tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הז'אנר הופיע בסוף שנות ה-80 וצבר מידה מסוימת של פופולריות במהלך שנות ה-90, אך הפך פחות נפוץ עד תחילת המאה ה-21. בתורו, הדת'-דום הוליד את תת-הז'אנר הקשור בקשר הדוק, פיונרל דום , וכן את המטאל הגותי הנחשב למלודי, קודר ורומנטי יותר.
הסימנים הראשונים לז'אנר הדת'/דום מקורם באמצע שנות ה-80 כאשר אבות ראשונים כמו Dream Death ו-Celtic Frost החלו לערבב דום מטאל מסורתי עם ת'ראש מטאל וסצנת הדת' מטאל המתהווה.
תקליטים מוקדמים בשנות ה-90 של להקות כמו Autopsy, Paradise Lost, Sempiternal Deathreign, Winter, Goatlord, My Dying Bride ו-Anathema שילבו את צליל הדום מטאל של אמצע שנות ה-80 של להקות כמו Candlemass ו-Saint Vitus עם שימוש בגראולינג, לעיתים שירה נשית או קלידים, ובמקרה של My Dying Bride, אף כינורות.
השפעתן של להקות אלו זכתה להולדה ולהכרה של להקות מטאל גותי כמו Within Temptation, Lacuna Coil ו-The Gathering.
נראה שסגנון הדת'-דום הפך פחות פופולרי לקראת סוף העשור, שכן רבים מאבות הסצנה נטשו את הסאונד המוקדם שלהם כדי לאמץ כיוון פופולרי, נגיש ומובן יותר.
עם זאת, הסגנון נמשך בצורה של פיונרל דום (Funeral Doom, "דום לוויות").
דשובה או δ בעקרב הוא כוכב בקבוצת עקרב, המרכזי מבין שלושת הכוכבים היוצרים את ראשו של העקרב (מעליו נמצא גרפיאס ומתחתיו π בעקרב).
שמו של הכוכב הוא שיבוש של המילה הערבית "גַ'בְּהַה" (جبهة) שפירושה מצח ושבמקור תיארה את שלושת הכוכבים שיוצרים את פני העקרב.
בשל קרבתו למישור המילקה הירח מסתיר אותו מדי פעם ולעיתים רחוקות גם כוכבי הלכת כוכב חמה, נוגה ומאדים עוברים על פניו.
דשובה הוא תת-ענק כחול מטיפוס ספקטרלי B0, שנמצא לקראת סיום שלב היתוך המימן בליבתו.
לכוכב מסה של כ-13 מסות שמש ורדיוסו כ-6.5 רדיוסי שמש.
הכוכב מאיר בעוצמה גדולה פי 38,000 מעוצמת ההארה של השמש, אך למעלה מ-90% מקרינתו הם בתחום העל-סגול ובאור נראה הוא מאיר בעוצמה של פי 2,500 מהשמש.
בשנת 2000 בהירות נראית הכוכב החלה לעלות מדרגה 2.3 והגיעה לדרגה 1.6 שנתיים לאחר מכן והכוכב הפך מהחמישי הכי בהיר בקבוצה לשני הכי בהיר.
לאחר מכן בהירות הכוכב ירדה חזרה לדרגה 2.3 בשנת 2005. בשנת 2010 הבהירות שוב החלה לעלות עד שהגיעה לדרגה 1.7 ב-2011. השינויים והפתאומיים וחסרי הסדירות בבהירות מיוחסים לזריקה של חומר מאזור קו המשווה של הכוכב, שמסתובב על צירו במהירות של לפחות 180 קילומטר בשנייה, אך ככל הנראה הרבה יותר מכך.
החומר שנזרק יוצר דיסקה המקיפה את הכוכב וההתנגשויות בתוך הדיסקה גורמות להתחממות הגז ולשינויי הבהירות, שמסווגים את דשובה כמשתנה γ בקסיופאה.
זוג הכוכבים מקיפים זה את זה במסלול אליפטי מאוד בזמן הקפה של כ-10 שנים.
דת'-דום גותי (Gothic Doom/Death Metal) הוא סגנון קיצוני של מטאל המשלב דת'-דום (שהוא בעצמו שילוב של דום מטאל ודת' מטאל) עם מטאל גותי.
דום-דת' גותי חופף במידה רבה לסגנון דומה הנקרא "דום-דת' מלודי", המשלב דת'-דום עם דת' מטאל מלודי, ומדגיש מלודיה ואווירה מלנכולית.
לעיתים קרובות, הסגנון מאופיין בשירת היפה והחיה עם זמר ששר בגרואלינג ולצידו זמרת בעלת קול צלול ולעיתים אף אופראי.
קצב הנגינה איטי עד בינוני, עם ריפי גיטרה כבדים.
אלמנטים נוספים של הדום-דת' הגותי המבדילים אותו מדת'-דום "טהור" הוא השימוש בקלידים וכינור.
בהמשך התפתח המטאל הגותי ושילב אלמנטים רבים יותר של מטאל סימפוני, בהם כלי נגינה קלאסיים ושירת מקהלה.
האלבום שבישר על הולדת הסגנון היה Gothic של Paradise Lost מ-1991, בו שולבו קולות זמרת נשית לצד הגרואלינג של ניק הולמס.
אף על פי שהסגנון נולד באנגליה, הוא התפתח ונהפך לפופולרי בצפון אירופה ובמזרחה, בעיקר בסקנדינביה, שם הושם דגש על שירת היפה והחיה והוספת אלמנטים סימפוניים וקלאסיים כגון כינור ומקהלות.
דוגמה לכך היא האלבום Widow's Weeds של טריסטניה בו יצאה הלהקה מסגנון הדום-דת' הגותי ופיתחה את המטאל הגותי הסימפוני הסקנדינבי, שהיה שילוב של דת'-דום, מטאל גותי ומטאל סימפוני.
הלהקות מסודרות לפי סדר לקסיקוגרפי:
Evolvent – דום-דת' גותי (בראשיתה) / מטאל גותי סימפוני (בהמשך)
Galadriel – דום-דת' גותי סימפוני
Red Moon Architect – דום-דת' גותי / דום-דת' מלודי
Tower – דום-דת' גותי / דת' מטאל אופראי
Tristania – דום-דת' גותי סימפוני (בראשיתה) / דום-דת' גותי (בהמשך)
Twilight's Embrace – דום דת' גותי ללא שירה נשית
Weeping Silence – מטאל גותי סימפוני (בראשיתה) / דום-דת' גותי סימפוני (בהמשך)
Wine From Tears – דום-דת' גותי / דום-דת' מטאל מלודי
דשת-י יהוד (בפרסית: دشتِ یهودی = "המדבר היהודי", באורדו: دشتِ یہودی, ובהינדי दश्त-ए-यहूदी) הוא מדבר במערב פקיסטן ובמזרח אפגניסטן ששמו הנוכחי מוזכר כבר במקורות בפרסית מהעת העתיקה ומהאימפריה המוגולית.
משמעות השם בשפת הפשטו: "הערבה היהודית".
בשטח זה ישנה מצודה שנקראת בפי המקומיים (וגם במקורות ערביים, פרסיים ומוגוליים) "קיל' יהוד" או "קיל' יהודייה" ("מבצר היהודים").
קיימות עדויות על נדודי סוחרים יהודים במקום, שקרוב למעבר ח'ייבר, הרי סולאיימאן (שלטענת האפרידי המקומיים נקראים על שם שלמה המלך) והינדו-כוש, וקשרי מסחר עם ארץ ישראל, אנטיוכיה ויוון העתיקה במאה ה-3 לפנה"ס.
באזור התגלתה כתובת מונומנטלית דו-לשונית של צו מלכותי מאת אשוקה, שהיה שליט רובה המכריע של תת-היבשת ההודית מטעם האימפריה המאורית, שנכתבה בארמית וביוונית.
יש לציין כי לא נמצא ביסוס גנטי לתאוריה הזו של מוצא עברי).
בצפון-מערב שטחי המדבר חיים גם בני השבט הפתאני מוחמאנד, שמקורם בעיר גזאני שבאפגניסטן.
היוסופזאי והחאתאק נהגו לבזוז שיירות סחר של האימפריה המוגולית ולאיים על נתיבי הסחר בהן השתמשה האימפריה בדרך קבע, ולבסוף החליטו המוגולים להקים את מצודת אטוק להגנה מפניהם.
דשון לרוי תומאס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית והיורוליג.
תומאס נבחר במקום ה-58 בדראפט ה-NBA ב-2013 על ידי סן אנטוניו ספרס.
הוא הצטרף לסגל הקבוצה בליגת הקיץ של 2013 במהלכה השיג ממוצעים של 12.4 נקודות, 5.0 ריבאונדים ו -1.2 אסיסטים בחמישה משחקים.
באוגוסט 2013 חתם בנאנטר הצרפתית לעונה אחת.
בשלושים משחקי ליגה בנאנטר, הוא השיג ממוצעים של 12.2 נק', 3.9 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק והיה שותף לזכייה בגביע הצרפתי.
בחודש יולי 2014, שיחק שוב במדי הספרס בליגת הקיץ ובאוגוסט 2014, חתם על חוזה לשנה אחת בברצלונה מה-ACB.
בארבעים ושלושה משחקי ליגה העמיד ממוצע של 8.4 נק' ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
בספטמבר 2015, חתם תומאס שוב בספרס, אך נחתך ממנה לאחר שהופיע בשני משחקי טרום עונה.
תשעה ימים לאחר מכן, חתם באוסטין ספרס קבוצת הבת מליגת הפיתוח.
ביולי 2016, חתם תומאס על חוזה לעונה עם אופציה לעונה נוספת במועדון הטורקי אנאדולו אפס.
ביוני 2017, אנאדולו התירה את החוזה עם תומאס, והשחקן הפך לשחקן חופשי.
ביולי 2017 חתם תומאס במכבי תל אביב על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת שבסופו של דבר לא מומשה.
ב-30 ביולי 2018, חתם לעונה בפנאתינייקוס היוונית.
דשוגוז (בטורקמנית: Daşoguz - מילולית: "אבן האביב"; ברוסית: Дашогуз; עד 1992 נקראה טאשאוז ובין השנים 1992-1999 נקראה דשחובוז ) היא עיר בצפון טורקמניסטן ובירת מחוז בעל שם זהה.
