tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כרבע שעה לאחר יציאת מטוסי התקיפה, בשעה 21:15 בערך, יצא כוח הצנחנים בשלושה מסוקי סופר פרלון, כשהם טסים אל היעד בגובה נמוך ביותר.
הניווט היה קשה, בשל היעדר אמצעי כיוון למעט צילום אוויר ופני שטח חד גוניים.
המסוק המוביל התקשה בנחיתה בשל משקל יתר שהועמס עליו והועלם מידיעתו של הטייס.
בשל קושי זה, עד כדי סיכון הביצוע וחיי החיילים, נאלצו המסוקים להקיף את היעד מספר פעמים עד שהצליחו לנחות בנקודת הנחיתה המתוכננת, כ-6 ק"מ מהתחנה, כרבע שעה לאחר הזמן המתוכנן בשעה 22:00. לאחר מכן שבו המסוקים למערב סיני והמתינו לקריאת כוח הצנחנים לשוב ולהחזירם.
ליל הפעולה היה בהיר, הירח היה מלא והראות הייתה טובה.
כוח הצנחנים זיהה עם נחיתתו את מגדל הנפט שהיה ממוקם צפונית לתחנת המכ"ם ששימש נקודת ציון בניווט.
בשעה 22:04 החל הכוח לנוע מזרחה בקצב מזורז לכיוון היעד.
לאחר כ־300 מ' נכנס הכוח לתוך ערוץ ואדי ובו עשה את מרבית המסלול.
התנועה הרגלית בחלק מהמסלול הייתה קשה כיוון שהתבצעה בחולות מדבריים.
לאחר שעלו על דרך-עפר סלולה התנתקה הסיירת מהכוח העיקרי ופנתה להציב חסימה.
כשהגיעו ליעדם התפרסו הסיירים בשני כוחות, וחסמו את דרכי-הגישה לאזור הפעולה באמצעות מטעני צד ומוקשים נגד רק"ם.
בנקודה זו היה הכוח במרחק כ-1,300 מטרים מהיעד, ומשם יכולים היו הצנחנים לזהות כי תחנת המכ"ם אמיתית (ולא מכ"ם דמה) ואף זיהו שני שומרים מתהלכים ביעד.
שאר הכוח המשיך לנוע לכיוון היעד, תוך כדי שינויים קלים במסלול, עקב תנאי השטח שבו הוצב המכ"ם.
בהדרגה ככל שהתקרבו האטו את מהירות תנועתם מחשש להתגלות ונעו ככל האפשר בשטחים מוסתרים.
התנועה הזהירה הביאה לעיכוב נוסף ביחס ללוח הזמנים המתוכנן.
במרחק של כ־300 מ' מהיעד הפעילו המצרים גנרטור ובכך אפשרו התקדמות בטוחה יותר בחסות רעש הגנרטור.
בשעה 00:27, כ-200 מטרים מהיעד, התפצל כוח הצנחנים מגדוד 50 לשלושה כוחות לפי התכנון, ובשל ליל הירח המלא והראות הטובה נאלץ לעשות את שארית הדרך בזחילה מחשש להתגלות על ידי השומרים שנצפו במתקן.
כ-50 מטרים מהיעד הוצב כוח הרתק, שנצר את האש עד לחילופי האש הראשונים.
הכוחות המסתערים הצליחו להתקרב עד למרחק של מטרים ספורים מהשומרים מבלי שהתגלו ונערכו להסתערות בשעה 01:05. בשלב זה אחד השומרים המצריים זיהה את זנב הכוח הישראלי הפושט.
השומר הפנה את תשומת לב שומר נוסף ושניהם עלו לאזור מוגבה לתצפית.
בעודם נערכים לירי פתח הכוח הישראלי בהתקפה.
בעדיפות מספרית ובכוח-אש גדול שכלל ירי מתת-מקלעים עוזי, ירי פצצות ררנ"ט מרובי FN לתוך הבונקרים וירי מהמא"ג שהוצב ברתק, הרג הכוח הישראלי שני שומרים, שבה ארבעה, ושלושה, בהם מפקד התחנה, הצליחו להימלט.
תוך כדי תנועה נפצע אחד מחיילי הכוח, מאש כוחותינו.
ההשתלטות ארכה מספר דקות בלבד, במהלך חילופי אש ויידוי רימונים קצין המודיעין שנלווה לכוח וחייל נוסף פנו לעבר הבונקר וקראו לחיילים המצרים שבו לצאת, וכך הצליחו לשבות שלושה מהם.
במהלך חקירתו של אחד מהשבויים, שהזדהה כשומר, התברר כי מדובר במפעיל המכ"ם, שכיוון אל תיקים שבהם קטלוגים ומסמכים טכניים רבים אודות המכ"ם ברוסית ובערבית במשקל של 65 קילוגרם.
התיקים נמסרו למספר צנחנים שישאו אותם עימם חזרה לישראל.
קצין המודיעין נטל עמו רכיבים אלקטרוניים שונים שהיו ככל הנראה חלקי חילוף למכ"ם ונמצאו בבונקר.
במקביל התפנו חוליות החיילים הייעודיות להפסקת פעולת הגנרטורים ולפירוק הקרונות.
העבודה על פירוק המכ"ם תוכננה להימשך כחצי-שעה, ולהסתיים בשעה 1:45. בפועל נמשכה המלאכה כשעה וחצי.
כבלי העגינה של הקרונות שוחררו, כבלים חשמליים ואחרים שחיברו בין הקרונות פורקו, גולגלו והוכנסו לקרונות.
בהמשך התגלה שכלי העבודה לא התאימו לפירוק חלק מהרכיבים ולכן נעשה שימוש ברתכת אצטילן-חמצן שנשא הכוח עמו.
קושי מיוחד התעורר בפרוק האנטנה הגבוהה (גובהה היה כ-12 מטרים) באמצעות כלי העבודה שהובאו, שהיה דחוף, עקב הפרעתה לנחיתת היסעורים.
רק בשעה 2:43 לפנות בוקר, מאוחר מהמתוכנן, דיווח סא"ל צידון על גמר פירוק שני קרונות המכ"ם: קרון המבצעים וקרון הקשר והאנטנה.
מסוקי היסעור הוזעקו לחצות את המפרץ ולפנותם.
לפי הוראות היצרן, תקלה שכזו מחייבת השלכת המטען ונחיתה מיידית, אך דגן בחר לדבוק במשימה ולהמשיך לטוס עם מערכת אחת בלבד.
הוא טס בגובה נמוך ביותר (כ-100 מטרים במקום 2,500 מטרים לפי תכנון המשימה), שינה את המסלול תוך כדי טיסה ונחת נחיתת חירום בראס שרטוב, נקודת החוף הישראלית הקרובה ביותר.
היסעור השני, בפיקודו של זאב מטס, הגיע מיד עם המראתו של היסעור הראשון, העמיס את קרון הקשר והאנטנה שמשקלם 2.5 טון, נחת עמם בשלום באבו רודס שבסיני ונשלח מיד לפנות את קרון המבצעים שהנחית דגן לחוף המפרץ.
לאחר פינוי המכ"ם הצנחנים השמידו את הגנרטורים והעמדות באמצעות מטענים עם פתילי השהיה של 9 דקות ונעו כ־2,000 מ' מערבה אל נקודת הפינוי עם השבויים.
שלושה מסוקי הפינוי זיהו את הכוח בשעה 4:06, והם נחתו בשטח ישראל בשעה 04:56. בשדה התעופה קיבלו את פניהם הרמטכ"ל וקציני החטיבה.
המכ"ם הגיע לישראל במצב תקין, והועבר בהובלה יבשתית מאובטחת לאנשי המודיעין הטכני בחיל האוויר.
הרמטכ"ל חיים בר-לב, בדבריו לצנחנים שהשתתפו בפעולה:
מערכת המכ"ם הסובייטית P-12 נותחה על ידי מומחי חיל האוויר הישראלי, שגילו שאין בה חידוש בהשוואה למידע שכבר היה בנושא זה בידי מומחי הל"א (לוחמה אלקטרונית) של חיל האוויר.
הקצינים והחיילים שהשתתפו במבצע התבקשו לשמור על סודיות המבצע במטרה שלא לחשוף את דרכי הפעולה של צה"ל.
ישראל הודתה בביצוע פשיטה במצרים אך לא הזכירה את גנבת המכ"ם הרוסי.
דעת הציבור בישראל הוסטה בשל ידיעות אודות הצלחת מבצע הברחתן של "ספינות שרבורג".
עיתונים זרים חשפו את פרשת חטיפת המתקן ב־3 בינואר 1970, והגדירו אותה "מבצע מהסרטים": קריקטורות בעיתוני אירופה הציגו מסוקים ישראליים המרימים את ארמון הנשיאות בקהיר ואת אחת הפירמידות.
המצרים גילו עוד באותו היום שהמכ"ם הוברח לישראל אולם נמנעו מפרסום הדבר.
לאחר חשיפת הפעולה בעיתונות העולמית פרסמו עיתונים ערבים את דבר גנבת המכ"ם תוך הטחת ביקורת בשלטון המצרי על ניסיונות ההסתרה של הכישלון.
במצרים נערכו משפטים צבאיים למעורבים ועל כמה מהם נגזרו עונשי מוות שמאוחר יותר בוטלו על ידי סאדאת.
ממשלת מצרים נתקלה בבעיה קשה בהמשך, ברכישת ציוד צבאי חדיש ומתקדם מברית המועצות.
הצלחת הפעולה לאחר פרסומה נחשבה כהישג מורלי, מבצעי וטכנולוגי מרשים לישראל, והעמידה את צבא מצרים במבוכה.
המכ"ם נבדק על ידי מומחי מודיעין של צבא ארצות הברית, כפי שנעשה עם מטוסי המיג וטילי ה-SA-2 שהגיעו לידי צה"ל בשנים קודמות.
לאחר כחודש הציבו המצרים באותו האתר מכ"ם P-12 חדש אלא שהפעם הקיפו אותו במכשולים והציבו בקרבתו הגנת נ"מ.
לאחר גמר בחינת המכ"ם הוא הועבר במצב תקין למתקן ניסויים של צה"ל שם הופעל עד שנות ה-90 של המאה ה-20. כיום המכ"ם מוצג במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
מבצע תינוק היה מבצע של צה"ל שנערך בין 17 במאי ו-19 במאי 1948 במסגרת חזית הדרום במלחמת העצמאות.
מטרת המבצע הייתה פינוי הילדים והבלתי לוחמים (על פי רוב - נשים) מיישובים עבריים בחזית הדרום שעמדו בפני התקפות אפשריות של חיל המשלוח המצרי.
