tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1712 הכריזו בריטניה וצרפת על שביתת נשק, והסכם שלום סופי נחתם בשנה שלאחר מכן.
במסגרת הסכם אוטרכט משנת 1713, זכתה בריטניה באקדיה (ששמה שונה לנובה סקוטיה), ריבונות על ניופאונדלנד, אזור מפרץ הדסון והאי הקריבי סנט קיטס.
צרפת הכירה בריבונות הבריטית על בני האירוקוי והסכימה שהמסחר עם עמים ילידים מפנים הארץ יהיה פתוח לכל האומות.
היא שמרה על כל האיים במפרץ סנט לורנס, כולל האי קייפ ברטון, ושמרה על זכויות דיג באזור, כולל זכויות לדגים יבשים בחוף הצפוני של ניופאונדלנד.
בשנות המלחמה המאוחרות יותר, רבים מבני אבנאקי התעייפו מהסכסוך למרות הלחצים הצרפתיים להמשיך בפשיטות על מטרות בניו אינגלנד.
השלום של אוטרכט, לעומת זאת, התעלם מהאינטרסים של הילידים, וכמה מבני אבנאקי הביעו נכונות לנהל משא ומתן לשלום עם בני ניו אינגלנד.
המושל דאדלי ארגן ועידת שלום גדולה בפורטסמות', ניו המפשייר (שהוא היה גם המושל שלה).
במשא ומתן שם ובמפרץ קאסקו, התנגדו בני אבאנקי לטענות הבריטים לפיהן הצרפתים ויתרו לבריטניה על שטח מזרח מיין וניו ברנזוויק, אך הם הסכימו לאישור הגבולות בנהר קנבק ולהקמת קשרי מסחר בניהול ממשלתי בשטחם.
הסכם פורטסמות' אושרר ב-13 ביולי 1713 על ידי שמונה נציגים של כמה מהקהילות של קונפדרציית וואבנקי; עם זאת, היא כללה הצהרה על הריבונות הבריטית על שטחם.
במהלך השנה שלאחר מכן, חתמו גם מנהיגי שבטי אבאנאקי אחרים על האמנה, אך אף מיקמק מעולם לא חתם עליו או כל הסכם אחר עד 1726.
אובדן ניופאונדלנד ואקדיה הגביל את הנוכחות הצרפתית באוקיינוס האטלנטי לאי קייפ ברטון.
צרפתים מניופאונדלנד התיישבו שם מחדש, והקימו את המושבה איל-רויאל, וצרפת בנתה את מבצר לואיסבורג בשנים הבאות.
נוכחות זו בתוספת זכויות השימוש בחוף ניופאונדלנד הביאו לחיכוך מתמשך בין אינטרסים של דיג צרפתי ובריטי, אשר לא נפתר במלואו עד סוף המאה ה-18. ההשפעות הכלכליות של המלחמה היו קשות בניופאונדלנד, כאשר ציי הדייג הצטמצמו באופן משמעותי.
צי הדייג הבריטי החל להתאושש מיד לאחר השכנת השלום, והם ניסו למנוע מספינות ספרדיות לדוג במימי ניופאונדלנד, כפי שעשו בעבר.
עם זאת, ספינות ספרדיות רבות פשוט החליפו את דגלן עם אנשי קש אנגליים כדי להתחמק מהשליטה הבריטית.
להשתלטות הבריטים על אקדיה היו השלכות ארוכות טווח על האקדים ובני המיקמק החיים שם.
אחיזתה של בריטניה בנובה סקוטיה הייתה בהתחלה קלושה למדי, מצב אותו ניצלו מנהיגי ההתנגדות הצרפתית ושבט המיקמק.
יחסי בריטניה עם המיקמק לאחר המלחמה התפתחו בהקשר של ההתפשטות הבריטית בנובה סקוטיה וגם לאורך חוף מיין, שם החלו תושבי ניו אינגלנד לנוע לאדמות אבאנקי, לעיתים קרובות תוך הפרה של הסכמים קודמים.
לא בני האבנאקי ולא בני המיקמק לא הוכרו בהסכם אוטרכט, והסכם פורטסמות' משנת 1713 פורש על ידם בצורה שונה מאשר על ידי החותמים מניו אינגלנד, ולכן בני המיקמק והאבנאקי התנגדו לפלישות הללו לאדמותיהם.
הסכסוך הזה הוגבר על ידי אינטרגרים צרפתים כמו סבסטיאן רייל, ובסופו של דבר הם התפתחו למלחמת האב רייל (1722–1727).
היחסים הבריטיים היו גם קשים עם הצרפתים תושבי אקדיה שנכבשו באופן נומינלי.
הם התנגדו לדרישות בריטיות חוזרות ונשנות להישבע אמונים לכתר הבריטי, ובסופו של דבר זה עורר הגירה של האקדים לאיל-רויאל ולאי-סן-ז'אן (אי הנסיך אדוארד של היום).
עד שנות ה-40 של המאה ה-18, מנהיגים צרפתים כמו האב ז'אן-לואי לה לוטר תזמרו מלחמת גרילה עם בעלי בריתם במיקמק נגד ניסיונות בריטיים להרחיב את ההתנחלויות הפרוטסטנטיות בחצי האי נובה סקוטיה.
חיכוכים נמשכו גם בין צרפת לבריטניה על גבולותיה של אקדיה.
הגבולות שנקבעו בהסכם לא היו ברורים, מה גם שאפילו הצרפתים מעולם לא הגדירום רשמית.
צרפת התעקשה שרק חצי האי האקדי נכלל בהסכם (נובה סקוטיה המודרנית למעט האי קייפ ברטון) ושיש להן את הזכויות על ניו ברנזוויק המודרנית.
המחלוקות על אקדיה התלקחו לסכסוך גלוי במהלך מלחמת המלך ג'ורג' בשנות ה-40 של המאה ה-18, ולא נפתרו עד לכיבוש הבריטי של כל שטחי צפון אמריקה הצרפתית במלחמת שבע השנים.
מסצ'וסטס וניו המפשייר היו בקו החזית של המלחמה, אך המושבות בניו אינגלנד סבלו פחות מנזק כלכלי מאזורים אחרים.
חלק מהעלויות של המלחמה קוזזו על ידי חשיבותה של בוסטון כמרכז של בניית ספינות וסחר, בשילוב עם רוח גבית פיננסית שנגרמה על ידי ההוצאות הצבאיות של הכתר על משלחת קוויבק ב-1711.
פלורידה הספרדית מעולם לא באמת שיקמה את כלכלתה או אוכלוסייתה מהשפעות המלחמה, והיא נמסרה לבריטניה בחוזה פריז מ-1763 בעקבות מלחמת שבע השנים.
עמים ילידים שיושבו מחדש לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי נמסרו תחת השלטון הבריטי, וכך גם בעלי ברית לבריטים במלחמה זו.
חוסר שביעות הרצון הזה התלקח לתוך מלחמת יאמאסי ב-1715, שהיווה איום גדול על קיומה של דרום קרוליינה.
אובדן האוכלוסייה בשטחים הספרדיים תרם לייסוד פרובינציית ג'ורג'יה ב-1732, אשר הוקמה על שטח שספרד תבעה במקור, כפי שהיה גם במקרה של קרוליינה.
ג'יימס מור נקט בפעולה צבאית נגד הטוסקאראס מצפון קרוליינה במלחמת טוסקארורה שהחלה ב-1711, ורבים מהם ברחו צפונה כפליטים כדי להצטרף לבני דודיהם הלשוניים בני האירוקוי.
העלויות הכלכליות של המלחמה היו גבוהות בחלק מהמושבות הדרומיות של אנגליה, לרבות אלו שזכו לפעילות צבאית מועטה.
וירג'יניה, מרילנד ופנסילבניה, במידה פחותה, נפגעו קשות מהעלות של משלוח מוצרי היצוא שלהן (בעיקר טבק) לשווקים באירופה, והן סבלו גם בגלל כמה יבולים גרועים במיוחד.
דרום קרוליינה צברה נטל חוב משמעותי כדי לממן פעולות צבאיות.
הצרפתים לא עמדו במלואם בהוראות המסחר של חוזה אוטרכט.
הם ניסו למנוע סחר אנגלי עם קהילות ילידים נידחות, והם הקימו את מבצר ניאגרה בשטח האירוקוי.
ההתיישבויות הצרפתיות המשיכו לצמוח בחוף המפרץ, עם הקמת ניו אורלינס ב-1718 וניסיונות אחרים (שלא מוצלחים) להתרחב לטקסס ופלורידה שבשליטת ספרד.
רשתות מסחר צרפתיות חדרו ליבשת לאורך נתיבי המים שהזינו את מפרץ מקסיקו, וחידשו את הסכסוכים הן עם הבריטים והן עם הספרדים.
רשתות מסחר שהוקמו בקו פרשת המים של נהר המיסיסיפי, כולל עמק נהר אוהיו, הביאו גם את הצרפתים למגע רב יותר עם רשתות מסחר בריטיות ויישובים קולוניאליים שחצו את הרי האפלצ'ים.
טענות סותרות על אותו שטח הובילו בסופו של דבר למלחמה ב-1754, כאשר פרצה מלחמת הצרפים והאינדיאנים.
מלחמת המלך ויליאם (ידועה גם בשם המלחמה הבין-קולוניאלית הראשונה, מלחמת האינדיאנים השנייה, מלחמת האב בודואן, מלחמת קסטין, או המלחמה הבין-יבשתית הראשונה בצרפתית ) הייתה הזירה של מלחמת תשע השנים בצפון אמריקה (1688–1697), הידועה גם כמלחמת הברית הגדולה או מלחמת הליגה של אוגסבורג.
זו הייתה הראשונה מבין שש מלחמות קולוניאליות (ראה ארבע המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת, מלחמת דאמר ומלחמתו של האב לה לוטר) שבהן לחמו צרפת החדשה וניו אינגלנד יחד עם בעלי בריתם הילידים, לפני שצרפת ויתרה על שטחי היבשת הנותרים שלה בצפון אמריקה ממזרח לנהר המיסיסיפי בשנת 1763.
במלחמת המלך ויליאם, לא אנגליה ולא צרפת חשבו להחליש את מעמדן באירופה כדי לתמוך במאמץ המלחמתי בצפון אמריקה.
צרפת החדשה וקונפדרציית וואבנקי הצליחו לסכל את התפשטות ניו אינגלנד לתוך אקדיה, ואילו צרפת החדשה הגדירה את גבולה כנהר קנבק בדרום מיין.
