tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם מינויו של גרג היה מאושר בידי הסנאט, הוא היה צריך להתפטר ממושבו בסנאט וממלא מקומו אמור היה להיות ממונה באופן זמני בידי מושל ניו המפשייר הדמוקרטי ג'ון לינץ'.
גורמים משתי המפלגות אישרו כי ראשת הסגל לשעבר של גרג, בוני ניומן הרפובליקנית, נבחרה לאייש את מושבו של גרג לקראת ההתפטרות הממשמשת ובאה.
העיתון "וושינגטון פוסט" גרס כי גרג לא יקבל את המינוי אלא אם כן יסכים המושל לינץ' למנות רפובליקני שיאייש את מושבו עד שנת 2010. בפברואר 2009 החלה העיתונות לדווח כי בשנת 1995 תמך גרג בפירוק מחלקת המסחר של ארצות הברית.
אף על פי שהצהיר על תמיכתו ב"חוק השיקום וההשקעה" של אובמה, אמר גרג כי יפסול עצמו מלהצביע על אודותיו.
עם הדיווחים על כך שממשל אובמה יחריג את לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, המנוהלת בדרך כלל בידי מחלקת המסחר, מחוץ לתחום סמכויותיו של גרג, קראו מנהיגי המפלגה הרפובליקנית לאובמה לאפשר לגריג לנהל את לשכת המפקד או למשוך את מועמדותו של גרג.
ב-12 בפברואר 2009 אכן ויתר גרג על מועמדותו למזכיר המסחר, בנימוק חילוקי הדעות שהתגלעו בינו לבין אובמה בסוגיית מפקד האוכלוסין וחוק השיקום וההשקעה.
בהודעה לעיתונות האשים דובר הבית הלבן רוברט גיבס את גרג בכך שלא דבק בהצהרות התמיכה שלו באג'נדה הכלכלית של ממשל אובמה אותן הביע במהלך תהליך הבדיקה שעבר:
כבר בראשית 2009, בעת סאגת מועמדותו למזכיר המסחר בממשל אובמה, החלו השערות כי גרג לא יתמודד לתקופת כהונה רביעית בסנאט.
כעבור שנה ב-2010 הודיע גרג באורח רשמי על פרישתו מהחיים הפוליטיים ועל אי-התמודדותו בבחירות אמצע הכהונה שעתידות היו להיערך בנובמבר אותה השנה.
דיופ טהוטי ג'אד-הוטפ ספנס הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן הימני והקשר בטוטנהאם הוטספר.
ספנס הוא ממוצא קנייתי וג'מייקני.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של פולהאם, וביולי 2018 חתם במידלסברו מהצ'מפיונשיפ.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-24 באוגוסט 2018, בתיקו 3–3 עם נוטס קאונטי במשחק גביע הפוטבול ליג.
ב-26 בדצמבר 2019 כבש את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון הליגה 1–0 על האדרספילד טאון.
ב-1 בספטמבר 2021 הושאל לעונה אחת לנוטינגהאם פורסט מהצ'מפיונשיפ.
לאחר שהרשים במהלך העונה, בתום העונה העפיל עם הקבוצה לפרמייר ליג, תוך שבמרץ 2022 זכה בתארים "שחקן החודש הצעיר בליגה" ו"שחקן החודש בליגה", ושער שכבש נגד קווינס פארק ריינג'רס זכה בתואר "שער החודש בליגה".
בתום העונה הוא אף נכנס לנבחרת העונה בליגה.
ב-19 ביולי 2022 חתם בטוטנהאם הוטספר, ששילמה עליו 12.5 מיליון לירות שטרלינג.
ב-28 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 0–2 על קבוצתו לשעבר, נוטינגהאם פורסט.
ב-31 בינואר 2023 הצטרף ספנס לסטאד רן מליג 1 בהשאלה עד תום העונה.
ב-30 באוגוסט 2023 הושאל לעונה אחת ללידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ.
ב-2 בספטמבר ערך הופעת בכורה כשנכנס כמחליף במשחק מול שפילד ונסדיי שהסתיים ב-0-0. בינואר 2024 סיים את ההשאלה בקבוצה.
ב-11 בינואר 2024 הושאל לגנואה עד לסוף העונה.
גָ'אוֹ שִׂיגִ'ין (赵喜进; 1935 בערך – 21 ביולי 2012) היה פלאונטולוג סיני שהעניק שמות לדינוזאורים רבים.
הוא היה פרופסור במכון לפלאונטולוגיה של בעלי חוליות ופלאואנתרופולוגיה בבייג'ינג.
הוא נולד במחוז שאנדונג שבסין.
ב-1956 החל ללמוד גאולוגיה עם התמחות בפלאונטולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1960 חזר לסין, והחל לעבוד במכון לפלאונטולוגיה של בעלי חוליות ופלאואנתרופולוגיה, שם שימש לאחר מכן כפרופסור עד לפרישתו בשנת 1995.
ג'או הוביל משלחות פלאונטולוגיות רבות ברחבי אסיה, בין היתר ל, לסצ'ואן, ליונאן, למונגוליה הפנימית, לנינגשיה ולשינג'יאנג.
הוא חשף מאובנים רבים, וכן מרבצי נחושת, פחם, נפט ומינרלים נוספים.
בשנת 2008 היה מעורב ואחראי על חפירה במחוז שאנדונג שכללה חפירת בור באורך כ-300 מטרים.
באתר נחשפו יותר מ-7,600 מאובנים, והוא מהאתרים הגדולים ביותר בעולם.
רוב המאובנים שנמצאו הם מתקופת הקרטיקון העליון.
ג'אוויד אקבאל מוע'ול (באורדו: جاوید اقبال مغل; בתעתיק מדויק: ג'אויד אקבאל מע'ל; 8 באוקטובר 1961 – 8 באוקטובר 2001) היה רוצח סדרתי ואנס פקיסטני שהודה בהתעללות מינית וברצח של 100 נערים צעירים, בגילאי 6 עד 16. אקבאל חנק את הקורבנות, ביתר את הגופות והמיס אותן בחומצה כדרך להסתיר את הראיות.
נגזר עליו עונש מוות, אך הוא התאבד בטרם בוצע גזר הדין.
אקבאל היה השישי מבין שמונה ילדים.
אביו היה איש העסקים אמיד.
ב-1978, בעודו סטודנט במכללה, הוא הקים עסק ליציקת פלדה מחדש, והתגורר בווילה שאביו רכש עבורו בשכונת יוקרה בלאהור, בירת פרובינציית פנג'אב שבפקיסטן.
יחד עימו התגוררו בדירה מספר נערים חסרי-בית.
בדצמבר 1999 שלח אקבאל מכתב למשטרה ולעורך החדשות הראשי של עיתון מקומי, ובו הודה באניסתם ורציחתם של 100 נערים חסרי-בית, כולם בני 6 עד 16. במכתב הוא טען כי לאחר שאנס אותם הוא חנק וביתר את קורבנותיו, המיס את גופותיהם באמצעות מכלי חומצה הידרוכלורית והשליך את השרידים לנהר מקומי.
השוטרים, שמיהרו לביתו של אקבאל, מצאו בבית כתמי דם על הקירות והרצפה, לצד שרשרת שאיתה טען אקבאל כי חנק את קורבנותיו, וכן צילומים של רבים מקורבנותיו בשקיות ניילון.
פריטים אלה סומנו בקפידה, חלקם עם שמות הקורבנות.
שני מכלי חומצה עם שרידי אדם מומסים חלקית הושארו גם הם בבית, לצד פתק שבו נכתב כי המעגלים הושארו בכוונה כדי שהרשויות ימצאו אותן.
אקבאל כתב במכתב כי הוא מתכנן להתאבד בטביעה בנהר סמוך, אך לאחר שסרקה את הנהר ולא מצאה את גופתו – פתחה המשטרה במצוד אחריו, ועצרה ארבעה נערים שגרו בדירתו של אקבאל.
בתוך ימים אחדים מת אחד מהם בחדר מעצרו כשקפץ מהחלון, אך נתיחה שלאחר המוות העלתה כי הופעל נגדו כוח פיזי.
המניע של אקבאל לביצוע רציחותיו, לטענתו, היה זעמו על כך שבשנות ה-90 נעצר באשמת מעשה סדום נגד נער חסר-בית, ואף על פי שלא הוגש כתב אישום בגין עבירה זו, אמו "נאלצה לצפות בדעיכתו", כדבריו, לפני שמתה מהתקף לב קטלני.
בשל כך הוא החליט לגרום ל-100 אמהות לבכות על בניהם, כפי שאמו נאלצה לבכות עליו לפני מותה.
חלק מהנערים חסרי-הבית שהתארחו בביתו היו שותפים איתו להמסת ופיזור הגופות, ונעצרו גם כן.
ב-30 בדצמבר 1999 הסגיר את עצמו אקבאל במשרדי עיתון מקומי, והצהיר כי נכנע במערכת העיתון משום שחשש כי השוטרים יהרגו אותו אם יסגיר את עצמו בתחנת המשטרה.
בתום המשפט נגזר על אקבאל גזר דין מוות.
השופט שקבע את גזר הדין אמר "אתה תחנק למוות מול ההורים שאת ילדיהם הרגת, הגוף שלך ייחתך ל-100 חתיכות ויומס לחומצה, באותו אופן שבו הרגת את הילדים".
עם זאת, שר הפנים הפקיסטני הבהיר כי אופן ההוצאה להורג אותו בחר השופט אינו חוקי על פי דיני זכויות האדם הבין־לאומיים, ועל כן אקבאל יוצא להורג בדרך המקובלת.
בלילה שלפני ביצוע גזר הדין, באוקטובר 2001, נמצא אקבאל תלוי בתאו, כשבמקביל נמצא תלוי בתאו נער נוסף שנחשב בסיוע לאקבאל במעשי הרצח.
המשטרה טענה כי מדובר בהתאבדות, והוסיפה כי אקבאל ניסה להתאבד 12 פעמים בעת שהותו במעצר, אך על גופותיהם נמצאו סימני התעללות קשים.
ב-28 בינואר 2022 היה אמור להעלות לאקרנים סרט פקיסטני בשם "ג'אוויד אקבאל: הסיפור שלא סופר על רוצח סדרתי", אך יום לפני הפצתו הוא נאסר להפצה על ידי ממשלת המחוז ומועצת הצנזורה המקומית.
