tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיפור המאבק, שלעיתים היה אַלים, בין הורוס לסת הוא אחד המוטיבים הידועים במיתוס המצרי.
גירוש והגליית סת למדבר הפך למודל של מלכי מצרים להתמודדות עם אויבי הממלכה.
גם הם שאפו לשלוח את האויבים אל המדבר.
לעיתים מתייחסים אל שני הסיפורים של הורוס כמתייחסים אל שתי ישויות נפרדות ולעיתים אלו שני אספקטים של אותו אל.
הורוס הבוגר (הרואריס) היה אל השמים הקדום שיזם את הבריאה.
נוצר איחוד בין דמותו של הורוס לדמותו של אל השמש, ואז הוא נקרא רע-הורוס.
התגלמות זו של הורוס תוארה כבנה של אלת השמים (נות או חתחור).
בטקסטים מאוחרים יותר מתואר איך כאשר הורוס פקח את עיניו נעלמו החושך והכאוס.
כאשר הורוס הבוגר הוא הנלחם בסת, אל הסערה הכאוטית, הקונפליקט מסמל יסודות מנוגדים שיוצרים יחד סדר קוסמי.
הצורך בהשלמה בין הצדדים היה שיקוף של הצורך באיחוד מצרים העליונה ומצרים התחתונה לממלכה אחת שלמה.
הורוס הילד (הרייסיס) תואר כבנה של איסיס ומכונה בכתבים "הורוס שעל הפפירוס".
זאת בעקבות המיתוס שמספר כיצד איסיס החביאה את הורוס התינוק בתוך הסוף, ממנו מייצרים את הפפירוס.
"הקן" שיצרה איסיס נשמר על ידי אלות כגון אלה שנראית כמו פרה ואלה שמראה כדמות עקרב.
הורוס, גדל לנקום את מות אביו אוסיריס, ולדרוש את מקומו כשליט מצרים, מידי סת, אל הסערה שתואר כדודו ורוצח אביו.
בניגוד למיתוס המוקדם, הורוס הילד חייב להביס את סת כדי להשיג סדר, שליטה וצדק בעולם האנושי.
הורוס מאחד את מצרים העליונה והתחתונה ומקבל עליו את המלוכה.
משגדל הורוס נלחם בסת בעצת אימו במגוון דרכים.
במועצת האלים נקבע שאוסיריס יהיה שליט עולם המתים ולהורוס הוענקה השליטה על עולם החיים.
בספר המתים מתואר הורוס כמלוה את המתים אל ממלכת אוסיריס ומשמש כמתווך בין העולמות.
הטקסים שביצע הורוס על מנת להחיות את אוסיריס משמשים כאב טיפוס לכל טקסי האשכבה.
הורוס ורע הם בין האלים החשובים במיתולוגיה של מצרים העתיקה.
על פי המיתוס, לשניהם היו קשרים חזקים לשמש, והם היו מקורבים לפרעה.
רע היה אל בורא, המלך הראשון של מצרים, והוא תואר כשליט היקום.
הורוס הופיע בשתי צורות: כראש הבז הוא היה שווה בכוחו לרע; ובצורתו השנייה, כהורוס הצעיר שהיה נינו של רע: הוא היה בנו של אוסיריס, נכדו של רע.
עינו של הורוס נקראת "אודג'את" שפירושה "השלמה".
לפי תפיסתם, עיניו של הורוס הן השמש והירח.
על פי המיתוס, בקרב נגד סת, הורוס מאבד את עין הירח אחרי שהוא פוצע את סת באשכיו.
סת, בתגובה, פוצע את עינו של הורוס ומשחית אותה.
לעיתים מתואר כיצד סת בלע אותה, מה שיכול ליצג את מולדי הירח או את ליקוי הלבנה.
תחות אל הידע, בעל חכמת המאגיה הציל את העין והחזירה להורוס.
עין זו שימשה מאוחר יותר כדי להחיות את אוסיריס.
עין הורוס נראתה כאש בעת שלחמה באויבי האור.
הצגת עין הורוס נחשבה במצרים לארכיטיפ של כל טקס הקרבת מנחות.
העין של הורוס מהווה את סימן ההגנה האולטימטיבי.
משמעויות נוספות של עין הורוס הן עוצמת המלוכה, הגנה כנגד סת, אמצעי מטהר וכן מנחה בפסטיבלים.
בתחילה, הורוס היה אל השמיים ואחר כך הפך גם לאל המלחמה, וצורתו הייתה של בז שפורש את כנפיו ועיניו היו השמש והירח (עין אחת סימלה את השמש והשנייה את הירח), או אדם בעל ראש בז.
בדמותו כאל השמש רע-הורוס הוא סומן באמצעות גלגל חמה מכונף או שמש בעלת כנפי בז.
הורוס הילד מצויר בתסרוקת המסורתית לילדים: קרחת וצמה בצד הראש ואצבע בפיו.
לעיתים הוא נושא כד המסמל את הפוריות.
קמעות הנושאים את דמותו שימשו במקומות רבים כדי להרחיק חיות פרא, רוחות רעות ולבטל עין רעה.
הנשק המיתי של הורוס הוא החנית שקיבלה ברכה מהאלה נית.
החנית עשויה מקרני השמש ומהטפרים של האלה המענישה, מפדת.
דגמים מוקטנים של החנית נמצאו בקברים ושימשו את המתים להגנה במהלך המסע לעולם המתים והנשק המסמל את הורוס הוא הכופש אשר הייתה חרב מעוקלת בצורת חצי ירח הנועדה לתלוש את נשקי אויבך מידהם.
הורות לאחר גירושין או פרידה הוא מצב שנוצר במשפחות בהן הורים הגרים יחד, בין שהם נשואים ובין שלאו, נפרדים או מתגרשים.
מצב זה יוצר שלל בעיות המצריכות פתרון.
קביעת זמני שהות הילדים (הידועים גם בשמם הישן "הסדרי ראייה") כלומר, כמה זמן ישהו הילדים אצל כל אחד מהוריהם.
קיימים הסדרי שהות שונים, החל מפעם בשבוע שבה ישהה ילד אצל אחד מהוריו ואת שאר הימים, עם ההורה האחר, ועד זמני שהות שווים לחלוטין, לפיהם ישהה הילד באופן שווה, אצל כל אחד מהוריו, לדוגמה: בסבב של שבועיים, ישהה הילד 7 ימים אצל כל אחד מהוריו.
מידת השתתפותו של כל הורה בכלכלת הילדים.
משבר פסיכולוגי שעלול להתעורר אצל ההורים והילדים המעורבים.
הליכים משפטיים שמתלווים לתהליך הפרידה ויחסים עוינים בין ההורים אחריה, עלולים להחריף את הקשיים.
קשיים כלכליים הנובעים מההוצאות המשפטיות ומהעלייה בהוצאות השוטפות כתוצאה מהצורך להחזיק שני בתים.
הסדרת יחסי ההורים והילדים בישראל
תפקידי ההורים, חובותיהם וזכויותיהם כלפי ילדיהם מוגדרים בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962. חוק זה מבדיל בין האפוטרופוסות, אשר מגדירה את אחריות שני ההורים בקשר להחלטות מהותיות בעניין ילדיהם בענייני בריאות, חינוך ורכוש, ובין האחזקה, אשר מקנה להורים את היכולת לקבוע את מקום מגוריהם של הילדים.
כאשר ההורים נפרדים, החוק קובע כי שניהם יישארו האפוטרופוסים, אך רק אחד מהם יהיה המחזיק (מכונה גם משמורן או ההורה העיקרי) ולהורה המשני יהיו זכויות לפגוש את הילדים.
כאשר מדובר בילדים עד גיל 6 (ובפועל עד גיל 18), קובע סעיף 25 ל"חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות" כי ילד יהיה בחזקת אמו באופן אוטומטי, למעט מקרים חריגים.
ההחלטה על ההורה שאתו יתגורר כל אחד מהילדים, מתקבלת על ידי הרשויות בהתאם לטובת הילד, אשר מהווה ישות משפטית לצורך העניין.
בדרך כלל אחד ההורים הופך להורה עיקרי, כלומר מקבל משמורת על הילדים, וברוב המקרים זו האם.
הקשר של ההורה השני עם ילדיו מתבצע בהתאם להסדר זמני השהות בין ההורים (או תוכנית הורות).
אף על פי כן, חלה בשנים האחרונות שחיקה ביישום סעיף 25 שלעיל, וזאת מכוח פסיקות בתי המשפט למשפחה ובתי המשפט המחוזיים, המכירים יותר ויותר בתמורות שחלו בעולם ובחברה הישראלית, מאז שנת 1962, לפיהן ישנם אבות רבים השותפים באופן מלא בגידול ילדיהם ומעוניינים להמשיך בכך.
יתרה מכך, פסיקות אלה של בתי המשפט, קיבלו משנה תוקף מהמלצותיה של ועדת שניט אשר הוקמה על מנת לבחון את הכללים הקיימים לחלוקה ושיתוף באחריות ההורית, כאשר ההורים לא חיים יחדיו, בין אם מסיבות של פירוד וגירושין ובין אם מכיוון שלא ניהלו חיים משותפים מלכתחילה, וכן את שאלת האחריות המשפטית.
על הוועדה הוטל לבחון, בין השאר, את הצורך בשינויה של חזקת הגיל הרך (המעוגנת בסעיף 25 כאמור לעיל), ואפשרות עיגון חקיקתי של הסדרי חלוקה ושיתוף באחריות ההורים בגירושין.
החוק לדיני משפחה (מזונות) תשי"ט-1959, קובע כי שני ההורים חייבים במזונות ילדיהם, ללא קשר למקום מגוריהם של הילדים, כל הורה על פי הכנסתו הכוללת מכל מקור שהוא, כלומר מי שמרוויח יותר משלם חלק גדול יותר ממזונות הילדים.
חוק זה חל רק על פחות מאחוז אחד מאוכלוסיית ישראל הנחשבים חסרי דת.
שאר האוכלוסייה כפופה בנושא המזונות לכללי הדת אליה הם שייכים.
על-פי המשפט העברי, על האב מוטלת החובה הבלעדית לזון את ילדיו עד גיל 6, גם אם שכרה של האם גבוה משלו.
