tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם האמנים עליהם כתב נמנים אוזיאש הופשטטר, אריה נבון, רוברט בזה, מרסל ינקו, משה שטרנשוס, שמואל טפלר, מרגלית מנור, גבי בן זנו, איתמר סיאני, ערן שקין, יוסף תגר, יגאל תומרקין, ומגדולי הפיסול הישראלי כחנה אורלוף, אברהם מלניקוב, זאב בן-צבי, יעקב לוצ'אנסקי ואחרים.
כתיבתו על אמנים ויצירתם נעשית מנקודת מבט של יוצר על יוצרים.
דומה וכזאת הייתה גם התייחסותם של יוצרים שנמצאו במוקד הביקורת האמנותית לאריכא עצמו.
משה בן-שאול, הסופר-צייר והמבקר, כתב עליו ב"מעריב" (1977): "עמוס אריכא, לשעבר דובר המשטרה, ידוע היטב גם כסופר ומספר לילדים וכן כצייר שכבר הציג כמה תערוכות-יחיד.
הוא למד באבני, אצל סטימצקי ושטרייכמן, במדרשה למורים לציור ובאיטליה.
ציורו הוא ריאליסטי, רישומו הוא דייקני – אך יש בו שאר-רוח, אווירה ויופי קסום."
הסופר-צייר והמבקר עמנואל בר-קדמא סיכם התייחסות דומה ב"ידיעות אחרונות": "...אריכא אוחז בעיפרון לא רק כאמן, אלא כאוטוביוגראף."
קאופמן ביטא עמדה ברוח זאת כעבור עשר שנים ב"צומת השרון" (רשת שוקן) על תערוכת רישומיו במוזיאון הרצליה (1987): "עמוס אריכא, רשם וירטואוז בעל יד קלילה, אשר הצליח להעניק לנופים שהוא מתאר רוחניות ומשמעות שהם מעבר לנראה.
עבודותיו, בהמשך לעבודותיהם של אנה טיכו וקרקואר, שייכות לקבוצת אמנים אשר בורכו בחיוניות ובדינאמיות...
הפרסוניזיציה (האנשה) המוענקת לרגבי עפר, לעצים, לאדמה, כל אלה הם חלק מדרך עבודתו של הרשם המעולה."
בשלבים מוקדמים של פעילותו הספרותית היה עמוס אריכא מעורב עם כותבים נוספים בכתיבה של סדרת ספרוני המתח "פטריק קים" בשם הבדוי "ברט ויטפורד", שהופיעה בהוצאת "רמדור" של אורי שלגי כסדרה מתורגמת כביכול ונחשבה להצלחה מסחרית גדולה.
במהלך התחקיר אותרו בבית הספרים הלאומי שני ספרים נוספים אותם כתב אריכא כשהוא משתמש בשמות בדויים.
האחד נכתב על רקע משבר הנפט העולמי שפרץ זמן-מה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
היה זה הרומן "נפט – האל החדש" שהופיע בחתימת ניגאל דון-כיארי (1975).
השני הוא "קרלוס – טרור בעל אלף פרצופים", המותחן הראשון (1975) בו שיחזר אריכא את פרקי חייו וקורותיו של איליץ' רמירס סאנצ'ס, הטרוריסט הבינלאומי הנודע כ"קרלוס".
מותחן זה הופיע בחתימת א.ל.
שני ספרים אלה הוצאו לאור על ידי הוצאה תל אביבית קטנה בשם "א.ל.
הספרים תורגמו לשפות אחדות והתפרסמו באירופה במחצית השנייה של שנות ה-70. אריכא חזר ונעזר בדמותו הצבעונית של הטרוריסט הבינלאומי קרלוס כפי שיצר אותה, בעת שעיצב כעבור שנים את דמויות המחסלים בספריו הנודעים כ"עוף החול" (פניקס-1979), "שעת הליצן" (1981) ו"אש זרה" (2007).
בשנים האחרונות הקדיש אריכא מזמנו לכתיבת מאמרים נוקבים, לעיתים עד בוטות, על אובדן חזון ודרך של ישראל, בעיקר מבחינה מוסרית המסלפת ופוגעת בכוונת מכוון בדמוקרטיה.
הוא פרסם יותר מארבע מאות מאמרים מהם באתרים מובילים.
באחד ממאמריו האחרונים "כנסת ישראל טמאה", 7 בפברואר 2017, הגיב בביקורת קשה על אישור "חוק ההסדרה".
הייתה זו הרשימה הקצרה ביותר שפרסם מעודו:
"חוק ההסדרה שאושר הלילה בכנסת בירושלים צרב את כנסת ישראל כמקום טמא ואת מדינת ישראל גזר לגורל של מדינה מצורעת.
כל מי שנתן קולו לאישור החוק התכחש כבוגד שפל-רוח לעקרונות המוסר והצדק הנבואיים של בני העם העברי.
הכשרת הטומאה המאפשרת עושק וגזל של מי שאינם יהודים, הופכת את חזון המדינה הציונית לחזון בלהות.
מהיום מתנוסס דגל שחור מעל זכות קיומנו כאן; שארית התבונה הלאומית נערפה על ידי שוטי הכנסת מימין, אותם אלה הנגועים במשיחיות מכזבת שתמיד הסתיימה בחורבן ארץ האבות.
היינו עם עבדים ונשארנו עם עבדים שאינו יודע צדק לעצמו גם לא לאחרים.
רוח גדולה לא תבוא להצילנו מידי עצמנו.
משאפסה ביקורת, משהסגירו עצמם נבחרי ציבור סחופי-התלהמות מטורפת למלכודת סדומית שאין ולא תהיה לה כפרה, משכוסתה הארץ בבושת-נצח שלא תימחה – נקשיב להד רעמיה של אימה מרתיעה המזכירה ימים אפלים אחרים.
הכיליון המר בפתחנו ושמש שחורה בירושלים תלויה מעליה דום."
הכומתות השחורות: רומן (עמיחי, תשט"ו 1955)
ההולכים לסלע אדום: מחזה בשלוש מערכות (סלע, תשי"ז)
הטיסה לירח: ספור לילדים (אורן, תשי"ח 1958)
קול דמי אחים: מחזה בשלוש מערכות (תשכ"–?)
פרשי הגליל בסלע האדום: סיפור לבני הנעורים (מסדה, 1961) הרישומים בידי המחבר
פרשי הגליל במדבר ערב: סיפור לבני הנעורים (מסדה, 1962) הרישומים בידי המחבר
פרשי הגליל בעמק הערבה: סיפור לבני הנעורים (מסדה, 1962) הרישומים בידי המחבר
מבצע קיסריה: סיפור לבני הנעורים (הוצאת א.
לוין אפשטיין, 1967) איורים, ריקי בן-ארי
במצולות יפו: סיפור לבני הנעורים (א.
לוין-אפשטיין, תשכ"ז) איורים, ריקי בן-ארי
עכו שוקעת: סיפור לבני הנעורים (א.
לוין-אפשטיין, תשכ"ח 1968) איורים, ברוך אלרון
נפט – האל החדש: מותחן (הופיע בחתימת שם בדוי, ניגאל דון-כיארי, בהוצאת "א.ל.
הוצאה מיוחדת" תל אביב, 1975)
קרלוס – טרור בעל אלף פרצופים: מותחן העוסק במלחמה בטרור (הופיע בחתימת שם בדוי, א.ל.
עלמה בקצה הכפר (זמורה-ביתן, תשנ"א 1991) רומן
נשף חברים (שלגי, תשנ"ג 1993) רומן
אביב שחור (מידות, תשנ"ה 1994)רומן
ישו והאשה הסזאנית (שלגי, תשנ"ו 1995) רומן
תופס הגלים (נירם, תשנ"ח 1998) רומן
הכומתות השחורות: רומן (נירם, תשנ"ח 1998) גרסה משוכתבת של הרומן שהופיע לראשונה בהוצאת עמיחי ב-1955
אש זרה (ספרית מעריב, 2007) רומן מתח
"אריכא – רישומים" – תערוכת-יחיד במוזיאון הרצליה, הוצאת מ.
זינגר ת"א (1987) – מבוא: אוצר התערוכה יואב דגון
"מגע מקום" – תערוכת-יחיד – ציורים ורישומים בחסות "בית ביאליק" בתל אביב ו"משכן אמנים" בהרצליה (2000) – מבוא: אוצרת התערוכות ורדה גנוסר
עמוס 3 הוא לוויין תקשורת ישראלי, השלישי בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
הלוויין נועד להחליף את הלוויין עמוס 1 לאחר 12 שנות פעילות (מאז 1996), ולהצטרף לעמוס 2 לאותו מיקום חללי.
עמוס 3 צפוי לפעול במשך כ-18 שנה.
השיגור נערך ב-28 באפריל 2008 מאתר השיגור קוסמודרום בייקונור בקזחסטן.
חודש לפני שיגור עמוס 2, בנובמבר 2003, הודיעה חברת חלל תקשורת כי היא תרכוש את הלוויין עמוס 3 מהתעשייה האווירית לישראל כתחליף לעמוס 1, שהיה צפוי לצאת משירות ב-2008.
בינואר 2005 הודיעה חברת חלל על גייס הון לטובת מימון הלוויין באמצעות הנפקת מניות ואופציות למניות, ובאמצעות הנפקת איגרות חוב.
בפברואר הודיעה כי היא רוכשת את הלוויין מהתעשייה האווירית תמורת 170 מיליון דולרים.
בתחילת 2006, עבר הלוויין את השלב הראשון - שלב התכנון ההנדסי ותהליכי ייצור בתעשייה האווירית לישראל.
ציוד השידור של הלוויין נבנה על ידי החברות Alenia Space, חברה בת של Alcatel ו-Telespazio Holding מאיטליה.
ב-24 בפברואר 2006 חתמה התעשייה האווירית עם ספייס אינטרנשיונל סרוויסס הרוסית וסי לונץ' הבינלאומית על חוזה לשימוש במערכת השיגור היבשתית של החברה (לאנד לונץ') בבייקונור שבקזחסטן לצורך שיגור עמוס 3 ברבעון הראשון של שנת 2008. הלוויין נשלח לבדיקות בגרמניה באוקטובר 2007 ועבר אותן בהצלחה.
במרץ 2008 הודיעה חלל כי החכירה כבר 76% מקיבולת הלוויין.
