tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אירופה ואסיה – בריטניה (בעבר), יפן (צ'יבה), סין (סוג'ואו/שאנגחאי בשנים שונות), פוקט בתאילנד.
היקפי קהל גבוהים הביאו במהלך השנים להטמעת נוהלי בטיחות, הגבלת גיל, צוותים רפואיים באתר, ולוגיסטיקות כניסה/יציאה ייעודיות.
חלק מהשנים הושפעו ממזג אוויר (כגון רוחות חזקות או חום קיצוני) והאירוע הותאם בהתאם להנחיות הרשויות.
בשנת 2018 הועבר מועד אירוע הדגל בחלק מהשנים למאי (במקום יוני) במטרה להפחית עומסי חום.
באמצעות הזרוע Insomniac Cares, חלק מההכנסות נתרמות לארגונים קהילתיים וליוזמות חינוכיות ובריאותיות באזורי האירוח.
היקפי התרומות והשותפויות משתנים משנה לשנה.
במהלך השנים הופיעו בפסטיבל EDC כמה מהמוזיקאים הישראלים הבולטים בתחום המוזיקה האלקטרונית:
בלסטויז – קובי ניגרקר די־ג'יי ומפיק פסייטראנס ישראלי שהופיע בפסטיבלים מרכזיים בעולם, בהם EDC בלאס וגאס.
Vini Vici – צמד פסייטראנס ישראלי המשתתף בקביעות בפסטיבלים הגדולים בעולם, בהם טומורולנד, אולטרה מיאמי ו־EDC.
Reality Test – ניקה לורן, מוזיקאית, די־ג'יית ומפיקה ישראלית שהופיעה ב־EDC לאס וגאס בשנת 2021.
Ace Ventura – יוני אשרת די־ג'יי ומפיק פסייטראנס ישראלי שהשתתף במהדורות שונות של EDC לצד פסטיבלים בין-לאומיים נוספים.
WHITENO1SE (מוזיקאי) – איתי אליה, מוזיקאי, מפיק ודיג'יי ישראלי שהופיע בפסטיבל EDC בשנת 2017
פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת הוא פסטיבל ג'אז בין-לאומי, המתקיים מדי שנה בנמל אילת, מ-1987. לפסטיבל מוניטין בין-לאומי והוא מוכר היטב בקהילת הג'אז העולמית.
הפסטיבל הוא אירוע הג'אז הגדול בישראל.
במשך השנים שולבו בפסטיבל גם מופעים מתחום מוזיקת העולם וכאלו המשלבים סגנונות שונים של ג'אז.
הפסטיבל הראשון נערך בין 31 באוקטובר עד ל־3 בנובמבר 1987, בשם "ג'אז בים האדום" (כפרפרזה על הפסטיבל המפורסם "ג'אז בים הצפוני"), ביוזמת עיריית אילת ומשרד התיירות, במטרה לעודד את תיירות החורף לעיר.
הפסטיבל נערך בתקציב של כ־300 אלף דולר בסיוע משרד החינוך והתרבות, אמנות לעם, רשות הנמלים, חברת צים, בנק דיסקונט (באמצעות קרן "מפעלות דיסקונט לתרבות ואמנות") ונותני חסות אחרים.
הפסטיבל נערך בתוך נמל אילת וחברת "צים" הסכימה להעניק מכולות אשר הפכו את הנמל למתחמים שבהם הופיעו האמנים.
את הפסטיבל יזם מנכ"ל עמותת "אמנות לעם" יוסי פרוסט מפיק הפסטיבל היה אבי יפרח ומנהלו האמנותי דני גוטפריד ..
בין הנגנים שהגיעו מחוץ לישראל היו: הסקסופוניסט מייקל ברקר, טיטו פואנטה ולהקתו, המתופף ולהקתו ונגן החצוצרה .
בין האמנים הישראלים שהשתתפו היו: שלישיית קדמה, תזמורת ביג בנד בהדרכת גורי אגמון, חמישיית יוסי לוי, אנסמבל מזרח מערב של ישראל בורוכוב, בני קונייבסקי ולהקתו, עדי רנרט ולהקתו, להקת הצד האחר ועוד.
האמנים המשתתפים הופיעו בהתנדבות, כאשר הפסטיבל כיסה רק את הוצאות האירוח והטיסות.
הוועדה האמנותית כללה את דני גוטפריד, אלברט פיאמנטה ואהרלה קמינסקי.
הפסטיבל הראשון סבל ממכירת כרטיסים חלשה, ובסופו של דבר הגיע קהל של כ-2,000 צופים מתוך 8,000 על פי התכנון המקורי.
בכל זאת הוחלט להפוך את הפסטיבל לאירוע שנתי, אך להעביר אותו לסוף אוגוסט.
המפיק הראשון של הפסטיבל, היה אבי יפרח (באמצעות חברת מולטימדיה שבבעלותו) שהוביל אותו, יחד עם מנהלו האמנותי דני גוטפריד, מאירוע צנוע לאירוע שנתי רב משתתפים, ולפסטיבל הנחשב אחד מהחשובים בעולם הג'אז.
בשנת 2000 כבר הגיע תקציב הפסטיבל לכ-4.5 מיליון שקל, ונרשמו 80 אלף כניסות למופעים.
הפסטיבל השני נערך בסוף אוגוסט 1988, בין הנגנים שהגיעו מחוץ לישראל היו: חמישיית נגן האלט סקסופון , רביעיית , ג'ו פאס ולהקת רנדי ברקר.
בפסטיבל 1989 אורח הכבוד היה הסקסופוניסט הבריטי קורטני פיין .
בפסטיבל 1990 אורח הכבוד היה הכנר סטפן גרפלי.
בשנת 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, התקיים הפסטיבל במתכונת מצומצמת, לאחר ששישה מתוך עשרת ההרכבים הזרים שהיו אמורים להופיע בו ביטלו את השתתפותם בשל המצב הביטחוני, והפסטיבל קוצר מארבעה ימים לשלושה.
בשנת 2007, במלאת 80 שנה להולדתו ו-40 שנה למותו של ענק הג'אז ג'ון קולטריין, התקיים מופע מיוחד בהשתתפות שישה אמני ג'אז בולטים, ובהם בנו של קולטריין, .
בשנת 2008, פרש דני גוטפריד מתפקיד המנהל האמנותי וכמחליפו מונה ב-2009 אבישי כהן.
באוקטובר 2011 פורסם כי הסקסופוניסט אלי דג'יברי ואיש הרדיו דובי לנץ נבחרו לשמש כמנהלים האמנותיים של הפסטיבל.
השניים נכנסו לתפקיד לאחר שלוש שנים בהן ניהל כהן את הפסטיבל.
החל מינואר 2011 מתקיים פסטיבל ג'אז גם בחורף, תחת השם "ג'אז חורף בים האדום".
המופעים נערכים באולמות בבתי מלון שונים בעיר.
בקיץ 2011, נערכה הופעה מיוחדת של זמרת הג'אז האמריקאית הוותיקה דיאן ריבס.
בשנת 2012, הוקדם הפסטיבל בחודש ונערך בסוף יולי בשנה זו.
בשנת 2016, הוחלט לוותר הזמנת אמנים מהעולם (למעט הופעה של צ'יק קוריאה) ולהתבסס אך ורק על אמנים ישראלים.
לפסטיבל, בהפקת אילן פקטור, הוזמנו מספר אמנים שאינם ג'זיסטים או ג'זיסטים מובהקים, ביניהם: אסתר עופרים ויוני רכטר, מרגלית צנעני עם להקת הימן בלוז, שלום חנוך והאורקסטרה של אבי ליבוביץ, שלומי שבן ואלון אולארצ'יק.
בשנת 2018, הסקסופוניסט ג'ושוע רדמן היה האורח המרכזי בפסטיבל, ומתי כספי הופיע עם הרכב הביג בנד של אייל וילנר.
בשנת 2020, מונה יוסי פיין למנהל האמנותי של הפסטיבל.
אך בעקבות מגפת הקורונה בישראל, הוא נדחה לנובמבר, ותוכנן להיות עם אמנים ישראלים בלבד, אחר כך נדחה לפברואר 2021, ולבסוף נערך באפריל.
בתאריכים 13-11 בנובמבר 2021 יערך הפסטיבל שוב עם מוזיקאים מחוץ לישראל.
הפסטיבל מקיים כעשרה מופעים כל לילה במשך 3 ימים, כאשר במרבית הזמן מתקיימים במקביל שני מופעים.
הלהקות המגיעות מחוץ לארץ מופיעות פעמיים (כדי לאפשר לקהל לראות את כל המופעים המופיעים במקביל) והישראליות מופיעות בחלקן פעם אחת ובחלקן פעמיים.
הפסטיבל מציג כל שנה כתריסר הרכבים בין-לאומיים, מצמרת הג'אז העכשווי, ומספר דומה של להקות ישראליות.
בכל ערב, לאחר סיום ההופעות, מתקיים מופע משותף ("ג'אם סשן") עד עלות השחר על שפת בריכת אחד המלונות, בהשתתפות חלק מהאמנים האורחים בפסטיבל ומוזיקאים ישראליים.
במהלך ימי הפסטיבל מועברות על ידי האמנים המשתתפים סדנאות וכיתות אמן.
פסטיבל הזמר והפזמון היה תחרות שירים ששודרה בקול ישראל.
הפסטיבל הראשון נערך ב-1960 והאחרון ב-1980.
את התחרות יזם ישראל דליות.
הוא פנה להנהלת קול ישראל באמצעות יצחק שמעוני, ושניהם הוזמנו למחלקת הטקסים שהייתה חלק ממשרד ראש הממשלה בראשותו של טדי קולק.
עם השנים נוצרה מסורת של קיום הפסטיבל במוצאי יום העצמאות, ובפועל הוא נעל את אירועי היום.
במקור, נשלחו השירים המועמדים לקחת חלק בפסטיבל למארגני התחרות בעילום שם.
בשלב מוקדם נבחרו השירים על ידי ועדה שכללה מוזיקאים מקצועיים, אשר קבעה קריטריונים לבחירת שיר לשלב הסופי.
אחד מהם היה "עד כמה השיר מקדם את הזמר העברי המקורי ועד כמה הוא משקף את הישגי החברה הישראלית ותרבות העם היהודי לדורותיו" (מתוך תקנון הפסטיבל).
בתחילה שודר הפסטיבל בשידור חי ב"קול ישראל" עם אחוז האזנה כמעט מרבי.
לאחר פתיחת שידורי הטלוויזיה הישראלית ב-1969 הוחל בשידורי הפסטיבל גם בטלוויזיה.
