tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראייה רטרואקטיבית לנקודה זו, הקוראת הבריטית דבורה ג'רמין מאוניברסיטת רוהמפטון הגיבה בשנת 2016 כי מדונה "מתיישנת ולא פורשת מהעין וממשיכה לתפקד כמאגר".
לתפיסתה של הפילוסופית הספרדית, לאנה מרתה גונזלס מדונה אין בולטות "תרבותית" אך היא "תהיה משמעותית יותר מבחינה תרבותית מרוב האנשים ששינו את מסלול היסטוריה".
כותב המוזיקה והמורה טי קול רייצ'ל שכתב עבור פיצ'פורק בשנת 2015, אמר: "אם אתה לא מעריץ שרוף - או אפילו מעריץ בכלל - אין מנוס ממדונה.
אף על פי שבמהלך השנים דובר על ההצלחה ועל ההשפעה של מדונה בתחום המוזיקה היו גם אנשים שבמהלך השנים חשו שמעבר לתעשיית המוזיקה מדונה היא אחת מהנשים המוכרות בעולם.
מבקר המוזיקה סטיבן תומאס ארלוויין כתב בפרופיל שלה ב-Allmusic וב-MTV כי "אחד ההישגים הגדולים ביותר של מדונה הוא האופן שבו היא עשתה מניפולציה על התקשורת והציבור במוזיקה שלה, בסרטונים שלה, בפרסום שלה ובמיניות שלה".
בקי ג'ונסטון ממגזין "Interview" אמרה שמדונה תמיד "הקניטה עיתונאים בצורה מעולה" והייתה "חצופה ובוטה כאשר הסיטואציה דרשה את זה".
הפעילה פוליטית, יסמינה טסנוביץ' כינתה את מדונה "אחת הפרפורמריות הכנות בתרבות הפופ" וטענה עוד כי השינויים שלה "מחושבים היטב".
בשנת 2013 אמרה המרצה בקה קראגין כי "מדונה הצליחה להחזיק את תשומת לב הציבור במשך 30 שנה" עם כישורים כמו "להביע את עצמה".
עורך המוזיקה ביל פריסקיקס-וורן כתב כי "המגה-סטאריות של מדונה וההשפעה התרבותית שלה הפכו אותה באותה מידה למבנה חברתי ולאדם שהפך לרעיון".
"סוגים רבים ושונים של אנשים [,] מעריכים את מדונה מסיבות רבות ושונות.
למדונה יש מעריצים צעירים ומבוגרים, סטרייטים והומוסקסואלים, משכילים ולא מלומדים, אנשים שבאים ממדינות מפותחות ואנשים שבאיפ ממדינות עולם שלישי, שחורים, לבנים, חומים וצהובים, ושל כל העדפה מינית, קטגוריה דמוגרפית ואורח חיים שאפשר להעלות על הדעת.
אנשים השונים זה מזה בכל דרך, עדיין יכולים למצוא משהו רלוונטי בתדמית הרב ממדית של מדונה".
— המדען החברתי ג'יימס לול.
סטן הוקינס מאוניברסיטת לידס אמר שמדונה הייתה אמנית הסולו הנשית הראשונה שזכתה למעמד של כוכבת-על בשנות השמונים.
ההיסטוריון גיל טרוי הגדיר את מדונה כ"כוכבת הנשים הדומיננטית של שנות ה-80".
מעבר לתפיסות חלוקות, ארין סקארדה כתבה ל"טיים" בשנת 2012 כי "היא בעצם הגדירה מחדש את המשמעות של להיות מפורסמת באמריקה".
הסופר הבריטי פיטר רובינסון אמר גם כי "מדונה די המציאה את תהילת הפופ העכשווית כך שיש מעט ממנה ב-DNA של כל דבר פופ מודרני".
העורכת אנאלי ניויץ ציינה בשנות התשעים כי "תחומי התאולוגיה למחקרים קווירים כתבו מחקרים על משמעות של מדונה ליחסי מין, לתרבות האמריקאית ולעתיד".
במהלך ארבעה עשורים רצופים מדונה תוארה על ידי כלי תקשורת רבים כ"אחת מהנשים המפורסמות ביותר" או ה"אמנית הידועה ביותר".
בתגובה לנקודה זו תיעד האקדמאי הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט כי "בעיתונות האמריקאית, הבריטית, האוסטרלית והצרפתית" (ארבעת מקורותיו העיקריים) "זה ברור כשמש שמדונה היא האישה המפורסמת ביותר בעולם".
בגישות דומות תיאר אותה המלומד והכלכלן הבריטי רוברט מ.
גרנט כ"האישה הידועה ביותר על פני כדור הארץ" בשנת 2008. היועץ הפוליטי אהרון קליין אמר בשנת 2007 כי היא ככל הנראה "הסלבריטאית האמריקאית הידועה ביותר במזרח התיכון".
רוזי מילארד מ-BBC אמרה כ"אי אפשר לומר שהפרסונה המפורסמת ביותר המתגוררת בבריטניה" (בהתייחס לעובדה כי היא מילארד מתגוררת בבריטניה).
הסופר הבריטי מאט קין כתב בשנת 2018: "היא אחת הנשים המפורסמות ביותר שחיו אי פעם".
אוניברסיטת קורנל הכתירה את מדונה בשנת 2014 כ"האישה המשפיעה ביותר בהיסטוריה" במחקר המבוסס על אלגוריתמים מוויקיפדיה.
יתר על כן, היועץ הפיננסי אלווין הול כינה את מדונה בשנת 2003 כ"סלבריטאית החזקה בעולם" באותה תקופה.
במהלך הקריירה שלה מדונה זכתה למספר כינויי כבוד.
המגזין הצ'יליאני "Qué Pasa" הצהיר בשנת 1996 כי "ניתן לייחס למדונה כינויים רבים ולעולם לא להגזים.
היא מלכת הפופ הבלתי מעורערת, אלת המין ומלכת השיווק".
הפרופסור האוסטרלי רוברט קלארק מאוניברסיטת טסמניה כתב ב"סלוניטי קולוניאליזם "(2009) כי "מדונה מזוהה עם מגוון כינויים כמו 'נערה חומרנית' או 'מלכת הפופ' המתייחסים לקריירת הפופ העסקית הגדולה שלה".
סופר המוזיקה הסקוטי אלן מקגי טען כי מדונה ומייקל ג'קסון המציאו את המונחים "מלכה ומלך הפופ", ואילו העיתונאית האמריקאית עדנה גונדרסן תיארה את מייקל ג'קסון, פרינס ומדונה כ"שלישיית פופ עמידה בחצי מאה שלהם" בשנת 2009.
במאמרים אקדמאים של שנות התשעים היא כונתה "מדוזה מודרנית" ועל ידי חלקם כ"מלכת ההפרעה המגדרית" "ו"מלכת הגזעיות".
כמו כן היא גם כונתה כ"מלכת ההקצבות".
פרופסור מתיו דונהיו, שמרצה על מדונה ברבים משיעורים שלו במחלקה לתרבות פופולרית באוניברסיטת בולינג גרין סטייט, כינה אותה "מלכת כל המדיה".
העיתונות הבריטית כינתה אותה בתואר "מאדג'" כשעברה ללונדון בסוף שנות התשעים.
היא כונתה גם מלכת MTV ו-CNN אמרו כי MTV יכולים לעשות ערוץ שהוא רק של מדונה.
בנשיונל ג'יאוגרפיק מצאו כי היסטוריונים או אנתרופולוגים עוקבים אחר השפעותיה מכמה השראות תרבותיות כמו הרוחניות המזרח תיכונית ועד לתולדות האמנות הפמיניסטית.
היא קיבלה השראה גם מזמרים וסלבריטאים אחרים, בעוד ביוגרפים רבים תיעדו כי ההשראות העיקריות שלה הגיעו מעולם האמנות והקולנוע, במקום המוזיקה.
משקיפים התייחסו להשפעתה על שחקנים אחרים כמו הווארד קרמר, מנהל האוצרות והמוזיאון של היכל התהילה של הרוק אנד רול אמר כי "אף על פי שלמדונה היו השפעות, היא יצרה את הסגנון האישי שלה".
הוא הוסיף כי הזמרת "כתבה נוסחה משלה; היא לא הייתה צריכה לעקוב אחר הנוסחה של אף אחד".
מספר גדול של סופרים בינלאומיים ועיתונאים שעוסקים במוזיקה ציינו את השפעתה של מדונה על אחרים, בעיקר בקרב אמניות.
ג'וסלין ונה מ-MTV אמרה כי "היא השפיעה על אחרים" "ואפילו על עצמה".
איאן יאנגס מ-BBC כתב כי "השפעתה על אחרים באה באותה מידה מדמותה כמו מהמוזיקה שלה".
יאנגס וגם פול ריס מ-Q ציינו כי מדונה "מודעת להשפעה שיש לה על אחרים".
מאנרייק, ציין את הדומיננטיות במצעדים של "יורשיה" וציין כי "במונחים של תרבות הפופ אנו חיים בתקופת מדונה".
המסאי גיליאן ברנסטטר, שכתב ל"דיילי דוט ", שיתף גם הוא מחשבות דומות ומצא חשיבות רבה יותר בהשפעתה וכתב כי מדונה היא אחד ה"גורמים הגדולים ביותר בהשפעה זו" הוא ציין את התקופה של שנות ה-80 בה מדונה פרצה, והתייחס לעובדה שאז רוב המוזיקאים הבולטים היו גברים.
בראנסטטר הרגיש שהזמרת "מפוזרת בכל מעשה מרכזי" וההשפעה שלה "כמעט מחניקה במלואה".
מקורות ומחברים כמו "Branstetter" היו מודעים להשפעתם של אמני מדורות אחרים ממדונה, בעוד ניק לוין מ-iD, הסביר בשנת 2018 כי "היא לא קבעה את התבנית לבדה" אך "יותר מכל אחד אחר, מדונה יצרה את כללי ההתקשרות שמתקיימים כעת על ידי כולם".
באותה שנה, 2018, צוות בילבורד השווה אותה למייקל ג'קסון ופרינס והוסיף כי "מדונה היא עדיין זו שהכי קבעה את התבנית למה שכוכב פופ יכול וצריך להיות".
בסקירה נרחבת יותר סיכמה מישל קסטילו מ"טיים" בשנת 2010 כי לכל כוכבת פופ (בשניים-שלושה העשורים האחרונים) צריכה להודות במובן מסוים למדונה על הצלחתה".
