tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סביב הקאיה שוכנים כיום מטעי קשיו, מנגו ואגוז קוקוס.
קאיה ג'יראמה (Kaya Giriama) או קאיה פונגו (Kaya Fungo) הוא קאיה שקם בגל ההגירה השני של המיג'יקאנדה, והוא קרוי על-שם המנהיג פונגו אשר הדף את התקפות המסאי באמצע מאה ה-19.
קאיה ג'יבאנה (Kaya Jibana) שוכן בחורש עצים נשירים באורך של כשני ק"מ, כ-30 ק"מ ממומבסה.
במקום נתגלו שרידיו של יישוב קדום שהתקיים בין שנת 100 לפנה"ס ושנת 1000 לספירה, ואשר תושביו עסקו בעיבוד אבן.
היישוב בקאיה פסק לכל המאוחר בשנת 1913, והוא יוצא דופן בכך שאזור הקבורה אינו שוכן במרכזו.
סקר ארכאולוגי שנערך בקאיה קאמבה (Kaya Kambe) חשף ממצאים המתוארכים לפרק הזמן שבין תקופת האבן החדשה וימי הביניים.
לקאיה נשקפת סכנה ממכרה עופרת סמוך.
קאיה ריבה (Kaya Ribe) יוצא דופן בכך שהוא שוכן במישור, ליד מפגש נחלים.
קאיה קינונדו (Kaya Kinondo) שוכן כמה מאות מטרים מחוף הים, כ-35 ק"מ מדרום למומבסה.
הקאיה מאוים על ידי פיתוח תיירותי מואץ לאורך רצועת החוף הסמוכה.
בשנת 1986 עדיין התגוררו מספר זקנים בקאיה קאומה (Kaya Kauma).
ממצאים באתר מלמדים על תקופות התיישבות קצרות מאז תקופת האבן החדשה.
אתר הקבורה עדיין נמצא בשימוש, ומיקומם של שלושת שערי המתחם המבוצר עדיין ניתן לזיהוי.
קאיה רבאי (Rabai Kayas) הם שלושה קאיה השוכנים באותה חורשה, אך נראה שיושבו בתקופות שונות.
כיום שלושת הקאיה - מודזימוביה (Mudzimuvya), בומה (Boma) ופימבוני (Fimboni) - מחוברים זה לזה ולכל אחד מהם יוחדה פעילות שונה.
קאיה דורומה (Duruma Kayas) הוא קאיה הנחלק לשני קאיה משניים - מצווקארה (Mtswakara) וגנדיני (Gandini).
הרחבה המרכזית בקאיה גנדיני נשמרת פנויה עבור תהלוכת בעלי חיים בטרם העלאתם כקרבן.
ליד האתר בו שכן המורו, שוכן הצ'יזאני (chizani) הנחשב לחלקו הקדוש ביותר של הקאיה.
הצ'יזאני נגיש אך ורק לחברי מועצת הזקנים העליונה ועליו להיות רטוב בכל עת.
עונת החורף באקלים ארץ ישראל היא העשירה ביותר במשקעים.
מרבית המשקעים יורדים בצורת גשם, חלקם יורד כברד.
השלג בישראל יורד לעיתים נדירות יותר, בעיקר בהרים שגובהם מעל ל־900 מטרים.
הר חרמון, הר מירון והגליל העליון הם המקומות היחידים בישראל בהם יורד שלג לעיתים תכופות במשך החורף.
בנוסף לכך ירושלים וצפת הן ערים עם פונטציאל בחורף לשלג (כל שנתיים בערך).
בסתיו ובתחילת החורף, בחודשים נובמבר, דצמבר וינואר, רוב המשקעים יורדים סמוך לחוף, בעיקר בזכות ההבדלים בין טמפרטורת הים התיכון, אשר עדיין חם באופן יחסי, לבין טמפרטורת היבשה, שמגיבה לשינויי העונות מהר יותר.
בסוף החורף, הכולל את חלקו האחרון של ינואר ואת פברואר ומרץ, הים הספיק כבר להתקרר, ולא מספק יותר תמיכה ליצירתם של עננים רבים סמוך לחוף, ואילו האורוגרפיה - תופעה שגורמת להתגברות העננות והמשקעים במדרונות הלחים (במקרה של ארץ ישראל, המדרונות המערביים) של ההר - הופכת לדומיננטית.
כתוצאה, מרבית משקעי סוף החורף יורדים באזורי ההר, ולכן בערים השוכנות על הרים, דוגמת ירושלים וצפת, החורף מגיע לשיאו רק בחודש פברואר.
הרמה הסובטרופית היא זו אשר מונעת כניסת מערכות מזג אוויר דינמיות לאזור במהלך הקיץ ובמהלך חלק מהאביב ומהסתיו.
אקלים ים-תיכוני - רוב חלקה המרכזי והצפוני של ארץ ישראל נמצאים באזור של האקלים הים תיכוני.
האקלים הים תיכוני מאופיין בקיץ חם ודל במשקעים, עונות מעבר הפכפכות וחורף גשום (לעיתים בהרים הגבוהים אף מושלג) וקר.
אקלים ערבתי, צחיח למחצה - מעין אקלים מעבר בין האקלים הים תיכוני לבין האקלים המדברי.
באזורי האקלים הערבתי יורדים בין 150 ל-300 מ"מ של משקעים בשנה.
אקלים מדברי - רוב דרום הארץ נמצא באזור של אקלים מדברי ומהווה חלק מרצועת המדבריות הסובטרופיים העולמית.
זהו אזור צחיח ודל במשקעים במשך כל השנה, ולא יורדים בו יותר מ-150 מ"מ של משקעים במהלך השנה.
אקלים יבשתי ממוזג - אקלים זה משתרע על שטח קטן ברכס החרמון.
באזור זה יורדים מעל 1,200 מ"מ בשנה, כאשר בחורף רוב המשקעים יורדים כשלג.
עקב ריבוי המשקעים בחורף, החורף ותחילת האביב, הם תקופת שיא הפריחה בארץ ישראל.
פרחים כגון סביונים, ציפורני חתול וחמציצים מתחילים לפרוח כבר בתחילת החורף, בחודש דצמבר, אחרי רדת הגשמים הראשונים.
הפרח הבולט ביותר בחורף הישראלי הוא הכלנית המצויה שמתחילה לפרוח בינואר ומגיעה לשיא פריחתה בפברואר במרבדים גדולים בצפון הארץ ובנגב הצפון-מערבי.
בסוף החורף ובאביב ישנה פריחה רבה של מגוון פרחים ששורדת בדרך כלל עד לחמסינים הראשונים.
בחורף ישנה פעילות רבה של חלזונות ובעיקר שבלולי יבשה המנצלים את הלחות והקור לצורכי רבייה ואכילה.
הם פעילים בעיקר בלילות לחים וגשומים.
רוב עטלפי ארץ ישראל נכנסים לתרדמת חורף עקב התמעטות במקורות המזון שלהם (פירות וחרקים).
הם לנים במערות ומבנים נטושים ומתקיימים על עתודות שומן שאגרו בסתיו.
במצב תרדמת חורף העטלפים פגיעים מאוד וכניסה למערה עלולה להביא למותם עקב גוויעה ברעב.
בהתייחסות לחורף 1904, פורסם בעיתון דואר היום בשנת 1920 : "אף בשנת 1904, שהייתה שנת שלג, לא הגיע השלג למידה כזאת".
בפברואר 1920 נרשם בירושלים אירוע שלג כבד בין התאריכים 9–12 בפברואר.
ב-11 בפברואר 1920 דיווח היומון "דואר היום" כי נמדדו 60 ס"מ של שלג (השלג נמשך גם במהלך ה-12 בפברואר בעוד הדיווח הוא מ-11 בפברואר).
בהתייחסות למאורעות אלו ולחורף 1920, פורסם בעיתון "דבר" בשנת 1938 שבאירוע זה נמדדו בין 65–97.5 ס"מ שלג בירושלים.
בשנת 1950 אירע אירוע השלג הנרחב ביותר בארץ ישראל מאז החלו בה המדידות המטאורולוגיות ב-1870, אירוע שלג בסדר גודל כזה לא חזר מאז.
במהלך האירוע ירד שלג ברוב חלקי הארץ, כולל מישור החוף והנגב.
תנאי מזג האוויר הקשים ונזקיהם הכבידו במיוחד על רבבות עולים חדשים שהגיעו באותה עת במסגרת העלייה ההמונית ושוכנו במעברות ומחנות אוהלים.
חורף 1968–1969 היה חורף גשום במיוחד ושובר שיאים בצפונה של ארץ ישראל בכל שנות המדידה בארץ.
במהלך חודש ינואר 1969, התחוללו בהרי הצפון סופות ממושכות, חסרות תקדים, שהמטירו מאות מ"מ של גשם וגרמו להצפות נדירות בחומרתן באזורים רבים.
זאת לאחר דצמבר וגם נובמבר שהיו גשומים מעל הממוצע, בעיקר בצפון הארץ, שגרמו לרוויה של הקרקעות באזור זה מבעוד מועד.
הכנרת עלתה על גדותיה, הציפה את טבריה והיישובים שמסביבה, ונפתח סכר דגניה.
בעקבות הגשמים העזים הוקם מטה חירום.
חורף 1991–1992 היה עתיר בשלגים ובמרבית תחנות המדידה, היה זה החורף הגשום ביותר שנרשם מאז תחילת המדידות.
בראשון לציון נוצרה שלולית חורף במערב העיר, שקיימת שם עד היום ליד פארק הסופרלנד ומתחם פלאנט.
באזורים הרריים (החל מגובה 200 מטרים) הצטבר השלג עד לגובה של 50 סנטימטרים.
שלג ירד (אך לא נערם) גם במקומות נמוכים וצחיחים, כולל אילת ואף בהר עוזיהו שסמוך לה.
בדצמבר 2013 הכתה סופה אשר כונתה בתקשורת "אלכסה", בחלקו המערבי של המזרח התיכון.
באותה שנה נקבעו שיאי הצטברות של שלג בישראל, אשר בחלק מהמקומות נערם לגובה של 120 ס"מ.
מדדי מזג האוויר הגיעו ל-13.6 מעלות מתחת ל-0, הנמוכים ביותר בישראל מזה שנים.
בעקבות הסופה עשרות אלפים נותקו מחשמל וכבישים רבים נחסמו לתנועה.
