tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אסטרטגיות פסיכולוגיות להתמודדות עם כאב כוללות עזרה מאנשים אחרים, התמדה במשימות למרות הכאב, הסחת דעת, תפילה או טקסים שונים.
יש אנשים הנוטים להתמקד בכאב ולהגזים בהשפעתו, כמו גם להעריך את יכולת ההתמודדות שלהם עם הכאב כנמוכה.
מחקרים שנערכו בנושא הראו כי נטייה זו קשורה לרמות גבוהות של כאב ומצוקה נפשית.
חולים המקבלים את העובדה כי ניתן לחיות חיים משמעותיים למרות הכאב המתמשך הראו נטייה מופחתת לקטסטרופיזציה ודיכאון.
בשני מחקרים נמצא כי חולים שיש להם מטרות ושאיפות כמו גם מוטיבציה להגשימם חוו רמות נמוכות יותר של כאב, עייפות ודיכאון.
חולים המבינים את מצבם ובטוחים לגבי אופן הטיפול והיכולת שלהם לשלוט על הסימפטומים, ושיש להם התנהלות טובה מול המטפלים שלהם, מתמודדים עם הכאב בצורה טובה יותר.
לפיכך, על המטפלים בחולים אלו להקפיד על תקשורת חיובית ופתוחה בינם לבין המטופלים ולעודד אותם לשקול התערבות פסיכו-סוציאלית.
התערבויות פסיכו-סוציאליות מתייחסות לחוויית הכאב והמידה בה הוא משבש את חיי היומיום.
המכון האמריקני לרפואה והחברה האמריקאית לכאב תומכים בהכללת מומחה מהתחום הפסיכו-סוציאלי במסגרת ניהול כאב אונקולוגי.
התערבויות פסיכו-סוציאליות כוללות חינוך (הנוגע בין השאר לשימוש הנכון בתרופות משככות כאבים וכן תקשורת יעילה עם הצוות הרפואי) וכן אימוץ מיומנויות התמודדות כמו שינוי מחשבות, תחושות והתנהגות דרך פתרון בעיות, הרפיה, הסחת דעת וכן הבניה קוגניטיבית מחודשת.
באמצעות כלים אלו ניתן להפחית את המצוקה הפסיכולוגית ולשפר את איכות החיים של חולי הסרטן.
כושרו של המטופל להתמודד עם המחלה קשור בקשר הדוק לתמיכה שהוא מקבל ממשפחתו ומהמטפלים הלא פורמליים הסובבים אותו.
כאב יכול לשבש באופן חמור יחסים בין אישיים.
לפיכך, מעבר לחשיבות של מניעת הכאב עצמו, יש לקחת בחשבון את ההשלכות של ההתמודדות עם הכאב על המערכות החברתיות של המטופל.
לכן, על מטופלים לשקול ולהציע לקרוביהם להשתתף בהתערבויות טיפוליות פסיכו-סוציאליות.
הקו הראשון של טיפול בכאב כולל תרופות לא אופיואידיות (Non opioid analgesics), ביניהם אקמול, אופטלגין, NSAIDS וכן מעכבי COX-2. אם לא מושגת הקלה על הכאב או שהמחלה מתקדמת יש לעבור לטיפול אגרסיבי יותר באופיאטים קלים כמו קודאין, דקסטרופרופוקסיפן, דיהידרוקודאין או טרמדול, בנוסף לתרופות הלא אופיואידיות.
השלב הבא הוא החלפת האופיואידים הקלים באופיואידים חזקים כמו מורפיום, בד בבד עם המשכת הטיפול במשככי הכאב הלא אופיואידים.
יש להעלות את מינון האופיואידים עד להשגת שליטה על הכאב או לחלופין עד למינון המקסימלי בו תופעות הלוואי נסבלות.
אם הכאב ההתחלתי הוא חמור, ידולגו השלבים הראשונים והטיפול יתחיל מיד באופיואידים חזקים בשילוב של משככי כאבים לא אופיואידים.
יש המתנגדים לשלב השני (אופיואידים מתונים), ומצביעים על רעילות גבוהה לצד יעילות נמוכה.
לטענתם, יש להחליף אופיואידים אלו במנות גבוהות של אופיואידים חזקים (אולי למעט טרמדול, כיוון שהוצגה יעילות גבוהה בהפגת כאב אונקולוגי, העובדה שהוא יעיל ספציפית בהקלת כאב נוירופתי וכן העובדה כי יש לו נטייה נמוכה יחסית לטשטוש ולדיכוי נשימתי בהשוואה לאופיואידים קונבנציונלים).
יותר ממחצית החולים הסובלים מכאב שמקורו בסרטן מתקדם יזדקקו לאופיואידים חזקים.
אלו, בשילוב עם משככי כאב לא אופיואידים יכולים לגרום לשיכוך כאבים יעיל ב-70%–90% מהמקרים.
סקירה של ארגון קוקרן המעודכנת ל-2016 הסתיימה במסקנה כי מורפיום יעיל במקרים של כאב אונקולוגי.
תופעות לוואי של בחילות ועצירות מצדיקים הפסקה של טיפול רק במקרים נדירים מאד.
טשטוש ופגיעה קוגניטיבית מתרחשים בדרך כלל עם תחילת הטיפול או עם שינוי משמעותי במינון, אך משתפרים לאחר שבוע או שבועיים של נטילה עקבית.
נוגדי הקאה ומשלשלים יומלצו בדרך כלל כדי למתן את תופעות הלוואי הנפוצות.
לרוב, תחושת הבחילה חולפת לאחר שבועיים או שלושה של טיפול, אך הטיפול במשלשלים יהיה ממושך.
יש לקחת משככי כאבים לא "על פי הצורך" אלא "לפי השעון" (כל 3–6 שעות), כשכל מנה נלקחת טרם פגה השפעת המנה הקודמת והמנות מכילות מינונים גבוהים מספיק כדי להבטיח הקלה רציפה על הכאב.
אנשים שלוקחים משככי כאבים בשחרור איטי יזדקקו בדרך כלל להיעזר גם בתרופות המספקות הקלה מידית לכאב מתפרץ, שאינו ניתן לשליטה באמצעות הטיפול הקבוע.
שיכוך כאבים דרך הפה הוא הזול ביותר והפשוט ביותר.
דרכי נטילה אחרות יהיו סאבלינגואלי (תחת הלשון), פרנטרלי (דרך עירוי, למשל), רקטלי או ספינלי, הכל בהתאם לצורך ולדחיפות.
שיקולים שעשויים להילקח בהחלטת אופן מתן התרופה יהיו הפרעות בליעה, ספיגה ירודה של מערכת העיכול (כתוצאה מהקאות, למשל), וכדומה.
מחלות כבד וכליה עשויות להשפיע על הפעילות של משככי כאבים.
אם מטפלים באנשים החולים במחלות אלו עם אופיאטים במתן דרך הפה, יש לעקוב על צורך אפשרי בהפחתת המינון, הארכת המרווחים בין כל מנה או העברת המטופל לסוגי אופיאטים אחרים או סוגי מתן אחרים.
יש לשקול את היתרון של היתרון של NSAIDS אל מול הסיכונים האפשריים של השפעתם במערכת העיכול, בלב, הכבד, כלי הדם והכליות.
לא כל סוגי הכאב מגיבים למשככי הכאבים הקלאסיים.
במקרים כאלה, יש לשקול שימוש בתרופות שאינן מותוות באופן מסורתי לשיכוך כאבים, כמו סטרואידים או ביספוספונטים, בשילוב יחד עם משככי כאבים אחרים בכל שלב של המחלה.
נוגדי דיכאון טריציקליים, תרופות אנטי-אריתמיות ממחלקה I או תרופות אנטי-אפילפטיות הם תרופות הבחירה במקרים של כאב נוירופתי.
למעלה מ-90% מהמטופלים טרם מותם השתמשו באדג'וונט למיניהם.
אדג'וונטים רבים נושאים סיכון משמעותי לסיבוכים רציניים שונים.
אם משככי הכאבים והאדג'וונטים הממולצים לעיל לא הועילו, קיימות אפשרויות נוספות להקלה בכאבים, פולשניות יותר.
הקרנות משמשות למקרים בהם נכשל הטיפול התרופתי נכשל בניסיון לשלוט על הכאב הנובע מהגידול, כמו במקרים של גרורות בעצמות (המקרה הנפוץ ביותר), חדירה של רקמות רכות או לחץ על עצבי חישה.
מטרת ההקרנות היא להקטין את הגידול נקודתית או להפריע את ייצורם של כימיקלים המיוצרים בגידול וגורמים לכאב.
לעיתים קרובות, די במינונים נמוכים כדי לשכך את הכאב לעיתים נעשה שימוש בחומרים רדיואקטיביים במסגרת רפואה גרעינית (רדיופרמקוטיקל, Medicinal Radiocompounds) הממוקדים ספציפית לאזור הגידול לטיפול בכאב ממקור גרורתי.
הקלה בכאבים יכולה להתרחש תוך שבוע מתחילת הטיפול, ועשויה להתמשך בין שבועיים עד לארבעה חודשים.
חסימה נוירוליטית היא פגיעה מכוונת בעצב הגורם לכאב באמצעות כימיקלים, בתהליך הנקרא נוירוליזיס או באמצעות דרכים ישירות כמו הקפאה או חימום.
התערבויות אלו גורמות להרס סיבי העצב ולהפרעה זמנית ביכולת שלו לשדר אותות כאב.
בהליכים כאלה השכבה המגנה הדקה סביב סיב העצב, הבזל למינה, נשמרת כך שהיכולת לשחזור תפקוד העצב נשמרת.
חיתוך כירורגי קוטע את הבזל למינה, כך שנמנעת האפשרות לשחזר את התפקוד.
במקרים כאלה עלול להתפתח נירומה או כאב דיפרנציאלי.
זו הסיבה שחסימה נוירוליטית עדיפה על האופציה הכירורגית.
ייתכן וינסו להרדים לזמן קצר את האזור הבעייתי טרם החסימה הנוירוליטית, על מנת לבדוק את יעילות חסימת האזור ותופעות לוואי אפשריות העלולות לנבוע מהטיפול.
אף כי חסרים מחקרים מבוססים על השלכות ההליך לטווח רחוק, האופציה הזו עשויה להיות חיונית עבור חולים עם סרטן מתקדם וחסר מרפא.
חיתוך או הסרה של עצבים (כריתה עצבית) מיועדת עבור חולים עם תוחלת חיים קצרה להם אין טיפול תרופתי מתאים בגלל חוסר יעילות או חוסר סבילות.
