tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך השנים הופיע בתפקידים מגוונים בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה.
אחד מתפקידיו הראשונים בטלוויזיה היה בהפקה משנת 1982 של ה-BBC ל"גן הדובדבנים".
השתתף בתפקיד אורח בסדרות כמו "עדות אילמת", "רציחות במידסומר" "להעיר את המתים" ו"מלחמתו של פויל".
הוא הופיע בסדרות דרמה תקופתיות כגון "סקרלט פימפרנל", "לורנה דון" ו"דוריט הקטנה".
ב-2013 השתתף בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" בתפקיד המלומד קיברן.
ב-2015 גילם לסר את דמותו של תומאס מור במיני-סדרה של ה-BBC "וולף הול", והיה מועמד על הופעתו לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2016 שיחק בסרט השואה של רוברט זמקיס, "בעלי ברית" לצידם של בראד פיט, מריון קוטיאר, ג'ארד האריס וליזי קפלן.
לסר חי בווריקשייר עם אשתו ושני ילדיו.
רומיאו, רומיאו ויוליה (1980) רויאל שייקספיר קומפני
המלט, המלט (1982) בתיאטרון דונמר ורהאוס, לונדון
טרוילוס, טרוילוס וקרסידה (1985) רויאל שייקספיר קומפני
ריצ'רד השלישי, במחזה ריצ'רד השלישי (1988) רויאל שייקספיר קומפני
הנרי בולינגברוק, ריצ'רד השני (1990)
פרנק פורד, נשות וינדזור העליזות (1992)
סרג', אמנות (1997) תיאטרון וינדהם, לונדון
אליוט, "Private Lives" מאת נואל קאוורד (1999) תיאטרון ליטלטון, לונדון
מרקוס ברוטוס, יוליוס קיסר (2005), בארביקן בלונדון
ליאוניטס, אגדת חורף (2006), רויאל שייקספיר קומפני
אוליבר לוקאס, The Vertical Hour מאת דייוויד הר (2008) תיאטרון רויאל קורט, לונדון
ד"ר ראנק, בית הבובות (2009), דונמר ורהאוס, לונדון
אנטון טומאן (Anton Thumann; 31 באוקטובר 1912 – 8 באוקטובר 1946) היה קצין נאצי בדרגת אובר-שטורמפיהרר ומפקח (בגרמנית Schutzhaftlagerführer) במספר מחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נעצר על ידי הצבא הבריטי והואשם בפשעים נגד האנושות.
במשפט נוינגמה ב-1946 הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בכלא בהמלין.
טומאן נולד בחבל בוואריה בקיסרות הגרמנית בשנת 1912. בשנות השלושים הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית (חבר מספר 1,726,633) ולשורות האס אס (חבר מספר 24,444).
הוא שירת כשומר במחנה הריכוז דכאו החל משנת 1933. בשנת 1940 הועלה לדרגת מפקח-מחנה ("שוצהפטלגרפיהרר").
בתחילת אוגוסט 1940 הועבר למחנה גרוס-רוזן, שהיה באותה התקופה תת-מחנה של מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בתחילת מאי 1941, טומאן נהיה למפקח מחנה גרוס-רוזן העצמאי, תחת פיקודו של ארתור רודל, והיה אחראי לרצח יהודים ושבויים רוסיים.
מאמצע פברואר 1943 עד למרץ 1944 שימש כמפקח מחנה ההשמדה מיידנק.
בשל נטיותיו הסדיסטיות, השתתפותו בסלקציות, המתות בגז והוצאות להורג בירי - אסירי המחנה כינו אותו "התליין ממיידנק".
לפי עדותו של יז'י קווייטקובסקי, שהיה כלוא במיידנק ממרץ 1943 עד יולי 1944, טומאן לבדו הוציא להורג אסירים ושבויי מלחמה סובייטים.
טומאן היה מנהל מחלקת הענשה במחנה.
בבעלותו היה רועה גרמני ששיסה באסירי המחנה.
במשך מספר שבועות, בין מרץ לאפריל 1944, טומאן נכח במחנה אושוויץ בירקנאו.
כמו כן, הופיע במספר תמונות ממחנה המנוחה של אנשי האס אס, מחנה סולאהוט בקרבת אושוויץ, שהתגלה בשנת 2007. באחת מן התמונות טומאן ניצב ליד ריכרד בר, יוזף מנגלה, יוזף קרמר ורודולף הס.
לאחר מכן שירת כמפקח במחנה הריכוז נוינגמה מאמצע אפריל 1944 עד לסוף אפריל 1945. לעיתים קרובות היה מלווה בכלב הציד שלו, והאסירים במחנה רעדו ממנו מפחד בשל השמועות על ההתעללות באסירים במחנות גרוס-רוזן ומיידנק.
כאשר הבריטים התקרבו למחנה, האס אס החל בפינוי אסירי המחנה לספינות מאסר.
במהלך פינוי המחנה, 58 גברים ו-13 נשים שהתמרדו במחנה הריכוז פוהלבוטל הובאו למחנה נוינגמה על מנת להוציאם להורג.
טומאן לקח חלק ברציחתם; הם נתלו למוות בתא מעצר בין התאריכים 21 – 23 באפריל 1945. לאחר שחלק מהנידונים למוות המשיכו להתנגד, הוא זרק רימון יד לחלון התא.
תחת פיקודו של טומאן ושל וילהלם דריימאן, 700 האסירים שנותרו במחנה נוינגמה אולצו להיפטר מגופות הנרצחים ולטשטש את עקבות המחנה.
ב-30 באפריל 1945 האסירים נשלחו בצעדת מוות למקום מושבה של ממשלת פלנסבורג.
במהלך שירותו כקצין אס-אס זכה בשלוש מדליות, בהן "עיטור הזהב של המפלגה הנאצית" ו"מדליית האנשלוס".
בסוף המלחמה נעצר טומאן על ידי הכוחות הבריטיים שכבשו את גרמניה.
הוא נשפט בפני בית דין צבאי בריטי ב"משפט נוינגמה" בהמבורג.
הוא ו-13 נאשמים אחרים, בהם וילהלם דריימאן ומפקד מחנה נוינמגה מקס פאולי, נמצאו אשמים בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות.
בית הדין פסק את גזר הדין ב-18 במרץ 1946 ודן 11 מבין 14 הנאשמים למוות בתלייה ב-3 במאי 1946, בהם טומאן, דריימאן, ופאולי.
ההוצאה להורג בוצעה על ידי התליין הבריטי אלברט פיירפוינט בכלא המלין ב-8 באוקטובר 1946.
אנטון סוחינסקי (Anton Sukhinski, שנת 1904 או 1906 - 4 בדצמבר 2002), חקלאי פולני-אוקראיני, מחסידי אומות העולם, שהחביא בביתו בעיר זבורוב שישה יהודים בזמן השואה וכך הצילם מציפורני הנאצים.
סוחינסקי נולד באוקראינה בעיר זבורוב.
הוא גדל בתנאי עוני קשים, ובילדותו סבל מתת-תזונה, שהזיקה מאוד לבריאותו.
הוא לא ידע לקרוא או לכתוב, ולא התחתן מעולם.
סוחינסקי נחשב בעיני שכניו כאדם תמהוני ומוזר בגלל התנהגותו העדינה ואהבתו לכל היצורים החיים, שהתעצמה בהצטרפותו לזרם הבפטיסטי והתבטאה, בין היתר, בכך שהיה צמחוני.
לקראת סוף שנת 1942, פונתה משפחת צייגר (Zeiger) היהודית, ביחד עם שאר יהודי זבורוב, לגטו בעיר.
ב-23 ביוני 1943, נענתה המשפחה להפצרותיו של אנטון להסתיר אותם בביתו.
בני משפחת צייגר - האב יצחק, האם סוניה ושני בניהם שלי (נקרא גם מילק - Milek) ומיכאל (נקרא גם מוניו - Munio), הגיעו לביתו של אנטון, יחד עם אווה הלפרין (לימים אדלר) שמשפחתה נרצחה באקציות ואשה מבוגרת נוספת שהייתה חברה של המשפחה.
בביתו של אנטון, גילו הנמלטים מזרועות הנאצים, נערה בת 16 בשם ציפורה שטוק (לימים שנדלהיים), שהוסתרה על ידי אנטון קודם לכן.
במהרה גילו השכנים את נוכחות היהודים אצל אנטון.
הם בקשו כופר כסף ומכיוון שמצבו הכלכלי של אנטון היה קשה, את כספי השוחד שלמו בני משפחת צייגר, בתמורה לשתיקתם של השכנים.
באוקטובר 1943 סירב אב המשפחה יצחק להמשיך לתת לסוחטים כסף.
בעקבות כך התפתח קרב יריות במהלכו נהרגה האשה הזקנה שהתחבאה במסתור ואווה הלפרין נפצעה קלות.
בחשש מנקמת השכנים ומתגובה של הגרמנים ליריות, המסתתרים החליטו לברוח.
הם יצאו בשעה חמש בבוקר.
סוחינסקי ליווה אותם במשך שלוש שעות, ולפני שחזר לביתו ביקש מהם להיעזר בו שוב אם יהיו שוב נתונים במצב של סכנה.
הם הלכו במשך אותו יום בבגדים קרועים ובנעליים בלויות בתנאים קשים, עד שמצאו איכר שבעבר חכר את אדמתם של משפחת צייגר.
הוא חשש להסתיר אותם, אבל אפשר להם לישון במשך לילה אחד באסם שברשותו.
הוא גם נתן להם לחם וחלב חם.
ביום למחרת, הנמלטים החליטו לחזור לביתו של אנטון.
הוא קיבל אותם בשמחה, ושיכן אותם בעליית הגג של ביתו.
בשלושת הימים הבאים חפרו הוא ויצחק צייגר מסתור חדש באדמה, שמידותיו היו 0.8x1.2x2.5 מטרים.
במחבוא זה הסתתרו שש נפשות למשך כתשעה חודשים, בלי יכולת לצאת, לזוז או לעמוד.
סוחינסקי סיפק למסתתרים מדי יום אוכל ומים.
מציאת אוכל עבור שש נפשות הייתה משימה כמעט בלתי אפשרית עבור אדם עני כמו אנטון.
אחיו וגיסתו שחיו בעיר, נרתמו לסייע בידו ובישלו עבור המסתתרים מדי ערב.
