tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספר השני בסדרה, "עימות המלכים", מורה טיריון לאניסטר שממונה זמן קצר לפני כן לימין המלך החדש להסיר את ראשו של נד מהכידון ולשלוח את עצמותיו לליידי קייטלין סטארק בנהרן.
קייטלין מבקשת מאחד משומריה להעביר את עצמותיו של נד בחזרה לווינטרפל דרך חפיר קאילין, כדי שיוכלו לקבור אותו לצד אביו, אחיו ואמו בקריפטה.
עם זאת, מעט אחרי כן בני איי הברזל משתלטים על חפיר קאילין ולא ידוע אם עצמותיו הספיקו לעבור לקבורה או שנפלו לידי בית גרייג'וי.
בסדרת הטלוויזיה החזרת עצמותיו של נד התבצעה באופן שונה - בדרכו למחנה של רנלי באראתיאון, לורד פיטר בייליש מעביר לקייטלין סטארק את העצמות כ"מתנה".
במקרה זה העצמות אכן הגיעו לוונטרפל ונד נקבר לצד אחותו ומאוחר יותר נקבר בנו ריקון בסמוך אליו.
בהמשך הסיפור, במהלך האימונים של בראן בדרכו להפוך לעורב בעל שלוש העיניים הוא רואה חיזיון בו אביו מדבר עם אמו קייטלין ומבקש ממנה למחול לו על ג'ון ולגדל אותו כאח שווה לרוב.
בסדרת הטלוויזיה מופיעים מספר חזיונות נוספים, בעיקר מצעירותו של נד אשר מגולם על ידי השחקן רוברט אראמאיו.
בין החזיונות המופיעים בסדרת הטלוויזיה ניתן למנות את הרגע בו אדארד מוצא את ליאנה מדממת למוות לאחר שילדה את בנה, אאיגון טארגאריין ומבקשת ממנו לשמור עליו ברגעיה האחרונים.
אדארד נחשב לאדם של כבוד הפועל מתוך עקרונות של צדק בסבלנות ובאצילות.
הוא תמיד פעל ברוגע, גם אם הוא או אחד האנשים שאהב היו בסכנה.
אדארד נהג לפעול על פי עקרון "האדם שקובע את גזר הדין הוא זה שיניף את החרב" ונהג שלא לשפוט בנים על מעשי אבותיהם.
הוא הצליח להנחיל את המורשת שלו לרוב ולג'ון שנראה שגם הלכו בעקבותיו.
אדארד היה אב טוב לכל בניו והייתה לו מערכת יחסים קרובה ואבהית אפילו עם בנו הממזר ג'ון שלג ועם תיאון גרייג'וי.
הוא היה גם בעל משמעות רבה עבור אריה, ונראה שהיה מהמעטים שיכלו לא רק לסבול את המנטליות ההרפתקנית שלה, אלא גם לעודד אותה להילחם ולתמוך בה.
נוסף לכך, אדארד נחשב גם לאחד הלוחמים המיומנים ביותר בווסטרוז, הן מבחינה אסטרטגית והן בקרב פנים אל פנים.
אדארד הרג בקרב את סר גרולד הייטאוור במהלך המרד של רוברט וכן הצליח לעמוד כנגד ג'יימי לאניסטר, אם כי בספרים אדוארד איננו מתואר כלוחם דגול ומעולם לא נלחם מול ג'יימי לאניסטר, אך עדיין נחשב ללוחם מיומן והצליח לשרוד שתי מלחמות.
בספרים, אדארד מתואר כאדם בעל זקן אפור, עם שיער חום ועיניים אפורות, שנראה מבוגר מגילו למרות שהוא בשנות השלושים לחייו.
הוא נמוך יותר מאחיו הגדול, בראנדון, ומאמין באלים הישנים.
בינואר 2007 רכשה HBO את הזכויות של "שיר של אש ושל קרח" של מרטין כדי לעבד אותה לסדרת טלוויזיה.
כאשר החלה הפקת הפיילוט ב-2009, הוכרז שון בין כאחד הליהוקים הראשונים וכזה שעתיד לגלם דמותו של אדארד סטארק.
דמותו של אדארד התנשאה על גבי כל הפרסומות והטריילרים של הסדרה והוא שווק כ"דמות הראשית".
כמו ברומן המקורי, ראשו של נד סטארק נערף בפרק התשיעי של הסדרה, "ביילור", דבר שגרם הלם רב וביקורות רבות.
ג'יימס היברד מאתר האינטרנט אנטרטיינמנט ויקלי שיבח את תפקידו של בין וציין כי
היברד חזר על ההצהרה של המפיקים כי "המהלך קובע תקדים דרמטי לתוכנית - אף אחד לא בטוח".
הוא כינה את הצעד הזה כ"מסוכן", שכן התוכנית יכולה להפסיד את הצופים שעוקבים אחריה בגלל בין, אבל שהדבר עשוי למשוך אחרים שיתרשמו מהנועזות של הצעד הזה.
אדגארס רינקביצ'ס (בלטבית: Edgars Rinkēvičs; נולד ב-21 בספטמבר 1973) הוא פוליטיקאי לטבי המכהן כנשיא לטביה ובכך הפך להומוסקסואל הראשון באירופה כולה שמכהן כנשיא מדינה.
בין השנים 2011–2023 כיהן כשר החוץ של לטביה.
את השכלתו התיכונית רכש בבית הספר התיכון שבעיר, ולאחר מכן היה ב-1995 לבוגר אוניברסיטת לטביה בהיסטוריה ובפילוסופיה.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון שלו המשיך רינקביצ'ס את דרכו באוניברסיטה והיה למוסמך אוניברסיטה במדע המדינה ב-1997. נוסף על כך, לרינקביצ'ס תואר שני נוסף מאוניברסיטת חרונינגן שבהולנד.
ב-1993 החל רינקביצ'ס קריירה כעיתונאי.
היה שימש ככתב לענייני מדיניות חוץ ויחסים בינלאומיים ב"הרדיו הלטבי".
ב-1995 התקבל למשרה במשרד ההגנה של לטביה ועד מהרה, בשנה שלאחר מכן, מונה למנהל מחלקה פנימית המשרד.
בשנים 1995–1996 היה עוזר בכיר במחלקה המדינית של משרד ההגנה הלטבי, וממרץ עד ספטמבר 1996 שימש כמנהל המחלקה.
במאי 1997 מונה לסגן מזכיר המדינה לענייני מדיניות ביטחונית.
ממאי עד אוגוסט 1997 שימש כמזכיר המדינה בפועל במשרד ההגנה, ומאוגוסט 1997 עד אוקטובר 2008 היה מזכיר המדינה במשרד ההגנה.
בשנים 1998–2004 היה רינקביצ'ס חבר מפלגת "הדרך הלטבית".
בפברואר 1998 היה מעורב בדיונים על כינון אמנת השותפות האמריקאית-הבלטית.
בשנים 2002–2003 היה חבר המשלחת הלטבית למשא ומתן על הצטרפות מדינתו לארגון האמנה הצפון-אטלנטית כסגן ראש המשלחת.
בשנים 2005–2007 כיהן רינקביצ'ס כראש הלשכה לארגון מפגשי ראשי המדינות החברות בנאט"ו.
ב-2011 הוא מונה לראש לשכת נשיא לטביה.
באוקטובר של אותה שנה, מונה רינקביצ'ס לשר החוץ של לטביה על ידי ראש ממשלת לטביה, ואלדיס דומברובסקיס.
ב-2014 מונה מחדש לתפקיד בידי ראש הממשלה דאז לאימדוטה סטראויומה.
ב-6 בנובמבר 2014, פרסם רינקביצ'ס – באמצעות "ציוץ" ברשת החברתית "טוויטר" – את זהותו המינית ואת היותו הומוסקסואל.
בכך, נהפך רינקביצ'ס לפוליטיקאי ההומוסקסואל הגלוי הראשון בלטביה.
ב-31 במאי 2023 בעקבות בחירות לנשיאות הוא נבחר לכהן כנשיא לטביה והוא הפך להומוסקסואל הראשון באיחוד האירופי שמכהן כנשיא מדינה.
הוא הושבע לתפקיד ב-8 ביולי 2023.
אדגר אלווין פיין היה צייר נוף וצייר ציורי קיר אמריקאי.
פיין נולד ליד קסוויל, מחוז בארי, מיזורי, בלב האוזרק.
קסוויל נמצאת בדרום מערב מיזורי, בסמוך לגבול עם ארקנסו.
הוא נסע הרבה בעולם, חצה את ארצות הברית, נסע למקסיקו, קנדה ואירופה, ואפילו בילה את הקיץ בהרי האלפים.
אבל, כמו ג'ון מיור לפניו, ואנסל אדמס אחריו, הוא נמשך למערב האמריקני.
לפי מפקד ארצות הברית משנת 1900, הוא התגורר עם הוריו, שתי אחיותיו וחמשת אחיו בפררי גרוב, מחוז וושינגטון, ארקנסו.
אביו היה יליד אלבמה הועסק כנגר.
העיסוק של אדגר נרשם כ"נגר, חניך."
הוא נסע מהבית בכמה הזדמנויות, וכדי לממן נסיעות אלה צבע פיין בתים, שלטים, דיוקנאות, ציורי קיר ותפאורות תיאטרון מקומיות.
הוא חצה את האוזרק, אחר כך נסע למערב התיכון, והתיישב בשיקגו.
שם הוא נרשם ללמוד אמנות במכון האמנות בשיקגו.
הוא נשאר רק שבועיים במכון, ומצא שהוא מובנה מדי.
במקום זאת הוא העדיף ללמוד בעצמו, בהסתמך על תרגול ותחושת הכיוון שלו.
בהתחלה הוא נאבק, אך עד מהרה הציג קבוצת עבודות של ציורי נוף, ובנוסף קיבל עבודות לציורי קיר שהוסיפו להכנסתו.
הוא עשה לראשונה את דרכו לקליפורניה בשנת 1909, בגיל 26. הוא בילה מספר חודשים בציור בחוף לגונה, ואז פנה לסן פרנסיסקו.
בסן פרנסיסקו פגש אמנים אחרים, בהם האמנית אלסי פאלמר (1884–1971).
הוא שב לקליפורניה בפעם השנייה בשנת 1911. כשחזר לאילינוי באותו הסתיו, גילה שאלסי פאלמר עברה להיות אמנית מסחרי בשיקגו.