על פי תנאי הסכם רייסווייק משנת 1697 שסיים את מלחמת תשע השנים, הגבולות והמאחזים של צרפת החדשה, ניו אינגלנד וניו יורק נותרו ללא שינוי מהותי.
המלחמה נגרמה בעיקר מהעובדה שהאמנות וההסכמים שהושגו בתום מלחמת המלך פיליפ (1675–1678) לא קוימו.
בנוסף, האנגלים נבהלו מכך שהאינדיאנים מקבלים סיוע צרפתי או אולי הולנדי.
האינדיאנים הטריפו את האנגלים ואת הפחדים שלהם, בכך שגרמו לזה להיראות כאילו הם עם הצרפתים.
הצרפתים התבדו גם הם, מכיוון שהם חשבו שהאינדיאנים עובדים עם האנגלים.
התרחשויות אלו, בנוסף לעובדה שהאנגלים תפסו את האינדיאנים כנתינים שלהם, למרות חוסר נכונותם של האינדיאנים להיכנע, הובילו בסופו של דבר לשני סכסוכים, אחד מהם היה מלחמת המלך ויליאם.
צפון אמריקה בסוף המאה ה-17
המתיישבים האנגלים כללו יותר מ-154,000 בתחילת המלחמה, ועלו על מספרם של הצרפתים 12 ל-1 עם זאת, הם התחלקו למספר מושבות לאורך החוף האטלנטי, אשר לא הצליחו לשתף פעולה ביעילות, והם היו מעורבים במהפכה המהוללת, מה שיצר מתח בין המתיישבים.
בנוסף, האנגלים היו חסרי מנהיגות צבאית והייתה להם מערכת יחסים קשה עם בני בריתם האירוקים.
צרפת החדשה חולקה לשלוש ישויות: אקדיה על חוף האוקיינוס האטלנטי; קנדה לאורך נהר סנט לורנס ועד האגמים הגדולים; ולואיזיאנה מהאגמים הגדולים למפרץ מקסיקו, לאורך נהר המיסיסיפי.
האוכלוסייה הצרפתית הסתכמה ב-14,000 בשנת 1689. למרות שמספר הצרפתים היה נמוך בהרבה, הם היו מאוחדים יותר מבחינה פוליטית והכילו מספר לא פרופורציונלי של גברים בוגרים עם רקע צבאי.
כשהבינו את נחיתותם המספרית, הם פיתחו יחסים טובים עם העמים הילידים על מנת להכפיל את כוחותיהם ועשו שימוש יעיל בטקטיקות פגע וברח.
ג'יימס השני, מלך אנגליה הקתולי הודח בסוף 1688 במהפכה המהוללת, שלאחריה עלו על כס המלכות הפרוטסטנטים ויליאם השלישי ומרי השנייה.
ויליאם הצטרף לליגת אוגסבורג במלחמתה נגד צרפת (שהחלה מוקדם יותר ב-1688), לשם ברח ג'יימס.
בצפון אמריקה, היה מתח משמעותי בין צרפת החדשה לבין המושבות האנגליות הצפוניות, שב-1686 אוחדו בדומיניון ניו אינגלנד.
ניו אינגלנד והקונפדרציה האירוקווית נלחמו בצרפת החדשה ובקונפדרציית וואבנקי.
האירוקוי שלטו בסחר הפרוות החשוב כלכלית של הימות הגדולות והיו בעימות עם צרפת החדשה מאז 1680. בדחיפה של ניו אינגלנד, קטעו בני האירוקוי את הסחר בין צרפת החדשה לשבטים המערביים.
כנקמה, צרפת החדשה פשטה על אדמות סנקה במערב ניו יורק.
בתורה, ניו אינגלנד תמכה באירוקוי בתקיפת צרפת החדשה, דבר שהם עשו על ידי פשיטה על לאשין.
מתחים דומים היו על הגבול בין ניו אינגלנד לאקדיה, מאחר שצרפת החדשה הגדירה את גבולה כנהר הקנבק בדרום מיין.
מתיישבים אנגלים ממסצ'וסטס (שהאמנה שלהם כללה את אזור מיין) הרחיבו את יישוביהם לאקדיה.
כדי להבטיח את תביעתה של צרפת החדשה למיין של ימינו, צרפת החדשה הקימה משלחות קתוליות בין שלושת הכפרים הילידים הגדולים באזור: אחד על נהר קנבק (נורידג'ווק); אחד צפונה יותר על נהר Penobscot (Penobscot) ואחד על נהר Saint John (Medoctec).
מצדם, בתגובה למלחמת המלך פיליפ, חמשת השבטים הילידים באזור אקדיה יצרו את קונפדרציית וואבנקי כדי ליצור ברית פוליטית וצבאית עם צרפת החדשה כדי לעצור את התפשטות ניו אינגלנד.
זירת ניו אינגלנד, אקדיה וניופאונדלנד
זירת המלחמה בניו אינגלנד, אקדיה וניופאונדלנד ידועה גם כמלחמת קסטין ומלחמתו של האב ז'אן בודואן.
באפריל 1688, המושל אנדרוס שדד את ביתו ואת כפרו של קסטין במפרץ פנובסקוט (קסטין, מיין).
מאוחר יותר באוגוסט, האנגלים פשטו על הכפר הצרפתי Chedabouctou.
בתגובה, קסטין וקונפדרציית וואבנקי השתתפו במערכת החוף הצפון-מזרחי של 1688 לאורך גבול ניו אינגלנד/אקדיה.
הם התחילו ב-13 באוגוסט 1688 בניו דארטמות' (ניוקאסל), והרגו כמה מתיישבים.
כמה ימים לאחר מכן הם הרגו שני אנשים ב-Yarmouth בקרב הראשון.
בקנבונק, בסתיו 1688, חברי הקונפדרציה הרגו שתי משפחות.
באביב שלאחר מכן, ביוני 1689, כמה מאות אינדיאנים משבטי אבנאקי ופנקוק בפיקודם של קנקמגוס ומסנדוויט פשטו על דובר, ניו המפשייר, הרגו יותר מ-20 ולקחו 29 שבויים, שנמכרו בשבי בצרפת החדשה.
ביוני, הם הרגו ארבעה גברים בסאקו.
בתגובה לפשיטות אלו, הוקמה משלחת של 24 גברים לחפש את הגופות ולרדוף אחרי הילידים.
הם נאלצו לחזור לאחר שאיבדו רבע מאנשיהם בסכסוכים עם הילידים.
באוגוסט 1689, ז'אן-וינסנט ד'אבדי דה סן קסטין והאב לואי-פייר ת'ורי הובילו משלחת מלחמה של אבנאקי שכבשה והרסה את המצודה בפמקוויד (בבריסטול, מיין של היום).
נפילתה של פמקוויד הייתה נסיגה משמעותית לאנגלים.
והביאה לדחיקת הגבול בחזרה לקסקו (פלמות'), מיין.
ניו אינגלנד נקמה על פשיטות אלה על ידי שליחת מייג'ור בנג'מין צ'רץ' לפשוט על אקדיה.
במהלך מלחמת המלך ויליאם, צ'רץ' הוביל ארבע קבוצות פשיטה של ניו אינגלנד לתוך אקדיה (שכללה את רוב מיין) נגד האקאדים וחברי קונפדרציית וואבנקי.
במשלחת הראשונה לאקדיה, ב-21 בספטמבר 1689, הגנו צ'רץ' ו-250 חיילים על קבוצת מתיישבים אנגלים שניסו להתבסס בפאלמות' (ליד פורטלנד, מיין של היום).
שבטי קונפדרציית וואבאנקי הרגו 21 מאנשיו, אך ההגנה של צ'רץ' הצליחה והילידים נסוגו.
לאחר מכן חזר צ'רץ' לבוסטון, והותיר את הקבוצה הקטנה של המתיישבים האנגלים ללא הגנה.
באביב שלאחר מכן, למעלה מ-400 חיילים צרפתים וילידים, בהנהגתו של קסטין, הרסו את סלמון פאלס (היום ברוויק, מיין), ואז חזרו לפאלמות' וטבחו בכל המתיישבים האנגלים בקרב פורט לויאל.
כשצ'רץ' חזר לכפר מאוחר יותר באותו קיץ הוא קבר את המתים.
נפילת פורט לויאל (קסקו) הובילה להתרוקנות כמעט כל אוכלוסיית מיין.
כוחות ילידים יכלו בעקבות כך לתקוף את גבול ניו המפשייר ללא תגמול.
אנשי ניו אינגלנד, בראשות סר ויליאם פיפס, הגיבו בתקיפת פורט רויאל, בירת אקדיה.
הקרב על פורט רויאל החל ב-9 במאי 1690. פיפס הגיע עם 736 אנשי ניו אינגלנד בשבע ספינות אנגליות.
המושל דה מנבאל נלחם במשך יומיים ולאחר מכן נכנע.
חיל המצב נכלא בכנסייה, והמושל דה מנבל רותק לביתו.
הניו אינגלנדרים שיטחו את הבסיס של המבצר החדש.
תושבי פורט רויאל נכלאו בכנסייה ונשאו שבועת אמונים למלך.
פיפס עזב, אבל ספינות מלחמה מניו יורק הגיעו ביוני, מה שהביא להרס נוסף.
הימאים שרפו ובזזו את היישוב, כולל כנסיית הקהילה.
הניו אינגלנדרים עזבו שוב, ווילבון, מושל אקדיה, העביר את הבירה לטריטוריה בטוחה יותר פנימה בפורט נאשוואק (היום פרדריקטון, ניו ברונסוויק).
פורט נאשוואק נותרה הבירה עד לאחר המלחמה, כאשר פורט רויאל הוחזרה כבירה בשנת 1699.
במשלחת השנייה של צ'רץ' לאקדיה, הוא הגיע עם 300 איש למפרץ קאסקו ב-11 בספטמבר 1690. משימתו הייתה לכבוש בחזרה את המבצר האנגלי Pejpescot (היום ברונסוויק, מיין), שנכבש על ידי קונפדרציית וואבנקי.
הוא עלה במעלה נהר אנדרוסקוגין לפורט פג'פסקוט.
משם הוא נסע במעלה הנהר למפלי ליברמור ותקף כפר ילידים.
אנשי צ'רץ' ירו בשלושה או ארבעה ילידים כאשר נסוגו.
צ'רץ' גילה חמישה שבויים אנגלים בוויגוואמים.
צ'רץ' טבח שישה או שבעה ילידים ולקח תשעה שבויים.
