tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשלת בוסניה אף איימה להאשימו כשותף לרצח עם בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג, אם כי דבר שכזה לא התרחש מעולם.
הרד היה מעורב בשערורייה ציבורית בדבר מימון בריטי לסכר הידרואלקטרי על גדות נהר פרגאו שבמלזיה, סמוך לגבול המלזי עם תאילנד.
עבודות בנייה החלו ב-1991 עם כסף מתקציב סיוע החוץ הבריטי.
במקביל, ממשלת מלזיה קנתה ציוד צבאי בריטי בשווי מיליארד לירות שטרלינג.
בצעד מפתיע, הגיש את התפטרותו מתפקידו כמזכיר המדינה לענייני החוץ וחבר העמים לאחר שש שנים בתפקיד, יום לאחר שראש הממשלה ג'ון מייג'ור, הודיע כי יעביר את הבחירות לראשות המפלגה השמרנית מנובמבר ליולי.
הרד אמר שהוא רוצה "להתיר" את עצמו כמטרה אפשרית במאבק על ההנהגה.
הרד אמר שהוא לא יתפטר מחברותו בפרלמנט של בריטניה שלו ויישאר פעיל בספסלים האחוריים.
לאחר פרישתו מממשלת בריטניה וממשרד החוץ וחבר העמים, הוא נשאר מצדד נלהב של ג'ון מייג'ור, ושמר על פעילנות (אקטיביזם) פוליטית מגוונת, בין היתר במשרות עסקיות, בעיקר בתור סגן יושב ראש בנק "NatWest" ומנהל מועצת המנהלים של הבנק, תפקיד אותו מילא בנים 1995–1999.
הרד עזב את בית הנבחרים הבריטי לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 1997, וב-13 ביוני 1997 קיבל את התואר הברון הרד מוסטוול, כתושב העיר וסטוול שבמחוז אוקספורדשייר, דבר שאפשר לו להמשיך לשבת בפרלמנט כחבר בבית הלורדים.
בפברואר 2003, ימי מלחמת עיראק, אמר הרד בבית הנבחרים כי מדינות הקואליציה הבינלאומית עושות הכל למניעת פגיעה באזרחים.
אחרי שצידד באותו דיון במלחמה, קרא לעברו חבר מפלגת הלייבור ג'ורג' גאלאוויי כי ידיו של הרד "מגואלות בדם אנשים תמימים, בהם נשים וילדים".
הוא פרש סופית מבית הלורדים ב-9 ביוני 2016.
דאגלס ג'פרי מקגרת' היה תסריטאי, במאי קולנוע ושחקן אמריקאי.
הוא היה כתב פרשנות פוליטית בטור בשם "The Flapjack File" בניו ריפבליק.
מקגרת' נולד במידלנד שבמדינת טקסס.
הוא בנם של ביאטריס ור' סירל מקגרת', מפיק נפט עצמאי ממידלנד.
הוא בוגר בתי הספר טריניטי מידלנד, צ'וט רוזמרי הול (Choate Rosemary Hall), ואוניברסיטת פרינסטון.
בפרינסטון היה חבר ב-Princeton Triangle Club ולאחר סיום הלימודים הצטרף למועצת המנהלים שלו.
ב-1980 החל לכתוב מערכונים לתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
בהמשך כתב מחזות זמר ותסריטים.
מקגרת' היה מועמד לפרס אוסקר ולפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (באפט"א) על התסריט שכתב לסרט "קליעים מעל ברודוויי".
בנוסף היה פעמיים מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה, ב-1995 עבור "קליעים מעל ברודוויי", וב-1997 על התסריט לסרט "אמה".
לפני מותו עוד שיחק בהצגת יחיד שכתב על חייו "הכול בסדר".
ב-1995 התחתן מקגרת' עם ג'יין ריד מרטין, עוזרת לשעבר של וודי אלן, ואחותה של הסופרת אן מ' מרטין.
פרקליטי אל איי (פרק אחד, 1989)
(2012) Checkers (מחזה אודות ריצ'רד ניקסון הצעיר)
ביוטיפול: המחזמר על קרול קינג (2014) (ספר אודות המחזמר)
(2011) His Way (סרט דוקומנטרי)
אין לי מושג איך היא עושה את זה (2011) I Don't Know How She Does It
דאגלס אלכסנדר הנרי גרהאם (; 26 במרץ 1893 – 28 בספטמבר 1971) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
גרהאם נולד ב-26 במרץ 1893 בברצ'ין, אנגוס, סקוטלנד, והתחנך באקדמיית גלאזגו ובאוניברסיטת גלאזגו.
בשנת 1911 הוא הצטרף לצבא הטריטוריאלי, אולם פרש ממנו כעבור שנה, ובשנת 1913 התגייס כלוטננט משנה לצבא הסדיר, והצטרף לרגימנט הקמרונים, עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
ב-3 בנובמבר 1914 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-18 ביוני 1916 הוא הועלה שוב לדרגת קפטן.
לאחר שנפצע בקרבות הוא חזר לצרפת ומונה כקצין האג"ם של החטיבה ה-182, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-61 (דרום מידלנד ה-2), ונשאר בתפקיד זה עד ה-7 ביוני 1919. על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי הצלב הצבאי וצלב המלחמה הצרפתי.
לאחר המלחמה מילא גרהאם תפקידי פיקוד ומטה, ואף יצא ללימודים במכללה לפיקוד ומטה בקימברלי.
בשנת 1930 הוא הועלה לדרגת מייג'ור, ובשנת 1937 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ומונה למפקד גדוד 2, רגימנט הקמרונים, עמו לחם במהלך המרד הערבי הגדול.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח גרהאם עם גדודו לצרפת, אולם באפריל 1940 הוא חזר לבריטניה ומונה למפקד החטיבה ה-27 שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-9 (היילנד).
באוגוסט 1940 שונה שם חטיבתו לחטיבה ה-153, בעקבות שינוי שם הדיוויזיה לדיוויזיה ה-51, לאחר שהדיוויזיה המקורית הושמדה בצרפת.
לאחר מינויו של דאגלס וימברלי למפקד הדיוויזיה במאי 1941, היה גרהאם הקצין היחיד בדיוויזיה שלא השתייך ליחידות ההיילנדרים, בשל פיקודו המעולה.
ב-11 ביוני 1942 קיבל גרהאם כהוקרה על פעולותיו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
בקיץ אותה שנה נשלחה הדיוויזיה ה-51 למצרים, ובאוקטובר היא השתתפה בקרב אל עלמיין השני.
לאחר מכן הוא לחם עם חטיבתו במהלך המערכה בתוניסיה, ובתחילת מאי 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-56. ב-10 במאי ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות, אולם כעבור 3 ימים נפסקה הלחימה לאחר כניעת כוחות מדינות הציר בתוניסיה, וכוחותיו שבו אלפי חיילים.
בשל הנפגעים הרבים שספגה הדיוויזיה היא לא השתתפה בפלישת בעלות הברית לסיציליה, אולם היא השתתפה בפלישת בעלות הברית לאיטליה ובכיבוש נאפולי.
ב-10 באוקטובר 1943 נפצע גרהאם כתוצאה מהתהפכות הג'יפ שלו למכתש פגז, ולאחר החלמתו הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-50. על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות האמריקני, וקיבל את תואר עמית במסדר האמבט.
ב-6 ביוני 1944 נחתו כוחות הדיוויזיה בחוף גולד כחלק מהקורפוס ה-30, ולאחר מכן לחמו בקרבות הקשים בנורמנדי, ובכלל זה הקרב על קן וקרב פאלז.
בספטמבר 1944 השתתפו כוחות הדיוויזיה בשחרור בלגיה, ולאחר מכן לחמו במבצע מרקט גארדן.
בנובמבר 1944 פוזרו יחידות הדיוויזיה בין הדיוויזיות השונות והדיוויזיה הפכה לדיוויזיית מילואים, ובאוגוסט 1945 נשלחה הדיוויזיה לנורווגיה.
בשנת 1947 פרש גרהאם מהצבא, ובשנת 1954 הוא מונה לקולונל הכבוד של רגימנט הקמרונים, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1958. ב-28 בספטמבר 1971 מת גרהאם בברצ'ין, אנגוס, סקוטלנד, שבועות ספורים לאחר מותו של בנו השני.
דאגלס ניל וימברלי היה גנרל בריטי, שפיקד על הדיוויזיה ה-51 (היילנד) במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
וימברלי נולד ב-15 באוגוסט 1896 באינוורנס, והיה בנו של המנתח-קפטן צ'ארלס ניל קמפבל וימברלי, ומיני לסמואר גורדון, בתו של ג'יי ג'יי וימברלי.
הוא התחנך במכללת וייטון ובאוניברסיטת קיימברידג', ובינואר 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס ל.
בתחילה הוא שירת בחטיבה ה-1 במסגרת הדיוויזיה ה-1, ולחם עמה במהלך קרב לוס והקרב על הסום, אולם בשנת 1917 הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגת מקלעים בדיוויזיה ה-51, עמה לחם במהלך קרב פשנדל ומתקפת האביב, שבה נפצע והוחזר לבריטניה.
לאחר המלחמה נשלח וימברלי לרוסיה, שם לחם עם יחידתו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, ולאחר מכן שירת באירלנד במהלך מלחמת העצמאות האירית.
בשנת 1926 החל את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי, שם היו מדריכיו ברנרד מונטגומרי, אלן ברוק וברנרד פאג'ט, וחבריו לספסל הלימודים היו הרולד אלכסנדר, צ'ארלס הדסון, רוי בוכר, אלן דאף, ג'ורג ווד, ג'ון קלארק, נואל הולמס, סידני ארצ'יבלד, ויליאם הולדן, ריצ'רד בונד וריצ'רד לואיס.
ב-29 באפריל אותה שנה התחתן עם אלסיי מירטל ליווינגסטון, בתו של קפטן פלורידה קמפבל מהצי המלכותי, ממנה נולדו לו בן ובת.
