tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום מכהנת כדוברת הפרלמנט הליטאי.
היא כיהנה פעמיים ראש ממשלת ליטא בפועל, תחילה בין ה-4 במאי 1999 ל-18 במאי 1999 ולאחר מכן בין ה-27 באוקטובר 1999 ל-3 בנובמבר 1999. היא הייתה גם שרה לביטוח לאומי ולעבודה מ-1996 עד 2000. בשנת 1978 סיימה את לימודיה ברפואה באוניברסיטת וילנה.
היא עבדה בבית החולים של הצלב האדום בווילנה קרוב לעשרים שנה לפני שהפכה למזכירה במשרד הבריאות ב-1994. היא האישה הראשונה אשר כיהנה כיו"ר הפרלמנט הליטאי בתולדות ליטא.
סקנדל השוחד שמערב את אירנה דגוטיינה ותאגיד MG Baltic עוסק בחשדות לשחיתות פוליטית.
דגוטיינה, חברת הפרלמנט של ליטא ודמות בכירה בחיים הפוליטיים של ליטא, הוזמנה להעיד בתיק המתייחס לחברת MG Baltic.
התיק עוסק בניסיונות להשפיע על החלטות פוליטיות ועל תיקוני חוק, במיוחד לגבי חוק האשראי לצרכנים.
לפי עדותה של דגוטיינה, היועץ שלה באותה עת, לאורינס קשציונס, פנה אליה בשם שרונס גוסטיניס, שדחף לתיקונים בחוק האשראי לצרכנים.
הנחה היא שהתיקונים האלה הגיעו ישירות מריימונדס קורליאנסקיס, סגן נשיא חברת MG Baltic.
דגוטיינה טענה שהיא לא הכירה את קורליאנסקיס מעבר לקשר שלו לתיק והכירה את חברי הפרלמנט המעורבים כקולגות לשעבר.
היא הזכירה שקשציונס התעניין בתיקונים מתוך רקעו במדע המדינה וביקש לעיתים קרובות את דעתה על נושאי חקיקה שונים שנדונו בסיימא.
עם זאת, היא הדגישה את נוהלה שלא לפגוש עם אנשי עסקים בנוגע לענייני חקיקה, והעדיפה ערוצי תקשורת רשמיים דרך הפלגים במקום.
דגוטיינה סיפרה גם על מקרה בו קשציונס הציע לה לפגוש עם קורליאנסקיס לדון בחוק, הצעה שהיא יעצה לו להימנע ממנה, והדגישה את סירובה להשתתף בפגישות כאלו.
היא הדגישה את מחויבותה לשמירה על מוניטין בקריירה הפוליטית שלה, והדגישה את חשיבות ההתנהגות באופן שלא יכנס לפעילויות מוטעות.
למרות זאת, נרשמו סתירות בין עדותה בבית המשפט לבין ההצהרות שנתנה במהלך החקירה.
היא טענה קודם שקשציונס ביקש ממנה להצביע בעד התיקון, בקשה שדחתה.
הסתירה בדבריה והבהרתה המאוחרת בבית המשפט העלו שאלות לגבי פרטי התערבותה וידיעתה בנוגע לתיק.
הצלב הגדול של מסדר ויטאוטס הגדול (6 ביולי 2019)
אירן שפיר (נולדה ב-1983) היא ספורטאית פאראלימפית בחתירה, נציגת ישראל במשחקים הפאראלימפיים פריז (2024).
שפיר שירתה בצה"ל כקצינת חימוש באוגדה 36 ובגדודי חי"ר.
סיימה תואר ראשון ברוקחות ועבדה כרוקחת, ולאחר מכן סיימה תואר דוקטור ברפואה והתמחתה ברפואת משפחה.
שפיר נפצעה קשה בשנת 2019 באימוני אקרובטיקה ומרותקת לכיסא גלגלים.
אחרי הפציעה התחילה באימוני ספורט במסגרת בית הלוחם ובמרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות.
בשנת 2022 הגיעה למקום הרביעי באליפות אירופה לחתירה בקאנו לאחר שסיימה את מקצה ה-200 מטרים בזמן של 1:20.88 דקות.
בשנת 2023 התחרתה באליפות העולם וסיימה בשלב חצי הגמר במקום החמישי לאחר שסיימה בזמן של 1:13.45 דקות.
בשנת 2024 התחרתה באליפות העולם וסיימה בשלב חצי הגמר במקום השישי לאחר שסיימה את מקצה ה-200 מטרים בזמן של 1:11.48 דקות.
שפיר תושבת כפר סירקין והיא רופאת משפחה בקופת חולים כללית.
מוחמד אירפאן עלי הוא פוליטיקאי גיאני המשמש כנשיא העשירי והנוכחי של גיאנה מאז 2020. כיהן בעבר כשר השיכון והמים בין השנים 2009 ל-2015. הוא המוסלמי הראשון שכיהן בתפקיד, והוא ראש המדינה המוסלמי השני ביבשת אמריקה אחרי נור חסנאלי מטרינידד וטובגו.
עלי היה חבר פרלמנט וכיהן כשר בקבינט תחת דונלד רמוטאר עד 2015. בשנת 2020, הוא הפך למועמד לנשיאות של המפלגה הפרוגרסיבית העממית/סיוויק.
הוא ניצח בבחירות הכלליות במרץ 2020. הוא הושבע לנשיא העשירי של גיאנה ב-2 באוגוסט 2020, חודשים לאחר זכייתו, בשל אתגרים משפטיים נרחבים בנוגע ליושר הבחירות וספירה מחדש של כל פתקי ההצבעה.
עלי נולד למשפחה מוסלמית הודו-גיאנית כאחד משני בנים להוריו ביבי שרימן נשו ומוחמד עוסמאן עלי, מחנכים.
הוא נולד בליאונורה, כפר באזור דמררה בחוף המערבי של גיאנה.
מצד אמו יש לו מקורות בכפר באוטר פראדש של היום בהודו, סבי סביו הגיעו לגיאנה הבריטית כפועלים שנועדו להחליף העבדים בשנת 1894 על סיפון הספינה "ריין".
הוא השלים את לימודיו התיכוניים במכללת סנט סטניסלאוס בג'ורג'טאון, גיאנה.
לעלי תואר דוקטור בתכנון ערים מאוניברסיטת איי הודו המערבית.
בשנת 2023 העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד.
הוא שימש כמנהל פרויקטים בבנק לפיתוח הקריבי במשרד האוצר, וכמתכנן בכיר במזכירות התכנון של המדינה.
עלי הפך לחבר באספה הלאומית של גיאנה ב-2006. הוא מונה לשר השיכון והמים ושר התיירות והמסחר.
בשנת 2015 המפלגה הפרוגרסיבית העממית/האזרחית נכנסה לאופוזיציה שבמהלכה כיהן כיו"ר ועדת כספי הציבור ויו"ר משותף של ועדת השירותים הכלכליים של הפרלמנט של גיאנה.
אירפאן עלי היה המועמד לנשיאות של המפלגה הפרוגרסיבית העממית לבחירות הכלליות והאזוריות ב-2 במרץ 2020 בגיאנה.
הוא נבחר כמועמד לנשיאות של המפלגה הפרוגרסיבית העממית/סיוויק ב-19 בינואר 2019. בחירתו הגיעה בזמן לאחר שהוא הואשם ב-19 סעיפי קשירת קשר והונאה על ידי יחידת הפשע המאורגן המיוחד של גיאנה.
בזמן שהתמודד לנשיאות האישומים לא הובאו לדיון בבית המשפט.
מיד לאחר בחירתו, הואשם עלי בהונאה אקדמית.
נטען שכאשר היה בשנות ה-20 המוקדמות לחייו, הוא הציג מצג שווא של אחת מהכישורים שלו.
עלי הואשם גם ב-19 אישומים בגין הונאת המדינה בסכום של למעלה מ-174 מיליון דולר בין השנים 2011 ל-2015. הוא לכאורה קשר קשר עם אנשים לא ידועים על מנת למכור 19 חלקות של אדמות באזורים שונים במדינה.
המשפט בעניינו נדחה מספר פעמים.
הקרקעות שמכר תמורת 39.8 מיליון דולר, מוערכות בשווי של 212.4 מיליון דולר, זאת על פי יחידת הפשע המאורגן המיוחדת.
ב-14 באוגוסט 2020 בוטלו האישומים.
במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-2020, עלי התמודד על העניין הכלכלי תוך שימת דגש על ירידה בצמיחה וגידול באבטלה תחת ממשל גריינג'ר.
עלי התחייב ליצור 50,000 מקומות עבודה חדשים במשך חמש שנים.
הוא הדגיש את הצורך בשקיפות ועמידה בסטנדרטים המוכרים בעולם עבור מגזר הנפט המתהווה של גיאנה, שצפוי לשנות את התפתחותה של גיאנה.
עלי התחייב להקים קרן עושר ריבונית "מוגנת מפני התערבות פוליטית".
ב-1 בספטמבר 2025 זכה בכהונה שנייה כנשיא.
בספטמבר 2020, בהצהרה משותפת עם מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו, עלי אמר ששתי המדינות יתחילו בסיורים ימיים משותפים שמטרתם איסור סמים ליד הגבול השנוי במחלוקת של גיאנה עם ונצואלה.
ההסכם הגיע כשחברת הנפט האמריקאית אקסון מוביל הגדילה את תפוקת הגולמי מגוש הנפט האדיר של גיאנה, שחלק גדול ממנו נמצא במים שנתבעו על ידי ונצואלה.
ב-2024 קרא להפסקת אש בעזה וציין כי אין מקום לאלימות ול"רצח עם" בחברה המודרנית.
אירנה הלמן (לבית רדליך; 3 בנובמבר 1882 – 6 במרץ 1944) ופאול הלמן (19 באפריל 1876 – 9 בדצמבר 1938) היו בני זוג יהודים-אוסטרים שפעלו כפטרונים של אמנות ותרבות באוסטריה.
אירנה רדליך נולדה ב-3 בנובמבר 1882 בעיר גדינג (Göding), אז באימפריה האוסטרו-הונגרית.
פאול הלמן נולד ב-19 באפריל 1876 בווינה.
שניהם נולדו למשפחות יהודיות בורגניות מהמעמד הגבוה שפעלו בתעשייה.
משפחת רדליך המורבית עסקה בענף הסוכר ובייצור לבנים.
אחיה של אירנה היה עורך הדין והפוליטיקאי יוזף רדליך.