מחשבות דומות הגיעו מהפרופסורית מרי קרוס שכתבה כי "אייקוני פופ חדשים חייבים למדונה תודה" והוסיפה כי "השפעתה אינה ניתנת להכחשה ומרחיקה לכת".
טוני סקלפני כתב עבור MSNBC בשנת 2008, כי "אמנים עדיין משתמשים ברעיונות שלה ונראים מודרניים שהם עושים זאת".
השפעתה הרחבה של מדונה על אמניות וההשפעה שהייתה לה ביצירותיהן צוינה על ידי מגזין Vice: "ביקורות על עבודותיה שימשו מפת דרכים לבדיקת נשים בכל שלב בקריירת המוזיקה שלהן."
מחוץ לתעשיית המוזיקה, מדונה זכתה לספרים רבים, מאמרים ויצירות ספרותיות אחרות, כאשר רוב הכותבים ציינו את השפעתה הרבה.
הסופרת מאורה ג'ונסטון התייחסה לנקודה זו ואמרה כי "התיאבון לספרים על מדונה הוא גדול, ומגוון הגישות שכותבים, עורכים וצלמים נקטו כדי לעצב את דיוקנאותיהם הוא עדות לאופן שבו הקריירה שלה גם עוררה השראה".
דוגמאות לכך כוללות את הסופר האיטלקי פרנצ'סקו פלקוני, שאמר כי היא היוותה השראה לקריירת הכתיבה שלו.
הצלם מריו טסטינו הוא דוגמה נוספת.
בראיון עם נייג'ל פרנדייל הוא אמר כי מדונה היא הלא דוגמנית הראשונה שהוא שיתף איתה פעולה: "איתה ידעתי שגיליתי את הסגנון שלי כי אני אוהב להאמין למה שאני מצלם".
מעצבת האופנה אנה סוי ציינה את מדונה כהשפעה בקריירה שלה.
היא הגיבה כי מפגש עם הזמרת נתן לה "ביטחון" ונתן לה "מוטיבציה ליישם את הרעיון של להתחיל מופע מסלול ראשון משלה".
השפעתה נמצאה גם באמנים עכשוויים.
דוגמה כללית כוללת מאמר מאת "Dazed" משנת 2014 על ידי האוצר ג'פרסון האק כאשר ניתח יצירות אומנות של אומנים עכשוויים בהקשר של מדונה.
אחת מהן הייתה סילביה פראדה שאמרה: "מבחינתי מדונה הפכה לחשובה עוד יותר מכל תנועת אמנות מבחינת ההיסטוריה והתרבות הפופולרית".
הצייר הסקוטי פיטר האוסון, שהקדיש יצירות רבות לזמרת העיר פעם כי "היא נושא שכולם נמשכים אליו".
הצייר המקסיקני אלברטו ג'ירונלה הקדיש כמעט את כל עבודותיו בימיו האחרונים למדונה והוא תיאר כי "יותר מפופ, היא הסוריאליסטית האחרונה".
מדונה ככינוי או כטייטל עבור אחרים
מאז שנות השמונים נקראו אמנים מגוונים (בעיקר מוזיקאיות נשים) ברחבי העולם "מדונה" על ידי העיתונות, המבקרים או האינטלקטואלים.
עניין זה זכה לסיקור משמעותי גם בספרות של חלקם.
למשל הזמרת בריטני ספירס נקרא לימים "היורשת של מדונה" ו"נסיכת הפופ" לאור העובדה כי מדונה נקראה "מלכת הפופ".
הפילוסוף הקנדי פול ת'אגארד הסביר כי "כשאנשים אומרים ש-(ספירס)כ היא המדונה החדשה, הם לא מתכוונים פשוטו כמשמעו שהיא מדונה, אלא הם מצביעים על כמה דמיון שיטתי יש בין השתיים".
בסקירה כללית של עניין זה כצבו מגזין בילבורד בשנת 2017 כי מדונה "צריכה לקחת על עצמה את תפקיד המפקדת העומד בחזית הנשים" וכן "את המורכבות השנויה במחלוקת של המיניות האנושית, למרות השחרור הבלתי נמנע להתרחש".
בנוסף הם כתבו כי מדונה "חייבת להיות קובעת טרנדים או מוזה עבור מפיקים, כותבי שירים, מעצבי אופנה או במאים כאחד ותואמים הן את מכירות השיא והן את ההישגים שלה".
הביוגרפיות איסא מוגורוזה ולוס פרייטו פלורס, כתבו בשנת 2021, כי כל פעם "יש מדונה מקסיקנית, מדונה לטינית ואפילו מדונה שחורה" משום שהיא יצרה לעצמה דמות משלה ואנשים רבים תופסים אותה כדרך לעשות דברים".
מאז פריצתה בשנות ה-80 חברות תקליטים שונות ובניהם "CBS Records International" ו-"Reprise Records" ראו במדונה כמודל להצלחה ושאפו שהזמרות שלהן יצליחו כמו מדונה.
זמרות כמו מרטיקה ואינדיה שהיו חתומות בחרות תקליטים אלו אף בחרו את שמות הבמה שלהן בהשראת מדונה.
כך למשל חברת התקליטים הלטינית Hispavox שאפו שהזמרות שלהן יצליחו ככה שיוכלו לכנות אותן כ"מדונה הספרדייה".
בראשית שנות התשעים תארה תופעה זו על ידי גלוריה טרווי בראיון ל"לוס אנג'לס טיימס" :" אמנים רבים במקסיקו נלחמים להיות המדונה הלטינית".
טרווי עצמה קיבלתה באותה תקופה את תואר "מדונה הלטינית" או "מדונה המקסיקנית".
במהלך שנות ה-2000 זמרות כמו ריהאנה, אניטה או דואה ליפה קיבלו כינויים בהשראת מדונה.
גם הזמרת סנדרה קיבלו תואר בהשראת מדונה כאשר קיבלה את התואר "מדונה האירופאית".
הזמרת אלישה צ'ינאי קיבלה גם היא תואר דומה כאשר קיבלה את התואר "מדונה ההודית" ואילו הזמרת הדרום אפריקאית ברנדה פיסי זכתה לכינוי "מדונה השחורה".
מדונה עצמה גם השתמשה בביטוי זה כאשר בשנת 2015 כינתה את קניה ווסט כ"מדונה החדשה" וכ"מדונה השחורה".
הפרופסורית דיאן פקנולד כתבה ב"אייקונים אמריקאיים" (2006) כי מדונה הייתה גם "דמות מקטבת".
התאורטיקן והמבקר, סטיוארט סים כתב כי "מדונה עכשיו קיבלה מעמד של אייקון תרבותי, אולם היא בעייתית ביותר" והגיעה למסקנה כי "[היא] מקשה עליה מאוד לקטלג; בהתאם לנקודת המבט של האדם".
החוקרת אודרה גוגלר מאוניברסיטת להי הסבירה כי "יש להקה גדולה של מבקרים ששיבחו אותה בהתחלה, אך לאחר מכן התפכחו ממנה ככל שהיא נעשתה שנויה במחלוקת יותר ויותר".
במהלך הקריירה שלה משכה מדונה את תשומת לבם של ארגונים משפחתיים, אנטי פורנו פמיניסטיים וקבוצות דתיות ברחבי העולם עם חרם או מחאה.
הסופר ג'וק מקגרגור מהארגון הנוצרי "L'Abri" אמר: "מגזר החברה שנפגע ביותר ממדונה, היה הקהילה הנוצרית".
הפרופסור והשר ברוס פורבס הביע כי "כמה מהטקסטים החשובים והמעניינים ביותר בתרבות האמריקאית האחרונה שיש להם דאגות חופפות לתאולוגיות השחרור הם של מדונה".
הרבה מהמבקרים גם האשימו את מדונה בניכוס תרבותי.
פרופסור לסוציולוגיה והסופר דייוויד צ'ייני תיעד בספרו "התפנית התרבותית" (1994) כי "עבור פעילים פוליטיים רבים, המשמעות היותר מטרידה היא שמדונה ערערה סימנים בסיסיים של חברות בתת-תרבות.
גם אם ההצלחה שלה דעכה כעת".
הסוציולוג ג'ון שפרד כתב כי מאפייני התרבות של מדונה מדגישות את "המציאות החברתית הנמשכת לצערנו של שליטה וכפיפות".
מנהל אוניברסיטת בוסטון ג'ון ר.
סילבר אמר כי "למדונה אין זכות יותר להגיד לילדינו מה לעשות כמו שלאדולף היטלר וסאדאם חוסיין לא היה את הזכות.
מחבר הספר "סמלי המין" (1999) אמר כי מדונה "דחפה את הגבולות שרוב הנשים אינן מעוניינות לפרוץ".
בשיאה של הקריירה שלה, כמה משקיפים כמו מבקר האומנות האיטלקי בוניטו, אליקה אוליבה והסופרת קמיל פאליה מצאו כי עבור חלקם "מדונה החזירה את [דימוי] זונת בבל, האלה האלילית שנאסרה על ידי הברית החדשה.
מחברי המאמר האקדמאי "The Madonna Connection" השוו את מדונה לסוקובוס, דמות של שדה מאגדות ימי ביניים אשר הייתה מפתה גברים לקיים איתה יחסי מין.
הרב היהודי שמולי בוטאץ' אמר בשנת 2004: "במשך יותר משני עשורים היה מותר למדונה להשמיד את תעשיית ההקלטות הנשית באמצעות מחיקת הקו המפריד בין מוזיקה לפורנוגרפיה".
בנוסף הוא תיאר את מעשיה את מדונה כ"מפחידים" וטען כי מדונה ואנשים כמוה "הולידו עולם טרגי".
הפרופסורים שילה ג'פריס ושריל אוברס אמרו כי "מדונה הייתה מרכיב חשוב בהקניית המראה של הזונות כמראה של אופנה גבוהה ובכך סייעה לנורמליזציה של זנות בתרבות".
מחברי הספר "Representing gender in cultures" טענו כי מדונה הורידה ממעמדה כמוזיקאית אמיתית ואילו בעיני המבקר הבלגי לוק סנטה "היא בקושי מספקת כזמרת".
לודוביק האנטר-טילני מפייננשל טיימס אמר כי "היא צודקת שהיא קוראת לעצמה אשת עסקים אך טועה בכך שקוראת לעצמה אמנית".
