tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביה של עדי הוא ממייסדי עמותת בלעדיהם - עמותה לתמיכה במשפחות נעדרים שהוקמה ב-2015 שמטרתה לשפר את מערך איתור הנעדרים האזרחים ואת מעטפת התמיכה במשפחותיהם.
היער, ספר המתח ה-16 של הרלן קובן, התפרסם ב 2007. הספר תורגם לעברית על ידי ירון פריד ויצא לאור, כמו שאר ספריו של הרלן קובן, על ידי ידיעות ספרים.
פול קופלנד, תובע מחוזי אלמן, בן להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה,עובד על תביעת אונס גדולה בה נאשמים שני סטודנטים עשירים.
בצעירותו חווה טרגדיה כששהה במחנה קיץ בשם קשא"ה (ראשי תיבות של קיץ של שלום, אהבה והבנה) בתפקיד מדריך.
באחד הלילות, בזמן שפול היה בתפקיד והיה אמור להשגיח שהילדים לא יצאו מאזור המחנה, הפקיר את משמרתו וברח ליער יחד עם חברתו לוסי.
ארבעה ילדים ניצלו זאת וברחו אל היער: מרגוט גרין, דאג בילינגהאם, גיל פרז וקמיליה קופלנד - אחותו של פול קופלנד עצמו.
גופותיהם של מרגוט גרין ודאג בילינגהאם נמצאו מאוחר יותר, אך גופותיהם של קמיליה קופלנד וגיל פרז לא נמצאו, וגם זהות הרוצח נותרה עלומה.
שלוש שנים לאחר מכן נעצר ווין סטובנס בקשר לרצח של חמישה מחנאים צעירים אחרים.
ווין סטובנס היה מדריך במחנה קשא"ה אך לא נמצא כל קשר בינו לבין הרציחות שהיו במחנה.
בעקבות מותה לכאורה של אחותו קמיליה, אימו של פול בורחת מהבית.
אביו טוען עד ליומו האחרון שבתו עדיין חיה, ומשביע את פול למצוא אותה.
בעקבות האירוע, ארבעת הורי הילדים תובעים את איירה, אביה של לוסי שהמחנה היה תחת ניהולו, ומקבלים שמונה מאות אלף דולר כל אחד, מה שמביא לסגירת המחנה ולהידרדרות במצבו הנפשי של איירה.
20 שנה מהרציחות, כאשר פול עובד על תיק האונס, המשטרה קוראת לו כי נמצאה גופה שמקושרת אליו של אדם בשם מנולו סנטיאגו.
החוקרים אומרים לפול שעל מנולו נמצאים פרטים המקשרים אותו לפול, ובניהם גזירי עיתון המדברים על פול כתובע מחוזי וגם כנער שלא היה אחראי וגרם בדיעבד למותם של 4 הנערים מהמחנה.
פול מזהה שהאיש המבוגר הוא לא אחר מאשר גיל פרז (הנער שמת מהיער) בגלל צלקת ביד ימין שהייתה על הגופה וגם הייתה לגיל פרז.
אמנם כשמביאים את הוריו של גיל פרז לזיהוי הגופה, הם טוענים שלגיל הייתה צלקת ביד שמאל ולא ביד ימין ולכן הגופה היא לא גיל.
בינתיים פול עובד על משפט האונס ואבא של אחד מהנערים שפול מאשים באונס אומר לפול שבמידה והוא לא יזרוק את התיק, הוא ייכנס לחייו האישיים ויהרוס אותו כאישיות ציבורית.
פול לא מאמין להוא יעשה זאת ולכן ממשיך בחייו.
שפול מתיישב במכוניתו ומגלה כי פרצו אותה ושמו לו שם תמונה של אביו במדי ק.ג.ב ורשום על התמונה "השלד הראשון".
פול הולך לחבר קרוב של אביו, אותו הוא מכנה 'דוד סוש', וזה מספר לו כי אביו לא עלה לאמריקה כי רצה אלא כי הק.ג.ב כפה עליו לעשות זאת כדי להביא מידע על אמריקה.
פול מספר שהק.ג.ב בחר אותו דווקא בגלל שאביו ואימו של אשתו ברוסיה (אשתו שברחה לאחר מות ביתו) נלקחו בידי הק.ג.ב למחנה בסיביר, שם עונו ונרצחו.
פול מבין שמי שדאג שישימו לו את זה, היה אבא של אחד הנערים שהוא תובע באונס והוא מבין שיש סוכנות חקירות שמחפשת עליו דברים.
כמו רוב הסיפורים של קובן, גם בספר הזה ישנן שתי עלילות שמתחברות.
את העלילה השנייה ממלאת לוסי שמתגלה כאהובת נעוריו של פול.
לוסי היא מרצה לספרות באוניברסיטה וכחלק מתרגיל היא מבקשת מתלמידיה לכתוב לה סיפור שקשור לטראומה ושהסיפורים נכתבים באופן אנונימי.
אחד הסיפורים שנשלח הוא לא אחר מאשר הסיפור שלה עצמה.
גם היא הייתה בליל הרצח, וגרמה לפול לא לשמור ביחד, אלא להיכנס ליער ולהתגפף.
וביומן מתואר שלאחר מכן לוסי נוגעת במשהו שנראה כמו דם.
בעזרת לוני, עוזרה לאוניברסיטה היא מנסה לגלות מי מהתלמידים כתב את היומן.
לוני מוצא לה על תלמידה שכתבה את זה, מה שמתברר אחר כך כטעות ומישהו אחר כתב את היומן.
כשהיא הולכת לבקר את אביה היא מגלה שעוד מישהו ביקר אותו, מישהו בשם מנולו סנטיאגו.
היא מחליטה לפנות לפול לאחר 20 שנה כדי שיעזור לה לפענח את התעלומה.
פול פונה למיוז, החוקרת שעובדת איתו ומבקש ממנה לגלות מי הסוכנות חקירות שמחפשת עליו דברים, בזמן שדילן (הבלש שעובד על המקרה של מנולו סנטיאגו) מתקשר לפול ומודיע לו שהם איתרו מישהו שהיה בקשר על מנולו.
פול הולך לאישה שהייתה עם מנולו בקשר רומנטי, וזאת טוענת שלא יודעת עליו הרבה ומנסה לפתות את פול לקשר רומנטי איתה, פול מסרב.
כשפול מוצא ראיה חותכת שמוצאת כי הנערים אנסו את הנערה, ובכך סוגר את המשפט, המהלכים שמפעילה סוכנות החקירות, שהוא מגלה שנקראת במ"ר מתחילה לחשוף עליו עוד דברים.
בעקבות פנייתה של לוסי אליו הוא מחליט לחפש מי שלח אליה את היומן, וגם מחליט לנוסע לווין סטיבנס (מי שנחשד ברצח הנערים), כי הוא מטיל ספק בכך שהוא עשה זאת, מיוז מזהירה את פול מווין בטענה שווין הוא שקרן פתולוגי.
לוסי ופול מגלים כי לוני שלח לה את היומן ומחליטים להתעמת איתו.
לוני טוען שבמ"ר הכריחו אותו לעשות זאת, אחרת הם היו מגלים לאוניברסיטה על התיק הפלילי שלו.
כשפול מגיע לווין סטיבנס, ווין אומר לו כי לא הוא ביצע את הרציחות אלא מישהו אחר, ווין גם אומר לפול כי הגיע אליו חוקר פרטי החודש וביקש פרטים על פול והוא סירב למסור לו פרטים.
פול, שמאמין לווין, הולך להתעמת עם סוכן הFBI שמצא שווין אשם, וזה אומר לו שווין אכן עשה זאת, והוא לא מאמין שגיל פרז היה בחיים ולא נרצח ביער, ושמנולו סנטיאגו זה מישהו אחר.
כאשר לוסי שומעת שמנולו סנטיאגו הוא גיל פרז, היא מבינה שהוא זה שביקר את אביה, היא הולכת לשאול את אביה על כך, ומספרת לו שהיא ופול עובדים יחד על המקרה כדי לברר עם אחותו של פול עדיין בחיים, הוא מודיע לה שהוא רוצה לדבר עם פול ביחידות.
מיוז מגלה לפול כי הנערה ההודית שיצאה עם סנטיאגו (מי שנחשד שהוא גיל פרז) היא בעצם חוקרת של הבמ"ר, פול הולך להתעמת איתה.
הסוכנת מגלה לפול שכאשר שכרו את הסוכנות הצעד הראשון של הסוכנות הייתה לפנות לכל מי שהיה במחנה, כדי שיביאו להם מידע על פול.
מנולו הזדהה כמישהו ממשפחת פרז שיש לו מידע כנגד פול, ותפקידה הייתה לפתות אותו כדי לברר עם באמת יש לו מידע כנגד פול.
בינתיים, מיוז שולחת אנשים עם ציוד מתקדם כדי לאתר עוד גופות ביער, הם מוצאים עצמות של אישה שנמצאת בגובה של אחותו של פול, והם מגלים שאותה אישה ילדה.
למשרד של פול מגיעה אחותו של גיל פרז, ומבקשת ממנו להפסיק להגיד
שגיל פרז חי, כי אם יתגלה שהוא היה חי כל השנים הללו, הכסף שמשפחתה הרוויחה מהתביעה ילך, והם יואשמו בהונאה.
בנוסף אחותו טוענת שגיל לא יצא מהיער לבדו, וגם אחותו של פול בחיים.
בינתיים ליורק (הבלש שחוקר את המקרה של מנולו) מתגלה כי על גופתו של מנולו נמצאו סיבים ישנים המתאימים למכוניתו של איירה (אביה של לוסי).
לאחר שמיוז מודיעה לפול שמצאו את גופת אחותו, ושאחותו הייתה בהיריון, פול עדיין מסרב להאמין
ולוסי לוקחת את פול לדבר עם איירה, איירה לוקח את פול לסיבוב ביער, שם הוא שואל אותו אם הוא מתכוון להפסיק עם החקירה.
שפול עונה לו שהוא מתכוון לחקור עד שימצא מה קרה לאחותו, איירה שלף אקדח והחל לירות בפול, פול מתחמק.
לוסי והחוקרים שבאו לעצור את איירה שומעים את הייריה הם, מוצאים את איירה, ואיירה מתאבד.
פול מתעורר בבית חולים, ומוצא לצידו את אמא של גיל פרז.
היא אומרת לפול שבאותו הלילה מרגרט זרקה את גיל, ולכן גיל החליט לנקום בה יחד עם דאג, ווין ואחותו של פול.
