tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה הוביל לינץ' שביתת עבודה בת שלושה שבועות, וסירב לחתום על חוזה עם חברת "הקבלנים הכלליים המאוגדים", חרף לחץ אליו היה נתון מתוך איגוד העובדים שלו.
בסופו של דבר חתם האיגוד על חוזה עם חברת הקבלנים ללא אישורו של לינץ', מה שגרם לו להגיש נגד האיגוד תביעה.
לימים יעיר, בהתייחס לקריירה הפוליטית שלו: מאבק זה אילץ אותו לפספס את לימודי המשפטים שלו בבוסטון קולג'.
למרות הקשיים שחווה, הוא סיים את לימודיו עם תואר שני במשפטים ב-1991. לאחר סיום לימודיו הצטרף למשרד עורכי הדין של גבריאל א.
דומונט הבן, המייצג את איגודי העובדים והעובדים המובטלים.
בכל שנותיו בבית הספר למשפטים ובשנים שלאחר מכן עבד לינץ' פעמים תכופות ללא תשלום עבור מעוטי יכולת, כשהוא מייצג דיירים במיזם הדיור של רשות השיכון של בוסטון בשימועים.
במקרה אחד נודע משנת 1994, לינץ' סיפק שירותים משפטיים בחינם ל-14 בני נוער, כולם לבנים, אשר הואשמו בתקיפה פיזית של נער היספני ובהטרדות משפחת חברתו הלבנה במשך תקופה ארוכה בת חצי שנה.
לינץ', שטען כי הנערים "הואשמו יתר על המידה", סייע לאחדים מבני הנוער להימנע מאישומים פליליים ופינויים מבתיהם בידי רשות השיכון של בוסטון.
לינץ' הוסיף להסתבך עם הרשויות גם בעייני מס.
באמצע שנות ה-80 שעבדה עיריית בוסטון ארבעה נכסים שהיו בבעלותו בגלל אלפי דולרים של מסי רכישה שלא שולמו.
הוא היה היה חייב מיסים בגובה 2,000 דולר למדינת מסצ'וסטס בשנים 1985–1998, ובמשך כמה שנים היה חייב 4,000 דולר לשירות הכנסות הפנים.
בעוד הוא מתמודד עם מספר הסתבכויות מסוימות, ללינץ' יצא מוניטין בקהילה בה התגורר, וחבריו עודדו אותו להתמודד לתפקיד ציבורי.
בראשית 1994 הוא התקשר לפול ג'יי גנון, חבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס ממחוז סאפוק הרביעי, כדי לומר על כוונתו להתמודד מולו בבחירות המקדימות.
בעוד ששני האישים הללו היו חסידים של איגודי עבודים בעלי רקע דומה, תיאר עצמו לינץ' כ"מועמד השמרני" מבין השניים.
הוא מתח ביקורת על גנון על שלא תמך במועצת החיילים המשוחררים, שמנעה מקבוצות למען זכויות להט"ב לצעוד במצעד יום פטריק הקדוש המקומי.
בסיס מצביעיו של לינץ' הוביל אותו לניצחון בבחירות המקדימות בפער של כ-600 קולות, והוא הוסיף לנצח בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר 1994.
כחבר בבית התחתון של בית המחוקקים, הציב לינץ' את הקהילה אותה ייצג בראש מעייניו ושם פעמיו אליה.
הוא התנגד לתוכנית של המושל ביל ולד ושל רוברט קראפט, בעלי ניו אינגלנד פטריוטס, להקים אצטדיון פוטבול בעלות של כ-200 מיליון דולר אמריקני בסמוך לחוף הדרומי של בוסטון, שהיה נחלת הכלל.
הוא הוביל את ההתנגדות להקמת בית חרושת לייצור אספלט במפרץ הדרומי של העיר, ונתן את חסותו אל תיקון לחוק איגרות חוב ממשלתיות שאסר על הקמת המפעל.
כשנשיא הסנאט של מסצ'וסטס, ויליאם בולגר, הודיע על התפטרותו ממושבו כנציג מחוז סאפוק החמישי בשלהי 1995, הגיש לינץ' מסמכים להעמדתו כמתמודד בבחירות ביניים להחלפתו של בולגר.
בנו של בולגר, עורך הדין ויליאם מ.
עורך דין אחר, פטריק לופטוס, התמודד אף הוא על מועמדות המפלגה הדמוקרטית.
המירוץ חג סביב סוגיות הנוגעות לתושבי דרום בוסטון, כאשר סוגיות שכונתיות כמו פיתוח, מאבק בפשע וחינוך היו התמה של הבחירות.
בניצחון מדהים, לינץ' זכתה במועמדות הדמוקרטית במרץ 1996, כשהביסה את בולגר ג'וניור ואת לופטוס ביחס של 56–35–9 אחוזים.
באפריל הוא הביס 96%–4% את הרפובליקני ריצ'רד ויליאם צ'ובינסקי והושבע לתפקידו ב-1 במאי 1996. הוא נבחר מחדש לתקופות כהונה מלאות ללא התנגדויות באותה השנה, ב-1998 ובשנת 2000.
כחבר הסנאט המדינתי, לינץ' המשיך להוביל את ההתנגדות לבניית אצטדיון הפוטבול והיה מתנגד קולני להצעה להפריט את פארק התעשייה הימי מידיים ציבוריות.
הוא התנגד להצעת חוק פשעי שנאה ששמה לה למטרה להגדיר שפה גזענית כפשע.
הוא טען כי הצעת החוק "תוקפת רק מילים" ותביא ל"העמדה לדין של צעירים לא פיתחו את האחריות והחוכמה למתן את דבריהם".
בוועדת התחבורה של הסנאט, הוא הוביל הצעת חוק ביוני 1996 שתאפשר לתושבי בוסטון גישה בלתי מוגבלת למנהרת טד ויליאמס.
בשנת 1997 מונה ליושב ראש הוועדה המשותפת למסחר ולעבודה.
בתגובה למשבר תקציבי בבתי האבות של המדינה, בעיקר בגלל המחסור בכספי המדיקאייד, הגיש באפריל 2001 הצעת חוק, שבסופו של דבר לא קרמה עור וגידים, להגדלת המימון של תוכנית המדיקאייד בכ-200 מיליון דולר.
כשהיה בסנאט, לינץ' נרשם לבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי שבאוניברסיטת הרווארד, שם השלים לימודי תואר שני ב-1999.
הבחירות המיוחדות לבית הנבחרים האמריקאי 2001
בשנת 2001 הודיע לינץ' על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מסצ'וסטס, כאשר נציג המחוז המכהן ג'ו מוקלי, שסבל מלוקמיה, החליט שלא להתמודד לתקופת כהונתו ה-17 ב-2002. החלטתו של לינץ' להתמודד לבית הנבחרים הייתה סטייה מכוונתו להתמודד לסגן מושל המדינה.
מוקלי נפטר במאי 2001, בטרם הסתיים כהונתו, ולינץ' הכריז כי יתמודד גם בבחירות המיוחדות.
יריבו בפריימריז הדמוקרטי היה עורך הדין מקס קנדי, בנו התשיעי של הסנאטור לשעבר רוברט קנדי.
שגיאות פוליטיות שביצע הובילו לפיגורו של קנדי בסקרים, ועזיבתו הפתאומית ביוני 2001 שמה את ידו של לינץ' על העליונה.
שאר המועמדים בבחירות כללו שמונה דמוקרטים ושני רפובליקנים, כולם עם עמדות פוליטיות די זהות.
על פי ידיעה בעיתון "הבוסטון גלוב", המועמדים נאבקו כדי למצוא נקודות מחלוקת ביניהם כאשר התעמתו.
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית בחודש ספטמבר, מתנגדיו העיקריים של לינץ' היו עמיתיו לסנאט של מסצ'וסטס שריל ז'אק, בריאן א.
במהלך מסע הבחירות ניצב לינץ' בפני ביקורת על הסתבכויותיו עם רשויות אכיפת החוק, כולל שני מעצרים, השתמטות מתשלום הלוואות סטודנט והיסטוריה ארוכה של עבריינות מס.
הוא הותקף על ידי תומכי זכויות להט"ב בגלל "היסטוריה של תמיכה בחקיקה נגד הומואים".
חרף הטלות דופי אלה, לינץ' שמר על תמיכה מקומית מבוססת בבחירות המקדימות.
בעוד התקדם בסקרים ובגיוס הכספים, תקפו ז'אק וג'ויס את תקרית האלימות הגזעית שלו מ-1994 ואת עמדותיו בענייני פשע שנאה כראיה לכך שהוא לא תומך בזכויות אזרח.
ב-11 בספטמבר 2001 ניצח לינץ' בבחירות המקדימות עם כ-39% מקולות הבוחרים.
באותו יום אירעו פיגועי 11 בספטמבר, מה שהביא להשבתת מערכת הבחירות הכללית בין לינץ' למועמדת המפלגה הרפובליקנית ג'ו אן ספרגוואה.
כאשר שני הצדדים החלו להתמקד בנושאים דומים כמו פטריוטיות וביטחון לאומי, הדמוגרפיה של תושבי המחוז בו התמודדו היטיבה עם לינץ'.
ב-16 באוקטובר הוא הביס את ספרגוואה ברוב של 65% מהקולות.
ב-23 באוקטובר 2001 לינץ' הושבע לתפקידו בקונגרס ה-107 של ארצות הברית.
טקס ההשבעה התעכב לסוף השבוע, משום שמתקפת האנתרקס השביתה את העבודה השוטפת במשכן הקפיטול.
סטיבן דאגלס סימס היה פוליטיקאי ושדלן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איידהו במשך תריסר שנים, מ-1981 עד 1993, וקודם לכן כנציג מחוז הקונגרס הראשון של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1973–1981. סימס היה חבר המפלגה הרפובליקנית ושותף בחברת שדלנות שפעלה בוושינגטון הבירה.