אנטון דאג גם לפנות את הסיר בו עשו את צורכיהם.
כאשר ברית המועצות כבשה את אזור זבורוב ב-24 ביולי 1944, פתח אנטון את דלתות המחבוא.
תחילה המסתתרים נחרדו, כי חשבו שהגרמנים מצאו אותם, אך נרגעו כשראו את אנטון.
אחרי שלא זזו במשך תשעה חודשים, בקושי הצליחו ללכת והסתנוורו מאור השמש שלא ראו במשך שהותם במסתור.
משפחת צייגר, שעברה לארצות הברית, התכתבה עם אנטון עד לשנות השישים.
הם שלחו לו חבילות עם אוכל, כסף ובגדים.
ב-10 בספטמבר 1974 הוכר אנטון כחסיד אומות העולם.
בשנת 1989, נסעו שלי, מיכאל ואמם סוניה (אב המשפחה, יצחק, נפטר בשנת 1971) לזבורוב לבקר את אנטון.
ב-27 ביוני 1994 נערך טקס ביד ושם לכבוד אנטון.
ב-שנת 2012, הסופרת הקנדית רבקה אפג'ון כתבה ספר לילדים על הסיפור בשם: "The Secret of The Village Fool".
אנטון איגורוביץ' פון זלצה (; 22 באוקטובר 1843 - 9 במרץ 1916) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה הרביעית במלחמת העולם הראשונה.
זלצה נולד ב-22 באוקטובר 1843, בעיר לוגה שבמחוז לנינגרד, האימפריה הרוסית.
אביו איגור אנטונוביץ' פון זלצה (1795–1874), היה קולונל בצבא האימפריה הרוסית.
אמו הייתה אלכסנדרה לבית ברוסינוי.
ב-1862 סיים את בית הספר לצוערים, והתגייס כלייטננט לצבא.
הוא הוצב בחיל המשמר הקיסרי, והשתתף עמו בדיכוי מרד ינואר בפולין ב-1863. על אומץ הלב שגילה במהלך דיכוי המרד, קיבל את עיטור סנט סטניסלב דרגה שלישית עם חרבות, ואת עיטור סנט אנה דרגה רביעית.
ב-30 באוגוסט 1867 הועלה לדרגת סטארשי לייטננט, וב-20 באפריל 1869 הועלה לדרגת קפיטן.
הוא לחם בהצטיינות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ושימש כאחד מאנשי מטהו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובהמשך כשלישו האישי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הופרשו הכוחות הצבאיים של המחוז הצבאי קאזאן לצורך יצירת הארמייה הרביעית אשר זלצה מונה כמפקדה.
הארמייה נכללה במסגרת החזית הדרום-מערבית, ופלשה לגליציה אשר הייתה תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בחלק האחרון של אוגוסט הובס זלצה בידי האוסטרים בקרב קרשניק, ובשל כך הודח מפיקודו על הארמייה והוחלף באלכסיי אברט.
הוא הוחזר לתפקיד של מפקד המחוז הצבאי קאזאן, ומונה גם כחבר ועדה לפצועי מלחמה.
ב-8 בנובמבר מונה למפקד מבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג.
הוא נפטר ב-9 במרץ 1916 בגיל 72. מקום קבורתו לא ידוע.
אנטון קונסטנטינוביץ' זבולוטני (נולד ב-13 ביוני 1991, ליפצק, ברית המועצות) הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ספרטק מוסקבה מהליגה הרוסית.
אנטון נולד בעיר אייזפוטה שבמחוז ליפצק, לקונסטנטין זבולוטני, איש צבא.
מגיל 5 ועד גיל 7 התעסק באקרובטיקה.
בגיל צעיר נרשם לבית הספר לכדורגל של מועדון מטאלורג ליפצק ובגיל 13 עבר למוסקבה ונרשם לבית הספר לכדורגל של מועדון צסק"א מוסקבה.
הוא שיחק במדי קבוצת הנוער של צסק"א משנת 2008 ובעונות 2008–2010 הופיע ב-41 משחקים והבקיע 11 שערים.
בינואר 2010 עבר לקבוצה הבוגרת של צסק"א, אך בשל פציעה הועבר לשחק בליגת הכדורגל הלאומית בקבוצת וולגאר אסטרחן בה שיחק 16 משחקים והבקיע 6 שערים.
לאחר מכן הושאל לקבוצת אורל יקטרינבורג (2011 — 21 משחקים, 6 שערים) ודינמו בריאנסק (2012 — 13 משחקים, 2 שערים).
בקיץ 2012 עבר ניתוח בברך ובעונת 2012/2013 חזר למדי קבוצת הנוער של צסק"א, אך בתחילת 2013 הועבר לקבוצת אורל, בה החל להתבלט והוא שיחק 30 משחקים והבקיע 4 שערים במשך שנה וחצי.
בינואר 2016 הושאל לקבוצת טוסנו בשל הירידה ביכולותיו ועד סוף העונה הבקיע 4 שערים בעשרה משחקים.
לפני תחילת עונת 2016/2017 נרכש על ידי טוסנו והפך לחלוץ מרכזי ולמלך השערים של הקבוצה בעונת 2016/2017, שבעקבותיה העפילה טוסנו לליגת העל הרוסית בכדורגל.
בדצמבר 2017, בשל יכולותיו בטוסנו הוזמן לחתום בשורות זניט סנקט פטרבורג למשך 3.5 שנים, תמורת 1.5 מיליון יורו.
את הופעת הבכורה שלו עשה במשחק נגד סלטיק במסגרת שלב 32 האחרונות בליגה האירופית.
בתחילת עונת 2019/2020 נודע על התעניינות בו מצד קבוצות אופה וסוצ'י, אך הוא סירב לעבור בשל חשש מהורדה בשכרו.
בשל כך, ביולי 2019 הועבר לקבוצת המילואים זניט-2 סנקט פטרבורג ובמדיה הופיע ב-16 ביולי 2019 במשחק נגד מורום במסגרת ליגת הכדורגל המקצוענית, שבו בישל את שער הניצחון של קבוצתו.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה במשחק השוויון נגד אורנבורג ב-16 באוגוסט 2019. את שער הבכורה הבקיע במשחק המחזור השביעי נגד אורל, ב-26 באוגוסט 2019. ב-4 באוקטובר 2020 הבקיע לראשונה דאבל שהעניק ניצחון לקבוצתו במשחק מול רוסטוב במחזור העשירי בניצחון 4:2.
במאי 2021 עבר למועדון צסק"א מוסקבה.
עזב ביוני 2024 וחתם בחימקי ל-4 שנים.
זבולוטני שיחק במדי נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 19 ובמדי הנבחרת הצעירה.
ב-16 באוגוסט 2017 זומן למחנה האימונים של הנבחרת הלאומית בנובוגורסק ושיחק במשחקי הידידות של נבחרת רוסיה בכדורגל נגד ו.
הוא נכלל ברשימת ההרכב המורחב של למונדיאל 2018 ובהרכב הנבחרת לליגת האומות של אופ"א 2018/2019. את שער הבכורה שלו הבקיע במשחק ידידות נגד שבו עלה לראשונה בהרכב הפותח, במשחק שהסתיים בניצחון נבחרתו 5:1 ב-10 בספטמבר 2018.
4 דקות (עלה כמחליף בדקה 87')
אנטון פרטוריוס היה כומר פרוטסטנטי.
הוא היה תאולוג נוצרי רפורמי וסופר.
נאבק נגד משפטי מכשפות ועינויין.
אנטון נולד בליפשטאדט ב-1560, לאביו מתס שולצה (Matthes Schulze).
בגיל 20 שינה את שם משפחתו לפרטוריוס, מהמילה הלטינית Praetor שמשמעותה ראש וראשון.
ב-1586 ילדה אשתו מריה את בנם יוהנס.
ב-1595 כתב פרטוריוס פואמה בנושא חבית הבירה של היידלברג.
ב-1596 קיבל את משרת השליט בבירשטיין (בקרבת פרנקפורט על נהר מיין).
ב-1597 מחה פרטוריוס על שימוש בעינויים במהלך משפט נגד מכשפה.
השופט החליט לסיים את המשפט ושחרר את הנאשמת.
בשל כך, איבד פרטוריוס את משרתו ככומר.
ב-1598 קיבל פרטוריס את משרת הכומר בלאודנבאך.
באותה שנה פרסם את הספר "דווח בנושא כישופים ומכשפים", שבו הוא מוחה נגד רדיפת מכשפות ועינויין.
את הספר הוא פרסם בשם העט "יוהנס סקולטטוס" (שם בנו).
ב-1629, לאחר מותו, הובא ספרו "דווח בנושא כישופים ומכשפים" בפעם הרביעית לדפוס.
אנטון פאן, בשמו המלא אנטונן פנטולאון פטרוב, נודע בוולאכיה כאנטוניֶה פנטולאון פטרוביאנו (ברומנית: Anton Pann, Antonie Pantoleon Petroveanu; 1790 סליבן - 2 בנובמבר 1854 בוקרשט).
אנטון פאן היה מלחין, זמר כנסייה, מוזיקולוג, סופר ומשורר רומני יליד בולגריה (אז חלק מרומליה באימפריה העות'מאנית).
לפי השערות רבות - פאן ממוצא צועני.
הוא נודע גם כמדפיס, מתרגם ומורה.
לאנטון פאן מיוחס לחן ההמנון הרומני "התעורר, רומני!" (מילים:אנדריי מורשנו).
האיש התפרסם גם בעריכת פולקלור, לרבות אסופות סיפורים, פתגמים ואימרות עממיים, חיבור מילון וספרי לימוד.
ספרו הידוע ביותר הוא Povestea vorbei ("סיפור הדיבור").
בקרב הציבור הצועני ברומניה אנטון פאן נחשב לאחד האישים הבולטים בתולדותיה.
ג'ורג'ה בריאזול הגדיר את פאן "הפולקלוריסט הרומני הראשון".
אנטון פאן נולד כאנטון פנטולאון פטרוב בערך בשנים 1794–1798 בסליבן, אז ראיה טורקית ברומליה, באימפריה העות'מאנית בדרום-מזרח בולגריה של ימינו.
היישוב שוכן על גדות הנהר טונג'ה, במדרון הדרומי של הרי הבלקן.
לפי עדויות אחדות, אמו תומאידה הייתה ממוצא יווני, בעוד אביו פנטולאון פטרוב, היה בולגרי.