הם מחליטים לקחת את מרגרט ליער שם הם קושרים אותה ומתכננים סתם להשאיר אותה כך כל הלילה אבל ויין מוציא סכין ורוצח אותה.
כל 4 הנערים בורחים ווין שמתחיל לרדוף אחריהם משיג רק את דאג והורג אותו, בעוד פול וקארה (אחותו של פול) בורחים משם.
כשגיל מוצא את אימו ומספר לה מה קרה, היא מבינה שהאשמה גם תיפול עליו, וגם היא מבינה את הכסף שתוכל להוציא מהמוות שלו, לכן היא מבקשת ממנו שיברח, והוא תסייע לו.
אמו של גיל גם מספרת לאימו של פול והיא מחליטה להציל את אחותו ולברוח איתה לרוסיה.
אמא של גיל גם מספרת לו גיל היה צריך כסף, ולכן התחפש למנולו סנטיאגו והביא פרטים כנגד פול.
פול נשלח לדיון אחרון בבית המשפט.
פול מגלה כי גם כנגד השופט נמצאו דברים והשופט שוחד לטובת הנערים והוא כופה על פול לוותר על התיק.
פול מסרב ויוצא בזעם, שאבא של אחד הנערים מתחנן לפול שירחם על בנו ולא הוא יפרסם מסמך כנגד אבא של פול.
הוא מעביר לידיו של פול את המסמך, שם פול מגלה את מה שמיוז בדיוק התקשרה לספר לו.
שהגופה שנמצאה ביער היא לא אחרת מגופת אימו.
פול הולך לסוש להתעמת איתו, מדוע אביו רצח את אימו וסוש מספר לו את כל הסיפור.
סוש מספר לו שברגע שסיפרו לאביו שבתו נרצחה, הוא נשבר וסיפר לאשתו כי הוא זה שהלשין על הוריה כדי שיילקחו על מנת שיהיה להם כרטיס כניסה לארצות הברית.
כשאמא של פול מגלה זאת היא מחליטה לברוח יחד עם הכסף, אך אביו מגלה על זה בטעות ומחליט לרצוח את אמו ולקבור אותה ביער.
וסוש מספר לו שאחותו לקחה את הכסף וברחה לרוסיה לבד.
פול מבין כעת מדוע אביו ביקש ממנו למצוא את אחותו.
וסוש אומר לו שאחותו נמצאת בחדר ליד ופול ואחותו סוף סוף מתאחדים.
לבסוף, פול ולוסי חוזרים להיות יחד, ופול חייב ללכת לסגור פינה אצל ווין סטיבנס.
ווין מספר לו שהוא כן מסר אז פרטים לחוקר הפרטי, ומה שהוא מסר זה את סיפורה של לוסי, שלאחר מכן נשלח אליה ביומן עלי ידי לוני.
ווין גם מספר לו את הסיבה שאיירה רצח את מנולן סנטיאגו (גיל פרז) וניסה לרצוח את פול.
פול לוקח את לוסי ליער שם הוא מתעמת איתה על משהו שנרשם ביומן שבו מתואר את לוסי רואה דם.
לוסי מתחילה לבכות ולאחר מכן פול מספר את מה שווין אמר לו, שבעצם פול סחט את איירה, שיפקיד את פול בשמירה בעזרת העובדה שאיירה עישן סמים בעבר, ואם הדבר היה מתגלה, לאיירה הייתה נשללת הזכות לנהל מחנה קיץ.
וווין גם סחט את לוסי שתצא עם פול באותו לילה ותסיט אותו מהשמירה, הוא סחט את לוסי עם אותו דבר שהוא סחט את איירה.
בעקבות כך שלוסי הודתה שמה שפול אמר הוא נכון, היא גם מוסיפה שכאשר ראתה את הדם היא רצה לאיירה לספר לו ואיירה מחליט להשתיק את העניין כדי שלוסי לא תיחשד ברצח.
פול מתעמת עם לוסי וטוען שאילולא הייתה שותקת כך אולי היא הייתה יכולה לעצור את ווין מלהמשיך לרצוח, ופול יוצא מן היער בעצבים.
הספר נגמר בכך שפול יושב על סלע ומחכה ללוסי שתצא מן היער.
היער הלאומי איניו הוא יער לאומי של ארצות הברית השוכן בחלקו המזרחי של רכס הסיירה נבדה בארצות הברית, ובשני רכסי הרים סמוכים (ההרים הלבנים והרי איניו), שהוכרז ב-25 במאי 1907.
שטחו של היער הוא כ-8,100 קמ"ר, רובם בקליפורניה ו-246 קמ"ר מהם במערב נבדה.
יער איניו משתרע בין חלקו המזרחי של הפארק הלאומי יוסמיטי מצפון וחלקו הדרומי של הפארק הלאומי סקוויה מדרום.
היער מחולק לשני אזורים גאוגרפיים, כאשר כל חלק חופף באופן חלקי לעמק אוונס, אזור אגמי מאמות' ואזור אגם מונו.
היער כולל תשעה אזורי אזורי טבע בראשיתיים מוגנים בשטח כולל של 3,200 קמ"ר המהווים כ-40% מיער איניו:
"אזור הטבע הבראשיתי הובר" - הוכרז ב-1931 כאזור פרימיטיבי וב-1957 כארץ בראשית.
"אזור הטבע הבראשיתי אנסל אדמס" - הוכרז ב-1964 כ"אזור הטבע הבראשיתי מינראטס", ושמו שונה לאחר מכן.
"אזור הטבע הבראשיתי ג'ון מיור" - הוכרז ב-1964 לפי חוק אזור הטבע הבראשיתי הפדרלי, והורחב ב-1984 לפי חוק אזור הטבע הבראשיתי המדינתי.
"אזור הטבע הבראשיתי הטרוטה המוזהבת" - הוכרז על ידי הקונגרס ב-1978 ומשתרעת מתחת לאזור הטבע הבראשיתי ג'ון מיור בדרום ובמערב.
"אזור הטבע הבראשיתי דרום הסיירה" - נמצא משני צידיו של הקצה הדרומי של רכס הסיירה נבדה, ודרומית לאזור הטבע הבראשיתי הטרוטה המוזהבת.
גובהה הוא בין 1,859 מטרים ליד שטחי האחו של קנדי ל-3,695 מטרים בפסגת אולנצ'ה.
"אזור הטבע הבראשיתי הרי איניו" - הוכרז בידי הקונגרס ב-1994. החלק העיקרי של אזור זה הוא בהרי איניו.
רוב האדמה היא אדמת טרשים.
"אזור הטבע הבראשיתי ההרים הלבנים" - הוכרז בידי הקונגרס ב-2009. רכס ההרים הלבנים הוא מהארוכים והגבוהים שברכסי המדבריים בצפון אמריקה.
"ההר הלבן" שגובהו 4,342 מטרים הוא הפסגה הגבוה ביותר באזור האגן הגדול.
באזור הטבע הבראשיתי הזה למעלה מאלף מינים וזנים של צמחים.
"אזור הטבע הבראשיתי פסגת הגבול" - אחד האתרים הידועים בה הוא הר לונלי המהווה מוקד משיכה עבור מטיילים ומטפסים רבים.
גובל בדרום ב"אזור הטבע הבראשיתי ההרים הלבנים".
"אזור הטבע הבראשיתי מקור נהר אוונס" - הוכרז ב-30 במרץ 2009 בידי הנשיא ברק אובמה.
הוא כולל הרים מיוערים ושטחי אחו אלפיניים ותת-אלפיניים ויער ראשוני גדול של "אשוח אדום".
בקצהו המערבי ממוקם רכס סאן חואקווין הגובל ב"אזור הטבע הבראשיתי אנסל אדמס".
המילה איניו נגזרת ממילה אינדיאנית שמשמעותה היא "מקום המשכן של הרוח הגדולה".
שבטי האינדיאנים המקומיים השתמשו במילה זו על מנת לתאר את ההרים המקומיים, הידועים כיום כהרי איניו, עבור המתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור.
היער קרוי על שמו של מחוז איניו בקליפורניה, שבו נמצא החלק העיקרי של היער.
היער נמצא גם במחוזות קליפורניה מונו, טולארי, מדרה ופרזנו, ובמחוזות נבדה אזמרלדה ומינרל.
משרדי הנהלת היער נמצאים בעיר בישופ שבקליפורניה.
בפארק נמצא המדרון המזרחי של הר ויטני, שהוא ההר הגבוה ביותר ב-48 המדינות הרציפות של ארצות הברית.
כמו כן, בפארק צומח העץ מתושלח שהוא העץ הזקן ביותר בעולם.
אחד האתרים המרכזיים ביער הוא אגם מונו המשתרע על פני שטח של 60 קמ"ר, ומידותיו הן 21 ק"מ ממזרח למערב ו-13 ק"מ מצפון לדרום.
ריכוז המלח באגם גבוה פי 2.5 מזה של מי ים רגילים, ועל מנת להגן על המשאבים הטבעיים של האגם הקונגרס הכריז עליו כעל אזור נוף לאומי.
ביער יש אפשרות לקיים מגוון פעילויות נופש ופנאי כגון מחנאות וטיולים, וכן יש בו שני אתרי סקי שבהם ניתן לגלוש בסקי אלפיני או בגלשן שלג.
ביער יש 160 ק"מ של שבילים המתאימים לפעילויות חורפיות קלות, וכ-72.5 ק"מ של שבילים המתאימים לסקי למרחקים ארוכים.
היער האטלנטי (בפורטוגזית: Mata Atlântica) הוא אזור הכולל יער גשם טרופי, סוואנה ויערות מנגרובים, המשתרע לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי בברזיל, בין מדינת ריו גראנדה דו נורטה לבין מדינת ריו גראנדה דו סול.
במערב מגיע היער עד פרגוואי ופרובינציית מיסיונס שבארגנטינה.
היער כולל שישה סוגים של יערות:
רסטינגה - יערות אלה מצויים בסמוך לחופים, על דיונות שקרקעותיהן התייצבו.
היערות האטלנטיים הלחים - יערות טרופיים המצויים אף הם בסמוך לחופים.
היערות האטלנטיים הנשירים למחצה - יערות אלה מצויים יותר בפנים הארץ, וכשם שמעיד שמם, חלק מהעצים הגדלים בהם משירים את עליהם בעונה היבשה.
היערות האטלנטיים היבשים - יערות אלה נמצאים עוד יותר בפנים הארץ, בסמוך לאזורי הקאטינגה והסראדו.
יער עננים - מאפיין את אזור סרה דו מאר ואת הרמות של דרום ברזיל.
