tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרייק הצטרף לארסנל מאוחר מדי מכדי להיות זכאי לקבל מדליה על האליפות של עונת 1933/1934, אך בעונה שלאחר מכן זכה באליפות ובתואר מלך השערים עם 42 שערי ליגה ב-41 משחקים, שכללו שלוש פעמים שלושער וארבע פעמים רביעייה.
דרייק הבקיע שני שערים נוספים בגביע ה-FA ובמגן הצדקה (44 בסך הכל), ושבר את שיאו של ג'ק למברט.
בסך הכל הוא השתתף בחמישה משחקי נבחרת שבהם הבקיע שישה שערים.
בעונת 1935/1936 דרייק הבקיע שבעה שערים במשחק נגד אסטון וילה ב-14 בדצמבר 1935, ומספר זה הוא שיא מועדון שטרם נשבר.
דרייק טען כי הוא הצליח להבקיע שער שמיני, אך שופט המשחק דחה את טענתו.
בסיום העונה הוא זכה עם ארסנל בגביע ה-FA כאשר הוא כובש את השער היחיד במשחק, ובעונת 1937/1938 הוא זכה פעם נוספת באליפות.
דרייק היה השחקן המועדף בעמדת החלוץ המרכזי לאורך כל שנות ה-30 למרות הפציעות שסבל מהן, ובין עונת 1934/1935 לעונת 1938/1939 הוא היה מלך השערים של המועדון בכל עונה.
הקריירה שלו בארסנל נקטעה בגלל מלחמת העולם השנייה, למרות שהשתתף במספר משחקים לא רשמיים במדי ארסנל במקביל לשירותו בחיל האוויר המלכותי.
דרייק לא הרבה לשחק לאחר המלחמה; הוא נפצע בעמוד השדרה במשחק נגד רדינג ב-1945, ונאלץ לפרוש כליל מכדורגל.
בסך הכל השתתף דרייק ב-184 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 139 שערים (כמו ג'ימי בריין).
דרייק ערך את הופעת הבכורה שלו בהמפשייר קאונטי ב-1931. אולם, בשש השנים שלאחר מכן הוא השתתף ב-15 משחקים בלבד, בהתחלה כשחקן חובב ולאחר מכן כמקצוען.
דרייק החל לעבוד במועדון הנדון ב-1946, וב-1947 אימן את רדינג.
הוא הוביל את רדינג למקום השני בליגה השלישית בעונת 1951/1952, אך באותה תקופה רק האלופה העפילה ליגה.
דרייק החל לעבוד כמאמן צ'לסי ב-1952. עם הגעתו למועדון הוא ביצע מספר שינויים, ופעל להחלפת סמל המועדון ששיווה לו תדמית לא טובה, והסמל שאומץ במקום עדיין משמש את המועדון.
דרייק התבסס על דוחות סקאוטינג, והנהיג משטר אימונים חדש וקשוח המבוסס על עבודה עם הכדור, שהיה נדיר בכדורגל האנגלי באותה תקופה.
דרייק הפסיק את מדיניות המועדון להחתים שחקנים ידועים אך לא אמינים; הוא ניצל את הידע שלו על הליגות הנמוכות ועל משחקי החובבים וגייס שחקנים לא ידועים אך אמינים כגון ג'ון מקניקול, פרנק בלנסטון, דרק סונדרס, ג'ים לואיס ופיטר סילט.
בעונת 1954/1955 הוביל דרייק את צ'לסי לאליפות היחידה של המועדון במאה ה-20, והפך לראשון שזוכה באליפות כשחקן וכמאמן.
דרייק לא הצליח לשחזר את ההצלחה הזו.
סגל האליפות התפרק בהדרגה, והוחלף על ידי שחקנים שעלו מקבוצת הנוער של המועדון, כגון ג'ימי גריבס, פיטר ברברוק ובובי טמבלינג.
שחקני צ'לסי החדשים לא היטיבו לשחק, והמועדון סיים בדרך כלל באמצע הטבלה; מעמדו של דרייק נחלש לאחר ההפסד בגביע ה-FA לקרו אלכסנדרה מהליגה הרביעית, והוא פוטר בתחילת עונת 1961/1962.
לאחר שעזב את צ'לסי הוא אימן את פולהאם, ואחד משחקניו היה בנו בובי.
לאחר מכן הוא התמנה לדירקטור בהנהלת פולהאם, ולבסוף לנשיא לכל החיים.
אדוארד ברידג' דנסון השלישי הוא שחקן אמריקאי.
הוא התפרסם כשגילם את הדמות הראשית סאם מאלון (אנ') בסיטקום "חופשי על הבר" (1982–1993) של NBC, עבורו הוא זכה בשני פרסי אמי ובשני פרסי גלובוס הזהב.
בשנים שלאחר מכן התפרסם בתפקיד ראשי נוסף בסיטקום "בקר" (1998–2004) של CBS.
הוא היה מועמד גם לשלושה פרסי אמי עבור תפקידו בדרמה המשפטית "Damages" (2010–2007)" של רשת הכבלים "FX".
הוא גילם את השריף האנק לארסון בעונה השנייה של סדרת הפשע "פארגו" (2015) היה מועמד לעוד שלושה פרסי אמי עבור תפקידו כמייקל הארכיטקט בסדרה הקומית "המקום הטוב" (2016–2020) של נטפליקס.
דנסון ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בשנת 1978 בדרמת הפשע "שדה הבצל".
תפקידו הקולנועי פורץ דרך היה בקומדיות "שלושה גברים ותינוקת" (1987) ו-"שלושה גברים וליידי קטנה" (אנ') (1990).
הוא זכה בגלובוס הזהב על שם קרול ברנט לשנת 2025. טד, יחד עם אשתו מרי סטינבורגן, זכו בפרס ההומניטרי ע"ש בוב הופ (אנ') בשנת 2025 בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-77 (אנ').
דנסון נולד ב-29 בדצמבר 1947 בסן דייגו, קליפורניה לאדוארד ברידג' דנסון ג'וניור (אנ'), ארכאולוג ואוצר מוזיאון צפון אריזונה (אנ') בין השנים 1959 ל-1975, וג'סיקה הרייט (לבית מקמאסטר).
יש לו אחות גדולה, ג'סיקה אן "יאן" האורי.
דנסון גדל בעיקר בפלגסטף, אריזונה.
יש לו מורשת סקוטית ואנגלית.
אבותיהם חיו בניו אינגלנד הקולוניאלית והם צאצאים של דמויות היסטוריות כמו אן האצ'ינסון.
בשנותיו בתיכון הוא למד בבית הספר קנט (אנ') בעיירה קנט (אנ'), קונטיקט; שם הוא היה שחקן בקבוצת הכדורסל.
התעניין בתחום הדרמה כשלמד באוניברסיטת סטנפורד.
בחיפוש אחר תוכנית משחק טובה יותר, הוא עבר לאוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא סיים תואר ראשון באמנויות יפות בדרמה בשנת 1972.
דנסון החל את הקריירה שלו בתחום הבידור באופרת סבון בשם "עולם נוסף" ב-1975. לאחר מכן השתתף בתפקידי אורח במספר סדרות, בהן "לוורן ושירלי", "משפחה", "בנסון" ו"מגנום, בלש פרטי".
בשנת 1982 נבחר דנסון לתפקיד ראשי בסדרת קומדיית מצבים בשם "חופשי על הבר".
בסדרה גילם דנסון את סאם מאלון, בעלים של פאב שכונתי שהיה שחקן בייסבול בקבוצת בוסטון רד סוקס, אך התמכרותו לאלכוהול הביאה למפלתו.
כאלכוהוליסט משתקם החליט לקנות פאב ולנהל אותו.
על תפקידו ב-11 עונות הסדרה קיבל דנסון שני פרסי גלובוס הזהב ושני פרסי אמי, ובנוסף היה מועמד ל-9 פרסי אמי ול-8 פרסי גלובוס הזהב.
הדמות שגילם דנסון בסדרה הייתה פופולרית מאוד והופיעה הופעות אורח בסדרות המצליחות "פרייז'ר" ו"משפחת סימפסון".
את פרס גלובוס הזהב השלישי שלו קיבל דנסון על הופעתו הראשית בדרמה "משהו לגבי אמיליה".
בשנת 1996 גילם דנסון את דמותו הספרותית של למיואל גוליבר בסדרה זוכת 5 פרסי אמי המבוססת על הרומן של ג'ונתן סוויפט "מסעי גוליבר".
סדרה נוספת שבה כיכב דנסון הייתה הסדרה הקומית "בקר", בה גילם דנסון את הדמות הראשית, ד"ר ג'ון בקר חם המזג.
בקר הוא בוגר בית הספר לרפואה של הארוורד ומנהל מרפאה שכונתית.
על תפקידו בסדרה היה דנסון מועמד לפרס גלובוס הזהב.
ב-2005 שיחק דנסון בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה, "האבות שלנו", סדרת דרמה שהייתה מועמדת ל-2 פרסי אמי.
בשנת 2007 נבחר דנסון להופיע בתפקיד משני בסדרה "נזקים" ולגלם את דמותו של המיליונר המושחת ארתור פרובישר.
על תפקידו בעונה הראשונה היה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
בשנים 2011–2015 דנסון שיחק בסדרת הטלוויזיה המצליחה "CSI" בארבע העונות האחרונות שלה (עונות 12–15) בתור די.בי ראסל, מנהל מעבדת הפשע של לאס וגאס וכן בוטנאי מיומן וחוקר זירות פשע ותיק.
בשנת 2015, הצטרף לקאסט השחקנים הראשי בעונה השנייה של הסדרה "CSI סייבר".
בשנים 2016–2020 שיחק דנסון בסדרה הקומית מבית נטפליקס, "המקום הטוב" כחלק מהקאסט הראשי בתור מייקל, אדריכל השכונה, והוא שיחק בתפקיד הזה עד לסיומה בתום ארבע עונות.
בשנים 2021–2022 כיכב דנסון בסדרה הקומית "אדוני ראש העיר" בתור ראש העיר ניל ברמר.
היא נוצרה ונכתבה על ידי טינה פיי ורוברט קרלוק עבור רשת "NBC" ובוטלה לאחר שתי עונות.
בשנת 2024 החל לשחק בתפקיד הראשי בקומדיית הפשע של נטפליקס "האיש שלי בפנים" בתור צ'ארלס ניואנדייק, פרופסור להנדסה בדימוס ואלמן שמחפש משמעות חדשה בחייו לאחר מות אשתו.
