tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2025, דין הוציאה את הסינגל "It Isn't Perfect But It Might Be" עבור הסרט "ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוק".
אלבומה השני, The Art of Loving, יצא לאור ב-26 בספטמבר 2025.
דין ציינה את לורין היל, איימי ויינהאוס, אדל, קרול קינג והסופרימס כהשראות.
המוזיקה שלה מתוארת כ"בלדות קורעות לב והמנוני אהבה עצמית לשירה משותפת".
דין היא שגרירת מותג של שאנל.
בשנת 2020, אמה הפכה לסגנית מנהיג מפלגת שוויון לנשים.
דין מתארת את עצמה כ"פמיניסטית חזקה מאוד".
דין היא אוהדת של קבוצת הכדורגל וסטהאם יונייטד ונכחה במשחקים רבים באפטון פארק עם אביה בילדותה.
סברינה קרפנטר – Short n' Sweet Tour (9 הופעות: 23 באוקטובר – 5 בנובמבר 2025)
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2023פרס מרקיורי—Messy2024פרס המוזיקה הבריטיתמופע הפופ הטוב ביותראוליביה דיןאמן השנה הבריטיהאמן החדש הטוב ביותר2026טקס פרסי גראמי ה-68האמן החדש הטוב ביותר (Best New Artist) אוליביה דין זכיה
אוליביה טרינידד האריסון היא מפיקת קולנוע, סופרת ופילנתרופית אמריקאית, אלמנתו של ג'ורג' האריסון, חבר להקת הביטלס.
היא החלה לעבוד בתעשיית המוזיקה בחברת "A&M רקורדס", שם גם פגשה לראשונה את האריסון.
ב-1990, לאחר המהפכה הרומנית, הקימה מגבית למען ילדים יתומים ונטושים ברומניה.
מאז מות בעלה ב-2001 ממשיכה האריסון בדרכו באמצעות פרויקטים בשיתוף פעולה עם יוניצ"ף, והיא אוצרת סרטים, ספרים ומוזיקה הקשורים למורשתו.
היא משמשת דירקטורית בארגון הצדקה שלו, קרן העולם החומרי (MWF).
בחסות הקרן, היא נתנה חסות לשימור ההיסטוריה של הקולנוע, בשיתוף עם הבמאי האמריקאי מרטין סקורסזה.
היא ובעלה התעניינו במיסטיקה רוחנית, ונוכחותה בחייהם, החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, החלה תקופה של תוכן אופטימי יותר במוזיקה של בעלה.
בביתם שבפארק פריאר, בדצמבר 1999, כאשר פורץ חמוש בסכין דקר שוב ושוב את בעלה, גברה אוליביה על המתנקש והצילה את חייו של ג'ורג'.
היא זכתה בפרס גראמי לקליפ הארוך הטוב ביותר בשנת 2005 ובפרס אמי בשנת 2011.
אוליביה מרי מאנינג הייתה סופרת, משוררת, מסאית ומבקרת ספרות בריטית, מן הבולטות במחצית הראשונה של המאה העשרים.
יצירתה, הבדיונית והעיונית כאחת, מתאפיינת בממד ביוגרפי מובהק, אך גם בכוח דמיון ספרותי רחב היקף ובתיאור מרחבים גאוגרפיים ואנושיים.
רבות מיצירותיה מתרחשות ב, באירופה וב, ומשקפות את תחושת הזרות, ההגירה והניכור שעמדו בלב עולמה הרוחני.
שנות ילדותה עברו עליה בין פורטסמות' ואירלנד, ותחושת ההשתייכות הכפולה עוררה בה, לדבריה, את ה"תחושה האנגלו-אירית הרגילה של אי-שייכות מוחלטת".
לאחר שסיימה את לימודיה בבית ספר לאמנות, עברה ללונדון, ושם פרסמה בשנת 1937 את הרומן הראשון שלה, "כשהרוח משתנה".
באוגוסט 1939 נישאה לרג'ינלד דונלד סמית, מרצה במועצה הבריטית אשר הוצב בבוקרשט שברומניה.
בשנות מלחמת העולם השנייה, עם התקדמות הוורמאכט הנאצי במזרח אירופה, נדדה עמו ליוון, למצרים ולארץ ישראל תחת המנדט הבריטי.
רשמי מסעותיה באותן שנים שימשו תשתית למפעל חייה הספרותי הבולט ביותר – שש היצירות המרכיבות את הטרילוגיה הבלקנית ואת הטרילוגיה הלבנטינית, הידועות במשותף בשם "תהפוכות מלחמה".
על אף שהמבקרים ראו את מכלול יצירתה כבלתי אחיד באיכותו, הוגדרה הסדרה עצמה בידי אנתוני ברג'ס כ"רישום הספרותי הטוב ביותר בתקופת המלחמה שנכתב בידי סופר בריטי".
לאחר המלחמה השתקעה מאנינג בלונדון, שבה חיה ויצרה עד מותה בשנת 1980. בשנים אלה פרסמה שירה, סיפורים קצרים, רומנים, חיבורים עיוניים, ביקורות ספרות ומחזות שנכתבו עבור תאגיד השידור הבריטי.
יחסיה האישיים היו מורכבים; הן היא והן בעלה קיימו מערכות יחסים מחוץ לנישואיהם, אך לא שקלו מעולם לפרקם.
קשריה עם סופרים בני דורה, ובהם סטיבי סמית ואייריס מרדוק, התאפיינו לעיתים בעוינות ובתחרותיות, שנבעו מתחושת חוסר הביטחון שגילתה כלפי הצלחתן.
אופייה הנרגן הקנה לה בקרב מכריה את הכינוי הלגלגני "אוליביה מואנינג" (Olivia Moaning), אך בעלה נותר תומכה הנאמן והאמין בכישרונה, משוכנע כי ימי ההכרה הציבורית עוד יגיעו.
אכן, תהילתה הרחבה הגיעה רק לאחר מותה, כאשר בשנת 1987 עובדה סדרת "תהפוכות מלחמה" למיני-סדרה טלוויזיונית מצליחה.
העיון הביקורתי ביצירתה של מאנינג נותר מצומצם, וגם הדעות לגביה נותרו חלוקות.
החוקרים נחלקים בשאלת עומק עיצוב דמויותיה וביחסה לתרבויות אחרות, ובכך משתקפת מתיחות בין התבוננות חיצונית לבין ניסיון להבנה אמפתית.
אף כי כתיבתה אינה ממוקדת בסוגיות מגדר ואינה נכללת בקלות תחת הקטגוריה של הספרות הפמיניסטית, מחקר בן זמננו רואה בה סופרת מרכזית בז'אנר ספרות המלחמה ובהתמודדות הספרותית עם דעיכת האימפריה הבריטית.
מאנינג הציגה בעקביות ביקורת חריפה כלפי המלחמה, הגזענות, הקולוניאליזם והאימפריאליזם, וביטאה בעומק רגישותה את חוויות הניתוק והניכור הקיומי, אשר עיצבו את זהותה ואת יצירתה.
אוליביה מאנינג נולדה ב-2 במרץ 1908 בפורטסמות'.
אביה, אוליבר מאנינג, שירת ב והתקדם מדרגת טירון ימי עד לדרגת לוטננט קומנדר, אף שלא קיבל השכלה פורמלית.
בגיל ארבעים וחמש, בעת ביקורו בנמל בלפסט, פגש את אוליביה מורו, בתו של בעל פונדק מקומי הצעירה ממנו בארבע עשרה שנים.
השניים נישאו כעבור פחות מחודש, בדצמבר 1904, בכנסייה הפרסביטריאנית שבעירה בנגור, מחוז דאון.
מאנינג ראתה באביה דמות מופת, על אף אופיו החולני וחיבתו לנשים.
הוא נודע באהבתו לשירה ולמוזיקה, ונהג לשעשע את סובביו בביצועים משלו לקטעים מאופרות מאת גילברט וסאליבן ובהקראת שירים ששינן במסעותיו הימיים הארוכים.
דמות האם, לעומתו, נחרתה בזיכרונה כסמכותית וקפדנית, בעלת "מחשבה נוקשה כברזל יצוק".
בין ההורים שררה אווירה מתוחה, וריביהם התכופים הותירו חותם על חיי הבית.
היחסים בין האם לבתה, שנפתחו בחיבה רבה, התערערו לאחר לידת הבן הצעיר, אוליבר, בשנת 1913. הילד, שהיה חולני ורגיש, זכה לעדיפות מתמדת מצד האם, בעוד מאנינג חשה מוזנחת ונידחת; היא אף ניסתה, בילדותה, לפגוע באחיה במספר מקרים.
ילדותה רוויית החיכוכים והחרדות הותירה בה תחושת חוסר ביטחון מתמשכת, והשפעתה ניכרת ביצירתה הספרותית המאוחרת.
את השכלתה הראשונית קיבלה מאנינג בבית ספר פרטי קטן לנערות, ולאחר מכן עברה, בשנת 1916, לצפון אירלנד, תחילתה של תקופה ממושכת של שהות חוזרת שם בשנים שבהן שירת אביה בים.
בבנגור למדה בבית הספר הפרסביטריאני המקומי, ובפורטסמות' בבית הספר לינדון האוס.
בדיעבד תיארה את עצמה כבעלת "התחושה האנגלו-אירית הרגילה של אי-שייכות מוחלטת".
חבריה לכיתה תיארו אותה כנערה שקטה ונוטה להתפרצויות, בעלת נטייה להתרברב ולספר סיפורים מופרזים על משפחתה, תכונה שגרמה לבידודה החברתי.
אביה עודד את סקרנותה האינטלקטואלית, והיא הרבתה לקרוא ולכתוב; במיוחד נמשכה לרומנים מאת הנרי ריידר הגרד.
לעומתו, אמה התנגדה לקריאה מרובה והחרימה ספרים שראתה כבלתי הולמים.
כאשר גילתה את בתה קוראת את The Times Literary Supplement נזפה בה באומרה כי "גברים צעירים אינם מחבבים נשים הקוראות עיתונים כאלה", והמליצה לה לרכוש כישורים שימושיים יותר, דוגמת הקלדה.
בבגיל שש עשרה נאלצה מאנינג, בשל קשיים כלכליים, לעזוב את הלימודים.
היא הועסקה תחילה כמקלידה, ובהמשך כעוזרת זוטרה במכון יופי.
כישרונה האמנותי הביא אותה להירשם ללימודי ערב בבית הספר העירוני לאמנות בפורטסמות', שם תוארה בידי אחד מתלמידי הכיתה כ"אינטלקטואלית וחדת תפיסה".