עם העצים האופייניים ליער זה נמנים אראוקאריה ועצים ממשפחות העריים וההדסיים.
סוואנה - הסוואנות הן בעיקר באזורים הגבוהים של היער האלנטי.
ייחודו של היער האטלנטי בכך שהוא מכיל צמחייה טרופית במרחק רב מקו המשווה, דרומית אף מחוג הגדי, והוא הוכרז בשל כך כשמורה ביוספרית.
מאז התקופה הקולוניאלית, מצוי היער בנסיגה מתמדת, בשל הקמת ערים וברוא יערות כדי לפנות מקום למטעים (בעיקר של קני סוכר).
בעבר השתרע על פני כ-1,250,000 קמ"ר, שהם כ-15% משטחה של ברזיל, וכיום נותרו ממנו רק כ-90 אלף קמ"ר, שהם כ-8% משטחו המקורי.
היער האטלנטי מאופיין במספר רב של מינים אנדמיים: כ-70% ממיני העצים, כ-85% ממיני הפרימטים ו-39% ממיני היונקים ביער לא חיים בשום מקום אחר בעולם.
עד כה זוהו בתחומי היער כ-55 אלף מיני צמחים (כ-22% ממיני הצמחים בעולם), מהם כ-18 אלף צמחים אנדמיים, 524 מיני יונקים (מהם 131 אנדמיים), 1,622 מיני עופות (מהם 191 אנדמיים), 517 מיני דו-חיים (מהן 294 אנדמיים), 468 מיני זוחלים (מהם 172 אנדמיים) ולמעלה מ-3,000 דגי מים מתוקים.
לפי ההערכות, חיים ביער בין 10 ל-15 מיליון מיני חרקים.
כמה מבעלי החיים ביער מצויים בסכנת הכחדה, ובהם קוף עכביש צמרירי, שאגן חום, ארבעה מיני טמרין, אוצלוט והרפיה.
בנוסף להכרזה על שמורה ביוספרית, הוכרזו בשטח היער שמורות טבע רבות.
25 מהן, המשתרעות על פני שטח מצטבר של כ-4,700 קמ"ר בשטחיהן של מדינות סאו פאולו ופרנה, הוכרזו בשנת 1999 כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
שמונה פארקים מדינתיים: פאריקוורה-אבאישו; ז'קופיראנגה; איליה דו קרדוסו; קרלוס בוטליו; פיקו דו מקומבי; אינטרוואלס; לאורסאס; ואלטו ריביירה.
שש תחנות אקולוגיות: ז'וריה-איטאטינס; שוואס; גואראקקאבה; איליה דו מל; שיטואה; וגואראגואקו.
שישה אזורי חיות בר: סראס דו קורדיירו, פאראטיו, איטפואה אה איטינגה; סראס דו ארפירדו אה טומבאדור; מנגואס; סרה דו איטאפיטאנגי אה מאנדרה; איליאס אוסאניקאס; איליה קומפרידה.
שני פארקים מדינתיים המוגדרים גם כאזורי שימור תיירותיים: רוברטו אה לאנגה ופאו אוקו.
אזור השימור התיירותי סרה דה גראסיוסה.
פארק לאומי אחד - הפארק הלאומי סופראגי.
היער הלאומי סיירה הוא יער לאומי במדרונות המערביים של מרכז רכס סיירה נבדה במדינת קליפורניה, ארצות הברית.
היער הוכרז על ידי נשיא ארצות הברית ה-23, בנג'מין הריסון, ב-14 בפברואר 1893, בשם "שמורת היער סיירה" (Sierra Forest Preserve), ובמועד הכרזתו השתרע על פני 24,000 קמ"ר.
המערכת האקולוגית ביער מגוונת - למרגלות הרכס חורשות אלונים, רוב ההרים מכוסים ביערות עבותים, ומפסגותיהם נשקף נוף הררי.
היער גובל בפארק הלאומי יוסמיטי בצפון, ביער הלאומי סקוויה ובפארק הלאומי קינגס קניון בדרום-מזרח, וביער הלאומי איניו בצפון-מזרח.
כ-40% משטחי היער מוגדרים כאזור טבע בראשיתי.
ביער יש גם מספר מסלולי טיולים: אנסל אדמס, ג'ון מיור, אגמי דיקני, קייזר ומונרך.
בפסגת צ'יינה יש אתר סקי, ובחלק מהאגמים מוצעים שירותי שיט לתיירים.
ביער יש אזורים הרריים עם שפע חיות בר ודגים, חלקם ייחודים.
ביער הלאומי סיירה נמצאים 411 אגמים, 11 מאגרי מים, 82 שטחי מחנאות, 36 שטחי פיקניק וכ-1770 ק"מ של שבילי טיול בדרגות קושי שונות.
בין מקורות המים שנמצאים ביער הלאומי סיירה נמנים: אגם בס, אגם דוריס, מאגר וישון (Wishon Reservoir), מאגר קורטרייט (Courtright), נהרות קינגס ומרסד, ופלג מונו (Mono Creek).
היער הוקם מכוח חוק שחתום עליו הנשיא ה-23, בנג'מין הריסון, מ-14 בפברואר 1893, ונקרא בשם "שמורת היער סיירה".
כאשר נחתם החוק, היער הלאומי סיירה השתרע על פני 24,000 קמ"ר וכלל חלקים של שמונה מחוזות שונים בקליפורניה.
כארבע שנים לאחר הקמת "שמורת היער סיירה" הופרד חלק מדרום היער לשמורה נפרדת שנקראה "דרום סיירה" (Sierra South).
ב-4 במרץ 1907, הוחלף המושג "שמורות היער" ב-"יערות לאומיים", ובהתאמה השתנה שם השמורה לשמו הנוכחי.
חלקים נוספים מהיער הופרדו ממנו לטובת שמורות ויערים אחרים.
חלקים מדרום היער שימשו להרחבת הפארק הלאומי סקוויה, "הפארק הלאומי גנרל גראנט" (כיום חלק מהפארק הלאומי קינגס קניון) ולהקמת היער הלאומי סקוויה.
חלקים מהאזור הצפוני של היער הלאומי סיירה שימשו להרחבת הפארק הלאומי יוסמיטי ולהקמת היער הלאומי סטניסלוס, ואילו חלקים מהאזור המזרחי של היער הלאומי סיירה שימשו להקמת היער הלאומי איניו ו-"היער הלאומי טוייב" (Toiyabe National Forest).
השביל Sierra Vista Scenic Byway ("הדרך הצדדית הנופית של סיירה") הוא שביל הטיול המרכזי ביער הלאומי סיירה, ועובר דרך רוב אזורי הנוף ביער.
אורכו של השביל הוא כ-160 קילומטרים, כאשר כ-122 קילומטרים מהם סלולים.
על תוואי השביל, ישנן נקודות תצפית, כמו נקודת התצפית "Mile High", ממנה נשקף חלק מקו הפסגה של הייער הלאומי סיירה.
כמו כן, עובר השביל ליד נקודת המרכז המדויקת של קליפורניה (Exact Center of California) הנמצאת בקרבת אגם רדינגר.
השביל השני בחשיבותו ובאורכו הוא Sierra Heritage Scenic Byway ("הדרך הצדדית המורשתית והנופית של סיירה"), שאורכו כ-110 קילומטרים.
השביל עובר ליד אגמי הנטינגטון ושֶׁיבֶר, ובו שתי נקודות תצפית: תצפית הגזע הלבן (White Bark) ותצפית פרדינגר.
חוץ מהליכה בשבילים ונקודת התצפית, ישנן מגוון פעילויות אחרות שבהן ניתן לעשות ביער הלאומי סיירה, כגון תרמילאות, מחנאות (כמו אזורי "מחנאות המעיינות החמים מונו" ו-"מחנאות ערוץ החמור" [Jackass Meadow Campground]), פיקניק, רכיבת סוסים, דיג ופעילויות מים, כגון שיט סירות, שיט קיאקים ורפטינג, סקי מים ושחייה.
בזמן החורף קיימת אפשרות, בנוסף לכל אלו, לגלישה במורד, גלישה בגלשן שלג, גלישה למרחקים, משחקי שלג, הליכת שלג ונסיעה ברכב שלג.
קיימים למעלה מ-375 קילומטרים של שבילים לגלישה למרחקים, וכן כ-290 ק"מ של שבילים לנסיעה ברכב שלג.
היער הלאומי סטניסלוס משתרע על פני 3,634.5 קילומטרים רבועים בארבעה מחוזות ברכס סיירה נבדה שבצפון קליפורניה.
היער הוקם רשמית ב-22 בפברואר 1897, והוא אחד היערות הלאומיים הוותיקים ביותר בארצות הברית.
היער קרוי על שם נהר סטניסלוס.
אזור הטבע הבראשיתי אמיגרנט (Emigrant - מהגר) שוכן בתוך גבולות היער.
חלקים מאזור הטבע הבראשיתי קרסון-אייסברג, כולל פסגת ההר דרדנלס קון בגובה 2,903 מטרים, ואזור הטבע הבראשיתי מוקלאמן שוכנים גם כן בגבולות היער.
רוב היער נמצא במזרח מחוז טולומן, ליד החלק הצפון-מערבי של הפארק הלאומי יוסמיטי, אך חלקים ממנו משתרעים גם על אדמות המחוזות (לפי שטח יער יורד) בדרום אלפין, צפון מריפוסה, ומזרח קאלאבראס.
היער מכיל 78 אגמים ו-1,305.2 קילומטרים של נהרות ונחלים.
יש בו כ-1,770 קילומטרים של שבילים שאינם מיועדים לכלי רכב, ו-4,601 קילומטרים של דרכים, שמתוכם 302.6 קילומטרים מרוצפים.
ביער יש 560 קילומטרים רבועים של יער ראשוני, הכולל מינים אחדים של אורן ואשוח.
היער נחשב לאתר תיירות פופולרי בזכות קרבתו לאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
התצורות הנוף הגעשיות והגרניטיות באזורי הטבע הבראשיתיים נפגמות במקצת על ידי רעיית בקר נרחבת.
במים הלבנים של נהר טולומן ונחל צ'רי ניתן לבצע שיט רפטינג וקיאקים.
נהרות אחרים הזורמים מהיער הם נהר קלייבי ונהר סטניסלוס, ונהר מרסד לאורך הגבול הדרומי.
ביער יש שני אתרי סקי הפועלים ברישיון מיוחד.
משרדי הנהלת היער שוכנים בעיר סונורה שבקליפורניה.
