tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן נקבע באופן מתבקש מאליו, שאם אין דרישת כתב מגבילה במצגים רשלניים – על אחת כמה וכמה לא הגיוני לדרוש כתב לשם הטלת אחריות בגין מצגים שנעשו בזדון, ועוולת הרשלנות יכולה לחול גם על מעשים מכוונים.
כלומר, ניתן להפעילה גם כאשר מתקיים היסוד הנפשי של עוולת התרמית אשר עולה ברמתו על זה הנדרש בעוולת הרשלנות.
כיום הגישה הזו המכירה ב"רשלנות זדונית" היא הגישה המקובלת.
תחולה רחבה זו של עוולת הרשלנות מובילה לחפיפה מלאה בין עוולת הרשלנות לעוולת התרמית כך שניתן לסבור שהראשונה מייתרת את האחרונה.
סוגיה זו מתקשרת לסוגיה רחבה יותר של השתלטות עוולות מסגרת (רשלנות והפרת חובה חקוקה) על העוולות הפרטיקולאריות המוגבלות והמגבילות יותר.
בהיעדר חקיקה מסדירה מפורשת, יש מי שהתנגד למהלך זה שמפעיל ביהמ"ש, בטענה כי לא ניתן לסטות בדרך פסיקתית מההסדרים שקבע המחוקק, וביניהם העוולות הפרטיקולריות, מחשש לאי ודאות.
ביקורת זו מאבדת מעוקצה כאשר מדובר על שינוי חקיקתי – כגון השינוי המוצע בחוק הממונות.
השוואת השינוי המוצע למצב הקיים
השוואת השינוי המוצע למצב הקיים נערכת להלן לאור בחינת המקרים בהם משמשת עוולת התרמית כיום בישראל ובמשפט המשווה (המשפט האנגלי).
נבחן האם אכן יש לעוולה זכות קיום עצמאי, האם העוולה מציעה הסדרים המייחדים אותה מעוולת הרשלנות או שמא האחרונה אכן יכולה להחליפה ללא אובדן הסדר מהותי.
בבחינת היסודות של עוולת התרמית למול אלו של עוולת הרשלנות, ברי כי קיים הבדל ביניהן.
ההבדלים מעמיקים לאור הפרשנות המקובלת לעוולת התרמית, המכתיבה את אופן החלת העוולה.
עוולת התרמית מציעה מספר הסדרים אשר מועילים יותר לתובע הניזוק, ואחרים אשר מקשים עליו יותר מההסדרים שמציעה עוולת הרשלנות.
ספק אם הגישה המחמירה הנהוגה כיום ביחס לעוולת התרמית תיוותר גם ביחס למצגי שווא מכוונים שייכללו בעתיד בעוולת הרשלנות.
חסרונותיה של עוולת התרמית מצויים בעיקר ביסודותיה הנוקשים:
דרישת היריבות (נדרש שהתובע יהיה מי שהנתבע רצה להטעותו): בהשוואה ל"חובת הזהירות" (דרישת הסף ליחסים שבין המזיק לניזוק כדי לתבוע בגין עוולת הרשלנות) נראית דרישת היריבות נוקשה ומצומצמת מאוד.
בעוד תיחום גבולותיה של חובת הזהירות נתון לשיקול דעתו של בית-המשפט תוך שהוא מערב שיקולי מדיניות שיפוטית, לא מאפשרת דרישת היריבות גמישות דומה בהיותה הגדרה ברורה וחדה יותר, ובכך מקשה על התובע באופן יחסי.
נטל ההוכחה בתרמית: נטל ההוכחה בתרמית הוא מחמיר יותר מזה הנדרש במשפט האזרחי ובכללו עוולת הרשלנות.
עובדה זו עלולה להרתיע ניזוקים מלנסות ולתבוע פיצוי המגיע להם בגין תרמית.
דרישת הכתב המעוגנת בסעיף 57: דרישה זו מהווה תמריץ לפנות להוראות חוק אחרות בניסיון להתגבר עליה, ביניהן לעוולת הרשלנות.
ככל הנראה, אין מי שתומך בעצם קיום דרישת הכתב בעוולת התרמית – אף במשפט העברי אשר הציע הסדר הדומה מאוד לעוולת התרמית, אין דרישה כזו, וגם מצג שנעשה בעל פה מחייב את המציג, אם ברור שהמוטעה הסתמך עליו.
