tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1974 העפילה נבחרת ארגנטינה ממוקדמות מונדיאל 1974 תחת אומר סיבורי, אך טרם טורניר הגמר החליט המאמן לעזוב את התפקיד בעקבות חילוקי דעות עם המשטר וההתאחדות בארגנטינה.
במחליפו למונדיאל 1974 מונה קאפ, ולצדו חברו לשעבר בריבר פלייט ובנבחרת כשחקן, חוסה וראקה.
ארגנטינה של קאפ התקשתה מאוד בטורניר, ונוצחה במשחק הראשון 3–2 על ידי .
היא נותרה ללא ניצחון גם לאחר המשחק השני, עם שוויון 1–1 מול .
היא ניצחה 4–1 את בסיום שלב הבתים הראשון, והעפילה לבסוף מהמקום השני רק בזכות יחס שערים עדיף על איטליה, שהפסידה לפולין במשחק המקביל.
היה זה ניצחונה היחיד של ארגנטינה בטורניר, לאחר שבשלב הבתים השני הובסה 4–0 על ידי , נכנעה 2–1 ליריבתה ולא השכילה לנצח גם את , כאשר השתיים נפרדות בשוויון 1–1. לאחר הטורניר סיים קאפ את דרכו בנבחרת ארגנטינה.
קאפ חזר לאמן רק ב-1978, כאשר הוביל לתקופה קצרה את ליגה דה קיטו מאקוודור ואת אתלטיקו ג'וניור הקולומביאנית.
הוא שב לארגנטינה ב-1980, כמאמנה של פלטנסה.
בתחילת 1982 החל לאמן בבוקה ג'וניורס, שם פתחה קבוצתו היטב אך דעכה בהמשך.
ב-11 במאי של אותה השנה היה למאמן הראשון שעובר ישירות מבוקה ג'וניורס ליריבתה הגדולה ריבר פלייט.
כארבעה חודשים לאחר מכן אושפז קאפ לאחר שלקה בסרטן הריאות.
לאחר זמן קצר, הלך קאפ לעולמו בגיל 48.
ולדיסלב גודיק (בפולנית Władysław Godik, נודע גם בשמות: Willy Godik, Godick, Godnick, Vladislav Godik) (1 באפריל 1892 - 18 בדצמבר 1952) היה זמר, שחקן ובמאי יהודי פולני בתיאטרון פולני, רוסי ויידיש.
נולד בזלאטופיל ליד קייב, אוקראינה, עבר עם משפחתו לוורשה, שם השלים שני סמסטרים במכון הווטרינרי ב-1911. עם זאת, מסיבות פוליטיות, הוא נאלץ לעזוב לרוסיה באותה שנה, שם החל להרוויח כסף על ידי הופעה בקרקס בחרקוב.
אחר כך ניגן באופרטה בקייב.
הוא שיחק בקטע הדרמטי של הזמיר ובשנת 1911 החל לשחק במקצועיות בגרשאנווויטש בוויטבסק, כשגילם את ביינושל בפינטלה יד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתתף באופרטות הרוסיות של קרוטשינין ולאחר מכן בכמה אופרטות גרמניות.
ב-1909 הופיע ברדום בלהקת האופרטה הפולנית של שרנצקי, ושיחק בשולמיס, ואז הקים תיאטרון ריווי בשפה הפולנית בשם מיראז'.
כעבור חצי שנה הצטרף ללהקת הנודדים של זיגמונט טורקוב ואסתר רחל קמינסקה.
הוא שיחק ארבע שנים בתיאטרון המרכזי ובילה שנה אחת בווילנה עם מורבסקי.
בשנים 1915–1918 הופיע בתיאטרון הרווי בווינה, וזכה לתהילה כקונצרן.
ב-1918 חזר לפולין לאחר שזו זכתה בעצמאותה.
בשנים 1920–1928 הופיע, בין היתר, עם בתיאטרון עזאזל, תיאטרון יידיש קטן.
במהלך תקופה זו, הוא היה נשוי ככל הנראה לאולה לילית.
בין השנים 1920–1928 הופיע בתיאטרון הבימה.
הוא הפך למוניטין כעורך כנסים (מאסטר טקסים).
ב-1918 חזר לפולין ובשנת 1925 שכנע את אשתו אולה לילית להצטרף אליו בהקמת "התיאטרון היידיש קלינקונסט עזאזל".
ב-1928 היה כנס תיאטרון התיאטרון המשולב עזאזל - סמבטיון והופיע בתיאטרון היידיש לאמנות בוורשה (Varsever Yidisher Kunst-teater; VYKT).
ב-1931 הוא ולילית הופיע לראשונה באמריקה, ברסיטלים וב"הנערה מוורשה".
הוא חזר עם לילית לפולין וב-1935 היא חזרה לאמריקה.
ב-1939 עם התחלת הפלישה הגרמנית לפולין ברח מהנאצים על ידי כניסה לברית המועצות דרך ביאליסטוק.
בשנת 1942 הצטרף גודיק לצבא האדום ונפצע בקרב.
לאחר שהחלים הופיע במוסקבה ואחרי 1944 בתיאטרון הצבא הפולני בלודז'.
מ-1946 ועד מותו שיחק בתיאטרון הפולני בוורשה, שם נפטר ב-1952.
תפקידו הקולנועי הידוע ביותר הוא החייט ליברמן בסרט Ulica Graniczna בבימויו של אלכסנדר פורד ב-1948.
בהתאם לצו של נשיא פולין, בולסלאב ביירוט, שנחתם ב-10 בספטמבר 1952, הוענק לו צלב הקצין של עיטור מסדר פולוניה רסטיטוטה על הישגיו בתחום התרבות והאמנות.
הוא נקבר בשדרת המצטיינים בבית הקברות הצבאי פובזונקי בוורשה.
בנו גיורא גודיק עלה לישראל והיה אמרגן.
ולדימיר שפידלה (בצ'כית: Vladimír Špidla; נולד ב-22 באפריל 1951) הוא פוליטיקאי צ'כי שכיהן כראש ממשלת צ'כיה מיולי 2002 עד אוגוסט 2004 וכנציב האירופי לענייני עבודה, רווחה ושוויון הזדמנויות מנובמבר 2004 עד פברואר 2010. הוא שימש גם כיועץ ראשי לראש הממשלה בוהוסלב סובוטקה בשנים 2014–2017.
שפידלה נולד בפראג ולמד היסטוריה באוניברסיטת קארל בפראג.
לאחר סיום לימודיו ב-1976, הוא עבד במספר עבודות שונות, כולל עבודות מזדמנות, משום שסירב למלא התחייבויות פוליטיות הנחוצות לגישה לתעסוקה טובה יותר.
שפידלה נכנס לפוליטיקה המקומית בעיר ז'ינדריצ'וב הרדק לאחר מהפכת הקטיפה, והצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כיתׁׁ(CSSD).
בשנים 1991–1996 כיהן כמנהל משרד העבודה המחוזי.
ב-1992 הוא הפך לחבר נשיאות ČSSD, במרץ 1997 לסגן היו"ר הסטטוטורי שלה, ובאפריל 2001 ליו"ר ČSSD לאחר שהיו"ר הקודם מילוש זמאן התפטר.
הוא נבחר לפרלמנט בשנת 1996, והיה סגן ראש הממשלה הראשון ושר העבודה והרווחה בממשלתו של מילוש זמאן ביולי 1998 יולי 2002.
הוא מונה לראש הממשלה ביולי 2002 בממשלת הקואליציה של ČSSD, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי ואיחוד החירות-האיחוד הדמוקרטי.
במהלך תקופה זו, הוא גם החזיק בסמכויות נשיאותיות מפברואר 2003 עד מרץ 2003, כאשר תקופת כהונתו של ואצלב האוול הסתיימה לפני שהפרלמנט יכול היה לבחור נשיא חדש.
ממשלתו הציעה כמה רפורמות כדי להתמודד עם הגירעון התקציבי הגדל, אך הצעותיהם זכו לביקורת על כך שהאופוזיציה הייתה מתונה מדי, כמו גם התמקדה יותר מדי בהעלאות מיסים במקום בקיצוצים בהוצאות.
בין היתר בשל מתחים בתוך הקואליציה ורוב דחוק בפרלמנט, הממשלה לא יכלה או לא רצתה לנקוט צעדים קיצוניים יותר.
שפידלה נחשב לפוליטיקאי מהאגף השמאלי של ČSSD, אך אם זאת היה אנטי-קומוניסטי מובהק.
בתחום מדיניות החוץ הוא היה פרו-אירופי מובהק והביע תמיכה בהמשך האינטגרציה.
קבלתו לתפקיד הנציב האירופי ספגה ביקורת כ"מצנח זהב", כמו גם נטישת ה- ČSSD והפוליטיקה הצ'כית.
שפידלה ניסה לחזור לפוליטיקה הצ'כית, והתמודד על מושב בסנאט הצ'כי בבחירות 2010, אך הובס על ידי תומאש יירסה מהמפלגה הדמוקרטית האזרחית.
בשנת 2014 מונה שפידלה ליועצו הראשי של ראש הממשלה בוהוסלב סובוטקה.
ולדיסלב סרהיוביץ' בוחוב (באוקראינית: Владислав Сергійович Бухов; נולד ב-5 ביולי 2002) הוא שחיין אוקראיני, אלוף עולם (דוחה 2024) במשחה ל-50 מטר חופשי.
שתי מדליות ארד באליפות אירופה לנוער
באליפות אירופה לנוער שנערכה ביולי בקאזאן שברוסיה זכה בשתי מדליות ארד: במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.37 שניות, ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.25 שניות.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.13 שניות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיים במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.47 שניות, ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.44 שניות.
בנוסף, סיים במקום עשירי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:34.42 דקות.
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה סיים במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.07 שניות, ובמקום 15 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.57 שניות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי סיים במקום 11 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא איש חדש של 21.83 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 21.73 שניות ועלה מהמקום החמישי לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באבו דאבי שבאיחוד האמירויות סיים במקום 19 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.59 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה סיים במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.87 שניות, ובמקום 25 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.66 שניות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט ברומא שבאיטליה סיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.19 שניות, ובמקום 23 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.93 שניות.
