tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האזכור הראשון של המנה הוא מה-12 ביולי 1788. היא הוגשה עם גיבתון גנים בארוחת ערב שערך שרל-אנרי, דוכס קלרמון-טונר וגנרל שלושה כוכבים של מחוז דופינה, עבור הפקידים המוניציפליים של עיירת גאפ, כעת במחוזות צרפת של האלפים העליונים.
גרטן דופינה עשוי מתפוחי אדמה גולמיים פרוסים דק ושמנת, אפוי בכלי חרס או זכוכית מרוח בחמאה ומשופשף בשום.
את תפוחי האדמה מקלפים ופורסים לעובי מטבע, בדרך כלל עם מנדולינה (כלי לפריסה וחיתוך).
הם מונחים בשכבות בתבנית חרס רדודה או זכוכית ואופים אותם בבטמפרטורה נמוכה תחילה.
החום מוגבר למשך 10 הדקות האחרונות של זמן האפייה.
לפי המסורת, הגרטן דופינה אינו כולל גבינה, מה שיגרום לו להיות דומה יותר לגרטן סאבויארד (שאינו כולל שמנת אלא ציר בקר במקום וגבינה למעלה).
מתכונים שניתנו על ידי שפים רבים - כולל אוגוסט אסקופיה, אוסטין דה קרוז וקונסטנס ספרי - דורשים גבינה וביצים; אחרים כמו רוברט קאריר מציינים גבינה אך ללא ביצה.
הגראיוקלי היו שבט גאלי קטן ששכן בעמק מוריאן , באזור המודרני של סבואה, בתקופת הברזל.
הם מוזכרים בשמות Graioceli (וגם בגרסאות graiocaeli, gaioceli ) על ידי יוליוס קיסר (אמצע המאה הראשונה לפני הספירה).
האטימולוגיה של השם האתני Graioceli נותרה לא ברורה.
הוא מכיל אולי שם אלוהי Graios (נמצא ב־Herculi/Herculei Graio) המחובר לשורש הגאלי ocel, שפירושו "פסגה, שיא, צוק".
אותו שורש קיים גם בשם האלפים גראיה.
הגראיוקלי שכנו בעמק מוריאן, סביב העיירות המודרניות סן-ז'אן-דה-מוריין וסן-ז'אן-ד'ארב .
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת דרום מזרחית לאלוברוגים, דרומית לקאוטרונס, צפונית לאוקני, ומערבית למדולי.
באמצע המאה הראשונה לפני הספירה, הגראיוקלי מוזכרים על ידי יוליוס קיסר כשבט עוין לרומא.
במה שנראה כהתקפה מרוכזת, הם ניסו למנוע את מעברו דרך הדוראנס העליון (זהו נהר מרכזי בדרום מזרח צרפת) יחד עם הקאוטרונס והקטוריגס בשנת 58 לפני הספירה.
גראומן וסטרן הייתה חברת טקסטיל מברלין - מיטה, שנוסדה ב-1888 ונסגרה ב-1938 כתוצאה מרדיפות הנאצים.
גראומן וסטרן נוסדה ב-1888 על ידי יוליוס גראומן והאחים זיגברט שמואל סטרן ואלברט אברהם סטרן, לייצור ומכירת מעילים ושמלות לנשים.
העסק שכן ברחוב מוהרנשטראסה בברלין-מיטה, מרכז תעשיית הטקסטיל באותה תקופה.
אחד המבנים ששימש אותם היה "בית סטרן" בכתובת מוהרנשטראסה 36, בבעלות האחים שטרן.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-30 בינואר 1933, נרדפה גראומן את סטרן כעסק בבעלות יהודית.
קריאת הנאצים להחרמת חברות יהודיות ב-1 באפריל 1933 פגעה קשות בעסק.
המסחר בגרמניה הפך קשה או בלתי אפשרי.
סגירת החברה המתוכננת נמנעה תחת איום אלימות של עובדים לא-יהודים ולאחר אלימות מצד פלוגות הסער הנאציות.
משפחתו של וילהלם זאב סטרן ברחה לישראל כבר ב-1933, והוא עצמו ברח משם ב-1935. ב-1936 וילהלם זאב סטרן ויתר על החברה והשאיר אותה לשותפים.
ב-3 בדצמבר 1938 פורסם צו בדבר השימוש ברכוש יהודי, שחייב עסקים ונדל"ן בבעלות יהודית להימכר.
בעקבות זאת, חברת "גראומן וסטרן" פורקה ב-1938. אלברט סטרן נפטר בינואר 1945 במחנה המעצר לאופן (זלצאך).
גראנג' הוא ז'אנר של רוק אלטרנטיבי המושפע מפאנק רוק (Punk rock), הבי מטאל, ולעיתים אף סטונר רוק או סלאדג' מטאל.
הגראנג' ממזג אלמנטים של פאנק רוק והבי מטאל, אך פעמים רבות ללא המהירות הגבוהה של הפאנק.
הצלחתו המסחרית החלה לבוא לידי ביטוי בשנות השמונים המאוחרות ובשנות התשעים המוקדמות, והוא הגיע אל שיא הפופולריות שלו בין 1991 ו-1994. להקות הגראנג' הראשונות הוקמו בערים מן הצפון-מערב הפסיפי של ארצות הברית, כגון סיאטל, אולימפיה ופורטלנד.
הז'אנר מקושר בארצות הברית עם מושג "דור ה-X", מכיוון שהתחלת השימוש במושג זה ופריצתו של הגראנג' אירעו בד בבד.
הפופולריות של הגראנג' הייתה אחת מן התופעות הראשונות שהבדילו בין המוזיקה הפופולרית של שנות השמונים לזו של שנות התשעים.
מוזיקת הגראנג' מורכבת באופן כללי מצליל גיטרה "מלוכלך", ריפים חזקים ותיפוף כבד.
הצליל ה"מלוכלך" הושג כתוצאה משינוי בסגנון הנגינה המסורתי של הפאנק רוק (Punk rock), ותוך שימוש רב בדיסטורשן ובמשוב (פידבק).
הגראנג' מנוגן בקצב איטי יותר וכולל מנגינות פחות הרמוניות מאלה הנהוגות בפאנק.
הטקסטים מביעים בדרך כלל רגשות שליליים, כגון זעם, תסכול, עצב, פחד ודיכאון.
ייתכן כי שירים אלה מבטאים את הרגשות השליליים האופייניים אצל מתבגרים, מכיוון שרבים ממוזיקאי הגראנג' החלו את הקריירה שלהם בתקופת היותם בגילאי העשרה או בשנות העשרים המוקדמות שלהם.
גורמים נוספים שייתכן והשפיעו על הליריקה של הגראנג' הם עוני, חוסר נוחות בנוגע לאי שוויוניות חברתית, ורתיעה כללית ממצבה של החברה.
למרות זאת, לא כל שירי הגראנג' עסקו ברגשות כאלה: השיר "In Bloom" של נירוונה, המלגלג על מעריצי מוזיקה שאינם מבינים את משמעות מילות השירים, הוא דוגמה בולטת לכתיבה הומוריסטית יותר.
למעשה, חלק לא קטן משירי הגראנג' מבוסס על הומור אפל או על הומור קליל יותר (לדוגמה, "Touch Me, I'm Sick" של מאדהאני או "Stumblin' Man" של טאד), אף על פי שפן זה של הז'אנר אינו מוכר בדרך כלל לציבור הרחב.
חלק גדול מן ההומור המובע בגראנג' מתבטא ביצירת סאטירה על ההבי מטאל ועל ז'אנרים אחרים של מוזיקת הרוק שהיו פופולריים בשנות השמונים.
הגראנג' התפתח מתוך סצנת הפאנק רוק המקומית של הצפון-מערב הפסיפי, והושפע מלהקות פאנק מקומיות כגון The Accused ,The U-Men ,The Fartz ו-The Fastbacks.
הלהקה שהשפיעה יותר מכולן על הגראנג' הייתה להקת ההארדקור פאנק מלווינס, שפיתחה צליל איטי וכבד יותר של פאנק, ובצוותא עם להקה דומה בשם Wipers נחשבת ללהקה הראשונה שניגנה גראנג' בעיני חלק ממעריצי הז'אנר.
מלבד שורשי הפאנק שלה, היו לתנועת הגראנג' שורשים חזקים בתרבות המוזיקה המסורתית של וושינגטון, כאשר קיים דמיון מוזיקלי חזק ללהקות מקומיות משנות השישים כגון the Wailers והסוניקס.
מרק ארם, סולנה של להקת הגראנג' גרין ריבר (ומאוחר יותר של מאדהאני), מוזכר לעיתים קרובות כאדם הראשון שהשתמש במונח "גראנג'" לשם תיאורו של הסגנון.
ארם השתמש במקור במונח באופן שלילי, כאשר כינה את סגנונה של הלהקה "גראנג' טהור, חרא טהור".
התקשורת לא התייחסה להתבטאות זו כשלילית, והמונח החל לשמש לשם קיטלוגה של כל להקה שסגנונה נשמע דומה לזה של גרין ריבר.
המילה "גראנג'" מתארת סגנון אופנתי בלתי-מוקפד ובלתי-מתואם במתכוון, וכן משמשת כמילה נרדפת ל"לכלוך" או "עפר".
המונח נשמע כמונח הולם לשם תיאור הסגנון, בגלל צליל הגיטרה ה"מלוכלך" שהוא מתאפיין בו וכן בגלל ההופעה החיצונית הבלתי-מוקפדת שהייתה נהוגה בקרב רוב מוזיקאי הגראנג', שהיוותה ניגוד גמור להופעתם המצוחצחת יחסית של להקות גלאם מטאל של שנות השמונים.
גרין ריבר, שהוקמה ב-1983, נחשבת ללהקה שהמציאה את הז'אנר, והיוותה מקור השראה ללהקות גראנג' רבות על אף הצלחתה המסחרית הקטנה יחסית.
לאחר התפרקותה של הלהקה ב-1988 הקימו חברים מתוכה את מאדהאני ומאת'ר לאב בון, והמשיכו לנגן בהן באותו הסגנון.
גרין ריבר ניגנה מוזיקה כבדה יותר מלהקות גראנג' רבות שבאו אחריה והשפיעה על להקות כגון אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן, שהיו קרובות יותר ברוחן להבי מטאל מלהקות גראנג' אחרות.