בבוקר יום חתונתם כשנה לאחר מכן, 9 בנובמבר 1912, הבחין אדגר כי האור "מושלם", ואלסי הסכימה לדחות את הטקס עד אחר הצהריים.
האמנית בה גילתה הבנה לעניין.
כזוג הם התפרסמו היטב בחוגי האמנות של שיקגו.
אלסי עזרה לאדגר בעבודות הקיר שלו, ועד מהרה הייתה לו תערוכה במכון האמנות בשיקגו.
ניתן לטעון כי המאמץ המשותף הגדול שלהם היה בשנת 1914 עם הולדת בתם אוולין.
באביב שלאחר מכן הם לקחו את אוולין לראות את הסבא והסבתא מצד אמה בסן פרנסיסקו.
הם השתתפו גם בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק.
בשנה שלאחר מכן עשה אדגר את נסיעתו הראשונה בהרי סיירה נבדה.
טיול זה היה רגע מכונן בחייו, ופיין חזר שוב ושוב לצייר את הסיירה.
ציורים אלה נותרו כאחד מסימני ההיכר של יצירתו.
הוא זכה בעבודה העיקרית הראשונה בשנת 1917. במטרה למשוך תיירות ביקשה הנהלת הרכבת האזורית, קווי טופיקה וסנטה פה שיצייר את נופי דרום-מערב, לאורך מסלולי הרכבות מאלבקרקי לקליפורניה.
משימה זו לא רק הגדילה את המוניטין שלו כאמן, אלא גם חיברה אותו לתמיד למערב אמריקה.
אף על פי שצייר באירופה, הוא זכור בעיקר בזכות עבודתו באזור המערב בשמורות הטבע נאוואחו, יוסמיטי, וחוף קליפורניה.
באותה שנה, הוא ואלסי בילו ארבעה חודשים בציור, באזור שמשתרע מניו מקסיקו ועד הגרנד קניון, שהפך לאחד משני המקומות העיקריים שריתקו את פיין בעשרים השנים הבאות.
ויליאם סימסון, היה ראש מחלקת הפרסום של הרכבת, החל משנת 1892. הוא נהג לעשות סחר חליפין עם אמנים - הוא נתן להם כרטיסי נסיעות ברכבת, לצד לינה במלונות רכבת וארוחות במסעדות הרכבת, ולעיתים אף שילם להם כסף מזומן, זאת תמורת ציורים, תמונות, כלי חרס ותכשיטים.
מאמץ זה נמשך עשרות שנים והפך את הרכבת של סנטה פה לאחד מהאספנים הגדולים ביותר של האמנות הדרומית-מערבית.
בסיום העבודה עם רכבת סנטה פה, הזוג חזר לסן פרנסיסקו.
אדגר קיבל משימה ממלון הקונגרס בשיקגו לצייר ציור קיר.
ציור הקיר אמור היה לכסות כמה קומות במסדרונות המלון.
פיין שכר מחסן בגלנדייל בקליפורניה ושכר אמנים נוספים, כולל אלסי, כדי לסייע לו בהשלמת היצירה.
בשנת 1918, אדגר ואלסי הקימו את ביתם ואת הסטודיו שלהם בלגונה ביץ'.
הוא עזר בארגון האגודה לאמנות בחוף לגונה, והיה לנשיא הראשון שלה.
את ארבע השנים הבאות בילו בציור במקומות כמו הרי הרוקי הקנדיים בקולומביה הבריטית ואלברטה בקנדה, ואז הציגו תערוכות באזור לוס אנג'לס.
הנסיעות שלהם היו כרוכות בטיולים רגליים אל תוך אזורים נידחים, בחיפוש אחר מקומות של יופי טבעי ונדיר לצייר, לפעמים במשך שבועות.
אדגר הציג ברחבי קליפורניה, כולל מקומות חשובים כמו מועדון האמנות בקליפורניה (1918–1921), יריד מדינת קליפורניה (מדליית זהב 1918; מדליית כסף בשנת 1919), גלריות קאנל ושפין (1920), וגלריות סטנדהל (1921–1922).
אדגר ואשתו בילו חלק מקיץ 1921 במושבת האמנות בקליפורניה בכרמל-ליד-הים, שם הציג אדגר את עבודתו בתערוכה השנתית החמישית של מועדון האמנות והמלאכה המקומי.
לאחר שראה הצלחה בתקופה זו, הם יצאו ל"סיור ציור" של שנתיים באירופה בשנים 1922–1924. הם ציירו בבריטני, פריז, פרובאנס, שווייץ, ונציה.
המקום החביב עליהם באירופה היו הרי האלפים, שם צייר את הפסגה הגדולה הלבנה של מון בלאן, שהסלון בפריז העניק לו ציון לשבח באביב 1923.
כשחזרו לארצות הברית בסתיו 1924, הם התארחו לראשונה בשיקגו, אחר כך חזרו לחוף לגונה ומשם נסעו לניו יורק בשנת 1926. הם ציירו באריזונה, קליפורניה, בהרי הסיירה בקליפורניה, בקונטיקט, בניו מקסיקו, בניו יורק וביוטה.
הם חזרו לאירופה כדי לצייר את נמלי בריטני, בשנת 1928. בקיץ שלאחר מכן ציירו את אגם לואיז, באלברטה.
לאחר המשבר הכלכלי בשנת 1929, והשפל הגדול שלאחר מכן, לא הגיעו עבודות באותה קלות, ולכן הם חזרו לדרום קליפורניה ורכשו בית סטודיו חדש בלוס אנג'לס בשנת 1932. במהלך תקופה זו, ביתם אוולין התחתנה, ואדגר ואלסי נפרדו באותה שנה.
אדגר עבר להוליווד, לבית סטודיו קטן ברחוב סוארד.
עם זאת, הוא היה מבלה חלק ניכר מזמנו בהרי סיירה נבדה בקליפורניה, כשהוא מצייר את הנושא האהוב עליו.
האובססיה שלו להרי הסיירה תוביל אותו להפקת סרט תיעודי, "מסע סיירה".
בשנת 1941 כתב את "קומפוזיציה של ציור בחוץ", ספר מקיף על צורות קומפוזיציה.
הספר מסביר גם טכניקות לציור נוף, צבע, קצב ועריכה.
הדפסת המהדורה השביעית של היצירה הושלמה בשנת 2005.
לאחר פרידה של 14 שנה, אלסי חזרה לעזור לאדגר בשנת 1946, לאחר שנודע לו כי הוא חולה בסרטן.
היא נשארה איתו עד שהוא נפטר, ב-8 באפריל 1947.
קיים פסל תבליט ארד של אדגר במוזיאון האמנות בלגונה ביץ', שנעשה על ידי אלסי בשנת 1952. היא המשיכה את עבודתו עד שבריאותה נפגעה וגרמה לה להפסיק בשנת 1959.
היא עברה לגור עם אוולין ובעלה בשנת 1969 במיניאפוליס.
עבודתו של פיין השפיעה על ביל ריי, ג'ון דקרט ועל ציירים אחרים.
אדאסטוול (בהונגרית: Adásztevel) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באדאסטוול מספר התושבים נמצא בירידה.
היישוב נקרא על שם אחד מנכדיו של ארפאד, טוול, שהתגורר במקום לתקופה.
באדאסטוול חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום היה קיים בית קברות יהודי.
חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
אדאץ' (בהונגרית: Adács) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באדאץ' מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב לסירוגין על פי עדויות ארכאולוגיות כבר מתקופת הברונזה המאוחרת והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1323.
יהודים חיו באדאץ' במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
אדגר (באיטלקית: Edgar) היא האופרה השנייה של ג'אקומו פוצ'יני.
אופרה לירית שהלברית שלה נכתבה על ידי פרדיננדו פונטנה כמו באופרה הראשונה של המלחין הוויליות.
בכורת האופרה הייתה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-21 באפריל 1889.
פוצ'יני החל להלחין את האופרה ב-12 בספטמבר 1886. בשל קשיים בחייו הפרטיים ואיכותה הירודה והמבלבלת של הלברית, הושלמה היצירה באיטיות.
הלברית הרומנטית והפרועה של פונטנה גרמה לפוצ'יני הרבה צרות בעת ההלחנה.
כותב הלברית התבסס על אחת מיצירותיו החלשות של אלפרד דה מיסה (Le Coupe et les lèvres - הגביע והשפתיים), שגיבורה משמיד את עצמו.
שמות הדמויות ביצירה סמליים (פידליה: "נאמנות", טיגרנה: "נמרה").
פוצ'יני השלים לבסוף את הפרטיטורה בספטמבר 1887. היצירה הייתה במקור בת ארבע מערכות, אך פוצ'יני שכתב אותה לשלוש מערכות אחרי הבכורה.
למרות הלברית המעוותת, "אדגר" עשירה יותר באפקטים דרמטיים מאשר האופרה הקודמת (הראשונה) של פוצ'יני, "הוויליות".
גם קו המנגינה מפותח יותר, קרוב יותר לסגנון המאוחר יותר של המאסטרו.
הוא פיתח באופרה זו עוד יותר את סגנון "דיבור השירה": ה"פרלנדו" מבוסס על רשת של מוטיבים, שמשתרעים על סצנה שלמה.
בלווייתו של פוצ'יני נפרדו ממנו המוזיקאים באחד הקטעים של "אדגר", הרקוויאם שבאופרה.
גמות קול בכורה, 21 באפריל 1889(מנצח: פרנקו פאצ'ו) אדגר טֶנוֹר גרגוריו גבריאלסקו פידליה סוֹפּרן אורליה קטנאו טיגרנה סוֹפּרָן רומילדה פנטלאוני פרנק בָּרִיטוֹן אנטוניו מג'יני-קולטי אביהם של גואלטיירו, פידליה ופרנק בַּס פיו מריני איכרים, חיילים, אנשי חצר, נזירים, ילדים - מקהלה
מיקום: הכיכר המרכזית של עיירת השוק.
משמאל נמצא בית מרזח, מימין כנסייה וברקע ביתו של אדגר.
עלות השחר, אדגר ישן בהישענו על אחד משולחנות בית המרזח.
המוזיקה מנסה ליצור אווירת בוקר.
פידליה מופיעה במקום עם סל פרחים בידה ומנסה להעיר את אדגר.
אדגר ופידליה שרים דואט ואז המקהלה מצטרפת לאט לאט לשיר.
