tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוץ לאימפריה ביצע קרל מהלכים חשובים, כמו שליחת כסף לנוצרים במקומות מרוחקים יותר דוגמת ירושלים, אלכסנדריה וקרתגו.
הוא רכש חברויות חשובות עם ממלכות אחרות (גם מעבר לים, ובהן גם ממלכות לא נוצריות רבות), כל זאת כדי לתת מענה ועזרה לאוכלוסייה הנוצרית ולהקל על עול חייהם במדינות אלו - מה שהעלה את מוסד הקיסרות הרומאית המחודש לבמה הבין לאומית, כשקשרים אלה הם הניצנים לקשרי החוץ שתבצע האימפריה בעתיד.
לקרל הייתה מטרה מובהקת והיא לאסף את העולם הנוצרי תחת שלטון אחד יציב וחזק, דבר שאומנם לא שרד רבות אחרי מותו, אך ביסס רבות את כוחה הבלתי שוויוני של האימפריה הרומית הקדושה לעומת אומות אחרות בסביבה.
קרל היה נערץ חשוב על ידי הכנסייה הקתולית, ונשאר כך כל חייו.
ציטוט ידוע של קרל הגדול הוא:
המתנה המפורסמת ביותר שקיבל קרל כנראה במשך כל חייו הוא הפיל המיוחד שהגיע היישר מתחומי העיר בגדד על ידי הח'ליפה הארון א-רשיד.
הפיל שזכה לשם אבו אל-עבאס ושלווה במתנות רבות נוספות ויקרות ערך, היו למעשה סימבולי לאחר שקרל הגדול מסר לו כי הוכתר אותה התקופה.
נראה כי הרעיון מאחורי אקט זה היה למעשה להתיידד עם השלטון האימפריאלי החדש כדי להחליש את המורים בספרד שהיו לאויב גדול של א-רשיד.
נוסף על כך לא הייתה זו רק ידידות למטרות פוליטיות, אלא גם לחבריו הקרובים ביותר בהם נראה עדין הרבה יותר מהאופי שהיותו לוחם מקנה לו.
בנוסף לאאכן כמרכז ארמונו של קרל, אינגלהיים אם ריין זכתה לחשיבות גם היא בתקופתו והייתה ביחד עם אאכן לשני המרכזים הראשיים של האימפריה, כשרומא משמשת כמרכז הרוחני בו יושב האפיפיור.
מבחינת השקפת עולמו של קרל ראה את עצמו יותר כפרנקי מאשר כגרמני, בצורה דומה במיוחד לזאת של אוטו פון ביסמרק שראה אותו יותר כפרוסי גם כן.
נוסף על כן התדמית של קרל גבוה הקומה ובעל הקול הצלול נשארה חקוקה בדברי ההיסטוריה האירופאית עד ימנו אנו.
ידוע כי הוא נהג באורח חייו להידמות לעם הפרנקי ככל שיכל, הוא לבש אף ביומיום בגדים פשוטים - חולצת מפשתן ואף מכנסיים בצבע אדום.
עם זאת נחקק בזיכרון האירופאי קרל עם בגדי המלכות גם כן שאותם לבש בעיקר לאירועים חגיגיים.
גם תדמיתו של קרל השפיעה על הזיכרון המיתי שלו, אך גם מה שראה השפיעה על עצמו לסירוגין - רומא הייתה בשבילו שיא של ממש כאשר הוא נחשף אל התרבות הרומאית ולמבניה המרשימים שלה שלא ידע קודם לכן.
קרל הגדול כאיש אשכולות וחצר מלכותו
באאכן, ליד ארמונו, הפעיל קרל מעגל גדול של מלומדים שהחשוב שבהם הגיע במיוחד מאנגליה והוא אלקווין מיורק.
אלוקווין לקח חלק משמעותי מיוחד מהתחייה הקרולינגית שנודעה בשם הרנסאנס הקרולינגי.
כך גם היה עם ס.
Willibroad) שהיה למיסיונר חשוב בסקסוניה.
בכל מקרה החצר שלו שפעה במקצועות ותחומים בהם עסקו אותם מלומדים ובהם: רטוריקה, גאומטריה, אסטרונומיה, תחביר ומוזיקה.
הלימודים היו משולבים כשהם מערבים חלקים לא-נוצריים שמקורם ברומא העתיקה בתקופה המאוחרת יותר וגם חלקים נוצריים-רוחניים כמו כתביו של אוגוסטינוס למשל.
הלטינית הייתה הבסיס של כל תחומי הלימוד והיוותה חלק אינטגרלי מכלל הלימודים הגבוהים בחצר המלכות.
בחצר המלכות נודע בשם פלאקוס בעוד שקרל כדויד.
בחצר המלכות פעל גם תאודולף (שנקרא בה בשם "פינדאר") שהיה לבישוף הראשי של העיר אורלינס.
כך גם לידראדה (Leidrade) שהיה לארכיבישוף של ליון ואיתו גם ס.
בחצר פעל גם סמאראגד שהיה לראש המנזר של מנזר מיכאל הקדוש.
אלקווין מאוחר יותר עבר לטורס (Tours) כרצון קרל, כשהוא היה מעל לגיל 60. הוא לימד במקום מספר שנים ובזמן הזה פתח בית ספר מיוחד ללימודים מתקדמים.
הוא חי במקום עוד כשמונה שנים ובינתיים התכתב עם קרל.
התכתבות זאת הייתה הוכחה מוצקה לקשר החם ביניהם שהמשיך להישמר גם אחרי שעזב את חצר המלכות באקס לה שפל.
הוא עסק גם בחידוש ותיקון ספרי קודש במקומו החדש בטורס, כך שהוא הורה על בדיקה של הספרים ועל תיקון חלקים מהם.
הוא העסיק בעת זו גם אנשים ובהם סופרים שלמעשה פיתחו על ידי כתיבה על קלף סגנון כתיבה חדש והוא סגנון הכתיבה הקרולינגי.
כתב זה היה למעשה פשוט הרבה יותר מקודמיו להבנה ונודע בכך עד מאוד בהמשך ההיסטוריה (בניגוד לכתב הלטיני ברומא העתיקה או לכתב הגותי).
לקרל הגדול היה עניין מיוחד גם באדריכלות הקלאסית - הוא זה שהיה למעשה המבשר העיקרי הראשון של אדריכלות המערב שנית אל תחומי גרמניה של היום.
במסעו באיטליה אסף קרל שרטוטים ואף מודלים שאותם נשא עמו עד לתוככי ממלכתו.
חומרים אלו למעשה הדגימו את למשל מבנה העמוד הרומי - מאפיין אחד מתוך רבים שהקנה לארמונו באאכן אך גם לארמונותיו האחרים באינגלהיים (Ingelheim) ואף ב-Nymwegen.
לקרל היו אף שאיפות אדריכליות רבות הרבה יותר ממה שהתממש במציאות, שאיפות שתיארו הקמה של עיר בירה בסגנון האדריכלי-הקלאסי ואף יצירת העתק או מבנה דומה במיוחד לבזיליקת פטרוס הקדוש שישנה ברומא, כל זאת בתוככי ממלכתו.
חשוב גם להבין כי השאיפות של קרל והמבנים אשר בנה היו בתקופה מאוד בעייתית מבחינה הנדסית.
מיומנויות בסיסיות אבדו למעשה מן הידע של בני אירופה אותה התקופה - כך למשל כמו מיומנות חישול הברזל אשר אבדה מהם.
לצורך הדוגמה מבני התקופה הרומאית כמו הקולוסיאום למעשה החלו בתהליך פירוק רק כדי להוציא מתוכם את הברזל המחושל שהיה למצרך כל כך נדיר אותה עת.
כך גם זיגוג זכוכית הפך לעבודה נדירה הרבה יותר ומבנים אותה התקופה למעט כנסיות לא ממש הכילו חלונות מזכוכית.
למעשה רוב הבתים של האנשים הפשוטים באימפריה אותם הימים היו מורכבים מחלל משפחה אחד גדול נטול חלונות כלל עם חור בתקרה כדי לתת לעשן לצאת החוצה מתוך הבית (במקרה והשתמשו באש למשל).
ארובות למשל לא היו נפוצות כלל אותה התקופה (דבר שהיה קשה למצוא אפילו במבנים מהדרג הגבוה ביותר דוגמת ארמונות).
קרל מצא גם במוזיקה עניין רב, בייחוד כשנחשף אליה פעמים רבות בעת ביקוריו בכנסייה.
גם בספרות הייתה לקרל השפעה גדולה באותה התקופה כאשר הוא הביא לחצר מלכותו מלומדים רבים בנושא הספרות מפיזה ואף מפארמה.
מלומדים אשר היו בחצר ארמונו למדו את בניו ובני האצולה כאשר הם מחנכים אותם לאור הרנסאנס הקרולינגי.
צבאו של קרל הגדול התבסס על המודל הבא: הצבא היה מחולק לקבוצות קטנות אשר כל קבוצה העמידה לפחות חייל אחד ברמה גבוהה יותר.
כל קבוצה הייתה יכולה להשיג את ציוד הלוחמה עקב הכסף שהיא משיגה מאדמותיה.
ככלל, עקב גישה זו החל לגדול מספר הפרשים לעומת מספר החיילים הרגליים.
קרל גם התמודד עם פלישות נורמניות שצברו כוח עולה וגובר באזור תעלת למאנש.
האימפריה בתקופתו של קרל הייתה בעלת מאפיין ייחודי בהליך החקיקה - הותר לעמים שנכבשו שטחיהם ושצורפו לאימפריה לשמר את חוקיהם המשפטיים.
נוסף על כך הוא ביקש כי כל החוקים יתועדו ויועלו על הכתב (חוקי כל האומות אשר בשטח האימפריאלי).
קרל הגדול היה חולה במשך זמן ממושך עד שנפטר בסופו של דבר ב-28 בינואר 814. פטירתו נבעה למעשה מקדחת ממושכת שכללה כמה התקפים במהלך הזמן ושבסופו של דבר גרמה למותו.
הוא ניסה להרפות את חריפות מחלתו בכך שנהג בדיאטה מכוונת ומצומצמת במיוחד - דבר שלא הועיל לבסוף.
לאחר שנקלע למיטת החולים עבר שבוע עד למותו.
הוא חי כ-72 שנה בסך הכול ושלט כמלך כ-47 שנים.