אך עוד לפני פריצתו אל הזרם המרכזי בתחילת שנות התשעים, התפתח הז'אנר לתערובת של סגנון הגראנג' המוקדם והרוק האלטרנטיבי.
התפתחות זו מיוחסת בעיקר למוזיקה שניגנה להקת נירוונה, שעירבה את הצליל של להקות הגראנג' הראשונות עם זה של הפיקסיז.
שימושה של נירוונה בסגנונה של הפיקסיז, שלרוב כלל נגינה רכה בבתים ומעבר לנגינה כבדה בפזמון, הפך לפופולרי בקרב להקות גראנג' ולהקות רוק אלטרנטיבי רבות.
סגנונו הייחודי של הגראנג' מיוחס לעיתים קרובות לבידודה של סיאטל מסצנות רוק אלטרנטיבי אחרות.
למרות זאת, פעלו גם מחוץ לצפון-מערב הפסיפי מוזיקאים שהשפיעו על הגראנג'.
להקות האינדי רוק סוניק יות' ודינוזאור ג'וניור, שמקורן בצפון-מזרח ארצות הברית, נחשבות להשפעות חשובות על צליל הגראנג'.
השפעתה של הפיקסיז על נירוונה, ודרכה על להקות אחרות, גם היא ראויה לציון.
ללהקת ההארדקור פאנק / רוק אלטרנטיבי ממינסוטה, "Hüsker Dü", הייתה השפעה על הז'אנר.
לאחר סיבוב ההופעות המשותף של ניל יאנג עם פרל ג'אם, שכלל גם הופעה בישראל וגרר אלבום משותף בשם "Mirror Ball", העניקו מספר אנשי תקשורת ליאנג את התואר "סנדק הגראנג'", תוך כוונה להצביע על אלבומיו של יאנג עם להקתו "הקרייזי הורס" כבעלי השפעה על הגראנג'.
עוד להקות שהוזכרו כהשפעות על הגראנג' הן "The Scientists" האוסטרלית, להקת הפאנק (Punk) מדטרויט "הסטוג'ס" ולהקת ההארד רוק מדטרויט "MC5".
סטיב טרנר ממאדהאני ציין את האלבום "My War" של להקת ההארדקור פאנק הקליפורנית "Black Flag", וכן את סיבוב ההופעות שנלווה אליו, כהשפעה גדולה על מוזיקאי גראנג' רבים.
הלהקה החלה להאט את קצב הנגינה שלה ולהחדיר אליו אלמנטים רבים של הבי מטאל, מהלכים שכתוצאה מהם היא איבדה רבים ממעריציה שלא הסתגלו לשינויים.
טרנר ציין כי השינוי בסגנונה של בלאק פלאג התקבל בשביעות רצון בסיאטל, לעומת התגובה השלילית של המעריצים מלוס-אנג'לס.
למרות שאלמנטים של הבי מטאל החלו להיות מוחדרים אל צליל הגראנג', המשיך הז'אנר להיות נאמן יותר לשורשי הפאנק שלו.
המנטליות של המוזיקאים הייתה מושרשת עדיין בסצנת הפאנק.
חלוצת ההארדקור פאנק, להקת "Bad Brains", צוינה על ידי דייב גרוהל מנירוונה כלהקה ששינתה את חייו וגרמה לו לרצות להיות מוזיקאי.
אלבומיה של "באד בריינס" היו, לדעת רבים, הראשונים ששילבו הארדקור וסגנונות מטאל לכדי צליל מגובש אחד.
ההופעות החיות של להקות גראנג' נודעו בישירות ובאנרגטיות שלהן.
להקות גראנג' נמנעו מהפקות מסובכות ויקרות שלהקות מז'אנרים אחרים כגון הבי מטאל היו ידועות בהן.
סידורי תאורה מיוחדים, סידורים פירוטכניים ואפקטים ויזואליים אחרים שאינם קשורים ישירות אל המוזיקה לא נכללו בהופעות גראנג'.
הלהקות הופיעו בפורמט פשוט וזהה לזה שבו הופיעו להקות מקומיות וידועות פחות והפקות הקונצרטים היו דלות-תקציב.
האינטראקציה בין הלהקות לקהל הייתה ערה ביותר, כאשר מעריצים ומוזיקאים כאחד מבצעים קפיצות ראש אל תוך הקהל, "גלישת קהל" (כאשר אדם מועבר במצב אופקי מעל ראשיהם של המשתתפים כאשר הוא נתמך בידיהם המורמות), הד באנגינג ובעיקר ריקודי פוגו שהיו מתרחשים לרוב בקרבת הבמה, דבר שהיה מאפשר השתתפות של המוזיקאים.
בתקופה שקדמה לפריצתו, האנשים שהאזינו לגראנג' היו בעיקר המוזיקאים שניגנו בסגנון זה.
להקות הסוגה הופיעו במועדונים קטנים לעיניהם של צופים מועטים שרובם היו מלהקות אחרות שהמתינו לתורן להופיע.
אחרים שהגיעו להופעות תירצו לרוב את הגעתם בכך שהם "ניסו לשלוף את עצמם מן הגשם" (סיאטל ידועה כעיר גשומה).
כשלהקות החלו להקליט אלבומים, ניסו חברות תקליטים עצמאיות להחדיר את סגנון המוזיקה החדש אל השוק המקומי.
רבות מן הלהקות המצליחות יותר של אותה התקופה היו חתומות בחברת סאב פופ מסיאטל.
חברות אחרות מהאזור שסייעו בקידומן של להקות גראנג' היו EMpTy רקורדס, Estrus רקורדס, C/Z רקורדס ו-PopLlama רקורדס.
אחד מן האלבומים שהשפיעו ביותר על התפתחות הגראנג' היה אלבום הקומפילציה "Deep Six" מ-1986, שיצא תחת חברת C/Z רקורדס (ומאוחר יותר תחת A&M בהוצאה מחודשת).
האלבום כלל מספר שירים של שש להקות: סאונדגארדן, מלווינס, גרין ריבר, מאלפאנקשאן, סקין יארד ו-U-Men.
לרובם הייתה זו ההופעה הראשונה מעל גבי אלבום.
התגובות בעיתונות המקומית תיארו "צליל כבד ואגרסיבי ביותר שעירב את המקצבים האיטיים יותר של ההבי מטאל עם האינטנסיביות של ההארדקור".
המיני-אלבום הראשון של גרין ריבר, "Dry As A Bone" ("יבש כעצם") תואר כ"גראנג' אולטרה-משוחרר שהרס את המורל של דור שלם".
בנובמבר 1988 ביצעה סאב פופ את המהלך הראשון לקראת הפיכתו של הגראנג' לז'אנר פופולרי, כשפתחה שירות לשליחת סינגלים של להקות מקומיות בדואר על בסיס חודשי, שנקרא "סאב פופ סינגלס קלאב".
מהלך זה סייע להתפתחותו של הגראנג' בסיאטל, והפך את סאב פופ לחברה בעלת עוצמה בסצנה המקומית.
מייסדיה של החברה, ברוס פאוויט וג'ונתן פונמן, סיפרו כי פריחתו של הגראנג' החלה בסוף שנות השמונים, לאחר שביקשו מהעיתונאי אוורט טרו מן המגזין הבריטי "מלודי מייקר" לכתוב כתבה על סצנת המוזיקה המקומית.
הכתבה סייעה לגראנג' לפרוץ אל מעבר לגבולותיה של סיאטל.
מאדהאני נחשבת כלהקה המצליחה ביותר של הגראנג' בתקופת סוף שנות השמונים, אך הגראנג' לא הפך לתופעה כלל-אמריקאית גדולה לפני תחילתן של שנות התשעים.
1988 הייתה שנה של מפנה בסצנת הגראנג'.
הרכבם של האחים קווין ואנדרו ווד "מאלפנקשן" התפרק.
באותה השנה התפרקה גם להקת "גרין ריבר".
מפירוק שתי הלהקות החלוציות בסצנה נוצרו שתיים חדשות: יוצאי "גרין ריבר" סטיב טרנר ומארק ארם הקימו את ההרכב "Mudhoney".
יתר חברי הלהקה, סטון גוסארד, ג'ף אמנט וברוס פרוות'ר, הקימו יחד עם אנדרו ווד יוצא "מלאפלנקשן" את ההרכב "Mother Love Bone" (שבהמשך, עם פירוקה בעקבות מותו של ווד, הייתה הבסיס ללהקת פרל ג'אם)
נירוונה נחשבת ללהקה האחראית לפריצתו הגדולה של הז'אנר לתודעת עולם המוזיקה ב-1991. הפופולריות שלה זכה שירה של נירוונה "Smells Like Teen Spirit", מתוך האלבום " Nevermind", הפתיעה את כל תעשיית המוזיקה.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעדי המכירות של מדינות רבות, וסלל את הדרך להצלחתן של להקות אחרות, ובראשן פרל ג'אם.
פרל ג'אם הוציאו למעשה את אלבום הבכורה שלהם "Ten" חודש אחד קודם לכן, באוגוסט 1991, אך מכירות האלבום החלו לצבור תאוצה רק לאחר יציאתו של "Nevermind".
עבור קהלים רבים מן התקופה ההיא ועד היום, גראנג' הפך להיות מזוהה כמעט לחלוטין עם שתי להקות אלה ועם גישתן הפאנקית והמרדנית כלפי המנהגים המקובלים בזרם המרכזי וכלפי מוסדות תרבותיים וחברתיים.
היו להקות נוספות שפעלו בסיאטל וזכו לפופולריות ולהצלחה גדולה, בעיקר אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן.
להקות מאזורים אחרים שאימצו את הז'אנר, כגון סטון טמפל פיילוטס מסן דייגו, סילברצ'ייר האוסטרלית ובוש הבריטית הפכו לפופולריות גם הן.
גם הלהקה הול שהוקמה על ידי קורטני לאב, אשתו של קורט קוביין, זכתה להצלחה בסצנת הגראנג' עם אלבומה "Live Through This" שהראה שינוי בסגנון הלהקה לסגנון יותר מושפע גראנג'.
בישראל נקשר שמו של הז'אנר עם מספר אלבומי ולהקות רוק.
בין השאר האלבומים "שוטר פושע והענק הלוחש" של האחים פורטיס, "מפלצות התהילה" של משינה ואלבומי איפה הילד?
ומופע הארנבות של ד"ר קספר תוארו על ידי המבקרים כמכילים אלמנטים של גראנג'.
