tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 ביולי 1945 הועלה רמאנאוסקאס לתפקיד מפקד חטיבת מרקיס (שהורכבה משלושה גדודים - מרקינה, מרצ'ינקנץ ודרוסקינינקאי).
באוקטובר 1945, רמאנאוסקאס נשא לאישה את Birutė Mažeikaitė, סטודנטית לשעבר בסמינר למורים ופרטיזנית.
ב-15 בדצמבר 1945 הוא הוביל מתקפה נועזת על מרקינה שנכשלה.
הפרטיזנים השמידו רשומות סובייטיות, אך הם לא הצליחו לשחרר אסירים או לגבור על החיילים הסובייטים בכנסייה המקומית.
רמאנאוסקאס שאף לשפר את הארגון והפיקוד של הפרטיזנים.
הוא הפך למפקד המחוז הצבאי דיינבה בספטמבר 1947 ושל אזור דרום ליטא בשנת 1948. הוא גם כתב, ערך ופרסם עיתונים רבים שהוציאו הפרטיזנים.
בפברואר 1949 השתתף במפגש של כל מפקדי הפרטיזנים בכפר Minaičiai .
במהלך הפגישה הוקם איגוד לוחמי החירות הליטאים, הפיקוד הראשי של הפרטיזנים.
רמאנאוסקאס נבחר לנשיאות האיחוד ולסגנו של היו"ר ג'ונאס זמאיטיס .
הוא גם הועלה לדרגת מייג'ור.
רמאנאוסקאס היה אחד החותמים על הצהרת הפרטיזנים הליטאים מ-16 בפברואר 1949, שהכריזה על ליטא כרפובליקה דמוקרטית ועל האומה הליטאית כמעצמה ריבונית.
בסתיו 1949 הועלה רמאנאוסקאס לדרגת קולונל ומפקד כוחות ההגנה של איגוד לוחמי החירות הליטאים.
כאשר זמאיטיס התפטר בשל בריאות לקויה ב-1952, הפך רמאנאוסקס למנהיג האיחוד.
עם זאת, עד אז ההתנגדות המזוינת פחתה.
עקב אבדות כבדות נשברו מבנים מאורגנים והפרטיזנים המשיכו במאבקיהם בנפרד.
רמאנאוסקאס הורה רשמית על הפסקת המאבק המזוין לטובת התנגדות בלתי אלימה.
הוא השיג מסמכים מזויפים וחי במחבוא.
בעודו מסתתר כתב זיכרונות בשלושה חלקים, שהוסתרו על ידי אנשים מהימנים ונחשפו רק בשנים 1988–89, בתקופת הגלאסנוסט, ופורסמו לראשונה ב-1991. הקג"ב הקים קבוצה מבצעית קבועה בראשות פטרס רסלנאס ונחמן דושנסקי כדי ללכוד את רמאנאוסקאס.
רמאנאוסקאס נלקח לכלא הק.ג.ב בוילנה (כיום המוזיאון לקורבנות רצח עם ) ועונה.
ב-12 באוקטובר, הוא הועבר לבית חולים במצב אנוש, ולפי הרופאים הוא היה פצוע כולו - עינו נוקבה 5 פעמים, חסר לו איבר המין, קיבתו הייתה חבולה ועוד.
הוא הוצא להורג ב-29 בנובמבר 1957.
אשתו Birutė Mažeikaitė נידונה ל-8 שנות מאסר בגולאג.
שיתוף הפעולה שלו עם גרמניה הנאצית
רמאנאוסקאס הואשם בתמיכה בחזית הפעילים הליטאית ובפיקוד על קבוצה חצי-צבאית שרדפה את הקהילה היהודית בדרוסקינינקאי ב-1941. בזיכרונותיו מתאר רמאנאוסקס הנהגת יחידת פרטיזנים בדרוסקינינקאי הכבושה בידי הנאצים.
תושבים מרובים של דרוסקינינקאי טענו כי היו עדים לפרטיזנים מכים והורגים יהודים וקומוניסטים.
ממסמכי המשטרה עולה כי קבוצות פרטיזנים חמושות בדרוסקינינקאי הוציאו להורג לפחות 28 בני אדם.
משרד החוץ הליטאי והמרכז לחקר רצח עם והתנגדות של ליטא טוענים כי ההאשמות הן "שקרים [...] שהופצו תחילה על ידי המשטרה החשאית של הק.ג.ב מהתקופה הסובייטית כדי להכפישו".
ההיסטוריון והפוליטיקאי ארווידאס אנושאוסקאס טען כי ההאשמות מקורן ב"מסע דיסאינפורמציה אנטי-ליטאי בגיבוי רוסי", בהנהגת קצין הק.ג.ב נחמן דושנסקי.
ספר זיכרונות שכתב רמאנאוסקאס בין 1952 ל-1956, ראה אור ב-1991 תחת השם Daugel krito sūnų ("בנים רבים נפלו").
בשנת 2018 פרסם המרכז הליטאי לחקר רצח עם והתנגדות תרגום לאנגלית של הספר.
בתו , שערכה את הספר, נבחרה לסיימאס ב-2008.
בדצמבר 2017 ביקר שגריר ישראל אמיר מימון את בתו של רמאנאוסקס ולפי הדיווחים "הביע תמיכה דיפלומטית לזכרו של לוחם החירות".
בשנת 2017 בוטלו התוכניות להקמת אנדרטה למלאת 100 שנה להולדתו של רמאנאוסקס בקונטיקט בעקבות עצומה.
ב-4 במאי 2019 נחשפה בשיקגו אנדרטה לזכר רמנווסקאס, חשיפה שספגה ביקורת מכמה ארגונים, כולל מרכז שמעון ויזנטל, הקונגרס היהודי העולמי והסוכנות היהודית.
עם זאת, מועצת הקהילה היהודית של ליטא פרסמה הצהרה כי "אין מידע מהימן הקושר את מנהיג הפרטיזנים הליטאי אדולפס רמאנאוסקאס בפשעי השואה".
בשנת 2018, נמצא קברו של רמאנאוסקאס בבית קברות בוילנה.
זהותו אושרה על ידי ניתוח אנתרופולוגי של הגולגולת, חקירת DNA והתאמה צילומית.
מותו היה תוצאה של ירי בראשו.
שרידיו התגלו ונקברו מחדש בהלוויה ממלכתית, בה נאמה נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה ודיפלומטים מ-30 מדינות.
העם האדומי נחשב לשנוא בתלמוד והמשנה היהודיים והברית החדשה הנוצרית.
לאורך הפולמוס היהודי-נוצרי הייתה אדום למוטיב גידוף של כל קבוצה דתית כנגדה יריבתה.
מבחינת היהודים הפכה אדום לסמל לדיכוי של האימפריה הרומית תחילה (ייתכן שבשל קשרי בית הורדוס בעלי השורשים מאדום עם השלטונות הרומיים) ושל יורשתה הנוצרית, האימפריה הביזנטית, לאחר מכן, ומשם כינוי גנרי לכלל הממלכות הנוצריות באירופה בימי הביניים.
היו כאלה שטענו כי השימוש בשם "אדום" כלפי הנוצרים הוא בשל היות רוב הנוצרים הראשונים צאצאי האדומים שגוירו באונס על ידי יוחנן הורקנוס במאה השנייה לפני הספירה, ולא יהודים אתניים.
את השנאה של הנוצרים הראשונים כלפי האדומים אפשר לייחס לימי קלאודיוס בהם דאג ידידו ושליט פרובינקיית יהודה, אגריפס הראשון שהיה בעל שורשים אדומיים, להציל את בני העם היהודי מהרדיפות הדתיות של שלטונות האימפריה הרומית, שהיו למנת חלקם של הנוצרים בלבד בשל כך.
הוא גם אחראי להתדרדרות האחיזה של הנוצרים הראשונים בירושלים בתקופת בית שני ולנדידתם אל מחוץ לשטחי יהודה ולהפיכתם ממיסיונרים שפעלו בעיקר כלפי היהודים, לכאלה שעוסקים בעיקר בהמרת דת של עובדי אלילים זרים.
טענות אלו שימשו להתרת דמם של היהודים שהותקפו בפוגרומים בגלות באירופה הנוצרית בהיותם מיעוט חסר יכולת הגנה מספקת לאורך זמן.
אדולפו צ'לי (באיטלקית: Adolfo Celi; 27 ביולי 1922 – 19 בפברואר 1986) היה שחקן ובמאי קולנוע איטלקי.
הופיע בכמעט 100 סרטי קולנוע וידוע בעיקר בזכות תפקידו בסרט "כדור הרעם" (אמילו לארגו) מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
כמו כן כיכב בכמה קומדיות איטלקיות.
צ'לי נולד במסינה והחל את דרכו בעולם הקולנוע לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1946. מאוחר יותר עבר לברזיל, הקים שם תיאטרון והיה לשחקן תיאטרון מצליח בברזיל ובארגנטינה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביים שלושה סרטים באמריקה הדרומית.
בנוסף כיכב, בין היתר, בסרטים "פון ראיין אקספרס", "סלאלום", "הפרס הגדול", "רוח החופש".
אולם הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסרט "כדור הרעם" מסדרת סרטי ג'יימס בונד, בו גילם את הנבל הראשי, .
הוא מת בסיינה בגיל 63 כתוצאה מהתקף לב.
אדום אלורה AC, הידוע גם בשם FD&C אדום 40, או E129, הוא צבע אזו אדום המשמש בדרך כלל במזון.
הוא פותח בשנת 1971 על ידי האמריקאי אשר נתן לחומר את שמו.
הצבע מסופק בדרך כלל כמלח נתרן אדום, אך ניתן להשתמש בו גם כמלחי סידן ואשלגן.
בתמיסה, הבליעה המקסימלית שלו היא באורך גל של 504 ננומטר.
אדום אלורה AC הוא צבע פופולרי הנמצא בשימוש ברחבי העולם.
בשנת 1980 יוצרו ברחבי העולם מעל 2.3 מיליון קילוגרמים של הצבע.
בארצות הברית הוא הוצג כתחליף ל.
האיחוד האירופי אישר את הצבע למאכל בשנת 1994, אך חוקים מקומיים של מדינות האיחוד האירופי האוסרים על צבעי מאכל נותרו בתוקפם, עד לשינוים בשנות ה-2000. בארצות הברית, הצבע אדום אלורה מאושר על ידי ה-FDA לשימוש בקוסמטיקה, תרופות ומזון.
הוא מוסף למוצרים רבים, מצמר גפן מתוק, משקאות קלים וממתקים ומוצרים בטעם דובדבן, עד תרופות לילדים ומוצרי חלב.
