tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעולם הדמיוני של מסע בין כוכבים נקראים שני כוכבי הלכת שמהם באו הרומולנים (אחד הגזעים המופיעים בסדרה) - רמוס ורומולוס.
רמוס ורומולוס הם שמות הקוד של שני הסוכנים החשאיים סול וכריס ברומן של דייוויד מורל "אחוות הוורד".
במשחק הווידאו Assassin's Creed: Brotherhood, המתרחש באיטליה של המאה ה-16, מתוארת כת פגאנית הסוגדת לרומולוס כאל, הם מתלבשים כזאבים ונוהגים לתקוף ולשדוד את תושבי רומא.
בימי מוסוליני והפשיזם באיטליה, נקראו הילדים בתנועת הנוער הפשיסטית בשם לופטי (Lupeti) כלומר "בני הזאבה", על שם רמוס ורומולוס.
גם דבר חטיפת הסבינות על ידי בני רומא שימש נושא לציוריהם של אמנים רבים.
בסדרת הספרים "הארי פוטר" של ג'יי קיי רולינג, מהספר השלישי ועד השביעי מופיעה דמות בשם רמוס לופין, (איש זאב), שהיה חבר של ג'יימס פוטר (אבא של הארי).
בסדרת הסרטונים "Sanders' sides" (צדדיו של סנדרס), של השחקן והזמר Thomas Sanders (תומאס סנדרס), בפרק "dealing with intrusive thoughts" מתגלה שלדמות בשם רומן (Roman) המיצגת בעיקר את היצירתיות של תומאס יש אח תאום בשם רמוס (Remus), אך בסדרה רמוס הוא האח הרשע שאף ניסה להרוג את אחיו התאום ללא הצלחה.
רמון קופה או בשמו המקורי רמון קופשווסקי (Kopaszewski), היה כדורגלן צרפתי ששיחק בתפקיד הקשר ההתקפי.
קופה נולד בפה-דה-קאלה שבצרפת למהגר פולני.
כשהיה בן 14 איבד את אחת מאצבעותיו בזמן שעבד ככורה פחם.
קופה החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת אנז'ה.
לאחר שנתיים עבר לסטאד ריימס, זכה איתה בשתי אליפויות בשנים 1953 ו-1955 והגיע איתה לגמר גביע אירופה לאלופות 1956, שבו היא הפסידה לריאל מדריד.
קופה עבר לריאל מדריד, שם חבר לשחקנים כמו אלפרדו די סטפנו ופרנץ פושקאש.
קופה זכה עם ריאל בשתי אליפויות בשנים 1957 ו-1958, וכן בגביע אירופה לאלופות.
קופה היה הצרפתי הראשון שזוכה בגביע זה.
קופה שיחק במדי נבחרת צרפת והבקיע 18 שערים ב-45 משחקים, בין השנים 1952–1962. עם הנבחרת שיחק במונדיאל 1958, שנערך בשוודיה ובו כבש שלושה שערים וצרפת סיימה במקום השלישי.
גביע העולם: 1958 (מקום שלישי)
נבחרת הטורניר של גביע העולם: 1958
רגל הזהב: 2006 (אגדת כדורגל)
רמונד לריס או רֶמון לריס , שנודע כשייח' רמונד, היה מוזיקאי, נגן עוד וזמר יהודי-אלג'יראי שנרצח בידי קנאים מוסלמים.
רימונד, נולד לאם נוצרייה ולאב יהודי בקונסטנטין אלג'יריה.
בילדותו התייתם מאביו שהיה חייל במלחמת העולם הראשונה, גויר ונמסר למשפחה יהודית.
עם השנים הקים רמונד להקה שבה היו חברים מוזיקאים מוסלמים ויהודים (ביניהם אביו של אנריקו מסיאס), והפך למייצג הבולט ביותר של מוזיקת המעלוף האלג'יראית/תוניסאית.
הוא כונה "שייח' רמונד" לאות כבוד.
הוא היה מורה של סימון תמר.
לריס, שסימל בדמותו את העיר שחציה יהודים וחציה מוסלמים וזכה לפופולריות עצומה באלג'יריה, נרצח בידי קנאים מוסלמים בשנת 1961. בתו של לריס, סוזי, נישאה לזמר היהודי אלג'יראי אנריקו מסיאס.
בשנת 1999 יצא חתנו וממשיך דרכו אנריקו מסיאס בסדרת הופעות מחווה ללריס בה ניגן מבחר משיריו.
chant d'exil (שירי הנכר), אלבום של 4 הקלטות אותנטיות מ-1955 בהוצאת מגדה
Hommage à Cheikh Raymond (מחווה לשייח' רמונד) - דיסק של אנריקו מסיאס מ-1999 של שירי לריס
רמונאס שישקאוסקאס (ליטאית: Ramūnas Šiškauskas; ) הוא כדורסלן עבר ליטאי אשר שיחק בעמדות הקלע והפורוורד והיה אחד משחקני הכדורסל הטובים באירופה ובנבחרת ליטא.
גובהו של שישקאוסקאס הוא כ-1.98 מטר.
שישקאוסקאס יליד קייסדורס שבליטא הסובייטית החל את קריירת הכדורסל שלו בגיל 13 בקבוצה המקומית של העיר, שם שיחק עד גיל 18. בעודו בן 18 מאתר כישרונות מקבוצת סאקאלי התרשם מהשחקן והחתים אותו בקבוצה.
לאחר שתי עונות עבר לריטאס וילנה, בה זכה שלוש פעמים באליפות הליגה הליטאית, ונבחר לשחקן הטוב ביותר (MVP) של הליגה.
לאחר שש עונות עזב את ליטא ועבר לבנטון טרוויזו האיטלקית, איתה זכה באליפות איטליה, אך לאחר עונה עזב בשל קשיים אישיים.
לאחר שחוזר על ידי קבוצות יורוליג רבות, חתם לבסוף בפנאתינייקוס היוונית, איתה זכה באליפות יוון וביורוליג.
עונה לאחר מכן עבר לשחק בצסק"א מוסקבה הרוסית, בה זכה באליפות רוסיה, ושנה שנייה ברציפות ביורוליג, לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב.
בנבחרת ליטא שישקאוסקאס החל לשחק בשנת 2000. במסגרת הנבחרת הוא הספיק לזכות במדליית זהב באליפות אירופה 2003, ובמדליית ארד באליפות אירופה 2007.
בקיץ 2012 הודיע שישקאוסקאס על פרישה ממשחק פעיל.
רֵמון פואנקרה היה מדינאי צרפתי, נשיא צרפת בין 1913 ל-1920, וכיהן שלוש שנים כראש ממשלת צרפת.
פואנקרה נולד ב-20 באוגוסט 1860 בבר-לה-דוק, שבחבל לורן.
אביו היה עובד מדינה מצטיין ומטאורולוג, ואימו קתולית אדוקה.
בגיל 10 סופחה עיר הולדתו לגרמניה, בעקבות סיפוח אלזס-לורן לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
פעולה שהביאה ליחסו השלילי כלפי הקיסרות הגרמנית במהלך השנים.
לאחר שירותו הצבאי בין השנים 1879–1880 למד בסורבון.
בשנת 1881, התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בפריז ובשנת 1882 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
פואנקרה שירת במשך שנה במשרד החקלאות עד שנבחר בשנת 1887 לבית הנבחרים כנציג מז.
הוא הצטיין בתחום הכלכלי ושירת בוועדות תקציב.
תחילה כיהן כשר החינוך, האומנות והדת ולאחר מכן כיהן כשר האוצר.
בממשלתו של אלכסנדר ריבוט מונה פואנקרה לשר התעשייה האזרחית.
בעזרת תומכים, פואנקרה היה שותף ראשי, בשנת 1902, להקמת המפלגה הצרפתית האיחוד הדמוקרטי הרפובליקני שהפכה במהרה למפלגת המרכז ימין החשובה ביותר ברפובליקה השלישית.
לאחר מכן בשנת 1906 למשך זמן קצר פואנקרה חזר לכהן כשר האוצר.
"פואנקרהיזם" היה תנועה פוליטית שפעלה בין השנים 1902–1920. בשנת 1902, השתמש ז'ורז' קלמנסו במונח כדי לתאר דור צעיר של פוליטיקאים שמרנים שאיבדו את האידיאליזם של מייסדי הרפובליקה.
לאחר 1911, שימש המונח לציון "התחדשות לאומית" מול האיום הגרמני.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, "פואנקרהיזם" מתייחס לתמיכתו של פואנקרה באינטרסים עסקיים ופיננסיים.
פואנקרה היה ידוע ביריבות רבת-שנים עם ז'ורז' קלמנסו.
קלמנסו ופואנקרה תיעבו זה את זה באופן מוחלט, וניהלו אחת המחלוקות הפוליטיות הארוכות ביותר בפוליטיקה הצרפתית.
ההיסטוריון הבריטי אנטוני אדמתווייט תיאר את פואנקרה כמי שסבל מ"אובססיה לקלמנסו שקרובה לפרנויה" וכ"קר רוח שהדבר היחיד שעורר בו תשוקה היה חתולים".
זמן קצר לאחר שמונה פואנקרה לראש ממשלת צרפת בינואר 1912 החל במדיניות שנועדה לחסום את שאיפותיה של גרמניה למעמד של "מעצמת-על עולמית", ופעל לשיקום הקשרים עם בעלת בריתה של צרפת – רוסיה.
פואנקרה דאג שגרמניה לא תוכל ליצור יחסי חוץ טובים עם רוסיה ובריטניה וחיזק את הצבא בכך שהוסיף לו השקעות מהבנק המדיני, הגדיל את הגיוס והורה להתחיל להכין תוכניות לגבי התקפה על גרמניה.
לאורך המשבר הבוסני והמשבר המרוקאי השני פואנקרה לא הצליח לשתף פעולה עם האימפריה הרוסית, ולכן בשנת 1912 הוא חידש את חוזה החברות בין צרפת לרוסיה משנת 1894 מחוזה הגנה לחוזה התקפה לכל מקרה שעלול לקרות, אפילו ממשבר בבלקנים.
באוגוסט אותה השנה כשנפגש פואנקרה עם הצאר הרוסי ניקולאי השני הוא חיזק את ההסכם בכך שחידש אותו לרמה צבאית.
במקביל, קיווה פואנקרה לקדם מדיניות של התרחבות טריטוריאלית על חשבון בת־בריתה הלא רשמית של גרמניה – האימפריה העות'מאנית.