העיר שוכנת על גדת נהר האמו דריה, כ-450 ק"מ מעיר הבירה אשגבאט ובסמוך לגבול עם טורקמניסטן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בעיר 201,142 בני אדם, והיא העיר השלישית בגודלה בטורקמניסטן, אחרי אשגבאט וטורקמנאבאט.
תעלת שוואט, המזרימה מים מנהר מאמו דריה, עוברת דרך העיר ומחלקת אותה לחלק צפוני ודרומי.
מצפון לתעלה נמצאים החלקים העתיקים יותר של העיר עם מבנים האופייניים לאזור.
מדרום לתעלה נמצאים בניינים חדשים יותר עם רחובות רחבים ורבי מסלולים בסגנון הבירה אשגבאט.
העיר מתפשטת לכל הכיוונים ומחולקת למספר רבעים.
בסמוך לעיר שוכן אגם סריגמיש , שבו ניתן למצוא כ־65 זנים של דגים.
בתחילת ההיסטוריה של העיר, היא הייתה תחנה פופולרית בדרך המשי כי היה בה מעיין ומכאן שמו.
היא נוסדה כמבצר סיני שנקרא טאשאוז - Tashauz על גבול טורקמניסטן.
בשנת 1873 נפל המבצר לידי הממשל הרוסי.
בשנים 1920 - 1924 היא הייתה חלק מהרפובליקה העממית הסובייטית של חורזמי.
בשנת 1992 לאחר עצמאות טורקמניסטן שם העיר הוחלף לשם טורקמנית בשם דשחובוז - Dashkhovuz.
בשנת 1924 הוקמה העיר החדשה ליד העיר העתיקה, שהתפתחה באופן דינמי לאחר הקמת קו הרכבת קונגרד - טורקמנבאט.
בשנת 1999 בפקודת הנשיא ניאזוב שונה שמה של העיר פעם נוספת לשמה הנוכחי דשוגוז - Daşogu; העיר המודרנית עוצבה בעיצוב סובייטי עם אנדרטאות ומוזיאונים רבים המשמשים כמרכז מינהלי ותרבותי מקומי.
בדשוגוז אקלים מדברי קר (BWk, על פי סיווג האקלים של קופן), עם קיץ ארוך וחם.
החורפים קצרים יחסית, אך קרים למדי.
המשקעים דלים לאורך כל השנה, עם ממוצע של 100 מילימטרים בשנה.
נמל התעופה דשוגוז הוא שדה התעופה הוותיק ביותר בטורקמניסטן.
הוא משמש כתחנת מעבר לטיסות פנים ארציות לערים אשגבאט, טורקמנבאשי, מרי, טורקמנאבאט ובלקנאבאט באמצעות חברת התעופה הטורקמניסטנית טורקמניסטן איירליינס.
בתקופה הסובייטית יצאו משדה התעופה טיסות למוסקבה, לנינגרד, מינרלנייה וודי, אופה, באקו טשקנט וערים אחרות בברית המועצות.
העיר מהווה צומת הרכבות, היא שוכנת על קו הרכבת בין טורקמנאבאט (צ'רג'ואו) ומערב קזחסטן.
תחנת הרכבת בעיר, נבנתה בשנת 1996, היא הגדולה והמודרנית ביותר לא רק בטורקמניסטן, אלא גם באזור הים הכספי.
העיר שוכנת על קו הרכבת בין טורקמנאבאט (צ'רג'ואו) ומערב קזחסטן.
מהתחנה המרכזית בעיר יוצאים האוטובוסים לכל האזורים סביב העיר וגם לערי הבירה של המחוזות השכנים.
העיר התפתחה במיוחד לאחר הקמת מסילת הרכבת בשנות החמישים.
העיר שוכנת על קו הרכבת בין טורקמנאבט (שרדז'או) ומערב קזחסטן.
בשטחים החקלאיים לאורך נהר אמו דריה מגדלים, כותנה, אספסת, דגנים (דורה, שעורה, אורז, דוחן) ומלונים.
בעיר ישנם מפעלים לעיבוד הכותנה, מפעלים לעיבוד מזון, מוסכים לתיקון רכב, מפעלים לייצור מזון ומפעלים מנורות חשמל ומתקנית תאורה.
העיר היא מרכז ייצור שטיחים.
שדה התעופה הממוקם בעיר משמש תחנה ראשית לתיירים המגיעים לאתרים שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית בעיר קנאורגנץ' - Urgench הנמצאת כ־90 קילומטרים ממערב לעיר.
בעיר נמצא גם מועדון הכדורגל טוראן דאסוגוז .
ב־5 בספטמבר 1998 נפל בדשוגוז המטאוריט H5 במשקל של כ־7 קילוגרמים.
בער ישנם שני אצטדיונים: ספורט Toplumy ואצטדיון Garaşsyzlyk .
דת' גריפס היא להקת היפ הופ אקספרימנטלי אמריקאית, שהוקמה בשנת 2010 בסקרמנטו, קליפורניה.
חברי ההרכב הם אם סי רייד (שירה, מילים), זאק היל (תופים, הפקה) ואנדי מורין (קלידים, הפקה).
באפריל 2011 הוציאה הלהקה את המיקסטייפ Exmilitary ושנה לאחר מכן, ב-2012, את אלבום הבכורה שלה, The Money Store; שניהם זכו לשבחים מהמבקרים.
האחרון אף נכנס למקום ה-14 במצעד אלבומי הראפ וזכה להצלחה גם במצעדי הבילבורד האחרים.
בשנת 2012, זמן קצר לאחר שחתמה באפיק רקורדס, הלהקה הדליפה את אלבומה השני, No Love Deep Web, להורדה בחינם בניגוד לחוזה, ובעקבות זאת הודחה מהחברה.
ב-2013 הוציאו את אלבומם השלישי, Government Plates.
לאחר כמה הבטחות של הלהקה שלא קוימו, ביולי 2014 הודיעה הלהקה על התפרקותה, יחד עם צאת אלבומה הרביעי, The Powers That B.
עם זאת, במרץ 2015 הלהקה חשפה כי היא "עשויה לעשות קצת יותר מוזיקה" ובהמשך הודיעה על סיבוב הופעות עולמי.
מאוחר יותר, בשנת 2015, הכריזו על אלבום האולפן החמישי שלהם, Bottomless Pit, שיצא במאי 2016. ביוני 2018 יצא אלבום האולפן השישי שלהם, Year of the Snitch.
ביוני 2019, לרגל חגיגות 30 שנה לחברת התקליטים "ווארפ רקורדס", יצא המיני-אלבום הרביעי שלהם, Gmail and the Restraining Orders.
אם סי רייד – קולות, מילים
זאק היל – תופים, תופים אלקטרוניים, הפקה
אנדי מורין – הנדסת אודיו, הפקה, קלידים
דת' מטאל מלודי , או בקיצור, "מלודת" (Melodeath) הוא תת־ז'אנר של דת' מטאל.
הדת' מטאל השוודי (Swedish Death Metal), אשר תרם רבות לפופולריות של הסגנון, יכול להיחשב למבשר של "דת' מטאל מלודי".
הדת' מטאל המלודי כולל את המקצב והביצוע הווקלי הכבד שמאפיין את הדת' מטאל, בשילוב של ריפי גיטרה וסולואים מלודיים או הרמוניים ביותר, לעיתים קרובות בהשאלה מהבי מטאל מסורתי (כולל הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי).
מבחינת ביצוע ווקלי, המלודת' כולל לעיתים קרובות צווחות גבוהות (בשונה מהדת' מטאל המסורתי) לצד או בשילוב עם קולות הגראולינג הנמוכים הנפוצים בדת' מטאל מסורתי, ולעיתים אף שירה נקייה.
Heartwork, אלבומה של להקת קארקאס (Carcass) משנת 1993, מתואר לעיתים כאלבום הדת' מטאל המלודי הראשון, אם כי הלהקות השוודיות At the Gates, Dark Tranquillity ו-In Flames מוזכרות בדרך כלל כחלוצות הז'אנר.
בשנות ה־2000, דת' מטאל מלודי הגיע לפופולריות רבה בקרב חובבי ההבי מטאל, החל עם יציאת האלבום Reroute to Remain של In Flames מ־2002, שהראה שינוי לסאונד אקלקטי יותר תוך שמירה על צליל הדת' מטאל המלודי של הלהקה.
להקות דת' מטאל מלודיות רבות אחרות זכו במהירות להצלחה גם הן.
דשים הם זוג רצועות בד המקופלות בחזית המקטורן או במעילים.
הדשים נמצאים לרוב על חליפות ג'קטי ספורט ובלייזרים.
בדרך כלל הם מיוצרים על ידי קיפול הקצוות הקדמיים של החליפה, ותפירתם לצווארון (החלק שנמצא מאוחרי הצוואר).
יש שלושה סוגים שונים של דשים: דשים מחורצים (הסוג הרגיל הנפוץ ביותר), הדשים המחודדים הרשמיים יותר (לרוב בפראק וקפוטה) ודשי צעיף (לרוב בטוקסידו).
הדש המחורץ נתפר לצווארון בזווית המתעקלת כלפי מטה, ויוצר מראה של חריץ בדש.
הוא הדש הסטנדרטי למקטורנים בעלי טור אחד של כפתורים, מקטורן בעל שני טורי כפתורים עם דשים מחורצים הוא דבר נדיר.
גודל החריץ משתנה בין חליפה לחליפה, וחריץ קטן מכונה גם "פה דג" (מאנגלית:fishmouth).
דש מחורץ הוא סוג הדש הראשון שהומצא, וגם סוג הדש הנפוץ ביותר.
הדש המחודד הוא סוג הדש הרשמי ביותר, הוא משמש במקטורנים בעלי שני טורים של כפתורים, מעילי זנבות לערב (עניבה לבנה), מעילי זנבות לבוקר (לבוש בוקר),וטוקסידו (גם עם טור אחד, וגם עם שני טורים של כפתורים).
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים נחשב הדש המחודד לבחירה מסוגננת.
באותה תקופה עבר הדש המחודד גם לבגדי יום, בגלל הפופולריות העולה של מעילי ארוחת ערב בעלי דש מחודד.
חיתוך דשים מחודדים בחליפה בעלת טור אחד של כפתורים נחשבת למשימה קשה גם אצל חייטים מנוסים.
דש הצעיף הוא פיסה חלקה של בד ללא חירוץ.