פאול הלמן היה תעשיין חשוב ועמד בראש חברת הטקסטיל דודו היה איזידור זינגר.
בשנת 1910 נחשבו בני משפחת הלמן לאחת מ-900 המשפחות המבוססות ביותר בווינה.
הם נודעו בחוגי התרבות הווינאיים, ונהגו לארח ולהתכתב עם דמויות כמו הוגו פון הופמנסתאל, ארתור שניצלר, גוסטב מאהלר וריכרד שטראוס.
ההתכתבות שלהם עם הופמנסתאל נשמרה, וכוללת 67 מכתבים מצידו.
שטראוס הקדיש לאירנה הלמן את השיר "מזג אוויר גרוע" (Schlechtes Wetter, אופוס 69, מס' 5) ואת אופוס 66 כולו.
בנה של אירנה, ברנהרד הלמן, היה ידיד קרוב של קונראד לורנץ בטרם הצטרף האחרון לתנועה הנאצית.
פאול הלמן היה חובב מוזיקה ובעל שלושה כינורות מסוג סטרדיוואריוס, וניגן בעצמו בכינור 904. לפול הלמן היו שלושה סטרדיווארים והוא ניגן בכינור בעצמו.
הלמן היה גם צלם חובב וצילם תמונות של רבים ממכריו.
בשנת 1917 רכש הלמן את ציורו של גוסטב קלימט "העיוור" (Der Blinde) תמורת 4,000 כתרים, והיה גם הבעלים של היצירה אי באגם אטרזה.
שתי היצירות עברו לבעלותה של אירנה הלמן לאחר מותו.
פאול הלמן מילא תפקיד חשוב בהקמת פסטיבל זלצבורג, אולם תרומתו נשכחה לאחר תקופת השלטון הנאצי.
עם האנשלוס – סיפוח אוסטריה להרייך השלישי בשנת 1938 – החלו בני הזוג הלמן לסבול מרדיפות בשל יהדותם.
פאול הלמן נפטר באותה שנה, זמן קצר לאחר הסיפוח.
בית הקיץ שלהם באלטאוסזה הוחרם בתהליך של "אריזציה".
אירנה הלמן נמלטה להולנד והצטרפה לבנה, אך לאחר פלישת גרמניה הנאצית למדינה וחקיקת חוקי גזע אנטי-יהודיים, נאלצה להסתתר.
החל מקיץ 1940 היא החליפה כתובות לעיתים תכופות.
במכתבים ששלחה לבני משפחה תיארה את חייה כ"אדם בלתי רצוי".
במהלך האביב של 1943 נבגד בנה ברנהרד, נשלח למחנה ההשמדה סוביבור ונרצח ב-2 באפריל 1943, בגיל 39. אירנה הלמן נשלחה לאושוויץ ב-6 במאי 1944, ונרצחה ביום הגעתה.
כמו משפחות יהודיות רבות מהמעמד הגבוה בווינה, נשכחו בני משפחת הלמן מהזיכרון הקולקטיבי לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 2021 הציג המוזיאון היהודי בווינה את התערוכה "היהודים של כל אדם – 100 שנים לפסטיבל זלצבורג", ובה הוקדשה תשומת לב מיוחדת לבני הזוג הלמן
בשנת 2023, ציור של קלימט שהיה בבעלות משפחת הלמן נמכר במכירה פומבית בסותביס.
אִישׁ-בֹּשֶׁת (או "אֶשְׁבָּעַל", שהוא כנראה שמו המקורי) הוא דמות מקראית.
על פי המסופר בספר שמואל הוא היה בנו של שאול המלך, ומלך על עם ישראל אחריו (במקביל לדוד שמלך על שבט יהודה בלבד).
לפי המקרא, הוא היה מלך חלש, שהגיע למעמדו מתוקף היותו היורש הבכיר לשאול לאחר שאחיו נספו במלחמת הגלבוע.
ישנה השערה ולפיה שמו העברי המקורי היה יִשְׁוִי.
בשמואל ב' מסופר שלאחר ששאול ושלושת בניו נפלו במערכה בגלבוע נגד הפלשתים, הכתיר אבנר בן נר, שר הצבא החזק, את איש בושת למלך על ישראל, והוא בן 40. בעוד דוד שולט על שבט יהודה, היה איש בושת מלך על שאר השבטים שנתיים תמימות.
בעקבות סכסוך שהיה בין איש בושת לבין אבנר בן נר, על כך שאבנר לקח לאישה את פילגש שאול, רצפה בת איה, נעלב אבנר והעביר את נאמנותו לדוד, אך הומת בידי יואב בן צרויה כנקמה על שהרג את אחיו של יואב - עשהאל.
בעקבות זאת נחלש מעמדו של איש בושת.
שני אחים, שרי גדוד בצבא ישראל, בענה ורכב בני רימון, קשרו קשר, ורצחו את איש בושת והביאו את ראשו לדוד.
דוד גינה את מעשיהם, והורה להוציאם להורג ולקצץ את ידיהם ורגליהם, על שהרגו "איש צדיק בביתו על משכבו".
כתוצאה מכך באו ראשי שבטי ישראל אל דוד, וביקשו ממנו שימלוך גם על ישראל, ורק אז הומלך דוד על כל ישראל.
אבל, בין מותו של איש בושת (שמלך שנתיים על ישראל אחרי מות אביו שאול).
לבין המלכתו של דוד על כל ישראל, עברו כחמש וחצי שנים (דוד מלך שבע וחצי שנים בחברון על בית יהודה בלבד לפני שהומלך על כל ישראל).
התנ"ך לא מספר מה קרה בחמש השנים האלה בממלכת ישראל.
ייתכן שבנו של איש בושת מלך אחריו או שלא היה מלך כלל.
לאחר מות שלמה התפצלה שוב ממלכת ישראל המאוחדת לשתיים.
קיים ספק אם "איש בושת" הוא שם אמיתי, ואכן בספר (החוזר בקצרה על עלילות בית שאול ובית דוד) מופיע במקומו השם אשבעל, שם יחידאי במקרא.
לדעת המפרשים, שמו המקורי היה "אשבעל" וכאן קראו לו איש בושת, לפי רד"ק בושת הוא שם מקביל ל"בעל", שהוא שם של אליל.
ולפי רש"י האליל "בעל" מכונה בשם בושת כשם גנאי.
לפי פרשנויות אלו, מקור השם "אש-בעל" כמו גם שמו האחר של גדעון - "ירו-בעל" וכמו שמו של בן יהונתן "מריב בעל" או "מרי-בעל", הם שמות של התגרות באליל הבעל, "אש-בעל" - שהבעל יעלה באש, "ירו-בעל" - יריב עם הבעל.
"מריב בעל" - שיריב עם הבעל או "מרי-בעל" שימרוד בבעל.
הטענה היא כי כל השמות הללו מציינים שהיה אז עימות חריף על רקע עבודת הבעל.
פרשנות אחרת טוענת את ההפך - כי השמות הללו מעידים דווקא על קיומו של פולחן הבעל בקרב שבטי ישראל, ואחת הראיות לכך היא הניסיון להסתיר את השמות הללו על ידי החלפתם במילה "בושת", שכן אם אכן העידו על התנגדות לבעל, לא היה צורך לשנותם.
ראיה נוספת היא העובדה ששמות תאופוריים (שמות המכילים שם של אל) היו מאוד מקובלים, אך אין עדות נוספת על שמות תאופוריים מתגרים.
לפי פרשנות שלישית שמות אלו מעידים שבימי אותם אישים "בעל", שמשמעו 'אדון', היה כינוי לאלוהי ישראל, כפי שמשתקף בשם בעל פרצים שנתן דוד למקום לאחר ניצחון אלוהי ישראל על הפלשתים:
מאחר שפשטה בישראל עבודת האליל שזהו שמו, בוצעה בספר שמואל החלפה תאופורית בשמות.
אך ספר דברי הימים נערך בתקופה מאוחרת יותר ולכן שוחזרו בו השמות המקוריים.
השם אשבעל הוא יחידאי במקרא וב-2012 התגלתה כתובת עם השם "אשבעל בן בדע" על גבי קנקן באתר הארכאולוגי חורבת קייאפה.
ברשימת בני שאול ב לא נזכר איש בושת, אך נזכר בן בשם יִשְׁוִי.
על פי השוואה לרשימה מקבילה ב, יש שהסיקו כי ישוי הוא איש בושת.
לדעת בנימין מזר, יִשְׁוִי הוא השם העברי המקורי, וצורתו הראשונה של השם הייתה יֶשְׁיוֹ, צורת מקוצרת של יֶשְׁיָהוּ או אֶשְׁיָהוּ, שהייתה, לדעתו, הצורה העברית הרשמית של אֶשְׁבָּעַל.
פרשנים אחרים חלקו על זיהוי זה, והסבירו את היעדרותו של איש בושת מן הרשימה בדרכים אחרות.
פרשת רציחתו של איש בושת מתוארת ב:
בהמשך הכתוב מסופר כי רכב ובענה נשאו את ראשו הכרות של איש בושת והגישוהו לדוד בציפייה לשבחים ולתמורה, אך דוד הגיב למעשה בזעם והוציאם להורג.
תיאור הרצח קשה מבחינה לשונית ועניינית, ולוקה לכאורה בכפילות ובסתירות.
הפרשנים והחוקרים התחבטו בהבנתו של פסוק ו' ויחסו להמשך הכתוב, ובפרט הועלו השערות בנוגע לצירוף "לֹקְחֵי חִטִּים" ומעמדו התחבירי.
רבים סבורים שמובנו הוא "מוכרי תבואה", ומפרשים שרכב ובענה הסוו את עצמם כמוכרי תבואה כדי לחדור לביתו של איש בושת.
אך קשה ליישב פירוש זה עם הנוסח המונח לפנינו.
לפיכך סבורים חוקרים רבים שבנוסח המסורה נפלו שיבושים, שמקורם אולי במיזוג בלתי מוצלח של שני דיווחים מקבילים של סיפור המעשה.
חוקרים אחרים מנסים לתקן את הנוסח על סמך עדי נוסח המציגים דיווח קוהרנטי יותר.
עם זאת, קיים חשש משמעותי שעדי נוסח אלה משניים לנוסח המסורה, ומשקפים עריכה מאוחרת השואפת להרמוניזציה של הטקסט הסתום.
