tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כיהן בתפקיד במשך כעשור עד שנת 1902. עם פרישתו בשנת 1903 העניק לו מלך דנמרק את התואר פרופסור מטעם אוניברסיטת קופנהגן.
באוקטובר 1902 הוא היה ממארגני אספת חכמי ישראל בברסלאו, לרגל 700 שנה לפטירת הרמב"ם, והעלה את הרעיון להוציא לאור ביוגרפיה עיונית מקיפה שתכלול את כל כתביו.
התוכנית המקורית לא התממשה אך כעבור 4 שנים הארגון הוציא לאור שני כרכים מאמרים על "משה בן מימון, חייו, כתביו והשפעתו".
רק ב-1914 יצא לאור החלק השני הביוגרפי, ואילו החלק השלישי שתוכנן לא יצא כנראה בגלל מלחמת העולם שפרצה.
במלחמת העולם הראשונה הוא הפעיל "משרד תקשורת" לאנשי קשר וארגונים מכל העולם.
כמו כן, הוא שימש כנציג הצלב האדום והעביר הודעות בין קרובי משפחה שגרו בשני עברי המערכה.
לאחר המלחמה עסק בפעילות פילנתרופית בארץ ישראל, ברוסיה ומכל מקום שפנו אליו.
בשנות ה-20 של המאה העשרים, היה מבקר בעיר הנופש מרינבד, שם נפגש עם חכמים מכל העולם איתם התכתב.
לקראת יום הולדתו השבעים, באדר ה'תרפ"ג, הוציא חבר ידידיו ומוקיריו ספר יובל לכבודו, והשתתפו בו רבים מחוקרי היהדות והמזרח באירופה, וארצות הברית.
יוסף פישר, ספרן הקהילה היהודית בקופנהגן, הפתיע בביבליוגרפיה של כתבי הרב סמונסן ורשם 114 כותרים מהשנים 1875–1922. אך הוא הדגיש כי רשימה זו אינה מושלמת מחוסר זמן, ובעיקר כי היא לא נבדקה על ידי האדם הכי מתאים למשימה שכזו, שכן לא יכלו לבקש ממנו עזרה.
בין המשתתפים בחלק העברי, שנקרא "ניר דוד", היו ש"י עגנון, חיים נחמן ביאליק ואהרן פריימאן.
פרופ' סמונסן היה חבר המועצה "ברית עברית עולמית" שהוקמה ב-1931. עמד בראש חברת מקיצי נרדמים שהוציאה לאור ספרים יהודיים מכתבי יד בהוצאה מדעית,
ספרייתו הפרטית כללה בערך 45,000 כרכים, והיא נרכשה בשנת 1932 על ידי הספרייה המלכותית בדנמרק.
הארכיון שלו שכולל כ-100,000 מסמכים נרכש גם בשנת 1932 על ידי הספרייה המלכותית בדנמרק.
בארכיון ישנה התכתבות עם חכמי ישראל וארגונים מישראל, ומארצות רבות.
רוב המסמכים כתובים בדנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, עברית ויידיש.
אך ישנם גם מסמכים בשוודית, איטלקית, פולנית, רוסית והונגרית.
חלק מהמסמכים (17,500) כבר נסרק וזמין באתר הספרייה.
בנוסף פרסמה הספרייה רשימה חלקית של 29,000 מכותבים.
ניתן להבחין ברשימה באנשים מכל גוני הקשת היהודית.
רשימה מקרית של שמות אחדים: הרב בענגיס מהעדה החרדית, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ש"י עגנון, ישראל מאיר הכהן מראדין, חיים נחמן ביאליק, שלמה זלמן שוקן.
עד עתה זוהו במכתבים כ-4,700 שמות.
חלק גדול מהפונים אליו הוא לא הכיר כלל כפי שכותב אליו אחד הפונים "המוקירו ואינו מכירו".
את המכתבים הסרוקים באתר ניתן למיין כך: חלק גדול הם בקשות תמיכה סוציאליות וגם בקשת תרומה להוצאה לאור של ספרים, חלק הם מחברי ספרים שידעו על אוסף הספרים שלו ושלחו לו את ספרם, ויש גם מכתבים עיוניים רבים בהם הוא מעיר לחוקרים ומחברי ספרים בתחומים בהם התעניין.
משום כך, הארכיון משקף את ההיסטוריה של כמה דיסציפלינות מדעיות במשך כמחצית המאה.
דוד (דייוויד) טפרסון (אוקטובר 1926 – 27 באוקטובר 2015) היה אלוף-משנה בצה"ל.
עד מותו, נחשב לוותיק חיילי המילואים בישראל.
אחד משלושת החיילים היחידים שהשתתפו בכל מלחמות ישראל ואשר זכאים לענוד את כל שבעת אותות המערכה (הראשונים) של צה"ל.
אביה של השחקנית עידית טפרסון.
טפרסון נולד בשנת 1926 בקייפטאון, דרום אפריקה, כבן השלישי למשפחה של יוצאי ליטא שהיגרו לדרום אפריקה בעקבות הפוגרומים במדינה.
הוריו, אייב ואדית, עסקו בניהול בתי מלון בדרום אפריקה.
בשנת 1932, בהיותו בן 6, נשלח להתגורר בחווה של דודו בכפר גאריס (בקרבת הגבול עם נמיביה).
בצעירותו סבל טפרסון מקשיים בלימודים בשל בעיית דיסלקסיה והוא עבר מספר בתי ספר, אך לא סיים את לימודיו התיכוניים.
ב-15 במאי 1948, יום לאחר הכרזת העצמאות, עלה טפרסון לישראל על גבי האונייה 'טטי', שעל סיפונה היו כ-300 צעירים, בהם ניצולי שואה ומתנדבים מדרום אפריקה, מפינלנד ועוד, שהגיעו על מנת להתגייס לעזרת המדינה העוברית.
טפרסון היה אחד מכ-3,500 מתנדבי חוץ לארץ שהגיעו לארץ בתקופת מלחמת העצמאות.
באותו יום החל השלב השני של מלחמת העצמאות, עם פלישת צבאות ערב לישראל וטפרסון גויס למחרת הגעתו.
תחילה שובץ כלוחם בגדוד 34 של חטיבת אלכסנדרוני והשתתף בקרבות סביב טנטורה, ראש העין וכפר סבא.
בהמשך יצא לקורס המ"כים והסמלים הראשון בצה"ל.
כשיצחק מודעי, מפקד הפלוגה שלו (ולימים ח"כ ושר בממשלות ישראל) סירב לבקשתו להתגייס לפלמ"ח, ערק טפרסון מהחטיבה ועבר לשרת בגדוד התשיעי הממונע של חטיבת הנגב בפלמ"ח, במסגרתו נטל חלק במבצע יואב לכיבוש באר שבע ובמבצע עובדה לכיבוש אילת.
בשנת 1949 פגש טפרסון את אשתו לעתיד שושנה, צברית מתל אביב.
יחד היו ממקימי מושב הבונים במועצה אזורית חוף הכרמל.
בהמשך עברו להתגורר ברמת גן, שם עבד טפרסון כפועל בניין ואף עסק בשיפוצים.
לאחר מלחמת העצמאות, התנדב טפרסון לשירות מילואים ובשנת 1954 השלים את קורס קציני המילואים.
בשנת 1961 עברו הזוג להתגורר בכפר שמריהו, שם הקים טפרסון את חברת הבנייה "דויד טפרסון".
בהמשך, פעל להקמתה של יחידה 605 - יחידת המתנדבים של כפר שמריהו.
לצד עבודתו, התמסר טפרסון להנצחת מורשת מח"ל.
הוא הקים מוזיאון וארכיון בביתו, כתב ספרים, הקים אתר אינטרנט והיה ממקימי אנדרטת מח"ל בדרך בורמה והאנדרטה לחללי חטיבת המילואים של חיל השריון ("אגרוף ורומח") בסמוך לרנטיס.
לאחר מותו, נתרם הארכיון על מח"ל שהקים בביתו למוזיאון לתולדות השריון בלטרון.
בשנת 1997 העניק הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק לטפרסון דרגת אלוף-משנה.
הוא המשיך לשרת כקצין במילואים עד יום פטירתו (למעלה מ-67 שנות שירות).
עד למותו, נחשב לאיש המילואים הוותיק והמבוגר בצה"ל.
טפרסון הותיר אחריו את שלושה ילדים, ביניהם שחקנית התיאטרון והקולנוע עידית טפרסון, וכן נכדים.
אשתו שושנה נפטרה בשנת 2010.
בשל מבנהו הפיזי וגובהו (1.96) זכה לכינוי "מגדל".
דוד יזרעאלי (רובין) (1886 יקטרינוסלאב, רוסיה – 1965, כנרת) היה מאנשי העלייה השנייה.
עבד במנחמיה ובחוות סג'רה עד שהתיישב במושבה כנרת שם עסק בחקלאות.
בשנותיו המאוחרות עסק ביצירת מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים עבריים.
דוד יזרעאלי נולד כדוד רובין ב-1886 בעיר יקטרינוסלאב להוריו בנימין ומלכה (מבית חנה'לס).
לדוד היו עוד 6 אחים ואחיות כשאחת מהן הייתה פולינה ז'מצ'וז'ינה שנישאה לויאצ'סלב מולוטוב.
אביו, שהיה סופר סת"ם וחזן, קיים בית מסורתי ציוני ודוד הצטרף לתנועת ציוני ציון.
ב-1905 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה עם עוד קבוצת חלוצים.
הקבוצה הגיעה תחילה ליפו, המשיכה לחיפה ולבסוף הגיעה למנחמיה שם עבדו בחקלאות אצל איכרי המושבה.
במנחמיה הכיר רובין את חנה בעלול, שהייתה מורה בגליל, ובהמשך נישא לה.
ב-1908 עבר לעבוד בקולקטיב בחוות סג'רה עם מניה שוחט.
ב-1909 חתם רובין על חוזה אריסות עם יק"א לקבלת משק במושבה כנרת ואז חזרה חנה ארצה משליחות חינוכית בעיר פלובדיב שבבולגריה והזוג נישא ב-1913. באותה שנה שינה את שמו ליזרעאלי.
לאחר נישואיהם היו בני הזוג פעילים ציבורית במושבה כשדוד שימש, שנים רבות, כמוכתר ויו"ר ועד המושבה וחנה ניהלה את בית הספר המקומי.