שחקנים מפורסמים מקומיים מחו נגד ההחלטה, והסרט אף נבחר להיות משודר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
גָ'אוֹ (בסינית מפושטת: 赵; בסינית מסורתית: 趙; בפין-יין: Zhào) היא נפה השייכת לנציבות העירונית שְׁה-גְ'יָאגְ'ווָאנְג, בירת מחוז חביי שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
הנפה משתרעת על פני 671.1 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בה 505,366 תושבים.
הנפה נקראת על שם עיירה היסטורית בשם ג'אוג'ואו (赵州), שהייתה ממוקמת בדרום-מערב מחוז חביי, כ-40 ק"מ דרום מזרחית למרכז בירת המחוז שה-ג'יאג'וואנג וכ-280 ק"מ דרומית לבייג'ינג.
ישנם אתרים היסטוריים רבים במחוז ג'או, כולל גשר אנג'י, , מגדל טוולווניג'ינג (陀罗尼经幢), ומקדש באילין (柏林寺).
המחוז מפורסם גם בזכות המוצרים החקלאיים שלו: אגסי פתיתי שלג (אגס שו'ה-חווה), אספרגוס וחיטה.
הנפה ג'או מחולקת לשבע עיירות וארבעה פלכים:
ג'או ג'יה (במנדרינית תקנית: 赵杰; נולדה ב-13 באוקטובר 2002) היא אתלטית סינית, זוכת מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) ואלופת אסיה (בנגקוק 2023) ביידוי פטיש.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 21 ביידוי פטיש בתוצאה של 68.18 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בבנגקוק שבתאילנד ביולי זכתה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 69.39 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום עשירי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.29 מטר.
בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 73.23 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו בספטמבר בהאנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 69.44 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 74.27 מטר, אחרי קמרין רוג'רס מקנדה (76.97 מטר) ואנט אצ'יקונווקה מארצות הברית (75.48 מטר).
ג'אדו – שואה במדבר הוא סרט תיעודי משולב הנפשה, המגולל את סיפור מחנה הריכוז ג'אדו שבלוב, אליו נשלחו יהודי לוב בידי הגרמנים והאיטלקים.
הסיפור מתואר דרך עיניו של אחד מניצולי המחנה, החל מתחילת השואה ועד לפטירתו.
לטובת הסרט נבנה מודל ייחודי של המחנה והוא צולם במצלמה זעירה.
אל המודל התווספו אנימציות שחיברו בין הטקסטים של היומן לבין המחנה.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים ה-40, בשנת 2023. הסרט נחשב לייחודי מסוגו עקב היותו אחד מהסרטים הבודדים המתרכזים בשואה שהתרחשה מעבר לגבולות אירופה ובפרט בשואת לוב תוך מתן דגש על המאבק שאותם ניצולים עברו כדי להשיג הכרה בהם מצד מדינת ישראל.
בגיל עשרים בלבד נשלח יוסף דעדוש למחנה הריכוז ג'אדו שבלב המדבר הלובי, עם למעלה מ-3,000 מיהודי העיר בנגאזי בה הוא גר קודם מלחמת העולם השנייה.
יוסף כתב במחנה יומן שתיאר את החיים שם על אף שבעשותו כך סיכן את חייו.
ביומן תיאר יוסף את החיים במחנה בזמן אמת.
במשך שבעים שנה הוחזק היומן נעול בארון שאסר יוסף לפתוח עד לאחר מותו.
הסרט גם מציג את יחסה של מדינת ישראל בעשורים הראשונים כלפי שואת יהודי צפון אפריקה בכלל ולשואת יהודי לוב בפרט.
ג'או שינטונג (בסינית: 赵心童; באנגלית: Zhao Xintong; נולד ב-3 באפריל 1997) הוא שחקן סנוקר מקצועני סיני.
שינטונג הוא אלוף העולם הנוכחי, לאחר שזכה באליפות העולם שנערכה ב-2025. הוא החל להתמודד בסבב הסנוקר העולמי ב-2016, וב-2021 זכה באליפות בריטניה.
ב-2023 הואשם בהימורים ובמעורבות בהטיית משחקים, והוא הושעה מהתחרויות ל-20 חודשים.
לאחר שריצה את השעייתו התמודד שינטונג במעמד של חובבן בסבב המשני.
ב-2025 העפיל לאליפות העולם, שם גבר במשחק הגמר על מארק ויליאמס, ובכך הפך לאסייאתי הראשון שזוכה באליפות העולם בסנוקר.
לאחר זכייתו באליפות העולם דורג שינטונג במקום ה-11 בדירוג העולמי.
שינטונג דורג בשיאו במקום ה-6 בעולם (מאי 2022).
עד כה, זכה שינטונג בארבעה תוארי דירוג ובתואר אחד ללא דירוג.
נכון לפברואר 2026, מדורג שינטונג במקום השביעי בעולם.
שינטונג ביצע עד כה בקריירה 210 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה, בהם רצף מקסימלי רשמי אחד של 147 ניקודות בקריירה.
כינויו בסבב הסנוקר הוא "הציקלון".
שינטונג נולד בשנג'ן והחל לשחק סנוקר בילדותו.
ב-2013 הוא העפיל לגמר אליפות העולם לחובבים, שם הפסיד לבן ארצו ז'ו יולונג, ובכך החמיץ הזדמנות להעפיל לסבב המקצועני.
ב-2015 הפסיד שוב בגמר אליפות העולם לחובבים, לשחקן ההודי פנקאג' אדבאני.
אדבאני ויתר על זכותו להשתתף בסבב המקצועני, שינטונג הוזמן במקומו להצטרף לסבב.
שינטונג החל להתמודד בסבב הסנוקר ב-2016, ועבר להתגורר באנגליה.
הוא לא השיג השגים משמעותיים בשנתיים הראשונות, ובתום עונת 2017/18 נאלץ להתמודד ב־Q School בכדי לשמור על זכאותו להתמודד בסבב.
זכייתו באחת התחרויות במסגרת ה-Q School, הקנתה לו את הזכות להמשיך להתמודד בסבב המקצועני.
הוא העפיל לראשונה לחצי גמר של טורניר דירוג באליפות סין ב-2018 שם הפסיד למארק סלבי.
ב-2021 זכה ג'או לראשונה בטורניר דירוג כאשר גבר על אלוף העולם לעתיד, הבלגי לוקה ברסל בגמר אליפות בריטניה, אחת מתחרויות הכתר המשולש.
זמן קצר לאחר מכן זכה ג'או בטורניר נוסף כאשר גבר על בן ארצו יאן בינגטאו בגמר המאסטרס הגרמני.
בתחילת 2023 היה ג'או אחד מעשרה שחקנים סינים שנחקרו על-ידי התאחדות הסנוקר והביליארד העולמית בחשד להימורים והטיית משחקים.
ג'או הואשם בכך שהימר על משחקי סנוקר ובכך שידע ולא דיווח על שחקנים אשר מטים משחקים, אם כי הוא לא הואשם בכך שהיטה משחקים בעצמו.
ג'או הושעה מתחרויות למשך 20 חודשים והורשה לשוב ולהתחרות בספטמבר 2024.
לאחר שסיים לרצות את עונשו החל ג'או להתמודד במעמד של חובבן במסגרת ה־Q Tour.
ג'או נחל הצלחה גדולה כאשר לאורך העונה זכה בארבע תחרויות במסגרת ה-Q Tour.
הצלחה זו זיכתה אותו באפשרות להתמודד באליפות בריטניה, שם הפסיד לשון מרפי בסיבוב הראשון לאחר שניצח ארבעה סיבובי מוקדמות.
בנוסף לכך היה ג'או זכאי להשתתף במוקדמות אליפות העולם.
ג'או ניצח בארבעה שלבי מוקדמות בכדי להעפיל לשלב המרכזי של אליפות העולם.
בסיבוב הראשון של אליפות העולם גבר ג'או על הוולשי ג'ק ג'ונס, סגן אלוף העולם מהעונה הקודמת.
בשלב השני גבר ג'או על בו ארצו לי פייפאן וברבע הגמר גבר על כריס וויקלין.
לאחר זכייתו באליפות העולם דורג ג'או במקום ה-11 בדירוג העולמי.
בנובמבר 2025 זכה שינטונג בטורניר עונת ריאד (שאיננו טורניר דירוג) לאחר שגבר בגמר על ניל רוברטסון 5-2.בפברואר 2026 זכה ג'או בטורניר דירוג נוסף כאשר גבר על בן ארצו ז'אנג אנדה בגמר הגרנד פרי העולמי.
שנה טורניר יריב בגמר תוצאה בגמר 2021 אליפות בריטניה לוקה ברסל 10-5 2022 המאסטרס הגרמני יאן בינגטאו 9-02025אליפות העולםמארק ויליאמס18-122026הגרנד פרי העולמיז'אנג אנדה6-10
ג'אז הוא סוגה מוזיקלית, שנוצרה בארצות הברית בראשית המאה ה-20. הג'אז הוא מוזיקה אפרו-אמריקנית שמשלבת יסודות קצביים מערב אפריקניים הבנויים על פוליריתמיקה (ריבוי קצבים), עם מרכיבים מוזיקליים מהמוזיקה המערבית הכוללים הרמוניה, מבנים צורניים, ושימוש בכלי נגינה מערביים.
הג'אז עושה שימוש נרחב באלתור ובסולם הבלוז.
במאה ה-17 מתיישבים אירופאים בארצות הברית הביאו ושעבדו אנשים מאפריקה.
המפגש בין האפריקאים לאירופאים באמריקה יצר שוּק תרבותי, שהתבטא בין השאר במוזיקה.
המוזיקה של האירופאים הייתה בעיקרה בעלת מקצב בן 4 פעימות, בעלת הרמוניה, ובעלת כוונון מושווה.
לעומת זאת, המוזיקה של האפריקאים הייתה לרוב בעלת מקצב בן 3 פעימות, ללא אקורדים וללא הרמוניה, ובדרך כלל מבוססת על סולם פנטטוני.
כמו כן היה המבנה מבוסס על קריאה ותגובה.
האפריקאים הושפעו ממוזיקה אירופית וכליה והחלו ליצור ז'אנר מוזיקלי חדש, מוזיקה אפרו-אמריקאית שכלל את שירי הדת, שירי עבודה, בלוז וגוספל ולבסוף - את הג'אז שנוצר בניו אורלינס בתחילת המאה ה-20.
ההבדל במקצבים בין שתי המסורות יצר מיזוג מקורי של הרגשת הקצב האפריקנית יחד עם המסגרת הקצבית הריבועית האירופאית, והרגשת קצב ייחודית זו, הנקראת בשפה המקצועית סווינג, היא המלווה את הג'אז.
