tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמוקרטיה ג'קסונית היא פילוסופיה פוליטית שהייתה פעילה במאה ה-19 בארצות הברית.
הרעיונות היסודיים שלה הגיעו מנשיא ארצות הברית השביעי, אנדרו ג'קסון.
הפילוסופיה הזו כוללת מרכיבים של דמוקרטיה שוויונית, מאבק באליטות, הרחבת זכות הבחירה וקידום כוחה של הרשות המבצעת.
חסידי הגישה הג'קסונית דרשו שהשופטים יהיו נבחרים ולא ממונים, הם ביססו את ההתפשטות הגאוגרפית האמריקנית על מושג ה"גורל", והשקיעו בשכתוב של חוקות מדינה רבות בארצות הברית.
השינוי המרכזי שהביאה הייתה הרחבת זכות הבחירה, באמצעות ביטול התנאי להחזיק ברכוש.
היה זה שינוי משמעותי בפוליטיקה האמריקאית של המאה ה-19, שאפשר למעמדות נמוכים יותר של גברים לבנים להשתתף בבחירות.
התוצאה הייתה עלייה חדה במספר הבוחרים והשפעה ניכרת על מערכת המפלגות, שפנו ישירות לציבור באמצעות תעמולה ועצרות ו"שיטת השלל" ().
ג'קסון ומפלגתו הדמוקרטית הציגו עצמם כמגני "האדם הפשוט", תוך התנגדות לאליטות הפיננסיות והפוליטיות.
אף על פי כן, זכות זו לא הורחבה לנשים אינדיאנים ואפרו-אמריקאים.
תקופת ההשפעה של הפילוסופיה הזו נמשכה בערך מאז הבחירות לנשיאות של ג'קסון ב-1828 ועד העברת חוק קנזס נברסקה ב-1854. היא התפוגגה כאשר השלכות מלחמת האזרחים האמריקנית עיצבו מחדש את הפוליטיקה האמריקאית.
תחילת הדרך הייתה כאשר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית התפלגה ותומכיו של ג'קסון הקימו את המפלגה הדמוקרטית.
יריביו הפוליטיים ג'ון קווינסי אדמס והנרי קליי הקימו את המפלגה הלאומית הרפובליקנית, שלאחר מכן התאחדה עם קבוצות פוליטיות אחרות נגד ג'קסון, כדי להקים את המפלגה הוויגית.
ההיסטוריון רוברט רמיני, הסביר ב-1999, כי הדמוקרטיה הג'קסונית כרוכה באמונה שהעם הוא ריבון, שרצון העם מוחלט ושהרוב שולט.
ההיסטוריון והמבקר החברתי ארתור מ' שלזינגר הבן טען ב-1945 שהדמוקרטיה הג'קסונית נבנתה על היסודות הבאים:
הרחבת זכות הבחירה - הג'קסונים האמינו שיש להרחיב את זכויות ההצבעה לכל הגברים הלבנים.
עד 1856 בוטלו כל הדרישות לבעלות על רכוש וכמעט כל הדרישות לתשלום מיסים שעמדו כמכשול בפני מצביעים עניים יותר.
גורל גלוי - אמונה שגורלם של האמריקאים היה ליישב את המערב האמריקאי ולהרחיב את השליטה מהאוקיינוס האטלנטי ועד האוקיינוס השקט, וכי המערב צריך להיות מיושב על ידי חקלאים.
יריביהם הוויגים התנגדו בדרך כלל לרעיון הגורל ולהתרחבות.
"שיטת השלל" - מדיניות של מינוי תומכים פוליטיים למשרדים ממשלתיים.
ג'קסוניאנים רבים החזיקו בדעה שתחלופה של מינויים פוליטיים בתפקידם היא לא זכות, אלא חובתם של המנצחים.
לטענתם, גישה כזו מעודדת השתתפות פוליטית של האדם הפשוט, וגורמת לפוליטיקאי להיות אחראי יותר על השירות הממשלתי שבאחריותו.
ג'קסוניאנים גם סברו כי כהונה ארוכה עשויה להשחית, ולכן יש להעביר עובדי מדינה מתפקידם במרווחי זמן קבועים ("ניקוי אורוות").
קונסטרוקציוניזם קפדני - ג'קסוניאנים העדיפו ממשלה פדרלית בעלת סמכויות מוגבלות.
ג'קסון אמר שהוא ישמור מפני "הפרעות לתחום הלגיטימי של ריבונות המדינות", בהתייחסו לוויכוח שפילג את ארצות הברית מאז הקמתה בסוגיית יחסי הכוח בין הממשל הפדרלי ובין ממשלי המדינות.
עמדה זו הייתה גם הבסיס להתנגדותם של הג'קסונים לבנק השני של ארצות הברית.
לסה פר - הג'קסונים העדיפו בדרך כלל גישה חופשית לכלכלה.
התנגדות לבנקאות - בפרט, הג'קסונים התנגדו למונופולים שהוענקו על ידי הממשלה לבנקים, במיוחד לבנק הלאומי, בנק מרכזי המכונה הבנק השני של ארצות הברית .
ג'קסון זכור באמירתו כי "הבנק מנסה להרוג אותי, אבל אני אהרוג אותו!" והוא עשה זאת.
הוויגים, שתמכו בבנק, הונהגו על ידי הנרי קליי, דניאל ובסטר ויו"ר הבנק ניקולס בידל.
ג'קסון עצמו התנגד לכל המערכת הבנקאית והאמין כי הבנקים הם כלי "לרמות את האנשים הפשוטים".
הוא ורבים מחסידיו האמינו שיש להשתמש רק בזהב וכסף כדי לגבות את המטבע.
לאחר שנבחר לנשיאות, ג'קסון מילא את הבטחתו להרחיב את השפעתם של האזרחים בממשלה, באמצעות מינויים פוליטיים בממשל מקרב תומכיו.
המדיניות של ג'קסון כללה את סגירת הבנק השני של ארצות הברית , התרחבות מערבה וגירוש האינדיאנים מדרום מזרח ארצות הברית.
ג'קסון הותקף כעריץ על ידי יריביו משני קצוות הקשת הפוליטית.
הוא נהג רבות לממש את זכות הוטו הנשיאותית במקרים רבים אל מול הקונגרס.
סגנו ויורשו לנשיאות מרטין ואן ביורן, ניצח בבחירות 1836 וכבר בנאום ההשבעה שלו הבהיר שימשיך את הדרך הג'קסונית.
ואן ביורן הובס ב-1840 על ידי נציג הוויגים, ויליאם הנרי הריסון, אשר נפטר מעט לאחר מכן, וסגנו, ג'ון טיילר, נטה גם הוא לג'קסוניאניות.
ב-1844 ניצח חסיד נוסף של ג'קסון, ג'יימס פולק וכך גם פרנקלין פירס שכיהן מאוחר יותר כנשיא.
תום העידן הג'קסוני הגיע עם בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות ופרוץ מלחמת האזרחים.
דמוקרטיה ג'פרסונית , המכונה על שם ההוגה המרכזי שלה, הנשיא השלישי של ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, הייתה אחת משתי הגישות הפוליטיות היריבות שליוו את ארצות הברית בשנות הקמתה, וחלקים משמעותיים שלה נטמעו בתודעה האמריקנית והדמוקרטית עד לימינו אנו.
שנות פעילותה העיקריות היו בתקופה שבין שנות ה-90 במאה ה-18 ועד שנות ה-20 במאה ה-19 - השנים בהן כיהן ג'פרסון כמזכיר המדינה, כסגן הנשיא וכנשיא.
למעשה, דמוקרטיה ג'פרסונית מאגדת תחתיה מכלול של רעיונות, שחלקם אינם תלויים זה בזה, ובין תומכי הגישה היו קואליציות שונות שחלקן הזדהו רק עם חלק ממכלול הרעיונות.
כדי להבין את המחלוקת, צריך לחזור לימי האבות המייסדים של ארצות הברית, שהתפצלו לשתי קבוצות מרכזיות: הפדרליסטים והאנטי-פדרליסטים.
הראשונים תמכו בממשל מרכזי חזק והאחרונים חששו שממשל כזה יפגע באדם הפשוט ובמעמדן של המדינות החברות.
כבר בוועידת החוקה התגלעו חילוקי הדעות, ולבסוף היא נחתמה ואושררה רק לאחר שהיה ברור כי תצורף אליה מגילת הזכויות של ארצות הברית שתבטיח את חירותו של האזרח מעריצות הממשל.
בעוד שני הנשיאים הראשונים ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס השתייכו למפלגה הפדרליסטית, ג'פרסון הקים את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (שכונתה במקור המפלגה הרפובליקנית, ורק מאוחר יותר שונה שמה כדי להבדיל אותה מהמפלגה הרפובליקנית של אברהם לינקולן).
תומכי המפלגה כונו גם ג'פרסוניאנים, הם התנגדו למה שנתפס בעיניהם כאצולה מלאכותית, וכמו גם לשחיתות ציבורית ולאליטיזם, ותמכו באדם הפשוט שהשתקף בעיניהם בעיקר בדמותו של החקלאי.
הם נאבקו עבור הגדלת זכות הבחירה וביטול דרישות הרכוש שנהגו באותם ימים כתנאי להשתתפות בבחירות, ותמכו גם בקיומה של מערכת מפלגתית מסודרת ובקיומן של מפלגות יריבות בפוליטיקה.
בתחילת העידן הג'פרסוני, רק שתי מדינות, ורמונט וקנטקי, העניקו זכות בחירה אוניברסלית לגברים לבנים וביטלו את דרישות הרכוש.
אבל עד סוף התקופה הג'פרסונית, יותר ממחצית מהמדינות הלכו בעקבותיהן.
לפני שנת 1790, ניהול מסע בחירות נחשב להתערבות בזכותו של האזרח לחשוב ולהצביע באופן עצמאי.
ללא תחרות על משרות ציבוריות, אחוזי ההצבעה היו נמוכים, ולעיתים היו פחות מ-5%.
לאחר מכן, אחוזי ההצבעה עלו ל-20%.
כששתי המפלגות החלו להתחרות אחת בשנייה, כ-80% מהגברים הלבנים יצאו להצביע.
תומאס ג'פרסון זכה לכינוי "הדמוקרטי ביותר מבין המייסדים".
הג'פרסוניאנים דגלו בפרשנות מצמצמת של ההוראות בחוקה שהעניקו סמכויות לממשל הפדרלי.