הוא מתחיל לעבוד כסוכן סמוי כשחוקרת פרטית מגייסת אותו למשימה.
העונה השנייה עלתה לנטפליקס בשנת 2025.
נכון לשנת 2024 מגלם דנסון את עצמו בסדרה "תרגיע" בתפקיד משנה.
בדצמבר 2024, הוכרז כי דנסון יקבל את פרס קרול ברנט בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-82 לשנת 2025.
את הופעת הבכורה שלו בתחום הקולנוע ערך דנסון בשנת 1979 בדרמת הפשע "שדה הבצל".
לאחר מכן שיחק דנסון במותחן "כחום הגוף", בקומדיית האימה המונפשת "מופע האימה", בקומדיה "שלושה גברים ותינוקת" ובדרמה הקומית "אבא".
ב-1994 שיחק דנסון בתפקיד ראשי בקומדיה "תוצרת אמריקה", שבה גילם את הלברט ג'קסון, אביה הביולוגי של ילדה ממוצא אפרו אמריקאי בשם זורה מאתיוס.
בשנת 1998 הופיע דנסון בתפקיד משני בדרמת המלחמה זוכת 5 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ראיין".
בסרט גילם דנסון את דמותו של קפטן פרד המיל, מפקד כוחות הצנחנים האמריקאים על חוף אומהה במהלך הפלישה לנורמנדי.
בשנת 2008 שיחק דנסון בקומדיית הפשע "לא דופקות חשבון", ושיחק בסרט הדרמה "חוזה אינטימי" שביימה וכתבה ג'יידה פינקט סמית'.
בשנת 2018 גילם את דייב בסרט הקומדיה המוזיקלי "דפיקות לב חזקות" (אנ').
נישואיו הראשונים היו לרנדי גוש ב-1970 והם הסתיימו ב-1975.
נישואיו השניים היו ב-1977 לקייסי קוטס.
ב-1979, בעת שילדה את ילדם הראשון, לקתה קוטס בשבץ מוחי פתאומי.
דנסון סעד אותה מספר שנים ולאחר מכן הזוג אימץ ילדה נוספת.
אולם רומן שניהל דנסון עם שחקנית הקולנוע וופי גולדברג הוביל לגירושיו השניים בשנת 1993.
ב-7 באוקטובר 1995 נישא דנסון בפעם השלישית, לשחקנית הקולנוע זוכת פרס אוסקר, מרי סטינבורגן.
בעבר היה טבעוני, אך אורח החיים התזונתי הנוכחי שלו הוא פסקטריאני.
+שנהסדרהתפקידהערות1975–1976Somersetטום קונווי519 פרקים1975, 1977The Doctorsד"ר צ'אק וולדון / מיטצ' פירסון19 פרקים1979The Amazing Spider-Manמייג'ור קולינגס2 פרקיםMrs.
שני פרסי אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת קומדיה (מתוך 11 מועמדויות)
שני פרסי גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (מתוך 8 מועמדויות) 1983Allison Sydney Harrisonדייוויד האריסוןצולם ארבע שנים לפני כן
סרט טלוויזיה של NBCCowboyדייל וויקססרט טלוויזיה של CBS1984Something About Ameliaסטיבן בנטסרט טלוויזיה של ABC
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (1984)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (1984)1986When the Bough Breaksאלכס דלאוור (אנ')סרט טלוויזיה של NBC
גם מפיק בפועל1987We Are the Childrenדאפי לינץ'סרט טלוויזיה של ABC
גם מפיק בפועל1988Mickey's 60th Birthdayסאם מאלון (אנ')ספיישל טלוויזיוני של NBC1990The Earth Day Specialסאם מאלון (אנ')ספיישל טלוויזיוני של ABC לכבוד יום כדור הארץ1994משפחת סימפסוןסאם מאלון (אנ')דיבוב; פרק: "Fear of Flying"1995פרייז'רסאם מאלון (אנ')פרק: "The Show Where Sam Shows Up"1996מסעי גוליבר (אנ')למיואל גוליבר (אנ')מיני-סדרה1996–1997Inkמייק לוגאןתפקיד ראשי; 22 פרקים
גם מפיק בפועל1997Pearlסאלפרק: "The Write Stuff: Part 2"1998Thanks of a Grateful Nationג'ים טואיטסרט טלוויזיה של שואוטייםהארון של ורוניקה (אנ')ניק ונוברפרק: "Veronica's $600,000 Pop"1998–2004בקרד"ר ג'ון בקרתפקיד ראשי (6 עונות); 129 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2007)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (אנ') (2008)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת קומדיה (2018–2020)2018–הווהAdvancementsמנחהתוכנית אינטרנטית
9 עונות2019–2022האורווילאדמירל פרי6 פרקים2021–2022אדוני ראש העירראש העיר ניל ברמרתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2023מליגן (אנ')בראד צ'דמןדיבוב; פרק: "Not My President"2024–הווההאיש שלי בפניםצ'ארלס ניואנדייקתפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2025)
+שנהמחזהתפקידהערות1973סטטוס קוו ואדיספול ריג'נט השלישיתיאטרון לנה הורן (אנ'), ברודוויי
פרנק תיאודור "טד" לוין הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי.
ידוע בזכות תפקידיו בתור "באפלו ביל" בסרט "שתיקת הכבשים", קפטן לו טובאק בסרט "אמריקן גנגסטר" וורדן בסרט "שאטר איילנד".
שיחק גם בתור קפטן לילנד סטוטלמאייר בסדרה "מונק" ובתור קן וויטלי בסרט "עולם היורה: נפילת הממלכה".
נולד בבל אייר, אוהיו שבארצות הברית, בנם של מילטון ושארלוט לוין.
אימו מרקע נוצרי ואביו יהודי, והוא הגדיר את עצמו כ"יהודי כפרי".
למד במארלבורו קולג' שבוורמונט, ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו.
לוין שיחק תחילה כחבר קבע בהרכב תיאטרון מקומי בשיקגו.
בהמשך עבר לטלוויזיה ושיחק בתפקיד משני בסדרת הפשע "שיקגו: הפשע המאורגן", ובתפקידים קטנים בסדרה "המלאכיות של צ'ארלי" ובסרטים "עשבי פרא" ו"נבגד".
לוין שיחק בשנת 1991 במותחן האימה של ג'ונתן דמי "שתיקת הכבשים", בו גילם את הרוצח הפסיכופת ג'יימי "באפלו ביל" גאמב בעל הנטיות הטרנסקסואליות, הנוהג לכלוא במרתפו נשים צעירות ולפשוט את עורן.
ב-1993 שיחק בסרט האקשן "אין לאן לברוח" בתור מר דאנסטון, המכריח את קלייד אנדרסון (רוזנה ארקט) למכור את ביתה.
ב-1995 שיחק במותחן הפשע של מייקל מאן, "היט", בתור הבלש בוסקו מיחידתו של לוטננט וינסנט האנה (אל פצ'ינו).
באותה שנה שיחק גם בדרמה המוזיקלית "ג'ורג'יה אחותי", בה גילם את ג'ייק, בעלה של הזמרת ג'ורג'יה פלוד (מייר וינינגהם).
לוין הופיע בסוף שנות ה-90 במספר תפקידי משנה, בהם שומר הראש ווסון בקומדיית הילדים "הפרופסור המפוזר", וגנרל כוחות הקונפדרציה בדימוס "בלודבאת'" מק'גרת' במערבון "פרוע על המערב".
ב-2001 שיחק לוין במותחן המרוצים "מהיר ועצבני", בדמותו של סמל טאנר, שוטר האחראי על המבצע החשאי עליו עובד בריאן אוקונר (פול ווקר).
באותה שנה שיחק גם בקומדיית החייזרים "אבולוציה" בתור מפקד כוחות הצבא ראסל וודמן.
לוין הופיע משנת 2002 בשמונה עונות סדרת המתח "מונק", בה גילם את קפטן לילנד סטוטלמאייר, ראש מחלק הרצח של משטרת סן פרנסיסקו.
בהמשך חזר לשתף פעולה עם ג'ונתן דמי, לאחר למעלה מעשר שנים, בסרטיו "האמת אודות צ'ארלי" ו"המועמד ממנצ'וריה".
ב-2003 גילם את הבלש סם ניקו בדרמת הפשע "וונדרלנד", וב-2004 גילם את מר קונטה אביו של הילד שון במותחן המיסטי "לידה".
ב-2006 הופיע ברימייק לסרט הקאלט של וס קרייבן "גבעות הפחד", בתור בוב קארטר הגדול.
ב-2007 השתתף לוין בשתי הפקות של רידלי סקוט: המערבון ההיסטורי "ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד" בדמותו של השריף ג'יימס טימברלייק; וסרט הפשע "אמריקן גנגסטר" בו גילם את קפטן לו טובאק, מפקדו הישיר של הבלש ריצי' רוברטס (ראסל קרואו).
ב-2010 גילם את וורדן, מנהל בית הכלא על האי שאטר, במותחן הפסיכולוגי של מרטין סקורסזה "שאטר איילנד".
בשנת 2016 שיחק בדרמת האיגרוף "להילחם על זה" לצידם של מיילס טלר וארון אקהרט.
ב-2018 שיחק בסרט "עולם היורה: נפילת הממלכה" כשכיר החרב קן וויטלי.
ביירנס בסדרה "רצח אופי" .
בשנת 2021, הוא הצטרף לצוות השחקנים של הדרמה "Big Sky", כשגילם את התפקיד של הורסט קליינסאסר.
ב- 2023 שיחק בסרט של פיקוק "התיק האחרון של מר מונק: הסרט" יחד עם כל הקאסט המקורי של הסדרה.
נשוי לקים פיליפס, ואב לשני ילדים.
שָׁנָהפרס/אירועקטגוריהעבודה מועמדתתוֹצָאָהרפ1991פרסי Circuit Community Awardsהשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנהשתיקת הכבשים2008פרס גילדת שחקני המסךהופעה יוצאת מן הכלל של צוות שחקנים בסרט קולנועגנגסטר אמריקאי2012פרסי 20/20שחקן המשנה הטוב ביותרשתיקת הכבשים2015פסטיבל הסרטים הבינלאומי בופורהשחקן הטוב ביותרDig Two Graves
טגרה (Tegra) הוא שמה של סדרת רכיבי מערכת על שבב של חברת NVIDIA.