בעקבות החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 בדבר חלוקת הארץ, פרצו האירועים הראשונים של מלחמת העצמאות.
ביישובי הדרום העבריים, שהיו סמוכים ליישובים ערבים, הלכו תקריות הירי ותכפו, דבר שהעמיד בסכנה גם את ילדי היישובים.
כבר אז עלתה שאלת פינוי הילדים והבלתי לוחמים.
מחייבי הפינוי טענו כי האוכלוסייה הבלתי לוחמת לא רק שאינה תורמת מאומה ללחימה, היא אפילו מכבידה על המצב, שכן היא תופסת מרחב בבונקרים המועטים, בשעה שאלו מיועדים בראש ובראשונה לטיפול בנפגעים ולסיוע בלחימה.
כמו כן, היה חשש כי אם יהיה צורך לסגת מהיישוב תחת אש האויב, תהפוך נסיגת הבלתי לוחמים למבצע מסוכן ומסובך עד מאוד.
לעומתם, שוללי הפינוי טענו כי אחת ממטרות הלחימה היא שמירה על שגרת החיים ולא רק הגנה על הנקודה.
כמו כן, קיים היה חשש כי הפינוי יהיה תחילתו של מסלול שלא ניתן לשער את סופו.
משעה שניתן הכשר לפינוי חלק מאוכלוסיית היישוב, הדרך תהיה קצרה לפינוי כל היישוב.
היו גם מי שטענו (למשל, נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב) שרוח הלחימה של המגינים עלולה להפגע לאחר שיפונו הילדים.
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, ופלישת צבאות ערב הסדירים אל ארץ ישראל, שהחלה מיד עם הכרזת העצמאות, התקבלה החלטה לפנות את הילדים ואת האוכלוסייה הבלתי לוחמת מהיישובים העבריים.
"מבצע תינוק" התייחס לפינוי ביישובים בחזית הדרום.
המשימה הוטלה על חטיבת גבעתי.
בליל 17 במאי התבצע פינוי ילדי קיבוץ ניצנים וילדי קיבוץ גברעם.
בליל 18 במאי התבצע פינוי ילדי קיבוץ נגבה.
עם הגעת שיירת הילדים לגבעת ברנר, נשלחה הודעה על כך לנגבה באמצעות יונת דואר.
בליל 19 במאי התבצע פינוי ילדי קיבוץ יד מרדכי, ילדי קיבוץ גת, ילדי קיבוץ כפר מנחם וילדי קיבוץ גלאון.
כל פעולות הפינוי הסתיימו בהצלחה וללא תקריות.
גם לאחר תום המבצע היו פינויים דומים נוספים: בעקבות הפצצות יומיות של חיל האוויר המצרי, פונו ילדי קיבוץ בארות יצחק בתחילה לקיבוץ דורות, ובליל 23 במאי פונו ילדי דורות וילדי היישובים האחרים צפונה לגבעת עלייה שביפו.
בליל 17 במאי 1948, יומיים לאחר ההכרזה על הקמת המדינה, פונו רגלית לבאר טוביה כל הילדים והנשים מהנקודה במסגרת מבצע "תינוק".
חברי הקיבוץ התקשו מאוד להיפרד מילדיהם.
האלחוטנית מירה בן-ארי ידעה שבעלה אליקים מצפה לבנה דני במקום מבטחים, שבו יוכלו סוף-סוף להיות ביחד.
עם זאת, גם ידעה שנוכחותה ליד מכשיר הקשר, במחיצתם של חבריה, חיונית ביותר.
בפתק, שאותו תחבה לכיס מעילו של בנה, כתבה לבעלה:
מבאר טוביה הוסעו הילדים במשוריינים לגבעת ברנר.
מבצע שמואל היה פעולה צבאית במלחמת העצמאות שמטרתה הייתה תקיפת אוטובוס נוסעים בכביש רמאללה - לטרון, כתגובה להתקפות שנערכו על אוטובוסים יהודים.
המבצע נכשל ועלה בחייהם של 16 לוחמים.
מושב עטרות היה ליד שדה תעופה בריטי (קלנדיה), 11 ק"מ צפונית לירושלים.
הוא היה מבודד ומוקף בכפרים ערביים.
הערבים התנכלו לכלי הרכב היהודים בכביש המוביל למושב בהתקפות והנחות מוקשים, במטרה לשבש את החיים בשני היישובים היחידים שהיו אז מצפון לירושלים, עטרות ונווה יעקב.
ב-21 בדצמבר 1947 יצאה יחידה צבאית של גדוד מוריה מחטיבת עציוני מעטרות ופגעה באוטובוס ערבי על יד חורון.
בעקבות פעולה זו הגיעו אנשי עבד אל-קאדר אל-חוסייני ומתנדבים עיראקים והשתכנו בכפרי הסביבה.
ב-2 במרץ 1948 יצאה הוראה מטעם המטה הכללי של ההגנה תחת הכותרת "מבצע שמואל", לפגוע באוטובוס המוביל מדי בוקר פועלים ערבים מרמאללה ללטרון.
המטרה הייתה להרתיע את הערבים על מנת למנוע התנכלות לתחבורה היהודית.
תחילה הטיל הפיקוד העליון בראשות יגאל ידין את המשימה על הפלמ"ח אך יצחק רבין השיב כי הפקודה אינה הגיונית ואינה ניתנת לביצוע.
ידין ביקש מדוד שאלתיאל להורות למפקד הגדוד השישי של הפלמ"ח צבי זמיר לבצע את הפעולה.
זמיר העביר את הפקודה דרך צינורות הפלמ"ח ליצחק רבין שחזר על דבריו שהפקודה אינה ניתנת לביצוע.
לפיכך הטיל שאלתיאל את המבצע על גדוד "מוריה" של חטיבת עציוני שהיה נתון לפיקודו הישיר.
מפקד הגדוד זלמן מרט (המכונה שדמי) וסגנו צבי סיני (המכונה עשהאל) ניסו לשכנע את שאלתיאל לבטל את הפעולה באמרם כי "אסור להכות פעמיים באותו מקום.
הערבים בסביבה התחזקו מאז התקרית במקום ב-21 בדצמבר וכי: פעם ראשונה-הפתעה; פעם שנייה-התאבדות".
שאלתיאל הודיע כי קיבל פקודה ועליו לבצעה.
הפעולה הוטלה על פלוגה ג' של הגדוד בפיקודו של .
גרוסמן היה בן 21, מפקד הפלוגה הצעיר ביותר בחטיבה.
לאחר שבפברואר 1948 היו לפלוגתו מספר כישלונות.
הוא שאף להוכיח את הצלחת הפלוגה בפעולה זו.
ב-3 במרץ 1948 הגיעו גרוסמן ואנשיו לעטרות ועדכנו את מגיני המושב על הפעולה.
מגיני עטרות שלחו מיד שליח לשאלתיאל שעידכן אותו על התגבורות הערביות שהגיעו לכפרי הסביבה וכי אין סיכוי לחזור באור יום מביתוניא לעטרות.
שאלתיאל הרשה להתקשר באלחוט לגרוסמן ולהודיע לו שמותר לו לדחות את הפעולה לפי שיקול דעתו אבל מכשיר הקשר התקלקל וההודעה לא הגיעה.
אנשי עטרות ניסו לשכנע את גרוסמן לא לצאת לפעולה אך הוא אמר: "כמו שנגיע כך נחזור.
זאת לא הפעולה הראשונה שלנו ולא האחרונה.
הכוח תירגל השתלטות על אוטובוס.
התרגול נערך על האוטובוס של המושב עטרות, אותו הם נהגו לאבטח.
בשעה 1:00 אור ליום כ"ג באדר א' (4 במרץ 1948) חודש הקשר עם עטרות ונאמר לגרוסמן כי לפי הוראות הפיקוד העליון עליו לבצע את הפעולה.
אז העירו את החיילים, שהלכו לישון שלוש שעות קודם לכן.
בשעה 2:00 יצאו מעטרות 19 אנשי הכוח בפיקודו של נועם גרוסמן.
הכוח יצא ללא מכשיר קשר.
תחילה צעדו צפונה במטרה לחצות את כביש המוביל לכפר ראפאת ולאחר מכן צעד הכח מערבה עד הגיעו לכביש רמאללה - לטרון בקטע הכביש בן הכפר ביתוניא לכפר ראפאת, כ-7 ק"מ דרומית-מערבית לרמאללה.
(סמוך למקום נימצא כיום בית הסוהר עופר).
בשעה 5:00 הגיעו למקום המארב והמתינו לאוטובוס הערבי.
בשעה 6:40 הופיע האוטובוס הערבי ואנשי המארב פתחו עליו באש.
הנהג נפגע אך האוטובוס לא עצר ולא ברור אם מי מנוסעיו נפגע.
לשמע היריות הגיעו כוחות ערבים מכפרי הסביבה, השתלטו על הרכסים מסביב וכתרו את גרוסמן ואנשיו.
אנשי המארב מצאו עצמם מוקפים בכוחות ערבים חזקים באור יום.
גם מכוניות מכביש רמאללה - לטרון, שראו את הכוח, הצטרפו למרדף.
גרוסמן פקד על אנשיו לסגת במהירות לעבר עטרות, אבל לא היה להם סיכוי.
הם הגיעו לעמק רחב יחסית, בו היו מוקפים מכל עבר.
רק שלושה לוחמים הצליחו לטפס על רכס ממזרח לעמק והצליחו להגיע לעטרות במסלולים שונים, אך שאר חבריהם לא הצליחו לפרוץ בעקבותיהם.
לפי מקורות ערבים נהרגו במקום עשרה לוחמים וששה נשבו.
השבויים הובלו ברגל לרמאללה אבל לפתע הם נשכבו על הארץ ואחד מהם צעק "רימון" והטיל על הערבים רימון שלא התפוצץ.
הערבים הרגו את השישה מיד.
גופותיהם חוללו מיד לאחר מכן.
כשהגיעו הידיעות על הקרב התארגן כוח מגדוד מוריה לחפש את המחלקה אך מאוחר מדי.
הבריטים הודיעו כי מצאו 16 גופות של הלוחמים במרכז רמאללה, ובצהריים הן הועברו לבית החולים הדסה בהר הצופים.
קשה היה לזהות את האנשים בגלל ההתעללות שהשחיתה את פניהם.
השישה עשר הובאו למנוחות כעבור שלושה ימים בבית הקברות סנהדריה, וכעבור שלוש שנים (ה' באלול ה'תשי"א, 6 בספטמבר 1951) הועברו גופותיהם לבית הקברות הצבאי שבהר הרצל.
אחד משישה עשר הנופלים היה נתן פרלמן, כתב של "קול מגן העברי", שהיה לכתב הצבאי הראשון שנפל במלחמת העצמאות.