כמה ימים לאחר מכן, כנקמה, חברי קונפדרציית וואבנקי תקפו את צ'רץ' בכף אליזבת בפוינט פורפודוק, הרגו שבעה מאנשיו ופצעו 24 אחרים.
ב-26 בספטמבר, צ'רץ' חזר לפורטסמות ', ניו המפשייר.
במהלך מלחמת המלך ויליאם, העיירה וולס שהכילה כ-80 בתים ובקתות עץ שהיו פרוסות לאורך כביש הפוסט, הותקפה ב-9 ביוני 1691 על ידי כ-200 אינדיאנים בפיקודו של הסחם מוקסוס, אבל קפטן ג'יימס קונברס והמיליציה שלו הגנו בהצלחה על חיל המצב של לוטננט ג'וזף סטורר, שהיה מוקף בפליסאדה סגורה.
סחם אחר, מדוקוואנדו, איים לחזור בשנה הבאה "ולהוציא את הכלב קונברס מהמאורה שלו".
כשהילידים נסוגו, הם נסעו ליורק ליד קייפ נדיק שם עלו על כלי שיט, והרגו את רוב הצוות.
בתחילת 1692, על פי ההערכות 150 אבנקים בפיקודו של קציני צרפת החדשה חזרו ליורק, הרגו כ-100 מהמתיישבים האנגלים ושרפו מבנים במה שייקרא טבח הקנדלמס.
המשלחת השלישית של צ'רץ' לאקדיה במהלך המלחמה הייתה ב-1692 כאשר הוא פשט על פנובסקוט (האי ההודי של היום, מיין) עם 450 איש.
צ'רץ' ואנשיו המשיכו לפשוט על טאקונוק (ווינסלו, מיין).
בשנת 1693, פריגטות מניו אינגלנד תקפו שוב את פורט רויאל, ושרפו כמעט תריסר בתים ושלוש אסמים מלאים בתבואה.
ב-18 ביולי 1694, פשט החייל הצרפתי קלוד-סבסטיאן דה ויליו עם כ-250 אבנקים מנורידג'ווק בפיקודו של הסגאמור (המפקד העליון) בומזין (או בומוסין) על ההתנחלות האנגלית דורהאם, ניו המפשייר, בטבח נהר האויסטר.
בסך הכל, הכוח הצרפתי והילידים הרגו 104 תושבים ולקחו 27 בשבי, תוך שהם שורפים מחצית מהבתים, כולל חמישה כוחות מצב.
הם גם הרסו יבולים והרגו בעלי חיים, וגרמו לרעב ולמחסור לניצולים.
בשנת 1696, צרפת החדשה ושבטי קונפדרציית וואבנקי, בראשות סנט קסטין ופייר לה מואן ד'איברוויל, חזרו ונלחמו בקרב ימי במפרץ פאנדי לפני שהמשיכו לפשוט על פמקוויד.
לאחר המצור על פמקוויד, ד'איברוויל הוביל כוח של 124 קנדים, אקדים, מיקמק ואבנקיס במסע חצי האי אבלון.
הם הרסו כמעט כל יישוב אנגלי בניופאונדלנד, למעלה מ-100 אנגלים נהרגו, כמה מאות נלקחו בשבי, וכמעט 500 גורשו לאנגליה או צרפת.
כנקמה יצא צ'רץ' למשלחת הרביעית שלו לאקדיה וביצע פשיטה תגמול נגד קהילות אקדיות באיסתמוס של צ'יגנקטו ומבצר נאשוואק (היום פרדריקטון, ניו ברונסוויק), שהייתה אז בירת אקדיה.
הוא הוביל את חייליו באופן אישי בהריגת תושבי צ'יגנקטו, בזיזת כלי ביתם, שריפת בתיהם ושחיטת בעלי החיים.
באוגוסט 1689, 1,500 בני אירוקוי, שחיפשו נקמה על מעשיו של המושל גנרל דנונוויל, תקפו את היישוב הצרפתי בלאצ'ין.
הרוזן פרונטנק, שהחליף את דנונוויל כמושל הכללי, תקף מאוחר יותר את הכפר אונונדאגה של בני באירוקווי.
צרפת החדשה ובעלי בריתה האינדיאנים תקפו בעקבות כל יישובי גבול אנגליים בתחילת 1690, בעיקר ב-Schenectady בניו יורק.
לאחר מכן באו שתי משלחות.
האחת, ביבשה תחת גנרל המיליציה הפרובינציאלית של קונטיקט, פיץ-ג'ון ווינת'רופ, לעבר מונטריאול; השנייה, בראשותו של סר וויליאם פיפס, התמקדה בקוויבק.
המשלחת של ווינת'רופ נכשלה בגלל בעיות מחלות ואספקה, ופיפס הובס בקרב קוויבק.
משלחות קוויבק ופורט רויאל היו המתקפות הגדולות היחידות של ניו אינגלנד במלחמת המלך ויליאם; במשך שארית המלחמה עסקו המתיישבים האנגלים בעיקר בפעולות הגנה, התכתשויות ופשיטות תגמול.
חמש המדינות האירוקויות סבלו מחולשתן של בעלות בריתן האנגליות.
בשנים 1693 ו-1696, הצרפתים ובני בריתם האינדיאנים הרסו את ערי האירוקוי והרסו יבולים בעוד שהקולוניסטים בניו יורק נותרו פסיביים.
לאחר שהאנגלים והצרפתים עשו שלום ב-1697, בני האירוקוי, שננטשו כעת על ידי המתיישבים האנגלים, נשארו במלחמה עם צרפת החדשה עד 1701, כאשר הוסכם שלום במונטריאול בין צרפת החדשה למספר רב של בני אירוקוי ושבטים אחרים.
המלחמה שימשה גם רקע למלחמה כלכלית מתמשכת בין האינטרסים הצרפתיים והאנגלים בצפון אמריקה הארקטית.
אבל הכוחות הצרפתיים היו קטנים, ואחיזתם בעמדות שנכבשו הייתה חלשה למדי - יורק פקטורי נכבשה מחדש על ידי האנגלים ב-1695. בשנת 1697, בקרב מפרץ הדסון, אחד הקרבות הימיים הגדולים של המלחמה, ד'איברוויל, עם ספינה אחת, הביס שלוש ספינות אנגליות והמשיך לכבוש שוב את יורק פקטורי.
הסכם רייסווייק שנחתם בספטמבר 1697 סיים את המלחמה בין שתי המעצמות הקולוניאליות, והחזיר את הגבולות הקולוניאליים לסטטוס קוו אנטה בלום.
השלום לא נמשך זמן רב; ובתוך חמש שנים, המושבות נקלעו לשלב הבא של המלחמות הקולוניאליות, מלחמת המלכה אן.
לאחר הסכם השלום שלהם עם צרפת ב-1701, בני האירוקוי נותרו נייטרליים באותו עימות, ולא השתתפו בפעולות איבה אקטיביות נגד שני הצדדים.
המתיחות נותרה גבוהה בין האנגלים לבין שבטי קונפדרציית וואבנקי, ששוב נלחמו לצד הצרפתים במלחמת המלכה אן, עם סכסוך שהתאפיין בפשיטות תכופות במסצ'וסטס, כולל אחת על גרוטון ב-1694, שבה נחטפו ילדים, והדירפילד.
טבח בשנת 1704, בו יותר מ-100 שבויים נלקחו צפונה למונטריאול לצורך כופר או אימוץ על ידי המוהיקנים וצרפתים.
בסוף המלחמה, הילידים הצליחו להרוג יותר מ-700 אנגלים ולשבות למעלה מ-250 לאורך גבול אקדיה/ניו אינגלנד.
הסכם רייסווייק לא היה משביע רצון לנציגי חברת מפרץ הדסון.
מאחר שרוב תחנות המסחר שלה במפרץ הדסון אבדו לצרפתים לפני תחילת המלחמה, שלטון הסטטוס קוו גרם לכך שהם נשארו בשליטה צרפתית.
החברה קיבלה את שטחיה בחזרה ליד שולחן המשא ומתן כאשר הסכם אוטרכט סיים את מלחמת המלכה אן.
חוקרים מתווכחים אם המלחמה הייתה גורם תורם לציד המכשפות בסיילם.
מלחמת המלך ויליאם כמו גם מלחמת המלך פיליפ (1675–1678) הובילו לעקירת פליטים רבים במחוז אסקס.
הפליטים נשאו עימם פחדים מהאינדיאנים, שעל פי הוויכוח הוביל לפחדים מכישוף, במיוחד מכיוון שלטענתם השטן היה קשור קשר הדוק לאינדיאנים ולכישוף.
כמובן, קוטון מת'ר גם כתב שזה הולך להוביל לעידן של עגמומיות, והוא ללא ספק תומך בהובלת סיילם למשבר הכישוף של 1692. חוקרים מתווכחים על תיאוריה זו וחוקרת אחת, ג'ני הייל פולסיפר, טוענת שמלחמת המלך ויליאם הייתה יותר מאשר סיבה לכך.
חוקרים אחרים שכתבו על התיאוריה של המלחמות שהן הגורם המוביל למשפטי הכישוף של סיילם כוללים את מרי בת' נורטון, ג'יימס קנסס ואמרסון בייקר.
מלחמת הנשמות היא טרילוגיית ספרי פנטזיה המבוססת על עולם המערכה רומח הדרקון פרי עטם של מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
האירועים המתוארים בטרילוגיה מתרחשים כ-70 שנים לאחר מלחמת הרומח, המתוארת בספרי רשומות רומח הדרקון וכ-40 שנים לאחר מלחמת הכאוס, המתוארת בספר דרקוני להבת קיץ.
קבוצת גיבורים חדשה מוצאת עצמה מגנה על העולם מפני כוחות הרוע של אלת האופל טאקיזיס, ששבה לקרין במסווה האל האחד, לצד כמה מגיבורי הרומח שנותרו בחיים.
הטרילוגיה פורסמה בין השנים 2000–2002 ונכללה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספרים המרכיבים את הטרילוגיה הם:
דרקונים של שמש גוועת (2000)
דרקונים של כוכב אבוד (2001)
דרקונים של ירח נעלם (2002)
ג'רארד אות מונדר - אחד הגיבורים הראשיים במלחמת הנשמות.
גילתאס - בנם של תניס ולאורנה.
דובר השמשות והכוכבים ושליט האלפים הקלינסטים, הסילבנסטים והקגונסטים.
סילבנושי – שליט האלפים הסילבנסטים, דובר הכוכבים.
פאלין מאז'ר – רב מג ממסדר הגלימות הלבנות, בנו של קרמון מאז'ר ואחיינו של רייסטלין.