השבבים מבוססים על ליבות ARM ועל המעבד הגרפי GeForce של החברה.
הם מיועדים לשימוש במערכות כגון טלפונים חכמים וטאבלטים.
Tegra 2 היא סדרת שבבים הכוללים שתי ליבות ARM A9 ועובדות בקצב שעון של 1-1.2GHz.
Tegra 3 (Kal-El) היא סדרה של שבבים הכוללים ארבע ליבות ARM A9 רגילות וליבה חמישית אטית יותר.
הליבה האיטית אמורה לאפשר עבודה חסכנית כאשר אין צורך בכל ארבע הליבות.
טד הוא סרט קומדיה ופנטזיה אמריקאי משנת 2012. הסרט נכתב בחלקו, הופק ובוים על ידי סת' מקפרלן (יוצר הסדרות "איש משפחה", "אבא אמריקאי" ו"המופע של קליבלנד").
סרט המשך בשם "טד 2" יצא לאקרנים ביוני 2015.
עלילת הסרט מגוללת את סיפורם של ג'ון בנט (מגולם על ידי מארק וולברג), שדובון הצעצוע שלו, טד (אותו מדבב מקפרלן עצמו) מתעורר לחיים בעקבות משאלה שהביע בילדותו במקביל לנפילה של כוכב.
בסרט משתתפים גם השחקנים מילה קוניס בתפקיד לורי, חברתו של ג'ון, שחשה שחברותו עם טד מגבילה אותו; הקומיקאים אלכס בורסטיין וראלף גרמן בתפקיד הוריו של ג'ון; וג'ובאני ריביסי בתפקיד דוני, אדם העוקב אחרי טד באופן אובססיבי ומבקש לרכשו עבור בנו.
נורה ג'ונס, סאם ג'יי ג'ונס וטום סקריט מגלמים בסרט גרסה נלעגת של עצמם, אלמנט מקובל ביצירותיו של מקפרלן.
מארק וולברג - ג'ון בנט
סת' מקפרלן - טד (קול)
ג'ובאני ריביסי - דוני, אדם העוקב אחרי טד באופן אובססיבי ורוצה לרכוש אותו עבור בנו.
מאט וולש - תומאס, הבוס של ג'ון
ביל סמיתרוביץ' - פרנק, הבוס של טד
ראלף גרמן - ג'ו בנט, אביו של ג'ון
אלכס בורסטיין - הלן בנט, אימו של ג'ון
סאם ג'יי ג'ונס - עצמו
ראיין ריינולדס - ג'ארד (הופעת קמאו)
הסרט זכה לתגובות מעורבות בקרב המבקרים, אך ברובן חיוביות, והוא מדורג באתר "Rotten Tomatoes" עם ניקוד של 68%.
חלק מהמבקרים כתבו שזהו סרט קליל ומצחיק וחלק מהמבקרים כתבו כי זהו סרט לא מצחיק, עלוב, נואש להצחקה וטיפשי.
רוב המבקרים ביקרו את האנטישמיות בסרט שהיא לא מצחיקה, מיותרת ומסיתה נגד היהודים.
כך לדוגמה בתחילת הסרט מופיעה סצנה של בוקר חג המולד בה חבורה של ילדים מרביצים לילד יהודי רק בגלל דתו ולפי הקריין כך נהוג לעשות.
דוגמה נוספת היא שבמהלך הסרט הדמות של טד מסבירה כי הדמות של אלף היא יהודית בשל אפו הגדול ומשום שהוא הורס את חייהם של בני המשפחה, לא עוזב אותם וסוחט מהם כסף.
לצד זאת זכה הסרט להצלחה בבתי הקולנוע, והוא מדורג במקום ה-96 ברשימת הסרטים שוברי הקופות של כל הזמנים בעולם.
לאור הצלחת הסרט, הודיעו מנהלי האולפנים על כוונתם להתחיל ליצור בקרוב סרט המשך ל"טד".
הסרט יצא לאקרנים ביוני 2015.
טד, החוקר המבולבל (בספרדית: Las aventuras de Tadeo Jones; בתרגום חופשי: הרפתקאותיו של טד ג'ונס) הוא סרט אנימציה ספרדי משנת 2012. את הסרט ביים אנריקה גאטו.
הסרט הופץ ומופץ על ידי חברת סרטי פרמאונט.
הסרט היה מועמד בפרס גויה לסרט האנימציה הטוב ביותר לשנת 2012.
בשנת 2017 יצא סרט המשך בשם "טד החוקר החופר" ובשנת 2022 יצא סרט המשך נוסף ששמו "טד החוקר החופר חוזר".
בילדותו, טד חלם על הרפתקאות מסוכנות ותגליות מדהימות.
הוא העריץ את אינדיאנה ג'ונס, אבל המציאות היא אחרת, טד הוא רק עובד בניין רגיל, אבל גורלו עומד להשתנות לאחר שבטעות לוקחים אותו לארכאולוג ידוע לשמצה אשר שולח אותו לפרו לצורך חפירות ארכאולוגיות כדי למצוא את אוצרות האינקה העתיקים.
שם חושבים שהוא הארכאולוג וטד מנצל זאת.
טד טלי הוא מחזאי ותסריטאי אמריקאי עטור פרסים.
נולד כתיאודור ויליאם טלי בצפון קרוליינה.
למד באוניברסיטת ייל בפקולטה לדרמה.
בתום לימודיו, החל לביים הצגות תיאטרון וסרטי טלוויזיה.
אולם עבודתו המפורסמת ביותר היא כתיבת התסריט ל"שתיקת הכבשים", עליה גם זכה בפרס האוסקר ובפרסים נוספים.
בשנות התשעים חיבר תסריטים לסרטים עצמאיים.
בשנת 2001 היה אמור לכתוב את התסריט ל"חניבעל", אך לאחר שהוא והבמאי ג'ונתן דמי ראו כי אינם מתחברים לספר, הוטלה משימת הכתיבה על דייוויד מאמט.
לטענת טלי, הוא חש רגשות אשמה משום שהרגיש "חייב" לתומאס האריס על האוסקר.
אולם בשנת 2002 נשכר על ידי דינו דה לורנטיס לכתוב את התסריט ל"דרקון אדום", ובכך סגר מעגל עם תומאס האריס.
בשנת 2018 לקח חלק בכתיבת התסריט לדרמת המלחמה "12 לוחמים" לצד פיטר קרייג ובבימויו של ניקולאי פוגלסיג
טגנגה (בספרדית: Taganga) הוא כפר דייגים קטן השוכן סמוך לעיר סנטה מרתה, במחוז מגדלנה הנמצא בצפון קולומביה.
הכפר שוכן לחוף מפרץ טגנגה והוא מוקף בהרים, צמחייה וקקטוסים מסוגים רבים.
כפר זה נחשב למקום בעל השקיעות היפות ביותר בקולומביה.
הכפר מונה היום כ-3,000 תושבי קבע.
ההגעה לכפר נעשית דרך העיר סנטה מרתה, הנמצאת כ-5 קילומטרים דרומית מהכפר.
ההתניידות מ- ואל הכפר נעשית באמצעות מוניות, ואוטובוסים היוצאים בתכיפות מרשימה בשעות היום מסנטה מרתה לטגנגה.
טגנגה נחשבת למקום אטרקטיבי לצלול בו בצד הקאריבי של קולומביה.
הבתוליות של האזור, שוניות האלמוגים הרחבות, מגוון רב של צומח וחי, והחופים מיוחדים הם אלו שעושים את המקום כה מבוקש על ידי אוהבי הצלילות.
בנוסף לכל אלו, יש לציין כי יחסית למקומות אחרים ביבשת המחירים המוצעים לקורסי הצלילה באזור הוא נמוך משמעותית.
במקום קיימים קורסי צלילה מסוגים שונים, לפי הדרגות השונות וניתן גם לצאת לספארי צלילה הכולל שינה בפארק טיירונה.
פארק טיירונה היא שמורת טבע בגודל 150 קמ"ר (120 על היבשה ועוד 30 בים).
בפארק מספר רב של מינים מהצומח ומהחי שמתפרסים מקרקעית הים ועד ל-900 מטר גובה.
כיום חיים בשמורה 100 מינים של יונקים בהם קופים, איילים ויותר מ-70 מיני עטלפים.
במקום 300 מיני ציפורים שונות, הכוללות דורסים כמו עיטים לבנים, קונדורים ועופות.
בנוסף קיימים בפארק כמה מיני צבים בסכנת הכחדה כגון צב ים ירוק, צב ים קרני וצב ים חום.
בשטח השמורה שרידים ארכאולוגים שונים המצביעים על התיישבות אנושית מקומית של בני שבט הטיירונה, עוד לפני גילויו של קולומבוס.
אנשי השבט היו ידועים כצורפי תכשיטים ברמה גבוהה.
הכלכלה בטגנגה בעיקרה מתבססת על דייג.
הדייגים עוגנים את סירותיהם במפרץ הקטן עליו יושב הכפר, רוב הסירות ששימושן דיג הן סירות מעץ.
רוב הדייגים קרובים זה לזה בקרבה משפחתית, או מאורגנים בחמולות.
יש להם כללי התנהגות ברורים והם מחלקים את שטחי הדייג ביניהם.
למעוניינים לדוג ניתן לצאת לדיג של מספר שעות בתשלום עם הדיגים המקומיים.
לדייגים היותר מקצועיים יש היום סנייפרים (רובי חיצים) המאפשרים לצוד דגים.
פרט לדיג טגנגה מצטיינת ביופיה, באופיה הכייפי והרגוע, ונקודה המשמשת כנמל לחוזרים וליוצאים לאטרקציות באזור.
התיירות היא האמצעי השני עליה מתבססת כלכלתה של טגנגה.
בכפר, בעיקר באזור החוף ישנן מסעדות דגים רבות המציעות את מרכולתן של הדייגים המקומיים.
בערבים, יוצאים תושבי האזור והתיירים המשתכנים באכסניות ובמלונות לשחק סנוקר, לשתות בירה בפאב המקומי ולרקוד במועדונים השונים.
במקום פועלים עסקים רבים של זרים, אשר גילו את הפוטנציאל התיירותי האדיר הטמון בטגנגה.
במקום פועלים אף כמה עסקים בבעלות ישראלית.