הצעה אחרת, שאיננה כרוכה בתיקון הכתובים, מיוסדת על ההנחה שחלקו הראשון של פסוק ו איננו מתייחס לרכב ובענה, אלא ל"לֹקְחֵי חִטִּים" - שודדי תבואה; צירוף זה משמש נושא המשפט.
המילה "וְהֵנָּה" איננה כינוי גוף המתייחס לרכב ובענה - שאם לא כן היה צריך להיות "וְהֵם" או "וְהֵמָּה" - ואיננה משמשת נושא, אלא כינוי אדוורביאלי: לוקחי חיטים באו הנה (ואולי יש לקרוא "וְהִנֵּה").
כלומר, יש להבין את התיאור כך:
פסוק ה: רכב ובענה הולכים לביתו של איש בושת, בזמן שזה ישן את שנת הצהריים;
פסוק ו: בהגיעם לבית הם נתקלים בשודדי תבואה שפרצו לשם.
השודדים תוקפים את איש בושת ופוצעים אותו אנושות, ורכב ובענה נמלטים מהמקום;
פסוק ז: בחלוף הסכנה שבים רכב ובענה אל הבית, שם הם מוצאים את אדונם שרוע גוסס על מיטתו.
תוך ניצול מה שנתפס בעיניהם כהזדמנות לעשיית רווח פוליטי, הורגים השניים את איש בושת וכורתים את ראשו, במטרה להגישו לדוד.
לאחר רצח אבנר, נתלו הרוצחים ע"י דוד בבריכה בחברון, שיש המזהים אותה עם בריכת הסולטן בחברון, וראשו של איש בושת נקבר בקבר אבנר בן נר בחברון.
אירקוטסק היא בירת מחוז אירקוטסק שברוסיה.
אירקוטסק מהווה ריכוז אוכלוסייה גדול, מרכז תעשייתי ומסחרי, מרכז צבאי, מקום מושבם של הארכיבישופים של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית ושל מספר מלומדים ואנשי רוח.
היא נמצאת במרחק נסיעה של 5,185 קילומטר ממוסקבה ברכבת.
העיר שוכנת על גדתו הימנית של הנהר אנגרה, יובל של היניסיי.
פרבר גלסקובסק שוכן על הגדה הנגדית ומחבר ביניהם גשר באורך 1,900 מטר.
אירקוט, על שמו קרויה העיר, נשפך אל האנגרה מול העיר בדיוק.
אירקוטסק הוקמה במאה ה-17 כחלק מהמאמץ ליישב את מזרח סיביר ולגבות מיסים מסוחרי הפרוות הבוריאטים.
התיעוד הראשון על אירקוטסק מתוארך ל-1686.
הדמות הדתית החשובה בהיסטוריה של אירקוטסק היא אינוצנט הקדוש מאירקוטסק (1797-1879, נולד בשם איוואן ונמינוב) שהיה מיסיונר וערך מסעות לאיים האלאוטיים.
הוא דיבר את השפות של הילידים ותרגם את כתבי הקודש הנוצריים לשפותיהם.
לאחר מות אשתו הוא היה לנזיר, ולאחר מכן בישוף וארכיבישוף של אירקוטסק.
לאחר מותו הוא הוכרז כקדוש.
בתחילת המאה ה-19 נשלחו אמנים, קצינים ואינטלקטואלים רבים לגלות בסיביר לאחר שנטלו חלק במרד הדקבריסטים כנגד הצאר ניקולאי.
רבים התיישבו בעיר ובסביבתה והפכו אותה למרכז תרבות ואמנות.
רבים מבתיהם המפוארים, המעוטרים גילופי עץ מלאכת מחשבת עומדים עד היום ומהווים ניגוד בולט לבניינים הסובייטים המודרניים.
ב-1879, "השנה השחורה", נחרבה העיר עד היסוד בשריפה.
שיקומה ארך כעשר שנים, וצ'כוב אמר על העיר החדשה שהיא נראית טוב ממש כמו עיר אירופאית.
העיר החדשה הייתה מרכז מסחרי מצליח עד שתושבי העיר התפארו שהם יכולים לרצף את כל הדרך עד מוסקבה ברובלים.
את העיר משרת נמל התעופה אירקוטסק אשר בשנת 1954 קיבל מעמד בין-לאומי.
יהודים קיבלו אישור להתיישב באירקוטסק במחצית המאה ה-18. מאוחר יותר התיישבו במקום גם קציני צבא יהודיים וקנטוניסטים.
ככל הנראה הקהילה גדלה בזמן מלחמת העולם הראשונה עם הגעתם של פליטים רבים מרוסיה האירופית.
המועצה הלאומית של קהילות ישראל בסיביריה ואורל, הדפיסה באירקוטסק סידור תפילה, וכן את סיפורי המקרא בעריכת ביאליק, רבניצקי וש.
הלשכה הציונית המרכזית במקום הדפיסה את מילון בן-יהודה לעברית-רוסית.
כיום גרים באירקוטסק כ-5,000 יהודים, שליח חב"ד נמצא במקום, והוא מרכז את הפעילות החינוכית והדתית של היהודים במקום.
אירשאד מנג'י (נולדה ב-1968) היא עיתונאית, סופרת ופעילה פוליטית קנדית פמיניסטית.
מנג'י היא מוסלמית ולסבית מוצהרת, הקוראת לקריאה ביקורתית של האסלאם והפרשנות האורתודוקסית של הקוראן.
היא משמשת כמנהלת של ה-Moral Courage Project באוניברסיטת ניו יורק שבארצות הברית, הפועל במסורת ליברלית ומבקש לפתח מנהיגים המערערים על תפיסות פוליטיות קונפורמיסטיות.
במקביל לפעילותה הפוליטית, הפיקה והנחתה כמה תוכניות טלוויזיה בנושאי מדיניות ציבורית, והיא משמשת כחוקרת ומרצה אורחת בכמה אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית ובאירופה.
עיקר פרסומה הגיע מהספר פרי עטה "הצרה עם האסלאם".
מנג'י נולדה באוגנדה תחת משטרו של אידי אמין.
הוריה, ממוצא מצרי והודי, היגרו לוונקובר שבקנדה כשהייתה בת 4. בקנדה למדה מנג'י במדרסה.
למרות שהצטיינה בלימודיה, היא סולקה מהמדרסה, לדבריה משום ששאלה יותר מדי שאלות חתרניות.
עם זאת, מנג'י המשיכה ללמוד אסלאם בספריות ציבוריות ואצל מורים ערביים.
לאחר סיום לימודיה האקדמיים, עסקה מנג'י כיועצת לחבר פרלמנט, ואחר כך כמזכירת העיתונות של השר של אונטריו לענייני נשים וככותבת נאומים למפלגה הדמוקרטית החדשה.
בשנת 1992, בהיותה בת 24, החלה לכתוב מאמרי מערכת למגזין "אוטווה סיטיזן".
בכך הייתה לאדם הצעיר ביותר שמונה כחבר במערכת יומון קנדי כלשהו.
את תפקידה עזבה כשחזרה לקריירה פוליטית כאישה הראשונה שהנהיגה מפלגה קנדית.
אז כתבה את ספרה הראשון "לסכן אוטופיה: על סף דמוקרטיה חדשה" שיצא לאור ב-1997.
מנג'י הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה, ביניהם "קוויר טלוויז'ן" של הטלוויזיה הקנדית "סיטי T.V", בה היא ראיינה מוסלמים ומוסלמיות בעלי נטייה הומוסקסואלית.
כאורחת הופיעה בתוכניות טלוויזיה ברשתות אמריקאיות רבות, והיא נפגשת עם אנשים שונים ומרצה בקמפוסים שונים.
עיקר פרסומה הוא בשל ספרה הצרה עם האסלאם - קול קורא לדיבור גלוי, אשר פורסם בלמעלה מ-30 מדינות ושפות.
ספר זה, המפנה אצבע מאשימה כלפי המוסלמים בבעיות שהאסלאם מציב, נוצר לטענתה במתכונת של מכתב פתוח ממנג'י, הרואה עצמה כקול שינוי מוסלמי לאזרחי העולם.
בספר היא קוראת למוסלמים ולא מוסלמים כאחד לעזור במבצע האג'תהאד, ומעודדת נוער מוסלמי לבחון פירושים אורתודוקסיים ואחרים של האסלאם וליצור רשת של מוסלמים המעוניינים בתיקון ליברלי של האסלאם.
מנג'י מיודדת עם הסופר סלמאן רושדי, כמוהו קיבלה מכתבי איומים רבים.
אִישׁ הָאַשׁכּוֹלוֹת הוא מושג המתאר אדם משכיל בעל ידע מעמיק ורחב היקף בתחומי מדע, חברה ורוח רבים ומגוונים.
מקור הביטוי העברי "אִישׁ הָאַשׁכּוֹלוֹת" במשנה, במסכת סוטה, שבה נאמר .
על פי ביאורו של רש"י; הכוונה לאיש שיש בו כל התורה כולה באמיתותה בלי דופי ובלי מחלוקת, כשהכוונה לגדול בתורה הבקי בכל חלקי התורה כולה, בנגלה ובנסתר, וכפי שנאמר בהלכות גדולות למסכת תמורה: .
רבים חושבים בטעות שמקור המושג בדימוי של אשכולות ענבים המלאים בידע, אך ככל הנראה מקורו בשיבוש של המונח היווני "איש אסכולות".
בשפה הלטינית ידוע בביטוי Altera pars Petri, המתאר באופן מחמיא אדם בעל מידות תרומיות של חכמה.
כמו כן, בשפות אחרות נעשה שימוש במושג הלטיני "Homo Universalis" או "Polymath (πολυμαθής, polymathēs) המגיע ממקור יווני ופירושו "זה שלמד רבות".
רובם של הללו המוגדרים כאנשי אשכולות בעברית המודרנית, הם בני תקופת הרנסאנס בשלהי ימי הביניים, בה עדיין לא הייתה חציצה ברורה בין תחומי מקצוע כמו; מתמטיקה, פיזיקה ורפואה.
גדול אנשי האשכולות של תקופת הרנסאנס, הוא לאונרדו דה וינצ'י, שהיה צייר, פסל, מהנדס, אדריכל ומדען.
הוא התעניין גם בביולוגיה (בעיקר של בני אדם) ובתעופה.
מיכלאנג'לו - פסל, צייר, אדריכל, מהנדס ומשורר איטלקי.
לאונה בטיסטה אלברטי - סופר, משורר, פילוסוף, אדריכל, צייר, בלשן וקריפטוגרף איטלקי.
