tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעצים עתיקים הענפים שמוטים יותר ונוצרת צמרת פתוחה וחסרת צורה.
לאשוחית כחולה יש מערכת שורשים רדודה יחסית למערכת השורשים של אשוח דאגלס או של אורן הזפת.
מחקר בדקוטה הצפונית גילה ש-73.6% מהשורשים של אשוחית כחולה היו בעומק של 60 סנטימטרים ופחות, ולכן הוא גדל במקומות שבהם המים קרובים לקרקע.
למרות מערכת השורשים הרדודה העץ עמיד בפני רוחות.
קליפת הגזע היא בגוון חום-אפור ומחולקת לקשקשים בעצים צעירים.
בעצים עתיקים יש סדקים בקליפה.
עובי הקליפה בין 1.9 ל-3.8 סנטימטרים.
הענפים צומחים אופקית עם נטייה קלה כלפי מטה.
הענפים הצעירים הם בתחילה בגוון חום-ירקרק המשתנה בהמשך לחום-כתום ולחום-אפור.
בכמה זנים, הענפים הצעירים הם בצבע חום עד חום אדמדם.
הענפים מכוסים בדרך כלל בפלומה.
הניצנים מעוגלים עד מחודדים בגוון חום-כתום, ואורכם בין 6 ל-12 מילימטרים.
העלים הם דמויי מחטים נוקשות בעלות חוד, שנתן למין את שמו המדעי (בלטינית pungens פירושו חד).
אורכם בין 2 ל-3 סנטימטרים, וצורתם מרובעת בחתך רוחב.
גונם ירוק-כחול ויש בהם בין 2 ל-4 קווי פיוניות לבנים דקים בכל צד.
המחטים מכוסות בציפוי שעווה ירוק-כחול, ומסודרות על הענפים בצורה רדיאלית.
אשוחית כחולה הוא צמח חד-ביתי, כלומר בעל אצטרובלים משני המינים על אותו עץ.
העץ מתחיל להיות פורה בגיל 20 שנים.
צבע האצטרובל הזכרי הוא אדום, והוא צומח בדוּר של 3 עד 5 אצטרובלים בקצה של נצרים חדשים בצמרת העץ.
האצטרובלים הנקביים גדלים גם הם בצמרת העץ, גונם ירוק בהיר או אדום, והם מבשילים לגוון חום.
אורכם בין 6 ל-11 סנטימטרים.
הקשקשים של האצטרובל הנקבי סגלגלים עד צורת יהלום באורך 15 עד 22 מילימטרים וברוחב 10 עד 15 מילימטרים.
אצטרובל מכיל בין 175 ל-225 קשקשים ויש לו פוטנציאל לייצר בין 350 450 זרעים.
ההאבקה מתבצעת במאי או ביוני, כתלות בגובה.
האצטרובלים מבשילים באוגוסט ומפיצים את הזרעים מספטמבר לתוך החורף.
לזרעים צמודה כנף והם מופצים באמצעות הרוח, כשרובם צונחים לקרקע בתחום 90 מטרים מהעץ.
משקל של אלף זרעים מנוקים הוא סביב 4.2 גרם.
תחום התפוצה הטבעי של העץ הוא בצפון-מערב אמריקה הצפונית, שם הוא יוצר חלק מיערות הרריים בגבהים שבין 1,800 ל-3,000 מטרים.
הוא משתרע באזורי עמידות מ-1 עד 7 במדינות ארצות הברית, מדרום איידהו וויומינג, דרומה לאריזונה וצפון ניו מקסיקו, אם כי שם נותרו מעט פרטים מבודדים, דרך קולורדו לפרובינציות אלברטה וקולומביה הבריטית בקנדה.
עם זאת, העץ הופץ על ידי האדם בצורה נרחבת ומשמש כצמח נוי במקומות רבים הרחק מתחום התפוצה הטבעי שלו, למשל במרכז אירופה וברוסיה.
האשוחית הכחולה היא מין עץ של אקלים קריר ומתון עם טמפרטורות נמוכות בקיץ ומעט גשם בחורף.
המשקעים השנתיים הם בין 460 ל 600 מילימטרים, מתוכם כ-50% יורדים כגשם בעונת הגידול.
לעץ אין דרישות מיוחדות מבחינת המיקום, אבל הוא מעדיף קרקעות חמרה עשירות בחומרי מזון, טריות, חוליות עד גרגריות בעמקים או במדרונות שאינם תלולים.
ה-pH של הקרקע אמור להיות בין 6.8 ל-7.2. הוא עמיד מאוד בפני זיהום אוויר גבוה, אך סביל למיקום מוצל במידה מוגבלת.
הוא עמיד לקרה עד לטמפרטורות של 40°C-.
האשוחית יוצרת לעיתים רחוקות חורשות על טהרת מין זה בלבד.
במקומות הנמוכים היא בחברת מינים של ערבות, מין הצפצפה Populus angustifolia, אשוח דאגלס, אשוח לבן ואורן הזפת.
במקומות הגבוהים היא יוצרת לעיתים קרובות חורשות עם אשוחית אנגלמן ואשוח תת-אלפיני.
רביית כלאיים טבעית מתרחשת לעיתים נדירות עם אשוחית אנגלמן, או עם אשוחית לבנה.
משום שהעץ מכיל "עיניים" רבות, ובשל בירוא היערות אין לעץ חשיבות משמעותית בתעשיית הייעור.
האשוחית, במיוחד בזנים המתורבתים שלה, שלהם יש צבע מחטים כחול בולט, היא עץ נוי ועץ חג המולד.
זהו עץ חג המולד השני הפופולרי ביותר בגרמניה לאחר אשוח נורדמן (Abies nordmanniana).
הריחות של השמנים האתריים של האשוחית יוצרים מצב רוח מיוחד לחג המולד.
לעיתים נוטעים אותו כשובר רוח.
הילידים בני הנאוואחו והקרס השתמשו בעץ זה כצמח מרפא מסורתי וכפריט טקסי, וענפים ניתנו כמתנה המביאה מזל.
ברפואה המסורתית שימשה חליטה של המחטים לטפל בהצטננות ובקלקולי קיבה.
נוזל זה שימש גם חיצונית לטיפול בכאבים של דלקות פרקים.
המתיישבים הלבנים הראשונים השתמשו בעץ לבניין.
אשוחית כחולה פגיעה בקנה מידה גדול לגורמים שאינם ביולוגיים.
בתחום התפוצה הטבעי לא מהווים מזיקים ומחלות איום רציני על האשוחית הכחולה.
פטריות מהסוג Chrysomyxa יכולות לגרום לתופעת מטאטא מכשפה.
הפטרייה Lophodermium piceae משפיעה על המחטים ויכולה לגרום נזק רציני, בייחוד בעצים הנטועים בדנמרק.
Rhizosphaera kalkhoffii גורמת להצהבה של המחטים ויכולה לגרום לאיבוד מחטים משמעותי.
פטרייה מזיקה זו בעיקר במשתלות המכינות עצי חג מולד בצפון-מזרח ובמרכז התיכון של ארצות הברית.
ריקבון שורשים וגזע נגרמים על ידי פטריות הסוג ארמילאריה כמו גם על ידי Phellinus pini ו-Inonotus tomentosus.
החרקים המזיקים ביותר לאשוחית כחולה כוללים את מין הצרעה Megastigmus atedius ואת מין העשים Cydia strobilella (באנגלית Spruce seed moth) ו-Henricus fuscodorsana (באנגלית Cone cochylid moth), הפוגעים באצטרובלים והורסים את מרבית הקשקשים וכ-10% מהזרעים.
הזחלים של מין העש Dioryctria reniculelloides ניזונים מאצטרובלים צעירים ומעלווה.
הזחלים של מין העש Choristoneura occidentalis ניזונים ממחטים ישנות בסוף אפריל, ואז חופרים בניצנים מתפתחים ומונעים התפתחות עלים חדשים.
התקפות חוזרות ונשנות הורגות את העץ.
כנימות נוספות התוקפות את הזרדים כוללות את Cinara fornacula ו-Cinara coloradensis.
כמה זנים תרבותיים זכו בפרס מצטיין הגן (Award of Garden Merit) של החברה המלכותית להורטיקולטורה (Royal Horticultural Society).
אלו מסומנים ברשימה להלן ב-agm.
"Glauca Globosa" agm – שיח בגובה בין 3 ל-5 מטרים.
"Fat Albert" – צורת חרוט מושלמת עד גובה 3 מטרים בגוון כחול כסוף.
"Glauca Jean's Dilly" – שיח בגובה ממטר עד שניים.
"Glauca Pendula" – ענפים שמוטים, מתפשט עד לרוחב קרוב ל-3 מטרים ובגובה של 1.2 מטרים.
אשוט רפאילוביץ' חצ'אטוריאנץ הוא איש עסקים ועסקן ספורט רוסי, ששימש כנשיא מנהלת ליגת העל הרוסית בכדורגל מ-5 באוקטובר 2021 עד יוני 2022.
אשוט נולד בעיר קיסלובודסק שבמחוז סטברופול ברוסיה הסובייטית, במאי 1968. ב-1991 השלים את לימודיו במכון המוסקבאי לנפט וגז על שם גובקין ובאותה שנה החל לעבוד בחברת הגז "גזאקספורט", חברה בת של תאגיד גזפרום.
בהמשך מונה ב-1993 ליו"ר קבוצת החברות "Siderca", חברה ארגנטינאית שעסקה בעסקי הנפט ונרכשה בהמשך על ידי יפנים.
בשנת 2001 מונה ליושב ראש במחלקה למדיניות השקעות ב, עד 2004. באותה תקופה שימש כיועצו של השר לפיתוח כלכלי, הרמן גרף ונחשב לאחד ממקורביו.
בשנת 2004, מונה במפתיע לראש מינהל תוכנית היעד הפדרלית "גבול מדינה", של שירות הביטחון הפדרלי.
במסגרת עבודתו הופקד על חיזוק הגבול הרוסי באזור צפון הקווקז.
המשרה הוצעה לו על ידי ולדימיר פרוניצ'ב, אז ראש שירות משמר הגבול הפדרלי הרוסי ומי שהיה אחר כך יו"ר דירקטוריון אגודת הספורט "דינמו".
לאחר שהרמן גרף מונה למנכ"ל סברבנק, הוא הציע לחצ'אטוריאנץ להתמנות למנכ"ל חברת "סברבנק קפיטל", חברה בת של סברבנק ובמשרה זו כיהן משנת 2008 עד 2021. שימש גם כחבר בדירקטוריון חברת רוּסנפט (ОАО «НК «РуссНефть»).