מקורו הוא במקטורן העישון הוויקטוראני.
(בגד שנועד להגן על החליפה מעשן הסיגרים) הוא משמש בטוקסידואים, מעילי ארוחת ערב וכמה מעילים צבאיים.
לדש השמאלי יש חור שנועד להחזיק פרח או סיכה ייעודית, וכדי להחזיק פרחים לדש יש בחלק האחורי שלו חוט שדרכו משחילים את הגבעול או את החוט של הפרח אם מדובר בפרח מלאכותי.
רוחב הדש השתנה הרבה פעמים מאז המצאתו.
האופנה הנוכחית היא דשים צרים.
אבל כמה מעצבים טוענים שרוחב הדש צריך להיות קצת אחרי אמצע הדרך בין איפה שהצווארון המקטורן נגמר לתפר של השרוולים.
דשת-י כוויר (בפרסית: شت كوير) הוא מדבר מלח גדול השוכן במרכז הרמה האיראנית.
אורכו של המדבר כ-800 ק"מ ורוחבו כ-320 ק"מ, ושטחו הכולל כ-77,600 קמ"ר, מה שהופך אותו למדבר ה-24 בגודלו בעולם.
המדבר משתרע מרכס הרי אלבורז בצפון-מערב ועד למדבר לוט בדרום-מזרח.
הוא נפרש על פני שבע פרובינציות איראן: צפון ח'וראסאן, ח'וראסאן רזאווי, דרום ח'וראסאן, סמנאן, טהראן, אספהאן ויזד.
במרכז המדבר שוכנות ביצות המלח של כוויר בוזורג (הכוויר הגדול), שאורכן כ-320 ק"מ ורוחבן כ-160 ק"מ.
בחלקו המערבי של המדבר נמצא דריאצ'ה-י נמק ("אגם המלח"), ששטחו כ-1,800 קמ"ר.
אגם זה מכיל לוחות מלח גדולים בצורת פסיפס.
הוא חלק מאזור אקולוגי מוגן בשטח של כ-4,000 קמ"ר, הידוע כפארק הלאומי כוויר.
דשת-י כוויר מאופיין באקלים צחיח עם משקעים מועטים.
עם זאת, בחורף יש בדרך כלל מעט גשמים, וההרים המקיפים את המדבר מספקים נגר עילי רב, המאפשר יצירת אגמים עונתיים, ביצות ומישורי חרסית.
קרקע המדבר מכוסה בחול וחלוקי אבן, ובה נמצאים ביצות, אגמים עונתיים ואפיקי נחלים עונתיים.
הטמפרטורות הגבוהות והלחות הנמוכה גורמות לאידוי קיצוני, שמותיר את הביצות ואת הקרקעות הבוציות עם קרומות מלח גדולות.
דשון ברטון הוא זמר אופרה וקונצרט אמריקאי, בס-בריטון
המכהן כיום כמרצה בבית הספר "בלר" למוזיקה של אוניברסיטת ונדרבילט.
ברטון נולד בניוארק, ניו ג'רזי וגדל בברונקס בניו יורק במשפחה אפרו-אמריקאית שבה התוודע לסוגי מוזיקה שונים - לרבות ריתם אנד בלוז, ג'אז, מוזיקה קלאסית וכו'.
בגיל 13 השתכנע על ידי חבר להצטרף למקהלת בית הספר שלו בעיר ויליאמספורט, פנסילבניה.
מאז בחר בקריירה מוזיקלית בתחום הזמרה.
למד באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, וב-2005 סיים תואר ראשון בקונסרבטוריון למוזיקה של מכללת אוברלין, גם כן במדינת אוהיו.
עד 2009 למשך ארבע שנים שר במקהלת קנטוס ממינאפוליס והשתתף בסיורי הופעות בחוץ לארץ, כולל בקמרון, קנדה, איטליה וגרמניה.
ב-2009 נמנה עם מיסדי האנסמבל הקולי Roomful of Teeth.
שיתף פעולה עם תזמורת הבארוק פילהרמוניה, עם תזמורת בארוק בוסטון, לקח חלק בפטיבלים באך של כרמל (כרמל ביי ד'ה סי, בקליפורניה) ושל בית לחם, פנסילבניה.
מאוחר יותר ב-2011 סיים תואר שני במכון למוזיקה דתית באוניברסיטת ייל, בה היה תלמיד של הטנור ג'יימס טיילור.
התוודע אז במיוחד למוזיקה הקולית של מונטוורדי, יוהאן סבסטיאן באך של פליקס מנדלסון-ברתולדי ושל מלחינים אחרים.
שר באופרות של מוצרט וראמו, במופעי אופרה בדיז'ון ופריז.
ב-2014 התחיל להופיע באורטוריית "משיח" מאת הנדל עם התזמורת "בוסטון ברוק".
ביוני 2018 הוא פתח את פסטיבל המוזיקה בגראנט פארק בפארק המילניום בשיקגו כסולן בקנטטה "המשתה של בלשצר" מאת ויליאם וולטון.
בפסטיבל זלצבורג ב-2021 שר ברטון באופרה "שלומית" מאת ריכרד שטראוס.
בעונת 2024/25 הופיע ברטון בסימפוניה מס' 9 של בטהובן עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס בהוליווד בול, בניצוחו של גוסטבו דודאמל.
בין נקודות השיא של העונה נמנות חזרתו לתזמורת הסימפונית של מילווקי לעונתו השנייה כאמן הבית, בהשתתפות "לידרים של מאהלר, לידרונים, מופעים יפים" ומאוחר יותר "אני שמח מאוד" של באך, שתיהן בניצוחו של קן-דייוויד מאזור.
הוא מבצע את הופעת הבכורה שלו בתוכנית המנויים של התזמורת הסימפונית של בוסטון עם "שירי וולט ויטמן" מאת מייקל טילסון תומאס, בניצוחו של טדי אברמס, ואת הופעת הבכורה שלו בהתזמורת הסימפונית של טורונטו ב"רקוויאם" של מוצרט בניצוחו של יוקה-פקה סרסטה.
הופעות נוספות כוללות את "שירים רציניים" של ברהמס/גלנרט ואת הרקוויאם של מוצרט עם התזמורת הסימפונית של סנט לואיס בניצוחו של סטפן דנב; הרקוויאם של מוצרט עם התזמורת של מינסוטה ותומס סונדרגארד; ואת "משיח" של הנדל עם התזמורת הלאומית, בניצוחו של מסאקי סוזוקי.
ברטון נשוי ויש לו בת, זורה, ילידת 2021.
2013 - פרס גראמי -כחלק מהאנסמבל Roomful of Teeth
2021 -פרס גראמי - עבור התפקיד שלו ב " The Prison מאת דיים אתל סמית' האלבום הקלאסי הקולי המיטבי עבור תפקידו
2024 -פרס גראמי על Rough Music - הקלטת יצירות מאת קרוליין שו, ויליאם בריטל, פיטר שין ואיב בגלריאן
הדיון על דת ומדע מתייחס למכלול יחסי הגומלין בין הדתות והמדע.
במובן הצר, הדיון עוסק במתחים בין תפיסת הטבע, האדם וההיסטוריה כפי שהם משתקפים בכתבי הקודש של הדתות, במיוחד הדתות האברהמיות, לבין תפיסות מדעיות, וכן בנושאים נוספים ובהם המתח בין אמונה לבין הטלת ספק והשיטה המדעית.
היחסים המורכבים בין הדת והמדע מעסיקים אנשי דת ומדענים, בעיקר מדענים אדוקים בדתם, מזה מאות בשנים.
השמאניזם: טקסים ואמונה בכוחות הטבע
מהווה בסיס להתפתחות המושג דת.
פחד מפני הבלתי צפוי, יחד עם אמונה שניתן להשפיע על העתיד על-ידי פעולות כמו טקס, קרבן או תפילה, נוצק כבר בתרבויות הקדומות בתקופת האבן (ניאוליטית) ואף קדומה יותר.
אדוארד טיילור Edward Burnett Tylor's (1832–1917) הציג לראשונה את ההבנה ש-אנימיזם ושמאניות אינן פולחן פראי אלא דרך להישרדות וייסד את "תיאורית ההישרדות".
המושג " מדע" בתקופה הנאוליתית התייחס להעברת הידע, על-ידי פיתוח שפה משותפת, והכרת הטבע האינטימי.
פיתוח הידע ליצירת כלי צור כבר בתקופת האבן הקדומה (פליאוליטית כ־700000 - 250000 לפני זמננו).
יצירת כלים מחרס, בתקופת האבן החדשה (ניאוליטית 15000-45000), מעבר של תקופות קיפאון (תקופות הקרח, האחרונה החלה לפני כ-25000 שנה ונגמרה לפני כ-12000 מזמננו)) ויובש, ונדידה מאפריקה לאסיה ואירופה.
ככל שהחיים המשותפים דרשו התמחות, כך התפתח מדע קדום שהונצח בציורי קיר במערות (צייד) ובסמלים כמו מצבות ושרידי כלים כמו כלי נגינה, מטולים לצייד, וכלי צור משוכללים.
במשך רוב תולדותיו המין האנושי חי כציידים-לקטים בקבוצות נוודים קטנות.
ניתן לזהות את מקור ההופעה של דתות מורכבות ומאורגנות בתקופה הנאוליתית בה נטשו האנשים את אורח החיים הנוודי ויצרו כפרי קבע המתפרנסים מחקלאות, שהתפתחו לאחר מכן לערים ומדינות.
המעבר מקבוצות המחפשות מזון ליישובי קבע, הביא להתפתחות של דתות ייחודיות יותר, ופיתח תצורות של דתות שהיוו השתקפות של הסביבה החברתית והפוליטית החדשה.
קבוצות ושבטים קטנים, החזיקו באמונות על-טבעיות, ואלו הותאמו לאוכלוסיות קטנות.
דתות בתקופה הנאוליתית, נוכחות כבר בממצאים הקדומים ביותר לדתות מאורגנות.
ההתיישבות הנאוליתית בצ'טלהויוק שבטורקיה, הייתה מקום מגוריהם של כ-8000 אנשים, והיא ההתיישבות הגדולה ביותר שנמצאה מהתקופה.
ג'יימס מלארט, ארכאולוג שחפר באתר, טוען כי צ'טלהויוק הייתה המרכז הרוחני של מרכז אנטוליה.
בין הממצאים שנמצאו בצ'טלהויוק הן צלמיות נשיות.