הוא משמש לעיתים לצביעת טבליות רפואיות כדי לסייע בזיהוי.
זהו ללא ספק הצבע האדום הנפוץ ביותר בארצות הברית, המחליף לחלוטין את אמרנת (אדום 2) וגם מחליף את אריתרוזין (אדום 3) ברוב היישומים, עקב ההשפעות הבריאותיות השליליות של שני צבעים אלה.
הצבע אדום אלורה נבדק בהקשר של בטיחות מזון בצפון אמריקה ובאירופה, והוא עדיין נמצא בשימוש נרחב.
חשיפה קבועה ומתמשכת של עכברים לצבע הוכחה כמגבירה את הרגישות להפרעות מעיים.
בנוסף, הוכח שהצבע פוגע בדנ"א שלהם.
סוכנות תקני המזון של בריטניה הזמינה מחקר שבחן את השפעתם של אדום אלורה ועוד חמישה צבעי מאכל מלאכותיים, וכן של החומר המשמר סודיום בנזואט, על התנהגות ילדים לאחר צריכתם במשקאות.
ממצאי המחקר (שכּוּנה "סאות'המפטון 6") הצביעו על בין צריכת חומרים אלה לבין עלייה בהיפראקטיביות בקרב ילדים.
הוועדה המייעצת של סוכנות תקני המזון, שבחנה את המחקר, ציינה כי בשל מגבלות מתודולוגיות לא ניתן להשליך ממצאיו על כלל האוכלוסייה, והמליצה על המשך מחקר בנושא.
(EFSA), עם דגש חזק יותר על עקרון הזהירות המונעת, דרשה תיוג של החומרים והפחיתה זמנית את (ADI) עבורם; ה-FSA בבריטניה קרא להפחתה מרצון של השימוש בצבעי המאכל על ידי יצרני מזון.
בשנת 2009, העריכה ה-EFSA מחדש את הנתונים שהיו זמינים וקבעה כי "הראיות המדעיות הזמינות אינן מאששות קשר בין תוספי הצבע להשפעות התנהגותיות", ובשנת 2014, לאחר סקירה נוספת של הנתונים, החזירה ה-EFSA את המלצת ה-ADI לרמות הקודמות.
בשנת 2015, מצאה ה-EFSA כי הערכות החשיפה לא חרגו מה-ADI של 7 מ"ג לק"ג משקל גוף ליום באף אוכלוסייה.
ה-FDA האמריקאי לא ביצע שינויים לאחר פרסום המחקר של סאות'המפטון.
בשנת 2008, הוגשה עתירה על ידי "המרכז למדע לטובת הציבור" בוושינגטון, בבקשה שה-FDA יאסור מספר תוספי מזון.
בעקבות העתירה סקר ה-FDA את הראיות הקיימות ולא מצא ראיות המצדיקות שינויים.
הצבע אדום אלורה נאסר בעבר בדנמרק, בלגיה, צרפת, גרמניה, אוסטריה, שווייץ ושוודיה.
מצב זה השתנה בשנת 2008, כאשר האיחוד האירופי אימץ מסגרת משותפת לאישור תוספי מזון, לפיה הצבע אינו אסור.
בנורווגיה ובאיסלנד הוא נאסר בין השנים 1978 ו-2001, תקופה בה צבעי אזו שימשו באופן חוקי רק במשקאות אלכוהוליים ובמוצרי דגים מסוימים.
באפריל 2025, הודיע ה-FDA האמריקאי רשמית על תוכנית להפסיק בהדרגה את השימוש באדום אלורה יחד עם צבעים אחרים מבוססי נפט עד לסוף השנה, כחלק מיוזמת של הממשל ומזכיר מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית רוברט קנדי ג'וניור.
אדון האולימפוס זאוס הוא משחק מחשב מז'אנר משחקי ניהול.
משחק זה הוא החמישי בסדרה של משחקי בניית הערים של Impressions Games.
כמו שאר המשחקים בסדרה המטרה היא לבנות עיר, אך הפעם המטרה היא לבנות עיר יוונית קדומה.
בעוד העיר נבנית ישנן מטלות שצריך למלא, כמו להרוג את מדוזה.
בכל הרפתקה יש משימות משנה, למשל להשיג כמות מסוימת של צמר או שמן זית.
בתים הם דבר חיוני על מנת שתהיה אוכלוסייה בעיר.
בתים פשוטים יכול להיות מפותחים יותר או פחות בהתאם לתנאים שיש להם, ברגע שהתנאים מספקים הם גם משרתים בצבא.
על מנת שהתושבים יחליטו לפתח את בתיהם צריכים להיענות על הדרישות הללו:
פיתוח שלישי (בתים פשוטים): בידור בסיסי.
פיתוח רביעי (דירות נוחות): צמר.
פיתוח חמישי (בתי עיר): בידור מתקדם.
פיתוח שישי (בתי עיר מתקדמים): אטרקטיביות.
על מנת למשוך את האליטה של יוון אל העיר שבנית, צריך שהעיר תוכל לספק את צורכיהם.
בנוסף, שכונות היוקרה חייבות לשכון באזורים אטרקטיביים ועם הרבה בידור.
כאשר יש ברשותך בתי יוקרה, יש ברשותך צבא מפותח יותר מאשר צבא האספסופים שהבתים הפשוטים סיפקו לך.
אם אתה בוחר לספק סוסים לבתי היוקרה יכול גם להיות צבא פרשים.
כמעט לכל עיר הנבנית יש מקורות כלכלה, זה יכול להיות אדמה פורייה שמאפשרת גידול של זיתים, ענבים, גזרים ובצלים.
וזה יכול להיות דברים הקשורים בכרייה, כגון כרייה של ברונזה.
שיש- לפעמים יש סלעים בצבע אפור לבן ויכול להיות שאפשר לחצוב מהם שיש, משיש זה אפשר לבנות מקדשים, פסלים וכו'.
עפרות כסף- לעיתים ניתן להבחין בגושים בצבע כסף מבצבצים, יש אשרות שניתן לחצוב משם משהו, לשלוח אותם למטבעה (mint) ולייצר דרכמות.
נחושת- במשחק, יש אפשרות לחצוב גושי נחושת מבין הסלעים, באופן מפתיע ניתן להכין לייצר מנחושת זו ברונזה על מנת לבנות פסלים.
מפעל עצים - אם יש יערות בקרבת העיר שלך, באפשרותך לכרות אותם ולבנות דברים באמצעותם.
מפעל שמן זית - אם יש ברשותך אספקה של זיתים ניתן לייצר בעזרתם שמן זית במפעל.
יין - אזרחי האליטות לא יכולים כמעט להתקיים בלי אספקת יין, אם ברשותך כמות מספקת של ענבים אתה יכול לייצר יין.
פיסול - בעזרת חומר הגלם שנחצב, ברונזה, מייצרים במפעל פסלים שמשמשים בהם למקדשים.
על מנת לסחור עם עיר מסוימת, כל מה שצריך לעשות זה לבנות מזח או עמדת מסחר יבשתית.
וכך ספינות ושיירות מסחר יעברו בעירך.
אי אפשר לסחור עם כל הערים, ניתן לסחור רק עם בנות ברית, מושבות וערים כבושות על ידך.
למרות זאת ערים אלו לא חייבות לסחור איתך.
כדי לסחור עם עיר כזו עליך לשמור על יחסים דיפלומטיים טובים עם אותה העיר.
ניתן לייבא סחורות מרחוק שאתה מתקשה להשיג מהעיר שלך.
וניתן לייצא סחורות אותם אתה מייצר ביתר קלות ויש ברשותך כמות מספקת גם לערים אחרות.
הרקולס - בנו של זאוס, ידוע בכוחו העצום.
במשחק מחסל את סרברוס וההידרה.
אכילס - נלחם בהקטור ומאנד.
אודיסאוס - פיקח וחזק, מביס את סאקילה ואת הציקלופ.
יאסון (ג'ייסון) - בעל כושר מנהיגות נאבק בטאלוס ובמאנד.
תזאוס - הלוחם היחידי שמסוגל להתמודד עם המינוטאור ועם הדוב הקלוני.
פרסאוס - מתמודד עם מדוזה וקראקן.
שנים עשר אלים מופיעים באדון האולימפוס זאוס, עם זאת אין לכולם קשר לעיר שלך בכל הרפתקה.
ישנם אלים שעוינים כלפי העיר וכאלה ידידותיים.
על מנת למשוך את האלים הידידותיים אל העיר שלך יש לבנות להם מקדשים.
האלים במשחק (על פי סדר חוזקתם):
אתנה – אלת המלחמה, התבונה, ושמן הזית.
ארטמיס – אלת הציד והירח.
אפולו – אל הנבואה והשמש.
אפרודיטה – אלת האהבה, התשוקה.
על מנת לבנות מקדש צריך לדאוג לכמות מספקת של שיש.
כל מקדש הוא שונה ולכן דורש כמות שונה של שיש.
כשיש מספיק כסף ושיש אפשר לבנות מקדש.
בניגוד להקמת בניין אחר במשחק, בניית מקדש היא יותר מורכבת, כאשר שחקן מחליט להקים אותו לוקח זמן רב מאז שהוא מתחיל להיבנות ועד סיומו.
מקדשים חייבים להיבנות על יד שבילים כדי שהחומרים יוכלו להגיע בעזרת עגלות הרתומות לשוורים.
בנוסף, צריך לדאוג לכמות עובדי בניין שיבנו את המקדש וכן, לדאוג לעצים ופסלים.
ככל שיהיו יותר עובדים כך גם יבנה המקדש באופן מהיר יותר.
מפלצות בדרך כלל לא מנסות להחריב את העיר שלך סתם, אלא בגלל שהאלים שלחו אותם.
ציקלופ- ענק מגודל עם עין אחת, נשלח על ידי זאוס.
קראקן- אחד מיוצרי הים הנוראים ביותר, נשלח על ידי פוסידון.
קרברוס- כלב תלת ראשי שמקורו בשאול, נשלח על ידי האדס.
מדוזה- אישה בעלת נחשים על ראשה, הופכת את מי שמסתכל לה בעיניים לאבן, נשלחת על ידי דמטר.
הידרה- מפלצת רב ראשית, נושכת ועוקצת.
לפעמים ההידרה פועלת בעצמה ולפעמים נשלחת על ידי אתנה.
חזיר קלידוני- חזיר בר מפלצתי שאוהב לפגוע באנשים עם ניביו הגדולים.
תוקף על דעת עצמו או בעקבות שליחת ארטמיס.