לאור העובדה שלעיתים קרובות העצבים כוללים סנסורים סיבים הן סנסורים והן מוטוריים, הפרעות תפקוד מוטוריות הן תופעת לוואי נפוצה.
היפופיזקטומי הוא הליך בו נהרס של בלוטת יותרת המוח.
פרקטיקה זו נוסתה בהצלחה במקרים של כאבים הנובעים בסרטן הערמונית ושד גרורתי.
שיכוך כאב בשליטת מטופל (PCA)
משאבה זו מחדירה אופיואידים כמו מורפין ישירות אל החלל התת-עכבישי הנמצא בין חוט השדרה למעטה המגן עליו, וכך מספקת שיכוך כאבים משופר וצמצום תופעות לוואי מערכתיות.
במקרים מסוימים צורה זו של שיכוך כאבים יכולה להקל על כאב בלתי נשלט.
גם משככי כאבים לא אופיואידים והרדמה מקומית יכולים להינתן בצורת מתן זו.
החלל האפידורלי הוא חלל הנמצא חיצונית לקרום הדורה.
אזור זה מלא ברקמת חיבור, שומן וכלי דם, ונחצה על ידי שורשים של עצבי השדרה.
קטטר אפידורלי לטווח רחוק מוכנס לחלל זה למשך שלושה עד שישה חודשים, במטרה לספק חומרי הרדמה ומשככי כאבים.
בשימוש לטווח ארוך בקטטר מומלץ שהצינור דרכו עוברות התרופות יושחל תחת העור בתהליך הנקרא "מינהור" כדי להפחית את הסיכוי לזיהום באתר היציאה ומשם אל החלל האפידורלי
גירוי חשמלי מתמשך של אזורים שונים במוח.
פרקטיקה זו הניבה תוצאות מרשימות אצל חלק מהמטופלים, אך יש שונות רבה בין המטופלים ולפיכך יש חשיבות רבה לבחירת המועמד המתאים לפרקטיקה זו.
במחקר אחד שנעשה של 17 מטופלים עם כאב אונקולוגי בלתי נשלט, אצל 13 מתוכם הכאב שכך כמעט לחלוטין ורק ארבע מתוכם נזקקו למשככי כאבים אופיואידים לאחר ההתערבות.
רובם נזקקו בסופו של דבר לאופיואידים, בעיקר בשבועות האחרונים לחיים.
בשל האיכות הירודה של רוב המחקרים על רפואה משלימה ואלטרנטיבית בטיפול בכאב אונקולוגי, לא ניתן להמליץ על טיפולים יעילים מתחומים אלה עבור כאב אונקולוגי.
הראיות המבטיחות ביותר, אם כי עדיין חלשות, היו בנוגע להתערבויות גוף-ונפש כמו ביופידבק וטכניקות הרפיה שונות.
אף על פי שקיימים פרסומים מבוססים וזמינים בנושא הטיפול בכאב אונקולוגי, עדיין יש לא מעט מטפלים בעלי הבנה לקויה של היבטים מרכזיים בניהול כאב, ביניהם הערכה, מינון, סבילות, התמכרות, תופעות לוואי וכדומה.
רבים אינם יודעים כי כאב יכול להיות מבוקר היטב ברוב המקרים, ויש לא מעט המונעים מדעות קדומות.
בקנדה, למשל, וטרינרים קיבלו הכשרה לטיפול בכאב בהיקף גדול פי חמישה מזו שקיבלו רופאים, ופי שלושה מזו שקיבלו אחיות.
רופאים עשויים לתת טיפול לא נאות מחשש שיבוקרו על ידי גורמים חיצוניים.
גם מערכות הבריאות סובלות מבעיות שונות בתחום זה.
בעיות אלו כוללות חוסר משאבים עבור הכשרה מתאימה של רופאים ואחיות, אילוצי זמן, היעדר ביטוח בריאות מספק, מחסור במשככי כאב באזורים עניים, מדיניות חקיקה מיושנת במדינות שונות, ובירוקרטיה יתירה המקשה אספקה יעילה של תרופות אופיואידיות או קנאביס.
חולים עלולים שלא לדווח על כאב משום שאינם מסוגלים לעמוד בעלויות הטיפול, או מאמונה כי הכאב הוא בלתי נמנע.
חלקם חוששים מתופעות הלוואי של הטיפול, כמו התמכרות או סבילות לתרופות.
יש החוששים כי הטיפול בכאב יסיח את דעת הרופא מן הטיפול במחלה עצמה, או ששיכוך הכאב ימסך תסמינים החשובים לניטור התקדמות המחלה.
יש חולים שאינם מוכנים לקבל טיפול נאות בכאב משום שהם אינם מודעים לפרוגנוזה שלהם (למשל, חולה שתוחלת חייו היא כמה חודשים חושש לקחת אופיואידים מחשש שיתמכר אליהם לטווח הרחוק), או שאינם מוכנים לקבל את האבחנה שלהם.
יש חולים שאינם מצליחים לתאר נכונה את הכאב שהם חשים, או שהם מולכים שולל כי ניתן לטפל באופן נאות בכאב על ידי טיפולים אלטרנטיביים שונים אך לא מספקים.
53% מכלל חולים בסטן ממאיר, 59% מהחולים שקיבלו טיפול נגד סרטן ו-64% מהחולים בשלב מחלה מתקדם או גרורתי, ו-33% מהמטופלים לאחר טיפול מרפא, סובלים מכאב.
כאב אצל חולים עם סרטן שאובחן לאחרונה קיים, אך שכיח פחות.
במחקר אחד, 38% מהמטופלים שאובחנו לאחרונה דיווחו על כאב, ובמחקר אחר, 35% מהמטופלים שאובחנו לאחרונה חוו כאב בשבועיים הקודמים לאבחון.
במחקר אחר, כאב היה סימפטום מקדים ב-18%–49% מהמקרים.
יותר משליש מהחולים עם כאב אונקולוגי תיארו אותו כבינוני עד חמור.
גידולים ראשוניים ברשימה הבאה קשורים לשכיחות גבוהה יחסית של כאב:
כל החולים עם מיאלומה נפוצה או סרקומה במצב מתקדם צפויים לחוות כאב.
האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות מחייבת את המדינות החתומות עליה לספק בגבולותיהן טיפול בכאב, כחלק מהחובה של זכות האדם לבריאות.
אי נקיטת אמצעים סבירים כדי להקל על הסובלים מכאב עלולה להוות הפרה של סעיף 5 בההצהרה האוניברסלית של זכויות אדם, "לא יהיה אדם נתון לעינויים, ולא ליחס או לעונש אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים.
לרופאים ואחיות יש חובה אתית להבטיח טיפול נאות בכאב, וליידע את המטופל או האפוטרופוסים שלו בכל האפשרויות הטיפוליות האפשריות וההשלכות השונות של כל אחת מהן.
מה שנראה למטפל כסיכון סביר לא בהכרח יראה כזה למטופל.
לדוגמה, יש חולים המעדיפים לסבול מכאבים אך להישאר בערנות מלאה, לעומתם אחרים יעדיפו לקבל משככי כאבים מסביב השעון כדי להימנע מכל סוג ורמה של כאב.
יש להתאים את הטיפול לנוחותו של המטופל, ולא לספק טיפול שהנזק בו עולה על התועלת.
חלק מהחולים, במיוחד אלו הנמצאים במצב סופני, מעדיפים שלא להיות מעורבים בקבלת החלטות רפואיות שונות, וביניהם בטיפול בכאב, והם יכולים להאציל את סמכויות ההחלטה למשפחתם הקרובה או למטפלים שונים.
השתתפות המטופל בבחירת הטיפול היא זכות, לא חובה.
ואף כי הפחתת המעורבות של המטופל בבחירת הטיפול יכולה לגרום לו להיות יעיל פחות, יש לכבד את החלטתם.
אף כי העוסקים במקצועות הרפואה מודעים יותר בעידון הנוכחי על התלות ההדדית בין הפיזי, הרגשי, החברתי והרוחני והכאב, ואת התועלת בטיפול בתחומים האלה בעת ניהול הכאב, יש לשמור על פרטיות החולה ומשפחתו.
אפשר וראוי לאזכר את שירותי הטיפול הפסיכו-סוציאליות הקיימות, אך עם זאת יש להיזהר שלא לחדור לענייניו האישיים של המטופל אם הוא לא הביע רצון כזה.
חדירה לרשות הפרט עלולה להיות לא אתית, כמו מתן תרופות ללא הסכמה מדעת.
החובה להקל על הסבל עשויה לעיתים להתנגש עם החובה להאריך חיים.
אם חולה סופני מעדיף שלא לסבול כאבים, אף על פי שרמות גבוהות של משככי כאבים עשויות לקצר במידה מסוימת את חייו, יש לכבד את בקשתו.
בבריטניה, אם החולה אינו מסוגל להיות מעורב בהחלטה הזו יש להניח שהחולה מעדיף להיות נטול כאבים, אף כי ייתכן שטיפול כזה יזרז במעט את המוות.
ההנחה היא כי הסיבה הבסיסית של המוות היא המחלה הראשונית, ולא הטיפול בכאב.
גישה פילוסופית המצדיקה את הגישה הזו היא פילוסופיית האפקט הכפול, הנוגעת למקרים בהם יש אפקט צפוי אך לא מכוון בפעולה מסוימת.
על פי פילוסופיה זו, כדי להצדיק פעולה בה מעורבים גם מעשה טוב וגם מעשה רע, יש לעמוד בכמה תנאים הכרחיים:
מהות המעשה היא טובה או נייטרלית.
הרע הוא תופעת לוואי לא רצויה.
התוצאה השלילית אינה האמצעי להשגת המטרה החיובית או הנייטרלית אלא רק תופעת לוואי.
האפקט הטוב בהכרח מכריע בחשיבותו לעומת האפקט הרע.
אין אלטרנטיבה טובה יותר להשגת המטרה.
"כאב" הוא רומן מאת צרויה שלו, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2015. הרומן מתאר את חייה ותחושותיה של איריס עילם, מנהלת בית ספר יסודי בירושלים, נשואה ואם לבת ובן מתבגרים, שעשר שנים קודם לכן נפצעה קשה בפיגוע התאבדות.
פגישה מקרית עם איתן רוזן, אהוב נעוריה שבגיל 17 ניתק כל קשר אתה, מכניסה את איריס לסערת רגשות ולהתלבטות בין חידוש אהבת הנעורים לשמירת נישואיה למיקי.