שורשי הג'אז הם הבלוז, הרגטיים, המארש, שירי העבודה של השחורים (work songs), גוספל ומוזיקה אפריקנית.
מרכיבים מכל אלה חברו יחדיו ויצרו את סגנון הג'אז הראשון, דיקסילנד ג'אז.
תזמורת ה"אוריג'ינל דיקסילנד ג'אז בנד" (ODJB) שחבריה היו כולם נגנים לבנים מניו אורלינס, הייתה הראשונה שהקליטה בניו יורק בשנת 1917 תקליט ג'אז.
עם זאת, ידוע כי ג'אז נוגן גם לפני כן במסגרות של תזמורות כלי הנשיפה השכונתיות של ניו אורלינס.
בתחילת דרכו הג'אז התפתח לאט, הקלטות רבות לא יצאו לפני שנות ה-20 והג'אז לא היה נפוץ במיוחד.
הסגנון אשר הביא את הג'אז לפופולריות המרבית תחילה בארצות הברית ולאחר מכן בכל העולם היה הסווינג החל משנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40. הסווינג, אשר נוגן בדרך כלל על ידי תזמורות ביג בנד, היה ג'אז מסחרי שנועד לריקודים, ולכן נגישותו לקהל הייתה גדולה.
התורמים החשובים ביותר לסגנון זה מהצד ה"שחור" היו - הפסנתרן ומנהיג הלהקה דיוק אלינגטון, הפסנתרן ומנהיג הלהקה קאונט בייסי, החצוצרן ומנהיג הלהקה לואי ארמסטרונג ומהצד ה"לבן" - מלך הסווינג, נגן הקלרינט היהודי בני גודמן, הטרומבוניסט גלן מילר, החצוצרן הארי ג'יימס והקלרינטן היהודי ארטי שו.
באמצע שנות הארבעים של המאה העשרים, עם תום מלחמת העולם השנייה ובשלהי הפופולריות של מוזיקת הסווינג, יצאו מספר נגנים מהזרם המרכזי והחלו לנגן בדרך שונה לגמרי.
נגנים אלו ביקשו להחזיר את הג'אז למקורותיו ה"שחורים", להביאו לכיוון אמנותי, לעשות בו שימוש ככלי התבטאות אישי ולהוציאו מזיהויו כ"מוזיקה לריקודים".
הם פיתחו את הג'אז למקומות מורכבים בהרבה, פחות נגישים לקהל הרחב, שיש בהם מרכיב חזק של אמנות ושל תפיסת נגן הג'אז את עצמו כאמן יוצר.
הם פעלו במועדונים קטנים וניגנו ג'אמים בשעות הלילה המאוחרות.
הרכב הנגנים השתנה - לא עוד ביג בנד, אלא להקה קטנה של ארבעה עד שישה נגנים, שלושה מהם יחידת קצב, והשאר כלי נשיפה בדרך כלל.
עוד בסוף שנות ה-30 החל הסקסופוניסט לסטר יאנג לנגן בסגנון זה.
המפתח העיקרי והבולט ביותר של סגנון זה, שיקרא בי בופ, היה סקסופוניסט האלט, צ'ארלי פארקר, כשלצידו החצוצרן דיזי גילספי.
הפסנתרן ת'לוניוס מונק נחשב אף הוא לאחד מחלוצי הסגנון - בעיקר מכיוון שניגן עם פארקר וגילספי, על אף שקשה למצוא קשר בין סגנונותיהם.
נגנים חשובים אחרים בפיתוח הסגנון היו הפסנתרן באד פאוול והמתופף קני קלארק.
מאמצע שנות החמישים החלו דמויות מפתח בסצנת הג'אז ליצור עוד גוונים ואפשרויות ביטוי, כשהם לוקחים את הג'אז איש איש לכיוונו הוא.
ביניהם ניתן למנות את החצוצרן מיילס דייוויס, הסקסופוניסט ג'ון קולטריין, הפסנתרן מקוי טיינר, הבאסיסט והמלחין צ'ארלס מינגוס, הסקסופוניסט סאני רולינס, הפסנתרן ביל אוונס ועוד.
בפרשנות של אמנים אלו לג'אז הושם דגש חזק על אלתור.
חלקים נרחבים מהשיר נוגנו רק כהערה על השיר המקורי ובאופן שונה בכל פעם.
מסיבה זו היצירה הג'אזית מאז ועד היום מתאפיינת בחד-פעמיות של האמנים, המקום, הזמן והקהל המאזין.
תרומה חשובה להתפתחות הז'אנר בשנות השישים תרם החצוצרן, מלחין ומנהיג הלהקה מיילס דייוויס אשר התחיל בתור נגן של צ'ארלי פארקר.
דייוויס תרם תרומה מכרעת להתפתחותם של סגנונות חדשים בג'אז.
בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים הוא יצר את הקול ג'אז.
לאחר מכן הוא תרם מאוד לפיתוח ההארד בופ עם החמישייה שלו.
בסוף שנות החמישים הוא יצר סגנון בשם ג'אז מודאלי.
במקביל הוא תרם מאוד לפיתוח הזרם השלישי בעזרתו של המעבד גיל אוונס.
בשנות השישים הוא חזר לבופ ולקח אותו לכיוון אוונגארדי יותר.
בסוף שנות השישים הוא יצר סגנון חדש המשלב רוק בג'אז- פיוז'ן.
בשנות 50 וה-60 נדחק הג'אז החוצה ממועדון הריקודים, עקב כניסת הרוק והפופ, ומצא את מקומו הנוכחי כמוזיקה של מועדונים והופעות חיות.
הדבר אפשר לקחת את הג'אז למחוזות רחוקים עוד יותר.
נוצרו סגנונות ששוברים כללים מוזיקליים רבים, כפי שהתרחש במוזיקה הקלאסית עוד קודם לכן, ג'אז אוונגארד וג'אז חופשי.
החשוב בתורמים לסגנון זה הוא ג'ון קולטריין, שהיה סקסופוניסט של מיילס דייוויס בשנות החמישים.
בנוסף אליו מתבלטים הסקסופוניסט אורנט קולמן והפסנתרן ססיל טיילור.
בשנות השבעים תפס הפיוז'ן את מרכז הבמה.
מפתחיו העיקריים היו נגניו של מיילס דייוויס, מייסד הסגנון בשנות השישים.
הפסנתרנים ג'ו זאווינול, צ'יק קוריאה והרבי הנקוק, הגיטריסט ג'ון מקלפלין, הסקסופוניסט ויין שורטר והמתופף טוני ויליאמס.
עם זאת היו נגנים שהמשיכו במסורת האקוסטית כמו הפסנתרן קית' ג'ארט (גם הוא ניגן עם דייוויס).
המסורת הייחודית של ג'אז שמקורה באותן שנים של נגינה להשכיר במועדונים אפלים היא אוסף של שירים מוכרים (לנגני הג'אז) הידועים כסטנדרטים ומאפשרים לנגנים שמעולם לא ניגנו יחד קודם לנגן מבלי להתאמן ומבלי לתאם דבר מלבד שם השיר.
במרוצת השנים התפתח הג'אז לכיוונים בלתי צפויים.
לקראת סוף שנות השמונים החלה קבוצה בראשות החצוצרן וינטון מרסליס ובוגרים של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון להחזיר את הג'אז לפסיו המסורתיים.
מיילס דייוויס כינה את התנועה "ריאקציונרית" ולא הבין מדוע נגנים צעירים מסתכלים אחורה במקום קדימה.
מצידם, הם "הצילו את הג'אז" מהתפתחויות מזיקות.
תקליטים שהופקו במסגרת גישה זו ובראשם הקלטות הסטנדרטים של שלישיית קית' ג'ארט (עם ג'ק דז'ונט וגארי פיקוק) זכו להצלחה מסחרית גדולה והשפיעו על נגנים צעירים רבים בשנות התשעים ואילך להאזין ולנגן ג'אז מסורתי, במקביל להתפתחות הפיוז'ן, הג'אז החופשי והכיוונים האלקטרוניים.
למרות האתגר בהגדרת הג'אז במדויק, רוב המומחים מסכימים כי האלתור הוא מרכיב מהותי בסגנון זה.
האלתור היה ונשאר יסוד חיוני במוזיקה האפריקאית והאפרו-אמריקאית, אף שאופני האלתור עברו שינויים והתפתחויות לאורך השנים.
מוזיקת הפולק והבלוז הייתה לעיתים קרובות מבוססת על תבנית של קריאה ותגובה, והאלתור התבטא במילים, במוזיקה, או בשניהם.
בתקופת הביג בנד והסווינג, ניגנו בדרך כלל מוזיקה מתווים ופרטיטורות מדויקות, אולם במקרים רבים ניתנה הבמה לנגן אחד שיעמוד ויאלתר סולו קצר.
לדוגמה, הקטע "Now's the time" של צ'ארלי פארקר הוא קטע בן 12 תיבות אשר עושה שימוש במהלך האקורדים הבסיסי של הבלוז, בלוז 12 תיבות.
לאחר המלודיה, חטיבת הקצב (Rhythm section) ממשיכה לנגן את אותן 12 התיבות הראשונות (אולם גם הליווי שמנגנת חטיבת הקצב הוא מאולתר, תוך שמירה על עקרונות מסוימים), וכל סולן מאלתר מלודיות אחרות על המבנה ההרמוני.
מבנה כזה של קטע נקרא במוזיקה מבנה סטרופי, אולם בג'אז הוא מהווה מבנה סטנדרטי וככזה לא מייחסים לו ייחודיות.
רבים מכנים את הג'אז "המוזיקה הקלאסית של ארצות הברית", אך בהשוואה למוזיקה קלאסית ניתן להבחין בראש וראשונה בחופש שיש לנגן הג'אז להביע את עצמו בתוך ההרכב.
הדרך שבה אמור נגן הג'אז להביע את עצמו משתנה עם סגנון הג'אז הספציפי שאותו מנגנים, אולם גם בסגנון הג'אז החופשי אין הנגן פטור מהקשבה לנגנים שמסביבו והשארת מרחב מספיק להבעה העצמית של שאר הנגנים.
הג'אז במובן זה הוא צורת אומנות חברתית ודמוקרטית יותר מהמוזיקה הקלאסית.
