ומלכים, אך הוא מטפל גם בפשוטי העם וזאת כדי לבדוק שהכל מתנהל כשורה.
בעוד שאת רוב הנשמות הוא קוצר בחרמש, המלכים זוכים לטעם החרב.
מוות מתנייד ממקום למקום באמצעות סוס לבן (חי) בשם בינקי .
כאשר אינו נוטל נשמות של בני-אדם באופן אישי, מוות עסוק בהשגחה על שעוני החול ונגיעה באלה שזמנם אזל (ובכך לקחת את נשמתם של בעליהם).
בכל בוקר מוות עובד על חיבור ההקשרים של הסיבתיות על מנת לדאוג שהמציאות מתנהלת כשורה.
מדי פעם הוא יוצא לחופשה, דבר שלעיתים גורם לבלגן.
אף על פי שמוות עוסק בעיקר בהסדרת נושא המוות בעולם הדיסק, הוא עסוק גם בתפקידים אחרים שבהם הוא מוודא שעולם הדיסק פועל כשורה ושומר על האנושות.
כך למשל, כל בוקר הוא עובד על חיבור ההקשרים של הסיבתיות על מנת לדאוג שהמציאות מתנהלת ללא סתירות.
בספר תרועת מוות, מוות מספר שיש לו שיג ושיח עם האלים ושבסוף גם הם זוכים לביקורו.
בספר מעשי קסמים מוות מתעקש שהמכשף איפסלור האדום לא יקבע את גורלו של בנו באופן מוחלט אלא ייתן לו הזדמנות לקבוע את גורלו בעצמו, מוות מסביר שקביעת גורל מוחלטת עלולה להרוס את עולם הדיסק ושבכל נבואה חייב להיות סדק או פרצה.
כמו כן, מוות הוא אחד מחמשת פרשי האפוקליפסה של עולם הדיסק.
בספרים "אבא חורף" (Hogfather) ו"גנב הזמן" (Thief of Time) מוות מגייס את סוזן (נכדתו) ועוזר לה לסכל את תוכניותיהם של משגיחי המציאות (בעברית תורגם למאזיני המציאות) להשמיד את עולם הדיסק ובפרט את האנושות.
מוות חי בעולם חוץ-ממדי שבו לא קיים זמן אמיתי, אלא רק מעין-זמן (אין שם עבר, אין שם עתיד - רק הווה מוקדם יותר והווה מאוחר יותר) שאותו הוא בנה באמצעות העתקת הדברים שראה בעולם הדיסק.
בגלל מגבלותיו היצירתיות כל הממלכה צבועה בגוונים שונים של שחור: כולל הצמחייה, המים, הפרחים והשמים.
במרכז ממלכתו של מוות נמצא ביתו, בית מהודר בסגנון גותי ויקטוריאני המעוטר בעצמות וגולגולות, בית בו מוות עובד.
הבית נקרא Mon Repos והוא יותר גדול מבפנים מאשר מבחוץ (כי מוות לא שולט באומנות של פרופורציות וסקאלה).
הבית כולל חדר שינה אף על פי שמוות לעולם לא ישן (על פי הספרים, זאת כי כל בית צריך חדר שינה), ספרייה (שרובה מורכבת מאוטוביוגרפיות של כל היצורים החיים הנכתבות תוך כדי חייהם), חדר עבודה, כן למטריות המחזיק חרמשים וחדר מלא שעוני חול המייצגים את הזמן הנותר לכל יצור חי.
בסוף הספר איש הקציר מוסיף מוות לממלכתו שדה דגן זהוב ענקי, זכר לימיו כקוצר בחווה של גברת פליטוורת'.
באופן מפתיע שדה הדגן הוא בצבע זהוב לעומת שאר הממלכה שהיא בגוונים של שחור.
מוות מעסיק משרת, רב-מג גדול בשם אלברטו מאליך (בקיצור: אלברט), שפחד מהמפלצות והשדים שמחכים לו אחרי המוות ולכן סגר עסקה עם מוות בה הוא משרת אותו מחוץ לזמן במקום למות.
מוות גם אימץ בת בשם איזבל, ולתקופה מסוימת שכר שוליה בשם מורט.