לאורנה קנן – גיבורת מלחמת הרומח.
אימו של גילתאס והמלכה האם של האלפים הקלינסטים.
אלהנה צפריר – אימו של סילבנושיי, אלפית שגורשה מסילבנסטי.
סהר-פז - גיבורת מלחמת הרומח, כהנת האל מישקאל.
דאלאמר האפל – אדון צריח הכישוף הנעלה בפלנתאס, חניכו לשעבר של רייסטלין.
גדילן קוץ-רגל – קנדר, נע במרחבי הזמן ואחת מדמויות המפתח במלחמת הנשמות.
קרמון מאז'ר - אביו של פאלין, כעת על ערש מותו.
מינה – נערה מסתורית וחסרת רחמים.
ליידי אודילה - אבירת סולאמניה.
הופכת לכהנת לאחר שחוזה בכוחו האמיתי של האל האחד.
ראי – דרקון כסוף עיוור אשר שומר על מגדל האור.
עוזר לשחרר את אחיו, דרקוני המתכת.
40 שנים חלפו מאז מלחמת הכאוס (המתוארת בספר דרקוני להבת קיץ) וכעת מתחיל עידן התמותה, שבו האלים עזבו את קרין, ודרקונים שולטים ביבשת, הנותרת שסועה ומחולקת.
דרקונים אלה חזקים ומאיימים יותר מאלה המקומיים, שמצאו את מותם בדרך זו או אחרת או ששועבדו.
זאת ועוד, הדרקונים המתכתיים נעלמו כליל.
עם עזיבת האלים, הקסם בקרין אף הוא נחלש, ומסדרי הקוסמים כבר התפרקו.
למרות שפאלין מאז'ר הצליח להחזיק במידה מסוימת של כח כושפות.
הדרקונים נמנעים ממלחמה ביניהם הודות להסכם שלום שברירי האומר שמעט הקסם שנותר בקרין מחולק שווה בשווה ביניהם.
אבירי טאקיזיס נהפכים לאבירי נראקה, כעת כשאיבדו את מקור כוחם, היינו, אלת הזדון טאקיזיס.
אולם, מסדר אבירות חדש זה אינו מכובד כקודמו.
סהר-פז, אחת מאחרוני גיבורי הרומח, מקימה יחד עם ג'ספר כור-אש את מגדל האור באי שלסי אשר בעיר האלפים קלינסטי.
קרמון מאז'ר, על ערש מותו, שולח אביר סולאמני בשם ג'רארד למסע יחד עם גדילן קוץ-רגל, שחזר באמצעות מכשיר ההעברה בזמן על מנת למצוא את סהר-פז.
הם עורכים מסע מסוכן לכיוון קלינסטי כדי לברר עם פאלין מאז'ר את דבר הימצאה.
בינתיים, אומת הקלינסטים מאוימת בהשמדה על ידי שליט הדרקונים שלה, מכיוון שאחד מהממצאים הקסומים החזקים ביותר מוחזק בה, ובשל כך שייך לה מבחינה חוקית.
אלהנה צפריר ממשיכה לנסות ולחדור את שדה הכוח שמגן על העיר סילבנוסט.
שדה הכוח הונח במקום על ידי הדרקון הירוק, שליטם הרודני שמאמינים כי הוא גם האלף החכם סילבנושיי, בנה של אלהנה.
הוא מוצא דרך לתוך סילבנוסט ומומלך למלך.
מינה, נערה בת 17 בעלת כוח מסתורי שהופיעה יש מאין לאחר הסערה הגדולה, הצליחה להשתלט על אבירי נראקה בזכות עיני הענבר שלה וקסמיה, והיא כעת מובילה אותם לניצחון על העולם תחת בשמו של האל האחד, ממנו היא ירשה את כל כוחותיה.
צבאה של מינה מצטרף למצור על העיר סנקטיון, וכאשר הם מביסים את אבירי סולאמניה בעיר הם נשלחים לתקוף את סילבנוסט.
בעזרתו של האל האחד, אבירי נראקה מצליחים לחדור את המגן על העיר באורח קסם.
המגן מעל העיר האלפית סילבנוסט נשבר כאשר הדרקון הירוק כרתי רועץ-דם מובס, ומינה וצבאה יחד עם הדרקונית האימתנית בריל מביאים לניצחון על העיר הכבושה.
בינתיים, סהר-פז עורכת מסע לאורך נהר הנשמות בעקבות הנשמות התועות, והדבר מאיים על שלום כולם.
מתגלה זהותה של האלה האחת, וכי מדובר באלת הזדון טאקיזיס בכבודה ובעצמה, אשר חזרה להטיל את חתיתה על היבשת, והסיבה לעזיבתם של האלים היא משום שטאקיזיס גנבה את כוכב הלכת קרין והחביאה אותו משאר האלים.
האלפים הסילבנסטים מגרשים מאדמתם את סילבנושיי, את אימו אלהנה צפריר ואת אביו פורתיוס קנן וכעת גילתאס יושב על כס המלכות, בובת חוטים בידי הסנאט, כאשר למעשה העיר נשלטת על ידי אבירי נראקה.
לאורנה נשארת מאחור כדי להילחם בבריל הדרקונית ומתה בהגנה על העיר קלינוסט.
סילבנושיי מתאהב במינה, אך זו מנצלת ובסוף הורגת אותו, לא לפני שהוא מצליח להרוג את טאקיזיס.
אלהנה מציעה כי גילתאס בנה ימלוך על שתי אומות האלפים לאחר מותו של סילבנושיי.
עצם הבסתה של טאקיזיס מאפשר את חזרת האלים לקרין, ופלאדין עוזב את שורות האלים הטובים כדי לשמר את האיזון בין הטוב והרע.
עם מותה של טאקיזיס, מינה עוזבת למחוזות שאינם ידועים, וסיפורה ממשיך בספרי "כוהנת האופל".
מלחמת המינים הוא כינוי למאבק המתנהל בין גברים לנשים על מוקדי שליטה בחברה ובמשפחה.
ב, לאחר בריאת האדם נוצרו הזכר והנקבה יחדיו ומעמדם הוצג כשוויוני-.
לאחר סיפור גן העדן המתואר ב, המהווה את "החטא הקדמון" בנצרות, נקבע הבדל במעמד ותפקוד שני המינים.
תפקיד הגבר- ולעומתו תפקיד האישה .
מעמד הגבר לעומת מעמד האישה נקבע בפסוק .
מכאן ואילך ניכרה המתיחות בין שני המינים אשר באה לידי ביטוי בכמה דמויות ביהדות ובנצרות- תפקיד הנשים "הקלאסי" התבטא בדמויות כמו מריה הקדושה, ואילו מקרים בהם יש התנגדות לסדר החברתי הקיים ניתן לראות ב- בסיפורם של דבורה הנביאה וברק בן אבינועם וכן ב- בנות צלופחד.
באסלאם דמותה של האלמנה ח'דיג'ה מנוגדת לתפקיד האישה ביהדות ובנצרות, היא מוצגת כבעלת רכוש ומנהלת את הבית ביד רמה.
בימי הביניים וראשית העת החדשה
לאור המבנה הפיזיולוגי הגברי, בתקופת ימי הביניים המוקדמים בהם העיסוק בחקלאות המשיך להיות מקור הפרנסה העיקרי, מודל התפקוד והמעמד המגדריים נשמרו כפי שהיו.
מעמדה החזק של הכנסייה הקתולית באירופה והמלחמות בין הממלכות השונות (שהצריכו כוח גברי לוחם) היו גם הם גורם לכך.
ביטוי להתנגדות למודל זה היה הלוחמת ז'אן ד'ארק, לוחמת הצבא הצרפתי שהואשמה במינות אך בשנת 1920 הוכרזה כקדושה מעונה.
לאחר המצאת מנוע הקיטור, עם ההתפתחות הטכנולוגית שהביאה עימה המהפכה התעשייתית
במרבית זמן ההיסטוריה הכתובה – במשך אלפי השנים שבין המהפכה החקלאית לבין המהפכה התעשייתית, שרר מצב שאינו נחשב כשוויוני בעיני רבים מבני זמננו.
בין המהפכה החקלאית למהפכה התעשייתית, למעלה מ-95% מהאוכלוסייה התפרנסה מחקלאות והשאר היו בעלי מלאכה, סוחרים או פקידי ממשל ואנשי ממשל שהתפרנסו ממיסים.
העבודה החקלאית נעשתה ברובה הגדול על ידי הגברים בשל היות גופם חזק יותר מגופן של הנשים.
בזכות חוסנם הגופני, הגברים היו, על פי רוב, הלוחמים היחידים.
מצב זה הפסיק להיות מחויב המציאות בעקבות המצאת הרובה והמהפכה התעשייתית.
שני אירועים אלה הפחיתו את הצורך בשרירים מפותחים ובממדי גוף גדולים עבור מי שמפרנס את המשפחה ונלחם.
אולם, אלפי שנים של תרבות הרואה את האישה כנחותה, הקשו ועדיין מקשים על נשים בהגשמתן העצמית ועל החברה בהפקת תועלת מיכולתם של כל חבריה.
בספר בראשית () נקבע הבדל בתפקוד של המינים - לגבר, לעומת לאישה.
נוסף לכך הבדל מעמדי במשפחה, באמירה לאישה: .
חתירתן של נשים לשוויון, ומאבק בין המינים כתוצאה מכך, התקיימה עוד לפני המהפכה התעשייתית.
המחשה לכך ניתנת במחזהו של ויליאם שייקספיר "אילוף הסוררת", העוסק במלחמת המינים במשפחה.
ההנחה, שישנו מאבק המתנהל בין גברים לבין נשים על מוקדי שליטה בחברה ובמשפחה, זכתה לביקורות אקדמיות וציבוריות.
עופר קצ'רגין משרטט את מקור ההנחה בצמיחתו של הזרם הפמיניסטי-רדיקלי בארצות הברית של שנות השישים, ובפרט בספרות המדע הבדיוני הפמיניסטי-רדיקלי, שלימים חלחלה לתרבות הפופולרית והפכה לתמונת מציאות.
מלחמת הסמים במקסיקו (בספרדית: Guerra contra el narcotráfico en México) היא מלחמה מתמשכת בין קרטלי הסמים המקסיקניים, שנלחמים זה בזה על השליטה בסחר הסמים באזורים מסוימים, וכן בגורמי אכיפת החוק במקסיקו המנסים באופן מתמיד לצמצם את היקף הסחר בסמים.