לאחר כישלון המבצע זימן שאלתיאל את מפקדי הגדודים וסגניהם והסביר להם את מניעיו לתמוך בתוכנית המבצע.
הוא אמר כי מבצע זה ואחרים שכמותו הם האמצעי היחיד להפסקת המצור על העיר העתיקה ועל הפגיעות בתחבורה מירושלים ואליה וכי העובדה שמבצעים כאלה כרוכים באבדות אינה צריכה להרתיע.
הוא הוסיף ואמר: "אנו חייבים להיות מוכנים לאבדות אפילו בהיקף גדול יותר.
המפקדים לא קיבלו את דעתו.
הם מתחו עליו ביקורת חריפה ואמרו כי שגה והאחריות כולה עליו וכי בשום מקום לא הוצג "מבצע שמואל" כחלק מתוכנית מקיפה יותר.
אגף המבצעים של המטכ"ל חקר את "מבצע שמואל" ופרסם מסקנות:
אף שהיו בידי מטה החטיבה ידיעות מפורטות על עצמת האויב לא נמסר תוכנן למפקד הגדוד.
אילו היו הידיעות המפורטות מועברות אליו ייתכן שהיה בוחר גזרת פעולה אחרת.
צריך היה לבחור כוח גדול יותר או קטן מאוד, שיכול היה להסתנן.
לא ברור מדוע יצא הכוח ללא מכשיר קשר.
לא תוכנן כוח שיוכל לחלץ את היחידה הנסוגה על ידי תפיסת משלטים לאורך דרך הנסיגה.
כישלון המבצע החריף את היחסים בין סגל מפקדי גדוד מוריה ובין דוד שאלתיאל.
ב-17 במרץ 1985, בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות, טדי קולק והנשיא חיים הרצוג, נקרא רחוב ראשי בשכונת פסגת זאב מרכז בשם השישה עשר.
בפינת הרחוב עם רחוב משה דיין הוצוב שלט הנצחה לזכר שישה-עשר הלוחמים, וכן נקראה כיכר על שם גדוד מוריה ובו שלט המנציח את פעולות הגדוד.
מבצע שעת לילה היה מבצע צבאי שנערך בידי צה"ל ב-16 בפברואר 1992 במהלך המערכה ברצועת הביטחון בדרום לבנון, על מנת לחסל את עבאס מוסאווי, שהיה המזכיר הכללי של חזבאללה בשנים 1991–1992.
לאחר נפילת הנווט רון ארד בשבי ארגון המחבלים "גדודי ההתנגדות הלבנוניים" , הזרוע הצבאית של תנועת אמל בלבנון בשנת 1986, הורה ראש אמ"ן, האלוף אורי שגיא, לאמ"ן לתכנן מבצע לחטיפתו של מוסאווי, כדי להשתמש בו כקלף מיקוח לצורך עסקאות שחרור שבויים ישראלים בעתיד.
סיירת מטכ"ל ושייטת 13 החלו בהכנות למבצע החטיפה, שכונה "שעת לילה".
המבצע נועד לצאת לפועל ב-16 בפברואר 1992, אולם ביום המבצע התברר כי מוסאווי מצוי בסביבת קהל גדול מדי מכדי שניתן יהיה לחטוף אותו.
באגף המודיעין התגבשה ההמלצה להסב את המבצע למבצע סיכול ממוקד.
לאחר שראש אמ"ן, שגיא, והרמטכ"ל, אהוד ברק, השיגו את אישור הדרג המדיני (ממשלת ישראל העשרים וארבע), תקפו מסוקי חיל האוויר שיירת מכוניות בדרום לבנון.
בתקיפה נהרגו מוסאווי, אשתו, בנו בן החמש וארבעה אנשים נוספים.
ישראל הצהירה כי ההתקפה הייתה ניסיון התנקשות מתוכנן.
כנקמה על החיסול, הוציאה איראן לפועל את הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1992 ואת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה כשנתיים לאחר מכן.
בפיגוע הראשון נהרגו 28 בני אדם, בהם ארבעת עובדי משרד החוץ וארבע נשים יהודיות.
בפיגוע השני נהרגו 85 בני אדם.
דו"ח ביון ארגנטינאי מצא כי ראש הכוחות החמושים של חזבאללה, עימאד מורנייה, היה אחת הדמויות המרכזיות מאחורי תכנון הפיגוע בבניין הקהילה, בהם פעילים אחרים בארגון ואישים איראניים.
מבצע שנונית (3 באפריל 1954) היה מבצע צה"לי, משולב בכוחות אוויר וים לחילוץ חיילי צוות כוח ימי שספינתו נתקעה בחוף סעודיה.
"בר גיורא" היה שמה של גוררת חיל הים שהוסוותה כספינת דיג 'אלמוגית' ופעלה קרוב לחוף הסעודי במשימת סיור מבצעי, של שבעה לוחמים בפיקודם של ישראל גרנית ויעקב ריטוב וחיילים משייטת 13. מטרת הסיור הייתה לאתר מפרצונים למטרות מסתור ומארב.
ב-1 באפריל 1954 מנועה של האלמוגית חדל מלפעול, והיא נסחפה עד שנתקעה על שרטון במפרצון דאבה.
מיד עם היוודע המצב בשעה אחת בצהריים (13:00), הוזנק מטוס קרב של חיל האוויר הישראלי לוודא את מיקומה המדויק של אלמוגית.
עם מטוס הקרב (מדגם מוסקיטו) הוזנק גם מטוס תובלה (מדגם DC-3 דקוטה) כדי להוות תחנת ממסר אווירית בין הכוח הימי שהיה בספינה, לבין מטוס הקרב בסיור ומוצב הפיקוד הקדמי שהוקם בעיר אילת.
אחרי שעתיים וחצי (בשעה 15:35) זוהתה הספינה בסעודיה במרחק 146 ק"מ מאילת.
באגף המבצעים הוחלט לבצע פינוי אווירי.
במקביל הוחלט לנסות גם פינוי ימי באמצעות אוניית חיל-הים שהפליגה לאזור השרטון ("ברזלית").
בידי המודיעין היו תצלומי אוויר ארכיוניים של רצועת החוף הסעודי, ואלה שימשו את מתכנני החילוץ בקביעת אתרי נחיתה אפשריים.
סא"ל שלמה להט ריכז את הכנות חיל האוויר כראש ענף מבצעים במפקדת החיל.
הייתה התלבטות באיזה דגם מטוס לבחור, שיהיה מסוגל לנחיתה והמראה בשטח מדברי בארץ אויב.
ההתלבטות הייתה בין מטוסים ימיים מדגם PBY קטלינה, או מטוסים מדגם פייפר סופר-קאב או דקוטה.
בלילה, שעה לפני חצות (23:00), המריא מטוס דקוטה לאזור השרטון הסעודי ממנו שודרה תוכנית החילוץ לחיל הים.
בגלל דחיפות המבצע, הפקודות למבצע הועברו בקו טלפון רגיל (שאינו מאובטח) למפקדי כוחות האוויר אל"ם עזר ויצמן, מפקד בסיס חיל האוויר ברמת דוד ורס"ן "גרישה" בראון מפקד טייסת הפייפרים.
זו נבחרה, כי מטוסי פייפר אמינים ומתאימים יותר לתנאי השטח באזור.
לקראת חצות המריאו שבעה פייפרים בפיקוד סרן יצחק זוסמן-זמיר.
ציוד רב הועמס על המטוס המוביל, שהוכן לנחיתה בתנאי קרקע קשים כמצופה.
תנאי מזג האוויר היו קשים ואילצו את הטייסים לדחות ביום את המבצע כולו.
בבוקר 3 באפריל (בשעה 07:30), בהפרש של חמש דקות בין מבנה למבנה, המריאה טייסת פייפרים מאילת בשלושה מבנים - שלישייה ושני זוגות.
הם טסו דרומה בגובה נמוך במרכז מפרץ אילת, ולאחר כשעת טיסה פנו מזרחה לחוף סעודיה.
מעליהם חג המוסקיטו כהגנה אווירית.
מפקד הטייסת זיהה את הספינה התקועה על שרטון, ובמרחק לא רב ממנה נראתה ספינה גדולה נוספת עוגנת.
מלבדה, ליד החוף נראתה סירת דייג.
הטייסים ערכו הקפות לוודא שמדובר בספינת חיל הים בזיהוי מדויק, והמוביל התקשר עם הכוח הימי הלכוד על השרטון.
יום קודם אילתרו אנשי חיל הים מסלול נחיתה.
עם יעף טייסת הפייפרים פתחו על המסלול לסמן למוביל שנחת וזה אותת לשאר לנחות אחריו.
שבעת הפייפרים פינו את לוחמי הכוח הימי, ובתנאי מזג-אוויר קשים במיוחד שבו לארץ.
על מנת שכלי השיט לא יפול בידי הסעודים הוחלט להשמידו מהאוויר.
ארבעה מטוסי מוסטנג, בפיקוד רס"ן מרדכי הוד, פתחו בירי רקטות ותותחים על האלמוגית והעלו אותה באש.
מבצע שני מגדלים הוא מבצע של צה"ל ומשמר הגבול שנערך בלילה שבין 19 ל-20 ביוני 2007, ובו נהרגו המחבלים זיאד צובחי מוחמד מלאישה, ראש תשתית הטרור של ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בג'נין שהיה יעד המבצע, ואברהים אחמד עבד אל-לטיף עאבד, פעיל הארגון.
ב-20 ביוני 2007, מיד לאחר המבצע, הודיע דובר צה"ל (בלי לנקוב בשם הקוד של המבצע) כי שני המחבלים נורו לאחר שפתחו באש לעבר כוח צה"ל בעת פעילותו, ועל גופותיהם נמצאו כלי נשק.
בתחקיר מאת העיתונאי אורי בלאו, שפרסם העיתון "הארץ" כשנה וחצי מאוחר יותר, נטען שבתכנון המבצע ניתן אישור לסיכול ממוקד, על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי, מפקד פיקוד המרכז יאיר נוה, וקצינים בכירים נוספים, וזאת לטענתו בסתירה לסייגים שקבע בג"ץ לעניין סיכולים ממוקדים.
דובר צה"ל שהגיב לכתבה דחה את מסקנות "הארץ" וטען כי הפעולה עולה בקנה אחד עם חובותיה המשפטיות של ישראל, בכלל זה אלו הנוגעות לביצוע סיכול ממוקד.
גם היועץ המשפטי לממשלה קבע, בינואר 2009, כי "אין כל יסוד לטענה לפיה צה"ל 'התעלם' מהוראות בג"ץ בנוגע לפעולות 'סיכול ממוקד'."