ידוע כי האב היה חרש נחושת מייצר דלאים, מה שמחזק את ההשערות על מוצאו הצועני, משבט קלדראש שעסק במלאכה זו.
הנחה זו מקובלת על מספר מחברים רומנים, כמו מירצ'ה בוניה.
היו שטענו (למשל, גאורגה אדמסקו וג'ורג'ה קלינסקו) כי ייתכן כי מוצא האב היה "ארומני, בולגרי או רומני.
אנטון פאן היה הצעיר מבין שלושת הבנים של פטרוב ואשתו וכשגדל אימץ כשם משפחה את קיצור שמו הפרטי של אביו:פאן.
אחרי לימודים בבית הספר העממי בסליבן, משפחת פטרוב נמלטה מביתה בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1806–1812 והתיישבה בקישינב, בבסרביה שעברה בתום מלחמה זו מחזקת נסיכות מולדובה לאימפריה הרוסית.
אנטון היה לנער מקהלה בכנסייה רוסית.
שני אחיו נהרגו בתקריות על יד בראילה בעת היותם מתנדבים בצבא הרוסי.
בשנים 1812-1810 אנטון עבר עם אמו לבוקרשט, בירת ולאכיה והוא בילה בה את רוב חייו.
הוא הועסק תחילה כשמש של כנסיית אולאר ושל כנסיית הקדושים ("ספינצילור").
בהמשך נכנס תחת חסותו של המוזיקאי היווני דיוניסיוס פוטינוס מוראיטיס וב-1816 הורשה ללמוד בבית ספר למוזיקה כנסייתית מיסודו של פטרו אפאסיו.
המיטרופוליט של בוקרשט, דיוניסיה לופו, הבחין בכישוריו וקיבל אותו למשרת מתרגם מוזיקה ליטורגית מסלאבית כנסייתית עתיקה לרומנית.
הסופר יון גיקה סיפר שפאן למד גם בתיכון סאבה הקדוש (ספנטול סאבה) בבוקרשט, אך לפרט זה אין עדות ממקור אחר.
בשנת 1820 התחתן פאן עם אישה בשם זמפירה אזגוריאן, הראשון בסדרה של קשרים זוגיים לא מוצלחים.
כשבשנת 1821 בוקרשט נכבשה על ידי צבא המורדים של טודור ולדימירסקו פאן נמלט לטרנסילבניה, לעיר בראשוב, אז באימפריה האוסטרית ועבד שם כקנטור בכנסייה הרומנית ניקולאיה הקדוש בשקיי בראשובולוי.
עם הפליטים בבראשוב נמנו עוד דמויות חשובות כמו המוזיקאי הכנסייתי מקאריה היירומונאך והנסיך בארבו שטירביי.
אנטון פאן הגיע בשנת 1827 לעיר רמניקו ולצ'ה, בה עבד כמורה בסמינר לכמרים אורתודוקדסים ובמקביל הירצה על המוזיקה הקדושה בפני הנזירות של המנזר "מתוך עץ" (Dintr-un Lemn).
פרצה שערורייה כשפאן ניצל את מעמדו כדי לפתות את אניקה, אחייניתה בת 16 של אם המנזר.
אחרי שביקש לשווא את ידה מהאפוטרופסים שלה, הוא ברח יחד איתה לשקיי.
שם התיידד עם הסופר יואן ברק, שאותו הכיר כנראה מקודם, וקיבל ממנו שיעורים במשקל השירים.
לפי מקורות אחדים ערך גם טיול לבודה, בירת הונגריה.
לדעת טודור ויאנו שחקר את חייו ויצירתו של פאן, הסופרים יואן ברק וואסילה ארון שנודעו בעיבודיהם לשירים אפיים עממית נתנו לפאן השראה לפתח קריירה ספרותית.
בשובו ב-1828 לרמניקו ולצ'ה סולק שם מן ההוראה וחזר לבוקרשט כקנטור בבית ספר בפודול מוגושואיי.
למשך עשור כתב פאן סדרה של ספרים בתחום המוזיקה והספרות, לרבות ה"דוקסאסטאר החדש" (Noul Doxastar), ספר למוזיקה כנסייתית, עיבוד וגרסה מחודשת לפי זו של דיוניסיוס פוטינוס מוראיטיס, שכללה את מכלול קטעי המוזיקה הכנסייתית, עם ראשית דבר פרי עטו.
לפי עדותו כתיבתו ופרסומו של הספר דרש מאמץ פיננסי רב שכמעט הביא אותו לפשיטת רגל.
בשנת 1837 הוא התגרש מאניקה, שילדה לו בן בשם גאורגיצה, ובת בשם טינקה, והתחתן בשנת 1840 בפעם השלישית והאחרונה עם אישה בשם קטינקה (אקטרינה).
שלוש נשותיו שרדו את מותו.
בנו מנישואיו לזמפירה, לזר, הפך לכומר אורתודוקסי.
בשנים 1851-1842 בתמיכת המיטרופוליט נאופיט, התמנה פאן למורה למוזיקה בסמינר הראשי לכמרים בבוקרשט.
בו זמנית עבד כזמר בכנסייה הלבנה בבוקרשט.
באותן השנים חבר פאן ללאוטארים שהופיעו באופן קבוע במסיבות תוססות בגבנים ובפרדסים על גבעת המיטרופוליה.
פאן היה אספן נלהב של מוזיקה קלאסית עות'מאנית ומוזיקה צוענית שהיוו את עיקר הרפרטואר של הצוענים החל מתקופת שלטון הפנרים והדפיס כמה משירי המנלה הראשונים - השיר של אולטיצה.
כמומחה במוזיקה הכנסייתית, דבק פאן במסורת ההמנונים הביזנטים והסיר בדרך כלל את המודוצליות ממקור מזרח תיכוני.
הוא נמנה עם הראשונים בדורו שהשתמש בתווים המודרניים ובציונים האיטלקית של המקצב.
בשנת 1843 הקים פאן בית דפוס בתוך כנסיית אולטן והוציא בו לאור ספרים מאת מחברים בני זמנו וסדרה ארוכה של אלמנכים.
גם מפעל זה דרש ממנו הוצאות רבות ונאלץ להסתמך על התרומות.
לפי בקשתו של המיטרופוליט נאופיט, הוא התחיל גם תרגומם של טקגסטים דתיים רבים.
ספר הלימוד המקיף והחדשני שחיבר בתחום המוזיקה הכנסייתית _ היסוד התאורטי והשימושי של המוזיקה הכנסייתית או הדקדוק של המנגינה" (Bazul teoretic şi practic al muzicii bisericeşti) זכה באישורו הרשמי של המיטרופוליט, היה לספר הלימוד בסמינר הכמרים של המיטרופוליה בבוקרשט אחרי שנת 1845 ושימש כדגם לספרים דומים בעתיד.
בית הדפוס של פאן התחיל למכור גם עותקים זולים של הרומנים הפופולריים כגון רומן אלכסנדר, אלף לילה ולילה, טיל אוילנשפיגל וסיפורה של גנובפה מברבנט.
במרץ 1847 פרסם פאן כרוניקה על הדליקה הגדולה בבוקרשט.
בעת אסון זה בית הדפוס שלו ניזוק קשות והוא הצליח בקושי להציל את מכבשי הדפוס.
הוא חידש את פעילותו רק ב-1849 כשהעביר את העסק לבית בבעלות קטנקה פאן ברחוב טאורולוי.
בשנת 1848 פרסם פאן מילון למלים וביטויים בשפות רומנית, רוסית וטורקית עות'מאנית.
יותר מאוחר באותה שנה התלהב פאן מרוח התנועה הליברלית המהפכנית של אביב העמים בוולאכיה שבאה לידי ביטוי במחאות נגד שלטון הנסיך גאורגה ביבסקו.
הוא השתתף באספות עממיות בערים קראיובה ורמניקו ולצ'ה.
ב-1849 נפל אנטון פאן למשכב וניסח את הגרסה הראשונה לצוואתו בחרוזים ("Adiata"), שבה ביקש להיקבר אחרי מותו במנזר ויפוראטה (Viforâta), בה קיווה שאלמנתו קטניקה תישאר כנזירה.
הוא כתב גם אפיטף לעצמו:
אחרי סדרה של יצירות סטיריות הוא אסף סיפורים מצחיקים ומחכימים על דמותו האגדית של נסרדין הוג'ה, ברומנית "נסטרטין הוג'ה", לפי מקורות מן הפולקלור הטורקי והמוסלמי.
בסתיו 1854 חלה פאן שוב בטיפוס ובזיהום נשימתי במהלך ביקור ברמניקו ולצ'ה והלך לעולמו זמן קצר אחרי שובו לביתו בבוקרשט.
הוא הובא לקבורה בכנסיית לוקאץ' בעיר, על אף שבצוואתו האחרונה מאוגוסט 1854 ביקש שיקברו אותו במנזר רוזיאורה.
סבורים שלא מילאו בקשה זו בגלל קשיי הובלה.
אלמנתו קטינקה התחתנה שוב אחרי מותו.
בשנות ה-1900 המוקדמות הוקם בכנסיית לוקאץ' אנדרטה לזכרו, בתרומת האיגוד הכללי של זמרי הכנסייה, בראשות יון פופסקו-פאסריה.
יצירתו הספרותית של אנטון פאן בלטה בהסתמכותה על מסורת בעל פה רחבה שהוא ביקש לעבדה תוך לקיחת דוגמה מקודמים ענקים כמו רבלה, ג'ובאני בוקאצ'ו ומיגל דה סרוואנטס.
מבקר הספרות ג'ורג'ה קלינסקו עשה השוואה ישירה בינו לבין בן תקופתו, הרוכל המספר צ'יליבי מויסה, שמבלי שישאיר יצירה כתובה התפרסם בסדרת סיפורים מצחיקים ומרים שבהם התייחס לעצמו בגוף שלישי (כמו "לפני כמה שנים התחנן צ'יליבי מויסה בפני העוני שיעזוב את ביתו לפחות לכמה רגעים הנדרשים לו להתלבש")
יחד עם יון קריאנגה ופטרה איספירסקו פאן היה לאחד הפרשנים הראשונים של הסיפור העממי הרומני במאה ה-19.