הם התנגדו בתוקף למפלגה הפדרליסטית, בהובלתו שר האוצר אלכסנדר המילטון, שדגל בממשלה לאומית ובכלכלה חזקה ומנוהלת.
בחירתו של ג'פרסון לנשיאות בשנת 1800, הובילה ליישום של עקרונות רבים מתוך השיטה הג'פרסונית, למעט בית המשפט העליון, שנשלט על ידי ג'ון מרשל, שעל אף היותו בן דוד של ג'פרסון, היה פדרליסט מובהק.
היסטוריונים מאפיינים את הדמוקרטיה הג'פרסונית ככוללת את האידיאלים המרכזיים הבאים:
הערך הפוליטי המרכזי של אמריקה הוא רפובליקניות - לאזרחים יש חובה אזרחית לסייע למדינה ולהתנגד לשחיתות, במיוחד למונרכיזם ולאצולה.
ערכים ג'פרסוניים באים לידי ביטוי בצורה הטובה ביותר באמצעות מפלגה פוליטית מאורגנת.
ישנה חובה אזרחית להצביע, הג'פרסוניאנים המציאו טכניקות קמפיין מודרניות רבות שנועדו להגדיל את אחוזי ההצבעה.
המפלגה הפדרליסטית, ובמיוחד מנהיגה אלכסנדר המילטון, היא הארכי-אויב משום שהיא קיבלה את הרעיונות של קיומה של אצולה ואימצה שיטות ממשל בריטיות.
הממשלה הלאומית היא הכרח מסוכן שאמנם יש להנהיג לטובת הכלל, ההגנה והביטחון של העם, האומה או הקהילה, אבל יש צורך תמידי לעקוב אחריה מקרוב ולהגביל אותה בסמכויות.
בגלל גישה זו, רוב האנטי-פדרליסטים הצטרפו לג'פרסוניאנים.
הפרדת דת ומדינה היא השיטה הטובה ביותר לשמור על הממשלה נקייה ממחלוקות דתיות ולשמור על הדת נקייה משחיתות ממשלתית.
אסור לממשלה הפדרלית להפר את זכויותיהם של יחידים.
לפיכך, מגילת הזכויות הכרחית במסגרת החוקה.
אסור לממשלה הפדרלית להפר את זכויות המדינות.
החלטות קנטקי ווירג'יניה משנת 1798 (שנכתבו בחשאי על ידי ג'פרסון ושותפו ויורשו ג'יימס מדיסון והתנגדו לחקיקה פדרלית) מכריזות על העקרונות הללו.
חופש הביטוי והעיתונות הם הכלים הטובים ביותר למנוע עריצות.
הניסיון לפגוע בחופש הזה באמצעות חוקי הזרים וההמרדה היה נושא מרכזי אצל הג'פרסוניאנים.
החקלאי הוא הדוגמה הטובה ביותר לסגולה אזרחית והוא נהנה מעצמאות מההשפעות העירוניות המשחיתות.
לפיכך, מדיניות הממשלה צריכה להיות לטובתו.
מנגד, אנשי כספים, בנקאים ותעשיינים הופכים את הערים למרכז של שחיתות.
חוקת ארצות הברית נכתבה על מנת להבטיח את החופש לעם.
עם זאת, כפי שכתב ג'פרסון לג'יימס מדיסון ב-1789, "אף חברה לא יכולה ליצור חוקה תמידית או אפילו חוק תמידי.
כדור הארץ שייך תמיד לדור החי".
לכל גבר יש את הזכות לקבל מידע ולהביע דעה בממשלה.
ההגנה על זכויות והרחבת חירות האדם הייתה אחת המטרות העיקריות של הג'פרסוניאנים.
הם גם שיפרו את מערכות החינוך הממלכתיות והאמינו שלאזרחים יש זכות לקבל חינוך, ללא קשר לנסיבות חייהם או למעמדם.
מערכת המשפט צריכה להיות כפופה לרשות הנבחרת, ולבית המשפט העליון לא צריכה להיות סמכות לבטל חוקים שהתקבלו בקונגרס.
הג'פרסוניאנים הפסידו בקרב הזה לג'ון מרשל.
לג'פרסוניאנים הייתה גם מדיניות חוץ מובהקת:
לאמריקאים יש חובה להפיץ את מה שג'פרסון כינה "אימפריית החירות" לעולם, אך עליהם להימנע מ"סבך בריתות" מדיניות.
בריטניה היא האיום הגדול ביותר, במיוחד המלוכה, האריסטוקרטיה, השחיתות והשיטות העסקיות שלה.
מסירותה של המהפכה הצרפתית לעקרונות של רפובליקניות, חירות, שוויון ואחווה הפכה את צרפת לאומה האירופית האידיאלית.
זכויות הניווט בנהר המיסיסיסיפי הן קריטיות לאינטרסים הלאומיים האמריקאיים.
רכישת טריטוריית לואיזיאנה הייתה הזדמנות בלתי צפויה להבטיח את הזכויות הללו.
צבא קבע מסוכן לחירות ויש להימנע ממנו.
עדיף להשתמש בכפייה כלכלית כמו באמצעות אמברגו, למשל חוק האמברגו (1807).
רוב הג'פרסוניאנים טענו שצי יקר בים הפתוח הוא מיותר, שכן סירות תותחים זולות, סוללות צפות, סוללות חוף ניידות וביצורי חוף יכולים להגן על הנמלים ללא הפיתוי לעסוק במלחמות רחוקות שנוצר על ידי צי.
ג'פרסון עצמו, לעומת זאת, רצה כמה פריגטות כדי להגן על הספנות האמריקנית מפני פיראטים ברבריים בים התיכון.
המיליציות הלא מקצועיות בשליטה מקומית מספיקות כדי להגן על האומה מפני פלישה.
לאחר שהמיליציה התבררה כבלתי מספקת במלחמת 1812, הנשיא מדיסון הרחיב את הצבא הלאומי באופן קבוע.
הג'פרסוניאנים האמינו בהתרחבות טריטוריאלית של ארצות הברית, מכיוון שהיא מייצרת אדמות חקלאיות חדשות עבור חקלאים.
הג'פרסוניאנים רצו לשלב את האינדיאנים בחברה האמריקאית או לסלק מערבה את השבטים שסירבו להשתלב.
במסגרת גישת ההתרחבות, בוצעה גם העסקה לרכישת טריטוריית לואיזיאנה מידי צרפת, בניגוד לדעתם של רוב הפדרליסטים.
עם זאת, חזונן של הג'פרסוניאנים לא התגשם, וההתרחבות מערבה הפכה להיות תעשייתית ומסחרית הרבה יותר משהייתה חקלאית.
ג'פרסון התנגד להרחבת התעשייה והמסחר ודגל במודל מצומצם של תעשייה וייצור לצריכה בסיסית בלבד.
החשש הגדול שלו היה שהרחבת התעשייה תוביל ליצירת מעמד של עובדים שכירים שיישענו על אחרים לפרנסתם ויהיו תלויים בהם, וממילא חירותם תיפגע וגם ההצבעה שלהם תוכוון באמצעות האינטרס של המעסיק.
הפתרונות של ג'פרסון כדי לצמצם את התופעה הזו היו, כפי שציין החוקר קליי ג'נקינסון, "מס הכנסה מדורג שיהווה גורם מונע הצטברות עצומה של עושר ויהפוך כספים לזמינים עבור איזושהי חלוקה מחדש מיטיבה כלפי מטה", כמו גם הטלת מכס על חפצים מיובאים, שנרכשו בעיקר על ידי העשירים.
בנוסף, ג'פרסון האמין בכוחן של הכלכלה ושל אמברגו כלכלי להוות תחליף יעיל לניהול מלחמות עם מדינות עוינות.
בעוד שהפדרליסטים דגלו בממשל מרכזי חזק, ג'פרסוניאנים העדיפו ממשלות מדינתיות ומקומיות חזקות וממשל פדרלי חלש.
תפיסת העולם הג'פרסוניאנית סברה כי עצמאות, שלטון עצמי ואחריות אינדיבידואלית הם בין האידיאלים החשובים ביותר שהיוו את הבסיס למהפכה האמריקאית.
לדעתו של ג'פרסון, הממשל הפדרלי לא צריך להשיג שום דבר שאזרחים ברמה המקומית יכולים להשיג, ואילו תפקידה של הממשלה הפדרלית להתרכז אך ורק בפרויקטים לאומיים ובינלאומיים.
התמיכה של ג'פרסון בממשל מוגבל הובילה לחילוקי דעות חריפים עם דמויות פדרליסטיות מובהקות כמו אלכסנדר המילטון.
ג'פרסון הרגיש שהמילטון בעד פלוטוקרטיה ומוביל ליצירתה של אצולה רבת עוצמה בארצות הברית, שתצבור עוד ועוד כוח עד שהסדר הפוליטי והחברתי של ארצות הברית יהיה כמו זה ששרר ב'עולם הישן'.
ג'פרסון התלבט לפני שתמך באשרור חוקת ארצות הברית ודרש לשים דגש על יצירת איזונים ובלמים.
כאמור, אשרור מגילת הזכויות ובמיוחד התיקון הראשון לחוקה, חיזק את אמונו בחוקה כולה.
בין השנים 1800–1824 שלטה בפוליטיקה האמריקנית הרוח הג'פרסונית שחיזקה את הקמתן של מפלגות.
חסידי ג'פרסון הקימו סניפים וארגונים תומכים בכל המדינות ושורה ארוכה של הוגים ופוליטיקאים בולטים נחשבו ג'פרסוניאנים מובהקים, ובהם דמויות כמו ג'יימס מדיסון, ג'יימס מונרו, ג'ון קווינסי אדמס והנרי קליי.
עם הזמן התפצלו תומכי המפלגה וחלקם הקימו את המפלגה הוויגית.
ג'פרסון עצמו הואשם לאורך השנים על ידי מבקריו ועל ידי היסטוריונים בחוסר עקביות ובשינוי של דעותיו ועמדותיו, אף כי נטען להגנתו כי בחלק מהמקרים הוא נאלץ להיות פרקטי ולוותר על עקרונות אידאולוגיים.
דמוקרטיה אפיסטמית היא מגוון דעות במדעי המדינה ובפילוסופיה הרואות את ערכה של הדמוקרטיה כמבוססת, לפחות בחלקה, על יכולתה לקבל החלטות טובות או נכונות.
