tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפוצה הגאוגרפית שלו משתרעת החל מהיערות ההרריים בהרי החיץ הגדול, דרך חגורת בריגלו המורכבת ממרעה המיוער בדלילות בקזוארינה, אקליפטוס ושיטה ייחודית, וכלה בשוליים של שפלת עשב מיטשל.
בית הגידול של המין מורכב מיערות גשם טרופיים סבוכים, סוואנות טרופיות מיוערות, ופסיפס של סבכי גפניים, שיטה, כיסי סבך ומישורי עשב.
הוא נמצא במיוחד ברצועת המנשק בין היער לסוואנה המאפשרת לו לשהות במסתור הקרוב לאזורי ההאכלה.
הוולבי שחור-הפס הוא יונק חברותי הפעיל בזוגות עד עדרים של 20 פרטים.
הוולבים מתקבצים בעיקר בשטחי המרעה המיוערים בדלילות, ואינם מתרחקים זה מזה יותר מ-30 מטר כדי לאפשר תקשורת ביניהם במקרה של סכנה.
אחת הסיבות לכך שהם מכונסים יותר ממיני וולבי אחרים, היא בית הגידול הסבוך יחסית שבו הם חיים, המקשה על העברת צלילים למרחקים ארוכים.
מבנה הקבוצות גמיש, כאשר הגודל וההרכב משתנים בתדירות; כל וולבי עשוי להחליף קבוצה אחת לכמה זמן.
מין זה הוא יונק פעיל לילה, ואת שעות היום מבלה במנוחה בסבך הצפוף והמוגן.
הוא יוצא ממקום מסתורו לעבר שטחי המרעה הפתוחים למחצה עם דמדומי ערב, ומבלה שם את הלילה עד הזריחה.
המפגשים בשטחי המרעה מנוצלים על ידי הגורים למשחק, ועל ידי הזכרים הבוגרים לקביעת דומיננטיות.
התזונה העיקרית של וולבי שחור-פס מורכבת מצמחים חד-פסיגיים, אם כי הוא עשוי לגוון גם בעלים ובעשבי תיבול.
הוולבי מסוגל לשנות את הרגלי האכילה שלו בהתאם לזמינות, ולהתבסס יותר על שיחים בחורף השחון כאשר העשב פחות זמין.
הוולבי תופס תפקיד אקולוגי חשוב בהפצת הזרעים, שכן יש להם סיכוי גבוה יותר לנבוט כאשר הם יוצאים עם צואתו המזינה.
הטורף העיקרי של הוולבי שחור-הפס הוא הדינגו; מלבדו, הוולבי ניצוד גם על ידי החוואים האוסטרלים הרואים בו כמזיק יבולים אף על פי שמחקר מצא שדילול המרעה נגרם מבקר הבית.
וולבי שחור-פס הוא ככל הנראה יונק פוליגמי.
הזכרים מתחרים על גישה לנקבות באמצעות דחיפות, בעיטות ושריטות, ועלולים לפצוע זה את זה.
המדרג החברתי נקבע באמצעות גודלו וכוחו של הזכר, כאשר הזכר הדומיננטי יהיה הראשון שיוכל להזדווג עם הנקבות.
בשבי הרבייה מתרחשת בעיקר במרץ, ספטמבר ואוקטובר, אך לא ידוע האם בטבע יש עונת רבייה קבועה.
הנקבה ממליטה ולד יחיד זעיר ששוקל פחות מגרם לאחר תקופת היריון קצרה של 33–35 יום.
בדומה לשאר הכיסאים, הוולבים הם חסרי שליה, ולכן אינם מסוגלים לספק ביעילות חומרים מזינים וחמצן לעובר ברחם.
על כן, הנקבה ממליטה את העובר בטרם עת, והוא זוחל בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס שם הוא יונק ומשלים את התפתחותו.
הוולד יונק ללא הפסקה ואינו מרפה מהפטמה עד גיל 70 יום, ומוציא לראשונה את ראשו מהכיס בגיל 150 יום.
הוא יוצא לגיחות קצרות מן הכיס בגיל 190 יום והלאה.
בשל משך ההיריון הקצר והצורך בכיס ריק על מנת לגדל בהצלחה את הצאצא, הוולבית מסוגלת להקפיא את התפתחות העובר ברחם עד שהגור הקיים יעזוב את הכיס.
יתרון נוסף בכך, הוא שהוולבית יכולה לייצר צאצא חדש במהירות במקרה שהגור הקיים מת או נאבד.
בגיל 7 חודשים הגור יוצא מהכיס לפרקי זמן ממושכים, ומתחיל ללעוס דשא.
הוא נגמל לחלוטין בגיל 10–12 חודשים ואז הופך לעצמאי תוך זמן קצר.
הזכרים מגיעים לבגרות בגיל 20 חודשים והנקבות בגיל 14 חודשים.
תוחלת החיים הממוצעת של וולבי שחור-פס היא כ-10 שנים בטבע.
וולבי שחור-פס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו במספר אזורים מוגנים, ובנוסף, אין זה סביר שמצבו ישתנה בעתיד הקרוב.
עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה.
אין איומים משמעותיים על הוולבי.
אף על פי ששטחים גדולים מבית הגידול ההיסטורי של המין נהרסו או אבדו לטובת שטחים חקלאיים, בכל זאת המין עדיין נפוץ ואף נחשב למזיק ליבולים באזורים מסוימים.
ציד לא חוקי על ידי חוואים מתרחש בהיקף נמוך.
וולבי פרמה (שם מדעי: Macropus parma) הוא מין וולבי קטן בסוג קנגורו שאנדמי לחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה.
הוא התגלה בשנת 1840 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד, ותואר מדעית 6 שנים מאוחר יותר על ידי ג'ורג' רוברט ווטרהאוס (George Robert Waterhouse).
וולבי פרמה הוא המין הקטן ביותר בסוגו, ודומה מבחינה חיצונית לסוג פדמלון.
הוא נחשב למין נכחד במשך מספר עשורים, עד ששרידי אוכלוסיות קטנות שלו התגלו מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20.
וולבי פרמה הוא המין הקטן ביותר בסוג קנגורו, וגודלו כעשירית או פחות מגודל הקנגורו האדום; מבחינה חיצונית, הוא מזכיר במבנה גופו הגוצי, הקומפקטי והעגלגל את בני הסוג פדמלון החופפים איתו בטווח התפוצה.
ראשו של הוולבי גדול יחסית לגופו ובעל מראה חרוטי עם חרטום קצר במיוחד.
אוזניו עגלגלות ורחבות, אך קצרות יחסית למינים אחרים בסוגו.
זנבו העבה דליל בשיער ובאורך בינוני.
עיניו גדולות ושחורות ואפו קטן ועגלגל.
גפיו הקדמיות קטנות ודקות, ואילו גפיו האחוריות חזקות, ארוכות ומפותחות.
אורך ראשו וגופו של וולבי פרמה: 53-45 סנטימטרים, אורך זנבו: 55-40 סנטימטרים, ומשקלו 5.9-3.2 קילוגרם בלבד.
הפרווה של וולבי פרמה צפופה, שעירה וזיפית.
צבע הפרווה הוא חום-סיינה בהיר או חום-אפרפר, כאשר הגב, הכתפיים ופלג הגוף האחורי נוטים לחום-קפה עמוק או ערמוני.
המותניים, הירכיים והצוואר בצבע חום-אדמוני או חום-צהבהב, ואילו הגרון, החזה, הבטן והמפשעה בצבע אפרפר או לבן בוהק.
פרטים מסוימים עשויים להיות אדמוניים או אפרוריים מהרגיל.
מהעורף ועד הכתפיים ישנו פס שחרחר דק הנמוג באמצע הגב לתוך מקטע שיער חום-שחרחר.
כפות הידיים והרגליים בצבע חום-שוקולד כהה.
ראשו של וולבי פרמה בצבע אפרורי דהוי או כהה משאר הגוף, כאשר המצח חום-אדמוני עם פס שחרחר, ומהעיניים ועד לחוטם יש פסים כהים דהויים שכמעט ואינם נראים.
השפתיים והסנטר הלבנים בולטים היטב על רקע הפנים האפרוריות, ולעיתים יש גם פסים לבנים דהויים מהעיניים עד לשפתיים.
האוזניים אדמוניות בצידן החיצוני, וקירחות וורודות בצידן הפנימי עם קצוות כהות.
הזנב בצבע אפרפר או שחרחר בצידו העליון, ולבנבן-חום בצידו התחתון.
וולבי פרמה אנדמי למזרח אוסטרליה, בה הוא מצוי בעיקר בחוף המזרחי של ניו סאות' ויילס עם גלישה קטנה לקווינסלנד.
קצה הטווח הצפוני נמצא בגולד קוסט והקצה הדרומי בסידני; בעבר הטווח נמשך דרומה עד לאזור אילולארה.
התפוצה הגאוגרפית היא בקצה הרי החיץ הגדול, מרכס גיברלטר ועד הרי וואטאגאן.
וולבי פרמה הובא על ידי המתיישבים האירופאים לאי קאוואו במפרץ חוראקי באי הצפוני של ניו זילנד, וכיום יש באי אוכלוסייה משגשגת שלו.
כבר בעת גילוי המין הוא היה נדיר למדי, וכמעט ולא נצפה על ידי המתיישבים האירופאים.
מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20 הסברה הרווחת הייתה שהוא נכחד מן העולם כתוצאה מציד.
ב-1965, במהלך ציד של אוכלוסיית וולבי טמר באי קאוואו בניו זילנד שהפכה למטרד באי, התגלה שבאי נמצא גם וולבי פרמה הנדיר.
פרטים שלו נתפסו ונשלחו לאוסטרליה לצורך גידול בשבי ושחרור לטבע בעתיד.
ב-1967, התגלו שרידי אוכלוסיות וולבי פרמה על מורדות היערות המזרחיים בניו סאות' ויילס ליד העיר גריסבון, ובהמשך התגלו שרידי אוכלוסיות נוספים לאורך הטווח ההיסטורי שלו.
ייתכן גם שנצפה לפרקים עוד קודם לכן אך הוחלף בטעות עם פדמלון אדום-צוואר או פדמלון אדום-רגל בשל הדמיון הרב ביניהם.