במאי 1928 נבחר אחד מציוריה להשתתף בתערוכה ציבורית בסאות'סי, ובעקבות הצלחתו הוצעה לה תערוכת יחיד.
אף שנראה כי תפתח קריירה מבטיחה כאמנית, החליטה בגיל עשרים להקדיש את חייה לכתיבה.
נטייתה האמנותית מצאה את ביטויה ביצירותיה המאוחרות, בתיאורי נוף מדויקים, חושניים ובעלי איכות ציורית מובהקת.
ראשית דרכה הספרותית של מאנינג התבטאה בפרסום שלושה רומני בלשים בהמשכים, "ורד הארגמן", "הנה הרצח" ו"החיפושית השחורה", אשר הופיעו בעיתון "פורטסמות' ניוז" החל בשנת 1929, תחת שם העט ג'ייקוב מורו.
מאנינג נמנעה מלהכיר בפומבי ביצירות אלו עד שנות ה-60, מתוך חשש כי חשיפת מועדי פרסומן תעיד על גילה, עניין ששמרה בסוד אפילו מבעלה.
בין השנים 1929 ל-1935 כתבה כעשרים סיפורים קצרים, ובהם סיפור רפאים שהיה הראשון שהתפרסם בשמה האמיתי, אף כי תחת ראשי תיבות שנועדו להסוות את מינה.
במקביל חיברה שני רומנים ספרותיים, אשר נדחו על ידי המוציאים לאור.
כתבי היד עוררו את עניינו של העורך הספרותי אדוארד גארנט, מן ההוצאה ג'ונתן קייפ, אשר ביקש מעוזרו, המתרגם והיועץ הספרותי היימיש מיילס, לפנות אליה במכתב עידוד.
מיילס, אשר נודע בקשריו בחוגי הספרות והיה בשנות השלושים לחייו, הזמין את מאנינג לפגישה אם תזדמן ללונדון.
מאנינג, שחשה כלואה בפרובינציה הצבאית-ימית של פורטסמות', ביקשה זה מכבר לעבור ללונדון, ופגישתה עם מיילס הגבירה את נחישותה.
היא התקבלה לעבודה כמקלידה בחנות הכלבו פיטר ג'ונס, ולמרות התנגדותה התקיפה של אמה, עברה להתגורר בעליית גג עלובה בצ'לסי.
חייה בעיר נוהלו בדלות; היא התקיימה על מזון דל והקדישה את שעות הערב לכתיבה ממושכת לאחר ימי העבודה הארוכים.
היכרותה עם מיילס התפתחה במהרה לקשר אישי ומקצועי הדוק.
הוא פתח בפניה את דלתות החברה הספרותית הלונדונית, ארח אותה לארוחות ערב והציע לה שיחות ארוכות על אמנות, ספרות ורכילויות העולם התרבותי.
מיילס, שהיה נשוי ואב לשני ילדים, סיפר למאנינג כי אשתו חולה ואינה מסוגלת עוד לקיים עמו חיי נישואין; עד מהרה הפכו השניים לבני זוג בסתר.
מאנינג תיארה לימים את יחסיהם באומרה כי "המין היה לשנינו כוח החיים ומקור קסמם".
טעות בזיהוי אמנית אחרת בשם דומה הובילה את מאנינג למשרה משתלמת יותר בעסק לשחזור רהיטים עתיקים, שם הועסקה למעלה משנתיים תוך שהיא ממשיכה לכתוב בזמנה הפנוי.
תקופה זו תוארה על ידה לימים כ"אחת העונות המאושרות בחייה".
בעידודו של מיילס השלימה את הרומן "כשהרוח משתנה", אשר ראה אור בהוצאת ג'ונתן קייפ באפריל 1937. הרומן, שמתרחש בדבלין ביוני 1921 על רקע מלחמת העצמאות האירית, עוסק באישה המתלבטת בין שני גברים, האחד לאומן אירי והשני סופר אנגלי המזדהה עם התנועה הרפובליקנית.
הביקורת הספרותית קיבלה את הספר באהדה, ואחד המבקרים ציין כי "הרומן מגלה הבטחה יוצאת דופן".
זמן קצר לאחר מכן נודע למאנינג כי מיילס לוקה בגידול מוחי ממאיר שאינו ניתן לניתוח.
הוא ניתק עמה קשר, ומאחר שהיחסים נשמרו בסודיות, התקשתה להשיג מידע על מצבו ולא יכלה להרשות לעצמה לנסוע אל מיטתו שבבית החולים באדינבורו.
באותה עת פוטרה ממשרתה בפיטר ג'ונס, אך נמצאה לה עבודה מתגמלת יותר בהוצאת מדיקי סוסייטי.
היא פוטרה גם ממקום זה לאחר שסירבה להוראת מנהלה להפסיק את כתיבתה בשעות הערב כדי לשמור על מרצה לעבודה היומית.
בהמשך הועסקה בהערכת כתבי יד לצורכי עיבוד קולנועי עבור חברת מטרו גולדווין מאייר, אך עד שחסכה די כספים לנסיעה לאדינבורו, כבר היה מיילס על ערש דווי.
מיילס, שבדרך כלל נמנע מלהפגיש בין מכריו הספרותיים, הציג לפני מותו את מאנינג בפני המשוררת סטיבי סמית.
בין השתיים נוצר חיבור מיידי, והן נהגו לסייר יחד בסמטאות לונדון, לבקר במוזיאונים ובבתי קולנוע, ואף בבית פלמרס גרין שבו חיה סטיבי עם דודתה האקסצנטרית.
אחת מחברותיהן המשותפות ציינה כי מאנינג מצאה בבית זה "אווירה של ביטחון ושל שלווה, אשר בהשוואה אליה נראה חדרה ברחוב אוקלי קודר ובלוי עוד יותר".
הסופר והמבקר וולטר אלן, שהכיר את מאנינג בשנת 1937, תיאר אותה כבעלת שנינות חדה ו"כאחת הנשים הצעירות המרשימות ביותר בלונדון".
לדבריו, מאנינג וסטיבי היו צמד סנוביות עוקצניות ובלתי מתפשרות.
ביולי 1939 הוצגה מאנינג בפני המרקסיסט הבריטי רג'ינלד דונלד ("רג'י") סמית, בידי הסופר וולטר אלן.
סמית, בנו של מכונאי ממנצ'סטר, היה איש רם-קומה ואנרגטי, שניחן בכריזמה חברתית ובצורך עז בקרבת בני אדם.
הוא למד באוניברסיטת ברמינגהאם, שם ספג את השפעתו של המשורר הליברלי לואיס מקנייס, והיה ממייסדי האגודה הסוציאליסטית של בירמינגהאם.
לפי מקורות שירות הביון הבריטי (MI5), גויס סמית בשנת 1938 כסוכן קומוניסטי על ידי המרגל אנתוני בלאנט בעת ביקורו בקיימברידג'.
בשעה שהכיר את מאנינג, שימש סמית מרצה מטעם המועצה הבריטית ברומניה ושהה בחופשה קצרה באנגליה.
לקראת פגישתם טרח לקרוא את יצירותיה, והתרשם במיוחד מהרומן "כשהרוח משתנה", שבו זיהה לדבריו "ניצוצות גאונות".
הוא תיאר את מאנינג במונח הצרפתי "jolie laide" ("מכוערת יפה"), והדגיש את יופיים של שיערה, עיניה ועורה, לצד אפה הארוך, והתוודה כי התאהב בה ממבט ראשון.
כבר במפגשם הראשון לווה ממנה חצי כתר, וכאשר השיבו למחרת, האמין כי בכך נחרץ גורלם להינשא.
מאנינג, לעומתו, נותרה ספקנית, אך סמית עבר לדירתה בתוך זמן קצר, ולאחר שבועות אחדים הציע לה נישואים בעודם במיטתה.
טקס הנישואים נערך במשרד הרישום במרילבון ב-18 באוגוסט 1939, כשעדי החתונה היו המשוררת סטיבי והמשורר לואיס מקניס.
החתן, כדרכו, לא הביא טבעת לטקס, פרט שתאם את רוחו הבלתי-קונבנציונלית.
ימים אחדים בלבד לאחר החתונה התקבלה הודעה על החזרתו המיידית של סמית לתפקידו בבוקרשט.
בני הזוג עזבו את לונדון בחופזה, ומאנינג כתבה לחברתה סטיבי מכתב ובו בקשה לברר מה עלה בגורל דירתם ולשמור על ספריה עד שובה.
הם הגיעו לבוקרשט ברכבת ב-3 בספטמבר 1939, ביום שבו הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה.
בין שתי מלחמות העולם הסתמכה רומניה על בריתה עם צרפת כערובה לביטחונה מפני התפשטות גרמניה.
אולם רצף האירועים המדיניים, ועידת מינכן (1938), הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939) והמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה (1940), חיזק בהדרגה את ההשפעה הגרמנית במדינה, וגרר דרישות להחזרת שטחים ולמסירת משאבים.
תקופת שהותם של בני הזוג סמית ברומניה חפפה לעלייתן של מגמות פשיסטיות וטוטליטריות במדינה, שלכאורה שמרה על נייטרליות, וכן לזרם גובר של פליטים שנמלטו אל גבולותיה עם החרפת האיום המלחמתי.
בתחילה שכרו השניים דירה בבוקרשט, אך לאחר מכן עברו להתגורר בביתו של הדיפלומט אדם ווטסון, חבר המשלחת הדיפלומטית הבריטית לרומניה.
תיאוריהן של מכרותיה באותה תקופה מתארים את מאנינג כצעירה ביישנית וחסרת ניסיון במגע עם תרבויות זרות.
היא נמשכה לחברת בתי הקפה של בוקרשט, שהצטיינה בשנינות, בעוקצנות ובחברתנות עירונית, אך הורתעה מן המציאות הקשה של העוני, הקבצנות והאלימות.
הפֵּרוּד התרבותי העמוק בין האליטה המשכילה לבין המוני העם, ובעיקר דמות האיכרים העניים והנכים, עורר בה סלידה אך גם סקרנות אינטלקטואלית.
חוויותיה מרומניה הונצחו בשני הכרכים הראשונים של הטרילוגיה הבלקנית, "המזל הגדול" ו"העיר המקולקלת", שנחשבים בעיני מבקרי הספרות לייצוגים הספרותיים המעמיקים ביותר של רומניה בשנות המלחמה.