הוא פנה לקהל בעל השכלה מוגבלת שנהנה מהנימה הפמיליארית של סיפוריו והשפה הרומנית המדוברת, בזמנים שבהם השפה הספרותית הרומנית התחילה להתבסס על פורמליזם ועל מספר עצום של נאולוגיזמים.
הסופר עצמו התנצל תכופות בפני המשכילים שבקוראיו על כל פגם שימצאו בכתביו, תוך ציון העובדה שחסרה לו הכשרה פורמלית.
בעשורים האחרונים לחייו, כמה מספריו המודפסים, ובמיוחד Memorialul focului mare ("תזכיר הדליקה הגדולה") ואוסף ה"מנלות" הליריות "Spitalul amorului" (בית החולים של האהבה) מצאו הערכה בעיני בויארים מן הדור החדש.
המשורר וסילה אלכסנדרי המולדובני העיר במכתב מצוטט על ידי מבקר הספרות גאראבט איבראיליאנו:אנטון פאן לא הוערך כראוי לערכו האמיתי ואף יתרה מזו, בוולאכיה כישוריו זכו לזלזול של מרבית אנשי הספרות המודרניים.
שפתו השירית של פאן מתבססת על רצפים של דימויים, מטפורות או אמרות שפר
לפי קלינסקו "שיטת היסוד" שפאן השתמש בה היא "גודש כמעט מפלצתי של אפוריזמים, מסביב לרעיון מרכזי ועל ידי תהליך אסוציאטיבי רחב מאוד" המביא ל"אפקט בורלסקי".
כמעט כל יצירותיו הספרותיות של פאן שואבות ממקורות ישנים או חדשים, שאותם פירש מחדש כדי להתאימם לטעם הקהל בן תקופתו.
בשנות ה-1880 הבהיר המלומד משה גסטר שאחת מיצירותיו החשובות של אנטון פאן Înţeleptul Archir şi nepotul său Anadam (ארקיר החכם ואחיינו אנאדם) השתמש בצורה מתוחכמת בביוגרפיה עתיקה ונפוצה של איסופוס.
תוך כדי חקר המשלים שנתנו השראה לפאן בפתגמיו, מצא גסטר שהם הד לחומר פחות מוכר מימי הביניים, (לרבות "גסטה רומנורום", "התעלולים המתוחכמים של ברטולדו"
(Le sottilissime astutie di Bertoldo) מאת ג'וליו צ'זאריה קרוצ'ה ואף פולקלור של עמים טורקיים מסיביר).
אחד מסיפוריו העיקריים, משל העכבר המדמיין את עצמו למלך החיות, מקורו אולי ב"פנצ'טנטרה"
טודור ויאנו מצא ש, בכתיבת ספר המוסר שלו "חריסטואיטיה " (Hristoitia) שילב פאן טקסט מה" "Adagia" מאת ארסמוס מרוטרדם.
מקוריותו של פאן באה לידי ביטוי, בין היתר, בשימוש שעשה במקורות השונים, כדי לאייר את השקפת עולמו שלו עצמו.
לפי ויאנו, מאפייניה היו בעיקר הלהט והסובלנות הדתית, וכן התייחסותו המזרחית לסוגיות החברתיות.
קלינסקו הגדיר את "Povestea vorbei" (סיפור הדיבור) כ"אוסף כוזב של פולקלור, מכיוון שפאן "אינו מביא אותנטיות כפרית אלא מיפה את השפה העממית בשפה תרבותית, ומשיג תכופות על ידי כך, אפקט צבעוני מדהים".
כפי שציין קלינסקו, התמקדותו של פאן בתהליכים החברתיים בני זמנו נעזרת ב"קלות הלגמרי מכנית שבה הוא מעלה את סוגיות היום לחרוזים".
קלינסקו ציין שה"חריסטואיטיה" כוללת גם "עצות המניחות מצב של פראות עילאית".
כדי להדגים זאת מציין קלינסקו את הבית שבו מבקש הסופר מהאנשים שלא לגעת באיבריהם המוצנעים.
אולם ייתכן שזה טאבו צועני או אחר.
חלקה הסופי, עם פתרון העלילה, לא פורסם.
O şezătoare la ţară בלטה גם באורכו של כל סיפור, ומוסר השכל מפורט בקפידה, המראה על סגנון מושאל מאמנות הסיפורים העממית.
ויאנו טען שהשיר הוא מעין אקוויואלנט רומני של הדקמרון, "טיל אוילנשפיגל" או זימפליציוס זימפלציסימוס
החל מתחילת המאה ה-20 נמתחה בקורת על אנטון פאן בגלל חולשתו לסוגה המוזיקלית של ה"מאנלה", שירים עירוניים סנטימנטליים, לרוב בעלי מנגינות מאזור הבלקן, והחביבים עד היום על הצוענים הרומנים ועל חלק מהקהל.
פאן נתן מקום לשירים כאלה בספרו "בית החולים של האהבה" וחוברות שהדפיס.
טודור ויאנו ייחס אותם לאופנת "מוזיקת העם ההמונית של תקופתו" (עירונית) וקלינסקו דחה אותם כ"קינות ספוגות וולגריות וארוטיקה".
אנטון פאן קידם את הזמרה בשפה הרומנית בתקופה שבה האליטה העדיפה את היוונית ואת הצרפתית.
הוא רשם מספר גדול של שירים בעזרת תווים פסלטיים של המוזיקה הכנסייתית, התאים לשירה הכנסייתית טקסטים ברומנית, ביצע לצורך זה פישוטים ועיבודים.
על ידי הדפסת השירים תרם להפצתם בקרב העם.
היה מורה לדור שלם של מבצעי מוזיקה כנסייתית ברומנית.
השפעת המוזיקה בסגנון מזרחי יוונית-טורקית נשמרה חלקית בשיריו, במיוחד על ידי השימוש התדיר של ה"סקונדה המוגדלת" והכרומטיזציה המזרחית.
לאנטון פאן מיוחס לחן ההמנון הלאומי הנוכחי של רומניה, "התעורר, רומני!".
תלמידו ושותפו, גאורגה אוצ'נסקו, היה זה שהתאים את הלחן למילות השיר של המשורר הרומני הטרנסילבני אנדריי מורשאנו
מעורבותו האישית של פאן ביצירת הלחן לכאורה לא אושרה לגמרי על ידי מקורות.
לפי אחת העדויות, השתמש אוצ'נסקו ברומנסה (ברומנית - רומנצה) שהלחין פאן בשנת 1839 בהשראת שיר של המשורר גריגורה אלכסנדרסקו והפך לשיר הסמנטימנטלי "מחיק אמי" (Din sânul maicii mele).
נטען כי המנגינה פורסמה באחד מקבצי ה"מאנלות" של פאן.
מחקר אתנוגרפי של דימיטריה גוסטי אישר שאותה המנגינה הייתה זהה לזו של שיר עם המושר על ידי טורקים מדרום דוברוג'ה בשנות ה-1930
המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו בפתיחת שירו "האפיגונים" (1870) עושה סקירה בחרוזים של התפתחות הספרות הרומנית המוקדמת השפעת הזרם הרומנטי.
לצד שמות של סופרים כמו דימיטריה קנטמיר, דימיטריה ציקינדיאל, וסילה קרלובה, ינקיצה וקרסקו, אלכסנדרו סיחליאנו, יון הליאדה רדולסקו, צ'זאר בוליאק ואחרים, הזכיר גם את פאן, כ"בנו של פפליה", הגבור השנון של הספרות העממית והחמיא לו בהשוואה "חכם כמו פתגם".
בין שתי מלחמות העולם יצירתו של פאן נתנה השראה לאמנותו השירית המודרניסטית של יון בארבו
שירו של יון בארבו Nastratin Hogea la Isarlâk' (נסטרטין הוג'ה באיסרליק) השתמש בגבור הראשי של פאן כדי ליצור אפקט טרגי, על ידי תיאור הקרבה עצמית אלימה של נסטרטין בניגוד להקשר הרגיל, הקומי, שבו נהוג להציג את תעלוליו.
ציין "בליל של ליצנות ורצינות" האופיינית לאנטון פאן ניתנת להבחנה גם ביצירות המשורר טודור ארגזי, כהמשך למורשתו של פאן.
(תרגום מגרסה ביוונית של ספרו של ארסמוס מרוטרדם -"De civilitate morum puerilium".
1837 - Noul Erotocrit ("הארוטוקריטוס החדש)
(ניצחון השכרות או הצוואה שהשאיר שיכור חוזר בתשובה לבנו)
Sărbători ale anului (חרוזים מוזיקליים המושרים ביום הולדת מושיענו ישו המשיח ובחגים אחרים של השנה)
מהם שלוקטו על ידי אחרים, מהם מקוריים) - חלקם עם לחן מקורי מאת אנטון פאן, כמה לחנים לקוחים מאופרטות של אלכסנדרו פלכטנמאכר, לחני עם
(6 חוברות הכוללות 176 שירי אהבה) כולל שירי שמחה "המוניים", כנראה של לאוטארים, רומנצות - "שירי חברה", שירים מזרחיים יווניים-טורקיים (לדוגמה Vai de ceas, ce zi, ce jale), שירים בימתיים - בעיקר מאופרטות וודווילים מאת פלכטנמאכר, שירים ממערב- מעובדים
(דו-שיח בשלוש שפות:רוסית, רומנית וטורקית)"
בכנסיית לוקאץ' הוקמה אנדרטה לזכר המוזיקאי והסופר
בעיר רמניקו ולצ'ה הוקם מוזיאון על חייו ויצירתו של פאן
1990 - תיאטרון ציבורי בעיר רמניקו ולצ'ה נשוא את שמו
ברומניה הוקם הרכב למוזיקה עתיקה בשם "Anton Pann Ensemble"
1929 - סרג'יו דן ורומולוס דיאנו - Viaţa minunată a lui Anton Pann "החיים הנפלאים של אנטון פאן"
1945 - לוצ'יאן בלאגה חיבר מחזה בשלוש מערכות הקרוי "אנטון פאן" הממוקד בתקופה שבה שהה האמן בשקיי, בבראשוב.
1961 - אופרטת "אנטון פאן" מאת המלחין רומני אלפרד מנדלזון, על לברית מאת יון רומאן וראדו אלבלה
אנטון יבגניביץ' מגרדיצ'ב הוא תסריטאי, מפיק ובמאי רוסי.
זוכה פרס TEFI של האקדמיה הרוסית לטלוויזיה לשנת 2000 על הסרט התיעודי "פושקין חי" (בשיתוף עם ליאוניד פרפיונוב).