סאקילה- יצוק נוסף בעל מספר ראשים, נשלחת על ידי אפולו.
דרקון - נושף אש, נלווה אל ארס או שפועל לבדו.
אם בחרת לעבוד את ארס דרקון זה יעזור לך במלחמות.
טאלוס- הפאסטוס יצר את טאלוס מברונזה פועל על דעת על עצמו וגם עקב שליחתו של הפאסטוס.
הקטור-לוחם טרויאני בדרך כלל לצד אפרודיטה.
מינוטאור- חצי אדם וחצי שור, פועל לרוב בשם הרמס.
מאנד-קורעת אנשים עם ידיה בלבד.
נשלחת לרוב על ידי דיוניסוס או על דעת עצמה.
אדון ליאון הוא סרט ישראלי בבימויו של זאב רווח שיצא לאקרנים בשנת 1982. קומדיה זו נמנית עם ז'אנר סרטי הבורקס.
העלילה מתרחשת בשכונת ואדי סאליב שבחיפה של תחילת שנות השמונים, לליאון ואשתו אנט, שעלו ממרוקו לישראל בסוף שנות החמישים יש בת יחידה בשם דליה.
כשהיא בערך בת 20, בתם נוסעת לתל אביב כדי לעבוד וללמוד.
בתום יותר משנה היא חוזרת לחיפה שם היא עובדת בשמירה על ילדה, בת למפיק סרטים.
אביה של הילדה מחפש שחקנית שהוא עורך אודשנים לנשים שונות לתפקיד בתאטרון העירוני, דליה מגיעה לשם עם הילדה, ואביה המפיק משכנע אותה לעבור מבחן במה לסרט שהוא מפיק, והבמאי מעוניין שהיא תשחק בתפקיד הראשי.
התסריט הוא סיפורה של בחורה צעירה שנסעה לעיר הגדולה, ושם נולד לה תינוק מאדם שלא מוכן לגדל אותו ולהכיר בו, בטענה שהאישה שכבה עם גברים אחרים.
כדי ללמוד בעל-פה בקלות יותר, היא ויעקב ("קובו") הנגר בשכונה, עוברים על הטקסט כאשר יעקב מגיע להרכיב את החלונות בביתו של ליאון, ופוגש בדליה חברת ילדותו שחזרה מתל אביב.
אביה שאוכל במרפסת הבית ונמצא בסמוך, שומע את חילופי הדברים ובטעות חושב שמדובר בבתו - שהיא זאת שהרתה, ושיעקב הוא האב.
ליאון שוב מפרש את הדברים בצורה לא נכונה, וחושב שפקח העירייה הוא האב השני של התינוק.
היא נותנת לדליה את תינוקה, ומשביעה אותה לא לספר לאיש על היות התינוק בנה, דבר שמגביר את אי ההבנה.
ליאון ממשיך לעקוב אחר דליה, שמבקרת זמר בבית מלון, וחושב שהוא האב השלישי של התינוק, מה שהסתבר לבסוף כמפגש של דליה עם הזמר מני בגר, איתו היא אמורה לשחק בסרט.
הבלבול יוצר עימות בבית הכנסת, וכל המעורבים בעניין מסכימים, בעצת הרב, ללכת לביתו של ליאון ולהסביר את אי ההבנה.
דליה מספרת לכולם שהיא אינה אימו של התינוק שנמצא אצלה, ושהוא של תושבת השכונה לשעבר, שהשביעה אותה לא לגלות שהתינוק שלה.
האישה שהתינוק שלה ופקח העירייה מתחתנים, לאחר שהיא מתחייבת בפני הרב שמומו אכן אביו, ומומו מבקש מאדון ליאון שהיה חברו של אביו שנפטר להיות סנדק בברית המילה של בנו.
ליאון נקשר לתינוק, ואפילו מציע למומו לעבור לדירתו הגדולה בכדי להיות לצד התינוק שחשב תחילה שהוא בנה של בתו.
לאון, שרוצה נכד משלו, מבקש מאלוהים סימן שלדליה בתו ייוולד תינוק בזמן הקרוב, בעקבות זאת בצורת שהייתה באזור עד אז מפסיקה, וכסימן מתחיל לרדת גשם.
הסרט צולם בעיר חיפה, ובעיקר בשכונת ואדי סאליב, ונחשב לאחד הסרטים המזוהים ביותר עם העיר.
הסצנה הראשונה צולמה בהיכל התרבות והתיאטרון העירוני, ולאורך הסרט ניתן לראות אתרים שונים ברחבי חיפה, בהם בניין מחלקת החינוך של העירייה (המשמש בסרט כלשכת אימוץ), מלון ציון שהיה אחד המלונות הידועים בעיר, בית הכנסת רמב"ם, שלאחר הסרט הועבר לבית הכנסת החדש בשכונה, ואתרים נוספים.
עם השנים קיבל הסרט גם ערך תיעודי והיסטורי, מאחר שחלק ניכר מהמבנים שנראים בו, בעיקר באזור ואדי סאליב, נהרסו מאז.
אחד המוקדים המרכזיים בעלילת הסרט הוא ביתו של לאון (זאב רווח) שצולם ברחוב שיבת ציון 40 בואדי סאליב.
המבנה עצמו עדיין קיים, אך חלקו הפנימי לא נשמר במתכונתו המקורית.
השחקנית סמדר ברנר שגילמה בסרט את דמותה של רחל מרציאנו סיפרה בריאיון כי אחת הסצנות שבהן השתתפה צולמה מול בית הוריה ברחוב לאון בלום, וכי במהלך הפסקות הצילומים נהגו השחקנים לבקר בבית המשפחה, בסרט שיחק גם השחקן מרדכי בן זאב תושב העיר חיפה.
אדון האור הוא ספר מדע בדיוני מאת רוג'ר זילאזני שנכתב בשנת 1967, וזיכה את כותבו בפרס הוגו ובמועמדות לפרס נבולה.
תרגום עברי הופיע בהוצאת עם עובד בשנת 1978, בתרגום נורית רונאל.
עלילת הספר נעה על הגבול שבין מדע בדיוני לפנטזיה והיא מתארת עולם בו שולטים אנשים ("הראשונים") בעלי כוחות עליונים שמקורם בטכנולוגיה, שהתיישבו בעולם זה לפני זמן רב, אך בעזרת טכנולוגיה של העברת אישיותם וזיכרונותיהם לגוף חדש, הם למעשה זוכים לחיי נצח.
שאר בני האדם בכוכב, צאצאיהם של המתיישבים הראשונים, חיים חיי מחסור ובורות ועובדים את האלים מבלי לדעת על מקור כוחם.
העלילה מתרכזת בסיפורו של סאם, "הבודהא", אחד הראשונים, שמנהל מאבק ממושך לשחרור העולם מעריצותם של האלים באמצעות הנגשת הטכנולוגיה לכלל האוכלוסייה.
בעלילה משולבים אלמנטים רבים מהמיתולוגיה ההינדית והבודהיסטית והוא נחשב על ידי רבים לפסגת יצירתו של זילאזני.
"אֲדוֹן עוֹלָם" הוא פיוט המופיע בסידורי רבות מקהילות ישראל בטרם תפילת שחרית.
המשקל הערבי מחזק את ההשערה ששיר זה חובר בימי הביניים, וסביר שנכתב בספרד או באיטליה.
המחבר אינו ידוע, וחלק מהאחרונים ייחסוהו לרב שרירא גאון, לרב האי גאון, או לרב שלמה אבן גבירול.
הפיוט נמצא לראשונה בסידור בן המאה ה־13, ועל־כן המחקר דחה השערות אלו.
הפיוט עוסק בשבח לאלוהים על גודלו מעל העולם ואי-תלותו בו, כאשר לבסוף ישנה אמירה המביעה את הביטחון בו בעת שהאדם הולך לישון, כאשר רוחו מופקדת בידי בורא העולם.
בשורה הפותחת במילים "וְהוּא אֵלִי וְחַי גּוֹאֲלִי" קיימת פנייה בתוכן השיר, בעוד השורות הקודמות עסקו בהיותו של הבורא נבדל ועליון על כל, מכאן עובר המשורר אל שייכותו הפרטית של הבורא אליו.
הוא מכנה אותו "אלי" בגוף ראשון מדבר, וסומך על כך שיגאל אותו מקשייו וצרותיו
בקהילות ספרד ותימן ישנו נוסח ארוך יותר של הפיוט.
לדעת כמה חוקרים, חלק מן התוספות הן חלק מן הפיוט המקורי שנשמט מסידורי אשכנז ואיטליה, בעוד שחלק אחר הוא תוספת מאוחרת.
אם הרב התכוון לפיוט זה, הרי שלדבריו לא ייתכן שהפיוט נכתב לאחר תקופת רב שרירא, למשל בידי הרב שלמה אבן גבירול.
אמנם כאמור בפתיח הערך, על־פי המחקר פיוט זה נכתב בתקופה מאוחרת עוד יותר, ועל־כן לא ייתכן שהגאונים התייחסו אליו.
את הפיוט נהגו בימי הביניים להגיד בליל יום כיפור, ובמשך הזמן הועבר גם לזמנים שונים, הוא נאמר בחלק מהקהילות לפני תפילת שחרית או אחרי תפילת שחרית וערבית.
רבות מקהילות אשכנז בארץ חותמות את תפילת ערבית של שבת בפיוט (ואילו בקהילות ספרד ותימן חותמים את התפילה בפיוט יגדל).
במסורת בבל הוא הפיוט החותם את שירת הבקשות.
בחלק מהמסורות נאמר גם בסמוך לתפילת הסליחות בימי אלול והימים הנוראים.
ביהדות מרוקו נהגו לומר פיוט זה לפני הכנסת כלה לחופה.
החל מהעת החדשה באירופה ועד היום בבתי כנסת מסורתיים המתפללים בנוסחים של יוצאי אירופה, הניגון המקובל הוא של אליעזר גרוביץ'..
הלחן נמצא בשימוש גם באנימה גינטמה.
בין המפורסמים ביותר בישראל ובעולם הוא הלחן שהלחין ושר עוזי חיטמן יחד עם עודד בן חור בפסטיבל הזמר החסידי ב-1976 וזכה במקום השני בפסטיבל.
לחן זה היה לשיר המרכזי בכל הופעה של צמד רֵעים ואף זוהה עמם.
לחן זה זכה למקום קאנוני כמעט.
הוא מושר בעיקר בחגיגות ושמחות, אך על אף שאינו לחן מסורתי הוא משולב לעיתים בתפילה בקהילות יהודיות בארץ ובעולם.
