tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד המלחינים האיטלקים בבארוק ואף באך כתבו לרוב קונצ'רטו לכלי סולו ולתזמורת במבנה של שלושה פרקים (מהיר-איטי-מהיר), העדיף הנדל את המבנה בעל ארבעת הפרקים (איטי-מהיר-איטי-מהיר).
המבנה של 3 פרקים, שהגיע לקונצ'רטו בהשפעת ה"פתיחה" האיטלקית, משמש קו טיפוסי לקונצ'רטו ה"מודרני".
לעיתים ניתן למצוא מספר שונה של פרקים (שניים, ארבעה, חמישה).
שלושת הפרקים על פי מבנה ואופי:
פרק ראשון – מהיר, לרוב במפעם "אלגרו".
כתוב במבנה של "צורת סונאטה קלאסית" עם אקספוזיציה כפולה (אקספ' ראשונה בנגינת התזמורת בלבד ואקספ' שנייה עם כניסת הסולן).
פרק שני – איטי, לרוב במפעם "אנדנטה" או "אדאג'ו", בעל אופי שירתי.
כתוב על פי רוב במבנה התלת-חלקי של "צורת שיר", א-ב-א.
פרק אחרון – עליז, מהיר, לרוב בצורת רונדו או וריאציות על הנושא הראשון.
בקונצ'רטו הקלאסי מקובל לכתוב קדנצה, הן בסיומו של הפרק הראשון והן בסיומו של הפרק האחרון.
הקדנצה היא קטע נגינה של הסולן לבדו, ומטרתה לתת לו להפגין לראווה את יכולותיו הטכניות.
לעיתים הקדנצה כתובה מראש (על ידי מלחין היצירה, מלחין אחר, או אף על ידי הסולן עצמו) ולעיתים מאולתרת.
הקדנצה בנויה מהחומרים התמאטיים שמהם בנוי הפרק.
לרוב, מופיעה הקדנצה בסיום החטיבה השלישית של הפרק, חטיבת הרפריזה, לפני הקודה או הריטורנלו התזמורתי.
מוצרט כתב בדרך כלל קדנצות לפרק הראשון ולפרק האחרון.
לעיתים הוא הוסיף קדנצה גם בפרק השני.
לדוגמה: הקונצרטו מס' 9 במי-במול מז'ור לפסנתר ולתזמורת, מס' 271 ברשימת קכל.
דוגמה נוספת: קונצ'רטו מס' 17 בסול מז'ור לפסנתר ולתזמורת, מס' 453 ברשימת קכל.
בטהובן נטל את מבנה הקונצ'רטו הקלאסי שעיצב מוצרט, והרחיב את ממדיו.
אף אצל בטהובן ניתן לשמוע בארבעת הקונצ'רטי הראשונים קדנצה בסיום הפרק הראשון.
בקונצ'רטו מס' 4 בסול מז'ור לפסנתר ולתזמורת כתובה קדנצה גם בפרק האחרון.
המלחינים שבאו לאחר בטהובן ניסו ללכת על פי דרכו, כדוגמת ובר בשני הקונצ'רטי שלו לפסנתר.
אף שופן, שהיה בוודאי נטוע עמוקות ברוח התקופה הרומנטית, הלחין את שני הקונצ'רטי שלו על פי מבנה הקונצ'רטו הקלאסי.
אך עד מהרה יצרו מלחיני התקופה הרומנטית מבנה חדש של קונצ'רטו רומנטי, ואף מבנה רומנטי לצורת הסונאטה.
אף כי ברהמס היה מלחין חדשן מלודית והרמונית, הוא הסתמך בכתיבת הקונצ'רטי שלו על מבנה הפרק הראשון במבנה הסונאטה הקלאסי, ששימש מודל למוצרט ובטהובן.
ההבדל בין מבנה פרק ראשון של צורת סונאטה קלאסית למבנה פרק ראשון בצורת הסונאטה הרומנטית הוא בכך, שבמבנה צורת סונאטה אלגרו קלאסי התזמורת פותחת בתצוגה, ובה היא מנגנת את המוטיבים והמלודיות (או חלקם) שיופיעו במהלך הפרק.
לאחר שהתזמורת מציגה את הנושאים והמלודיות, הסולן מנגן יחד עם התזמורת את הנושא הראשון, השני ואף השלישי.
לאחר התצוגה חוזרת התזמורת על הנושא הראשון או השני ומובילה לפיתוח, שבו מנגנים הסולן והתזמורת יחדיו.
הרקפיטולציה מתחילה בנגינת התזמורת, ורק לאחר תצוגה נוספת של הנושא הראשון, הסולן שב לנגן.
טוטי (Tutti) בתזמורת מוביל לקדנצה ולאחר מכן לקודה (כדוגמת הפרק הראשון בקונצ'רטו מס' 3 בדו מינור לפסנתר ולתזמורת מאת בטהובן).
מבנה הפרק הראשון בקונצ'רטו הקלאסי (בצורה הסונאטה) נכתב לסולן עם תזמורת.
הן הסולן והן התזמורת שווים בחשיבותם.
לעומת זאת, במבנה צורת סונאטה הרומנטי, הפרק הראשון בקונצ'רטו מתחיל מיד עם הסולן, המנגן את הנושא הראשון, מעבר אל נושא שני ואף שלישי (לא תמיד) בטוטי של התזמורת, פיתוח, רקפיטולציה (לפעמים עם טוטי ולפעמים לא), קדנצה (לא בכל הקונצ'רטי) וקודה מסיימת (כדוגמת הפרק הראשון בקונצ'רטו לפסנתר בלה מינור מאת גריג).
בפרק הראשון של קונצ'רטו במבנה צורת הסונאטה הרומנטית, מקבל הסולן את התפקיד הראשי, ואילו התזמורת מקבלת לרוב תפקידי ליווי, כפי שכתב רוברט שומאן על הדף הראשון בקונצ'רטו שלו לצ'לו: "קונצ'רטו בלה מינור לצ'לו בליווי תזמורת".
ברהמס בחן את המבנים שהתקיימו בעבר, הן בתקופה הקלאסית והן בתקופת הבארוק, וביסס עליהם את הקונצ'רטי שלו.
שני הקונצ'רטי (בפה-דיאז מינור ובסי/דו מינור) מאת ג'ובאני בוטזיני, שני הקונצ'רטי (שניהם במי-במול מז'ור) מאת דיטרסדורף, סרגיי קוסביצקי – קונצ'רטו בפה-דיאז מינור.
קונצ'רטו מאת ז'אק איבר, שני הקונצ'רטי (בסול מז'ור וברה מז'ור) מאת יוהאן כריסטיאן באך, ארבעת הקונצ'רטי מאת ק.פ.ע.
חמשת הקונצ'רטי מאת ויוואלדי, קונצ'רטו בפה מז'ור מאת ג'וזפה סמרטיני.
תומאזו אלבינוני – קונצ'רטו ברה מינור, שני הקונצ'רטי (בפה מז'ור) מאת י.כ.
באך, קונצ'רטי מאת ויוואלדי, רייף וון ויליאמס – קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת כלי-קשת בלה מינור, מוצרט – קונצ'רטו בדו מז'ור, קונצ'רטו מאת מרטינו, אלסנדרו מרצ'לו – קונצ'רטו ברה מינור, פראנסה – קונצ'רטו "שעון הפרחים", קונצ'רטו מאת ר.
שני הקונצ'רטי (במי-במול מז'ור ובסי-במול מז'ור) מאת י.כ.
באך, קונצ'רטי מאת דאנצי, יוהאן נפומוק הומל – קונצ'רטו בפה מז'ור, ובר – קונצ'רטו בפה מז'ור, קונצ'רטי מאת ויוואלדי, קונצ'רטו מאת אנרי טומאזי, מוצרט – קונצ'רטו בסי-במול מז'ור, פראנסה – קונצ'רטו לבסון ול-11 כלי-קשת.
קונצ'רטו מאת אלכסנדר ארוטיוניאן, אוסקר בוהמה – קונצ'רטו במי מינור, הומל – קונצ'רטו במי מז'ור, היידן – קונצ'רטו במי-במול מז'ור, שני הקונצ'רטי (ברה מז'ור ובדו מז'ור) מאת מיכאל היידן, שני הקונצ'רטי מאת ז'וליבה, קונצ'רטו מאת טומאזי, טלמן – קונצ'רטו ברה מז'ור.
ארנסט בלוך – "Trombone-Symphony", קונצ'רטו מאת לאוני גרנדל, פרדיננד דוויד – קונצ'רטינו במי-במול מז'ור, קונצ'רטו מאת טומאזי, יאן סנדסטרום – קונצ'רטו "Motorbike Odyssey", קונצ'רטו מאת נינו רוטה, ניקולאי רימסקי-קורסקוב – קונצ'רטו לטרומבון ולתזמורת צבאית בסי-במול מז'ור.
וון ויליאמס – קונצ'רטו (לטובה בס) בפה מינור.
צ'מבלו – שבעת הקונצ'רטי מאת באך, היידן – קונצ'רטו ברה מז'ור, ויוואלדי – קונצ'רטו בלה מינור, קונצ'רטו מאת מרטינו, קונצ'רטו מאת מנואל דה פאיה, פולנק – "Concert champêtre", קונצ'רטו מאת פראנסה.
שני הקונצ'רטי (בסול מז'ור ובמי-במול מז'ור) מאת ק.פ.ע.
באך, קונצ'רטי מאת היידן, קונצ'רטו מאת הינדמית, קונצ'רטי מאת גאורג פרידריך הנדל, קונצ'רטו מאת הינדמית, פולנק – קונצ'רטו לעוגב, תזמורת כלי-קשת וטימפני בסול מינור.
לאו ברואר – קונצ'רטו מס' 3 "הקונצ'רטו האלגי", שלושת הקונצ'רטי מאת מאורו ג'וליאני, קונצ'רטו מאת הייטור וילה לובוס, שני הקונצ'רטי (ברה מז'ור ובדו מז'ור) מאת מריו קסטלנואובו-טדסקו, מנואל פונסה – "קונסיירטו דל סור", קונצ'רטו מאת פראנסה, חואקין רודריגו – "קונסיירטו דה ארנחואס" ופנטזיה לבן-אצולה.
הומל – קונצ'רטו בסול מז'ור, ויוואלדי – קונצ'רטו בדו מז'ור.
ויוואלדי – קונצ'רטו ברה מז'ור.