הדואט השליו מופרע מהופעתה של טיגרנה, המוזיקה הופכת לדרמטית.
טיגרנה לועגת לאהבתם ומציעה במקומה אהבה גופנית.
אדגר מנסה להתנגד, לפעמים מפריע לטיגרנה בזעקת "שתקי שדה!", אך לבסוף נמלט לתוך ביתו.
המוזיקה מנסה להחזיר את ההפך: שאגת הקצב של העוגב מוחלפת בשירה של מוזיקת כנסייה בעוד טיגרנה שרה צורה מפתה.
האריה של טיגרנה מסתיימת עם הופעת פרנק, אחיה של פידליה.
פרנק חוקר את טיגרנה היכן בילתה את הלילה.
במקום לענות טיגרנה לועגת לאהבתו של פרנק ומתחילה בשירה ארוכה.
בינתיים, מוזיקת הכנסייה מתנגנת ברקע, אבל טיגרנה ממשיכה בשיר הפרוע שלה.
בצד האחד של הבמה טיגרנה שרה, בצד השני ההמון.
ככל שקולות השירה מתעצמים, הקהל הזועם רוצה לסקול את היצאנית.
אז פורץ אדגר מבית אביו ולוקח את טיגרנה תחת חסותו.
הוא מקלל את העולם ומצית את בית אביו.
כשהם עומדים לעזוב, פרנק חוסם את דרכם ומתחיל בדו-קרב חרבות עם אדגר.
בינתיים, במהומה הגדולה המקהלה שרה כמחקה את המהומה, עד שאדגר מכה בפרנק בחרבו.
אז המקהלה יורדת מהבמה יחד עם טיגרנה בצעקות פרועות של "אימה-טרור".
מיקום: המרפסת מוארת הירח של ארמון מפואר.
על המרפסת, אדגר משתוקק לחייו הישנים חסרי החטאים ולפידליה.
טיגרנה מופיעה, מנסה לפתות את אדגר, שקוטע אותה מספר פעמים בזעקות "שתקי שדה!".
קול תוף נשמע ופרנק, מלווה בחיילים, מופיע ומנסה לכוון את אדגר לדרך נכונה וטובה.
אדגר שמח לעזוב עם פרנק והחיילים.
טיגרנה נשבעת לנקום, כי אדגר נטש אותה.
אדגר, מעמיד פני מת, ואורב מחופש לנזיר ליד ארון הקבורה שלו שמונח בכנסייה לטקס.
פידליה מתאבלת אחר אדגר ופרנק המתים לפי ידיעתה.
בינתיים, אדגר המחופש נוזף בעצמו בקול רם, בצורה כה יעילה עד שהקהל מסתער על ארון הקבורה.
טיגרנה מופיעה במקום, מתחילה להתאבל בבכי כבד על האיש שגם לדעתה מת.
אדגר מתחיל להעליב אותה ואז מציע לה כסף, כדי לומר דברים רעים על המת.
אז פונה היצאנית לקהל ומכריזה שהאיש שמתאבלים עליו בגד במולדתו.
האנשים כועסים מאוד והופכים את הארון, שממנו נופל רק השריון של אדגר.
אדגר מגלה את עצמו ונופל על זרועותיה של פידליה.
כשטיגרנה רואה את זה היא דוקרת את פידליה בזעם.
מסך הבמה יורד בין צעקות ה"אימה" של הקהל.
Se scuoter della morte" - טיגרנה, מערכה 3 (בגרסה הראשונה)
"Un'ora almen" - פידליה, מערכה 4 (בגרסה הראשונה)
אדבאיו אדליי הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת השוער באנוסיס נאון פאראלימיני.
בשנת אדליי הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל קטמון ירושלים.
ב-26 באוגוסט 2019 אדליי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 להפועל ראשון לציון.
שנה לאחר מכן, היה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל אחרי 21 שנות היעדרות.
אדליי היה השוער הראשון של הפועל ירושלים עד לפברואר אז איבד את מקומו בהרכב, אך חזר אליו כעבור כחודשיים בעקבות פציעתו של יהונתן שאבי.
ב-15 בינואר 2023 הורחק במשחק הליגה נגד מכבי חיפה לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
ב-2 ביולי 2024 חתם באנוסיס נאון פאראלימני מליגת העל הקפריסאית.
במאי זומן לראשונה לסגל נבחרת ניגריה.
ב-18 ביוני 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-3 על נבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות אליפות אפריקה 2023.
אדג'ינג או השהיית אורגזמה היא טכניקה מינית בה עוצרים או מאיטים את הגירוי המיני רגע לפני האורגזמה, נותנים לעוררות המינית להירגע וחוזרים על הפעולה.
טכניקה זו נועדה להעצים את האורגזמה של נשים וגברים, לעזור לגברים במקרה של שפיכה מוקדמת ולהאריך את משך יחסי המין.
הרעיון של עוררות מינית ללא שפיכת זרע הופיעו לראשונה בכתבים דאואיסטים אשר האמינו כי הזרע מכיל אנרגיה והימנעות משפיכה עוזרת לשמר את האנרגיה בגוף הגבר.
אדג'ינג היא שיטה המקובלת גם היום בפילוסופיית הטנטרה כדרך המאפשרת להשאיר את העוררות המינית ברמה גבוהה וכדי להאריך את מעשה האהבה.
בשנות החמישים של המאה העשרים האדג'ינג הוצע כשיטה לטיפול בשפיכה מוקדמת וכונה שיטת "התחל הפסק".
שיטה זו הופנתה לגברים בלבד ונועדה לעזור להם לשלוט על האורגזמה, ללמד אותם לזהות טוב יותר את נקודת האל-חזור של האורגזמה, ולהאריך את הזמן יחסי המין.
מחקר משנת 2014 מצא שנשים המתאמנות באדג'ינג מגיעות לאורגזמה בקלות רבה יותר.
הפעולה של הבאת בן/בת הזוג לרמת גירוי של סף אורגזמה מלווה בפעילות של המערכת הפאראסימפתטית הגורמת לזרימה מוגברת של דם לאברי המין והגברת הפעילות של המערכת ההורמונלית שגורמת לעוררות התשוקה המינית.
בזמן המנוחה לחץ הדם באברי המין וההורמונים אינם מספיקים לרדת לרמתם המקורית וחזרה על התהליך שוב עד לרמת גרוי של סף אורגזמה גורמת למערכות אלו לפעול מחדש.
גירוי מיני מתמשך מסוג זה יכול להעלות את העוררות המינית מעבר למה שקורה בזמן אורגזמה ליניארית וכאשר מחליטים לעבור את הסף ולהגיע לאורגזמה היא ארוכה ועוצמתית יותר.
אצל חלק מהאנשים תחושות אלו אינן נעימות ולכן כאשר פעילות זו נעשית בין בני זוג חשוב לברר מראש אם השותף מוכן להתנסות שכזו.
בעולם ה-BDSM, אדג'ינג משמש כשיטה לשלוט ולהעניש את הכנוע.
גירוי מיני ממושך לרוב מלווה ברצון של הכנוע להגיע לפורקן אך מאחר שהשולט קובע את מספר סבבי הגירוי לפני שיאפשר לכנוע להגיע לאורגזמה הדבר יוצר אצלו תסכול מיני הולך וגובר.
שיטת ענישה נוספת היא טיזינג ומניעה כאשר השולט מבצע אדג'ינג אך אינו מאפשר לכנוע להגיע לאורגזמה בסוף הסשן.
"אדבר איתך" הוא שיר שאת מילותיו כתבה רחל שפירא, הלחינה אלונה טוראל וביצעה חוה אלברשטיין.
השיר עוסק בניסיון לדובב ולקרב גבר אבל המבוצר בשתיקתו.
במקור שימש הלחן של טוראל לשיר שנקרא "על שלושה וארבעה", לפי מילותיה של מירה מאיר.
שיר זה הוקלט בתחילת שנות ה-70' בביצוע גילה רונן, שהייתה חברה בצוות הווי צנחנים, בעיבודו של שמעון כהן.
לאחר מספר שנים כתבה שפירא את מילות השיר אדבר איתך ללחן של טוראל, והוא פורסם בביצוע חוה אלברשטיין בעיבודו של מתי כספי.
השיר נכלל באלבום "כמו צמח בר" שיצא ב-1976 וזכה להצלחה רבה.
אחת הפרשנויות היא שהשיר עוסק בהלם קרב ובפוסט טראומה מנקודת המבט של בת הזוג של הלום הקרב.
ייתכן שהעצב והרגישות בשיר, שיצא זמן קצר אחרי מלחמת יום הכיפורים, שימשו מקור להזדהות ולנחמה.
עם זאת, שפירא ציינה כי השיר עוסק בניסיון לשכך כאב של אדם אחר.
לדבריה, אכן השיר קושר בציבור להלם קרב אבל הוא נכתב לאדם בשעת משבר עמוק, ומבטא חוסר אונים ומודעות למגבלה לעזור.
השיר יכול גם להתייחס לקשר שנוצר בין מטפל למטופל, כאשר המטפל מנסה להתקרב ולסייע מתוך הכרת מצבו הנפשי של המטופל.
סמי בירנבך כשיר הנושא לסרט סוסי נייר 2015
שרון חזיז, 1998, בפרויקט עבודה עברית
השיר תורגם לערבית בידי שאדיה חאמד ואכרם עודה, ובוצע בתוכנית "אדבר איתך" של תזמורת המהפכה ב-2024.
הר אדג'קומבּ ממוקם בקצה הדרומי של האי קרוזוף (ארכיפלג אלכסנדר), אלסקה, כ-24 ק"מ מערבית לסיטקה.
הר הגעש הרדום הוא כ-16 ק"מ מזרחית להעתק המלכה שארלוט המפריד בין הלוח הצפון-אמריקאי ללוח הפסיפי, והוא הנקודה הגבוהה ביותר בשדה הגעשי אדג'קומב, שטח של כ-260 ק"מ באי קרוזוף, הכולל גם את רכס המכתשים, והר הצדפים (Shell Mountain).
הר אדג'קומב לא התפרץ כבר 4,000 שנה.
אך פעילות סיסמית ורעידות אדמה שאירעו לאחרונה מצביעים על חדירת מאגמה לעומק של 5 קילומטרים.
הוא סווג על ידי מצפה הגעש האלסקה (AVO) כ"פעיל היסטורית".
