tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממצא שהיווה עדות חותכת והטה את הכף לטובת ה"מרחיבים" היה ממצא החומה הרחבה ברובע היהודי של היום, בעיר העליונה של יוספוס, בגבעה הדרום-מערבית של אגן העיר העתיקה.
את ההתרגשות שחולל הגילוי תיאר החופר, פרופסור נחמן אביגד:
חלון הזדמנויות לחפירות ברובע היהודי נפתח לאחר מלחמת ששת הימים ולפני שחזור ובנייה מחודשים ברובע.
החומה הרחבה נמצאה ב-1970. בחפירות נחשפו ארבעים מטרים מהחומה, שרוחבה שבעה מטרים.
על סמך הממצא הקרמי, תוארכה החומה למאה השמינית לפנה"ס.
בשל העובי יוצא-הדופן של החומה, נוטים החוקרים להאמין כי כנראה מדובר בחומה הרחבה הנזכרת ב:
דבר קיומו של יישוב פרזות הוכח על ידי ממצא החומה, שהייתה בנויה בחלקה על חורבות בתים ישראלים קודמים.
שרידי הביצורים הללו נמצאים בגבול הצפוני של העיר, שהוא הגבול הטבעי המוגן-פחות.
את מהלכה המיוחד של החומה מצפון לדרום ופנייתה למערב ניתן להסביר בטעמים טופוגרפיים.
החומה עוקפת את הערוץ הקטן המסתעף מהנחל הצולב וחוצה אותו באוכף בין שתי פסגות הגבעה המערבית.
משם נמשכה ודאי למערב לפי התנאים הטופוגרפיים הנוחים ביותר.
בבחירת קו הביצור לא התחשבו בבתים הקיימים, וכשהיה צורך בכך נהרסו הבתים כדי לפנות מקום לחומה.
היו אלה ללא ספק צעדים של שעת חירום, שננקטו לפני סכנה מתקרבת ובשעת הכנות למלחמה.
המלחמה, לקראתה התכונן חזקיהו הייתה מסעו של סנחריב מלך אשור ליהודה בשנת 701 לפנה"ס.
ידוע על שני מפעלים חשובים שחזקיהו עשה לקראת המלחמה: ביצור העיר והבאת המים לעיר באמצעות נקבת חזקיהו.
הכנות אלו של חזקיהו מפורטות במקרא:
נקבת חזקיהו הובילה את המים מאפיק נחל קדרון בצדה המזרחי של העיר לאפיקו של הגיא המרכזי בצדה המערבי של העיר.
מיקום בריכת השילוח מחוץ לגבולה המערבי של עיר דוד הוסיף גם הוא לבעיתיות בטענת המצמצמים כיוון שלשיטתם נותרה בריכת השילוח מחוץ לחומות: דבר לא הגיוני בעליל.
נראה כי החומה הייתה מוכרחה להקיף את בריכת השילוח.
לאחר גילוי השרידים של החומה גברה הנטייה בקרב החוקרים לחפש את המשך התוואי שלה בשוליה הדרומיים והמערביים של הגבעה המערבית.
אמנם נחשפו שרידים ברורים מתקופת הברזל במצודה, בשוליו המערביים של הרובע הארמני ובשולי הר ציון, אך לא נמצאה עדות ברורה לחומת העיר וחסרה עדיין עדות נחרצת כדי לאשר את ההשערה בנוגע לתוואי החומה.
ההכנות של חזקיהו למצור הצפוי של סנחריב נשא פרי.
בין אם משום שסנחריב נאלץ לחזור לאשור בשל בעיות מדיניות פנימיות ובין אם בשל נס המגפה כפי שמתואר במקרא.
ממצאים ארכאולוגיים חדשים - החומה מתקופת עוזיהו
מחקר מדעי חדש ויוצא דופן בהיקפו של רשות העתיקות, אוניברסיטת תל אביב ומכון ויצמן למדע, הצליח לראשונה, באמצעות שימוש במדעים מדויקים, לחבר בין אירועים המופיעים בתנ"ך לממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בעיר דוד.
כך למשל עולה מהממצאים שבניגוד להנחה שהייתה מקובלת במשך עשרות שנים, שחומת ירושלים המזרחית נבנתה בידי חזקיהו מלך יהודה, הרי שמהמחקר עולה שהיא נבנתה בתקופה מוקדמת יותר – תקופת המלך עוזיהו.
במחקר מוצגים מעל מאה תאריכי פחמן 14 שנלקחו מארבעה שטחי חפירה שונים ברחבי עיר-דוד, במורדות המזרחיים והמערביים של העיר הקדומה.
תאריכים אלו חושבו באמצעות דגימת ממצאים אורגניים כגון גרעיני ענבים, גלעיני תמרים, ואף שלד של עטלף שהתגלה באחד המבנים.
כל הדגימות עברו תהליך אפיון וניקוי במעבדות ולאחר הפיכתם לגרפיט הם הוכנסו לתוך מאיץ חלקיקים שמאיץ חלקיקים למהירות של 3,000 ק"מ לשנייה, והפריד את הפחמן 14 מתוך החומר האורגני.
מדידת כמות הפחמן שהייתה בחומר האורגני וחישובה יחד עם יתר המשתנים, אִפשרו לחוקרים לתארך באופן מדויק ממצאים רבים בעיר דוד.
המחקר החדש הצליח לשפוך אור על אחת השאלות הדרמטיות שהתשובה עליה נמצאת כבר שנים במחלוקת מחקרית והיא נוגעת לסוגיית אופייה והיקפה של ירושלים בתקופת מלכותם של דוד ושלמה ובתקופה שלאחר מכן; הממצאים מהמחקר החדש מלמדים שבתקופת עוזיהו התקיים בירושלים יישוב נרחב.
ההנחה המקובלת עד היום הייתה שהעיר התרחבה בעקבות הגעתם של פליטים מממלכת ישראל שבצפון הארץ, לאחר ההגליה האשורית, אולם הממצאים החדשים מחזקים את הדעה שירושלים צמחה בגודלה והתפשטה לעבר הר ציון כבר במאה ה-9 לפני הספירה, בימיו של המלך יהואש, כמאה שנים לפני הגלות הגלות האשורית.
לאור זאת, המחקר החדש מלמד שהתרחבותה של ירושלים היא תוצאה של צמיחה דמוגרפית פנים־יהודאית והתמסדות המערכות הפוליטיות והכלכליות.
עוד עולה מהמחקר החדש כי חומת ירושלים שהתגלתה בכמה שטחי חפירה במורדות המזרחיים של עיר דוד, אף היא קדומה יותר מהתיארוך שהיה נהוג עד היום.
לדברי ד"ר ג'ו עוזיאל מרשות העתיקות:
עדות למפעל הבניה של עוזיהו בירושלים מופיעה גם בתנ"ך:
החוף המערבי בניו זילנד (West Coast) הוא חבל בחוף המערבי של האי הדרומי של ניו זילנד.
שטחו של החבל הוא 23,276 ק"מ רבועים ומתגוררים בו 30,500 תושבים, עובדה שהופכת אותו לחבל הדליל ביותר בניו זילנד.
הערים המרכזיות בחבל הן גריימות' (Greymouth), וסטפורט (Westport) והוקיטקה (Hokitika).
חבל החוף המערבי משתרע על פני 600 ק"מ בין חופו של ים טסמן במערב לאלפים הדרומיים במזרח ובין קהורנג'י בצפון לאוורואה בדרום.
הפארק הלאומי פיורדלנד והאזור שסביבו שייכים גם הם לחוף המערבי מבחינת גאוגרפית, אך כיוון שהדרך שמחברת אותו אל שאר החבל חוצה את האלפים הדרומיים ועוברת דרך אוטגו וסאות'לנד, האזור שסביב פיורדלנד שייך לסאות'לנד.
רוב שטחו של החבל מחורץ וטרשי ומכוסה בצמחייה עבותה ואף ביערות גשם אך קיימים גם אזורים מישוריים יותר בהם מתרכזת מרבית אוכלוסיית החבל.
כמות המשקעים בחבל החוף המערבי היא הגבוהה ביותר בניו זילנד ומגיעה ל-9,000 מ"מ גשם בשנה.
באפריל 1997 תוכננה כריתת עצים לאורך החוף.
פעילי איכות הסביבה הפגינו באמצעות ישיבה על עץ, וחברת הכריתה פגעה במפגינים בעזרת הליקופטר, כנראה במזיד.
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשלוש רשויות אזוריות, כולן מחוזות.
החופש האחרון היא סדרת נעורים ישראלית שנכתבה על ידי יאיר לפיד ושודרה בערוץ הראשון ב-1989. בעקבות הצלחת הסדרה, נוצרה הסדרה "לא כולל שירות".
הסדרה גוללה את סיפורם של בני נוער שחלקם נשלחו כעונש מבית הספר, חלקם בהתנדבות פרטית וחלקם נשלחו בהתנדבות מבית הספר לחוג דרמה בחופש הגדול פעם בשבוע.
המורה לדרמה דן (אותו גילם דן תורג'מן) בילה איתם, גילה את סיפוריהם ויחד החליטו להעלות מופע תיאטרלי על חייהם.
כל משתתפי הסדרה לדורותיהם היו חברים בלהקת צעירי תל אביב, ושמה של כל אחת מהדמויות היה השם הפרטי של חבר הלהקה שגילם אותה.
שיר הנושא של הסדרה שנקרא "הלך לנו החופש", נכתב על ידי יאיר לפיד, הולחן על ידי תמיר הרפז ובוצע על ידי להקת צעירי תל אביב.
בכל פרק בוצעו שלושה שירים, חלקם גרסאות כיסוי לשירים ישראליים, חלקם עיבודים בעברית לשירים לועזיים מוכרים וחלקם נכתבו במיוחד עבור הלהקה.
לסדרה יצא דיסק עם 13 מהשירים שבוצעו בה בהוצאת "הליקון".
החופש הגדול הוא השם בישראל לחופשת קיץ הנהוגה ברחבי העולם עם סיום שנת הלימודים במוסדות החינוך.
החופש הגדול מתקיים במרבית מדינות העולם במהלך חודשי הקיץ יולי ואוגוסט.
בתקופת החופש הגדול לא מתקיימים לימודים בבתי הספר אך ילדים רבים הולכים לקייטנות ומחנות קיץ בזמן החופשה.