גם אז היה אחוז הצפייה גבוה, מה שהוסיף יוקרה לפסטיבל ודחף עוד יותר יוצרים להיכנס למעגל התחרות.
הפסטיבל הראשון נערך ב-1960 בהיכל התרבות בתל אביב, במוצאי יום העצמאות ונקרא: "פסטיבל הזמר הישראלי".
את הרעיון לקיום הפסטיבל העלה איש קול ישראל ישראל דליות, אשר ביסס רעיונו על פסטיבלי זמר דומים בארצות שונות באירופה.
הפסטיבל אורגן על ידי קול ישראל והוועדה לחגיגות יום העצמאות, אשר מונתה על ידי מנהל ההסברה של משרד ראש הממשלה.
למיון ולסינון של השירים המתחרים מונתה ועדת שופטים בראשו של שר הבריאות ישראל ברזילי, חבר קיבוץ נגבה אשר פעל גם כמנצח מקהלות.
בין חברי הוועדה היו המלחין פאול בן-חיים, המשורר יהודה עמיחי והמעבד המוזיקלי יצחק גרציאני.
מתוך מאות שירים, בחרה הוועדה תשעה שישתתפו בפסטיבל.
הפסטיבל הועבר בשידור חי בקול ישראל, ולווה בתזמורת קול ישראל בניצוחו של גארי ברתיני.
את הפסטיבל הנחה יצחק שמעוני, אשר המשיך להנחותו מדי שנה עד 1971. כפי שהוסבר בתוכנית הפסטיבל, על מנת לתת לכל השירים סיכויים שווים, בוצע כל שיר פעמיים- על ידי זמר ועל ידי זמרת.
במקום הראשון זכה השיר "ערב בא" שכתב עודד אבישר והלחין אריה לבנון, אשר בוצע על ידי שמעון בר ועליזה קאשי.
לשלושת הזוכים במקומות הראשונים ניתנו פרסים בשווי 1,500 לירות, 1,000 לירות ו-500 לירות בהתאמה, שסכומיהם חולקו בין הכותבים.
את הפרסים העניק שר החינוך אבא אבן.
מתכונת פסטיבל הזמר הראשון נמשכה גם בפסטיבל השני ב-1961, אשר גם בו שימש ישראל ברזילי כראש ועדת השופטים.
במקום הראשון באותה שנה זכה השיר "שאני עימך" שביצעו אסתר עופרים וגדעון זינגר.
ב-1962 לא נערך הפסטיבל, וב-1963 נערך במקומו המופע "אנו נהיה ראשונים", אשר סימן 80 שנה לעלייה הראשונה.
במופע זה הופיעה לראשונה חבורת רננים, אשר הקים גיל אלדמע.
לאחר שנתיים של הפסקה, חידש הפסטיבל את פעילותו ב-1964. ועדת המיון כללה את המוזיקאים משה וילנסקי, פרנק פלג, יחזקאל בראון וגיל אלדמע.
למקום הראשון הגיע השיר "ילדתי אמרי" אשר ביצעו ביחד בני אמדורסקי ונחמה הנדל, ולאחריהם מקהלת רינת.
למקום השני הגיעה נעמי לוי, שהייתה אז רק בת 14, עם השיר "דברים של לא כלום" שכתבו חיים קינן ושמעון כהן.
באותה שנה הוחרם הפסטיבל על ידי איגוד המלחינים של ישראל, שביקש מחבריו להימנע מהשתתפות בתחרות, וזאת בעקבות רמתו הירודה של הפסטיבל.
לאחר האירוע התפרסם בעיתונים מכתב מאת עמנואל עמירן, אשר שימש כמפקח המחוזי על הוראת המוזיקה במשרד החינוך.
במכתב זה תקף עמירן את רמת השירים ואת העריכה המוזיקלית של פסטיבל הזמר.
חרף טענותיו של עמירן, בוצעו בפסטיבל באותה שנה כמה שירים הנחשבים לפנינים בזמר העברי, דוגמת "במשעול רדום" של שמעון בר, "ליבבתיני" של מוני אמריליו בביצוע שושנה דמארי, "הרחק בלילה" של אריק איינשטיין ו"אותך" של שלישיית גשר הירקון.
ב-1965 עבר הפסטיבל מספר חידושים.
שמו שונה ל"פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי", מיקומו הועבר לבנייני האומה בירושלים, והוא לווה בתזמורת הסימפונית של רשות השידור, בניצוחו של משה וילנסקי.
בין חברי ועדת המיון היו פאול בן-חיים, חיים אלכסנדר, יחזקאל בראון, נעמי פולני, אליהו גמליאל ואהרן מגד.
במקום הראשון זכה השיר "איילת החן" שביצעו אריק איינשטיין ויפה ירקוני למילותיו של עודד בצר ולחן של נתן שחר.
במקומות השני והשלישי זכו השירים "הגביע" ו"ליל קרב", אשר בוצעו שניהם על ידי שלישיית גשר הירקון ונחמה הנדל.
חידוש נוסף באותה שנה היה לאחר ההפסקה, כאשר במקום הופעת זמר אורח כמקובל, נערכה שירה בציבור בהנחייתו של אפי נצר.
לשירה בציבור הצטרפה נחמה הנדל, והיא אף הונצחה על גבי תקליט.
המתכונת החדשה נשארה גם בשנת 1966, בה זכה במקום הראשון השיר "ליל סתיו" של חיים צור וחיה כהן שביצעו אריק איינשטיין ויפה ירקוני.
שירים בולטים נוספים באותה שנה היו "לא פעם, בקיץ" של רחל בהלחנת שולמית ליפשיץ בביצוע עדנה גורן ואריק איינשטיין, "ריח תפוח ואודם שני" שביצעו הפרברים ושלישיית גשר הירקון, "בואי ילדה" של גשר הירקון ועדנה גורן, "מגדים" של עליזה עזיקרי וחדווה ודוד.
בשנת 1967, בנוסף לשירים אשר התחרו בתחרות, הזמין ראש עיריית ירושלים טדי קולק חמישה שירים מחמישה מלחינים שונים, אשר בוצעו בהפסקה בזמן ספירת הקולות.
השירים הוזמנו מדובי זלצר, שרה לוי-תנאי, סשה ארגוב, מרדכי זעירא, ונעמי שמר, כאשר המפורסם ביותר מביניהם היה "ירושלים של זהב" שכתבה והלחינה שמר.
את השיר ביצעה הזמרת הצעירה שולי נתן, אותה שמעה שמר בתחרות כישרונות צעירים ברשת א'.
ב-1968 לא התקיים הפסטיבל, ובמקומו נערך המופע "פזמון חוזר, מצעד שירי עשרים השנה", לציון 20 שנה למדינת ישראל.
הפסטיבל חידש את פעילותו ב-1969, ולראשונה שודר בשידור חי בטלוויזיה.
מבין השירים שנשלחו לתחרות לא נמצאו שירים הולמים, ובמקום זאת הוחלט להזמין 12 שירים מבכירי המלחינים בישראל.
לראשונה אף פוזרו חמש נקודות הצבעה ברחבי הארץ, בנוסף להצבעות הנוכחים באולם.
באותה שנה זכה יהורם גאון בשני המקומות הראשונים, עם השירים "בלדה לחובש" במקום הראשון ו"עץ האלון" של מוני אמריליו ויורם טהרלב במקום השני.
בעקבות נושאו של השיר "בלדה לחובש" הושמעו טענות לגבי הכללתו בפסטיבל, לא כל שכן בימי מלחמת ההתשה.
בשנים לאחר מכן נמנעו תחנות הרדיו מהשמעת השיר.
גאון אף יועד לבצע את השיר שזכה במקום השלישי ב-1969, "בדרך חזרה", אך ויתר עליו לטובת אבי טולדנו- וטולדנו עלה על הבמה לבוש מדים.
באותו פסטיבל בוצע השיר "אנחנו שנינו מאותו הכפר" לראשונה, על ידי להקת פיקוד המרכז.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 הורחבה ועדת המיון לעשרה חברים, ביניהם יחזקאל בראון, אריה לבנון, נעם שריף, אלברט פיאמנטה, יעקב שבתאי, שאול ביבר, דני ליטאי ושלמה ניצן.
גם באותה שנה השתתפו חיילים, ביניהם שלמה ארצי, סולן להקת חיל הים, אשר זכה במקום הראשון עם השיר "פתאום עכשיו, פתאום היום" ("אהבתיה") של יעקב הולנדר ותרצה אתר.
במקום השני נבחר השיר "רבי עקיבא" של מוני אמריליו ודליה רביקוביץ בביצוע סולנית להקת חיל הים לשעבר רבקה זהר, ובמקום השלישי "אהבתה של תרזה דימון" של לאה גולדברג ונורית הירש בביצוע אילנית.
אחת ההופעות הזכורות ביותר מאותה שנה היא של שלישיית הגשש החיוור, עם שירם "מים לדוד המלך" שכתב עקיבא נוף.
השלישייה הייתה לבושה בבגדי חיילים רומאים, וכאשר הרימו ידיהם בפזמון השיר, נראו תחתוניהם.
ההופעה התקבלה בהתלהבות על ידי הקהל, ובתום השיר הזכיר המנחה יצחק שמעוני כי "ההצבעה היא על השיר ולא על ההופעה".
מדי שנה נהוג היה להוציא תקליט של שירי הפסטיבל, אך בשנה זו, עקב בעיות של אמנים שונים מחברות תקליטים שונות, יצאו שני תקליטים - אחד של הד ארצי ואחר של CBS ישראל.
כך למשל, את השיר "פתאום עכשיו ,פתאום היום" ביצע בתקליט של CBS ישראל מוטי פליישר, בעוד את השיר "כוכבים בדלי" של אורה סופר ועקיבא נוף, שביצעה בפסטיבל צילה דגן, מבצעת בתקליט של הד ארצי עדנה גורן.
ב-1971 נערך הפסטיבל במתכונת דומה.
בין חברי ועדת המיון היו יחזקאל בראון, אריה לבנון, רפי בן משה, יאיר רוזנבלום ויפה ירקוני.
במקום הראשון זכה השיר "רק הירח" של שמרית אור ודני עמיהוד בביצוע אילנית, ובמקום השני "ומתוק האור בעיניים" של מוני אמריליו ורחל שפירא בביצוע ששי קשת.
בהפסקה נערכה הופעה של שתי להקות צבאיות ושל יהורם גאון.