הסופר מייקל קמפבל הרגיש כי "לא [מייקל] ג'קסון וגם מדונה לא היו מחדשים מוזיקליים", אף שהסביר כי "תרומתם המשפיעה והחדשנית ביותר הגיעה בתחומים אחרים".
בנקודה אמביוולנטית אחרת, האינטלקטואלית הציבורית האוסטרלית, ג'רמיין גריר, הודתה כי היא בדעה המשותפת לרבים כי "היא [מדונה] לא יכולה לרקוד ולא לשיר", אך תיארה כי "למדונה יש את הכישרון היחיד שחשוב באמת במאה ה-21" שהוא "שיווק".
במהלך הקריירה שלה מדונה הוחרמה על ידי מדינות וקהילות ברחביי העולם.
בשנת 2016, ראש הקבוצה הבריטית התומכת בצפון קוריאה האשימה את מדונה בקריסת ברית המועצות בכך שגרמה לאנשים להקשיב ל"היבטים המטומטמים ביותר של תרבות הפופ האימפריאליסטית הבורגנית".
טענה נוספת בהקשר זה באה מהעיתונאי הרוסי מקסים שבצ'נקו, שכתב בשנת 2012 כי היא חלק מ"סמל חי של כל מה שטחי, מתעתע, ושונא שהמערב מפגין כלפי רוסיה ".
היועץ הפוליטי אהרון קליין בספרו "Schmoozing with Terrorists" כי כולם מכירים את מדונה במזרח התיכון באופן שלילי ושהטרוריסטים מאשימים אותה ב"השחתת האנושות עליי האדמות".
בנוסף הוא טעם כי שייח'ים רבים רואים במדונה כמי שמנסה לגרום לצעירים מוסלמים לסטות מדרכם.
בשנת 2015 דווח כי המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט כינו את ההופעות שלה והמוזיקה שלה כ"הרמון" ואמרו כי היא מייצגת ערכים אנטי מוסלמיים.
חוקר המזרח התיכון פטריק קלאוסון אמר כי גם "הרדיקלים האיראנים דוחים את מדונה".
החלטתה להופיע באירוויזיון ב-2019 עוררה ביקורת בקרב קבוצות פעילים, אקדמאים ואנשי רוח פלסטינים מ-PACBI ל-BDS.
היא קיבלה איומי מוות על ידי קבוצות רבות שכן השפעתה התרבותית נתפסת כשלילית בעיניהם.
סוכנות הידיעות אוסטרליה (AAP) ציינה בשנת 2004 כי טרוריסטים פלסטינים איימו להרוג אותה "משום שהיא מייצגת דברים רבים שהם שונאים במערב".
בעקבות כך היא ביטלה שלוש הופעות שהיו מתוכננות בישראל באותה תקופה.
בשנת 2006 דווח כי ראשי פשע המאפיה רוסית איימו להרוג אותה כשהייתה בסיבוב הופעות.
בשנת 2009 היא קיבלה גם איומים מצד קיצונים מוסלמים בישראל, כפי שהודיע ההיסטוריון והעיתונאי יוסי מלמן.
נושא האימוץ הפך גם למאוד פופולרי לאחר שבשנת 2006 אימצה שני ילדים.
בשנת 2017 היא שוב אימצה שני ילדים נוספים מאפריקה קבוצות פעילים הזהירו אותה כי אם תעשה זאת זה יקל על הסחר של ילדים באפריקה.
הפסל האיטלקי וולטר פוגני תכנן בשנת 1988 פסל של מדונה אותו רצה לבנות באיטליה מאחר שסבא וסבתה של מדונה הגיעו משם אך ראש עיריית פאסנטרו התנגד לרעיון ובכך לא יצא לפועל.
גם קרובי המשפחה של מדונה באיטליה התנגדו לרעיון.
דבורה ג'רמין מאוניברסיטת רוהמפטון כתבה בשנת 2016 כי "מחקרים אקדמיים רבים שקלו את האופן שבו מדונה מקטבת את דעותיה".
אף על פי שביקורתה הניבה ניתוחים ותגובות נגדיות משמעותיות, מריה גלאגר כתבה ב-"The Philadelphia Inquirer" בשנת 1992, כי "אין מנוס ממדונה, כך שנוכל ללמוד אותה".
היא גם ציינה את העובדה שהסוציולוגית סינדי פאטון תיארה את מדונה "כמבקרת חברתית באופן מסוים" ו"יש אינסטינקט לא רק למה שיעצבן אנשים, אלא מה שיגרום לאנשים לחשוב".
המוזיקולוגית סוזן מק'קלרי אמרה שמדונה עוסקת בשכתוב כמה רמות בסיסיות מאוד של המחשבה המערבית.
המלומד גוגלר אמר על מדונה: "היא התמודדה עם ביקורת רבה לאורך הקריירה שלה, אך חלק גדול ממנה אינו צודק".
בתפיסתו של המשווק והפרופסור סטיבן בראון מאוניברסיטת אלסטר: "מה שאנשים אומרים על מדונה אומר עליהם יותר ממה שהוא אומר על הזמרת".
סטן הוקינס מאוניברסיטת לידס אמר בסוף שנות התשעים כי "מעשיה של מדונה יכולים רק להכעיס את מי שלא מכיר את צורות הביטוי האנושיות היומיומיות הנראות בפרסומות, סרטים, סרטונים, אופנה, ספרות, אמנות ועיתונות".
דעה נוספת הגיע מהמלומדת הקנדית סמנתה סי טריפ מאוניברסיטת סיימון פרייזר, שאמרה כי "גוף הביקורת בהשראת הפקת התרבות של מדונה פתח דרכים לניתוח פמיניסטי כמו של מרתה סטיוארט.
הפרופסור והכלכלן רוברט סי אלן אמר כי מדונה היא "מקור לסדרות שלמות של שיח, שרבים מהם סותרים זה את זה אך יחד מציגים את ההשקפות השונות של אנשים".
אקדמאים הולנדים במאמר "מדונה כסמל למודרניזציה רפלקסיבית" (2013) ראו בה "סמל" ו"ייצוג" ואמרו כי: "המתיחות החברתית והתרבותית המגולמת במדונה, תסביר את הקסם הציבורי והמדעי שאין שני לו לכך.
בקונגרס בינלאומי שנערך בשנת 2005, מתרגמת קטלונית ועוזרת פרופסור לידיה ברוגה מאוניברסיטת דה ויק נתנה דווקא את השקפתה האוהדת על מדונה:
"מדונה היא אמנית עם מסרים מרובים שלעיתים הם לא ברורים.
הם מעוררים מחלוקת, זה נכון, אבל זה מעבר ליצירת מחלוקת.
השפעתה בחברה היא גדולה ומעלה ביקורת לא רק בקרב קבוצות פמיניסטיות "מדונופוביות" "מדונופיליות", אלא גם ברוב האוכלוסייה העולמית".
הסופרת האמריקאית ג'ניפר איגן כתבה במאמר שלה על מדונה שהיא מטילה ספק באנשים שאמרו שלמדונה אין כישרון.
בנוסף היא אמרה ש"מוזיקה כשלעצמה מעולם לא הקיפה את מכלול שאיפותיה של מדונה".
גם מדונה עצמה הודתה בכך כאשר אמרה באחד מהראיונות שלה: "אני יודעת שאני לא הזמרת או הרקדנית הטובה ביותר, אבל אני לא מעוניינת בכך, אני מעוניינת להיות פוליטית".
חייה והקריירה של מדונה תוארו בקולנוע, בטלוויזיה, בספרות, במוזיקה, באמנויות ואפילו במדע.
האקדמאי ז'ורז' קלוד גילברט אמר "שניתן להתייחס בצורה אולטימטיבית לקריירה שלה בכמה תחומים" ואך טען כי תצוגות במוזיאונים הושפעו ממנה.
בשנת 2006 זן של דובוני מים היה קרוי בשם "Echiniscus madonnae".
הזואולוגים אשר גילו זן זה אמרו כי "הם שמחים לקרוא לזן על שם אמת האומנויות המשמעותיות ביותר בזממנו".
אמנים עכשוויים רבים קיבלו השראה ממדונה.
ספר בשם "מדונה באמנות" (2004) אסף תמונות של הזמרת בצורה אמנותית של מעל 116 אמנים מ-23 מדינות, כולל אנדרו לוגן, סבסטיאן קרוגר, אל הירשפלד ופיטר הוסון.
בנוסף מדוע שימשה כנושא עבור אספני מוזיקה ודורגה במקום הראשון ברשימת "100 הדיוות שהכי ניתנות לאיסוף" של מגזין המוזיקה "Record Collector".
השירים שלה זכו לגרסאות כיסוי על ידי זמרים רבים במספר שפות והיא גם עוררה השראה ליצירת סינגלים מוזיקליים חדשים.
ב-2002 הלהקה האוסטרלית "The Androids" הוציאו שיר בשם "Do It with Madonna" אשר היה לשיר הראשון שלהם שנכס לחמישייה הפותחת במצעד האוסטרלי.
גם לרובי ויליאמס קרה דבר דומה כאשר הוציא שיר בשם
"She's Madonna" שהגיע לחמישייה הפותחת במדינות רבות באירופה.
ב-2010 להקת סיקרט הוציאה שיר על שמה של מדונה אשר הגיע למקום הראשון במדינת האם שלהן ואף הוציאו EP על שמה של מדונה.
במהלך הקריירה שלה הופיעה מדונה ברשימות רבות.
הפרופסור דיאן פקנולד אמר בשנת 2006: "כמעט כל סקר של התרבות הפופולרית הגדולה, הטובה ביותר כולל את שמה".
להלן כמה דוגמאות של רשימות בהם דורגה מדונה במהלך השנים:
השקיעה האחרונה הוא מערבון אמריקאי משנת 1961 בבימויו של רוברט אולדריץ', עם קירק דאגלס, רוק הדסון, דורותי מלון וקרול לינלי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דלטון טרמבו והוא מבוסס על הרומן "Sundown at Crazy Horse" של הווארד ריגסבי.
ברן או'מאלי (קירק דאגלס) נמלט מטקסס למקסיקו לאחר שרצח אדם.
הוא מגיע לחוות בקר גדולה של ג'ון ברקנברידג' (ג'וזף קוטן) שחי שם עם אשתו בל (דורותי מלון), אהובתו לשעבר של ברן ועם בתם מליסה "מיסי" (קרול לינלי).
למקום מגיע השריף דיינה סטריבלינג (רוק הדסון) הרודף אחרי ברן כדי להביאו לדין בטקסס.