באירופה הייתה בתקופה זו של החופש תקופת הקציר, שהצריכה ידיים עובדות נוספות, ומשכך היו התלמידים מסייעים להוריהם בעבודות הקציר בשדות.
במאה ה-18 הפך פרידריך השני, מלך פרוסיה את החופשה לרשמית, כחלק מהחינוך הלאומי שהנהיג בפרוסיה.
עם ביסוס היישוב היהודי בארץ ישראל, שעליו נמנו בעיקר יהודים יוצאי אירופה, הונהגה החופשה גם בארץ ישראל, כחלק מהחינוך העברי בארץ ישראל.
מטרת החופשה הייתה זהה למקורה באירופה, לעבודות הקציר.
החופש הגדול מופיע בארץ ישראל כבר בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, כפי שמופיע בתעודה שנרשמה על ידי הגדעונים בראשית 1915. בה מופיע כי הייתה זו ברירת מחדל, מחמת שהאיכרים לא היו בנויים לכך מחמת גילם, ואילו להשתמש בערבים "אי אפשר מפני איסור חמור".
בשנתה השנייה של הסתדרות המורים, בשנת 1904, נקבע כי תהיה החופשה למשך 65 יום.
גיוס הילדים נמשך גם בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיה אף נחשב לכמעט אידאולוגיה, כפי שהעידה שולמית אלוני מזיכרונותיה מתקופת ילדותה.
עם התפתחות ענף החקלאות בארץ ישראל, ועם ההתקדמות הטכנולוגית וצמצום עובדי החקלאות, ירד הצורך בגיוס הנוער לעבודות הקציר.
שיקול מהותי להשארת החופש, היה בשל מזג האוויר הכבד שאפיין את חודשים אלו, שכן קשה היה לנהל לימודים בכיתות שבהן טמפרטורה של 35–40 מעלות צלזיוס.
היו אף ניסיונות להמשיך את החופש הגדול עד לאחר חגי תשרי בגלל עומס החום של ימים אלו.
בהמשך ירד לגמרי הצורך בידיים עובדות, בשל הטמעת טכנולוגיות מתקדמות שייתרו את כוח האדם.
גם אפשרות לקיום הלימודים בחודשים אלו הפכה לאפשרית ונוחה, עם השימוש השוטף במיזוג אוויר בבתי הספר.
אך בשלב זה החופשה כבר הפכה לחלק מובנה במערכת החינוך, והיא משמשת להתרעננות עבור התלמידים והמורים, סיכום השנה והיערכות לשנת הלימודים הבאה.
דיונים על קיצור ימי החופשה או הארכתם קיימים בארץ ישראל עוד מימי המנדט הבריטי, והם צצים ועולים גם בימינו, אך לרוב אין בהם השפעה מעשית.
בחינוך העל יסודי חופשת הקיץ מתחילה ב-21 ביוני ומסתיימת ב-31 באוגוסט.
במהלך החופשה תלמידים שנכשלו באחת מבחינות הבגרות נדרשים לעבור סמסטר שלישי, כדי לאפשר את הצלחתם בבחינה.
כמו כן, במהלך החופשה מתקיימים מועדי ב' בבחינות הבגרות במקצועות מתמטיקה ואנגלית.
יש גם מבחני בגרות רגילים לאחר 21 ביוני.
בתקופה זו נמצאים בחופשה גם אנשי החינוך כולל המורים והמנהלים, אם כי מוטלות עליהם משימות מסוימות הקשורות בהכנה לשנת הלימודים הבאה, בין היתר ימי היערכות לקראת תחילת שנת הלימודים.
בחינוך היסודי החופש הגדול בחינוך היסודי מתחיל ב-1 ביולי ומסתיים ב-31 באוגוסט.
לפי התוכנית של משרד החינוך המכונה "בתי הספר של החופש הגדול", מוסדות החינוך הציבורי פועלים בשלושת השבועות הראשונים של החופש בימים ראשון-חמישי, מהשעה 8:00 עד השעה 13:00. הלימודים מתקיימים אז בקבוצות של 28 ילדים והצוות החינוכי כולל מורים ומדריכים מקצועיים.
התכנים במהלך שלושת השבועות הללו עוסקים בנושאי תרבות, פנאי והעשרה של תכנים מתוכנית הלימודים.
התוכנית יצאה לפועל לראשונה בקיץ 2014.
קיצור קולקטיבי של החופש הגדול
עד שנת 2011 חופשת הקיץ הייתה מסתיימת ב-31 באוגוסט.
ביוני 2011 החליט שר החינוך דאז, גדעון סער, לקצר את החופש הגדול בחמישה ימים כך שסיומו יהיה ב-26 באוגוסט, במקביל להעברת חמשת הימים המבוטלים אל חופשי השנה - שלושה בין סוכות ליום כיפור, יום אחד לפני חנוכה ויום אחד לפני פסח.
במקרה שאחד הימים המוחזרים הוא שבת - נוסף יום לחופשת ל"ג בעומר.
עם זאת, כחלק מהרפורמה באורך החופש הגדול עליה הכריז שר החינוך שבא לאחריו, שי פירון, הוחלט להחזיר את סיומו של החופש הגדול ל-1 בספטמבר.
ביקורת שלילית על החופש הגדול
כנגד אורך החופש הגדול נשמעת ביקורת שלילית בעיקר מצד ההורים של התלמידים המתקשים להעסיק את ילדיהם במהלך תקופה ארוכה של חודשיים.
הטענה המרכזית היא, שמספר ימי החופשות של הילדים אינו מסונכרן עם מספר ימי החופשה של ההורים מה שמקשה על ההורים.
בשל קושי זה והצורך לשמור על הילדים בימי החופשה הארוכים הורים רבים נאלצים לשלם סכומי כסף גדולים עבור קייטנה ואחרים לוקחים את ילדיהם למקום העבודה.
כמו כן, המתנגדים לאורך החופש הגדול טוענים כי העובדה שזמן קצר לאחר סיומו יוצאים לחופשות החגים מחייבת קיצור משמעותי וחזרה מוקדמת ללימודים.
ביקורת נוספת עוסקת במועד החופש הגדול.
לאור משבר האקלים וההתחממות הגלובלית, חודשי הקיץ בישראל ובאירופה כבר אינם מתאימים לבילוי בחוץ.
לכן, יש המציעים להעבירו לחודש אפריל או לתקופת החגים.
כאשר מדובר בילדים בבתי הספר היסודים, אחוזים גדולים מהילדים נמצאים בקייטנות שמופעלות הן על ידי גופים ציבוריים והן על ידי גופיים פרטיים.
כאשר התשלום על הקייטנות הציבוריות הוא לרוב מסובסד.
שעות הפעילות של הקייטנות לרוב חופף את זה של בתי הספר.
רוב הקייטנות ממשיכות עד המחצית השנייה של חודש אוגוסט.
כאשר מדובר בילדים בבתי ספר על יסודיים, רבים מנצלים את זמן החופש הגדול לעבודה.
כאשר לפי החוק בחופשים אפשר להעסיק בני נוער מגיל 14 ומעלה.
טיולים משפחתיים שאורכם יותר מימים אחדים: ברוב העולם חודשי הקיץ הן התקופה המבוקשת ביותר לחופשות.
על כן ברוב בתי המלון והאטרקציות התיירותיות, וכן בנמלי התעופה, שיאי העומס הן לרוב בחודשי הקיץ.
מקומות בילוי כמו פארקי שעשועים, פארקי מים, ובתי קולנוע.
שיא פעילותם הוא בימי החופש הגדול, אליהם באים גם גופים מוסדיים כמו קייטנות והן באופן עצמאי.
כך גם מרכזי הקניות עמוסים יותר בימי החופש הגדול מאשר בדרך כלל.
תנועות נוער רבות, כדוגמת הצופים, הנוער העובד והלומד, בני עקיבא, המש"צים ומכבי צעיר עורכות מחנות קיץ וקורסים בני כמה ימים בחופשת הקיץ, אשר מהווים את שיא הפעילות השנתי.
רצועות השידור העיקריות של ערוצי הילדים מותאמים לשעות הבוקר בהן הילדים נמצאים בחופשה.
במקום בשעות הצהריים ואחר הצהריים בימים בהם יש לימודים.
תוכנית המחצית השלישית: מסלול לימודים בחסות משרד החינוך להשלמת בחינות בגרות במהלך תקופת החופש.
אל המסלול מתקבלים תלמידים אשר נכשלו במקצוע חובה במהלך שנת הלימודים, או תלמידים שקיים חשש ממשי שייכשלו בבחינת הבגרות עצמה.
מסלול הלימודים מתקיים לאורך תקופה של חודש וחצי, בה כיתת תלמידים לומדת בצורה פרטנית את אחד ממקצועות החובה בעזרת מורה מוסמך מטעם משרד החינוך.
התוכנית מכוונת לצמצום פערים, לעידוד מיצוי היכולות של התלמידים, לחיזוק תחושת המסוגלות שלהם ולאפשר להם להשלים את תעודת הבגרות בטרם עזיבתם את מערכת החינוך העל יסודית.
בסיום תקופת הלימודים, מקבלים התלמידים ציון הגשה חדש ואיתו ניגשים התלמידים לבחינת בגרות מיוחדת שנכתבה במיוחד עבורם במועד "חצב ברק".
השיר "החופש הגדול", שאותו כתבה והלחינה נעמי שמר, עוסק באפשרויות הבילוי הנרחבות שבחופש הגדול.
ב"שיר תשרי" שכתבה רחל שפירא מופיעות השורות: "עוד חמסין נשבר אתמול, תם החופש הגדול; עוד חמסין נשבר אתמול, גם החופש הגדול." את השיר ביצעה חוה אלברשטיין על פי הלחן של דני עמיהוד.
בין השנים 1996-1998 התקיימה בטלוויזיה החינוכית רצועת שידורים שנקראה "החופש הגדול".
החוף הוא סרט מותחן ודרמה שיצא לאקרנים ב-2 בפברואר 2000 בארצות הברית ובבריטניה.
הסרט, שבוים על ידי דני בויל, מבוסס על ספר מצליח באותו שם שנכתב על ידי אלכס גרלנד בשנת 1996.