למרות שקרטלי הסמים המקסיקניים קיימים עשרות שנים, הם הפכו לבעלי השפעה רבה רק לאחר דעיכת ההשפעה של קרטלי הסמים של קולומביה בשנות ה-90. קרטלי הסמים המקסיקנים שולטים בשוק הסמים הסיטונאי בארצות הברית.
מעצרים של ראשי הקרטלים, במיוחד בקרטל טיחואנה ובקרטל המפרץ, הובילו לגל אלימות כאשר הקרטלים ניסו להשתלט על נתיבי הסחר של הסמים בין מקסיקו לארצות הברית.
מקסיקו, אחת מהמדינות הגדולות ביותר בייצור ובייצוא של סמים, היא היצואנית העיקרית של חשיש לארצות הברית ואחת מהיצואניות הגדולות ביותר של הסם המסוכן מתאמפטמין לארצות הברית.
אף על פי שמקסיקו מייצרת רק אחוז קטן מסך כל ההרואין בעולם, היא אחת מהייצואניות הגדולות ביותר של הרואין לארצות הברית.
ההערכה היא כי קרטלי הסמים המקסיקנים מייצאים קרוב ל-70% מהסמים בארצות הברית.
מחלקת המדינה האמריקנית העריכה כי 90% מהקוקאין אשר מיוצא לארצות הברית מוברח דרך מקסיקו, ומיוצר ברובו בקולומביה, וכי כמות הרווחים שהקרטלים גורפים ממכירה סיטונאית של הסם הם בין 13.6 ל-48.4 מיליארד דולר אמריקני בשנה.
עם השנים חלה עליה הדרגתית בכמות סוחרי הסמים המקסיקנים אשר מבריחים כספים בחזרה לתוך מקסיקו באמצעות מכוניות ומשאיות, ככל הנראה עקב האפקטיביות הרבה של המאמצים האמריקנים לנטר העברות כספים אלקטרוניות.
מעל ל-28,000 אנשים בסך הכל נהרגו בין דצמבר 2006 לנובמבר 2010 כתוצאה מהסכסוך האלים בין קרטלי הסמים לגורמי אכיפת החוק במקסיקו.
העיר סיודאד חוארס במקסיקו קיבלה בשנת 2009 את התואר המפוקפק "בירת הרצח העולמית" והפכה לעיר המסוכנת בעולם בעקבות מספרם הרב ביותר של מקרי הרצח ביחס לאוכלוסייה.
מלחמת המקף (בצ'כית: Pomlčková válka; בסלובקית: Pomlčková vojna) הייתה ויכוח בין נציגים צ'כיים וסלובקיים על שמה הרשמי של צ'כוסלובקיה לאחר "מהפכת הקטיפה".
שמה המלא של המדינה היה, בשתי השפות, "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית" (Československá socialistická republika).
המהפכה התרחשה בדצמבר 1989, ובתחילת שנת 1990 הציע הנשיא הנבחר ואצלב האוול להוציא את המילה "סוציאליסטית" משמה של המדינה.
נציגי סלובקיה דרשו כי שמה של המדינה החדשה יכתב במקף בין "צ'כו" ל"סלובקית" (Česko-Slovenska), כפי שנכתב בשנים 1918–1920 ושוב בשנים 1937–1938.
ההחלטה לא נמצאה מתאימה, וב־20 באפריל שוב שינה הפרלמנט את שמה של המדינה, והיא נקראה מעתה "הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים" (בצ'כית: Česká a Slovenská Federativní Republika, בסלובקית: Česká a Slovenská Federatívna Republika).
לפי כללי הכתיב בשתי השפות, רק המילה הראשונה בשמה של מדינה אמורה להיכתב באות גדולה, אך כפתרון לשאלת כתיבת האות הראשונה במילה "סלובקים", הוחלט לכתוב את כל המילים באותיות גדולות.
הוויכוח כלל גם את שמו של הסימן.
הסלובקים דרשו כי בין השמות יפריד מקף (spojovník), בעוד הצ'כים השתמשו באותה מילה גם לקו מפריד (pomlčka).
השם "מלחמת המקף" נקלט למרות שאינו תיאור נכון של האירועים.
עם זאת, הוויכוח חשף פער מהותי באופן שבו צ'כים וסלובקים ראו את זהותה של מדינתם.
מלחמת העבדים הראשונה הייתה מרד העבדים הראשון שפרץ ברפובליקה הרומית בין השנים 132-135 לפנה"ס.
הייתה זו המלחמה הראשונה מתוך שלוש מלחמות העבדים שכוונו כנגד האימפריה הרומית.
המרידה החלה בעיר אֵנָּה שבסיציליה והתפשטה על פני כל האי.
את הכוחות המורדים הובילו נביא בשם אֵאוּנוֹס ומצביא בשם קלֵאוֹן.
ההסבר לפרוץ המרד נעוץ ביחס המזלזל של האדונים לעבדיהם באי סיציליה ששגשג באותה עת מבחינה כלכלית וגרם לכך שרבים מהאדונים חיו חיי מותרות והחלו להתנשא ולהתעלל בעבדים.
המרד נגמר לאחר שהקונסול פּוּבּליוס רוּפּיליוס צר על העיר אנה וחיסל את ההתקוממות.
הרפובליקה הרומית כבשה את סיציליה מקרתגו במהלך המלחמה הפונית השנייה בשנת 210 לפנה"ס.
במשך מספר עשרות שנים הרומאים החלו ליישב את סיציליה והביאו לשינויים חברתיים ותרבותיים.
כחלק מתוצאות המלחמה, רבים מתושבי רומא התעשרו מהניצחונות הצבאיים של רומא, ובמקביל עבדים חדשים רבים הגיעו לשטחי הרפובליקה הרומית כתוצאה מן המלחמה.
עבדים רבים שכאלו הגיעו גם לבעלי אחוזות בסיציליה.
חלק מהם, ובעיקר הצעירים יותר, עסקו ברעיית צאן, אך רבים אחרים הועסקו בעבודות חקלאיות קשות".
היחס אל העבדים מצד האדונים נחשב לקשה מאוד, ורבים מן האדונים הואשמו בממשל לא תקין.
האדונים העניקו לעבדים מעט מאוד מזון וביגוד, ולעיתים קעקעו את עורם כדי לסמן בעלות עליהם.
כפי שמתאר ההיסטוריון היווני דיודורוס:
בעקבות חוסר סיפוק צורכיהם הבסיסיים, עבדים רבים יצרו כנופיות והחלו לעסוק בשוד ובביזה, ועל ידי כך רכשו ניסיון קרבי.
המושלים הרומאים בסיציליה חששו להתעמת עם הכנופיות הללו.
וזאת עקב עצמתן ועקב ההשפעה המרובה שהייתה לאדוניהם, שרובם היו ממעמד הפרשים וחלקם שימשו כשופטים במשפטי תביעה כנגד מושלי המחוזות.
כל הסיבות הללו הובילו לתסיסה פנימית בסיציליה ואיימו על יציבות השלטון באי.
המרד פרץ בעיר אנה שבמרכז האי סיציליה, בקרב עבדיו של דאמופילוס ושל אשתו מגאליס.
שניהם נודעו כעשירים מאוד, אך בעלי יחס נוקשה כלפי עבדיהם ונהגו להתנשא עליהם ולהשפילם.
כתוצאה מכך, תכננו העבדים לקשור נגדם קשר ולהפילם, ויש הטוענים כי היו חלק ממזימה כללית של עבדי אנה להשתלט על העיר.
העבדים הללו החליטו לפנות לעבד נוסף בשם אאונוס ולשאול האם יש לפתוח במרד.
אאונוס היה עבד ממוצא סורי שנחשב לקוסם ולעושה נפלאות.
אאונוס טען כי הוא מתנבא בעזרת האלים ואחדות מנבואותיו התגשמו ומשכו תשומת לב.
כתוצאה מכך, אדונו החל להזמינו לשעשע אותו כששהה עם אציליו, והוא הבטיח להם שיום אחד יהיה מלך ויגמול לאלו מביניהם שיתייחסו אליו כראוי.
כשפנו אליו העבדים המורדים, דחק בהם אאונוס לפתוח במרד מיד.
העבדים קיבצו כ-400 מחבריהם פתחו במרד כשאאונוס בראשם וכשהם מנצלים את היעדרו של הפראיטור הרומי החדש שנקבע לסיציליה פלאוּטיוס היפסאיוס (L.
Plautius Hypsaeus) ואת המהומות בספרד שלכדו את תשומת לבה של רומא.
לאחר שהעבדים הצליחו להשתלט על העיר הם ערכו ביזה וטבח בקרב תושבי העיר, ושחררו רבים מחבריהם לעבדות.
בעיני המורדים, הנקמה הייתה מניע חזק שהוביל אותם לניצול מיני, עינויים ורציחות של האדונים שהתאכזרו לעבדיהם.
גם תאוות בצע הייתה מניע שגרם לביזה רחבה והרס רכוש.
לבסוף, הצליחו המורדים ללכוד את דאמופילוס ומגאליס ולאחר משפט קצר הוציאו אותם להורג.
בעקבות זאת העבדים המורדים המשיכו והוציאו להורג רבים מאדוניהם, אולם אאונוס חס על האדונים שגילו כלפיו יחס טוב לפני המרידה.
הוא מינה את אשתו למלכה, לבש גלימת ארגמן, ענד כתר לראשו והקים מועצה מלכותית שהורכבה מאנשים חכמים ובעלי יכולת.
הוא גם כינה את עצמו "אנטיוכוס", שם שהיה בשימוש המלכים מהממלכה הסלאוקית, והטביע מטבעות בכינויו החדש, כשהמטבעות הציגו דמות של אליל כנראה אל יווני.
הטבעת המטבע בידי אאונוס יכולה להסביר את כוונתו ליצירת מונרכיה פורמלית.
בהמשך, אאונוס סילק מן העיר את התושבים שלא היו חרשי נשק, ואת חרשי הנשק שלח לייצר כלי נשק בידיים כבולות.
כתוצאה מכך, הוא הצליח לחמש כ-6,000 מאנשיו בתוך שלושה ימים.
אחרים מבין אנשיו צוידו בכלי נשק פשוטים יותר כגרזנים, מגלים, חרמשים וכשהם הכינו בעצמם נשק, שזרו זמורות כמגינים וחידדו חניתות.
בנוסף, הם התיכו את השרשראות שהיו לגופם ויצרו מהם נשק ומגן.
לאחר שהכוחות תחת פיקודו היו מוכנים, אאונוס וכוחותיו החלו להחריב שדות חקלאיים, תוך שהם מגייסים עבדים נוספים לשורותיהם.
