tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2019, המועצה הגדולה של בזל-שטאדט הצביעה על הכללת "זהות מגדרית" בחוק המעצר שלה כדי "להגן טוב יותר על טרנסג'נדרים בכל הקשור להשמה במתקני כליאה".
ב-1 בינואר 2022, שווייץ הטמיעה תהליך חדש יעיל ופשוט להכרה בשינוי מגדרי המבוסס על הגדרה עצמית, ללא חיוב בהעברת גירושים, ניתוחים או מצבים רפואיים.
תינוקות אינטרסקסים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) בשווייץ עשויים לעבור התערבויות רפואיות עבור שינוי מאפייני המין שלהם.
ארגוני זכויות אדם רואים יותר ויותר בניתוחים אלה כלקויים, אשר לטענתם, יש לבצעם רק אם הפונה מסכים לביצוע הניתוח על ידי דחיית ההתערבויות הרפואיות עד שיהיה רשאי להסכים לביצועם.
בשנת 2012 פרסמו בתי החולים האוניברסיטאיים בז'נבה הנחיות האוסרות על רופאיהם לבצע הליכים אלה ללא הסכמת המטופל.
בשנת 2018, המועצה הלאומית, הבית התחתון של הפרלמנט, הביעה תמיכה במתאר מין "X" על מסמכי זהות, עם 107 הצבעות בעד.
הצעה נפרדת לאפשר לאנשים אינטרסקסים להשאיר את מתאר המין שלהם ריק במסמכי זהות התקבלה גם היא עם 109 קולות בעד.
המועצה הפדרלית עתידה לבחון את ההצעות ולהביע המלצות בנושא.
באפריל 2019, המועצה הגדולה של ז'נבה העבירה שתי הצעות, אחת פה אחד, נגד השימוש בהתערבויות רפואיות אלה בתינוקות אינסטרסקסים, אותם כינתה כ-"לקויים".
הבקשות מציינות תוכנית פיצויים וייעוץ פסיכו-סוציאלי חינם לקורבנות, וכן פיטורי כל רופא או מנתח המבצעים הליכים אלו באנשים אינטרסקסים ללא הסכמתם.
בשנות ה-80, נחקק איסור גורף על גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם בשווייץ.
ביוני 2016, הכריז הצלב האדום השווייצרי כי יפנה בקשה ל-"Swissmedic", רשות הפיקוח של שווייץ על רפואה ומכשור רפואי, בבקשה לבטל את האיסור.
על פי הכללים החדשים, אשר יושמו ב-1 ביולי 2017, גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים רשאים לתרום דם ותאי גזע אם לא קיימו יחסים במשך כשנה לפני התרומה.
בתחילת מאי 2017 אישרה המועצה הלאומית הצעה הקוראת לבטל את כל ההגבלות על תרומות דם מאת גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים אשר הצהירה כי "רק התנהגות מסוכנת צריכה להיות גורם לתרומת דם, לא הנטייה המינית של האדם".
ההצעה, שהוגשה על ידי המפלגה הדמוקרטית-שמרנית של שווייץ, אושרה ברוב של 97 בעד ו-89 נגד.
עם זאת, נדחתה על ידי מועצת המדינות ב-29 בנובמבר 2017. כתוצאה מכך, תקופת הגבלת השנה נשארת במקומה.
בשנת 2016, חברת המפלגה הדמוקרטית-שמרנית של שווייץ, רוסמרי קוואדרנטי, הגישה בקשה מהממשלה הפדרלית של שווייץ לנקוט צעדים לאיסור על קיום טיפולי המרה בקטינים.
המועצה הפדרלית השווייצרית כתבה בתגובה כי טיפולי המרה "אינם יעילים וגורמים סבל משמעותי לצעירים הכפופים להם" ויהוו "הפרה של חובות מקצועיות" מצד כל איש מקצוע המבצע אותם.
לפיכך, כל התחייבות מקצועית המבצעת טיפולים מסוג זה עלולה להיות נתונה לסנקציות על ידי הרשויות הקנטונליות, בעוד עבירות פלילית ייקבעו על ידי בתי משפט בעת כל מקרה לגופו על פי המועצה הפדרלית.
בקיץ 2018 הופיעו דיווחים על מטפל שווייצרי שטען כי הוא "מסוגל לרפא הומוסקסואליות באמצעות הומאופתיה".
לאחר הצהרתו פוטר המטפל באופן מיידי, בעוד נפתחה חקירה מול משרד הבריאות של ז'נבה.
על פי המשרד, די באמונה כי הומוסקסואליות היא מחלה עבור פתיחת חקירה.
איגוד הרופאים של הקנטון של ז'נבה מתאר טיפול המרה כ-"סוג של שרלטנות".
מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, מצוין יום היציאה מהארון הבינלאומי בשווייץ עם אירועי פרסום שונים במטרה לעודד אזרחים שווייצרים המוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב לפתח קשר חיובי עם זהותם, במיוחד בקרב צעירים.
היום מתקיים גם בבתי ספר תיכוניים, אוניברסיטאות ומוסדות נוספים ברחבי המדינה, לרוב במתכונת של סמינרים, סרטים, שאלונים, דיונים קבוצתיים וכו'.
מצעדי גאווה מתקיימים באופן שנתי ברחבי שווייץ.
האירוע הגדול והוותיק ביותר הוא מצעד הגאווה בציריך, אשר נערך לראשונה בשנת 1994 ומשך בשיאו כ-50,000 מפגינים בשנת 2019. ברומאנדי, האזור דובר הצרפתית של שווייץ, מצעדי גאווה מתחלפים בציונם בערים שונות מדי שנה.
במהדורת מצעד 2019, אשר התקיים בז'נבה, דווח מספר מפגינים של כ-35,000 איש.
ערים נוספות בהן נערכים אירועים דומים כוללים את ברן, בזל, לוזאן, פריבור, סיון, לוגאנו ולוצרן.
ישנם ארגוני זכויות להט"ב רבים הפועלים בשווייץ, הן ברמה הלאומית והן ברמה האזורית.
ארגון הלסביות השווייצרי ("Lesbenorganisation Schweiz") נוסד ב-1989 עבור תמיכה בזכויות לסביות בפרט וקבלה חברתית עצמית וציבורית, בעוד הצלב הוורוד למען זכויות להט"ב ("Pink Cross for LGBT rights") נוסד ב-1993 עבור קידום זכויות הומוסקסואלים וביסקסואלים.
ארגון הצלב הוורוד מתאר את מטרתו כ-"ייצג של הומוסקסואלים בתחומי הפוליטיקה, הממשל ודעת הקהל".
רשת הטרנסג'נדרים השווייצרית ("Transgender Network Switzerland") פועלת למען שיפור תנאי מחיה של טרנסג'נדרים, המציעה את שירותיה לכל אדם טרנסג'נדר המבקש ייעוץ בנוגע לשינויים חוקיים במגדר ושם, גיוס לצבא שווייץ או בקשות מקלט.
קבוצות נוספות כוללות את: דיאלוג ("Dialogai"), שנוסדה ב-1982 עבור הצעת קווי סיוע וייעוץ, "Zwischengeschlecht", עמותה הפועלת עבור ייצוג ותמיכה באנשים אינטרסקסים, "Queeramnesty" ו-"Rainbow Families", ארגון התומך במשפחות חד מיניות.
בנוסף, קיימות גם קבוצות נוער באוניברסיטאות שונות הכוללות את: בית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן, המכון הטכנולוגי של ציריך, אוניברסיטת לוזאן ואוניברסיטת סנט גאלן.
ישנם מספר פוליטיקאים המוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב בשווייץ באופן גלוי בהם קלוד ז'ניאק, חבר מועצת המדינות ונשיא המועצה הלאומית לשעבר וראש עיריית ציריך קורין מאוך, ראש העיר הלסבית הגלויה הראשונה של ציריך.
בין המפלגות הפוליטיות הגדולות בשווייץ, המפלגה הדמוקרטית-שמרנית, הליברלים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת הירוקים והמפלגה הליברלית הירוקה בעד חקיקת זכויות להט"ב בעוד שמפלגת העם השווייצרית מוגדרת כמתנגדת בדרך כלל.
למרות הבסיס הקתולי והשמרני הגדול שלה, מפלגת העם הנוצרית-דמוקרטית, הפכה יותר ויותר לתומכת בחקיקת נישואים חד-מיניים וזכויות להט"ב בשווייץ בשנים האחרונות, בעוד סקר משנת 2019 הראה כי 83% מהמועמדים למפלגה אשר התמודדו בבחירות הפדרליות באוקטובר היו בעד הכשרת נישואים חד מיניים.
סקר משנת 2016 שבוצע על ידי הארגון "Pink Cross for LGBT rights" מצא תמיכת רוב של כ-94% בקרב מצביעי המפלגה הירוקים לחקיקת נישואים חד מיניים, 63% בקרב המצביעים הנוצרים-דמוקרטים ו-59% בקרב מצביעי מפלגת העם השווייצרית.
"זכוכיות" הוא שיר שבוצע על ידי שירי מימון ויצא בשנת 2015. השיר נכתב, הולחן ועבר עיבוד על ידי דור דניאל.
השיר עוסק בזוגיות ומשבר ביחסים - בין אם במשבר בזוגיות מתמשכת בצל היומיום ובין אם במשבר בין אדם לאלוהים, תוך עיסוק באפשרות התיקון.
באתר פרוגי נכתב כי מילות השיר עמוקות ומבטאות את התחושה הרצויה מהשיר ושהעיבוד והלחן תואמים לקולה של מימון.
עם זאת, יוסי חרסונסקי ביקר את מילות השיר על השימוש בשפה טלוויזיונית ואת הסגנון המוזיקלי כ"פושר", לא ייחודי ומכוון להצלחה במצעדי המוזיקה.
זכויות עובדות ועובדי מין כוללות זכויות בתחומים שונים שאנשים וארגונים בתעשיית המין פועלים לבסס אותן חוקית וחברתית, בין היתר זכויות אדם בסיסיות, זכויות בריאות וזכויות עבודה של עובדות ועובדי מין, ולעיתים גם של לקוחותיהם.