ג'ון מציע לשניהם לעזור לו להעביר את העדר הגדול לטקסס והם מסכימים למרות היריבות ביניהם.
במהלך הדרך הם מותקפים על ידי אינדיאנים וסטריבלינג מצליח להציל אותם על ידי מתן חמישית מהעדר לאינדיאנים.
שלושה בוקרים מצטרפים אליהם בדרך ומנסים לשדוד אותם אך מחוסלים על ידי ברן וסטריבלינג.
ג'ון נהרג בדרך בקטטה באחר הברים בדרך.
ברן מחזר אחרי בל אך היא דוחה אותו, סטריבלינג מצליח איתה יותר.
במשך הדרך הם מתעמתים פיזית.
סטריבלינג מגלה לברן כי האדם שהוא רצח היה גיסו וכי אחותו תלתה את עצמה לאחר מכך.
באחד המקומות שוקע סטריבלינג עם סוסו בחול טובעני וברן מחלץ אותו למרות היריבות ביניהם.
מיסי הצעירה מתאהבת בברן המבוגר לדאבונה של בל.
לבסוף הם מגיעים לגבול, חוצים את הריו גרנדה ומגיעים לעיירה "Crazy Horse".
בל מבקשת מברן שיפסיק את קשריו עם מיסי ומגלה לו לבסוף שמיסי היא למעשה בתו.
לאור השקיעה האחרונה בעיירה, הוא הולך לדו-קרב אקדחים עם סטריבלינג.
בכוונה אינו טוען את אקדחו אך האקדח וסטריבלינג הורג אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוק הדסוןדיינה סטריבלינגקירק דאגלסברנדן "ברן" או'מאלידורותי מלוןבל ברקנברידג'קרול לינלימליה "מיסי" ברקנברידג'ג'וזף קוטןג'ון ברקנברידג'חוואי
השקעה אלטרנטיבית היא השקעה שאינה נסחרת בשוק ההון, וכוללת שורה של אפשרויות בהן קרנות גידור, קרנות הון סיכון, השקעות בתשתיות, השקעה בנדל"ן ועוד.
השקעות שכאלה מתאפיינות בחוסר רגולוציה והעדר שקיפות, בשל היותן לא מפוקחות על ידי הרשויות.
הבדל משמעותי בין השקעות כאלה להשקעות מסורתיות בשוק ההון הוא שהשקעות בשוק ההון ככלל נתינות למכירה מהירה ובכך מספקות נזילות גדולה.
השקעות אלטרנטיביות מתאפיינות בחוסר נזילות, ולרוב ברף כניסה גבוה, עם זאת, לעיתים הן מספקות לתיקי השקעות פיזור מוגבר, ואפשרות להשקעה בתחומים בעלי פוטנציאל תשואה גבוה, שאינם נגישים לכלל המשקיעים.
החוסר ברגולציה ופיקוח ממשלתי הופכים את ההשקעות האלטרנטיביות לכר פורה לתרמיות.
מתכננים פיננסים פופולריים מציינים שורה של עקרונות לזיהוי תרמיות, בהם למשל דחיפות לביצוע העסקה, הבטחה של תשואות גבוהות בצורה לא רגילה, עסקאות שהמודל העסקי שלהן לא ברור, התמקדות במטבעות קריפטוגרפיים ועוד.
במאמר משנת 1986 נבחנו 500 יצירות אומנות שנמכרו לאורך 410 שנים, התשואה הריאלית שהתקבלה הייתה של 0.55% לשנה.
מחקר אחר שבחן ציורי שמן איכותיים בשוודיה בין 1985 ל-2016 מצא תשואה ממוצעת של 0.6% בשנה.
בהון עצמי פלטפורמות מימון המונים בהון עצמי מאפשרות ל"קהל" לבחון הזדמנויות השקעה בשלבים מוקדמים שמוצגות על ידי יזמים ולקחת חלק בהון של העסק.
בדרך כלל פלטפורמה מקוונת פועלת כמתווכת בין משקיעים למייסדים.
פלטפורמות אלו נבדלות רבות בסוגי ההזדמנויות שהן מציעות למשקיעים, מידת בדיקת הנאותות שמבוצעת, דרגת ההגנה על המשקיעים הזמינה, גודל ההשקעה המינימלי ועוד.
על פי רוב השקעה בתשתיות הוא נחלתם של משקיעים מוסדיים: קרנות פנסיה, חברות ביטוח וקרנות עושר ריבוניות, עם גישה מוגבלת מאוד למשקיעים כשירים - משקיעים בעלי הון גבוה.
עם זאת, ישנן קרנות השקעה בתשתיות שנסחרות כני"ע בבורסה.
הון פרטי מורכב מהשקעות פרטיות בקנה מידה גדול בחברות לא רשומות בתמורה להון.
קרנות פרטיות נוצרות בדרך כלל על ידי שילוב כספים ממשקיעים מוסדיים כגון אנשים בעלי הון גבוה, חברות ביטוח, קרנות תרומות אוניברסיטאיות וקרנות פנסיה.
כספים אלו משמשים לצד כסף מושאל וכסף של חברת ההון הפרטי עצמה להשקעה בעסקים שלהם פוטנציאל צמיחה גבוה.
הון סיכון - השקעה בסטארט-אפ
הון סיכון מורכב מהשקעות פרטיות בחברות סטארט-אפ צעירות בתמורה להון.
קרנות הון סיכון נוצרות בדרך כלל על ידי גיוס הון מכסף זרע או ממשקיעים ראשונים.
כיום, מימון המונים גם משמש חברות סטארט-אפ לגיוס הון.
משקיעים מוסמכים כמו אנשים בעלי הון גבוה, בנקים וחברות אחרות ישקיעו גם הם בחברת סטארט-אפ אם היא תצמח לקנה מידה מספיק גדול.
הלוואות חברתיות או הלוואות p2p הוא תחום פיננסי המתפתח בשנים האחרונות (כחלק מתחום מימון המונים) ומאפשר לאנשים ולעסקים קטנים לקבל הלוואות הממומנות על ידי אנשים וחברות אחרות, בדרך כלל, צדדים שלישיים לא קשורים.
בשנים האחרונות נרשמו שורה של כשלים ופשיטות רגל של חברות בישראל שעוסקות בתחומים האלה, בין היתר בשל עליות בשיעור ריבית בנק ישראל, דבר שפגע ביכולת ההחזר של הלווים והוביל להתמוטטות ותופעה של הסתערות משיכות.
השקעות ESG היא צורת השקעה המתחשבת בשורה של שיקולים ערכיים הנוגעים בין היתר לשמירה על הסביבה והחברה, ונמנעת כעיקרון מהשקעה בחברות שחורגות מהעקרונות האלה.
השקעה עם שיקולי ESG מזוהה במקרים רבים עם השקעה אחראית ולעיתים קשורה לסוגי השקעות אחרות דוגמת השקעות אימפקט.
המונח ESG עלה לראשונה בדו"ח משנת 2004 שכותרתו "למי אכפת מי מנצח", שהיה יוזמה משותפת של מוסדות פיננסיים בהזמנת האו"ם.
בשני העשורים שלאחר מכן הפכה גישת ה-ESG מיוזמת אחריות חברתית–תאגידית של האו"ם, לתופעה בין לאומית המייצגת, נכון לשנת 2023, יותר מ-30 טריליון דולר של השקעות.
על אף חדירתה של גישת ה־ESG לקהל הרחב, גישה זו סופגת גם ביקורות שונות.
חלק מהביקורות עוסקות בפן הטכני של בעיית איכות נתונים והיעדר סטנדרטיזציה שמקשים על שיפוט ראוי אילו השקעות אכן עומדות ברף של ESG; ביקורות אחרות עוסקות בהיעדר רגולציה מתאימה, קושי להסכים מה נחשב ל"טוב חברתי", וניצול ציני של ה־ESG לצורך גרינווש.
האמנה בין היתר: מבהירה כי השיקול הראשון בבחינת כל השקעה יתמקד בשמירה על הכספים המושקעים תוך שאיפה למקסום התשואה; מציעה סטנדרטיזציה של ציון ESG (ראשי תיבות: סביבה, חברה, מנהל תקין) שתוצמד למידע על אפשרויות ההשקעה; חתירה לגילוי נאות בהקשר ההשקעות-האחראיות מהגופים שבהם מושקעים הכספים.
"השקדיה פורחת" הוא שיר לכבוד ט"ו בשבט שנכתב בסוף שנות ה-20 או תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי ישראל דושמן והולחן על ידי מנשה רבינא.
במקור, ט"ו בשבט אינו חג אלא "ראש השנה לאילן", לפי המשנה והתלמוד.
ובכל זאת, בגולה התפתחו מנהגים שונים לציון יום זה: בקהילות האשכנזיות נהגו לאכול פירות ארץ ישראל, לא קיימו תעניות ציבור ולא אמרו תחנון.
בקהילות הספרדיות החלו לציין את התאריך במאות ה-16–17 בהשפעת מקובלי צפת על ידי קיום סדר ט"ו בשבט, מנהג שהתפשט בהמשך גם לקהילות האשכנזיות.
בחסידויות שונות נהוג לקיים "טיש" ט"ו בשבט בו שרים גם ניגונים מיוחדים.
בראשית הציונות קיבל אופי של חג ארץ ישראלי המסמל את הקשר לטבע ולארץ, והדבר עוגן בהחלטה של ועידת הסתדרות המורים בשנת 1904. מאז ט"ו בשבט מצוין כחג נטיעות, דבר שבא לידי ביטוי בשירים שחוברו לכבוד החג.
השיר פורסם בגלוית דואר של הקרן הקיימת לישראל (גלויה מס' 57).
הגלויות הודפסו בין השנים 1932-1939.
במקור לא היה כלל פזמון לשיר, רק מאוחר יותר התקבע הפזמון "ט"ו בשבט הגיע חג האילנות", אשר שובש עם השנים והפך לשורה המוכרת כיום "ט"ו בשבט הגיע חג לאילנות".
השיר זכה לביצועים רבים, ובהם של הדסה סיגלוב, נעמי צורי, שרה יערי, מקהלת כפר הנוער "הדסים", דליה עמיהוד, אילנית, דפנה ערמוני, רינת גבאי, עוזי חיטמן, דורית ראובני ועוד.
במהלך השנים, על משקל השורה "השקדיה פורחת ושמש פז פורחת" נכנסו במקומה שורות היתוליות אחרות.