לזוג נולדו 4 ילדים (שמואל, עמנואל, ימינה ושלומית).
נכדתם (ביתה של שלומית טישלר) היא פרופ' עירית עמית כהן ונכד אחר (בנה של ימינה איתן) הוא המשורר איתן איתן.
בגיל מבוגר החל יזרעאלי ליצור מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים ישראליים.
יצירותיו הוקלטו ונוגנו לא אחת ברשתות רדיו כמו קול ישראל וכן במקהלות, קונצרטים והופעות.
יצירותיו הוצאו לאור על ידי המרכז לתרבות ולחנוך של ההסתדרות.
הנה אלה מרחוק יבואו - מילים: מן המקורות, לחן: דוד יזרעאלי
למנצח על הגתית באתר רשות השידור
שירה של רחל כנרת (שנים לפני שהשיר הולחן על ידי נעמי שמר)
ב-1907 הגיע למנחמיה הפועל דוד גרין ועבד שכם אל שכם עם יזרעאלי בחקלאות.
מעבודה משותפת זו צמחה חברות רבת שנים וגם כשדוד גרין הפך לראש הממשלה הוא לא שכח את שדות מנחמיה.
דוד יארולים (בצ'כית: David Jarolím, נולד ב-17 במאי 1979 בצ'סלאב שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר.
לזכותו של יארולים 29 הופעות במדי בנבחרת צ'כיה.
יארולים שיחק כנער בסלביה פראג, וכבר בגיל 18 עבר לבאיירן מינכן.
יארולים השתלב מיד בקבוצת המילואים של המועדון, ובמקביל נכלל גם בסגל של הקבוצה הבכירה, אך שותף רק במשחק אחד בבונדסליגה, בהפסד של באיירן מינכן 2-1 לקייזרסלאוטרן בעונת 1998/99. עם זאת, רשומות על שמו של יארולים זכיות בשתי אליפויות הבונדסליגה, שני גביעים ושלושה גביעי הליגה הגרמנית, מאחר שנכלל בסגל הקבוצה הבכירה.
בקיץ 2000 חתם יארולים בנירנברג, ששיחקה בעונת 2000/01 בבונדסליגה השנייה.
יארולים שיחק תשעה משחקים באותה עונה, וסייע לקבוצה להעפיל אל הבונדסליגה.
בשתי העונות הבאות יארולים הפך לשחקן מפתח בנירנברג, אך בעונת 2002/03 נשר עם הקבוצה בחזרה לבונדסליגה השנייה.
יארולים פתח את עונת 2003/04 בליגה השנייה עם נירנברג, אך הספיק לחזור לבונדסליגה ולחתום בהמבורג לקראת תום חלון ההעברות.
יארולים שיחק בהמבורג במשך תשע עונות רצופות, והקבוצה סיימה איתו ברוב המקרים בחלק העליון של הבונדסליגה.
יארולים שיתף פעולה בתקופתו בקבוצה עם שחקנים כהייקו וסטרמן, פיוטר טרוחובסקי, קולין בנג'מין, טימוטה אטובה ומרסל ינסן.
יארולים נודע בהמבורג כשחקן המתקל בצורה בלתי מתפשרת וכעוגן בהגנה, והדבר התבטא ב-81 כרטיסים צהובים ושלושה כרטיסים אדומים שקיבל במשחקי הליגה בתשע עונותיו בהמבורג.
יארולים לא זכה בתארים בתקופתו בהמבורג, אך שיחק עם הקבוצה מספר פעמים במפעלים האירופיים.
בתום עונת 2011/12 עזב יארולים את המבורג לאחר שהבקיע 14 שערי ליגה ב-257 הופעות, וחתם באוויאן הצרפתית, ולאחר מכן במלאדה בולסלאב הצ'כית.
בתום עונת 2013/14 פרש ממשחק פעיל.
יארולים שיחק בנבחרת צ'כיה בכדורגל עד גיל 21, ואת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת ערך באוקטובר 2005. יארולים נכלל בסגל הצ'כי למונדיאל 2006, בו שותף רק במשחק אחד, בהפסד 2-0 לנבחרת איטליה בשלב הבתים, כאשר החליף את מילאן בארוש.
צ'כיה הודחה מהמונדיאל כבר בשלב זה.
במוקדמות יורו 2008 הבקיע יארולים את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 7-0 על נבחרת סן מרינו.
לאחר מכן, יארולים השתתף עם הנבחרת הצ'כית ביורו 2008 עצמו, ושותף בכל שלושת המשחקים, אך הנבחרת הודחה שוב בשלב הבתים.
בשנת 2009 הופיע יארולים במדים הלאומיים בפעם האחרונה, ולזכותו 28 הופעות במדי נבחרת צ'כיה.
אביו של דוד יארולים, קארל יארולים, הוא מאמנה של מלאדה בולסלאב, נכון לפברואר 2016. אחיו, לוקאש יארולים, ובן דודו מארק יארולים, הם גם כדורגלנים מקצועיים.
דוד יעקובוביץ' (דובצ'ק) (נולד ב-1948) הוא רץ מרתון פאראלימפי ישראלי.
נולד בצ'כיה וב-1964 עלה לישראל.
בנעוריו היה שחקן הוקי קרח ואצן למרחקים קצרים.
בישראל התגייס לצה"ל ושירת במחלקת חבלנים.
באוגוסט 1968 עסק בפעילות מבצעית לחימוש מוקשים בגבול ירדן ונפצע מפיצוץ.
יעקובוביץ' נשרף בפלג גופו העליון ואיבד את יכולת הראייה.
ב-1976 החל בשגרת אימוני ריצה.
ב זכה במדליית ארד בקרב חמש.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 בריצת 1500 מטר, במקום 19 בריצת 60 מטר והשתתף בריצת 400 מטר בשלב המוקדמות.
ב התחרה ללא הצלחה בארבעה מקצי ריצה.
ב זכה במדליית כסף בריצת מרתון.
יעקובוביץ' בעל תואר שני בהיסטוריה, נשוי ואב לארבעה ילדים.
הוא חבר מועדון רצי איילות וסיפורו מתועד בסרט הדוקומנטרי "דובצ'ק רץ למרחקים ארוכים" בבימויה של נעמי לבנטל.
בנו אורן יעקובוביץ' היה אלוף ישראל בריצת 400 מטר משוכות.
דוד ויקטורוביץ' יורצ'נקו הוא כדורגלן עבר ארמני-רוסי.
הוא נולד במרץ 1986 בעיר אשגבאט, ברפובליקה הטורקמנית.
בגיל שמונה עברה משפחתו להתגורר בכפר טוגטון במחוז המשנה קטצ'נרובסקי שבקלמיקיה, רוסיה.
את הקריירה שלו התחיל בגיל שמונה במועדון הנוער קטצ'נרובסקי (1994-1995).
בגיל 10 הוריו עברו לאליסטה.
בשנת 2004 שיחק במועדון מהליגה השנייה "טיטאן מוסקבה", לאחר מכן עבר לשנתיים למועדון מטאלורגס מליאפייס, לטביה.
ב-2007, הצטרף למועדון "דינמו מינסק" (והופיע ב-11 משחקים בליגת העל הבלארוסית).
בתחילת 2008 הוא הוזמן למועדון ליגת העל הרוסית "קריליה סובייטוב סמרה", ב-8 בפברואר השוער חתם לארבע שנים.
ב-6 באוגוסט 2008 הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בשלב 16 האחרונות בגביע רוסיה 2008/09 במשחק נגד גזוביק אורנבורג.
בליגת העל הופיע לראשונה ב-13 במרץ 2010 במשחק נגד "זניט".
ב-4 ינואר 2012 חתם על חוזה עם "מורדוביה".
ב-22 ביוני 2013 חתם על חוזה עם מועדון "אופה".
במהלך עונת 2014/15 יורצ'נקו הוכתר 5 פעמים רצופות כ"שחקן החודש" ואוהדי אופה בחרו בו לשחקן הטוב ביותר בקבוצה.
בפברואר 2016 הוא עבר לאנז'י מחצ'קלה בהשאלה.
בקיץ 2016, חתם על חוזה לשלוש שנים עם המועדון.
לקראת עונת 2017/18 הצטרף למועדון "טוסנו".
ב-18 באפריל 2018 עזר ל"טוסנו" לנצח את ספרטק מוסקבה בחצי הגמר של גביע רוסיה 2017/18, לאחר שבלם את בעיטות העונשין של פרננדו ודניס גלושאקוב בשלב בעיטות ההכרעה.
חוזהו בטוסנו הסתיים במאי 2018.
ביוני 2018 חתם ביניסיי קרסנויארסק, העולה החדשה לליגת העל הרוסית בכדורגל, אך גם בה לא שיחק יותר מעונה אחת.
ב-22 בינואר 2020 חתם בשחטר קראגנדי מליגת העל הקזחית בכדורגל.
בתום שנה עבר לארמניה בה חתם בינואר 2021 בקבוצת אלשקארט מהליגה הארמנית.
דוד איסאאקוביץ' טרקטובנקו הוא כלכלן ואיש עסקים רוסי.
הבעלים של קבוצת הכדורגל סידני מליגת העל האוסטרלית בכדורגל.
כיהן כנשיא קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג ובעלי הקבוצה, עד דצמבר 2005.
הוא בוגר המכון לכלכלה ופיננסים של לנינגרד על שם ווזנסנסקי.
טרקטובנקו החל את פעילותו העסקית בתחום הבנקאות, כשעבד בבנק הממלכתי של ברית המועצות, ב-1978.
ב-1991 הקים עם שותפו לאוניד קוגן את בנק פרומסטרוי, שהיה לאחד הגדולים ברוסיה.
כיהן גם כחבר בדירקטוריון הבנק.
ב-1994 התמנה לסגן יו"ר דירקטוריון הבנק ושנתיים לאחר מכן היה ליו"ר הדירקטוריון.
בשנת 1998 מונה לסגן נשיא בית הבנקאות של סנקט פטרבורג ולסגן ראש התאחדות הבנקים הרוסיים.
בשנים 2001-2005 עבד בבנק סנקט פטרבורג, ב-2003 רכש את מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג וכיהן כנשיא הקבוצה עד שמכר את המועדון לתאגיד גזפרום בדצמבר 2005.
הוא עמד בראש בית הבנקאות של סנקט פטרבורג עד 2007.