זיאד צובחי מוחמד מלאישה נולד ב-1982 בכפר ג'בע בנפת ג'נין.
הצטרף כנער לג'יהאד האסלאמי כפעיל באל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, ארגון התלמידים והסטודנטים של הג'יהאד האסלאמי.
נעצר על ידי צה"ל ב-2002, נשפט וריצה עונש מאסר של שלוש שנים וחצי.
לאחר שחרורו ב-2006 שימש כסייענו הבכיר של חוסאם עיסא, מראשי הג'יהאד האיסלאמי, שנהרג בדצמבר 2006. לאחר מות עיסא החליפו מלאישה כראש תשתית טרור באזור ג'נין שפעלה לעריכת פיגועי התאבדות בישראל.
מלאישה הלך דרך קבע חמוש ברובה ומטעני נפץ, ועל פי דברי חבריו ייחל למותו כשהיד.
על פי דובר צה"ל פעלה תשתית הטרור בהכוונת מלאישה בניסיון בלתי פוסק להוצאת פיגועי התאבדות, ובשל כך הוגדר מלאישה על ידי צה"ל (לפי המצוטט 'הארץ') כ"מוביל תשתית מתקתקת ועומד בקריטריונים הנדרשים לפגיעה מונעת".
אברהים אחמד עבד אל-לטיף עאבד נולד ב-1984, והיה תושב כפר דאן בנפת ג'נין.
על פי דובר צה"ל עאבד היה פעיל בג'יהאד האיסלאמי, מעורב בפיגועי ירי לעבר כוחות צה"ל ובניסיונות לעריכת פיגועי התאבדות.
תחקיר "הארץ" מתאר סדרה של ישיבות שבמסגרתן, לכאורה, נקבע אופי הפעילות במבצע שני מגדלים:
ב-28 במרץ 2007 נערכה בלשכתו של אלוף פיקוד מרכז, יאיר נוה, ישיבת אישור תוכניות למבצע שכללה נציגים של הכוחות המעורבים במבצע.
מסקנות הישיבה נרשמו במסמך בחתימת קצין המודיעין של פיקוד מרכז שצילומו מובא בכתבה.
במסמך מגדיר נוה כי "המשימה היא מעצר", אך מוסיף כי "במידה וההפללה [כלומר - זיהוי] היא של אחד מבכירי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני: וואליד עובייד, זיאד מלאישה, אדהם יונס, יש אישור לכוח לבצע יירוט וזאת על פי הערכת מצב במהלך ביצוע המשימה".
עם זאת הורה נוה כי "במידה וישנם נשים וילדים ברכב, השיטה היא מעצר".
נוה עצמו הגיב לכתבה וטען כי האישור לביצוע 'יירוט' משמעו אישור לפתיחה באש לאחר התראה קצרה, וזאת בשל מסוכנותו של מלאישה שהסתובב חמוש, ואינו אישור לביצוע סיכול ממוקד.
היתר זה סויג במינימום נפגעים שאינם מעורבים סביבו.
הומלץ על דחייה קצרה של המבצע בשל שיקולים מדיניים, ביקורו של שר ההגנה האמריקני רוברט גייטס ופגישתו של ראש הממשלה אהוד אולמרט עם אבו מאזן באותו שבוע.
לטענת הארץ, תורג'מן הורה לתעד את המבצע, לנוכח פסיקת בג"ץ מה-14 בדצמבר 2006 שהורתה על הקמת ועדה לבדיקתם-בדיעבד של סיכולים ממוקדים.
לטענת הארץ, למחרת ב-13 באפריל נערך דיון נוסף בנושא בלשכתו של הרמטכ"ל אשכנזי, ובנוכחות רוסו, תורג'מן, סגן הרמטכ"ל האלוף משה קפלינסקי, הפרקליט הצבאי הראשי אביחי מנדלבליט, נציג פיקוד מרכז ונציג השב"כ.
לטענת העיתון, אשכנזי התנה את הביצוע בכך שלא יפגע יותר מאדם אחד לא מזוהה יחד עם מלאישה, והסכים להמלצה לדחייה קצרה עקב שיקולים מדיניים.
בסוף מאי החליף גדי שמני את יאיר נוה כמפקד פיקוד המרכז.
באתר הג'יהאד האיסלאמי פורסמה מתכונת הפעולה: בסביבות השעה אחת לפנות בוקר בלילה שבין 19 ל־20 ביוני נכנסו כוחות צה"ל מסוערבים לכפר דאן בכלי רכב מוסווים בעלי לוחית רישוי פלסטינית.
הכוחות התמקמו בהסתר בבתים סמוכים לבית בו נמצאו מלאישה ועאבד.
לאחר מכן, נכנסו לכפר כלי רכב גלויים של צה"ל לכפר על מנת למשוך את פעילי הטרור הפלסטינים ממקום מחבואם, על מנת שיפגעו על ידי הכוחות המוסווים.
מלאישה ועאבד זוהו לאחר שיצאו מהבית בו הסתתרו, ותפסו מחסה מאחורי תלולית.
הם סירבו לקריאות החיילים להיכנע, השיבו אש ויידו מטעני נפץ לעבר כוחות צה"ל עד שנפגעו מטיל שנורה ממסוק קרב.
בדיווח של דובר צה"ל לא פורט מהלך הקרב, ונמסר רק כי מלאישה ועאבד נהרגו לאחר שפתחו באש על כוח צה"ל, וכי על גופותיהם נמצאו אמצעי לחימה.
תחקיר "הארץ" התמקד בתכנון המבצע, ואינו מתייחס ישירות להוצאתו לפועל, וכן אינו חולק על הודעת דובר צה"ל, שניתנה מיד לאחר המבצע, כי מלאישה נורה לאחר שפתח באש לעבר כוחות צה"ל (טענה לה מקור גם בדיווח הפלסטיני), כך שלמעשה לא התבצע בו סיכול ממוקד.
עם זאת הכתבת מצטטת עדות של שכן המעלה חשד לביצוע וידוא הריגה, אך ללא עדות ראייה או הוכחות, טענה אותה דחה דובר צה"ל בתגובתו לכתבה.
לטענת "הארץ", בתכנון המבצע ישנם מספר פרטים המנוגדים לכאורה להחלטת בג"ץ בנושא הסיכול הממוקד, ובפרט:
אישור תוכניות למבצעי סיכול ממוקד, גם כאשר הייתה חלופה מעצר למבוקשים.
הסתרת מבצעי סיכול ממוקד תחת הכסות של מבצעי מעצר.
אישור מראש של פגיעה מצומצמת בבלתי מעורבים במהלך פגיעה במחבלים.
סתירה לכאורה בין הגדרתו של פעיל טרור כחלק מ"תשתית מתקתקת" מחד גיסא, ובין דחיית ההתנקשות בו בשל שיקולים פוליטיים.
האלוף יאיר נוה, שהתראיין לכתבה, דחה את הטענה כי באירוע זה ניתן אישור לסיכול ממוקד על ידו, וטען כי מאחר שהמחבלים היו חמושים וסירבו להיכנע מיידית, ניתן אישור לפתיחת אש לעברם במקום הפעלת נוהל מעצר מלא, וזאת בשל הסיכון לכוח צה"ל.
בסיום הכתבה ב"הארץ" מופיעה תגובת דובר צה"ל: על פי התגובה, כלל הדרגים שאישרו את המבצע הורו כי ישנה עדיפות למעצרו של מלאישה על פני הריגתו.
עם זאת, לאור הסיכון החמור שיוחס למלאישה, ניתן היתר לכוחות צה"ל לפגוע בו על מנת להורגו במקרה שביצוע המעצר בסיכון נמוך לכוח צה"ל לא יהיה ישים, ולשם כך תוכנן מבצע זה גם כפעילות סיכול ממוקד.
דובר צה"ל טען עוד כי תכנון חלק המבצע כסיכול ממוקד נעשה בהתאם למגבלות שנקבעו על ידי בג"ץ, וכי התכנון לווה בייעוץ משפטי.
הוא טען עוד כי פעילות זו מתבצעת בהנחיה של ממשלת ישראל, ובתוך מערכת אישורים סדירה צבאית, ביטחונית ומדינית, הכפופה להוראות החוק ולפסיקות בג"ץ.
באשר לקביעת עיתוי התוכנית טען הדובר כי שיקולים מדיניים מחייבים לעיתים דחייה של פעולות ביטחוניות, אולם אין בכך כדי לגרוע מדחיפות הפעולה או נחיצותה.
לטענת דובר צה"ל, גם ביצועה של התוכנית (כמו תכנונה ותזמונה) עמד בסייגים שקבע בג"ץ, וכי רק כשהתברר שאי אפשר לעצור את מלאישה ועאבד במהלך המבצע בסיכון נמוך לכוחות, הוחלט לפגוע בהם.
באפריל 2010 התייחס דובר צה"ל לכתבה פעם נוספת, בעקבות העניין הציבורי שהתעורר, וציין כי הכתבה "מבוססת על תמונת מצב חלקית ואי הבנה של הנסיבות המבצעיות כמו גם של המגבלות שנקבעו בפסיקת בג"ץ".
פרסום הכתבה ב"הארץ" ב־2008 לא עורר דיון ציבורי מיוחד בנושא.
הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, שעתירתו לבג"ץ היא שהובילה לפסיקה בעניין הסיכולים הממוקדים, פנה ב-7 בדצמבר 2008, באמצעות עורכי הדין אביגדור פלדמן ומיכאל ספרד, אל היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, וביקש ממנו לפתוח בחקירת הממצאים שעלו בתחקיר "הארץ".
בתגובה קבע היועץ המשפטי לממשלה, בינואר 2009, כי "אין כל יסוד לטענה לפיה צה"ל 'התעלם' מהוראות בג"ץ בנוגע לפעולות 'סיכול ממוקד'; נהפוך הוא, הגורמים המבצעיים במטה הכללי לוו בייעוץ משפטי צמוד, היו ערים להנחיות בג"ץ, והדגישו ויישמו אותן בכל שלב משלבי התכנון ואישור הפעולה."
באפריל 2010 פורסם דבר מעצרה של ענת קם, ששימשה בשירותה הסדיר כעוזרת ראש לשכת מפקד פיקוד מרכז, בחשד שמסרה לאורי בלאו מאות מסמכים סודיים מלשכת מפקד פיקוד המרכז, ששימשו אותו בין השאר להכנת הכתבה על מבצע שני מגדלים.
