tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן אומרים קדיש תתקבל.
אחרי קדיש תתקבל, נאמרות תוספות לתפילה.
תוספות אלו כוללות, לפי רוב המנהגים, את תפילת פיטום הקטורת, שיר של יום, ברכי נפשי בראש חודש ועלינו לשבח (הסדר משתנה מנוסח לנוסח), ובחלק מן הקהילות אף קטעים נוספים כמו פרשת המן, י"ג עיקרים, שש או עשר זכירות, תהילים, הנחת תפילין של רבנו תם, אמירת מזמור תהילים פ"ג ועוד.
מראש חודש אלול ועד יום הושענא רבה, הנהיגו בכשלוש מאות שנים האחרונות ברוב קהילות ישראל להוסיף בסיום התפילה מזמור כ"ז מספר תהלים – 'לדוד ה' אורי וישעי'.
מספר טעמים נאמרו במנהג זה.
תפילת מוסף היא תפילה הנאמרת בכל הימים בהם היו מקריבים בבית המקדש קרבן מוסף, כלומר, בשבתות, בחגים, בראשי-חודשים ובימי חול-המועד.
התפילה נאמרת לאחר קריאת התורה של שחרית ולפני קטעי הסיום של התפילה, אין כאלוהינו ועלינו לשבח.
לפי המסורת תפילת מוסף נתקנה כנגד קרבן מוסף, ולפיכך זמן התפילה תלוי בזמן הקרבת קרבן המוסף.
זמן הקרבת קרבן מוסף שנוי במחלוקת: דעת החכמים שהוא קרב כל היום, כלומר עד תמיד של בין הערבים, ודעת רבי יהודה שרק עד שבע שעות זמניות אחר תחילת היום.
בהלכה נפסק שלכתחילה יש להתפלל לפני שבע שעות, ומי שלא עשה זאת נקרא "פושע".
אולם, גם מי שלא התפלל עד סוף שבע שעות עדיין יכול להתפלל עד שקיעת החמה.
עם זאת, אדם שפספס את תפילת המוסף לא יכול להשלים אותה בתפילת תשלומין.
המשנה נותנת כלל לתוכן של תפילת מוסף: "כל יום שיש בו קרבן מוסף כגון ראש חודש וחולו של מועד, צריך להזכיר מעין המאורע".
כלומר, בתפילת מוסף של סוכות יש להזכיר את סוכות, וכיוצא בו בכל תפילת מוסף.
המבנה של תפילת המוסף כולל את שלוש הברכות הראשונות ושלוש האחרונות הקבועות לכל תפילה ובאמצע "מעין המאורע" - ברכה המזכירה את המועד המסוים.
בשונה משאר תפילות המועדים, הדגש בתפילת המוסף הוא על עבודת בית המקדש, ובפרט על קרבן המוסף.
ברוב הקהילות, אומרים בכל מועד את הפסוקים בתורה המפרטים את הקרבן של אותו מועד, וכן מתפללים לבניין בית המקדש ולהשבת העבודה בו.
החתימה של ברכה זו משתנה לפי המועד: "מקדש השבת" בשבת, "מקדש ישראל וראשי חדשים" בראש חודש, "מקדש ישראל והזמנים" בשלוש הרגלים, "מקדש ישראל ויום הזיכרון" בראש השנה, "מקדש ישראל ויום הכיפורים" ביום הכיפורים.
בראש השנה במקום הברכה האמצעית, אומרים בתפילה זו שלוש ברכות: מלכויות זכרונות ושופרות, ותוקעים בשופר במהלך חזרת הש"ץ, בסיום כל אחת מברכות אלו (בחלק מהקהילות תוקעים גם ב"תפילת הלחש" בה כל יחיד מתפלל לעצמו).
המשנה (ראש השנה פרק ד' משנה ה' - ו') מציינת מסגרת מיוחדת לתפילה זו על פני כל תפילות המוסף האחרות.
היא מוסיפה את שלוש הברכות דלעיל שתכנן צריך להזכיר את מלכות האל, את זכרונם של ישראל לפני האל ואת שופר הגאולה.
תוכן כל ברכה צריך להיות מורכב מפסוקים מהתורה ומהנביאים שעוסקים בנושאים אלו.
בחזרת הש"ץ של תפילת המוסף ביום הכיפורים, מוסיפים פיוטים, כולל סדר העבודה המתאר את סדר עבודתו של הכהן גדול בבית המקדש ביום הכיפורים, ויש מוסיפים פיוטים גם בחזרת הש"ץ של מוסף של ראש השנה.
ביום הראשון של פסח מוסיפים תפילת הטל, ובשמיני עצרת תפילת הגשם.
יש מוסיפים גם אזהרות בחזרת הש"ץ של מוסף של שבועות, ובקהילות האשכנזים אומרים קרובה במוסף של שבת שקלים ושבת החודש.
כאשר חל ראש חודש בשבת, אומרים בתפילת מוסף ברכה מיוחדת, ברכת "אתה יצרת".
ברכה זו משלבת את מעלת השבת יחד עם ראש חודש ואת הקורבנות שלהם.
במשנה נידונה האפשרות להתפלל תפילת מוסף ביחידות ללא מניין, ונחלקו בזאת חכמי המשנה.
תפילת מוסף משלוש התפילות האחרות שמתפללים בשבת, חג או ראש חודש.
מסיבה זו אין מזכירים בכל התפילות את פסוקי הקרבנות עצמם.
לעומת זאת, תפילת מוסף למרות שאף בבית בזמן שבית המקדש היה קיים הייתה נאמרת, מכל מקום נתקנה כתחליף לקרבן עצמו, בתורת , מסיבה זו מזכירים בה את פסוקי קרבן המוסף, ומבקשים מהקדוש ברוך הוא שתעלה אמירת פסוקים אלו כאילו הקרבנו קרבן מוסף.
לפי שיטת רבי אלעזר בן עזריה, כשם שקרבן מוסף מוקרב רק בציבור, כך גם אין תפילת המוספין אלא בציבור ובחבר עיר, כדוגמת בית המקדש.
חכמים חולקים על הלכה זו וסוברים כי למרות שהעיקרון דומה, היישום שונה.
שהרי כל ישראל יכולים לצאת ידי חובתם בקרבן אחד, אך אין כל ישראל יכולים לצאת ידי חובתם בתפילה אחת, ומסיבה זו, כאשר אנו מיישמים את חיוב הקרבן באופן של תפילה, חלה חובה מיוחדת על כל איש ואיש להתפלל.
בשיטת רבי יהודה נחלקו הראשונים.
יש שלמדו שגם הוא מסכים עקרונית לשיטת חכמים שחל חיוב על כל אחד ואחד, אלא שהוא סובר שבמקום ששליח הציבור מתפלל, הוא פוטרו כשם שבבית המקדש פטר היחיד את הרבים אך יש אחרים שסוברים שהוא מסכים שהחיוב חל על הציבור, אך במקום שאין ציבור עובר החיוב על כל יחיד.
בתלמוד נחלקו החכמים כמי הוכרעה ההלכה.
רב הונא בר חיננא מסר את ששמע מפי רבי חייא בר רב שמסר שההלכה היא כרבי יהודה.
לגרסה זו הצטרף רב חייא בר אבין שהעיד משמו של שמואל שאמר "מעולם לא התפללתי תפילת מוסף ביחיד בנהרדעא מלבד יום אחד שבא חיל המלך לעיר ושכחו החכמים ולא התפללו שאז התפללתי לבד".
לעומת זאת, חכמי ארץ ישראל סברו אחרת, וכאשר רבי חנינא קרא ישב לפני רבי ינאי ואמר לפניו שההלכה היא כרבי יהודה, הורה לו רבי ינאי לצאת מהמקום ולהורות את משנתו מחוץ לבית המדרש, מכיוון שההלכה היא כחכמים ולא כרבי יהודה.
אף רבי יוחנן העיד שרבי ינאי התפלל בחג פעמיים תפילת העמידה, ומכאן שהשנייה הייתה תפילת מוסף.
בשולחן ערוך נפסק כשיטת חכמים.
כמו שביום טוב לא מניחים תפילין בגלל שהיום טוב נחשב "אות" בין ישראל לקב"ה, ואין צורך להוסיף את ה"אות" של התפילין, כך נוהגים גם לפני תפילת מוסף לחלוץ את התפילין, וזאת בגלל שתפילת מוסף של ראש חודש נחשבת גם כ"אות", ואין צורך ב"אות" של התפילין.
לכן, רוב הציבור נוהגים לחלוץ את התפילין אחרי הקדיש שלפני מוסף, וכתבו הפוסקים שנכון להמתין עם תחילת תפילת מוסף עד שיסיימו לכרוך את התפילין ברצועות שלהן ולהניחן בנרתיק כדי שלא יהיו מונחות בחוסר כבוד בזמן תפילת המוסף.
סיבה נוספת לקיפול התפילין לפני מוסף נכתבה בבית יוסף (כה, יג) והיא שבגלל שבחלק מהקהילות אומרים במוסף קדושת "כתר", לא ראוי שיהיה באותה שעה גם כתר התפילין (גם מתפללי נוסח אשכנז שאינם אומרים קדושת "כתר" נוהגים לחלוץ).
גם הנוהגים להניח תפילין בחול המועד לא מתפללים איתן תפילת מוסף, וחולצים אותן לפני ההלל.
בשל התנגדות לרעיון של חידוש הקרבנות, חלק מהקהילות הרפורמיות החלו, מ1819 ואילך, לבטל את תפילת מוסף או לשנות אותה כך שלא תזכיר את הקרבנות, או שתתאר את הקרבנות רק בלשון עבר ללא כל הבעת תקווה או בקשה לחידוש הקרבנות בעתיד.
החל מ1927 החלו גם חלק מהסידורים הקונסרבטיביים לשנות את לשון התפילה מעתיד לעבר, כגון במקום "נעשה ונקריב" לומר "עשו והקריבו".
תְּפִלַּת עַרְבִית או מַעֲרִיב היא אחת משלוש תפילות יומיות ביהדות, הנערכת בלילה, בדרך כלל לאחר צאת הכוכבים.
התפילה מורכבת משני חלקים, קריאת שמע וברכותיה ותפילת שמונה עשרה.
בשונה משאר התפילות, אין בה חזרת הש"ץ על תפילת שמונה עשרה.
התפילה מסתיימת בעלינו לשבח, ובקהילות מסוימות נהוג להוסיף לפני או אחרי התפילה פרקי או פסוקי תהילים.
בדומה למסורת תפילות שחרית ומנחה גם נוסחה של תפילת ערבית החל להתגבש בימי הבית השני והמשיך גם בימי המשנה והתלמוד.