במדינות שונות הצפייה בסרט הוגבלה לגיל 16 ומעלה מאחר שנכללו בתוכו קטעים רבים בהם נראים אנשים תחת השפעת סמים.
ריצ'רד, נער אמריקני, השואף להרפתקאות, יוצא למסע לעבר תאילנד.
בבית מלון זול הוא מכיר אדם מוזר בשם דאפי, המכור לסמים.
דאפי מוסר לריצ'רד מפה של אי מסתורי, היכן שצמח הגראס גדל בשפע.
כמו כן, הוא מציין גם שבאותו האי מתגוררת קומונה של אנשים צעירים.
ריצ'רד, יחד עם פרנסואז ואטיין, בני זוג ממוצא צרפתי שהוא מכיר בדרך, מחליט להגיע בכל מחיר לאי המסתורי שתואר על ידי דאפי כ"גן עדן עלי האדמות".
לאחר מסע מפרך, הם מגיעים ונקלטים אצל בני השבט המתגוררים שם.
אך עד מהרה, תשוקתו של ריצ'רד לפרנסואז גוברת עליו והעניינים מסתבכים בגלל טעות שעשה ריצ'רד לפני יציאתם לדרך.
המקום בו צולם רוב הסרט הוא האי קו פי פי שבתאילנד, אומנם בספרו של אלכס גרלנד, עליו גם מבוסס הסרט, הכוונה הייתה לאי קו טאו.
עם יציאת הסרט, יצא גם פסקול עם שירים שנכתבו במיוחד בשביל הסרט על ידי אמנים שונים כמו הלהקה Underworld, הזמר מובי, בלר, הלהקה הבריטית ניו אורדר ואחרים.
יה קה יה קה - הארדפלור ומורי קאנטה
UNKLE - Lonely Soul יחד עם ריצ'רד אשקרופט
החונטה הצבאית האתיופית (רשמית: המועצה הצבאית המנהלית הזמנית), הידועה יותר בשם ה-דֶרְג שמשמעו בשפת הגעז "ועדה" או "מועצה", הייתה שלטון צבאי פרו-סובייטי ששלט באתיופיה מהפלת שלטונו של הקיסר הפרו-מערבי היילה סלאסי בסופה של המהפכה האתיופית ב-12 בספטמבר 1974 ועד ההכרזה על הרפובליקה העממית ב-10 בספטמבר 1987.
מוצא ורקע: החונטה עד מנגיסטו
הדרג בחר בסגן אמן אנדום להיות יושב ראש הדרג וראש המדינה עד שיורש העצר אספא ווסן יחזור מהטיפול הרפואי באירופה ואתיופיה תהפוך למונרכיה חוקתית, על פי הצהרת היושב ראש אנדום.
לאחר המהפכה האתיופית ועלייתו של הדרג החלו להופיע התקוממויות אזרחיים בחלקים שונים של אתיופיה, המרכזיות ביותר היו באריתריאה ותיגראי, המלחמה האריתראית, שהחלה עוד מתקופת הקיסר היילה סלאסי הייתה עניין של ויכוח מקיף בתוך הדרג ולאחר רצח אנדום שדגל בפייסנות עם האריתראים.
הדרג החל להילחם באופן אכזרי כנגד ארגוני הגרילה האריתראים הג'בהה והשעביה.
ניסיונות של הארגונים האריתראים להילחם מול הצבא האתיופי נכשלו.
לקראת סוף 1976 התקוממויות האזרחים התרחבו ובכל מחוזות אתיופיה פעל ארגון גרילה מקומי.
בנוסף להתקוממויות באריתריאה, היו גם קבוצות מתקוממים בטיגראי התנועה הראשית שפעלה במחוז זה נקראה וויאנה.
במחוזות הדרום בבלה, סידאמו וארסי פעל ארגון גרילה של עם האורומו ששמו החזית לשחרור אורומו, בנוסף לאלו התקיימו גם תנועות גרילה סומלית שפעלו באזור אוגדן על מנת לספח אותה לסומליה ארגונים אלו היו החזית לשחרור אבו סומלי והחזית לשחרור מערב סומליה.
ארגונים נוספים שנלחמו כנגד שלטון הדרג היו: החזית לשחרור עפר שפעלה בסולטנות אוסה שבצפון-מזרח אתיופיה וטארנפית ארגון גרילה פרו-קיסרי.
עם עזרה צבאית מהגוש הקומוניסטי הדרג הצליח לשמר את שלטונו ולהגביל את ארגוני הגרילה למחוזותיהם.
ב-1977 הממשלה המשיכה את המאבק כנגד ההתקוממויות באריתריאה בצורה אכזרית.
הצבא האתיופי הצליח בכיבוש השטח מידי ארגוני הגרילה, אך באמצע שנת 1978 הצבא האתיופי והדרג שהיו עסוקים במלחמה עם סומליה ובטרור האדום הזניחו את הלחימה באריתריאה וקבוצות המתקוממים האריתראיות הצליחו להשתלט על רוב אזורי הכפר.
השטח נכבש מחדש על ידי הצבא האתיופי.
הארגונים האריתראים החלו להבין שרק התנגדות פנים אתיופית תעזור להם ולכן הם החלו לשתף פעולה עם הארגון הטיגראיני הוויאנה, השעביה סיפק ציוד ואימונים שעזר לבנות את הוויאנה לתוך לחימה כוללת כנגד החונטה הצבאית.
הדרג והממשלה רצחו וצדו מבלי להבחין ולחקור חשודים בחברות ביחאפה ותומכיהם, במיוחד סטודנטים.
מנגיסטו והדרג הצליחו להשמיד את היחאפה, זהו היה המאבק אחרון לשליטתה של המהפכה האתיופית, במחיר של אלפי הרוגים נעדרים פצועים ואסירים.
לאחר חיסול המאסיון לא הייתה קיימת שום מפלגה מרקסיסטית אחרת ולכן כדי לסתום את הוואקום הפוליטי שיצר, הדרג איחד את כל סיעות וגופי השמאל תחת מפלגת גג איחוד ארגוני המרקסיזם-לניניזם האתיופים (ידוע בשם הקיצור מאמהרית: אמלדאה).
חובת המפלגה החדשה הייתה דומה לזו של המאסיון קידום שליטה של סוציאליזם אתיופי והשגת תמיכה אזרחית לתוכניות הממשלה דרך פעילויות פופוליסטיות שונות.
ב-1977 החל האתגר הרציני ביותר לחונטה הצבאית שעדיין הייתה בעימות עם ארגוני ההתנגדות ושיגרה את הטרור האדום.
סומליה שכנתה של אתיופיה קיבלה את עצמאותה מאיחוד המושבות הסומליות של בריטניה ואיטליה, ממשלת סומליה תחת נשיא השלישי הלאומני-סוציאליסטי מוחמד סיאד בארה החליטה לפלוש ולכבוש את אזור אוגדן הנמצא במחוז הררג במזרחה של אתיופיה המיושב בסומלים ובכך להגשים את חלום סומליה הגדולה.
לפני הפלישה הצבאית סומליה השתמשה בארגון הגרילה החזית לשחרור מערב סומליה, ארגון שהחל לפעול בפברואר 1977 וניצל את הבעיות הפנימיות באתיופיה ובאריתריאה ותקף עמדות של צבא אתיופיה ברחבי אוגדן.
ממשלת סומליה סיפקה מערך לוגיסטיקה ותמיכה לארגון, בחצי השנה הראשונה להקמתו הארגון הצליח להשיג השגים מרשימים ותקף מטרות בלב שטח אוגדן ומעבר לו כגון העיר דירה דאווה והערים היושבות על גבול קניה אתיופיה.
ההתנגשות האלימה ביותר בין צבא אתיופיה למליציה החמושה התרחשה בספטמבר בסביבת העיר ג'יג'יגה הארגון הסומלי כבש את העיר לאחר שחיילי אתיופיה סירבו להילחם.
הדרג שחשש מפלישה סומלית בהיקף רחב שיביא להתמוטטות משטרו פנה לברית המועצות לעזרה צבאית.
ברית המועצות נענתה לבקשה האתיופית וסיפקה לדרג ציוד רב ויועצים צבאיים.
כאשר ברית המועצות המשיכה לעזור לאתיופיה השפעתה גדלה באזור, סומליה שגם היא הייתה בעלת ברית קרובה של הסובייטים ביטלה את כל האמנות עם ברית המועצות וגירשה את מתחומה את כל היועצים והאזרחים הסובייטיים.
בסוף נובמבר אתיופיה החלה להראות את העזרה שהגישו לה הסובייטים ובעלי בריתם, קובה ששלחה כ-17,000 חיילים שהגיעו הישר מאנגולה על מנת לעזור ליחידות הצבא האתיופי, הצבא האתיופי עם חבריו החדשים החל לדכא את המיליציה הסומלית החמושה וכמעט חיסל אותה לגמרי.
בעקבות מלחמה זו אתיופיה נהפכה לבעלת הברית הקרובה ביותר של ברית המועצות באפריקה.
אתיופיה שעדיין לא הבריאה מהרעב הקודם של שנות ה-70 שהתרחש כתוצאה מבצורת שהשפיעה על רוב ארצות הסאהל האפריקני.
לקראת סוף שנות ה-70 החלו להופיע שוב סימני בצורת.
בתחילת שנות ה-1980 אזרחים אתיופים רבים במחוזות וואלו, חלקים מבאגמדיר ושאווה התחילו להרגיש את ההשפעות של הרעב החדש שנגרם כתוצאה מהבצורת.
באמצע שנת 1984 הבצורת החלה להתפשט בצפון אתיופיה ואיתה גם הרעב, ניסיון הממשלה להעביר מזון למחוזות הרעב נכשלה בגלל הלחימה העיקשת בארגוני הגרילה בייחוד הוויאנה שעיכבו את המעבר של חלק מהמזון.
בסוף 1985 השנה שבה הבצורת הגיע לשיאה גרמה בתחילת 1986 להתפשטות הרעב דרומה עם כ-5.8 מיליון איש שנפגעו.
לא מספיק הבצורת ב-1986 התרחשה מגפת ארבה וחגבים שהחריבה את מה שנותר מהיבול.
אי יכולת ממשלת אתיופיה להתמודד עם הרעב הרגיזה את הקהילה הבינלאומית.