נזק: דרישת עוולת התרמית לנזק ממון ולא אחר מפחיתה מאוד את מידת השימוש בעוולה זו, בעיקר כיוון שקשה מאוד לפרשה בדרך מקלה.
עוולת הרשלנות לעומת זאת, דורשת קיום נזק לשם הוכחתה, אולם אין דרישה לנזק ממוני דווקא.
אחריות בשל אי גילוי: אחריות כזו קלה הרבה יותר להוכחה במסגרת עוולת הרשלנות מאשר ברעותה, שכן בה לא מופיעה דרישה מפורשת למצג פוזיטיבי.
למול החסרונות הללו, יש לעוולת התרמית מספר יתרונות על עוולת הרשלנות, אשר יכולים להפוך אותה להסדר "מבוקש" יותר בקרב ניזוקים מתרמית:
התיישנות: התקופה הארוכה יותר בפוטנציאל שמציעה עוולת התרמית, היא אחד הגורמים המרכזיים המייחדים אותה מעוולת הרשלנות.
פיצויים עונשיים: פיצויים כאלו היכולים להיות מוטלים בגין עוולת התרמית מגדילים את הפיצוי ומטרתם ל"העניש" את המזיק.
ככלל, במשפט האזרחי אין מקום לשיקולי ענישה והפיצוי הניתן הוא לרוב כגודל הנזק.
ההצדקה המהותית והמוסרית להתייחסות מחמירה זו מקורה באופי המכוון של מעשי התרמית ולפיכך נשמטת בהתייחסות למעשים רשלניים בלבד.
הגנות: תניות פטור ואשם תורם – שני אלו עשויים להוות הגנה מפני אחריות כאשר מדובר בהתנהגות רשלנית, אך התובע לא צריך לחשוש מהם כאשר ניזוק מתרמית.
הבטחה והבעת דעה: לעיתים יכולות גם הן לגרום לנזק המצדיק פיצוי.
אחריות בגינן תקבע רק אם לוו בכוונת מרמה ולא אם נעשו ברשלנות.
בחינה השוואתית בין הסדר העוולה באנגליה להסדר הישראלי
בחינת הסדר עוולת התרמית באנגליה שופכת אור נוסף על שאלת ההצדקה של עוולת התרמית כעוולה עצמאית.
באנגליה עומדת בפני נפגע מעוולת התרמית אפשרות חסרת סייגים לפנות לאחת משלוש מערכות דינים מקבילות.
חקיקתו של חוק מצגי השווא האנגלי בישרה שיפור ניכר במצבם המשפטי של נפגעי מצגי-שווא הן ביחס למצבם ערב חקיקת החוק, והן ביחס למצבם המקביל של הנפגעים הישראליים ממצגי-שווא שהרי חוק מעין זה אינו בנמצא בשיטת המשפט הישראלית.
מבט השוואתי מגלה כי מאז ומעולם, הייתה עוולת התרמית בשימוש רב יותר באנגליה מאשר בישראל.
פער זה אך טבעי הוא לאור קיומו של החוק באנגליה לעומת היעדרו בישראל, אולם להלן נעמוד על סיבות נוספות לפער זה, הרלוונטיות עוד בטרם נחקק חוק מצגי השווא באנגליה:
שוני ביסודות העוולה – ניתן למנות שלושה יתרונות ושני חסרונות בקרב יסודות העוולה האנגלית יחסית ליסודות הישראליים.
שניים מהיתרונות סובבים את יסוד הנזק, בעוד השלישי עניינו בנטל ההוכחה:
הדין האנגלי אינו מתנה פיצוי בגין נזקים לא ממוניים בקיומם של נזקים ממוניים.
בכך, לא מחייב הדין האנגלי את התובע לפנות לדין חלופי כאשר נזקו מתבטא בעוגמת נפש קשה בלבד.
שאלת ריחוק הנזק – כרגיל באנגליה על התובע בנזיקין מוטל הנטל להוכיח כי הנזק שגרם לו הוא בצפייתו הסבירה של המזיק.
אולם, בעוולות מכוונות, הדין האנגלי מסתפק בעצם קיום הנזק ואינו נזקק לשאלת הצפיות – מתוך הרציונל של הגנה מוגברת על נפגעים בנסיבות חמורות מעין אלה.
לא כך הדבר בישראל, כאשר על-אף נטייתם של בתי משפט לייחס צפיות רחבה למי שפעל מתוך זדון, עומדת בעינה הדרישה להוכחת צפיות הנזק.