השיגור היה אמור להיערך ב-24 באפריל 2008 מאתר השיגור בעיר בייקונור, קזחסטן, אך נדחה ברגע האחרון עקב תקלה במתקן השיגור ובוצע ב-28 באפריל 2008. השיגור בוצע באמצעות משגר הזניט התלת-שלבי "Zenit-3SLB".
הלוויין שוגר לנקודה 4 מעלות מערב בגובה של 35,786 ק"מ (מסלול גיאוסטציונרי), בקרבה אל הלוויינים עמוס 1 ועמוס 2.
הלוויין עמוס 3 שוגר על גבי משגר הזניט התלת-שלבי "Zenit-3SLB" ישירות למסלול 35,786 ק"מ, שלא כמו הלוויינים עמוס 1 ועמוס 2 ששוגרו למסלול נמוך ותמרנו את עצמם למסלול גבוה.
השיגור לגובה זה ישירות, יחסוך דלק רב ללוויין, דבר שיתבטא בעוד 6 שנות שירות ותפקוד בחלל, כלומר סך הכל 18 שנים במקום 12, כמו לוויני עמוס הקודמים.
בנוסף, עמוס 3 היה הלוויין המערבי הראשון ששוגר ישירות למסלול 35,786 ק"מ.
משקל המכלול בשיגור היה 1,270 ק"ג ומשקל המטעד 250 ק"ג.
ב-30 באפריל 2008 הודיעה חלל על חוזה למכירת שירותי לוויין בסכום של 34 מיליון יורו, כך שכמעט כל קיבולת הלוויין הוחכרה.
בספטמבר 2011, דיווחה חלל תקשורת על תקלה במצבר של הלוויין בזמן "אקליפס" (אירוע המתרחש פעמיים בשנה לתקופה בת 42 ימים בכל פעם, בה הלוויין והפאנלים הסולאריים המספקים לו אנרגיה חשמלית מוסתרים חלק מהיממה מהשמש.
אז פועל הלוויין באמצעות המצבר בלבד).
באוקטובר 2019, דיווחה חברת חלל תקשורת כי התגלתה תקלה במד האופק הרזרבי של עמוס 3, עם זאת הוא ממשיך לספק שירות באופן מלא ותקין.
מבנה הלוויין מבוסס על מבנה עמוס 2 עם ביצועים משופרים של מטען התקשורת הכולל 15 משיבים (ערוצים) בהספק גבוה בשני תחומי תדר ותוספת של 3 אנטנות, מתוכן 2 בעלות אנטנות מתכווננות, דבר המאפשר אלומה ניידת.
יחד עם עמוס 2 הפועל מדצמבר 2003, מספר המשיבים בחלל יגדל משמעותית.
בנוסף לשטחי השרות המורחבים הקיימים בעמוס 2, מספק עמוס 3 שירותים באמצעות האנטנות בעלות האלומה הניידת לכל נקודה במזרח התיכון, באירופה, אפריקה וחלקים מיבשת אמריקה: ארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה.
לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, עוטר המשגר זניט בסמליל חגיגות השישים.
עמוס 1 היה לוויין תקשורת ישראלי, הראשון בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
עמוס 1 שוגר ממרכז החלל הגיאני בגיאנה הצרפתית ב־16 במאי 1996 באמצעות טיל אריאן 4.
הלוויין נבנה על ידי התעשייה האווירית לישראל והיה בבעלותה, והוא שווק ותופעל בידי החברה הפרטית חלל תקשורת.
עמוס 1 היה ממוקם במסלול גיאוסינכרוני בקו אורך 4° מערב.
בהמשך הוצב בקרבתו לוויין התקשורת הישראלי עמוס 2 ששוגר באמצעות משגר סויוז-פרגאט בסוף 2003.
עמוס 1 היה לוויין התקשורת הישראלי הראשון.
הוא פותח על ידי התעשייה האווירית לישראל החל משנות ה-80, הלוויין כלל תתי-מערכות שפותחו בידי החברות DASA הגרמנית ו־Alcatel Espace הצרפתית.
הוא שימש, בין השאר, לשירותי טלוויזיה ישירות לבתים (DTH/DBS) על ידי חברת YES ואחרים בארץ ועל ידי HBO וחברות נוספות באירופה.
לאחר שיגורו עתרה חברת "בזק" לבית המשפט שאסר זמנית על העברת שידורי טלוויזיה ורדיו של רשות השידור באמצעות הלוויין, זאת בטענה שהמכרז בו זכתה חברת חלל תקשורת לא היה תקין.
עד שיגור עמוס 1, חברת בזק הפעילה את מערך תקשורת הלוויינים של ישראל, באמצעות לווייני תאגיד אינטלסאט (בזק גם החזיקה במניות התאגיד בשיעור של כ-0.7%).
מכיוון שהלוויין עמוס 1 מוקם בסמוך מאוד ללווין עמוס 2, הם שימשו למטרות קליטה ושידור בכדור הארץ כלוויין אחד.
מכיוון שמכל הדלק של הלוויין הספיק לשימוש של 12 שנים בלבד, הוחלט שעמוס 1 יפעל עד שנת 2008 ואז הוחלף על ידי הלוויין עמוס 3 ששוגר באפריל 2008.
העיתון Space News דיווח ב-24 באוגוסט 2009 על מכירת הלוויין עמוס 1 לתאגיד התקשורת הלוויינית אינטלסאט, שמתכוון להציב אותו בנקודה חדשה בחלל, שם ישמש כ"גרוטאת חלל" וישמור על מקום פנוי בחלל העמוס בלוויינים, עד להצבת לוויין אחר במקומו ואילו עמוס 1 יושמד בזהירות כדי שלא יותיר רסיסים בחלל.
עמוס בן אברהם (נולד בשנת 1955) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד סיירת מטכ"ל, מפקד בית הספר לקצינים, מפקד אוגדת יהודה וכמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בן אברהם נולד וגדל בקיבוץ עין שמר.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1973 והתנדב לסיירת מטכ"ל.
עם סיום המסלול יצא בן אברהם לקורס קציני חי"ר, ובסיומו בינואר 1976 שב ליחידה כמפקד צוות.
בן אברהם השתתף במבצעים רבים, בין היתר השתתף כלוחם במבצע אנטבה והיה בכוח הפורץ לבית הילדים לשחרור הילדים החטופים בפיגוע במשגב עם.
בן אברהם התנדב לפרוץ ראשון לבית הילדים ולספוג את מכת האש הראשונה, הוא נפצע בפריצה זו, ועבר ניתוחים רבים בידו שנותרה מוגבלת.
השתחרר מהצבא וסיים שש שנות לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, בטרם חזר לשירות הקבע.
ב-1989 פיקד על כוח היחידה במבצע עלם חמודות, במהלכו נחטף מביתו השייח' עובייד.
ב-1990 מונה למפקד גדוד 932 בחטיבת הנח"ל.
ב-1991 החליף את רן שחור בפיקוד על הסיירת.
תחת פיקודו ביצעה הסיירת מבצע מיוחד אשר במהלכו כמעט שהתגלה הכוח המבצע.
בנוסף החל בן אברהם את הכנות היחידה למבצע שיח אטד.
הוא סיים את תפקידו בעקבות תאונת אימונים שבה מתו שניים מלוחמי היחידה ממכת חום בעת אימון ניווט באזור אילת.
בן אברהם לקח אחריות פיקודית והחליט להתפטר מתפקידו כמפקד היחידה ביולי 1992, חמישה ימים לאחר האירוע.
ועדת חקירה שמונתה על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק ובראשה עמדה נילי פלד, קבעה שאין מקום להעמידו לדין, אך הפרקליט הצבאי הראשי, אילן שיף החליט לקיים שימוע ולאחריה העמידו לדין באשמת גרימת מוות ברשלנות.
ביולי 1996 הורשע בן אברהם בבית הדין הצבאי ונגזרו עליו תשעים ימי מאסר על תנאי, עם זאת נדחתה דרישת התביעה להורידו בדרגה והרכב השופטים קבע כי יוכל להמשיך להתקדם במסלול הצבאי.
במקביל למשפט קודם בן אברהם לדרגת אלוף-משנה, ומונה למפקד חטיבת החרמון, ולאחר מכן למפקד עוצבת חירם, החטיבה המרחבית המזרחית בעוצבת הגליל.
בן אברהם פיקד על החטיבה המזרחית במהלך שנה שבה הלחימה הייתה קשה עד מאוד וכללה כ-600 תקריות אש, מטענים ומארבים.
כמפקד החטיבה יזם, התערב, הנהיג ופיקד על חלק גדול מהאירועים בהיתקלויות אש בגזרתו.
בין היתר הוביל בן אברהם, אישית, מרדפים לאורך הגדר לאחר שנתגלו עקבות מחבלים וסימני חדירה, ולחימה פנים אל פנים בתוך בית והריגת חמישה מחבלים.
על הצטיינותו בפיקוד על החטיבה קיבל צל"ש מאלוף פיקוד הצפון עמירם לוין.
שירת כמפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים וביוני 1998 התמנה למפקד בית הספר לקצינים, בתקופתו נבנה קורס קציני היבשה הנהוג כיום.
באוקטובר 2001 מונה למפקד אוגדת יהודה, בדרגת תת-אלוף.
בן אברהם הקים במסגרת האוגדה עוצבת ביטחון שוטף שנטלה אחריות על אזור בית לחם וחברון בעקבות הצורך שנוצר עם התגברות האינתיפאדה השנייה.
במהלך מבצע חומת מגן ניהל את המצור על כנסיית המולד בה הסתגרה קבוצה של מבוקשים חמושים.
בעקבות תקרית הריגת המאבטחים בדרום הר חברון במרץ 2003, בה נהרגו שני מאבטחים ישראלים בגזרה, החליט אלוף הפיקוד משה קפלינסקי לרשום לו הערה פיקודית.
בן אברהם עמד בראש האוגדה עד לפירוקה.
ב-2 בספטמבר 2004 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), השתתף בביצוע תוכנית ההתנתקות כשעמד בראש המפקדה המשימתית המיוחדת של צה"ל.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ניהל את התחקיר לעוצבת האש.
ב-7 בספטמבר 2006 סיים עמוס בן אברהם את תפקידו כמפקד המכללה לפיקוד ולמטה ופרש מצה"ל.
במסגרת שירות המילואים ממלא תפקיד במפקדת העומק.
לאחר שחרורו הקים חברה לפתרונות אבטחה.