הילידים הטלינגיטים רואים את ההר כקדוש.
בשפה הטלינגית, ההר נקרא "L'ux", שפירושו "להבהב" או "מצמוץ", מכיוון שאנשי הטלינגיט גילו אותו לראשונה בזמן שהוא עשן או כשהתפרץ.
ב-16 באוגוסט 1775, מגלה הארצות הספרדי חואן דה לה בודגה קרא להר "Montaña de San Jacinto" לכבוד הייסינת' הקדוש, שיום חגו ב-17 באוגוסט.
קפטן ג'יימס קוק חלף על ההר ב-2 במאי 1778, במהלך מסעו השלישי וקרא לו הר אדג'קומב, ככל הנראה על שם גבעה המשקיפה על נמל פלימות', אנגליה, או אולי על שם ג'ורג', רוזן אדגקאמב.
המגלה ג'ורג' ונקובר אימץ מאוחר יותר את השם שנבחר על ידי קוק, והוא נכנס לשימוש פופולרי.
העלייה המתועדת הראשונה להר נעשתה ביולי 1805 על ידי קפטן יורי ליסיאנסקי מהצי הרוסי הקיסרי.בשנות ה-30 של המאה ה-20 נעשה שביל לראש ההר על ידי חיל השימור האזרחי כחלק מתוכנית ניו דיל להקלה על השפל הגדול.
שביל הר אדג'קומב הוא בערך 1 קילומטרים, עולים דרך טייגה ומוסקג לפני שהוא הופך לתלול ומסתיים בנוף שומם שלג ואפר וולקני אדום מעל קו העצים, בגובה של כ-610 מטרים, עם שלטים המכוונים את המטיילים לעבר שפת המכתש.בקתה תלת-צדדית שנבנתה על ידי חיל השימור שוכנת 6 קילומטרים במעלה השביל.
השביל יכול להיות בוצי ורטוב, 5 קילומטרים הם טיפוס תלול, ומטפסים עשויים להיתקל בדובים החיים באזור.
הקושי של השביל רשום כ"בינוני".
לאחר כ-800 שנים של "תנומה" בהר אדג'קומב, חוקרים צפו במאות רעידות אדמה קטנות באפריל 2022. ניתוח של ה-AVO בעקבות ה"נחיל רעידות" גילה דפורמציה החל באוגוסט 2018 ב אזור בקוטר של כ-17 ק"מ ממזרח להר.
דפורמציה זו קשורה ככל הנראה לחדירה מגמטית ב-5 ק"מ עומק.
"חדירת מאגמה חדשה מתחת להרי געש לא תמיד גורמת להתפרצויות געשיות.
העיוות ורעידת האדמה באדג'קומבה עלולים להפסיק ללא התפרצות.
אם המאגמה תעלה קרוב יותר לפני השטח, הדבר יוביל לשינויים בתבנית הדפורמציה ולעלייה בפעילות רעידת אדמה.
לכן, סביר מאוד שאם תתרחש התפרצות יקדמו לה אותות נוספים שיאפשרו התרעה מוקדמת".
ב-23 במאי 2022 הודיע ה-AVO כי הם "הציבו סיסמוגרף ו-DGPS באי קרוזוף כדי לנטר טוב יותר את השדה הוולקני של הר אדג'קומב.
תחנה זו תשפר את היכולת שלנו לזהות רעידות אדמה קטנות יותר, לאתר רעידות אדמה בצורה מדויקת יותר ולמדוד עיוות".
האדאנאטס היו שבט גאלי קטן ששכן בסביבת העיר סיין של ימינו, בהרי האלפים קוטיה, בתקופת הברזל.
הם מוזכרים כאֶדֶנאטס (Edenates) אצל פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), וכ-Adanatium על קשת סוסה.
האטימולוגיה של השם אדנאטס אינה ברורה.
גיא בראול הציע להשוות את זה עם אדנאטיוס (או אדנאטיס) ואַדַנָה, והניח שזה מהמילה Senedenates המקורי, עם אובדן ה-S התחילי.
לדברי אלכסנדר פלילייב, "אם הצורה המקורית אכן הייתה Sed, השם יכול להיות קלטי, מ-sedo 'מושב, מיקום'; אבל לאור הצורה הרשומה בכתובות, זה לא סביר.
בני השבט האדאנאטס התגוררו סביב היישוב סדנה (סיין המודרנית).
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת דרומית לאוונטיקי, מערבית לסבינקאטס, מזרחית לסבאגיני, וצפונית לגליטאה ואגואיטורי.
הם מוזכרים פעם אחת בטקסטים עתיקים מאת פליניוס האב כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 15–16 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום.
הם מופיעים גם על קשת סוסה, שהוקמה על ידי קוטיוס בשנים 8–9 לפני הספירה.
אדאמיר , באופן רשמי "אגודת תמיכה באסירים וזכויות אדם אדאמיר", היא ארגון לא ממשלתי פלסטיני שבסיס פעילותו ברמאללה.
הארגון עוקב אחר הטיפול באסירים פלסטינים שנעצרו ביהודה ושומרון על ידי צה"ל והרשות הפלסטינית ומספק להם סיוע משפטי.
באוקטובר 2021 הכריזה ישראל על הארגון כארגון טרור.
אדאמיר הוקם בשנת 1992. במטרה לתת תמיכה באסירים פלסטינים המוחזקים בבתי הכלא הישראליים והפלסטיניים ומתן "סיוע משפטי חינם לאסירים פוליטיים, ייצוג זכויותיהם ברמה הלאומית והבינלאומית, ועבודה להפסקת עינויים והפרות אחרות של זכויות האסירים באמצעות מעקב, הליכים משפטיים וקמפיינים של סולידריות".
מנהלת הארגון לשעבר ח'אלדה ג'ראר נעצרה על ידי כוחות הביטחון והוגש נגדה כתב אישום.
היא הואשמה בחברות בחזית העממית ובהסתה לחטיפת חיילים.
פשיטות צה"ל על משרדי אדאמיר
הפשיטה הישראלית הראשונה על משרדי אדאמיר התבצעה בשנת 2002, במהלך הפלישה הישראלית לרמאללה באותה שנה.
האירוע השני התרחש בשנת 2012 ב-11 בדצמבר, בשעה 3 לפנות בוקר ביצע צה"ל פשיטות על משרדי הארגון ושתי עמותות פלסטיניות נוספות.
מהמשרדים הוחרמו ארבעה מחשבים מהיחידות המשפטיות והתיעודיות שכללו מידע על אסירים ותיקיהם, כונן קשיח, מצלמת וידאו וכרטיסי ביקור של העובדים.
בשעה שתיים לפנות בוקר ב-19 בספטמבר 2019 כוחות הביטחון פרצו למשרדי הארגון והחרימו "חמישה מחשבים ניידים, כרטיסי זיכרון, שלושה זיכרונות למחשב נייד וכמה ספרים".
ב-18 באוגוסט 2022 פשטו כוחות ישראליים על מפקדת אדאמיר ושישה ארגונים נוספים ברמאללה ובאל-בירה, החרימו מחשבים וציוד.
באוקטובר 2021 הוגדר אדאמיר כארגון טרור על ידי ישראל, יחד עם עוד חמישה ארגונים פלסטיניים ללא מטרות רווח (אל-חק, מרכז ביסאן למחקר ופיתוח, האגודה הבין-לאומית לזכויות הילד, איגוד ועדות נשים פלסטיניות ואיגוד ועדות העבודה החקלאיות).
אמנסטי אינטרנשיונל, Human Rights Watch גינו את המהלך ומשרד האו"ם של הנציב העליון לזכויות אדם שכינו אותו "מתקפה חזיתית על תנועת זכויות האדם הפלסטינית ועל זכויות אדם בכל מקום".
ביולי 2022, תשע מדינות האיחוד האירופי (בלגיה, דנמרק, צרפת, גרמניה, אירלנד, איטליה, הולנד, ספרד ושוודיה) פרסמו הצהרה משותפת לפיה הן ימשיכו לעבוד עם ששת הארגונים הפלסטיניים שישראל אסרה עליהם בגלל שלא הוכח שהם צריכים להיחשב כארגוני טרור.
אדגר אתלינג (באנגלו סקסונית: Edgar Ætheling; 1052–1126) היה המלך הבלתי-מוכתר של אנגליה בשנת 1066.
אדגר נולד בהונגריה, בשנת 1052 לאדוארד אתלינג (אדוארד הגולה) , בנו הגולה של אדמונד השני, מלך אנגליה (משמעות השם האנגלו-סקסוני אתלינג היא "בן-מלך"), ולאגתה , שמוצאה איננו ברור.
סבו של אדגר, המלך אדמונד השני, מת ב-1016 ובנו אדוארד, שטרם מלאה לו שנה, הוגלה באותה שנה על ידי המלך קאנוט הגדול, שהשתלט על אנגליה.
קאנוט, שהעדיף שלא להיות מעורב בפועל בהרג אדוארד, תכנן לשלוח אותו לרוסיה, שם יהרגוהו הדוכסים הויקינגים של נובגורוד.
במקום זאת, הועבר אדוארד להונגריה, לחסותו של המלך סטפן הראשון.
מנישואיו של אדוארד לבתו של סטפן נולד אדגר, וכן אחיותיו מרגרט וכריסטינה .
אדוארד שהה בהונגריה שנים רבות, עד שב-1054 נודע למלך אדוארד המודה על היותו בחיים, והוא הזמינו לשוב לאנגליה.
אדוארד שב לאנגליה עם משפחתו ב-1057, אך מת ימים ספורים לאחר מכן.
דודו, המלך גידל במקומו את ילדי אחיינו, והכריז על אדגר הצעיר כיורשו.
עם זאת, אדגר היה בן 14 בלבד עם מותו של אדוארד ב-1066, והויטנגמוט בחר בהרולד גודווינסון להיות למלך כדי שיוכל להדוף את פלישות הנורמנים.
לאחר קרב הייסטינגס, שבו נהרג הרולד השני, נבחר אדגר אתלינג בידי הוויטנגמוט להיות למלך אנגליה, אך מעולם לא הוכתר באופן רשמי.
הוא שם את מבטחו באדווין רוזן מרסיה ובמורקאר רוזן נורת'מבריה שיסייעו לו להישאר בשלטון, אך מספר שבועות לאחר מכן נכנע לויליאם דוכס נורמנדיה, שהשתלט על אנגליה.
