tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"האנשים שחוזרים ישחקו דמויות שונות, יצורים, מפלצות וכו'.
הסיפורים של [בני הרמון] נגמרים.
אנשים שחוזרים יגלמו דמויות חדשות לגמרי", הודיע.
בנובמבר 2012, מנכ"ל FX, ג'ון לנדגרף, תיאר את הפורמט הייחודי של הסדרה וקבע: "הרעיון של מיני-סדרה, סדרה אנתולוגית עם צוות רפרטוארי - הוכיח כפורץ דרך, מוצלח בפראות ויתגלה כפתח למגמה."
ב-7 באוקטובר 2014 פורסם כי FX הזמינה סדרה בת 10 פרקים שכותרתה סיפור פשע אמריקאי, שפותחה על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קארשבסקי.
בעוד שכל עונה של אימה אמריקאית מתמקדת בסיפור אימה חדש, כל עונה של סיפור הפשע האמריקאי מתמקדת בסיפור חדש של פשע אמיתי.
ב-11 במאי 2020, מרפי חשף כי סדרת ספין-אוף נמצאת בפיתוח בשם "סיפורי אימה אמריקאים" שתכלול פרקים אנתולוגיים עצמאיים, במקום קשת סיפורים של עונה שלמה.
פרק הבכורה שודר ברשת FX.
ב-13 באוגוסט 2021 פורסם כי FX הזמינה סדרת ספין אוף חדשה בשם American Love Story.
העונה הראשונה תתאר את החיזור והנישואים של ג'ון פ.
באותו יום פורסם כי FX הזמינה סדרה חדשה נוספת בשם American Sports Story, שעונתה הראשונה המבוססת על הפודקאסט גלדיאטור: אהרון הרננדז ופוטבול בע"מ מאת הבוסטון גלוב, תתמקד בעלייתו ונפילתו של שחקן ה-NFL לשעבר אהרון הרננדז.
הסדרה הראשונה בזיכיון, אימה אמריקאית, עלתה בשנת 2011 והיא המצליחה מכולן עם למעלה מעשר עונות, כשכל עונה מתמקדת בסיפור אימה אחד.
בעוד שכל עונה של "אימה אמריקאית" מתמקדת בסיפור אימה חדש, כל עונה של סיפור פשע אמריקאי מתמקדת בסיפור פשע אמיתי חדש.
בסדרה משתתפים שחקני אימה אמריקאית, שרה פולסון, קוני בריטון, קובה גודינג ג'וניור, דארן כריס, פין ויטרוק, מקס גרינפילד, ג'ון ג'ון בריונס, קודי פרן ובילי אייכנר.
ב-11 במאי 2020, מרפי חשף כי פותחה סדרת ספין-אוף בשם "סיפורי אימה אמריקאיים", American Horror Stories; תכלול פרקים אנתולוגיים עצמאיים, במקום קשת סיפורים של עונה שלמה.
פרק הבכורה שודר לראשונה ב-15 ביולי 2021 והעונה הראשונה מורכבת משבעה פרקים.
ב-13 באוגוסט 2021 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
ב-13 באוגוסט 2021 פורסם כי FX הזמינה סדרת ספין אוף חדשה, שתתאר את החיזור והנישואין של ג'ון פ.
ב-13 באוגוסט 2021, פורסם כי FX הזמינה סדרה חדשה בשם "סיפור ספורט אמריקאי".
העונה הראשונה, המבוססת על הפודקאסט גלדיאטור: אהרון הרננדז ופוטבול בע"מ, מהבוסטון גלוב, תתמקד בעלייתו ונפילתו של שחקן ה-NFL לשעבר אהרון הרננדז.
סיפור העם העברי או הספרות העממית העברית, היא תת-סוגה של הספרות העברית העוסקת בסיפורים עממיים, בהם חידות, מעשיות, משלים וכו'.
ניתן גם לחלק אותה לפי אינדקס המוטיבים של הספרות העממית.
בספרות המחקרית מקובל לחלק את הספרות העממית העברית לתקופות, כשלכל תקופה מאפיינים שונים.
מקובל להבחין בין הספרות העממית העברית לבין הספרות העממית היהודית, הכוללת את סיפורי העם שסופרו על ידי יהודים בשפות שונות, בעיקר בשפות יהודיות (יידיש, לאדינו, יהודית-ערבית ועוד).
כיוון שהתנ"ך מכיל את הטקסטים העתיקים ביותר הידועים לנו שנכתבו בשפה העברית, הוא מקור טקסטואלי מרכזי להיכרות עם התרבות העברית בעת העתיקה.
ניתן למצוא בו עדויות למנהגים עממיים של היגד סיפורים ושירים בעל פה והעברתם מדור לדור, לדוגמה בספר דברים, ו, כא: "וְאָמַרְתָּ לְבִנְךָ עֲבָדִים הָיִינוּ לְפַרְעֹה בְּמִצְרָיִם וַיֹּצִיאֵנוּ יְהוָה מִמִּצְרַיִם בְּיָד חֲזָקָה".
בתקופת המקרא היו נפוצים סוגים שונים של אומנים בסיפור ושיר שבעל פה, התארים הבאים מופיעים בתנ"ך: נואמים, מֹשלים (ממשלי משלים), מקוננות, שׁרים, שׁרות ומשוררים.
הספרות העממית שזורה בתוך הטקסט התנ"כי וניתן לזהות אותה במקומות רבים.
המיתוס – במקרא מצויים מיתוסים אטיולוגיים שנועדו להסביר את מוצאם של הדברים, ומערכת היחסים הקיימת בין האדם לאלוהיו.
אחת הדוגמאות למיתוס מסוג זה היא סיפור גן העדן בספר בראשית, בו מתואר עימות בין אלוהים לבין האדם ועונש הגירוש מגן עדן, שהוא עונש מיתולוגי מקובל בפולקלור העולמי על מרד באלים.
האגדה – האגדה היא הסוגה החשובה והנפוצה ביותר של הסיפור העממי במקרא.
האגדה מעוגנת בזמן היסטורי ובמקום גאוגרפי מוגדר וכך קרובה לסוגת הסיפורת ההיסטורית.
התרחשותו של אירוע על-טבעי מאפיין את האגדה, וניתן לראות דוגמאות רבות במקרא לאגדות ביוגרפיות המתארות את קורות האבות, ואגדות מקומיות המסבירות את מקורה של תופעה גאוגרפית ייחודית (לדוגמה סיפור אשת לוט בספר בראשית, יט, כו).
המשל — המשל מתאפיין בשני מרכיבים חיוניים: מרכיב נרטיבי ומרכיב של מוסר השכל הקרוי נמשל.
סיפור אלגורי אשר חסר ניסוח מובהק של הנמשל לא ייחשב משל.
משלים מעטים משובצים במקרא, ועם זאת ניתן לראות לדוגמה את משל יותם (ספר שופטים, ט, ו-כ) ואת משל כבשת הרש (ספר שמואל ב', י"ב).
ריבוי גרסאות – מאפיין מפתח בספרות העממית בכלל הוא קיומו של סיפור בנוסחאות שונות.
ריבוי זה הוא תכונת יסוד הנובעת ממסירת הסיפור בעל פה על ידי אנשים שונים, לפעמים בני דורות שונים.
ישנן דוגמאות רבות במקרא לריבוי גרסאות, החל מסיפור בריאת האישה המופיע פעמיים בגרסאות שונות, כחלק מסיפור בריאת העולם בספר בראשית.
מוטיבים וטיפוסים סיפוריים – ניתוח השוואתי בין סיפורי התנ"ך לבין סיפורי עם מתרבויות ועמים אחרים, חושף מוטיבים וטיפוסים סיפוריים הנפוצים בפולקלור הבין-לאומי.
מוטיב העקרות לדוגמה, מופיע אצל שרה ורחל, אשר מצליחות ללדת אחרי תקופת עקרות ממושכת.
כמוהן גם אמותיהם של שמשון ושמואל.
גם סיפור המבול המופיע בבראשית פרק ו, נחשב לסיפור מסוג מיתוס של מבול, ולו קווי דמיון למיתוסים של מבול שנפוצו בתרבויות ובעמים אחרים.
כך ישנם סיפורים רבים בתנ"ך הניתנים לסיווג על פי המוטיבים הפולקלוריסטיים המאפיינים אותם.
סגנון ונוסח – הפואטיקה המקראית נחקרה מנקודת מבט פולקלוריסטית, וחלק ממאפייניה נחשבים לנוסחאות לשוניות שמקורותיהן מהתרבות שבעל פה.
מאפיינים אלה כוללים תקבולות, צמדי מילים וצירופי מילים קבועים.
אחת הדרכים להניח שמאפיינים אלה מקורם בתרבות שבעל פה היא ההשוואה לאמצעים אמנותיים דומים בקרב עמים נוספים מהמזרח הקדום.
בתקופת בית שני ניתן למצוא סיפורי עם עבריים בספרים החיצוניים והגנוזים, אלא שבניגוד לתנ"ך, כתבים אלה נשמרו פחות, והם מצויים בידינו בתרגומים שונים ורק קטעים במקור העברי.
ארבע סוגות של הספרות העממית מופיעות לראשונה בתקופה זו: המעשייה המגית, סיפור המסגרת, הסיפור המרטירי והסיפור המקראי המורחב.
ספרות חז"ל מתקופה זו היא מגוונת וכוללת את המשנה, התלמוד הירושלמי, התלמוד הבבלי, התוספתא ומדרשים.
ניתן למצוא בספרות חז"ל כ-40 מחזורי סיפורים הכוללים למעלה מ-350 סיפורים.
תקופת ימי הביניים מתאפיינת בשינויים סוגתיים בסיפור העממי העברי, כך לדוגמה המיתוס והמשל נעלמו כמעט לחלוטין וגם הסיפור המקראי המורחב הצטמצם.
סוגות ספרותיות אחרות שזכו לפופולריות בתקופה זו הן האכסמפלום הדתי, מחזור השבחים על גדולי ישראל, הנובלה ובעיקר סיפורם מחדש של סיפורי חז"ל.
תופעה אחרונה זו, מצביעה על כך שסיפורי האגדה סופרו בעל פה במסורות העממיות של התקופה, והם מהווים כשני שלישים מהסיפורים במקבצים הגדולים של התקופה: חיבור יפה מן הישועה, ספר המעשים כתב יד אוקספורד וספר המעשיות מהדורת גסטר.