ב-2002 היה חבר באגודת דינמו ועסק בפיתוח תשתיות של האגודה במחוזות.
מאפריל 2020 עד יולי 2021, מונה לנשיא חברת האחזקות Eurocement Group והיה גם חבר במועצת הנאמנים של גלריית טרטיאקוב הממלכתית.
בנובמבר 2019 מונה לעמוד בראש ועדת השופטים של התאחדות הכדורגל הרוסית ועמד גם בראש ועדת השיפוט המומחית, תחת נשיא ההתאחדות אלכסנדר דיוקוב.
בשל כך צורף כחבר לוועדה לתוכנית פיתוח הכדורגל בוועד המנהל של ההתאחדות.
בשנת 2021 מונה לממלא מקום נשיא מנהלת ליגת העל הרוסית בכדורגל, במקומו של סרגיי פריאדקין שהתפטר.
האַשְׁוִינִים (בסנסקריט: अश्विन्, כלומר "בעלי הסוסים") הם זוג תאומים, שפולחנם היה נהוג במיתולוגיה ההינדואית.
נהוג להגדיר את האשווינים כבניו של אל השמש ההינדואי סוריה.
הם מקבילים בתפקידים לקסטור ופולוקס כמוליכי סוסים.
האשווינים מקבילים בתפקידם ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, האשווינים תוארו כ"משיבי האור".
אשונה היילי הייתה מדענית מחשבים ופילנתרופית אמריקאית.
היא הייתה בין היוצרות של תוכנית HSPICE (גרסה ממוסחרת של SPICE), שחברות עיצוב אלקטרוני רבות ברחבי העולם משתמשות בה כדי לדמות את המעגלים האלקטרוניים.
החברה שלה, Meta-Software, שעמדה מאחורי המסחור של SPICE, ייצרה שיעור צמיחה שנתי מורכב של יותר מ-25–30 אחוז בכל שנה במשך 18 שנים, ובסופו של דבר הפכה לחלק מחברת Synopsys, שמכנה את HSPICE "'תקן הזהב'".
היילי למדה באוניברסיטת טקסס טק יחד עם אחיה התאום, קים היילי, והקימה את החברה הראשונה שלה בעודה בקולג'.
נולדו לה 2 ילדים, ניל היילי ונורה היילי.
היילי הייתה טרנסג'נדרית, נולדה בתור שון והחלה לחיות כאישה בשלב מאוחר בחייה.
בשנת 1973, היילי הייתה חלק מהצוות שיצר את המיקרו-מעבד הראשון של חברת Advanced Micro Devices (AMD), ה-Am9080, על ידי הנדסה הפוכה של Intel 8080, ובשנת 1974, הזיכרון הבלתי נדיף הראשון של AMD, ה-2702 2048-bit EPROM.
מוקדם יותר, היא, עם אחרים, בנתה את רצף השיגור עבור מערכת הספרינט נגד טילים בליסטיים עבור תאגיד מרטין מרייטה.
כפילנתרופית, היילי ביקשה לתקן את מדיניות הממשלה בנושא סמי פנאי.
במהלך חייה תרמה לקרן ACLU, קוד ורוד: נשים למען שלום, ברית מדיניות הסמים, להאכיל את אמריקה, רשת פעולה למען יערות הגשם, אכיפת החוק נגד איסור, פרויקט מדיניות מריחואנה, ארגון ארוייד (Erowid), האגודה הרב תחומית למען מחקרים פסיכדליים (MAPS), וכיהנה במועצת המנהלים של MAPS.
לאחר מותה של היילי היא הותירה ירושה בסך 10 מיליון דולר שחולקה בין MAPS, ACLU, ברית מדיניות הסמים, פרויקט מדיניות מריחואנה ובנק מזון קציר שני.
במה שהדירקטוריון שלו ראה כמחווה ראויה להיילי, פרויקט מדיניות המריחואנה הקדיש מיליון דולר מהעיזבון שלה ליוזמה שאפשרה לראשונה לבוחרים להכשיר מריחואנה לשימוש פנאי בקולורדו.
אשורנצירפל השני (באכדית: "אשור נציר אפלי" = "אשור נוצר את היורש") היה מלך האימפריה האשורית החדשה בשנים 883 עד 859 לפנה"ס.
הוא היה בנו של תוכולתי-נינורתה השני.
לאחר מותו ירש אותו בנו שלמנאסר השלישי.
בעלייתו של אשורנצירפל השני חל שינוי ניכר באירועים ההיסטוריים ובכתיבתם.
החל מזמן מלכותו קיימות כתובות רבות, אך עם זאת הופיע שימוש בדיאלקט האשורי (במקום הבבלי) לכתיבה היסטורית, ובכך היה ביטוי לגאווה הלאומית שצמחה עם ההצלחות הצבאיות.
זו הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה האשורית, בה השתמשו בניב האשורי לצורך זה, משום שיורשי אשורנצירפל חזרו להשתמש בניב הבבלי, ששימש לצורך כתיבת האנלים ומצבות הזיכרון.
ביטוי נוסף לגאווה הלאומית ניתן לראות בחיבורי התפילות בניב האשורי, שכתב אשורנצירפל, וגם שינוי שמות הערים הכבושות לשמות אשוריים.
מעל הכול מתבלטת דמותו של מלך זה בתנופת מסעותיו: אשורנצירפל השני הוא שעשה את הצעד הראשון להפיכתה של ממלכת אשור לאימפריה.
משנה לשנה גדלה עוצמת המסעות האשוריים ובאותה מידה גם אכזריותם.
האנלים מתארים מלחמות בזו אחר זו, בתוספת תיאורי התאכזרות גבוהה, טכניקה ואינטנסיביות של לחימה שכמוה לא היו עוד באף מדינה במזרח הקדום.
הוא שרף ערים על תושביהן, קצץ את ידי השבויים, חתך את אפם ואת אוזניהם, וניקר את עיניהם.
אשורנצירפאל העביר את עיר הבירה של הממלכה האשורית מהעיר אשור לכלח והרחיב אותה.
בנוסף בנה מצפון לכלח במרחק 10 ק"מ ממנה עיר חדשה בשם אימגור-אנליל.
העיר נבנתה על דרך המלך האשורית והייתה עיר מפוארת שכללה מקדשים, מבני ארמון ושערים מפוארים.
המסע הראשון שערך אשורנצירפל בתחילת שנת 883 לפנה"ס, היה נגד ארץ כירורי (בין נינוה לימת אורמיה; האזור מזוהה עם אזור Herir משני עברי הזב הגדול), ומשם הוא המשיך במעלה הזב הגדול עד ארץ ח'בח'ו.
כאן הציב אסטלה בעיר שלה נתן את שמו: 'אל-אשור-נציר-אפלי'.
ב-882 לפנה"ס הוא יצא שנית לאזור זה, ופעם נוספת ב-879 לפנה"ס.
לאחר מכן לא חזר יותר אשורנצירפל לאזור עד שנת 866 לפנה"ס.
אזור נוסף בחזית זו אליו יצא אשורנצירפל הוא ארץ זמוא, בסביבות נהר דיאלא (אזור סולימאניה כיום).
לכאן הוא ערך שלושה מסעות – שניים בשנת 881 לפנה"ס והשלישי ב-880 לפנה"ס.
אזורים הרריים אלו היו קשים לכיבוש, ויותר מכך לשליטה.
מאזור זה נשקפה לאשורים סכנה כפולה – סגירת נתיבי המסחר עם המזרח וסכנת פשיטות על אשור משבטי האזור.
סופריו של אשורנצירפל מתארים מסעות אלו:
חלק מהשליטים ששמעו על אכזריותו של אשורנצירפל ונחרדו, מיהרו להיכנע בפניו; נגד אלו שסירבו להיכנע הוא המשיך במסע הדמים.
לשיא אכזריותו במסע זה הוא הגיע כאשר תפס את שליט העיר נישתון, מולו הקרב היה הקשה ביותר: "שליט העיר נישתון – את עורו פשטתי מעליו בעודו בחיים בעיר ארבלה, ופרשתי את העור שלו על חומת העיר".
את העיר העניש ב"משאת ומיסים, ונשיאת הסל הטלתי עליהם".
הביטוי 'נשיאת הסל', משמעו חובת מס-עובד, שנכפתה על שליטי האזורים הנכבשים – הוטל עליהם לבנות את העיר כלח שאשורנצירפל הסב אליה את בירתו.
בשנת 881 לפנה"ס אנשי זמוא חזרו למרוד, ואשורנצירפל שלח אליהם ארבע משלחות עונשין.
כדי לחזק את אחיזתו באזור, הוא הפך את אחת הערים, עיר בשם אטלילה (Atlila) למרכז אשורי פרובנציאלי בשם דור-אשור (Dur-Assur).
האזור השני שאשורנצירפל פנה לעברו היה מצפון לארץ אשור.
ב-882 לפנה"ס הוא יצא לעבר הרי נאירי השוכנת צפונית לדיארבקיר.
הוא שיקם את העיר טושקאן (Tushkan; כיום Kurh, כ-30 ק"מ דרומית לדיארבקיר), והפך גם אותה לבסיס אשורי.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 879 לפנה"ס, חזר לאזור זה והציב חילות מצב אשוריים בשני מבצרים נוספים – סינבו (Sinabu) וטידו (Tidu) שהיו בידי הארמים, לפיקוח על האזורים הכבושים.
אדד-ניררי הרחיק לכת עד לארץ קוטמוהו (Kutmuhu) בעמק החידקל העליון (מזרח אסיה הקטנה), וקיבל את כניעתם של אנשי משך (Mushki) והפריגים שהחזיקו בעמדות ראשוניות על מורדותיהם הדרומיים של הרי הטאורוס.
באזור זה הוא קיבל ידיעה על מרד של עיר ארמית בחבור התחתון.
הדבר קרה באמצע הקיץ, אך למרות זאת הוא ערך מסע מהיר של 300 ק"מ וכבש את העיר המורדת.
במשך שנות שלטונו הוא ערך מסעות לדיכוי מרידות בהרי טור-עבדין בצפון אשור, בארץ זמוא, ולעבר הפרת התיכון.
כאשר פסקו המרידות וחזר השקט לאשור, יצא אשורנצירפל במסע לעבר סוריה במטרה להגיע לים התיכון – יעד שהציב לראשונה המלך שמשי אדד הראשון במאה ה-18 לפנה"ס, וחזר עליו מאוחר יותר תגלת-פלאסר הראשון במאה ה-12 לפנה"ס.