נטל ההוכחה דומה לזה הישראלי בהיותו שונה מהרגיל במשפט האזרחי.
אולם, באנגליה השוני בין נטל ההוכחה לעניין העוולה לבין הנטל האזרחי תלוי בחומרת נסיבות המקרה.
יוצא שמשום שרוב המקרים לא מעלים נסיבות קיצוניות בחומרתן, נטל ההוכחה קל יותר לתובע.
הדרישה האנגלית להיות נשוא התביעה עונה להגדרה של "מצג" מבחינה משפטית מצמצמת מטבע הדברים את השימוש בעוולה במקרים בהם תנאי ההגדרה לא באו על סיפוקם.
אולם, יש לסייג חיסרון זה בהיותו רלוונטי רק לחוק מצגי השווא.
יסוד זה הוא גמיש באופן זהה ליסוד המקביל הישראלי כאשר תובע פונה לעילות של דיני היושר והמשפט המקובל.
יסוד סבירות הסתמכותו של התובע היא מרכזית, קשוחה ויסודית יותר בדין האנגלי מאשר בדין הישראלי.
טריטוריה משפטית רחבה יותר – בעוד שבדין הישראלי נוגסים דינים רבים בשטח העוולה, ואף בולעים אותה לחלוטין, דומה כי העוולה האנגלית זוכה למעמד איתן ועצמאי – בעיקר בזכות עיגונה בחוק המאפשר לתבוע בגינה וליהנות מחזקות נוחות שנטל הפרכתן מונח על כתפי הנתבע.
חוק מצגי-השווא, שעיקר עיסוקו נוגע למצגי שווא רשלניים ותמי לב, מאפשר לתובעים בעוולת התרמית ליהנות מאותם הסדרים פרוצדורליים ומהותיים שנהנים מהם נפגעי מצגי שווא רשלניים ותמימים, מבלי להיבלע על-ידם.
זאת, בניגוד לעוולת הרשלנות הישראלית ששונה מהותית מעוולת התרמית בדרישות ובהסדרים.
גמישות תרופתית – הדין האנגלי, בניגוד לדין הישראלי, מקנה לנפגעי מצגי-שווא זדוניים, בנוסף לתרופת הפיצויים, גם את האפשרות לדרוש את ביטולו של הסכם שנכרת על בסיס התרמית ולקבל את התמורה שניתנה במסגרתו.
בנוסף, קיימת לנפגע באנגליה האפשרות לקבל פיצויים מוגברים במטרה לרפא נזקים נפשיים משמעותיים שנגרמו אגב הנזק הממוני.
עוולת גרם הפרת חוזה, המפורטת בסעיף 62 לפקודת הנזיקין, נועדה להגן על הצדדים המתקשרים בחוזה, מפני התערבותו של צד זר, שאינו שותף לחוזה, אשר גרם להפרתו.
הגנה זו מתבטאת במתן עילת תביעה לנפגע מהפרת החוזה, שבאמצעותה יוכל לתבוע פיצויים מאותו גורם זר שגרם להפרה.
במשפט הישראלי מעוגנת העוולה בסעיף 62(א) לפקודת הנזיקין (נוסח חדש), בזו הלשון:
העוולה ממוקמת בפרק ג סעיף ט לפקודת הנזיקין, ומשתייכת לקבוצת עוולות שמטרתן לספק הגנה נזיקית לאינטרסים כלכליים שונים.
קבוצה זו מורכבת בעיקרה מעוולות מסחריות כגון גנבת עין ו"תיאור כוזב", אשר נועדו לשמור על הליכי מסחר תקינים.
עוולת גרם הפרת חוזה אינה משתייכת למשפחת העוולות המסחריות, ונמצאת למעשה בטווח שבין דיני הנזיקין לדיני החוזים.
החוזה משמש ככלי רב עוצמה המקנה לצדדים את היכולת להגשים את רצונותיהם המשותפים.
עם חלוף השנים, בהתפתחות חברה המושתתת על מערך יחסי חליפין של סחורות ושירותים, הפך החוזה לכלי מרכזי המאפשר העברה ומקסום של תועלות כלכליות.
על מנת לתמרץ אנשים להשתמש בכלי החוזי, יצר המחוקק מערכת כללים שתפקידה להגן על הצדדים המתקשרים בחוזה.