לאחר הסופה, שרר מיעוט גשמים קיצוני והיסטורי ובמהלכו מאמצע דצמבר ועד סוף העשרת הראשונה של חודש מרץ כמעט ולא ירד גשם.
הדבר התבטא בכך שבתקופה זו לא הגיעה לארץ אף לא מערכת גשם אחת משמעותית ושרר מיעוט ימי גשם.
ברוב האזורים ינואר 2014 היה היבש ביותר מאז תחילת המדידות, והשילוב של ינואר - פברואר היבשים הוא כמעט בכל האזורים החמור ביותר מאז תחילת המדידות.
הגשמים שכן ירדו היו לרוב בעוצמות חלשות ובעלי אופי מקומי.
בדצמבר 2019 ובינואר 2020 היו הצפות רבות, בעיקר באזור המרכז ובגליל המערבי, בהן נשברו שיאי זרימה בנחלים של עשרות שנים ושיאי משקעים של עשרות אחוזים מהממוצע השנתי שירדו בזמן קצר ביותר.
בשל ההצפות נחסמו כבישים רבים ותשתיות רבות נפגעו.
השיטפונות וההצפות הביאו למותם של 7 בני אדם בטביעה ונגרמו נזקים של למעלה ממיליארד שקל.
בינואר היו שתי מערכות שלג בהרים כאשר הראשונה ירד רק בהרים הגבוהים בירושלים ירד רק באוויר אחרי שבוע הגיעה סופת אלפיס והורידה שלג רב בעיקר בהרי המרכז כאשר בירושלים ירד בסביבות 20 ס"מ של שלג
בחודש מרץ היו אירועי קור רציניים כאשר הורידו מספר פעמים שלג במספר אזורים שנדיר לראות בהם שלג בחודש זה, השומרון, הרי בנימין, הרי ירושלים, גוש עציון,הר חברון ואף בהר הנגב וברכס הר הגלבוע ובכרמל, בהרי מרכז הארץ השלג אף נתפס והגיע לגובה של כ-10 ס"מ.
החור הגדול או מכרה קימברלי (באפריקאנס: Groot Gat) הוא מכרה יהלומים תת-קרקעי פתוח בקימברלי שבדרום אפריקה, ונטען כי הוא הבור הגדול ביותר שנחפר בידי אדם בעבודת ידיים.
אתר המכרה היה במקור גבעה שטוחה.
הכרייה במקום החלה בשנת 1871, ואותו מועד היה גם תחילת פיתוחה של קימברלי, שנקראה בתחילה New Rush.
גילוי יהלומים במקום משך לשם זרם של מחפשים, ושנה לאחר מכן כבר התקיים במקום יישוב בן 50,000 נפש.
החפירה במקום נעשתה באתים ובמכושים.
המחפשים כרו 22 מיליון טון של אדמה וסלעים - ויהלומים במשקל של 2,720 קילוגרמים או 13,600,000 קרט.
תנאי המחיה במקום היו קשים - חום לוהט, מחסור במים ותנאי תברואה ירודים.
כורים רבים נהרגו בתאונות כרייה.
ב-1888 הסכימו בעלי המכרות השונים שנפתחו במקום לאחד את מאמציהם, וכך קמה חברת הכרייה דה בירס.
הכרייה בבור נפסקה ב-1914 לאחר שהפכה לבלתי רווחית ומסוכנת מדי.
אז נחפר בסמוך פיר למכרה תת-קרקעי.
אתר המכרה הפתוח נחפר עד לעומק של 240 מטרים.
הבור שנוצר עקב כך הוא בקוטר של 463 מטרים ובשטח כולל של 170 דונמים.
בהמשך מולא הבור חלקית וכיום מגיע עומקו ל-215 מטרים.
בתחתיתו הצטברו מים בעומק של 40 מטרים, וכך נמצא מפלס פניהם 175 מטרים מתחת לפני הקרקע שסביב הבור.
האתר מצוי כיום במרכזה של העיר קימברלי.
כיום נעשים מאמצים להביא להכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית.
לאחר תום הכרייה בבור הוא הפך לאתר תיירות.
בשנות השישים החלה הקמתו של מוזיאון לתולדות הכרייה במקום ולימיה המוקדמים של קימברלי.
המוזיאון התפתח לכלל תצוגה תחת כיפת השמיים הכוללת גם דיורמות של העיר בימיה המוקדמים והצגה של אמצעי כרייה וטכנולוגיות כרייה.
המוזיאון נפתח רשמית ב-1971, במסגרת חגיגות שנת המאה לייסוד העיר.
בראשית שנות האלפיים השקיעה חברת דה בירס 50 מיליון ראנד בפיתוח החור הגדול כאתר תיירות.
החוקרים על הירח הוא הספר ה-17 בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" מאת הרז'ה.
רצועות הקומיקס של הספר הוצגו לראשונה בשנת 1954 בצבע.
ספר זה הוא המשכו של "הטיסה לירח".
הספר תורגם לעברית בשנת 1969 על ידי הוצאת ספרים מ.
זהו הספר היחיד בסדרה מבין הספרים שתורגמו לעברית שבו פרופסור קלקולוס מתורגם כ"פרופסור חשביה".
בספר הקודם, "הטיסה לירח", ממריאים טינטין, שלגי, קפטן האדוק, פרופסור קלקולוס ועוזרו פרנק וולף לירח, בטיל שתכנן קלקולוס, אולם מתעלפים מהדף האוויר הנוצר בהמראה.
לאחר 24 דקות של עילפון, מתעוררים כולם ומדווחים לארץ.
לפתע, יוצאים תומסון ותומפסון מתא המטען.
מתברר כי רצו לערוך ביקורת בטיל, והתבלבלו בין השעה 1:34 בלילה לשעה 1:34 אחרי הצהריים, נכנסו לטיל בלילה כי חשבו שהשיגור עוד רחוק אך טעו והצטרפו לטיסה.
לאחר כמה שעות, מבצעים הנוסעים בטיל הטיה, בה הטיל למעשה מפנה את חרטומו לכדור הארץ, כך שינחת על בולמי הזעזועים שמוקמו מאחורי המפלט.
קלקולוס מכוונן את מערכת הניווט האוטומטית למרכזו של המכתש היפרכוס, והנוסעים נשכבים במיטותיהם כהכנה לנחיתה.
ושוב, מתעלפים נוסעי הטיל בנחיתה.
לאחר כחצי שעה מדווח פרופסור קלקולוס למרכז ספרודז כי הם נחתו בשלום על הירח, וכי טינטין, הלבוש בחליפת חלל, מתכונן לצעוד על הירח.
טינטין יורד מהטיל, ועד מהרה מצטרפים אליו האדוק וקלקולוס.
לאחר כמה שעות מתחילים הנוסעים לפרוק את רכיבי רכב החלל ואת רכיבי המצפה שיקימו על הירח.
לאחר מכן יוצאים טינטין ווהאדוק לסיור בטנק.
הם כמעט נופלים למכתש משום שמכשיר הקשר של הקפטן היה מנותק בגלל חבטה.
הם מחליטים לחזור ויוצאים שוב יחד עם וולף וקסדות מגן.
לפתע הם מזהים מערה ונכנסים אליה.
שלגי הולך לפניהם ונופל לבקע עמוק בקרקע.
הוא יורד עם חבל שהאדוק מחזיק, ומגיע לסוף החבל, אך עדיין לא הגיע לקרקע.
הוא מחליט לעזוב את החבל ונוחת על משטח משופע של קרח, מחליק כלפי מטה ונתקל בשלגי.
הם מתחילים לעלות בעזרת חציבה בקרח, ומגיעים לתחתית הבקע.
האדוק מעלה את שלגי ולאחר מכן את טינטין שכמעט נגמר לו החמצן בחליפת החלל.
לאחר כיומיים יוצאים תומסון ותומפסון, האדוק וקלקולוס לסיור ברכב החלל במטרה לחקור לעומק את המערות שגילו קודם טינטין והאדוק.
באותו הזמן בטיל, מתקן טינטין את מכשירי הרדיו בחליפות החלל שלו, של שלגי ושל וולף, בעוד זה האחרון מכין ארוחה.
טינטין יורד למטה ושם יורגן מהמם אותו וגורם לו להתעלף.
יורגן קושר אותו וקורא לוולף, באומרו שיכין לו אוכל.
לפתע, מדווח רכב החלל כי ישנה תקלה במצברים והם חוזרים אל הטיל.
יורגן מורה לוולף להכין את הטיל לשיגור, וכשרכב החלל מגיע, הטיל ממריא, אולם לפתע המנועים חדלו לפעול והטיל נוחת.
בפתח החדר בו שהו וולף ויורגן מגיח לפתע טינטין כשהוא חמוש באקדח, ומאיים על השניים.
האדוק מגיע אף הוא וקושר אותם.
טינטין מציג את האלמוני כקולונל בוריס, עוזרו האישי של המלך אוטוקר השישי בסילדאביה, והאיש שניסה לגנוב את שרביטו של האחרון בספר "שרביטו של המלך אוטוקר".
וולף מספר את סיבת בגידתו: לפני התקבלותו לספרודז, הוא עבד בבסיס הטילים "וייט" בארצות הברית, אולם הוא נתפס להימורים ושקע בחובות.
יום אחד הוא פגש זר שהציע לו כסף תמורת מידע על המחקר הגרעיני שבו הוא עוסק.
וולף הסכים, אך לאחר זמן נמאס לו והוא ברח לסילדביה והתקבל למרכז ספרודז.
לאחר זמן האיש שממנו ברח מצא אותו ואיים עליו, ווולף חזר להיות בוגד.
הוא מסר את האות האלחוטי של הטיל "איקס-פלר-6" ובעקבות כך הצליחו אויביה של סילדביה להשתלט על הטיל, אולם טינטין פוצץ אותו, כמסופר בהטיסה לירח.
לאחר פיצוץ הטיל קיבל וולף הוראות חדשות - אחד הארגזים שהגיע מהמפעל באוברקוכן, של יוצר הציוד האופטי, יהיה מזויף ובתוכו יסתתר קולונל בוריס, או בשמו האמיתי - יורגן.
כשהם נחתו על הירח, הוציא וולף את יורגן מהארגז, וכשרק טינטין נשאר איתו, לפני כמה דקות, הוא ניצל זאת וגרם ליורגן לחבוט בטינטין.