כיום וולבי פרמה נפוץ יותר מבעבר, ומגמת האוכלוסייה נעה בין ירידה לגדילה איטית.
בית הגידול של וולבי פרמה דומה לזה של הפדמלונים, ומורכב מיערות לחים וצפופים, אך כאלו שיש בהם כיסי סבך ושטחי עשב פתוחים קטנים.
הוא נמצא גם ביערות אקליפטוס יבשים ודלילים ויערות גשם טרופיים, ובעבר היה מצוי גם ביערות החוף.
סביבת המחיה שלו נמצא מגובה פני הים עד לגובה 1,000 מטר בשולי הרי החיץ הגדול.
וולבי פרמה הוא יונק יחידאי הפעיל מרבית הזמן בגפו; הדבר נובע בין השאר מהנדירות שלו ומהפיזור הנרחב למדי של האוכלוסייה.
אין ארגון חברתי, אך מספר וולבים עשויים להיפגש לעיתים קרובות בשטחי האכלה וליצור קבוצות רעייה קטנות.
במקרים כאלה, וולבי פרמה מתייחסים זה לזה בסובלנות רבה ללא הפגנת תוקפנות.
עם זאת, במקומות החפיפה בין השטחים הביתיים, עשויים להיות גילויי תוקפנות קצרים.
וולבי זה הוא יונק פעיל לילה בעיקרו, ומבלה את מרבית שעות היום בשינה בסבך.
הוא מתעורר בשעות הדמדומים ונע לעבר שטחי האכלה בשבילים קבועים בצמחייה שנוצרו על ידי רגליו, ומבלה שם את מרבית הלילה עד הזריחה.
הוא עשוי לצאת לגיחות קצרות גם במהלך היום.
הוולבים מתקשרים זה עם זה באמצעות ריח, סימנים חזותיים וקולות.
וולבי פרמה הוא יונק צמחוני הניזון בעיקר מעשבים ירוקים קצרים ומעשבי תיבול, וחלקים של צמחים עשבוניים.
הוא עשוי גם ללעוס קליפות של עצים דקים.
הטורפים העיקריים של וולבי פרמה בוגר הם הדינגו והשועל האדום, והגורים עשויים להיטרף על ידי נחשים גדולים ודורסי לילה.
הפרווה הכהה והמחוספסת של המין, מסייעת לו להתמזג עם הצמחייה שסביבו ובכך להקשות על איתורו.
וולבי פרמה הוא יונק פוליגמי.
במהלך טקס החיזור הזכר מניח את ראשה של הנקבה על חזהו באמצעות כפות ידיו, ומשמיע קולות קרקור.
נקבה שאינה מעוניינת להתרבות משמיעה שריקות אזהרה.
עונת הרבייה היא בין מרץ ליולי, ולאחר תקופת היריון של 35 יום נולד גור יחיד.
הגור שוהה בכיס של אימו במשך 30 שבועות בטרם יעזוב אותו לצמיתות, והוא ממשיך לינוק מהאם במשך 10 חודשים לאחר עזיבת הכיס.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 16 חודשים, והזכרים בגיל 20–24 חודשים.
לפני הלידה הנקבה מנקה את הכיס שלה ביסודיות באמצעות ליקוק.
במהלך הלידה, הוולבית יושבת על זנבה וממתינה שהוולד הזעיר יטפס בכוחות עצמו לכיס.
הנקבה מסוגלת להקפיא את התפתחות העובר, עד שהגור הקיים יעזוב את הכיס, ולאחר מכן היא מייצרת שני סוגי חלב המתאימים לצורכי הצאצאים (וולד הזעיר והגור המתבגר).
הזכר אינו נוטל כל חלק בגידול הצאצאים.
תוחלת החיים של וולבי פרמה בטבע היא 6–8 שנים, ובשבי 11–15 שנים.
וולבי פרמה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שעל פי ההערכה אוכלוסייתו מונה פחות מ-10,000 בוגרים, ויש אינדיקציה לירידה מסוימת במספרים.
עם זאת, אין מדובר בירידה דרסטית מספיק על מנת לסווג את הוולבי כמין פגיע (VU).
הירידה במספריו נגרמת בעיקר מטריפה על ידי השועל האדום, וכן עקב שינויי האקלים המובילים לפריצת שריפות בר גדולות בבית גידולו אשר גורמות לדילול היער והסבך ומקשות עליו למצוא מחסה מפני טורפיו.
ניסיונות לשחרר את וולבי פרמה באזורים נוספים בטווח התפוצה ההיסטורי שלו טרם צלחו, כתוצאה מטריפת השועלים.
וולבי פרמה מצוי במספר אזורים מוגנים.
תוכניות השימור ליצוב המין כוללות סקירה מפורטת של האוכלוסיות, ופעולות לצמצום אוכלוסיית השועלים באמצעות פתיונות וציד.
וולברין הוא משחק וידאו מסוג הרפתקאות-פעולה מסוגת גיבורי-על שנמצא בפיתוח על ידי חברת "Insomniac Games" ועתיד להיות מופץ על ידי חברת "Sony Interactive Entertainment".
המשחק מבוסס על דמותו של אנטי-הגיבור וולברין מבית מארוול קומיקס, ועלילתו שואבת השראה מדמותו, כפי שהוצגה בחוברות הקומיקס השונות לאורך השנים ובעיבודים שונים במדיות אחרות.
משחק זה הוא משחק המשך עצמאי בסדרת "ספיידרמן".
במהלך פיתוחו של "ספיידרמן" (2018) עבור פלייסטיישן 4, דנו "Insomniac Games", "Sony Interactive Entertainment" ו-"Marvel Games" בפיתוח משחקים נוספים שבמרכזם יעמדו דמויות נוספות מבית מארוול קומיקס מעבר לדמותו של ספיידרמן, והועלה הרעיון לעבד את דמותו של וולברין עבור משחק וידאו עתידי.
פיתוחו של המשחק הוכרז רשמית בספטמבר 2021, לצד מעורבותם של הבמאי הקריאייטיב בריאן הורטון ובמאי העלילה קמרון כריסטיאן, ששיתפו פעולה בעבר בפיתוח המשחק "ספיידרמן: מיילס מוראלס" (2020).
המשחק נכתב על ידי תסריטאית "מיילס מוראלס", מרי קני, ותסריטאי "ספיידרמן 2" (2023), וולט ויליאמס וניק פולקמן.
במהלך התקפת תוכנת כופר ממוקדת על "Insomniac Games" שאירעה בדצמבר 2023, הודלפו משחקיות וקטעי עלילה פוטנציאליים מתוך המשחק לציבור לזמן קצר.
המשחק עתיד לצאת לשוק אקסקלוסיבית עבור פלייסטיישן 5 בשלהי שנת 2026.
עלילת המשחק עוקבת אחר קורותיו של ג'יימס "לוגן" האולט / וולברין, מוטאנט בן מאות שנים בעל טפרים נשלפים, אינסטינקטים חייתיים מוגברים ויכולות ריפוי מואצות, אשר הושתל בשלדו סגסוגת אדמנטיום בלתי-ניתנת להריסה בעקבות ניסויים אינטנסיביים.
נוסף לכך, עלילת המשחק עתידה לכלול דמויות שונות הקשורות לעברו של וולברין ולמיתוס "האקס-מן" בקומיקס ובעיבודים שונים שנעשו לה.
בין היתר אושר כי במשחק יופיעו דמויותיהם של מיסטיק ואומגה רד.
במהלך פיתוחו של המשחק "ספיידרמן", עסקו החברות "Marvel Games", "Insomniac Games", ו-"Sony Interactive Entertainment" בדיונים אודות פיתוח משחקים עתידיים פוטנציאליים על בסיס דמויות מבית מארוול קומיקס; בין ההצעות שעלו שוב ושוב, עלתה ההצעה לפתח משחק שיעסוק בדמותו של וולברין.
צוות הפיתוח נמשך לדמותו של וולברין בעקבות המצפון המוסרי הדומה שהוא חולק עם ספיידרמן, והעובדה ש"שני הגיבורים מרגישים שעליהם להגן על אנשים שפחות מסוגלים לעשות זאת בעצמם".
בסופו של דבר, בחרה "Insomniac Games" להציע את הרעיון הזה בפני "Marvel" ו-"SIE" בתור המשחק הבא שלהם בעקבות שיתוף הפעולה המוצלח שלהם עם שני הצדדים בפיתוח משחקי "ספיידרמן".
פיתוחו של המשחק הוכרז לראשונה על ידי חברת "Insomniac Games", לצד ההכרזה על "ספיידרמן 2", במהלך אירוע "PlayStation Showcase" שהתקיים ב-9 בספטמבר 2021. זמן קצר לאחר מכן, אישר צוות הפיתוח המפתחים כי עלילת המשחק תהיה עצמאית, אך תחלוק את המשכיותה עם משחקי סדרת "ספיידמן".
עוד נמסר כי על פיתוח המשחק יופקדו בריאן הורטון וקמרון כריסטיאן, שישובו לביים קריאייטיבית ועלילתית (בהתאמה) את המשחק לאחר שעשו זאת עבור "ספיידרמן: מיילס מוראלס" (2020), והורטון אף תיאר את עבודתו על המשחק כ"בעל קנה-מידה ענקי וטון בוגר" בהשוואה לעבודתו על "מיילס מוראלס".
על כתיבת העלילה הופקדה התסריטאית מרי קני, לצד תסריטאי המשחק "Spec Ops: The Line", וולט ויליאמס.
באפריל 2022, אושר רשמית כי שלב צילומי לכידת התנועה החל לאחר שהאנימטור הראשי, מייק יוש, צייץ בחשבונו האישי בטוויטר תמונה של בימת קול המיועדת ללכידת תנועה.
ביוני 2023, חשף ניק פולקמן, תסריטאי-שותף של המשחק "Ratchet & Clank: Rift Apart" (2021), בחשבונו האישי בטוויטר את מעורבותו בכתיבת העלילה למשחק במקביל לכתיבת עלילת "ספיידרמן 2".
באוקטובר 2023, אישר מחדש במאי הקריאייטיב של "ספיידרמן 2", בריאן אינטיהר, את המשכיותה המשותפת של המשחק לסדרת משחקי "ספיידרמן".
בדצמבר 2023, היוותה "Insomniac Games" מטרה למתקפת תוכנת כופר שפגעה במסמכי פיתוח שונים ובמידע אישי של העובדים.