רובם של מעריצי הגראנג' ומבקרי המוזיקה מאמינים כי הפיכתו של הגראנג' לז'אנר פופולרי והעובדה שהזרם המרכזי אימץ אותו לחיקו מהוות תגובה לירידה במעמדו של גלאם מטאל.
להקות גלאם מטאל כגון מוטלי קרו, פויזן ווואראנט שלטו במצעדים במהלך שנות השמונים (במיוחד בארצות הברית) למרות שזכו לזילזול מצד מבקרי המוזיקה.
גלאם מטאל מאופיין בטקסטים מאצ'ואיסטיים (שתוארו לעיתים כנגועים בשנאת נשים), המנוני-אצטדיונים שתוארו כמגלומניים, וחוסר מופגן במודעות חברתית, לשם השגת פופולריות מצידו של הזרם המרכזי.
אספקטים אלה היו פופולריים במהלך שנות השמונים, אך לקראת סופו של העשור הם החלו לגרום להשפעה הפוכה.
מבקרים רבים תוהים אם כתוצאה מן השפל הכלכלי שעבר על ארצות הברית בתחילת שנות התשעים, רבים משוחרי המוזיקה דחו את גישתן העליזה של להקות גלאם מטאל ואימצו את הגישה הרצינית שהוצגה על ידי להקות הגראנג'.
בניגוד לגלאם מטאל, לרוב נמנע הגראנג' מביטויים מצ'ואיסטיים ונקט בגישה פשוטה יותר בדומה לפאנק.
ברגע שבו ניתנה לזרם המרכזי אלטרנטיבה מוצקה לגלאם מטאל, החלה הפופולריות של הגראנג' לעלות וזו של הגלאם מטאל לרדת.
מעריצי גראנג' בצפון-מערב הפסיפי האמינו כי התקשורת העניקה תשומת-לב מופרזת לסגנון הלבוש של מוזיקאי ושוחרי הגראנג', וכן לאספקטים אחרים של תרבות הגראנג' המקומית.
פרטי לבוש שהיו נפוצים בקרב המעריצים תושבי הצפון-מערב בימי הגראנג' המוקדמים היו תערובת של אופנת פאנק עם פרטי הלבוש הנפוצים באזור סיאטל (בעיקר חולצות פלנל).
"אופנה" זו לא התפתחה מתוך רצון מודע ליצור אופנה המושכת את העין, אלא בגלל העובדה שבגדים אלו הם זולים ומתאימים לאקלים הקר של האזור.
התקשורת העניקה חשיפה רבה לאופנה זו, במקום להתרכז במוזיקה, ובתחילת שנות התשעים נוצר בידי תעשיית האופנה שוק חדש בשם "אופנת גראנג'".
פרטי לבוש שחברות האופנה הניחו שהם פופולריים בסיאטל נמכרו במחירים גבוהים יחסית.
בדומה, התקשורת סיקרה את הגראנג' כתופעת תרבות בפני עצמה, שתוארה רבות כניסיון של דור ה-X ליצור תרבות הדומה לתרבות-הנגד של ההיפים מן העשור הקודם.
במקום להתרכז במוזיקה, התרכזו חלקים נרחבים מן התקשורת באספקטים השטחיים שבהם התאפיינו המוזיקאים והמעריצים.
דוגמה בולטת של תגובתה של הסצנה למה שהם ראו כשטחיותה של התקשורת היא תרמית "שפת הגראנג'", שגרמה לניו יורק טיימס להדפיס רשימה מזויפת של מונחי סלנג שהיו נפוצים לכאורה בקרב סצנת הגראנג'.
הרשימה נחשפה מאוחר יותר כמתיחה שלה הייתה אחראית מגאן ג'ספר מסאב פופ.
ההגזמות שהיו נהוגות בהתייחסויותיה של התקשורת לסצנה תועדו בסרט התיעודי הייפ!
למרות רתיעתם של מעריצי הגראנג' מסיאטל משטחיות תקשורתית שכזו, רוב מוזיקאי הגראנג' מן האזור המשיכו להתלבש באותו סגנון בו התלבשו לפני עלייתם אל הכותרות.
גם מוזיקאים מאזורים אחרים החלו להתלבש בצורה דומה ובגדי מעצבים יקרים פינו את מקומם לפרטי לבוש פשטניים יותר, תופעה שהתפשטה אל תרבות הרוק כולה.
פרטי הלבוש שהיו פופולריים באותה תקופה היו פלנל, ג'ינס, מגפיים (לעיתים קרובות של "ד"ר מרטנס") ונעלי התעמלות של "קונברס".
מעריצים צעירים רבים מחוץ לסיאטל אימצו סגנון פשטני זה, שאותו ראו כניגוד לנורמות השטחיות והנשלטות בידי החברות הגדולות של התרבות הפופולרית.
באנגליה, נערים שהתלבשו בסגנון הגראנג' זכו לכינוי "גראנג'רס", בעוד שהכינוי הרווח בארצות הברית היה "גראנג'יז".
החזות השחצנית המסורתית של כוכבי הרוקנרול הפכה להיות מעליבה עבור שוחרי מוזיקה רבים, מה שיצר בין השאר טרנד של רתיעה מתעשיית האופנה.
נוצרה תופעה משונה, כאשר רתיעה זו סייעה לתעשיית האופנה לדחוף את קו "אופנת הגראנג'" עוד יותר, כשהיא מנצלת את תיעובם של המעריצים מתעשיית האופנה על מנת למכור את מרכולתה לאותם מעריצים עצמם.
כתוצאה מכך, מעריצי גראנג' רבים חדלו מלהתלבש באופן "מסורתי" במהירות יחסית, והתעשייה חדלה אף היא מלשווק פרטי לבוש אלה זמן קצר לאחר מכן.
במהלך תקופת הגראנג' במוזיקה התרחשו אירועים רבים שלא היו מתרחשים אלמלא עלתה הפופולריות של הגראנג'.
הרוק האלטרנטיבי, שבא לידי ביטוי קודם לכן כמעט אך ורק במועדונים מקומיים, בתחנות רדיו של מכללות ותחת חברות תקליטים עצמאיות, פרץ אל הזרם המרכזי כאשר חברות התקליטים הגדולות הסכימו להפיץ סגנונות מוזיקה חדשניים יותר אל הציבור הרחב.
בעקבות מהפך זה נולד פסטיבל המוזיקה לולהפלוזה, כאשר להקות גראנג' מהוות חלק נכבד ממנו ב-1992 וב-1993 למעשה גם פסטיבל האוזפסט לא היה מתקיים משום שלולהפלוזה לא רצו לארח את אוזי אוסבורן.
בעיני התקשורת הגראנג' הפך לחלק מתרבות הפופ, כאשר דוגמה בולטת הוא סרט הקולנוע "סינגלס" מ-1992, שבפסקול שלו כיכבו מספר להקות גראנג', שזכה לפופולריות גדולה.
ז'אנר הפאנק נהנה מתחייה מחודשת, כאשר להקות כגרין דיי ואופספרינג זכו להצלחה גדולה.
חברות תקליטים עצמאיות, בעיקר סאב פופ ואפיטף רקורדס, הצליחו בפעם הראשונה למכור כמות שווה או דומה של אלבומים לזו של החברות הגדולות.
אף על פי כן, הפופולריות הגדולה של הגראנג' הייתה קצרת-ימים.
היו מספר גורמים שגרמו לכך, כאשר למרות שכל אחד מהם היה יכול לסיים לבדו את תקופת הזוהר של הז'אנר, רבים מאמינים שיותר מגורם אחד היה אחראי לירידה בפופולריות שלו.
רוב המעריצים והיסטוריוני המוזיקה טענו, שלהקות גראנג' רבות היו מנוגדות מדי באופיין לחברות התקליטים הגדולות בהן הן היו חתומות, ולכן לא היו מסוגלות לשרוד למשך תקופת זמן ארוכה יותר תחת מטרייתן של חברות אלה.
להקות גראנג' רבות סירבו לשתף פעולה עם החברות הגדולות ביצירת להיטים בעלי צליל קליל יותר על מנת להרחיב את קהל היעד שלהן, בין השאר מחשש שיאבדו את מעריציהן הוותיקים, והחברות פנו ללהקות אחרות שהסכימו לכך.
סיבה נוספת עשויה להיות הירידה במכירות התקליטים ב-1996 שגרמו לחברות לחפש להקות שניגנו בסגנונות מעט פופולריים יותר מהגראנג'.
מצד שני, ייתכן כי הירידה במכירות עצמה נגרמה מהחתמתן של הלהקות הקלילות יותר.
גורם נוסף שייתכן ותרם לירידה בפופולריות של הגראנג' הוא עלייתו של ז'אנר הפוסט-גראנג'.
פוסט-גראנג' היה גרסה נוחה יותר לאוזן של הגראנג', והוא נמנע מן הצליל ה"מלוכלך" שמעריצי הגראנג' התרגלו אליו.
רבים מאמינים כי תת-הז'אנר הוא פיתוח של מנהלי חברות התקליטים שרצו למכור גרסה של גראנג' שתמכור לקהלים גדולים יותר כתוצאה מכך שהצליל שלה יהיה קרוב יותר למוזיקת הפופ.
באמצע שנות התשעים החלו חברות התקליטים להחתים מספר להקות שפיתחו צליל כזה והעניקו להן חשיפה נרחבת.
למרות שחלק מלהקות אלה, כגון סילברצ'ייר ובוש, זכו להצלחה גדולה, מעריצי גראנג' רבים דחו אותן כחלק מן הז'אנר, בטענה שהן "מכרו את עצמן בזול".
דוגמאות בולטות ללהקות כאלה הן קנדלבוקס וקולקטיב סול, שנדחו בתקיפות על ידי מעריצי הגראנג'.
גם להקות פוסט-גראנג' מאוחרות יותר כגון קריד וניקלבק, שהופיעו לאחר שהגראנג' נעלם כליל מן הזרם המרכזי של הרוק האמריקאי וזכו להצלחה גדולה, נדחו מכל וכל על ידי מעריצי הגראנג' הוותיקים.
שימוש בהרואין בקרב מוזיקאי גראנג' היווה גם הוא מכשול גדול להמשך פעילותן של להקות גראנג' אחדות.
מותו של אנדרו ווד ממנת יתר ב-1990 היווה את הטרגדיה הראשונה של סצנת הגראנג', וגרם לקיצה של מאת'ר לאב בון.
רבים מאמינים כי שימושו של קורט קוביין בהרואין הוא הגורם העיקרי למותו.