הסדר זמני שהות מגדיר את חלוקת זמני השהיה של הילדים, עם כל אחד מהוריהם הגרושים או הפרודים.
ההסדר מושג בהסכמה בין ההורים או באמצעות החלטה של בית המשפט, כאשר הסכמה כזו אינה מושגת.
המגמה של הרשויות ושל אנשי המקצוע היא לנסות ולמנוע עימות משפטי בין ההורים ולהשיג הסכמה, למשל באמצעות גישור.
טענות של ארגוני הורים גרושים ואבות גרושים
ארגוני הורים גרושים ואבות גרושים טוענים שהחוקים הקיימים אינם הוגנים, בעיקר בכל הנוגע לאחזקת ילדים עד גיל שש.
כן טוענים הארגונים כי האבות מופלים לרעה ביישום החוקים הקיימים מבחינת החלטות הרשויות בנוגע למשמורת ולדמי מזונות.
ארגונים אלו פועלים לשינוי החוק.
אחד היעדים של הארגונים הוא השגת הורות משותפת שווה (equal shared parenting), כלומר חלוקה שוויונית של זמן ההורות.
הורוסקופ (מיוונית: ὡρόσκοπος, "מבט לזמן") הוא מושג באסטרולוגיה, אשר במקור שימש להתייחסות למפת לידה אסטרולוגית, אך בהמשך התקשר בשפה השוטפת לתחזיות אסטרולוגיות בעיתונות, המבוססות על מיקומי השמש במזלות האסטרולוגיים.
למרות שהאסטרולוגיה נעדרת בסיס מדעי, לעיתים קרובות אנשים הקוראים הורוסקופים טוענים שהנאמר בהורסקופ נכון עבורם, בשל אפקט פורר.
השיטה מתבססת על מיקומי הכוכבים האקטואליים בגלגל, והזוויות הנוצרות ביניהם לבין המזל בו נמצאה השמש בעת הלידה של הקורא.
כדי להכליל ציבור רחב, אין התייחסות למעלה המדויקת בה נמצאה השמש, דבר אשר בדרך כלל אינו מקובל באסטרולוגיה.
הביאור נעשה לפי כראות עיניו של האסטרולוג הספציפי, וזוהי אחת הסיבות לסתירות בין הורוסקופים שונים המתפרסמים עבור אותו תאריך.
מבחינת האסטרולוגיה, השמש משקפת רק חלק מהמבנה האישיותי, ובהורוסקופ אין כל התייחסות למיקומים של שאר הכוכבים החשובים.
בנוסף, הבדיקה שנעשית בהורוסקופ אינה מתייחסת לקידומים אסטרולוגיים (Progressions) ולמפות חזרה (Return charts), אשר בדרך כלל נחשבים קריטיים לניתוח דפוסים עתידיים.
תחילת המחשבה על השיטה התחילה בתור האמונה שכמו שהירח משפיע על המים בגאות ושפל, כך גם כוכבי השמיים יכולים להשפיע על חיינו.
רבים מהעיתונים היומיים בישראל ובעולם כולו מפרסמים הורוסקופ, יומי או שבועי, מחולק לפי גלגל המזלות.
הוֹרְטִיקוֹלְטוּרָה (מלטינית: hortus – גן, cultura – תרבות; על פי האקדמיה ללשון העברית: בֻּסְתְּנָאוּת) היא האמנות, המדע, הטכנולוגיה והכלכלה של גידול צמחי תועלת ונוי.
זהו ענף בתחום החקלאות, מקביל לענף היערנות וענף גידולי שדה, העוסק בגידול צמחים בגנים ובבתי-גידול.
ההורטיקולטורה עוסקת בצמחים מניבים כגון עצי-פרי, ירקות, אגוזים, זרעים ועשבי-תבלין, כמו-גם בצמחים המשמשים לרפואה, בשמים, צבעים ועוד שימושים שאינם למאכל, וכן בצמחי נוי כגון מדשאות, עצים וצמחי-גן.
בין היתר עוסקת ההורטיקולטורה בשתלנות (הרביית צמחים), מחקר גנטי וטיפוח זנים חדשים, אינטרודוקציה (אקלום צמחים), שימור הצומח ובתי הגידול הטבעיים, אתנובוטניקה, עיצוב גנים ונוף, הקמת גנים ואחזקתם, חינוך, גינון טיפולי, וייעוץ טכני.
לימודי הורטיקולטורה כוללים בעיקר מדעים מדויקים ומדעי הטבע כגון ביולוגיה, בוטניקה, כימיה, קרקע ומים, גנטיקה, פיזיולוגיה של הצמח, אנטומולוגיה ועוד.
בעוד שבחקלאות קלאסית, השטח מחולק למספר מועט של חלקות גדולות, בהורטיקולטורה שטח מחולק להרבה חלקות קטנות עם זנים ואף גידולים שונים.
בישראל נלמד תחום זה במסגרת החוג למדעי הצמח, בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, ברחובות.
במכון המחקר וולקני מתבצע המחקר בהורטיקולטורה בשתי מחלקות:
מחלקת צמחי נוי – הורטיקולטורה אורנמנטלית.
הורטון שומע מישהו הוא סרט אנימציה ממוחשבת שיצא לאקרנים ב-14 במרץ 2008. הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת דוקטור סוס, שפורסם ב-1954. זהו סרט האנימציה הרביעי מאת Blue Sky Studios, והסרט באורך מלא הראשון בטכנולוגיית CGI שמבוסס על סיפור של ד"ר סוס.
הסרט מספר את סיפורו של הורטון ששומע קולות מתוך גרגר קטן, ומגלה שעל הגרגר הקטן יש עיר מיקרוסקופית בשם "לופולה" (Who-ville) הורטון מחליט להגן על העיר בכל מחיר.
הוא זוכה ללעג מצד חבריו, כאשר סאוור הקנגורו מסיתה את כולם נגדו ומצהירה שהוא הורס את חינוך הילדים.
הורטון מנודה, אך הוא לא מוותר וממשיך לדגול בסיסמתו: "אדם הוא אדם לא משנה כמה הוא קטן" (A person is a pesron, no matter how small) ולשמור על הגרגר.
הקנגורו שוכרת נשר בשם ולאד שישמיד את הגרגר.
במקביל מסופר סיפורו של ראש העיר לופולה, נד מקדוד, שגם הוא כמו הורטון זוכה לאי אמון מצד חבריו שאינם מאמינים שהם גרים על גרגר שלפי דברי הורטון עומד להיחרב.
לבסוף הורטון מתגבר על כל המכשולים ומצליח להוכיח שלופולה קיימת.
ההורות היו שלוש אלות במיתולוגיה היוונית, בנותיהן של זאוס ותמיס, כמו המוירות והחאריטות.
בתקופה מוקדמת שויך תפקידן לטבע ושמותיהן היו "תאלו (אביב)", "אוקו (קיץ)" ו"קארפו (סתיו)" דהיינו נביטה, צמיחה ובשלות.
הן היו אחראיות על התפתחות הצומח במהלך עונות השנה ועבדו אותן באופן זה בעיקר באתונה, ארגוס ואולימפיה..
מאוחר יותר השתנה ייצוגן לאלות החוק והצדק כבנותיה של תמיס אלת הצדק, והן נקראו אונומיה (חוק), דיקי (צדק) ואירנה (שלום).
תפקידן באולימפוס היה לשמור על השערים למגורי האלים בנוסף, הן שירתו את הרה ומתוארות כמפתחות את סוסיה, כמו גם את סוסיו של הליוס, אל השמש.
במקורות אחרים הן מוזכרות כבנות לוויה של אפרודיטה, דיוניסוס, פרספונה והאל פאן.הן מתוארות בדרך כלל כנשים חינניות שמחוללות כשהן מוקפות פרחים.
כך, בפואמה עבודות וימים של הסיודוס, ההורה בהירת השיער מכתירה יחד עם החאריטות שפייתו את פנדורה בזר פרחים.
הורטוס בוטניקוס (הולנדית: Hortus Botanicus) הוא גן בוטני בעיר אמסטרדם שבהולנד, מן העתיקים בעולם.
הגן נוסד על ידי עיריית אמסטרדם בשנת 1638 על מנת שיספק עשבי מרפא לרוקחים ולרופאים.
אוסף הצמחים בגן הורחב במהלך המאה ה-17 על ידי צמחים שהביאו עמם סוחרים מחברת הודו המזרחית ההולנדית.
כיום הוא מהווה אחד מאתרי התיירות הידועים של העיר.
עם המדענים שעבדו בגן נמנה פרדריק ראוש באמצע המאה ה-18, שערך מחקרים בוטניים בצמחייה מקומית.
הגן משתרע על פני שטח של 12 דונמים.
יש בו למעלה מששת אלפים עצים וצמחים אחרים, שמקצתם מצויים בסכנת הכחדה.
"בית הדקל" שבגן, שנבנה בשנת 1912, ידוע בשל אוסף הציקסאים המוצג בו.
ב-1993 נוספה לגן חממה שבה מוצגים שלושה טיפוסים שונים של תנאי אקלים טרופיים.
בשנת 1987 עמד הגן על סף פשיטת רגל לאחר שאוניברסיטת אמסטרדם הפסיקה לממן אותו, אך הוא ניצל מסגירה בזכות תרומות פרטיות.
כמו כן הוא משכיר כיום שני אולמות בתחומיו לכנסים ואירועים.
הורטה (בפורטוגזית: Horta) היא עיר באי פאיאל בחלק המערבי של החבל האוטונומי האיים האזוריים שבפורטוגל.
אוכלוסייתה מונה 14,994 תושבים על פי המפקד של שנת 2011.
ב-1467 הגיע האציל הפלמי ז'וס ון הורטר (Josse van Huerter) לאי פאיאל ונחת במקום שמעתה והלאה יהיה ידוע בשם מפרץ הורטה.
הוא בנה כנסייה קטנה שמאוחר יותר תהיה הגרעין ליישוב שיקרא על שמו, הורטה.
ב-2 בפברואר 1468 הוא קיבל את תפקיד מושל האי.
אך האוכלוסייה שיישבה את האי לא הייתה ממוצא פלמי.
המתיישבים הראשונים היו חקלאים שהגיעו מפורטוגל עצמה.
הורטר פיתח הזדמנויות עסקיות נוספות שמשכו גל שני של מתיישבים פלמים שעסקו במסחר ובמינהל.