שירים נוספים שבלטו היו "נגן לי ירדן" של יעקב שבת ומוני אמריליו בביצוע רבקה זהר, "אליק השחף שלי" של ליאורה ברש ודן זכאי בביצוע אושיק לוי, "כשאהיה זקן" של יורם טהרלב ועלי עדשי בביצוע שולה חן ובני אמדורסקי, "ציפורים בראש" של שמרית אור ומתי כספי בביצוע "לא אכפת להם".
ב-1972 שונתה מתכונת הפסטיבל, ובמקום לפתוח את התחרות לקהל הרחב, הוזמנו השירים המתחרים אצל מחברים.
בחירת המחברים נעשתה באופן שרירותי על ידי עורכי ומפיקי הפסטיבל.
באותה שנה צורפה לתזמורת רשות השידור תזמורת צה"ל.
למקום הראשון הגיע השיר "טוב לי לשיר" של הטוב הרע והנערה, ולמקום השני "חייך וחיי" של בעז שרעבי.
בחלק האמנותי של הפסטיבל הופיעה שלישיית הגשש החיוור, עם השיר "יש לי חג".
את הפסטיבל הנחו רבקה מיכאלי ויוסי בנאי עם פרישתו של יצחק שמעוני לאחר שנים רבות.
בשנת 1973 חגגה מדינת ישראל 25 שנה להקמתה, ומחברי השירים התבקשו להגיש שירים בעלי ביטוי לחגיגות חצי היובל.
כך הופיעו באותה שנה השירים "את ואני נולדנו בתש"ח" של מוטי גלעדי ויגאל בשן בביצועה של עדנה לב שזכה במקום הראשון.
את הפסטיבל הינחתה לראשונה לבדה רבקה מיכאלי, אשר המשיכה בתפקיד זה בכל הפסטיבלים בשנים שלאחר מכן.
את השיר "נצח ישראל לא ישקר" של יאיר רוזנבלום ודן אלמגור אמורה הייתה לבצע רותי נבון, אך בעקבות תאונת דרכים נבצר היה ממנה להופיע על בימת הפסטיבל, ואת השיר ביצעו שתי השלישיות המלוות, שוקולד מנטה מסטיק ואף אוזן גרון.
לאחר ההפסקה באותה שנה, הושמעו חמישה שירים אשר נבחרו על ידי הציבור כמייצגי חמש תקופות בתולדות המדינה, כל אחת בת חמש שנים: "באב אל-ואד", "הוא לא ידע את שמה", "דבר אלי בפרחים", "כל הכבוד" ו"גבעת התחמושת".
מאחר שלא ניתן היה להביא את כל חברי להקת פיקוד מרכז אשר ביצעו במקור את "גבעת התחמושת", בוצע במקום השיר מה אברך, אשר נבחר במקום השני כמייצג תקופה זו.
השיר "ירושלים של זהב" נבחר כ"שיר כל הזמנים".
ב-1974 נשמרה המתכונת מן השנה הקודמת, ובמקום הראשון באותה שנה זכה שלמה ארצי, עם שירו "הבלדה על ברוך ג'מילי".
ברוך ג'מילי ישב בקהל, ובעת חלוקת הפרסים קם ונופף בגאווה.
בעקבות השיר היו שביקרו את ארצי על עידוד ונדליזם.
בחלק האמנותי הופיעו שלישיית הגשש החיוור, עם השיר "אף אחד לא קם".
במקום פסטיבל הזמר ב-1975, נערך המופע "אנחנו שרים לך", אשר סיכם את סדרת הטלוויזיה "שרתי לך ארצי".
פסטיבל זמר חלופי נערך באותה שנה, פסטיבל הזמר 1975, בו זכה ניסים סרוסי עם השיר "שיר פרטי", אך התחרות לא שודרה בטלוויזיה.
בין השירים הנוספים של הפסטיבל ניתן למנות את "שירים הם חברים" בביצוע שוקולד מנטה מסטיק, ו"לך עם החופש" בביצוע האחים והאחיות.
ב-1976 נערכה במקום הפסטיבל חגיגת הזמר 1976 בהנחיית מיקי קם, במסגרת לא תחרותית.
כל משתתף באותה שנה שר שיר אחד מוכר שלו, בנוסף לשיר אחד חדש.
כמו כן באותו פסטיבל ביצע מתי כספי לראשונה את שירו "ברית עולם".
המתכונת התחרותית חודשה ב-1977, כאשר באותה שנה הועבר הפסטיבל מיום העצמאות לשושן פורים.
במקום הראשון זכה השיר "רקפת" של מוני אמריליו ותלמה אליגון בביצוע רוחמה רז.
גם בשנה זו הניב הפסטיבל להיטים רבים, ביניהם "סליחות" של לאה גולדברג ועודד לרר בביצוע יהודית רביץ, שאמנם הגיע למקום השביעי בלבד בפסטיבל, אך זכה בתואר שיר השנה במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
שירים בולטים נוספים היו "בתוך" של יאיר רוזנבלום ויעל טבת בביצוע צוות הווי חיל האוויר עם הסולנית דפנה ארמוני, "אותך" של הזמרת הצעירה אילנה אביטל ו"פתאום נפל עלי אביב" של גידי קורן בביצוע האחים והאחיות.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1978 שונתה מתכונת הפרס, ומעתה השיר הזוכה בפסטיבל, ייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון.
החלטה זו הביאה לשינוי קיצוני באופי השירים המתחרים, אשר הפכו לשירי פופ קלילים וקליטים יותר.
במקום הראשון זכו יזהר כהן ולהקת אלף-בית עם השיר "אבניבי", והמשיכו גם לזכייה באירוויזיון.
למקום השני הגיעה חדווה עמרני אשר לוותה בלהקת "פלפל לבן" עם השיר "בלב אחד".
שני השירים קיבלו 66 נקודות, אך "אבניבי" זכה בתחרות מאחר שקיבל יותר הצבעות למקום הראשון.
גם פסטיבל זה היה משופע בלהיטים, וכלל את "נסיך החלומות" של גלי עטרי, "למה לא" של שרי, "תן לי כוח" של אריאל זילבר, ו"מישהו" של יהודית רביץ.
הפרס של ייצוג ישראל באירוויזיון ניתן גם לזוכים בפסטיבל הזמר והפזמון 1979, גלי עטרי ולהקת חלב ודבש עם השיר "הללויה".
גם שיר זה המשיך לזכייה באירוויזיון, אשר נערך בירושלים.
שירים בולטים נוספים בפסטיבל זה היו "אין לי איש מלבדי" של צביקה פיק, "שנינו יחדיו" של חדווה עמרני, "נולדתי לשלום" של סקסטה, "תודה רבה" של ריקי גל, "רקדי את הקצב" של חיים צדוק ו"לעולם בעקבות השמש" של שרי.
פסטיבל הזמר והפזמון 1980 הייתה תחרות הזמר האחרונה.
באותה שנה הוחלף הפרס של ייצוג ישראל באירוויזיון, מכיוון שישראל ביטלה את השתתפותה בתחרות באותה שנה מאחר שזו נפלה על יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
במקום הראשון זכתה להקת האחים והאחיות עם השיר "פזמון חוזר".
בעקבות שינוי פרס הזכייה בפסטיבל הזמר לייצוג ישראל באירוויזיון, ובעקבות שינוי אופי השירים המשתתפים כתוצאה מכך, הוחלט לאחר הפסטיבל של 1980 לבטל את התחרות, ולהחליפה בתחרות הקדם אירוויזיון.
רשימת השירים הזוכים בשלושת המקומות הראשונים
הבולט מבין מארגני הפסטיבל לאורך עשרים שנותיו היה המפיק חנוך חסון, שהיה גם המנהל המוזיקלי של הפסטיבל.
הוא הפיק וערך את כל פסטיבלי הזמר, למעט שניים.
שני המנחים הבולטים של הפסטיבל אשר הפכו למזוהים ביותר עמו היו יצחק שמעוני, אשר הנחה אותו משנתו הראשונה עד 1972, ורבקה מיכאלי, אשר הנחתה את כל יתר הפסטיבלים עד 1980. מנצחי התזמורת הקבועים בפסטיבל היו גארי ברתיני, משה וילנסקי ויצחק גרציאני.
גיל אלדמע הצטרף לצוות הפסטיבל בשנת 1963, והיה אחראי לעבודת צוות השופטים שבחרו את 12 השירים שהשתתפו בפסטיבל.
הפיק וערך את פסטיבל הזמר והפזמון בשנת 1967. המשתתפים הבולטים מכולם היו צמד "הפרברים", ששר 14 שירים בפסטיבלים השונים.
המלחין מוני אמריליו והפזמונאי יורם טהרלב הם היוצרים שתרמו לפסטיבלים השונים שירים רבים יותר מעמיתיהם בהפרש ניכר.
בין הכותבים והמלחינים הנוספים אשר תרמו שירים רבים לפסטיבל נמנים יעקב הולנדר שזכה שלש פעמים במקום הראשון, שמרית אור, יאיר רוזנבלום, אהוד מנור ואחרים.
הזמרים נחמה הנדל ושמעון בר הרבו גם הם להשתתף באירוע.
זמר נוסף שהשתתף בביצוע שירים רבים במסגרת הפסטיבל היה בני אמדורסקי, אך תמיד עשה זאת כחלק מהרכב (הדודאים, גשר הירקון, הטוב הרע והנערה) או דואט (לדוגמה עם נחמה הנדל או שולה חן).
מוזיקאים אשר הרבו לעבד את השירים המשתתפים היו אריה לבנון, ד"ר חנן וינטרניץ, שמעון כהן, יצחק גרציאני, אלכס וייס, אלדד שרים וקובי אשרת.
אף על פי ששירים רבים מפסטיבלי הזמר נשכחו במרוצת השנים, רבים אחרים זכו להצלחה גדולה ולגרסאות כיסוי רבות, ומושרים עד היום.
במצעדי הפזמונים השנתיים מ-1960 עד 1980 התברגו כמעט תמיד שירי הפסטיבל במקומות הגבוהים, לרבות "ערב בא", "איילת החן", "על כפיו יביא", "פתאום עכשיו פתאום היום", "סליחות" ו"הללויה", אשר זכו בתואר "שיר השנה" בקול ישראל וברשת ג'.
כמו כן שימש פסטיבל הזמר והפזמון כבסיס לפסטיבלי זמר רבים אחרים בישראל, כדוגמת פסטיבל הזמר המזרחי, פסטיבל הזמר החסידי, פסטיבל שירי הילדים והפסטיגל.