לכך מצטרפת הדאגה לבתה, עלמה, שעברה להתגורר בתל אביב, ועולה חשש שהשתעבדה למורה רוחני שהוא גם המעסיק שלה כמלצרית.
התיאור הוא בקולה ובמחשבותיה של איריס, שבהם משולבים זכרונות מכאיבים מעברה.
איריס עילם היא מנהלת בית ספר יסודי בירושלים, נשואה למיקי, איש מחשבים שאותו היא מכנה "מוקי".
מיקי להוט אחר משחק שחמט עם המחשב, ותגובה אופיינית שלו לפניותיה של איריס אליו היא "לא עכשיו, אני באמצע".
לזוג שני ילדים עלמה בת ה-21, שעברה להתגורר בתל אביב ועובדת שם כמלצרית, ועומר בן ה-17, תלמיד תיכון העסוק בבחינות הבגרות.
עשר שנים קודם לכן איריס נפצעה קשה בעת שחלפה במכוניתה, לאחר שהביאה את הילדים לבית הספר, ליד אוטובוס שהתפוצץ בפיגוע התאבדות.
בעת שפנתה למרפאת כאב לשם מציאת מרפא לכאביה פגשה שם את איתן רוזן, אהוב נעוריה שבגיל 17 ניתק כל קשר אתה, ובמשך השנים הפך לרופא מומחה לכאב.
הפגישה המחודשת, לאחר קרוב לשלושים שנות ניתוק, מכניסה את איריס לסערת רגשות ולהתלבטות בין חידוש אהבת הנעורים, צעד שאיתן מושך אליו, לשמירת נישואיה למיקי.
"איתן זה לא מאהב, הוא אהבת חיי", מתארת איריס את יחסה לאיתן.
ללבטיה של איריס מצטרפת הדאגה לבתה, עלמה, עקב החשש שהשתעבדה למורה רוחני שהוא גם המעסיק שלה כמלצרית.
מיקי מנסה תחילה לבטל את דאגתה, וכאשר היא מציעה שייסעו לתל אביב לביקור אצל הבת הוא מגיב: "אני לא אקום ואסע בגלל שמועה היסטרית".
לאחר שבסופו של דבר הוא מסכים לנסיעה ונודעות לו עובדות אחדות, הופך גם הוא שותף לדאגה.
סיפורה ומחשבותיה של איריס נעים בין חייה עם מיקי, המתקשה להצטרף לדאגתה לעלמה, קשריה עם איתן, שאותם היא מסתירה ממיקי אך משתפת בהם חלקית את חברתה דפנה, עבודתה התובענית כמנהלת בית ספר יסודי והחלטתה לעבור לתל אביב כדי להציל את עלמה.
איריס חוזרת אל בתה בתל אביב, ומנקה ומסדרת את דירתה.
היא פוגשת באקראי את סשה, תלמידהּ לשעבר, ושולחת אותו לבלוש אחר עלמה.
כאשר הוא מדווח לה: "היא החליפה לשמלה קצרה והתאפרה כבד, היא יוצאת עכשיו מהמסעדה", היא נבהלת ורצה ברחוב בניסיון למצוא את עלמה.
היא נתקלת בבליטה בכביש, נופלת ונחבלת.
סשה מגיע לפתע, ומסייע לאיריס החבולה להגיע לדירתה של עלמה ולנוח שם.
עלמה מגיעה לדירתה, וכעבור זמן מה מגיעים לשם גם מיקי ועומר, שמראה לאיריס את הצו הראשון שקיבל.
מיקי מציג דף שמצא על מכוניתה של איריס ובו כתוב "תחזרי אלי".
עלמה אומרת שזו בטח טעות, אך איריס מתקנת, "זו לא טעות, זה סיפור ישן".
בסיסו של הספר, אהבתה של איריס לגבר שאינו בעלה, שימש חוט שדרה ברומנים רבים, ובהם "מאדאם בובארי" מאת גוסטב פלובר, "אנה קארנינה" מאת לב טולסטוי ו"שירה" מאת ש"י עגנון.
חוקר הספרות פרופ' בן-עמי פיינגולד הציג תת-קטגוריה של קטגוריה זו, שאותו כינה "מוטיב הזיווג הכפול" - סיטואציה שבה מתקיים זיווג בין איש לאישה שסופו נישואין כדת, אלא שהוא בא במקום זיווג שנגזר מראש ונעשה ניסיון להתעלם ממנו.
דוגמה עתיקה למוטיב זה הוא אגדת "חולדה ובור" הנרמזת בתלמוד, ועולה במחשבותיה של איריס: "בלב חרד היא נזכרת בסיפור התלמודי על הגבר שהפר את הבטחתו לשאת נערה שפגש בדרך, נשא אישה אחרת ואיבד את ילדיו במיתות משונות עד שחזר אליה.
בדצמבר 2017 הוענק לצרויה שלו "פרס ויצו" האיטלקי לכתיבה בנושאים יהודיים, על הספר "כאב".
בדצמבר 2019 זכתה צרויה שלו בפרס יאן מיכלסקי השווייצרי על הספר "כאב".
שמו של הרומן הוא "כאב", ואיריס מתוארת בפתיחתו כמי ש"אין לה דבר מלבדו, מלבד הכאב".
"כאב" הוא גם השם שבו שומרת איריס את מספר הטלפון של איתן בטלפון הסלולרי שלה.
מבקר הספרות יפתח אשכנזי עמד על מרכזיותו של הכאב בספר:
במובן מסוים, הכאב כה נוכח בספר, עד שאם אדם יתבקש לסכם אותו הוא יגלה שאותו סיכום כולל בעיקר את המילה כאב.
לפי הספר "כאב" הנישואים הם כאב מתמשך.
החיים במדינה הם כאב מתמשך - אבל זה לא נורא, כי החיים בכלל הם כאב.
מהכאב אין שום מוצא: אהוב הנעורים שהיה לרופא כאב יכול רק להסיח את הדעת לרגע מהכאב, אבל בסופו של דבר הכאב שם והכאב הוא מה שיישאר.
הוא כה מודגש, עד שלפעמים הוא עובר את סף הכאב של הקורא עצמו, וגורם לו לזוע בכיסא באי נוחות.
אפילו הרגע המאושר בסוף הספר הוא שירת הלל לכאב.
גם שם, ברגע מזכך, הכאב הוא הדבר היחיד שמאפשר שיח בין בני משפחה וקשר אנושי.
המבקרת סימונה באט ציינה את שלל סוגי הכאב שמתאר הספר:
שלו רוצה להאמין כי גדשה את סאת יסורי הגיבורה שלה, שכעת בשלה לשינוי.
לצורך כך, היא פורסת את שלל מופעי הכאב: החל מהכאב הפיזי הכרוני שנגרם בעטיה של הפציעה, דרך חבלי היתמות המוקדמת מדי, וכלה בכאב הנפשי בעקבות הנטישה.
כאב ותהילה (בספרדית: Dolor y gloria) הוא סרט דרמה ספרדי משנת 2019, שנכתב ובוים על ידי פדרו אלמודובר.
הסרט בכיכובם של אנטוניו בנדרס, אסייר אטקסנדיה, פנלופה קרוז, חולייטה סרנו ולאונרדו סברגליה.
הסרט יצא לאקרנים בספרד ב-22 במרץ 2019, וזכה לביקורות חיוביות בדרך כלל.
הופעת הבכורה הבינלאומית של הסרט הייתה בפסטיבל קאן 2019, שם נבחר הסרט להתמודד על פרס דקל הזהב.
בפסטיבל קאן זכה בנדרס בפרס השחקן הטוב ביותר.
אלברטו איגלסיאס, שהלחין את פסקול הסרט, זכה בפרס הפסקול הטוב ביותר.
נכון ליולי 2019, הסרט הכניס 19 מיליון דולר ברחבי העולם.
ב־9 בדצמבר 2019 הוכרז כי הסרט מועמד בשתי קטגוריות (בנדרס במועמדות לשחקן הטוב ביותר ומועמדות נוספת לסרט הטוב ביותר בשפה זרה) בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-77. הסרט זכה לשתי מועמדויות (הסרט הבינלאומי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר) בטקס פרסי האוסקר ה-92.
בסרט מתוארים אירועים מתקופות שונות בחייו של גיבור הסרט, סלבדור מאלו (אנטוניו בנדרס), במאי קולנוע שימי תהילתו מאחוריו.
בתחילת הסרט פוגשים הצופים בבמאי הקולנוע הספרדי סלבדור מאלו, שנמצא במצב מורכב: הוא כבר מעבר לימי השיא המקצועי שלו, באמצע משבר יצירתי, וסובל מתסמינים נפשיים ופיזיים שונים כתוצאה ממחלות גופניות ונפשיות בהן הוא לוקה.
מאלו מחליט ללכת לביקור אצל אלברטו קרספו (מגולם על ידי אסייר אטקסנדיה) שהיה גיבור אחד מסרטיו הקודמים, "טעם", איתו לא דיבר למעלה משלושים שנה בגלל מחלוקת על תפקודו בעת צילום הסרט.
השניים מתפייסים וקרספו מציג בפני מאלו עישון הרואין.
בהשפעת ההרואין נזכר סלבדור בכמה מחוויות הילדות שלו: כיצד עבר בילדותו להתגורר במערה עם אביו ואמו חסינטה (פנלופה קרוז), כיצד כילד לימד קריאה וכתיבה בחור המבוגר ממנו בכעשור וכיצד נשלח ללימודים בבית ספר לכמורה משום שלהוריו לא היה כסף לבית ספר רגיל.
קרספו מעלה לבמה כמופע יחיד מונולוג מזיכרונותיו של סלבדור, שבו מוזכר בן זוגו של סלבדור, פדריקו.
באחד מהערבים שבהם מועלה המופע, יושב בקהל פדריקו (לאונרדו סברגליה), כעת נשוי לאישה ולהם ילדים בוגרים.
הוא מבקר את סלבדור הרווק בביתו.
לאחר איחוד כמעט אפלטוני ביניהם, השניים נפרדים בהבעת רגש נוסטלגי, כנראה בפעם האחרונה.
סלבדור אינו במצב טוב, וממשיך להיאבק בהתמכרות שלו להרואין ולתרופות.
בזיכרונות שלו מתקופה אחרת, אמו הקשישה (חולייטה סרנו) מאשימה אותו בכך שהשאיר אותה לבדה באותה תקופה ובמיוחד שלא היה ילד טוב.