המסורת מייחסת את קביעת תפילת ערבית ליעקב אבינו.
בברייתא המקשרת בין התפילות לקורבנות, קורבן תמיד של שחר מתאים לתפילת שחרית וקורבן התמיד של בין הערביים מתאים לתפילת מנחה, אך אין קרבן המתאים לתפילת ערבית.
המקבילה שניתנת לתפילת ערבית היא הקטרת החלבים והאיברים מהקורבנות שהוקרבו ביום.
לכן זמנה העיקרית בלילה, החל בצאת הכוכבים, וברוב המקומות בארץ נהוג לעניין זה להחשיב את צאת הכוכבים כעשרים דקות לאחר שקיעת החמה.
תפילת ערבית "רשות" או "חובה"
שלא כמו תפילות שחרית ומנחה, חובת תפילת עמידה של ערבית עמדה במחלוקת בתקופת המשנה והתלמוד.
במסכת ברכות מובאת מחלוקת תנאים לגבי החיוב שבתפילת ערבית: במשנה נאמר: "תפילת הערב אין לה קבע", ובגמרא מובאת מחלוקת תנאים בנושא.
לפי רבי יהושע, תפילת ערבית היא רשות, ואילו רבן גמליאל דיבנה סבר שהיא חובה.
מחלוקת זו גרמה בסופו של דבר להסרת רבן גמליאל מכס הנשיאות ולהעלאתו של רבי אלעזר בן עזריה.
האמוראים נחלקו כמי יש לפסוק הלכה, ופוסקי ההלכה המאוחרים יותר נקטו כדעת רבא, שפסק כדעה שתפילת ערבית רשות, אך כתבו שכיום תפילת ערבית חובה מצד מנהג ישראל.
לדעת רבים מן האחרונים, צורת חיוב זו יוצרת הבחנה בין נשים לגברים, שכן נשים לא קיבלו תפילת ערבית עליהן, ועל כן חיובן בתפילת ערבית פחות מחיובן בשאר תפילות.
בנוסף, היות שמטרת חזרת הש"ץ היא להוציא ידי חובה את המתפללים שאינם יודעים את נוסח התפילה, בתפילת ערבית אין חזרת הש"ץ.
רב נטרונאי גאון תלה את הסיבה למנהג לומר קדיש אחרי ברכות קריאת שמע לפני תפילת העמידה, בדעה שתפילת ערבית רשות, והקדיש משמש כהכרזה שהסתיימה התפילה והרוצה לצאת יצא.
המחלוקת לגבי חיוב התפילה נסובה רק לגבי חיוב תפילת עמידה, אך לגבי קריאת שמע לא נחלקו, שחובת קריאת שמע בערב היא חיוב, ולהלכה חיוב זה מדאורייתא.
סדר התפילה הוא שקריאת שמע וברכותיה קודמים לתפילת העמידה, אך מי שנתאחר לבית הכנסת ולא יספיק לקרוא קריאת שמע וברכותיה ולהתפלל עם הציבור, יתפלל קודם תפילת העמידה עם הציבור ואחר כך יאמר ברכות קריאת שמע.
מרכיביה הבסיסיים של תפילת ערבית הם:
בקצת קהילות מוסיפים ברכת ברוך ה' לעולם
התפילת מסתיימת עם תפילת עלינו לשבח, ובחלק מהנוסחים נוספו לפני ואחרי התפילה פרקי תהילים וקדישים.
כל קהילות ישראל מתחילים את התפילה בפסוק "והוא רחום...", ויש שמוסיפים פסוק "ה' הושיעה...".
לפי נוסח יהודי תימן (בלדי) ורוב קהילות נוסח אשכנז מתחילים בפסוקי "והוא רחום" ללא תוספת אחרת.
לפי נוסח הספרדים והחסידים, אומרים תחילה את פרק קל"ד מספר תהילים - "שיר המעלות הנה ברכו את ה'" וכו', וכן מספר פסוקי ביטחון בה'; לאחר מכן אומר החזן חצי קדיש, ולאחריו אומרים את פסוקי "והוא רחום".
בהרבה קהילות אשכנז המערבי (וקצת קהילות אשכנז המזרחי, כגון קהילות אויבערלאנד) מוסיפים את מזמור קל"ד רק כשמתפללים ערבית "בזמנו" (כלומר אחרי צאת הכוכבים).
רוב עדות המזרח מתחילות ב"לשם יחוד", ושלושה פסוקים "ה' צבאות עמנו", "ה' צבאות אשרי אדם" ו"ה' הושיעה".
בקהילות אשכנז המערבי הנ"ל, אומרים שלושת פסוקים אלו (בלי "לשם יחוד"), כל אחד שלש פעמים, אחרי מזמור "שיר המעלות הנה ברכו את ה'" ולפני הקדיש; אחרי הקדיש אומרים "והוא רחום" ואומרים שוב את פסוק "ה' הושיעה".
קהילות עיראק ופרס אומרות במקום חמישה פסוקים: "כי אל רחום ה'", "והוא רחום", "ה' צבאות עמנו", "ה' צבאות אשרי אדם" ו"ה' הושיעה", "ויברכו שם כבודך".
בהרבה קהילות, שרים "לדוד ברוך" (תהילים קמ"ד וס"ז) לפני ערבית במוצאי שבת.
בהרבה קהילות, תוספת זו מחליפה את המזמור הרגיל - "שיר המעלות הנה ברכו את ה'" וכו' - שאומרים בשאר ימות החול.
ברוב הקהילות, בליל שבת וחג מדלגים על כל הפסוקים האלה (ואפילו והוא רחום) ומתחילים ברכו.
חריג לכך הוא בחסידות חב"ד, שנוהגים שבשבת אומרים חצי קדיש אחרי כגוונא, ובליל יום טוב אומרים 'שיר המעלות' כבימות החול ומדלגים רק על 'והוא רחום'.
בחלק מהקהילות, במוצאי שבת אומרים במקום הפסוקים הרגילים את תהלים קמ"ד ("לדוד ברוך") וס"ז.
ברכות קריאת שמע נפתחות באמירת "ברכו".
ברכת מעריב ערבים - ברכה העוסקת בבריאת היום והלילה ובשבח לבורא על סידור הזריחה והשקיעה.
ברכת אהבת עולם - ברכת הודאה על התורה וכן על קיום המצוות של עם ישראל.
ברכת אמת ואמונה - ברכה העוסקת בגאולת ישראל ממצרים ובשמירתו.
הברכה מתחילה במילים "אמת (ו)אמונה כל זאת" ומסתיימת בברכת "גאל ישראל".
ברכת השכיבנו - ברכה העוסקת בבקשת שמירה מאת ה', שישכיבנו לשלום ויעמידנו לשלום, וישמרנו מפני מזיקים שונים.
פסוקי "המולך בכבודו" - בתקופת הסבוראים הוסיפו ברכה נוספת, ברכת ברוך ה' לעולם הכוללת מספר פסוקים וחתימה בברכה בסופם, אשר בכמה קהילות מאוחדת עם ברכת השכיבנו שלפניה ובכמה קהילות היא עומדת בפני עצמה.
בקהילות רבות, בפרט בארץ ישראל ובמרבית הקהילות הספרדיות בתפוצות לא נאמרת הברכה.
לפי נוסח אשכנז וחלק מקהילות נוסח ספרד, נוסח תפילת עמידה של ערבית שונה מהנוסח של תפילת שחרית בברכה האחרונה בו ("שלום רב" במקום "שים שלום").
את תפילת העמידה חותמים בקדיש הכולל את הקטע המתחיל "תתקבל".
יש הנוהגים להוסיף אחרי התפילה פרקי תהילים, ברכו נוסף ואת תפילת עלינו לשבח.
הנוהגים כמנהג הספרדים וחלק מקהילות החסידים, אומרים מזמור קכ"א בתהלים, שיר המעלות - "שיר למעלות אשא עיני אל ההרים...".
בנוסח תימן בלדי מוסיפים לפני כן את מזמור ח' בתהלים.
יש הנוהגים לומר ברכו (שנתקן לאלו שאחרו ולא שמעו כשפרסו על שמע בתחילת התפילה).
המתפללים כנוסח אשכנז וכן חסידי חב"ד לא נוהגים כך.
לאחר מכן אומרים עלינו לשבח וקדיש יתום, כבסוף כל תפילה, ולפי רוב הנוסחאות שלא פרסו על שמע לפני עלינו, עושים זאת לאחר הקדיש שאחרי עלינו.
אולם לפי נוסח אשכנז המקורי, אין אומרים ברכו בסוף התפילה בערבית, וכן נוהגים ברוב קהילות נוסח אשכנז בחו"ל.
בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לומר שלשה מזמורי תהלים (פרקים כד, ח, כט) אחרי עלינו כשמתפללים ערבית "בזמנו".
בימי ספירת העומר (ממחרת השבת ועד ערב שבועות), נהגו לברך ולספור ספירת העומר לאחר תפילת ערבית.
גם כאן חלוקים הדעות באשר למיקום הספירה.
יש הנוהגים לספור לפני עלינו לשבח ויש שנהגו לספור לאחריו.
בקהילות גאורגיה, עיראק ופרס המנהג לספור אחרי "שיר למעלות", כאשר נוהגים לומר נוסח "לשם ייחוד" מיוחד, טרם הברכה, ובתחילה מברך וסופר השליח ציבור, ולאחר מכן הקהל מברך וסופר.
בקהילות גאורגיה מוסיפים קטע הפותח במילים: "ריבונו של עולם", ולאחר מכן אומרים "קדיש יהא שלמא", "ברכו" ו"עלינו לשבח".
כאשר מתפללים ערבית מוקדם (לפני צאת הכוכבים), נוהגים ברוב הקהילות שהיחידים סופרים את העומר אחרי צאת הכוכבים, ויש נוהגים לספור בתנאי.
במוצאי שבת מוסיפים מספר תוספות בתפילת ערבית.
בהרבה קהילות, שרים "לדוד ברוך" (תהילים קמ"ד וס"ז) לפני ערבית במוצאי שבת; בהרבה קהילות, תוספת זו מחליפה את המזמור הרגיל - "שיר המעלות הנה ברכו את ה'" וכו' - שאומרים בשאר ימות החול.
בתפילת העמידה מוסיפים את תפילת אתה חוננתנו בברכה הרבעית.
לאחר תפילת העמידה אומרים חצי קדיש, ויהי נועם (למנהג עדות המזרח מתחילים מהמילים "שובה ה'") ופסוקי קדושה דסידרא (ללא שני הפסוקים הראשונים, 'ובא לציון גואל' 'ואני זאת בריתי').