ב-2006 רכש 22% ממניות מועדון הכדורגל סידני מליגת העל האוסטרלית בכדורגל וב-2008 רכש את מרבית מניות הקבוצה והוא מחזיק בבעלות מלאה עליה.
מכהן כיו"ר דירקטוריון בית הבנקאות של סנקט פטרבורג ומחזיק בבעלות על בית ההוצאה לאור "אורביטה" שמדפיס מגזיני ספורט.
דוד יַנְדִי (במקור לֵדֶרֶר, בהונגרית: Jándi Dávid; יאנד הונגריה, 3 באפריל 1893 – באיה מארה, מאי 1944) היה צייר יהודי-הונגרי, שנספה בשואה.
דוד ינדי נולד ב-3 באפריל 1893 בשם יאנוש דוד לדרר, בן למשפחה יהודית שירדה מנכסיה.
הילד דוד בילה את רוב חייו בבאיה מארה, שם היה תלמידו משנת 1911 של כמה ציירים ידועים.
הוא צייר בעיקר נופים, סצנות תנכיות ומיתולוגיות, והדגיש את המרחביות של הצורות.
בשנת 1913 שינה לדרר את שם משפחתו לינד על שם כפר הולדתו בהונגריה.
בין 1914 לבין 1918 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ונלחם במלחמת העולם הראשונה.
משנת 1922 הוא ביקר בבודפשט מספר פעמים, שם בילה סמסטר במחלקה לאמנויות גרפיות במכללה לאמנויות יפות.
בין 1925 ל-1930 נסע כמעט כל שנה לאיטליה, שם בילה הרבה זמן בוונציה ובפירנצה.
מסעותיו האיטלקיים האלה השפיעו רבות על האמן הצעיר, ותמונותיו שיקפו גם את החוויות וההתנסויות שם.
ינדי הציג את יצירותיו בכמה תערוכות.
בשנת 1923 הופיע בגלריית בֶּלְוֶודֶרֶה, בשנת 1926 בסלון הלאומי, ובשנת 1937 בגלריית טומאש.
בשנת 1926 נבחר לחבר קבוע ב"אגודת הציירים של באיה מארה" במושבת האמנים של באיה מארה וציוריו הוצגו בקביעות במספר ערים בטרנסילבניה.
משנת 1942 השתתף בתערוכות אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, שם הציג בנוסף לנופים של באיה מארה גם יצירות עם נושאים תנכיים שהופיעו גם קודם ביצירותיו.
ב-1944 גורש על ידי המשטר הנאצי מבאיה מארה למחנות הריכוז ונורה תוך ניסיון בריחה מהרכבת.
בשנת 1947 נערכה תערוכה ב"גלריה פוקוס" בבודפשט לזכרו ולזכר הפסל ההונגרי-יהודי אישטוואן אורקני שטרסר, שאף הוא נרצח בשנת 1944 על ידי חיילי אס.אס.
בשנת 1966 נערכה תערוכת זיכרון עצמאית לזכרו באולם אדולף פאֵנִיאֶש.
דוד יוסף בורנשטיין (נולד בחמיאלניק, פולין, 25 בדצמבר 1884 או 1885; נספה בשואה) היה, מדקדק, מורה לעברית ומחבר ספרי לימוד.
למד בבית המדרש ללשון העברית בברלין בו הוכשרו מורים צעירים וותיקים ללימוד השפה העברית ברחבי יהודי גרמניה.
לאחר השלמת לימודיו לקח חלק חשוב בהנחלת השפה העברית והתרבות העברית בעם היהודי.
חלק חשוב ביצירתו עסק בניתוח יצירותיו של הסופר והמשורר חיים נחמן ביאליק, והוא פרסם בנושא זה מאמרים רבים.
עבודתו זו זכתה לשבחים מצדו של ביאליק עצמו, שכתב כי בעבודה של בורשטיין נגלו לו עצמו רבדים שלא היה מודע להן.
בשנת 1936 הוציא לאור בגרמניה חוברת בעברית שהכילה לקט מבואר ומפורש של סיפורי אגדות מלוקטים מן המקורות.
החוברת הייתה מיועדת לתלמידים בבתי ספר לעברית, והיא הודפסה על ידי הוצאה ראובן מס בברלין כחלק מסדרה חדשה של פרסומים שנקראה בשם "גליונות".
"הספר הראשון של התינוקות", ספר לימוד לעברית, יצא בווינה בשנות העשרה של המאה העשרים.
חובר יחד עם עקיבא רוזנבוים.
"מבוא לשפה העברית של היום הזה", יצא בברלין בשנות העשרים של המאה העשרים.
"גליונות לתלמידים", ספר לימוד לעברית, יצא בברלין בהוצאת שטינברג את זלס, 1938.
"למקורות שירי ביאליק - על אילת השחר", מסה שפורסמה בעיתון דבר כ' תמוז תרצ"ו, 10 ביולי 1936.
דברים שכתב על ביאליק הופיעו בכרך התשיעי (תש"ה) של "כנסת - דברי סופרים לזכר ח.
כתב ערכים על תלמוד באנציקלופדיה יודאיקה (אשכול).
דוד יהלומי הוא איש ניהול ישראלי.
מכהן כמנכ"ל הקרן לעידוד ופיתוח ענף הבניה בישראל, אשר נוסדה על ידי התאחדות בוני הארץ והסתדרות עובדי הבניין והעץ.
כיהן כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה החל בשנים 2020-2021, כיושב ראש הקרן לשמירת הניקיון ויו"ר הקרן למניעת זיהום ים במשרד להגנת הסביבה.
בילדותו גדל באור יהודה עד גיל 13, ולאחר מכן עבר לפנימיית הדסים עד גיל 18. שירת בצה"ל בפיקוד הנח"ל כקצין כ"א סדיר, קצין הדרכה וביקורת פיקודי, ושליש גדוד 903. תואר ראשון בחוג למדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת רייכמן.
בשנת 2002 ייסד את פרויקט "נוער חושב מחר" (יחד עם איציק דבש וגילי מזן).
פרויקט משותף לסוכנות היהודית, לאוניברסיטת רייכמן ולנציב הדורות הבאים בכנסת (דאז).
התכנית כללה תחרות ארצית בקרב יותר מ־1,000 בתי ספר לכתיבת החזון של מדינת ישראל במאה ה-21. פרויקט רב-שנתי לקידום תרבות של חזון, חשיבה לקיימות ולאחריות חברתית.
היה שליח מטעם הסוכנות היהודית בארצות הברית, ועסק בהדרכות בישראל במשלחות של ה- U.J.A.
בשנים 2003–2004 שימש כמשנה למנכ"ל במיזם להב"ה במשרד האוצר ולאחר מכן בין השנים 2004–2009 שימש כיועץ אסטרטגי עסקי וניהולי בכיר במגזר הפרטי.
בין השנים 2009–2018, במקביל להיותו מרצה בבית הספר הגבוה למנהל כספי לרשויות המקומיות בישראל, שימש כגזבר ברשות המקומית גדרה.
היה שותף בהקמת תאגיד מים וביוב אזורי והיה חבר בתאגיד.
במהלך 2019–2020 כיהן כראש המטה של השרה במשרד לשוויון חברתי וביוני 2020 מונה לתפקיד מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה.
הישגים בולטים במשרד להגנת הסביבה
ניהול 650 עובדים, ניהול תקציב שנתי שוטף בהיקף של 4 מיליארד ש"ח, ניהול הקרן לשמירת ניקיון בהיקף של 3.5 מיליארד ש"ח.
יו"ר ועדת ההיגוי של אסטרטגיית הפסולת החדשה של ישראל, שהובילה חזון של הפרדה במקור, טיפול בפסולת האורגנית ומחזור בהיקף כספי של 6.5 מיליארד ש"ח.
יהלומי גר ברמת השרון, אב ל-3 ילדים.
דויד יוז'ף דויטש (בהונגרית: Deutsch Dávid József; פאפה, 1818 – בודפשט, 1891) היה רופא ומתרגם יהודי-הונגרי.
לא ידוע כמעט דבר על חייו אלא רק על פועלו.
הוא כתב את העבודה לטקס קבלת התואר שלו כדוקטור לרפואה.
נכתב על ידי בנג'מין דיזראלי תורגם מאנגלית.
דוד יוטן (5 ביוני 1916 – 12 בינואר 2000) היה פעיל ציוני רוויזיוניסטי, מראשי נציבות בית"ר בפולין, קצין המטה הראשי של האצ"ל, חבר מועצת העיר תל אביב-יפו, מראשי הסתדרות העובדים הלאומית וממייסדי תנועת החרות.
דוד יוטן נולד בווילנה, האימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא) ב-5 ביוני 1916 לשמואל ואסנת לבית סור.
הוא התחנך בגימנסיה "אפשטיין" ובפקולטה לאגרונומיה באוניברסיטת וילנה.
היה פעיל בתנועת בית"ר ובארגון הסטודנטים והיה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית החדשה, מיסודו של זאב ז'בוטינסקי בקרקוב.
מסוף 1937 עד לתחילת 1939 שימש כמפקד גליל בית"ר בשלזיה ובגליציה המערבית, אשר השתרע מצ'נסטוחובה דרך קרקוב ועד לסאנוק.
במרץ 1939 עבר לשמש קצין נציבות בית"ר בפולין, בהנהגתו של נציב בית"ר בפולין מנחם בגין ושימש מנהל מחלקת העלייה של נציבות בית"ר ("עליית אף על פי") בוורשה (החליף את אלחנן פנימונסקי).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר יוטן לווילנה וטיפל בעלייתם הבלתי לגאלית של פליטי בית"ר לארץ ישראל.
ב-17 בספטמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפולין והצבא האדום נכנס לווילנה ב-19 בספטמבר 1939 והעיר הייתה בתחילה בשליטה סובייטית, אך כעבור מספר שבועות נמסרה לידי ליטא.
ביוני 1940 הפכה וילנה לחלק מברית המועצות עם פלישת הסובייטים לליטא וסיפוחה לברית המועצות.
ווילנה הפכה למקום מפלט ליהודי פולין וכחלק מתפקידו סייע יוטן לפליטי בית"ר ולמנהיגיה.
הוא הצליח לחמוק מהשלטון הסובייטי ולאחר נדודים הגיע במרץ 1941 עם רעייתו שרה לארץ ישראל.