פרנסואה-אדריאן בואלדייה – קונצ'רטו בדו מז'ור, גליאר – קונצ'רטו במי-במול מז'ור, הנדל – קונצ'רטו בסי-במול מז'ור, קונצ'רטו מאת חינסטרה, קונצ'רטו מאת דריוס מיו, סן-סנס – "Morceau de Concert" בסול מז'ור, גבריאל פיירנה – Concertstück בסול-במול מז'ור, רודריגו – "קונסיירטו סרנטה", ריינקה – קונצ'רטו במי מינור.
איבר – "קונצ'רטינו דה-קמרה" לסקסופון אלט ולאחד-עשר כלים, גלאזונוב – קונצ'רטו לסקסופון אלט ולתזמורת כלי-קשת במי-במול מז'ור.
באך – קונצ'רטו לשני כינורות ולתזמורת ברה מינור; קונצ'רטי לשניים ולשלושה צ'מבלי ולתזמורת; ששת הקונצ'רטי הברנדנבורגיים, ק.פ.ע.
שטראוס – דואט-קונצ'רטינו לקלרינט, בסון, תזמורת כלי-קשת ונבל, שניטקה – קונצ'רטו לפסנתר בארבע ידיים ולתזמורת.
(באיטלקית: סינפוניה קונצ'רטנטה) – כינוי זה ניתן לעיתים במאה השמונה-עשרה לקונצ'רטי שנכתבו לשני סולנים או יותר.
הדוגמאות המוכרות ביותר הן הסימפוניה הקונצרטנטית בסי-במול מז'ור של היידן, לאבוב, בסון, כינור, צ'לו ותזמורת, ושתי הסימפוניות הקונצרטנטיות של מוצרט, האחת לכינור, לוויולה ולתזמורת, והשנייה לחליל (אבוב), אבוב (קלרינט), קרן, בסון ותזמורת (שתיהן במי-במול מז'ור).
יצירות מוכרות נוספות מן הז'אנר הן שתי הסימפוניות הקונצ'רטנטיות מאת דאנצי, האחת לחליל, קלרינט ותזמורת, והשנייה לקלרינט, בסון ותזמורת (שתיהן בסי-במול מז'ור), הסימפוניה הקונצ'רטנטית ברה מז'ור לוויולה, קונטרבס ותזמורת מאת דיטרסדורף והסימפוניה הקונצ'רטנטית במי-במול מז'ור לקלרינט, קרן, בסון ותזמורת מאת קרוסל.
במאה העשרים נכתבו כמה יצירות נוספות ברוח הז'אנר, כמו הסימפוניה הקונצ'רטנטית מאת מרטינו, שנכתבה להרכב סולני הדומה לזה שביצירתו של היידן.
גליאר – קונצ'רטו (לסופרן קולורטורה ולתזמורת) בפה מינור, שניטקה – קונצ'רטו למקהלה.
כמה יצירות קיימות תחת השם קונצ'רטו לתזמורת, שהוא לכאורה אוקסימורון; המפורסם ביותר הוא הקונצ'רטו לתזמורת מאת בארטוק.
המלחין הסביר כי הוא בחר לקרוא ליצירה בשם זה בשל הכתיבה ה'סולנית' והווירטואוזית לכלי התזמורת.
במוזיקה, קונצ'רטו גרוסו (Concerto grosso) הוא מהגלגולים הראשונים של הקונצ'רטו האינסטרומנטלי המוכר לנו כיום, והיה שכיח מאוד בסוף המאה ה-17, ובתחילת המאה ה-18. הכנרים והמלחינים האיטלקיים: טורלי, קורלי, טרטיני וויוואלדי היו ממייסדי צורה זו, והביאו אותה לשיא הפופולריות שלה.
הקונצ'רטו גרוסו מורכב משתי חטיבות – האחת, תזמורת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולה ובאסו קונטינואו) המכונה גם ripieno (באיטלקית, מילוי), והשנייה, הרכב של שני כנרים ובאסו קונטינואו המכונה גם concertino (חטיבה זו זהה להרכב המנגן בטריו סונטה).
מבנה הקונצ'רטו מבוסס על מבנה של סונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית), כלומר מבנה של ארבעה פרקים במהירויות מנוגדות – איטי-מהיר-איטי-מהיר, או על מבנה של sonata da camera (סונאטה קאמרית) הידוע גם בתור סוויטה, וכולל ריקודים מן התקופה, החשובים בהם הם האלמנד, הקוראנט, הסרבנד והג'יג.
עם התפתחותה של צורת הסונאטה, שקעה צורת הקונצ'רטו גרוסו, והקונצ'רטו המוכר לנו כיום תפס את מקומו.
במאה ה-20, כחלק מגל הנאו-קלאסיציזם, החלה נטייה לחדש את הצורה הזאת: ארנסט בלוך, ארנסט קרנק וז'אן מרטינו כתבו קונצ'רטי "גרוסו".
קונפורמיוּת או קוֹנְפוֹרְמִיזְם (בעברית: תַּלְמָנוּת) היא הליכה בתלם, הסתגלות, שינוי בהתנהגות או אמונות של אינדיבידואלים בהתאם לנורמות או כללים הנהוגים בחברה או בקבוצה.
זהו מצב שבו אדם מתאים את התנהגותו או את דעותיו לנורמות החברתיות הקיימות ולכללי ההתנהגות המקובלים בנסיבות נתונות, אם באופן אמיתי או מדומה.
הקונפורמיות מושגת על ידי אמצעי פיקוח גלויים וסמויים כאחד וכתוצאה מלחץ חברתי, אמיתי או מדומה, על היחיד/הכלל.
בשפת היומיום, השימוש במושג מבוטא בדרך כלל בהקשרים שליליים: קוֹנְפוֹרְמִיסְט (או תַּלְמָנִי) פירושו אופי חלש, מזדנב אחרי אחרים – "שוחה עם הזרם".
ישנם הוגי דעות הנוהגים לשבח את הנון-קונפורמיסטים: אותם "זאבים בודדים" המתמידים בדרכם חרף לחצי החברה ומורדים במוסכמות.
לעומת זאת, יש הסוברים כי הקונפורמיוּת אינה שלילית, כי לדעתם לא ניתן לקיים חברה תקינה ללא הקונפורמיוּת, המאפשרת סדר ויציבות ולולא התהוותה עלול להיווצר כאוס.
למולם ישנם לא מעט הוגים שסוברים שקונפורמיות איננה תנאי הכרחי לחברה תקינה ויציבה.
אם כן, קונפורמיות היא התאמה של עמדות, אמונות והתנהגות לנורמות החברתיות.
נורמות חברתיות הן סמויות ומוגדרות כחוקים המשותפים לקבוצה של אנשים, הקובעים ומכתיבים את האינטראקציה שלהם לאחרים.
למשל, בתחילת שנות ה-2000 מעריצי להקת U2, התארגנו בעצמם ויצרו תור לילי לקניית כרטיסים לקונצרט של הלהקה.
כללי המוסר של מעריצי הלהקה בתור היו שכל הקודם זוכה, ורחשו בוז למי שנדחף לתור.
ניתן לראות כי חוק זה לא היה כתוב בשום מקום אך הקבוצה נהגה לפי כלל זה.
הנטייה להתנהג באופן קונפורמי מתרחשת הן בקבוצות קטנות והן בחברה והיא יכולה להיות תוצר של השפעה לא מודעת או מלחץ חברתי ישיר.
קונפורמיות מתרחשת בנוכחות אחרים, אך יכולה להתרחש גם כאשר האדם נמצא לבדו.
למשל, אדם יעמוד בצפירת יום הזיכרון גם כאשר הוא נמצא לבד בביתו.
אנשים מתנהגים לעיתים תכופות באופן קונפורמי עקב השאיפה לקבל תחושה של ביטחון מהקבוצה, בעיקר מקבוצה בעלת אותם מאפיינים, כמו קבוצת גיל (קבוצת השווים), תרבות, דת, או סטטוס.
התגלמות זו של קונפורמיות נקראת "חשיבת יחד".
"חשיבת יחד" או חשיבה קבוצתית, היא אחת מתופעות הקונפורמיות: נטייתם של חברי הקבוצה לקונפורמיות על ידי אימוץ תפיסה צרה משותפת, "יישור קו" בנושא כלשהו.
חוסר הסכמה לאמץ את "חשיבת היחד" יכול להוביל לדחייה חברתית.
קונפורמיות לרוב מקושרת לגיל ההתבגרות, אך משפיעה באופן ניכר גם על מבוגרים.
כאשר קונפורמיות מתרחשת על ידי השפעה חברתית נכונה, היא מאפשרת בשנים הראשונות לחיים ללמוד ולאמץ את ההתנהגות החברתית הנחוצה על מנת להתנהג באינטראקציה עם אחרים בחברה באופן נכון.
קונפורמיות משפיעה על היווצרותן ותחזוקן של נורמות חברתיות, ועוזרת לחברות לתפקד באופן חלק וניתן לחיזוי.
משנת 1933 ועד 1945, מיליוני אנשים חפים מפשע, בעיקר יהודים, הוכרחו לעבור למחנות ריכוז בגרמניה הנאצית.
רק לאחר סיום המלחמה, התברר, העולם ידע כי מחנות אלו משמשים להשמדה.
אך בחר להעלים עין מתוך ניאביות והחלטה שמה שלא יגרום לסיום המלחמה יותר מהר אין צורך להתערב בו.
לאחר המלחמה התברר שמחנות אלו היו למעשה מפעלים להשמדה המונית בהם נטבחו יותר משמונה מיליון בני אדם אך הבנה זאת הייתה מאוחרת לבני האדם שנטבחו שם.
בשנת 1978 הייתה שמועה כי ישנם אנשים המוחזקים כבני ערובה בג'ונסטאון.
לאחר שהחקירה הסתיימה, מנהיגה של הקהילה ג'ים ג'ונס אסף 1000 תושבים וביקש מהם להתאבד על ידי שתיית רעל.
הם צייתו לו וזו הייתה ההתאבדות ההמונית הגדולה ביותר בהיסטוריה.
על מנת לנסות למצוא הגיון במעשים אלו ועוד אחרים, הנטייה הראשונית הייתה להסביר מעשים מרושעים ומטורפים על ידי האשמה של אינדיבידואלים מרושעים או משוגעים.
חשיבה זו יכולה לתת מעט נחת.
חוקרים רבים בתחום הפסיכולוגיה החברתית הוטרדו מכך שאנשים לעיתים עושים מעשים שלא ניתן להסבירם.
אומנם המנהיגים, שהובילו את ההמון להתנהג באופן לא הגיוני, היו בעלי אישיות בעייתית, אך לא ייתכן כי כל החברה היא לא שפויה.