לאחר מכן אומרים קדיש תתקבל ועלינו לשבח כבכול יום.
לפי חלק ממנהגי אשכנז ואיטליה, מוסיפים לפני עלינו לשבח את פסוקי ויתן לך; בקהילות אחרות אומרים פסוקים אלה בבית אחרי ההבדלה.
ביהדות, תפילת מנחה היא תפילה הנאמרת בכל יום בשעות הצהרים, החל מחצי שעה לאחר חצות היום (על פי החלוקה לשעות זמניות) ועד לשקיעת החמה.
תפילת מנחה נוסחה בתקופת בית שני וככל הנראה התבססה על הקרבת התמיד של אחר הצהריים בבית המקדש.
לאחר חורבן בית המקדש, הפכה לתפילה במקום הקרבן.
תפילה זו היא אחת משלוש התפילות היומיות במסורת היהודית, יחד עם שחרית וערבית.
לפי המסורת, את תפילת מנחה תיקן יצחק אבינו, שנאמר: "ויצא יצחק לשוח בשדה", ו'שיחה' פירושה תפילה.
כמו כן, התפילה מוסמכת לקורבן התמיד שהוקרב בבית המקדש בשעת בין הערביים.
התלמוד במסכת ברכות מדגיש את חשיבותה של תפילת המנחה:
אמרה זו מתייחסת לסיפור המעמד בהר הכרמל במאבק בין אליהו הנביא לנביאי הבעל.
שם מתואר שאליהו התפלל לה' בזמן "עלות המנחה" ואליהו הנביא נענה מיד בתפילתו.
מכאן מסיק התלמוד שזמנה של תפילת מנחה הוא "עת רצון", כלומר שעה בה התפילות מתקבלות יותר מבשעות אחרות של היממה, ולכן על האדם להיות זהיר לבל יפסיד זמן יקר ערך זה.
תפילת מנחה מיוחדת גם בזה שהיא נאמרת באמצע היום כאשר האדם קוטע את רצף יומו לצורך התפילה, בניגוד לתפילת שחרית ותפילת ערבית הנאמרות בתחילת היום ובסופו, בזמנים נוחים.
זמן המנחה משש וחצי שעות זמניות ועד תשע וחצי שעות זמניות נקרא "מנחה גדולה", ומזמן זה עד סוף זמנה נקרא זמן "מנחה קטנה".
בשולחן ערוך כתוב שיש להעדיף להתפלל מנחה קטנה, ורק בדיעבד להתפלל מנחה גדולה.
ברם יש הפוסקים שגם לכתחילה מותר להתפלל מנחה גדולה (למשל הטור בסימן רל"ג אינו מחלק בין מנחה גדולה לקטנה ונראה שדעתו שגם מנחה גדולה היא לכתחילה).
ברוב בתי הכנסת מתפללים מנחה לקראת שקיעת החמה בצמוד לערבית.
במקומות עבודה רבים מתפללים מנחה גדולה בצמוד להפסקת צהריים.
בישיבות רבות נוהגים להתפלל מנחה גדולה (סביב ארוחת הצהריים או לפני הסדר השני), בכדי שזמנה יהיה קבוע ולא יזוז בין עונות השנה ויפריע את סדר הלימוד.
בעבר היו שנהגו להתפלל מנחה פעמיים - מנחה גדולה בצהרים ומנחה קטנה לפנות ערב, וזה כנראה היה דווקא בימי חול, שהרי בשבת אסור להתפלל תפילת נדבה.
סוף זמן מנחה נתון במחלוקת תנאים: לדעת רבי יהודה במסכת ברכות הזמן האחרון הוא סוף פלג המנחה שהוא שעה ורבע זמנית לפני השקיעה (או לפני הלילה).
לדעת חכמים, מותר להתפלל עד השקיעה ממש (או עד הלילה).
להלכה נפסק בתלמוד שניתן לעשות כאחת השיטות, כלומר או כשיטת ר' יהודה או כשיטת חכמים.
לדעת רוב הפוסקים כוונת התלמוד היא שאם התפלל תפילת מנחה אחרי פלג המנחה יוצא אם כן שסובר כשיטת חכמים, ולכן אינו יכול להתפלל תפילת ערבית אלא לאחר צאת הכוכבים מאחר שמדובר בתרתי דסתרי.
אם התפלל תפילת מנחה לפני פלג המנחה הרי שמותר לו להתפלל תפילת ערבית לאחר פלג המנחה.
ברם בבית יוסף בסימן רל"ג נכתב שנהגו להקל ולהתפלל תפילת ערבית לפני צאת הכוכבים גם אם התפלל תפילת מנחה לאחר פלג המנחה.
כיוון שתפילת מנחה היא מדרבנן, ניתן להקל בה ולהתפלל גם בזמן בין השמשות.
חכמי התוספות הסבירו שתפילת מנחה נקראת על שם מנחת החביתין שמחציתה הייתה קריבה בסמוך לתמיד של בין הערביים.
בספר אבודרהם כתב שמנחה הוא זמן ביום, ודומה לזה תרגום אונקלוס לפסוק "וישמעו את קול ה' אלהים מתהלך בגן לרוח היום": "לרוח היום" - "למנח יומא".
סדר תפילת מנחה בימי חול
קטעים הנאמרים לפני מזמור אשרי יושבי ביתך
לפני אמירת המזמור אשרי יושבי ביתך נהוג בקהילות הספרדים, האיטלקים, נוסח פרובאנס ורוב התימנים, לומר את מזמור פ"ד בתהילים.
חלק מיהודי תימן מוסיפים לפני כן את פרשת העקדה והתחינה שאחריה.
לאחר מכן נוהגים רבים לומר את פרשת קורבן התמיד ויש נוהגים על פי הקבלה להוסיף גם את פיטום הקטורת.
בחלק מהקהילות הספרדיות, נהוג לומר לפני מזמור פ"ד בתהילים קטע מהקדמת ספר תיקוני הזוהר המכונה "פתח אליהו", בשל המילים בהן פותח הקטע, ולאחריו קדיש על ישראל.
בחלק מהקהילות הספרדיות במערב אירופה נהוג להשמיט את אמירת פיטום הקטורת (ויש נוהגים להשמיט רק בימים בהם אין אומרים תחנון), ואולם בכל שאר הקהילות הספרדיות לא נהוג כך.
לפי נוסח ספרד יש נוהגים לומר לפני אשרי יושבי ביתך את פרשת הכיור, פרשת התמיד, פיטום הקטורת והקטע אנא בכוח.
ברם, רוב יהודי אשכנז וחלק קטן מיהודי תימן לא נוהגים להוסיף קטעים לפני תפילת מנחה, אלא פותחים אותה במזמור אשרי יושבי ביתך בלבד, וכן נהגו בנוסח קטלוניה.
בנוסח רומניא, יש נהגו לומר את פרשת התמיד אחרי אשרי.
לאחר אמירת המזמור אשרי יושבי ביתך אומרים ברוב קהילות הספרדים את הפסוק "תיכון תפילתי קטורת לפניך משאת כפי מנחת ערב" וגם את הפסוק "הקשיבה לקול שוועי מלכי ואלוהי כי אליך אתפלל" – ויש שמשמיטים את הפסוק השני.
לאחר מכן אומר שליח הציבור חצי קדיש ולאחר מכן מתפללים תפילת שמונה עשרה.
ברוב הקהילות (בפרט בארץ ישראל) נהוג להתפלל את תפילת שמונה עשרה בלחש, ולאחריה אומר שליח הציבור את חזרת הש"ץ.
ברם, בכמה קהילות נהוג שבתפילת מנחה אין אומרים חזרת הש"ץ (ובפרט אם הזמן קרוב לשקיעה), אלא מיד לאחר אמירת הקדיש אומר שליח הציבור בקול רם את שלוש הברכות הראשונות של תפילת שמונה עשרה, לרבות הקדושה, ולאחר מכן מתפללים את שאר תפילת שמונה עשרה בלחש.
מנהג זה נפוץ גם בקרב ישיבות ליטאיות רבות, בטענה שהתפילה הארוכה גורמת לביטול תורה.
יש נוהגים (למשל, הספרדים במערב אירופה) שגם את שלוש הברכות האחרונות של חזרת הש"ץ אומר שליח הציבור בקול רם.
אצל יהודי תימן נהוג ששליח הציבור אומר בקול רם את כל הברכות.
התייחסות מעניינת לנוהג לדלג על חזרת הש"ץ נמצאת אצל ר' יוסף קארו בספרו בית יוסף.
הוא מציין שבזמנו הנוהג המקובל אצל הספרדים היה לדלג על חזרת הש"ץ, אלא שלפי דעתו מנהג זה אינו נכון לפי ההלכה ושרבני העיר צפת גזרו נידוי על מי שיתפלל תפילת מנחה ללא חזרת הש"ץ.
בתפילת מנחה, בניגוד לתפילת שחרית, אין הכהנים מברכים ברכת כהנים, בשל החשש שהם שתו יין - דבר הפוסל אותם מלברך, ולכן גם לא אומרים גם 'או"א ברכנו בברכה'.
להלכה, נפסק שגם בתפילת מנחה בימי תענית אין נושאים כפים במנחה שגוזרים אטו מנחה בשאר הימים, אולם בנעילה (שהיא תפילה המיוחדת לתענית) כן נושאים כפים, וכן ב"מנחה במקום נעילה".
בכל קהילות האשכנזים נוהגים לומר 'או"א ברכנו בברכה' במנחה של תענית גם כשמתפללים מנחה גדולה.
לאחר חזרת הש"ץ, אומרים קטעי תחנון.
לפי מנהג רוב הספרדים ולפי נוסח ספרד, וכן בנוסח פרובאנס (לפחות במנהג המאוחר שהגיע לדפוס), מוסיפים לפני נפילת אפיים קטעי וידוי ושלוש עשרה מידות.
לפי נוסח אשכנז, איטליה, נוסח רומניא, נוסח קטלוניה, נוסח תימן והספרדים במערב אירופה, לא אומרים וידוי ושלוש עשרה מידות בתפילת מנחה, אלא נפילת אפיים בלבד.
בכמה קהילות איטלקיות הונהג לומר את הקטע אל מלך יושב על כיסא רחמים, שלוש עשרה מידות, וידוי והקטע מה נאמר לפני נפילת אפים, אך זו תוספת מאוחרת שאינה בנוסח האיטלקי המקורי, וככל הנראה נעשה בהשפעה ספרדית-קבלית.