בנוסף סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אוקראינה חדש של 3:15.94 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר במלבורן שבאוסטרליה סיים במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.29 שניות.
בשלב המוקדמות של המשחה קבע שיא אישי חדש של 21.13 שניות.
בנוסף, סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:26.11 דקות, ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בשיא אוקראינה חדש של 1:34.35 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיים במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.91 שניות, ובמקום 38 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.48 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באוגוסט בדבלין שבאירלנד זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.96 שניות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באוטופן שברומניה סיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.16 שניות.
בנוסף, סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:34.82 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה שבקטר זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.44 שניות, לפני אלוף העולם היוצא קמרון מקאבוי מאוסטרליה (21.45 שניות) ובן פראוד מהממלכה המאוחדת (21.53 שניות).
בשלב חצי הגמר של המשחה קבע שיא אוקראינה חדש של 21.38 שניות.
בנוסף, סיים במקום 26 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.24 שניות.
ולדימיר אנדרייביץ' שקליארוב היה רקדן בלט רוסי, שכיהן כרקדן ראשי בבלט מריאינסקי, להקת הבלט של תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
הוא הופיע גם כרקדן ראשי אורח בבלט המדינה הבווארי במינכן ובבלט המלכותי בלונדון.
נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ב-9 בפברואר 1985. הוא התחנך באקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי, בית הספר לבלט קלאסי המסונף לבלט מריאינסקי, וסיים את לימודיו ב-2003 בכיתתו של ויטלי אפנסקוב (Виталия Афанаскова).
באותה שנה הצטרף לבלט מריאינסקי וקודם לדרגת רקדן ראשי ב-2011.
בספטמבר 2016, שקליארוב ואשתו לקחו חופשה בת שנה מהמריאינסקי והצטרפו לבלט המדינה הבווארי במינכן כרקדנים ראשיים אורחים, בהזמנתו של איגור זלנסקי , המנהל האמנותי החדש של התיאטרון.
הם חזרו לסנקט פטרבורג ב-2017, אך המשיכו להופיע כאורחים במינכן.
ב-2017 הצטרף שקליארוב לבלט המלכותי בלונדון כרקדן ראשי אורח, לאחר שהחליף את סרגיי פולונין, שפרש ברגע האחרון, בבלט "מרגריט וארמן" מאת פרדריק אשטון.
שקליארוב היה נשוי למריה שירינקינה , רקדנית ראשונה בבלט מריאינסקי.
לבני הזוג היו בן ובת משותפים.
ב-16 בנובמבר 2024 שקליארוב נפטר בהיותו בן 39. לפי כלי תקשורת מקומיים שקליארוב נפל ממרפסת דירתו בקומה החמישית, תחת השפעת משככי כאבים אותם נטל לקראת ניתוח מתוכנן.
ולדיסלב "ולאד" בלאנוצה (ברומנית: Vladislav "Vlad" Blănuță; נולד ב-12 בינואר 2002 בחנצ'שט שבמולדובה) הוא כדורגלן רומני-מולדובני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת דינמו קייב.
אביו של בלאנוצה הוא אדוארד בלאנוצה , מאמן נבחרת מולדובה בכדורגל נשים.
בלאנוצה גדל במחלקות הנוער של סלבוי וישהראד, סלביה פראג, פטרוקוב חנצ'שט, רגאל ספורט בוקרשט, ראפיד בוקרשט ופסקארה.
ב-27 בדצמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פסקארה, בהפסד 3-0 לווירטוס אנטלה במסגרת המחזור ה-15 בסרייה ב' לעונת .
זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, בסיומה נשרה פסקארה לסרייה ג', ובעונת ערך שש הופעות ליגה נוספות.
ב-2 בספטמבר 2022 הושאל בלאנוצה לאוניברסיטת קראיובה מליגת העל הרומנית למשך עונת .
הוא ערך 12 הופעות ליגה בכל המסגרות והבקיע שער אחד במהלך תקופת ההשאלה, ובתום תקופת ההשאלה רכשה אותו אוניברסיטת קראיובה באופן קבוע.
בעונת ערך 31 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים, ובסיומה נשרה אוניברסיטת קראיובה לליגת המשנה הרומנית.
ב-12 ביולי 2024 הושאל למשך עונת לאוניברסיטת קלוז' מליגת העל הרומנית.
ב-3 בספטמבר 2025 חתם לחמש שנים בדינמו קייב.
בלאנוצה שיחק בנבחרות הצעירות של מולדובה ורומניה.
ולדימיר פיודורוביץ' שְׁטְרָאנִיך היה צייר סובייטי, אמן פוסטרים, מעצב במה ומורה.
שְׁטְרָאנִיך נולד למשפחה ממוצא סדומלנסקי שזיהתה את שורשיה באבירי ליבוניה.
את ילדתו העביר בנופי סמולנסק, וסבו שהיה צייר-חובב, היה הראשון להציג בפניו את יסודות האומנות ב־1900, בגיל 12, התקבל לאקדמיה לאומנות ועיצוב תעשייתי על-שם סטרוגנוב במוסקבה, שם למד אצל סרגיי וינוגרדוֹב, קונסטנטין פרבוכין ודמיטרי שצֶ'רבינובסקי.
לאחר שסיים את לימודיו ב־1907, החל לעבוד כעוזר מעצב במה בתיאטרון הבולשוי, שם פגש לראשונה את קונסטנטין קורובין, שהיה לטענתו המורה והמנטור המשמעותי ביותר בחייו.
ב־1909, במקביל לעבודתו בבולשוי, התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה, שם למד אצל אפולינרי וסנצוב, קונסטנטין קורובין, אברם ארכיפוב, סרגיי מאליוטין, ולאוניד פסטרנק, והושפע מהמשורר וולדימיר מיאקובסקי.
לאחר שסיים את לימודיו ב־1916, גויס לצבא הקיסרי הרוסי ולחם בחזית.
כאות לאומץ ליבו קיבל את צלב ג'ורג' הקדוש ובמרץ 1917 קודם לדרגת סגן זוטר.
כתומך במהפכת אוקטובר, אימץ את המאפיינים של האמנות הסובייטית החדשה.
ב־1918, בעת ביקור משפחתי בסמולנסק, החליט להישאר ולקחת על עצמו תפקידים ציבוריים, ובניהם: יושב־ראש מועצת האומנים הפרובינציאלית, מעצב במה בתיאטרון סמולנסק, ומנהל אמנותי בסטודיו הפרולטקולט, שבו לימד בין היתר את קונסטנטין דורוחוב, מיכאיל חזנוב וניקולאי פאדאליצין.
ב־1922 שב למוסקבה והפך לאחד הציירים המובילים של התקופה.
הוא זכה לשם בז'אנר הנוף התעשייתי ובנושאים ימיים – ציור גופי אוניות, ורציפים צפים – וכן ביצירת פוסטרים עם טיפוגרפיה רישומית שפורסמו בעיתונות הסובייטית.
מבין תלמידיו המאוחרים במוסקבה נמנתה גם הציירת ורה גוטקינה.
ההזמנה הגרפית הראשונה של שטראניך הייתה עיצוב לוגו לקולקטיב האמנים "Arena" בסמולנסק, בשנת 1923. בין השנים 1924–1937 שימש כאמן-מעצב בעיתון Rabochaya Gazeta (Рабочая газета), ועיצב עבורו תוספים מאוירים וקמפיינים פרסומיים תעשייתיים.
שנת 1928 יצר שני גופני תצוגה מקוריים: 1) Prospekt – סריף (גופן) גאומטרי בסגנון "בלוק", בגרסה רגילה ומוארכת, עם סריפים (גופנים) מוטים.
2) גרוטסקה גאומטרית צרה- גופנים ששימשו ככותרות עליונות, עטיפות ספרים, פוסטרים וכותרות מגזינים.
בשנים 1929–1935 שימש כאמן הראשי של מגזין הצילום Stroim.
שטראניך הפך את המגזין Stroim לכתב-עת עצמאי.
הוא פיתח עימוד דינמי של פוטומונטאז' בזווית אלכסונית, בשילוב כיתוב מעוצב (לעיתים בשיתוף עם בוריס רידיגר).
עד 1933 ליטש את סגנון המגזין, הגדיל את השוליים וקיצר את הכיתובים, עד שעבר את התפקיד לאלכסנדר ז'יטומירסקי.
לשטראניך הוענק תואר "אמן העם" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ב־1975 ו"אמן העם של ברית המועצות" ב־1978, ונמנה כחבר-מתכתב באקדמיה לאמנויות של ברית המועצות ב־1959.
כמו כן הוענקו לשטראניך התארים והפרסים הבאים:
אמן מכובד של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (13 בספטמבר 1968)
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1 ביולי 1975)
אמן העם של ברית המועצות (18 באוקטובר 1978)
חבר-מתכתב האקדמיה לאמנויות של ברית המועצות (1959)
שְׁטְרָאנִיך נפטר ב־28 בפברואר 1981 במוסקבה, בגיל 92, ונקבר בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
יצירתו מאופיינת במברשות דינמיות, אנרגטיות, ובמישורי צבע עזים; לדוגמה, ב"סתיו בגבולות הדרומיים של הארץ" (1963–1967) הדינמיות התעשייתית מורגשת בעזרת מכחולים גמישים וקומפוזיציה קצבית של צבע.
כמו כן הוא צייר סצנות ליריות של הטבע הרוסי והבהיר עקרונות סוציאליסטיים־ריאליסטיים בייצוגים של עבודה והישגים לאומיים.
יצירות של שְׁטְרָאנִיך נמצאות באוספים הקבועים של גלריית גלריית טרטיאקוב במוסקבה, המוזיאון הרוסי בסנט פטרסבורג, ומוזיאון השימור של סמולנסק, וכן במוזיאונים אחרים ברוסיה ובאוספים פרטיים ברחבי העולם.