לפני שהוא מצליח להוכיח את אהבתו כלפיה, היא מתה בבית החולים במקום בכפר שבו חייתה, כפי שרצתה.
סלבדור עובר ניתוח עמוד שדרה (לא מסוכן) שלאחריו הוא מביים את הסרט על סיפור חייו.
+שחקנ/יתשם הדמותתפקידאנטוניו בנדרססלבדור מאלופנלופה קרוזחסינטה מאלואמו הצעירה של סלבדורראול אלווארואביו של סלבדורלאונרדו סברגליהפדריקואסייר אטקסנדיהאלברטו קרספוקיטי מנברססיליה רותסולמהפדרו קאזבלנקדוקטור גלינדונורה נאוואסמרסדססוזי סאנצ'סחולייטה סראנויסינטה מאלואמו המבוגרת של סלבדורקרמלו גומזג'וליאן לופזפאקוואי הורקג'ורוסליהרוזיטהמריסול מיוריאלסזאר ויסנטהאדוארדואסיאר פלורססלבדור מאלוסלבדור מאלו כילדנאוס אלבורך
חברת ההפקה אל דסאו הכריזה על התוכניות לסרט החדש באפריל 2018, ואישרה כי אנטוניו בנדרס ואסייר אטקסיאניה יהיו השחקנים הראשיים בסרט, ביחד עם פנלופה קרוז וחולייטה סרנו בתפקידים משניים.
הטריילר ששודר ב־31 בינואר 2019 חשף שגם לרוזליה יש תפקיד בסרט.
במאי 2018 תועד אלמודובר ביחד עם הצלם חוסה לואיס אלקיין בטוויטר, כשהשניים בוחנים מיקומים אפשריים לצילום במחוז ולנסיה.
ביוני שלאחר מכן דיווח העיתון פוטוגרמה כי חלק גדול מהצילומים יתקיים בוולנסיה, בעיקר באזור פטרנה.
באותו חודש פרסם אגוסטין אלמודובר בטוויטר תמונה של אחיו, פדרו, על סט הצילומים, ובהמשך גם פורסמו תמונות של בנדרס, סברגליה וקרוז ביחד במהלך מבחני מסך לסרט.
אגוסטין אלמודובר, מפיק הסרט, הודיע באמצעות טוויטר כי הצילומים החלו ב־16 ביולי 2018. צילומי הסרט הסתיימו לאחר 44 יום ב-15 בספטמבר 2018.
הטריילר הראשון לכאב ולתהילה יצא לאינטרנט ב-31 בינואר 2019. הכרזה הרשמית של הסרט נחשפה ב-11 בפברואר, ולאחר מכן, ב-18 בפברואר 2019, פורסם עוד טריילר לסרט.
בישראל הסרט מוקרן בקולנועים החל מ-1 באוגוסט 2019.
בתוך ספרד עצמה הסרט זכה מצד המבקרים לקבלת פנים ראשונית שהייתה חיובית בגדול.
כאב ותהילה קיבל ציון ממוצע של 7.7 מתוך 10 בהתבסס על כ-1,448 ביקורות באתר FilmAffinity, ודירוג מבקרים ממוצע של 4.3 מתוך 5, בהתבסס על כ-14 ביקורות צופים ב-Sensacine.
העיתון פוטוגרמות העניק לסרט ציון של 5 כוכבים שבגדול שיבחה והחמיאה ליצירתיות של הבמאי.
העיתון אל מונדו ציין כי "אלמודובר נותן את אחד הסרטים האינטנסיביים והמאוזנים ביותר שלו בשליטה מלאה שלו עצמו במלאכה" וגם נתן לסרט דירוג מקסימלי, של 5 מתוך 5. העיתון אל פרדוקיקו גם הוא העניק לסרט ציון של חמישה כוכבים, ואילו ABC נתנה לסרט ציון של 4 מתוך 5 כוכבים.
אל קונפידנסיאל בחר לדרג את הסרט בציון של 3 מתוך 5 כוכבים.
ארה, עיתון יומי קטלאני, השווה בין שלוות הדמדומים והמעטפת הריגשית של הסרט, לבין יצירות המופת האחרונות של הבמאים הגדולים ג'ון יוסטון (הדבלינאים) וקרל דרייר (גרטרוד) .
לקראת טקס פרסי אוסקר ה-92, פורסם כי הסרט יועמד לשני פרסים, פרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר ופרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר לו הועמד השחקן אנטוניו בנדרס.
בעיתון הארץ כתב אורי קליין: "(...) למרות ההסתייגויות מ"כאב ותהילה", שלעיתים נדמה שהשלם שלו טוב יותר מחלקיו, זו יצירה יפה, מרגשת ומעוררת עניין, כמו כל סרט של אלמודובר.
יש בו אף כמה סצנות ורגעים מופלאים, שכמו תמיד עיצובם החזותי וצילומם מפעימים.
החמקמקות של הסרט, שתואמת את חמקמקותו של הזיכרון, באה לידי ביטוי גם בחיבור שבשמו בין כאב לתהילה – שהיא המושג האניגמטי ביותר בסרט" וציין שמדובר בסרט יפה, מרגש ומעורר עניין.
בטיימאאוט כתבה מבקרת הקולנוע יעל שוב כי הסרט עדין ואינטימי, אישי מאוד ומרגש לעומק.
היא, כמו עוד מבקרים, ציינה לטובה את משחקו של בנדראס וסיכמה את הביקורת על הסרט: "(...) עם כל הכאב העולה ממנו, הסרט טובל במעיין הנביעה של היצירה הקולנועית, ומסתיים בנימה אופטימית ומרוממת נפש".
למעלה מ-45,000 צופים באו לצפות בסרט ברחבי ספרד ביום שישי הראשון בו יצא הסרט לאקרנים, מה שהפך אותו לסרט הנצפה ביותר בספרד באותו היום.
ההערכה היא שהסרט הרוויח כ־300,000 אירו ביום הראשון שלו, וההכנסות עלו לסכום של כ-1.2 מיליון יורו בסוף השבוע הראשון ליציאתו לאקרנים.
עד ל-8 באפריל 2019, הסרט גרף בסך הכל 4 מיליון אירו בספרד, מה שהפך אותו לסרט הספרדי המכניס ביותר בקופות בספרד של השנה.
ההכנסות של הסרט הגיעו ל-4.7 מיליון אירו עד 22 באפריל 2019. הסרט הרוויח בסך הכל כ-5.3 מיליון יורו בקופות הספרדית מאז פתיחתו.
ברחבי העולם הרוויח כאב ותהילה כ-18.4 מיליון דולר בקופות.
כאבי אוזניים הם כאבים באוזן.
כאבי אוזניים ראשוניים הם כאבים שמקורם באוזן.
כאבי אוזניים משניים, הם כאבים אשר מקור הכאב שונה מהמיקום בו מורגש הכאב.
ל-83% מהילדים יש לפחות מקרה אחד של זיהום באוזן אמצעית עד גיל שלוש.
באופן כללי ניתן לגלות את הסיבה לכאבי אוזניים על ידי בדיקה יסודית של כל הסימפטומים וביצוע בדיקה גופנית, ללא צורך בכלי הדמיה כמו בדיקת CT.
עם זאת, ייתכן שיהיה צורך בבדיקה נוספת אם קיימים דגלים אדומים כמו ירידה בשמיעה, סחרחורת, צלצול באוזן או ירידה בלתי צפויה במשקל.
כאבי אוזניים יכולים להופיע באוזן אחת או בשתיהן.
במקרים מסוימים הכאבים יכולים להיות עמומים מאוד ובמקרים אחרים הם יתאפיינו בעוצמה רבה ובחדות.
הכאבים עלולים להיות מלווים בתופעות כמו חום, תחושת סחרחורת, גירוד באוזניים או תחושת מלאות באוזן.
כמו כן, לעיסה עלולה להחמיר את הכאבים.
כאבי אוזניים כתוצאה מזיהום הם הנפוצים ביותר בקרב ילדים ויכולים להופיע אצל תינוקות.
מבוגרים עשויים להזדקק להערכה נוספת במידה ויש להם אובדן שמיעה, סחרחורת או צלצול באוזן.
דגלים אדומים נוספים כוללים סוכרת, מערכת חיסון מוחלשת, נפיחות שנראית באוזן החיצונית או נפיחות לאורך הלסת.
ניתן לחלק את האוזן באופן אנטומי לאוזן חיצונית, לתעלת השמיעה החיצונית, לאוזן תיכונה ולאוזן הפנימית.
לא ניתן להבחין בין השלושה מבחינת תיאור הכאב אשר האדם חווה.
עצבים רבים מספקים תחושה לחלקי האוזן השונים.
עצבים אלו מעצבבים גם חלקים אחרים בגוף, מהפה לחזה ולבטן.
לגירוי עצבים אלה בחלק אחר בגוף יש פוטנציאל לייצר כאב באוזן.
רוב הגורמים לכאבי אוזניים אינם מסכני חיים.
כאבי אוזניים ראשוניים שכיחים יותר מכאבי אוזניים משניים, ולעיתים קרובות הם נובעים מדלקת או פציעה.
ישנם לא מעט תנאים הגורמים לכאבי אוזניים משניים וכאבים אלו נעים בין תסמונת המפרק הזמנית לדלקת גרון.
כאשר יש דגל אדום אחד מדובר בנוכחותם של גורם סיכון אחד או יותר הכוללים עישון, שימוש כבד באלכוהול (יותר מ־3.5 משקאות ביום), סוכרת, מחלת עורקים כליליים וגיל מבוגר (יותר מ-50).
גורמים אלה מגדילים את הסיכון ללקות בגורם רציני לכאבי אוזניים, כמו סרטן או זיהום קשה.
אם ישנם דגלים אדומים ייתכן שיהיה צורך לבצע בדיקות נוספות כגון בדיקת CT או ביופסיה כדי לשלול אבחנה מסוכנת יותר.
אבחנות כאלה כוללות ממאיר (או נמק) דלקת השד, דלקת עורקים זמנית וסרטן.
בעוד שנוכחותו של דגל אדום אכן מעוררת חשד לאחת מארבע המחלות הללו, היא אינה מבטיחה אבחנה שכן ניתן לראות סימפטום אחד במצבים שונים.
אם אין דגלים אדומים, מקורות אחרים לכאבי אוזניים הופכים לסיכוי סביר יותר.
טיפול בכאבי אוזניים תלוי בנסיבות.
אם יש זיהום חיידקי, לעיתים מומלץ ליטול אנטיביוטיקה.
כמו כן, תרופות ללא מרשם יכולות לעזור בבקרת אי הנוחות.