האדוק מטיל את השניים, קשורים, לתא המטען, וקלקולוס מדווח שנותר להם חמצן רק לעוד 100 שעות, אבל גם יצטרכו לתקן את הטיל במשך אותו הזמן.
לאחר 74 שעות, מסיימים הנוסעים את התיקונים וממריאים חזרה לכדור הארץ.
לאחר כמה שעות מבצעים הנוסעים הטיה של הטיל, כדי שינחת על בולמי הזעזועים שלו.
לאחר שהם מסיימים, מגיחים לפתע יורגן וולף, ויורגן מתכונן להרוג את כולם.
וולף נאבק איתו, טינטין מצטרף למאבק ולפתע נפלטת ירייה מאקדחו של יורגן והוא נורה בליבו.
לאחר זמן, וולף יורד לתא המטען ויוצא אל החלל כדי שיישאר לשאר מספיק חמצן.
השאר מגלים זאת רק לאחר מספר דקות.
לאחר ארבעים דקות, טינטין מדווח שהם השתמשו כבר במכל החמצן האחרון שבחליפות החלל וכי ספק אם יוכלו להגיע לארץ בחיים.
מר בקסטר מבקש מטינטין לכוונן את מערכת הניווט האוטומטי, טינטין עושה זאת ומיד לאחר מכן מאבד את הכרתו.
הטיל נוחת, ואנשי מרכז ספרודז פורצים את דלתותיו ומצילים את כל הנוסעים.
החורף הערבי , המכונה לעיתים גם החורף האסלאמי, הוא המונח המתאר את עלייתם של גורמים סמכותניים ואסלאמיים קיצוניים בארצות ערב בשל חוסר היציבות, שנוצר בעקבות האביב הערבי.
לפי מלומדים מאוניברסיטת ורשה, האביב הערבי נהפך לחלוטין לחורף ערבי ארבע שנים לאחר שהחל - דהיינו, בשנת 2014. החורף הערבי מאופיין במקרים רבים בהופעתן של מלחמות אזרחים רבות, אי-יציבות, הידרדרות כלכלית ודמוגרפית ומאבקים על רקע דתי ועדתי.
הכינוי, "החורף הערבי", הוא מעין משל להתפכחות משאיפות של המוחים באביב הערבי לדמוקרטיזציה, שהתקיימה בפועל בקנה מידה קטן בהרבה מזה שקיוו לו בתחילת המחאות.
ב-17 בדצמבר 2010 החל האביב הערבי עם תחילתן של המחאות בתוניסיה.
המפגינים מחו על השחיתות, על תנאי החיים הקשים ועל הפגיעה בזכויות היסוד וקראו להפיל את שלטונו הדיקטטורי של זין אל-עאבדין בן עלי.
המפגינים השיגו את מבוקשם עם בריחתו של בן עלי מתוניסיה ב-14 בינואר 2011.
בעקבות הצלחת המחאות בתוניסיה, החל גל מחאות ברחבי העולם הערבי נגד השליטים הרודניים.
במצרים, בתימן ובלוב הצליחו המורדים להפיל את השליטים, אולם הפלת השליטים הרודנים הובילה לרוב למאבקי כוח על השלטון, לחוסר יציבות ולאנרכיה.
בסוריה הפכה ההתקוממות למלחמת אזרחים ממושכת ועקובה מדם.
בד בבד, בעיראק השכנה, שבה נערכו הפגנות במספר ערים, נערכו הכוחות האמריקאים לעזוב את המדינה, לאחר ששהו בה מפרוץ מלחמת עיראק בשנת 2003.
מדינות ערב בעקבות האביב הערבי
לאחר הפלת משטרו של סדאם חוסיין הסוני על ידי הכוחות האמריקאים ב-2003, הוקמה ממשלת מעבר בעיראק.
ב-2006 מונה נורי אל-מאלכי לראש ממשלת עיראק.
אל-מאלכי השיעי היה מקורב לאיראן וחיזק את המאפיינים השיעים של משטרו.
עקב כך, הרגישו הסונים בעיראק מופלים.
בראשית שנת 2011, התקיימו הפגנות נגד השלטונות, אבל הן לא נמשכו זמן רב ולא הצליחו להשפיע בצורה משמעותית על סדר היום של השלטון.
נסיגת הכוחות האמריקאים מעיראק בדצמבר 2011 הובילה לאנרכיה במדינה.
הסונים, שסבלו מקיפוח מצד השלטון השיעי, התקוממו ומצאו בארגון "המדינה האסלאמית בעיראק", המזוהה עם אל-קאעידה, בעל ברית למלחמה מול השיעים.
ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק", שראה בכך הזדמנות להשיג כוח ושליטה, הגביר את כמות הפיגועים נגד כוחות הביטחון העיראקים ונגד מטרות שיעיות וכבש שטחים במערב עיראק.
הדיכוי האלים של ההפגנות נגד שלטונו של הנשיא בשאר אל-אסד העלווי הוביל לפרוץ מלחמת אזרחים חמושה במדינה בין השלטון לבין המורדים, שחלקם מזוהים עם הצבא הסורי החופשי החילוני, הפרו-מערבי והפרו-דמוקרטי.
עם זאת, חלק מהמורדים לא חילונים, אלא אסלאמיסטים.
הוויכוחים האידאולוגיים הובילו אף הם לסכסוכים עקובים מדם בין קבוצות המורדים השונות.
מנהיגי אל-קאעידה ראו במלחמת האזרחים בסוריה הזדמנות להשיג שליטה במדינה.
ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק" שלח מוג'אהדין סונים למלחמה בסוריה במטרה להפיל את השלטון ולכונן אמירות אסלאמית בסוריה.
בינואר 2012 הקימו המוג'אהדין בסוריה את ג'בהת א-נוסרה, סניף אל-קאעידה במדינה.
בשנת 2013 סיפח לעצמו ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק" שטח בסוריה ושינה את שמו אל "המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט" (דאעש).
מנהיג דאעש, אבו בכר אל-בגדאדי, קרא למנהיגי ג'בהת א-נוסרה לחבור אל הארגון תחת הנהגתו, והאחרונים סירבו.
מנהיג אל-קאעידה, איימן א-זוואהירי, שראה במעשיו של אל-בגדאדי התרסה בהנהגתו, הודיע ב-2014 על התנערותו מדאעש.
ב-29 ביוני 2014, הכריז דאעש על הקמת ח'ליפות אסלאמית עצמאית בשטחים שבשליטתו ושינה את שמו אל "המדינה האסלאמית".
אלפים רבים של מוסלמים מרחבי העולם הגיעו לסוריה כדי להצטרף למיליציות השונות.
איראן, חזבאללה ומיליציות שיעיות פרו-איראניות נוספות נלחמו לצד אסד מול המורדים והמוג'אהדין הסונים.
עקב תמיכתו של ארגון חזבאללה הלבנוני באסד, הרחיבו המיליציות הסוניות בסוריה את תחום הלחימה מערבה לשטח לבנון.
אסד הצליח לייצב את משטרו בעזרת בעלי בריתו, עד דצמבר 2024 שבו המורדים יזמו מתקפת פתע, שהסתיימה בנפילת משטר אל-אסד.
חוסר היציבות ששרר במצרים בעקבות ההפגנות והדחת הנשיא חוסני מובארכ בשנת 2011 הוביל להתערערות השליטה הביטחונית במדינה.
ארגוני הג'יהאד הסלפי בסיני ניצלו את המצב הביטחוני הרעוע כדי להתעצם ולהגביר את פעילותם החבלנית.
בין היתר, הם פוצצו את צינור הגז בין ישראל למצרים, תקפו בתכיפות את כוחות הביטחון המצרים והישראלים ומדי פעם אף את העורף הישראלי.
בקהיר עצמה תפסה את השלטון המועצה העליונה של הכוחות המזוינים המצרים.
ב-30 ביוני 2012 נבחר מוחמד מורסי, איש התנועה האסלאמיסטית האחים המוסלמים, לנשיא מצרים.
שלטונו של מורסי לא היה יציב.
חמישה חודשים בלבד אחרי שנבחר, נערכו נגדו הפגנות לאחר שהחליט לפטר את התובע הכללי במצרים.
חודש לאחר מכן, נערכו הפגנות נגד כוונתו של מורסי לקיים משאל עם במטרה לאשר חוקה חדשה.
המפגינים מחו על הסמכויות הרבות שנטל לעצמו מורסי ועל ההרעה במצב הכלכלי במדינה.
ביולי 2013 הדיח צבא מצרים את מורסי.
שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי הכריז על השעיית החוקה ועל מינויו של ראש בית הדין החוקתי עדלי מנסור כנשיא הזמני.
במאי 2014 נבחר א-סיסי לנשיא מצרים.
בעקבות הדחת מורסי החלו חמושים, המזוהים עם האחים המוסלמים, בפעולות חבלניות נגד שוטרים וחיילים מצרים.
הסכסוך בין הצבא המצרי לבין האחים המוסלמים הוביל להגדרת האחרון כארגון טרור במצרים, להפקעת רכושו ולהוצאה להורג של רבים מתומכיו.
ב-13 בנובמבר 2014 הוקם סניף של המדינה האסלאמית בחצי האי סיני.
לאחר התפטרותו של נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח השיעי-זיידי, בעקבות ההפיכה ב-2011 החליף אותו בתפקיד סגנו, עבד רבו מנסור האדי הסוני ב-25 בפברואר 2012. מעבר השלטון וחוסר היציבות נוצלו על ידי החות'ים, קבוצה אסלאמיסטית שיעית-זיידית הנתמכת על ידי איראן וחזבאללה, כדי להשיג שליטה במדינה.
החות'ים השתלטו על מערב תימן, כולל הבירה צנעא.
כדי למנוע מהשיעים להתחזק במדינה, קואליציה של מדינות ערביות סוניות, ובראשן ערב הסעודית, פתחה במתקפה נגד החות'ים ותומכי הנשיא המודח סאלח.
גם ארגון הטרור הסוני אל-קאעידה הצטרף ללחימה, והוא שולט על שטח במרכז המדינה.
ב-13 בנובמבר 2014 הוקם סניף של המדינה האסלאמית בתימן, ששולט על שטחים קטנים במדינה ומבצע פיגועים נגד כל הצדדים הלוחמים האחרים.
לאחר נפילתו של שליט לוב מועמר קדאפי ורציחתו ב-20 באוקטובר 2011 עמדה בראשות הממשלה מועצת המעבר הלאומית.