מערכת זו המסדירה את העולם החוזי קבועה בדיני החוזים.
אולם, חשיבותו של הכלי החוזי הובילה לחקיקה נוספת, חיצונית לחוק החוזים, שתפקידה להוסיף לחוסנו של החוזה.
בעוד דיני החוזים מספקים הגנה פנימית על החוזה כלפי הצדדים המתקשרים בו, עוולה זו נועדה לספק הגנה חיצונית לחוזה, כלפי גורם זר שאינו צד לו.
כלומר, לנפגע מהפרת חוזה שנגרמה על ידי צד שלישי קיימת עילת תביעה חוזית נגד המפר איתו התקשר בחוזה, ועילת תביעה נזיקית כנגד הצד השלישי שגרם להפרה.
מקור העוולה מצוי עוד במשפט הרומי בעניין דיני "משק הבית", ולאחריו בדיני העבודה (master servant) של ימי הביניים.
התפתחותה המשמעותית בימינו נעשתה במאה ושלושים השנים האחרונות באנגליה, דרך שלושה פסקי דין משמעותיים:
פסק הדין הראשון שבו דן בית המשפט בסוגיית גרם הפרת חוזה הוא פסק דין Lumley v.
Gye שניתן בשנת 1853. החוזה שבו דובר נכרת בין Lumley, שהיה בעל תיאטרון, לבין Johanna Wagner, שהייתה זמרת אופרה מפורסמת, וסוכם בו כי Johanna תופיע עבור Lumley במשכנו של הלה.
Gye, שהיה בעליו של תיאטרון מתחרה, הציע ל-Wagner סכום כסף גדול יותר עבור שירותיה, ובכך גרם לה להפר את החוזה שכרתה עם Lumley.
בית המשפט אפשר ל-Lumley לתבוע את Gye בגין עוולת "פיתוי עובד" שהייתה נהוגה באותם הימים.
Lumley טען, ועמו הסכימו שופטי הרוב, כי ניתן לתבוע בגין עוולה זו גם בהתקשרויות בין פרטים ולא לצמצמה ליחסי עובד-מעביד בלבד.
שופט המיעוט - Coleridge, טען כי מקורותיה של עילת "פיתוי עובד" נבעו ממחסור בכוח אדם שנגרם בעקבות המגפה השחורה, וניתן היה להתבסס על עילה זו רק במקרים שדנו ביחסי עובד-מעביד.
הרחבת תחומי העילה למקרים העוסקים ביחסים חופשיים בין פרטים, תיצור לטענתו פתח לתביעות רבות שעלולות לשנות את פני העולם העסקי בניגוד לכוונתו המקורית של המחוקק.
למרות דעת מיעוט זו, נותקה העוולה ממקורותיה הראשוניים, ותחולתה הורחבה גם למקרים העוסקים בחוזים בין פרטים.
על אף הרחבת העוולה לחוזים פרטיים, דרש בית המשפט כי החוזים שהופרו יעמדו בשלושת התנאים שנקבעו בפסק דין Lumley: חוזה אקסקלוסיבי, לשירות אישי ולזמן מוגדר.
בנוסף, דרש בית המשפט מהתובע להוכיח כי הנתבע שגרם להפרת החוזה, ביצע זאת על ידי פעולה ממשית של פיתוי הצד המפר.
תנאים אלו הובילו לשימוש מצומצם מאוד בעוולה והערימו קשיים רבים לאלו שניסו להתבסס עליה.
פיתוח משמעותי נוסף ביסודות העוולה התבצע בפסק דין Bowen v.
Hall שניתן בשנת 1881 וזכה לכינוי "הדוקטרינה המורחבת של Lumley".
מקרה זה עסק בתעשיין לבנים שפיתה ושכנע עובד מוכשר שהועסק על ידי קבלן מתחרה להפר את חוזהו ולעבור לעבוד תחתיו.
דעתו של השופט Coleridge בפסק דין Lumley שמשה כבסיס להחלטתם של שופטי הרוב, שקבעו כי הדרישה לביצוע פעולת פיתוי על ידי הנתבע, מהווה שריד ממקורות העוולה שצמחה בהקשר של יחסי עובד-מעביד.
לדבריהם, דרישה זו איננה רלוונטית למגוון הרחב של החוזים עליו משתרעת העוולה כיום.