מטעמים היסטוריים, כלכליים ודתיים, לצרפת הייתה לאורך השנים עניין רב באזור הלבנט שבמזרח התיכון.
במשך מאות שנים שימשה צרפת כמגינתם של הנוצרים המארונים, ובמיוחד בשנת 1860, כאשר איימה לצאת למלחמה בעקבות הטבח שבוצע במארונים בידי מוסלמים ודרוזים מקומיים, בעוד שהשלטונות העות'מאניים לא עשו דבר.
בתחילת המאה ה־20, פעלה בצרפת לובי משפיע בעד מדיניות צרפתית פעילה בלבנט, בטענה שמוטלת על צרפת שליחות להשתלט על סוריה העות'מאנית (שבערך כללה את סוריה, לבנון, ישראל, ירדן, הגדה המערבית ורצועת עזה של ימינו).
פואנקרה היה אחד החברים הבולטים ב־Comité de l'Orient (הוועדה לענייני המזרח), הגוף המרכזי שדגל בהתרחבות צרפתית במזרח התיכון.
נכונותו של פואנקרה לפתוח במהלך של התקרבות לגרמניה הקיסרית – כדי לאפשר לצרפת לממש את שאיפותיה במזרח התיכון – התחזקה בעקבות תוצאות מלחמת הבלקן הראשונה.
במהלך מלחמה זו, בולגריה (שצבאה אומן על ידי משלחת צבאית צרפתית) הביסה במהירות את צבאו של הסולטאן – שאומן על ידי הצבא הגרמני.
ניצחונה המהיר של בולגריה היה מכה קשה ליוקרה של גרמניה, ובמקביל חיזק את הביטחון העצמי של צרפת.
דבר זה איפשר לפואנקרה לפנות לברלין מעמדת כוח.
פואנקרה התנגד לכל איחוד צרפתי-גרמני באומרו כי הדבר יביא לכך שפריז תהיה משנה של ברלין ובכך צרפת כבר לא תהיה מעצמה עולמית.
ניצחונו של פואנקרה בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 1913 נעזר בתמיכה של 2,000,000 פרנקים מרוסיה.
הוא נבחר לנשיא הרפובליקה בשנת 1913, כיורשו של ארמאן פלייר.
פואנקרה, שהיה אדם נחוש ובעל אופי חזק, היה הנשיא הראשון של הרפובליקה השלישית מאז תקופתו של מק-מהון בשנות ה-70 של המאה ה-19 שניסה להפוך את תפקיד הנשיא למוקד כוח ממשי – ולא רק לתפקיד טקסי וסמלי.
הוא הפגין נוכחות והשפעה אישית, ונטל עניין מיוחד במדיניות החוץ.
ב־20 בינואר 1914, היה פואנקרה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר בשגרירות גרמניה בפריז – מחווה ברורה שנועדה להראות כי הוא מעוניין להמשיך במדיניות של שיפור ההבנה הגרמנית כלפי מטרותיה של צרפת.
בתחילת 1914, פואנקרה נקלע לשערורייה כאשר הפוליטיקאי השמאלני ז'וזף קאיו איים לפרסם מכתבים המראים כי פואנקרה השתתף בשיחות חשאיות עם הוותיקן תוך שימוש בממשלת איטליה כמתווכת, מה שהיה מקומם את הדעה האנטי-דתית בצרפת.
קאיו נמנע מפרסום המסמכים לאחר שהנשיא לחץ על גסטון קלמט, עורך עיתון לה פיגארו, שלא לפרסם מסמכים החושפים כי קאיו היה לא נאמן לאשתו הראשונה, וכן היה מעורב בעסקאות פיננסיות מפוקפקות שנשקו למדיניות חוץ אוהדת לגרמניה.
העניין עשוי היה להיגמר בכך – אלמלא גברת קאיו השנייה, אשר נחרדה מכך שקלמט עשוי לפרסם מכתבי אהבה שכתב לה בזמן שבעלה עוד היה נשוי לקודמתה.
ב־16 במרץ 1914, היא הלכה למשרדו של קלמט וירתה בו למוות.
הפרשה שנודעה בשם "פרשת קאיו" (L'affaire Caillaux) הפכה לסיפור החדשותי המרכזי בצרפת במחצית הראשונה של שנת 1914.
היא הייתה כל כך שערורייתית עד שפואנקרה התלוצץ באירוניה כי ייתכן שמהיום גם הוא ישלח את גברת פואנקרה לרצוח את אויביו הפוליטיים – מאחר שהשיטה הזו מצליחה כל כך עבור קאיו...
משבר יולי ומלחמת העולם הראשונה
ב-28 ביוני 1914, פואנקרה צפה במסלול המרוצים של לונגשאמפ כאשר קיבל חדשות על רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו.
פואנקרה נדהם מהדיווח, אך המשיך לצפות במירוץ.
בשנת 1913, הוכרז כי פואנקרה יבקר בסנקט פטרבורג ביולי 1914 כדי להיפגש עם הצאר ניקולאי השני.
שר החוץ של אוסטרו-הונגריה, הרוזן לאופולד פון ברכטולד, החליט כי מסוכן מדי להגיש את האולטימטום לסרביה בזמן פסגת צרפת–רוסיה, ולכן בחר להמתין עד שפואנקרה יעלה על סיפון אוניית הקרב France, שתיקח אותו בחזרה לצרפת.
מלווה בראש הממשלה רנה ויוויאני, נסע פואנקרה לרוסיה בפעם השנייה (אך לראשונה בתפקיד נשיא) במטרה לחזק את הברית בין צרפת לרוסיה.
תמלילי פסגת סנקט פטרבורג לא שרדו, אך העדויות התיעודיות הקיימות מרמזות כי לא ניקולאי ולא פואנקרה לא הפגינו דאגה מיוחדת מהמצב המתהווה בבלקן.
בזמן הפסגה היו שמועות – אך לא עדויות חד-משמעיות – כי וינה עשויה לנצל את ההתנקשות (בארכידוכס פרנץ פרדיננד) כדי לפתוח במלחמה נגד סרביה.
כאשר האולטימטום האוסטרו-הונגרי נמסר לסרביה ב־23 ביולי, ממשלת צרפת הייתה בידיו של ז'אן-בפטיסט ביאנו־מרטן, שר המשפטים שכיהן כראש ממשלה בפועל.
חוסר יכולתו של ביאנו־מרטן לקבל החלטות תסכל מאוד את פיליפ ברתלו, הדמות הבכירה ביותר שנכחה באותה עת במשרד החוץ (Quai d'Orsay) בפריז.
ברתלו התלונן כי צרפת לא עושה דבר בשעה שאירופה עומדת בפני סכנת מלחמה.
יתרה מזאת, ניסיונותיו של פואנקרה לתקשר עם פריז מהים הופרעו, כאשר הגרמנים שיבשו את שידורי הרדיו בין אונייתו לבין פריז.
רק כאשר פואנקרה שב לפריז ב־30 ביולי 1914, הוא למד סוף סוף על המשבר, ומיד ניסה למנוע מהאירועים להידרדר למלחמה.
למחרת, ב-31 ביולי, הגיש שגריר גרמניה בפריז, הרוזן וילהלם פון שון, אולטימטום לראש ממשלת צרפת, רנה ויוויאני, שבו הזהיר כי אם רוסיה לא תפסיק את הגיוס הצבאי שלה, גרמניה תתקוף הן את צרפת והן את רוסיה בתוך 12 שעות.
האולטימטום גם דרש שצרפת תבטל מיד את בריתה עם רוסיה, תאפשר לצבא הגרמני להיכנס לשטחה ללא התנגדות, ותעביר לידי גרמניה את המבצרים בוורדן ובטול לשם כיבוש זמני, כל עוד גרמניה נמצאת במלחמה עם רוסיה.
בתגובה, הממשלה הצרפתית הורתה לשגרירה בסנקט פטרבורג, מוריס פלאולוג, לברר מה מתרחש ברוסיה, תוך שהיא מסרבת לבקשתו של הגנרל ז'וזף ז'ופר להתחיל בגיוס כללי של הצבא הצרפתי.
אולם, האולטימטום הגרמני מ־31 ביולי 1914 העמיד את צרפת בפני שתי ברירות: או לקבל את ההשפלה שבהיענות לדרישות – מה שהיה מביא בפועל לסיומה של צרפת כמדינה עצמאית – או לצאת למלחמה מול גרמניה.
ההיסטוריון האמריקני ליאונרד ו' סמית, יחד עם ההיסטוריונים הצרפתים אנט בנקר וסטפן אודואן-רוזו, כתבו שצרפת לא באמת עמדה בפני ברירה – האפשרות של קבלת האולטימטום של פון שון הייתה כל כך משפילה, עד שהייתה בלתי מתקבלת על הדעת בעיני רוב עצום של הציבור הצרפתי.
לאחר שצרפת דחתה את האולטימטום וגרמניה הכריזה עליה מלחמה, הופיע פואנקרה בפני האספה הלאומית והכריז כי צרפת נמצאת במצב מלחמה.
באותו נאום גיבש את עקרון האיחוד המקודש (l'union sacrée) – בו הכריז: "שום דבר לא ישבור את האיחוד המקודש מול פני האויב."
פואנקרה נדחק בהדרגה לשוליים לאחר עלייתו לשלטון של ז'ורז' קלמנסו כראש ממשלה בשנת 1917.
הוא סבר ששביתת הנשק הושג מוקדם מדי, ושיש לאפשר לצבא הצרפתי לחדור עמוק יותר לתוך גרמניה.
במהלך ועידת השלום בפריז בשנת 1919, שבה נוהל המשא ומתן על חוזה ורסאי, פואנקרה רצה שצרפת תנתק את חבל הריין מגרמניה ותציב אותו תחת שליטה צבאית של מדינות ההסכמה.
פרדיננד פוש הפציר בפואנקרה להפעיל את סמכויותיו – כקבוע בחוקה – ולקחת לידיו את ניהול המשא ומתן על החוזה, בשל חששו שקלמנסו אינו מגשים את מטרותיה של צרפת.
פואנקרה נמנע מלעשות כן, וכאשר הממשלה הצרפתית אישרה את תנאי ההסכם שקלמנסו הצליח להשיג, שקל פואנקרה להתפטר – אך גם הפעם נמנע מכך.