ביולי 2021 מונה לפרויקטור במשרד לביטחון הפנים לאכיפת תקנות הקורונה והמשיך בתפקיד עד יולי 2022.
עמוס 4 הוא לוויין תקשורת ישראלי שפותח על ידי התעשייה האווירית לישראל עבור חברת חלל תקשורת, הרביעי בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
הלוויין שוגר מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-31 באוגוסט 2013, בשעה 23:05 לפי שעון ישראל, ואמור לשהות בחגורה הגיאוסטציונרית מעל אזור דרום-מזרח אסיה, ובכך לספק לחברה אפשרות להתפתח לכיוון השווקים המתעוררים באזור זה.
בנוסף יתרונו המתוכנן הוא גידול בטווח, כך שתתאפשר באמצעותו תקשורת ישירה מיפן למזרח התיכון.
חתימה על הסכם לבניית הלוויין
בתאריך 8 ביולי 2007, פורסם כי חלל-תקשורת, המספקת שירותי תקשורת לוויינים באמצעות לווייני עמוס, חתמה על הסכם לבניית הלוויין עמוס 4 עם התעשייה אווירית לישראל ועם ממשלת ישראל.
במסגרת ההסכם נקבע כי התע"א תייצר את הלוויין עמוס 4 בעלות כוללת של כ-365 מיליון דולר.
חלל תקשורת תשלם 100 מיליון דולר, כאשר התשלום הראשון יעשה בינואר 2010 והוא יעמוד על 22.5 מיליון דולר, והתשלום האחרון בהיקף של 6.25 מיליון דולר ישולם עם קבלת הלוויין.
יתרת 265 מיליון דולר תשולם על ידי ממשלת ישראל אשר רכשה מראש שירותי תקשורת בלוויין למשך כל שנות השירות שלו.
מיקום עמוס 4 בחלל יהיה בנקודה 65E.
זהו מיקום שונה מהמיקום בו נמצאים כיום עמוס 1 ועמוס 2 (4w), ואליו שוגר גם עמוס 3. עמוס 4 שוגר בשנת 2013 ומשך חייו אמור להיות 12 שנים.
חלל תקשורת תשתמש בשמונה משיבים רחבי סרט בני 108 מגהרץ כל אחד בתחום Ku, ובארבעה משיבי high power בני 216 מגהרץ כל אחד בתחום הגבוה Ka, באלומה אחת ניידת בתחום Ku ובאלומה ניידת אחת בתחום Ka/Ku, כאשר יתרת קיבולת הלוויין עמוס 4 תועמד לרשות ממשלת ישראל.
הלוויין מבוסס על פלטפורמה חדשנית המתוכנת באופן מודולרי ומאפשרת הגדלת המטע"ד ל-45 משיבים, למשקלים הנעים בטווח שבין 2.5 עד 5.5 טון, ולהספק בתחום של 3 עד 12 קילו-וואט.
האוויוניקה בלוויין מתקדמת ביותר ומאפשרת יכולת הצבעה מדויקת ודינמית של האנטנות לנקודות נבחרות על כדור הארץ.
בלוויין תכן ייחודי לטובת אנטנת Multi Beam Array המספק ייצוב של אלומות-העיפרון לקבלת כיסוי רציף ויציב של אזור השירות.
פלטפורמת עמוס 4 הייתה אמורה לשמש גם את הלוויין עמוס 6, אשר שיגורו נכשל.
עמוס ברנס (1944 – 3 בספטמבר 2011) היה ישראלי שהורשע בשנת 1976 ברצח רחל הלר, נשפט למאסר עולם.
לאחר מאבק ארוך של ברנס לקיום משפט חוזר נקבע לו משפט חוזר ב-2002, אך עקב החלטת פרקליטות המדינה שלא להגיש כתב אישום חוזר, זוכה ברנס זיכוי אילם, ואף נפסקו לו פיצויים בסך 5 מיליון שקלים על מאסר שווא.
ברנס נולד בלוב ב-1944, עלה עם משפחתו בגיל 5 לישראל.
גדל בביריה ובכפר שגב, למד שנתיים בבית הספר המקצועי יד נתן פילדלפיה ובתיכון עיוני בעכו.
שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הצנחנים, עד שחרורו ב-1964. בשירות המילואים השתתף במלחמות ששת הימים, ויום הכיפורים.
למד מכונאות מטוסים ועבד בתחום זה מספר חודשים.
למד בסמינר מדריכי נוער בבית רוטנברג, ועבד בעיריית עכו כנהג משאית, ובחברת עמידר בעבודות מזדמנות.
ב-24 באוקטובר 1974 נמצאה גופתה של רחל הלר, חיילת בת 19 מבת ים, בצד כביש "קיט ושיט", המחבר את קיסריה ואור עקיבא; בגדיה ותיקה נמצאו לאחר ימים אחדים מתחת למעביר מים באזור זכרון יעקב.
ברנס, שהכיר את הלר באופן שטחי מבית רוטנברג בחיפה, פנה מיוזמתו למשטרה, כדי לסייע בחקירה.
ברנס נחקר, כחשודים אחרים, ורק לאחר מספר חודשים, עם הקמת צוות חקירה מיוחד שלישי, בראשות סנ"ץ שאול מרכוס, זומן ברנס לחקירה חוזרת.
מאותו רגע, נחקר ברנס נקודתית בחשד לרציחתה של הלר, תוך מניעת שינה, סטירות, ואיומים לפיהם השב"כ יחסל אותו ויביים את התאבדותו, כביכול בשל "ייסורי מצפון".
בשלב זה הודה ברנס ברצח, ואף אולץ לשחזרו כביכול.
הלחץ הציבורי שהופעל על המשטרה, הוביל להקמת צוות חקירה (שלישי), שחתר להשגת חשוד וכתב אישום מהיר.
כבר בשלב בקשת הארכת המעצר, שיקרו השוטרים בפני בית המשפט, כאשר פקד יהודה אלבז העיד עדות שקר בשבועה כי ברנס, היה חשוד בביצוע מעשים מגונים בשתי בחורות ובנער, וברנס טען בפניהם כי אינו זוכר את הפרטים.
לאחר ארבעה ימים ללא שינה ולאחר שקיבל סטירות במהלך חקירתו, הסכים ברנס לשחזר את רצח הלר, אך גם במהלכו סטר לו שוב סנ"ץ מרכוס, כדי להמשיך בו להשלמת החקירה.
החוקרים טענו בבית המשפט כי מרכוס כלל לא היה נוכח בחקירה.
השוטרים שנחקרו בבית-המשפט על האירוע, טענו שלא היו מצוות החקירה, אלא רק שמרו על החשוד.
ברנס טען שחוקר בשם סימון אבוטבול כבל אותו באזיקים.
ברנס התלונן בפני ד"ר בצלאל בלוך, רופא מהמכון לרפואה משפטית, על המכות שקיבל מהשוטרים.
ד"ר בלוך טען תחילה שברנס כלל לא התלונן בפניו, אך בחלוף כשבע שנים, נמלך ד"ר בלוך בדעתו, וביום 15 בפברואר 1981, הצהיר בפני עזרא גולדברג בכתב, ואחר כך בעדותו במשטרה, שברנס אכן התלונן בפניו אז על מכות שקיבל מהחוקרים.
אף על פי שבית המשפט המחוזי ביקר את השוטרים מרכוס ואלבז על מתן עדות שקר (לגבי מרכוס במשפט-זוטא ולא בעצם השתתפות בחקירה), הוא החליט להרשיעו על סמך עדויותיהם של שאר השוטרים, ועל סמך הודאת החשוד.
השופטים קבעו כי ברנס משקר "במצח נחושה" בנוגע לאלימות, ובקשר להימצאותו של סגן ניצב מרכוס בחקירתו.
ארבעה מהחוקרים: שאול מרקוס, יהודה אלבז, יחיאל פיקהולץ ועדי בראונר הועמדו לדין בבימ"ש השלום ונמצאו אשמים בטיוח ושקרים בחקירה.
הארבעה ערערו לעליון ושם יצאו זכאים מחמת הספק.
בפסק דין של בית המשפט המחוזי בחיפה, שניתן ב-11 בינואר 1976 הורשע עמוס ברנס ברצח רחל הלר ונידון למאסר עולם.
הוא טען במשפטו כי הודה משום שחוקרי המשטרה הפעילו עליו לחץ, וכי חשב שבבית המשפט יוכל להוכיח את חפותו.
בקשתו לפסול את הודאתו נדחתה במסגרת משפט זוטא.
במהלך משפט הזוטא, זומן מומחה פוליגרף משטרתי שהעיד על מצבו הגופני של ברנס.
בתשובה לאחת משאלות ההגנה אמר המומחה שמבדיקת הפוליגרף של ברנס לא ניתן לקבוע אם דיבר אמת או שיקר.
טענות האליבי של ברנס נדחו על ידי ביהמ"ש מפני שהעדים קפקא ובוחבוט, שהיו אמורים לאשר כביכול, את טענות האליבי, לא אישרו אותן.
ברנס ערער לבית המשפט העליון, ובפסק דינם של השופטים חיים כהן, יהודה כהן ואליהו מני (ע"פ 127/76), שניתן ב-6 ביולי 1976 הוחלט לדחות את הערעור, חרף פגמים שנמצאו בחקירה.
ב-12 באוגוסט, דחה השופט שמעון אגרנט את בקשתו של ברנס לדיון נוסף, ואילו בקשתו למשפט חוזר, שהוגשה כעבור שנתיים, נדחתה על ידי השופט יואל זוסמן, בטענה שלא נמצאה ראיה חדשה המסייעת לברנס.
עזרא גולדברג, ניצב משנה בדימוס, שהיה מפקד מרחב מרכז ופרש מהמשטרה בספטמבר 1974, הגיע בשנת 1979 למסקנה כי לא ברנס הוא שרצח את הלר, זאת בהסתמך על הודאתו, שלא תאמה את הממצאים הפתולוגיים, והשחזור המבולבל שנקטע 46 פעמים, הוא סבר שהרוצח היה אנס סדרתי שפעל באותו אזור.
דפוס הפעולה הדומה הוביל אותו למסקנה זו.
הוא פנה לשופט חיים כהן, שהסיק מכך שהוטעה בפסק הדין, בכשלי החקירה ושקריו של סגן ניצב מרכוס.
השופט כהן פנה לברנס, והציע לו לבקש חנינה.