במאות השנים האחרונות לא הייתה העברית שפה מדוברת בקרב היהודים.
עם הקמת מדינת ישראל, הביאה עלייתן של קבוצות מארצות מוצא מגוונות לתרגום של סיפורים עממיים רבים, על מנת להעבירם בעברית לדור הבא.
מחקר הספרות העממית העברית, שהתגלגל מתוך מחקר הספרות העממית העולמית כחלק מחקר הפולקלור, הוליד בין היתר תהליך מואץ של תמלול סיפורים עממיים.
אחד מהמפעלים החשובים לשימור הסיפור העממי העברי, ונקודת מפתח בתחום המחקר שלו, הוא ארכיון הסיפור העממי בישראל.
סיפור הברווזים הוא סרט קומדיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת שיצא לאקרנים ב-22 בדצמבר 2023. הסרט הופק על ידי אילומיניישן הפקות, בוים על ידי בנג'מין רנר, ונכתב על ידי מייק ווייט.
בסרט מדבבים קומייל ננג'יאני, אליזבת בנקס, אקוופינה, קיגן מייקל קי, דייוויד מיטשל, קרול קיין, קספר ג'נינגס, טרסי גזל ודני דה ויטו.
הוקרן סרט קצר על המיניונים עם הנבל בסרט הראשון ויקטור בשם "תקוע על הירח" לפני הסרט.
בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-11 באפריל 2024.
משפחה של ברווזים מזן ברכיות חיה לה באגם בניו אינגלנד בבטחה תחת פיקוחו של האב המגונן מאק.
כאשר האם פאם משכנעת את מאק לקחת את ילדיהם בנם המתבגר דקס ואת בתם התמימה גוון אל מסע מסביב לעולם לחופשה משפחתית החל מניו אינגלנד עד ג'מייקה הטרופית.
הבעיה היא שהם טעו בניווט: מה שהביא אותם לניו יורק.
עכשיו הם צריכים לצאת מהעיר החמימה של ארצות הברית.
קומייל ננג'יאני/רשף לוי - מאק, האבא המודאג והמגונן של הברכיות
אליזבת בנקס/אדוה עדני - פאם, האם הנועזת והמהירה של הברכיות
אקוופינה/דיאנה גולבי - כמנהיגה של כנופיית יונים בניו יורק
קיגן מייקל קי/יובל בינדר - דלרוי, תוכי בעל מבטא ג'מייקני נעול במסעדה במנהטן
דייוויד מיטשל/גלעד קלטר - מנהיג היוגי של חוות ברווזים
קרול קיין/דקלה הדר - ארין, אנפה שאיתה מתיידדים הברכיות במסעם
קספר ג'נינגס/ - דקס, בנם הבטוח וחסר המנוחה של הברכיות
טרסי גזל/ - גוון, בתם התמימה והחביבה של בני הברכיות
דני דה ויטו/אבי פניני - דן, הדוד המסורבל והשודד הרפתקאות של הברכיות
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אנניהדיבוב הטוב ביותר בסרט אנימציהטרסי גזאל
סיפור אהבה ארץ ישראלי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2017 בבימויו של דן וולמן, עם עדי בילסקי ואביב אלוש בתפקידים הראשיים.
התסריט של דיתה גרי נכתב בהשראת המונודרמה סיפור אהבה ארץ ישראלי של פנינה גרי המתאר את רומן האהבה בינה (אז - פנינה דרומי) לעלי בן צבי, בנו של יצחק בן צבי.
סיפור אהבתם נקטע זמן קצר לפני חתונתם כשעלי נפל בקרב בית קשת.
בסרט היא מופיעה בשם מרגלית.
צאלה קירשנבאום ואורה מונטיליו היו מועמדת לפרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הסיני "Golden Rooster & Hundred Flowers" , בו זכתה בילסקי בפרס השחקנית הזרה הטובה ביותר.
נהלל 1947, מרגלית (עדי בילסקי) ומיכליק (מאיה ורטהיימר) הן חברות ילדות.
מרגלית עוזרת לאביה יוסף (יצחק חזקיה) ולאמה ציפורה (אסתי כץ) במשק המבוסס בעיקר על דבוראות.
מרגלית חובבת תיאטרון ונוסעת עם מיכליק להצגת אדיפוס המלך של הבימה בחיפה.
באוטובוס מאחוריהם יושבים שני בחורים מבית קשת, דודיק (גל לב) ועלי (אביב אלוש).
מרגלית "נדלקת" מיד על עלי.
לאחר ההצגה בחיפה נפגשת מרגלית עם אחד מהשחקנים הבולטים בהצגה נחום בוכמן (עידן ברקאי) ששיחק את השליח מקורינת והוא מתרשם ממנה ומזמין אותה לבחינות כניסה לסדנת השחקנים של הבימה.
הרכב של עלי "נתקע" בנהלל והוא מקבל את הצעת מרגלית לישון בנהלל.
הוא מוצא חן בעיני ההורים ולמחרת הוא חוזר לבית קשת.
מרגלית מארגנת הצגה של דקלום ותנועות של שירו של אברהם שלונסקי "הרכבת".
ראש המציגים הוא עוזי (ליאור סורוקה) והוא נהרג בפעולת תגמול עליה מפקד עלי בתגובה לרצח שתי צעירות מקיבוץ גבת.
מרגלית ומיכליק משתתפות בפעולה להורדת מעפילים אבל הקשר עם עלי אינו מתפתח.
לאחר שנודע לה שעלי הפסיק את קשריו עם חברתו דבוריק (מעין וינשטוק), הן עוברות לעזור בעבודה באופן זמני בבית קשת ושם פורחת האהבה בין עלי ומרגלית.
חילוקי הדעות ביניהם הם על רקע אידאולוגי.
מרגלית היא מושבניקית ואינה אוהבת את חוסר הפרטיות והתחלקות ברכוש עם כולם.
היא מקבלת הזמנה לאודישן בהבימה בתל אביב ולאחר זמן היא מקבלת מכתב ובו נכתב כי נתקבלה.
היא חוזרת לעלי ולאור חילוקי הדעות הם מחליטים להיפרד זמנית.
היא עוברת לתל אביב ונחום מחניף לה ומתכונן להזמינה לדירתו אך ברגע האחרון היא עוזבת אותו בריצה וחוזרת לזרועותיו של עלי בבית קשת שמציע לה נישואים.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה מורע היחס עם הערבים בסביבה והפועל הערבי עאדל (מוסא זחאלקה) נאלץ לעזוב את עבודתו אצל הוריה של מרגלית לאחר שקיבל איומים על חייו.
עלי יוצא עם שמונה חברים לגרש את כבשי הערבים משטחם.
הם נתקלים במארב מתוכנן ועלי וששה מחבריו נהרגים.
בנהלל מתכוננים לחתונה וכל משפחה מביאה מטעמים משלה.
מרגלית מנסה את הינומת הכלה עד שמגיעה הידיעה על נפילת עלי.
בהלוויה משתתף גם יצחק בן צבי (אלכס אנסקי) ורחל ינאית בן צבי (נחמי דרוק).
שם השחקן/יתשם הדמותהערותעדי בילסקימרגליתבמציאות-פנינה דרומיאביב אלושעלי בן צבימאיה ורטהיימרמיכליקיצחק חזקיהיוסףאבא של מרגליתאסתי כץציפורהאמא של מרגליתעידן ברקאינחום בוכמןשחקן הבימהאלכס אנסקייצחק בן צביגל לבדודיקליאור סורוקהעוזימעין וינשטוקדבוריקחברת בית קשתנמרוד דגןרוז'הפליטמוסא זחאלקהעאדלפועל ערביצבי סלטוןבוחן בהבימהרוז משיחישחקנית תיאטרון
סיפור האבות: מסע לרגל לשחר החיים הוא ספר מדע פופולרי מאת ריצ'רד דוקינס ויאן וונג שמתעמק בנושא האבולוציה.
הספר מאמץ גישה ייחודית, החוזר על דרכם של בני האדם בסדר כרונולוגי הפוך דרך ההיסטוריה האבולוציונית.
לאורך הדרך, הוא מציג לקוראים מינים שונים, המכונים בני דודים של האנושות, כאשר הם מתכנסים לאבות קדמונים משותפים.
הספר מסתמך על עקרונות ומחקרים מדעיים, ומציע מחקר נגיש ומעורר מחשבה של מקורות החיים והיחסים המורכבים המחברים את כל היצורים החיים.
הספר הולך אחורה בזמן דרך האבולוציה ופוגש קבוצות שונות של אורגניזמים.
בכרונולוגיה לאחור זו, האבות הקדמונים של כל קבוצה של מינים נפגשים בסופו של דבר ברגע מסוים.
האב הקדמון המשותף האחרון הוא זה שכולם חולקים אותו מכנים המחברים "קונסטור".
הקדמון העתיק ביותר, LUCA, קיצור של Last Universal Common Ancestor, הוא האב הקדמון של כל צורות החיים ששרדו על פני כדור הארץ.
הראיה לכך היא שכל האורגניזמים הקיימים חולקים חלקים משותפים מתוך קוד גנטי ולא סביר שהקוד הזה התפתח פעמיים.
אין שום סימן למקורות חיים עצמאיים אחרים, וכפי שמסביר הספר, אם חיים חדשים היו מתעוררים כעת, האורגניזמים שלהם היו נאכלים במהירות על ידי צורות חיים קיימות.
סיפורי עם הם סיפורי פולקלור נפוצים, שמוגדרים כסיפורים בעלי "קיום מרובה".
מונח זה מתייחס לקיומם של הסיפורים בכמה גרסאות שונות במקביל או על פני רצף של זמן, באותה חברה או בחברות שונות.
בעבר ההעברה בעל פה והמעבר הבין דורי היו מרכיב מרכזי בהגדרה של סיפורי עם, אך כיום הם נחשבים מאפיינים של חלק מהסיפורים העממיים בלבד.
הסיבה לתופעת הקיום המרובה קשורה בדינמיקה של הפצה, התקבלות וסיגול סיפור העם על ידי החברות המספרות השונות אליהן הוא שייך.
בכך סיפור העם הוא מרכיב מרכזי ויסודי בשיח של כל קבוצה אנושית באשר היא.
בדרך כלל, המחברים של הגרסאות השונות הם אנונימיים.