בשנת 1920 הסתיימה כהונתו של פואנקרה כנשיא, ושנתיים לאחר מכן שב לתפקיד ראש הממשלה.
שנתיים לאחר מכן חזר פואנקרה לתפקיד ראש ממשלת צרפת.
שוב, כהונתו הייתה מוכרת במדיניותו הנוקשה נגד גרמניה.
מאוכזב מחוסר נכונותה של גרמניה לשלם פיצויים, קיווה פואנקרה לסנקציות כלכליות משותפות אנגלו-צרפתיות נגד גרמניה בשנת 1922, בעודו מתנגד לפעולה צבאית.
באפריל 1922, נחרד פואנקרה מהסכם רפאלו, שהיווה את תחילתה של התגרות גרמנית-סובייטית נגד הסדר הבינלאומי שנקבע באמנת ורסאי.
הוא הוטרד מכך שראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', לא חלק על דעתו, ואף קיבל כמעט בברכה את הסכם רפאלו כהזדמנות לשלב את רוסיה הסובייטית במערכת הבינלאומית.
באמצע מאי 1922 הגיע פואנקרה למסקנה שאם רפאלו לא תשכנע את הבריטים שגרמניה מתכוונת לערער את מערכת ורסאי בכל דרך אפשרית, אז לא יהיה כל סיכוי לשכנע אותם – ובמקרה כזה צרפת תיאלץ לפעול לבדה.
לדאגתו של פואנקרה התווסף גם מסע התעמולה העולמי שהחל באפריל 1922, שהאשים את צרפת באחריות למלחמת העולם הראשונה במטרה להפריך את סעיף 231 של אמנת ורסאי, ובכך לפגוע בטענות הצרפתיות לפיצויים.
בתעמולה הגרמנית-סובייטית בשנות ה־20, משבר יולי 1914 הוצג כ"פואנקרה-לה-גֶר" (Poincaré-la-guerre – "מלחמת פואנקרה"), שבה פואנקרה הפעיל את התוכניות שהוא לכאורה ניהל עם הקיסר ניקולאי השני ב-1912 למטרת פירוק גרמניה.
העיתון הקומוניסטי הצרפתי L'Humanité פרסם כתבה ראשית שהאשימה את פואנקרה וניקולאי השני כשני האנשים שהטביעו את העולם במלחמה ב-1914.
תעמולת "פואנקרה-לה-גֶר" הוכחה כאפקטיבית מאוד בשנות ה־20.
כל האביב והקיץ של 1922 המשיכו הבריטים לדחות את הצעותיו של פואנקרה לברית עם בריטניה.
ניסיונו של פואנקרה להגיע לפשרה עם הבריטים בנושא הפיצויים הגרמניים נכשל ב-1922.
עד דצמבר 1922 עמד פואנקרה מול עוינות בריטית-אמריקאית-גרמנית, וראה כיצד אספקת הפחם לתעשיית הפלדה הצרפתית והכספים לשיקום האזורים התעשייתיים ההרוסים מתייבשים.
פואנקרה החליט לכבוש את חבל הרוהר (Ruhr) ב-11 בינואר 1923, במטרה לגבות בעצמו את הפיצויים.
לפי ההיסטוריונית סאלי מרקס, צעד זה "היה רווחי ולא גרם להיפר-אינפלציה גרמנית שהחלה ב-1922 והתגברה בעקבות תגובות גרמניות לכיבוש הרוהר, ולא לקריסת הפרנק ב-1924 שנבעה מהמדיניות הפיננסית הצרפתית ומהיעלמות הפיצויים".
הרווחים, לאחר קיזוז עלויות הכיבוש ברוהר והריין, הסתכמו בכמעט 900 מיליון מארק זהב.
במהלך משבר הרוהר, נכשל פואנקרה לייסד יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
פואנקרה הפסיד בבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-1924, "יותר בשל קריסת הפרנק והמיסים שהוחלו בעקבותיה מאשר בשל הבידוד הדיפלומטי".
על פי כתב העת טיים (שער מ-24 במרץ 1924) וההיסטוריון היינס ה.
הול, פואנקרה לא היה לאומני נקמני.
למרות חילוקי הדעות עם בריטניה, שאף לשמור על ההסכמה האנגלו-צרפתית.
כאשר הורה על כיבוש חבל הרוהר ב-1923, מטרותיו היו מתונות.
הוא לא ניסה להחיות את תנועת העצמאות באזור הריין.
מטרתו העיקרית הייתה לגרום לגרמניה לציית להסכם ורסאי.
עם זאת, שיטותיו הנוקשות ואופיו האוטוריטרי הובילו לכישלון מדיניותו.
המשבר הפיננסי החזיר את פואנקרה לשלטון בשנת 1926, והוא שוב התמנה לראש הממשלה ושר האוצר עד פרישתו בשנת 1929. כראש ממשלה הוא נקט מספר מדיניות לייצוב מטבע הפרנק, המכונה רטרואקטיבית "חוק הייצוב של פואנקרה".
הפופולריות שלו כראש ממשלה עלתה במידה ניכרת לאחר שובו לתקן הזהב, עד כדי כך שמפלגתו זכתה בבחירות הכלליות באפריל 1928. כבר בשנת 1915, הציג רמון פואנקרה חוק דה-נטורליזציה שנוי במחלוקת, אשר הוחל על אזרחים צרפתים אשר במקורם "ממוצא אויב" שהמשיכו לשמור על לאומיותם המקורית.
באמצעות חוק אחר שהתקבל בשנת 1927, הממשלה יכולה הייתה להתנכל לכל אזרח חדש שביצע מעשים בניגוד ל"אינטרס הלאומי" הצרפתי.
בגלל מצבו הבריאותי הלקוי, התפטר פואנקרה מראשות הממשלה ביולי 1929, וסירב לכהן כהונה נוספת כראש ממשלה.
בן דודו היה המתמטיקאי והפיזיקאי המפורסם אנרי פואנקרה.
רמון סבונד (קטלאנית: Ramon Sibiuda; סוף המאה הארבע עשרה - 1436), תאולוג, פילוסוף ורופא קטלוני.
נולד בברצלונה שהייתה בירת ממלכת אראגון.
שימש כפרופסור לרפואה ולפילוסופיה באוניברסיטה של טולוז.
נודע בשל ספרו "תאולוגיה טבעית" שנכתב בין 1434 ו- 1436. ספר זה שנכתב בלטינית הכיל מילים רבות שהושפעו מן הלשון הקטלאנית.
הספר נערך בלטינית קלאסית על ידי חסידי תורתו והופיע שוב ב-1487, 1496 ו-1509.
בספרו זה סבונד כתב כי אלוהים נתן לאדם שני ספרים: את ספר היצירה (כלומר את הטבע) ואת הכתבים הקדושים.
הוא טען כי באמצעות לימוד של ספר היצירה (או הטבע) ובעזרת "הארה" אלוהית ניתן ללמוד ולהבין את הכתבים הקדושים.
הספר מכוון נגד הטיעון כי קיים ניגוד בלתי ניתן לגישור בין התבונה לבין האמונה, או בין הפילוסופיה לבין התאולוגיה.
הוא המשיך וטען כי ניתן לעשות שימוש בתבונה האנושית כדי לחזק ולהבהיר את האמונה הנוצרית, וכי הטבע והתנ"ך שניהם כרוכים בהתגלות האלוהית.
ב-1559 ספר זה הוכנס לרשימת הספרים האסורים על ידי הכנסייה הקתולית באמצעות צו של האפיפיור פאולוס הרביעי, בגלל טענתו של סבונד כי הכתבים הקדושים אינם מהווים את המקור היחיד של ההתגלות האלוהית.
הספר תורגם לצרפתית על ידי מחבר המסות מישל דה מונטן שהכניס בו שינויים שהתקבלו על דעתה של הצנזורה של הכנסייה (פריז, 1569).
ב- 1595 המבוא המקורי של סבונד הוכנס שוב לרשימת הספרים האסורים.
את הסיבה להכנסת ספר זה לרשימת הספרים האסורים ניתן למצוא גם בתחילתה של המסה הפילוסופית הגדולה "סנגוריה על רמון סבונד" שנכתבה על ידי מישל דה מונטן בין 1575 ו 1580 (ספר 2, פרק 12):
"הביקורת העיקרית שאנשים מטיחים ביצירה זו [של סבונד] היא שהנוצרים גורמים לעצמם עוול כאשר הם מנסים למצוא סימוכין לאמונתם בתבונה האנושית.
הם טוענים כי הנצרות נתפסת רק באמצעות אמונה והשראה מיוחדת במינה של החסד האלוהי."
מישל דה מונטן ניסה ללמד סנגוריה על ספר זה ועל מחברו וכתב:
"מצאתי כי מחשבותיו של סופר זה נעלות, כי ספרו ערוך היטב וכוונותיו מלאות יראת שמים...
מטרתו של סופר זה אמיצה ונועזת, כי הוא לוקח על עצמו להטיח באתאיסטים את כל עקרונות הדת הנוצרית באמצעות חוקי הטבע והתבונה האנושית...
רמון סבונד טרח כדי להוכיח לנו כי בעולם הזה אין בנמצא דבר מנוגד ליוצרו."
כמו רמון סבונד, מונטן חוקר את מצבה של ההכרה האנושית, אך מצביע על כך כי הידע והתבונה האנושית מוטלים בספק, ולכן גורס כי מוטב להישען על האמונה.
רמון סבונד זכה לאחרונה בתשומת לב רבה במסגרת לימודי מונטן בצרפת ובארצות הברית.
רמון ריי ארדיד (בספרדית: Ramón Rey Ardid; 20 בדצמבר 1903 – 21 בינואר 1988) היה שחמטאי ספרדי.
הוא החזיק בתואר אלוף ספרד בשחמט בין השנים 1929–1943.
ארדיד היה פסיכיאטר במקצועו ופרופסור באוניברסיטת סרגוסה.
בין היתר תרגם את כתבי זיגמונד פרויד לספרדית.
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה שנערכה בפריז, הגיע ארדיד במסגרת נבחרת ספרד למקום ה-10 לקבוצות וחלק מקום 21 לבודדים בדרג ב' (ניצח: קארל הרומאדקה).
בשנת 1928 ניצח בתחרות שהתקיימה במדריד לקביעת משתתפי האולימפיאדה אך בסופו של דבר לא השתתף בנבחרת ספרד באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג.