רבים מתומכי הדרג התנגדו למדיניות האי עזרה לרעבים המורדים בצפון.
ההשפעות של הרעב ומלחמת האזרחים גרמו להתמוטטות כלכלת אתיופיה.
בעקבות ביקורות אלו הדרג יזם תוכנית להעביר אזרחים מאזורי הרעב לאזורים אחרים באתיופיה.
בשנת 1985 וב-1986 כ-600,000 אזרחים הועברו, רבים בכפייה מביתם על ידי הצבא והובלו לאזורים שונים בדרום אתיופיה.
תכנון הממשלה כללה גם תוכנית וילגיזציה שהייתה התשובה לרעב אך גם למצב הביטחוני.
בתחילת 1985 איכרים רבים הוכרחו להעביר את מגוריהם לתוך כפרים מתוכננים, שהיו מקובצים בסביבות מים, בתי ספר ושירותים רפואיים.
ישראל הייתה אחת מהמדינות המערביות שהגישו עזרה צבאית לאימפריה האתיופית עוד בשנות שלטונו של הקיסר היילה סלאסי מכיוון שזאת שלטה בכניסה הדרומית לים סוף מצר באב אל מנדב.
במשך התקופה הקיסרית, קצינים ישראליים אימנו חיילי צנחנים ויחידות צבא אתיופיות שהיו שייכים לאוגדה החמישית שנלחמה כנגד ארגוני ההתנגדות האריתראים הג'בהה והשעביה.
לאחר שאתיופיה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים שגרם למשבר האנרגיה העולמי, ישראל עדיין המשיכה לספק עזרה צבאית לאתיופיה בחשאיות.
עזרה זו המשיכה גם כאשר החונטה הצבאית הפילה את משטר הקיסרות ב-1974 ישראל סיפקה לאתיופיה נשק, תחמושת, יועצים צבאיים וחלקי חילוף למטוסי קרב שיוצרו על די ארצות הברית לאחר שזו ניתקה יחסה עם אתיופיה.
ב-1978 שר החוץ משה דיין הודה שישראל מספקת עזרה צבאית לאתיופיה, בעקבות זאת הדרג גירש את כל הישראלים ובכך הוא שימר את מערכת היחסים עם מדינות הליגה הערבית כמו לוב ודרום תימן, אף על פי שאתיופיה הכריזה שניתקה את יחסה עם ישראל שיתוף הפעולה הצבאי המשיך.
ב-1983 ישראל סיפקה לאתיופיה מערכות תקשורת וב-1984 יועצים ישראליים אימנו את המשמר הנשיאותי שתפקידו היה להגן על יושב ראש הדרג וטכנאים ישראליים עזרו למשטרת אתיופיה בנושאים טכניים.
מדינות מערביות טענו שישראל שיתפה פעולה עם אתיופיה והחונטה תמורת העלאת יהודי אתיופיה במשך מבצע משה ב-1984 שבו כ-10,000 יהודים הועלו לישראל.
על פי טענות ארגוני ההתנגדות האריתראיות ב-1985 ישראל מכרה לאתיופיה תחמושת ששווה כ-20 מיליון דולר בנוסף לציוד צבא אחר ששווה לכ-83 מיליון דולר התנועות גם טענו שישראל שלחה כ-300 יועצים צבאיים בנוסף לאימון של 38 טייסי קרב אתיופים.
אתיופיה וישראל חידשו את היחסים הדיפלומטים באופן גלוי לאחר שאתיופיה נהפכה לרפובליקה עממית וב-17 בדצמבר 1989 ישראל פתחה שגרירות באדיס אבבה והגדיל את שיתוף הפעולה עם הממשלה האתיופית.
במשך 1990 היחסים בין האתיופים והישראלים המשיכו להתהדק וישראל סיפקה לאתיופיה מערכות נשק, 150,000 רובים, פצצות, עשרים יועצים צבאיים לאימון המשמר הנשיאותי של מנגיסטו ומספר לא ידוע של קצינים שעבדו עם יחידות קומנדו אתיופיות.
כל העזרה הצבאית לאתיופיה הגיעה בתמורה להסכמת ממשל מנגיסטו להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
לאחר ההסכם ביניהם, הסכימו ישראל ואתיופיה על העלה של כ-500 איש כל חודש תמורת עזרה כלכלית, חקלאית ואספקת ציוד רפואי.
על אף שאתיופיה קיימה מערכת יחסים קרובה עם העולם הקומוניסטי לברית המועצות ולבעלי בריתה היה קשה להקים קשר עם הדרג.
קשיים אלה היו בעיקר תחושת התסכול בקרב הדרג לאן פניו מועדות כשהוא מקדם תוכניות מרקסיסטיות-לנינסטיות בגרסה אתיופית כל אלה הראו את הדרך של אתיופיה למדינה סוציאליסטית.
המעמד של דרג כממשל צבאי היה מקור אחר לדאגה בקרב בעלי בריתה הקומוניסטים של אתיופיה.
קומוניסטים אתיופים רבים העלו את הצורך בלהקים "מפלגת חלוצית" שתשלוט על הרפובליקה העממית שתקום בעתיד.
על מנת להבטיח תמיכה קומוניסטית ממושכת, הדרג יצר את "הוועדה לארגון מפלגת פועלים אתיופית" בדצמבר 1979 וכיושב ראש כיהן ראש הדרג מנגיסטו.
בכינוס השני של אותה ועדה בינואר 1983, הוועדה הודיעה שהיא תתחלף במפלגה קומוניסטית חדשה ולפיכך קמה מפלגת הפועלים האתיופית ב-12 בספטמבר 1984.
החוקה: סופו של המשטר הצבאי
כאשר קמה המפלגה החדשה היא החלה בחקיקת חוקה חדשה לרפובליקה העממית.
ב-1 בפברואר 1987 החוקה המוצעת הוגשה לציבור, הממשלה המרכזית טענה ש 81 אחוז מהאזרחים אישור את החוקה החדשה.
משימת פרסום החוקה ברחבי אתיופיה הוטלה על האגודות העירוניות והכפריות.
קומוניסטים אתיופים רבים טענו שהחוקה המוצעת לא נכתבה כדי לעזור לעם אלא הייתה "תרגום מקוצר של החוקה הסובייטית של שנת 1977".
ב-10 בספטמבר 1987 אחרי שלוש עשרה שנות שלטון צבאי, אתיופיה נהפכה רשמית ל-"הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה" תחת חוקה חדשה ובראשה ממשלה אזרחית.
"המועצה הצבאית המנהלית הזמנית" או ה"דרג" בוטלה וביוני של אותה שנה אזרחי אתיופיה בחרו בבחירות את האספה הלאומית (אמהרית: "שאנגו").
חרף שינויים אלו, חברי הדרג לשעבר התמודדו על מקומות באספה הלאומית.
אחת הדוגמאות הם מנגיסטו שנבחר על ידי האספה הלאומית לנשיא המדינה, המזכ"ל של מפלגת הפועלים, ראש ממשלת אתיופיה ובכירים אחרים בממשלה החדשה מקורם בדרג.
למרות השינוי הפוליטי הממשלה לא שינתה את מדיניותה המרקסיסטית אף על פי שהיו שינויים קטנים.
חברי הדרג הישנים היו עדיין בשלטון וחברי מפלגת הפועלים המשיכו לפקח על האוכלוסייה העירונית.
תחת השלטון החדש הוכרזו באתיופיה חמישה מחוזות אוטונומיים שבהם היו התקוממויות רבות: אריתריאה, עסב, תיגראי, דיר דאווה ואוגדן, החוקה החדשה הייתה כפולה במשמעותה היא כללה למשל אוטונומיה לקבוצות לאומיות אך עם ממשלה לאומית ואף על פי שהחוקה הכילה הגנה על זכויות אזרחים כוחם של האגודות העירוניות והכפריות נותר כמות שהוא.
החומה השלישית היא החומה הצפונית והמאוחרת מבין החומות שהקיפו את ירושלים בתקופת בית שני.
החומה נבנתה באופן חלקי בשנות הארבעים לספירה על ידי המלך אגריפס הראשון.
אך בפקודת הקיסר קלאודיוס שחשש מביצורה של העיר, הופסקה הבנייה, והומשכה, בחופזה, רק כאשר החל המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
בשלהי ימי הבית השני ירושלים התרחבה לכיוון צפון ושכונות חדשות נבנו מצפון לחומה השנייה והראשונה, כמו שכונת בית-זיתא, "מחנה האשורים" (על פי ההשערה באֵזור הצפוני-מערבי) ובריכות הצאן (מצפון להר-הבית, בסמוך לו) שהיוו את אחד ממאגרי המים הגדולים של ירושלים.
התרחבות העיר חילקה את ירושלים של שנות הארבעים לספירה לשני אזורים עיקריים: החלק הדרומי, המוקף בחומה הראשונה , והחלק הצפוני שנקרא "הפרבר" (משום שהיווה פרבר לחלקו העיקרי של העיר) או "בית זיתא".
הבניה בחלק הדרומי התאפיינה בצפיפות יחסית מחד ובבתי מידות של עשירים מאידך.
הבניה בפרבר הייתה דלילה יותר וייתכן שהיה לו אופי חצי-חקלאי.
חלק מסוים של הפרבר נכלל בתחומי החומה השנייה בימי הורדוס.
אגריפס הראשון הכליל את כל שטח הפרבר בחומה ארוכה מאוד, החומה השלישית.
יוספוס ממשיך ומספר שאגריפס תכנן חומה רחבה, ברוחב של 5 מטרים לפחות, מאבני גזית, אשר מכונות המלחמה של הזמן לא היו יכולות להן ויוספוס טוען שאם בניית החומה הייתה מושלמת ירושלים הייתה הופכת לעיר שלא ניתנת לכיבוש.
אולם מלאכת הבנייה של אגריפס הושבתה לאחר הנחת יסודות החומה, משום ש"ירא את הקיסר קלאודיוס, פן יחשוד בו, שבבניין המבצר הגדול הזה הוא מכוון לחולל תמורות ולקשור קשר - על כן השבית את עבודת החומה" (מלחמת היהודים, שם, שם).
ייתכן שאגריפס אף קיבל זאת בפקודה מפורשת מהקיסר קלאודיוס, שחשש מביצורה של העיר.