כך למשל בשלהי מלחמת העולם השנייה, רבים קראו "השקדיה פורחת, להיטלר יש קרחת", או "השקדיה פורחת, רומל נס בפחד".
אחרי מלחמת ששת הימים, הייתה רווחת השורה "השקדיה פורחת לנאצר יש קרחת".
מלחמת חרבות ברזל, שהחלה באוקטובר 2023 בעקבות מתקפת חמאס על יישובי עוטף עזה, התפתחה במהירות לעימות רחב היקף ובין-לאומי.
מעבר להשלכות האנושיות של המלחמה, למלחמה היו גם השפעות משמעותיות על הסביבה, הטבע וחיות הבר באזור.
השריפות, זיהום הקרקע, האוויר והמים, הפגיעה בחיות הבר, וכן קריסת תשתיות סביבתיות, היוו חלק קריטי בהשפעות הסביבתיות של מלחמה זו.
המלחמה משפיעה על הסביבה והטבע הישראלים והאזוריים.
במסגרת המלחמה, ניזוקו הסביבה, הטבע וחיות הבר בישראל על ידי כל הצדדים במלחמה - ישראל ואויביה.
רוב הנזקים והפגיעות התרחשו באזורים ובשמורות טבע הצמודות לגבולות, ובעיקר בגבול הצפון המכיל יערות ושטחים טבעיים רבים.
כחלק ממאמצי המלחמה, ביצע צה"ל תמרון והתבצרות, שכללו: כניסה לשמורות טבע, שהות צבאית ממושכת בשטחים טבעיים, פריצה של צירים, בניית עמדות ועוד.
נכון לאוקטובר 2024, כ-340 קמ"ר (340,000 דונם) של שמורות טבע, גנים לאומיים, יערות ושטחים פתוחים נשרפו מאז טבח שבעה באוקטובר, כש-196 קמ"ר מתוכם הם במחוז הצפון.
לשם ההשוואה, באסון הכרמל שהיה לאסון השרפה הכבד ביותר בתולדות מדינת ישראל, נשרפו קרוב לכ-25 קמ"ר (25,000 דונם) בלבד.
זוהי הפגיעה הסביבתית החמורה ביותר שתועדה בישראל ב-60 השנים הקודמות למלחמה.
רוב השריפות בצפון ישראל נגרמו מירי טילים על ידי החזבאללה משטח לבנון, אשר לרוב אינם מיורטים כשהם מיועדים לפגוע בשטחים פתוחים.
לפי ההערכות, תהליך השיקום של אזורים אלה ייקח עשרות שנים.
ב-2023, פרסם המשרד להגנת הסביבה את הדוח על הפליטות לסביבה בישראל.
לפי דוח זה, אחד מגורמי הזיהום המשמעותיים באותה השנה היה שריפות היער שנגרמו בעקבות המלחמה, כשהפליטות לאוויר משריפות אלה היוו 44% מהפליטה הארצית השנתית של פחמן חד-חמצני.
מלבד פגיעה ישירה בטבע ובסביבה, פגעה גם המלחמה בתיירות הטבע באזורי טבע נרחבים בישראל.
לפי הנתונים, כניסות המבקרים אל שמורות הטבע, הגנים הלאומיים וחניוני הלילה ירדו בעשרות אחוזים.
כתוצאה מכך, הכנסות רשות הטבע והגנים נפגעו והיא נאלצה לקצץ בתקציבה.
בעקבות פריצת גדר הגבול בין ישראל לרצועת עזה, חדרו אל שטח ישראל כאלפי כלבים משוטטים.
כלבים אלה משפיעים על המאזן האקולוגי רבות וגורמים לשינויים קיצוניים במארג החי באזור כשהם מסוגלים לטרוף כמעט כל חיית בר שחיה בישראל.
במהלך המלחמה, נמצאו חיות בר פצועות או נטושות רבות על ידי חיילי צה"ל והובאו לרשות הטבע והגנים להמשך טיפול.
בשמורות טבע ובאזורים בהם פחתה פעילות אנושית, נצפו בעלי החיים כשהם מסתובבים ביתר חופשיות וללא פחד.
תופעה זו מוכרת, וקרתה כבר בעבר באירועים כמו מגפת הקורונה.
בעקבות המלחמה, נוצרו ברצועת עזה כעשרות מיליוני טונות של פסולת בניין; הקרקע, האוויר והמים זוהמו; ועצים ושטחים חקלאיים רבים הוחרבו.
כל אלו יצרו בעזה משבר סביבתי חמור מאוד המשפיע גם על האזורים הסמוכים אליו, בניהם ישראל.
השקע האלאוטי הוא שקע אוקייני לאורך גבול לוחות מתכנסים, המשתרע לאורך קו החוף הדרומי של אלסקה והאיים האלאוטיים.
השקע משתרע לאורך 3,400 קילומטרים מצומת משולש במערב עם שבר אולאחאן והקצה הצפוני של שקע קוריל-קמצ'טקה, ועד לצומת עם הקצה הצפוני של מערכת העתקי המלכה שארלוט במזרח.
תהליך ההפחתה לאורך השקע האלאוטי יוצר את הקשת האלאוטית - קשת אי געשית, שם היא עוברת דרך הים הפתוח ממערב לחצי האי אלסקה.
השקע מהווה חלק מהגבול בין שני לוחות טקטוניים.
כאן, הלוח הפסיפי בעל הקרום הימי הצפוף, נוחת אל מתחת ללוח הצפון אמריקאי היבשתי והפחות צפוף, בזווית של כמעט 45°.
קצב ההתנגשות הוא 7.5 סנטימטרים בממוצע בשנה.
עומקו המקסימלי של השקע האלאוטי הוא 8,109 מטר.
דחיקת הלוח הפסיפי אל מתחת ללוח הצפון אמריקאי, מובילה לעלייה בהעתקים.
אלו החלו בתחילת הקרטיקון, ונמשכים עד ההווה.
בתוך ובסמוך לקשת האיים האלאוטיים, ובהתאם למיקום, ישנם מגוון סוגי העתקים: מסוג דחיסה והתקצרות הקרום (שברים הפוכים), העתקים מסוג העתקה אופקית והעתקים נורמליים (של מתיחה).
אלה גורמים לעלייה בפעילות הסייסמית.
רעידות אדמה יכולות להגיע למגניטודות של 7-8.5. עומקו המקסימלי של השקע האלאוטי הוא 8,109 מטר.
תהליך ההפחתה של הלוח הפסיפי מתחת ללוח הצפון אמריקני לאורך השקע האלאוטי, קשור לרעידות אדמה רבות.
כמה מרעידות האדמה הללו בולטות בגודלן או בצונאמי שנלווה אליהן:
רעידת אדמה באיים האלאוטיים, 10–11 ביוני 1585 : אגדה שגויה על צונאמי בחוף סנריקו ביפן נדחתה והוסכם כי מקורה באירוע צונאמי שתועד במעורפל במחוז מיאגי ב-11 ביוני 1585. עדויות לצונאמי גדול במאה ה-16 התגלו גם באיי הוואי בצורת משקעים.
תיעודים בעל פה של התושבים המקומיים תיארו אירוע דמוי צונאמי שהרג אנשים רבים.
יצירת מודלים של צונאמי מרעידת אדמה במגניטודה של 9.25 באיי האלאוטיים התגלתה כעקבית עם התיאורים והעדויות על הפליאוטסונאמי.
רעידת אדמה באיי האלאוטיים ב-1 באפריל 1946: רעידת אדמה במגניטודה 8.6 התרחשה מול חופי האי יונימק בעומק של 15 קמ' בלבד, וגרמה נזק קל בלבד ביבשה.
עם זאת, הרעידות גרמו לצונאמי שהרג 5 אנשי משמר החופים האמריקאי באי, הרס את מגדלור הסקוטש קאפ וגרם נזק לאיי האלאוטיים האחרים ובצפון ודרום אמריקה.
בהילו, הוואי, הצונאמי הרג 159 אנשים וגרם נזק נרחב.
רעידת אדמה באיי אנדריאנוף ב-9 במרץ 1957: רעידת אדמה בעוצמה 8.6 התרחשה מדרום לאיי אנדריאנוף .
רעידת האדמה עצמה גרמה נזק באי אדאק ובאי אומנק ' ויצרה צונאמי ברחבי האוקיינוס השקט.
הצונאמי הרס שני כפרים באיי הוואי, ותועד עד צ'ילה הרחוקה.
רעידת אדמה באלסקה ב-27 במרץ 1964: רעידת האדמה במגניטודה של 9.2 שנמשכה ארבע דקות ושלושים ושמונה שניות, ונותרה רעידת האדמה החזקה ביותר שתועדה בהיסטוריה של צפון אמריקה, והשנייה בגודלה שתועדה בהיסטוריה העולמית.
תשע מאות ושבעים קילומטרים של העתק נקרעו בבת אחת, והתזוזה האנכית היחסית של 2 חלקי הקרום שפעלו ברעידה זו, התקרבה ל-18 מטרים, ושחררה כ-500 שנות הצטברות של אנרגיה.
עיקר הנזק הישיר מרעידת האדמה היה באנקורג', אלסקה והאזורים הסובבים אותה.
צונאמי ברחבי האוקיינוס השקט גרם להרס עד קרסנט סיטי, קליפורניה.
מספר ההרוגים הן ברעידת האדמה והן בצונאמי היה 131.
רעידת אדמה באיי ראט, 4 בפברואר 1965 : רעידת אדמה במגניטודה 8.7 בסולם ריכטר גרמה לצונאמי שפקד את האי שמיה ונצפה ברחבי האוקיינוס השקט, אך גרם נזק מועט.
רעידת אדמה באיי אנדריאנוף ב-7 במאי 1986: רעידת אדמה במגניטודה 7.9 גרמה נזק לאי אדאק ואיי אטקה .
הצונאמי שנוצר תועד ברחבי האוקיינוס השקט.
ב-23 ביוני 2014 התרחשה רעידת אדמה במגניטודה 7.9 ליד האי ליטל סיטקין , אלסקה.
ב-17 ביולי 2017, רעידת אדמה במגניטודה 7.7: התרחשה 198 קילומטרים מזרח-דרום-מזרחית לניקולסקוי , רוסיה.
ב-23 בינואר 2018, רעידת אדמה במפרץ אלסקה במגניטודה 7.9: התרחשה 278 קילומטרים דרום-מזרחית לקודיאק, אלסקה.