השניים התחתנו והולידו בת בשם סוזן.
כשהייתה קטנה, לקחו אותה הוריה לבקר את סבה והוא בנה לה נדנדה שעוברת דרך גזע עץ.
כתוצאה מכך הוסר חלק הגזע המפריע לנדנוד, והחלק העליון של העץ נותר "מרחף" באוויר.
הקשרים בין מוות לנכדתו לא היו טובים מאוד, מאחר שסוזן ניסתה להיות נורמלית, על אף שנולדה עם כוחות על-טבעיים (כמו היכולת לצאת מ"מעגל הזמן" או לעבור דרך קירות) הנובעים ממורשתו של סבה השלדי.
איזבל היא בתו המאומצת של מוות.
היא אומצה על ידו לאחר שהוריה נהרגו כשניסו לחצות את "הקערה הגדולה" לדבריה מפני שמוות "חשב עליה צער".
מכיוון שהזמן לא עובר בממלכתו של מוות איזבל נשארה בת 16 כבר 35 שנים.
איזבל מתוארת כנערה גותית עם נטייה לדרמה וטרגדיה, כנראה בעקבות כל הספרים (שהם למעשה אוטוביוגרפיות של בני האדם החיים בעולם הדיסק) שהיא קראה ובהם מתוארות נערות יפות וצעירות המתאבדות בגיל צעיר בגלל אהבה נכזבת.
היא מתעקשת להראות יפה, מסתורית ודרמטית - ולובשת שמלות בהתאם - אך פראצ'ט כותב שבעוד שנערות גותיות "חיות על אוויר" איזבל "חייה על שוקולד, הרבה שוקולד" - רמז לכך שמדובר בנערה מלאה.
על פני השטח היא מתנשאת, מעליבה ומעצבנת, אך כשחודרים את המעטה הקוצני שלה מגלים את מעלותיה.
איזבל די אוהבת את מוות, אביה המאמץ, ומכירה לו תודה, היא הודפת כל ביקורת נגדו בטענה שהוא "מאוד משתדל".
איזבל מופיעה לראשונה בספר אור מופלא, שם היא מנסה להרוג את סתמרוח במכת חרמש כדי שיישאר בעולמו של מוות ויארח לה חברה, אך תיבת המטען Luggage מצילה אותו.
לאיזבל תפקיד נכבד בספר תרועת מוות, בו מוות שוכר שוליה, נער צעיר בשם מורט.
מוות מנסה לשדך בין השניים בצורה עקיפה, אך נראה שמורט ואיזבל עסוקים בעיקר בלהחליף עלבונות אחד כלפי השני.
לאט לאט היחסים ביניהם מתחממים והופכים משנאה הדדית להערכה ולבסוף לאהבה.
התפנית מתרחשת אחרי שמוות לא חוזר מחופשתו, ועל מורט ואיזבל לתקן את המציאות: מורט לוקח על עצמו למלא את התפקיד של מוות בנטילת נשמות החיים בעוד שאיזבל מחברת את ההקשרים של הסיבתיות, מלאכה שלמדה ממוות, ובכך מונעת מעולם הדיסק לקרוס.
מאוחר יותר התחתנה עם מורט וילדה בת בשם סוזן, לפני שהיא ומורט מתו בתאונת כרכרה.
מורט הוא השוליה של מוות.
בספר תרועת מוות, מוות שכר את מורטימר (בקיצור: מורט) לעבוד אצלו כשוליה ואחר כך כממלא מקום בזמן שמוות יצא לחקור את האנושות.
מורט, שנדרש לקחת את חייה של נסיכה יפהפייה, העדיף תחת זאת להצילה ובכך יצר בעיה במציאות.
בסופו של דבר מוות שב לתפקידו וסידר את הבעיה.
מורט פוטר מעבודתו והתחתן עם איזבל (בתו של מוות) והשניים הוכתרו על ידי הנסיכה קלי כדוכס ודוכסית של סטו-הליט.
הם הספיקו להוליד ילדה בשם סוזן, לפני שמתו בתאונת כרכרה.