שיר זה הושר בידי מקהלת הצבא האדום, במופע לכבוד ישראל.
אדון וגברת אנדרוז הוא ציור שמן מאת הצייר האנגלי תומאס גיינסבורו.
הציור צויר בין השנים 1748–1750 והוא מוצג בגלריה הלאומית בלונדון.
בציור מוצגים רוברט אנדרסון בן העשרים ושתיים הניצב ליד רעייתו בת השש-עשרה, פרנסיס קארטר.
הזוג נישא בנובמבר 1748 וגיינסבורו החל ליצור את הציור זמן קצר לאחר נישואיהם.
רוברט ניצב לצד רעייתו, נשען על עץ אלון ומחזיק תחת כתפו רובה ציד.
פרנסיס, אשתו, יושבת על ספסל מתכת ובו פיתוחים בסגנון הרוקוקו.
היא לבושה שמלה כחולה ורחבה וחובשת כובע.
אופן תיאורה מצביע על השפעת יצירתו של אנתוני ואן דייק על גיינסבורו, אשר היה בתחילת שנות העשרים שלו.
האזור בו מונחות ידיה, על גבי השמלה מתואר כריק ביחס לנהוג בתקופה.
ייתכן כי באזור זה התכוון גיינסבורו לצייר את גברת אנדרוז מחזיקה פסיון מת, כשהרובה והכלב מרמזים על הציד שבמהלכו כנראה נורה הפסיון.
את תיאור ז'אנר הדיוקן המשפחתי מצרף גיינסבורו אל תיאור נוף, התופש את רוב שטחה של הקומפוזיציה.
אדון הכאוס הוא הספר השישי מתוך סדרת הפנטזיה, מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה המקורית (באנגלית) נקרא הספר The lord of chaos (LoC), ובגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים: אדון הכאוס וכס האמירלין.
בעברית יצא הספר לאור בהוצאת אופוס.
בתמונת הכריכה רואים את רנד לאחר שחרורו מהתיבה, ואאס סדאי, כנראה רפאלה בגלל הצעיף הכחול, נשבעת לו אמונים.
ברקע זירת הקרב של בארות דומאי, כולל קרונות הרוסים ועופות דורסים חגים מעל גופות.
בפרולוג מתואר לראשונה שאיול גאל כאשר דמנדרד מתייצב לפני אדון האופל ומקבל ממנו הוראות.
אדון האופל לועג לרנד ומכנה אותו "אדון הכאוס" .
מורגז טרקנד, שברחה מכס האריה ומראבין ששלט בה, מחפשת דרך כדי לשוב לכסאה ומגיעה לאמדיצ'יה, הנשלטת בידי ילדי האור.
מאזרים טיים, הדרקון הכוזב החזק ביותר שהיה אי פעם, מגיע לקאמלין כדי לזכות בחנינה שרנד הכריז עליה.
רנד אומר לו שפשעי שלושה עשר הארורים מגמדים את פשעיו של טיים (ומונה כמה מפשעי הארורים אותם זכר מהזכרונות של לואיס תרין), ורנד צריך את עזרתו.
מאזרים נשבע לו אמונים, וממונה לראש חווה באנדור, שם מתאמנים גברים שיכולים לתעל את סאידין.
רנד מקבל מסרים מבלבלים מאלנה מוסבאני ווורין, שתי אאס סדאי שהכיר מהאג'ות הירוקה והחומה (בהתאמה), ומאלאידה ואליבארין, שתי אאס סדאי שלא רצה להכיר מהאג'ות האדומה והלבנה-שחורה, שמשמשות כראש המגדל הלבן.
בדיפלומטיות הוא מחליט להקשיב ולא להקשיב לכולן.
אלנה וורין הגיעו לשם משני נהרות עם חניכות פוטנציאליות, ולא בחרו עדיין צד במאבק בין האאס סדאי.
אלנה קושרת את רנד כעוצר.
מתברר שהוא יכול לגבור על שלוש אאס סדאי ביחד.
נינאב שחקרה את לוגיין אבלר, שסורס מסאידין, הצליחה במקרה לרפאותו.
האאס סדאי הצהובות בסלידר הכעיסו אותה בכוונה כדי שתצליח לרפא גם את סיואן וליאן.
האאס סדאי בסלידר מחליטות למנות אמירלין, ובוחרות את אגוין אלוור.
שריאם, האאס סדאי הבכירה ביותר שברחה מהמגדל, ממונה לשומרת הרשומות.
ראשית אגווין ממנה לאאס סדאי ושולחת את נינאב ואליין לאבו דאר כדי למצוא את קערת הרוחות.
מאט שהגיע כדי להכניס לשלישייה קצת שכל בראש, הצטרף למשלחת.
אגווין שולחת משלחת גם לקאמלין, תשע אאס סדאי, מקום מושבו הארעי של רנד.
לקאירהיין, מקום מושבו השני של רנד, מגיעות שבע אאס סדאי שאלאידה שלחה, עם כמה משרתות.
רנד מתמרן בין שתי המשלחות בלי להבטיח כלום, ורק עולה לכל האאס סדאי על העצבים.
הוא הולך לחוות הגברים בצפון אנדור, ומגלה שקיבלה בינתיים את השם "המגדל השחור".
הוא מעניק לגברים, אשמאן, דרגות.
בקאמלין איאלי מתנקש בחיי אאס סדאי חומה.
חייה ניצלים אבל המשלחת של סלידר מנסות "לעשות שריר" לרנד ומרגיזות אותו.
לעיר מגיעות במקרה ברה הרקין וקירונה נצ'ימאן, שתי אאס סדאי מהאג'ה הירוקה שהיו בדרכם צפונה לקאירהיין ובכך הגיע מספר האאס סדאי בקאמלין ל-13 (מספר הדרוש להקמת "מעגל שלם" של מתעלים) רנד שנבהל בורח לקאירהיין.
בקאירהיין משלחת מהמגדל הלבן מצליחה לתפוס אותו לא מוכן.
שש אאס סדאי- גלינה קסבן וקטרין אלרודין מהאג'ה האדומה-שחורה, קוירן סאלדיין, אריאן בהולוריס, אלזה פנפל (ירוקות) ועוד שתיים, תופסות אותו וכולאות אותו בתוך תיבה.
הן לוקחות איתן גם את מין.
שש אאס סדאי כל פעם משמשות כסוהרות של רנד.
הוא מנסה להימלט והורג שני עוצרים של אריאן.
אריאן הזועמת לוקחת פיקוד על כליאתו ומכה אותו פעמיים כל יום.
בדרך לכיוון צפון-מערב הם עוצרים בבארות דומאי.
לשם מגיעים השאידו שרוצים לעצמם את רנד, פרין ואנשי שני נהרות עם ארם ולויאל- כשהם מונחים על ידי הזאבים, חמישה מהאאס סדאי של סלידר עם העוצרים כשהם מונחים על ידי חוש העוצר של אלנה ומביאות איתן את ברה, וורין וקירונה, והאשמאן בהנהגת מאזרים טיים.
במקום מתפתח קרב ענק, והאשמאן לא מרחמים על אף אחד מהאויבים.
רנד בתיבה מרגיש ששלוש משש האאס סדאי שמחזיקות את המחסום נגדו עסוקות קצת בקרב אחר, וכוחן חלש יותר בחזית שלו.
לראשונה בהיסטוריה רנד משתף פעולה עם לואס תרין שמגולגל בראשו: לאט לאט הוא פורם שלושה קשרים, ומשאיר שלושה, ה"גג" הנחוץ לו לתעל.
הוא מפוצץ את התיבה מבפנים ומפלס לו דרך מתוך המחנה, תוך שהוא משתק כל אאס סדאי של אלאידה שהוא רואה והורג אחת.
ב"המלצת" לואס ת'רין הוא מחפש במיוחד ומוצא את קטרין ואריאן, אך מאוכזב לגלות שגלינה נעלמה.
מתברר שהשלוש שרנד שיתק מסאידר היו אירגיין פטמד (מהאג'ה הירוקה), רונייל ווניוס וסשל אנדרלי (שתיהן מהאג'ה האדומה).
השאידו בורחים, ארבע עשרה מהאאס סדאי של גלינה נתפסות (בלעדיה).
עוד שתיים נהרגות- לייגין (כנראה על ידי רנד) ואמירה.
גלינה נתפסת על ידי השאידו הזועמים.
שבע האאס סדאי מסלידר נשבעות אמונים לרנד, ועוד שתיים: אלנה, ברה, פאלדרין הרלה, סאוניד טרייהן וקירונה (כולן מהאג'ה הירוקה), מאסורי סוקווה וורין מת'וין (מהאג'ה החומה), מרנה אמברי (מהאג'ה האפורה) ורפאלה סינדל (מהאג'ה הכחולה).
אדון פרידמן הקטן היא הנובלה הראשונה שנכתבה על ידי הסופר הגרמני תומאס מאן.
הנובלה נכתבה בשנת 1896 ויצאה לאור בקובץ נובלות של הסופר בשנת 1898 תחת אותו שם.
הסיפור מספר את סיפור חייו של יוהנס פרידמן, כאשר הפרק הראשון פותח בתיאורה של תאונה מצערת שארעה בלידתו, כאשר הופל מתוך ידיה של אחות שיכורה:
בעקבות כך גדל אדון פרידמן בתור נער מעוות עם גב עקום.
בגיל צעיר מחליט אדון פרידמן להתנזר מאהבה ולהקדיש את חייו להשתפרות ומצוינות לאחר שהתאהב בנערה ומצא אותה מתנשקת עם נער אחר.
ההתמדה השתלמה ולמרות הקשיים שעמדו בפניו ומראהו הגופני, אדון פרידמן בונה לעצמו קריירה מצליחה ובמקביל מטפח טעם טוב לבגדים, מוזיקה וספרות.
אולם כל זה עומד במבחן כאשר לעיירה שבה הוא מתגורר מצטרף קצין צבאי עם אשתו המגונדרת והאופנתית, הגברת רינלינגן.
אדון פרידמן מתאהב בה, על אף העובדה שמראה החיצוני אינו מרשים כפי שהיא מנסה לשוות לעצמה וניסיונותיה להתייפות עולים בתוהו.
בין מפגש חטוף אחד למשנהו ולמרות המעמד החברתי השונה של שני האדונים, נוצר קשר עמוק ומיוחד בין הגברת רינלינגן לבין יוהנס.
באחד מן המפגשים ביניהם מתוודה אדון פרידמן לגברת רינלינגן שמאז שהוא פגש אותה הוא הבין שכל חייו חי בשקר.