סימס נולד באפריל 1938 בנמפה, העיר השלישית בגודל אוכלוסייתה באיידהו.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של מחוז קניון, והשלים את לימודיו התיכוניים בתיכון קלדוול בשנת 1956. באוניברסיטת איידהו למד גננות, שם היה בנוסף סנטר בקבוצת הפוטבול של האוניברסיטה וחבר באחווה סיגמא נו.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1960 עם תואר ראשון בחקלאות, ואז שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית במשך שלוש שנים, ולאחר מכן עבד כטייס פרטי וכחקלאי המגדל מטעי תפוחים.
בין השנים 1969–1972 הוא היה עורך משותף של עיתון האוניברסיטה, "The Idaho Compass".
בבחירות 1972 התמודד סימס אל הקונגרס האמריקאי, והטעים את הקריירה שלו כחקלאי תפוחים באמצעות הסיסמה "תנגסו בממשלה הגדולה!".
בגיל 34 נבחר אל מושב פתוח בבית הנבחרים של ארצות הברית, ומאז נבחר שלוש פעמים נוספות לייצוג מחוז הקונגרס הראשון.
בשנת 1980 ניהל מסע בחירות אל הסנאט של ארצות הברית.
בסיוע מימון לאומי, הוא הדיח את הסנאטור הוותיק פרנק צ'רץ', וזכה בפער זעום בן פחות מאחוז.
סימס נבחר מחדש בשנת 1986, והביס את מושל איידהו הדמוקרטי ג'ון אוונס בבחירות עיקשות וצמודות נוספות.
ב-1981 נמנה סימס בין הסנאטורים הרפובליקנים שהביעו בפני הבית הלבן של רונלד רייגן את אי-שביעות רצונם ממינויה של סנדרה דיי או'קונור לבית המשפט העליון של ארצות הברית, בין היתר בשל אי-נכונתה לבטל את פסק דין רו נגד וייד.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988, טען סימס בריאיון עיתונאי לתחנת רדיו כי ישנו תצלום משנות ה-60 בו נראית קיטי דוקאקיס, רעייתו של המועמד הדמוקרטי לנשיאות מייקל דוקאקיס, מבעירה את דגל ארצות הברית תוך מחאה נגד מלחמת וייטנאם.
קיטי דוקאקיס הכחישה בזעם את הטענה של סימס וקבעה כי היא "שגויה לחלוטין ומתחת לבוז", וסימס הודה מאוחר יותר שאין ביכולתו לבסס טענתו.
אף על פי כן, הריאיון של סימס הסב תשומת לב לאומית, מכיוון שהעיתונות החלה לחפש את התצלום עליו סיפר סימס.
פרשת שריפת הדגל לכאורה הייתה רק אחת מבין עשרות שמועות כוזבות שהופצו נגד דוקאקיס במהלך הבחירות ב-1988.
סימס היה אחד מששת הסנאטורים שהצביעו נגד "חוק האמריקאים עם מוגבלויות" בשנת 1990. במהלך כהונתו, החזיק במושב שולחן הממתקים של הסנאט.
הוא בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה שלישית בסנאט בבחירות 1992, ואת מקומו תפס ראש עיריית בויסי דירק קמפת'ורן, לימים מושל איידהו ומזכיר הפנים של ארצות הברית.
לאחר שעזב את הסנאט האמריקאי בראשית ינואר 1993, סימס הקים חברת ייעוץ עסקי בשם ".Symms, Lehn Associates, Inc".
בינואר 1999 נעשה לשותף במשרד השדלנות "Symms & Haddow Associates", אליו הצטרפו בינואר 2001 אישים אחדים בהם הסנאטור לשעבר דניס דיקונסיני מאריזונה.
סימס נפטר בביתו שבווירג'יניה ב-8 באוגוסט 2024, בגיל 86.
סטיבן ארנסט סטייברז הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-15 של מדינת אוהיו.
הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ובקונגרס ה-115 היה יושב ראש ועדת הקמפיין הרפובליקנית לקונגרס.
בשנים 2003–2008 היה חבר בסנאט המדינתי של אוהיו.
טרם כניסתו לחיים הפוליטיים שירת בדרגת מייג'ור גנרל בצבא משמר הלאומי של אוהיו, ומילא תפקיד של מפקד גדוד במלחמת עיראק עד דצמבר 2005. ב-19 באפריל 2021 הכריז סטייברז כי יתפטר מבית הנבחרים האמריקאי ב-16 במאי במטרה לשמש כנשיא ומנכ"ל לשכת המסחר של אוהיו.
סטייברז נולד וגדל בכפר ריפליי (Ripley) שבדרום אוהיו, בנם של קרול סו (לבית פוליאם) וארנסט באמבך סטייברז.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה וביחסים בין-לאומיים ב-1989, ובשנת 1996 קיבל תואר שני במנהל עסקים.
בהיותו סטודנט הצטרף לאחווה דלתא אפסילון.
סטייברז עבד במשך שבע שנים בחברה "Bank One Corporation", ב-"Ohio Company" שלוש שנים ושנתיים כמנהל הכספים של מחוז פרנקלין.
לאחר מכן הועסק במשך כחמש שנים כחבר סגל בסנאט המדינתי של אוהיו.
אחר כך התמקצע בתחום סחר מניות.
בשנת 1985 החל לשרת במשמר הלאומי של צבא אוהיו, והחזיק בדרגת מייג'ור גנרל בחטיבת הלוגיסטיקה של הצבא.
סטייברז נקרא לשירת פעיל באוקטובר 2004, במקביל לכהונתו בסנאט של אוהיו.
הוא הוצב בעיראק, בכוויית, בקטר ובג'יבוטי כמפקד גדוד עד דצמבר 2005. על הישגיו הצבאיים במלחמת עיראק עוטר בכוכב הארד.
בדצמבר 2002 התפטרה פריסיליה מיד מהסנאט של אוהיו כעבור שנה אחת בלבד בתפקיד.
ועדת סינון של הסנאט המליצה על סטייברז למלא את מקומה, וב-4 בינואר 2003 מונה להחליפה על ידי הסיעה הרפובליקנית בסנאט.
בבחירות לתקופת כהונה מלאה ב-2004 נבחר עם 58% מהקולות.
כהונתו נמשכה מ-9 בינואר 2003 עד 31 בדצמבר 2008. הוא מילא בסנאט שורה של תפקידי הנהגה, בהם יושב ראש ועדת הכספים והמוסדות הפיננסיים.
בנובמבר 2007 הודיע סטייברז כי יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-15 של אוהיו, אותו ייצגה בעבר דבורה פרייס .
הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית וניצב בפני מרי ג'ו קילרוי , נציבת מחוז פרנקלין ומועמדת המפלגה הדמוקרטית.
סטייברז הפסיד לה בפער של 2,111 קולות, והודה בתבוסתו ב-7 בדצמבר 2008 לאחר ספירת קולות ארוכה.
במערכת הבחירות הבאה קרא סטייברז תיגר על קילרוי וזכה שוב בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם 82% מהקולות.
ב-2 בנובמבר 2010, בבחירות אמצע שהיו מפח נפש עבור הדמוקרטים, גבר סטייברז על קילרוי בפער של כ-12%.
סטייברז הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2011, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-112 של ארצות הברית.
בבית הנבחרים הפגין סטייברז עמדות שמרניות אחדות, כיאה לנציג של מעוז רפובליקני מובהק מאוהיו.
הוא תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, התנגד לסיום הסיוע האמריקאי למבצע סופה נחרצת, והציע לערוך ביקורת חשבונות לפדרל ריזרב.
הוא תומך באיסור על הפלות החל מהשבוע העשרים להיריון האישה, והצביע בעד חקיקה ששמה לה למטרה לחסל אסדרה פיננסית מכוח חוק דוד-פרנק.
עם זאת, הוא התנגד לצו נשיאותי 13769 עליו חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ובמהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית דורג סטייברז במקום ה-36 מבין חברי בית הנבחרים הדו-מפלגתיים ביותר לפי מדד דו-מפלגתיות של מרכז ריצ'רד לוגאר ובית הספר מקורט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-19 באפריל 2021 הכריז סטייברז כי יעזוב את הקונגרס החל מ-16 במאי אותה שנה, לשם כניסתו לתפקיד נשיא ומנכ"ל לשכת המסחר של אוהיו.
סטייברז נימק את החלטתו להתפטר בכך שבגבעת הקפיטול התמקד במדיניות כלכלית, ובאוהיו יוכל לנצל הזדמנות לקדם יזמות חופשית וצמיחה כלכלית במדינת ביתו.
סטיב מישל מונייה הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אלניהספור, בהשאלה מאאוגסבורג ובנבחרת בנין.
מונייה גדל באקדמיית הנוער של מונפלייה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-28 באוקטובר 2014, כשעלה כמחליף בדקה ה-86 במשחק גביע הליגה הצרפתית נגד אז'אקסיו.
ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לעונה אחת לנים מהליגה הצרפתית השנייה.
מונייה כבש 11 שערים ב-32 משחקי ליגה, סיים את העונה כמלך השערים של קבוצתו ושב למונפלייה.
ב-26 ביוני 2016 האריך את חוזהו במונפולייה עד ליוני 2019. בחודשים פברואר ומרץ 2017 כבש בחמישה משחקי ליגה ברציפות.
ב-5 ביולי 2017 נרכש על ידי האדרספילד טאון מהפרמייר ליג ב-13 מיליון אירו, כשהוא חותם על חוזה לארבע עונות והופך לשחקן היקר בתולדות המועדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-12 באוגוסט, וכבש שני שערי בכורה בניצחון 3–0 על קריסטל פאלאס.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 9 שערים ב-31 משחקים וסיים כמלך השערים של הקבוצה, אך בעונתו השנייה כבש שני שערים בלבד ב-32 משחקים, והקבוצה סיימה במקום ה-20 בטבלה וירדה לצ'מפיונשיפ.
בעונת 2019/2020 כבש 8 שערים ב-32 משחקים, והקבוצה סיימה בתחתית בצ'מפיונשיפ אך ניצלה מירידת ליגה נוספת.