בין המטרות העיקריות נמנות אי-הפללה של עבודת מין, הסדרת העבודה בתחום, ביטול הסטיגמה והבטחת יחס הוגן מצד גורמים ציבוריים וכוחות משפטיים ותרבותיים, עבור כל הפרטים המעורבים בתעשיית המין.
הוויכוח על עבודת מין מאופיין לעיתים קרובות כסוגיה של זכויות נשים, במיוחד על ידי אלה הטוענים שזנות היא דכאנית מטבעה ומבקשים לשמר אותה כתחום פלילי ולא חוקי.
למעשה, בעבודת מין מעורבות לא רק נשים, אלא גם גברים וא-בינאריים.
רבים מהעובדות והעובדים בתחום אינם מעוניינים להיות ממותגים כפושעים ורואים בחוקים נגד עבודת מין כמפרים את זכויותיהם.
מטרייה אדומה הפכה לסמל המזוהה עם זכויות עובדות ועובדי מין בכל העולם, וזאת מאז שעובדות מין בוונציה, איטליה, השתמשו במטריות אדומות בביאנלה ה-49 של ונציה בשנת 2001.
עובדות ועובדי מין מכל ענפי התעשייה מדווחים על סטיגמות רווחות כלפיהם ודחיקתם לשוליים.
סטיגמות גובות מחיר אישי, המתבטא בבידוד חברתי ופחד מתגובות הסביבה.
החשש להיחשף לדעות קדומות, בתורו, מונע מעובדות ועובדי מין לפנות לסיוע משפטי ואחר בנושאים כגון אפליה גזעית, פיטורים בלתי-הוגנים מעבודות אחרות, אי-תשלום של לקוח, תקיפה או אונס.
שתי השפעות אלו שלובות אחת בשנייה, ונחשבות לגורמים מכריעים לאפלייתם החברתית ולפגיעה בבטיחותם של עובדות ועובדי מין.
למשל, עובדות ועובדי מין רבים דיווחו על אפליה בקבלת שירות רפואי, כשלעיתים סורבו לבדיקה בשל תחום עיסוקם.
הסוציולוג האמריקאי רונאלד וייצר טען כי הסטיגמה היא אחת מהסכנות המשמעותיות בעבודת מין, וכי ניתן לשבור את הסטיגמה באמצעות ביטול חוקים מפלים.
קרן המטרייה האדומה (Red Umbrella Fund) הוקמה בשנת 2012, כתוצאה משיח בין נדבנים לבין אקטיביסטים למען עובדות ועובדי מין, כשהרשת העולמית של פרויקטים של עבודת מין (NSWP) לקחה בו תפקיד מרכזי.
מאז הקמתה, הקרן עזרה למעל לחמישים קבוצות של עובדות מין להתארגן ולמחות נגד פגיעה בזכויותיהן.
הקרן רואה את חיזוק התנועה לזכויות עובדות ועובדי מין ואת מימונה כמשימתה העיקרית.
לקרן שלוש אסטרטגיות פעולה מרכזיות: הענקת מענקים וליווי פעילות אקטיביסטית; קידום מנהיגות של עובדות ועובדי מין; גיוס כספים.
רשת גלובלית של פרויקטים של עבודה מינית (NSWP)
הרשת העולמית של פרויקטים של עבודת מין, באנגלית Global Network of Sex Work Projects (NSWP), הוא ארגון שנוסד בשנת 1990 על ידי עובדות ועובדי מין ממדינות שונות בוועידה הבינלאומית השנייה לארגונים לא ממשלתיים הפועלים בנוגע לאיידס, בפריז, צרפת.
הארגון נוקט פעילות יזומה ותגובתית, למען נשים, גברים וטראנסג'נדרים העוסקים בעבודת מין, בגישה מבוססת ראיות וזכויות אדם.
כמו כן פועל הארגון לחיזוק קהילת עובדות ועובדי המין ולהתארגנותה ברמה הבינלאומית והאזורית.
הארגון מקדם לשון המקובלת יותר על עובדות ועובדי מין, כגון המונח "עובדת מין" במקום "זונה".
עבודת ההסברה של הארגון כוללת את הנושאים של HIV, אפליית עובדות ועובדי מין ועידוד המחקר של התחום.
הארגון אף הקים את כתב העת Research for Sex Work, עבור פעילים, עובדי בריאות ועמותות, אשר בוחן נושא אחר בכל גיליון.
בשנת 2018 הוקם בישראל ארגון "ארגמן", הפועל להגנה על זכויות של עובדות ועובדי המין.
ארגמן מתאר עצמו כ"תנועת גראס רוטס או תנועה שורשית" שנוצר ומנוהל על ידי עובדות ועובדי מין בהווה או בעברם.
הארגון הוא חלק מפרויקט Red Umbrella ו-NSWP, והוא שומר על אותם קווים מנחים של עמיתיו הבינלאומיים.
האקטיביזם המקוון הוביל לכינון קהילה של עובדות מין, שהחלה את דרכה בשנת 2018, בפעולות נגד "חוק איסור צריכת זנות", הידוע בכינויו "המודל הנורדי".
כיום, מנהיגות ארגמן מארגנות הפגנות [50], מתראיינות לעיתים קרובות בערוצי החדשות הישראליים ומארגנות אירועים ציבוריים להעלאת המודעות לזכויות עובדי מין.
מנכ"ליות הארגון השתתפו בוועדות בכנסת והציעו שינויים בחקיקה.
3 במרץ: יום זכויות עובדי המין הבינלאומי
היום הבינלאומי לזכויות עובדות ועובדי מין התחיל בשנת 2001, כאשר למעלה מ-25,000 עובדות מין מהעיר קולקטה בהודו התאספו לפסטיבל, שיצא לפועל על אף המחאות במדינה לביטול האירוע.
בפסק דין של בית הדין הארצי לעבודה נפסק שבין זונה לסרסור התקיימו יחסי עובד-מעביד, ובהתאם לכך חלים עליהם כל חוקי המגן.
"המדיניות החברתית הנאותה במקרה זה היא להבטיח, שהאישה המבצעת עבודה במסגרת עסק של מי שמפעיל אותה תזכה להגנת חוקי מגן ולזכויות סוציאליות.
גם מי שעוסקת במקצוע הזנות זכאית לתנאים מינימליים, שכן גם מי שמנוצלת ומועסקת כנערת ליווי היא בת אנוש.
אין בזה כדי לעודד עיסוק זה או לתת לו תוקף חוקי."
זכויות הנשים באיראן הם בין הנושאים החברתיים שנמצאים במחלוקת בשיח האיראני.
החוק האיראני מבחין בין זכויותיהם של הגברים וזכויותיהן של הנשים, באופן אשר מעניק לגבר זכויות רבות שאינן מוענקות לנשים בתחומים רבים דוגמת תעסוקה, משפחה, מעמד חברתי או קוד לבוש.
החוק האיראני מגדיר את מעמדן של הנשים במקרים רבים באופן כזה, בו הנשים תלויות בגבר למימוש חלק מזכויותיהן.
על אף שבמהלך המאה ה־20 החלה התעוררות למען חיזוק זכויות הנשים באיראן, שהיו מוגבלות מזה שנים רבות, לאחר המהפכה האיראנית ועלייתו של ח'ומייני לשלטון נפגעו משמעותית זכויות הנשים.
לאחר מותו של ח'ומייני החל בהדרגה להשתפר מצב זכויות הנשים, אם כי זכויותיהן עדיין מוגבלות מאוד בהשוואה לזכויות הנשים במדינות מערביות, וכן בהשוואה לזכויותיהם של הגברים האיראנים.
הופעתן של הרשתות החברתיות הגבירה את ההתייחסות לזכויות הנשים האיראניות בשיח האיראני והעולמי, והגבירה את הופעתם של ארגונים הפועלים למען זכויות הנשים באיראן.
במאות הראשונות לספירה נשים באזור איראן המודרנית מילאו תפקיד מרכזי בחברה.
בתקופה הטרום־איסלאמית, בימי האימפריה הסאסאנית הגיעו נשים לדרגות פיקוד גבוהות, ובתקופה קצרה אף הונהגה האימפריה על ידי נשים.
בתקופה זו נשות אצולה קיבלו מעמד עם זכויות דומות, בדרך כלל, לאלו של האצילים הגברים.
עם כיבושה של איראן בידי האימפריה המוסלמית, החלה באיראן תקופה בה שלטו באיראן חוקי האסלאם, ששמו יתר דגש על חברה פטריארכלית.
בתקופה זו עוגנו חלק מזכויות הנשים באופן ספציפי בחוק.
הגישה המסורתית המקובלת בחקר האסלאם הייתה שעיגון החוקים האלו היטיב עם הנשים, ושיפר חלק מזכויותיהם בהשוואה למסורות קדומות יותר, אולם בד בבד זכויות הנשים גם נפגעו והתקבעו בעמדת נחיתות מול זכויות הגברים.
מצב זה השתמר, באופן כללי, עד למאה ה־20, בה החלו באיראן תהליכי מודרניזציה, והתעורר קונפליקט בין תנועות חברתיות ששאפו לקדם זכויות נשים, לבין הממסד השמרני.
תהליכים אלו באו לידי ביטוי בחוקה שכוננה באיראן בשנת 1906, בה נוצרה מסגרת משפטית חילונית המתחשבת במידה מסוימת בחירויות אזרח, אולם מסגרת זו הוגבלה היטב על ידי ריכוז הכוח בידי השלטון.
בשלב זה עדיין תפקידן של הנשים בחברה היה שולי, אולם החלו התארגנויות של תנועות חברתיות ממוסדות לקידום נושאים ספציפיים כמו חינוך לנשים או זכות בחירה לנשים.
מעמד האישה טרום המהפכה האיראנית
החל משנת 1925 שלטה באיראן שושלת פהלווי, בה המלך השולט על איראן כונה "שאה".
בתקופתו של רזא שאה פהלווי חוותה איראן תהליכי מודרניזציה שונים, שהובילו בשלב מסוים גם לצמיחה כלכלית שיצרה תמריצים למעורבות עמוקה יותר של הנשים בכלכלה ובחברה.
תקופת השגשוג הכלכלי, שהכינה חלק מהקרקע לקידום זכויות נשים, לא החזיקה מעמד זמן רב.