לואי החסיד (או בשם שהיה שניתן לו בזמן שלטונו Hludovicus בנוסף לשם Chlodovicus) עלה לשלטון (בלי יידוע מראש והתייעצות עם האפיפיור) כשהיה בגיל 35 וזכה לתהילה רבה במשך שנות שלטונו הארוכות העומדות על 26 שנה.
כל זאת התבצע כשהוא ממשיך את השימוש בתואר הקיסרי-הרומאי והמלוכני-הפרנקי שזכה בהם אביו.
לואי החסיד העביר את המנהל הממשלתי מאאכן לאקיטן, תוך כיבושה וצירופה לאימפריה.
אנקדוטה קטנה על מהלכיו הצבאיים מתארת את פעולותיו בהגנת האימפריה מפני המורים (קבוצת אתנית מוסלמית ברובה שהתקיימה אז בספרד).
סיום תקופת שלטונו של לואי עצמה מהווה חוצץ עקב המאבקים הפנימיים שקרו בה באימפריה ולמעשה ההפרדה שהתרחשה מכאן ואילך עקב הסכם ורדן בסיום שלטונו היא זאת שמהווה את הגורם המבדיל העיקרי בין שתי השקפות הראייה השונות על תאריך ייסודה של האימפריה.
אומנם לואי החסיד לא היה המושל היחיד בזמנו (אלא היה שותף לבנו, לותאר הראשון, שאומנם לא נחשב אז לקיסר הרשמי אך שיתף פעולה עם אביו בפעולות רבות).
לותאר הראשון, היה יורש העצר למעשה של האימפריה באותה התקופה ויועד לשלוט על כל האימפריה במות אביו.
ללותאר היו שני אחים - פפין ולודוויג (לודוויג הגרמני, אך אז נקרא לואי בלבד בלי התואר הנלווה).
לבירוקרטיה של ירושתו של לואי האב בידי לותאר התלווה צו בשם "Ordinatio imperii".
לותאר מלך תחילה על חלק מהמגף האיטלקי ורק אז עבר להיות קיסר שותף לאביו, כשלבסוף הוא הוכתר כקיסר הרומאים.
אל כל אלו הוסיף לותאר את "החוקה הרומאית" שספחה את רומא לשטח האימפריה והוביל את האפיפיור להישבע אמונים לו, לותאר הקיסר של האימפריה הפרנקית/האימפריה הרומית הקדושה.
שנת 830 הייתה השנה בה הקרע בחצר המלוכה בלט יותר מאי פעם בניסיון המרד שפרץ בתוככי הארמון המלוכני.
לאחר כשנה פרץ מרד נוסף בבריתם של לודוויג הגרמני, פפין ולותאר הראשון.
בדצמבר 838 נפטר פפין, וכך אחרי מותו, נשארו שני האחים הגדולים, לותאר ולודוויג הגרמני ביחד עם אחיהם הצעיר יותר קרל (שלימים יזכה לכינוי "קרל הקירח").
תוכנית חלוקה הועלתה שוב על הפרק.
לואי הגרמני ישב לפי התוכנית בבוואריה והשליט את ריבונותו כשהוא במרכז, לותאר במזרח האימפריה, וקרל במערב.
ב-25 ביוני 841 יצא לותאר הראשון במסע מלחמה כנגד קרל ולואי הגרמני ולא צלח במשימתו.
האחים ואזרחיהם היו מותשים ממסעות המלחמה שניהלו, והסכימו להגיע לפשרה ולהשלים עם חלוקת האימפריה.
הפשרה באה בצורת חוזה ורדן, שהתירה ללותאר להמשיך לשאת את תואר קיסר הרומאים, אך סידרה מחדש את הטריטוריות עליהן ישלטו כל אחד מהמלכים.
לבסוף נקבע כי את נחלות המזרח ייקח לודוויג הגרמני, נחלות המרכז יפלו בידי לותאר הראשון, והמערב בידי קרל הקירח.
בשנת 911, לאחר מות המלך הקרולינגי לודוויג הילד ללא צאצאים, בחרו מנהיגי אלמניה, בוואריה, פרנקיה וסקסוניה בקונראד הראשון, שהיה פרנקי אך מהשושלת הקרולינגית, כשליטם החדש.
היינריך הראשון (שלט 919–936), סקסוני שנבחר ברייכסטאג של פריצלאר בשנת 919, נבחר כיורשו של קונראד.
בשנת 921 השיג היינריך את הסכמת שליטיו הקרולינגים של החלק המערבי לכינון אימפריה נפרדת בשם פרנקיה המזרחית, וכינה עצמו rex Francorum orientalum (מלך הפרנקים המזרחיים) בעוד שחלק המערבי יוסד בתור פרנקיה המערבית.
היינריך בחר בבנו אוטו כיורש, ובשנת 936 הוכתר הלה למלוכה בעיר אאכן.
בשנת 962 הוכתר על ידי האפיפיור כקיסר אוטו הראשון (בעתיד יכונה "אוטו הגדול") והמאחרים את ייסוד האימפריה הרומית הקדושה רואים בהכתרה זאת את ייסוד האימפריה.
בין חוזה ורדן להקמה המחודשת
התקופה הבאה היא למעשה ההפסקה הכרונולוגית הגדולה בין האימפריה בראשיתה בידי קרל הגדול, לואי החסיד ולותאר הראשון לבין הקמתה מחדש בידי אוטו הראשון.
מכל מקום נראה כי הפסקה זאת שלקחה כמה עשרות שנים הייתה משמעותית במיוחד להיסטוריה האירופאית והיוותה תחום בעייתי במיוחד מבחינה פוליטית וניהולית כאשר ממלכות האימפריה מתפלגות ליותר ויותר חלקים במהלך הזמן.
תחילה בחוזה ורדן קמו שלוש ממלכות בלבד:
פרנקיה המערבית (ללא ברטאן) – עליה שלט קרל הקירח
פרנקיה המזרחית – עליה שלט לודוויג הגרמני
לותרינגיה וספולאטו (Spoleto) – בידי לותאר הראשון
מדינת האפיפיור – בידי שלטון הכס הקדוש
על שטח בריטאן קמה ממלכה בעלת אותו השם.
פרנקיה המערבית משתנה קלות בלבד בשטחה.
בפרובנס קמה ממלכה חדשה בהנהגתו של קרל מפרובנס.
לותאר השני זוכה בשטח טריטוריאלי צר וארוך יחסית המשתרע מהאלפים עד להולנד של ימינו.
לודוויג הגרמני כמעט ולא עובר שינוי בשטח ממלכתו.
בצפון איטליה ובדרומה עולה לשלטון לודוויג ("הצעיר") השני מאיטליה (Louis II of Italy) שממשיך להחזיק בתואר הקיסרי.
שינויים קלים בלבד מתחוללים למדינת האפיפיור בשטחה
לאחר חוזה מרסן (Meerssen, שנת 870) חל שינוי נוסף במדינות הנותרות מהאימפריה לכיוון איחודן של הקטנות שבהן תחת שלטון לודוויג השני:
סיפוח חלקים ממלכתו של לותאר השני לפרנקיה המערבית
סיפוח חלקים מרובים ממלכתו של לותאר השני לפרנקיה המזרחית
רוב פרובנס וחלקים מדרום ממלכתו של לותאר השני עוברים לידי לודוויג השני ודרום איטליה נשארים בידיו
שינויים קלים בלבד בתחומי מדינת האפיפיור
בעת קרל השמן והפיצול שאחריו
קרל השמן איחד את האימפריה מחדש בשנת 885 לספירה אך היא שרדה רק כשנתיים עד שנת 887.
הפיצול של שנת 887 כלל בתוכו את השינויים הבאים:
פרנקיה המזרחית (בידי השושלת הקרולינגית עד שנת 911)
איטליה (מוחזקת בידי האצולה המקומית)
לוריין (תחילה הייתה דוכסות עצמאית, מאוחר יותר חלק מפרנקיה מהערבית ולבסוף חלק מפרנקיה המזרחית)
מדינת האפיפיור נשארת במקומה ללא שינוי מהותי
בשנת 891 הוכתר גאודיו השלישי מספולטו לקיסר (למרות אי-השתיכותו למשפחה הקרולינגית) ושלט בהמשך ביחד עם בנו למברט מאיטליה עד מותו בשנת 894. מאוחר יותר עלה ארנולף, בן לא חוקי למשפחה הקרולינגית שהוכתר כמלך איטליה בשנת 894 ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 896 בתחומי העיר רומא.
שלטונו היה רופף יחסית והבעיות מרובות עלו באלמניה, פרנקוניה, סקסוניה ובוואריה.
לודוויג הרביעי (הידוע בכינוי "הילד") ירש את ארנולף בצורה לגיטימית ומוכרת (עקב היותו בנו) ועלה לשלטון.
בתקופתו שלטונו בן אחת עשרה השנים בין 900 ל-911 לספירה הוא המצב המנהלי והמדיני נהיה לרופף עוד יותר.
לאחר מותו של ארנולף התרחש מעבר של התואר המלוכני-איטלקי לאדם אחר והוא ברנגאר הראשון שהפך בעתיד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בידיו של האפיפיור יוחנן העשירי כל זאת בשנת 916.
היינריך הראשון (שלט בשנים 919–936), סקסוני שנבחר ברייכסטאג של פריצלאר בשנת 919, נבחר כיורשו של קונראד.
בשנת 921 השיג היינריך את הסכמת שליטיו הקרולינגים של החלק המערבי לכינון אימפריה מזרחית נפרדת, וכינה עצמו מלך הפרנקים המזרחיים.
בשנת 962 הוכתר על ידי האפיפיור כקיסר אוטו הראשון והמאחרים את ייסוד האימפריה הרומית הקדושה רואים בהכתרה זאת את ייסוד האימפריה.
מלחמת שלושים השנים נערכה בין השנים 1618–1648, בעיקר על אדמתה של האימפריה הרומית הקדושה שבמרכז אירופה, הגם שרוב המעצמות האירופיות בנות אותו הזמן נטלו בה חלק.
תוצאות המלחמה היו הרסניות מבחינת חיי אדם ואף יצור, גידול וצמיחה של הכלכלה באימפריה.
השלכה מהחלון של נציגי בית הבסבורג
מעט אחרי תשע בבוקר ביום רביעי ה-23 במאי וילם סלוואטה הושלך מן החלון של טירת הראדשין (Hardschin) בתחומיה של העיר פראג.
סלוואטה היה איל הון המקושר לבית הבסבורג, דבר שהעצים מאוד את מעמדו וחשיבותו באימפריה הרומית הקדושה של אותם הימים.