בנו ובתו של הורטר המשיכו למשול באי גם לאחר מותו.
ב-1498 קיבל היישוב מעמד של עיירה מאת מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
האי שגשג והוא היה מקור לייצוא של חיטה ושל איסטיס הצבעים (Isatis tinctoria).
ב-28 ביוני 1514 הוקמה במקום כנסיית רובע.
ב-1567 הונחה אבן הפינה למה שהיה בהמשך למבצר סנטה קרוז ובהמשך נבנו בנייני ציבור נוספים וכנסיות נוספות.
ב-1583 נחתו בדרום-מערב האי חיילים ספרדים.
לאחר כמה התנגשויות מחוץ למבצר הוצא להורג מושל פאיאל.
ארבע שנים לאחר מכן לכד צי של 13 ספינות אנגליות, שדד את הכנסיות ואת המנזרים של הורטה, חילל אותם והרס אותם.
הכוח לקח שלל של כמה תותחים והעלה באש בתים באזור המבצר.
ב-1597 כוח בפיקודו של וולטר ראלי בזז ושרף את המבנים הדתיים ואת הכנסיות של הורטה וכן של היישובים הסובבים אותה.
האיום התמידי מצדם של פריבטירים ושודדי ים חייבו את בנייתם של מבצרים ונקודות תצפית.
ב-1643 מנתה הורטה 2579 תושבים ומספר הבתים בה היה 610. בין השנים 1675-1688 נבנתה מחדש הכנסייה של סנטה קרוז.
במהלך המאות ה-18 וה-19 הייתה הורטה עיירה קטנה שהתרחבה לאורך קו החוף.
היה בה מגוון של כנסיות ומנזרים אך פעילות מסחר מועטה וכמעט ולא הייתה בה פעילות תעשייתית.
אך הודות למיקומה היא שימשה כנקודת עצירה לקווי הספנות בין אירופה ליבשת אמריקה.
העיר שמשה כנמל היצוא לענף ההדרים של האיים האזוריים וליין שיוצר באי פיקו.
ב-4 ביולי 1833 קיבלה הרוטה מעמד של עיר והיא הוגדרה כבירת המחוז.
ב-1804 הגיע להורטה יחד עם משפחתו הקונסול של ארצות הברית באיים האזוריים, ג'ון בס דבני (John Bass Dabney).
לבנו צ'ארלס וויליאם דבני, שירש אותו בתפקידו, היה תפקיד חשוב בהיסטוריה של הורטה ושל האי פאיאל והתפתחותם הכלכלית.
ב-1876 נבנה ביוזמתו נמל מסחרי וב-1893 נסלל קו טלגרף טרנס-אטלנטי.
משפחת דבני הייתה גורם מוביל בכלכלת האי במשך 83 שנים, השפיעה על התפתחות הנמל, על יצוא ההדרים והיינות ועל התפתחותו של ציד הלווייתנים.
בין השנים 1893-1969 הורטה הייתה נקודה חשובה במפת התקשורת העולמית.
בהמשך נכנסה הורטה גם להיסטוריה של התעופה העולמית.
במאי 1919 הייתה הורטה אחת מתחנות הביניים של הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה שבוצעה על ידי קפטן אלברט ריד מהצי האמריקני.
החל משנת 1939 שימשה הורטה כנקודת עצירה לקווי התעופה של המטוסים הימיים של חברת פאן אמריקן.
החל משנת 1960 היה נמל הורטה תחנת ביניים ליאכטות ולקווי הנוסעים ששטו באוקיינוס האטלנטי.
הורות פעילה הוא מונח אשר טבעו ד"ר דפנה הקר וד"ר מיכל פרנקל.
הורות פעילה משמעותה הורות הכרוכה במעורבות יומיומית בחיי הילד מצד שני הוריו באותה מידה.
מלבד טובת הילד וצרכיו, הזכות ל"הורות פעילה" כוללת בתוכה את צורכי ההורים ורצונותיהם.
היכולת של הורים עובדים, גברים ונשים באופן שווה, לתפקד כ"הורים פעילים", היא פועל יוצא של שינוי תפיסתי, ושל חקיקה ואכיפה התומכים בתפיסה זו.
אידאולוגית הספרות הנפרדות מגדירה ומתארת שתי ספירות נפרדות לנשים ולגברים.
הראשון שניסח את ההבחנה בין שתי הספרות - משפחה ומדינה (הפוליס) - היה אריסטו, בחברה היוונית הקדומה: נשים הוגבלו למרחב הפרטי של הבית, בעוד גברים כבשו את המרחב הציבורי של הפוליס.
הבסיס התאורטי להפרדה המודרנית בין פרטי לציבורי הונח על ידי הפילוסוף ג'ון לוק אשר הצביע על קיומם של שני סוגים שונים של צרכים, המתמלאים על ידי שני מוסדות שונים – משפחה ומדינה.
המשפחה כממלאת צורך טבעי של אינטימיות, רגש, מין, תמיכה ועזרה.
המדינה או הארגון החברתי, כמוסד שתפקידו לדאוג לסדר היום הציבורי והפוליטי.
לוק ראה בהבחנה בין פרטי לציבורי כחופפת להבחנה בין רגש והיגיון - בספרה הביתית שולטת האמוציונליות ובספרה הציבורית שולטים ההיגיון והרציונליות.
האבחנה בין הפרטי לציבורי התבססה במאות ה-18 וה-19, במקביל לתהליכי התיעוש, העיור והבירוקרטיזציה, כאשר נשים בורגניות ביצרו מעמדן בבית ואילו נשות המעמד הנמוך נאלצו להשתלב בשוק העבודה.
האידיאל של האישה כ"מומחית" בניהול משק בית התמסד.
הפילוסוף פרידריך אנגלס טען כי בעקבות המהפכה התעשייתית בעולם המערבי ועליית הקפיטליזם, הבית איבד את השליטה על אמצעי היצור.
כתוצאה מכך נמנעה מנשים גישה לאמצעי היצור והן הודרו לספרה הפרטית הנפרדת.
התהליך מגיע לשיאו במהלך המאה ה-19 וראשית ה-20, כאשר מתגבשים ארגונים פוליטיים מודרניים.
ההבחנה בדבר קיומן של שתי ספרות נפרדות מלווה בהנחות תרבותיות כי לכל אחת מהספרות פונקציה חברתית שונה.
להבחנה בין התחומים נלווית הדיכוטומיה בין המינים, כאשר הבית נתפס כתחום "התמחותה של האישה", והתחום הציבורי כתחום הגבר.
ההבדלים הביולוגים בין המינים משמשים צידוק לשוני בתפקודם החברתי ולהצגה של חלוקת התפקידים המגדרית כחלוקה טבעית.
ד"ר דפנה הקר וד"ר מיכל פרנקל כותבות כי בעידן הנוכחי המכשול העיקרי המונע התהוותה של חברה שוויונית, מקורו בהפרדה הממוסדת בין שתי הספרות: הספרה הפרטית הכוללת את המשפחה וגידול ילדים, הספרה הציבורית המכילה את העולם הכלכלי והפוליטי.
מודל העובד האידיאלי בשוק העבודה כיום מתייחס לאדם בעל רמת מחויבות גבוהה לארגון ואשר חייו מתמקדים בעבודה במשרה מלאה.
על פי מודל זה רמת המחויבות נמדדת לרוב במונחי זמן.
הווה אומר, מספר השעות בהן הוא נוכח פיזית במקום עבודתו או זמין לה.
מעסיקים רואים בעובד המוכן לעבודה "לפי דרישה", המבצע שעות נוספות והנמנה עם אחרוני העוזבים את מקום העבודה, כבעל מסירות, מחויבות ותפוקה גבוהה.
מודל זה מגדיר דרישות עבודה של רבות מהמשרות המוצעות כיום ובעיקר את אלו המאפשרות סיפוק בעבודה, קידום ועצמאות כלכלית.
"במילים אחרות, תפיסת העובד האידיאלי מושתתת על ארגון חיי הבית באופן מסוים ומוטה מגדר, אשר מאפשר לעובד האידיאלי לסמוך על מישהו אחר, וליתר דיוק על מישהי אחרת, שתנהל את חיי המשפחה וחייו האישיים".
הורים אשר מבקשים להיות מעורבים ופעילים בחיי ילדיהם, לא יוכלו לעמוד במודל זה של העובד הרצוי, משום שאין באפשרותם להקדיש את זמנם הפנוי לעבודה בשעות בלתי מוגבלות וזמינות תמידית או מידית.
הדיון המתקיים בנושא השוויון המגדרי תובע שינוי בחלוקת התפקידים בעבודה ובמטלות הבית (חלוקת תפקידים במשפחה).
למרות זאת, קיימת הסכמה כללית בספרות הדנה באי שוויון מגדרי בתעסוקה, כי נשים עדיין נתפסות כאחריות העיקריות לגידול הילדים וביצוע מרבית עבודות הבית.
אחריות זו מונעת מהן להשתלב בעולם העבודה כפי שדורש מודל "העובד האידיאלי" ומחבלת ביכולתן להתקדם במרחב הציבורי.
אי לכך הן הנפגעות העיקריות מהפליית הורים בשוק העבודה.
ההפרדה הממוסדת בין הספרה הפרטית לבין הספרה הציבורית היא המכשול המרכזי לכינונה של חברה שוויונית מבחינה מגדרית.
על אף כניסתן של נשים לספרה הציבורית, הספרה הפרטית נתפסת עדיין כתחום אחריותה הטבעי של האישה.
פרופ' ג'ואן ויליאמס מכנה הבחנה ממוסדת זו בשם "משטר הביות".
משטר הביות תוחם את הספרה הפרטית כממלכתן של נשים המחויבות לדאוג לבני המשפחה ולהתמסר לגידול הילדים וצורכיהם, תוך הפניית משאבים רגשיים, השקעת זמן ומאמץ.
אימהות פעילה אינה יכולה להשתלב בדרישותיו של שוק העבודה בשכר ומודל "העובד האידיאלי".
נשים אשר נעדרות ממושכות לצורכי עבודתן יתויגו כמזניחות ילדיהן או ככישלון נשי והורי.
לעומתן, אבות הנעדרים לצורך עבודה יוכתרו כ"עובדים אידיאלים".