בשנת 1936 שריף (Muzafer Sherif) ביצע את אחד המחקרים הראשונים על קונפורמיות.
הוא התעניין בדרך בה אנשים משנים את דעתם כדי להתיישר עם הקבוצה.
הוא בחן זאת על ידי "התנועה האוטוקינטית".
במחקרו, המשתתפים הוכנסו לחדר חשוך ונתבקשו לבהות בנקודת אור קטנה במרחק מה מהם.
הם נתבקשו להעריך איזה מרחק הנקודה זזה.
הטריק במחקר היה שהנקודה לא זזה כלל.
התחושה של הנבדקים כי הנקודה זזה נובעת מאשליה ויזואלית הנקראת "התנועה האוטוקנטית" שהתגלתה לראשונה במלחמת העולם השנייה.
תעתוע זה גורם לכך שבמצב של חושך מוחלט, ישנה תחושה כי נקודות אור קטנות זזות על אף שאינן נעות כלל.
זוהי אשליה ויזואלית שכל בני האדם חווים.
ביום הראשון של הניסוי כל משתתף העריך באופן שונה את כמות התזוזה של הנקודה.
בשלב השני של המחקר, הוכנס לחדר אדם נוסף ביחד עם הנבדקים וגם הוא התבקש לאמוד את המרחק שהנקודה זזה.
אדם זה היה משתף פעולה שנאמר לו להגיד באופן עקבי מרחקים גבוהים במיוחד או נמוכים בהרבה מהאומדנים של הנבדק האמיתי.
חלק זה של הניסוי בוצע כמה פעמים על כל משתתף.
שריף גילה שעם כל סיבוב נעשו האומדנים של הנבדק יותר ויותר דומים לאלה של משתף הפעולה.
המשתתפים בניסויים של שריף חוו מציאות עמומה ולא חד משמעית.
מוזאפר שריף (Muzafer Sherif) במחקרו על התנועה האוטוקינטית מ-1936, וסולומון אש (Solomon Asch) בניסוי הקונפורמיות של אש מ-1951 (מפורט בהמשך בפרק על היענות), שבחן בצורה מבוקרת השפעת הסביבה החברתית על התפיסה הוויזואלית, מצאו כי שתי הסיבות המרכזיות לתופעת הקונפורמיוּת הן: השפעה נורמטיבית והשפעה אינפורמטיבית.
השפעה חברתית אינפורמטיבית מתרחשת כאשר הפרט מסתמך על אחרים מקבוצתו כדי להשיג אינפורמציה מדויקת על המציאות.
השפעה זו מוגדרת כקונפורמיות המתרחשת כשאנשים מסכימים לקבל עובדות על המציאות מאנשים אחרים.
האדם יסכים לקבל השפעה אינפורמטיבית מהסביבה מכמה סיבות.
הראשונה היא כאשר סיטואציה חברתית נתפסת כלא חד משמעית/מעורפלת (כמו בניסוי של שריף), אנשים לא ידעו כיצד לפרש אותה ועל כן לא יהיו בטוחים כיצד עליהם לנהוג בה.
במצב כזה ישנו סיכוי גדול שהם יסתמכו על אחרים כדי לקבל תשובה.
לדוגמה, כאשר אדם אינו יודע באיזה מכלי הסכו"ם להשתמש במסעדה מפוארת, הוא יסתכל מה האחרים מסביבו עושים וינהג בהתאם.
הסיבה השנייה להתנהגות קונפורמית הנובעת מהשפעה אינפורמטיבית היא במצבי חירום, בהם נדרשת תגובה מיידית.
הסתמכות על אחרים במצבים כאלו אומנם יכולה להפחית את הפחד.
כאשר אנו תופסים את האחר כיותר משכיל, כך הוא ייחשב בעינינו כמקור מידע בעל ערך רב יותר.
על כן אנשים לרוב פונים למומחים (למשל ברפואה) כדי לקבל עזרה.
סוג זה של שכנוע, או יותר נכון התנהגות קונפורמית גורמת להפנמה ולקבלה של הנורמה או האינפורמציה, כך שאנשים יאמינו באמת ובתמים בדברי או מעשי זולתם.
השפעה חברתית נורמטיבית מתרחשת כאשר אדם מתנהג בהתאם לסביבה על מנת שהחברים בקבוצתו יחבבו או יקבלו אותו.
השפעה זו מוגדרת כקונפורמיות המבוססת על שאיפתו של אדם להיענות לציפיות האחרים (נורמות).
הצורך בקבלה ושייכות הוא חלק מהווייתנו כבני אדם.
בנוסף על כך, ידוע כי כאשר האדם לא מתנהג באופן קונפורמי לנורמות החברתיות של הקבוצה, הקבוצה פחות תחבב אותו ואף עלולה להענישו על כך.
השפעה נורמטיבית לרוב גורמת להיענות, שהיא לעשות או להגיד את מה שהאחרים אומרים או עושים גם כאשר הפרט לא מאמין בלב שלם בנעשה או בנאמר.
גיל הוא משתנה מפתח המשחק תפקיד חשוב ברמת הקונפורמיות הנגרמת עקב השפעה נורמטיבית .
הענות זו לנורמה נגרמת בדרך כלל מרצונו של הפרט לקבל תגמול חיצוני או להימנע מענישה.
הבדל עיקרי בין השפעה נורמטיבית לאינפורמטיבית היא שהשפעה נורמטיבית לא נגרמת עקב מצבים לא ברורים, הפרט בטוח שהוא לא מסכים עם הקבוצה, אך הוא בכל זאת פועל כמוה.
על כן, ניתן לומר כי השפעה נורמטיבית היא זו שגרמה לנבדקים לשנות את דעתם במחקרו של אש.
ישנם גורמים נוספים המשפיעים על קונפורמיוּת, והם קשורים במצב נתון: מספר הנוכחים, חשיבות הנוכחים, קושי המטלה, רמת האטרקטיביות של הקבוצה ומטרותיה.
חוקרי תופעת הקונפורמיוּת לא הגיעו לידי אחידות דעים בקשר לפרופיל טיפוסי של קונפורמיסט.
בספרות הסוציולוגית נהוג למיין את הקונפורמיות ל-3 רמות:
היענות – קונפורמיות שמתרחשת ללא אמונה כנה במעשים.
צייתנות – קונפורמיות הבאה לידי ביטוי בהיענות להוראה מפורשת.
הסכמה – קונפורמיות המתקיימת מתוך אמונה שלמה במעשים על ידי מבצעי הפעולה ובמחשבות שהקבוצה שכנעה אותם להסכים.
לעיתים ההסכמה באה בעקבות ההיענות.
בהמשך נחקרו ונוסחו רמות ההשפעה החברתית על ידי הפסיכולוג החברתי הרברט קלמן (Herbert Kelman) שהבחין בשלושה סוגי תהליכים המתרחשים אצל הנתון להשפעה חברתית:
התרצות – הסכמת הקונפורמיסט לקבל דעת המשפיע כדי לזכות בתגמולים או כדי להימנע מעונש.
הזדהות – רצון הקונפורמיסט להידמות למשפיע.
הפנמה – בתהליך ההפנמה מנחה את הקונפורמיסט הרצון להיות צודק ומציאותי, כשהתגמול הוא פנימי.
היענות היא סוג של קונפורמיות: זוהי התנהגות פומבית על פי דרישה מפורשת או סמויה על אף שבאופן אישי האדם מסתייג ממנה.
המחקרים המדגימים היענות בצורה הכי טובה הם מחקריו המפורסמים של סולומון אש.
Asch), חוקר קלאסי בפסיכולוגיה חברתית, ביצע מחקר בשנת 1951 בו הוא ערך שינוי במחקר של שריף.
במחקרים של שריף ניתן היה לראות כי כאשר הסיטואציה אינה ברורה, המשתתפים מושפעים מדעותיהם של אחרים ומתקבצים סביב הערכה משותפת.
לכן, אש שיער, שכאשר הסיטואציה במחקר תהיה מאוד ברורה, מידת הקונפורמיות תרד.
במחקרו הוא ציין בפני המשתתפים שהם הולכים להשתתף במחקר על שיפוט תפיסתי.
הוא הראה לקבוצה של נבדקים שתי תמונות.
באחת שלושה קווים באורכים שונים ונבדלים ובשנייה קו אחד שתואם באופן ברור רק לאחד משלושת הקווים שבתמונה הראשונה.
הוא ביקש מהם לאמוד איזה מבין שלושת הקווים תואם לקו היחיד.
כל המשתתפים חוץ מאחד היו משתפי פעולה.
המשתתף היחיד שאינו משתף פעולה הוכנס לחדר המחקר בצורה שבה הוא תמיד האחרון שעונה.
כל משתפי הפעולה הונחו לתת באופן עקבי את אותה התשובה השגויה ב-12 פעמים מתוך 18 תמונות הקווים.
ממצאיו היו מפתיעים והראו רמה גבוהה במיוחד של קונפורמיות.
74% מהמשתתפים התאימו את עצמם למשתפי הפעולה וענו באופן שגוי לפחות פעם אחת.
באופן ממוצע המשתתפים התחילו להתאים את תשובותיהם בפעם השלישית.
בסך הכל 37% מכלל התשובות של כלל המשתתפים נענו באופן קונפורמי והצביעו על היענות שכן הם נתנו תשובה שגויה למרות שהתשובה הנכונה הייתה ברורה וחד משמעית.
לאחר מחקרו הראשון, אש רצה לבחון מהו הגורם שהשפיע כה רבות על המשתתפים במחקר, האם גודל הקבוצה הוא המשפיע או תשובותיהם האחידות של משתפי הפעולה.
בסדרת המחקרים על השפעת גודל הקבוצה, הוא ערך סדרה של ניסויים כאשר בכל פעם גודל הקבוצה של משתפי הפעולה השתנתה ונעה בין משתף פעולה אחד ועד לקבוצה של 15 משתפי פעולה.
הוא מצא שבאופן מובהק, ככל שישנם יותר אנשים בקבוצה, כך עולתה הסבירות של הנבדק להיענות לקבוצה.
אך אפקט זה לא נמצא כשונה בין שלושה משתפי פעולה ומעלה, כך שמעל לשלושה משתפי פעולה, רמת הקונפורמיות הייתה מעל ל-30%.
במערך המחקר השני, בו אש ביקש לאמוד כיצד אחדות הקבוצה משפיעה על רמת ההיענות, הוא ביקש ממשתפי הפעולה לתת את אותה התשובה השגויה לשאלת הקווים, פרט למשתף פעולה אחד.