בין החומרים שאליהם הושגה גישה והודלפו לאינטרנט נמצאו תמונות מבט-ראשון על המשחק ואמנות קונספט של דמויות נוספות מתוכו.
מבצעת הפריצה, קבוצת ההאקרים "Rhysida", איימה לפרסם את כל התמונות והמשאבים שהושגו לאחר שבוע ממועד הפריצה, ובנוסף ערכה מכירה פומבית עבור הנתונים עם מחיר התחלתי של 50 ביטקוין, השווים בערכם ל-2 מיליון דולר.
"Sony Interactive Entertainment" פרסמה הצהרה ל-"Video Games Chronicle" המציינת את כוונתה לחקור את הדיווחים סביב הפריצה, אך לא צפתה שהתקרית תשפיע על חטיבות אחרות של SIE או "Sony Corporation" בכללותה.
עם סיום הדדליין, מידע על החברה כולל נתוני עובדים, מודלים שונים ודוחו"ת הפקה עבור משחקים שונים שהיו בשלבי פיתוח שונים פורסמו באינטרנט בהוראתה של "Rhysida".
חומרים אלו כללו פרטים הקשורים למשחק, כמו קטעי משחקיות, בדיקות אנימציה ומודלים, קונספט ארט, פרטי עלילה ודמות סופיים, כמו גם מידע רגיש הנוגע לצוות הבית וצוותי הקבלנות המעורבים בפיתוח המשחק, כולל חשיפה לא מכוונת של צוות המדבבים של המשחק.
בשעות שלאחר ההדלפה, קובצי מידע ראשוניים של המשחק הניתנים לשיחוק הופצו באופן דומה באינטרנט והפכו לנגישים על ידי מערכות מידע.
"Sony Interactive Entertainment" הגיבה בהוצאת הודעות על תביעה מטעם חוק זכויות היוצרים של המילניום הדיגיטלי באמצעות ספקי שירותי אינטרנט, כלפי כל אדם שניסה להוריד ולשחק באמצעות הקבצים.
"Insomniac Games" פרסמה הצהרה שהתייחסה לפריצה שלושה ימים לאחר מכן, בה הצהירה כי האירועים שהתרחשו גבו מחיר רגשי "מעיק ביותר" מצוותי הפיתוח המעורבים בפרויקטים העתידיים שלהם, אך פריצת הנתונים לא תשפיע על תוכניותיהם, כולל פיתוח המשחק.
בהצהרה זו, הודתה החברה בנוסף לקהילת תעשיית משחקי הווידאו על "החמלה והתמיכה הבלתי-מעורערת" שהובעו כלפי המשחק וצוות הפיתוח, ואישרו שהם ישתפו פרטים נוספים כשהעיתוי יהיה מתאים.
אירועי המתקפה והשלכותיה הלא-מוצדקות על צוות הפיתוח זכו לאהדה רחבה בכל תעשיית משחקי הווידאו.
במהלך אירוע "State of Play" שהתקיים בספטמבר 2025, נמסר כי המשחק עתיד לצאת לשוק אקסקלוסיבית עבור פלייסטיישן 5 בשלהי שנת 2026.
התקפת תוכנת הכופר על "Insomniac Games" בדצמבר 2023 חשפה רשימה של משחקי וידאו נוספים על בסיס מארוול קומיקס הנמצאים בשלבי פיתוח שונים, ואת העובדה כי המשחק מיועד לשמש כמשחק ראשון בטרילוגיה מתוכננת שתעמיד במרכזה את צוות האקס-מן.
במהלך קידום המשחק "ספיידרמן 2" באוקטובר 2023, נשאל במאי הקריאייטיב בריאן אינטיהר בפודקאסט של IGN בנוגע לפוטנציאל למשחק עתידי שישלב בין דמויותיהם של ספיידרמן לוולברין של, במיוחד בהתייחס להכללתה של חליפה דמויות-וולברין עבור מיילס מוראלס / ספיידרמן במשחק הקודם.
אינטיהר הצהיר שהוא מעדיף שצוות הפיתוח של "וולברין" יישאר מחויב לגרום למשחק לעמוד בפני עצמו, אך לא שלל את האפשרות לשלב את הדמויות בקרוסאובר עתידי.
וולבס היה מועדון כדורסל ליטאי מעיר הבירה וילנה, ששיחק בליגת העל הליטאית (LKL) וביורוקאפ.
המועדון נוסד ב-2 ביוני 2022, כשהשם וולבס (זאבים) מתייחס לזאב הברזל המיתולוגי ולאגדה על ייסוד העיר וילנה (בה גדימינאס, הדוכס הגדול של ליטא, חלם על זאב ברזל ענק מיילל בחוזקה על גבעה, ובמקום בו חלם הקים את העיר).
הקבוצה קנתה את רישיון ה-LKL דזוקיה בעונת 2022/23, שהייתה עונת הבכורה.
עם זאת, בעלי המועדון, Basketball Holding Company (חברת החזקות כדורסל), מכחישים כל קשר עם השוק הרוסי וטוענים כי המטרות המרכזיות נותרו וילנה והתחזקות הכדורסל הליטאי, משיכת שחקנים חזקים והגברת התחרות בין מועדוני הכדורסל החזקים בליטא.
ב-5 ביולי מונה רימאס קורטינאיטיס למאמן הקבוצה הראשון.
למחרת הפך אדאס יושקביצ'יוס לשחקן הראשון שהוחתם בהיסטוריה של המועדון.
במהלך העונה הסדירה השיגה הקבוצה השיגה מספר ניצחונות חשובים: 80–75 על קבוצת היורוליג ז'לגיריס קובנה, 88–76 מול קבוצת ליגת האלופות ריטאס וילנה ו-70–65 ו-96–92 על קבוצת היורוקאפ לייטקבליס.
ב-28 במרץ 2023 פוטר המאמן קורטינאיטיס ובמקומו מונה קשטוטיס קמזורה.
תחת שרביטו של קמזורה הפסידה הקבוצה 66–70 בגמר הליגה הצפון אירופית לסטאל אוסטרוב ויילקופולסקי ו-0–2 ליובאנה ברבע גמר פלייאוף ה-LKL לאחר שסיימה במקום השלישי העונה הסדירה.
עקב שיפוץ באוויה סולושנז גרופ ארנה שיחקה הקבוצה את משחקיה בעונה זו באליטוס ארנה.
ב-24 במאי 2023 חידש ג'פרי טיילור את חוזהו במועדון עד 2025 עם אופציה לשנה נוספת.
ב-29 ביוני הוכרז שהקבוצה תתמודד בעונת ביורוקאפ.
ב-11 ביוני 2025 הודיע המועדון כי לא ישלח את המסמכים להרשמה ליורוקאפ, ולמחרת הודיע לליגה הליטאית שישעה את פעילות המועדון.
עונהרמהליגהמק'פלייאוףתחרויות אזוריותמק'גביעתחרויות אירופיות2022/231LKL3רבע גמרENBL2רבע גמריורופקאפחצי גמר מוקדמות2023/241LKL4חצי גמררבע גמריורוקאפשלב הבתים2024/251LKL5רבע גמרמקום רביעייורוקאפשמינית גמר
ווֹלגוֹגרָד , שעד שנת 1925 נקראה צָאריצין (Цари́цын) ובשנים 1925–1961 נקראה סטָלינגרד (Сталингра́д), היא עיר מרכזית ברוסיה השוכנת על גדות נהר הוולגה ומשמשת כמרכז תעשייתי גדול.
העיר משמשת גם כבירה המחוזית והעיר הגדולה של מחוז וולגוגרד.
וולגוגרד שוכנת על גדותיו המערביות של נהר הוולגה, ומכאן שמה.
אורכה של העיר מצפון לדרום הוא 80 קילומטר.
בעיר זו ובסביבתה התחולל קרב סטלינגרד, שהיה אחד הקרבות העקובים מדם והמכריעים במלחמת העולם השנייה.
העיר היא מרכז תעשייתי ותחבורתי חשוב.
בתחילת שנת 2010 הורחב שטחה במקצת, וכתוצאה מכך מונה מאז אוכלוסיית העיר מעל מיליון תושבים.
בעיר חמש אוניברסיטאות ומוסדות נוספים להשכלה גבוהה.
האזור עבר לשליטת נסיכות מוסקבה בשנת 1556 עם כיבוש של חאנות אסטרחן.
העיר נוסדה ב-2 ביולי 1589, אם כי קיים תיעוד כבר משנת 1579 אודות פלוגה בת 50 חיילים ששמרה על הדרכים בעונות הקיץ.
עד 1925 נקראה העיר צאריצין , ועד 1961 נקראה סטָלינגרד , על שמו של יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות.
בשנת 1670 נכבשה העיר על ידי מורדים קוזאקים בהנהגתו של סטפן ראזין, ופעם נוספת (שנת 1774) בהנהגתו של ימליאן פוגצ'וב.
מיקומה האסטרטגי בדרום רוסיה על נהר הוולגה הפך אותה לעיר נמל חשובה במהלך המאה ה-19. בשנת 1862 חוברה העיר למסילת רכבת, אמצעי התחבורה מודרני באותם ימים, מה שסייע לפריחתה.
בסוף המאה ה-19 חיו בעיר כ-85 אלף בני אדם.
בשנת 1872 נבנה התיאטרון הראשון בעיר, ובשנת 1907 הקולנוע הראשון.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה צאריצין תחת שליטה של הסובייטים החל מנובמבר 1917. בשנת 1918 כותרה העיר על ידי כוחות הצבא הלבן בהנהגתו של הטמאן פיוטר קרסנוב.
שלוש התקפות שלהם נהדפו על ידי הצבא האדום.
בשנת 1919 העיר נכבשה על ידי הצבא הלבן בהנהגתו של אנטון דניקין שהחזיקו בה עד שנת 1920. בשנת 1925 הוחלף שמה לסטלינגרד על שמו של יוסיף סטלין.
בתקופת שלטונו של סטלין בברית המועצות הפכה העיר לעיר תעשייה ותחבורה גדולה וחשובה.
בשנת 1930 החל לייצר את תוצרתו מפעל הטרקטורים שהיה בין פרויקטי הדגל של תוכנית החומש הראשונה ותרם רבות לפיתוח העיר.