בנוסף טוען מלארט, כי הצלמיות שניכר שנעשו בזהירות, ופוסלו משיש, גיר חום וכחול, צפחה, קלציט, בזלת, אלבסטר וחימר, מייצגות אלה שמסמלת פריון ושפע, ונמצאו גם אלים גבריים, בעוד האל את הכוח והשלטון.
פסלים של אלות נשיות עלו במספרם בהרבה על פני האלים הגבריים, נכון להיום שמונה עשרה רמות של צלמיות כבר זוהו.
הצלמיות העדינות התגלו לראשונה באזורים שמלארט מאמין שהיו בעבר מקדשים.
למרות זאת צלמית אחת מפוארת, בדמות אלה היושבת על כס מלכות כששני אריות משני צידיה, נמצאה בתיבת תבואה, ומלארט מניח שמשמעות ההנחה במקום זה הייתה להצלחת הקציר, או באופן כללי שתשרה הברכה במזון.
מכאן המעבר לדתות פוליתיאיסטיות (פגאניות) האופייניות למהפכה החקלאית (כ־12000 שנה לפני זמננו) בקברים שנמצאו במערות נמצאו מנחות ייחודיות לכישוף.
ממצאים ארכאולוגים רבים מראים פעילות פולחנית שמאנית ופוליתיאיסטי בציורי מערות ואתרי פולחן ובחפצי פולחן, מצבות ומנחות קבורה.
עם התפתחות הכתב, ומעבר הידע התבסס על ניסיון כתוב ותקנות כתובות, הפך המדע לכלי ששימש בעקר את הכהנים כחלק מחיזוק האמונה וקיום התקנות של השלטון.
השפעה על האופי הדתי: משמאניזם לדת ממוסדת
היא אירוע ייחודי ומרכזי בהתפתחות האנושות.
השפיעה על התפתחות הפילוסופיה של הדתות ועל המדע, כאשר אינפורמציה כתובה מאפשרת העברת ידע, תקנות, הוראות ומחשבות מדויקים וניתנים לשמירה.
כתב הציורים (פיקטוגרפיה) מסוף התקופה הניאוליטית (כ־5000 לפני הספירה).
הכתב הומצא במקביל בכמה מקומות: כתב היתדות בשומר, ההירוגליפים הקדומים התגלו במסופוטמיה באלף הרביעי לפנה"ס באזור שומר או עילם בעיר ארך; במצרים, האלפבית הקדום ביותר הוא הכתב הפרוטו סינאי.
הכתובות, שנמצאו בהר בסיני באתר בשם סרביט אל-ח'אדם, פותח לראשונה בקרב השמיים הצפון־מערביים בלבנט באלף השני (ברונזה תיכונה) לפנה"ס, רוב באותיות הנהוגות כיום השתלשלו ממנו.
כתבי הפירמידות (הירוגליפים) ממצרים העתיקה נחשבים לאחד מהטקסטים העתיקים ביותר הידועים, והם מתוארכים ל-2400-2300 לפנה"ס.
הכתיבה שיחקה תפקיד חשוב בעיצוב דתות מאורגנות על ידי קביעת תקנות (חוקים ומצוות)לרעיונות הדתיים בהתייחס למקום ולזמן.
בהמשך מעבר מכתב סימני מילים ומשפטים (הירוגליפים) לאותיות המרכיבות מילים,(לפני כ-3000 שנה) כך שבמקום מאות סימנים התפתח כתב של כ-20 סימנים בלבד (כתב היתדות, והכתב הכנעני הקדום) כך שלא רק כהנים יכולים ללמוד לקרוא ולכתוב.
מחקר, לימוד ותכנון מדעי התקיימו כבר מהאלף השלישי לפני הספירה.
(תקופת הברונזה), המעבר משימוש בנחושת (התקופה הכלכוליתית, כ-4500–3500 לפנה"ס בלבנט) לשימוש בברונזה, שהיא סגסוגת של נחושת ובדיל, היווה בסיס למדע המטלורגיה ופיתוח מכשירים מורכבים.
כדוגמה נתייחס למדע הקדום במצרים.
ההתנגשות בין המדע לדת החלה כבר בשלבים הראשונים של יסוד מדינות וערי ממלכה באגן הם התיכון.
(תקופת העיור) כאשר מרכזי הכח עברו בהדרגה משליטת הכהנים ולמערכת השלטונית - הממלכה.
התקופה הרלוונטית למדע המצרי העתיק היא בעיקר תקופת שושלות הממלכה העתיקה, הממלכה התיכונה והממלכה החדשה, המשתרעות בערך מ-3100 לפנה"ס עד 1070 לפנה"ס.
ענפי המדע החשובים: מתמטיקה: המצרים פיתחו מערכת מספרים עשרונית מתקדמת ויכולת לבצע חישובים מורכבים.
הם השתמשו במתמטיקה לצורך מדידות קרקע, חישובי מיסים ובנייה.
אסטרונומיה: הם עקבו אחר תנועות גרמי השמיים ופיתחו לוח שנה מדויק המבוסס על 365 ימים.
ניווט ימי: המצאת אצטרולב שפותח במאה השנייה לפני הספירה ביוון העתיקה ומבוסס על שילוב של ידע באסטרונומיה, הנדסה, מתמטיקה וגאוגרפיה ונראה שהיה בשימוש כבר בתקופת הברזל (כ-1000 לפני הספירה) רפואה: המצרים העתיקים היו מתקדמים בתחום הרפואה.
הם ביצעו ניתוחים, טיפלו בשברים ופיתחו תרופות מצמחים.
הנדסה: הפירמידות והמקדשים הם עדות ליכולות ההנדסיות המרשימות שלהם, כולל תכנון מדויק וטכניקות בנייה מתקדמות.
כימיה: הם פיתחו שיטות לייצור זכוכית, קוסמטיקה, צבעים ותהליכי חניטה.
חקלאות: פיתחו שיטות השקיה מתקדמות וניהול יעיל של שיטפונות הנילוס לטובת החקלאות.
בין המדענים המצרים הקדומים החשובים היו אימחותפ (בערך 2650 לפנה"ס): ארכיטקט, רופא וכהן שתכנן את פירמידת המדרגות של ג'וסר.
חסי-רע (בערך 2600 לפנה"ס): רופא בכיר בתקופת המלך ג'וסר.
אחמס (בערך 1550 לפנה"ס): מתמטיקאי שכתב את פפירוס רינד, מסמך מתמטי חשוב.
פיתוח ידע ומדע דומה היה גם בממלכה החתית ובמסופוטמיה.
דתות אלו (כמו אשור, בבל, יוון, ורומא) הן פוליתאיסטיות (פוליתאיזם), והן חלק מהותי מהמסגרת התרבותית והפוליטית של חברות מורכבות ועירונית.
הפוליתאיזם הקל על הקבלה של זרים בכל עיר כאשר ישוב (ציוויליזציה) או לאום יש ערכים מקודשים (אלים), שיש לכבדם, ולכך ניתן לבסס הערכה הדדית שאיננה פוסלת וגם איננה מחייבת קבלה למי שאיננו חלק מהחברה המקומית.
המאבקים הדתיים החלו בהקשר של דתות מונותיאיסטיות, שבהן קבלת שלטון האל (או הקדוש) היא המקור ללכידות החברה המקומית, והטיעון המרכזי למלחמות.
דוגמאות: בבל – מרדוך; אשור – אשור; יוון – זאוס, והפנתיאון היווני הכולל 12 אלי - האולימפוס ועוד מאות דמויות מיסטיות, כאשר לכל אל "שטח פעולה" מוגדר ערכית או גאוגרפית.
הזורואסטריות, שנוסדה על ידי הנביא זרתוסטרה (Zarathustra) בפרס העתיקה (בסביבות המאה ה-7 לפנה"ס), היא אחת הדתות המונותאיסטיות-למחצה או הדואליסטיות (Dualistic) העתיקות בעולם, והשפיעה רבות על הדתות המאוחרות יותר..
לראשונה הוצגה האמונה שיש אל עליון " האדון החכם".
ומולו כוחות הרשע, ועל האדם לתמוך בכוח האור.
אפשר לראות בזוראסטריות מעבר מפוליתיאזם למונתיאיזם.
התפתחות זו במקביל להתפתחות הרציונל באתונה, בעקבות ההשפעה ההדדית, על אף המלחמות החוזרות בין פרס ואיי יוון(499-478 לפני הספירה) ניכרת גם בכתבים העוסקים בחקירת הטבע.
אהורא מזדא (Ahura Mazda): "האדון החכם" – האל העליון, בורא העולם, המייצג את הטוב, האור, האמת והסדר (Asha).
המעבר לאמונה באל יחיד (מונותיאיזם)
כבר במאה ה-14 לפני הספירה קם פרעה אמנחותף הרביעי שקבע כי אל השמש (אחנתון) הוא אל יחיד, העביר את בירתו לאחת-אתון (תל אל עמרנה בימינו) ומרד בשלטון הכהנים.
עם מותו חזרו הכהנים לשליטה ועמם פנתיאון האלים המצרי.
האסקולה הסטואית – שפיתחה קוסמולוגיה המונעת על-ידי כוח יוצר – השגחה עליונה שמרכזה האש.
על פי התפיסה הראקליאנית שמבכרת תפיסה אינטואיטיבית על פני היקשים לוגיים והתבססה על משנתו של אפלטון.
לעומת השיטה של תצפית ובחינתה הלוגית שהתבססה על משנתו של אריסטו ופותחה בהמשך על-ידי אפיקורוס ודמוקריטוס לשיטה מטריאליסטית שמהווה למעשה את הבסיס למדע הפורמלי.
ניסוח תיאוריה שאינה מסתמכת על ניסויים אלא על ניתוח לוגי של תצפיות.
בספרו המונומנטלי "על טבע היקום" של טיטוס לוקרטיוס טאורוס (חי ברומא 95 לפנה"ס - 65 לספירה) שהיה מתלמידיו של אפיקורוס, הוא מנתח תופעות טבע, שאנו מכירים היום בשמות הכבידה, האטום והמולקולה, האנרגיה והחומר, בעזרת השיטה הדדוקטיבית.
פיתוח המתמטיקה והגאומטריה ביוון העתיקה על-ידי פיתגורס ותלמידיו (כ-500 לפנה"ס) וארכימדס במצרים מהווה למעשה תחילת המדע הפורמלי, הבנוי כולו על ההקשר הלוגי שבין העובדות ולא על חקירתן.