"משטר הביות" משמר גם את תפקידם המסורתי של גברים כמפרנסים עיקריים שאינם שותפים לטיפול בילדיהם ומעניש את אלו מהם המבקשים לקחת חלק פעיל בגידול ילדיהם (באופן חמור יותר מאימהות שאינן ממלאות את התפקיד שמשטר זה מייחס להן).
"משטר הביות" פוגע ביכולתן של נשים להתקדם ועלול אף לגרום להן לאבד את מקום עבודתן ובכך מונע שוויון הזדמנויות מגדרי.
"משטר הביות" משפיע גם על סוגיות השוויון בשכר, בתופעה המכונה "מס האימהות", או "עונש הילדים".
מחקרים בארצות הברית מצאו כי אימהות משתכרות פחות על ביצוע עבודה זהה.
כמו כן נמצא מתאם בין היקף "הפעילות ההורית" לבין שיעור "הענישה" – אימהות לשני ילדים "נקנסו" יותר מאימהות לילד אחד בלבד.
על פי פרופ' ג'ואן ויליאמס כשני שלישים מן הפער בשכר בין גברים ונשים בארצות הברית, הם תוצר של אפליה נגד אימהות.
מחקרים אחרים מגלים, כי במדינות בהן פעלה המדינה באמצעות חקיקה מרחיבה, להבטחת זכותם של הורים להיות נוכחים באופן יומיומי ומשמעותי בחיי ילדיהם, צומצם "מס האימהות" מאוד.
מעורבותה של המדינה בהבטחת הסדרים המאפשרים הורות פעילה מגבירה את ההסתברות לתעסוקת נשים ולרצף בתעסוקת אימהות לאחר לידה.
"משטר הבית" אם כן, פוגע בזכותן של נשים לשוויון הזדמנויות בשוק התעסוקה, משמר ומשעתק את חלוקת העבודה המגדרית המסורתית ומכשיל את המאבק להגברת השוויון המגדרי בכל תחומי החיים.
הזכות להורות מתמקדת בדרך כלל בזכות למלא את החובות ההוריות מנקודת מבט של טובת הילד וצרכיו.
"הורות פעילה" מייחסת חשיבות גם לצורכיהם ורצונותיהם של ההורים.
בעידן העכשווי, הורות כחוויה יומיומית הופכת למקור סיפוק עיקרי וייחודי של בוגרים.
ברוב המשפחות נשים הן אלו המשקיעות שעות רבות בטיפול בילד ומפתחות עמו קשרים רגשיים משמעותיים.
כיום, אבות רבים מביעים עמדות שוויוניות ביחס לחלוקת תפקידים במשפחה, מתוך רצון ליטול חלק משמעותי ולהיות מעורבים בטיפול בילדיהם.
הם משקיעים זמן רב יותר מאבותיהם בפעילות המשפחתית, טיפול בילדים ומעניקים אהבה ומסירות רגשית עמוקה לילדיהם.
בניגוד לשאר מטלות הבית, בהן פחתה השקעת זמן של שני ההורים, אימהות ואבות משקיעים זמן רב יותר מבעבר בתשומת הלב לילדיהם והטיפול בהם.
מחקרים בארצות הברית מלמדים כי הורים מביעים אי שביעות רצון מהעדר זמן מספיק לשהייה עם ילדיהם עקב מחויבות לעבודה.
הקר ופרנקל טוענות כי פיתוח זכותם העצמאית של עובדים ל"הורות פעילה" מהווה מענה הולם לצורכיהם הרגשיים והאנושיים של רוב בני האדם בעידן המודרניות המאוחרת.
יש להכיר בזכותם של הורים להיות עם ילדיהם כדי לאפשר להם למצות את חוויית ההורות כחוויה רגשית ותפקודית יומיומית.
כמו כן, יש לאפשר להורים לממש את הורותם באופן פעיל, אף אם אינה הכרחית להתפתחותם התקינה של ילדיהם וגם אם בנמצא מסגרות טיפול חלופיות.
לטענתן של הקר ופרנקל הדרישה להסרת המכשולים בדרכם של הורים להיות הורים פעילים, מקורה בפוטנציאל הגלום ביחסי הורים-ילדים לחיי הרגש ולתפיסה עצמית של הורים.
המשפט הישראלי מכיר בזכות להורות כזכות טבעית, בסיסית וחשובה.
המושג "הזכות להורות" נרחב ומכיל שתי משמעויות: הזכות להוליד ילדים והזכות לגדלם.
נראה כי בבואו לתת משמעות ותוכן למושג ההורות, התמקד המשפט הישראלי בזכות להפוך להורה ולא בזכות למימוש הורות באופן פעיל, לאחר לידתו של הילד.
אריאן רנן-ברזילי טוענת כי בית המשפט העליון מיצב את מעמדה של הזכות להורות כזכות בסיסית, בשורה של פסקי דין אשר דנו בזכות ההולדה "נראה כי לרוב היבט זה אינו מצמיח חובות של המדינה, כפי שצומחות מן ההגנה על הזכות לרבייה ...
חקיקה ענפה מטפחת את הזכות להורוּת המובנת כזכות להולדה, כך שהתמונה הכללית העולה היא של
הגנה וטיפוח של הזכות להולדה והזנחה יחסית של גידול הילדים וההורות המתמשכת, באופן המשקף תפיסת הורות כמעין "שגר ושכח".
הזכות להורות נתפסת במשפט הישראלי ומתמקדת בעיקר בזכות לרבייה ולא בזכות למימוש עצמי באמצעות גידול הילדים והטיפול בהם.
המשפט הישראלי מגדיר את הזכות להורות במובן של חירות ולא כזכות שבגינה חובה שנועדה להבטיח את מימושה.
יש בכך להעיד כי המשפט מתמקד בזכות להפוך להורה, כחלק מחופש הבחירה של הפרט ולא בזכות ל"הורות פעילה", אשר עלולה להיות תלויה בהטלת חובות על פרטים ועל המדינה.
עם זאת, המשפט הישראלי מכיר בזכותם של הורים לגדל את ילדיהם ולהיות במחיצתם כזכות טבעית ועצמאית של הורים.
כותב השופט חשין: "משפט הטבע הוא, שאם ואב מן הטבע יחזיקו בבנם, יגדלו אותו, ואהבו אותו וידאגו למחסורו עד אם גדל והיה לאיש".
מן העולה בחוק ובפסיקה, המשפט מכיר בזכות ההורים לגדל את ילדם מנקודת מבט המתמקדת בחובתם למלא את צורכי ילדיהם.
השופט ברק כתב: "מהותה של זכות זו היא, כי את החובות כלפי הילד הקטין רשאים למלא ההורים – הם ולא זולתם.
זכותו המשפטית של ההורה היא כי הוא, ולא אחר, יקיים את החובות כלפי ילדו".
הקר ופרנקל כאמור, טוענות כי חשוב להתייחס ל"הורות פעילה" לא רק מנקודת מבט של "טובת הילד" אלא מנקודת מבט
המתייחסת לצורכיהם ורצונותיהם של ההורים.
אחד ממוקדי הוויכוח שבין העותרות לבין המשיבים בבג"ץ טננבאום היה האופן שבו יש להתייחס להורותם של עובדים.
המשיבים (משטרת ישראל ואח') טענו לשוויון פורמלי המתייחס לעובדים הורים ממש כמו לעובדים שאינם הורים.
המשיבים ציפו כי עובדים הורים יתאימו למודל "העובד האידיאלי" וימצו מסגרות או פתרונות חלופיים לטיפול בילדיהם.
העותרות (איילת טננבאום ושדולת הנשים) תבעו ממקום העבודה להתחשב בצרכים של הורים, הנובעים מההכרה בהורות כפעילות יומיומית שיש לאפשר להורים לבצע.
אזכור נוסף להכרה בזכותם של הורים להיות הורים פעילים, נמצא בפס"ד מוסקלנקו.
נציגת העובדים טענה כי מטרת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה להגן על זכותם של ההורים עצמם.
זכות ההורים היא כפולה וכוללת את הזכות למימוש עצמי כחבר מועיל ושווה זכויות בספרה הפרטית והציבורית.
כיבוד זכות זו מחייב מניעת של עובדים עם אחריות משפחתית (לעומת עובדים ללא אחריות משפחתית) ושילובם בעבודה בשכר, מבלי שייווצר קונפליקט בין העבודה לתפקידיהם בבית, הנובעים מאחריותם המשפחתית.
החקיקה הישראלית מציעה אפשרויות מצומצמות בלבד של שילוב עבודה ו"הורות פעילה".חופשת הלידה במתכונתה המצומצמת אינה מקדמת הורות פעילה של עובדים במובנה היומיומי אלא "אתנחתא" זמנית וקצובה בלבד מעבודתם למספר שבועות, בידיעה כי לאחר מכן ישובו לתפקד כ"עובדים אידיאלים".
הקר ופרנקל טוענות כי האפשרות לשלב חופשת לידה והורות פעילה מחייבת מספר תנאים: גמלה ממשלתית שתבטיח שמירה על רמת חיים, זכות שווה לאב ולאם, אפשרות לפרוש את חופשת הלידה כהכנסה משלימה למשרה חלקית והבטחת האפשרות לחזור לעבודה בסיום החופשה.
היכולת של עובדים לממש הורות פעילה כרוכה בהיקף המשרה שהם ממלאים ובהגדרתם של מונחים כמו "משרה מלאה" ושבוע העבודה, הנעוצים בחקיקה והסכמים קיבוציים.
מונחים אלו נקבעו לרוב כחלק מזכותו של העובד לפנאי ולחופש וללא קשר להורות פעילה הבעיה מרכזית בנושא זה היא העדר אכיפה או "ענישה" כלכלית של המעסיק.
שילוב הורות פעילה ועבודה מתגמלת - הצעות לשינוי
הקר ופרנקל טוענות כי ניתן להיעזר בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה כדי לחייב מעסיקים להתחשב בזכותם של הורים להורות פעילה.
הן קוראות לבתי המשפט לפתוח שעריהם בפני עובדים ועובדות הטוענים כי דרישותיו של המעביד, המונעות הורות פעילה מהוות אפליה על בסיס הורות ומין.
כמו כן, אכיפה יעילה של חוקי עבודה וחוקים סוציאליים הקשורים לעבודה, תגבה את זכויותיהם של עובדים להורות פעילה ושוויון הזדמנויות בעבודה.