ברנס סירב, וטען שבקשת חנינה תהא הודאה באשמה על רצח שלא ביצע.
בעקבות לחץ תקשורתי, נפתחה חקירה נוספת, ולאחר שהוברר כי סגן ניצב מרכוס אכן שיקר, הועמד לדין והורשע במתן עדות שקר.
אולם, גם לאחר הגשת ערעור, השופטים בביהמ"ש העליון לא השתכנעו שהופעל לחץ פיזי על ברנס.
השופט חיים כהן פנה לנשיא המדינה, ושכנע אותו לקצוב את עונשו של ברנס.
הנשיא קצב את עונשו ל-12 שנות מאסר ולאחר ניכוי שליש, שוחרר ברנס כעבור 8.5 שנים, ביוני 1983.
ברנס לא הסתפק בשחרורו, והגיש כעבור שנה בקשה למשפט חוזר.
השופטת מרים בן-פורת דחתה את הבקשה במרץ 1985 בנימוק שברנס לא הציג בפניה כל ראיה חדשה, ואף המליצה על טיפול פסיכולוגי: "המוצא ממצב נפשי זה הוא, לדעתי, בקבלת עזרה מתאימה של מומחה לדבר וחבל אם לא יבחר בדרך זו".
בשנת 1996 תוקן נוהל הבקשה למשפט חוזר בחוק בתי המשפט, ועקב כך פנה ברנס בשלישית לקיום משפט חוזר בעניינו.
השופט שלמה לוין דחה את בקשתו של ברנס בטענה שאין ראיותיו מהוות עילה למשפט חוזר.
ברנס לא התייאש, ופנה אל הסניגוריה הציבורית.
עו"ד דייוויד וינר, שהיה אז סגן הסניגור הציבורי הארצי, החליט שיש בסיס להגשת בקשה נוספת למשפט חוזר, ורתם את צוות הסניגוריה הציבורית למשימה.
גיסה של המנוחה רחל הלר, שברציחתה הואשם ברנס, הצהיר פומבית: "דמי רחל זועקים מהאדמה (בעוד) הרוצח מסתובב חופשי".
באמירה זו נתן הגיס ביטוי להסכמת משפחת הלר עם חפותו של ברנס.
בחוברת "עיוות דין ועינוי נפש במדינה דמוקרטית" טען ברנס כי הפללתו התאפשרה על ידי השופטים מרים בן פורת, שלמה לוין, יעקב קדמי וגבריאל בך.
באשר לשופטת בן פורת, שדחתה את בקשת ברנס למשפט חוזר, טען ברנס שהחלטתה ניתנה למרות הראיות, העובדות והכתובים שהוצגו בפניה, שבכוח כל אחת מהן היה להביא למחיקת אשמתו.
השופטת בן פורת השיבה לכך באומרה "המשך מאבקו של ברנס הינו הוכחה לחוסר שפיותו" ודחתה את בקשתו.
באשר למעורבותו של השופט שלמה לוין טען ברנס כי לוין לא בדק את התיק על סוגיותיו המשפטיות, אלא קבע נחרצות כי "אין ראיות מספיקות", ובמקום לתקן עיוותים ולהגיע לחקר האמת כנדרש ממנו מוסרית, הלך לוין נחרצות בעיניים עצומות וחזר על עמדתו כשהייתה.
באשר לפרקליט המדינה גבריאל בך, טען ברנס כי הוראתו לפתיחה מיידית בחקירת ברנס, ניתנה "כדי להגן על החלטות שותפיו בעליון חרף הראיות הסותרות שהוצגו בפניהם.
ב-14 במרץ 2002 החליטה השופטת דליה דורנר (בפסק דין ) להורות על משפט חוזר לברנס (שהיווה גם תקדים למשפט חוזר למורשעי כנופיית מע"צ).
השופטת דורנר הצביעה על הפגמים החמורים שנפלו בהליך הרשעתו של ברנס, ואף שטרם הייתה בטוחה בחפותו, קבעה כי הוא זכאי למשפט חוזר.
כארבעה שבועות לאחר מתן פסק דין זה, נפטר השופט (בדימוס) חיים כהן.
שיחת הטלפון האחרונה בחייו של כהן, הייתה לשופטת דורנר, ממיטת חוליו כדי להודות לה בהתרגשות על שתיקנה את העוול "שאני עשיתי", כדבריו (בהתעלם מעוולת המשטרה בנידון).
ברנס היה מנושאי ארונו של כהן בהלווייתו.
ב-11 בדצמבר 2002 החליט בית המשפט לזכות את ברנס "בזיכוי אילם", כלומר, ללא שמיעת הראיות, מבלי לקבוע באם ביצע הנאשם את הרצח שיוחס לו, או לא, וזאת לאחר שהתביעה העדיפה שלא לנהל משפט חוזר.
ברנס תבע מהמדינה פיצוי על שנות הסבל והעינויים הרבים שעבר בכלא והובילו להפללתו.
ב-4 באוגוסט 2010 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב (גם זאת כתקדים לכנופיית מע"צ), שברנס יפוצה על ידי המדינה בחמישה מיליוני שקלים על שלילת חירות, על אות הקין החברתי שסבל, אבדן כושר השתכרות הוצאות משפט.
עמוס ברנס נפטר ממחלת הסרטן ב-3 בספטמבר 2011, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בעכו.
הוא הותיר אחריו בת ובן.
ב-2013 הקימה עיריית עכו אנדרטה לזכרו של ברנס במרכז העיר.
בכניסה למושב שומרה בגליל העליון הוקמה כיכר המנציחה את עמוס ברנס.
צל של אמת: רוצח כביש החוף, 2019
עמוס בידרמן (נולד ב-29 באפריל 1952) הוא אמן, קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
נולד וגדל בקיבוץ כפר גליקסון לאירמה ואסקר, אשר עלו ארצה מהונגריה.
לאחר שירותו הצבאי סיים בידרמן לימודי עיצוב גרפי בבית הספר לאמנות "בצלאל".
אייר בעיתונים "העיר", "כל העיר", "חדשות" ו"הארץ", שבו הוא מאייר קריקטורה יומית מאז 1999. ב-2015 פרסם טור אישי ב"הארץ".
הציג תערוכת יחיד והשתתף במגוון תערוכות בישראל ובחו"ל.
זכה בפרס מטעם האו"ם וב-2002 היה לזוכה הראשון בפרס דוש לקריקטורה הניתן מטעם עיריית תל אביב-יפו.
אייר את הספרים "גיורא" של מיכל אהרוני, "שטנה" של קובי ניב ואת הספר "סיפורה של הפוליטיקה הישראלית" של עמית סגל.
מלבד איוריו המפורסמים הוא גם מצייר בצבעי אקריליק בסטודיו הביתי שלו.
נושאים של טבע, אורבניות ונוף.
נשוי לסנדרה, מעצבת ויוצרת ישראלית ואב לשניים.
בנו הוא אמן החושים ערן בידרמן שזכה בתוכנית מי יפיל את המאסטר.
עמוס (מאנגלית: Affordable Modular Optimized Satellite AMOS) הוא שמה של סדרת לווייני תקשורת אזרחיים, המתופעלים על ידי חברת חלל תקשורת.
הלוויינים הראשונים בסדרה נבנו על ידי התעשייה האווירית לישראל.
עם הזמן, השם "עמוס" ניתן גם ללוויינים בייצור זר כעמוס 5, ועמוס 7, שמתופעלים על ידי חלל תקשורת וחלקם תוכננו על ידה כעמוס 17.
פרויקט לווייני עמוס החל בשנת 1981 ביוזמת מאיר עמית (לשעבר ראש המוסד ושר התקשורת), חזי כרמל וז'אן פרידמן (איש עסקים צרפתי-ישראלי).
השלושה הקימו את "החברה הכללית לשירותי לוויין", וגייסו משקיעים נוספים בישראל ובארצות הברית.
בספרו האוטוביוגרפי "ראש בראש", כתב עמית שתחילה ביקשו לעניין את חברת פרצ'יילד האמריקאית בפרויקט (החברה בנתה בשנות ה-70 את לוויין התקשורת ).
היוזמה לפרויקט הייתה גם כתגובה לפרויקט "לוויין התקשורת הערבי" - Arabsat, יוזמה של הליגה הערבית שהושקה ב-1976 .
פיתוח הלוויין נמשך מספר שנים במפעל מב"ת של התעשייה האווירית, במקביל לפיתוח לווייני הצילום מסדרת אופק.
ב־19 בספטמבר 1988, שוגר לוויין הניסוי אופק-1 והוכרז ששיגור עמוס-1 מתוכנן לשנת 1992 על ידי טיל אריאן של סוכנות החלל האירופית.
באוקטובר 1988, הודיע שר התקשורת גד יעקובי שכ-400 מיליון דולר הושקעו עד אז בפרויקט.
ביוני 1989 אישרו שר האוצר שמעון פרס ושר הביטחון יצחק רבין מתן ערבות ממשלתית לפרויקט, שכלל ערבות לביקושים מקומיים של חברת "בזק", ערוץ שתיים וחברות הטלוויזיה בכבלים בסך 10 מיליון דולר, וערבות לרכישת שירותים על ידי התעשייה האווירית בסך 5 מיליון דולר.
חברות זרות שהיו שותפות בפרויקט התחייבו לתמוך בו בסך של 8.5 מיליון דולר.
במקביל הודיעה מערכת הביטחון שהלוויין אינו מתאים לצורכי צה"ל והיא לא תשתתף בפרויקט.
ביוני 1989 הוצג לראשונה פרויקט הלוויינים של התעשייה האווירית בסלון האווירי בפריז.
ביוני 1989 נוסדה גם חברת "חלל תקשורת", כדי לשווק את שירותי התקשורת של הלוויין, ולספק שירות ללקוחותיו.
בעלי המניות בחברה באותה עת היו התעשייה האווירית, "החברה הכללית לשירותי לוויין", חברת גילת תקשורת ושותפים נוספים.
בנובמבר 1992, לנוכח קשיים בגיוס ההון למימון המשך פיתוח פרויקט "עמוס" (שעל פי ההערכות באותה עת הסתכם בכ-164 מיליון דולר), החליט דירקטוריון התעשייה האווירית לבטלו, אם משרד האוצר לא יבוא לעזרתה.