משתף פעולה זה מילא את התפקיד של אדם לא קונפורמי.
ממצאי מחקר זה עולה כי מספיק שישנו אדם אחד ששובר את דעת הרוב בשביל שהנחקר יענה את תשובתו האמיתית (את מה שהוא באמת חושב), מבלי קשר לאם התשובה של משתף הפעולה הלא קונפורמי הייתה נכונה או לא.
מספיק שמישהו אחד סודק את החזית האחידה של חברי הקבוצה כדי להחליש את כוחה.
ניתן לומר כי היענות נובעת מהשפעה נורמטיבית ועל כן מתרחשת לרוב בגיל ההתבגרות.
ציות הוא סוג של היענות: התנהגות על-פי הוראה ישירה או פקודה.
כאשר היענות מתרחשת בעקבות פקודה ישירה היא נקראת ציות.
הדוגמה הקיצונית ביותר לציות היא מלחמת העולם השנייה, בה פקידים צייתו לפקודותיהם המזוויעות של האליטה הנאצית.
עקב כך נרצחו מיליוני בני אדם.
רוב האנשים שעוללו מעשים נתעבים במהלך מלחמה זו היו בסופו של דבר אנשים נורמטיביים שפעלו לפי פקודות הממונים עליהם.
ניכר כי למצבים מסוימים ולסיטואציות מסוימות ישנה השפע רבה על מידת הציות.
סדרת הניסויים המציגה באופן הכי טוב את כוחה של הסיטואציה נעשתה על ידי החוקר סטנלי מילגרם בשנות השישים (Stanley Milgram).
מילגרם בחן במחקריו כיצד דרישות הסמכות מתנגשות עם דרישות המצפון.
במחקריו הוא גייס אנשים מן השורה להשתתף במחקר "על זיכרון".
כאשר הם הגיעו למעבדה, כל נבדק צוות למשתתף נוסף שהיה למעשה משתף פעולה למחקר.
נאמר לנבדקים שהם יוגרלו באופן ראנדומלי, כאשר אחד מהם יוגרל להיות ה"מורה" והשני ל"תלמיד".
תפקיד המורה היה לקרוא רשימה של צמדי מילים לתלמיד.
לאחר מכן הוא היה צריך לבחון את זכרונו על ידי נתינת המילה הראשונה בצמד כדי שהתלמיד ישלים את התשובה הנכונה מתוך ארבע אפשרויות.
בכל פעם שהתלמיד ענה באופן שגוי, היה על המורה ללחוץ על דוושה שכביכול מזרימה הלם חשמלי בעוצמה הולכת וגוברת עד לרמה שהיה ברור לכל שהיא מהווה סכנת חיים.
לאחר שהניסוי התחיל, בכל פעם שהתלמיד טעה, הנסיין הורה למשתתף להגביר את רמת ההלם החשמלי.
הנסיין ששיחק את התלמיד שיחק כאילו הוא קיבל שוקים חשמליים, וככל שהם כביכול גברו כך גברו תגובותיו, צעקותיו ותחנוניו.
"המורה" יכול היה לשמוע את התגובות.
כאשר הרמה של השוקים החשמליים הגיעה ל"הלם חזק במיוחד" התלמיד הפסיק להגיב.
הרבה מהנבדקים בשלב זה או אחר התחילו למחות על הלך המחקר וחלקם אף ביקשו שהנסיין יזמין עזרה רפואית.
ציות לסמכות במחקר זה נמדד על ידי מקסימום הפעמים שבהם הנבדקים נתנו למשתף הפעולה שוקים חשמליים לפני שסירבו להמשיך.
נמצא כי 65% מהנבדקים המשיכו לציית לנסיין עד סוף הניסוי.
מילגרם המשיך לעשות וריאציות על ניסוי זה כאשר כל פעם הוא שינה משתנה אחר בסיטואציה כדי לבחון האם באמת הסביבה היא זו המשפיעה על ציות.
בכל פעם הוא קיבל תוצאות שונות אך גבוהות ומצא כי שיעור הציות אצל נשים דומה לאילו של הגברים.
ציות לסמכות נכלל תחת השפעה אינפורמטיבית אך לעיתים כולל השפעה נורמטיבית (למשל בסירוב לציות).
נמצא כי ישנם גורמים המשפיעים על רמת הציות: המרחק הרגשי מהקורבן, קרבה למקור הסמכות, הלגיטימיות והיוקרה של מקור הסמכות והשפעתם של אחרים.
נמצא ממחקריו של מילגרם שככל שהמרחק מהקורבן גדל ככה רמת הציות עולה וככל שהמרחק מהקורבן קטן כך רמת הציות יורדת.
למשל ניתן לראות אפקט זה בהבדל בין הציות של טייסים לבין חיל הרגלים הרואים פנים אל פנים את האויב.
גורם נוסף המשפיע על רמת הציות הוא הקרבה למקור הסמכות.
אם מקור הסמכות נמצא קרוב כך עולה רמת הציות וככל שמקור הסמכות נמצא רחוק (מרחק פיזי, למשל נמצא במדינה אחרת), כך רמת הציות יורדת.
הלגיטימיות והיוקרה של מקור הסמכות
אם האדם חושב שמי שנותן לו את ההוראה או הפקודה הוא אינו אדם בעל הסמכות הלגיטימי, הוא לרוב לא יציית לו.
כאשר ישנו אדם נוסף שמסרב לבצע פקודה או הוראה ממקור הסמכות, כך גְדֵלה הסבירות שהפרט יסרב גם הוא לבצע פעולה שהוא אינו מסכים איתה.
סוג נוסף של קונפורמיות: התנהגות מתוך אמונה והסכמה עם הלחץ החברתי.
זוהי התנהגות קונפורמית המגיעה עקב הפנמה כנה של המציאות החברתית.
היא מתרחשת בדרך כלל על ידי השפעה אינפורמטיבית.
ניתן לומר כי האדם מאמץ את ההתנהגות מכיוון שהיא מתגמלת אותו.
התגמול הפנימי שבהפנמה נובע מעצם האימוץ של ההתנהגות החדשה.
הסכמה והפנמה הן המטרות העיקריות של הורים, מורים, מחנכים, פוליטיקאים ואנשי פרסום.
הם שואפים לשנות את עמדותינו הפרטיות ולא רק את התנהגותנו הפומבית, בדרך שבה השינוי יישאר לטווח הארוך.
ישנן טכניקות ותאוריות רבות המנסות להסביר מדוע הפרט עובר הפנמה וקבלה.
ישנם מצבים המעודדים קונפורמיות יותר מאחרים.
ערכים תרבותיים נמצאו כמשפיעים על קונפורמיות.
סטנלי מילגרם מצא שאינדיבידואלים בנורווגיה (שהיא תרבות קולקטיביסטית) מפגינים רמות גבוהות יותר של קונפורמיות מאשר אינדיבידואלים מצרפת (שהיא תרבות אינדיבידואליסטית).
באופן דומה, ברי שחקר שתי אוכלוסיות שונות – בני הטמנה (ממערב אפריקה הנחשבים כקבוצה קולקטיביסטית) והאינואיטים (צפון אמריקה, הנחשבים כקבוצה אינדיבידואליסטית) – מצא שבני הטמנה מתנהגים באופן יותר קונפורמי מהאינואיטים כשהם נחשפים למטלות המעודדות קונפורמיות.
נורמות חברתיות לעיתים מבססות הבדלים מגדריים.
חוקרים מדווחים על הבדלים באופן בו גברים ונשים מתנהגים באופן קונפורמי ביחס להשפעה חברתית זו.
למשל, נשים ניתנות לשכנוע יותר בקלות ועל כן גם יותר קונפורמיות בסיטואציות של לחץ חברתי מגברים.
הבדלים בהתנהגות מגדרית נובעים מהחיברות שבני אדם עוברים, משמע מהדרך שבה החברה מחנכת אותנו.
הסיבה בגינה החיברות לנשים וגברים שונה היא השוני התפקידים החברתיים של גברים ונשים מימי קדם.
נשים לרוב לומדות להיות פייסניות ופשרניות וגברים לומדים להיות יותר עצמאים.
הגיל הוא גורם משפיע על התנהגות קונפורמית כך שככל שהגיל עולה כך הקונפורמיות פוחתת.
בגילאים צעירים ילדים זקוקים לאישור והכרה חברתית גדולה יותר מידי קבוצת השווים, על כן חלק מהילדים והמתבגרים מתנהגים באופן קונפורמי כדי לחוש שייכות ולהתקבל על ידי הקבוצה.
למשל, ממחקר על ילדים ומתבגרים אוסטרלים בין הגילים 3–17, נמצא שהקונפורמיות יורדת עם הגיל.
במחקר נוסף שבחן אנשים בין הגילים 18–91 מצא שהמשתתפים המבוגרים יותר, הפגינו פחות קונפורמיות לעומת המשתתפים הצעירים.
למרות שנראה הגיוני שלחץ לקונפורמיות יעלה ככל שהקבוצה תגדל, בניסויי מעבדה התברר שלקבוצה הקטנה השפעה גדולה על חבריה.
במחקרים שנעשו בהתבסס על מחקריו של אש נמצא כי קבוצה המונה בין שלושה לחמישה משתתפים תעורר קונפורמיות גדולה יותר מאשר השפעה של אדם אחד או שניים.
אבל הגדלת מספר האנשים מעל לחמישה אינה משנה במידה משמעותית את מידת הקונפורמיות.
קונפורמיות זו מתרחשת בגלל שלאנשים יש נטייה להאמין שפירוש הסיטואציה של אנשים אחרים במצבים שאינם חד משמעיים היא יותר נכונה משלהם (השפעה נורמטיבית).
גם במצבים בהם הקבוצה טועה באופן שהוא מובהק, הקונפורמיות תהיה מושפעת מהשפעה נורמטיבית כפי שקרה בניסויים של אש.
זוהי תחושת ה"אנחנו" וכמה ובאיזו מידה חברי הקבוצה מחוברים וקשורים זה לזה באופן הדדי.
ככל שהלכידות הקבוצתית גבוהה יותר, כך גדלה ההשפעה של הקבוצה על החברים בה.
נטיית האדם היא לדבוק בקבוצתו (לחשוב מה שחברי הקבוצה חושבים ולעשות את מה שחברי הקבוצה עושים).