מועצת המעבר הלאומית פורקה באוגוסט 2012 עם הבחירות לבית הנבחרים החדש, "הקונגרס הלאומי הכללי", שמי שעמד בראשו היה דה פקטו ראש המדינה.
ראש הממשלה נבחר בידי הקונגרס.
אותה עת אופיינה בחוסר יציבות, באלימות, באנרכיה ובהתבססותן של מיליציות חמושות ברחבי לוב.
למרות זאת, אותם מקרים היו נקודתיים ולא היוו חלק מלחימה כוללת.
ב-25 ביוני 2013 מונה נורי אבו סהמין האסלאמיסטי לנשיא "הקונגרס הלאומי הכללי".
הקונגרס נטל לעצמו סמכויות נרחבות ונהג לבצע מהלכים אנטי-דמוקרטיים ולקדם את חוקי השריעה.
בינואר 2014 סירב להתפזר והאריך את כהונתו באופן חד-צדדי.
חודש לאחר מכן, הורה הגנרל חליפה חפתר לקונגרס להתפזר ולכונן ממשלת מעבר, שתפקח על הבחירות החדשות.
ב-16 במאי 2014 החלו כוחותיו של הגנרל חפתר לתקוף מיליציות אסלאמיות בבנגאזי.
יומיים לאחר מכן, כוחותיו פעלו לפיזור הקונגרס, ובתגובה השיבו האסלאמיסטים במלחמה.
ב-13 בנובמבר 2014 הצטרף ללחימה ארגון המדינה האסלאמית, שראה בלוב השסועה הזדמנות להרחיב את תחומי השפעתו.
במרץ 2021 הוכרזה הפסקת אש בין הצדדים, והוקמה ממשלת אחדות זמנית במדינה, אם כי התוכניות המקוריות לא יצאו לפועל כאשר הבחירות המתוכננות נדחו וריבונותה של הממשלה הזמנית לא התממשה על חלקים משטחי לוב שנותרו בשליטת מחנות יריבים.
תוניסיה נחשבה במשך מספר שנים ליוצאת הדופן הבולטת של מגמת החורף הערבי, מכיוון שבשטחה כן חוותה המחאה הצלחה שהניבה דמוקרטיזציה.
על פי מדד הדמוקרטיה של קבוצת האקונומיסט, תוניסיה היא המדינה שחוותה את השיפור המשמעותי בפרמטרים שנבדקים, החל מתחילת המדידות בשנת 2006 ועד לשנת 2020.
עם זאת, ב-25 ביולי 2021, על רקע ההפגנות המתמשכות, השעה הנשיא קייס סעיד את הפרלמנט, ובתוך מספר חודשים החליף את ראש הממשלה הנבחר בנציגה מטעמו, ביטל את חסינות חברי הפרלמנט, פיזר את מועצת השיפוט העליונה וביצע עוד מספר פעולות נוספות שחיזקו את עוצמתו בפוליטיקה המקומית.
במדינות אחרות תוצאות האביב הערבי היו מובהקות פחות.
ירדן ומרוקו, למשל, הצליחו עוד בראשית המחאה להחלישן ולהגביר את הלגיטימציה של השלטון לטפל במשבר, ולקיים מספר רפורמות.
עם זאת, בירדן המחאות ערערו את היציבות הפוליטית וגרמו לשינויים בבריתות הפוליטיות המקומיות.
במרוקו, על פי מדד הדמוקרטיה של קבוצת האקונומיסט, נרשמה באמצע העשור עליה ברורה במאפיינים המזוהים במדד עם דמוקרטיזציה, אם כי מרוקו עדיין נחשבת, על פי המדד, כ"משטר כלאיים" שאינו דמוקרטיה של ממש.
על פי מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה, החל מינואר 2014, הנזק הכלכלי שנגרם כתוצאה מהחורף הערבי עלה על 800 מיליארד דולר אמריקאי.
לפי מחקר של האוניברסיטה האמריקאית בביירות, החל מקיץ 2014, הביא החורף הערבי למותם של קרוב לרבע מיליון אנשים והפך מיליונים אחרים לפליטים.
האלימות במזרח התיכון ובצפון אפריקה הובילה לגל הגירה גדול לאירופה.
אלפי מהגרים, שחצו את הים התיכון בסירות, טבעו בדרך.
חששם של פוליטיקאים ואזרחים אירופאים מסוימים היה שחופי היבשת יתמלאו במהגרים זרים.
המשבר קושר מספר פעמים בתקשורת גם לגל הטרור האסלאמי באירופה ונטען שחלק מהמהגרים הם למעשה מחבלים, שמסתווים לפליטים מבקשי מקלט.
"החורש" או "החורש בשדה" הוא מוטיב עיטורי שכיח ביצירות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות מן השנים 1911–1929.
דמות "החורש" היא דמותו של יהודי-תימני, בעל חזות תנכי"ת, החורש במחרשה הרתומה לזוג שוורים.
הוא מוצג בזווית אלכסונית, המעניקה לתיאור עומק.
התיאור עוצב בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות באזור השנים 1911–1913. מעצבו איננו ידוע, אך ייחסו אותו בעבר לזאב רבן או לאריך גולדברג.
מוטיב חקלאי זה שימש כביטוי ציוני לקשר שבין העם היהודי לאדמת ארץ-ישראל.
ברוב המקומות, מוצג החורש בתוך פורמט מעוגל של מעין מדליון בקוטר של כ-13–14 ס"מ.
בצלחת עם מוטיב זה הנמצאת באוסף מוזיאון ישראל (1912–1929), לדוגמה, מופיע החורש בתוך מדליון במרכזה של צלחת נוי שסביבה דגם עיטורי של חיטה.
תחת המדליון מופיעה הכתובת "עבד אדמתו ישבע לחם", הלקוחה ממשלי (יב: יא) והכתובת "הזורעים בדמעה ברנה יקצורו", הלקוחה מתהילים (קכו: ה).
בשנת 1913 הופיע "החורש" גם במרכז כריכתו של "ספר הזהב השני של הקרן הקיימת לישראל, שנוצר בבית-הספר.
סביב לוח מרכזי זו שובצו תבליטים נוספים, ובהם דמויות נוספות של חקלאים ופועלים.
במשך השנים הפך החורש לדימוי רווח בעבודות של ממשיכי "בצלאל".
האומן שמואל קרצ'מר, עשה שימוש בדגם זה בסיכות שנוצרו עבור "החלוץ".
השימוש במוטיב זה נמשך עד לשנות ה-50–60 של המאה ה-20, אז נעשה שימוש בעיצוב זה בהטבעה על לוחות נחושת ששימשו לעיטור אלבומי תמונות.
בעבודות אלו לא נשמר הפורמט העגול, וגם איכות ההטבעה הייתה ירודה.
לצד עיצוב זה נוצרו עוד כמה דגמים של דמות החורש.
בין היתר יצר ידוע תיאור של חורש עם גמל לרגלי מגדל דוד.
החוקים (ביוונית עתיקה: Νόμοι) הוא הדיאלוג האחרון והארוך ביותר של אפלטון.
הדיאלוג עוסק במהות החוק ובפונקציות שלו במדינה.
בין הנושאים הנידונים בדיאלוג: החוק האלוהי לעומת חוקי אנוש, מעמד המחוקק, תפקיד התבונה בקביעת החוקים, יחסי המדינה, הפילוסופיה והדת, תפקיד החינוך במדינה ועוד.
הדיאלוג מושווה לעיתים קורובות לדיאלוג הפוליטאה (המדינה) (המוכר יותר) בשל העיסוק המשותף בפילוסופיה פוליטית והתיאור של כינון עיר-מדינה.
עם זאת הפוליטאה נבדל מהחוקים באופן מהותי משום שבזה האחרון אפלטון זונח את שיטת האידאות (מאפיין ידוע של "הדיאלוגים המאוחרים").
מאפיין ייחודי נוסף הוא שזהו הדיאלוג היחיד של אפלטון בו לא מוצגת דמותו של סוקרטס.
חוקרים נוטים להסכים כי אפלטון כתב דיאלוג זה בסוף ימיו, כאשר הרקע לכתיבתו הוא ניסיונו הכושל להשתלב בחיים הפוליטיים של יוון העתיקה.
לאחר מותו של דיוניסיוס הראשון, החליט לשוב לסיציליה (367 לפנה"ס) לבקשתו של דיון מסירקוסאי, במטרה להפוך את שליטה הצעיר של סירקוסאי, דיוניסיוס השני (טיראן סירקוסאי), לפילוסוף.
מטרה זאת נכשלה – דיוניסיוס הגלה את דיון, ואפלטון נעצר, עד שהותר לו בסופו של דבר לחזור לאתונה העתיקה.
לאחר שכנועים רבים, ביקר אפלטון בשלישית בסירקוסאי (361 לפנה"ס), אולם הוא שוב נכלא שם עקב ביקורתו הנוקבת, ונפדה בידי חבריו.
מאז לא שב עוד אפלטון לסירקוסאי, ועסק בהוראה באקדמיה ובכתיבה (אירועים אלו מוזכרים במרומז ב"האיגרת השביעית").
לדעת חוקרים מסוימים, הניסיונות של אפלטון להפוך את השליטים לפילוסופים כשלו, ובסוף ימיו הוא הגיע למסקנה כי השליטים פועלים בראש ובראשונה לטובת שלטונם ולא לטובת העם.
לכן יש לוותר על האידיאל של שליט פילוסוף שיוצר מדינה צודקת, ולבחור במדינה השנייה במעלה: זו המנוהלת על ידי חוקים צודקים.
חוקרים אחרים, לעומת זאת, טענו שההסבר שמבוסס על אכזבות פוליטיות של אפלטון הוא שגוי, ושלמעשה האידיאלים הפוליטיים של אפלטון לא השתנו באופן מהותי בין חיבור ה"מדינה" ל"חוקים".
בניגוד לרוב הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס לא מופיע בדיאלוג.
במקומו השיח מתנהל על ידי זר אתונאי זקן.
עימו משוחחים שני זקנים נוספים, מגילוס הספרטני וקליניאס פוליטיקאי ומחוקק מכרתים.
הזר האתונאי, ששמו אינו מוזכר לעולם, מצטרף לשניים האחרים בעלייה לרגל הדתית לקנוסוס לפולחן זאוס.