קיימת בג'אז גם מסורת של הלחנה, אולם אם בזמן שבמוזיקה הקלאסית של עד המאה ה-20 היה המלחין מניח שלפחות ינסו לעקוב אחרי שפע הוראותיו הפרטניות, עשוי מלחין הג'אז (שבדרך כלל כותב בעיקר לצורך הנחיה של הנגנים העובדים איתו) להסתפק במעבר ההרמוני או במשפט המלודי אשר יהווה מקור לאלתורים מאוחרים בהמשך.
מלבד ההבדלים בתפיסה ובקונספט שבין ג'אז למוזיקה קלאסית, יש גם הבדלים טכניים, אשר מתבטאים מאוחר יותר גם בצבע, בגוון ובאווירה שהמוזיקה יוצרת.
הבדלים אלו מתבטאים בקצב, בהרמוניה, במלודיה ובמבנה.
ניו אורלינס (hot) - ידוע גם כדיקסילנד, הג'אז הקלאסי והראשוני שהתפתח בניו אורלינס בתחילת המאה ה-20, ובסוף דרכו - בשיקגו (עד 1927 בערך) ושימשו בו ככלים עיקריים הקלרינט, הקורנט, הטרומבון, הפסנתר והתופים.
סווינג - מוזיקת הריקודים של שנות ה-20 וה-30 שהחלה את דרכה בשנות העשרים המאוחרות בניו יורק עם התפתחות התזמורות הגדולות (ה"ביג בנד") השחורות ולאחר מכן הלבנות, כאשר נגן הקלרינט היהודי בני גודמן ("מלך הסווינג") מסמל אותה יותר מכל נגן ג'אז אחר.
ג'אז צועני - שילוב של מוזיקת ג'אז עם אלמנטים צוענים, סגנון שפותח בשנות ה-30 על ידי ג'אנגו ריינהארדט.
כלי הנגינה בסגנון זה הם: גיטרה, כינור וקונטרה בס.
בי בופ - המהפכה שיצרו צ'ארלי פארקר ודיזי גילספי במוזיקת הג'אז באמצע שנות הארבעים.
לא עוד מוזיקה לריקודים, אלא מוזיקה הפונה גם לאינטלקט ויש צורך להאזין לה.
בבי בופ האלתור תופס את מרכז הבמה והוא מבוסס בעיקר על ההרמוניה ופחות על המלודיה.
קול ג'אז - ז'אנר שהתפתח כמשקל נגד לבי בופ וכוון לג'אז שקט ורגוע יותר.
סגנון זה פיתח החצוצרן מיילס דייוויס באלבום הסולו הראשון שלו "the birth of the cool".
הארד בופ - פיתוח של הבי בופ, שבמאפיינים המוזיקליים הטכניים הוא דומה למדי לבי בופ, אך המלודיות והמקצבים שלו מהווים חזרה לשורשיו האפריקניים של הג'אז וכוללים שימוש נרחב בקריאה ותגובה ובאלמנטים מתוך המוזיקה הדתית של השחורים בארצות הברית.
ארט בלייקי ושליחי הג'אז מייצגים את אחד הביטויים המובהקים של סגנון זה.
הזרם השלישי - שילוב של ג'אז ומוזיקה קלאסית.
נולד כפרי רעיונותיו החדשניים בשנות ה-50 המאוחרות של המוזיקולוג גונתר שולר.
פוסט-בופ - פיתוח מודרני של הבי בופ המשלב אלמנטים מסגנונות ג'אז אחרים שבאו אחריו.
ג'אז לטיני - ג'אז המשלב אלמנטים ממוזיקה לטינית.
ג'אז מודאלי - ג'אז שבו האלתור נעשה על פי מודוסים ולא על פי אקורדים, את הג'אז המודאלי פיתחו בסוף שנות ה-50 בעיקר מיילס דייוויס וג'ון קולטריין.
פיוז'ן - ג'אז המשלב אלמנטים ממוזיקת רוק וכלים אלקטרוניים.
הופיע לראשונה בעולם הג'אז בתקליטיו של מיילס דייוויס בסוף שנות ה-60.
ג'אז-פאנק - גם הוא משלב אלמנטים מרוק (או פאנק ליתר דיוק), אולם באופן אחר לחלוטין.
ג'אז חופשי - סגנון שבו האלתור נשען על פיתוח מוטיבים מלודיים בלבד (ללא קשר הרמוני או טונאלי) בתהליך אלתורי הבנוי בעיקרו על האזנה של האחד לנגינת השני ותגובה ספונטנית לה.
אסיד ג'אז - ג'אז המשלב אלמנטים של מוזיקת נשמה, פאנק, דיסקו, ביטים חוזרים והרמוניה מודאלית.
ג'אז בים הצפוני - רוטרדם
פסטיבל ג'אז סרטים ווידאוטייפ ת"א
סדרת המוזיקה -ג'אז חם- שומעים חו"ל בישראל
ג'אז מודאלי הוא סגנון בג'אז, שמבוסס על סולמות מודאליים (שעליהם הושתתה המוזיקה של ימי הביניים והרנסאנס) במקום על מהלכים הרמוניים.
בג'אז המודאלי האלתור (בסולואים בעיקר) מתבצע בשונה מבסגנונות הג'אז שקדמו לו.
למשל, בסגנונות הבי-בופ וההארד-בופ נעשה האלתור על פי תחלופת אקורדים מהירה.
על המוזיקאי היה לעבור בין האקורדים במהלך השיר, שוב ושוב.
בג'אז המודאלי נעשה האלתור על פי המודוסים, ואלה מתחלפים לאט יותר, אם בכלל.
בג'אז מודאלי יש לנגנים הרבה יותר חופש, שכן המודוסים בשונה ממהלכים הרמוניים מאפשרים למחלקת הקצב כמו גם לסולנים לפתח רעיונות ומוטיבים מלודיים מורכבים הרבה יותר.
הסגנון התפתח בשנות ה-50 המאוחרות.
הקטעים המפורסמים ביותר בג'אז המודאלי הם "So what" של מיילס דייוויס ו-"Impressions" של ג'ון קולטריין, שני המוזיקאים הללו גם נחשבים כאבותיו של הסגנון.
ג'אז לטיני הוא סגנון ג'אז המנוגן בארצות דרום אמריקה (בעיקר קובה) ובקהילות היספאניות סגורות בארצות הברית, כגון הגטו ההיספאני בניו יורק (Del Barrio).
בדומה לג'אז רגיל, מדובר במוזיקה אינסטרומנטלית בעיקרה, המאופיינת באלתורים זורמים ומעבר בין סולמות.
המאפיינים הייחודיים העיקריים של הג'אז הלטיני הם:
מקצבי הקלאווה - שלא כמו מרבית יצירות הג'אז המבוצעות על תבנית סימטרית מרובעת 4:4, יצירות ג'אז לטיני הן לרוב על תבנית 3:2 או 2:3 אסימטרית.
זהו מקצב אפריקני קדום המכונה קלאווה, שסוגל למוזיקה מערבית.
הוא מקנה תחושה של עוצמה עולה ויורדת למרבית הקטעים, כאשר לרוב הפסנתר או כלי הנשיפה מנגים בקלאווה הפוך (קונטראפונקט) למחלקת הקצב, כך שמתקבלת מוזיקה מרובדת.
מחלקת הקצב - בנוסף לבס הרגיל, בג'אז לטיני מחלקת הקצב מכילה כמעט תמיד תופי קונגה וטימבלס.
ברבים מהקטעים ישנה גם קאמפאנה.
כלים אלו נותנים למוזיקה תחושה אפריקאית קצבית, והקצב הוא מרכיב דומיננטי יותר מאשר בג'אז רגיל.
כמו כן, נפוצים קטעי אלתור של כלי ההקשה, במיוחד תופי קונגה.
מייסדי הג'אז הלטיני היו רובם מהגרים היספאניים בניו-יורק.
בין המוכרים שבהם ניתן למנות את טיטו פואנטה, מונגו סנטה-מריה, להקת Fania Allstars הניו-יורקית ולהקת Irakere הקובנית.
ג'אטי (טמילית: சாதி, סנסקריט: जाति) היא חלק ממערכת הקאסטות בהודו.
התרגום המילולי של המילה ג'אטי הוא לידה, חיים, או דרגה.
באופן מעשי זוהי קבוצת השתייכות חברתית המכתיבה אורח חיים ומקצוע.
קאסטה (שם אירופי למבנה החברתי ההודי) היא מערכת ריבוד המסווגת על פי קבוצת שארות.
לתוכה נולד האדם, אליה הוא משתייך, בתוכה הוא מתחתן, והיא אף מכתיבה את מנהגי האבלות ומנהגי טומאה וטהרה.
למערכת החברתית והמעמדית בהודו ישנה חלוקה ראשית לווארנות (מילולית "צבעים") המתחלקות בחלוקה משנית לאלפי ג'אטי.
יש מקרים רבים בהם שם הג'אטי הוא גם שם המשפחה של האדם וגם מקצועו, למשל אדם ששם משפחתו "דהובי" יהיה שייך לג'אטי הכובסים ויתפרנס ככובס, ושם המשפחה Dasa יעיד על האדם כי הוא משרת או צאצא למשרתים העוסק בעבודות שירות.
יש לעיתים גם חלוקת משנה בתוך ג'אטי, לתתי קבוצות נפרדות (קלאנים), ולכל תת-קבוצה יהיו מאפיינים נפרדים.
בניגוד לאיסור הנישואים בין ג'אטי שונות (אנדוגמיה), לעיתים ייתכנו נישואין בין בני קלאנים שונים השייכים לאותו ג'אטי (אקסוגמיה).
גָ'אוֹצִ'ינְג (בסינית מפושטת: 肇庆; בסינית מסורתית: 肇慶; בפין-יין: Zhàoqìng; מילולית: "תחילת האושר") היא נציבות עירונית במערב מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-4.1 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.55 מיליון בשלושת הרבעים.
העיר ג'אוצ'ינג נוסדה כבסיס צבאי בתקופת שושלת צ'ין, לפני כ-2,200 שנים.
בתקופת שושלת האן (206 לפנה"ס–220 לספירה) היה האזור מכונה גאויאו, ובמהלך ההיסטוריה שונה שמו פעמים נוספות עד שקיבל את שמו הנוכחי בתקופת שושלת צ'ינג.
הנציבות העירונית ג'אוצ'ינג משתרעת על פני 14,891 קמ"ר במערב מחוז גואנגדונג וגובלת במחוז האוטונומי גואנגשי מצפון-מערב ובשלוש נציבויות עירוניות - פֿוֹשָׁאן מדרום-מזרח, מצפון-מזרח ו מדרום-מערב.