למשל, בניסוי שבדק את הקשר שבין דמיון קבוצתי להעדפה מוזיקלית, נמצא שלאחר שנאמר לאנשים שאנשים הדומים להם העדיפו יצירה מוזיקלית מסוימת, גם הם העדיפו את אותה היצירה.
נוסף על כך, נמצא שהם לא אהבו יצירה כשאנשים השונים מהם אהבו.
באופן דומה, דעה של מישהו מקבוצה אחרת תשפיע עלינו פחות מדעה של מישהו מהקבוצה שלנו גם אם דעתו היא דעת מיעוט.
לדוגמה, הטרוסקסואל התומך בזכויות ההומוסקסואלים ישפיע יותר על דעת הטרוסקסואלים מאשר הומוסקסואל שישמיע טענות דומות.
בכימיה, קונפורמציה היא הסידור המרחבי הרגעי של מולקולה.
שינוי הקונפורמציה בדרך כלל לא כולל שבירה של קשרים קוולנטים, אלא נובעים בעיקר מסיבוב של קשרים כימיים בודדים סביב ציר הקשר, ומתנועות פנימיות נוספות, כמו כיווץ טבעות Ring Puckering והיפוכים (Inversions).
כל שני סידורים של אטומים במולקולה הנבדלים זה מזה על ידי סיבוב סביב קשרים בודדים יכולים להיקרא כקונפורמציות שונות.
קונפורמציה חשובה במיוחד בביולוגיה, בקביעת מבנה חלבונים - קונפורמציית החלבון משפיעה מאוד על פעילותו.
בקיפול החלבון ייתכנו אפשרויות רבות לקונפורמציות שונות, אשר רק חלקן הקטן מאפשר תפקוד תקין של החלבון בתא.
מרחב הקונפורמציה של מולקולה מכיל את כל אפשרויות הסידור של האטומים במרחב, וניתן לתאר אותו בעזרת דרגות החופש הפנימיות במולקולה.
מפת פוטנציאל היא פונקציה המתאימה לכל קונפורמציה את האנרגיה הפנימית המתאימה לה.
במפת הפוטנציאל, ניתן לזהות את הקונפורמרים בתוך בארות אנרגטיים, או מינימום אנרגטי מקומי.
את האנרגיה הפנימית ניתן לחשב על ידי פתירת משוואת שרדינגר, או על ידי פתרונות מקורבים שלה, כמו תורת פונקציול הצפיפות.
קונפורמציות שהאנרגיה החופשית שלהן נמוכה מהאנרגיה של כל קונפורמציות בסביבתן נקראות קונפורמרים, או איזומרים קונפורמטיביים.
סיבוב של קשר בודד עובר דרך מחסום אנרגטי כדי לעבור מקונפורמר אחד לאחר.
אם מחסום האנרגיה נמוך, מתקיים סיבוב חופשי, אם מחסום האנרגיה גבוה מספיק, הסיבוב מוגבל.
חקר השינויים האנרגטיים בין קונפורמציות שונות מכונה ניתוח קונפורמטיבי.
זהו ניתוח שימושי להבנת היציבות של איזומרים שונים, למשל, על ידי התחשבות בכיוון המרחבי ובאינטראקציות במרחב בין מתמירים.
בנוסף, ניתן להשתמש בניתוח קונפורמטיבי כדי לחזות ולהסביר את סלקטיביות תוצר מסוים בתהליך כימי, במנגנונים ובקצבי ראקציה.
ניתוח קונפורמטיבי ממלא גם תפקיד חשוב בתכנון תרופות מבוססי מבנה.
פרמטרים גאומטריים שמבדילים בין קונפורמציות
פרמטרים אלו נקראים גם דרגות החופש הפנימיות
אורך קשר - המרחק בין מרכזי המסה של שני אטומים במולקולה, אשר האלקטרונים שלהם מקיימים קשר קוולנטי.
האנרגיה של קשר זה משתנה לפי המרחק בין מרכזי המסה, ולכן הקשרים תמיד רוטטים ונעים.
זוויות - כל קבוצה של שלושה אטומים מחוברים באופן קווי יוצרת זווית.
זווית_דו-מישור (זווית דיהידרלית) - נניח שקיימים ארבעה אטומים המחוברים זה לזה באופן קווי (ליניארי), ונסמנם כ-A, B, C ו-D.
בין שלוש האטומים הראשונים נפרש מישור A-B-C, ובין שלוש האטומים האחרונים נפרש מישור B-C-D הזווית הדהידרלית היא הזווית בין המישורים הללו.
בעזרת שלושת הפרמטרים הללו ניתן לתאר את ההבדלים המבניים בין קונפורמציה, אשר יוצרים שוני אנרגטי ביניהם.
פרמטרים נוספים אשר תורמים לשינויים באנרגיה החופשית בין קונפורמציות
האנרגיה החופשית של מולקולה מושפעת מקבוצות אטומים הנמצאים בקרבה לקבוצות אטומים אחרות במולקולה גורמות לדחיה או משיכה.
אפקטים סטריים הם אחד הגורמים המשפיעים על אנרגיה של קונפורמר ועל תרומתו למצב המעבר.
בנוסף אינטראקציות אלקטרוססטיות עשויות לתרום באופן חיובי או שלילי למחסום האנרגיה.
מחקרים חישוביים של מולקולות קטנות כמו אתאן מצביעים על כך שהשפעות אלקטרוסטטיות תורמות את התרומה הגדולה ביותר למחסום האנרגיה.
לציקלוהקסאן, 6 אטומי פחמן המחוברים באופן טבעתי אליהם מחוברים אטומי מימן, יש מספר קונפורמציות, וביניהן:
אלא שהאנרגיה האצורה בקונפורמציית הכיסא נמוכה משמעותית מזו של קונפורמציית הסירה, ולכן קונפורמציית הכיסא היא יציבה יותר ונפוצה יותר.
קונץ-פונץ' (במקור הגרמני: Der satanarchäolügenialkohöllische Wunschpunsch, באנגלית The Night of Wishes) הוא ספר שנכתב על ידי הסופר הגרמני מיכאל אנדה.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1989, ובעברית בשנת 1999, בתרגום חנה לבנת.
הסיפור נפתח ב-31 בדצמבר, במפגש בין בעל זבוב טרוף דעת, מכשף מהגיהנום המתמחה בתחום המדע, לבין תולע מאלדיקטוס, שליח מהגיהנום שבא להודיע לו כי שלא עמד בחוזה שחתם עליו, ולא הצליח לגרום מספיק סבל בעולם, ואם עד 12 בערב לא יעמוד ביעדים המוטלים עליו - יוטל עליו צו עיקול.
טרוף דעת המיואש מתחיל לכתוב את צוואתו, ואז מגיע אליו שליח שמבשר על בואה של דודתו, מכשפת הכסף עריצה ערפדיתית.
במקביל אנו מתוודעים למשרתים של שני המכשפים: את טרוף דעת משרת חתול שמן ועצלן בשם מאוריציו די מאורו, ואת עריצה משרת עורב בשם יעקב עקמומי.
למעשה, שניהם נשלחו בידי מועצת החיות הראשית כסוכנים, כדי לוודא שהמכשפים אינם משחיתים את העולם.
בניגוד לעורב החשדן שמנסה למלא את תפקידו, החתול התמים משוכנע כי טרוף דעת (שזיהה מייד שהוא מרגל והרדים אותו בעקביות) הוא איש אצילי ואדיב, שמנסה להיטיב עם העולם, ואף ניגש למכשף, מתוודה על שליחותו ומתנצל.
כאשר עריצה ערפדיתית מגיעה, היא מנסה להשיג חתיכת קלף שטרוף דעת ירש מסבו המנוח.
לאחר שהמכשף מסרב למסור את הקלף, היא נשברת ומספרת לטרוף דעת שאף אצלה ביקר אותו שליח ואיים עליה באיום דומה, ומספרת כי סבו הוריש לו מחצית מכישוף, ואת החצי השני הוריש לה.
המגילה כוללת מתכון לקונץ-פונצ': לשיקוי שאם מכינים אותו כהלכה, מגשים בדיוק את ההפך מהמשאלות של השותה אותו - וכאשר יכינו אותו הם יוכלו לבקש שיתרחשו בעולם דברים טובים ולמעשה יתרחשו אסונות כבדים.
הדבר היחיד שהורס את השיקוי הוא צלצול פעמוני חג המולד - שמבטל את כוח היפוך המשאלות.
למרות העוינות ההדדית והחשדנות שביניהם, שני המכשפים מסכימים לשתף פעולה ולהכין את השיקוי עד חצות, ומתכננים להשתמש בשני המשרתים כעדים לכך שהם הכינו שיקוי שאמור להפוך את העולם למקום טוב יותר.
בכל אותו הזמן הם לא יודעים שמאוריציו ויעקב מקשיבים להם, כאשר הם שוהים בתוך חבית מלאה בפסולת רעילה.
שני המכשפים מכינים את השיקוי, והמשרתים יוצאים לחפש עזרה.
הם מגיעים למגדל הקתדרלה בעיר ומטפסים למעלה בקשיים רבים, בניסיון לצלצל בפעמונים מוקדם ולשבש את השיקוי.
בראש המגדל הם פוגשים את סילבסטר הקדוש (שמשנה את מצב גופו מאבן לחי לכמה דקות בכל חג סילבסטר), ולאחר שהם מספרים לו את סיפורם הוא מסרב להקדים את הצלצול, אך מעניק להם תו בודד שיוכלו להשתמש בו.
החתול והעורב מספיקים להגיע בזמן אל בית המכשף, ומגניבים את התו אל תוך השיקוי רגע אחרי שהכנתו נשלמת.
טרוף דעת ועריצה שותים את השיקוי ומבקשים משאלה בכל כוס - כאשר בסופה של החגיגה הם מאחלים לחתול ולעורב, ולבסוף גם זה לזה, בריאות ושגשוג - ולהפתעתם המשאלות מתגשמות כלשונן.
שני המכשפים מאבדים את הכרתם, וכשמגיעה השעה 12 תולע מאלדיקטוס מגיע ולוקח את המכשפים איתו.
בהתבסס על רעיון הספר הופקה סדרת טלוויזיה בשם "אונץ' פונץ'".
התוכנית שודרה בין השנים 2000-2001 ובישראל היא שודרה ב-Fox Kids ואחר כך בג'טיקס.
הספר, שלכאורה מהווה ספר פנטזיה לילדים, מהווה ביקורת חברתית על החברה אשר מכלה את עצמה ואת הסביבה.
הקונפיגורציה של מולקולה היא הגאומטריה הקבועה שלה, תוצאה של הסידור המרחבי של הקשרים הכימיים.