מותם של קריסטן פפאף מהול ב-1994 ושל ליין סטאלי מאליס אין צ'יינס ב-2002 נגרמו אף הם ממנת יתר של הרואין.
רבים מאמינים כי שקיעתו של הגראנג' החלה עם מותו של קוביין באפריל 1994. אנקדוטה מפורסמת מספרת כי קוביין נצפה פעמים רבות כשהוא לובש חולצת טי-שירט שעליה הכיתוב "הגראנג' מת".
מעריצים רבים של הז'אנר לא הודו בעובדה שהגראנג' כבר אינו מהווה חלק מן הזרם המרכזי עד להתפרקותה של אחת מחלוצות הגראנג', סאונדגארדן, ב-1997. במשך השנים הבאות הפופולריות של הגראנג' הלכה ופחתה.
להקות גראנג' רבות המשיכו להקליט ולהופיע בהצלחה מוגבלת יותר, כאשר הלהקות הפעילות הבולטות ביותר הן פרל ג'אם ומאדהאני.
למוזיקת הגראנג' עדיין קיים גרעין מעריצים, שחלק גדול ממנו עדיין מביע את הערצתו דרך האינטרנט.
נירוונה זכתה לעדנה מחודשת לאחר שהשיר "You Know You're Right" שפורסם לראשונה ב-2002 זכה להצלחה גדולה במצעדים, והקופסה "With the Lights Out" מאותה השנה הפכה לקופסה הנמכרת ביותר בהיסטוריה.
ציר זמן של להקות גראנג'
בדיאגרמה הבאה מסמל צבע ירוק להקה בלתי פעילה, צבע כתום להקה פעילה נכון ל-2023, וצבע אפור תקופת פעילות אפשרית.
דה נימפס (לוס אנג'לס, קליפורניה)
לייב (LIVE) (יורק, פנסילבניה, ארצות הברית).
סטון טמפל פיילוטס (סן דייגו, קליפורניה)
גראנד ארמי פלאזה או רחבת הצבא הגדולה היא כיכר המצויה ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחבה מהווה את רחבת הכניסה הראשית של פארק פרוספקט.
הרחבה ידועה בשל שער הניצחון המצוי בה המכונה "שער הזיכרון לחיילים ולמלחים" , בשל אנדרטת הזיכרון של ג'ון פיצג'רלד קנדי ופסלי הגנרלים של מלחמת האזרחים האמריקנית המצויים ברחבה.
הכיכר עוצבה על ידי מתכנני פארק פרוספקט, אדריכלי הגנים פרדריק לו אולמסטד וקלוורט ווקס כרחבת כניסה לפארק.
דנקן, מתכנן קבר גרנט להקים במקום שער ניצחון לחיילים והמלחים שלחמו במלחמת האזרחים, בדומה לשער הניצחון המצוי בפריז.
ב-30 באוקטובר 1889 הניח גנרל ויליאם טקומסה שרמן את אבן הפינה לשער הניצחון, והשער נחנך על ידי נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד ב-21 באוקטובר 1892.
הפסלים נוספו לשער הניצחון תשע שנים לאחר חניכתו.
היוזמה להקמת הפסלים הייתה יוזמה של משרד האדריכלים מקים, מיד ווייט כחלק מתוכנית לשפר את מראה הכיכר במסגרת תנועת העיר היפה.
המפקח על הפארקים של העיר ניו יורק, פרנק סקוייר, התלהב מהרעיון, ושכר את פרדריק מקמוניס בשנת 1894 לתכנן את הפסלים עבור שער הניצחון:
הקוודריגה ניצבת בראש שער הניצחון ובה נוהגת קולומביה - דמות אלגורית המסמלת את ארצות הברית.
את המרכבה מושכים שני סוסים.
שני אלות ניצחון מכונפות מריעות בחצוצרות ומבשרות את בואה של קולומביה.
על כנים נמוכים המצויים בקרבת הכניסה לפארק מצויים פסלי "רוח הצבא" ו"רוח הצי".
הפסל הראשון שהוצב היה הקוודריגה - ב-4 בדצמבר 1898, לאחר מכן הוצבו פסלי רוח הצבא, ולבסוף, ב-13 באפריל 1901 פסלי "רוח הצי".
צפונית לשער הניצחון (בצד הכיכר המרוחק ביותר מהפארק) ניצבת מזרקת ביילי - המזרקה הרביעית שנבנתה באתר זה.
המזרקה המקורית שנבנתה כללה עמוד מים אחת.
זו הוחלפה בשנת 1873 בהתאם לתוכנית של קאלוורט וקס, במזרקה המוארת על ידי תאורת גז צבעונית, ובה מספר מזרקות אנכיות.
ב-1897 הותקנה במקום מזרקה חשמלית שתוכננה על ידי מהנדס החשמל פ.
Darlington) - במזרקה זו היו 19 מנורות חשמל שיצרו מופע תאורה עם תנועת המים.
מזרקה זו הוסרה בשנת 1915 בשל הקמת מערכת הרכבת התחתית מתחת לכיכר.
ב-1932 נבנתה מזרקת ביילי על פי תוכניות האדריכל אדגרטון סוורתוט (Edgerton Swarthout) והפסל יוג'ין סאוואג' (Eugene Savage).
המזרקה קרויה על שם הנדבן המקומי פרנק ביילי (Frank Bailey) אשר מימן את המזרקה לזכר אשתו מארי לואיז ( Mary Louise).
המזרקה בנויה בסגנון קלאסי ומוצגים בה דמות אל הים היווני נפטון וכן דמויות של זוג נשים עירומות המייצגות חוכמה ושלווה.
בשנת 1973 הוגדרה הרחבה כאתר לשימור, ובשנת 1975 הוכרזה הרחבה כאתר היסטורי של העיר ניו יורק.
הרחבה לא שופצה מאז נבנתה, ובשנת 1976 נפלה אחת מדמויות הניצחון מראש השער.
הקוודריגה ודמויות הניצחון שוקמו בשנת 1980. שיפוץ נוסף נערך בשנת 2000.
שער הניצחון עצמו סגור למבקרים, אולם לעיתים נערכים בו מופעים מיוחדים.
גרם מדרגות מאפשר לעלות לראש השער ולצפות ממנו לעבר הפארק.
הרחבה עצמה היא אחת הכיכרות העמוסות ביותר בברוקלין.
בכיכר נפגשות שדרות פלטבוש, שדרון ואנדרבילט, הדרך המזרחית של ברוקלין, דרך פרוספקט פארק מערב, ורחוב יוניון.
בסופי שבוע, בעונת הקיץ, נערך ברחבה שוק איכרים שבועי.
גראן מרנייה הוא ליקר אשר יוצר לראשונה בשנת 1880 על ידי אלכסנדר מרנייה-ל'אפוסטול.
הוא משתייך לקטגוריית הטריפל סק.
ליקר זה מפורסם וחשוב בתעשיית המזון והאלכוהול וזכה בפרסים בינלאומיים רבים.
הליקר מיוצר במספר וריאציות, מתערובת של מספר סוגי קוניאק אמיתי, תפוזים מזוקקים ומרכיבים אחרים.
למשקה ישנם חמישה סוגים, אולם לרוב נדיר עד מאוד למצוא סוג אחר מאשר ה"קורדון רוז'" שלא בקרב אספנים.
קורדון רוז' (Cordon Rouge - "הסרט האדום") הוא הסוג המקורי, והפופולרי ביותר, של הגראן מרנייה, הוא נבדל מה"קורדון ז'ון" בכך שהוא מבוסס על קוניאק, ולא על אלכוהול נייטרלי.
ניתן לשתות אותו "נקי" או כחלק מקוקטיילים פופולריים רבים.
מדליית זהב - תחרות המשקאות הבינלאומית, סן פרנסיסקו 2001
קורדון ז'ון (Cordon Jaune - "הסרט הצהוב") הוא סוג אשר נמכר במספר מדינות אירופאיות ומעט שדות תעופה בינלאומיים בלבד.
הוא נחשב לסוג בעל האיכות הנמוכה ביותר, בשל היותו מיוצר מאלכוהול נייטרלי על בסיס דגנים, ומשמש לעיתים כמרכיב בקוקטיילים או בקינוחים כגון קרפ סוזט.
Cuvée du Centenaire ("גרסת יובל המאה") יוצר לראשונה ב-1927 בכמות מצומצמת לכבוד חגיגות ה-100 למזקקה.
סוג זה מיוצר מקוניאק בן 25 שנה ונצרך "נקי".
המלצה בעלת חמישה כוכבים מה-Spirit Journal Guide
מדליית זהב כפולה - תחרות המשקאות הבינלאומית, סן-פרנסיסקו 2001
Cuvée Speciale Cent Cinquantenaire ("גרסת יובל ה-150"), אשר נקרא גם "גראן מרנייה 150", נחשב לסוג הטוב ביותר של הליקר.
הוא מיוצר מקוניאק בן 50 שנה, ומבוקבק בבקבוקים עם ציורים מקוריים בסגנון אר-נובו.
מחיר בקבוק כיום כ-220 דולר אמריקאי, והבקבוק כבר זכה לציטוט "קשה למציאה, בלתי אפשרי להגייה, ויקר באופן מופרז"...
"הליקר הטוב ביותר" - תחרות המשקאות הבינלאומית, סן-פרנסיסקו 2001
Cuvée Louis-Alexandre Marnier-Lapostolle הוא סוג אשר מיוצר ממבחר סוגי קוניאק מחמשת המחוזות הידועים ביותר בהם הקוניאק מיוצר בצרפת, ומיושן בחביות עץ אלון.
ניתן להשיג את המשקה במרכולים בצרפת ובחנויות דיוטי פרי בקנדה ובהולנד.
Cherry Marnier הוא משקה שנוצר בשנת 1827 והוכן מדובדבנים.
את הדובדבנים היו מועכים וממוססים לפני ההעברה למשרת הנוזל האלכוהולי ומיץ דובדבנים.
לאחר מכן היו מסננים את הפרי מן המשרה ומוסיפים לה סוכר ומיישנים בחביות למשך כמה חודשים.
גראן טוריסמו (באיטלקית: Gran Turismo, נקרא גם Grand Tourer) הוא סגנון עיצובי של כלי רכב אשר מוכר גם בראשי תיבות GT.
דגמי GT הם כלי רכב בעלי ביצועים ספורטיביים אשר נועדו לנסיעות ארוכות.