יוטן השתתף בקורס מפקדים של האצ"ל בשוני ונתמנה לקצין המטה הראשי של האצ"ל.
במסגרת תפקיד זה היה יוטן אחראי על הדפוס וחבר במערכת עיתון "חרות" המחתרתי.
באפריל 1944 נאסר בידי שלטונות המנדט הבריטי ונכלא במחנה המעצר בלטרון ובכלא עכו.
יוטן הוגלה על ידי הבריטים עם 251 אנשי אצ"ל ולח"י לאריתריאה, לסודן ולקניה.
ב-15 במאי 1947 שוחרר ושב לארץ ישראל ממחנה המעצר בקניה וביוני נבחר לכהן כמזכיר הכללי של סניף תל אביב של הצה"ר.
הוא נעצר שוב יחד עם ראשי הערים וראשי התנועה הרוויזיוניסטית באוגוסט 1947 והוחזק במחנות המעצר בלטרון ובעתלית עד לשחרורו ערב הקמת המדינה.
בבחירות לאספה המכוננת בשנת 1949 הוצב יוטן במקום ה-41 ברשימת תנועת החרות.
בשנת 1952 החל להתגורר בשיכון גולי קניה בשכונת יד אליהו בתל אביב.
הוא כיהן כחבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית.
בנובמבר 1952 עם התפטרותו של ד"ר משה כהן מתפקידו התמנה יוטן לחבר מועצת העיר תל אביב מטעם סיעת חרות.
בפברואר 1959 נבחר יוטן על ידי מרכז תנועת החרות לראש המחלקה המוניציפלית של התנועה במרחב תל אביב.
בבחירות לכנסת הרביעית הוצב יוטן במקום ה-26 ברשימת חרות לכנסת.
בהמשך מונה ליושב ראש ועדת הביקורת המייעצת של המועצה שליד המבקר ולראש אגף האשפוז והרפואה הציבורית בעירייה, שבמסגרתו לקח חלק פעיל בהנהלת איגוד ערים "דן" ובהנהלת "אל סם", עמותה למלחמה בסמים.
בשנת 1967 עם הדחתו מוועדת המכרזים העירונית למשרות פנויות, התפצל יוטן ביחד עם יוסף ולקר מסיעת גח"ל במועצת העיר והכריז על שניהם כסיעה עצמאית - "סיעת העובד הלאומי".
היה ציר לקונגרסים הציוניים העולמיים ה-23 (1951) וה-24 (1956) ובשנת 1960 שימש כציר בקונגרס הציוני העולמי ה-25 מטעם משלחת תנועת החרות-צה"ר.
הוא היה חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני, ונציג תנועת החרות בהנהלת הקונגרס היהודי העולמי בישראל.
בבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961 הוצב יוטן במקום 102 הסמלי ברשימת חרות לכנסת.
בבחירות לכנסת השישית ב-1965 הוצב יוטן במקום 90 ברשימת גח"ל.
בבחירות לכנסת השביעית ב-1969 הוצב יוטן במקום 110 הסמלי ברשימת המרכז החופשי לכנסת.
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 הוצב יוטן במקום ה-116 הסמלי ברשימת הליכוד לכנסת.
הוא כיהן בין היתר כחבר בוועד הפועל של קופת חולים לעובדים לאומיים (כיום לאומית שירותי בריאות), כאחד מנציגי קופת חולים לעובדים לאומיים בארגון הבינלאומי לביטחון סוציאלי בז'נבה וכראש מחלקת ההסברה של הסתדרות העובדים הלאומית.
יוטן היה פעיל במשך שנים רבות למען הנצחת יהדות וילנה, עיר הולדתו.
בשנת 1946 הוא היה חלק מקבוצות פעילים יוצאי וילנה שהתאגדו וייסדו את "איגוד יוצאי וילנה לעזרה והצלה".
ב-1965 היה יושב ראש הוועד להקמת בית וילנה להנצחת יהדות וילנה והסביבה.
הנצחת יהדות וילנה והסביבה הייתה מפעל חייו של יוטן שכיהן במשך שנים רבות כיושב ראש "איגוד יוצאי וילנה והסביבה בישראל".
באפריל 1989 פרש מתפקידו כחבר במועצת העיר תל אביב-יפו ובאותה השנה הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
דוד יוטן הלך לעולמו ב-12 בינואר 2000 בגיל 83 והובא למנוחות בבית העלמין נחלת יצחק.
בשנת 1940 נשא לאישה את שרה לבית נייבורג ונולדו להם שלוש בנות.
דוד יוסף עזרא היה סוחר מוביל, מפתח נכסים ומנהיג קהילת יהדות בגדאד בקולקטה, הודו.
הוא היה אחד המפתחים המרכזיים של העיר קולקטה במאה התשע-עשרה, והיה אחראי לבנייתם של רבים מהמבנים הוויקטוריאניים ובתי הכנסת המפורסמים ביותר בעיר.
דוד יוסף עזרא היה בן למשפחה ותיקה של סוחרים יהודים שסחרו לאורך נתיבי הים באוקיינוס ההודי ובים סין הדרומי.
המשפחה יצאה מהקהילה היהודית בבגדאד, שם הם היו ידועים גם כמשפחת ח'ליף או קודם לכן משפחת חורש (כורש).
המשפחה טענה שהיא ממוצא ספרדי ומקורה עוד לפני האינקוויזיציה שהייתה בספרד ובמשך דור אחד בני המשפחה כיהנו בתפקיד גזבר העיר בגדאד ובו זמנית הנהיגו את הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1821 יוסף עזרא, אביו של דוד יוסף עזרא, הגיע לקולקטה דרך בומביי.
יוסף עזרא, היה ידוע גם בשם יוסף עזרא ח'ליף, וגם בשם יוסף עזרא באהר, (בערבית, بحر- ים), מכיוון שהיה מפליג באוקיינוסים.
ההיסטוריון ססיל רוט שיער שהמשפחה קבלה את השם באהר מכיוון שהיא הייתה בין המשפחות היהודיות העיראקיות הראשונות שחצו את האוקיינוס ההודי.
יוסף עזרא הביא לקולקטה גם את בניו נסים ודוד יוסף עזרא.
יוסף עזרא תואר על ידי הנוסע האשכנזי ישראל יוסף בנימין כ"אחד מעשירי אחינו" בקרב יהודי בגדד שהתיישבו בהודו.
לאחר זמן האב יוסף עזרא חזר לבגדד ושם מת.
בנו נסים נסע לסינגפור שם היה ממייסדי הקהילה היהודית הבגדדית.
בניגוד לאביו או אחיו, דוד יוסף עזרא בחר להתיישב בקביעות בקולקטה ולהשקיע בנכסים, במרכז המסחר המתפתח שעדיין לא היה המרכז המסחרי של האימפריה הבריטית באסיה.
השקעה זו הפכה את משפחתו למשפחה היהודית העשירה ביותר בקולקטה, בסוף המאה התשע עשרה ועד אמצע המאה העשרים.
עושרו הראשוני צמח בעיקר ממסחר באינדיגו, משי ואופיום עם הונג קונג שהשקיע בנכסים.
דוד יוסף עזרא תואר כבעל נוכחות "גדולה מהחיים" בחיי היהודים והעסקים בקולקטה.
הוא היה קרוב משפחה של הסוחר היהודי הבגדדי העשיר והמשפיע מהמאה התשע-עשרה דוד ששון.
בנוסף למסחר עם אנשי עסקים בריטים, הודים וסינים, משרדיו של דוד יוסף עזרא פעלו כסוכנות של ספינות ערביות שהגיעו לקולקטה הקולוניאלית ממסקט וזנזיבר עמוסות בתמרים ומוצרים אחרים ובתמורה רכשו אורז, סוכר ופריטי מזון אחרים.
עסקיו של דוד יוסף עזרא שגשגו בקולקטה והוא הפך לבעל הנכסים הגדול ביותר בעיר.
הוא השקיע סכומים גדולים במוסדות הקהילתיים עבור הקהילה היהודית הבגדדית שגדלה במהירות והפך למנהיגה.
הבניינים שעזרא בנה בעיר היו אחוזת אספלנדה אחוזת עזרא, אחוזת צ'ורינגהי ועוד.
רחוב עזרא בעיר נקרא על שמו.
יחד עם מנהיג הקהילה היהודית הבגדדית יחזקאל יהודה הוא בנה את בית הכנסת "בית אל" בשנת 1856 ברחוב פולוק.
שתי המשפחות נישאו ביניהן לאחר מכן.
דוד יוסף עזרא נפטר בשנת 1883, לאחר מותו המשיכה משפחתו לכהן בתפקידי מנהיגות בקהילה היהודית של יהודי בגדאד בקולקטה.
עד מהרה הכינוי משפחת באהר נשכח ובני המשפחה המשיכו להקרא משפחת עזרא בלבד.
בנו הבכור של דוד יוסף עזרא, אליאס דוד עזרא , בנה את בית הכנסת מגן דוד בשנת 1884 לכבוד אביו.
אליאס דוד עזרא שימש שריף של קולקטה הוא תואר בכתובת שעל גבי בית הכנסת כ"אבי הקהילה היהודית".
בנו היה סר דייוויד עזרא ששימש הן בתפקיד השריף של קולקטה והן בתפקיד מנהל הבנק המרכזי של הודו.
דוד טרבס (28 ביוני 1930 – 28 ביולי 2014) היה פיזיקאי ומהנדס ישראלי ופרופסור בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
היה מומחה לחקר המגנטיות והתקנים מגנטיים, ונמנה עם מייסדי המחלקה לאלקטרוניקה במכון.
חתן פרס ביטחון ישראל וחבר כבוד ב-IEEE.
דוד טרבס נולד במילאנו שבאיטליה, הצעיר מבין שלושת בניהם של מרים (אירמה) לבית רוזנברג וד"ר מרדכי (מרצ'לו) טרבס, שהיו ציונים ואמידים.
הוא ומשפחתו עלו לארץ ישראל בשנת 1939 והתיישבו במושבה רחובות.
שלושת האחים לחמו במלחמת העצמאות.
שני אחיו, יורם (הוגו) וזכריה "במבינו", נפלו בקרבות: יורם בשיירת חולדה וזכריה בפלוג'ה.
דוד אף הוא נפצע במלחמה באופן קשה מאוד.
על שם יורם וזכריה נקרא רחוב "האחים טרבס" בעיר רחובות.