השגשוג הגיע רק לחלקים קטנים של האוכלוסייה, וככל שהחמיר המצב הכלכלי החלו רבים להתנגד לשלטון, שפעל פעמים רבות בדיכוי.
התדרדרות כלכלית בשנות ה־70 הגבירה את ההתנגדות לשלטון לשפל חדש.
בשנת 1979 התאחדו להפלת ממשל השאה קבוצות שונות, שכל אחת הייתה בעלת אג'נדה שונה.
באותה שנה היו באיראן גם קבוצות בעלות אג'נדה פמיניסטית וליברלית שחברו לאנשי ח'ומייני התאוקרטים מתוך הנחה ש"יותר גרוע מהשאה לא יכול להיות".
רוחאללה ח'ומייני עלה לשלטון לאחר ההפיכה מול השאה בשנת 1979, ושלט שלטון יחיד באיראן עד פטירתו בשנת 1989. תקופת שלטונו השפיעה משמעותית על זכויות הנשים במדינה.
בתקופה שלפני 1979 כללו זכויות הנשים באיראן את הזכויות המגיעות לנשים על פי הקוראן, על פי פרשנות שהייתה מקובלת.
לאחר המהפכה, השתנתה הפרשנות השולטת וחלק מהזכויות שניתנו קודם לכן לנשים על פי הקוראן, לא הוכרו בפרשנות העדכנית, ונפגעו למעשה זכויות הנשים במדינה.
אנשי חוק שהחזיקו בפרשנויות שונות באופן משמעותי מזו של ח'ומייני, לא יכלו להמשיך בתפקידם.
ח'ומייני אף פיטר את כל הנשים שעבדו במערכת המשפט האיראנית.
לאחר שעלה לשלטון, פרסם ח'ומייני את פרשנותו העדכנית לגבי נשים בספר בשם "תוזיהול מסאיל", על פיו השתנו בהדרגה פסיקות בבתי המשפט, והחליפו את החוקים האזרחיים הישנים שנתנו הגנה מסוימת לנשים.
על פי תפיסתו, שהפכה לשלטת לאחר המהפכה, המשפחה היא "היחידה הבסיסית של החברה האסלאמית", בה תפקידן של הנשים הוא "גידול גברים אמיצים ונאורים ונשים חלושות ומאוחדות".
בספרו מתאר ח'ומייני את האישה כנחותה מהגבר פיזית, פסיכולוגית, מוסרית ואינטלקטואלית.
עת עלייתו של ח'ומייני לשלטון, בוטלו כמה מהזכויות שהיו קבועות בחוק קודם לכן.
על פי כלליו החדשים של ח'ומייני, לאישה אסור לסרב לקיים מגע מיני עם בעלה, אלא אם כי היא בתקופת וסת.
אישה צריכה להיות מכוסה בכל גופה פרט לעיניה, ולא להביט בעיניו של אף גבר שאינו בעלה.
ח'ומייני גם ביטל את הצורך בהסכמת האישה, כאשר הבעל רוצה לשאת נשים נוספות, ואף קבע כי אסור לאישה לעזוב את ביתה בלי אישור מבעלה.
ח'ומייני הגביל את יכולתן של נשים לעבוד ולצבור הון.
נשים הועסקו בחצי משרה בלבד, ונאסר להעסיק נשים הרות או מניקות.
נקבע כי אישה לא יכולה לרשת אדמות ולהיות בעלים של אדמות.
לגבי גירושים, בוטלו כמה מהזכויות המסורתיות של נשים.
על פי הכללים החדשים יכול הגבר לגרש את אשתו כרצונו ולחזור בו בכל שלב, אפילו מיידית, ולשאתה שוב, בתנאי שטרם החזירה לו האישה את מלא סכום המוהר.
אם זוג מתגרש, על האישה לחכות בבית בעלה שלושה חודשים בטרם תוכל לעזוב, כדי לוודא שאין היא הרה.
בנוסף, בוטלה גם זכותה של האם לאפוטרופסות על ילדיה אחרי הגירושים.
על פי החוקים החדשים מותר להרוג אישה שבגדה בבעלה, זאת כאשר הריגת בעל שבגד נחשבת לרצח.
ח'ומייני השיב נוהג ישן המוזכר בקוראן בשם "נישואין זמניים", בו יכול גבר לתבוע מאישה לקיים איתו מגע מיני, מבלי שיש לו חובות כלשהן כלפיה, ומבלי שמצב זה מקנה לה זכויות כלשהן.
החלת סטטוס "נישואין זמניים" נפוץ בעיקר בקרב אסירות.
לפני ההפיכה, גיל הנישואין המינימלי לנשים היה 16. לאחר עלייתו לשלטון ביטל ח'ומייני את הגבלת הגיל, והתיר לאב המשפחה להשיא את בנותיו בכל גיל שיחפוץ.
אף על פי שח'ומייני צמצם מאוד את זכויות הנשים גם בהשוואה לראשית שלטון שושלת פהלווי, הליברליזציה היחסית באמצע המאה ה־20 השאירה את חותמה על הנשים באיראן, וכמות גבוהה יחסית של נשים, בהשוואה לדורות קודמים יותר, המשיכה לדרוש יותר זכויות ומעמד.
כבר כחודש לאחר עלייתו של ח'ומייני לשלטון, עצרת נשים הייתה אירוע המחאה ההמוני הראשון מול ח'ומייני.
במהלך העשור הראשון לשלטונו של ח'ומייני, השלטונות כלאו והוציאו להורג אלפים שהתנגדו לשלטון, אולם התנגדותן של תנועות לקידום זכויות הנשים המשיכה חרף זאת.
התנגדותן הפעילה לחץ במקרים שונים, סביב רצונם של המושלים במדינה לבטל חוקים נוספים שהנוגעים לזכויות נשים – דוגמת זכות הבחירה, שלא בוטלה – ויש חוקרים התולים בהתנגדות של תנועות הנשים את הסיבה למניעת התדרדרות נוספת בפגיעה בזכויות נשים.
בעשורים שלאחר תקופת ח'ומייני, בעקבות שינויים דמוגרפיים וחברתיים, השתנתה בהדרגה דעת הקהל והתפתחה התנועה לקידום זכויות הנשים באיראן.
הלחצים שמופעלים לשיפור מעמד האישה האיראנית, עומדים מנגד ללחצים המופעלים מצד גורמים שמרניים, ואף על פי שחל שיפור בזכויותיהן של הנשים באיראן, עדיין ישנם פערים משמעותיים בהשוואה לזכויותיהם של הגברים במדינה.
מעמדן החברתי של הנשים נמוך באופן בולט מול זה של הגברים, כאשר לגברים זכויות רבות שאין לנשים, ועל פי המקובל בחוק האיראני אישה נשואה אמורה לשמוע בקול בעלה.
לצד המגבלות הוטלות על הנשים בחיי משפחה, אין מגבלות על הבעל, כך שאלימות מצד הגבר כלפי אשתו אינה מנוגדת לחוק.
נוסף על כך, ההחלטה האם להתגרש מצויה בידי הבעל, וכן ישנה העדפה לטובת הגברים מבחינת משמורת על הילדים.
בחוק האיראני העדכני לשנת 2023 על האישה האיראנית מוטלות מגוון מגבלות תנועה, בהשוואה לגברים.
נשים אינן חופשיות לנוע במרחב הציבורי בדומה לגברים, נתקלות בבירוקרטיה והגבלות רבות יותר במעמד הוצאת דרכון, וכן אסור לאישה נשואה לנסוע לחו"ל בלי אישור של בעלה.
חוק איסור הנסיעה לחו"ל קיבל תשומת לב בינלאומית ועורר מחאה מקומית, כאשר ספורטאית איראנית בינלאומית נעדרה ממשחקי אליפות אסיה בקטרגל מכיוון שלא קיבלה אישור מבעלה לעלות על המטוס.
על פי הקוראן עדותן של שתי נשים שווה לעדותו של גבר אחד.
נוסף על כך, חוקי השריעה מצדיקים אלימות מצד השלטון נגד נשים.
סיירת ההדרכה של איראן מסיירת ברחובות כדי לוודא שנשים לא מפרות את הקודים החברתיים, ולעיתים נוקטת באלימות נגדן.
על פי הנתונים העדכניים לשנת 2017, שיעור האבטלה בקרב נשים איראניות בגילאי 15–29 יותר מכפול מזה של הגברים: 42% לעומת 20.3%.
מבחינת השתלבות בשוק התעסוקה הפערים גבוהים עוד יותר: 15.2% מהנשים האיראניות משתלבות בשוק העבודה, לעומת 64% מהגברים.
אפליה בקבלה למשרה מסוימת אינה אסורה בחוק באיראן.
נוסף על כך, החוק לא מתייחס לסיטואציות של ניצול יחסי מרות והטרדות מיניות במקום העבודה.
עם זאת, יותר נשים בדור הצעיר פונות להשיג השכלה, כאשר נכון לשנת 2017 כ־60% מכלל הסטודנטים באיראן הם נשים.
בהקשר של פתיחת עסק עצמאי, החוק אינו מבחין בין גבר לאישה במרבית הנושאים, כך שמרבית הזכויות לגבר אפשריות גם לאישה, זאת למעט מספר סוגיות, למשל, אפליה בקבלת הלוואה בהשוואה לגברים.
בין זכויות התעסוקה שכן יוחדו לנשים ישנה חופשת לידה מותרת בחוק של 180 ימים, אך לצד זאת החוק אינו אוסר פיטורים של נשים בהריון.
חוקי הירושה האיראנים מפלים נשים לעומת גברים.
נכון לשנת 2017 נשים לא מחזיקות בתפקידים בכירים בממשלה, אולם כן נמצאות בפרלמנט ומחזיקות בשלטון בכמה רשויות מקומיות.
שינויים חברתיים ודמוגרפיים הפכו בהדרגה את ייצוג הנשים ברשויות המקומיים לנושא מקובל יחסית בציבור הרחב, גם בקרב גברים, אולם נכון לשנת 2017 שיעור ייצוג הנשים בכל סוגי התפקידים עדיין נמוך ביותר, בהשוואה לחלקן באוכלוסייה.