יצרני רכב רבים יצרו דגמי GT בשלל תצורות, אולם רכב GT בתצורתו המסורתית היא רכב בעל שתי דלתות (צרפתית: Coupé) עם שני מושבים או ארבעה בשתי שורות.
ההבדל בין דגמי GT לדגמי ספורט (למשל, פורשה 911) הוא בכך שדגמי ה-GT הם בדרך כלל כלי רכב גדולים וכבדים יותר ובעיצובם ניתן דגש גדול יותר לנוחות הנסיעה ולעיצוב סביבת הנהג, אף במחיר ביצועי הרכב.
מסיבה זו, רוב דגמי ה-GT מצוידים במנועים בקדמת הרכב, דבר המותיר מרחב גדול יותר לתא הנוסעים מאשר כלי רכב בהם המנוע ממוקם במרכז הרכב.
דגמי GT מצוידים בדרך כלל במערכת מתלים רכה יותר מאשר דגמי ספורט, כדי לשפר את נוחות הנסיעה.
אולם, קיימים קווי דמיון בין דגמי GT לדגמי ספורט, בכך שרבים מהם מצוידים בהנעה אחורית, או הנעה לארבעת הגלגלים.
דגמי GT בעלי ביצועים גבוהים מאוד, כגון Ferrari 599 GTB Fiorano, וכן Nissan GT-R, או Mercedes-Benz SLR McLaren, מסווגים לעיתים בקטגוריית מכוניות-על.
בזכות מנועיהן רבי העוצמה, מכוניות מדגם GT יכולות להתחרות בהצלחה עם רבים מדגמי מכוניות הספורט, הן במהירות המרבית והן בזמני האצה.
אולם, דגמי GT נופלים בדרך כלל באופן משמעותי מדגמי ספורט באחיזת הכביש, זאת עקב משקלם ומערכת המתלים הרכה.
דגמי GT שימושיים יותר מדגמי ספורט לצורך שימוש יום-יומי וכן לנסיעות ארוכות.
קיימות וריאציות שונות של GT והן:
GT (Gran Turismo) - מכונית בעלת 2 דלתות קופה (Coupé).
GTC (Gran Turismo Corsa) (מרוצים) - גרסת מרוצים איטלקית.
GT/E או GTE ("Einspritzung" - בגרמנית הכוונה לזריקה (דלק)) - מכונית עם ביצועים גבוהים.
GTS (Gran Turismo Spider) - מכונית עם גג נפתח (קבריולה).
GTX (Grand Tourisme Xtreme) - גרסאות ספורט מגוונות של דגמי "מִסְפָּרִי" (Numeric).
HGT (High Gran Turismo) - מייצג כמה דגמי ספורט של פיאט.
מועדון הכדורסל גראן קנריה (בספרדית: Club Baloncesto Gran Canaria) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה באי גראן קנריה שבאיים הקנריים, המתמודדת בליגת העל הספרדית בכדורסל וביורוקאפ.
המועדון נוסד בשנת 1963 כמועדון נוער בלבד ששימש את בני הנוער באי, אך לאחר שנים מועטות הוקמה קבוצת כדורסל בוגרים למועדון.
המועדון החדש החל להתחרות במסגרת הספרדית המקצוענית ותוך שנים מספר העפיל לליגה הראשונה.
מאז, המועדון התנדנד בין הליגות הבכירות בספרד.
משנות ה-90 המאוחרות המועדון תקע יתד בליגה הראשונה ונחשב עד היום לאחד המועדונים הוותיקים בליגה.
הישג השיא שלו בליגה היה המקום השישי בעונת , אשר הבטיח למועדון השתתפות בגביע יול"ב בעונת , אולם המועדון לא נחל הצלחה במפעל זה.
עד 2014, השלב הגבוה ביותר אליו הגיעה הקבוצה במסגרת האירופאית הוא רבע גמר היורוקאפ (2010) בו הודחה על ידי קבוצת פאנליניוס מיוון.
בשנת 2015 העפילה הקבוצה לגמר היורוקאפ אך הפסידה לחימקי מוסקבה הרוסית.
בין חברי הקבוצה נמנה השחקן הישראלי גל מקל.
אולם הבית של המועדון הוא גראן קנריה ארנה המכיל 11,500 מקומות ישיבה וממוקם בעיר לאס פאלמס.
בעונת 2022/2023 זכתה הקבוצה ביורוקאפ לאחר שניצחה את טלקום אנקרה.
גראן ויה (בספרדית: Gran Vía - דרך גדולה) הוא רחוב מסחר יוקרתי במרכז מדריד, בירת ספרד.
גראן ויה הוא מהרחובות העמוסים במדריד וממוקמים בו בתי מלון רבים לצד אולמות קולנוע גדולים.
הוא נחשב לאחד ממוקדי הקניות המרכזיים של העיר וכן ידוע בשל האדריכלות המרשימה של רבים מהבניינים לאורכו.
בשנים האחרונות מפנים אולמות קולנוע רבים את מקומם לטובת מרכזי קניות.
באמצע המאה ה-19, החליטו מהנדסי העיר כי יש צורך בדרך חדשה שתוביל מרחוב אלקלה לפלאסה דה אספניה.
התוכנית הצריכה את הריסתם של מבנים רבים במרכז העיר וזכתה לכינוי 'מכת גרזן על המפה'.
שנים רבות לאחר הגיית התוכניות הראשוניות, הפרויקט טרם יצא לפועל והתקשורת לעגה לתוכנית וכינתה אותה בציניות 'גראן ויה' - דרך גדולה.
התוכנית אושרה לבסוף ב-1904 וביצוע החל שנתיים מאוחר יותר.
חלקו האחרון של הרחוב הושלם ב-1929.
הרחוב החדש יצר הזדמנויות קורצות עבור אדריכלים שיכלו לתכנן מבנים גדולים ומודרניים לאורך הרחוב.
המבנה הראשון והמפורסם מבין הרבים שנבנו לאורך הרחוב הוא בניין מטרופוליס, שבנייתו הושלמה ב-1911. מבנה מפורסם נוסף ברחוב הוא בניין טלפוניקה, חברת התקשורת הספרדית.
בנייתו של בניין טלפוניקה הושלמה ב-1929, ובגובה 88 מטרים הוא היה לבניין הגבוה במדריד בזמנו.
לגראן ויה שמות רבים בעברו, רשמיים ובלתי-רשמיים כאחד.
בעת תכנון הרחוב הוא חולק במקור לשלושה מקטעים, כל אחד מהם בעל שם אחר.
שלושה חודשים לפני שהחלה מלחמת האזרחים הספרדית אוחדו שני מקטעים ונקראו 'שדרת CNT', בהשפעה פוליטית.
לאחר תחילת המלחמה שונה שם הרחוב ל'שדרת רוסיה', בשל תמיכתה של רוסיה ברפובליקה הספרדית, ומאוחר יותר שונה השם ל'שדרת ברית המועצות'.
עם זאת, הרחוב כונה גם 'שדרת ההוביצרים' בשל הפגזותיהם הבלתי פוסקות של כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו, שכוונו כלפי בניין טלפוניקה.
לאחר מלחמת האזרחים ועם כניסתם של המורדים לעיר, הוחלף שמו של הרחוב ל'שדרת חוזה אנטוניו', על שם חוזה אנטוניו פרימו דה ריברה, מייסד המפלגה הפשיסטית.
ב-1981, תחת השלטון הדמוקרטי הוחלפו שמותיהם של עשרים ושבעה רחובות בעיר והשדרה נקראה אז 'גראן ויה'.
גראן טורינו הוא סרט אמריקאי משנת 2008 בבימויו והפקתו של קלינט איסטווד.
הסרט יצא לאקרנים בצפון ארצות הברית ב-12 בדצמבר 2008, והוקרן ברחבי העולם החל מ-9 בינואר 2009.
הסרט עוקב אחרי וולט קובלסקי, חייל ותיק שלחם במלחמת קוריאה והתאלמן לא מזמן.
טאו, נער צעיר משבט ההמונג שגר בשכנות לוולט, מנסה לגנוב את מכונית הגראן טורינו שלו, כדי שיוכל להתקבל לכנופיה של בן-דודו.
וולט תופס אותו בשעת מעשה ומכאן מתפתחת חברות בין וולט לבין טאו ומשפחתו.
וולט קובלסקי הוא גזען, פנסיונר של מפעל המכוניות פורד וחייל שלחם בקוריאה.
הוא חי לבדו עם כלבת הלברדור שלו, דייזי, בשכונה שהייתה לפנים של מעמד הפועלים הלבן, אך כעת מאוכלסת במהגרים עניים מלאוס.
הסרט נפתח בהלווייתה של אשתו של וולט שאותה מלווים בדרכה האחרונה גם בניו של וולט ומשפחותיהם.
לאורך כל הסרט רואים את מערכת היחסים הכושלת שבין וולט לבין בניו ומשפחותיהם.
בבית הצמוד לזה של וולט חיה משפחה משבט ה"המונג" שבלאוס, שכוללת גם שני מתבגרים: סו ואחיה הצעיר, טאו.
טאו, נער ביישן, מנסה לגנוב את מכוניתו האהובה של וולט, פורד "גראן טורינו" ספורט שנת 72', על מנת שיוכל להתקבל לכנופיה של בן דודו, שלוחץ עליו להצטרף לכנופיה.
וולט עם רובה ה-M1 יוצא החוצה ומפריע לטאו באמצע ניסיון הגנבה.
בינתיים הכומר ג'נוביך מבקר את וולט בתדירות קבועה להזמינו לתפילה בטענה שהבטיח לאשתו המנוחה של וולט שהוא ישגיח עליו לאחר מותה.
בהתחלה וולט סגור ומופנם אך לבסוף הוא נפתח ומגלה שהמראות מקוריאה עדיין מפריעים לו.
כנופיית ה"המונג" של בן-דוד של טאו, ממשיכה ללחוץ על טאו להצטרף אליהם, וכשהוא לא מסכים מתפתחת מריבה שגולשת לגינתו של וולט.
וולט יוצא עם רובה ה-M1 שלו ומגרש את הכנופיה.
לאחר מעשה זה כל השכונה באה להודות לוולט ומביאה לו מתנות, אולם כל שוולט רוצה הוא שקט.
לאחר שהוא מציל את סו, אחותו של טאו, מהטרדה על ידי שלושה בחורים, הוא מתיידד עם סו ומוזמן ביום הולדתו למסיבה שתיערך בביתה.
