tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברנס היה פעיל מאוד בהתנגדות להצעות החוק נגד מעשי לינץ', שהבולטות מבניהן היו הצעת חוק קסטיגן-וגנר מ-1935 והצעת חוק גוורגן מ-1937. הוא גם טען שמעשי הלינץ' היו הכרחיים "כדי לשלוט על השחורים בדרום" ואמר ש"מעשי האונס הם המניע, באופן ישיר או לא ישיר, למעשי הלינץ' באמריקה".
ברנס בז לסנאטור השני מקרוליינה הדרומית, אליסון ד.
סמית', שהתנגד בתוקף לניו דיל.
הוא שאף בחשאי לסייע לידידו ברנט מייבנק, אז ראש עיריית צ'אלרסטון, להביס את סמית' בבחירות המקדימות לסנאט ב-1938. בכל אופן, במהלך הבחירות המקדימות, אולין ג'ונסטון, שהוגבל לתקופת כהונה אחת בלבד כמושל המדינה, החליט להתמודד על מושב בסנאט.
בשל העובדה שג'ונסטון היה גם הוא תומך של רוזוולט והניו דיל, הוא היה עלול לפצל את ההצבעה בקרב תומכי הניו דיל ולגרום לניצחונו של סמית'.
כאמור, ג'ונסטון היה גם הוא תומך של הניו דיל, אך תמיכתו של ברנס בו הייתה מוגבלת.
סדרה של שביתות בסתיו 1937 הובילו את ברנס להחליט שלא לתמוך בסופו של דבר בג'ונסטון.
בעצתו של ברנס, החליט מייבנק תחת זאת להתמודד בבחירות למשרת המושל, וברנס החליט באי רצון לתמוך בסמית'.
ברנס חזה שסמית' יפרוש ב-1944 ושמייבנק יתמודד בהצלחה על המושב של סמית' לסנאט וכך יעלה בידו להקים מנגנון פוליטי חזק במדינה יחד עמו.
כגמול לתמיכתו בו בנושאים חשובים רבים, מינה הנשיא רוזוולט את ברנס ביוני 1941 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ברנס היה השופט העליון האחרון שהוסמך כעורך דין לאחר הכשרה למקצוע בקריאה עצמית והאחרון שמעולם לא למד בבית ספר למשפטים.
ברנס התפטר מכהונתו על כס השיפוט לאחר 15 חודשים בלבד כדי לעמוד בראש "המשרד ליציבות כלכלית".
בהיסטוריה של בית המשפט העליון רק שופט אחד, תומאס ג'ונסון, כיהן פחות זמן ממנו.
ברנס פרש מבית המשפט העליון כדי לעמוד בראש "המשרד ליציבות כלכלית" של הנשיא רוזוולט, שעסק בסוגיות החיוניות של מחירים ומיסים.
משרד זה צבר כוח בשל מיומנותו הפוליטיות של ברנס, וחוגים פנימיים בוושינגטון דיווחו עד מהרה שהוא היה האחראי הראשי עליו.
במאי 1943 הוא היה לראש "המשרד לגיוס המלחמתי" , סוכנות פדרלית חדשה שפיקחה על המשרד ליציבות כלכלית.
בהנהגתו של ברנס, הגוף החדש ניהל את מפעלי התעשייה ברחבי ארצות הברית שעשו שימוש בחומי גלם, בייצור אזרחי וצבאי, ובאמצעי תחבורה עבור אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ולזכותו נזקפה הרחבת התעסוקה שהייתה נחוצה לסיום השפל הגדול.
הודות לניסיונו הפוליטי, חקרנותו, ידידותו הקרובה עם רוזוולט, וקסמו האישי, הייתה לברנס עד מהרה השפעה לא מבוטלת על היבטים רבים של המאמץ המלחמתי שלמעשה לא היו בתחום אחריותו.
רבים בקונגרס ובעיתונות החלו להתייחס לברנס כ"עוזר הנשיא".
רבים ציפו שבבחירות לנשיאות של 1944 ייבחר ברנס כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא לצדו של רוזוולט, במקומו של הנרי וולאס, שרבים מבין בכירי המפלגה חשבו שהוא תימהוני מדי כדי להיות מי שיחליף את רוזוולט, שהיה אז במצב בריאותי ירוד ורבים לא האמינו שהוא יוותר בחיים עד סוף כהונתו.
רוזוולט סירב להתמודד עם כל מועמד אחר מלבד וולאס.
הייתה לו העדפה אישית לשופט בית המשפט העליון ויליאם אורוויל דאגלס.
ברנס היה ברשימת המועמדים האפשריים של רוזוולט, אך לא כאפשרות ראשונה.
בפגישה שהתקיימה ביולי בבית הלבן, לחצו בכירי המפלגה לבחירתו של הסנאטור ממיזורי הארי טרומן, ורוזוולט הוציא הצהרה שהוא יתמוך בטרומן או בדאגלס.
ברנס נחשב שמרן מדי עבור האיגודי העובדים.
בכירי המפלגה התנגדו לו מתוך חשש שכקתולי לשעבר, בחירתו תפגע בקתולים.
השחורים היו מודאגים בשל התנגדותו לשילוב הגזעי.
לסיכומו של דבר, לברנס לא היה סיכוי של ממש להיבחר כמועמד למשרת סגן הנשיא ובסופו של דבר נבחר טרומן.
רוזוולט צירף את ברנס אליו בנסיעתו לוועידת ילטה בראשית 1945, שבה נראה היה שהוא מעדיף את תוכניותיה של ברית המועצות.
רשימותיו של ברנס מימי הוועידה כוללים את התיעוד השלם ביותר שלה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית
משעה שהושבע כנשיא ארצות הברית במקומו של רוזוולט, שנפטר ב-12 באפריל 1945, נתן טרומן אמון רב בעצותיו של ברנס.
ברנס היה המנטור של טרומן מראשית ימיו של זה האחרון בסנאט.
ואכן, ברנס היה אחד האנשים הראשונים שנראו לצדו של טרומן ביומו הראשון לנשיאות.
היה זה ברנס ששיתף את הנשיא החדש במידע על מיזם פצצת האטום.
עד אז לטרומן לא היה מושג על פרויקט מנהטן.
כאשר קיבל טרומן את פני ארונו של רוזוולט בהגיעו לוושינגטון, הוא ביקש מברנס, ומסגן הנשיא לשעבר וולאס, השניים שהיה להם סיכוי לרשת את רוזוולט, להצטרף אליו בתחנת הרכבת.
לטרומן היו מלכתחילה כוונות לתת לשניים תפקידי מפתח בממשלו כדי להעביר את המסר של רציפות למדיניות של רוזוולט.
עד מהרה הסתכסך טרומן עם וולאס, אך שמר על יחסי עבודה טובים עם ברנס ויותר ויותר הוא פנה אליו לעזרה.
ב-3 ביולי 1945 מינה טרומן את ברנס כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
כמזכיר המדינה, הוא היה הראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, שכן בתקופת כהונתו הראשונה של טרומן לא היה סגן נשיא.
ברנס היה בעל תפקיד מרכזי בוועידת פוטסדאם, בוועידת השלום בפריז ובוועידות חשובות נוספות לאחר המלחמה.
לדבריו של ההיסטוריון רוברט יו פרל, ידיעתו של ברנס בנושאי יחסי חוץ הייתה רבה באופן מועט בלבד בהשוואה לזו של טרומן.
הוא קיבל החלטות לאחר שנועץ עם כמה יועצים, כמו דונלד ראסל ובנג'מין כהן.
ברנס והצוות המצומצם שלו הקדישו תשומת לב מועטה בלבד למומחי מחלקת המדינה ובאופן דומה התעלמו מטרומן.
בשל חברתו של ברנס במשלחת האמריקאית לוועידת ילטה, הניח טרומן שהיה לו ידע מדויק על שהתרחש בוועידה.
עברו חודשים לא מעטים עד שטרומן גילה שהדברים לא היו כך.
יותר מכך, ברנס טען שהסובייטים הפרו את הסכם ילטה ושעל טרומן להיות תקיף ובלתי מתפשר עמם.
עד מהרה החל טרומן לנקוט בקו נוקשה כלפי כוונותיה של ברית המועצות במזרח אירופה ובאיראן, אך ברנס היה פייסני הרבה יותר.
הפער בין השניים גדל והקשרים והידידות האישיים נחלשו.
בסוף 1945 התנצח ברנס עם שר החוץ של ברית המועצות ויאצ'סלב מולוטוב בנוגע ללחצים של ברית המועצות על בולגריה ועל רומניה.
ברנס שלח את העיתונאי מארק אתרידג', לחקור בנושא ואתרידג' מצא שהמצב בארצות אלו אכן היה לא קל.
אתרידג' כתב דוח מרשים, אך ברנס התעלם ממנו ותחת זאת קיבל את הצעת ברית המועצות.
טרומן קרא את הדוח של אתרידג' והחליט שהגישה המרוככת של ברנס הייתה כושלת ושארצות הברית צריכה להתייצב באופן תקיף מול ברית המועצות.
היחסים האישיים בין ברנס לבין טרומן נעשו מתוחים, במיוחד כאשר הנשיא חש שברנס ניסה להתוות את מדיניות החוץ בעצמו מבלי ליידע את הנשיא.
אחת הדוגמאות המוקדמות למערכת יחסים זו הייתה ב בדצמבר 1945. טרומן ראה בהישגי הוועידה כלא ממשיים, ומתח ביקורת קשה על כישלונו של ברנס להגן על איראן, שלא הוזכרה כלל בסיכום הסופי של הוועידה.
"נותרתי באפלה בנוגע לוועידת מוסקה", אמר טרומן לברנס בבוטות.
במכתבים מאוחרים יותר לברנס, נקט טרומן בקו נוקשה יותר בנוגע לאיראן: "ללא האספקה הזאת מארצות הברית, רוסיה הייתה מובסת בחרפה.
אך כעת רוסיה מעוררת מרד ומחזיקה כוחות על אדמתה של ידידתה ובעלת בריתה – איראן.
...אלמלא רוסיה הייתה ניצבת מול אגרוף ברזל ושפה תקיפה הייתה מתרחשת מלחמה נוספת.
הם מבינים רק שפה אחת...