בשנת 1929 חלק ארדיד מקום 4–5 בתחרות ברצלונה (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) ובאותה שנה זכה באליפות ספרד.
בשנת 1930 ניצח בדו-קרב את מנואל גולמאיו טוריאנטה +4 -1 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
ארדיד הגן על תוארו מול ר.
ארדיד הגיע למקום השני בתחרות סיטגס בשנת 1934 (ניצח: אנדור לילינטל), ניצח בשנת 1935 בדו-קרב את ויקטור קאהן +2 -0 =4 בסרגוסה וחלק מקום ראשון בתחרות הייסטינגס (דרג ב') בשנת 1935/36.
בשנת 1943 הוא הפסיד תואר אלוף ספרד לחוסה סאנס אגואדו.
רמון קלמנטה הוא כדורסלן אמריקאי-פורטוריקני.
קלמנטה נולד בניו יורק ושיחק במכללות Paris JR collage וויצ'יטה סטייט, שם שיחק יחד עם הכדורסלן הישראלי גל מקל.
קלמנטה, המתנשא לגובה 1.99 מטר, שיחק במכבי אשדוד בעונת 2009/10 ורשם ממוצע של: 20.5 נקודות, 11.8 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-1.6 חטיפות.
בחודש ספטמבר 2010 חתם בקבוצת הפועל יקנעם/מגידו.
ובחודש אוגוסט 2011 עבר להפועל קריית טבעון.
בחודש יולי 2012 חתם בקבוצת עירוני נהריה.
קלמנטה משתייך לנבחרת פוארטו ריקו, שם הוא משתף פעולה עם קרלוס ארויו, חוסה חואן בראה ודניאל סנטיאגו.
בחודש ספטמבר 2013 הגיע עם נבחרתו למקום השני באליפות אמריקה בכדורסל, לאחר שהפסידו בגמר לנבחרת מקסיקו 91-89.
רמונה וביזוס הוא עיבוד קולנועי של סדרת הרומנים "רמונה" מאת בוורלי קלירי.
בסרט מככבות ג'ואי קינג וסלינה גומז.
הסרט עלה לאקרנים ב-23 ביולי 2010.
הסרט נפתח עם רמונה קימבי (ג'ואי קינג) שמטפסת על חבלים בבית ספר יחד עם חברה הטוב ביותר האווי קמפ (ג'ייסון ספאבק).
באמצע שרמונה מטפסת על החבלים היא מדמיינת שהיא בגרנד קניון מטפסת והיא נופלת, כשהיא מפסיקה לדמיין היא קוראת לעזרה.
דורותי קימבלי (ברידג'יט מונהאן): אמה של רמונה שואלת אם להוסיף עוד צלחת לדודה ביאטריס (ג'ניפר גודווין).
אחותה הגדולה של רמונה ביזוס (סלינה גומז) לוקחת משימה של רמונה ועושה את זה בעצמה.
רוברט קימבלי (ג'ון קורבט) רואה את התעודה של באזוז והוא אומר שהיא ממש טובה.
כאשר הוא שואל את רמונה על התעודה, רמונה מוציאה את התעודה מהמקרר והיא מביאה אותה לאביה.
כאשר דודה ביאטריס היא מוצאת את רמונה יושבת על הענף של העץ.
למחרת בבית ספר, רמונה מנסה לתאר מה קרה לה השבוע.
היא אומרת שעובדי הבית שלה הגיעו לביתה ושברו חור גדול בצד הבית שלה לחדר חדש.
המורה לא מאמינה לה למרות שזה נכון.
למחרת אביה של רמונה מאבד את עבודתו והם בחובות.
רמונה שומעת שיחה של הוריה ומחליטה שהיא הולכת למכור לימונדה כדי לעזור להוריה.
ביזוס רואה את הנרי האגינס (הוטץ' דנו) קונה את לימונדה וביזוס שותה גם לימונדה והיא יורקת עליו כי נכנס לה ג'וק ללימונדה והיא מתרגזת על רמונה.
אחרי טעות רמונה מחליטה לשטוף מכוניות אבל זה גם לא הולך.
לאחר שהיא פגעה במכונית של הוברט השכן (ג'וש דיאמל) והיא פורשת.
למחרת בכיתת מוזיקה רמונה מקיאה על התופים.
אז היא נשארת בבית עם ביזוס, לאחר שרמונה ניסתה להכין ארוחת ערב להוריה היא שורפת את המחבת, אחר כך הטלפון מצלצל ורמונה עונה ובקו נמצא הנרי כשהוא שואל אם ביזוס נמצאת רמונה אומרת שהיא עסוקה וביזוס כועסת עליה.
כשרמונה הלכה למרתף כדי להאכיל את החתול שלה היא רואה שהוא מת וביזוס ורמונה עושות לו הלוויה.
לאחר חודשיים הוברט מציע לביאטריס נישואים אחרי שהוא חיזר אחריה והיא מסכימה.
בחתונה הנרי וביזוס הופכים לחברים ורוברט מקבל עבודה בתור מורה לאומנות בבית הספר.
רמונה קימבי (ג'ואי קינג) - רמונה היא ילדה עם דמיון פורה, המוביל אותה לעיתים למצבים מביכים.
המבוגרים לא מבינים את ההתנהגותה והיא מהווה מטרד עבורם.
היא מקנאה באחותה ביזוס בהיותה חכמה ומקובלת.
רמונה רבה הרבעם עם אחותה, אך כשרמונה זקוקה לתמיכה אחותה עוזרת לה.
רמונה מאוד שמחה, שובבה, עצמאית ואמיצה.
רמונה מסתבכת בהרבה צרות, אך בעיותיה נפתרות לרוב כשהיא מדברת עם הוריה, אחותה או המורה שלה.
ביזוס קימבי (סלינה גומז) - שמה הוא ביאטריס אך כיוון שאחותה רמונה לא הצליחה לבטאו כאשר הייתה קטנה קראה לה ביזוס.
חכמה, מקובלת, מאוהבת בהנרי ובסוף הסרט אף נעשית בת זוגו.
למרות שהיא רבה הרבה עם רמונה היא עדיין אוהבת אותה ועוזרת לה ברעיונותיה.
רוברט קימבי (ג'ון קורבט) - אבא של רמונה, ביזוס ורוברטה.
דורותי קימבי (בריג'יט מונהאן) - אמא של רמונה, ביזוס ורוברטה.
האווי קמפ (ג'ייסון ספאבק) - חבר של רמונה והוא הופך להיות בן דוד של רמונה כי בן דוד שלו הוברט ובת דודה של רמונה ביאטריס מתחתנים.
האווי אף פעם לא מתרגש, הוריו של האווי חושבים שהוא צריך להיות יצירתי יותר.
סוזן קושנר (סיירה מקורמיק) - יריבה של רמונה, יש לה שיער ארוך, מתולתל ובלונדיני שרמונה נוהגת למשוך אותו.
ההורים שלה גרושים ואביה עזב לטקומה.
משתתפת בעידודה של אימה בפרסומות.
"(Let's Get Movin') Into Action" – סקיי סווייטנאם בהשתתפות טים ארמסטרונג
"Say Hey (I Love You)" – מייקל פרנטי וספירהאד
רמון סשנס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז.
נבחר על ידי מילווקי באקס במקום ה-56 בדראפט ה-NBA 2007, ושיחק בליגת ה-NBA מאז ועד שנת 2018. בעונת השתתף בשני משחקי יורוליג כשחקן מכבי תל אביב.
סשנס נולד וגדל בעיר מירטל ביץ' שבקרוליינה הדרומית, וכשחקן קבוצת הכדורסל של "תיכון מירטל ביץ'" זכה בפרס שחקן התיכונים המצטיין של קרוליינה הצפונית (לשנת 2004).
בין השנים 2004–2007 למד באוניברסיטת נבדה ברינו, ובעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל שלה נבחר לחמישיית העונה השנייה של מחוז ה-Western Athletic (WAC) לאחר שרשם ממוצעים של 12.3 נקודות ו-4.7 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2007 נבחר סשנס בבחירה ה-56 על ידי קבוצת מילווקי באקס.
לאורך מרבית עונת הרוקי שלו שיחק בקבוצת טולסה 66' מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך זכה לדקות משחק במילווקי ב-17 מתוך 20 המשחקים האחרונים של העונה, והפתיע עם יכולת טובה כשהעמיד ממוצעים של 8.1 נקודות ו-7.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בשני המשחקים האחרונים של אותה עונה התעלה על עצמו סשנס; במשחק מול שיקגו בולס ב-14 באפריל 2008 קבע הרכז שיא מועדון של 24 אסיסטים, בנוסף ל-20 נקודות שקלע, ובמשחק מול מינסוטה טימברוולבס יומיים לאחר מכן קלע שיא קריירה של 25 נקודות, בנוסף ל-14 אסיסטים שמסר.
במהלך עונת נפצע כוכב הקבוצה מייקל רד, וסשנס תפס את מקומו בחמישייה הפותחת עד סיום העונה, כרכז נוסף לצד לוק רידנאוור.
כשבועיים לאחר מכן קבע סשנס שיא קריירה מפתיע של 44 נקודות בהפסד קבוצתו לדטרויט פיסטונס.
לאחר שתי עונות במילווקי חתם סשנס על חוזה ל-3 עונות במינסוטה טימברוולבס, עבור כ-16 מיליון דולר.
בעונתו היחידה במינסוטה שימש כמחליפו מהספסל של הרוקי ג'וני פלין, וקלע 8.2 נקודות למשחק.
הטימברוולבס סיימו את אותה עונה במקום האחרון באזור המערבי, עם מאזן ניצחונות 15–67 (18.3%).
לקראת עונת הועבר סשנס בטרייד לקליבלנד קאבלירס, יחד עם ראיין הולינס, בתמורה לסבסטיאן טלפייר ודלונטה וסט.
בעונתו הראשונה בקבוצה הציג יכולת טובה כשקלע 13.3 נקודות בממוצע למשחק, אך קליבלנד סיימה במקום האחרון באזור המזרחי, עם מאזן ניצחונות 19–63 (23.2%).
ב-15 במרץ 2012, לאחר עונה וחצי בקליבלנד, נשלח סשנס בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס לצד כריסטיאן איינגה, בתמורה לג'ייסון קאפונו, לוק וולטון ושתי בחירות דראפט עתידיות.
סשנס הגיע ללייקרס כמחליפו של דרק פישר (שהועבר ליוסטון), והשלים חמישייה פותחת חזקה לצד קובי בראיינט, מטא וורלד פיס, פאו גאסול ואנדרו ביינום.