שורשי המדע בתפיסה האריסטוטלית, על פיה קיימת מציאות אובייקטיבית שמתנהלת על פי חוקים, וניתן לחקרה שכן היא ניתנת למדידה על ידי החושים.
ראשית ההתפתחות המדעית נעשתה בהמצאת מושגי ההגדרה, התצפית המדעית והמודל המדעי ביוון העתיקה.
עם ההכרזת הדת הנוצרית ברומא (בשנת 393) נבלם המחקר המבוסס על חשיבה ליברלית לוגית ומרבית הכתבים המבארים את הטבע והאדם שאינם תואמים לדוגמה הנוצרית ברומא הושמדו,
בעיקר בשרפת הספרייה הגדולה באלכסנדריה (245 לפני הספירה עד 48 לספירה).
שלש הדתות, הנצרות, האסלאם והיהדות מכונות הדתות האברהמיות כיוון שכולן מייחסות את מקורן הגנאלוגי ואת ברית האל עם אברהם.
הן חולקות עקרונות בסיסיים רבים.
ההבדל בין האסלאם והיהדות איננו מהותי, וכללים רבים של האתיקה הדתית משותפים.
מוחמד, הנביא המוסלמי, הכשיר את עקרונות הכרה באל אחד לתרבויות ועמים נוספים.
הנצרות גם היא נובעת מהעקרונות הבסיסיים של התנ"ך, כפי שהוצגו על-ידי ישו אף כי איננה מייחסת חשיבות למקור הגינאולוגי.
הנצרות, שמקורה הראשוני היה כתות יהודיות שנהו אחר צליבת ישו, בתקופה קשה שבה הצפייה לגאולה אחרי שריפת המקדש, נוצרה כד ממלכתית בביזנץ במאה השלישית,
שכר ועונש אמונה שלכל פעולה אנושית יש תגובה שמקורה בכוח עליון שקבע את הכללים ו " הכל צפוי, והרשות נתונה"
מקור האסלאם בדרשותיו של הנביא מוחמד.
ההגירה ממכה למדינה (ההג'רה בשנת 622) נחשבת לבסיס הדת: הקוראן, שלפי המסורת המוסלמית הוכתב למוחמד בשורה של פגישות עם מלאכים, מהווה את הבסיס (בדומה לתורת משה), אבל נוספו לו תוספות של "תורה שבעל פה" שנמסרו ממנו לשורת מעבירים.
(החדית'.) במשך הזמן התפרדה דת מוחמד לדתות משנה כמו השיעה והסונה, לקבוצות וכתות, כמו העלאווים, הדרוזים, והזיידים, שעדיין מקיימים מסורות שונות.
באסלם הסוני והעות'מאני העולמא - קבוצה נבחרת של דיינים הקובעת את החוקים וההלכות וישבה במרבית בזמן בבגדד.
בשיעה היחס לקוראן שונה והמסורת השיעית מייחסת את התבונה לצאצאיו של עלי אבן חטיב, בן דודו של מוחמד ונשוי לבתו, המהאדי שלו התבונה העליונה גם כיום.
העלאווים מקיימים מסורות פסוידו - נוצריות יחד עם מסורות מוסלמית.
הדת המוסלמית הסונית והשיעית התפשטה בכל אסיה, אפריקה וחלקים מאירופה.
כאשר המשותף היא השפה הערבית והקוראן ברמות שונות של דבקות או קנאות.
תור הזהב של המדע בתקופת האסלאם
תחילתה של הפילוסופיה המוסלמית קשורה למפעל התרגום של חיבורים פילוסופים מיוונית לערבית בבגדד בתקופת השושלת העבאסית (המאה ה-8 עד המאה ה-10), והתבססו בעיקר על האסכולה האריסטוטליית מחד והזרם הניאואפלטוני מאידך.
מייסד המפעל היה עבדאללה אבן אל מוקפע (חי בשנת 750) שתרגם גם מקורות הודים ויהודים.
הפילוסופיה האריסטוטלית יחד עם לימוד מדעי המתמטיקה קודמו עלי-די אבו יוסוף אל קנדי (חי בשנת 830), שהיווה אחד היסודות בהקמת הזרם הפילוסופי האיסמעילי באסלאם השיעי.
שיאה של ההגות והמדע הפורמלי הגיע באל-אנדלוס במאה ה-10 וה-11, בהובלת אבו עלי אבן סינא והגיע לשיאה ביצירתו של מוחמד אבן רשד (1190), בוויכוח נוקב בין הפילוסופיה המוסלמית הפונדמנטליסטית הטוענת שכל מעשה נקבע מראש "העולמא", לבין הפילוסופיה הליברלית המבוססת על תבונת האדם הרציונלי "המועתזילה ".
בתקופה זאת גם צמחה גם הפילוסופיה והמחקר הפורמלי היהודי.
בין החשובים שבפילוסופים החוקרים היהודים היו יצחק בן שלמה הישראלי שכתב את ספר היצירה, סעדיה גאון, משה אבן עזרא, יהודה הלוי ובהמשך גם הרמב"ם.
התרבות הליברלית של בית אומיה ובית עבאס באנדלוסיה, המשיכה בתקופה הממלוכית (במאה ה-13) במצרים והלבנט והתנוונה עם עליית העות'מאנים כאשר העולמא השתלטה על הפילוסופיה המוסלמית הסונית.
מדע ודת בעולם הנוצרי בימי הביניים
המדע בימי הביניים (התקופה החשוכה)
במקביל לפריחת המדע באל אנדלוס, העולם הנוצרי האירופאי שקע ב"תקופת חושך" תקופה שנמשכה בערך מהמאה ה-5 עד המאה ה-15 לספירה, הייתה תקופה מורכבת מבחינת התפתחות המדע.
הכנסייה הקתולית הייתה גורם משמעותי בשימור ופיתוח הידע המדעי, בעיקר דרך המנזרים והאוניברסיטאות.
השפעה משמעותית הגיעה מהעולם המוסלמי, שבו התקיים "תור הזהב" של המדע במהלך חלק מתקופה זו.
בסוף ימי הביניים, התחילה להתפתח גישה יותר אמפירית למדע, שהובילה בסופו של דבר למהפכה המדעית המודרנית.
החוקרים בתחילת ימי הביניים היו ברובם גם כמרים ופילוסופים.
החשובים שבהם: אלברטוס מגנוס (1200–1280) תאולוג ופילוסוף גרמני שתרם רבות לתחומי הלוגיקה, הפיזיקה, הביולוגיה והכימיה.
רוג'ר בייקון (1214–1294) נזיר ופילוסוף אנגלי נחשב לאחד מחלוצי השיטה המדעית המודרנית.
הילדגרד מבינגן (1098–1179) נזירה גרמנייה שתרמה לתחומי הרפואה והמדעים הטבעיים.
ג'ון מסקרברו (1175–1245) פילוסוף ורופא אנגלי תרם רבות לתחום הרפואה והאנטומיה.
מאידך ההגבלות על חשיבה הנחשבת לכפירה, וקיום אינקויזיציה (1478-1700) במדינות הקתוליות, מנעה, ואף הוציאה להורג חוקרים ופילוסופים שהמרו את הדוגמה הקתולית.
כמו ג'ורדנו ברונו, נזיר ופילוסוף איטלקי (נשרף על המוקד ב-1600), וגלילאו גליליי (1564-1642) שנרדף על תמיכתו במודל ההליוצנטרי ועוד רבים אחרים.
בימי הביניים, הנצרות לא הייתה רק דת, אלא הציר המרכזי של החיים הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים באירופה.
הכנסייה הקתולית הייתה המוסד החזק ביותר ביבשת, ולעיתים קרובות כוחה עלה על זה של מלכים ונסיכים.
380 לספירה – אדיקט תסלוניקה: הקיסר תאודוסיוס הראשון מכריז על הנצרות כדת הרשמית והיחידה של האימפריה הרומית.
כאן הנצרות הופכת מגוף רוחני למנגנון שלטוני עוצמתי.
הפיצול הגדול (1054): קתולים מול אורתודוקסים
עם חלוקת האימפריה הרומית למזרח (ביזנץ) ומערב (רומא), נוצרו פערים תרבותיים ופוליטיים.
הקתולית (במערב): מרכזה ברומא, השפה היא לטינית, והסמכות העליונה היא האפיפיור.
האורתודוקסית (במזרח): מרכזה בקונסטנטינופול, השפה היא יוונית, והנהגתה מורכבת מפטריארכים (הנהגה מבוזרת יותר).שהתפלגה גם היא לכנסייה רוסית, ארמנית סלבית ועוד.
הגורם לפיצוץ: מחלוקת על סמכות האפיפיור ונוסח התפילה (סוגיית ה"פיליוקווה").
בשנת 1054 החרימו שני הצדדים זה את זה רשמית.
בימי הביניים, הכנסייה הקתולית הייתה המעסיק הגדול ביותר, בעלת הקרקעות הגדולה ביותר והסמכות המוסרית העליונה.
היא ניהלה את מערכות החינוך (האוניברסיטאות הראשונות), בתי החולים וסעד לעניים.
ההיררכיה הכנסייתית הקתולית: המבנה היה פירמידלי ונוקשה, שהעניק לכנסייה יציבות יוצאת דופן לאורך מאות שנים.
האפיפיור: יושב ברומא, נחשב לממשיך דרכו של פטרוס הקדוש ולסמכות העליונה עלי אדמות.
הקרדינלים והבישופים: שלטו במחוזות (דיוקסיות) והיו בעלי השפעה פוליטית עצומה.
הכמרים: הקשר הישיר של המאמין הפשוט עם האל.
נזירים ונזירות: חיו במנזרים, עסקו בתפילה, העתקת כתבי יד וחקלאות.
החיים בימי הביניים היו ספוגים בדת.
הפחד מהגיהנום והתקווה לגן עדן הינחו את התנהגות האנשים.
הכנסייה הקתולית יצרה מבנה היררכי בעל כוח והשתלטה לא רק על מאפייני הדת, אלא גם על שליטה בכלכלה, באומנות, בשגרת החיים, במדיניות ובמסעות מלחמה, ויצרה אוטוריטה שנותרה עד היום.
אדריכלות גותית: בניית קתדרלות ענק (כמו נוטרדאם) עטורה בדמויות ותמונות המדגישות את העונש על הכופרים, וגן העדן השמור לנוצרים.