דמוקרטים אפיסטמיים מאמינים כי הלגיטימיות או ההצדקה של ממשל דמוקרטי לא צריכים להתבסס אך ורק על הערך הפנימי של הנהלים הדמוקרטיים ועל האופן שבו הם מגלמים או מבטאים ערכים כמו הוגנות, שוויון או חירות.
תחת זאת, הם טוענים שניתן לצפות ממערכת פוליטית המבוססת על שוויון פוליטי לקבל החלטות פוליטיות טובות, ואולי החלטות טובות יותר מכל צורת ממשל חלופית (למשל אוליגרכיה, אריסטוקרטיה או דיקטטורה).
תיאוריות של דמוקרטיה אפיסטמית עוסקות ביכולת של מוסדות דמוקרטיים לעשות דברים כמו לתקשר, לייצר ולנצל ידע, לעסוק בצורות של ניסויים, לצבור שיפוטים ולפתור בעיות חברתיות.
בהתבסס על יכולות כאלה, אומרים שהדמוקרטיה מסוגלת לעקוב אחר סטנדרט כלשהו של נכונות, כגון האמת, הצדק, טובת הכלל או האינטרס הקולקטיבי.
דמוקרטיה אפיסטמית ככזו אינה ממליצה על צורה מסוימת של דמוקרטיה – בין אם היא ישירה, ייצוגית, משתפת או דיונית – ודמוקרטים אפיסטמיים עצמם חלוקים בדעתם לגבי שאלות כאלה.
במקום זאת, הם מאוחדים בדאגה משותפת לערך האפיסטמי של הסדרים פוליטיים כוללים ושווים.
לכן, דמוקרטים אפיסטמיים קשורים לעיתים קרובות לרעיונות כמו אינטליגנציה קולקטיבית וחוכמת ההמונים.
דמוקרטיה אפלה הוא סרט תיעודי משנת 2024 בבימויה של קוני פילד, דוקומנטריסטית אמריקאית ותיקה שזכתה במועמדות לאוסקר ולאמי, ובמלגת ג'ון סיימון גוגנהיים.
הסרט הופק בשיתוף ארצות הברית, דנמרק וגרמניה, באורך 93 דקות, בשפות אנגלית והונגרית עם כתוביות.
הוא מתמקד בהידרדרות הדמוקרטיה בהונגריה תחת שלטונו של ראש הממשלה ויקטור אורבן מאז 2010, ועוקב אחר מאבקן של שלוש נשים – הפוליטיקאית טימאה סאבו, העיתונאית באבט אורוסי והאחות ניקו אנטל – נגד שחיתות, שינויים חוקתיים והשתלטות על התקשורת.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל CPH:DOX בקופנהגן בשנת 2024, והמשיך להקרנות בפסטיבלים נוספים כגון DOKfest München,Sheffield ודוקאביב 2025.
הסרט הופק על ידי חברות Real Lava (דנמרק) ו-Clarity Films (ארצות הברית), עם הפקה משותפת של סיגריד דייקייר וקוני פילד.
העריכה בוצעה על ידי גרגורי שרפן, הצילום על ידי קוני פילד, עיצוב הפסקול על ידי כריסטיאן סלין איידנס אנדרסן, ז'אק פדרסן וגרגורי שרפן, והמוזיקה על ידי יונס סטרוק.
פילד, שיצרה סרטים תיעודיים פוליטיים מאז שנות ה-80 – כולל "חייה וזמנה של רוזי המסמררת" מ-1980 – התמקדה כאן בנושאי מאבק נשי נגד שלטון אוטוריטרי.
הסרט נוצר בין היתר כדי להשפיע על מצביעים אמריקאים במערכת הבחירות של 2024, בהקשר להשוואות בין אורבן לדונלד טראמפ.
הוא כולל סצנות מהפגנות בבודפשט עם שלטי "דיקטטור", וקישורים בין אורבן לפוטין וטראמפ.
בפסטיבל דוקאביב 2025, הוא הוצג בתחרות "מעבר למסך".
ביקורות תיארו אותו כדיוקן של חברה במשבר ומאבק אזרחי להגנתה, עם השוואות למציאות הישראלית והאמריקאית.
הסרט לא זכה בפרסים, אך נחשב לרלוונטי בשל נושאיו.
פסטיבלשנהמיקוםקטגוריהCPH:DOX2024קופנהגןתחרות ראשיתDOKfest München2024מינכןתחרותSheffield2024שפילדתחרותMill Valley Film Festival2024מיל ואליתחרותדוקאביב2025תל אביבמעבר למסך
הסרט זמין להקרנות בישראל דרך yes דוקו ובפלטפורמות בינלאומיות כמו Vimeo On Demand.
קוני פילד היא במאית אמריקאית ידועה בעבודתה בסרטים דוקומנטריים על נושאי צדק חברתי.
היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר פעמיים.
סרט "Freedom on My Mind" (1994), תיעוד של תנועת זכויות אזרחיות במיסיסיפי, קיבל מועמדות לפרס האקדמיה לסרט דוקומנטרי עלילתי, וזכה בפרס Grand Jury Prize בפסטיבל Sundance Film בשנת 1994
סרט "The Life and Times of Rosie the Riveter" (1980), על נשים אמריקאיות שעבדו בתעשייה בזמן מלחמת העולם השנייה, שנכלל ב־National Film Registry של הספרייה הקונגרסית של ארצות הברית
סרט "Have You Heard from Johannesburg" (2010), סדרה בת שבעה חלקים על התנועה הבינלאומית שהביאה קץ לאפרטהייד בדרום אפריקה, זכה בפרס Primetime Emmy Award ב-64th Primetime Emmy Awards
קוני פילד הקדישה את חייה לייצור סרטים על סוגיות של צדק חברתי ומאבקים לשוויון וחופש ביטוי.
טימאה סזבו נולדה ב-18 בינואר 1976. היא עובדת הומניטרית, עיתונאית ופוליטיקאית הונגרית.
סזבו היא חברת הפרלמנט הלאומי (MK) מאז 2010, תוך שהתחילה במפלגת Lehet Más a Politika (LMP).
מאז בחירות 2014 היא משמשת כחברת פרלמנט במסגרת Dialogue for Hungary (Párbeszéd).
היא כיהנה כסגנית נשיאה של Dialogue for Hungary מהקמתה של המפלגה בפברואר 2013 עד יולי 2022.
השכלה: סזבו סיימה את לימודיה בתקשורת באוניברסיטת סגד בשנת 2001. בהמשך לימדה בהרווארד לו סקול שם ערכה מחקר על אסטרטגיות להגנה על קבוצות מיעוט.
ניסיון מקצועי: סזבו עבדה כעיתונאית לעיתונים בריטיים ולרשתות חדשות למשך חמש שנים, ודיווחה על הונגריה.
בהמשך היא הצטרפה לתוכנית מחקר בהרווארד לו סקול שם עזרה להיות מנהלת מחקר.
היא עבדה בחו"ל בארגונים הומניטריים כמו International Rescue Committee בפקיסטן (שלושה חודשים) ובמשימת האו"ם לסיוע לאפגניסטן.
לאחר תום עבודתה בחו"ל, סזבו חזרה להונגריה בשנת 2003 והצטרפה ל-Hungarian Helsinki Committee בשנת 2004.
באבט אורוזי היא עיתונאית הונגרית צעירה מבודפשט.
היא עובדת בערוץ RTL Klub (ערוץ טלוויזיה הונגרי) ובאתר hir24.hu (עיתון מקוון).
באבט מתמחה בסיקור חקירות עמוקות על שחיתות בממשל וקשרים בין בעלי כסף להשפעה פוליטית.
אחת החקירות החשובות שלה הייתה חיפוש אחר ההשקעות של איסטוואן טיבורץ (בן זוגה של בתו של ויקטור אורבן, ראחל אורבן) בחברה "Elios".
החקירה שלה הצביעה על הבסיס לחקירה של ה-OLAF (משרד החקירות האירופי).
ניקולטה אנטל (Nikoletta – Niko) היא פעילה צעירה בתחום הבריאות בהונגריה.
היא מכונה גם כ"אחות" בהקשר של הסרט.
הסרט הוקרן לראשונה ב--16 במרץ 2024, במסגרת CPH:DOX (דנמרק).
זהו פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הגדול ביותר שמתקיים בקופנהגן, דנמרק.
הסרט "דמוקרטיה אפלה" (Democracy Noir), בבימויה של קוני פילד (Connie Field), זכה במספר פרסים יוקרתיים בפסטיבלים בין-לאומיים מאז צאתו ב-2024.
פרס חבר השופטים האזורי – פסטיבל One World (פראג)
הסרט זכה בפרס "The Regional Jury Award" בנאום השופטים צוין כי הסרט מהווה אזהרה חשובה על מצב החברה והדמוקרטיה.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ופרס ה"אימפקט" – פסטיבל הסרטים של בוסטון
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר – פסטיבל סבסטופול (Sebastopol)
הסרט זכה בפרס "Best Documentary" בפסטיבל הסרטים של סבסטופול.
פרס זכויות האדם – פסטיבל סרטי הנשים הבינלאומי בשיקגו
הסרט הוכתר כ-"Best Human Rights Film" בפסטיבל זה.
ברוב המקרים, בקרב תקשורת מרכזית, הייתה ביקורת חיובית.
עיתונאי ynet (באתר הידיעות הישראלי) כתב על הסרט, תיאר אותו בתור "סרט ללא תקווה" שמציג את הרעיון של שחיתות ודעיכת דמוקרטיה גם בלב אירופה.
בסקירה שלו ב-ynet, העיתונאי הישראלי טוען שהסרט עוזר לגלות מקבילות לנושאים בעלי משמעות עבור ישראל.
ציטוט מהכתבה: "כישראלים, קשה שלא לחוש אימה כשצופים בדוקו על הדיקטטורה בהונגריה"
דמוקרטיה ישירה היא שיטת ממשל שבה כל האזרחים באופן אישי (הם עצמם, בלי מתווכים או נציגים) מקבלים את ההחלטה ומנהלים את ענייני המדינה (למשל מצביעים בעד או נגד).
בעידן המודרני, המונח דמוקרטיה ישירה מתייחס בעיקר לשימוש במנגנונים באמצעותם האזרחים יכולים להשתתף, במסגרת הדמוקרטיה הייצוגית, בהצבעה על החלטות ציבוריות באופן ישיר, למשל באמצעות משאלי עם.