ב-9 בספטמבר 2020 נרכש על ידי ברסט בחמישה מיליון אירו.
ב-5 ביולי 2024 חתם באאוגסבורג.
מונייה משחק בנבחרת בנין, והגיע עם נבחרתו עד לרבע גמר גביע אפריקה לאומות 2019.
סטיבן ג'ון הרינגטון , אשר היה ידוע כסטיב סטריינג' , היה זמר ולשי.
הוא התפרסם כסולן להקת הסינת'-פופ והגל החדש ויסאג', הידועה בעיקר בזכות הסינגל "Fade to Grey", והיה אחת הדמויות המשפיעות ביותר בתנועה הרומנטית החדשה של תחילת שנות השמונים.
הרינגטון נולד בניוברידג', קרפילי, ויילס.
סבו עבר עם משפחתו לאלדרשוט, המפשייר, שם שירת אביו בצבא הבריטי כצנחן.
המשפחה חזרה לוויילס והתגוררה בריל, דנבישייר, בחוף הצפוני.
לאחר מכן הוריו התגרשו והוא חזר לניוברידג' בדרום ויילס עם אמו.
מאוחר יותר ב-1978, הרינגטון הצטרף לזמן קצר ללהקת הפאנק והגל החדש The Photons.
זמן קצר לאחר שעזב את The Photons, והחל להשתמש בכינוי סטיב סטריינג', הרינגטון הצטרף לויסאג', עם ראסטי איגן ומידג' יור מ-Rich Kids, בילי קארי מאולטראווקס, ובארי אדמסון, ג'ון מק'ג'וך ודייב פורמולה מ-Magazine.
בשנת 1978 הקליטו קאבר לשיר In the year 2525 (במקור של זאגר ואוונס משנת 1969).
מלכתחילה ויסאג' קמה כפרויקט צדדי מבוסס אולפן.
בשנת 1979 הם חתמו על חוזה בחברת Radar Records והוציאו את הסינגל הראשון שלהם "Tar".
הסינגל לא זכה להצלחה, אבל בשנה שלאחר מכן, סטריינג' הופיע בסרטון בשיר של דייוויד בואי, "Ashes to Ashes", שיר שעזר לתנועת ה- New Romantics המתפתחת להגיע למיינסטרים.
בתור הפנים הציבוריות של הלהקה, סטריינג' זכה לככב בבריטניה ובחלקים אחרים באירופה.
ויסאג' נהנתה מרצף של להיטים - סינגלים ושני אלבומים, לפני שאכזבות מסחריות מאוחרות יותר הובילו להתפרקותם ב-1985, עד שהלהקה הוקמה מחדש בשנות ה-2000.
לאחר הפירוק של ויסאג', סטיב סטריינג' הקים את להקת Strange Cruise קצרת הימים עם וונדי וו (לשעבר מה-The Photos).
הלהקה חתמה ב-EMI רקורדס והוציאה שני סינגלים ואלבום ב-1986, אם כי לא הצליחה להשיג הצלחה.
סטריינג' הופיע משנת 2002 במחזמר הבימתי טאבו של בוי ג'ורג', ששיקף את סצנת המועדונים הלונדונית של אמצע שנות ה-80.
סטיב סטריינג' היה ביסקסואל, והיו לו מערכות יחסים עם גברים ונשים.
במשך שנים רבות, סטריינג' היה מכור להרואין.
בשנים מאוחרות יותר הוא סבל מהתמוטטות עצבים, ובנובמבר 1999 הוא נעצר על גניבה מחנות, הוא נתפס כשהוא גונב בובת טלטאביז עבור אחיינו.
בבית המשפט הוא נמצא אשם ונידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי.
התקשורת הבריטית פרסמה את המקרה של כוכב פופ שנקלע לתקופות קשות.
בשנת 2002, סטריינג' פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, Blitzed!, שבה דיבר בפתיחות על הקריירה שלו, ההתמכרות שלו להרואין, התמוטטות העצבים שלו, המיניות שלו וניסיונותיו להחזיר את חייו יחדיו.
ב-12 בפברואר 2015 סטריינג' לקה בהתקף לב, בגיל 55, בהיותו בשארם א-שייח' שבמצרים.
הוא מת מאוחר יותר באותו יום בבית החולים.
סטיב סטוקמן הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טקסס.
בשנת 2018 הוא הורשע בקבלת כסף בצורה לא חוקים ונשפט ל-10 שנות מאסר וקנס כספי.
שוחרר בשנת 2020 לאחר קבלת קיצור העונש מדונלד טראמפ.
סטיס סטוקמן נולד בעיירה ליד דטרויט.
בשנת 1977 הוא נעצר בעקבות אחזקת סמים אך שוחרר ללא אישום.
בשנת 1990 הוא סיים לימודי אוניברסיטה ועבד במכירת מחשבים.
החל משנת 1990 סטוקמן ניסה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית אך הצליח רק בבחירות שנערכו בשנת 1994. את הכהונה הסתיימה בשנת 1997 לאור הפסדו בבחירות שנערכו בשנת 1996.
בשנת 2010 סטוקמן ניסה להיבחר כמועמד עצמאי, אך קיבל רק כ-10% מהקולות.
בבחירות של שנת 2012 הוא הצליח להיבחר לכהונה שנייה כמועמד של המפלגה הרפובליקנית.
במהלך הכהונה הוא התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ותמך בפעולות של המפלגה לשיתוק פעילות הממשל.
בשנת 2014 הוא ניסה להיבחר לסנאט של ארצות הברית אך לא הצליח ומקומו בקונגרס הועבר לבריאן באבין.
במרץ 2017 סטוקמן נעצר על ידי השלטונות ובהמשך הואשם בקבלת כספים במרמה ושימוש בכספים אלו לצורכי מערכת בחירות.
בנובמבר 2018 הוא נשפט ל-10 שנות מאסר וקנס של כמיליון $.
בשנת 2020 בעקבות קיצור העונש על ידי דונלד טראמפ הוא שוחרר מהכלא.
סטיב סיילר הוא עיתונאי אמריקאי, מבקר קולנוע, בלוגר ידוע, כתב "UPI" לשעבר ובעל טור במגזין טאקי.
הוא כותב על יחסי גזעים, מגדר, פוליטיקה, הגירה, מנת משכל, גנטיקה, סרטים וספורט.
החל משנת 2014, סיילר הפסיק לפרסם את הבלוג האישי שלו באתר עצמאי והעביר אותו ל-Unz Review.
סיילר ידוע במאמרים על גנטיקה והגירה.
הוא נודע כהוגה התיאוריה של "מגוון ביולוגי אנושי" בשנות ה-90, מונח בו השתמש הימין האלטרנטיבי בהמשך.
סיילר היה ילד מאומץ; הוא גדל בסטודיו סיטי, לוס אנג'לס.
הוא התמחה בכלכלה, היסטוריה וניהול באוניברסיטת רייס (BA, 1980).
הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים מ-UCLA ב-1982 עם תואר מקביל בכספים ושיווק.
בשנת 1982, הוא עבר מלוס אנג'לס לשיקגו, ועד 1985 עבד כבוחן שיווק עבור BehaviorScan ב-Information Resources, Inc.
בשנת 1996 אובחן עם לימפומה שאינה הודג'קין, ובפברואר 1997 קיבל ריטוקסימאב, מאז הוא נמצא בהפוגה.
הוא הפך לעיתונאי במשרה מלאה בשנת 2000 ועבר משיקגו לקליפורניה.
מ-1994 עד 1998, סיילר עבד כבעל טור ב-National Review השמרני, בו פרסם מדי פעם גם לאחר מכן.
באוגוסט 1999 הוא התווכח עם סטיב לויט באתר Slate, והטיל ספק בהשערת פריקונומיקס של לויט מ-2005, לפיה הפלות חוקיות באמריקה הפחיתו את הפשיעה.
סיילר, יחד עם צ'ארלס מוריי וג'ון מקגיניס, תואר כ"שמרן אבולוציוני" ב-:National Review משנת 1999.
עבודתו של סיילר מופיעה לעיתים קרובות ב-Taki's Magazine וב-VDARE.
הניתוחים של סיילר צוטטו על ידי עיתונים כמו הוושינגטון טיימס, הניו יורק טיימס, סן פרנסיסקו כרוניקל והלונדון טיימס.
משנת 2000 עד 2002, סיילר היה הכתב הלאומי של United Press International שעסק בנושאי ספורט, משפטים ופוליטיקה, בין היתר.
מאמרו של סיילר "תעלומת נישואים עם בני דודים", שפורסם בינואר 2003 בעיתון השמרני האמריקני, טוען שבניית האומה בעיראק צפויה להיכשל עקב מידת קרבת דם הגבוהה בקרב עיראקים עקב הנוהג המקובל של נישואי בני דודים.
בשנת 2008 פרסם סיילר את ספרו היחיד, "הנסיך חצוי הדם האמריקאי", ניתוח של ברק אובמה, המבוסס על ספר הזיכרונות שלו " חלומות של אבי".
סיילר הוא המייסד של פורום דיונים מקוון בשם "קבוצת הדיון במגוון הביולוגי האנושי."
סקר שנערך ב-2014 בקרב חוקרי בינה מצא שהבלוג של סיילר נחשב למקור העיתונאי המדויק ביותר למידע על חקר בינה.
כתיבתו של סיילר תוארה כמבשרת "טראמפיזם", שהשפיעה על חלק גדול מהימין בשנות ה-2000. ניתן היה לזהות את השפעתו אפילו בחוגים רחוקים מתאוריות גזע.
טיילר קובן כינה את סילר "ההוגה הנאו-ריאקציוני המשמעותי ביותר כיום".
לאחר הבחירות ב-2016, מייקל בארון ייחס לסיילר את המציאת עוד ב-2001 של הדרך האלקטורלית בה הלך דונלד טראמפ בהצלחה.
סיילר כתב תכופות על נושאים של גזע ובינה, וטען שחלק מהגזעים נולדים עם יתרונות מובנים על פני אחרים, אבל מדיניות חברתית וכלכלית שמרנית יכולה לשפר דברים עבור כולם.
