tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמיון למציאות אינו נמדד עוד ביחס לרשמי החושים והראייה, אלא ביחס למערכת המדידה והתיוק, ובמידת מה, נגד הראייה הבלתי אמצעית.
מהרגע בו חצה הצילום את סף הראייה, תצלומים הפכו ליותר מאשר תמונות – הם הפכו למידע (data), וככאלו, המידע שבתצלומים אינו נגזר מהשוואתם למציאות, אלא מהשוואתם לתצלומים אחרים.
כאמור, ברטיון הבין שגם תצלום זהות שעבר סטנדרטיזציה לא יוכל לתפקד בארכיון המכיל אלפי תצלומים, משום שהתאמה השוואתית של עבריין לתצלום על-פי מראה עיניים אינו יעיל, אינו מדויק ואינו מדעי.
נדרשה שיטת סיווג "שתהיה מבוססת על האלמנטים המאפיינים של האינדיבידואליות"; שיטה שתחליף את עבודת ההשוואה הפרטנית המייגעת, אך גם שיטת סיווג שתוכל לקצר את משך הזיהוי והקישור בין תצלומי ארכיון לאינדיבידואלים ממשיים שנעצרו בידי המשטרה.
כבן למשפחת סטטיסטיקאים ואנתרופולוגים, הכיר ברטיון את טכניקות הביומטריה והאנתרופומטריה - תחומי עיסוקם של אביו ואחיו הבכור - המשמשים כאמצעי מדעי לזיהוי בני אדם על בסיס מדידות פיזיות או פסיכולוגיות.
הוא ניסה לייבא טכניקות אלו לדיסציפלינה הקרימינולוגית.
השיטה שפיתח התבססה, מלבד על תצלום הזהות הסטנדרטי, גם על סדרה בת אחת-עשרה מדידות.
על סמך ההנחה שהסיכוי לכך ששני בני אדם יוכלו לחלוק סדרה זהה של 11 מידות גופניות הוא קטן ביותר, בסביבות אחת לארבעה מיליון, גיבש ברטיון רשימת מדידות אנתרופומטריות (מדידות גופניות) של פושעים, אותה נדרשו מעתה ליישם פקידי המשטרה על כל עציר ואסיר.
המדידות כללו גובה, היקף ראש, צורת האוזן הימנית, אורך כף רגל שמאל, אורך זרוע שמאל, צבע האישון, ועוד - אחת-עשרה מידות אותן החשיב ברטיון כקבועות אצל כל אדם בוגר.
את רשימת המדידות האלו נדרשו פקידי המשטרה לרשום בכרטיסיית זהות, שכללה גם את תצלום הזהות הסטנדרטי (בחזית ובפרופיל, עם יחס הקטנה קבוע, כאמור לעיל).
סדרת המדידות מסגרה את התצלומים בטקסט מספרי-מתמטי, ויצרה בסיס להשוואת התמונות.
סביב מדידות אלו ארגן ברטיון את הארכיון המשטרתי.
הרציונל שבבסיס שיטת ארגון הארכיון של ברטיון לקוח מהמושג "האדם הממוצע" (l'homme moyen) שהמציא ב-1835 האסטרונום הבלגי ואחד מאבות הסוציולוגיה והסטטיסטיקה המודרנית, אדולף קטלה (Adolphe Quetélet).
קטלה קבע כי ניתן לסדר כל מידה באוכלוסייה בעקומת "פעמון", כש"האדם הממוצע" (כלומר, רוב האוכלוסייה) נמצא במרכז ומשני צדיו נמצאות החריגות שנעשות נדירות יותר ויותר.
הארכיון המשטרתי של ברטיון סודר על פי התפלגות המדידות הגופניות - "הגובה של האדם הממוצע", "צורת האוזן של האדם הממוצע" וכדומה - על סמך ההנחה ש"למין הרגע שישנו גיוון מסובייקט אחד לשני, אפשר להיות בטוחים ...
שתפוצת המקרים הפרטיים תציית לעקומת הפעמון (binominal curve)".
את אחת-עשרה המדידות הגופניות חילק ברטיון לשבע קבוצות על פי מידה, וארגן את כרטיסיות הזהות במטריצה של תת-חלוקות עוקבות, ראשית חלוקה על פי גובה, אחר כך על פי אורך הזרוע, היקף הראש, רוחב הראש, וכן הלאה, עד לאורך האצבע האמצעית.
כך היה יכול למקם מאה אלף כרטיסיות ברשת של מגירות, כשתת הקבוצה האחרונה מורכבת ממגירה בודדת המכילה כתריסר כרטיסיות זהות.
כפי שאבחן סקולה, "ניתן לומר שברטיון גילם את עקומת הפעמון כרהיט משרדי".
שיטתו של ברטיון נועדה לאלץ את גוף הפושע להציג את עצמו שוב לא באמצעות ראייה בלתי אמצעית, אלא בתוך מערכת תנאים מלאכותיים של מדידות ותיוק, בהם איבריו יאולצו להפיק מידע זהה לזה שכבר שמור בארכיון.
ב-1882 מפקדיו של ברטיון אישרו לו לערוך ניסוי של שיטתו, ולאחר מכן החלה משטרת צרפת ביישום השיטה, שבהמשך נקראה "ברטיונז'".
השיטה החדשה הייתה יעילה בהרבה מקודמתה, וכפי שטען ברטיון, "ארבעה זוגות של שוטרים יספיקו, בפריז, למדידה כל בוקר בין השעה תשע ועד הצהריים, של 100 עד 150 איש שנעצרו ביום הקודם".
מדידה של עצור ערכה כשבע דקות גם עם שוטרים לא מיומנים, והצילום לקח מעט יותר זמן; שוטרים מומחים יכלו לשחזר את המידע מהכרטיסיות בתוך חמש דקות בממוצע.
לאחר עשר שנות עבודה יכול היה ברטיון להתפאר בכך שזיהה כ-4,564 פושעים חוזרים מתוך 100,000 הגברים ו-20,000 הנשים שבהם טיפל בין השנים 1883 ל-1893.
שיטת הברטיונאז' הצליחה מאוד בעולם, אומצה ב-1893 בארצות הברית, בלגיה, שווייץ, רוסיה, רוב דרום-אמריקה, תוניסיה, מערב הודו הבריטית ורומניה.
תרגומים של חוברת ההדרכה של ברטיון הופיעו בגרמניה, שווייץ, אנגליה, פרו וארצות הברית.
"לחנך את העין" של השוטרים
ברטיון קרא לשיטת תצלומי הזהות שלו "portrait parlé" (פורטרט מדבר), ובנה קורס הכנה לשוטרים ופקחים חדשים במטרה "לחנך את עינם" (קורסים בני שלושה חודשים, עם עשרים עד עשרים וחמישה משתתפים בכל פעם).
הסטודנטים בו נדרשו ללמוד כיצד למדוד מאפייני פנים שונים, כגון אוזן, אף או מצח, ולתייג את המדידות בטקסונומיה מורכבת של צורות (קווי מתאר, פיתולים, קפלים, מרווחים, זוויות וכדומה).
חלק מטכניקה זו נועדה להקל על הזיכרון של פנים ותצלומי פנים.
ברטיון האמין שהאדם יכול לראות ולזכור רק את מה שהוא מסוגל לתאר, ולכן יש לבנות עבורו אוצר מילים מיוחד שיוכל להפיק נקודות עוגן לזיכרון.
בבחינה המסכמת בקורס קיבלו הסטודנטים כרטיסיית זהות של אדם מסוים, עם כל התיאור המילולי אך ללא התצלום שאמור להיות מוצמד אליה.
הם נדרשו לזכור את פרטי הכרטיסייה לפני שזו נלקחה מהם, ואז לזהות את האדם המבוקש בתוך קהל של אנשים (לעיתים נדחס מסדרון של מבנה משטרתי באנשים באופן שדימה "שדרה עירונית", והנבחנים נאלצו לזהות בתוכו את ה"מבוקש" שלהם).
מאמר אוהד אנונימי בעיתון "הבוקר" (Le Matin'') מ-1903, תחת הכותרת "הפורטרט המדבר" ("Le Portrait parlé"), תיאר את משטר החינוך הוויזואלי של שיטת ברטיון:
תחום קרימינולוגי נוסף אליו חדרה המצלמה במאה ה-19 הוא צילום זירות פשע, וגם עליו ניכרת השפעתו של ברטיון.
תצלום זירות הפשע היה עניין כאוטי שדרש הסדרה.
ברטיון קבע סטנדרט לזווית העדשה, לפרספקטיבה, לקנה המידה, לנושאים שיש לצלם ולתאורה שבה יש להשתמש.
הוא הכניס סרגל מידה לתצלומים אלו, והמציא מצלמה מיוחדת לצילום גופות בזירות הרצח, שהייתה בעלת עדשה רחבת זווית והוצבה על גבי חצובה שאת שלוש רגליה ניתן להאריך ולהציבה מעל הגופה (כמעין אוהל) כשהעדשה מופנית כלפי מטה.
כך צולמה הגופה במראה-על, בזווית של 90 מעלות (לרוב ניתן לראות את רגלי החצובה בתוך התצלום).
בהגיעו לזירה, נדרש צלם המשטרה לצלם מראה-על שכזה, ובנוסף לו את הגופה בסביבתה יחד עם סרגל קנה מידה שיצביע על גודלו של האתר ומידתם של חפצים בסביבה, ותצלום שלישי של תקריב הגופה מגובה הרצפה.
בבתי המשפט בצרפת תצלומים אלו, שנחשבו לקבילים כראיה, הוצגו לא פעם בידי התביעה כדי לזעזע את חבר השופטים ובכך להשיג הרשעה מהירה.
על פי עיתוני התקופה, החל משנות התשעים של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נהג ברטיון לצלם בעצמו את זירות הרצח בתיקים חשובים.
משנת 1902 החל ברטיון לצלם גם טביעות אצבע בזירות פשע.
ברטיון השפיע גם על פרקטיקת תצלומי פורטרט של גופות לא מזוהות בחדרי מתים.