אחד מהם, המלון "בנימין" נסגר בידי הרשויות ב-2017 בעקבות ארגון של מסיבות סמים וניצול מיני של קטינות בידי התיירים הישראלים, ובעליו, אסי מוש, נעצר וגורש מהמדינה לישראל.
אדוארד ג'יימס "טד" יוז היה משורר וסופר ילדים אנגלי.
בשנת 1984 נבחר לשמש כמשורר הלאומי של הממלכה המאוחדת, והחזיק בתפקיד זה עד יום מותו.
את התפקיד קיבל לאחר מותו של ג'ון בצ'מן (John Betjeman), שהחזיק בו לפניו.
עבודתו כוללת ספרי שירה רבים, מסות וסיפורי ילדים, המשקפים את העניין הרב שגילה בטבע, במיתולוגיות קדומות, בשמאניזם, בתורת הנסתר, באסטרולוגיה ובאגדות עמים.
בשנת 2008 דורג יוז ביומון הבריטי הטיימס במקום הרביעי בין 50 הסופרים הבריטים הגדולים מאז 1945.
במהלך חייו חווה יוז טרגדיות אישיות.
הוא היה נשוי למשוררת האמריקאית סילביה פלאת', עד ליום שבו שמה קץ לחייה בגיל 30. מעריצים רבים של פלאת' האשימו את טד יוז בהידרדרותה הנפשית מכיוון שמוצג בשיריה כבעל גרוע ובוגדני.
בנוסף לכך, בעקבות מכתבים שכתבה פלאת' למטפלה, עלו האשמות לפיהן נהג יוז להתעלל בה ורצה במותה.
מאהבתו אסיה גוטמן, שעמה החל לנהל מערכת יחסים אינטימית בעודו נשוי לסילביה פלאת', שמה אף היא קץ לחייה וגם רצחה את בתם המשותפת בת הארבע, לאחר שסירב להינשא לה.
בנו ניקולס שם קץ לחייו עשר שנים לאחר מותו של יוז.
עבודתו הפיוטית האחרונה הייתה ספר שירים חושפני בשם "מכתבי יום הולדת", שבו גלל את מערכת היחסים הסבוכה שניהל עם פלאת'.
דמותו המורכבת, והטרגדיות שליוו את חייו, היוו השראה לכתיבת מספר ביוגרפיות וסקירות רבות עליו ועל עבודתו הספרותית.
טד יוז נולד ב-17 באוגוסט 1930 ברחוב אספינול 1 בעיירה מייטלמרוד (Mytholmroyd) השוכנת במערב יורקשייר, לוויליאם הנרי יוז ולאדית פראר (Edith Farrar), כאח הצעיר של אולווין (Olwyn) בת השנתיים ושל ג'רלד בן העשר.
אמו הייתה נצר לוויליאם דה פריירה (William de Ferrières) שהגיע לאנגליה עם ויליאם הכובש במאה ה-11 בראש כוח שמנה 600 ספינות.
ניקולס פראר שהיה אחד מאבותיה, ייסד בשנת 1626 את הקהילה האנגליקנית הדתית בליטל גידינג (Little Gidding).
הדורות המאוחרים יותר של משפחתו עסקו בתעשיות הטקסטיל והכרסום שהתפתחו באזור.
אביו שהיה נגר במקצועו, השתתף כחייל במלחמת העולם הראשונה במערכת גליפולי.
הוא היה אחד מ-17 חיילים בגדוד ששרדו את הקרב וחזרו לביתם.
יוז גדל ב-6 שנותיו הראשונות תחת השפעתם של סיוטי הלילה שחווה אביו כתוצאה ממוראות המלחמה, ושל הנוף שסבב אותו, אדמות בור וביצות באזור סחוף רוחות.
בריאיון שערכה עמו איילת נגב אמר כי נפשו של אביו הייתה מלאה חורים וקרעים.
כמו כן הביע צער על כך שלא שוחח עמו על המלחמה, "אולי השירה היא דרך לדבר עם אהוביך כשמאוחר מדי, ולמצוא מעט נחמה".
לאחר מות אביו כתב "שתיקות היום שלך היו חוסר ההכרה/ ממנו חלומות הלילה שלך הקיצו בצעקה".
יוז אמר בריאיון אחר כי אינו יכול להשתחרר מהרושם שהאזור כולו שרוי באבל על מלחמת העולם הראשונה, וכי שש שנותיו הראשונות היו השנים המשמעותיות ביותר שעיצבו את חייו.
בילדותו השקיע יוז את זמנו בלימודים בבית הספר ברנלי רוד (Burnley Road School) ובשהייה ארוכה בחיק הטבע שכללה טיולי ציד ודיג משותפים עם אחיו הבוגר, שלימד אותו לצוד ולהשתמש בנשק.
הטיולים בחברת אחיו לימדו אותו רבות על אורחות חייהם של בעלי החיים, מהם שאב תובנות על טבע האדם.
רשמי ילדות אלה מצאו מקום נרחב בשירים ובסיפורים שכתב.
בשנת 1938, כאשר יוז היה בן שבע, עברה משפחתו להתגורר בעיירת הכורים מקסבורו (Mexborough) בדרום יורקשייר, שם פתחו הוריו חנות לממכר עיתונים ומוצרי טבק.
שלושת ילדי המשפחה לא נטו חיבה יתרה למקום החדש.
ג'רלד, האח הבכור, שהיה באותה עת בגיל 17, עבר להתגורר במשך שנה בדבון, שם מצא עבודה כשומר יערות.
יוז הסתגל אט אט לסביבה החדשה ולנופים שהקיפו את אזור מגוריו.
הוא מצא אזור ציד בפאתי העיירה, בגדה הנגדית של הנהר, שבו טמן מלכודות לעכברים ולחפרפרות.
מפגשיו עם שועלי הסביבה והחיות שגדלו בחוות שהיו פזורות באזור, היוו מאוחר יותר השראה לכתיבת הפואמות הראשונות שלו "שועל המחשבה" (Thought-Fox) ו"סוס הגשם".
יוז החל ללמוד בתיכון של מקסבורו (Mexborough Grammar School), ושם התחבר עם נער שהיה מבוגר ממנו בשנתיים.
אביו של הנער, שהיה שומר יערות, התגורר עם משפחתו בבקתה בפאתי היער.
משפחה זו "אימצה" את יוז והוא נהג מדי פעם ללון בביתם בסופי שבוע ולצוד ולדוג עמם באזור מגוריהם.
סופי שבוע אלה היוו עבור יוז פיצוי על חסרון אחיו.
במשך השבוע היה נפגש בשעות הערב עם חברים מהעיירה.
את הזמן שחילק בין הטבע לעיירה, תיאר כ"חיים כפולים".
יוז סיפר כי מגיל 8 עד גיל 12, קרא כמעט את כל חוברות וספרי הקומיקס שהיו זמינים באנגליה ובחנות של הוריו.
בגיל 11 החל לכתוב אנקדוטות משעשעות בסגנון הקומיקס שהסבו את תשומת לבם של חבריו לכיתה ומוריו בבית הספר.
בגיל 13 קנתה לו אמו אנציקלופדיה לילדים שכללה אגדות עם ופולקלור.
מרגע זה ואילך העיד יוז, כי הפך לאספן כפייתי של סיפורים עממיים ומיתולוגיים, שהשפעתם המאוחרת ניכרה היטב בכתיבתו ובסגנון חייו.
בגיל 14 התוודע יוז לשיריו של קיפלינג והוקסם מחריזתם הקצובה.
הוא החל לנסות את כוחו בכתיבת שירים בסגנון הקצבי של קיפלינג וזכה לעידוד רב ממורי בית הספר שהבחינו בכישרונו.
הם הציגו בפניו את שירתם של טי אס אליוט והופקינס.
יוז נזכר כי אחת ממורות בית הספר כינתה את השירים שכתב כ"שירה של ממש"...
"מבחינתי זה היה רגע קריטי ...מילותיה כיוונו אותי איכשהו להנאה העיקרית בחיי שלי...
התחלתי לחשוב, טוב, אולי זה מה שאני רוצה לעשות, ובהגיעי לגיל 16, זה כל מה שרציתי לעשות".
בגיל זה פרסם יוז בעיתון בית הספר את השיר "מערב פרוע" וסיפור קצר שכתב.
בשנים הללו התוודע יוז למילטון ונשאב לפי דבריו לפולקלור האירי של ייטס ולעיסוק שלו במיתוסים ובתורת הנסתר.
הוא טען כי ה"קאנון המקודש" שלו היה קבוע: ג'פרי צ'וסר, שייקספיר, כריסטופר מרלו, ויליאם בלייק, וורדסוורת, ג'ון קיטס, סמואל טיילור קולרידג', הופקינס, ייטס וטי אס אליוט.
כמו כן אמר כי הושפע ממזמורי תהילים, משיר השירים, מספר משלי, מספר ירמיהו ומספר איוב.
בתום לימודיו בבית הספר התיכון, זכה יוז במלגת לימודים במכללת פמברוק באוניברסיטת קיימברידג', אבל בחר קודם לעשות שירות לאומי.
בין השנים 1949–1951, שירת כמכונאי אלחוט קרקעי בחיל האוויר המלכותי.
הוא הוצב במחנה קטן במזרח יורקשייר שהיה מאויש בשלושה אנשים בלבד.
לא הייתה לו במקום תעסוקה רבה והוא ניצל את זמנו הפנוי, כך אמר, כדי "לקרוא שוב ושוב את שייקספיר ולצפות בדשא הצומח".
כמו כן העמיק בעת ההיא בשירתו של ייטס.
בשנת 1951 החל יוז ללמוד ספרות אנגלית במכללת פמברוק בקיימברידג' תחת הנחייתו של הודהרט (Hodhart), שהיה אוטוריטה בסוגת הבלדות.
כסטודנט בתחילת דרכו, גילה בקיאות רבה בעבודותיהם של רוב המשוררים הרומנטיים.
יוז קיווה כי לימודיו בחוג לספרות יסייעו להתפתחותו ככותב, אך המציאות הייתה שונה.
בשנתיים הראשונות לשהותו במקום, חש מבודד: "הייתי מעין אאוטסיידר...חשתי כאילו אני נמצא בארץ אויב...הייתי חסר ביטחון מבחינה חברתית...וחשתי חנוק ממסורת הלימוד של האקדמיה הספרותית".