אני לא חושב שעלינו להתפשר עוד...
מצב דברים זה הוביל למשבר איראן ב-1946, שבו ברנס נקט בגישה תקיפה יותר ויותר כלפי סטלין, שהגיעה לשיאה בנאום שהוא נשא בגרמניה ב-6 בספטמבר.
"ההצגה מחדש של המדיניות בגרמניה", שגם נודע בשם "נאום התקווה", קבע את הטון העתידי של מדיניות ארצות הברית באמצעות התכחשות לתוכנית מורגנטאו, תוכנית כלכלית שהייתה אמורה להחליש את תעשייתה של גרמניה.
באותה שנה נבחר ברנס כאיש השנה של המגזין "טיים".
טרומן ואחרים סברו שברנס היה ממורמר על כך שהוא לא היה שותפו למרוץ ויורשו של רוזוולט ובשל כך הוא לא רחש כבוד כלפי טרומן.
בין אם הדברים היו כך ובין אם לאו, ב-1947 חש ברנס שעליו להתפטר מהקבינט בתחושת מרירות.
בגיל שבו רוב בני זמנו פרשו מן החיים הפוליטיים, ברנס לא היה עדיין מוכן לפרוש מן השירות הציבורי.
בגיל 68 הוא נבחר כמושל קרוליינה הדרומית וכיהן בתפקיד בשנים 1951–1955. בתמיכה בהפרדה הגזעית בחינוך, הצהיר ברנס בנאום ההשבעה שלו:
בתחילה נראה היה לכאורה שברנס החזיק בגישות מתונות יחסית בנוגע לסוגיות גזעיות.
בהכירו שהדרום לא יוכל להמשיך זמן רב עם מדיניות ההפרדה המושרשת שלו, אך מתוך חשש שהקונגרס יוכל לכפות שינוי גורף על הדרום, הוא בחר במהלך של שינוי גורף מבפנים.
עד לאותה עת, הוא שאף להגשים בסופו של דבר את מדיניות נפרד אך שווה שהדרום הציג בפני בית המשפט העליון בפסקי דין שנגעו לזכויות האדם, במיוחד בנוגע לחינוך הציבורי.
ברנס השקיע כספים רבים מכספי מדינתו בשיפור בתי הספר לשחורים, ברכישת ספרי לימוד חדשים ואוטובוסים חדשים, ובהעסקת מורים נוספים.
הוא גם ביקש לרסן את כוחו של הקו קלוקס קלאן באמצעות העברת חוק שאסר על מבוגרים ללבוש מסכות בפומבי למעט בליל כל הקדושים.
הוא ידע שרבים מחברי הקלאן חששו להיחשף ושהם לא יופיע בציבור בגלימותיהם, אלא אם כן פניהם יהיו מכוסים.
ברנס קיווה להפוך את קרוליינה הדרומית לדוגמה למדינות דרומיות אחרות שימתנו את חוקי ג'ים קרואו שלהם.
אף על פי כן, ה-NAACP הגיש תביעות נגד קרוליינה הדרומית כדי לאלץ אותה לבטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
ברנס ביקש מקנזס, אחת ממדינות המערב התיכון, שגם היא תנהיג הפרדה גזעית בבתי הספר שלה כדי שעמדתה זו תהווה עמדת ידיד בית המשפט שתתמוך בזכות המדינה לקיים הפרדה גזעית בבתי הספר שלה.
צעד זה הוביל את עורך הדין של NAACP, ת'ורגוד מרשל, לרעיון להעביר את התביעה מקרוליינה הדרומית אל קנזס, מהלך שהוביל ישירות לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, החלטה שברנס מתח עליה ביקורת קשה.
באותה תקופה הגבילה חוקת קרוליינה הדרומית את כהונת המושל לתקופה רצופה אחת, כך שב-1954 פרש ברנס מן החיים הפוליטיים.
בשנותיו האחרונות צפה ברנס שלדרום יהיה תפקיד מרכזי יותר בפוליטיקה הארצית.
כדי להחיש את התהליך הזה, הוא שאף לשים קץ לתמיכה הכמעט אוטומטית של הדרום במפלגה הדמוקרטית, שברנס סבר שהיא הפכה לליברלית יתר על המידה ושהיא קיבלה את "הדרום העמוק" כמובן מאליו בבחירות, אך התעלמה מהדרום ומצרכיו.
ברנס תמך בדווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות של 1952, בהארי פ.
בירד בבחירות לנשיאות של 1956, בריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות של 1960 ובאלו של 1968, ובבארי גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964. הוא נתן את ברכתו לסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית לעבור ב-1964 מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית, אך ברנס עצמו נותר נאמן לדמוקרטים.
ב-1965 התנגד ברנס ל"עונש" ול"השפלה" שהיו מנת חלקו של חבר בית הנבחרים מקרוליינה הדרומית, אלברט ווטסון, שנשלל ממנו המעמד של חבר קונגרס כיר על ידי הסיעה הדמוקרטית של הבית לאחר שתמך בגולדווטר במסע הבחירות לנשיאות.
ברנס תמך בהמשך כהונתו של ווטסון בקונגרס כרפובליקני בבחירות ביניים שהתקיימו באותה שנה ובהן הוא התמודד מול הדמוקרט פרסטון קליסון.
ויליאם פרנסיס ברנס נפטר ב-9 באפריל 1972 בקולומביה, קרוליינה הדרומית בגיל 89. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית טריניטי האפיסקופלית שבעיר.
שמו של ברנס מונצח בכמה אוניברסיטאות ובתי ספר בקרוליינה הדרומית.
המרכז הבינלאומי של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית הקרוי על שמו של ברנס שוכן בבניין המנציח את שמו.
כמו כן קיימת משרד פרופסורה ללימודים בינלאומיים על שמו באוניברסיטה.
באוניברסיטת וינתרופ מונצח שמו של ברנס באודיטוריום של האוניברסיטה.
באוניברסיטת קלמסון, בו הוא היה חבר בחבר הנאמנים עד יומו האחרון, נקראו על שמו של ברנס מעונות הסטודנטים.
בעיירה דנקן קרוי על שמו בית הספר התיכון המקומי.
ב-1948 הקימו ברנס ורעייתו את קרן המלגות על שמו, שמאז סייעה ליותר מאלף צעירים מקרוליינה הדרומית ברכישת השכלה בקולג'.
מסמכיו של ברנס שמורים באוסף מיוחד של ספריית אוניברסיטת קלמסון.
סיר ג'יימס צ'דוויק היה פיזיקאי אנגלי, מגלה הנייטרון, חתן פרס נובל לפיזיקה.
צ'דוויק נולד בצ'שייר, אנגליה וחונך באוניברסיטת מנצ'סטר ובאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1914 התחנך אצל הנס גייגר בברלין.
בשל אזרחותו הבריטית היה כלוא במחנה מעצר אזרחי בגרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם עסק במחקר מדעי חובבני בתנאים בסיסיים.
לאחר המלחמה חזר לקיימברידג' ועבד יחד עם ארנסט רתרפורד, מורו, בחקירת פליטת קרינת גמא מחומרים רדיואקטיבים.
ב-1932 גילה ממצא חשוב במדעי הגרעין: הוא גילה בגרעין האטום את החלקיק המכונה נייטרון (משום שאין לו מטען חשמלי).
בניגוד לגרעיני ההליום (חלקיקי אלפא) שטעונים במטען חיובי ולכן פועלים עליהם כוחות דחייה חזקים בגרעינים של אטומים כבדים, הנייטרון אינו צריך להתגבר על מחסום חשמלי שכזה.
לכן הוא מסוגל לחדור אפילו לגרעיני היסודות הכבדים ביותר ולבקע אותם, מה שהפך אותו לכלי חדש במחקר על פירוק אטומים.
באופן זה סלל צ'דוויק את הדרך לביקוע אורניום 235 ובהמשך ליצירת פצצת האטום.
על תגלית זו הוא קיבל את מדליית יוז ב-1932 ואת פרס נובל בפיזיקה ב-1935. בדיעבד גילה שהאנס פלקנהאגן, מדען גרמני, גילה את הנייטרון באותו הזמן כמוהו, אך חשש לפרסם את תוצאותיו.
צ'דוויק הציע לחלוק איתו את פרס נובל, אך פלקנהאגן סירב לכבוד הזה.
ב-1935 הפך צ'דוויק לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ליברפול.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לפרויקט מנהטן בארצות הברית, בו פותחו פצצות האטום שהוטלו על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי.
ג'יימס מרטין פנטון הוא משורר, עיתונאי ומבקר ספרות אנגלי.
ג'יימס פנטון נולד בלינקולן אנגליה, גדל ביורקשייר ובליצ'פילד ולמד בבית הספר הפרטי רפטון (Repton).
ברפטון קרא פנטון לראשונה שירים של ויסטן יו אודן ואף פגש במשורר עצמו כשהלה הוזמן לקרוא משיריו ברפטון.
שירתו של אודן הייתה עתידה להיות בעלת ההשפעה החשובה ביותר על שיריו של פנטון והמפגש בין שניהם הוליד ברבות הימים ידידות שנמשכה עד מותו של אודן ב-1973.
בשנת 1968 בזמן שלמד פילוסופיה ופסיכולוגיה לתואר ראשון במודלין קולג' באוקספורד זכה פנטון בפרס ניודיגייט שניתן לסטודנט על השיר הטוב ביותר על נושא מסוים.
לאחר קבלת התואר הראשון ב-1970 הוא החליט לעסוק בעיתונאות.
ב-1971 הצטרף לצוות העיתון "ניו סטייטמן", תחילה במוסף הספרותי ואחר־כך ככתב מדיני.
שנה אחר־כך פרסם את אוסף השירים הראשון שלו "מורנת קצה" (Terminal Moraine) וזכה בפרס גרגורי.
בין השנים 1972–1976 שימש כעיתונאי פרילאנס בדרום מזרח אסיה.
חוויותיו מתקופה זו שימשו בסיס לאסופת השירים "זיכרון המלחמה" (1982) כמו גם לאוסף המאמרים בספר "כל המקומות השגויים" שיצא לאור ב-1988.