לא ידועים מקום וזמן מוגדרים שבהם נוצרו הסיפורים ואלה גם אינם חשובים להבנת תפקודיהם ומשמעויותיהם, שכן עיקר תפקודיו של הסיפור העממית הם בעצם העובדה שהוא מסופר ולא בכך שנוצר.
סיפורי העם, ככל יצירת פולקלור, הם חלק בלתי נפרד מן ההיסטוריה ובעיקר מן השיח של תרבות מסוימת.
סיפורי עם נהוגים ונפוצים בכל תרבות ידועה, ולרוב מכילים שילוב של מאפיינים כלל אנושיים ומאפיינים ייחודיים לתרבות בה מסופר הסיפור.
דוגמה לשילוב כזה בין המקומי לכללי הם האויקוטיפים: סיפורים הקיימים בתרבויות רבות, אך מסופרים באופן שונה בכל תרבות, בהתאם למאפייניה.
הסיפור העממי הוא ביסודו שמיעתי, נמסר מדור לדור על ידי מסרנים.
המסרנים הצטיינו בזיכרון מעולה ובכושר משחק.
פעולת העברת הסיפור נקראת "היגוד", והיא נעשתה בפני קהל, בסיטואציה עממית (משפחה, בית-ספר, וכדומה).
המסרנים היו גם יוצרים, שהתאימו את העלילה לרוח התקופה אך נשארו נאמנים לאמצעים האומנותיים של הסיפור העממי.
משמעותם של סיפורי העם נובעת מהסיטואציה בה סיפרו אותם, לא פחות מאשר מתוכנם.
חוקרים רבים חקרו את הספרות העממית ומצאו שיש חוקים (יסודות) החוזרים על עצמם בסיפורי העם.
חקר סיפורי העם, יחד עם אלמנטים נוספים השייכים לפולקלור, נקרא אתנופואטיקה.
חלוקה מקובלת של סיפורי העם לסוגות:
סוגות סיפוריות (מיתוס, מעשייה, אגדה, משל, אנקדוטה וסיפור נוסחאי)
סוגות שיריות (אפוס, בלדה וליריקה)
סוגות קטנות (פתגם, חידה ובדיחה).
את הסוגה הסיפורית של הסיפור העממי ניתן לחלק לשני ז'אנרים: מעשיה ואגדה.
ההבדל העיקרי ביניהם הוא ההקשר ההיסטורי: המעשיות אינן קשורות לזמן, מקום או אנשים מסוימים, לעומת האגדות, בהן מוגדר רקע מסוים להתרחשות.
מעשיות הן סיפורי עם שבהם מוטיבים רבים החורגים מההתנסות היומיומית, ומוטיבים על-טבעיים שאינם ניתנים לאישור אמפירי.
כמו כן, מאופיינית המעשיה בעקרונות נוספים:
אלמקום: המעשייה מתרחשת במרחב גאוגרפי לא מוגדר או מוגדר בכלליות גסה בלבד (לדוגמה, "מרכז אירופה").
אל-זמניות: המעשייה מתרחשת בתקופה היסטורית לא מוגדרת או מוגדרת בכלליות גסה בלבד (לדוגמה: "ימי הביניים").
אלמוניות: הדמויות במעשייה הן סתמיות ואינן מוכרות לקהל.
דוגמה למעשיות הן מעשיות האחים גרים וסיפורי חכמי חלם.
אין נקודת אחיזה גאוגרפית וגם לא נקודת אחיזה בזמן.
אין מצפים מהקורא שיאמין שהמעשה התרחש במציאות.
הדמויות במעשייה הן טיפולוגיות, הן אינן דמויות היסטוריות, או אפילו דמויות בשר ודם.
הן מייצגות תכונות או מעמדות.
למעשייה פונקציות רבות: המרכזית היא הפונקציה הפסיכולוגית, פונקציה אסתטית, פונקציה חינוכית.
במעשיות ישנם שני סוגים מרכזיים דומים אך בעלי שוני: מעשיית הגיבור והמעשייה הנשית.
במעשיית הגיבור, הגיבור הוא גבר שצריך לעבור הרפתקאות ומשימות עד להשגת ידה של הנסיכה.
במעשייה הנשית, הגיבורה היא אישה שעוברת הרפתקאות עד להשגת הנסיך.
במעשיות הקלאסיות, הנשים עושות זאת על ידי היותן פאסיביות מאוד: הן מצפות ומצפות בתוך חלל סגור לנסיך החלומות שלהן.
אגדה היא האנטיתזה של המעשיה.
היא סיפור עממי ריאליסטי בו מוגדרים וידועים לקהל המרחב הגאוגרפי והזמן ההיסטורי.
לרוב גם ידועות הדמויות הפועלות, ולעיתים הקהל משער דרכן את המיקום ומועד ההתרחשות.
יסוד על-טבעי בסיפור יתפרש כנס.
בחברה בה מסופרת האגדה חשוב כי המאזינים יאמינו שהדברים קרו במציאות, וזאת כי לאגדה יש תפקיד דידקטי חשוב.
אף על פי שאין באגדה בהכרח יסודות על-טבעיים, אם יש יסוד כזה הוא מוגדר כנס.
הדמויות באגדה הן של גיבורים היסטוריים, כמו משה רבנו ורבי עקיבא.
ביהדות התופעה נקראת "ספרות שבחים (הגיוגרפיה)".
ההגיוגרפיה עוסקת לרוב בשבחים דתיים.
לא פעם יש אגדות הקשורות באנשים פשוטים, האגדה היא סיפור חברתי ופחות סיפור משפחתי.
המספרים באגדות נוטים להיות גברים באופן מסורתי: דרשנים, רבנים וכו'.
סוגי האגדות הן: אגדות היסטוריות, גאוגרפיות, ואגדות קודש.
אגדות הקודש מתפצלות לאגדות שכר ועונש ואגדות ביוגרפיות.
אגדות השכר והעונש מתחלקות לאגדות שכר ועונש, אגדות צידוק הדין ואגדות קידוש השם.
ישנם גם אגדות ביוגרפיות, אשר פורשת ביוגרפיה שלמה של חיי הגיבור.
מדובר במחרוזת אגדות, הפורשות את ביוגרפיית הגיבור או הקדוש.
קיימת קונבנציה ספרותית שעל פיה נוצרות אגדות על גיבורים, לכן בתרבויות השונות הביוגרפיות של הגיבור מאוד דומות.
דוגמאות לאגדות הן אגדות המלך שלמה ואגדות הבעל שם-טוב.
צורה מודרנית שלבשה האגדה היא האגדה האורבנית, ממאפייניה: תיאור חוויה מודרנית, יסודות אימה לצד יסודות קומיים, נטייה "להישבע" לעדות אישית אף על פי שהאגדה לא באמת קרתה למספר.
הסיפורים משקפים לרוב חרדות (סיפורי בייביסיטר לדוגמה).
מאפייני סיפורי העם וחוקי אולריק
האתנופואטיקן הדני אקסל אולריק שחקר אלפי סיפורי עם אירופאים, מצא כי לסיפורים אלה מאפיינים משותפים רבים המחולקים לשני סוגים: מאפיינים צורניים-שמיעתיים ומאפיינים תוכניים.
מאפיינים צורניים-שמיעתיים: מאפיינים המתייחסים לשפה ולצורת השימוש בה.
בסיפור העממי נועדת לפן השמיעתי חשיבות רבה בשל השימוש בהיגוד, אשר אופיו וחיותו מושפעים רבות מן המודעות לשומעים.
מאפיינים אלו מקשרים את חקר הסיפור העממי למדע הלינגוויסטיקה, וכן מעניקים חשיבות לבחינת הז'אנרים המינוריים (פתגמים, חידות וכו') בסיפור.
מאפיינים תוכניים: מאפיינים המתייחסים לרקע, לעלילה ולתכונות הדמויות בסיפור.
כמה מן המאפיינים הצורניים-שמיעתיים המרכזיים הנהוגים בסיפורי עם הם: משחקי מילים, דו-שיח, שילוש, שאלות רטוריות, חזרות ופתגמים.
בסיפור עם הפתיחה קצרה, ללא תיאורים, ויש לה ביטויים ותבניות קבועות.
הפתיחה בדרך כלל רגועה ושלווה כדי לתת פתח להפתעה בהמשך וליצור מתח באשר להמשך הסיפור.
פתיחות אופייניות לסיפורי עם הן: 'היה היה…', 'יום אחד…', 'לפני שנים רבות…', 'מעשה באחד ש…', 'פעם אחת…', ועוד.
עם הסיום מצפה לקורא סוף טוב – כל הבעיות שהועלו בסיפור נפתרות, משאלות הלב מתגשמות, והדמות השלילית נענשת.
הסיפור העממי מתרכז באירוע אחד, שסביבו נכתב הסיפור, לא יהיה מידע כלשהו על עלילה שלא קשורה/חשובה להתקיימות העלילה הראשית.
בסיפור העממי תופענה בדרך כלל שלוש דמויות (שלושה גיבורים).
דמות אחת חיובית בתפקיד החכם, העני, הצדיק, הטוב וכדומה.
הדמות שנייה – שלילית, בתפקיד הטיפש, העשיר, הרשע וכדומה.
הדמות השלישית תהיה דמות נייטרלית, שתפקידה לפשר ולגשר בין שתי הדמויות או להכריע לטובת אחת מהן.
במערכה מרכזית בסיפור תופענה שתי הדמויות המרכזיות, הטובה והרעה, כשהדמות השלישית תופיע מאוחר יותר, לעיתים כשהמצב נראה תקוע, ותניע את העלילה.
פירושו פיצול אחד הגיבורים לשניים: שתי דמויות שאין הבדל מהותי ביניהן.
מול שני הגיבורים הללו (שהם בעצם אחד) עומד היריב (לדוגמה: אם חורגת ומולה האחים עמי ותמי, שהם גיבור אחד).
גם חוק זה נועד למשוך את תשומת לבו של המאזין אל המספר וסיפורו.
בסיפור העממי יש ריכוז רב יותר של משחקי מילים, חריזה וכדומה, מאשר בכל סיפור אחר.
המספר העממי משתמש באמצעי זה כדי להביא לשינוי הטון, להגביר את המתח בהשהיה, ולשמש כרמז לבאות ("ומה, אתם חושבים, הוא עשה"?).