לאחר שבימי ח'ומייני הפעיל השלטון מדיניות מוצהרת של צמצום יכולתן של נשים לעבוד במגזר הציבורי, מעורבותן של נשים בפוליטיקה הארצית עדיין מעוררת התנגדות מצד גורמים רבים בשלטון, אולם שבשנת 2017 הצהיר הנשיא חסן רוחאני שיש לפעול להגברת הייצוג של נשים בממשלה.
בתקופה זו היה נושא ייצוג הנשים בפוליטיקה על סדר היום, וזרמים רפורמיסטים ופעילי זכויות נשים הפעילו לחץ על השלטון למנות שרות, ובסופו של דבר הוחלט למנות שתי סגניות שר.
בתקופה זו החל השלטון להפעיל ברשויות מקומיות ברמות סוציואקונומיות חלשות מדיניות מוצהרת לשילוב נשים בשלטון המקומי.
נכון לשנת 2017 שמונה נשים באיראן מכהנות בראשות עיר או רשות מקומית.
אף אישה לא מכהנת בראש הערים הגדולות ביותר, אולם ברשויות רבות, כולל אלו של הערים הגדולות, מכהנות נשים במועצת העיר.
פעמיים לאחר מהפכת 1979 ניסתה חברת הפרלמנט עזאם טלגהאני להציע עצמה כמועמדת לנשיאות איראן, אולם מועמדותה נפסלה על ידי מועצת שומרי החוקה.
אחד התחומים בהם נשים החלו להגיע לייצוג גבוה יחסית, הוא בתפקידים באוניברסיטאות.
תנועות ומחאות לזכויות נשים באיראן
בהדרגה לאחר תקופתו של ח'ומייני, וביתר שאת בעשור השני של המאה, החלו התארגנויות ממוסדות יותר לטובת זכויות הנשים האיראניות.
ההתארגנויות צברו תאוצה ברשתות חברתיות בסיוע איראניות החיות מחוץ למדינה, והתמקדו בעיקר במעמדן החוקי של הנשים, זכויותיהן בתחום הנישואין והגירושין, תעסוקתן ואכיפת קוד הלבוש האסלאמי.
ההתארגנות שהחלה בעיקר על ידי נשים, עודדה בשלב מסוים השתתפות של גברים במחאה, במטרה להראות שהנושא נמצא במיינסטרים של החברה ומשותף גם לנשים וגם לגברים.
אחד הנושאים שנמצאים במחלוקת עקבית בשיח הציבורי באיראן הוא החוק לפיו נשים איראניות חייבות ללבוש חג'אב במרחב הציבורי.
נושא זה עורר מספר גלים של מחאות נשים, שהחלו כבר עם כינון החוק לאחר ההפיכה של 1979, והתחזקו בשנת 2017.
בשנת 2018 ועדת האו"ם לזכויות אדם אישרה רשמית קריאה לאיראן לחדול בין היתר מהשימוש הנרחב בפרקטיקה של מעצר שרירותי של פעילי זכויות נשים, וכן מהשימוש התדיר בעונש מוות.
זכוכית הסערה או כלי זכוכית מזג האוויר הכימית , היה מכשיר שעזר לחזות מזג אוויר בראשית המאה ה-19. הוא היה מורכב מתערובת נוזלים ומינרלים מיוחדת שהוכנסה לתוך מכל מזכוכית שקופה ואטומה.
הממציא האמין שמצב ההתגבשות בתוך הנוזל קשור למזג האוויר.
הממציא אינו ידוע אך המכשיר הפך פופולרי בשנות ה-60 של המאה ה-19, לאחר שפורסם וקודם על ידי אדמירל הצי המלכותי רוברט פיצרוי שטען כי:
תרגום:- אם הכלי קבוע, ללא הפרעה, באוויר חופשי, לא חשוף לקרינה, אש או שמש, אלא באור רגיל בחדר מאוורר היטב או אוויר חיצוני, התערובת הכימית במה שנקרא כלי זכוכית הסערה משנה את אופייה עם כיוון הרוח, לא עוצמתה, במיוחד (אם כי הוא עשוי להשתנות במראהו בלבד) מסיבה שינוי המתח החשמלי.
הרכב הנוזל בכלי הסערה משתנה, אך בדרך כלל הוא מכיל "קמפור, מינרלים שונים, המומסים בכוהל, המעורב עם מים וקצת אוויר".
מכשירים אלה ידועים בימינו כבעלי ערך מועט בחיזוי מזג האוויר אך ממשיכים להיות מסקרנים.
הנוזל בתוך כלי זכוכית הסערה, הוא תערובת של מספר מרכיבים, לרוב מים מזוקקים, אתנול, אשלגן חנקתי, אמוניום כלוריד וקמפור.
התערובת הספציפית הזו פורסמה וקודמה על ידי האדמירל רוברט פיצרוי למרות שמכשירים דומים היו קיימים אפילו שני עשורים קודם לכן בגרסאות שונות באיטליה, צרפת וגרמניה.
פיצרוי רשם בקפידה את האופן שבו כלי זכוכית הסערה מציג את מזג האוויר החזוי:
אם הנוזל בכלי שקוף, מזג האוויר יהיה בהיר וצלול.
אם הנוזל מעונן, מזג האוויר יהיה מעונן גם כן, אולי עם משקעים .
אם יש נקודות קטנות בנוזל, ניתן לצפות למזג אוויר לח או ערפילי.
כוס עכורה עם כוכבים קטנים מעידה על סופות רעמים.
אם הנוזל מכיל כוכבים קטנים בימי חורף שטופי שמש, אז מגיע שלג.
אם יש פתיתים גדולים בכל הנוזל, הוא יהיה מעונן בעונות מתונות או מושלג בחורף.
אם יש גבישים בתחתית הכלי, זה מצביע על כפור.
אם נוצרים חוטים בחלק העליון, תהיה רוח.
גרסה של המכשיר הייתה זמינה במאה ה-18 בצרפת והממציא שלה אינו ידוע.
בשנת 1859, סופות אלימות תקפו את האי הבריטי.
בתגובה, הכתר הבריטי באמצעות הצי המלכותי, חילק את כלי זכוכית הסערה של פיצרוי, שנודעו אז כ"ברומטרי הסערה של פיצרוי", לקהילות דייגים קטנות, רבות, ברחבי האיים הבריטים לצורך קבלת החלטות לפני הפלגת ספינות הדיג לים הפתוח.
זכויות עיר (או זכויות רובע, או הרשאות ערים) היו מאפיינים של עיירות אירופה במהלך רוב האלף השני.
דיני הערים הנהוגים במרכז אירופה מקורם כנראה במודלים איטלקיים, אשר היו מכוונים לפי מסורת הניהול העצמי של הערים באימפריה הרומית.
מבחינה שיפוטית, רובע (או בורג, burgh) הובדל מהאזור הכפרי באמצעות אמנה של המלך השליט שהגדיר את הפריבילגיות והחוקים.
הרשאות נפוצות כללו מסחר (שוק, אחסון סחורות וכו') והקמת גילדות.
חלק מההרשאות היו קבועות ומעידות על כך שהיישוב קיבל את הזכות להיקרא עיר (או רובע, burgh), ומכאן המונח "זכויות עיר" או "זכויות רובע" .
היה ניתן גם להעניק מידה מסוימת של שלטון עצמי, ייצוג באמצעות אספה והקלות במס, לפעמים עד כדי פטור ממס.
לדוגמה, בשוודיה, האמנה המלכותית המגדירה רובע אפשרה סחר, אך לא סחר חוץ, שדרש אמנה ברמה גבוהה יותר המעניקה זכות יסוד.
זכויות שִׁיּוּם הן עסקה פיננסית וצורת פרסום או הנצחה לפיה תאגיד, אדם או ישות אחרת רוכשים את הזכות למתן שם למתקן, חפץ, מיקום, תוכנית או אירוע (לרוב מדובר במתקן ספורט), בדרך כלל לתקופת זמן מוגדרת.
עבור נכסים כגון אולמות רב תכליתיים, אולמי הופעות או מגרשי ספורט, הטווח נע בין שלוש ל-20 שנה.
טווחים ארוכים יותר, נפוצים יותר עבור מתקנים בעלי פרופיל גבוה יותר כגון מתקני ספורט מקצועי.
המאפיין הייחודי לסוג זה של זכויות שיום הוא שהקונה מקבל נכס שיווקי לקידום מוצרים ושירותים, קידום שימור לקוחות או הגדלת נתח שוק.
ישנן מספר צורות של שמות חסות תאגידיים.
לדוגמה, "מציג חסות" מגיש את שם התאגיד או המותג בסוף (או, לפעמים, התחלה) של שם גנרי, בדרך כלל מסורתי, (למשל Mall of America Field ב־Hubert H.
Humphrey Metrodome); או, "נותן חסות ראשי" מחליף את השם המקורי של הנכס בשם בחסות תאגיד (כפי שקורה ברוב מקומות הספורט הממומנים), ללא התייחסות לשם הקודם.
שיום אצטדיונים עבר בשנים האחרונות לקידום שמות מסחריים של תאגידים, אבל בעשורים המוקדמים יותר נרשמו בעיקר שמות המשפחה של מייסדי החברה.
השיא של הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור זכויות שיום שייך לקריפטו.
ב-17 בנובמבר 2021, הושג הסכם חסות ל-20 שנה בשווי 700 מיליון דולר בין Anschutz Entertainment Group ו־Crypto.com הסינגפורית כדי לשנות את שם ה"סטייפלס סנטר" בלוס אנג'לס ("רשת החנויות סטייפלס לציוד משרדי" הייתה בעלת זכויות השיום הקודמות של האולם, בהן החזיקה מאז פתיחתו בשנת 1999).
ביתם של לוס אנג'לס קינגס מה-NHL ושל לוס אנג'לס לייקרס והקליפרס מה-NBA נודע בשם קריפטו.
קום ארנה, השיא היה שייך לסקושה-בנק ארנה בטורונטו (לשעבר "אייר קנדה סנטר", שנפתח בשנת 1999), שגרף עסקה של 800 מיליון דולר קנדי (517 מיליון דולר אמריקאי) למשך 20 שנה החל משנת 2018.