דמוקרטיה ישירה מבוססת על שוויון מהותי בין האזרחים ועל עקרון הרוב בתהליך קבלת ההחלטות.
שיטת ממשל זו מניחה כי חוכמת ההמונים תוביל לבחירת דרכי הפעולה הנכונות והיעילות ביותר, אשר נאמנות במידה המרבית לאינטרס הציבורי.
הדמוקרטיה הישירה המפורסמת ביותר היא הדמוקרטיה האתונאית.
בדמוקרטיה האתונאית האזרחים היו הריבון המלא של הפוליס.
היא התקיימה כדמוקרטיה ישירה עצמאית משנת 450 לפנה"ס לערך ועד הכיבוש המוקדוני ב-332 לפנה"ס.
בניגוד לנהוג בימינו, נשים לא נחשבו אז כאזרחיות הזכאיות להצביע.
אזרח אתונאי היה מי שמלאו לו 21 שנים, והוא בן להורים שהם אזרחי אתונה.
האזרחים שימשו גם ברשות המבצעת ("המועצה", Boule), גם ברשות המחוקקת ("אספת העם", Ecclesia) וגם ברשות השופטת (בתי המשפט).
כמעט מדי שבוע התאספו אזרחי אתונה בפניקס, וקיבלו החלטות בנושאי חוקים והצעות זמניות.
הקוורום הנדרש לצורך קבלת החלטות היה 6,000 אזרחים.
כדי להגיע למכסת המינימום, המפגשים נערכו ליד השוק, והקהל נאסף מהשוק באמצעות חבל אדום הצבוע בצבע טרי.
בפועל ישבו בישיבות בין 6,000 ל-12 אלף אזרחים (מתוך 30 אלף אזרחים, לערך).
כל אזרח קיבל בין אובול אחד לשלושה אובולים (שווה ערך לשישית עד חצי משכר יומו של פועל) עבור ההשתתפות באספת העם.
את החוקים וההצעות שעלו לפני האספה ערכו חברי המועצה, שהם עצמם היו אזרחים בני 30 שנים ומעלה.
בכל שנה נבחרו למועצה 500 אזרחים בהגרלה, והם תפקדו כחברי מועצה במשך שנה אחת.
אזרח לא יכול היה להיבחר ליותר משתי קדנציות ולא יכול היה להיבחר לשתי קדנציות רצופות.
הם התחלקו לוועדות שמנו עשרה חברים כל אחת, כאשר בכל יום התחלף ראש הוועדה.
חברי המועצה קיבלו הצעות חוק מאזרחים והצעות מערי-מדינה אחרות והגישו אותן לאספת העם.
מערכת המשפט האתונאית הייתה מבוססת על מספר גדול של אזרחים שהוגרלו לתפקיד שופטים.
בכל שנה הוגרלו 6,000 איש לתפקיד שופטים ובכל משפט השתתפו מ-201 שופטים ועד 1,501 שופטים, בהתאם לחשיבות ואופי הדיון.
כל האזרחים היו שווים בפני החוק (איזונומיה).
דמוקרטיה ישירה מלאה מתקיימת בשניים מהקנטונים של שווייץ: גלרוס ואפנצל אינר-רודן.
צורות שונות של דמוקרטיה ישירה קיימות בשווייץ מאז 1848, בקובה מאז 1842, ובחלק ממדינות ארצות הברית.
מדינות אלה מקיימות משטר המשלב דמוקרטיה נציגותית ודמוקרטיה ישירה.
השיטה בכל המדינות דומה למדי: אזרחים יכולים להעלות הצעות על ידי איסוף חתימות.
כאשר נאספת מכסה כלשהי של חתימות, ההצעה מובאת להצבעה כללית.
אם הציבור מצביע בעד ההצעה, היא מתקבלת כחוק במדינה.
ההבדלים בין השיטות הם בכמה פרמטרים:
סמכויות הציבור יכולות לכלול חקיקת חוקים, שינויים בתקציב, ביטול חוקים של הפרלמנט, שינוי החוקה והדחה של נציג ציבור.
בשווייץ, לדוגמה, ברמת הפדרציה לא ניתן לבצע שינויים בתקציב על ידי הצבעה כללית.
בחלק מהקנטונים, לעומת זאת, כן ניתן לבצע שינויים בתקציב.
במדינת מרילנד בארצות הברית קיימת רק הזכות לבטל חוק של הפרלמנט.
בקליפורניה קיימות כל האפשרויות הללו.
מכסת חתימות הנדרשת כדי להביא הצעה להצבעה כללית.
בשווייץ המכסה עומדת כיום על 100,000 חתימות.
במדינות ארצות הברית, המכסה מוגדרת בדרך כלל כאחוז מכלל האזרחים שהצביעו בבחירות האחרונות למושל המדינה.
פיזור החתימות במדינה: בחלק ממדינות ארצות הברית נדרש כי החתימות שנאספו להצעה יהיו מפוזרות בין המחוזות השונים של המדינה.
באלסקה, לדוגמה, נדרשת לפחות חתימה אחת מ-2/3 ממחוזות הבחירה.
במדינת נבדה נדרש כי חתימות בשיעור של לפחות 10% מהקולות שהצביעו בבחירות האחרונות לנשיאות יגיעו מ-13 מתוך 17 המחוזות במדינה.
תקופת איסוף החתימות: בחלק מהשיטות נדרש כי החתימות ייאספו תוך תקופה מסוימת (150 יום לדוגמה, במדינת קליפורניה).
בחלק מהשיטות אין הגבלת זמן על איסוף החתימות.
אלמנטים מסוימים של דמוקרטיה ישירה קיימים במשאל עם, שנהוג בחלק מהדמוקרטיות הייצוגיות.
יש חברות עסקיות המנהיגות כיום דמוקרטיה ישירה בקרב העובדים שלהם בקבלת החלטות מקצועיות (אך לא עסקיות).
כל העובדים הרלוונטיים לקבלת החלטה מקצועית מסוימת יכולים לבוא לישיבה ולהביע בה את דעתם.
שיטה זו דוגלת בקבלת החלטות בקונצנזוס.
דוגמה לדמוקרטיה ישירה – קליפורניה
בבחירות מיוחדות שנערכו ב-10 באוקטובר 1911 הפכה קליפורניה למדינה העשירית בארצות הברית שמעניקה לציבור סמכויות של דמוקרטיה ישירה (המדינה הראשונה הייתה דקוטה הדרומית).
ההצבעה הייתה על מספר שינויים בחוקה שיעניקו לציבור סמכויות חקיקה, הדחה של נבחר ציבור וביטול חוקים.
על פי השינויים שעברו, לחקיקה על ידי האזרחים יש מספר שלבים:
כתיבה וניסוח החוק: מציע החוק מנסח את החוק ומחתים עליו 25 בעלי זכות בחירה.
הגשת טיוטה: החוק מוגש למשרד המשפטים, שם הוא מקבל כותרת ונכתב לו סיכום.
ניתוח כספי: משרד האוצר מוציא ניתוח כספי של היבטי החוק תוך פרק זמן של עד 25 ימי עבודה, החל מיום קבלת גרסת החוק הסופית.
הרצה: למציע יש 150 ימים כדי לאסוף את מכסת החתימות הדרושה, וההצעה הסופית עם החתימות צריכה להיות מוגשת 131 ימים לפני ההצבעה הכללית הבאה במדינה.
אם ההצעה מוגשת תוך פחות מ-131 ימים לפני ההצבעה הכללית הבאה, ההצעה תועלה בהצבעה שלאחר מכן.
מכסת חתימות נדרשת: לחוק רגיל, נדרשות חתימות בשיעור של 5% מהבוחרים שהצביעו בבחירות הכלליות הקודמות (נכון ל-2007: 433,971 חתימות).
ספירת חתימות: מדגם ראשוני מתבצע תוך 8 ימים מיום הגשת ההצעה.
לאחר מכן, בהתאם לתוצאות המדגם, מחליטים האם לספור ולאמת את כל החתימות, או רק את חלקן.
היישום הרחב ביותר של דמוקרטיה ישירה בימינו
שווייץ מקיימת שיטה פוליטית ייחודית, המשלבת בין דמוקרטיה ייצוגית ודמוקרטיה ישירה.
ניתן לומר כי הרכיב הישיר במודל השווייצרי הוא הכלי החשוב בקבלת החלטות, והרכיב הייצוגי הוא הכלי החשוב בחקיקה ובהכנת ההצעות לדיון.
גם מדינות רבות בארצות הברית משלבות בין דמוקרטיה ייצוגית לדמוקרטיה ישירה.
עד היום נערכו במדינות ארצות הברית מעל 8,000 משאלים, כאשר רק במדינת קליפורניה נערכו מעל 1,200 משאלים ישירים.
ניהול החברה כולה בדמוקרטיה ישירה
הוגים אנרכיסטים טענו בעבר כי קהילות אמורות לנהל את חייהן בעצמן על ידי דמוקרטיה ישירה.
ניהול החברה כולה בשיטה זו הוא אידיאל אנרכיסטי ישן.
התפתחות טכנולוגיות התקשרות והמחשוב בעשורים האחרונים של המאה ה-20 אפשרה מבחינה טכנית את התהליך של קבלת החלטות על ידי המוני אנשים.
בנוסף, רשת האינטרנט מאפשרת כיום מבחינה טכנית להעביר מידע ורעיונות בין אנשים בצורה מבוזרת, דבר שמהווה חיזוק נוסף לרעיון הדמוקרטיה הישירה.
במקביל להתקדמות הטכנית, התפתחה בעולם המערבי אכזבה ממשטרי הנציגים (או ממשטרי הדמוקרטיה הייצוגית).
סקרים שונים שנערכו על פני עשרות שנים מראים כי במשך השנים חלה ירידה באמון של אזרחים במוסדות שאמורים לייצג אותם – ממשלה, פרלמנט, בתי משפט, ובמוסדות ציבוריים בכלל – כמו פירמות ציבוריות או העיתונות.
במקביל, ניתן לראות על פני שנים מגמה ארוכת טווח של ירידה באחוז האזרחים המצביעים בבחירות.
הפיתוחים הטכנולוגיים יחד עם האכזבה משלטון הנציגים נתנו חיזוק לרעיון כי ניתן וצריך להחיל את כללי הדמוקרטיה הישירה על החברה כולה.