באותו יום הוא גם מוזמן למסיבה על ידי משפחתו, אך מגלה שכל מטרת המסיבה היא לשלוח אותו לבית אבות ולקחת את ביתו, מכוניתו וכספו.
לכן וולט הולך למסיבה בביתה של סו, וכך מתחבר להווי של שבט ה"המונג".
בינתיים וולט וטאו מתקרבים ווולט שולח את טאו לעשות עבורו כל מיני מטלות, ולבסוף אף מסדר לטאו עבודה קבועה.
לאחר מכן וולט הולך לרופא ומגלה שאין לו עוד הרבה זמן לחיות.
זמן קצר לאחר מכן כנופיית ה"המונג" שודדת את טאו בדרכו לעבודה.
בתגובה וולט מכה נמרצות את אחד מחברי הכנופיה ומאיים עליהם.
כתשובה למעשהו של וולט הכנופיה פותחת באש אל עבר ביתו של טאו, וכן הם מרביצים לסו ואונסים אותה.
טאו הולך לוולט כדי לתכנן איך לנקום בכנופיה, וולט מרגיע אותו ומסביר לו שסבלנות ותכנון הם הדברים הכי חשובים.
בינתיים וולט קונה חליפה חדשה מסתפר והולך לווידוי אצל הכומר, וכשטאו מגיע אליו בשביל התכנון הסופי של הנקמה וולט נועל אותו במרתף, ובשלב הזה בסרט אנו מגלים שוולט תוך כדי המלחמה בקוריאה הורג לוחם קומוניסט צעיר, שביקש להסגיר עצמו כשבוי, וכי יש לו ייסורי מצפון עד היום בשל כך.
וולט הולך לבד למקום המגורים של הכנופיה.
הוא עומד מחוץ לבית הכנופיה עם סיגריה בפה ומבקש מהם אש, וולט לבסוף מכניס את ידו אל תוך המעיל וחברי הכנופיה חושבים שהוא עומד להוציא נשק ולכן הם פותחים עליו באש, וכשוולט נופל לאדמה נפתחת ידו ובתוכה אנו מגלים מצית זיפו עם סמל של חיל הפרשים הראשון.
לאחר כל המהלך הזה המשטרה מגיעה ועוצרת את כל חברי הכנופיה והם לא יכולים להציק יותר לטאו ולסו.
להלווייתו של וולט מגיעים גם בניו ומשפחותיהם וגם משפחות משבט ה"המונג", וביניהם טאו וסו.
לאחר מכן השופט מקריא את הצוואה שבה תורם וולט את ביתו לכנסייה ואילו את מכוניתו, הגראן טורינו, הוא מוריש לטאו.
בסצנה האחרונה טאו נוהג בגראן טורינו אל עבר השקיעה כשלצידו כלבתו של וולט, דייזי.
קלינט איסטווד בתפקיד וולט קובלסקי.
בי ואנג בתפקיד טאו ואנג לור.
כריסטופר קארלי בתפקיד הכומר ג'נוביך.
אהני הר בתפקיד סו ואנג לור.
הסרט בוים על ידי קלינט איסטווד והתסריט נכתב על ידי ניק סקנק.
הסרט הופק על ידי האחים וורנר בשיתוף עם קלינט איסטווד, וצולם במישיגן, ארצות הברית.
בסרט זה חוזר איסטווד לשחק לאחר הפסקה של ארבע שנים שבה התמקד בבימוי.
איסטווד אמר אז כי זהו כנראה סרטו האחרון כשחקן, הכרזה שהופרכה כשב-2012 החל לצלם סרט בשם Trouble with the Curve.
מרבית הביקורות לסרט היו חיוביות והחמיאו לקלינט איסטווד על כך שבגיל 78 הוא עדיין משכנע כפי שהיה בסרטו "הארי המזוהם".
עם זאת, הושמעו גם ביקורות שליליות שתקפו את הסרט כצבוע, וטענו שהוא "פנטזיה המוסווית כביקורת חברתית".
גראנד ליסבון הוא גורד שחקים בן 56 קומות שגובהו 261 מטרים במקאו בבעלות החברה לתיירות ולבידור של מקאו ועוצב בידי האדריכלים ההונג קונגים דניס לאו ונג צ'ון מאן.
הקזינו והמסעדות בתוך גראנד ליסבון נפתחו ב-11 בפברואר 2007, ואילו המלון נפתח בדצמבר 2008. הקזינו מציע 268 שולחנות הימורים גדולים ו-786 מכונות מזל אוטומטיות.
כל אחד מ-430 חדרי המלון והסוויטות מצויד במערכות טלוויזיה HDTV מסוג Bang & Olufsen ומערכת סאונד משוכללת.
הקזינו הוא הראשון במקאו שמציע מכונות משחק פוקר טקסס הולדם.
הוא היה גם הראשון שהציע משחק "קוביות", אלא שכיום מספר בתי קזינו נוספים מציעים את המשחק.
בקזינו גראנד ליסבואה מוצג דרך קבע "כוכבו של סטנלי הו".
לפי המכון הגמולוגי של אמריקה, היהלום בן ה-218.08 קרט (43.616 גרם) הוא היהלום המעובד הגדול ביותר בעולם.
ד"ר הו, אמר שהיהלום, שקרוי על שמו, משקף את המחויבות התמידית של SJM's למקאו.
ז'ואל רובושון הצטרף לקבוצה בשנת 2007 כבעלים של מסעדת המלון, "רובושון או דום", אשר בשנת 2008 זכתה בשלושה כוכבים ממדריך מישלן, כאשר נודעה כ"רובושון א גלרה".
שמה של המסעדה שונה לאחר שעברה למקום אחר בתוך המלון.
רשימת היינות כוללת מעל 14,600 יינות וזכתה ב"פרס הגדול" של הווין ספקטייטור.
בינואר 2013, מדריך מיילה כינה את רובושון או דום כמסעדה המובילה באסיה.
היא דורגה במקום ה-6 בעולם על ידי אליט טרבלר בשנים 2016 ו-2017.
"כוכב סטנלי הו" מוצג באופן קבוע בקזינו גראנד ליסבון.
על פי המכון הגמולוגי של אמריקה, משקלו והיהלום הוא היהלום הגדול ביותר בעולם בצורת כרית ללא פגמים פנימיים בצבע D.
ב-18 בדצמבר 2024, קזינו גראנד ליסבואה במקאו השיק אצטדיון רב-משחקי חי (LMG) בקומה U2 שלו, הכולל מעל 60 מסופי משחק.
זוהי ההתקנה הראשונה מסוגה בגראנד ליסבואה, אם כי מכונות משחק אלקטרוניות אחרות זמינות בקומות שונות של הקזינו.
מוצרי LMG סופקו על ידי LT משחקים, חברת בת של פרדייז אנטרטיינמנט Ltd.
גראן בואנוס איירס (בספרדית: Gran Buenos Aires; מילולית: "בואנוס איירס הגדולה") היא המטרופולין של העיר בואנוס איירס.
מלבד העיר עצמה, כוללת המטרופולין עוד 24 פארטידוס (נפות) בפרובינציית בואנוס איירס, המשתרעים בעיקר דרומית ומערבית לה (מצפון-מזרח תוחם את העיר ריו דה לה פלאטה), ושטחו כ-2,750 קמ"ר.
24 הפארטידוס כוללים 88 ערים.
בשנת 2001 התגוררו במטרופולין כ-13 מיליון תושבים, שהם כשליש מתושבי ארגנטינה.
מתוך 24 הפארטידוס המשויכים למטרופולין, 14 עירוניים לחלוטין, וב-10 יש עדיין יישובים כפריים יותר.
שבעה פארטידוס נוספים, שאינם חלק מהמטרופולין, מקיימים עמה קשרי גומלין הדוקים, ועם המשך התרחבותה הם צפויים להפוך לחלק ממנה.
העיר פארטידו מספר התושבים (באלפים) 1 בואנוס איירס (מחוז פדרלי) 3,051 2 מרלו מרלו 244 3 קילמס קילמס 231 4 באנפילד לומאס דה סאמורה 224 5 חוסה ס.
גראן פונדו (Gran Fondo) או סייקלוספורטיב (Cyclosportive) הוא אירוע רכיבת כביש חד-יומי שאליו מגיעים רוכבי אופניים רבים לרכוב יחד בכבישים ללא תנועת מכוניות.
מרתוני הרכיבה הגדולים בעולם מיועדים למקצוענים וחובבנים כאחד, הנוסעים על אותו מסלול.
במירוץ ניתן למצוא רוכבים בקצבים שונים: בחלק הקדמי הרוכבים המקצועניים הרוכבים בקצב מהיר, ובחלק האחורי רוכבים בקצב של רכיבה עממית.
בחלק מאירועי הגראן פונדו בעולם מסלול הרכיבה תחרותי כולו, בעוד חלק מהאירועים משלבים מדידת זמנים רק בחלק מהתחרות.
בישראל נערך המירוץ הראשון, שנקרא "גראן פונדו כלל-בריאות" ב-20 באפריל 2012. המירוץ תוכנן כך שכל רמות הרכיבה מתחילים יחד ללא מדידות זמנים, והתחרות מתחילה מהחלק השני של המסלול ועד הסיום.
מסלול תחרות זו התחיל בגלבוע, המשיך דרך בקעת הירדן ורמת הגולן והסתיים באתר החרמון.
מארגנות האירוע היו חברת Mediteraneo 365 וחברת משלחות.
בשנת 2013 התקיים בישראל לראשונה הגראן פונדו ג'ירו ד'איטליה ירושלים.
המרוץ הופק על ידי Mediterraneo 365 והיה למרוץ האופניים הגדול ביותר שהתקיים בישראל .
בשנת 2015 (לאחר 3 עונות צפוניות בארגון הראל נחמני - גראן פונדו ישראל) החל הגראן פונדו להתקיים בדרום, באזור שדה בוקר וים המלח,
בנוסף חבר אירוע הגראן פונדו לטור ערד של איגוד האופניים בישראל.
הטור התחיל בערד/מצדה ויסתיים באזור ים המלח בשילוב העלייה המפורסמת למעלה עקרבים.
שיתוף הפעולה הזה הביא לאירוע הכביש הבינלאומי הגדול בישראל שנקרא: "גראן פונדו ים המלח-ערד הבינלאומי".