אצטדיון מידוולנדס החדש, ביתם המשותף של ניו יורק ג'איינטס וניו יורק ג'טס במזרח רד'רפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית, היה צפוי להאפיל על שתי העסקאות, כאשר מומחים העריכו ששווי העסקה יהיה 25–30 מיליון דולר בשנה.
בסופו של דבר העסקה הייתה פחותה מהמצופה, כאשר אצטדיון מטלייף מכניס 17 מיליון דולר בשנה מהסכם זכויות השיום שלו עם חברת מטלייף .
לעיתים, הרוכש של זכויות שיום האצטדיון עשוי לבחור לתרום את הזכויות הללו לארגון חיצוני, בדרך כלל מדובר בארגון שהרוכש קשור אליו באופן הדוק.
כנראה הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא פרנדס ארנה, אצטדיון גדול בסטוקהולם.
המתקן היה ידוע במקור בשם "סווידבנק ארנה", אך בשנת 2012 החברה תרמה את הזכויות הללו ל"קרן פרנדס", ארגון שחברת סווידבנק מממנת ותורמת לו רבות, השואף להילחם בבריונות בבית הספר.
לאחרונה, "לשכת חוות קנטאקי", ארגון המקדם את האינטרסים של חקלאי קנטאקי המוכר בעיקר לציבור שאינו חקלאי בשל עסקי הביטוח שלו, רכש את זכויות השיום לאצטדיון הבייסבול החדש של אוניברסיטת קנטקי בשנת 2018. לשכת החוות תרמה בתורה את זכויות השיום למחלקת החקלאות של מדינת קנטאקי, וקראה למקום קנטאקי פראוד פארק.
השם הממומן הוא שם המותג המשמש את סוכנות המדינה האמורה במסע השיווק שלה למוצרים חקלאיים המיוצרים באותה מדינה.
ייתכן שזכויות השיום בארצות הברית התחילו עוד בשנת 1912 עם פתיחת פנווי פארק בבוסטון.
בעלי האצטדיון החזיק בחברת נדל"ן בשם "Fenway Realty" (החברה, כמו האצטדיון, נקראה על שם פארק סמוך), כך שסביר להניח שהערך הפרסומי של השם נלקח בחשבון.
למרות זאת, ההנחה הרווחת יותר היא שזכויות השיום התחילו ב-1926 כאשר ויליאם ריגלי, איל המסטיקים והבעלים של שיקגו קאבס, קרא לאצטדיון של קבוצתו "ריגלי פילד".
בשנת 1953, אוגוסט בוש ג'וניור, ראש חטיבת בישול הבירה בחברת אנהאוזר-בוש ובעלי סנט לואיס קרדינלס, הציע לשנות את שם האצטדיון הביתי של הקרדינלס, ספורטסמנס פארק, ל"אצטדיון באדווייזר".
כאשר רעיון זה נדחה על ידי פורד פריק, נציב הבייסבול באותה תקופה, חברת אנהאוזר-בוש הציעה במקום זאת את השם "אצטדיון בוש" על שם אחד ממייסדי החברה.
השם אושר בקלות, ואנהאוזר-בוש הוציאה לאחר מכן מוצר חדש בשם "בירה בווארית בוש" (הידועה כיום כבירה בוש).
התגובה הציבורית לנוהג זה היא מעורבת.
זכויות שיום שנמכרו למתקנים חדשים התקבלו ברובם, במיוחד אם הקונה מבוסס היטב ויש לו קשרים מקומיים חזקים לאזור, כמו במקרים של אצטדיון ריץ' (כיום אצטדיון היימארק) באורצ'רד פארק פרבר של באפלו, היינץ פילד (כיום אצטדיון אקרישור) בפיטסבורג, וקורס פילד בדנבר.
מכירת זכויות השיום לאצטדיון שכבר קיים הייתה פחות מוצלחת, כמו בניסיון לשנות את שמו של קנדלסטיק פארק בסן פרנסיסקו ל-3קום פארק.
הציבור הרחב (וכמה כלי תקשורת) המשיך לקרוא לאצטדיון בשם שבו נקרא למעלה משלושה עשורים – כלומר קנדלסטיק פארק.
לאחר שההסכם עם חברת "3קום" פג, הזכויות נמכרו מחדש ל"מונסטר קייבל", ושם האצטדיון שונה למונסטר פארק.
מצביעי סן פרנסיסקו הגיבו בהעברת יוזמה (הצעה H) בבחירות בנובמבר 2004 שקבעה ששם האצטדיון חייב לחזור לקנדלסטיק פארק לאחר שהחוזה עם מונסטר יפוג ב-2008. עם זאת, היוזמה התגלתה כסמלית ברובה, והיא בוטלה על ידי העברת "הצעה ג" בשנת 2009 בתגובה למצב הכלכלי בזמנו.
זכויות השיום לאצטדיון מעולם לא נמכרו מחדש, והאצטדיון נסגר ונהרס בשנת 2014.
אצטדיוני ספורט עם עסקאות זכויות שיום נפוצים בעיקר בארצות הברית, אך לא רק.
ניתן למצוא אצטדיונים "על שם" במדינות אחרות כגון: אוסטרליה, יפן, סין, פינלנד, קנדה, ישראל וגרמניה, שבהן ל-8 מתוך 10 אצטדיוני הכדורגל הגדולים נמכרו זכויות השיום שלהם לתאגידים נותני חסות.
הנוהג הולך ומתרחב גם בבריטניה; למשל, האצטדיון הנוכחי של בולטון וונדררס הוא "האצטדיון הקהילתי טאפשיט" (לאחר 17 שנים בשם "אצטדיון ריבוק", 4 שנים כ"אצטדיון מאקרון" ו-5 שנים כ"אצטדיון אוניברסיטת בולטון"), והאצטדיון של ארסנל (שנפתח בעונת 2006/2007) הוא אצטדיון האמירויות, כשהמגרש הקודם של המועדון היה אצטדיון ארסנל.
בקריקט, הדוגמה המפורסמת ביותר הוא האובל, ביתו של מועדון הקריקט סארי קאונטי.
היו לו כמה ספונסרים במהלך השנים, וכיום הוא ידוע בשם "קיה אובל", לאחר שנודע במקור כ"קנינגטון אובל", על שם מחוז לונדון בו הוא ממוקם.
בעוד שהמחירים הגבוהים ביותר שולמו באופן מסורתי עבור זכויות שיום של אצטדיונים, חברות ואנשים רבים גילו שמכירת זכויות השיום שלהם יכולה להיות שיקול חשוב במימון העסק שלהם.
מאז תחילת שנות ה-2000, קטגוריות חדשות רבות נפתחו, כמו מכירת הזכויות למתן שם למין קופים חדש תמורת 650,000 דולר.
זכויות שיום לתחנות תחבורה ציבורית נמכרו בלאס וגאס ובפילדלפיה ( תחנת nrg, תחנת ג'פרסון ותחנת פן מדיסין).
מכירות מסוג זה נבחנו גם בניו יורק ובבוסטון, ונפסלו בסן פרנסיסקו.
סיטיזנס בנק נתן חסות ל"תחנת רחוב סטייט" ברכבת התחתית של רשות התחבורה במפרץ מסצ'וסטס בשנים 1997 עד 2000. בטמפה זמינות לרכישה זכויות שיום הן לתחנות החשמליות והן לצי הרכבות.
בדצמבר 2016 אישרה רשות התחבורה המטרופולינית של מחוז לוס אנג'לס מדיניות זכויות שיום עבור המתקנים והמסלולים שלה, אך מאוחר יותר ביטלה את המדיניות כעבור חודשיים בשל תביעות אפשריות בגין דילוג על נותני חסות.
דוגמאות מחוץ לארצות הברית כוללות את מטרו מדריד, שם שונו שם קו המטרו קו 2 ושם תחנת סול בשנים 2013–2016 על שם חברת הסלולר וודאפון, ותחנת מוניומנטו במערכת התחבורה הציבורית של מנילה בפיליפינים, אשר שמה שונה לתחנת ימאהה מוניומנטו ב-14 בפברואר 2018, לאחר שיפוצים.
זכויות שיום בתחום הספורט נפוצות הן לאצטדיונים והן לתחרויות ספורט ולסדרות.
בנוסף, קבוצות ספורט מסוימות מאמצות שם של נותן החסות כשם הקבוצה או המועדון שלהן (נפוץ בענף הכדורסל באירופה).
בכדורגל, ליגות ותחרויות גביע מאמצות לפעמים את שמם של נותני החסות שלהם.
לדוגמה, הפרמייר ליג האנגלית הייתה ידועה בשם "ברקליס פרמייר ליג" עד 2016, והגביע האנגלי נקרא רשמית "גביע אמירטס".
הפרמייר ליג הודיעה בשנת 2015 כי לא תקבל חסות ראשית לשם הליגה החל מעונת 2016/17. מאז 2020, ליגת העל הצרפתית בכדורגל אימצה את השם של ליג 1 אובר איטס .
בפוטבול מכללות, רוב משחקי האליפות (Bowl) שינו את השמות המסורתיים שלהם לטובת נותני החסות, ובמקרים מסוימים נטשו את השמות המסורתיים שלהם.
בעוד שרובם כוללים את שמם המסורתי בצורה כלשהי (למשל משחק הרוז בול שמובא בחסות Prudential), חלקם עברו לשמות של נותני חסות בלבד (למשל, ה-Gator Bowl נודע בארבע משחקים בתור "TaxSlayer Bowl"), מעשה כזה בדרך נתקל בתדהמה מצד האוהדים.
כמה משחקי אליפות חדשים יותר נקראו על שם נותני החסות מאז היווסדם – למשל, ה-בלוקבסטר בול, שבמקור נקרא על שם בלוקבסטר כשהופיע לראשונה ב-1990, עבר כמה וכמה שינויים בחסות ובשמות; המשחק בדצמבר 2023, נקרא בשם הפופ-טארטס בול.
שמות קבוצות ואפילו ליגות שלמות נמכרו מדי פעם גם לנותני חסות תאגידים (דוגמאות כוללות את ניו יורק רד בולס במקרה הראשון, "NET10 Wireless" מליגת Arena Football League במקרה האחרון), אבל זה בדרך כלל נדיר בארצות הברית ונפוץ בחלקים אחרים של העולם.