ויליאם התייחס לאדגר בכבוד, וביודעו על היתרון הפוליטי שבכך שמר עליו תחת פיקוח ולבסוף לקח אותו לנורמנדיה.
עם זאת, הצטרף אדגר ב-1068 למרד שהנהיגו אדווין ומורקאר נגד ויליאם, וכשזה כשל, נמלט תחת חסותו של מלקולם השלישי מלך סקוטלנד.
שנה לאחר מכן נשא מלקולם לאישה את מרגרט, אחותו של אדגר, והסכים לתמוך בטענתו לכתר האנגלי.
אדגר כרת ברית עם סוויין אסטרידסון מלך דנמרק, שהיה אחיינו של קאנוט הגדול, ורצה את הכתר האנגלי לעצמו.
כוחותיהם פלשו לאנגליה ב-1069 וכבשו את יורק, אך ויליאם שילם לדנים תמורת עזיבתם, ואדגר ברח לסקוטלנד בשנית.
ב-1072 כרת ויליאם עם המלך מלקולם ברית, שאחד מתנאיה היה הגלייתו של אדגר.
שנתיים לאחר מכן כרת אדגר ברית עם ויליאם, אך מעולם לא ויתר לחלוטין על שאיפותיו להשיב לעצמו את הכתר האנגלי.
ב-1091 תמך אדגר ברובר השני, דוכס נורמנדיה במלחמתו נגד ויליאם השני, ונמלט לסקוטלנד פעם נוספת.
בנוסף, תמך באחיינו אדגר במאבקו על הכתר הסקוטי כנגד דונלד השלישי.
ב-1098 היגר אדגר לקונסטנטינופול, שם הצטרף למשמר הוואריאנגים של האימפריה הביזנטית.
אדגר אילר ז'רמן דֵגָה היה צייר ופסל צרפתי, הנחשב אחד מאבות גישת האימפרסיוניזם.
דגה נולד בפריז בשנת 1834, הבכור מבין חמישה ילדים.
אמו הייתה בת למשפחה צרפתית שהתיישבה באמריקה.
דגה היה קרוב לאמו, ומותה בשנת 1847 היווה טרגדיה אישית גדולה עבורו.
אביו, שהיה בנקאי, עודד את הנטייה האמנותית של בנו.
דגה רכש השכלה קלאסית בבית הספר התיכון היוקרתי תיכון לואי הגדול בפריז, בשנים 1845–1852.
בשנת 1852 הפך דגה את אחד מחדרי בית המשפחה לסטודיו, ועבד תחת הדרכתו של פליקס ג'וזף באריאס ׁ(Félix-Joseph Barrias).
הוא צייר העתקים של תמונות מהלובר ולמד את יצירותיהם של אלברכט דירר, אנדראה מנטניה, רמברנדט וגויה.
בשנת 1854 הוא למד יחד עם לואי למות (Lamothe), שהיה תלמידו של אנגר, שלו רחש דגה כבוד רב.
בשנת 1855 החל דגה ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, אך מצא שהלימודים לא השתלמו והגבילו אותו מדי.
דגה העדיף ללמוד בעצמו, בבית, את יצירות המופת הקלאסיות.
בני משפחתו גם איפשרו לו, כלכלית, לנסוע לאיטליה באופן קבוע באותה תקופה.
הוא עבד קשה ומילא מחברות בעותקים של תמונות מפורסמות.
בשנת 1859 פתח דגה סטודיו בפריז ועסק בציור דיוקנאות ונושאים היסטוריים.
הוא בסופו של דבר זנח את התמה ההיסטורית בשנת 1866, בשל מספר סיבות: בשנת 1862 הוא פגש באדואר מאנה, שהעדיף נושאים מהחיים המודרניים על פני חומרים מסורתיים.
דגה גם פגש את הסופר לואי אדמון דורנטי (Duranty), מאמין גדול בריאליזם, שרצה להסיר את המחסום בין אמנות וחיים.
דגה היה מבקר קבוע בקפה גֶרְבּוּאָה (Guerbois), שבו נהגו לשבת רבים מהאמנים ששמם נקשר לאימפרסיוניזם.
דעותיו המשתנות של דגה משתקפות ביצירתו בשנות השישים המאוחרות של המאה ה-19. הוא פנה לתיאטרון ולמסלול המרוצים לשם השראה.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) שירת דגה בחיל התותחנים.
הוא חלה במהלך שירותו, מה שגרם להופעת בעיות בעיניו.
בשנים 1872–1873 עבר דגה לגור עם קרובי משפחה בניו אורלינס שבארצות הברית.
אחד הציורים שצייר שם והביא בחזרה לצרפת היה "בורסת הכותנה בניו אורלינס", ציור שזכה לתשומת לב חיובית, והיה הציור היחיד שלו שנרכש על ידי מוזיאון עוד בחייו.
כששב לפריז פתח שוב סטודיו, והתרכז בנושאים מהחיים המודרניים: רקדניות, אקרובטים, זמרים, כובסות וכדומה.
הוא גם צייר ציורי עירום של נשים, שהפכו, יחד עם רקדניות, לנושא הציור החביב עליו.
בשנת 1874 מת אביו, והשאיר אותו בחובות גדולים.
דגה נאלץ למכור חלק מאוסף האמנות שלו.
החל משנת 1874 שלח דגה יצירות לתערוכות של הקבוצה האימפרסיוניסטית (הוא אף סייע לארגון התערוכה האימפרסיוניסטית הראשונה).
בשנת 1881 הוא הציג את הפסל "הרקדנית הקטנה בת הארבע-עשרה", פסלו היחידי שהוצג במהלך חייו.
לאחר התערוכה האימפרסיוניסטית האחרונה בשנת 1886, פסק דגה מלשלוח מיצירותיו לתערוכות.
בשנות השמונים של המאה ה-19, כאשר ראייתו המשיכה להידרדר, העביר דגה את מרכז היצירה שלו לפיסול ולפסטל, מה שלא דרש ראייה חדה.
בשנות התשעים הוא יכול היה לעבוד רק על יצירות גדולות, ובשנת 1908 הוא ויתר על המשך היצירה האמנותית.
זו הייתה מכה קשה לדגה.
הוא פונה מביתו ונמצא עבורו סטודיו חדש, אך הוא לא ממש התמקם שם.
הוא הילך ברחובות כמו הומרוס העיוור.
דגה מת בפריז ב-27 בספטמבר 1917 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
הוא השאיר אחריו יותר מ-2,000 ציורי שמן ופסטלים ו-150 פסלים.
הקומפוזיציה החדשנית של דגה, שהושפעה מהצילום ומהדפסי עץ יפניים המכונים אוקיו-אה, ציוריו רבי הכישרון, והתפיסה האנליטית של תנועה, עשו אותו לאחד מהבולטים שבאמני האמנות המתקדמת בסוף המאה ה-19. הוא נודע במיוחד בשל ציורי רקדניות בלט ונשים אחרות, כמו גם של מרוצי סוסים.
הוא נחשב לפעמים לאחד מהאימפרסיוניסטים, אך עבודתו נוטה לעיתים לכיוונים קלאסיים ולריאליזם, ולעיתים גם לרומנטיציזם.
דגה מזוהה עם התנועה האמנותית האימפרסיוניסטית, אך לא תמיד זה מדויק.
האימפרסיוניסטים ציירו את העולם הסובב אותם בצבעים בהירים ובמשיכות מכחול מהירות, במטרה לחקור את השפעת האור על העצמים ולתת דגש על השינויים המהירים של האור והתנועה.
מבחינה טכנית, דגה שונה משאר ציירי התנועה האימפרסיוניסטית בכך שמעולם לא אימץ את כתם הצבע האימפרסיוניסטי וכן זלזל בציורים שנהגו האימפרסיוניסטים לצייר באוויר הפתוח (Plain air) וברצון לציור ספונטני.
סגנונו של דגה מאופיין בבחירת נקודות מבט לא שגרתיות לציור וכן ציורו מושפע במיוחד מיצירותיהם של האמנים ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר ואז'ן דלקרואה.
דגה צייר נשים, כובענים, כובסות, בעיקר אנשים קשי יום.
כמו כן גם צייר סוסים ובעיקר הוא מזוהה עם ציורי הרקדניות שלו.
הוא נותן דגש על המימד הפיזי של הדמויות אותן צייר, הבלרינות משקפות תנועה קלילה זורמת על ידי גופניות אתלטית, בעוד ציורי הכובסות שלו מציגות גופניות כבדה ומוצקה.
מאוחר יותר דגה מצייר גם נשים המייבשות את גופן במגבת ומסרקות את שערן לאחר הרחצה.
תחילת יצירתו היא נטורליסטית ובמשך הזמן ציוריו הופכים יותר ויותר מופשטים.
כל חייו דגה צייר בביתו, מעדיף לצייר בסטודיו שלו, הדמות האנושית היא הנושא העיקרי של ציוריו.
דגה פיסל בחימר, טכניקה שאיפשרה לו לעצב את הפסל אין ספור פעמים.
דגה שמר את הפסלים שלו לעצמו והשתמש בהם רק כמודלים לציור ולרישום (להוציא פסל אחד שהוצג בפומבי: "הרקדנית הקטנה בת הארבע-עשרה", פסל שעווה ריאליסטי שדגה הוסיף לו פריטי לבוש אמיתיים).
בשנת 2010, מוזאון תל אביב לאומנות הציג את האוסף השלם של פסלי הברונזה של אדגר דגה.
בתערוכה זו, הקרויה "הפיסול של אדגר דגה", הוצגו לראשונה בישראל 74 פסלי הברונזה של אדגר דגה (1917-1834).
מהדורת היציקות היא חדשה והתאפשרה בשל גילוין לאחרונה (2004) של תבניות הגבס, שנעשו על ידי חברו של דגה, פול-אלבר ברתולומה, ישירות מפסלי השעווה המקוריים של האמן, ובידיעתו ובאישורו.
אוסף הפסלים שהוצג בתערוכה שייך לקרן אם טי אברהם מפריז .
דגה יצר בטכניקות שונות: בשמן ובפסטל, בתחריט ובצילום, וכן צייר על גבי מונוטייפ, פיסל בשעווה, ואף כתב שירים.
בשנות חייו הציג פסל אחד בלבד: רקדנית קטנה בת ארבע־עשרה – פסל שעווה ריאליסטי, שהוסיף לו פריטי לבוש אמיתיים.