בשנת 1929 הוא מונה לקצין האג"ם של חטיבת הגורקה ה-1, עמה היה מעורב במבצעים בגבול הצפון-מערבי, וב-1 בינואר 1933 הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
לאחר מכן מילא תפקידי מטה במשרד המלחמה, וב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-19 בדצמבר 1938 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1, רגימנט ההיילנדרים קמרון של המלכה, עליו פיקד עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נשלח עם גדודו לצרפת, כחלק מהחטיבה ה-5 במסגרת הדיוויזיה ה-2, אולם בדצמבר 1939 נשלח לבריטניה כמדריך בבית הספר לקצונה בכירה.
באמצע ספטמבר מונה וימברלי למפקד החטיבה ה-152, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-51 (היילנד), תחת פיקודו של אלן קנינגהם, שהוחלף בסוף אוקטובר על ידי ניל ריצ'י.
ב-22 במאי 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-46, וביוני אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-51 (היילנד).
עם הגעתו של וימברלי לתפקיד, החלו אימונים מאומצים לפעולות עתידיות מעבר לים, וביוני 1942 הוטל על הדיוויזיה להתכונן לשירות מעבר לים.
באוגוסט 1942 הגיעה הדיוויזיה למצרים, ובאוקטובר לחמה הדיוויזיה בקרב אל עלמיין השני.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות המערכה בתוניסיה ובפלישת בעלות הברית לסיציליה, ולאחר מכן חזרה לבריטניה על מנת להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי.
ב-5 באוגוסט 1943 הוא קיבל את תואר עמית במסדר האמבט, וב-23 באוגוסט מסר את הפיקוד על הדיוויזיה לצ'ארלס בולן-סמית ומונה למפקד המכללה לפיקוד ומטה, קימברלי.
בדצמבר אותה שנה הוא מונה לראש אגף חיל הרגלים במשרד המלחמה, ומילא תפקיד זה עד לפרישתו מהצבא ב-8 באוקטובר 1946.
לאחר פרישתו מהצבא הוא מונה למנהל מנהל המכללה האוניברסיטאית, דנדי באוניברסיטת סנט אנדרוז, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1954, וב-26 באוגוסט 1983 הוא מת בביתו בקופר אנגוס, סקוטלנד.
דַאגְלָס קיר מָארִי הוא סופר, עיתונאי ופרשן פוליטי בריטי.
עבודתו התפרסמה בעיקר בשל עיסוקו בסוגיות של תקינות פוליטית, הגירה, רב-תרבותיות, פרוגרסיביזם ואסלאם.
הוא ידוע כמבקר קבוע של ההגירה המוסלמית לאירופה וטוען כי קיים מאמץ של השמאל העולמי "להרוס את הציוויליזציה המערבית".
מבין הספרים שכתב נכללים רבי-המכר: "נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה" (2006), "המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם" (2017), "שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות" (2019) "הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף" (2022) ו"על דמוקרטיות וכיתות מוות" (2025).
מארי הוא תומך גדול של ישראל, העם היהודי והציונות.
הוא מצדיק את מלחמתה של ישראל בטרור האסלאמיסטי-פלסטיני ורואה בחברה הישראלית – שלדבריו מייצגת את ערכי קדושת החיים, משפחה, ערבות הדדית, משמעות, חירות האדם ודמוקרטיה – מודל מעורר תקווה לעתיד הציוויליזציה החופשית.
בתקשורת המערבית ובעולם המוסלמי השקפותיו של מארי מתוארות לעיתים קרובות כ"אידאולוגיות פוליטיות של הימין הקיצוני", והוא מואשם לעיתים ב"אסלאמופוביה", ב"לאומנות לבנה", ובקידום רעיונות כגון אירוערביה.
מארי נולד בהאמרסמית', לונדון למשפחה נוצרית.
לאימו, אנגלייה מורה בבית ספר, ולאב סקוטי דובר גאלית עובד ציבור שנולד באי לואיס .
בריאיון לעיתון ההראלד ב-2019, סיפר מארי כי אביו התכוון להתגורר בלונדון באופן זמני, אך החליט להישאר לאחר שפגש את אימו.
הוריו "עודדו דיון חיובי סביב שולחן האוכל" כשגדל, אבל "לא היו פוליטיים".
מארי התחנך בבתי הספר היסודי והתיכון המקומיים באזור מגוריו.
זכה במלגות לבית הספר סנט בנדיקט, אילינג ולאחר מכן למד באיטון קולג'.
הוא לימד זמן קצר בבית ספר ליד אברדין.
קיבל תואר ראשון באנגלית במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
"נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה"
בשנת 2006 הוציא לאור מארי את ספרו "נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה" ויצא למסע הרצאות לקידומו ברחבי ארצות הברית.
הפרסום שלו זכה לביקורת חיובית בעיתון א-שרק אל-אווסט על ידי הסופר האיראני אמיר טהרי שכתב על מארי "בין אם מסכימים איתו ובין אם לא, מארי תרם תרומה חשובה לקרב הרעיונות העולמי".
בשנת 2007 סייע מארי בכתיבתו של הדו"ח "לקראת אסטרטגיה גדולה לעולם לא בטוח: חידוש השותפות הטרנס-אטלנטית" מאת הגנרלים קלאוס נאומן, הנק ואן דן בריימן וג'ון שאליקשווילי, ואנשי הצבא פיטר אינג, ברון אינג וז'אק לנקסאד.
"אסלאמופיליה" ו"המוות המוזר של אירופה"
ביוני 2013 פורסם הספר האלקטרוני של מארי "אסלאמופיליה: מחלה מטרופולינית מאוד".
בשנת 2017 פרסם מארי את הספר "המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם" ששהה כמעט 20 שבועות ברשימת רבי המכר של סאנדיי טיימס שבה הגיע למקום הראשון.
מאז, הוא תורגם למעל 20 שפות.
בספר, מארי טען שיבשת אירופה "מתאבדת" בכך שהיא מאפשרת הגירה לא-אירופאית לשטחה, ומאבדת את "אמונתה בדתה".
הספר זכה לתגובות חלוקות מהמבקרים.
ג'ולייט סמואל מהדיילי טלגרף שיבחה את מארי והצהירה כי "קשה להפריך את התזה הכוללת שלו, כי אירופה המונעת מאשמה והמותשת משחקת מהר ומפסידה עם ערכיה המודרניים היקרים על ידי אימוץ הגירה בקנה מידה כזה".
סקירה אקדמית במועצה הישראלית ליחסי חוץ הכתירה את הספר כ"נפץ" ו"חשיפה כתובה באלגנטיות ומתועדת בשפע של הצביעות האובדנית של אירופה".
רוד לידל מהסאנדיי טיימס כינה את הספר "מבריק, חשוב ומדכא מאוד".
הביקורות הנגדיות על הספר היו שליליות.
בגרדיאן, העיתונאית הפוליטית גבי הינסליף תיארה את הספר כ"שנאת זרים" ו"פרק אחר פרק מסתובב סביב אותם נושאים שחוזרים על עצמם: מהגרים אנסים, רוצחים ומטילים טרור".
בכתיבתו לניו יורק טיימס, פנקג' מישרה תיאר את הספר כ"תקציר שימושי של קלישאות ימין קיצוני", והאשים את מארי בהגנה על הארגון "PEGIDA" שידוע בפעילותו נגד הגירה מוסלמית לאירופה, בכתיבתו כי לליגת ההגנה האנגלית "קיימת נקודה" ובתיאור הפוליטיקאי ההונגרי ויקטור אורבן כ"שומר טוב יותר של ערכים אירופאים" מאשר ג'ורג' סורוס.
במאמרו באתר "The Intercept", הביע מורטזה חוסיין ביקורת שלילית על הספר על רקע מה שהוא כינה "הטנור הפרנואידי הבלתי פוסק" ו"התמונה האפוקליפטית של אירופה" המתוארים בספר, תוך ערעור על הקשרים שעשה מארי בין הגירה לא-אירופאית מהעולם המוסלמי ליבשת לבין עלייה בנתוני פשיעה.
בכתיבתו לאתר עין המזרח התיכון , פרופסור איאן אלמונד מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בקטר כינה את הספר "זרם חד צדדי להפליא של סטטיסטיקות, ראיונות ודוגמאות, המשקף החלטה ברורה להפוך את הספר לטענה רטורית שאירופה נידונה להרס עצמי".
"שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות"
בספר מארי מבקר את עבודתו של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו על מה שהוא רואה כ"צמצום החברה למערכת של יחסי כוח".
הוא מחלק את הספר לחלקים העוסקים בצורות שונות של תחושות קורבנות, כולל סוגים של זהויות להט"ב, פמיניזם וגזע.
בפרק העוסק בהומוסקסואליות הוא מונה קונפליקטים קיימים בקרב להט"ב.
הספר קיבל תגובות חלוקות מצד מבקרים.
ההיסטוריון טים סטנלי מהדיילי טלגרף שיבח את הספר וכינה את מארי "מדריך בעל תפיסה מעולה לעידן לחימת הצדק החברתי", וקייטי לאו במאמר שלה לעיתון "איבנינג סטנדרד" הצהירה שמארי "התמודד עם נושא הכרחי ופרובוקטיבי נוסף בשנינות ובגבורה".
לעומת זאת, וויליאם דייוויס מהגרדיאן, נתן סקירה ביקורתית על עבודתו של מארי ותיאר את הספר כ"פנטזיות המוזרות של פרובוקטור ימני".
בשנת 2022 פרסם מארי את הספר "הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף".
הספר אופיין על ידי בעל הטור ג'רארד בייקר כ"בחינה של ניסיונות להרוס את הציוויליזציה המערבית ממקורות פנימיים".
"על דמוקרטיות וכיתות מוות - ישראל ועתיד הציוויליזציה"
יצא לאור באפריל 2025. נכתב בעקבות טבח שבעה באוקטובר 2023, ומתמקד בהשלכות המוסריות, התרבותיות והפוליטיות של האירועים, תוך ניתוח ביקורתי של תגובת העולם המערבי לישראל ולחמאס בגישה פרו-ישראלית.