כמו כן, לאחר מותו של יורם, שהיה מתלמידי יואל רקח באוניברסיטה העברית בירושלים, יצא הספר "מכניקה אנליטית" המבוסס על רשימות מהרצאותיו של רקח.
את הספר כתב עם חברו ישראל גרינפלד, שנפל אף הוא במלחמה.
אביהם של האחים טרבס עבד במכון ויצמן למדע, והאם זכתה לימים באות יקירת העיר רחובות.
לאחר המלחמה, בשנים 1958–1950, רכש טרבס את השכלתו בפקולטה להנדסת אלקטרוניקה בטכניון.
החל מ-1953 החל להשתלם ולעבוד כעוזר מחקר במכון ויצמן למדע, שם ביצע בפועל את מחקרו במהלך התואר השני.
את התואר השני ביצע בהנחיית פרנץ אולנדורף ואפרים פריי ואת התואר השלישי בהנחיית פריי, לצד אהרון הירש.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "אינטראקציה של שדות מגנטיים ניצבים".
באותן שנים גם פעל רבות לצד שמואל שטריקמן.
ב-1962 הצטרף לסגל המחלקה לאלקטרוניקה במכון ויצמן, ב-1966 מונה לפרופסור חבר וב-1968, לפרופסור מן המניין.
בשנותיו במכון עסק בחקר תהליכים מגנטיים הפיכים, אנליזה מיקרו-מגנטית, ובפיתוח סרטים מגנטיים וזכרונות מגנטו-אופטיים.
עבודותיו אלה הפכו אותו לבעל שם עולמי בתחומו.
בנוסף, תרם רבות לחקר לייזרים, אנטנות ומערכות תקשורת שהיו בעלות חשיבות לתעשייה הביטחונית ולצה"ל, ועל פועלו זכה בפרס ביטחון ישראל.
היה מחברם של כ-100 מאמרים שפורסמו בעיתונות המדעית, ונרשמו על שמו כ-100 פטנטים.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים ד"ר משה רשפון ופרופ' ישראל בר-יוסף ממכון ויצמן למדע, פרופ' עמוס הרדי מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' עלי לוין ממכללת אפקה וד"ר עודד ברכוז.
בשלהי שנות ה-80 עזב טרבס את מכון ויצמן ועבר לפאלו אלטו שבקליפורניה.
הוא הצטרף לחברת .Komag Inc, שם הוביל צוות שהתמקד בפיתוח חומרים מגנטו-אופטיים, דיסקים לאגירת מידע ממוחשב, וכלים לבקרה אוטומטית אופטית של שכבות דקות, שהיו מתקדמים ביותר בזמנם.
טרבס היה נשוי לנחמה (לבית קנצ'וק) עד לפטירתה ב-2013. הם היו הורים לשלושה בנים וסבים לנכדים, ובעת שהותם בישראל התגוררו בכפר סבא.
הוא הלך לעולמו ביולי 2014 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
חבר כבוד ב-IEEE, אגודת מהנדסי החשמל האמריקאית (1976)
הרב דוד כהן (אלול ה'תרמ"ז – כ"ח באב ה'תשל"ב; ספטמבר 1887 בערך – 8 באוגוסט 1972) היה נזיר ירושלמי מוכר, מקובל, הוגה דעות יהודי וחוקר תלמוד, קבלה והפילוסופיה היהודית.
ר"מ בישיבת מרכז הרב, מתלמידיו הבולטים של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ומהחשובים שבעורכי כתביו.
כונה "הרב הנזיר" בשל מנהגי נזירות שקיבל על עצמו.
נולד בעיירה מיישָגולה (מיישעגאָלע) שליד וילנה, לרב יוסף יוזפא כגן, שהיה רב העיירה, בנו של הרב זכריה מנדל הכהן כ"ץ, רבה של העיירה ראדין, ולרבנית אסנת.
שמו המלא היה "דוד יהודה אריה ליב".
בגיל שבע למד גמרא בחדר אצל בן דודה של אמו, הרב שלמה מקלר.
העיד על עצמו שבגיל זה הצליח לענות על שאלות שתלמידים מבוגרים לא הצליחו להשיב עליהן.
כבן תשע הובא לראדין לבית סבו, שם למד בשקידה בכל יום עד תשע בערב, בכיתה של תלמידים גדולים ממנו.
רבו היה הדרשן הרב משה בנימין שניידר.
בהיותו כבן עשר נפטר סבו והאירוע השפיע עליו מאוד.
בגיל עשר נסע לבית אביו, שהיה כעת בעיר קונוטופ באוקראינה, ללמוד בישיבה שפתח בן-דודו של אביו מליטא.
הישיבה הייתה בחדרי בית הכנסת, שנקרא "החומה", שם התפללו גם הליטאים, אם כי הנוסח היה חב"די לפי השתייכות רוב המתפללים שם.
בגיל שתים עשרה למד אצל דודו הרב ישעיה כ"ץ, שהיה רב בעיירה בקשט והמושבה היהודית הסמוכה בוריסובקה, על יד וולוז'ין.
שם גם נערכה חגיגת בר המצווה שלו.
שנה לאחר מכן הובא ללמוד בישיבת וולוז'ין.
לצד לימוד התורה נחשף בה לכתבים של סופרי תנועת ההשכלה היהודית.
לאחר תקופה קצרה עבר עם דודו לעיר ריוול (כיום טאלין) שם נתקבל דודו לרב, ולמד שם כשנה.
בשנת ה'תרס"ג (1903), כשהיה בן שש עשרה, שב לראדין ולמד מהחפץ חיים.
בתקופה זו היה חברו לחדר של הרב יוסף כהנמן.
בשלב זה החל לנהוג ברוח תנועת המוסר כאשר ערך רשימות אישיות של מעשיו בכל יום לפי טיבם.
אז גם החל כותב רשימות תורניות שסגנונן הושפע מסגנון תנועת ההשכלה, מהן ידועים כיום רק מאמריו בענייני התפתחות מעמד האישה, חיי הנישואין וקדושת הבית היהודי.
בגיל שמונה עשרה החל ללמוד בישיבה בסלובודקה.
בקיץ של אותה שנה, ה'תרס"ה 1905 עבר אל בית דודו הרב אברהם ויסבורד שהיה הרב של העיר טולה.
בשנת התרס"ז נסע לקובנה על מנת להתכונן לבחינות בגרות אקסטרניות של הממשל הרוסי, וסבל מעוני.
בתרס"ח חזר לבית הוריו בקונוטופ, מבלי שהשלים את הבחינות, והתקבל למורה בבית ספר מתוקן.
בתרס"ט נסע ללמד בתלמוד תורה בעיר שאוול.
בסתיו תר"ע (1909) החל ללמוד באקדמיה למדעי היהדות של הברון גינצבורג בסנט פטרבורג.
על תקופה זו הוא כותב: "הנני שב לבית המדרש, בדרך חדשה".
לאחר כשלוש שנים שם עבר ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת פרייבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש מגרמניה והמשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת בזל בשווייץ.
בבגרותו נהג לגזור על עצמו תעניות דיבור לדבריו בשביל לכפר על דברים שאמר בצעירותו בעת שלמד פילוסופיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כאשר היה דוקטורנט לפילוסופיה בשווייץ, פגש שם את הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ומפגש זה שינה את מסלול חייו.
את הפגישה תיאר בהקדמה לספר "אורות הקודש" (שיצא בעריכתו):
אחרי מלחמת העולם הראשונה עלה ארצה והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים, תוך שהוא מתמסר לעריכת כתביו של הרב קוק באופן שיבהיר ויסדר את שיטתו ההגותית של רבו.
במשך תקופה למד קבלה בחברותא עם רבי ישראל אלתר, ה"בית ישראל" מגור.
נשא את בת דודתו שרה, בת הרב חנוך אטקין.
נפטר ביום כ"ח באב תשל"ב ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
בתו, צפייה גורן, נישאה לרב שלמה גורן, לימים הרב הראשי לישראל.
בנו, הרב שאר ישוב כהן, היה רבה הראשי של חיפה וחבר מועצת הרבנות הראשית.
תפיסת עולמו הושפעה רבות מעולם הסוד והנסתר.
נהג מנהגי נזירות (בלא נדר) כהימנעות משתיית יין ומקציצת השיער, וכן נהג מנהגי פרישות נוספים כמו תעניות ושתיקה מרובה שגזר על עצמו בעיקר בשבתות ובארבעים הימים שבין תחילת חודש אלול ליום כיפור.
נהג בצמחונות, מתוך תודעה מוסרית של צער בעלי חיים, ואף ערך קובץ מכתבי הראי"ה בשם חזון הצמחונות והשלום.
לצד זאת היה חוקר בעל השכלה אקדמית רחבה ובקיא בכמה שפות, ובהן יוונית, לטינית, אנגלית, גרמנית וצרפתית.
הוא אף שכר לבנו מורים פרטיים שילמדוהו לימודי חול ועודד את בנו, הרב שאר ישוב הכהן, ואת בתו צפיה לנגן בכינור.
לימים הצטרף בנו, בברכתו, לברית החשמונאים, ההגנה וצה"ל.
לפי תיאורו של הרב משה צבי נריה, התפלל בימים נוראים בסידור הרמ"ק - תפילה למשה.
על שולחנו התארחו מדי שבת עניים וגלמודים.
בתקופת המנדט שימש ביתו מקלט ללוחמי המחתרות ומקום מפגש לחברי ברית החשמונאים.
האמין שהנבואה צריכה לחזור לעם ישראל השב לארצו, כחלק טבעי והכרחי של תהליך הגאולה.
ספרו "קול הנבואה: ההגיון העברי השמעי" עוסק רבות בעניין זה ומטרתו המוצהרת לסלול בפני הדור דרכים להשגת הנבואה.
מושג ה"שמעיות" מהווה את המוטיב המרכזי בספר ומדגיש את היתרון הסגולי שיש לשמיעה על הראייה, תוך סקירה של ביטוי היסוד השמעי כמרכזי בתפיסת הוגי החכמה היהודית לאורך הדורות.
במסגרת תהליך בקשת הנבואה, נהג לשוטט ולהתבודד בסביבות ירושלים ובמדבר יהודה בתקווה לקבל השראה נבואית.
לאחר פטירת רבו הרב קוק, הטיל מצוות תכלת (שנעשתה מדיונון לפי שיטת האדמו"ר מראדזין) בציציותיו.