היא מנחמת אותו ואומרת לו שזה היה אמיץ מצידו להתוודות, ולעיתים גם לה יש את אותן תחושות אומללות.
אדון פרידמן השאנן לדבריה, אוזר אומץ ומתוודה על אהבתו כלפיה.
הגברת רינלינגן צוחקת למשמע דבריו ובורחת.
לאחר המאורע, אדון פרידמן הנבוך והפגוע, מטביע את עצמו בתוך אגם ומסיים את חייו האומללים, בן שלושים במותו.
הנובלה תורגמה בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מוקדמים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003.
אדון החלומות הוא ספר מדע בדיוני מאת רוג'ר זילאזני שנכתב בשנת 1966, וזיכה את כותבו בפרס נבולה בשנת 1965 (בגרסתו המקורית שנקראה "המעצב", אנגלית: He Who Shapes).
המהדורה העברית הודפסה בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 1987.
עלילת הספר מתרחשת בעתיד שבו צפיפות האוכלוסין והטכנולוגיה יצרו עולם שבו האנושות חנוקה פסיכולוגית תחת עומס צפיפותה.
זהו עולם שבו חדשנות בתחום הפסיכולוגיה הקלינית שבה מתמחה גיבור הספר צ'ארלס רנדר, מאפשרת לו לחדור לתוך תודעתם של מטופליו וליצור או להרוס שם עולמות כאוות נפשו ועל ידי כך לרפא אותם.
רנדר מסכים לטפל ברופאה מבריקה איילין שאלוט אשר שואפת בעצמה להתמחות בתחום, אך סובלת מבעיה אקוטית של עיוורון מלידה.
רנדר שמוקסם מהכנות והשאפתנות של איילין נסחף במסע שלהם להעשיר את עולמה בחוויית הראיה, ולבסוף עומד בפני המצב המסוכן שבו מיטשטש הגבול שבין התודעה של המטפל והמטופל, ונבחנת השליטה שלו להישאר ולהיות אדון החלומות.
אדוני המערכת הם דמויות בסדרת המדע הבדיוני הטלוויזיונית סטארגייט SG-1. האדונים הם קולקטיב של גואולד, ומהווים את הקבוצה החזקה ביותר ששולטת בגלקסיית שביל החלב.
הקולקטיב מורכב לרוב מכתריסר חברים ממעמדות שונים, ומהווה את הגוף המקבל החלטות הנוגעות לכל הגואולד, בהתאם לצורך.
מעמדו של כל חבר בקולקטיב נקבע הן לפי הטריטוריה שבשליטתו והן לפי עוצמת וגודל הצי והצבא שברשותו.
המקרה היחיד הידוע שבו סולק אדון מערכת מהקולקטיב היה בעת סילוקו של אנוביס.
פגישת אדוני המערכת מתקיימת באזור נייטרלי בחלל, בחללית אליה אסור להכניס כלי נשק.
לעיתים, אדוני המערכת נפגשים על פני כוכבי לכת, כפי שאירע בעת שאדוני המערכת הגיעו למפקדת סטארגייט בכדור הארץ, כדי לבקש מהטאורי (בני האדם) להשתמש בנשק הקדמונים כנגד אדון המערכת בעל.
אדוני המערכת ידועים באופיים הבוגדני, ככל הגואולד, והם לא יהססו להפר כל כלל ומוסכמה על מנת לקדם את האינטרסים שלהם.
דמותו של אחרון אדוני המערכת, השכפול האחרון של הגואולד בעל, הוצא להורג על פי עלילת סרט הקולנוע שהתבסס על הסדרה, סטארגייט: רצף הזמן.
מקיימים דיונים בכל נושא המובא בפני אדוני המערכת.
בסופו של דיון מתקיימת הצבעה וההכרעה מתקבלת ברוב קולות.
אדון מערכת אשר השיג טכנולוגיה חדשה חייב לחלוק בה עם שאר אדוני המערכת.
יש להמשיך ולשמר את הסטאטוס קוו לפיו הגואולד הם אלים.
יש לשמר את אמנת הכוכבים המוגנים.
לאחר מותו של גואולד תחולק הטריטוריה שלו בין שאר אדוני המערכת.
הפיוט "אֲדוֹן הַסְּלִיחוֹת" הוא אחד מפיוטי הסליחות העתיקים ביותר שנכתבו.
מחברו של פיוט זה לא ידוע.
נהוג בקהילות הספרדים ועדות המזרח לומר את הפיוט בכל יום בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה בחודש תשרי כאשר מתקיימות ה'סליחות' לקראת יום הכיפורים.
רעיונו של הפיוט הוא מניית הנהגותיו של הקדוש ברוך הוא את עולמו שהעניק לבני האדם.
המחבר מעמיד בסדר הא"ב את נוראותו של הקדוש ברוך הוא תוך כדי שהוא משבח ומהלל אותו.
המחבר עומד מול הקדוש ברוך הוא ומזכיר לו שבני האדם יודעים וזוכרים את היותו אל עליון, למרות שבני האדם חטאו ולמרות שהכל גלוי לפני הקדוש ברוך הוא ואין אפשרות להסתיר ממנו אי משהו.
בני האדם מבקשים סליחה ומתחרטים על מעשיהם לפניו: "יודע כל הנסתרות מאז ולעולם, שהכל גלוי וידוע לפניו...".
אדומית היא ניב כנעני נכחד אשר דובר על ידי האדומים, בארץ אֱדוֹם (סביב הרי אדום, בחלקים של ישראל ודרום מערב ירדן של ימינו).
יש הרואים באדומית ניב עברי.
ישנן עדויות מעטות לשפה, בהן כתובת אדומית מחרבת עוזה מבקעת ערד, אוסטרקון אדומי מתל אל ח'ליפה שבראש מפרץ אילת הכולל רשימת שמות, וכן מספר מצומצם של טביעות חותם המכילים שמות אדומיים.
בתחילה נכתבה האדומית בכתב כנעני אולם החל מהמאה ה-6 לפני הספירה החלה לאמץ את הכתב הארמי.
הכתובות המעטות מראות קרבה גדולה מאוד לעברית המקראית.
הניקוד בכל הכתובות משוער ומותאם לעברית המקראית.
ניקודי הכתובות המנוקדות, פירושן ותארוכן על פי שמואל אחיטוב.
רשימת שמות מתל אל ח'ליפה
אוסטרקון מנהלי קצר מאל ביארה
אוסטרקון קצר מאום אל־ביארה הנושא כתובת מנהלית, ניתן לזהותו לפי ההקשר כאדומי:
באום אל־ביארה נמצאה בולה הנושאת ציור של כרוב, עם כתובת המזכירה את קוס־גבר מלך אדום:
מלך זה מוזכר כ־Qaus-gabri בכתובותיהם של אסרחדון ואשורבניפל מלך אשור.
בולה נוספת, שנמצאה בתל אל-ח'ליפה ומתוארכת למאה ה־6 לפנה"ס, נושאת את הכתובת:
"קוסענל" מפורש כ"קוס עָנָה לי" או כבקשה "קוס עֲנֵה לי".
בולה מבצרה, המתוארכת למאה ה־8 לפנה"ס:
"מלכלבע" הוא אולי כתיב משובש של "מלכבעל".
אדון פונטילא ומאטי משרתו הוא קומדיה אפית, פרי עטו של המחזאי הגרמני המודרני ברטולט ברכט.
העלילה מגוללת את יחסיו של בעל האחוזה האריסטוקרטי פונטילא עם משרתו מאטי, כמו גם עם בתו אווה, שאותה הוא מייעד לחתן לנספח דיפלומטי, בה בעת שהוא נאבק בבעיית שתייה.
במאמרו "הערות על העלילה העממית" (נכתב ב-1940), ברכט מתרה מפני כך ש"המשחק הנטורליסטי אינו מספיק במקרה זה" וממליץ לביים בצורה השואבת מהקומדיה דל'ארטה.
במוקד המחזה היחסים בין אדון פונטילא למאטי – שבהם אדון פונטילא הוא חם, ידידותי ואוהב בהיותו שיכור, אבל קר, ציני וקמצן בהיותו פיכח – מזכיר את היחסים בין הנווד למיליונר בסרטו של צ'ארלי צ'פלין "אורות הכרך" (1931).
מחזהו של ברכט מבוסס על סיפורים וטיוטת מחזה של הסופרת הפינית-אסטונית האלה וואוליוקי בשם "נסיכת הנסורת", תרגום גרמני שוואוליוקי הכתיבה למרגרט סטפין במהלך אוגוסט 1940. ברכט התוודע לוואוליוקי במהלך גלותו בפינלנד.
עבודתה של וואוליוקי היא בעלת מבנה דרמטי של מחזה ה"מחזה בנוי כהלכה", שלדעתו של ברכט פגע בהישגיה כסופרת.
הפרוטגוניסט שלו, פונטילא (שמתואר כבכחוס הפיני, מבוסס על בעלה לשעבר של דודניתה של וואוליוקי, רופ ג'ונטולא.
ג'ונטולא התארס עם שלוש נשים כפריות וגם נהג בביואיק שלו בחוסר זהירות באמצע הלילה לרכוש אלכוהול – שתי אפיזודות שנכללו במחזהו של ברכט.
וואוליוקי הציעה שיתוף פעולה עם ברכט כדי להשתתף בתחרות "מחזה העם", אותה ארגנה ליגת המחזאים הפיניים, המועד הסופי להגשת המחזה היה בסתיו באוקטובר.
כותרת המחזה תיארה אותו כ"אדון פונטילא ומאטי משרתו : עלילה עממית", בעמוד הראשון במחזה כתוב: "נכתב בשנת 1940 בהסתמך על סיפורים וטיוטת מחזה של האלה וואוליוקי"
ברכט החל את עבודתו על גרסת הדרמה לא אריסטוטלית של הסיפור ב-2 בספטמבר וסיים את הטיוטה הראשונה כעבור שלושה שבועות.
ברכט הכניס לסיפורו סוף עגמומי, בו מאטי מתפטר בשל חוסר האפשרות של יחסים אמיתיים, בינו לבין אדונו פונטילא, בשל הבדלי המעמדות, פרט לזמנים שבהם פונטילא שיכור ומתייחס בחביבות וברוחב לב לכל האנשים.
בטיוטת המחזה המקורי "נסיכת הנסורת" שכתבה האלה וואוליוקי האלכוהוליזם תואר כבעיה חברתית ממנה סובל העם הפיני ואילו ברכט הציג אותה בצורה אפית, כהיבט פארסי של מלחמת המעמדות.