בתחילה נלקחו תצלומים אלו בידי עובדי חדר המתים בשעה שהגופה החלה להרקיב, אך עד סוף המאה ה-19 הם היו חלק קבוע בכל מקרה שבו נדרשה הצגה של גופות.
הצגה של גופה, או של תצלומה, כיוון לציבור הכללי, בשאיפה למצוא משהו שיוכל לזהות את המת.
אגף הצילום במשרד הזיהוי של ברטיון היה הסמכות המרכזית לכינון קווים מנחים לתצלום הזהות בחדר המתים.
כמעט כל תצלומי הפורטרט מחדרי המתים היו במראה מהחזית, משום שנועדו לזיהוי על ידי הקהל הרחב שאינו מקצועי.
יוקרתו של ברטיון הביאה לכך שנחשב כעד מומחה גם בתחומים בהם ידיעותיו היו מוגבלות מאוד, וכך נטל חלק באשמת הבגידה שטפלו על הקצין הצרפתי היהודי אלפרד דרייפוס.
בעוד שיהירות ושאפתנות מילאו תפקיד בהתנהלותו, היותו "אנטישמי ידוע" תרמה גם היא לחלקו בפרשה.
ברטיון שימש עד תביעה בפרשת דרייפוס בשנת 1894, ואחר כך שוב ב-1899. הוא העיד כמומחה וטען כי דרייפוס הוא הכותב האמיתי של איגרת מפלילה (Bordereau) שנשלחה אל השגרירות הגרמנית בפריז ובה פירוט של מסמכים צבאיים חסויים צרפתיים.
למרות העובדה שניתוח כתבי-יד לא היה תחום התמחותו, ועדותו הייתה מעורפלת, רצופת פיתולים ופגמים, היא היוותה גורם מרכזי בעיוות הדין ובהרשעתו הידועה לשמצה של דרייפוס.
בעדותו, ניסה ברטיון להוכיח, באמצעות מערכת מורכבת של מדידות, כי דרייפוס התכוון להסוות את כתב ידו על ידי חיקוי של כתב היד שלו כאילו אדם אחר כתב אותו.
בדרך מתוחכמת זו, טען ברטיון, ביקש דרייפוס להוכיח את חפותו במידה וייתפס על ידי כך שיטען כי מישהו אחר זייף את כתב ידו.
שני בתי-המשפט הצבאיים קיבלו עדות זו, ודרייפוס הורשע.
פסק-דין של בית המשפט הצבאי השני גרם לשערורייה גדולה, ובסופו של דבר הפסיקה התהפכה.
על ידי רבים, בהם אפילו מתנגדיו של דרייפוס, עדותו של ברטיון נתפסה כמוזרה מאוד בזמן המשפט החוזר, ושמו הטוב נפגע ומעולם לא שוקם.
הברטיונאז' הייתה השיטה המרכזית לקטלוג פושעים למעלה מעשר שנים, ואלפי עבריינים חוזרים הובאו לדין באמצעותה, עד שטביעת אצבע החליפה אותה לבסוף.
פרנסיס גלטון, איש אשכולות אנגלי שהיה ממקדמיה של שיטת הזיהוי באמצעות טביעת אצבע, פיתח גם שיטה לצילום מורכב שנועדה לחשוף את המראה הטיפוסי של קבוצות אוכלוסייה, כגון פושעים, בהסתמך על תצלום הזהות הסטנדרטי שפיתח ברטיון.
טביעות האצבע הצטרפו לברטיונאז' ונעשו יותר דומיננטיות במהלך השנים.
ברטיון המשיך לפתח את שיטתו ולהפיצה בעולם עד שנפטר בשנת ב-1914 בשווייץ.
במוזיאון משטרת פריז ישנו חדר המוקדש למורשתו של ברטיון, כולל ארון תיקיות עם כרטיסיות זיהוי, מצלמת תצלומי "פוטו-רצח" של עצור, מזוודה עם כלי המדידה האנתרופומטריים, פסל של ברטיון ואות לגיון הכבוד שלו.
בהצפה שהייתה בפריז בשנת 1910 נהרסו אלפים רבים של נגטיבים מזכוכית של זירות פשע ותצלומי זהות של משטרת פריז.
בשנת 1993, בשל מחסור בשטחי אחסון, השמידו נציגים של משרד הפנים הצרפתי כמויות גדולות של תצלומי "פוטו-רצח" שצולמו בשיטת ברטיון, של כל האנשים שנולדו לפני שנת 1907 (ככל הנראה נשמרו מהם רק מקרים מפורסמים).
ברטיון זכה לאזכור בסדרת ספרי הבילוש המפורסמת שרלוק הולמס של ארתור קונן דויל.
בספר כלבם של בני בסקרוויל טוען ג'יימס מורטימור, שפנה לשרלוק הולמס בבקשת עזרה, משום שהוא המומחה השני ברמתו באירופה בעניינים פליליים.
הולמס שאל "ולמי הכבוד להיות הראשון?" ונענה בידי מורטימור שזהו מר ברטיון.
תצלומי זירות רצח המיוחסות לברטיון.
מתוך אלבום "סצנות פשע בפריז" שבמוזיאון המטרופוליטן.
אזהרה: מכיל תמונות קשות לצפייה
אלפה קונדה הוא פוליטיקאי ומדינאי גינאי, שכיהן כנשיא גינאה החל מ-21 בדצמבר 2010 עד 5 בספטמבר 2021. במשך עשורים פעל באופוזיציה כנגד שלטונם של אחמד סקו טורה ולנסנה קונטה.
עקב פעילותו הפוליטית נאלץ לחיות תקופה ארוכה בגלות ואף נידון שלא בפניו למוות בשנת 1970. בשובו למולדתו ב-17 במאי 1991 עמד בראש מפלגת התלכדות העם של גינאה (Rassemblement du peuple de Guinée או RPG) ובין השנים 1998–2000 ישב במאסר.
נבחר לנשיא הרפובליקה של גינאה בבחירות החופשיות הראשונות בתולדות המדינה, ב-7 בנובמבר 2010. אלפה קונדה, בן הקבוצה האתנית מנדינקה, הוא משפטן בהכשרתו ופרופסור למשפטים.
אלפה קונדה נולד בשנת 1938 בבוקה (Boké), במחוז קורוסה שבגינאה העליונה (במזרח גינאה), שהייתה באותה תקופה חלק מאפריקה המערבית הצרפתית, בן לקבוצה האתנית מנדינקה.
בגיל 15 נסע לצרפת על מנת ללמוד בתיכון ולאחר מכן המשיך בלימודיו באוניברסיטה.
זכה לדיפלומת לימודים אקדמיים DES ולאחר מכן קיבל תואר דוקטור במשפט ציבורי בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פריז I פנתאון-סורבון.
לאחר קבלת התואר לימד קונדה באותה אוניברסיטה במשך למעלה מעשר שנים והמשיך ללמד לאחר מכן בבית הספר הגבוה לתקשורת.
במקביל פעל קונדה במסגרת האגודה המקצועית של המרצים SNESUP ומילא תפקיד בכיר באיגוד הסטודנטים הגינאים בצרפת ובפדרציה של הסטודנטים מאפריקה השחורה בצרפת.
בשנים 1967–1975 היה מתאם הנהלת הקבוצות הלאומיות האפריקאיות שהשגיחו על פעילות הנהגת הפדרציה.
ב-1963 נבחר ליושב ראש הפדרציה של הסטודנטים מאפריקה השחורה בצרפת.
בשנת 1977, בימי המפגש המשולש לפיוס במונרוביה, בין הנשיאים אחמד סקו טורה, פליקס הופואה בואני ולאופולד סדאר סנגור, הקים קונדה, יחד עם הפרופסור אלפה איברהימה סאו, באיו חליפה ואחרים את התנועה הלאומית דמוקרטית MND.
לאחר שנת 1991 אפשר הנשיא לנסנה קונטה את שובם של מנהיגי האופוזיציה, ביניהם אלפה קונדה, באה ממאדו בויה, סיראדיו דיאלו, ז'אן-מארי דורה, מזור קאבה ואחרים, במסגרת תוכנית המעבר למשטר רב-מפלגתי לאחר שלושים שנות משטר אוטוריטרי.
אלפה קונדה הציג את מועמדותו לצד אחרים בבחירות לנשיאות בדצמבר 1993 בהן ניצח הנשיא, הגנרל קונטה, עם 51.7% מן הקולות.
המשקיפים המקומיים והבינלאומיים דיווחו כי הבחירות התנהלו באווירת שחיתות שתרמה רבות לתבוסת מתנגדי הנשיא.
האופוזיציה ערערה על תוצאות הבחירות.
במחוזות האלקטורליים קנקן וסיגירי, שבהם היה אלפה קונדה פופולרי בוטלו תוצאות הבחירות על ידי בית המשפט הגבוה.
קונדה פנה עם זאת לחסידיו שלא למרוד אלא להתרכז באתגרים האלקטורליים הבאים.
בבחירות הנשיאותיות הבאות שחלו בדצמבר 1998 הציג אלפה קונדה שוב את מועמדותו אך נחטף ונאסר ללא משפט עד ליום סיום הבחירות.
הגנרל לנסנה קונטה ניצח בסיבוב הראשון של הבחירות עם 56.1% מהקולות, בעוד מועמד אחר, ממאדו בויה בא, זכה ב-24.6%.
ב-16 בדצמבר 1998, כיומיים לאחר הבחירות, מנהיגי אופוזיציה רבים נעצרו בטענה של תכנון מרד כנגד המשטר.
אלפה קונדה הוחזק במאסר במשך יותר מעשרים חדשים ללא משפט.
מאסרו עורר מחאות רבות בעולם, לרבות מצד אמנסטי אינטרנשיונל ומועצת האיחוד האינטרפרלמנטרי, בגלל הפרת חסינותו הפלמנטרית.
הוקמו ועדות וארגונים שדרשו מהגנרל קונטה לשחרר את קונדה.
התערבו למען שחרורו גם מדליין אולברייט, שרת החוץ של ארצות הברית ונשיא צרפת, ז'אק שיראק.