ולדיסלב הראשון או יואן ולדיסלב הראשון המכונה "ולאיקו וודה" (ברומנית: Vladislav Întâiul או Ivan Vladislav, המכונה Vlaicu Vodă,נולד בסביבות 1325 - 1377) היה שליט הנסיכות הרומנית ולאכיה ב-1377-1364. הוא היה בנם הבכור ויורשו של השליט ניקולאיה אלכסנדרו והיה השליט השלישי מבית בסאראב
המשיך במדיניות אביו לחיזוק פנימי של מדינתו, מעורבות בזירה הבינלאומית, ניסיונות לשמור על העצמאות ביחס למעצמות השכנות - ממלכת הונגריה והאימפריה העות'מאנית.
תוך כדי עימותים עם מלך הונגריה לאיוש הגדול עלה בידו של ולדיסלב לשמור על שליטת ולאכיה בחבלי הארץ אמלאש, פגראש וסוורין.
הוא עודד את המסחר לאורך צירי התחבורה שנמצאו תחת שליטתו.
החל מ-1370 או 1372 הוא שיתף למלכות את אחיו, ראדו, שירש אחר כך את כיסא המלכות.
ולדיסלב הראשון נולד בסביבות 1325-1330 כבנו של השליט ניקולאיה אלכסנדרו ושל אשתו הראשונה, מריה.
לפי השערות שונות, היא הייתה ממוצא בוסני או בלקני אחר או אולי הונגרי, ואז נקראה מריה לאצקפי .
ב-16 בנובמבר 1364 עלה ולדיסלב על כס הנסיכות ולאכיה מבלי לקבל את אישור מלך הונגריה, לאיוש הגדול.
האחרון החליט בשנים 1366-1365 לנהל מסעות צבאיים נגד השליט הסורר משני כיוונים:מטרנסילבניה ומווידין בבולגריה שם הוא גירש מווידין את הצאר איוואן סרצימיר, שהיה גיסו של ולדיסלב, והקים באנות בולגרית בחסות הונגריה.
נוכח הניצחונות ההונגריים וגישתו המפויסת של הקיסר הביזנטי יוחנן החמישי פלאולוגוס כלפי המעצמות הקתוליות במיוחד הונגריה, הרגיש גם ולדיסלב צורך להתפייס עם המלך ההונגרי והכיר בסוזרניות שלו.
בתמורה הוא קיבל את השליטה על באנות סוורין
ב-1367 או 1368 כוחות משולבים הונגרים וולאכים דחפו ניסיון של הצארים הבולגים של טרנובו, איוואן אלכסנדר ואיוואן שישמן של בני בריתם הטורקים לכבוש את וידין.
אולם כנראה על רקע אווירה אנטי-קתולית ואנטי-הונגרית של האוכלוסייה המקומית האורתודוקסית, היחסים בין ולדיסלב ללאיוש התערערו שוב.
בסתיו 1368 יצא מלך הונגריה למסע צבאי רחב היקף נגד השליט הוולאכי.
בזמן שהמלך לאיוש תקף בסוורין, צבא הונגרי אחר בראשות הוויבוד של טרנסילבניה, הסקלרי מיקלוש לאצקפי תקף בליבה של ולאכיה.
מפקד רומני בשם דרגומיר במעמד של פרקלאב של חבל דמבוביצה משך בעורמה את הכוח ההונגרי והביס אותו בקרב במבצר דמבוביצה, בין היישובים רוקר וקמפולונג מוסצ'ל.
אחרי הצלחות אלה חצה ולדיסלב את הדנובה ובברית עם הצאר איוואן אלכסנדר והמורדים הבולגרים סילק את ההונגרים מווידין
ב-29 באוגוסט 1369 שוב הושג הסכם בין ולדיסלב למלך הונגריה.
ולדיסלב הכיר שוב את מעמדו הסוזרני של המלך ובתמורה זכה בהכרת שליטתו בבאנות סוורין, ובחבלים אמלאש ופגראש שבטרנסילבניה.
איוואן סרצימיר זכה לקבל בחזרה את השליטה באזור וידין, "בערבות מצד הווייבוד ולאיקו ומצד דוברוטיץ', הדספוט של דוברוג'ה.
בסוף 1369 בעזרת גדוד של לוחמים מטרנסילבניה ובראשו לאסלו דובוקאי, עמד ולדיסלב בהצלחה מול פלישה עות'מאנית ראשונה
אולם ב-1371 כוחות מאוחדים של המקדונים והוולאכים הובסו על ידי העות'מאנים בקרב על נהר מריצה.
היחסים בין ולאכיה להונגריה המשיכו להיות טובים וב-1369 אחרי התערבות אמו החורגת, קלרה דובוקאי ובהמלצת האפיפיור גרגוריוס האחד עשר הסכים ולדיסלב לארח בארצו בישוף קתולי.
ב-1370 שוב, על רקע תגובה אנטי-קתולית שניזומה על ידי האימפריה הביזנטית, היחסים עם המלך לאיוש עלו שוב על שרטון.
ב-1373 אסר המלך ההונגרי את ייבוא המלח מוולאכיה והאפיפיור גרגוריוס האחד עשר אסר על מכירת נשק לרומנים.
ב-1374 העניק מלך הונגריה מקלט לכמה בויארים ולאכים ממתנגדי ולדיסלב.
ב-1376 פרץ שוב עימות צבאי שבמהלכו כבש הצבא ההונגרי את הסוורין.
בסביבות שנת 1365 היה ולדיסלב הראשון השליט הרומני הראשון שהנהיג מטבעות, הם הוטבעו בכסף וסווגו כדלקמן (לפי סיווגו של אוקטביאן איליאסקו)
מטבעות בעלות קוטר של 21-18 מ"מ ומשקל ממוצע של 1,05 גרם;
דומים לדוקטים של ונציה שהוטבעו במקור החל מ-1202 ונקראו בהתחלה "דוקטו", ואחר כך גרושים או מטפאן
היו 3 סוגים של דוקטים וולאכים:
סוג א, שהיו לו כתובות קיריליות בלבד, ובו בצד הקדמי הכתובת IWBЛAДICЛABABOEBWД ("ולדיסלב ווייבוד") ומגן עם צלב בחלקו העליון המחולק לשני חצאים אנכיים, אחד שנחצה פסים אופקיים והשני מציג סהר, בעוד שבצד האחורי נראה נשר עם ראשו מוטה שמאלה היושב על קסדת אביר עם צלב משמאלו;
סוג ב, שהיו לו כתובות לטיניות וקיריליות, ובו בצד הקדמי הכתובת MLADIZLAIWAIWODE או IWBЛAДICЛAB וצלב ירושלים, בעוד שבצד האחורי הכתובת TRANS-ALPIN או IWBЛAДICЛAB BOE ואותו דגם כמו סוג א, אך בראי;
סוג ג, אשר, בדומה לסוג ב, כלל כתובות קיריליות ולטיניות, ובהן בצד הקדמי הכתובת MLADIZLAIWAIWODE או IWANABЛATICЛABOIBOДA ומגן המחולק לשני חצאים אנכית, אחד נחצה פסים אופקיים והשני ריק, בעוד שבצד האחורי הכתובת TRANS-ALPINI או IWAN-BЛATI ואותו איור כמו סוג ב
מטבעות בעלי קוטר של 18-16 מ"מ ומשקל ממוצע של 0.70 גרם
מטבעות בעלי קוטר של 16-14 מ"מ ומשקל ממוצע של 0.35 גרם
ללא כתובת (אנפיגרפיים) פרט לאותיות .Б-Л .הם נקראו "באן" בדומה ל"באנים" של סלבוניה.
הבאן של ולאכיה היה שקול כנגד חצי דינר, ובהתאמה לאובול הונגרי.
לימים בתקופה המודרנית "באן" ייקרא המטבע של מאית מלאו רומני.
בימי ולדיסלב הראשון היחס בין המטבעות של ולאכיה היה כדלקמן:
ב-20 בינואר 1368 העניק ולדיסלב פריבילגיה מסחרית לסוחרים מןם העיר בראשוב, מווה שביססה מאז והלאה את יחסי הסחר בין ולאכיה לעיר הזאת.
כתגובה אליה הקים ב-1370 מיטרופוליה (ארכיבישופות) אורתודוקסית שנייה בשטחי ולאכיה - את מיטרופוליית סוורין.
בראשה הועמד המיטרופוליט אנטים, ממוצא יווני, שנודע בעבר כדניאל קריטופולוס .
הווייבוד תמך בעולם הנזירות האורתודוקסית, כפי שהיא קודמה על ידי הנזיר ניקודימוס.
בתיווך ניקודים הקים ולדיסלב ב-1370 את המנזר וודיצה בהנהגתו של הנזיר ניקודימוס מטיסמנה.
כמו כן תמך השליט במנזרים טיסמנה וקוטמיאנה ובמנזר קוטלומוס על ההר אתוס.
בסביבות 1374 נתן ולדיסלב הראשון את חסותו לבניית המנזר וודיצה שבהנהגת הנזיר ניקודימוס.
המנזר הפך לראשון מסוגו בחבל אולטניה.
ולדיסלב הראשון מת בתאריך לא ידוע בסביבות 1377. במקומו עלה לשלטון אחיו ראדו הראשון.
הוא הובא לקבורה בסמוך לקבר סבו, הכנסייה הנסיכותית הרומנית ניקולאיה הקדוש בקורטיה דה ארג'ש
עימותים ראשונים עם הטורקים העות'מאנים
ב-1369 השתתף ולדיסלב יחד עם המלך ההונגרי לאיוש בקרב נגד כוחות של הסולטן העות'מאני מוראט וכוחות בולגרים של הצאר איוואן אלכסנדר מטרנובו.
ב-1371 כוח ולאכי השתתף יחד עם כוחות ביזנטים וסרבים בקרב צ'ירמן (צ'רנומבן), אולם לא הצליחו להביס את המוסלימים.
דודתו הייתה תאודורה בסאראב, אשתו הראשונה של הצאר הבולגרי איוואן אלכסנדר
ולדיסלב הראשון היה נשוי אולם שמה של אשתו לא נשמר.
יש סבורים שהיא נקראה אנה, ייתכן בתו של הדספוט דוברוטיץ', או קראנה, ייתכן אישה בולגריה.
מנישואים אלה לא היו לו ילדים.