מאנינג תיארה את בוקרשט כעיר סף בין מזרח למערב, "בירה מוזרה, חצי-מזרחית", שהייתה לדבריה "פרימיטיבית, נגועה ומחוספסת", ותושביה, על אף עושרם או מעמדם, נותרו בעיניה איכרים בלבוש אירופי.
במהלך שהותה בבוקרשט הקדישה מאנינג את עיקר זמנה לכתיבה, תוך שהיא שוקדת על חיבור ביוגרפי מקיף על הנרי מורטון סטנלי ומסעו בעקבות אמין פאשא, מפעל שראתה בו את הישגה המרכזי באותה עת.
בד בבד ניהלה תכתובת אינטימית עם סטיבי, אשר הצטיינה בשנינות ובשפע אנקדוטות מתוך חיי הרוח והחברה של לונדון שבין המלחמות.
באותה תקופה קיבלה על עצמה שליחות עיתונאית רבת-סיכון, כאשר יצאה לראיין את ראש ממשלת רומניה, יוליו מאניו, בעיר קלוז'-נאפוקה שבטרנסילבניה, אזור שהיה רווי בנוכחות גרמנית כבדה ועמד להימסר להונגריה במסגרת תכתיב וינה (אוגוסט 1940).
חוויותיה מאותם ימים, ובהן אירועים אינטימיים וחולפים, שימשו אותה מאוחר יותר בעיבודים ספרותיים.
בין היתר כללה בהם את ההטבלה לבפטיזם שערכה לבעלה בתה קר, מחשש שמותם יפריד ביניהם לעד, ואת אכזבתה מהפקה שייקספירית שביים, שבה הובטח לה תפקיד מרכזי אך זה ניתן לשחקנית אחרת.
סמית, אשר נודע באופיו החברותי ובכישוריו הרטוריים, משך סביבו חוג נרחב של מכרים ומוקירי חסדו.
חום אישיותו, חוש ההומור שלו וקלותו בשיחה הפכו אותו לדמות אהובה ומוקפת, במיוחד במעגלי הבוהמה והאקדמיה הבריטיים.
מאנינג, לעומתו, הייתה רהוטה אך מופנמת, ונרתעה ממפגשים חברתיים רבי-משתתפים.
היא תיארה את עצמה בדיעבד כ"נלווית למחנה" (camp-follower), הנגררת אחר בעלה מבית קפה לפונדק, אך בוחרת לרוב לשוב לביתה לבדה בשעות המוקדמות.
בעוד היא שמרה אמונים לבעלה לאורך תקופת המלחמה, העיד חברם המשותף, איבור פורטר, כי סמית ניהל באותה עת מערכות יחסים רומנטיות אחדות.
עם החרפת המתיחות הפוליטית ברומניה, עליית כוחה של התנועה הלגיונרית והעמקת ההשפעה הגרמנית במדינה, גברה בה תחושת האימה של מאנינג.
היא התבוננה בחרדה גוברת במהלכים המדיניים שהובילו להדחתו של המלך קרול השני ולהתבססות שלטונו של יון אנטונסקו, וכתבה על תחושת חוסר האונים שאחזה בה לנוכח רדיפת היהודים.
היא שאלה את בעלה שוב ושוב, בייאוש גלוי: "אך לאן ילכו היהודים?".
ימים אחדים בטרם כניסת הכוחות הגרמניים לרומניה, ב-7 באוקטובר 1940, המריאה מאנינג ליוון, וסמית הצטרף אליה כשבוע לאחר מכן.
לאורך חייה התאפיינה מאנינג בנטייה לחרדות קיומיות עזות, אשר לעיתים נגעו בגבול הפרנויה.
חששותיה לא היו משוללי יסוד, שכן בעלה יצא מרומניה בדרכו ליוון בטיסת לופטהנזה הגרמנית, חברה שמטוסיה הופנו לעיתים למדינות הציר, ובכך חשף עצמו לסכנה ממשית.
הוא הגיע בשלום, כשברשותו תרמיל גב ומזוודה עמוסת ספרים, אך בלא לבוש הולם לעבודתו.
סמית שב מיד להרגליו החברתיים הנמרצים, בעוד מאנינג הסתגרה והתמסרה לכתיבה.
זמן קצר לאחר הגעתם הצטרפה יוון למלחמה נגד מדינות הציר.
הצלחותיה הראשוניות של יוון בלחימתה נגד איטליה עוררו תקווה, אך עד אפריל 1941 הלכה והתגברה סכנת הפלישה הגרמנית.
בשיר מאוחר תיארה מאנינג את "אימת התבוסה וזוועת הייאוש של עם שאהבתי".
המועצה הבריטית הורתה לעובדיה להתפנות, וב-18 באפריל הפליגו מאנינג וסמית מנמל פיראוס למצרים באונייה "ארבוס", הספינה האזרחית האחרונה שעזבה את יוון.
מסע בן שלושה ימים אל חופי אלכסנדריה עבר על הנוסעים בתנאי מחסור קשים, כשהם מתקיימים על תפוזים ויין בלבד.
בין הפליטים נמנו הסופר רוברט לידל, המשורר הוולשי הרולד אדוורדס ונשותיהם.
בני הזוג סמית חלקו תא זעיר עם בני הזוג אדוורדס.
גב' אדוורדס נשאה עמה קופסת כובעים פריזאית מהודרת, אשר מאנינג נהגה להוציא החוצה למסדרון הספינה, בעוד היא שבה ומחזירה אותה לתא.
היחסים הידרדרו במהרה, וכאשר הגיעו לאלכסנדריה לא החליפו עוד מילה זו עם זו.
רק מאוחר יותר נודע כי מאנינג דחסה את כובעי היוקרה בסיר לילה שהונח בתוך הקופסה.
עם הגעתם לאלכסנדריה קיבלו הפליטים מזון מצבא בריטניה, אך התבשרו כי דגל צלב הקרס מתנוסס עתה מעל האקרופוליס.
התרשמותה הראשונה של מאנינג ממצרים הייתה קשה: "שבועות אחדים חיינו בתחושת דחייה מתמדת", כתבה, כשהיא מתארת ארץ של "עליבות ובלבול קיומי".
מאלכסנדריה נסעו ברכבת לקהיר, שם שבו ופגשו את הדיפלומט אדם ווטסון, שכיהן כסגן מזכיר השגרירות הבריטית.
ווטסון הזמינם להתארח בדירתו ברובע גארדן סיטי, אשר השקיפה על מתחם השגרירות.
אף כי מצרים הוגדרה באותם ימים מדינה ריבונית, בפועל נותרה נתונה למרות בריטית כמעט מוחלטת מאז שלהי המאה ה-19. עם פרוץ המלחמה, ובהתאם להסכם האנגלו-מצרי משנת 1936, הפכה למדינה כבושה למחצה תחת פיקוח צבאי בריטי.
באותה עת נראו הגרמנים בלתי-נבלמים, והתקדמותם ב זרעה בהלה בקהיר.
מאנינג סבלה מחולשה ומחרדה מתמדת.
מתוך דאגה לה, הציע סמית כי תשוב לאנגליה, אך היא דחתה את הרעיון באומרה: "לאן שנלך, נלך יחד.
אם נשוב הביתה, נשוב שנינו.
לא אתן למלחמה להפריד בינינו.
מאנינג, שחונכה לאור האתוס האימפריאלי הבריטי, האמינה בעליונות התרבותית והמוסרית של האימפריה ובשליחותה ההיסטורית.
אולם במצרים נאלצה להתמודד עם סתירתה המעשית של אמונה זו, לנוכח מציאות של שלטון זר לא אהוד.
סמית, לעומתה, השתלב בחיי החברה המקומיים, והיה אורח קבוע במועדון האנגלו-מצרי שבזמאלכ, שם נהג לשוחח על ספרות ופוליטיקה ולשתות בחברת דיפלומטים, משוררים ואמנים.
קסמו האישי הקנה לו מעמד מועדף, ולורנס דארל תיארו כאדם רב-הוד, מוקף טיפוסים צבעוניים ומפוקפקים כאחד.
מאנינג, לעומת זאת, עוררה פחות אהדה; דארל כינה אותה לימים "קונדור ארוך-אף", והוסיף כי ביקורתיותה ונטייתה להתבוננות חודרת לא תמיד נתקבלו ברוח טובה בקרב בני זמנה.
מאנינג לא הסתירה את תרעומתה מן העובדה שהמועצה הבריטית נמנעה מלפעול לאלתר להשמתו של סמית במשרה ההולמת, לשיטתה, את יכולותיו יוצאות הדופן כאיש הוראה.
את מורת רוחה העלתה בדרך אופיינית לה, באמצעות שיר סאטירי משתלח שכוון כנגד נציג המועצה, סי.
דאנדס, אשר הועתק לימים, בדמותו הספרותית של קולין גרייסי החלוש, אל דפי "תהפוכות מלחמה".
מאנינג נודעה בנטייתה לרקום דמויות המבוססות ברישול מכוון על אנשים בני-זמנה, אף שלא חיקתה את המציאות באופן ישיר.[73] כך, דיוקנו הפארודי של פרופסור לורד פינקרוז שימש כעיבוד חופשי לדמותו של לורד דנזני, שנשלח בשנת 1940 לכהן ב"קתדרה על שם ביירון" ב.
עוד פיתחה טינה כלפי איימי סמארט, אשת הדיפלומט וולטר סמארט ופטרונית בולטת של אמנים וסופרים בקהיר, לאחר שחששה כי זו התעלמה ממנה ומבעלה; טינה זו מצאה ביטוי מאוחר יותר ביצירה ספרותית עוקצנית שהפנתה כלפיה.
באוקטובר 1941 קיבל סמית משרת הוראה באוניברסיטת אלכסנדריה, והשניים העתיקו את מגוריהם מקהיר ושיתפו דירה עם הסופר והמרצה רוברט לידל.
אלכסנדריה הייתה נתונה להפצצות תכופות של חיל האוויר הגרמני, והאזעקות הבלתי-פוסקות הוסיפו להחמיר את חרדותיה של מאנינג.
התעקשותה לרדת למקלט עם כל צפירה, אף בניגוד לרצון שותפיה, הכבידה על יחסיה עם סמית ולידל.
זמן קצר לאחר התמקמותם פקדה אותה בשורה טראגית על מותו של אחיה, אוליבר, בתאונת מטוס.
האבל העמוק שנפל עליה שיתק את יכולתה לכתוב רומנים במשך שנים אחדות.
הפצצות האוויר הפכו בלתי-נסבלות בעיניה, והיא שבה לקהיר.