ישנם מספר גורמים לכאבי אוזניים אשר דורשים ניתוח.
דלקות אוזניים זיהומיות רבות מטופלות באמצעות ניקוי האזור, אנטיביוטיקה מקומית, ומשככי כאבים דרך הפה.
בהתחשב במגוון הגורמים לכאבי אוזניים, חלק מהגורמים דורשים טיפול שאינו אנטיביוטיקה.
המחלה האוטואימונית פוליכונדריטיס מטופלת, על ידי חימום ועיסוי האזור ולאחר מכן, הפניה לרופא שיניים.
כאב כרוני הוא כאב מתמשך (לאורך חודשים או יותר).
הכאב מופיע באזורי גוף שונים בעקבות פציעה, זיהום, או מחלה ועשוי לנבוע מרקמה, איבר או אזור מסוים במוח, או בעמוד השדרה.
כאב כרוני עשוי לגרום להפרעות נפשיות, תלות בסביבה ולפגיעה ממושכת באיכות החיים.
היקפי התופעה רחבים, וההערכות הן כי בין 11 ל-40% מאוכלוסיית העולם, סובלים או יסבלו ממנו, ומרביתם נובעים כתוצאה ממחלות כרוניות, המביאה עימה שינויים פיזיולוגיים, כגון מחלת מפרקים, כאבי גב או מיגרנה.
כאב הוא תחושה פיזית (ולעיתים נפשית), בעקבות פגיעה בגוף שמטרתה להעיד על נזק בגוף.
כאב אקוטי הוא כאב חד, קצר וזמני, המתריע מפני פגיעה ברקמה או איבר בגוף ונחשב כתסמין.
כאב כרוני מוגדר ככאב הנמשך מעבר לשלושה חודשים, ונחשב כמחלה.
בהגדרה זו נכללים גם כאב גב, כאב ראש, מיגרנות, וכאבי מפרקים.
הארגון העולמי לחקר הכאב, מגדיר כאב כרוני ככאב ללא ערך ביולוגי, מעבר לריפוי הרקמות.
ה-DSM-5 מגדיר כאב כרוני כהפרעה סומטופורמית פחותה מההפרעות הכאב המוכרות.
ב-ICD-11 שמפיץ ארגון הבריאות העולמי, מוצעת חלוקה ל-7 קטגוריות:
כאב כרוני עיקרי: מוגדר כשלושה חודשים של כאב רצוף, באחת או יותר מהאזורים האנטומיים, שלא מוסבר באמצעות הפרעת כאב אחרת.
כאב כרוני סרטני: מוגדר ככאב באחד מהאיברים הפנימיים, מערכת התנועה, או העצמות הקשורים לסרטן או הטיפול בו.
כאב כרוני פוסט-טראומטי: כאב הנגרם לאחר טראומה או ניתוח, למעט זיהומים או תסמינים שהיו לפני הטיפול.
כאב כרוני נוירופטי: כאב הנגרם בעקבות פגיעה במערכת המגע.
כאב ראש ופנים (אורו-פסיאלי): כאב שמקורו בראש או הפנים, וקורה ב-50% או יותר, בתקופה של שלושה חודשים.
כאב כרוני וסצרלי: כאב שמקורו באיבר פנימי.
כאב מוסקולוסקלטלי: כאב שמקורו בעצמות, שרירים, מפרקים או רקמות חיבור.
לנשים, נטייה ללקות במחלות כרוניות יותר מגברים, בעקבות מבנה אנטומי והורמונלי שונה, ולהן תסמונות כאב ייחודיות: מיגרנות, פיברומיאלגיה, כאבי וסת וכאבים הקשורים למערכת ההורמונים הנשית.
אבחון הכאב מתבצע באמצעות חקר האנמנזה הרפואית על ידי רופא לגבי מאפייני הכאב, וההיסטוריה הרפואית האישית והמשפחתית.
לעיתים האבחנה, מתבצעת בדרך השלילה, ולפעמים לא נמצא המקור לכאב, אך מותאמת בכל זאת תוכנית טיפול להפחתת הכאב ושיפור איכות החיים.
תהליך האבחון כולל הערכה מקיפה של מאפייני הכאב, השפעותיו התפקודיות והיבטים פסיכו-סוציאליים.
מחקרים מראים כי אבחון מוקדם ומדויק משפר משמעותית את הפרוגנוזה ואיכות החיים של המטופלים.
תגובת הכאב עשויה להימשך גם לאחר החלמת הרקמה, בלא קשר למצב הגופני, ואף על פי שאין ממצאים קליניים בבדיקות רפואיות המבוצעות כגון בדיקות הדמיה (CT, צילום רנטגן וכו').
במקרים מסוג זה כאב נוציספטי במקור יכול להפוך לכאב נוציפלסטי שמקורו שינויים במוח.
עישון, כושר גופני ירוד, עייפות, ישיבה ממושכת, השמנת יתר ומצוקות נפשיות, כגון לחץ וחרדה, עשויים להפוך כאב לכרוני.
הגדרה וקריטריונים לאבחון על פי ה-ICD 11
ICD - הסיווג הבין לאומי למחלות הוא המערכת המשמשת לסיווג מחלות כולל כאב כרוני.
על פי החלוקה החדשה של ה-ICD-11, מחולק הכאב הכרוני לשני סוגים עיקריים: כאב ראשוני וכאב שניוני.
ההבחנה בין שני הסוגים חיונית לצורך התאמת הטיפול הנכון.
כאב ראשוני מוגדר כ"כאב שאינו מוסבר על ידי מחלה או נזק מזוהה אחר ומתקיים כישות רפואית עצמאית".
דוגמאות נפוצות כוללות פיברומיאלגיה, כאב גב כרוני ראשוני וכאב ראש כרוני ראשוני וכאב נוציפלסטי.
תהליך האבחון מתבסס בעיקר על שלילת מחלות בסיס, זיהוי דפוסי כאב אופניינים והערכה מקיפה של גורמי סיכון פסיכו סוציאליים.
כאב נוציפלסטי הוא סוג של כאב כרוני הנובע משינויים בעיבוד הכאב במערכת העצבים המרכזית, ללא עדות לנזק רקמתי או עצבי.
הוא נגרם כתוצאה מהפעלה חוזרת של מסלולים עצביים במוח ובמערכת העצבים המרכזית, היוצרים "מעגל סגור" של תחושת כאב המוקרן לגוף.
כאב זה יכול להיות ראשוני, כאשר הוא מהווה הפרעה בפני עצמה, או שניוני, כאשר הוא מופיע כחלק מתגובה למצב רפואי אחר, כגון דלקת כרונית או פציעה קודמת.
במקרים מסוימים, כאב נוציפלסטי עשוי להתפתח בעקבות מצבים רפואיים מתמשכים, כמו כאב פוסט-טראומטי לאחר פציעה או כאב כרוני הקשור למחלות דלקתיות, במידה שחלים שינויים בעיבוד הכאב.
האבחון של כאב נוציפלסטי מבוסס על הערכה קלינית מקיפה, הכוללת תשאול רפואי, בדיקות פיזיות והערכת עיבוד הגירויים החושיים.
מטרת האבחון היא לא רק לשלול גורמים מבניים או עצביים לכאב, אלא גם לבחון את דפוסי הכאב, מיקומו, עיתויו והקשרים אפשריים בין הכאב לבין נסיבות חיי המטופל, אירועים משמעותיים ורקע אישי.
לעיתים קרובות כאב נוציפלסטי נמצא בתת-אבחון בשל חוסר מודעות או היעדר כלים ברורים לזיהויו.
מחקרים מצביעים על כך שעד 88% ממקרי הכאב הכרוני במערכת השריר-שלד הם בעלי מרכיב נוציפלסטי, אך רבים מהם אינם מאובחנים כראוי.
האבחון מתבסס על שילוב של הערכה קלינית מקיפה, זיהוי שינויים בעיבוד גירויים חושיים ושלילת גורמים מבניים או עצביים לכאב.
מאחר שמדובר בכאב שמקורו במערכת העצבים המרכזית, ולא בפגיעה ישירה ברקמות הגוף, נדרשת הבנה מעמיקה של המנגנונים העצביים והרגשיים המעורבים בהתפתחותו.
הטיפול בכאב נוציפלסטי מתמקד בגישות רב-תחומיות הכוללות טיפול פסיכולוגי, פיזיותרפיה, טכניקות לניהול כאב ושימוש בתרופות המווסתות את עיבוד הכאב במערכת העצבים המרכזית.
הכרה במאפיינים הייחודיים של כאב זה חיונית לפיתוח גישות טיפוליות מותאמות אישית ולשיפור איכות חייהם של הסובלים ממנו.
כאב שניוני נובע ממחלה או פגיעה מזוהה וכולל שני מנגנונים עיקריים:
כאב נוירופתי הכאב הנוירופתי נגרם מפגיעה או מחלה במערכת העצבים.
הוא מתאפיין בכאב חד או תחושת צריבה, ולעיתים נלווה בהפרעות תחושתיות כגון נימול או עקצוץ.
על פי מחקרים עדכניים, כ-7-10% מהאוכלוסייה הכללית סובלת מכאב נוירופתי.
שיטות אבחון לכאב זה יכולות לכלול בבדיקות להערכת רגישות מערכת עיצבית, בדיקות לבחינת התפקוד החשמלי של העצבים והשרירים.
כאב נוציספטיבי נובע מפגיעה ישירה ברקמות הגוף ונפוץ במצבים כגון דלקות או פציעות (כגון עור, שרירים או איברים פנימיים) שמפעילים קולטני כאב (נוציספטורים).
זהו כאב טבעי שנועד להתריע על נזק אפשר ולעורר תגובה מגוננית.
כאב זה יכול להיות כאב סומטי שמקורו ברקמות כמו שרירים והוא מאופיין בכאב חד וממוקם וכאב ויסצרלי שמקורו באיברים פנימיים כגון מעיים או לב ולעיתים קרובות הוא עמום מפושט ומלווה בתחושות האחרות כמו לחץ או בחילה.
שיטות לסוג כאב זה יכולות להיות - דימות לזיהוי פגיעות ברקמות, בדיקות לסממני דלקת ורמת דלקת, והערכה קלינית מובנית לבחינת מאפייני הכאב והתגובה למגע.
אתגרים באבחנה של כאב כרוני
חוסר בסימפטומים ביולוגיים ברורים: כאב נוציפלסטי לעיתים אינו מלווה בשינויים מוחשיים ברקמות שניתנים לזיהוי בהדמיה רפואית סטנדרטית.