יואן ראדו או ראדו הראשון - יורשו כשליט ולאכיה
אנה בסאראב - אשתו של איוואן סראצימיר, הצאר הבולגרי של וידין
ילדיה היו הצאר הבולגרי קונסטנטין השני אסן והמלכה דורותיאה מבולגריה, אשתו של סטייפן טוורטקו הראשון קוטרומניץ', מלך בוסניה.
1902 דמותו של ולדיסלב הראשון עמד במרכז המחזה "ולאיקו וודה" מאת אלכסנדרו דאווילה
ולדיסלב אוגניוש שִׁיקוֹרְסקי (; 20 במאי 1881 – 4 ביולי 1943) היה ראש ממשלה ומנהיג צבאי ופוליטי פולני, בשתי מלחמות העולם וביניהן.
קריירה מוקדמת, ומלחמת העולם הראשונה
שיקורסקי נולד ב-1881 בכפר טוּשׁוֹב נרוֹדוֹבִי (Tuszów Narodowy) שבקרבת העיר מיילץ (מעליץ), גליציה.
כפר הולדתו היה בטריטוריות הפולניות שבשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, אחת משלוש המעצמות (בנוסף לאימפריה הרוסית והקיסרות הגרמנית) שחילקו ביניהן את שטחי פולין.
אביו היה טומאס שיקורסקי, איש השלאכטה (האצולה הפולנית התורשתית), שירד מנכסיו.
שיקורסקי הצעיר למד הנדסה במכון הפוליטכני בלמברג, בירת החלק האוסטרי של גליציה (כיום לבוב שבאוקראינה), והתמחה בסלילת כבישים והקמת גשרים.
לאחר שסיים את לימודיו עבד עבור הממשל בגליציה בתעשיית הנפט.
ב-1906 התנדב לשירות בן שנה בצבא האוסטרו-הונגרי, ולמד בבית הספר הצבאי האוסטרי.
קיבל דרגת קצונה זוטרה והפך לסגן משנה במילואים.
בשנת 1909 נישא להלנה זוברזבסקה.
בשנת 1907 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הפולנית (שהייתה אז במחתרת), שמטרתה הייתה להבטיח את עצמאות פולין.
שם פגש לראשונה ביוזף פילסודסקי.
בשנת 1908 בלבוב, שיקורסקי, ביחד עם מריאן קוקייל, ואלרי סלאבק, קאזימיר סוסנובסקי, ויטולד יודקו-נרקייביץ' והנריק מינקייביץ' ארגנו מיליציה סודית שמטרתה להביא למרד כנגד האימפריה הרוסית, אחת משלוש המעצמות שחילקו ביניהן את פולין.
ב-1910 שיקורסקי ייסד בלבוב את "אגודת הרובאים", שארגנה אימונים צבאיים לחברי המחתרות הלוחמות לעצמאות פולין.
הוא נלחם בהצטיינות במסגרת זו, לצד צבאות אוסטרו-הונגריה, כנגד הרוסים באזור גליציה, אך משלב זה ואילך נוצרה מתיחות גוברת בינו לבין פילסודסקי, משום שהוא הטיף לשיתוף פעולה עם האוסטרו-הונגרים בעוד פילסודסקי טען כי האוסטרו-הונגרים והגרמנים מעלו באמון העם הפולני.
ביוני 1917 סירב פילסודסקי להישבע אמונים לקיסר האוסטרו-הונגרי, ולפיכך נכלא במצודת מגדבורג.
שיקורסקי לעומתו, הצטרף אל הצבא האוסטרו-הונגרי.
על אף שב-1918 הגיעו שני האישים להסכמה, דבר שגרר אף את כליאתו של שיקורסקי לצדו של פילסודסקי, היה "משבר השבועה" לתחילתו של הקרע בין האישים אשר עתיד היה להוביל אותם מעתה ואילך לכיוונים מנוגדים.
ב-1918 התמוטטו המונרכיות ברוסיה, אוסטרו-הונגריה וגרמניה, ופולין הפכה שוב לעצמאית, אך גבולותיה של הרפובליקה הפולנית השנייה לא היו יציבים.
במזרח נקבעו הגבולות בעימותים עם כוחות רוסיים, אוקראיניים, וכוחות המדינות הבלטיות, אשר שיאם היה המלחמה הפולנית-סובייטית, שנמשכה בין 1919 ל-1921.
בשלב הפותח של המלחמה, שיקורסקי, שעתה היה מפקד הצבא הפולני בגליציה, שחרר את לבוב ופשמישל.
בתחילת 1920 פיקד שיקורסקי על כוחות פולנים במהלך "מתקפת קייב", שבה ניסו כוחות פולנים, במשותף עם כוחות אוקראינים וחיל משלוח מערבי, ליצור מדינה אוקראינית עצמאית.
המתקפה נכשלה, וכתוצאה מכך נותרה אוקראינה בידי הצבא האדום.
באפריל 1920 דחק הצבא האדום – כוחה הצבאי של ברית המועצות שאך זה הוקמה – את הצבא הפולני, ופלש לפולין גופא.
שיקורסקי נכשל בניסיון להגן על מצודת ברסט, אך לאחר מכן הצטיין בפיקוד על הארמייה החמישית הפולנית (בחזית נהר הוויסלה התחתון) במהלך הקרב על ורשה ב-1920, כאשר הכוחות הסובייטים, אשר ציפו לניצחון קל, סופי והחלטי, הופתעו בידי מתקפת נגד פולנית.
במהלך קרב זה (שיש המכנים אותו "הנס על הוויסלה") עצר שיקורסקי את ההתקדמות הבולשביקית מצפון לוורשה, שם שהו כוחותיו של פילסודסקי, דבר שנתן לו זמן להיערך למתקפת הנגד.
על הישגיו אלו זכה שיקורסקי באות הכבוד הפולני הגבוה ביותר – ה"ווירטוטי מיליטרי" (Virtuti Militari).
לאחר מכן הוביל שיקורסקי את הארמייה השלישית של צבא פולין בקרב על לבוב ובקרב על זמושץ', התקדם עם כוחותיו לעבר לטביה ועמוק לתוך בלארוס.
הפולנים הביסו את הסובייטים, והסכם ריגה הפולני-סובייטי מחודש מרץ 1921, העניק לפולין שטחים נרחבים ברוסיה הלבנה ובאוקראינה, הרבה מעבר להצעת בעלות הברית לתוואי קו הגבול המזרחי של פולין, הידועה כ"קו קרזון".
שיקורסקי הפך לאחד מגיבורי המלחמה הנערצים בפולין, ובשנת 1923 פרסם ספר בשם "בנהרות הווקרה והוויסלה" (Nad Wisłą i Wkrą), שבו תיאר את הקרבות שבהם השתתף.
במהלך הקרבות בורשה פיתח שיקורסקי יחסים חמים עם הגנרל הצרפתי מקסים וייגאן, אשר יהיה לימים מפקדו של הצבא הצרפתי בתבוסתו הגדולה במלחמת העולם השנייה בשנת 1940.
באפריל 1921 ירש שיקורסקי את פילסודסקי כמפקד עליון על הצבא הפולני של הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין 1922–1925 הוא אחז במשרות ממשלתיות רמות.
לאחר רצח הנשיא הפולני גבריאל נרוטוביץ' מינה המרשל של הסיים (הפרלמנט הפולני) את שיקורסקי לראש ממשלה.
מ-18 בדצמבר 1922 עד ל-26 במאי 1923 שירת שיקורסקי כראש ממשלה, וכן כשר החוץ.
בתקופה זו הוא הפך לפופולרי בשורות העם הפולני, וביצע רפורמות חשובות בנוסף למדיניות חוץ אשר חתרה להשתלבות פולנית בחבר הלאומים.
הוא השיג את ההכרה של בריטניה, צרפת וארצות הברית בגבולותיה המזרחיים של פולין.
בין 1923 ו-1924 שימש כמפקח ראשי על הכוחות המזוינים.
תחת שלטון ראש הממשלה ולדיסלב גרבסקי היה לשר לעניינים צבאיים החל מפברואר 1924. בתפקידו זה הסתכסך שוב עם פילסודסקי, כאשר הציע להגביר את סמכויות השר לעניינים צבאיים על חשבון תפקיד "המפקח על הכוחות המזוינים".
מ-1925 עד 1928 פיקד שיקורסקי על הקורפוס הפולני שחנה בלבוב.
במהלך "הפיכת מאי" ב-1926, שבה השתלט פילסודסקי על פולין, שמר שיקורסקי על נייטרליות, על אף היותו דמוקרט ותומך בסיים.
כאשר הסתבר כי המשטר החדש הוא גרסה פולנית לדיקטטורה צבאית, הצטרף שיקורסקי לאופוזיציה למשטרו של פילסודסקי.
ב-1928 פוטר שיקורסקי ממשרתו, והוצב בכוחות המילואים.
הציב עצמו באופוזיציה למשטר, וכתב מספר ספרים על אמנות הלחימה ועל יחסי החוץ של פולין.
ב-1936, ביחד עם כמה פוליטיקאים בולטים אחרים, הצטרף שיקורסקי לחזית פוליטית ששימשה כאופוזיציה למשטר, אך ברוב הזמן פרש מן הפוליטיקה, ובילה את זמנו בפריז, בעבודה אקדמית באקדמיה הצבאית.
בהסתמך על ניסיונו במלחמה הפולנית-סובייטית כתב ספר על עתידה של מלחמת התנועה, "מלחמה עתידית: אופייה, אפשרויותיה, והשאלות העולות בהקשר של הגנה לאומית".
הספר שפורסם בפולנית, בצרפתית ובאנגלית, חזה את מלחמת הבזק הגרמנית, ברוח רעיונות שהועלו על ידי הוגים צבאיים נוספים בתקופה זו ובהם הגרמני היינץ גודריאן, הצרפתי שארל דה גול והבריטי לידל הארט.
במהלך תקופה זו כתב מספר ספרים נוספים וכן מאמרים רבים, שבהם חזה את חימושה של גרמניה, ואת האפקט ההרסני של מדיניות ה"פייסנות" המערבית.
כאשר החל המצב להידרדר ונראה כי המלחמה קרובה, שב שיקורסקי לפולין בשנת 1938 בתקווה להיות פעיל יותר בשירות מולדתו.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, והחלה הפלישה הגרמנית לפולין, ביקש שיקורסקי מממשלת פולין פיקוד קרבי, אך נענה בשלילה על ידי מפקד צבא פולין, המרשל אדוארד רידז שמיגלי.