דמוקרטיה ישירה מול דמוקרטיה ייצוגית
תומכי הדמוקרטיה הישירה טוענים כי כיום משמש המונח "דמוקרטיה", בטעות, לתיאור משטר של נציגים, שבו קומץ נציגים נבחרים מחליטים את כל ההחלטות הפוליטיות (החלטות המחייבות את כל החברה).
במשטר כזה, נטען, האזרחים בוחרים מי ישלוט בהם ויקבל במקומם את ההחלטות הפוליטיות, במקום לקבל את ההחלטות הפוליטיות בעצמם.
לטענת תומכי רעיון זה, עצם השימוש בנציגים יוצר רמה מסוימת של דיכוי, ומביא לכך שרעיון הדמוקרטיה ממומש במידה מוגבלת.
הנתק בין נבחרי הציבור לאזרחים מוביל למשבר אמון, לערעור הלגיטימיות של המשטר ולמצב בו האינטרס הציבורי אינו מקודם על ידי השלטון הנבחר.
מודל שמשלב בין דמוקרטיה ישירה לדמוקרטיה ייצוגית הוא דמוקרטיה דינמית, ובה האזרחים ממנים נציגים אך יכולים גם לבחור להשתתף ישירות ולבטל את מינוי נציגיהם בכל רגע.
יש המכנים את השילוב בין השיטות "דמוקרטיה היברידית".
כיסוי מלא – אין באפשרות נציגים להקדיש זמן, מחשבה ואכפתיות לכל אלפי ההיבטים בחיי החברה שעשויים להיות מוסדרים בחקיקה, ולהשלכות שלהם על חיי כל אחד מאלפי הבוחרים אותם הם מייצגים, כפי שיקדישו האזרחים עצמם אם תינתן להם האפשרות להשפיע על חייהם ישירות.
ניעות פוליטית – ההצבעה הישירה תהווה פלטפורמה לתפוצה מהירה של תנועות ורעיונות חדשניים, ולתרגומם לחקיקה.
ייצוג – פרטים הנבחרים לכהונה בדמוקרטיה נציגותית נוטים שלא לייצג מבחינה דמוגרפית את קהל הבוחרים שלהם.
רובם נוטים להיות עשירים יותר, יש ייצוג יתר לזכרים, ולפעמים יש ייצוג יתר לקבוצה שמהווה רוב בהיבטים כמו בגזע, קבוצה אתנית, או דת (בהשוואה למדגם אקראי באוכלוסייה).
בחברה המורכבת משכבות, בחירות על פי מחוזות עשויות להקטין הטיות כאלה.
דמוקרטיה ישירה תייצג את האנשים באופן מובנה, בהנחה שכולם יכולים להצביע.
התנגשות אינטרסים – האינטרסים של נציגים נבחרים אינם בהכרח חופפים לאינטרסים של בוחריהם.
דוגמה לכך היא שלעיתים קרובות נוצר מצב בו הנציגים קובעים את משכורתם שלהם.
האינטרס שלהם הוא שהשכר שלהם יהיה גבוה, בעוד שניתן לטעון כי האינטרס של הציבור הוא לשכר "מייצג", כלומר, שכר ממוצע של האוכלוסייה שאותו הם מייצגים.
דמוקרטיה ייצוגית עלולה להוביל לשכר נציגים גבוה בהרבה מממוצע זה.
נטייה לשחיתות – ריכוז הכוח הוא חלק מובנה בממשלה ייצוגית.
בחלק מהמדינות בהן יש דמוקרטיה כזאת יש נטייה ליצירת שחיתות.
בדמוקרטיה ישירה, האפשרות לשחיתות קטנה יותר.
מפלגות פוליטיות – בדמוקרטיה ייצוגית הנבחרים לרוב מתאגדים במפלגות, מפני שהם זקוקים למשאבים משותפים כדי להצליח להיבחר.
יש הטוענים כי ההתגבשות הזאת של הנציגים למפלגות פוליטיות היא חיסרון.
עם זאת, מפלגות כאלה פירושן שהנציגים צריכים לבצע פשרות בין הערכים שלהם לבין אלו של קהל הבוחרים, כדי להתאים את עצמם למצע המפלגה.
לפעמים, יש צורך בפשרות קטנות, בזמנים אחרים, הצורך בפשרות גדולות יגרום לכך שהנציגים יפרשו או יחליפו מפלגה.
מעברי ממשלות – העברת השלטון ממפלגה או ממשלה אחת לאחרת, ובמידה פחותה יותר מנציג אחד למשנהו, יכולה לגרום לאי-סדר משמעותי בממשלה ולשינויים בחוקים.
לדוגמה, מזכירת המדינה של ארצות הברית (שהייתה בזמנו היועצת לביטחון לאומי), קונדוליזה רייס, טענה כי תקופת המעבר מממשל קלינטון לממשל בוש הייתה הגורם העיקרי לכך שארצות הברית לא הייתה מסוגלת למנוע את הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001.
עלות הבחירות – בדמוקרטיה ייצוגית יש הוצאה של משאבים רבים על מסע הבחירות וקיום הבחירות.
בנוסף לכך, יש הרגשה כי הצורך לגייס תרומות לבחירות פוגע באופן חמור בנייטרליות של הנציגים, שמחויבים לתורמים הגדולים – אלמנט נוסף שעלול להוביל לשחיתות.
מצד שני, בדמוקרטיה ישירה יש קשיים לוגיסטיים ועלויות הביצוע של בחירות והצבעות בדמוקרטיה ישירה הן גדולות.
עריצות הרוב – דמוקרטיה ישירה מוגבלת ביכולתה להגן על קבוצות מיעוט בחברה שיש להן אינטרסים ייחודיים.
ההמון – יותר מקבוצת נבחרים – עלול לקבל הכרעות לא צודקות, משתי סיבות: (1) המצביעים חשים פחות אחריות כלפי תוצאות ההצבעה, מפני שלכל אחד מהם יש השפעה מזערית על ההכרעה הסופית, ומפני שהם מצביעים כבדרך אגב ולא כעיסוק מרכזי; (2) מצביע אלמוני פחות חושש מדעת הקהל על אופן ההצבעה שלו.
עם זאת, המודל השווייצרי מראה שבמדינה שיש בה איזון בין דמוקרטיה ישירה לבין שיטה פרלמנטרית משוכללת – אין מספר גדול יותר של הכרעות לא צודקות מאשר בדמוקרטיות פרלמנטריות.
כך, למשל, רוב הציבור יכול לתמוך בביטול מס ההכנסה, אולם הדבר יחסל את יכולתה של המדינה להשקיע בתשתיות ובשירותים חברתיים.
בדמוקרטיה ישירה דינמית יכול, אומנם, כל אזרח לבחור לגבי כל הכרעה ספציפית להשאירה לשיקול הדעת של נציג, אבל החשש הוא שלא בכל מקרה שבו זה נדרש האזרח יבין זאת.
עם זאת, המודל השווייצרי מראה שבמדינה שיש בה איזון בין דמוקרטיה ישירה לבין שיטה פרלמנטרית משוכללת – אין מספר גדול יותר של הכרעות פופוליסטיות מאשר בדמוקרטיות פרלמנטריות.
יעילות ויישומיות – החלטה באמצעות משאל עם על כל או רוב הנושאים שיש להם חשיבות ציבורית היא איטית ויקרה (במיוחד בקהילות גדולות), ויכולה להביא לאפתיה ציבורית ולעייפות מהצבעות.
תומכים מודרניים של דמוקרטיה ישירה מציעים לרוב דמוקרטיה ישירה אלקטרונית כדי להתמודד עם בעיות אלה.
הטיעון נגד הצבעה אלקטרונית, במיוחד אינטרנטית, נובע מכך שיש צורך בפיקוח מקיף ובהתמודדות עם בעיות אבטחה.
כלומר, התוצאות שיאוחסנו על גבי שרתים אינטרנטיים יהיו פרוצות יותר להטיה ושינוי.
גורם מנהל – גם בדמוקרטיה ישירה, הלכה למעשה יש צורך בגורם שמנהל ומפקח על ההצבעות וקבלת ההחלטות ויש סיכון רב שביכולתו של זה להטות את התוצאות לצד הרצוי לו.
תומכי הדמוקרטיה הישירה מעלים את ההצעה של מנגנון אוטומטי המטפל בהצעות.
אך גם בהקמתו, כמו כן בתחזוקתו השוטפת מעורבות בהכרח ידיים אנושיות.
זמן וכסף – כדי לשמוע דעות שונות של אנשי מקצוע בתחום הנתון ושל אחרים, כדי לבדוק את ההחלטה על כל צדדיה ועוד צריך להשקיע זמן וכסף רב.
ללא תהליך כזה, עלולים להיחקק חוקים חפוזים ולא ראויים, שלא תואמים את ערכי הדמוקרטיה.
לרוב הציבור אין את הזמן הנדרש כדי להשתתף בתהליך, ברמת כל העם.
מדיניות – התנגדות נוספת היא כי נושאי מדיניות הם כה מסובכים עד כי רוב מוחלט של הבוחרים אינו מבין אותם, כפי שהנציגים מבינים.
טיעון זה נסתר בכך שלעיתים לתפקידי שרים, ראשי ועדות וכדומה נבחרים נציגים שאינם בקיאים בתחום ושהרקע שלהם אינו חופף את תחום העיסוק אליו נבחרו.
ביטחון וסיווג – קיימת טענה כי אין אפשרות לדון בנושאים רגישים או מסווגים מבחינה ביטחונית בפני כל הציבור, כי ייתכן ואלמנטים מסוימים בציבור ייעזרו במידע לצורך הפלת המשטר או לסיוע לאויבי המדינה מבחוץ.
על כן עדיף כי רק קומץ נבחר יעסוק בנושאים רגישים אלו כי ניתן לפקח עליהם ביתר קלות.
פתרון אפשרי בדמוקרטיה הישירה לקבלת ההחלטות בנושאים רגישים כאלו הוא בחירת חֶבר מומחים (בתנאי שמומחים אלו כפופים למנגנון הדמוקרטיה הישירה), אך זהו למעשה מעבר חלקי לדמוקרטיה ייצוגית.
אי-סדר – המתנגדים לשיטת הדמוקרטיה הישירה טוענים כי אי קיומו של מנגנון שולט יוביל בהכרח לכאוס במדינה, שכן אין גוף שיוכל לכפות את החלטותיו על הציבור.
מנגד, דמוקרטיה ישירה אינה פוסלת בהכרח קיומם של בתי משפט, משטרה, ובתי כלא, או שיטות אחרות של ארגון החברה בסדר מסוים כמו הנדסה חברתית, לחץ חברתי, תרבות, וקהילות.