אימוץ מודלים הקיימים במדינות אירופה יאפשר עבודה והורות פעילה (כגון חופשת לידה ממושכת יותר, במהלכה ניתן לחזור למשרה חלקית עם השלמת הכנסה מהמדינה, פרישת חופשה ללא תשלום על פני מספר שנים והגדלת מספר ימי חופשה שנתיים).
נושא נוסף שהקר ופרנקל מעלות, הוא עידוד מעבידים לאפשר לעובדיהם לתפקד כהורים פעילים – תפיסה המדגישה כי ההכרה בצרכיו המשפחתיים של העובד, טומנת בחובה יתרונות כלכליים.
"להכרה בערכה העסקי של הידידותיות למשפחה יש חשיבות מיוחדת בפירוקן של הנחות-היסוד של משטר הביות בדבר דמותו של העובד האידיאלי".
אריאן רנן-ברזילי (2012) מציעה את "התפיסה הרב-ממדית", אשר מקורה בהבנה שכדי ליישב את הקונפליקט עבודה-משפחה יש להכיר ולתת תוקף לתפקידים שהעובד וההורה ממלא (בהקשר של מימד העבודה ומימד המשפחה): "לחשוב על העובד וההורה כעל אדם בעל תפקידים נמשכים שונים, שאת כל אחד מהם על המשפט לקדם בצורה עשירה".
תפיסה זו רלוונטית בעיקר לנשים, הנתונות בסד הלחצים שהקונפליקט עבודה-משפחה מצמיח ומשלמות את המחיר האישי והתעסוקתי שהוא גובה.
אולם התפיסה הרב-ממדית נוגעת גם לאבות בישראל, אשר מפסידים חלק במימד ההורות, בשל נורמת העבודה הטוטלית ("העובד האידיאלי").
רנן-ברזילי תומכת אף היא באכיפה נחושה של חוק שעות עבודה ומנוחה.
לטענתה אכיפת החוק באופן גורף עשויה להוביל לשינוי בנורמת העבודה הטוטלית ולפנות לעובדים זמן מחוץ לעבודתם מבלי שהדבר יוביל לפגיעה בהעסקתם ובקידומם.
בנוסף, יש לפתחמשרות מתגמלות בשעות "שפויות", שיאפשרו לגברים ולנשים ליטול חלק משמעותי בשני הממדים (עבודה ומשפחה).
לשיטתה יש לחתור לשינוי חלוקת התפקידים המשפחתית המסורתית, לפיה מרבית האחריות לטיפול בילדים נתונה בידי נשים באופן כמעט מוחלט וליצור הסדרים שיביאו למעורבות רבה יותר של גברים בטיפול בבית.
הורטיגרוטן (בנורווגית: Hurtigruten-"הנתיב המהיר") הוא צי של ספינות אקספרס אשר שטות לאורך קו החוף של נורווגיה.
נתיב שיט זה נפתח בשנת 1893 כשירות משלוחים של דואר ומטען, אשר אפשר את התקשורת לאורך קו החוף הנורווגי הארוך והמשונן.
היום זהו שירות יומי של ספינות, שעדיין מניפות את דגל הדואר הנורווגי, ומעבירות דואר, מטען, נוסעים ומכוניות מברגן ועד לנמל הקטן של קירקנס (Kirkenes) שבצפון, ליד הגבול הרוסי.
בנתיבה מקשרת הספינה בין ערים וכפרי דייגים, בהם היא עוגנת.
החל משנת 1980 הושם דגש רב יותר על תיירות.
הספינות חדשות, מפוארות וגדולות יותר, עם תשומת לב לפינוקים כמו ברים ומסעדות נוחות.
למרות מזג האוויר הסוער לעיתים, השירות פועל 365 ימים בשנה.
המסע כולו, מברגן עד לקירקנס וחזרה נמשך 12 יום, ואורכו כ- 4,000 ק"מ.
הורות הסכמית היא הורות הנובעת מהסכם, בלא שלהורה על פי ההסכם ישנה כל זיקה ביולוגית, גנטית או פיזיולוגית, לילד.
ההורות ההסכמית נוצרת כתוצאה מהסכם פרטי בין ההורה המשפטי להורה המיועד, בטרם יצירת העובר.
ההורה על פי ההסכם יכול להיות בעל סמכות מקבילה או חליפו של ההורה המשפטי.
להסכם ההורות עשויים להיות ארבעה גורמים שונים: תורם הזרע, תורמת הביצית, האם הפונדקאית וההורה המיועד.
יש הרואים גם בהורות על ילד בן הזוג שנוצר במהלך הזוגיות, "הורות הסכמית".
לעומת זאת יש הרואים בכך הרחבה של "היסוד הגנטי".
מרבית המדינות ובכללן ישראל, אינן מכירות באופן אוטומטי בהורות הסכמית.
נימוקים בעד ונגד הורות הסכמית
חופש החוזים שולל התערבות בהסכם שנעשה בין בגירים מתוך רצון חופשי.
במצבים מסוימים, זהו הסיכוי היחיד להורות.
עשיית "חוזה להולדת ילדים" מנוגדת לתקנת הציבור.
במצבים רבים, האם הנושאת היא צד מוחלש, והסכמתה אינה מודעת וחופשית.
"הסכם ההורות", עלול לקפח את טובת היילוד העתיד לבוא, העשוי להיות הפגיע ביותר ובה בעת מי שהאינטרסים שלו לא יילקחו בחשבון.
קומודיפיקציה של הריון, לידה ויילודים.
בישראל טרם קיימת הסדרה חקיקתית מקיפה בנושא הורות הסכמית.
השופטת לוין מתחה על כך ביקורת, וקראה לרשות המחוקקת להסדיר את הנושא בחקיקה ראשית, בהקדם.
הפסיקה העדכנית בישראל בסוגיית הורות הסכמית, עסקה במקרה בו פלונית - אישה רווקה שחלתה בניוון שרירים ולא יכלה להיכנס להיריון, ביקשה ממכר לתרום זרע ומאחייניתה, צעירה בת 20, לשאת את ההיריון.
הכל מתוך הסכמה מוקדמת שפלונית תהיה ההורה המשפטי היחיד.
במהלך ההריון האחיינית בקשה להפיל את העובר, אך שוכנעה לחזור בה.
המדינה סירבה להכיר בתוקפה של ההורות ההסכמית ונמנעה מלרשום את פלונית כאם התינוק.
ביהמ"ש למשפחה דחה את תביעתה של פלונית וכך גם בית המשפט המחוזי.
באפריל 2015 קבע בית המשפט העליון בהרכב מורחב, בדעת הרוב אותה כתב השופט ניל הנדל, כי אין להכיר ב"הורות הסכמית" המבוססת רק על הסכמים והנעת שרשרת פעולות שהובילה להליך "יצירת" התינוק.
לעומת זאת, בית המשפט העליון הביע הסכמה עקרונית להכיר בהורות מתוקף קשר זוגיות בו ההורה המיועד נמצא, עובר להריון וללידה, עם בעל או בעלת הזיקה הגנטית ליילוד - כאשר לא ניתן להביא צאצא מחומר גנטי של שני בני הזוג.
בערכאות הנמוכות מפרשית הסכמה זו כהכרה מסוימת ב"הורות הסכמית".
הורות ומוגבלות מתייחסת לתפקיד הורי של אנשים עם מוגבלויות שונות: פיזיות, נפשיות וקוגניטיביות, ברמה אישית, חברתית, אתית והלכתית.
ההפיכה להורה היא שלב התפתחותי בחיי האדם שרבים תופסים כהכרחי ואפשרי, אולם הדבר אינו נכון תמיד אצל אנשים עם מוגבלות.
זאת בשל חסמים שונים עימם הם מתמודדים ברמות שונות בחייהם.
הורים שהם אנשים עם מוגבלויות מתמודדים עם קשיי הורות ייחודיים, מעבר לקשיים ה'רגילים' של הורים.
לדוגמה: הורים עם נכות פיזית, זקוקים בעיקר לסיוע פיזי בטיפול בילדים.
לעומתם, הורים עם מוגבלות נפשית, צריכים להתמודד עם אתגרים שונים ביניהם השפעתה על יכול התפקוד, התמודדות עם סטיגמה וחשש התמיד שמערכות הרווחה ייקחו מהם את ילדיהם בשל העדר מסוגלות הורית.
זאת נוסף לקשיים הכרוכים בטיפול שהם עצמם זקוקים לו בשל מוגבלותם (הליכים רפואיים, אשפוזים וכדומה).
על כל אלה נוספות סטיגמות שהחברה נוטה להצמיד לאנשים עם מוגבלות.
לא אחת הסטיגמות משפיעות גם על ילדיהם של הורים עם מוגבלות וגורמות להם בושה.
לאורך השנים אנשים עם מוגבלות תוארו כבלתי כשירים לגדל ילדים, בעיקר בשל נכותם העלולה לגרום לנזק להתפתחות הרגשית, הקוגניטיבית או החברתית של ילדיהם.
לאור שינויים גלובליים שחלו בהכרה בזכויותיהם של אנשים עם מוגבלות לבריאות מינית, לפריון ולהורות, עומדים סטריאוטיפים אלו כעת יותר מתמיד למבחן ציבורי.
על פי נתוני ביטוח לאומי בשנת 2015 שולמו קצבאות נכות ל-350,000 נכים.
הגיל הממוצע של מקבלי קצבת נכות הוא 47.
בנתוני ביטוח לאומי לא נמצאו נתונים על מקבלי קצבת נכות שהם הורים לילדים.
הנתון לא נמצא גם בדוח השנתי של נציבות שוויון זכויות אנשים עם מוגבלות.
העדרו של נתון זה מצביע על הדרתם של אנשים עם מוגבלות מהמרחב הציבורי בכלל ועל חסרונם של שירותים ממוקדים להורים אלו שיינתנו על ידי היחידות השונות המסייעות להם (כמו למשל אגף השיקום במשרד הרווחה, משרד הבריאות ועוד).
ב-13 בדצמבר 2006 אימצה האספה הכללית של האו"ם את אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות שאושררה בישראל ב-2012. האמנה מצטרפת לשורת אמנות לזכויות אזרחיות ופוליטיות, חברתיות וכלכליות, לזכויות ילדים ולביעור אפליה כנגד נשים.