שנועדו לעורר יראה והשתאות, בתקופה שקריאה וכתיבה לא היו נחלת העם.
פולחן הקדושים: האמונה ששרידי קדושים (Relics) יכולים לחולל נסים.
פולחן זה היה ועודנו קיים בכל הדתות, בעיקר בנצרות.
הכנסייה הקתולית, העמידה את ישו כבן האלוהים ולכן כעל - אנושי.
קבלת הנצרות על-ידי הרומאים והעמים הפוליתאיסטיים, הייתה קשור בשילוב פולחן פגאני לייחוד הנוצרי, ולכן הכנסיות מרבות בפסלים, תמונות ומסכות של קדושים ופולחנים הדומים לתרבות הפוליתאיסטית.
העלייה לרגל: מסעות ארוכים ומפרכים למקומות קדושים (ירושלים, רומא, סנטיאגו דה קומפוסטלה).
עלייה לרגל הייתה קיימת ביהדות עוד בימי בית ראשון ושני, ובאסלאם, העלייה למכה נכללה במצוות הקוראן עם קבלת האסלאם כדת המקום.
מלחמות וכיבוש כדרך להפצת הנצרות
ההיסטוריה של הנצרות רצופה במקרים שבהם השאיפה להפיץ את האמונה ("הבשורה") שולבה עם אינטרסים פוליטיים, כלכליים וצבאיים.
לעיתים המטרה הייתה המרה מרצון, אך במקרים רבים נעשה שימוש בכוח החרב כדי להנחיל את הנצרות או להגן עליה.
להלן המלחמות והמסעות המרכזיים שעיצבו את התפשטות הנצרות בעולם:
מסעי הצלב (The Crusades) – המאה ה-11 עד ה-13
למרות שמסעי הצלב החלו כקריאה לשחרור המקומות הקדושים (ירושלים) מידי המוסלמים, הם הפכו למפגן כוח של הנצרות המערבית.
הקריאה: בשנת 1095, בוועידת קלרמון, קרא האפיפיור אורבנוס השני לאבירי אירופה לצאת למלחמה קדושה.היעדים: בעיקר ארץ ישראל, אך גם מצרים ותוניסיה.
הנחלת הדת: המסעות לא נועדו בהכרח להמיר מוסלמים לנצרות, אלא להחיל שלטון נוצרי על אזורים קדושים.
עם זאת, בדרך לירושלים, הצלבנים טבחו בקהילות יהודיות וב"כופרים" אחרים.
ה"רקונקיסטה" (Reconquista) – המאה ה-8 עד ה-15
תהליך הדרגתי של כיבוש מחדש של חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל) מידי המוסלמים.
השיא: בשנת 1492, עם כיבוש גרנדה, המעוז המוסלמי האחרון.
דמויות חשובות: המלכים הקתולים פרדיננד ואיזבלה.
הנחלת הנצרות: עם סיום הכיבוש, הנצרות הפכה לדת החובה.
יהודים ומוסלמים אולצו להתנצר ("אנוסים") או לעזוב את המדינה (גירוש ספרד).
האינקוויזיציה הופקדה על בדיקת כנות אמונתם של המתנצרים החדשים.
כיבוש העולם החדש (אמריקה) – המאה ה-15 עד ה-17
הגילוי של קולומבוס בשנת 1492 פתח עידן של כיבוש יבשות שלמות בשם הכתר הספרדי/פורטוגלי והכנסייה.דמויות חשובות: הקונקיסטדורים (הכובשים) כמו הרנאן קורטס (שכבש את האימפריה האצטקית) ופרנסיסקו פיסארו (שכבש את האינקה).הנחלת הנצרות: הכנסייה ליוותה כל מסע כיבוש.
ה"ריקרמיינטו" (Requerimiento) היה מסמך שהוקרא לילידים, ובו דרישה להכיר בריבונות הכנסייה והמלך הקתולי.
מי שסירב נחשב למורד שניתן לשעבדו או להורגו.
מלחמות הדת באירופה – המאה ה-16 וה-17
לאחר הופעת הפרוטסטנטיות (בהובלת מרטין לותר ב-1517), אירופה נקרעה במלחמות בין קתולים לפרוטסטנטים.
מלחמת שלושים השנים (1618–1648): המלחמה המדממת ביותר, שהחלה כמאבק דתי בתוך האימפריה הרומית הקדושה והפכה למלחמה כלל-אירופית.
התוצאה: הסכם וסטפאליה קבע את העיקרון "למי השלטון – לו הדת" (Cuius regio, eius religio), שמשמעותו היא שכל שליט קובע את דת נתיניו.
זהו השבר הגדול השני בנצרות המערבית, שצמח מתוך ביקורת על שחיתות הכנסייה הקתולית.
1517 – מרטין לותר: נזיר גרמני שפרסם את "95 התזות".
הוא התנגד למכירת "אינדולגנציות" (שטרי מחילה על חטאים בכסף) וטען שהגאולה מגיעה דרך אמונה בלבד, לא דרך הממסד הכנסייתי.
הלותרניות: הזרם שצמח ממנו, ששם דגש על קריאת התנ"ך בשפת העם ולא בלטינית.
קלוויניזם: (ז'אן קלווין) הדגיש את עקרון הגזירה הקדומה (Predestination).
הכנסייה האנגליקנית: הוקמה על ידי המלך הנרי השמיני באנגליה, בעיקר מסיבות פוליטיות (רצונו להתגרש בניגוד לדעת האפיפיור).
מאפייןקתוליותאורתודוקסיהפרוטסטנטיותמרכז סמכותהאפיפיור ברומאפטריארכים מקומייםכתבי הקודש (אין סמכות אנושית עליונה)שפת התפילהבמקור לטינית (כיום שפת המקום)יוונית, סלאבית עתיקה וכו'שפת המקוםמבנה הכנסייההיררכי וריכוזיקהילתי ומסורתימבוזר, אלפי תתי-זרמיםנזירותחלק מרכזיחלק מרכזיבוטלה ברוב הזרמים
סוף ימי הביניים ותחילת תקופת הרנסאנס
תקופה זו מהווה תקופת מעבר חשובה בהתפתחות המדע המודרני עדיין תחת שליטתה של הכנסייה והאינקוויזיציה.
כדוגמה כמה מדענים אירופאים חשובים מהמאות ה-14 עד ה-16. ניקולאוס קופרניקוס (1473–1543) אסטרונום פולני פיתח את המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש, אלא שפרסום עבודתו נתקל בהתנגדות עיקשת של הכנסייה הקתולית – שממש בזמן זה הייתה שקועה במלחמה בפרוטסטנטיות, (מלחמות הדת 1517–1648) וחששה שההוכחה שהארץ סובבת סביב השמש תשרת את אויביה.
גלילאו גליליי (1564–1642) מדען איטלקי שנחשב לאבי המדע המודרני בתרומותיו לאסטרונומיה, פיזיקה ומתמטיקה שהצליח לשבור את החרם של הכנסייה על התאוריה ההליוצנטרית של קופרניקוס וכך פרץ את מחסום ההתנגדות למדע המודרני המבוסס על הוכחות אמפיריות לתאוריות המבוססות על ניסויים ותצפיות.
אנדריאס וסליוס (1514–1564) רופא ואנטומיסט בלגי נחשב לאבי האנטומיה המודרנית.
פאראצלסוס (1493–1541) רופא ואלכימאי שווייצרי חלוץ בתחום הרפואה והכימיה.
אמברואז פרה (1510–1590) כירורג צרפתי נחשב לאבי הכירורגיה המודרנית.
לאונרדו דה וינצ'י (1452–1519) אמן ומדען איטלקי תרומות רבות לאנטומיה, הנדסה ומדעים נוספים.
יוהנס קפלר (1571–1630) אסטרונום ומתמטיקאי גרמני פיתח את חוקי התנועה הפלנטרית.
ויליאם גילברט (1544–1603) רופא ופיזיקאי אנגלי מחקר פורץ דרך בתחום המגנטיות
תקופת הנאורות (המאות ה-17 וה-18)
תקופה זו, המכונה גם "עידן התבונה", סימנה את תחילת ההפרדה בין "אמת התגלותית" (מקור האמת בדת) לבין "אמת תבונית" (מקור האמת בתצפית ומחקר).
האל כ"שען" (דאיזם): פילוסופים ומדענים כמו אייזק ניוטון ווולטייר לא בהכרח שללו את קיום האל, אך הם ראו בו "מהנדס" שתכנן מכונה מורכבת (היקום) שעובדת לפי חוקי טבע קבועים.
לאחר הבריאה, האל לא מתערב בנסים ("השען שעזב את השעון").
המרכזיות של התבונה: המוטו של עמנואל קאנט, "העז לדעת", עודד בני אדם לא להסתמך על סמכות הכנסייה אלא על השכל הישר.
המתח הראשוני: גילויים של גלילאו (הליאוצנטריות) והבנת חוקי המשיכה ערערו את התפיסה שהאדם והארץ הם מרכז היקום מבחינה פיזית ורוחנית.
התקופה המודרנית (המאה ה-19 ועד ימינו)
בתקופה זו הקונפליקט הפך גלוי וחריף יותר, אך גם נוצרו מודלים חדשים של דו-קיום.
מהפכת דרווין (1859): פרסום "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין היה רגע מכונן.
תאוריית האבולוציה הציעה הסבר להיווצרות החיים ללא צורך בתכנון אלוהי ישיר, המנוגדת ישירות לסיפור הבריאה על פי האמונה של הדתות המונותיאיסטיות.
המפץ הגדול: הוגה תאוריית המפץ הגדול היה ז'ורז' למטר (1894-1966) שהיה גם כומר קתולי וגם אסטרופיזיקאי.
זהו דוגמה למקום שבו המדע והדת יכלו להסכים: ליקום יש התחלה והא מתפתח באבולוציה אורגנית.
החילון והמדע כדת חלופית: עבור רבים, המדע החליף את הדת כדרך להסביר את העולם ולפתור בעיות (רפואה, טכנולוגיה).
דיון על דת ומדע, הלכה ותיאוריה.
באלפי השנים של קיום ציוויליזציה אנושית, שימשו בערבוביה מחקר, מסורת, דת, אמונות תפלות, ותובנות על העולם.