שנה סרט בימוי הפקה תסריט הערות 2000-2003 האימפריה הרוסית פרויקט טלוויזיוני משותף עם לאוניד פרפיונוב 2007 אגרוף הצללים 2: נקמה 2010 עולם אפל 2013 מטרו 2013 עצי אשוח 3 2014 הקרב 2017 מתקדמים למעלה 2020 לב פרמה
אנתוניוס יוהאנס חסינק (בהולנדית: Anthonius Johannes Geesink; 6 באפריל 1934 - 27 באוגוסט 2010) היה ג'ודוקא הולנדי בדרגת דאן 10. אלוף אולימפי (טוקיו 1964), פעמיים ברציפות אלוף עולם (פריז 1961 וריו דה ז'ניירו 1965) ואלוף אירופה, זכה ב-21 מדליות זהב (1952–1967).
הוא היה הג'ודוקא הלא-יפני הראשון שזכה במדליית זהב באליפות העולם.
חסינק השתתף לראשונה באליפות אירופה בשנת 1951 כאשר היה בן 17 וזכה במדליית הכסף בקטגוריה שבה השתתף לאחר שהגיע עד הגמר והפסיד למישל דופרה הצרפתי.
באליפות אירופה שנה לאחר מכן הוא זכה במדליית הזהב.
עד שנת 1967 הספיק לזכות ב-21 מדליות זהב, 2 מדליות כסף ושתי מדליות ארד באליפויות אירופה.
חסינק הגיע לשיא זה מאחר שיכל להשתתף כמעט כל שנה בשתי קטגוריות, (קטגוריית המשקל מעל 80 ק"ג וקטגוריית המשקל הפתוח).
באליפות העולם בשנת 1956, אשר הייתה אליפות העולם הראשונה בג'ודו, הייתה רק קטגוריית משקל אחת, קטגוריית המשקל הפתוח.
חסינק הגיע עד שלב חצי הגמר והפסיד ליפני יושיהיקו יושימאטסו אך זכה במדליית הארד.
באליפות העולם בשנת 1961 בפריז, חסינק כבר היה בדרגת דאן 5. הוא זכה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על אלוף העולם המכהן, היפני קוג'י סונה.
הוא הפך לג'ודוקא הלא-יפני הראשון שזוכה בתואר אלוף העולם.
תחרויות ג'ודו נערכו לראשונה במסגרת המשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו 1964, במדינה בה נולד ענף הספורט.
בתחרות היו ארבע קטגוריות משקל ולמרות שיפן זכתה בשלוש מהם בזהב (קל, בינוני וכבד), אנטון חסינק היה זה שזכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל הפתוח לאחר שניצח בגמר את אקיו קמינאגה היפני לעיני הקהל הביתי שלו.
באליפות העולם בשנת 1965 שנערכה בריו דה ז'ניירו, חסינק התחרה בקטגוריית המשקל מעל 80 ק"ג וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את היפני מיטסו מאטסונגה.
לאחר שזכה באליפות אירופה בשנת 1967, החליט חסינק לפרוש מג'ודו בגיל 33.
אנטון חסינק היה ג'ודוקא בדרגת דאן 10 ומהמעטים שהוכרו בזאת על ידי איגוד הג'ודו העולמי.
לעומת זאת, הקודוקאן לא הכיר בזאת.
קידומים מדרגת דאן 6 ועד דאן 10 הוענקו על שירות ותרומה לענף הג'ודו.
הקודוקאן לא העניק את דרגת דאן 10 למישהו מחוץ ליפן.
באוקטובר 1973, ג'יאנט באבא , הבעלים של טורניר ההיאבקות היפני הפופולרי 'All Japan Pro Wrestling' גייס את חסינק להצטרף לטורניר.
באבא שלח אותו לאמרילו שבטקסס, שם קיבל אימונים מטרי פאנק במשך כחודש.
חסינק השתתף בתחרויות 'All Japan Pro Wrestling' המקצועי בין השנים 1973-1978 כמתאבק אורח פופולרי.
בין יריביו הבולטים של חסינק בתחום ההיאבקות נמנים: ברונו סמרטינו האיטלקי, גורילה מונסון, דיק מורדוך, דורי פאנק, בובי דאנקום, הסמל סלוטר, דון ליאו ג'ונת'ן וג'אמבו צורוטה.
בשנת 1987, הוא הפך לחבר בהנהלת הוועד האולימפי בהולנד ולחבר הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC).
בשנת 1997, ממשלת יפן העניקה לחסינק את עיטור מסדר האוצר הקדוש.
בעיר הולדתו אוטרכט, נקרא רחוב על שמו - זהו הרחוב בו התגורר חסינק זמן מה עד מותו באוגוסט 2010.
ב-29 בינואר 2000, אוניברסיטת קוקושיקן מטוקיו, הידועה בחינוך הספורט שלה ואשר ארבעה מבוגריה הם זוכי מדליית זהב אולימפית בג'ודו, העניקה לו את התואר דוקטור לשם כבוד לצד דברי השבח:
"במשחקים האולימפיים בטוקיו 1964, מר.
חסינק זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל הפתוח כלא-יפני הראשון.
מאז, ועם רוח הבודו, הוא תרם לשלום הבין-לאומי ועודד חילופי תרבויות וחברויות בעמים של הולנד ויפן.
יתר על כן, הוא חקר את הג'ודו לאור החינוך והסומטולוגיה והיה מסור להתרחבותו והתפתחותו.
לאות הוקרה על תרומתו להתרחבות העולמית של הג'ודו, אוניברסיטה זו, כגוף שמוקיר את רוח הבודו, העניקה לו את התואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קוקושיקן."
אנטון אנדרייביץ' מירנצ'וק הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הקשר בדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית בכדורגל ובנבחרת רוסיה.
הוא אחיו התאום של הכדורגלן אלכסיי מירנצ'וק.
יחד עם אחיו התחיל לשחק במועדון אולימפ סלאביאנסק-על-קובאן.
אחרי כמה שנים האחים הגיעו למוסקבה והצטרפו ל"ספרטק", שבה לא נשארו זמן רב.
אנטון עשה את הופעת הבכורה שלו במדי לוקומוטיב ב-30 באוקטובר 2013 במשחק הגביע נגד "רוטור".
בעונות 2014/15 ו-2015/16 המשיך להתאמן בלוקומוטיב אך לא עלה על המגרש.
הוא הופיע לראשונה באליפות רוסיה ב-9 באפריל 2017, כשנכנס כמחליף במשחק נגד "רוסטוב".
ב-19 באוקטובר 2017 כבש שער במשחק במסגרת המחזור השלישי של שלב הבתים בליגה האירופית נגד "שריף" (1:1).
ב-2016, הושאל לקבוצת "לבאדיה" האסטונית.
את הופעת הבכורה שלו באליפות אסטוניה ערך ב-2 באפריל במשחק נגד "נומה".
במשחק הבא הוא הבקיע את שער הניצחון, כשבאמצע המחצית השנייה הוחלף.
בקיץ 2025 חזר לרוסיה וחתם בדינמו מוסקבה
בדצמבר 2012, צוות האימון של נבחרת רוסיה עד גיל 17, בראשות דמיטרי אוליאנוב זימן את מירנצ'וק ליטול חלק במשחקי הטורניר לזכר של גרנאטקין.
הוא שיחק גם עבור נבחרות הנוער של רוסיה עד גיל 18 ו-19.
ב-3 ספטמבר 2017 שיחק במשחק הנבחרת נגד דינמו מוסקבה, הבקיע שער בדקה ה-22. את הופעתו הבינלאומית הראשונה ערך ב-7 באוקטובר 2017 במשחק הידידות נגד הנבחרת הלאומית של דרום קוריאה.
אנטון ריטר פון שמרלינג היה מדינאי אוסטרי.
שמרלינג נולד בווינה ב-23 באוגוסט 1805, לאב שהחזיק במשרה משפטית בכירה בשירות האזרחי.
לאחר לימודי משפטים בווינה ב-1829 התקבל שמרלינג למשרה בשירות הציבורי ובמשך 18 השנים הבאות שירת בתפקידים שונים בעיקר באוסטריה תחתית.
ב-1847 כחבר באצולה הזוטרה התקבל לקורפורציה של אוסטריה תחתית ולקח חלק פעיל בתנועה הליברלית שנאבקה למען רפורמות מינהליות וחוקתיות.
בזמן פרוץ מהפכת אביב העמים בווינה במרץ 1848 כאשר ההמונים התפרצו לתוך הפרלמנט היה שמרלינג אחד הנציגים שהביאו אל הארמון את דרישות העם, ובימים שלאחר מכן עסק רובו ככולו בארגונו של המשמר הלאומי שהוקם זה מכבר.
בסוף אותו החודש נשלח על ידי הממשלה לפרנקפורט כאחד האנשים שזכו לאמון הציבור.
זמן קצר לאחר מכן החליף שמרלינג את הרוזן קולורדו כנשיא הפרלמנט הפדרלי הגרמני וב-12 ביולי 1848 העביר ליוהאן, ארכידוכס אוסטריה שנבחר לעוצר גרמניה את סמכויות הפרלמנט.
בשל כך הותקף באלימות באספה הלאומית על ידי רדיקלים קיצוניים.
שמרלינג היה החבר הראשון ובעל ההשפעה הרבה ביותר בממשלה שהקים הארכידוכס.
מ-15 ביולי החזיק במשרדי הפנים והחוץ והיה הגורם המרכזי לפחות למשך זמן מה שממשלה זו החזיקה במראית עין של כוח והשפעה.
עם התפטרותו של קרל פרידריך וילהלם, נסיך ליינינגן ב-5 בספטמבר 1848, ביקש העוצר משמרלינג להקים ממשלה חדשה.
תבוסה בפרלמנט בו הגן שמרלינג על שביתת הנשק של מאלמו הובילה להתפטרותו, אך מיד לאחר מכן נקרא לשוב לתפקידו כשהוא מקבל למעשה סמכויות דיקטטוריות על מנת לדכא את המרד שפרץ בפרנקפורט ב-18 בספטמבר.
אומץ ליבו ונחישותו מנעו מה שכמעט הפך לאסון נורא.
שמרלינג קיווה להכפיף את גרמניה לאוסטריה ליברלית שעברה רפורמות חוקתיות.