מולקולות בעלות קבוצת אטומים וקשרים זהה (אילו אטומים קשורים אחד לשני), אך סידור קשרים שונה (סדר הקשרים על אותו אטום), הם סטריאואיזומרים.
הקונפיגורציה שונה מקונפורמציה, הצורה הרגעית של המולקולה, אותה ניתן לשנות על ידי סיבוב קשרים.
שינוי הקונפיגורציה דורש שבירת קשרים ויצירתם מחדש, בסדר אחר.
קונפירמציה (אשרור או אישוש) היא טקס דתי המקובל במרבית הכנסיות הנוצריות ונחשב לאחד מטקסי הקבלה לנצרות (ביחד עם הטבילה, ובחלק מהכנסיות גם ההשתתפות הראשונה בליטורגיה הקדושה).
בכנסיות המזרחיות נקרא הטקס בדרך כלל משיחה (כריסמציה), משום שלב הטקס הוא משיחת האדם בשמן קדוש.
את טקס הקונפירמציה עובר הנוצרי פעם בחיים:
בכנסייה הקדומה ובכנסיות המזרחיות (כולל הכנסייה הקתולית המזרחית) מקובל לערוך אותו מייד לאחר טבילת התינוק.
בכנסייה הקתולית המערבית הוא נערך עם ההגעה לגיל התבונה, שנחשב בדרך כלל לגיל 7. עם זאת, בחלק מן המקומות מקובל לערוך את הטקס בגיל ההתבגרות.
כאשר ילד שנטבל וטרם עבר קונפירמציה נמצא בסכנת מוות, משתדלים לערוך מייד את הקונפירמציה.
בכנסיות הפרוטנסטנטיות, כולל הכנסייה האנגליקנית, הטקס נדחה בדרך כלל לגיל ההתבגרות.
כנסיות העורכות את ההטבלה עצמה בגיל העשרה לא עורכות טקסי קונפירמציה.
אדם שנטבל בגיל מבוגר עובר את שני טקסי הקבלה האחרים מיד לאחר הטבלתו.
טקסי טבילה, קונפירמציה וליטורגיה קדושה למבוגרים נערכים בדרך כלל בחג הפסחא.
הכנסייה הקתולית וחלק מהאנגליקנים מחשיבים את הקונפירמציה לאחד הסקרמנטים.
זאת על בסיס סיפור המופיע בספר מעשי השליחים בברית החדשה, לפיו התפללו השליחים פטרוס ויוחנן עם תושבי העיר שומרון לקבלת רוח הקודש לאחר שאלה כבר נטבלו.
בכנסיות הפרוטסטנטיות, הקונפירמציה אינה נחשבת לאחד הסקרמנטים, אלא נחשבת לאירוע סמלי, ולא לשלב מעשי של קבלת החסד האלוהי.
בחלק מהקבוצות הפרוטסטנטיות, כגון אצל הלותרנים, הקונפירמציה מבטאת את שיאו וסיומו של תהליך החינוך הדתי של הנערות והנערים.
הפרוטסטנטים מחשיבים את הקונפירמציה כטקס לאשרור נדרי הטבילה באופן פומבי על ידי אדם על סף ההתבגרות או הבגרות.
בנוסף לכך, הטקס מבטא את האחריות והבגרות הניתנות לנער או לנערה העוברים את טקס זה, ומעניקות להם זכות לבטא את עצמם ולהרגיש שייכים לתרבות בה הם חיים.
בראשית ימי הנצרות, היו הטבילה והקונפירמציה נערכות ביחד, על ידי הגמון שנעזר בכמרים ובדיאקונים.
ככל שגדל מספר הנוצרים, לא הייתה אפשרות שהגמונים יערכו את ההטבלות.
בנוסף, בשל תמותת התינוקות הגבוהה בימים קדומים, העדיפו להטביל אותם עם לידתם ולא להמתין למועד מיוחד בשנה.
הפתרון בכנסיות המזרחיות היה להעביר את סמכות ההטבלה לידי הכמרים המקומיים, וכך לא לפגוע באחדות החלקים השונים של טקסי הקבלה לנצרות.
בכנסייה הקתולית המערבית, היה הפתרון להפריד בין הטקסים, כדי להבטיח את עריכת הקונפירמציה בידי ההגמון.
בכנסיות המזרחיות הטקס נערך בדרך כלל לתינוק, כטקס אישי, מיד לאחר הטבילה.
כומר הקהילה מושח את התינוק בשמן זית שבורך על ידי ההגמון ומברך אותו.
בכנסייה הקתולית, הטקס נערך בדרך כלל למספר ילדים וילדות בני אותו מחזור ביחד.
ההגמון (או הכומר) מניח את ידיו על ראשי הילדים, מושח אותם בשמן הקודש, ומברך אותם.
באופן רגיל נערך הטקס על ידי הגמון.
מנהג זה נועד להדגיש את תפקידו של ההגמון כשליח ומקשר בין המאמינים לאל.
בנסיבות מיוחדות, כאשר אין הגמון בנמצא, יכול כל כומר לערוך את הטקס.
בכנסייה האנגליקנית תקף רק טקס שנערך על ידי הגמון.
מקובל בנוסף שמי שעובר את הטקס חוזר על נדרי הטבילה שלו; אבל זה אינו חלק הכרחי של הטקס.
יש אנגליקנים הנוהגים לחזור על הנדרים
שוב בגיל 18, לקראת הבגרות - בעוד שכאמור, טקס הקונפירמציה הוא חד פעמי.
בכנסיות הפרוטסטנטיות הטקס משתנה מכנסייה לכנסייה.
בחלק מהכנסיות מי שעוברים את הטקס מצהירים על אמונתם הדתית ("קרדו"); באחרות עצם ההשתתפות בטקס נחשב להכרזה על האמונה.
בקרב קתולים בארצות דוברות אנגלית, גרמנית או פולנית, נהוג שאדם שעבר קונפירמציה מוסיף לעצמו כשם אמצעי את שמו של קדוש או קדושה לפי בחירתו; קדוש זה נחשב לקדוש מגן נוסף.
מנהג זה אינו מקובל בארצות אחרות.
בכנסייה הקתולית לסקרמנט הקונפירמציה יש תפקיד תאולוגי בתהליך של קבלת "החסד האלוהי".
לפי עקרונות הדת הקתולים (הקטכיזם הקתולי), סקרמנט הקונפירמציה "חיוני להשלמת חסד הטבילה".
באמצעותו "הנטבל חובר באופן מושלם יותר לכנסייה ומועשר בחוזק מיוחד של רוח הקודש".
באמצעות המשיחה בשמן, הנמשח מקבל "אות" או "חותם" של רוח הקודש
הקונפירמציה מחזקת את הקשר בין הנוצרי לבין הכנסייה ובינו לבין האלוהות; מי שעבר קונפירמציה נחשב ל"חייל המשיח", היות שהקונפירמציה "מעניקה כח מיוחד של רוח הקודש להפיץ ולהגן על האמונה במילים ומעשים".
בכנסיות הפרוטסטנטיות, שבהן מקובל לערוך את הקונפירמציה בגיל העשרה, יש לו משמעות של טקס מעבר.
הוא מאשר את הטבילה של האדם, ומסמל קבלה מודעת של האמונה הנוצרית.
הוא מסמל גם את סיום הלימוד הדתי ותחילתם של החיים הדתיים הבוגרים.
מבחינה זו הוא דומה לטקס בר המצווה ביהדות.
בכנסיות שונות להשתייכות זו לקהילה משמעות שונה: בחלק מהכנסיות רק מי שעברו קונפירמציה יכול לאכול מלחם הקודש; בחלקן הם יכולים להיום סנדקים; ובחלקן הוא יכול לבחור למוסדות הכנסייה.
בכנסיות הקתולית והאנגליקנית הטקס אינו נחשב, באופן רשמי, לטקס מעבר.
העמדה הרשמית של הכנסייה היא שאין צורך בבחירה חופשית של מבוגר כדי ליהנות מהחסד האלוהי הטמון בטבילה.
עם זאת באופן עממי יש התופסים אותו כסמל להתחלת החיים הנוצריים הפעילים, וזו אחת הסיבות שבמקומות מסוימים הוא נדחה לגיל העשרה.
מבשרי היהדות הרפורמית, בראשות ישראל יעקבסון ויעקב בער, הנהיגו טקס שקראו לו קונפירמציה לילדים בבית-הכנסת שלהם בברלין ב-1815. זה כלל הפגנת בקיאות מצד הילדים ביהדות, וההליך נראה להם הולם יותר מאשר מנהג הבר מצווה המיושן.
מאידך, היו קבוצות לא-אורתודוקסיות שנמנעו מהנוהג: משפחת הרצל, לדוגמה, נאלצה לקיים את הטקס בביתה ולא בבית-הכנסת מאחר שלא היה מקובל בקהילת הנאולוגים בבודפשט.
בשלהי המאה התפשטה הקונפירמציה גם במזרח אירופה ובמזרח התיכון, ואפילו בבוקרשט ובריגה, באלכסנדריה ובבגדאד נערכה עבור בנות בעוד שלבנים הוסיפו לערוך בר מצווה.
הרעיון של עריכת חגיגה דתית לבת בהגיעה לבגרות התפתח בסופו של דבר לטקס הבת מצווה, שנערך לראשונה ב-1922 על ידי מרדכי קפלן לבתו יהודית.
כיום עדיין עורכות קהילות רפורמיות מסוימות קונפירמציה לנערים ונערות, אך רובן הנהיגו בר ובת מצווה.
קונפיקר הוא וירוס מחשב מסוג תולעת שתקף באוקטובר 2008 מספר רב של מחשבים בעולם.
התולעת תוקפת את מערכת ההפעלה חלונות.
התולעת תוקפת בעיקר מחשבים עם סיסמאות רשת חלשות, פרצות אבטחה של מיקרוסופט ומחשבים בעלי תוכנות אנטי-וירוס לא מעודכנות.
הווירוס פועל על תקן "פצצת זמן", כלומר שהוא תוכנן לקבל הוראה של הורדה של נתונים מהמחשב האישי הנגוע בתאריך מסוים.
התולעת כוונה ל-1 באפריל 2009. תאריך זה גרם לתהיות רבות באשר ליוצריו.
יש שחשבו שמדובר במתיחה אחת גדולה לרגל התאריך.
למרות זאת, בניגוד לציפיות, התולעת לא עשתה דבר ב-1 באפריל, אך היא עדיין עלולה "להתעורר" בהמשך ולקבל הוראות מיוצריה.