בשנת 878 לפנה"ס, פשט אשורנצירפל על הממלכה הארמית החשובה בית אדיני (בית עדן), ששכנה מערבית לנהר הבליח באזור הברך הגדולה של הפרת, והכניע אותה.
שנה לאחר מכן, ב-877 לפנה"ס, חצה את הפרת מערבה לתוך סוריה, מכרכמיש למישור אנטיוכיה, ומשם, תוך חציית האורונטס ירד דרומה עד להר הלבנון ודרך פירצת חומס-טריפולי, הגיע עד ל'ארץ ממלכת אמורו' שעל חוף הים (שפלת נהר אל-כביר הדרומי, מצפון לטריפולי).
בדרכו חזרה, עבר דרך הרי האמנוס, שם כרתו האשורים עצים להביאם לאשור והציבו אסטלה בהר.
המדינות הנאו-חיתיות של צפון סוריה הופתעו מהמסע ולא הציבו כל התנגדות.
אולם מה שמוצג על ידי אשורנצירפל ככיבוש, לא היה אלא פשיטת ביזה בלבד, שכשלעצמה הייתה הישג מימי תגלת-פלאסר.
אפילו מסופוטמיה, הטריטוריה שנכבשה ממש על ידי אשורנצירפל הייתה קטנה יחסית.
עיקר הישגו היה בסלילת הדרך לכיבושים נוספים עבור המלכים הבאים.
במקומות אותם כבש, הקים מבצרים ואייש אותם בחיל מצב; מבצרים כאלו הציב בתושחן שעל החידקל העליון, ועל הפרת התיכון (ניברתי-אשור וכר-אשור-נצירפל).
מעמדה של אשור בצפון עיראק התייצב והתבסס.
אך בה בעת החל האיום האשורי להטיל את פחדו על עמי המזרח הקדום.
לחשש זה מפני האשורים הייתה אחראית מדיניותו של אשורנצירפל כלפי המדינות שמרדו בו.
אמנם עקרונות של יחס הומני כלפי אוכלוסייה לא לוחמת היו אז עדיין בראשית התגבשותם, ויחס הומני כלפי לוחמים של הצד המנוצח לא היה דבר מקובל במזרח הקדום כיחס מחייב.
אך עם כל זאת, התנהגותו של אשורנצירפל השני חרגה באכזריותה.
לא זו בלבד ששליטים מרדניים הוצאו להורג ועורם הופשט מעליהם ונפרש על חומות העיר המרדנית לראווה ולהפגנה מה צפוי למורדים, הרי במקרים מסוימים עונו והוצאו להורג גם אנשים ונשים לא לוחמים.
וכך מצהיר אשורנצירפל ב"אנלים" שלו:
אכזריות זו יש כנראה להבינה כמדיניות מודעת ומכוונת שנועדה להטיל פחד על השליטים המנוצחים לבל יעזו למרוד באשור.
לצד התיאורים מלאי הזוועות הללו, שמשקפים ללא ספק נאמנה את המציאות, דאגו אומניו של אשורנצירפל ללוות תיאורים אלו בציורי-תבליטים שעיטרו את אולם קבלת האורחים שלו, ושבהם תוארו בתבליט מעשי זוועה אלו.
לכך הייתה ודאי מטרה של הרתעה: באולם זה ביקרו והתקבלו לראיון שגרירים ושליחים של מלכי האזור, וכן שליחים של השליטים הכפופים שבאו להגיש את מנחותיהם.
לכל אלו נועדו ציורים אלו: הם נועדו להראות לשליחים אלו, ובאמצעותם לשליטיהם, מה צפוי לשליט שיפר את בריתו עם אשורנצירפל, או יתייצב למלחמה נגדו.
אֶשְׁחָר הוא יישוב קהילתי שנמצא בתחומי המועצה האזורית משגב.
היישוב קרוי על שם השיח אשחר הצומח באזור.
היישוב ממוקם על גבעת קרד בגליל התחתון ממנה נשקפים בקעת סכנין, בקעת בית הכרם, הרי הגליל, רמת הגולן, הים התיכון, יישובים וערים, כפרים וכרמים.
גובה היישוב הוא כ-360 מטר מעל פני הים.
היאחזות נח"ל בשם אשחר, הוקמה באתר בו נמצא היום קיבוץ אשבל, ב־30 באפריל 1979. בשנת 1982 שונה שמה של ההיאחזות ל"אשבל".
במרץ 1984 החליטה הוועדה המשותפת של הממשלה והסוכנות על הרחבת היישוב אשחר.
אשחר נוסד בשנת 1986 במסגרת תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", על ידי גרעין שעלה בחלקו הגדול משיקגו.
עד מהרה התפתח היישוב וקלט משפחות רבות מעבר לגרעין המייסד.
האידאולוגיה שבה דוגל היישוב היא קידום חיים משותפים של דתיים וחילונים בקהילה אחת, תוך פתיחות, סובלנות, פלורליזם ודמוקרטיה.
תושבי היישוב מציבים לעצמם מספר כללים בסיסיים, כגון הימנעות מנסיעה בשבת בתחומי היישוב (במידת האפשר) ושמירה על כשרות באירועים ציבוריים.
פרט לכך, מקיים כל אחד מהם אורח חיים הנראה בעיניו, ללא כפייה מכל צד שהוא.
טווח הגילאים הוא 0 עד 70, אך רוב הזוגות בשנות ה-30–50 לחייהם.
כיום מתגוררות ביישוב למעלה ממאתיים משפחות.
ילדי היישוב לומדים בגנים ביישוב ומשם עוברים לבית הספר האזורי החילוני, בבית ספר אזורי דתי, או בבית ספר יסודי משולב בו לומדים דתיים וחילוניים בצוותא, זאת מתוך מתן חינוך העונה על דרישות הורים משני הזרמים.
במקום פועל "שבט אשחר" של תנועת הנוער הצופים הדתיים שמקיימת פעילות לכיתות ד'-י"ב.
בית הספר הוקם בשנת 2007. הגן מתקיים בשטחי היישוב.
בני נוער העוברים ללמוד בתיכון, לומדים לרוב בבית הספר "על יסודי משגב" ובבתי ספר וישיבות אחרים באזור.
בנוסף לכך, קיימת תבנית חינוך נוספת והיא בית הספר הדו-לשוני "גליל" בו לומדים בצוותא ילדים מן המועצה האזורית וילדים מהיישובים הערבים הסמוכים כמו סחנין ושעב, במסגרת וולדורף ברוח האנתרופוסופיה.
אַשּׁוּר (באשורית: ) הוא שמו של אל השמים במיתולוגיה האכדית ובמיתולוגיה השומרית.
הוא נודע גם בשמות אנשר ואנשור.
האל היה האל הפטרון של העיר אשור.
מקדשים לאל אשור מחוץ לעיר היו נדירים.
טקסט אשורי המתוארך למאה ה-19 לפנה"ס, מציין את קיומו של מקדש לאל זה בעיר אורשו.
אשור נשוי לאחותו קישר; הם בניהם של האלים לחמה ולחומו, והוריהם של אנו, אנטו, ואאה (אנכי).
בחלק מאגדות המיתולוגיה, אשור הביס את תיאמת בעת בריאת העולם.
בממלכת אשור היה האל אשור ראש פנתאון האלים.
נראה כי האשורים זיהו את אשור עם אנליל, "אדון העולם" השומרי; במסורות אחרות, אשור היה אביו של אנליל.
ייתכן שהאל שלמן היה התגלות חברותית (שכן משמעות שמו היא "החברותי") של האל אשור.
אשור (מכונה גם בוק, שם מדעי: Fagus) הוא סוג עץ ממשפחת האלוניים.
עלי האשור משוננים או משוננים חלקית; פרי העץ הוא אגוז קטן הנתון בקליפה קוצנית.
ישנם כעשרה מיני עץ אשור, הנפוצים באירופה, אסיה, וצפון אמריקה.
באירופה יש כ-100 יערות בשטחן של 18 מדינות באירופה.
עצי אשור משמשים בייצור רהיטים.
כחומר גלם, עץ אשור מכונה גם עץ בּוּק, על פי שמו בשפות סלביות (רוסית, פולנית) Buk,
שהוא קשור גם לשם הגרמני "בוכה" Buche.
בתרגומים מסוימים מכונה העץ גלמוש.
כ-100 יערות באירופה רשומים כאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
מקומות ואתרים על שם העץ
שמו של חלק צפוני מהארץ ההיסטורית נסיכות מולדובה, אשר הייתה במאות 18–19 בשליטה אוסטרית - בוקובינה - נגזר מעץ הבוק (אשור), וייתכן כי גם שמה של העיר בוצ'אץ'.
עץ זה נתן את שמו גם למקומות מסוימים בגרמניה כמו בוכהולץ, בוכנוואלד, בוכום, בוכולט (Bocholt) וכדומה.
במחקר שפורסם בתחילת 2022, נמצא כי שינויי האקלים בעשרות השנים שקדמו ל-2022, גרמו לירידה בשיעורי הצמיחה של העצים שעשויים לרדת עוד יותר בשנים הבאות בעיקר בדרום אירופה ובמרכזה.
וככל שתמשיך הירידה בצמיחה ביערות אלה, החיוניים לספיגת גז החממה המזיק פחמן דו-חמצני, היא עשויה להשפיע באופן דרמטי על ההתחממות הגלובלית.
שמו של העץ מופיע בכותרת ספרה של אנטה פון דרוסטה-הילסהוף, "עץ היהודים".
אשור דרומי (שם מדעי: Nothofagus) הוא סוג יחיד במשפחה אשורים דרומיים של עץ מסדרת האלונאים.
האשור הדרומי מקורב לעץ האשור, אך מדובר בשני סוגים שונים.
ישנם כ-35 מינים של אשור דרומי, והם נפוצים בחצי הכדור הדרומי (ומכאן מקור השם): דרום אמריקה (צ'ילה וארגנטינה), אוסטרליה, טסמניה, ניו זילנד, גינאה החדשה, וקלדוניה החדשה.
עלי העץ משוננים או משוננים חלקית; חלק ממיני העץ נשירים, ואחרים הם ירוקי-עד.
פרי העץ הוא אגוז קטן, שטוח או משולש, הגדל בספלולים המכילים 7-2 אגוזים כל אחד.