העיר הותקפה בעוצמה על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מתקפה ששיאה הגיע בשנת 1942, כאשר הנאצים נכנסו אל תוך העיר, השתלטו כמעט על כולה חרף התנגדות סובייטית עיקשת ושם, לאחר שכותרו מבחוץ ועברו קרבות קשים, הובסו באחד הקרבות החשובים והעקובים מדם במלחמה, קרב סטלינגרד.
לאחר מפלתם של הגרמנים בקרב, סטלינגרד הפכה לעיר גיבורה.
בשנת 1967 נבנה פסל אמא מולדת על גבעת מאמייב, האתר החשוב והעקוב מדם במלחמה.
הפסל, המנציח את הקרב הקשה, מתנשא לגובה 52 מטרים ובזמנו היה הפסל הגבוה בעולם.
כחלק מהצעדים לדה-סטליניזציה ולצמצום פולחן האישיות של סטלין, החליטה ממשלת חרושצ'וב על שינוי השם ל"וולגוגרד" ("עיר הוולגה") ב-1961. מאז סופג הצעד ביקורת ובתקופת קונסטנטין צ'רניינקו ובשנות שלטונו של פוטין הוצע להשיב לעיר את שמה הסטליניסטי, זכר לקרב העקוב מדם.
עם זאת, חרף תמיכה עממית, שינוי השם אינו זוכה לתמיכה רחבה בקרב הממשל הרוסי.
במאי 2007, בבחירות לראשות העיר ניצח המועמד הקומוניסטי רומן גרבניקוב, שהפך לראש העיר הצעיר ביותר ברוסיה (בן 32 בהיבחרו).
בנוסף, כ-50,000 איש חתמו על כתב עתירה לנשיא רוסיה, בבקשה לשנות את שם העיר באופן קבוע ל"סטלינגרד".
כאחת הערים הגדולות ביותר בדרום רוסיה, סמוך לחבלי צ'צ'ניה ודאגסטן, העיר מהווה יעד לארגוני טרור מוסלמים מצ'צ'ניה ואינגושטיה.
כך למשל, ב-24 באוגוסט 2004 מטוס מדגם טופולב Tu-134 של טיסה 1353 של וולגה-אוויה אקספרס יצא ממוסקבה לוולגוגרד אך התפוצץ באוויר והתרסק כתוצאה מהתפוצצות מחבלת מתאבדת.
34 נוסעים ותשעה אנשי צוות נהרגו.
באותו היום טיסה של חברת סיביר איירליינס שיצא לסוצ'י התפוצצה וכל 46 האנשים שהיו במטוס נהרגו.
ב-21 באוקטובר 2013, קציני ביון רוסיים דיווחו כי מחבלת מתאבדת התאבדה באוטובוס נוסעים בעיר תוך שהיא הורגת 5 אנשים ופוצעת עוד 17 אחרים.
יום למחרת דווח על זיהויה של המחבלת כ"אלמנה השחורה", ניידה אסייאלובה, מדאגסטן.
ב-29 בדצמבר התאבדה מחבלת מתאבדת בתחנת הרכבת וולגוגרד 1, סמוך לעמדת הבידוק הביטחוני, והרגה 16 אזרחים.
יום לאחר מכן, התפוצץ מחבל מתאבד בטרוליבוס בעיר, מותיר מאחוריו הרס ו-15 אזרחים הרוגים.
וולגוגרד המודרנית נשארה עיר תעשייה חשובה.
בעיר ישנם מפעלים רבים לזיקוק נפט, ספנות, תעשיית פלדה, יצור אלומיניום, מפעלים ליצור כלי רכב ועוד.
מעט צפונית לעיר שוכנת תחנת כוח הידרואלקטרית וולגה שהיא הגדולה באירופה לייצור חשמל ממים.
וולגוגרד היא צומת דרכים חשוב לרכבות.
העיר מחוברת דרך מסילת ברזל למוסקבה, סראטוב, אסטרחן, הקווקז, סיביר, אוקראינה ושאר אירופה.
תעלת הוולגה-דון מוסיפה לחשיבותה של העיר מבחינת ספנות.
התעלה מחברת את שני הנהרות הגדולים: הוולגה והדון.
בתעלה יכולות לעבור ספינות עם מטען של עד 5,000 טונות.
כביש 40 האירופאי, הכביש הארוך באירופה שמתחיל בקאלה, צרפת ומסתיים בעיר רידר (עיר), קזחסטן עובר דרך וולגוגרד.
גם כביש R22 המחבר את מוסקבה לים הכספי עובר בעיר.
נמל התעופה הבין-לאומי וולגוגרד משרת את כל תושבי האזור ומציע טיסות לרוב הערים הגדולות של רוסיה ומספר ערים באירופה.
בין הקבוצות המשחקות בעיר ניתן למנות את אולימפיה וולגוגרד ורוטור וולגוגרד המשחקות בליגה הרוסית השנייה בכדורגל ואת דינמו וולגוגרד, קבוצת נשים בכדוריד.
וולגוגרד אירחה משחקים במסגרת מונדיאל 2018, ולצורך כך נבנה בעיר אצטדיון וולגוגרד ארנה.
קבוצה ליגה ספורט אולימפיה וולגוגרד הליגה הרוסית השנייה כדורגל רוטור וולגוגרד הליגה הרוסית השנייה כדורגל דינמו וולגוגרד ליגה רוסית בכירה כדוריד נשים ספרטק וולגוגרד ליגה רוסית בכירה כדורמים
צאריצין הייתה מחוץ לתחום המושב, אבל התפתחה בה קהילה יהודית של בעלי מלאכה, משוחררי צבא ניקולאי וסוחרים סיטונאיים שעסקו בעיקר בסחר דגים, נפט וקרסין.
בתחילת המאה ה-21 שופץ בית כנסת ישן שנהרס במלחמת העולם השנייה.
לוולגוגרד ישנה ברית ערים תאומות עם ערים רבות באירופה אשר כמוה, גם הן הותקפו על ידי הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה ותושביה עמדו איתנים מול ההתקפות.
ערים כגון קובנטרי, אוסטרבה, לייז' ועוד.
הווּלְגָּטָה היא התרגום החשוב ביותר של כתבי הקודש הנוצריים, הביבליה, ללטינית.
היא כוללת את הברית הישנה לפי הקאנון הקתולי, כולל כתבים שנחשבים על ידי היהודים והפרוטסטנטים כנמנים עם הספרים החיצוניים.
רוב הטקסט שהוכלל לבסוף בוולגטה תורגם ללטינית או הוכן על ידי הירונימוס בסוף המאה הרביעית לספירה, בהתבסס על כתבי-יד עבריים, ארמיים ויווניים, וגם על התרגומים הלטיניים שכבר היו קיימים.
מעשי השליחים, איגרות הברית החדשה וחזון יוחנן לא תורגמו על ידי הירונימוס, וגרסאותיהם שנכללו לבסוף בוולגטה נערכו על ידי כותב או כותבים לא-ידועים.
במאה השישית, כשקאנון כתבי הקודש של הכנסייה התייצב, הועתקו כרכים שמנו את כולם, וכך הופיעה הוולגטה לראשונה בצורתה המוכרת, עם הברית החדשה.
את הכינוי "וולגטה" (versio vulgata), "הנפוצה", נתן לתרגום רוג'ר בייקון במאה ה-13. היא נחשבה לתרגום האיכותי ביותר ללטינית במשך ימי הביניים, וב-1546 הכריזה עליה הכנסייה הקתולית כתרגום הרשמי והמוסמך של הביבליה.
מאז 1979, המהדורה הכנסייתית המקובלת היא ה-Nova Vulgata ("הוולגטה החדשה").
התרגומים ללטינית של כתבי הקודש הנוצריים החלו להיערך כבר במאה ה-2 לספירה, אם לא קודם לכן.
הראשונים מבין התרגומים הללו חוברו בידי גולים יהודים שהגיעו מיהודה עם החורבן, ואף משקפים את ההלכה היהודית.
על פי רוב, תרגומים אלו נערכו על פי תרגום השבעים, היו חלקיים, ונכתבו בלטינית עתירה במילים השאולות מהעברית.
עם הזמן, מוקד העשייה עבר מידיים יהודיות לידיים נוצריות; הושם דגש על תרגום הברית החדשה; וכן קמו מרכזי תרגום מתחרים בספרד ובצפון אפריקה.
הכנסייה הייתה מודעת לאי יציבות הנוסח ולשפתן הירודה של הביבליות.
לבסוף, ב-382, מינה האפיפיור דמסוס הראשון את הכומר הירונימוס לתקן ולערוך את התרגומים הקיימים לבשורות הברית החדשה וכן לספר תהילים.
הירונימוס החל במלאכת התרגום בסביבות שנת 390 והשלימה בשנת 405. הוא שלט ביוונית, בעברית ובארמית, והסתמך בתרגומו על מקורות ונוסחים שונים.
את ספרי התנ"ך הוא תרגם באופן עצמאי מנוסח עברי שהיה קרוב אך לא זהה לנוסח המסורה.
ברוב המקומות, אם כי בהחלט לא בכולם, הוולגטה מעדיפה את המסורה על פני תרגום השבעים, ובמקרים נדירים יותר על פני עקילס ותאודוטיון.
כך, לדוגמה, מבין 68 מילים יחידאיות בספר בראשית, הוולגטה מציגה את גרסת תרגום השבעים רק בשלוש ואת זו של המסורה בכל היתר.
ב-32 מתוכן, המסורה נוגדת במובהק את השבעים.
הוולגטה נחשבת באקדמיה כראיה לכך שנוסח קדם-מסורה, שכבר היה יציב בעיקרו, היה הגרסה הנפוצה בארץ ישראל עוד במאה הרביעית.
את תרגומיו לתוספות לספר דניאל ולתוספות למגילת אסתר ביסס הירונימוס על תרגומים יווניים, ואת הספרים החיצוניים, טוביה ויהודית הוא תרגם מגרסאותיהם הארמיות.
נוסף לתרגום ספר תהלים על בסיס המקור העברי, העמיד הירונימוס תרגום נוסף שהתבסס על נוסח ההקספלה של השבעים.
תרגום זה מן היוונית, הוא שנכלל לבסוף ברוב מהדורות הוולגטה.