סיילר מצטט מחקר שקובע שבממוצע, לשחורים ולמקסיקנים באמריקה יש מנת משכל נמוכה יותר מאשר ללבנים, וכי ליהודים אשכנזים ולילידי מזרח אסיה יש מנת משכל ממוצעת גבוהה יותר מכל שאר העמים.
הוא גם מאמין ש"למטרות מסוימות, גזע הוא סיווג מאוד שימושי והגיוני, כגון לעובדה שאוכלוסיות שונות יורשות הבדלים כימיים המשפיעים על האופן שבו הגוף מגיב לתרופות מסוימות", לצורך אפליה מפצה, ולחלוקה מחדש של אזורי בחירה.
במאמר על הוריקן קתרינה, אמר סיילר, בהתייחס לסיסמת "תנו לזמנים הטובים להתגלגל" בניו אורלינס, כי "זהו מסר מסוכן במיוחד לאפרו-אמריקאים".
הוא טען ששחורים נוטים להיות בעלי רמות נמוכות יותר של שיפוט מאשר קבוצות משכילות יותר, ולכן זקוקים להדרכה מוסרית קפדנית יותר מהחברה.
המונח "האסטרטגיה של סיילר" מתייחס להצעתו של סיילר לפיה מועמדים רפובליקנים יוכלו לזכות בתמיכה פוליטית בבחירות על ידי פנייה למעמד הפועלים הלבן מעמדות לא שגרתיות ופופוליסטיות.
לשם כך, סילר הציע שהרפובליקנים יתמכו בפרוטקציוניזם כלכלי, פוליטיקת זהויות ויביעו התנגדות להגירה.
המטרה היא להגדיל את חלק הקולות של הרוב הלבן, תוך הפחתת חלקם של קולות המיעוטים, מתוך הנחה שלא ניתן לזכות בקולות המיעוטים במספרים משמעותיים.
אסטרטגיה זאת הייתה דומה לזו שבה השתמש דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב-2016, והיא צוינה כאחת הסיבות לכך שטראמפ הצליח לגייס תמיכה ממצביעים לבנים מחוץ לערים הגדולות.
סטיב מקקאטצ'און , הידוע בשם הבמה סטיב מק (Steve Mac), הוא מפיק מוזיקלי, פזמונאי ומוזיקאי בריטי.
מק קיבל את הפריצה שלו בתעשיית המוזיקה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר כתב את הלהיט "(I Wanna Give You) Devotion" של נומאד ו-MC מייקי פרידום, שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
מאז 1991, הוא חבר בלהקת Undercover .
מק כתב והפיק שירים רבים למוזיקאים רבים, בין היתר לאד שירן, מלאני סי, פינק, וסטלייף, ליטל מיקס, קלווין האריס, דמי לובאטו, ואן דיירקשן, הסאטרדייז, ליאונה לואיס וריטה אורה.
ב-2010, מק זכה, כחלק מהכותבים והמפיקים של השיר "Beat Again" של JLS, בפרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריית סינגל בריטי.
ב-2012 ו-2013, מק זכה, כחלק מהכותבים והמפיקים של השירים "Glad You Came" של הוונטד ו-"" של קוברה סטארשיפ וסאבי , בפרס שיר השנה של ASCAP.
ב-2017, מק זכה בפרס פזומנאי השנה, ובפרס מפיק השנה בפרסי המוזיקה העולמית של A&R, ובפרס המייסדים של ASCAP עבור תרומתו לתעשיית המוזיקה.
ב-2018, הוא היה מעומד, כחלק מהכותבים והמפיקים של השיר "What About Us" של פינק, בפרס גראמי בקטגוריית ביצוע סולו הפופ הטוב ביותר.
ב-2018, מק זכה בפרס מפיק בריטי בפרסי המוזיקה הבריטית.
בנוסף, הוא זכה בפזמונאי השנה ושיר השנה בטקס פרסי מוזיקת הפופ השנתי של ASCAP.
סטיב תומאס לייסי-מויה (נולד ב-23 במאי 1998) הוא מוזיקאי, זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
סטיב לייסי נולד ב-23 במאי 1998 בקומפטון, קליפורניה.
אימו, ואלרי, היא אפרו-אמריקאית ואביו פיליפיני.
אביו נעדר מחייו של לייסי, ביקר לרוב באירועים מיוחדים בלבד ונפטר כאשר לייסי היה בן 10. לייסי החל להתעניין לראשונה בניגון בגיטרה בגיל 7 בעקבות משחק הווידאו גיטאר הירו, ובהמשך למד לנגן בגיטרה באופן ממשי.
בשנת 2013, החל להפיק את מה שהפך בהמשך לאלבומם השלישי של להקת "האינטרנט", Ego Death.
האלבום קיבל מועמדות לקטגוריית "האלבום האורבני העכשווי הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-58.
לאחר צאת האלבום, החל לייסי להפיק שירים עבור Twenty88, דנזל קארי, אייזיאה רשאד, ג'יי קול וקנדריק לאמאר.
בין השירים שהפיק, "Pride" של קנדריק לאמאר, מתוך האלבום זוכה פרס גראמי, Damn.
בפברואר 2017, יצא המיני-אלבום הראשון שלו, Steve Lacy's Demo, שכלל את הלהיט "Dark Red", שזכה למאות מיליוני השמעות בסטרימינג.
את רוב האלבום יצר לייסי באמצעות אייפון.
באפריל 2019 הוציא לייסי את הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, "N Side".
האלבום, Apollo XXI, יצא לאור במאי אותה השנה וזכה במועמדות לקטגוריית "האלבום האורבני העכשווי הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-62.
ב-16 ביוני 2022 יצא הסינגל המוביל מתוך אלבומו השני, "Mercury".
אחריו, יצא "Bad Habit" שזכה להצלחה מסחרית רחבה והגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100. האלבום עצמו, Gemini Rights יצא באותו החודש והגיע למקום השביעי במצעד האלבומים בילבורד 200.
סטיבן אנדרו פיינברג הוא איש עסקים ומשקיע אמריקאי, המכהן כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית מאז מרץ 2025. הוא היה ממייסדי קרן ההשקעות "Cerberus Capital Management" וכיהן בעבר כמנכ"ל החברה.
בין השנים 2018 ל-2021, במהלך נשיאותו הראשונה של דונלד טראמפ, עמד פיינברג בראש מועצת הנשיא לייעוץ מודיעיני.
פיינברג נולד למשפחה יהודית וגדל ברובע הברונקס שבניו יורק.
כשהיה בן שמונה עברה משפחתו לספרינג ואלי.
בשנת 1982 השלים לימודי תואר ראשון בפוליטיקה באוניברסיטת פרינסטון, לאחר שהשלים עבודת גמר בת 94 עמודים בנושא "הפוליטיקה של הזנות ולגליזציה של סמים קלים".
במהלך לימודיו בפרינסטון שימש כקפטן נבחרת הטניס והצטרף לתוכנית להכשרת קציני מילואים (ROTC).
בתום לימודיו הגבוהים החל פיינברג לעבוד כסוחר בחברת "דרקסל ברנהאם למברט" (Drexel Burnham Lambert) בשנת 1982, ולאחר מכן עבר לעבוד ב-".Gruntal & Co".
בשנת 1992, בגיל 32, ייסד פיינברג יחד עם ויליאם ל.
ריכטר את קרן ההשקעות "Cerberus Capital Management", עם הון התחלתי של 10 מיליון דולר אמריקאי.
עד 2024, היקף הנכסים המנוהלים על ידי הקרן צמח ליותר מ-60 מיליארד דולר.
בשנת 1999 שכרה הקרן את סגן נשיא ארצות הברית לשעבר דן קווייל כיושב ראש סרברוס.
בשנת 2006 הצטרף לחברה גם מזכיר האוצר של ארצות הברית לשעבר ג'ון ויליאם סנואו.
פיינברג התבטא בנוגע לשכר הגבוה של בכירי קרנות ההשקעות הפרטיות: "באופן כללי, אני חושב שכולנו מתוגמלים יתר על המידה בענף הזה.
בכתבה ב"הניו יורק טיימס", תואר פיינברג כאדם "סודי".
בשנת 2007 אמר למשקיעי סרברוס:
בין השנים 2010 ל-2020 החזיקה סרברוס בבעלות על חברת "DynCorp", קבלנית צבא פרטית גדולה, מה שהוביל להאשמות בדבר ניגוד עניינים במהלך שירותו של פיינברג במועצת הנשיא לייעוץ מודיעיני, ושוב לאחר שנבחר לסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
במרץ 2025 עזב את תפקידו כמנכ"ל-משותף של סרברוס עם כניסתו לתפקיד סגן מזכיר ההגנה.
פיינברג הוא תורם בולט של המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 2016 היה חבר במועצה הכלכלית של דונלד טראמפ במהלך התמודדותו בבחירות לנשיאות באותה השנה, תרם כמעט 1.5 מיליון דולר לוועדות פעולה פוליטיות שתמכו בטראמפ, והשתתף באירועי גיוס תרומות עבור המפלגה הרפובליקנית.
בפברואר 2017 דיווח הניו יורק טיימס כי טראמפ מייעד את פיינברג לתפקיד בכיר בממשלו המתגבש, שיכלול סקירה של סוכנויות קהילת המודיעין האמריקאית.
ב-11 במאי 2018 מינה הנשיא טראמפ את פיינברג לעמוד בראש מועצת הנשיא לייעוץ מודיעיני.
יחד עם רעייתו, תרם פיינברג 715,600 דולר למסע הבחירות של טראמפ במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
בדצמבר 2024, דווח ב"וושינגטון פוסט" כי הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ מתכנן למנות את פיינברג לסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
טראמפ אישר זאת רשמית ב-22 בדצמבר.
ב-25 בפברואר 2025, במהלך שימוע לאישור מינויו בסנאט של ארצות הברית, מיאן פיינברג לקבוע אם רוסיה פלשה לאוקראינה, כאשר נשאל על כך על ידי סנאטורים.