בנוסף, היווה הפסטיבל עבור זמרים ויוצרים רבים "קרש קפיצה" לקריירה מצליחה, ביניהם שלמה ארצי, אשר פתח קריירת סולו ארוכת שנים עם זכייה בפסטיבל 1970. ארצי הוסיף להופיע במספר פסטיבלים בשנים הבאות, ואף זכה פעם נוספת ב-1974. דוגמה למלחין שהפסטיבל קידם את הקריירה שלו בצורה משמעותית הוא יעקב הולנדר.
שירו הראשון בפסטיבל הזמר היה ב-1964, "ילדתי אמרי" בביצועם של בני אמדורסקי ונחמה הנדל, שזכה במקום ראשון.
שירים נוספים פרי עטו שזכו במקום ראשון בפסטיבלים הם "פתאום עכשיו פתאום היום" בביצוע שלמה ארצי ו"מי יודע כמה" בביצוע מייק בורשטיין.
בשנת 1987 נעשה ניסיון להחזיר את פסטיבל הזמר במסגרת אירועי חגיגות הזמר העברי בערד, בהנחייתה של נעמי שמר ובניצוחו של דוד קריבושי אך בשל שביתה ברשות השידור הפסטיבל נדחה במספר שבועות והונחה על ידי דניאל פאר.
הניסיון אמנם נכשל, אך השיר אשר זכה באותה שנה, "יונה עם עלה של זית" בביצוע להקת פיקוד דרום והסולנית חיה סמיר, הפך ללהיט.
שיר נוסף שהצליח מאותו פסטיבל הוא "ספינת הזכרונות" ("את עדיין זוכרת את שבילי הסתיו") בביצוע נתנאלה שגם כתבה והלחינה את השיר.
גם בשנים 2000 ו-2001 נעשה ניסיון להחזיר את הפסטיבל במסגרת אירועי יום העצמאות, אך גם ניסיונות אלו נכשלו.
הזוכים בפסטיבל של שנת 2000 היו אקי אבני וחיה סמיר עם השיר "תפילת האור" ובפסטיבל של שנת 2001 זכתה קרן שני עם השיר "ריקוד החיים".
בשנת 2004 נעשה ניסיון על ידי "שידורי קשת" לחדש פעם נוספת את מסורת הפסטיבל, הפעם תחת השם "פסטיבל השירים של ישראל".
פסטיבל זה נערך פעמיים עד כה, בדצמבר 2004 עת זכה שי גבסו עם השיר "מישהו גדול", ובמאי 2006, בו זכתה להקת מלכה באיה עם השיר "אם את בעניין".
בפסטיבל של 2006 התחרו מספר שירים שזכו להצלחה כאשר יצאו כסינגלים מאוחר יותר, כ"עיניים זרות" של רונה קינן, "So Far" של הבנות נחמה ו"עזרה בדרך" של נעם רותם.
בשנת 2013 רשות השידור החליטה לנסות לחדש את הפסטיבל פעם נוספת ואכן, התחרות התקיימה ב-31 בינואר 2013 עם הופעת אורח של אסתר עופרים וזכה בה פאר טסי עם השיר "תחזרי" בהיכל התיאטרון קריית מוצקין.
ב-16 באוגוסט 2016 נערך שוב ערב מחווה לתחרות בהיכל התיאטרון קריית מוצקין, בשם "ימי פסטיבל הזמר והפזמון", בו הציגו קטעים רבים מהפסטיבלים לאורך השנים.
עשרה שירים הושמעו במופע על ידי זמרים ששרו את אותם שירים בפסטיבלים או בביצועים חדשים.
במופע שרו הזמרים: רבקה זהר, גל לב, להקת סקסטה, חובי סטאר, נסרין קדרי, אדר גולד, מיי פיינגולד, פאר טסי, לירן דנינו, חדווה עמרני ואילנית.
בנוסף, הופיע שלמה בראבא בקטע קומי בדמותו של יאצק מ"זהו זה" ואת המופע הנחו מיקי קם וליאון רוזנברג.
הפקות תוצרת הארץ ואולפני הרצליה הפיקו את ערב המופע והוא שודר בערוץ הראשון, ולאחר מכן בכאן 11.
בשנת 2019 יזם המנהל האומנותי אלי ניסמן את חידוש פסטיבל הזמר תחת שם חדש "פסטיבל השיר הבא".
הזוכים היו דפנה ארמוני וגבי ברלין בשירם של נורית בת-שחר צפריר ושמואל אלבז, "שפחה את ומלכה".
בשנת 2020 נערך "פסטיבל השיר הבא" ביוזמתו של המנהל האומנותי אלי ניסמן.
בין האומנים היו ליאורה, משה הלל, חנה גור, אסף לוי.
בין היוצרים היו יוסי גיספן, מוני אמריליו, חמוטל בן זאב, עמוס ברזל, דורון דוידסקו, יוני רועה, עופר לב ואחרים.
במקום הראשון זכתה הזמרת ליאורה עם השיר "הארץ שרה ובוכה" שכתבו נורית בת-שחר צפריר ויוני רועה.
בשנת 2021 נערך שוב "פסטיבל השיר הבא".
בין האומנים היו שלווה ברטי, עירית דותן, אסף לוי, רוני גינוסר.
בין היוצרים היו יורם טהרלב, חמוטל בן זאב, שייקה פייקוב ואחרים.
במקום הראשון זכה השיר "חיבוק של אמא" בביצוע שלווה ברטי.
ג'אז בנמל קיסריה היה פסטיבל ג'אז בינלאומי שהתקיים בנמל קיסריה בין השנים 2005–2010.
הפסטיבל הראשון התקיים ביוני 2005. בפסטיבלי הג'אז בקיסריה נוגן ג'אז קלאסי ומסורתי.
הסגנונות הבולטים שנוגנו בו היו סווינג ודיקסילנד ג'אז.
במסגרת הפסטיבל הוצגו קונצרטים של אמנים בינלאומיים שניגנו את המוזיקה של לואי ארמסטרונג, ליונל המפטון, ארל היינס, סידני בשה, קאונט בייסי, קולמן הוקינס, בן ובסטר וכן יצירות של מלחיני המוזיקה הקלה האמריקאים ג'ורג' גרשווין, קול פורטר, דיוק אלינגטון ואירווינג ברלין, עם המקצבים של שנות ה-30 וה-40.
פסטיבל האי וייט 1970 היה פסטיבל מוזיקה שנערך מ-26 עד ל-31 באוגוסט 1970 באי וייט, השוכן במרחק קילומטרים אחדים מחופיה הדרומיים של אנגליה מול העיר פורטסמות'.
דרך הגישה היחידה למקום הייתה באמצעות מעבורות.
פסטיבל זה היה השלישי והגדול מכולם שנערך באי (והאחרון, עד 2002 - מאז הוא נערך מדי שנה).
כמו כן היה זה פסטיבל הרוק הגדול ביותר שהתקיים מאז ומעולם, גדול יותר מוודסטוק, מהלייב אייד ומרוק בריו.
עובדה זו אושרה על ידי חברת הרכבת הבריטית, שהייתה גם מפעילת שירות המעבורות לאי שאישרה כי כ-600,000 איש השתמשו בשירותי המעבורות אל האי בתקופת הפסטיבל, וכן ועל ידי ספר השיאים של גינס שקבע כי כ-600,000 איש נכחו במקום, יותר מההערכות המארגנים שעמדו על כחצי מיליון איש.
הערכות לא רשמיות שפורסמו טענו כי מספרם האמיתי של המשתתפים נע בין 700,000 ל-800,000 איש.
היה זה מבין פסטיבלי הרוק הראשונים הגדולים של שנות השבעים שסימלו את תחילתו של עשור ועידן חדש במוזיקה, וכפועל יוצא גם בתרבות הנגד, בתרבות בכלל ובעוד מגוון נושאים שהשתנו עם תחילתו של העשור החדש.
הפסטיבל סימל גם את ההתמסחרות והשתלטותם של תאגידי הענק על תעשיית המוזיקה בכלל ועל פסטיבלי הרוק בפרט.
בה בעת, לאחר הפלישה ההמונית של הקהל בפסטיבל וודסטוק שגרמה למארגנים להכריז עליו כחופשי ולפשוט רגל, ולאחר האלימות הקשה שהתרחשה בפסטיבל אלטמונט בו נרצח משתתף, סימל הפסטיבל מבחינה ערכית ומוסרית גם את סופה של התמימות, וסתם סופית את הגולל על דור ילדי הפרחים של שנות השישים המהפכניות.
היסטוריה - פסטיבלים 68–69 ותכנון פסטיבל 1970
הרעיון לשלושת הפסטיבלים נולד כתוצאה מהצורך בגיוס תרומות לאגודת בריכת השחייה באי.
שלושה יזמים צעירים מסאות'המפטון, האחים רון, ריי וביל פולק, גויסו למבצע.
לאחר שגויס הסכום הרצוי (כ-750 פאונד) חברו השלושה לדי ג'יי והיזם ריקי פאר, והחליטו ביחד על מיזם של פסטיבל רוק באי.
האתר שנבחר לשם כך היה שדה שעורה קצורה בגודל 420 דונם בשם הל פילד בחוות פורד על יד הכפר גודסהיל.
הבמה הייתה מורכבת משתי משאיות שהיו צמודות זו לזו, והחשמל סופק על ידי גנרטור שהוצב מאחוריה.
כ-10,000 איש הגיעו לפסטיבל שהתקיים במשך לילה אחד ב-31 באוגוסט 1968 בהשתתפות הלהקות ג'פרסון איירפליין, שהייתה הלהקה הזרה (לא בריטית) היחידה בפסטיבל, בהופעתה הראשונה אי פעם בבריטניה, והלהקות הבריטיות טי רקס, העולם המטורף של ארתור בראון, פלסטיק פני, אורנג' בייסיקל, דה מוּב, פיירפורט קונבנשן ועוד.
מנחה הפסטיבל היה שדרן הרדיו המפורסם ג'ון פיל.
פסטיבל זה היה קטן בהיקפו ובעל אווירה אינטימית ורומנטית, ונחל הצלחה בעקבותיה הוחלט על קיומו של פסטיבל נוסף בשנה שלאחר מכן.
ב-1969 גדל כמעט פי עשרים מספר המשתתפים, וכ-150,000 איש נטלו חלק בפסטיבל השני שהתקיים בווטון, על יד העיר רייד ב-30 וב-31 באוגוסט.
רובו המכריע של הקהל הגיע על מנת לצפות בבוב דילן ולהקתו, הבנד שהופיעו כשבועיים לפני כן (ללא דילן) בפסטיבל וודסטוק.