כאשר תפילת מנחה נאמרת סמוך לשקיעה בצורה שיגיעו לתחנון אחרי השקיעה, יש נוהגים להשמיט את אמירת התחנון כולו (נוהג מקובל אצל המתפללים בנוסח ספרד וברוב קהילות יהודי תימן).
בקהילות ספרדיות רבות בחוץ לארץ נהוג במצב כזה לומר רק את הווידוי ושלוש עשרה מידות ולהשמיט את הקטע של נפילת אפיים בלבד.
בארץ ישראל נוהג זה אינו מקובל אצל הספרדים אלא אומרים את כל סדר התחנון גם כאשר התפילה נערכת סמוך לשקיעה.
יום שאין אומרים בו תחנון בשחרית, אין אומרים תחנון לא במנחה שבו, ואף לא בתפילת מנחה שלפניו.
בשל כך אין אומרים תחנון בתפילת מנחה בכל יום שישי, כיוון שבשבת לא אומרים תחנון.
לכלל זה כמה חריגים: בתפילת מנחה שלפני ערב ראש השנה (כלומר תפילת מנחה של כ"ח באלול), ותפילת מנחה שלפני ערב יום הכיפורים (כלומר תפילת מנחה של ח' בתשרי), אף על פי שבערב ראש השנה ובערב יום הכיפורים לא אומרים תחנון.
יש נוהגים לומר תחנון גם במנחה שלפני פסח שני.
בחלק מקהילות החסידים, נוהגים שלא לומר תחנון במנחה כלל.
טוענים שאי אמירת תחנון בגלל שלפעמים מתאחרים, ועל פי קבלה אסור לעשות נפילה אפים בלילה, אבל למעשה נוהגים כן גם כשמתפללים מנחה גדולה.
כאשר לא אומרים תחנון, נוהגים ברוב קהילות הספרדים לקרוא את הפסוקים "יהי שם","ממזרח שמש", "רם על כל גויים", "ה' אדוננו" קודם הקדיש.
לאחר התחנון אומרים קדיש שלם (המכונה גם "קדיש תתקבל").
לאחריו נהוג בקהילות הספרדיות וחלק מהאיטלקיות לומר את מזמור ס"ז בתהילים (וביום שישי את המזמור "ה' מלך" (תהילים צג)).
יהודי תימן אומרים את מזמורים קמ"א וקמ"ב, ובנוסח קטלוניה אמרו מזמור פ"ג.
חלק מיהודי איטליה נוהגים לומר שיר של יום.
לאחר מכן נאמר קדיש יתום או קדיש דרבנן על ידי אבל או אבלים, לפי מנהג המקום (אם אין אבלים השליח ציבור אומר את הקדיש או שמשמיטים אותו).
לפי נוסח ספרד ורוב קהילות נוסח אשכנז לאחר קדיש תתקבל אומרים מיד עלינו לשבח, וברוב הקהילות אומרים אחריו קדיש יתום.
בסיום התפילה נהוג ברוב הקהילות לומר את תפילת עלינו לשבח.
בנוסח תימן, נוסח איטליה, נוסח רומניא ונוסח פרובאנס, אין אומרים עלינו לשבח אחר מנחה.
בכמה קהילות אשכנזיות נהוג שכשמתפללים ערבית מיד אחרי מנחה בלי שום הפסק, אין אומרים עלינו בסוף מנחה.
לפי נוסח ספרד ונוסח אשכנז אומרים קדיש יתום לאחר עלינו.
אצל רוב הספרדים לא מקובל נוהג זה, אבל אצל יהודי מרוקו (למעט יהודי העיר מקנס) וכן אצל חלק מקהילות גאורגיה (למשל בטביליסי ובסצ'חרה) נהוג לומר חצי קדיש אחר "עלינו לשבח".
סדר תפילת מנחה בימי תענית
סדר תפלת מנחה שיתואר להלן הוא סדר תפילת מנחה באחת מארבע התעניות הבאות: צום גדליה, עשרה בטבת, תענית אסתר ושבעה עשר בתמוז; כמו כן, נהוג סדר זה בתענית בה"ב כאשר יש לפחות עשרה מתענים.
לפירוט סדר תפילת מנחה בתשעה באב ראו כאן וביום הכיפורים ראו כאן.
הנחת תפילין והפיוט שמע קולי
בחלק מהקהילות הספרדיות והאשכנזיות נהוג להניח תפילין בתפילת מנחה זו, כדי להשלים מאה ברכות ביום התענית.
יש נוהגים לומר לפני התפילה את הפיוט שמע קולי הלקוח מתפילת ליל יום הכיפורים.
מתחילים את התפילה כמו בכל יום עד לאחר אמירת מזמור אשרי יושבי ביתך (במנהג איטליה מוסיפים לאחריו ובא לציון).
לאחר מכן אומר החזן חצי קדיש.
מוציאים ספר תורה מארון הקודש, וקוראים בתורה את פרשת "ויחל משה" שעוסקת בחטא העגל.
מנהג האשכנזים, האיטלקים ויהודי גאורגיה לקרוא הפטרה מיוחדת לתענית "דרשו ה' בהימצאו".
יהודי תימן וכמעט כל הספרדים לא נוהגים לקרוא הפטרה בתעניות.
אמנם במספר קטן של קהילות צפון-אפריקאיות (במרוקו ובאלג'יריה) נהוג לקרוא הפטרה גם בתעניות, [מנהג אלג'יריה להפטיר בכל התעניות ומנהג מרוקו להפטיר רק בצום גדליה (וחלק מקהילות מרוקו לא נוהגים להפטיר כלל)].
בצום גדליה נוהגים המפטירים לקרוא את הפטרת "דרשו ה'" כמו האשכנזים, ואילו בשאר התעניות קוראים את הפטרת "שובה ישראל", שאותה נהוג לקרוא בתשעה באב גם בקהילות הספרדיות האחרות.
לאחר קריאת התורה (או ההפטרה) מחזירים את ספר התורה לארון הקודש.
החזן אומר חצי קדיש ומתפללים תפילת העמידה, שבמהלכה נאמרת תפילת עננו באמצע ברכת שמע קולינו.
לאחר מכן נאמרת חזרת הש"ץ, במהלכה נאמרת תפילת עננו כברכה בפני עצמה וברכת כהנים.
ברוב המקומות נוהגים לעשות ברכת כהנים רק כשמתפללים סמוך לשקיעה, אבל נוהגים האשכנזים לומר על כל פנים או"א ברכנו בברכה המשולשת, וכן נוהגים בכל מקרה בקהילות בחו"ל שנוהגים לישא כפיים רק בחגים.
אבינו מלכנו, סליחות, תחנון וסיום התפילה
לאחר חזרת הש"ץ נוהגים ברוב קהילות אשכנז המזרחי (גם לפי נוסח אשכנז וגם לפי נוסח ספרד) לומר את תפילת אבינו מלכנו (כשאומרים תחנון), אבל בקהילות אשכנז המערבי אין אומרים אותו, וכן נוהגים שלא לאמרו בקצת קהילות נוסח אשכנז המזרחי ובקצת קהילות נוסח ספרד.
בשאר עדות ישראל לא נהוג מנהג זה, חוץ מצום גדליה שהוא נאמר בכל המנהגים מפני שהוא עשרת ימי תשובה.
בחלק מקהילות הספרדים (למשל גאורגיה) נהוג לומר כאן קטעי סליחות כמו שנאמרו בתפילת שחרית, ברם ברוב הקהילות הספרדיות לא נהוג מנהג זה.
לאחר מכן אומרים תחנון ומסיימים את התפילה כמו בכל יום.
בתשעה באב לעולם אין אומרים תחנון.
בתענית אסתר בדרך כלל לא אומרים תחנון כיוון שזו תפילת מנחה לפני יום שאין אומרים בו תחנון (פורים), אבל אם פורים חל במוצאי שבת ותענית אסתר הוקדמה ליום חמישי אומרים תחנון (שהרי זה אינו יום לפני יום שאין אומרים בו תחנון).
במקרה שעשרה בטבת חל ביום שישי גם כן לא אומרים תחנון כי בשבת לא אומרים תחנון.
שאר הצומות לעולם אינם חלים יום לפני יום שאין אומרים בו תחנון (כולל יום שישי), לפיכך בכל מקרה אומרים בהם תחנון במנחה אלא אם כן יש בבית הכנסת ברית או חתן וכדומה.
הספרדים נוהגים לומר במקום או בנוסף למזמור "למנצח בנגינות" הנאמר בכל יום את מזמור "תפילה לעני כי יעטוף" המזכיר את נושא הצום.
כך נוהגים גם יהודי תימן.
בתענית אסתר אומרים תמורתו את מזמור "למנצח על איילת השחר", ובעשרה בטבת שחל להיות ביום שישי אומרים כבכל יום שישי את המזמור "ה' מלך גאות לבש".
תפילת מנחה בשבתות שונה מתפילת מנחה שכל שאר ימות השבוע, בשינויים רבים, הן בתפילות הנאמרות לפני תפילת העמידה, הן בקריאת התורה הנוספת לתפילה, הן בנוסח תפילת העמידה עצמה, והן בפסוקים הנאמרים לאחר תפילת מנחה.
תפילת שמונֶה־עשרה היא התפילה העיקרית בסדר התפילה בימות החול והיא נאמרת בתפילות שחרית, מנחה וערבית.
תפילה זו היא אחת מתפילות העמידה והיא נאמרת בלחש כשהמתפלל עומד ורגליו צמודות זו לזו וישרות.
בספרות חז"ל מציינת המילה "תפילה" את התפילה הזו במיוחד, ולא תפילות אחרות.
התפילה קרויה כך משום שבמקור היו בה שמונה־עשרה ברכות.
בתקופה מאוחרת יותר, עקב התפשטות הנצרות נוספה לה ברכת המינים, אולם שם התפילה כבר השתרש ולפיכך לא שונה.
על פי המסורת תוקנה תפילת שמונה־עשרה בידי אנשי כנסת הגדולה כנגד הקורבנות, ולאחר חורבן בית המקדש השני עברה עריכה מחודשת ביבנה בידי שמעון הפקולי.
במחקר שוררת מחלוקת לגבי זמן ואופן חיבור התפילה: יוסף היינימן גרס שהתפילה מוקדמת לחורבן הבית השני והיא תוצאה של התפתחות תפילות שונות לידי נוסח קבוע.
לעומתו גורסים עזרא פליישר ואורי ארליך שחיבור התפילה וקביעתה כחובה לכל עם ישראל הם תגובה לחורבן.
בגמרא מובאות כמה דעות לסיבה שבגללה תוקנו דווקא שמונה־עשרה ברכות.