בגיל 19, בעודו סטודנט בשנתו השנייה באוניברסיטת אוקספורד, פרסם מארי את הביוגרפיה "בוזי: ביוגרפיה של לורד אלפרד דאגלס", שתוארה על ידי הסופר כריסטופר היצ'נס כ"מופתית".
בעקבות פרסום הביוגרפיה, מארי זכה בשנת 2000 בפרס למדא לספרות בקטגוריית "ביוגרפיה הומוסקסואלית".
לאחר שעזב את אוקספורד, כתב מחזה בשם "רדת החשכה" על חסיד אומות העולם והדיפלומט השוודי ראול ולנברג.
ספרו משנת 2011, "יום ראשון הארור: אמת, שקרים וחקירת סאוויל", זכה בפרס הזיכרון של כריסטופר יוארט-ביגס לשנים 2011–2012 ונכלל ברשימת הספרים המועמדים לפרס אורוול לשנת 2012.
מארי משמש כעורך שותף של המגזין הבריטי הספקטייטור שמתמקד בסוגיות פוליטיקה, תרבות והיסטוריה.
בשנת 2016 ארגן באמצעות הספקטייטור תחרות שבה הוזמנו המשתתפים להגיש שירים פוגעניים על נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן עם פרס במקום הראשון בסך 1,000 פאונד שנתרמו על ידי קורא.
זאת בתגובה לפרשת בהמרמן , שבה הועמד לדין הסאטיריקן הגרמני יאן בהמרמן במסגרת חוק העונשין הגרמני בגין שיר שהלחין על טאיפ ארדואן.
הזוכה בתחרות השירה היה חבר הפרלמנט הבריטי מהמפלגה השמרנית, בוריס ג'ונסון, עורך המגזין לשעבר, ראש עיריית לונדון לשעבר וראש ממשלת הממלכה המאוחדת לעתיד.
באפריל 2019 דחק מארי בעיתונאי הניו סטייטסמן, ג'ורג' איטון, ובעורך העיתון, ג'ייסון קאולי, לשתף את ההקלטה המקורית של ריאיון שהתקיים בין איטון לפילוסוף השמרן רוג'ר סקרוטון.
הריאיון שפורסם בין השניים ייחס לסקרטון מספר הצהרות שתוארו בתקשורת כ"פוגעניות ביותר" וכ"חוסר יושר עיתונאית" מצד איטון.
בסופו של דבר הצליח מארי לרכוש את ההקלטה, שהיוותה בסיס למאמר שכתב בספקטייטור בהגנה על סקרוטון, בטענה שדבריו פורשו בצורה שקרית.
הניו סטייטסמן התנצל לאחר פרסום ההקלטה על ידי מארי על מצג השווא של איטון ביחס לדבריו של סקרוטון.
בנוסף לעבודתו בספקטייטור, מארי הוא בעל טור שבועי בשם "דברים ששווה לזכור" בחברת התקשורת "The Free Press" של בארי וייס.
בשנת 2007 הקים מארי את המרכז ללכידות חברתית, שהפך בהמשך לחלק מאגודת הנרי ג'קסון, שם שימש כמנהל שותף משנת 2011 עד 2018.
מארי הוא חבר בוועדה המייעצת הבינלאומית של העמותה הישראלית המכון לחקר ארגוני לא-ממשלתיים ("NGO Monitor"), ארגון לא ממשלתי, ירושלמי שמוגדר בתקשורת הבינלאומית כ"ימני ופרו-ישראלי", אשר נוסד בשנת 2001 על ידי הפרופסור הישראלי ג'רלד שטיינברג.
החל משנת 2022, מארי משמש כאחד ממנהלי איגוד הדיבור החופשי , ארגון שהוקם על ידי הפרשן החברתי הבריטי טובי יאנג בשנת 2020 שפועל נגד תרבות הביטול.
מארי הוא מבקר קולני של הגירה ורב-תרבותיות, והגירה לא אירופאית ממדינות האסלאם לאירופה בפרט.
במרץ 2013, מארי טען שלונדון היא "מדינה זרה" בשל הפיכתם של "בריטים לבנים" למיעוט ב-23 מתוך 33 רובעי לונדון.
בספרו, המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם, הוא כותב שאירופה וערכיה "מתאבדים עקב הגירה המונית" ובעמודי הפתיחה שלו הוא קורא לעצור את ההגירה המוסלמית ליבשת.
בתוכן הספר הוא מפרט על פשעים שבוצעו על ידי מהגרים מוסלמים באירופה, ומשבח את מדיניות ההגירה הנוקשה, בייחוד בתקופת משבר ההגירה באירופה, של ראש ממשלת הונגריה מאז שנת 2010 ויקטור אורבן.
בספטמבר 2016 מארי הודיע על תמיכתו בהצעה של נשיא ארצות הברית ה-45 דונלד טראמפ להקים את "חומת טראמפ" שתהווה חומת הפרדה לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו עבור בלימת מסתננים בלתי חוקיים.
בינואר 2017 מארי הגן על הצו הנשיאותי 13769 – "הגנה על האומה מפני כניסת טרוריסטים זרים לתוך ארצות הברית" של טראמפ שאסר על כניסה או הגירה לארצות הברית של אזרחים מ-7 מדינות מוסלמיות במאמר שכתב בספקטייטור תחת הכותרת "9 שאלות שהמפגינים נגד צו ההגירה של דונלד טראמפ חייבים לענות עליהן".
בשנת 2018, מארי צילם סרטון עבור ארגון הימין האמריקאי "PragerU" בשם "התאבדותה של אירופה".
בסרטון, הוא ביקר את התנועה ההמונית של מהגרים לאירופה מהמזרח התיכון וצפון אפריקה, אמר שאירופה "איבדה את אמונתה בעצמה, בדת שלה, במסורות שלה ובלגיטימציה שלה" ומתח ביקורת על מדיניות הרב-תרבותיות שלה שמונעת מ"תחושת אשמה" של מנהיגיה על רקע ההיסטוריה הקולוניאלית האירופאית.
בנוסף, הוא מונה דוגמאות של מהגרים ממדינות האסלאם שמבקרים בעצמם את מדיניותה של אירופה ביחס לנושאים הללו, בהם המוסלמים לשעבר חאמד עבד אל-סמאד ממצרים ואייאן חירסי עלי מסומליה שכתוצאה מכך, חייהם נתונים בסכנה.
העיתונאי אלכס קוץ' ראיין לאחר יציאתו לאור של הסרטון את העורך ב"מרכז לקיצוניות" של הליגה נגד השמצה מארק פיטקוואג' שמתואר בתקשורת המערבית לעיתים כ"מומחה לטרור" שהאשים את הסרטון בכך שהוא "מלא ברטוריקה נגד מהגרים ומוסלמים".
באופן דומה, ארגון המרכז המשפטי לדרום העני טען כי הסרטון הוא "משרוקית כלבים לימין הקיצוני".
בפברואר 2006 אמר מארי כי "יש להקשות על התנאים עבור מוסלמים באירופה.
אירופה חייבת להיראות כמו הצעה פחות אטרקטיבית".
לאחר שמארי סירב להצעתו של הפוליטיקאי הבריטי פול גודמן מהמפלגה השמרנית לחזור בו מההצהרה, הספסל הקדמי של המפלגה ניתק את יחסיו הרשמיים עם מארי והמרכז ללכידות חברתית שהקים בשנת 2007.
בשנת 2008, מארי מנה את המקרים של 27 סופרים, פעילים, פוליטיקאים ואמנים בהם המוסלמים לשעבר הסופר ההודי-בריטי סלמן רושדי, הפעילה החברתית האיראנית-בריטית מרים נמאזי והכתב ההודי-בריטי אנואר שייח שקיבלו איומי מוות בעקבות ביקורתם על האסלאם.
בתגובה, מארי הצהיר כי "בחברה חופשית, שום אמונה או מערכת ערכים לא צריכות להישאר מעבר לביקורת גלויה" והוסיף כי "הענקת חנינה מדיון עבור מערכת אמונה מצהירה שהפחדה ואלימות יכולות לעבוד".
ביוני 2009, מארי נענה להזמנה לעימות עם אנג'ם צ'ודארי, מחבל פקיסטני-בריטי שפועל עבור השתלטות אסלאמית על הממלכה המאוחדת ומנהיג רשת הטרור אל-מוהג'ירון שבסיסה בערב הסעודית, בנוגע לדין השריעה והחוק הבריטי במטה האגודה האתית של קונווי הול .
חברי אל-מוהג'ירון שפעלו כמאבטחים ניסו להפריד בין גברים ונשים בכניסה לאירוע.
בהמשך, עימותים פרצו ליד הכניסה בין תומכיו של צ'ודארי ומארי והקונווי הול נאלצו לבטל את האירוע בגלל ניסיון ההפרדה הכפויה של פעילי הרשת.
מחוץ לבניין התרחש עימות בין צ'ודארי למארי.
מאוחר יותר פרסם המרכז ללכידות חברתית של מארי מחקר שחשף כי אחד מכל שבעה מקרי טרור אסלאמיים בממלכה המאוחדת קשורים לאל-מוהג'ירון.
באותה שנה, מארי נאסר מלעמוד בראש דיון בבית הספר לכלכלה של לונדון בין האקדמאי אלן סקד לפילוסוף חמזה צורציס , כאשר האוניברסיטה ציינה "חששות ביטחוניים" בתגובה למעשה לאחר שבוע של הפגנות אנטי-ציוניות של סטודנטים במהלך מבצע עופרת יצוקה.
הדיון התקיים לבסוף ללא מארי.
המהלך גונה על ידי עיתונאים מהדיילי טלגרף והספקטייטור שהצהירו כי האוניברסיטה "נכנעה לטרור" וקראו לפרופסורית ג'נט הארטלי, שקבעה את ההחלטה, להתפטר.
מארי וחירסי עלי זכו לבסוף בעימות שקיבל מיליוני צפיות באתר יוטיוב.
בשנת 2017, בעקבות שורת פיגועי טרור אסלאמיים בהם הפיגוע במנצ'סטר ארנה במאי 2017, הפיגוע בווסטמינסטר במרץ 2017 ומתקפת הטרור בלונדון ביוני 2017, מארי הצהיר בריאיון לעיתונאי הבריטי ניק פרארי כי "הגיע הזמן שאנשים יתמודדו עם עובדות הטרור.