במהלך שנות ה-80, מרוצי רכב מאושרים בנאסקאר ובאינדיקאר החלו לנטוש את השמות המסורתיים שלהם לטובת שמות נותני חסות בלעדיים.
המגמה התרחבה במהירות בנאסקאר כך שבשנת 1991, כל 29 המרוצים ב"סדרת גביע ווינסטון" היו עם שמות נותני חסות (כולל דייטונה 500, שקיבל נותנת חסות לתצוגה, "דייטונה 500 מובא בחסות STP"), עם מעט או ללא התייחסות לשמות המקוריים.
החל משנות ה-2010, נותרו מעט מאוד יוצאי דופן בנאסקאר (כגון דייטונה 500, שלא משתמש יותר בספונסר תצוגה), ובדרך כלל מרוצים ללא שמות נותני חסות קיימים רק כי לא ניתן היה להשיג ספונסר מתאים בזמן מספיק.
אינדיקאר הולך בעקבות הנאסקאר, כאשר רוב המרוצים (למעט אינדיאנפוליס 500 המסורתי מאוד) מקבלים חסות לשם המירוץ.
בסיקור תקשורת הספורט (כגון דיווחי חדשות ESPN ) מתייחס בדרך כלל למרוצים בשם העיר שבה נערך מסלול המרוצים הביתי, תוך הימנעות משימוש בשמות ממומנים בסיקור חדשות.
סדרות טלוויזיה ורדיו, במיוחד בראשית ימיהם ככלי תקשורת בתחילת-אמצע המאה ה-20, מכרו תכופות את זכויות השיום לתוכניות שלהן לנותני חסות, שרובם מימנו את תקציב התוכנית; דוגמאות כוללות את "שעת השמרים של פליישמן", "תיאטרון הכוכבים של טקסקו" ו"תיאטרון הטלוויזיה של פילקו".
צורת חסות זו נחלשה בסוף שנות ה-50, אם כי דוגמאות מאוחרות יותר כוללות Mutual of Omaha's Wild Kingdom, ששודרה במקור מ-1963 עד 1988. אחת הדוגמאות האחרונות ששרדו היא "היכל התהילה של הולמארק", המשודרת כיום באופן לא סדיר, שהתחילה להיות משודרת מאז 1951.
"International Star Registry" היא חברה מסחרית שמאז 1979 מכרה זכויות שיום לא רשמיות לכוכבים.
שירותי השיום מוגבלים לרשימה בספר ממנה אפשר להשתמש, ואינם נושאים אותנטיות מדעית או רשמית על פי אסטרונומים מקצועיים.
במקומות מסוימים, ובמיוחד בבריטניה ובארצות הברית, מתן שמות או שינוי שמות של אולמות או אירועים נתקלים בדרך כלל בחוסר הסכמה מהציבור הרחב.
יש אנשים שרואים בזה דוגמה למכירה עצמית, במיוחד כאשר הם לא רואים תועלת ברורה לעצמם.
לעיתים קרובות הם מסרבים להשתמש בשם חדש, ומעדיפים במקום זאת להשתמש בשם שאינו ממותג, במיוחד בדיבור.
מיתוג מחדש גם יכול להוביל לבלבול.
במקרים כאלה, תיתכן תקופה ארוכה שבה הנכס מוכר בשני השמות.
דוגמה נפוצה היא מגדל וויליס בשיקגו שכונה, ולעיתים קרובות עדיין מכונה, "מגדל סירס", אף על פי שהבניין נמכר ב-1994 (אך שמר על שמו הקודם עד 2003).
אירועי ספורט כמו גביע העולם, אליפות אירופה בכדורגל, המשחקים האולימפיים והמשחקים הפאראלימפיים אוסרים על שימוש בשם בחסות תאגידי באצטדיונים, מה שמפרש את הנוהג כסוג של אמבוש שיווקי.
כל אצטדיון שמשתמש בשם שנרכש על ידי חברה חייב תמיד להיות מוזכר בכל המדיה הקשורה לאירועים (כולל שידורים חיים) בשם כללי (למשל, ג'נרל מוטורס פלייס כונתה "קנדה הוקי פלייס" במהלך אולימפיאדת החורף 2010).
מצד שני, אצטדיון טויוטה כונה "אצטדיון העיר טויוטה" במהלך גביע העולם ברוגבי 2019 כדי למנוע בלבול כסוג של אמבוש שיווקי; האצטדיון אינו נקרא על שם חברת טויוטה, אלא על שם העיר בה נמצא האצטדיון (אם כי העיר "נקראה" על שם החברה).
השילוט הארגוני הרגיל של אתר, לרבות שלטי חוצות ופרסום, מכוסה בדרך כלל במקרים אלה; במקרה של פיפ"א, השילוט מוחלף אך ורק עם ספונסרים של פיפ"א.
עם זאת, עם השימוש הכמעט אוניברסלי בלוחות LED, לוחות תוצאות ולוחות צד מאז אמצע שנות ה-2000 ברוב אצטדיוני הליגות הגדולות שבהם רק נותני חסות מוכרים מציגים פרסום, "ניטרול" אצטדיון הפך לתהליך הרבה יותר קל מאשר בעבר.
"מחוז REAL", מרכז ספורט בעיר רג'ינה, נקרא בעבר "אווראז פלייס"; כשדנו במיתוג מחדש לשנת 2022, בעלי המתחם "Regina Exhibition Association Limited" הצהירה כי היא קיבלה לפעמים משלוחים המיועדים לחברת הפלדה אווראז – בהנחה בטעות כי חטיבת אמריקה הצפונית של החברה יושבת שם.
עם זאת, המניע העיקרי להאצת שינוי השם היה הצורך הנתפס להתנתק מחברת הפלדה, בבעלות ברובה של אוליגרכים רוסים, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
לארגון ללא מטרות רווח יש אפשרות להכיר במתנה גדולה מתורם על ידי הענקת זכויות שיום לנכס כהכרה בתמיכה הכספית.
לא מדובר בעסקה פיננסית בסגנון המגזר הפרטי.
לדוגמה, לכבוד למעלה מ-60 מיליון דולר שנתרמו במהלך השנים על ידי תורם אחד לנכסי מוזיאון האוויר והחלל הלאומי, בחרו מנהלי מכון הסמיתסוניאן לקרוא למתקן המשני שלו במחוז לודון, וירג'יניה, על שם התורם, וקראו למתחם בשם מרכז סטיבן פ.
חוף וולגרין, חלק מחוף אנטארקטיקה, נקרא כך מכיוון שרשת בתי המרקחת וולגרין נתנה חסות למשלחת בירד לאנטארקטיקה .
זכוכית חלבית היא זכוכית שעברה עיבוד מיוחד ליצירת מראה מעורפל ואטום למחצה.
זכוכית זו מאפשרת מעבר אור תוך הגבלת הראות דרכה.
היא נפוצה במגוון יישומים אדריכליים ועיצוביים.
זכוכית חלבית מבוססת על הרכב הזכוכית הרגילה, הנקראת סודה ליים, שעיקרה סיליקה (SiO₂).
האפקט החלבי מושג באמצעות מספר שיטות:
החספוס נעשה או באמצעות התזת חול בלחץ גבוה ליצירת משטח מחוספס מיקרוסקופית, או באמצעות צריבה בחומצה הידרופלואורית (HF) ליצירת משטח מחוספס.
זכוכית שעברה תהליך כזה מכונה זכוכית אסיד.
חומרים כגון פלואורספר (CaF₂) או חומרים קרמיים אחרים מוספים לתערובת הזכוכית במהלך הייצור.
אלה יוצרים מיקרו-גבישים בתוך הזכוכית, המפזרים את האור ויוצרים את האפקט החלבי.
הוספת שכבת ציפוי פולימרית או קרמית על פני הזכוכית.
או הדבקת למינציה של שכבת פולימר (לרוב פוליוויניל בוטיראל, PVB) בין שתי שכבות הזכוכית.
אטימות ושקיפות - זכוכית חלבית מגיעה בדרך כלל בשלושה מצבים.
בידוד תרמי - ערך ה-U (מקדם מעבר חום) דומה לזכוכית רגילה, אך פיזור האור מפחית את החדירה הישירה של קרינת שמש.
חוזק - תלוי בסוג הזכוכית הבסיסית ובתהליך הייצור, אך בדרך כלל דומה לזכוכית רגילה באותו עובי.
הזכוכית החלבית נפוצה בשימושים אדריכליים ועיצוב פנים למחיצות, דלתות פנימיות, מדרגות, חלונות, מעקים (בדרך כלל ייעשה שימוש בזכוכית עבה שעברה תהליך למינציה), סקיילייטים, אמבטיות ומקלחונים, ועוד.
בנוסף הזכוכית החלבית משמשת גם לעיצוב גופי תאורה מנורות ואהילים בשל השליטה בפיזור האור.
הזכוכית החלבית משמשת בעיצוב מוצרים כגון בקבוקי בושם וכלי זכוכית דקורטיביים, היא גם מתאימה לעיצוב רהיטים, שולחנות ומדפים.
גם בתחום האומנות הזכוכית החלבית נפוצה, בעיקר לייצור פסלים וויטראז'ים.
זכויות מיעוטים הן זכויות אדם המוקנות לבני מיעוטים גזעיים, אתניים, מעמדיים, דתיים, לשוניים או מגדריים ומיעוטים מיניים, וכן הזכויות הקולקטיביות המוענקות לכל קבוצת מיעוט.
תנועות לזכויות אזרח מבקשות לא פעם להבטיח שזכויות הפרט לא יישללו על בסיס חברות בקבוצת מיעוט.
תומכי זכויות אזרח כאלה כוללים את התנועות העולמיות לזכויות נשים וזכויות להט"ב, ותנועות שונות לזכויות מיעוטים גזעיים ברחבי העולם (כגון התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית).
לפני ועידת השלום בפריז (1919–1920), המונח "מיעוט" התייחס בעיקר למפלגות פוליטיות בבתי המחוקקים הלאומיים, לא לקבוצות אתניות, לאומיות, לשוניות או דתיות.