המשורר ברייאן קוקס (Brian Cox) שלמד אף הוא במקום, כתב בזיכרונותיו כי "השנים הדומיננטיות במכללת פמברוק, לא היו מאירות פנים לעבודתם המוקדמת של משוררים צעירים".
כתוצאה מכך חדל יוז לכתוב באותה עת ובהגיעו לשנת הלימודים השלישית נטש את לימודי הספרות האנגלית לטובת לימודי אנתרופולוגיה וארכאולוגיה.
במשך שנים נהג יוז לספר על חלום שחלם, שדרבן אותו לבצע החלטה זו.
לאחר מאבק לילי מייגע לסיים מאמר ספרותי שכתב, חלם כי שועל הופיע בחדרו בקיימברידג' והניח כף מדממת על הדף הריק במחברתו.
השועל הותיר טביעת דם על דף הנייר ואמר "עצור, אתה הורס אותנו".
שנתיים מאוחר יותר, כתב יוז בעקבות ליל השימורים שחווה אז, את הפואמה "שועל המחשבה".
"השועל הוא השיר והשיר הוא השועל" כתב טד יוז, "וזמן רב לאחר לכתי מן העולם, כל עוד יהיה בנמצא עותק של השיר, בכל פעם שמישהו יקרא אותו, יופיע השועל מאיזשהו מקום מתוך האפלה וילך לקראתו".
המעבר ללימודי האנתרופולוגיה והארכאולוגיה, השתלב היטב עם סיפורי האגדות שקרא בילדותו ועם דמיונו הפורה שניצת בעת שיטוטיו במרחבי הטבע ובמפגשיו עם חיות הבר.
הלימודים העניקו לו הזדמנות להרחיב את ידיעותיו במיתולוגיות הקדומות.
הוא התעמק בשמאניזם, באסטרולוגיה, בתורת הנסתר ובכישוף.
כל אלה העשירו את עולמו הפנימי ומצאו ביטוי רב עוצמה בשיריו ובסיפוריו.
הוא החל לפרסם פואמות שכתב במגזינים הספרותיים של קיימברידג', כולל במגזין הספרותי היוקרתי "גרנטה" ולעיתים השתמש בפסאודונים דניאל הירינג (Daniel Hearing).
בשנת 1954 סיים יוּז את לימודיו ועבר להתגורר בלונדון, שם עסק לפרנסתו במגוון עבודות מזדמנות: גנן, שומר לילה ושוטף כלים בגן החיות המקומי.
כמו כן קרא ותמצת תסריטים וכתבי יד עבור חברת סרטים בריטית.
שנתיים לאחר שסיים את לימודיו, הקים יוז עם קבוצת חברים מתקופת לימודיו בקיימברידג' את כתב העת "בוטולפס ריוויו" (Botolph's Review), שבגיליונו הראשון הודפסו ארבעה שירים שכתב.
ב-26 בפברואר 1956, נסע מלונדון לקיימברידג' כדי להשתתף במסיבת ההשקה של כתב העת, שלימים נודע יותר בשל אירוע הפתיחה שלו מאשר בתוחלת החיים שלו.
במסיבה זו פגש לראשונה במשוררת האמריקאית סילביה פלאת' שהייתה סטודנטית בקיימברידג' במסגרת תוכנית פולברייט.
באותה עת הספיקה פלאת' לפרסם חלק מכתבי היד שלה ואף זכתה במספר פרסים.
העניין שגילו זה בזה היה הדדי, אך רק חודש מאוחר יותר, נוצר ביניהם קשר משמעותי, כאשר פלאת' ביקרה אותו בלונדון בעת חזרתה מביקור בפריז.
פלאת' תיארה את מפגשה הראשון עם יוז במילים הבאות: "פגשתי את האיש החזק בעולם, בוגר קיימברידג', משורר מבריק שאת עבודתו כבר אהבתי בטרם היכרתיו, גדול וגמלוני, איש בריא, חצי צרפתי, חצי אירי שקולו נשמע כמו רעם האלוהים – משורר, מספר סיפורים, אריה, נווד שלעולם לא יעצור".
יוז חזר לקיימברידג' כדי להיות בקרבתה של פלאת'.
באותה עת, טרם ידע כי שנתיים קודם ניסתה פלאת' לשים קץ לחייה לאחר שנודע לה כי בקשתה להתקבל לקורס הקיץ לכתיבת סיפורים קצרים שהתקיים בהרווארד, נדחתה.
ארבעה חודשים לאחר שנפגשו לראשונה, ב-16 ביוני 1956, נישאו השניים בכנסייה האנגליקנית סנט ג'ורג' הולבורן המרטיר.
יוז ופלאת' בחרו להינשא ביום זה, כיוון שהיה זה יום החג המכונה בלומסדיי, הנחגג מדי שנה לזכרו של הסופר ג'יימס ג'ויס.
החתונה נערכה בחשאי ורק אמה של פלאת' נכחה בה.
הסיבה לחשאיות הייתה, כי פלאת' חששה שמא תילקח ממנה מלגת הלימודים בגין נישואיה.
חשש זה התברר מאוחר יותר כמופרך.
הזוג חגג את ירח הדבש עם אמה של פלאת' בעיירת דיג שלווה בספרד.
בשובם לקיימברידג', שכרו דירה בקומת קרקע בשדרות אלטיסלי מס' 55. בשנה זו פורסמו כמה משיריהם בכתבי עת אמריקאיים יוקרתיים.
פלאת' השקיעה חלק ניכר מזמנה בקידום אוסף שיריו של יוז "נץ בגשם" (Hawk In The Rain), שבו באה לידי ביטוי שימושו בהברות מוטעמות ובאליטרציה תכופה, המאפיינים את מקצבי החריזה האנגלו-סקסונית.
היא הקלידה 40 שירים ושלחה אותם לתחרות שירה שנערכה מטעם מרכז המוזיקה של המרכז היהודי הקהילתי בניו יורק.
קובץ השירים זכה בפרס הראשון ויצא לאור בספטמבר 1957 על ידי הוצאת הרפר (Harper).
אגודת הסופרים הבריטית העניקה ליוז את פרס סומרסט מוהם (Somerset Maugham Award), המוענק מדי שנה לסופרים הטובים ביותר מתחת לגיל 35 שספריהם יצאו לאור בשנה הקודמת להענקת הפרס.
מאוחר יותר יצא הספר לאור בהוצאת "פייבר & פייבר" (Faber & Faber) – הוצאת ספרי השירה היוקרתית ביותר בבריטניה.
בעקבות פרסום הספר, נחשב יוז לאחד מהמשוררים האנגלים החשובים ביותר שקמו לבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה.
השירים שהופיעו בספר ביססו את מעמדו של יוז כ"משורר שהצליח לחדש את הקשר בין שירה והתגלות".
עשרות שנים לאחר שהספר יצא לאור הוא עדיין נחשב לאחד מהאוספים החשובים שהיוו את הטון ביצירתו של טד יוז.
בשנת 1957 עבר הזוג להתגורר בארצות הברית.
פלאת' נענתה להצעה ללמד במכללת סמית' בנורת'האמפטון מסצ'וסטס, כיוון שחפצה ליהנות בין השאר מהיוקרה האקדמית הנלווית למשרת הוראה באוניברסיטה.
הזוג עבר להתגורר ברחוב אלם 337 המשקיף על מכללת סמית'.
יוז מצא אף הוא משרת הוראה באוניברסיטת מסצ'וסטס.
בעת ההיא התוודעו לליאונרד בסקין.
הוא לימד פיסול והדפס במכללת סמית' ובאוניברסיטת מסצ'וסטס ולימים אייר רבים מספריו של טד יוז.
לא חלף זמן רב ושניהם הגיעו להכרה כי עבודת ההוראה שואבת מהם אנרגיות רבות.
ממכתבים שכתב יוז לאחותו באותה עת עולה כי "מטלות ההוראה באות על חשבון כתיבתו היצירתית".
מסיבה זו, התפטרו מעבודתם בסוף השנה האקדמית ועברו להתגורר בבוסטון ברחוב וילו (Willow) מס' 9. פלאת' עבדה במשרה חלקית בבית חולים, אך רוב הזמן התרכזו שניהם בכתיבה.
פלאת' סבלה ממצבי רוח הפכפכים שהקשו על חייהם המשותפים.
שירו של יוז הנושא את שם הרחוב ומספר הבית שבו גרו, שהופיע בקובץ השירים "מכתבי יום הולדת", מבטא היטב את התקופה העגומה שחיו בבוסטון.
בשנת 1959 החליטו יוז ופלאת' לשוב לאנגליה, אך תכננו להתגורר בתקופת הסתיו במושבת האמנים יאדו (Yaddo) בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק.
במקום זה חשו כי חדוות היצירה שוב פוקדת אותם.
פלאת' כתבה באותה עת כשליש משיריה שהושלמו מאוחר יותר לכדי אוסף מגובש, ואילו יוז כתב באותה עת טקסטים ליצירות קוליות.
עבודה זו מעולם לא הושלמה, אך השפעתה ניכרה מאוחר יותר במספר יצירות שכתב.
עם שובם לאנגליה, שכרו דירה קטנה בלונדון שהייתה שייכת לזוג חברים שפגשו בבוסטון.
הצפיפות בדירה אילצה את יוז לכתוב על שולחן קטן שהוצב לצורך כך במסדרון.
למרות התנאים הקשים, הצליח יוז להביא לידי סיום את קובץ שיריו השני "לופרקל" (Lupercal), שבו שוכללו התמות המקצביות שלו, כפי שהופיעו באוסף השירים "נץ בגשם".
בחודש מרץ 1960 יצא הספר לאור וזכה לביקורת מחמיאה מאל אלוורז (Al Alvarez), שהיה באותה עת עורך ומבקר השירה בעיתון אובזרבר ואחת מהדמויות המשפיעות ביותר בסצנה הספרותית באנגליה.
שנה מאוחר יותר, זכה הספר בפרס הת'ורנדן.
יוז כתב גם סקירות על ספרים עבור הבי בי סי ובמקביל ניהל עם אשתו חיי חברה שלוו במפגשים עם המשוררים טי אס אליוט, סטיבן ספנדר ואחרים.
ב-1 באפריל 1960 נולדה בתם הבכורה פרידה רבקה, והדירה שבה גרו הייתה צרה מלהכיל את המשפחה המורחבת.
יוז ופלאת' המשיכו לכתוב בעודם מטפלים בתינוקת במשמרות, ותרים אחר בית למגורים מחוץ ללונדון.