החיכוך בין אגריפס לקלאודיוס בנוגע לחומה השלישית הייתה בעקבות התערבותו של ויביוס מרסיוס מושל סוריה שמצא עילה לאסור על המשך העבודות בטענה שביצור העיר יחתור תחת סמכותה של רומא ביהודה.
אולם ככל הנראה לא הייתה כל כוונת זדון בפעולותיו של אגריפס ופקודתו של מרסיוס נבעה מסכסוך אישי וקנאה בקשריו האישיים הטובים של אגריפס עם הקיסר קלאודיוס.
השלמת החומה התבצעה, כפי הנראה, על ידי מנהיגי העיר והמורדים רק בסמוך לפרוץ המרד הגדול, כשהיא מתבצעת בחפזה ובאופי בנייה חלש יחסית.
לאורך החומה תוכננו תשעים מגדלים שלפחות חלקם הושלמו ונבנו.
לכמה מהמגדלים קראו "מגדלי הנשים".
עוד שמות של מגדלים היו "מגדל פספינוס" בפינה הצפונית-מערבית, ו"מגדל היפיקוס" בנקודת המפגש של החומה הראשונה עם החומה השלישית בפאה המערבית של החומה.
למרות ביצורה היחסי של ירושלים חומת העיר נפרצה מצפון או ממערב על ידי כוחותיו של טיטוס אשר התקדמו לעבר בית המקדש.
הראשון מחוקרי ירושלים שעסק בתוואי החומה השלישית היה אדוארד רובינסון בשנת 1838, בסקר שערך על שרידי חומה גדולה שנמצאו מצפון לחומות העיר העתיקה, באזור מגרש הרוסים.
סקר זה היה ראשיתה של מחלוקת מורכבת סביב מהלך בניית החומה השלישית.
רובינסון סרטט מפה של השרידים שהיו מצויים על פני השטח, והציע שאלה הם חלק מקו החומה השלישית.
במהלך השנים נעלמו השרידים הללו מן הנוף, והם לא הוזכרו בדיווחים מאוחרים יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חשפו אלעזר ליפא סוקניק ול"א מאיר שרידי חומה מצפון לשער שכם, וזיהו אותם כחלק מהחומה השלישית.
לעומתם, קתלין קניון הציע לראות בשרידים אלו כקטע מהדייק שבנה טיטוס בשנת 70. רייך, בהתחשב בגודל הביצורים שנחשפו וברמת הבינוי הגבוהה שבהם, שולל את אפשרות זו.
למעשה שרידי חומה המקובלים על ידי הארכאולוגים כחלק מהחומה השלישית, הם ברחוב "החומה השלישית" בשכונת מורשה (מוסררה), לצד תחנת דלק ברח' חיל ההנדסה (שיח' ג'ראח), ושרידים נוספים שהתגלו מאוחר יותר על ידי רינה אבנר באזור מגרש הרוסים, כשלצידם שרידי קרב ההבקעה של הלגיון הרומאי בשנת 70 לספירה.
כחלק מן המחקר שערך יוסף שפייזר עוגנה המפה ההיסטורית שפרסם רובינסון בעזרת תוכנת ממ"ג (GIS), ושורטטו מפות המרכזות את כלל החפירות הארכאולוגיות שנערכו בתוואי החומה, וממקמות במדויק את תוואי קו החומה.
החוף הראשוןמיקום האזור במדינת פלורידהערים עיקריותג'קסונוויל
אזור החוף הראשון הוא אזור במדינת פלורידה שבארצות הברית, במזרח חצי האי, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
מקורו של השם בכפל משמעות - החוף הוא החוף הראשון אליו הגיעו מתיישבים מאירופה, ומיקום היישוב הראשון שהוקם ביבשת אמריקה - סיינט אוגוסטין, וכן בשל היות החוף ראשון מבין חופי פלורידה כאשר מביטים בחופים מגבולה של המדינה עם מדינת ג'ורג'יה, עם כיוון השעון.
מקורו של הכינוי בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר תושבי האזור חיפשו שם קליט שיתחרה באזורי תיירות אחרים של פלורידה (כגון חוף השמש, חוף האיזמרגד וחוף האוצר).
בשנות ה-80 זכה הכינוי לפופולריות ובשנות ה-90 הפך נפוץ ביותר בקרב תושבי האזור.
אזור זה כוללת את המחוזות בייקר, קליי, דובל, פלגלר, נסאו וסנט ג'ונס.
הערים העיקריות הן פרננדינה ביץ', ג'קסונוויל, אורנג' פארק וסיינט אוגוסטין.
פני השטח מישוריים, באזור סנט ג'ונס מצויות גבעות נמוכות.
תושבים מקוריים (אינדיאנים) התיישבו באזור החוף הראשון לפני כ-12,000 שנים.
שבט הטימוקואן התיישב באזור באמצע המאה ה-16, וההתיישבות האירופית הראשונה החלה זמן קצר לאחר מכן.
רנה גיום דה לאודונייר הצרפתי יסד את פורט קרוליין בסמוך לשפך נהר סנט ג'ונס, וב-28 באוגוסט 1565 ייסד פדרו מננדז דה אוילס הספרדי את סיינט אוגוסטין.
הכוחות הספרדים הביסו את הצרפתים מהאזור, והאזור הפך למושבה ספרדית.
בשנת 1763 העבירה ספרד את השליטה בפלורידה לבריטניה הגדולה.
בתקופה זו עזבו המתיישבים הספרדים את האזור.
לאחר המהפכה האמריקאית, בשנת 1783, השיבה בריטניה את השליטה באזור לספרד.
העיר קאופורד (כיום, ג'קסונוויל) נוסדה בשנת 1791.
בשנת 1819, בעקבות הסכם אדמס-אוניס העבירה ספרד את השליטה בפלורידה לארצות הברית תמורת 5,000,000 דולר אמריקאי.
לאחר החתימה על ההסכם הגיעו מתיישבים רבים מארצות הברית לאזור החוף הראשון, ונוסדו באזור ערים רבות.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, לאחר פרישתה של פלורידה ממדינות האיחוד ב-10 בינואר 1861 נכבש אזור החוף הראשון על ידי כוחות האיחוד, בשל חשיבותו האסטרטגית של נמל ג'קסונוויל.
חופי האזור החלו למשוך אליו תיירות כבר בשלהי המאה ה-19. הקמת קו הרכבת של הנרי פלאגלר לאורף החוף המערבי של פלורידה ולמיאמי הפחיתו את כמות התיירים שהגיעו לאזור (אלה, ירדו דרומה לאזור הקיז).
ב-10 בספטמבר 1964 פגע הוריקן דורה באזור החוף הראשון.
קודם לאירוע זה, מאז שהחל תיעוד סופות ההוריקן, לא נפגע האזור מסופות הוריקן.
החוף הנשכח הוא אזור במדינת פלורידה לחוף מפרץ מקסיקו (חופו המערבי של חצי האי פלורידה), בין אזור חוף מקסיקו (Mexico Beach, אין קשר למדינה בשם זה), לבין העיר סנט מרקס .
אזור זה זכה לכינוי "החוף הנשכח" בשל הפיתוח המואץ שעברו אזורי חוף אחרים בפלורידה בשנות ה-90 של המאה ה-20 והפיתוח המועט יחסית שעבר אזור זה.
האזור כולל את כף סאן בלאס, אפאלאצ'יקולה ואת האי סנט ג'ורג'.
החוף האמאלפיטאני (באיטלקית: Costiera amalfitana) הוא רצועת חוף הררית בחלקה הצפון-מערבי של נפת סלרנו בקמפניה שבאיטליה, המשתרעת בין העיירה פוזיטנו במערב ועד לעיירה וייטרי סול מארה שליד העיר סלרנו במזרח.
רצועת החוף קיבלה את שמה מהעיירה אמאלפי השוכנת במרכזה.
רצועת החוף, העיירות אמאלפי, פוזיטנו והאי קאפרי מהווים אתרי תיירות פופולריים באזור.
הטופוגרפיה ההררית של החוף האמאלפיטאני מתאפיינת בצוקים המגיעים עד קו החוף ואורכו של כביש אמלפיטאנה (Amalfitana) הוא כ-50 ק"מ.
החוף כולל את היישובים אמאלפי (Amalfi), אטרני (Atrani), צ'טארה (Cetara), קונקה דיי מריני (Conca dei Marini), פורורה (Furore), מיורי (Maiori), מינורי (Minori), פוזיטנו (Positano), פריאנו (Praiano), רוולו (Ravello), סקאלה (Scala), טרמונטי (Tramonti) ווייטרי סול מארה (Vietri sul Mare).
ארגון אונסק"ו הכריז עליו בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
ממצאים מהתקופה הפלאוליתית ומהתקופה המזוליתית נמצאו במערת לה פורטה (La Porta) שליד פוזיטאנו, ושרידי הווילות הרומיות שנמצאו לאורך החוף מעידות על יישוב המקום בתקופת הרומית, אולם רק בימי הביניים המוקדמים החל האזור להיות מיושב באופן ממשי.
אמאלפי נוסדה במאה ה-4 ונזכרה לראשונה בכתובים בשנת 596 כעיר מבוצרת וכמקום מושבו של בישוף.
העיר עמדה בפני התקפות הלומברדים עד שנת 838 עת נכבשה על ידם ונבזזה.
אולם זמן מה לאחר מכן הכריזה אמאלפי על עצמאותה והייתה לרפובליקה שבראשה עומד דוכס (Doge).
הרפובליקה שהשתרעה לאורך כל החוף האמאלפיטאני הייתה לכוח ימי מסחרי חשוב עד סופה של המאה ה-11, ונהנתה ממונופולין על הסחר בים הטירני.
אמאלפי תרמה להתפתחות המשפט הימי והניווט, ובין היתר הומצא בה המצפן הימי.
היא עמדה בקשרי מסחר הדוקים עם האימפריה הביזנטית, והושפעה מסגנונות בנייה האופייניים ללבנט ולסיציליה הערבית.
הרפובליקה החלה שוקעת כאשר מעמדן של ונציה, ג'נובה ופיזה האפיל על שלה, והיא נכבשה בידי ספרד.