בסופו של דבר, בתום משפט ראווה, נידון קונדה בשנת 2000 לחמש שנות מאסר בגין "פגיעה בביטחון המדינה " וב"שימוש בלתי חוקי בכוח מזוין".
במאי 2001 חנן הנשיא קונטה את אלפה קונדה והוא שוחרר מן הכלא לאחר 28 חודשי מאסר.
לאחר מותו של לנסנה קונטה ב-22 בדצמבר 2008 וההפיכה שהביאה לשלטון את החונטה צבאית בראשות מוסא דדיס קמארה, התמקד אלפה קונדה במאמצים להחזיר את גינאה למשטר אזרחי ולאפשר קיומן של בחירות חופשיות ללא מגבלה.
פעילותו זו התנהלה במסגרת "הכוחות החיים" (Forces Vives) של האופוזיציה, האיגודים המקצועיים ושאר חלקי החברה האזרחית.
עקב טבח ב-28 בספטמבר 2009 שבו נהרגו למעלה מ-150 מפגינים ועשרות נשים נאנסו על ידי כוחות הצבא, הטיל האיחוד האפריקאי סנקציות על גינאה.
לאחר ניסיון ההתנקשות בדדיס קמארה שנורה בראשו ונפצע, עברה ההנהגה לידי הגנרל סקובה קונאטה, שהסכים לבסוף, למעבר לשלטון אזרחי.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-27 ביוני 2010 הגיע אלפה קונדה למקום השני, עם 18.25% מהקולות, כשראש הממשלה לשעבר סלו דאלן דיאלו זכה במקום הראשון עם 43.69%.
אולם, בסיבוב השני שנערך ב-7 בנובמבר 2010 ניצח קונדה כשקיבל 52.52% מהקולות ויריבו, סלו דאלן דיאלו, אחרי התנגדות התחלתית, הכיר בתבוסתו.
לעומת זאת, מתח דיאלו בקורת על ידי השימוש שעשה קונדה בסיסמאות נגד ה"מאפיה הפאולית" (כלומר – של השבט פולבה או פולאני).
אלפה קונדה נכנס לתפקיד הנשיא בטקס שנערך ב-21 בדצמבר 2010 בנוכחות שלושה-עשר ראשי מדינות אפריקאיות ומשלחות מארצות רבות.
קונדה הבטיח "עידן חדש" ואת כוונתו להיות "מנדלה של גינאה" שיאחד ויפתח את ארצו, כשססמתו "רצון, דמיון, יושרה".
כעבור שלושה ימים מינה את מוחמד סעיד פופאנה כראש הממשלה.
הנשיא החדש נתן עדיפות גבוהה לרפורמה במגזר הכרייה במדינה העשירה מאוד במשאבי טבע (כגון ברזל, בוקסיט, זהב), שלא נוצלו במשך השנים כראוי, לטובת העלאת רמת חיי תושבי המדינה.
קונדה הקים ועדה לבדיקת החוזים בנוגע למכרות והתייעץ בנושא זה עם טוני בלייר וג'ורג' סורוס.
המשטר החדש של קונדה דרש להעניק לממשלה שליטה של 15% מכל פרויקט פיתוח כרייה בחינם, לאפשר קנייה של 20% נוספים במחירי השוק וקרא לשקיפות רבה יותר של החוזים.
יריביו של קונדה האשימו אותו, בין היתר על ידי שר המכרות לשעבר מחמוד תיאם, כי הפלה בחוזי עסקי כרייה לטובת חברות מדרום אפריקה.
ב-19 ביולי 2011 ניסו אנשי צבא להתנקש בחייו של הנשיא קונדה ותקפו את דירתו הפרטית בקונאקרי, כשחלק ממנה נהרס על ידי טיל.
קונדה לא נפגע אך אחד משומריו נהרג.
באותו חודש פנו אליו נציגי הארגון כתבים ללא גבולות וממשלת צרפת עם בקשה שלא להגביל את חופש העיתונות ושיארגן בהקדם בחירות פרלמנטריות.
אלפה קונדה היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה מ-1973 הייתה הדיילת מינה קונה, מחוף השנהב, אם בנו, מוחמד, כעת איש עסקים.
אשתו השנייה הייתה ננה קאני דיאלו.
אשתו הנוכחית, משנת 2010, היא ג'נה קאבה קונטה.
ב-20 ביולי 2016 חידש את היחסים הדיפלומטיים בין ארצו לישראל, שהיו מנותקים מאז 1967.
ב-5 בספטמבר 2021 נאסר על ידי צבא גינאה במסגרת הפיכה צבאית נגד משטרו.
בראש ההפיכה עמד הקולונל ממאדי דומבויה, ראש הכוחות המיוחדים.
הוא הכריז על ביטול החוקה, פיזור הממשלה וסגירת הגבולות.
אפ על פי שקונדה היה הנשיא הראשון של גינאה שנבחר באופן דמוקרטי, עם השנים חלה בשלטונו מגמה אוטוריטרית.
נרתע מלדבר עם האופוזיציה, המתונה והרדיקלית כאחד.
הוחזק במעצר בתנאי נאותים וסירב להתפטר מתוך תקווה שה Cedeao תחזיר אותו לשלטון.
ב-17 בספטמבר 2021 דומבויה הוכרז כנשיא הרפובליקה על ידי הכת הצבאית.
ב-1 באוקטובר הוא הושבע בפני בית המשפט העליון כנשיא לתקופת מעבר
בנובמבר 2021 שוחרר קונדה המאסר הצבאי ונשלח למעצר בית בבית אשתו, ג'נה קאבה קונדה.
ב-1 בינואר 2022 הורש לנסוע לטיפולים בחו"ל לזמן מוגבל..
במרץ 2022 הוחלף קונדה בראש מפלגתו RPC- Arc en ciel על ידי ראש הממשלה לשעבר אברהים קאסורי פופאנה
במאי 2022 פתח התובע הכללי בקונקרי חקירה משפטית נגד קונדה על "רציחות", "עינויים" וביוחד "חטיפות".
ב-21 במאי 2022 נהורשה קונדה מסיבות הומניטריות לנסוע לחו"ל לטיפולים רפואיים
בנובמבר הואשם קונדה יחד עם כ-180 אנשי שלטונו בגין "שחיתות ,התעשרות בלתי חוקית הלבנת כספים, זיופים וזיופים במסמכים ציבוריים, מעילה בכספי ציבור ושותפות בפשע".
ב-9 בדצמבר 2022 פרסם משרד האוצר האמריקאי רשימה של יותר מארבעים אישים שנפגעו בסנקציות בגין מעשי שחיתות והפרות זכויות אדם.
בין היעדים של המשרד לבקרת נכסים זרים (OFAC), גוף הבקרה הפיננסי של משרד האוצר האמריקאי הוזכר גם אלפא קונדה..
ארצות הברית החליטו להקפיא את נכסיו של אלפא קונדה והטיל עליו סנקציות מסחריות בגלל היותו נחשב אחראי ל"הפרות זכויות אדם"
ב-8 באפריל 2023 נפטרה אשתו של קונדה, האג'ה ג'נה קאבה קונדה, בבית החולים האמריקאי בפריז.
בנובמבר 2023 התובע הכללי של בית הדין לערעורים בקונקרי הודיע על פתיחת הליכים משפטיים חדשים נגד קונדה בגיל "בגידה, התאגדות פלילית, שותפות באחזקה בלתי חוקית של נשק ותחמושת
מגלותו בטורקיה בשנה החדשה 2024 פנה אלפא קונדה לעמו ולחברי מפלגתו וטען שהנשיא דומבויה, "לגיונר צרפתי לשעבר וכנופייתו" אינם מסוגלים לספר את המרכים הבסיסיים ביותר של האוכלוסייה בגינאה" והבטיח שהוא נכון לעמוד לרשות חברי מפלגתו ולהגן על הרפובליקה".
אלפבית קשובי הוא האלפבית של השפה הקשובית (kaszëbsczi alfabét, kaszëbsczé abecadło), צורת כתב המבוססת על האלפבית הלטיני וכוללת כ-34 אותיות.
34 האותיות באלפבית הקשובי הן:
במיתולוגיה הנורדית, אלפהיים (בנורדית עתיקה: Álfheimr) הוא מקום משכנם של האֶלפים הבהירים .
משוער כי הוא אחד מתשעת העולמות.
באדה הפרוזאית אלפהיים מהווה ניגוד לסוורטאלפהיים , שהוא עולם ה"אֶלפים האפלים" .
משמעות השם "אלפהיים" היא "ארץ האֶלפים".
האֶלפים הם ישויות שסנורי סטורלוסון באדה הפרוזאית מחלק לשניים: האלפים הבהירים ה"טהורים", והאלפים האפלים הנמנעים מגע עם אור השמש.
ייתכן שאלפים אפלים הוא ביטוי נוסף לגמדים.
אלפהיים נמצא בשמיים, מעל מידגארד, בעוד סוורטאלפהיים נמצא עמוק באדמה.
באלפהיים שולט האל פרייר, אל שקשור לפריון.
אַלְפוֹן, או ספר אלפבית, הוא ספר לימוד המיועד להקניית ידיעת האלפבית לילדים.
בספר מוצגת כל אות לצד מילים המתחילות בה (ולעיתים אף משפטים או פסקאות), פעמים רבות בלוויית תמונות מתאימות.
אלפונים מבקשים לשמור על העניין של הקוראים הצעירים באמצעים שונים, כגון אָליטֶרציה (הישנות צלילים), אונומטופיה (תצליל), נרטיבים יצירתיים, שירה, איורים מושכים, הומור ופרטים מסקרנים.
לאחר ששולטים הקוראים באלפבית של שפתם, הם מתחילים לקרוא במקראות ללימוד שפה – ראשית קריאה .
בישראל שלט בכיפה במשך שנים האלפון "אלפוני", שחיברה צביה וילנסקי (1907–1995), מורה לכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי בכפר סבא, בשיתוף עם נתן פרסקי ואחרים.
המהדורה הראשונה של הספר ראתה אור בשנת 1965, ומאז הופיעו מהדורות רבות נוספות.