בינואר 1993 קיבל האוצר את דרישות התעשייה האווירית, ביניהן מתן ערבות מדינה בסך 100 מיליון דולר לגיוס הון למימון הפרויקט.
בספטמבר 1993 חתמה התעשייה האווירית על הסכם עם ממשלת ישראל בדבר חכירת 3 משיבים מתוך 7 שבלוויין (משיב, פיסת החומרה בלוויין, הכוללת 2 מקטעי חלל, אשר קולטת את השידור מהקרקע ומחזירה אותו לשידור בבתי המשתמשים).
תקופת החכירה נקבעה ל-10 שנים בסכום כולל של 150 מיליון דולר.
שיגורו של "עמוס 1" נערך במאי 1996, בפיגור של כמעט שנה וחצי מהמתוכנן.
באוקטובר 1999 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על הפרויקט שקבע כי שיגור "עמוס 1" היה הישג טכנולוגי, אך כישלון כלכלי.
לקוחות אירופאיים נוספים שאיתם חתמה על חוזים כללו את חברת "אנטנה הונגריה", ערוץ ATV הפולני, ערוצי 7-ABC ו-19-TV מרומניה, וחברת SPACEWAY מגרמניה.
לאחר הצלחת שיגורו של "עמוס 1" והשכרת כל הקיבולת שלו, המשיך הפרויקט לפעול על בסיסי כלכלי במימון השוק הפרטי, בהובלת חברת "חלל תקשורת".
החברה חתמה על הסכם עם התעשייה האווירית לרכישת הלוויין "עמוס 2" תמורת כ-130 מיליון דולר ("עמוס 1" היה בבעלות התעשייה האווירית ולחברת "חלל תקשורת" היה רק זיכיון לשיווק שירותיו).
העלות הכוללת של רכישת הלוויין והשיגור לחלל, לרבות רכישת פוליסת ביטוח, שיווק, הנהלה והוצאות ריבית, הייתה צפויה להסתכם ב-150 מיליון דולר.
לצורך כך גייסה כ-55 מיליון דולר בהנפקת מניות ואיגרות חוב בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בנוסף לקחה הלוואה בנקאית בסך 95 מיליון דולר, והון עצמי של כ-4 מיליון דולר.
על פי התוכנית העסקית, שהציגה בעת ההנפקה סך פוטנציאל ההכנסות השנתי של "עמוס 2" עמד על עד כ-44 מיליון דולר.
ובמשך תקופת חייו היה צפוי עמוס 2 להניב 300 מיליון דולר הכנסות מובטחות.
הלקוחה העיקרית של הלוויין הייתה חברת YES, שהתחייבה מראש לשכור את שירותי תקשורת בסך 208 מיליון דולר למשך 11 שנים.
בינואר 2002 הודיעה התעשייה האווירית על עסקת ענק לאספקת 10 לווייני תקשורת מסוג "עמוס" לרפובליקה העממית של סין בעלות של כמיליארד דולר.
עמוס 1 הוא לוויין התקשורת הישראלי שפותח על ידי התעשייה האווירית, וכלל תתי-מערכות של החברות DASA הגרמנית ו־Alcatel Espace הצרפתית.
שוגר ב־16 במאי 1996. הוא נמכר לחברת אינטלסט בשנת 2009 ויצא מכלל שימוש.
שימש בין השאר, לשירות טלוויזיה ישירות לבתים (DTH/DBS) על ידי חברת yes ואחרים בארץ, על ידי HBO וחברות נוספות באירופה.
חלל תקשורת הצליחה במהירות למלא את כל יכולת השידור של עמוס 1 ואף צברה בקשות נוספות, אי לכך החליטה החברה להרחיב את פעילותה ולשם כך יזמה את עמוס 2, שכיום נמצא בבעלותה המלאה.
עמוס 2 שוגר ב־28 בדצמבר 2003, והוא משרת לקוחות בשלושה אזורי שירות: המזרח התיכון (כולל ישראל), אירופה והחוף המזרחי של ארצות הברית.
שירותי השידור והתקשורת שמעניק הלוויין כוללים: הפצת שידורי טלוויזיה ורדיו ישירות לבתי הצופים (כמו השירותים שמציעה חברת YES הישראלית), הפצת שידורי טלוויזיה ורדיו למרכזי כבלים, הפצת שירותי אינטרנט, ושידור נתונים לרשתות תקשורת.
הפרויקט שעלותו הוערכה בכ־150 מיליון דולר יצר הכנסות של כ־37 מיליון שקל עד תחילת 2005.
עמוס-1 ו-2 מוקמו בסמיכות האחד לשני (מעל קו האורך 4 מעלות מערב) על מנת ליצור מיקום משותף (CO LOCATION).
מיקום משותף זה איפשר למשתמשי הלוויין להגדיל את יכולות השימוש בו, ללא צורך באנטנה נוספת.
כעת עמוס-3 מחליף את עמוס-1 ונמצא בסמיכות ללוויין עמוס-2.
עמוס 2 סיים את חייו המסחריים באפריל 2017, וביצע תמרון התרחקות מהחגורה הגיאוסטציונארית.
הלקוחות הועברו ללוויני עמוס 3 ועמוס 7.
עמוס 3 שוגר ב-28 באפריל 2008. מטרתו הייתה להחליף את עמוס-1 שהוצא משירות ואף להגדיל את יכולות התקשורת הלוויינית של "חלל תקשורת".
הלוויין מיועד לפעול עד 2026.
עמוס 4 שוגר ב-31 באוגוסט 2013. משרת את אזור דרום-מזרח אסיה.
הלוויין מיועד לשימוש עד 2025.
הלוויין איבד את אמינותו התפעולית מוקדם מהצפוי בשל מחסור בדלק לתמרוניו חודשים מספר לפני שעמוס 5 שוגר ולכן חלל תקשורת העבירה את הלקוחות שקיבלו שרות באמצעותו, ללוויינים אחרים למשך מספר חודשים.
לאחר ששוגר עמוס 5 והושלמו בדיקות המערכות שלו, הועברו אליו הלקוחות.
עמוס 5 פותח על ידי חברת Reshetnev הרוסית כשחלקים ממנו נבנו גם בחברת Thales Alenia Space האיטלקית.
הוא שוגר מקוסמודרום בייקונור בקזחסטן ב-11 בדצמבר 2011, לאחר שתאריך השיגור המקורי נדחה במספר חודשים מפאת עיכובים בהרכבתו.
פעילותו מיועדת לשרת בעיקר לקוחות מיבשת אפריקה.
ב-21 בנובמבר 2015 בשעה 06:45 בבוקר שעון ישראל אבד הקשר עם הלוויין ובעקבות כך הופסקו השירותים שסופקו דרכו, ב-15 בדצמבר 2015 הודיעה חלל תקשורת שהכשל הוא מוחלט וסופי ואין יכולת להחזירו לפעולה.
ב-1 בספטמבר 2016 נהרס הלוויין כליל בעת פיצוץ שאירע במשגר הטיל פאלקון 9 של חברת SpaceX במהלך ניסוי, יומיים לפני שנועד לשגרו לחלל.
ב-21 בדצמבר 2016 חברת חלל תקשורת דיווחה כי התקשרה בהסכם עם קבוצת "בואינג" לפיו הזמינה החברה מבואינג את ייצור הלוויין עמוס 17, מערכותיו ושירותים נוספים.
נכון ל-2018, עלות הפרויקט עומדת על 192 מיליון דולר.
זהו לוויין מתקדם ביותר עם מטע"ד סיפרתי (Digital Channelizer), שפועל בשלושה תחומי תדר ומאפשר קישוריות בין כל האלומות בכל תחומי התדרים.
זהו הלוויין הראשון עם מטע"ד מסוג HTS בתחום תדר C-band, מה שהופך אותו אטרקטיבי במיוחד למפעילי טלקום וממשלות.
הלוויין שוגר בהצלחה ב-7 באוגוסט 2019 בעזרת משגר מדגם פאלקון 9 של חברת SpaceX, לאחר עיכוב של מספר ימים עקב חשד לתקלה בשסתום אחד ממנועי המשגר.
הלוויין יספק כיסוי לשירותי תקשורת מתקדמים כולל הדור החמישי של הסלולר ואינטרנט עבור יבשת אפריקה, המזרח התיכון, וחלקים מאירופה ואסיה.
קו האורך הגאוגרפי מעליו הוא מרחף - 17° מזרח העניק ללוויין את זיהויו המספרי וזהה למסלול הגאוסטציונרי של הלוויין עמוס 5 שסיים את חייו ב-2015. אורך חיי הלוויין מתוכנן ל-20 שנים לפחות כשהעלות השנתית הצפויה עומדת על כ-5 מיליון דולר.
במרץ 2018 חלל תקשורת הודיעה כי הלוויין עמוס 8 יבנה על ידי חברת לוראל (LORAL/SYSTEMS SPACE) בעלות של כ-112 מיליון דולר.
הלוויין נועד לשיגור ב-2020 במשגר מסוג פאלקון 9 ומיועד להחליף את עמוס 6. לוראל בנתה גם את הלוויין אסיה סאט 8 שהוחכר לחלל תקשורת וכונה "עמוס 7".
באפריל 2018, לאחר בחירת חברת SSL כאחראית על לוויין עמוס 8, הודיעה התעשייה האווירית כי היא מנסה לקדם את תכנון ושיגור לוויין תקשורת באופן עצמי ואף לאתר עבורו לקוחות ממשלתיים ופרטיים.
תוכנית זאת זכתה לגיבוי ממשלתי שאף התייחסה ללוויין כ"לוויין לאומי" (ולא כ"לוויין מסחרי") שנועד לספק שירותי תקשורת עבור הממשלה וגופים ציבוריים נוספים בישראל כגון צה"ל מלבד לקוחותיו המסחריים.
ב-3 בספטמבר 2018 פורסם כי התקבלה החלטה לבנות את הלוויין שייקרא "עמוס 8" על ידי התעשייה האווירית בישראל במימון חלקי של הממשלה (דרך משרד הביטחון ומשרד המדע).
הלוויין שמיועד לשיגור ככל הנראה בסוף 2021, ונועד להיות בעל יכולות דיגיטליות מתקדמות.
ב-25 בספטמבר 2018 פורסם בבורסה על ידי חלל תקשורת כי החליטה שלא להעביר את תשלום המקדמה לבניית הלוויין לחברת לוראל, דבר שהביא לביטול החוזה של חלל תקשורת עם חברת לוראל לבניית הלוויין, צעד נוסף לקראת בנייתו ככל הנראה בישראל.