פנטון חזר לבריטניה ב-1976 ושימש ככתב הפוליטי של ה"ניו סטייטמן" בבית הנבחרים האנגלי.
הוא כתב טור שבועי על הפוליטיקה הבריטית במשך כשנתיים.
בשנת 1978 התחלף העורך של ה"ניו סטייטמן" ופנטון עזב את העיתון והצטרף לעיתון הגארדיאן ככתב בגרמניה.
פנטון לא הצליח לעמוד בדרישה לכתוב מאמר יומי על גרמניה ואחרי שנה חזר לבריטניה בהחלטה לא לעסוק יותר בעיתונאות פוליטית.
עם זאת, בשהותו בגרמניה חזר פנטון לכתוב שירה.
בברלין החל פנטון לכתוב טיוטה ראשונה ל"קינה", פואמה שעתידה הייתה להתפרסם בשם "רקוויאם גרמני".
באותה שנה טבע פנטון במאמר את המונח "האסכולה של בני מאדים" בהתייחסו לסוג השירה של חבריו קרייג ראין וכריסטופר רייד.
אסכולה שלדבריו התאפיינה בהצגת דברים מוכרים בצורתם המוזרה ביותר.
המונח מקובל כיום בעיתונות הלונדונית כשמה של תנועה ספרותית.
ב-1978 פרסם פנטון חוברת שירים תחת השם: "רכוש פנוי" (A Vacant Possession) בחוברת הציג פנטון לראשונה סוג פואמה חדש המכונה "העלילה הסודית".
בהקדמה לספר "שירה בריטית מודרנית" מתארים מוריסון ומושן סגנון זה במילים אלו "לעיתים קרובות אנו פוגשים סיפורים שאינם שלמים או שנמנע מאיתנו מידע שבאופן רגיל נחשב חיוני".
שלוש הפואמות בחוברת זו "רכוש ריק", "אי כלא" ו"קן ערפדים" הן מסוג זה.
לקראת סיום תפקידו ככתב בגרמניה ביקר פנטון מכר שביים הצגה בבורגתיאטר בווינה.
ההתרגשות של החזרות האחרונות שפגש עשו על פנטון רושם וכשחזר לאנגליה ב-1979 החליט לחפש משרה בתחום התיאטרון, ומצא אותה כמבקר תיאטרון בעיתון "לונדון סאנדיי טיימס".
הביקורות מתקופה זו נאספו בספר "היית נפלא" (You Were Marvellous)
ב-1980 פרסם המגזין "קוורטו" את הפואמה "קינה" שהייתה מבוססת על הטיוטה שהכין פנטון בברלין.
שנה אחר־כך ערך פנטון את הפואמה מחדש ושינה את שמה ל"רקוויאם גרמני".
הפואמה הודפסה בחוברת שהדפיס אחיו של פנטון, טום, בהוצאת סלמנדר באדינבורו, וזכתה לשבחי מבקרי הספרות.
הגדיל לעשות פיטר פורטר, המבקר הספרותי של העיתון "אובזרבר", שבביקורת על הפואמה כינה את פנטון "המשורר המוכשר ביותר של דורו".
ב-1982 התפרסם אוסף שיריו בעל הגוון הפוליטי "זיכרון מלחמה" (The Memory of War) וזכה להצלחה רבה.
שירי פנטון הופיעו גם באנתולוגיה "שירה בריטית מודרנית" שיצאה בהוצאת פינגווין זמן קצר אחר־כך.
ב-1983 התפרסמה אסופה קצרה של שמונה שירים "ילדים בגלות" (Children in Exile) הדנים בנושאים שונים.
השיר שעל שמו קרוי האוסף מספר על משפחה קמבודית (אם שני בנים ובת) הנמלטת משלטון הדמים של פול פוט ומאומצת על ידי זוג אמריקני עשיר באיטליה.
ב-1984 התפרסמו שני האוספים בארצות הברית תחת הכותרת "ילדים בגלות: שירים 1968-1984" וזכו לתשבחות של מבקרי הספרות החשובים ואף של משוררים כדוגמת סטיבן ספנדר ושימוס היני.
השבועון ניוזוויק אף טען כי פנטון מועמד לקבל את התפקיד המכובד של "משורר החצר" (Poet Laureate) שאותו קיבל לבסוף טד יוז.
באותה שנה התחרה פנטון על המשרה היוקרתית של פרופסור לשירה באוניברסיטת אוקספורד אך הפסיד לפיטר לוי.
ערב הבחירות למשרה זכה פנטון בפרס ג'ופרי פאבר.
בפעם הבאה שהתחרה על משרה זו זכה ושימש בתפקיד בין 1994 ל-1999.
בשנים שבאו אחר כך כתב פנטון בעיקר לאופרה.
גרסתו מעוררת המחלוקת לריגולטו של ורדי שמיקמה את העלילה במאפיה של ניו יורק של שנות ה-50 הוצגה משני צדי האוקיינוס.
כמו כן תרגם פנטון מחדש את סימון בוקנגרה.
הוא כתב ליברית לאופרה לילדים "הרון וים הסיפורים" המבוסס על ספרו של סלמאן רושדי.
האופרה הולחנה על ידי צ'ארלס וורין והועלתה על ידי האופרה של ניו יורק.
מאמרים מפרי עטו של פנטון התפרסמו בגארדיאן, ב-The Independent וב-The New York Review of Books.
לדבריו של פנטון "כתיבת שיר היא כמו ילד המשליך אבנים לבור של מכרה.
אתה מחבר תחילה ואז אתה מאזין להדהודים"
בשנת 2007 מנה העיתון "The Independent" את פנטון ברשימת "100 ההומוסקסואלים והלסביות בעלי ההשפעה הרבה ביותר בבריטניה".
לדברי העיתון מתגורר פנטון עם בן זוגו, הסופר, המחזאי והמסאי האמריקני עטור הפרסים דריל פיקני (Darryl Pinckney).
"אחיינו של לאונרדו" (1999 Leonardo's Nephew)
מדליית הזהב לשירה מטעם המלכה (Queen's Gold Medal for Poetry) - 2007
פרס פינטר ( PEN Pinter Prize) מטעם הסניף האנגלי של ארגון הסופרים הבינלאומי - 2015
ג'יימס פנימור קופר סופר אמריקאי, אבי סיפורי ההרפתקאות האינדיאניים, מחבר "המוהיקני האחרון", שהוא המפורסם מבין סיפורי "פוזמק העור".
אביו, ויליאם קופר, היה שופט, ובמלאת לג'יימס שנה אחת עקרה המשפחה לעיירה קופרסטאון, שיסד האב לחוף אגם במדינת ניו יורק וקרא לה בשמו.
הייתה זו תקופת החלוציות בתולדות ארצות הברית, ומילדותו ספג הבן את מראות נופי הערבה הפראיים ושמע סיפורי הרפתקאות על ההתנגשויות בין המתיישבים הלבנים לבין שבטי האינדיאנים.
סיפורים אלה העלה על הכתב.
בגיל 16 הצטרף לצי ושירת כקצין על סיפון ספינה בימת אונטריו.
לאחר מות אביו השתקע באחוזת המשפחה ושלח ידו בכתיבה.
סיפוריו זכו מיד בהצלחה והתפרסמו ברחבי העולם.
הוא היה הסופר האמריקאי הראשון שזכה בהצלחה בינלאומית.
שבע שנים שירת קופר כקונסול כבוד של ארצות הברית בפריז, ובשובו לארצו כתב את הספר "הבית כפי שמצאתיו" אשר עורר ביקורת וגרר את מחברו למאבקים עם העיתונות.
אולם הספרים שבזכותם התחבב קופר על דורות של קוראים צעירים בעולם הם אלה העוסקים בהווי של ארצות הברית בראשית תקופת ההתיישבות.
במיוחד זכו בפרסום חמשת ספרי "פוזמק העור", הוא כינויו של נתנאל במפו - צייד ישר לב וידיד האינדיאנים (הקרוי גם "עין הנץ"), שנקלע לסדרה של הרפתקאות מרתקות.
הנודע שבספרי הסדרה הוא "המוהיקני האחרון", סיפור מלא חיבה לאינדיאנים ולאורחות חייהם, המתאר את מסעו של "עין הנץ" אל מצודה נצורה כדי להחזיר למפקדה את שתי בנותיו.
סיפורו האחרון, "מבואות האלון", עוסק בכומר המגלה לשבט אינדיאני שבניו הם מצאצאי עשרת השבטים וכי עליהם לנסוע לארץ ישראל.
ספריו של קופר, כגון "אחרון המוהיקנים", "הגשש" ו"פוזמק העור", עסקו בתיאור מציאותי של התפשטות האדם הלבן למערב ארצות הברית ודחיקתם של האינדיאנים.
נושא נוסף שבו עסקו ספריו היה ספנות.
ג'יימס אדמונד קאן היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הסנדק" (1972) ומועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב.
קאן נולד ברובע הברונקס שבניו יורק.
אביו היה סוחר בשר כשר וקצב.
אחד משלושה ילדים, גדל קאן בשכונת סאניסייד, מערבית לקווינס.
למד בתיכון בעיר ניו יורק ולאחר מכן הלך ללמוד באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
אחרי מעט זמן עבר ללמוד באוניברסיטת הופסטרה בלונג איילנד, ניו יורק אך לא סיים את לימודיו.
מי שלמדו איתו באוניברסיטה היו בין היתר פרנסיס פורד קופולה ולייני קאזאן.
קאן החל את הקריירה שלו באוף ברודוויי בהצגה "הסיבוב" (La Ronde), לפני שהופיע בבכורה בברודוויי במחזה "דם, זיעה וסטנלי פול" (Blood, Sweat and Stanley Poole) פרי עטו של ויליאם גולדמן.
בשנת 1963 קיבל את תפקיד המשחק הראשון שלו בקולנוע, בסרט "אירמה לה דוס" בבימויו של בילי ויילדר.
בשנת 1964 כבר קיבל תפקיד ראשי בסרט "גברת בכלוב" לצד אוליביה דה הבילנד.
עוד באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "קרב!" בכיכובו של ויק מורו.
בשנת 1965 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפריצת השנה על הסרט "The Glory Guys".