תרגום הספרים הראשונים שטיפל בהם, (נביאים ראשונים, שמואל ומלכים), נעשה על פי פשט הטקסט העברי, אולם הספרים האחרונים (יהושע, שופטים, רות ואסתר) תורגמו על ידיו בצורה יותר חופשית ואלגורית.
בוולגטה יש גם תעתיקים של מילים עבריות בכתב לטיני, שיכולות לסייע בהכרת אופן ההגייה של העברית בזמנו של הירונימוס.
לפי עדותו, הוא רשם את התעתיק מפיהם של יהודים תושבי בית לחם.
לא ברור אם ההבדלים בהגייה בין התעתיקים של הירונימוס ובין נוסח המסורה שבידינו מקורם בכך שהתעתיק שלו משקף הגייה עממית, או שיש בהם עדות לניב מקביל של העברית הקרוב ללשון חז"ל.
גרסת הירונימוס לבשורות התבססה על התרגומים הלטיניים הקיימים, עם תיקונים והתאמות על פי המקור היווני.
הוא הצהיר על שמרנותו בכל הנוגע לעיסוק בטקסט הברית החדשה בלטינית שכבר היה בידי הכנסייה, ותיקן את הבשורות המצויות רק במקומות שסבר שהיו שגויים בבירור.
המקור הלטיני שהשתמש בו, לדעת המבקרים, היה טקסט דומה לקודקס ורונסיס וקודקס קורביינסיס II , שניהם מטיפוס טקסט מערבי.
יש ספק רב לגבי המקור היווני שלו, שבו השתמש לשכתוב במקרה הצורך, אך השערה נפוצה היא שמדובר בטקסט הדומה לקודקס סינאיטיקוס.
הטקסט של מעשי השליחים, האיגרות וחזון יוחנן שהוכנס לבסוף לקודקסים הראשונים של הוולגטה, איננו מעשה ידיו של הירונימוס.
מציטוטים בכתביו עולה שהשתמש בימיו בגרסאות שונות בבירור מהללו.
ההשערה הרווחת במחקר היא שהתרגום או העריכה של ספרים אלו, נעשו בידי סופר שפעל ברומא בערך בזמנו של הירונימוס, בסוף המאה הרביעית.
ייתכן שמדובר ברופינוס הסורי, מלומד חשוב הנזכר בכתובים כידידו של המתרגם העיקרי, אך אין לכך ראיה.
האזכור הראשון לכרך יחיד בלטינית המכיל את כל ספרי הברית הישנה והחדשה, מצוי בכתבי קאסיודורוס מן המאה השישית.
התקבלותו של תרגום הירונימוס הייתה תהליך ארוך ורצוף מחלוקות, שהוא עצמו לא ראה את השלמתו בחייו.
למרות שזכה לשבחים מכמה עמיתים ומן האפיפיור, עלה נגדו הקצף בשל שימושו בטקסט עברי עבור תרגום הברית הישנה, תוך הטלת ספק בתרגום השבעים המסורתי ששימש את הכנסייה מאז ומתמיד.
במכתבו לאוגוסטינוס, הגן הירונימוס על החלטתו בנימוק שבחירתו משקפת את "האמת העברית" (hebraica veritas) של הכתובים, ביטוי ששימש במהלך ימי הביניים ככינוי נרדף לתרגומו בכלל.
הוא נזקק לעברית לא רק בשל אמונתו בעליונות הטקסט בשפה, אלא גם משום שתרגום השבעים לא היה מסורת טקסטואלית אחידה, ולא ניתן היה לתעדף גרסאות שונות שלו בלי שימוש במקור חיצוני.
הביקורת על הירונימוס לא הוגבלה לחוגי המלומדים.
ב-403, בעת שתרגומו לספר יונה הוקרא בכנסייה באואי, הקהל הבחין שהתרגום החדש החליף את "דלעת" (cucurbita) המסורתי ב"קיסוס" (hedera) כביאור למילה "קיקיון".
הראשונים להעניק מעמד לתרגום הירונימוס היו חוגי הפלגיאנים, שהוקעו כמינים.
לקראת המאה השביעית, גרגוריוס הגדול ואחרים ציטטו מתוכו באותה מידה שציטטו מן התרגומים הישנים.
רק במאה התשיעית, היקף האזכורים בכתובים מעיד שהוולגטה גברה, אם כי בשלב זה נוצרה ערבוביה רבה בינה לבין מתחריה, בשל אי-הקפדה מצד מעתיקים.
המודעות להיקף ההשחתות הניעה עוד את קאסיודורוס ליזום מהדורה מתוקנת, בהסתמך על מספר כתבי-יד.
תחת פטרונותו של קרל הגדול, ערך אב-המנזר אלקואין מהדורה מתוקנת מקיפה, תוך היעזרות גם בנוסח עברי של התנ"ך, והיא הושלמה ב-800. מהדורות נוספות מסוג זה נערכו במאות הבאות.
חלוקת ספרי התנ"ך והברית החדשה לפרקים המוכרת כיום, נעשתה על-פי תרגום הוולגטה בשנת 1205, בידי ההגמון האנגלי סטיבן לנגטון.
חלוקה זו עברה גם לתנ"ך העברי.
בשנת 1516 יצא לאור בוונציה התנ"ך העברי בחלוקה לפרקים, כדוגמת הוולגטה.
במאות ה-11 וה-12 רוכז על סמך הוולגטה אוסף הפרשנות הכנסייתי החשוב ביותר של ימי הביניים, הגלוסה אורדינריה, שכלל את פרשנות מאת אבות הכנסייה בשולי הדף, סביב הטקסט הלטיני.
ב-1546, במהלך ועידת טרנטו בה גובשה וניזומה הקונטרה-רפורמציה, הוולגטה הוכרה על ידי הכנסייה כתרגום וכנוסח המוסמך של כתבי הקודש.
החלטה זו התקבלה בעקבות תרגום המקרא לגרמנית בידי מרטין לותר ב-1530, שהכנסייה דחתה כתרגום בלתי-מוסמך שהוכן על ידי כופר במטרה להציג פרשנות מעוותת של הכתובים (הממסד הקתולי לא התנגד עקרונית לתרגום ללשונות העממיות).
כדי לעמוד בצו הוועידה, הוחלט על יצירת מהדורה מודפסת אחידה שתברור את הנוסח המדויק ביותר מבין שלל כתבי-היד.
מפעל זה הושלם ב-1592 עם הדפסת "הוולגטה הסיקסטו-קלמנטינית" (על שם האפיפיורים סיקסטוס החמישי וקלמנס השמיני), לה ניתנה הסכמה אפיפיורית מיוחדת בבולה Cum Sacrorum.
הגרסה נותרה בתור הביבליה הקתולית הרשמית עד פרסום "הוולגטה החדשה" ב-1979, לאחר ועידת הוותיקן השנייה.
המהדורה החדשה אושררה ב-2001 כמסמך רשמי.
חלק מפרשני המקרא היהודים בימי הביניים הכירו את הוולגטה או קטעים ממנה, כך רשב"ם בפירושו לבראשית מט, י דוחה את גרסת הירונימוס לשילה - שילוח (כלומר, המשיח ישו המשולח).
מהדורה מדעית של הוולגטה יצאה בשני חלקים בשנת 1969 בשטוטגרט:R.
נהר ווֹלְגַה (; בטטרית: Идел, אִידֵל; בצ'ובשית: Атӑл, אַטָל; במארי: Юл, יוּל) הוא הנהר הארוך ביותר באירופה.
אורכו 3,692 קילומטרים, והוא מרכזה של מערכת הנהרות הגדולה באירופה.
מקורות הנהר הם בגבעות ואלדאי, ברום 225 מטר מעל פני הים, צפונית מערבית למוסקבה וכ-320 קילומטרים מדרום-מזרח לסנקט פטרבורג.
משם הנהר זורם מזרחה אל הערים ירוסלבל, ניז'ני נובגורוד וקאזאן, ופונה דרומה תוך שהוא חולף בטוליאטי, סמרה, אנגלס, סראטוב ווולגוגרד, עד שהוא נשפך אל הים הכספי באזור אסטרחן, 28 מטר מתחת לפני הים.
טמפרטורת המים של הוולגה באמצע הקיץ (יולי) מגיעה ל-20–25 מעלות צלזיוס.
הוא קופא בחלק העליון והאמצעי בסוף נובמבר, בחלק התחתון בתחילת דצמבר; ללא קרח נשאר כ-200 ימים, וליד אסטרחאן – כ-260 ימים.
אל הוולגה נשפכים יובלים רבים, הגדולים הם הנהרות קאמה, אוקה, וטלוגה וסורה.
יחד הם מנקזים שטח של כ-1.38 מיליון קילומטר רבוע באזור המאוכלס ביותר ברוסיה.
הדלתה של הוולגה משתרעת לאורך כ-160 קילומטר ומתפצלת ליותר מ-500 ערוצים קטנים.
נהר הוולגה קופא ברובו במשך שלושה חודשים בשנה.
הנהר מהווה נתיב תחבורה חשוב, כמו גם מקור מי השקיה ואנרגיה הידרואלקטרית.
תעלת הוולגה-דון, תעלת מוסקבה ונתיב המים וולגה-בלטי מהוות מערכת נתיבי מים המחברת את מוסקבה, הים הלבן, הים הבלטי, ים אזוב, הים השחור והים הכספי.
עמק נהר הוולגה הוא אזור מסורתי משובח לגידול דגן, והוא עשיר במחצבים כגון נפט, גז טבעי, מלח ואשלג.
הדלתה מהווה אזור דיג חשוב, ואסטרחן, הנמצאת בה, היא המרכז העולמי של הקוויאר.
וולגוגרד, ניז'ני נובגורוד, טוליאטי, סראטוב, קאזאן וסמרה הן ערי תעשייה חשובות השוכנות לגדת הנהר.
טוליאטי (שנקראה על שם מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, פלמירו טוליאטי) היא מרכז חשוב לייצור רכב, ובניז'ני נובגורוד, שהייתה סגורה לזרים בזמן השלטון הקומוניסטי, יוצר ציוד צבאי ומכוניות ה"וולגה" שנקראו על שם הנהר.
המלומד תלמי מאלכסנדריה הזכיר את הוולגה בספרי הגאוגרפיה שלו.
אגן הנהר היה ערש גידולן של אימפריות חשובות כאימפריה הבולגרית (המאות ה-7 עד ה-13 לספירה) ואימפריית הכוזרים.