עם שהתבררו ממדי התבוסה נמלט שיקורסקי לפריז, שם הצטרף, ב-28 בספטמבר לולדיסלב רצקייביץ' וסטניסלב מיקולאיצ'יק להקמת הממשלה הפולנית הגולה, והוכרז ב-30 בספטמבר כראש הממשלה הפולנית.
ממשלתו שימרה את המשכיות הממשלה הפולנית, והייתה מקובלת על האוכלוסייה הפולנית הכבושה כנציגתה החוקית והלגיטימית.
שיקורסקי גילם באישיותו את תקוותיהם של מיליוני פולנים לגאולה מעולו של השעבוד הנאצי.
ב-7 בנובמבר הכריז שיקורסקי כי מונה למפקד עליון ומפקח כללי על הכוחות המזוינים הפולנים, וזאת במצב בו נכנעו הכוחות הפולנים על אדמת פולין לכוחותיהם העדיפים של גרמניה ושל ברית המועצות עוד ב-2 באוקטובר.
ממשלתו של שיקורסקי הייתה מוכרת על ידי בעלות הברית.
שיקורסקי שלט בשלב זה בחלק ניכר מן הצי הפולני, אשר הצליח למלט עצמו לבריטניה, ובמספר אלפי חיילים פולנים אשר הצליחו להימלט דרך רומניה, הונגריה או הים הבלטי.
אנשים אלו התאספו מחדש בצרפת ובסוריה, שהייתה אז תחת מנדט צרפתי מטעם חבר הלאומים.
בטרם החלה הפלישה הגרמנית לצרפת הייתה פולין לבעלת הברית השלישית בחוזקה.
על אדמת צרפת שהו 84,000 חיילים פולנים, בנוסף לאחרים בסוריה ובבריטניה.
על אף שרבים מן החיילים הפולנים נהרגו בלחימה בעת כיבוש צרפת על ידי גרמניה, או שנכלאו בשווייץ, שאליה ניסו להימלט לאחר התבוסה הצרפתית, סירב שיקורסקי להצעתו של המרשל אנרי פיליפ פטן (אשר הקים בצרפת לאחר התבוסה את משטר וישי), כי ייכנע עם כוחותיו לגרמנים.
ב-19 ביוני 1940 נפגש שיקורסקי עם ראש הממשלה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל והבטיח לו כי הכוחות הפולנים יילחמו לצדם של הבריטים עד לניצחון הסופי.
שיקורסקי וממשלתו עברו ללונדון, והצליחו להעביר פולנים רבים לבריטניה.
לאחר החתימה על הסכם צבאי פולני–בריטי, ב-5 באוגוסט 1940, המשיכו הפולנים על אדמת בריטניה בבניית הכוח הצבאי ובאימונו.
טייסים פולנים למודי קרב השתתפו בקרב על בריטניה, וטייסת מטוסי הקרב הפולנית מס' 303 השיגה את המספר הגדול ביותר של הפלת מטוסים גרמניים בקרב זה.
לאחר יצירת צרפת של וישי היו הפולנים לכוח השני בגודלו בין בעלות הברית.
ב-22 ביוני 1941 פלשו צבאות גרמניה לרוסיה, במסגרת המבצע שכונה "מבצע ברברוסה".
שיקורסקי היה בין הראשונים להבין כי יחסי הכוחות במלחמה השתנו באופן דרסטי, וכי מערך הבריתות הישן קרס ומחייב חשיבה מחדש.
לכאורה, סטלין היה אויבה הגדול של הלאומיות הפולנית; לא רק שפלש לפולין, והחזיק עתה בחלקיה המזרחיים, אלא שעשרות אלפי שבויים פולנים שנפלו בידי הרוסים הוחזקו במחנות שבויים, ועם חלקם נותק הקשר עוד במאי 1940 והיה חשש חמור לגורלם.
(בדיעבד התברר כי אכן חששות אלו היו מוצדקים, וכי כ-22,000 חיילים ואזרחים פולנים, רובם קצינים, נרצחו בפשע המלחמה המכונה טבח יער קאטין על ידי אנשי הנ.ק.ו.ד., שלוחיו של סטלין.) אך המצב החדש שנוצר חייב שיתוף פעולה בין שני האישים.
בעידודו של הדיפלומט הבריטי אנתוני אידן יצר שיקורסקי מגעים עם השגריר הרוסי בלונדון, איוואן מאיסקי.
ב-30 ביולי 1941 חתמו השניים על הסכם שלפיו חודשו היחסים הדיפלומטיים בין פולין ובין ברית המועצות, אשר נותקו עת פלשה ברית המועצות לפולין ב-17 בספטמבר 1939.
בדצמבר 1941 נסע שיקורסקי למוסקבה, ועמו סטניסלב קוט, אשר עתיד היה להתמנות לשגריר הפולני במוסקבה, והגנרל זיגמונט שיסקו בוהוס.
הגרמנים עמדו אז במהלך קילומטרים ספורים ממוסקבה, וסטלין נדרש לכל העזרה הצבאית שיכל להשיג.
סטלין אישר את הסכם שיקורסקי–מאיסקי, והוסכם כי על אדמת רוסיה יוקם צבא פולני, אשר יילחם כנגד הגרמנים.
סטלין הבטיח כי כל שבויי המלחמה ישוחררו, וכי תוענק להם "חנינה".
בנוגע לבעיית הגבולות, אישר סטלין כי הסכם ריבנטרופ מולוטוב שמכוחו חולקה פולין, אינו עוד בתוקף, אך שאלת הגבולות עצמה נותרה במחלוקת למעשה עד לסוף המלחמה.
הסכמות אלו איפשרו להקים צבא בן 75,000 איש בראשותו של הגנרל ולדיסלב אנדרס.
הצבא הוקם, ונודע בשם "צבא אנדרס", אך לא לחם מעולם בחזית הרוסית.
הרגשות השליליים שחשו הצדדים זה כלפי זה גרמו לכך שהצבא הגיע אל המזרח התיכון דרך טהראן, שלשם יצא במרץ 1942, עת חשו הבריטים במחסור חריף בכוח אדם בגזרה זו, אך נלחם ואף הגיע להישגים במערכות מאוחרות יותר באיטליה.
שיקורסקי חש כי הדרישות הרוסיות הן לוויתורים שאין לו מנדט להסכים להם.
לאחר הדיפת הגרמנים במהלך הקרב על מוסקבה בינואר 1942 חשו הרוסים בטוחים מספיק להעלות תביעה טריטוריאלית לבעלות על העיר לבוב.
שיקורסקי טען כי לא ניתן לעשות זאת ללא הסכמה פולנית.
שיקורסקי עמד תקיף בהגנה על גבולותיה של פולין אל מול תאבונו של סטלין לשטחים.
עמדה זו גרמה לקרע לא רק ביחסים שבין פולין וברית המועצות, כי אם לאי-נעימות רבה ביחסים שבין שאר בעלות הברית ובין עצמן.
הן ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל והן נשיא ארצות הברית (אשר בשלב זה כבר הייתה לצד לוחם) רוזוולט היו קרועים בין עמדתו של שיקורסקי ומחויבותם לפולנים, שכלפיהם הרגישו סימפתיה, ובין דרישותיו של סטלין, אשר עמד בראש בעלת הברית בעלת העוצמה הגדולה ביותר, אשר נשאה בעיקר נטל הלחימה בשנים 1942–1943.
הטבח ביער קאטין, ואסון התרסקות המטוס
ב-1943 הגיעו היחסים השבירים בין הממשלה הפולנית הגולה ובין ברית המועצות לנקודת השבירה, כאשר ב-13 באפריל הכריז שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס על גילוים של קברים המוניים ובהם גופותיהם של 4,000 קצינים פולנים אשר נרצחו על ידי הרוסים בשנת 1940 ביער קאטין שליד העיר סמולנסק.
לכך לא יכול היה סטלין להסכים, כל עוד השטח לא היה מצוי בשליטה רוסית, שתאפשר בקרה על החקירה.
ככל שהייתה כוונתו של גבלס לתקוע טריז בין בעלות הברית, הרי שזו הצליחה אף מעבר למשוער.
ב-26 באפריל שלח שר החוץ הרוסי ויאצ'סלב מולוטוב מכתב לשגריר פולין ברוסיה, רומר, ובו הודיע על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
צעד זה לא בא בהפתעה.
פרט לגורלם של נטבחי קאטין, היה ברור כי הרוסים מקווים לנגוס בחלק גדול מפולין לאחר סיום המלחמה, וכי בכוונתם אף להשליט בה ממשלה משלהם, מכיוון שאיש בממשלה הפולנית בלונדון, ובמיוחד הגנרל שיקורסקי, לא יכול היה להסכים לוויתורים טריטוריאליים מסדר הגודל עליו חשב סטלין.
במאי 1941 הוקמה בברית המועצות "דיוויזיית תדיאוש קושצ'ושקו", אשר כללה קומוניסטים פולנים בהנהגת הפעילה הקומוניסטית ואנדה וסילייבסקה, והגנרל זיגמונט ברלינג, והיוותה את הגרעין להקמת ממשלה פולנית מתחרה לזו שבראשה עמד שיקורסקי.
סטלין החל עתה במסע דיפלומטי שמטרתו להביא להכרת בעלות הברית בממשלת הבובות שבראשו עמדה וסילייבסקה, ולשלול את הלגיטימציה מן הממשלה "הפרו-פשיסטית" (על פי התעמולה הרוסית) של שיקורסקי.
ב-4 ביולי 1943, בעת ששיקורסקי שב מביקור אצל החיילים הפולנים המוצבים במזרח התיכון, הוא נהרג בעת שמטוסו, מסוג B-24 ליברייטור, התרסק בים 16 שניות לאחר המראתו מגיברלטר בשעת לילה מאוחרת.
הוא נקבר בחלקה הצבאית הפולנית בבית הקברות בניוארק שעל הטרנט שבאנגליה, אך ב-17 בספטמבר 1993 נטמנו שרידיו מחדש במתחם הקבורה המלכותי בקתדרלת ואוול בקרקוב.