שינויים דינמיים בכאב: התפתחות הכאב והשינויים בו לאורך זמן עשויים לדרוש התאמות מתמדות בגישה האבחנתית.
העדר הסכמה מקצועית עולמית: קיימים חילוקי דעות בקרב הקהילה המדעית על הגדרות, קריטריונים ושיטות הבדיקה הטובות ביותר לאבחון כאב נוציפלסטי.
התנגדות לקבלת אבחון נוציפלסטי: התנגדות לקבלת אבחון נוציפלסטי עשויה להיות תוצאה של חששות ודאגות אצל המטופלים ובני משפחתם בנוגע למשמעויות האבחון, כמו תחושת אי ודאות וחשש מהלך המחלה.
לעיתים, קיימת גם סטיגמה חברתית הקשורה לכאבים הנתפסים כ"לא מוסברים" או "פסיכולוגיים", מה שעלול לגרום למטופלים להימנע מלדווח על תסמיניהם במלואם או לחפש עזרה רפואית.
היסטוריה של אבחון כאב כרוני
במשך רוב ההיסטוריה הרפואית, גישות לאבחון כאב כרוני התמקדו בממצאים פיזיולוגיים ובמחלות פתולוגיות שיכולות להסביר את מקורות הכאב.
כאבים נחשבו לתוצאה של פגיעה גופנית או מחלה, והטיפול בהם התמקד בהקלה על הסימפטומים הפיזיים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, הציע פרופסור ג'ורג אנגל מאוניברסיטת רוצסטר את המודל הביו-פסיכו-סוציאלי, ששינה את התפיסה המקובלת של אבחון וטיפול בכאב כרוני.
מודל זה הציע כי כאב כרוני אינו תוצאה של גורמים פיזיולוגיים בלבד, אלא כולל גם השפעות פסיכולוגיות וחברתיות המשפיעות על החוויה וההתמשכות של הכאב.
למרות התפוצה הרחבה של המודל הביו-פסיכו-סוציאלי, רבים במערכת הבריאות עדיין נוטים להעדיף את המודל הביו-רפואי, שמתמקד בגורמים הפיזיולוגיים של הכאב.
תוך התמקדות זו, נטייה להפקיד את הטיפול בכאבים לגורמים רפואיים מובהקים, כגון טיפול תרופתי והתערבויות פיזיות, מקבלת עדיפות על פני טיפולים המשלבים פסיכותרפיה ותמיכה חברתית.
המעבר לגישה המשולבת מחייב הכשרה רחבה יותר ומודעות לגורמים הלא פיזיולוגיים שמשפיעים על כאבים.
זיהוי והתייחסות לגורמים פסיכולוגיים וחברתיים יכולים לשפר את הטיפול במטופלים עם כאב כרוני ולהבטיח גישה טיפולית הוליסטית ומותאמת יותר.
משכו הרב של הכאב, וריבוי הגורמים שיכולים לגרום לו, גרמו להתפתחות תחום רפואת כאב, שהיא התמחות נפרדת בתחום הרפואה.
קיימות מרפאות כאב, המיועדות למחקר, וריכוז הטיפול בחולה על כל הקשור בכך, כגון תמיכה נפשית.
הטיפול המקובל נחלק לטיפול תרופתי, טיפול משלים, וטיפול ניתוחי.
הטיפול הנפוץ בכאב כרוני הוא טיפול תרופתי בהתאם למקור הכאב, אשר יעיל בהתחלה, אך עשוי לגרום לתופעות לוואי כסבל והתמכרות.
כתלות במקור הכאב, עשוי להידרש הליך פולשני (כגון פעולה ניתוחית).
לנשים, במצב שבו הכאב נובע מהמחזור החודשי, מותאם טיפול הורמונלי.
טיפול תרופתי פולשני כגון זריקות, חד פעמיות או מספר זריקות, הכוללות למשל משככי כאבים.
במקרים חמורים, מושתלת משאבה בעמוד השדרה המשחררת תרופה בקצב קבוע, אותה יש למלא בתוך מספר שבועות.
לטיפול בדיכאון משמשים מספר סוגי של נוגדי דיכאון ובהם טריציקליים ו-SSRI (כגון ציפרלקס).
הפסקת גורמים כגון עישון, משקל יתר, לחץ ועייפות שעשויים להפוך כאב לכרוני.
טיפול שמרני, כגון אימוץ אורח חיים ספורטיבי, הפחתת צריכת אלכוהול, הפסקת עישון ותמיכה רגשית מצד בן זוג או משפחה, עשויים להקל.
המודל הביופסיכוסוציאלי, מגדיר את הכאב כתסמונת, המושפעת מאלמנטים נפשיים, פסיכולוגיים, וחברתיים.
הכאב הכרוני עשוי לגרום לפגיעה ביכולת העבודה ומכך לפגיעה בפרנסה, לבידוד חברתי ומשפחתי.
חלק מהמטופלים הסובלים מכאב כרוני, הם בעלי מצב רוח ירוד, ואף קליני, המצריך טיפול תרופתי.
הרפואה משלימה, מציעה מספר טיפולים לטיפול בכאב ובהם דיקור סיני, טווינה, כירופרקטיקה, אוסטאופתיה ורפואה סינית.
יעילותם של טיפולים אלו מוטלת בספק.
לכאבים אורתופדיים מסוימים, כגון דורבן בעקב, הסתיידות או דלקת כרונית בכתף, בברך או בירך, מוצע טיפול בגלי הלם.
ישנם שיטות נוספות לא פולשניות, המוצעות לטיפול בכאב, ובהם אפנון עצבי, המבוסס על שינוי מאפייני העצב באמצעות טיפול חשמלי.
במטרה לשפר התמודדות עם כאב כרוני פותח מודל פחד-הימנעות.
מלבד הכאב הפיזי, כאב כרוני עשוי לגרור גם פגיעה נפשית.
התמודדות עם הכאב לאורך זמן, מגבילה את הפעילות היום-יומית, (תנועה, עבודה, פגיעה באיכות השינה וכו'), ומכך לגרום להתדרדרות נפשית.
התדרדרות זו מובעת באמצעות תחושת ייאוש, כעס ואף להתפתחות הפרעות נפשיות כמו דיכאון וחרדה.
נמצא כי למעלה מ-70% מהפונים למרפאות כאב, הם בעלי דיכאון מז'ורי, לאחר אבחון פסיכיאטרי שבוצע להם.
שכיחות הדיכאון באוכלוסייה זו גבוהה פי 3 עד 4 משיעורם באוכלוסייה הכללית.
לכאב כרוני, השלכות נוספות כגון השלכות חברתיות, עד כדי בידוד חברתי וקושי בקיום זוגיות.
ישנן השלכות כלכליות וציבוריות הנובעות מאובדן ימי עבודה כתוצאה מהכאב או הטיפול בו (תורים רבים לרופאים, בדיקות וטיפולים רבים וממושכים).
כאב פסיכוגני או כאב יְצִיר נפש הוא כאב המופיע ללא סיבה גופנית ברורה.
לעיתים מתרחש בעקבות פציעה או מחלה אולם אין הלימה בין עוצמת הכאב למחלה, דבר המרמז על כך שייתכן והכאב נגרם עקב גורם רגשי.
מדובר בכאב אמיתי והאדם לא ממציא אותו.
כאשר הכאב הוא כרוני הוא עלול להוביל לאובדן ימי עבודה ואף לנכות.
החולים מתרכזים בכאב ושוללים מצוקה נפשית.
לעיתים יופיע ביחד עם דיכאון וחרדה.
ישנו קושי לאבחן את התופעה.
התופעה עשויה להופיע בכל גיל, וישנה שכיחות גבוהה יותר בקרב נשים.
ההערכה היא ש-10% מכלל הפונים לרופאים סובלים מכאב פסיכוגני.
גורמים אפשריים לתופעה עשויים להיות נסיבות חיים קשות ולוחצות, מנגנוני הגנה של התקה והדחקה, הזדהות עם קרובי משפחה חולים, רווח משני של החולה, פגיעה נוירוגנית בעקבות מחלה או פציעה שגורמת להתפתחות רגישות מוגברת של נוירונים, שינויים במוח, מערכת העצבים ההיקפית, מחסור באנדורפינים, עוררות פתופיזיולוגית.
לצד הכאב עשויים עשויים להופיע עייפות, דכדוך, הפרעות שינה ועוד.
לעיתים בשל כאבם, עשויים הסובלים מהתופעה לפנות לשימוש יתר באלכוהול וסמים.
לעיתים עולה חשד להתחזות לשם הפקת רווח משני.
בניגוד לתסמונת מינכהאוזן, המתחזים יסרבו לעבור בדיקות וטיפולים כואבים.
כאשר החולה אינו מגיב לטיפול נוגד כאבים והן אינן משפיעות עליו, יש לחשוד בכאב פסיכוגני.
יש להבדיל גם בין כאב פסיכוגני להיפוכונדריה ולהפרעה קונברסיבית (היסטריה).
לתרופות אנלגטיות בדרך כלל אין השפעה.
תרופות אנטי-דיכאוניות כמו Clomipramine או Fluoxetine עשויות לעזור.
"כאב על כאב" הוא סינגל של אביב גפן שיצא כחלק מהאלבום סדקים בשנת 2014. השיר נכתב והולחן על ידי גפן ועבר עיבוד על ידי גפן ויועד נבו.
השיר נכתב בעקבות טיפול פסיכולוגי שעבר גפן וכולל ניתוח של יחסיו עם אביו יהונתן גפן "ממקום בוגר כאבא של דילן".
בכתבה באתר מאקו נכתב כי גפן אמר על השיר כי "למרות הטקסט בנוקב והחשוף הוא מוצא בו המון אהבה והשלמה.
יש בשיר מעין סגירת מעגל והתכתבות עם 'עכשיו מעונן' ".
בריאיון לאתר ynet אמר גפן כי שלח את השיר לאביו והשניים דיברו עליו וקיימו, לפי גפן, את ה"שיחות הכי יפות שהיו לי אי פעם עם אבא שלי".
גפן ציין כי אביו "יצא מזה מאוד אציל נפש" ו"הרגיש נוח [עם השיר] מכיוון שהוא ידע שזה האומן שבי, זו בעצם הדרך היחידה שלי להתמודד עם זה".
באותו ראיון הוסיף גפן על השיר והרקע שמאחוריו:
בשיר מתעסק אביב ביחסיו המורכבים עם אביו ומבצע עמו "סגירת חשבון" וחשיפת פצעים פתוחים של אביב כפי שלא שר עליהם קודם.