האֲמנה הבינלאומית לזכויות אנשים עם מוגבלות קובעת סטנדרט של שוויון, השתתפות מלאה, הכללה והשתלבות בחברה, ביצוע התאמות, וקבלת החלטות על ידי האדם עצמו.
הסטנדרטים הללו חלים על פי האמנה בתחומי החיים השונים: חינוך, מגורים בקהילה, בריאות ושיקום, נגישות, הכרה בכשרות משפטית, משפחה והורות, נגישות למערכת המשפט, תעסוקה ועוד.
הזכות להורות היא אחת מהזכויות הבסיסיות המעוגנות באמנה אותן יש לאפשר לאנשים עם מוגבלות (סעיף 23 - כבוד לבית ולמשפחה).
במסגרת זו מעוגנת זכותם שלאנשים עם מוגבלות להנשא ולהקים משפחה, לקבל מידע על פוריות ותכנון המשפחה, להחליט על מספר הילדים והרווחים ביניהם ולקבל מידע מותאם לגילם ולצרכיהם בנושאי מיניות.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (1998) קובע כי "אנשים עם פיגור שכלי בעלי זכויות שוות לכל אזרח, בין אלו קיימת הזכות להינשא, לקחת חלק ביחסי אישות ולהוליד ילדים".
בוועדת האתיקה של איל"ה (האגודה הישראלית לחקר הפוריות) נטען כי ישנה הבחנה בין הזכות הטבעית להורות והזכות למימוש הורות, כלומר ההורות באופן טבעי לבין הורות שמצריכה התערבות כלשהי (רפואית, כלכלית, משפטית, ומדעית).
הזכות להורות מורכבת משתי זכויות שונות: הזכות השלילית קובעת כי אי אפשר למנוע מזוג להוליד באופן טבעי והזכות החיובית להורות לפיה יש זכות לקבלת טיפול רפואי ולכן אם המכשול להיות הורה הוא רפואי בעניינו, יש לאפשר לאדם זכות לקבל סיוע רפואי להפוך להורה.
חובת המדינה איננה נגזרת מהזכות להורות אלא מתוך הזכות לקבל סיוע רפואי.
קיימת הכרה בזכות של כל אדם להיות הורה ובעל משפחה משל עצמו, אך לנשים עם מוגבלות, קשה לעיתים להשיג משפחה והורות בהשוואה לאישה ללא מוגבלות, שעבורה זכויות אלו מובנות מאליהן.
מחקרים מצאו שנשים רבות עם מוגבלות חונכו להאמין שהן לא יכולות לצפות ליחסים עם בן זוג ואינן יכולות להקים משפחה ולגדל ילדים.
כמו כן נמצא שנשים עם מוגבלות מרגישות שאנשי מקצוע בתחום הבריאות אינם מעודדים אותן לקיים יחסי מין ולהיכנס להריון .
האמנה לזכויות הילד התקבלה בשנת 1989 ואושררה על ידי מדינת ישראל ב-1991. האמנה מפרטת עקרונות שונים העוסקים בזכויות הילד, בהם עקרון טובת הילד.
על פי עיקרון זה, על טובת הילד להוות שיקול עיקרי בכל החלטה המשפיעה על הילד, ובמיוחד כשיקול מנחה של קובעי מדיניות.
עקרון טובת הילד מהווה קו מנחה בחוק הנוגע לטיפולי פוריות במדינות רבות.
ועדת מור יוסף שהתגייסה בשנת 2012 ודנה בנושא הסדרה חקיקתית בסוגיית הפריון וההולדה מתוך עקרון טובת הילד כמעט בכל נושא.
החברה האירופאית לפוריות ואמבריולוגיה (ESHRE) מציגה שלוש גישות ביחס לעקרון טובת ילד שטרם נולד:
גישת הסף המקסימלי- לא יינתן טיפול פוריות אלא אם נעריך כי הטיפול בילד לאחר לידתו יהיה אופטימלי.
גישת הסף המינימלי- לא יינתן טיפול פוריות כאשר נראה כי טוב לאותו ילד שלא יבוא לעולם כלל מאשר שיבוא.
גישת הסף הסביר- לא יינתן טיפול פוריות רק כאשר קיימת הערכה לסיכון גבוה לפגיעה משמעותית בילד.
ועדת מור יוסף דחתה את גישת הסף המקסימלי מתוך ראייה כי הזכות להורות הקיימת גם למי שאינו יכול לספק את התנאים המיטביים לילד שייוולד.
זאת בנוסף לעובדה שבישראל לא קיימת כל חקיקה המונעת מאנשים להביא ילדים לעולם.
גם הגישה המינימלית נדחתה על ידי הוועדה.
בוועדה עלה חשש כי מניעת סיוע בהבאת ילדים לעולם בשם עקרון טובת הילד, למעשה נובעת מרצון החברה להימנע מנשיאה בנטל הכרוך בגידולו של ילד אשר צפוי להיוולד פגוע או שהוריו לא יוכלו לטפל בו.
חברי הוועדה היו מודעים לחשש האמור ונמנעו מלתת משקל לאינטרס זה.
לאור כל זאת הוחלט כי הגישה השלישית, לפיה נבדק האם קיים סיכון גבוה לפגיעה משמעותית בילד, תהווה קו מנחה לגיבוש המלצות הוועדה.
גישה זו מהווה גישת ביניים בין שתי הגישות הקיצוניות ומאזנת בין הזכות להורות ובין טובת הילד העתידי.
הוועדה המליצה כי יועמד לרשות הרופא המטפל מנגנון עזר להערכת המסוגלות ההורית וטובת הילד ולרופא שמורה הזכות לסרב להעניק טיפול בשל חשש גבוה לפגיעה משמעותית בטובת הילד.
כמו כן סברה הוועדה כי אין לראות בסירוב הרופא לטפל בשל עילה זו כאפליה.
בפירוט המצבים שהעלתה הוועדה לגביהם תבדק שאלת טובת הילד צוינו מוגבלויות של ההורים העתידיים.
הוועדה התייחסה למספר שאלות בנושא זה, כגון: האם נדרשים שני הורים מתפקדים לצורך גידול ילד ?
האם ניתן לקבל עזרה כתחליף להורה ?
מהו סף המגבלה התפקודית ?
הוועדה המליצה לאפשר מתן טיפולי פוריות אם יש לפחות הורה אחד מתפקד.
אם קיימת מוגבלות פיזית – הורה נתמך בעזרה סבירה.
מצב נוסף שדורש התייחסות לשאלה טובת הילד- מגבלה נפשית או קוגניטיבית של ההורה העתידי.
הוועדה קבעה כי ניתן לתת טיפולי פוריות למי שמסוגל לתת בעצמו הסכמה מדעת.
הסכמה לטיפולי פוריות לא תוכל להינתן על ידי אפוטרופוס או מיופה כוח.
אנשים עם מוגבלות נתפסים כתלותיים וזקוקים לתמיכה, לכן קשה לאנשים ללא מוגבלות לדמות אותם בתפקיד המסורתי של הורה המגדל והמטפל בילדים.
נכות מנקודת מבט של פרשנויות תרבותיות רבות נתפסת עדיין לעיתים קרובות כמכשול במשפחה וכסמל של תופעה רעה בתוך הקהילה, ובכך גדל הסיכוי שאנשים עם מוגבלות יתפסו כיעד וכהתגלמות הסטראוטיפ השלילי הזה.
הבעיות והמצבים הניצבים בפני אנשים המתמודדים עם המוגבלות בתוך החברה משתנים בהתאם לנסיבות כגון גיל, גזע, עוני, אזור גאוגרפי, אך לרוב הם מובילים לכיוון של אפליה ואלימות בין מגזרית.
יש להתייחס לאפליה זאת כאל הפרה של זכויות האדם ולהגדיר אותה באופן יעיל בעזרת מדדים, לאסור אותה בחקיקה, ולהפוך אותה מבעיה פרטית בתוך המשפחה לבעיה ציבורית וחברתית.
השדולה הלאומית לבריאות הנשים (National Women's Health Network ) קובעי מדיניות ואנשי מקצוע בתחום הבריאות מטילים אימה על נשים " לא רצויות" כדי שיסכימו לניתוח עיקור בשל פחד מהתרבות אוכלוסייה עם מוגבלות, תלות אימהות אלו במחלקות הרווחה והטלת הנטל הכלכלי על השירותים הציבוריים.
פחדים אלו מקורם בסטראוטיפים שליליים שקיימים בציבור כלפי אנשים עם מוגבלות.
כמו כן ידוע על מדינות רבות שבהן התרחשו ועדיין מתרחשים עיקורים כפויים.
האמונה הנפוצה שנשים עם מוגבלות אינן צריכות להביא ילדים לעולם מקשה על הנשים ההרות למצוא רופאים שיטפלו בהן.
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב 1962 מאפשר התערבות בנושא ההחלטה בדבר הפסקת הריון משום שהוא עוסק באי יכולת של אדם בעל ליקוי שכלי או נפשי, או מי שאינו בעל אחריות מלאה למעשיו, לנהל את ענייניו בכוחות עצמו.
במקרים כאלו החוק קובע כי בית משפט רשאי למנות אפוטרופוס שהוא קרוב משפחה או כל אדם אחר לפי ראות עיני בית המשפט.
על פי חוק זה, אם ישנו גורם אחראי, כגון האפוטרופוס האחראי על הגוף, או צד שלישי (לדוגמה מוסד) המעוניין בהפסקת הריון, באפשרותו לפנות לבית המשפט בבקשה לבצע פעולת הפסקת הריון או עיקור בגוף.
חוק הסעד לטיפול במפגרים, תשכ"ט 1969 (חוק ישראל 69) מאפשר התערבות נוספת בכך שהוא בא להגן על אדם בעל הליקוי השכלי לשמור על זכויותיו כאדם וכאזרח, למצוא פתרון לצרכיו המיוחדים ולהקנות סמכות פעולה נרחבת לפקיד הסעד.
על פי חוק זה ניתן למנוע מזוגות בעלי ליקוי שכלי הורות בכמה אופנים: מניעת נישואין, הפלה טרום לידה, אמצעי מניעה ועיקור.