כמו כן החברה גם ביטלה את ההסכם לשגרו על ידי חברת ספייס-X, אך עדיין חויבה לשגר את הלוויין עמוס 17 עם ספייס-X.
בדו"ח החברה שפורסם בדצמבר 2018 פורסם כי היא שוקלת להזמין לוויין שיחליף את עמוס 3 וישוגר עוד לפני תום פעילותו ב-2026.
במרץ 2019 הודיעה חברת "יס" כי בכוונתה להעביר בעתיד את פלטפורמת השידורים שלה מלווייני עמוס אל רשת האינטרנט מה שעשוי להקשות על מציאת לקוחות ישראליים שיחתמו על הסכם שימוש מסחרי בלוויין העתידי ומעמיד את ההיתכנות הכלכלית לבנייתו ושיגורו בסימן שאלה.
בפברואר 2020 חברת "יס" הבהירה כי החוזה שלה לשידורי הלוויין באמצעות חלל תקשורת יהיו בתוקף עד ינואר 2026.
כמו כן, גם לא בטוח שהתעשייה האווירית היא זאת שתבנה אותו.
נכון ל-2018, נמצא בשלבי תכנון ופיתוח בתעשייה האווירית.
הוא נועד בתחילה לפרויקט עמוס 8 אך נמצא בשלבי תכנון בלבד וכולל מערכות הנעה המבוססות על מנוע יונים חשמלי שנועד להקטין את משקלו.
חלק מהמערכות התקשורת המשופרות שמיועדות להשתלב בלוויין עמוס 8 תוכננו במסגרת פיתוח הלוויין הזה.
לחלל תקשורת אף קיימת תוכנית עתידית לשגר לוויין שיספק שירותי תקשורת לדרום ומרכז אמריקה וירחיב את הפריסה העולמית שלה.
גוטמן נולד בשם טיבריוס ביישוב במחוז קובאסנה בטרנסילבניה, רומניה, ועלה לארץ בגיל 7. הוא למד קולנוע בבית הספר "בית צבי" ובין השנים 1976–1982 ביים ארבעה סרטים קצרים: "פרמיירות חוזרות", "מקום בטוח", "סיפורי בדים" ו"נגוע".
בשנת 1983 ביים את סרטו הראשון באורך מלא, "נגוע" (אין קשר לסרט הקצר בן אותו השם, ושניהם סרטים שונים ומכונים "נגוע הקצר" ו"נגוע הארוך").
גוטמן היה הומוסקסואל גלוי, ומרבית סרטיו (פרט ל"חימו מלך ירושלים", סיפור העוסק בזוועות מלחמת העצמאות דרך עיניהם של הפצועים המאושפזים, על פי סיפור של יורם קניוק) עסקו בהוויה ההומוסקסואלית, והאחרון שבהם במחלת האיידס.
שחקנים ישראלים רבים התגלו בסרטיו של גוטמן ונתנו בסרטיו את הופעותיהם המרגשות והזכורות ביותר.
כך יונתן סגל ב"נגוע", אלון אבוטבול ב"בר 51", ושרון אלכסנדר, אקי אבני ורבקה מיכאלי ב"חסד מופלא".
גוטמן היה חלק מקבוצת קי"ץ של במאי קולנוע ישראלים שקראו לעידוד סרטי איכות על חשבון הקולנוע המסחרי.
בתקופת יצירתו הקצרה הצליח גוטמן ליצור שפה קולנועית עשירה ומסוגננת, והיווה קול ייחודי ומסקרן בקולנוע הישראלי.
בסרטיו ניכרים הן תשומת הלב הקפדנית לצדדים הוויזואליים והגרפיים (איפור, תנועות מצלמה וכו') והן לתכנים ייחודיים.
בשנת 1993 נפטר גוטמן ממחלת האיידס שבהּ לקה, ואשר עם השלכותיה ומורכבויותיה התמודד בסרטו האחרון "חסד מופלא".
גוטמן נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בשנת 2007 יצא מארז DVD הכולל את כל סרטיו של גוטמן, בהוצאת האוזן השלישית.
בשנת 2014 יצא הסרט "גוטמן כפול חמש" שהפיק יאיר הוכנר העוסק בדמותו של עמוס גוטמן.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, נכלל גוטמן ברשימת 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
באוגוסט 2024 יצא הסרט הדוקומנטרי "טאבו: עמוס גוטמן", בבימוי שאולי מלמד ובהפקת גיל סימה, העוסק בחייו וביצירתו של גוטמן.
עמוס אוריון (1947 – 29 ביולי 1980) היה עבריין ישראלי שפעל בשנות ה-60 ונסיבות הירצחו זכו לפרסום רב.
נולד בשם אנדז'יי ווינובסקי בפולין לאם יהודיה לא-נשואה.
אמו מסרה אותו בינקותו לאשה בשם אלכסנדרה אנגלמאיר, שעלתה עמו לישראל.
לאחר שגילה בהמשך שאנגלמאיר איננה אימו, סירב להישאר עמה ונמסר למשפחת אומנה ביפו.
הוא התגייס כחייל בודד ואומץ בידי משפחת עסיס.
לאחר שחרורו מצה"ל רצה לעבוד כימאי, אולם אז הכיר את שרה דנוך והם הפכו לזוג.
אוריון לן אצלה בלילה שלפני שוד הברינקס.
אוריון הועסק מ-7 באוקטובר 1971 בחברת האבטחה "ברינקס".
ב-27 באוקטובר הגיע למשרד החברה, לאחר העבודה, חמוש באקדח גנוב במטרה לבצע שוד.
הוא נתקל שם בדב ליבנה, קצין מבצעים בחברה.
בין השניים התפתח עימות ובמהלכו ירה אוריון בליבנה שתי יריות.
לא נשדדו כספים במהלך האירוע.
מחסנית האקדח נותר בזירת המעשה והאקדח נמצא על גג בניין.
אוריון נלכד לאחר מספר ימים והואשם ברצח למטרת שוד..
טוביה אושרי ורחמים אהרוני מינו לו את עורך דינם, אורי קידר.
השניים אף נכחו בבית המשפט במהלך הדיונים.
אוריון הורשע ונידון למאסר עולם.
בזמן ישיבתו בכלא התחבר עם עזר כהן מירושלים.
אוריון טען בכל זמן ישיבתו שהוא חף מפשע ולא ביצע את השוד.
לבסוף זכה לחנינה מנשיא המדינה ביום העצמאות של 1980, לאחר שראיות שונות חיזקו את טיעוניו כי ייתכן ולא הוא היורה.
לאחר שחרורו מהכלא פנה אוריון, עם חברו עזר כהן, אל טוביה אושרי ואל רחמים אהרוני ("גומדי"), מראשי "כנופיית הכרם", ודרש מהם "דמי שתיקה" בסך 300,000 דולר, בטענה כי הם האחראים הישירים לרצח דב ליבנה, וכי הוא ישב לחינם בכלא ולא גילה את דבר מעורבותם, כביכול.
השניים הזמינו את אוריון וכהן לבת ים, למפעל "בר בקר" שבבעלותם, ושם, על פי פסק הדין במשפטו של אהרוני, ירה בהם אושרי למוות.
לאחר הרצח, שזכה לכינוי "הרצח הכפול", בותרו הגופות והוטמנו בחולות אשדוד.
לאחר זמן מה נמצאו הגופות, והוחל בחקירה לאיתור הרוצחים.
שני המעורבים ברצח, אושרי ואהרוני, נמלטו לחו"ל.
אושרי חזר מחו"ל ונעצר, ואהרוני נלכד באיטליה והוסגר לישראל.
השניים הועמדו לדין, הורשעו ברצח, ונידונו למאסר עולם.
עונשם נקצב והם שוחררו לאחר כ-20 שנה.
סיפור חייו של אוריון, מילדותו העשוקה ועד מותו המזעזע, תועד בספר מאת יעל לוטן, ובשנת 1994 בסרט תעודה שנכתב על ידי אורי רוזנווקס והופק על ידי עידו צוקרמן.
בחודש ינואר 2015 הוצג הסיפור בתוכנית עובדה ששודרה בערוץ 2.
עמוס אֵטִינְגֶר (15 בספטמבר 1937, י' בתשרי ה'תרצ"ח – 6 בדצמבר 2023, כ"ג בכסלו ה'תשפ"ד) היה משורר, פזמונאי, תסריטאי, מראיין ומגיש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
הוא נודע בזכות תוכנית הטלוויזיה "חיים שכאלה" ובזכות שיריו הפופולריים.
זוכה פרס אקו"ם על מפעל חיים (2009).
נולד בתל אביב וגדל ברמת גן, בנם של יוסף ורבקה אטינגר.
אביו נמנה עם מקימי תחנת הכוח של חברת החשמל בנהריים.
בנעוריו היה חניך בקן השומר הצעיר ברמת גן.
למד בתיכון קלעי בגבעתיים והיה שחיין בנעוריו.
בצבא שירת בלהקת פיקוד המרכז לצד אילי גורליצקי, שייקה לוי, עודד קוטלר ועודד תאומי.
בשנת 1959 התקבל בעזרתה של רבקה מיכאלי לעבודה בקול ישראל.
בטלוויזיה- מגיש התוכנית "אלה הם חייך"
בשנת 1966 החל להגיש ברדיו את התוכנית "אלה הם חייך" על פי מודל בריטי.
בהמשך עברה התוכנית לטלוויזיה הישראלית בשם "חיים שכאלה".
בתוכנית זו אירח עשרות אישים ביניהם: עזר ויצמן, גולדה מאיר, יעקב חודורוב ועוד, וכן את הדודאים ותזמורת צה"ל.
המשפט בתוכנית שהפך למטבע לשון היה: "מה אומר לך הקול הבא?", שאלה שהיה נשאל אורח התוכנית, והיה עליו לזהות לפי הקול את מי יזמין אטינגר לשולחן התוכנית.
במשך 30 שנה שודרו בטלוויזיה 80 תוכניות של "חיים שכאלה".
בשנת 2000 שודרה התוכנית האחרונה בה התארח העיתונאי שייקה בן פורת.
בשנת 2002 פרש לגמלאות מרשות השידור.
אטינגר כתב שירים רבים בזמר העברי.
בין ספריו, ספרי השירה "רבע לפני חצות", "רבע אחרי המלחמה", "רבע לפנות בוקר" ו"רבע לפני הגיוס".