הדיאלוג כולו מתרחש במהלך המסע הזה, המתכתב עם סיפור שמיוחס למינוס: לפיו מינוס הלך בדרך זו כל תשע שנים על מנת לקבל הדרכה מזאוס בנושאי חקיקה עבור כרתים.
בנוסף מוזכר כי הדיאלוג מתרחש ביום הארוך ביותר בשנה, מה שמאפשר את הדיאלוג הארוך (הנפרש על שנים עשר ספרים).
בסוף הספר השלישי מודיע קליניאס כי למעשה ניתנה לו האחריות ליצור את החוקים למושבה כרתית חדשה, וכי הוא מעוניין בסיוע של הזר.
שאר הדיאלוג מתנהל עם שלושת הזקנים, צועדים לעבר המערה וקובעים חוקים לעיר החדשה הזו המכונה "עיר המגנטים" (או מגנזיה).
השאלה המרכזית שנשאלה בתחילת הדיאלוג אינה "מהו חוק?" כפי שניתן היה לצפות (זוהי השאלה המרכזית בדיאלוג "מינוס", שמקוריותו מוטלת בספק).
הדיאלוג מתחיל בשאלה "למי מיוחסת יצירת חוקים?".
השאלות שעולות בחיבור הן רבות, וביניהן:
התגלות אלוהית, חוק אלוהי ונתינת חוק
מעמד המחוקק ותפקיד התבונה בקביעת החוקים
תפקיד המוזיקה, הפעילות הגופנית והמחול בחינוך
הדיאלוג משתמש בעיקר במערכות החוק האתונאיות והספרטניות (Lacedaemonian) כרקע לאיתור בחירת חוקים, שהדוברים מדמים כמערכת קוהרנטית פחות או יותר לעיר החדשה עליהם הם מדברים.
לפי הדיאלוג, בבסיס המדיניות של המדינה צריכים לעמוד יראת האל (שהוא המקור לחוקים), כיבוד הורים, וטיפוח המידות והצדק.
בדיאלוג יש הסכמה כי מטרתו של המחוקק היא לחתור לשלום ולא למלחמה, למתינות וליחסים טובים בין האזרחים, לחלוקת עושר צודקת בין 4 המעמדות השונים, שיתוף האזרחים בממשלה, בניהול המשפט ובחקיקת החוקים.
צריך לאזן את הסמכויות במדינה - מאזן הכוחות הציל את ספרטה, בעוד שעודף העריצות בפרס ועודף החירות באתונה היו החורבן של שתיהן.
לפי אפלטון - ניהול טוב של המדינה מונע את ניוונה או במילים שלו:'ערים לעולם לא יפסיקו ממחלה עד שהן ינוהלו טוב יותר'.
לפי אפלטון המדינה צריכה לדאוג למתן חינוך רחב לילדים - קריאה, כתיבה, נגינה על הליירה, חשבון, גאומטריה, אסטרונומיה, התעמלות ואימונים לצבא.
החוקים מצביעים על העונשים שיוטלו על מעשים פליליים בהתאם לחומרתם - במקום הראשון עבירות נגד הקודש, במקום השני עבירות נגד המדינה, ואחרי כן רצח לסוגיו, אי כיבוד הורים, עבירות כלכליות, היחס לזרים, חובות השופטים ועוד.
הספר הראשון נפתח בשאלה מהו המקור לחוקות של כרתים ושל ספרטה, עליה עונים קליניאס ומגילוס שמדובר באלים בזאוס ובאפולו בהתאמה.
קליניאס מסביר שהחוקה בכרתים מיועדת בעיקר להכנה למלחמה, על ידי קביעה של סדרות אימונים ושל אכילה משותפת של הגברים המבוגרים כדי שיתרגלו למצב של אכילה במהלך קרב.
שלום נתפס רק כאשליה, שכן למעשה כל האומות נמצאות במצב כלשהו של מלחמה זו עם זו.
האורח האתונאי ממשיך את קו המחשבה של קליניאס באומרו שאולי נכון גם שכל כפר נמצא במלחמה עם הכפרים האחרים, וכך גם כל משפחה ומשפחה וכל אדם ואדם, ואולי אף כל אדם עם עצמו.
במקרה של אזרחים בתוך אותה אומה ברור שחשוב יותר לדאוג לזמן השלום ולמנוע מצב של מלחמת אזרחים.
אם כך מטרתו של המחוקק היא לדאוג לקיום התקין בעתות השלום ולחבר תקנות שימנעו מלחמת אזרחים.
עליו להתייחס למלחמה כאמצעי לשלום.
דיון זה מוביל לשאלות בנוגע למידות הטובות שראוי לטפח במדינה: מבחינת המלחמה כלפי חוץ הרי שהאומץ הוא המידה הטובה החשובה ביותר, אך עבור הניהול התקין של המדינה כלפי פנים דרושים גם המתינות, הצדק והתבונה.
האורח טוען כי לטיפוח האומץ יש לדאוג שהאזרחים ילמדו לעמוד לא רק כנגד סבל, אלא גם לעמוד כנגד הנאות מבלי להתערער.
בנוגע למתינות, האורח טוען שיש חשיבות גדולה לקיומן של התכנסויות חברתיות ושל חינוך.
חינוך טוב אמור ללמד אדם להשתמש בכלים הרלוונטיים לתחום הלימוד שלו, אפילו דרך משחק.
חינוך אמיתי הוא חינוך למידה הטובה, והוא מלמד את האדם להשתמש בכלי של חישוב בנוגע להנאות ולסבל, באמצעות החוקים של העיר.
בהקשר זה טוען האורח שבן האדם הוא כמו בובה (θαῦμα) שהוכנה על ידי האלים, והיא נמשכת על ידי החוטים של הרגשות או על ידי החוט המוזהב של החישוב.
בניגוד לאופן שבא התפרשה אמירה זו לעיתים קרובות, הכוונה ככל הנראה איננה למריונטה אלא לבובה מכנית.
כלומר, בני האדם אינם נשלטים בפעולותיהם על ידי האלים, אלא פועלים באופן עצמאי על פי ההרכב של חלקי הנפש שלהם שנבנתה מלכתחילה על ידי האלים, באופן טוב יותר או פחות.
לבסוף טוען האורח שאפילו לשתיית אלכוהול יכול להיות ערך חינוכי, שכן היא מספקת הזדמנות להתאמן במתינות.
הספר השני עוסק בהצדקות נוספות לחשיבות של אלכוהול.
בפתיחת הדברים, האורח האתונאי טוען שחינוך תפקידו ללמד את ההתחלה של טיפוח המידה הטובה, על ידי לימוד הילד להבין את רגשותיו באמצעות התבונה.
המידה הטובה היא למעשה התאמה כזו בין התבונה לבין הרגשות.
דרך מרכזית שבה חינוך כזה מתאפשר היא דרך מוזיקה, שירה וריקוד.
אלו הם מתנות מן האלים, בפרט המוזות, אפולו ודיוניסוס.
האורח בוחן שלושה טיפוסים ותוהה מי מהם הוא המחונך ביותר בריקוד ובשירה.
הראשון בעל מושגים נכונים בנוגע למה יפה ומה מכוער, השני יודע להעביר בשירה ובריקוד את מה שהוא תופס כיפה וכמכוער אך אין לו הנאות נאותות בנוגע לנושאים אלו, והשלישי נהנה באופן נאות מדברים יפים ונרתע מדברים מכוערים.
האדם השני הוא הנחות מבין השלושה.
בשלב הבא האורח תוקף את הטענה על פיה יש להעריך מוזיקה כיפה על פי המידה שבה היא גורמת להנאה.
הוא בוחן את האפשרות של מצב שבו אדם מסוים יתפוס אותו דבר כמהנה אך רע.
כשאדם מבצע ריקוד ושיר מסוימים הוא מחכה דמות של אדם אחר, אשר יכול להיות תואם לאופי ולטבע שלו, אז הוא יקרא לו טוב, או לא תואם, אז הוא יקרא לו רע.
במצב כזה האדם יתייחס לשיר כמהנה אבל רע.
החיקוי של דמות רעה יכולה להיות לה השפעות הרסניות על הנפש של המחקה, לכן יש להציב הגבלות מוסריות על התכנים ועל הסגנון של המוזיקה, ואדם שאינו בעל מידות טובות לא יוכל לשפוט מוזיקה כראוי.
בין השאר יש להשתמש במוזיקה כדרך נעימה לחינוך למידות טובות, כפי שיש להפוך אוכל בריא לטעים.
בין השאר, על מחברי השירים לומר שהמידה הטובה היא המקור לאושר.
זוהי טענה נכונה, אבל אפילו אם לא הייתה נכונה היא הייתה בגדר שקר מועיל.
האורח מזכיר את מיתוס הייסוד של תבי, כדי לטעון שאנשים צעירים מאמינים למיתוסים ויש לנצל זאת.
לאחר מכן הוא מציע להקים שלוש מקהלות עבור ילדים, צעירים מתחת לגיל שלושים, ומבוגרים בין גיל שלושים לשישים.
כדי לעודד את המקהלה המבוגרת להמשיך לשיר ולרקוד ניתן להשתמש באלכוהול.
השירים של המקהלות הם אמנות מייצגת, ולכן היא צריכה להישפט על פי מידת האמת וההתאמה של הייצוג שבה, ולא על פי המידה שבה היא מהנה.
אמנות רק לשם הנאה היא בגדר משחק ותו לא.
ההתאמה הזו איננה תלויה בנקודת מבט, כשם שהשאלה אם אובייקטים הם שווים או פרופורציונליים היא עבודה כזו.
כדי לשפוט עד כמה דבר מה מצליח לייצג דבר מה אחר יש להכיר את הדבר המיוצג.
כך לבסוף האמנות המייצגת נשפטת על ידי השאלות: מה היא מייצגת, עד כמה היא מייצגת אותו בצורה מהימנה, ועד כמה היא מעבירה ייצוג זה היטב באמצעות מקצב ומלודיה.
האורח מציע לבחון כיצד נוצרות ערים וחוקות.
הוא טוען שפעמים רבות מבול מחק את הציוויליזציה האנושית מלבד רועי צאן ששכנו בהרים ושלא הכירו את האומנויות השונות ואת הכלים שמשמשים אותן.
לפיכך אומנויות אלו הומצאו מחדש על ידי דמויות מיתולוגיות: דדלוס (אדריכלות), אורפאוס (שירה), פלמידס (כתב ומספור), מרסיאס (מוזיקה), ואמפיון (הנבל).