הוא מוכן לסלוח לאביו ולא להתעסק עוד בילדותו השבורה, אך גם מעוניין בשיח עם אביו- מה שלא קרה עד אז.
כמו כן, למרות שהוא סולח לו, הוא עדיין כואב את אותה ילדות.
מבחינת סגנון התייחס חרסונסקי לשיר כאל שיר "פופ נוגה" עם הפקה עכשיו ומנגינה שלא מתאימה למסר שבשיר (נטען גם שהצליל ה"חלומי" שבשיר מראה כי משאלתו של אביב היא בגדר הזיה או דמיון.
ב-ynet לעומת זאת ייחסו לשיר השפעות אלקטרוניות מפופ ורוק.
אביב טען כי "מדובר בשילוב נכון של כל האמנים שהוא מושפע מהם היום - ובניגוד לבעבר, לא כולם נכללים תחת ההגדרה 'רוק' ".
כאב נפשי הוא הרגשה של סבל ואי נוחות רגשית, בו האדם חווה מגוון רחב של חוויות סובייקטיביות המאופיינות במודעות לשינויים שליליים בעצמי ובתפקודיו, וכתוצאה מכך הוא מרגיש רגשות שליליים המסבים לו סבל.
הכאב הנפשי לרוב יופיע בעקבות חוויות של אובדן, הן אובדן של האחר והן אובדן של חלקים מהעצמי.
כאב נפשי פעמים רבות נחווה כבלתי נסבל, והוא נמצא כמנבא החזק ביותר לאובדנות.
כאב נפשי בא לידי ביטוי ברגשות ומחשבות שליליים אשר לאדם אין שליטה על הופעתם ולעיתים אינו יודע להסביר את הגורם לבואם, כגון: חרדה, בושה, אשמה, בדידות, פחד, השפלה, צער, חוסר תקווה וזעם.
לכאב מתלווה מחשבה פסימית של האדם לגבי סיכוייו להבריא את מכאוביו, ובתחושת אובדן שליטה במתרחש בחייו.
הכאב נחווה בעוצמה עזה, כך שהופך למצב נפשי הנתפש כבלתי ניתן להכלה, בלתי נסבל, הגורם לחציית קו בחוויה הנפשית.
הכאב הנפשי הוא מונח בפסיכולוגיה ובפסיכיאטריה ונתפס כנמצא בליבה של הפסיכופתולוגיה.
תאורטיקנים וחוקרים שונים בקשו לפרש את המונח, להבין את הממדים המרכיבים אותו, לפתח כלים לאבחונו ולמדידת עוצמתו.
כאב נפשי הופיע כמושג כבר בכתביו של זיגמונד פרויד.
פרויד הגדיר את הכאב הנפשי כ'תגובה של געגוע וחוסר אונים נוכח אובדן ממשי של אובייקט אהוב והוא נחווה ככאב של פצע פתוח'.
פרויד קשר מושג זה למושג נוסף, חוסר אונים (helplessness) וטען כי מדובר בכאב בראשיתי המצוי בחוסר האונים של התינוק האנושי.
בנקודה זו, על פי פרויד נודעת חשיבות רבה לסביבה וליחסים שבין התינוק והאם, שכן כאב זה דוחף את התינוק לעבר הסביבה ולקראת יחסים עימה.
פרויד אף טען כי בבגרות הכאב הוא תוצאה של קרע במנגנוני הגנה.
ביון, הוסיף גם הוא בנושא זה וטען כי תסכול חריף וכאב נפשי, אחד הם.
הוא סבר כי הכאב הנפשי מאופיין בחוסר סיפוק של תשוקות, חוסר סיפוק הנחווה כריקנות.
חוויה זו מתחלפת, כאשר נותרת לאורך זמן בחוסר רגש.
כך לדברי ביון, גורם הכאב הנפשי לאנשים לחוות חוויה מכאיבה מאוד אך חסרת שם, חסרת רגש מוגדר וחסרת תחושה של קשר לגוף.
מהות הכאב הנפשי נבחנה גם מנקודת מבט אקזיסטנציאליסטית, הבאה לידי ביטוי בין השאר בהגותו של ויקטור פראנקל.
על פי פראנקל, במרכז הכאב הנפשי טבועה התחושה שהחיים נעדרי פשר לחלוטין.
לטענתו, תחושת ריקנות פנימית וחסרת משמעות, אותה הוא מכנה "ריק קיומי", אחראית למקרי התאבדות לא מעטים.
הריק הקיומי נוצר בשל שני אובדנים: אבדן היצרים החייתיים הבסיסיים, המקנים לכל יצור תחושת ביטחון בדרך בה הוא הולך, ואובדן המסורת שעליה נשענה ההתנהגות האנושית בעבר.
פראנקל טוען, כי בהיעדר מסורת או נורמות המנחות את ההתנהגות, לאורך זמן הולך ומשתלט על האדם רצונם של אחרים סביבו והוא משועבד לקונפורמיזם.
אחד החוקרים המרכזיים שחקרו את הכאב הנפשי הוא אדווין שניידמן והוא זה שטבע את המושג כאב נפשי כמונח מובדל בהשתמשו במונח הצרפתי psychache– כאב נפשי ופסיכולוגי בלתי נסבל, שהרצון להימלט ממנו הוא גורם ראשון במעלה להתאבדות ואף פיתח שאלונים למדידתו.
בנוסף, שניידמן טבע את המושג "suicidology" – חקר ההתאבדות, שהכאב הנפשי הוא נדבך עיקרי ביסוד תחום זה.
מנואלה פלמינג, בהתבססה על פרויד, ביון ופסיכואנליטיקאים נוספים, הציעה הגדרה על פיה כאב נפשי נמצא על הגבול שבין הגוף והנפש והוא צירוף תחושות של געגוע, חוסר אונים ומצוקה, להם האדם מתקשה למצוא מילים או ייצוגים.
לדבריה, הכאב הנפשי הוא חוויה בלתי נסבלת ובלתי ניתנת להכלה, והוא קשור לחוויה טראומטית שהופנמה באופן שבו לא התאפשרה התפתחות מנטלית, כך שהמנגנון הנפשי לא הצליח ליצור לה הסמלה.
היא מדמה זאת לסרט צילום אשר בו מופיעים אובייקטים אך לא ניתן לראות אותם עד שלא מפתחים את סרט הצילום.
כך גם בכאב נפשי, הגירוי מגיע למוח אך המוח לא מצליח להעביר את הגירוי לתמונות כדי להמשיג אותו.
החוויה, שלא עברה תהליכי הסמלה ולא אוחסנה כראוי, נחוות כפצע או "חור שחור" בנפש, כך שהחוויה היא של כאב בלתי נסבל, לא מובחן, חסר צורה, צבע או קול, אותו לא ניתן לקשר לניסיון העבר.
ישראל אור-בך, פסיכולוג קליני ישראלי מוכר אשר התמחה וכתב רבות על התאבדות, מניעת התאבדות ותפיסת המוות של ילדים, עסק רבות גם בכאב נפשי.
הוא חקר מה מאפיין כאב נפשי וכן הבדלים בינאישיים ביכולת לשאת אותו, לפי אור-בך, התאבדות היא לרוב תולדה של כאב נפשי שעלה על גדותיו, כאב נפשי שהמטופל לא הצליח לשאת.
בנוסף, סבר כי הדרך ללמוד לשאת את הכאב היא להיחשף אליו במהלך תהליך טיפולי, לספוג את מלוא האיום שמעורר הכאב במסגרת המכילה של הטיפול, לחקור את האיום ולהתמודד עימו.
הכאב הנפשי הוא חוויה אנושית נורמטיבית, ויכול להחוות ללא קבלת אבחנה פסיכיאטרית.
מעבר לכך, היא אף חוויה החוצה אבחנות פסיכיאטריות וייתכן ותופיע במגוון של אבחנות נפשיות, לרוב כחלק מדיכאון, אך גם בהפרעות נוספות כגון: סכיזופרניה, הפרעת אישיות, חרדה.
כאב נפשי ואובדנות – מחקרים רבים הצביעו על קיומו של קשר הדוק בין כאב נפשי ואובדנות.
נמצא כי אנשים הסובלים מעוצמות גבוהות של כאב נפשי נמצאים ברמת סיכון גבוהה יותר להתנהגות אובדנית וכי הוא קשור למעשי אובדנות בהם חומרת המעשה האובדני ורצינות הכוונות האובדניות גבוהה.
עוד נמצא, כי לכאב נפשי יש יכולת ניבוי של מחשבה אובדנית, יותר מדיכאון ומחוסר תקווה.
כאב נפשי ודיכאון – על אף שהתסמינים של כאב נפשי מזכירים מאוד את תסמיני הדיכאון, קיים ביניהם הבדל.
אצל האדם הסובל מדיכאון כמו זה הסובל מכאב נפשי יופיע לעיתים הרצון לא לחיות, אך האדם המדוכא חסר את האנרגיות להוציא אל הפועל פעולה אובדנית, בעוד שלאדם הסובל מכאב נפשי זמינים המשאבים והאנרגיות להיות אקטיבי דיו כדי לפעול באגרסיביות למען הפסקת מכאוביו, מה שמתבטא לעיתים קרובות בניסיון אובדני של ממש.
כאב נפשי וסימפטומים נוספים – אנשים הסובלים מכאב נפשי מתלוננים לעיתים על קשיים גופניים כגון מיגרנות, כאבי בטן חוזרים, כאבי שרירים, שרירים תפוסים.
כל אלה, נובעים מהעומס והתשישות הנפשית הכבדים מהם סובל האדם, והלחץ בו הוא נמצא.
בנוסף, אצל רבים גם יופיעו קשיים בחשיבה ובריכוז, נטייה להתבודדות, התרופפות של קשרים חברתיים.
שניידמן פיתח כלי אבחוני, השלכתי בחלקו, כדי להעריך את תוכנו וחומרתו של הכאב הנפשי.
אי-רברסביליות – תחושה כי הכאב הנפשי בלתי ניתן לשינוי.
אבדן שליטה – אובדן תחושת שליטה, חוסר יכולת ניבוי וערפול.
פגיעה נרקיסיסטית – הנוצרת ממצבים רגשיים כגון נטישה או דחייה.
הצפה רגשית – מצב רגשי חמור ובלתי ניתן להכלה.
קיפאון – חוסר יכולת להגיב למצב.
ניכור עצמי- חוסר יכולת להכיל שינויים בתפיסת הזהות העצמית.