ברפואה, המונח היענות תרופתית מתאר את המידה בה אדם מבצע את הוראות רופאו המטפל.
בדרך כלל מדובר בהיענות בלקיחת תרופות אך גם מתאר שימוש באביזרים רפואיים כגון משאפים לחולי אסתמה וכדומה.
גם המטופל וגם הגוף המטפל הם גורמים המשפיעים על מידת ההיענות התרופתית, אולם גם למחירי תרופות גבוהים יש השפעה מכרעת.
אלכסנדרה (סשה) ברנדט (נולדה ב-8 בדצמבר 1984) היא ישראלית אשר נעלמו עקבותיה בעת שהייתה ילדה בת 9, שבועיים לפני שחגגה יום הולדת 10.
זה הוא מן המפורסמים שבמקרי ההיעדרות הבלתי מפוענחים במדינת ישראל.
בשנת 1992 ברנדט עלתה לישראל עם הוריה סווטלנה ומארק ואחותה הקטנה יוליה (לימים לילך טליה) מאוקראינה, כחלק מהעלייה ההמונית לאחר התפרקות ברית המועצות, ובשנת 1993 הוריה פתחו בהליכי גירושין שלאחריהם עברה ברנדט לגור עם אחותה אצל אמה.
ב-24 בנובמבר 1994 נראתה ברנדט לאחרונה בשעה 14:00 בצהריים בגן ציבורי שנקרא "גן דוד המלך" ליד בי"ס זומר ברמת גן בו למדה.
עדויות שונות טוענות כי ראו אותה עם אדם מבוגר ליד בית הספר ומשם נעלמו עקבותיה.
המשטרה חקרה הן את בני המשפחה והן גורמי פשע שונים בחשד לאחריות להיעלמה, אך לא העלתה שום ממצא בעל משמעות.
בין השאר נחקר ב-2003 עבריין המין אורן קורידו, שביוזמתו סיפר כי הוא אנס ורצח אותה, אולם התברר שהוא נתן עדות שקר.
גם המשפחה ניסתה להפעיל חוקרים פרטיים שימצאו פרטים שיעידו על גורלה של ברנדט, אך לשווא.
המשפחה העלתה תיאוריה כי ברנדט נחטפה למזרח אירופה כחלק ממעגל סחר בנשים אך טענות אלו נדחו על ידי המשטרה.
בפברואר 2013, כמעט 20 שנה לאחר שנראתה בפעם האחרונה, פנתה אחותה של אלכסנדרה למשטרה לאחר שאמה, תהילה, טענה כי נתקלה בה במקרה במהלך אירוע משפחתי ברמת גן.
האישה בה נתקלה, ממשפחה חרדית מאשדוד, הכחישה נחרצות שהיא בתה הנעדרת, וטענה כי אין לה קשר אליה.
לאחר התערבות המשטרה, האישה הסכימה לעבור סדרת בדיקות שיוכיחו את טענתה כי היא לא אלכסנדרה ברנדט, אך לאחר שתהילה ברנדט סירבה לבצע בדיקת סמני DNA שיבדקו את הקשר בניהן, הוחלט שבדיקות ייעשו מול הדגימה של אחותה הקטנה של אלכסנדרה, יוליה (לילך) ברנדט.
הבדיקות מצאו באופן חד משמעי כי האישה איננה ברנדט.
היעלמותו של פרדריק ולנטיץ' התרחשה ב-21 באוקטובר 1978, כאשר הטייס האוסטרלי פרדריק ולנטיץ' נעלם בעת הטסת מטוס ססנה 182-L מעל למצר בס שבדרום אוסטרליה, לאחר שדיווח על אובייקט מוזר שאיננו מטוס אשר ריחף מעל למטוס הססנה.
המטוס לא נמצא ומשרד התחבורה האוסטרלי הצהיר כי הסיבה להיעלמותו של ולנטיץ' לא ידועה.
העובדה שולנטיץ' ומטוסו לא אותרו, בשילוב של מספר גורמים מסתוריים בתקרית זו, הובילו לכך שהמקרה זכה לפרסום בינלאומי רב, ולכך שהתקרית הפכה לאחד מהמקרים הנודעים ביותר של מפגש מהסוג הראשון לכאורה.
ביום שבת ה-21 באוקטובר 1978 בשעה 18:19 המריא הטייס האוסטרלי פרדריק ולנטיץ' (Frederick Valentich) משדה התעופה מוראבין שבמלבורן במטוס ססנה 182-L.
באותה העת, הספיק ולנטיץ' לטוס במשך שנתיים וצבר מעל ל-150 שעות טיסה לבדו.
ולנטיץ' שאף להפוך בבוא היום לטייס בחברת תעופה מסחרית.
ולנטיץ' התכוון לטוס לאי קינג הנמצא במרחק 240 קילומטרים משדה התעופה מוראבין, דרך לשון היבשה קייפ אוטוואי (Cape Otway) שבחלקה הדרומי של מדינת ויקטוריה.
ולנטיץ' טס במסלול הזה מספר פעמים בעבר.
ולנטיץ' טס במהירויות שיוט של כ-256 קמ"ש, הראות הייתה טובה והרוחות היו קלות.
המטרה המוצהרת של הטיסה הייתה לאסוף מספר נוסעים באי קינג ולחזור לשדה התעופה מוראבין.
עם זאת, סיפר ולנטיץ' למשפחתו ולחברתו כי בכוונתו לאסוף משלוח של סרטנים.
במהלך החקירה התגלה כי לא היו נוסעים שחיכו לולנטיץ' באי קינג, וכי הוא לא הזמין סרטנים וגם לא יכל להזמין סרטנים משום שסרטנים לא היו זמינים למכירה באי קינג באותה העת.
בשעת 19:06, ביקש ולנטיץ' מידע מבקרת התעבורה האווירית של מלבורן אודות כלי טיס אחר הטס 1,524 מטרים נמוך ממנו, ונאמר לו כי אין שום כלי טיס בגובה זה.
אף על פי כן, ציין ולנטיץ' כי הוא מסוגל להבחין בכלי טיס גדול ולא מזוהה עם ארבעה אורות בוהקים.
ולנטיץ' ציין כי הוא לא מסוגל לזהות את סוג כלי הטיס.
בהמשך ציין כי כלי הטיס עבר למרחק של כ-300 מטרים מעליו ונע במהירות גבוהה למדי.
לאחר מכן דיווח כי כלי הטיס התקרב אליו ממזרח וציין כי ייתכן שהטייס שמטיס את כלי הטיס מנסה לתעתע בו.
בשעת 19:09 הורתה בקרת התעבורה האווירית במלבורן לולנטיץ' לאשר את הגובה שלו ואם הוא מסוגל לזהות את כלי הטיס.
ולנטיץ' ציין כי הוא טס בגובה 1372 מטרים וציין כי כלי הטיס "מוארך", אך כי הוא כבר נע במהירות רבה מדי בשביל שהוא יוכל לתאר אותו בפירוט רב יותר.
במהלך 30 השניות הבאות ביקשה בקרת התעבורה האווירית במלבורן מולנטיץ' לנסות לאמוד את גודלו של כלי הטיס.
ולנטיץ' ציין כי כלי הטיס "חג מעליו" וכי הוא מכיל משטח מתכתי נוצץ ואור ירוק.
לאחר 28 שניות של שקט דיווח ולנטיץ' כי כלי הטיס נעלם, ולאחר 25 שניות נוספות של שקט ולנטיץ' דיווח כי כלי הטיס מתקרב כעת מהמערב.
כעבור 29 שניות, ב-19:12:09 דיווח כי מטוס הססנה החל לחוות בעיות במנוע וכי הוא הולך לנסות להמשיך לטוס לאי קינג.
לאחר 17 שניות של רעש לא מזוהה, אשר נשמע כמו "קולות מתכתיים צורמים", נותק הקשר.
על אף שהתמליל של השיחה בין ולנטיץ' לבקר הטיסה במלבורן שוחרר לרשות הציבור בשנת 1982, ההקלטה עצמה מעולם לא שוחררה לרשות הציבור.
בשעה 19:12 נשלח אות מצוקה לצוות החילוץ אשר הגיע לאזור שבו נעלם ולנטיץ' ב-19:33. מאמצי החיפוש נמשכו עד 25 באוקטובר 1978, אף על פי כן, לא נמצא שום זכר למטוס הססנה, לולנטיץ' או זכר כלשהו להתרסקות מטוס.
בעקבות היעלמותו של ולנטיץ' ערך משרד התחבורה האוסטרלי חקירה מקיפה של התקרית.
החקירה נמשכה שבועיים אך החוקרים לא העלו דבר.
בעקבות כך משרד התחבורה האוסטרלי הצהיר לבסוף כי נסיבות היעלמותו של ולנטיץ' אינן ידועות וההנחה היא כי תוצאות האירוע היו "קטלניות".
ב-27 באפריל 1982 פורסם דו"ח מסכם שהכיל את תמליל השיחה בין ולנטיץ' למגדל הפיקוח במלבורן.
היעלמותו של פרדריק ולנטיץ' יכולה להיות מוסברת על ידי מגוון רב של הסברים, קונבנציונליים ולא קונבנציונליים.
יש הטוענים כי ולנטיץ' ביים את היעלמותו.
הסבר מוצע נוסף הוא כי ולנטיץ' היה מבולבל ולמעשה טס הפוך לכל אורך התקרית – אם זה היה המקרה, מה שהוא פירש בתור אורות של כלי טיס היו למעשה האורות של המטוס שלו שהשתקפו במים.
לפי תאוריה זו הוא התרסק לבסוף בתוך הים.
אף על פי כן, תאוריה זה נפסלה על ידי רשות התעופה משום שלמטוס הססנה 182 יש מערכת דלק הפועלת על בסיס כוח המשיכה, מה שהופך טיסות הפוכות ממושכות לבלתי אפשריות בדגם זה.
חקירה פרטית של האירוע שנערכה בשנת 2000 הגיעה למסקנה כי ולנטיץ' היה מבולבל וכי למטוס היו בעיות במנוע.
כמו כן, חקירה זו העלתה את האפשרות כי הזרמים החזקים שעוברים במצר בס נשאו את מטוסו הקל למרחק רב יחסית לפני שהוא שקע לבסוף.
ההסברים הלא קונבנציונליים להיעלמותו של ולנטיץ', אשר נפוצים בעיקר בקרב חובבי עב"מים, כוללים ספקולציות לגבי כך שכלי הטיס הלא מזוהה היה למעשה חללית חוץ-ארצית, אשר חטפה את ולנטיץ' ו/או אשר גרמה להשמדת המטוס בדרך כלשהי.