בעיירות החוף שלאורך החוף האמאלפיטאני ישנם מספר מבנים בעלי חשיבות, כמו מגדל סרצ'נה (Torre Saracena) בצ'טארה, הקתדרלה הרומנסקית והקלויסטר באמאלפי, כנסיית סן סלווטורה די בירקטו (San Salvatore de' Birecto) באטרני והקתדרלה ווילה רופולו (Villa Rufolo) ו-וילה צ'ימברונה ברוולו.
הכביש הארצי הצר והמפותל SS163, המכונה "אמלפיטאנה" (Amalfitana), מקשר את יישובי החוף ואורכו כ-50 ק"מ.
הכביש כמעט שלא השתנה מאז שנסלל בתקופת בניטו מוסוליני, והתנועה לאורכו כבדה ואיטית, בייחוד בסופי שבוע, בחגים ובעונת התיירות.
על אתרי העניין הטבעיים נמנים מערת גרוטה דלו זמרלדו (Grotta dello Smeraldo), הפיורד הקטן בפורורה ותצורות אבן הגיר והקרסט שמאפיינות את הצוקים.
הטרסות המטפסות על מדרונות ההרים משמשות לגידול הדרים, פירות, עצי זית, ירקות וגפנים.
על ההרים שבעורף החוף משתרעות אדמות מרעה, והתושבים עוסקים בגידול בעלי חיים ובייצור מוצרי חלב, אולם כלכלת האזור מתבססת בעיקר על ענף התיירות המפותח.
במקומות מסוימים לאורך רצועת החוף, לא ניכרת השפעה אנושית והנוף המקורי השתמר בצורה טובה.
נוף זה מתאפיין במגוון רחב של צמחים ועצים אשר הביאו להכרזתן של שלוש שמורות טבע באזור.
על הפאונה נמנים מספר עופות אופייניים כמו עורבים ובזים והיונקים כוללים שועלים, דלקים ולוטרות.
אוכלוסיית החרקים מגוונת גם היא הודות למגוון העשיר של עולם הצומח.
החומר השחור (בלטינית substantia nigra - SN) הוא גרעין בסיס במוח האמצעי (מזאנצפלון) המשפיע על התנהגויות כמו התמכרות, חיזוק ותנועה.
החומר נראה שחור עקב כמות גבוהה של מלנין בנוירונים הדופמינרגים.
החומר השחור מכיל תאי עצב המשחררים דופאמין לתוך הגרעין הזנבי והפוטמן, השייכים לגרעיני הבסיס.
החומר השחור מחולק לשני חלקים המפרישים נוירוטרנסמיטורים שונים באזורים שונים: פארס קומפקטה (pars compacta), המפריש דופמין בעיקר בסטריאטום ופארס רטיקולטה (pars reticulata) המפריש גאבא בעיקר בתלמוס וב-Superior colliculus.
מחלת פרקינסון נגרמת עקב מוות של תאים דופמינרגים בפארס קומפקטה של החומר השחור.
מקור נוסף לדופמין במוח הוא הטגמנטום הגחוני (Ventral Tegmental Area (VTA הסמוך לחומר השחור ומפריש דופמין בעיקר בקורטקס הפרונטלי ובסטריאטום הונטרלי.
באופן כללי, הדופמין של החומר השחור משפיע יותר על תנועה והדופמין של ה-VTA משפיע יותר על מצבים קוגניטיביים.
תפקוד לקוי של הפארס רטיקולטה קשור ככל הנראה להפרעות תנועה.
השלוחות הדופמינרגיות מהחומר השחור והטגמנטום הגחוני מגיעות להיפוקמפוס, שם הן מווסתות את הפלסטיות הסינפטית ואת תפקודי הזיכרון.
החומר השחור מקושר לנטייה לחיפוש חידושים , אשר מקשרת בין המוליך העצבי דומפין לבין היכולת היצירתית של האדם.
החומות הרומיות בלוגו (בגליסית: Muralla de Lugo) מקיפות את כל העיר לוגו שבקהילה האוטונומית הספרדית גליסיה, וזוהי העיר היחידה באירופה המוקפת כולה בחומה רומית.
החומות הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
העיר הרומית לוקוס אוגוסטי הוקמה בשנים 15 עד 13 לפנה"ס.
במהלך מלחמה שניהל אוגוסטוס באזור היה בעיר מחנה צבאי, והיה זה האתר שבו היא נבנתה לפי המתאר המקובל באותה תקופה.
בתקופה שבה נבנתה העיר שרר באזור השלום הרומאי, ולפיכך לא היה צורך לבנות סביבה חומה.
העיר שגשגה במאות השנים הראשונות לקיומה, בין השאר בזכות מרבצי המינרלים שבקרבתם שכנה, והייתה מרכז שלטוני ונקודה חשובה ברשת הדרכים שנבנו על ידי הרומאים.
המבנים האופייניים של העיר הוא בנייני ציבור גדולים ווילות רומאיות יקרות ערך.
האזור סבל ממספר פלישות של שבטים פרנקים ואלמאנים באמצע המאה ה-2, שגורשו מהאזור לאחר שהצליחו לחדור לגבולות היספניה.
ההשלכה העיקרית של הפלישות הייתה הקמת ביצורים עירוניים ברוב הפרובינקיות הרומיות המערביות.
החומות של לוקוס נבנו בין 263 ל-276, ובנוסף להדיפת מתקפות של שבטים ברברים הן היו מיועדות גם נגד שבטים מקומיים שלא קיבלו באופן מלא את מרותם של הרומאים.
השטח שהחומות הקיפו היה רק חלק משטח היישוב כולו.
החומות של לוגו היו חזקות, אך הן לא החזיקו מעמד מול הפלישה של הסואבים לחצי האי האיברי בתחילת המאה ה-5. הסואבים שרפו את לוגו עד היסוד.
הסואבים גורשו מאוחר יותר על ידי הוויזיגותים ב-457, שהחליטו להקים את העיר מחדש.
העיר נבזזה ונכבשה במהלך פלישת המורים לספרד ב-714, אך אלפונסו הראשון מאסטוריאס הצליח לכבוש אותה מחדש ב-755. העיר נהרסה פעם נוספת כאשר הנורמנים עברו דרכה במסעם לכיוון הים התיכון ב-968, ושוקמה מחדש רק במאה ה-11.
השטח המוקף על ידי החומות הוא 344 דונם, ואורכן הוא 2,117 קילומטרים.
עובי החומות הוא 4.2 מטרים בממוצע, ובשיאו שבעה מטרים.
גובה החומות הוא בין 8 ל-12 מטרים.
החומות עשויות משני חלקי אבן שביניהם ליבה המלאה באדמה, אבנים, ופיסות אבנים שעובדו מבניינים שנהרסו.
בחומה יש עשרה שערים, מתוכם נבנו חמישה בתקופה הרומית.
ניתן להיכנס עם כלי רכב דרך שמונה מתוך עשרת השערים, ואילו השניים האחרים מיועדים למעבר הולכי רגל בלבד.
ניתן להגיע אל המשטח שבראש החומה באמצעות חמישה גרמי מדרגות וסוללה אחת, ואילו מאמצע ראש החומה יש מספר גרמי מדרגות כפולים המובילים אל המגדלים.
ההנחה היא שבעבר ניתן היה להגיע אל כל המגדלים באופן זה.
כיום (2009) קיימים 46 מגדלים שנבנו ביחד עם החומות, ובנוסף להם יש 39 מגדלים נוספים שנפגעו בדרגות חומרה שונות.
המרווחים בין המגדלים אינם אחידים.
המגדלים בנויים משתי קומות, רובם דמויי חצי מעגל, ורוחבם הוא בין 5.4 ל-12.8 מטרים.
הצורה של חלק מהמגדלים היא דמוית חרוט, ושל חלק קטן יותר דמוית מרובע.
מעל למגדל הידוע בכינוי לה מוסצ'רה יש שרידים של מבנה שהכיל שני חלונות קשתיים.
בבניית החומות נעשה שימוש במגוון חומרים.
רוב האבנים היו מצופות בגרניט ובצפחה, וישנם הבדלים בתנוחת האבנים ובגודלן.
בחלק מהמקרים יסודות החומה עשויים מגרניט והקיר עשוי מצפחה.
קיים גם דפוס בנייה נוסף ובו החצי או שני השלישים הנמוכים מצופים בגרניט ואילו החלקים שמעליהם בצפחה, אך עם גושי גרניט המפוזרים באורח לא אחיד.
בתקופה מאוחרת יחסית בשנות קיומה של החומה בוצרו חלק מהאזורים של חלקה העליון.
בין 1836 ל-1837 בוצעו בחומה עבודות שיפוצים, על מנת להקים מבצר שיתאים לצורכי התקופה.
שער פאלסה ושער מיניה הם השערים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר, וניתן להבחין בהם בשני המגדלים ובקשת הקמרונית, וכן שרידים של חדר המשמר בחומה הפנימית.
החוף המערבי או "החוף הפסיפי" של ארצות הברית הוא מונח גאוגרפי הכולל בתוכו, במובנו המצומצם, את המדינות השוכנות לחופו של האוקיינוס השקט: קליפורניה, אורגון ומדינת וושינגטון.
במובן הרחב כולל המונח גם את המדינות היבשתיות נבדה ואריזונה, עקב קשריהן התרבותיים והכלכליים עם קליפורניה, וכן את אלסקה והוואי, מדינות שנמצאות אף הן על חוף האוקיינוס השקט.
נכון ל-2007 עומדת אוכלוסיית האזור על בין 50 ל-60 מיליון בני אדם (כ-40 מיליון מתוכם בקליפורניה).
הערים החשובות הן מטרופולין לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, סן דייגו, סן חוזה, סקרמנטו, פרזנו, אוקלנד, פיניקס, טוסון, לאס וגאס, פורטלנד, סיאטל, אנקורג' והונולולו.
המתיישבים הראשונים באזור היו שבטים של ילידים אמריקאים לפני כ-10,000 שנים.
לאחר מכן, במאה ה-17 נכבש האזור על ידי ספרד ונותר תחת השפעתה, בעיקר בדרומו.
אלסקה הייתה שטח של רוסיה עד 1867. בהמשך, בתקופת הבהלה לזהב באמצע המאה ה-19 הגיעו לאזור מהגרים רבים ממזרח ארצות הברית וכן מרוסיה, מקסיקו, סין ומדינות נוספות.