התולעת גורמת נזק באמצעות גלישת חוצץ (buffer overflow), תקלת תכנות הגורמת לכך שתוכנית מחשב כותבת לאזור בזיכרון המחשב (החוצץ) יותר מידע מאשר אותו אזור מסוגל להכיל.
כתוצאה מכך "גולש" חלק מהמידע אל מחוץ לגבולות החוצץ, ומשנה נתונים שלא היו אמורים להשתנות.
התולעת משתמשת בבקשת RPC ייחודית כדי להפעיל את קוד התוכנה שלה על מחשב המטרה.
ביטול שירותים אלה לבדו לא גורם נזק מיידי למחשב אך הופך את המחשב לפגיע יותר וחושף אותו למתקפות שונות שאת חלקן היא עצמה עשויה ליזום בשלב השני של פעילותה.
התולעת פותחת דלת אחורית לקבלת הוראות נוספות משרת מרוחק.
היא עשויה לקבל מהשרת אחת או יותר מההוראות הבאות: הוראה להתרבות ולהפיץ את עצמה, הוראה לאסוף מידע אישי על המחשב ועל המשתמש, הוראה להוריד מהשרת או ממקור אחר תוכנות זדוניות נוספות למחשב בו הופעלה.
כמו כן התולעת מתחברת לתהליכים הבאים של מערכת ההפעלה: svchost.exe, explorer.exe וגם services.exe.
ידוע על לפחות גרסה נוספת אחת של התולעת.
גרסה זו תיצור שרת HTTP חדש ותפתח פורט מקרי בין 1024 ל-10000. לאחר מכן היא תגרום למחשב להתחבר לשרת מרוחק על מנת להוריד עותק נוסף של התולעת.
כמו כן היא תמחק את כל נקודות השחזור של מערכת ההפעלה, צעד נוסף שמטרתו להקשות על הטיפול בתולעת.
הראשונה נקראת בפשטות B, ואילו הגרסה המתקדמת זכתה לשם ++B.
הגרסה המתקדמת משתמשת בטכניקות חדשות להורדת תוכנה משרתים מרוחקים.
אפשרות זו מעניקה ליוצרי התולעת גמישות רחבה יותר בהפעלתה.
הגרסה החדשה נוצרה לאחר הקמתה של קבוצת אבטחה שכינתה עצמה "קונפיקר קאבאל".
הקבוצה פיצחה את האלגוריתם של הווירוס, ועלתה על "נקודות המפגש" של התולעת ברשת והשתלטה עליהן, ובכך חסמה את המשך ההפצה.
הגרסה החדשה, כאמור, עוקפת התנגדות הזו.
גרסה זו מונעת גישה לאתרים הקשורים לסוג מסוים של אבטחה, וחוסמת את שירותי אבטחת המחשב.
שרתי דומיין יגיבו באיטיות לבקשות המחשב.
בגישה לאתרים המקושרים לתוכנות אנטי-וירוס שונות אפשרות לעדכון מערכת ההפעלה תהיה חסומה.
התולעת מאפשרת ליוצריה לנצל מחשבים נגועים, על ידי שליטה מרחוק (מצב המכונה "מחשב זומבי"), לשורה של שימושים זדוניים: התקפות מניעת שירות (Dos), רישום הקשות מקשים, שליחת דואר זבל ("ספאם") ועוד.
התולעת מפיצה עצמה בעיקר דרך אתרים לא מהימנים ("זדוניים"), אך גם דרך התקנים חיצוניים, כדוגמת זיכרונות נשלפים כמו דיסק און-קי.
ב-16 בינואר 2009 דיווחה ספקית האנטי-וירוס F-Secure על 9 מיליון הדבקות בקירוב.
ב-22 בינואר דיווח גם הניו יורק טיימס ש-9 מיליון מחשבים נדבקו בווירוס.
הגארדיאן לעומת זאת דיווח על 3.5 מיליון מחשבים נגועים בלבד.
על פי האתר upi.com עד ל-26 בינואר 15 מיליון מחשבים נדבקו.
הצלחתו של הווירוס בהדבקת מחשבים רבים הייתה גדולה משום שמשתמשי חלונות רבים לא הורידו את עדכון התוכנה הנדרש להגנה מפני הווירוס, גם חודשים רבים לאחר שיצא לרשת באוקטובר 2008.
משרד ההגנה של בריטניה דיווח שמערכות ומחשבים רבים בשימוש המשרד נדבקו.
משרדים אדמיניסטרטיביים, הצי המלכותי וצוללות מלכותיות דיווחו על כך שנדבקו מהוירוס.
בתי חולים בעיר שפילד דיווחו על 800 מחשבים שנדבקו.
ב-6 בפברואר מערכות ממוחשבות בשירות מערכת המשפט העירונית ביוסטון, טקסס, ארצות הברית נדבקו גם הן בווירוס.
עד היום לא ידוע איך נכנס הווירוס למערכות אלה.
ב-13 בפברואר צבא גרמניה, הבונדסוור, דיווח שכמה מאות מהמחשבים בשימושו נפגעו.
באותו יום הודיעה מיקרוסופט שהיא מציעה פרס של 250,000 דולר למי שיספק מידע שיוביל למעצר והרשעת האנשים העומדים מאחורי יצירת התולעת והפצתה.
וירוס זה היה בין הווירוסים המזיקים בתולדות המחשוב האישי.
משווים את נזקיו לאלו של התולעת SQL Slammer משנת 2003, וגם כן התולעת MyDoom (המוכר גם כ-Novag) משנת 2004, ומעריכים כי קונפיקר גרם נזקים גבוהים מאשר גרמו Sobig ,Klez ו-Ms-Blaster.
עדכון תוכנה הקרוי MS08-067 המתקן את פרצת האבטחה יצא לאור על ידי מיקרוסופט כבר ב-15 באוקטובר 2008, הרבה לפני שמישהו ניחש את ממדי הנזק שתגרום התולעת.
עדכון התוכנה עובד רק בגרסאות הבאות: Windows XP בו מותקנת חבילת השירות השנייה או השלישית, Windows 2000 בו מותקנת חבילת השירות הרביעית,
עדכון תוכנה עבור גרסאות מוקדמות יותר של Windows XP ו-Windows 2000 לא הופץ מכיוון שתקופת האחריות לתמיכה במוצרים אלה פגה.
בתוכנת אינטל סקיוריטי אפשר להסיר את התולעת בסריקה לפי בקשה.
מכיוון שאחד האמצעים שדרכו עוברת התולעת הוא כונני USB, כדאי לבטל את אפשרות ה-AutoRun למדיה חיצונית בעזרת ה-Registry של חלונות.
קונפליקט עבודה-משפחה הוא התנגשות פנימית בין רצונות סותרים הנובעים מצורך של אנשים להצליח בעבודתם ובמשפחתם.
הסתירה נוצרת כאשר דרישות התפקיד בתחום העבודה מתנגשות עם דרישות התפקיד בתחום המשפחה.
ישנם לחצים שאינם מאוזנים כבעל תפקיד בתחום העבודה וכבן משפחה.
קאהן רואה בעבודה ובמשפחה שתי מערכות תפקידים עם ציפיות ודרישות שונות.
לדעתו, הקונפליקט נוצר כאשר דרישות מערכת אחת סותרות את דרישות המערכת השנייה.
הקונפליקט בין עבודה למשפחה חשוב עבור ארגונים ויחידים משום שיש לו השלכות שליליות.
לדוגמה, הקונפליקט בין עבודה ומשפחה קשור לגידול בהיעדרות, גידול בתחלופה, ירידה בביצועים והתדרדרות בבריאות מנטלית ופיזית כאחד.
כשאלו עולים ככל שהשכר קשור בביצועים.
במהלך השנים התחוללו שינויים תרבותיים והתנהגותיים רבים.
דוגמה בולטת לכך היא קידום מעמד האישה.
שינויים אלו כללו הן שינויים בתפיסה והן שינויים מבחינת חקיקה ופעלו על מנת להביא לשינוי בתפיסת הציבור כלפי הנשים.
בד בבד עם הצטרפות נשים רבות לשוק העבודה ומאידך הדרישות הגוברות מהעובדים, נאלצו המעסיקים ליצור מנגנונים שיאפשרו לנשים לצאת לעבודה ולפתח קריירה.
יותר ויותר נשים הצטרפו לשוק העבודה, אך התפיסה של עובד אידיאלי נשמרה והקונפליקט בנוגע לאיזון בית-עבודה רק הלך והתחזק.
"העובד האידיאלי הוא מישהו שעובד לפחות ארבעים שעות בשבוע במשך כל השנה.
זו הנורמה, העובד האידיאלי, ממוסגר סביב דפוסי החיים המסורתיים של הגברים, כולל רוב האימהות בגיל הפוריות".
עובד אשר משקיע שעות רבות בעבודתו וזמין לתת שירות בכל עת לארגון המעסיק אותו, נחשב לעובד אידיאלי.
בד בבד עם התגבשות התפיסה של העובד האידיאלי המבסס את מעמדו המקצועי, שיקפה תקרת הזכוכית את האפליה בין גברים לנשים.
אמנם למראית עין היו נשים וגברים בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ותפקידים בכירים, אך חסם חברתי כלשהו, הדומה ל"תקרת זכוכית" שקופה, עוצר את הנשים בעלייתן אל מוקדי הכוח והכסף ורק בודדות מצליחות לעבור תקרה בלתי נראית זאת.
כך, למרות השוויון הפורמלי, התקיימה אפליית נשים הן בעולם התעסוקתי, בו מתקיימת "תקרת הזכוכית", והן בביתן הפרטי, בו הן האמונות על מטלות הבית וחינוך הילדים.
עיסוקיהן של נשים, לעיתים קרובות, בתפקידים נשיים, כגון בעבודות פקידות, סיעוד ואדמיניסטרציה, יכלו לשלב עימם את מטלות ניהול משק הבית, והותירה אותן כאחראיות גם על ניהול משק הבית והטיפול במשפחה.
מעגל סגור זה עיצב את הבחירות, הנורמות ודרכי הפעולה של נשים וגברים בעולם העבודה.
שינוי במעמד האישה ויצירת הזדמנויות עבודה עבורה
בשנים האחרונות, עם התגברות המודעות לאפליית נשים בחברה, התרחשו שינויים משמעותיים לגבי הציפיות מנשים וגברים ומאורח חייהם.
האם ה"מודרנית" מוגדרת כאחת שמעוניינת בפיתוח קריירה מעבר לפיתוח הקן המשפחתי.