דמוקרטיה ייצוגית היא שיטת ממשל דמוקרטית בה מפעיל העם את ריבונותו באמצעות נציגים הפועלים בשמו.
הנציגים פועלים למימוש רצון הבוחרים ודעתם, אך הם אמורים לעשות זאת תוך הפעלה של שיקול דעת.
לצורך זה הנציגים מקבלים את הסמכות לפעול על פי הבנתם וראות עיניהם, לנוכח נסיבות משתנות.
שיטה זו לעיתים מעומתת עם שיטת הדמוקרטיה הישירה, בה אין נציגים, או שהנציגים חייבים לפעול על פי הוראות בוחריהם הניתנות להם באופן ישיר ללא אפשרות לסטות מהן.
בחירת הנציגים נעשית לרוב על ידי הבוחרים בבחירות רב מפלגתיות חשאיות וחופשיות.
קיומה של הדמוקרטיה הייצוגית אינו סותר אמצעים "ישירים" כמשאל עם, עם זאת, אמצעים אלו מופעלים באופן שאינו תכוף, ולרוב דורשים את הסכמתם של הנציגים על מנת ליזום אותם או לאשררם.
כוחם של הנציגים בדמוקרטיה ייצוגית לרוב מוגבל על ידי חוקה או אמצעים אחרים, כגון רשות שופטת עצמאית וחופשייה, שבידה הכוח לקבוע כי חוקים מסוימים שהתקבלו על ידי הנציגים הם בלתי חוקתיים ולכן בטלים.
בשביל קיום ממשל דמוקרטי ייצוגי נדרשים: בחירות חופשיות, הכרעת הרוב, שלטון החוק ושוויון בפני החוק והפרדת רשויות.
בשביל בחירות חופשיות נדרשת זכות החירות, שבכללה חופש: ההתאגדות, העיתונות הביטוי והאספה.
המשטרים הדמוקרטיים המוקדמים, באתונה העתיקה, פעלו בדרך של דמוקרטיה ישירה בה מתכנסת אספת עם לקבל את ההחלטות.
אספת העם התכנסה באופן תכוף ותדיר, וכללה את כל גוף האזרחים הרשאים להשתתפות פוליטית (גוף שהיה מצומצם יחסית לנהוג כיום, ולא כלל נשים, עבדים ורבים אחרים).
שיטה זו של דמוקרטיה ישירה בטהרתה נראתה כארכאית ובלתי ניתנת ליישום, משחלף עידן עיר המדינה היוונית מן העולם.
בעיות של גודל האוכלוסייה, ומורכבות הממשל המודרני, והבעיות שעמדו מול המדינה האירופאית במאה ה-18 נראו כבלתי ניתנות לפתרון בשיטה זו של דמוקרטיה ישירה.
פילוסוף כז'אן-ז'אק רוסו בספרו על האמנה החברתית יכול לכתוב כי השיטה הדמוקרטית מובילה אך למהומות ומלחמות אזרחים, טענה שלא נראתה בעיניו כסותרת את הרעיון המובא בספרו כי העם הוא הריבון, וכי מקור הסמכות הפוליטית הלגיטימי היחיד הוא ברצונו הכללי של העם.
רוסו התנגד נחרצות למינויים של נציגים שיבטאו את רצון העם (להבדיל מקיומו של גוף מצומצם שישמש כרשות מבצעת).
המדינה על פי רוסו צריכה הייתה לכלול גוף רחב של אספת עם המתכנסת תדירות, שמטרתו לחוקק את החוקים, ולעומתו רשות מבצעת שיכולה להיות אף מונרכיה, הפועלת על פי חוקי האספה.
את תפיסתו של רוסו ביקר אדמונד ברק, אשר היווה השראה למנסחי החוקה של ארצות הברית ובהם ג'יימס מדיסון, ג'ון ג'יי ואלכסנדר המילטון כותבי "הפדרליסט".
מדיסון, הוא שנתן לדמוקרטיה הייצוגית בת ימינו את אופייה.
מכיוון שסיעות אלו אינן ניתנות לחיסול, אלא בכוח הזרוע, סבר מדיסון כי יש להביא להגבלתן ולמיתונן.
הדרך היחידה לפעול כך היא להעניק את הכוח הממשי לנציגים, שיהיו מודעים לאינטרסים ארוכי הטווח של האוכלוסייה, ויהיו בעלי שיקול דעת עצמאי מזה של שולחיהם.
שיטה זו מעניקה טווח פעולה נרחב לאליטות המשכילות מהן יבואו הנציגים, ומצמצמת את השפעת ההמון הנבער מדעת.
השליטה בנציגים מתרחשת באמצעות בחירתם בבחירות שאינן תכופות, אחת לארבע שנים, וכך נמנע מן הנציגים השימוש השרירותי בכוח שניתן להם, וקיימת ביקורת אפקטיבית על מעשיהם.
גישות שונות ביחס לדמוקרטיה ייצוגית
דמוקרטיה ייצוגית ששמה לה למטרה להגן בעיקר על ערכי החירות (בנוסף לשאר זכויות האדם), נקראת לעיתים דמוקרטיה ליברלית.
דמוקרטיה ייצוגית ששמה לה למטרה להגן בעיקר על ערכי השוויון (בנוסף לשאר זכויות האדם), נקראת לעיתים דמוקרטיה סוציאל-דמוקרטית.
בנוסף יש הגדרות שונות לדמוקרטיה ייצוגית.
בין ההגדרות המקובלות: "ממשל העם בידי העם ולמען העם", "שלטון העם – השתתפות האזרחים בשלטון", "ממשל שבנוי על עקרון הכרעת הרוב", "ממשל שמבטיח את זכויות האדם והאזרח".
בדמוקרטיה ייצוגית קיימות שתי גישות לגבי היחס הראוי בין הבוחרים לבין הנבחרים.
גישה אחת רואה בנציג "ציר" שתפקידו ליישם במידה המרבית את רצונם ועמדתם של בוחריו.
לפי גישה זו המפלגה (או המועמד) צריכה לפרסם לפני הבחירות מצע ברור ומפורט והתפלגות הצירים בפרלמנט אמורה להוות שיקוף של התפלגות העמדות בציבור.
גישה שונה רואה בנציג "נאמן" שתפקידו לפעול לטובת בוחריו כפי שהוא, הנאמן, רואה אותה.
לפי גישה זו האזרחים בוחרים כנציגיהם את אלו שהם סומכים על שיקול דעתם ועל ערכיהם והעקרונות הכלליים שמנחים אותם.
במדינת ישראל, בעשורים הראשונים לקיומה, שררה תפיסה כמעט מוחלטת של תפקיד ה"ציר".
כך בסוגיות המדיניות, הכלכליות ונושא דת-ומדינה, למפלגות השונות היה קו ברור ששיקף את עמדת מצביעיהן ושלפיו הן פעלו, ככלל.
במהלך השנים נחלשה תפיסה זו.
הטיעונים בעד ונגד הדמוקרטיה הייצוגית
על אף שבדמוקרטיה ליברלית מודרנית אין זה נהוג להתייחס לגוף הבוחרים כנבער, ולהשתמש ברטוריקה האליטיסטית של מדיסון, הנחות בסיס אלו עדיין עומדות ביסוד פעולת הדמוקרטיה הליברלית בימינו.
הדמוקרטיה הייצוגית נתפסת כאפשרית מבחינה טכנית, כאשר גודל האוכלוסייה ומורכבות השאלות שיש להכריע בהן נתפסות כמונעות את השתתפות כלל האוכלוסייה בקבלת ההכרעות, אלא בדרך של מינוי נציגים.
קיומם של הנציגים נתפס בדמוקרטיה המודרנית כמגן מפני עריצותו של הרוב, וכיוצר חציצה בין רצונו הגולמי של העם, המתבטא ביצירת רוב מקרי בהכרעות, ובין אסטרטגיות ארוכות טווח, ומדיניות עקבית.
כן נטען כי לאזרח מן השורה אין את החינוך, ההבנה והמומחיות שיש לנציגיו, וכי קבלת הכרעות על ידי פוליטיקאים מקצועיים המפעילים שיקול דעת מקצועי עדיפה על קבלת הכרעות באופן ישיר.
אל מול טענות אלו עולות כיום טענות כי אמצעי התקשורת החדישים, המדיה האלקטרונית ותקשורת המחשבים מאפשרות לקבל הכרעות עממיות באופן ישיר, בצורה שלא נחשבה לאפשרית בעבר, וכי בעידן המודרני אין לפוליטיקאים המקצועיים מונופול על המומחיות ועל הידע.
נטען כי הדמוקרטיה הליברלית הייצוגית, בה נדרש האזרח להשמיע קולו רק אחת לארבע שנים, יוצרת תופעות של אדישות, חוסר עניין והשתתפות, אחוז הצבעה נמוך, ומשאירה את הפוליטיקה כשדה מאבק לקבוצות עניין ואליטות שאין מכנה משותף ביניהן ובין טובת העם או רצונו הכללי.
נטען גם כי בעיות אלה ניתנות לתיקון באמצעות הכנסת מרכיבים של דמוקרטיה ישירה, דמוקרטיה דיונית או דמוקרטיה השתתפותית אל הדמוקרטיה הליברלית השלטת כיום.
טענות אלו קיבלו תוקף נוסף על ידי הכלכלנים שפיתחו את תאוריית הבחירה הציבורית שטענו כי הבוחר בדמוקרטיה הייצוגית מפעיל "בורות רציונלית", מושג המתאר מצב שבו עלות השגת מידע לגבי נושא מסוים עולה על התועלת שבהשגתו.
כל בוחר עומד בפני סיכוי זעיר ביותר שהצבעתו תשנה את תוצאות הבחירות, והשגת מידע רלוונטי הנדרש לקבלת החלטה מושכלת באשר להצבעה דורשת מאמץ רב.
לפיכך, ההחלטה הרציונלית של כל בוחר צריכה להיות שלא להתייחס לפוליטיקה, ואף להימנע מהצבעה.
החוקרים התומכים בתאוריית הבחירה הרציונלית טוענים כי דבר זה מסביר את חוסר הידע המופגן של אזרחים רבים בדמוקרטיות מודרניות, ואת שיעור ההצבעה הנמוך.