על פי הרמב"ם, קביעת נוסח קבוע לתפילה נועדה לסייע למי שלא יודע להביע עצמו בשפה אחת כראוי עד שיערב עמה לשונות אחרות.
לפי גישה זו, לפני תיקון התפילה, התפלל כל אחד בנוסח אישי.
לדעת הרב ישראל שבתי שצ'יפנסקי תקנה זו נועדה לחזק את מקומה של השפה העברית.
בתקופת ישיבת הסנהדרין ביבנה, דעות החכמים היו חלוקות בנוגע לתפילת שמונה־עשרה.
רבן גמליאל דיבנה סבר כי יש להתפלל את התפילה כפי שהיא - שמונה־עשרה ברכות.
רבי יהושע סבר כי יש לקצר את התפילה ולהתפלל בכל יום רק מעין שמונה־עשרה - תפילה הכוללת את שלוש הברכות הראשונות של תפילת שמונה־עשרה, לאחר מכן תמצות ברכות הבקשה לברכה אחת, ולבסוף שלוש הברכות האחרונות של תפילת שמונה־עשרה המקורית (סה"כ שבע ברכות).
רבי עקיבא הביא דעת ביניים, וגרס כי אם האדם בקיא בתפילה הארוכה, עליו להתפלל שמונה־עשרה ברכות, ואם הוא אינו בקיא בה, הוא יכול להסתפק בתפילת מעין שמונה־עשרה.
להלכה נפסק כי מתפללים שמונה־עשרה ברכות, כרבן גמליאל, מלבד בשעת הדחק.
בתקופת זו נוספה ברכה נוספת, ברכת המינים, שהייתה מכוונת, ככל הנראה, כנגד הנוצרים הראשונים.
הברכה תוקנה על ידי שמואל הקטן.
תפילת שמונה־עשרה מורכבת מ-19 ברכות המחולקות לשלוש קטגוריות:
שבח - שלוש הברכות הראשונות מטרתן שבח לה' כהקדמה לתפילה: ברכת אבות, ברכת גבורות, ברכת קדושת ה'.
בקשה - החלק העיקרי של התפילה, ובו המתפלל נושא תפילתו לה' ומבקש את בקשותיו בשלוש־עשרה ברכות: ברכת חונן הדעת, ברכת תשובה, ברכת סליחה, ברכת גאולה, ברכת רפואה, ברכת השנים, ברכת קיבוץ גלויות, ברכת המשפט, ברכת המינים, על הצדיקים, ברכת ירושלים, מצמיח קרן ישועה, שומע תפילה.
הודיה - שלוש הברכות האחרונות מטרתן להודות לה' על מעשיו כסיום לתפילה: ברכת עבודה, ברכת הודאה, ברכת שים שלום.
כל הברכות נאמרות בלשון רבים כברכות על כלל עם ישראל.
בתפילות שחרית ומנחה נאמרת חזרת הש"ץ ובה החזן חוזר על התפילה בקול לאחר שנאמרה בלחש מפי כל הקהל.
לדעת יצחק משה אלבוגן התפילה הייתה במקורה תפילת ציבור, ונאמרה רק חזרת הש"ץ, ובעניית אמן נחשב לציבור כאילו התפלל גם הוא.
רבן גמליאל השני תיקן את אמירת התפילה בלחש, וכזכר למקור התפילה כתפילת ציבור משותפת נתקנה חזרת הש"ץ.
תפילת שמונה־עשרה נאמרת שלוש פעמים בכל ימי החול.
בתפילת שחרית, תפילת שמונה־עשרה נאמרת מיד לאחר קריאת שמע וברכותיה.
זאת, מכיוון שיש "לסמוך גאולה לתפילה", כלומר, להתחיל בתפילה מיד לאחר חתימת הברכה האחרונה שלאחר קריאת שמע, "ברוך...
יש המתפללים שחרית ותיקין, וסומכים גאולה לתפילה מיד בהנץ החמה - בזמן שהשמש מתחילה להיראות במזרח.
ברוב הימים אומרים לאחר תפילת שמונה־עשרה של שחרית תחנון - תפילה שבה מתוודה אדם על חטאיו ומבקש מחילה מאת ה'.
בימים שבהם אין אומרים תחנון ממשיכים לאחר תפילת שמונה־עשרה באמירת אשרי יושבי ביתך, או בקריאה בתורה (ובימים שאומרים הלל, הוא נאמר מיד אחרי חזרת הש"ץ).
מותר להתפלל שמונה־עשרה של שחרית החל מהנץ החמה, ועד ארבע שעות זמניות לאחריו, ובדיעבד עד חצות היום.
בתפילת מנחה מתפללים שמונה־עשרה לאחר אמירת אשרי יושבי ביתך (יש הנוהגים לומר גם את פרשת הקורבנות) וחצי קדיש.
בתענית ציבור קוראים בתורה לפני תפילת שמונה־עשרה.
בימים שבהם אין אומרים תחנון, לאחר תפילת שמונה־עשרה אומרים קדיש ואחריו מסיימים את התפילה באמירת עלינו לשבח.
מותר להתפלל מנחה החל מחצי שעה זמנית אחר חצות היום ועד לחשכה.
בתפילת ערבית מתפללים שמונה־עשרה לאחר קריאת שמע וברכותיה ואמירת חצי קדיש.
במוצאי שבת מוסיפים לאחר תפילת שמונה־עשרה תוספות שונות.
בשאר הימים אומרים לאחר תפילת שמונה־עשרה "עלינו לשבח" ומסיימים את התפילה, ויש מוסיפים עוד פרקי תהלים לפני או אחרי "עלינו".
זמנה של תפילת ערבית הוא לכתחילה מצאת הכוכבים עד חצות הלילה, אך בדיעבד ניתן להתפלל מפלג המנחה עד עלות השחר.
מי שהחסיר תפילה בשוגג או באונס חייב בתפילת תשלומים בזמן התפילה העוקבת.
תְּפִיסָה (או תְּפִישָׂה; בלועזית: פֶּרְצֶפְּצְיָה) היא תהליך סיווג ופענוח של גירויים המגיעים דרך החושים, במטרה להעניק משמעות לסביבה.
בתהליך התפיסה המידע שנקלט דרך החושים מקודד בזיכרון ועובר עיבוד הכרני.
תפקיד התפיסה ופעולתה הם בעלי מקום מרכזי בתחומי הפסיכולוגיה בכלל ובפסיכולוגיה קוגניטיבית בפרט.
בעוד המונח תפיסה מתייחס לתפיסה כתהליך כללי, ניתן למיין את התפיסה למספר תהליכים נפרדים, כמו: תפיסה שמיעתית, תפיסה חזותית, תפיסה מרחבית ועוד.
תהליך התפיסה מורכב משלושה שלבים עיקריים: הראשון הוא קליטת הגירויים באיברי החישה השונים, השני הוא ארגון התפיסה שהתקבל מהגירויים על ידי עיבוד המידע והאחרון הוא זיהוי בעקבות כך.
ניתן להתייחס לקשב כצעד המכין לתפיסה.
בעוד שהקשב מאפשר את הקליטה של הגירויים, התפיסה מאפשרת את המודעות אליהם ואת פירוש המשמעות שלהם – או במילים אחרות, הקשב מסייר והתפיסה מגלה.
שלב 1 – קליטת גירוי מהסביבה
כאמור, תחילת תהליך התפיסה הוא בקליטת גירוי חושי מהסביבה, הגירוי הוא צורה של אנרגיה פיזיקלית.
בעלי חיים מסוגלים לקלוט גירויים מהסביבה באמצעות מערכות חישה שונות, כך שכל חוש מגיב על סוג אחר של אנרגיה.
הראייה מגיבה לאור, אנרגיה מכנית מעוררת את המישוש והשמיעה ואנרגיה כימית מעוררת את הריח והטעם.
בתהליך שמכונה התמרה חושית, קולטני חישה מתרגמים את צורות האנרגיה של הגירויים השונים לאותות חשמליים.
בהמשך, אותות אלה מעובדים בהתאם למערכת העצבים העומדת לרשותו של היצור החי.
תהליך עיבוד האותות כולל אינטגרציה סנסורית, אשר מאפשרת לארגן את התחושות המתקבלות מכלל החושים להתרשמות אחידה מהסביבה.
שלב 2 – עיבוד המידע
הזיכרון החושי משמש כשלב ראשון במסלול הקידוד של המידע שנקלט מהחושים לזיכרון.
תפקידו הוא לאפשר למערכת הקוגניטיבית די זמן לבחור אלו פרטים מתוכו יש להעביר לעיבודים נוספים, למערכות הזיכרון המתקדמות יותר, לתהליכי קבלת החלטות ולמנגנוני תכנון התגובה.
השלב השני בתהליך קידוד המידע הוא הזיכרון לטווח הקצר, אשר מקבל את המידע שמועבר מהזיכרון החושי והקיבולת שלו מוגבלת לכשבע יחידות מידע בלבד.
המידע שמוחזק בזיכרון לטווח קצר יכול במסגרת תהליך של התגבשות לעבור לזיכרון לטווח ארוך, ממנו יוכל להישלף שוב לזיכרון לטווח הקצר בתהליך של היזכרות.
הזיכרון לטווח הקצר הוא היחיד אשר נשלט על ידי התודעה ועליו מתבססת יכולת החשיבה.
היכולת לארגן פריטי מידע לגושים בעלי משמעות אחידה מאפשרת להתגבר על מגבלת הקיבולת על ידי צירוף והתאמה של סכמות.
יכולת זו זיכתה את הזיכרון לטווח קצר בכינוי זיכרון עבודה והיא מאפשרת להתגבר על צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית בצורה יעילה יותר.
הסכמה משפיעה על תהליך הקליטה, הפירוש וההבנה של המתרחש סביבנו.
בעזרת תהליכים אלו הסכמות מסייעות להבנת העולם ולהתמודדות עם היצף מידע של גירויים מהסביבה.
קיימת התאמה רבה בין הסכמה ובין התפיסה.
בהתאם לכך לא אחת משפיעה הסכמה על תפיסת המציאות והבנייתה יותר משמשפיעים עליה הגירויים הממשיים אשר נקלטים במערכת החישה.
חלק ניכר מתהליך התפיסה מבוסס על ארגון החלקים בסביבה.
בהתאם לכך, מערכת התפיסה החושית מארגנת בדרך כלשהי את כלל הגירויים שאותרו למערך אובייקטים נבדלים.
על פי אסכולת הגשטלט, אנו תופסים את העולם כעצמים שלמים ומאוחדים ולא כתחושות מופרדות, כאובייקט שלם ולא כחלקיו.