לאחר שצבר ניסיון, אאונוס החל להתקיף גם מפקדים רומאים וגבר עליהם בעזרת כוחו המספרי העודף, שהגיע במהרה ללמעלה מ-10,000 איש.
במקביל למרידה של אאונוס, עבד נוסף בשם קלאון מקיליקיה פתח גם הוא במרידת עבדים שנחלה הצלחה.
כנגד ציפיות הרומאים, החליטו קלאון ואאונוס לאחד את כוחותיהם, וקלאון נשבע אמונים לאאונוס ושימש אותו כמצביא.
קלאון הוסיף את 5,000 חייליו לכוחותיו של אאונוס.
ככל שההתקוממות פשטה כן נפלו ערים נוספות ועברו לשליטת המורדים.
אנה, טאורומניום בחוף הצפוני, קאטינה במזרח ומורגאנטינה במרכז, היו על פי המקורות הערים שבהן היו ההתקוממויות המרכזיות.
כשלושים יום לאחר פרוץ המרד הצליחו אאונוס וקלאון לנצח בעזרת 20,000 אנשיהם את המפקד הרומאי היפסאיוס שלרשותו עמדו כ-8,000 חיילים סיציליאניים.
לפי דיודורוס הביאה ההצלחה להתקבצות עבדים נוספים למרידה, עד שהצבא המאוחד הגיע לכ-200 אלף איש.
לפי ליוויוס מנו כוחותיו של קלאון כ-70,000 איש ונוצר חשש ממשי כי סיציליה כולה תיפול לידי העבדים המורדים.
התקוממות העבדים גרמה להמון האזרחים בסיציליה לחוש שמחה לאידם של האדונים בשל קינאתם באלה האחרונים ומחאתם על אי הצדק של העושר הראוותני והשוני באורח החיים באי.
במקום לעזור לדכא את ההתקוממות באי, ההמון החופשי היה מגיע לכפרים ובתואנה של תקיפת המורדים הנמלטים, היה בוזז את הרכוש במקום ואף שורף את החוות.
המהומות היו בכל סיציליה ולא רק עבדים אלא גם אנשים עניים וחופשיים היו אשמים באונס ופריקת עול.
כמו כן, פרצו מרידות עבדים נוספות בכל רחבי האימפריה.
פרצה מרידה של כ-150 עבדים אף ברומא עצמה, ומרידה של כ-1000 עבדים באטיקה, בדלוס ובמקומות נוספים.
עם זאת, מושלי המחוזות הצליחו לדכא את המרידות הללו בהצלחה יחסית - על ידי מהירות התגובה וחומרת העונשים.
אף על פי כן, כוח העבדים בסיציליה המשיך להתחזק, ערים נוספות נפלו לידי כוחות המורדים וחיילים רומאים רבים נהרגו על ידי העבדים.
האסטרטגיה של המורדים הייתה מבוססת על כיבוש ערים שיכלו להגן בפני פעולות תגמול וסיפקו בסיסים מאובטחים שמהם ניתן היה לבצע פשיטות.
עקב היותן ערי נמל, טאורמיניום וקאטינה איפשרו למורדים גישה לים במידה והיו צריכים בכך.
הטקטיקה הטובה והמרכזית ביותר למורדים הייתה פשיטה, לוחמת גרילה וטקטיקות לא קונבנציונליות.
השלטון גילה שלא קל להתחרות בהתמצאות המורדים בשטח המקומי המשופע טופוגרפית בהרים ומישורים.
אך האספקט המשמעותי בכיבוש אנה, מורגאנטינה, טאורמיניום וקאטינה היה בכך שאפשרו לעבדים להגיע ישירות לשדות העיר לנטיני, שם ניתן היה להשיג אספקה של תבואה ויין שגברה ככל שהצטרפו עבדים חדשים למרד.
המזון שסיפקו לעצמם המורדים, ייצג בעיניהם את ההתנגדות העצמאית שלהם.
אך ככל שמספר האנשים שהיו מעורבים במרד גדל, כך גם גברו הקשיים של אספקת מזון, חימוש ושמירה על המשך לחימה יעילה.
המרד הגיע אל סופו לאחר שהרומאים בראשותו של הקונסול פּוּבּליוס רוּפּיליוס צרו על הערים ששחררו המורדים וכבשון בזו אחר זו.
הגורם המרכזי שסייע לניצחונם של הרומאים על המורדים היה המתחים הפנימיים בתוך קבוצת המורדים: לאחר שהבינו כי סופם קרב פנו איש כנגד רעהו ואחדותם התפוררה.
לאחר הניצחונות המשיך רופיליוס והטיל מצור על אנה עצמה, בירתו של אאונוס.
קלאון נשלח להילחם בכוח הרומי מחוץ לעיר בראש צבא קטן אך הוא הוכנע ומת בקרב.
לאחר מצור ממושך, הצליח רופיליוס לכבוש גם את אנה הודות לבגידה מידי אחד העבדים.
אולם אאונוס נמלט מאנה ביחד עם אלף משומרי ראשו, אך מאחר שידעו כי רופיליוס נמצא בעקבותיהם הם החליטו להתאבד בעריפת ראש האחד של השני.
אאונוס שפחד מן המוות התחבא עם ארבעה עבדים במערה, אולם נתפס והוצא משם על ידי רופיליוס לאחר שקיבל נמק בעודו במחסה ומת במהרה.
רופיליוס המשיך במלאכתו ועד מהרה הצליח לטהר את סיציליה מיתר העבדים המורדים ומן השודדים שפשו בה ובעזרת חיילים מועטים בלבד, ובכך המרד בא אל קיצו.
מלחמת העבדים הראשונה בסיציליה הנה ביטוי ראשוני לחוסר היציבות שבמבנה החברתי של העבדים-אדונים ברפובליקה הרומית.
לדעת ההיסטוריון קיית ברדלי, התקוממות העבדים לא הייתה מטעמים אינדיבידואלים טהורים אלא נבעו מרצון לנקמה ומכמיהה להחליף את השעבוד בחרות אישית.בעקבות המרידה, קהילות עבדים נוספות ברחבי יוון ואיטליה זכו ליחס קשה ומחמיר יותר מצד אדוניהם ולכן החלו למחות כנגד היחס שקיבלו.
בסופו של דבר, בשנת 104 לפנה"ס פרצה מלחמת העבדים השנייה, ולאחריה פרץ מרד ספרטקוס בשנת 73 לפנה"ס.
מלחמת המים של קוצ'במבה (2000) הוא כינוייה של סדרת פעולות מחאה שנערכו בקוצ'במבה, העיר השלישית בגודלה בבוליביה, בין דצמבר 1999 לאפריל 2000. המחאה החלה בתגובה לתוכנית הממשלה להפריט את חברת המים הממשלתית SEMAPA.
הבעלים החדשים התכוונו להעלות במידה דרמטית את מחיר המים.
בשנת 1982 הסתיימה תקופה בת 18 שנה של משטר צבאי בבוליביה , אך הדמוקרטיה לא הביאה איתה רווחה כלכלית.
בשנת 1985 פנתה ממשלת בוליביה לבנק העולמי, ובמשך 20 השנים הבאות ביצעו ממשלות בוליביה המתחלפות את הוראות הבנק.
הוראות אלה כללו הפרטה של התחבורה, הטלפון, חברת התעופה הלאומית, ומכרות הבדיל.
תוכנית ההפרטה של מערכת המים כללה את מכירת החברה הממשלתית SEMAPA לשותפות של שש חברות, EDISON מאיטליה, בכטל מארצות הברית, ABENGOA מספרד, INTERNATIONAL WATER LIMITED מבריטניה ושתי חברות פרטיות מבוליביה.
כמו כן, תוכנן להרחיב ולשפר את רשת המים ולהפיק גם חשמל מהפקת המים.
נשיא בוליביה, הוגו בנזר, הסכים למכור את SEMAPA בעבור 2 מיליארד וחצי דולר אמריקאי.
חוק 2029 עוסק בהפרטת משק המים.
מבקרי התוכנית טענו שהחוק מאפשר ל-Aguas del Tunari להשתלט על מקורות מים שאיכרים ניצלו באופן ישיר, בלי שליטה של החברה הממשלתית.
בין ראשי המקטרגים היה ארגון FEDECORE) Federación Departamental Cochabambina de Regantes), שהיה מורכב מפעילים סביבתיים, מהנדסים ואיכרים.
אחד המנהיגים הבולטים הוא אוסקר אוליוורה.
שש החברות השותפות ב-Aguas del Tunari התחייבו בעת קניית החברה להשקיע בשיפור התשתית.
הן ניסו להתחמק מהתחייבות זו, אך ראש העיר של קוצ'במבה לא ויתר.
המהנדסים שביצעו את הפרויקט וניהלו את החברה בקוצ'במבה היו זרים.
בנימוק של בניית סכר חדש, שותפות החברות העלתה את מחיר המים ב-35 אחוזים לכדי 20 דולר לחודש (בזמן שרוב התושבים משתכרים כ-100 דולר לחודש).
כשהכעס הציבורי התחיל לבעור, ראש העיר רייס וילה (Reyes Villa), שהתמודד על משרת הנשיאות נגד מול אוו מוראלס, לא תמך יותר ב-Aguas del Tunari.
המחאה התחילה להתפשט לאחר העלאת מחיר המים.
המפגינים בהתחלה היו בעיקר איכרים ממוצא אינדיאני תחת הנהגתו של אוסקר אוליוורה.
אליהם הצטרפו פועלי התעשייה מהעיר קוצ'במבה, בעלי חנויות ופקידים וילדים חסרי בית (שנמצאים במספרים גדולים בעיר).
המפגינים חסמו כבישים, ואחר כך קיימו שביתה כללית במשך ארבעה ימים.
משלחת נשיאותית הסכימה להוריד את מחיר המים.
בחודש פברואר בשנת 2000 נעצרו מאות מפגינים ונפצעו יותר ממאה בהתנגשויות עם המשטרה.
דרישת המפגינים נשארה לבטל את תוכנית ההפרטה, אבל הממשלה התעקשה להמשיך בה.
בינתיים דרשו המפגינים גם פתרון לאבטלה ולבעיות כלכליות נוספות.
מנהיגי המפגינים נעצרו בבניין העירייה כשהלכו לפגישה עם ראש העיר.
הם שוחררו למחרת, וירדו למחתרת.
המשטרה הרחיבה את המעצרים, ובינתיים המחאה התרחבה לכל המדינה.