בחודש אוקטובר 1960 סיימה פלאת' לכתוב את אוסף שיריה הראשון "הקולוסוס" (The Colossus) ובאוגוסט 1961 סיימה לכתוב את הרומן "פעמון הזכוכית".
היא שוב הרתה והמשפחה עברה להתגורר בבית רחב ידיים שרכשה לא מכבר בדבון בכפר נורת' תאוטון.
הבית שגבל בכנסיית הכפר, נבנה על שטח אדמה גדול שהיה מוקף בחלקו בבוסתן תפוחים.
את הדירה שבה גרו בלונדון העבירו בשכירות משנה למשורר הקנדי דייוויד ווביל (David Wevill) ולאשתו אסיה גוטמן (Assia Gutmann) בת ה-34. גוטמן, שאלו היו נישואיה השלישיים, הייתה ילידת ברלין שחיה בנעוריה בתל אביב ועקרה לאנגליה לאחר נישואיה ב-1946 לסמל בריטי.
שני הזוגות התיידדו זה עם זה.
התפנית הדרמטית בחייהם של יוז ופלאת' החלה, כאשר אסיה ובעלה הוזמנו ללון בביתם של יוז ופלאת'.
עם בוקר סיפרה אסיה ליוז על חלום שחלמה שהצית את אהבתו כלפיה.
בקובץ שיריו "מכתבי יום הולדת", הופיע השיר "חולמים", שבו באו לידי ביטוי סערת רגשותיו ברגעי הבוקר הללו:
יוז נמשך ליופייה של אסיה, לשיערה ה"מונגולי השחור", לשורשיה היהודים והגרמנים, לסיפור חייה כקורבן שברח עם הוריה מאימת הנאצים בגרמניה, ולשפתה העברית שהייתה לדידו חלק מהמיסטיקה היהודית.
באחד משיריו שהופיעו בקובץ "שירים נבחרים חדשים" בשנת 1994 (New Selected Poems), תיאר אותה כ"נמר מפואר מקיבוץ עין גדי השוחר לטרף ליד ים המוות".
סילביה פלאת', שכבר האשימה בעבר את יוז בפלירטוט עם נשים אחרות, חשה במתח שנוצר בין אסיה ובעלה וביקשה מאורחיה לעזוב את ביתם.
בני הזוג שוב טיפלו בתינוקת במשמרות, כדי שיוכלו להתפנות כל אחד בתורו לקידום הקריירה האישית.
בשעות הבוקר עסק יוז בשיפוץ הבית, בגינון, בגידול דבורים ובהשגחה על ילדתם.
בחודש פברואר 1961, הסתיים הריונה השני של פלאת' בהפלה, בחורף 1962 ילדה פלאת' את בנם ניקולאס פראר.
למרות האווירה הכפרית השלווה שאפפה אותם, סבלה פלאת' מדיכאונות תכופים בשל ייסורי הכתיבה שלה, הטיפול בשני תינוקותיה, ותחושתה כי נישואיה מתפוררים.
לאחר לידת בנם, החל יוז לנסוע פעמים רבות ללונדון על מנת להקליט שירים לבי בי סי.
פלאת' גילתה לדאבונה לאחר מספר חודשים כי היעד העיקרי לנסיעותיו התכופות היה אהובתו החדשה, אסיה גוטמן, שתפסה את מקומה בחיי האהבה של בעלה.
לא עבר זמן רב ויוז עזב את הבית כדי להיות עם אהובתו, ומצבה הנפשי של פלאת' התערער.
בחודשים הללו כתבה את קובץ השירים "אריאל", הנחשב לפסגת יצירתה.
לקראת החורף עזבה את הכפר עם שני ילדיה ושכרה בלונדון דירה מרווחת, לאחר שראתה כי בחזית הבית בו נמצאת הדירה, מתנוסס שלט כחול שבו נישא שמו של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, שהיה דייר בבית זה בעבר.
היא ראתה בכך נקודת אור שדרבנה אותה לשכור את הדירה.
אך המציאות החדשה בלונדון טפחה בפניה.
הקשיים הכלכליים, הבדידות, הפרידה מיוז והחורף שהיה מהעזים שפקדו את בריטניה במאה השנים האחרונות, גרמו לה לשקוע בדיכאונות קשים.
סיבה נוספת לדרדור במצבה הנפשי, כך הסבירה חברתה הטובה אליזבט זיגמונד, הייתה הידיעה המכאיבה כי אסיה נושאת את ילדו של יוז ברחמה.
דוקטור ג'ון הורדר, חבר קרוב שהתגורר בבית הסמוך, עשה מאמצים רבים כדי לשכנע אותה להתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי.
לאחר שסירבה, נתן לה כדורים נוגדי דיכאון ודאג כי אחות תגיע לביתה מדי יום.
חייה הגיעו לסיומם הטראגי ביום 11 בפברואר 1963, פחות מחמישה חודשים מאז פרידתה מטד יוז.
היא פתחה את ברז הגז במטבח ונטלה את חייה במו ידיה, בשעה שילדיה ישנו מוגנים במיטתם בקומה השנייה.
עשר שנים לפני כן, בקיץ 1953, בגיל 21, כתבה לפני ניסיונה הראשון להתאבד: "למות / זאת אמנות, כמו כל דבר אחר.
/ אני טובה בזה עד כדי גאונות.
/ אני עושה את זה עד גיהנום".
השאר הם חיים שלאחר המוות".
כך כתב יוז לאחד מחבריה של פלאת' שלמדו עימה במכון סמית'.
התמודדותו של יוז עם החיים שלאחר מותה של פלאת', הייתה קשה.
הוא עבר להתגורר בביתה של פלאת' כדי להעניק לילדיו יציבות בתקופה הקשה שלאחר מות אמם, ובעצה אחת עם אסיה, הם בחרו להפסיק את הריונה.
בספטמבר 1963 חזר יוז לביתו הכפרי בדבון.
אחותו עזבה משרה בפריז ועברה להתגורר עמו כדי לסייע לו בגידול ילדיו ובקריירה הספרותית שלו.
כיורש החוקי של עיזבונה האישי והספרותי של פלאת', פיקח יוז על פרסום כתבי היד שלה.
קצפן של נשים מקרב הקהילה הפמיניסטית לא אחר לבוא.
הן טענו בתקשורת כי לא ייתכן שהאיש שיכול היה למנוע את מותה של פלאת', יהיה אחראי למורשת הספרותית שלה.
כאשר הקריא את שיריו בציבור, לא אחת נשמעו קולותיהן מתוך הקהל המטיחים בו את האשמה "רוצח", והקיצוניות שביניהן טרחו אף להסיר מקברה של פלאת' את שם משפחת נישואיה לטד יוז.
חלקן טענו כי יוז ממשיך בחייו "על מנת להיענש".
חלק ממבקריו הספרותיים, מחו על הסלקציה שביצע בכתבי היד שלה בטרם פרסומם.
להגנתו טען כי הצנזורה שביצע בכתבי פלאת' נועדה להגן על ילדיו הרכים.
לאחר מותה של פלאת' כתב יוז במשך 3 שנים שירים ספורים בלבד, ביניהם השיר "יללות זאבים" (The Howling of Wolves) שנכתב בהשראת קולם של הזאבים שנשמעו מגן החיות של לונדון עד ביתה של סילביה פלאת, שאליו עבר לאחר מותה{{הערה|1=Neil Roberts, ''Ted Hughes: 'New Selected Poems, Humanities-Ebooks, 2007, p.
29|כיוון=שמאל}} ו"שיר של עכברוש" (Song of a rat), שנכתב מנקודת ראותו של עכברוש שנתפס במלכודת.
שני השירים הללו היוו אינדיקציה למצוקה הרגשית שבה היה שרוי יוז.
כתחליף לכתיבת שירה, עסק יוז בעת ההיא בכתיבת מאמרי ביקורת וסקירות על ספרים והיה מעורב בניהול פסטיבל שירה בין-לאומי באלברט הול, שבו באו לידי ביטוי ידיעותיו הנרחבות בספרות העולמית.
בחודש יוני 1964, כתב לאחיו כי נסיבות חייו אינן מאפשרות לו לבצע עבודה רצינית משלו, "כל מה שעניין אותי מעולם, הוא לפשט את הקיום שלי לכדי כתיבה, אך כל מה שעשיתי עד כה, הוא התערבותי בחיי אנשים, באופן כזה שאיני יכול לנוע עוד מבלי לחוש בתוצאות הקשות שמופיעות מכל עבר".
בשנת 1965, יסד יוז עם חברו דניאל וייסברוט, את המגזין "שירה מודרנית מתורגמת" (Modern Poetry In Translation), שבו הופיעו שירים מתורגמים לאנגלית של משוררים אירופיים בעיקר ושירים של יהודה עמיחי.
ב-3 במרץ של אותה שנה, בגיל 37 ובעודה נשואה לדייוויד ווביל, ילדה אסיה בלונדון את בתה המשותפת עם יוז, אלכסנדרה טטיאנה, ששם החיבה שלה היה שוּרה.
שלושה חודשים לאחר הלידה התגרשה מבעלה.
בחודש ספטמבר 1965, עזבה אחותו של יוז את בית אחיה, ואסיה עברה להתגורר עמו והתמסרה לגידול שלושת הילדים.
זמן קצר לאחר מכן, הזמין יוז את הוריו להתגורר עמם, כיוון שאמו סבלה מדלקת מפרקים שיגרונית ומאסתמה, והוא קיווה כי מזג האוויר בדבון ישפיע לטובה על מצב בריאותה.
לאחר שהוריו התמקמו בביתם, נסע לשלושה חודשים עם אסיה ושלושת הילדים לטיול באירלנד.
תקופה זו הייתה פורה ביותר, שכן הוא סיים לכתוב את "וודו" (Wodwo) – אוסף שירים וסיפורים קצרים, שאליהם חבר גם תסכית רדיו שכתב.
הספר יצא לאור בשנת 1967 בהוצאת פייבר & פייבר, ובו הצהרה של יוז כי "שירה, מחזות וסיפורים, אמורים להיקרא יחדיו כמקשה אחת".
בשנת 1966 כתב שירים בהשראת המיתולוגיה הנוצרית.
אסופת שירים זו קיבלה מאוחר יותר את הכותרת "חיים ושירים של עורב", ויצאה לאור בשנת 1970 כספר הנושא את השם "עורב", המלווה באיורי עורבים פרי יצירתו של לאונרד בסקין.