העיר איטיל, בירת ממלכת הכוזרים, שהייתה עיר מסחר חשובה מהמאה ה-8 עד חורבנה במאה ה-10, נבנתה על גדות נהר הוולגה.
וולגוגרד (בעבר סטלינגרד) הייתה מרכזו של קרב סטלינגרד, הניצחון החשוב של הצבא האדום על הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
רגשותיהם העזים של רוסים רבים כלפי הוולגה מוצאים ביטוי באמנות ובשירה, בעיקר בהתייחסות ל"אמא וולגה" שהיא ליבה המיתולוגי של רוסיה.
מחוז וולגוגרד (רוסית: Волгоградская область, בתעתיק: וולגוגרדסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הדרומי.
בחלקו המזרחי המחוז גובל עם קזחסטן.
בשטח המחוז עוברות נהרות וולגה ודון.
בהמשך הגיעו סרמטים שהשתלטו על האזור.
החל מהמאה ה-2 באזור שלטו הונים.
החל מימי הביניים האזור היה חלק של ממלכת הכוזרים, הורדת הזהב, חאנות אסטרחן.
בהמשך השטח היה בשליטה של מדינות מוסלמיות שהיו תלויות בחאנות קרים והאימפריה העות'מאנית.
התיישבות רוסית באזור ידוע מהמאה ה-16. במשך מאות ה-17-18 האזור היה בגבול הדרומי של האימפריה הרוסית והוקמו מספר מבצרים להגנת הגבול מפני פלישות של הטטרים מאזור קרים וקובן.
מבחינה מנהלית השטח היה חלק של "חבל חיל הקוזאקים של דון".
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה סביב העיר וולגוגרד (אז בשם צריצין) התחוללו קרבות קשות.
יוסיף סטלין עמד בראש הגנת העיר ויחידות הצבא הלבן כבשו את העיר רק מניסיון הרביעי.
בשנת 1920 השליטה חזרה לשלטון הסובייטי.
בשנת 1925 שמה של העיר "צריצין" שונה ל"סטלינגרד".
בשנים הראשונות של ברית המועצות "חבל חיל הקוזאקים של דון" פוצל בין יחידות מנהליות שונות.
לאחר מספר שינויים בשנת 1934 הוקם "חבל סטלינגרד" ובשנת 1936 הוקם מחוז סטלינגרד.
גבולותיו לא היו יציבים והשתנו מספר פעמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה באזור התרחש אחד הקרבות החשובים ביותר במלחמה - קרב סטלינגרד.
בשנת 1944 חלקים של קלמיקיה שבוטלה כיחידה מנהלית נכללו בשטחי המחוז.
בשנת 1961 שמה של העיר מרכזי של המחוז ומחוז עצמו שונו ל"מחוז וולגוגרד".
הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז וולגוגרד" שכוללת 38 חברים.
באפריל 2014 לתפקיד נבחר אנדריי בוצ'ארוב.
בשנת 2024 הוא נבחר לכהונה השלישית.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-33 ראיונים ו-6 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
זאת לעומת 2.7 מיליון בשנת 1994. כ-78.7% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - וולגוגרד מתגוררים כמיליון תושבים.
ערים גדולות נוספות הם וולז'סקי (כ-320 אלף תושבים) וקמישין (כ-107 אלף).
הרוסים מהווים כ-80% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-1.4%, הקזחים כ-1.5% והארמנים כ-0.6%.
בתקופת האימפריה הרוסית באזור הייתה נוכחות יהודית בשנת 1959 במחוז התגוררו כ-5 אלף יהודים.
בשטח המחוז קיימות שדות גז טבעי ונפט.
קיימים מפעלי תעשייה כבדה, במיוחד בערים הגדולות (וולגוגרד ווולז'סקי).
על נהרות וולגה ודון הוקמו מספר תחנות כוח הידרו-אלקטריות.
לצורכי שינוע מטענים וחקלאות נבנתה תעלת הוולגה-דון.
במספר ערי המחוז פועלים נמלים על נהר וולגה.
דרך המחוז עוברות מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית: R-22 "קספי" מוסקבה-אסטרחן, A-260 מוולגוגרד לאוקראינה ו-R-228 סיזרן-וולגוגרד
מסילת ברזל ראשונה באזור החלה לפעול בשנת 1862. היום פועלת רשת מסילות ברזל ענפה.
נמל תעופה ראשי של המחוז הוא נמל התעופה הבין-לאומי וולגוגרד.
טספאי טאזז וולדה גיורגיס וולדה יוהנס (1901 – 29 ביולי 1976) היה פוליטיקאי אתיופי והאיש המשפיע ביותר בתקופת הקיסר היילה סלאסי.
גיורגיס נולד במחוז שאווה ונהפך לאחד מהחברים הטובים ביותר של הקיסר היילה סלאסי לפני המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ולאחר מכן גלה עם הקיסר לירושלים ולבריטניה.
לאחר שחלה בתחילת 1955 הוא פרש מהחיים הפוליטיים וסמכויותיו פוזרו בקרב פוליטיקאים אחרים, גיורגיס המנשיך לכהן בתפקידים פוליטיים זוטרים כמו מושל מחוז ארסי (1955–1960) ומושל מחוז גמו גופה (1960–1961).
במהלך המהפכה האתיופית גיורגיס עזב את אתיופיה מחשש לחייו לבריטניה וב-1976 נפטר.
וולגרינס היא רשת בתי המרקחת הגדולה ביותר בארצות הברית.
זוהי רשת בתי המרקחת השנייה בגודלה בארצות הברית, אחרי CVS Pharmacy.
נכון למרץ 2025, וולגרינס הפעילה כ-8,700 בתי מרקחת בכל 50 המדינות של ארצות הברית, בוושינגטון הבירה ובפוארטו ריקו.
כ-2,000 מהחנויות פתוחות 24 שעות ביממה ורוב החנויות ממוקמות בפינות רחוב וצמתים מרכזיים.
מלבד תרופות, נמכרים בחנויות מוצרי קוסמטיקה וישנה מחלקה לפיתוח תמונות.
נכון לאוגוסט 2025, וולגרינס נמצאת בבעלות קרן ההשקעות הפרטית סיקמור פרטנרס.
החברה נוסדה בשיקגו ב-1901 על ידי צ'ארלס רודולף וולגרין, בן למהגרים משוודיה.
לאחר מותו של צ'ארלס רודולף וולגרין האב, ירש את החברה בנו צ'ארלס רודולף וולגרין הבן.
לאחריו, החל משנות ה-70, ירש את החברה צ'ארלס רודולף וולגרין השלישי.
באפריל 2010 רכשה החברה את הבעלות ברשת החנויות דוויין ריד תמורת 623 מיליון דולר.
בקיץ 2014, וולגרינס שקלה מעבר לשווייץ כחלק ממיזוג עם רשת בתי המרקחת האירופאית, אליאנס בוטס.
הדבר עורר מחלוקת, שכן צרכנים רבים חשו שמדובר בניסיון לתכנון מס.
באוגוסט 2014, רכשה וולגרינס את 55% הנותרים של אליאנס בוטס.
החברה המאוחדת נודעה בשם וולגרינס בוטס אליאנס והמטה שלה היה בשיקגו.
כמו כן באותה שנה, רכשה וולגרינס את רשת בתי המרקחת המקסיקנית פארמאסיאס בנאווידס.
ב-28 ביולי 2016, הודיעה וולגרינס כי תסגור את Drugstore.com, כמו גם את Beauty.com, כדי להתמקד באתר האינטרנט שלה Walgreens.com.
באוגוסט 2019 הודיעה חברת וולגרינס על כוונתה לסגור 200 חנויות בארצות הברית.
סגירת החנויות מייצגת פחות מ-3% מ-10,000 הסניפים בארצות הברית.
החברה מקווה לחסוך הוצאות שנתיות של 1.5 מיליארד דולר עד שנת 2022.
וולגרינס הודיעה על סגירת 150 סניפים בארצות הברית (ועוד 300 בבריטניה), ביוני 2023.
ב-27 ביוני 2024, וולגרינס הודיעה כי תסגור "חלק משמעותי" מ-8,600 סניפיה בארצות הברית תוך שלוש שנים, כיוון שהיא מתקשה לעמוד בקצב תעשיית בתי המרקחת הקמעונאיים המשתנה במהירות.
החברה מסרה כי 25 אחוזים, או כ-2,150 מחנויותיה, לא הציגו ביצועים טובים וישקלו סגירה.
בדצמבר 2024, חברת וולגרינס בוטס אליאנס ניהלה מגעים למכירת עצמה לקרן ההשקעות הפרטית סיקמור פרטנרס.
במרץ 2025, הודיעה וולגרינס כי סיימה את עסקת ההנפקה עם סיקמור פרטנרס עבור שווי הון עצמי של 10 מיליארד דולר.
ב-28 באוגוסט 2025 דווח כי רכישת וולגרינס הושלמה, ובכך סיימה את דרכה כחברה ציבורית.
וולגה ניז'ני נובגורוד הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר ניז'ני נובגורוד שהיה קיים בשנים 1998–2016.
מועדון הכדורגל בעיר ניז'ני נובגורוד הוקם בשנת 1932 בשם טורפדו-ויקטוריה גורקי.
בשנת 1963 התרחש איחוד עם מועדון אחר "רקטה סורמובו" והוקמה קבוצה בשם וולגה גורקי (Волга Горький) שפורקה ב-1984.
בשנת 1998 הוקמה קבוצת "אלקטרוניקה" ניז'ני נובגורוד שהפכה בשנת 2004 לקבוצת וולגה.
בכל מקרה, כבר בעונת הבכורה בליגת המשנה הרוסית באזור הוולגה הקבוצה ניצחה והעפילה לליגה הראשונה, שם לא החזיקה מעמד זמן רב ונשרה לליגה השנייה.
הישגיה העיקריים של הקבוצה הם הניצחון על סאטורן ראמנסקו במסגרת הגביע הרוסי בעונת 2009 וההעפלה לשמינית גמר הגביע, הקבוצה ניצחה באזור אוראל והוולגה בליגה השנייה בעונת 2008 והעפילה לליגת המשנה, שם שיחקה במשך שתי עונות רצופות.