שם, בשלהי 1941, מונתה לדוברת העיתונות של המשלחת הדיפלומטית האמריקנית.
בשעות הפנאי עבדה על "אורחים בחתונה", אב-טיפוס שלא ראה אור ל"טרילוגיה הבלקנית", וכן על סיפורים קצרים ושירים ששלחה לחברתה סטיבי בתקווה לפרסומם.
סמית, אשר ליבה לא סלח על "נטישת" החברות ביניהן בעקבות נישואי מאנינג, העניקה באותה עת ביטוי גלוי לקנאתה; בשנת 1942 כתבה את השיר "רצח", שבו מתוודה דמות גברית העומדת לצד קבר: "ידי היא שהביאה את רג'י סמית למיטת עפר זו / שלוות נשמתו תשרה, איני ירא את המתים".
במהדורות מאוחרות החליפה המשוררת את השם ל"פילמר סמית", אך מאנינג נחשפה למקור האמיתי וזעמה קשות.
במהלך שנותיה במצרים הייתה מאנינג בין התורמות הבולטות לשני כתבי עת ספרותיים שפעלו במזרח התיכון: "משוררי המדבר" ו"נופים אישיים", שייסדו ברנרד ספנסר, לורנס דארל ורובין פדן.
כתב העת האחרון חתר לחשוף את "הנופים האישיים" של סופרים החיים בגלות בזמן מלחמה.
עורכיו, בדומה למאנינג, שמרו על זיקה תרבותית ורגשית ליוון יותר מאשר למצרים.
בשירה שכתבה על עזיבת יוון ציינה: "עמדנו מול הים, / ביודענו כי עד יום שובנו נהיה / גולים מארץ שאינה שלנו".
בתקופה זו טיפחו מאנינג וסמית קשרים הדוקים עם סופרים יוונים פליטים, ועסקו בתרגום ועריכה של יצירות מאת יורגוס ספריס ואלי פפדימיטרייו.
במאמרה "משוררים בגלות", שפרסמה בכתב העת "הוריזון" בעריכת סיריל קונולי, הגנה מאנינג על חוגי המשוררים הקהיריים מפני טענות המבקרים בלונדון כי הם "מנותקים"; לטענתה, דווקא חשיפתם לריבוי תרבויות, שפות ומסורות חיזקה את יצירתם.
ביקורתה עוררה תרעומת, ובכלל זה מצד דארל עצמו, שהתמרמר על כי ספנסר זכה לשבח על חשבונו.
בשנת 1942 מונה סמית למנהל מחלקת התוכניות באנגלית ובערבית בשירות השידור של פלשתינה (א"י) שבירושלים.
על אף שהמשרה נועדה להתחיל במועד מאוחר יותר, שכנע סמית את מאנינג, בראשית יולי 1942, לצאת לירושלים מראש ול"הכין את הקרקע" לקראת בואו.
בני הזוג קבעו את מושבם בירושלים למשך שלוש שנים, תקופה שנודעה בדיעבד כשלב מכריע בהתפתחותה הספרותית והאישית של מאנינג.
עם הגיעה לעיר פנתה אל מערכת ה"ג'רוזלם פוסט" בבקשה להשתלב בעבודה עיתונאית, ועד מהרה מונתה למבקרת ספרות, תפקיד שהעניק לה גישה ישירה לחיי הרוח המקומיים ולדיון הביקורתי בן-הזמן.
בין השנים 1943–1944 שימשה עוזרת דוברות במשרד המידע הציבורי בעיר, ולאחר מכן מילאה תפקיד דומה במשרד המועצה הבריטית בירושלים.
בד בבד המשיכה בעבודתה המחקרית על הספר העוסק בסטנלי ובפאשא, וניצלה את נדיבותם של נהגי הצבא הבריטי כדי לבקר בפלשתינה, פטרה ודמשק.
מסעות אלה הניבו מארג רשמים שהפכו מאוחר יותר לחומר יסוד ביצירותיה.
בשנת 1944 בא ההיריון המיוחל, והציפייה המשותפת לו העניקה לבני הזוג תקופה קצרה של שלווה.
מאנינג, שבדרך כלל נודעה בקפדנותה ובביקורתיותה, התרככה כלפי סביבתה; היא אף התקרבה לאמה לאחר שנים של יחסים מתוחים.
לראשונה מאז נעוריה הקדישה זמן למנוחה, לטיולים, לציור ולמלאכות-יד.
אולם בחודש השביעי מת העובר ברחמה, ובהתאם לנוהג הרפואי בן התקופה נאלצה להמתין חודשיים כואבים עד ללידתו.
ביגונה המר חזרה ואמרה: "אני בית קברות מהלך".
האובדן הקשה הותיר בה צלקת נפשית עמוקה, והיא פיתחה פחדים רדיפתיים שמא יירצח בעלה.
סמית סבר כי מצבה מצביע על התמוטטות עצבים, ובאוקטובר 1944 יצא עמה לחופשה בת חודש בקפריסין בתקווה להשיב לה את שלוותה.
עם שובם לירושלים ניכר כי מצבה עדיין רעוע.
המשורר לואי לולר, שפגש בה באותה עת, תיאר אותה כ"אישה מוזרה וקשה", אך ציין את סבלנותו יוצאת הדופן של סמית, על אף שכינתה אותו לאורך התקופה בשמו המשפחתי בלבד.
מאנינג לא התאוששה מעולם מן האובדן, נמנעה מלדבר עליו, ולא יכלה ללדת עוד.
את רגשותיה האימהיים העתידיים הפנתה אל בעלי חיים, בעיקר אל חתוליה.
במהלך שנותיה במזרח התיכון נדבקה מאנינג באמביאזיס, אשר הצריכה אשפוזים חוזרים בקהיר ובפלשתינה.
בתום המלחמה באירופה, במאי 1945, החליטו בני הזוג כי מצבה הבריאותי מחייב את חזרתה המוקדמת לבריטניה.
הם נסעו יחד אל נמל סואץ, ומשם הפליגה מאנינג לבדה בחזרה למולדתה.
לאחר שהות קצרה בבית הוריה בפורטסמות', אשר עודנה הייתה נתונה תחת הפצצות כבדות ומועקה מתמשכת עקב אובדנם של תושבים רבים, שבה מאנינג ללונדון והתמקמה בדירה צנועה.
סמית הצטרף אליה באמצע 1945, ובתוך זמן קצר מצא משרה במחלקת המאמרים של תאגיד השידור הבריטי (BBC).
בשנת 1947 זוהה סמית בידי שירות הביון הבריטי MI5 כסוכן קומוניסטי, ונפתח נגדו תיק חקירה.
על פי מסמכיו, פעל במהלך שנות המלחמה להרחבת ההשפעה הסובייטית הן ברומניה והן במזרח התיכון.
מאנינג לא חלקה את עמדותיו הפוליטיות, אך הייתה מודעת לכך שקו הטלפון שלהם נתון לציתות מתמשך, וחששה כי תמיכתו הגלויה של בעלה בקומוניזם תוביל לפיטוריו מן ה-BBC.
בתוך זמן קצר הועבר סמית ממחלקת המאמרים אל מחלקת הדרמה, שהייתה מעורבת פחות בתחום הפוליטיקה.
הפיקוח הופסק כליל בשנת 1956, כאשר עזב את המפלגה הקומוניסטית בעקבות המרד ההונגרי.
גם מאנינג מצאה את מקומה ב-BBC, ועסקה בכתיבת תסכיתי רדיו, ובהם עיבודים ליצירותיהם של ג'ורג' אליוט, ארנולד בנט ואדה לוורסון.
בשנת 1947 השלימה את מחקרה רחב-ההיקף על סטנלי ופאשא.
הספר ראה אור בבריטניה תחת השם "המשלחת המופלאה", ובארצות הברית תחת השם "ההצלה הנמנעת", וזכה לביקורות חיוביות על אף שנותר פחות מוכר לקהל הרחב.
בשנת 1948 פרסמה בהוצאת היינמן את קובץ הסיפורים "התבגרות", אשר סיפורו המרכזי היווה עיבוד ספרותי של יחסיה עם המתרגם והמוציא לאור המיש מיילס.
מאנינג הוסיפה לכתוב עבור היינמן עד שנת 1974.
בשנת 1951 עברו מאנינג וסמית לבית בשכונת סנט ג'ונס ווד, לאחר שנים של מגורים בדירות שכורות.
הם השכירו חדרים לדיירים שונים, ובהם השחקנים ג'וליאן מיטשל וטוני ריצ'רדסון.
אף שמאנינג נודעה בביישנותה ובנטייתה להסתגר, הצליחה להשתלב בהדרגה בחוגי הספרות של לונדון, ובהם התבלטה בשל שנינותה החריפה ויכולתה לנהל שיחה מבריקה.
בדומה לילדותה, המשיכה להמציא אגדות אודות עצמה, בכללן טענה לקרבת משפחה לסופרת מרי בלוק לונדס, ואף טענה כי קיבלה הצעת נישואים מאנתוני ברג'ס ביום שלאחר מות רעייתו.
בד בבד סבלה מחרדה מתמדת בנוגע למצבם הכלכלי, ותמיד חיפשה דרכים להגדיל את הכנסותיה ולחסוך.
לאחר המלחמה ניהלו שני בני הזוג מערכות יחסים מחוץ לנישואים.
סמית נהג לפנות לנשים במסיבות בבקשה ליחסים מזדמנים, ואילו מאנינג סיפרה על קשרים עם ויליאם גראהרדי והנרי גרין, ואף ניסתה, ללא הצלחה, לקיים יחסי מין עם דיירם ריצ'רדסון.
רופאהּ, ד"ר ג'רי סלטרי, הפך לאהובהּ הקבוע.
גילוי הרומן היה הלם עבור סמית, שסבר כי אכזב את רעייתו, אך לאחר תקופה של קושי יצר לבסוף ידידות הדוקה עם סלטרי.
בגידתה של מאנינג אף שימשה לו הצדקה לריבוי פרשיותיו, ובהן קשרו רב-השנים עם דיאנה רובסון, שהייתה עתידה להיות רעייתו השנייה.
מאנינג התייחסה לכך באדישות יחסית, באומרה תדיר: "אתה יודע איך רג'י".
השניים לא שקלו להתגרש, שהרי בעיניהם נישואים היו התחייבות מוחלטת שאין להפר.
רומנה הראשון של מאנינג לאחר המלחמה, "אמן בין הנעדרים", תיאור מרומז של חיי רוח במזרח התיכון, ראה אור ב-1949 וזכה לביקורות מעורבות.