דילן שהגיע לאי מלווה באשתו שרה, ניצל את זמן שהותו במקום לחופשה בת כשבועיים בחווילה מיוחדת שנשכרה עבורו כחלק מחוזה ההופעה, והשתכר שכר עתק לאותה תקופה בסך כ-35,000 פאונד.
בזמן שהותו באי הרבו לבקרו חברי החיפושיות (שגם נכחו בהופעתו), עובדה שגררה גל שמועות על הופעת על משותפת שלבסוף לא יצאה אל הפועל.
לדילן הייתה זו ההופעה הראשונה לאחר תאונת האופנוע שעבר ב-1966 שלאחריה נעלם מעין הציבור למספר שנים.
לאחר מספר אלבומי מופת שהוציא בשנות השישים היה כוכב הפולק-רוק היהודי-אמריקאי בשיאו האישי והיצירתי, והפופולריות שלו גאתה והגיעה לשיאה בארצות הברית ובאירופה.
הוא נערץ על ידי מיליוני צעירים ברחבי העולם שראו בו מנהיג ודובר של דור שלם - דור ילדי הפרחים, וגם משיח.
גם תנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם והתנועה לזכויות האזרח בארצות הברית ראו בו מנהיג ודובר וניסו בדרכים שונות, ללא הצלחה יתרה, זאת כיוון שדילן סירב בכל תוקף להיות מעורב פוליטית, לגייסו לשירותם.
ותיקי וודסטוק נוספים שהשתתפו בפסטיבל המפורסם, והופיעו לצידו של דילן היו The Who, ג'ו קוקר, ריצ'י הייבנס, ג'ואן באאז וסליי אנד דה פמילי סטון.
בין שאר האומנים שהופיעו בפסטיבל היו פמילי, Free, מרשה האנט, דה נייס והמודי בלוז.
מיד עם סיומו של הפסטיבל שנחל הצלחה גדולה הן מוזיקלית, הן כלכלית והן מבחינת התנהגות הקהל הגדול שהייתה למופת החלו האמרגנים, חברת Fiery Creations לתכנן את הפסטיבל של השנה הבאה.
תוכניתם השאפתנית הייתה לארגן את פסטיבל הרוק הגדול ביותר שנערך מאז ומעולם, כזה שיאפיל גם על וודסטוק ובהשתתפות הכוכבים הגדולים ביותר מעולם הרוק שנראו יחדיו על במה אחת למשך 5 ימים.
ג'ימי הנדריקס היה בין הראשונים לתת את הסכמתו להופיע בפסטיבל, ומרגע זה נתנו את הסכמתם מיטב כוכבי הרוק והפולק של התקופה: ג'וני מיטשל, ג'ואן באאז, לאונרד כהן, Ten Years After, ג'ת'רו טאל, Free, הדלתות, The Who, אמרסון לייק ופאלמר ועוד רבים אחרים.
מאבק ציבורי ומשפטי ארוך וקשה שנמשך חודשים רבים, ניטש בין פוליטיקאים מקומיים ממועצת האי והאוכלוסייה במקום ששמעו על היקף הפסטיבל המתוכנן ואופיו, וניסו בכל כוחם למנוע ולטרפד את קיומו לבין האמרגנים ותומכי הפסטיבל.
אחת מאבני המחלוקת העיקריות הייתה מיקומו של הפסטיבל באי, כשהאופוזיציה לפסטיבל ניסתה בכל כוחה לדחוק את מיקומו כמה שיותר רחוק ממקום ישוב.
לשיאו הגיע המאבק באיום מפורש מאחד מתושבי האי, קצין בגמלאות מהצבא הבריטי שאיים לירות בלהקה הראשונה שתתייצב על הבמה.
האי באותה תקופה היה יעד מועדף לפרישה לגמלאות על אמידי בריטניה ונחשב מקום פופולרי בקרב חוג היאכטות היוקרתי.
הוא מנה אוכלוסייה של פחות מ-100,000 איש ונחשב כמקום שקט במיוחד ובעל אוכלוסייה מבוגרת ושמרנית באופיה עימה נמנו פנסיונרים לא מועטים.
עובדה זו לא התאימה על-פי תפיסת עולמם של תושביו למקום האירוח האידיאלי של מאות אלפי היפים ומוזיקת רוק ל-5 ימים.
לבסוף צלחו האמרגנים (חלקית) את הקשיים, ומיקומו (הבעייתי) של הפסטיבל נקבע בחוות איסט אפטון שבמחוז פרשווטר בחלקו המערבי של האי הגובל בים מצד אחד ובשדות נרחבים וגבעה תלולה בשם אפטון דאון בצדו השני.
האמרגנים - חברת Fiery Creations שהייתה מורכבת מהאחים רון, ריי, וביל פולק הביאו לאי בפעם השלישית את מיטב אמני הרוק, הפולק והבלוז של התקופה למה שנודע כ"וודסטוק הבריטי".
כ-600,000 איש צלחו את הסולנט במעבורות, תקעו יתד באי הקטן למשך חמשת ימי הפסטיבל, ויצרו באתר הפסטיבל ועל הגבעה המשקיפה עליו עיר אוהלים ענקית.
המוזיקה בפסטיבל הייתה מגוונת וכללה את הסגנונות הפופולריים שרווחו באותה תקופה: רוק על סוגיו השונים - רוק פסיכדלי, רוק כבד, בלוז רוק, רוק מתקדם שהחל את דרכו באותה תקופה, פולק, פולק רוק, פופ רוק, קאנטרי, בלוז, רית'ם אנד בלוז, פאנק, גוספל, מוזיקת נשמה, ג'אז וגם סמבה ובוסה נובה.
חלק מן האמנים התפרסמו וזכו לתהילת עולם בפסטיבל וודסטוק שהתקיים כשנה לפני כן, והיו בשיאם בעת הפסטיבל.
להקת הדלתות האמריקאית שלא הופיעה בפסטיבל וודסטוק שהתקיים במולדתה, היוותה את אחד משיאיו של הפסטיבל.
הלהקות הבריטיות הפסיכדליות Pink Fairies ו-Hawkwind, קיימו הופעות ללא תשלום על במה נפרדת לקהל הנכנס באזור הכניסה לשטח הפסטיבל.
הימים רביעי וחמישי שהיו שני ימיו הראשונים של הפסטיבל היו ללא תשלום, וסוף השבוע בן שלושת הימים בהם הופיעו הכוכבים הגדולים עלה כשלושה פאונד.
אזור הפסטיבל גודר משני צידיו על ידי חומות ברזל כפולות בגובה שלושה מטר, ודרך עפר טבעתית שנעה ביניהן שימשה לשינוע אנשים, וכן להעברת כספים מאזור הפסטיבל למשרדי האמרגנים ובחזרה.
אנשי האבטחה שהיו מצוידים בכלבי שמירה ובאלות, ערכו כל העת סיורים מסביב לאתר הפסטיבל על מנת למנוע כניסת אנשים שלא החזיקו בכרטיסי כניסה.
היפים רבים התמרדו כנגד האמרגנים וסירבו לשלם את שלושת הפאונד הדרושים בטענה שהפסטיבל שייך לאנשים, והם רשאים לעשות בו ככל העולה על רוחם.
עימותים רבים ואווירה אלימה ועוינת נרשמו כמעט מדי יום בין המתנגדים לתשלום לבין האמרגנים, והעכירו מאוד את האווירה במקום, גם בקרב האמנים.
אחד מהאמרגנים ומנחה הפסטיבל, ריקי פאר, התעמת מן הבמה פעם אחר פעם עם הקהל וספג גידופים, נאצות, שריקות בוז צורמות ולמטר של פחיות שתייה וחפצים שונים.
ליחס דומה זכו גם חלק מן האמנים.
ג'וני מיטשל נאלצה להפסיק את הופעתה באמצע ופרצה בבכי עקב היחס המתפרע של הקהל, לאחר סצנה שנגרמה על ידי היפי מגודל שיער וזקן שהצליח להסתנן לבמה ונעמד מאחורי הפסנתר בו ניגנה, מאיים להשתלט על המיקרופון על מנת להעביר את מסר הפסטיבל החופשי לקהל.
גם קריס קריסטופרסון נטש את הבמה בזעם באמצע ההופעה, לאחר שזו נקטעה פעם אחר פעם עקב הפרעות בלתי פוסקות מאחוריה.
קריסטופרסון שב והופיע שנית מספר ימים מאוחר יותר, והופעתו השנייה עברה בשקט וללא הפרעות.
אחד מן המשתתפים שהוזמן לבמה להביע את דעתו, כינה את הפסטיבל "מחנה ריכוז פסיכדלי".
למקום נהרו כל העת עוד אנרכיסטים ופעילי מחתרת קיצוניים ממדינות שונות באירופה (בעיקר צרפתים).
אלו ליבו את האש והסיתו את הקהל הרב שנשאר מחוץ לחומות כנגד האמרגנים שנתפסו בעיניהם כממסד המושחת, הקפיטליסטי ורודף הבצע המעוניין אך ורק לגזול את כספם.
אנרכיסטים אלו הפריעו כל אותה העת להופעות על ידי יצירת רעש רב ממכות שהפליאו עם מוטות ברזל ומקלות בגדרות, בדרישה להיכנס חינם אין כסף.
את התוהו ובוהו הכללי שנוצר במקום ניסו לנצל לטובתן גם תנועות מחאה ואחרות כמו "הפנתרים הלבנים" ומלאכי הגיהנום שהפגינו נוכחות, ותרמו אף הן למהומה במקום.
הגרעין הקשה של המתנגדים לתשלום שכלל אלפי היפים ואנרכיסטים יצרו קומונה ענקית והתמקמו עם אוהלים, שקי שינה ומבנים ארעיים ומאולתרים עשויים חבילות קש, ניילון, פח, ענפים ולוחות עץ על הגבעה התלולה הצופה אל אזור הפסטיבל כולל הבמה, וניצלו עובדה זו על מנת לצפות בהופעות בחינם.
היפים אלו כינו עצמם "שורת החורבן" - Desolation Row.
שמה של קומונה ענקית זו נגזר משמו של שיר של בוב דילן.
הם היו מסוממים על ידי LSD, גראס וחשיש שנצרכו בכמויות ענק על ידי הקהל, והשתתפו בחגיגה הפרועה שנמשכה כ-5 ימים.
האמרגנים ניסו שיטות שונות כדי למנוע את התופעה.
בין היתר האירו בלילות את הגבעה עם זרקורים חזקים על מנת ליצור סנוור, אולם ללא הועיל.