גל תצפיות העב"מים לפני וביום של התקרית
בתקופה שקדמה לתקרית, במשך לפחות חודשיים היו מספר דיווחים על תצפיות של עצמים בלתי מזוהים בשמי מלבורן, חופי ויקטוריה, והאי קינג.
לאחר שהידיעה על היעלמותו של ולנטיץ' התפרסמה באמצעי התקשורת, מספר רב של אנשים דיווחו שהיו עדים לפעילות חריגה באזור.
לתיאורים הללו חשיבות רבה שכן העדויות הללו פורסמו מיד לאחר התקרית בעוד שהדו"ח שהכיל את תמליל השיחה בין ולנטיץ' לבקרת הטיסה במלבורן, שבו ולנטיץ' ציין כי האובייקט בעל אור ירוק, פורסם לראשונה רק מספר שנים לאחר התקרית במהלך שנת 1982.
לאחר התקרית גווידו ולנטיץ', אביו של הטייס הנעדר, ציין בראיונות לכלי התקשורת כי הוא מאמין שבנו לא התרסק אלא למעשה "נחטף על ידי חוצנים".
בשנת 1998 הקימה משפחתו של פרדריק ולנטיץ' אנדרטה לזכרו בקייפ אוטוויי.
מדלן בת' מקאן היא ילדה בריטית שנעלמה ב-3 במאי 2007, בהיותה בת כמעט 4, במהלך חופשה משפחתית בפורטוגל.
סיפור היעלמותה של מקאן, שנעדרת עד היום, זכה להד ציבורי וסוקר בהרחבה בכלי התקשורת ברחבי העולם.
בשנת 2011 הצטרפה המשטרה הבריטית לחקירת המקרה, בעידודה של שרת הפנים תרזה מיי.
כחלק ממאמץ זה, פתח הסקוטלנד יארד במאי 2011 ב"מבצע גריינג'" לחקירת היעלמותה של מקאן, לאחר שראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, נעתר לבקשתם של בני הזוג מקאן.
במסגרת מבצע זה, שנערך עד לשנת 2015, לקחו חלק בניסיונות החיפוש כ-29 בלשים של סקוטלנד יארד.
במהלך המבצע נלקחו כ־1,338 תצהירים, נאספו 1,027 ממצאים ונחקרו כ-60 מעורבים אפשריים ו-650 מורשעים לשעבר בעבירות מין.
המקרה התרחש בערבו של יום חמישי, 3 במאי 2007, באתר הנופש טאפאס ב"פראיה דה לוז", עיירת נופש באזור אלגרבה שבפורטוגל.
מדלן, שהייתה בת כמעט 4 ביום היעלמותה הייתה בחופשה עם הוריה, קייט וג'רי מקאן, רופאים ממחוז לסטרשיר באנגליה, אחיה התאומים שון ואמילי שהיו בני שנתיים, וקבוצה בת שבעה חברי משפחה עם חמשת ילדיהם.
בשעה 20:30, ערב לפני החזרה המתוכננת לאנגליה ב-4 במאי 2007, יצאו הוריה של מדלן עם חברי הקבוצה לאכול ארוחת ערב במסעדה סמוכה המרוחקת כ-50 מטרים בלבד מהדירה בה השתכנו בחופשה, בעוד מדלן ואחיה התאומים נשארו בחדר השינה.
לפני יציאתם, נעלו הוריה של מדלן את הדלת הראשית של הווילה, אך השאירו את דלת ההזזה שבמרפסת, שאליה מוביל גרם מדרגות הפונה לרחוב פתוחה.
בני הזוג, כמו יתר חבריהם, החליטו לוותר על לקיחת בייביסיטר לילדים וסיכמו ביניהם כי בכל חצי שעה יצא אחד מהם לבדוק שהכל בסדר עם הילדים.
בשעה 21:05, יצא ג'רי לסיבוב ראשון ווידא שכל הילדים ישנים.
בראיון שנערך עמו בתוכנית התחקירים האוסטרלית "סאנדי נייט" ששודרה באפריל 2017, סיפר ג'רי שפתח את דלת החדר וניצל את הרגע השקט כדי להביט בילדיו.
מדלן נולדה כתוצאה מטיפולי הפריה, אחרי שנים שבהם בני הזוג ניסו לשווא להביא ילדים לעולם.
ג'רי ציין כי "זה היה רגע שבו הרגשתי כל כך בר מזל להסתכל כך על שלושת הילדים שלי.
יצאנו לחופשה נהדרת והם כל כך נהנו.
הקדשתי כמה רגעים להביט על מדלן, היא הייתה כל כך יפה.
זאת הייתה הפעם האחרונה שראיתי אותה".
בשעה 21:15 יצאה ג'יין טאנר, חברתם של בני הזוג, וניגשה לראות מה שלום ילדיה.
בדרכה חלפה על פני וילה 5A, בה ישנה באותה שעה מדלן.
בהמשך, סיפרה טאנר כי זיהתה אדם חוצה את הכביש, ובידיו ילדה הלובשת פיג'מה, המזכירה את זו הוורודה שלבשה מדלן, אך באותו רגע היא לא ייחסה לפרט זה חשיבות.
בשעה 21:30 יצא מת'יו אולפילד, חבר אחר של הזוג, לבדוק את מצב בתו בדירה 5B, והתנדב לעבור גם בדירתם של הזוג מקאן.
כשנכנס הבחין שדלת חדר הילדים פתוחה, אך לא שמע קולות מתוך החדר ולא הציץ פנימה.
בשעה 22:00, יצאה קייט לסיבוב נוסף שהיה האחרון, בכך שתחילה היא עלתה במדרגות אל מרפסת הדירה, וכשנכנסה ראתה שהחלון והתריס פתוחים, ואז הבחינה לראשונה ששני ילדיה התאומים נמצאים במיטתם ואילו מדלן לא נמצאת במיטתה.
קייט התבוננה דרך החלון, בתקווה כי אולי בתה יצאה החוצה, אך לא ראתה אותה ואז הבינה שמדלן נעלמה.
לאחר שגילתה את היעלמותה של מדלן קייט רצה במהירות למסעדה, וצעקה לבעלה וחברי הקבוצה: "מדלן נעלמה!
ב-4 במאי 2007, יום לאחר האירוע, התפרסמו תמונותיה של מדלן באמצעי התקשורת בפורטוגל וברחבי העולם בניסיון לאתרה.
שבועיים לאחר המקרה, עצרה משטרת פורטוגל חשוד ראשון במעשה, איש נדל"ן בשם רוברט מוראט.
מידע אודותיו הגיע מעיתונאי מקומי אשר מוראט פנה אליו ושאל אותו אודות המקרה.
ביתו של מוראט היה סמוך לבית הנופש של הזוג מקאן ולטענת ג'ין טאנר, מוראט הוא האדם שזיהתה חוצה את הכביש בסמוך לבית ובידו ילדה קטנה.
לאחר חקירה, הורה הסקוטלנד יארד על שחרורו של מוראט מחוסר ראיות.
במרוצת השנים, קיבל מוראט 600 אלף פאונד, לאחר שזכה במספר תביעות שהגיש כנגד עיתונים בריטיים, שפרסמו יותר מ-100 ידיעות הקושרות את שמו לפרשה.
בדיעבד התברר, כי האיש שראתה טאנר התגלה כתייר שהחזיר את בתו הישנה ממועדון ילדים סמוך.
ביולי 2007 נשלחו שני כלבים משטרתיים לרחרח את זירת היעלמותה של הילדה, האחד מאומן לזהות שיירי דם אנושי והשני מתורגל בגילוי גופות.
במהלך החיפוש, גילו הכלבים עדויות בחדרה של מדלן וברכב השכור של בני הזוג מקאן.
בעקבות זאת, הפנתה המשטרה המקומית אצבע מאשימה לקייט וג'רי, שזומנו חזרה למדינה כדי לעבור תשאול.
גונסאלו אמארל, אחד מחוקרי המקרה במשטרה הפורטוגלית, הוביל קו חקירה לפיו בני הזוג מקאן העלימו את גופתה של מדלן לאחר שנהרגה בתאונה.
מלבד הממצאים אותם הביאו הכלבים, טענה משטרת פורטוגל גם לסתירה בעדויות של ג'רי מקאן: לטענתם, תחילה טען כי הוא ואשתו נכנסו לדירה לאחר היעלמותה של מדלן דרך הדלת הראשית, ומאוחר יותר, שינה את עדותו וטען כי נכנסו דרך המרפסת.
הפורטוגלים סברו שחבריהם של בני הזוג (אשר כונו "שביעיית הטאפאס") עזרו לבני הזוג בהחבאת גופתה של מדלן, ושעדות הראייה של ג'יין טאנר הייתה שקרית.
באוקטובר 2007 הודח חוקר המשטרה אמארל מתפקידו, לאחר שטען כי המשטרה הבריטית מגנה על בני הזוג ואינה מסייעת למציאת האמת בפרשה.
בני הזוג מקאן זכו בתביעה, במסגרתה הורה בית המשפט על הורדת הספר מהמדפים וגזר על אמרל פיצויים בגובה כמיליון יורו.
אמרל בתגובה ערער על ההחלטה לערכאה גבוהה יותר שהפכה את ההחלטה, במסגרתה קבעו השופטים כי חקירת הזוג מקאן הופסקה רק בגלל מחסור בראיות.
ההורים פנו לבית המשפט העליון, אך זה הותיר את הפסיקה על כנה.
אמארל מצידו הבטיח לפרסם ספר שני בנושא, בעוד בני הזוג מקאן הבטיחו לתבוע אותו שוב אם יעשה כן.
ב-21 ביולי 2008 הורו השלטונות בפורטוגל למשטרה על הפסקת חקירת המקרה עד לקבלתן של ראיות חדשות הקשורות לפרשה.
בהודעה אותה הוציא התובע הכללי בפורטוגל פרננדו פינטו מונטיירו, נאמר כי החקירה, אשר נמשכה כ-14 חודשים לא הניבה ממצאים העשויים לקשור את הוריה של מדלן לרצח או את רוברט מוראט - החשוד הראשון במעשה.
כחודש לאחר סגירת התיק, החלו בלשים פרטיים לבחון כיוון חקירה חדש, לפיו מקאן נחטפה לפי הזמנה עבור רשת פדופילים בלגית.
על פי הדיווח אותו העביר הסקוטלנד יארד, תצלום של מקאן הועבר ל"רוכש" פדופיל בבלגיה, ימים ספורים לפני היעלמותה.