בנובמבר 2010 הקבוצה הבטיחה את המקום השני בליגת המשנה והעפילה לראשונה לליגת העל הרוסית בהישג שנחשב לגדול ביותר בתולדותיה מאז ההעפלה לשמינית גמר הגביע הרוסי, שנה וחצי קודם.
בעונת 2010/2011 של הגביע הרוסי, הקבוצה העפילה שוב לשמינית גמר הגביע אחרי ניצחון נוסף על קבוצה מהליגה הבכירה, היא גברה 5:0 על ספרטק נלצ'יק, שהובילה במחזורים הראשונים של הליגה וסיימה רביעית.
בשמינית גמר הגביע הקבוצה הפסידה 4:1 לדינמו מוסקבה.
בעונת 2011/2012 העפילה בפעם הראשונה לחצי גמר הגביע הרוסי.
בהתאם לתוצאות עונת 2013/14 הקבוצה ירדה מהליגה העליונה וחזרה לליגת משנה.
ביולי 2016 הוחלט לפרק את המועדון ואת מקומה בליגה הרוסית נטלה קבוצת אולימפץ.
אלופת אזור אוראל והוולגה של הליגה הרוסית השנייה: 2008
גביע ליגת הכדורגל המקצוענית: 2008
סגנית אלופת הליגה הרוסית הראשונה: 2010
וולגה טבר הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר טבר.
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1908 כמועדון בחסות חוג רוכבי האופניים, המחליקים וחובבי הספורט של מחוז טבר.
ב-1920 בלטה קבוצת MKS (חוג הספורט של מורוזוב) שזכתה באליפויות מחוזיות ופורקה בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר המלחמה הוקמה קבוצת ספרטק קלינין שייצגה את העיר באליפויות ברית המועצות.
ב-1957 הקבוצה הוקמה מחדש כמועדון הכדורגל חימיק טבר ושנה לאחר מכן נקראה בשם וולגה טבר.
ב-1992 נוסף השם טריון לשם הקבוצה, על שם הספונסרית של הקבוצה ומאז 1995 חזרה לשם וולגה טבר.
הקבוצה שיחקה לאורך כל שנות קיומה בליגה השנייה ורק בעונת 1992 הצליחה להעפיל לליגה הרוסית הראשונה אלא שבסיומה של אותה עונה סיימה במקום ה-18 והאחרון והודחה בחזרה לליגה השנייה.
בשנת 2017 פורקה והוקמה מחדש בשם "וולגה 1908" אך פורקה כעבור זמן קצר.
בקיץ 2018 הוקמה שוב והייתה מועמדת להתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית, אך בשל חוסר בתקציב לא הורשתה להשתתף בליגה השנייה והתמודדה בליגה החובבנית בשם "וולגה טבר" ובהמשך פורקה סופית, בשל חובות שהצטברו.
בסוף 2019 נודע כי בתמיכת מועדון הכדורגל ארסנל טולה תוקם בעיר טבר, אקדמיה לכדורגל לילדים וב-2 באפריל 2020 נודע על ארגון הקבוצה מחדש כקבוצת "טבר", שנועדה לייצג את מחוז טבר במסגרות הכדורגל המקצועניות, בחסות ממשלת המחוז.
השם "טבר" נבחר במקום "וולגה טבר", משום שהשימוש בשם וולגה נאסר.
ברם, בקיץ 2021 הוחזר שמה ההיסטורי "וולגה טבר".
בית הספר לכדורגל "וולגה" הוא מועדון נוער של הקבוצה המתמודד בליגה הרוסית השלישית.
אליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל: מקום 3 ב-1960
מחזיקת גביע רוסיה הסובייטית בכדורגל: 1975
רבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל: 2009/10
וולגודנסק היא עיר במחוז רוסטוב ברוסיה.
וולגודנסק היא אחת הערים הצעירות בדרום רוסיה, הוקמה ב-27 ביולי 1950 כמרכז מדעי ותעשייתי המאגד 12 אזורים חקלאיים.
העיר נחשבת לעיר-לוויין של תחנת הכוח הגרעינית "רוסטוב", השוכנת במרחק של כ-12 ק"מ מהעיר והחל מדצמבר 2015 מספקת את החשמל לחצי האי קרים.
יסוד העיר קשור להקמה של תעלת וולגה-דון.
עם סיום בניית התעלה העיר המשיכה להתפתח.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 ממשלת ברית המועצות החליטה להקים בעיר מפעל ענק לייצור מרכיבים של תחנות כוח גרעיניות.
הקמת מפעל זה נתנה דחיפה גדולה לפיתוח העיר.
אבן דרך נוספת בפיתוח העיר הייתה תחילת הקמה של תחנת כוח גרעינית באזור בשנת 1977. לאחר אסון צ'רנוביל היקף הייצור במפעל לייצור רכיבים תחנות כוח גרעיניות קטן בהרבה והקמת תחנת כוח בקרבת העיר הופסקה.
העיר וולגודנסק (שנקראה וולגו-דונסק בעבר) שוכנת בחלק המזרחי של מחוז רוסטוב, בין העיר רוסטוב על הדון ווולגוגרד והיא סמוכה לערים גדולות נוספות כסטברופול, קרסנודר ואליסטה.
העיר מתאפיינת באקלים יבשתי וקר - שהוא לח מאוד בקיץ, כשהטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי עומדת על 23+ מעלות, כשהטמפרטורה השנתית הממוצעת היא +8,9 °C.
מדי שנה כמות המשקעים הממוצעת מגיעה ל-433 מילימטר בשנה.
וולגה גא"ז 21 היא מכונית נוסעים סובייטית שיוצרה במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד במהלך השנים 1956-1970. במהלך תקופה זו יצאו מקו הייצור כ-640 אלף מכוניות.
בשנות ה-60 היא הייתה מכונית הנוסעים היוקרתית בברית המועצות ועליה נסעו מנהלי מפעלים, פקידי ממשל בכירים, אנשי תרבות ידועים ועוד.
דגם זה היה הראשון בסדרה של מכוניות שנקראו כולן וולגה, ויוצרו עד 2010.
החל משנת 1946 מפעל גא"ז החל בייצור מכוניות מדגם פובדה.
בתחילת הייצור זו הייתה מכונית מתקדמת לתקופתה, אך בשנות ה-50 התכנון היה מיושן.
לכן הוחלט על מעבר לדגם מתקדם.
עבודות תכנון הדגם החדש החלו בשנת 1951. כבר מהתחלה הוחלט להקטין את קוטר הגלגלים מ-16 ל-15 אינץ' ועל ידי כך להגדיל את הנפח הפנימי.
המכונית הייתה צריכה להתמודד עם מצב הכבישים הירוד בברית המועצות והעדר רשת מוסכים רחבה עם כוח אדם מנוסה.
כתוצאה מכך בתכנון שולבו פתרונות טכניים מיושנים אף לתקופה של שנות ה-50 לצד פתרונות מתקדמים.
עיצוב הדגם היה מתקדם לשנים 1953-54, כאשר המכונית תוכננה, אך לקראת שנת 1958, כאשר יצאה לשוק, העיצוב כבר היה מיושן.
לקראת סוף תקופת ייצורה, בסוף שנות ה-60 העיצוב לא ענה לסטנדרט המקובל.
התכנון מבוסס בעיקר על ניסיון אמריקאי ולכן המכונית תוכננה כמכונית כבדה יחסית אך אמינה.
לראשונה בברית המועצות, הותקנה במכונית זו תיבת הילוכים אוטומטית, אולם בעקבות תרבות תחזוקה ירודה ייצור מכוניות עם תיבה זו הופסק בשנת 1962.
סימן היכר של הדגם - צבי על מכסה המנוע - החל להופיע רק בשנת 1962 והותקן על כרבע מכלל המכוניות שנבנו.
המכונית צרכה כ-13.5 ליטר בנזין ל-100 ק"מ, ובנסיעה עירונית אף יותר מכך.
צריכה זו אומנם גבוהה אך לא חריגה למכוניות בנפח מנוע דומה שתוכננו בשנות ה-50. למנוע היו 75 כוח סוס בלבד ובהתחשב במשקל המכונית היא יכלה להגיע ל-130 קמ"ש בלבד.
לצורכי שרותי הביטחון הסובייטיים נבנו מכוניות עם מנוע 8 צילינדרים והם היו מסוגלים להגיע למהירות של 170 קמ"ש.
המכונית הייתה מכונית הנוסעים הסובייטית הראשונה שהגיעה לרמה משמעותית של מכירות לאירופה ובמיוחד בבלגיה.
חלק מהמכוניות הורכבו במפעל באנטוורפן.
מכוניות אלו השתמשו בחלקן במנוע דיזל.
המכוניות הראשונות נבנו בשנת 1955. הייצור הסדרתי החל ב-10 באוקטובר 1956 אך עד לסוף שנה נבנו 5 מכוניות בלבד.
מעשית הייצור הסדרתי החל בשנת 1957.
הסדרה הראשונה הייתה בייצור עד לשנת 1959 ובסך הכול נבנו כ-30 אלף מכוניות.
הסדרה השנייה הייתה בייצור עד לשנת 1962 ובסך הכול נבנו כ-140 אלף מכוניות.
הסדרה השלישית הייתה בייצור עד לשנת 1970 ובסך הכול נבנו כ-470 אלף מכוניות.
ההבדלים בין הסדרות היו בעיקר בעיצוב אך גם בשיפורים טכניים שונים.
במחצית שנות ה-60 נשקלה תחילת ייצור של הסדרה הרביעית, אך התוכניות לא מומשו.
יוהאן וולדמאר הגלונד (Johan Woldemar Hägglund; 10 באוגוסט 1893 – 12 בפברואר 1963) היה גנרל פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגלונד נולד בויפורי שבדוכסות הגדולה של פינלנד (כיום ברוסיה).
הוא למד הנדסה באוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה.
בשנת 1915 כמו צעירים פינים רבים שרצו לשחרר את ארצם מהכובש הרוסי השנוא, התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם לצד הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, אז רכש הכשרה צבאית בסיסית.
ב-1917 לאחר שזכתה פינלנד בעצמאות חזר אליה הגלונד והצטרף לתנועת "המשמרות הלבנים".
הוא לחם במלחמת האזרחים הפינית בהצטיינות.
לאחר מכן המשיך לשרת בצבא וקיבל הכשרה נוספת בשוודיה.