המספר חוזר על הדברים שאותם הוא רוצה להדגיש, לדוגמה: את הגיבור הטוב והחיובי ידגיש על ידי תכונות טובות – חכם, טוב לב, ועוד.
המספר משתמש בחזרות רבות, על מילים, עובדות, מעשים וכו'.
החזרות הרבות מארגנות את העלילה ותורמות לתחושת הזדהות והנאה של הקורא.
החזרה משמשת גם כתבנית קבועה היוצרת רציף קוהרנטי של העלילה: "אבל העני לא הסתפק במה שיש לו".
חוק הדו-שיח הוא אחד החוקים, הנובעים מהצורך להשפיע על המאזין.
מכיוון שהמטרה היא לרתק את הקהל ולשתפו בעלילה – משנה המספר את קולו, ומשחק את שתי הדמויות הפועלות.
לכן יהיו ביטויים כמו "אמר לה", "ענתה לו" ולא שימוש בדיבור עקיף כמו "היא סירבה לצאת".
כמה מן המאפיינים התוכניים המרכזיים הנהוגים בסיפורי עם הם מוטיבים אי-רציונליים ולרוב מאגיים, עימות ומשאלה כמוסה.
נקרא גם בשם מוטיב הפלא.
בסיפור העממי קיימת התרחשות של נס או פלא, התרחשות של דברים מעל להיגיון ולטבע האנושי.
לדוגמה: מפלצת, קוסם המגשים משאלות, פיות, חיות מדברות וכו'.
מעניינת העובדה שסיפורים חסרי אחיזה במציאות לעיתים נשמרים בזיכרון הקולקטיבי טוב יותר מאשר סיפורים ריאליסטיים.
נקרא גם בשם יסוד הניגוד, יסוד הקונפליקט.
בכל סיפור עם ישנם ניגודים רבים וקיצוניים.
הם יכולים להיות ניגודים גילאיים בין זקן לצעיר, ניגודים מעמדיים בין עשיר לעני או מלך לעבד.
הניגודים יוצרים מאבקים ועימותים בין הדמויות, בין המצבים ובין האירועים המתרחשים בסיפור.
בכל סיפור עם עהולה משאלת ליבו של אדם פשוט ושל החברה שבה הוא חי.
המשאלה מייצגת ומדגישה את בעיותיו וכאביו של האדם הפשוט, ולכן הסיפור מביא להזדהות ולתחושת שייכות.
את המשאלות המודחקות של הפרט ושל החברה אפשר להעלות מן התת-מודע על ידי השלכה על דמויות בעלי-חיים, על עמים זרים וכדומה.
המשאלה היא בעצם המסר שלשמו ספרו את הסיפור.
פעמים רבות בהגשמתה או אי הגשמתה של המשאלה יש משום הבעת דעה לגבי טיבה וערכה של המשאלה.
משאלות אותן רוצה המספר לסמן כראויות יזכו להגשמה בעוד אלו שאינן ראויות לא יוגשמו בסוף הסיפור.
וייתכן שהמביע אותן ילמד על כך שלא היו ראויות מלכתחילה.
הגשמת המשאלות בסיפור נועדה לתת תקווה למאזינים.
סיפורי העם מהווים מעיין תיקון לעוולות ולמצוקות של חיי היום יום.
סיפור עממי הוא בדרך כלל סיפור שאין יודעים מי המחבר והוא בדרך כלל סיפור קצר שיודעים אותו בעל פה וקל לספרו בלי לתכנן.
המיתוס – קיימת סברה שזהו הז'אנר הקדום ביותר.
שני הסוגים העיקריים הם סיפורי האלים (מיתולוגיה) וסיפורים אטיולוגיים הנותנים סיבה לתופעות הטבע.
המיתוס נותן מענה לצורך חשיבתי – הוא עוזר לתת הסברים לתופעות טבעיות.
מענה לצורך פסיכולוגי ולצורך פולחני.
המיתוסים מתרחשים בזמנים קדומים, ובמקומות שונים.
יש ריבוי של יסודות על-טבעיים ובזמנים קדומים אנשים חשבו שכך הדברים קרו – הייתה אמונה במסופר.
הנובלה (אין לבלבל את הנובלה העממית עם הסוגה הספרותית הנושאת שם זה) – בספרות עממית הנובלה לוקחת מן המאפיינים של המעשיה ושל האגדה, אך היא לא זו ולא זו.
הנובלה דומה למעשיה בכך שמדובר בסיפור מורכב מיסודות רומנטיים/ארוטיים.
היא משתמשת במרכיבים ריאליסטיים, כמעט ואין יסודות על-טבעיים.
את מקומם של אלה תופסת תכונה אנושית בולטת.
למשל במקום שתופיע פיה כמו במעשייה, בנובלה תכונת האנוש היא שתחלץ את הגיבור מן הבעיה.
לנובלות תכונות בולטות ועל פיהן הן מחולקות – נובלת חכמה, נובלה רומנטית, נובלת תרמית, נובלת שוטים.
החידה – ז'אנר קטן בספרות העממית.
החידה מכילה לרוב פרדוקס בולט שיש לפתרו.
החידות לרוב משולבות בסיפור העממי ולהן תפקיד דרמטי.
ישנם חידות סופרלטיביות, חידות מעשיות ומעשים חידתיים – מעשים אניגמטיים.
הסיפור האישי והממורט – שניהם מסופרים בגוף ראשון על ידי מספר שחווה את החוויה בעצמו.
ממורט – סיפור אישי שחדר אליו יסוד על-טבעי.
ישנם סיפורים של אנקדוטה, סיפור שמועה, סיפור חיים.
המשל – אנשי דת וחינוך הבינו את הפוטנציאל שבמשלים – יכולתם להכיל מוסר השכל.
הסיפורים היו קיימים בתרבות והפכו למשל עם הוספת המרכיב הדידקטי.
המשל הוא כלי חינוכי ממדרגה ראשונה עד היום.
למשל שני חלקים, משל ונמשל.
הוא לרוב מאוד קצר ותמציתי והדמויות מאוד סטראוטיפיות.
ישנה האנשה של הדמויות אשר הם בעיקר בעלי חיים.
הבדיחה והסיפור ההומוריסטי – אין הבדל בין בדיחה לסיפור הומוריסטי, בדיחה היא פשוט קצרה יותר.
הבדיחה היא הז'אנר הנפוץ ביותר של הסיפור העממי בימינו.
זיגמונד פרויד העלה את המשמעויות הנסתרות של הבדיחה ומאז מתייחסים אל ז'אנר זה ברצינות.
לבדיחה על פי פרויד שני רבדים, הגלוי-המשעשע, והסמוי – על מה בדיוק צוחקים.
פרויד טען שההומור מאפשר לבטא את יצר התוקפנות ואת יצר המין.
ישנה רמות שונות להומור, מהרמה הנחותה ביותר שהיא בדיחות סלפסטיק ו"בדיחות קרש", ועד להומור עצמי שנחשב הגבוה ביותר.
הפתגם – משפט תחבירי שלם המסכם חוכמת חיים של החברה בנושא מסוים.
פופולריות הפתגם נובעת מכך שאנו יכולים לשלבו בהקשרים שונים.
ממאפייני הפתגם: חריזה, משחקי מילים, מצלולים.
הפתגם שומר על צורה יציבה, הוא מכיל פעמים רבות מילות ציווי או תנאי.
הפתגם הופך לעממי כאשר אנו פוגשים בו בהקשרים שונים.
יש פתגמים מטאפוריים ויש שאינם.
כיום נוצרים פתגמים דרך אמצעי התקשורת, דרך שירים, ובמסגרות חברתיות.
סיפור על אהבה וחושך הוא ספר אוטוביוגרפי מאת עמוס עוז, שיצא לאור בשנת 2002. במהדורה החדשה משנת 2014, 593 עמודים.
בספר, שעלילתו לא ליניארית, מתאר עוז בגוף ראשון ילדות בשכונת כרם אברהם בירושלים, נעורים ובגרות בקיבוץ חולדה.
הסיפור מתנהל על רקע תקופת המנדט והחיכוך עם ערביי ארץ ישראל, הקמת המדינה ושנותיה הראשונות.
עוז מתאר גם את הדורות הקודמים של משפחתו המזרח אירופאית.
הספר, בנוסף להיותו תיעוד תרבותי, הוא תיאור אישי וכאוב של ילדות בצל נישואיהם המיוסרים של הוריו: אם דיכאונית ואב מלומד, קרוב אך גם מרוחק, שהקריירה שלו הוחמצה בצלו של הדוד הגדול פרופ' יוסף קלוזנר.
הטרגדיה המשפחתית מגיעה לשיאה כאשר בהיותו בן שתים עשרה, אמו מתאבדת אחרי תקופה ארוכה של ייסורי נפש.
הספר רצוף בהרהורים פוליטיים וספרותיים, ומצייר בעוקצנות, אך גם במידה של אמפתיה, אנשי רוח ופוליטיקאים בהם נתקל: דוֹד אביו, חוקר תקופת בית שני, יוסף קלוזנר, ש"י עגנון, שגר בסמוך לקלוזנר, דוד בן-גוריון, שהתכתב עם עוז מעל דפי עיתון דבר והזמינו לפגישה, ואחרים.
אהבתו הראשונה של עוז, הייתה, כך הוא מספר, המשוררת זלדה, שלימדה אותו בכיתה ב'.
באחד הקטעים הוא מתאר את פרץ השמחה הגדול עם אישור האו"ם את תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר.
עוז מתמחה בספרו זה, בתיאור מדוקדק של מקומות בירושלים, בתיאור רגיש של מגוון של דמויות, ביחסי אנוש, ביכולת ההתבוננות שלו, ובחוש הומור דק, המלווה את נקודת המבט האישית שלו.
עוז הודה שבכתיבת "סיפור על אהבה וחושך", נטל לעיתים חופש יצירתי מהאמת העובדתית.
לאורך כל הספר הוא מביא הערות וציטוטים מספרים רבים בתחומים רבים, שהם למעשה מבנה או סגנון המעניק לסיפורים אותנטיות ואמינות.
הספר הוא אחת מיצירות הספרות העברית הנמכרות ביותר אי פעם, ועל פי רוב זכה לשבחיה הנלהבים של הביקורת בארץ ובעולם.
הספר תורגם ל-30 שפות בעולם.
בין היתר תורגם הספר לערבית ויצא לאור בלבנון.