הפסל יוצא הדופן הוצג ב־1881 בתערוכה האימפרסיוניסטית השישית ועורר סקרנות גדולה וביקורת.
כל הפסלים שיצר נוצקו בברונזה לאחר מותו.
הנושאים המרכזיים אותן דגה פיסל הן רקדניות בהופעה, רקדניות מאחורי הקלעים, מתרחצות, ראשים, סוסים ורוכביהם.
רוב הפסלים הם של דמויות נשים, חלקם של נשים בתנוחות רחצה או ייבוש הגוף המשקפים תיאור לא-אידיאליסטי של גוף האישה וחלקם בהשראת רקדניות בלט מהאופרה של פריז.
פסלים אחרים הוקדשו ללימוד תנועות הגוף של הסוס בעת ריצה, ודגה ביקר לשם כך פעמים רבות במגרש מרוצי הסוסים שבלונשאן (Longchamp).
אף שדגה צייר מספר ציורים הנוגעים בנושאים יהודיים בשנים 1865–1870, נעשו עמדותיו האנטישמיות ברורות בהמשך.
בציור דיוקנאות בבורסה (1879), שבו מתואר בנקאי העוסק בכספים, נראים תווי פניו של הבנקאי כאילו נלקחו ישירות מקריקטורות אנטישמיות פרועות שפורסמו בפריז באותה עת.
פרשת דרייפוס שהסעירה את פריז בסוף המאה ה-19 החריפה אף יותר את האנטישמיות שלו.
עד אמצע 1890 הוא ניתק את יחסיו עם כל חבריו היהודים, התכחש בפומבי לידידות קודמת שהייתה לו עם אמנים יהודים, וסירב להשתמש במודלים לציור (גברים ונשים) אשר לדעתו היו יכולים להיות יהודים.
הוא נשאר אנטישמי גלוי והיה חבר בקבוצת "אנטי-דרייפוס" הצרפתית האנטישמית עד יום מותו.
אדגר סטיבן דווידס (בהולנדית: Edgar Steven Davids ; נולד ב-13 במרץ 1973 בפרמריבו, שבסורינאם) הוא כדורגלן עבר הולנדי-סורינאמי ממוצא יהודי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום עוזר מאמן נבחרת הולנד.
נולד בסורינאם, לאב אפרו-סורינאמי ולאם ממוצא יהודי חלקי מצד אמה.
דווידס החל את הקריירה בקבוצת אייאקס בשנת 1991. כעבור חמש עונות בהן שיחק 120 פעם וכבש עשרים שערים עבר לקבוצת מילאן האיטלקית, שם לא הרבה לשחק ועבר לקבוצת יובנטוס בשנת 1998, שם שיחק 4 עונות.
ב-17 במאי 2001 הושעה דווידס על ידי פיפ"א לאחר שבגופו נמצאו סטרואידים.
כעבור עונה אחת כמושאל במועדון הספרדי ברצלונה, עבר לקבוצת אינטר מילאנו למשך עונה אחת ובאוגוסט 2005 עבר לקבוצת טוטנהאם הוטספר האנגלית בהעברה חופשית.
לקראת שנת 2007 חזר לקבוצת נעוריו אייאקס אמסטרדם, עמה שיחק עונה אחת לפני שפרש ממשחק.
דווידס נודע באופיו הבעייתי ונטייתו להסתכסך עם מאמנים כמו במקרה המתוקשר בו אמר דווידס למאמן נבחרת הולנד "שק לי בתחת!", וסולק מהנבחרת.
עם זאת, הוא נחשב לאחד מכוכבי נבחרת הולנד על אף שמעולם לא זכה באף תואר במדים הכתומים.
הישגו הגדול ביותר עם הנבחרת הגיע במונדיאל 1998 בצרפת, בסיבוב השני נגד נבחרת יוגוסלביה, שם הבקיע שער בוולה, מה שהעלה את הנבחרת לרבע הגמר שם ניצחו את ארגנטינה.
בסופו של דבר הודחה הולנד בחצי הגמר במשחק נגד ברזיל.
דווידס סובל מגלאוקומה, מה שאילץ אותו לשחק עם משקפיים.
במרץ 2004 נבחר דווידס על ידי פלה לאחד מ-100 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
באוגוסט 2010 חזר דווידס מהפרישה, וחתם בקבוצת קריסטל פאלאס האנגלית לעונה אחת בחוזה לפיו הוא מקבל שכר לפי מספר משחקיו.
ב-8 בנובמבר 2010 עזב את הקבוצה כשהוא מודיע שזאת הייתה "אחת החוויות הגדולות של חייו".
ב-11 באוקטובר 2012 שב דווידס לאחר היעדרות בת שנתיים לקבוצת בארנט בליגה הרביעית באנגליה, שם הוא שימש כמאמן/שחקן.
בינואר 2014 עזב דוידס את תפקידו בקבוצה.
באוגוסט 2020 מונה לעוזר מאמן בקבוצת SC Telstar מליגת המשנה ההולנדית.
ב-4 בינואר 2021 מונה למאמנה של אולהאננסה מהליגה הפורטוגלית השלישית.
במאי 2022 מונה לעוזר מאמן נבחרת הולנד.
אדגר ברונפמן הבן הוא איש עסקים אמריקאי ממוצא יהודי.
בן למשפחת ברונפמן המפורסמת – אחד מחמשת ילדיו של אדגר האב.
אדגר הבן נולד בניו יורק לאן לואב ואדגר האב.
זמן קצר לפני לידתו משפחתו עברה ממונטריאול, בה היו המשרדים הראשיים של חברת סיגראם (Seagram) לניו יורק, אך תקופה קצרה אחרי לידתו חזרה לשם.
ברונפמן למד בבית ספר פרטי בניו יורק (Collegiate school), ובשנים אלו החל להתעניין בתיאטרון וקולנוע.
כשהתבגר התחיל להפיק סרטים, הראשון בהם היה על בית ספרו, שהיה בין בתי הספר הוותיקים ביותר בניו יורק; הסרט זכה לשבחים מעיתון Los Angeles Times.
לפני סיום בית הספר נסע ללונדון כדי לעבוד על סרט בחברת MGM.
בשנות ה-70 התחיל לכתוב שירים, וכן נהיה למפיק סרטים.
סבו קיווה כי יצטרף לעסק המשפחתי עם פטירתו ב-1971, אך אדגר המתין מספר שנים, ורק בשנת 1982 הצטרף לחברת סיגראם ולהנהלתה, ומונה למנהל סניף לונדון.
בשנת 1984 התמנה למנהל ניהולי בניו יורק.
בתקופה זאת הרחיב את פעילות החברה מחוץ לייצור משקאות גם להפקת אלבומי מוזיקה, תחום אהוב עליו במיוחד.
בשנת 2000, לאחר סדרה של החלטות פיננסיות שגויות ורכישות לא רווחיות, נאלץ ברונפמן למכור את סיגראם לחברת ויבנדי, שמיזגה אותה לתוכה.
ב-2004 רכש את חברת המוזיקה וורנר מיוזיק גרופ, והוא עומד בראשה.
ברונפמן הוא אב ל-7 ילדים, שלושה מאשתו הראשונה שרי ברואר, לה היה נשוי בשנים 1979–1991, וארבעה מאשתו הנוכחית קלריסה אלקוק, לה נישא ב-1993. בנו הבכור בן ברואר הוא סולן וגיטריסט להקת "The Exit", אותה הקים בשנת 2000.
אדגר ויקטור אשיל שארל וארז (בשם מלא בצרפתית: Edgard Victor Achille Charles Varèse; 22 בדצמבר 1883 – 6 בנובמבר 1965) היה מלחין יליד צרפת.
המוזיקה של וארז שמה דגש על גון צליל ועל מקצב.
הוא זה שהמציא את המונח "צליל מאורגן", מונח האומר, כי אפשר לקבץ יחדיו גוונים ומקצבים מסוימים ולזקק אותם לכלל הגדרת צליל חדשה מעיקרה.
השימוש שעשה בכלי נגינה חדשים ובמשאבים אלקטרוניים פרסם את שמו כ"אבי המוזיקה האלקטרונית", ואילו הנרי מילר תיאר אותו כ"ענק הצליל הסטראטוספרי".
הוא נודע גם כמי שהחזיר לשימוש את המונח אידאה פיקס, ששימש לראשונה את המלחין הצרפתי הקטור ברליוז.
אדגר ויקטור אשיל שארל וארז נולד ב-22 בדצמבר 1883 בפריז, כבנם של אנרי וארז (אנריקו וארזה), מהנדס ממוצא איטלקי ושל בלאנש-מארי לבית קורטו, בת למשפחה צרפתית שורשית מבורגון.
שבועות ספורים אחרי לידתו נשלח אל משפחת דודו-זקנו, בעיר הקטנה וילאר בחבל בורגון.
בשנותיו שם נקשר מאוד אל סבו, קלוד קורטו, קשר שעלה על כל מה שעתיד היה להרגיש כל חייו כלפי הוריו.
למעשה, משחר ילדותו היו יחסיו עם אביו אנרי רצופי עוינות וטינה, שהתפתחו לרגש, שאפשר היה להגדירו ללא הפרזה כשנאה, שלא פחתה במשך כל חייו.
לאחר שהוריו חידשו את חזקתם עליו בסוף שנות ה-80' של המאה ה-19, אולץ אדגר לעקור עמם בשנת 1893 לטורינו שבאיטליה.
בעיר זו החל לקבל את שיעורי המוזיקה האמיתיים הראשונים שלו, אצל המנהל הוותיק של הקונסרבטוריון של טורינו, ג'ובאני בולזוני.
הניכור שאדגר חש באיטליה, יחד עם חיי המשפחה המדכאים, הביאו לבסוף לקטטה עם אביו ולפיצוץ סופי, שבעקבותיו עזב וארז את הבית, בשנת 1903, ופנה לפריז.
משנת 1904 היה סטודנט ב"סקולה קאנטורום" (שייסדו תלמידיו של סזר פרנק); בהמשך עבר ללמוד קומפוזיציה אצל שארל-מארי וידור בקונסרבטואר של פריז.
יצירתו התזמורתית הראשונה שזכתה לביצוע הייתה "Rhapsodie romane" בשנת 1906. וארז שאב את השראתו מן האדריכלות הרומנטית של סן פיליבר.