ב-7 במאי 2009 שודר במסגרת ערוץ 4 הבריטי סרט תעודה לציון שנתיים לחטיפה, בו פורסם קלסתרון של גבר שנצפה מחוץ לדירת משפחת מקאן באתר הנופש בו שהו בפורטוגל, בימים לפני היעלמותה של מדלן.
במאי 2011, פתח הסקוטלנד יארד ב"מבצע גריינג'" לחקירת היעלמותה של מקאן, לאחר שראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, נעתר לבקשה של הוריה.
במאי 2013 הודיע הסקוטלנד יארד כי גיבש רשימה של חשודים שייתכן והיו מעורבים בהיעלמותה של מקאן ושאותם יש לחקור, אם הרשויות בפורטוגל יחליטו לפתוח מחדש את התיק.
ב-14 באוקטובר 2013 פרסמה משטרת בריטניה קלסתרון של אדם המבוקש לחקירה במסגרת הפרשה, אשר נצפה בידי שני עדים באזור בו נעלמה מקאן.
לפי העדים, אותו אדם היה לבן כבן 20–40 ובעל גובה ומבנה גוף בינוני, בעל שיער קצר בצבע חום.
בהמשך אותו חודש, שודר במסגרת התוכנית "Crimewatch" ברשת BBC, שחזור חדש הנוגע לנסיבות היעלמותה של מקאן אשר כלל את פרסום הקלסתרון המדובר.
בעקבות השידור, פנו למשטרה אזרחים רבים וטענו כי זיהו את האדם שהופיע בקלסתרון החדש שפורסם, כאשר חלקם מסרו את אותו השם.
רבים מהמתקשרים היו אזרחים בריטים אשר שהו בעיירת הנופש "פראיה דה לוז" בעת היעלמותה של מקאן.
ב-24 באוקטובר 2013 הודיעה משטרת פורטוגל על פתיחת החקירה מחדש, בעקבות ראיות חדשות שהושגו.
בינואר 2014 שלח הסקוטלנד יארד בקשה רשמית לרשויות בפורטוגל לשם קבלת אישור למעצר ותחקור חשודים במעשה.
באותו חודש פורסם בעיתון ה"דיילי מירור" כי גורמים מטעם המשטרה הבריטית טסו לפורטוגל במטרה לשוחח עם שלושה פורצים אשר שדדו בתים באתר הנופש בו נעלמה מקאן.
עוד פורסם כי מניתוח של נתוני שיחות הטלפון של כנופיית הפורצים עלה כי הם פעלו קרוב מאוד למקום בו נעלמה מקאן וכי ביצעו מספר גבוה במיוחד של שיחות טלפון בינם לבין עצמם בשעות שלאחר היעלמותה.
לפי החשד, שלושת הפורצים נכנסו לדירת הנופש של משפחת מקאן כדי לגנוב חפצים, אולם נבהלו לאחר שהעירו את מדלן שישנה באותה העת במיטתה.
ביוני 2014, נערכו סריקות נרחבות באתר הנופש "פראיה דה לוז", במסגרתו עשו שימוש בלשי הסקוטלנד יארד במכ"ם מתקדם המסוגל לזהות פעילות מתחת לפני האדמה.
השימוש בציוד זה נעשה על מנת לברר האם היו הפרעות בקרקע בסמוך לרחוב בו התגוררה משפחת מקאן.
ביוני 2020 דווח כי התובע בעיר בראונשווייג הורה לחקור את כריסטיאן ברוקנר (Christian Brückner), פדופיל גרמני מורשע בן 43 שהיה בן 30 בזמן ההיעלמות והתגורר באותה עת בואן מסוג פולקסווגן באלגארבה.
המשטרה הגרמנית חוקרת גם כיוון של רצח מדלן.
על פי דיווח של "ד'ה מירור", צוטט כריסטיאן על ידי חבריו כשבכה ואמר: "הילדה עכשיו מתה ועכשיו זה דבר טוב.
אתם יכולים לגרום לגופה להיעלם במהירות".
ביולי 2020 פורסם כי משטרת גרמניה פתחה בחיפושים אחר שטח חקלאי הנמצא סמוך להאנובר, עיר מגוריו של כריסטיאן ברוקנר החשוד ברצח מקאן בניסיון לאתר את גופתה.
במאי 2023 על פי בקשת משטרת גרמניה החלו חיפושים במאגר מים מלאכותי בפורטוגל המרוחק כ-50 ק"מ ממקום היעלמותה.
בנוסף רשויות פורטוגל מחפשות ראיות שעשויות לקשור את כריסטיאן ברוקנר, אזרח גרמני ופדופיל מורשע במקרה ההיעלמות.
במאי 2025 פורסם ב על מציאת כונן קשיח עם ראיות לרציחתה של מדלן.
במרץ 2017 טען פט בראון, מומחה לחקירת פשעים ומחבר הספר "פרופיל היעלמותה של מדלן", אשר חקר את הפרשה במשך מספר שנים כי מדלן כלל לא נחטפה.
במסגרת ראיון שנערך עמו בתקשורת באוסטרליה ביקר בראון את התנהלותו של ה"סקוטלנד יארד" וטען כי חקירת המקרה מתמשכת יתר על המידה וכי אין כל הצדקה להמשיכה, בהתחשב בעלויות הגבוהות שלה.
בראון העלה השערה, שהועלתה בעבר על ידי גורמים נוספים, דוגמת חוקר המשטרה אמראל, לפיה הוריה של מדלן גרמו למותה ודיווחו על חטיפה על מנת להסתיר את סיבת המוות האמיתית.
באפריל 2017 שודר בערוץ 7 של הטלוויזיה האוסטרלית תחקיר אודות הפרשה.
במרץ 2019 עלתה לשידור בנטפליקס סדרה דוקומנטרית בת שמונה פרקים העוסקת בהרחבה בחקירת הפרשה.
היער הוא מחזה בן חמש מערכות, פרי עטו של אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי שנכתב בשנת 1870 וראה אור לראשונה בינואר 1871 בגיליון כתב העת לספרות רוסית Оте́чественные запи́ски (רשומות המולדת).
הצגת הבכורה התקיימה לראשונה בתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג, ב-1 בנובמבר 1871 והוקדש לשחקן פיודור בורדין.
הצגת הבכורה במוסקבה נערכה בתיאטרון מאלי ב-26 בנובמבר 1871.
ראיסה פבלובנה גורמיז'סקאיה היא בעלת אחוזת גורמיז'סקאיה, אלמנה מבוגרת וערירית.
אחייניתה אקסיניה דנילובנה (אקסיושה) מתגוררת בביתה מאז הייתה בת עשר.
גורמיז'סקאיה מעוניינת להשיא את אקסיושה לאלכסיי סרגיוביץ' בולאנוב, שמתגורר אף הוא בביתה.
בולאנוב הוא צעיר, שלא סיים את הגימנסיה, בנה של ידידתה שמחזר אחריה, מכיוון שהוא רוצה לקבל את הנדוניה הכבדה שדודתה העשירה עומדת לתת לה.
לגורמיז'סקאיה יש עוד שאר בשר אחד בחיים, גנאדי דמיאניץ', אחיינו של בעלה, אותו לא ראתה 15 שנה, ולו היא מתכוונת להוריש את רכושה הרב.
היא גידלה אותו מגיל 15, אחרי שאביו, אחיו של בעלה נפטר, הוא עזב את ביתה ושנים רבות לא ראתה אותו.
הוא שלח לה 12 שנה קודם לכן מכתב שעליו גאוותה, בו הוא כתב שהוא הגיע לסף עוני אבל עתיד גדול נכון לו.
הוא סיים את המכתב במילים:
הוא מקפיד לשלוח לה מתנה מדי שנה, כל פעם מחלק אחר של רוסיה וגורמיז'סקאיה חושבת שהוא עושה קריירה צבאית מפוארת.
היא מדברת עליו לעיתים תכופות, אבל גם חוששת מבואו.
גורמיז'סקאיה מוכרת חלקים מהיער שברשותה לאיבן פטרוב ווסמיבראטוב כדי שיהיה לה די כסף לנדוניה של אחייניתה.
פיוטר, בנו של ווסמיבראטוב, מקיים בסתר רומן עם אקסיושה.
ווסמיבראטוב מבקש מגורמיז'סקאיה להשיא את אחייניתה לבנו, אולם גורמיז'סקאיה אינה מגלה התלהבות מרצונה של דודתה לשדך לה את בולאנוב.
גנאדי דמיאניץ', בן 35 ביש-מזל וארקאדי בר-מזל בן למעלה מ-40, הם שחקני תיאטרון נודדים וחסרי כל.
ביש-מזל הוא אחיינה של גורמיז'סקאיה.
מכיוון שהאחוזה נקרתה בדרכם והם זקוקים לאוכל ולינה, ביש-מזל מחליט לבקר את דודתו.
מכיוון שהוא אינו בטוח אם דודתו תקבל את פניו בסבר פנים יפות אם תדע שהוא שחקן פרובינציאלי, הוא מחליט להעמיד פנים שהוא קצין צבא בדימוס עשיר, ובר-מזל ישחק את תפקיד המשרת שלו.
דודתו מארחת אותם כיד המלך, הוא מספר לה שעזב את הצבא בשל בריאות לקויה ועובד בעבודה מספקת אחרת.
ווסמיבראטוב מרמה את גורמיז'סקאיה כשהיא מוכרת לו את היער ונותן לה פחות כסף ממה שסיכמו.
כשהדבר מגיע לאוזניו של ביש-מזל הוא כועס מאוד, מדבר אל ווסמיבראטוב בתקיפות והלה נותן לגורמיז'סקאיה את הסכום המלא שסיכמו ביניהם והם משלימים ביניהם.
גורמיז'סקאיה רוצה לתת לביש-מזל חלק מהכסף, אותם היא גם חייבת לו מלפני שנים רבות, אולם הוא מסרב לכך, כי הוא חושב שזה הכסף שלה.
גורמיז'סקאיה מאוהבת בסתר בבולאנוב, אותו היא מייעדת כחתן לאחייניתה.
היא מראה לבולאנוב את הממון הרב שהיא שומרת בתיבה ונותנת לו את אלף הרובל שביש-מזל סירב לקבל מידה, כדי שיקנה לעצמו לבוש, שעון ושרשרת.
בר-מזל נהנה מהאוכל והשתייה המשובחים והשופעים שהוא וביש-מזל מקבלים בביתה של גורמיז'סקאיה.