רבים מן האומנים בפסטיבל תמכו בקהל, חלקם אף בגלוי, אך רובם לא הסכימו לוותר על שכרם או לפחות על חלקו, וחלקם אף דרש את הכסף במזומן כביטוח עוד לפני שהופיעו.
בשלב מסוים איבד חלק גדול מן הקהל שנשאר מחוץ לחומות את סבלנותו.
הם החלו לכופף ולשבור את הגדרות ופרצו לשטח הפסטיבל, כאשר הם מותירים מאחוריהם פרצות לעשרות אלפים נוספים שנהרו פנימה אחריהם, אף הם מבלי לשלם.
בצהרי יום ראשון שהיה היום האחרון לפסטיבל, הכריזו האמרגנים שראו בעיניים כלות את עמלם הרב יורד לטמיון, על הפסטיבל כחופשי.
ארגון הפסטיבל היה טוב בחלקו, אולם לקה בחסר בכמה נושאים מרכזיים.
האמרגנים לא חזו מראש את היקפו העצום של הקהל שהגיע לאי, ובעקבות זאת ואירועים נוספים שהתרחשו במהלך הפסטיבל, נוצרו מספר בעיות ארגוניות ולוגיסטיות קשות שהעיבו על האווירה בו.
במקום פעלו דוכני מזון ומשקאות מסוגים שונים, לרבות מזון מהיר, ואספקה שוטפת מכל הסוגים.
כמו כן פעלו במקום דיסקוטק, ברים, קולנוע ואטרקציות נוספות מסוגים שונים, אוהלים מצוידים למתן טיפול רפואי ולסובלים מטריפ רע, וכמרים מקומיים ערכו מיסות בהשתתפות הקהל.
רבים מבעלי דוכני המזון המהיר במקום דרשו מחירים מופקעים, עובדה שהעלתה את חמתם של המשתתפים ויצרה עימותים אלימים עם הקהל הגדול.
עקב איכותו הירודה במקרים רבים של המזון שנמכר במקום, ויתרו עליו רבים והסתפקו במים ובמזון מועט שהביאו עימם למשך רוב ימי הפסטיבל.
אספקת המזון והשתייה בעיירות ובכפרים הסמוכים, שלא היו מוכנים למספר העצום של המשתתפים לא הייתה מספקת, וסחורות שהגיעו לחנויות אזלו תוך דקות ספורות.
1200 תאי השירותים, שהיו תעלות ארוכות שנחפרו עליהן הולבשו תאי השירותים הפתוחים, היו ברמה סניטרית והגיינית ירודה ביותר שגבלה בסכנה בריאותית, וצחנה נוראה עלתה מן המקום.
עקב תנאים ירודים אלו, החליטו רבים מן הנוכחים שלא להשתמש בהם.
הגדרות סביב האתר התבררו כלא יעילות ותרמו למתח, לכעס רב ולחשדנות בקרב המשתתפים כלפי האמרגנים, ולביקורת חריפה שהוטחה בהם על היותם רודפי בצע וקפיטליסטים שבנו במקום מחנה ריכוז או מעצר, ומעוניינים אך ורק בכספם של המשתתפים.
גם מיקומו של הפסטיבל היה בעוכריהם של האמרגנים.
עשרות אלפי אנשים ניצלו את העובדה כי על אזור הפסטיבל, ובכלל זה הבמה, חולשת גבעה גבוהה ותלולה כדי להתמקם על גבעה זו למשך ימי הפסטיבל, ולצפות בהופעות מבלי לשלם.
בנוסף, שינוע כ-600,000 איש אל האי, בתוכו וממנו התברר כסיוט לוגיסטי ועל סף הכאוס והבלתי אפשרי.
טונות של פסולת שהושארו באתר ובסביבותיו עקב מחסור בכח אדם מספק לאספם, התפזרו וזיהמו חלקים נרחבים באי הרחק מאזור הפסטיבל, וגרמו למורת רוח קשה בקרב תושביו.
בעקבות אירועי הפסטיבל, חוקק ב-1971 בפרלמנט הבריטי "חוק האי וייט", האוסר על כל התכנסות של למעלה מ-5000 איש על האי ללא היתר מיוחד.
על אף גודלו עצום הממדים והקונפליקטים שאירעו תוך כדי קיומו, התנהל הפסטיבל שהיה כגודלה של עיר באווירה טובה בקרב מרבית משתתפיו, ושלום ואחווה שררו בין מאות האלפים שנכחו במקום ושנהנו ממיטב אמני התקופה ומתחושת האחדות של מאות אלפי הנוכחים במקום.
עיקר חוסר השקט בקרב הקהל, המתח והתקריות האלימות היה בין ההופעות.
שינוי דרמטי לטובה באווירה הכללית נרשם בצהרי יום ראשון שהיה יומו האחרון של הפסטיבל, כשהמארגנים הכריזו עליו כחופשי והורו להוריד את הגדרות ולפתוח את השערים.
מסורת שנוצרה בימי הפסטיבל, הייתה השמעת גרסת רוק מוקלטת ממערכת ההגברה שעל הבמה, שבוצעה על ידי להקת Great Awakening ושהפכה להמנון הרשמי של הפסטיבל ללחן הדתי הנוצרי המפורסם חסד מופלא בתחילתו ובסופו של כל יום.
עשרות אלפי אנשים עמדו לצליליו ואחזו ידיים אל על, סמל לשלום ולאחוות האדם, כשתנועת הוי המפורסמת מתנוססת באוויר.
הסמים היוו גורם דומיננטי בקרב הקהל.
הבולטים שבהם היו ה-LSD, הגראס והחשיש שנצרכו בכמויות אדירות על ידי הקהל העצום שהתאסף על האי הקטן.
המשטרה שנערכה מראש בכוחות מתוגברים על מנת לבצע מעצרים לא הצליחה לעשות הרבה, ומספרם היה כמעט אפסי.
שוטרים סמויים במסווה של היפים המתינו לבאים בנמלי האי אליהם הגיעו המעבורות, שם נערכו בדיקות בחיפוש אחר סמים.
שוטרים סמויים אף נשלחו אל תוך הקהל למען אותה מטרה, אולם ללא הצלחה של ממש.
בשלב מסוים אף הוצאה הודעה מטעם המשטרה אל הקהל, בה היא מתחייבת להעניק חנינה לכל אדם מתחת לגיל 17 המחזיק או שהחזיק בסמים, זאת במידה והסמים יוסגרו אליה על ידו.
שיעור ההיענות להצעה זו עמד על אפס.
בין דין מיוחד שדן בעבירות סמים ואחרות פעל באי משך כל תקופת הפסטיבל, וקרן מיוחדת הוקמה על ידי כספים שנתרמו מטעם הקהל לשם הגנה על עצורים בעבירות קלות, ורובם שוחררו בערבות.
גנבות בשטח הפסטיבל היו דבר נדיר, ולמרות הצפיפות והקשיים הלוגיסטיים האדירים נשמר ברוב המקרים הסדר.
משתתפים רבים שהשאירו את כל רכושם באוהלים בעת צפייה בהופעות או קניית מזון, חזרו שעות ארוכות לאחר מכן ומצאו שדבר לא נגנב.
במהלך הפסטיבל הגיעו תלונות על רקעים שונים מתושבי האי.
בין היתר דווח על היפים בעירום מלא או חלקי שהסתובבו באזורים מיושבים באי, רחצה בעירום בחוף הים סמוך לאתר הפסטיבל, היכן שגם נופשים "מן השורה" שוהים, גנבות מחנויות, פאבים, וגם מקופות צדקה בכנסיות, הסגת גבול והשחתת רכוש (בעיקר גידולים חקלאיים), והשלכת פסולת ברבים.
עקב הכמות האדירה של הקהל והמאורעות שליוו אותו, יצא עיתון המוזיקה מלודי מייקר (Melody Maker) במשך ימי הפסטיבל בכותרת "חמישה ימים שהרקידו (באנגלית גם: זעזעו) את בריטניה".
גם בעיתוני מוזיקה ואחרים של התקופה הופיעו בזמן הפסטיבל ואחריו דיווחים על המתרחש, ביקורות מוזיקה על ההופעות וטיבן, ודיווחים שוטפים מאתר הפסטיבל הובאו כל העת גם בכלי התקשורת האחרים.
צוותי רדיו וטלוויזיה גדולים הגיעו למקום, ובמדינות שונות שודר הפסטיבל בשידור חי או במהדורות החדשות.
האירוע תועד על ידי הבמאי זוכה האוסקר, מורי לרנר, שנעזר בצוות הפקה גדול ובשמונה צלמים, ויצא לבסוף לאור בשנת 1995 בסרט "מסר לאהבה - הפסטיבל באי וייט 1970".
כמו כן יצא תקליטור כפול הנושא את אותו השם.
מסר לאהבה - הפסטיבל באי וייט 1970, אמנים שונים: די וי די, תקליטור.
ג'ימי הנדריקס - Blue Wild Angel: תקליט, תקליטור, בלו ריי, די וי די.
בוב דילן - Mighty Mockingbird, Minstrel Boy: תקליט, תקליטור (בוטלג) - פסטיבל 1969.
הדלתות - Live at the Isle of Wight 1970: תקליטור, תקליט, די וי די, בלו ריי.
Live at the Isle of Wight 1970 - The Who: תקליטור, תקליט, לייזר דיסק, די וי די, בלו ריי.
לאונרד כהן - Live at the Isle of Wight 1970: תקליט, תקליטור, די וי די.
Isle of Wight: תקליט, תקליטור.
רצועות 3 ו-4 בתקליטור מס' 2 הוקלטו בפסטיבל.
Live Chicago: מארז 4 תקליטורים.
תקליטורים 1 ו-2 הוקלטו בפסטיבל.
טוני ג'ו וייט - Swamp Music: מארז 4 תקליטורים.
תקליטור מס' 1 מכיל 5 רצועות שהוקלטו בפסטיבל.
דונובן - Diving For Pearls In The Sea: חלק 2. מארז 3 תקליטורים, תקליטור מס' 1 הוקלט במלואו בפסטיבל (בוטלג).
סליי אנד דה פמילי סטון - Higher: מארז 4 תקליטורים.
4 רצועות בתקליטור מס' 3 הוקלטו בפסטיבל.
הפסטיבלים הגדולים הראשונים של שנות השבעים: תקליט.
הקלטות שונות של הופעות מהפסטיבל שהוקלטו על ידי הקהל נמצאות גם כן בתפוצה.
בין היתר הוקלטו Ten Years After, ג'ון סבסטיאן, ג'ואן באאז, ריצ'י הייבנס, ג'וני מיטשל, פרוקול הארום, פמילי, קריס קריסטופרסון ופנטנגל.