בלז פסקל - מתמטיקאי, פיזיקאי ופילוסוף.
גוטפריד וילהלם לייבניץ - מתמטיקאי, פילוסוף ומדינאי, שתרם גם בתחומים אחרים, בהם משפטים, פיזיקה ותחומים נוספים.
בנימין פרנקלין - מדינאי, פיזיקאי וסופר, ממציא כליא ברק.
גלילאו גליליי - אשר היה מתמטיקאי, אסטרונום, ממציא ופיזיקאי.
הוא היה הראשון שהשתמש בטלסקופ לצורך ביצוע תצפיות אסטרונומיות, ובעזרתו גילה ארבעה מירחיו של צדק ואת מופעיו של כוכב הלכת נוגה.
תגליותיו הוכיחו את המודל ההליוצנטרי - כדור הארץ איננו מרכז היקום - הוא סובב סביב השמש.
אמירה זו היוותה כפירה בערכי הדת וגלילאו נשפט למעצר בית עד יום מותו.
עבודתו המדעית הקיפה תחומים רבים, והוא נחשב לאחד מאנשי המדע הדגולים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים.
תומאס יאנג - איש אשכולות אנגלי שפעל בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, נחשב בעיני רבים כ"אדם האחרון שידע הכל".
בקיאותו המדהימה הקיפה במומחיות וידע רחב ממדים, את כל תחומי האקדמיה המערבית בתקופתו: רפואה, פיזיקה, בלשנות, הרמוניה ואף אקטואריה.
עמנואל סוודנבורג - מהנדס מכרות, אסטרונום, פיזיולוג של המח ואיש דת שוודי.
ג'ון פון נוימן - מתמטיקאי, פיזיקאי, מדען מחשב, תרם רבות לפרויקט מנהטן ופיתוח המחשב האלקטרוני.
בריאן מיי - כוכב רוק ודוקטור לאסטרונומיה, הגיטריסט של קווין.
ברוס דיקינסון - כוכב מטאל, סייף, טייס, הזמר של איירון מיידן.
ישעיהו ליבוביץ - הוגה, פילוסוף, סופר, ביוכימאי, מורה ואיש דת ישראלי.
אנשי אשכולות בולטים מחכמי ישראל
למרות המיתוג הברור שנתנו חז"ל לראויים לשאת את התואר "איש אשכולות", הושאל הביטוי במהלך הדורות ונעשה בו שימוש לסמל אנשי רוח וגדולי תורה, ששלטו בכל מכמני התורה והיו בעלי ידע מקיף ונרחב בכל חלקיה.
בין המוגדרים כאנשי אשכולות כתואר מושאל ביהדות או בתחומים אחרים, מקרב היהודים, נמנים הבאים:
רמב"ם שנמנה בתקופת ימי הביניים על חכמי דורו גם בין חכמי האומות ונודע כבעל ידע רחב בתחום הרוח והדת וכן גם בתחום הרפואה.
מהר"ל מפראג שמלבד גדלותו התורנית נודע כאסטרונום מחונן בקרב מלומדי ארצו.
מחוז אירקוטסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הסיבירי.
בינואר 2008 בוצע מיזוג של מחוז אירקוטסק ומחוז אוטונומי הבוריאטי של אוסט-אורדינסקי.
עם ביצוע האיחוד, מחוז אוטונומי זה מהווה חלק אוטונומי בתוך המחוז.
בשטח המחוז נמצא אגם באיקל ומספר נהרות גדולים (אנגרה ולנה).
בסוף המאה ה-12 החלה התיישבות בוריאטים באזור.
עד להגעת הרוסים לאזור הוא היה בשליטת מדינות מונגוליות שונות.
החל משנת 1628 קיימות עדויות על הקמת מבצרים רוסים באזור.
בשנת 1700 אירקוטסק הפך להיות למרכז אזורי.
בשנת 1708 הוקמה "גוברניית סיביר" עם מרכזה בטובולסק.
בשנת 1724 הוקמה פרובינציית אירקוטסק כחלק של גוברניה זו.
בשנת 1764 גוברניית סיביר פוצלה והוקמה גוברניית אירקוטסק.
בשנת 1799 באירקוטסק פעלה החברה הרוסית-אמריקאית ומננו יצאו משלחות סחר לאלסקה, מונגוליה והאימפריה הסינית.
בתחילת המאה ה-19 הוקמה מושלות סיביר עם מרכזה באירקוטסק.
בשנת 1818 מיכאיל ספרנסקי מונה למושל.
בשנת 1825 אירקוטסק היה העיר השנייה באזור אחרי טובולסק שחשיבותו הלכה והתדרדרה.
בשנת 1825 לאזור הגיעו דקבריסטים רבים.
הם תרמו לפיתוח תרבותי ומדעי של האזור.
בשנת 1851 גבולות הגוברניה שונו והם היו קרובים לגבולות המחוז הנוכחי.
הגעה לאזור הרכבת הטראנס-סיבירית תרמה לתנופה לפיתוח האזור.
בשנת 1920 הוצא להורג בעיר אלכסנדר קולצ'ק.
לאחר מספר שינויים של חלוקה מנהלית אזורית בשנת 1937 הוקם מחוז אירקוטסק.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לאזור הובאו מספר מפעלים מחלק האירופאי של ברית המועצות.
בשנת 2005 הוחלט למזג עם המחוז יחידה מנהלית בוריאטית שמאז מהווה יחידה אוטונומית בתוך המחוז.
בקיץ 2019 התרחש באזור שיטפון שגרם לנזק רב והריגת 22 אנשים.
ראש הרשות המחוקקת עומדת "האספה המחוקקת של מחוז אירקוטסק" שכוללת 45 חברים.
איגור קובזב נבחר לתפקיד בשנת 2020.
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-27 ראיונים.
לעומת 2,784 אלף בשנת 1989. כ-79% מאוכלוסיית המחוז ממוקמת בערים.
הערים הגדולות - אירקוטסק (כ-625 אלף תושבים) בראטסק (כ-235 אלף תושבים) ואנגרסק (כ-230 אלף תושבים).
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית רוסים מהווים 81% מכלל אוכלוסיית המחוז.
קבוצה אתנית משמעותית נוספת הם בוריאטים המהווים כ-3% מאוכלוסיית המחוז.
בשנת 1959 במחוז התגוררו כ-8 אלף גרמנים.
רובם עזבו ונכון לשנת 2024 באזור מתגוררים 1,400 גרמנים.
קהילה יהודית בשנת 1959 כללה כ-10 אלף אנשים.
בשנת 2024 במחוז מתגוררים כ-800 יהודים בלבד.
בשטח המחוז נמצאים שדות גז טבעי גדולים.
כמו כן הוקמו 4 תחנות כוח הידרואלקטריות - ברטסקייה (בהספק של 4500 מגוו"ט), אוסט-אילימסקייה (בהספק של 3850 מגוו"ט).
על בסיס אנרגיה זולה שמיוצרת בתחנות הכוח, הוקמו מפעלי עתירי צריכת החשמל בקרבתם (למשל מפעל לייצור אלומיניום בברטסק וכו').
בעיר אירקוטסק פעול מפעל ייצור מטוסי קרב סוחוי Su-30 ומטוסים אזרחיים.
רשת מסילות ברזל של המחוז כוללת בין היתר קטעים של הרבכת הטראנס-סיבירית ומסילת הרכבת באיקל-אמור.
הנהרות הגדולות של המחוז הוקמו נמלים שבין היתר מעבירים סחורות ליקוטיה.
במחוז פועלים נמלי תעופה בין-לאומיים נמל התעופה הבין-לאומי אירקוטסק ובעיר בראטסק.
כמו כן פועלים 10 נמלי תעופה לטיסות פנים.
איש: ברזל המכונה גם "איש הברזל" (The Iron Man) הוא פסל מעשה ידי הפסל אנטוני גורמלי המוצב בכיכר ויקטוריה שבמרכז ברמינגהאם, בסמוך לבניין עיריית ברמינגהאם.
במקור נקרא הפסל 'ללא שם'.
היצירה ניצוקה בבית היציקה של ברדלי ופוסטרז (Bradley and Fosters Castings) שבוילנהול, והוצבה במקומה בשנת 1993 כמתנה לעיר ברמינגהאם מאת בנק לוידס TSB (היצירה הוצבה למול הבניין ששימש בעבר את ההנהלה הראשי של הבנק).
הפסל, המתאר איש כבול בכבלי פלדה, שנוי במחלוקת מאז הקמתו.
הפסל נועד לתאר את המהפכה התעשייתית ואת השפעתה על אזור ברמינגהאם, אולם הצופים בפסל נוטים לשייך להשפעה זו גוון שלילי ולא חיובי.
בפסל ניתן לראות את קצוות חלקי התבנית באמצעותם בוצעה היציקה.
בעוד שלרוב נהוג להסיר שוליים בולטים אלה, גורמלי ביקש שלא להסירם במטרה שהן תהוונה חלק מהיצירה.
כמו כן רגליה של הדמות מוסתרות מתחת לאדמה, כלומר בסך הכל גובהו של הפסל קרוב ל-7 מטרים.
יש גרסה גדולה יותר לפסל זה, העשויה מגרניט ארקטי שהוצבה בפיורד בנורווגיה.
שמו של פסל זה הוא 'האמן', וגובהו 10 מטר.
"איש אינו מתגרה בי מבלי להיענש" (מלטינית: Nemo me impune lacessit) הוא המוטו של "המסדר העתיק ביותר והנאצל ביותר של הדרדר" - מסדר האבירות הגבוה של סקוטלנד ושל שלושה רגימנטים סקוטיים בצבא בריטניה.
המוטו מופיע אף יחד עם קולר מסדר הדרדר בגרסאות מאוחרות של שלט האצולה המלכותי של ממלכת סקוטלנד, ובעקבות זאת גם על שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת לשימוש בסקוטלנד.
תרגום המשפט בשפות שונות הוא:
על פי האגדה, "הדרדר המגן" מילא את תפקידו בהגנת ממלכת סקוטלנד העתיקה נגד מתקפת לילה של כוחות צבא דניים; תוך כדי התגנבותם של החיילים הדניים, אחד מהם זעק מכאב כאשר דרך על דרדר קוצני, וכך הזעיק את המגינים הסקוטיים.