זאת, כחלק מתפיסת עולמו של חידוש מצוות שלא הצליחו לקיים אותם כחלק מקירוב הגאולה.
תוכנית הלימודים של ישיבת מרכז הרב
לבקשת הרב קוק כתב הרב כהן תוכנית לימודים לקראת יסוד ישיבת מרכז הרב.
לפי עדותו, הרב קוק עיין בתוכנית עיון מתון וממושך ולבסוף אמר שאילו היה כותב בעצמו היה כותב תוכנית דומה, אולם הסתייג מהכנסת "הפילוסופיה האשכנזית" של משה מנדלסון ובייחוד זו של נחמן קרוכמל.
בפועל לא יושמה התוכנית בישיבה.
התוכנית רחבת היקף, בולטת בה חשיבות ההקדמות והרקע לכל אחד מתחומי התורה.
היא כוללת עשרה ראשי פרקים: תנ"ך, מדרש התורה, מבוא המשנה והתלמוד, סדר הדורות ותולדותיהם, מבוא המדרשים האגדיים, תלמוד, ש"ס, פוסקים, שימוש מדעי הטבע לתלמוד, חכמת האלהות, החכמה הפנימית העברית.
הרב כהן הרבה לכתוב, אך ספריו כמעט לא ראו אור במהלך חייו.
מאז שנת תרפ"ב (1922) התמסר לעריכת ספרי "אורות הקודש", ועריכתם דחתה את עריכת כתביו שלו.
הוא הכין את כתביו לדפוס והשאיר לתלמידיו הנחיות מפורטות כיצד להוציאם לאור.
ההנחיות נדפסו בספר נזיר אחיו.
חלק ניכר מכתביו עדיין לא פורסם.
הרב כהן לימד במשך עשרות שנים בישיבת מרכז הרב (ובכך החל עוד בחיי הרב קוק) את חמשת ספרי מחשבת ישראל שאותם הגדיר הרב קוק כספרים שכל תלמיד חכם חייב להיות בקיא בהם: חובות הלבבות, אמונות ודעות, ספר הכוזרי, מורה הנבוכים וספר העיקרים.
הוא גם כתב מבואות שיטתיים ופירושים לספרים אלו, מלבד מורה הנבוכים.
חזון הצמחונות והשלום - ליקוט של כתבי הרב קוק בנושאי הצמחונות וסידורם למשנה שיטתית.
אורות הקודש א-ג - בחייו של הנזיר פורסמו שלושה כרכים: - כרכים א' וב' בתרצ"ח (1938), וכרך ג' בתשכ"ג (1963), שמכסים כמחצית מן התוכנית המקורית, כלומר חלק וחצי משלושת החלקים שהחיבור מורכב מהם
קול הנבואה, חלק ראשון, בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ט (1969), ובמספר מהדורות נוספות בהוצאת נזר דוד.
ספר זה הוא עבודת חייו של הנזיר, שאותו ערך עשרות שנים, והוא מעיד על עיסוק בו עשרות שנים לפני פרסומו.
בשנת תשפ"ג יצאה מהדורה חדשה ומהודרת של הספר, הכוללת חלקים שטרם פורסמו, ובפרט - פרקים שלמים על החסידות.
כמו כן, גוף הטקסט נוקד.
התנוצצות אורו של משיח - חוברת שנערכה בשנת תשכ"ח (1968) בעקבות שיחה שמסר הרב כהן בפני חיילים שהשתתפו בשחרור ירושלים.
בחוברת מצויה התייחסותו אל הגאולה.
מבואות לאורות הקודש - מבואות שיטתיים לספרי אורות הקודש.
פורסמו תחילה בחוברות חוג הראי"ה, ולאחר מכן בקובץ התורני סיני.
המבואות צורפו לתחילת הכרך הראשון של אורות הקודש, והמבואות למוסר הקודש הובאו בסוף הכרך הרביעי.
העבודה על עריכת כתביו החלה מיד עם מותו, ובמשך כמה שנים לאחר מכן ראו אור רבים מן הכתבים.
לאחר מכן חלה האטה בקצב ההוצאה, שהתחדשה בקצב משמעותי רק בעשור האחרון.
רשימה חלקית של הכתבים שפורסמו במהלך העשור הראשון לאחר מותו:
הכרך הרביעי של אורות הקודש נערך ברובו המוחלט על ידי הנזיר עצמו, ולאחר מכן בידי תלמידיו, ובעיקר על ידי הרב יוחנן פריד.
התלמידים הסתפקו בעריכה מינימלית ולכן הכרך הרביעי מחולק למאמרים, אבל כמעט ולא לסדרים.
מגילת מלחמה ושלום - חוברת המכילה את הפסק של הנזיר מימי מלחמת העצמאות הקובע כי תלמידי חכמים צריכים להתגייס למלחמה.
עוד יש בה מספר פרקים על מהות המלחמה ובירורים הלכתיים.
בסוף החוברת מופיע פירושו לפרקי המלחמה בספר תהלים.
אור הנצח - רשימות בנוגע לחנוכה ולפורים.
קול ואור - על הימים הנוראים, ובפרט כוונות התקיעות.
חוג הראי"ה - שיעורים על אורות הקודש מתוך כתב ידו (רשימות לקראת שיעורים שהעביר לבני ישיבת מרכז הרב).
יצאו עד היום שלושה כרכים.
נזיר אחיו בשלושה כרכים, הכוללים מידע עליו וחלקים מכתביו.
בין היתר כוללים הכרכים פירושים למדרשים, חלקים ממגילת סתרים - יומנו האישי, חלקים מן החלק השלישי של קול הנבואה, "גיליון הש"ס" שלו ובו הערות שכתב על כרכי התלמוד הבבלי שלו, וכן אגרות שכתב לרב צבי יהודה הכהן קוק, לרב חרל"פ ולרב קוק.
הכוזרי המבואר (שלושה כרכים) ובו פירושו לספר הכוזרי המבוסס על סיכומי שיעוריו שערך בעצמו, בעריכת פרופ' דב שוורץ.
דרך אמונה - ביאורים לאמונות ודעות לרס"ג (ארבעה כרכים), בעריכת הרב הראל כהן.
קול צופיך - אסופת אגרות בין הנזיר לראי"ה קוק.
דודי לצבי - אסופת אגרות בין הנזיר לרב צבי יהודה הכהן קוק, בעריכת הרב הראל כהן.
פתחי הפרדס - ביאור לקל"ח פתחי חכמה לרמח"ל, בעריכת אלחנן שילה.
עוד יצאו ספרי ליקוטים של כתביו שלא על פי תוכנית האב לפרסום הכתבים, ובהם:
יסודות אמונת ישראל על פי ספר הכוזרי הקדמות לספר הכוזרי שעל פיהן העביר שיעורי פתיחה לתלמידים, וביאור למאמר הראשון בספר.
משנת הנזיר - ליקוט מתוך "מגילת סתרים", ובו מובאות פסקאות אישיות והגותיות.
כולל מבואות ארוכים של בנו הרב שאר ישוב כהן על תולדות אביו ואימו.
בספר בולטות בהיעדרן פסקאות מן התקופה שבין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים.
שכינה ביניהם - ליקוטים הנוגעים לזוגיות, קדושה, מעמד האישה ועוד, לרבות קטעי יומן אישיים.
אור הרזים - מתוך פירושי מרן הרב הנזיר לספר עץ חיים וליסודות חכמת האר"י הקדוש.
שני חלקים נוספים לקול הנבואה
הרב איתן איזמן - לשעבר ראש מוסדות נעם-צביה
הרב ישראל אריאל - ראש מכון המקדש
הרב יעקב אריאל - רבה של רמת גן
הרב יוסף ברמסון, ממייסדי ישיבת ירושלים לצעירים, רשת נועם - צביה ותנועת הנוער אריאל.
הרב מיכאל הרשקוביץ - ממייסדי היישוב נריה ורב היישוב, ר"מ בישיבת מרכז הרב.
הרב חיים דרוקמן - ראש מרכז ישיבות בני עקיבא, ראש ישיבת אור עציון
הרב צפניה דרורי - ראש ישיבת קריית שמונה ורב העיר קריית שמונה
הרב ישעיהו הדרי - ראש ישיבת הכותל
הרב ירחמיאל וייס - ראש ישיבת ירושלים לצעירים
הרב אליעזר ולדמן - ראש ישיבת ניר קריית ארבע
הרב צבי טאו - נשיא ישיבת הר המור
הרב יוסף טולדאנו - רבה של גבעת זאב
הרב יהושע רוזן - ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב בנימין אביעד - שימש כרב המועצה האזורית שפיר וכחבר מועצת הרבנות הראשית
הרב זלמן מלמד - ראש ישיבת בית אל ורב היישוב בית אל לשעבר
הרב ישעיהו משורר - אב"ד הרבני בפתח תקווה וחבר בית הדין הגדול בירושלים
הרב אהרן מונדשיין - פרופ' לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן
הרב חנן פורת - חבר הכנסת וממחדשי ההתיישבות בגוש עציון
הרב יעקב פילבר - ראש ישיבת ירושלים לצעירים וממייסדיה
הרב יוחנן פריד - רב המושב בית מאיר וראש האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך
הרב איסר קלונסקי – רב שכונת גבעת מרדכי בירושלים
הרב פרופ' נחום רקובר - חתן פרס ישראל, משנה ליועץ המשפטי לממשלה
הרב אביהוא שוורץ - ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב חיים שטיינר - ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב אריה שטרן – הרב הראשי לירושלים.
הרב יצחק שילת - ראש ישיבה בישיבת ההסדר ברכת משה, מעלה אדומים
הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא - ראש ישיבת מרכז הרב
הרב יהושע מגנס - ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב זאב סולטנוביץ' - ר"מ בישיבת הר ברכה
הרב דוד שפירא - רב שכונת בית הכרם בירושלים
חתנו, הרב שלמה גורן - רבצ"ר והרב הראשי לישראל
בנו, הרב שאר ישוב כהן - שהיה רבה של חיפה
מכון "נזר דוד" בבית אריאל בירושלים, המנוהל על ידי הראל כהן, הוקם לשם הוצאת כתביו ולהנצחתו.
בית הספר הממלכתי דתי "פסגת דוד" בפסגת זאב, קרוי על שמו.