לשם כך, הציעו פסיכולוגי הגשטאלט מספר עקרונות לדרך שבה אנו מארגנים אובייקטים.
על הגירוי החושי להיות מובחן משאר גירויי הרקע שבסביבה, לכן אחת המטלות הראשונות של תהליכי התפיסה היא להחליט מה ייחשב לדמות ומה לרקע.
בהתאם לכך, עיקרון מרכזי ראשון של פסיכולוגיית הגשטלט הוא עקרון "דמות ורקע" לפיו אם גירוי מכיל שני אזורים נבדלים או יותר, אנו רואים לרוב את האזורים בהם מופיעים אובייקטים שיש בהם עניין כדמות, ואת שאר האזורים כרקע.
על פי תורת גילוי האותות תהליך איתור הגירוי מושפע מרגישות, שהיא מידת ההבחנה בין אות לרעש הרקע ומקריטריון, שהוא מדד המשקף את נטיית האדם לדווח על קיומו של גירוי לעומת רעש רקע.
רגישות מושפעת מעוצמת גירוי המטרה, מעוצמת רעש הרקע ומאיכות החוש של האדם, כלומר מגורמים אובייקטיביים.
קריטריון עם זאת, מושפע מגורמים סובייקטיביים כגון ציפיות, יעדים ומוטיבציה לגילוי האות.
לצורך קביעת הצורה במהלך עיבוד המידע, ישנו עיקרון נוסף לפיו יתקבצו אובייקטים שונים לכדי קבוצה אחת.
בתיאוריה המחקרית הוצעו מספר קובעי הקבצה, בהם ארבעה מרכזיים:
קרבה או סמיכות – הרעיון כי יסודות קרובים זה לזה נוטים להתקבץ יחדיו.
סגירה או סגירות – הנטייה האנושית לקבץ יסודות כדי להשלים צורות מקוטעות.
המשכיות טובה – הנטייה לקבץ אובייקטים היוצרים מתאר ללא קיטוע.
דמיון – הנטייה לקבץ יחדיו אובייקטים דומים.
שלב 3 – זיהוי והיכר
השלב הבא בתהליך התפיסה הוא קביעת מהותו של האובייקט שנקלט.
שלב זה, שנקרא לעיתים שלב הזיהוי, מתחיל מהקצאת סיווג לאובייקט.
עבור אובייקט חזותי לדוגמה, הסיווג מתבסס בעיקר על צורתו של האובייקט.
בהמשך, מערכת התפיסה, משווה בין תיאור האובייקט, כפי שנקלט, לתיאורי צורה המאוחסנים בזיכרון, לשם מציאת ההתאמה הטובה ביותר.
התאמה זו מושפעת רבות ממאפייני התופס, מאפייני המטרה ומההקשר בו נמצא האובייקט.
דו משמעות עלולה להתעורר במקרים שבהם ניתן לארגן את אותו מידע חושי במתפסים שונים, אשר יפיקו משמעויות שונות.
כך יכולות להיווצר אשליות מסוגים שונים.
כאמור, התפקוד התפיסתי של האדם מתבטא בצירוף של רשמים חושיים ליצירת התנסות מנטלית כוללת.
לעיתים הצורה בה אדם מפרש את שסובב אותו, שונה בצורה משמעותית מהמציאות האובייקטיבית.
זאת מפני שהצורה שבה אדם תופס את הסביבה מושפעת מהתופס עצמו, מהמטרה אותה הוא תופס ומההקשר שבו מתרחש תהליך התפיסה.
התופס – אנשים שונים יכולים לתפוס מטרות זהות תחת הקשרים זהים ולתת להם פרשנות שונה.
הסיבה לכך היא שתהליך התפיסה מושפע ממאפיינים שונים המבדילים בין אנשים כמו ציפיות, ניסיון עבר, תחומי עניין, תכונות, שאיפות וצרכים אישיים.
דוגמה אפשרית היא מצב בו שני אנשים בעלי תנאי עבודה זהים, שיודעים שצפויה העלאת שכר בחברה, מקבלים העלאה של 10 שקלים לשעה.
האחד, שציפה להעלאה של 5 שקלים לשעה בלבד, יופתע לטובה ויעריך זאת עד מאוד, בעוד השני, שציפה להעלאה של 20 שקלים לשעה, יתאכזב ולא יחווה את האירוע כמשמח.
בשני המקרים, המטרה וההקשר היו זהים, אך ציפיותיהם של האנשים שינו את הצורה בה הם תפסו את האירוע.
המטרה – מאפיינים מסוימים של הגירוי הנקלט משפיעים גם הם על התפיסה, לדוגמה, צורתו, צבעו וגודלו של גירוי נראה, ישנו את הדרך שבה אנו נפרש אותו.
בנוסף, גירויים לא נמצאים בחלל ריק, לכן היחס בין הגירוי לסביבתו משפיע גם הוא, למשל על פי עקרונות הגשטלט לעיל.
ההקשר – מאפיינים סביבתיים כמו זמן, מיקום ותאורה ישנו את האופן בו נקלוט אובייקטים.
לדוגמה, ייתכן שלא נשים לב לאדם הלבוש בחליפה מחויטת בבניין משרדים ענק, אך אותו אדם, לבוש באותה החליפה כאשר הוא מסתובב בחוף הים, יתפוס מיד את תשומת לבנו.
קביעות תפיסתית היא חלק מתהליך התפיסה, אשר אחראית על היכולת לזהות אובייקט תחת שינויים באינפורמציה החושית.
היא מסייעת לאורגניזם להסתגל לסביבתו בעזרת שמירה על אחידות של העצמים או האיכויות.
אמנם האובייקט הוא בעל תכונות פיזיות קבועות ("הגירוי הרחוק"), אך בהגיעו לאורגניזם דרך איברי החישה הוא עובר שינויים של האינפורמציה ("הגירוי הקרוב") כגון, הזווית שממנה האובייקט נצפה, התאורה הנשפכת עליו ומרחק הצופה מן האובייקט.
קביעות תפיסתית מתבצעת בכמה ממדים כגון: גודל, צורה, בהירות, צבע, קול, מיקום וריח.
צורת הסתכלות אחרת על תהליך התפיסה היא קיומם של שני תהליכים נפרדים הפועלים בו זמנית: עיבוד מלמטה למעלה ועיבוד מלמעלה למטה.
עיבוד מלמטה למעלה – תהליך מוכוון מידע שבו עיבוד והכרת אובייקטים מודרך על ידי מאפיינים חושיים.
העיבוד מתחיל ברמות הנמוכות של עיבוד מאפיינים פיזיקליים, ממשיך למעלה לחלקים במוח האחראיים על עיבוד מאפיינים סמנטיים ומסתיים בתהליכי עיבוד של תנועה, שפה, הסקה וכולי.
לשם המחשת התהליך, ניתן לחשוב על הצורה בה אנו לומדים שפה חדשה ולא מוכרת: ראשית, עלינו ללמוד איך הקווים והזוויות שאנו קולטים מתחברים לאותיות, לאחר מכן כיצד האותיות מתחברות למילים ולבסוף המילים מתחברות למשפטים בעלי משמעות.
עיבוד מלמעלה למטה – תהליך מוכוון מושגים, שבו אנו משתמשים בידע, ציפיות וניסיון עבר על מנת לפענח את הגירויים הנקלטים ברמות הנמוכות ולתת להם משמעות.
כלומר, ההסקה שלנו לגבי משמעות האובייקט מושפעת מהציפייה "למה שצריך להיות שם".
דוגמה לכך מתקבלת כאשר אנו קוראים טקסט שבו אחת המילים אינה ברורה (למשל כתוצאה מטשטוש), אך מאחר שאנו מבינים את המשמעות של הטקסט ושל המשפט בו נמצאת אותה מילה, קל לנו להבין מהי המילה החסרה.
עם זאת, מאחר שעיבוד מלמעלה למטה מושפע ישירות מעולם המושגים של התופס ומההקשר, עלול התופס להטות את המציאות, כך שתתאים למה שהוא מצפה לחוות.
התפיסה העצמית מתייחסת לדרך בה האדם רואה את עצמו ביחס לסביבה.
היא באה לידי ביטוי בהערכה עצמית ובאופן שבו היא משפיעה על ההתנהגות של האדם.
זאת משום שהערכת סיכויי ההצלחה של האדם תלויה באופן שבו הוא תופס את רמת הקושי של פעולה מסוימת ביחס למיומנות שלו.
להערכה זו יש גם השפעה על הפן הרגשי.
תפיסה חברתית מתייחסת לתהליכים שדרכם האדם מנסה להבין את הזולת.
תהליך התפיסה של אירועים בהם מעורבים אנשים, שונה במהותו מתהליך התפיסה של אובייקטים דוממים.
לשם פענוח מצבים כאלו, אנו נוטים להניח הנחות שונות הנוגעות למניעים הפנימיים של האנשים המעורבים בהם.
תאוריית הייחוס מתארת את האופן בו אנשים מייחסים מניעים פנימיים או חיצוניים למעשים של אנשים אחרים.
ייחוס מעשים למניעים פנימיים משמעותו ייחוס אותם מעשים לאישיותו, תכונותיו או רגשותיו של האדם, בעוד שייחוס מעשים למניעים חיצוניים משמעותו ייחוס המעשים לאירועים סביבתיים שאינם בהכרח תלויים באדם המעורב בסיטואציה.
לפי הרולד קלי, שלושה אלמנטים עיקריים משפיעים על סוג הייחוס שנעשה: עד כמה ההתנהגות אופיינית לאדם המעורב, עד כמה עקבי האדם בביצוע אותה ההתנהגות וכן עד כמה התנהגות זו היא מקובלת (קונצנזואלית).
אם אדם מתנהג בצורה עקבית ואופיינית לו, ניטה לייחס את ההתנהגות למניעים פנימיים.
כמו כן, כאשר אדם מתנהג בצורה שאינה מקובלת על הסביבה ניטה גם כן לייחס התנהגות זו למניעים פנימיים.
השפעה נוספת על הייחוס שאנו עושים נקראת טעות הייחוס הבסיסית, לפיה כאשר אנו שופטים התנהגותו של אדם אחר, אנו נוטים לתת חשיבות יתר למניעים פנימיים שהניעו אותו לפעול כפי שפעל ולבצע הערכת חסר לסיבות ואירועים חיצוניים.
עם זאת, כאשר אנו מעריכים את הסיבות להתנהגות של עצמנו, נעשית הטיה לטובת העצמי, לפיה אנו נוטים לייחס את כישלונותינו למניעים חיצוניים בעוד שאת הצלחותינו אנו נוטים לייחס למניעים פנימיים.