השנה 1-2 במרץ 2019 לאחר 3 עונות שוב נודד הגראן פונדו קצת יותר דרומה לערבה התיכונה, והופך ל-"גראן פונדו ערבה"
כשהוא כולל בתוכו את העלייה המפורסמת למעלה עקרבים ומקטעים שטרם נרכבו בעבר באירועי האופניים בישראל.
גראן-בסאם היא עיר בדרום-מזרחה של חוף השנהב, השוכנת על רצועת חוף בין לגונה אבריאה והאוקיינוס האטלנטי, כ-35 ק"מ ממזרח לאביג'אן.
סמוך לעיר נשפך נהר קומואה (Comoé) אל הלגונה, ובעבר הוא המשיך ונשפך אל הים, אך שפכו נסתם עם השנים באדמת סחף.
מצפון ללגונה ולעיר ההיסטורית שוכנת העיר החדשה המשמשת כיום כמרכזה המסחרי ובה מתגוררת רוב האוכלוסייה.
העיר שבה חיים כ-88,000 תושבים היא מרכז נופש ותרבות, בייחוד עבור תושבי אביג'אן הסמוכה, ובשנת 2012 הוכרז חלקה ההיסטורי כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
הסברה היא כי מקור השם "בסאם" (Bassam) הוא במילה "אלסאם" שהעניק שבט נוודים קדום לאזור שפכו של נהר קומואה ("גראן" היא מילה בצרפתית שמשמעותה "גדול").
אל אזור העיר הגיעו שבטים נודדים נוספים בין המאה ה-13 וה-16, ובהם גם שבט נזמה (N'zema) השייך לעמי האקאן, וזה הקים בגראן בסאם כפר קטן.
בתקופת המרוץ לאפריקה, התחרו הבריטים והצרפתים על השליטה בחוף השנהב.
ב-1842 חתמו הצרפתים על הסכם עם המלך אטקבלה (Attékeblé) אשר שלט באזור גראן-בסאם, ועם תושביו באותה עת, אשר נמנו עם שבט האבורה (Abouré).
בהתאם להסכם זה בנו הצרפתים בשפך הנהר את מצודת נמור (Nemours) והפעילו בה תחנת מסחר ובית חולים.
בשנים שלאחר מכן נחתמו הסכמים נוספים בין הצדדים, והצרפתים זכו בבלעדיות אירופית באזור.
בין 1849-1853 התחוללה מלחמה בין האבורה לבין הצרפתים, לאחר שהראשונים חשו שהם נדחקים מאדמתם.
המלחמה הסתיימה בניצחון הצרפתים ובהתחזקות פעילותם המסחרית באזור.
הצרפתים הקימו מבני העץ סביב המצודה, ואלה שימשו את עסקיהם המסחריים.
בהמשך הם נטעו מטעי קפה וביססו מערכת חינוך.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 חדרה ההשפעה הצרפתית אל פנים הארץ, וגראן-בסאם שימשה כבסיס למשלחות מחקר ומתיישבים ברחבי מערב אפריקה.
בזכות חשיבותו הפך היישוב למרכז ההתיישבות הצרפתית באזור, ובשנת 1893 הוכרז כבירת המושבה הצרפתית של חוף השנהב (Colonie de Côte d'Ivoire).
בשנת 1899 קטלה מגפת קדחת צהובה שלושה-רבעים מאוכלוסיית האזור, ובתי העץ הנגועים הועלו באש.
בעקבות המגפה, הועברה בירת המושבה מהעיר בשנה שלאחר מכן, אך גראן-בסאם המשיכה לשמש כמרכזה הכלכלי של חוף השנהב.
לקראת סוף המאה ה-19 נבנו בתי האבן הראשונים בגראן-בסאם, ובראשית המאה ה-20 נוסחה לעיר תוכנית בינוי בסגנון קולוניאלי.
בעיר קם מערך שלטוני צרפתי גדול, והמסחר האזורי פותח על ידי הקמת נתיב שיט באורך כולל של 300 ק"מ, אשר התבסס על נהרות האזור ותעלות שנחפרו בין הלגונות שלאורך החוף.
העיר הנבנית משכה אוכלוסייה מפנים הארץ, ממושבות צרפתיות אחרות ברחבי אפריקה ואף ממדינות אחרות במערב היבשת.
ב-1901 הוקם המזח הראשון בעיר וזה הביא לנסיקה בהיקף תנועת המטענים בגראן-בסאם.
עוד נבנו מזחים ומתקני נמל בלגונה אבריאה, והעיר הייתה לאחד מנמלי ייצוא העץ הגדולים באפריקה.
ב-1928 נחנך גשר הניצחון (Pont de la Victoire) אשר חיבר בין שתי גדות הלגונה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הושלמה הקמת העיר בהתאם לתוכנית שנוסחה לה, אולם בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל פיתוחו של נמל אביג'אן, וגראן-בסאם איבדה את מעמדה המסחרי המרכזי.
ב-1951 נסגר נמלה של העיר, המזח הימי נהרס בשנת 1965 בסערה טפתח הכניסה אל הלגונה נחסם.
סוחרי העיר עזבוה ועברו לאביג'אן שבה נחנך נמל מים עמוקים חדש.
עם קבלת עצמאותה של חוף השנהב ב-1960 הייתה גראן-בסאם למרכז אדמיניסטרטיבי, וב-1982 היא הפכה למקום מושבו של בישוף.
התפתחות העיר במחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה מהירה, ואוכלוסייתה גדלה מ-17,780 תושבים ב-1963 ל-88,118 איש בשנת 2012. החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשו ושופצו רבים מהמבנים הקולניאליים של העיר.
במרץ 2016 הייתה העיר יעד להתקפת טרור שגבתה את חייהם של 16 איש לפחות.
ההתקפה בוצעה על ידי ארגון אל-קאעדה במע'רב.
לפי תוכנית הבינוי העירונית אשר יצאה לפועל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הונחה בעיר רשת רחובות ושדרות רחבות שלאורכן ניטעו עצים, ולצד אלה נסללו הרחובות המשניים.
חלקה ההיסטורי של העיר משתרע לאורך רצועת החוף הצרה שבין האוקיינוס מדרום והלגונה הפנימית מצפון.
אורכה של רצועה זו הוא 2.2 ק"מ ורוחבה הוא כ-400 מטרים.
בצידה הדרומי משתרע חוף חולי לאורך האוקיינוס, בצפונה מדרגה טופוגרפית קטנה לאורך חופי הלגונה, ובמזרחה היא גובלת בשפכו ההיסטורי של נהר קומואה אל האוקיינוס, החסום כיום באדמת סחף.
במזרחה של הרצועה שכן הכפר המקורי של בני הנזמה, ובמקום זה קמה מצודה נמור ששוב איננה קיימת.
במרכז הרצועה ובמערבה הוקם הרובע האירופי, שנחלק בתורו לרובע מסחרי במזרח, מרכז מנהלי בתווך ורובע מגורים במערב.
בחלק האירופי הונחו השדרות והרחובות בתבנית שתי וערב בצפיפות משתנה, בהתאם לייעודו של כל אחד מהאזורים.
רק חלק מהדרכים סלולות, ורובן עשויות אבנים מעובדות חלקית או עפר דרוך.
רובע המגורים (מפה - 3) משתרע על-פני שטח של 0.3 קמ"ר ובו 130 מבנים המתאפיינים בצפיפות נמוכה, וגם כיום שוכנים ברובע שטחים פתוחים רבים המשמשים למטעי עצים וגינות.
המבנים המוארכים נבנו בסגנון קולוניאלי, והם מצטיינים במרפסות שגגותיהן נחים על שורת עמודים בחזית המבנים ובתריסי עץ, ואלה מאפשרים אוורור טבעי.
ברובע שוכנים מספר מבני ציבור דוגמת בית חולים, מסעדת קצינים ובית ספר.
הרובע המנהלי (מפה - 2) משתרע על-פני שטח של 0.23 קמ"ר ומתאפיין בחלקות מלבניות גדולות.
המבנים תופסים כ-30% בלבד משטח הרובע, והוא עשיר בגנים ובמטעים.
מבני הציבור שוכנים לאורך שדרת טרייש-לפלן (Boulevard Treich-Laplène) החוצה את הרובע ממזרח למערב, פחות או יותר במרכזה של הרצועה הבנויה.
עם מבני הציבור הקולוניאליים ברובע נמנים ארמון המושל מ-1893 (כיום מוזיאון התלבושות), בית הדואר והמכס מ-1894 (כיום מרכז תרבות), בית המשפט מ-1911 ובית האוצר המשמש כיום כארמון הבישוף.
מבנים נוספים ראויים לציון הם בית העירייה ובית הממשל האזורי (Prefecture), הכנסייה ומספר מבנים ששימשו חברות מסחריות.
הרובע המסחרי (מפה - 1) הוא העתיק מבין שלושת הרבעים האירופיים, והקמתו החלה במחצית השנייה של המאה ה-19. הרובע משתרע על-פני שטח של 0.15 קמ"ר בלבד והוא מתאפיין בחלקות רבועות ובמבנים גדולים, אשר מהם נוהלה פעילות הסחר בחוף השנהב משך שנים רבות, עד הקמת הרבעים החדשים יותר ממערב לו.
בקומה הראשונה במבני הרובע שכנו מחסנים ומעליהם קומה בודדת או שתי קומות אשר שימשו למגורים.
עם זאת, המבנים המרשימים ברובע הוקמו ברובם בשנות ה-20 של המאה ה-20. כיום שוב אין הרובע משמש לייעודו המקורי, אלא כשכונת מגורים לבני המעמד הבינוני או לשכבות אוכלוסייה חלשות.
הבנייה בו צפופה יחסית לרבעים השכנים ואין בו שטחים ירוקים, למעט רצועת שיחים לאורך חוף האוקיינוס שבדרומו.
כפר הנזמה שוכן בקצה המזרחי של העיר ההיסטורית והוא משתרע על-פני שטח של 0.1 קמ"ר.
אזור זה קדם להגעת האירופים לגראן-בסאם, וב-1908, לאחר שהרובע המסחרי שממערב לו הוקם, נבנה הכפר מחדש והורחב, והוא שימש למגורי כוח העבודה המקומי.
הכפר מחולק לחלקות קטנות והוא בנוי בצפיפות; ורק במערבו הותרה כיכר עירונית פתוחה (Place de l'Abyssa) אשר שימשה את בני הנזמה לעריכת טקסים מסורתיים ולפסטיבל ריקודים.