גם החכמה המדינית נעדרה אז, ובני האדם נמצאו במעין מצב טבעי, בו לא היו חוקים אך גם לא קלקלות מוסריות.
בני האדם פגשו זה את זה רק לעיתים רחוקות ולא נלחמו.
המערכת החברתית היחידה הייתה המשפחה הפטריארכלית, והחוקים הלא כתובים היו "דין אבות".
בשלב השני משפחות התאגדו לשבטים ולכפרים וכדי ליישב בין דיני האבות השונים היה צורך בחקיקה מפורשת.
באופן זה עוגנה בחוק הסמכות של מספר אבות יחידים או אב יחיד אחד, כך שנוצרו האריסטוקרטיה והמונרכיה.
בשלב השלישי נוצרו ערי המדינה הגדולות כמו טרויה, והחל משלב זה כבר מוכרים סיפורים היסטוריים.
בשלב הרביעי נוצרו בריתות בין ערי מדינה שונות, כמו הברית בין ספרטה, ארגוס ומיקנה, וכמו כן אמנות ושבועות בין מלכים לנתיניהם.
האורח טוען שמשאלתם של כל בני האדם, וגם של כל הערים, היא שכל המאורעות יקרו לפי רצונם, ומוסיף שיש לייחל לכך רק אם רצונותינו הם תבוניים.
ככלל, רק על אדם תבוני להתפלל לקבל את רצון ליבו, זוהי סכנה עבור אדם לא תבוני להתפלל.
כמו כן טוען האורח שהסכלות הגדולה ביותר היא של האדם שאוהב מה שנראה לו כעוול ונהנה ממנו, ושונא מה שנראה לו כטוב.
זהו מצב של חוסר הרמוניה קיצוני בין החלק בנפש שחווה הנאה וסבל (זה שאנלוגי להמון העם במדינה) לבין החלק התבוני (שאנלוגי למושל ולחוקים).
האורח מצביע על כמה סוגים של יחסי שררה:
בעלי ידע על חסרי ידע
שררתם של מי שזכו בה מתוקף הגרלה.
כדי שהמדינה תתנהל באופן תקני עליה לקיים את המידה הנכונה שתאפשר איזון בין סוגי השררה השונים שמתקיימים בה.
כך בספרטה השררה המלוכנית חולקה בין שני מלכים, וכמו כן חולקה יחד עם מועצת זקנים ועם בעלי תפקידים שנבחרו באמצעות הגרלה.
קיום מדיני תקין זה אפשר לספרטה לשגשג בזמן המלחמה הפרסית.
כך גם היה בפרס בתקופתו של כורש, אשר הצליח לערב כראוי את יסוד השררה המונרכי ואת יסוד החופש הדמוקרטי במדינה.
בנו קמביסיס לא הצליח בכך, נכדו דריווש שוב הצליח, ונינו אחשוורוש שוב נכשל.
במקרה הפרסי, הכישלונות נבעו מעריצות יתר אשר שללה את רוח האחדות והשותפות של העם, בעוד שייתכן גם המצב ההפוך בו ניתן יותר מדי חופש דמוקרטי לאזרחים.
בסיכום הספר השלישי קליניאס מדווח על כך שהתבקש לנסח את החוקים למושבה חדשה של קנוסוס, והוא מבקש את עזרתם של שני המשתתפים האחרים בדיאלוג.
האורח האתונאי, קליניאס ומגילוס מתחילים לשרטט את דמותה של העיר העתידית.
תחילה תוהה האורח האתונאי על התנאים החומריים של אותה עיר: עד כמה היא קרובה לחוף הים ואם יש לה נמלים או אמצעים לייצר ספינות.
לטענתו, טוב שהעיר אינה קרובה מדי לים ושהיא איננה יכולה להתעשר מדי מסחר ימי.
הוא מזכיר לשמצה את הצי המיתולוגי של מינוס ושל האכאים שנלחמו במלחמת טרויה, כמו גם את קרב סלמיס שבעיניו חשוב פחות מקרב מרתון היבשתי.
לאחר שהוא תוהה על שאלות דמוגרפיות, הוא פונה שוב למקור התוקף של החוק.
הוא מסביר שהגורם העיקרי שקובע את החוק הוא דווקא המקרה, בין אם מדובר במזג האוויר, בעוני, במגפות או במלחמות.
למעשה, בכל העניינים האנושיים שולט בעיקר המקרה.
עם זאת, האלים פועלים יחד עם המקרה, ובין כך לכך יכול לפעול האומן המומחה, שיכול לפעול מתוך ידיעה של האמת ולהתפלל לדברים שיסייעו לו באומנותו.
אם כך, נשאלת השאלה מהו הדבר שיכול לסייע למחוקק בחקיקתו: זהו השליט הטוב, שצריך להיות שליט יחיד שניכן גם במהירות תפיסה, זיכרון, ובמידות הטובות, בין השאר מתינות כמו זו שיכולה להיות לבעלי החיים (ולאו דווקא לאדם התבוני).
מאידך, השליט הטוב זקוק למחוקק הטוב.
רק שליט יחיד יכול ליצור שינוי אמיתי במדינה, והוא ייצור מדינה צודקת רק אם האלים חננו אותו בתשוקה לצדק.
האורח פונה בשלב זה למיתוס על תקופת שלטונו של קרונוס.
בתקופה זו חייהם של בני האדם היו טובים, והם נשלטו לא על ידי בני אדם אחרים (כפי שפרות אינן רועות פרות) אלא על ידי דיימונים.
מטרת החוקים היא לחקות את שלטונם הטוב של הדיימונים באמצעות התבונה, אף שחיקוי זה לעולם אינו יכול להיות מושלם.
חוקים גרועים הם כאלו שתכליתם היא רק שימור של השלטון הקיים, ואשר פועלים על פי הגדרה של צדק לפיה משמעותו היא שהחזק שולט על החלש.
זוהי ההגדרה שהציע תראסימכוס בדאילוג המדינה.
מי שפועל כך עבור קבוצה אחת בלבד בחברה איננו באמת אזרח, אלא חבר מפלגה.
לעומת זאת חוקים אמיתיים מכוונים לעניינים המשותפים של המדינה כולה, והשליט איננו נמצא מעליהם אלא כפוף להם.
מי שראוי להיבחר לשליט הוא מי שהפגין כפיפות רבה ביותר לחוקים.
האורח מסביר שישנו דין אלוהי וטבעי שאותו מנחיל האל בטבע ועליו משגיחה אלת הנקם נמסיס.
רק האדם הטוב, שצפוי לזכות באושר, יכול להימנע מנקמתה, והוא יכול להיות דומה לאלים.
האורח טוען, בניגוד לפרוטגורס, שהאדם איננו מידת כל הדברים, אלא "האל הוא מידת כל הדברים".
האדם הטוב צריך לקלוע בכמה תחומים:
לבסוף מבחין האורח בין רופאים אמיתיים, שמרפאים מתוך ידיעה, ואלו שמרפאים רק כאומנות.
הראשונים יודעים להסביר לחולה מדוע הם עושים פעולות מסוימות.
כך גם המחוקק, טוב שיידע להסביר מה הסיבה לחוקים שהוא מחוקק, ולכן עליו לתת הקדמה מתאימה לכל חוק ולאוסף החוקים בכלל.
הקדמה כזו למשל היא טענתו הקודמת של האורח בנוגע לפעילותם של האל ושל נמסיס.
הספר החמישי מתחיל בהקדמות בנוגע לדאגה לנפש, לגוף ולרכוש.
הנשמה מוצגת כדבר החשוב והנעלה ביותר אחרי האלים עצמם.
האדם מכבד את נפשו כאשר הוא נמשך להנאות ראויות ודוחה כאלו שאינו ראויות, ובעיקר כאשר הוא בעל מידות טובות.
עשיית עוול תרחיק אותו מאנשים טובים.
בתחום הגוף יש לשאוף למידה האמצעית, כך שהגוף לא יהיה אפילו יפה, חזק, גבוה או בריא יותר מדי או פחות מדי.
בנוגע לרכוש, אין להרבות אותו מדי ובפרט לא לשאוף להוריש כסף רב מדי לילדים.
במקום זאת, יש להוריש לילדים יראת כבוד לבני אדם אחרים, ובפרט לזרים.
זאת יש לעשות באמצעות דוגמה אישית.
לבסוף מוסיף האורח כי האמת האמצעי לטפח את המידות הטובות וכך לטפח את הנפש הן של האדם והן של הסובבים אותו.
בהקשר זה מזכיר האורח ששום אדם אינו עושה רע מרצונו, וטוען שעל האדם הטוב לנהוג באדיבות וברחמים כלפי מי שניתנים לתיקון, ולעומת זאת לנהוג בזעם ובתקיפות כלפי מי שאינם ניתנים.
המקור העיקרי לתחלואים של הנפש, לטענתו, הוא אהבה עצמית עודפת.
כהמשך לכך, תוהה האורח כיצד ניתן להעריך מהו אורח החיים הראוי לבני אדם.
הוא מוכיח שהציות לחוק והשאיפה למידה הטובה אינם רק ראויים לשבח ותבוניים, אלא גם רצויים ומהנים מנימוקים שאינם בהכרח תבוניים.
האורח מוכיח שחיים של מתינות, תבונה, אומץ או בריאות עדיפים מהנים יותר מאלו של פריצות, סכלות, רפיון או חולי.
בכך מסיים האורח את ההקדמה לחוקים.
האורח מתחיל את תיאור החוקים עצמם בהערה מתודולוגית בנוגע לכך שהדיון נסוב סביב הקמה של מדינה מאפס, ולא על תיקון של מדינה קיימת.
תיקון של מדינה קיימת הוא כמעט בלתי אפשרי, וייתכן רק באמצעות תהליכים שמרניים ואטיים של שינוי.
האורח פונה לדון בדמוגרפיה ובחלוקת הקרקע במדינה.
על המחוקק להיות בקי באריתמטיקה עבור דיון זה, כשם שזו בעלת תפקיד יסודי במדעים כולם.
את המדינה יש לחלק לנחלות של 5040 (מספר המתחלק בכל המספרים בין 1 ל-10), ולא לאפשר שינוי במספר זה.
לאחר מכן בוחן האורח שלושה סוגים של מדינות, מן הטובה ביותר לשנייה ולשלישית במעלה, כאשר רק השלישית מביניהן היא באמת אפשרית.