(בעבר פעל בשכונת הגבעה הצרפתית בעיר בית ספר ממ"ד נוסף על שמו, "נזר דוד".
כיום בית הספר לא קיים).
רחוב "נזר דוד" בדרום בית וגן, כמו כן קרויים על שמו רחובות בשכונת משכנות זבולון בנתניה וביישוב בית אל.
הרב דוד ברוך לָאוּ (נולד בכ"א בטבת ה'תשכ"ו, 13 בינואר 1966) היה הרב הראשי לישראל בשנים 2013–2024. קודם לכן כיהן כרב העיר מודיעין והיישוב שוהם.
דוד לאו נולד בתל אביב לרב ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל, וחיה איטה, בתו של הרב יצחק ידידיה פרנקל, רבה של תל אביב.
למד בישיבת היישוב החדש, שלוש שנים בישיבת בית מתתיהו ושנה בישיבת פוניבז' בבני ברק.
היה חניך בתנועת הנוער "עזרא" בתל אביב.
את שירותו בצה"ל, אותו סיים בדרגת רב-סרן, עשה ברבנות חיל המודיעין.
לאחר נישואיו למד והוסמך אצל הרב משה מרדכי פרבשטיין בבית המדרש לרבנות ודיינות "אמרי דוד" שבנשיאות הרב מרדכי אליהו, ואצל הרב זלמן נחמיה גולדברג.
בשנת תשנ"ד הוענק לו כושר לרבנות, לאחר שעבר את מספר הבחינות המרבי של הרבנות בכתב ובעל פה.
שימש רבו הראשון של היישוב שוהם.
משהוקמה העיר מודיעין, נבחר לרבה האשכנזי של העיר, והיה מופקד על מערכות הכשרות, העירובין ומחלקת הנישואין.
הוא הקים מהיסוד את מערך הכשרות בעיר, ייעל את שירותי הרבנות, וייסד שיעורי הלכה ותורה.
בי"ז באב תשע"ג (24 ביולי 2013) נבחר לרב הראשי האשכנזי לישראל.
בכך היה לאדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד זה, בגיל 47. הוא זכה לתמיכת ראש הממשלה בנימין נתניהו ומפלגות יהדות התורה וש"ס.
על פי הוא מונה לכהונה של עשר שנים, וזו הוארכה בשנה נוספת ב.
כהונתו הסתיימה ביום כ"ה בסיוון תשפ"ד (1 ביולי 2024).
הרב לאו שאף להמשיך את הרבנות הראשית ברוח הרב קוק והרב הרצוג.
בדומה לרב קוק הוא ערך מסע מושבות בקיבוצים חילוניים.
הוא הוסיף למבחני הסמיכה לרבנות "הלכות דרך ארץ ובן אדם לחבירו".
הרב לאו היה הרב הראשון בישראל שעסק במתן תשובות הלכתיות באמצעות האינטרנט, באתר האינטרנט "מורשת".
החל מקיץ 2006 ועד לבחירתו לתפקיד הרב הראשי לישראל הופיע מדי יום שישי בתוכנית הטלוויזיה "שאלת רב" בערוץ הראשון, העוסקת בשאלות ותשובות הלכתיות.
מאז שנת 1999 שידר את הפינה היומית "נקודה יהודית" ברדיו קול חי.
החל משנת 2021 משודרת מדי יום שישי בערוץ 14 תוכנית שאלת הרב הראשי שבמסגרתה משיב הרב לאו לשאלות הציבור בעניינים הלכתיים.
כנשיא בית הדין הגדול פעל לצמצום הסחבת בתיקי גירושין ומשפחה שנמשכו שנים רבות והביא לסיומם.
בין היתר הוא הורה להקים בית דין לעניינים אלו באילת, הסדיר את מעמד בתי הדין בחו"ל בנוגע לגיטין וגיור והקים מענה טלפוני אנושי ייעודי.
התנגד למתווה הכותל ופעל לביטולו, חרף החשש מפני משבר עם יהדות ארצות הברית.
כך גם התנגד נחרצות לתוכנית הגיור הממשלתית של מתן כהנא ולרפורמת הכשרות שקידם ופעל לביטולם.
ביצע שיפורים בהתנהלות מערכת השמיטה, בה לראשונה לא בוצעה שום זריעה בידי יהודים ברחבי הארץ, ורפורמה במערכת השחיטה, כאשר הקים ועדה בתחום יבוא הבשר שתרחיב ותפקח על צוותי השחיטה הפועלים בחו"ל ותמנע את תלותם של היבואנים במספר מצומצם של אנשים.
כמו כן ייעל את מערכת מבחני הרבנות באמצעות הפרטתה והפקדתה בידי חברה חיצונית.
הקדיש שעות ארוכות לפתירת בעיות עגינות וסכסוכי גירושין, ובהזדמנות אחת ישב בדיון שנמשך שני לילות רצופים ובסופו הגיעו הצדדים להסכם גירושין לפנות בוקר לאחר 48 שעות.
בעת מגפת הקורונה נדרש הרב לסוגיות הלכתיות חשובות מבחינת הציבור הדתי .
הוא הוציא הנחיות ברורות בנושא לעיתים קרובות.
לאחר שמינה את גיסו, הרב מרדכי רלב"ג, לאב בית דין, על אף שהוא מצוי בניגוד עניינים מחמת הקרבה המשפחתית, הוגשה עתירה לבג"ץ, שבעקבותיה נקבע כפתרון ביניים שעד להקמת מנגנון לבחינת מינוייו, כל מינוי שיבקש הרב לאו לעשות יצריך אישור של היועץ המשפטי לבתי הדין הרבניים, שאין במינוי ניגוד עניינים.
באוגוסט 2022 הצהיר בג"ץ על "בטלות המינוי", אך דחה את מועד כניסת הבטלות לתוקף לפרק זמן של כמה חודשים כדי שבפרק זמן זה יוכל לקום מנגנון שיקבל החלטה בעניין..
בעקבות הקמת המנגנון אושרה המשך כהונתו של הרב רלב"ג כאב"ד וראב"ד ירושלים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הקים בית-דין מיוחד לעגונות המלחמה.
ביוני 2025 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה דביר ספרו "דמעות של אמונה" המגולל את פועלו וחוויותיו בתקופת מלחמת חרבות ברזל.
לאחר סיום תפקידו כרב הראשי לישראל
לאחר סיום תפקידו כרב הראשי לישראל הקים את 'מרכז לאו – למען אחי ורעי', לייעוץ לגישור ולבוררות בענייני ממונות או נישואין, הפצת תורה, לימוד והכשרת רבנים, הטמעת התורה בחיי המעשה, ותמיכה במשפחות נזקקות, אלמנות ויתומים.
הרב לאו פרסם מאמרים בקבצים שונים כגון "תחומין" ו"מוריה".
כמו כן, ערך את ספר השו"ת של אביו "יחל ישראל".
ערך ופרסם ספר זיכרון לסבו הרב יצחק ידידיה פרנקל בהוצאת מכון ירושלים.
עד כה יצאו שלושה כרכים של כתביו בספרים "משכיל לדוד", מלבד חוברות וקבצים עתיים נוספים שיצאו תחת שם זה בנושאים שונים.
הכרך הראשון עסק בנושאי יוחסין, גיור, הלכות צבא ועוד, וקבצים ייעודיים הוקדשו לאירועי השעה כמו מגפת הקורונה ועוד.
נשוי לציפורה, בתם של הדסה והרב יצחק רלב"ג, יו"ר המועצה הדתית בירושלים לשעבר וחבר לשעבר במועצת הרבנות הראשית לישראל, ומי שהחליף את חתנו כממלא מקום נשיא מועצת הרבנות הראשית, עקב אי מינוי רבנים ראשיים.
דוד כפתורי היה מוותיקי הציירים בישראל.
במשך כ-40 שנה, החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21, היה צייר פעיל, הציג תערוכות יחיד, השתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
הוא פעל בישראל ובפריז, וגם עשה גיחה לארצות הברית.
דוד היה גאה במיוחד בעבודת ההוראה בה עסק במוסדות רבים, בעיקר במכון אבני, וכן בסטודיו הפרטי שלו, שם סייע לאמנים רבים בראשית דרכם להתפתח ולצאת לדרכם כאמנים עצמאיים.
כפתורי נולד בשכונת מנשייה ביפו, דור שלישי בארץ.
הוא נולד למשפחת בוטון, בעלת מסורת רבנית ארוכת שנים שנמשכה מגירוש ספרד, דרך איטליה ואיזמיר שבטורקיה.
דוד עזב את הדת ואת הבית בגיל צעיר כדי להשתתף באופן פעיל במאבקי היישוב והמחתרות להשגת עצמאות מדינית.
הוא התגייס לפלמ"ח בשנת 1941 לפלוגה התל אביבית, והיה ממקימי היישוב לוביה (לימים קיבוץ לביא).
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס כפתורי לצבא הבריטי, לבריגדה היהודית (חי"ל - חיל יהודי לוחם), שם שירת במשך חמש שנים בפלוגת ההנדסה החטיבתית והשתתף בקרבות נגד הצבא הנאצי באיטליה ובהולנד.
עם שובו לארץ, הצטרף לשורות ההגנה.
השתתף בקרבות הבלימה של חטיבת גבעתי כנגד הפלישה המצרית (גבעה 69, משטרת עיראק-סואידן, כיס פלוג'ה).
לאחר שפשט את המדים, עבר לשרת בשב"כ.
במקביל הוא החל ללמוד ציור באופן מסודר.
כפתורי היה מבוגרי המחזור הראשון של מכון אבני כשבין מוריו ניתן למנות את יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואחרים.
עם סיום לימודיו, פרש כפתורי סופית מפעילותו הביטחונית בשירות המדינה והתמסר לציור.
במשך שבע שנים למד, צייר והציג בתערוכות.
עם חזרתו ארצה, החל כפתורי ללמד במכון אבני לצידם של מוריו לשעבר, שטרייכמן וסטימצקי.
כפתורי לימד במשך כ-20 שנה טכניקות ציור בצבעי שמן, צבעי מים ואקוורל במכון.
במקביל כפתורי צייר ולימד בסטודיו בשכונת שבזי (נווה צדק) וכן המשיך להציג בתערוכות, בישראל ומחוצה לה.
בתקופה זו הוא גיבש סביבו קבוצת תלמידים שנהגה לצאת פעם-פעמיים בשנה לסדנאות ציורים בטבע, בראש פינה, עין הוד ופוריה.