במוטו "איש אינו מתגרה בי מבלי להענש" - "בי" מתייחס לדרדר, אך הפירוש הורחב, וכיום הוא משמש כביטוי לסקוטלנד וליחידות הצבאיות אשר אימצו אותו.
המוטו של מסדר האבירות הסקוטי הגבוה, המסדר העתיק ביותר והנאצל ביותר של הדרדר, הוא גם המוטו של הרגימנטים המזוהים עם סקוטלנד בצבא בריטניה: הרגימנט המלכותי של סקוטלנד, המשמר הסקוטי ומשמר הפרשים המלכותי הסקוטי.
המוטו שימש גם מספר יחידות היסטוריות בצבא הבריטי ובהן הסקוטים המלכותיים, הסקוטים האפורים המלכותיים, רובאי הרמה המלכותיים והמשמר השחור.
חלק מהיחידות הללו מוזגו יחדיו על מנת ליצור את הרגימנט המלכותי של סקוטלנד בשנת 2006.
במהלך שלטונו של צ'ארלס השני הוסף המוטו על קלף כחול, כתוב באותיות של זהב ומעל חלקת הדשא, לשלט האצולה של ממלכת סקוטלנד, ומאז 1707 הוא הופיע גם על הגרסה הסקוטית של שלטי האצולה של מלכי בריטניה.
המוטו מופיע יחד עם הקולר של מסדר הדרדר אשר כרוך סביב המגן (הקולר הופיע על גרסאות מוקדמות יותר של הסמל אך ללא המוטו).
אין להתבלבל בין המוטו של מסדר הדרדר (Nemo me impune lacessit) למוטו של שלט האצולה (In My Defens God Me Defend, להגנתי אלוהים הוא מגיני), אשר מופיע על מגילה מעל הציצה בהתאם למסורת ההרלדיקה הסקוטית.
כוחות צבא רבים מחוץ לממלכה המאוחדת אימצו את המוטו ההיסטורי כמוטו היחידתי: יחידות בצבאות אוסטרליה, קנדה, דרום אפריקה ובלגיה.
המוטו מופיע גם על שולי הגרסה הסקוטית של מטבע הלירה שטרלינג אשר הונפק בין השנים 1984 ל-1994, וכן מעל תמונתו של נחש הפעמונים האמריקני על שטר של 20 דולר אמריקני מג'ורג'יה, 1778, כדוגמה לשימוש הקולוניאלי בסמל נחש הפעמונים אשר הפך ברבות הימים לדגל גדסדן המפורסם.
אירשבה (באוקראינית: Іршава, בסלובקית: Iršava, בהונגרית: Ilosva, ביידיש: אורשיווא) היא עיר קטנה באוקראינה במחוז זקרפטיה, המרכז המינהלי של נפת אירשבה.
רוב תושבי העיירה (98.5 אחוז) הם אוקראינים.
האזכור הראשון של העיר בכתובים של העיר הוא משנת 1341. בעבר, העיר הייתה שייכת לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר קריסתה בשנת 1918 ועד 1938 היא הייתה חלק מצ'כוסלובקיה, אז שבה לשליטה הונגרית בעקבות הסכם מינכן.
כמו כל יהודי האזור, רוכזו תושבי אירשבה בגטו מונקץ' באפריל 1944 וגורשו לאושוויץ, שם נספו רובם, בחודש מאי.
בעיירה שירתו ברבנות הרב שבתי ליפשיץ – מחבר ספרים ידועים.
בשנת 1911 התקבל למשרת רבנות העיר – הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר.
היה זה מקום רבנותו הראשון, בו כיהן עד 1925, אם כי מיעט לשהות בעיר בין 1914 ל-1922.
איש גורדון (נולד ב-2 בספטמבר 1951) הוא אמן רב תחומי, צייר, אוצר, צלם, מעצב ומוזיקאי, אחד החלוצים בתחום הציור הדיגיטלי.
איש גורדון נולד בישראל, בן להורים מעולי תוניסיה.
השם שניתן לו בלידתו היה ראובן, על שמו של סבו אשר מת במחנות העבודה הנאציים בתוניסיה.
בבגרותו בחר לעצמו את השם הייחודי "איש", שנראה לו יאה לאמן.
בעלותם לארץ התיישבו הוריו במושבה יבנאל שם עסקו בחקלאות.
בהיותו בן שבע, עברה משפחתו לעפולה, שם עברו עליו שנות ילדותו ושם למד בבית הספר לימודי אלקטרוניקה.
בתחום זה שירת בצבא בשירות חובה ובקבע, במשך שש שנים.
בעת שירותו הצבאי, זכה בפרס ראשון במסגרת תחרות אמנים צעירים עם הציור "אישה וגיטרה" שצייר בסגנון קוביסטי.
לאחר תום שירותו הצבאי, למד אמנות ועיצוב גרפי במסגרת לימודי החוץ של הטכניון.
בשנת 1977 הקים את המקומון "צפון 1" והיה העורך הראשון שלו.
בהמשך, עבד כמעצב גרפי במשרד פרסום.
לאחר מכן, שימש כמנהל אמנותי ברשת שוקן וברשת המקומונים של ידיעות אחרונות וכל העת עסק בצילום, בציור ובמוזיקה.
בשנת 1994 הפיק, כתב והלחין את רוב שירי אלבומו הראשון "תלוי בחופש שלי" בשיתוף עם המוזיקאים שאול בן אמיתי, אלונה טוראל, תובל פטר ואחרים.
מתוך האלבום התפרסמו השירים "דורינה", "שלג שחור" ו"קוסקוס", שיר שעסק בחוויות משפחתיות מילדותו של גורדון.
מאז ומתמיד התמקד בציור פיגורטיבי ארוטי, פורטרטים ונופים מופשטים, והוא נחשב אחד החלוצים בתחום הציור הדיגיטלי, ציור המשלב עבודה על תוכנת ציור ונעשה בעזרת לוח אלקטרוני מיוחד המאפשר תרגום מדויק של תנועת היד של הצייר.
איש גורדון השתתף ב-9 תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות רבות בארץ ובעולם.
בשנת 2012 זכה במקום הראשון בתחרות הציור הדיגיטלי Wacom, ובשנת 2013 נבחר לייצג את ישראל בתערוכה בינלאומית בקאן שאצרה מרינה פיקאסו, נכדתו של פבלו פיקאסו.
אירקוט הוא נהר במזרח סיביר, הזורם בשטחי רפובליקת בוריאטיה ומחוז אירקוטסק שברוסיה.
אורכו 488 קילומטרים והוא מנקז שטח של 15,780 קמ"ר.
הספיקה השנתית הממוצעת של אירקוט היא 142 מ"ק לשנייה.
ספיקתו הממוצעת בנקודת השפיכה שלו אל הנהר אנגרה היא 140 מ"ק לשנייה.
ספיקת המים באירקוט מגיעה אל שיאה בחודשים יולי-אוגוסט, ונמצאת בשפל בחודשים פברואר-מרץ.
בחודש אוקטובר הנהר מתכסה במעטה קרח, שעוטה אותו במשך 150–180 ימים.
אירקוט ניזון בעיקר ממי הפשרת השלגים בהרים שבמעלה הזרם שלו, וכן ממי גשמים.
מוצאו של אירקוט באגם אילצ'יר, במעבר ההרים נוכו-דבן שבהרי מזרח סייאן במערב בוריאטיה.
נקודת המוצא היא בגובה 1,875 מטרים מעל פני הים.
בקטע הזרימה העליון ביותר, הנהר נקרא אירקוט השחור.
לאחר התמזגותו עם אירקוט האמצעי ואירקוט הלבן, נקרא אירקוט.
במעלה הזרם, כיוון הזרימה של אירקוט הוא דרום-מערב.
ליד ההר מונקו-סרדיק, ברכס סייאן הגדול שמהווה את קו פרשת המים של הרי מזרח סייאן, הנהר פונה בחדות מזרחה.
בנקודה זו, אירקוט מפריד את רכס סייאן הגדול מרכס טונקין, שהוא שלוחתו המזרחית ביותר של הרי מזרח סייאן.
בהמשך, אירקוט זורם לאורך 200 קילומטרים בשפלת טונקין הבין-הררית, שהיא בעצם אגן מבני שנוצר כתוצאה מהתפרצות געשית.
באזור זה, אל הנהר נשפכים יובליו העיקריים, ביניהם: איכה-אוכגון, זנגיסן הגדול, טונקו, זון-מורן ובולשאיה ביסטראיה.
משם, הנהר ממשיך לזרום בעמק, שבו ערוצו מסולע ולכן נוצרים בו אשדים.
אירקוט נשפך אל אנגרה משמאלו של נהר זה.
נקודת השפיכה נמצאת במרכז העיר אירקוטסק, שנוסדה כאוסטרוג במאה ה-17 מול נקודה זו (על הגדה הימנית של אנגרה), וקרויה על שם הנהר אירקוט.
תאגיד אירקוט היא חברה רוסית, העוסקת בתעופה ובמערכות חלל ומהווה חלק מתאגיד המטוסים המאוחד.
החברה נוסדה כמפעל התעופה של אירקוטסק, בהחלטת הסובנארקום משנת 1932 ובצו קומיסר התעשייה הכבדה סרגו אורדז'וניקידזה.
בשנת 1992 המפעל הופרט והפך לתאגיד אירקוט.
שתי החטיבות העיקריות שלה הן החטיבה הצבאית (מוצרי צבא) והחטיבה למטוסי נוסעים.
זו אחת מיצרניות המטוסים הגדולות במדינה ומניותיה נסחרות בבורסת מוסקבה.
החברה נמצאת בבעלות תאגיד התעופה המאוחד, המאגד מספר יצרניות מטוסים ובבעלות מזערית של חברת סוחוי ואף סייעה לה בהשבחת מטוסי הקרב סוחוי Su-30. מאז 2005, התאגיד שולט על 75% ממניות יצרנית המטוסים יאקובלב ואחראי לייצור מטוסי האימון יאק-130.
בשנת 2017 החברה החלה בייצור סדרתי של מטוס הנוסעים MC-21.
אירקליה הוא כפר בפתיוטיס, יוון.
ממוקם במישור שבין הר אוטה למפרץ מאלי, ליד העיר לאמיה.
בתקופה העות'מאנית נקרא מוסטפאביי (Μουσταφάμπεη), על שם של בעל אדמות עות'מאני מקומי.
השם הוחלף 4 ביולי 1915 לאירקליה תרציניאיס (Ηράκλεια Τραχινίας), על שם העיר העתיקה הסמוכה אירקליה בטראכיס.