קודם לכן הושלך יארוסלב בורטיה פון מרטיניץ מהחלון אולם הוא החזיק בקצה החלון עד שפגעו בו המתנקשים בידיו בניצב החרב, ובעקבות כך הוא נפל למטה, אולם הוא לא נפל לחפיר שהקיף את הטירה, 17 מטרים מתחת לחלון, אלא נפל לאדן חלון אחר, תוך שהוא שובר את ראשו.
אל שני אלו נוסף המזכיר של סלוואטה - פיליפ פאבריציוס (Philipp Fabricius), אשר נחת בדרך נס נחת על הרגליים לאחר הנפילה מגובה 17 המטרים, והגיע לבסוף לווינה.
לאחר השלכת סלוואטה ומרטיניץ נורו לעברם יריות, והם החלו לברוח עד שהגיעו לארמון לובקוביץ, שם עזרה להם להתחבא אשתו של בעל הארמון.
למחרת ברח מרטיניץ לבוואריה, ואילו סלוואטה התחבא ככל שיכול באזור ולא ברח איתו עקב הפציעה.
בינתיים פאבריציוס שניצל התריע על כך בפני הקיסר, ובכך נפתחה אחת מהמלחמות הגדולות והארוכות שידעה האנושות, והיא מלחמת שלושים השנים.
האימפריה הרומית הקדושה תחת מתיאס
בזמן כהונתו של מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ידועות פעולותיו למען בחירתו של פרדיננד משטיריה לכס המלכות הבוהמי על ידי הפעלת לחץ על אנשי הממשל הבוהמיים.
הוא צידד בזאת בתקווה שדבר זה יעזור למגר את התרחבות הפרוטסטנטיות בבוהמיה שהרי פרדיננד היה לקתולי בעל שם.
מרד היה בבוהמיה אותה התקופה ולאחר בחירתו של פרדיננד הצליחו המורדים להדיחו ובעזרת עזרה מבחוץ מינו את פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ לתפקיד מלך בוהמיה (שהיה לקלוויניסט).
תומכים נוספים במרד בבוהמיה היה דוכס סבויה (אשר שלח 2000 שכירי חרב לטובת המרד בראשות ארנסט פון מאנספלד ואף גאבור בתלן שהיה למנהיג מרד נוסף באימפריה שהיה גם כאן, כנגד השלטון ההבסבורגי באימפריה שלקח מקום בטרנסילבניה.
שנת 1618 הייתה חשובה בשביל המרד כאשר הצליחו כוחותיו של הדוכס מסבויה לכבוש את פלזן.
באותו הזמן פעל גם כן גאבור בתלן והחל להוביל את כוחותיו אל עבר וינה ולהחל במצור.
בסופו של דבר נבחר פרדיננד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך דבר זה לא החזיק זמן רב כאשר ספרד צידדה במתיאס ושלחה צבא אשר כבש את שטחיו של פרידריך בפפלאץ (ומאידך נחלש עד מאוד פרידריך).
בשנת 1619 נחתמה אמנת מינכן אשר הייתה לביסוס חשוב ואשר הובילה מספר מדינות (שהיו לחלק מהליגה הקתולית) להתערב לצד מתיאס.
כך גם בשנת 1620, אחרי אמנת אולם, התחייבו המדינות הלותרניות החשובות ביותר (וביניהן סקסוניה) לא לעזור לבוהמיה והתמורה לכך לא יפגעו וביטחונן ישמר.
תוצאות המלחמה היו כה הרסניות מבחינת חיי אדם ואף יצור, גידול וצמיחה של הכלכלה עד שבהחלט אפשר להשוות בינם לבין תוצאות המוות השחור באימפריה.
אזורים באימפריה נחרבו ונפגעו באופן משמעותי ביותר דוגמת ברדנבורג, מקלנבורג, פומרניה ואף שטחים בין לייפציג לבין מגדבורג.
עם זאת באזורים מסוימים פסחה המלחמה פחות או יותר (דוגמת שלזוויג-הולשטיין, חלקים ממסקסוניה הדרומית) הם היו מעטים.
המלחמה השפיעה רבות (אך פחות מהראשונים) על אזורים כגון בוהמיה, בוואריה, חלקים מאזור חבל הריין ווסטאפליה, שלזיה עילית, סקסוניה ואף צפון הסן.
למרות הנהוג לחשוב לעיתים קטן הנזק והפגיעה בחיי האדם מן הקרבות עצמם אלא דווקא גדול יותר אחוז הפגיעה כתוצאה מרצח או רעב.
נוכחות החיילים בשטחים האימפריאליים למעשה גרמה לאי יכולת שתילה מחודשת של מזון כאשר הם לוקחים חלקים ניכרים מן התבואה.
בין 1636 ל-1640 חזרה תקופת המגפות ומתו כתוצאה מכך מספר עצום של אנשים גם כן.
לפי ההשערות בין 45%–50% מכלל האוכלוסייה בכפרים מתה.
עם זאת המגפה לא פסחה על הערים ומוערך כי בין 25-30% מהאוכלוסייה באזורים האורבניים מתה.
סך הכל במספרים מוערך שיעור המתים במספר מיליונים; על פי הערכות בשנת 1620 חיו כ-15–16 מיליון איש בגרמניה ונשארו רק 10 מיליון בשנת 1650. זאת גם הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית של אירופה שבה חיו יותר אנשים בצרפת לעומת מספר האנשים בגרמניה.
באזורים שנפגעו בצורה הגרועה ביותר במלחמה מוערך לעיתים אובדן של כ-60 עד 70% מכלל האוכלוסייה.
כך למשל, לצורך דוגמה, דוכסות וירטמברג איבדה כ-350,000 איש מתוך 400,000 תושביה בזמן המלחמה, כל זאת על פי הערכות.
ישנם אף יישובים כמו Löwenberg שבשלזיה (כיום בפולין) שעברו את המלחמה עם 40 ניצולים בלבד מתוך האוכלוסייה הקודמת שחיה במקום שעמדה על כ-6,500 איש.
מלחמת השלושים השנה בתפישת הציבור
במהלך מלחמת שלושים השנים היה עניין רב של הציבור בהליכי המלחמה.
כך למשל בעיתוני התקופה (שרק התחלו להופיע במאה ה-17) היו כתבות מרובות על הליכי המלחמה.
בכל מקרה הידיעות על שלום וסטפאליה בסוף המלחמה גרמו לתשומת לב רבה אף דרך העיתונים (שהופיעו ביותר מ-30 עריכות שונות במהלך שנה אחת בלבד), דבר שמציג את העניין הציבורי באירופה במלחמה ובמיוחד בתוצאותיה.
כך למשל בתודעה הציבורית נשמרה תודעה מסוימת על המלחמה בחגיגות שנתיות לשלום וסטפאליה שהתרחשו בכל שנה.
דבר זה התבטא אף בספרים שיצאו לאור אודותיה (אך עדיין במינון נמוך יחסית).
התודעה הציבורית של אותה התקופה ראתה במלחמת שלושים השנים כדבר טוב שפרצה והביא לשימור זכויותיהם של הקהילה הפרוטסטנטית וחיזוקים שהובאו אף לחוקה האימפריאלית.
השקפה זו השתנה בצורה חדה יחסית לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית שגרמה להשקפה חדשה על המלחמה.
כך למשל יצירות ספרותיות בנות התקופה שלאחר המהפכה, במיוחד אלו של התקופה הרומנטית, היו למעשה סיפורי טרגדיה על ההתרחשויות במלחמה.
סיפורים אלו פעמים רבות התאפיינו בסיפורי אימה על התרחשויות בה.
בכל מקרה באותה התקופה אף המנהיגים הצבאיים של שני הצדדים החלו להופיע בדרך השקפתית אחרת כאשר בני התקופה השוו אותם לדמויות מההיסטוריה העכשווית דוגמת נפוליאון בונפרטה.
פרידריך שילר אף כתב ספר היסטוריה בנושא שפורסם בשנת 1791 ואף את הטריגולוגיה המפורסמת שלו והיא ואלנשטיין (Wallenstein, פורסמה בשנת 1797-1799) שהתבססה גם היא על אודות המלחמה.
התנועה הרומנטית בעיקרה הציגה את האימפריה הרומית הקדושה בפרט ואת האומה הגרמנית ככלל של אותה התקופה כקרובן לאלימות חיצונית, אלימה ולא מרוסנת.
שיעורי היסטוריה בנושא החלו להופיע במדינות אשר השתתפו במלחמה והתודעה הציבורית בנושא החלה לצבור תאוצה שנית.
בתרמודינמיקה, האינדקס האדיאבטי (הנקרא גם "יחס קיבול החום") הוא היחס בין קיבול החום בלחץ קבוע () לקיבול החום בנפח קבוע ().
הוא לפעמים גם מוכר בתור מקדם ההתפשטות האיזנטרופי ומסומל באות (גמא) עבור גז אידיאלי או (קפא), האקספוננט האיזנטרופי לגז ריאלי.
הסימול גאמה γ נמצא בשימוש על ידי מהנדסי חלל וכימיה.
כאשר C הוא קיבול החום, c הוא קיבול החום הסגולי (קיבול החום חלקי יחידת מסה) של גז.
האינדקסים P ו-V מתייחסים ללחץ קבוע ונפח קבוע, בהתאמה.
על מנת להבין יחס זה, נחשוב על הניסוי המחשבתי הבא.
בוכנה פנאומטית סגורה מכיל אוויר.
הלחץ בפנים שווה ללחץ אטמוספירי.
הצילינדר מחומם לטמפרטורת יעד מסוימת.
מכיוון שהבוכנה נעולה, הנפח נשאר קבוע.
כאשר מגיעים לטמפרטורת היעד, החימום נפסק.
כמות החום שהתווסף שווה כאשר מייצג את השינוי בטמפרטורה.
הבוכנה כעת משוחררת ומתחילה לנוע כלפי חוץ, הבוכנה תיעצר כאשר הלחץ בצילינדר יגיע ללחץ אטמוספירי.
אנו מניחים כי ההתפשטות מתרחשת ללא מעבר חום (התפשטות אדיאבטית).
על ידי ביצוע עבודה זו, האוויר בתוך הצילינדר יתקרר מתחת לטמפרטורת היעד.
על מנת לחזור לטמפרטורת היעד (כאשר הבוכנה משוחררת), יש לחמם את האוויר, אך הוא כעת הוא לא נמצא בנפח קבוע שכן הבוכנה חופשייה לזוז כאשר האוויר מחומם.