את התרגום יזם ומימן אליאס ח'ורי, עורך-דין ערבי ישראלי, לזכר בנו שנרצח בפיגוע.
בעיתון הערבי הנפוץ אל-חיאת התפרסמה ביקורת אוהדת על הספר.
בעקבותיו הוענק לעמוס עוז הפרס התרבותי הגבוה של גרמניה, פרס גתה על מפעל חיים.
בשנת 2007 נבחר הספר על ידי עורכים ומו"לים (בפרויקט של עיתון מעריב) לאחד מחמשת הספרים הטובים ביותר שנכתבו בעברית מאז קום המדינה.
בסין צוין הספר כרומן החשוב ביותר בשנת 2007.
לדברי עוז, התקבלותו של הספר בעולם הפתיעה אותו, שכן חשב שחוויותיו יהיו מובנות רק לאנשים בעלי רקע דומה לשלו.
הספר שימש השראה למדריכי טיולים שתכננו סיורים בעקבותיו.
יצחק לאור ואריאנה מלמד טוענים כי הספר משקף את אהבתו העצמית של עוז.
לאור מוסיף וטוען כי עוז מציג את מאורעות מלחמת העצמאות באופן מוטה ורווי אפולוגטיקה, הפונה אל ציבור קוראיו בגרמניה ואל ועדת פרס נובל לספרות.
ב-2007 רכשה השחקנית נטלי פורטמן את זכויות היוצרים על הספר באמצעות חברת ההפקה החדשה שלה, "Handsomecharlie", לצורך הפקת סרטה הראשון כבמאית – סרט שנקרא באותו שם.
צילומי הסרט נערכו בין השאר גם בירושלים.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2015.
בסוף 2019 העלה תיאטרון החאן מחזה בבימויה של איה קפלן שבנוי על פי פרקים מהספר.
המחזה נקרא אף הוא כשם הספר.
המחזה נעזר בסיפור מסגרת שזכה להסכמתו של עוז בחייו, ובו בני משפחתו המתים מטרידים את מנוחתו ודורשים ממנו להעלות את סיפורם על הכתב.
את עוז המבוגר מגלם השחקן יהויכין פרידלנדר ואת אמו פניה מגלמת השחקנית תמר אלקן מאושר.
סיפור יציאת מצרים הוא מצווה מהתורה לספר על יציאת מצרים בליל ט"ו בניסן בכל שנה.
מצווה זו היא הבסיס והמניע המרכזי לאמירת ההגדה של פסח בליל הסדר.
המצווה חלה על כל אדם מישראל וכוללת את כל הסיפורים המופיעים במקרא על הנסים שנעשו לבני ישראל בצאתם ממצרים.
המצווה מתבססת על הפסוק .
המשנה קובעת על סמך פסוק זה
מצווה זו, שהופיעה במקרא, במשנה ובתלמוד, נפסקה אף על ידי מוני המצוות: הרמב"ם במצוות עשה קנז, וספר החינוך במצווה כא.
המצווה מתייחסת הן לתוכן והן לסגנון הסיפור.
במישור התוכני, הסיפור צריך לכלול את השתעבדות בני ישראל במצרים, את נקמת האל במצרים ואת הישועה שנעשתה לישראל.
לגבי הסגנון הספרותי, ככל שרמתו גבוהה יותר כך המצווה משובחת יותר.
כך קיימת עדיפות לרמה אמנותית, לריבוי בפרטי המקרה, באריכות זמן הסיפור ובריבוי השומעים את הסיפור; כשהניסוח בחז"ל הוא "כל המאריך לספר ביציאת מצרים הרי זה משובח".
יש שהותירו את אפשרויות הסיפור בידי האדם (רמב"ם, חמץ ומצה ז, ב ובספר המצוות עשה קנז), ויש שכללו במצוות הסיפור מגוון אמירות, כך ספר החינוך (כא) קובע שיש שהנהגות ליל הסדר והגדה של פסח כלולות בדיני המצווה.
בניגוד למצוות זכירת יציאת מצרים, למצוות הסיפור יש תאריך ספציפי.
כך המכילתא דרבי ישמעאל (פרשה יז) למדה מהפסוק שמצוות הסיפור וההגדה לבן צריכה להיות כאשר ניתן לומר "בעבור זה" ולהצביע על הסמלים של הגלות והגאולה, דהיינו כאשר מצה ומרור מונחים על השולחן, כלומר בליל הסדר.
על פי קביעה זו הלכו אף שאר הפוסקים, והדגישו שמתחלת הלילה ישנה מצווה לספר.
המשנה מפרטת מספר כללים מנחים לקיום המצוה לספר ביציאת מצרים, אותם מיושמים בליל הסדר ובהגדה של פסח, ובפרט בחלק "מגיד" המוקדש לסיפור יציאת מצרים:
הסיפור צריך להיספר דרך של שאלה ותשובה, מתוך הנחה שזו דרך מועדפת להעביר את הסיפור מדור לדור.
"מתחיל בגנות ומסיים בשבח", דהיינו יש לספר את השתלשלות העניינים, מהצרה ועד הגאולה.
יש אומרים שזה נועד לגרום להכיר בגודל הנס והישועה, ויש מדגישים שהעניין נועד לעורר את הרגישות וההתחשבות בגר ובכל מי שזקוק לעזרה ולרחמים.
אמירת "פסח, מצה ומרור" יחד עם הסבר לקיום מצוות אלו.
דהיינו יש לחבר את הסיפור לקיום מצוות החג.
על בסיס עיקרון זה, התפתחו מנהגים שונים, שמטרתם להמחיש את יציאת מצרים במהלך ליל הסדר.
הלל והודאה - בכלל מצות סיפור יציאת מצרים היא לסיימה בהלל, הודאה ושירה לאלוהים על שהוציא את בני ישראל "מעבדות לחירות, מיגון לשמחה, מאבל ליום טוב".
מצוות סיפור יציאת מצרים, שונה באופן מהותי ממצוות זכירת יציאת מצרים.
אמנם היו ששילבו בין שתי המצוות.
אך רוב הפוסקים הגדירו שמצוות זכירת יציאת מצרים נוהגת בכל יום, ולחלק מההגדרות תוקפה מדברי סופרים; לעומת מצוות סיפור יציאת מצרים הנוהגת פעם אחת בשנה, בליל הסדר, ותוקפה לכל הדעות הוא מהתורה.
הנימוקים למצוות סיפור יציאת מצרים
לפי התורה עצמה, ישנה מצווה להעביר את הסיפור מדור לדור, מכיוון שהוא מהווה את התשתית לחיוב החל על בני ישראל ללמוד את התורה ולשמור את המצוות.
לפי ספר החינוך, טעם המצווה הוא לזכור את הניסים שה' עשה לבני ישראל על מנת להוציא אותם ממצרים, ובכך לקבוע בליבם את האמונה בבריאת העולם ובמעורבות הבורא במתרחש בעולם ובהשגחתו.
בדומה לכך, לפי הכוזרי, יציאת מצרים הוא האירוע המכונן את האמונה באל אחד, אל כל יכול המנהל את העולם, ומכאן החשיבות להעביר אותו מדור לדור.
לפי פרשנויות מודרניות, עיקר מטרת הסיפור הוא שבני ישראל יזכרו שהם היו פעם עבדים, ובכך יחזקו את תכונת החמלה, במיוחד כלפי הגר, הזר והחלש בחברה.
"כי גרים הייתם בארץ מצרים" מוזכר מספר פעמים בתורה בתור נימוק המחזק את האיסור לצער את הגר.
סיפור מכור הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה.
האלבום יצא לאור ב-8 באפריל 2004, תחת חסותה של חברת התקליטים הד ארצי.
מתוך אלבום יצאו חמישה סינגלים; "יש בליבי כינור", "סיפור מכור", "הלב", "זה רק בינינו" ו"כשאתה נשבר".
סיפור מכור נחשב לאלבום הבכורה הישראלי השלישי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בין כותבי מפיקי ומלחיני השירים באלבום ניתן למנות את: עידן רייכל, צביקה פיק, פבלו רוזנברג, ארקדי דוכין, אהוד מנור ומאיה בוסקילה עצמה, שכתבה בעצמה שלושה שירים, והשתתפה בכתיבת שניים נוספים.
מאיה בוסקילה התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת בלהקת חתונות אותה הכירו בארץ ומחוצה לה.
כמה שנים לפני כן, חתמה בוסקילה על חוזה הקלטות עם "הליקון" אך החוזה נגנז.
היא המשיכה להופיע באירועים שונים, ובאחת מתוך ההופעות שלה ב"קפה הבימה", נכחו רוברטו בן-שושן ואיש העסקים אייל מלול, והחליטו להשקיע בה.
מיד לאחר מכן, התחילו להקליט את האלבום.
ראשית כל, הוציאה בוסקילה את סינגל הבכורה שלה "יש בליבי כינור".
השיר זכה להצלחה רבה בארץ, ולאחר מכן הוציאה ארבעה סינגלים נוספים שהובילו לפריצתה.
הסינגל השלישי "הלב", כבש את רוב צמרות מצעדי הפזמונים בישראל, ואף היה לאחד מן השירים המצליחים ביותר בישראל בעשור הראשון של המאה ה-21. בזכות הצלחתם של הסינגלים זכתה בוסקילה בשנת 2004 בתואר "זמרת השנה" מטעם גלגלצ ורשת ג'.
האלבום יצא לאור באפריל 2004, ושלושה שבועות לאחר צאתו הוכרז כאלבום זהב, על סך מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים.
לכבוד המאורע ארגנו מנהליה של בוסקילה אירוע במועדון בתל אביב, שם נכחו ידוענים רבים ביניהם: אייל גולן, אגם רודברג, מושיק עפיה, טל מוסרי ועוד.
בשנת 2008, נודע כי האלבום נמכר בישראל בסדר גודל של למעלה מ-80,000 עותקים, מה שהופך אותו לאלבום הבכורה ה-3 הנמכר ביותר בכל הזמנים בישראל.
"יש בליבי כינור" - יצא לאור בנובמבר 2003, כסינגל הראשון מתוך האלבום וכסינגל הבכורה של בוסקילה.
השיר נכתב על ידי נורית בת-שחר צפריר והולחן על ידי עידן רייכל.