העיר משתרעת על הגדה הצפונית של הנהר שי הזורם ממערב למזרח, במערב הדלתה של נהר הפנינה, כ-110 ק"מ מערבית לבירת המחוז גואנגג'ואו.
האזורים מדרום וממערב לג'אוצ'ינג הוא מישוריים בעוד שהאזורים מדרום וממזרח לעיר הם הרריים.
הנפה כוללת שני אגמים, אגם דִינְגחוּ – האגם על ההר והאגם המלאכותי שִׂינְג חוּ (אגם הכוכב).
העיר מצויה באזור האקלים הסובטרופי המונסוני.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 21.9°C וכמות המשקעים היא 1,605 מ"מ לשנה.
הנציבות העירונית ג'אוצ'ינג מחולקת לשלושה רבעים, ארבע נפות ונפה עירונית אחת:
אזור ההרים הסמוך עשיר במחצבים: אבץ, גופרית, זהב, נחושת, עופרת, פחם, גרניט, אבן גיר, גבס ומחצבים נוספים.
אדמת המישורים הפורייה מעולה לחקלאות.
החקלאים מגדלים אורז, קנה סוכר, פירות, שרף, דגים ובעלי חיים ימים אחרים, עופות ומשק חי.
חלק גדול ממגזר החקלאות שייך לגננות.
היערות באזורים ההרריים מהווים מקור עשיר לצמחי רפואה בדרום סין ולחומרים נוספים מצמחים אחרים כגון שרף וקליפת קסיה (סוג של קינמון).
התעשיות העיקריות בג'אוצ'ינג כוללות מזון ומשקאות, חומרי בנייה, אלקטרוניקה, הנדסה ביולוגית, תעשיות כימיות, מכונות, טקסטילים וביגוד.
באזורי דוּאנג'ואו, גאויאו וסְה-חְווֵי הולכת ומתפתחת תעשייה מוטית יצוא.
אזור יוּ'נְפוּ הוא אזור מרכזי לעיבוד גופרית וברזל.
על מנת לקדם את הפיתוח התעשייתי בג'אוצ'ינג השקיע הממשל המקומי בהקמת אזורי תעשייה בעיר.
הגדול שבהם קרוי אזור הפיתוח התעשייתי עתיר הידע של גואנגדונג-ג'אוצ'ינג ששטחו 109 קמ"ר, שבו שני גני תעשייה: הגן התעשייתי סָאנְז'וֹנְג ששטחו 100 קמ"ר והגן התעשייתי דָה-וָאנְג ששטחו 9 קמ"ר והוא מיועד לסחר חוץ.
רשת כבישים ומסילות ברזל מחברות את ג'אוצ'ינג עם שאר המדינה.
ניתן להגיע לג'אוצ'ינג בקווי רכבות ואוטובוסים ישירים מגואנגג'ואו, הונג קונג וערים נוספות בגואנגדונג.
אמצעי תחבורה פופולרי נוסף הם ספינות הנהר המפליגות מאתרים אלה ואחרים לג'אוצ'ינג.
תיירים רבים מבקרים בנפת ג'אוצ'ינג שבה קיים שילוב בין טבע מרהיב למרכז עירוני מודרני הכולל מבנים עתיקים.
אחת מהנפות בחבל (דואנג'ואו) ידועה כאחד מארבעה המקורות ההיסטוריים בסין לקסת המכונה "אבן-דיו" (砚台 יֵנְטָאי) מתקן בו מערבבים מעט מים עם דיו מוצקה על מנת לקבל תמיסת דיו עבור הכנת ציורים או כתיבת קליגרפיה.
אמנות ייצור האבן ממשיכה גם היום ואבני-דיו ופסלוני אבן ירקן הם בין המוצרים שתיירים מרבים לקנות באזור.
פסגות אבן הגיר ב"צוקי שבעת הכוכבים".
נוף שעוצב על ידי תופעת הקרסט ומזכיר את אזור גווילין
חומות העיר מתקופת שושלת סונג (960–1279) ופגודת צ'וֹנגשי בת 800 השנה
ג'אז חופשי הוא זרם בג'אז שהתפתח בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
הג'אז החופשי נולד מסגנונות הבי-בופ, הארד-בופ, והג'אז המודאלי.
אמני הג'אז החופשי ניסו לשבור את המוסכמות המוזיקליות מבחינת ההרמוניה, המלודיה והסולמות.
ביצירת ג'אז חופשי, הקצב הוא האלמנט הקבוע היחיד, ויתר מרכיבי היצירה חופשיים לגמרי.
לרוב נהוג היה להתחיל במקטע מלודי קצר, ללא הרמוניה, ומאלתרים הלאה והלאה.
הדגש באלתור של הסגנון הוא מלודי, ועל כן רוב הכלים המשמשים בו מלודיים, על פי רוב כלי נשיפה, בס ותופים.
כלים הרמוניים, כגון פסנתר וגיטרה, נוכחים בג'אז החופשי פחות מאשר בזרמי ג'אז אחרים.
את הולדת הג'אז החופשי נהוג למקם ב-1957, אז הופיעו אורנט קולמן וססיל טיילור ב-Five Spot Cafe בניו יורק.
הופעה זו מסמלת לדברי חוקרי הסוגה (ז'אנר) את ראשיתו של הג'אז החופשי.
אורנט קולמן - סקסופון אלט, נחשב למוביל הזרם ומחלוציו.
ג'ון קולטריין - סקסופון טנור, מאבות הזרם.
אריק דולפי - נגן חליל, קלרינט בס וסקסופון אלט.
סגנונו הייחודי, היכולת הטכנית שלו, והאישיות שלו עיצבו את פני הסגנון.
אלווין ג'ונס - תופים, היה המתופף הראשון בסגנון, אשר השפיע מאוד על הזרם הזה ועל המוזיקה בכלל.
פרעה סנדרס - סקסופון, נחשב לממשיך דרכו של ג'ון קולטריין.
בילי היגינס - תופים, היה מחלוצי הז'אנר יחד עם אורנט קולמן, איתו השתתף באלבומיו.
יאנוש מוניאק - היה בין המוזיקאים הבולטים בסגנון זה בגוש הסובייטי.
סטיב פסקוף - גיטרה חשמלית.
נחשב לאחד המוזיקאים המשפיעים והחשובים בארץ.
אלברט בגר - סקסופונים וחלילים, אמן ישראלי המנגן בין השאר סגנון זה.
בבודהיזם, ג'אטי (Jāti פירוש מילולי הן בסנסקריט והן בפאלי הוא לידה) מתייחס להתעוררות ישות חיה חדשה בגלגל החיים (כלומר בסמסרה).
לידה יכולה להתממש בצורות שונות, על פי הפילוסופיה הבודהיסטית, לידה יכולה לקרות באחת האפשרויות הבאות:
בקיעה מביצה, כמו אצל עופות, זוחלים ודגים.
לידה מרחם, כמו אצל היונקים.
לידה המתבצעת מלחות, כנראה מתוך אי היכולת להבחין בביצים מיקרוסקופיות מהן מתפתחות רימות.
לידה בדרך של הַתְמָרָה (שינוי צורה) כפי שמקובל להניח לגבי האלים.
ג'אטי הוא החוליה ה-11 מתוך תריסר החוליות (נידאן), ומכאן שכל מה שנולד חייב להזדקן ולמות.
ג'אז הארנב הוא משחק פלטפורמה שפותח על ידי חברת "אפיק מגהגיימס" ("אפיק גיימס" כיום).
המשחק יצא ב-1994 עבור המחשב האישי.
ב-2002 הוא עודכן עבור הגיימבוי אדוונס.
גיבור המשחק הוא דמות של ארנב, המבוססת על אחד ממשלי איזופוס, "הצב והארנב".
המשחק נוצר על ידי קליף בלסזינקי וארג'אן ברוסי, בהשראת משחקי וידאו כמו דום, זול וסוניק.
בזמן ההוצאה של המשחק, הגרפיקה הנמרצת והמשחקיות המהירה היוו חידוש למחשב האישי.
המגזין "PC Format" כינה אותו "משחק הארקייד של השנה".
בעקבות הפופולריות של המשחק, יצא משחק המשך בשם "ג'אז הארנב 2" ב-1998. משחק נוסף, "ג'אז הארנב 3" שפותח בגרסת תלת מימד תוכנן לצאת בתחילת שנות ה-2000, אך בסוף בוטל מאחר שיוצרי המשחק לא הצליחו למצוא מוציא לאור.
זמן קצר לאחר הביטול, הודלפה גרסת הדמו של המשחק לאינטרנט.
שלושת אלפים שנים אחרי האירועים המתרחשים בסיפורו של איזופוס, המשל "הצב והארנב", ממשיכה היריבות בין צבים וארנבים.
ג'אז ג'קרביט, תושב של כוכב לכת בדיוני בשם קרוטוס (Carrotus) שכל תושביו ארנבים צבעוניים, מבקר בפלנטות שונות כדי להציל את הנסיכה אווה אירלונג וקרוטוס מהצבים הטרוריסטים, שנשלטים על ידי המגלומן דבאן של.
במשחק שישה פרקים, בכל אחד מהם שלושה עולמות ושלב בונוס אחד; בכל אחד מהעולמות קיימים שני שלבים ושלב בונוס, אליו מגיעים כשמוצאים אבן חן.
לרוב ניתן לעבור דרך שלבים במהירות גבוהה.
לעומת משחקי "סוניק הקיפוד", לג'אז יש קו חיים; הוא מפסיד "נקודות בריאות" כשהוא בא במגע עם אויבים, ומקבל נקודות כשהוא אוכל גזרים.
אם קו הבריאות שלו מגיע לאפס, ג'אז הופך לאפר והשלב מתחיל מנקודת הביקורת האחרונה.
במקור, המשחק נמכר על גבי דיסקטים.
ניתן היה לרכוש את שלושת הפרקים הראשונים, שלושת הפרקים האחרונים או כל השישה.
גרסת דיסק מיוחדת שיצאה אחר כך הכילה את כל ששת הפרקים המקוריים, שלושה פרקים חדשים, וגרסת חג המולד שנקראה "ארנב חגים".
לג'אז הארנב יש הוצאת תוכנה שיתופית שמכילה את הפרק הראשון.
בדצמבר 1994 יצא פרק חג המולד, "ארנב חגים", כמשחק יחיד.
ב-1995 יצא "ארנב חגים" נוסף, עם עולמות חדשים, גם הוא כמשחק יחיד.
גיים טיטאן פיתחה גרסה חדשה של ג'אז הארנב עבור הגיימבוי אדוונס של נינטנדו.