תוספת חום זו מגיעה לכ-40% יותר מאשרת תוספת החום הראשונית.
בדוגמה זו, תוספת החום כאשר הבוכנה חופשייה היא פרופורציונלית ל-, בעוד שתוספת החום כאשר הבוכנה נעולה פרופורציונלית ל-.
לפיכך, יחס קיבול החום הוא 1.4.
דרך נוספת להבנת ההבדל בין , ל- היא לפיכך ש- מיושם כאשר העבודה המתבצעת על מערכת גורמת לשינוי בנפח (כמו הזזת בוכנה הדוחסת את תכולת הצילינדר), או אם עבודה נעשית על ידי המערכת הגורמת לשינוי בטמפרטורה (כמו חימום צילינדר הגורם לתזוזת הבוכנה).
מיושם רק אם PdV - כלומר, העבודה - היא אפס.
נסתכל על ההבדל בין חימום הצילינדר כאשר הבוכנה נעולה, לבין חימום הצילינדר כאשר הבוכנה חופשייה לנוע, כך שהלחץ נשאר קבוע.
במקרה השני, האוויר גם יתחמם וגם יתפשט, ובכך יגרום לבוכנה לעשות עבודה מכנית על האטמוספירה.
החום שמתווסף לאוויר הולך רק בחלקו לחימום הגז, ואילו השאר מומר לעבודה מכנית המבוצעת על ידי הבוכנה.
במקרה הראשון, במקרה של נפח קבוע (בוכנה נעולה) אין תזוזה חיצונית, ולכן לא מתבצעת עבודה מכנית על האטמוספירה; משתמשים ב-.
במקרה השני, תוספת עבודה מתבצעת ככל שהנפח משתנה, כך שכמות החום הדרושה לחמם את הגז (קיבול החום הסגולי) גבוהה יותר עבור מקרה זה של לחץ קבוע.
עבור גז אידיאלי, קיבול החום הוא קבוע עם שינוי בטמפרטורה.
בהתאם, אנו יכולים לבטא אנטלפיה באופן הבא , ואת האנרגיה הפנימית .
לפיכך, ניתן גם לומר שיחס קיבולי החום הוא היחס בין האנטלפיה לאנרגיה הפנימית.
יתרה מכך, ניתן לבטא את קיבולי החום כביטוי של () ושל קבוע הגזים (R):
כאשר n הוא כמות המולים של החומר.
קשר מאייר (Mayer's relation) מאפשר לנו לקבל את הערך של מתוך הערך של אותו ניתן למצוא בעזרת טבלאות.
ניתן לקשר את יחס קיבול החום () עבור גז אידיאלי למספר דרגות החופש ( ) של מולקולה על ידי הקשר הבא:
ניתן לראות שעבור גז חד-אטומי עם שלוש דרגות חופש נקבל:
ועבור גז דו-אטומי, עם חמש דרגות חופש (בטמפרטורת החדר: שלוש דרגות מיקום ושתי דרגות סיבוב; דרגת החופש של רטט קיימת רק בטמפרטורות גבוהות):
לדוגמה, האוויר בכדור הארץ מורכב בעיקר מגזים דו-אטומיים (בסביבות 78% חנקן (), 21% חמצן ()) ובתנאים סטנדרטיים יכול להיחשב כגז אידיאלי.
הערך 1.4 שהוזכר הוא בעל התאמה טובה מאוד למדידות האינדקס האדיאבטי עבור אוויר יבש בטווח טמפרטורות 0–200 , עם שגיאה של 0.2% בלבד (ראה טבלה).
כאשר הטמפרטורה גדלה, רמות אנרגיה גבוהות יותר במצבי סיבוב ורטט נעשות נגישות עבור גזים מולקולריים, ובכך גדל מספר דרגות החופש ו- קטן.
עבור גז ראלי, קיבולי החום ו- גדלים עם עליית הטמפרטורה בעוד שהם שומרים על ההפרש הקבוע ביניהם (כאמור ) אשר מייצג את ההפרש היחסי הקבוע PV בין העבודה שנעשית בזמן ההתפשטות, עבור תנאי לחץ קבוע, לבין תנאי נפח קבוע.
לפיכך, היחס בין שני הערכים ,, קטן עם עליית הטמפרטורה.
עוד מידע על מכניזמים של אגירת חום בגזים ניתן למצוא בפרק על גזים של הערך קיבול חום סגולי.
ערכים המבוססים על הערכות (באופן ספציפי ) הם במקרים רבים לא מדויקים בצורה מספקת עבור חישובים הנדסיים מעשיים כמו חישוב ספיקה דרך צינורות וברזים.
יש להשתמש בערך ניסיוני ולא בערך משוער, היכן שניתן.
ניתן לחשב ערך מדויק של על ידי מציאת מהתכונות המבוטאות על ידי:
ערכים של קיימים ונגישים ממדידות, אך את ערכי יש לחשב דרך קשרים כגון אלה.
לחצו כאן עבור הגזירה של הקשרים התרמודינמיים בין קיבולי החום.
ההגדרה הנ"ל היא הגישה המיושמת על מנת לפתח ביטויים מדויקים ממשוואות המצב (כגון Peng-Robinson), המתאימים באופן כלכך מדויק לתוצאות מדודות כך שכמעט ואין צורך לפתח מאגר מידע של יחסי הקיבולים או של ערכי .
ניתן לקבל ערכים אלו גם דרך שיטת ההפרשים הסופיים.
יחס זה נותן לנו את הקשר החשוב עבור גז אידיאלי מושלם קלורית בתהליך איזנטרופי (תהליך קווזיסטטי, הפיך ואדיאבטי) של דחיסה פשוטה:
כאשר p הוא הלחץ, ו-v הוא הנפח הסגולי של הגז.
האינדון (שם מדעי: Hyaenodon) הוא סוג של יונק קדום ממשפחת ההאינודונים שבסדרת הקראודונטים.
הוא חי בתקופות האאוקן עד המיוקן ברחבי אירואסיה ואמריקה הצפונית.
יצור זה היה מהגדולים בבני משפחתו ואחד היונקים הטורפים הגדולים ביותר על היבשה.
המין הגדול ביותר היה ה-Hyaenodon gigas, אשר הגיע לאורך שלושה מטרים ולמשקל 500 קילוגרם.
מינים אחרים היו קטנים יותר, כשחלקם שקלו 10–25 ק"ג, והמינים המוקדמים ביותר שקלו רק חמישה ק"ג.
להאינדון היו לסתות חזקות כשל לסתות צבוע וזהו מקור שמו ("Hyaena" - צבוע, "Odon" - שן).
לסתות אלה עזרו לו לרסק את עצמות טרפו והוא ניזון מבשר.
תחילה חשבו שמדובר במין של צבוע.
מבדיקה של השלד התברר שהוא לא היה קרוב לצבועים והוא שייך לסדרה שהייתה קרובה לטורפים שצדו במישורי האאוקן.
יצור זה היה מטורפי העל של תקופתו והוא צד פרסתנים שונים או טורפים קטנים.
מבדיקת שלד מאובן של דיניקטיס (ממשפחת הנימרווידיים) התגלו סימני נשיכה שהתאימו לשיני ההאינדון.
ההאינדון נראה בסדרה "ללכת עם חיות" בפרק השלישי, בו הוא מאיים על גור של פרצרתריום וטורף פרט כליקותריום, אך מפסיד אותו לאנטלודונטים.
הוא מופיע בסדרה טורפים פרהיסטוריים של נשיונל ג'יאוגרפיק בפרק: "לסתות תער", הנוגע אליו.
הוא מופיע בקצרה גם בפרק "חזיר רוצח".
בסדרה "בראשית" נראים ההאינדונים יוצאים מהמעבר בעונה 4 פרק 6, תוך כדי חתונתה של ג'ני לוויס.
ההאינדון מופיע במשחקי המחשב של "פארק היורה" במשחקים: "עולם היורה: המשחק" ו-"Jurassic Park Builder".
הוא נראה גם במשחק המחשב "Ark: Survival Evolved".
האימפרסיוניסטים היא מיני-סדרה בת שלושה חלקים, דוקו-דרמה של ה-BBC המשחזרת את תחילת תנועת האימפרסיוניזם.
הסדרה מבוססת על ארכיון של מכתבים, רשומות וראיונות מאותה תקופה, והיא מתעדת את חייהם של האמנים ששינו את פני עולם האמנות.
"האימפרסיוניסטים" הוא סיפור של עוני, תקווה ושל מאבק להכרה, על רקע של מלחמה, מהפכה ותנועות אמנותיות בפריז.
בלב הסיפור עומדת אחוות האמנים, המלכודים בידידות מתמשכת ובמחויבויותם לסוג חדש של אמנות.
כמה מיצירות האמנות הבלתי נשכחות משוחזרות מחדש, תוך שימוש באותן טכניקות שבהן השתמשו האמנים עצמם.
השחקן ג'וליאן גלובר מגלם את דמותו של מונה בן השמונים, "אבי האימפרסיוניזם", והוא המספר בסדרה.
הוא יוצא למסע נוסטלגי ולעיתים כואב, כשהוא מביט לאחור על חייו בריאיון עם עיתונאי שנערך בגן ביתו שבז'יברני.
מונה נזכר כיצד הגיע לפריז ב-1862 מלא בחלומות על סוג חדש של אמנות.
קלוד מונה הצעיר, בגילומו של ריצ'רד ארמיטאג', מוביל קבוצה של חברים עם חזון לציורים שלוכדים את הדמויות, האנרגיה והאור של העולם המודרני.
בסדרה מתאר מונה את עמיתיו הציירים, את חבריו ותומכיו איתם צייר, נאבק בדלות, ושיתף בחוויותיו, מחשבותיו ואמנותו.
אמנדה רוט מגלמת את דמותה של אליס הושד, אהבתו הגדולה של מונה.
ג'וליאן גלובר – קלוד מונה הזקן
ריצ'רד ארמיטאג' – קלוד מונה הצעיר
ג'יימס לאנס – פרדריק באזיל
צ'ארלי קונדו – פייר-אוגוסט רנואר
אנדרו האוויל – אדואר מאנה
איידן גילט – אדגר דגה
ויל קין – פול סזאן
אמנדה רוט – אליס הושד
סבסטיאן ארמסטו – מבקר אמנות
כריספין בונהם-קרטר – אמברואז וולאר
אנתוני קאלף – אמיל זולא
מייקל קאלבר – אביו של סזאן
אלה קניון – סוזן מאנה
קלייב מריסון – שארל גלר
טומי נייט – פול סזאן הבן
הסדרה צולמה באתרים בפרובאנס ובנורמנדי, בביתו ובגנו של מונה בז'יברני ובאתרים נוספים בממלכה המאוחדת.