הלייקרס סיימו את העונה הסדירה במקום השלישי במערב, ובכך העפיל סשנס לראשונה לשלב פלייאוף ה-NBA.
בפלייאוף עצמו גברו הלייקרס על דנוור נאגטס בסיבוב הראשון (4–3), אך הפסידו לאוקלהומה סיטי ת'אנדר בסיבוב השני.
לאורך שתי הסדרות רשם סשנס ממוצעים סולידיים של 9.7 נקודות ו-3.6 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת חתם סשנס על חוזה לשתי עונות בשארלוט בובקאטס, עבור כ-10 מיליון דולר.
בתקופתו בשארלוט שימש כמחליפו מהספסל של קמבה ווקר, וקלע כ-12.5 נקודות למשחק.
לאחר עונה וחצי בשארלוט הועבר סשנס בטרייד למילווקי, יחד עם ג'ף אדריאן, בתמורה לגארי ניל ולוק רידנאוור.
ב-28 משחקיו בקבוצה עד סיום עונת הרשים סשנס עם ממוצע של 15.8 נקודות למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום האחרון באזור המזרחי עם מאזן ניצחונות 15–67 (18.3%).
בספטמבר 2014 חתם סשנס על חוזה לשתי עונות בסקרמנטו קינגס, עבור כ-4 מיליון דולר.
לאחר 36 משחקים בלבד בסקרמנטו נשלח סשנס בטרייד לוושינגטון ויזארדס, בתמורה לרכז הוותיק אנדרה מילר.
בסיום עונת הגיע בפעם השנייה בקריירה לשלב הפלייאוף, לאחר שהוויזארדס העפילו אליו מהמקום החמישי במזרח.
כמחליפו מהספסל של הרכז ג'ון וול, עזר סשנס לקבוצתו לגבור על טורונטו ראפטורס בסיבוב הראשון (4–0), אך נכנע בסיבוב השני לאטלנטה הוקס (2–4).
ביולי 2016 חתם סשנס על חוזה לעונה אחת בשארלוט הורנטס, עבור כ-6 מיליון דולר.
לקראת עונת חתם סשנס על חוזה מינימום בניו יורק ניקס, ולאחר 13 משחקים במדיה נופה מהקבוצה.
בפברואר חתם סשנס על חוזה בוושינגטון ויזארדס, ושיחק במדיה עד סיום אותה עונה.
בסדרת הפלייאוף היחידה של קבוצתו, מול טורונטו ראפטורס (2–4), לא שותף סשנס כלל.
ב-3 בנובמבר 2018 חתם על חוזה לשלושה חודשים במכבי תל אביב, עם אופציה להארכה עד סיום העונה.
ב-20 בנובמבר שוחרר סשנס בעקבות סיבות אישיות, לאחר שני משחקים בלבד במדי הקבוצה.
נקודות: 44 נגד דטרויט פיסטונס, 7 בפברואר 2009.
ריבאונדים: 10 נגד לוס אנג'לס לייקרס, 1 באפריל 2009.
הוא היה מורם של ג'וליה צ'יילד וסימון בק בפרק הלחם בכרך השני של הספר Mastering the Art of French Cooking, כמו גם יועץ לגילדת האופים של אמריקה (Bread Bakers Guild of America) בזמן היווסדה והתמקצעותה בראשית שנות התשעים.
קאלבל אף כתב את הספר Le goût du pain (תורגם לאנגלית ב-2001 תחת הכותר The Taste of Bread (טעמו של הלחם)) שמהווה סיכום של עבודתו.
רמון שמיטלן היה קצין ופוליטיקאי צרפתי, מאנשי צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה ולאחריה שימש כחבר הפרלמנט הצרפתי והיה בין היתר סגן יושב ראש הפרלמנט הצרפתי, ושר בממשלת צרפת.
שמיטלן נולד למשפחה ממוצא גרמני מאלזס.
הוא גילה כישרון לשפות, ולמד גרמנית, פינית רוסית ואנגלית.
לאחר שהשלים את לימודיו בפריז ובברלין שימש מספר שנים כמפקח על החינוך הצרפתי בחוץ לארץ.
הוא לימד בקובנה, ריגה וסטוקהולם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא לשירות צרפת, וגויס להיות נספח צבאי בלטביה ולמעשה הממונה על שירותי הביון הצרפתי במדינות הבלטיות.
עקב פעילות זו נעצר, וגורש לסטוקהולם, משם הצטרף לכוחות צבא צרפת שפעלו במסגרת המערכה בנורווגיה בקרב על נרוויק.
לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת הצטרף אל כוחות צרפת החופשית במצרים.
ב-1941 שהה בחיפה ושם הפעיל בשיתוף פעולה עם ההגנה ועם דוד הכהן תחנת רדיו בשם רדיו לבאנט צרפת החופשית ששידרה שידורי תעמולה לאנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון.
הוא שימש שם כשדרן ביחד עם פרנסואה קולה (Francois Coulet) שעלה לאחר מכן לדרגת גנרל, ופאול רפיטון-פרנף (Paul Repiton-Préneuf).
לאחר המערכה בסוריה ובלבנון נשלח לברית המועצות ושימש שם אחד מנציגי צרפת החופשית.
בין 1943 ל-1944 שירת במפקדתו של הגנרל דה גול באלג'יר.
לאחר מכן שירת בדרגת ליטננט קולונל במערכה באיטליה, ובלחימה בדרום צרפת ובאלזס.
בין 1945 ל-1951 שימש כאחראי על ענייני החינוך והתרבות בשטח הכיבוש הצרפתי בגרמניה.
ב-1951 נבחר לחבר הפרלמנט הצרפתי מטעם המפלגה הגוליסטית "מצעד העם הצרפתי" (RPF).
הוא עסק בייחוד בנושאי חינוך ובנושאים הקשורים למושבות.
ב-1 ביוני 1954 שימש במשך יום אחד כשר לענייני הודו סין בממשלתו קצרת הימים של ז'וזף לניאל ובין 20 בינואר ל-23 בפברואר 1955 כשר לענייני צי הסוחר בממשלתו של פייר מנדס פראנס.
ב-1956 נחל כישלון במאמציו להיבחר מחדש, אך הצליח לשוב ולהיבחר ב-1958. ב-1962 נבחר לסגן יושב ראש האספה הלאומית.
הוא מילא תפקיד זה עד 1967 שאז נחל תבוסה בבחירות ולא נבחר מחדש.
ב-1973 ניסה להיבחר מחדש כחבר "תנועת הרפורמה", שהתנגדה לגוליזם, אך נכשל.
שמיטלן היה מידידיה הטובים של מדינת ישראל בפרלמנט הצרפתי.
קשרי הידידות שיצר כאשר שהה בארץ ישראל בתקופת ההכנה למערכה בסוריה ולבנון השפיעו עמוקות על יחסו למדינת ישראל הוא ייסד את אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל צרפת, ביקר פעמים רבות בישראל, ועמד לצידה במאבקיה לקבלת תמיכה במישור הבינלאומי.
רמון קאזס אי קרבו (בקטלאנית: Ramon Casas i Carbó; 4 בינואר 1866 – 29 בפברואר 1932) היה צייר, רושם ומעצב גרפי שהשתייך לזרם האימפרסיוניזם וממבשרי המודרניזם הקטלאני.
הוא הרבה לצייר דיוקנאות, קריקטורות והנציח ביצירותיו אנשי רוח, כלכלנים בכירים, פוליטיקאים ודמויות מוכרות בחברה הגבוהה בברצלונה, מדריד ופריז.
כמעצב גרפי, הכרזות והגלויות שיצר היו לאבני בוחן בקונספט המודרניזם הקטלאני.
מיומנותו הנדירה של קאזס בציור וברישום הביאה לו פרסום רב ועד מהרה הפך ליקיר הבורגנות בברצלונה.
קאזס נולד בברצלונה למשפחה בעלת אמצעים.
אביו היה איש עסקים שעשה הון רב בעסקי סוכר וטבק במטאנסס (קובה), ואמו באה ממשפחה מבוססת מן הבורגנות הקטלאנית.
בשנת 1877 עזב קאזס את בית-הספר ובשל כישרונו הייחודי בציור, החל לקבל שיעורי רישום אצל ז'ואן ויסנס.
ב-1881, כשהוא בן 15 בלבד, ייסד יחד עם חבר את כתב-העת ל'אבנס (L'Avenç).
בגיליון שראה אור ב-9 באוקטובר 1881 פורסמה סקיצה של חצר מנזר סנט בנט דה באג'ס.
באותו חודש, כשהוא מלווה בבן דודו מיקל קרבו, סטודנט לרפואה, יצא לפריז ולמד בסטודיו של קרולוס דוראן, צייר שהושפע רבות מסגנונו של אדואר מאנה, ולאחר מכן אצל אנרי ז'רווה.
בשהייתו בפריז שימש כתב עבור כתב-העת ל'אבנס בבירה הצרפתית.
הוא חלק את זמנו בין ברצלונה לפריז, כשהוא מבלה את תקופות הסתיו והחורף בפריז ויתר השנה בספרד הוא הרבה לנסוע.
ולטייל ברחבי חצי-האי האיברי ושהה תקופות ממושכות במדריד ובגרנדה; בעת שהייתו במדריד הרבה לחקור את היצירות הקלאסיות במוזיאון הפראדו.
בעקבות הביקור בגרנדה החל להתעניין בנושאים המאפיינים את אזור אנדלוסיה וצייר את "דיוקן עצמי בחליפת פלמנקו" שפתח לו דלת לסלון פריז.
בינואר 1884 שלח לגלריית פארס רישום בשם "תחרות שוורים", הראשון בסדרת יצירות שעסקו בנושא מלחמות השוורים, נושא שהיה חביב על הפריזאים וכיכב ביצירותיו משך שנים אחדות.
במרץ של אותה שנה שב לברצלונה ובשנת 1885 חזר לפריז, שם ביקר באופן סדיר באקדמיית אנרי ז'רווה, שם התוודע לציירים נוספים, בהם סנטיאגו רוסיניול, ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה.
עם שובו לברצלונה השתתף בתערוכה בגלריה פארס בה הציג ציור נוף בשם סנט הילרי.
בשנת 1886 יצא בשלום ממחלת שחפת ונדרש לתקופת החלמה ממושכת אותה בילה בברצלונה.