המשחק הוצא על ידי ג'לקו בארצות הברית ב-19 בנובמבר 2002. בגרסה זו קיימים 24 שלבי שחקן יחיד ו-11 שלבי שחקנים מרובים.
"JCS'94" הוא עורך רמות עבור ג'אז הארנב.
יצא לראשונה ב-2003, וההוצאה האחרונה שלו הייתה בנובמבר 2005. יוצריו סייעו בפתרון מספר בעיות שעלו בפיתוח של "ג'אז פתוח".
הג'אז הוא סוגה מוזיקלית שמקורה בארצות הברית, אך במדינות נוספות ובהן ישראל פעלו ופועלים יוצרים שונים.
יוצרי ונגני הג'אז בישראל פועלים בסוגה זו בלבד, או משלבים פעילות כזאת עם נגינת מוזיקה קלאסית בתזמורות פילהרמוניות שונות ואחרות, וכמו כן נגינת רוק ופופ.
צמיחת הג'אז בישראל החלה בתקופת העלייה החמישית לישראל מאמצע שנות ה-30. חוקרי התחום כאלונה שגיא-קרן, דני קרפל ויאיר דגן נועצים את ראשית הג'אז עוד בתקופת המנדט, כאשר עלו לארץ מוזיקאים מגרמניה במסגרת העלייה החמישית.
המוזיקה שניגנו, בעיקר במסעדות ומועדונים בתל אביב (כגון קטה דן וקפה פילץ) ובנהריה (פינגוין), הייתה בעיקרה מוזיקה לריקודים (טנגו, פסדובלה, צ'ארלסטון, פוקסטרוט) שהושפעה ממוזיקת הג'אז שנוגנה במועדוני ברלין בשנות השלושים.
כלומר, היה מדובר בהשפעה מכלי שני או שלישי ולא בנגנים שהכירו ג'אז אמריקאי של אותה תקופה.
הבולטים במוזיקאי התקופה שהייתה להם גישה לג'אז היו הפסנתרן והמלחין משה וילנסקי, שהיה גם מנהלו האמנותי של תיאטרון המטאטא והזמר יוסף גולנד (מוכר מביצועו לשיר עברי הקל הראשון שהוקלט בישראל "דודה הגידי לנו כן").
בירושלים הובילו שבתי פטרושקה, חיים אלכסנדר ונפתלי אהרוני ערבי ג'אז בבתי מלון, בקפה "רחביה" ובמסעדת "הסה", כולם מקומות בילוי של יהודי גרמניה ("יקים").
במקביל התפתחו מועדונים בתל אביב, ירושלים וחיפה שיועדו לחיילי הצבא הבריטי (כגון מועדון "תיבת נח"), שבהם נוגנה מוזיקה לריקודים.
פעמים רבות הגיעו לנגן במסגרות אלו תזמורות מקצועיות מבריטניה וכך נשמעו לראשונה בישראל צלילי ג'אז אותנטיים.
מוזיקה זו נקראה "סלונית" וההתנגדות לה בקרב אנשי ההתיישבות העובדת הייתה חריפה.
היא נחשבה לזרה, אימפריאליסטית, דקדנטית ונקשרה לשיתוף פעולה עם הבריטים.
לאחר קום המדינה התרכזה רוב פעילות הג'אז בבתי מלון ומועדוני תיירים בתל אביב.
המוזיקאים היו ברובם עולים חדשים ממזרח אירופה, בעיקר רומניה.
בהם בלטו פיסי אושרוביץ וסטו הכהן (כמו גם פאול קוסלה ורומן מסינג שהיו למנצחי תזמורות בתי קפה ובתי מלון בתל אביב).
אחת מ"חממות" המוזיקאים" הייתה תזמורת חיל האוויר בניצוחו של אריך טייך, במסגרתה נקלטו הן עולים צעירים והן ילידי הארץ (כאלכס וייס, דני גוטפריד ומישה סגל), אולם גם בה נוגנה בעיקר מוזיקה לריקודים ולא בי בופ ברמה ובאיכות המקבילה בארצות הברית.
מוזיקאים צעירים כאלברט פיאמנטה דני גוטפריד ואהרלה קמינסקי העידו כי שמעו לראשונה ג'אז בתוכניתו של ויליס קונובר ששודרה במסגרת שידורי הרשיו של קול אמריקה.
הם, יחד עם יגאל נחמני (שעזב את ישראל ב-1955 ושינה את שמו לאל ניומן), היו ילידי הארץ הראשונים שניגנו בי-בופ.
במחצית השנייה של שנות החמישים החלו להגיע עולים אנגלו-סקסים שהשפיעו על סצנת הג'אז הן כמוזיקאים והן כקהל.
החשוב בהם היה מל קלר, סקסופוניסט, קלרינטן ומעבד שעלה מארצות הברית כבר בשנת 1951 והשקיע את כל ימיו להפצת הג'אז בישראל, כמורה, מלחין, מעבד ומנטור לדורות של מוזיקאים.
דני קרפל כתב על קלר: "במל קלר נאספו כל התכונות שמקנות לו את החשיבות ההיסטורית של "האב המייסד", החלוץ בשדה הג'אז בישראל.
אני מגדיר אותו "ציוני הג'אז הראשון".
המורה החשוב הנוסף של התקופה היה פרופסור צבי קרן שעלה אף הוא ב-1951 והיה מלחין, מעבד, נגן ומורה חשוב.
באותה עת, אמצע שנות החמישים, החלו להתארגן ערבי ג'ם סשן במועדונים כגון בית ציוני אמריקה, אולם צוותא הישן ובבית האמנים בירושלים (שרוב קהלו היה מורכב מסטודנטים).
ב-1955 ביקר בישראל נגן הוויברפון ליונל המפטון, שהוביל מספר ערבי ג'אז עם קהל של אלפים בזירהתרון ברמת גן.
הוא שב והופיע בישראל גם בשנה שלאחר מכן.
ב-1959 הגיע לישראל לואי ארמסטרונג, אולם הופעתו הייתה כישלון.
אולם היכל התרבות בו הופיע נותר ריק למחצה והביקורות עליו, מאת עיתונאים שלא הבינו דבר בסוגת המוזיקה האמריקאית, היו קטלניות וקבעו ש"זימרתו אינה ערבה לאוזן".
לביקורים אלה נודעה חשיבות רבה עבור המוזיקאים הישראלים, שנחשפו לראשונה לג'אז מכלי ראשון.
פיסי אושרוביץ העיד כי "רק כשהנגנים של המפטון הגיעו לתל אביב וניגנו איתם, שמעתי ולמדתי איך להרגיש את הג'אז.
מה זה נכון ומה זה לא נכון".
ב-1961 הקים מל קלר בירושלים את "רביעיית הג'אז של קול ישראל", שניגנה באולם ימק"א ושידרה שעה שבועית של מוזיקה חיה בהנחייתו של יצחק שמעוני.
חבריה היו, בנוסף לקלר, מל לייפמן בתופים, סם פיינשטיין בבס ודני גוטפריד (ה"צבר" היחיד) בפסנתר.
פיינשטיין הוחלף בהמשך על ידי אלכס וייס ואת ליפמן החליף אהרלה קמינסקי.
הרביעייה הופיעה בקיבוצים וברחבי הארץ, מתוך מטרה לקרב את הקהל למוזיקה.
מל קלר הנהיג גם ביג בנד, שהקליט ב-1959 את תקליט הג'אז הראשון בישראל, "קלרה ואניטה".
בראשית שנות השישים התרחבו המועדונים שאירחו מופעי ג'אז וג'ם סשנים.
הבולטים שבהם היו עומר כיאם ביפו, "אילקה ואביבה", "צברה" ברחוב הירקון וצוותא בתל אביב, סורמלו, "פוספוס" ובית האמנים בירושלים.
אולם במקומות אלו ניגנו הנגנים ללא תמורה ולא היו ערבים קבועים.
ב-1966 פתחו אהרלה קמינסקי וזוהר עקיבא את ערב הג'אז הקבוע הראשון בימי ראשון במועדון בר-ברים בתל אביב.
ערבים אלה היוו אבן שואבת לנגנים ולקהל ובית לחובבי הג'אז.
ב-1967 הקימו אלברט פיאמנטה, אבי פארין, ולריו סגל וסטו הכהן את ההרכב "רביעיית אלברט פיאמנטה" עמו הופיעו במועדון של אריס סאן ביפו.
שנה לאחר מכן הזמין קמינסקי את פיאמנטה להקים את הלהקה הקבועה של מועדון בר-ברים לימי שיש ושבת (שימי הריקודים) בהרכב זה, "הברנשים של פיאנמנטה" היו חברים פיאמנטה, קמינסקי, שמוליק ארוך, זאב דיקוורט ועוזי מלמד, רובם ניגנו במספר כלי נגינה.
בירושלים התגבשה חבורה אחרת ביוזמתו ובניהולו של דני גוטפריד, שניגנה ב"מרתף סורמלו" ועליה נמנו המתופף דוד יצחקי והבסיסט פנצ'ו בלומנצווייג.
מדי יום רביעי היה מתקיים במקום ערב ג'אז שאליו הזמין דני גוטפריד את חבריו שהתגוררו בתל אביב - אלברט פיאמנטה, אהרלה קמינסקי ואחרים.
באותה עת פעלו צבי קרן, מל קלר, אלכס וייס, סטו הכהן, מישה סגל ואחרים כמעבדים עבור מוזיקה ישראלית קלה והחדירו נימות ג'אז לשירים פופולריים.
מנגד, נגנים כפיאמנטה, קמינסקי, דני גוטפריד, שמוליק ארוך ואחרים נשכרו כנגני אולפן וכמלווים לזמרים ישראלים והחדירו את הסגנון למוזיקה הפופולרת העברית.
ב-1969 הוציאו רימונה פרנסיס וסטו הכהן את התקליט "רימונה פרנסיס וסטו הכהן בווקאליזות ג'אז".
במקביל הקימו אלברט פיאמנטה ודני גוטפריד, שצרפו אליהם את הבסיסט טדי קלינג והמתופף ג'רי גרבל את "סדנת הג'אז", תוך שילוב מוטיבים של מוזיקה מזרחית, מוזיקה בלקנית ופיוטים, ב-1972 הוציאה סדנת הג'אז את תקליט הג'אז האינסטרומנטלי הראשון בישראל, "מזרה ישראל יקבצנו".
התקליט בישר את כניסת המוזיקה האתנית לג'אז.