רבים מחברי הקבוצה הפכו ברבות השנים לציירים ידועים בפני עצמם.
הקבוצה מונה כ-60 חברים וממשיכה לפעול גם כיום בהובלתו של שבתאי מצליח.
יצירתו של כפתורי סוכמה בשנת 1999 בספר "דוד כפתורי, 50 שנות יצירה" בהוצאת מוקי הפקות דפוס.
בשנת 2000 הוא זכה ונבחר על ידי אגודת האמנים והציירים ל"אומן הנבחר" של תל אביב.
בשנת 2003 נערך ערב לזכרו של דוד כפתורי בסינמטק תל אביב.
בערב התקיימה הקרנת בכורה של הסרט "כפתורי" בבימויה של הלן כהן.
כמו כן הושק הספר "לכפתורי באהבה" שנערך ויצא לאור על ידי משה מוקי כהנא (מתלמידיו של דוד) בהוצאת מוקי הפקות דפוס.
בספר מציגים רבים מתלמידי כפתורי לאורך השנים, שהפכו לציירים עצמאים.
כל צייר הקדיש ציור ודברי הוקרה.
דוד כפתורי התחתן עם מלי (לבית ג'רסי) ששירתה איתו בחטיבת גבעתי במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות (יוני 1948).
1958 - תערוכת יחיד ראשונה, גלריית מניה כץ, תל אביב
1965 - גלריה La Case d'Art, פריז, צרפת
1968 - גלריה Kristina, גוטבורג, שוודיה
1969 - בית שלום עליכם, תל אביב
1973 - מועדון מילא, מועדון סופרים ואמנים, תל אביב
1976 - המוזיאון העירוני, משכן לאומנויות, חולון
1978 - המוזיאון העירוני בית עמנואל, רמת-גן
1984 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1986 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1987 - המשכן לאומנויות, חולון
1996 - בית אגודת הציירים והפסלים, תל אביב.
דוד (לייב) כהן (בין א' ל-י' בתשרי תרנ"ה, בין 1 ל-10 באוקטובר 1894, סלובודקה, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) – כ"ב באב תשל"ו, 18 באוגוסט 1976, אלונים) היה פעיל ציוני, מאבות הנוער העובד.
דוד לייב כהן נולד בעת הימים הנוראים בשנת ה'תרנ"ה (1894) בכפר סלובודקה ליד נובוגרודק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בן הזקונים של הרב אברהם אליעזר כהן ורושקה לבית אופנהיימר, כהן עצמו היה מספר שנולד בימים הנוראים ולא הזכיר תאריך ספציפי, כך שהתאריך המדויק אינו ידוע.
הוא היה הילד רביעי במשפחתו.
בצעירותו הושפע מאביו, שהיה רב נודד והשתייך לתנועת החסידות ומאחיו הגדולים יצחק-אייזיק ורייכל, שהתחברו לקבוצה מהפכנית מקבוצת נרודניה ווליה ("נארודניקים"), שלחמה במשטר הצארי ברוסיה במטרה לשנות את סדרי החברה.
בגיל 12 עזב את ביתו והרבה לנדוד בין הערים והעיירות בחבל ווהלין, בין היתר בעיירות שוּר, בפּוּלֶסיה, סלובודקה, נובוגרוּדֳק, קאמי, באבז'יץ, רפאלובקה (Rafaluvka), פרוסקורוב, וולוז'ין, סלונים, מינסק, וילנה וקובנה.
בגיל 13 התקבל כהן לישיבה בפרוסקורוב, אך כעבור זמן קצר עזב אותה לטובת שהות עם קבוצת אינטלקטואלים יהודים ששאפו להשגת אוטונומיה עבור יהודי רוסיה, אשר כינו עצמם "סיימיסטים".
כהן היה אחראי על הוראת ילדי הקבוצה קרוא וכתוב בעברית וביידיש, ועבד איתם בחקלאות.
בערבים היו חברי הקהילה לומדים מכתבי מרקס וסוגיות פוליטיות בתנועת הפועלים.
בשנות העשרה המאוחרות הצטרף כהן לישיבה בנובוגרודק, שהשתייכה לזרם "שיטת המוסר", אך החליט לעזוב את הישיבה מאחר שאורחותיה לא תאמו לאופיו.
אחיו יצחק-אייזיק, שכבר היה פעיל במחתרת, הפנה אותו ל"שטיבל" (בית כנסת חסידי) של חסידי הרבי מסלונים; עד גיל 17 שהה דוד עם חסידי סלונים, ואז עקר לוולוז'ין והצטרף לישיבה המקומית.
באותה הישיבה התלכדה קבוצת תלמידים בעלי נטייה ציונית, ודוד ביניהם, אשר החלה בהפצת עיתון בלשון העברית, שפנה לשני המינים ועיקרו ברעיון תחיית הלשון העברית.
לאחר שהתגלה הדבר לראש הישיבה סולקו מהישיבה כל התלמידים המעורבים.
כהן עבר לווילנה, שם למד כתלמיד אקסטרני משום שחסר את הכסף להירשם לבית ספר מסודר.
הוא עבד במני עבודות מזדמנות, בין היתר כסבל בשוק ובמתן שיעורי עזר לתלמידים.
הוא יצר קשר עם עורכי עיתון "דער טאָג" (יידיש: "היום") והחל לפרסם רשימות מחייו ומחייהם של פשוטי העם, ואף נתחבר לקבוצה מאורגנת של גנבים וזונות שהיו מחלקים ביניהם את הרווחים, לומד את סגנון חייהם ומפרסם רשימות על חייהם בעיתון.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 שב כהן לעיירה נובוגרודק, ושם ייסד ארגון נוער ציוני ולהקת דרמה שעסקה בחומרים ציוניים.
יעקב לובצ'נסקי, יהודי בעל אמצעים, העמיד לרשות ארגון הנוער חלקת אדמה וכלי עבודה, והם החלו בהכשרה חקלאית.
דוד נשאר בנובוגרודק עד הגעת הבולשביקים, שהתנגדו לציונות, והמשיך בפעילותו הציונית.
הוא נעצר, אך הצליח לברוח לווילנה.
עם קבלת עצמאותה של פולין וכינון הרפובליקה הפולנית השנייה נעצר כהן על ידי המשטרה הפולנית כחשוד ב"קשרים עם הקומוניסטים בגרמניה", ושוחרר כעבור שבועיים.
לאחר השחרור הצטרף למרכז "החלוץ" בקובנה, בירת ליטא (שזכתה אף היא בעצמאות) וקיבל משרה בעיתון "החלוץ" בקובנה.
במסגרת עבודתו הרבה לבקר בעיירות ליטא היהודיות ובקבוצות ההכשרה השונות.
באחד ממסעותיו לקובנה נתקל בבית הילדים של זיגפריד להמן.
להמן, יהודי-גרמני, הגיע לליטא לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהזמנת השר היהודי מקס סולובייצ'יק, והקים שם בית ילדים, "קינדער היים", בעל משנה חינוכית ציונית בדומה לזה שהקים בברלין.
כהן התרשם והושפע מאוד ממפעל זה.
ד"ר להמן ועשרות מילדי בית היתומים שלו עלו לארץ ישראל מאוחר יותר, והקימו, יחד עם קבוצת נערים מ"הנוער העובד" את כפר הנוער "בן שמן".
הקשרים בין ד"ר להמן לדוד כהן נשמרו גם בארץ.
באביב 1924 ביקר כהן לראשונה בארץ ישראל, במסגרת ביקור שארגן העיתון "די אידישע שטימע" ("הקול היהודי") שבו עבד.
הייתה זו משלחת בת יותר ממאתיים איש, בהם חברי "החלוץ".
כהן שהה בארץ כחודש, טייל בגליל, בתל אביב ובירושלים, עשה ליל סדר עם אנשי "גדוד העבודה", חגג את האחד במאי עם אנשי עמק יזרעאל בעין חרוד וביקר בבית הוועד הפועל של ההסתדרות.
בספרו "ביתי בין נערים" ציין דוד כי יותר מכל התרשם לרעה ממצב הנוער העובד שבו נתקל בביקורו בין היתר בעקבות מפגש עם נער מנקה נעליים.
בתל אביב פגש בברל כצנלסון, וסיפר לו את רשמיו.
כצנלסון שיתף אותו בקשייה של ההסתדרות במציאת פטרון לנוער העובד, לדאוג להשכלתו ולארגונו, היות שלא היה באותה תקופה חוק שיגן על הנערים העובדים.
בשיחה זו סיפר כהן לכצנלסון על כוונתו לעלות לארץ, וכצנלסון ביקש ממנו להתמסר לפעולה עם הנערים העובדים לשיפור מצבם לכשיעלה.
פעילותו בארץ עם הנוער העובד
כחצי שנה לאחר מכן עלה כהן עם אשתו לובה ובנם, שמואל (מולה), לארץ ישראל, והחל לעבוד עם הנוער העובד כאיגוד עובדים וכתנועה חינוכית.
תנועת הנוער העובד החלה מכמה התאגדויות ספונטניות ויוזמות שיצרו הנערים העובדים עצמם, לעצמם.
דוד כהן, שלימים נקרא "האבא" של הנוער העובד, לא היה מייסד התנועה בפועל, אולם עם עלייתו לארץ מצא את דרכו אל בני הנוער החיים בתנאי מצוקה, ואל ההתארגנויות שהחלו לצמוח על ידי הנערים בכוחות עצמם.
התארגנויות אלה, שהחלו כתאים בתל אביב, חיפה, ירושלים, פתח תקווה וכפר סבא, פנו להסתדרות בבקשה לליווי ועזרה בארגון.
עם הקמת ארגון הנוער העובד ב-1924 החליטו בני הנוער כי ההחלטות והסיכומים של התנועה יתקבלו על ידי הנערים עצמם.
כהן היה שותף של הנערים לעמדה זו וראה עצמו כ"שַמָּש" עבור בני הנוער.
באופן פורמלי מונה כהן (בעצת ברל כצנלסון) כאיש הקשר בין שתי ההסתדרויות – הכללית וזו של הנוער העובד – והיה מאז ועד לפרישתו לגמלאות עובד במרכז לחינוך של הוועד הפועל של ההסתדרות.
משכורתו ההתחלתית הייתה 4 לירות בחודש, ואשתו תמכה בפרנסת המשפחה.