קאזס ורוסיניול הרבו לנסוע ברחבי קטלוניה ובשנת 1889 שיתפו פעולה בספר "קטלוניה - הנשקפת מן הכרכרה שלי" שכלל טקסטים של רוסיניול ואיורים של קאזס.
הוא החל להציג בקביעות בגלריית פארס בברצלונה, אך נושאי היומיום בהם עסקו יצירותיו לא זכו לאהדת הקהל; למרות זאת המשיך לצייר ויצר עבודות כגון: "טקס החניקה למוות", "ההתקפה", "ריקוד לעת ערב", "תהלוכת קורפוס כריסטי בסנטה מריה דל מאר", ועוד.
סגנונו שילב במיומנות גוונים חיים על רקע אפרורי עם פרט מעודן וסינתטיות בעת רישום קהל רב.
בשנת 1890 חזר לפריז בחברת סנטיאגו רוסיניול, מיקל אוטריו ואיגנסיו סולואגה והם התגוררו במולן דה לה גאלט שבשכונת מונמארטר.
רוסיניול הכין סדרת כתבות לעיתון לה ונגוארדיה בשם "מן הטחנה" ששילבו איורים של קאזס.
באותה תקופה יצר בין היתר את "באוויר הפתוח" ואת "ריקוד במולן דה לה גאלט" יצירות בהן ניכרות השפעות של אנרי טולוז לוטרק, תאופיל-אלכסנדר סטינלן, וז'אן לואי פורן.
יחד עם רוסיניול ועם הפסל אנריק קלרסו ארגנו תערוכה בגלריית פארס בשנת 1890; העבודות מתקופה זו הן אמצע הדרך בין הסגנון האקדמי לזה של האימפרסיוניסטים הצרפתים.
סגנון זה שנודע בשם מודרניזם, היה עדיין בחיתוליו אך האמנים היוצרים בו החלו להתוודע זה לזה ואלה הקטלאנים החלו להזדהות יותר עם ברצלונה מאשר עם פריז.
שמו החל הולך לפניו באירופה כולה והוא קצר הצלחה בתערוכות שהוצגו במדריד (1892–1894).
בברלין (1891–1896) ובתערוכה העולמית בשיקגו בשנת 1893. באותו הזמן חוג הבוהמה שהקיף את קאזס ורוסיניול החל לארגן תערוכות בתדירות גבוהה בברצלונה ובסיג'ס.
עם התגברות הפעילות בקטלוניה, שב קאזס להתגורר בברצלונה אף שהמשיך לנסוע מדי שנה לסלון השנתי בפריז.
עולם האמנות המודרניסטי קבע את מקום מושבו בבית-הקפה ארבעה חתולים, בר ומסעדה בסגנון Le Chat Noir בפריז.
קאזס מימן את בית-הקפה, שנפתח בקומת הקרקע של בית מרטי, מבנה נאו-גותי פרי תכנונו של האדריכל ז'וזפ פוג' אי קדפאלק ברחוב מונטסיו שבמרכז ברצלונה; הוא נפתח בחודש יוני 1897 ופעל משך שש שנים (שופץ מחדש בשנת 1978).
השותפים למיזם היו פרה רומאו, סנטיאגו רוסיניול ומיקל אוטריו.
בבית הקפה נערכו מפגשים ספרותיים והוצגו תערוכות אמנות, בין היתר אחת התערוכות הראשונות של פבלו פיקאסו הצעיר.
יצירת הדגל באוסף הקבע של בית-הקפה הוא דיוקן עצמי של קאזס המדווש באופני טנדם יחד עם פרה רומאו.
ממש כמו ב- Le Chat noir גם ארבעה חתולים התהדר בכתב-עת ספרותי בו נטל קאזס חלק לא מבוטל.
כתב-העת לא האריך ימים בכותר הזה, אך המשיך לראות אור תחת הכותרים "שיער ועט" (Pèl i Ploma) ו"צורה" (Forma) שגם בהם תרם קאזס מיצירותיו.
"שיער ועט" נתן חסותו לכמה תערוכות אמנות לרבות תערוכת היחיד הראשונה של קאזס בגלריית פארס בשנת 1899.
תוך כדי שגשוג הקריירה שלו כצייר, פנה קאזס לעיצוב גרפי, תוך שהוא מאמץ את סגנון האר נובו ששימש כציון דרך למודרניזם הקטלאני.
הוא עיצב כרזות פרסומת עבור בית-הקפה ומודעות עבור יקב "קודורניו", "אניס דל מורו" וחברות רבות נוספות.
עבור התערוכה העולמית שהתקיימה בפריז בשנת 1900, בחרה הוועדה הספרדית בשני ציורי שמן של קאזס: דיוקן משנת 1891 של אֵריק סאטי ודיוקן של אחותו של קאזס, אליזה.
תמונה פרי מכחולו של טקס הוצאה להורג במכשיר חניקה קטפה את אחד הפרסים הראשונים במינכן בשנת 1901. יצירותיו הוצגו בכל רחבי אירופה ומחוצה לה, כגון: בואנוס איירס.
בשנת 1902 נרכשו 12 מיצירותיו לאוסף הקבע של חוג הליסאו, מועדון חברים אקסקלוסיבי המסונף לבית האופרה בברצלונה.
בשנת 1903 התקבל כחבר באגודה הלאומית לאמנויות יפות בפריז, דבר שהקנה לו זכות להציג תערוכה אחת כל שנה: למעשה, הוא הציג תערוכה כזו פעמיים בלבד.
בשנת 1903 היצירה שהוצגה הייתה "ההתקפה" שלאחר מכן הוסב שמה ל"ברצלונה 1902" הציור מתאר את אירועי השביתה הכללית שהוכרזה בברצלונה אותה שנה.
אף על פי שעבודתו זו של קאזס, בה נראה שוטר הדוהר עם סוסו לתוך קהל מפגינים, צוירה שנתיים קודם לכן.
בשנת 1904, זכה הציור בפרס הראשון בתערוכה הכללית במדריד.
בשנת 1904, במהלך שהייתו בבירת ספרד, יצר סדרת קריקטורות של החברה הגבוהה במדריד כמו גם של ציירים כגון: חואקין סורויה ואגוסטין קרול, ששימש כפסל הרשמי של ממשלת ספרד.
בסטודיו של קרול הוא צייר דיוקן של המלך אלפונסו ה-13 רכוב על-גבי סוס.
הציור נרכש על ידי האספן האמריקני צ'ארלס דירינג.
בשל המוניטין שיצאו לו כצייר דיוקנאות, שב קאזס להתגורר בברצלונה.
הוא הכיר בחורה שעבדה כמוכרת כרטיסי פייס בשם חוליה פראיירה, שהייתה צעירה ממנו ב-22 שנה.
בשנת 1906 צייר תמונת דיוקן שלה כאשר חוליה הייתה בת 18 בלבד.
עד מהרה הפכה למודל החביב עליו ולאשת חיקו.
למרות התנגדותה של משפחתו לקשר ביניהם הם נישאו לבסוף בשנת 1922.
בשנת 1907 רכשה אמו של קאזס את מנזר סנט בנט דה באג'ס והזמינה אצל ז'וזפ פויג' וקדפאלק את עבודות השיפוץ בו.
קאזס בילה זמן רב בסנט בנט.
חמש שנים לאחר מכן, עם פטירתה של אמו, ירש את המנזר.
בשנת 1908, נסעו קאזס ונותן חסותו צ'ארלס דירינג ברחבי קטלוניה.
דירינג רכש מבנה עתיק ששימש בית-חולים בעיירה סיג'ס בכוונה להפוך אותו למעונו הפרטי.
אותה שנה יצא קאזס למסע של 6 חודשים בקובה ובארצות הברית.
במסע זה יצר קאזס כתריסר עבודות שמן וכ-30 רישומי פחם של ידידיו ושותפיו של דירינג.
בשובו לספרד קיים תערוכות במדריד ובברצלונה, בתערוכה בברצלונה הציג כ-200 רישומי פחם שתרם למוזיאון בברצלונה.
התערוכה במדריד התקיימה במשרד התיירות וכללה ציורים של דמויות ידועות בעיר, לרבות דיוקן מלך ספרד.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ערך כמה נסיעות ברחבי ספרד ובאירופה, הוא ביקר בווינה, בבודפשט, במינכן, בפריז, בהולנד, במדריד ובגליסיה, וקיים תערוכות חשובות בספרד ובצרפת.
בשנת 1913 רכש בית בשכונת סנט ג'רבזי בברצלונה, בשנת 1915 ערך תערוכה משותפת יחד עם רוסיניול וקלארסו בגלריית פארס, לציון מלאת 25 שנה לתערוכה המשותפת הראשונה שלהם.
בשנת 1916 נסעו קאזס ודירינג לתמרית (באזור טראגונה) .
דירינג רכש את כל הכפר ומינה את קאזס לנהל את תוכנית השיפוץ שלו.
שנים אחדות לאחר מכן בשנת 1924, שב קאזס לתמרית כדי לצייר כמה עבודות נוף.
קאזס, רוסיניול וקלארסו המשיכו לקיים תערוכות משותפות בגלריית פארס שהפכו לדבר שבשגרה עד מותו של רוסיניול בשנת 1931. קאזס נפטר שנה לאחר מכן, ב-1932, מעט לאחר כינונה של הרפובליקה השנייה בספרד ונקבר בבית הקברות במונז'ואיק בברצלונה.
בשנותיו האחרונות המשיך לצייר דיוקנאות ונופים, וכן כרזות לעידוד המלחמה בשחפת וכדומה, אבל מיום מותו, כוכבו החל דועך ואט-אט הפך נחלת העבר.