אַשּׁוּר או אַשּׂוּר (כפי שבוטא שמה בפי האשורים) היא עיר עתיקה ובירתה הראשית של הממלכה והאימפריה האשורית המאוחרת, למעט מספר תקופות.
העיר ממוקמת על החוף המערבי של צפון החידקל, ובין נהר הזב הגדול לזב הקטן.
את שמה קיבלה העיר משמו של האל הלאומי שעמד בראש הפנתיאון האשורי, האל אשור.
שמו המודרני של האתר הוא קלעת שרקאת (Qal'at Sherqat) והוא מוכר בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית משנת 2003.
מתארה של העיר בלתי רגולרי, קרוב לצורת משולש.
גם קודם להתעוררותה כבירתה של האימפריה האשורית, הייתה אשור עיר-מדינה חשובה בצפון מסופוטמיה.
שכבותיה הארכאולוגיות העתיקות ביותר (השכבות G ו H) מאמצע האלף השלישי לפנה"ס, שנסרקו באופן שטחי ביותר עד לימינו מבליטות את מקדש אִשְתַר, האלה המסופוטמית שלקחה (בין השאר) חלק באגדת גילגמש הנודעת.
המקדש נחשף בידי חברי המשלחת הגרמנית לחקר המזרח הקדום (Deutsche Orientgesellschaft), שפעלה באזור בין השנים 1903–1914 ובראשה עמד ואלטר אנדרי (Walter Andrae).
המשלחת הייתה מן הראשונות שערכו חפירות ארכאולוגיות, הן באזור והן בכל שטחיה של האימפריה האשורית.
הדמיון הרב בין כלי הפולחן, העיטורים והמבנה של המקדש, לאלו של מקביליהם השומריים מאשש את הסברה כי אשור נשלטה בידי מלכים שומריים, לפני ימיו של סרגון הראשון (מלך בין השנים 1920–1881 לפסה"נ בערך).
בחפירות הארכאולוגיות נמצאו שרידים מתקופת עובייד מאמצע האלף החמישי לפנה"ס.
ראשית ההתיישבות העירונית באשור קשורה במפעלי השקיה מהנהר ששכנה לגדתו.
פסלוני בעלי חיים שהתגלו מרמזים על נוכחות של שבטים נוודים באזור.
שמות מלכיה כמו אֻשְפִּאַ וכִּכִּאַ, שבנו את מקדש האל אשור וחומת העיר, מעידים על השפעה שומרית.
אם כי ההיסטוריונים האשורים, מחברי לוח חורסאבאד, מציינים את המלכים הללו כ"מלכים שישבו באוהלים", תואר שמרמז על אופייה הנוודי-למחצה של התרבות האשורית העתיקה.
אשפא, שהוזכר לעיל, היה המלך שקדם למלך האחרון שישב באוהלים, ובהקשר לבניית מקדש אשור בעיר ניתן להניח כי העיר הייתה במקור מוקד דתי ועם הזמן, סביב בסיס דתי זה, צמחה אשור העיר.
תקופת אשור הקדומה מתחילה בתחילת המאה ה-20 לפנה"ס.
לפני כן הייתה אשור חלק מהאימפריה האכדית של סרגון והאימפריה של השושלת השלישית של אור.
יש להניח כי תושביה השמיים של אשור הושפעו מהשלטון הזר השומרי, האכדי-השמי, וזה של השושלת השלישית של אור.
עם היחלשות ממלכת אור השלישית, נכנסה אשור לעידן המלכים העצמאיים (שמצוינים אף הם בלוח חורסאבאד), שושלת זאת (בת שמונת האישים) שלטה לערך בין השנים 1940 – 1738 לפנה"ס ובראשה עמד פּוּזֻר־אשור הראשון.
תושבי אשור והמלך אִילוּשוּמָה ערכו רפורמות כלכליות גדולות ופתחו את אשור למסחר אזורי.
בנו אֶרִשֻום המשיך את מלאכת אביו, חיזק את חומות העיר, בנה את מקדש אדד ואת הארמון למלכי העיר.
המבנה הפוליטי של העיר היה של אוליגרכיה עם מועצת נכבדים ובראשה המלך.
היו מערכות מנהליות אזרחיות שבראשם עמד לימום - פקיד נבחר.
תושבי העיר עסקו בחקלאות ובמסחר בין-אזורי בבדים ובבדיל.
הסחר היה עם מושבות המסחריות בכניש ואתרים אחרים באנטליה.
האשורים השתתפו במסחר הפנימי באנטליה וקיבלו תמורת הסחורות שלהם כסף וזהב.
האשורים פיתחו מערכת מסחרית ופיננסית משוכללת וצברו רווחים גדולים מהמסחר.
המושבה בכניש נהרסה באמצע המאה ה-19 לפנה"ס.
הפעילות המסחרית התחדשה בימי המלך שַמְשִי אַדַד הראשון.
הוא היה ממוצא אמורי, כבש את העיר אשור ובנה בה מקדש נאה לאל אשור ואת המקדש הכפול של אנֻ ואַדַד.
אך עם ימיו של אִשְמֵי-דָגוֹן, בנו ויורשו של שמשי-אדד, נפלה אשור קורבן לכוחה המתגבר של בבל בימיו של חמורבי.
תעודות מלכותו של חמורבי מציינות את אשור כמעלת מס.
לאחר מכן נכנסה אשור לתקופה אפלה של אי סדרים וחוסר דיווח על גורלה.
תקופת אשור התיכונה - האימפריה
בתקופה זו בהיסטוריה המסופוטמית ניכרת נדידת בני השבטים החוריים לתוך מסופוטמיה, ויסוד ממלכת מִיתַנִי, ששלטה באשור לפרק זמן של כ-70 שנים עד לערך 1360 לפנה"ס – תאריך עלייתו של אשור-אֻבַּלִּיט הא' לכס האשורי.
הוא מלך ששחרר את אשור מידי מלכי מיתני וזכה לתארים נכבדים.
יורשיו הנודעים אַדַד-נִירָרִי הראשון, שַׁלְמַנְאֶסֶר הא' ותּוּכּוּלְתִּי-נִינוּרְתַ הראשון דאגו לביצורי העיר, והשניים האחרונים אף בנו מחדש את מקדש אשור ואשתר ואת הארמון המאוחר.
אולם עם תום תקופת המלכים הללו צנחה אשור בשנית, והתאוששה רק בימיו של תִּגְלַת-פִּלְאֶסֶר הראשון בסוף המאה ה-12 ותחילת המאה ה-11. הוא שקד על שחזור ופיאור עירו על ידי חידוש מקדש אשור, אדד ואנֻ, ואף יש הטוענים כי בנה מעין גן חיות באשור.
אך עם מותו של מלך רם זה נפלה אשור קורבן לשבטים הארמים שכבשו שטחים נרחבים מממלכת אשור.
התקופה מתחילה בימי אשור-דן השני ויורשו אדד-ניררי השני ששיקמו את הממלכה והעיר אשור.
אשור נצירפל השני בחצי הראשון של המאה ה-9 לפנה"ס, הקים עיר חדשה נימרוד (כלח התנ"כית) והעביר את הבירה מאשור.
הוא לא זנח לגמרי את אשור והסב את ארמון המלך הישן למקום קבורה למלכי אשור.
בנו שלמנאסר השלישי לא נטש את העיר ובנה בה חומת כפולות, שערים ומגדלי שמירה רמים וטיפל במקדשי אשתר, אדד ואנֻ.
באמצע המאה ה-8 לפנה"ס עלה לשלטון תיגלת פלאסר השלישי.
הוא הרחיב את הממלכה ולחם בסוריה וארץ ישראל.
הוא ארגן את הממלכה מחדש.
בסוף המאה ה-8 לפנה"ס עלה לשלטון סרגון השני שכבש את שומרון.
הוא הפיח רוח חיים באשור ושיפץ את מקדש האל אשור שבה, כפי שעשה בנו סנחריב שהרבה לבנות בעיר העתיקה.
בנייתו של סנחריב הייתה תוצאתה של מגמת החזרת המסורת העתיקה שאפיינה את בית סרגון השני.
כן שחזר לגדולתם את מקדשי סין ושמש, ביצר את עירו ונקבר בה, נכדו אשורבניפל עסק גם הוא בהרחבת העיר נינווה ובניניה המרכזיים.
לאחר מות אשורבניפל התערער מצבה של הממלכה ובניו סבלו ממרידות של שרי הצבא שהביאו לפלישות של ממלכת מדי והרס מוחלט של העיר אשור בשנת 614 לפנה"ס.
לאחר הרס אשור היא לא נבנתה מחדש תקופה ארוכה.
העיר יושבה מחדש על ידי קבוצה קטנה של אנשים בתקופה הפרתית במאה השנייה לפנה"ס ונבנו הארמון הפרתי ומקדש חדש לאל אשור, אך עם תום התקופה הפרתית נתרוקנה אשור שוב מתושביה.
בתקופה הפרסית הייתה התאוששות באשור והיו בה מקדשים לאל אשור.
בתקופה הערבית במאה השביעית לספירה נעזבה העיר ולא נבנתה מחדש.
כריסטופר אשטון קוצ'ר הוא שחקן קולנוע, מפיק טלוויזיה ודוגמן אמריקאי, אשר התפרסם בתור מייקל קלסו בסדרה הקומית "מופע שנות השבעים" (1998–2006) שזכתה להצלחה רבה.
הוא מוכר גם מהסרטים ההוליוודיים "אחי איפה האוטו שלי", "ירח דבש מטורף", "אפקט הפרפר", "המגן", "מה שקורה בווגאס", "קשר לא מחייב", "ג'ובס" ו"הבת של הבוס שלי".
בין השנים 2011–2015 גילם קוצ'ר בתפקיד ראשי את וולדן שמידט בסדרה "שני גברים וחצי" (עונות 9–12) ובין השנים 2016–2020 גילם את קולט בנט בסדרה "החווה" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
קוצ'ר נולד בסידר רפידס שבאיווה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית.
ללארי ודיאן קוצ'ר, עובדי מפעל.
לקוצ'ר יש אחות גדולה בשם טאושה (Tausha) ואח תאום, מייקל, אשר נולד עם שיתוק מוחין ועבר ניתוח לב כבר בגיל צעיר לאחר שאובחן כחולה בקרדיומיופתיה.
קוצ'ר הצהיר בעבר: "לא רציתי לחזור הביתה ולשמוע עוד חדשות רעות על אחי".
הוא הודה בעבר ששקל ניסיון להתאבד בגיל 13 כדי לתרום את ליבו לאחיו.