השיר הגיע בשיאו אל המקום ה-10 במצעד של רשת ג', והפך לראשון של בוסקילה שעשה זאת.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב בשנת 2010, ובו ניתן לראות את בוסקילה כשהיא שרה אל תוך מיקרופון, ובמהלכו סצנות שונות.
"סיפור מכור" - יצא לאור בינואר 2004, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר נכתב על ידי ירון כהן, והוא שיר הנושא של האלבום.
בשיאו הגיע אל המקום ה-10 במצעד של רשת ג', ואף נכנס אל המקום ה-8 במצעד השנתי של רשת ג'.
לשיר יצאה גרסה מחודשת אותה שרה בוסקילה ביחד עם אייל גולן.
הקליפ של השיר הוא מעין הופעה אותה העלתה בוסקילה לערוץ היוטיוב שלה בשנת 2014.
"הלב" - יצא לאור במרץ 2004, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר נכתב על ידי מירית שם אור והולחן על ידי צביקה פיק.
השיר כבש את רוב צמרות מצעדי הפזמונים בישראל, ואף היה לאחד מן השירים המצליחים ביותר בישראל בעשור הראשון של המאה ה-21. בנוסף לכך, היה השיר לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לשהות קרוב ל-20 שבועות במצעד של רשת ג'.
"זה רק בינינו" - יצא לאור ביוני 2004, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
נכתב והולחן על ידי אבי מסיקה ומאיה בוסקילה.
השיר הצליח לשחזר את הצלחת הסינגל השלישי "הלב", וכבש גם כן את פסגת המצעד של רשת ג', והפך לשני של בוסקילה שעשה זאת.
"כשאתה נשבר" יצא לאור באוקטובר 2004, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי פבלו רוזנברג.
בשיאו הגיע אל המקום ה-7 במצעד של רשת ג'.
הקליפ של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של בוסקילה בשנת 2014.
קלידים: עמית הראל, יעקב למאי
גיטרה סולו: יהודה קיסר, אריק כהן
קולות: יהודה תמיר, מאיה אברהם
סיפור חלום הוא נובלה מאת ארתור שניצלר.
הנובלה התפרסמה תחילה בהמשכים בשנת 1925 במגזין הנשים הברלינאי "די דאמה", וראתה אור כספר בשנת 1926 בהוצאת פישר בברלין.
לנובלה מאפיינים פסיכולוגיים מובהקים, בהם ממלא החלום תפקיד מרכזי.
הנובלה זכתה להתייחסות נרחבת מאת ידידו ובן-עירו של שניצלר, זיגמונד פרויד.
בשנת 1999 עיבד אותה הבמאי סטנלי קובריק לסרט "עיניים עצומות לרווחה" בכיכובם של ניקול קידמן וטום קרוז.
בשנת 2008 תורגמה הנובלה לראשונה לעברית על ידי ניצה בן-ארי ואורי בן ארי ויצאה אור בהוצאת גוונים.
לספר מצורף מכתב של זיגמונד פרויד לארתור שניצלר.
גיבורי הנובלה הם בני הזוג פְרִידוֹלִין ואַלְבֵּרְטִינֶה, זוג וינאי אמיד והורים לילדה, שמשבר פתאומי מטריד את נישואיהם השלווים לכאורה בעקבות בילוי בנשף מסכות.
הבילוי הזה, התמים לכאורה, מביא אותם לעיון מחודש בדחפיהם המיניים המודחקים, ולהתוודות הדדית על פנטזיות מיניות ישנות.
מתוך שיחתם הרגועה נקלעים שניהם למצוקה פסיכולוגית שמרחיקה אותם זה מזה ושולחת אותם - את פרידולין הרופא להרפתקאות לילה ביזאריות ואילו את אלברטינה בחלומות רווי סמלים ומתחים - למסע של בירור הקשר המתוח בין אהבה מונוגמית לדחף מיני ושל מחיר הדחקת הדחפים הכרוכה בנישואין.
"סיפור חצי רוסי" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של איתן ענר, שיצא לאקרנים בשנת 2006, עם ולדימיר וולוב
יבגניה דודינה, אבי קושניר וולריה וויוודין בתפקידים הראשיים.
חן הוא נער בן 11 המתגורר באשדוד עם הוריו - אביו יליד הארץ (צבר) ואימו ילידת רוסיה.
חן מתאהב בנטלי בת ה-12, הרוקדת בחוג לריקודים סלוניים.
הוא מחליט ללמוד ריקוד אצל יוליה, מורה לריקוד בת 42 שעלתה לארץ ממוסקבה, על מנת לכבוש את ליבה של נטלי.
שחקנ/יתדמות יבגניה דודינה יוליה אבי קושניר רמי אוקסנה קורוסטישבסקיה לנה קיריל ספונוב רומן ולדימיר וולוב חן ולריה וויוודין נטלי טליה רז שרון דוד קוגן ארתור לירון אלזיקרי אסתי דניאל פרידמן שחף
סיפור סינדרלה הוא סרט קומדיית נעורים רומנטית, שיצא לאקרנים ב-16 ביוני 2004 בארצות הברית.
הסרט אמנם מבוסס על עלילת הסיפור "סינדרלה", אם כי בגרסה מודרנית.
כוכבי הסרט הם הילרי דאף וצ'ד מייקל מארי.
סאם מונטגומרי, בדומה לעלילת "סינדרלה" היא נערה המתגוררת עם אמה החורגת, פיונה, ושתי אחיותיה החורגות, בריאנה וגבריאלה.
לאחר שאביה נהרג ברעידת אדמה, פיונה מקבלת את כל רכושו והופכת לאפוטרופסית של סאם.
האם ובנותיה שמקנאות ביכולותיה של סאם, מאמללות אותה ומכריחות אותה למלא את בקשותיהן בארגון הבית, בסידורו ובעשיית כל המטלות.
סאם נאלצת לעשות את כל המוטל עליה, בין השאר עקב כך שהעבודות הללו מממנות את שכר לימודיה האקדמיים בפרינסטון.
סאם עובדת בתור מלצרית ומנקה בדיינר של אביה שמת בטרם עת, שהפך להיות הדיינר של אלמנתו, פיונה.
רונדה, העובדת הראשית, היא קרן אור בשבילה.
היא מעניקה לה המון אהבה כמו כל שאר העובדים בחנות.
לסאם יש חבר שאיתו היא מדברת דרך האינטרנט והפלאפון.
הם קובעים להיפגש בנשף הבית-ספרי בשעה 11 בלילה, במרכז רחבת הריקודים.
סאם מחליטה ללכת ללא ידיעת אימה, שאסרה זאת עליה.
כשמגיעה לשם מגלה שהנווד, החבר שאיתו הכתבה הוא אוסטין- בחור מחבורת המקובלים, אך רגע לפני שאוסטין מסיר ממנה את המסכה סאם עוזבת את הנשף (תוך שהיא מפילה את מכשיר הנייד שלה) וחוזרת למזנון- כשאוסטין נותר מאחור מבלי לגלות את זהותה.
אוסטין מחפש את סאם אך לא מוצא אותה, בריאנה וגבריאלה מגלות שסינדרלה שאוסטין מחפש היא סאם, ומנסות לטעון שהן סינדרלה-אך ללא הצלחה.
הן פונות לשלבי, האקסית של אוסטין, ומספרות לה על כך.
שלבי חושפת לכל בני השכבה את העובדה שסינדרלה היא נערת המזנון-סאם, ומקריאה את חילופי המיילים שהיו בין אוסטין לסאם, דבר שמעורר לעג כלפי סאם...
סאם מחליטה לעזוב את ביתה, את אמה החורגת ואחיותיה החורגות ואף את עבודתה במזנון.
במשחק בייסבול היא משוחחת עם אוסטין על העובדה שהוא צריך להיות הוא, ולחשוף את האני האמיתי שבו, והם הופכים להיות זוג...
לבסוף מתברר שסאם היא זו שירשה את הבית והמזנון אשר פיונה גזלה ממנה.
פיונה סידרה הסכם עם התובע לפיו היא תכפר על גנבתה על ידי כך שהיא ובנותיה תעשנה עבודות שירות במזנון של סאם.
הילרי דאף - סאם מונטגומרי
צ'ד מייקל מארי - אוסטין איימס
ג'ולי גונסלו - שלבי קאמינגס
אדי בוריאס - רותי ווקר
שלושה ימים לפני יציאת הסרט יצא אלבום הנקרא "A Cinderella Story: Original Soundtrack" בו משתתפים בין היתר היילי דאף, גו גו דולס ולוסי הייל ועוד.
בנובמבר 2006 הייתה כוונה של רשת הטלוויזיה ABC להעלות סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, אך הרשת נסוגה מכוונתה וחברת וולט דיסני החליטה לבצע את הפרויקט בשנת 2007.
לאחר הצלחתו של הסרט, החליטו מפיקי הסרט שברצונם לעשות סרט המשך.
הסרט, שיצא בשנת 2008, נקרא "עוד סיפור סינדרלה" - אך למרות שמדובר בסרט המשך - הדמויות והשחקנים שונים.
הדמות הראשית נקראת מרי סנטיאגו והיא מגולמת בידי השחקנית והזמרת סלינה גומז.
עוד סרט בדומה לאותה עלילה יצא בשנת 2011 "סיפור סינדרלה: היה היה שיר" שבתפקיד ראשי משחקת השחקנית והזמרת לוסי הייל.
בשנת 2016 יצא הסרט "סיפור סינדרלה: אם הנעל מתאימה", סופיה קרסון זמרת ושחקנית מגלמת את הדמות הראשית.
בשנת 2019 יצא הסרט "סיפור סינדרלה משאלת חג המולד", (סרט זה חמישי בטרילוגיה של סיפור סינדרלה) בתפקידים הראשיים משחקים לורה מרנו וגרג סולקין.
סיפור פשוט הוא רומן מאת הסופר העברי ש"י עגנון, המתאר את מסכת לבטיו של בחור צעיר בקהילה יהודית בעיר קטנה במזרח אירופה על רקע שלל מנהגיה.
הסיפור הוא רומן פסיכולוגי המתאר את הקונפליקט של היחיד בין רצונותיו לבין לחצי החברה סביבו.
קונפליקט זה מוביל את הגיבור, באחד משלבי הסיפור, לאובדן שפיות.
הספר מעביר ביקורת חברתית נוקבת על ערכים בורגניים בכלל, וערכי העיירה היהודית בפרט, המתרכזים במאכל, משתה, רדיפה אחרי כבוד ותאוות ממון.