ב-28 ביולי 2021, רעידת אדמה במגניטודה 8.2: התרחשה 104 ק"מ דרום-מזרחית מפריוויל, אלסקה .
השקה שקטה או השקה רכה או פתיחה שקטה היא השקה מוקדמת של מוצר או שירות לקהל מוגבל לפני השקתו לציבור הרחב.
השקה רכה של מוצר משמשת לעיתים למטרות של איסוף נתונים או משוב מלקוחות, לפני שהמוצר הופך להיות זמין לקהל הרחב ומושק בהשקה רשמית או טקס השקה.
חברה עשויה גם לבחור בהשקה רכה כדי לבדוק פונקציונליות של מוצר, מה שמאפשר ביצוע התאמות לפני השקה רחבה יותר ויישום מאמצי שיווק.
בעת יישום אסטרטגייה של השקה שקטה, חברה משחררת מוצר עם מעט מאוד שיווק או ללא שיווק כלל.
השקה בדרך זו מאפשרת לחברה להגיב לדרישות הלקוחות במהירות וביעילות, ולהציג תכונות חדשות שבסופו של דבר יכולות להשפיע על הצלחתו של המוצר בשוק.
עבור חברות עם תקציב מוגבל, השקה רכה יכולה לאפשר להן להתמקד בפיתוח של המוצר לפני שלב השיווק.
השקה שקטה יכולה לבוא לידי ביטוי בכל מיני אופנים, בהתאם לאסטרטגיית המוצר.
גישה פופולרית היא השקה של גרסת בטא, במסגרתה קבוצה מוגבלת של משתמשים מוזמנת לבדוק תכונות עתידיות ולספק משוב.
פלטפורמות כמו "Product Hunt" משמשות לעיתים קרובות לאיסוף תשומת לב מוקדמת ודעות של משתמשים במהלך השלב הזה.
שיטה נוספת היא השקת MVP (Minimum Viable Product), שבה גרסה פשוטה של המוצר משוחררת לשוק כדי לבדוק את הביקושים, דרך אנשים שנוטים לאמץ טכנולוגיות חדשות ומוצרים חדשים באמצעות קהילות כמו Hacker News.
בכל אסטרטגיות ההשקה השקטות, תקשורת ברורה בין היצרנים לצרכנים מהווה בסיס לבניית ציפיות.
דרך פשוטה ויעילה ליצור הייפ תקשורתי סביב מוצר כלשהו או שירות, היא למשל על ידי שימוש בטיימרי ספירה לאחור באתרי אינטרנט, דפי נחיתה או מיילים.
טיימרים הניתנים להטמעה מאותתים שמשהו חדש מגיע ומגבירים את המעורבות במהלך שלב ההשקה השקטה.
כלים כמו CountdownShare מאפשרים יצירה והטמעה מהירה של ספירה לאחור הניתנת להתאמה אישית לשימוש בהשקות של גרסאות בטא, אירועי גישה מוקדמת ועוד.
על ידי שילוב של מספר אסטרטגיות השקה שקטה: בדיקות בטא, מהדורות MVP, פריסות גישה מוקדמת ותקשורת ברורה, מותגים מנסים לבסס קשר חזק עם הצרכנים, מעורבות, קבלת משוב והשקה סופית חזקה יותר.
במקרה של מוצרי חומרה, ניתן להשתמש בהשקה שקטה למשל במוצר שיוצא במהדורה מוגבלת על מנת לבחון את השוק לפני השקה בקנה מידה רחב.
משמעות הדבר היא גם שחברות יכולות יותר בקלות לבצע שינויים של הרגע האחרון במוצר לאחר ההשקה השקטה.
במקרים רבים, השקות רכה של חומרה מתבצעות באזורים מטרופוליניים גדולים שבהם לחברה יש גישה למגוון רחב של קבוצות דמוגרפיות.
טכניקה של השקה שקטה יכולה לשמש גם עבור תוכנות, כאשר מהדורה קטנה נעשית זמינה לקבוצה מוגבלת של אנשים לצורך בדיקות תוכנה.
תוכנה יכולה להיבדק בהרחבה על ידי החברה המייצרת, אך בסופו של דבר יש להשתמש בה כדי לקבוע עד כמה היא יעילה.
פגמים משמעותיים בעיצוב עשויים להתגלות במהלך בדיקות תוכנה של משתמשים, וניתן לתקן אותם לפני שהמוצר יוצא לשוק הרחב.
חלק מהתוכנות מושקות באופן שקט באינטרנט, מה שמאפשר עדכונים על ידי טלאי תוכנה קלים.
בודקי בטא מוקדמים יכולים להמשיך להשתמש בתוכנה ולהוריד גרסאות חדשות כשהן יוצאות.
השקות רכות פופולריות עבור משחקי מובייל.
לפני שהם מתחייבים להשקה מלאה בארצות הברית או בכל מדינה אחרת, היוצרים מפתחים אפליקציות מובייל באנגלית ומשיקים אותן בצורה לא רשמית במדינות דוברות אנגלית פחות מאוכלסות, על מנת לטייב אותן לפני השקה בארצות הברית.
בעוד שמדינות דוברות אנגלית כמו קנדה, אוסטרליה וניו זילנד הן בחירות נפוצות, משחקים נבדקים גם במדינות כמו הפיליפינים, שוודיה, ברזיל, דרום אפריקה ואינדונזיה.
קנדה, בפרט, נהנית גם מהיתרון של אזורי זמן דומים לארצות הברית.
השקה שקטה לעומת השקה רגילה
השקה שקטה שונה באופן משמעותי מהשקה רגילה (או "השקה גדולה/מלאה") בכמה היבטים מרכזיים.
בעוד שהשקה שקטה לרוב מכוונת לקהל מצומצם וייעודי, השקה רגילה מכוונת לקהל הרחב.
השקות שקטות לרוב מלוות בשיווק מינימלי או אף ללא שיווק כללי, עוד שהשקות רגילות מלוות בקמפיינים שיווקיים נרחבים.
משך אסטרטגיות ההשקה האלו אינו קבוע.
השקות שקטות יכולות להמשך על פני תקופה ארוכה יחסית ולאפשר בדיקות תוכנה, בעוד שהשקות רגילות לרוב מתמקדות באירוע בודד או בטווח קצר.
המטרה העיקרית של השקה רכה היא לאסוף משוב, לבדוק פונקציונליות ולבצע התאמות.
לעומת זאת, השקה רגילה מתמקדת בשחרור רשמי ובמיקסום ההשפעה והמודעות.
נראות היא גורם מבחין נוסף.
השקות שקטות נערכות לרוב באירועים קטנים ולא בהכרח מתוקשרים בעוד שהשקות רגילות לרוב ילוו באירועים בעלי פרופיל גבוה שמטרתם למשוך את תשומת לב הציבור.
השקות שקטות מאפשרות גמישות גבוהה ובעקבות כך ביצוע של שינויים המבוססים על משוב לאחר התנסות במוצר, בעוד שהשקות רגילות מציגות את המוצר או השירות כסופיים עם מעט מקום להתאמות משמעותיות.
השקעת המשאבים משתנה לעיתים קרובות בין שתי הגישות.
השקות שקטות דורשות לרוב השקעה ראשונית נמוכה יותר בעוד שהשקות רגילות דורשות לרוב השקעה יחסית גבוהה.
זה מתואם עם רמת הסיכון: השקות שקטות נושאות בחובן סיכון נמוך יותר מאחר שניתן לטפל בבעיות שעולות במוצר לפני ההשקה המלאה, והשקה רגילה לרוב כרוכה בסיכון גבוה יותר עקב פחות מקום להתאמות משמעותיות לאחר ההשקה.
עסקים עשויים לבחור להשתמש בהשקה שקטה, השקה רגילה או שילוב של שתי האסטרטגיות, בהתאם לגורמים כגון מוכנות המוצר, תנאי השוק, המשאבים הזמינים, שנאת סיכון, אסטרטגיית המותג ואופי המוצר או השירות.
בעוד שהשקות שקטות מאפשרות גמישות רבה יותר והפחתת סיכונים, השקות רגילות יכולות ליצור השפעה ומודעות מיידיות יותר.
כאשר עסק פיזי מעוניין להיפתח לפני טקס הפתיחה הרשמי שלו (כדי לבחון את יכולתו ולהכשיר את הצוות שלו), ניתן לכנות זאת כהשקה שקטה או פתיחה שקטה.
המונח "אירוע מבחן" , משמש לעיתים קרובות בספורט, במיוחד בממלכה המאוחדת, כדי להתייחס לאירועים הנערכים באולם ספורט חדש שנבנה לפני פתיחתו הרשמית.
לדוגמה, אולם חדש שנבנה בבריטניה נדרש לארח שני אירועים בתפוסה מופחתת, כאשר האירוע השני משתמש בתפוסה גדולה יותר מהראשון, לפני שיקבל תעודת בטיחות המאפשרת לו לקיים אירועים בתפוסה מלאה.
המונח "השקה שקטה" (soft launch) שימש משפיענים ברשתות החברתיות כדי לרמוז על קיומו של בן/בת זוג ללא הכרזה רשמית, כחלופה עדינה יותר ל"חשיפת חבר".
דוגמאות לכך יכולות לכלול פרסום תמונות של אוכל או שתייה זוגיים או סלפי במקום לא מוכר.
חברת השקעות דיסקונט בע"מ, הקרויה בקיצור דסק"ש (ראשי התיבות של שמה הקודם "דיסקונט השקעות") היא חברת החזקות ישראלית.
על רקע ירידת שווי החזקות מרכזיות של החברה (בפרט סלקום, שופרסל, וקרדיט סוויס) נסחרו האג"חים של החברה (באוגוסט 2012) בתשואה לפדיון של בין 20% ל-25% אשר שיקפו חשש מהותי לחדלות פירעון של החברה.
בסוף ימיה של החברה החזקותיה עברו לחברות ישראליות שונות כשהבולטת ביניהן היא אי די בי חברה לאחזקות, החברה האם של השקעות דיסקונט.
החברה נוסדה במרץ 1961. מקור שמה הוא בתקופה בה בעלי השליטה בחברה ובקבוצת אי די בי היו בני משפחת רקנאטי, שהיו גם בעלי בנק דיסקונט.
בעבר הייתה שותפה בחברות ישקר ובטמבור.