במולאן דה לה גאלט, שמן על בד, 117 X 90 ס"מ, מונסראט, מוזיאון מונסראט, 1892
דיוקן עצמי בחליפת פלמנקו, שמן על בד, 115 X 96.5 ס"מ, ברצלונה, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה (MNAC), 1883
דיוקן עצמי בלבוש שודד, שמן על בד, 100 X 81 ס"מ, מונסראט, מוזיאון מונסראט, 1885
מונסראט קאזס - דיוקן, שמן על בד, 202 X 92 ס"מ, אוסף בנק היספנו-אמריקני, 1888
האלמנה, שמן על בד, 186 X 115 ס"מ, וילנובה וג'לטרו, ספריית מוזיאון ויקטור בלאגר, 1890
מועדון היאכטות בברצלונה, שמן על בד, 100 X 140 ס"מ, מונסראט, מוזיאון מונסראט, 1890-1891
באוויר הפתוח, שמן על בד, 115 X 82 ס"מ, ברצלונה, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה (MNAC), 1891
סצנת פנים, שמן על בד, 102 X 82 ס"מ, ברצלונה, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה (MNAC), 1891
הלב הקדוש, שמן על בד, 67 X 55.5 ס"מ, ברצלונה, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה (MNAC), 1891
סצנת פנים באוויר הפתוח, שמן על בד, 160.5 X 121 ס"מ, ברצלונה, אוסף כרמן טיסן-בורנמיזה, 1892
ריקוד במולאן דה לה גאלט, שמן על בד, סיג'ס, קאו פראט, 1893
החניקה למוות, שמן על בד, 127 X 166.2 ס"מ, מדריד, המוזיאון הלאומי, מרכז האמנות ע"ש המלכה סופיה, 1894
תהלוכת קורפוס כריסטי מכנסיית סנטה מריה דל מאר, שמן על בד, ברצלונה, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה (MNAC), 1896
רמון קאזס ופרה רומאו רוכבים באופני טנדם, שמן על בד, 191 X 215 ס"מ, ברצלונה, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה (MNAC), 1897
רמון ראול למבר היה ממנהיגי יהדות צרפת בתקופת השואה, נשיא אוז'י"ף ומנהל הוועד לסיוע לפליטים יהודיים (Comité d'assistance aux réfugiés) בצרפת של וישי מסוף 1941 ועד מעצרו וגירושו לאושוויץ.
יומן המלחמה שכתב למבר עד גירושו למחנה הריכוז דראנסי משקף את המאבק הפנימי שבו היה נתון ואת הכאב שחש לנוכח המאמצים לנדות את היהודים מן החברה הצרפתית.
ביומן תיאר את הדילמות שהעסיקו אותו ותגובותיו למשבר.
היומן מהווה מסמך חשוב לחקר יהדות צרפת בכלל ובתקופת השואה בפרט.
באוגוסט 1943 נעצר למבר ונשלח לדראנסי.
למבר נשלח לאושוויץ במשלוח מס' 64 שעזב את דראנסי ב-7 בדצמבר 1943. הוא נשלח עם אשתו וארבעת ילדיהם לאושוויץ.
רמוס פון ווירש היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה.
פון ווירש נולד בברסלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1866 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמה האוסטרו-פרוסית ובמלחמת צרפת–פרוסיה שבה נפצע וקיבל על כך את צלב הברזל.
פון ווירש התקדם בסולם הפיקוד, ב-1901 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1903 מונה למפקד הקורפוס ה-6 והיה מפקדו עד 1911 ואז פרש לביתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ווירש למפקד קורפוס הלנדווהר שהיה חלק מהארמייה השמינית בחזית המזרחית, והוצב בהגנה על שלזיה.
ב-4 בספטמבר 1914 נשלח פון ווירש עם הקורפוס שבפיקודו לסייע לאוסטרים ולמנוע את קריסתם בקרב גליציה.
בהמשך הוצב הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה התשיעית בפיקוד פאול פון הינדנבורג.
ב-14 באוקטובר 1914 מונה במקביל למפקד פלגת הארמייה ווירש, שעימה השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב.
בקיץ 1916 סייע בבלימת מתקפת ברוסילוב, וב-29 באוגוסט 1916 החליף את לאופולד, נסיך בוואריה בפיקוד על קבוצת הארמיות שנקראה מעתה קבוצת הארמיות ווירש.
ב-31 בדצמבר 1917, עם קריסת הצבא הרוסי והפסקת האש בחזית, פורקה קבוצת הארמיות, ופון ווירש הועלה לדרגת גנרלפלדמרשל.
ב-1920 פרש פון ווירש לאחוזתו שליד ברסלאו, ושם נפטר ב-6 באוגוסט 1920.
רמון מריה קלדרה אי ריי (בקטלאנית: Ramón María Calderé i Rey, נולד בווילה-רודונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ומאמן כדורגל בהווה.
כשחקן, ששיחק במגוון עמדות הקישור, גדל קלדרה במחלקת הנוער של ברצלונה והוא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. מאוחר יותר שיחק במדי ריאל בטיס וסנט אנדראו.
במקביל, ייצג קלדרה את נבחרת ספרד במונדיאל 1986 וביורו 1988. לאחר שפרש ממשחק החל לעסוק בקריירת אימון, ממלא מספר רב של תפקידים בקבוצות מהליגות הנמוכות בספרד.
קלדרה נולד וגדל בווילה-רודונה, כפר קטן בקרבת טרגונה שבקטלוניה.
ב-1977 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית.
בעונת 1979/1980 הושאל לאלקלה, קבוצה קטנה ששיחקה בליגה הרביעית, והוא עזר לה לעלות לליגה השלישית.
בקיץ 1980, בניסיון לעזור לו לצבור ניסיון בליגה הראשונה, הושאל לריאל ואיאדוליד, אך הוא לא השתלב בקבוצה וערך 3 הופעות בודדות כמחליף, ולכן חזר בינואר 1981 לברצלונה ב', והוא מיד הושאל לאלקלה ליתר העונה.
במהלך עונת 1981/1982 סיים עם ברצלונה ב' במקום הראשון בביתה בליגה השלישית ובזכות כך היא העפילה לליגה השנייה.
בעונת 1982/1983, בה הבקיע 3 שערי ליגה ב-19 הופעות, עזר לברצלונה ב' להגיע למקום ה-11 בליגה.
בעונת 1983/1984 היה בורג משמעותי בקבוצה, הוא הופיע ב-32 משחקים, הבקיע 7 שערים, וברצלונה ב' סיימה במקום ה-7.
בתום העונה זכה קלדרה להזדמנויות ראשונות בקבוצה הבוגרת של המועדון, במסגרת גביע הליגה, שנערך בקיץ 1984. את הופעת הבכורה ערך ב-19 במאי, עת נכנס כמחליף בניצחון 0–3 על ריאל סוסיאדד.
בהמשך פתח בהרכב במשחקים ברבע הגמר מול מיורקה ובחצי הגמר אתלטיקו מדריד.
במשחק מול אתלטיקו מדריד אף הבקיע שער בכורה במדי הקבוצה, אך הוא הורחק בכרטיס אדום במחצית השנייה, קבוצתו הפסידה 1–2 ולא עלתה לגמר.
קלדרה קודם באופן רשמי לברצלונה בתחילת עונת 1984/1985, אז החל לאמן את הקבוצה טרי ונבלס האנגלי.
במשחקו הראשון במדי ברצלונה בליגה הספרדית, בקלאסיקו מול ריאל מדריד ב-2 בספטמבר, גם הבקיע שער ליגה ראשון בקריירה ועזר לקבוצתו להביס את יריבתה 0–3 באצטדיונה הביתי.
במהלך העונה פתח בסך הכול ב-15 משחקי ליגה, נכנס כמחליף ב-7 נוספים והבקיע 3 שערים.
הוא לקח חלק בזכייתה של ברצלונה באליפות ספרד לראשונה מזה 11 שנים.
בנוסף, הבקיע קלדרה שער בגביע מחזיקות הגביע נגד מץ, אך היא הדיחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 5–6.
בעונת 1985/1986 היה קלדרה שותף עם הגעתה של ברצלונה לגמר גביע אירופה.
בחצי הגמר פגשה ברצלונה את גטבורג, ולאחר שהפסידה 0–3 במשחק הראשון, פתח קלדרה בהרכב בגומלין, עזר לברצלונה למחוק את הפיגור בעזרת ניצחון 0–3 ולהביא את המשחק לדו-קרב בעיטות עונשין.
קלדרה הבקיע את בעיטתו, ברצלונה ניצחה 4–5 ועלתה לגמר.
בגמר, בו הפסידה ברצלונה לסטיאווה בוקרשט בדו-קרב בעיטות עונשין נוסף, לא שותף כלל.
בליגה, בה הגיעה ברצלונה למקום ה-2 מאחורי ריאל מדריד, פתח ב-26 משחקים והבקיע 6 שערים, כולל שער בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד 0–2 ב-9 בנובמבר 1985. בתום העונה זכתה ברצלונה בגביע הליגה, אך קלדרה לא לקח חלק בטורניר שכן הוא היה עם הנבחרת הספרדית באותה עת.
בעונת 1986/1987 הפך לתקופה מסוימת לשחקן מחליף, שעולה לשחק במחצית השנייה.
במשחק מול אתלטיקו מדריד ב-17 בדצמבר 1986 נכנס כמחליף, כשקבוצתו בפיגור 0–1, וכעבור 10 דקות הבקיע שער שוויון.
לאחר מכן שב לפתוח בהרכב.
הוא פתח בשני משחקי רבע גמר גביע אופ"א מול דאנדי יונייטד ואף הבקיע שער בגומלין, אך ברצלונה הודחה מהטורניר בשל הפסדים בשני המפגשים מולה.
ברצלונה סיימה בליגה פעם נוספת במקום ה-2, לכך תרם קלדרה 4 שערים ב-33 הופעות.
לאחר מספר הפסדים בתחילת העונה הבאה פוטר ונבלס והוחלף על ידי לואיס אראגונס.
קלדרה שיחק לסירוגין כשחקן הרכב ומחליף.
ברצלונה הגיעה פעם נוספת לרבע גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי באייר לברקוזן, ובליגה, בה התקשתה לאורך כל השנה, הגיעה למקום ה-6 בלבד.
קלדרה ערך 28 הופעות בליגה במהלך העונה והבקיע פעמיים.
למרות חוסר ההצלחה בליגה, הצליחה ברצלונה לזכות בגביע הספרדי, הודות לניצחון 0–1 במשחק הגמר מול ריאל סוסיאדד, בו נכנס קלדרה כמחליף בדקה ה-56.
בקיץ 1988 החליט קלדרה לעזוב את ברצלונה והוא הצטרף לריאל בטיס.
הוא הפך לשחקן הרכב בקבוצה באופן מידי, ובמהלך עונת 1988/1989 פתח ב-29 משחקי ליגה והבקיע שער אחד.
בטיס סיימה במקום ה-18 ולכן השתתפה בפלייאוף על מקום בליגה הראשונה מול טנריפה.