נאמר כי לאחר התרסקות המטוס מלמל לעצמו קצין פולני שצפה במטוס המתרסק אל תוך הים, "זהו סופה של פולין, זהו סופה של פולין".
שיקורסקי היה המנהיג רב היוקרה ביותר של הגולים הפולנים, ומותו היה מהלומה קשה למאבק הלאומי הפולני, וללא ספק אירוע נוח מאוד מבחינתו של סטלין.
במידה מסוימת הביא מותו של שיקורסקי רווחה מסוימת אף למנהיגי בעלות הברית המערביות, שכן עמידתו הגאה של שיקורסקי אל מול תביעותיו של סטלין הייתה לגורם מתסיס ביחסים המתוחים ממילא בין בעלות הברית.
בשיחות סודיות עם רוזוולט הודה צ'רצ'יל כי יהיה על הפולנים לוותר ויתורים טריטוריאליים משמעותיים על מנת לפייס את סטלין.
לו היה שיקורסקי בחיים הייתה קבלת ויתורים אלו קשה מאוד, וזאת בשלב בו חשיבותה של פולין, בת ברית חיונית בתחילת המלחמה, הייתה שולית למאבקם הגדול של בעלות הברית, שהשתרע מערבות אוקראינה ועד למדבר המערבי, ובו היו עתה מעורבות המעצמות התעשייתיות הגדולות, ברית המועצות וארצות הברית.
נסיבות מותו של שיקורסקי עוררו תאוריות קשר רבות, שכן מותו בא בעיתוי המושלם הן למנהיגי המערב והן לסטלין.
עם זאת, מעולם לא נמצא ביסוס כלשהו לתאוריות אלו, והעובדה כי היסטוריונים "רוויזיוניסטים" כדייוויד אירווינג עסקו בהן הרחיקה רבים מן הניסיונות לרדת לחקר האמת.
לאחר שיקורסקי לא היה עוד מנהיג פולני שיכול היה לעמוד מול מנהיגי בעלות הברית כשווה מול שווה.
בעלות הברית המערביות לא איפשרו לממשיכו סטניסלב מיקולאיצ'יק להתנהג באופן שיסכן את בריתן עם סטלין.
על אף שהערבות לשלמותה הטריטוריאלית של פולין הייתה לכאורה הסיבה שמדינות המערב נכנסו למלחמה מלכתחילה, לא יוצגה פולין בוועידת טהראן, בוועידת יאלטה ואף בוועידת פוטסדאם, על אף שבוועידות אלו הוחלט על גורלן של מדינות מזרח אירופה, ובהן פולין.
כאשר החלו הרוסים לשחרר את פולין משלטון הנאצים בשנת 1944 הם הקימו "ועד לשחרור לאומי" בחלקים שאותם כבשו, וזאת כביכול בשל העובדה שהם "מכבדים את ריבונות פולין" ואינם חפצים להקים בה משטר כיבוש.
חברי הוועד היו אנשי ממשלת הבובות הפולנית של ואנדה וסילייבסקה, אשר כינו את הממשלה בלונדון "ממשלה בלתי חוקית ופשיסטית".
בפולין עצמה פעלה ה"ארמייה קריובה" ("צבא המולדת") – הזרוע הצבאית של ממשלת לונדון הגולה.
בצעד ציני איפשר סטלין לנאצים להשמיד את אנשי הארמייה קריובה, אשר התמרדו כנגדם במרד ורשה, בטרם "ישחרר" את העיר וייתן אותה לאנשי שלומו.
בוועידת פוטסדאם ב-1945 סוכמו הפרטים הסופיים באשר לממשל בפולין.
לאנשי הממשלה הפולנית הגולה ניתנה אך השפעה מועטה ביותר בממשלה שהוקמה על ידי הרוסים על אדמת פולין.
במשך למעלה מארבעה עשורים של שליטה קומוניסטית בפולין גונה שיקורסקי בידי המשטר, ופועלו ההיסטורי עוּות.
כאשר מונה לך ואלנסה לנשיאה הראשון של פולין הפוסט-קומוניסטית, כממשיכה של הממשלה הפולנית הגולה בלונדון בעת המלחמה, הכירו הפולנים בפועלה של ממשלתו של שיקורסקי, וניתנה לגיטימציה לפועלו.
ולדיסלב רַצְ'קְיֶיביץ' (Władysław Raczkiewicz; 28 בינואר 1885 – 6 ביוני 1947) היה פוליטיקאי פולני, נשיאהּ הראשון של הממשלה הפולנית הגולה.
רצ'קייביץ' נולד למשפחת משפטנים פולנית בכותאיסי שבגאורגיה.
סבו של רצ'קייביץ' השתתף במרידה הפולנית בשנת 1863, וכתוצאה מכך הוחרם רכושו על ידי השלטונות הרוסיים והוא הוגלה לסיביר עם משפחתו, ולאחר מכן התיישב בקווקז.
אביו של רצ'קייביץ' שימש כשופט.
רצ'קייביץ' הצעיר למד משפטים בסנקט פטרבורג, שם הצטרף לארגון לאומני פולני.
לאחר מכן עבד כעורך דין במינסק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף לתנועת המחתרת הפולנית.
הוא שירת תחת יוזף פילסודסקי, אשר החל בבניית הצבא הפולני העצמאי במטרה להשיג את עצמאותה של פולין מידי רוסיה.
לאחר קבלת העצמאות הפולנית בשנת 1918 קיבל רצ'קייביץ' מפילסודסקי את תפקיד שר הפנים, משרה שבה שימש שלוש פעמים במהלך הרפובליקה הפולנית השנייה.
כן שימש כמושלם של מספר מחוזות בפולין.
בשנת 1930 נבחר לבית העליון של הפרלמנט הפולני, "הסנאט".
כאשר פלשו הנאצים לפולין בשנת 1939 הצליח להימלט לפריז, ושם חבר אל ולדיסלב שיקורסקי וסטניסלב מיקולאיצ'יק להקמת הממשלה הפולנית הגולה.
ב-17 בספטמבר 1939 לאחר שמועמדות של בולסלאב וייניאבה-דלוגושובסקי סוכלה חתם נשיא פולין איגנצי מושצ'יצקי, אשר שהה בעיירה קוסוב, ליד גבולה הדרומי של פולין, על צו המעביר את השלטון לידי רצ'קייביץ'.
צו זה ניתן בהתאם לסעיף 24 לחוקת הרפובליקה, הקובע כי
רצ'קייביץ', אשר כבר שהה בפריז, נשבע אמונים על פי החוקה בשגרירות הפולנית והפך לנשיא הרפובליקה הפולנית.
אז מינה את שיקורסקי למפקד הכוחות המזוינים הפולנים ולראש ממשלה.
כך נשמרה רציפות המדינה הפולנית – במעבר מממשלת פולין שלפני המלחמה, אשר ישבה על אדמת פולין, אל ממשלת פולין הגולה.
ממשלת פולין הגולה ישבה בתחילה בפריז ולאחר מכן בלונדון, והפעילה צבאות הן בפולין והן מחוצה לה.
בתחילה הייתה הממשלה מקובלת על כל בעלות הברית, ואף ברית המועצות, אשר נטלה חלק במתקפה הנאצית על פולין בשנת 1939, הכירה בה לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941.
חילוקי דעות עם ברית המועצות במספר נושאים, בהן רצח הקצינים הפולנים ביער קאטין, שאלת גבולות פולין, ושאלת הממשלה שתמונה לאחר סיום המלחמה בפולין, הביאו לניתוק היחסים עם ברית המועצות בשנת 1943. ביולי 1943 נהרג שיקורסקי בתאונת מטוס.
לאחר ועידת יאלטה בשנת 1945 גרם יחסו של סטלין אל השאלה הפולנית להסרת תמיכת בעלות הברית בממשלת פולין הגולה.
הממשלה המשיכה לפעול בלונדון, למעשה עד שנת 1989. רצ'קייביץ' המשיך לשאת בתפקיד הנשיא (על אף שעל אדמת פולין מונה לנשיא בולסלאב ביירוט הקומוניסט), והלך לעולמו על אדמת בריטניה, בשנת 1947, לאחר שמינה את שר החוץ לשעבר, אוגוסט זאלסקי, ליורשו.
הוא הובא לקבורה בחלקה הצבאית הפולנית בבית הקברות בניוארק שעל הטרנט.
בנובמבר 2022 הועבר ארונו משם לקבורה בוורשה שבפולין.
ולדיסלב סטניסלב ריימונט (בפולנית: Władysław Stanisław Reymont; 7 במאי 1867 – 5 בדצמבר 1925) היה סופר פולני נטורליסטי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1924.
ולדיסלב ריימונט נולד לחוכר קרקע חקלאית בקוביילה ויילקיי שנמצא במחוז ראדומסק שבפולין.
גדל יחד עם עוד אח אחד ושבע אחיות באווירה דתית קשוחה ומשמעת ברזל.
בתנאים אלה העדיף ריימונט לשקוע בקריאה, לחפש בספרים עולם נעים יותר.
הוא היה תלמיד גרוע שעבר מבית לספר לבית ספר וחוזר חלילה עד שהדבר נמאס על הוריו שמסרו אותו לבעל מלאכה, להיות השוליה שלו.
לאחר כמה שנים ניסה שוב את כוחו בבית הספר ושוב נשר.
בגיל שמונה עשרה עזב את בית הספר וברח לעיר הבירה, לוורשה.
הוא הוחזר בכוח להוריו ושוב ברח ושוב הוחזר.
הוא הצטרף ללהקת שחקנים נודדת בעקבות אחיו הגדול ונדד איתם על פני פולין במשך יותר משנה.
לאחר מכן עזב ועבר לגרמניה לעיר ברסלאו כדי להקדיש את עצמו לספיריטואליזם.
מגרמניה חזר שוב ללהקה נודדת חדשה שפגש בצ'נסטוחוב עד שקיבל עבודת פקידות ברכבת.
את הפנאי הקדיש לכתיבה ספרותית.
היצירה הראשונה שהופיעה בדפוס, בשנת 1893, הייתה הסיפור מוות שהופיע בכתב העת גלוס.