זמן קצר אחר כך עבר לברלין, שם נשא לאישה את השחקנית סוזאן בינג.
בשנת 1910 נולדה להם בת, ובשנת 1913 הם התגרשו.
במהלך השנים האלה התוודע וארז אל סטרווינסקי, סאטי, ריכרד שטראוס, דביסי ובוזוני, ואף שטראוס שכנע את סטרווינסקי לבצע את Bourgogne לראשונה בברלין ב 1910. השפעתם של דביסי ובוזוני עליו הייתה ניכרת במיוחד אותה תקופה.
הביצוע הראשון של יצירתו Bourgogne
בברלין, בשנת 1910 חולל שערורייה.
הוא שירת תקופה קצרה בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה, שוחרר מסיבות רפואיות ובשנת 1915 היגר לארצות הברית.
בשנת 1917 הופיע לראשונה באמריקה בניצוח על יצירה של ברליוז.
בשנים הראשונות לחייו בארצות הברית הרבה וארז לפגוש תורמים חשובים למוזיקה האמריקאית, קידם את חזונו לפיתוח כלי נגינה אלקטרוניים חדשים, ניצח על תזמורות וייסד את התזמורת הסימפונית החדשה.
בערך בתקופה זו גם החל וארז לעבוד על חיבורו הראשון בארצות הברית, "אמריקות", שהסתיים בשנת 1921. עם גמר יצירה זו ייסד וארז, יחד עם קארלוס סאלסדו, את איגוד המלחינים הבינלאומי, המחויב לביצוע יצירות חדשות משל מלחינים אמריקאים ואירופאים כאחד.
רבות מיצירותיו של וארז, לתזמורת ולקולות, נכתבו לאיגוד זה.
בשנת 1926 קיבל וארז אזרחות אמריקאית.
בשנת 1928 חזר וארז לפריז כדי להכניס שינויים בפרטיטורה של יצירתו "אמריקות", כך שתכלול את הכלי שאך זה נוצר, אונד מרטנו.
בסביבות 1930 חיבר את יצירתו הלא-אלקטרונית המפורסמת ביותר, "יוניזציה", הראשונה שכללה אך ורק כלי הקשה.
אף כי היצירה נכתבה לכלי הקשה שהיו קיימים כבר, היא נועדה לבחון צלילים חדשים ואת השיטות ליצירתם.
בשנת 1933, כאשר היה עדיין בפריז, פנה וארז בכתב אל קרן גוגנהיים ואל מעבדות בל בניסיון לקבל מענק לפיתוח אולפן למוזיקה אלקטרונית.
יצירתו הבאה, "אקווטוריאל", שהושלמה בשנת 1934, הכילה תפקידים לתרמין ווארז, שציפה להצלחה בקבלת אחד מן המענקים שביקש, שש לחזור לארצות הברית כדי להוציא סוף סוף לפועל את המוזיקה האלקטרונית שלו.
וארז כתב את ה"אקווטוריאל" שלו לשני כלי תרמין-מקלדת, זמר בס, כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה בראשית שנות ה-30'.
ביצוע הבכורה היה ב-15 אפריל 1934, בניצוחו של ניקולס סלונימסקי.
בהמשך עזב וארז את ניו יורק, שם התגורר מאז 1915, ויצא לסייר בסנטה פה, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
בשלהי 1938, כשוארז חזר לניו יורק ורצה להמשיך בעבודתו עם ליאון תרמין, קם זה וחזר לרוסיה.
עובדה זו ציערה את וארז, שקיוה לעבוד עם תרמין על שכלול הכלי.
וארז גם קידם את התרמין במסעותיו במערב והציג את המכשיר באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי ב-12 בנובמבר 1936. באוניברסיטה זו יש תרמין RCA, אולי אותו כלי עצמו.
בסוף שנות ה-50' היה עניין בהוצאה מחודשת של "אקווטוריאל", אך מספר מכשירי התרמין הקיימים היה מועט מאוד, שלא לדבר על תרמין-מקלדת, כך שוארז שכתב/הגדיר מחדש את התפקיד לאונד מרטנו.
הגרסה החדשה הזו בוצעה לראשונה בשנת 1961.
בראשית שנות ה-50' התנהל שיח בין וארז לדור המלחינים החדש, כמו בולז ולואיג'י דאלאפיקולה.
כששב לפריז להשלים את קטעי סרט ההקלטה של "מדבריות", עזר לו פייר שפר לארגן אולפן הקלטה מתאים.
הביצוע הראשון של היצירה, המשלבת צלילים תזמורתיים ומוקלטים, היה חלק מקונצרט בשידור רדיו, בין יצירות של מוצרט וצ'ייקובסקי, וקיבל תגובות שליליות.
וארז חיבר יצירה בשם "פואמה אלקטרונית" לתערוכה העולמית של בריסל (1958).
היצירה חוברה במיוחד לביתן פיליפס שהזמינה חברת הטכנולוגיה ההולנדית מידי האדריכל לה קורבוזיה.
באמצעות 400 רמקולים שנפרסו על קירות רבים בחלל הגדול יצר וארז מתקן צליל ומרחב שתכליתו התנסות בצליל תוך תנועה במרחב.
כ-2 מיליון איש התנסו בחוויה זו בתערוכה.
היצירה, שהתקבלה בדעות חלוקות, קראה תגר על ציפיות הקהל ועל אמצעי הלחנה מסורתיים והפיחה חיים בסינתזה ובמצגת אלקטרונית.
בשנת 1962 התבקש וארז להצטרף לאקדמיה המלכותית של שוודיה, וב-1963 קיבל את פרס ההקלטה הבינלאומי הראשון על שם קוסביצקי.
תלמידו המוכר ביותר של וארז הוא המלחין ממוצא סיני צ'ו-ון-לצ'ונג (יליד 1923), שפגש את וארז בשנת 1949 וסייע לו בשנותיו האחרונות.
הוא התמנה למוציא לפועל לעזבונו של וארז, הוציא לאור והשלים כמה מיצירותיו של וארז.
הוא פרופסור בדימוס לקומפוזיציה באוניברסיטת קולומביה.
תלמיד נוסף, אם כי לא רשמי, של וארז הוא המלחין והמוזיקאי פרנק זאפה שהושפע רבות מוארז.
כמה מיצירותיו המאוחרות של אדגר וארז עושות שימוש ב"אידיאה פיקס", נושא קבוע, החוזר במקומות מסוימים ביצירה מוזיקלית.
ה"אידיאה פיקס" אינה עוברת טרנספוזיציה, בדרך כלל, וזה השוני בינה לבין ה"לייטמוטיב",
אדגר ברונפמן (20 ביוני 1929 - 21 בדצמבר 2013) היה איש עסקים יהודי-קנדי ממשפחת ברונפמן שהייתה בעלת תאגיד המשקאות סיגראם, שימש כנשיא הקונגרס היהודי העולמי בין 1979 ל-2007.
ברונפמן נולד במונטריאול, בנם של שמואל ברונפמן (סם), יהודי-רוסי שהיגר לקנדה עם הוריו, וסיידי רוזנר ברונפמן, ילידת מניטובה שנולדה למהגרים ממזרח אירופה.
בשנת 1925, סם ואחיו, אלן, בנו את מזקקת המשקאות הראשונה של המשפחה ליד מונטריאול.
מאוחר יותר הם קנו מזקקה בבעלות משפחת סיגראם ואימצו את שמה לשם העסק שלהם.
לברונפמן היו שתי אחיות גדולות: האדריכלית פיליס למברט, ומינדה דה גונצבורג, שנישאה לברון אלן דה גונצבורג (1925–2004), נינו של ג'וזף גונצבורג.
לברונפמן היה גם אח צעיר, צ'ארלס ברונפמן.
בני הזוג ברונפמן שמרו על בית כשר, והילדים קיבלו חינוך דתי בסופי שבוע.
במהלך השבוע, אדגר וצ'ארלס היו בין קומץ יהודים שנשלחו לבתי ספר פרטיים שלימדו באנגלית (בעיר דוברת הצרפתית).
ברונפמן למד בבית הספר סלווין האוס במונטריאול, ובבית הספר טריניטי קולג' בפורט הופ, אונטריו, קנדה.
לאחר מכן למד במכללת וויליאמס, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת מקגיל במונטריאול, שם סיים את לימודיו בשנת 1951 עם תואר ראשון בכלכלה.
מיד אחרי סיום לימודיו הצטרף לעסקי המשפחה כמנהל חשבונות וכמתמחה בבישול ויסקי.
בשנת 1953, הוא מונה למנהל חברת הבת של "סיגראם" בארצות הברית.
הוא הגדיל את מגוון המוצרים שנמכרו על ידי החברה, שיפר את ההפצה והרחיב את מספר המדינות בהן נמכרו מוצריה.
בשנת 1966, חברת Cemp Investments, שניהלה את השקעות המשפחה, רכשה את השליטה באוחפני הקולנוע "מטרו גולדווין מאייר", ובשנת 1969, ברונפמן שימש כיו"ר שלה, אם כי לזמן קצר.
לאחר מות אביו ב-1971 ירש אותו בתפקידי הנשיא, המנכ"ל, והמנהל הפיננסי של החברה.
בנו, אדגר ג'וניור, ירש אותו כמנכ"ל החברה בשנת 1994.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוביל השקעות של המשפחה בשורה של חברות מובילות במשק הישראלי, בהן: החברה לישראל, הבנק הבינלאומי וטבע תעשיות פרמצבטיות.
ב-1989 המשפחה העבירה את הפעילות שלה בישראל לחברת "קלארידג' ישראל", חברה בת של קרן ההשקעות הבינלאומית שלה "קלארידג'".
שהייתה בבעלות משותפת עם הסנטור הקנדי ליאו קולבר.
באמצעותה השקיעו בחברת האנרגיה הסולרית לוז, בחברת אסם השקעות, בחברת אופטרוטק ובחברת ECI Telecom.
בנוסף מימנה החברה את הקמת כתב העת ישראלי בשפה האנגלית, ה"ג'רוזלם ריפורט".
ביוני 1997 רכשה "קלארידג'" את קונצרן "כור תעשיות".
ב-1981 נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס היהודי העולמי, לאחר ששימש במשך כשנתיים כנשיא בפועל.
בתפקידו לחם למען עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל, חשיפת פשעיו של נשיא אוסטריה קורט ולדהיים במלחמת העולם השנייה, ופיצוי קרבנות השואה מהבנקים השווייצריים.