מאז שנות החמישים, חדירת נשים למעגל התעסוקתי בעולם התרחבה.
שיעורן של הנשים בכוח התעסוקה בישראל למשל הוכפל מ-22% ב-1954 ל-40% בשנות ה-80, והגיע לסביבות 80% בשנת 2016.
בעוד שבעבר הייתה האימהות העיסוק העיקרי של האישה, ואילו מקום התעסוקה היה דבר משני, הרי שכיום במקרים רבים אין זה כך, ותפקידיה המסורתיים בבית מהווים תוספת לתפקידיה הרבים.
בעקבות כניסת הנשים לשוק העבודה, התעצמה התחרות בעולם העסקי, וקונפליקט העבודה-משפחה בא לידי ביטוי בעצימות גבוהה יותר.
הדרישות הגוברות של עולם העבודה והשינויים בתפקיד האישה בתא המשפחתי השפיעו הן על האישה והן על הגבר.
קיימת הסכמה שמציאת אהבה ובניית משפחה הן משימות מורכבות, אך לרוב נוטים להתעלם מהעובדה שבניית קריירה היא משימה מורכבת לא פחות.
גרינהאוס ובוטל גרסו כי קונפליקט עבודה-משפחה יכול לנבוע משלושה מקורות:
קונפליקט המבוסס על זמן- לכל אדם יש פרק זמן קצוב ושימוש בפרק זמן זה לשם תפקיד אחר מפחית מיכולתו להשתמש בו לתפקיד השני.
כץ מתייחסת לקונפליקט בית- קריירה כקונפליקט המבוסס על זמן.
עבור מילוי תפקידי העבודה נדרש זמן, שיש לחלקו בין שני התפקידים עבודה ומשפחה, אף על פי מוגבלותו של הזמן.
לדעתה, הזמן המוגבל הוא הסיבה המרכזית לקונפליקט עבודה - משפחה.
קונפליקט המבוסס על מתח- מערכות התפקידים המגוונות והשונות של האדם יוצרות עומס מנטלי ונפשי רב אשר מגביל את מילוי דרישות המערכת השנייה, אשר דורשת גם היא כוח נפשי.
קונפליקט המבוסס על התנהגות- מצב בו ישנו חוסר התאמה בין הדרישות ההתנהגותיות במערכת אחת לדרישות ההתנהגויות במערכת השנייה.
הקונפליקט בין עבודה למשפחה הוא דו כיווני.
חוקרים רבים יוצרים הבחנה בין המונח קונפליקט עבודה-משפחה ובין המונח קונפליקט משפחה-עבודה.
קונפליקט עבודה-משפחה: מתרחש כאשר חוויות בעבודה משפיעות ומפריעות לחיי המשפחה כגון שעות נוספות מרובות ומאומצות, שעות עבודה לא שגרתיות ולא גמישות, עומס רב בעבודה, נסיעות רבות ותכופות לחו"ל, מנהל לא תומך ולא מעריך בארגון וכו'.
לדוגמה – ישיבות בשעות לא גמישות אחה"צ יכולות לגרום לכך שהורה לא יוכל לאסוף את ילדו מהצהרון ולא יוכל לבלות איתו.
קונפליקט משפחה-עבודה: מתרחש כאשר חוויות במשפחה משפיעות ומפריעות בחיי העבודה כגון ילדים שזה עתה נולדו ומקשים על השינה בלילה, משבר בזוגיות, בגידות, מחלה של בן משפחה, בני משפחה לא תומכים וכו'.
לדוגמה הליכה לעבודה ותפקוד בישיבה חשובה מאוד, אחרי ללילה ללא שינה כי לתינוק החלו לצמוח שיניים.
בשנת 2019 פיתחה ענת גרתי מודל הנקרא "סנכרון עבודה-משפחה" (Work–Family Triangle Synchronization) אשר מציע לשלושת בעלי העניין של הקונפליקט (מנהל-עובד-בן זוג) לנהל את שני הקונפליקטים דרך יצירת שיתוף פעולה של מתחרים (Coopetition).
אף על פי שישנו קשר הדוק בין קונפליקט עבודה-משפחה וקונפליקט משפחה-עבודה, נוטים לעסוק יותר בקונפליקט עבודה-משפחה, כנראה היות שהגדרות התפקיד בתחום העבודה יותר חד משמעיות מאשר התפקיד בתא המשפחתי.
מחקרים גורסים כי תפקידים בתחום העבודה נוטים יותר להכשיל ולהפריע לתפקידים בתחום משפחה מאשר תפקידי המשפחה העשויים להפריע תפקידי עבודה.
השפעות הקונפליקט באות לידי ביטוי בשלל התנהגויות נסיגה-פעולות שעובדים בארגון נוקטים על מנת להימנע מעשיית עבודתם בפועל, דבר שמוביל להתדרדרות בתפוקת הארגון וביעילותו.
התנהגויות הנסיגה מחולקות לחמישה סוגים: תחלופה (Turnover), היעדרות (Absenteeism), אי עמידה בזמנים (Lateness), אזרחות ארגונית (Organizational Citizenship), איכות עבודה (Work Quality).
זיהוי קונפליקט על ידי היעדרויות
היעדרויות הן מרכיב התנהגויות נסיגה בעל השפעה על תפקוד הפרט והשלכה על תפקוד הארגון בכלל.
ברם, קיימות סיבות נוספות להיעדרותו של עובד דוגמת לחץ, קונפליקטים אותם חווה או בעיות אישיות הגורמות לו להיעדר ממקום העבודה.
ארגונים מנסים ליצור פתרונות יצירתיים לתופעות ההיעדרות בשל העלויות הכלכליות הגבוהות שלה והעובדה שהיא מצביעה על ירידה תלולה במוטיבציה וכפועל יוצא על פריון העובד.
לדוגמה – ארגונים המקימים גני ילדים בקרבת מקום, אפשרות לעבודה מהבית כדי לאפשר לעובד להרגיש שהוא נמצא בבית ועם זאת עובד.
מה שנמצא מחקרית כמעלה יעילות, תפוקה ומחויבות לעבודה ולארגון וכן שביעות רצון בעבודה.
התמכרות לעבודה (וורקהוליזם) היא "שוני ייחודי אופייני המתייחס להטלה עצמית של מטלות, השתעבדות לעבודה רבה ואי היכולת להסדיר הרגלי עבודה, עד כדי הימנעות מרוב פעילויות החיים האחרות".
עבודה יכולה להשפיע על חיי הבית והמשפחה.
לעומת זאת, התמכרות לעבודה יכולה להשפיע באופן שלילי על מערכת היחסים בין בני זוג.
ההשפעה באה לידי ביטוי כאשר היא מונעת קיום של פעילויות פרטיות בשל מחסור בזמן, לרבות בילוי יחד עם בן הזוג אשר ידוע בצורך בו לקיום מערכת יחסים בריאה ושמחה.
כאשר תופעת הוורקהוליזם אכן מתקיימת בין בני הזוג, שני בני הזוג חשים במתח נפשי המוביל לחוסר פרגון ולמערכת יחסים פחות תומכת.
ישנה דעה רווחת שכאשר הפרט עובד שעות מרובות עד הגעה לנקודה שבה העבודה מתערבבת עם החיים הפרטיים, תקשורת המשפחתית חלשה יותר והתפקיד של כל בן משפחה לא מוגדר היטב.
בעידן החדש בו אנו חיים לא רק בן זוג אחד הוא הגורם המפרנס בבית, ולכן הדרישות של קיום חיי משפחה והרצון לפיתוח קריירה הם עצומים ומשפיעים לא מעט על הקן המשפחתי.
מספר תאוריות הועלו ונבחנו במחקר קונפליקט עבודה-משפחה.
רוב המחקרים התמקדו בשש תאוריות כדי להסביר את יחסי הגומלין בין תפקיד בעבודה לבין תפקיד המשפחה: זליגה, פיצויים, סגמנטציה (חלוקה), התאמה, אינטגרטיביות, ואת בריחת משאב.
תיאורית ההקרנה - הגלישה (Spillover)
תיאורית ההקרנה מתמקדת בהשפעה של שביעות רצון והשפעותיה בין תחום אחד לשני.
גלישה חיובית מתייחסת למצבים שבהם סיפוק אנרגיה, או לחלופין תחושה של הישג בתחום אחד גולשות ומוקרנות לתחום אחר.
בצורה סימטרית, ישנה גלישה שלילית, אשר בעיות בתחום אחד גולשות לתחום אחר.
לדוגמה, עלייה בשביעות רצון (חוסר שביעות רצון) בתחום העבודה מובילה לשביעות רצון מוגבר (חוסר שביעות רצון) בחיי המשפחה.
תיאורית הפיצויים היא דו-כיוונית הגורסת כי היחסים בין תחום העבודה לתחום שאינו תחום עבודה נם כאלו שהשקעה עודפת בתחום אחד יכולה לפצות על מה שחסר בתחום השני.
"תאוריית הפיצויים מציעה כי אנשים ישקיעו ביתר שאת בתחום אחד כדי לפצות על החוסר בתחום האחר.
תיאורית הסגמנטציה גורסת כי כל תחום פועל כיחידה עצמאית, באופן כזה שסיפוק יכול לנבוע מעבודה, משפחה או משניהן יחדיו.
לכן סגמנטציה היא האנטיתזה לתאוריית ההקרנה-גלישה (spillover) בכך שהיא מניחה שניתן לחלק לתאים דרישות תפקיד מתחרות.
תיאורית ההתאמה גורסת כי אף על פי שיכול להימצא קשר חיובי או שלילי בין עבודה למשפחה, היחס הוא מלאכותי היות שנגרם על ידי גורם שלישי (כגון אישיות).
התאוריה האינטגרטיבית מציעה כי תפקידי העבודה והמשפחה שלובים זה בזה כך שהם הופכים בלתי ניתנים להפרדה.
תיאורית בריחת משאבים גורסת כי קיים מתאם שלילי בין התחומים משפחה ועבודה.
ההנחה היא שישנה כמות סופית (ולכן מוגבלת) של משאבים אישיים (זמן, חשק, מאמץ, יכולת שכלית וכו') שניתן להקצות לתחום אחד וכדי להתרחב בתחום זה יש להשקיע בו יותר ולתעל לטובתו משאבים שהוקצו לתחום אחר.
השפעת מגדר על קונפליקט עבודה-משפחה
מחקרים שנעשו על קונפליקט עבודה-משפחה התמקדו בנשים, מתוך הנחה כי נשים חוות קונפליקט בעצימות גבוהה יותר,