בדרמה לא מופיעים כמה אמנים אימפרסיוניסטים בולטים כגון גוסטב קייבוט, מארי קאסאט, ארמנד גיום, ברת מוריזו ואלפרד סיסלי.
האינודונטה (שם מדעי: Hyaenodonta או Hyaenodontida) היא קבוצה טקסונומית של יונקים טורפים קדומים מסדרת הקראודונטים, שחיו מתקופת הפלאוקן עד לסוף המיוקן.
בקבוצה זו נכללים 3 עד 4 משפחות שבעבר השתייכו למשפחת ההאינודונים (Hyaenodontidae), אך הופרדו ממנה ב-2014 למשפחות דומות.
הקבוצה כוללת את כל משפחות הקראודונטים למעט האוקסינודונים והיא התפתחה לראשונה באפריקה לפני 61.1 מיליון שנה.
מיני ההאינדונטים היו טורפים היפרקרניבורים מוצלחים שחיו באמריקה הצפונית, אפריקה ואירואסיה והם הותאמו הן לחיים ביערות והן לחיים בערבות עשב והמישורים.
הם דמו מעט לצבועיים או לזאבים, אך היו שונים מבני סדרת הטורפים במבנה השיניים הרחבות שלהם שהיו בעל נשירה פחותה בהרבה והיו בעלי מבנה חזק יותר.
המינים הראשונים הגיעו לגודל של חתול או של שועל, אך לאורך הזמן הם גדלו ורבים מהם היו טורפי-על כמו ההאינדון, המגיסטותריום והסימבאקובוואה שמשקלו מעל ל-1.5 טון.
האינדקס הבין-לאומי לשמות צמחים (IPNI) הוא בסיס נתונים של שמות ופרטים ביבליוגרפיים בסיסיים הקשורים של צמחי זרע, שרכים ובעלי קשקשים.
זהו המאגר בעל כיסוי שמות הצמחים הנרחב ביותר בדרגת המין והסוג.
במאגר נכללים פרטים ביבליוגרפיים בסיסיים המשויכים לשמות.
מטרות המיזם כוללות ביטול הצורך בהתייחסות חוזרת למקורות ראשוניים למידע ביבליוגרפי בסיסי אודות שמות צמחים.
ה-IPNI גם מקיים רשימה של קיצורי מחברים סטנדרטיים.
אלו בוססו תחילה על המאגר "Authors of Plant Names" שחיברו ברומיט ופאוול, אך שמות וקיצורים חדשים מתווספים ללא הרף.
IPNI הוא תוצר של שיתוף פעולה בין הגנים הבוטניים המלכותיים שבקיו (אינדקס קוונסיס ), העשבייה של אוניברסיטת הרווארד , ו (APNI).
מסד הנתונים של IPNI הוא אוסף של שמות הרשומים על ידי שלושת המוסדות המשתפים פעולה והם פועלים למען תקן המידע.
תקן קיצורי הסופרים המומלץ על ידי הקוד הבינלאומי למינוח לאצות, פטריות וצמחים הוא המאגר Authors of Plant Names של ברומיט ופאוול.
ניתן להתייעץ באופן מקוון ברשימה דיגיטלית ומתעדכנת כל העת של מחברים וקיצורים ב- IPNI.
ה-IPNI מספק שמות שהופיעו בפרסומים בתחום הבוטני, במטרה לספק אינדקס של שמות שפורסמו במקום לקבוע את המינוח הבוטני המקובל.
האימפריה של סלוניקי הוא מונח היסטוריוגרפי המשמש כמה חוקרים מודרניים בהתייחס למדינה היוונית הביזנטית קצרת הימים, שבמרכזה העיר סלוניקי שהתקיימה בין 1224 ל-1246 (או עד 1242) ונשלטה על ידי שושלת קומננודוקאס של אפירוס.
בזמן הקמתה, האימפריה של סלוניקי, תחת תאודורוס קומננוס דוקאס המוכשר, התחרתה באימפריה של ניקאה ובאימפריה הבולגרית השנייה כמדינה החזקה ביותר באזור, ושאפה לכבוש את קונסטנטינופול, לשים קץ לאימפריה הלטינית, ושיקום האימפריה הביזנטית שנכבשה ב-1204.
עלייתה של סלוניקי הייתה קצרה, והסתיימה עם קרב קלוקוטניצה מוכה האסון נגד בולגריה בשנת 1230, שם נלכד תאודורוס קומננוס דוקאס.
כשהוא הופך לווסאל בולגרי, אחיו ויורשו של תאודורוס מנואל קומננוס דוקאס לא הצליח למנוע את אובדן רוב הכיבושים של אחיו במקדוניה ובתראקיה, בעוד הגרעין המקורי של המדינה, אפירוס, השתחרר תחת מיכאל השני קומננוס דוקאס.
תאודורוס כבש מחדש את סלוניקי בשנת 1237, ומינה את בנו יוחנן קומננוס דוקאס, ואחריו דמטריוס אנג'לוס דוקאס, כשליטים של העיר, בעוד מנואל, בתמיכת ניקאה, כבש את תסליה.
שליטי סלוניקי נשאו את התואר הקיסרי מ-1225/1227 עד 1242, אז נאלצו לוותר עליו ולהכיר בעליונות של האימפריה של ניקאה היריבה.
בני קומננודוקאס המשיכו לשלוט כדספוטים של סלוניקי במשך ארבע שנים נוספות לאחר מכן, אך בשנת 1246 סופחה העיר לניקאה.
לאחר שלוחמי מסע הצלב הרביעי כבשו את קונסטנטינופול באפריל 1204 התמוססה האימפריה הביזנטית וחולקה בין המנהיגים הצלבנים לבין הרפובליקה של ונציה.
האימפריה הלטינית הוקמה בקונסטנטינופול עצמה, בעוד שרוב צפון ומזרח יוון היבשתית הלכו לממלכת סלוניקי בפיקודו של בוניפאס ממונפראט.
מיכאל הראשון קומננוס דוקאס הרחיב עד מהרה את מדינתו לתוך תסליה, ויורשו תאודורוס קומננוס דוקאס כבש את סלוניקי בשנת 1224.
לכידת סלוניקי, באופן מסורתי העיר השנייה של האימפריה הביזנטית אחרי קונסטנטינופול, אפשרה לתאודורוס לערער על הטענות הניקאיות על התואר הקיסרי הביזנטי.
בתמיכת הבישופים של תחומיו, הוא הוכתר לקיסר בסלוניקי על ידי הארכיבישוף של אוכריד, דמטריוס כומאטנוס.
התאריך אינו ידוע, אך הוא התרחש ב-1225 או ב-1227/1228. לאחר שהצהיר בגלוי על שאיפותיו האימפריאליות, תאודורוס הפנה את מבטו אל קונסטנטינופול.
רק הקיסר הניקאי יוחנן השלישי דוקאס וטאציס, והקיסר הבולגרי איוואן אסן השני היו חזקים מספיק כדי לאתגר אותו.
בניסיון להקדים את תאודורוס, תפסו הניקאים את אדריאנופול מידי הלטינים בשנת 1225, אך תאודורוס צעד במהירות לתוך תראקיה ואילץ את הניקאים להשאיר לו את נחלותיהם האירופאיות.
תאודורוס היה חופשי לתקוף את קונסטנטינופול, אך מסיבות לא ידועות עיכב את ההתקפה הזו.
בינתיים, הניקאים והלטינים יישרו את המחלוקות ביניהם, ולמרות שהיה בעל ברית רשמית עם תאודורוס, גם איוואן השני אסן נכנס לשיחות למען ברית שושלתית בין האימפריה הלטינית לבולגריה.
ב-1230 צעד תאודורוס לבסוף נגד קונסטנטינופול, אך הפנה במפתיע את צבאו צפונה לבולגריה במקום זאת.
בקרב קלוקוטניצה שלאחר מכן הושמד צבאו של תאודורוס והוא עצמו נלקח בשבי ומאוחר יותר עוור.
תבוסה זו צמצמה בפתאומיות את כוחה של סלוניקי.
המדינה שנבנתה על התרחבות צבאית מהירה ונשענה על יכולת שליטתה, הממשל שלה לא הייתה מסוגלת להתמודד עם תבוסה.
שטחיה בתראקיה, כמו גם רוב מקדוניה ואלבניה נפלו במהירות בידי הבולגרים, שהתגלו כמעצמה הבלקנית החזקה ביותר.
את תאודורוס ירש אחיו מנואל קומננוס דוקאס.
הוא עדיין שלט בסביבות סלוניקי כמו גם באדמות השושלת בתסליה ובאפירוס, אך נאלץ להכיר בעצמו כווסאל של אסן.
על מנת לשמור על חופש תמרון מסוים, מנואל אפילו פנה ליריביו לשעבר של אחיו בניקאה, והציע להכיר בעליונותם של וטאציס ושל הפטריארך של קונסטנטינופול, שהתגוררו בניקאה.
מנואל גם לא הצליח למנוע ממיכאל השני קומננוס דוקאס, בנו הממזר של אחיו למחצה הממזר הגדול, מיכאל הראשון, לשוב מהגלות לאחר קלוקוטניצה ולהשתלט על אפירוס, שם נהנה ככל הנראה מתמיכה ניכרת.
בסופו של דבר נאלץ מנואל לקבל את העובדה המוגמרת, והכיר במיכאל השני כשליט אפירוס תחת ריבונותו שלו.
כאות לכך, הוא העניק למיכאל את התואר דספוט.
מלכתחילה, סמכותו של מנואל הייתה תאורטית למדי, ובשנים 1236–1237 פעל מיכאל כשליט עצמאי, השתלט על קורפו והוציא צ'רטרים וחתם הסכמים בשמו שלו.
שלטונו של מנואל נמשך עד 1237, אז הודח בהפיכה על ידי תאודורוס.
האחרון שוחרר מהשבי וחזר בחשאי לסלוניקי לאחר שיוחנן השני אסן התאהב ונשא לאישה את בתו אירנה.