בשנים 1985–1999 היה מנכ"ל החברה דב תדמור, שהוביל את החברה לצמיחה ניכרת - עם כניסתו לחברה היה שווי השוק שלה 50 מיליון דולר, ועם פרישתו הגיע שווי השוק שלה ל-1.4 מיליארד דולר.
במאי 2003 רכשה חברת גנדן השקעות שבשליטת נוחי דנקנר, יחד עם משפחות מנור ולבנת, ממשפחות רקנאטי וקרסו, את השליטה באי די בי חברה לפיתוח, בעלת השליטה ב"השקעות דיסקונט".
בשנת 2005 רכשה "דיסקונט השקעות" את חלקיהן של מתחרותיה בסלקום.
ביוני 2011 רכשה חברת "דיסקונט השקעות" כ-61% ממניות "מעריב החזקות" בהשקעה כוללת של 147 מיליון ש"ח.
רכישה זו גרמה הפסדים ל"דיסקונט השקעות", וב-20 בספטמבר 2012 נחתם הסכם למכירת "מעריב" (יחד עם יתר כתבי העת של הקבוצה ואתר האינטרנט nrg מעריב) למו"ל שלמה בן-צבי.
תביעה שהוגשה נגד 13 הדירקטורים של "דיסקונט השקעות", בעיקר על רקע רכישת "מעריב", הסתיימה בפשרה שבה התחייבו הדירקטורים לשלם ל"דיסקונט השקעות" 100 מיליון ש"ח.
ב-17 בדצמבר 2013 איבד דנקנר את השליטה באידיבי פיתוח.
נדל"ן: חברה לנכסים ולבנין (70.5%), שהיא החברה האם של חברת גב-ים לקרקעות, ומחזיקה ובמגדל Bryant 10 (לשעבר מגדל HSBC).
נמכרה במאי 2024 לקבוצה בראשות קרן פורטיסימו קפיטל.
נמכרה בספטמבר 2024 תמורת 532 מיליון דולר.
מהדרין בע"מ (44.5%) - חברה העוסקת בנטיעה, עיבוד, אריזה ושיווק של מטעים ופרי הדר, נכסים מניבים ומתן שירותי אחסנה בקירור.
נמכרה תמורת כ-245 מיליון ש"ח.
נמכר בפברואר 2023 תמורת כ-53 מיליון ש"ח.
משנת 1961 ועד לשנת 1981 בעלת השליטה בחברה הייתה בנק דיסקונט.
משנת 1981 ועד לשנת 2020 בעלת השליטה בחברה הייתה אי.די.בי חברה לפיתוח.
בשנת 2020 נכנסו שלושה משקיעים חדשים: כ-29.9% ממניות החברה מוחזקות על ידי החברה הציבורית מגה אור החזקות שבשליטת איש העסקים צחי נחמיאס.
29.8% ממניות החברה הנוספות מוחזקות על ידי קבוצת אלקו שבשליטת האחים זלקינד.
ועוד 10.96% מהמניות מוחזקות על ידי רשת המרכולים רמי לוי שיווק השקמה.
השקפה היה כתב עת שיצא לאור על ידי אליעזר בן-יהודה בין השנים 1896–1908 (עם הפסקה של שנה וחצי בין אמצע 1900 ועד 1902).
עיתון זה היה קשור לעיתונו העיקרי של בן יהודה "הצבי".
בין השנים 1896 ועד אמצע 1900 שימש ההשקפה כמוסף שנשלח ליהודי התפוצות וכלל בתוכו מאמרים מעיתון הצבי.
כל גיליון כלל בין 8 ל-16 עמודים והוא הופץ אחת לשבוע או שבועיים.
בין משתתפי העיתון היה הפובליציסט ראובן בריינין.
בשנת 1902 נסגר העיתון הצבי וההשקפה החליפו כעיתונו של בן-יהודה.
בתקופה זו שונה אופיו של כתב העת, הוספו מאמרים פוליטיים שנכתבו על ידי בן יהודה והורחב החלק הספרותי.
מינואר 1902 עד מאי 1904 הופיע כתב העת בתדירות של פעם בשבוע.
מיוני 1904 ועד ספטמבר 1908 הפך לדו-שבועון.
בתקופה זו גודל כתב העת נע בין 8 ל-12 עמודים.
בשנת 1907 (תרס"ח) הוציאה לאור חמדה בן יהודה תוספת לילדים בשם "העברי הקטן", אולם לאחר 3 גיליונות סגרה את העיתון.
במקביל לעיתון הילדים, הפיקה מערכת העיתון תוספת שבועית לענייני חינוך בשם "בית הספר", אולם בשל חוסר היענות מצד המורים, שנקראו ליטול חלק בכתיבתו, גם תוספת זו לא האריכה ימים.
כעבור מספר חודשים, פתחה חמדה בן יהודה מדורים חדשים, ובהם "מכתלי הישיבות" ו"במה חופשית", שבה "תנתן הרשות לכל אחד בין שהוא מן העולבים ובין שהוא מן הנעלבים" להתבטא בדפי העיתון.
ב-28 בספטמבר 1908 חזר בן-יהודה להוציא לאור את עיתון "הצבי" וכתב העת "השקפה" הפסיק את פעילותו.
כתב העת פרסם יצירות של חמדה בן יהודה ושל איתמר בן-אב"י והרבה לעסוק בהרחבת השימוש בשפה העברית ובתופעת הירידה מארץ ישראל.
השר הראשון של צפון אירלנד וסגנו הם דיארכיה (שלטון משותף שווה-זכויות וסמכויות) הניצבת בראש הרשות המבצעת של צפון אירלנד ("המועצה המבצעת" או ממשלת צפון אירלנד).
המשרה המשותפת נוצרה ב-1998 בעקבות הסכם יום שישי הטוב לפי עקרונות הדמוקרטיה ההסדרית.
השניים מייצגים את שתי הקהילות המרכזיות, היוניוניסטים-פרוטסטנטים והרפובליקנים-קתולים.
עד 2006 הייתה נחוצה הסכמה משותפת של שתי הקהילות על הצמד, ומאז הם נבחרים בנפרד על ידי המפלגה הקהילתית שזכתה ברוב קולות בבחירות לאספה של צפון אירלנד.
השרה האחרונה הייתה ארלין פוסטר אשר הודיעה על פרישה בינואר 2017, דבר אשר חייב גם את סגנה, מרטין מקגיניס להתפטר מתפקידו.
לאחר הבחירות שנערכו ב-2 במרץ 2017 לא הצליחה פוסטר לגבש קואליציה ומכל מקום תקופת המשא ומתן לא הסתיימה עד לבחירות הבזק בבריטניה ביוני, כך שהמשא ומתן התעכב תקופה נוספת.
התואר "השר הראשון" זהה לתואר בעלי התפקידים המקבילים בסקוטלנד ובוויילס.
שני נושאי התפקיד שווים בכול, והחלטותיהם מתקבלות יחדיו.
עם זאת, בקבלות פנים רשמיות ניצב השר הראשון לפני סגנו.
משרד השר הראשון של צפון אירלנד וסגנו (Office of the First Minister and Deputy First Minister - OFMDFM) אחראי על התוויית המדיניות ככלכלית, שוויון זכויות, התנהלות מול האיחוד האירופי, מנגנוני השלטון, מדיניות מינויים ציבוריים (בפרט שרי המועצה המבצעת) ותקני ההתנהלות הציבורית.
לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב נערכו בחירות ב-1 ביולי 1998. דייוויד טרימבל (יוניוניסט) נבחר לשר הראשון, ולסגנו נבחר שיימוס מאלון.
ב-15 באוקטובר 2002, עקב סירובו של הצבא האירי הרפובליקני (ה-IRA) להתפרק מנשקו, נוצר אי-אמון בין שתי הקהילות, וממשלת בריטניה השעתה את פעילות המועצה המבצעת של צפון אירלנד וביטלה את תפקודה העצמאי, לאחר שהשעיה קודמת לשישה שבועות באוגוסט 2001 לא הביאה לפתרון.
בתקופת ההשעיה ניהל את צפון אירלנד שר מטעם הממשלה הבריטית (במסגרת "שלטון ישיר" - Direct Rule).
ב-26 במרץ 2007 הודיעו ראשי שתי המפלגות הגדולות של הקהילות, איאן פייזלי ומרטין מקגינס, על הסכמה ללכת לבחירות.
משרת השר הראשון וסגנו שבה להתקיים לאחר הבחירות.
DUP - מפלגת האיחוד הדמוקרטית
UUP - מפלגת האיחוד של אלסטר
SDLP - מפלגת הלייבור והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית
בכלכלה, המונח השקעת חוץ ישירה משמש לתיאור השקעות זרות ישירות בכלכלה המקומית בשיעור משמעותי יחסית ליעד ההשקעה; או לחלופין, בעלות של חברה מקומית על אמצעי ייצור או רכוש עסקי במדינה זרה.
זוהי שיטה נפוצה בשיווק הבינלאומי.
השקעת חוץ ישירה היא אקטיבית - כלומר, מתבטאת בשליטה או השפעה של המשקיע על יעד ההשקעה; זאת, בניגוד להשקעה עקיפה שפירושה השקעה פסיבית כגון השקעה בניירות ערך ללא השפעה על החברה שהנפיקה את ניירות הערך.
נהוג להעריך את השקעות החוץ הישירות שהושקעו במדינה מסוימת, במקביל להשקעות החוץ הישירות שתושבי מדינה מסוימת השקיעו במדינות זרות.
השקר הטוב (The Good Lie) הוא סרט דרמה אמריקאי הדן בבעיית הפליטים מדרום סודאן וקליטת מספר אלפים מהם בארצות הברית.
הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-7 בספטמבר 2014 וההקרנות המסחריות החלו ב-3 באוקטובר 2014.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה האחים ממרה, פול, ג'רמיה, תאו, דניאל ואביטל, נוצרים בני אחד השבטים בדרום סודאן, ברחו אחרי שכוחות צבא סודאן שרפו את כפרם וטבחו בהוריהם.
לאחר ימים רבים של הליכה במדבר, ששת הילדים האבודים הסודאנים הצטרפו לקבוצת פליטים גדולה אולם נאלצו לעזוב אותה אחרי שאנשי הקבוצה נתפסו על ידי חיילים ואנשים רבים מבין חברי הקבוצה נהרגו.
אחרי שהם חצו נהר והלכו לישון בין השיחים, הגיעו חיילים והאח הבוגר - תאו הסגיר עצמו לחיילים וטען שהיה לבד ובכך אפשר לשאר האחים להמשיך במסעם.