הסופר גורס שערכים אלה יכולים לפגוע ביחיד ולמנוע ממנו להגשים את רצונותיו האמיתיים, כפי שקרה להירשל הורביץ.
הרומן ראה אור בשנת 1935, ונחשב לאחת מיצירות המופת של הספרות העברית.
הרומן נכלל בקובץ סיפורים של עגנון בשם "על כפות המנעול" אך יצא בהוצאות שונות גם כספר נפרד.
עלילת הספר עוסקת בהירשל, שהתאהב בבת משפחה רחוקה בשם בלומה, אשר התייתמה מאביה ומאמה, ומשמשת כמשרתת בביתו.
אמו מסתייגת מקשריו איתה, ומשדכת אותו למינה – נערה מפונקת ממשפחת איכרים אמידה.
בלומה, המאוהבת בהירשל, עוברת לשרת בבית אחר.
לאחר נישואי מינה והירשל, הוא לוקה בהדרגה בהפרעות מצב רוח ומחשבות כפייתיות עד כדי התמוטטות ונלקח לבית חולים פסיכיאטרי, שם הוא משתקם.
בבית החולים נודע לו שנולד לו בן.
הירשל משלים עם נישואיו למינה והם מולידים בן שני.
עם זאת, דמותה של בלומה אהובתו האבודה ממשיכה לרחף בחייו ובדמיונותיו לאורך כל הסיפור.
הירשל הורביץ – גיבור הסיפור, בן יחיד לזוג סוחרים עשירים, צירל וברוך מאיר.
הוא התאהב בבלומה בצעירותו אך אמו גרמה לכך שינשא למינה.
מאבק זה הוביל אותו לשיגעון ולבריחה ליער, כפי שעשה דודו המשוגע.
בעקבות התמוטטותו נשלח לריפוי אצל ד"ר לנגזם, שטיפל בו באופן בלתי שגרתי, השלים עם נישואיו וחזר לחיי שגרה.
הוא מתואר כבחור חכם, הנוהג לקרוא ספרים, וכבעל מידות טובות הדוגל בערכים מוסריים.
צירל קלינגר – אשתו של ברוך מאיר ואימו של הירשל.
בת למשפחה עשירה שנישאה לברוך מאיר (בן למשפחה ענייה) משום שהיה קשה להשיאה לאחר שנשתגע אחיה.
עובדת בחנות המשפחה ומשוחחת עם הלקוחות.
מכוונת את עולמם של בני משפחתה כרצונה.
הממון מהווה עיקר בחייה, מנחה את דרך חשיבתה ואת יחסה לסובבים אותה.
להיטותה אחר ממון וחומריות באה לידי ביטוי גם בלהיטותה אחר האכילה, אולם בעקבות התמוטטותו של בנה גם היא עוברת שינוי.
ברוך מאיר הורביץ – בעלה של צירל ואביו של הירשל, בן למשפחת הורביץ הענייה.
בצעירותו עבד כמשרת זוטר בחנותו של שמעון-הירש קלינגר והיה מיועד להתחתן עם קרובתו מירל.
לאחר שהוצע לו להינשא לצירל, נכנע למוסכמותיה של החברה, וויתר על רגשותיו האישיים למען נישואים מעמדיים-כלכליים ("כסף וזהב שהיו לה לצירל סימאו את עיניו").
מתואר כאדם נוח לבריות שההצלחה מאירה לו פנים, והוא מקובל מאוד על הסביבה.
מציית לאשתו ונכנע לרצונותיה והחלטותיה ("דעתי כדעתך").
בלומה נאכט – בתם של חיים ומירל נאכט.
לאחר שמתו שני הוריה עקרה לבית קרוביה ועבדה שם כמשרתת.
התאהבה בהירשל, אך לאחר שנוכחה לדעת כי התארס עם מינה, עזבה את בית הורביץ לבית תרצה ועקביה מזל הנמצא בקצה העיר.
בבית מזל לא נענתה להפצרות מחזריה ולא נישאה לאיש.
מתוארת כנערה משכילה כאביה, מאופקת שאינה מגלה את רגשותיה, ואינה מוכנה לקבל עליה את הגזירת גורל כאחרים ("עושר ונכסים אין לה לבלומה.
כל עצמה של בלומה הן ידיה שהשכירה לאחרים.
אבל נשמתה בת חורין", "שבע ידיים אינן עושות בשבעה ימים מה שריבה זו עושה ביום אחד" "היא אומרת לא כל אשה זקוקה להנשא.
מינה צימליך – בתם של גדליה וברטה צימליך.
בת כפר, שהתחנכה בצעירותה בפנסיון בסטניסלב.
מתנהגת כבת-עשירים העסוקה בעיקר בבגדיה וברכושה.
מצייתת לקול הוריה, מוותרת על רגשותיה ונישאת להירשל.
את עיקר זמנה העבירה עם אמה, ברטה, ועם חברתה הטובה, סופיה גילדנהורן.
מתוארת כנערה שגדלה באווירת השכלה כללית, אך היא עצמה אינה משכילה.
היא איננה מודעת לסיבות למשבר של בעלה אבל גם מפחדת לדעת.
הסיפור הוא סיפורו של הירשל, בנם של ברוך מאיר וצירל הורוביץ, משפחה יהודית מכובדת בקהילתה.
צירל היא אישה ממולחת וזריזה, שנישאה לעובד בחנותו של אביה ויחד עם בעלה המשיכה לנהל את החנות.
את בנה היחיד היא מחנכת להמשיך בדרך הוריו ונמנעת מלפנק אותו יתר על המידה.
בגיל 16 מגיעה לבית הוריו של הירשל קרובת משפחה רחוקה, בלומה.
אביה של זו, איש מלומד ומשכיל אך ביש מזל בעסקים, אשר איבד את כל ממונו ונותר מחוסר כול, נפטר מזמן וכעת התייתמה גם מאמה.
צירל, אמו של הירשל, מכניסה את הנערה אל ביתה והיא תופסת שם את מקום המשרתת, שעזבה את עבודתה זמן קצר לפני בואה.
בין הירשל ובלומה נרקמים יחסים קרובים ועם הזמן הוא מתאהב בה.
אמו של הירשל מסתייגת מהקשר בינו ובין בלומה, שכן זו שייכת למעמד נמוך יותר.
היא ממהרת לשדך אותו למינה, נערה מפונקת ממשפחת איכרים אמידה, חסרת כל השכלה בענייני יהדות, שמתנאה בציפוי דק של השכלה שרכשה בפנסיון בעיירה, בתחומים כנגינה בפסנתר, רקמה וידיעת השפה הצרפתית, ורואה עצמה בת אדונים מעודנת.
הירשל, שהוא אישיות פסיבית ובלתי בשלה, אינו עושה מאומה כדי להילחם באמו ומשלים עם השידוך.
בלומה, שמאוהבת בהירשל, עוזבת את בית הורוביץ ועוברת לשמש כמשרתת בבית אחר, ביתו של עקביה מזל, אחד מגיבורי הנובלה "בדמי ימיה".
הירשל ומינה נישאים, ומתחילה הידרדרות הדרגתית במצבו הפיזי והמנטלי של הירשל.
אט אט דעתו נטרפת עליו, כיוון שאינו זוכה לראות את אהובת לבו, ואשתו משעממת אותו, ועם חלוף הזמן אף נמאסת עליו.
הירשל אינו אוכל ואינו ישן, ונעשה רזה וגרמי.
הוא משוטט ער בלילות, מטייל מדי יום אל ביתה של בלומה בקצה העיירה בתקווה שתצא מביתה ותפגוש בו.
בסופו של דבר הוא מאבד לחלוטין את שפיותו ובורח ליער.
הוריו לוקחים אותו לבית חולים פסיכיאטרי, שם במהלך טיפול יוצא דופן של רופא שמשוחח עמו על אנשים והחיים, הוא הולך ומחלים.
במהלך האשפוז נודע לו כי נולד לו בן, ולאחר זמן מה הוא נרפא וחוזר לביתו, שם הוא משלים כביכול עם היותו נשוי למינה, ונולד להם בן שני.
עם זאת באופן מרומז מסתבר שזאת השלמה חלקית; אחד ממרכיבי הדרמה המרתקים של "סיפור פשוט" מתבטא בדו-משמעות הבלתי פשוטה שמפוזרת ברמזים שונים ומגוונים ואיננה חדלה כמעט עד הדפים האחרונים של הסיפור: "מהרהר הירשל בליבו, אילו מתה מינה אפשר היה בלומה מתרצית להנשא לי.
חס ושלום שביקש על אשתו שתמות.
אלא מה יעשה אלמן שלא ישא, ומאחר שאינו מכיר אחרת חוץ מבלומה נתן עיניו בבלומה.
אם לא תנשא לו מאהבה תנשא לו מרחמנות" (עמ' רס"ב).
ו"כשראה הירשל שהכל מתעסקים בבנו ואין בהם מועיל היה מהרהר בלבו, אילו טיפלה בו בלומה היה מבריא.
וכך היה מצייר לעצמו, הוא עומד מצד זה של בנו ובלומה עומדת מצד זה של בנו ובין שניהם התינוק מחלים" (עמ' רס"ג).
"כביכול השווה לבו של הירשל ואינו חולק על העולם".
ובשורות האחרונות ממש: "אמרה לו, סבורה הייתי שדרכה של אהבה שהיא גדלה עם כל אחד ואחד.
הוריד הירשל ראשו ואמר, לא כי, אלא שהיא באה אם אין מי שחוצץ בינה ובינינו".
והמספר חותם באמירה האירונית: "אלוקים בשמים יודע שלא נתכוין הירשל אלא לאותו תינוק".
הסיפור נגמר באמירת המספר שגם סיפורה של בלומה ראוי לספר משל עצמו, אבל "אלוהים בשמים יודע אימתי" יכתב.
כבמרבית סיפוריו של עגנון, גם ברומן זה אין התייחסות מדויקת לשנים שבהן מתרחשת עלילתו.
אף על פי כן, האזכורים למלחמת רוסיה–יפן רומזים שהסיפור מתרחש בסביבות השנים 1904–1907.
העיירה "שבוש", שבה מתרחשת העלילה, היא בעצם עיירת הולדתו של עגנון, בוצ'אץ', השוכנת בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה), ומופיעה בשם "שבוש" באחדים מסיפוריו של עגנון.