רשויות הסעד פועלות באמצעות חוק אימוץ ילדים תשמ"א 1981 (חוקי ישראל 1981) המתייחס לפסולי הדין.
החוק קובע לגבי כל אוכלוסייה, שאם הורה מזניח את הטיפול בילדיו וכתוצאה מכך שלומו של הילד עלול להיפגע, אז אפשר להתערב בהפניית הילד למשפחת אומנה או בתהליך הוצאת הילד לאימוץ.
קיימים שמונה תנאים על פיהם למרות התנהגות ההורים ניתן לממש את האימוץ.
בין התנאים: ההורה אינו מסוגל לדאוג לילדיו כראוי בשל התנהגותו או מצבו, ואין סיכוי שהתנהגותו או מצבו ישתנה בעתיד הנראה לעין (אף על העזרה הכלכלית והטיפולית שרשויות הסעד יעניקו לו).
חוק הנוער (טיפול והשגחה) תש"ך 1960 (חוקי ישראל 1960) מגן על ילדים במצב שבו הורים מזניחים את הטיפול בילדיהם, או כששלומו שהילד עלול להיפגע.
במקרים אלו יכול בית המשפט להתערב ולנקוב בדרכי טיפול, כגון מתן הוראות איך להתנהג עם ילדם או העברת הטיפול להשגחתו של פקיד סעד בלי להוציא את הילד מהוריו.
על אף החוק יש פסיקה של בית הדין העליון האומרת שגם אם ההורה הוא פסול דין, עדיין יש לבדוק ולבחון את כל התנאים האחרים, כמו היעדר יכולתו לתפקד כהורה.
על פי התפיסה היהודית מצוות פרו ורבו היא מצווה חשובה ומרכזית.
מטרתה של המצווה היא שיהיה העולם מיושב ויתקיים המין האנושי.
אמנם על פי ההלכה איש או אישה שאינם יכולים לפרות ולרבות בגין בעיות רפואיות פטורים ממצווה זו.
ילדים שהוריהם עם מוגבלות כלשהי מתמודדים עם מציאות חיים ייחודית.
לסוג המוגבלות של ההורים השלכות שונות על ילדיהם.
עד היום נערכו מספר מחקרים הבודקים חוויות הילדות עם הורים המתמודדים עם מוגבלות.
המגמה בספרות התאורטית והאמפירית בנושא הורות של אנשים עם מוגבלות פיזית התרכזה בהשפעת ההורות על ילדים בשני תחומים מרכזיים: התפתחותם הפסיכולוגית של ילדים להורים מוגבלים ותפקידם של הילדים כמטפלים בהוריהם.
בספרות הדנה ב"מטפלים הצעירים" (young carers) או ב"ילד הורי" (parental child) הועלתה הנחה בדבר השפעתו המזיקה של תפקיד המטפל על התפתחותם הרגשית של הילדים.
במחקר שנערך על ילדים להורים חירשים עלה כי התפקיד הבעייתי ביותר עבורם היה הצורך לשמש למגשרים בין ההורה לעולם ולתקשר/לתרגם עבור המשפחה במשימות היום-יום.
מחקר אחר מרחיב נקודה זו בטענה שילדים שומעים להורים חירשים נדרשים לקבל החלטות בענייני משפחה ואנשים שמולם הם מתרגמים לא תמיד עושים את ההבחנה בין תפקידם כמתורגמנים לבין מעמדם כילדים של הורה.
בשל כך נחשפים הילדים פעמים רבות לבעיות המשפחה, למצבה הכלכלי ולנושאים רבים אשר אינם מעוניינים לקחת על עצמם וודאי לא להחליט לגביהם.
עם זאת ישנם חוקרים שביטאו התנגדות לתפיסה שהורות של אנשים עם מוגבלות היא פגומה או שונה באיכות מזו של הורים אחרים במחקר שבדק חוויית ילדות להורים עם מגבלה פיזית עלה סוגיה מעניינת שתלות פיזית מסוימת בילד עשויה להעצים את תחושות המסוגלות והכשירות שלו.
בנוסף הילדים להורים עם מוגבלות מפתחים סבילות ובעיקר סבלנות גדולה יותר למגבלות אצל האחר.
הורטנס אז'ני ססיליה דה בוארנה הייתה בתו המאומצת של נפוליאון בונפרטה.
היא הייתה בתם של אלכסנדר דה בוארנה וז'וזפין דה בוארנה, ואחותו של אז'ן דה בוארנה.
לאחר שאמה התחתנה עם נפוליאון, שודכה הורטנס לאחיו של נפוליאון, לואי בונפרטה, והפכה למלכת הולנד.
המפורסם שבבניה היה נפוליאון השלישי.
הורטנס נולדה ב-10 באפריל 1783, בפריז בירת ממלכת צרפת.
אביה היה הרוזן אלכסנדר דה בוארנה, ואמה הייתה ז'וזפין דה בוארנה.
במהלך המהפכה הצרפתית הוצא אביה להורג ב-23 ביולי 1794 לקראת סוף שלטון הטרור, ואמה נכלאה ושוחררה רק ב-6 באוגוסט רק תודות להתערבות חברתה תרזה תליין.
שנתיים לאחר מכן נישאה אמה לנפוליאון בונפרטה, שהיה אז קצין צעיר.
למרות שלא ירשה את יופייה של אמה, הורטנס מתוארת לרוב כילדה משעשעת ונאה עם שער ארוך זהוב ועיניים כחולות חיוורות.
את השכלתה היא רכשה בבית ספרה של מאדאם קאמפאן, שבו למדה יחד עם אחותו הצעירה של נפוליאון קרוליין בונפרטה.
הורטנס הייתה מלחינה חובבת, ובין היתר הלחינה את המנגינה לשיר "אנו מפליגים לסוריה" ("Partant pour la Syrie"), שנכתב בהשראת המערכה הצרפתית בסוריה ובמצרים שהוביל אביה החורג.
היא גם אהבה לצפות במצעדים צבאיים, ונודעה כשחקנית ביליארד מוכשרת.
בשנת 1799 ביצע נפוליאון הפיכה צבאית, והכתיר את עצמו כ"קונסול ראשון" של צרפת.
בהדרגה הוא צבר סמכויות של דיקטטור.
בשנת 1802, כשהייתה הורטנס בת 19, היא נישאה לאחיו הצעיר של נפוליאון לואי בונפרטה.
השידוך היה ביוזמתו של נפוליאון עצמו, שחיבב מאוד את שניהם.
למרות שפער הגילים היה סביר (לואי היה אז בן 24), הרי שנישואיהם לא היו מאושרים.
הורטנס הייתה שופעת חיים, בעוד לואי היה דיכאוני והיפוכונדרי.
נפוליאון עצמו לא היה מרוצה מיחסו של לואי אליה, והוא טען שהוא מנסה "לאלף משמעת לבת זוגו כדרך שהיה מתרגל גדוד חיילים".
לואי קיים רומן בסתר עם בת דודתה של הורטנס, אמילי, ולהורטנס עצמה היו מאהבים רבים.
היא ילדה ללואי שלושה ילדים:
שארל לואי נפוליאון בונפרטה (1808–1873)
בעוד ששני הבנים הראשונים היו דומים לאביהם, הבן השלישי (לימים קיסר צרפת) לא דמה לו כלל מבחינה גופנית, אולם סבל מהתקפי דיכאון דומים.
עובדה זו, כמו גם העובדה שהוא נולד בתקופה שבה הגיע המשבר בין בני הזוג לשיאו, תרמו ליצירת ספקולציות באשר לאב לא חוקי שלו, והיו אף שטענו שאביו הוא נפוליאון הראשון בעצמו.
הורטנס קיימה בסתר רומן עם שארל ז'וזף, הרוזן דה פלאהו, בנו הלא-חוקי של שארל-מוריס דה טליראן, שנודע כאדם נאה ופיקח במיוחד.
בשנת 1811 היא ילדה בסתר את ילדם, שעתיד להיות המדינאי שארל דה מורני.
הורטנס הצליחה בפיקחות רבה להסוות את ההריון והלידה, ורק אחיה ומספר ידידים קרובים ידעו על כך.
בשנת 1804 הכתיר את עצמו נפוליאון כקיסר צרפת, ואת ז'וזפין כקיסרית.
בשנת 1806 הפך נפוליאון את הרפובליקה הבטאווית, מדינת חסות צרפתית, החופפת בגבולותיה בקירוב להולנד של ימינו) לממלכה בשם ממלכת הולנד, והכתיר את לואי כמלכהּ.
הורטנס לא ששה לעזוב את צרפת, וקיוותה להיות "מלכת הולנד בפריז".
עם זאת, נפוליאון התעקש, ובלית ברירה הורטנס ליוותה את בעלה אל ממלכתו החדשה.
עם זאת, היא הופתעה לטובה מהולנד, ועד מהרה הסתגלה לתנאי החיים שם והתחבבה על העם.
עם זאת, הקרע בינה לבין לואי החריף כאשר לואי אילץ אותה ואת אנשי פמלייתה לוותר על אזרחותם הצרפתית וללמוד הולנדית.
היא ולואי גרו בשני אגפים נפרדים בארמון, ונפגשו רק אם הדבר היה הכרחי.
במכתביה, הורטנס תיארה את עצמה כאסירה.
בשנת 1807 מת בנם הבכור, והורטנס חזרה לצרפת בתואנה שמצבה הבריאותי אינו טוב.
בעלה נסע אחריה והתפייס עמה, אולם הוא נאלץ לחזור להולנד לאחר מספר שבועות והיא סרבה לחזור עמו.
היא נשארה בצרפת עד שנת 1810, אז אילץ אותה נפוליאון לשוב להולנד.
עוד באותה שנה הופקע מלואי הכס ההולנדי, והממלכה סופחה לצרפת.
את שארית חייו העביר לואי באוסטריה והשקיע את זמנו בכתיבה ושירה.
בשנת 1814 הודח נפוליאון ממלכותו בידי צבאות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
בעוד לואי נותר נאמן לאחיו, הורטנס וכך גם אמה ואחיה, נכנעו בפני כוחות הקואליציה.
הם קיבלו חנינה מאת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, והורטנס קיבלה את התואר "דוכסית סנט-לי" מאת לואי השמונה עשר, מלך צרפת, וקיבלה קצבת נסיכים מאת השלטון הבורבוני המלוכני.