כמו כן, הביע תמיכה בפיטורים נרחבים בתוך מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
ב-14 במרץ 2025 אושר מינויו בסנאט ברוב של 59 תומכים מול 40 מתנגדים.
ב-17 במרץ הושבע לתפקיד סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית והחל את כהונתו.
נכון למרץ 2025, הונו של פיינברג מוערך בכ-5 מיליארד דולר.
הוא מחלק את זמנו בין בתיו באפר איסט סייד שבמנהטן וגריניץ' שבקונטיקט, שם הוא מתגורר עם רעייתו ג'יזלה (לבית סנצ'ז).
סטיבן דשאוון פרנסיס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
פרנסיס נחשב לאחד מטובי השחקנים של יוסטון רוקטס ושל אורלנדו מג'יק במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, והשתתף שלוש פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA.
הוא ידוע במיוחד ביכולת ההטבעה שלו ובסגנון משחקו המלהיב.
פרנסיס נולד וגדל בטקומה פארק שבמרילנד למשפחה קשת יום ללא אבא.
לאחר שאמו מתה ממחלת הסרטן ב-1995, סבתו עברה לגדל אותו.
בשל מותו של אמו, הפסיק פרנסיס לשחק כדורסל במשך שנתיים בבית הספר שלו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר תיכון מונטגומרי בלייר הוא החל לשחק כדורסל במסגרת מכללת סן יסינטו ב-1996, ועבר למכללת אולגני במרילנד שנה לאחר מכן.
בשנת 1998 הצטרף פרנסיס לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מרילנד ב-NCAA.
כבר בשנתו הראשונה באוניברסיטת מרילנד ביסס פרנסיס את מעמדו כקלע הפותח של הקבוצה.
הוא סייע לה לסיים במקום השני בטורניר התאחדות החוף האטלנטי (ACC) ולדורג במקום השני לקראת טורניר אליפות המכללות.
תחת הנהגתו של פרנסיס השיגה מרילנד מאזן שיא בתולדות האוניברסיטה של 28 ניצחונות ושישה הפסדים בלבד במהלך העונה הסדירה, בעוד שפרנסיס עצמו נבחר לחמישיית העונה של ה-ACC.
על אף העונה המרשימה והמיקום הגבוה בעונה הסדירה, הודחה מרילנד כבר בשמינית הגמר של טורניר ה-NCAA על ידי אוניברסיטת סנט ג'ונס.
ממוצעיו של פרנסיס באותה עונה עמדו על 17 נקודות, 4.5 אסיסטים ו-2.8 חטיפות למשחק, והוא נבחר לחמישייה השנייה של ה"אול-אמריקן" והוצע כמועמד לזכייה בפרס נייסמית' ובפרס ג'ון וודן לשחקן השנה במכללות.
לאחר אותה עונה הוא העדיף כניסה לדראפט ה-NBA על פני שנה נוספת של לימודים באוניברסיטה.
ב-2002 הודיעה מרילנד כי מספר חולצתו של פרנסיס (23) יזכה לכבוד על ידי האוניברסיטה ולא ילבש יותר על ידי שחקניה.
פרנסיס נבחר במקום השני בדראפט ה-NBA ב-1999, על ידי קבוצת ונקובר גריזליס.
לאחר הבחירה הודיע פרנסיס כי הוא אינו מעוניין לשחק בוונקובר, ולפני פתיחת עונת הועבר לקבוצת יוסטון רוקטס, במסגרת העסקה הגדולה בתולדות ה-NBA בה היו מעורבים 11 שחקנים ושלוש קבוצות.
בעונתו הראשונה ביוסטון זכה פרנסיס בתואר רוקי השנה ב-NBA במשותף עם אלטון ברנד וכן סיים שני לוינס קרטר בתחרות ההטבעות, אך קבוצתו נחלה חוסר-הצלחה וסיימה עם מאזן של 34 ניצחונות ו-48 הפסדים.
גם בעונתו השנייה, , המשיך פרנסיס להיות אחד מהשחקנים המובילים של יוסטון וסייע לה לשפר את מאזנה העונתי ל-45 ניצחונות ו-37 הפסדים, אך שוב לא העפיל עמה למשחקי הפלייאוף.
בעונה שלאחר מכן שיפר פרנסיס את משחקו במידה רבה והשיג ממוצעים גבוהים של 21.6 נקודות, 6.4 אסיסטים ו-7 ריבאונדים, ובעקבות יכולתו אף נכלל בחמישייה הפותחת של נבחרת המערב במשחק האולסטאר של ה-NBA.
עם זאת, הוא שיחק 55 משחקים בלבד במהלך עונה זו בעקבות פציעה ברגלו.
בשל פציעתו, בין היתר, סבלה יוסטון מעונה חלשה וניצחה ב-28 משחקים בלבד.
מיקומה הנמוך של יוסטון בליגה הקנה לה את הזכות על בחירת הדראפט הראשונה, בה לקחה את הסנטר יאו מינג.
כבר מעונתם הראשונה יחד השילוב של פרנסיס עם יאו התברר כמוצלח, כאשר שני השחקנים נבחרו לחמישייה הפותחת במשחק האולסטאר.
בינואר 2003 קלע פרנסיס 44 נקודות - שיא קריירה בעבורו - במשחק נגד לוס אנג'לס לייקרס ששודר בטלוויזיה בכל רחבי ארצות הברית.
פרנסיס השיג באותה עונה ממוצעים דומים של 21 נקודות ו-6.2 באסיסטים ובריבאונדים כאשר פתח בחמישייה כמעט בכל משחקי קבוצתו, אך מאזנה של יוסטון, שעמד על 43 ניצחונות ו-39 הפסדים, שוב לא הספיק לה להעפלה למשחקי הפלייאוף.
לפני עונת התפטר המאמן רודי טומחאנוביץ' מהקבוצה, ובמקומו מונה לתפקיד ג'ף ואן גאנדי.
פרנסיס נתקל בבעיה תחת ואן גאנדי כאשר סגנון משחקו המהיר לא תאם לסגנון המשחק של ואן גאנדי שהיה מבוסס על הגנה, וכתוצאה מכך קלע 16.6 נקודות בלבד בממוצע למשחק.
בשל חוסר התיאום של פרנסיס עם ואן גאנדי ורצונו של המאמן לבסס את משחק ההתקפה של יוסטון על יאו, הועבר פרנסיס יחד עם חברו הטוב קטינו מובלי אל קבוצת אורלנדו מג'יק, במסגרת עסקה בה עבר טרייסי מקגריידי ליוסטון.
באורלנדו השתלב פרנסיס בצורה מצוינת במשחק הריצה של המאמן כריס ג'נט, ולאחר הממוצע הירוד שהשיג בעונה הקודמת, חזר להשיג ממוצעים גבוהים בעונת - 21.3 נקודות, שבעה אסיסטים ו-5.8 ריבאונדים.
עם זאת, באמצע העונה הועבר מובלי לסקרמנטו קינגס, להפתעתו של פרנסיס.
לאחר מעבר זה ירדה יכולתה של אורלנדו והקבוצה לא העפילה לפלייאוף.
במהלך העונה שלאחר מכן הושעה פרנסיס מהקבוצה בטענה שהתנהגותו הבלתי ראויה פוגעת באווירה הקבוצתית.
קבוצות רבות הוזכרו כמועמדות לצרף לשורותיהן את פרנסיס, ובהן ניו יורק ניקס, לוס אנג'לס לייקרס, מינסוטה טימברוולבס ודנוור נאגטס.
לבסוף הועבר פרנסיס בפברואר 2006 לניו יורק ניקס, בה שיתף פעולה עם סטפון מרבורי בחוליית הגארדים של הקבוצה.
במהלך עונת הציג פרנסיס מספר משחקים מרשימים עבור קבוצתו, כשבין היתר קלע שלשת ניצחון בסיום המשחק מול וושינגטון ויזארדס, אך בשל פציעתו השיג ממוצע נמוך עבורו של 11.3 נקודות למשחק.
לאחר סיום חוזהו בניוק יורק הצטרף פרנסיס בחזרה ליוסטון בעונת , אך לא הצליח להשתלב ברוטציה של המאמן ריק אדלמן.
לאחר עשרה משחקים בהם השיג ממוצעים של 5.5 נקודות ושלושה אסיסטים בלבד, נעדר פרנסיס עד לסיום העונה בשל ניתוח שעבר בעקבות פציעה בשריר הארבע ראשי.
בדצמבר 2008 הועבר פרנסיס לקבוצת ממפיס גריזליס.
הוא שוחרר מסגל הקבוצה בינואר 2009 מבלי ששיחק אף משחק במדיה.
בנובמבר 2010 חתם פרנסיס במדי קבוצת בייג'ינג דאקס מליגת CBA הסינית.
הוא שיחק במדי הקבוצה בארבעה משחקים בהם רשם ממוצעים של 0.5 נקודות ו-0.7 ריבאונדים למשחק ב-14 דקות בלבד, בטרם חזר לארצות הברית בחודש דצמבר.
סטיבי וונדר הוא זמר, רב-נגן, פזמונאי, מפיק מוזיקלי ואקטיביסט אמריקאי.
וונדר, עיוור מילדות, הפך לאחד האמנים המוערכים ביותר במוזיקה העולמית כאשר כתב 30 שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית ומכר למעלה מ-100 מיליון עותקים.
וונדר זכה ב-25 פרסי גראמי - שיא זכיות פרסי גראמי לאמן סולו - הכוללים פרס גראמי למפעל חיים.
וונדר זכה גם בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר.
בנוסף, נכנס להיכל התהילה של הפזמונאים ולהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
חתן פרס וולף בתחום המוזיקה לשנת 2021.
מגזין "רולינג סטון" דירג את וונדר במקום ה־15 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
סטיבי וונדר נולד ב-1950 כסטיבלנד ג'דקינס.
מאוחר יותר שינה את שמו לסטיבלנד מוריס.