הספר כלל משפטים בסיסיים – הזכור ביותר מהם (שאף הונצח בשירה של נעמי שמר "שלום כיתה א'" מ-1976) הוא "דָּנָה נָמָה, דָּנָה קָמָה".
אלפדון (שם מדעי: Alphadon; מילולית: "שן ראשונה") הוא סוג של יונק כיס נכחד שחי בסוף הקרטיקון בעידן המזוזואיקון.
יונק קדום זה התגלה ב-1927 על ידי החוקר ג'ורג' גיילורד סימפסון.
מאובני האפלודון התגלו באמריקה הצפונית (בקנדה וארצות הברית) והכילו רק שיניים.
לא קיים מידע רב אודות האפלודון, אך משערים שהגיע לאורך 30 ס"מ ואורח חייו דמה לאופוסום המודרני.
הוא היה שוכן עצים או חי במחילות בדומה למכרסמים, ועל פי מבנה שיניו היה אוכל-כול שניזון מפירות, בשר וחרקים.
כדי לשרוד מול דינוזאורים טורפים היה ככל הנראה פעיל לילה ומטפס על עצים.
ייתכן שניזון מביצי דינוזאורים מסוימים.
בסוג אלפדון תשעה מינים ידועים:
יונק זה הופיע בסרט ללכת בין דינוזאורים ובמשחק ללכת עם דינוזאורים.
אלפונס אראולה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בווסטהאם יונייטד ובנבחרת צרפת בעמדת השוער.
אראולה התחיל לשחק כדורגל במועדון החובבני "פטי אנז'", אליו הצטרף בגיל 9. כשהיה בן 13 הצטרף לאקדמיה של פריז סן-ז'רמן.
ב-2010 הועלה לקבוצת המילואים של פריז סן-ז'רמן.
ב-18 במאי 2013 אראולה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–3 נגד ברסט.
ב-23 ביולי 2013 אראולה הושאל ללאנס מהליגה השנייה עד לסיום העונה.
אראולה רשם 35 משחקי ליגה במדי לאנס והיה שותף לחזרה שלה לליגה הראשונה.
בנוסף, נבחר לשוער העונה בליגה השנייה בצרפת.
בסיום העונה, אראולה הגיע לסיכום בעל פה עם ראשי המועדון כי הוא יישאר בקבוצה גם בעונה הבאה, אך בעקבות קשיים כלכליים אראולה עזב.
ב-26 באפריל 2014 אראולה הושאל לבסטיה.
ב-9 באוגוסט אראולה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד אולימפיק מרסיי.
אראולה שיחק 39 משחקים במדי בסטיה בכל המסגרות, ושמר על רשת נקייה ב-13 מתוכם.
ב-17 ביוני 2015 אראולה הושאל לויאריאל מליגת העל הספרדית.
בעונתו בוויאריאל, אראולה ספג 26 שערים בלבד כאשר רק יאן אובלק וקלאודיו בראבו ספגו פחות ממנו.
בנוסף, אראולה שבר את שיא מועדון של שמירה על שער נקי כאשר הצליח לעשות זאת במשך 620 דקות משחק רצופות.
בתחילת עונת 2016/2017, אראולה חזר לפריז ושימש בהתחלה כמחליפו של קווין טראפ.
ב-13 בספטמבר אראולה ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בפריז בתיקו 1-1 נגד ארסנל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בזכות היכולת הטובה שהציג במשחק מול ארסנל, אראולה המשיך לשמש כשוער הראשון של פריז, אך גילה יכולת חלשה בהמשך וטראפ חזר לשמש כשוער הראשון של פריז.
בעונת 2017/2018, אראולה, קיבל את ההזדמנות מהמאמן אונאי אמרי.
בסוף חמשת המחזורים הראשונים של העונה, פריז רשמה את פתיחת העונה הטובה בהיסטוריה שלה עם חמישה ניצחונות וספיגה אחת בלבד.
בתום העונה סיים כשוער המצטיין בליגה, כששמר על רשת נקייה במשך 17 משחקים.
ב-2 בספטמבר 2019 אראולה עזב את פריז ועבר בהשאלה לריאל מדריד לשנה אחת.
השוער של ריאל, קיילור נבאס, עשה את הדרך בכיוון השני.
ב-9 בספטמבר 2020 הושאל לעונה אחת לפולהאם מהפרמייר ליג עם אופציה לרכישה עתידית.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–1 על איפסוויץ' טאון בגביע האנגלי.
ב-29 ביוני 2021 הושאל לקבוצת וסטהאם יונייטד מהפריימר ליג.
ביוני 2022 עבר לקבוצה באופן קבוע.
לאראולה הייתה אפשרות לייצג את צרפת מולדתו או הפיליפינים ארץ מוצא הוריו.
בשנת , אראולה זומן לסגל נבחרת הפיליפינים, אך דחה את ההצעה כיוון ששאף לייצג את צרפת.
אראולה, שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של צרפת ואף זכה עם נבחרת הנוער באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת , ושנה לאחר מכן באליפות העולם, בתום דו-קרב בעיטות עונשין בו אראולה הדף שני פנדלים וצרפת ניצחה 1–4 את אורוגוואי.
ב-1 באוקטובר 2015 אראולה זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת לקראת משחקי הידידות נגד ו.
אראולה נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 כשוער שלישי.
בסוף הטורניר, צרפת זכתה באליפות העולם בפעם השנייה בתולדותיה.
אליפות העולם בכדורגל עד גיל 20: 2012
אליפות העולם בכדורגל עד גיל 19: 2013
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2013
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2012
תגלית השנה של ערוץ יורוספורט: 2014
פריצת השנה בליגת האלופות: 2016
אלפה (Alepa) היא רשת חנויות מכולת באזור הלסינקי, פינלנד כיום הרשת בבעלות HOK-Elanto, מחלק מהקואופרטיב הארצי S.
רשת אלפה נוסדה בשנת 1918, כאשר אדוארד פיונן ואשתו הקימו את החנות בסורמיינן, הלסינקי.
מקור השם Alepa בא מתוך שמו המסחרי של פיונן - Alennushalli Pajunen.
משפחת פג'ונן מכרה את הרשת ל-HOK בשנת 1987.
נכון למאי 2017, הרשת מחזיקה 112 חנויות בהלסינקי, אספו, ונטה, היבינקה, קרווה, קלאוקאלה, ירבנפה וטוסולה, כאשר רובן ממוקמות בהלסינקי.
מחוץ לאזור זה, S Group משתמשת במותג למכירה עבור חנויות דומות.
אלפונס, נסיך בוואריה היה חבר בבית ויטלסבאך המלכותי של בוואריה וגנרל חיל הפרשים.
אלפונס נולד ב-24 בינואר 1862 במינכן, בוואריה, והוא היה הבן השני של אדלברט, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ואשתו אמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתם של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד ולואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות.
בשנת 1880 התגייס אלפונס לצבא הבווארי, ובשנת 1892 הפך למפקד רגימנט הפרשים הכבד הבווארי ה-1 (קרל תאודור, נסיך בוואריה).
בשנת 1899 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד חטיבת הפרשים הבווארית ה-1, ובשנת 1905 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
באותה שנה הוא פרש מהצבא, וב-8 בינואר 1933 הוא מת במינכן.
ב-15 באפריל 1891 התחתן אלפונס בארמון נימפנבורג במינכן, בוואריה, עם לואיז, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון ואת סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אלפונזו טאפט היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי וכמזכיר המלחמה של ארצות הברית בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
הוא גם היה אביה של משפחת הפוליטיקאים טאפט, ואביו של מי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון, ויליאם הווארד טאפט.
כמזכיר המלחמה יזם טאפט רפורמות במחלקת המלחמה, כאשר אפשר למפקדי המבצרים מול האינדיאנים לבחור את מי שיקים וינהל את תחנות הסחר.
בעת כהונתו כתובע הכללי הוא דאג שלא תישלל מהאפרו-אמריקאים זכות הבחירה באמצעות איומים ומעשי אלימות.
כתובע הכללי הוא גם היה שותף בניסוח הצעת החוק, שהוגשה לקונגרס, ונחתמה כחוק על ידי הנשיא גרנט, שעל פיה הוקמה הוועדה שפתרה את המחלוקת בין רתרפורד הייז לבין סמואל טילדן בבחירות לנשיאות ב-1876.
ב-1882 מונה טאפט כשגריר ארצות הברית באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 4 ביולי 1884, ואז עבר לשמש כשגריר ארצות הברית ברוסיה עד אוגוסט 1885. טאפט רכש לעצמו מוניטין כפוליטיקאי בעל יושרה ואופי.
אלפונזו טאפט נולד ב-5 בנובמבר 1810 בטאונסהנד שבורמונט כילדם היחיד של פיטר ראוסון טאפט, בן למשפחת טאפט רבת ההשפעה, ושל סילביה האוורד.
הוא היה צאצא של רוברט טאפט האב שהיגר לאמריקה ממחוז לאות' שבאירלנד.
סילביה, אמו של אלפונזו טאפט, הייתה ממוצא סקוטי או אירי.
משפחת טאפט הייתה משפחה איכותית ומשכילה, אך לא נחשבה למשפחה עשירה.
אלפונזו טאפט התחנך בבתי ספר מקומיים עד שהגיע לגיל 16. לאחר מכן הוא החל ללמד בבית ספר כדי לחסוך כסף ללימודיו באמרסט קולג'.
ב-1829 החל טאפט את לימודיו בקולג' של אוניברסיטת ייל, שם הוא למד עד 1833. הוא נמנה עם מייסדי אחוות אחוות הגולגולת והעצמות יחד עם ויליאם הנטינגטון ראסל.
עם סיום לימודיו שימש טאפט, שוב כדי לחסוך כסף להמשך לימודיו, כמורה באלינגטון, קונטיקט בין השנים 1835 – 1837. לאחר מכן הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של ייל וב-1838 התקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט.
בעת לימודי המשפטים הוא עבד כמדריך בייל.
הוא לא שאף להישאר בניו אינגלנד ובמכתב ששלח לאביו ב-22 ביולי 1837 הוא אמר לו שוורמונט הייתה "מדינה טובה כדי להגר ממנה".