קבוצות ושבטים של ציידים-לקטים פיתחו תובנות בתחומים כמו תזונה, בריאות, אסטרונומיה, אקולוגיה, מטאורולוגיה, עוד לפני התפתחות הדתות הגדולות ולפני המדע.
פיתוחים אלה שימשו לצרכים שונים, לדוגמה פיתוח אסטרונומיה ומדידה מדויקת של אורך השנה לשם חיזוי נדידת בעלי חיים ובהמשך, לאחר המהפכה החקלאית, גם למועדי זריעה וטיפול בצמחים בחברות חקלאיות.
מסורות לגבי תזונה סייעו להישמר מפני צמחים רעילים.
בהיעדר כתב, המידע הועבר מדור לדור באמצעות מנהגים טקסיים, שירים וסיפורים.
במקביל בני אדם פיתחו טכנולוגיות שונות, בהן שליטה באש, כלי אבן, כלי דיג, כלי חרס, חוט ומחט, וכן חקלאות, עוד בטרם התפתחות המחקר ובטרם ייסוד הציוויליזציות החקלאיות.
עם ראשית החקלאות במהפכה הנאוליתית התפתחו חברות מורכבות יותר שכללו כפרים ובהמשך גם ערים וערי מדינה, ומוסדות כמו מלוכה, מיסים, עבדות, חיילים ודתות.
במקרים רבים הדתות הצדיקו את קיומה של המלוכה על ידי הצגת המלך כשליט בכוחו של האל.
משום כך היה קשר שנמשך אלפי שנים בין מוסד הכהונה לבין מוסד המלוכה.
כהנים היו עלולים לערער על סמכותו המוסרית של המלך ולתמוך בטוען אחר לכתר.
כספי המיסים והכוח הצבאי של המלוכה אפשרו לקיים מוסדות דת כמו בתי ספר לכוהנים, בתי מקדש וכדומה.
עם התפתחות החקלאות ושיטות מיסוי החלו להתפתח צורות כתב שאפשרו העברה מדויקת יותר של הידע מדור לדור.
במשך אלפי שנים הכתב היה נחלתו של מיעוט קטן שכלל בעיקר לבלרים בשירות המדינה, כהנים וסוחרים.
בתקופה זו התעצבו הסברים ומיתוסים רבים על בריאת העולם, ההיסטוריה האנושית, היחס בין האדם לבין בעלי החיים, היחסים בין קבוצות אנשים (לדוגמה בין נשים לגברים ובין מבוגרים לילדים) ועל המבנה החברתי האידיאלי.
לדוגמה, במשך אלפי שנים האמינו המצרים הקדמונים כי האלים המצרים בראו את העולם וכי המלך המצרי - פרעה - שולט בזכות אלוהית בהיותו בן האלים.
כל הסבר של תופעה נצפית, לדוגמה ליקוי חמה, בצורת, לידה, מוות, מחלות, מחלות נפש ועוד, יוחסו לכוחות של אלים ששולטים בעולם.
אסונות יוחסו תכופות לעונש משמיים.
תכופות האחריות לבעיות אלה יוחסה לחטאי הציבור כולו או חטאי מעמד הכוהנים ובמיוחד המלך עצמו.
התמודדות עם בעיות כמו מגפות או בצורת כללה בדרך כלל מנהגים כמו הקרבת קורבנות (בעלי חיים ובחלק מהתרבויות גם בני אדם), צומות, תפילות, הקמת מקדשים וכדומה.
התפתחות ראשונה של החשיבה המדעית המוכרת מתוארכת למאה ה-6 לפני הספירה להגותו של תאלס.
הוא היה הראשון שניסה להסביר את העולם ללא כוחות על-טבעיים וללא אלים.
באמצעות חוקים קבועים של הטבע, שנשארים ללא שינוי ובלי יכולת של בני האדם להשפיע עליהם, והאדם מגלה אותם באמצעות התבוננות זהירה והגיון.
הוגים נוספים באסכולה המילטית כמו דמוקריטוס המשיכו את דרכו.
עם המהפכה המדעית באירופה בתחילת העת החדשה, החלו לגאות מתחים בין הדתות לבין חלק מהתגליות המדעיות.
המהפכה הקופרניקאית שהחלה במאה ה-16 ערערה את סמכותה של הכנסייה ותרמה להתפשטות הרפורמציה.
הדרוויניזם במאה ה-19 האיץ את תהליכי החילון בעולם המערבי.
התגליות ושינויי התפיסה ערערו על תפיסות דתיות בנצרות והיהדות, ובמידה פחותה גם באסלאם.
המהפכה הקאנטיאנית פרסמה את ההנחה שתפיסות האדם סובייקטיביות ודיבור על הדברים כשלעצמם הוא חסר מובן לפי הוגים מסוימים.
מהפכה זו עוררה מתחים בין הפילוסופיה לבין ההנחות המדעיות לגבי עולם בן מיליארדי שנים ללא תודעה.
בדרך כלל מניחים המאמינים שסתירה בין הדת לתגליות המדע אינה אפשרית.
לגבי היהדות, ביטא רבי יהודה הלוי תפיסה זו בספר הכוזרי: .
משום כך, כאשר ישנו מתח בין תפיסה דתית לבין הבנה מדעית כלשהי, הברירה היא בין דחיית התפיסה הדתית, פרשנותה המחודשת או דחיית העמדה המדעית.
קיצור תולדות היקום כפי שמוסבר בשיטה המדעית, מנוסח בתפיסת האבולוציה - התפתחות הדרגתית דיכוטומית של ברירות מחדל בכל שלב, מה" מפץ הגדול" ועד זמננו ומנוסח בתיאורית האבולוציה האורגנית
קונפליקטים מרכזיים בין דתות רבות למדע כוללים :
יצירת החי – האם היא בריאה אלוהית מכוונת או תהליך ממושך של אבולוציה הכוללת מוטציות אקראיות שנבררות בברירה טבעית על ידי התאמה לסביבה?
אבולוציה של האדם מול תיאור יצירה שלו על ידי האל; חוסר התייחסות בדתות אל מיני אדם אחרים כמו האדם הניאנדרטלי, תיאור של הפרהיסטוריה מול תאורים דתיים של התקופה לפני ימי התנ"ך.
היחס לתנ"ך וכתבי קודש אחרים כאל ספרים מדויקים היסטורית שנכתבו על ידי או בהשראת ישות עליונה אל מול גישות כמו ביקורת המקרא.
עלילות מיתולוגיות, הסיפורים, הגיבורים, ובעיקר הנסים ואירועים על-טבעיים - האם הם התקיימו במציאות או שמא מדובר במיתוסים עממיים?
פסוקים שנטען שהם טעויות עובדתיות בזואולוגיה, אסטרונומיה ותחומי מדע אחרים, וגרמו לניסיונות צנזורה של המדע כמו שמש בגבעון דום.
בתחומים כמו הבדלים בין גברים לנשים, יחס למיניות, ביחס להומוסקסואליות, טרנסג'דרים, טיפולי המרה, גישה לאמצעי מניעה (במיוחד של נשים), הפלות ויחס לעוברים.
אסונות טבע כתופעה טבעית או עונש מאלוהים.
הדתות מתארות את העולם כנשלט על ידי אלוהים, כאשר האדם חורג מכללי המוסר או ציווי הדת, אלוהים מטיל עונשים שונים על בני האדם כמו מבול, בצורת, שיטפון, מגפות, רעידות אדמה, ליקוי חמה ועוד.
המדע תיאר את רוב התופעות האלה כנובעים מתהליכים טבעיים - עונות השנה נוצרות לא על ידי אלי מזג אוויר או אלת הקיץ אלא על ידי סיבוב הארץ סביב השמש, בשילוב עם נטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ.
סופות מוסברות על ידי גורמים טבעיים כמו חום רב יותר באוקיינוס, רעידות אדמה מוסברות כתוצאת לוואי של טקטוניקת הלוחות, רוב המחלות המדבקות מוסברות על ידי תאוריית החיידקים כגורמי מחלות, ומחלות אחרות כמו סרטן או מחלות לב מוסברות על ידי גורמים טבעיים אחרים.
גם הצעדים לנסות למנוע אסונות טבע או למתן את השפעתן שונות - במקום פניה לתפילות, לחשים או עושי ניסים החברות המודרניות פיתחו באמצעות המדע שיטות כמו חיזוי מזג האוויר, חקר האקלים, חקר רעידות אדמה, הנדסת מבנים, סקרים דמוגרפיים (בניסיון לחזות ולמנוע רעב עקב מחסור במזון), פיתוח תרופות, אפידמיולוגיה, וירולוגיה ועוד.
טיב היחסים בין האדם לטבע - הדתות מתארות את העולם כנשלט על ידי אלוהים, והאדם הוא עליון על פני בעלי החיים והצמחים, שנוצרו כביכול בידי האל, כדי שישלוט בהם ויעשה בהם כרצונו.
לעומת זאת במדע התפתח התחום של אקולוגיה - בו יש קשרי גומלין בין מינים רבים, כולל מינים שלא מוזכרים כלל בדתות כמו חיידקים, פטריות ועוד יצורים חד-תאיים.
קשרי הגומלין בין המינים משפיעים גם על הגורמים הא-ביוטים כמו אקלים או כמות החמצן באטמוספירה, על ידי השפעה על מחזורים ביוגאוכימיים.
כאשר אדם או מין אחר משפיע בצורה חזקה על הסביבה הטבעית הוא עלול לשנות אותה ולגרום לתוצאות בלתי צפויות שישנו לגמרי את המערכות האקולוגיות, באופן שעלול לסכן מינים אחרים וכן את האדם עצמו.
מעבר לסוגיות אלה ולסוגיות רבות נוספות, המדע ודתות חלוקים לעיתים קרובות בשאלות הנוגעות לתורת ההכרה - כיצד מוכיחים כי דעה אחת טובה יותר או נחותה יותר לעומת דעה אחרת.
דתות מבוססות לרוב על אמונה, עדויות למעשי ניסים, קידוש של כתבים עתיקים, נבואה וקידוש דבריהם של נביאים, וגופים ומוסדות דת כמו כנסיות, כוהני דת, מסורות דתיות בכתב או בעל-פה, טקסים ומנהגים.
כמו כן דתות מנסות לתת צידוקים לוגיים למצוות ולאמונות ומנהגים מרכזיים.
מלבד ללוגיקה, המדע כופר אמצעים אלה כדרכים לגיטימיות לברור האמת.