השם הנוכחי ניתן ב־16 באוקטובר 1940.
מאז הקמת ממלכת יוון העצמאית, הכפר היה חלק ממחוז פתיוטיס (בשנים 1835–1899 ושוב בשנים 1909–1943 ממחוז פתיתיוס ופוקיס).
תחילה השתייך לעיריית האוטאים (20 באפריל 1835), ואז לעיריית הרקלוטים (2 ביולי 1841), לפני שהפך לקהילה עצמאית, ב־31 באוגוסט 1912. עם רפורמת קפודיסטריה ב־1997, הפך לחלק מהרשות המוניצפלית גורגופוטמוס, ומאז הרפורמה בשלטון המקומי ב־2011 הוא חלק מעיריית לאמיה והרשות המוניציפלית גורגופוטמוס.
איש החול הוא דמות פולקלוריסטית אשר הופיעה לראשונה בסיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן "אולה לוק-אוייה".
הסיפור מתאר דמות המביאה חלומות (טובים או רעים) לילדים (או לכל בני האדם) על ידי הזלפת חול על עיני הישנים מתוך שקיק חול התלוי לו על צווארו.
סיפור זה בא להסביר את המקור לחלומות וכן את ההפרשה מזווית העין כאשר מתעוררים - מעין "חול" .
הופמן כתב את הסיפור "איש החול" (der Sandmann) בו מתואר איש החול כדמות מרושעת הזורקת חול לתוך עיני הילדים, אך זאת על מנת שהעיניים יפלו והוא יוכל לאסוף אותן ולהביא אותן לירח שם הוא מגדל את ילדיו בעלי המקורים הארוכים בתוך קן עשוי ברזל, ומאכילם בעיניים.
ז'אק אופנבך הפך סיפור זה לאחד משלושת חלקיה של האופרטה "סיפורי הופמן".
אך בסיפורו של אנדרסן ובסיפורי ילדים רבים אחרים, איש החול הוא דמות טובה המביאה סיפורים, שינה וחלומות.
מרים ילן שטקליס כתבה סיפור בשם "טול טול בעל חול ומיק מיהוק בעל פיהוק" שמבוסס על אותה דמות.
איש החול מתואר במספר שירים, הידועים שבהם הם שיר הפופ "מיסטר סנדמן" של הקורדטס (שזכה לגרסת כיסוי של להקת בליינד גארדיאן, ולגרסה כלית על ידי גיטריסט הג'אז צ'ט אטקינס), ו-"Enter Sandman" ("היכנס איש החול") של מטאליקה.
מספר ספרי קומיקס נעשו על פי דמות זו, כאשר הקומיקס המפורסם ביותר הוא סנדמן של ניל גיימן, שם מתואר איש החול כבן למשפחת הנצחיים האחראי על החלומות.
בסרט האנימציה משנת 2012, "שומרי האגדות", מתואר איש החול כחבר באגודת גיבורי פולקלור השומרים על הילדים בעולם, ובה חברים גם סנטה קלאוס, ארנב הפסחא, פיית השיניים וג'ק פרוסט.
איש החול מתואר בשיר ערש גרמני בשם "לה לה לו" (La-Le-Lu), כדמות חיובית שמשגיחה על תינוקות ישנים ונותנת להם חלומות נעימים.
עוד יצירות ספרותיות הקשורות באיש החול הן: איש החול (סיפור קצר) מאת א.ת.א.
הופמן, אשר תורגם מגרמנית על ידי נילי מירסקי, סדרת הספרים סנדמן (ורטיגו) אשר זכתה לסדרות ספין אוף רבות ואשר סדרת הטלוויזיה סנדמן של נטפליקס נעשתה על פיה וסדרת הקומיקס של מארוול סאנדמן .
זיגמונד פרויד בחיבורו "המאוים" מרחיב על ניתוחו הקודם של ארנסט ינטש לאיש החול של הופמן כמופע פרדיגמטי של חווית הבעתה.
"איש האמונה הבודד" היא מסה שכתב הרב יוסף דב סולובייצ'יק בשנות ה-50 של המאה ה-20, שראתה אור בקיץ תשכ"ה–1965, והפכה לחיבור מרכזי בהגות היהודית האקזיסטנציאלית.
במסה זו מנתח הרב סולוביצ'יק את מקומו של איש האמונה ואת תפקידו בעולם ובקהילה באמצעות הצגת שני טיפוסים – "איש ההדר" ו"איש האמונה" – המבוססים על שני התיאורים של בריאת האדם בספר בראשית.
הספר יצא במקור באנגלית בביטאון "Tradition", ויש לו שני תרגומים לעברית – הראשון בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תשכ"ח, והשני, בהוצאת ידיעות, יצא בשנת תשע"ט ותורגם על ידי ד"ר קלמן נוימן.
הספר מציג שתי דמויות: האדם המודרני הרוצה לשלוט ולכבוש את כוחות הטבע, ולנצלם לצרכיו (איש ההדר), והאדם השני הרוחני שמחפש את הרוחניות ואת מרות האל (איש האמונה הבודד).
הרב סולובייצ'יק מתאר את שתי הדמויות באמצעות שני תיאורי בריאה שונים של האדם, המופיעים בסיפורי בריאת העולם שבספר בראשית, ומציג את "איש ההדר" כאדם שבריאתו מתוארת בפרק א' מול "איש האמונה הבודד", אותו מייצג תיאור הבריאה של פרק ב'.
כלומר האדם נתבע להוביל את העולם ולשלוט בו, לפתח אותו ולנצל את העולם החומרי לצרכיו.
בנוסף, בניגוד לפרק ב', מסופר שם שהאדם וחוה נבראו יחד – "זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם".
מכאן, ש"איש ההדר" אינו בודד – ולא היה לבדו אפילו ביום שנוצר: הוא נברא יחד עם חוה, הוא יצור חברתי החי בתוך קהילה מתוך אינטרסים משותפים.
יואב שורק מתאר את "איש ההדר" כדמות שבעולם העתיק הייתה תאורטית, ובעת החדשה התגשמה בקולוניאליזם האירופאי: .
לעומת זאת, מאפייני "איש האמונה" מוצגים בתיאור השני של בריאת האדם בפרק ב', בה אלוהים אינו מצווה את האדם לכבוש את כוחות הטבע, אלא מצווה אך ורק "לְעָבְדָהּ וּלְשָׁמְרָהּ" ביחס לגן עדן, כלומר לשמור על הקיים, ולהשתעבד לקונו.
כמו כן, האדם בפרק ב' נברא בודד, ללא האישה, והוא זכה לבת זוג רק לאחר שהקריב מעצמו: ה' הפיל עליו תרדמה ולקח ממנו צלע.
הוא "נכבש ונוצח" – אך בתהליך זה מצא את בת זוגו.
האמירה "לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ", מבטאת את הבדידות של "איש האמונה".
בניגוד ל"איש ההדר" השואף לשליטה על העולם ולכן שואל שאלות פונקציונליות, איש האמונה מעלה שאלות על משמעות הבריאה.
הקהילה שאליה משתייך איש האמונה דורשת ויתור והקרבה – וכך נוצר סוג חדש של קהילה: "קהילת האמונה", שהיא "קהילת הברית", המבוססת על שיתוף האלוהים והאדם, ובאה לידי ביטוי בקהילה המתפללת וב"קהילת ההלכה".
בסוף החיבור מתאר הרב סולובייצ'יק את הקונפליקט בין שני התיאורים הסותרים: שני סוגי האנשים, "איש ההדר" ו"איש האמונה" – למעשה אינם שני אנשים נפרדים.
שני סוגי אישיות אלה, קיימים בתוך כל אדם, וטבועים בו מרגע הבריאה.
איש האמונה הבודד נמצא "בתנועה מתמדת בין קוטב ההדר הטבעי ובין קוטב הענווה" של "קהילת הברית".
הוטל עליו תפקיד דיאלקטי הכרוך במעבר מתמיד "בין קהילת האמונה ובין קהילת ההדר" – ומכאן "שהגאולה השלמה של האדם אינה ניתנת להשגה", ואיש האמונה נותר בבדידותו.
איש החידות הוא דמות בדיונית של נבל-על, בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC של DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת Detective Comics #140 מאוקטובר 1948 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר דיק ספראנג.
איש החידות הוא האלטר אגו של אדוארד ניגמה (E.
Nigma = אניגמה, חידה), והוא אחד מאויביו הידועים לשמצה של באטמן.
הוא חכם ובעל חיבה עזה לחידות ומשחקי לשון, הנהנה לתעתע בבאטמן ובשוטרים בהשאירו רמזים מורכבים בזירות הפשע.
סימן ההיכר של איש החידות הוא החליפה הירוקה ומעוטרת סימני שאלה, אשר זכתה לשלל גרסאות ועיצובים במהלך השנים, מבגד גוף ועד לחליפת עסקים.
נוסף לחליפה, איש החידות חובש כובע באולר ואוחז במקל הליכה מעוצב כמו סימן שאלה (?).
המודוס אופרנדי של איש החידות חקוק כה עמוק באישיותו עד שהוא אינו מסוגל לעצור את עצמו מלבצע את פשעיו המתוחכמים.
הוא לא יהרוג את יריביו - הוא חייב להכניס אותם למלכודת מוות הכוללת חידת היגיון, שמאתגרת את באטמן למצוא את הפתרון ולגרום לשחרורם.
העימותים בין באטמן לאיש החידות נסובים בדרך כלל סביב משחקי חידות ולא על כוח פיזי.
איש החידות משאיר רמזים בצורת חידות בזירות הפשע, ובאמצעותם באטמן מתחקה על עקבותיו ומגלה את מזימתו.
לעיתים, החידות הקטנות הם חלק מחידת מסגרת גדולה, שאיננה ברורה לקורא או לצופה.
כמו כן, לעיתים באטמן משתמש בחידות שהוא יוצר כנשק נגד איש החידות, שלרוב לא מצליח לפתרן.
דמותו של איש החידות זכתה למגוון עיבודים בנוסף לקומיקס.
ג'ון גלובר דיבב את קולו בסדרות האנימציה "באטמן: איש העטלף (סדרת טלוויזיה)", "ההרפתקאות החדשות של באטמן" ו"סופרמן: סדרת האנימציה".
רוברט אנגלונד דיבב את קולו בסדרת האנימציה "הבאטמן".