בשנת 1967 הופיע בסרט "אל דוראדו" יחד עם ג'ון ויין ושנתיים לאחר מכן בסרט "אנשי הגשם" של פרנסיס פורד קופולה.
ב-1971 זכה לשבחים רבים על תפקידו בתור שחקן הפוטבול בריאן פיקולו בסרט "שירו של בריאן".
בשנת 1972 שיחק בסרט הדרמה של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" המבוסס על ספרו באותו שם של מריו פוזו, בתפקיד סאני קורליאונה, בנו הבכור וחמום המוח של ויטו קורליאונה (מרלון ברנדו).
על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1973 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של מרק ריידל "סינדרלה ליברטי" לצידה של מרשה מייסון.
בשנת 1974 שיחק בדרמת הפשע "המהמר", שעל תפקידו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
באותה שנה שיחק בסרט "המשטרה משתוללת" לצידו של אלן ארקין.
שנה לאחר מכן, ב-1975 שיחק קאן בדרמה המוזיקלית "פאני ליידי", שעליו היה מועמד בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
עוד באותה שנה שיחק בסרטו העתידני של נורמן ג'ואיסון "רולרבול", שם שיחק לצד ג'ון האוסמן, וזכה על תפקידו בפרס סאטורן לשחקן הראשי הטוב ביותר.
בשנת 1976 שיחק בקומדיה התקופתית של מרק ריידל "נוכלים בחוג הנוצץ" לצדם של מייקל קיין ואליוט גולד.
בשנת 1977 שיחק בסרט המלחמה "גשר אחד רחוק מדי", ב-1978 שיחק לצידה של ג'יין פונדה בסרט "בא פרש פראי וחופשי" וב-1979 ב"פרק ב'", עם מרשה מייסון.
בשנת 1980 ביים קאן סרט קולנוע ראשון בשם "חבוי בזווית עין", שזכה לביקורות מעורבות.
בשנת 1981 שיחק בסרט המוזיקלי הצרפתי "אלה והאחרים", של קלוד ללוש.
בשנת 1990 שיחק קאן בסרט המבוסס על-פי ספרו של סטיבן קינג "מיזרי" לצדה של קתי בייטס.
קאן גילם את דמותו סופר בשם פול שלדון אשר נאלץ להשתכן בביתה של בייטס לאחר תאונת דרכים.
במהרה מגלה שלדון שהמארחת שלו אינה בדיוק כפי שהיא נראית, והיא מחזיקה אותו כשבוי בביתה.
על תפקידו זה היה מועמד לפרס סאטורן לשחקן הראשי הטוב ביותר.
בשנת 1992 שיחק בסרט "ירח דבש בלאס וגאס", שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1996 שיחק בסרטו הראשון של הבמאי וס אנדרסון, "פשיעות קטנות", דרמת פשע בכיכובם של אוון וילסון ולוק וילסון.
בשנת 1998 שיחק בסרט הדרמה מבית HBO, "פודל ספרינגס" לצד דיינה מייר.
בשנת 2002 שיחק בסרטו של מאט דילון "עיר רפאים".
בין השנים 2003–2007 שיחק בארבע העונות הראשונות של הסדרה "לאס וגאס".
ב-2003 שיחק גם בסרטו של לארס פון טרייר "דוגוויל", ובסרטו של ג'ון פאברו "קטן עליו".
בשנת 2005 שיחק בקומדיית האימה "האמת על סנטה".
בשנת 2010 שיחק בסרטים "אוהב אותך, ניו יורק" בבימויו של ברט ראטנר, ו"שחק אותה סמארט".
באותה שנה גם דיבב בסדרת האנימציה "The Annoying Orange".
בשנת 2011 שיחק בדרמה "מורה מחליף", ובשנת 2012 שיחק בקומדיה "זה הבן שלי", בקומדיה "דירות קטנות" לצד רבל וילסון ובתפקיד אורח בסדרה "הוואי חמש-אפס".
בשנת 2013 שיחק בתפקיד הראשי בסיטקום "חזרה למשחק" ברשת ABC, אשר בוטלה לאחר עונה אחת כושלת.
בשנת 2014 שיחק תפקיד קטן בדרמת ההיאבקות "איש נלחם".
בשנת 2016 שיחק במותחן "השכן הטוב" לצד לוגן מילר וקיר גילכריסט ובסרט מקורי של הולמרק "JL Ranch" לצד ג'ון ווייט ומלאני גריפית'.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקנדי "הסוכן הסמוי סבא".
בשנת 2018 השתתף בסרט הפשע "Out of Blue" מאת הבמאית האנגלייה קרול מורלי.
בשנת 2021 שיחק לצד אלן בורסטין בסרט "Queen Bees".
הסרט האחרון בו השתתף, ואשר יצא לאקרנים לאחר פטירתו, בשנת 2023 הוא במותחן הפעולה "הסוכן" (אנ') לצד פירס ברוסנן.
קאן היה נשוי ארבע פעמים.
נישואיו השניים של קאן לשילה מארי ריאן (חברתו לשעבר של אלביס פרסלי) ב-1976 היו קצרי מועד; הם התגרשו בשנה שלאחר מכן.
בנם, סקוט קאן, שהוא גם שחקן, נולד ב-23 באוגוסט 1976. הסנדק של סקוט קאן הוא הבוס של משפחת הפשע של קולומבו, אנדרו רוסו.
ג'יימס קאן ואנדרו רוסו היו חברים מאז תחילת שנות ה-70.
קאן תמך בדונלד טראמפ במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
ג'יימס פרנסיס קאגני ג'וניור היה שחקן קולנוע אמריקני, הזכור בעיקר בזכות תפקידי הגנגסטרים שגילם בסרטי פשע.
זכה בפרס האוסקר על "יאנקי דודל דנדי".
בשנת 1999 דירג מכון הסרטים האמריקאי את קאגני במקום השמיני ברשימת "כוכבי הקולנוע הגדולים של כל הזמנים".
קאגני נולד בלואר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק, לג'יימס קאגני האב, אירי-אמריקני שהיה בַּרְמֵן ומתאגרף חובב, ולקרולין נלסון.
קאגני היה השני מבין שבעה ילדים, שניים מהם מתו בתוך חודשים ממועד לידתם.
הוא היה חלש וחולני כתינוק—עד כדי כך שאמו חששה שימות לפני שיוטבל.
הוא הוטבל בכנסייה הרומית־קתולית סנט פרנסיס דה סיילס במנהטן; בטקס באותה כנסייה נערכה לבסוף גם הלוויה שלו.
בתום לימודיו התיכוניים התקבל ללמוד באוניברסיטת קולומביה.
שניים מאחיו פנו אף הם לתחום המשחק.
בשנת 1919, בעוד קאגני עבד בחנות הכלבו וונאמייקר'ס, ראה אותו אחד מעמיתיו רוקד וסיפר לו על תפקיד במחזמר הקרוב "כל מלח".
זה היה מחזה מתקופת המלחמה, שבו אנסמבל הרקדנים הורכב מחיילים מחופשים לנשים, ונקרא במקור "אי פעם מלח".
קאגני ניגש לאודישן לאנסמבל, אף שחשב שזה בזבוז זמן, מאחר שהכיר צעד ריקוד אחד בלבד, אך הכיר אותו באופן מושלם.
זה הספיק כדי לשכנע את המפיקים שהוא יודע לרקוד, והוא חיקה את צעדיהם של הרקדנים האחרים והוסיף אותם לארסנל שלו בזמן שחיכה לעלות לבמה.
לאחר חודשיים, עזב את המחזה.
עם זאת, דבר זה לא מנע ממנו להמשיך לחפש עבודה נוספת על הבמה, והוא אף הצליח לעבור אודישן לתפקיד באנסמבל במחזמר "פיטר פאטר" מאת ויליאם ב' פרידלנדר.
הרגלו החזק לעבוד ביותר מעבודה אחת בו־זמנית הוביל לכך שגם עבד כמלביש לאחד מכוכבי ההפקה, נשא את מזוודות צוות השחקנים, ושימש כמחליף לתפקיד הראשי.
בין הרקדניות באנסמבל הייתה פרנסס וילארד "בילי" ורנון, בת 20; השניים נישאו בשנת 1922 ונישואיהם נמשכו קרוב ל-64 שנים (עד למותו של קאגני).
כשהאחים וורנר קנו את הזכויות על ההצגה "Penny Arcade", בו הופיע קאגני, הם לקחו איתם את קאגני לגרסה הקולנועית להצגה, שנקרא "חטאי החג" (1930), בו קאגני החל את הקריירה הקולנועית שלו.
מכאן החל להופיע בשורה ארוכה של סרטים, כשהוא קונה לו שם של בחור קשוח בסדרה של סרטי פשע, החל מהלהיט הקלאסי "אויב הציבור", בו כיכב לצד ג'ין הארלו ושהפך אותו לכוכב בן לילה.
הקריירה שלו המשיכה עם "כסף חכם", עם אדוארד ג'י רובינסון, "בלונד משוגע" ו"קשה לאחוז".
מאוחר יותר גילם קאגני את דמותו הבדוייה של הגנגסטר רוקי סאליבן ב"מלאכים עם פנים מלוכלכות" (1938), בו הופיע לצד המפרי בוגרט, עליו קיבל מועמדות לפרס האוסקר.
שנה אחר כך המשיך לככב לצד בוגרט, במותחן הפשע "שנות העשרים הסוערות".
שלוש שנים אחר כך זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בדרמה הביוגרפית-מוזיקלית של מייקל קורטיז, "יאנקי דודל דנדי", שהיה רחוק מסרטי הפשע שנהג לככב בהם.
הוא שב לדמות הגנגסטר ביצירת המופת של ראול וולש, "חום לבן" (1949), באהביני או עזביני (1955) וכמו כן גילם קפטיין ספינה מטורף, לצד ג'ק למון והנרי פונדה ב"מיסטר רוברטס".
הוא היה ממקימי איגוד השחקנים האמריקני (1933) ושימש כנשיא האיגוד בין השנים 1944-1942.
ב-1955 שיחק בסרט "מר רוברטס" בתור מפקד קשוח של אניית מטען בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הופעתו הקולנועית האחרונה של קאגני הייתה בסרטו של מילוש פורמן, "רגטיים", ב-1981. הייתה זו הופעתו הראשונה בסרט קולנוע מִזה 20 שנה.