הוא נולד בסגינו שבמישיגן, כילד השלישי מתוך שישה, ללולה מאה הארדוואי.
הוא נולד כפג וקיבל אספקת חמצן ברמה חריגה באינקובטור, אשר גרמה לו למחלה ברשתית המתאפיינת בגידול חריג של כלי הדם, בצלקות ולעיתים בנתק של הרשתית.
מחלה זו, הרווחת בקרב פגים שנולדו בשנות הארבעים והחמישים, נחשבת כגורם לעיוורונו של וונדר.
אימו דרשה מארבעת אחיו ואחותו של וונדר, להתייחס אליו כאל כל ילד אחר, ולא לעזור לו יתר על המידה, במטרה לספק לוונדר ילדות מאוזנת.
וונדר עבר עם משפחתו להתגורר בדטרויט, ובגיל צעיר החל לשיר ולנגן בכנסייה.
הוא ניגן בעיקר בפסנתר, מפוחית ובתופי קונגה.
בשנת 1962 הוצג וונדר בן ה-11 לרונלד וייט, חבר להקת The Miracles.
וייט הביא את וונדר ואמו לחברת התקליטים, מוטאון.
מנכ"ל החברה, ברי גורדי, התרשם מוונדר והחתים אותו בלייבל Tamla כ-"Little Stevie Wonder".
בגיל 13 הוציא וונדר את הלהיט הגדול הראשון שלו, (Fingertips (Pt.
2, שיר משנת 1963 שהוקלט בהופעה חיה של ה-Motortown Revue.
השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הפופ והריתם אנד בלוז בארצות הברית והכיר את וונדר להמונים.
בשיר, וונדר שר וניגן בתופי קונגה ובמפוחית ומרווין גיי הצעיר ניגן על התופים.
וונדר השמיט את המילה "Little" מכינויו, והוציא את האלבום, Up-Tight, הכולל את הלהיטים "(Uptight (Everything's Alright", "With a Child's Heart" וגרסת כיסוי לשירו של בוב דילן, "Blowin' in the Wind", שהיה אחד מהשירים הראשונים ששיקפו את מודעותו החברתית של וונדר.
הוא החל גם לעבוד במחלקת כתיבת השירים של מוטאון, וחיבר שירים לעצמו ולאמניה האחרים של החברה.
וונדר מחה על השיטות דמויות-המפעל של החברה: אמנים, כותבי שירים ומפיקים נשמרו בדרך-כלל בקולקטיבים מיוחדים כמעט ללא חפיפה ביניהם, ולאמנים לא הייתה שליטה על היצירה.
כפשרה, ב-1968 איפשרה מוטאון לוונדר להוציא אלבום אינסטרומנטלי בשם Eivets Rednow (Stevie Wonder במהופך), אשר לא זכה להצלחה.
וונדר נישא לסייריטה רייט ב-14 בספטמבר 1970. הזוג התגרש שמונה-עשר חודשים לאחר מכן, אך המשיך בשיתוף פעולה בפרויקטים מוזיקליים נוספים.
השניים כתבו בשיתוף את השירים לאלבום, Where I'm Coming From, אשר לא הצליח במצעדים.
וונדר הניח לחוזה שלו במוטאון לסיים את תוקפו ועזב את החברה ביום הולדתו העשרים ואחד, בשנת 1971.
וונדר הקליט באופן עצמאי שני אלבומים אשר שימשו ככלי במשא ומתן עם מוטאון.
לבסוף הסכימה מוטאון, בחוזה תקדימי, לדרישותיו לחופש אמנותי מלא ולזכויות על שיריו.
הוא חזר למוטאון עם האלבום, Music of My Mind.
מילות השירים באלבום עוסקות בנושאים פוליטיים, חברתיים, מיסטיים ורומנטיים.
ב-1973, הוציא וונדר את האלבום Innervisions שזכה בשלושה פרסי גראמי ביניהם "אלבום השנה".
האלבום דורג במקום ה-23 ברשימת 500 האלבומים הטובים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
גם אלבום זה זכה בשלושה פרסי גראמי ביניהם "אלבום השנה".
הוא כתב והפיק לגרושתו, סייריטה רייט, את האלבום Stevie Wonder Presents: Syreeta בשנת 1974.
וונדר הוציא שני אלבומים נוספים: Innervisions בשנת 1974 ו-Fulfillingness' First Finale עליהם קיבל שני פרסי גראמי ברציפות.
האלבום הכפול Songs in the Key of Life, יצא בספטמבר 1976 והפך לאלבום הראשון של זמר אמריקני שנכנס הישר למקום הראשון בבילבורד האמריקאי שם שהה 14 שבועות לא רצופים.
האלבום כלל את הלהיטים "I Wish", "Sir Duke", ו-"Isn't She Lovely?" שכתב לבתו, עיישה.
האלבום דורג במקום ה-56 ברשימת "500 האלבומים הטובים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון
וונדר הפך לאחד מהמוזיקאים המשפיעים והמפורסמים ביותר בתקופתו.
שנות השבעים נחשבו לתקופה הקלאסית שלו, שכן הוציא רצף אלבומים שנחשבים מאז לקלאסיקה בתחום הריתם אנד בלוז, מוזיקת נשמה והפופ.
אמנים רבים, ביניהם קניה וסט, הזכירו את "Songs In the Key of Life" ואת Innervisions כאלבומים שמהם שאבו את השראתם המוזיקלית.
בשנות ה-80 הוציא לאור וונדר את להיטיו הגדולים ביותר אשר הביאו לו הצלחה מסחרית ותהילה חסרות תקדים שבאו לידי ביטוי על ידי מכירות אלבומים, שיתופי פעולה, השתתפות בצדקה, השפעה פוליטית והופעות טלוויזיוניות.
וונדר הוציא את האלבום Journey through the Secret Life of Plants שיצא עם הסרט The Secret Life of Plants בשנת 1979. בשנה זו גם כתב והפיק לג'רמיין ג'קסון את להיט הדאנס, "Let's Get Serious", שדורג במקום הראשון במצעד הבילבורד ריתם אנד בלוז.
Hotter Than July שיצא בשנת 1980, הפך לאלבום הפלטינה הראשון של וונדר.
האלבום כלל להיטים רבים כמו "('Master Blaster (Jammin" שהיה מחווה לבוב מארלי, "Happy Birthday" שבו שר וונדר למרטין לותר קינג והיה חלק מן הקמפיין למען הפיכת יום הולדתו של קינג לחג לאומי (יום מרטין לותר קינג, שנקבע ב-1983) והבלדה, "Lately", שעשור מאוחר יותר תהפוך ללהיט של להקת הבנים Jodeci.
בשנת 1982, וונדר הוציא אלבום אוסף בשם Stevie Wonder's Original Musiquarium, המציג את עבודתו בשנות השבעים וכלל ארבעה שירים חדשים, ביניהם "That Girl" שהפך לאחד הלהיטים הגדולים באותה שנה.
כמו כן, התארח באלבום של פול מקרטני, Tug of war, והיה שותף ללהיט "Ebony and Ivory", מתוך האלבום.
וונדר הוציא את השיר "I Just Called to Say I Love You" אשר שימש כפסקול הסרט האישה באדום.
השיר זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1985.
באותה שנה הוציא וונדר את האלבום In Square Circle, המוכר פחות, אך נחשב בקרב מעריצים לטוב מקודמו, בעיקר בזכות שירים כמו "Whereabouts " ,"Overjoyed", "Land of La La" והשיר "Go Home", האחרון שהכניס וונדר לעשרת הגדולים בארצות הברית.
באותה תקופה, וונדר שיתף פעולה עם יוריתמיקס בשיר "There Must Be an Angel (Playing With My Heart)" כאשר ביצע סולו מפוחית ועם אלטון ג'ון בשיר, "I Guess That's Why They Call It The Blues".
עד לשנת 1985, וונדר הפך לסמל אמריקאי, ולמושא בדיחות על עיוורון על ידי הקומיקאי אדי מרפי, בתוכנית סאטרדיי נייט לייב.
וונדר התייחס לבדיחות בהומור עצמי.
וונדר השתתף בשיר הצדקה "We Are the World", שיתף פעולה עם הזמר מייקל ג'קסון בדואט "Just Good Friends", מתוך Bad, אלבומו של ג'קסון ובדואט "Get It" מתוך האלבום Characters ושיתף פעולה עם חוליו איגלסיאס בשיר "My Love".
וונדר גילם את עצמו בהופעת-אורח בסדרה משפחת קוסבי, בשנת 1986.
וונדר המשיך להוציא חומר חדש אך בקצב איטי יותר.
הוא הקליט פסקול לסרטו של ספייק לי, קדחת הג'ונגל, ב-1991. האלבום, Conversation Peace, יצא ב-1995 וכלל את השיר זוכה פרס גראמי, "For Your Love".
ב-1999, ניגן במפוחית בשירו של סטינג, "Brand New Day".
באותה שנה, הצהיר שהוא מעוניין ברכישת תותב רשתית תוך-עיני כדי בניסיון לשחזר את ראייתו.
ב-2005, עשר שנים לאחר אלבומו הקודם, הוציא וונדר את האלבום A Time to Love, שכלל אורחים כמו פרינס, אן ווג ואינדיה ארי.
ב 2016 הוציא סטיבי ביחד עם הזמרת אריאנה גרנדה את השיר "Faith".
באוגוסט 2024, וונדר הוציא שיר בשם "Can We Fix Our Nation's Broken Heart" בעקבות הופעתו בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
השיר עוסק באחדות ובצורך לפעול כדי לתקן את המצב הנוכחי של ארצות הברית.
במהלך הוועידה, וונדר נשא נאום שבו קרא לקהל לפעול ולהבין את הרגע הקריטי שבו נמצאים המדינה והעולם, ולהדגיש את החשיבות של להצביע בבחירות.
וונדר הוא דמות בולטת במוזיקה הפופולרית במחצית השנייה של המאה העשרים.
וונדר מכר למעלה מ-100 מיליון עותקים והכניס 10 שירים למקום ראשון במצעדי הפופ ו-20 שירים למקום הראשון במצעדי הריתם אנד בלוז.