ג'ודאס ג'אמפ (Judas Jump): להקת רוק מתקדם בריטית.
קאת'י סמית' (Kathy Smith): זמרת פולק מקליפורניה.
רוסאלי סורלס (Rosalie Sorrels): זמרת פולק אמריקאית.
דייוויד ברומברג (David Bromberg): הגיטריסט של רוסאלי סורלס.
למרות שלא היה ברשימת האמנים, ביצע הופעה אקוסטית משלו שזכתה להצלחה גדולה.
קריס קריסטופרסון (Kris Kristofferson): זמר קאנטרי ופולק אמריקאי, התפרסם מאוחר יותר גם בתור שחקן קולנוע.
הופעתו נקטעה באמצעה עקב רעש מצד הקהל.
מייטי בייבי (Mighty Baby): להקת רוק פסיכדלי בריטית.
גארי פאר (Gary Farr): זמר פולק בריטי ואחיו של מנחה הפסטיבל, ריקי פאר.
סופרטרמפ (Supertramp): להקת רוק מתקדם בריטית.
אלבום הבכורה שלהם יצא מספר ימים לפני פתיחת הפסטיבל.
אנדי רוברטס (Andy Roberts): מוזיקאי, גיטריסט וזמר-יוצר בריטי.
יללה (Howl): להקת רוק כבד סקוטית.
אלמנה שחורה (Black Widow): להקת רוק מתקדם בריטית, אחת המוקדמות שהשתייכה לזרם פולחן השטן ותורת הנסתר במוזיקת הרוק.
טקסי פולחן בעלי מוטיבים של מאגיה שחורה שתכננו חבריה להציג על הבמה, נאסרו על ידי האמרגנים.
מרמיטות (Groundhogs): להקת בלוז רוק בריטית.
טרי ריד (Terry Reid): סולן רוק, כותב שירים וגיטריסט בריטי.
ז'ילברטו ז'יל (Gilberto Gil): מוזיקאי ברזילאי, ממייסדי תנועת הטרופיקליה בברזיל.
נדיבות (Gracious): להקת רוק מתקדם בריטית.
פיירפילד פארלור (Fairfield Parlour): להקת רוק פסיכדלי בריטית.
הגעה (Arrival): להקת פופ-רוק מליברפול.
נודעה בשל ההרמוניות הווקאליות בהופעתה.
מגדלור (Lighthouse): להקת רוק קנדית.
טעם (Taste): פאוור טריו מקורק, אירלנד.
סולנה היה הגיטריסט רורי גלאגר.
טוני ג'ו וייט (Tony Joe White): זמר פולק דרומי מארצות הברית.
שיקגו (Chicago): להקת פופ-רוק וג'אז רוק אמריקאית.
פמילי (Family): להקת רוק מתקדם ופסיכדלי מלסטר, בריטניה.
פרוקול הארום (Procol Harum): להקת רוק מתקדם ופסיכדלי בריטית.
התפרסמה בקיץ 1967 עם הלהיט בהיר יותר מחיוורון.
הקולות של מזרח הארלם (The Voices of East Harlem): להקת גוספל ומוזיקת נשמה המורכבת מבני נוער שחור מהארלם שבניו יורק.
קקטוס: (Cactus) להקת רוק כבד אמריקאית.
ג'ון סבסטיאן (John Sebastian): זמר פולק אמריקאי, מכוכבי הפסטיבל.
לשעבר סולן להקת "הכפיות המאוהבות" (Lovin' Spoonful), וותיק פסטיבל וודסטוק.
שון פיליפס (Shawn Phillips): זמר פולק אמריקאי.
מגדלור (Lighthouse): הופיעו בפעם השנייה.
ג'וני מיטשל (Joni Mitchell): זמרת פולק קנדית, מן החשובות והמפורסמות בתחומה.
טים הקטן (Tiny Tim): זמר, שחקן תיאטרון ונגן יוקללי אמריקאי.
מיילס דייוויס (Miles Davis): חצוצרן ג'אז אמריקאי מפורסם.
היה בשיאה של התקופה החשמלית בקריירה לאחר האלבום "Bitches Brew" מ-1970. הופיע בסט חשמלי שכלל בין היתר את קית' ג'ארט וצ'יק קוריאה על קלידים.
Ten Years After: להקת בלוז-רוק בריטית מנוטינגהאם בהנהגת הגיטריסט והסולן אלווין לי.
קנתה את עולמה בפסטיבל וודסטוק עם השיר "I'm Going Home".
אמרסון, לייק ופאלמר (Emerson, Lake, and Palmer): סופרגרופ רוק מתקדם בריטית, נוסדה כמה חודשים לפני הפסטיבל.
הייתה מורכבת מהגיטריסט והסולן גרג לייק מקינג קרימזון, הקלידן קית' אמרסון מדה נייס, והמתופף קרל פאלמר מלהקת העולם המטורף של ארתור בראון.
הדלתות (The Doors): להקת רוק מפורסמת מלוס אנג'לס, קליפורניה.
The Who: להקת רוק בריטית מפורסמת ומצליחה.
הופיעה בוודסטוק ובפסטיבל האי וייט השני.
מהבולטות והמוערכות ביותר בפסטיבל, זכתה לאהדה גורפת מצד הקהל.
הופעתם נמשכה למעלה מ-4 שעות במהלכן ביצעו את אופרת הרוק "טומי" במלואה.
נחשבה בעיני רבים כשיאו של הפסטיבל.
מלאני ספקה (Melanie Safka): זמרת פולק אמריקאית.
סליי אנד דה פמילי סטון (Sly and the Family Stone): להקת רוק, פאנק ומוזיקת נשמה אמריקאית.
חדשות טובות (Good News): צמד אקוסטי אמריקאי.
חבר הצמד ונגן הגיטרה, מייקל בייקון, הוא אחיו של שחקן הקולנוע האמריקאי, קווין בייקון.
קריס קריסטופרסון (Kris Kristofferson): הופיע בפעם השנייה, הפעם בהצלחה.
ראלף מקטל (Ralph Mctell): זמר פולק בריטי.
התפרסם בזכות השיר "רחובות לונדון" מ-1969.
גן עדן (Heaven): להקת רוק מפורטסמות', בריטניה.
כללה בין היתר מספר כלי נשיפה ונחשבה למקבילה הבריטית לשיקגו.
זכתה לתהילה ופרסום בזכות הלהיט מ-1970 "All Right Now".
דונובן (Donovan): זמר פולק פסיכדלי סקוטי.
הופיע עם להקתו, Open Road.
פנטנגל (Pentangle): להקת פולק בריטית.
המודי בלוז (The Moody Blues): להקת רוק מתקדם ופסיכדלי בריטית מברמינגהאם.
התפרסמה ב-1967 עם השיר לילות משי לבן - "Nights In White Satin".
ג'ת'רו טאל (Jethro Tull): להקת רוק מתקדם ופולק רוק מלוטון באנגליה.
ידועה בזכות סולנה הכריזמטי, החלילן איאן אנדרסון.
ג'ימי הנדריקס (Jimi Hendrix): גיטריסט רוק פסיכדלי, רוק כבד ובלוז אמריקאי, נחשב בעיניי רבים כטוב בעולם.
כוכב הפסטיבל הופיע ב-2:00 לפנות בוקר ב-31 באוגוסט עם מיטש מיטשל על תופים ובילי קוקס על בס כחלק מן המסע האירופי של להקתו ב-1970, The Cry of Love.
הייתה זו הופעתו האחרונה על אדמת אנגליה לפני מותו, כ-18 ימים לאחר מכן.
ג'ואן באאז (Joan Baez): זמרת פולק ופעילת שלום, פציפיזם וזכויות אדם אמריקאית מפורסמת ואהודה.
לאונרד כהן (Leonard Cohen): זמר, יוצר ומשורר יהודי-קנדי, מן החשובים והמפורסמים בעולם.
ריצ'י הייבנס (Richie Havens): זמר וגיטריסט פולק אמריקאי.
פתח את פסטיבל וודסטוק, הופיע בפסטיבל האי וייט השני, ונעל את הפסטיבל בשעת הזריחה של 31 באוגוסט עם גרסה פרטית לשיר Here Comes the Sun של החיפושיות.
אומנים ברשימת ההופעות שלא הופיעו
קאט מאדר (Cat Mother): הרכב רוק וקאנטרי רוק מניו יורק.
ספיריט (Spirit): הרכב רוק פסיכדלי ורוק מתקדם אמריקאי.
האחים אברלי (The Everly Brothers): צמד אקוסטי אמריקאי.
רד בון (Redbone): להקת רוק ממוצא מקסיקני-אמריקאי ואינדיאני.
מונגו ג'רי (Mungo Jerry): להקת רוק בריטית.
פסטיבל דונאואשינגן הוא פסטיבל מוזיקה המתקיים בעונת הקיץ על גדות נהר הדונאו בגרמניה.
ראשית הפסטיבל בשנת 1921, כאשר ייסד אותו הנסיך מקס אגון צו פירסטנברג.
בשנת 1923 החל פאול הינדמית לעבוד כמארגן פסטיבל דונאואשינגן והכניס לתוכנית יצירות משל כמה מלחיני אוואנגארד.
בשנותיו הראשונות של הפסטיבל, בין 1921 ל-1930, עלו בו בביצועי בכורה עולמיים יצירות משל ארנולד שנברג, אנטון וברן, קורט וייל ופאול הינדמית.
בין 1930 ל-1950 שבת הפסטיבל, ואז התחדש בחסות משותפת של פירסטנברג ורדיו דרום-מערב גרמניה.
הפסטיבל נתן עדיפות למוזיקה של האוואנגרד והציע למאזיניו את יצירותיהם של שטוקהאוזן ושל פייר בולז בהופעות בכורה.
ארנולד שנברג, "סרנדה בשנים-עשר טונים אופוס 24
אנטון וברן, "שש בגטלות" לרביעיית מיתרים
פאול הינדמית, "לשם ובחזרה, ו"טיסת לינדברג"
קשישטוף פנדרצקי, "פעולות" להרכב ג'אז (1971)
פסטיבל הזמר המזרחי היה תחרות של שירים עבריים מסוגת הזמר המזרחי, שהתקיימה בין השנים 1971 – 1982 ותחרות נוספת בשנת 1985. בסך הכל התקיימו 13 פסטיבלים.
הוגה ומפיק הפסטיבל בשנותיו הראשונות היה יוסף בן ישראל, מנהל מחלקת התרבות לשעבר של רשות השידור, שבחר וגילה יוצרים ומבצעים חדשים.