הוא לא רצה לעסוק בעריכת דין בניו יורק, שכן הוא האמין שהאנשים שם מושפעים מאווירת השחיתות שהקנה העושר.
ב-1839 עבר טאפט לסינסינטי, שם הוא היה חבר מועצת העיר והיה לאחד האזרחים בעלי ההשפעה באוהיו.
הוא היה חבר במועצות הנאמנים של אוניברסיטת סינסינטי ושל קולג' ייל.
ב-1856 היה טאפט נציג בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ובאותה שנה גם התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול ג'ורג' ה.
במהלך מלחמת האזרחים הוא לא שירת בצבא האיחוד.
בין השנים 1866 – 1872 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של סינסינטי ולאחר מכן פרש כדי לעסוק בעריכת דין יחד עם שניים מבניו.
הוא היה הנשיא הראשון של לשכת עורכי הדין של סינסינטי, תפקידו בו הוא כיהן בשנת 1872.
בתיק המשפטי "מועצת החינוך של סינסינטי נגד מינור" שהתנהל ב-1872 חלק טאפט על ההחלטה שהתקבלה על ידי בית המשפט העליון של סינסינטי בנוגע לקריאת התנ"ך בבתי הספר הציבוריים.
הוא סבר שלמועצת החינוך הייתה הסמכות להפסיק את הנוהג של קריאת התנ"ך בבית הספר הציבוריים על בסיס הטענה שחופש הדת מתבסס על כך ש"הממשלה היא גוף נייטרלי ובשל העובדה שהיא מגינה על כל האמונות הדתיות, היא לא יכולה להעדיף אף אחת מהן או לזלזל באף אחת מהן".
דעתו של טאפט סללה את הדרך להחלטתו של בית המשפט העליון של אוהיו שפסק לטובת מועצת החינוך והפך על פיה את החלטת בית המשפט העליון.
בגילוי דעת זה התייחס טאפט לקהילות יהודיות שהתנגדו לקריאת התנ"ך בבית הספר הציבוריים.
כמשלמי מיסים, טען טאפט, גם ליהודים מוקנית הזכות ליהנות מהיתרונות של מערכת החינוך הציבורית החילונית.
בנוסף, מבחינתו של טאפט, הדת הייתה מוגנת על ידי מגילת הזכויות והעלאת הטענה שהיא משקפת רק ערכים של הנצרות הפרוטסטנטית אינה ראויה, שכן חופש הדת ניתן לכל האמונות הדתיות "ואין להתייחס לנצרות כדת המדינה שלנו".
רבים האמינו שעמדתו זו של טאפט הייתה הגורם המרכזי להתנגדות כלפיו ושהיא גרמה להפסד שלו ב-1875 לרתרפורד הייז בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית על משרת מושל אוהיו.
עם זאת, עמדתו זו זכתה להכרה פה אחד על ידי בית המשפט העליון של אוהיו.
דעתו העצמאית של טאפט זיכתה אותו בכבוד רב, ובעקבות כך הוא מונה במרץ 1876 על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט למזכיר המלחמה ושלושה חודשים לאחר מכן לתובע הכללי.
ב-1876, כאשר התפטר מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ על רקע קבלת רווחים אישיים מתחנת הסחר בפורט סיל, חיפש הנשיא גרנט מחליף.
בתחילה ניהל מזכיר הצי ג'ורג' רובסון הן את מחלקתו, מחלקת הצי, והן את מחלקת המלחמה.
עם זאת, רובסון אמר לגרנט שניהולן של שתי המחלקות היא משימה קשה מדי עבור אדם אחד.
גרנט ביקש מטאפט לקחת על עצמו את משרת מזכיר המלחמה.
לאחר התייעצות, טאפט, שהיה בעל מוניטין חיובי, קיבל על עצמו את התפקיד ומינויו אושר ללא התנגדויות בסנאט.
הוא מצא שתפקיד זה גזל זמן רב מזמנו ושהוא לא יוכל להשתתף בוועידת המפלגה בניו יורק.
כאשר הוא נכנס לתפקידו היה צבא ארצות הברית עסוק בלחימה במערכת בלק הילס.
טאפט ביצע שורה של רפורמות במחלקת המלחמה כדי לשקם את שמה הטוב וכדי להוציאה מהתסבוכת שנגרמה בל התפטרותו המשפילה של בלקנאפ.
בניגוד למדיניות שהייתה קיימת אז, הוא העניק למפקדי המחנות במערב את הסמכות לבחור מי ינהל את תחנות הסחר.
בנוסף, הוא הורה לראשי המשרדים של מחלקתו ולמפקדים לצמצם את הוצאותיהם.
השיטה הקודמת, על פי דברים רבים התנהלו ללא ידיעתם של בלקנאפ ורובסון, הגיעה לקיצה כאשר טאפט נכנס לתפקידו והדבר התקבל באופן חיובי על ידי העיתונות.
במסגרת חילופי גברי בקבינט שלו, מינה גרנט את התובע הכללי אדוארדס פיירפונט לשגריר בלונדון.
במקומו הוא מינה את טאפט שהוחלף בתפקידו כמזכיר המלחמה על ידי גיימס קמרון.
באוקטובר 1876, לאחר שהיה טרוד במחלוקת סביב הבחירות לנשיאות בין רתרפורד הייז לבין סמואל טילדן, תמך טאפט בהחלטתו של הנשיא גרנט להפעיל את הצבא בקרוליינה הדרומית ובמיסיסיפי כדי לרסן את מעשי האלימות נגד האפרו-אמריקאים בדרום.
הוא נשא נאום ארוך בניו יורק בו הוא תיאר את מעשי הזוועה שבוצעו בדרום כלפי השחורים.
כדי למנוע את פריצתה של מלחמת אזרחים שנייה, הוא תמך בקבלתו של חוק, שנחתם על ידי הנשיא גרנט, שהסדיר בדרכי שלום את תוצאות הבחירות לנשיאות של 1876 באמצעות הקמת ועדה.
בבחירות למשרת מושל אוהיו שהתקיימו ב-1879, נחל טאפט תבוסה פעם נוספת בהתמודדות מול צ'ארלס פוסטר.
ב-1882 הוא מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה האוסטרו-הונגרית וב-1884 הוא עבר לשמש כשגריר ארצות הברית ברוסיה עד 1885.
ב-1841 הוא נשא לאישה את פאני פלפס, בתו של השופט צ'ארלס פלפס ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים שמתוכם רק שניים הגיעו לבגרות.
הבן הבכור היה צ'ארלס פלפס טאפט, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פאני טאפט נפטרה ב-2 ביוני 1852, ימים ספורים לפני מותו של ילדה האחרון.
ב-26 בדצמבר 1853 נשא טאפט לאישה את לואיזה מריה טוריי שהייתה קרובת משפחה רחוקה שלו ובתו של סמואל דוונפורט טוריי ממילברי, מסצ'וסטס.
גם להם נולדו חמישה ילדים שהבכור מביניהם מת בינקותו.
ויליאם הווארד טאפט (1930-1857), לימים נשיא ארצות הברית ה-27 ונשיא בית המשפט העליון.
אחוזת המשפחה, מאונט אוברן, הניצבת כקילומטר וחצי מצפון למרכז סינסינטי, שוחזרה למצבה המקורי, פתוחה לציבור וקרויה כיום "האתר הלאומי ההיסטורי על שם ויליאם הווארד טאפט".
טאפט הלך לעולמו בקליפורניה ב-21 במאי 1891. הוא היה אח בלשכת קילווינינג מספר 356 של הבונים החופשיים באוהיו.
אלפונס אבאזה היה רופא פנימי וצבאי צרפתי, ממוצא יהודי, יליד רומניה.
הוא כיהן כפרופסור ב"קולז' " לרפואה של צרפת בפריז.
אלפונס אבאזה נולד בבוקרשט, בירת רומניה כבנם של נאיה אבאזה ואליזה לבית ברמן.
אחרי לימודי רפואה בפריז, ב-1931 התחיל לימודיו בבתי החולים של פריז.
הוא סיים ב-1937 דוקטורט רפואה MD באוניברסיטת פריז עם עבודה בנושא "שחפת, גדילה והתבגרות – נתונים אנתרופומטריים וניסויים".
בימי מלחמת העולם השנייה התגייס אבאזה לצבא הצרפתי.
אחרי כיבוש צרפת על ידי הנאצים, חוק מדצמבר 1942 אסר עליו לעבוד כרופא בקרב האוכלוסייה הנוצרית.
אבאזה התגייס לתנועת ההתנגדות האנטיפשיסטית וביוני 1943 חבר לכוחות "צרפת החופשית" בלונדון עם דרגת קפטן.
בשנים 1945–1946 פעל אבאזה כסגן מנהל המחלקה לבקרה אפידמיולוגית ולמודיעין רפואי של אונרר"א, סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות, שפעלה בשנים 1943–1948.
הוא התיישב בצרפת והמשיך בה בפעילות מקצועית ומחקרית בתחום הרפואה הפנימית.
החל מ-1948 עבד כראש מחלקה רפואית בבית החולים בווילנב-סן-ז'ורז'.
הוא כיהן כפרופסור בקולג' לרפואה בפריז.
ב-1953 תיאר אבאזה תסמונת המתאפיינת בהשמנה מהירה, חמורה וחולפת של נשים בזמן היריון ובמיוחד אחרי לידה, שכונתה "תסמונת יאנג".
היא התלוותה בתמותה מוגברת של העוברים או התינוקות, תינוקות בעלי משקל יתר מופרז עם גדילת יתר, העלולים ללקות בסוכרת, הפרשת יתר של חלב אצל האמהות.
אבאזה ייחס אותה להפרשה מוגברת של הורמון הגדילה.
התסמונת תוארה ב-1954 גם על ידי הרופא הבלגי ז'וזף-פייר הוט שייחס אותה לליקוי בקליפה של בלוטת יותרת הכליה.
שם התסמונת כיום הוא תסמונת הוט-אבאזה או תסמונת יאנג.
השאיר אחות – פליסיה קופה.
לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין
Doin et Cie., 1947 (הסטרפטומיצין).
גדילה מוארכת, תמותה מוגברת של עוברים וילודים, תינוקות בעלי עודף משקל, הפרשת יתר של חלב, השמנת יתר, סוכרת)
מאייר אלפונס ג'יימס רוטשילד (1 בפברואר 1827 – 26 במאי 1905), היה איש כספים צרפתי, בעל כרמים, אספן אמנות, פילנתרופ, מגדל סוסי מרוץ וחבר משפחת רוטשילד בצרפת.
אלפונס היה בנו הבכור של ג'יימס מאייר דה רוטשילד (1792–1868).
אמו הייתה בטי דה רוטשילד (1805–1886), בתו של סלומון מאייר פון רוטשילד מהענף האוסטרי של המשפחה.
אלפונס התחנך לתפוס את מקומו בראש בנק דה רוטשילד פרז, בהכשרה בבתי הבנקאות האחרים של רוטשילד באירופה.
בצרפת הוא הפך במהרה לכוח מרכזי בעולם הפיננסי ובשנת 1855 מונה ליורש העצר של בנק דה פראנס, תפקיד בו כיהן עד סוף חייו.
בשנת 1857 נישא אלפונס דה רוטשילד לבת דודו, ליאונורה "לור" דה רוטשילד (1837–1911), בתו של ליונל דה רוטשילד (1808–1879) מהענף האנגלי של המשפחה.
הבכורה שלהם, בטינה קרוליין (1858–1892), נישאה לאלברט סלומון פון רוטשילד.
אלפונס ואחיו גוסטב פיתחו היו יריבים של בן דודם האנגלי נתנאל דה רוטשילד שעבר לפריז לאחר שנישא לאחותם שרלוט.
נתנאל עבד בבנק de Rothschild Frères ובשנת 1853 הוא רכש את כרם שאטו מוטון רוטשילד ב-Pauilac באזור גידול היין מדוק.
כרם שאטו מוטון של נתנאל קיבל דירוג גידול שני בסיווג הרשמי של יין בורדו של 1855. שלושה חודשים בלבד לפני מותו של אביהם ב-1868, אלפונס וגוסטב שכנעו אותו לקנות את הכרם היוקרתי יותר שאטו לאפיט רוטשילד בפאיולק שהוצע למכירה.
עם מות אביהם ב-1868, ירשו אלפונס וגוסטב את כרם שאטו לאפיט רוטשילד.
עם זאת, לאור מגוריהם בפריז הכרם לא היה משמעותי ביחס להשקעות המאסיביות שלהם בבנקאות ובמיזמים עסקיים אחרים.
בגלל זה הם ביקרו רק מדי פעם בכרם תוך שהם שומרים על עניין דל בכרם.
עם מותם הורישו האחים רוטשילד את הרכוש לילדיהם והוא נותר בידי המשפחה עד היום.
אלפונס דה רוטשילד ירש הון גדול עם מות אביו ב-1868, כולל מניות בבנק דה רוטשילד פרז ובחברת Chemin de Fer du Nord .
את הכשרתו בפיננסים החל בגיל צעיר ואביו הפקיד אותו לאחראי על פעילות מטילי הזהב של הבנק.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 התחוללו ויכוחים גדולים ברחבי אירופה וארצות הברית באשר למערכת מוניטרית מתאימה לתקופות המשתנות.
בצרפת, הבנקאים הבולטים האחים פרייר תמכו בכסף נייר בניגוד לאלפונס דה רוטשילד שהגן על שימור הבסיס הדו מתכתי של צרפת.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, אלפונס דה רוטשילד שמר על חומות פריז ערב המצור הפרוסי.
כאשר סוכם לבסוף על הסכם שלום בינואר 1871, הבנק שלו מילא תפקיד מרכזי, לא רק בגיוס חמשת מיליארד הפרנקים שצרפת נאלצה לשלם כפיצויים לאימפריה הגרמנית החדשה, אלא בסיוע להביא ליציבות כלכלית.
צרפת התאוששה פיננסית בצורה דרמטית והחזירה את חוק השילומים לפני המועד, אשר במסגרת שביתת הנשק הביאה לסיום הכיבוש הגרמני של צפון צרפת ב-1873. לעומת זאת, באותה שנה, גם בורסות ברלין וגם בווינה קרסו, והובילו את כל מרכז אירופה לשפל כלכלי ארוך.
עם זאת, פחות מעשור אחרי זה אלפונס דה רוטשילד היה עד למהפך כלכלי ניכר בצרפת.
קריסת בנק ההשקעות Société de l'Union Générale זירזה את מפולת שוק המניות ב-1882 שגרמה למיתון בכלכלה.
ב-1883 הוא הקים את חברת הנפט הכספי והים השחור (בניטו) כדי להתחרות עם יצוא הנפט של ארצות הברית.
המיזם הפך למתחרה של Standard Oil כשניסה לספק נפט רוסי בשווקים הבינלאומיים.
ב-1889 נמסר הבנק Comptoir d'Escompte de Paris לכונס נכסים וזמן קצר לאחר מכן פרצו שערוריות פנמה, שהגיעו לשיא בחקירה רשמית בנושא שנערך ב-1893 על ידי הפרלמנט הצרפתי.
הוא הפך לחבר בלגיון הכבוד, על תרומתו לכלכלה הצרפתית בזמן משבר, בשנת 1896 הועלה אלפונס דה רוטשילד לאביר צלב הגדול, המעמד הגבוה ביותר של לגיון הכבוד.
אלפונס דה רוטשילד היה תומך נלהב של מרוצי סוסים גזעיים, ובשנת 1852, בגיל עשרים וארבע, הפך לחבר במועדון הג'וקי של פריז.
בסופו של דבר הוא רכש נכס כפרי ליד Touques, Calvados באזור נורמנדי תחתית, שם בנה את חוות גידול הסוסים Haras de Meautry.
שם, הוא הניח את היסודות למבצע רבייה שהוכח כמוצלח ביותר במשך יותר ממאה שנים וכזה שבהדרכת צאצאיו נשאר פעיל כיום.
אלפונס דה רוטשילד התחרה בעידן שלפני יצירת פרס דה ל'ארק.
בין המרוצים העיקריים בהם זכו הסוסים שלו היו:
במהלך חייו אסף אלפונס דה רוטשילד אוסף עצום של יצירות אמנות.
הוא היה אספן נלהב בייחוד של הציירים ההולנדים וכן אספן חשוב של יצירות אמנות אסלאמיות.
בשנת 1885 הוא מונה לחבר באקדמיה לאמנויות היפות והוא היה תורם והוריש כ-2,000 יצירות למוזיאונים רבים ושונים.
כחלק מעיזבונו של אביו, אלפונס דה רוטשילד ירש בית מגורים גדול בפריז ברחוב סן-פלורנטין 2 בכיכר הקונקורד שהיום מהווה חלק ממתחם השגרירות האמריקאית.
בנוסף, הוא גם קיבל את שאטו דה פרייר, אחוזה ענקית ואדמות יער במדינה כ-26 ק"מ מזרחית לפריז.
באוגוסט 1895 נמסרה מעטפת נפץ שהופנתה לאלפונס דה רוטשילד לביתו בפריז.
חבר צוות הבית העביר אותו למשרדי דה רוטשילד פרז, שם הוא התפוצץ ופצע קשה את הפקיד הראשי.
אלפונס אנטוניו צ'יקו אמאדה (בפורטוגזית ובגרמנית: Alfons António Chico; נולד ב-12 בנובמבר 1999 בהיידלברג שבגרמניה) הוא כדורגלן מוזמביקי-גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אוסטנדה מליגת המשנה הבלגית ובנבחרת מוזמביק.
אמאדה גדל במחלקות הנוער של SSV פוגלסטאנג, וולדהוף מנהיים והופנהיים.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של הופנהיים.
ב-2 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 3-2 לאיינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-24 בבונדסליגה לעונת 2018/2019. זו הייתה הופעת הליגה היחידה שלו במדי המועדון.
ב-5 ביולי 2019 הושאל אמאדה לאיינטרכט בראונשווייג מהליגה הגרמנית השלישית למשך עונת .
הוא ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-20 ביולי 2021 חתם אמאדה באוסטנדה מליגת העל הבלגית.
ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לשרלרואה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-18 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על בירסחוט במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בתום עונת נשר עם המועדון לליגת המשנה הבלגית.
אמאדה נולד בגרמניה למשפחה ממוצא מוזמביקי.
הוא שיחק בנבחרת גרמניה עד גיל 17 ובנבחרת גרמניה עד גיל 19.
נכלל בסגל נבחרת מוזמביק לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
ב-6 בינואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מוזמביק, בניצחון 2-0 על נבחרת לסוטו במשחק ידידות.
ב-8 בינואר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בוטסואנה במשחק ידידות.
הוא ערך שלוש הופעות במסגרת גביע אפריקה לאומות 2023.
אלפה בדור קונטה הוא כדורגלן מסיירה לאון המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת נפטצ'י באקו מליגת העל האזרית ובנבחרת סיירה לאון.
קונטה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת סנטרל פאראד מליגת העל של סיירה לאון.
ב-14 ביולי 2021 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל הישראלית, הוא הושאל להפועל אום אל-פחם מהליגה הלאומית, במדיה ערך 18 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-25 ביולי 2022 חתם קונטה בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
הוא ערך 20 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 במרץ 2023 חתם קונטה בלוקומוטיב פלובדיב מליגת העל הבולגרית.
הוא ערך 20 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-16 בינואר 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
ב-21 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד סבאך במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת .
ב-14 באוקטובר 2023 ערך קונטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סיירה לאון, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בנין במשחק ידידות.
בלגנדריום של טולקין, אֶלְפְוַּין "הנאה" היה שליט רוֹהָן התשעה-עשר.
בְּרֵגוֹ נולד ברוֹהָן בשנה לא ידועה בעידן הרביעי, סביר להניח באֵדוֹרָס.
הוריו היו אֵאוֹמֶר ואשתו, לוֹתִירִיאֵל.
הוא ירש את כס אביו בשנת 63.