בשנת 2004 עלו לראשונה טענות לגבי התנהלות הכספית של הקונגרס היהודי העולמי, וראשיו, הנשיא אדגר ברונפמן והיו"ר ישראל סינגר.
בינואר 2005, התובע הכללי של ניו יורק פתח בחקירה לא רשמית לבירור חשדות לאי סדרים כספיים בקונגרס היהודי העולמי, שבמרכזם העברתם של 1.2 מיליון דולר לסינגר.
את החקירה דרש איזי ליבלר, סגן נשיא בכיר בארגון, שהתלונן על העברות כספים תמוהות של כספי הארגון מניו יורק לחשבון בנק בשווייץ.
ליבלר אולץ לפרוש מתפקידו בעקבות התלונה ואף הוגשה תביעת דיבה נגדו, אולם ביוני 2005 הפכה חקירת התובע הכללי לרשמית.
בפברואר 2007 חשף עיתון "הארץ" כי תרומתו של הנשיא אדגר ברונפמן לתקציב הארגון קטנה הרבה יותר מכפי שטען כל השנים, ושאיש שלומו, ישראל סינגר, השתמש בכספי הארגון לצרכיו הפרטיים, על חשבון התרומות שגויסו מרבבות יהודים ברחבי העולם.
במרץ 2007, הודיע ברונפמן כי סינגר מפוטר מתפקידו כיו"ר מועצת המדיניות.
באותה עת, ברונפמן, שהגן על סינגר במהלך החקירה בשנת 2006, טען כי סינגר עסק בהתנהגות כלכלית בלתי הולמת.
הודיע ברונפמן עצמו על התפטרותו מתפקיד נשיא הקונגרס היהודי העולמי לאחר 26 שנים בתפקיד.
משפחת ברונפמן הייתה בין התורמות העיקריות להקמת מוזיאון ישראל.
בינואר 1986 נחנך הביתן הארכאולוגי על־שם אדגר ואלן ברונפמן במוזיאון.
ברונפמן שימש כנשיא "הלל: המרכז לחיים יהודיים בקמפוס" בארצות הברית וקידם את הרחבתה לדרום אמריקה ולישראל.
הוא ייסד את תוכנית עמיתי ברונפמן.
ברונפמן היה נשוי חמש פעמים (פעמיים לאשתו השלישית).
בשנת 1953 הוא נישא ללויב, יורשת בנקאות יהודייה-אמריקאית.
לוב הייתה בתם של ג'ון לנגלות' לויב האב ופרנסס להמן.
הם התגרשו בשנת 1973. נולדו להם חמישה ילדים:
סמואל ברונפמן השני – ב-9 באוגוסט 1975, סמואל נחטף בניו יורק.
החוטפים זוכו מחטיפה בטענה שברונפמן השני היה שותף לקשירת קשר, אך הורשעו בסחיטה ובילה מספר שנים בכלא.
עורך הדין של ההגנה כתב ספר זיכרונות לפני מותו בשנת 2020, בו הודה כי ההגנה הייתה שקר, וברונפמן השני היה קורבן חף מפשע.
סמואל היה נשוי למלאני מאן.
אדם ברונפמן - מנהל קרן סמואל ברונפמן.
הולי ברונפמן - עברה להודו, ובשנת 1997 ייסדה יחד עם בעלה, יואב לב, את חברת Organic India, חברת מזון ותוספי מזון אורגניים שבסיסה בלקנאו, הודו.
היא המירה את דתה מיהדות להינדואיזם ואימצה את השם בהוואני לב.
בשנת 1973, זמן קצר לאחר גירושיו מלוב, הוא נישא לטאונסנד, בתו של המרקיז השביעי טאונסנד.
בני הזוג נפרדו לאחר 10 ימים ונישואיהם בוטלו בשנת 1974.
ריטה איילין ווב, לימים ג'ורג'יאנה "ג'ורג'" ברונפמן.
בשנת 1975 הוא נישא לווב, אז בת 25, בריטית שהתגיירה, בתם של בארי ואיילין ווב, בעלי פאב כפרי במחוז אסקס.
ווב וברונפמן התגרשו בשנת 1983 ומאוחר יותר נישאו בשנית, אך התגרשו שוב.
בשנת 2007, ווב נישא לשחקן האנגלי נייג'ל הייברס.
לברונפמן ווב נולדו שני ילדים משותפים:
שרה ברונפמן (ילידת 1976) - היא נשואה לאיש העסקים הלובי באסיט איגטט; יש להם בת אחת.
היא הייתה מעורבת בפעילות כת נקסיום
קלייר ברונפמן (ילידת 1979), שהורשעה בפרשת כת המין נקסיום בשנת 2020.
יאן ארונסון - בשנת 1994 הוא נישא לאמנית יאן ארונסון.
בשנת 1999 העניק לו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית, על עבודתו "להבטחת זכויותיהם הבסיסיות של יהודים ברחבי העולם".
נפטר בביתו במנהטן ב-21 בדצמבר 2013 ונקבר בניו יורק.
אדגר מורן הוא אינטלקטואל, פילוסוף וסופר יהודי-צרפתי.
מורן נולד בשם אדגר נחום למשפחה יהודית ממוצא ספרדי.
משפחתו היגרה מסלוניקי למרסיי ומשם לפריז.
מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936 סימנה את מעורבותו הפוליטית הראשונה.
בשנת 1941 הפך רשמית לחבר המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ובשנת 1942 הצטרף למחתרת בשם הבדוי "מורן".
הוא היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית (ה"רזיסטנס") במהלך מלחמת העולם השנייה.
מההוגים החשובים של צרפת המודרנית.
כתב עשרות ספרים ומאות מאמרים.
תרם תרומה מכריעה לדיון האפיסטמולוגי על ארגון חדש של הידע והחינוך.
בשנת 1960 השתתף בצילומי סרט תיעודי על חיי צרפת, יחד עם ז'אן רוש.
סר אדגר דאגלס אדריאן, ברון אדריאן הראשון קיימברידג' (לורד אדריאן) היה אלקטרופיזיולוג אנגלי.ובשנת 1932, יחד עם צ'ארלס סקוט שרינגטון, זכה בפרס נובל לרפואה ופיזיולוגיה על תגליותיו בתחום תפקודי הנוירונים, בעיקר לגבי גירויים של השרירים ושל אברי החישה.
אדריאן היה אחד הראשונים שיישמו שיטות אלקטרוניקה במחקרים הפיזיולוגיים.
בעזרת טכניקות אלה ביצע את הניסויים הראשונים על סיבים עצביים בודדים ועל אברי חישה בודדים והצליח לרשום את הפעילות החשמלית של נוירונים יחידים.
החל משנת 1934 הקדיש עצמו למחקר האלקטרופיזיולוגי של תפקודי המוח ושל ההפרעות המוחיות.
בשנת 1923 נבחר לחבר בחברה המלכותית של לונדון ומאוחר יותר נהיה יושב ראש שלה בשנים 1955-1950.
אדגר דאגלס אדריאן נולד ב-1889 בהמפסטד, בלונדון, כבנם הקטן מבין שלושת הבנים של אלפרד דאגלס אדריאן, CB ו-KC, משפטן בשרות הרשויות המקומיות, ושל פלורה לביניה, בת לבית בארטון.
אחיו הבכור מת ב-1886, זמן קצר אחרי לידתו, ואחיו השני, הרולד, שהיה מחונן בלימודים קלאסיים, מת בגיל 22,.
הסב מצד האם, צ'ארלס בארטון לימד מתמטיקה במכללה צבאית המלכותית בסנדהרסט.
בית הוריו, שהיו אנשים מבוססים, נמצא ממול לכניסה לגבעת פרימרוז, בסמוך לריג'נטס פארק, שבו אדריאן נהג לבקר תכופות עם בני משפחתו, במיוחד בגן החיות ובגן הבוטני.
מגיל 14 למד אדגר דאגלס בבית הספר וסטמינטר, כתלמיד-יום ובסוף השנה הראשונה קיבל בזכות הצטיינותו בלימודים, את המעמד של "תלמיד המלך" (King's Scholar).
בהתחלה הוא למד לימודים קלאסיים, אבל החל משנת 1906, בחר לעבור ל"קוריקולום המודרני".
בנוסף הוא השתתף בשיעורי הציור של הנרי רוברט רוברטסון (1921-1839).
בשנת 1908 אדריאן נרשם לאוניברסיטת קיימברידג' ולמד בטריניטי קולג' חמישה מקצועות במדעי הטבע - פיזיקה, כימיה, אנטומיה, פיזיולוגיה ובוטניקה, זאת להבדיל מרוב התלמידים שבחרו ללמוד רק שלושה.
אחרי 1911 השתלם בפיזיולוגיה בהדרכתו של קיית לוקאס (1916-1879), שהיה מומחה בתחום האלקטרוניקה וחקר את תגובות השרירים והעצבים לגרויים חשמליים.
לוקאס פיתח מכשירי מדידה ישימים במחקר הנוירופיזיולוגי,תחום שעורר את סקרנותו של אדריאן.
באותן שנים היה פעיל בחוג למדעי הטבע של קיימברידג' שבו התיידד עם כמה אנשי מדע נוספים כגון המנתח ג'פרי לנגדון קיינס והפיזיקאי ג'פרי אינגרם טיילור, ששימש לו כטיוטור בלימודי פיזיקה.
אדריאן בלט בזריזותו ומיומנותו הרבה בעריכת ניסויים מדעיים.
במהלך השנים הוא הציג מאמרים במסגרת החוג ובשנת 1921 נבחר לחבר כבוד של החוג.
גם במסגרת זו נחשף אדריאן לרעיונות הקשורים ליישומן של שיטות אלקטרוניות בניסויים הפיזיולוגיים.
בעת לימודיו בטריניטי קולג' יחד עם לוקאס חקר אדריאן את האותות העצביות המועברות בעצבים המוטוריים.
אחרי שבשנת 1911 סיים בהצטיינות את התואר B.A.
במדעי הטבע, הוא זכה למלגה של הקולג' ללימודי רפואה.
זאת בזכות עבודת מחקר שבדקה את העיקרון של בודיץ' - "הכל או לא כלום" - בתחום פעילות העצבים.
התחיל מחקר זה יחד עם לוקאס והשלים אותו לבד.