באותה עת עסקה אסיה בעיקר בגידול הילדים.
שיגרת חייהם של יוז ואסיה, לא הצליחה להפיג את צללי העבר הקרוב, שהעיבו על חייהם המשותפים.
תקוותיה של אסיה להשתקם מהטראומה שחוו ולחיות חיי משפחה שלווים עם יוז עלו בתוהו.
הוריו של יוז וחבריו הקרובים האשימו אותה באחריות למשבר בחיי הנישואין שלו ושל פלאת' ונידו אותה מכל קשר עימם עד יומה האחרון.
הבידוד והעוינות שחשה וסירובו העיקש של יוז למסד את חייו עמה במסגרת נישואין, הובילו למריבות ולהתפייסויות חוזרות ונשנות.
אסיה האשימה לא אחת את יוז, כי הוא חי עימה אך ורק כדי שתשמש כמטפלת לילדיו.
בחורף 1967, גוללה אסיה את מצוקתה הרגשית במכתב שכתבה לאחותה היחידה, צילי חייקין, שחיה עם שלושת ילדיה בקנדה.
היא התייחסה לעוינות של הוריו של יוז כלפיה, לבוז שרוחשים כלפיה ידידיו, לבדידותה הרבה ולחשדותיה (המוצדקים בדיעבד), כי יוז מנהל מאחורי גבה פרשת אהבים עם אישה נשואה, ברנדה הדן, שהייתה אורחת קבועה בביתם.
"היא האויב האמיתי שלי", כתבה והוסיפה עוד כרמז לבאות כי היא ממנה את אחותה לאפוטרופסית לבתה שורה, אם יארע לה אסון.
היא אף שלחה לה כתבי יד של פלאת' שהעלימה, מתוך כוונה שמכירתם תוכל להבטיח את עתידה של בתה.
בסוף שנת 1968, לא יכלה אסיה לשאת עוד את חייה המשותפים עם יוז ואת המתח התמידי ששרר בינה לבין הוריו.
בעידודו של יוז, עקרה עם בתה ללונדון ושכרה דירה בקלפהאם קומון, בתקווה כי יבוא יום והם יוכלו שוב להתאחד, הרחק מהמקום שבו ריחפה עדיין, לתחושתה, רוח הרפאים של סילביה פלאת'.
באותה עת החלה לתרגם מעברית לאנגלית את שיריו של יהודה עמיחי, שהיה חבר קרוב של יוז.
בעת ביקוריו של יוז בביתה, הוא סייע לה רבות בעבודה זו.
עם הזמן, תדירות ביקוריו פחתה ובעקבות זאת פרצו ביניהם מריבות רבות שהובילו בסופו של דבר לחיפוש אחר בית שבו קיוו להתאחד מחדש.
בשנה זו יצא לאור ספרו של יוז, "איש הברזל" – "סיפור ילדים בחמישה לילות" ("The Iron Man" - "A Story in Five Nights") הכולל חמישה פרקים שנכתבו כסיפור לפני השינה עבור ילדיו.
זהו סיפור על רובוט ענק עשוי ברזל שניזון אך ורק ממתכת.
הוא מופיע יום אחד בכפרי אנגליה ומתחיל לזלול טרקטורים וציוד מתכתי תעשייתי נוסף של בעלי החוות.
ילד קטן בשם הוגרת מצליח להשביע את רעבונו של איש הברזל באמצעות מזון מתכתי משומש וחלוד שאין בו צורך יותר, ובדרך זו מציל את הציוד החיוני לתושבי האזור.
כאשר יצור מפלצתי מגיע מן העולם החיצון ומאיים אף הוא על התושבים, נחלץ איש הברזל להגנת התושבים ומצילם מידיו.
בשנת 1999, יצא למסכים סרט אנימציה הוליוודי "ענק הברזל", המבוסס על סיפורו של יוז.
בצהרי יום ראשון, ב-23 במרץ 1969, טלפנה אסיה לטד יוז לביתו שבכפר, לאחר שכמה ימים קודם לכן כשלו ניסיונותיהם למצוא בית ביורקשייר.
בשיחה זו טענה אסיה כי יחסיהם אינם מובילים לשום מקום, וכי היא אינה מאמינה עוד כי יוז אכן מתכוון לחיות עמה.
יוז שהיה מורגל בשיחות מעין אלה ניסה להרגיעה, אך גם שיחה זו הפכה לוויכוח חסר תכלית, שהגיע למבוי סתום.
בתום השיחה נכנסה אסיה לחדר האורחים.
אלזה לודוויג האו-פר הגרמנייה, שעבדה בביתה לא הבחינה בהלך רוח יוצא דופן אצל אסיה.
היה זה יום קר במיוחד וכולן היו ספונות בבית.
בשעות הערב עזבה אלזה את הבית כדי לבקר את חברתה אולגה שגרה בקרבת מקום, לאחר שקיבלה את רשותה של אסיה מוקדם יותר.
בטרם צאתה, ראתה כי אסיה נמצאת בחדר השינה שלה וכי שורה ישנה במיטתה.
אסיה ניצלה את ההזדמנות לבצע את המהלך האחרון בחייה.
היא החליטה להתאבד ולרצוח את בתה הקטנה.
היא וידאה כי חלון המטבח סגור, פינתה את חלל הרצפה מחפצים ופרשה למרגלות תנור האפייה סדינים, כרים ושמיכת פוך שהביאה מחדר השינה.
היא לגמה כמות רבה של ויסקי עם כדורי שינה, נטלה בזרועותיה את ילדתה מתוך מיטתה והשכיבה אותה על המצע שפרשה על הרצפה.
היא סגרה את דלת המטבח, פתחה את ברזי הגז, כיבתה את האור, נשכבה לצד בתה וחיבקה אותה בשעה שהמתינה למוות הקרב שיקטוף את חייהן וישים קץ לסבלה.
טקס ההלוויה התקיים בקלפהאם מול קומץ אנשים שהתכנסו בבית התפילה, ששם הוצבו ארונותיהן של אסיה ושורה.
רק הכומר הספיד אותן, ואילו יוז, שהיה הלום מאבדנו הכפול, לא הצליח לומר ולו מילה.
במכתב ששלח לאחותה של אסיה זמן קצר לאחר האסון הכפול, כתב כי בתו הייתה ילדה נפלאה ומלאת חיים, כי הוא חש שחייו התרוקנו לחלוטין, וכי שאילו רק היה מעניק לאסיה בשיחתם האחרונה תקווה במילים ברורות יותר, הכול היה בא על מקומו בשלום.
עוד כתב כי אסיה הייתה אשתו האמיתית והחברה הטובה ביותר שהייתה לו מעודו.
בריאיון שהעניק לעיתון הגארדיאן אמר כי מותה של סילביה פלאת' היה בלתי נמנע, כיוון שרוב חייה הייתה על המסלול שהוביל אותה לסופם.
באשר לאסיה, כך אמר, היה בכוחה למנוע את מותה, "זו הייתה תגובתה לדרך בה פעלה סילביה פלאת".
רק 25 שנים מאוחר יותר, ניתן היה לגלות בספרו "מבחר שירים חדש" (New Selected Poems) שפורסם בשנת 1994, מספר שירים נוקבים שכתב יוז, המתייחסים לאבדן אסיה ובתו: בשיר שנקרא "Eror", כתב "כאשר קברה פער את פיו המכוער/ מדוע פשוט לא ברחת/ מדוע כרעת על פי הקבר/ להיות מזוהה/ נאשמת ומורשעת/...
בתך התינוקת/ שש שנים הזנת את הלהבות/ כאילו את מזינה ילד...ידייך החזקות יותר מזעקתך החנוקה/...בתך נלקחה ממך, היא הופשטה ממך/ כסותך האחרונה נאחזה סביב צוארך...".
בריאיון שערכה עמו איילת נגב, התייחס לשירים החושפניים אודות חייה ומותה של אסיה.
הוא אמר כי רצונו לשמור על אנונימיות, שלא יצביעו עליו ברחוב, אינו עומד בקנה אחד עם אי יכולתו כסופר להימנע מכתיבה.
כך הבהיר "כשקורה אסון לאדם מן השורה, הוא מתמודד איתו וממשיך הלאה.
אבל אם אתה סופר או משורר, היצירות נדפסות, ילדים קוראים אותן, והאסון תלוי על צווארך, נלעס שוב ושוב.
אתה מוצא את עצמך חי בתוך תקליט מקולקל, שמסתובב באותה נקודה.
במקום להיפטר מהעבר ולהביט לעתיד, אתה מוצא שלפניך עומד האתמול".
גם יהודה עמיחי שידידותו עם אסיה התהדקה לאחר שתרגמה עם יוז חלק משיריו, כתב מעין שיר פרדה בשם "מותה של אסיה ג'" שהתפרסם בספרו "ולא על מנת לזכור" שיצא לאור בשנת 1971 בהוצאת שוקן: "קשה לי להבין את מותך בלונדון בערפל, כשם שקשה לי להבין את חיי כאן, בבהירות".
חודשיים לאחר מות אסיה, נפטרה אמו של יוז.
ביום הלווייתה, הצליח לרכוש בית מהמאה ה-18 שהיה ממוקם בנוף של יערות ונהרות, סמוך לבית הוריו, ליד הבדן ברידג' במערב יורקשייר ועבר להתגורר בו זמן מה, בעודו דואג לתחזוקת ביתו בדבון.
בחודש ינואר 1974, החל לשפץ את הבית במטרה להשכירו מאוחר יותר ל"קרן ארבון" (Arvon) – ארגון לכתיבה יוצרת, שהיה שותף להקמתו בשנת 1968. המקום הוסב למעין בית הארחה שבו מתקיימים מאז ועד היום, סדנאות לכתיבת שירה, סיפורת, ביוגרפיות ועוד המיועדות לקבוצות וליחידים.
1970–1998 נישואיו בשנית, יצירתו ומותו
בחודש אוגוסט 1970, נישא יוז לקרול אורצ'רד, אחות במקצועה ובתו של ג'ק אורצ'רד, חוואי מקומי שאיבד שנים קודם את המשק שלו עקב קשיים כלכליים.
הזוג חי יחדיו חיים יציבים בבית הכפרי בדבון עד יום מותו של יוז.