שאיפה זו הביאה אותו להתנגשות עם המפלגה שדגלה בעליונות פרוסית וכאשר הם זכו לרוב התפטר מתפקידו והוחלף על ידי היינריך פון גגרן.
הוא נשאר בפרנקפורט כנציג אוסטריה, והיה מנהיגה של מפלגת "גרמניה הגדולה" עד התפרקותו של פרלמנט קרמסייר שסימלה את ניצחון כוחות הריאקציה בווינה שהביאו לקץ שאיפותיו לגבי כינונה של אוסטריה ליברלית.
לאחר בחירתו של המלך פרידריך וילהלם הרביעי מפרוסיה לקיסר גרמניה נצטווה שמרלינג על ידי הממשלה האוסטרית לחזור לאוסטריה ב-5 באפריל 1849. בחזרתו לווינה התמנה לשר המשפטים והרפורמות החוקיות שחולל תרמו למוניטין שלו.
הפופולריות שלו בעיני כלל הליברלים גדלה עקב התפטרותו ב-1851 כמחאה על כישלונה של הממשלה לכונן את החוקה הליברלית שהבטיחה.
בשנים הבאות שימש כשופט בבית הדין הגבוה לערעורים.
כאשר תחזיתו התממשה והמערכת של האבסולוטיזם התפרקה חזר לשמש בתפקיד שר בממשלה בינואר 1862.
פעולתו הראשונה בממשלה הייתה פרסומה של החוקה שלפיה כל האימפריה האוסטרו-הונגרית הייתה אמורה להפוך למדינה אחת עם ממשלה פרלמנטרית.
ניסיונו זה נכשל בעיקר בשל התנגדותם מסיבות לאומניות של הקרואטים וההונגרים.
שמרלינג התקשה לשמור על אחדותה של המפלגה הליברלית וסבל מהתנגדות חזקה לרפורמות שלו מצד גורמים רבי השפעה בחצר הקיסרית ומנהיגי הקלריקלים.
הקיסר פרנץ יוזף העניק לו תמיכה פושרת בלבד וב-1865 נכשל ניסיונו להגשים את רעיונותיו של יוזף השני לגרמן את האימפריה ולהפוך אותה למדינה ליברלית ולשכנע הונגרים, פולנים, צ'כים וקרואטים לקבל שיטת משטר בה הממשלה כולה תתבסס על מערכת שלטונית ופרלמנט דובר גרמנית.
החוקה של 1862 על אף שהושעתה לאחר פרישתו של שמרלינג עדיין נחשבה כבעלת תוקף חוקי בשטחי ציסלייטניה (חלק מאוסטריה) והבסיס לחוקה של אוסטריה המודרנית.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים חזר לעיסוקיו המשפטיים.
ב-1867 התמנה לחבר למשך כל החיים של הבית העליון ברייכסראט והפך לסגן נשיא וב-1871 לנשיאו.
משרה זו נטש ב-1879 והפך למנהיגה של האופוזיציה הליברלית לממשלתו של אדוארד טאפה.
ב-1891 נטש את החיים הציבוריים.
שמרלינג מת בווינה ב-23 במאי 1893.
אנטון פון ארקו ואלי היה אציל גרמני ממוצא יהודי, רוצחו של קורט אייזנר.
נולד במחוז ריד אים אינקראיס באוסטריה עילית.
אביו, מקס מקסימיליאן היה איש עסקים ובעל אחוזה ואמו, Emily Freiin Von Oppenheim הייתה בת למשפחת בנקאים יהודית עשירה.
אחרי שירות ברגימנט בוארי בשנה האחרונה למלחמת העולם הראשונה, חזר ואליי מהחזית לאומן גרמני זועם ומאוכזב.
למרות היותו אוסטרי במוצאו ובאזרחותו, הזדהה ואליי כגרמני שורשי.
הוא למד באוניברסיטת מינכן והזדהה בתור לאומן גרמני ובשל מוצאו היה אריסטוקרט, כמו כן אמץ ערכים מלוכנים והכריז על עצמו כאנטישמי למרות היות אמו ממוצא יהודי.
בשל כל הנסיבות האלו, תעב ואליי את קורט אייזנר, מנהיגה היהודי של Independent Social Democratic Party of Germany ולבסוף התנקש בו.
ההתנקשות באה על רקע רצונו של ואליי להראות כי למרות היותו יהודי יש לו ערך אחרי שנדחה מלהצטרף לאגודת תולה.
ב-21 בפברואר 1919 ברחוב במינכן, ירה ואלי בפעולת יחיד באייזנר למוות.
בעיני בוארים רבים נתפס כעת כגיבור וסטודנטים הכריזו עליו כגיבור.
פעולתו גרמה לפעולות תגמול של אנרכיסטים ושל קומוניסטים אשר גרמה להרג של אנשי אצולה.
הרצח גרם לבסוף לייסודה של רפובליקה סוציאליסטית בוארית.
אנטון פלטנר היה ממציא גרמני שתרם לפיתוח התעופה, מסוקים ותכנון כלי רכב.
אנטון פלטנר נולד בעיירה באימפריה הגרמנית.
הוא למד בבית הספר למורים בפולדה ולאחר סיומו עבד כמורה.
בהמשך הוא היה מלמד בפרנקפורט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא עבד במשרד המלחמה ועבד על פיתוח כלי טיס ומכוניות לא מאוישות.
בשנת 1914 הוא הציג את ההמצאה הראשונה שלו - טורפדו לצי הקיסרי.
בהמשך הוא פיתח מכונית עם שלט רחוק ואב טיפוס של מטוס לא מאויש.
במקביל הוא פיתוח מספר כלי עזר למטוסים שנמצאים בשימוש עד היום.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה אנטון פלטנר עבר לאמסטרדם ועמד בראש מכון לחקר הידרודינמיקה עד לשנת 1931. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא פיתח סוג חדש של מאוורר שמתאים לשימוש במכוניות ועד היום מיוצר על ידי Flettner Ventilator Limited.
בעזרת מדענים גרמנים נוספים (כולל אלברט איינשטיין אנטון פלטנר פיתוח אונייה שמופעלת על ידי טורבינת פלטנר ובשנת 1926 אונייה זו בהצלחה חצתה את האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1926 אנטון פלטנר התחיל לרכז את מאמציו בתחום התעופה.
הוא הקים חברה חדשה בברלין ובהמשך עבר להתגורר לעיר.
בשנת 1935 הוא בנה אוטוג'ירו שהיה מתאים לפעולות מודיעין ומלחמה נגד צוללות.
בשנת 1936 הוא בנה מסוק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פיתוח מספר מסוקים לצורכי מודיעין.
תוכניות לבניית 1000 מסוקים בוטלו בעקבות הפצצה כבדה של המפעל שהיה מיועד לייצור.
לקראת סיום המלחמה מסוקים נוספים היו מוכנים לייצור סדרתי.
אנטון פלטנר המשיך הפיתוח כלי טיס עבור גרמניה הנאצית אף על פי שאשתו הייתה יהודייה.
בעזרת יחסים טובים עם היינריך הימלר הוא הצליח להבריח אותה ואת משפחתה לשוודיה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, אנטון פלטנר ביחד עם מהנדסי תעופה גרמנים נוספים הועבר לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית הוא המשיך בפיתוח מסוקים לפי הזמנת חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא היה המתכנן הראשי של Kaman Aircraft.
אנטון פלטנר נפטר בניו יורק בשנת 1961.
אנטון אנדרייביץ' זלאטופולסקי (Анто́н Андре́евич Златопо́льский; נולד ב-12 בספטמבר 1966, מוסקבה) הוא מנהל תקשורת רוסי, מפיק קולנוע וטלוויזיה ואיש ציבור.
המשנה למנכ"ל חברת הטלוויזיה והרדיו הממשלתית (VGTRK) (משנת 2000), מנכ"ל ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 (מאז 2002), העורך הראשי והמפיק של ערוץ הטלוויזיה לילדים "מולט" (מאז 2014), יו"ר דירקטוריון חברת TV Digital (מאז 2018); בעבר - מנכ"ל חברת הטלוויזיה הפרטית העצמאית ATV (1991-1998).
חבר האקדמיה הרוסית לטלוויזיה (מאז 2001).
חתן פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום הספרות והאמנות בשנת 2013.
בשנת 1988 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1988 עד 1991 למד בבית הספר לתואר שני באקדמיה למשפטים במוסקבה (MGLA).
בשנת 1993, באקדמיה למשפטים במוסקבה (MGLA) הוא הגן על עבודת דוקטורט לתואר ש שני נושא "זכויות וחירויות פוליטיות של אזרחים והמנגנון ליישומם בפדרציה הרוסית"
בשנת 1989 החל את הקריירה המקצועית שלו, כשהוא נכנס לתפקיד היועץ המשפטי בחברת הטלוויזיה פרטית "ATV" («Авторское телевидение»).
הוא נשאר בתפקיד עד 1991.
בשנת 1991 מונה למנהל הכללי של חברת הטלוויזיה ATV.
מינואר 1994 ועד יולי 1998, הוא היה סגן נשיא ומנכ"ל חברת הטלוויזיה ATV והיה בעל מניות בחברה.
בשנת 1999 הוא עבר לערוץ הטלוויזיה הממלכתי RTR.
כאן (עד אפריל 2000) הוא שילב את תפקידו כמשנה למנכ"ל ומנכ"ל.
באפריל 2000 מונה לתפקיד (לאחר עזיבתו של לסין) לתפקיד סגן יו"ר הראשון של חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית הרוסית (VGTRK).
הוא נשאר בתפקיד זה עד פברואר 2002.
במרץ 2002 מונה תחילה לסגן הראשון של יו"ר VGTRK ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה RTR (במקום אלכסנדר אקופונקטורה שעזב).
מאפריל ועד אוגוסט 2002 שימש במקביל כסגן יו"ר הראשון של ה-VGTRK ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה RTR.
בתקופתו הערוץ עבר מיתוג מחדש ושינה את שמו לערוץ "רוסיה".
ביוני 2014, החל לכהן שמקביל גם כעורך ומפיק ערוץ הטלוויזיה לילדים "מולט".
כמנהל עצמאי, הוא חבר בדירקטוריון של חברת Rostelecom, מאז יוני 2018, הוא היה חבר ויו"ר דירקטוריון הטלוויזיה הדיגיטלית, חברת בת של VGTRK Holding ו-Rostelecom, המייצרת ומנהלת חבילה של ערוצי טלוויזיה דיגיטליים ברוסיה ומחוצה לה.