וואוליוקי תרגמה את מחזהו של ברכט לפינית בשביל התחרות, אולם לא זכתה בפרס.
שני הסופרים סיכמו ביניהם שוואוליוקי יכלה לפתח את הגרסה הפינית להפקה ברחבי סקנדינביה (שבשבילה היא כינתה את הגיבור הראשי בשם יוהנס איזו-הייקילה"), בעוד ברכט יכול לשאת ולתת על הפקות ביתר העולם.
נקבע שהתמלוגים יחולקו באופן שווה בין שניהם.
ברכט החל לעסוק ברצינות בהפקת המחזה כשהוא שב מגלותו בשנת 1947; הוא סייע לביים את הצגת הבכורה בתיאטרון שאוספילהאוס, ציריך, שם נערכה הצגת הבכורה ב-5 ביוני 1948, עם עיצוב תפאורה של תיאו אוטו.
לאונרד שטקל גילם את דמותו של פונטילא וגוסטב קנוט גילם את דמותו של מאטי.
ברכט בחר ב"אדון פונטילא ומאטי משרתו" להיות ההצגה הפותחת את העונה הראשונה של ברלינר אנסמבל, התיאטרון הידוע שייסד ב-1949 בגרמניה המזרחית ביחד עם אשתו הלנה וייגל.
ברכט ביים את ההפקה במשותף עם אריך אנגל; את פונטילא גילם בתחילה לאונרד שטקל (כפי שהיה בהפקה בציריך), ואחר-כך בידי הקומיקאי קורט בואה.
המלחין פאול דסאו הלחין את שירי ההפקה וקספר נהר עיצב את התפאורה.
ברכט הציג את "מזמור פונטילא"
והחליט למנוע מהקהל לחוש אמפתיה כלפי פונטילא על ידי אפקט הניכור באמצעות מסכות שחבשו כל הדמויות הבורגניות.
ברטולט ברכט, אדון פונטילא ומאטי משרתו, תרגום מאת ט.
כרמי, דפוס גולדברג, ירושלים, תרשיש 1962.
1. הוצג בשם אדון פונטילה ומאטי משרתו בתיאטרון הבימה.
הצגת הבכורה הייתה ב-14 בינואר 1962 והתקיימו 14 הצגות.
כרמי, בימוי – שמואל בונים, תפאורה – יגאל תומרקין, מוזיקה - פול דאסו.
2. הוצג בשם מר פונטילא ומאטי משרתו בתיאטרון חיפה.
הצגת הבכורה הייתה ב-11 באפריל 1981 והתקיימו 27 הצגות.
יוצרים: תרגום –, בימוי – קונסטנטין אנטול, עיצוב תפאורה - פאול סלצברגר.
אדוני הזמן הם גזע בדיוני עתיק של חוצנים מסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו".
הדוקטור, הדמות הראשית בסדרה, משתייך לגזע זה.
אדוני הזמן ניחנים בתפיסה לא ליניארית של הזמן המאפשרת להם לראות במקביל את העבר, ההווה והעתיד (כפי שמוצג בסרט "דוקטור הו" שיצא בשנת 1996) ומכאן שמם.
אדוני הזמן קיבלו על עצמם את האחריות לחוקק חוקים ותקנות ולמנוע ניצול ופגיעה ברצף הזמן התקין.
הם ייצרו מכונות זמן, הנקראות טארדיס, ועוד סוגים רבים של אמצעים טכנולוגיים המשרתים מטרות אלו.
למרות נכונותם לשמור על רצף הזמן, פעולות אקטיביות מצידם הן נדירות בשל מדיניות של חוסר התערבות ונייטרליות.
במקור אדוני הזמן תוארו כגזע חכם ועוצמתי שמקורו בכוכב הלכת גאליפריי (Gallifrey), ממנו הדוקטור הוגלה.
פרטים מעבר לעובדות אלו היו נדירים מאוד בעשורים הראשונים של התוכנית.
בהמשך, תפקידם בעולם הבדיוני התפתח והם נעשו לחלק אינטגרלי במהלכי העלילה.
לאורך פרקים רבים הוצגו ההיסטוריה, הפוליטיקה והתרבות שלהם.
חברת אדוני הזמן תוארה כאוליגרכיה פאסיבית בעלת טקסיות רבה שעברה הפך למיתוס ואגדה.
הדוקטור הפך, עם הזמן, לבן בריתם.
הוא תמך בהם במקרים רבים ואף מונה לנשיא אדוני הזמן בגלגולו הרביעי.
לאחר שהסדרה חודשה ב-2005, התרחשה מלחמת הזמן הגדולה אחרונה בין אדוני הזמן לדאלקים שהדוקטור סיים ומנע ממנה להתפשט ולהשמיד את שאר היקום בכך שהשתמש בפצצת "הרגע" והשמיד את כל אדוני הזמן (חוץ ממנו ומהמאסטר).
מאז משימתו המתמשכת של הדוקטור היא למצוא את ממד הכיס הזה ולחזור לביתו.
כאשר אדון זמן גוסס, מנגנון ההתחדשות שלו פועל במטרה "להחיות אותו מחדש", כלומר, שכתוב מלא של כל תא בגופו של אדון הזמן על מנת לתקן את גופו.
ביחד עם שכתוב המראה החיצוני, משתנה גם האישיות של אדון הזמן וגם טעמו ועדפותיו, ולעיתים גם מינו.
מנגנון ההתחדשות לא מעניק לאדוני הזמן חיי נצח, מכיוון שמספר ההתחדשויות שאדון זמן יכול לעבור מוגבל ל-13 התחדשויות.
בנוסף, אדון זמן ימות במידה וייהרג שוב בזמן תהליך ההתחדשות, אך כמה שעות לאחר ההתחדשות פצעיו יתרפאו מיד, למשל הדוקטור העשירי גידל יד חדשה לאחר שהקודמת נכרתה בקרב.
הדוקטור הוא הדמות הראשית בסדרה, ואדון הזמן היחיד ששרד לכאורה את מלחמת הזמן שהתרחשה בין אדוני הזמן לדאלקים, ושהתקיימה במשך כל הזמנים וממנה שני הזנים הוכחדו, למרות שבמהלך הסדרה מגלים שהדאלקים הצליחו להתפתח ולהינצל.
בפרק הספיישל לציון חמישים שנה לסדרה, הדוקטור העשירי, ה-11, ודוקטור המלחמה מעבירים את כל גאליפריי לממד כיס בנקודה אחת קפואה בזמן, ובכך מצילים את אדוני הזמן וגם מסיימים את מלחמת הזמן.
הטארדיס היא חללית ומכונת זמן.
השם טארדיס הוא ראשי תיבות של המשפט: "זמן ומימד יחסי בחלל", ובאנגלית: Time And Relative Dimension In Space.
הטארדיס גדולה יותר מבפנים מאשר המראה החיצוני שלה ומשנה חדרים לפי צורכי מי שנמצא בה, היא יכולה למשל ליצור חדרי שינה ייעודיים לאדם ספציפי ולמחוק אותם כאשר אותו אדם עוזב את הטארדיס.
לפי הסדרה, למכונות הטארדיס אישיות, כמוצג בפרק "אשתו של הדוקטור", בה המטריקס של הטארדיס עוברת לגוף של אישה.
אדוני הזמן המציאו דברים רבים, שלרוב קשורים לזמן ולחלל.
ההמצאה הכי ידועה של אדוני הזמן היא הטארדיס.
מנוע הזמן שיש לטארדיסים הומצא בידי אדוני הזמן.
עוד המצאות של אדוני הזמן הן:
"הרגע"- פצצה שיכולה למחוק גלקסיות שלמות ברגע ומכאן שמה.
"הרגע" נהייתה חזקה כל-כך שהפכה להיות חיה ובעלת מצפון .
אם משתמשים ב"רגע" היא שופטת אותך על בחירתך להשתמש בה.
בספיישל 50 שנה "הרגע" השתמשה בדמותה של רוז טיילר בתור ממשק קולי כי זו דמות שהדוקטור יפגוש בעתיד ויסמוך עליה.
ציור שמן תלת־ממדי- האומנות של אדוני הזמן היא הקפאת רגעים בזמן והם נהפכים לתמונה תלת־ממדית.
ציור מפורסם שכזה הוא "נפילת גאליפריי" או "לא עוד" (אחר כך מוסבר ששמו של הציור הוא "נפילת גאליפריי לא עוד") שמציג את נפילת העיר ארקדיה, העיר השנייה בגאליפריי במלחמת הזמן הגדולה האחרונה.
אדון הגנבים הוא סרט הרפתקאות משנת 2006 בכיכובם של רולו ויקס ואהרון ג'ונסון המבוסס על ספרה המצליח של קורנליה פונקה, מלך הגנבים.
הסרט מספר על שני אחים, פרוספר "פרופ" ובוניפאס "בו" בן ה-6 היתומים, נמלטים מדודתם האכזרית אסתר ובעלה הרוצים לקחת אליהם את בו ולשלוח את פרופ לבית יתומים.
הם הולכים לוונציה, שאימם אהבה מאוד וסיפרה עליה אגדות ואף תכננה לשני ילדיה עתיד שם.
דודה אסתר שוכרת את הבלש הפרטי ויקטור "החטטן" גטס כדי שימצא את האחים ויחזיר את בו אליה.
בוונציה הם פוגשים את "אדון הגנבים" המסתורי, נער צעיר כבן גילו של פרופ ושמו סקיפיו שמנהיג חבורת ילדים השייכת לעולם הפשע.
הם פוגשים את קתרינה העונה לכינוי "צרעה", מוסקה, שמאמין שאביו אבד בלב ים ומחכה לו שיציל אותו, וריצ'יו שצריך כסף לטיפול בשיניים שלו.
פרופ סוגר עסקים עם ברברוסה, איש עסקים עשיר תאב בצע שמתגורר בעיר, ובעקבות זה הוא ובו מתקבלים באופן רשמי לחבורה.
היתומים מתגוררים עם באולם קולנוע מקולקל שמוסקה מנסה לתקן אותו.
סקיפיו מתגלה כבנו של מנהל הקולנוע ולחבריו קשה לקבל את זה, אבל הם סולחים לו.
ויקטור נלכד בידי החבורה לאחר שניסה לתפוס אותם באולם הקולנוע, אבל בו, שכבר קודם התיידד איתו למרות שהחטטן עשה זאת בעורמה בשביל ללכוד אותו, ומוסקה, סולחים לו ומשחררים אותו והוא עוזר למוסקה לתקן את מסך הקולנוע, למרות שהוא בורח בסוף.