כאשר הוא ניסה לקפוץ מחלון המרפסת בבית חולים, אביו הגיע למקום ובכך מנע את מותו.
הוריו התגרשו כשהיה בן 16. לפני טקס סיום התיכון נתפס קוצ'ר כשהוא פורץ לבית ספרו יחד עם בן דודו.
הוא הורשע בפריצה ממדרגה שלישית ונידון לשלוש שנות מאסר על תנאי ול-180 שעות עבודות שירות.
בראיון טען קוצ'ר שהמקרה הזה החזיר אותו לדרך הישר.
לאחר המעשה בת זוגו נפרדה ממנו, הוא איבד מלגות בקולג' ונידו אותו בבית הספר ובקהילה השכונתית.
קוצ'ר נרשם לאוניברסיטת איווה באוגוסט 1996 ולמד הנדסה ביוכימית, במטרה למצוא מרפא למחלת ליבו של אחיו.
באותה תקופה עבד קוצ'ר בתור מנקה מפעל מזון מקומי.
כאשר ראה אותו צייד כישרונות בבר מקומי באיווה והזמין אותו לתחרות הדוגמנות "הפנים היפות של איווה", קוצ'ר עזב את האוניברסיטה ועבר לזמן קצר לניו יורק כדי לדגמן.
לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס במטרה לפתח קריירת משחק.
לאחר תחרות "הפנים היפות של איווה" בה הופיע קוצ'ר כדוגמן, הוא השתתף בתחרות דוגמנות ארצית והפסיד לג'וש דוהאמל.
לאחר מכן הוחתם בסוכנות הדוגמנות "Next" והחל להופיע בפרסומות שונות, ודגמן בין היתר בפריז ומילאנו; לפיצה האט, ולמעצב האופנה קלווין קליין.
ב-1998 הוא לוהק לתפקיד מייקל קלסו בסדרת הטלוויזיה "מופע שנות ה-70" ושיחק בתפקיד זה עד שנת 2006.
בשנת 2000 כיכב בסרט "אחי איפה האוטו שלי", שהיה לסרט פולחן.
בשנת 2001 שיחק בסרט "טקסס רנג'רס", והתארח בפרק בסדרה "תהרוג אותי וזהו".
ב-2002, הוא התארח בפרק בסדרה "ככה זה בחיים", שם גילם את בן דודו של סקוט.
ב-2003 כיכב בסרטים "ירח דבש מטורף" לצד בריטני מרפי ו"הבת של הבוס שלי" לצד טארה ריד.
בין השנים 2003–2007 הפיק והופיע בתוכנית "פאנק'ד" שבה בכל פרק מתח סלבריטאים (כמו בתוכנית הישראלית "פספוסים").
ב-2004 הוא הפיק ושיחק בתפקיד ראשי בסרט המותחן "אפקט הפרפר" המבוסס על ערכי "תורת הכאוס".
הסרט עורר ביקורת מעורבת אבל הצליח בקופות.
ב-2005 בסרטים "הכי דומה לאהבה" לצידה של אמנדה פיט ו"נחש מי".
בין השנים 2005–2008, הפיק קוצ'ר את סדרת הריאליטי האמריקאית "היפה והחנון".
בשנת 2006, בשל הופעתו בסרט "המגן", הוא היה צריך לוותר על חוזה השתתפותו בעונה השמינית של "מופע שנות השבעים", ונאלץ לעזוב את הסדרה.
הוא הופיע בארבעת הפרקים הראשונים של הסדרה ובפרק הסיום.
באותה שנה, הוא הופיע בסרט "בובי" המתאר את היום בו התנקשו בחייו של הסנטור רוברט פ.
בנוסף, הוא דיבב את דמותו של אליוט בסרט האנימציה "חברים על הכוונת".
ב-2008 כיכב לצד קמרון דיאז בסרט הקומדיה "מה שקורה בווגאס".
בשנת 2009, הפיק ושיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הרומנטי "התפשטות", לצד אן הייש.
ב-2010 הפיק ושיחק במותחן הקומי "קילרים" לצד קתרין הייגל, ובסרט "יום האהבה".
ב-2011 שיחק לצד נטלי פורטמן בקומדיה הרומנטית "קשר לא מחייב" ובסרט "סילבסטר בניו יורק", וגם החליף את צ'רלי שין בסדרה "שני גברים וחצי" בעונות 9–12.
ב-2013 כיכב אשטון קוצ'ר בסרט "ג'ובס" שנכתב על סטיב ג'ובס וחברת אפל שם הוא משחק בתפקיד הראשי.
בשנת 2014, שיחק בגרסה המחודשת לסרט "אנני".
בשנת 2017 שיחק בסרט "The Long Home".
החל משנת 2016 משחק בסדרה "החווה", סדרת מקור של נטפליקס, בה הוא מגלם את קולט בנט, שחקן פוטבול כושל שחוזר לחווה המשפחתית המנוהלת על ידי אביו ואחיו.
קוצ'ר משחק לצד סאם אליוט המגלם את אביו, בו, ודני מסטרסון המגלם את אחיו, רוסטר.
מסטרסון וקוצ'ר שיתפו פעולה כזכור בסדרה "מופע שנות ה-70".
בשנת 2017 הועלו מספר אשמות כנגד מסטרסון כי הוא אנס והטריד נשים בתעשייה לאורך שנים, וכתוצאה מכך דמותו נחתכה מהסדרה לאחר 50 פרקים, בתחילת החלק השני של העונה השלישית.
דמותו של קוצ'ר מושפעת רבות עקב "אובדן האח" ועלילה זו מתוארת בחלק השני של העונה השלישית.
בספטמבר 2024, קוצ'ר לוהק לסדרה "The Beauty" של רשת FX, בה גם יתפקד כמפיק בפועל.
בשנת 2003 החל לצאת קוצ'ר עם השחקנית דמי מור.
הם נישאו ב-24 בספטמבר 2005 בטקס פרטי שנוהל על ידי רב מ"מרכז הקבלה" בלוס אנג'לס.
לאחר 6 שנות נישואים, בנובמבר 2011 הודיעו קוצ'ר ומור כי הם מתגרשים.
באפריל 2012 החל לצאת עם השחקנית היהודיה-אמריקאית מילה קוניס.
הזוג התארס בפברואר 2014 ובאוקטובר 2014 נולדה בתם וייט.
בנובמבר 2016 נולד בנם השני.
הם הכירו לראשונה ב-1998, כששיחקו את הזוג הטלוויזיוני "ג'קי וקלסו" בסיטקום "מופע שנות ה-70".
ב-4 ביולי 2015, ביום העצמאות האמריקאי, נערכה חתונתם של בני הזוג.
קוצ'ר ביקר בישראל כארבע פעמים, ובאחד מביקוריו ביקר בקבר יוסף.
הוא ביקר גם במערת קבר רבי אברהם אזולאי (ה"חסד לאברהם") בחברון.
כמו כן התעניין קוצ'ר בהרחבת לימודי הקבלה שלו.
קוצ'ר היה תלמידו של הרב שרגא ברג (מייסדה של מרכז הקבלה).
קוצ'ר אף הגיע לישראל כדי להשתתף בהלווייתו.
קוצ'ר הוא אחד הבעלים של מסעדה איטלקית שהוא מנהל יחד עם חבריו וילמר ולדראמה ודני מסטרסון, ששיחקו לצדו ב"מופע שנות ה-70".
ב-17 באפריל 2009 הפך קוצ'ר לראשון שהגיע למיליון עוקבים ברשת החברתית טוויטר.
ב-2010 הופיע קוצ'ר ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בשנת 2010" של המגזין TIME.
ב-2022 חשף כי הוא סובל מדלקת כלי דם שהוא לא ציין את שמה, שגרמה לו שנתיים קודם לכן לאבד את הראייה, את השמיעה ואת שיווי המשקל.
בשנת 2012 הקים קוצ'ר יחד עם אשתו דמי מור את ארגון Thorn למאבק בפדופיליה וטורפי רשת, תוך פיתוח טכנולוגיות לזיהוי ומניעת פגיעות מיניות בילדים ברשת בשיתוף עם חברות כמו גוגל, פייסבוק ומיקרוסופט.
ב-2015 מנכ"לית Thorn ג'ולי קורדואה טענה כי הארגון נמנע מלקבל מימון ממשלתי כדי לשמור על עצמאות בפעילותו, אך עם זאת מקיים קשרים הדוקים עם פוליטיקאים ואנשי אכיפת החוק.
בסטרימינג בשידור חי משנת 2014 קוצ'ר טען כי במערכות ארגון Thorn, כחלק מהמאבק לאיתור פדופילים ברשת, עלו עדויות והתכתבויות לא ראויות של אנשי ממשל ומגזר ציבורי אמריקאים מול קטינים.
וכי באודישנים רבים במאים ומפיקים הביעו בפניו כי הסיבה העיקרית בשמה אינם מקבלים אותו לתפקיד היא מעורבותו בארגון Thorn, תוך ניסיון להניעו להסתייג ולעזוב את הארגון במטרה להקפיץ מחדש את הקריירה.
ב-2017, במטרה לקדם תמיכה ומודעות למטרות הארגון ופעילותו בתחום, קוצ'ר העיד בפני הקונגרס של ארצות הברית תוך שהוא משתף סיפורים אישיים מטלטלים על פגיעות בילדים, ומדגיש את חשיבות השימוש בטכנולוגיה למאבק בסחר בבני אדם.
בספטמבר 2023, קוצ'ר התפטר מתפקידו כיו"ר Thorn בעקבות ביקורת ציבורית על מכתב תמיכה שכתב לשופט בתיק האונס של חברו לשעבר, דני מסטרסון.
המהלך עורר סערה, במיוחד לאור פעילותו ארוכת השנים נגד פגיעות מיניות.
קוצ'ר הביע חרטה על שיקול הדעת השגוי, והסביר שהתפטרותו נועדה למנוע פגיעה במטרות הארגון.