לאחר שעוור, תאודורוס לא יכול היה לתבוע לעצמו את כס המלכות והכתיר את בנו יוחנן קומננוס דוקאס, אך נשאר הכוח האמיתי מאחורי כס המלכות בידי העוצר.
עד מהרה נמלט מנואל וברח לניקאה, שם התחייב בנאמנות לווטאציס.
כך בשנת 1239 הורשה מנואל להפליג לתסליה, שם החל להרכיב צבא כדי לצעוד לסלוניקי.
לאחר שלכד את לאריסה, תאודורוס הציע לו הסדר, לפיו הוא ובנו ישמרו על סלוניקי, מנואל ישמור על תסליה, בעוד שאח אחר, קונסטנטינוס קומננוס דוקאס, ישלוט על אטוליה ואקארנאניה, שבהן החזיק כאפאנאז' מאז שנות ה-1220. מנואל הסכים ושלט בתסליה עד מותו ב-1241, ואז היא נכבשה במהירות על ידי מיכאל השני מאפירוס.
בשנת 1241, בהבטחת מעבר בטוח, נסע תאודורוס לניקאה, אך שם החזיק אותו וטאציס בשבי, ובשנה הבאה הוא יצא עם צבאו לאירופה וצעד לסלוניקי.
וטאציס נאלץ להפסיק את המערכה ולחזור לניקאה כשקיבל ידיעות על פלישה מונגולית לאסיה הקטנה, אך הצליח להביא את יוחנן לכניעה: בתמורה לוותר על התואר הקיסרי והכרה בסמכותו הניקאית, הורשה יוחנן להישאר כשליט של סלוניקי עם התואר דספוט.
בשנת 1244, יוחנן מת והוחלף על ידי אחיו הצעיר דמטריוס אנג'לוס דוקאס.
דמטריוס היה שליט קל דעת שהפך את עצמו במהירות ללא פופולרי בקרב נתיניו.
בשנת 1246 חצה וטאציס שוב לאירופה.
במערכה של שלושה חודשים הוא הוציא מבולגריה את רובה של תראקיה כמו גם את רוב מקדוניה, שהפכה כעת לווסאלית שלו, בעוד מיכאל השני מאפירוס הרחיב את שטחו למערב מקדוניה.
לאחר ההצלחה המדהימה הזו, פנה וטאציס לסלוניקי, שם אזרחים מובילים כבר קשרו קשר להפיל את דמטריוס ולמסור לו את העיר.
כשהופיע וטאציס לפני העיר, דמטריוס סירב לצאת ולחלוק כבוד לריבון שלו, אך תומכי ניקאה בתוך העיר פתחו שער והכניסו את הצבא הניקאי.
סלוניקי שולבה במדינת ניקיאה, עם אנדרוניקוס פלאיולוגוס כמושל שלה, בעוד דמטריוס נשלח לגלות נוחה באחוזות שהוענקו לו באסיה הקטנה.
לעומת זאת אביו הוגלה לוודנה.
למרות סופה של המדינה הסלוניקאית, מיכאל השני מאפירוס נטל כעת את הטענות של משפחתו.
מיכאל ניסה לכבוש את סלוניקי ולהקים מחדש מדינה מערבית יוונית חזקה המסוגלת לקרוא תיגר על ניקאה על עליונות ועל הירושה הקיסרית הביזנטית.
תקיפה ראשונה בשנים 1251–1253, בעידודו של תאודורוס קומננוס דוקאס הזקן, נכשלה, ומיכאל נאלץ להשלים.
זה לא הרתיע זמן רב את מיכאל, שאחרי 1257 חיפש בריתות עם מעצמות אחרות נגד האיום הגובר של ניקאה, כולל נסיכות אכאיה הלטינית ומנפרד מסיציליה.
שאיפותיו של מיכאל התנפצו עם זאת בקרב פלגוניה ב-1259. לאחר הקרב, אפילו אפירוס ותסליה נכבשו לזמן קצר על ידי הניקאים.
חשוב מכך, הניצחון פתח את הדרך לכיבוש מחדש של קונסטנטינופול על ידי ניקאה ב-15 באוגוסט 1261, ושיקום האימפריה הביזנטית תחת שושלת פלאיולוגוס.
רשימת שליטי קומננוס דוקאס של סלוניקי:
דמטריוס אנג'לוס דוקאס (1244–1246 בתור דספוט)
בית הדין של המועצה הקדושה של האינקוויזיציה (בספרדית: Tribunal del Santo Oficio de la Inquisición ) הייתה מוסד ספרדי שנוסד בידי המלכים הקתוליים בשנת 1478 על-מנת לאחד את ספרד מבחינה דתית, לשמור על האורתודוקסיה הקתולית, להילחם במינות ולשמור על טוהרה המוסרי של הקהילה הנוצרית בספרד.
האינקוויזיציה הספרדית נבדלה מהאינקוויזיציה האפיפיורית בכך שהייתה כפופה למלך, ולא לכנסייה, ובכך שימשה למעשה זרוע של המדינה.
כמוסד כנסייתי הוגבלה סמכותה של האינקוויזיציה לנוצרים בלבד, והיא פעלה בעיקר נגד מומרים מיהדות או אסלאם שנחשדו באי-נאמנות לדתם החדשה.
כמו כן, הדבירה כליל את הרפורמציה הפרוטסטנטית שניסתה להכות שורשים בממלכה.
לא הייתה לה כל סמכות לגבי מוסלמים ויהודים שלא התנצרו, והיא לא פעלה נגדם מעולם.
רק לאחר 1502, כשלא הותרה עוד בחוק ישיבת בני דתות אחרות בספרד, הייתה כל אוכלוסיית הממלכה נתונה למרות האינקוויזיציה.
האינקוויזיציה הפכה בזיכרון ההיסטורי לייצוג של עריצות וקנאות דתית חשוכה, והיא מזוהה עם מכשירי עינויים, מאסרים שרירותיים והעלאה על המוקד בטקסי האוטו דה פה.
אף על פי שיש לכך ביסוס, דימוי זה פשט בעיקר עקב התעמולה הפרוטסטנטית האנטי-קתולית של אנגליה והולנד, ולמעשה הייתה האינקוויזיציה הספרדית מוסד ליברלי ביחס לתקופה.
מספר קרבנותיה היה קטן בהשוואה לרדיפות הדת ביתר אירופה, ולעצוריה הובטחו תנאים סבירים והליך הוגן יותר מבבתי-הכלא החילוניים.
האינקוויזיציה הראשונה הוכרז בסוף המאה השתים עשרה על ידי האפיפיור לוקיוס השלישי כמכשיר להילחם בקתרים בדרום צרפת.
חמישים שנה מאוחר יותר, בשנים 1231–1233, נוסדה אינקוויזיציה שפעלה בכמה ממלכות נוצריות באירופה לקראת סופם של ימי הביניים.
באשר לממלכות הנוצריות של חצי האי האיברי, היא הוקמה רק בכתר אראגון.
עם הזמן, חשיבותו התדלדלה, ובאמצע המאה החמש עשרה הוא היה מוסד כמעט נשכח וכמעט ולא פעיל, אם כי חוקי.
בכתר קסטיליה, דיכוי של "כפירה" בנצרות הקתולית בוצע על ידי נסיכים חילונים על סמך חקיקה שהייתה גם חילונית, אם כי היא שחזרה במידה רבה את חוקי האינקוויזיציה האפיפיורית.
בתחילת השלטון הנוצרי, המיעוטים היהודיים והמוסלמים חיו בסובלנות יחסית מצד השלטון.
בערים מסוימות, היהודים חויבו בענידת סמל מזהה על בגדיהם (Senal), או בלבישת שכמיה מעוגלת על בגדיהם.
גזירות קנ"א הן כינוי לפרעות שביצעו נוצרים קתולים נגד יהודים בספרד בשנת ה'קנ"א (1391).
גזירות 1391 פתחו תקופה של לחץ כבד על יהדות ספרד להתנצר, ועד ויכוח טורטוסה ב-1414 ואחריו התנצרו בין 33% ל-60% מתוכה, כשהם יוצרים אוכלוסיית מראנוס עצומה.
המומרים נותרו כיחידה חברתית מובחנת ש"הנוצרים הישנים" התייחסו אליהם בחשד ובקנאה.
לאחר נפילת ממלכת גרנדה לכתר קסטיליה ב-1492, הדרדר מעמדם של המודג'ארים (מוסלמים איבריים) במהירות.
זכויותיהם נשללו, קיומה של הדת המוסלמית נאסר ברחבי ספרד ובניגוד להבטחות שניתנו להם, הם הוטבלו לנצרות בכפייה.
אולם, גם שהתנצרו הם לא התקבלו לתוך החברה הנוצרית ונותרו מופלים לרעה.
המוריסקוס היו נתונים לפיקוחה של האינקוויזיציה שקפידה לבדוק אם הם שומרים על חובותיהם הנוצריות ולא חסכה באמצעים לבדוק זאת.
על אף מעקב האינקוויזיציה מוריסקוס רבים, המשיכו לדבוק באסלאם בסתר.
בשעה שהרשויות התרשמו שהמוסלמים לא יוותרו על דתם, הם החליטו על גירוש המוריסקוס.
האינקוויזיציה הספרדית נוסדה בשנת 1478, לאחר איחוד קסטיליה ואראגון על ידי פרננדו ואיזבלה וסיומה של הרקונקיסטה, כיבוש חצי האי האיברי מידי המוסלמים בשתי הממלכות, קסטיליה ואראגון, לא הייתה אינקוויזיציה פעילה והמיעוטים היהודיים והמוסלמים זכו לסובלנות מצד השלטון.
גם בקסטיליה וגם אראגון היא הייתה כפופה למלוכה ולא לאפיפיור בניגוד לקודמותיה.
לאור זאת ישנן כמה השערות באשר לסיבה להקמתה של האינקוויזיציה הספרדית:
השערת הרב-דתיות: היהודים והמוסלמים הפכו לקבוצות בולטות בחברה, ויצרו התנגדות גדולה כלפיהן מצד הרוב הקתולי.
השערת האכיפה: השלטונות המקומיים בספרד הפכו לבעלי עצמאות שיפוטית גדולה מדי, והשלטון רצה ליצור אחידות ביניהם.
השערת ההתפייסות: הממלכה הספרדית נתפסה כממלכה של חוטאים ו"נוצרים גרועים", ועל כן איזבלה ופרננדו רצו להתפייס עם מנהיגים נוצרים אחרים באירופה ועם האפיפיור.