גורמים שונים, ובראשם "הארץ", טענו שמעשיה של קם מתגמדים אל מול המעשים שחשפה: "הפשע של מערכת הביטחון ושל פיקוד המרכז בפרט, שהתעלמו מהנחיות בג"ץ, אישרו חיסול של מבוקשים גם כשהיה אפשר לעצור אותם, ונתנו אישור מראש להריגה של חפים מפשע במסגרת חיסול מבוקשים."
בבסיס זה, שנמצא מדרום לנהר הזהרני, בין מטעי בננות ופרדסים, שהו חוליות מחבלים וממנו יצאו בדרך הים לפיגועים בשטח ישראל, בהם הפיגוע במלון סבוי ופיגוע כביש החוף.
מפקד המבצע היה קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל אורי שמחוני, שפיקד על המבצע מסטי"ל ששייט מול חופי לבנון.
ביצוע המשימה הוטל במקור על שייטת 13, בפיקוד גדי שפי.
אך הרמטכ"ל, רפאל איתן, החליט כי הכוח יפוצל לשני כוחות משנה, כוח לוחמי שייטת וכוח צנחנים שהורכב מקצינים ולוחמים מיחידות החטיבה, בהן סיירת צנחנים תחת פיקודו של רב-סרן משה יעלון, הפלחה"ן החטיבתי בפיקודו של סרן יוסי טהר וגדוד הנח"ל המוצנח שעליו פיקד סא"ל יאיר רפאלי.
הפלנ"ט בפיקודו של אבנר טלמון ניהל את הורדת הכוחות לסירות.
כמפקד הפעולה נקבע קצין חי"ר וצנחנים ראשי, אורי שמחוני.
על כוחות הצנחנים פיקד מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם אמנון ליפקין-שחק.
מפקד השייטת גדי שפי ראה זאת כפגיעה בשייטת ופרש אך הרמטכ"ל החזיר אותו לשירות.
על כוח השייטת פיקד רס"ן אלי מרק, קצין האג"ם של היחידה.
למבצע יצאו הכוחות על גבי ספינות שייטת ספינות הטילים.
לוחמי שייטת 13 פשטו על החוף הלבנוני באמצעות סירות גומי, החל מהשעה 22:05, אז הצטרפו אליהם כוחות הצנחנים שנחתו אף הם בחוף, בסירות גומי אותן השיטו לוחמי השייטת.
הם תקפו חמישה בתים, פוצצו והשמידו אותם.
במהלך הקרב באחד הבתים נהרגו שני קציני צנחנים, סרן וסרן .
בתוך הקרב בגזרתו של יאיר רפאלי הושלך מטען גור לבונקר והבניין קרס על הלוחמים.
שמונה לוחמים נפצעו מירי המחבלים ומהתפוצצות הבית.
אחד ההרוגים נקבר תחת קיר בטון ונדרש זמן רב על מנת לשחרר את גופתו.
בשל העובדה כי כוחות תגבורת של המחבלים עמדו להגיע במהרה לאזור הפעולה, קיבל מפקד הכוח, אל"ם ליפקין-שחק פקודה לסגת מבלי לחלץ את גופות הלוחמים.
עד כמעט סוף החילוץ לא אישר הרמטכ"ל לכוח החילוץ לבוא לעזרה מחשש שיזדקק לו מול תגבורות מחבלים.
בשלב מסוים נקרא כוח החילוץ לעזרה, חבר לכוח והצטרף לפעולת הוצאת הכוח מהשטח.
בסיום הפעולה חולצו הנפגעים באמצעות מסוק אנפה מטייסת 124. כוח שייטת 13 תקף שלושה בתים על החוף.
באחד מהם נתגלו נשים וילדים, ולכן הוא לא פוצץ.
מפקד הרפואה במבצע היה רופא קחצ"ר ד"ר אפרים סנה.
במהלך נוהל הקרב דרש סנה לגייס 8 צוותי כירורגים מהמערך האזרחי ולמקמם על אניות חיל הים.
לאחר ויכוח סוער עם הרמטכ"ל אושרה תוכניתו.
לאחר חילוץ הכוחות אל האניות נעשה שימש בשמונת הצוותים.
במבצע הרגו כוחות צה"ל כעשרים מחבלים ופצעו כמה נוספים.
הושמדו ארבעה מבנים ושלוש סירות גומי מוכנות לפעולה.
בית שני שהתברר כמאוכלס במשפחה לא הותקף.
שני קציני צה"ל נהרגו ו-8 חיילים נפצעו.
במסעף הכביש לשתולה נמצא חניון הסרנים (חניון נו"י) על שם הסרנים ו שנפלו במבצע.
מבצע תגר הוא שמו של מבצע שתוכנן על ידי חיל האוויר ב-1970 ונועד להשמיד את סוללות הטילים המצריות שבגזרת תעלת סואץ.
לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים תכנן הפיקוד הישראלי לבצעו, אך כשנודע כי מצב הכוחות הישראלים ברמת הגולן קשה ביותר, הוסט הכוח האווירי שיועד למבצע צפונה ורק חלקו הראשון (והפחות משמעותי) של המבצע יצא אל הפועל בבוקר 7 באוקטובר 1973, יומה השני של מלחמת יום הכיפורים.
מבצע "תגר" תוכנן מאז אוגוסט 1970. תוכנית המבצע כללה ארבעה גלי התקפה:
גל התקיפה הראשון תוכנן לפגוע בבסיסי חיל האוויר המצרי ולשתקם כך שלא יוכלו להפריע לגלי התקיפה הבאים.
גל התקיפה השני נועד לנטרל את תותחי הנ"מ המצרים ששובצו במערכי הסוללות והגנו עליהם מפני תקיפה מגובה נמוך.
גל התקיפה השלישי נועד לפגוע במכ"ם של הסוללות בעזרת הטלת חימוש רוכב מכ"ם ממרחק.
התכנון כלל שימוש במטוסי F-4 פנטום ובמטוסי A-4 סקייהוק וסופר מיסטר המצוידים באמצעי לוחמה אלקטרונית לדיכוי הסוללות.
גל התקיפה הרביעי נועד להתבצע על ידי מטוסי הסקייהוק ולהשמיד פיזית את הטילים.
תוכנית המבצע, שעל מתכנניו נמנה גם אביהו בן-נון, הייתה מורכבת מאוד וחייבה שימוש מתוזמן באמצעי הלוחמה האלקטרונית השונים בד בבד עם שיגור החימוש.
אחד ממתנגדי התוכנית היה מפקד טייסת הפנטומים 107, יפתח ספקטור, שטען שהתוכנית המורכבת והמתוזמנת ברמת "שעון שווייצרי" היא "פשע" ומתירה חופש פעולה מועט מדי לטייסים הישראלים שהיו מורגלים באלתור ודורשת מהם להיות בורג במכונה מסורבלת הפגיעה לכל שינוי מהתרחיש המתוכנן.
הוא אף סבר שהתוכנית היא קיצונית מדי ונותנת לחיל האוויר הישראלי סיכויי הצלחה של "הכל או לא כלום"
גם מפקד חיל האוויר, בני פלד, לא היה שלם עם התוכנית, שהייתה לדעתו מורכבת מדי ונסמכה על הנחה מוטעית, לטעמו, כי חיל האוויר הישראלי מסוגל להתמודד לבדו, ללא סיוע קרקעי, עם איום סוללות הטילים המצריות.
במועד מאוחר יותר הוא טען: "כשקיבלתי את התפקיד (מפקד חיל האוויר), כל אחד ידע שהתכוונתי לחסל את כל התוכניות דמויות-ה'מוקד' האלה".
בהציגו את תוכניות "תגר" לפני שר הביטחון והרמטכ"ל, מיד עם מינויו כמפקד החיל, במאי 1973, הדגיש פלד כי הצלחת המבצע מותנית בהתראה של 48 שעות לביצוע התקיפה ובכך שיוזמת התקיפה תהייה של חיל האוויר הישראלי ולא כתגובה למתקפה ערבית.
לטענת פלד, הרגיעו אז שר הביטחון, משה דיין ואמר כי בכל מצב בו ידעו על כוונה ערבית לתקיפה, יאפשרו לחיל האוויר הישראלי להקדים ולתקוף.
ביום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973, בצהריים, פתחו מצרים וסוריה במלחמה כוללת נגד ישראל.
בשעה 14:00 חצו מאות מטוסי קרב מצריים וסוריים את הגבול ופתחו במתקפה נרחבת של מטרות איכות צבאיות ישראליות בסיני ובצפון הארץ.
בתגובה למתקפה הזניק מפקד חיל האוויר את כל מטוסי הקרב הישראליים למשימת "הגנת שמי המדינה".
לאחר שובם של מטוסי חיל האוויר הישראלי ממשימה זו ועד לסוף היום, עסקו בסיוע לכוחות הקרקע של צה"ל.
בערב אותו יום התקבל רושם במטה הכללי מידיעות ראשוניות שכוחות צה"ל הודפים את מתקפות השריון הסורי ברמת הגולן אך מצב כוחות צה"ל חמור בצפון הגזרה המצרית, היא גזרת הארמייה המצרית השנייה.
בהערכת המצב הוחלט לבצע בבוקר המחרת, 7 באוקטובר, את "מבצע תגר" בחזית המצרית ושעת ה"ש" נקבעה ל-06:45. במשך הלילה נעשו בחיל האוויר ההכנות הדרושות: בוצעו תדריכים לטייסים, המטוסים חומשו בחימוש מתאים לתקיפת שדות תעופה וציוד ל"א נלווה נערך בחצי האי סיני וחולקו משימות לגלי ההתקפה הבאים.
בשעה 03:50 הצטברו ידיעות על המצב הקשה בו נמצאים הכוחות צה"ל ברמת הגולן.
נודע על חדירת שריון סורי לרמת הגולן עד ממערב לחושנייה על שחיקת חטיבת השריון הישראלית 188 בקרבות ועל כיתור חלק ממוצבי צה"ל ברמת הגולן.
לנוכח הידיעות פנה הרמטכ"ל למפקד חיל האוויר וביקש סיוע.
בתגובה הבטיח מפקד חיל האוויר "טייסת סקייהוק כמעט שלמה" החל מהבוקר.
בשעה 05:00 משהוברר שהשריון הסורי פורץ לרמת הגולן במספר מוקדים וכי אין כוח של צה"ל שיכול לבלום אותו, נשאל מפקד חיל האוויר האלוף בני פלד אם יוכל להוציא אל הפועל את מבצע תגר בבוקר ואת מבצע דוגמן באותו יום אחר הצהרים.
משהשיב בשלילה, הוחלט לבטל את מבצע תגר ולהוציא ב-7 באוקטובר את מבצע דוגמן בלבד.
מאחר שבשלב זה המטוסים כבר חומשו והטייסים היו מתודרכים וערוכים ליציאה לתקיפה, החליט פלד להוציאם בכל זאת את גלי התקיפה הראשונים והגדיר זאת כ"תוספת אש לקו".