בנוסף כתב מותחן ופרסומות, כמו הפרסומת עם יורם ארבל לנקה 7, ופרסומת לעלית.
1983 – פרס זיו לעיתונות טלוויזיה מטעם צדק-מדות-מוסר.
2009 – פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום הזמר העברי.
2014 - פרס על מפעל חיים מטעם פסטיבל ימי זמר בתיאטרון חולון.
אטינגר היה נשוי במשך 30 שנה לעיתונאית תמר אבידר, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים.
בנו מנישואים אלה הוא הקומיקאי אבי אטינגר.
לאחר גירושיו מאבידר נישא בשנית לשריל, אמריקאית הצעירה ממנו ב-15 שנים, והתגרש ממנה לאחר כ-4 שנים.
בשנת 2004 נישא בשלישית לזמרת אוקראינית בשם לנה (ילנה), הצעירה ממנו ב-45 שנים.
השניים נפגשו במסעדה בעיירת הנופש ירמצ'ה שבקרפטים, שם ראה אותה שרה בעברית את אחד משיריו.
לנה הייתה חברה במקהלת הנוער של קייב.
עמוס אלקנה (נולד ב-20 באוגוסט 1967) הוא גיטריסט, מוזיקאי ומלחין ישראלי, זוכה פרס ראש הממשלה לשנת 2011 ופרס רוזנבלום לשנת 2012.
עמוס אלקנה, בנם של ד"ר יהודית אלקנה ופרופסור יהודה אלקנה, נולד בבוסטון אך גדל והתחנך בירושלים.
בהיותו בן 15 החל ללמוד מוזיקה ולנגן בגיטרה.
לאחר שירותו הצבאי חזר לבוסטון ולמד ג'אז במכללת ברקלי וקומפוזיציה בקונסרבטוריון של ניו אינגלנד.
לאחר מכן המשיך בלימודי הקומפוזיציה בפריז אצל המלחינה מישל רברדי והשתלם בכיתות אמן עם המלחינים אריק נורבי בקופנהגן ועם פאול-היינץ דיטריך ואדיסון דניסוב בברלין.
בהמשך דרכו השלים את לימודיו לתואר שני במוזיקה וסאונד במכללת בארד בניו יורק.
במהלך לימודיו בבארד התמחה אלקנה במוזיקה אלקטרונית ולמד בין היתר אצל פאולין אוליברוס, דייוויד בהרמן, ריצ'רד טייטלבאום, ג'ורג' לואיס, מריאן אמצ'ר ולארי פולנסקי.
בנוסף להלחנה, אלקנה מופיע בקביעות בארץ ובעולם כנגן מוזיקה מאולתרת.
בשנת 2010 נבחר לפתוח בנגינתו את הפסטיבל הבינלאומי העשירי לספרות בברלין.
יום לאחר מכן ניגן במסגרת הפסטיבל קונצרט לגיטרה ואלקטרוניקה העוסקות בשירי משוררים בערב שהוקדש ליצירותיו במסגרת הפסטיבל.
יצירתו "שיעורים בערבית" זכתה בפרס נוצת הזהב של אקו"ם.
היצירה היא מחזור שירים הכתוב בערבית, עברית וגרמנית לשלוש זמרות סופרן ואנסמבל קאמרי, מאת הסופר והמשורר הגרמני, מיכאל רוס.
היצירה הוזמנה במשותף על ידי פסטיבל ברלין ועיריית תל אביב-יפו.
"אופוס רב משמעי ומתעתע בן 40 דקות, בו מאתגר המחבר את הצורה ה"מקובלת" של הלידר, הורס אותו ובונה אותו מחדש, וכאילו בונה עולם חדש מאפרו.
"שיעורים בערבית" היא מהיצירות המשמעותיות ביותר שהולחנו בארץ מזה זמן רב", כך בביקורת אודות "שיעורים בערבית", בעיתון ג'רוזלם פוסט.
על יצירתו "קזינו אומברו" נכתב: "היצירה האחרונה הייתה בשבילי הפתעה גמורה, והפתעה נהדרת.
Casino Umbro של עמוס אלקנה.
במובן מסוים סיכמה יצירה זו את הקודמות לה - ועלתה עליהן.
מה לא היה בה: מקצבים חריפים מתחלפים, רמזי בארוק צרפתי בהתחלה ובסוף, מבניות ברורה, מינימליזם כמו-אמריקאי מכניסטי, שבדרך כלשהי צבר אנרגיה ובשום פנים ואופן לא היה מונוטוני, ומאידך מעברים למצלול רך יותר, עד לכינור מלא ויברטו, רומנטי לחלוטין, נטול בושה ויפהפה.
וכל זה הגיוני, דבר מוביל לדבר, ונסגר בדיוק ברגע הנכון.
המלחין הזה נמצא בשטח לפחות עשרים שנה ואני, לבושתי, לא שמעתי עליו עד כה.
חיפשתי ושמעתי עוד יצירות פרי עטו והן יפהפיות.
בתור אקט של פרומושן חסר בושה למלחין זה שלא הכרתי עד עתה, אני מוסיף לינק לאתר שלו, שם ניתן לשמוע עוד יצירות, כגון המחווה לליגטי, ורביעיית המיתרים השנייה.
יש בנמצא מלחינים נגישים, שנוגעים ישר בלב, בלי לוותר כמלוא הנימה על שפתם הייחודית והמורכבת.
עמוס אלקנה הוא כנראה אחד מהם."
ברקלי קולג', בוסטון, ארצות הברית - גיטרה
ניו-אינגלנד קונסרבטוריון, בוסטון, ארצות הברית - קומפוזיציה
בארד קולג', ניו -יורק, ארצות הברית - תואר שני במוזיקה וסאונד.
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים 2011
פרס אקו"ם 2002 (עבור יצירתו "שיעורים בערבית" הכתובה לשלוש זמרות סופרן והרכב קאמרי והמושרת בשלוש שפות בו זמנית - עברית, ערבית וגרמנית.)
עמוס אורי (נולד ב-1956), הוא פרופסור בפקולטה לפיזיקה בטכניון העוסק בחקר המבנה הפנימי של חורים שחורים ובחקר האפשרות התאורטית למסע בזמן.
פרסם מאמרים רבים בנושאים אלו בעיתונות המדעית.
זכה להתעניינות התקשורת הפופולרית לאחר שפרסם בשנת 2005 בעיתון המדעי Physical Review Letters מאמר שהציג לטענתו מודל ריאליסטי יותר למסע בזמן.
נולד בקיבוץ לביא ולמד בישיבה תיכונית בנתניה כשנתיים ואחר כך פרש ולמד שנה אחת בישיבת מרכז הרב ושנה אחת למד לבדו לבחינות הבגרות.
את שירותו הצבאי העביר בחיל השריון וכשהשתחרר עבר לקיבוץ מגדל עוז.
למד לתואר ראשון, שני ודוקטורט באוניברסיטה העברית.
את מחקר הפוסט-דוקטורט שלו ביצע במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
עמוס אילון (4 ביולי 1926 – 25 במאי 2009) היה סופר, עיתונאי ישראלי ובין-לאומי וחבר מערכת בעיתון "הארץ".
אילון נולד בשם היינריך שטרנבך (Heinrich Sternbach) בווינה, בשנת 1926. בעידודה של האם, עבר אביו לארץ ישראל בסוף שנות ה-20. בעקבות האנטישמיות באוסטריה ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החליט אביו לצרף את משפחתו אליו בשנת 1933.
בגיל 18 שינה את שמו ל"עמוס אילון".
בשנות ה-40 נמנה עם אנשי החוג של אורי אבנרי (חוג "במאבק").
בשנת 1948 הוציא את ספרו הראשון, ירושלים לא נפלה - מצור 1948, שהוא אוסף כתבות מתקופת מלחמת העצמאות בירושלים.
בשנת 1954 החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ופרסם סדרות של כתבות שחלקן הביאו לו מוניטין, ואחרות היו שנויות במחלוקת.
הוא כתב סדרה בת שמונה כתבות על יהדות מרוקו שעליה נכתב כי "הוא תיאר אותם בתיעוב, ללא שום אקזוטיקה וללא שום חמלה.
אילון כתב תיאורים דוחים על חוסר היגיינה, דלות ועבודה ירודה".
הכתבות עוררו סערה בישראל, והדיה הגיעו עד מרוקו ותוניסיה.
אילון היה בן טיפוחיו של העורך הראשי והמו"ל של "הארץ", גרשום שוקן.
משנת 1956 שימש כתב חוץ באירופה ובארצות הברית עבור העיתון.
במהלך שהותו בוושינגטון הכיר את בת' לבית דרקסלר, סוכנת ספרותית.
באמצע שנות ה-60 היה הכתב הראשון בבירת גרמניה המערבית, בון.
לפני מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים ככתב צבאי בדרום ישראל.
במהלך שירותו שלח מאמר לגרשום שוקן, ובו הביע חשש שאם תפרוץ מלחמה, היא תיצור בעיות קשות יותר מאלה שנועדה לפתור.
פרט להפסקה בין השנים 1971–1978, שימש כתב "הארץ" עד שנת 1986, ונחשב לעיתונאי מוביל.
אילון למד משפטים והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא פרסם מאמרים רבים בשבועון האמריקאי "ניו יורקר" ובכתב העת "The New York Review of Books".
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם אילון יחד עם יהודה עמיחי, עמוס עוז וא.
יהושע, מכתב ב"", בו הפצירו ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
במהלך שנות ה-90 החל אילון לבלות את מרבית זמנו בכפר בוג'אנו קסטלו Buggiano Castello, בטוסקנה.
בשנת 2004 פירק סופית את דירתו בירושלים, בין היתר עקב אכזבתו מההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות במדינת ישראל.
בריאיון לארי שביט טען כי:
"הרי פה לא השתנה שום דבר בארבעים השנים האחרונות.
הבעיות נשארו בדיוק אותן בעיות.
הפתרונות היו ידועים כבר אז.
אבל אף אחד לא שם לב אליהם.
ואני מצאתי את עצמי חוזר עליהם.
מצאתי את עצמי אומר תמיד את אותו הדבר.
בריאיון טען עוד כי ישראל היא מדינה "פשיסטואידית וצרת אופקים" וכי "אני לא מתפלא על האוכלוסייה.
אנחנו יודעים מנין היא באה.