היו לנו 16 שנים של אנשים שאמרו שלפיגועים כמו של שבת אין שום קשר לאסלאם.
זו בעיה שמקורה באסלאם" והוסיף כי "לאחר ההתקפות הללו, במאמץ לשפר את ההכלה החברתית, המדינה נכפתה לקבל עוד יותר אסלאם.
הדבר הראשון הוא או שאתה מאט או שאתה עוצר את הזרם הנוכחי של אנשים.
הוא הצהיר כי הומוסקסואליות היא "מרכיב לא יציב שעליו ניתן לבסס זהות אינדיבידואלית ודרך בלתי יציבה להחריד לנסות ולבסס כל צורה של זהות קבוצתית".
בספרו, שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות, הוא טוען שההומופוביה בעולם המערבי "הובסה בעיקרה".
מארי מצהיר כי הטענה לפיה זכר ביולוגי יכול להפוך לנקבה ביולוגית באמצעות תהליך התאמה מגדרית היא "שקר".
בספטמבר 2020, במהלך הופעתו בפודקאסט "The Joe Rogan Experience" עם המנחה ג'ו רוגן, מארי השווה קבלה חברתית של סוגיות מגדריות שונות כגון הטענות כי "לא קיים הבדל בין גברים ונשים", "פין הוא תלוי תפיסה חברתית" ו"ילדים נולדים ללא מין" כ"סימן מאוחר עבור אימפריה לכך שדברים מתפרקים".
מארי הצהיר כי "לא קיים דבר כזה" מגדר א-בינארי.
בספטמבר 2019, אמר מארי במהלך ריאיון כי "נשים מיוחסות בסטנדרטים שונים מגברים בכל הנוגע להתנהגות מינית" תוך כדי שהוא מציין מקרים בהם השחקניות דרו ברימור, ג'יין פונדה ומים ביאליק "התנהגו בצורה מינית כלפי גברים ללא תגובת גינוי מהתקשורת".
מארי קורא להמשך בלחימה מזוינת נגד איראן, סוריה ובכל משטר תומך טרור.
בשנת 2021 הוא נזף בהחלטת ממשל ביידן על נסיגת צבא ארצות הברית מאפגניסטן שהובילה להשתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן.
מארי מרבה להביע עמדות פרו-ישראליות.
בשנת 2013 גינה את העיתונאי ופעיל השמאל הבריטי אוון ג'ונס חבר מפלגת הלייבור, שידוע בהצהרותיו האנטי-ציוניות הרבות, על כך שטען באופן שקרי שישראל הרגה ילד בן 11 חודשים במתקפה צבאית.
ג'ונס הגיב למארי על כך שהתעלם מדו"ח של האו"ם שאמר כי "תקיפה אווירית של ישראל הרגה מספר רב של חפים מפשע".
בשנת 2014 הגן מארי על פעולותיה של ישראל במהלך מבצע צוק איתן של צה"ל, ברצועת עזה.
הוא הצהיר על "זכותה של ישראל להגן על עצמה" והוסיף "אם אתה לא מאמין שלישראל יש את הזכות לעצור קבוצה שהצהירה שוב ושוב מאז הקמתה שהיא רוצה להשמיד את ישראל, אם אתה מאמין שלישראל אין הזכות לעצור את האויב הזה, אז כמובן שאתה לא מאמין שלישראל יש זכות קיום.
אתה מאמין שלישראל יש את הזכות למות".
בשנת 2019 ביקר מארי בישראל.
הוא השתתף בכנס השמרנות של קרן תקווה בבנייני האומה ונשא הרצאה על האופן שבו השקפת העולם הפרוגרסיבית האוניברסלית שפוגעת ביכולתה של אירופה להתמודד עם רעיונות מוסריים עמוקים.
לאחר ביקורו, ערך ריאיון עם העיתון ג'רוזלם פוסט.
במהלכו, הוא שיבח את "יחס החברה הישראלית ללאומיות", את גישתה הנוקשה של ישראל ביחס להגירה אל שטחה שפתוחה עבור יהודים בלבד ואמר כי "בישראל רואים בגבולות חזקים את הדרך הטובה ביותר להבטיח שלום, בעוד שבאירופה אנשים רואים בזה גורם למלחמה".
מארי המשיך והשווה בין נושאים נוספים בין אירופה לישראל והרחיב על מעמדה של האנטישמיות החדשה בהווה ביחס ליהודים האירופאים, באומרו:
בתקופת מבצע שומר החומות בשנת 2021 פרסם מארי מאמר שכתב תחת הכותרת "מדוע חלקים מהממלכה המאוחדת מאבדים את הצפון כשישראל מגינה על עצמה?" ובו ביקר את "בורותם" של "הבוכים על הדיספרופורציה במאזן המתים של שני הצדדים".
לדבריו, בריאיון שנתן לעיתון הארץ: "קונפליקטים רבים מאופיינים בחוסר מידתיות במספר המתים, זה עניין די שכיח, שקשור לכך שהצד המנצח בעימות סופג פחות אבדות מהצד המפסיד".
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, ביקר מארי בישראל ותמך בפעילותה הצבאית ברצועת עזה בראיונות שערך בתקשורת המערבית לאחר טבח שבעה באוקטובר, והצהיר כי ישראל מוגדרת כ"מדינה היחידה בעולם שאסור לה לנצח במלחמות".
בריאיון שערך לאתר הישראלי "ynet", אמר: והוסיף: "אני לא מעוניין לשמוע פוליטיקאים אמריקאים מטיפים לישראל כשארצות הברית לא מצליחה לשמור על הסדר בניו יורק.
אותו דבר כלפי בריטניה – פוליטיקאים שמטיפים לטקטיקה מסוימת בעזה, כשהם לא מבינים בנושא ולא מסוגלים לשמור על הסדר ברחובות שלהם.
יש בוגרי מכללות שחושבים שהם יודעים הכול לגבי העולם והם מאמינים שהעולם מחולק לכובשים ונכבשים.
קיים דור של צעירים שהם בורים לחלוטין בנוגע להיסטוריה של ישראל ו-1948, ובכלל בנוגע להיסטוריה של העם היהודי בהקשר של האדמה הישראלית".
מארי המשיך לבקר בישראל במהלך המלחמה.
ב-10 באוקטובר 2024, בעיצומם של מטחי רקטות שירה ארגון חזבאללה לעבר הגליל בכלל וצפת בפרט, מארי תועד מנגן בפסנתר במרכז הרפואי זיו בעיר.
במהלך אותה שנה גינה מארי בעמוד הטוויטר שלו את תופעת הכחשת טבח שבעה באוקטובר בעודו מצהיר כי:
באפריל 2024 מארי קיבל אות הוקרה מנשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ושר התפוצות והמאבק באנטישמיות עמיחי שיקלי על רקע הפעילות שלו ביחס לישראל מאז תחילת טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
את הפרס הוא הקדיש לעם ישראל באומרו:
במהלך דיבייט שהשתתף בו בקנדה ביוני 2024 על רקע מלחמת חרבות ברזל ואנטישמיות הצהיר מארי על האנטישמיות החדשה באומרו: .
כמו כן אמר ביחס לציונות וזכותה של ישראל להגנה עצמית מול ביקורת רבה מצד העולם: .
אקדמאים ועיתונאים תיארו את האידאולוגיה והשקפותיו הפוליטיות של מארי לאורך השנים כשמרניות, נאו-שמרניות, ימניות קיצוניות, ימניות אלטרנטיביות ואסלאמופובית.
הפילוסוף היהודי-צרפתי ברנאר-אנרי לוי טען כי: "בין אם מסכימים איתו ובין אם לא, הוא אחד האינטלקטואלים הציבוריים החשובים ביותר כיום".
בשנת 2012 כתב ארון קונדני במאמר למגזין כי "אידאולוגיית הקונטר-ג'יהאד " שהובעה על ידי מארי ואינטלקטואלים שמרנים אחרים היא "עיבוד מחדש של אידאולוגיית הימין הקיצוני וניכוס השיח הרשמי...
שמסוגלת להתחמק מקטלוג של מקור אלימות ימין קיצוני".
העיתונאי נפיז אחמד טען בכתיבתו לאתר עין המזרח התיכון כי הצהרת תמיכתו של מארי בחופש הביטוי בעקבות הפיגוע במשרדי שרלי הבדו והפיגועים באיל-דה-פרנס בינואר 2015 הייתה "רק תכסיס לאנטריזם של הימין הקיצוני".
ב-2019, מאמר ב-"Social Policy Review" תיאר את דעותיו של מארי כ"סוג של אידאולוגיית מיינסטרים".
הסופרת והפעילה החברתית הסומלית-הולנדית אייאן חירסי עלי והעיתונאי האיראני-אמריקאי סוהראב אחמרי שיבחו את עבודתו וכתיבתו של מארי על השפעות האסלאם באירופה.
בעלת הטור היהודיה-אמריקאית בארי וייס מיקמה את מארי בתוך "הרשת האפלה האינטלקטואלית" , מונח שמשמש לתיאור פרשנים פוליטיים שמתנגדים לפוליטיקת זהויות, תקינות פוליטית ותרבות הביטול בהשכלה הגבוהה ובתקשורת במדינות המערב, יחד עם הסופר ברט ויינשטיין והפרשן הפוליטי דייב רובין בין היתר.
מארי מתאר את עצמו כ"נוצרי תרבותי" ו"אתאיסט נוצרי" , בעוד שקודם לכן היה נוצרי-אנגליקני עד שנות ה-20 לחייו.
בראיון שערך במרץ 2024 הבהיר שהוא אגנוסטי ולא אתאיסט.
בוזי (Bosie): ביוגרפיה של לורד אלפרד דאגלס (2000).
נאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה (2006).
שנאה נגד המדינה: כיצד ספריות בריטיות מעודדות טרור אסלאמי (2007).
קורבנות הפחדה: חופש הביטוי בתוך הקהילות המוסלמים באירופה (2008).