בלבול – קשיים בתפקוד קוגניטיבי.
ריחוק חברתי – התעלמות מאוריינטציה חברתית בזמן הכאב הנפשי.
אור-בך ועמיתיו אף פיתחו שאלון על מנת לבדוק את היכולת לשאת כאב נפשי.
תוצאותיו הבחינו בין מתבגרים אובדניים לבין מתבגרים שאינם אובדניים על בסיס היכולת לשאת את הכאב.
מחקרים מצביעים על כך שכאב פיזי וכאב פסיכולוגי עשויים לחלוק כמה מנגנונים נוירולוגיים בסיסיים.
אזורי מוח שנמצאו מעורבים גם בכאבים פסיכולוגיים כוללים את הקורטקס פרה-פרונטלי הקורטקס הלימבי, התלמוס, גרעיני הבסיס והמוח הקטן.
מכיוון שאזורים מוחיים דומים מעורבים גם בכאב פיזי וגם בכאב נפשי, ניתן לראות בכאב רצף שנע בין פיזי גרידא לנפשי גרידא.
יתר על כן, מקורות רבים מזכירים את העובדה שקיים שימוש רווח במטפורות של כאב פיזי כדי להתייחס לחוויות כאב נפשית.
קשר נוסף בין כאב פיזי לפסיכולוגי נתמך באמצעות הוכחה לכך שפרצטמול, משכך כאבים, יכול לדכא פעילות בקורטקס הפרה-פרונטלי ובקורטקס האינוסלרי אצל האדם כאשר הוא חווה הדרה חברתית, באותו אופן בו הוא מדכא פעילות בעת כאב פיזי.
פסיכותרפיות מסוגים שונים מתאימות לטיפול בכאב נפשי, כאשר בחירת שיטת הטיפול המתאימה תלויה במצבו של האדם, במשאבים הכלכליים ובזמן שברשותו, בהעדפותיו וכמובן, בדעתו הקלינית של איש המקצוע.
במקרים של כאב נפשי שרק התעורר, כשהכאב הנפשי מוגבל אצל המטופל רק לסיטואציות ספציפיות – טיפול פסיכודינמי קצר מועד יכול להיות מועיל במקרה זה.
הטיפול מתמקד בהווה, בהקניית כלים מעשיים להפחתת הכאב ולהתמודדות עימו.
כאשר הכאב נפשי גורם לסבל לאדם במשך זמן רב, או במקרים בהם הכאב הוא כוללני ואינו מוגבל לסיטואציות מסוימות, ייתכן ויש צורך בטיפול ארוך טווח.
לפסיכותרפיה הפסיכודינמית ישנה יכולת לסייע לאדם לברר את מקור הכאב, לחקור את עולמו הפנימי, את הקונפליקטים עימם מתמודד ואת הדרכים לפתרונם, תוך התבוננות במאורעות החיים שלו, העכשוויים והמוקדמים.
גם האסכולה הקוגניטיבית-התנהגותית מתמודדת עם הטיפול בכאב נפשי.
שיטת הטיפול קוגניטיבי-התנהגותי (טיפול CBT) יכולה להעניק לאדם הסובל את הכלים להתמודדות יציבה לאורך החיים עם הקושי והכאב המייסרים אותו.
הטיפול מתמקד במופעים הסימפטומטיים מהם סובל המטופל עם הכאב הנפשי ועוסק במעבר אל דפוסי חשיבה והתנהגות מסתגלת יותר.
הטיפול מסייע לאדם לרכוש כלים להרגעה עצמית, ולהגברת תחושת המסוגלות של האדם להתמודדות עם מכאוביו.
לעיתים, האדם הסובל מכאב נפשי לא יגלה כלפי חוץ את הסבל הרב בו הוא נמצא ואת ההתמודדות אותה הוא חווה, התמודדות אשר באחוז לא מבוטל של המקרים נגמרת בניסיונות אובדניים.
לכן, כאשר האדם מזהה בעצמו סימנים מחשידים, חש סבל, ובמיוחד כאשר קרוביו מזהים שינויים בהתנהגותו ובשגרת יומו, יש חשיבות עליונה לפנייה לטיפול, אשר יכול לייצר הקלה משמעותית ולשפר את מצבו.
כאב בפטמה הוא סימפטום שכיח המופיע אצל נשים במהלך הנקה לאחר לידה.
בדרך כלל עוצמת הכאב הגבוהה ביותר מופיעה במהלך היום השלישי עד השביעי לאחר הלידה.
כאבי פטמות מוקדמים בהנקה נגרמים בדרך כלל על ידי מנח והיצמדות לא מתאימים של היונק אל השד בזמן ההנקה.
סיבות אחרות עשויות לכלול חסימות של צינורות חלב, קשירת לשון (אצל היונק), פטמות סדוקות וזיהומים בפטמות על ידי שמרים, חיידקים או וירוסים.
קשיים של נשים מניקות עלולים לגרום לעלייה ברגישות הפטמות ועומס יתר של חלב בשד (גורם בדרך כלל לתחושה שהשדיים קשים, כבדים וכואבים, מה שמקשה על התינוק להיצמד כראוי ולינוק ביעילות).
כאבים בפטמות יכולים גם להתפתח לדלקת בשד ולהוביל לכאבים נוספים.
גישות אבחון מקובלות כוללות הבנת עוצמת הכאב על סולם הדירוג המספרי (NRS), בדיקות שד ובחינת הפה של התינוק היונק.
כאב בפטמות עלול להפריע להנקה והוא הסיבה השכיחה ביותר לגמילה מוקדמת.
דרכי הטיפול כוללות שיפור מנח והיצמדות היונק, ושימוש באמצעים תרמיים לשיכוך כאבים.
הטיפול המתאים לכאב בפטמה נבחר בהתאם לגורם לסימפטומים.
הגורמים לכאבי פטמות בהנקה מסווגים לשלושה גורמים: פיזיולוגי, מכני וזיהומי.
הם קשורים זה בזה וייתכן שקורים בו זמנית.
שינויים פיזיולוגיים אצל נשים מניקות, כולל אספקת חלב חריגה ותעלות חלב חסומות, גורמים לכאב בפטמות או בשד.
הדבר מעכב ניקוז נאות של חלב וגורם למסת שד, ספיגה, אדמומיות, פצעון בפטמה וכאבים נוספים.
פטמות סדוקות, כולל שלפוחיות בפטמה ופיסורה, מגבירים את תדירות ועוצמת הכאב בפטמה במהלך השבוע הראשון שלאחר הלידה.
מנח לא מתאים או היצמדות לקויה של תינוקות מתייחסים להידוק לא הולם של התינוק על פטמת האם בהנקה.
במהלך ההנקה, אם הפה של התינוק אינו באותו מישור כמו פטמת האם, ואם בנוסף האוזניים, הכתפיים והירכיים של התינוק אינן מקבילות, הילד לא יכול לתפוס חלק מספיק מהפטמה ואזור הילת הפטמה לתוך הפה ולכן לא יכול לקבל מספיק חלב.
התינוק ילגום בעוצמה רבה יותר ובכך יפחית את זרימת הדם (איסכמיה) בפטמה מה שמוביל לעווית כלי דם ולפטמות מולבנות.
תנועת לשון חריגה של תינוקות נגרמת בדרך כלל על ידי בלבול בפטמות.
כאשר נותנים לתינוקות פטמת גומי ומוצץ, הם עלולים ללגום מהפטמה האימהית כאילו הייתה פטמת גומי.
תנועות הלשון המשמשות בהנקה ובהנקה מבקבוק שונות: תינוקות משתמשים בתנועה דמוית גל כדי להסיר חלב אם בהנקה ופעולת דחיפה נגד פטמת הלטקס כדי לשלוט בזרימת החלב בהנקה.
זה יוצר חיכוך גדול וגורם לכאבים בפטמה וחבלות שונות.
קשירת לשון (Ankyloglossia או Tight frenulum) מתייחסת לפרנול לשוני זה מוביל לעלייה לא אופטימלית במשקל אצל תינוקות ולפציעות מכניות בפטמות הקשורות לכאב וכאב בפטמות אצל אמהות.
חריגות מולדות אחרות בפה כמו חיך שסוע אצל תינוקות עלולות לגרום לגירוי ולהגביר את הסיכון לדלקת עור בפטמה באמהות.
אמהות מניקות, שאובחנו עם שמרים, זיהומים חיידקיים, ויראליים או דרמטיטיס, רגישות לכאבי פטמות.
סוג של זיהום שמרים הנקרא קנדידאזיס ושנגרם על ידי סוג של פטרייה הנקראת קנדידה יוביל לגירוד, אריתמה של הפטמה והעטרה, כאב צריבה ודקירות בפטמה.
הסיכון לזיהומים עולה עם עיכוב ניקוז בלוטות החלב.
זיהום ויראלי בנגיף הרפס סימפלקס (HSV) גורם בפטמות, כאב וכאב.
תינוקות הניזונים מפטמה נגועה ב-HSV יכולים לפתח סיבוך מסכן חיים המשפיע על המוח הנקרא דלקת המוח.
נשים מניקות עם בעיות דרמטיטיס, לרבות פסוריאזיס ואקזמה בפטמה, סובלות מאריתמה, נגעים בקנה מידה וכאבים.
אמהות מניקות עם פסוריאזיס עלולות לפתח תופעת קובנר לאחר שחיקה נוספת של הפטמה על ידי תינוקות בהנקה ממושכת.
אקזמה בפטמה יכולה להיגרם ממגע כימי ישיר או מצב אלרגי.
זה משפיע על העטרה ולפעמים מתפשט עד השד.
ניתן לחלק את האבחנה של כאבי פטמות בהנקה לשלושה חלקים עיקריים: מדידת עוצמת הכאב, בדיקה גופנית של האם המניקה והתינוק לזיהוי הגורם לכאב וחקר ההשפעה הפסיכולוגית של הכאב אצל האישה המניקה.
ניתן למדוד כאב חריף או כרוני ישירות על ידי סולמות כאב כגון סולם הדירוג המספרי (NRS) והסולם האנלוגי החזותי (VAS).
סולם כאב סדרתי מ-0 (ללא כאב) עד 10 (הכאב הגרוע ביותר שניתן להעלות על הדעת) יכול לכמת את עוצמת הכאב.
כאב בפטמות הוא סימפטום עם סיבות אפשריות רבות.
בדיקה יסודית של השד והפה של התינוק יכולה לסייע בזיהוי הגורם הספציפי ובכך להקצות את הטיפול המתאים.