וונדר הקליט אלבומים וסינגלים שזכו לשבחי הביקורת וכתב והפיק שירים רבים לשותפיו בחברת מוטאון ולאמנים מחוץ לחברה.
הוא זכה ב-22 פרסי גראמי כמו גם פרס מפעל חיים.
הוא גם זכה בפרס האוסקר עבור השיר המקורי הטוב ביותר ובכך הפך לאמן הראשון ממוטאון והמוזיקאי האפרו-אמריקני השני שזכה בפרס האוסקר.
כמו כן, זכה בפרס פולאר למוזיקה ונכנס להיכלי התהילה של הרוקנרול והפזמונאים.
וונדר דורג תשיעי ברשימת "100 הזמרים הטובים בכל הזמנים" ומקום 15 ברשימת "100 האמנים הטובים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון
וונדר מנגן בפסנתר, סינתיסייזר, מפוחית, תופי קונגה, גיטרה בס, תופי בונגו, מלודיקה, וקלרינט.
בילדותו, הוא היה ידוע בעיקר בזכות נגינתו במפוחית, אבל היום הוא ידוע יותר בנגינתו בקלידים וביכולתו הווקאלית.
השירים של וונדר ידועים כשירים קשים לשירה.
יש לו חוש מפותח מאוד של הרמוניה והוא משתמש באקורדים מורחבים רבים לניצול סיומות במילים.
רבים מן הלחנים שלו ומנגינות הקול שלו עשויים להשתנות באופן פתאומי.
לוונדר היה תפקיד גדול בהבאת הסינתיסייזרים לחזית המוזיקה הפופולרית והוא פיתח מרקמים חדשים רבים, שמעולם לא נשמעו קודם.
אמנים רבים ביצעו גרסאות כיסוי לשיריו והשתמשו בדגימות משיריו, ביניהם ניתן למצוא את הרד הוט צ'ילי פפרז בשיר "Higher Ground", הדואט של ג'ורג' מייקל ומרי ג'יי בלייג', "As ", קוליו ב- "Gangsta's Paradise" וטופאק שאקור ב-"So Many Tears".
וונדר היה נשוי פעמיים: מ-1970 עד 1972 לזמרת סייריטה רייט, ומ-2001 למעצבת האופנה קאי מילה מוריס.
יש לו שבעה ילדים משני נישואיו וממספר מערכות יחסים.
באוגוסט 2012 הגיש סטיבי וונדר בקשה לגירושים מקאי מילרד מוריס לאחר נישואין שארכו 11 שנים.
הזמר בן ה-62 נימק את בקשתו ב"פערים בלתי ניתנים לגישור" בין בני הזוג.
בתו, עיישה מוריס, היא זמרת אשר השתתפה איתו במסע ההופעות של האלבום A Time 2 Love, ב-2005.
חברת ההפקות של וונדר, טקסי הפקות, מחזיקה בבעלותה את תחנת הרדיו KJLH.
הוא חיבר שיר על טבעונות במהלך ראיון בתוכנית אירוח בשנת 2015.
2005 - A Time To Loveאלבומי הופעה
סטיב מייקל רייך הוא מלחין יהודי-אמריקאי, חתן פרס פוליצר למוזיקה לשנת 2009.
רייך נודע כאחד מחלוצי המינימליזם, אם כי הוא מתרחק בהתמדה מן הסגנון המינימליסטי הצרוף.
הוא פיתח מספר רעיונות קומפוזיציוניים שהשפעתם רבה, בהם שימוש בלולאות סרט מגנטי ליצירת אפקט פייזינג (Phasing) (כמו ביצירותיו הראשונות, "יירד גשם", ו"שייצא החוצה"); ושימוש בתהליכים ליצירה וחקר של תפיסות מוזיקליות ("מוזיקת מטוטלת", "ארבעה עוגבים").
יצירות אלה, המאופיינות בשימוש בתבניות חוזרות ונשנות, השפיעו משמעותית על המוזיקה האמריקאית העכשווית ועל המוזיקה העכשווית בכללותה; העיתון "הגרדיאן" מתאר את סטיב רייך כאחד המלחינים המעטים אשר "השפיעו על התפתחות המוזיקה."
רייך נולד בניו יורק, אך שנות ילדותו עברו לסירוגין בין הורים גרושים בניו יורק ובקליפורניה.
כילד למד פסנתר, ולדבריו, היצירות ששמע אז היו "חביבות המעמד הבינוני", ללא כל חשיפה למוזיקה שנכתבה לפני 1750 או אחרי 1900. בגיל 14 התחיל ללמוד מוזיקה ברצינות, לאחר ששמע מוזיקה מתקופת הבארוק ולפניה, לצד מוזיקה של המאה ה-20, והחל ללמוד תיפוף אצל רולנד קוהלוף במטרה לנגן ג'אז.
הוא למד באוניברסיטת קורנל, שם השתתף גם בכמה קורסים במוזיקה, אך סיים בתואר ראשון בפילוסופיה (עבודת הגמר של רייך לתואר הראשון הייתה על לודוויג ויטגנשטיין; מאוחר יותר ישלב טקסט של הפילוסוף במוזיקה של "משלי" (1990) ו"אתה הנך" (וריאציות) (2004).)
בשנה שלאחר קבלת התואר למד קומפוזיציה באופן פרטי אצל הול אוברטון.
אחר כך נרשם לג'וליארד, שם למד אצל ויליאם ברגסמה ווינסנט פרסיקטי (מ-1958 עד 1961).
הוא המשיך במילס קולג' באוקלנד, קליפורניה, שם למד אצל המלחין לוצ'אנו בריו, שבהנחייתו חיבר יצירת סטודנט לתזמורת כלי קשת, ואצל המלחין דריוס מיו (1961 - 1963).
את לימודיו שם סיים עם תואר מוסמך בהלחנה.
גיחותיו המוקדמות של רייך להלחנה כללו התנסות בחיבור בשיטת שנים-עשר הטונים, אך הוא מצא שההיבטים הריתמיים של השורה הדודקפונית מעניינים אותו יותר מן ההיבטים המלודיים.
רייך גם חיבר מוזיקה לסרטיו של רוברט נלסון, "The Plastic Haircut" ו-"Oh Dem Watermelons".
בהמשך הושפע רייך ממינימליסט אחר, טרי ריילי.
יצירתו האליאטורית של ריילי "בדו", במבנה חופשי ורופף, משלבת תבניות מוזיקליות פשוטות, מאוזנות במפעם, ליצירת שלמות לכידה, משתנה לאיטה.
רייך אימץ את הגישה הזו לחיבור יצירתו הגדולה הראשונה, "יירד גשם".
היצירה, שנכתבה בשנת 1965, בנויה מהקלטות של דרשה על קץ העולם של המטיף האפרו-אמריקאי האח וולטר.
רייך השתמש בטכניקת הטייפ המוקדמת שלו והעביר את הדרשה ללולאות טייפ רבות, משתלבות ומתרחקות לסירוגין, כשקטעים מן הדרשה חתוכים וערוכים מחדש.
"שייצא החוצה" (1966) בנויה באופן דומה.
שורת דיבור יחידה שאמר ניצול פצוע מהפגנת גזע עוברת טיפול ועריכה.
הניצול, שהוכה, דקר חבורה על גופו כדי לשכנע את המשטרה באמיתות המכות שקיבל.
בשורה המדוברת מופיעות המילים "שייצא החוצה הדם מהמכה בשביל שיראו." רייך הקליט את הקטע "שייצא החוצה בשביל שיראו" על שני ערוצים, המושמעים בתחילה באוניסונו (בקול אחד).
עד מהרה מתגלה אי-תיאום בזמנים ביניהם; הפער מתרחב והולך עד שהוא הופך להדהוד.
אז מתפצלים שני הקולות לארבעה, החוזרים על עצמם שוב ושוב, אחר כך לשמונה, וכך הם ממשיכים להתפצל עד שהמילים עצמן אינן מובנות עוד והמאזין נשאר רק עם דפוסי דיבור ריתמיים וטונאליים.
היצירה בת 11 הדקות היא דוגמה למוזיקה מעובדת.
כך גם "מוזיקת מטוטלת" מ-1968, המורכבת מן הצליל של מיקרופונים אחדים, המיטלטלים מעל הרמקולים שהם מחוברים להם ובכך מפיקים משוב (מוזיקת מטוטלת הוקלטה על ידי להקת סוניק יות' בשלהי שנות ה-90).
יצירתו של רייך, "ארבעה עוגבים" התבססה על יצירה משנת 1967, "צליל בהילוך איטי", שלא בוצעה מעולם והייתה בבחינת יצירת אבטיפוס.
הרעיון של האטת צליל מוקלט עד שהוא מתארך פי כמה ממשכו המקורי, בלי לשנות גובה או גוון, בא לביטוי בנגינת מאראקאס (מאראקה הוא כלי הקשה לטיני עשוי דלעת או דמוי-דלעת) במפעם שמיניות מהיר, על רקע ארבעה עוגבים, המדגישים שמיניות מסוימות.
היצירה עוסקת אם כן בתמורה ובחזרה ריתמית.
היא ייחודית בהקשר של יצירותיו האחרות של רייך בהיותה קווית בניגוד למחזורית, כמו יצירותיו המוקדמות.
"ארבעה עוגבים, בוצעה כחלק מתוכנית קונצרט של התזמורת הסימפונית של בוסטון והייתה היצירה הראשונה של רייך שבוצעה במסגרת מסורתית רחבת ממדים.
"תיפוף" (1971), יצירה בת 90 דקות להרכב של 9 כלי הקשה בצירוף קולות נשים ופיקולו, ציינה שלב חדש בקריירה של רייך ואת ראשית השינוי במיקוד, לכיוון יצירה וביצוע עם הרכב נגנים.
"תיפוף" נכתבה זמן קצר לאחר שובו ממסע בן חמישה שבועות ללימודי מוזיקה בגאנה.