אנשים נוהגים להשתמש בהטיות קוגניטיביות שונות כדי לשפוט התנהגותם של אחרים.
הטיות אלה מהוות קיצורי דרך המתבססים על כללי אצבע וכוללים שגיאות בתחומי הסקה סטטיסטית, ייחוסים חברתיים וזיכרון.
מתוך הטיות אלה, ישנן מספר עיקריות:
אפקט ההילה – מצב בו תכונה אחת מהווה בסיס ליצירת רושם כללי לגבי אדם מסוים.
אפקט זה גורם לתהליך התפיסה שלנו לגבי אותו אדם להתעוות כך שיתאים לבסיס שנוצר בעקבות תכונה זו.
הטיית האישוש – אנשים נוטים לנסות להצדיק את הרושם הראשוני שקיבלו על אדם אחר, על ידי כך שהם מחפשים הצדקות להשערתם ומתעלמים מעדויות הסותרות את שחשבו בתחילה, כך שמתעוות תהליך התפיסה.
– העצמה או הפחתה מגודלה של מידה כאשר אובייקט נצפה בסמיכות, בזמן או במקום, לאובייקט אחר.
תופעה זו גורמת לנו להשוות בין אנשים שונים ולעוות את הצורה בה נתפס השני לפי מידות הראשון.
סטריאוטיפ – הייחוס של תכונות שאנו מייחסים לקבוצת אנשים, לכל אחד מהפרטים בה בנפרד, ללא מידע קונקרטי על אותו הפרט; ייחוס זה יגרום לכך שאדם ייתפס כבעל תכונות שלמעשה אין לו.
התפיסה היא נדבך מרכזי בחקר התנהגות ארגונית, כלומר בניתוח התנהגותם של אנשים וקבוצות בתוך ארגונים.
תהליכים ארגוניים רבים מושפעים מהצורה בה אנשים תופסים את סביבתם.
קבלת החלטות בארגון מתקבלת לרוב על ידי אנשים שחשופים להטיות בתפיסה ועל כן חשוב להכיר את התופעה ולנסות להימנע ממנה ככל הניתן.
ניתן לציין שני תהליכים ארגוניים מרכזיים בהם יש השפעה משמעותית לתפיסה של האנשים המעורבים בתהליכי קבלת ההחלטות:
מיון עובדים – דרך מקובלת למיין עובדים לקבלה לארגון היא ביצוע ראיונות עבודה.
בעזרת הראיון מעריך אדם מטעם הארגון את המועמד לעבודה (למשל בהתבסס על שיחה, תקשורת לא מילולית וכדומה) על סמך האופן בו הוא תופס את המועמד ואת התאמתו לתפקיד ולארגון.
הצורה בה נתפס המועמד חשופה להטיות קוגניטיביות שונות שעלולות לעוות את תהליך המיון.
לדוגמה, רוב החלטותיו של מראיין מתקבלות פעמים רבות בחמש הדקות הראשונות של הראיון, כך שלצורה בה המועמד נתפס בזמן זה, השפעה משמעותית (ולעיתים מוגזמת) על תוצאות הראיון.
סיבה אפשרית אחת לתופעה זו היא שימוש המראיין בהטיית האישוש.
הערכת עובדים – ארגונים מבצעים הערכות על ביצועי העובדים בתפקיד, לעיתים כחלק ממנגנוני קידום בעבודה, שינויי שכר ושינויים ארגוניים.
לעיתים תהליך זה מתבצע על ידי אדם (בדרך כלל ממונה על העובד), ולכן ההערכה עלולה להיות מושפעת מהטיות קוגניטיביות אליהם חשוף המעריך.
לדוגמה, עובד בעל ביצועים טובים יכול לקבל הערכה טובה בתנאים רגילים, אך אם במקביל לו מתבצעת הערכה לעובד נוסף, בעל ביצועים טובים אף יותר, הוא עלול לקבל הערכה פחותה שאינה הולמת את ביצועיו האמיתיים.
זהו ביטוי אפשרי לאפקט הקונטרסט המעוות את תפיסת המעריך.
תפילת נחם או תפילת רחם היא קטע תפילה שנהוג להוסיפו בברכת ירושלים בתפילת שמונה עשרה בתשעה באב, על פי חלק מהמנהגים בכל שלוש התפילות ועל פי מנהגים אחרים בתפילת מנחה בלבד.
שמה של תוספת זו נגזר ממילת הפתיחה שלה, לפי רוב נוסחיה.
המקור לתפילת "נחם" הוא ב וב, שם מובא גם נוסח הברכה.
תפילת נחם בירושלמי מבוססת למעשה על ברכת ירושלים הרגילה של נוסח ארץ ישראל, יחד עם תוספת מיוחדת לתשעה באב.
בנוסח הירושלמי פותחת התפילה ב"רחם".
כך גם פותחת התפילה בסדר רב עמרם גאון, בסידור רב סעדיה גאון וברמב"ם.
רבי אברהם בן נתן מביא בספר המנהיג את מנהג צרפת ופרובאנס לאמר בערבית ובשחרית רחם, ובמנחה "נחם".
בנוסח ארץ ישראל הקדום תפילת "רחם ה' אלוהינו וכו'" היא הנוסח הקבוע של ברכת ירושלים, ובתשעה באב מוסיפים מעין המאורע את המילים "העיר האבלה וכו", ולכן בירושלמי לא נזכרה "חתימה" מיוחדת לתפילה.
בניגוד לכך, בנוסחי התפילה של היום ישנה חתימה מיוחדת לתפילת נחם, אך בדומה לנוסח ארץ ישראל פותחים בנוסח הרגיל של הברכה, ומוסיפים על גביה את תפילת נחם באמצעה.
ברם, נוסח תפילת נחם של ימינו הוא עצמו הרכבה של "מעין המאורע" של המסורת הארץ ישראלית על גבי הנוסח הארץ ישראלי של יתר ימות השנה.
חריג משאר הנוסחים הוא נוסח תימן בלדי בו בתשעה באב תפילת רחם מחליפה לחלוטין את ברכת ירושלים הרגילה.
להלן מובאים נוסחי תפילה זו לפי המקובל בקהילות ישראל.
כדי להקל על המעיין, שינויי הנוסח המרכזיים הודגשו.
נוסח זה הוא הנוסח המופיע בירושלמי שלפנינו.
אולם, המעתיקים של כתבי יד תלמודיים ומדפיסיהם נהגו לשנות את הנוסח בתלמוד כפי הנוסח שהיה מקובל במקומם, כך שאין להסיק בהכרח שהנוסח זה, הוא אכן הנוסח המקורי של הירושלמי.
בנוסח זה לא נזכרה חתימה מיוחדת לברכת ירושלים.
נחם ה' אלהינו את אבלי ציון ואת אבלי ירושלים, ואת העיר החרֵבה והבזויה והשוממה.
מבלי בניה היא יושבת, וראשה חפוי כאישה עקרה שלא ילדה.
ויבלעוה ליגיונים ויירשוה, ויטילו את עמך ישראל לחרב, ויהרגו בזדון חסידי עליון.
על כן ציון בְּמֶרֶר תבכה וירושלים תתן קולה.
לבי לבי על חלליהם, מעי מעי על הרוגיהם, כי אתה ה' באש הצתה ובאש אתה עתיד לבנותה.
ככתוב: ואני אהיה לה נאם ה' חומת אש סביב ולכבוד אהיה בתוכה.
ברוך אתה ה', מנחם ציון בבנין ירושלים.
(יש גורסים: מנחם ציון ובונה ירושלים)
נחם ה' אלהינו את אבלי ציון ואת אבלי ירושלים, ואת העיר האבלה והחֳרבה והבזויה והשוממה.
האבלה מבלי בניה, והחריבה ממעונותיה, והבזויה מכבודה, והשוממה מאין יושב.
והיא יושבת וראשה חפוי כאישה עקרה שלא ילדה.
ויבלעוה לגיונות, ויירשוה עובדי פסילים, ויטילו את עמך ישראל לחרב, ויהרגו בזדון חסידי עליון.
על כן ציון בְּמַר תבכה וירושלים תתן קולה.
לבי לבי על חלליהם, מעי מעי על חלליהם, כי אתה ה' באש הצתה ובאש אתה עתיד לבנותה.
כאמור: ואני אהיה לה נאם ה' חומת אש סביב ולכבוד אהיה בתוכה.
ברוך אתה ה', מנחם ציון ובונה ירושלים.
רחם ה' אלהינו עלינו ועל ישראל עמך ועל ירושלים עירך, העיר האבילה, החרֵבה, השוממה, הנתונה ביד זרים, היושבת וראש לה חפוי כאישה עקרה שלא ילדה.
ויבלעוה ליגיונים, ויירשוה עובדי פסילים, ויתנו את נבלת עבדיך מאכל לעוף השמים ולבהמת הארץ.
על כן ציון בִּמְרָר תבכה וירושלים תתן קולה.
לבי לבי על חלליהם, מעי מעי על הרוגיהם.
ראה ה' והביטה ורחם שוממותיה ונחמיה.
כי אתה ה' באש הצתה ובאש אתה עתיד לבנותה.
בנוסח זה נאמרת תפילת נחם בכל תפילות תשעה באב, ולא רק בתפילת מנחה, אך בתפילות ערבית ושחרית אומרים "רחם", ובמנחה "נחם":
רחם (במנחה: נחם) ה' אלהינו עלינו ועל ישראל עמך ועל ירושלים עירך, ועל ציון משכן כבודך, ועל העיר האבילה, החרֵבה והשוממה הנתונה ביד זרים הרמוסה בכף עריצים.
ויבלעוה לגיונות, ויירשוה עובדי אלילים, ולישראל עמך נתתהּ, ולזרע יעקב ירושה הורשתהּ.
נערהּ ה' אלהינו מעפרהּ, והקיצה מארץ דִּוְיהּ.
נטה עליה כנהר שלום, וכנחל שוטף כבוד גוים.
כי באש הצתהּ ובאש אתה עתיד לבנותהּ.
ברוך אתה ה', מנחם ציון עירו ואבלי עמו ובונה ירושלים.
רחם (במנחה: נחם) ה' אלהינו עלינו ועל ישראל עמך ועל ירושלים עירך, ועל ציון משכן כבודך, ועל העיר האבלה, החרֵבה והשוממה הנתונה ביד זרים הרמוסה בכף עריצים.
ויבלעוה לגיונות, ויהללוה עובדי פסילים, ולעמך ישראל באהבה נתתהּ, ולזרע ישרון ירושה הורשתהּ.