כמפיק כללי, מפיק משותף או מפיק בפועל, הוא היה שותף ביצירת הסרטים העלילתיים הבאים:
אנטון ולדימירוביץ' מיטריושקין הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת השוער בלוקומוטיב מוסקבה.
בגיל שבע עבר עם משפחתו להתגורר אצל קרובי משפחה ברוסטוב על הדון.
אביו, ולדימיר מיטריושקין, הוא אלוף ברית המועצות בבנדי במדי יניסיי קרסנויארסק.
הוא החל לשחק כדורגל בבית הספר של מועדון סק"א רוסטוב שברוסטוב על הדון, כאשר התגורר סמוך לאצטדיון המועדון.
המאמן הראשון של מיטריושקין היה קונסטנטין בויקו ואז עבר למחנה האימונים של מועדון מקומי אחר - "רוסטוב".
בזמן שהתאמן כחלק מההרכב, הוא קיבל הזמנה לשחק בנבחרת המקומיתלליגת הכדורגל לילדים.
באחד המשחקים לכד את תשומת לבם של הסקאוטים של מועדון הכדורגל המוסקבאי ספרטק.
כתוצאה מכך, בגיל 14, מיטריושקין הגיע לאקדמיה של ספרטק, שם החל לעבוד עם מאמן השוערים יורי דרווין.
בתחילת 2013 הוא צורף לסגל קבוצת המילואים ספרטק-2 ובסוף מרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת הנוער של ספרטק באליפות רוסיה לנוער.
ב-30 במרץ הוא שיחק 90 הדקות במשחק הביתי מול קובאן קרסנודאר, בו האדומים-לבנים ניצחו.
כבר במשחק הבא ברוסטוב נגד חבריו לשעבר, מיטריושקין שוב הגן על שערי קבוצתו כבר מהדקות הראשונות.
בדקה ה-82, עם התוצאה 4:0, הוא פינה את מקומו לוולדיסלב טרשקין ברחבה ושותפיו בסוף המפגש הצליחו לכבוש את השער החמישי.
ב-10 באפריל, המאמן הראשי ואלרי קרפין, במקום סרגיי פסיאקוב הפצוע, הזמין את מיטריושקין בן ה-17 לאימונים וכבר לקראת המשחק של המחזור הבא בליגת העל הרוסית מול אמקר פרם, הוא נכנס לראשונה לרשימת השחקנים הרכב הקבוצה הבוגרת של ספרטק.
עם חזרתו מאליפות אירופה 2013 בה נבחרת זכתה, המשיך להתאמן במחנה האימונים של ספרטק בטושינו והשתתף בהכנות לקראת המשחק האחרון של העונה מול אלניה.
את הופעת הבכורה שלו בהרכב הבוגרים של ספרטק ערך ב-8 במרץ 2014 במשחק נגד טרק גרוזני הצ'צ'נית ובכך הפך לשוער הראשי הצעיר ביותר בתולדות המועדון.
עם זאת, ספג שער כבר בשנייה ה-33, שהפך ליחיד במשחק.
ב-5 בספטמבר 2014 הוא השתתף במשחק הפתיחה של אצטדיון אוטקריטיה ארנה, במשחק זה הוא נכנס כמחליף.
ב-1 בפברואר הוא חתם במועדון סיון השווייצרי.
ספרטק שמרה את זכות העדיפות לרכוש את מיטריושקין למקרה שיקבל הצעה ממועדון בליגה הרוסית.
ב-23 באפריל, במשחק נגד לוגאנו, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית.
במחזור הבא, במשחק עם מוליכת הטבלה בזל, הפך מיטריושקין לשחקן הטוב ביותר של המשחק על פי בחירת האוהדים.
במשחק המחזור ה-34 הוא בישל שער והציל בעיטת עונשין.
הוא הציל שתי בעיטות ישירות בדו-קרב פנדלים בחצי גמר הגביע השווייצרי מול לוצרן (0-0, 6-5 בפנדלים) וסייע לקבוצתו לעלות לגמר הגביע השווייצרי 2016/17. במחזור השני של עונת 2017/18, במשחק עם לוזאן-ספורט, הוא הוביל את הקבוצה עם סרט קפטן והפך לקפטן הצעיר ביותר בתולדות המועדון.
ב-26 בנובמבר 2017, פגע ברקמת הסחוס של מפרק הברך השמאלית במשחק נגד גראסהופרס וב-4 בדצמבר הוא עבר ניתוח, אך תהליך ההחלמה התעכב ומיטריושקין החל להתאמן רק בינואר 2019. בסוף מאי הוארך החוזה שלו עם הקבוצה לשלוש עונות.
ב-19 ביולי הוא שיחק את המשחק הרשמי הראשון מזה שנה וחצי: במשחק הבייתי של המחזור הראשון איבדה סיון את אליפות שווייץ לבזל 1:4. ב-30 ביוני 2020 עזב מיטריושקין את המועדון השווייצרי.
ביולי הוא התאמן במחנה האימונים של מונקו, אך לאחר הגעתו של ניקו קובאץ' החליט שלא להצטרף לקבוצה.
באוקטובר 2020 חתם לשנתיים בפורטונה דיסלדורף, אך לא שותף באף משחק וביוני 2021 כבר חתם בדינמו דרזדן.
במדי נבחרת הנוער של רוסיה, המורכבת משחקנים ילידי 1996, הוא שיחק מאז 2011, אז ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות.
בשנת 2012, הוא השתתף בטורניר הבינלאומי "מונטגו" ובטורניר ויקטור באניקוב.
בטורניר הנבחרת סיימה במקום השני והפסידה בגמר נבחרת אוקראינה בדו-קרב פנדלים.
מיטריושקין שיחק שלושה משחקים בטורניר זה וספג שער אחד.
ב-25 בספטמבר 2012 הוא שיחק במשחק המוקדמות הראשון לאליפות אירופה לנוער 2013 בסלובקיה מול צ'כיה וספג 3 שערים באותו משחק.
עם זאת, בהמשך נבחרת רוסיה ניצחה את נבחרות דנמרק ומונטנגרו והגיעה לסיבוב המוקדמות העליון.
כאן הנבחרת בהדרכתו של דמיטרי חומוקה גברה על נבחרות סלובניה ואנגליה בתוצאה זהה 2:1 והפסידה לפורטוגלים, אך במקביל הצליחה לזכות בכרטיס לטורניר הגמר.
בטורניר הגמר שנערך בסלובקיה, מיטריושקין ספג שער אחד בלבד בחמישה משחקים במשחק עם האיטלקים ובמפגש חצי הגמר עם נבחרת שוודיה שהסתיים בתיקו ללא שערים, המשחק הוכרע בד-קרב פנדלים 10:9 לטובת הרוסים.
מיטריושקין בלם כדור אחד של מירזה חלוואז'יץ' ואז, בתורו, בעט לשער.
המפגש האחרון עם איטליה הסתיים גם בתיקו נטול שערים בזמן החוקי ואחרי שמיטריושקין בלם שלוש בעיטות ישירות, הנבחרת הרוסית ניצחה 5:4 והפכה לאלופת אירופה לנוער.
בסוף הטורניר אופ"א חגגה את משחקו של הרוסי הצעיר וכינתה את מיטריושקין השחקן הטוב ביותר באליפות והוא סומן כשוער מוצלח בעצירת בעיטות פנדל.
בשנת 2015 הוא זכה במדליית הכסף באליפות אירופה לנוער ביוון.
בטורניר הוא שיחק במשחקים מול הולנד, גרמניה, יוון ופעמיים מול ספרד.
אלופת אליפות ליגת הכדורגל המקצוענית: 2014/15 (אליפות מערב)
השחקן הטוב ביותר באליפות אירופה לנוער: 2013
אנטון זנדור לה-ויי היה סופר, מוזיקאי ומיסטיקן אמריקאי.
נודע כמי שייסד את כנסיית השטן, וכתב את הספר התנ"ך השטני.
אנטון לה-ויי נולד בשם הווארד סטאנטון לה-ויי, ב-11 באפריל 1930, בשיקגו.
משפחתו עברה לקליפורניה, שם לה-ויי העביר את רוב שנותיו הראשונות, בעיקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
הוריו תמכו בעניין שהוא הראה בכלי נגינה, שכן הוא ניסה מספר כלי נגינה, ואהב במיוחד כלי מקלדת כמו העוגב.
בגיל 16, עזב לה-ויי את בית הספר, לטענתו כדי להצטרף לקרקס ולהשתתף בקרנבלים.
בחורף 1948, החל לה-ויי לעבוד כקלידן בפאבים ובמועדוני לילה.
ב-1950, פגש לה-ויי את קארול לנסינג, אותה נשא לאישה שנה לאחר מכן, כאשר היא הייתה בסך הכל בת 15. ב-1952, נולדה להם בת, קרלה לה-ויי.
ב-1960, לה-ויי ולנסינג התגרשו, זאת לאחר שהוא הכיר את דיאן הגארתי .
לה-ויי והגארתי מעולם לא נישאו, אך הם היו בני זוג במשך כ-24 שנים, נולדה להם בת משותפת ב-1963.
ב-30 באפריל 1966, בליל ולפורגה, הכריז אנטון לה-ויי על היווסדותה של כנסיית השטן, והכריז ששנת 1966 היא השנה הראשונה לספירה החדשה.
כנסיית השטן היא ארגון דתי המוקדש לשטניזם, כפי שהוא מתואר ומוגדר בתנ"ך השטני.
הכנסייה אינה מאמינה בשטן, לא בתפיסה הנוצרית ולא האסלאמית של השטן.
הכנסייה רואה בשטן ארכיטיפ חיובי המייצג גאווה, אינדיבידואליזם והארה, וכסמל של התרסה נגד האמונות האברהמיות שלה-ויי ביקר על מה שהוא ראה כדיכוי האינסטינקטים הטבעיים של האנושות.
בפברואר 1967 ביצעו לה-ויי והכנסייה נישואים שטניים מתוקשרים של ג'ודית קייס והעיתונאי ג'ון ריימונד.
אחד מהאורחים בחתונה, היה ג'ו רוזנטל.
כנסיית השטן הייתה נושא למספר ספרים, כתבי עת ועיתונים במהלך שנות השישים והשבעים.