הוא גם דאג לגיוס משאבים לקיום הפסטיבל.
הפסטיבל הופק על ידי רשות השידור.
הפסטיבל נקרא בשמו הרשמי למנצח שיר מזמור – פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי בסגנון עדות המזרח (המילים "למנצח שיר מזמור" נלקחו מפסוקי תהילים).
ב-1982 נוסף לו שמה של דרורה בן אב"י שהייתה אחת ממייסדי פסטיבל הזמר המזרחי, ונפטרה מספר חודשים קודם לכן, והוא נקרא דרור – למנצח שיר מזמור.
התחרות הראשונה התקיימה בערב ט"ו בשבט תשל"א, פברואר 1971, והשתתף בה אנריקו מסיאס כזמר אורח.
תחרות זו, בניגוד לפסטיבלים אחרים באותה תקופה, התאפיינה בחבר שופטים, בראשות ד"ר ישעיהו שפירא, אשר בחרו מי יהיו השירים הראשונים.
למקום הראשון נבחר השיר "המלאך הטוב יופיע" בביצוע לילית נגר.
בחלק מהפסטיבלים, בעיקר באחרונים, הוא התקיים במתכונת של הופעות מוקדמות בכמה מבסיסי צה"ל, וקולות החיילים היו נרשמים ומתווספים לסיכום ההצבעה של המופע המרכזי שהיה נערך בדרך כלל בבנייני האומה בירושלים.
קולות ההצבעה בערב המופע היו של הקהל היושב באולם, ושל קהל צופים בכמה נקודות שידור שהתקבצו במתנסים ובמרכזים קהילתיים בארץ.
על פי דרישת מנהל הטלוויזיה הישראלית, הפסטיבל הראשון שודר בטלוויזיה לאחר מספר ימים במסגרת שעות השידור בערבית.
דרישה זו עוררה מחאה, ובשנים הבאות שודר הפסטיבל במסגרת שעות השידור בעברית, בשעות צפיית השיא, וברוב השנים גם בשידור חי.
הפסטיבל לאורך כמעט כל שנותיו התקיים בחג החנוכה, מלבד הפסטיבל הראשון שהתקיים בערב ט"ו בשבט תשל"א - פברואר 1971, ופסטיבל נוסף שהתקיים בחג הפסח תשמ"ב – אפריל 1982.
הפסטיבל יצא לדרך על רקע הקולות שהחלו להישמע באותם ימים נגד מיעוט השמעת זמר מזרחי בקול ישראל, ומתוך התחושה כי פסטיבל הזמר והפזמון שהיה פסטיבל לאומי, כלל שירים בעלי גוון מערבי.
במקביל, כבר התווספו שתי תחרויות זמר לסוגי קהל בעלי טעם מוגדר: פסטיבל הזמר החסידי שהביא שירים בעלי גוון דתי־אשכנזי.
לאורך שנות קיומו, מארגני הפסטיבל שילבו בין המשתתפים בתחרות, זמרים שלא היו מזוהים דווקא עם הזמר המזרחי, ולא היו ממוצא מזרחי.
כך הודגשה המטרה של שילוב המוזיקה המזרחית בזמר העברי.
הביקורת על הפסטיבל באה דווקא מזמרים וחובבי זמר מזרחי, אשר ראו בו עוד "גטו מוזיקלי" כמו תוכניות רדיו וטלוויזיה שיוחדו לסגנון כזה של מוזיקה, וב-1985 התקיים הפסטיבל האחרון.
בפסטיבל השתתפו ביחד תזמורת רשות השידור ותזמורת קול ישראל בערבית כתזמורת הפסטיבל, מה שהביא לשילוב בפסטיבל של כלי נגינה מזרחיים ומערביים גם יחד.
מה שתרם לפס קול ייחודי לפסטיבל.
כמו כן בלט גם שימי תבורי שזכה פעמיים במקום הראשון - פסטיבל מס' 8 (חנוכה תשל"ח) ופסטיבל מס' 11 (חנוכה תשמ"א), ופעם אחת במקום השני - פסטיבל מס' 9 (חנוכה תשל"ט).
וזוהר ארגוב שפרץ לתודעת הקהל הרחב בכל הארץ כשזכה במקום הראשון בפסטיבל מס' 12 (פסח תשמ"ב), עם שירו של אביהו מדינה הפרח בגני.
מס'/שנהמקום ראשוןמקום שנימקום שלישיהערותהפסטיבל הראשון - ערב ט"ו בשבט תשל"א
10/02/1971המלאך הטוב יופיע - לילית נגרפרחי אהבה עצובה - עדנה לבכל הוד השמים - שושנה דמאריהזמר הצרפתי אנריקו מסיאס היה אורח הכבוד של הפסטיבל.
הפסטיבל התקיים בבנייני האומה בירושלים, והנחתה אותו רבקה מיכאלי.
ניהול מוזיקלי וניצוח על התזמורות היו משה וילנסקי וז'וז'ו מוסא.
הפסטיבל הועבר בשידור ישיר ברדיו, ויומיים לאחר מכן שודר בטלוויזיה בשידור מוקלט.
המקום הראשון זכה בפרס של 1,500 ל"י, מקום שני 1,000 ל"י, ומקום שלישי 500 ל"י.הפסטיבל השני -- חנוכה תשל"ב
13/12/1971בואו ונשיר, אחים - ששי קשתשתי אחיות - עדנה לביעקב התמים - משה הללהאומן האורח של הפסטיבל היה ג'ו עמר.
יגאל בשן היה אמור לשיר את השיר "יעקב התמים" אך צה"ל לא אישר את השתתפותו בפסטיבל, כיוון שהיה חייל.
המנהל המוזיקלי והמנצח על התזמורת היה משה וילנסקי.
הפסטיבל הועבר בשידור ישיר ברדיו, ושבוע לאחר מכן שודר בטלוויזיה בשידור מוקלט.הפסטיבל השלישי - חנוכה תשל"ג
30/11/1972עיר כלה - אורי שבחלא הבל היופי, לא שקר החן - משה הללחידה את לי - בועז שרעביאסתר עופרים הייתה אחת מהאומנים האורחים של הפסטיבל.
החזן שלמה שמר הדליק את הנרות.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר בטלוויזיה וברדיו.הפסטיבל הרביעי - חנוכה תשל"ד
19/12/1973לקראת שבת - יגאל בשןעורה אדם - בועז שרעבישיר שמח - אורי שבחהזמרת האורחת הייתה שושנה דמארי, ואת נר ראשון של חנוכה הדליק ילד הפלא בן ה-10 נועם קניאל.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר בטלוויזיה וברדיו.
בפסטיבל זה שררה אווירה של שמחה מהולה בעצב, בעקבות הנופלים הרבים במלחמת יום הכיפורים (שהסתיימה פחות מחודשיים לפני כן), ומאות השבויים והנעדרים שגורלם עדיין לא ידוע.הפסטיבל החמישי - חנוכה תשל"ה
07/12+08/12/1974ארץ אהובה - אורי שבחהמשיח - שוקולד מנטה מסטיקשבת המלכה - עפרה חזהאורח הכבוד של הפסטיבל היה המלחין היווני מאנוס חג'ידאקיס, כאשר אורח נוסף, הזמר היווני לאקיס פאפאס שר משיריו של חג'ידאקיס.
הפסטיבל התקיים בבנייני האומה בירושלים בשני חלקים : במוצ"ש, ולמחרת ביום ראשון בערב - נר ראשון של חנוכה.
את הערב הראשון של הפסטיבל הנחתה עפרה סמואל ואת הערב השני הנחתה רבקה מיכאלי.
על הניהול המוזיקלי והניצוח על התזמורת היו לסירוגין יצחק גרציאני ואריה לבנון.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר ברדיו, ולמחרת שודר בטלוויזיה בשידור מוקלט.הפסטיבל השישי - חנוכה תשל"ו
29/11/1975זמר בודד הוא הלב - לילית נגרערוגות הבושם - יזהר כהןשיר היין - שוקולד מנטה מסטיקהפסטיבל התקיים בבנייני האומה בירושלים, והנחתה אותו רבקה מיכאלי.
המנצח על התזמורת היה לסלו רוט.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר ברדיו, ולאחר יותר מחודש, במהלך חודש ינואר 1976, שודר הפסטיבל בשידור מוקלט בטלוויזיה.הפסטיבל השביעי - חנוכה תשל"ז
16/12/1976חג לי - משה הללפזמון האגודה - צמד העמרניםעומדות היו רגלינו בירושלים - רוחמה רזהפסטיבל התקיים בבנייני האומה בירושלים, והנחתה אותו תיקי דיין.
המנהל המוזיקלי והמנצח על התזמורת היה יצחק גרציאני.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר ברדיו, ולאחר מספר ימים שודר בטלוויזיה בשידור מוקלט.הפסטיבל השמיני - חנוכה תשל"ח
06/12/1977שחורה ונאווה - שימי תבוריכי רב להושיע - עליזה עזיקרי ונסים גרמהאל ארץ ישראל - צדוק צובריהפסטיבל התקיים בבנייני האומה בירושלים, והנחה אותו עודד בן עמי.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר בטלוויזיה וברדיו.הפסטיבל התשיעי - חנוכה תשל"ט
30/12/1978שדי אל מה נורא - השרעביםכינור דוד - שימי תבוריזמר לחתנים - שלישיית ימים טוביםהפסטיבל התקיים באולם האודיטוריום ע"ש רוטשילד בחיפה, והנחו אותו רויטל עמית ומלאכי חזקיה.
המנהל המוזיקלי והמנצח על התזמורת היה שמעון כהן.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר בטלוויזיה וברדיו.הפסטיבל העשירי -- חנוכה תש"מ
15/12/1979במלאת עשור לפסטיבל "למנצח שיר מזמור" לא נערך פסטיבל תחרותי אלא מופע של השירים הנבחרים של הפסטיבל על כל שנותיו.
המופע התקיים בבנייני האומה בירושלים, והנחה אותו אברהם מור.
הפסטיבל שודר בשידור ישיר בטלוויזיה וברדיו.הפסטיבל האחד עשר - חנוכה תשמ"א
06/12/1980משה - שימי תבורימנגן ושר - אבנר גדסישובי השולמית - אורי שבח ולהקת האלמוגיםהפסטיבל התקיים בבנייני האומה בירושלים, והנחה אותו דניאל פאר.
המנהל המוזיקלי והמנצח על התזמורת היה אריה לבנון.