נערהּ ה' אלהינו מעפרהּ, והקיצה מארץ דִּוויהּ.
נטה עליה סכת שלום כנהר שלום, וכנחל שוטף כבוד גוים.
כי באש הצתהּ ובאש החרבתה ובאש אתה עתיד לבנותהּ ולנחמהּ.
כאמור: ואני אהיה לה חומת אש סביב נאם יי ולכבוד אהיה בתוכה.
באילו תפילות אומרים תפילה זו
כך נוהגים חלק מן הספרדים (היישוב הישן הספרדי בארץ ישראל, מצרים, הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם ועוד), וכך גם המנהג אצל יהודי תימן ונוסח איטליה, וכן נהגו בנוסח רומניא.
הנימוק לדעה זו הוא כי מקור תפילת נחם הוא בתלמוד ירושלמי (מסכת ברכות, פרק ד' הלכה ג'), שאינו מציין כי יש לאומרה רק בתפילת מנחה, אלא כותב באופן סתמי שיש להוסיף תפילה זו בתשעה באב, ומכאן הסיקו שיש לאומרה בכל התפילות.
כך נוהגים האשכנזים, וחלק מן הספרדים (בעיקר יוצאי צפון אפריקה, בבל (עיראק), גאורגיה, טורקיה, הבלקן, הודו וחלק מהספרדים במערב אירופה, למעט באמסטרדם).
הטעם למנהג זה הוא שנוסח התפילה "נחם" מבטא נחמה, וציפייה לגאולה, שבמסורת היהודית שייכים אך ורק לסוף הצום של תשעה באב ולא לתחילתו.
מסיבה זו בנוסח איטליה ובנוסח רומניא גורסים בתפילת ערבית ותפילת שחרית "רחם" ובתפילת מנחה "נחם", ובכך נמנעים מהזכרת נחמה בתפילת ערבית ושחרית.
הצעות לשינוי נוסח התפילה לאחר מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים ושחרור ירושלים העתיקה הועלו הצעות בקרב הציבור הדתי לאומי לבטל את אמירת תפילת נחם או לשנות את נוסחה.
לטענת התומכים בביטול או שינוי התפילה, המלים "החריבה והבזויה והשוממה" חסרות תוכן כיום, ואינן אמירת אמת.
לטענתם, אין בעיה לשנות את נוסח התפילה מכיוון שממילא לברכה יש נוסחים רבים ושונים וחילופי מנהגים.
חלק מהרבנים, ביניהם הרב עובדיה יוסף, הרב איסר יהודה אונטרמן, והרב יוסף דב סולובייצ'יק, התנגדו לשינוי התפילה.
רוב המתנגדים שוללים שינויים בנוסח התפילה באופן גורף ומתרצים את התאמת הנוסח למציאות באופנים שונים.
למשל, היו שהסבירו שירושלים במצבה הנוכחי נחשבת עדיין חרבה, כיוון שעוד לא נבנה בית המקדש.
כמו כן לדעתם המצב הרוחני של ירושלים ירוד למדי, וניתן להתייחס לכך כאל "חורבן רוחני", ולפיכך המלים "החרבה והבזויה והשוממה" עדיין בעלות תוכן ומשמעות.
הסבר אחר שניתן היה שעיר דוד, היא ירושלים המקורית, עדיין חרבה.
הפולמוס סביב התפילה נמשך עד היום.
הרב חיים דוד הלוי שהיה רבה הראשי של תל אביב הציע לשנות את נוסח התפילה על ידי שינוי לשון ההווה ללשון עבר כדלהלן: "נחם ה' אלהינו את אבלי ציון ואת אבלי ירושלים, ואת העיר שהיתה חרבה ובזויה ושוממה.
מבלי בניה היא ישבה וראשה חפוי...".
כלומר הדגשת האבלות על העבר, אך הימנעות מהזכרת החורבן שאינו תואם את המציאות, לדבריו.
הרב שלמה גורן, שהיה הרב הראשי לצה"ל בזמן שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים ולאחר מכן הרב הראשי לישראל, הציע בתשעה באב ה'תשכ"ז (חודשיים לאחר שחרור העיר) נוסח מחודש לתפילת נחם.
הנוסח, אשר לפי הכיתוב המצורף לו מבוסס על "התלמוד הירושלמי, הגאונים והראשונים", פורסם על ידי הרבנות הראשית לישראל בעיתונות ובדפי חלוקה לציבור והוא:
"נחם, ד' אלוקינו, את אבלי ציון ואת אבלי ירושלים ואת העיר האבלה.
ציון במר תבכה, וירושלים תתן קולה.
לבי לבי על חלליהם, מעיי, מעיי על הרוגיהם.
ולישראל עמך נתתה נחלה, ולזרע ישורון הורשתה.
נערה, ד' אלוקינו, מעפרה, והקיצה מארץ דוויה, נטה אליה כנהר שלום וכנחל שוטף כבוד גויים.
כי אתה ד' באש הצתה ובאש אתה עתיד לבנותה, כאמור: "ואני אהיה לה נאום ד', חומת אש סביב ולכבוד אהיה בתוכה.
ברוך אתה ד' מנחם ציון ובונה ירושלים".
נוסחים אחרים הציעו הרב דוד שלוש, פרופ' אפרים אלימלך אורבך, הרב מנחם עמנואל הרטום, הרב נחום אליעזר רבינוביץ' (שבו עיקר השינוי הוא מהעיר להר), הרב אהרן ליכטנשטיין (שבו אינו משנה מילים אלא רק משמיט כמה מילים), ורבנים נוספים.
גם בתנועה הרפורמית הוצעו נוסחים אחרים לתפילה, המתייחסים גם לבני דתות אחרות הקשורות בירושלים.
תפילת מנשה הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר את תפילתו של מנשה מלך יהודה בן חזקיהו ונקרא בוולגטה "תפילת מנשה מלך יהודה שהיה אסור בבבל".
הסיפור על הגלייתו של מנשה לבבל מופיע בספר דברי הימים ואינו מופיע בספר מלכים.
ישנם חילוקי דעות באשר למקורו ולזמן כתיבתו של הספר.
אליה שמואל הרטום, בהקדמה לפירושו של תפילת מנשה (בקובץ הערוך על ידי החוקר אברהם כהנא) סבר כי מחבר הספר היה יהודי מלומד שחי במצרים במאה הראשונה או השנייה לספירה.
לפיו, הספר היה חלק מתוך סידור תפילה של יהודי מצרים, והוא נכתב במקורו ביוונית.
לדעת הרטום ייחוסו השגוי של הספר למנשה מלך יהודה נעשה על ידי נוצרים בתקופה מאוחרת יותר.
המחקר העדכני, עם זאת, מראה כי לא ניתן לייחס את התפילה בוודאות למחבר יהודי או נוצרי, ואף זמן החיבור (לפני או אחרי חורבן המקדש) אינו ידוע.
טקסט בעל שם דומה נמצא במגילות קומראן, אך מקובל על החוקרים שאין קשר בינו לטקסט הכלול בספרים החיצוניים.
כאמור, מנוסח התפילה לא ניתן להסיק בבירור מי הדובר, אולם מפסוקים ט'-י"ב ניתן להבין שהדובר היה אסור, מפני שהוא חטא לה'.
מה שמסתדר עם הכתוב בדברי הימים, שכאשר מנשה חטא, ה' הגלה אותו לבבל ושם המלך הבבלי אסר אותו בנחושתיים, ובעקבות כך מנשה התפלל לה' והתוודה על חטאיו.
בתפילת מנשה 15 פסוקים בלבד.
המחבר משבח את אלוהי האבות ומבקש מחילה על חטאיו.
תפילת שבע היא תפילת העמידה שנאמרת בתפילות שחרית, מנחה וערבית בשבת ויום טוב, וכן בתפילת מוסף בכל זמן (למעט תפילת מוסף של ראש השנה).
תפילה זו כוללת את שלוש הברכות הראשונות והאחרונות מתפילת שמונה עשרה, וברכה מיוחדת באמצע המחליפה את חלק הברכות האמצעי.
ברכה אחת במקום הבקשות בחול
בשבתות ומועדים מוחלפת קבוצת הברכות האמצעיות בתפילת שמונה עשרה שעיקרה הוא בקשות במגוון תחומים בברכה אחת העוסקת בשבת ובמועד.
הסיבה לכך היא האיסור על בקשות הנוגעות לצרכיו של האדם בשבת.
במקום חלק זה, נקבעה ברכה אחת העוסקת בשבת וביום טוב.
במסכת ברכות דף כ"א עמוד א' מבואר שמעיקר הדין היה ראוי להתפלל השבת כמו ביום חול (ויזכיר שבת בברכת רצה כמו בראש חודש) אולם משום כבוד השבת חכמים לא הטריחו לברך את כל הי"ח ברכות.
נוסח הברכה האמצעית הוא פיוטי, והפתיחה משתנה בין תפילות השבת, אך הסיום ('רצה (נא) במנוחתנו') והחתימה ('מקדש השבת') קבוע.
בערבית הברכה פותחת במילים: 'אתה קידשת את יום השבת לשמך', ונושא הברכה הוא בריאת העולם וקביעת השבת ליום מנוחה.
נוסח האיטלקים (היום רק חלק מהאיטלקים): ומאהבתך.
בשחרית הברכה פותחת במילים: 'ישמח משה במתנת חלקו, כי עבד נאמן קראת לו', ונושא הברכה הוא הציווי על השבת במעמד מתן תורה.
במוסף: הברכה פותחת בפיוט בסדר תשר"ק: תיכנת שבת רצית קרבנותיה.
נוסח הרמב"ם, יהודי תימן בלדי (וחלק מקהלות שאמי) וחלק מהספרדים: למשה צוית על הר סיני מצוות שבת זכור ושמור.
נושא הברכה הוא קרבן מוסף שהיה קרב בבית המקדש בשבת.
במנחה: פותחת הברכה במילים: 'אתה אחד ושמך אחד', ועוסקת בשבת של לעתיד לבוא.
בתקופה הראשונים, היה נוסח חילופי "הנח לנו אבינו" שהיה נהוג בקצת קהלות; בקהילות יהודי תימן בלדי אומרים נוסח זה אחרי "אתה אחד".
היו שנהגו גם בשבת לפתוח את הברכה האמצעית באתה בחרתנו מכל העמים.
הקטע המסיים את הברכה משותף לכל תפילות השבת והוא פותח במילים: 'רצה (נא) במנוחתנו', וחותם ב'מקדש השבת'.
קודם לו ישנו קטע נוסף המתחיל ב'ישמחו במלכותך'.