בקצהו המזרחי של הכפר, סמוך לשפכו החסום של נהר קומואה, שוכן החורש המקודש של הנזמה, ולידו אזור ששימש למגורי דייגים ולעישון דגים.
מבני הכפר בנויים בסגנון מסורתי והם עשויים מעץ ומחומרים צמחיים.
בחלקם הם נחלקים לביתו של בעל הבית, בית נשותיו, אזור לתפילה, וחצר שבה באר.
גראן פרה הוא יישוב כפרי במחוז קינגס בנובה סקוטיה שבקנדה.
משמעות שם היישוב בצרפתית היא "הערבה הגדולה").
היישוב שוכן בקצה המזרחי של עמק אנפוליס, על חצי אי שבולט לתוך אגן מינאס שנוצר בצומת הנהרות גספרו וקורנווליס.
היישוב זכה לעיקר פרסומו בעקבות הפואמה "אוונג'לין" של הנרי וודסוורת' לונגפלו, וכיום נמצא בו האתר ההיסטורי הלאומי גראן פרה.
ב-30 ביוני 2012 הוכרז היישוב כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, תחת השם "הנוף התרבותי של גראן פרה".
גראן מוברן (Grand Muveran) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,051 מטר.
הוא ממוקם בדרום־מערב שווייץ, בסמוך לגבולה עם צרפת ואיטליה.
קו הרכס שלו משמש כגבול הקנטונים השווייצריים וו וואלה.
גראן מוברן ממוקם בנקודה הדרום-מערבית של האלפים הברניים.
גראן מוברן הוא ההר הרביעי ברכס המתחיל בהר דאן דה מורסל בעמק הרון ומהווה את הרכס המרכזי המגיע לשיאו באזור היונגפראו ומסתיים בנהר ארה.
ההר ממוקם בין ההרים פטיט מוברן מדרום, הו דה קרי ממזרח, פואנט דה סאבולר ממערב וטט א פיארה גרפ מצפון.
ממזרח להר שוכן קרחון דה לה פורקלה (Glacier de la Forcla) וכן אגם דה לה פורקלה (de Lac la Forcla).
על צלע ההר שוכנת העיירה אוברונה (Ovronnaz) ולמרגלותיו בעמק הרון העיירה לייטרון (Leytron).
החל משנת 1989 סובב את כל גוש ההרים הכולל את גראן מוברן שביל טיול באורך של למעלה מ־50 קילומטר הנקרא שביל הטיול של מוברן (Trail tour of Muverans).
השביל מקיף את ההרים גראן מוברן, פטי מוברן, דאן דה מורקל ודאן פאבר עד רכס דיאבלרה, ועובר בכל הקרחונים והאגמים באזור.
חלקים מהשביל משקיפים לכיוון פסגת המון בלאן.
גראן מוברן היה הנושא של ציור משנת 1912 פרי מכחולו של הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר.
היצירה נמכרה במיליון וחצי פרנק בשנת 2003.
גראנד ביי היא בירת מחוז סנט פטריק שבדומיניקה.
העיירה שוכנת בדרומו של האי והיא היישוב הגדול ביותר במחוז.
גראנד ביי, או כפי שהיא מכונה "העיר הדרומית" (South City), הבירה התרבותית של דומיניקה, היא קהילה תוססת השוכנת לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי בחלקה הדרום-מזרחי של דומיניקה.
בשכנות לה, מעבר למצר המפריד ביניהם, שוכן האי מרטיניק.
העיירה מוקפת בכמה רכסי הרים, בואה דן מדרום, פלמיסטה ממערב, מורן פלה פאיי מצפון-מערב, מורן אנגליז ומורן וואט מצפון, ורכס פאונדלנד מצפון-מזרח וממזרח.
במורד המדרונות של הרכסים הללו שוכנים כפרים שונים.
חלקה העיקרי של גראנד ביי מתאפיין ברחוב ארוך ומפותל הקרוי לאלי, ולאורכו מתגוררים רוב תושבי העיירה.
בנוסף קיימים רחובות שבהם מתגוררת האוכלוסייה המבוגרת של העיירה.
לאחר סופה טרופית שאירעה בשנת 1979 התמזגו לגראנד ביי יישובים נוספים מהסביבה.
גראנד ביי הייתה היישוב הראשון בדומינקה שהוקמו בו תחנת רדיו משל עצמו, המשדרת מאז אמצע שנות השמונים.
תושבי גראנד ביי ידועים בתור אלה שמשמרים את המורשת התרבותית של דומיניקה בתחומי המחול, המוזיקה, האומנות, מלאכת היד והשפה.
כלכלת העיירה מבוססת בעיקר על ענפי החקלאות כמו שורשים, בננות ירקות ופירות אחרים לשיווק מקומי ולייצוא.
תעשיית ייצור רהיטים קטנה קיימת במקום ופועלות בו חנויות קטנות רבות.
חלק מכוח העבודה מועסק בייצור מזכרות לתיירים.
גראנד ג'נקשן היא בירת מחוז מסה במדינת קולורדו בארצות הברית.
העיר נמצאת על גדות נהר קולורדו, במקום בו נשפך אליו נהר גניסון, במרחק של כ-400 קילומטרים מערבית לדנוור, בירת קולורדו.
בעיר מתגוררים 58,566 תושבים (נכון ל-2010), והיא העיר הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסייה בחלקה המערבי של קולורדו.
במטרופולין של העיר מתגוררים 146,723 תושבים (נכון ל-2010)..
העיר נחשבת כאחד האתרים הפופולריים והמוערכים לטיולי שטח ורכיבת אופניים בזכות המסלולים המיוחדים והיפים שבה.
האזור היה מיושב על ידי ילידים במשך מאות שנים לפני הקמת העיר.
בערך בזמן ההקמה הקבוצה הגדולה ביותר באזור הייתה של בני שבט היוט (Ute).
במהלך המאה ה-19 עברו באזור סוחרים וציידים רבים בדרכם מערבה לאזור קליפורניה, אך לא הוקמה בו התיישבות.
בעשורים האחרונים של המאה החל גירוש של בני היוט על ידי הממשל.
בעקבות כך ב-1881 האזור נפתח להתיישבות באופן רשמי.
ג'ורג' קרופורד, פוליטיקאי שבא מאזור קנזס, זיהה את הפוטנציאל בהקמת עיר באזור וב-22 ביולי 1882 הוקמה גראנד ג'נקשן.
משמעות השם היא "הצטלבות גראנד", ומקור שלו הוא בנהר קולורדו, שנודע אז באזור בשם גראנד, ובעובדה שהעיר נמצאת באזור בו נהר גניסון נשפך אליו ונוצרת הצטלבות נהרות.
העיר ממוקמת בחלקה המערבי של קולורדו, קרוב לגבול עם יוטה ועל שפת נהר קולורדו.
האזור מאופיין בנוף מדברי עם טמפרטורות נמוכות בחורף של קצת מתחת לאפס ולחום גבוה בקיץ.
כלכלת העיר מתבססת על תיירות, חקלאות, גידול מקנה והפקת נפט וגז טבעי.
בעיר נמצאת אוניברסיטת קולורדו מסה.
את העיר משרת נמל התעופה האזורי גראנד ג'נקשן, המציע טיסות למספר יעדים מרכזיים במערב ארצות הברית, בעיקר פיניקס, סולט לייק סיטי ודנוור.
העיר נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 70, המקשר בין מדינת יוטה ובין העיר בולטימור במרילנד.
אמטרק, מערכת הרכבות הלאומית, מספקת שירות לתחנת הרכבת הגדולה של גראנד ג'נקשן, המפעילה נסיעה יומיומית בין שיקגו לאמריוויל שבקליפורניה דרך מפרץ סן פרנסיסקו.
גראנד אסט הוא חבל בצפון צרפת, החל מ-2016. בירת המחוז היא שטרסבורג.
החבל הורכב משלושה חבלים קודמים: אלזס, שמפאן-ארדן ולורן בעקבות רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית.
מספר חבלי הארץ ירד מ-22 ל-13 חבלי ארץ.
החבל מורכב מעשרה מחוזות: ארדן, אוב, מארן, אוט-מארן, מרת ומוזל, מז, מוזל, בא-רן, או-רן וווז'.
מושל החבל הוא סטפן פראטסי, שנכנס לתפקידו ב-2016. בירת החבל היא שטרסבורג.
ב-1 בינואר 2016 ניתן לחבל שם זמני אלזס-שמפאן-ארדן-לורן, שם שנוצר מאיחוד שמות החבלים.
ביולי 2016 מועצת החבל נתנה לחבל את השם גראנד אסט, שם שאושרר במועצת המדינה של צרפת.
משמעותו "מזרח גדול" המתאר את מיקום החבל ביחס לצרפת המטרופוליטנית.
חבל זה נמצא בצפון מזרח צרפת המטרופוליטנית וגובלת עם המדינות בלגיה, לוקסמבורג וגרמניה בצפונה, עם גרמניה ושווייץ ממזרחה.
בדרומה היא גובלת עם חבל בורגון-פראנש-קונטה וממערב בחבלים איל-דה-פראנס ואו-דה-פראנס.
מרכז החבל נמצא בקומונה וואה-ואקון (Void-Vacon) שבמחוז מז.
הגבול המזרחי שלה הוא נהר הריין, שבקונגרס וינה הפך להיות עורק מסחר עיקרי בתוך אירופה.
רשימת ערים עם מעל ל-20 אלף תושבים:
גראן סאסו ד'איטליה (באיטלקית: Gran Sasso d'Italia) הוא גוש הרים, ששיא גובהו 2,912 מטרים, הנמצא במרכז הרי האפנינים, במחוז אברוצו.
זהו גוש ההרים הגבוה ביותר במרכז איטליה.
רכסי ההרים של גראן סאסו עומדים במרכזו של הפארק הלאומי גראן סאסו א מונטי דלה לאגה .
בדומה לכיוון הכללי של רכס הרי האפנינים, כיוונם של שלושת הרכסים העיקריים שמרכיבים את גראן סאסו הוא צפון-מערב - דרום-מזרח.
הרכס נמצא בשתי נפות: נפת טראמו ונפת ל'אקווילה.
מצפון נתחם הרכס ביישובים פאנו אדריאנו (Fano Adriano), איזולה דה גראן סאסו (Isola del Gran Sasso) וקסטלי .
ממזרח הוא נתחם בקניון פופולי .