הפחד מהעות'מאנים: באותה תקופה האימפריה העות'מאנית הלכה והתחזקה.
השלטון בספרד חשש מתמיכה פנימית של מיעוטים בכובש עות'מאני, ולכן הם גורשו.
התמודדות מול האפיפיור: לממלכות הספרדיות היה עבר של עימותים עם האפיפיור, ויצא להן מוניטין של נוצרים לא-אדוקים מולו.
לכן, הקמת האינקוויזיציה מילאה שני תפקידים: היא חיזקה את מעמדה הנוצרי של ספרד אל מול האפיפיור, ואפשרה למלכים עצמאות דתית בשטחם.
לאחר מינוין של מועצות אינקוויזיציה ומינוי אנשי דת לעמוד בראשן, האינקוויזיציה החלה לפעול בסביליה בשנת 1481 באמצעות פעולות של אוטו דה פה, ענישה ציבורית כלפי נוצרים חוטאים.
האוטו דה פה הבולט ביותר היה ענישת אנשים על ידי שרפה ציבורית.
עד סוף שנת 1530 כ-2,000 אנשים מצאו את מותם בשריפה ציבורית.
עד מהרה מועצות אינקוויזיציה החלו לקום גם בערים נוספות.
פעולות האינקוויזיציה החלו להיות מופנות גם כלפי מי שאינם נוצרים בשנת 1483, כאשר גורשו כל היהודים מאנדלוסיה.
אלה שנמצאו אשמים הועברו מסמכותה של האינקוויזיציה לבתי הדין החילוניים, שם לרוב נידונו לעינויים, ככפרה על עוונותיהם, או למוות איום בהעלאה על המוקד, או תלייה.
היא דנה בעיקר במומרים יהודים בחשד להמשך קיום היהדות לאחר ההתנצרות.
כאמור, לאינקוויזיציה לא הייתה סמכות לפעול כלפי מי שאיננו נוצרי – כלומר, כל אדם שמעולם לא נטבל.
עם זאת, חלק גדול מעבודתה התעסק בחקירתם של מומרים אשר המשיכו לקיים בסתר את דתם הקודמת.
עם זאת, לטענת השלטונות, הקשר בין יהודים מומרים לבין מי שלא התנצר, הסית את ה"נוצרים החדשים" מדתם.
לכן, הוחלט לגרש את היהודים מספרד בשנת 1492. המלכים הקתוליים הפקידו בידי האינקוויזיטור הראשי תומאס דה טורקמדה ושותפיו ניסוח צו לגירוש היהודים מהממלכה.
לפי ההיסטוריון ז'וזף פרז, החלטה זו "מדגימה את התפקיד המוביל של האינקוויזיציה בעניין הזה".
תומאס דה טורקמדה היה משוכנע כי קיומו של המארנוס (מומרים יהודים), מוריסקוס (מומרים אסלאמיים), יהודים ומורים היווה איום על חיי הדת והחברה של ספרד, והשפעתו על המלכים הקתוליים אפשרה לו להשפיע על מדיניותם.
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492 לא נותרו עוד יהודים בספרד באופן רשמי, וכל גילוי של יהדות הפך להיות עניינה של האינקוויזיציה, מכיוון שהיה בהגדרה התייהדות של נוצרים.
פרנסיסקו חימנס דה סיסנרוס, קידם את דיכוי המוסלמים באותו להט שטורקמדה הפנה ליהודים.
בשנת 1502 הוא הורה על איסור על האסלאם בגרנדה, האחרונה מבין הממלכות המוסלמיות בספרד שנפלה בעקבות הרקונקיסטה.
ב-1503 גורשו גם המוסלמים מקסטיליה או נוצרו.
רדיפת המוסלמים הואצה בשנת 1507 כאשר חימנס מונה לאינקוויזיטור הראשי.
המוסלמים בוולנסיה ובאראגון היו נתונים להמרה בכפייה בשנת 1526, והאסלאם נאסר לאחר מכן בספרד.
לאחר מכן הקדישה האינקוויזיציה את תשומת לבה למוריסקוס, מוסלמים ספרדים שהתנצרו.
לבסוף, גם המומרים הרבים ממוצא מוסלמי, המוריסקוס, ששמרו על זהות נבדלת והיוו כוח צבאי ופוליטי, גורשו כולם ב-1609.
האינקוויזיציה פעלה גם נגד תנועות שהוגדרו על ידיה כמינות פנים-נוצריות, וליתר דיוק נגד כל מי שנחשדו בכך.
היא מיגרה את האַלוּמְבָּרַדוֹס ("נאורים"), קבוצה לא-מגובשת של מיסטיקנים שקראו לרוחניות פנימית, הכריתה את ניצני הרפורמציה הפרוטסטנטית בממלכה, ורדפה גם את ההומניסטים חסידי ארסמוס.
אנשי כנסייה, ואף הבכירים ביותר, שעלה נגדם ולו חשד קלוש בנטיות הטרודוקסיות, היו חשופים לפגיעתה.
האינקוויזיציה גם ניסתה למנוע את הפצתם של רעיונות הכופרים בנצרות הקתולית, ולכן הוציאו רשימות ספרים שנאסרו להפצה.
בין הספרים הללו היו מצויים גם ספרים פופולריים של אותה תקופה.
עם זאת, הצנזורה לא הייתה אפקטיבית ביותר והספרים האסורים המשיכו להיות מופצים בערוצים רבים.
האינקוויזיציה בוטלה לראשונה בתקופת השלטון של נפוליאון בונפרטה על ספרד בשנת 1808, ובוטלה שנית על ידי הקורטס של קדיס בשנת 1813. היא הוחזרה שנה לאחר מכן, כאשר פרדיננד השביעי עלה בחזרה לשלטון בספרד.
היא בוטלה שוב בין השנים 1820–1823. עם זאת, שלוש שנים לאחר מכן היא הוחזרה בפועל.
בתקופה זו הוצא להורג מורה בית-ספר בשם קייטאנו ריפול משום שהיה דאיסט, והוא היה המוצא-להורג האחרון על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
האינקוויזיציה בוטלה באופן סופי ב-15 ביולי 1834 על ידי צו מלכותי שנחתם על ידי מריה כריסטינה.
צו גרנדה שבמסגרתו גורשו יהודי ספרד בוטל רק בשנת 1968.
כאשר האינקוויזיציה פתחה בחקירה באזור, האינקוויזיטורים בדרך כלל היו מציעים עונשים קלים יחסית לאלה שהיו מוכנים להודות במעורבותם שלהם ב"כפירה".
הודאות אלו שימשו לזיהוי "כופרים" אחרים, שהובאו בפני בית דין.
לאחר שנת 1500, השיטה הוחלפה בהוקעה של אחרים שהיו מעורבים ב"כפירה".
במשפט, הנאשמים לא קיבלו סיוע כדי להגן על עצמם, לעיתים קרובות הם לא ידעו על ההאשמות נגדם, והודאות הושגו לעיתים קרובות באמצעות כפייה, החרמת רכוש או עינויים.
אם הנאשם יימצא אשם, גזר הדין יוכרז באוטו דה פה.
לאחר מכן יועבר הנאשם לרשויות החילוניות לצורך ביצוע גזר הדין.
האינקוויזיציה לא החליפה את רשות השיפוט החילונית, ופעלה במקביל אליה.
הנאשמים נמסרו לידי האינקוויזיציה רק במקרה שביצעו "עברות" שנשאו אופי דתי, כמו שמירת כשרות, שמירת שבת, נשיאת תפילה יהודית או הטלת ספק בקדושת הסקרמנטים.
בשל חלקה העמוק של הדת בחברה הספרדית של התקופה, האינקוויזיציה עסקה גם בחקר פשעים חילוניים הקשורות לסחר בעבדים, הברחות, זיוף, הונאת מס (פשעים דתיים רבים נחשבו לנגזרים מכך), נשק בלתי חוקי, הונאה, ריגול, זלזול בכבוד המלכות ועוד.
בראשה של האינקוויזיציה עמדו אינקוויזיטור (חוקר) ראשי, לדוגמה תומאס דה טורקמדה, האינקוויזיטור הראשי המפורסם ביותר.
הנאשם היה נעצר על ידי האינקוויזיציה אם לידי חוקריה נמסר מידע שלפיו הוא אשם בעברות כנגד הדת הנוצרית הקתולית.
המידע יכול היה להגיע כתוצאה מהלשנה, שמועה, או חשדות שפיתח האינקוויזיטור כתוצאה מהיכרותו עם הקהילה בתוכה פעל.
העברות החמורות כללו ביצוע פולחנים יהודים או מוסלמים, זלזול בפולחנים הקתולים או שחיתות מינית.
גם הטלת ספק בקדושת הסקרמנטים, ביגמיה, התחזות לכומר או זלזול בכוחו של הממסד הכנסייתי היו עברות חמורות, על רקע החשד שמדובר בפרוטסטנטיות.
הסתת אחרים לביצוע אותן העברות העלתה את חומרת המעשה בעיני בית הדין.
עברות קלות יותר כללו פקפוק בעיקרי אמונה, עדות שקר, וכיוצא בזה.
הנאשם היה מובא לפני אינקוויזיטור שהיה מבקש ממנו הודאה, אך לא היה מגיש לו כתב אישום, ולא אומר לו במה הוא מואשם.
לעיתים הודו אנשים בפשעים שונים לחלוטין מאלו שהאינקוויזיטור התכוון אליהם מלכתחילה.
לפעמים שימשה ההודאה כניסיון של הנאשם להימנע מעינויים, להסתיר חטאים כבדים יותר, לגלות מי האשימו או להימנע מתקופת המאסר הממושכת והיקרה.
כדי לחקור אסירים השתמשה האינקוויזיציה בעינויים, אך לא באופן שיטתי.
הוא הוחל בעיקר נגד החשודים ביהדות ובפרוטסטנטיות, במיוחד במאה ה-16. למשל, הוערך שבין השנים 1575–1610 כשליש מהנאשמים בגין כפירה עונו בבית המשפט של טולדו.
בתקופות אחרות השיעור השתנה במידה ניכרת.
שיטות החקירה של האינקוויזיציה כללו שימוש מסוים בעינויים, אך שימוש זה היה מוגבל יחסית.
למעשה, היו נהוגים שלושה סוגי עינויים נפוצים.
הסוג הראשון כלל את קשירת הנאשם למשקולת כבדה, מתיחתו, ושחרורו בבת אחת אל הרצפה, כך שהיה מקבל מכה חזקה.