לכן נקבע כי במקום דרישה זו, יש לבחון את היסוד הנפשי של הנתבע שגרם להפרת החוזה, ודי בכוונת זדון מצידו (malice) על מנת לגבש את העוולה.
שינוי זה הרחיב מאוד את האפשרות להשתמש בעוולה שכן לא נדרש להוכיח התנהגות מסוימת של הנתבע, אולם סוג החוזים עליהם חלה נשאר מצומצם בגלל שלושת התנאים שנקבעו בפסק דין Lumley.
שתים-עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1893, בפסק דין Temperton v.
מקרה זה עסק באדם בשם Temperton שהיה חבר באגודת הבונים החופשיים ועבד בניגוד לרגולציות שהנהיג הארגון.
ארגון הבונים החופשיים, במטרה לאכוף את הרגולציות שהנהיג, שכנע קונים פוטנציאליים שלא לרכוש מ-Temperton חומרי בניין.
בית המשפט ניצל מקרה זה על מנת לבצע שינויים מהותיים בתפיסת העוולה.
ראשית, נקבע כי הטלת האחריות על הצד שגרם להפרת החוזה נועדה להגן על האינטרס של הצד הנפגע, ולא על מנת להעניש את גורם ההפרה על התנהגותו.
שינוי תפיסתי זה הוביל לביטול הדרישה לכוונת זדון מצד הנתבע מכיוון שהיא איננה רלוונטית לפגיעה באינטרסים של הצד שנפגע מהפרת החוזה.
שנית, שופטי הרוב קיבלו את טיעוניו של Temperton וקבעו כי לשם קבלת הסעד שבעוולה, לא נדרש שהחוזים המופרים יעמדו בשלושת התנאים שנקבעו בפס"ד Lumley וניתן להחילה גם על חוזי מכר.
בית המשפט הוסיף וקבע שניתן לתת סעד בגין העוולה גם על פגיעה באפשרות לבצע חוזים עתידיים ולא רק על פגיעה בחוזים קיימים.
קביעות אלו ביטלו סופית את ההבחנה בין חוזה שירות אישי לחוזים אחרים ואפשרו להחיל את העוולה על כל סוגי החוזים.
הצעד הנוסף, שבו קבע בית המשפט כי העוולה יכולה לחול גם על פגיעה בחוזים עתידיים, נבע מרצונם של השופטים להגן על האינטרס הכלכלי של הנפגע, גם אם אינטרס זה לא שוכלל לכדי חוזה.
תפיסה זו לא אומצה בדין הישראלי, הדורש את קיומו של חוזה מחייב כדין כפי שנראה בהמשך.
פסק דין Temperton שינה באופן משמעותי את יסודותיה של העוולה ויצר הגנה רחבה על צדדים המתקשרים בחוזה מפני גורמים חיצוניים.
בשנת 1950, בפסק הדין באורנפרוינד נגד דרזנר, דנו לראשונה בישראל שלושת השופטים - אגרנט, זוסמן וזהר בעוולה זו לעומק, ואימצו אותה לתוך הפסיקה הישראלית.
הדיון נעשה לאור סעיף 32 לפקודת הנזיקיים האזרחיים שנחקקה על ידי המחוקק המנדטורי בשנת 1944. הרחבה על פסק דין זה ניתן למצוא בפרק העוסק ביסוד גרימת הפרתו.
בשנת 1968 נקבעה עוולת גרם הפרת חוזה בסעיף 62 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש) התקפה גם בימינו.
בהמשך נסקור את יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו כפי שעולים מן הספרות והפסיקה.
מקרים טיפוסיים שבהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה
מכיוון שעוולה זו עוסקת בהתערבותו של גורם זר במערכת חוזית, מרבית המקרים עוסקים במערכות חוזיות מתמשכות החשופות יותר להתערבותם של זרים, כגון חוזי שכירות או חוזים לאספקת מוצר לאורך זמן.
ככל שהמערכת החוזית ארוכה יותר, כך חשופים יותר הצדדים לסיכון שגורם שלישי ינסה להתערב ולגרום להפרת החוזה.
לא בכדי, צמחה העוולה מתוך אינטרס להגן על חוזי העסקה ארוכי טווח כפי שתואר לעיל.
מקרים טיפוסיים נוספים, עוסקים בעסקאות מכר רחבות היקף הכוללות מספר רב של תניות.
יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו
על מנת לגבש עילת תביעה בעוולה זו, יש להוכיח את קיומם של חמישה יסודות מצטברים:
קיומו של חוזה מחייב כדין: על החוזה לעמוד בדרישות הקבועות בדין ליצירת חוזה תקף.