בוועידת פריז נטבע לראשונה המושג זכויות מיעוטים ובה הן נידונו לראשונה על ידי הקהילה הבין-לאומית.
סוגיית זכויות המיעוט הועלתה לראשונה בשנת 1814, בקונגרס של וינה, שדן בגורלם של יהודי גרמניה ובמיוחד של העם הפולני ששוב נחלק בין מספר מדינות ולא קיבל זכות הגדרה עצמאית.
הקונגרס הביע תקווה שפרוסיה, רוסיה ואוסטריה יעניקו הגנה למיעוטים שלהן ויתחסו אליהן בסובלנות, אך בסופו של דבר מדינות אלו התעלמו מהם, ויישמו אפליה מאורגנת כלפי מיעוטים.
הקונגרס של פריז ב-1856 הקדיש תשומת לב מיוחדת למעמדם של היהודים והנוצרים באימפריה העות'מאנית.
בבריטניה, ויליאם גלדסטון הפך את מעשי הטבח בבולגרים על ידי האימפריה העות'מאנית לנושא לקמפיין ודרש תשומת לב בינלאומית לטבח.
הקונגרס של ברלין ב-1878 עסק במעמדם של היהודים ברומניה, במיוחד, וגם בסרביה ובבולגריה.
ככלל, הקונגרסים של המאה ה-19 לא הצליחו לכפות רפורמות משמעותיות.
זכויות המיעוט הראשונות הוכרזו ונחקקו על ידי הפרלמנט המהפכני של הונגריה ביולי 1849. זכויות מיעוטים קודדו בחוק האוסטרי בשנת 1867. רוסיה הייתה פעילה במיוחד בהגנה על נוצרים אורתודוקסים ועמים סלאבים תחת שליטת האימפריה העות'מאנית.
אולם ממשלת רוסיה אפשרה פוגרומים אכזריים ביהודים בתחומה.
רוסיה הותקפה בהרחבה בשל מדיניות זו.
לעומת זאת, זעם בינלאומי היה מועט או בכלל לא קיים לגבי היחס למיעוטים אחרים, כמו שחורים בדרום ארצות הברית לפני שנות ה-50, כאשר המושבות האפריקאיות הפכו לעצמאיות.
לפני מלחמת העולם הראשונה, רק שלוש מדינות אירופיות הכריזו על מתן זכויות למיעוטים האתניים שבתחומן, וחוקקו חוקים להגנה על מיעוטים: הראשונה הייתה הונגריה (1849 ו-1868), השנייה הייתה אוסטריה (1867), והשלישית בלגיה (1898).
בעידן שלפני מלחמת העולם הראשונה, מערכות המשפט של מדינות אחרות באירופה לא אפשרו שימוש בשפות מיעוטים אירופיים בבתי ספר יסודיים, במוסדות תרבות, במשרדי המינהל הציבורי ובבתי המשפט.
זכויות מיעוטים בעקבות ועידת השלום בפריז ב-1919
בוועידת השלום של ורסאי הוקמה "הוועדה למדינות חדשות ולהגנה על מיעוטים".
כל 14 המדינות החדשות שהוקמו באותה עת נאלצו לחתום על אמנות זכויות מיעוטים כתנאי מוקדם להכרה דיפלומטית בהם.
הוסכם שאף על פי שהמדינות החדשות הוכרו, הן לא 'נוצרו' לפני החתימות של הסכמי השלום הסופיים.
סוגיית הזכויות הגרמנית והפולנית היוותה נקודה למחלוקת שכן זכויות פולין בגרמניה נותרו ללא הגנה, בניגוד למיעוט הגרמני בפולין.
כמו עקרונות אחרים שאומצה על ידי חבר הלאומים, אמנות המיעוטים היו חלק מהגישה האידיאליסטית של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ליחסים בינלאומיים; כמו חבר הלאומים עצמו; כך לדוגמה עלתה דרישה שברית המועצות תוכל להתקבל לחבר הלאומים רק לאחר שתעניק זכויות למיעוטים העברים שבשטחה.
גם שאר מדינות הציר שללו זכויות מיעוטים; ובעקבות אירופה גם באמריקה הלטינית.
למרות הכישלון בתקופה זו עקרונות זכויות המיעוטים, נותרו הבסיס למשפט הבינלאומי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, העקרונות המשפטיים שלהם שולבו במגילת האומות המאוחדות ובשורה של אמנות לזכויות אדם בינלאומיות והסכמים בין-לאומיים.
התפתחות זכויות מיעוטים במשפט הבינלאומי
זכויות מיעוטים, כפי שחלות על מיעוטים אתניים, דתיים או לשוניים ועל עמים ילידים, הן חלק בלתי נפרד מחוק זכויות האדם הבינלאומי .
כמו זכויות ילדים, זכויות נשים וזכויות פליטים, זכויות מיעוטים הן מסגרת חוקית שנועדה להבטיח שקבוצה ספציפית שנמצאת בעמדה פגיעה, מקופחת או מודרת בחברה, תוכל להשיג שוויון ומוגנת מפני רדיפות.
האמנה הבינלאומית הראשונה לאחר המלחמה להגנה על מיעוטים, שנועדה להגן עליהם מפני האיום הגדול ביותר על קיומם, הייתה האמנה למניעת וענישה של פשע רצח עם .
ומסמך שיתוף פעולה באירופה (OSCE) קופנהגן משנת 1990.
זכויות מיעוטים מכסות הגנה על הקיום של מיעוטים, הגנה מפני אפליה ורדיפה, הגנה וקידום זהות והשתתפות בחיים הפוליטיים.
למען הזכויות של להט"בים, עקרונות יוגיאקרטה אושרו על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם.
למען זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות, האמנה בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
כדי להגן על זכויות מיעוטים, למדינות רבות יש חוקים ספציפיים ו/או ועדות או מוסדות נציב קבילות הציבור (למשל הנציב הפרלמנטרי ההונגרי לזכויות מיעוטים לאומיים ואתניים והנציב פדרלי למיעוטים לאומיים בגרמניה, שאחראי על הטיפול בסוגיות הנוגעות למיעוטים לאומיים בתוך גרמניה וכן לענייני המיעוט הגרמני שמחוץ לגבולותיה.
בעוד בתחילה, האומות המאוחדות התייחסו לעמים ילידים כתת-קטגוריה של מיעוטים, קיים גוף מתרחב של חוק בינלאומי המוקדש במיוחד להם, בפרט אמנה 169 של ארגון העבודה הבין-לאומי והצהרת האו"ם בדבר זכויות העמים הילידים (שאומצה ב-14 בספטמבר 2007).
בשנת 2008 הוצגה הכרזה על זכויות להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם, ובשנת 2011 התקבלה החלטה לזכויות להט"ב במועצת זכויות האדם של האומות המאוחדות (ראה זכויות להט"ב באו"ם).
קהילות יהודיות רבות ברחבי העולם זכו לקבל זכויות מיעוטים, בתהליך שהחל עם הוצאת כתב הסובלנות בידי קיסר אוסטריה בשנת 1782; סדרת צוים שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנים 1781–1782 שהביאו לרפורמות מקיפות בנושאי זכויות מיעוטים ובין היתר הגדירו את זכויות היהודים.
ועם העובדה שכבר ב-1787 קיבלו יהודי ארצות הברית זכויות אזרחיות מלאות.
התהליך קיבל תאוצה עם המהפכה הצרפתית (1789); והתהליכים שהתרחשו אחריה באירופה במהלך המאה ה-19. האמנציפציה של היהודים הייתה קשורה לרעיונות הליברליים, מדיניים וחברתיים, שנפוצו באירופה בעקבות ההשכלה.
אם כי ב חלה נסיגה בזכויות היהודים בהגוש המזרחי וברית המועצות.
זאת מבלי לגרוע מזכותו של היחיד שלא להיות כבול לקבוצתו ולחיות כאזרח שווה זכויות בזכות עצמו.
הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה גם הקים ב-1992 את מוסד הנציב העליון לענייני מיעוטים לאומיים (High Commissioner on National Minorities)
עקרונות מגילת העצמאות של מדינת ישראל כללו הכרה בזכויות מיעוטים, בהם:
קיום של שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל האזרחים בלי הבדל דת, גזע ומין.
הבטחת חופש דת, חופש מצפון, חופש לשון, חינוך ותרבות.
נאמנות לעקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות הכוללת הכרה בזכויות מיעוטים.
ב-1991 אשררה ממשלת ישראל את האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, הכוללת סעיף (27) המגדיר את זכויותיהם של מיעוטים אתניים, דתיים ולשוניים ליהנות מתרבותם, לבטא את דתם ולהשתמש בשפתם.
ב-2002 קרא חבר הכנסת אמנון רובינשטיין להכיר בערביי ישראל כמיעוט לאומי שיש להעניק לו, בצד הזכויות האישיות, גם זכויות קבוצתיות של מיעוט לאומי, ובתוך כך גם בפלסטינים נוצרים כמיעוט בתוך מיעוט.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 חלה נסיגה ביחס לזכויות מיעוטים בישראל, ששיאה בחקיקת חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי ב-2018, שקיבע את עליונות היהדות במדינת ישראל והגדיר את מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי בלבד, בנוסף קבע שערבית לא תהיה שפה רשמית בישראל.
הפגיעה בזכויות מיעוטים החלה להיות מופנות כם כלפי מיעוטים יהודים.
זכוכית פלינט היא זכוכית אופטית כבדה ועמידה בעלת מקדם שבירה גבוה יחסית ומִסְפַּר אַבֶּה נמוך (נפיצה גבוהה).
לזכוכית זו ברק אופייני ושקיפות גבוהה שהביאו לכינוייה: זכוכית קריסטל.
במאה השבע עשרה הייתה אנגליה יצרנית הזכוכית העיקרית, ועם המעבר לשימוש בפחם במקום בעץ בערה, נוצר צורך להגן על הזכוכית מזיהום העשן על ידי חימומה במיכלים סגורים.
בשנת 1675 הוסיף גורג' רבנסקרופט (George Ravenscroft) תחמוצת עופרת לזכוכית כדי להוריד את טמפרטורת ההיתוך שלה ולשפר את עמידותה.