בשעה 06:40 התקשר שר הביטחון משה דיין ששהה בחפ"ק פיקוד צפון למפקד חיל האוויר והודיע לו שחיל האוויר הוא הכוח היחיד שיכול לעצור את השריון הסורי שצפוי לכבוש כבר בצהריים את עמק הירדן.
בשלב זה הודיע מפקד חיל האוויר לרמ"ח מבצעים גיורא פורמן לבטל גם את גל התקיפה השני ולבצע רק את הגל הראשון.
בשעה 06:57 הונחו כל טייסות הקרב שהתכוננו לבצע מטס שני על ביטול תגר ועל הפעלה דחופה של דוגמן 5 באותו יום בשעה 11:30 שמטרתו השמדת סוללות הטילים הסוריות על מנת לאפשר לחיל האוויר לפעול בחופשיות בגזרה זו ולסייע לכוחות הקרקעיים, שניהלו קרב נואש לבלימת שטף השריון שהוזרם לרמת הגולן.
בגל התקיפה הראשון והיחיד השתתפו כ-80 מטוסי סקייהוק שתקפו את מערך הנ"מ הקני שהגן על סוללות הטק"א ו-40 מטוסי פנטום שתקפו שבעה שדות תעופה.
גל התקיפה הזה כלל מטוסי סקייהוק מטייסת העמק, בהובלת יצחק דוד, ומטייסת הדרקון המעופף, בהובלת גיורא רום, וטייסות נוספות.
בשלב ההתקפה הראשון, הצליחו המטוסים לפגוע בכ-7 בסיסים של חיל האוויר המצרי ולהוציא ארבעה מהם מכלל פעולה.
כן הופלו 6 מטוסים של חיל האוויר המצרי.
בתקיפה הופלו באש נ"מ שני מטוסי סקייהוק ישראלים וטייסיהם, ו נהרגו.
מבצע דוגמן 5 שבוצע לאחר הפסקת מבצע תגר נכשל ואבדו בו שישה מטוסי פנטום מבלי שפגע כמעט בכוחות הנ"מ הסורים.
חלק מהסיבות לכישלון המבצע היו אי הפעלת כוחות הל"א התומכים שנערכו בסיני לקראת הפעלת מבצע תגר ולא הספיקו לעבור לחזית הצפון.
חיל האוויר הישראלי המשיך לפעול בחזית המצרית תחת איום כבד של סוללות הטילים שכונה "מסך האש" וספג אבדות משמעותיות.
בהמשך הלחימה תקף חיל האוויר הישראלי שלוש פעמים את מערך הטילים באזור פורט סעיד ורק בפעם השלישית הצליח לפגוע בו בצורה שהביאה להפסקת פעולתו.
לאחר מכן תקף בנפרד את סוללות הטילים בגזרות קנטרה, אסמאעיליה וסואץ-שלופה.
הפגיעה במערך הטילים המצרי נמשכה על ידי כוחות הקרקע של צה"ל.
תחילה, במבצע פשיטה שנערך ב-16 באוקטובר, לאחר חציית תעלת סואץ ובו נוטרלו חמש סוללות.
לאחר מכן, עם התקדמות כוחות צה"ל בגזרה הדרומית בחזית המצרית, פגעו הכוחות הישראלים בכל הסוללות שהיו בגזרת הלחימה בצידה המערבי של תעלת סואץ.
לאחר המלחמה נטענו טענות קשות נגד בני פלד בנוגע להחלטתו על ביטול מבצע תגר והעברת מרכז הכוח האווירי של חיל האוויר לצפון.
בין השאר נטען כי בניגוד לטענת פלד, היה אפשר לתמוך בכוחות הסדיר בצפון באמצעות מערך הסקייהוקים והנשרים ולהמשיך עם מבצע תגר.
טענה נוספת שהשמיעה מחלקת המבצעים בחיל האוויר בראשותו של גיורא פורמן כנגד הביטול הייתה כי תא השטח בגולן קטן מדי להפעלה יעילה של הכוח שהוסט מ"תגר" צפונה וכי במקביל לחוסר יעילות זה תופקר החזית הדרומית לשליטה אווירית מצרית.
טענות אלו הושמעו בזמן אמת על ידי פורמן אך נדחו כיוון שהוראתו של דיין הייתה חד משמעית.
לאחר ששמע על ההצלחה של גל ההתקפה הראשוני, ניסה בני פלד לעצור את ביטול המבצע, אך דברי דיין היו: "הסיני הוא חולות, כאן יש בתים" ונראה כי חששו מאיבוד "הבית השלישי" הביאו למתן פקודה חותכת ובלתי מתפשרת על נטישת "תגר".
היסטוריון חיל האוויר וראש ענף מחלקת היסטוריה של חיל האוויר, יוסי עבודי טוען כי כיוון שתוכנית "תגר" לא הוצאה אל הפועל, לא ניתן כלל לדעת עד כמה היה תכנונה מוצלח וכי אין ביטחון כי גם לו הייתה מופעלת הייתה התוצאה חיובית מבחינת צה"ל.
כמו כן, לדבריו, בהינתן ערפל הקרב ששרר בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים והידיעות שהגיעו לפיקוד הישראלי העליון לגבי מצב כוחות צה"ל ברמת הגולן, ההחלטה על ביטול "תגר" והסטת העתודה האסטרטגית היחידה שהייתה קיימת באותה עת אל הצפון הייתה הכרחית.
מבצע שיער 265 היה מבצע של חיל האוויר הישראלי, אשר נערך ב-3 באוגוסט 1970, לתקיפת סוללות טילים מצריות וסובייטיות שהוצבו על אדמת מצרים.
המבצע היה המבצע האווירי האחרון במלחמת ההתשה.
תוצאות המבצע הבהירו לישראל כי לחיל האוויר אין פתרון טקטי למערך הנ"מ מתוצרת סובייטית שנפרש במדינות ערב.
מערך זה פגע בעליונות האווירית הישראלית שהופגנה מאז מלחמת ששת הימים.
העדר פתרון טקטי לבעיית הטילים בא לידי ביטוי ביתר שאת כשלוש שנים מאוחר יותר במלחמת יום הכיפורים.
במהלך מלחמת ההתשה הקימו המצרים בעומק מצרים מערך נ"מ מהצפופים בעולם, עיבו וקידמו אותו בהדרגה אל צידה המערבי של תעלת סואץ.
חלקו הגדול של המערך התפרש במסגרת חיל המשלוח הסובייטי שהוצב על אדמת מצרים לבקשת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר לנוכח כישלון צבא מצרים להתמודד עם תקיפות חיל האוויר הישראלי.
בחודשי הלחימה האחרונים של המלחמה, נעשה מאמץ ישראלי גדול למנוע את פרישת סוללות הנ"מ מזרחה ומנגד מאמץ מצרי-סובייטי לפגוע במטוסים הישראלים בשיטות טקטיות שונות (שהבולטת שבהן ביצוע מארבי טק"א רבים).
המבצע תוכנן בשני שלבים: גל הפצצה ראשון של סוללות הטילים והמכ"מים באמצעות מטוסי תקיפה ולאחר מספר שעות שבהן ייאסף מודיעין בדבר הפגיעה במטרות, יבוצע גל תקיפה שני לאותן המטרות שלא הושמדו ושבהן דרושה הפצצה חוזרת ולמטרות חדשות ככל שיתגלו על ידי הטייסים בגל הראשון.
ב-3 באוגוסט 1970 יצאו לתקיפה 8 מטוסי F-4 פנטום מטייסות 201 ו-69 ו-20 מטוסי סקייהוק מטייסות 102, 109 ו-115. המטוסים חצו את תעלת סואץ בגובה נמוך ובשעה 10:05 נסקו ליעף הפצצה על המטרות.
מחשש להזנקת מטוסי ירוט שבהם צפוי היה שיטוסו טייסים סובייטים, חומשו באופן חריג המובילים של מבני הסקייהוק בטילי אוויר-אוויר (מטוס הסקייהוק אינו מתוכנן לקרבות אוויר).
כן הוכנסו לכוננות יירוט שלוש טייסות המיראז' 3. כנגד המטוסים הישראלים התוקפים שוגרו טילים רבים מדגם SA-2 ו-SA-3 וכן נורתה לעברם אש מתותחי נ"מ.
הטייסים הפעילו כנגד סוללות הטילים אמצעי לוחמה אלקטרונית לסירוגין וביצעו תמרוני התחמקות.
הטילים הרבים ששוגרו חלפו בסמוך למטוסים ולא פגעו בהם.
הטייסים דווחו על פגיעות מדויקות.
בחיל המודיעין נאספו במקביל לתקיפה ולאחריה ידיעות לשם הכנת גל התקיפה השני.
אנשי המודיעין הגדירו מטרות שרובן היו מארבי טק"א שנתגלו במהלך התקיפה הראשונה וגם סוללות שנפגעו אך לא הושמדו בגל הראשון.
לאחר היציאה נתנו הכוונה לזוג הפאנטומים השני לסוללה נוספת.
גם על זוג הפאנטומים השני, שנכנס לתקיפה על פי הכוונת הזוג הראשון, נורו טילים רבים וירי תותחי נ"מ.
מספר 1 נפגע מטיל SA-3 ביעף התקיפה.
הצוות ניסה להמשיך במשימה אולם נאלץ לנטוש את מטוסו.
מספר 2 המשיך בתקיפה אולם אחד הטילים התפוצץ סמוך לצידו השמאלי.
המטוס נפגע, רסיסים מהתפוצצות הטיל חדרו לתאי הטייס והנווט, וגרמו לפציעת הטייס.
הצוות שחרר את הפצצות באופן חפוז, וחזר לנחיתת אונס בישראל מבלי לבצע את המשימה.
לאחר פגיעת הטיל במספר 1 בזוג המוביל דיווח הטייס סרן יגאל שוחט על הפגיעה.
הוא ניסה להשתלט על המטוס הפגוע ולהפנותו מזרחה לכוון ישראל, אך לאחר שהחל לאסוף גובה תוך טיסה מזרחה חדל אחד המנועים לפעול וכעבור שניות אחדות פגע במטוס טיל נוסף.
הטייס שוחט והנווט סגן פלטו את עצמם מהמטוס הפגוע וצנחו סמוך לאסמאעיליה.
במהלך הצניחה שארכה זמן רב נורתה לעברם אש נק"ל מהקרקע.
שוחט נפצע ברגליו מהירי באופן קשה והגיע לקרקע כשהוא מעולף מאבדן דם.