בסופו של מסע ארוך הקבוצה שנותרה הגיעה למחנה פליטים בקניה אולם דניאל נכנע למחלה ומת.
13 שנים מאוחר יותר, במהלכן ממרה מתנדב לעבוד בבית החולים וטיפח שאיפה להיות רופא, ארבעת האחים שנותרו עלו בגורל להגיע כפליטים לארצות הברית.
היעד המתוכנן עבורם הוא קנזס סיטי במיזורי אולם בהגיעם לארצות הברית אביטל נלקחה ונשלחה למשפחה אומנת בבוסטון כי לפי תקנות חדשות אסור לשלוח בנות לבד, ובקנזס סיטי לא נמצאה משפחה שהייתה מוכנה לקלוט אותה.
אין להם מסמכי לידה והם לא ידעו מהו תאריך הלידה שלהם, ולכן קבעה עבורם הפקידה הקולטת את תאריך הלידה כ-1 בינואר, בנימוק שכך תמיד תהייה חגיגה ביום הולדתם.
ממרה, פול, וג'רמיה עלו על מטוס לקנזס סיטי שם הובטח להם שימתינו להם בשדה התעופה.
בהגיעם, הגיעה אליהם באיחור קארי דייוויס (ריס וית'רספון), שאין לה מושג על פער התרבויות בין התרבות השבטית המסורתית ממנה באו ובין התרבות האמריקאית ולקחה אותם לדירה שהוכנה עבורם.
קארי עובדת בארגון שנטל על עצמו להשיג לבחורים עבודה.
בבוקר היא התקשרה אליהם לטלפון שבדירה על מנת לתאם הגעתם לריאיון עבודה אולם הבחורים שלא יודעים מהו טלפון שמעו את הצלצול ולא הבינו שעליהם לענות לשיחה ולכן החמיצו ריאיון עבודה אחד.
אחרי מאמצים מצאה להם קארי מקומות עבודה.
פול התקבל לעבוד במחלקת ההרכבה של מפעל לברזים, שם הוא התחבר עם עמיתים לעבודה ונחשף לסמים.
ממרה וג'רמיה קיבלו עבודה בחנות מכולת ובנוסף ג'רמיה התנדב בכנסייה המקומית וממרה שרוצה לחסוך כסף ללימודים עבד גם באבטחה.
האחים התגעגעו מאוד לאחותם וניסו להביאה אליהם, ב-1 בינואר, כאשר חגגו ים הולדת, הביאה קארי את אביטל בהפתעה אליהם והתנדבה להוות עבורה משפחה אומנת.
כעבור זמן מה, אביטל קיבלה מכתב ממחנה הפליטים בקניה, בו כתב תיאו שהוא נמצא במחנה.
האחים שהיו בטוחים שאחיהם הבכור - תיאו נהרג היו באי-ודאות ואז ממרה החליט שהוא יטוס לקניה ויברר אישית האם מדובר בתיאו או במתחזה.
בהגיעו למשרד המחנה הוא גילה שאין רישומים על תיאו, אולם בעזרת חברים מהתקופה בה היה במחנה הוא הצליח לאתר את תיאו.
ממרה ניסה להשיג עבור תיאו ניירות או מקלט מדיני על ידי אחת השגרירויות בקניה, אולם למרות שעבר אישית שגרירות שגרירות לא הצליח להשיג עבור תיאו ניירות.
למרות זאת הוא שיקר ואמר לתיאו שיש ניירות.
בהגיעם לשדה התעופה נתן ממרה לתיאו את הדרכון שלו ואת הניירות שלו, שלח אותו למטוס ונשאר בעצמו בקניה לעבוד כעוזר רפואי במחנה הפליטים.
השקעה פסיבית בשוק ההון מתבצעת באמצעות רכישת תעודות סל או מוצרים פיננסיים שעוקבים אחר מדדי שוק מגוונים (סל של עשרות, מאות או אלפי מניות).
בהשקעה פסיבית הביצועים של תיק ההשקעות זהים כמעט לגמרי לביצועים של מדד המניות הנבחר.
לדוגמה, השקעה פסיבית בתעודת סל שעוקבת אחר מדד ת"א 125, תייצר רווחים (או הפסדים) בהתאמה לביצועים של כלל החברות במדד בתקופת ההשקעה.
משקיעים פסיביים בדרך כלל רוכשים תעודות סל או קרנות "מחקות מדד" – בתקווה לייצר רווחים בטווחים ארוכים.
השקעה לטווח ארוך אמורה גם למזער את החשיפה לתנודתיות חזקה בשווקים (כדוגמת ההתרסקות של שווקים ברחבי העולם בשנים 2008–2009).
השקעה פסיבית אינה דורשת ניהול שוטף של תיק ההשקעות, מפני שהיא לא מתבססת על בחירה (סלקציה) של מניות, ואינה מצריכה פעולות שוטפות של רכישה ומכירה.
מכאן נובעת העובדה שניהול פסיבי מתבצע בעלויות נמוכות בהרבה מניהול השקעות אקטיבי.
כלכלנים בכירים בעולם, כולל וורן באפט, ברטון מלכיאל, ויליאם שארפ (חתן פרס נובל), רוברט שילר (חתן פרס נובל) ואחרים, מצביעים על כך שמדובר באסטרטגיית השקעה אופטימלית עבור רוב המשקיעים הפרטיים בבורסה.
זאת בהתבסס על עקרונות של פיזור סיכונים, עלויות ניהול נמוכות וביצועים היסטוריים מרשימים של מדדים דוגמת S&P 500 בטווחים ארוכים.
ישנן גישות שונות, ומשקיעים דוגמת דייוויד סוונסן וג'ון טמפלטון מציגים אסטרטגיות השקעה חלופיות.
השקעות פסיביות אינן מתאימות לכל סוגי המשקיעים מפני שהן דורשות בדרך כלל אופק השקעה ארוך והתמודדות פסיכולוגית עם תנודתיות חזקה בשוק (סיכון).
כמו בכל אפיק השקעה בבורסה, ישנם שיקולים אישיים ופסיכולוגיים שיש לקחת בחשבון לפני החלטה על השקעה, בדגש על ניהול סיכונים.
בכל תעודת סל מתקיימות רמות סיכון שונות הנובעות ממאפייני המדינה (או המדינות), הסקטור (או הסקטורים) ושווי השוק של החברות במדד.
השקעה במדינות מפותחות, המתאפיינות ביציבות יחסית, נוטה להיות השקעה בטוחה יותר מהשקעה במדינות מתפתחות ופחות יציבות.
השקעה בחברות בעלות שווי שוק גבוה נחשבת בטוחה יותר מהשקעה בחברות קטנות יחסית.
מודעות למגוון הסיכונים שבכל תעודת סל או תיק השקעות היא עניין חשוב ביותר.
מומלץ גם להיוועץ בבעלי ידע וניסיון לפני כל החלטה בתחום.
יוג'ין פאמה (חתן פרס נובל) סבור שמחיר המניות בשוק משקף את סך כל המידע הציבורי שקיים ביחס לאותן המניות (תאוריית השוק היעיל).
מכאן נובעת הגישה הרווחת בקרב כלכלנים לפיה קשה עד בלתי אפשרי לנבא אם שוק המניות של מדינה/מדינות או סקטור מסוים, מתומחר באופן גבוה או נמוך באופן יחסי.
במילים אחרות, קיים קושי מובנה בכל ניסיון לתזמן רכישה או מכירה של תעודות סל.
התאוריה פותחה גם על ידי פרופסור ברטון מלכיאל מאוניברסיטת פרינסטון במסגרת: The Random Walk Hypothesis .
רוברט שילר מוסיף מימד מרכזי נוסף לדיון.
שילר מצביע על תפקידה של הפסיכולוגיה החברתית (תופעות עדר, תגובות שרשרת, התבססות על תקשורת המונים ועוד) כתופעה שמייצרת "בועות" ותנודתיות חזקה בשווקים.
תעודות הסל הראשונות הופיעו בארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20 והפופולריות שלהן גוברת מאז.
כיום מנוהלים טריליוני דולרים ברחבי העולם באופן פסיבי.
בישראל ניתן לבצע השקעות פסיביות במסגרת קופות גמל בניהול אישי (IRA), קרנות מחקות, ותיקי השקעות בבורסה.
יש לקחת בחשבון, שיש דרכים שונות בהן קרנות מחקות מדדים, ולעיתים יש פער משמעותי בין המדד בפועל לביצועי הקרן המחקה.
הסיבות לכך יכולות להיות מגוונות – השקעה דרך מתווכים, מוצרים פיננסים סינתטיים, מינוף ועוד.
כאשר רוכשים מוצר פיננסי, רצוי להבין באופן ברור באילו נכסים מושקע הכסף בפועל, ולאילו רמות סיכון חשוף המוצר.
השקעת אימפקט, המכונה גם השקעה חברתית היא סוג של מודל מימון.
ההשקעות נעשות במיזמים שמטרתם ליצור השפעה חברתית ו/או סביבתית לצד רווח.
השקעות אימפקט שואפות להשיג שיפור מדיד בתחומי הבריאות, החינוך, הסביבה והחברה, כאשר הכספים מושקעים לא רק בחברות בעלות תחזית התשואה הגבוהה ביותר, אלא בחברות הצפויות להיות רווחיות הן ברמה הפיננסית והן ברמה החברתית/סביבתית באספקטים אשר סומנו על ידי המשקיעים כערכים חיוביים.
ישנם מודלים מגוונים בהשקעות אימפקט החל מקרנות הון סיכון וכלה באג"ח חברתיות.
בדו"ח גלובלי שערכו יזמי אג"ח חברתיות בבריטניה בשנת 2016, נספרו 60 מיזמים של אג"ח חברתיות ברחבי העולם.
מבין המיזמים, 12 החלו להחזיר למשקיעים בהם את השקעתם הראשונית, ו-4 סיימו להחזיר את מלוא הכסף בתוספת תשואה.
רק מיזם אחד מתוך ה-60 רשם כישלון והמשקיעים איבדו את הכסף שהשקיעו בו.
עורכי הדו"ח התייחסו בחיוב גם לכישלון היחיד ואמרו לגביו, "המשקיעים הפסידו אבל הם והממשלה יוכלו ללמוד מהכישלון שלא עלה אגורה למשלם המיסים".
בעשור השני של המאה ה-21 התחום נמצא בצמיחה מהירה.