קלדרה לא הצליח למנוע את תבוסתה של קבוצתו 0–4 במשחק הראשון, וניצחון 0–1 בגומלין לא עזר לבטיס, שירדה לליגה השנייה.
קלדרה נשאר בבטיס בעונת 1989/1990, עוזר לה לעלות חזרה לליגה הראשונה מהמקום השני, כשהוא מופיע ב-18 משחקים מבלי להבקיע שער.
ב-1990 עבר לסנט אנדראו, קבוצה קטנה בקטלוניה ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית.
הוא שיחק שם 3 שנים, ובשתי הזדמנויות הגיע עמה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה, אך קבוצתו לא הצליחה להשלים את המשימה.
קלדרה החל לייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד הצעירה, והוא ערך את הופעת הבכורה במוקדמות יורו 1986, בניצחון 0–2 על ב-13 בנובמבר 1984. הוא פתח במשחק ידידות נוסף ב-1985, וב-15 באוקטובר 1986 פתח במשחק הראשון של גמר הטורניר, והבקיע את שערה היחיד של נבחרתו בהפסד 1–2 ל.
בגומלין, ללא קלדרה בהרכבה, ניצחה ספרד 1–2, גברה על יריבתה בדו-קרב בעיטות עונשין וזכתה בתואר.
את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת ערך קלדרה במוקדמות מונדיאל 1986, בהפסד 0–3 לו ב-30 באפריל 1985, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה.
במשחק הראשון בו פתח בהרכב, ב-18 בדצמבר מול , גם הבקיע שער בכורה בנבחרת ועזר לנבחרתו לנצח 0–2. נבחרתו הצליחה להעפיל לטורניר הגמר שנערך במקסיקו.
קלדרה נכנס כמחליף במשחק השני של שלב הבתים, נגד , בו ניצחה ספרד 1–2. מכיוון שסבל במהלך הטורניר משלשול מטיילים, הוא נטל אנטיביוטיקה שניתנה לו על ידי רופאי הנבחרת.
לאחר המשחק מול צפון אירלנד הוא זומן לבדיקת סמים, שתוצאתה הייתה חיובית.
אף על פי כן, קלדרה לא הוענש, שכן הצוות הרפואי של הנבחרת הצליחה להוכיח שלא נעשה שימוש בחומרים אסורים, אלא נעשה ניסיון לעזור לו להימנע מהתייבשות.
במשחק הבא, מול , פתח בהרכב ואף הבקיע צמד.
ספרד עברה את שלב הבתים והעפילה לרבע הגמר, בו פגשה את .
קלדרה פתח בהרכב ונבחרתו הודחה לאחר הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין.
קלדרה המשיך לשחק עם הנבחרת במהלך מוקדמות יורו 1988. הוא הבקיע במשחק ידידות מול ב-21 בינואר 1987. ב-29 באפריל הבקיע שער בהפסד 1–3 ל במסגרת המוקדמות.
ספרד ניצחה ביתר 5 משחקי שלב המוקדמות והעפילה לטורניר הגמר, כשקלדרה לוקח חלק פעיל בכך.
את שערו האחרון במדי הנבחרת הבקיע במשחק ידידות מול ב-23 במרץ 1988, והמשחק האחרון בו שותף היה משחק הכנה ליורו מול .
קלדרה זומן לסגל הנבחרת לטורניר, אך לא שיחק באף משחק, וספרד הודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
כך תמה דרכו בנבחרת ספרד.
בסך הכול רשם 18 הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע 7 פעמים.
לאחר שפרש ממשחק החל קלדרה לעסוק בקריירת אימון, בעיקר בקבוצות קטנות ברחבי קטלוניה.
תחילה שימש עוזר מאמן בקבוצות סנטוביה, קלוב אירופה וז'ופיטר.
תפקיד המאמן הראשי הראשון שלקח היה בעונת 1997/1998, בפרמיה שמהליגה הרביעית.
בתום העונה עבר לקורנליה, שם עבד במשך שתי עונות.
עם גווה זכה באליפות בית 5 של הליגה הרביעית בעונת 2000/2001, אך היא לא הצליחה להעפיל לליגה השלישית דרך הפלייאוף.
לאחר פרקי אימון קצרים בקסטלדפלס ובדלוני, החל לאמן את בדלונה ב-2002. בסוף עונתו השנייה שם הצליח לעזור לה לעלות לליגה השלישית, ולאחר שסיימה במקום ה-9 בעונת 2004/2005, עזב את הקבוצה.
בעונת 2005/2006 אימן את סאוטה, קבוצה נוספת מהליגה השלישית, אך הוא פוטר לפני סוף העונה, במרץ 2006. בעונת 2006/2007 שב לפרמיה מהליגה הרביעית, אך כעבור עונה החל לאמן את ראוס, שם אימן במשך שתי עונות.
בתחילת עונת 2009/2010 הצטרף לטרואל מהליגה הרביעית, לה עזר לשוב לליגה השלישית לאחר היעדרות של 20 שנים.
בסוף עונת 2010/2011, בה הגיעה הקבוצה למקום ה-12, עזב אותה והצטרף לפלנסיה, קבוצה ששיחקה גם היא בליגה השלישית, אך היא ירדה בסוף העונה לליגה הרביעית.
ב-2012 החל לאמן את בורגוס, אותה הדריך להעפלה מהליגה הרביעית לשלישית, והוא עזב אותה בסוף עונת 2013/2014. בעונת 2014/2015 אימן את קאסטיון ועזר לה להעפיל לליגה השלישית, אך הוא לא המשיך לעבוד שם בעונה הבאה.
לאחר שנה של הפסקה, שב קלדרה לאמן, הפעם באולוט שמהליגה הרביעית.
גם לה עזר להעפיל לליגה השלישית מבלי להמשיך לעונה הבאה.
הוא התמנה לעוזרו של טינטין מארקס בסינט טראודן שמבלגיה, אך מארקס עזב את תפקידו כעבור 53 ימים, ועמו גם קלדרה.
בהמשך התמנה למאמנה של סלמנטינו שמהליגה הרביעית בספרד, אולם הוא פוטר בפברואר לאחר כמה תוצאות לא מוצלחות, חרף העובדה שהקבוצה הייתה במקום גבוה בטבלה.
בקיץ 2018 מונה למאמן בדלונה שמהליגה השלישית.
סבלו נולד באנגליה לאם אנגליה ולאב ספרדי ממוצא בסקי-קטלאני, אך בשלב צעיר מאוד בחייו עבר לברצלונה.
לאחר ששיחק בילדותו בקבוצות קטנות, לקראת סוף עונת 1928/1929 הצטרף לברצלונה, מועדון הכדורגל הבכיר בעיר.
שם ביסס את מעמדו כאחד משחקני ההגנה הטובים במדינה בתקופתו.
את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך סבלו ב-9 בפברואר 1930, בניצחון 3-1 על ארנס גצ'ו.
עד סוף העונה הופיע ב-4 משחקי ליגה נוספים.
בעונה הבאה השתתף ב-15 משחקי ליגה, עוזר לברצלונה להגיע למקום הרביעי.
בעונת 1933/1934 פתח בהרכב ב-17 משחקים והבקיע שער בודד, בהפסד 3-1 לארנס גצ'ו ב-18 בנובמבר 1933, אך ברצלונה סיימה במקום ה-9 והייתה קרובה לירידה לליגה השנייה.
בעונת 1934/1935 התאוששה במידת מה ברצלונה והיא סיימה במקום ה-6, כשהוא מופיע ב-16 משחקים במהלך העונה.
פטריק אוקונל מונה למאמן ברצלונה בקיץ 1935. בעונת 1935/1936 הבקיע סבלו 3 שערים, כולם מבעיטות עונשין, ב-18 משחקים בהם שיחק.
ברצלונה הגיעה בליגה למקום ה-5 וכן לגמר הגביע, אך סבלו לא לקח חלק בהפסדה לריאל מדריד.
במהלך השנים האלה עזר לברצלונה לזכות 5 פעמים באליפות קטלוניה.
ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית שהשביתה את הכדורגל בספרד.
סבלו ברח מספרד לצרפת תוך שהוא מסתמך על הלאום של אמו, והוא הצטרף לראסינג פריז.
בפריז מילא תפקיד משמעותי והוא נשאר גם לאחר שהמלחמה בספרד הסתיימה ב-1939. ב-1940 זכה עם הקבוצה בגביע הצרפתי, לאחר שקבוצתו גברה במשחק הגמר 2-1 על אולימפיק מרסיי.
הוא נשאר שם עד 1944, אז חזר לברצלונה, והוא שיחק במדיה במשחק ליגה אחד בעונת 1944/1945, בניצחון 1-0 על מורסיה ב-25 בפברואר 1945. ברצלונה זכתה באליפות באותה עונה והתואר נזקף לזכותו של סבלו.
היה זה משחקו האחרון כמקצוען, בהיותו בן 34.
כאחד השחקנים הבכירים בתפקידו בספרד, לקח סבלו חלק במשחקי נבחרת ספרד.
את הופעת הבכורה ערך במשחק ידידות בו הובסה ספרד על ידי בלונדון בתוצאה 7-1 ב-9 בדצמבר 1931. בהמשך השתתף במספר משחקי ידידות נוספים והוא נכלל בסגל הנבחרת של המאמן גארסיה סלסר למונדיאל 1934. במונדיאל השתתף במשחק אחד, במשחק החוזר של רבע הגמר הטורניר נגד .
לאחר המונדיאל שיחק ב-5 משחקי ידידות נוספים.
בין היתר נכנס כמחליף במחצית הראשונה במשחק נגד ב-19 בינואר 1936, במשחק בו ניצחה אוסטריה 5-4 והנחילה לספרד הפסד ביתי ראשון בהיסטוריה.
הופעתו ה-11 והאחרונה במדי נבחרת ספרד הייתה ב-3 במאי, בניצחון 2-0 על .
במקביל, כמי שהשתקע בקטלוניה, הוא השתתף במספר משחקים של נבחרת קטלוניה בתקופה זו.
רמוס קופלר (Remus Koffler; 5 ביולי 1902 – 17 באפריל 1954) היה פעיל קומוניסטי מחתרתי יהודי רומני שהיה קרבן לטיהורים בתוך המפלגה הקומוניסטית בשנות ה-50 של המאה ה-20, הועמד למשפט יחד עם יתר "קבוצת פטרשקנו", נידון לעונש מוות והוצא להורג.