סרטו הקודם ל"רגטיים" היה "אחת, שתיים, שלוש" (1961) שביים בילי ויילדר.
בשני העשורים הללו קאגני סירב לכל ההצעות שקיבל להופעות בקולנוע, כולל את "גבירתי הנאווה" ו"הסנדק".
הוא הקדיש זמן ללמוד איך לצייר, והתגלה ככשרוני בהחלט לכך, וכמו כן טיפל בחווה האהובה שלו שבסטנפורד, ניו יורק.
ב-1974 קיבל פרס הוקרה על מפעל חיים מטעם מכון הקולנוע האמריקני וב-1984 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מידי חברו הטוב, רונלד רייגן, שכיהן כנשיא ארצות הברית באותה תקופה.
ג'יימס אדוארד פרנקו הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי-יהודי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו כהארי אוסבורן בשלושת סרטי "ספיידרמן", בתור ארון רלסטון בסרט "127 שעות", שעליו גם היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בנוסף, פרנקו מוכר גם מסרט הקומדיה "סוף." ומהקומדיה "ראיון סוף" שגרמה למחלוקת בינלאומית.
ג'יימס אדוארד פרנקו נולד בפאלו אלטו, קליפורניה ב-19 באפריל 1978, בנם של דאגלס יוג'ין פרנקו (נפטר ב-2011), שבבעלותו היו מספר עסקים בעמק הסיליקון ושל בטסי לו (לבית ורן) סופרת ספרי ילדים ושחקנית מדי פעם.
אביו ממוצא פורטוגזי ושוודי ואילו אימו בת ליהודים שהיגרו מרוסיה.
הוא גדל בקליפורניה יחד עם שני אחיו הקטנים, השחקנים דייב פרנקו וטום פרנקו (אנ').
סבתו מצד אביו, מרג'ורי (לבית פיטרסון), היא סופרת ומוציאה לאור של ספרים לבני נוער.
סבו מצד אמו, דניאל, שינה את שם משפחתו מ"ורוביץ" ל"ורן" זמן מה לאחר 1940, וסבתו מצד אמו, מיצי (לבית לוין), הייתה הבעלים של גלריית האמנות "ורן" בקליבלנד, אוהיו, והייתה חברה פעילה ב.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פאלו אלטו (אנ') ב-1996, שם שיחק בהצגות.
זה הוביל אותו ללימודי תיאטרון ב-CSSSA בשנת 1998.
פרנקו, במהלך חייו, למד במספר רב של אוניברסיטאות ומכללות במטרה להגשים עצמו.
לאחר התיכון נרשם באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ללימודי אנגלית אולם נשר מן הלימודים, למורת רוחם של הוריו, בתום שנתו הראשונה והחליט לקחת שיעורי משחק.
בתקופה זו פרנקו עבד במשמרות לילה במקדונלד'ס על-מנת לפרנס עצמו לאחר שהוריו סירבו.
פרנקו היה צמחוני עד שהחל לעבוד שם, וסיפר שבזכות העבודה הזו התקופה דווקא זכורה לו לטובה.
ב-2006 הוא נרשם בשנית ל-UCLA ללימודי אנגלית בהתמקדות על כתיבה יוצרת והשלים את התואר הראשון ב-2008. הוא למד כתיבה יוצרת בברוקלין קולג', וקולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
לו תואר מתקדם בכתיבה מוורן וילסון קולג'.
יש לו תואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת קולומביה אותו השלים ב-2010. נכון ל-2010, פרנקו לומד בתוכנית לדוקטורטים באנגלית מאוניברסיטת ייל.
כמו כן, למד במכללה לעיצוב רוד איילנד.
כשנשאל בנוגע להשכלה שלו, פרנקו אמר שהוא אוהב ללמוד בבית ספר ושזה שומר אותו ממוקד ועם רגליים על הקרקע.
לאחר מכן יצא לפרנקו ללמד גם במחלקות לקולנוע ולאנגלית באוניברסיטאות של ניו יורק, דרום קליפורניה, קליפורניה בלוס אנג'לס, ובמכון לאמנויות קליפורניה.
בפברואר 1999 הופיע פרנקו בהופעת הבכורה שלו בטלוויזיה במיני סדרה בשם "לשרת ולהגן".
תפקידו הראשון בקולנוע היה תפקיד זעיר בקומדיה הרומנטית "אף פעם לא התנשקה".
ב-25 בספטמבר 1999 עלתה לשידור סדרת טלוויזיה בשם "זרוקים ויורמים" בה השתתף פרנקו באחד התפקידים הראשיים.
הסדרה שודרה עונה אחת בלבד שכללה 18 פרקים, אך פרנקו זכה לחשיפה (הסדרה שודרה בישראל בערוץ אקסטרה הוט).
לאחר מכן הוא הופיע בקומדיית הנעורים "כל מה שצריך" (2000), בה הופיע לצד שיין וסט.
ב-2001 התארח בפרק בסדרה "תיקים באפלה" וגילם את ג'יימס דין בסרט טלוויזיה של מרק ריידל, הנושא את אותו השם.
תפקיד זה, שזיכה אותו בפרס גלובוס הזהב ובמועמדות לפרס אמי, הוביל להצלחה גדולה, שבעקבותיה השתתף ב-2002 בסרטו המשמעותי מכולם - "ספיידרמן".
פרנקו נבחן תחילה לתפקיד הראשי של פיטר פארקר אך טובי מגווייר זכה בתפקיד, ופרנקו הסתפק בתפקיד המשני של הארי אוסבורן, העתיד להיות הגובלין הירוק.
הסרט זכה לרווחים של 403 מיליון דולר בארצות הברית לבדה, דבר שביסס את מעמדו של פרנקו כשחקן.
לאחר מכן השתתף בסרטים רבים והופיע לצד רוברט דה נירו ב"עיר ליד הים", לצד נב קמפבל ב"רקדנים" ולצד ניקולס קייג' ב"איש הקש".
ב-2005 שיחק בתפקיד הראשי בקומדיות "זהב של טפשים" וה"הקוף", אותם גם ביים וכתב.
בנוסף שיחק בסרט "שחרור בעורף האויב" את דמותו של קפטן רוברט פרינס.
ב-2006, כיכב בסרטים "טריסטן ואיזולדה", "אנאפוליס" ו"פרחי טייס".
בשנת 2007 הוא שיחק בסרטים: "בעמק האלה", "פשע באמריקה" ו"זמן טוב מקס".
ב-2008, הופיע בסרטים: "קאמיל", "פיינאפל אקספרס", "לילות ברודנטה" ו"מילק".
בשנת 2010 גילם את דמותו של ארון רלסטון בסרט הדרמה "127 שעות" שביים דני בויל, הסרט מבוסס על סיפור הישרדותו של מטפס הרים אמריקאי, אשר במהלך טיולו בקניון בלו-ג'ון ביוטה, נתפסה ידו הימנית בסלע ועקב כך נאלץ לשהות במשך 5 ימים ולקטוע אותה בכוחות עצמו.
פרנקו היה מועמד לפרס באפט"א, פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וזכה בפרס פרס אינדפנדנט ספיריט על משחקו.
בנוסף באותה שנה הופיע בסרטים: "לאכול, להתפלל, לאהוב", "אהבה וחוסר אמון", "יללה" ו"דייט לילי".
בשנת 2011 הוא כיכב בסרט "כוכב הקופים: המרד" בתפקיד ד"ר וויל רודמן, והופיע בסרטים "הצרעה הירוקה" ו"הוד מעלתך".
בנוסף, הוא הנחה את טקס פרסי האוסקר יחד עם השחקנית אן האת'וויי.
באותה שנה ביים, הפיק וכתב את סרטו "המגדל השבור" שבו שיחק גם בתפקיד הראשי.
בשנת 2012, שיחק בסרטים: "אודות שרי", "אייסמן", "ספרינג ברייקרס" לצד סלינה גומז, ו"להתמודד עם הנפש".
פרנקו הנחה ארבע פעמים את תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" בשנים 2008, 2009, 2014 ו-2017. הפרקים בהם השתתף והופעתו בתוכנית זכו לשבחי הביקורות.
בשנת 2013, שיחק וביים פרנקו את הסרט "ילד של אלוהים" וכיכב בסרט "ארץ אוז" לצד מילה קוניס.
בנוסף הופיע בסרטים: "סוף.", "לאבלייס", "פאלו אלטו", "בשוכבי גוועת", "גוף שלישי" ו"בחזית" בכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם.
הוא גם התארח בשני פרקים בסדרה "מינדי" בדמותו של ד"ר פול ליאוטרד.
במרץ אותה שנה קיבל פרנקו כוכב בשדרת הכוכבים.
בשנת 2014 השתתף בסרט "ראיון סוף" שנודע, עוד בטרם הוקרן, עקב מתקפת ההאקרים על סרטי סוני, שכללה בין היתר איומי טרור.
בנוסף שיחק בסרטים: "כוכב הקופים: השחר" בתפקיד קמאו ו"אנשים טובים".
באותה שנה ביים את סרט הדרמה "הקול והזעם" בו גם שיחק בתפקיד הראשי, שמבוסס על הספר באותו שם מאת ויליאם פוקנר שיצא ב-1929.
בשנת 2015, הוא דיבב את דמותו של פוקס בסרט האנימציה "הנסיך הקטן".
באותה שנה שיחק בסרט הפשע והמערבון "סוסי פרא" בבימויו של רוברט דובאל.
ב-2016 שיחק בסרט "קינג קוברה", שם גילם את ג'ו, יוצר סרטי פורנו לצד גארט קלייטון, כריסטיאן סלייטר וקיגן אלן.
ושיחק בסרטים: "למה דווקא הוא?" לצד זואי דויטש, ו"מלכת המדבר" לצד ניקול קידמן.
בשנת 2017 שיחק בתפקי קטן בסרט "הנוסע השמיני: קובננט" שביים רידלי סקוט בו גילם את ברנסון, הקפטן לשעבר של ספינת החלל.
בנוסף, שיחק בדרמה הביוגרפית "אני מיכאל" לצד זאכרי קווינטו ואמה רוברטס.