עם היכנסם לבית, החלה קרול לחדש את פניו בתקווה כי צללי העבר לא יאיימו על עתידם המשותף.
בשנה זו יצא לאור הספר 'עורבים', שהוקדש לזכרן של אסיה ובתו שורה.
באותה שנה יסד יוז עם אחותו אולווין את 'עיתון הקשת' (Rainbow Press), שבו פורסמו במשך עשור משיריהם של סילביה פלאת, טד יוז, שיימוס היני ואחרים.
ילדיו של יוז למדו באותה עת בפנימייה בלונדון והיו נוהגים לבוא לבית בדבון בסופי שבוע, בחגים ובחופשות.
בשנת 1971, כתב יוז בשיתוף פעולה עם במאי התיאטרון והקולנוע הבריטי פיטר ברוק, את המחזה 'אורגסט' (Orghast), תוך שימוש בשפה אוניברסלית שהמציא.
מחזה זה נכתב עבור פסטיבל פרספוליס שנערך באיראן, שהופק במיוחד כדי לבחון כיצד ניתן ליצור תיאטרון אוניברסלי שאינו תלוי תרבות או שפה, שאותו תיארה המשוררת אוסוולד כתיאטרון שיש לו יכולת "לעקוף את תעתועי המילים" באמצעות "אמת גולמית הטמונה במחווה ובאינטונציה".
בשנת 1972, רכש הזוג משק חקלאי שנקרא 'מורטאון' שהשתרע על שטח של 95 אקרים (כ-380 דונם), 6 קילומטרים צפונית מביתם.
את המשק ניהל אביה של קרול בסיועו של הזוג הטרי.
יוז למד רבות מחמו אספקטים שונים בנושאים חקלאיים.
במכתב ששלח באותה עת לידידו המשורר מיכאל המבורגר, כתב כי עבודתו במשק, מחברת אותו שוב לעולם היחיד שאותו הוא מכיר ושאותו החל לאבד וכי השהות במקום, עד כמה שהוא יכול לשפוט, מיטיבה את כתיבתו.
ג'ק אורצ'רד נפטר בשנת 1976 ובספרו של יוז, 'יומן מורטאון' שיצא לאור בשנת 1979, שהוקדש לזכרו, מופיע אוסף של שירי טבע שאפיינו את הרשמים שחווה במורטאון.
לדברי המשוררת אוסוולד, "דמותו של ג'ק אורצ'רד מרחפת" לאורך כל הספר.
את השירים הללו כתב יוז בין השנים 1972–1976. בסופו של הספר הוסיף יוז הערות המתייחסות לדאגתו העמוקה לשימור הסביבה ולטענותיו הקשות כלפי החקלאות התעשייתית בבריטניה והתעשיות הכימיות שמזהמות את הסביבה.
בשנת 1990 כתב יוז מאמר פוליטי שהתפרסם בגארדיאן, המתריע בפני הפוליטיקאים ובפני הציבור על הסכנות הסביבתיות הלאומיות המאיימות על בריטניה ועל העולם כולו.
בשנת 1976, השתתף יוז בפסטיבל ספרות שנערך באוסטרליה.
אביו התלווה אליו למסע, כדי שיוכל לבקר את בנו הבכור, ג'רלד שהיגר למדינה זו בשנת 1948. שנה לאחר מכן יצא לאור "גאודט" – מעין סיפור בשיר שנכתב במשך עשור, שנושאו הוא כומר אנגלי כפרי שחייו ניטלו ממנו על ידי רוחות שהחליפוהו בכפיל, שכל רצונו הוא להביא לעולם צאצא ילוד אישה.
אחד מהשירים הבולטים בספר, נסוב על אסונו הטראגי של יוז שאיבד שתיים מנשותיו ואת בתו בת הארבע: "אָכֵן הַגֵּיהִנּוֹם שָׁמַע אוֹתִי/ הִיא נָפְלָה אֶל תּוֹךְ הָאֲדָמָה/ וַאֲנִי אֻכַּלְתִי".
בשנת 1984, התמנה יוז למשורר הלאומי של בריטניה לאחר מותו של סר ג'ון בצ'מן שהחזיק בתפקיד זה עד ליום מותו.
מוקדם יותר באותה שנה, יצא לאור בהוצאת פייבר & פייבר ספרו של יוז 'מהי האמת' (What is the Truth?) – אוסף של שירי חיות המיועדים לילדים, שאוירו על ידי ר.ג'.
על עבודה זו זכה יוז בפרס השנתי הספרותי לילדים מטעם הגארדיאן (Guardian Children's Fiction Prize), שניתן לקבלו רק פעם אחת בחיים.
בעשור האחרון של חייו הקדיש יוז חלק ניכר מזמנו לתרגום שירה קלאסית ודרמות כגון, חתונת הדמים, פרי עטו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה, האביב מתעורר, מחזה פרי עטו של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד, אוֹרֶסְטֵיאָה – טרילוגיה של טרגדיות מאת המחזאי האתונאי איסכילוס, אלקסטיס מאת אוריפידס ופדרה מאת ז'אן ראסין.
במאמר "המיתוס והחינוך" שכתב בשנת 1970, ביטא את הרעיון שלסוגים מסוימים של סיפורים דמיוניים יכולים להיות השפעה מרפאת".
בשנת 1992 יצא לאור בהוצאת פייבר & פייבר, ספרו של יוז "שייקספיר והאלה כהוויה שלמה" – (Shakespeare and the Goddess of Complete Being), עבודה מונומנטלית בהשראת רעיונותיו של רוברט גרייבס.
הספר קיבל ביקורות חיוביות ושליליות.
חלק ראו בעבודה זו מקור חשוב של פרשנות ליצירת שייקספיר וחלק ראו בה פרשנות שנובעת ממערכת האמונות האישיות של יוז.
זמן קצר טרם מותו פרסם יוז את קובץ השירים האוטוביוגרפיים החושפניים "מכתבי יום הולדת" – שמונים ושמונה שירים שנכתבו לאורך תקופה של יותר מ-25 שנה.
כמעט כל שיר נכתב כמכתב הממוען ישירות לפלאת'.
עד לעת זו, שמר יוז על שתיקה והדף כל ניסיון של עיתונאים וביוגרפים לקבל מידע על יחסיו עם אשתו.
בקובץ זה פתח יוז צוהר לסודות שהיו נצורים בלבו במשך שנים רבות ושרטט דיוקן אינטימי על יחסיו עם פלאת' החל מפגישתם הראשונה בשנת 1956. את דמותה של פלאת' תיאר בשני אופנים: האחד, כילדה קסומה וקינטית שבה התאהב והשני, כאישה עצובה ומפוחדת, שאליה אין הוא יכול עוד להגיע".
כמו כן תיאר אותה "ככוהנת גדולה של כוחות האם הגדולה שנפלה קורבן לכוחות מיסטיים "שלא היה ביכולתה לשלוט בהם".
הוא זוכר את עיניה "התאהבות של יהלומים בהירים מאוד, בהירים כמו התאהבות של דמעות".
לפני מותו מונה יוז לחבר במסדר ההצטיינות, על ידי המלכה אליזבת' השנייה.
הוא המשיך לחיות בביתו בדבון, עד שחלה בסרטן המעי הגס.
הוא אושפז בבית חולים בלונדון וב-28 באוקטובר 1998 נפטר בבית החולים מהתקף לב.
טקס הלווייתו נערך ב-3 בנובמבר 1998 בכנסיית פטרוס הקדוש בצפון Tawton.
בהלוויה נשא שיימוס הייני דברים והקריא שניים משיריו של יוז ואת שירו של דילן תומאס "אַל נָא תֵּלך בַּלָּאט אֶל חֵיק הַחֲשֵׁכָה" ("Do Not Go Gentle into That Good Night") שכתב לאביו הגוסס.
יוז הושפע עמוקות מרעיונותיו של המשורר והסופר רוברט גרייבס כפי שבאו לידי ביטוי בספרו "האלה הלבנה" שהפך ל"אחד מספרי היסוד של התנועה הפגאנית המודרנית".
הוא היה שותף לאמונתו של גרייבס כי השירה המודרנית נותקה משורשיה העתיקים והמיסטיים, וכי כתוצאה מכך, היא איבדה את כוח התגלותה.
בדומה לגרייבס סבר יוז כי המשוררים הם למעשה נושאי דברה של האלה הלבנה השולטת ביקום.
במכתב שכתב לאחד מחבריו, הזכיר יוז את הפעם הראשונה שבה קרא את הספר בספטמבר 1951, ואת ה"טינה הקלה" שחש כלפי גרייבס, שהצליח לבטא היטב את מה שחווה כבר שנים רבות, ושנחשב עבורו כחלק מתיקון הסוד שלו.
בשיריו שילב יוז רבים מהרעיונות המיתיים של גרייבס עם רעיונותיו מתחומי המיסטיקה, הקבלה, השמאניזם, האסטרולוגיה והכישוף.
"טז יוז האמין שהכוח החשוב ביותר בתרבות האנושית הוא הכוח האלים והאפל של האלה הגדולה, ושעל התרבות המערבית הרציונלית הורסת הטבע תבוא לבסוף שואה שתתחולל כאשר לא ניתן יהיה עוד לדכא את כוחות הטבע הנשיים של האלה".
רעיונות אלה מתיישבים עם עבודתו הפיוטית שאת ההשראה של חלק ניכר ממנה ינק מהנופים ומבעלי החיים שהקיפו את ילדותו.
"כל אישה שחיה", כתב, "מייצגת את המבחן שמציבה האלה בפני הזכר".
על פי יוז, זהו משא ומתן נצחי שהוא מנהל עם האלה באמצעות כוחה הקסום של המילה, וזוהי הדרך שבה ניתן להשיג ריפוי אישי ואוניברסלי.
שירה, לדבריו, היא "כמו קסם הגורם לדברים לקרות כפי שהיה רוצה לראותם קורים".
אחת הטכניקות שבאמצעותן ביקש יוז לכונן מחדש את הקשר בין שירה והתגלות, הייתה שימושו בהברות מוטעמות ובאליטרציה תכופה.
טכניקה זו באה לידי ביטוי באופן מובהק בספרו "נץ בגשם".
השימוש של יוז בדיאלקט של ילדותו נותר מרכיב עיקרי בשירתו והטון התמציתי והחסכוני העולה מתוך שיריו הוא נדבך נוסף שהפך את שירתו לשירה רבת עוצמה.