לקוח של ברברוסה, "הרוזן", צריך שימצאו לו כנף מעץ ששווה 50 אלף דולר.
במקביל החבורה מגלה את הקסם של העיר שתחילה ראה רק בו, ומוכר בעיקר בזכות קרוסלת הקסמים שלו שיכולים להפוך ילדים למבוגרים ומבוגרים לילדים.
הכנף, ששייכת לפסל אריה בקרוסלה נמצאת בבית של צלמת העונה לשם אידה, צלמת במקצועה וחברה של ויקטור.
היא לא יודעת שוויקטור חבר של הילדים, אבל היא מתיידדת איתם לאחר שגנבו לה ואחר כך הסבירו לה את הבעיה.
בזמן שסקיפיו, פרופ, ריצ'יו ואידה נותנים את הכנף ל"רוזן" ומקבלים את הכסף, ברברוסה חושף למשטרה את אולם הקולנוע - צרעה נשלחת לבית היתומים ובו לדודתו.
הילדים חושבים שוויקטור הפליל אותם, אבל למרות זאת הם מגיעים למסקנה שהוא באמת חבר שלהם.
החבורה עוברת לגור בבית של אידה, שעשתה את עצמה כאילו היא האפוטרופסית של צרעה וכך הוציאה אותם מבית היתומים.
ויקטור מצא את בו לאחר שברח ודודה אסתר נתנה לו עוד הזדמנות למצוא אותו ולהחזירו אליה.
פרופ וסקיפיו הולכים לאי של הרוזן, איזולה סקרטה, האי רדוף הרוחות שמתגלה כבבעלתו של הרוזן ואחותו.
השניים נסעו בקרוסלה והפכו לילדים.
פרופ וסקיפיו הגיעו גם בשביל לעשותת זאת, אבל פרופ מוותר, וסקיפיו הופך למבוגר.
גם ברברוסה לוקח סיבוב בקרוסלה, אבל לא בשביל להפוך לילד, אלא רק כדי להוריד כמה שנים מהגיל, ולמרות זאת הוא הופך לילד קטן כל כך, שנראה כאילו הוא קטן עוד יותר מבו.
דודה אסתר ובעלה נכנסים לביתה של אידה ומאיימים על הילדים ברובה שנמצא שם.
סקיפ לוקח להם את הרובה ומגרש אותם, באומרו כי "הם לא ראויים לגדל צב [מתבסס על העובדה שוויקטור מגדל צבים], שלא לדבר על לגדל ילד".
בסוף הסרט ויקטור ואידה מאמצים את פרופ, בו וצרעה, סקיפיו עובד בשירותו של ויקטור, ריצ'יו מקבל את הכסף לטיפול בשיניים ומוסקה מקבל סירה שבה הוא מאמין שימצא את אביו.
רולו ויקס - סקיפיו "אדון הגנבים\סקיפ" מסימו, ראש חבורת היתומים
אהרון ג'ונסון - פרוספר "פרופ" הארטליב, אחיו הגדול של בו
ג'ספר האריס - בוניפאס "בו" הארטליב, אחיו הקטן של פרופ
אליס קונור - קתרינה "צרעה"
טים מרולס - ג'וק (מוסקה במקור)
ג'ים קרטר - ויקטור גטס, בלש פרטי
קרוליין גודול - אידה ספוונטו, צלמת
אלכסי סייל - ארנסטו ברברוסה
זאק דייוויס - ארנסטו ברברוסה הילד
קרול בויד - אסתר הארטליב, דודתם של פרופ ובו
בוב גודי - מקס הארטליב, בעלה של אסתר
רוברט בת'רסט - דוטור מסימו, מנהל בית הקולנוע
פופי רוג'רס - מורוסינה, אחותו של רנצו, "הרוזנת"
ברברה אדולף - האחות אנטוניה
אדוני אדה (Adunni Adewale; נולדה ב-7 ביוני 1976 ברובע הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית-ניגרית.
אדה נולדה בקווינס, ניו-יורק, ארצות הברית.
לאמא גרמנייה ואב ניגרי מקבוצת היורובה.
היא גדלה בלאגוס ולאחר מכן בארצות הברית.
אביה הוא איש עסקים מצליח לה שהיווה לה השראה לרכוש השכלה וללמוד חשבונאות.
היא סיימה את התואר הראשון שלה בחשבונאות באוניברסיטת קנטאקי בשנת 2008.
אדה עבדה בתחום הביטוחים בארצות הברית טרם המעבר שלה לתעשיית הבידור.
בנוסף היא עסקה גם בתחום האופנה בתור דוגמנית במסגרת תוכנית הריאליטי "הטופ מודל הבאה".
לאחר מכן, חזרה לניגריה ונכנסה לתעשיית הקולנוע הניגרית בנוליווד בשנת 2013. בתקופה זו שיחקה בסרטים רבים כמו Sound Sultan ו-Ice Prince.
היא זכתה בפרס 'סטלה' מהמכון הניגרי לעיתונות על מאמציה בקידום התרבות הניגרית.
ב-2017, היא החלה להיות פרזנטורית של המותג OUD Majestic.
בשנים 2018 ו-2019 היא הפיקה שני סרטים בבימוי של סהיד באלוגן.
לאדה יש שני בנים והיא חשפה בריאיון עמה כי היא אם חד הורית.
"אדון זאב" היא סדרה בת שמונה הדפסים שיצרו מיכאל דרוקס וחנוך לוין בשנת 1980.
הקשר בין מיכאל דרוקס לבין חנוך לוין נולד בעת העבודה המשותפת בעיתון הסטודנטים "דורבן", בו פרסם לוין את המדור "דף האחוריים של חנוך לוין", שדרוקס אייר חלק מן הפרסומים בו.
סדרת העבודות נוצרה בשנת 1978 בטכניקה של ציור בדיו ולטרסט.
דרוקס שילב את קטעי השירה של לוין בדימויים בעלי אופי סוריאליסטי.
העבודות הוצגו בתערוכה של קבוצת "קבוצת +10" בגלריה 220 בתל אביב-יפו שנקראה "בעד ונגד" והתקיימה בין 26 בדצמבר 1968 ל-26 בינואר 1969.
בשנת 1980 עובדו העבודות לפורטפוליו בן שמונה הדפסים בשם "אדון זאב", שלווה בהקדמה מאת נתן זך.
הדפסת העבודות נעשתה בטכניקה של הדפס רשת ובמהדורה בת 100 עותקים בהפקת גלריה גורדון.
בשנת 1981 הוצגו הדפסים בתערוכה בגלריה.
בשנת 2012 הוצגו העבודות בתערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות, ובשנת 2018 בתערוכה "נסיעה טובה: עבודות מאוסף גבי ועמי בראון" שהתקיימה בגלריית בית הספר לאמנות בסיס.
אדון בפקדך הוא פיוט מסוג סליחה (מהתת-סוג "שנייה") לפי סדר אלפאביתי שחובר על ידי הפייטן רבינו יצחק הכהן, ובו מתאר המחבר את שפלות האדם הגורמת לו לחטוא ומבקש שהקדוש ברוך הוא יתחשב בכך ויסלח לחטאי ישראל.
הפיוט נאמר בקהילות יהדות אשכנז בסליחות לערב ראש השנה ובפתיחת הסליחות לערב יום הכיפורים, ולפי רוב המנהגים נאמר אף בתפילת שחרית או תפילת מוסף של יום הכיפורים.
מחבר הפיוט כאמור הוא רבינו יצחק הכהן, אך כמעט ואין ידועים פרטים על חייו וזהותו.
ידוע רק שחי לפני שנת ד'תתקצ"ד (1234), משום שמבאר הפיוטים הקדמון רבי אברהם בן עזריאל מפרש את סליחתו.
בידינגן (שחלק את השערתו עם ידידו ר' וולף היידנהיים) הוסיף וטען כי זוהי הסיבה לכך שהפיוט אינו מחורז, שכן "החבר" מביע בספר הכוזרי התנגדות חריפה לחריזת פיוטים.
לפי דברים אלו, חי המחבר כבר במאה ה-6 או המאה ה-7.
כמעט בלתי אפשרי לאדם שלא לחטוא, טוען הפייטן, ומי יוכל לזכות במשפט הצדק של האלוקים?
על כן הוא מבקש שיראה ה' את התנאים הקשים בהם נתון האדם, יחוס על החוטאים, יסלח לכל עוונותיהם ולא יטה אוזנו לדברי המקטרגים עליהם.
אם כי הפיוט הוא פיוט סליחות מובהק, הוא אינו מתייחס רק ליום הדין הכללי שבראש השנה, אלא גם ובעיקר לדין היומיומי בו מעמיד האלוקים את האדם, לפי דברי הגמרא במסכת ראש השנה:
הפיוט מורכב מבתים בעלי שתי שורות ("צלעות" או "טורים").
בסופו חתימת הפייטן: יצחק הכהן החבר חזק.
ממאפייני הפיוט הייחודיים היא העובדה שבפיוט אין חריזה כלל.
אקרוסטיכון - האותיות שבתחילת כל שורה סדורות בסדר אלפביתי, ולאחריהן חתימת המחבר.
הצגת הנושא המרכזי של הפיוט כבר בבית הראשון: בקשת הפייטן מאלוהיו כי לא ידון את האדם במלוא החומרה.
הפיוט עשיר בהרמזים מקראיים והרמזים תלמודיים מרובים, אך עם זאת נשמרת בו הלשון הקלה והבהירה.
אדון מועד כתקח (או אדון כתיקח מועד) הוא פיוט מסוג סליחה לפי סדר אלפביתי המיוחס לרבי יוסף ברבי יצחק מאורליאנש, מבעלי התוספות.
הפיוט קבוע בכל מנהגי אשכנז בסליחות לערב ראש השנה, ובתפילת נעילה ביום הכיפורים.
בשלב מאוחר יותר יש קהילות שפסקו מלאומרו בתפילת נעילה.
במנהג אשכנז המערבי אומרים אותו גם בערב יום הכיפורים.
ישנן קהילות האומרות בחלק מהמקרים רק את חלקו השני של הפיוט, "מרובים צרכי עמך".
הפיוט "אדון מועד כתקח" מונה ארבעה-עשר בתים הסדורים לפי סדר האלפבית.
בשל אורכו, במרוצת הדורות חולק הפיוט לשניים, ושמונת הבתים האחרונים הפכו לפיוט בפני עצמו, הפותח במילים "מרובים צרכי עמך".
חלק זה הוא מעין פתיח לעיקר בקשת המחילה.