בהמשך עבדה על ספר טיולים אירי, "חוף החלומות", אשר שיקף את זהותה כאנגלו-אירית.
כתיבתו חייבה נסיעות תכופות ויקרות, והוא הפך ל"אבן רחיים" כלכלית.
במקביל עורר הספר עניין בשל טענתה כי אירלנד תתאחד בעתיד עם הממלכה המאוחדת.
בשנת 1951 פרסמה את הרומן "בית ספר לאהבה", העוסק בנער המתבגר בפלשתינה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם פרסומו הכריז סמית, שהיה יועצה הספרותי הקרוב ביותר, בגאווה: "אוליביה שלי היא מה שמכנים סופרת מבוססת".
הרומן זכה לביקורות חיוביות, אך עורר חשש לתביעת דיבה מצד קלריסה, אחותו של רוברט גרייבס, שעל פי הערכות שימשה השראה לדמותה של מיס בוהון.
מאנינג השלימה את עיסוקה הספרותי באמצעות כתיבת ביקורות לכתבי עת מרכזיים, ובהם "הספקטייטור", "סאנדיי טיימס", "האובזרבר" ו"פאנץ'", ולעיתים תרמה גם ל"פלסטין פוסט".
בשנת 1953 ראה אור הרומן הרביעי שלה, "פנים אחרות", אשר עלילתו מתרחשת בעיר קודרת המבוססת על עיר הולדתה פורטסמות', ומתאר את מאבקו של גיבור הסיפור להשתחרר ממנה.
הרומן התקבל בביקורות צוננות, ומאנינג, כבעבר, חשה קיפוח והיעדר הערכה לכתיבתה.
נטייתה לפרפקציוניזם, בצד ספקנות עצמית קיצונית, עיצבו את דמותה כיוצרת רגישה ופגיעה, שהייתה מודעת היטב לעלייתם של סופרים צעירים ממנה בזירה הבריטית.
אחת מיריבותיה הבולטות הייתה אייריס מרדוק, שיחסיה עמה התאפיינו בשילוב של הערכה הדדית, עניין משותף בתופעות בלתי מוסברות, וקנאה מרומזת לנוכח הצלחתה הרחבה של מרדוק.
מאנינג הכירה בחולשותיה והודתה כי לעיתים גברה בה רוח עוקצנות וקנאה, ובכך רכשה מוניטין של מבקרת נוקבת שאינה חוסכת את שבטה אף מידידיה הקרובים.
חרף זאת, טיפחה קשר חם ומתמשך עם הסופרת אייווי קמפטון-ברנט, עמה התוודעה בשנת 1945 וראתה בה מורה רוחנית וידידת אמת.
מאנינג נהגה להתלונן על הוצאת היינמן ועל המחסור בהכרה ציבורית ובמעמד ספרותי הולם.
אנתוני פאוול כינה אותה בלשון אירונית "המתלוננת הגדולה בתבל", ואילו עורכיה בהיינמן תיארו אותה כ"סופרת רבת-כישרון אך קשה לטיפול".
בין מכריה רווח כינויה הסאטירי "Olivia Moaning" ("Moaning" כ"אנחה"), שהפך לשם נרדף לדמותה, למורת רוחה הרבה.
בשנת 1955 הוציאה מאנינג את הרומן "היונים של ונוס", המבוסס על חוויותיה בלונדון של שנות השלושים.
שתי גיבורותיו, אלי פרסונס וננסי קלייפול, עוצבו בהשראתה של מאנינג עצמה ושל חברתה הוותיקה סטיבי.
עלילת הספר מתארת את ניסיונה של אלי להשתחרר מאחיזתה של אם חונקת ולבנות לעצמה זהות עצמאית.
הביקורות היו אוהדות למדי, אך מאנינג נותרה בלתי מרוצה.
סטיבי, אשר זיהתה את עצמה בדמות הספרותית, כתבה ביקורת עוקצנית, שהוגדרה על ידי מאנינג כ"מלאת רשעות", ובעקבותיה נותק כמעט לחלוטין הקשר בין השתיים.
רק בשנותיה המאוחרות, כאשר נודע למאנינג על מחלתה הסופנית של סמית, ציינה בצער: "אם אמנם חולה היא, נניח לעבר לשקוע".
במקביל לעיסוקה הספרותי גילתה מאנינג אהבה עמוקה לבעלי חיים, ובעיקר לחתולים הסיאמיים שגידלה במסירות.
היא הקפידה על תנאי מחייתם, נשאה אותם עמה למפגשים חברתיים, ודאגה כי יוצמד להם בקבוק מים חמים בימי החורף.
מאנינג נודעה כמי שפיטרה וטרינרים שלא סיפקו את שביעות רצונה, באומרה לאחד מהם: "אינני משלמת לך כדי שתאמר שאין כל רע לחייתי".
לעיתים אף פנתה למרפאים רוחניים לבעלי חיים.
היא נמנתה עם תומכיה הנלהבים של התנועה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים, ועמדתה זו באה לידי ביטוי בספרה "חתולים יוצאי דופן", שראה אור בשנת 1967.
בדצמבר 1956 פרסמה מאנינג את My Husband Cartwright, קובץ בן שנים-עשר מערכונים הומוריסטיים שעניינם דמותו של סמית, אשר ראו אור תחילה בכתב העת "פאנץ'".
הספר כמעט שלא עורר הדים, אך נחשב מאוחר יותר כראשית עיצובו של דיוקן בעלה כדמות ספרותית ביצירתה המרכזית "תהפוכות מלחמה".
במערכונים תיארה את סמית כאדם חם-לב, חברתי ורב-קסם, אך גם כאגוצנטרי הנוטה להעמיד את עצמו במרכז הזירה.
כך כתבה: "בעלי הוא אוהב אדם.
אוהבי אדם עלולים להיות מתישים...
בעת מסעותיו בחו"ל פיתח לפתע סלידה מן ה'אתרים', ובייחוד מן המיותרים שבהם, כגון חורבות או קברים.
נדמה לו, שאלמלא אתרים שכאלה, דוגמת טבריה, עמק המלכים או וילה אדריאנה, היו התיירים עוסקים אך ורק בהקלה על סבל האנושות".
בין השנים 1956 ל-1964 הקדישה מאנינג את עיקר זמנה ליצירת "הטרילוגיה הבלקנית", רצף של שלושה רומנים רחבי-יריעה שנחשבים למפעל חייה הספרותי, המבוסס על חוויותיה האישיות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כמנהגה, לוותה הכתיבה בתמיכתו ובעידודו הבלתי-נלאים של בעלה.
היצירה מתארת את חייהם של בני הזוג הבדויים הארייט וגיא פרינגל, הנעים בין רומניה ליוון ונסוגים לבסוף לאלכסנדריה בשנת 1941. דמותו של גיא מתוארת כצירוף מורכב של אידיאליזם, תבונה והבלטה עצמית, בעוד שהארייט, גלגולה הספרותי של מאנינג, ניחנת בגאווה, עקשנות ורגישות יתר.
היחסים ביניהם עוברים מתשוקה ראשונית אל השלמה רציונלית עם הפערים האישיים והמוסריים.
מאנינג עצמה הגדירה את הרומנים כ"פרקים ארוכים באוטוביוגרפיה" שלה, ואף ניסחה את הגרסאות המוקדמות בגוף ראשון, טרם שעיבדה אותן למבנה סיפורי בדיוני.
במציאות הייתה בת 31 עם פרוץ המלחמה, ואילו דמותה הספרותית הוצגה כבת 21 בלבד; סמית היה בן 25, אך בן דמותו ברומן צעיר ממנה בשנה אחת בלבד.
הכרך הראשון בטרילוגיה, "המזל הגדול", התקבל בביקורות מסויגות, אך שני הכרכים הבאים, "העיר המקולקלת" ו"חברים וגיבורים", זכו להערכה נרחבת.
המבקר ברג'ס שיבח את מאנינג באומרו כי היא נמנית עם "הסופרות המיומנות והשלמות ביותר שבדורנו", ואילו אחרים הציבו אותה בשורה אחת עם לורנס דארל, גרהם גרין, אוולין וו ואנתוני פאוול.
גם הביקורות השליליות המעטות עוררו את רוגזה המוכרת, והוסיפו לדימויה כאישה קפדנית ורגישה כלפי יחס הביקורת כלפיה.
עם סיום הטרילוגיה הבלקנית בשנת 1965, פנתה מאנינג לכתיבה מגוונת יותר: ספר הזיכרונות על חתוליה, לצד קובץ הסיפורים "גיבור רומנטי וסיפורים אחרים", אשר ראו אור בשנת 1967. כשנתיים לאחר מכן פרסמה את הרומן "חדר המשחקים", שיצא בארצות הברית בשם "בנות קמפרלי".
שני הספרים חקרו נושאים הקשורים בזהות מינית וביחסים בין-אישיים מורכבים, וביטאו את התעניינותה הגוברת במושגי זהות וגבולות מוסריים.
"חדר המשחקים" הציג ניסיון פיוטי אך בלתי-שגרתי לעסוק בהתבגרות ובמיניות בקרב צעירים, וזכה לביקורות מעודדות, גם אם מהוססות.
בסוף שנות השישים נפתח מיזם קולנועי לעיבוד הרומן לסרט באחריות הבמאי קן אנאקין, שהזמין את מאנינג לכתוב את התסריט.
הגרסה הראשונה, שכללה סצנות לסביות בוטות בהרבה מן המקור הספרותי, כמעט והושלמה, אך נעצרה עקב משבר תקציבי.
מאוחר יותר נוסתה גרסה שונה לחלוטין, אך גם זו לא הבשילה.
מאנינג סיכמה את ההחמצה במרירות אופיינית: "הכול התפוגג.
בזבזתי זמן יקר, וזהו משאב שאין לאדם רשות לבזבזו משהוא מגיע לגיל שישים".
למעשה, כפי שהעירה מאוחר יותר באירוניה, הייתה באותה עת בת שישים ושתיים.
שנות השבעים סימנו תפנית מרכזית בפרק המאוחר של חייה ויצירתה של מאנינג.
בעקבות פרישתו המוקדמת של סמית מתאגיד השידור הבריטי (BBC) ומינויו בשנת 1972 למרצה באוניברסיטה החדשה של אלסטר בקולראיין, העתיקו בני הזוג את מגוריהם לדירה קטנה וצנועה יותר.