מדענים כמו לואיס וולפרט מציינים כי המדע נבדל מהדת בנכונות שלו לשנות רעיונות כדי להתמודד עם נתונים חדשים.
מדענים מטילים ספק בכוחות או ישויות על טבעיות ומנסים למצוא הסבר דרך חוקי טבע קבועים או תאוריה מדעית קבועות.
כאשר מתגלית תופעה מוזרה כלשהי, מדענים מנסים למצוא עוד עדויות לה, לברר התיאור של התופעה מדויק ואם כן - לנסות למדוד אותו, לכמת אותו, לנסות לתאר אותו באמצעות תאוריות מדעיות קיימות או לבחון אם יש צורך לשנות את התאוריה הקיימת או אפילו לזנוח אותה לחלוטין.
במדע אין התייחסות מיוחדת לדברי מדענים קדומים וחכמים ומתגלה לא פעם בי ביחס לסוגיות חשובות מדענים כמו ניוטון או איינשטיין טעו.
מוסדות המדע כוללים היבטים כמו ירחון מדעי, ביקורת עמיתים, ניסוי מדעי (כולל לדוגמה סמיות כפולה ויכולת שחזור), כימות של תופעות וניסיון לתאר את הקשר בין תופעות על ידי כלים כמו מתמטיקה וסטטיטיקה.
מדענים טוענים גם כי בניגוד לדת, המדע כיום כמעט אינו תלוי בתרבות המסוימת שבה הוא נעשה - המדע הוא אוניברסלי - אין מדע מערבי או מזרחי.
כמו כן גם השפעת ההיסטוריה של המדע היא מוגבלת - אם המדע היה מתפתח בכוכב לכת אחר, ההיסטוריה שלו הייתה שונה אבל המסקנות זהות.
היסטוריה של היחסים בין הדת והמדע
במקרא קיימת תפיסה כי חקר העולם בידי האדם הוא מוגבל, בעוד אלוהים מחזיק בידע כולו.
כך לדוגמה ירמיהו הניח שחקר "מוסדי הארץ" אינו אפשרי לבני האדם, בעוד בספר תהלים נכתב על אלוהים "אֲשֶׁר בְּיָדוֹ מֶחְקְרֵי־אָרֶץ וְתוֹעֲפֹת הָרִים לוֹ" ובספר איוב זהו מענה מרכזי על טענותיו של איוב.
ברוח זו נכתב הפסוק: המעודד הסתרה של ידע שנחשב אלוהי, לעומת חשיפה של ידע שנחשב אנושי.
בשלהי העת העתיקה המגמה המקראית להסתרת ידע שנחשב אלוהי נמשכה גם בספרות חז"ל.
מאידך, ניתן למצוא ניסיונות להוציא מידע מדעי מתוך התורה, והשוואתו למידע הקיים בקרב אומות העולם.
העיסוק במעשה בראשית והעיון בסיפור בריאת העולם הוגבלו ללימוד של פחות משניים יחד.
רבי אבא בתלמוד ירושלמי פירש זאת להסבר "מה לפנים" מובן משני התלמודים כי מדובר בעיון במה שקרה לפני בריאת העולם.
בתלמוד הבבלי מובא סיפור על מפגש של חכמי ישראל עם אלכסנדר מוקדון שבו נשאלו שאלות על גובה השמים, גודל הארץ וסדר בריאתם.
מסופר כי הם ענו לו תשובות חלקיות ואז התחמקו ממנו מחשש לעסוק במידע שנאסר במשנה.
עוד מובא על דיון בין חכמי ישראל לחכמי האומות על מסלולי השמש והכוכבים, ומסקנה של רבי יהודה הנשיא .
לעומת מסקנתו של רבי יהודה הנשיא, במדרש ההלכה ספרי, הובא בשם רבי עקיבא ניסיון להוכיח את האמונה בתורה מן השמים מתוך ידע מדעי שנרמז בתורה:
בספר בן סירא נכתבה ההמלצה (שצוטטה גם בתלמוד בבלי ובירושלמי): .
סוגיית היחס שבין התורה לבין החוכמות החיצוניות והפילוסופיה הזינה פולמוסים רבים בקרב יהודי ימי הביניים.
הוגים שכלתנים חייבו את לימוד החוכמות החיצוניות, הפילוסופיה והחקירה השכלית, וראו בהן קנה מידה לפרשנות התורה, ואילו הוגים שמרנים ראו בהן נטע זר ולכן שללו אותן, והעלו על נס את האמונה התמימה.
בתווך נמצאו דעות ביניים, שהכירו בערכן של החוכמות החיצוניות, הפילוסופיה והחקירה השכלית, אולם העמידו להן סייג והדגישו את ההיררכיה הנכונה.
עם זאת, בימי הביניים המדע האריסטוטלי התקיים במלוא תקפו, וחכמי הדת עסקו בתחומים מדעיים רבים, כגון אסטרונומיה, מתמטיקה, רפואה ועוד.
עד לתקופת הרנסאנס, הוטמעו מרכיבים רבים מהתורה האריסטוטלית בתוך היהדות.
דוגמאות מפורסמות לכך הם ארבעת היסודות ו'תורת הגלגלים' (המבוססת על המודל הגאוצנטרי), שניתן למצוא בספרות ענפה של הדתות מימי הביניים ועד היום הזה.
החוקר דב שוורץ פרסם בשנת 2018 ספר בשם "מאבק הפרדיגמות" ובו הוא מארגן את ההגות היהודית בימי הביניים סביב תאולוגיה עד המאה ה-12, ופילוסופיה מהמאה ה-13. עד תום התקופה הראשונה התקיים עימות בין שתי פרדיגמות: הכלאם המוסלמי והאריסטוטליות, גם היא בתיווך מוסלמי.
אחרי כן העימות התקיים בין האריסטוטליות והניסיון האנושי.
במאה העשירית כתב הרב סעדיה גאון בזכות החינוך המדעי:
הרמב"ם מגדולי הפוסקים, שכתב את אחד מספרי ההלכה המקיפים והחשובים בהיסטוריה היהודית, היה גם איש מדע מובהק ועסק רבות ברפואה ופילוסופיה, תוך שהוא טען כי השתמש במדעים כ"רקחות וטבחות" לחכמת התורה.
הותיר אחריו יבול מרשים מאוד של ספרי רפואה (כ-11 במספר).
לתפיסת הרמב"ם ידיעת האל נעשית בשני אופנים: באמצעות לימוד תורה ובאמצעות התבוננות בבריאה שכוללת בתוכה לימוד מדע שגורמים לאדם להכיר את עולם הטבע.
ב-1305 קבע הרשב"א בספרד שמנוע אדם מישראל ללמוד פילוסופיה וחוכמות חיצוניות טרם הגיעו לגיל 25.
הרלב"ג (1288 – 1344) מחשובי הפילוסופים היהודיים ומגדולי הלוגיקנים, שפעל בחבל פרובאנס שבדרום צרפת, הוכיח משפטים שונים בקומבינטוריקה, כתב הוכחות באינדוקציה מתמטית, ופיתַּח שני מכשירי תצפית אסטרונומיים משוכללים, מחקריו באסטרונומיה זכו להערכה רבה ותורגמו ללטינית בפקודת האפיפיור קלמנס השישי.
המהר"ל מפראג מגדולי ההוגים בישראל, שחי במאה ה-16, צידד וחייב לימוד מדעים, וראה בהם סולם לעלות אל חכמת התורה והכרת הבורא.
אחת מראיותיו היא שיש לברך על ראיית חכם מאומות העולם - "ברוך שנתן מחכמתו לבשר ודם".
אחד מגדולי תלמידיו רבי דוד גנז אף למד בברכתו אסטרונומיה (שהמהר"ל החשיב כמדע יהודי) אצל האסטרונום טיכו ברהה.
החתם סופר שנולד באמצע המאה ה-18 סבר שאפשר ללמוד גם לימודים כלליים בתנאי שהם באים אחרי לימוד התורה.
עיקר חששו היה שההשכלה תשמש כשער להתבוללות, כאשר איננה מלווה בתודעה יהודית ראויה ולכן הסתייג ממנה במקומות אחדים.
את הברכה "אשר נתן לנו תורת אמת, וחיי עולם נטע בתוכנו" פירש: תורת אמת היא התורה, וחיי עולם הם מדעים ודרך ארץ של העולם הזה.
קודם תורה ואחר כך מדע.
הוא ראה את המדעים כמסייעים להבנת התורה.
בדרשתו בפרשבורג ב-1811 אמר "כי כל החכמות הם רקחות לתורה, והמה פתחים ושערים לה."
הגאון מווילנא, אבי השיטה הליטאית במאה ה-18, תמך באופן מובהק בלימוד רוב המדעים (למעט פילוסופיה), ואף כתב ספרים בעניין.
בהקדמה לספר "אוקלידוס" מובא בשמו: "כפי מה שיחסר לאדם ידיעות משארי החכמות - לעומת זה יחסר לו מאה ידות בחכמת התורה...
וציווה לי (=הגאון) להעתיק מה שאפשר ללשוננו הקדוש מחכמות כדי להוציא בולעם מפיהם וישוטטו רבים ותרבה הדעת בין עמינו ישראל.".
בתחילת המאה ה-19, בעיצומו של עידן הנאורות, הביע הרב נחמן מברסלב חרדה מעוצמתן של "החכמות החיצוניות":
כשחכמי ירושלים החרימו את לימודי החול הגיב הראי"ה קוק:
"חכמי ארץ הקודש, שהיו בהם כמה גאונים וצדיקים באמת, גזרו בח"ח איסור על כל חכמה של חול ועל כל שפה זרה...
ועכשיו לפי מצב הזמן מוטל איסור זה כעול ברזל על צוארי האנשים יראי ד' ותמימי דרך, כי אין להם שום עצה בחינוך בניהם.
הם רואים עין בעין כי אי אפשר להתקיים ולהחזיק מעמד לפי תנאי החיים החדשים בלא שפה ומדע.
וכל פורקי עול תורה ומצוות מחנכים ילדיהם בבית הספר ומכשירים אותם למלחמת החיים בתכלית השלמות ורק הילדים של ההורים שהם קשורים בקדושת תורה ואמונה נשארים נחשלים בארחות החיים...
ואין לי דרך אחר כי אם לחזק את ידי החינוך הנותן חלק לידיעות העולם והחיים."