בשנת 1869 נבנתה מסילת הרכבת הטרנסקונטיננטלית הראשונה אשר קישרה את החוף המערבי עם החוף המזרחי והקלה על המעבר וההתיישבות באזור.
באופן מסורתי נחשבות מדינות החוף המערבי לליברליות יותר.
במלחמת האזרחים השתייכו קליפורניה, אורגון וושינגטון לאיחוד הצפוני ששלל את העבדות.
גם הגישה להפלות במדינות האזור היא באופן מסורתי ליברלית יחסית.
מאז 1988 בחרו מדינות האזור במועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
בסוגות מוזיקליות רבות נערכת הבחנה בין "צליל של החוף המערבי" ל"צליל של החוף המזרחי".
החוף המערבי נחשב מתחכם פחות, מתאמץ פחות, זורם וקליל יותר מאשר ה"אינטלקטואלים" של החוף המזרחי ו"בירת התרבות" שלו, ניו יורק או משל "הערים האפורות" של המזרח כמו ניו ג'רזי, שיקגו או דטרויט.
כך בג'אז, החוף המערבי מקושר להתפתחות ה-Cool Jazz (מיילס דייוויס, ג'רי מאליגן, סטן גץ ועוד).
במוזיקת רוק הביא החוף המערבי צליל שונה מצד הרכבים דוגמת "נערי החוף" ו"הדלתות" בשנות השישים, "הנשרים" בשבעים ו"רד הוט צ'ילי פפרז" ו"ג'יינז אדיקשן" בשנות התשעים.
בהיפ הופ נבדל הזרם של החוף המערבי שהדגיש את ה"גאנגסטה ראפ" (ובו דמויות כד"ר דרה, אייס קיוב, סנופ דוג, Eazy-E, טופאק שאקור), מזה של ניו יורק.
היריבות המרה בין שתי הקבוצות הסתיימה בהירצחם של שני הכוכבים המרכזיים של שתי הסצנות, טופאק שאקור והנוטוריוס בי.
מן החוף המערבי הגיע גם צליל מוזיקת הגראנג' של סיאטל (נירוונה, סאונדגארדן, פרל ג'אם, סטון טמפל פיילוטס ועוד).
קיימת שונות גבוהה וקיצונית באזורים האקלימיים בחוף המערבי.
אקלים ים-תיכוני ולעיתים אקלים מדברי בקליפורניה ובחלקים מאורגון, לעומת ריבוי משקעים עם שלג בחורף, בצפון.
רכס הרי קסקייד משתרע לאורך רוב אזור החוף המערבי, עד צפון קליפורניה, ומשפיע על האקלים: משקעים רבים במשך כל השנה, שלג בחורף, ובפסגות חלק מההרים בצפון יש שלג עד.
לעומת זאת, במורדותיו המזרחיים של הרכס יש מדבר צל גשם.
עם זאת, האזור כולו הוא חלק מטבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט.
קיימת תנודה של הלוחות הטקטונים באזור החוף המערבי כולו, דבר הגורם לפגיעות מיוחדת לרעידות אדמה ולהתפרצויות געשיות בחוף המערבי לכל אורכו.
קליפורניה ידועה ברעידות האדמה התכופות הפוקדות אותה בשל העתק סן אנדראס.
בקליפורניה ולאורך רכס הרי קסקייד מספר הרי געש פעילים ובהם הר מאמות' ופסגת לאסן אשר התפרץ בשנים 1914–1921. למעשה, כל ההתפרצויות הגעשיות שבחלק היבשתי של ארצות הברית בתקופה שמעל ל-200 השנים האחרונות היו בחוף המערבי.
ההתפרצות האחרונה ארעה בהר סנט הלנס שבמדינת וושינגטון, ב-1980.
החומה הראשונה (מכונה גם החומה הישנה) היא אחת מתוך שלוש חומות חזקות ומבוצרות שנבנו להגנתה של ירושלים.
חומה זאת נבנתה בתקופת החשמונאים, אך יסודותיה קדומים יותר והונחו כבר בתקופת בית ראשון.
בזמן שיבת ציון שוקמה החומה על ידי נחמיה, ובימי החשמונאים חוזקו ואף נבנו חלקים נוספים ממנה.
החומות הנוספות הן: החומה השנייה - נבנתה בימי המלכים החשמונאיים יוחנן הורקנוס או אלכסנדר ינאי, והחומה השלישית - החלה להיבנות בימי אגריפס הראשון, ובנייתה הושלמה ערב המרד הגדול.
במשך כל ימי התקופה ההלניסטית כמעט ולא השתנו גבולות העיר מאז ימי שיבת ציון.
בית המקדש השני היה ממוקם באותו מקום בו היה בראשונה בימי בית ראשון, והעיר – עיר דוד – הייתה בדרומו.
במאה ה-2 לפנה"ס, בימי שלטון החשמונאים, החלה העיר להתרחב באופן משמעותי כלפי הגבעה המערבית, שם נבנה ארמון החשמונאים.
המקום התאפיין בסגנון בנייה יוקרתי, ועל תושביו נמנו העשירים והמכובדים.
השטח החדש, שעם הרחבתו וביסוסו למערב, החל להתרחב אף צפונה, כונה "העיר העליונה", וסביבו נבנתה חומה חדשה, היא "החומה הראשונה", שהקיפה למעשה את העיר התחתונה יחד עם העיר העליונה.
שתיהן היוו למעשה את חלקה העיקרי של ירושלים.
בשל מיקומה של העיר בסמוך לנחל קדרון מהמזרח וגיא בן הינום מהדרום, אשר שימשו "מחסומים" טבעיים מסיבות טופוגרפיות, העיר הורחבה מאוחר יותר רק כלפי המערב והצפון, ואילו הגבול המזרחי והגבול הדרומי נשארו בעינם.
בתחומי החומה הראשונה נכללו עיר דוד והר ציון, לעומת זאת מרבית השטחים הנמצאים כיום בתחומי חומת ירושלים העות'מאנית היו מחוץ לחומה הראשונה.
החומה התחילה באזור המצודה (מגדל דוד) משם ירדה החומה לאורך קו הרכס הדרומי של הר ציון על מצוק סלעי לכיוון בריכת השילוח, בקטע הדרומי של החומה נקבע שער האיסיים שהוביל למדבר.
משם פנתה החומה מזרחה וצפונה על הצלע המזרחית של עיר דוד, בקו מקביל אל נחל קדרון.
החומה עברה באזור העופל, והתחברה לחומת הר הבית מעט צפונה לפינה הדרום מערבית, כדי לאפשר כניסה אל הר הבית ממזרח.
אזור חיבור החומה הראשונה לחומת הר הבית מכונה "התפר" בשל המפגש של שני סגנונות בנייה.
חלקה הצפוני של החומה התחיל ממגדל היפיקוס במערב עד הפינה המערבית של הר הבית במזרח במקביל לנחל צולב (רחוב דוד ורחוב השלשלת).
בחומה הצפונית היו קבועים מספר שערים, ביניהם "השער הנסתר" ו"שער גינת".
מעל שרידי החומה הראשונה ופחות או יותר באותו תוואי, נבנתה כ-400 שנה מאוחר יותר, בתקופה הביזנטית חומה חדשה על ידי הקיסרית אאודוקיה.
העובדה ששתי חומות נבנו בהפרש של 400 שנה באותו תוואי ומבלי שבוניהן ידעו זה על זה, מוכיחה כי מיקומה הטופוגרפי של החומה הראשונה הוא הנכון ביותר להגנה על העיר.
באזור המצודה בה מתחילה החומה הראשונה חיזק הורדוס את החומה, את מגדל פצאל ואת מגדל מרים ובנה את מגדל היפיקוס ('מגדל דוד').
החלק שמדרום למצודה שנבנתה בו החומה על סלע כדי להגן על מערב העיר העליונה, בוצר אף הוא ובסמוך לו נבנה הארמון.
החומה שימשה קיר תומך של המבנה ונוספה לה חומה קדמית צמודה בעובי של עד 3.5 מ', חומה זו שימשה מאוחר יותר בסיס לחומה העות'מאנית (שרידים הקיימים עד ימינו).
שרידים מהחומה הראשונה הקיימים כיום
כיום קיימים שרידים ברורים מהחומה הראשונה במקומות אלה:
בשטח המצודה, הנקראת בימינו "מגדל דוד"
באזור ממילא, מערבית לחומה העכשווית קיימים שרידי ביצורים חשמונאיים.
ברובע היהודי, סמוך למגדל הישראלי ושרידי שער שהוא כנראה "שער גינת".
בבסיסה, של החומה המזרחית של הר הבית.
במורדות הדרומיים של הר ציון.
החוף המזרחי או "החוף האטלנטי" של ארצות הברית הוא מושג גאוגרפי הכולל בתוכו, במובנו המצומצם, את המדינות השוכנות לחופו של האוקיינוס האטלנטי: מיין, ניו המפשייר, מסצ'וסטס, רוד איילנד, קונטיקט, ניו יורק, פנסילבניה, ניו ג'רזי, דלאוור, מרילנד, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה.
במובן הרחב כולל המושג גם את המדינה היבשתית ורמונט.
המדינה בעלת השטח הגדול ביותר בחוף המזרחי היא פלורידה.
לארצות הברית שני חופים בשני צדדיה אחד במערב והשני במזרח, ומכאן נגזר שמו של חלק זה בארצות הברית לפי שהוא לאורך החוף המזרחי.
12 מושבות מתוך 13 המושבות, אלה שייסדו את ארצות הברית הן חלק מהחוף המזרחי, כיום יש שתי מדינות בלבד הנמצאות בחוף המזרחי שאינן חלק מאותן 12 שמרדו, מיין ופלורידה.
ב-2010, האוכלוסייה של המדינות שיש להם קו החוף בחוף המזרחי נאמדה ב 112,642,503 (שהם כ 36% מכלל האוכלוסייה במדינה), כששתי המדינות הגדולות ביותר עם בערך 19.5 מיליון תושבים כל אחת, הן פלורידה וניו-יורק.
מדינות גדולות נוספות הן פנסילבניה, ג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית.
העיר הגדולה ביותר היא ניו יורק.