בהדרגה נפרדו דרכיהם, שכן מאנינג דחתה בתוקף את האפשרות לעבור עמו לאירלנד, ובחרה להישאר בלונדון.
בשנת 1974 עיבדה מאנינג שתי יצירות מאת ארנולד בנט, "הכרטיס" ו"העוצר", לסדרת תסכיתי רדיו בת שמונה פרקים עבור ה-BBC, שנשאה את הכותרת "דנרי, הרפתקאותיו של כרטיסן".
בתפקיד הראשי הופיע גרהאם ארמיטג' כדנרי, ולצדו אורסולה או'לירי בתפקיד הרוזנת דה צ'ל.
מאנינג ניחנה בכושר התבוננות נדיר ובזיכרון כמעט אידטי, שאפשר לה לשמר ולהחיות פרטים מדויקים של חוויותיה.
היא נהגה לומר לחברתה הסופרת קיי דיק: "אני כותבת מתוך ניסיון, איני ממציאה דבר.
נדמה לי ששום דבר שחוויתי לא היה לשווא".
הצהרה זו קיבלה ביטוי מובהק ברומן "יער הגשם" משנת 1974, שבו תיארה מאנינג באורח סמלי את שקיעת האימפריה הבריטית באמצעות אי בדיוני באוקיינוס ההודי.
העלילה, המתרחשת בשנת 1953, נסבה סביב זוג בריטי החווה משברים אישיים על רקע שקיעת הסדר הקולוניאלי.
אף שהספר נמנה עם יצירותיה הפחות מוכרות, הביעה מאנינג תסכול על כך שלא נכלל ברשימת המועמדים הסופיים לפרס בוקר.
בראשית 1975 החלה מאנינג בעבודה על "עץ הסכנה", אשר הגדירה תחילה כ"חלק הרביעי של הטרילוגיה הבלקנית".
אולם בדיעבד התגבש הרומן כרכיב הפותח של טרילוגיית הלבנט, אשר המשיכה את סיפורם של הארייט וגיא פרינגל ב.
מלאכת הכתיבה, אותה כינתה מאנינג עצמה "מאבק ממושך", התארכה בשל חוסר ביטחונה ביכולתה לבנות עולם עלילתי שאינו נסמך ישירות על חוויותיה האישיות.
ברומן הוצבה הקבלה בין חוויותיו של קצין צעיר, סיימון בולדרסטון, הלוחם ב, לבין עולמם המוגן והאזרחי יותר של בני הזוג פרינגל וחוג מכריהם.
מאנינג, שהתעניינה לאורך השנים במורכבותם הפסיכולוגית של קשרים משפחתיים, ובייחוד בקשרי אחאות, עיבדה כאן מחדש את זכרו של אחיה המנוח בדמותו של סיימון ובמערכת יחסיו עם אחיו הבכור הוגו.
אף שחשה מגבלות ביכולתה לתאר את המלחמה וחיי החיילים, ואף שמבקרים ראשונים מצאו את תיאוריה הצבאיים בלתי-משכנעים, נכתבו בהמשך הערכות ביקורתיות אוהדות יותר, שראו ביצירה נדבך בוגר ומורכב בהתפתחות עולמה הספרותי.
על אף שמרבית מרכיביה של העלילה נשענו על יסודות ספרותיים מעובדים, שזרה מאנינג ברומן גם אפיזודות שמקורן במציאות חייה ובאירועים היסטוריים בני-זמנה.
בפרק הפתיחה של "עץ הסכנה" תיארה את מותו הטרגי של ילדם של סר דזמונד וליידי הופר, שנהרג באורח אקראי משהרים מטען חבלה בעת פיקניק במדבר.
תיאור זה נשען על מקרה אמיתי: בינואר 1943 נספה בנם בן השמונה של סר וולטר וליידי איימי סמארט, אשר אסף מטען דמוי מקל במהלך טיול משפחתי.
כשם שפורט ברומן, כך גם במציאות ניסו הוריו האבלים של הילד להאכילו לאחר מותו דרך פצע בלחייו.
מאנינג, שנשאה טינה ממושכת כלפי בני הזוג סמארט על שהדירו אותה ואת סמית ממעגלם האמנותי בקהיר, ניצלה את המאורע כביטוי ספרותי לביקורתה החברתית.
אפילו מקרוביה ראו בפרק זה חריגה מגבולות הטעם, וחשו מבוכה מן ההשוואה בין ליידי סמארט הצנועה והמסורה לבין דמותה של ליידי הופר, הנבדלת ממנה כליל.
אף ששני בני הזוג סמארט כבר לא היו בין החיים בעת פרסום הרומן, קיבלה הוצאת מאנינג מכתב ממשרד עורכי הדין של המשפחה, ובו מחאה רשמית ודרישה להימנע מאזכורים נוספים של הפרשה ושל המעורבים בה.
מאנינג דחתה את הדרישה מכל וכל והותירה את הטקסט על כנו.
דמותו של איידן פראט נוצרה בהשראת השחקן, הסופר והמשורר סטיבן הגארד, שאותו הכירה מאנינג בשהותה בירושלים.
בדומה לדמותו הספרותית, שם קץ הגארד לחייו ברכבת מקהיר לפלשתינה; אלא שבניגוד למניע הרומנטי המתואר ברומן, התאבדותו נבעה מסיומה של מערכת יחסים סוערת עם אישה מצרייה רבת-חן.
לאחר תקופה ממושכת של מתחים עם הוצאת היינמן עברה מאנינג להוצאת ויידנפלד & ניקולסון, שבה מצאה בית מקצועי נאמן ונשארה עמה עד אחרית ימיה.
"עץ הסכנה" סימן את ראשית הכרתה הציבורית הרחבה של מאנינג כסופרת מן השורה הראשונה.
אף שאכזבתה על כך שלא נכלל ברשימת המועמדים לפרס בוקר שבה ועלתה, הכתיר עיתון "יורקשייר פוסט" את הספר כ"רומן הטוב ביותר של שנת 1977".
שנה קודם לכן, בשנת 1976, נכללה מאנינג ברשימת אותות ההוקרה ליום הולדתה של המלכה ומונתה למפקדת במסדר האימפריה הבריטית (CBE), כהכרה בתרומתה לספרות הבריטית המודרנית.
בהתבססה על הצלחתו של הכרך הראשון, פנתה מאנינג לכתיבת החלק השני של הטרילוגיה הלבנטינית, "הקרב שהפסידו וניצחו".
לשם כך הסתמכה על עיון מדוקדק בזכרונותיו של פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, ששימשו לה מקור השראה ותשתית עובדתית לתיאורי הקרבות.
לאחר התלבטות ראשונית מצאה את קולה הספרותי והשלימה את הכתיבה בתוך שבעה חודשים בלבד.
הרומן ראה אור בשנת 1978 וזכה לשבחי הביקורת, שנימקו את הצלחתו בעומק הפסיכולוגי של הדמויות ובדיוק ההיסטורי של התיאורים.
עלילתו מתרחשת על רקע התקדמותו של ארווין רומל וצבא קורפוס אפריקה לעבר אלכסנדריה, שבה משמש גיא פרינגל מורה.
ברקע נשקף דיוקן ריאליסטי של מצרים כמרחב רב-שכבות של פריווילגיה חברתית, זרות ויחסי כוח, בעוד מערכת הנישואין של הארייט וגיא מתפוררת בהדרגה אל תוך ניכור רגשי שאינו ניתן עוד לגישור.
שנותיה האחרונות של אוליביה מאנינג התאפיינו במיזוג מורכב של דעיכה גופנית והישגיות ספרותית מרשימה, שהעמיקה את תדמיתה כסופרת רבת-תובנה אך מוּענה.
מותו הפתאומי של ג'רי סלאטרי בשנת 1977, רופאה, אהובה ובן-לוותה הקרוב במשך למעלה מרבע מאה, הותיר בה צלקת עמוקה וחשף את שבריריותה הרגשית במלוא עוזה.
במקביל, הידרדר מצבה הבריאותי באורח ניכר: דלקת מפרקים הגבילה את תנועתה והצריכה ניתוחי החלפת מפרק ירך בשנים 1976 ו-1979, ואילו השפעותיה המאוחרות של האמביאזיס שחלתה בה במזרח התיכון הוסיפו לפגוע בחוסנה הגופני ולהשפיע על שגרת חייה היומיומית.
חרף מגבלותיה, החלה מאנינג בכתיבת הכרך החותם של טרילוגיית הלבנט, "סיכום הדברים", שנועד להשלים את אפוס חייה האמנותי.
ברומן זה מתוארת הארייט פרינגל, המבקשת לשוב לבריטניה אך שבה בהפתעה מהחלטתה.
העלילה נפרשת בין סוריה, לבנון ופלשתינה, ומלווה את חייו של גיא פרינגל בקהיר, הנחשב בטעות לאלמן לאחר ששמע על טביעת ספינתה של אשתו, וכן את פציעתו של סיימון בולדרסטון בקרב אל-עלמיין ואת תהליך החלמתו.
מאנינג לא האריכה ימים כדי לראות את יצירתה מתפרסמת.
ב-4 ביולי 1980 לקתה בשבץ מוחי חמור בעת שביקרה ידידים באי וייט, ואושפזה בבית החולים בעיר רייד, שם נפטרה ב-23 ביולי.
סמית, שהוזעק מאירלנד, לא נכח בשעת מותה.
על פי עדויות מקורביה, חוסר יכולתו לשאת את מחזה דעיכתה הביאו לשוב ללונדון ולהתמסר לעיסוקיו.
באירוניה טרגית המאפיינת את יחסם רווי הרגש, כמעט איחר ללוויה, דבר שחזתה מאנינג עצמה בבדיחות הדעת שנים קודם לכן.
תקופת אבלו, שהתאפיינה במעברים קיצוניים בין יגון עמוק להתפרצויות צחוק בלתי נשלטות, שיקפה נאמנה את תגובתו הספרותית של גיא פרינגל למותה המדומה של הארייט ב"סיכום הדברים".
מאנינג נשרפה ואפרה נטמן באחוזת בילינגהאם שבאי וייט.
מאנינג הביעה לאורך חייה תרעומת נוקבת על מיעוט ההכרה שלה זכתה כסופרת, ודחתה את דברי העידוד של ידידיה ובעלה, שצפו כי תהילתה תגיע רק לאחר מותה.
"אני רוצה להיות מפורסמת באמת עכשיו", הצהירה בעקשנות.