יום ראשון הארור: אמת, שקרים וחקירת סאוויל (2011).
אסלאמופיליה: מחלה מטרופולינית מאוד (2013).
המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם (2017).
שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות (2019).
הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף (2022).
על דמוקרטיות וכיתות מוות: ישראל ועתיד הציוויליזציה (2025)
דאגלס סירק היה במאי קולנוע גרמני, הידוע בעיקר בבימוי מלודרמות הוליוודיות של שנות ה-50.
סירק החל את דרכו בגרמניה כבמאי תיאטרון חתרני.
בשנת 1937 היגר להוליווד עם אשתו היהודית כדי לחמוק מאימת הנאצים.
בשנות ה-50 סירק זכה להצלחה מסחרית גדולה כשיצר מלודרמות קולנועיות כמו: "חיקוי החיים", "כל שהשמיים", "נכתב על הרוח", "השיגעון הנפלא" ו"זמן לאהוב וזמן למות".
עבודתו של סירק נתפסת כ"ביקורת על הבורגנות בכלל ועל אמריקה של שנות החמישים בפרט", תוך ציור "דיוקן חומל של דמויות הכלואות בתנאיהן החברתיים".
מקובל לפרש את המיס-אן-סצנה של סירק, המאופיינת בצבעי טכניקולור שופעים, כאמצעי להדגשת אמירתו החתרנית.
פרס הסרט הבווארי 1985, פרס לשם כבוד.
דגלאס אלכסנדר סמית הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי, אשר מוכר בתפקידו כבן הנריקסון בסדרה "אהבה גדולה" של רשת HBO, כמרקוס אייזקסון בדרמה התקופתית "רצח אופי" של רשת TNT, וכקורי ברוקפילד בעונה השנייה של "שקרים קטנים גדולים" של רשת HBO.
סמית נולד בטורונטו, אונטריו, קנדה, בנם של טריאה (לבית אוסטר), מורה ילידת ארצות הברית, ומוריס סמית, מפיק סרטים דלי תקציב יליד הממלכה המאוחדת.
אמו של סמית הופיעה בכמה מהסרטים שהפיק אביו בשנות ה-80. אחיו הגדול, גרגורי סמית, גם הוא שחקן, ששיחק בתפקידים ראשיים בסדרה הקנדית "רוקי בלו" ובסדרה האמריקאית "אוורווד".
בשנת 1996 קיבל את תפקידו הראשון בסדרה המדע הבדיוני הפופולרית "תיקים באפלה" של רשת הטלוויזיה האמריקאית פוקס.
את תפקידו המשמעותי הראשון קיבל בסרט הקולנוע כגרסה צעירה לדמותו של ברנדן פרייזר בסרט "פגז מן העבר" (1999).
כנער, נסע לאוסטרליה לשחק את התפקיד הראשי כילד אמריקאי המתגורר באוסטרליה, בסדרת טלוויזיה בשם "שם בחוץ".
בתחילת הקריירה שלו הופיע סמית בסדרות כמו "בגבולות המסתורין", "פשע מן העבר", "CSI" וכמה סדרות בת של סדרת האם.
בשנת 2006 החל לשחק כאחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה האמריקאית "אהבה גדולה" ברשת HBO; אודות אורח חיים פוליאמורי בחיי משפחה אמריקאית-מורמונית מיוטה, וסמית גילם את דמותו של ביל הנריקסון, בן הזקונים במשפחה ובנם של ביל וברברה (ביל פקסטון וג'ין טריפלהורן).
בשנת 2013 שיחק סמית בסרט "פרסי ג'קסון: ים המפלצות".
בשנת 2014 שיחק בסרט האימה "הסיאנס" בהפקתו של מייקל ביי.
בשנת 2015 שיחק סמית בתפקיד קטן בסרט "שליחות קטלנית: ג'נסיס" שביים אלן טיילור; החמישי בסדרת "שליחות קטלנית".
בשנת 2016 חזר לז'אנר האימה בסרט "The Bye Bye Man", שם שיחק בתפקיד אליוט, שיחק גם במותחן הפוליטי "מיס סלואן" שביים ג'ון מאדן וכיכבה ג'סיקה צ'סטיין.
בהמשך השנה, שיחק בסדרת הדרמה התקופתית "ויניל"; שיצרו מרטין סקורסזה, מיק ג'אגר וריץ' כהן עבור רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO.
בשנת 2018 סמית הצטרף לצוות השחקנים של הסדרה התקופתית מבית היוצר של רשת TNT; "רצח אופי" דרמת פשע מהמאה ה-19 שנוצרה על ידי קארי פוקונגה על פי הרומן "The Alienist" משנת 1994.
בשנת 2019 החל סמית לשחק בעונה השנייה של הסדרה "שקרים הקטנים הגדולים" של רשת HBO בתפקיד קורי ברוקפילד.
בשנת 2020 חזר לשחק את מרכוס אייזקסון בעונה השנייה של הסדרה "רצח אופי".
באוקטובר 2020 פורסם כי סמית ישחק בסרטה של אוליביה ויילד "אל תדאגי יקירתי".
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בספטמבר 2022.
בשנת 2021 החל לגלם את טייסון קונווי במותחן הפסיכולוגי "קלריס" ברשת CBS שנוצרה על ידי אלכס קורצמן וג'ני לומט.
הוא נשוי לטיש טראוויס מאז אפריל 2018.
דאגלס סטיוארט הוא סופר סקוטי-אמריקאי.
זוכה פרס מאן בוקר לשנת 2020.
סטיוארט נולד בשנת 1976 בסייטהיל שברובע ספרינגבורן בצפון העיר גלאזגו, שבסקוטלנד.
הוא בוגר תואר ראשון מהמכללה הסקוטית לטקסטיל ותואר שני מהקולג' המלכותי לאמנות, שבלונדון.
סטיוארט היגר לניו יורק בגיל 24 כדי להתחיל בקריירה של עיצוב אופנה.
הוא עבד עבור מותגים רבים, בהם קלווין קליין, ראלף לורן, בננה רפובליק וג'ק ספייד.
סטיוארט מחזיק באזרחות כפולה, בריטית ואמריקאית.
כתביו הופיעו במגזינים "הניו יורקר" ו-"Literary Hub" .
בשנת 2020 זכה בפרס מאן בוקר עבור רומן הביכורים שלו, "Shuggie Bain" .
הרומן מתרחש בגלאזגו של שנות ה-80 של המאה ה-20, ומתחקה אחר אם יחידנית קשת יום ואלכוהוליסטית, המגדלת בגפה את שלושת ילדיה.
העלילה מתמקדת בייחוד ביחסיה עם בנה שאגי, במקביל לתיאור תהליכי התבגרותו.
בנוסף, סטיוארט הועמד לרשימת פרס הספרות הלאומית לסיפורת לשנת 2020. הרומן זכה לסיקור חיובי ברובו, בין השאר באובזרבר, הניו יורק טיימס, סקוטמן ו-"The Times Literary Supplement".
"שאגי ביין" יצא לאור בעברית בתרגומו של שי סנדיק בהוצאת "לסה" באפריל 2021.
שאגי ביין, מתרגם: שי סנדיק, הוצאת לסה, 2021.
דאגלס דורסט הוא יזם נדל"ן יהודי-אמריקאי, יו"ר "ארגון דורסט" שהוקם על ידי סבו.
דגלאס דורסט, השני מבין ארבעה ילדים, נולד ב-19 בדצמבר 1944 וגדל בסקרסדייל, מדינת ניו יורק, למשפחה יהודית.
הוא בנם של משקיע הנדל"ן סימור דורסט ואשתו ברניס הרשטיין.
אחיו הם רוברט דורסט, טומי וונדי.
סבו של אביו של דורסט, ג'וזף דורסט, שהיה חייט כשהיגר מהאימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1902, הפך בסופו של דבר למנהל ומפתח יזמות נדל"ן, שהקים את ארגון דורסט בשנת 1927. סימור הפך לראש העסק המשפחתי בשנת 1974 עם מות אביו.
כשדגלאס היה בן שש, אמו נפטרה כתוצאה מנפילה בבית המשפחה בסקרסדייל.
אביו סיימור הועמד בראש הארגון המשפחתי בשנת 1974.
דאגלס סיים בית ספר פרטי בשנת 1962 ואת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1966. הוא חזר לניו יורק ולמד באוניברסיטת ניו יורק
במשך שנתיים תוך התמחות בתכנון ערים.
לאחר סיום הלימודים הוא הצטרף לעסק המשפחתי.
בשנת 1992 לאחר פרישת אביו מניהול העסק, הוא הועמד בראש העסק המשפחתי על חשבון אחיו הבכור רוברט.
במהלך השנים דאגלס דורסט ניהל מספר פרויקטי פיתוח גדולים בעיר ניו יורק: בניין קונדה נאסט (1999), בניין הלנה (2005), בניין אפיק (2007) ומגדל בנק אוף אמריקה (2008).
דאגלס דורסט ידוע כתומך בשילוב פיתוח בר-קיימא בפרויקטים שבאחריות החברה שהוא מנהל.
בניין חדש לאוניברסיטת ניו יורק שנבנה על ידי החברה קיבל התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED.
בשנת 2010 החברה בניהול דאגלס דורסט הייתה מעורבת בפיתוח תשתיות של אתר מגדל החירות.
דאגלס דורסט מנהל מספק קרנות צדקה.
הוא התחתן בשנת 1967 ולזוג נולדו שלושה ילדים ששניים מהם משולבים בניהול "ארגון דורסט".
ביוני 2021 הוא היה עד במשפט של אחיו רוברט.
בין היתר הוא ציין שידוע לו שאשתו של אחיו הייתה מעוניינת להתגרש והוא לא דיבר עם אחיו מאז שנת 1999.
ג'יימס דאגלס מקיי היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת אורגון.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן נכנס לעולם העסקי, שם הוא הצליח בעיקר כבעלים של סוכנויות למכירת רכב בסיילם.
כרפובליקני, הוא שימש כחבר מועצת עיריית סיילם וכראש העירייה לפני שנבחר לסנאט של אורגון.