כל העיבודים נכתבו על ידי אלברט פיאמנטה ודני גוטפריד
ההצלחה היחסית מחד, גודלו הקטן של השוק הישראלי מאידך והטראומה של מלחמת יום כיפור הובילו מוזיקאים רבים לנסות את מזלם בחוץ-לארץ ולהתפתח אישית ומקצועית, הן באמצעות לימודים במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון או בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק או כמוזיקאים מקצועיים בארצות הברית ואנגליה.
בישראל נותר רק קומץ נגנים מקצועיים (בהם הפסנתרנים דני גוטפריד, רובי ווכנר וריקי בירמן) מנגד עלו באותה תקופה מוזיקאים מברית המועצות ופולין, בהם נחום פרפרקוביץ', בוריס גאמר, רומן קונסמן, ויאצ'סלב גנלין, ויקטור פונורוב ופטר ורטהיימר.
חלק מעולי ברית המועצות היו שותפים ללהקת הג'אז הישראלית החשובה - להקת הפלטינה, שהוקמה ב-1971 ופעלה עד 1976. בשנת 1979 סגר קמינסקי את מועדון בר-ברים כיוון שלא נותרו מספיק נגנים לג'ם סשנים.
בשנות השמונים החלו מוזיקאים בכירים לשוב לישראל לאחר לימודים בחו"ל.
מועדוני ג'אז החלו להיפתח בתיאטרון פרגוד בירושלים ובמרתף העליון בבית ליסין בתל אביב.
שלמה ישראלי מקול ישראל ודני קרפל מגלי צה"ל החלו לשדר תוכניות ג'אז יומיות.
ב-1980 הקים דני גוטפריד את המחלקה לג'אז באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וב-1985 נפתח בית ספר רימון.
שני המוסדות אפשרו למוזיקאים צעירים ללמוד ג'אז ברמה גבוהה בישראל וליצור סצנה תוססת.
החל משנת 1979 התקיים פסטיבל ג'אז בירושלים, במסגרתו הגיעו להופיע ב"בריכת הסולטן" בעיר אמנים בסדר גודל עולמי כצ'יק קוריאה (1981) ובובי מקפרין (1983), הופעותיהם עוררו הד ותשומת-לב ציבורית.
מאז 1984 התקיים הוקדש במסגרת פסטיבל ישראל פרק נכבד לג'אז.
בשנת 1987 ייסד דני גוטפריד יחד עם המפיק אבי יפתח את פסטיבל הג'אז בים האדום ומאז 1987 מתקיים באילת פסטיבל "ג'אז בים האדום".
דני גוטפריד ניהל אמנותית את הפסטיבל במשך 21 שנים, מיצב אותו כאחד הפסטיבלים הבינלאומיים המפורסמים בעולם והביא לישראל את טובי הנגנים העולמיים.
בו בזמן גם נחשף הקהל גם להרכבים מקומיים ותיקים, צעירים או שילובים חד-פעמיים.
ב-1990 נוסד פסטיבל ג'אז סרטים ווידאוטייפ בסינמטק תל אביב.
ב-1982 הקימו שמוליק קובלסקי ואהרוני בן ארי את הלהקה הירושלמית "צליל שכן" שפעלה עד 1988 ושילבה סגנונות שונים, דבר שאפיין את הג'אז הישראלי.
ב-1987 הקים אדם ברוך את מותג ההקלטות Jazzis, שהוביל להקלטת תקליטי ג'אז ישראלים מקוריים.
בין התקליטים פורצי הדרך היו "זוויות" ו-Parpar-Rubin של הרולד רובין, "קדמה" של ז'אן-קלוד ג'ונס, סלבה גנלין, ליז מגנס, רוני הולן, אבנר שטראוס ועוד, חלק גדול מהם הציג מוזיקת ג'אז חופשי "קשה" ובלתי מסחרית וסימלו את רוחב היריעה היצירתי שניתן להגיע אליו בישראל.
ב-1988 קמה להקת מינואט, אחת מהיציבות והמצליחות בתחום.
ב-1991 נפתח לראשונה מסלול לימודי ג'אז לבגרות (בתלמה ילין, בתיכון אלון ברמת השרון ומגמה על-אזורית בצוללת הצהובה בירושלים), שהפיק דור צעיר של יוצרים שרכשו את השכלתם בישראל ורואים בה את ביתם על-אף הצלחה כבירה בחו"ל.
בהם כוכבים ברמה בינלאומית כאלי דג'יברי, אבישי כהן הבסיסט, אבישי כהן החצוצרן, אחותו הסקסופוניסטית-קלרינטנית ענת כהן, הקונטרבסיסט עומר אביטל, הטרומבוניסט אבי ליבוביץ' ועוד.
זמרי, נגני ומנצחי ג'אז ישראלים
מל קלר - מנצח ביג בנד, קלרינט
צבי קרן - מורה ומעבד
אלכס וייס - בסיסט, פסנתרן ומעבד
יגאל נחמני (אל ניומן) - קלרינט וסקסופון
פיסי אושרוביץ - אקורדיאון, חצוצרה, ויברפון
סטו הכהן - נגן רב-כלי, מורה ומעבד
דני גוטפריד - מנצח, פסנתר
אהרל'ה קמינסקי - כלי הקשה
מישה סגל - מלחין ומעבד
ארנון פלטי- בס חשמלי, הלחנה ועיבוד
יוראי אורון - בס חשמלי
נחום פרפרקוביץ' - פסנתר, ויולה, קלרינט, מלודיקה
רומן קונסמן - חליל צד
אלי בנאקוט - EWI, סקסופון, מעבד
ליז מגנס - פסנתר ושירה
שלומי גולדנברג - סקסופון, קומפוזיטור
ניצן עין-הבר - סקסופון וחליל
ענת כהן - קלרינט וסקסופון
רוני הולן - תופים וכלי הקשה
אלברט בגר - סקסופון וחליל
ג'אז בפילהרמונית (Jazz at the Philharmonic - JATP) היה שמה של סדרת קונצרטים והקלטות שערך האמרגן נורמן גרנץ בין השנים 1944–1967, בהם אירח את מיטב נגני התקופה.
היה זה המיזם הראשון שהוציא את הג'אז מן המועדונים ואולמות הריקודים והעביר אותו לתבנית של קונצרט באולם בו ישב קהל והאזין למוזיקה זו כאמנות ולא כבידור קל.
הקונצרט הראשון התקיים ב-Philharmonic Auditorium בלוס אנג'לס ב-2 ביולי 1944 והציג את אמני הג'אז ג'יי ג'יי ג'ונסון, נט קינג קול, לס פול, באדי ריץ' ואחרים באולם שיועד לקונצרטים של מוזיקה קלאסית ובעבור קהל שלא הגיע בדרך כלל למועדוני הג'אז.
מטרתו של גרנץ הייתה לחשוף את ההתרחשות בעולם הג'אז, בעיקר את זו של החוף המערבי, לקהל גדול.
הקונצרטים בלוס אנג'לס נמשכו על בסיס חודשי משך כשנתיים.
במופע האחרון בסדרה זו, שנערך באפריל 1946 נטלו חלק דיזי גילספי, לסטר יאנג וצ'ארלי פארקר.
החל מקיץ 1946 יצא גרנץ לסיבובי הופעות.
סיבוב ההופעות הראשון התקיים בסן פרנסיסקו, שיקגו וניו יורק עם לסטר יאנג, קולמן הוקינס ובאדי ריץ'.
בהופעות עמד גרנץ על עקרון הישיבה המשותפת באולם של אפרו-אמריקאים ולבנים זה בצד זה, תוך שהוא מוותר על הופעות באולמות שקיימו את מדיניות ההפרדה ונמנע משהות במדינות דרום ארצות הברית הגזעניות.
סיבובי ההופעות עם גרנץ הציבו סטנדרטים חדשים, גבוהים יותר, של נסיעות אמנים.
האמנים, בניגוד למצב עד אז (במיוחד לגבי אמני ג'אז שחורים), זכו לאירוח במיטב בתי המלון והוטסו במטוסים, במקום באוטובוסים או רכבות.
סיבובי הופעות בארצות הברית נמשכו עד 1957 ולאחר מכן נערכו סיבובי ההופעות בעיקר באירופה וביפן בהשתתפות מיטב האמנים כריי בראון, בני קרטר, רוי אלדרידג', אלה פיצג'רלד, סטן גץ, ליונל המפטון, בילי הולידיי (היחידה שפוטרה על ידי גרנץ לאחר שהעליבה על הבמה את אוסקר פיטרסון), ג'ין קרופה, בן ובסטר ואחרים.
ב-1967 נערך סיבוב ההופעות האחרון שהסתיים בארצות הברית.
תוכנית ג'אז בפילהרמונית הצילה את הקריירות של רבים מנגני תקופת הסווינג, שנדחקו בארצות הברית מפני עליית הבי בופ ושילבה נגנים משני הזרמים על במה אחת לשילובים שהתקבלו בעין יפה יותר באירופה מאשר בארצות הברית, שמבקרי המוזיקה שלה שאפו לחלוקה חדה וברורה בין הסוגות.
גרנץ עצמו עזב את ארצות הברית ב-1959 והשתקע בשווייץ.
רבים מהמופעים הוקלטו על ידי חברות התקליטים "Verve" ו-"Pablo" וכמו כן יצאו במהלך השנים, וממשיכים לצאת, אוספים מתוך ההופעות, רובם על ידי חברות תקליטים שמושבן ביפן.
ב-1983 נערכה ביפן הופעה לחגיגת 40 שנה ל"ג'אז בפילהרמונית" ו-30 שנים להופעתה הראשונה ביפן עם אלה פיצג'רלד ואוסקר פטרסון, ג'יי ג'יי ג'ונסון, זוט סימס, ג'ו פאס ואחרים.
ג'אז הארנב 2 הוא משחק פלטפורמה דו־ממדי שיוצר על ידי אפיק מגהגיימס (שידועים כיום כאפיק גיימס).
זהו משחק ההמשך למשחק הפלטפורמה המפורסם משנת 1994 - ג'אז הארנב.
המשחק הגיע עם גרפיקה משופרת והביא אל העולם שתי דמויות חדשות: ספאז, ארנב אדום שהוא אחיו הקטן של ג'אז, ובחבילת ההרחבה TSF ניתן למצוא את לורי - ארנבת צהובה שהיא האחות של צמד הארנבים.