המדינה הראשונה היא זו שבה הכל משותף, כולל נשים וילדים, לאנשים ישנן סברות משותפות בנוגע לטוב ולרע, וככלל המדינה מתנהלת כיחידה אחת.
המדינה השנייה במעלה אמנם דומה לראשונה, אך קרקעות המדינה משויכות לפי בתי אב.
אבות מורישים את נחלותיהם לבניהם, ומוסרים את בניהם לאנשים חשוכי ילדים אם יש להם יותר מבן אחד.
לחלופין יהיה צורך לעודד ילודה או לקבל מהגרים כדי לשמור על מספר בתי האב.
במדינה זו ישנה הפרדה בין כסף לשימוש פנימי, שהוא מוגבל בסכום שלו, לבין כסף שמשמש רק לעסקים מחוץ למדינה.
כיוון שהמחוקק שואף ליצור אושר עליו למנוע עושר רק מדי או עוני רב מדי, שכן לא העשיר ולא העני יכולים להיות באמת מאושרים.
בכך גם ימנע סכסוכים ומלחמות אחים.
לבסוף דן האורח במיקומה הגיאורפי של המדינה ובחלוקתה לעיר ולספר, ולשבטים.
המדינה השלישית במעלה היא זו שתיווצר מניסיון קונקרטי לחקות את המדינה השנייה במעלה, שאפשרית רק באופן תאורטי.
לפיכך המשך הדיאלוג דן בסדרי המדינה השנייה במעלה.
הספר הששי של הדיאלוג עוסק בעיקר ברשויות המדינה ובבחירתם של נושאי משרה.
הטענה בבסיסו היא שחוקים אינם יכולים להגשים את תחילתם מבלי רשויות שתואמות להם.
האורח מציע שקבוצה ראשונית של 37 שליטים ("שומרי החוק") תיבחר במהלך הקמת העיר, 19 מבין המתיישבים החדשים בעיר ו־18 מעיר האם קנוסוס.
לאחר מכן מפורטים תפקידיהם של שומרי החוק והמגבלות על כהונתם.
האורח מפרט את אופן בחירתם של נושאי תפקידים נוספים, כמו מצביאים, מועצת עם בת 360 חברים, כוהני דת ונושאי משרות מקומיים יותר שאחראים על השדות ועל השוק.
המועצה, למשל, נבחרת בדרך שמערבת הצבעה וגורל: מכל אחת מארבע מעמדות הרכוש נבחרים 180 חברי מועצה פוטנציאלים על ידי בני המעמד, ו־90 מתוכם נבחרים באמצעות הגורל.
מבחינת האורח, דרך בחירה כזו מערבת באופן מוצדק את יסוד המונרכיה (הערכה של אדם על פי כישוריו) עם יסוד הדמוקרטיה (שוויון שאינו תלוי במעלותיו של האדם, כפי שמתבטא בבחירה בנושא משרה על פי הגרלה).
הנתינה לכל אדם לפי המגיע לו, כלומר על פי כישוריו, היא למעשה הצדק, אך כדי למנוע מרידות של חלקים מסוימים באוכלוסייה אין מנוס מלערב גם נתינה לאזרחים רק מעצם כך שהם אזרחים.
במהלך הדיון על אופן הבחירה של המועצה עולה סוגיה נוספת שחוזרת מספר פעמים בספר הששי, והיא זו של עונשים כספיים: האורח מציע ענישה כספית דיפרנציאלית, כך שבני מעמדות רכוש גבוהים יותר יצטרכו לשלם יותר (למשל על חוסר היענות להצביע).
נושא המשרה החשוב ביותר בעיר, לטענת האורח, הוא זה שאחראי על חינוכם של הילדים.
עליו להיבחר על סמך כישוריו מבין 37 שומרי החוק, ולכהן 5 שנים.
תכליתם של החוקים כולם היא ליצור את המידה הטובה בקרב האזרחים.
החינוך, יחד עם הלך רוח נכון שניתן כמתנה מן האלים, הם התנאים ההכרחיים לכך שאדם יוכל להפוך לבעל מידה טובה, במקום לאדם בלתי "מאולף" שהוא החיה הרעה ביותר.
לאחר פירוט נוסף על מערכות המשפט, האורח טוען שמלאכת החקיקה אינה יכולה להסתיים עם הקמת העיר.
הוא מדמה את העיר לציור שבו תמיד ניתן לחדד את הפרטים.
המחוקקים הראשונים (שהם במקרה זה האורח, מגילוס וקליניאס) רק מניחים את קווי המתאר של החוק, באופן שהוא בהכרח לקוי במידת מה, ועליהם להעביר את מלאכת החקיקה לדור השני של שומרי החוק.
נושא נוסף שנידון הוא ההגנה על העיר, לגביה טוען האורח שישנה חשיבות רבה יותר לכושרם של האזרחים להילחם מאשר לחומה שעשויה להפוך אותם לשאננים.
ביחס לעבדים טוען האורח שיש להימנע מלעשות להם מעשי עוול, שכן אדם נבחן עוד יותר במידה הטובה כאשר הוא נוהג באדם שבו הוא יכול לפגוע כרצונו.
בסיכום הספר דן האורח בסוגיות שנוגעות לנישואין ולהולדה.
הוא מסביר שיש לכוון את תאוות המין למטרות טובות ולא רק נעימות, כמו גם את תאוות השתייה והאכילה, באמצעות הפחדה, הסבר וחקיקה, אף שחקיקה זו אינה יכולה להשתמש בכפייה.
כדי להסביר זאת מתאר האורח תקופה פרה-היסטורית שבה עוד לא התקיימו צמחי מאכל, ובני אדם היו צריכים לווסת את תשוקתם לאכילה כדי לא לאכול בני אדם אחרים.
על הגבר והאישה לדאוג לכך שיביאו צאצאים טובים וידאגו ליחסים התקינים בין המעמדות בחברה על ידי נישואים בין מעמדות שונים.
על נשים להשתתף בחיים הציבוריים כמו גברים, אך יש להתחשב בכך שהן נחותות מהם אינטלקטואלית ומוסרית.
בתחילת הספר השביעי ממשיך האורח לדון בהוראות שנוגעים לתחום הפרט והמשפחה.
החשיבות בקביעת הוראות במקום חוקים היא בין השאר בכך שבתחום הפרט סביר מאוד שהפרטים יפרו חוקים שיינתנו להם, מה שיוריד מכבודם של החוקים כולם.
האורח דן בגידול של פעוטות ואף באופן בו צריכות נשים בשעת ההיריון לנהוג.
כדי למנוע מילדים להתרגל לאורח חיים שגוי של רדיפה אחר הנאות ובריחה מסבל, הנשים ההריוניות צריכות לנהוג בנחת רוח ולהימנע מהנאות ומסבל מופרזים.
יש לנהוג לעיתים בענישה כלפי ילדים, אך לא בהשפלה.
יש להימנע משינויים ומהבדלים גדולים בצעצועי הילדים ובצורות ובצבעים שמוכרים להם, כדי שתתפתח בהם הסכמה כמה שיותר משותפת בנוגע לנאה ולבלתי נאה.
ככלל, כל שינוי שאיננו מדבר רע לדבר טוב הוא חסר ערך ואף מזיק, כאשר הנזק הגדול ביותר נוגע לשינויים בנוגע למה שמוסכם בנוגע למוסר.
בהתאם לרצון להימנע משינויים מיותרים, יש לשמור גם על צורות הריקוד והמוזיקה קבועות בעיר.
האורח טוען שמשוררים אינם כשירים לשפוט מה טוב ומה רע, ולכן יש לאסור עליהם לכתוב בניגוד למה שנתפס במדינה כטוב וכצודק.
אין לדאוג מדי לסגנון המוזיקלי, שכן ניתן להפיק הנאה מכל סגנון מוזיקלי.
לדעת האורח, ענייני אנוש אינם ראויים לכובד ראש אלא יש לראות בהם יותר שעשוע של האלים, וכיוון שכך יש לבחון כיצד בני האדם משחקים.
המלחמה למשל איננה "משחק" נכון, בניגוד לשירים, לריקודים ולהקרבת הקורבנות לאלים.
בהקשר זה שוב טוען האורח שבני האדם הם בובות, טענה עליה מגיב מגילוס שהאורח מקניט מדי את המין האנושי.
האורח טוען כמו כן שעל נשים לקחת חלק בכל העיסוקים בעיר, אחרת אותה עיר מאבדת מחצית מהפוטנציאל שלה.
בהמשך הדיון על חינוך הילדים, טוען האורח שהשיחה הזו עצמה שהוא מנהל עם קליניאס ומגילוס יכולה לשמש דגם לטקסט חינוכי.
באופן דומה הוא טוען שהוא, מגילוס וקליניאס למעשה מחברים את ה"טרגדיה האמיתית ביותר".<ref name=":1">Malcolm Schofield, "The ''Laws Two Projects".
14</ref> האורח פונה לדון בשלושת תחומי הלימוד המתמטיים:
במדעים אלו יש צד "הכרחי" שאותו יצטרכו ללמוד גם מי שלא יהפכו למומחים בהם.
ההכרח הזה חל גם על האלים עצמם.
אף אדם או אל לא יוכל להפוך למנהיג לבני האדם מבלי להכיר את המספרים, את הזוגי והאי־זוגי, את הספירה, ואת המחזורים של גרמי השמיים.
לימודם של תחומים אלה גם כן צריך להיעשות על ידי משחק.
אף המבוגרים צריכים לשחק בכך שיתהו אילו קווים הם מדידים זה ביחס לזה, ואילו אינם.
הספר השמיני עוסק בתחילה בחגים.
האורח טוען בין השאר שיש לערוך חגיגה גם להאדס, שמיטיב עם בני האדם בכך שהוא משחרר את נשמותיהם מגופם בשעת המוות.
כמו כן הוא טוען שלצורך האושר במדינה יש צורך שלאזרחים יהיה זמן פנוי, שלא יעשו עוול ולא יסבלו עוול זה מזה.
מדינה שתהיה טובה לא תסבול עוול ממדינות אחרות ולא תחווה מלחמות פנימיות.
למרות זאת יש צורך באימונים ובתחרויות צבאיות.
תחרויות כאלו מתרחשות בחגים, ובאימונים משתתפים הן הגברים והן הנשים של העיר, אף שאת הנשים אין להכריח לכך.