וולי וינגרט דיבב את קולו בסדרת משחקי "באטמן: ארקהם".
ג'ים קארי גילם את דמותו בסרט הלייב אקשן "באטמן לנצח", בעוד קורי מייקל סמית' גילם את הדמות בסדרת הטלוויזיה "גות'האם".
פול דנו מגלם את דמותו של אדוארד נאשטון/איש החידות בסרט הלייב אקשן "באטמן".
דמותו של איש החידות מדורגת במקום ה-59 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
לאחר שמורה מכריז על תחרות על מנת לקבוע מי יפתור ראשון חידה, אדוארד ניגמה הצעיר (או נאשטון, לפי גרסאות מסוימות) מתכוון לנצח בתחרות וחומד בתהילה ובסיפוק שיגיעו עם הניצחון.
הוא חומק לבית הספר לילה אחד, לוקח את הפאזל משולחן המורה ומתרגל את החידה עד שהוא מצליח לפתרה בתוך פחות מדקה.
כצפוי, הוא מנצח בתחרות ומקבל ספר העוסק בחידות כפרס.
אדוארד מאמץ לחיקו את אמנות השליטה בחידות מכל סוג, ומועסק בקרנבל כנוכל אשר מרמה את לקוחותיו מכספם בעזרת חידוניו ומשחקי המוחות שלו.
עד מהרה הוא מבקש לאתגר את עצמו עם אתגרים וריגושים גדולים יותר, ולכן הוא עוטה את תלבושת איש החידות כדי לאתגר את באטמן, אותו הוא מחשיב ליריב ראוי.
בקשת הסיפור הראשונה בה מופיע איש החידות, Run, Riddler, Run, אדוארד ניגמה מועסק כיועץ אבטחה עבור חברת טכנולוגיה שמשאביה יכולים להציל את גות'אם סיטי המתפוררת.
בסיפור "באטמן: ליל כל הקדושים הארוך" של הכותב ג'ף לוב, איש החידות מופיע כמודיע עבור המאפיונר קרמיין פלקונה, ששוכר אותו לגלות מיהו רוצח החגים.
בסרט "באטמן לנצח" גילם את איש החידות הקומיקאי והשחקן ג'ים קארי.
לפי עלילת הסרט, איש החידות הוא האנטגוניסט הראשי והיה מהנדס גאון המעריץ אובססיבית את ברוס ויין ושפיתח מתקן המקרין אותות אל תוך המוח.
המטרה הראשונית של המתקן הייתה לצורך בידור אך עקב סירובו של ויין לאשר את הפיתוח בגלל בעיות אתיות, החליט אדוארד ניגמה לנקום.
הוא חבר לדו-פרצוף (טומי לי ג'ונס) על מנת שזה יממן לו את הפצת המתקן לכל בית (כך שיוכל לקבל את מחשבותיהם של המשתמשים ולצבור מידע רב על חשבונות בנק ומספרי אשראי), ובתמורה הבטיח לו את ראשו וזהותו של באטמן.
בזיכיון משחקי המחשב באטמן: ארקהם, איש החידות מתואר כבר כפושע שהוא אחרי שברח יחד עם הנבלים והג'וקר ממוסד ארקהם אסיילום ומשאיר אחריו חידות עבור באטמן, וכאשר עונים עליהן מקבלים תוספת ניקוד ומידע על הדמויות השונות במשחק.
ביניהן נפוצה חידה בה צריך למצוא את שני חלקיו של סימן השאלה מזווית מסוימת ולסרוק אותם.
בסדרת הטלוויזיה "גות'האם", המתארת את חייהם של המפקח גורדון וברוס ויין בשנים שלפני באטמן, האלטר אגו של איש החידות מגולם בידי קורי מייקל סמית'.
בגרסה זו, ניגמה הוא חוקר מקרי מוות במחלקת הזיהוי פלילי של משטרת גות'אם, שמציג את תיקי החקירה בצורת חידות.
בתחילת העונה השנייה של הסדרה, ניגמה מפתח הפרעת זהות דיסוציאטיבית ופסיכופתיה, ונעשה מעורב בעולם הפלילי של גות'אם סיטי.
איש החידות מופיע כדמות ראשית בסרט האנימציה "באטמן: האש", וכדמות משנית בסרט האנימציה "באטמן: מתקפה על ארקהם".
איש החידות מופיע כאנטגוניסט הראשי בסרט "באטמן" ואותו מגלם השחקן פול דנו.
להבדיל מהקומיקס והופעותיו הקודמות בסרטים ובסדרות, איש החידות מתואר כרוצח סדרתי האוהב להותיר חידות בזירות הפשע וכרוצח המופיע לראשונה בגותהאם כשהוא עטוף מעיל ירוק כהה ועל פניו מסכה העשויה מבד ירוק וסרט דביק כשהוא מרכיב משקפיים.
כמו כן ,הוא מתואר בצורה הדומה מאוד לרוצח המפורסם הזודיאק.
ב"באטמן: איש העטלף" איש החידות עבד במשרה בכירה בחברת משחקים, אחרי שפוטר על ידי מעסיקו בטענה "שאם הוא חכם, אז למה הוא לא עשיר".
ניגמה נוקם בו תחת הזהות של איש החידות אחרי שנתיים.
הוא לובש כובע בראולר, עוטה מסכה, לובש חליפה עם עניבה בעלת סימן שאלה ובעל מקל הליכה.
ב"הרפתקאות החדשות של באטמן" הוא קרח, בלי מסכה, בעל חליפת גוף ובעל מקל הליכה בצורת סימן שאלה המשמש כנשקו.
מדובב על ידי ג'ון גלובר ובגרסה העברית על ידי שרון כהן בסדרה המקורית.
איש הגשם הוא סרט דרמה משנת 1988, בכיכובם של טום קרוז ודסטין הופמן.
דמות גיבור הסרט מבוססת על דמותו של קים פיק, אשר היה סוואנט.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר לשנת 1988, השחקן הטוב ביותר לדסטין הופמן, הבמאי הטוב ביותר לבארי לוינסון והתסריט המקורי הטוב ביותר לרונלד באס ובארי מורו.
צ'ארלי באביט (טום קרוז) הוא איש עסקים צעיר, גס רוח, חסר יושרה ואנוכי, שעומד על סף פשיטת רגל.
הוא מספר לחברתו כי הסיבה להיותו אדם קשה היא חסך בקשר משפחתי.
אמו נפטרה כשהיה פעוט, אביו מתעלם ממנו במשך כל חייו, אין לו אחים ואחיות, ובמיוחד מעיק עליו הגעגוע אל "איש הגשם" – דמות של חבר, שצ'ארלי משוכנע כי היא פרי דמיונו.
כשנודע לצ'ארלי על פטירתו של אביו, הוא חשב שהוא עומד לרשת הון רב שיציל את עסקיו.
אך אביו כמעט ולא הוריש לו דבר – רק את המכונית הישנה שהשתמש בה פעם בנעוריו בלא רשות, ושיח של שושנים.
את כל כספו הוריש האב לקרן סודית.
צ'ארלי מברר את פרטיה החסויים של הקרן, ומגלה כי היא מפרנסת אדם המאושפז בקביעות בבית חולים פסיכיאטרי.
הוא נוסע לבית החולים עם המכונית שירש, אך הרופאים מסרבים לגלות לו מי האיש שאותו מפרנסת הקרן ומה הקשר שלו לאביו של צ'ארלי.
צ'ארלי חוזר אל המכונית ומוצא בה חוסה, שמכיר את המכונית היטב וטוען שהיא שייכת לאביו שלו.
מסתבר שאותו אדם הוא היורש.
צ'ארלי מגלה להפתעתו, שהיורש, ריימונד (דסטין הופמן), הוא אחיו הבכור האוטיסט, שצ'ארלי כלל לא ידע על קיומו.
צ'ארלי חוטף את אחיו בניסיון לקבל את הכסף.
זוהי הפעם הראשונה שריימונד יוצא מבית החולים מזה עשרות שנים והוא אינו יודע כיצד מסתדרים מחוץ למוסד זה.
ריימונד מתגלה גם כאדם הסובל ממוגבלויות רבות הקשורות לתסמונת שלו, ובהן קושי רב בהסתגלות למצבים חדשים, הגורם לאורח חיים קשיח ומוגדר: שגרת צפייה קבועה וקשיחה בטלוויזיה, הרכב מזון מוגדר ואחיד ועוד.
אורח חייו האובססיבי של ריימונד אינו מקובל על צ'ארלי אך הוא לומד אט-אט לקבל את האובססיות של אחיו, לקבל אותו ולאהוב אותו.
במהלך המסע מתברר גם שריימונד הוא "איש הגשם" (ריין מן באנגלית, שיבוש של שמו - ריימונד, שאותו לא הצליח לבטא בצורה נכונה) שהגעגועים אליו מעיקים על צ'ארלי מזה שנים רבות.
צ'ארלי זונח את תוכנית החטיפה שלו ומנסה לקבל אפוטרופסות על ריימונד במטרה להשלים את החסך שלו ביחסים משפחתיים.
ככל שצ'ארלי וריימונד מכירים זה את זה טוב יותר, התקשורת ביניהם משתפרת, אף על פי שהיא נותרת בעייתית.
בעקבות דברים שריימונד אומר בתקריות שונות, מבין צ'ארלי שריימונד הועבר מבית המשפחה אל המוסד הסגור כשצ'ארלי היה פעוט וריימונד היה בן שמונה.
ריימונד אולץ לנתק כל קשר עם סביבת בית משפחתו, משום שכמעט גרם לתאונה ביתית חמורה ואבי הילדים חשש לביטחונו של צ'ארלי.
צ'ארלי מבין שמטפליו של ריימונד במוסד טעו, כשאמרו לו, שלקותו של ריימונד גורמת לו להיות אדם חסר רגשות חיבה ואחווה.
לריימונד קשה להבין ולהסביר את רגשותיו, אולם הפרידה מצ'ארלי מעיקה גם על ריימונד במשך כל השנים.
מה גם, שריימונד חש רגשי אשמה בשל התקרית שגרמה לפרידה זו.
צ'ארלי מבין שריימונד חש אהדה כלפיו ושהפגישה ביניהם הייתה נחוצה גם לריימונד.
במהלך המסע, מגלה ריימונד יכולות זיכרון וחישוב מפתיעות, כגון יכולת לזכור מספרים בספר טלפונים לאחר קריאתו פעם אחת.