בהמשך השנה, ביים, הפיק ואף שיחק בתפקיד ראשי בסרט "חי בסרט" לצד קאסט רחב ומוכר כגון: דייב פרנקו, אליסון ברי, ג'קי ויבר, שרון סטון, מלאני גריפית' וסת' רוגן.
הסרט הוא דרמה קומית ביוגרפית אשר מבוסס על ספר באותו שם מאת גרג ססטרו, הסרט זכה לשבחי הביקורות בעיקר על משחקו של פרנקו, על תפקידו בסרט זה פרנקו זכה בפרסים רבים כולל פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה.
בשנת 2018 שיחק בסרט "קשר קטלני".
בשנה זו, ביים גם את סרט המדע-בדיוני "עולם עתידני", אותו גם הפיק וכיכב לצדם של סוקי ווטרהאוס, מילה יובוביץ', סנופ דוג ולוסי לו.
בשנת 2019 ביים ואף כיכב בסרט הדרמה-קומי "זירוויל", עיבוד קולנועי לספר שיצא לאור ב-2007. הסרט גרר ביקורות מעורבות, ברובן שליליות.
באוגוסט 2022 לוהק פרנקו לתפקיד פידל קסטרו בסרט "Castro's Daughter", החלטת ליהוק שנתמכה על ידי בתו של פידל קסטרו, אלינה.
פרנקו יצא בעבר עם השחקניות אמיליה קלארק, מרלה סוקולוף, אשלי בנסון, סיינה מילר, ואוהנה אוריילי.
בשנת 2014 השחקנית לינדזי לוהן פרסמה בראיון רשימה של 36 המפורסמים שאיתם קיימה יחסי מין ופרנקו הוזכר ברשימה.
(בסרט "סוף." משנת 2013 באחת מהסצנות ג'יימס פרנקו אמר כי קיים יחסי מין עם לינדזי לוהן, זה נראה כבדיחה אך לאחר פרסום הרשימה זה התגלה כאמת).
בשנת 2004 פרנקו נבחר לאחד מ-50 "הרווקים החמים" על ידי מגזין פיפל.
פרנקו הוא חבר טוב של השחקן והתסריטאי היהודי-קנדי סת' רוגן והם מרבים לשתף פעולה בסרטיהם.
פרנקו שיחק בכל הסרטים שרוגן ביים וברוב הסרטים שרוגן כתב.
בנוסף, הוא חבר טוב של טובי מגווייר ונהג לעשות בייביסיטר לאחותו של מגווייר על סט הצילומים של הסרט "ספיידרמן 3".
בשביל להבין את הדמות שגילם בסרט "פרחי טיס" עבר פרנקו קורס טיס והוא מחזיק ברישיון טייס.
בראיון טען פרנקו שאינו מרוצה מכך שבילדותו לא עבר טקסים יהודיים ולא חווה יותר מהמסורת היהודית.
באוקטובר 2015 חגג טקס בר מצווה מאוחר שיזם חברו השחקן סת' רוגן, שכל הכנסותיו נתרמו לצדקה.
האשמות ותביעות בגין עבירות מין
ב-2014, נערה בת 17 פרסמה צילומי מסך שמציגים כביכול התכתבות בינה לבין פרנקו באינסטגרם.
ההודעות הראו כי פרנקו, שהיה אז בן 35, ניסה להיפגש איתה בחדר מלון לאחר שזו אמרה לו שהיא בת 17. הוא שלח לה מספר תמונות של עצמו כדי להוכיח את זהותו האמיתית.
פרנקו הודה בתוכנית הטלוויזיה "Live with Kelly and Ryan" כי כתב את ההודעות האלו.
למרות שמעשיו היו חוקיים מאחר שגיל ההסכמה המינימלי בני יורק הוא 17, הוא היה מושא לביקורת רבה במדיה כתוצאה מהפרש הגילאים הגדול.
הוא הגיב תחילה לשערורייה בציוץ, "אני מקווה שהורים יוודאו כי ילדיהם שומרים ממני מרחק.
תודה." הוא מאוחר יותר אמר כי היה "נבוך" וכי "למד את השיעור שלו".
בטקס פרסי גלובוס הזהב של 2018, פרנקו ענד סיכה של תנועת Time's Up כאות הזדהות עם תנועת ה-Me Too, על מנת למחות על הטרדות מיניות כנגד נשים.
הסיכה שענד גררה ביקורת ברשתות החברתיות מהשחקנית אלי שידי, שרמזה כי הפסיקה לעבוד כשחקנית לאחר שעבדה עם פרנקו על מחזה.
חברה של פרנקו לשעבר, ויולט פיילי, טענה גם היא כי פעם הכריח אותה לקיים איתו יחסי מין אוראליים במכונית כאשר יצאו ביחד.
ב-9 בינואר 2018, תוך ציון הטענות, הניו יורק טיימס ביטלו אירוע מתוכנן עם פרנקו.
ב-10 בינואר, טען פרנקו בתוכנית הטלוויזיה "The Late Show with Stephen Colbert" כי ההאשמות שהועלו כנגדו בטוויטר "לא מדויקות".
ב-11 בינואר 2018, עיתון הלוס אנג'לס טיימס דיווח כי חמש נשים האשימו את פרנקו בהתנהגות מינית לא הולמת ונצלנית בזמן שפרנקו היה המנטור או המורה שלהן למשחק.
תלמידה אחת שלו לשעבר אמרה כי פרנקו "תמיד גרם לכולן להאמין כי היו תפקידים אפשריים על השולחן אם היו מבצעות מעשים מיניים או מורידות את החולצה" בפרויקטים שלו.
תלמידה נוספת טענה שפרנקו ערך סצנות מין בכיתה והוריד את מגני איבר המין של תלמידות בזמן שדימה יחסי מין אוראליים איתן.
עורך הדין של פרנקו, מיל פלונסקר, הכחיש את הטענות של הנשים.
בספר הזכרונות של ביזי פיליפס מ-2018, היא מפרסמת סיפור בו פרנקו צורח עליה לפני שהוא דוחף אותה באלימות לרצפה כשהיו על הסט של זרוקים ויורמים.
ב-3 באוקטובר 2019, שתי תלמידות לשעבר בבית הספר של פרנקו לצילום סרטים ולמשחק, סטודיו 4, שמאוחר יותר נסגר, הגישו כנגדו וכנגד שותפיו תביעה משפטית.
על פי עיתון הניו יורק טיימס, בתלונה נטען כי בית הספר "היה בסך הכל מזימה שמטרתה לספק לו ולשותפיו מאגר של שחקניות צעירות שאותן הם יוכלו לנצל".
בתביעה נטען כי תלמידות השתתפו ב"אודישנים וצילומי סרטים שבמסגרתם נוצלו מינית" ושנאלצו לחתום על חוזה שמבטל את זכויותיהן על ההקלטות.
התובעות ביקשו פיצויים כספיים לא מוגדרים וכן החזרה או השמדה של חומר מפוקפק.
פרנקו הכחיש את טענות התובעות באמצעות עורך דינו.
ב-21 בפברואר 2021, דווח כי התביעה הוסדרה וכי על פי מסמכים שהוגשו ב-11 בפברואר, שתי התלמידות הסכימו לדחות את טענותיהן האישיות.
השחקנית צ'ארלין יי (אנ') עבדה עם פרנקו בסט של "חי בסרט" וטענה באפריל 2021 שאחרי שניסתה לפרוש מהסרט בשל ההאשמות נגדו, הוצע לה תפקיד גדול יותר על ידי יוצרי הסרט.
היא ראתה בהצעה זו ניסיון שוחד וכן האשימה את שותפו הוותיק של פרנקו, סת' רוגן, בכך שאפשר את התנהגותו.
חודש לאחר מכן, רוגן התייחס להאשמות נגד פרנקו והביע ספקות שהוא אי פעם יעבוד איתו שוב.
ב-23 בדצמבר 2021, פרנקו הודה שקיים יחסי מין עם תלמידות שלו ושהוא נמצא בטיפול בהתמכרות למין מאז 2016; הוא לא התייחס לצורות אחרות של ניצול מיני.
הטקס שודר ברשת ABC2012הוליווד הייטס (אנ')אוסבורן "אוז" סילבר16 פרקים2013מינדיד"ר פול ליאוטארד2 פרקים2015הולך לכל הרוחות (אנ')ג'וני פניספרק: "The Polaroid Flasher"2016אנג'י טרייבקה (אנ')סמל אדי פפר6 פרקיםנובמבר 1963ג'ייק אפינגתפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיק ובמאי הפרק: "The Truth"לישון עם הסכנה (אנ')הבמאיסרט טלוויזה של Lifetime
גם מפיק ותסריטאי2017High School Loverריק וינטרססרט טלוויזה של Lifetime
גם מפיק בפועל2017–2019הצמדוינסט ופרנקי מרטינותפקיד ראשי (3 עונות); 25 פרקים
גם מפיק בפועל וביים 4 פרקים2024Karantinaג'ייקוב סטון
ג'יימס צ'יפמן פלטשר (בשם מלא באנגלית: James Chipman Fletcher, 5 ביוני 1919 – 22 בדצמבר 1991) היה המנהל הרביעי והשביעי של הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית.
שנותיו הראשונות - קריירה אקדמית
ג'יימס פלטשר נולד בניו ג'רזי בשנת 1919. הוא קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת קולומביה ב-1940. לאחר שסיים את התואר הראשון, עבד כפיזיקאי חוקר בלשכה לתחמושת של הצי האמריקאי.
ב-1941 היה לעמית מחקר במעבדת קרוף באוניברסיטת הרווארד.
ב-1941 עבר לאוניברסיטת פרינסטון כעמית הוראה, ומאוחר יותר מונה למרצה וחוקר.
בעזרת מלגה של איסטמן קודאק למד לתואר דוקטור בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וקיבל את התואר ב-1948. בתום לימודיו, פנה למחקר והוראה באוניברסיטאות הרווארד ופרינסטון.
ב-1948 התחיל לעבוד בחברת יוז איירקרפט כמנהל מעבדת התאוריה והניתוח בחטיבת האלקטרוניקה.
לאחר מכן עבד בחטיבת הטילים המונחים של תאגיד ראמו-וולדרידג', שהייתה אחראית על כל הטילים הבין-יבשתיים של ארצות הברית.