הסיפור עורר תשומת לב וסיווג אותו בין הנטורליסטים הפולנים.
תנאי חייו היו קשים ולא פעם, בהיעדר שולחן שיוכל לכתוב עליו, היה נכנס לכנסייה, מוצא לו פינה מתאימה ויושב שם לכתוב.
הוא חי בעוני קשה, עוני שניצל ממנו רק כשנפגע בתאונת דרכים, שבעקבותיה קיבל פיצוי של ארבעים אלף רובל.
הוא החלים במהירות והכסף איפשר לו להתמסר לכתיבה.
הוא נסע למערב אירופה ולאמריקה.
לאחר שגורש על ידי הבולשת עבר לצרפת והתיישב בעיירה רומיל.
המקום שימש כרקע לרומן של אמיל זולא, האדמה.
ריימונט, שקרא את הרומן, חשב שהוא מציג את האיכרים בצורה מסולפת וזה הביאו אותה להחלטה לכתוב ספר על חיי האיכרים.
מצרפת עבר לאיטליה וכתב רשמי מסע לעיתונים בורשה.
הוא ביקר באנגליה, שם התגורר בחדר אחד עם וויצ'חובסקי נשיא הרפובליקה הפולנית לשעבר והוצג בפני מאדאם בלאבצקי, ספיריטיסטית ידועה.
רקע זה שימש את הרומן ואן פיר.
באופן כללי יחסו ליהודים שלילי.
בשנת 1924 הוענק לו פרס נובל לספרות "על האפוס הלאומי הגדול איכרים".
אכרים, ספור מימי ההוה, תרגם מפולנית ח"ש בן אברהם, הוצאת שטיבל, תל אביב, 1928.
עלייה לרגל ליאסנה גורה (1895)
הארץ היעודה (1899) שני כרכים של סיפורים קצרים על העיר לודז'.
תעשיינים גרמנים, שראו עצמם נפגעים מהכתוב בספר זה, שילמו שוחד לצנזורה והיא מחקה 4000 שורות מהספר.
הם גם דאגו שהבולשת תגרש אותו מהמדינה.
שנת 1794 טרילוגיה על מרד קוסטיושקו והתקופה שקדמה לו.
ולדיסלב (ולאדק) שפילמן (בפולנית: Władysław Szpilman; 5 בדצמבר 1911 – 6 ביולי 2000) היה פסנתרן, מלחין וכותב זיכרונות יהודי-פולני.
התפרסם ביותר כגיבור הסרט "הפסנתרן" של רומן פולנסקי, המבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של שפילמן, המספר כיצד שרד את מלחמת העולם השנייה.
שפילמן נולד בסוסנוביץ, פולין, למשפחה יהודית.
בנם הבכור של שמואל ואסתרה שפילמן.
למד פסנתר בראשית שנות השלושים בוורשה ובברלין.
בברלין למד אצל לאוניד קרויצר וארטור שנאבל.
קומפוזיציה למד אצל פרנץ שרקר.
אחרי עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, בשנת 1933, חזר שפילמן לוורשה.
הוא חיבר יצירות קלאסיות רבות וכמה שירים פופולריים ופסקולי סרטים.
הוא סייר בפולין כמלווה לכנר האמריקאי ברוניסלב גימפל.
בשנת 1935 התחיל שפילמן לעבוד כפסנתרן ברדיו הפולני, שם הועסק עד שכוחות הכיבוש הגרמנים בפולין הגיעו לוורשה בסתיו 1939 ושידורי הרדיו הפולני הופסקו בצו.
ממשל הכיבוש הנאצי הקים גטאות ברבות מערי פולין, ביניהן ורשה, ושפילמן אולץ לעבור עם משפחתו לגטו ורשה.
הוא המשיך לעבוד כפסנתרן במסעדות הגטו.
שפילמן נשאר בגטו ורשה עד להריסתו לאחר גירוש רוב תושביו והועסק בהמשך בעבודות כפייה, שבמהלכן עזר להבריח כלי נשק.
פעמים אחדות שיחק לו מזלו להינצל מתפיסה וחיסול בידי הגרמנים.
כאשר שאר משפחתו גורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה שבמזרח פולין, הצליח שפילמן להימלט מאתר השילוח בעזרת חבר, שאחז בו בתוך ההמון והבריח אותו מן הרכבת הממתינה.
כפי שכתוב בספר זיכרונותיו, שפילמן מצא מקומות מחבוא בוורשה בעזרת אנשי המחתרת הפולנית.
בין היתר נעזר באנדז'יי בוגוצקי ובאשתו יאנינה בוגוצקה ובצ'סלב לוויצקי.
פעמים אחדות נאלץ לשנות את מקומות המסתור שלו; אחד מהם היה בית דירות מופצץ, שם היה עליו לטפס במשך חודשים מעל גווייה חרוכה כדי להגיע אל חדרו.
הוא נאחז בשפיותו על ידי כך, שחזר בזיכרונו על כל היצירות שניגן או חיבר, תוך שימת לב קפדנית ושיטתית לפרטי פרטים.
לקראת סוף המלחמה, מצא מקלט בבית הרוס, ואז הפתיעו אותו הגרמנים, שהגיעו למקום והפכו אותו למפקדה.
להצלתו של שפילמן תרם וילם הוזנפלד, סרן גרמני, שהתבייש במדיניות הנאצית של ארצו.
הוזנפלד גילה את שפילמן כשזה חיפש משהו לאכול.
הוזנפלד שאל את שפילמן מיהו ודרש הוכחה להיותו פסנתרן ולשם כך הוביל אותו אל פסנתר ישן.
היה זה לאחר שנתיים ומחצה ששפילמן לא נגע בפסנתר, אך מתוך חשש לחייו, הוא ניגן את הבלדה מס' 1 בסול מינור, אופוס 23, של שופן.
הוזנפלד סיפק לשפילמן מזון ומדי צבא כדי שלא יקפא למוות.
על הסיוע שהעניק הוזנפלד לשפילמן, ועל מעשים נוספים, הוא זכה לאחר מותו להכרה כחסיד אומות העולם על-ידי יד ושם.
לאחר שהגרמנים פינו את ורשה הגיע לעיר הצבא האדום של ברית המועצות, אך שפילמן עצמו שוחרר בידי חיילי הארמייה הפולנית ה-1 שהייתה חלק מהחזית הבלארוסית ה-1 של הצבא האדום.
שפילמן יצא לקדם בברכה את מציליו, אך אלה, שראוהו עם מעיל גרמני, ירו לעברו וכמעט הרגוהו.
הוא קרא אליהם "אני פולני!" ועל שאלתם מדוע הוא לובש סגין של קצין גרמני, ענה להם, "קר לי." הוזנפלד מת לאחר מכן בשבי הסובייטי.
שפילמן חזר לעבודתו הקודמת ברדיו פולין ב-1945, שם החל מחדש בדיוק במקום שהפסיק שש שנים קודם: נוקבת במיוחד הייתה פתיחתו את השידור הראשון בנגינת הנוקטורן בדו דיאז מינור של שופן, היצירה האחרונה שרדיו פולין שידר לפני המלחמה.
משנת 1945 עד 1963 היה שפילמן מנהל מדור המוזיקה של רדיו פולין.
במשך התקופה הזאת חיבר כמה יצירות סימפוניות וכ-500 שירים, ביניהם כמה שירי ילדים, שעודם פופולריים בפולין עד היום, וכן מוזיקה לתסכיתי רדיו ולסרטים.
שפילמן גם המשיך להופיע כסולן, לבדו ועם הכנרים ברוניסלב גימפל, אידה הנדל, רומן טוטנברג והנריק שרינג.
ב-1963 ייסדו שפילמן וגימפל את "חמישיית הפסנתר ורשה", שעמה הופיע שפילמן עד 1986.
בשנת 2000 מת שפילמן בוורשה, בגיל 88.
בשנת 1945, זמן קצר אחרי סיום המלחמה, כתב שפילמן את זיכרונותיו על המאבק לחיים בוורשה.
הוא הוציא את הספר לאור בשם Śmierć Miasta ("מותה של עיר"), אבל שלטונות פולין, שלא שבעו נחת מנקודת הראות שלו על המלחמה, מנעו את פרסומו.
עותקים ספורים של הספר הודפסו והוא נותר שכוח ועלום למשך יותר מחמישים שנה.
בשנת 1987 יזם בנו של שפילמן, אנדז'יי, את הוצאת ספרו של אביו מחדש, תחילה בגרמנית בשם Das wunderbare Überleben ("ההישרדות המופלאה"), ולאחר מכן באנגלית, בשם "הפסנתרן".
הספר היה לרב-מכר ובהמשך יצא בתרגומים ליותר מ-30 שפות (בהן עברית, 2001).
בשנת 2002 ביים רומן פולנסקי גרסת תסריט, גם היא בשם "הפסנתרן", אבל שפילמן מת לפני השלמת הסרט.
"הפסנתרן" זכה בשלושה פרסי אוסקר כולל את השחקן הטוב ביותר אדריאן ברודי שהוא השחקן הצעיר ביותר שזכה באוסקר, בפרס הסרט הטוב ביותר של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ובפרס דקל הזהב של פסטיבל הסרטים בקאן.
בשנת 2010 פרסמה הסופרת הפולנייה אגתה טושינסקה ספר ביוגרפי על הזמרת היהודייה וירה גראן, שהופיעה בוורשה.
בהקדמה לספר, היא קיימה עמה ראיון שבו האשימה את שפילמן בשיתוף פעולה עם הנאצים נגד היהודים בגטו.
משפחתו של שפילמן תבעה את טושינסקה באשמת הוצאת דיבה, ובשנת 2013 בית המשפט הפולני דחה את העתירה נגד טושינסקה בטענו שהיא רק ציטטה את דבריה של גראן ולא אמרה את דעתה, עובדה המעניקה הגנה לספר בשם חופש הביטוי.
משפחת שפילמן הגישה ערעור לבית המשפט הפולני לערעורים, וזה הכריע בשנת 2016 שטושינסקה אכן הוציאה דיבה, גם אם רק ציטטה את גראן, ודרש ממנה לפרסם התנצלות וכן למחוק את האשמות מהמהדורות הבאות של הספר.