צ'ארלי מנצל את היכולות החריגות של אחיו ולוקח אותו לקזינו, למטרת ספירת קלפים, ואכן הם מרוויחים שם סכום כסף ניכר.
בסופו של המסע מחזיר צ'ארלי את ריימונד לבית החולים.
צ'ארלי לבדו אינו יכול לתמוך בנכה קשה כמו ריימונד, ובית החולים אינו מוכן לוותר על השליטה בקרן, במקרה שצ'ארלי יקבל אפוטרופסות על ריימונד.
בסוף המסע המשותף של צ'ארלי וריימונד ניכרת השפעת המסע על שני האחים, ונראה כי הם הפכו לאנשים רגישים יותר האחד כלפי השני.
צ'ארלי מבטיח לבקר את ריימונד בבית החולים פעם בשבועיים.
דסטין הופמן – ריימונד "ריי" באביט, אוטיסט חכם ביותר, אחיו של צ'ארלי
טום קרוז – צ'ארלס "צ'ארלי" באביט, איש עסקים צעיר, אחיו של ריימונד
ולריה גולינו – סוזנה, בת זוגו של צ'ארלי
ג'רי מולן – ד"ר ברונר, האפוטרופוס של ריימונד
ראלף סימור – לני, חבר בחברת המכוניות של צ'ארלי
רוברטס – וורן, חבר של ריימונד
לוסינדה ג'ני – אייריס, מנסה להזמין לדייט את ריימונד בקזינו.
הסרט מבוסס על דמותו של קים פיק הנחשב שוטה-עילוי, אם כי אינו סיפורו האישי.
מתוך דמותו של קים פיק מוצגת בסרט רק דמותו של גאון אוטיסט והקיצוניות המאפיינת את חייו.
מצד אחד היכולת לחשב חישובים מסובכים כהרף עין, אך מצד שני חוסר היכולת להבין את חשיבותו של הכסף וקשייו החברתיים הרבים.
דסטין הופמן, שגילם את דמות האוטיסט בסרט, נפגש עם קים פיק ולמד לחקות את תנועותיו ואת תפיסתו.
הסרט תרם לשיפור המודעות לגאונים אוטיסטים ועזר בכך לקים פיק עצמו.
על ההתפתחות של קים פיק לאחר הסרט וסיפור חייו האמיתי כאדם שהיווה השראה לסרט, נעשה סרט דוקומנטרי בשם "איש הגשם האמיתי".
בסרט מוצגת ההיפתחות שלו לחברה, אף שהוא אינו יכול לחיות באופן עצמאי וגר עם אביו.
הבדל נוסף בין פיק, מקור ההשראה לסרט, לבין דמותו בסרט, הוא בכך שבסרט ההתמודדות היא לאחר מות האב, בעוד שפיק עצמו גר עם אביו החי במשך שנים רבות לאחר יציאת הסרט.
החל מ-30 ביוני 2023 מעלה התיאטרון הקאמרי הצגה המבוססת על הסרט.
בתפקידים הראשיים משחקים דביר בנדק ודן שפירא.
התרגום הוא של שלומי מושקוביץ והבימוי של דפנה זילברג.
תחרות איש הברזל היא תחרות פיתוח גוף שנערכת כל שנה על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB).
היא נערכה לראשונה בשנת 1990 והיא נחשבת לאחת מתחרויות פיתוח הגוף הטובות ביותר בה שלושת הפיינליסטים מוכשרים אוטומטית לתחרות מר אולימפיה.
האתלט שמחזיק במספר הרב ביותר של זכיות הוא פלקס ווילר עם חמישה תארים, מיד אחריו נמצא כריס קורמייר עם ארבעה תארים.
איש הווינבאגו הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2009 בבימויו של בן שטיינבאוור, אודות תופעת אינטרנט שיצרה סרטון פרסומת משנת 1989 למיני ואן של חברת וינבאגו.
הסרטון הכיל התפרצויות של זעם וקללות מאיש המכירות המפרסם, ג'ק רבניי.
הסרטון הופץ במקור כבדיחה פנימית בין יוצרי הסרט ואנשי החברה המפרסמת, אך עותקים שלו התפשטו באופן ויראלי ברחבי העולם, תחילה בקלטות VHS, ולאחר מכן באמצעות אתר YouTube ואתרי שיתוף סרטונים נוספים, שהקנו לאיש המכירות את התואר "האיש העצבני ביותר בעולם".
קטעי הפספוסים בסרטון נהפכו לקאלט ומשפטי מפתח מתוכו צוטטו בטלוויזיה ובקולנוע.
שני עשורים לאחר יצירת הסרטון, שב הסרט התיעודי לבדוק את הסיפור סביב יצירת הסרטון, וכיצד הוא השפיע על האדם המופיע בו.
הסרט הועלה להקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים סאות' ביי סאות'ווסט באוסטין שבטקסס ב-14 במרץ 2009 ויצא לבתי הקולנוע ב-9 ביולי 2010. גרסה בת 60 דקות של הסרט שודרה בערוץ 4 של ה-BBC, ב-30 באוגוסט 2010. בישראל שודר הסרט ב-6 במאי 2010 בערוץ 8.
עם יציאתו קיבל איש הווינבאגו תשבחות ממבקרי קולנוע.
אתר Rotten Tomatoes דיווח על 90 אחוז ביקורות חיוביות מתוך הצטברות של 49 ביקורות.
רייצ'ל סאסלו מהוושינגטון פוסט כתבה כי הסרט "מעלה שאלות מסקרנות על תרבות ההשפלה המקוונת ועל ההרס של החיים האמיתיים שנגרם בעקבותיה".
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן טיימס טען כי "למרות שאנו מגלים הרבה על הנזיר הווירטואלי הזה ואנו מפתחים הערצה לעקרונות הרגזניות שלו, הסרט משאיר כמה שאלות בלתי פתורות".
הסרט זכה לפרסים בפסטיבלים שונים:
פרס חבר השופטים עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים סרסוטה
פרס הקהל לסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים CineVegas
פרס המייסדים, סרט קומדיה תיעודי הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים Traverse City
פרס חבר השופטים עבור סרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי אדמונטון
סרגיי קונסטנטינוביץ' פנקייב היה אריסטוקרט רוסי, שנודע בעיקר כמטופלו המפורסם של זיגמונד פרויד, שכינה אותו "איש הזאבים" .
פנקייב נולד באודסה ב-1886 למשפחה אריסטוקרטית שמקורה בסנקט פטרבורג.
המשפחה התגוררה בשתי נחלות ופנקייב ואחותו אנה גודלו על ידי אומנות.
בשלב מסוים לקה אביו בדיכאון ואימו סבלה מבעיות בטן שטבען אינו ידוע.
פנקייב העיד שהיה ילד רגוע וממושמע, מלבד התקפי זעם ומעשי קונדס בתקופות מסוימות של ילדותו.
בגיל 18 חלה פנקייב בזיבה, אשר מתסמיניה סבל לשארית חייו.
בתקופת חייו באודסה טופלו פנקייב ומשפחתו על ידי הפסיכיאטר משה וולף.
בעת מהפכת 1905, נמלט פנקייב מרוסיה והחל ללמוד באוניברסיטה בברלין, שם טופל על ידי הפסיכואנליטיקאי ד"ר ציהן.
ב-1906 התאבדה אחותו אנה על קברו של המשורר לרמונטוב, אירוע אשר השפיע עליו רק שנים ארוכות לאחר מכן.
ב-1907 התאבד גם אביו, ופנקייב החל להראות סימני דיכאון.
הוא עקר למינכן, וביקר שם בבתי חולים פסיכיאטריים יוקרתיים, ובין השאר טופל על ידי הפסיכיאטר אמיל קרפלין.
מדי קיץ נסע פנקייב לביקור ברוסיה.
בפברואר 1910 החל פנקייב את הטיפול הפסיכואנליטי אצל זיגמונד פרויד בווינה.
טיפול זה נמשך כארבע שנים, במשך שישה ימים בשבוע, ובו ניסה פרויד לטפל במה שקרא לו "נוירוזת הילדות" של פנקייב, אשר כללה בין השאר התמכרות לחוקנים ולמשלשלים.
הטיפול הסתיים ב-14 ביולי 1914.
לאחר הטיפול עם פרויד טופל פנקייב על ידי תלמידתו של פרויד, רות מק-ברונסוויק, וכן על ידי פסיכואנליטיקאים נוספים.
ב נובמבר 1919 איבד פנקייב, שהיה אמיד, את כל הונו, ולא יכול היה לשוב עוד לאודסה.
הוא חזר לטיפול אצל פרויד, אשר זנח מטופלת ותלמידה, לימים ממשיכתו של פרויד, הלנה דויטש, על מנת להתפנות אליו.
פרויד אף סייע לו כלכלית, ולאחר סיום הטיפול קיימו פנקייב ופרויד קשרי התכתבות.
לאחר הטיפול, למרות הצהרתו של פרויד כי פנקייב החלים, לקה פנקייב בדלוזיות פסיכוטיות.
הוא נצפה מהלך ברחוב ובידו מראה שהביט בה, וטען שרופא קדח חור באפו, וחי כל ימיו כאדם תלותי וחסר אונים.
לאחר מותו של פרויד ב-1939, המשיך ארכיון פרויד בניו יורק לסייע כלכלית לפנקייב, שהתגורר אותה עת באוסטריה.
פנקייב נפטר בבית חולים פסיכיאטרי בווינה ב-1979, בגיל תשעים ושתיים.
בשנת 1918 פרסם פרויד את החיבור "איש הזאבים: מתולדותיה של נוירוזת ילדות", שם תיאר את הטיפול בפנקייב וכן כתב מסקנות כלליות על ההפרעה אשר איבחן בו.
היה זה תיאור המקרה החמישי והאחרון שפרסם פרויד בחייו, וכמו באחרים בחר בכינוי עבור המטופל על מנת לשמור על פרטיותו.
פנקייב דבק בכינוי "איש הזאבים" אשר ניתן לו על ידי פרויד, ואף נהג להציג את עצמו בשם זה.
השם מתייחס לחלום אשר חלם פנקייב בילדותו, ואשר נותח במהלך הטיפול ובתיאור המקרה.
בחלום פנקייב הילד מתעורר לפתע בלילה.
החלון שמול מיטתו נפתח בפתאומיות והוא מגלה שישה או שבעה זאבים לבנים, כך על פי תיאור המקרה.