דבריה הפכו לנבואה שמימשה את עצמה: לאחר מותה גברה ההתעניינות ביצירתה, וב-1987 עלה לשידור עיבוד טלוויזיוני רחב-ההיקף ל"תהפוכות מלחמה", שהופק על ידי ה-BBC ובכיכובם של אמה תומפסון וקנת בראנה.
הצלחת הסדרה העניקה לראשונה תהודה רחבה למורשתה הספרותית וביססה את מעמדה כאחת הסופרות המרכזיות שתיעדו באורח אמנותי את תודעת האימפריה הבריטית בשלהי קיומה ואת חוויית האדם במלחמה.
על אף הפופולריות שזכתה לה מ"תהפוכות מלחמה" לאחר מותה, נותרו מרבית כתביה של מאנינג עלומים יחסית בעיני הציבור וזכו למעט התייחסות מחקרית וביקורתית.
מבין יצירותיה, רק "תהפוכות מלחמה", "בית ספר לאהבה", "היונים של ונוס", "יער הגשם" ו"גיבור רומנטי וסיפורים אחרים" מוסיפות לראות אור במהדורות חוזרות.
אחדים מספריה, ובראשם "תהפוכות מלחמה", תורגמו לשפות רבות ובהן צרפתית, גרמנית, פינית, שוודית, דנית, ספרדית, יוונית, רומנית ועברית.
כשם שהיה בימי חייה, נותרו גם לאחר מותה הדעות חלוקות: יש שראו ביצירתה חולשות הנובעות מסובייקטיביות יתר וממחסור בביקורת עצמית, ואף ביקרו את דמותן של קבוצות אתניות ודתיות כמיוצגות באופן סטריאוטיפי וקריקטוריסטי.
לעומתם, מבקרים אחרים היללו את אחידות הסגנון, את מורכבות הדמויות ואת הריאליזם הפסיכולוגי של כתיבתה, ותיארו את עלילותיה כמסעות, הן במובן הגאוגרפי והן במובן המטפורי, וכאודיסיאות.
יצירתה המרכזית של מאנינג, הכוללת את ששת הכרכים המרכיבים את "תהפוכות מלחמה", תוארה כאחת ה"רומנים המוערכים בחסר ביותר של המאה העשרים", והסופרת עצמה נכללה בקרב "היוצרים הדגולים של ז'אנר סדרות הספרים במאה העשרים".
הטרילוגיה הבלקנית, שנכתבה בשנות המלחמה הקרה, נחשבת לייצוג ספרותי חשוב של רומניה ויוון בעידן מלחמת העולם השנייה, אף כי הוטחה בה ביקורת על היבטים של בלקניזם בן התקופה ועל חוסר יכולתה, לדברי מבקרים, "להסתיר את דחייתה כלפי כל דבר רומני".
טרילוגיית הלבנט, הממוקמת במזרח התיכון, זכתה לשבח בזכות תיאוריה המדויקים של חוויות הקרב של סיימון בולדרסטון במדבר המערבי ולצד זאת בשל הניגוד שהיא מציבה בין נישואיהם של בני הזוג פרינגל לבין תהפוכות ההיסטוריה העולמית.
קטעים מן היצירות נכללו באסופות של כתיבה נשית על תקופת המלחמה.
החוקר תאודור שטיינברג טען כי "תהפוכות מלחמה" מהווה יצירה אפית של ממש, וזאת בשל היקפה הרחב, ריבוי הדמויות והעמדת העלילה בצומת היסטורי מכריע.
כנהוג באפוסים קלאסיים, משלבת מאנינג במבנה היצירה את הממד האישי והלאומי גם יחד.
לאורך היצירה מופיעים אזכורים תכופים לנפילת טרויה, ובמיוחד בהפקתו של גיא פרינגל למחזה "טרוילוס וקרסידה" מאת שייקספיר, שבו מגלמים הבריטים הגולים את עצמם, ורומניה ואירופה משתקפות כטרויה הנידונה לחורבן.
לדעת שטיינברג, האפוס של מאנינג מערער אף על המוסכמות הגבריות של הז'אנר בכך שהוא מציב במרכזו גיבורה נשית המתבוננת במלחמה מנקודת מבט מובחנת מזו של הגברים הסובבים אותה.
לעומתו, אדם פייט ראה במחזור זה אפוס כושל, תולדתה של מגמה תרבותית לדיכוי שינוי, אשר מתבטאת לדבריו ב"מיקודה העצמי של הארייט בנישואיה", תוך הימנעות מן העיסוק ברדיקליזם של המלחמה ובגורל קורבנותיה כפי שהם מתגלמים בדמותו של גיא ובפעילותו הפוליטית.
יתר כתביה של מאנינג נחשבים, על פי רוב, שלבי הכנה לשתי הטרילוגיות.
הרומן המוקדם "כשהרוח משתנה", המתרחש באירלנד, מבשר את הנושאים שעתידים להעסיק את כתיבתה המאוחרת ומציג "בחינה מעודנת של יחסים אנושיים על רקע מלחמה".
יצירותיה שלאחר המלחמה, הנעות בין זירות מקומיות לזרות, נחשבות לניסיונות ראשוניים, ופחות מגובשים, לעצב את תובנותיה באשר לחוויית הגלות ולדרכי ייצוגה הספרותי.
היצירות המתרחשות באנגליה ובאירלנד רוויות קיפאון וחוסר מנוח, ואילו אלה המתמקמות בזירה בין-לאומית נושאות אופי הרפתקני וחושף עולם רחב יותר.
שני רומנים שנכתבו בירושלים, "אמן בין הנעדרים" ו"בית ספר לאהבה", מציבים לראשונה את שאלות המלחמה, הקולוניאליזם והאימפריאליזם הבריטי בלב כתיבתה.
מאנינג עסקה גם בביקורת ספרותית, בעיבודים דרמטיים לרדיו ובכתיבה עיונית.
ספרה "המשלחת המופלאה", שעסק באמין פאשא ובהנרי מורטון סטנלי, התקבל באהדה כללית, ובעת שראה אור מחדש בשנת 1985 נישא עליו שבח בזכות הומורו, כושר הסיפור והאיזון בין גיבוריו.
לעומתו, ספר המסע שלה על אירלנד, "חוף החלומות", זכה לביקורות מעורבות, ואף ידידה הקרוב לואיס מקניס הביע הסתייגות ממנו.
עם זאת, קטעים מן הספר ומכתביה האיריים האחרים נכללו מאוחר יותר באנתולוגיות ונחשבו לדוגמה לכתיבה פיוטית בעלת עומק רגשי.
על ספרה "חתולים יוצאי דופן", שהוקדש בעיקר לחתוליה האהובים, נכתבה ביקורת חריפה ב"סאנדיי טיימס" מפי סטיבי סמית, שכתבה כי מדובר ביצירה "נסערת יותר מאשר מקורית".
בנוסף לכך פרסמה מאנינג שני קובצי סיפורים קצרים: "התבגרות", שזכה לשבחי הביקורת, ו"גיבור רומנטי וסיפורים אחרים", שכלל שמונה סיפורים מן הקובץ הראשון ונשען על תחושת סופיות ותמות של ארעיות.
בניגוד ליצירותיהן של רבות מסופרות המלחמה בנות תקופתה, נמנעה מאנינג מן העיסוק בחיי העורף ובמקומם התבוננה ישירות בלוחמים ובאזרחים החיים בסמיכות לחזית.
יצירותיה לא היללו את גבורה של בריטניה ולא שזרו מיתוס של תמימות אזרחית; תחת זאת, הדגישו כי מקורות הסכנה והאלימות מצויים בלב האדם ובתוך החברה הבריטית עצמה לא פחות משהם נבעו מן האויב החיצוני.
הדמויות הצבאיות היו רחוקות מלהיות הרואיות, ותגובותיהם של המוסדות הבריטיים תוארו ככשל בירוקרטי-אבסורדי, לעיתים קרובות גם טראגי באופיו.
ב"תהפוכות מלחמה" נבחנה המערכה ברובה מנקודת מבטה של הארייט פרינגל, אישה אזרחית, צופה ומתווכת, אף כי בספרים המאוחרים ניכרה גם נקודת מבטו של סיימון בולדרסטון, חייל המוצב בשדה הקרב.
תיאורי הקרבות של מאנינג עוררו חילוקי דעות חריפים: מבקרים בני זמנה, בהם אוברון וו ויו מאסי, ראו בהם ייצוגים בלתי משכנעים וחסרי עומק, בעוד שבביקורת המאוחרת הוענק להם מעמד של תיאורים פיוטיים, חדים וריאליסטיים באופיים.
מוטיבים של ארעיות, מוות ותודעת כליון שזורים לכל אורך יצירתה, והחזרות הסיפוריות, על דמויות, אירועים ומיתות, שימשו ליצירת תחושת קיום אנושי לכוד במעגל נצחי של סבל ולחימה.
נושא יסוד נוסף ביצירתה היה קריסת האימפריה הבריטית וערעור יסודותיה המוסריים.
מאנינג הציבה במרכז כתיבתה את המתח שבין ההיסטוריה האימפריאלית הדטרמיניסטית לבין האפשרות לשינוי בקרב אלה שנעקרו או הודרו ממנה.
היא נקטה עמדה ביקורתית חריפה כלפי הפרויקט הקולוניאלי הבריטי, ושרטטה דיוקן של מערכת שלטונית רקובה, גזענית ואנטישמית, הנתונה בתהליך מתמשך של פירוק מוסרי ומנהלי.
דמויותיה הבריטיות נשאו עמן תודעת עליונות תרבותית ומסורת של שליחות קולוניאלית, אך נתקלו בהכרה גוברת במעמדן כמדכאים זרים שאינם רצויים בארצות שבהן חונכו להאמין כי התקבלו בברכה.
דמותה של הארייט גילמה מורכבות דיאלקטית של מדכאת ומדוכאת כאחת, אישה וגולה בו-זמנית, בעוד דמויותיהם של גיא פרינגל, הנסיך יקימוב וסופי שיקפו במיקרוקוסמוס את יחסי הכוח והכיבוש של האימפריה הבריטית בשלהי דרכה.
ברומן "אמן בין הנעדרים" גילמה מאנינג את המתח הבין-גזעי שנוצר ממפגש בין אימפריאליזם לרב-תרבותיות, ובדומה ליצירותיה האחרות הציבה מראה בפני הסתירה המוסרית של בריטניה שנאבקה בגזענות הנאצית תוך שימור דפוסי הניצול הקולוניאליים שלה.