הוא נחשב כדומה מאוד לסבו מצד אימו, יִמְרָהִיל.
הוא נחשב לגבוה מהממוצע ברוֹהָן, כמו כל צאצאי תֶנְגֵל.
אלפונזו, רוזן צ'סטר היה יורש עצר לכס המלוכה האנגלי שמעולם לא הוכתר למלך.
אלפונסו היה בנם התשיעי של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ושל רעייתו אלינור מקסטיליה.
הוא נולד בבאיון שבגסקוניה, דוכסות שנועדה לשליטת דודו מצד אימו, אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, עד לנישואי הוריו בשנת 1254. ידידותם של אדוארד ואלינור עם מלך קסטיליה אושרה גם כאשר קראו לבנם לכבודו.
המלכה אלינור אף שכנעה את אחיה לנסוע לגסקוניה ולשמש סנדקו של הנסיך הפעוט.
אחיו הבכור של אלפונסו, ג'ון, נפטר בשנת 1271; מותו של אח בוגר נוסף, הנרי , בשנת 1274, הפך את אלפונסו לבנם היחיד של בני הזוג עד לחודשי חייו האחרונים.
מכיוון שהוריו נאלצו לנסוע לעיתים קרובות, לאלפונסו היה משק בית משלו.
בגיל עשר התארס למרגרט, בתו של .
הוא מת מספר חודשים לפני החתונה.
מותו של אלפונסו בווינדזור התרחש זמן קצר לאחר לידת אחיו הצעיר אדוארד, שהפך לימים למלך אנגליה לאחר מות אביו.
אלפונסו נקבר במנזר וסטמינסטר, אם כי המיקום המדויק של קברו אינו ידוע.
ליבו, לעומת זאת, נקבר במנזר ב, לונדון (שנהרס כיום).
אלפונסו גונסאלס מרטינס (בספרדית: Alfonso González Martínez; נולד ב-4 במאי 1999), המכונה אלפון, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף בויאיריאל מהלה ליגה בהשאלה מסביליה.
אלפון החל את דרכו במחלקת הנוער של אלבסטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-21 באוגוסט 2016 במדי קבוצת המילואים, אלבסטה ב', ששיחקה בליגה הספרדית הרביעית.
ב-29 באוגוסט 2018 הושאל אלפון לאינטרנסיונל דה מדריד מהליגה הספרדית השלישית.
הוא הושאל פעם נוספת ב-29 באוגוסט 2019 לחטאפה ב' באותה הליגה.
ב-21 באוגוסט 2020 הושאל שוב, הפעם לסלטה ויגו ב' מהליגה הספרדית השלישית.
ב-8 בינואר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי הקבוצה הראשונה של סלטה.
לאחר מכן, הוא עבר באופן קבוע לסלטה ויגו ב'.
ב-27 ביוני 2022 הושאל לראסינג סנטאנדר מהליגה הספרדית השנייה עד לסוף העונה.
ב-30 בינואר 2023 ההשאלה בוטלה, והוא עבר מיד בהשאלה לריאל מורסיה ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
ב-1 ביולי 2025 חתם אלפון בסביליה מהלה ליגה על חוזה לשלוש שנים.
ב-26 בינואר 2026 הושאל אלפון לויאריאל עד לתום העונה.
אלפונס דודֶה היה סופר צרפתי, אביו של ליאון דודה .
דודה נולד בנים, בלנגדוק-רוסיון שבדרום צרפת למשפחה בורגנית.
אביו, ויקטור דודה, היה יצרן משי שנכשל רבות בחייו.
ילדותו של אלפונס לא הייתה מאושרת במיוחד והוא הרבה להיעדר מבית הספר.
ב-1856 עזב את נים ועבר לעבוד כמורה בגארד, גם היא בדרום צרפת.
העבודה התגלתה כבלתי נסבלת עבורו ומאוחר יותר סיפר אלפונס שחודשים לאחר שסיים לעבוד, רדפו אותו סיוטים בהם היה מוקף בתלמידיו הלא ממושמעים.
ב-1 בנובמבר 1857, עזב דודה את מקצוע ההוראה ועבר להתגורר בפריז, אצל אחיו ארנסט דודה המבוגר ממנו ב-3 שנים.
ארנסט, שמאוחר יותר הפך להיסטוריון ולסופר, ניסה באותה תקופה להתקיים כעיתונאי בפריז.
אלפונס החל לכתוב בעצמו, חיבר מספר פואמות שנאספו במהרה לאוסף קצר בשם Les Amoureuses, אשר התקבל בהצלחה יחסית.
לאחר מכן מצא אלפונס עבודה בלה פיגארו, שהיה אחד מעיתוני הבוקר המובילים בפריז באותה תקופה.
תוך כדי עבודתו כתב דודה מספר מחזות וקרנו החלה לעלות בקרב שוחרי הספרות.
מורני, השר הכל-יכול של נפוליאון, מינה את דודה להיות אחד ממזכיריו, תפקיד שדודה מילא עד למותו של מורני ב-1865.
ב-1886 פרסם דודה את "מכתבים מהטחנה", שהתקבל באהדה רבה בזמנו ונחשב עד היום ליצירת המופת של דודה.
הספר נכתב בקלאמארט, ליד פריז ומתייחס לטחנת רוח בפונטויי (Fontvielle) שבפרובאנס.
לעומתו, הספר הראשון מבין ספריו הארוכים יותר של דודה, La petit chose מ-1868 התקבל באופן צונן הרבה יותר.
הספר מתאר את צעירותו של דודה בהדר ובפאתוס מרובים.
הספר הציג מוטיבים שהיו מוכרים אמנם בספרות האנגלית, אבל היוו חידוש בצרפת.
הדמויות האמיתיות והעשירות, ובעיקר החיוניות הרבה בספר שנתנה אשליה של עולם אמיתי, הציגו לעולם סופר הרגיש לפאתוס ועצב, אך גם ליופי מוסרי.
לאחר הצלחה זו כתב דודה ב-1876 את Jack, סיפורו של ממזר הסובל מאנוכיות אימו ולאחר מכן הקריירה שלו פרחה עם ספרים רבים שיצאו כמעט מדי שנה, ובמקביל לשירים ומחזות רבים.
דווקא הסיפורים והספרים שפרסם לפני שהפך לידוע ואמיד מהווים את יצירותיו הגדולות ביותר.
דודה אמנם הכחיש כל חייו את הטענות כי הוא מחקה את דיקנס, קשה להתעלם מהדמיון הבולט ברוח ובסגנון בין השניים.
דודה היה חבר קרוב של יוצרים ידועים נוספים - אדמון דה גונקור, גוסטב פלובר ואמיל זולא ויחד איתם נחשב לחלק מהאסכולה ה"נטורליסטית" בסיפורת הצרפתית.
חוויותיו האישיות, סביבתו והאנשים שבאו איתו במגע, כולם שיחקו תפקיד זה או אחר באמנותו וזכו לחיי נצח ביצירותיו.
הספר L'Immortel הוא מתקפה כואבת על האקדמיה הצרפתית (Académie française) שאליה דודה לא השתייך מעולם.
בשנת 1886 הלווה דודה כספים לאדוארד דרימון, שייסד לימים את הליגה האנטישמית הצרפתית, לצורך מימון מנשר אנטישמי שזה פרסם בשם: "צרפת היהודית".
בפרשת דרייפוס תמך דודה במחנה שהיה נגד דרייפוס.
באפריל 1895 נפגש דודה עם תיאודור הרצל, שתרגם את אחת מכתבותיו.
דודה, שהודה בפני הרצל כי הוא אנטישמי, התרשם מאוד מרעיונותיו של הרצל והציע לו לכתוב אותם כספר, דבר שהוביל את הרצל לכתוב את הספר מדינת היהודים.
דודה כתב, בין השאר, מספר סיפורי ילדים, ביניהם La Belle Nivernaise, סיפור על סירה ישנה וצוותה.
ב-1867 נישא אלפונס לג'וליה אלארד, שהייתה סופרת אף היא.
לקראת סוף חייו סבל דודה מנדודי שינה ומחלות רבות, ובראשן העגבת בה נדבק בגיל 17. דודה נפטר ב-16 בדצמבר 1897 בפריז, כתוצאה ממחלת העגבת ונקבר בבית הקברות פר לשז.
המאהבת סאפו, תורגם בידי חיים תרסי, והופיע בשנת 1956 בהוצאת אסימון, עובד לסרט "השראה" בכיכובה של גרטה גרבו.
קטינא, תרגמה עדית זרטל, הופיע בהוצאת כתר, 1975
טרטרין איש טרסקון, הופיע בהוצאת מסדה ומהדורה נוספת בהוצאת כתר
טרטרין בהרי האלפים, הופיע בהוצאת כתר
מכתבים מהטחנה, תרגם יעקב שטיינברג, הופיע בהוצאת משרד הביטחון
אסופי, תרגם יצחק לבנון, מזרחי, תל אביב, 1966
בארץ המכאוב, תרגם מצרפתית מיכה פרנקל, נהר ספרים, פברואר 2006
אלפונס דה למרטין היה משורר ומדינאי צרפתי, מחלוצי השירה הרומנטית.
אלפונס דה למרטין נולד בעיר מקון בחבל בורגונדיה שבצרפת.
בעשר השנים הראשונות לחייו שהה בכפר קטן שאליו נמלט אביו מן הטרור של המהפכה הצרפתית.
לקסמו של הטבע נוספה ההשפעה העדינה של אחיותיו ומעל לכל של אמו שהייתה אדוקה מאוד ונתנה לו חינוך קתולי.
הוא למד בקולג' של מסדר הישועים בפריז, קרא את ורגיליוס, הורציוס וגם את פרנסואה-רנה דה שאטובריאן וגילה התמסרות גדולה לדת.
בשנת 1816 בהיותו בחופשה בעיר אקס לה בן במזרח צרפת התאהב באישה צעירה.
הם שבו לפריז והבטיחו זה לזה להיפגש שוב, אך אהובתו נפטרה מחמת מחלה בדצמבר 1817.