הוא נישא לאנה ליזה ונולדו לו שלושה ילדים, אחד מהם גוסטב הגלונד שימש כרמטכ"ל צבא פינלנד בין השנים 1994–2000.
עד 1939 כבר מונה לגנרל, ועם תחילת מלחמת החורף מונה למפקד החזית מצפון לאגם לדוגה.
לאחר מכן החליף את יוהוי הייסקינן בפיקוד על הקורפוס הרביעי.
השיטה החביבה עליו בהתקפות הייתה שיטה שזכתה לכינוי "מוטי".
במסגרת שיטה זו היו הפינים מאתרים יחידות רוסיות שהתרחקו ואז נפטרים מהן בתנאים שלהם.
מפקדים פינים נוספים עשו שימוש בטקטיקה זו ביניהם היילמאר סילאסוואו, ופאבו טלוולה.
לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת בצבא ועזר בבנייתו מחדש.
עם פרוץ מלחמת ההמשך קיבל את הפיקוד על הקורפוס השביעי.
לאחר מכן השתתף בפלישה לשטחי ברית המועצות, במהלכה חיסל יחידות סובייטיות שנלכדו באזור אגם אונגה.
לאחר מכן המשיך הגלונד לכיוון פטרוזבודסק, ולאחר עשרה ימי מצור כבש אותה.
לאחר המלחמה מונה לעמוד בראש ועדת חקירה אודות פשעי מלחמה שבוצעו במחנות ריכוז שהקימו הפינים בקרליה.
הוא פרש משירות צבאי בשנת 1945, ומאז חי בהלסינקי מקצבה עד מותו בשנת 1963.
מועדון ספורט וולדהוף מנהיים הוא מועדון ספורט רב תכליתי מהעיר מנהיים שבמדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
המועדון ידוע בעיקר בזכות קבוצת הכדורגל שלו, ששיחקה מספר עונות בבונדסליגה בשנות ה-80 של המאה ה-20. נכון לעונת 2019/20 הקבוצה משחקת בליגה הגרמנית השלישית.
נוסף על קבוצת הכדורגל, מועדון וולדהוף מנהיים מפעיל גם קבוצת כדוריד וקבוצת טניס שולחן, וחברים בו כ-2,400 איש נכון לשנת 2018.
מועדון וולדהוף מנהיים הוקם בשנת 1907, והחל לשחק בליגות אזוריות שונות בדרום גרמניה.
עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 המועדון כשל לצלוח את הליגות האזוריות ולהגיע למשחקי הגמר שכללו קבוצות מכל רחבי גרמניה.
בשנת 1940 המועדון רשם את הישג השיא שלו לאותה תקופה, כאשר סיים במקום הרביעי לאחר הפסד לשאלקה 04 בחצי הגמר, ולאחר מכן הפסד במשחק על המקום השלישי לראפיד וינה, ששיחקה אז בגרמניה במסגרת האנשלוס על אף היותה קבוצה אוסטרית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, וולדהוף מנהיים המשיכה להתנדנד בין ליגות אזוריות, ואפילו הגיעה לליגה השנייה בגרמניה עוד לפני הקמת הבונדסליגה בעונת 1963/64, אך שבה לליגות האזוריות.
עם הגעת ספונסר חדש בשנת 1972, חברת Chio, הקבוצה חזרה לליגה השנייה, והייתה לקבוצת מרכז טבלה לאורך שנים רבות.
בעונת 1982/83 המועדון רשם עלייה מפתיעה אל הבונדסליגה לראשונה בתולדותיו, ושיחק בבונדסליגה במשך שבע עונות רצופות, כאשר הישג השיא של המועדון היה המקום השישי בבונדסליגה בעונת 1984/85. במהלך התקופה של המועדון בבונדסליגה, שיחקו בשורותיו שחקנים כיורגן קוהלר, פריץ ואלטר, מאוריציו גאודינו וכריסטיאן ורנס.
בעונת 1989/90 המועדון נשר בחזרה לבונדסליגה השנייה, שם שיחק שבע שנים רצופות, ובעונת 1996/97 נשר אל הליגה השלישית.
כעבור שנה, נעשה ניסיון לאחד את הקבוצה עם יריבתה העירונית המושבעת, VFR מנהיים, אך ניסיון זה לא צלח.
בתום עונת 1998/99 עלתה וולדהוף מנהיים בחזרה לבונדסליגה השנייה, אך בשנת 2003 הורדה אל הליגה הרביעית בגין עבירות תקציב על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית, וניסיון איחוד נוסף עם VFR מנהיים באותה שנה, לא עלה יפה.
בעונת 2007/08 עלתה וולדהוף מנהיים לליגה השלישית, אך בשנת 2010 שוב הוענשה על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית בגין עבירות תקציביות, והורדה לליגה החמישית.
כעבור עונה, עלתה וולדהוף מנהיים לליגה הרביעית, שם שיחקה עד לשנת 2018. בשנה זו התמודדה וולדהוף מנהיים מול אורדינגן 05 בפלייאוף על הזכות להעפיל אל הליגה הגרמנית השלישית, אך לא עמדה במשימה זו ונשארה בליגה הרביעית.
באפריל 2019 הבטיחה וולדהוף מנהיים את העפלתה אל הליגה הגרמנית השלישית.
וולגוגרד ארנה הוא אצטדיון כדורגל בעיר וולגוגרד בירת מחוז וולגוגרד, רוסיה.
האצטדיון אירח חלק ממשחקי מונדיאל 2018 שהתקיים במדינה.
בנוסף מהווה את מגרשה הביתי של מועדון הכדורגל רוטור וולגוגרד.
תכולת האצטדיון עומדת על 45,568 מקומות.
האצטדיון נבנה על האתר שבו שכן האצטדיון הקודם ("האצטדיון המרכזי") למרגלות גבעת מאמייב שם שוכן קומפלקס זיכרון לזכר חללים שנפלו בהגנה על העיר.
האצטדיון הקודם נבנה ב-1958 במסגרת הריסות העיר לאחר המלחמה על מה שהיה בעבר אתר של מסוף נפט.
האזור היה לא מפותח ומאופיין במבנים בעלי ערך נמוך ומחסנים.
הבנייה החלה בשנת 2015 והושלמה ב-3 באפריל 2018. במהלך הבנייה נמצאו מאות קליעים ופצצות שנותרו מתחת לשטח עוד מתקופת קרב סטלינגרד, שהתחולל בתחומי העיר.
בנייתו לוותה בסכסוכים רבים בין ממשלת מחוז וולגוגרד לחברות הבנייה בשל מימון שעוכב ומשרד הספורט הרוסי אף הגיש תביעה נגד חברת Stroitransgaz שבנתה את האצטדיון, בשל הפרת חוזים מול הממשלה על אי עמידה בזמנים.
עם זאת, המשרד משך את תביעתו במרץ 2018 והבנייה הושלמה כאמור באפריל 2018.
משחק הבכורה נערך ב-21 באפריל 2018, במסגרת המחזור ה-34 של ליגת הכדורגל הלאומית כשרוטור וולגוגרד אירחה את לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק וניצחה בתוצאה 2:1 לעיני 19,421 צופים.
ב-9 במאי 2018 האצטדיון אירח את משחק הגמר של הגביע הרוסי בכדורגל וכמה ממשחקי מונדיאל 2018. במהלך חודש האירוח האזור ספג סערת גשמים ורוחות שיצרו סדקים גדולים בשבילים ובדרכים המובילות לאצטדיון.
ב-16 ביולי 2018, יום לאחר סיום הטורניר דווח על שיטפונות בתוך האצטדיון עצמו בשל סדקים במבנה.
בקיץ 2019 דווח שוב על ליקויים שנמצאו במבנה, ברם זה לא מנע מקבוצת רוטור וולגוגרד לרשום את האצטדיון לאירוח משחקים בליגת הכדורגל הלאומית ובמסגרת הגביע הרוסי בכדורגל.
בקיץ 2024 אירח את משחק הסופר קאפ הרוסי בכדורגל, בין זניט סנקט פטרבורג וקבוצת קרסנודאר.
וולגר אסטרחן היא קבוצת כדורגל הממוקמת בעיר אסטרחן, שבדרום רוסיה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1960 בשם פישצ'ביק ולאחר מכן הפכה לקבוצת טרוד.
משנת 1964 הקבוצה נקראת בשם וולגר.
משנת 2007 ועד 2013 נקראה בשם וולגר גזפרום אסטרחן.
לאורך כל התקופה הסובייטית, שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות ולא הצליחה להעפיל לליגה הסובייטית הבכירה.
משנת 1991 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית השנייה ומאז 2014 התמודדה בליגת המשנה הרוסית.
בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי והתמודדה בטורניר העפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל אך הפסידה לאנז'י מחצ'קלה ונשארה בליגת המשנה.
עד עונת 2018/2019 הספונסר של הקבוצה הייתה חברת גזפרום אסטרחן, קבוצת בת של תאגיד גזפרום, שהתנערה ממנה בסוף עונת 2017/2018 והקבוצה נאלצה לרדת לליגה השנייה בשל אובדן הספונסר, למרות שסיימה במקום העשירי בליגה.
בעונת 2018/2019 הקבוצה העפילה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי.
בסיכום עונת 2019/2020 זכתה באליפות הדרום של ליגת הכדורגל המקצוענית והעפילה לליגה הלאומית.
בתום עונת 2023/2024 חזרה לליגה השנייה.
אלכסנדר פודשיבלוב, שבעבר שיחק בהפועל חיפה נכלל בצוות מאמנים של הקבוצה.
הישג שיא בגביע הרוסי בכדורגל: שמינית גמר 2010, 2011
הישג שיא בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה: מקום שלישי 2017
זכייה בגביע ליגת הכדורגל הלאומית: 2015
וולדורף אסטוריה הוא מותג רשת בתי מלון השייך לרשת המלונות הילטון.
הרשת ממותגת בתור ספינת הדגל בפרוטפוליו של הילטון עם בתי מלון אשר מציעים סטנדרטים גבוהים ויוקרתיים.
בינואר 2006 הודיעה רשת הילטון מלונות על השקת מותג יוקרה בשם The Waldorf Astoria Collection, אשר נקרא על שם ספינת הדגל שלהם, מלון וולדורף אסטוריה בניו יורק.