ברומן "בית ספר לאהבה" הוצגה התבגרותו של נער יתום שנאלץ להתמודד עם מציאות רוויית עוינות בעיר שבה חיו בצוותא ערבים, יהודים ונציגי השלטון הבריטי הקולוניאלי; דמותה של העלמה בוהון, קרת הלב והאנטישמית, שימשה סמל למוסר המנוון של האימפריה בשלהי ימיה בירושלים.
תמות אלה השתרעו גם על יצירתה האירית המוקדמת, ובכלל זה הרומן "כשהרוח משתנה" ושמונת סיפוריה הקצרים שנכתבו בראשית דרכה.
בכתבים אלה השתתקפו עמדות קולוניאליות טיפוסיות: הדרומיים הקתוליים תוארו כפרועים ובלתי מרוסנים, ואילו הצפוניים הוצגו כבעלי משמעת ויעילות.
גיבוריה המנושלים נעו בין עולמות מתפרקים, תרים אחר זהותם בחברות שהתרחקו מערכי העבר ואינן מציעות תחליף מגובש.
מאנינג נמנתה עם הסופרים הראשונים שהתמודדו ביצירתם עם שאלת התפוררות הסדר הקולוניאלי.
ברומן המאוחר "יער הגשם" הוצגה תמונה קודרת של תהליך הדה-קולוניזציה באי בדיוני ב: מאנינג לעגה לערכי המתיישבים הבריטיים ולמאבקי העצמאות המקומיים גם יחד, וציירה חזון פסימי על עתידה של חברה פוסט-קולוניאלית הנתונה במשבר מוסרי ותרבותי מתמשך.
תמות של ניכור, עקירה ותלישות רוחנית משמשות ציר מרכזי ביצירתה של מאנינג.
דמויותיה חיות לעיתים קרובות במצב של בדידות קיומית, מרוחקות הן מבחינה גאוגרפית והן מבחינה רגשית מן הבית ומן הקשרים האנושיים המוכרים להן, ונאבקות למצוא לעצמן מקום שבו יוכלו לחוש שייכות וזהות.
משבר זהות זה שיקף במידה רבה את תחושת הזרות שחוותה מאנינג עצמה, כבת לאם אירית ולאב קצין ב.
בריאיון שנערך עמה בשנת 1969 הודתה: "מעולם לא ידעתי באמת מי אני, ולעולם לא חשתי שאני שייכת לשום מקום".
בעולמה הבדיוני של מאנינג, ובעיקר ביצירותיה העוסקות במלחמה, מהווה העימות הצבאי מוקד של חרדה קיומית ושל ניכור רגשי, שבו הדמויות אינן מסוגלות עוד לגשר על הפערים שביניהן.
החוקרת איב פטן הצביעה על תחושת ה"לימינליות" המתמדת האופפת את יצירתה ועל הופעתו החוזרת של מוטיב הפליט.
עניינה המוקדם בעקירה ספרותית הועצם באמצעות חוויותיה האישיות כפליטה במהלך המלחמה.
מסעותיה הציבו אותה גם אל מול סבלם של פליטים אחרים, ובהם מבקשי המקלט היהודים שיצאו מרומניה על סיפונה של הספינה "סטרומה".
חוויית הגלות העניקה לה, מנגד, השראה ספרותית ותחושת מגע עם "ציוויליזציה רחבת-עבר", כהגדרתה בביקורת ספרותית משנת 1944. כתיבתה גילמה את דאגתה לגורלם של הפליטים באשר הם, שתוארו בה כדמויות של "אחרים מושפלים ומנוונים", ובכך ערערה על תפיסות מערביות שעניקו יציבות וביטחון זהותי כביכול.
במחקר הספרותי הוגדרה מאנינג לא אחת כסופרת בעלת נטייה אוריינטליסטית, המבליטה ביצירתה ממד של אקזוטיות וזרות תרבותית היבט זה בלט במיוחד ביצירותיה העוסקות ברומניה, שבהן הוצגה המדינה כ"אחר האקזוטי", שריד מובהק של האימפריה העות'מאנית בגבולה של אירופה ה"מתורבתת".
תיאוריה את הרומנים כעם ילדותי ושקוע בשחיתות, נשים מופקרות, והמרחב כולו כנתון בפראות ובניוון; תיאורים אלה עמדו בניגוד לתפיסתה את יוון ואת מערב אירופה כמרכזי התרבות והסדר.
עם זאת, בהתאם לדפוסי הייצוג הקולוניאליים, הלכה ופחתה תחושת הזרות ככל שגיבוריה נחשפו לרבדיה המערביים של התרבות המקומית.
גישתה זו עוררה מחלוקת, ובתקופת המשטר הקומוניסטי נאסר להפיץ את הרומן "תהפוכות מלחמה", שנחשב כתיבה חתרנית כלפי השלטון.
יצירתה של מאנינג לא השתלבה באופן טבעי בקאנון הפמיניסטי.
אף שתמכה בשוויון זכויות לנשים ובייחוד בפערי השכר, הסתייגה מהתנועה הפמיניסטית ולגלגה עליה, באומרה כי "הן עושות מעצמן הצגה.
אין בהן יפות, ורוב פניהן מזכירות דייסה".
במרחב הספרותי שלה נצבעה הנשיות בגוון אירוני ושלילי, כרוכה בעצלות, טיפשות ומניפולטיביות, בעוד ההגשמה הנשית הופיעה במסגרת תפקידים קונבנציונליים של רעיה, אם ובת בית.
אליזבת בואן ציינה כי מאנינג כתבה מתוך "מערכת חוויות כמעט גברית" אשר עיצבה את ייצוג הנשים במלחמה.
מאנינג עצמה ראתה את עצמה לא כ"סופרת אישה" אלא כסופרת בלבד, אשר היותה אישה אינה אלא נסיבה ביוגרפית שולית.
בראשית דרכה אף הסתירה את מינה באמצעות שימוש בראשי תיבות ובשם עט נייטרלי.
דמותה של הארייט פרינגל ב"תהפוכות מלחמה" גילמה מסע של גילוי עצמי והעצמה אינדיבידואלית, שאינו נובע מסולידריות נשית אלא מחיפוש זהות קיומית אישית.
ברומן "היונים של ונוס", המבוסס על ידידותה עם הסופרת סטיבי סמית, שיקפו גיבורותיה את הזעם החברתי של שנות החמישים, זעם שיוחס בדרך כלל לגברים צעירים.
המבקר ג'רמי טרגלואון עמד על גישתה הישירה של מאנינג כלפי מיניות ביצירותיה המוקדמות, שבהן יזמו הנשים את הקשרים האינטימיים; ואילו ביצירות המאוחרות, ובראשן "תהפוכות מלחמה", תיארה את המיניות במתינות וברמיזה, כתחום של כמיהה, תסכול וריסון.
פרשנים בעלי אוריינטציה יונגיאנית, כדוגמת ריצ'רד סאג, פירשו את דמויותיה הנשיות כמי שמענישות את עצמן על חציית גבולות מגדריים ועל ביטוי תשוקה ארוטית.
אחרים, ובהם טרגלואון, הציעו כי גישה זו נבעה מאבלה המתמשך של מאנינג על לידתה השקטה של בתה.
אוליבין הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים), שנוסחתו הכללית Fe,Mg)2SiO4).
המינרל הוא בעצם שורת מינרלים איזומורפיים, כלומר תרכובות דומות בהרכבן, שבהם כמויות משתנות של מגנזיום וברזל.
הרכבן נע בין שני הקצוות: מפורסטריט (Mg2SiO4) המכיל מגנזיום בלבד, ועד פאיאליט (Fe2SiO4) המכיל ברזל בלבד.
האגודה הבינלאומית למינרלוגיה אינה מכירה יותר בשם אוליבין כשם חוקי למינרל, אלא רק כתערובת בין פורסטריט לפאיאליט.
על שם האוליבין קרויה קבוצת האוליבין, משפחה של מינרלים במבנה דומה.
האוליבין הוא אחד המינרלים הנפוצים ביותר.
בשל נקודת ההתכה הגבוהה של האוליבינים הם הראשונים בשורת בואן להתגבש מתוך מגמה מאפית עשירה במגנזיום וענייה בסיליקה.
מבין האוליבינים, מתגבש הפורסטריט ראשון והפאיאליט מתגבש אחרון, ורק אחריו מתחילים להיווצר מינרלים אחרים כדוגמת פירוקסן.
ההתגבשות המוקדמת של האוליבין היא הסיבה שניתן למצוא גרגרי אוליבין בתוך לבה מותכת.
האוליבין מצוי בסלעי יסוד מאפיים עד אולטרה־מאפיים כדוגמת גברו, ובזלת.
סלעים אולטרה־מאפיים מסוימים בנויים מאוליבין בלבד והם קרויים דוניט (dunite) או פרידוטיט (peridotite).
לפרידוטיט יש הרכב כימי זהה להרכב של המגמה הנוזלית בתוך מעטפת כדור הארץ, ולכן זהו המינרל הנפוץ ביותר בכדור הארץ מבחינה כמותית, אף שעל פני השטח ובקרום כדור הארץ אינו כה נפוץ.
האוליבין הוא המינרל העיקרי בסלעים מותמרים מסוימים, למשל באבן שיש שנוצרה מהתמרה של דולומיט או סלעי משקע אחרים שלא היו טהורים.
סלעי משקע שהכילו ריכוז גבוה יחסית של מגנזיום ותכולת סיליקה נמוכה נוטים ליצור אוליבין עשיר במגנזיום כלומר פורסטריט.
אוליבין או מינרלים דומים שנוצרו בלחץ רב מהווים 50% מהקרום ומהמעטפת העליונה של כדור הארץ, לכן זהו אחד מינרלים הנפוצים ביותר בכדור הארץ מבחינת כמות.
ניתן למצוא אוליבין בסלעי הבזלת של צפון ארץ ישראל.
במטאוריטים שהרכבם ברזל־ניקל נתגלה אוליבין כגבישים גדולים, שלעיתים היוו 50% מנפח המטאוריט.
פרוסות דקות שנחתכו מהמטאוריטים ועברו ליטוש דומות ביופיין לויטראז', בשל האפקט של פלדה מלוטשת משובצת בגרגרים של אבני החן הירוקות של האוליבין.
אוליבין נתגלה גם על הירח ועל מאדים.
צבע: צבעו האופייני ירוק־זית ומכאן מקור שמו (Olive בלועזית), אם כי לפעמים הוא מקבל גוון אדמדם בשל התחמצנות הברזל שבו.
האוליבין שייך לקבוצת המינרלים המֶלנוֹקרטיים (בעלי צבע כהה).