בתחילת הספר מורט מתואר כנער ג'ינג'י גמלוני ומגושם, "עם הרבה ברכיים שלא נמצאות במקומן הנכון" וחסר ביטחון עצמי.
אחרי שמוות שוכר אותו בתור שוליה ומלמד אותו את סודות המקצוע, מורט מגלה בתוך עצמו עוצמות חדשות, ובהמשך - עם התגברות ביטחונו העצמי - הוא נהפך לפחות מגושם, ואף כמעט מצליח לנצח את מוות בדו-קרב.
מוות תיאר את מורט כ"נלהב" ו"מהיר תפישה".
סוזן היא נכדתו המאומצת של מוות, בתם של מורט (לשעבר העוזר של מוות) ואיזבל (בתו המאומצת של מוות), הדוכסים של סטו-הליט.
כתוצאה מייחוסה המשפחתי היא בעלת כוחות על-טבעיים, כולל נטייה טבעית למקצוע של סבה.
בצעירותה למדה בבית ספר יוקרתי לנערות בעיר קווירם, שנוסד במטרה לחנך נשים צעירות להיות חכמות ועצמאיות.
היא אהבה במיוחד את שיעורי הלוגיקה והמתמטיקה ופחות את שיעורי ההיסטוריה.
כבר אז היה ביכולתה להיעלם מתודעתם של אחרים כאשר לא רצתה שיבחינו בה.
סוזן היא נערה גותית חכמה, המוצאת לעצמה קריירה כאומנת ואחר כך כמורה, בניסיון לחיות חיים נורמליים.
סוזן מתגלה כמוצלחת ביותר עם ילדים, בייחוד מאחר שהיא לא מזלזלת ביכולתם, אלא מאתגרת אותם.
כמו כן היא נעזרת בכוחותיה לשם כך.
טרי פראצ'ט תיאר אותה כ"מרי פופינס גותית".
למרות ניסיונה "להתגבר" על כוחותיה המוזרים (עצירת הזמן, שימוש בטון הדיבור של מוות, מעבר דרך קירות, זיכרון של העתיד וכו') היא מוצאת את עצמה משתמשת בהם שוב ושוב.
למרות רצונה לשמור על ריחוק מסבה מוות, היא מודה שבסך הכול מדובר בטיפוס די חביב וטוב לב (באופן מטפורי כמובן).
כאשר יש צרות בעולם הדיסק והמשגיחים של המציאות מנסים להתנכל לחיים, מוות מזמן את סוזן לעזור, בדרך כלל באמצעות המוות של החולדות ועורבו המדבר קוות', זאת מאחר שבדרך כלל אסור לו להתערב ישירות (לפי החוקים).
סוזן נרתמת להצלת העולם באי-רצון גדול, אך במהלך המסע לתיקון הדברים היא מגלה דברים חדשים על עצמה ועל סבה.
אלברט נוטה להיות ציני לגבי ניסיונותיו של מוות לפתח אישיות ולחקור את בני האדם ודואג כל הזמן שזה יפגע בכושר השיפוט של מוות ובביצוע עבודתו.
המוות של החולדות (Death of Rats) נוצר בספר "איש הקציר", כאשר משגיחי המציאות שלחו את מוות לגמלאות וכל סוג חיים פיתח כתחליף מוות משל עצמו.
בסופו של דבר, מוות החזיר אליו את כל "המוותים הקטנים", למעט מוות החולדות ומוות הפשפשים.
מאז משמש מוות החולדות כבן לוויה למוות, כאשר הוא רוכב על עורב מדבר בשם קוות' (Quoth, פארודיה על "העורב" של אדגר אלן פו).
דיבורו של מוות החולדות נשמע פשוט כ-SQUEAK ורוב בני האדם לא מבינים את דבריו, לכן הוא משתמש בעורב קוות' כמתורגמן.
בספרי "עולם הדיסק", מוות החולדות ועורבו קוות' מטרידים לעיתים את סוזן, וזאת במטרה להפנות אותה אל סבה, מוות.
בינקי הוא סוס הרכיבה של מוות, ונקרא כך כי מוות חשב ש"זה שם נחמד".
בינקי הוא סוס חי ואמיתי.
מוות ניסה סוסים שלדיים אך אלה נטו להתפרק.