הפרת החוזה: הפרת חוזה מוגדרת כמעשה או מחדל שהם בניגוד לחוזה, כלומר כאשר אופן ביצוע החוזה אינו תואם את התניות שנקבעו בו.
לעניין יסוד ההפרה נקבע כי אין נפקא מינה אם מדובר ב"הפרה יסודית" שנובעת מהפרת תנאי מהותי בחוזה או בהפרה שאינה יסודית.
גרימת הפרת החוזה: יש להוכיח כי מתקיים קשר סיבתי בין פעולותיו של המתערב לבין גרימת הפרת החוזה.
ביודעין: נדרשת הוכחה כי המתערב שגרם להפרה היה מודע הן לקיומו של החוזה והן לכך שפעולותיו עלולות לגרום להפרתו.
בלא צידוק מספיק: העוולה לא תתקיים אלא אם יוכח כי המתערב פעל ללא צידוק מספיק.
הגדרתו המעורפלת של יסוד זה מהווה "מושג שסתום" המעניק לבית המשפט מקום רב לשיקול דעת בבחינת הסוגיה.
טענות הצידוק מתחלקות לפעולות שנעשו כדי להגן על אינטרס אישי של המתערב, או לפעולות שנעשו כדי להגן על עניינו של אדם אחר או על אינטרס ציבורי.
כמו כן יסוד זה עשוי לשמש טענת הגנה עבור הנתבע.
להלן נעסוק בהרחבה בחמשת היסודות.
קיומו של חוזה מחייב כדין
היסוד הבסיסי לקיומה של העוולה הוא קיומו של חוזה מחייב כדין בין שני צדדים.
חוזה נחשב למחייב כדין כאשר הוא עומד בכל הדרישות הקבועות בחוק ליצירת חוזה.
לדוגמה, עליו להוות מיזוג של הצעה וקיבול לפי סעיף 1 לחוק החוזים.
הצורך לספק הגנה רחבה ככל האפשר לחוזה בפרט ולחיובים בכלל, הוביל למגמה של הרחבת גבולות העוולה.
הרחבה זו מתאפשרת באמצעות פרשנות רחבה יותר של היסוד, המהווה שער כניסה לביסוס העוולה.
נבחן הרחבה זו בעזרת מספר דוגמאות:
חוזה פסול - לכאורה, נראה כי עוולה זו לא תחול על חוזה בלתי חוקי לפי סעיף 30 לחוק החוזים, מכיוון שהוא אינו עומד בדרישות החוק הנדרשות ביסוד זה.
אולם, לפי סעיף 31 לחוק החוזים, יכול בית המשפט לתת תוקף לחיוביים מסוימים בחוזה אם מצא לנכון לעשות זאת.
אף על פי שהחיובים הופכים להיות מכוח דין (החלטת בית המשפט) ולא מכוח חוזה, תחול העוולה, שכן מטרת ההחלטה הייתה לתת תוקף לכוונת הצדדים.
ניתן ללמוד מדוגמה זו כי העוולה יכולה להשתרע גם על חיובים מכוח דין, וגם במקרים בהם החוזה היה פסול.
חוזה מותנה - צדדים לחוזה יכולים להתנות את תוקפו בהתקיימותו של תנאי מסוים, כגון הסכמתו של גורם שלישי (לפי סעיף 27(א) לחוק החוזים).
רק אם תנאי זה יתקיים, יקבל החוזה תוקף ומכאן שמו - "תנאי מתלה".
לכאורה, ניתן לחשוב כי עד להתקיימות התנאי אין לחוזה תוקף ולכן הצדדים רשאים לבצע הפרה.
אולם, סעיף 27(ג) לחוק החוזים קובע כי כל צד יהיה זכאי לסעדים לשם מניעת הפרת החוזה גם טרם התקיימותו של התנאי המתלה, ובכך מקנה תוקף משפטי מחייב גם לחוזה מותנה.
תוקף משפטי זה מאפשר את החלת העוולה גם על חוזים מותנים אף על פי שטרם הפכו למחייבים כדין והתנאי שבסיסם טרם קוים.
משא ומתן לקראת כריתת חוזה - מסקירת הפסיקה עולה כי משא ומתן לקראת כריתת חוזה נמצא מחוץ לגבולות העוולה, וכי החלתה על שלב זה תרוקן את הדרישה לקיומו של חוזה מחייב כדין.