עם זאת, ב-1 במרץ 1815 נמלט בהפתעה נפוליאון מגלותו באי אלבה, ונחת בחופי פרובאנס.
הורטנס העידה מאוחר יותר שהיא וידידיה היו "מופתעים ונבוכים" כשנודע להם על כך, והיא נאלצה לרדת למחתרת משום שהמשטרה הבורבונית חשדה בה בפעילות מחתרתית.
היא נמלטה אל חצרו של נפוליאון, שהחל את "שלטון מאה הימים" שלו.
נפוליאון כעס עליה בגלל בגידתה ב-1814, אולם נזקק אותה תקופה לכל בעל ברית בעל השפעה, וכן חיבב אותה בזכות עצמה.
במהלך מאה הימים שבין הימלטותו של נפוליאון מאלבה, לבין תבוסתו בקרב ווטרלו, מילאה הורטנס בפועל תפקיד של קיסרית.
לאחר התבוסה בווטרלו, נפוליאון ציווה על הורטנס להצטרף אליו, והם בילו יחד במשך שבוע בעיר לה מלמזון.
ב-15 ביולי נתפס נפוליאון בידי הבריטים, והוגלה סופית לסנט הלנה ליד אפריקה.
כעת הורטנס נתפסה כתומכת של הבונפרטיסטים, והיא לא יכלה להפוך את עורה בשנית.
עוד באותה שנה היא התגרשה סופית מלואי, למרות שהם כבר לא חיו ביחד זמן רב.
היא נצטוותה לצאת את פריז מיד, ונאלצה למצוא מקלט חדש.
למזלה, אחיה אז'ן היה נשוי לאוגוסטה, נסיכת בוואריה, ותודות לה הצליח להשיג השפעה רבה בממלכת בוואריה.
בתמיכתו, היא קנתה בית באאוגסבורג, אולם בילתה את רוב זמנה במעון הקיץ שלה בארננברג שבשווייץ.
ביתה היה תמיד מלא בכמרים, והיא הרבתה לצאת למסעות.
לואי קיבל חזקה על בנם הגדול, והיא הורשתה לגדל את הבן הצעיר, שעתיד להיות נפוליאון השלישי קיסר הצרפתים.
היא פרסמה גם ספר זכרונות, שבו תיארה את הצד הרך יותר באישיותו של נפוליאון הראשון.
היא מתה בארננברג ב-5 באוקטובר 1837.
הוֹרְטוֹנְווֹרְקְס היא חברת תוכנה שבסיסה בסנטה קלרה, קליפורניה.
החברה מתמקדת בפיתוח ותמיכה של האדופ, מסגרת המאפשרת עיבוד מבוזר של מערכות נתונים גדולות על פני אשכולות מחשבים.
הורטונוורקס, שהוקמה על ידי 24 מהנדסי תוכנה, היא החברה שהגיעה הכי מהר לשווי מוערך של מעל 100 מיליון דולר.
הורטונוורקס הוקמה ביוני 2011 כחברה עצמאית עם מימון של כ-23 מיליון דולר מחברת Yahoo!
וקרן הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל.
החברה מעסיקה תורמים רבים (מעל 180) לפרויקט הקוד הפתוח Apache Hadoop.
אריק בלדשוויילר היה המנכ"ל, ורוב בירדן סמנכ"ל תפעול, (לשעבר מ SpringSource).
בנובמבר 2011 הובילה סבוב השקעות נוסף בגובה 25 מיליון דולר בהובלת אינדקס ונצ'ורס.
ביוני 2013 Hortonworks העלה עוד 50 מיליון דולר במימון, ממשקיעים קודמים, יחד עם קבוצות ההשקעות Tenaya Capital ו Dragoneer.
בחודש דצמבר 2014, הורטונוורקס יצאה להנפקה ציבורית בנאסד"ק.
הורטוס פלטינוס הוא גן ששימש לצורכי נוי שעוצב בהשראת סגנון הבארוק והרנסאנס האיטלקי.
הגן מוקם בסמוך לטירת היידלברג ונחנך על ידי פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ב-1614 לכבוד אשתו אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד.
שמו ויופיו של הגן נודע בכל אירופה, בזכות סגנונו הייחודי ועושרו הבוטני.
במהלך המאה ה-17 זכה הגן לתואר "הפלא השמיני" ובנוסף גם כונה "הגינה הגרמנית היפה ביותר בתקופת הרנסאנס".
הגן נחנך ביוזמתו והובלתו של המלך פרידריך החמישי, שליט נסיכות הבוחר מפפאלץ, אשר היווה דמות מפתח באימפריה הרומית הקדושה וראש האיחוד הפרוטסטנטי.
בחורף 1612, בילה פרידריך את זמנו באנגליה ושם נשא את ידה של אליזבת' סטוארט בתו של המלך ג'יימס הראשון.
למרות המניעים הפוליטיים שעמדו בבסיס החתונה אשר יצרו בריתות בין בתי מלוכה שונים באירופה, אהבתם של השניים אחד לשני היה נודע ברבים.
לאחר נישואיהם, פרידריך החמישי חזר בגפו לטירתו בהיידלבורג ושם לעצמו כמטרה להמיר את טירתו כדי שימצא חן בעיני אשתו הטרייה.
כחלק מתהליך מתיחת הפנים שעברה טירתו, הוסיף פרידריך מספר אגפים לארמונו אשר עוצבו בהשראת הרנסאנס ואף ייסד גן חיות אקזוטי בתחומי הטירה.
במהלך שהותו באנגליה במועד נישואיו, נפגש פרידריך עם האדריכל איניגו ג'ונס והמהנדס הצרפתי סלומון דה קאוס אשר היו חלק מחצרו של המלך ג'יימס הראשון.
לאור חיבתה של אשתו לאיניגו וסלומון, בחר פרידריך להזמינם לטירתו ולהוביל את בנייתו של הגן הראוותני.
אחד מן הקשיים שעימם התמודדו מתכנני הגן הייתה הקרקע הגבעית אשר הקשתה על הנחת יסודות לגן העתידי.
כדי להתמודד באופן מיטבי עם קושי זה בחרו אנשיו של המלך לשטח את המרחב הסובב את הטירה ובכך ליצור משטח מישורי בצורת L אשר ישמש לצורכי הגן.
הגן כלל מגוון עצום של עצים ושיחים אקזוטיים אשר הובאו מהמרחבים הטרופיים מחוץ לאירופה.
החל ממטע תפוזים וכלה במגוון בוטני עצום אשר טרם נראה באירופה.
בנוסף לצמחייה, היה ניתן לחזות בגן במיני ציפורים וחיות ייחודיים אשר טרם נראו בריכוז שכזה על אדמת אירופה.
הגן היה עמוס בשלל פינות חמד, תצפית ואף במבוך אשר היה עשוי כולו מקירות שיח סבוכים.
לאור כל זאת, שמו של הגן יצא למרחקים ובעלי מעמד ואצילים רבים נהרו על מנת לחזות "בפלא השמיני".
ב-1619 אף שהגן נחשב כשיא תפארתה של אדריכלות הרנסאנס בגרמניה, טרם הושלמה בניינו בעיניי פרידריך.
למרות רצונו להשלים את בניין הגינה, המלחמה שפרצה נגד הפרקציה הקתולית בראשות פרדיננד השני- מלחמת שלושים השנים, הביאה לעצירה מוחלטת של העבודות.
במלחמה שבסופה נחל פרידריך תבוסה קשה בקרב "ההר הלבן" וגלה להאג שבהולנד, נעשה שימוש בטירת היידלברג ובגינתה כבסיס ארטילרי ונגרם נזק כבד, פרידריך מגלותו לא המשיך לקיים את הגינה והיא נהרסה לחלוטין.
בנו של פרידריך חזר לשלוט בחבל ארץ זה ב-1648, אך קשיים כלכליים רבים, הביאו לזניחת הגינה והיא לא שוקמה מעולם.
הוֹרְטוּס מוּזִיקוּס (באסטונית: Hortus Musicus בעברית: הגן המוזיקלי) הוא הרכב מוזיקלי מאסטוניה, שנוסד בשנת 1972 על ידי הכנר והמנצח האסטוני אנדרס מוסטונן.
הרכב "הורטוס מוזיקוס" נחשב כיום להרכב הפעיל הוותיק ביותר למוזיקה עתיקה באירופה.
מאז הקמתו מופיע ההרכב בפסטיבלים רבים בעולם, בהם פסטיבל אוטרכט, פסטיבל הבארוק מלמו, פסטיבל הבארוק לופטהנזה בלונדון, פסטיבל המוזיקה העתיקה בגלאזגו, פסטיבל לוקנהאוס באוסטריה, פסטיבל מוצרט בקמניץ ובקונצרטים בכל רחבי העולם, לרבות בפסטיבל יפו בישראל ובפסטיבל מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב.
במהלך השנים הקליטו מוסטונן ו"הורטוס מוזיקוס" 25 אלבומים והציגו רפרטואר המקיף את ההיסטוריה המוזיקלית של אירופה - החל מהכוראל הגרגוריאני ועד למלחיני הבארוק הגדולים של המאה ה-18.
בתוכניותיהם, הם מציגים מוזיקה מימי הביניים לצד ראגות מהודו, מוזיקת רנסאנס, שירים עבריים מימי הביניים, מוזיקה נוצרית מוקדמת מארמניה, מוזיקת עולם ומקמאת ערביים.
הורורקור או דת' ראפ (Death rap) הוא תת-ז'אנר במוזיקת היפ הופ שבו המילים עוסקות במוטיבים החוזרים בסרטי אימה או שהמילים טרנסגרסיות (מפרות כללי מוסר בסיסיים וברורים).
הז'אנר התפתח מאמני הארדקור היפ הופ שהתחילו לעסוק בעל טבעי ובתורת הנסתר, ולא כמו רוב אמני ההארדקור היפ הופ, דיברו על אלימות עד לנקודה שהמוזיקה נהיית מבעיתה, אימתנית, מטרידה ולא נוחה למאזין.
אלימות מוגזמת ועיסוק בעל טבעי הם מוטיבים ליריים חוזרים ונשנים בהורורקור, אך אמני הז'אנר לעיתים קרובות מדברים באופן יותר מציאותי, אך עדיין מטריד על מחלות נפש והתמכרות לסמים.