מוות ניסה גם סוסי אש אך אלה הציתו את האורווה ואת גלימתו.
בינקי חכם יותר מרוב הסוסים, וצבעו לבן טהור (במספר ספרים מצוין שבינקי הוא חריג לחוק הביולוגי של סוסים "אפורים").
בינקי יכול לעוף על ידי יצירת משטח קרקע עבורו ויכול לנסוע בזמן ואף לעבור דרך ממדים שונים, לעיתים תוך כדי השארת עקבות פרסה זוהרות בשובל נתיבו (פרסותיו יוצרו והותקנו על ידי ג'ייסון אוג, נפח לנקרסטיאני עם מיומנות מיתולוגית).
פרט לכך הוא סוס רגיל.
בינקי הוא לא בן אלמוות, אך כל עוד הוא בשירותו של מוות הוא לא מזדקן.
בינקי זוכה לחלק מכוחותיו על ידי שיתוף עם יכולותיו ואיכויותיו של מוות: הוא הרבה "יותר אמיתי" מאשר דברים רגילים כמו קירות, מרחקים גדולים או זמן כך שהוא יכול להתעלם מהם.
בינקי זוכה לטיפול טוב ממוות והוא נאמן לו ולסוזן.
כשסוזן הייתה קטנה מוות נתן לה סט מתנה של "My Little Binky" (פארודיה על צעצועי "הפוני הקטן שלי") אך הוריה החזירו את המתנה למוות מתוך חשש שזה יפריע לסוזן לגדול כילדה נורמלית.
עזראל הוא ישות קוסמית עצומה שלמעשה מתפקדת כמוות של כל היקום.
בספר, המלל או הקול של מוות מאופיין בכך שהוא כתוב רק ב"אותיות גדולות" (Capital letters או ליתר דיוק SMALL CAPS) וללא מירכאות.
קולו שנשמע רק לנפטר העתידי נשמע כקול רעם עמוק ומרטיט או כקול חריקות שלדים על קרקעית מרתף לח.
בתרגום העברי המלל או הקול של מוות מאופיין בהדגשה בלבד וללא מירכאות.
הספרים אשר עוסקים במוות או במשפחתו ומציבים אותם כדמויות הראשיות נוטים להתעסק בשאלת תפקידו של המוות בחיים ובשאלת מקומו של הצדק בתחום זה.
בנוסף עוסקים חלק מספרים אלה במלחמתם של המאזינים של המציאות נגד החיים של עולם הדיסק.
המאזינים של המציאות (משגיחי המציאות, Auditors) הם יצורים אמורפיים וחסרי אישיות שמשגיחים על המציאות ומוודאים שהכל פועל בסדר לפי החוקים, וזו הסיבה מדוע הם שונאים את החיים היצירתיים והדי כאוטיים ומתנכלים פעם אחר פעם למוות, אישיות הנכבשת בקסמי האנושות, ולעולם הדיסק.
למרבה האירוניה, מגינם הגדול של החיים כנגד המשגיחים הוא מוות בעצמו, כאשר הוא נעזר בנכדתו סוזן לעקוף את החוקים האוסרים על התערבות ישירה.
מוות מופיע כמעט בכל ספרי עולם הדיסק והוא אחת מהדמויות הפופולריות והאהובות ביותר על הקוראים.
סדרת מוות היא תת-סדרה של ספרי עולם הדיסק המתרכזת במוות ומשפחתו, סדרה זו כוללת את הספרים:
תרועת מוות (Mort) – מוות לוקח לעצמו שוליה בשם מורט, אך האחרון מסתבך כאשר הוא חס על חייה של נסיכה יפהפייה ובכך משנה את ההיסטוריה, שלא שמחה במיוחד להשתנות.
מורט נעזר בבתו המאומצת של מוות, איזבל, בניסיון לסדר את העניינים ולהציל את הנסיכה מגורלה, לפני שמוות יחזור ממסעו בעולם בני האדם וייקח את העניינים לידיו.
איש הקציר (Reaper Man) – מוות זוכה לחיים אחרי שהוא מפוטר מעבודתו על ידי משגיחי המציאות.