הנווט גולדווסר לעומת זאת הגיע אל הקרקע ללא פגע ונתפס על ידי חיילים סובייטים.
אלה מסרו אותו לחיילים מצריים שביצעו בו ניסיון ללינץ'.
לאחר בדיקת הגופה נקבע כי נהרג כתוצאה מהעינויים שעבר.
בספר חוץ מציפורים, מספר הטייס יצחק פיר שהיה עד שמיעה לעינויים שעבר גולדווסר בשבי וכנראה גם למותו.
מספר 2 מהזוג השני נפגע מהדף פיצוץ טיל SA-3. המטוס הזדעזע וראש הטייס סרן רענן נאמן הוטח בדופן תא הטייס ועירפל את הכרתו.
רסיסי הטיל פערו חורים לכל אורך המטוס והכנף השמאלית וניפצו את לוחות השעונים בשני התאים.
אחד הרסיסים חדר לתא הטייס וריסק את ידו של נאמן.
נאמן הודיע על הפגיעה ועל כוונתו לנטוש, אך בחלוף שניות אחדות נראה היה שהמטוס ממשיך בטיסה ומגיב להיגוי.
נאמן הטיל את החימוש כולו על אדמת המדבר המצרי וביצע תמרונים חריפים ומסוכנים במטרה להתחמק מטילים נוספים ששוגרו לעבר המטוס.
כאשר חזר נאמן על כוונתו לנטוש, הודיע הנווט סג"ם יורם רומם "אני לוקח", ובאישורו של נאמן לקח את ההגאים והתחיל להטיס את המטוס לכיוון רפידים.
לאחר שחצו את התעלה מזרחה, חבש הטייס את ידו בעוד רומם מטיס את המטוס.
לבסוף, על אף הפגיעה הקשה במטוס וידו המרוסקת של הטייס, הצליחו נאמן ורומם להנחית את המטוס בבסיס רפידים כשהם מפעילים חלק מהמערכות הפגועות באופן ידני מתא הנווט.
הטייס נאמן עבר ניתוחים שבהם נקטעו שלוש אצבעות ידו ושיקום ממושך שבסופם חזר להטיס מטוס סקייהוק ולימים מונה למפקד טייסת סקייהוק.
הנווט רומם התקדם להיות מוביל בכיר בטייסת 201 ולימים מונה למפקד יחידת המחשב של חיל האויר.
מטוס הפנטום הפגוע עבר שיפוץ נרחב, והוחזר לפעילות מבצעית.
המבצע שהיה האחרון מסוגו במהלך מלחמת ההתשה הוכיח כי לחיל האוויר אין מענה טקטי למערך הנ"מ הצפוף שהוקם בהתאם לדוקטרינה הסובייטית.
קושי זה בא לידי ביטוי ביתר שאת כשלוש שנים מאוחר יותר במלחמת יום הכיפורים הן בחזית מצרים והן בחזית סוריה בהן נגרמו לחיל האוויר אבדות כבדות.
פגיעה בשני מטוסי פנטום ישראלים ביום אחד מול מערך סובייטי שכוחותיו נראו בלתי נדלים תסכלה ועודדה את ישראל להסכים ליוזמת רוג'רס להפסקת אש עם מצרים שתסיים את מלחמת ההתשה.
הטייס סרן רענן נאמן עוטר על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר באות המופת על תפקודו במהלך הקרב ובכך שמנע נפילתו ונפילת הנווט בשבי ועל הצלת המטוס.
הנווט סג"ם יורם רומם עוטר בצל"ש הרמטכ"ל על "תושייה, קור רוח ודבקות במשימה"; למרות שהדבר חרג מתחום הכשרתו, הטיס את המטוס, הביאו לנחיתה וסייע בהצלת המטוס והטייס.
הסובייטים דווחו למפקדות על הפלת 11 מטוסים ישראליים.
לאחר מכן תיקנו את הדיווח לחמישה מטוסים ישראליים שהופלו.
שני מפקדי גדודי ההגנה האווירית שבגזרת התעלה לוטננט קולונל קונסטנטין פופוב ולוטננט קולונל קוטינצב עוטרו ב-26 באוגוסט 1970 באות גיבור ברית המועצות (כוכב הזהב) על מיומנות גבוהה וגבורה בהדיפת מתקפות חיל האוויר הישראלי וכן בסכומי כסף גבוהים.
החיילים הסובייטים שהשתתפו בקרב קיבלו את "אות השירות הקרבי".
ביום התקיפה שהה נאצר, נשיא מצרים בפגישה עם מזכ"ל הסובייט העליון ליאוניד ברז'נייב בקרמלין וטען כי הכוחות הסובייטים שבמצרים לא מצליחים להדוף את המתקפות האוויריות הישראליות.
במהלך הפגישה התבשרו השניים בדבר הפגיעה במטוסים הישראלים על ידי כוחות סובייטיים ובכך הביאה לסיפוק אצל השניים.
לטענת מוטי הוד, הייתה זו הפעם הראשונה שהופעלה מערכת טילי קרקע אוויר מסוג SA-6 בזירה, ולמעשה היה זה מארב טק"א שבוצע כנקמה על קרב רימון 20 בו הופלו חמישה מטוסים עם טייסים סובייטים.
מבצע שיילוק: וידוי, הוא רומן מאת הסופר היהודי-אמריקאי המפורסם פיליפ רות.
הספר יצא לאור ב-1993 וזכה לביקורות חיוביות.
הספר זכה בפרס פוקנר היוקרתי לשנת 1993.
הרומן נכתב בסגנון של ספר זכרונות.
פיליפ רות כותב את קורותיו כביכול בזמן ביקורו בירושלים בשנת 1988. בסיום הספר רות מדגיש שמדובר ביצירה בדיונית.
במהלך הביקור, המספר (פיליפ רות) מוצא את עצמו מעורב במשימת ביון – "מבצע שיילוק".
בזמן שהותו בישראל, המספר נתקל באדם שמתחזה לו וגונב את זהותו.
הכפיל זהה לרות מבחינה חיצונית וחולק עמו את אותו שם.
המתחזה משתמש בשמו של רות כדי לקדם את רעיון הדיאספוריזם (Diasporism) שבו הוא דוגל, רעיון הופכי לציונות, הגורס כי אם היהודים יישארו בארץ ישראל תתרחש שואה שנייה על ידי מדינות ערב.
הכפיל קורא לחזרתם של ישראלים ממוצא אשכנזי לארצות מוצאם באירופה ומנסה לגייס מנהיגים אירופיים ליוזמה הזאת.
רוב הסיפור סובב סביב היריבות שמתפתחת בין רות לכפיל שלו (רות מכנה אותו בשם "מוישה פופיק").
הסיפור כאמור מתרחש ברובו בירושלים בשנת 1988, וברקע נוכחים אירועי התקופה: משפט דמיאניוק והאינתיפאדה הראשונה.
הסופר והמבקר המפורסם ג'ון אפדייק פרסם ביקורת נוקבת בניו יורקר.
אפדייק כינה את הספר "אורגיה של טיעונים...
המבקר, הנתון תחת מתקפה, נזכר לא רק בשו אלא גם בהמלט, שגם בו יש יותר מדי דמויות, אינספור נאומים ארוכים, וגיבור לא יציב שכמעט ויוצא מדעתו אך בסוף 'מספק את הסחורה'".
אפדייק חותם בהצהרה, "הספר הוא חובת קריאה לכל מי שאכפת לו (1) מישראל והשלכותיה, (2) ההתפתחות של הרומן הפוסט מודרני הנוטה לדהקונסטרוקציה, (3) הסופר פיליפ רות."
מבצע שינוי כיוון 11 המוכר גם כמבצע שינוי ברור היה מבצע שהתקיים בדרום לבנון בין 11 ל-14 באוגוסט 2006 והיה השלב האחרון של מלחמת לבנון השנייה.
המבצע היווה את מאמץ תמרון העומק היחיד שהופעל באופן מלא במהלך המלחמה, בו השתתפו ארבע אוגדות שהתחלקו לגזרות הלחימה השונות בדרום לבנון, בנוסף להסקה של כוחות באחד ממבצעי ההסקה הגדולים בהיסטוריה של צה"ל.
אישור ליציאה למבצע ניתן על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט מספר שעות לפני אישור הסכם הפסקת האש במועצת הביטחון של האו"ם והמבצע לא הופסק גם לאחר שזה התקבל.
מטרת המבצע הייתה כניסת כוחות צה"ל לעומק לבנון עד לנהר הליטני וטיהור דרום לבנון מלוחמי חזבאללה, עד כמה שניתן לפני שהפסקת האש תיכנס לתוקפה.
האישור ליציאה למבצע התקבל כאמור באיחור של 48 שעות של התלבטות מתוקשרת, הוא התקבל בסביבות השעה 18:30 ב-11 באוגוסט 2006. לפי התוכנית בצה"ל, כדי להשיג את מטרות המבצע ולהגיע לנהר ליטני, דרוש כשבוע במסגרת כוחות של ארבע אוגדות.
מרגע קבלת האישור ליציאה למבצע, החל מבצע הטסה של כוחות מעוצבת האש, בפיקודו של איל איזנברג, על מנת לבצע איגוף אנכי, שבמהלכו הונחתו כוחות צנחנים בעומק לבנון ולאורך נהר הליטני.
לאחר שמחבלי חזבאללה הצליחו להפיל מסוק יסעור החליטו אייזנברג ואלוף פיקוד הצפון, אודי אדם, לעצור את המבצע.
כוחות האוגדה פעלו בלבנון במהלך משולב שכלל הטסת כוחות שתוגברו בכוחות שחברו אליהם רגלית.
לאחר שהוחלט על עצירת המבצע פגעו לוחמיו של אייזנברג, הן מחטיבת הצנחנים והן מחטיבה 55, במחבלים ומשגרי רקטות עד שהפסקת האש נכנסה לתוקפה.
בנוסף לכך הוכנסו חיילים משלוש אוגדות דרך מעברי הגבול.
כל הכוחות האלו בעצם שילשו את מספר חיילי צה"ל שנמצאו בתוך לבנון לכדי כ-10,000 חיילים.
מבצע שטריימל הוא סרט קולנוע עלילתי ישראלי שיצא לאור בשנת 1984 בבימויו של בני שוילי.
מבצע תפילין הוא המבצע הראשון מעשרת המבצעים של הרבי מלובביץ'.
המבצע הוכרז ימים ספורים לפני מלחמת ששת הימים בשנת ה'תשכ"ז ובמסגרתו נתבקשו חסידי חב"ד לצאת מדי יום ולזכות יהודים במצוות תפילין, כסגולה לניצחון במלחמה.