בבית הראשון מקדים הפייטן ומתאר את התייצבותו לפני ה' באימה וביראה מפני יום דינו, כשאין בידו מעשים וזכויות והוא בוטח רק ברחמי ה'.
לאחר מכן ממשיך המחבר ומיצר על שמתו כל הצדיקים, , שהקב"ה היה מתרצה לתפילתם ונותן להם כל חפצם; ואילו הוא אינו אלא צעיר ודל, חסר זכויות ומעשים טובים, ומתיירא הוא מחטאיו ומפשעיו.
אולם כעת , ניחם אני על פשעיי, מכיר בטעויותיי, מתחרט עליהם ועוזב אותם כליל; לכן - ראה ה' את , היכנס עמי לפנים משורת הדין וחשבני כצדיק גמור, שמע קולי והאזן לתפילתי .
בחלק זה מקדים הפייטן תיאור של סבלות עם ישראל, שצרכיהם מרובים עד כי ; רבתה בהם הרעה, והגלות מייסרת אותם.
ובתוך הצרות הללו נפטרו מן העולם הצדיקים היודעים לערוך תפילה כהלכתה באופן שתהיה רצויה ומקובלת לפני הקב"ה - ; ומחמת זאת נותרו היהודים ללא משען מה', כיוון שאינם יודעים איך ראוי להתפלל לפניו.
ומתוך אותה הבקשה מתחנן הפייטן לה' שירחם עלינו וישמע שוועתנו, יסלח וימחל לכל עוונותינו וחטאינו, יקבל את תשובתנו, ימלא משאלות ליבנו לטובה, .
בכל אחד מבתי הפיוט ארבע שורות מחורזות, שמתוכן שלוש הראשונות סדורות בסדר אלפביתי והרביעית היא פסוק מן התנ"ך.
בדרך כלל, שתי השורות הראשונות שבכל בית מתארות את מצוקת בני ישראל (מחמת צרותיהם, פטירת הצדיקים ורוב העוונות) ושתי השורות העוקבות הן פנייה לקב"ה שבכל זאת יקשיב לקולם וייטיב להם.
חריזה: צלעות הבתים חרוזות זו בזו בחריזה פנימית.
אקרוסטיכון: שלוש השורות הראשונות בכל בית מרכיבות את אותיות האלפבית, כאשר האות הראשונה כפולה (אא"ב גג"ד).
בסוף הפיוט חתום באקרוסטיכון שמו של המחבר: יוסף בר יצחק.
הפיוט עשיר בהרמזים מקראיים וכן הרמזים מדרשיים רבים.
על פי השורה ניכר שמחבר הסליחה ייעד אותה במקור לסליחות שבתפילת נעילה.
ואכן היא הייתה נהוגה במקום זה בשני מנהגי אשכנז, אך עם תהליך קיצור הסליחות הנאמרות בנעילה בכלל נפגע מעמדה: במנהג פולין נאמר רק חציה השני וללא שני הבתים האחרונים, ובמנהג אשכנז המערבי ויתרו עליה לגמרי במרבית הקהילות, אך ישנן קהילות שהמשיכו לאמרה בשלמותה.
בנוסף, עקב לשון "משפט" המופיעה בתחילת הסליחה, נקבעה הסליחה בסליחות לערב ראש השנה בכל מנהגי אשכנז, ובמנהגי מערב אשכנז, המאריכים בסליחות אף בערב יום הכיפורים, גם במועד זה.
ככתוב, הסליחה חתומה יוסף בן יצחק.
מקובל לייחסה לר' יוסף ברבי יצחק מאורליינש מבעלי התוספות, שהמחקר כיום מזהה עם ר' יוסף בכור שור פרשן המקרא.
אולם, שמעון ברנשטיין טען שמחברה הוא דווקא ר' יוסף אבן אביתור, כיוון שהסליחה נמצאה בכתב יד ספרדי בתוך מקבץ סליחות של אבן אביתור.
מאידך, בכתב יד זה נמצאו סליחות אשכנזיות נוספות, כך שהראיה אינה כה מכריעה.
נימוק נוסף לייחוס הסליחה לאבן אביתור העלה אברהם פרנקל, שהראה שבכל סליחותיו האחרות של ר"י מאורליינש בולט מוטיב הנקמה מהגויים, הנעדר כליל מסליחה זו.
פרנקל מסכם שאין בראיות אלה כדי להוציא את הסליחה מחזקת ר"י מאורליינש, ומציע שהסליחה נכתבה בימי צעירותו (ככתוב בה באות ה') ולכן שונה בסגנונה, אך בפרסום מאוחר יותר קבע "לפי מצב המחקר כיום" שמחברה הוא אבן אביתור.
אדון וגברת בשינוי אדרת היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-בריטית בת 104 פרקים באורך 5 דקות כל אחד, אשר שודרה לראשונה ב-5 בספטמבר 1995. הסדרה מהווה עיבוד לסדרת ספרי הילדים "מר וגברת" שנוצרו בשנות השבעים והשמונים על ידי הסופר הבריטי רוג'ר הרגריבס ובנו אדם הרגריבס.
הסדרה הופקה על ידי חברת Marina Productions, ושודרה במקור בערוץ הטלוויזיה הבריטי ITV (במסגרת רצועת השידור CITV) ובערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 3.
כל פרק בסדרה מתמקד בהרפתקאותיה ההומוריסטיות של דמות שונה בעלת תכונת אישיות דומיננטית (מר מגושם, מר שמח, גברת שובבה, מר חמדן, מר גאוותן, וכו') המוצגת באופן מוגזם במטרה להעביר שיעור מוסרי פשוט.
בישראל הסדרה שודרה ב-1997 בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית.
אדוני (בהונגרית: Adony; שם רומי: Vetus Salina) היא עיר במחוז פייר בנפת דונאויווארוש בהונגריה.
העיירה יושבת על הגדה המערבית של הדנובה ויש בה נקודת מעבורת קבועה למעבר לגדה המזרחית של הנהר.
אדוני ממוקמת בקצה המזרחי של מחוז פייר, 15 ק"מ דרומית לארצ'י, לאורך הדנובה כאמור.
היישובים הסמוכים הם קולץ' (7 ק"מ), פוסטסאבולץ' (8 ק"מ), פרקאטה ו- ראצאלמאש (כל אחד 12-12 ק"מ).
הכביש הראשי מספר 6 עובר בשוליה המזרחיים של העיירה, וכביש המהיר M6 בקצה המערבי.
תחנת הרכבת של אדוני שוכנת בחלק הדרומי-מערבי של היישוב.
אדוני היא יישוב מתקופת הברונזה, אשר בזכות מיקומו הגאוגרפי, תמיד הייתה זירה משמעותית למפגש השלו או הלוחמני בין עמים ובין תרבויות שונות.
בתקופה הרומית, בשם Vetus Salina, היה בה מבצר גבול וכוח צבאי של לימס של מחוז פאנוניה (לִימֶס - במקור - דרך צבאית) היו מערכות להגנת גבולותיה של הקיסרות הרומית.
היו אלו חומות, מצודות, דרכים, ביצורים ומכשולים אשר נועדו לתחום את הקיסרות מפני שבטים פולשים)).
במהלך מאה וחמישים שנות הכיבוש הטורקי - היישוב ששימש אז כמבצר טורקי בשם יאנקורטרן - נהרס והתושבים ההונגרים המקוריים ברחו ובחלקם ונספו.
לאחר סיום הכיבוש הטורקי התיישבו במקום הונגרים וגרמנים.
בשנת 1891 התגוררה באדוניה ככפר גדול 4,426 תושבים, מתוכם 3,372 בעלי לאום הונגרי וכ־1,002 לאום גרמני.
המראות הפופולריים ביותר של היישוב הם פארק הטירות, גבעת הגפן, בריכות הדגים והדנובה.
בשנת 2006 נמסר מרכז האחסון והלוגיסטיקה של אדני והנמל של אדוני.
בשני אתרים סמוכים בשטח של 170 דונם יש מקום לאחסון סחורות רבות.
המרכז מהווה בסיס על פי התקן האירופאי לאחסון דגנים (וסחורות אחרות).
דוד הרץ (1844–1931) היה צייר יהודי-הונגרי, מורה לציור, מנהל בית ספר.
פאל שלני (במקור שלזינגר 1884 –1954) היה פיזיקאי הונגרי-יהודי.
תרז צ'ילאג (במקור רבקה שטרן 1859–1925) הייתה שחקנית תיאטרון יהודייה-הונגרייה.
אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם הוא סרט מלחמה תקופתי אפי אמריקאי משנת 2003. זהו סרט דרמה שכתב, הפיק וביים פיטר ויר, המתרחש בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
עלילת הסרט והדמויות מעובדים משלושה רומנים בסדרת אוברי–מטורין של הסופר פטריק או'בראיין, הכוללת 20 רומנים על הקריירה הימית של ג'ק אוברי.
בסרט מככבים ראסל קרואו בתפקיד ג'ק אוברי, קפטן הצי המלכותי ופול בטאני בתפקיד ד"ר סטיבן מטורין, מנתח הספינה.
הסרט שתקציבו היה 150 מיליון דולר, היה הפקה משותפת של פוקס המאה ה-20, מירמקס, סרטי יוניברסל וסרטי סמואל גולדווין, ויצא לאקרנים ב-14 בנובמבר 2003. הסרט הכניס 212 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט התקבל בצורה חיובית על ידי המבקרים.
בטקס פרסי האוסקר ה-76 הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב והבמאי הטוב ביותר.
בסופו של דבר, זכה בשתי קטגוריות, הצילום הטוב ועריכת הקול הטובה ביותר והפסיד בכל הקטגוריות האחרות ל"שר הטבעות: שיבת המלך".
במהלך המלחמות הנפוליאוניות, קפטן ג'ק אוברי מאוניית הוד מלכותה "סורפרייז" הוא נשלח להילחם בפריבטיר הצרפתית "אשרון".
"אשרון" אורבת ל"סורפרייז" מול חופי ברזיל וגורמת נזק כבד, תוך שהיא נותרת ללא פגע מירי התותחים הבריטיים.
סירות הספינה גוררות את "סורפרייז" לגדה ערפילית כדי להתחמק מהצרפתים.
קציניו של אוברי אומרים לו כי "סורפרייז" אינה משתווה ל"אשרון" בכוחה, וכי עליהם לנטוש.
אוברי מדגיש כי אסור לאפשר ל"אשרון" לגזול את צי ציד הלווייתנים הבריטי.
הוא פוקד לחזור לים, במקום לחזור לנמל לתיקונים.
לוויליאם בלקני נקטעת הזרוע בגלל פציעות שנגרמו בקרב.