האורח מצביע על שתי סיבות שבגללן מתדרדרת היכולת הצבאית של ערים:
תאוות בצע, שמסיתה את האזרחים מלעסוק בכל דבר מלבד כסף
משטר בלתי תקין, שמוביל למלחמות אזרחים (στασιωτεία), כמו הדמוקרטיה, האוליגרכיה והרודנות.
במשטרים כאלו השליט פוחד מן האזרחים ולכן מעדיף שלא יהיו בעלי יכולת צבאית גבוהה מדי
בהמשך הדברים פונה האורח לדון בפריצות המינית.
הוא קובע שיש למנוע בעיר יחסי מין שאינם למטרת רבייה, בין אם מדובר במין בין גברים ונשים או בין גברים.
אהבה בין גברים צריכה להיות בלתי מינית, אהבה בה האוהב אוהב את נפשו של האהוב ולא את גופו, ומנסה לטפח בו את המידות הטובות.
כיוון שאלו חוקים שהציבור אינו יכול לעמוד בהם באופן מלא, יש לקדם אותם כהוראות בלבד, ובאמירה שהפרתן מהווה חילול קודש.
יחד עם זאת יש לשלול מן האיש שמפר הוראות אלו את הכיבודים של המדינה.
הספר מסתיים במנייתם של חוקים רבים שנוגעים לחקלאות, למלאכה ולמסחר.
הספר התשיעי עוסק בדין ובענישה.
האורח טוען מספר פעמים שבחברה של אלים, או של בני אדם שפועלים באופן תבוני לחלוטין, לא היה צורך בחקיקה ובענישה, אך בכל חברה אנושית קונקרטית בהכרח יהיה צורך בכך.
הדיון מתחיל בעבירות כלפי האלים, כמו שדידת מקדשים.
על חלק מן העבירות הללו צריכים להינתן עונשים כבדים, כמו הגליה ואף עונש מוות.
עונש המוות אמור להינתן רק במקרה של אדם חסר תקנה לחלוטין, שכן תכלית הענישה היא לתקן את הפושע.
במהלך הדברים דן האורח גם בסדרי הדין ובליטיגציה.
עבירות חמורות אחרות הן אלו שמערערות את סדרי המשטר, או מנסות לעורר מלחמת אחים.
במהלך דיון בעבירות של גניבה חוזר האורח על מספר טענות שכבר הועלו בספרים הקודמים: המחוקק הטוב הוא כמו רופא שיכול להסביר את פעולותיו ולא רק לפעול על סמך הניסיון, חוקים מסוימים צריכים להיחקק על ידי דורות המחוקקים הבאים, ספר החוקים עצמו מתפקד כחלופה עליונה לשירה ולפרוזה.
במהלך הדברים טוען האורח גם שהוא, מגילוס וקליניאס רק נמצאים בתהליך של הפיכה למחוקקים, ועדיין אינם כאלו.
האורח פונה בשלב מסוים לדון במקור לעשיית הרע.
ראשית הוא טוען שיש להבדיל בין נזק, שעשוי להיעשות בטעות, לבין עוול.
שנית, הוא מצביע על שלושה חלקים של הנפש שבהם עשוי להיווצר העוול.
החלוקה זהה לזו שבספר המדינה: התאווה, עוז הנפש, וההיגיון.
גם ההיגיון עשוי להיכשל בכמה דרכים שונות.
הצדק בנפש הוא המצב בו היא מונחית על ידי ידיעה מהו הטוב.
הספר מסתיים בדיון בעבירות של הריגה, רצח והסבת נזק גופני, כולל אונס.
האורח מבחין בין פגיעה במצב של שפיות או אי שפיות, ולאחר מכן בשוגג או במתכוון, ולבסוף בלהט רגעי או בכוונה תחילה.
יש חומרה מיוחדת לעבירות אלו כשהן נעשות לאדם מבוגר יותר, לבן משפחה או אורח, והן חמורות ביותר כלפי אב ואב.
בספר העשירי האורח מציג שלוש סיבות שבגללן אדם עשוי לחלל קודש:
הוא מאמין שהאלים אינם מתייחסים לבני האדם
הוא מאמין שקל לפייס את האלים בתפילות ובמתנות
כדי לענות לבעיה הראשונה יש להוכיח את קיומם של האלים.
ניתן לעשות זאת על ידי הצבעה על הסדר המופלא של הקוסמוס.
לחלופין ניתן להצביע על כך שכל היוונים מאמינים בקיומם של האלים.
אולם, לדעת האורח הוכחות אלו אינן מספיקות.
ראשית, משום שישנם "חכמים", פילוסופים ומחברים אחרים, שמערערים באופן משכנע על קיום האלים, בין השאר בטענה שהכוכבים עשויים רק מן היסודות של החומר.
שנית, כיוון שהקיום של האלים, ועובדת היותם טובים, היא מקור תוקף לחוקים כולם.
לדעת החכמים ישנם שלושה גורמים להיווצרותם של דברים: הטבע, המקרה והמלאכה.
לדעתם, ניתן להסביר את הטבע באופן מכניסטי, באמצעות הטבע והמקרה, בעוד שהמלאכה היא תוצר לוואי מאוחר.
גם הצדק והאלים אינם שייכים לטבע, אלא למנהג.
הנשמה בהסבר זה עשויה מן היסודות.
כנגד ה"חכמים" טוען האורח שהנשמה דווקא קודמת לחומר, ולפיכך גם הדברים שקשורים לנשמה (מלאכה, אומנות, חוק, אופי, רצון, סברה, ידיעה) קודמים לדברים שקשורים לגופים (אורך, רוחב, עומק, כוח).
לאחר דיון בסוגים שונים של תנועות מצביע האורח על שני סוגים מרכזיים של תנועה: זו שמניעה את עצמה ואת זולתה, לעומת זו שמונעת על ידי זולתה ומניעה את זולתה.
ראשית התנועה ביקום חייבת הייתה להיות בתנועה שהניעה את עצמה, אחרת כל דבר הונע על ידי דבר אחר שקדם לו אד אינפיניטום.
כשם שלכל דבר ישנם הוויה, הגדרה ושם, הרי שההגדרה של הנפש היא "התנועה שמסוגלת להניע את עצמה".
לפיכך הנשמה קדמה לגופים, והיא המקור האמיתי לתנועתם של הדברים ביקום.
אם היא טובה, הרי שהיא גוררת תנועה סדורה והרמונית, אך נשמה רעה מסוגלת לגרור תנועה חסרת סדר ומזיקה.
התנועה שקרובה ביותר לטבע התבוני של נשמה טובה, כלומר לשכל, היא התנועה המעגלית של גרמי השמיים.
הנשמות המניעות את גרמי השמיים הן לפיכך נשמות טובות ותבוניות, ולמעשה הן נשמות של אלים.
שנית, האורח מעוניין להוכיח את מעורבותם של האלים בעניינים אנושיים.
האורח ושאר המשוחחים מסכימים שהאלים טובים, מסוגלים לעשות לפחות כל מה שבני תמותה מסוגלים לו, ויודעי כל.
האלים אם כך מודעים אף לקטנים שבפרטים של היקום ומעורבים בהם.
הסיבה לכך שנראה לעיתים שהאלים אינם מתערבים היא שהם אינם דואגים לטוב עבור כל אחד מן הפרטים הקטנים ביקום, אלא לטוב של המכלול.
גם בני האדם הם רק חלק מתוך המכלול של היקום, ולפיכך היקום אינו קיים לשמם אלא הם קיימים לשמו.
בנוסף, האלים מתערבים בעניינים אנושיים כאשר הם שופטים את נשמות בני האדם לאחר מותם, בין גלגול אחד של הנשמה למשנהו.
לבסוף טוען האורח כנגד האפשרות לפייס את האלים במתנות ובתפילות.
בקביעה זו אפלטון יוצא כנגד אלמנטים מרכזיים בדת היוונית, בפרט כנגד קיומם של טקסי קורבנות וטהרה שנעשים בידי אנשים פרטיים ולא בידי כהנים.
האורח טוען שקיים בעולם מאבק מתמיד בין טוב לרע, כאשר מה ששומר עלינו מפני הרע הוא המידה הטובה, שמתקיימת במלואה אצל האלים ומופיעה לעיתים נדירות גם בקרב בני האדם.
הנשמות שנוטות להרבות את הרע בקרב בני האדם הן אלו שלוקות בתאוות בצע, ששקולה למחלה של הנפש, למגפה בסדרי הטבע או לעוול במדינה.
האלים הם השומרים של בני האדם, והם לא יתנו מקום לבצע, שהוא הגורם שמסכן את בני האדם, בקבלם מתנות מן האדם שעושה עוול.
בספר האחד־עשר דן האורח בדינים שנוגעים לרכוש פרטי ולמטמון, וכמו כן לעבדים ולבהמות.
האורח דן גם במסחר וברוכלות, ובזיוף של סחורות ומטבעות.
הוא טוען שיש לאסור על הסוחרים לפאר את הסחורות שלהם, לנקוב במחירים שונים עבור אותה סחורה, ולשנות את מחיר הסחורה במהלך אותו יום.
כמו כן הוא טוען שהרוכלות היא דבר חיובי, שכן היא מאפשרת חלוקה שקולה ומדודה של משאבים בקרב האזרחים.
בנוגע לנושאים כלכליים, ובפרט בנוגע למחירים של סחורות, על המחוקקים העתידיים להתייעץ עם המומחים הרלוונטיים לכל תחום ומוצר.
האורח דן גם בדיני ירושה ושארות.
הוא טוען שניתן לחוקק חוקים הנוגעים לירושה כיוון שהרכוש של אדם, ואף האדם עצמו, אינם באמת רכושו של אותו אדם אלא של המדינה.
החוקים בנושא זה, אם כך, צריכים לראות לנגד עיניהם את טובת המדינה.
חוק כזה למשל הוא שעל כותב צוואה לכתוב מי יקבל את רכושו במקרה שבו היורש הראשון שציין נפטר גם הוא.
האורח מוסיף ודן גם בהשאה של בנות לקרובי משפחתן במקרה שאביהן נפטר.
הוא מסביר שזהו נושא שבו יכולה להיות אי הסכמה מהותית בין המחוקק לבין האזרח, למשל כאשר רוצים להשיא אזרח או אזרחית למי שבעל מום גופני או נפשי.