סוג העינוי השני כלל את קשירתו של הנאשם כך שלא יכול היה לסגור את פיו, והזרמת מים אל תוך פיו כדי ליצור תחושה של מחנק.
העינוי השלישי כלל את קשירת הנאשם בחבלים לסד כלשהו, ומשיכת החבלים במהירות כך שהם פצעו את הנאשם.
העינויים נועדו כדי לחלץ הודאה של הנאשם בפשע שיוחס לו, ולא כדי להענישו.
הודאה בזמן העינוי לא הייתה תקפה בבית המשפט, והיה צורך בכך שהנאשם יחזור עליה שנית בדעה צלולה.
עם זאת, לא הייתה שום בעיה להחזיר נאשם סרבן אל חדר העינויים.
לנאשם הייתה אפשרות לזמן עדים משלו ולהכין את ההגנה למשפטו, אם כי לרוב הוא נאלץ לבצע הכנה זו בטרם ידע בדיוק מה הן ההאשמות כנגדו, ועמלו היה עולה בתוהו.
לרוב התחשב בית הדין בהבעת חרטה של הנאשם או בנסיבות מקלות, כגון שכרות בזמן המקרה.
במקרה שבו הצליחה האינקוויזיציה להרשיע נאשם, היא הייתה מענישה אותו באופן שתאם את חומרת העבירה כנגד הנצרות הקתולית, חרטת הנאשם, והשאלה האם הייתה זו עבירה ראשונה.
במקרה הקל ביותר, אם למשל היו חסרות עדויות מוצקות לאשמת הנאשם, הנאשם היה נשלח לביתו ללא עונש מלבד ההפסד הכספי שגרמה לו תקופת המאסר.
במקרה שהנאשם הביע חרטה על מעשיו הוא עשוי היה לקבל קנס, לגלות מהעיר או לשאת לתקופה מסוימת את הגלימה שכונתה "סאנבניטו".
גלימה צהובה זו הייתה אות קלון בולט, ונתלתה בכנסייתו של הנאשם לדיראון עולם גם לאחר סוף תקופת העונש.
תהלוכת אוטו דה פה, שבה היו מוצגים החוטאים ברחובות העיר בגלימות סאנבניטו וההמון היה לועג להם, הייתה גם היא עונש אפשרי במקרה זה.
האוטו-דה-פה יכול היה להיות ציבורי, כאשר השתתפו בו נאשמים רבים בבת-אחת, או פרטי, כאשר ביצע את התהלוכה נאשם אחד בלבד.
במקרים נדירים היה העונש לעבירות אלו תקופה קצובה של חתירה בגליאות (ספינות המלחמה) של הצי הספרדי.
עונש זה נחשב לחמור למדי, ולרוב יושם רק במקרים חמורים יותר.
במקרה של חטאים חמורים יותר נאלץ הנאשם "להתפייס עם הכנסייה", זאת אומרת לשוב לחיקה לאחר שנטש אותה.
במקרים אלה העונשים היו חמורים יותר, בהתאם לחומרת העבירות.
העונשים כללו את לבישת גלימת הסאנבניטו לזמן ארוך, חתירה למשך תקופות ממושכת בגליאות, או החרמת רכוש.
האינקוויזיציה יכלה גם לגזור תקופות מאסר שונות.
עונש אפשרי נוסף היה מלקות.
במקרה זה היה הנאשם נלקח למקום ציבורי, נקשר לסד, מופשט בפלג גופו העליון וסופג מלקות.
לרוב לא נגזרו יותר ממאתיים או שלוש-מאות מלקות, משום שאדם ממוצע לא יכול היה לעמוד ביותר מכך.
גם נשים, זקנים וילדים צעירים יחסית יכלו לספוג מלקות, אך עונשים אחרים, כגון החרמת רכוש או חתירה בגליאה, לא היו אפשריים מבחינתם.
העונש החמור ביותר היה שרפה על המוקד, והוא ניתן בדרך-כלל לאנשים שסירבו להתחרט על חטאם, לאנשים שהורשעו בעברות חמורות בעבר או לאנשים שהסיתו אחרים לחטוא.
בקרב הנידונים לשרפה היו דרגות שונות של חומרה וצורות שונות של ענישה.
במקרים החמורים פחות, נחנקו הנאשמים למוות לפני שנשרפו גופותיהם, ובמקרים החמורים יותר הם נשרפו חיים.
במקרה שבו הנאשם חמק תחת ידה של האינקוויזיציה, הייתה אפשרות לשרוף את גופתו לאחר מותו, אם הצליחה האינקוויזיציה לשים את ידה עליה.
במקרה זה, הייתה גם אפשרות לשרוף את האדם בהיעדרו, דהיינו, לשרוף בובה כלשהי כאות קלון לאותו האדם, ולצורך סיפוק רצונה של האינקוויזיציה שלא להשאיר את הנושא ללא טיפול כלשהו.
התפלגות הענישה השתנתה מאוד לאורך זמן.
השימוש בגזרי דין מוות היה נפוץ במיוחד בשלב הראשון של ההיסטוריה של האינקוויזיציה.
למשל, בוולנסיה היה גזר עונש מוות על 40% מאלה שהועמדו לדין לפני 1530, אך מאוחר יותר האחוז ירד ל-3%.
העונשים הפומביים נועדו למנוע הופעת "כופרים" חדשים, ולא רק להעניש את ה"כופרים" שנתפסו.
לשם אותה מטרה, נקטה האינקוויזיציה לעיתים פעולות חינוכיות כמו לימוד עקרונות הדת לנאשמים בזמן תקופת מאסרם, ופרסום המשפטים שנערכו בתוספת האשמה והעונש.
פעולה חינוכית ידועה במיוחד היא פרסום אינדקס הספרים האסורים על רקע אי-תקינות דתית.
אנשי דת שחטאו יכלו לעיתים להמיר את עונשם לתפילות, צומות או ריתוק למנזר.
במקביל לאינקוויזיציה בספרד, בית המלוכה הספרדי הנהיג אינקוויזיציה גם במושבות האימפריה באמריקה הלטינית.
על אף שהאינקוויזיציה הספרדית באמריקה הייתה שלוחה של זו שבספרד, הרי שהתפתחותה, התנאים בהן פעלה, המשימות איתן התמודדה וכתוצאה מכך דרכי פעולתה, היו שונות במקצת.
בשטחי האימפריה אשר באמריקה הוקמה לשכת האינקוויזיציה הראשונה כבר בשנת 1517 בסנטו דומינגו.
המניע להקמת הלשכה היה החשש שלמרות הצו משנת 1501 שאסר על הגירת יהודים, נוצרים חדשים וצאצאיהם לאמריקות, רבים מהם הגיעו לקולוניה בסופו של דבר.
מאוחר יותר נוסדו שתי לשכות נוספות בשתי בירות מלכויות המשנה: מקסיקו סיטי (1571) ולימה.
לשכה רביעית ואחרונה נוסדה בשנת 1610 בקרטחנה דה אינדיאס, לאור הנוכחות הפרוטסטנטית (ההולנדית והאנגלית) ברחבי הים הקריבי.
עם הקמתה הייתה כפופה האינקוויזיציה באמריקות להגמון או לאב המנזר המקומי.
באמצע המאה ה-16 הפכה האינקוויזיציה באמריקות למוסד עצמאי.
בתחילה לא הובאו האינדיאנים תחת סמכותה של האינקוויזיציה מתוך גישה פטרנליסטית וסלחנית בנוגע להליך ניצורם.
מאוחר יותר הורחבה סמכות האינקוויזיציה וחלה גם על האינדיאנים.
עם זאת, התרכזה האינקוויזיציה באמריקות בביעור המינות ובהשלטת המוסר בקרב האוכלוסייה האירופאית והקריאולית, ולעיתים נדירות יותר בקרב מסטיסים, מולאטים ואפריקאים.
מבחינה גאוגרפית השטח העצום עליו מופקדות היו לשכות האינקוויזיציה באמריקות, ומקום מושבן בבירות מלכויות המשנה, הביאו לכך שבפועל טווח השפעתן הוגבל לאותן הבירות ולמאות קילומטרים אחדות מחוצה להן בלבד.
על אף שפיקוח על התנהגותה המוסרית של הכמורה היה אחד מתפקידיה של האינקוויזיציה, הצלחתה בתחום זה הייתה מוגבלת גם כן.
על אף המאבק הפנימי בתוך המסדרים הדתיים, גבריים ונשיים כאחד, על שימור כללי המנזר, התאחדו הפלגים השונים נגד חדירה חיצונית בדמות מפקח האינקוויזיציה, ולרוב לא שיתפו עמו פעולה.
נראה כי בשונה מספרד, באמריקות התאפיינה פעולת האינקוויזיציה בגלים שהושפעו מהגעת אינקוויזיטור חדש ומאירועים כלכליים, חברתיים ופוליטיים שונים.
העונש החמור ביותר, העלייה על המוקד, יושם באמריקות בתכיפות פחותה מזו שבספרד.
שתי תקופות הפנטיות הדתית המפורסמות ביותר, אם כי לא היחידות, אירעו במהלך המאה ה-17: בין השנים 1634 ו-1639 בלימה, ובשנות ה-40 של המאה ה-17 במקסיקו סיטי.
מרבית פעולתה של האינקוויזיציה באמריקות לא הייתה ביעור המינות, אלא דווקא שמירת מוסר ציבורי וטיפול בסטיות מוסריות וציבוריות.
כך, למשל, מבין מעט פחות מ-1,500 תיקי החקירה שהתקיימו באינקוויזיציה של לימה במהלך כ-250 שנות קיומה (משנות ה-80 של המאה ה-16 ועד לפירוקה בשנת 1824) רק 313 היו על מינות.
מתוך אלו, כשני שלישים (243 תיקים) עסקו בגילויי "התיהדות" והשאר במינות הפרוטסטנטית או במינות בתוך הקתוליות.
כמחצית מכלל תיקי המינות (157) נפתחו בתקופה שבין השנים 1581 ו-1641. הסיבה לכך היא שלאחר "איחוד הכתרים" של ספרד ופורטוגל הורשו פורטוגזים להתיישב באמריקה הספרדית ורבים עברו למלכות המשנה של פרו.
בעוד שבגירוש ספרד ניתנה ליהודים הברירה בין גלות והתנצרות, הרי שניצורם של יהודי פורטוגל, רבים מהם גולים מגירוש ספרד, נעשה בכפייה.