ב-1958 ייסד את תאגיד ספייס אלקטרוניקס בגלנדייל שבקליפורניה, שהפך לתאגיד ספייס ג'נרל לאחר מיזוג עם חטיבת החלליות של אירוג'ט ג'נרל.
לאחר מכן מונה לסגן נשיא למערכות בתאגיד אירוג'ט ג'נרל בסקרמנטו, קליפורניה.
ב-1964 מונה לנשיא אוניברסיטת יוטה, תפקיד בו החזיק עד שמונה למנהל נאס"א ב-1971.
ב-5 בינואר 1972 קיבל פלטשר מניקסון אישור להתחיל בפיתוח מעבורת החלל, ככלי התחבורה החללי העתידי של נאס"א.
בנוסף, היה אחראי גם לתוכנית ויקינג, ששלחה חלליות בלתי מאוישות אל קרקע מאדים.
בתקופתו גם בוצעו שתי משימות אל תחנת החלל האמריקאית סקיילאב, משימות שתוכננו עוד לפני כניסתו לתפקיד.
הוא אישר גם את תוכנית וויאג'ר אל שולי מערכת השמש, ואת טלסקופ החלל האבל.
הוא אישר גם את משימת אפולו-סויוז שבוצעה ב-1975, בה נפגשו בחלל לראשונה אסטרונאוטים אמריקאים וקוסמונאוטים סובייטים.
אחד המניעים שלו לביצוע משימה זו היה ההשהיה הארוכה בין משימת אפולו האחרונה, ותחילת הטיסות במעבורת החלל, שתוכננה ל-1980
לאחר שעזב את נאס"א עבד כיועץ עצמאי בווירג'יניה, והיה חבר סגל אוניברסיטת פיטסבורג.
בתקופה זו יעץ גם לקובעי מדיניות בנושאי תכנון מדיניות חלל.
בין היתר, היה חבר ועדת ייעוץ שעסקה ביוזמת ההגנה האסטרטגית.
לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר בשנת 1986 הוא נקרא לשוב לתפקיד מנהל הסוכנות, ופיקח על שיקום נאס"א מן התאונה.
במשך שנתיים ביצעה נאס"א תיקונים במאיץ הדלק המוצק שכשל בעת שיגור הצ'לנג'ר, ושינתה את מבנה ההנהלה שלה.
פלטשר ווידא שנאס"א תשפר את הליכי הבטיחות והאמינות שלה, ותבצע שינויים ארגוניים שישפרו את היעילות שלה.
שינויים שבוצעו במעבורת בתקופתו שיפרו את הבטיחות שלה, והוא דאג לפיתוח מערכת יציאה מהירה מן המעבורת לשעת חירום.
החלטה חשובה שביצע הייתה להגדיל את השימוש במשגרים חד פעמיים לשיגור לוויינים.
לאחר נאס"א - שנותיו האחרונות
ג'יימס פלטשר נפטר מסרטן ריאות בביתו שבפרברי וושינגטון די.
ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, שכונה גם "הטוען הזקן לכתר" היה בנו של מלך סקוטלנד, אירלנד ואנגליה המודח ג'יימס השני הקתולי.
בעת הולדתו ג'יימס היה במקום הראשון בסדר הירושה לשלוש הממלכות של אביו, ג'יימס השני, והחזיק בתארים המקובלים של יורש העצר נסיך ויילס, דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי.
עד להולדתו, יורשת העצר הייתה אחותו למחצה מרי שהייתה פרוטסטנטית; הולדתו הפיחה בלב הקתולים תקוות ליסוד שושלת קתולית, אך באותה מידה עוררה הסתייגות עממית רחבה.
התמרמרות הציבור האנגלי ממלכו הקתולי הגיעה באותה שנה לשיא בדמות המהפכה המהוללת שבסופה ג'יימס השני אולץ לצאת לגלות עם משפחתו, ובנו ג'יימס איבד את מעמדו ותאריו וחוק הזכויות 1689 נישל אותו ואת צאצאיו ממקומם בסדר ירושת כס המלכות.
אחרי מותו ב-1701 של אביו, ג'יימס השני, תומכיו היעקוביטים מיהרו להכריז עליו כמלך ג'יימס השלישי מאנגליה ואירלנד, וג'יימס השמיני מסקוטלנד.
הוא הוכר כמלך על ידי האפיפיור, על ידי צרפת, וכן על ידי מספר מדינות קתוליות נוספות שהיו עוינות לאנגליה.
ב-1745 הוא מינה את בנו הבכור צ'ארלס אדוארד סטיוארט לעוצר וזה פלש לסקוטלנד במהלך המרד היעקוביטי של 1745, אך לאחר מספר הצלחות הובס בסופו של דבר בקרב קלודן.
בהמשך, התקווה לרסטורציה של בית סטיוארט נמוגה.
עם מותו של ג'יימס תומכיו היעקוביטים הכירו בבנו צ'ארלס כמלך, אך בניגוד לאביו הוא לא זכה להכרה בתוארו משום מדינה זרה.
לאחר מותו של צ'ארלס התואר עבר להנרי בנדיקט סטיוארט שהיה אחרון הטוענים לכתר היעקוביטי מבית סטיוארט.
ג'יימס פרנק (26 באוגוסט 1882 – 21 במאי 1964) היה פיזיקאי גרמני-יהודי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה.
ג'יימס פרנק נולד כבנם הבכור של רבקה ויעקב, בנקאי, בהמבורג שבגרמניה.
פרנק סיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1906 באוניברסיטת הומבולדט שבברלין בה הוא למד ולימד עד לשנת 1918. ב-1914 התנדב לצבא הגרמני כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה וב-1915 הועלה לדרגת לוטננט וקיבל אות צלב הברזל, דרגה ראשונה.
לאחר המלחמה, התמנה לראש תחום פיזיקה במכון קיסר וילהלם בברלין.
בשנת 1920 התמנה לראש המכון לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת גטינגן, גרמניה.
באותה התקופה עבד עם מקס בורן.
בשנת 1925 קיבל פרס נובל לפיזיקה על גילוי החוקים השולטים בפגיעה של אלקטרון באטום, יחד עם גוסטב הרץ, שותפו לעבודה זו.
העבודה בוצעה ברובה בשנים 1912–1914 וכללה בין היתר את ניסוי פרנק-הרץ, המהווה שלב חשוב בהוכחת מודל האטום של בוהר.
עם עליית הנאצים לשלטון, ופיטורי המורים היהודים, סירב לנצל את האפשרות להמשיך לעבוד בגרמניה על סמך שירותו בצבא הגרמני והיגר לארצות הברית.
תחילה עבד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו.
פרנק השתתף באופן פעיל בפרויקט מנהטן.
חיבר את דו"ח פרנק על הבעיות בשימוש בפצצת אטום לצרכים צבאיים.
בשנת 1953 הגיע לגרמניה לצורך קבלת אזרחות כבוד של העיר גטינגן.
מדליות ופרסים נוספים בהם זכה: 1951 - מדליית מקס פלאנק של ארגון הפיזיקאים הגרמני, 1955 - פרס רומפורד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
חבר בחברה המלכותית של לונדון מאז 1964.
נישא ב-1911 לאינגריד לבית יוזפסון.
ב-1942 נפטרה אינגריד, וב-1946 נישא פרנק לפיזיקאית הרתה ספונר.
ג'יימס פרנק נפטר במהלך ביקור בגטינגן ונטמן בבית עלמין בהמבורג.
ג'יימס פריין הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
פריין נולד בלידס שביורקשייר, אמו הייתה מורה ואביו סוכן מניות.
הוא למד משחק באוניברסיטת איסט אנגליה ובבית הספר למשחק Central School of Speech and Drama שבלונדון.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1993 בסרט "ארץ הצללים" על חייו של הסופר ק.ס.
לואיס, שבו צד את עינו של הבמאי ריצ'רד אטנבורו.
על הבמה הופיע פריין עם הרויאל שייקספיר קומפני.
הוא הופיע בסדרות הטלוויזיה "24" ו"פלישה".
ב-2007 ו-2008 השתתף בסדרה "שושלת טיודור" בה גילם את דמותו של תומאס קרומוול.
בין שאר הדמויות שגילם היו מרקוס יוניוס ברוטוס בסדרה "אימפריה" ואת דניאל בארנבוים בסרט קולנוע "הילרי וג'קי" על חיי הצ'לנית ז'קלין די פרה.
ב-2010 הופיע בשובר הקופות "טרון: המורשת".
בתיאטרון הופיע פריין בברודוויי בהעלה מחודשת של המחזה "השב הביתה" מאת הרולד פינטר לצידם של איאן מקשיין, איב בסט, ראול אספרזה, ומייקל מק'קיין.
וילפורט 2002 השביל למלחמה Path to War ריצ'רד נ.
ג'יימס כריסטופר פריי הוא סופר אמריקאי.
ספריו האוטוביוגרפיים "מיליון רסיסים קטנים" (2003), "חברי לנארד" (2005) וספרו הבדיוני "בוקר בהיר וצח" היו לרבי מכר.
בתקופה של סוף 2005 ותחילת 2006 נודע בשל סערה תקשורתית סביב גילויים של תחקירנים כי חלקים מספרו "מיליון רסיסים קטנים" הם בדויים; תביעה משפטית אף חייבה אותו להשיב בשל כך כספים לקוני הספר.
לאחר התמכרות לסמים בשנות נעוריו, עבר גמילה במוסד גמילה מסמים.
בצעירותו עבר לשיקגו ומשם ללוס אנג'לס.
מתגורר כיום בטריבקה שבמנהטן, ניו יורק, עם רעייתו מיה.
לפני שפריי התחיל בקריירת הכתיבה שלו, הוא עסק במספר עבודות באזור שיקגו במהלך לימודיו במכון לאמנות של שיקגו.
לאחר מכן הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם עבד כתסריטאי, במאי ומפיק.
באביב 1996 פריי התחיל לכתוב את "מיליון רסיסים קטנים" – ספר אוטוביוגרפי על תהליך הגמילה מסמים ואלכוהול שעבר במרכז גמילה במינסוטה.