אוו מוראלס, שהנהיג אז את איכרי הקוקה, הוביל את האיכרים להצטרפות למחאה.
חוקת בוליביה מאפשרת לנשיא להכריז מצב חירום למשך 90 יום במחוז אחד או יותר במקרה של סכנה חמורה לזכויות התושבים, תפקוד המדינה או הביטחון הלאומי אשר לא ניתן להתגבר אליהם באמצעים רגילים.
ב-8 באפריל 2000 הכריז הנשיא על מצב חירום.
זו הייתה הפעם השביעית מאז חזרה בוליביה לדמוקרטיה, שהוטל מצב חירום.
נאסר על מפגש של יותר מארבעה בני-אדם, ולמשטרה ניתנה יד חופשית לדיכוי ההפגנות.
ב-10 באפריל שודרו בטלוויזיה תמונות של קצין הורג מפגין בן 17, וההפגנות התגברו עוד יותר.
המשטרה הודיעה, שהיא לא יכולה יותר לערוב לביטחונם של אנשי Aguas del Tunari, והם ברחו.
אוסקר אוליוורה יצא ממחבואו וחתם עם הממשלה על הסכם לביטול ההפרטה, מה שסיים את ההתקוממות.
אבו מוראלס זכה בפופולריות רבה בגלל העזרה לניצחון של אנשי קוצ'במבה, והוא נבחר כעבור חמש שנים לנשיא.
מחירי המים חזרו למצב הקודם, אך נכון לשנת 2006 למחצית מ-600 אלף תושבי קוצ'במבה עדיין אין מים זורמים.
ניצחון תושבי קוצ'במבה מהווה השראה להרבה מאבקים בעולם, בעיקר בתחום ההפרטה.
המאבק הונצח בסרט "בין טיפות הגשם" מאת איסיאר בוליין: צוות קולנוע מגיע לקוצ'במבה כדי לעשות סרט על כיבוש אמריקה על ידי קולומבוס לפני חמש מאות שנה, וצריך להתמודד עם קשיי הפקה, כי שחקנים חשובים בסרט, שגויסו בבוליביה עצמה, מעורבים במלחמת המים.
מלחמת המלכים הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם על ידי חברת מארוול קומיקס בין מרץ לאוגוסט 2009 למשך 36 חוברות.
את המיני-סדרה הראשית כתבו דן אבנט ואנדי לנינג.
העלילה מתמקדת במלחמה אותה הוביל הקיסר וולקן מאימפריית השי'אר נגד אימפריית הקרי בהנהגתם של הבלתי אנושיים.
דמויות נוספות המשתתפות בסיפור כוללות את גלדיאטור והמשמר המלכותי וקבוצות שומרי הגלקסיה, סטארג'אמרס, חיל נובה ודארקהוק.
סיפור זה מהווה חלק מסיפורים שהחלו באירועי "השמדה" משנים 2005–2007, "השמדה: כיבוש" משנים 2007–2008, ונמשכו באירועי "ממלכת המלכים" משנת 2010 ו"הציווי של תאנוס" משנים 2010–2011.
עם סוף אירועי הפלישה הסודית, חזיז שחור מלכם של הבלתי אנושיים חוזר יחד איתם לאימפריית הקרי כדי לקבל את ירושתם החוקית כשליטי הקרי.
הוא מארגן אירוסין בין רונאן המאשים לבין קריסטל כדי לקרב בין שני הגזעים, לסיים סכסוכים ישנים וליצור הגנה נגד יריבים משותפים.
אולם, הבלתי אנושיים נקלעים לסכסוך עם הקיסר וולקן ותוכנית ההתרחבות שלו לאימפריית השי'אר, אשר מתקיף אותם באמצע החתונה.
כתוצאה מכך, הבלתי אנושיים והקרי מתקיפים חזרה את אימפריית השי'אר.
הקיסר וולקן מתכנן תוכנית שאפתנית לכבוש את יקום מארוול.
גלדיאטור מהמשמר המלכותי של השי'אר מוביל את המתקפה על הבלתי אנושיים.
בעוד קריסטל ממשפחת המלוכה של הבלתי אנושיים ורונאן המאשים עומדים להינשא כדי לאחד את הבלתי אנושיים עם הקרי, הם מותקפים בידי גלדיאטור והמשמר המלכותי.
גלדיאטור מתעמת עם חזיז שחור ומביס אותו בעזרת רעש לבן.
המשמר גם לוכד את הנסיכה לילנדרה, הקיסרית לשעבר של הש'יאר, שמצדדת לטובתם של הבלתי אנושיים והקרי.
רונאן נופל גם הוא כשהוא מנסה לעזור לקריסטל.
גלדיאטור אומר שהם אמרו את דברם, והמשמר המלכותי עוזב.
מדוזה צועקת שהשי'אר ישלמו בדמם על מה שעשו.
גלדיאטור והמשמר מתעמתים מול סנטוריונים מחיל נובה, שאותם הם מביסים בקלות.
גלדיאטור מקבל הוראה מהקיסר למסור לידיו את לילנדה, אך הוא עוזב ומראה חוסר שביעות רצון מהוראה זו.
בהמשך, קבוצת סטארג'אמרס תוקפים יחד עם חלק מחברי שומרי הגלקסיה את ספינתו של גלדיאטור כדי לחלץ את לילנדרה.
רוקט ראקון ומארוול גירל מושכים אותו הרחק משדה הקרב, אך הוא מבין את התחבולה.
הוא מביס את שאר חבורתם ולוכד את לילנדרה בטרם תוכל להימלט.
היא מתחננת לעברו, אך שומר מלכותי נוסף מפריע לה באמצע תחינותיה ודורש שגלדיאטור יעשה כמצוותו של הקיסר להרוג אותה ואת האחרים.
טאלון - משתמש נוסף של שריון דארקהוק - מגיע לכדור הארץ ואומר למשתמש המקורי כריס פאוול שהוא חלק מארגון סודי שנועד להגן על היקום, ואשר נודע בשם "אחוות הדורסים".
לאחר עידנים בהם הארגון הפסיק את פעילותו, רק דארקהוק וטאלון נותרו, ותפקידם כעת הוא להחזיר את האיזון של היקום על כנו.
לרוע מזלו של כריס, טאלון שיקר לו, וכשכריס הפעיל את הזכרונות שבשריון נודע לו שאחוות הדורסים הם האנשים הרעים.
אולם, טאלון כבר שאב את תודעתו של כריס מהשריון וזהות חדשה בשם "רייזור" עולה ומשתלטת על השריון.
טאלון ורייזור משיגים את מוט השליטה הקוסמי מקטסטרופוס.
אולם, אישיותו של כריס לא הושמדה לגמרי, וחיזיון של אביו אומר לו שרוב מה שנאמר לו על השריון היה שקרי - ההיסטוריה הקודמת של השריון הומצאה בידי כריס עצמו, ואילו השריון הנוסף הוא למעשה תצורה נוספת שהשתלטה כדי להתגבר על בעיות שליטה בכעסים.
הפסיכה של כריס משתחררת בבהלה מהכלא בו הייתה שבויה וכריס מוצא את עצמו ניצב על עץ גדול-ממדים שמכיל אלפי קמעות כמו שלו.
הוא נתקל ביצורים דמויי-גרגוילים שמפצירים בו לחזור לכלא ממנו הגיע.
בינתיים באזור השלילי, טאלון ורייזור מציעים לבלאסטאר את מוט השליטה הקוסמי בתמורה לעזרתו בהשפעה על תוצאותיה של מלחמת המלכים.
טאלון מופיע בפני וולקן ואומר לו שאחוות הדורסים נוצרה כדי לשמור על חוזקו של האימפריום.
הוא גם אומר לו שבלאסטאר עוזר לשי'אר ועל ההפיכה של לילנדרה בכוכב קאנדילאר.
רייזור נראה לאחר מכן בקאנדילאר מחופש לאחד מגזע השי'אר.
למרות שרייצ'ל סאמרס מצליחה לראות את צורתו האמיתית, הוא יורה בכמה מתושבי השי'אר לפני שהורג את לילנדרה.
חיל נובה החדש אינו מאומן מספיק, והוא סובל אבדות כבדות בהתמודדותו מול המשמר המלכותי של השי'אר.
כאשר אחיו של ריצ'רד ריידר, רובי, מנסה להציל חבר לחיל, הוא עצמו נקלע למצוקה ונדרש הצלה.
נובה וסנטוריונים מנוסים יותר מצילים אותו ולוקחים את סטרונטיאן ואת ראבנוס תחת מעצר.
טריטוריית הקרי שהייתה בשליטת ראבנוס עוברת ל"מלך" בלאסטאר.
בניסיון למנוע את המלחמה ולעצור אותה, שומרי הגלקסיה מתפצלים לשתי קבוצות.
הקבוצה בהנהגתו של רוקט ראקון מנסה לתקשר עם הקיסר וולקן, בעוד קבוצתו של סטאר לורד מנסה לפנות לבלתי אנושיים.
אולם, שתי הקבוצות לא מצליחות לתווך בין הצדדים הלוחמים.
מלחמת העבדים השלישית (המכונה גם מלחמת הגלדיאטורים או מלחמת ספרטקוס), אשר אירעה ברומא בין השנים 71-73 לפנה"ס, הייתה האחרונה מבין שלוש מלחמות העבדים הגדולות ברפובליקה הרומית.
מלחמה זו גם הייתה היחידה שהציבה איום ישיר לעיר רומא עצמה.
המלחמה החלה בבית ספר לגלדיאטורים בקפואה הנמצאת כ-200 ק"מ מרומא, כאשר 78 גלדיאטורים התרעמו על היחס המחפיר לו זכו מאדונם, מרדו בו ובמשך השנתיים שלאחר מכן הטילו אימה על אזרחי רומא.
בזמן זה גדל צבא העבדים המורדים והגיע לשיא של 120,000 מורדים, תוך שהוא מנצח בקרב מספר רב של לגיונות רומאיים.
הלחימה הגיעה אל סיומה בקרב גדול, במהלכו תקף צבאו של קראסוס (פוליטיקאי רומי שנודע בשל עושרו הרב) את צבא המורדים, והנחיל להם מפלה, שבמסגרתה מצאו את מותם כמעט כל העבדים המורדים, ביניהם גם מנהיגם ספרטקוס.
לאחר חיסול המרד נצלבו כ-6,000 מורדים לאורכה של הדרך בין קפואה ורומא, וקראסוס עצמו זכה למצעד ניצחון (Ovatio).
סחר בעבדים היווה נדבך חשוב בכלכלת הרפובליקה הרומית.