העופרת הוסיפה ברק והזכוכית זכתה לכינוי זכוכית פלינט, שם שנגזר מהמילה הלועזית לצור, כיוון שרייבנסקרופט השתמש בגושי צור שנמצאו במרבצי הגיר בדרום מזרח אנגליה, כמקור לסיליקה בדרגת ניקיון גבוהה לייצור הזכוכית.
עם הזמן הפך השם זכוכית פלינט לשם גנרי לזכוכית חסרת צבע ששימשה ליצירת כוסות וגביעים לשתייה וכן כלי שולחן.
השם זכוכית פלינט דבק בה גם לאחר שמרכיב זה (צור) חדל להיות בשימוש ליצורה.
מכיוון שזכוכית פלינט הכילה כמות ניכרת של עופרת, היא כונתה גם "קריסטל עופרת".
תיאור זכוכית אופטית כזכוכית קרון או פלינט התפתח לפני יותר ממאה שנה כדי לציין בעיקר את ההבדל בין - זכוכית קרון - לבין זכוכית פלינט, לה היה מקדם שבירה גבוה יותר ונפיצה גבוהה יותר בגלל תכולת תחמוצות העופרת.
מאוחר יותר הוכללו המונחים הללו והורחבו להגדרת זכוכית אופטית על פי מקדם השבירה והנפיצה שלהן, כאשר זכוכיות בעלות מקדם שבירה נמוך ונפיצה חלשה יחסית מוגדרות כזכוכיות קרון, ולהפך: זכוכיות בעלות מקדם שבירה גבוה ונפיצה חזקה (מספר אבה נמוך) מוגדרות כזכוכיות פלינט.
זכוכית פלינט מוגדרת באופן שרירותי כבעלת מספר אבה של סביבות ה-50 (לעיתים 55) או פחות.
לזכוכיות פלינט המוכרות כיום יש מקדמי שבירה הנעים בתחום רחב של בין 1.45 ל-2.00. הגדרה אחרת היא שכל זכוכית אופטית המשמשת ליצור עדשות ומנסרות, המכילה עופרת ומקדם השבירה שלה גבוה יחסית מכונה זכוכית פלינט.
הגדרה חליפית נוספת היא שזכוכית פלינט היא שילוב של צורן דו-חמצני (סיליקה) עם עופרת או אשלגן.
באופן מסורתי, זכוכית פלינט הייתה זכוכית בדולח המכילה כ-4-60% תחמוצת עופרת (II) .
ייצור זכוכית זו וסילוקה היוו מקורות זיהום סביבתיים בגלל תכולת העופרת.
בזכוכיות פלינט מודרניות רבות, מוחלפות תחמוצות עופרת בתחמוצות מתכת אחרות כגון טיטניום דו-חמצני וזירקוניום דו-חמצני מבלי לשנות באופן משמעותי את התכונות האופטיות של הזכוכית.
מעבר ליצירת כלים שימושיים, בסביבות שנת 1740 החלו האנגלים לחתוך ולחרוט בזכוכית קריסטל למטרות דקורטיביות.
עדשה קעורה מזכוכית פלינט משולבת בדרך כלל עם עדשה קמורה מזכוכית קרון כדי לייצר עדשת דובלט אכרומטית.
שילוב עדשות מחומרים שונים בעלי תכונות אופטיות מסוימות מפחית אברציה כרומטית, בה צבעים שונים מתמקדים במרחקים שונים מהעדשה.
המנסרה הפשוטה ביותר להדגמת נפיצה, עם חתך של משולש שווה-צלעות, מיוצרת בדרך כלל מזכוכית פלינט בגלל תכונת הנפיצה הגבוהה שלה.
מנסרות רבות אחרות מיוצרות גם הן מזכוכית פלינט.
כיוון שקל יחסית לצקת זכוכית פלינט, גם בנפחים גדולים, ייצרו מזכוכית זו עדשות לטלסקופים הגדולים ביותר של סוף המאה התשע עשרה.
מאמצע המאה העשרים, משמשת זכוכית פלינט לבניית מגינים נגד קרינה, ביציקות שהגיעו למשקל שני טון.
שילוב של בליעה נמוכה בתחום העל סגול הקרוב עם התכונות האופטיות האחרות של זכוכית פלינט המכילה עופרת, אפשרו בשנות התשעים של המאה העשרים להשתמש בה (ביחד עם זכוכית קרון מתאימה) בפוטוליטוגרפיה ובמיקרוסקופיה פלואורסצנטית לצימצום עידוש תרמי (thermal lensing).
בשימוש בזכוכית פלינט במיקרוסקופיה פלואורסצנטית, העבירות הגבוהה בכל התחום מתת אדום עד על סגול מאפשרת להשיג רזולוציה מוגבלת עקיפה באורכי גל רבים במקביל.
בעבר היו מייצרים בקבוקים, למשל בקבוקי בושם, מזכוכית פלינט בטכניקה של ניפוח זכוכית.
גם לאחר מודרניזציה של שיטות היצור ומעבר ליציקת זכוכית, משתמשים בזכוכית פלינט ליצור בקבוקים מיוחדים לתרופות, בושם, מזון ומשקאות.
בתחום זה נהוג לכנות כל זכוכית שקופה "זכוכית פלינט".
עדשות משקפיים בעלות מקדם שבירה גבוה, 1.69 מצופות בציפוי נגד החזרה של מגנזיום פלואוריד משמשות לתיקון קוצר ראיה חמור.
זכוכית קרון היא סוג של זכוכית אופטית ששימשה החל מימי הביניים לייצור שמשות ולימים גם ליצור עדשות ורכיבים אופטיים אחרים.
היא בעלת מקדם שבירה נמוך יחסית (כ-1.52) ונפיצה נמוכה (דהיינו מספרי אַבֶּה גבוהים, בין 50 ל-85).
זכוכית קרון מיוצרת מסיליקטים אלקליים (סיד) המכילים כ-10% אשלגן חמצני.
מקור המונח ב"חלונות זכוכית קרון", שיטת ניפוח זכוכית לייצור חלונות שמקורה בצרפת של ימי הביניים: גוש זכוכית נופח למיכל כדורי שכונה crown (כתר), חובר למוט וסובב במהירות תוך חימום חוזר, פעולה ששיטחה אותו לדיסק גדול, עד לקוטר של כמטר וחצי, ממנו נחתכו חתיכות ליצור חלונות.
זכוכית דקה זו הייתה בעלת פני שטח מבריקים ומלוטשים (במה שנקרא "ליטוש אש") אך עם גליות קונצנטרית כתוצאה מהסיבוב המהיר בתהליך היצור.
המרכז, במקום החיבור אל המוט, נקרא "כתר" (crown) או "עין השור" והיה עבה מדי לשימוש בחלונות איכותיים, אך שימש לעיתים קרובות לייצור חלונות זולים או מנסרות סיפון שאיפשרו חדירת אור יום אל פנים הספינה.
מקור אחר מתאר כי חלק זה נחשב פסולת, עד שבתקופה מאוחרת יותר החלו לכבדו כסימן לתהליך יצור עתיק.
מקורו של תהליך היצור הזה כנראה בסוריה והוא נכנס לשימוש באירופה כבר במאה הארבע עשרה, בנורמנדי, שם הפכו מספר משפחות של נפחי זכוכית למונופול יצור זכוכית קרון ועקב כך גם זכו למעמד חברתי גבוה.
אף על פי שלונדון הייתה מרכזית ביצור זכוכית לאורך השנים, סוד יצורה של זכוכית קרון נשמר היטב ורק ב-1678 יוצרה זכוכית קרון לראשונה בלונדון.
אף על פי שהחל מהמאה השבע עשרה יוצרה זכוכית גלילית, זולה יותר, זכוכית קרון עדיין נחשבה איכותית ושקופה יותר.
עם הזמן נדחקה צורת יצור זו והוחלפה על ידי יצור ממוכן יותר בשיטת הזכוכית הצפה, אם כי עד לשנת 1827 עדיין יוצרו במפעל בבוסטון חלונות מזכוכית קרון.בתחילת המאה העשרים תהליך היצור המסורתי של זכוכית קרון ננטש לטובת תהליכים ממוכנים, בטוחים ויעילים יותר.
תיאור זכוכית אופטית כזכוכית קרון או פלינט התפתח לפני יותר ממאה שנה כדי לציין בעיקר את ההבדל בין - זכוכית קרון - לבין זכוכית פלינט.
זכוכית הבורוסיליקט BK7 של חברת שוט (Schott) היא זכוכית קרון הנפוצה ביותר, המשמשת בעדשות באיכות אופטית.
בורוסיליקטים מכילים כ-10% תחמוצת בור, בעלי תכונות אופטיות ומכניות טובות, ועמידים בפני נזקים כימיים וסביבתיים.
תוספים אחרים המשמשים בזכוכיות קרון כוללים תחמוצת אבץ, פנטוקסיד זרחן, תחמוצת בריום, פלואוריט ותחמוצת לנתנום.
ההבחנה בין זכוכית קרון לזכוכית פלינט כה חשובה לתעשיית הזכוכית האופטית, עד כי רבים משמות הקוד של זכוכיות אופטיות מכילים אינפורמציה זו בשם הזכוכית.
האות K בשם BK7 מציינת זכוכית קרון (Krone בגרמנית).
האות B ב- BK7 מציינת שמדובר בהרכב זכוכית בורוסיליקט.
זכוכית BAK-4 היא זכוכית קרון בריום בעלת מקדם שבירה גבוה יותר מאשר BK7, והיא משמשת למנסרות במשקפות איכותיות.
בדרך כלל משתמשים בזכוכית קרון במקדם שבירה של 1.523 לעדשות משקפיים סטנדרטיות, ובעדשות פלינט במקדם שבירה גבוה של 1.69 לתיקון קוצר ראייה חמור.
זְכוּת היא מושג סוציולוגי, היסטורי, משפטי ופילוסופי, המציין יכולת אנושית פורמלית לביצוע פעולה מסוימת מבחינה מוסרית או נורמטיבית.
הזכות היא תיאור מצב אנושי מופשט.
הנחת היסוד המונחת בבסיסו של תיאור זה היא קיומם של רצונות בבעל הזכות, שאינם תלויים בסביבתו.