+שנהסדרהתפקידהערות1998 - 2006מופע שנות ה-70מייקל קלסותפקיד ראשי (עונות 1–7)
תפקיד חוזר (עונה 8); 183 פרקים2001תהרוג אותי וזהודין קסידיפרק: "Mayas and Tigers and Deans, Oh My"2002ככה זה בחייםסקוטפרק: "Dust in the Wind"2003 - 2007; 2012Punk'dמנחהתוכנית מתיחות ברשת MTV
מנחה ב-8 עונות; מנחה אורח בעונה התשיעית
גם יוצר ומפיק בפועל2004You've Got a Friendתוכנית מציאות ברשת MTV
יוצר ומפיק בפועל2005רובוט צ'יקןמייקל קלסו / מייקל נייט / פקדיבוב; 3 פרקים2005 - 2008היפה והחנוןתוכנית מציאות ברשת The WB ולאחר מכן ברשת The CW
מפיק בפועל2007Adventures in Hollyhoodתוכנית מציאות ברשת MTV
מפיקRoom 401תוכנית מציאות ברשת MTV
גם מפיק בפועלPop Fictionתוכנית מציאות ב
מפיק בפועלOpportunity Knocksשעשועון ברשת ABC
מפיק בפועל2009Game Show in My Headשעשועון ברשת CBS
מפיק2009החיים היפיםסדרת נעורים ברשת The CW
מפיק בפועל2009 - 2010יופי אמיתיתוכנית מציאות ברשת ABC
מפיק בפועל2011 - 2015שני גברים וחציוולדן שמידטתפקיד ראשי (עונות 12-9); 84 פרקים2013Men at Workאריקפרק: "Long Distance Tyler"Forever Youngתוכנית מציאות ברשת TV LAND
מפיק בפועל2016איש משפחהעצמודיבוב; פרק: "Candy, Quahog Marshmallow"2016 - 2020החווהקולט בנטתפקיד ראשי (4 עונות); 80 פרקים2021 - 2022Stoner Catsבקסטרדיבוב; 5 פרקים2022הבניםעצמופרק: "Herogasm"2023מופע שנות ה-90מייקל קלסופרק: "That '90s Pilot"The Beautyגם מפיק בפועל
אַשּׁוּר, דמות מקראית, מוזכר במקרא כאחד מבניו של שם בן נח, ושממנו התפתחה האומה והממלכה האשורית.
המקרא אינו ממשיך לסקור את צאצאיו של אשור והוא עובר לסקירת שאר משפחתו - צאצאי שם.
על פי המקרא, אשור נולד לשם בתקופה שלאחר המבול, בין השנים 2103 לפנה"ס עד 1602 לפנה"ס, לפי התיארוך המקראי.
ישנו אזכור נוסף בתנ"ך לגבי אשור, בעת סקירת צאצאי חם בן נח.
אולם לא ניתן להסיק בצורה חד משמעית האם אשור הוא זה שיצא מארצו של נמרוד ובנה את כל הערים האלה, או שנמרוד יצא מארצו לארץ אשור ובנה את אותם הערים.
בפרשנות המסורתית למשל, רש"י נוקט כמובא במדרש .
אולם הרמב"ן מפרש את המשך הפסוק על נמרוד, .
אשטבאו דה גאמה (בפורטוגלית: Estêvão da Gama; 1505–1576) היה בנו השני של ואסקו דה גאמה, מושל הודו הפורטוגזית בשנים 1540–1542 ומפקד בכיר בצי הפורטוגזי.
הוא קרוי על שמו של אבי אביו.
דה גאמה פיקד על הצי שנכנס לים האדום, בכוונה לתקוף את הצי העות'מאני ששהה בנמל סואץ, בטרם יתקוף זה שנית את הנמל הפורטוגזי בדיו.
למסעו זה יצא מגואה ב-31 בדצמבר 1540, והגיע לעדן ב-27 בינואר 1541. הצי הגיע למסוע ב-12 בפברואר, שם השאיר דה גאמה מספר ספינות והמשיך במסעו צפונה.
כשהגיע לסואץ, הוא גילה שהעות'מאנים גילו בטרם עת על בואו, ולפיכך סיכלו את תוכניותיו להבעיר את הספינות החונות בנמל.
הוא נאלץ לחזור על עקבותיו למסוע, אך עצר לשם תקיפת הנמל בא-טור בחצי האי סיני.
עת שחזר למסוע, דה גאמה מצא את אנשיו קצרי רוח, וזאת בשל הפצרות פטריארך שגרס כי עליהם לסייע לקיסר אתיופיה שהיה נתון במצור.
דה גאמה נענה לבקשתם, והנחית כח בפיקודו של אחיו כרישטובאו, ובו ארבע מאות לוחמים, מאה ושלושים עבדים, כאלף רובי ארקבוז, כאלף רומחים ומספר תותחי בומבארד.
הוא הפליג בחזרה להודו ב-9 ביולי.
אשורבניפל (באשורית: Aššur-bani-apli – 'אשור הביא עוד בן/יורש'; 685–631 לפנה"ס, יש חוקרים הטוענים שמלך עד שנת 627 לפנה"ס), היה מלך האימפריה האשורית החדשה, בנו ויורשו של המלך אסרחדון, ואחרון מלכי אשור החזקים.
יש הטוענים כי אָסְנַפַּר הנזכר בספר עזרא הוא אשורבניפל.
עלייתו לשלטון הייתה שנויה במחלוקת.
סין־אידינה־אפלה שהיה הבן הבכור של אסרחדון, היה יורש העצר, הוא מת בשנת 672 לפנה"ס.
אסרחדון מינה את אשורבניפל שהיה הבן הצעיר ליורש עצר על אשור וקבע שאחיו הגדול שמש־שום־אוכין ימלוך על בבל שהייתה באותה עת ממלכה וסאלית של אשור.
הסדר זה גרם למחלוקות באשור, אחד מנושאי המשרה בפקידות של אשור, כתב מכתב אזהרה לאסרחדון כנגד הסדר זה.
המושלים במחוזות של אשור ובמדינות הווסאליות נדרשו להישבע שהם מקבלים את ההסדר הזה, והם התחייבו לעזור לאחים לעלות למלוכה בהתאם למה שנקבע בעת מותו של אסרחדון.
נוסח השבועה היה: אסרחדון מת במפתיע בשנת 669 לפנה"ס, בעת מסע מלחמה בעקבות מרד שהתרחש במצרים בתקופתו של המלך תהרקה.
רק פעולתה התקיפה של סבתו נַקִיַה־זַכּוּתּוּ, אלמנתו של סבו סנחריב ואמו של אביו, העלתה את אשורבניפל לשלטון באשור, בניגוד לרצונם של פקידי החצר וחלק מהכהונה.
היא משביעה את תושבי הממלכה בשבועה נאמנות נוספת לאשורבניפל
השבעת הנאמנות שהשביעה נקיה־זכותו את תושבי הממלכה, שבו מודגש תפקידה בשמירה על מעמדו של אשורבניפל:
אשורבניפל התחנך כסופר והיה אחד המלכים היחידים בתקופתו שידעו קרוא וכתוב.
למרות השלטון המשותף שלו ושל אחיו, היו הצבא, הנכבדים, והפקידים נאמנים קודם כל לאשורבניפל, ואחיו שמש־שום־אוכין הפך בעצם למלך בובה.
כאשר פלשה עילם לבבל, פנה שמש־שום־אוכין לאחיו אשורבניפל בבקשת עזרה, והוא בא לעזרתו.
בשנת 663 לפנה"ס השתלט אשורבניפל על כל מצרים.
זמן קצר לאחר מכן מרד בו אחיו וקשר קשרים עם מלך עילם תמתי־חומבן־אינשושינך, שנקרא בפיו תאמנ, עם מלך דילמון ועם שבט הנבטים.
אחיו שמש־שום־אוכין הפיץ שמועות שלפיהן אשורבניפל מתכוון לקחת מבבל את מעמדה כעיר חופשית ממסים.
הוא סגר את ערי בבל הראשיות, ומנע משליחי מלך אשור להביא מנחות לאלים בבבל.
בתגובה שלח אשורבניפל מכתב לאזרחי בבל, שבו הוא מצהיר כי לא התכוון לעשות את מה שאחיו ייחס לו.
חלק מערי בבל הצטרפו למרד.
צבאו של שמש־שום־אוכין כבש את העיר כותה, אך לאחר מכן כבש אשורבניפל את העיר ניפור.
בסופו של דבר ערי בבל נפלו לידיו של אשורבניפל, ושמש־שום־אוכין שרף את עצמו בארמונו.
אשורבניפל טיהר את המקדשים בבבל והביא מנחות.
בשנת 647–648 לפנה"ס הוא יצא למלחמה בעילם, כבש והרס את העיר שושן, ובכך חדלה ממלכת עילם להתקיים.
הוא ביצע הגליות מעילם ובבל, ולאחריהן לקח פקיד אשורי בשם קאנדאלאנו והמליך אותו על בבל.
אשורבניפל הוציא את ניפור מידי בבל וסיפח אותה לאשור.
גישה זאת ננקטה גם נגד שליט העיר אוּר סין־בלשו־איקבי, שרצה למרוד באשור, ובתגובה הובל לנינווה ושב עם מתנות.
גם מנשה מלך יהודה חזר מבבל, והחל לחזק את הביצורים בממלכה, פעולה המעידה על היותו בעל ברית של אשור.
מדיניותו של אשורבניפל צלחה: הנסיך נחו נלחם בתהרקה מלך כוש, סין־בלשו־איקבי הצטרף לאשורבניפל במלחמתו באחיו, ומנשה נותר נאמן לאשור כל ימי מלכותו הארוכה (56 שנים).
אשורבניפל ניהל מסעות מלחמה כנגד הערבים, בני קדר, שהיו נוודים יושבי אוהלים ורועי צאן, שהחלו לחדור במאה ה־7 לפנה"ס לאזורי ספר המדבר הסורי־ערבי, ולרעות שם את עדריהם.
סנחריב וגם אשורבניפל נלחמו כנגדם.
תבליטים בנינווה, מימי אשורבניפל, מתארים את הלוחמים הערבים כרוכבי גמלים שישבו בצמדים על הגמל, כאשר אחד מהם נוהג בגמל והשני יורה בקשת
לאחר מותו של אשורבניפל החלה הממלכה האשורית החדשה להתפרק.
בנו אשור־אתיל־אילני ירש אותו אבל הוא מת לאחר שלוש או ארבע שנים.
לאחר מכן בשנת 627 לפנה"ס עלה לשלטון בנו האחר סין־שר־אישכון, אבל תקופה קצרה לאחר עלייתו לשלטון מרד בו סין־שום־לישיר שהצליח במשך תקופה קצרה למלוך על בבל שהייתה אז חלק מממלכת אשור, אך מעולם לא מלך על כל ממלכת אשור.
מאבקי הירושה החלישו את האימפריה האשורית, חולשה זאת נוצלה על ידי נבופלאסר הכשדי ועל ידי ממלכות וסליות נוספות להשתחרר מעולה של אשור.