בשנת ה'תשכ"ז (1967), יומיים לפני תחילת מלחמת ששת הימים, הכריז הרבי מלובביץ' על המבצע הראשון "מבצע תפילין".
אותה תקופה הייתה תקופת טרום המלחמה, שהורגשה באווירת ההמתנה ברחוב הישראלי.
הרבי, שבאותה עת השמיע תחזיות אופטימיות לגבי תוצאות המלחמה, נשא שיחה במהלך התוועדות בשבת פרשת במדבר כ"ד באייר תשכ"ז, בהם קרא לחסידיו לצאת לרחובות ולהשפיע על יהודים אחרים להניח תפילין ובעיקר על החיילים שיצאו לקרב.
הרבי נימק את בחירתו במצוות תפילין, בכך שהיא "מצווה כללית" שלדברי חז"ל "הוקשה כנגד כל התורה".
הרבי גם ציטט מקורות ביהדות הרואים במצוות תפילין סגולה לאריכות ימים ולהטלת פחד על אויבי היהודים, ונימק בכך את בקשתו להניח תפילין עם כל יהודי ובמיוחד עם חיילי צה"ל היוצאים לשדה הקרב.
בעקבות הקריאה הניחו תפילין בימי המלחמה ובימים שלאחריה, מאות אלפי אזרחים וחיילים.
קריאה זו היא המקור לתופעה בה חסידי חב"ד מציעים ליהודים להניח תפילין, בדוכני רחוב, משרדים ומרכזי קניות, בישראל וברחבי העולם.
הרבי מלובביץ' הציע בקשר למבצע, לבדוק את התפילין פעם בשנה ואם אפשר בחודש אלול, ולבדוק שנכתבו על ידי סופר סת"ם ירא שמים.
לאחר מלחמת ששת הימים המשיכו החסידים לצאת להניח תפילין בעידוד הרבי.
גם כיום, ממשיכים חסידי חב"ד להציע ליהודים להניח תפילין.
בהוראת הרבי, על תלמידי ישיבות חב"ד לצאת למבצע תפילין רק בשעות הפנאי ולא בשעות הלימודים.
אחד הדוכנים הפעילים ביותר מאז מלחמת ששת הימים ועד היום הוא ברחבת הכותל המערבי.
רבנים ואדמו"רים פרסמו מכתבי עידוד למבצע עם תחילתו.
במשך השנים יצאו רבנים ואדמו"רים בקריאה שכל אחד ישתדל לזכות יהודים במצוה.
ומנגד עורר התנגדות מצד רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסטמאר ורבנים אחרים, שהצביעו על בעיות הלכתיות המתעוררות לדעתם בהנחת תפילין בדוכני רחוב.
הרבי השיב לטענות, בהתוועדויות ובמכתבים.
התכתבות ארוכה הייתה בין הרבי לרב יצחק הוטנר.
הרבי שב והדגיש שאין זה חידוש של חסידות חב"ד, אלא דין מפורש בשולחן ערוך - מצוות "הוכח תוכיח את עמיתך" הכולל בו את מצות אהבת ישראל, ואין להגיע בטענות על דברים שנעשים על פי השולחן ערוך.
מתחילת המאה העשרים הפעילות במבצע חצתה את גבולות הציבור החב"די ומגזרים נוספים מתעסקים במבצע זה.
במהלך השנים היו מפעם לפעם התנגדויות למבצע מגורמים שונים וניתנו דוחות מעיריות שונות נגד מבצעי המבצע אך ברוב המקרים בוטלו הדוחות וחסידי חב"ד המשיכו במבצע.
בתחילת 2020 פורסם כי במסגרת מתן אישור להצבת דוכני הנחת תפילין, אסרה עיריית תל אביב על הצבתם במרחק של מאה מטרים ממוסדות ציבוריים המשרתים קטינים.
פרסום זה הוביל לדיון תקשורתי נרחב, ורבים בישראל ובעולם הניחו תפילין בעקבות הסערה.
בעקבות כך עיריית כפר סבא הצטרפה לעיריית תל אביב ואסרה גם היא את דוכני התפילין ומנגד קמו קבוצה של עיריות ודאגו שיהיו דוכני תפילין ברחבי העירייה.
אגודת הסטודנטים הקימו דוכני תפילין ברחבי העיר תל אביב ואנשים ידועים נוספים פרסמו תמונות שלהם כשהם מעוטרים בתפילין.
בעקבות האירועים טענה מירי רגב כי ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי, הודיע שלא יאשר הצבת דוכני תפילין ברחוב.
בתגובה ענה חולדאי והסביר כי התקן העירוני אוסר על הצבת כל דוכן שהוא במרחק מאה מטרים ממוסדות חינוכיים והזמין בשידור חי את שליחי חב"ד לבוא להרצות בכל בתי הספר של תל אביב.
ב-18 במאי באותה שנה הגיש רון חולדאי תביעה כנגד מירי רגב בסך חצי מיליון שקל בגין הוצאת דיבה על כך שלא מסכים להניח תפילין בשטח תל אביב.
כן הודיע שיתרום את כספי התביעה לישיבת בינ"ה בתל אביב-יפו.
מבצע תושייה הוא מבצע ישראלי שנערך בחודש נובמבר 1956, להעלאת יהודים מפורט סעיד ופורט פואד שבמצרים לישראל.
במסגרת מבצע מוסקטר השתלטו כוחות של בריטניה וצרפת על הערים פורט סעיד ופורט פואד שבפתחה הצפוני של תעלת סואץ.
בחסות המבצע הגיעה לפורט פואד ב-10 בנובמבר 1956, בטיסה מקפריסין יחד עם גדוד מודיעין צרפתי, חוליה של שלושה ישראלים, שני קצינים (לובה אליאב ואברהם דר) והאלחוטן טומי אריאלי, במדים צרפתיים.
רופא האונייה היה ד"ר מוריס טימורטש (מעוז) ששרת כקצין מילואים, בשייטת.
כמטרתה של החוליה הייתה להגיע לקהיר עם הכוחות הצרפתיים, לשם שחרור עצורי "העסק הביש".
עצירת הלחימה הכשילה תוכנית זו, ודר החליט להחליפה בפעולה לחילוץ יהודי פורט סעיד.
בעזרתם של אלי מאיו, בנו של ראש הקהילה היהודית בפורט סעיד, וז'אק עבו, בנו של שמש בית הכנסת בעיר, שכנעו דר ואליאב 67 מאנשי הקהילה היהודית, שמנתה כ-200 נפש, לעזוב בחשאי את מצרים, ולהגיע לישראל.
התכנון המקורי היה להוביל את העולים בדרך היבשה, אך ב-11 בנובמבר הציעה החוליה למטה המבצע בישראל להוביל את העולים דרך הים.
המשימה הוטלה על חיל הים הישראלי, שגייס למטרה זו שתי ספינות דיג ישראליות, שהוסוו כספינות איטלקיות.
שמה של ספינת הדיג "אופיר" שונה ל"קאסטלה מארה" ושל ספינת הדיג "סער" ל"אפרודיטה".
השתיים יצאו מנמל חיפה, ולוו על ידי טרפדת של חיל הים בפיקודו של מפקד פלגת הטרפדות, סא"ל נפתלי רוזן.
במרחק 20 מייל מנמל פורט סעיד נפרדה הטרפדת משתי הספינות.
בנמל פורט סעיד עלו העולים לשתי אסדות נחיתה של הצי הצרפתי, שהובילו אותם לשתי הספינות הישראליות, שהפליגו חזרה לישראל.
בבוקר 18 בנובמבר הגיעו הספינות לנמל חיפה.
לובה אליאב, שהספיק לטוס מפורט סעיד לקפריסין ומשם לישראל, המתין לבאים.
מהנמל הועברו העולים אל שער העלייה.
זמן קצר לאחר המבצע הכוחות הצרפתים בפורט סעיד העבירו עוד 170 מיהודי העיר לצרפת, בדרך הים.
"מבצע תושייה בפורט סעיד", ראשי פרקים להסברה למפקד בחיל הים, מטכ"ל קצין חנוך ראשי, מפקדת חיל הים חינוך, 1966, עמ' 27-26.
מבצע תחתונית הוא סרט קומדיה מלחמתית משנת 1959 בבימויו של בלייק אדוארדס עם קרי גרנט וטוני קרטיס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי סטנלי שפירו ומוריס ריצ'לין והוא מבוסס על סיפור מאת פול קינג וג'וזף סטון.
העלילה היא פיקטיבית אבל יש דמיון למספר אירועים שקרו באמת באותו זמן.
תת אדמירל מאט שרמן (קרי גרנט) מגיע לצוללת Sea Tiger של חיל הים האמריקאי כדי לסקר אותה לפני שתושט לגריטה.
הוא מתיישב בתא הפיקוד ומתחיל לעיין ביומן שכתב בצוללת במלחמת העולם השנייה מכאן מתחילה העלילה בפלשבק.
הצוללת עוגנת בנמל סמוך למנילה ומופצצת על ידי מטוסים יפניים.
המלחים מצליחים להינצל אבל הצוללת סובלת נזקים כבדים ומפקדת הצי רוצה לפרקה אבל מאט מתעקש לשקם אותה בעזרת אנשיו ובעיקר בעזרת המכונאי הראשי סם טוסטין (ארתור או'קונל).
לשרמן חסר ציוד רב שבלעדיו אין אפשרות לשקם את הצוללת.
לפתע הוא מקבל כתגבורת את ניק הולדן (טוני קרטיס) שמודה שאין לו כל ניסיון בשירות בצי אבל יש לו ניסיון רב ב"השגת דברים".
שרמן הספקן ממנה אותו ל"קצין אספקה" ונותן לו רשימת אביזרים חיוניים.
בעזרת כמה מלחים מצליח הולדן להשיג את כל הציוד על ידי גנבה ממחסני הצי ושרמן שמח על כך ומתעלם מהדרך בה הושג הציוד.
הצוללת עוזבת את הנמל בדרכה לדרווין.
באי סבו נמצאות חמש קצינות אחיות שמאט חייב לפנותן לפני שהאי ייכבש וכאן מתחילות ההיתקלויות הקומיות בין שני המינים.
במקרה אחד מופרע שרמן על ידי אחת האחיות ברגע שהוא מכוון טורפדו למכלית יפנית.
הוא מחטיא את המכלית ופוגע במשאית על החוף...
יש לצבוע מחדש את הצוללת.
הולדן מצליח להשיג צבע אדום ולבן כ"פריימר" לצבע האפור הרגיל.
הערבוב שלהם נותן צבע ורוד אבל תהליך הצביעה הסופי מופרע על ידי הפצצות יפנים והצוללת חייבת לעזוב את הנמל ולצלול כשהיא צבועה בוורוד...