או מארצות ערב או ממזרח אירופה".
באותה שנה זכה בפרס הספרותי הבריטי ע"ש וינגייט מטעם הירחון היהודי ().
בשנים 2007–2008 שימש אילון עמית מחקר במרכז למשפט וביטחון של אוניברסיטת ניו יורק.
בתו היא במאית סרטי התעודה דנאי אילון.
אילון השתתף בסרטה של בתו "פה ולא שם", המתייחס למשנתו.
עמוס אילון נפטר ב-2009 מלוקמיה בטוסקנה שבאיטליה.
היה נשוי לסופרת ספרי הבישול בת' אילון.
אילון כתב ספרים רבים העוסקים בציונות, ביהדות ובביוגרפיות של אישים יהודים וציונים.
רבים מספריו היו לרבי מכר, ובהם: "הישראלים - מייסדים ובנים"; "מציאת מצרים", מעין מדריך טיולים במצרים שיצא בשנים הראשונות שלאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים וניסיונות הנורמליזציה; "רקוויאם גרמני", מבט אישי על קורות יהדות גרמניה מאז משה מנדלסון ועד לעליית הנאצים, וכן ביוגרפיות על הרצל ועל מאיר אנשל רוטשילד.
עולים בישראל - 1950. אלכס רביב כלכלן בין עולים, עמוס אילון - שבועיים בישראל השנייה, הוצאת הארץ, 1951.
בארץ רדופת העבר - גרמניה החדשה, הוצאת שוקן, 1967.
הישראלים - מייסדים ובנים, הוצאת שוקן, 1971.
היש דרך לשלום - דו-שיח בין מצריה וישראלי על סיכויי הבנה בין מצריה וישראלי (נכתב בשיתוף עם סאנה חסאן), הוצאת עם עובד, 1974.
הרצל, תרגמו מאנגלית עמוס אילון וג.
אריוך, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, 1976.
מציאת מצרים, הוצאת שוקן, 1980.
שעת אפס, הוצאת עידנים, 1980.
הבט אחורה בבהלה מסוימת - רישומים מארץ ישראל וסביבותיה, הוצאת עם עובד, 1988.
ירושלים - שגעון לדבר, הוצאת דומינו, 1991.
המייסד - אבי שושלת רוטשילד ותקופתו, תרגם מאנגלית עמי שמיר, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, 1998.
רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר - 1743 - 1933, תרגם מאנגלית: דני אורבך, הוצאת דביר, 2004.
בנו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של ישראל.
נולד בט' באלול תר"פ בלונדון לדוד ופולה בן-גוריון, כילד האמצעי במשפחה בת שלושה ילדים.
גדל בתל אביב, למד בבית חינוך בתל אביב ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה, ובגיל 17 למד במשך כשנה בבית הספר החקלאי כדורי.
במקביל היה חבר במחנות העולים, ובגיל 15 התגייס ל"הגנה".
במהלך המרד הערבי הגדול נמנה עם פלוגות השדה בגליל התחתון.
בעקבות אסון הפאטריה ב-25 בנובמבר 1940, שבו נהרגו כ-250 נוסעיה של אוניית המעפילים פאטריה כתוצאה מפיצוץ מוקש שהחדירה אליה ה"הגנה", גינה ביטאון מפא"י, "הפועל הצעיר", את הפעולה בחריפות וקבע כי "יד זדונית" הטביעה את האונייה.
המאמר הרגיז את אנשי ה"הגנה" ובן-גוריון הגיע עם צעיר נוסף למערכת העיתון וסטר על פני עורכו, יצחק לופבן.
בסוף שנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי, ובאוגוסט 1941 נתמנה לקצין.
בשנת 1943 הוצב במדבר המערבי, ובשנת 1944 הועבר לאיטליה עם הגדוד השני של הבריגדה היהודית.
בזמן שירותו הוא חלה ואושפז בבית חולים צבאי בליברפול.
בשהותו שם התאהב במרי קאלו, אנגליקנית מהאי מאן, שטיפלה בו במהלך השתלמותה כאחות.
למרות התנגדות אמו לנישואים עם לא-יהודייה, השניים קיבלו את ברכתו של אביו.
הם נישאו באפריל 1946 בנישואים אזרחיים, בחיפזון, ללא נוכחות הוריהם, מכיוון שהכלה כבר הייתה בהריון.
דוד בן-גוריון ניסה לסדר לה גיור כהלכה בידי רב אורתודוקסי, אך נכשל, ומרי התגיירה בלונדון על ידי רב רפורמי, גיור שלא הוכר בארץ.
בסוף יולי 1946 הגיעו עמוס ומרי לארץ ישראל ובדצמבר נולדה בתם, גליה.
רק ב-1968 עברו מרי וגליה גיור כהלכה, בידי הרב יהושע קניאל רבה של העיר חיפה.
בן-גוריון השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת מייג'ור.
לאחר שחרורו היה חבר מנגנון ההגנה, ובשנים 1946–1947 שימש כקצין קישור מטה ההגנה עם הבריטים.
במלחמת העצמאות היה תחילה איש מחלקת הביטחון של הסוכנות.
מתחילת 1948 שימש כמפקד גדוד 43 של חטיבת קרייתי.
במאי 1948 היה הקצין שקיבל את כניעת העיר יפו.
במהלך ההפוגה הראשונה (יוני 1948) שימש כקצין קישור עם האו"ם.
באוגוסט 1948 עזב את צה"ל ומונה למפקד נפת פתח תקווה במשטרת ישראל.
לאחר כמה חודשים עבר לתפקיד סגן מפקד מחוז תל אביב.
לאחר חצי שנה עבר למטה הארצי והקים שם את אגף ההדרכה.
באביב 1950 מונה לראש אגף הארגון.
בתפקיד זה קודם לדרגת מפקח מחוזי, ובמחצית השנייה באותה שנה מונה לעוזר המפקח הכללי.
באותה שנה יצא ללימודים בבריטניה ובארצות הברית.
ב-7 בינואר 1952, בזמן דיון על כניסה למשא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים, הותקפה הכנסת על ידי מפגינים שהתנגדו לקשרים עם גרמניה, ובן-גוריון פיקד על פעולת השוטרים.
בשלב מסוים הורה להזעיק את צה"ל כדי למנוע מהמפגינים לחדור אל בניין הכנסת.
בן-גוריון פעל לביטול התחנות בנפות מחוז תל אביב, להקמת משמר הגבול, ויזם הקמת בית ספר לקצינים בכירים.
בחודש אוקטובר 1958 (בגיל 38) קודם לדרגת ניצב וקיבל את הפיקוד על מחוז תל אביב.
התוכנית להקמת יחידת החקירות המחוזית (יח"מ) של תל אביב הוכנה על ידו ועל ידי סגן-ניצב שלום ירקוני, והוגשה למפכ"ל יחזקאל סהר במרץ 1959.
בדצמבר 1955 פרסמה שורת המתנדבים חוברת בשם "סכנה אורבת מבפנים", שבה הובעה ביקורת חריפה על קצין משטרה בכיר שניהל קשרים עם אנשי עסקים שהיו חשודים בפלילים ועל הקשרים של בן-גוריון עם אחד החשודים, קשרים אשר כדבריהם "מביאים לידי פרוטקציה והעדפה".
בתגובה דרש בן-גוריון במכתב גלוי שאנשי שורת המתנדבים יפרשו את טענותיהם כדי שיוכל לתבעם לדין על הוצאת דיבה.
אנשי שורת המתנדבים הגיבו בהבהרת טענותיהם על בן-גוריון, על כך שכשהיה קצין בכיר במשטרה נהיה שותף בחברת "כורים" לכריית זיפזיף וכן על שהיה שותף וחבר של ישעיהו (שייקה) ירקוני, בעלה של הזמרת יפה ירקוני, שהיה חשוד במרמה בנוגע לחברת אירס"ו, שעסקה בהחזרת כספים של קורבנות השואה, והתיק שלו נסגר.
בן-גוריון הגיש תביעת לשון הרע נגד ארבעת ראשי שורת המתנדבים שחתמו על החוברת, בהם אליקים העצני וחנן רפפורט.
עם זאת, השופטים קבעו ששותפותו של עמוס בן-גוריון בקואופרטיב לכריית זיפזיף ושימושו בווילה של אחד משלושת אנשי העסקים שנזכרו בחוברת נשוא התביעה, לא היו ראויים.
שורת המתנדבים ערערה לבית המשפט העליון על פסק הדין.
ב-3 ביוני 1960 הפחית בית המשפט העליון את הפיצויים שנקבעו ל-1,200 לירות ואת סכום ההוצאות ל-500 לירות, וקבע שהתיק נגד ירקוני נסגר מסיבות פסולות, אך אנשי שורת המתנדבים לא הוכיחו שעמוס בן-גוריון היה מעורב אישית בסגירת התיק המשטרתי נגד ירקוני.
ב־1961, לאחר ביקור בבריטניה, החליט להקים יחידת שוטרוֹת במחוז תל אביב (לפני כן לא היו שוטרות בשירות המשטרה).
בן-גוריון תמך בדרכו הפוליטית של אביו והצטרף לחוג הפנימי של מקורביו בתקופה הסוערת של פרשת לבון.
לאחר מכן התמנה למנכ"ל חברת "אתא", על ידי חברת השקעות שקנתה את המפעל, לאחר מות מייסדה הנס מולר ועבר עם משפחתו לחיפה.
"אתא" הייתה בזמנו בית-החרושת הגדול בישראל למוצרי ביגוד, והחזיקה ברשת חנויות ברחבי ישראל.
הוא מילא תפקיד זה עד 1980.
לבן-גוריון ולאשתו מרי נולדו שלושה ילדים: שתי בנות, גליה (נולדה ב-24 בדצמבר 1946) ורותי, ובן, אלון (נולד ב-16 בנובמבר 1951), שהיה מנהל מלון וולדורף-אסטוריה במנהטן.
בן-גוריון נפטר ב-22 ביולי 2008 ונקבר בבית העלמין החילוני בקיבוץ עינת.
רעייתו, מרי, נפטרה בנובמבר 2018, בגיל 94, ונטמנה לצידו.
עמוס 5 הוא לוויין תקשורת שפיתח התאגיד הרוסי NPO PM (הקרוי על שם רשטניוב) עבור חברת חלל תקשורת.
לוויין זה הוא החמישי בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".