במשחק ניתן למצוא שלבים חדשים, אפשרות למשחק מרובה משתתפים ביניהם גם אפשרות למשחק ברשת לצד משחק במסך מפוצל, וכן עורך שלבים הנקרא Jazz Creation Station (בקיצור JCS), עורך שלבים מתקדם שאיתו המפתחים בנו את שלבי המשחק.
שלושת אלפים שנים אחרי האירועים של סיפורו של איזופוס "הצב והארנב", היריבות בין צבים וארנבים ממשיכה.
לאחר שג'אז ביקר בכל מיני פלנטות כדי להציל את הנסיכה אווה אירלונג וקרוטוס מהצבים הטרוריסטים, שנשלטים על ידי המגלומן דבאן של, זה האחרון הצליח לברוח לאחר שאווה ניצלה וגנב את טבעת היהלום שלה.
בינתיים, דוואן של מתכנן להשתלט על מעבדה בה נמצאת מכונת זמן שתאפשר לו לשנות את ההיסטוריה של כוכב קרוטוס ולהיות שליט היקום.
ג'אז חייב לעצור את דוואן בזמן שהוא נודד בזמן ובמרחב.
השלבים במשחק מחולקים ל-4 פרקים (5 כולל פרק לגרסת הדמו, פרק מיוחד ל-"The Secret Files" ופרק "חג מולד" ל-2 חבילות חג המולד) והם:
Formerly A Prince - ג'אז מתחיל בטירה של המלכה אירלונג, עובר דרך הגנים של קרוטוס ולבסוף חודר למעבדה הסודית של דוואן ונלחם נגד הרובוט שלו.
בפרק זה יש 3 בוסים (המלכה אירלונג, צב שומר-בריון ששמו שוורצנגארד, והרובוט של דוואן) - אחד לכל עולם.
Jazz in Time - לאחר הקרב עם הרובוט, דוואן מצליח לברוח ולוכד את ג'אז במציאות אחרת.
ג'אז צריך לעבור דרך כפר ויקטוריאני, סביבה פסיכדלית למדי (שמזכירה במעט ברפרנסים שלה את עליסה בארץ הפלאות) וחוף ים פשוט, זאת כדי להימלט חזרה למציאות שבה הוא חי ולהמשיך במרדף אחרי דוואן.
בפרק זה יש בוס אחד שמופיע בסוף השלב האחרון, יוטרוס, והוא סרטן מעופף מטיל ביצים שעל השחקן להשמיד אותם לפני הלחימה בבוס.
Flashback - פרק מיוחד, המכיל שחזור מודרני של השלבים הראשונים מהמשחק הראשון בכותר.
ג'אז מטייל בין העולמות "Diamondus", "Tube Electric" ו-"=Medivo" שבסופו ג'אז נלחם עם בולי, מכונה בעלת עין אחת (העיצוב של מכונה זו הושפע מהעיצוב של ד"ר אגמן מהמשחק סוניק הקיפוד).
Funky Monkeys - ג'אז חוזר למימד המקורי שלו, שם הוא מטייל בג'ונגל ויורד אל תוך הגיהנום שם הוא מוצא את דוואן ומתעמת איתו.
בפרק זה יש 2 בוסים: בובה (Bubba), שד אדום רגזן ומסוכן, אותו ניתן לפגוש בכניסה לגיהנום (ומופיע גם בסוף הפרק השיתופי) והבוס הגדול - דוואן עצמו, בוס בשני חלקים שלאחר חיסולו הוא משתנה לדמות שטנית ומעופפת שגם אותה צריך להרוג.
Shareware Demo - הפרק היחיד שמופיע בגרסת הדמו.
מכיל 3 שלבים: אחד מבוסס על המעבדה מהפרק הראשון, שני מבוסס על העולם הפסיכדלי מהפרק השני, והשלישי (והאחרון) מבוסס על Diamondus מהפרק השלישי.
השלב האחרון מכיל מכשפה, שאינה מורידה נקודות חיים אך הופכת אותו לצפרדע, ובובה (Bubba) - השד האדום והמסוכן בתור בוס.
The Secret Files - פרק המהווה חלק ממשחק הרחבה שיצא מאוחר יותר.
מכיל 3 עולמות חדשים (כשכל אחד מהם מכיל 3 שלבים): אחד מבוסס על כוכב קרוטס מהפרק הראשון בגרסת חג הפסחא, אחד הוא בית רדוף רוחות ובית קברות, והאחרון הוא עיר גדולה.
אין בוסים בשלב זה, למרות שעריכה חובבנית של המפה כוללת 2 בוסים שעל השחקן להילחם באחד מהם כדי לעבור (המכונה בעלת העין האחת, והסרטן המעופף מטיל הביצים).
Holiday Hare - פרק שיצא עם 2 חבילות חג המולד.
מכיל 3 מפות מיוחדות לחג המולד, עם מפלצות מהשלבים הרגילים (צבים ולטאות) הלבושות בבגדי חג המולד, בתוספת בוס נוסף - בילסי, שטן אדום (שלא הופיע בשלבים הרגילים) לבוש כובע סנטה קלאוס.
גרסה רגילה שלו מופיעה גם באחד השלבים, וניתן למצוא אותו גם בתוכנת עיצוב השלבים.
העיצוב וכמה פרטים הושפעו ממגוון רב של משחקים מפורסמים מאותה התקופה, כדוגמת סוניק, קומנדר קין, דום, One Must Fall 2097 (משחק נוסף מתוצרת אפיק שלג'אז יש הופעת אורח בו) , Earthworm Jim, וריימן.
כמה פרטים מהמשחק הושפעו ממדיות אחרות כגון הסרט בחזרה לעתיד והאגדה עליסה בארץ הפלאות.
מרזסקו (ידוע גם כ"גאורגה ג.
Mârzescu); 4 ביולי 1876 - 12 במאי 1926), היה משפטן ופוליטיקאי רומני, שכיהן כראש עיריית יאשי ומילא גם תפקידי שר בממשלת רומניה.
מרזסקו נולד ביאשי כבנו של הפרופסור והפוליטיקאי גאורגה מרזסקו.
ג'אורג'ה מרזסקו סיים לימודי תיכון ביאשי ולמד משפטים באוניברסיטת יאשי.
את לימודי המשפטים השלים ללימודי מוסמך באוניברסיטת בוקרשט עם תזה בשם Condițiunea juridică a străinilor în România.
המשיך ללימודי דוקטורט בפריז, אך לא השלים אותם.
החל מ-1896 היה ראש לשכה במשרד הדתות וההדרכה, שבראשו עמד אביו.
ב-1901 הצטרף למפלגה הלאומית ליברלית ומילא תפקידי ניהול נכבדים וגם היה פרופסור מחליף למשפט אזרחי באוניברסיטת יאשי.
בשנים 1904–1906 היה מנהל העיתון "ליברלול" ביאשי.
ב-1907 מונה לתפקיד סגן פרפקט של יאשי ונבחר לראשונה כחבר פרלמנט רומני.
בספטמבר 1909 ייסד את כתב העת Mișcarea (התנועה), ביטאון המפלגה הליברלית ביאשי.
במקביל לכל הפעילויות, הוא גם תפקד כעורך דין פעיל.
בשנים 1914 - 1916 שימש ראש עיריית יאשי והצטיין בקליטת הממשל שעבר מבוקרשט ליאשי.
מ-19 בינואר 1922 ועד 26 באפריל 1922 כיהן כשר העבודה וההגנה הסוציאלית.
מ-26 באפריל 1922 ועד 30 באוקטובר 1923 כיהן כשר הבריאות וההגנה הסוציאלית.
בשל עמדותיו, הציבו אותו קורנליו זליה קודריאנו וחבריו בקשר של גבעת ספיריי בראש רשימת המיועדים לחיסול.
ג'אט (בפנג'אבי: ਜੱਟ, בהינדי: जाट, באורדו:جاٹ, באנגלית: Jat (מבטאים "ג'אאט") היא קהילה אתנית, בזמנו בעיקר חקלאית באופייה, בצפון הודו ובפקיסטן.
בהתחלתה עם של רועים על גדות החלק התחתון של הנהר אינדוס בחבל סינד, נדדה עם הזמן צפונה אל אזורי פנג'ב, דלהי, רג'פוטאנה ומערב מישור הגנגס תוך מעבר לחיים מיושבים ולחקלאות.
בני ג'אט הפכו למרכיב חשוב בקרב ההודים הפנג'בים.
כיום חיים בני ג'אט בעיקר במדינות ההודיות הריאנה, פנג'ב, דלהי, רג'סטן ואוטאר פרדש, ובמדינות פנג'אב וסינד בפקיסטן.
בני ג'אט אימצו דתות שונות - הינדואיזם, אסלאם סוני (בפקיסטן) ובמיוחד הסיקיזם.
אולם פולחן האבות תופס עדיין תפקיד חשוב בתרבותם ומסורותיהם.
בני ג'אט נמנעו תקופות ארוכות להכיר בסמכויות דתיות ופוליטיות, ובמערכת הקאסטות.
הם נחשבים "ללא קסטות" והוגדרו לא פעם על ידי שכניהם כ"טמאים".
קהילת ג'אט דוברת בעיקר את שפת פנג'בי (הניבים ג'אטקי-הינדי, הינדקי וכו').
קהילת הג'אט ראתה שינויים מרחיקי לכת במאה ה-17, הפלג ההודי של הג'אט נקט במאבק מזוין נגד האימפריה המוגולית בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. הממלכה הג'אטית הגיעה לשיא פריחתה תחת מהראג'ה סוראג' מאל בבהרטפור, בשנים 1707-1763.
חברי קהילת הג'אט באזור פנג'אב אימצו את מנהגי הח'אלסה של הסיקים, והם נקראים ג'אטים סיקים.
במאה ה-21 הג'אטים היוו 20% מאוכלוסיית חבל פנג'ב, 10% מתושבי בלוצ'יסטן, רג'סטן ודלהי, 2-5% מתושבי סינד, ח'ייבר פח'טונח'ווה ואוטר פרדש.
6 מיליון ג'אט חיים בהודו ו-4 מיליון בפקיסטן.
בשנת 2012 העריכו ב"הינדוסטן טיימס" כי יש בעולם 82.5 מיליון ג'אט.
המספרים במפקדי האוכלוסין בהודו נמוכים בהרבה.
בני ג'אט מוכרים כ"מעמד חלש אחר" (Other Backward Class) ב-7 מתוך 36 המדינות וטריטוריות המרכיבות את הודו, דהיינו ברג'סטן, בהימאצ'ל פרדש, בדלהי, באוטראקהאנד, באוטאר פרדש, במדיה פרדש ובצ'האטיסגאר.