ולאדיסלאב שפילמן, הפסנתרן: הסיפור ...
על הישרדותו של אדם אחד בוורשה בשנים 1939–1945; עם קטעים מיומנו של וילם הוזנפלד; הקדמה מאת אנדז'יי שפילמן; אחרית דבר מאת וולף בירמן; מאנגלית: ליטל ידין, חולון: כנרת, 2001.
ולדיקווקז היא עיר ברוסיה בצפון הרי קווקז, בירתה של רפובליקת צפון אוסטיה.
העיר שוכנת על שתי גדותיו של הנהר טרק במישור האוסטי, 30 ק"מ מרכס דרייל בהרי הקווקז, ממנו פורץ נהר הטרק בזרימה עזה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-300,000 תושבים (2024) ובהם אוסטים, רוסים, ארמנים וגאורגים.
העיר משמשת כמרכז התעשייה והחינוך של האזור.
לפני הקמת העיר שכן במקום הכפר האינגושי זאור (מערבית זוהור: ניצחון) העיר נוסדה בשנת 1784 על ידי הרוסים לאחר חתימה על הסכם גאורגייבסק בדבר צירוף גאורגיה המזרחית לרוסיה, במטרה לחזק את שליטתם באזור.
שמה האוסטי של העיר הוא ככל הנראה שיבוש שמו הקדום של הכפר זאור.
ב-1799 נבנה הכביש הראשי היוצא מהעיר ומוליך מרוסיה לגאורגיה, וב-1875 נבנתה מסילת הברזל מרוסטוב על הדון לבאקו החולפת דרך העיר.
ב-1860 קיבלה ולדיקווקז מעמד של עיר וב-1863 הוכרזה כבירת חייל טרק של הקוזקים.
בפברואר 1919 נכבשה העיר על ידי צבא המתנדבים של הגנרל אנטון דניקין, אך במרץ 1920 חזרה לשלטון הקומוניסטי.
בין השנים 1921–1924 שימשה כבירת הרפובליקה האוטונומית ההררית.
בין 1924 ל-1936 הייתה העיר לבירת החבל האוטונומי של צפון אוסטיה, ומ-1936 בירת הרפובליקה האוטונומית של צפון אוסטיה.
בנובמבר 1942 ניסו הכוחות הגרמניים לכבוש את העיר, אך מתקפתם נהדפה וולדיקווקז סימנה את הנקודה הדרום-מזרחית ביותר אליה הגיעו.
בין 1931 ל-1944 ובין 1954 ל-1990 נקראה העיר אורג'וניקידזה על שם המהפכן הקומוניסטי סרגו אורג'וניקידזה.
בין 1944 ל-1954 נקראה בשמה האוסטי ג'אוג'יקאו.
בשנת 1988 התרחשה בעיר חטיפת אוטובוס תלמידים.
התיאטרון בעיר הוקם בשנת 1869 וזה היה התיאטרון הראשון באזור צפון הקווקז.
בתיאטרון זה עבדו מיכאיל בולגקוב ויבגני וכטנגוב.
בתקופת ברית המועצות בעיר הוקמו תיאטראות נוספים הפועלים גם כיום.
בעיר אין אולפן קולנוע, אך בשנת 1991 שחקני תיאטראות מקומיים השתתפו בסרט אדם בקימונו ירוק, שעלילתו מתרחשת בעיר.
האוניברסיטה העירונית פעילה למן שנת 1920.
ולדיסלב קוזקייביץ' (בפולנית: Władysław Kozakiewicz; נולד ב-8 בדצמבר 1953) הוא אתלט פולני בעבר, אלוף אולימפי (מוסקבה 1980) ושיאן עולם בקפיצה במוט בראשית שנות ה-80.
קוזקייביץ' נולד בשלצ'ינינקאי שבליטא למשפחה ממוצא פולני, ששבה לארצה בהמשך.
ב-1977 הגיע להישג המשמעותי הראשון שלו, כשזכה באליפות אירופה באולם.
ב-11 במאי 1980 שבר לראשונה את שיא העולם בקפיצה במוט.
הוא קפץ לגובה של 5.72 מ' בתחרות במילאנו, ושבר את שיאו בן ארבע השנים של האמריקני דייוויד רוברטס.
שיאו החזיק מעמד 3 שבועות בלבד, בטרם קפץ הצרפתי תיירי ויניירון לגובה של 5.75 מ'.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) נערך מאבק צמוד בין קוזקייביץ' לבין הקופץ הסובייטי קונסטנטין וולקוב.
אף על פי כן ניצח קוזקייביץ', תוך כדי קביעת שיא עולם חדש של 5.78 מ'.
מיד לאחר הקפיצה ביצע תנועה מגונה לעבר הקהל.
במדליית הכסף זכו בצוותא האלוף האולימפי היוצא אף הוא מפולין תדיאוש שלוסרסקי ווולקוב.
שיאו של קוזקייביץ' החזיק מעמד כ-11 חודשים, בטרם נשבר על ידי תיירי ויניירון שקפץ לגובה של 5.80 מ'.
בשנת 1984 ערק קוזקייביץ' למערב גרמניה וזכה באליפות המדינה בשנים 1986 ו-1987.
ולדיסלב שלֶנגֶל (בפולנית: Władysław Szlengel; 1912, ורשה – 8 במאי 1943) היה משורר ופזמונאי יהודי-פולני שכתב בפולנית.
נודע בזכות השירים שכתב בגטו ורשה, שם נספה בשנת 1943.
שלנגל נולד בוורשה בשנת 1912 למאוריצי שלנגל - צייר, בונה תפאורות ומעצב כרזות לבתי קולנוע.
את שיריו הראשונים פרסם בעיתונים שונים וכתבי עת לאחר סיום לימודיו בשנת 1930. בין היתר פרסם משיריו ביומון היהודי פולני "נַאש פּשֶגלוֹנְד" (Nasz Przegląd).
בשבועון הסאטירי "שְפילקי" (Szpilki) נהג לפרסם שירים ומאמרים מתובלי הומור בפולנית פשוטה.
בעיתון המפלגה הסוציאליסטית הפולנית 'רובטניק' ובדו-שבועון 'סיגנאלי' שיצא בלבוב נהג לפרסם מאמרים פוליטיים.
טרם מלחמת העולם השנייה כתב גם מערכונים ופזמונים לקברט, לתיאטרון ולקולנוע תוך שיתוף פעולה עם מלחינים שונים.
חלק מלהיטיו הפכו אותו לאחד היוצרים המוכרים בורשה טרם המלחמה.
לאחר הפלישה הנאצית לפולין ברח שלנגל עם אשתו מזרחה לביאליסטוק שהייתה בשליטה סובייטית, שם הצטרף לתיאטרון בובות מקומי.
לאחר שהתפרקה ב-1940 להקת התיאטרון, הצטרף ללהקה אחרת בלבוב.
עם פלישת הגרמנים לשטח הכיבוש הסובייטי שב עם אשתו לביתם שבוורשה אשר היה בשטח הגטו ברחוב ואליצוב 14.
בגטו ורשה, המשיך לכתוב שירה ופרוזה, שהתפרסמו במועדון "Sztuka" (אומנות) ברחוב לשנו 2 שהיה מועדון פופולרי ויוקרתי בגטו, בו נהג לנגן גם ולדיסלב שפילמן.
בין מופעי המועדון נודע בעיקר הקברט הסאטירי על חיי הגטו עם המשתתפים הקבועים, בהשתתפותו של שלנגל שכונה "העיתון החי".
לאחר האקציה הגדולה מצא שלנגל עבודה כעובד-כפייה במפעל לייצור מברשות בגטו, ועבר עם אשתו לדירה ברחוב שווינטוירסקה 34, שם המשיך לכתוב שירים במרץ, אותם כינה 'שירים מסמכים'.
הוא חידש את מופע העיתון החי אותו נהג להקריא בערבים ספרותיים.
את שיריו כתב באמצעות עיפרון ולאחר מכן שכפל, כרך וחילק למאזיניו באמצעות מכונת כתיבה ונייר העתקה.
פזמוניו זכו לפופולריות רבה בקרב יושבי הגטו, כשהם מתארים את האירועים והתחושות שרווחו בגטו.
במהלך הגירושים לטרבלינקה ביטאו שיריו חשבון נפש נוקב עם בני האדם ועם אלוהים.
ב-8 במאי 1943 במהלך מרד גטו ורשה גילו הגרמנים את מחבואו של שלנגל, בבונקר של שמעון כץ ברחוב שווינטוירסקה 36 (בו הסתתרו גם לוחמי אצ"י).
הוא נרצח יחד עם אשתו ששמה אינו ידוע, וכמאה ושישים יהודים נוספים שהסתתרו באותו בונקר.
לאחר המלחמה נמצאו חלק משיריו של שלנגל במקומות שונים - עותק של חוברת משיריו, אותה הקדיש לחבר באופן אישי - שרדה את המלחמה.
בחלקו השני של ארכיון עונג שבת אשר נמצא מתחת להריסות רחוב נובוליפיה נמצאו גם כן שירים של שלנגל מודפסים במכונת כתיבה, ושיר אחד - 'חפצים' בכתב ידו.
גם בחלקו הראשון של ארכיון עונג שבת נמצאו שירים רבים, ללא חתימה, המיוחסים לשלנגל על ידי חוקרי המכון היהודי ההיסטורי בורשה.
בשנת 1977 יצא קובץ שיריו "אשר קראתי למתים: שירי גטו ורשה" בפולנית.
ב-1987 ראה אור הקובץ בתרגום לעברית בהוצאת טרקלין-עקד, בתרגומה של הלינה בירנבאום (בעצמה ניצולת שואה, ואמו של יעקב גלעד), וב-1990 בתרגום לגרמנית.
בשנת 2003 הקימה בירנבאום יחד עם עדה הולצמן אתר אינטרנט לזכרו של שלנגל.
שירו "התחנה הקטנה טרבלינקה" שכתב בגטו ורשה, נכלל באלבומו של יהודה פוליקר "אפר ואבק".
בשנת 2016 הפיקו והלחינו חברי להקת אל המשורר אלבום משיריו בשם "שני אדונים בשלג".