מצב זה מאפשר מרחב פעולה ניכר לקבוצות לחץ שיש להן מניעים חזקים לשנות החלטות וליישם קווי מדיניות שייטיבו עם הקבוצה שהם שייכים לה, דבר המביא ל"כשל ממשלתי" (המקביל בהגותם למונח כשל שוק) ולמדיניות שאינה מטיבה עם הציבור בכללותו.
עם זאת, תומכי "הבחירה הציבורית" אינם מטיפים לחזרה לדמוקרטיה ישירה.
מכיוון שמסקנות הוגי התאוריה נוטות להפחית בערכו של ההליך הדמוקרטי, התאוריה קושרה באופן מסורתי עם תמיכה בממשלה קטנה, בשוק חופשי ובדעות שמרניות וליברטריאניות.
המושג דמוקרטיה מתגוננת (מכונה גם "זכות הדמוקרטיה להגן על עצמה") בפוליטיקה ובמדע המדינה מתייחס למנגנון של חוקים, תקנות ופסקי דין, המגביל חלק מזכויות האדם וזכויות האזרח במדינות דמוקרטיות במצבים שבהם יש סכנה לכאורה לעצם קיום המדינה, לאופייה הדמוקרטי, למרכיבים אחרים באופייה, לחייהן ולזכויותיהן האזרחיות של קבוצות מיעוט באוכלוסייה וכיוצא באלה.
מושג זה מתאר את אחד הקונפליקטים העיקריים העלולים להתגלות במדינה דמוקרטית בין קיום העקרונות הדמוקרטיים, בעיקר חופש ההתארגנות וזכות בחירה, לבין מניעת גורמים לא-דמוקרטיים מניצול לרעה של העקרונות האלה.
במדינות דמוקרטיות שונות יש טעמים מיוחדים נוספים, הנתמכים על ידי חלק ניכר מהאוכלוסייה, המצדיקים את השימוש בגישה של דמוקרטיה מתגוננת.
עם זאת, קיימת מחלוקת באשר לשאלה באילו מצבים יהיה מוצדק להתנהג כדמוקרטיה מתגוננת, מבלי שהדבר ייחשב כדיכוי מיותר של זכויות אזרח מקובלות.
הצורך בדמוקרטיה מתגוננת עלה בעקבות גורמים לא-דמוקרטיים שניצלו לרעה את העקרונות הדמוקרטיים.
הדוגמה המובהקת לניצול לרעה כגון זה הוא השתלטותה של המפלגה הנאצית, באמצעים דמוקרטיים, על גרמניה ב-1933, שגרמה לחיסול מוחלט של הדמוקרטיה בגרמניה.
כמי שהדבר בא לידי ביטוי באחד מנאומיו המפורסמים של יוזף גבלס:
דוגמה נוספת היא השתלטותה של המפלגה הפאשיסטית, באמצעים דמוקרטיים, על איטליה בשנות ה-20 של המאה ה-20, שהביאה להשלטת דיקטטורה על איטליה.
הפעלת המנגנונים בשימוש דמוקרטיות מתגוננות יכול להתבטא במגוון אמצעים המופעלים על אדם או תנועה כגון:
מעקב של גופי ביטחון (בייחוד שירותי מודיעין צבאי ומודיעין משטרתי) אחר פעילי גופים הנתפסים כמסוכנים, או אחר הפעילוּת של אותם גופים.
הגבלות על חופש התנועה או הפעילות של פעילי גופים הנחשדים כמסוכנים לדמוקרטיה.
שלילת זכויות של אינדיבידואלים או מפלגות מלהיבחר לבית הנבחרים (למשל, מאיר כהנא בישראל).
הוצאת גופים שיש בהם סכנה לדמוקרטיה אל מחוץ לחוק (למשל חזבאללה בגרמניה).
ככלל, מדינות דמוקרטיות משתדלות, גם במצבים הנתפסים כמאיימים, לא לנקוט באופן מיידי וחריף מדי באמצעים של דמוקרטיה מתגוננת ולנסות לחפש חלופות אחרות ככל הניתן.
למשל, אמצעי הסברה שונים, גינוי לפעילותה של קבוצה אנטי-דמוקרטית מצד דמויות ציבוריות מכובדות.
עם זאת, יש מצבים שבהם מדינות חשות כי עליהן להפעיל אמצעי של דמוקרטיה מתגוננת (באמצעות בתי משפט או גופים אחרים מטעם המדינה).
עם זאת, בין מדינות דמוקרטיות שונות קיים שוני ברמת ותדירות השימוש באמצעי הנ"ל.
ארצות הברית, לדוגמה, נחשבת למדינה המרבה יחסית להשתמש במנגנון זה, במיוחד מאז פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 וההסתערות על הקפיטול בשנת 2021. מנגד, ניתן להציג את איטליה כדוגמה למדינה הממעטת להשתמש במנגנון זה.
ייתכנו סיבות שונות שמעוררות צורך בהפעלת המנגנון של דמוקרטיה מתגוננת.
איום אפשרי על עצם הדמוקרטיה – סוגים אלו של איום כוללים נטייה של אדם או גוף מסוים להשתמש באלימות או להסית לכך, על מנת לנסות לכפות את דעתם ולהשליטה על הכלל.
אפשרות אחרת היא סימנים ברורים לכך שאדם או גוף מסוים שואפים לתפוס את השלטון בכוח, או להפוך למפלגת שלטון חוקית יחידה לאחר היבחרות בבחירות דמוקרטיות.
מושג זה כולל גם תמיכה של גורם מסוים (בין אם במעשים או בהצהרות) במה שנחשב כסטייה חמורה ממאפיין כלשהו של המדינה או המשטר, סטייה שאינה מקובלת על הרוב הגדול של האוכלוסייה.
דוגמה בולטת לכך היא חשש מהותי לאפליה של קבוצות (לרוב מיעוטים) באופן חמור, או הסתה לאלימות נגדם, מה שעשוי להיחשב כגזענות.
מניעת טרור – סיכול פעולות טרור נגד המדינה ותושביה, מצד יחידים או ארגונים המנצלים את הדמוקרטיה וחירויות האזרח על מנת לבצע פיגועים.
פעילות זו כוללת לעיתים גם מעצר מנהלי.
חתרנות – הסוג הבולט של חתרנות הוא ניסיון לפגוע בעצם קיומה של המדינה.
סוגים נוספים הם תמיכה (במילים או במעשים) באויב, בגידה או ניסיון (אם לא הצלחה) לפגוע בביטחונה של המדינה.
סוג אחר של חתרנות הוא אופי ורמה מסוימים של קשרים עם גורמי-חוץ שונים (לאו דווקא כאלו הנחשבים לאויבים) כגון קשרי-מימון מסוימים, העלולים להכניס את הגוף המדובר תחת הגבלות כאלו או אחרות.
דוגמה לפסילה כזאת היא פסילתה של רשימת אל-ארד (רשימה שהוקמה בידי ערבים ישראלים) בבחירות לכנסת שנערכו ב־1965. בית המשפט העליון ראה במצע שלה חתרנות, כיוון שהציעה לשנות מן היסוד את אופי המדינה ולהופכה למדינה רב-לאומית.
איום על שלטון החוק – כאן הכוונה לכך שיש חשד שגוף מסוים ישמש כמסווה או "מכבסה" לפעולות בלתי-חוקיות (כגון: שימוש בסמים אסורים), לאו דווקא בעלות אופי פוליטי או אידאולוגי.
קריאה ופעולה לשינוי חוקים הן לגיטימיות, כל עוד נשמר החוק הקיים עד לשינויו.
סיבות נוספות – ייתכנו גם מטרות אחרות להפעלת המנגנון.
אחת הנפוצות שבהן היא שאיפה לשמור על צביון מסוים של המדינה (בייחוד צביון לאומי).
בגרמניה, למשל, אוסרים על קיום מפלגות על בסיס קיבוצי (בשונה משמירה על זכויות אזרח שוות לבני מיעוטים באשר הם), מתוך רצון לשמור על גרמניה כמדינת לאום.
בישראל, חלק ניכר מהאוכלוסייה רואה בצורך לשמור על המדינה כמדינה יהודית, ולכן בעיני רוב הציבור זוהי עילה לגיטימית לפסילת מפלגות המתנגדות לכך מלהיבחר לכנסת.
ב-1985 נחקק חוק המכיר בשלילת אופייה היהודי או הדמוקרטי של המדינה כעילה לפסילת רשימה מהתמודדות בבחירות.
עד כה נוצל החוק לפסילת רשימת כך שקראה לביטול המשטר הדמוקרטי.
רשימת אל-ארד נפסלה עקב קריאתה לביטול האופי היהודי של המדינה נפסלה עוד בטרם נחקק החוק, על-פי פסק דין של בית המשפט העליון.
יהיה זה בלתי הוגן שמפלגות אנטי-דמוקרטיות, או כאלו הפועלות ביודעין נגד המדינה שמאפשרת להן זכויות דמוקרטיות, ייהנו מאותן זכויות של מפלגות הנחשבות דמוקרטיות.
כאשר קבוצה אנטי-דמוקרטית עלולה לפגוע בעיקר במיעוט מסוג כלשהו (לאומי, דתי ועוד) עלולה רוב האוכלוסייה להישאר אדישה לגורל אותו מיעוט.
ואילו המיעוט, בשל היותו כזה, יהיה חסר אמצעים מספיקים להגן על עצמו.
במקרה כזה רק הסעד של הגבלת אותה קבוצה יוכל לתת לכך פתרון.
כשם שבכל עניין אחר בדמוקרטיה יש יחסיות בערכים ועקרונות, כך גם אין סיבה שחופש ההתארגנות יהיה עיקרון מוחלט.
במיוחד בנסיבות שאינן מצדיקות זאת, בין היתר בשל התנגשות עם עקרונות דמוקרטיים אחרים כגון זכות האדם לחופש.
מפלגות וארגונים אנטי-דמוקרטיים או הפועלים נגד החוק מהווים בית גידול למעשים מסוג זה, ולא תמיד ניתן להפריד בין פעילים מסוימים לרמת הארגון כולו.
לא תמיד הציבור הרחב הנחשב דמוקרטי ונורמטיבי יהיה מאוחד נגד קבוצות הנחשבות למסוכנות.
הדבר עלול להתבטא גם בקרב נציגיו בפרלמנט.
אנשים עלולים בחיי היום יום להישאר אדישים, ולא לפעול בצורה מספקת נגד קבוצות אלו.