העדויות לפירוק הן בפקידות, בדואר ובמערכת המשפטית שבקושי תפקדו בעת ההיא.
בשנת 612 לפנה"ס נהרסה נינוה עד היסוד, ובשנת 610 לפנה"ס התנהל הקרב האחרון של ממלכת אשור בחרן שבו היא נוצחה וחדלה להתקיים.
בתקופתו ידעה ממלכת אשור תור זהב: שגשוג צבאי ותרבותי.
האמנות האשורית הגיעה לשיאהּ, ואשורבניפל הקים בנינווה את ספריית אשורבניפל – הספרייה הגדולה הראשונה שבה ניסה לכלול את כל מסמכי כתב היתדות שהיו מוכרים בזמנו.
הספרייה, שנתגלתה באתר הארכאולוגי Kouyunjik (נינווה) באמצע המאה ה־19 על ידי אוסטן הנרי לייארד, מכילה אלפי לוחות ושברי חרס, המכילים טקסטים מגוונים בשפה האכדית הכתובים בכתב יתדות המתוארכים למאה ה־7 לפנה"ס.
השברים מהספרייה המלכותית כוללים כתובות מלכותיות, כרונולוגיות, טקסטים דתיים ומיתולוגיים, חוזים, מענקים ותקנות מלכותיים, מכתבים מלכותיים, שליש מחוקי חמורבי, ומגוון מסמכים מנהליים; חלק מהטקסטים כוללים כתיבה דתית, מאגית ומיסטית: נבואות, אותות, לחשים ונעימות לאלים שונים, ואחרים בנושאי רפואה, אסטרונומיה וספרות.
כמו כן התגלו יצירות ספרותיות מהאלף ה־3 לפנה"ס: סיפורי האפוס השומרי "עלילות גילגמש", סיפור בריאת העולם "אנומה אליש", המיתוס של האדם הראשון אדאפה, וסיפורים כגון "העני מניפור", וכן שירה שומרית ומילונים.
אֶשְׁחָר ארץ ישראלי (שם מדעי: Rhamnus lycioides) הוא מין של שיח קוצני גבוה, בסוג אשחר.
האשחר הארץ ישראלי הוא שיח נשיר, גובהו מגיע עד כ-3 מטרים, נופו סבוך במיוחד, וענפיו מסתיימים בקוצים חדים.
עליו של האשחר הארץ ישראלי קטנים, רחבים כלפי ראשם וצרים יותר כלפי בסיסם, שפת העלה חלקה או משוננת מעט כשבין השיניים בלוטות כהות קטנות.
הפריחה בין מרץ לאפריל, השיח דו-ביתי – הפרחים חד-מיניים וצומחים על גבי שיחים נפרדים.
הפרחים קטנים, צבעם ירקרק-צהוב, והם בעלי ארבעה עלי כותרת.
הפרי – בית גלעין עסיסי, קוטרו כ-6 מ"מ, צורתו דומה לביצה, צבעו סגול או אדום כהה, והוא מנוקד בכתמים שחורים.
ציפתו של הפרי מתוקה והיא נאכלת על ידי ציפורים, וזרעיו מופצים על ידיהן.
הפירות ראויים גם למאכל אדם.
משרעת תפוצתו של האשחר הארץ ישראלי היא מזרח ים-תיכונית.
בארץ הוא נפוץ בבתות של האזור הים-תיכוני.
האשחר הארץ ישראלי מתחדש בקלות לאחר כריתה או שרפה, וזרעיו המופצים על ידי ציפורים נובטים ומתבססים בקלות רבה.
תכונות אלו עוזרות לאשחר הארץ ישראלי להשתלט במהירות על שטחי חורש שנכרת ועל אזורים הנתונים ללחץ רעייה חזק.
תפוצתו הרבה של הצמח ניכרת גם בכך שעל שמו קרויים מספר מקומות בארץ ישראל, ביניהם היישוב אשחר בגליל ועין אשחר בנחל געתון.
על פי קריספיל ופליקס, האטד המקראי הנזכר במשל יותם הוא האשחר.
בעבר שימש האשחר הארץ ישראלי להפקת צבעים טבעיים, ואף כיום יש המשתמשים בו לצביעה בגוני תפוז.
המילה "אשחר" אינה מופיעה במקורות ספרותיים קדומים; מדובר בתחדיש של העברית הארץ ישראלית החדשה.
אברהם אבן שושן העלה במילונו את ההשערה כי האשחר (הארץ-ישראלי) קיבל את שמו על שום הגרגירים השחורים שבתוך פירותיו.
אשטה מאנגלה (בסנסקריט: "אשטה" = "שמונה"; "מאנגאלה" = "מבשר טובות") הם שמונה סימנים מבשרי הטוב בתרבויות שונות בדרום ומרכז אסיה.
הסימנים מלמדים כלים ומכוונים לאיכויות המוח והתודעה.
שאנקאה או הקונכייה הלבנה הפונה ימינה
שמונת הסימנים מבשרי הטוב של וג'ריאנה והבודהיזם ההימלאי
בודהיסטים טיבטים משתמשים בערכם של שמונת הסימנים במשק הבית ובאמנות הציבורית.
כמה פרשנויות שכיחות ניתנות עם כל סימן, למרות שמורים שונים יתנו פרשנויות אחרות:
אשחר (שם מדעי: Rhamnus) הוא סוג צמחים ממשפחת האשחריים.
הסוג מונה כ-100 מינים הנפוצים ברובם בחצי-הכדור הצפוני.
המינים השונים הם עצים או שיחים בעלי פרחים זעירים.
פירות האשחר הם בתי-גלעין המכילים 2–4 גלעינים.
מיני האשחר משמשים לרוב ברפואה ובתעשייה.
מהמינים השונים ניתן להפיק חומרים משלשלים וחומרי-צבע המשמשים לרוב בתעשיית העור והנייר.
בארץ ישראל נפוצים המינים אשחר ארצישראלי ואשחר רחב עלים המקובלים גם כצמחי-נוי.
במדינת ישראל המינים: אשחר דו-זרעי (Rhamnus dispermus), אשחר הלבנון (Rhamnus libanotica), אשחר מנוקד (Rhamnus punctata) ואשחר רב-עלים (Rhamnus alternus) הם ערכי טבע מוגנים על פי חוק.
אֶשְׁחָרִיִים (שם מדעי: Rhamnaceae) היא משפחת צמחים המונה בין 50 ל-60 סוגים בהם כ-900 מיני צמחים, שהם עצים ושיחים וגם צמחים מטפסים הנפוצים באזורים הטרופיים והממוזגים של כדור-הארץ כולל אמריקה הדרומית, אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית, אירופה, אסיה, חלק מאפריקה, אוסטרליה ואיים באוקיינוס השקט.
האשחריים התפתחו לפני 60 מיליון שנה בתקופת הפלאוקן.
פרחי האשחריים הם קטנים דו-מיניים או חד-מיניים עלי-העטיף שלהם לא בולטים לעין.
הפירות הם בתי-גלעין או הלקטים.
המשפחה קרויה על שם הסוג אשחר הנזכר לראשונה במילון לצמחי ארץ ישראל שיצא לאור בשנת 1946. העלים מסורגים או נגדיים, או ששוליהם משוננים לאחור כמסור, לעיתים שעירים.
האשחריים מואבקים על ידי חרקים.
פירות חלק מהמינים אכילים לאדם.
הסוגים החשובים במשפחה הם האשחר, השיזף שלהם נציגים בישראל והקיאנטוס.
מעטים מסוגי האשחריים ידועים כצמחי-תועלת.
אשורולוגיה היא תחום מחקר, שבמקור עסק בהיסטוריה, בארכאולוגיה ובלשונות מסופוטמיה ובשכנותיה ובתרבויות הקרובות להן, אשר אף הן השתמשו בכתב יתדות.
כיום עוסקת האשורולוגיה בתרבויות, שהתקיימו בין האלף הרביעי לפני הספירה לאלף הראשון לספירה, באזורים של מסופוטמיה, סוריה, לבנון, ארץ ישראל, אירן ואנטוליה וכן באזורים שהושפעו מהן, בין אם תרבויות אלו השתמשו בכתב היתדות ובין אם לאו.
האשורולוגיה היא מקצוע המצריך מן האשורולוג מומחיות במספר שפות, כגון אכדית ושומרית, בנוסף לחתית, פרסית, עברית מקראית, עילמית, ארמית, אוגריתית ועוד - וזאת כי ההשוואה בין שפות מועילה לפענוח שפות עתיקות.
היא גם דורשת יכולת לקלוט את מורכבותן של שיטות כתיב שונות, לרוב בעלות מאות ואף אלפי סימנים ואותיות.
המונח 'אשורולוגיה' הוא מושג מטעה.
המונח הוטבע לראשונה במאה ה-19 בידי חוקרים צרפתים.
אלו היו הראשונים שהקימו קתדרה ללימודים אשורולוגיים בקולז' דה פרנס, וערכו את כתב העת revue d'assyriologie et d'archeologie orientale.
רנן, חוקר המזרח הקדום התבסס על הדגם שנלקח ליצירת המונח 'אגיפטולוגיה', המציין את חקר תרבות מצרים העתיקה.
שם ענף המחקר נלקח מהשם אשור, משום שבחפירות הארכאולוגיות הראשונות, שבוצעו במסופוטמיה התגלו לוחות בכתב יתדות מהממלכה האשורית (כנינוה, כלח ודור שרוכין).
ואולם, התחום עצמו התרחב ביותר, ומזה כמאה שנים אינו מוגבל רק לתרבות האשורית, אלא גם לתרבויות נוספות, שקדמו לה או התקימו במקביל לאשור ואף הן כתבו בכתב היתדות כגון: שומר, אכד, ובבל.
בנוסף לכך, תחום האשורולוגיה עוסק בעמים שלא חיו במסופוטמיה והשתמשו בכתב היתדות כגון חור, פרס, אוררטו, הממלכה החיתית, אוגרית; וכן בתרבויות שלא השתמשו בכתב היתדות, כגון ארם וארץ ישראל.
ההתעניינות באשורולוגיה החלה עוד לפני המאה ה-19, והייתה נחלתם של נוסעים וסוחרים שממצאיהם בביקורם בארצות מקראיות עוררו את סקרנותם.
בין ראשוני אנשים אלו נמנה פייטרו דלה ולה, אשר עוד במאה ה-17 ביקר במזרח הים התיכון, במסופוטמיה ובאירן.
חוקר איטלקי זה היה הראשון שהעתיק לוחות בכתב יתדות, וניסה לפצח את סודותיו של כתב זה.