הוא מתיידד עם אוליטה המשרתת ומגלה לה את זהותם האמיתית:
אקסיושה ופיוטר ממשיכים ברומן הסודי שלהם, פיוטר שוחח פעמים רבות עם אביו שנאות לבסוף לחתונתו עם אקסיושה, אם היא תביא נדוניה של אלפיים רובל.
פיוטר מציע לאקסיושה שתבקש את עזרתו של קרובה גנאדי דמיאניץ' (ביש-מזל), בחושבם שהוא עשיר, וכך היא אכן עושה.
ביש-מזל אומר לה שהיה לו כסף, הוא בזבז אותו בחיי הוללות וכעת הוא חסר כל.
אקסיושה בייאושה רצה אל האגם מתוך כוונה להטביע עצמה, ביש-מזל רץ אחריה ומונע ממנה מלהתאבד.
בראותו את רגשותיה העזים הוא מציע לה להפוך לשחקנית, ללמד אותה את המקצוע וביחד ינדדו ברוסיה וינחלו הצלחה והיא מסכימה.
אוליטה המשרתת מספרת לגורמיז'סקאיה האדונית שלה שאקסיושה נעלמה וגורמיז'סקאיה אומרת שהיא שמחה וכבר מזמן רצתה להיפטר ממנה.
היא מספרת לה גם שגילתה שאחיינה גנאדי דמיאניץ' הוא שחקן נודד, שיכור וחסר כל בשם ביש-מזל והמשרת שלו הוא גם שחקן.
גורמיז'סקאיה עונה לה שמחר הם לא יהיה בביתה.
בולאנוב אומר בשמה לביש-מזל שיעזוב את ביתה ושהיא אינה יכולה לפגוש אותו.
בולאנוב מספר לגורמיז'סקאיה שאקסיושה הייתה אצל גנאדי דמיאניץ' והוא הקריא לה מונולוגים כל הלילה.
כשאקסיושה שבה גורמיז'סקאיה אומרת לה שתעזוב את ביתה.
ביש-מזל נכנס לחדרה של גורמיז'סקאיה, למרות שהיא ביקשה מהמשרתים לא להכניס אותו.
הוא אומר לה שהיא ביישה אותו, הוא יעזוב את המקום ומוותר על הירושה, אבל נחוץ לו ולאקסיושה שמצטרפת אליו כסף לדרך.
היא נותנת לו אלף רובל והוא מסתפק בכך.
ביש-מזל מספר לבר-מזל שהוא קיבל כסף רב והם יוכלו לחיות ברווחה כמה חודשים, בר-מזל שמח על כך מאוד.
פיוטר משוחח שוב עם אביו והוא נאות לחתונתו עם אקסיושה תמורת נדוניה של אלף רובל.
אקסיושה אומרת לביש מזל שהיא החליטה להתחתן עם פיוטר ולא להיות שחקנית.
גורמיז'סקאיה מזמינה את חבריה ומציגה בפניהם את בולאנוב, בעלה לעתיד.
היא מספרת להם שהיא רצתה להוריש את האחוזה לשארי בשרה, אבל גילתה שאחיינה הוא שחקן פרובינציאלי שמנהל אורח חיים פרוע והיא גם אינה מרוצה מהתנהגותה של אחייניתה; לכן החליטה להתחתן עם בולאנוב, כדי שהאחוזה תישאר בידיים טובות.
כולם שותים לרגל אירוסיו של הזוג החדש, ביש-מזל מצטרף אליהם, מספר לגורמיז'סקאיה שאחייניתה מאוהבת בפיוטר והיא זקוקה לאלף רובל בשביל הנדוניה, כפי שביקש ווסמיבראטוב, אבי החתן, אבל גורמיז'סקאיה מסרבת לתת את הכסף.
ביש-מזל נותן לאקסיושה את אלף הרובל שקיבל מגורמיז'סקאיה.
היא מודה לו, הוא ובר-מזל עוזבים את האחוזה.
אוסטרובסקי החל לכתוב את "היער" בימים האחרונים של קיץ 1870 באחוזת Shchelykovo.
"אני עומד לסיים אותו, אבל איני סבור שיהיה כדאי לנסות להציג אותו בעונה הנוכחית", הוא הודיע לחברו השחקן פיודור בורדין במכתב מ-4 בנובמבר.
בתחילה "היער" נחשב כקומדיה משפחתית, אולם בהדרגה הקו הסאטירי בו התחזק עם דמותו של ביש-מזל (במקור דמות שולית) שנהפך לגיבור הראשי.
כמו רבים ממחזותיו הקודמים של אוסטרובסקי, גם "היער" הוצג בתחילה באופן בלתי רשמי במסיבות ספרותיות של חברים.
קריאה ראשונה כזאת התקיימה בביתו של אחיו, מיכאיל אוסטרובסקי וזכתה להצלחה רבה.
בהשראת התגובה האוהדת ובעצתו של אחיו, מעט אחרי הוצאתו של המחזה לאור אוסטרובסקי הגיש אותו כמועמד לפרס אובארוב היוקרתי, אולם לא זכה בו: "הסאטירה שלו הייתה יותר מדי עבור השופטים".
מבקר הספרות הרוסי הנודע פאבל אנקוב מתח ביקורת על ההחלטה וכתב במכתב למיכאיל אוסטרובסקי:
ב-14 במאי 1871 קיבל המחזה את אישורה של ועדת התיאטרון והספרות.
הוא הוצג לראשונה בתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג והוקדש לפיודור בורדין שגילם את דמותו של ביש-מזל.
שיחקו בו גם מאריה Tchitau (בתפקיד גורמיז'סקאיה), יה סטרוסקאיה השנייה (אקסיושה), פ.פ.
אוסטרובסקי לא היה בעמדה ממנה הוא יכול היה לשלוט על ההפקה, הוא ניסה לעשות כן באמצעות מכתבים ששלח לבורדין.
לאחר הצגת הבכורה בורדין הודיע לסופר ש"המחזה התקבל בחמימות רבה", אולם היעדרותו האישית הזיקה מאוד לאיכות ההפקה.
המחזה נכשל והתקבל בקרירות, בראש ובראשונה בשל חוסר התאמתו של בורדין לתפקיד, שלדברי צופה אחד "לא היה בו קורטוב של שחקן טרגי".
גם הופעתה של Tchitau (בתפקיד גורמיז'סקאיה) לא זכתה לאהדה.
למעשה, רק שני שחקנים, זוברוב (בתפקיד בר-מזל) וואסילייב (בתפקיד ווסמיבראטוב) זכו לשבחים מידי הצופים.
במוסקבה "היער" הוצג לראשונה ב-26 בנובמבר 1871, והיה מוקדש לס.
אקימובה (שגילמה את דמותה של אוליטה).
סדובסקי (בתפקידים של ווסמיבראטוב וביש-מזל), ס.ו.
מבקרים בני המחנה השמרני מתחו ביקורת על המחזה.
בורנין סבר ש"היער" אינו רלוונטי בשום צורה, וטען שהמחזה חסר תוכן ממשי ונבנה על רצף אירועים ודמויות מקרי.
ניקולאי סטרחוב, מבקר סלאבופיל, הביע הסתייגות דומה, בטענו שלמחזה אין חשיבות חברתית והוא ביקר את ההומור שלו כשצ'דריאני ו"עם הארץ".
מהצד השני, המחזה התקבל בחום רב בידי העיתונות הדמוקרטית.
ניקולאי אלכסייביץ' נקראסוב (שכינה אותו "מבריק") ואיוון טורגנייב היללו אותו.
במכתב אישי כתב טורגנייב לאוסטרובסקי שדמות הגיבור הטרגי (ביש-מזל) היא אחת הטובות ביותר שלו.
כעבור מספר שנים המשורר הרוסי אלכסיי פלשייב, חבר "חוג פטרשבסקי" סקר את הפקת "היער" במועדון האומנים של מוסקבה של והביע תרעומת מכך שהתיאטרון הרוסי "הרשמי" לא קיבל את יצירת המופת הזאת.
השחקן הרוסי פרוב סדובסקי התלהב מאוד מהמחזה וביקש באופן אישי שבנו מיכאיל ישחק בתפקיד הסטודנט בולאנוב, תפקיד אותו קיבל ובו אמנם הופיע בהצגת הבכורה שנערכה במוסקבה ב-26 בנובמבר 1871.
אוסטרובסקי, היער; תרגום: עזה צבי.
רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית-הספר לאמנות הבמה והקולנוע, דצמבר 1988.
אוסטרובסקי, היער; משרה ושכרה בצדה; חכמים, היזהרו בטיפשותכם, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו-1986.
יוצרים – תרגום : אברהם שלונסקי, בימוי : משה הלוי, תפאורה - יצחק פרנקל, מוזיקה - מרק לברי.
משתתפים – קארפ : יהודה שחורי, אקסיושה : יהודית ברקאית, בולאנוב : יעקב איינשטיין, אוליטה : חנה רביב (שיינטל), מילונוב : דוד ארזי, ווסמיבראטוב : יוסף זרובבל, בוודאייב : יעקב כנעני, פיוטר : יהודה גבאי, ביש מזל : שמחה צחובל.
2. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 12 ביוני 1982
יוצרים – תרגום : עזה צבי, בימוי : יונתן מרזר, תפאורה ותלבושות : אודרי ברגנר, תאורה : אבי צברי, מוזיקת רקע : מישה בלכרוביץ'.
צמיתים – אסתי הדר, ליאון נירנבלט, חופי ערן, יוסי פרשיץ, קובי פתר.
היעלמות כפויה על פי המשפט הבינלאומי מוגדרת כחטיפה או כליאה חשאית של אדם בידי מדינה, גורם פוליטי, או צד שלישי הפועל ברשות או בהסכמה שבשתיקה של מדינה או גורם פוליטי, וזאת מבלי שנמסרים פרטים על מיקומו או גורלו של האסיר, מתוך מטרה למנוע ממנו את הגנת החוק.
לפי אמנת רומא, שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2002, כאשר היעלמות כפויה מתבצעת כחלק מהתקפה רחבת היקף או שיטתית כנגד אוכלוסייה אזרחית היא נחשבת לפשע נגד האנושות, וככזו אינה כפופה להתיישנות.
ב-20 בדצמבר 2006, העצרת הכללית של האומות המאוחדות אישרה את האמנה הבינלאומית להגנה על כל בני האדם מפני היעלמות כפויה.
לעיתים קרובות היעלמות כפויה מסתיימת ברצח.
הקורבן במקרים אלה נחטף, נכלא באופן בלתי חוקי, לרוב נחקר בעינויים, מוצא להורג וגופתו מועלמת.