בסנאט המדינתי הוא כיהן ארבע תקופות כהונה.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, וב-1948 נבחר כמושל אורגון ה-25. הוא סיים את כהונתו בתפקיד ולאחר מכן מונה כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
דאגלס מקיי נולד בפורטלנד, אורגון לחוואי אדווין ד.
אמצעי הקיום המצומצמים של המשפחה הצריכו אותו לעבוד עוד בעת שהיה תלמיד בבית הספר.
לאחר מות אביו ב-1911, נאלץ מקיי לעזוב את בית הספר לפני סיום הלימודים.
בגיל עשרים התקבל מקיי כסטודנט לחקלאות במכללת המדינה של אורגון (כיום אוניברסיטת המדינה של אורגון).
ב-1916 הוא נבחר כנשיא מועצת הסטודנטים.
ב-1917 סיים מקיי את לימודי התואר הראשון, ובאותה שנה נשא לאישה את מייבל כריסטין היל.
בנובמבר 1939, נהרג בנו, דאגלס הבן, בתאונת דרכים.
במלחמת העולם הראשונה שירת מקיי בצבא ארצות הברית באירופה, שם הוא התקדם עד לדרגת לוטננט ראשון.
הוא נפצע באחד הקרבות ברגלו, בזרועו ובכתפו, ובשל כך עוטר בלב הארגמן.
לאחר שחרורו, נמנע ממנו בשל נכותו לבצע פעולות מאומצות הקשורות לעבודת החקלאות, כך שהוא החל בקריירה עסקית בפורטלנד במכירת פוליסות ביטוח, ולאחר מכן במכירת מכוניות, עד שהגיע למעמד של מנהל מכירות.
לאחר שהיה למנהל מכירות שלחה אותו החברה בה עבד לסיילם כדי לנהל את עסקיה בעיר.
ב-1927 הוא פתח חברה על שמו שעסקה במכירת מכוניות שברולט, ומאוחר יותר הוא פתח במקביל גם חברה למכירת מכוניות קאדילק.
בהמשך שימש מקיי כנשיא ארגון מוכרי המכוניות של אורגון.
מקיי ניצח בכמה מערכות בחירות למשרות פוליטיות מקומיות כרפובליקני, וב-1932 נבחר למשרת ראש עיריית סיילם.
הוא הנהיג את העיר במהלך תקופה של קשיים כספיים בעקבות השפל הגדול.
ההובלה שלו את העיר לשיקום, לדברי אחד מעיתונאי התקופה שצוטט על ידי הביוגרף שלו הרברט ס.
פרמט, הפכה את מקיי "לתומך נחרץ בממשלה ולפעולות ששמרו ושימרו את הבסיס הפיננסי שלה".
ב-1934 נבחר מקיי לסנאט של אורגון, בו הוא כיהן ברציפות ארבע תקופות כהונה שנקטעו רק בשל שירותו כמייג'ור בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
ב-1948 נבחר מקיי למשרת מושל אורגון על בסיס מצע שהתמקד בשמרנות פיסקלית ופיתוח כלכלי.
כמושל, הוא נקט בגישה מאוזנת לפעולות הממשל.
הוא היה תומך נלהב בשימור משאבים.
עם זאת, הוא גם תמך בכריתת עצי היער הראשוני כדי ליצור מקומות עבודה לתושבי אורגון.
הוא התנגד בגלוי לתוכנית הממשלה הפדרלית להקמת רשות עמק קולומביה.
מקיי תמך בחקיקה להעברת 95 אחוזים מרווחי הנציבות לפיקוח על האלכוהול לאוצר המדינה ואת שאר הרווחים לערים במדינה, בהתבסס על גודל אוכלוסיותיהן.
הוא תמך בתקצוב מערכת הכבישים באורגון, וקידם הנפקת איגרות חוב מוצלחת שגייסה 75 מיליון דולר למחלקת הכבישים המדינתית.
ב-1950 נבחר מקיי לתקופת כהונה נוספת כמושל.
למקיי ולדווייט אייזנהאואר היו חילוקי דעות על רקע אידאולוגי, כאשר אייזנהאואר זיהה את עצמו עם הרפובליקנים המתונים ומקיי זיהה עצמו יותר עם האגף השמרני של המפלגה.
מתוך חשש שלסנאטור השמרני רוברט טאפט לא היה כמעט סיכוי, אם בכלל, לנצח בבחירות לנשיאות של 1952, ובשל הערצה לאייזנהאואר על עברו הצבאי ועל איכויותיו כמנהיג, תמך מקיי במועמדותו של אייזנהאואר כבר בראשית מערכת הבחירות.
עם בחירתו לנשיאות, מינה אייזנהאואר את מקיי כמזכיר הפנים של ארצות הברית.
ב-27 בדצמבר 1952 התפטר מקיי מתפקידו כמושל אורגון.
כמזכיר הפנים ניסה מקיי לאזן בין דאגתו למשאבים הטבעיים לבין גישתו העסקית והפיננסית.
הוא ביטל חמש חטיבות במחלקת הפנים, קיצץ 4,000 משרות וצמצם את תקציב המחלקה בכמעט 200 מיליון דולר.
הוא טיפח שותפות שבה היו מעורבות המדינות, קבוצות ציבוריות מקומיות, קבוצות יוזמה פרטיות, והממשלה הפדרלית, בבניית מתקנים ופיתוח משאבי טבע.
עם זאת, מקיי פעל למנוע את הקמתה של רשות עמק קולומביה ואת ההגנה על מיזם קניון הל.
הוא הקים תשע שמורות טבע חדשות והתנגד להעברת שמורת הטבע של הרי ויצ'יטה לידי הצבא.
עם זאת, הוא קידם את בניית הסכר בפארק אקו, שגרם להצפת המונומנט הלאומי דינוזאור.
באורגון, הוא התיר לחברת כרייה לכרות עצים.
בשל כך מבקריו כינו אותו "מקיי המעניק בחינם" (Giveaway McKay).
הוא גם תמך במדיניות הטמעת האינדיאנים בתרבות האמריקאית ב-1954. ליברלים ומגיני הסביבה גינו אותו והתפטרו כמחאה.
בדרבונו של הנשיא אייזנהאואר, הגיש מקיי את התפטרותו ב-9 במרץ 1956, וסיים את כהונתו ב-15 באפריל, כדי להתמודד מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן ויין מורס.
בבחירות נוצח מקיי בהפרש קטן בשל ההתנגדות כלפיו מצד קבוצות מגיני סביבה באורגון.
במקומו של מקיי מינה אייזנהאואר את הסנאטור לשעבר מנברסקה פרד סיטון.
דאגלס מקיי נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-22 ביולי 1959 בסיילם, בגיל 66. הוא נטמן בפארק הזיכרון בלקרסט שבעיר.
בית ספר תיכון בסיילם, שנבנה ב-1979, נקרא על שמו.
דאגלס אדוארד גרצלר היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר רצח שבעה עשר אנשים יחד עם שותפו לפשע, וילי סטילמן, במסע קטל בן כמה שבועות שערכו שניהם בקליפורניה ואריזונה ב-1973. הוצא להורג באמצעות זריקת רעל ב.
דאגלס אדוארד גרצלר נולד ב-21 במאי 1951, בשכונת הברונקס, ניו יורק, השני מתוך ארבעת ילדי המשפחה.
בתחילת שנות ה-50 עברו בני המשפחה להתגורר בפרבר הפועלים של הכפר , בו רכשו במהרה מעמד של הכרה וכבוד בקרב אנשי הקהילה המקומית.
כעבור מספר שנים מונה אביו של גרצלר, נורטון, לשמש כנשיא בית הספר המחוזי.
על אף המוניטין המבטיח שצברה המשפחה, לא הייתה ילדותם של גרצלר ושאר אחיו שמחה או קלה, מאחר שאביהם היה אדם נוקשה ואגרסיבי אשר נהג להוציא את עצביו עליהם.
בשנים הבאות החל גרצלר להראות סימפטומים של חולי נפשי, ובמהלך בדיקה שעבר ב-1964, אובחן כסכיזופרן פרנואידי.
אירוע טראומטי במיוחד הכה במשפחה בחוזקה ב-16 באוגוסט 1966, כאשר מארק בן השבע עשרה בחר להתאבד מסיבה לא ברורה, וירה לעצמו בראש.
לאחר מותו של אחיו החל גרצלר להשתמש בסמים הזייתים כגון מסקלין ואל-אס-די, וכתוצאה מכך מערכת היחסים שלו עם אביו, אשר לא קיבל את אופי חייו של בנו, התדרדרה במהרה.
הוא המשיך להגיע באופן סדיר ל, והיה חבר בקבוצות הכדורגל, הכדורסל והבייסבול, אם כי לא נחשב לשחקן מוצלח באף אחת מהן.
אף על פי שלא היה פופולרי במיוחד בבית הספר, רכשו לו חבריו ועמיתיו ללימודים כבוד ודיברו בשבחו.
כאשר סיים את חוק לימודיו ב-1969 בחר שלא להמשיך את חינוכו, ובמקום להירשם למכללה או לאוניברסיטה הפך למכונאי רכבים, ומצא עבודה במוסך מקומי.
כעבור שנה עזב גרצלר את ניו יורק ועבר להתגורר בפלורידה, שם הכיר את אשתו, ג'ודי.
לאחר שנישאו ובנם נולד, שב גרצלר לברונקס ורכש דירה.
עם זאת הוא לא הצליח למצוא עבודה והחל לחוות קשיים כלכליים, ובשל כך פנה לעסוק בפשעים קלים.
במהלך תקופה זו נעצר מספר פעמים באשמת נהיגה במהירות מופרזת ושוטטות.
בעקבות מצבו הכלכלי החמור, עזב גרצלר את ניו יורק ואת משפחתו באופן סופי בדצמבר 1972. הוא פתח בטיול לאורך ארצות הברית והגיע לקספר, דנוור, ולבסוף קולורדו, שם פגש את וילי סטילמן ואת אחותו.