החוף המזרחי אינו אחיד מבחינה פוליטית.
עד למלחמת האזרחים האמריקאית דגלו המדינות הצפוניות בזכויות האפרו-אמריקאים בעוד המדינות הדרומיות השתייכו לקונפדרציה ותמכו בעבדות.
כיום נוטות המדינות הצפוניות יותר לכיוון הליברלי ולמפלגה הדמוקרטית, בעוד המדינות הדרומיות יותר נוטות לכיוון השמרני ולמפלגה הרפובליקנית.
אין אחידות באקלים במדינות החוף המזרחי.
בפלורידה הממוקמת בדרום, אקלים סובטרופי גשום חם ולח, עם שתי עונות (קיץ וחורף) וביניהן עונות מעבר, ועם חורף יבש וחם שאינו מושלג.
לעומת זאת, במדינת ניו יורק יורק הצפונית אקלים יבשתי שבו ארבע עונות השנה מובחנות בבירור, והחורף קר ומושלג.
עם זאת, כל החוף המזרחי פגיע לסופות טרופיות (טייפונים והוריקנים), חלקן קשות.
תקופת הפעילות של הסופות הטרופיות היא בחודשים יוני עד נובמבר.
הכבישים המרכזיים בחוף המזרחי הוא הכביש הראשון והכביש המהיר 95 ויש גם נתיב ימי שמקשר לחופים האטלנטים.
החוף הגבוה (בשוודית: Höga kusten) הוא קטע חוף של המפרץ הבוטני, הממוקם במחוז וסטרנורלנד שבשוודיה וידוע בשל היותו אזור לדוגמה במחקרים אודות השפעות נסיגת קרחונים, ובעיקר התרוממות הקרקע לאחר שהקרחון נמס ממנה.
תופעה זו נצפתה ונחקרה לראשונה באזור זה.
מאז עידן הקרח האחרון הקרקע בחוף התרוממה בכ-800 מטרים, דבר שגרם ליצירת הנוף של תצורות צוקים גבוהים.
שטחו היבשתי של החוף הוא 625 קמ"ר, והשטח הימי שלו משתרע על פני 800 קמ"ר נוספים.
חלקים אחדים מהקטע היבשתי של החוף מוכרזים כשמורות טבע.
אונסק"ו נימק את הכרזתו על החוף כאתר מורשת עולמית בכך ש"אתר החוף הגבוה הוא כר להזדמנויות יוצאות דופן להבנת חשיבות התהליך שיצר את האזורים מכוסי הקרח והאזורים הגבוהים שעל פני השטח של כדור הארץ".
הקטע היבשתי של החוף מתנשא עד לגובה של 333 מטרים.
החוף הגבוה הוא קטע ייחודי בחוף הים של מזרח שוודיה בכך שהוא מורכב בעיקר מגבעות חשופות, וזאת בניגוד לחלקי החוף האחרים שתצורת הנוף העיקרית בהם היא גבעות תלולות ומיוערות.
לאורך חלקים נרחבים מהחוף הגבוה עשויה הקרקע מסלע דיאבז, שמהווה בית גידול פורה.
לעיתים, חלקים מהדיאבז ממוקמים מעל מרבצים עתיקים של אבן חול.
הסלעים העיקריים בדרום-מערב החוף הגבוה הם בעיקר גרניט וגנייס, ובצפון ובמזרח של החוף הגבוה הסלעיים העיקריים הם סלעי יסוד כגון גברו.
קרקעית הים הסמוכה לקטע היבשתי עשויה אף היא מאבן חול עתיקה, והיא מכוסה בסלעים צעירים יחסית, בין היתר מתור האורדוביק.
הנקודה הנמוכה ביותר במפרץ ממוקמת בגובה של 293 מטרים מתחת לגובה פני הים, שמושפע בעיקר מרוחות.
במהלך עידן הקרח האחרון, הידוע גם כתקופת ויכסל (Weichsel), היה אזור החוף הגבוה מכוסה על ידי כיפת הקרח פנוסקנדיאן, שהגיעה לשיא גודלה לפני כ-18,000 שנים.
קרקע החוף החלה להתרומם לאחר נסיגת הקרח בקצב של עד 1.5 סנטימטר לשנה, וההערכה היא שעד כה התרוממה הקרקע לגובה של 800 מטרים.
הקרח נסוג סופית מהחוף הגבוה לפני 9,600 שנים, וכיום קצב ההתרוממות הוא 8 מילימטרים לשנה.
התוצאה של כל התהליכים הקשורים בקרחונים ועליית הקרקע היא יצירת מפרצים רדודים, איים, ואזורים של מים עמוקים.
תהליך דומה התרחש בדרום מפרץ הדסון שבקנדה.
נדידת הקרח מכיוון צפון לכיוון מערב גרמה לכך שצד זה של ההרים נשחק במידה הרבה ביותר והפך לתלול ביותר.
השלכות נוספות של דפוס נדידה זה הן יצירת העמקים באזור החוף מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מערב, יצירת חריצים עמוקים על גבי הסלעים החשופים, קמטים וקפלים בסלע.
הנקודות הגבוהות ביותר בחוף, כ-285 מטרים מעל גובה פני הים, שנותרו לאחר תום נסיגת הקרחונים קבעו את קו הגבול שממנו התחילו המורנות הקרחוניות, שחלקן ידועות כקרקעות פוריות למטרות ייעור וחקלאות.
מתחת לקו גבול זה נשטפה הקרקע על ידי הים, והמורנות התפרקו והפכו לשדות של חלוקי אבן.
קרקעות העמקים כוסו בחול, חרסית וטין, וקרקעות באזורים שמעל כוסו בסלעים גדולים יותר.
המפרצים השונים שנוצרו לאחר נסיגת הקרח הפכו לאגמים כאשר הקרקע המשיכה להתמודד, ובמשך השנים הפכו המים שבהם ממים מלוחים למים מתוקים.
הטמפרטורה הממוצעת בחוף הגבוה היא כ-4 מעלות צלזיוס בחורף, וכ-6 מעלות בקיץ.
עונת החורף נמשכת כחצי שנה, ובמהלכה הטמפרטורה במים יורדת מתחת לנקודת הקיפאון של המים.
כתוצאה מכך קופאים המים של מצר קווארקן הצפוני, ובכך נוצר גשר זמני בין פינלנד לשוודיה.
הסיבה לכך היא שמי הים במפרץ הבוטני הם מים מליחים, ומכיוון צפון נכנסים למפרץ זרמים של מים מתוקים.
אף שהקרקע מכוסה בשלג ובקרח במשך כ-150 ימים, כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 400 מילימטרים בלבד.
הפלורה של החוף הגבוה אופיינית לסביבת הטייגה האירואסייתית המערבית שבה הוא ממוקם.
המאפיין העיקרי הוא יער הטייגה, אך עם זאת קיימים הבדלים בצמחייה בתלות בגובה ובסוג הקרקע והסובסטרטים הזמינים על פני השטח.
דוגמאות לכך הן יערות של אשוחית נורווגית בקרקעות דלילות משאבים, ויערות ירוקי עד, נשירים ובוגרים על קרקעות מעובדות.
החוף הגבוה הוא אזור גבול בין סוגים שונים של יערות בשל האקלים והטופוגרפיה שלו, ויש בו אזורים שעדיין ניתן למצוא בהם צמחים אלפיניים (בעיקר בראש הצוקים בכיוון צפון).
החוף הוא קו הגבול הצפוני לגדילתם של כ-40 מיני צמחים.
מינים נפוצים של צמחים באזור ההשקה בין החוף לבין הים כוללים בעיקר אצות בצבעים מגוונים כגון אדום, חום וירוק.
החוף הגבוה נבדל מסביבתו הקרובה, ובעיקר מארכיפלג קווארקן שהוכרז ביחד עמו כאתר מורשת עולמית, בכך שגדלים בו גם צמחים וסקולריים ואצות נאווניתיות.
אוכלוסיות נוספות של צמחים מצליחות להתקיים גם באגמים ובביצות.
ישנן עדויות לכך שבתקופות חמות יותר בהיסטוריה של האזור גודלה בו חיטה למטרות חקלאות.
החוף הגבוה אינו נבדל מסביבתו מבחינת הפאונה היבשתית שלו, אך לאור הרכב המים שלו יש בו מגוון נרחב של בתי גידול המאפשרים את קיומן של אוכלוסיות של בעלי חיים ימיים המותאמים הן לסביבה מלוחה (מליחות המים היא בין 3 ל-6 אחוזים) והן לסביבה מתוקה.
המגוון הביולוגי של אוכלוסיות אלה אינו רחב, ובחלק מהמינים האוכלוסיות גדולות מבחינת מספר הפרטים הנכללים בהן.
אזור החוף הגבוה הוא גם הגבול הצפוני שעד אליו גדלים חלק ממיני בעלי החיים הנמצאים בו.
המגוון הביולוגי של האזור הימי הולך ופוחת ככל שמתקרבים לכיוון צפון.
באזור ההשקה עם הים הבלטי גדלים 41 מינים של דגים, והוא יורד ל-6 מינים בלבד בקצה הצפוני של המפרץ הבוטני.
בעלי חיים ימיים נוספים הם פוסה טבעתית וכלב ים אפור.
בחלק היבשתי של החוף הגבוה גדלים מינים אחדים של יונקים יבשתיים ובהם אייל קורא, אייל הכרמל, דוב חום, שונר צפוני, ומספר מינים של מכרסמים.
אוכלוסיית העופות הימיים מונה פרטים רבים, המתרכזים בעיקר באיים השונים הסמוכים לחוף ובקצה המזרחי של היבשה ליד החוף.
בסקר אקולוגי שנערך בחוף הגבוה בשנת 1987 נמצא כי יש בו 24 מינים של עופות ימיים, ומספר הפרטים הכולל הוא כ-6,000. בין המינים: זמיר הירדן, חטפית גמדית, מלכישליו חלודי, קנית ביצות, וקנית פינית.
כל שבעת מיני הנקריים המקננים בשוודיה נמצאים גם באזור החוף הגבוה.
החוף של רינת היא סדרת טלוויזיה מוזיקלית לילדים בכיכובה של רינת גבאי, התוכנית הופקה בשנים 2013–2014 לשתי עונות ב-HOT VOD YOUNG.