באותה העת מנתה בוצ'אץ' כ-15 אלף תושבים, כמחציתם יהודים.
תיאור החברה היהודית ברומן הוא רחב, מקיף, פרטני וצבעוני מאוד.
במובן זה משתייך "סיפור פשוט" לסוגה של קומדיית מנהגים .
ד"ר כרמלה סרנגה, מרצה לספרות, מציגה את החברה שהמספר מתאר כמחולקת לשלוש קבוצות: הפיקחים, הבינוניים ועוד כת אחת.
נזכרים ברומן גם עניינים אחרים שעמדו באותה עת על סדר היום של יהודי גליציה, ובהם ההגירה המואצת לארצות הברית שהתרחשה באותן שנים, כמו גם התפתחות התרבות החילונית ונהירתם של חלק מן הצעירים אחרי הרעיונות הסוציאליסטיים והציוניים.
למרות הביקורת כלפי גיבורי הסיפור והערכים המקובלים עליהם מתואר עולם העיירה בעט אוהב.
רוב חוקרי הספרות מבחינים כי יש מספר היבטים לשיגעונו של הירשל.
מלכה שקד מדגישה כי המספר מאפשר יותר מפרשנות אחת לשאלת הטירוף של הירשל, שכן לא ברור אם הוא באמת משוגע, ואם כן מה גרם לו להשתגע.
במישור הפשוט, המוצג באופן ישיר בספר, השיגעון נבע מהגעגועים לבלומה או מקללה תורשתית שהוטלה על משפחתו בידי רב, בעקבות התחצפות של אחד מזקניו של הירשל.
הסיפור מדגיש אמנם היבט זה, אך לשיגעונו של הירשל יש גם הסבר ברובד המשפחתי-פסיכולוגי.
בחברה היהודית המסורתית, כמו גם בחברה החרדית כיום, "פגם" באחד מחברי המשפחה (התנצרות, חילון, שיגעון, מחלה וכו') פוגע בתדמיתם של שאר החברים, וכך גם מקשה על חיפושם אחר בת זוג.
השיגעון התורשתי שנובע מקללת הרב העתיקה (והוא ה"פגם") גרם לצירל להינשא לברוך מאיר, ממעמד ירוד יותר.
יש הסבורים כי צירל – החוששת מכך שהירשל ישתגע בעקבות הקללה, ולכן עסוקה באובססיביות בניתוב דרכו, כגון העברתו מלימוד תורה בבית המדרש למסחר ומשא ומתן – יוצרת נבואה המגשימה את עצמה.
צירל מרחיקה את בלומה, מחתנת את הירשל עם מינה ובכך כופה עליו נורמטיביות שמאמללת אותו.
זיוה שמיר מדברת על השוני הרב שבין הירשל והוריו, הנובע מפער הגילאים, וכשהם כופים עליו את המוסכמות שלהם, הוא יוצא מדעתו.
ברומן עובר הירשל תהליך של אימוץ המוסכמות במקביל לתהליך השיגעון שלו, ובסופה הוא כבר לא חש בצורך למרוד, וחוזר לשפיותו.
במישור נוסף, סמוי, ניתן לומר כי חוסר השליטה של הירשל על חייו והפסיביות שנכפית עליו הם שגורמים לו להשתגע.
דרך שעות חוסר השינה של הירשל מתגלה ומתפתח תהליך הטירוף שלו.
בזמן נדודי השינה הולכות ומחריפות תגובותיו לאשתו: בתחילה הוא מאשים אותה שגנבה ממנו את כל השינה, ואחר כך הוא מדבר אליה בדחייה הולכת וגוברת.
אז הוא תוהה גם על דודו המשוגע ועל התרנגולים, ואף עולות בו מחשבות על רצח ועל אלימות.
בגלל חוסר היכולת של הירשל להתעמת עם בעיותיו בעולם הממשי, הוא פועל נגד כל העולם, ובעיקר נגד אמו, בעולם דמיוני שבתוך ראשו.
כך הוא חושב לא לטעום מהאוכל ומהבשר אצל הורי אשתו, אולם לבסוף נכנע לנורמות החברתיות, ובעיקר לאמו, ואוכל מנות גדולות מן מהמאכלים.
כך הוא גם חושב על דודו, אדם מטורף שמהווה את נקודת הפחד המרכזית של צירל, כעל דמות רומנטית נהדרת, אדם שהוציא עצמו מהחברה ה"מטריאליסטית" וה"חזירית" והתנזר מתענוגות הבשר, אדם המטייל בטבע וביער, אדם שהוכרח להינשא למי שלא אהב, בדומה להירשל עצמו, אך הצליח להימלט מגורלו.
דמות דודו של הירשל, כפי שהצטיירה בראשו של הירשל, היא ההפך המוחלט ממה שמייצגת עבורו הקהילה היהודית, ובעיקר אמו.
פן זה של שיגעונו קשור בקשר הדוק לביקורת שלו על החברה.
מבחינה זו, אמו של הירשל מייצגת את החברה, והוא ודודו המטורף – את הפרט המנסה להשתחרר מהעול.
ברומן מותח עגנון ביקורת על ערכי החברה הבורגנית בכלל, וערכי החברה היהודית בעיירה, בפרט.
העיירה "שבוש", כאמור, היא עיירת הולדתו של עגנון – בוצ'אץ' (שאת שמה הפך עגנון ל"שיבוש").
הסיפור חובק את רוב אוכלוסיית הקהילה, הדמויות שונות זו מזו ומראות את כל פני הקהילה, מהציונים לסוציאליסטים, דרך כלל החברה הבורגנית.
ישנה הסכמה רחבה בין רוב חוקרי הספרות שבמידה רבה צירל מייצגת את העיירה.
צירל היא אישה אקטיבית חזקה, שעוסקת מרבית הזמן בכסף.
דמותה של צירל היא הדמות החומרנית ביותר ברומן.
ניתן לראות זאת במבע המשולב ובמוטיבים שמייצגים אותה, כמו גם בסצנת ספירת הממון שחוזרת פעמיים – הסצנה שבה סופרים צירל וברוך מאיר את הכסף שהרוויחו באותו יום בחנות.
סצנה זו מציגה אותם באור רומנטי, אך העובדה שהכסף הוא היסוד הרוחני בקשר שלהם מגחיכה את הארציות שלהם.
יונה טויבר, שדכן העיירה, הוא דמות נוספת המדגימה את החולי של החברה.
בעזרת השינוי החד בעיסוקו של טויבר, מסופר לשדכן, ובעזרת תיאורים גרוטסקיים רבים של הדמות, מציג עגנון את השידוך היהודי באור ציני.
ברומן מוצג השידוך כהיפוך מוחלט לכל המוטיבים הרומנטיים.
בזמן הסעודות מוצגת החברה כחזירית, במיוחד מנקודת מבטו של הירשל.
הארוחות ופולחן האכילה מתוארים ברומן באופן דוחה.
בסיפורי עגנון הגזמה באכילה היא פעמים רבות סטייה מן הישר.
דוגמה מובהקת לכך אפשר למצוא בסיפור הקצר "האדונית והרוכל", שבו מיוצגת ההידרדרות של הגיבור על ידי האכילה.
באופן כללי מטיף עגנון בכמה מסיפוריו לצמחונות ודוגמאות רבות לכך ניתן למצוא בספר "תכריך של סיפורים".
על אף שצירל מציגה את הביטחון שהממון מספק ואת היציבות שבו, מולה עומדת דמות שמהווה הקבלה הפוכה אל מולה, אשר מוכיחה שהכסף לא עוזר בדבר.
אביה של מינה הוא נובו ריש, שחי בחרדה מתמדת פן גורלו יתהפך עליו, הכסף שהשיג ייעלם, והוא יחזור להיות עני כפי שהיה בילדותו.
דרך ההתעסקות התכופה בביטחון המדומה שהכסף מספק, מותח עגנון ביקורת על תרבות הממון של יהודי הגולה ומציג אותה כבנויה על יסודות רעועים.
ביקורתו של עגנון אינה רק על החומריות של העיירה, אלא גם על היחס שלה לדת.
העיירה כמעט שאינה מתייחסת למקורות כלל, וכאשר המספר אומר "רק אלוקים יודע", ביטוי החוזר פעמים רבות בסיפור, הוא מעביר ביקורת אירונית על העיירה שמשתמשת באצטלה דתית לכל דבר שולי או אפילו כדי להצדיק עוולות.
דרך החינוך הגויי של מינה הוא מעביר ביקורת בכיוון דומה; היא למדה בבית ספר שלא מחנך לערכים יהודיים, בית ספר שמבולל את העם.
אפילו שמה של מינה, שיכול להתאים לנוצרייה כמו ליהודייה, מעיד על התבוללות.
ש"י פנואלי טוען שהמרד הגדול של עגנון בסיפור זה (וברבים אחרים), הוא ניסיון להחזיר למושג האהבה את הזכויות שנגזלו ממנה בידי מסור חיים ובידי האל.
פנואלי מתאר כיצד אמו של הירשל למעשה אינה אוהבת אותו, כי קנאתה גוברת על צרכיה האמהיים.
כולם, החל מהאם וכלה ברופא ד"ר לנגזם, אינם מקשיבים לדברים שהירשל רוצה לומר, אלא כופים עליו את דרכם וגורמים לו להשלים עם מצבו, ולשוב לחברה כאדם רגיל, אך עצוב.
שידוכים כושלים הם מסימני ההיכר של יצירת עגנון, ודוגמה מובהקת לכך ניתן לראות בסיפור "עגונות".
השידוכים ברומן הם אחד הסמלים לחולי החברה, והדוגמה הברורה ביותר לכך היא הירשל ומינה.
השידוך ביניהם מהווה בבירור שבירה גמורה של כל יסוד רומנטי שהופיע בתחילת הרומן.
ישנם חוקרים שמסתכלים על הסיפור כולו כשרשרת של נישואים כושלים, המתחילים מהשידוך של צירל וברוך מאיר.
ברוך מאיר היה אמור להתחתן עם אמה של בלומה, מירל, אך הוא התחתן עם צירל – מעל למעמד שלו.
אילו היה מתחתן ברוך מאיר עם מירל, אזי הירשל ובלומה היו נוצרים בתור אותו בן אדם, ולכן יש להם דחף להתחבר.