חוקרים מעריכים שאחוז העבדים באוכלוסיית הרפובליקה נע בין 25% ל-75%.
מספר מקורות הזינו את הביקוש המתמיד לעבדים בשטחי רומא: ילודה טבעית, ילדים שהתייתמו או ננטשו בידי הוריהם, ייבוא עבדים מהשטחים שמחוץ לשליטה הרומאית, פיראטים, רומאים שהורשעו בדין, ועוד.
אך מקור אספקת העבדים העיקרי התבסס על בני אדם שנשבו במהלך מלחמות ההתרחבות של הרפובליקה.
העבדים ברומא עסקו במגוון תפקידים, החל מחקלאות וכלה בניהול משקי בית, כך שהאזרח הרומאי מן השורה היה מצוי במגע מתמיד עם עבדים בתחומי חיים רבים.
אופי הקשר בין העבד לאזרח הייתה תלויה ברצונם הטוב של אדוניהם, חלקם הפגינו נדיבות כלפי האנשים שנחשבו לרכושם, אחרים לא בחלו בהתעללות פיזית של ממש.
למרות ההתייחסות המורחבת למלחמת העבדים השלישית, היו מקרי מרידה או התנגדות לעבדות רבים במשך השנים.
ברובן היו אלה התלקחויות ספונטניות שכללו התנהגות מרדנית הנעה בין התרשלות בזדון, בריחה ואף רצח האדון.
לצד זאת, חוותה רומא במשך תקופה קצרה של 62 שנה שלוש מרידות עבדים גדולות באופן משמעותי ומאורגנות.
שתי המרידות הראשון אירעו בסיציליה שלאחריהם התרחש מרד העבדים השלישי של ספרטקוס.
כל אלו אירעו בתקופה בה הרפובליקה הרומית חוותה תנופת התרחבות, שיצרה זרם עבדים רציף לשטחי הרפובליקה.
מרד העבדים הראשון פרץ בשנת 136 לפנה"ס באזור העיר אנה שבסיצליה.
המקורות מספרים כי המורדים פתחו במרד בשל יחס בלתי-אנושי לעבדים, כפי שמתאר ההיסטוריון היווני דיודורוס: המרד הובל על ידי עבד ממוצא סורי בשם אאונוס (Eunus).
לאחר זמן קצר ומספר ניצחונות של אאונוס פרץ מרד מקביל בצידו השני האי, באזור העיר טאורומניום (Tauromenium), שהונהג על ידי עבד בשם קלאון (Cleon) מאסיה הקטנה.
עד מהרה קיבל קלאון את מרותו של אאונוס ואספת העם שארגנו המורדים הכתירה את אאונוס למלך.
בעקבות כך שינה את שמו לאנטיוכוס.
המרד הגיע אל סופו לאחר שהרומאים צרו על הערים ששחררו המורדים וכבשון בזו אחר זו.
כמעט 30 שנה לאחר המרד הראשון בסיציליה, פרץ מרד עבדים נוסף באי בשל סירוב בעלי-העבדים להישמע להחלטת סנאט שחייבה לשחרר כ-8,000 עבדים ילידי ביתיניה (Bithynia) על מנת שיסייעו לבלום את פלישתם של שבטים גרמאניים לתחומי האימפריה.
כ-230 עבדים שציפו לשווא לשחרורם בשל צו הסנאט, החלו למרוד כנגד אדוניהם.
אולם גם מרד זה הסתיים במהרה כאשר השטחים שבהם התבצרו המורדים נכבשו בידי הכוחות הרומאים.
זמן קצר לאחר מכן החל הגל השני של המרד בהנהגת עבד בשם סלוויוס (Salvius).
צבא העבדים של סלוויוס הנחיל תבוסה למשמר המקומי של הלגיון הרומאי.
מרד מקביל בצדו האחר של האי הונהג בידי עבד בשם אתניון (Athenion).
הרומאים שלחו שלושה קונסולים לסיציליה על מנת לדכא את המרד.
על אף שעלה בידם לנצח את חילות המורדים, לא עלה בידם של השליחים להביא לסיום ההתקוממות.
רק בשנת 101 לפנה"ס הגיע המרד אל קיצו בדו-קרב בין הקונסול אקוויליוס (Aquillius) ובין מנהיג העבדים אתניון, יורשו של סלוויוס.
הקונסול הרג את אתניון והמורדים נכנעו.
שנת 73 לפנה"ס-פרוץ מרד העבדים השלישי
בשנת 73 לפנה"ס בעיר קפואה תכננו כ-200 עבדים שהשתייכו ללודוס (בית ספר) לגלדיאטורים לברוח לחופשי בשל התעללותו של באטיאטוס, מאמן הגלדיאטורים.
פלוטרכוס כתב על פריצת המרד:
תוכנית הבריחה נשתבשה כאשר דבר הבריחה נודע לבאטיאטוס, לבסוף עלה בידיהם של שבעים ושמונה גלדיאטורים לברוח, בנוטלם סכיני מטבח ביציאתם מהמתחם.
בדרכה מחוץ לעיר פשטה החבורה על עגלה שהובילה ציוד לגלדיאטורים.
נשק זה שימש אותם זמן קצר לאחר מכן, כאשר חיל המשמר המקומי ניסה לשווא לעצור את הימלטותם.
לאחר שהצליחו לברוח התבצרו המורדים על הר הוזוב (Monte Vesuvio) הממוקם ממזרח לנאפולי ובחרו להם את ספרטקוס התראקי, ואת קריקסוס ואוינומאוס הגאלים למנהיגיהם.
לפי המקורות, ספרטקוס היה עריק מצבא רומא שנמכר לעבדות כעונש על מעשיו.
יכולותיו הצבאיות ומבנה גופו הגדול של ספרטקוס הובילו למכירתו לבאטיאטוס שתכנן להכשירו כגלדיאטור.
מספר המורדים המתבצרים בוזוב החל לגדול עם הצטרפותם של עבדים נוספים.
על מנת להתקיים יצאו המורדים למסעות ביזה ביישובים שסבבו את ההר.
בתגובה לפשיטות שלחו הרומאים כוח צבאי שמנה כשלושת אלפי חיילים, בראשות הפראיטור ואריניוס קלאודיוס גלאבר (Varinius Claudius Glaber) שנועד לחסל את המרידה.
ואולם, מאחר שהמרד נתפס בראשיתו כאירוע שולי ומקומי, כוח הדיכוי הורכב בחיפזון ולא התבסס על יחידה צבאית סדירה.
כאשר הגיע הכח להר הוא הקים מחנה צבאי למרגלותיו שחלש על ציר העלייה והירידה היחיד מפסגתו.
אל מול זאת, ספרטקוס ומורדיו מצאו דרך להתמודד עם המצור, כפי שתיאר זאת פלוטרכוס:
פרט לאדם אחד שנותר כדי לשלשל לחבריו את נשקם מראש ההר, ירדו כל המורדים באמצעות חבלי הגפן מן ההר.
הם תקפו את המחנה הרומאי במפתיע, כפי שתיאר פרונטינוס:
לאחר הניצחון על קלודיוס ומחנהו, נשלח פראיטור נוסף בשם פובליוס ואריניוס (Publius Varinius), מלווה בסגניו פוריוס וארניוס על מנת לטפל במורדים.
תחילה הטיל וארניוס על סגנו פוריוס לעלות בכוח של 2000 לוחמים ולתפוס את ספרטקוס, אולם הכוח הזה הובס בידי המורדים.
לאחר מכן שלח וארניוס את סגנו קוסיניוס כדי להתמודד עם המורדים, אך גם זה נהרג בידי ספרטקוס.
אחרי מספר התנגשויות הוביל ספרטקוס את צבא המורדים לניצחון על צבאו של וארינוס.
הפראיטור עצמו הצליח לברוח, אולם ספרטקוס לקח שלל את סוסו האישי.
בשלב זה הפכה ההתארגנות להמונית, כפי שתיאר אפיאנוס:
שנת 72 לפנה"ס-המשך המרד והניסיונות לחיסולו
ניצחון העבדים על הפראיטורים בקרב על הר הוזוב הגביר את קצב הצטרפות העבדים למרידה, וכך חיזק את מחנם משמעותית.
עבור הרומאים, תבוסת הצבא בידי צבא עבדים לא נתפש רק כהשפלה אלא גם הביא לתפישה כי המרד התפתח לכדי איום ממדרגה ראשונה.
על מנת להתמודד עם איום זה החליט הסנאט להטיל למערכה את שני הקונסולים של שנת 72 לפנה"ס במטרה לחסל אחת ולתמיד את המרד.
הקונסולים, לוקיוס גליוס פובליקולה (Lucius Gellius Publicola) וקורנליוס לנטולוס קלודיאנוס (Cornelius Lentulus Clodianus) יצאו לדרך מיד.
במקביל אירע קרע במחנה המורדים; ספרטקוס תכנן להוציא את המורדים מחוץ לטריטוריה הרומאית ולהחזירם לביתם ואילו קריקסוס ותומכיו רצו להמשיך לעלות על רומא ולבזוז אותה.
לגבי ההתרחשויות של אותה שנה ישנן שתי גרסאות, הראשונה של אפיאנוס והשנייה של פלוטרכוס.
לאחר פיצול כוחות המורדים פגש קריקסוס שפקד על כוח לוחם שנאמד ב-30,000 מורדים את הקונסול גאליוס.
הקונסול ניצח את קריקסוס וצבאו בקרב למרגלות הר גארגאנוס, וכ-20,000 מורדים נהרגו ביניהם קריקסוס עצמו.
באותו זמן ניסה ספרטקוס לברוח דרך הרי האפנינים אל האלפים, על מנת למצוא שם מחסה מן הלגיונות הרומאיים.
אולם דרכו צפונה נחסמה על ידי הקונסול לנטולוס ונתיב הנסיגה נחסם על ידי הקונסול גאיוס.
ספרטקוס, על כן, תקף את חוסמיו והנחיל מפלה לשני הקונסולים, תוך שהוא תוקף כל אחד מהם בנפרד.
לאחר נסיגת הקונסולים הקריב ספרטקוס שלוש מאות שבויים רומאים לזכרו של קריקסוס, והחליט (ללא נימוק בכתיבתו של אפיאנוס) בכל זאת לצאת למתקפה על העיר רומא, בראשות צבא בן 120,000 מורדים.
בדרכו אל העיר נתקל ספרטקוס בשנית בצבאותיהם המאוחדים של שני הקונסולים ב.
לאחר קרב עיקש ניצח ספרטקוס את הקונסולים המאוחדים.