פריי כתב את התסריט לסרטים "נשיקה בין חברים" ו"Sugar: The Fall of the West" שניהם יצאו לאקרנים בשנת 1998, את האחרון הוא גם ביים.
באפריל 2003 יצא לאור ספרו "מיליון רסיסים קטנים".
הספר הוכתר על ידי אמזון לספר האהוב של השנה.
הניו יורקר הילל את הספר כ"תיאור מטורף ומחשמל של החוויה".
במהלך 2004 כתב פריי את הספר "חברי לנארד" שממשיך בנקודה בה "מיליון רסיסים קטנים" מסתיים, ומתמקד ביחסי האב-בן של פריי וחברו לנארד שאותו הכיר במרכז הגמילה.
הספר יצא לאור ביוני 2005, והפך לרב-מכר.
עורכי אמזון העניקו לו את המקום החמישי ברשימת הספרים האהובים של השנה.
במהלך 2007 כתב פריי את "בוקר בהיר וצח" שיצא לאור במאי 2008. ספריו של פריי תורגמו ל-31 שפות.
פריי לקח חלק בכתיבת סדרת "בני לוריאן" שספרה הראשון יצא באנגלית ב-2010 תחת השם הבדוי "פיטקוס לור" ותורגמה לעברית בהוצאת כנרת.
ב-8 בינואר 2006, אתר האינטרנט "האקדח המעשן" (The Smoking Gun) פרסם כתבה בשם "מליון שקרים קטנים: חשיפת התמכרותו הבדויה של ג'יימס פריי", שטען שפריי בדה חלקים נכבדים מספרו, כולל מידע על התיקים הפליליים שלו.
אחד האירועים שנבדק באופן ספציפי הוא תאונת מכונית-רכבת שמתוארת בספר, שאירעה ב-1986 בסנט-ג'וזף, מישיגן.
האתר טען כי פריי מעולם לא נעצר במקרה זה, והגזים משמעותית בתיאור נסיבות מעצר אחר שלו, כאשר – על פי התיאור בספר – פגע ברכבו בשוטר בעת שהיה מסומם מקראק, מה שהוביל לתגרה אלימה עם מספר שוטרים ופסק דין של 87 יום בכלא.
דו"ח המשטרה שהוצג בכתבה מראה כי פריי שוחרר לאחר כ-5 שעות במעצר, לאחר שהפקיד ערבות של כמה מאות דולרים ואישום במספר סעיפים מינוריים.
השוטר שעצר את פריי, כך נטען בכתבה, זוכר אותו כמנומס ומשתף פעולה.
בתחילה גיבו המוציאים לאור של הספר את פריי, אך לאחר שהתבררו העובדות שינו את עמדתם.
הם פרסמו הצהרה: "כאשר הופיעה הכתבה ב"אקדח המעשן" תגובתנו הראשונית, בעוד אנו לומדים את העובדות, הייתה לתמוך בסופר.
אך לאחר ששאלנו אותו לגבי הטענות שמעלה הכתבה נוכחנו בצער שמספר עובדות שונו ואירועים קושטו".
כתוצאה מכך, החליטו בהוצאות לכלול הקדמה ובה הבהרה מאת פריי בהדפסות הבאות של הספר.
כבר ב-2003, תשאל העיתון Minneapolis Star Tribune את פריי לגבי טענות דומות.
פריי ענה "מעולם לא הכחשתי שהשמטתי פרטים קטנים".
בראיון אחר במאי 2003, טען פריי שהמו"ל בדק את העובדות המופיעות בספר.
הוא הצהיר "הפרטים היחידים ששיניתי הם כאלו הנוגעים לאנשים אחרים ויכולים לגלות את זהותם.
ב-11 בינואר 2006 הופיע פריי עם אימו בתוכניתו של לארי קינג ב-CNN.
הוא הגן על עבודתו וטען שכל כותבי הזכרונות משנים פרטים משיקולים ספרותיים.
פריי הצביע בעקביות לאמיתות הפרטים לגבי היקף ואופי ההתמכרות שלו, שהיוו את הנקודה המרכזית בעבודתו.
אופרה וינפרי הצטרפה בסוף התוכנית והגנה על עיקרו של הסיפור ועל ההשראה שסיפק לצופים, אך אמרה כי סמכה על המו"ל שיבדוק את אמיתות הסיפור.
ב-13 בינואר 2006 פורסם כי כל ההדפסות הבאות של "מליון רסיסים קטנים" יכילו תוספת מהמחבר עם התייחסות לטענות לגבי התוכן.
עימות חי עם אופרה וינפרי
כאשר טענות נוספות נגד אמיתות האירועים שבספר המשיכו לצוץ, אופרה וינפרי הזמינה את פריי לתוכניתה.
היא רצתה לשמוע ממנו ישירות האם הוא שיקר לה (ולצופים) או רק "קישט" מספר פרטים, כפי שאמר ללארי קינג.
פריי הודה בחלק מהטענות נגדו.
הוא אמר כי "האקדח המעשן" צדק כשדיווח שהוא שהה במעצר מספר שעות, ולא 87 יום, כפי שכתב בספר.
ווינפרי צרפה לשיחה את נאן טלזי, המוציאה לאור של הספר, להגן על החלטתה לסווג את הספר כ"זכרונות".
טלזי הודתה כי היא לא עשתה דבר כדי לבדוק את מהימנות הספר, למרות שנציגיה אישרו בהודעה לווינפרי כי הסיפור איננו בדוי, ומתאר את "האמת האכזרית".
דייוויד קאר מהניו יורק טיימס כתב כי "שניהם, מר פריי וגברת טלזי, נשברו לשניים כענפים יבשים".
"אופרה חיסלה את פריי", הכריז לארי קינג.
מורין דוד, בעלת טור ב"ניו יורק טיימס" כתבה: "זו הקלה גדולה, אחרי שנים של הידרדרות לאומית לשקרים ללא נשיאה בתוצאות, למחטפים מהירים ורווחים מהירים, ...
לראות את "מלכת האמפתיה" (עורך – אופרה וינפרי) דורשת בקור ממישהו לקבל אחריות לשקריו".
ב-27 בינואר 2006 פרסמו הודעה בעקבות הסערה.
הם ציינו כי הדפסות נוספות של הספר ילוו בהסבר מהמו"ל ומפריי עצמו, בנוסף לציון בולט על כריכת הספר ובאתר האינטרנט שלו.
עוד אמרו כי הדפסות נוספות של הספר יעוכבו עד לביצוע שינויים אלו, ודפי תוספות ישלחו אל המשווקים לצירוף לספרים שכבר על המדפים.
ב-31 בינואר 2006 פורסם כי הסוכנת הספרותית של פריי, קאסי אבשבסקי, החליטה להפסיק את עבודתה איתו בשל בעיה של אמון.
בראיון אמרה אבשבסקי "מעולם לא ראיתי סערה תקשורתית כזו סביב ספר".
למרות שלא תייצג אותו יותר, כשנשאלה על עתידו של פריי כסופר היא אמרה "אני עדיין מאמינה שהוא כותב מוכשר מאוד, וחושדת שעוד לא שמענו את המילה האחרונה של ג'יימס פריי".
ב-1 בפברואר 2006 פרסמה ההוצאה לאור את ה"הערות לקורא", שבהמשך הודפס עם הספר.
בהערות, פריי מתנצל על כך שבדה חלקים מהספר ועל כך שהציג את עצמו "קשוח, אמיץ ואגרסיבי יותר ממה שבאמת הייתי, ועודני", והוסיף: "אנשים מתמודדים עם מצוקות בהרבה דרכים שונות, דרכים שהן אישיות ביותר...
היא לכתוב על מישהו שבראתי בראשי כדי לעזור לי להתמודד, ולא על האדם שעבר את החוויות הללו." פריי גם מודה שהיו לו שיקולים ספרותיים לבדיות: "רציתי שבסיפור יהיו עליות ומורדות, תמורות דרמטיות ומתח כמו בכל סיפור גדול".
הוא גם טוען כי למספר יש את הזכות להסתמך על זכרונו הסובייקטיבי, ולא רק על מסמכים ועובדות, בכתיבה אוטוביוגרפית.
ב-24 בפברואר 2006 פורסם כי הוצאת הספרים ריברהד ביטלה חוזה במליונים לכתיבת שני ספרים עם פריי.
ריברהד היא זו שהוציאה לאור את ספרו השני של פריי, "חברי לנארד".
ב-12 בספטמבר 2006 הגיע פריי לפשרה עם המו"ל של "מיליון רסיסים קטנים".
לפי הפשרה, כל קורא שחש מרומה או נפגע מכך שהסיפור איננו אותנטי לחלוטין יוכל לקבל החזר על רכישת הספר.
כדי לקבל את ההחזר היה על הקונים לספק הוכחת קניה, חלקים מהספר ולחתום על הצהרה בשבועה לפיה קנו את הספר מתוך הנחה שמדובר בסיפור אמיתי.
ב-28 ביולי 2007 בכינוס ספרותי בטקסס, תקפה נאן טלזי את אופרה וינפרי בשל היותה "מרשעת ואנוכית", בעלת גישה צדקנית ו"חסרת נימוס באופן קיצוני" במהלך העימות ביניהם.
טלזי סיפרה שהיא ופריי הוטעו כשנאמר להם שבתוכנית יתקיים פאנל בנושא "האמת באמריקה".
רק דקות ספורות לפני תחילת התוכנית נאמר להם שהנושא שונה ל"מחלוקת סביב ג'יימס פריי".
לדבריה של טלזי, מיד בסוף התוכנית אמרה ווינפרי לפריי "אני יודעת שזה היה קשוח, אבל זה רק ביזנס".
טלזי טענה כי היה על אופרה להתנצל בתוכנית.
היא לא ראתה מקום להצטער על פרסום הספר, וטענה כי הוא בעל ערך עצום למי שמתמודד עם בעיות התמכרות אצל אדם אהוב.
בספטמבר 2007 הכריז מו"ל על הוצאת ספרו האחרון (בינתיים) של פריי – בוקר בהיר וצח.
ב-2 בנובמבר 2007 פרסם ה"אסושיאייטד פרס" כתבה על הפסיקה לטובת קוראים שהרגישו מרומים מהספר, שיאפשר להם לקבל את כספם בחזרה.