כאשר גילה שהוא וסטילמן חולקים את אותן תשוקות לתענוגות פתולוגיים, בדומה לרצונם המשותף להרוויח כסף מהיר, החלו שניהם לרקום תוכניות לביצוע פשעים שונים מבלי שייתפסו, ובשל כך הפכו במהרה לחברים קרובים, ועברו לגור יחדיו.
גרצלר עזב את דנוור לפיניקס, אריזונה, יחד עם סטילמן וחברתו בת התשע עשרה, מלינדה אן קשולה, ב--11 באוקטובר 1973. בדרכם לעיר עצרו ללילה בעיר הקטנה , שם שדדו חמישה דולרים מזוג שהשתזף.
מאוחר יותר באותו היום אספו טרמפיסט ולקחו אותו לגבולות העיר, שם איימו לרצוח אותו, קשרו אותו לעץ, וגנבו ממנו את בגדיו, בנוסף לעשרים דולרים וטבעת שענד על ידו.
כעבור ארבעה ימים הגיעו שלושתם לפיניקס, מכרו את הטבעת הגנובה, וגנבו עשרים דולרים נוספים מאישה אקראית.
סטילמן נפגש עם שניים מחבריו בעיר, קן אונריין ומייקל "מייק" אדשייד, שניהם בני עשרים ואחת, אשר הובילו אותו לפארק קרוואנים ב, מקום מגורם של שני מכרים נוספים, רוברט "בוב" רובינס בן התשע עשרה וקתרין מסטיטס בת העשרים ואחת.
הוא הביא את חברתו ואת גרצלר להכיר את הארבעה, ובאותו היום חגגו כולם וחלקו סמים ואלכוהול יחדיו.
למחרת גנבו גרצלר וסטילמן את הרכב המסחרי של אונריין.
הוא וסטילמן לקחו אותו ואת אדשייד כבני ערובה תחת איומי אקדח, ונסעו לכיוון , קליפורניה, שם, ב-16 באוקטובר, דקרו את שניהם למוות.
מאוחר יותר השליכו את גופותיהם באזור מיוער, נפטרו מהרכב, והחלו לחפש אחר טרמפים.
כעבור שלושה ימים עצרו זוג צעיר סמוך ל ואיימו לקחת את רכבם.
מעט לאחר מכן אנס סטילמן את הבחורה.
לבסוף החליטו לשחרר את שניהם ונסעו לדרכם ברכב שגנבו מהם.
מחשש כי רובינס ומסטיטס יקשרו ביניהם לבין היעלמותם של אונריין ואדשייד, החליטו גרצלר וסטילמן לחזור לפיניקס על מנת להרוג אותם.
בדרך לשם אספו טרמפיסט בן שמונה עשרה מקליפורניה, סטיבן אלן לאורן, אשר נסע עמם עד לפארק הקרוואנים.
למחרת בערב שכנעו אותו לבוא עמם למדבר ורצחו אותו, ככל הנראה בשל חששם כי ידע דבר מה על רציחתם של אונריין ואדשייד.
בזמן שמסטיטס עזבה את הפארק לזמן מה חנקו גרצלר וסטילמן את רובינס למוות ונפטרו מגופתו.
מאוחר יותר באותו היום, לאחר שמסטיטס שבה, רצחו אותה בצורה דומה.
כאשר סיימו את משימתם נסעו שניהם לטוסון, שם נותרו עד ה-2 בנובמבר, אז החליטו לעזוב את המקום והחלו לחפש אחר טרמפים.
הם נאספו בידי גילברט ר.
סיארה בן התשע עשרה, וירו בו כעבור מספר שעות, לאחר שניסו לשדוד אותו.
כאשר סיימו לנגב את טביעות אצבעותיהם נטשו את רכבו של סיארה במגרש חנייה.
למחרת המשיכו גרצלר וסטילמן לחפש אחר טרמפים, והפעם נאספו בידי וינסנט ארמסטרונג.
במהלך הנסיעה איימו עליו כי יהרגו אותו, אולם ארמסטרונג התנגד למעשיהם בתוקף, ואף הצליח לזנק החוצה מתוך הרכב תוך כדי שנהג.
הוא נלקח לבית חולים קרוב וקיבל טיפול רפואי, בטרם יצר קשר עם המשטרה ודיווח על שאירע לו.
דיוקנים של גרצלר וסטילמן צוירו בהתאם לתיאור שמסר בעדותו.
לאחר שנפטרו מהפונטיאק פיירבירד של ארמסטרונג במגרש חנייה בטוסון, הבחינו גרצלר וסטילמן בקפטן בשירות חיל הנחתים, מייקל סנדברג בן העשרים ושמונה, בעודו שוטף את רכבו.
תחת איומי אקדח, הכריחו השניים את סנדברג לקחת אותם אל יחידת הדיור בה התגורר, שם נמצאה באותה העת אשתו, פטריסיה.
בזמן ששהו במקום, צבע גרצלר את שערו הבלונדיני לחום, והחליף את בגדיו עם אלו של סנדברג.
מאוחר יותר קשרו את שני בני הערובה וחסמו את פיהם.
בהמשך הלילה ירו במייקל למוות וכיסו את ראשו עם כרית, ולאחר מכן ירו למוות גם בפטריסיה, שגופתה נותרה על הספה בסלון.
סטילמן לקח את האקדח וירה קליע נוסף בגופתה בכדי לוודא שהיא מתה.
לאחר שהשמידו את כל הראיות אשר היו עשויות להפליל אותם ברציחות, גנבו מספר כרטיסי אשראי, מצלמה, ופריטים אחרים בעלי ערך, לפני שנמלטו מהמקום ברכבו של סנדברג.
בדרכם לקליפורניה נפגשו גרצלר וסטילמן עם כמה מחבריהם, אולם רק אחד מהם, דונלד סקוט, הסכים להתלוות אליהם.
השלישייה נסעה ל, שם המשיך סקוט לדרכו ללא כל פגע.
השניים הגיעו לעיר מגוריו של סטילמן, לודי, ב-6 בנובמבר, שם פרצו לביתו של מנהל המכולת וולטר פרקין בן השלושים ושלוש, עמו סטילמן התעמת בעבר.
באותה העת שהו בבית שמונה אנשים.
פרקין פתח את הכספת שהחביא מתחת לרצפה עבור השודדים, ממנה לקחו גרצלר וסטילמן כ-4,000 דולרים, וירו בו למוות.
לאחר מכן רצחו את אשתו ג'ואן בת השלושים ואחת, את שכנו, ריצ'רד א.
ארל, את אשתו, ונדה, ואת שני ילדיהם, ריקי בן החמש עשרה ודבי בת השמונה עשרה.
לבסוף רצחו את מארק לאנג בן העשרים, ארוסה של דבי.
כאשר סיימו עם כל הנוכחים, עלו לקומה השנייה של הבית והלכו לכיוון חדר הילדים, בו ירו למוות בשני ילדיו הקטנים של פרקין, רוברט בן התשע וליסה בת האחת עשרה, במטרה להיפטר מעדים פוטנציאליים.
במהלך חקירת הרצח של משפחת פרקין וחבריהם, איתרה המשטרה מספר עדים אשר מסרו תיאור של שני הפושעים, וכן טענו כי זיהו על רכבם לוחיות רישוי הרשומות באריזונה.
בעקבות מידע זה, יצרה קשר המחלקה הפלילית בקליפורניה עם עמיתיה באריזונה, שגילו כי הרכב היה רשום על שמו של הנרצח מייקל סנדברג, הנראה לאחרונה בפיניקס.
מיד לאחר מכן פנה דונלד סקוט למשטרה, ודיווח על כך שייתכן כי חבריו, גרצלר וסטילמן, עשויים להיות מעורבים ברציחות.
הודות לעדותו נחתמו שני צווי מעצר עבורם, ותמונותיהם פורסמו בעיתון ה.
ב-8 בנובמבר 1973, פקיד מסקרמנטו זיהה את גרצלר וסטילמן, ועקב אחר רכבם עד למלון קלוני, בטרם דיווח למשטרה על מקום הימצאותם.
באותו הזמן עזב סטילמן את המלון לכיוון בניין דירות קרוב, שם התגורר עם בת זוגו.
מאוחר יותר נעצר גרצלר במלון ללא כל מאבק במהלך פשיטה משטרתית.
הרשויות ככל הנראה קיבלו מידע על כך שסטילמן האזין למוזיקת רוק ברדיו שלו, ויצרו קשר עם מנהלי התחנה לה הקשיב בכדי שישדרו עבורו הודעה מיוחדת בה נאמר כי עליו להיכנע.
עם זאת, סירב סטילמן לציית להוראותיהם, אולם הוא וחברתו נאלצו לצאת מהדירה לאחר שהזרימו השוטרים גז מדמיע פנימה.
כאשר בחנו את הדירה בה התגוררו השניים, מצאו השוטרים אקדחים, כדורים, ועותק של הספר בדם קר מאת טרומן קפוטה, בנוסף לראיות אחרות אשר הפלילו את סטילמן וגרצלר ברציחות השונות שביצעו.
לאחר מעצרם מסרו גרצלר וסטילמן הודאות מפורטות של פשעיהם, ואף חשפו היכן קברו את אונריין ואדשייד, שברציחתם כלל לא הואשמו.
עד 14 בנובמבר, הודו השניים בשבעה עשר מעשי רצח.
משלמדו את מסלולי נסיעותיהם, החלו חוקריהם של גרצלר וסטילמן לחשוד כי השניים היו אחראיים למספר רציחות נוספות, שניים מהם של זוג אנשים זקנים ב, קליפורניה.
המשטרה המקומית תחקרה את גרצלר בנוגע לרצח הכפול, אולם הוא לא נטל אחריות על המקרה, וגם לא סטילמן.
באותו הזמן, מסר סטילמן עדות עבור רצח נוסף.
במהלך אוקטובר 1973, לאחר שהגיע לפיניקס, נפגש עם חבר המכונה פריצ'ר, אשר עבד בתור סוחר סמים.
לבקשתו סייע לו סטילמן בהתרת סכסוך שהתקיים בינו לבין חברי כנופיה יריבה, ורצח את אחד מהם.