אחריו באו הדני פרידריך מונטר (Friedrich Münter) והגרמנים קרסטן ניבוהר ואולף טיכזן ( Carsten Niebuhr, Oluf Tychsen).
אט אט החלו להגיע לאירופה מוצגים שכתובים בכתב יתדות ובהם 'כד קסרקסס' ו'אבן מישו' מבגדד, שהיו מהתקופה הקשית.
מחקר בתולי זה התבסס על הידוע מהמקרא ומכתבים יווניים קדומים מאת הרודוטוס ותלמי למשל.
מקורות אלו חטאו בחוסר אמינות, שכן היו מוטים תאולוגית והתבססו על מסורות פולקלוריסטיות.
קודם לפענוח כתב היתדות הבבלי, ב-1852, ז'ן-קרטיין-פרדיננד הופר (Jean Chrétien Ferdinand Hoefer) פרסם לראשונה היסטוריה של האזור וספר זה הכיל רק 30 עמודים, ומלא באי דיוקים.
לרשות החוקרים הראשונים הרציניים עמדו מעט מאוד לוחות חרס, שהועתקו בעיקר בידי ניבוהר (Carsten Niebuhr), ושהופצו בכמה ארצות אירופאיות.
לרשות החברה הבריטית להודו המזרחית עמדה כתובת ארוכה מאת נבוכדנצר השני – אשר על בסיסה נערך לוח ההברות הראשון של כתב היתדות הבבלי.
פריצת דרך חשובה התקיימת לאחר שכתובת אשורית ('חרוט בלינו') מאת סנחריב תורגמה בידי קלאודיוס ג'מס ריץ' וקרל בלינו Claudius James Rich ו-Karl Bellino).
לאחר מכן, פוענחה כתובת דו-לשונית באשורית ואוררטית, שנמצאה באגם ואן; אשר הועתקה ב-1828 בידי פרידריך אדוארד שולץ (Friedrich Eduard Schulz) ופורסמה ב-1840.
קורפוס הכתובות המפוענחות התעשר בידי החוקר הבריטי הנרי קרסוויק רולינסון (Henry Creswicke Rawlinson ) – אשר נתפס כאבי האשורולוגיה, מאחר שהוא העתיק כתובות אחמנידיות מהר אלוונד (1835) ומהביסטון (1843).
החוקר הדני נילס לודוויג וסטרגארד (Nils Ludwig Westergaard), אף הוא העתיק כתובות אחמנידיות – מנקש-א-רוסטם ופרספוליס.
חוקרים אלו נעזרו בפענוח האלפבית התדמורי והפיניקי, אשר נערך בידי ז'ן ז'ק ברטלמי (Jean-Jacques Barthélemy), כבר בשנת 1750. חוקר זה טבע את עקרונות שיטת פענוח כתב היתדות, על סמך הכרת שפות אחיות וכתובות רב לשוניות, שמות אנשים ומקומות ומילים החוזרות על עצמן.
הראשון שפרץ את הדרך בפענוח כתב היתדות הוא החוקר הגרמני גאורג פרידריך גרוטפנד (Georg Friedrich Grotefend), אשר פענח את הכתב הפרסי העתיק.
ב-1842 החלו לצאת משלחות למסופוטמיה, אשר לראשונה היו מסוגלות לפענח כתובות המצויות בו-במקום – ולא עברו דרך ידם של מעתיקים קודם לכן.
תחילה משלחות אלו היו נבערות בסוגיות ארכאולוגיות; והיו מונעות מרצונן להעמיק את הידיעות לגבי העולם הקדום המקראי.
הן נתמכו על ידי בריטים וצרפתים המעוניינים להביא לארצם מוצגים, בכדי להעשיר את הלובר ואת הבריטיש מוזאום; והמונעים משיקולים אימפריאלסטיים.
הראשון שהוציא משלחת מדעית למסופוטמיה הוא פול אמיל בוטה (Paul-Émile Botta), הקונסול הצרפתי במוסול.
זה התעניין במיקומה של נינוה, ואגב כך גילה בחורסבד את ארמונו המפואר של המלך האשורי סרגון.
ב-1844 שלח בוטה לצרפת מוצגים מנינוה.
בכך בוטה הגביר את סקרנותם של האירופאים לתרבות מסופוטמיה: בעקבות משלחת בוטה, יצאה משלחת בריטית, ב-1845: אוסטן הנרי ליירד ( Austen Henry Layard) וכן ויליאם קנט לופטוס (William Kennett Loftus).
אליהם נלווה האשורי הורמוזד רסאם.
צוות זה מבצע חפירות בעיקר בנימרוד ובנינוה, שבעקבותן נמצאים ארמונות העשירים במיוחד בלוחות חרס בכתב יתדות.
בסופו של דבר, כתוצאה משילוב של עבודת שטח בעבודה בחדרי חדרים עלה בידי רולינסון, הינקס ( Edward Hincks) ואופרט (Jules Oppert) לפענח את הכתב הבבלי.
תצפיותיהם התקבלו על כל החוקרים.
אירוע מכונן זה שהתרחש ב-1857 התקבל כזה המייצג את הולדת האשורולוגיה.
מעתה ואילך תחום האשורולוגיה יעבור מיסוד ואקדמיזציה: ב-1874 מוקמת בידי אופרט קתדרה לפילולוגיה וארכאולוגיה אשוריים בקולז' דה פרנס.
עם חשיפת סיפור המבול בעלילות גילגמש בידי ג'ורג' סמית', שמה יוצאת לרחוק; שכן, התברר כי קיימות מקבילות מסופוטמיות לטקסטים מקראיים.
ב-1875, המומחה למקרא אברהרד שראדר, ממונה לראש הקתדרה לאשורולוגיה באקדמיה המלכותית למדעים של פרוסיה.
בלייפציג פרדריך דליטש מפרסם מילון אכדי וכן ספר על דקדוקה של שפה זו.
גם בארצות הברית מוקמות קתדרות לאשורולוגיה בבלטימור ובפילדלפיה.
שפע של כתבי עת מופיעים באירופה ובארצות הברית; והם כבר דנים בהיבטיה השונים של האשורולוגיה.
למעשה תוך חמישים שנה נחשף עולם שלם עשיר במיוחד, מבערות מוחלטת בנושא.
בחפירות המתבצעות בידי חוקרים מכל הארצות מתגלים עוד ועוד כתובות וידע ארכאולוגי.
אט אט הלימודים האשוריים תרתי-משמע 'נזנחים' לטובת הלימוד על שומר, אכד ובבל – הציויליזציות שקדמו לציויליזציה של אשור: ב-1872 ג'ורג' סמית' מביא לסיומו את מיזם פענוח עלילות גילגמש.
הצרפתי ארנסט דה סרזה מגלה את סודות שומר, באתר תלו (גירסו העתיקה), אשר בקרבת בסרה (1877-1878) – וצרפתים ייוותרו באזור עד 1900. בהנהגתו של רסאם, במקביל הבריטים עמלים בנינוה, כלח (נימרוד), אשור, בבל, אוררטו, סיפר.
הם מביאים מבבל את גליל כורש ומסיפר (תל אבו חבה) הוא מביא כ-60000 לוחות חרס, מהן כמחציתן נמצאו במקדש.
מעתה המשלחות נותרות זמן רב באתרים, וכן זוכות למימון מהשלטונות.
פעילות מחקרית זו מוצאת את ביטויה בשפע של כתבי יד, היוצאים לאור מטעם כל האוניברסיטאות החשובות.
המשלחות הגרמניות מתחילות לעבוד ב-1897 ותחילה מתמקדות בבבל.
הן זוכות לעידודו של וילהלם השני.
רוברט קולדוויי (Robert Koldewey), שהוא גם ארכאולוג וגם אדריכל עומד בראשן.
במקביל יוצאות משלחות, העורכות חפירות באשור, בשושן - ואלו מנוהלות בידי ולטר אנדריי (Walter Andrae).
שני חוקרים אלו מעלים על נס את הגישה הרב תחומית כלפי הציויליזציות המסופוטמיות.
בין ממצאי משלחות אלו נמנה גילוי הסטלה של חוקי חמורבי, קודקס החוקים הבבלי, הנמצא באירן ואשר מתורגם בידי ז'אן-ונסן שייל.
כל החפירות מתנהלות בצל רישויין בידי העות'מאנים, אשר מגבילים את החפירות לשנים בודדות.
כמו כן, אלו דורשים חלוקת הממצאים בין המוצאים לבינם, וממצאים אלו מגיעים למוזיאון של קונסטנטינופול.
אבל הרשויות העות'מאניות לא מצליחות להשתלט על המשלחות, אשר עורכות חפירות לא חוקיות רבות, לעיתים תמורת שוחד.
כמו כן, מתפתח שוק של עתיקות, המנוהל בידי אנשים פרטיים חסרי ניסיון, ומונעים משיקולים של רווח בלבד.
ראוי לציין, כי תודות למסחר זה המוזאונים של אירופה ושל ארצות הברית מתעשרים במוצגים רבים, הנרכשים לעיתים במחירים זעומים.
אמנם לעיתים לא היה מקום נאות להציגם, אבל אין ספק כי הם העשירו את המחקר האשורולוגי.
שפע המחקר מוביל לגילוי ציויליזציות לא שמיות שהיו בלתי מוכרות בזמנן - ובעיקר המדובר בתרבויות של העמים השומרי והחתי.
בין התורמים לפענוח חידת שומר נמנים אופרט (Oppert), לנורמן (Lenormant),אברהרד שראדר ויוסף הלוי (Joseph Halévy).
כמו כן, מתגלית חתושש, בירתה של הממלכה החתית, אשר הריסותיה שוכנות בצמוד לכפר בוג'זקוי.
מצדו, בדריך הרוזני (Bedřich Hrozný) מפענח את השפה החיתית וקובע שזאת שפה הודו-אירופאית.
בעקבותיו מפוענחות השפה החורית והשפה האוררטית.
חרף תרומתם העצומה של יהודים למחקר זה, בקרב חוקרי הציוליזציות הלא-שמיות מועלית ההשערה הגזענית שעמים הודו-אירופאיים אלו, אשר קדמו לציויליזציות השמיות, חנכו אותן למעשה.
לאור תיאוריות אלו, נטען שהציויליזציה העברית המקראית ואיתה שאר עמי האזור השמים היו עקרות באופיין, ושאבו את כל עושרן מציויליזציות הודו-אירופיות, שקדמו להן.