כמו כן, בקרב מפלגות הנחשבות דמוקרטיות כשלעצמן, עלולים אינטרסים ושיקולים אחרים להביא להעדפת קואליציה עם מפלגות שדמוקרטיה מתגוננת עלולה להצריך פסילתן או הגבלתן.
גם כאשר גופים הנחשבים מסוכנים הם כולם ביחד מיעוט קטן מבחינה אלקטורלית, בכל זאת פעולותיהם עלולות לגזול מסדר היום הציבורי לא מעט משאבים, כמו גם מקופת המדינה.
המשך פעולותיהן והטפותיהן של קבוצות הנחשבות למסוכנות, ולרוב מתאפיינות בנחרצות ובהתמדה, עלול להביא להן ביום מן הימים תמיכה ציבורית רבה על כל העלול להשתמע מכך.
הטענה האפשרית שבתולדות כל מפלגה בעלת היסטוריה ממשית ניתן למצוא סטיות מסוימות מעקרונות דמוקרטיים כאלו או אחרים, ואולי אף סטיות מסוימות מהחוק, איננה מבטלת את העובדה שמבחינה זו יש מפלגות המאופיינות באופן מובהק מדי ככאלו.
פרלמנט או מוסד ציבורי אחר אינם בהכרח מקור יעיל להוצאת רגשות תסכול וזעם המזינים קבוצות בעייתיות, ולפעמים יכול הדבר לשמש אפיק נוסף לפעילותן בתוספת חסינות הניתנת לחברי גופים כגון פרלמנט.
על תופעות אנטי-דמוקרטיות או אחרות הנחשבות לבזויות ניתן יהיה להתגבר באמצעי הסברה שונים כגון מערכת החינוך, התבטאויות של דמויות ציבוריות מכובדות, ופעילויות שונות היכולות להפחית בקרב אנשים הזדהות עם רעיונות המעוררים עילת פסילה אפשרית.
עדיף שרגשות תסכול וזעם, קיצוניים ככל שיהיו, המזינים קבוצות הנחשבות למסוכנות, יתנקזו לאפיקים כגון בית נבחרים ועל ידי כך פחות יבואו לידי ביטוי במעשים כגון אלימות ברחוב.
אם יש אנשים מסוימים העושים מעשים לא חוקיים או חתרניים, בהם יש לטפל ולא בכל הגוף שבו הם פעילים, יהיו אנשים אלו פעילים ראשיים ככל שיהיו.
אם החברה היא ברובה הגדול באמת דמוקרטית, והרוב הגדול בה נוטה לדעות נורמטיביות ובלתי-קיצוניות לכיוון כלשהו, הרי שהיא תשכיל להתמודד עם קבוצות בעייתיות.
לעומת זאת, אם החברה אינה בעלת רוב מוצק של אוכלוסייה התומכת בדמוקרטיה ושאינה קיצוני, הרי שהגבלות על פעילויותיהם של גופים שונים לא יעזרו הרבה.
עד מהרה אותם גופים ימצאו אפיקי פעולה אחרים, בתוספת גיבוי אפשרי מצד רבים באוכלוסייה.
אין לדעת היכן תיגמר "סתימת הפיות", ובמקרים רבים הגבול בין מה שראוי להצר את צעדיו למה שאינו, עלול להיות מלאכותי ולהשתנות בהתאם לנסיבות.
בתולדות כל מפלגה עם היסטוריה ממשית ניתן יהיה למצוא סטיות כאלו או אחרות מעקרונות הדמוקרטיה ולפעמים אף מעשים שאינם מתיישבים עם החוק.
פרלמנט אמור להיות "מדחום" של הלכי רוח ציבוריים, ותהיה זו אשליה ש"שבירת המדחום" תפתור בעיות שונות המזינות קבוצות שרוצים להצר את צעדיהן.
עדיף במקרה זה להעלות את הבעיות הללו בפרלמנט.
אפשר להגביל מעשים אנטי-דמוקרטיים, אך לא דעות.
מה שבתקופה מסוימת נחשב בעיני רבים כקיצוני וחתרני יכול להיראות בתקופה אחרת כנורמטיבי.
ישנם תקדימים לדעות שבעבר נחשבו אבסורדיות והיום הם נורמטיביות מאוד (כגון מתן זכות בחירה לנשים).
בישראל ממומש עקרון הדמוקרטיה המתגוננת בחוק יסוד: הכנסת (סעיף 7א) שקובע ש"רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לכנסת אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי או שלילת אופייה הדמוקרטי".
חוקרי מדע המדינה רואים את ישראל כדמוקרטיה מתגוננת בעיקר עקב האילוצים החברתיים והביטחוניים שאיתם היא מתמודדת משחר הקמתה.
בשלושת העשורים הראשונים לקיומה הייתה ישראל מוקפת במדינות אשר לא הכירו בה ולא ראו את עצם קיומה כלגיטימי.
הרוב היהודי במדינה חשש שהמיעוט הערבי הגדול בתוך המדינה, הרואה עצמו חלק מהעולם הערבי, ישתף פעולה עם המדינות השכנות במאבקן בישראל.
מצב זה העלה לעיתים קרובות את סוגיית הדמוקרטיה המתגוננת בישראל לראש סדר היום.
בשנות ה-80 עלתה הסוגיה מחדש, אולם בהקשר אחר: בפעם הראשונה זכתה מפלגה יהודית – תנועת כ"ך – ששללה את אופייה הדמוקרטי של המדינה ואת זכויות המיעוט הערבי, במושב בכנסת.
בית המשפט העליון נדרש לסוגיית דמוקרטיה מתגוננת מספר פעמים ובין היתר היא מוזכרת בפסק דין שבו פסק נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בהסכמת השופטים שלצידו: המשנה לנשיא – חשין והשופטים ריבלין פרוקצ'ה וארבל:
דמוקרטיה טוטליטרית ("דמוקטטורה", או "אנרכו-מונרכיזם") היא מושג שטבע פרופסור יעקב טלמון בשנת 1952 עם צאתו לאור של ספרו "ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית".
בספרו, מציג טלמון את ניתוחו ותפיסתו ההיסטורית בנוגע לאימת המשטרים הידועים לשמצה במאה ה-20. בעיניו,
חברה דמוקרטית שאינה מעניקה לאזרחיה פלורליזם תכונה לעיתים "דמוקרטיה טוטליטרית" או "דמוקטטורה".
הפלורליזם מכבד את ריבוי הקולות האנושיים ואת ביטוייהם המגוונים, והוא אחד הערכים המרכזיים של הדמוקרטיה.
משטר שאינו פלורליסטי, המאפשר זכות הצבעה לנתיניו אך לא נותן להם להשתתף בתהליך קבלת ההחלטות הדמוקרטי המסורתי - מדכא קבוצות שונות מבחינה כלכלית, חברתית, דתית ותרבותית מביא על פי רוב לתרעומת ואיבה, הן כלפי המשטר והן בין הקבוצות השונות בחברה.
ללא מתן פלורליזם במשטר דמוקרטי - לא מתאפשרת דמוקרטיה.
הדמוקרטיה הטוטליטרית נוסדה כאסכולה של תנועת הנאורות הצרפתית במאה ה-18 וינקה מתורת "הרצון הכללי" של ז'אן-ז'אק רוסו, ומכאן המשיכה להתקיים בגלגוליה השונים במשך העידן המודרני.
היא באה לידי ביטוי במשטרים רודניים, כמו הדיקטטורה היעקובינית והקומוניזם הסובייטי והסטליניסטי.
האמונה בחופש והשאיפה לממשו באמצעות אסכולות חברתיות-מדיניות אוטופיסטיות (כמו קומוניזם) מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי.
גישה זו מובילה ל"דמוקטטורה" והיא בלתי סובלנית בהשוואה לדמוקרטיה הליברלית.
המושג "דמוקטטורה" נוגד בעליל את מושג "הרצון הכללי".
כפי שטלמון כותב, הפילוסופיה של הדמוקרטיה הטוטליטרית מבוססת על ראייה מ"למעלה-למטה" של החברה, כלומר שתהליכיים פוליטיים פנימיים נעשים מצד השלטון ורק לאחר מכן "מחלחלים" אל האזרחים - שהם בתמורה חותרים להשגת אמת פוליטית מוחלטת ומושלמת.
הפרט בעצמו לא יוכל להגיע לאמת זו באופן עצמאי; מוטלת עליו חובה ואחריות לסייע לבני ארצו להגיע לאותה אמת.
יתר על כן, כל פעילות ציבורית או פרטית שאינה מקדמת או מזדהה עם מטרה כזו - אין לה תכלית מועילה, היא מבזבזת זמן ואנרגיות, ולכן נדרש למגר אותה.
לפיכך, מאמצים כלכליים וחברתיים, אשר נוטים לחזק את הקולקטיב נחשבים בעלי ערך, בעוד שחינוך ודת, הנוטים לחזק את הפרט - נתפסים כבלתי מועילים.
"אתה לא יכול להיות אזרח ונוצרי בעת ובעונה אחת", אומר טלמון, בהתייחסו לטענותיו של רוסו, "על נאמנויות מתנגשות".
במאמרו "ההתקדמות במדעי החברה הסינית" (שיצא בשנת 2001), הפרופסור למדיניות ציבורית בסין, מאו שאלונג, נוקט בעמדה אחרת.
הוא מניח שהדמוקרטיה הטוטליטרית, או מה שהוא מכנה "דמוקרטיה מוכוונת-שוויון", מבוססת על הרעיון החשוב כי החופש והזכויות המוחלטים של בני האדם אינם צריכים להיות כבני ערובה הכבולים למסורות "סטטיות" ולהסדרים חברתיים.
מאו מכיר בכך שלמונח "טוטליטרי" יש קונוטציה שלילית הקשורה אליו, כפי שג'ובאני ג'נטילה נהג לכנות את הממשל הפשיסטי האיטלקי בראשות מוסוליני.
הוא תופס את תומכי הדמוקרטיה הליברלית ("הדמוקרטיה המערבית") כבעלי יחס שלילי למונח, המאמינים כי כוח (או "אלימות") אינו דרך ראויה להשגת מטרה, ולא משנה מהי ערכה של המטרה.
הוא מעדיף את המושג "דמוקרטיה מוכוונת-חירות" כדי לתאר ישות פוליטית כזו.
על פי טלמון, הדמוקרטיה הטוטליטרית היא "הריבונות הטריטוריאלית הבלעדית".