בהיעדר עדויות לרצח, האחראים שומרים על יכולת הכחשה.
להלן אבני דרך בהתייחסות להיעלמות הכפויה במשפט הבינלאומי.
במשפטי נירנברג שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה דנו בין השאר בהוראת לילה וערפל, במסגרתה ביצע המשטר הנאצי היעלמויות כפויות.
על אף היעדר חוק או אמנה האוסרים במפורש על היעלמות כפויה, קבעו השופטים שהדבר מפר את זכויות המשפחה כפי שנקבע באמנות האג, ולכן מהווה פשע מלחמה.
במשפט השופטים, אחד ממשפטי נירנברג הנוספים, נקבע בנוסף שהיעלמות כפויה היא פשע נגד האנושות כיוון שהיא מפרה את עקרונות היסוד של המשפט הפלילי בכל המדינות התרבותיות.
בשנת 1978 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה המביעה דאגה עמוקה מהשימוש בהיעלמות כפויה ככלי בידי רשויות החוק והביטחון ברחבי העולם.
כמו כן קראה ההחלטה למדינות לסייע במלחמה בתופעה, וכן קראה לנציבות האו"ם לזכויות אדם לבחון את הנושא ולגבש מסקנות.
בשנת 1992 קיבלה העצרת הכללית החלטה נוספת הקובעת שהיעלמות כפויה מהווה פגיעה בכבוד האדם ומפירה את החוק הבינלאומי.
ההחלטה אוסרת על כל מדינה לבצע או להרשות היעלמות כפויה ודורשת מהמדינות לנקוט צעדים משפטיים ואחרים על מנת למנוע את התופעה.
בעקבות ההחלטה, הקימה הנציבות לזכויות אדם קבוצת עבודה שניסחה טיוטה לאמנה הבינלאומית להגנה על כל בני האדם מפני היעלמות כפויה.
העבודה הסתיימה בשנת 2006, והאמנה אומצה על ידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם (גוף שהחליף באותה שנה את הנציבות).
בשנת 2002 נכנסה לתוקף אמנת רומא המהווה את מקור הסמכות לפעילותו של בית הדין הפלילי הבינלאומי הפועל בהאג.
סעיף 7 של האמנה קובע כי היעלמות כפויה, אם מבוצעת באופן שיטתי או רחב היקף, תחשב פשע נגד האנושות.
בשנת 1992 פרצה מלחמת האזרחים האלג'יראית, לאחר שהממשלה ביטלה את תוצאות הבחירות לאספה הלאומית בהן זכתה מפלגת חזית הישועה האסלאמית (FIS).
המלחמה גבתה לפחות 44,000 הרוגים, ובהם 18,000 שנעלמו, חלקם בידי הממשלה וחלקם בידי קבוצות המורדים האיסלאמיות.
ועדה מטעם הממשלה הגישה דוח חסוי, שלפי פרסומים בתקשורת קבע שמספר ההרוגים שנחטפו ונעלמו בידי הממשלה הוא 6,146.
בשנת 2005 אישרה הממשלה חוק אמנסטיה על רוב מעשי האלימות שבוצעו במלחמה.
החוק, השנוי במחלוקת, מבטיח פיצויים למשפחות האנשים שנעלמו, אך, לטענת המתנגדים, מונע עשיית צדק כמו גם השגת מידע על גורל הנעדרים.
משנת 1976 עד 1983 נקט הממשל הצבאי בארגנטינה פעולות אלימות נגד מתנגדים פוליטיים ואידאולוגיים של המשטר, פעולות הידועות בשם "המלחמה המלוכלכת".
לפי דיווחים רשמיים, 20,000 איש נעלמו במסגרת פעולות אלה, ולפי ארגוני זכויות אדם, לפחות 30,000.
רבים מהנעלמים נחטפו באמצע הלילה, נלקחו למתקני מעצר סודיים ולבסוף נרצחו וגופתם הועלמה.
חלק מהגופות הושמדו בעזרת דינמיט, חלק נקברו בקברי אחים לא ידועים, אך הרוב נרצחו במה שכונה "טיסות מוות": הם סוממו, הועלו על מטוס, ונזרקו אל מותם מעל האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1977 הוקם על ידי אמהות הקורבנות ארגון אמהות פלסה דה מאז'ו.
האמהות נפגשו והתארגנו בזמן שחיפשו מידע על ילדיהן, וערכו פעולות מחאה נגד המשטר.
ארגון נוסף שהוקם באותה שנה, סבתות פלסה דה מאז'ו, פעל לאתר ילדי חטופים שהועברו לאימוץ באופן בלתי חוקי.
בשנת 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות, דבר שהוביל להתגברות ההתנגדות למשטר הנאצי בשטחים שנכבשו קודם לכן, אם מצד גורמים קומוניסטיים ואם מצד גורמים אחרים בשל הידלדלות כוחות הכיבוש.
היטלר סבר שטיפול הצבא במתנגדי המשטר שנתפסו היה מסורבל ולא יעיל, מכיוון שההליכים המשפטיים ארכו זמן רב ולדעתו לא הסתיימו בדי עונשי מוות.
כדי להתמודד עם הבעיה הוציא היטלר את הוראת לילה וערפל, שקובעת שמתנגדי המשטר שיתפסו יישארו בידי רשויות הצבא רק באותם מקרים בהם ברור שהם יוצאו להורג תוך זמן קצר, ואילו האחרים יועברו לבתי משפט מיוחדים בגרמניה.
ההוראה קבעה גם שכדי להגביר את ההרתעה, לא יימסר כל מידע על מיקומם או גורלם של האסירים.
בסך הכל ידוע על כ-7,000 אסירי לילה וערפל, ולפחות כ-3,000 גזרי דין מוות.
ב-11 בספטמבר 1973 התרחשה הפיכה צבאית בצ'ילה, שהעלתה לשלטון כת צבאית בראשות אוגוסטו פינושה.
הדיקטטורה התקיימה עד שנת 1990 ובמהלכה התבצעה פעילות לרדיפה וחיסול של מתנגדי משטר.
על פי דו"ח רטיג, היעלמויות כפויות התבצעו באופן שיטתי בעיקר בארבע השנים הראשונות לשלטון הצבאי, בזמן פעילותה של המשטרה החשאית הצ'יליאנית, DINA.
האסירים הוחזקו במתקנים סודיים, עונו, נרצחו וגופתם הועלמה.
מבין 2,279 הנרצחים בתקופת הדיקטטורה, 957 נעלמו לאחר מעצרם.
משנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-90 התחולל בצפון אירלנד עימות, הידוע בשם הצרות (The Troubles), בין רוב היוניוניסטי-פרוטסטנטי שחפץ בשימור ההגמוניה שלו והאיחוד עם בריטניה, והמיעוט הקתולי שדרש שוויון זכויות וחלקו אף קרא להצטרפות לרפובליקת אירלנד.
בין השנים 1972 ו-1985 נעלמו שישה עשר אנשים, הידועים בשם הנעלמים (The Disappeared).
בשנת 1999 הודה ארגון ה-PIRA (אחד משני הפלגים שנוצרו לאחר פיצול ה-IRA) באחריות למותם של שלושה עשר מתוכם.
ארגון ה-INLA הודה באחריות למות אדם נוסף, ולגבי שני הנותרים לא נמסר מידע.
השישה עשר נחטפו והוצאו להורג בהאשמות שונות, ביניהם טיפול בחייל בריטי פצוע, ריגול למען בריטניה וגנבת נשק מה-IRA.
בשנת 1999 הסכימו ממשלות בריטניה ואירלנד על הקמת ארגון לאיתור שרידי הקורבנות, Independent Commision for the Location of Victims Remains.
עד שנת 2014 אותרו תשע מהגופות.
היער הלאומי טונגס הוא יער לאומי ששוכן בדרום-מזרח אלסקה (אלסקה פאנהנדל), ארצות הברית.
הוא היער הלאומי הגדול ביותר בארצות הברית ושטחו מתפרס על פני 69,000 קמ"ר (17 מיליון אקרים).
היער הוא חלק מאזור אקולוגי שהוגדר על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר כיער הגשם הגדול בעולם, וככזה שמהווה בית גידול למינים נדירים ולמינים בסכנת הכחדה, הן מבחינת בעלי החיים שבו והן מבחינת הצומח.
היער מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית וכולל בתוכו הרים, איים כגון ארכיפלג אלכסנדר, פיורדים וקרחונים.
ב-1902 הכריז נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על ארכיפלג אלכסנדר כעל יער לשימור.
ב-1907 הוא הרחיב את השמורה לשטח יער טונגס.
ב-1908 התווספו שני יערות לשמורה ויצרו יחד אזור שמקיף את רוב שטחה של דרום אלסקה.
במשך השנים נוספו עוד שטחים ליער הלאומי.
בשמורה מתגוררים כ-75,000 אנשים שמתקיימים מהקרקע.
שלושה שבטי ילידים חיים בדרום אלסקה ובאזור היער: טלינגיט, האידה וצימשיאן.
כמו כן, ממוקמות בשטח היער 31 ערים ועיירות, בהן ג'ונו, בירת אלסקה.
הפארק קרוי על שם אנשי הטונגס המהווים חלק משבט טלינגיט, שישבו באזור, בעיקר ליד העיר קטצ'יקן.
היער הוא חלק מאזור יערות לאורך החוף הפסיפי הצפוני.
יחד עם גרייט בר הוא מוגדר "יער גשם לח" והוא מאופיין באקלים ממוזג.
הצומח שבו מורכב בעיקר בעצי מחט.
הקרקע מורכבת בחלקה מקרסט (אבן גיר, מנוקזת היטב, מערות רבות) וגרניט (קרקע שאינה מנוקזת היטב).
מינים נדירים ומוגנים רבים שנראים רק לעיתים רחוקות בצפון אמריקה חיים באלפי האיים שלאורך החוף.
דגי סלמון, דובים חומים ושחורים ועיטם לבן-ראש חיים ומתרבים ביער.
עופות נודדים רבים מקננים בחודשי הקיץ בשמורה, בהם גם שחפית הקוטב.
כ-40% משטח היערות הם שטחים שאינם מיוערים, כגון שטחי מים, קרח, סלעים וצמחייה נמוכה.
בעבר נחטבו עצים ביער, אך כיום הדבר אסור בכ-78% אחוזים משטח היער, ונותרו כ-70% משטח היער הראשוני שמיועדים להישאר כך.
ביער מבקרים כמעט מיליון תיירים בשנה, רובם מגיעים בשיט דרך הים.