היגון של אהבה עד לשברון לב והרצון למצוא את אהובתו מחדש נתנו ללמרטין את השראתו בשירים היפים ביותר של הקובץ "הרהורים פיוטיים", ובו השירים: "הבדידות", "העמק" ו- "האגם".
לקט לירי ראשון זה של הרומנטיזם הצרפתי שהופיע בשנת 1820 זכה מיד להצלחה יוצאת מן הכלל.
ביום המחרת הוא כבר משורר מפורסם.
הוא גרם למהפכה בשירה הצרפתית.
מפני הצלחתו הספרותית והיותו ביחסים טובים עם חוגי הכנסייה הקתולית התמנה למרטין לנספח בשגרירות צרפת בנאפולי.
הוא נישא לצעירה אנגליה, והם חילקו את זמנם בין פריז לבין הטירה סנט פואה בחבל בורגונדיה שהמשורר קיבל כחלק של הירושה המשפחתית.
בשנת 1825 התמנה למזכיר שגרירות צרפת בפירנצה.
הוא מילא את תפקידו בהצטיינות, אך בגלל הסירוב למנותו לשר בממשלת צרפת התפטר, חזר לטירתו וחי שם כאציל כפרי.
התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית ופרסם את קובץ שיריו "הרמוניות פיוטיות ודתיות" בשנת 1830. קובץ זה נחשב ליצירת המופת הלירית של למרטין.
בשנת 1832 הפליג עם אשתו ובתו ליוון, ללבנון ולארץ ישראל והגיע עד לכנסיית הקבר הקדוש בירושלים, אך בדרכם חזרה בתו נפטרה בביירות.
בעקבות המהפכה של 1848 התמודד למרטין בבחירות שהתקיימו בצרפת באפריל של אותה השנה, וזכה ל-1.6 מיליון קולות.
לאחר הבחירות התמנה למרטין לשר החוץ של הרפובליקה הצרפתית השנייה, אם כי במידה רבה שימש ראש הממשלה בפועל.
בדצמבר של אותה שנה התמודד למרטין בבחירות הראשונות לנשיאות הרפובליקה, אך הפסיד ללואי נפוליאון, אחיינו של נפוליאון הראשון, שנבחר לנשיא ברוב גדול.
למרטין פרש מן הפוליטיקה בשנת 1851.
בשנת 1857 פרסם יצירת מופת נוספת בשם "הגפן והבית" בשירה זו המשורר נזכר ברשמיו הראשונים מחיי הכפר.
בשנת 1867 נתקף במחלה וחי בפריז כמעט מחוסר הכרה עד שנפטר בפברואר 1869. הוא נקבר באחוזת קבר צנועה ליד הטירה של סנט פואה.
אלפונס רטיסבון (Alphonse Ratisbonne; 1 במאי 1814 – 6 במאי 1884) היה יהודי צרפתי שהמיר את דתו והיה למיסיונר ואיש דת קתולי.
יחד עם אחיו תאודור רטיסבון, אף הוא מומר שהיה לאיש כמורה, יסד את מסדר האחיות ציון והקים שורת מנזרים ומוסדות חינוך קתוליים בירושלים ובעולם.
רטיסבון נולד בשטרסבורג שבאלזס למשפחה יהודית אמידה, כבן תשיעי בין עשרה ילדים.
בשנת 1841, לאחר לימודי משפטים בפריז, התארס לבת אחיו הגדול, פלורה רטיסבון, ועמד להצטרף כשותף בבנק של דודו.
עקב גילה הצעיר של פלורה, שהייתה אז רק בת 16, החתונה נדחתה ורטיסבון יצא בינתיים לטיול במזרח.
ברומא פגש רטיסבון את בן כיתתו משטרסבורג, גוסטב דה בוסייר (Gustave de Bussieres), צעיר פרוטסטנטי, שסיפר לו כי בא לרומא לבקר את אחיו, שהפך לכומר קתולי.
אחד מאחיו של רטיסבון, תיאודור, המיר גם הוא דתו 15 שנה קודם, כחלק מקבוצת משכילים ומנהיגים יהודים בני אלזס שנהגו כך, והגיע לדרגה גבוהה בממסד הכנסייתי של פריז.
רטיסבון הגדיר את עצמו באותה עת כחילוני אתאיסט, ולאחר התנצרות אחיו והפיכתו לכומר, הצהיר על הנצרות הקתולית כמחלת כלבת מסוכנת, שגרמה לאחיו לבגוד במשפחתו.
השלושה טיילו ברומא, ורטיסבון הצעיר לא התבייש לכנות באוזני הכומר את הנצרות בשם "אמונה טפלה".
בתגובה הציע הכומר לרטיסבון לענוד את "מדליית הפלא", לשאת תפילה נוצרית מסוימת, ולראות איך הדבר ישפיע עליו.
בנובמבר 1830 טענה נזירה צעירה בשם קתרין לאבּור (Catherine Laboure) ממנזר "אחיות הצדקה" בפריס כי מריה אמו של ישו התגלתה לפניה כשידיה פרושות וקרני אור יוצאות מהן.
מעל ראשה נמתחה קשת ועליה המילים בצרפתית: "הו מריה שהתעברה ללא חטא, התפללי עבורנו כשאנו פונים אלייך בצרתנו" (O Marie concue sans peché, priez pour nous qui avons recours a vous).
לאבור סיפרה כי מריה ביקשה ממנה ליצור מדליה שתציג את החיזיון, ומצדה השני יופיעו שני לבבות - אחד שלה ואחד של ישו - וצלב המשולב באות M המסמל את שמה של מריה.
כן ביקשה לפזר 12 כוכבים המסמלים את שנים עשר השליחים של ישו.
היא הבטיחה כי האל יגמול חסדים עם כל מי שיחזיק במדליה בזמן תפילה.
לאחר מאמצים מרובים, הצליחה לאבּור לשכנע את הממונים עליה ליצור את המדליה, ולאחר שריפאה חולים והביאה להתנצרותם של רבים נודע שמה כ"מדליית הפלא".
רטיסבון הגיב לסיפור המדליה בלעג, אך הסכים לענוד אותה לצווארו ואפילו נשא את התפילה.
הדבר לא קירב אותו לנצרות, אך בימים הבאים בילה יותר ויותר בחברתו של הברון דה בוסייר, ששוחח איתו רבות על התנצרות.
ב-20 בינואר 1842 - יומו האחרון של רטיסבון ברומא - הגיעו השניים לכנסיית סנט אנדריאה דלה פראטה (St.
Andrea delle Fratte), כדי לחלוק כבוד אחרון לאחד מהגמוני הכנסייה שנפטר.
דה בוסייר נעלם בחדר פנימי ורטיסבון נשאר לבדו בכנסייה, כש"מדליית הפלא" בידו.
לימים תיאר רטיסבון ביומנו את החיזיון שנתגלה לעיניו: אור זוהר בקע מעל המזבח באחת הפינות.
במרכז האור נראתה מריה אם ישו "גבוהה, זוהרת, מלאת רוך והוד, ויופייה מכאיב"; שתי ידיה פרושות ומהן יוצאות קרני אור כמתואר על "מדליית הפלא".
מריה סימנה לו להתקרב והוא ניגש אליה וכרע ברך.
"ברגע בו סימנה לי הבתולה הקדושה בידה," כתב, "נפל הצעיף מעל עיניי.
לא צעיף אחד, אלא כל הצעיפים שהיו על עיניי נעלמו, כמו ששלג נמס תחת קרני השמש".
אז חש רטיסבון "את מתנת הידע החודר אלי, מהיר ממחשבה" והבין לראשונה "מהו טוהר, מהי הסליחה לחוטאים, מהי התגשמות האל בבשר, מהי הצליבה" וכדומה.
האירוע כולו ארך דקות ספורות.
"איך אוכל לתאר זאת?", כתב רטיסבון, "מילים אנושיות לא תצלחנה לספר את הבלתי ניתן להיאמר.
כל תיאור, ואפילו עילאי, יחלל את האמת הנשגבת שראיתי.
הייתי שם, על ברכיי, כולי דמעות...
ונשקתי בהתרגשות לדמות הבתולה המוקפת באור.
זאת הייתה היא!" לימים התוודה: "דבר ידוע הוא שלא פתחתי ספר קודש אחד בימי חלדי, ולא קראתי אפילו עמוד אחד בתנ"ך כל שאני יודע הוא שכאשר נכנסתי לכנסייה ההיא הייתי בוּר גאה, וכשיצאתי ראיתי לפתע הכול בבהירות".
רטיסבון הוטבל לנצרות, והוסיף לשמו את השם מריה (מנהג מקובל בקרב נוצרים המבקשים לחלוק כבוד למריה).
בעקבות התנצרותו הוחרם ממשפחתו, סולק ממשרתו בבנק של דודו ונושל מהירושה.
המילים הראשונות שכתב לאחר הטבלתו היו: "הו אלוהים...
אני, שרק לפני חצי שעה הייתי כופר!
אני שחשתי שנאה כה תהומית לדת הנוצרית!
כל מי שמכיר אותי הלא יודע כמה כדאי לי להישאר יהודי: משפחתי יהודית, כלתי יהודית, דודי הוא יהודי.
בהופכי לנוצרי אני מקריב את כל חלומותיי ותקוותיי עלי אדמות, ובכל זאת איני מצטער".
בשנת 1843, כשנה לאחר התנצרותו, סייע רטיסבון לאחיו תיאודור בהקמת אחוות "אחיות גבירתנו מציון" שנודעו כ"האחיות ציון".
הוא הוסמך לכמורה ב-1847, והצטרף למסדר הישועי.
לאחר שנים אחדות, בהסכמת האפיפיור פיוס התשיעי, עזב את המסדר הישועי תוך הצהרה כי בכוונתו להקדיש את חייו להמרת יהודים לנצרות.
ב-1855 העתיק רטיסבון את אחוות "האחיות ציון" לירושלים, וב-1856 בנה עבורן את מנזר האחיות ציון ברובע המוסלמי, במקום שנודע כקשת אקה הומו על הוויה דולורוזה.
במנזר הפעילו הנזירות בית ספר לבנות ובית יתומות.