כמו כן למד רייך גאמלן באלינזי בסיאטל.
בערך בתקופה זו הקים את האנסמבל שלו, "סטיב רייך ונגנים", שיהיה ההרכב היחיד לפרש את יצירותיו למשך שנים רבות; הקבוצה ממשיכה לבצע כיום, עם רבים מחבריה המקוריים.
אחרי "תיפוף" התקדם רייך לכתיבת יצירות משוכללות יותר.
הוא בחן תהליכים מוזיקליים אחרים, כגון אוגמנטציה (ההארכה בזמן של פסוקים ומקטעים מלודיים).
במהלך תקופה זו כתב יצירות כמו "מוזיקה לכלי פטיש-עץ, קולות ועוגב" (1973) ו"שישה פסנתרים" (1973).
בשנת 1974 התחיל רייך לכתוב מה שרבים מכנים יצירתו הראשונית, "מוזיקה ל-18 כלים".
ביצירה הזו מופיעים רעיונות חדשים רבים, אם כי היא חוזרת ליצירות קודמות.
היצירה בנויה סביב מחזור של אחד-עשר אקורדים המוצגים בראשיתה, שבהמשכו קטע קטן של מוזיקה סביב כל אקורד בנפרד, ולבסוף חזרה למחזור המקורי.
הפרקים מכונים, כיאות, "פעימות", "פרק 1 - 11" ו"פעימות".
היה זה הניסיון הראשון של רייך בכתיבה להרכבים גדולים יותר, ותוספת הנגנים הביאה לצמיחה באפקטים הפסיכו-אקוסטיים, שריתקו את רייך.
הוא גילה, שברצונו "לחקור את הרעיון הזה לעומק".
רייך ציין, שהיצירה המסוימת הזאת הכילה יותר תנועה הרמונית בחמש הדקות הראשונות מכל יצירה אחרת שכתב.
היה זה התקליט הראשון ב"סדרה החדשה" של תקליטי ECM.
רייך אכן חקר את הרעיונות הללו לעומק ביצירותיו מוזיקה לאנסמבל גדול" (1978) ו"שמיניה" (1979).
בשתי היצירות הללו ערך רייך ניסויים ב"נשימה האנושית כמדד למשל מוזיקלי...
האקורדים שמנגנות החצוצרות כתובים כך, שאפשר יהיה להשמיעם בנשימה נינוחה אחת" (הערות שוליים ל"מוזיקה לאנסמבל גדול").
קולות אדם הם חלק מלוח הצבעים של "מוזיקה לאנסמבל גדול", אבל הקולות יוצרים פשוט חלק מן המרקם (כמו ב"תיפוף"), בשירת הברות חסרות פשר.
ב"שמיניה" וביצירתו התזמורתית הראשונה "וריאציות לכלי נשיפה מעץ, כלי קשת וכלי מקלדת" (גם היא מ-1979), גילתה המוזיקה של רייך השפעה של מזמורים תנ"כיים, שרייך למד בישראל משנת 1977. מכאן ואילך גברה והלכה חשיבות המילים המושרות במוזיקה של רייך.
בסוף שנות ה-70' הוציא רייך לאור ספר בשם "כתבים בנושא המוזיקה", המכיל מאמרים על הפילוסופיה, האסתטיקה והמיזמים המוזיקליים שלו, שנכתבו בין 1963 ל-1974. בשנת 2002 יצא קובץ מאמרים מעודכן.
המוזיקה של רייך לבשה אופי קודר יותר בשנות ה-80', עם הצגת נושאים פוליטיים לצד נושאים ממורשתו היהודית.
"תהילים" (1981) היא הראשונה ביצירותיו של רייך, שמקורן ברקע היהודי שלו.
היצירה כתובה בארבעה פרקים לקולות נשים והרכב אינסטרומנטלי מגוון, לפסוקים ממזמורי תהילים.
יצירה זו שונה מיצירותיו הקודמות של רייך במבנה הצורני שלה; פסוקי המוזיקה באורך שורות אחדות מביאים יסוד חשוב של מלודיה ליצירה, בניגוד לקיטוע שאפיין את יצירותיו עד אז.
גם השימוש בקונטרפונקט פורמלי ובהרמוניה פונקציונלית מנוגד ליצירות המינימליסטיות, בעלות המבנה הרופף, שנכתבו קודם לכן.
"רכבות אחרות" (באנגלית Different Trains) היא יצירה שנכתבה על ידי המלחין בשנת 1988, ועוסקת בזיכרון השואה.
היצירה בעלת שלושה פרקים נכתבה עבור רביעיית מיתרים וקלטת שמע.
היצירה מורכבת מארבע שכבות סאונד מקבילות: נגינה חיה או מוקלטת של רביעיית מיתרים, פסקול של הרביעייה, צלילי רכבות וסירנות, קטעי דיבור.
באופרה "המערה", שכתב רייך בשנת 1993 עם אשתו, אמנית הווידאו בריל קורוט, הוא בוחן את שורשי היהדות, הנצרות והאסלאם באמצעות מילים של ישראלים, פלסטינים ואמריקאים, שההרכב חוזר עליהן כהד במוזיקה.
היצירה, לכלי הקשה, קולות וכלי מיתר, היא תעודה מוזיקלית הקרויה על שם מערת המכפלה בחברון.
בשנת 1995 העלה רייך יצירה בשם "חיי עיר" (City Life) - יצירה בת 24 דקות אשר מבוססת על צלילי היום-יום מהעיר ניו יורק וכוללת שימוש בדוגמי צלילים המשמיעים צלילים כגון צפירות של כלי רכב, רעש בלמים, אזעקות של מכוניות, טריקות דלת ושקשוק הרכבת התחתית.
ב"רביעייה משולשת" (1998) ניכרות, לדברי רייך, השפעות רביעיות המיתרים של בארטוק ושניטקה.
ממשיכות את הסדרה "תבניות מחול" (2002), "קונטרפונקט לצ'לו" (2003) ושורת יצירות הסובבות על וריאציות.
מאוחר יותר העלה רייך את יצירתו "חלום דניאל", המבוססת על פסוקי ארמית מספר דניאל.
היצירה נכתבה לזכר העיתונאי והכנר היהודי-אמריקאי דניאל פרל, שנרצח על ידי מחבלים.
לרגל יום הולדתו ה-70 ערך סטיב רייך מסע דילוגים בין מרכזי מוזיקה חשובים ברחבי העולם.
בין השאר נחת בישראל בחודש מרץ 2007 וקיים במהלך ביקורו סדנאות, הרצאות וכיתות אמן בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.
שיאו של הביקור היה קונצרט חגיגי בנוכחותו במוזיאון תל אביב, שבמהלכו סטודנטים מצטיינים ביצעו מיצירותיו.
כמו כן נוגנה יצירה של המלחין הישראלי אבנר חנני.
היה זה ביקורו השני של רייך בישראל, לאחר ביקור באוקטובר 1986.
סטיבן (סטיב) ריצ'רד רוטמן Richard Rothman; נולד ב-14 באוקטובר 1952) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של ניו ג'רזי משנת 1997 עד 2013.
רוטמן הוא חבר המפלגה הדמוקרטית, והיה אחד מתומכיה הנאמנים של ישראל בקונגרס.
הוא חבר בשדולת חברי בית הנבחרים בנושא שיתוף הפעולה הביטחוני ישראל-ארצות הברית.
רוטמן הוא היהודי הראשון המייצג את המחוז ה-9 של ניו ג'רזי בקונגרס והיה ליהודי הראשון המכהן בתת-הוועדה הביטחונית להקצאות.
ב-2012 הפסיד בבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים.
רוטמן למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, במיזורי.
הוא הושבע לראשונה לקונגרס ב-3 בינואר 1997 וכיהן שש פעמים בתפקיד, כשבבית הנבחרים מתקיימות בחירות כל שנתיים.
רוטמן גם כיהן בוועדת ההקצאות החשובה בבית הנבחרים.
לפני בחירתו לקונגרס, רוטמן כיהן כראש עירייה של עיר הולדתו אינגלווד בניו ג'רזי, למשך שתי כהונות בשנים 1983–1989, והתמחה במשפטים כעורך דין פרטי בזמן שהוא נתן שירותים משפטיים בחינם לעניים, מוגבלים ומבוגרים בין השנים 1978–1993. בין השנים 1993–1996 כיהן בבית המשפט כממלא מקום שופט.
רוטמן מתגורר ברובע פייר לון, במחוז ברגן, בניו ג'רזי.
רוטמן הביס את הרפובליקנית קת'לין דונובן וזכה בבחירות לקונגרס עבור המושב של המחוז ה-9 של ניו ג'רזי ב-1996, והחליף את רוברט טוריצ'לי, אשר נבחר באותו זמן לסנאט.
חבר הקונגרס סטיב רוטמן הוא תומך עקבי של ישראל.
על פי דבריו, חיזוק היחסים האסטרטגיים בין ישראל לארצות הברית, הוא בעדיפות עליונה.
ב-2002, הוא הצביע בעד חוק הבעת הסולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור וב-2003, הוא הצטרף לשדולת חברי בית הנבחרים החדשה בנושא שיתוף הפעולה הביטחוני ישראל-ארצות הברית.
במהלך שנות ה-90, רוטמן היה פעיל מרכזי בלובי למען כניסתה של ישראל כחברה ב"קבוצת מערב אירופה ואחרות" (WEOG) שבאו"ם.
מאז שהצטרף לוועדת המשנה של ההקצאות, בנושא מבצעי חוץ ב-2001, אשר אחראית על כל ההקצאות של סיוע החוץ האמריקאי, השיג עבור ישראל 23,390 מיליארד דולר בסיוע צבאי וכלכלי ובהלוואות ערבון, וסה"כ 40,000 מיליארד דולר כולל מאז כניסתו לקונגרס וטען כי זה בעדיפות עליונה אצלו.
באפריל 2003, הוא הזהיר את סגן מזכיר החוץ, ריצ'רד ארמיטאג', שלא ללחוץ על ישראל בנושא מפת הדרכים.