זמן מה לאחר מכן נקמה הכנופיה בפריצ'ר, ורצחה אותו ואת אחיו.
עדותו של סטילמן נתפשה כלא אמינה ולא נעשה בה כל שימוש.
לבסוף הוחלט כי גרצלר וסטילמן יישפטו במדינת קליפורניה באשמת תשע הרציחות שביצעו בין גבולותיה, בטרם יוסגרו למדינת אריזונה בכדי להישפט עבור שאר מעשי הרצח להם היו אחראיים.
משפטם המשותף של גרצלר וסטילמן נפתח בראשית 1974. ביוני אותה שנה הודה גרצלר באשמה בגין כל סעיפי האישום, בעוד שסטילמן סירב לעשות כן.
מאוחר יותר נמצאו אשמים בידי חבר המושבעים, וב-8 ביולי אותה שנה, נידונו שניהם למאסר עולם, היות שקליפורניה הטילה מורטוריום זמני על עונש המוות באותה העת.
לאחר הקראת גזר הדין לא חשפו גרצלר או סטילמן כל רגש, ורק אמרו כי רצחו את קורבנותיהם על מנת למנוע מעדים אפשריים להפליל אותם.
לאחר הרשעתם הסופית הוסגרו השניים למדינת אריזונה, שם נמצאו אשמים ברצח מייקל ופטריסיה סנדברג, וב-15 בנובמבר 1976 נידונו למוות.
על אף שהודו בשישה רציחות נוספות, אף אחד מהם לא נשפט בגינם בטענה כי שניהם כבר נידונו למוות.
לאחר משפטם הועברו גרצלר וסטילמן ל על מנת להמתין להוצאתם להורג.
במהלך שני העשורים הבאים הגיש גרצלר ערעורים רבים בניסיון להפוך את גזר דינו, תוך כדי התעקשות על כך שהתמכרותו לסמים ובריאותו הנפשית הרעועה הם אלו שהובילו לנסיבות בהן ביצע את פשעיו, אולם כולם נדחו.
מאוחר יותר התחרט על מעשיו, ובמשך מספר שנים כתב מכתבים רבים לקרובי משפחות הקורבנות בהם ביקש את סליחתם.
ב-1992 ביקר אותו בבית הסוהר ג'ק ארל, אחיינו של אחד הקורבנות.
במהלך פגישתם תיאר גרצלר את הנסיבות שהובילו לאירועים אשר התרחשו ב-1973, הביע את חרטתו על שאירע, וסיפר על הבושה שחש.
גרצלר הוצא להורג ב-3 ביוני 1998 באמצעות זריקת רעל בבית הסוהר המדינתי בפלורנס.
ההוצאה להורג נצפתה בידי שלושים וחמישה עדים; ביניהם נמצאו קרובי משפחתו של גרצלר, מספר חברים, קרובי משפחות הקורבנות, ועיתונאים שונים.
לארוחתו האחרונה אכל גרצלר שש ביצי עין, ארבעה חתיכות קותלי חזיר, שני טוסטים, כוס קפה, ושתי פחיות קולה.
לפני הוצאתו להורג שוב ביקש גרצלר סליחה, ומילותיו האחרונות היו .
לאחר מכן פנה אל אחותו ואמר לה ברומנית כי הוא אוהב אותה ואת נכדותיה.
בזמן הוצאתו להורג היה גרצלר האסיר אשר שהה הכי הרבה זמן באגף המוצאים להורג לכל אורך ההיסטוריה של מדינת אריזונה, והראשון אשר הוצאתו להורג נקבעה להתקיים במהלך שעות היום.
שותפו לפשע של גרצלר, וילי סטילמן, סבל מבעיות בריאות שונות בראשית שנות ה-80, הבולטת מביניהן הייתה שחמת הכבד, ובעקבות סיבוכים רפואיים מת בבית החולים של הכלא באוגוסט 1986.
דאגלס וורן דיימונד הוא כלכלן אמריקאי ממוצא יהודי, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2022. פרופסור למימון באוניברסיטת שיקגו.
דיימונד נולד ב-1953, לאב יהודי, שהוריו היגרו לארצות הברית מאוסטריה, ליאון דיימונד, פסיכיאטר במקצועו ולאם נוצרית, מרגרט (לבית גונקל).
בשנת 1975 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בראון.
בשנת 1980 קיבל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת ייל.
משנת 1979 הוא מלמד באוניברסיטת שיקגו, שימש גם כחוקר אורח באוניברסיטת בון (1983) ובבנק יפן (1999), כפרופסור אורח באוניברסיטת הונג קונג ובבית הספר לניהול MIT Sloan, וכפרופסור ועמית הוראה בבית הספר לניהול של אוניברסיטת ייל.
דיימונד משמש כעמית מחקר של הלשכה הלאומית למחקר כלכלי.
הוא כיהן כנשיא האגודה האמריקאית למימון ואיגוד הפיננסים המערבי, הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים, והוא עמית באגודה האקונומטרית, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאגודת הפיננסים האמריקאית.
דיימונד ידוע בזכות עבודתו עם פיליפ דיבוויג על מודל דיימונד–דיבוויג על ניהול בנקים.
באוקטובר 2022 זכה דיאמונד בפרס נובל לכלכלה במשותף עם בן ברננקי ופיליפ דיבוויג.
הפרס הוענק "על מחקר על בנקים ומשברים פיננסיים".
דיאמונד נשוי לאליזבת קמאק דיימונד, לבני הזוג שני ילדים.
דאגלס וילוק הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ובתוכניות המשך של טיסות לחלל.
דאגלס וילוק נולד בעיירה בינגהמטון שבניו יורק.
הוא סיים לימודי בית הספר והחל לימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ממנה קיבל תואר ראשון בהנדסה בשנת 1983.
לאחר סיום הלימודים וילוק החל שירות ביחידות צבא ארצות הברית.
בשנת 1984 הוא סיים קורס טיס.
הוא שירת ביחידות שונות של החיל.
בשנת 1992 הוא סיים לימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
בשנת 1996 וילוק צורף לצוות של מרכז החלל ג'ונסון.
וילוק טיפל בספרי הדרכה דו-לשוניות לתחנת החלל מיר.
ניסיון טיס של וילוק מסתכם בכ-2,500 שעות טיסה ב-44 מטוסים ומסוקים.
בשנת 1998 וילוק נבחר לצוות אסטרונאוטים.
באוקטובר 2007 וילוק השתתף במשימת STS-120 של מעבורת החלל דיסקברי כמומחה (פמלה מלרוי הייתה מפקדת הצוות).
משימה זו הביאה את יחידת "הרמוני" (Node 2), היחידה המרכזית של התחנה המכילה ארבע יחידות המספקות חשמל לתחנה, שתהווה חלק מההכנות לחלקים נוספים שיורכבו בעתיד.
במשימה זו וילוק ביצע 3 פעילויות חוץ רכביות באורך כולל של 20 שעות.
וילוק טס בפעם השנייה במשימה סויוז TMA-19 (פיודור יורצ'יחין היה מפקד צוות).
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הצטרף למשלחת מס' 24 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של אלכסנדר סקבורצוב.
בהמשך וילוק היה מפקד משלחת מס' 25 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא חזר לכדור הארץ בנובמבר 2010.
וילוק המשיך את פעילותו בנאס"א והיה שותף לבדיקות של חללית "אוריון".
דאגלס קלנר הוא אקדמאי אמריקאי הפועל בצומת התאוריה הביקורתית "הדור השלישי" במסגרת מכון פרנקפורט למחקר חברתי, או "אסכולת פרנקפורט", ובלימודי תרבות במסגרת מרכז ברמינגהאם ללימודי תרבות עכשוויים, או "אסכולת בירמינגהם".
הוא טען ששתי הפילוסופיות הסותרות הללו מתאימות למעשה.
כיום הוא יו"ר ג'ורג' קנלר לפילוסופיה של החינוך בבית הספר לתואר שני לחינוך ומידע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קלנר היה תאורטיקן בתחום האוריינות התקשורתית הביקורתית והיה תאורטיקן מוביל של תרבות התקשורת באופן כללי.
באחת מעבודותיו הבולטות ביותר ("רב תרבותיות ותרבות תקשורת"), הוא טען שתקשורת ההמונים מגדירה את האני של הפרט.
באתר טקסטולוגיה נכתב כי עסק בכך שהתקשורת והתרבות מלמדות כיצד להתנהג ובמה להאמין.
לטענתו, בעידן תקשורת ההמונים אין הבחנה בין תרבות גבוהה לפופולרית.
בכדי לחקור את התרבות והתקשורת מחקר מעמיק וביקורתי קלנר מציע להתמקד בשלושה תחומי מחקר.
קלנר שיתף פעולה עם מספר מחברים אחרים, כולל ק.
לואיס, קלייטון פירס ורונדה האמר.
קלנר שיתף פעולה עם סטיבן בסט בטרילוגיה עטורת פרסים של ספרים הבוחנים תפניות פוסט-מודרניות בפילוסופיה, באמנויות ובמדע וטכנולוגיה.
הוא שימש כמוציא לפועל הספרותי של היוצר הדוקומנטרי אמיל דה אנטוניו ושימש כעורך של "מסמכים שנאספו של הרברט מרקוזה", שכלל שישה כרכים מכתביו של התאורטיקן הביקורתי הרברט מרקוזה.
דאגלס פולק היה צייר דיוקנאות, צייר קיר ומחנך אמריקאי.
הוא לימד בקופר יוניון, ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק, והיה ממייסדי בית הספר לאמנויות יפות במיניאפוליס.
הוא ואשתו מריון הקימו מושבת אמנים בקיץ במערב מיין.
הוא נולד בפיטספילד, מסצ'וסטס, לאמילי קלריסה קינג (בארלו) פולק ולפסל לאונרד וולס פולק.
הוא נקרא על שם בן דודה מצד אמו, סטיבן א.
דאגלס, שהיה המועמד לנשיאות המפלגה הדמוקרטית ב-1860, והפסיד למועמד הרפובליקני לנשיאות אברהם לינקולן.