בשנת 1972, לה-ויי הפסיק לערוך טקסים וסדנאות קבוצתיות בביתו.
בשנות השמונים התקשורת דיווחה על חשש לקשירת קשר פלילית בתוך כנסיית השטן.
מאוחר יותר פרסם ה-FBI דו"ח רשמי המפריך את תיאוריות הקונספירציה הפלילית של תקופה זו.
בשנות השמונים והתשעים, אלו שנותרו חברי כנסיית השטן, היו פעילים בהופעות בתקשורת כדי להפריך טענות על פעילות פלילית.
כנסיית השטן וחבריה היו פעילים מאוד בהפקת סרטים, מוזיקה ומגזינים המוקדשים לשטניזם.
אנטון לה-ויי נפטר מבצקת ריאות ב-2 באוקטובר 1997, בסן פרנסיסקו, ארצות הברית.
לאחר טקס הלוויה שטניסטי, גופתו של לה-ויי נשרפה.
אנטון לה-ויי כתב את הספרים שלהלן:
לאחר מותו, יצאו לאור שני ספרים נוספים פרי עטו:
אנטון פייסטאואר היה צייר אוסטרי.
אנטון פייסטאואר הגיע ממשפחה חקלאית ובמקור רצה להיות איש דת.
הוא בילה חלק גדול מנעוריו במישופן.
במהלך לימודיו בבית ספר התיכון הוא פנה לציור, למד בבית הספר הפרטי לציור של שפר בווינה בין השנים 1904–1906 ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין השנים 1906–1909 אצל אלואיס דלוג וכריסטיאן גריפנקרל.
יחד עם אנטון קוליג, רובין כריסטיאן אנדרסן, שלימים הפך לגיסו, פרנץ ויגלה ואגון שילה, הוא הקים את קבוצת האמנות החדשה בשנת 1909 במחאה נגד עסקי האמנות השמרניים.
בסוף סמסטר הקיץ של 1909 עזב את האקדמיה.
בשנים שבין 1909 ל־1912 נסע לצפון איטליה וברלין.
ב־1909 וב־1910 הוצגה לראשונה קבוצתם החדשה בסלון האמנות בשוורצנברגפלאץ; לאחר מכן הוצגו התערוכות בבודפשט, במינכן, בווינה, בקלן, בדרזדן וברומא.
בשנת 1913 התחתן אנטון פייסטאואר עם אידה אנדרסן, אחותו של הצייר רובין כריסטיאן אנדרסן.
היא ילדה את בנם פיטר.
ב-1 באוקטובר נפתחה התערוכה הקולקטיבית הראשונה בגלריה מיטקה בווינה, שכללה 33 ציורי שמן והצליחה מאוד.
בשנת 1915 עבר למישופן בגלל המלחמה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עשה פייסטאואר שירות צבאי בין השנים 1916 ל־1918, בתחילה - בגלל אי התאמה היה "ללא נשק" - בגדוד חי"ר ומיולי 1917 הוצב במוזיאון הצבא.
במוזיאון הוא ארגן תערוכות של ציורי מלחמה יחד עם אגון שילה והצליח להתפתח שוב באופן חופשי כאמן.
לאחר תום המלחמה, פיסטאואר היה בזלצבורג (משנת 1919), שם הקים את אגודת האמנים הרדיקלית "דר וסרמן" יחד עם פליקס הרטה ואחרים.
אשתו הראשונה נפטרה לילה לפני שנפתחה התערוכה הגדולה הראשונה של הקבוצה ב-3 באוגוסט 1919.
בשנת 1921 הוא נישא פעם שנייה עם אמילי ארנברגר, כעבור שלוש שנים נולד בנו השני תומאס.
הוא השתתף בתערוכת האביב והסתיו של הזצסיון הוינאי.
ב־1924 וב־1925 שהה מספר פעמים בבולצאנו כדי לטפל במחלות הקיבה והריאות.
בשנת 1925 השתתף בתערוכת האמנות הבינלאומית בציריך יחד עם אוסקר קוקושקה.
לאחר שהנישואין השניים נכשלו, הוא התגורר עם אדלגונדה קריפל.
הוא הוזמן לקשט את תיאטרון פסטיבל זלצבורג בציורי קיר.
בשנת 1930 סבל מדימום בקיבה שהצריך ניתוח.
ב־13 בפברואר נפטר אנטון פייסטאואר.
פייסטאואר נקבר בבית העלמין במישופן.
בשנת 1914 זכה פייסטאואר בפרס הראשון בתחרות ריינינגהאוס.
בשנת 1987 פרסם הדואר האוסטרי חותמת דואר מיוחדת לכבוד יום הולדתו ה-100 של פייסטאואר.
בשנת 2004 נוסד פורום אנטון פייסטאואר, המוקדש לתיעוד, פרשנות והצגה של עבודתו של פייסטאואר.
בין התאריכים 11 בפברואר ל-22 במאי 2005 התקיימה תערוכה מיוחדת גדולה במוזיאון זלצבורג קרולינו אוגוסטום.
פיסטוירגאסה בזלצבורג נקראה על שמו של אנטון פיסטאואר, וכך גם פיסטאורגאסה בווינה-הייצינג (מאז 1931) וקיים פרס אנטון פייסטאואר.
פייסטאואר הוא אחד הציירים החשובים ביותר של המודרניזם האוסטרי.
האמן הצעיר נודע לפני מלחמת העולם הראשונה באמצעות תערוכות בגרמניה) ובבודפשט.
בניגוד לרוב עמיתיו, הוא ניסה לפתח ציור מסורתי.
בספרו "ציור חדש באוסטריה", שיצא לאור בשנת 1923, עסק באופן ביקורתי ולעיתים בצורה חריפה ביותר על המודרניזם של תקופתו.
הוא התייחס לגוסטב קלימט ולאגון שילה: "קלימט משך את היהדות הכספית הקלילה והרדודה של העיר הפנימית והוא הפך לצייר שלה; הפרברים הכבידו על שילה עם הפרצופים הטראגיים, עם רעב, שנאה ועוויתות".
עבור פייסטאואר, הציור של פול סזאן היה חשוב במיוחד.
בנוסף לנופים, טבע דומם ודיוקנאות, פייסטאואר יצר כמה ציורי קיר בפורמט גדול בשנות העשרים, שנחשבים ליצירותיו העיקריות.
איתם ניסה לפתח ציור פרסקו ולמזג מודרני עם אלמנטים מסורתיים.
ההתעניינות בנושאים דתיים באה לידי ביטוי גם בעבודתו.
אנטון אלכסנדר פון ורנר היה צייר גרמני הידוע בציורי ההיסטוריה שלו על אירועים פוליטיים וצבאיים בולטים בממלכת פרוסיה.
ורנר נולד בפרנקפורט על האודר בפרובינציה ברוסנבורג הפרוסית, בנו של נגר.
משפחתו הגיעה במקור ממזרח פרוסיה וקבלה תואר אצילות (פון) בשנת 1701. הוא החל בלימודיו כצייר דקורטיבי בשנת 1857 ומשנת 1860 ואילך למד ציור באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין.
כעבור שנה המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה, שם למד אצל יוהאן וילהלם שירמר, לודוויג דס קודרה, אדולף שרודטר וקרל פרידריך לסינג.
בקרלסרוהה נפגש ורנר עם אמנים כמו אדוארד דבריאנט, יוהנס ברהמס וקלרה שומאן, פאול הייזה והצייר הנורווגי הנס גודה.
הסופר יוזף ויקטור פון שפל, שהפך לחבר קרוב, הציג בפניו את הדוכס הגדול פרידריך הראשון מבאדן, ורנר אייר כמה מהדורות מודפסות של יצירותיו של שפל.
ורנר ביקר בפריז בשנת 1865 ושוב ממארס 1867 עד יולי 1868, והכין את התערוכה הבינלאומית של 1867. הוא הושפע מאוד מציורי ההיסטוריה של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אינגרס, אז'ן דלקרואה, ארנסט מיסוניר וליאון קוגניט אותם פגש באופן אישי.
לאחר שקיבל מלגה לתערוכת עבודותיו המוקדמות בתערוכה הבינלאומית, עבר לאיטליה בשנת 1868 ושהה אצל אנסלם פויירבך ברומא עד נובמבר 1869. בשובו לבאדן קיבל כמה הזמנות ממלכתיות.
עם פרוץ המלחמה הצרפתית–פרוסית נשלח ורנר עם צוות הקורפוס השלישי בפיקודו של הנסיך פרידריך ויליאם מפרוסיה באוקטובר 1870. בינואר 1871 הוא זומן למפקדה הפרוסית בוורסאי והוזמן להנציח את הכרזת האימפריה הגרמנית בהיכל המראות.
ציור זה סימן את פריצת הדרך האחרונה של ורנר, הוא התוודע לנסיכים פדרליים גרמנים רבים שהציג, נפגש עם הקנצלר אוטו פון ביסמרק ועם מרשל השדה הלמוט פון מולטקה, וכן עם הקיסר וילהלם הראשון.
לאחר מכן שב לברלין, והתחתן עם מלווין שרודטר, בתו של המורה שלו אדולף שרודטר באוגוסט 1871.
בברלין תכנן ורנר את קישוט שדרת אונטר דן לינדן עם הגעתם של הכוחות הגרמנים המנצחים.
הוא קיבל עבודות נוספות ליצירת עיטורי הקיר באכסדרת עמוד הניצחון.
הוא המשיך להנציח את מלחמת צרפת–פרוסיה בכמה ציורים שהוזמנו.
בשנת 1873 מונה ורנר לפרופסור באקדמיה בברלין.
הוא השפיע על תלמידים רבים כמו פאול קליינשמידט.
הקריירה שלו הגיעה לשיאה בשנת 1875, שהפך למנהל האקדמיה.
לאחר 1888, בעודו בחצרו של ויליאם השני, חינך ורנר את הקיסר להיות צייר.
הוא נפטר בברלין בשנת 1915.
עבודותיו החשובות ביותר של ורנר כוללות את הכרזת האימפריה הגרמנית בוורסאי, מולטקה לפני הכניסה לפריז, מולטקה בוורסאי, מפגש ביסמרק ונפוליאון השלישי, ויליאם הראשון מבקר בקברים.
כמו כן כמה קישוטים שהוצבו לפסיפס בעמוד הניצחון בברלין.