אולם, צד למשא ומתן הפורש בשלב מאוחר שלא בתום לב, מפר את החובה המוטלת עליו מתוקף סעיף 12 לחוק החוזים המחייב את הצדדים לחוזה לנהוג בתום לב ובדרך מקובלת גם בשלב המשא ומתן.
לכן, יש הטוענים שצד זר הגורם לצד לחוזה להפר חובה זו, חושף עצמו לתביעה בגין עוולת גרם הפרת חוזה.
פרשנות רחבה זו של העוולה מבטלת כמעט לגמרי את ההפרדה בין חיוב הנובע מחוזה לבין חיוב הנובע ממקור אחר.
מבין שלוש הדוגמאות לעיל, דוגמה זו היא המרחיקה לכת ביותר, מכיוון שהמשא ומתן טרם הגיע לקצו והחוזה טרם הבשיל.
בפרק העוסק בהיבטים רלוונטיים של הצעת הקודיפיקציה נראה כיצד המחוקק מאמץ פרשנות זו ומעגנה בחוק.
היסוד השני הנדרש הוא קיומה של הפרה המהווה "מעשה או מחדל שהם בניגוד לחוזה" (לפי סעיף 1 לחוק החוזים (תרופות)).
על מנת לקבוע כי מתקיימת הפרה יש לבחון את מכלול התניות בחוזה.
אם קיים פער בין התניות שנקבעו ובין קיומם בפועל - מתקיימת הפרה.
חוק החוזים מבדיל בין הפרה יסודית שנובעת מאי קיומה של תנייה מהותית בחוזה, לבין הפרה שאינה יסודית.
בעבר נדרשה הפרה יסודית למימושה של העוולה, אולם כיום סיווג זה איננו רלוונטי וניתן להסתפק בקיומה של הפרה שאינה יסודית.
הפרה צפויה - סעיף 17 לחוק החוזים (תרופות) מרחיב את ממד הזמן של ההפרה, ומאפשר לצד לחוזה לתבוע תרופות גם בגין הפרה שטרם בוצעה, אם הצד המפר גילה שאינו עומד לקיים את החוזה או שנסתבר מנסיבות העניין שלא יוכל או יירצה לקיימו.
גם סוג זה של הפרה נכלל תחת דרישתו של היסוד ואם הגורם להפרה הצפויה היה צד שלישי, ניתן יהיה לתובעו בעוולת גרם הפרת חוזה.
דוגמה לסוג זה של הפרה היא מקרה שבו שני צדדים חתמו על חוזה מכר של נכס, שיעבור לקונה בתאריך מסוים.
המוכר מחליט לבצע חוזה מכר נוסף ומעביר את הנכס לקונה חדש שידע על קיומו של החוזה הראשון.
מקרה זה מהווה דוגמה מובהקת להפרה צפויה, מכיוון שהמוכר לא יוכל להעביר את הנכס לקונה הראשון בתאריך שסוכם, שכן הנכס אינו בידו.
הקונה הראשון יוכל לתבוע את המוכר בגין הפרת חוזה גם מבלי לחכות לתאריך בו אמור הנכס לעבור לידיו.
כך גם בנוגע לתביעת הקונה השני שגרם להפרת החוזה.
למרות החלתה של העוולה על הפרה צפויה, יש להיזהר בקביעה כי הפרה עתידית אכן עומדת להתרחש.
בפס"ד ליבוביץ, קובע השופט שמגר שחשש או השערה גרידא לגרימתה של הפרה בעתיד אינם מספיקים על מנת לבסס יסוד זה של העוולה.
הפרת חוזה שבו תניות פטור - ישנם מצבים שבהם צופים הצדדים לחוזה בעיות מסוימות בביצועו ולכן קובעים מלכתחילה פטור מפני סעדים אם בעיות אלו אכן יתממשו ויגרמו להפרת החוזה.
פס"ד חסיד נגד קנופף עוסק בחוזה שכירות שבו צפו הצדדים את האפשרות כי השוכר הקודם לא יפנה את המושכר בתאריך שנקבע, ולכן קבעו תנית פטור במקרה והחוזה יופר מסיבה זו.
חששם של הצדדים התממש, והשוכר הקודם לא פינה את המושכר בזמן שנקבע.
השוכר החדש שלא יכול היה לקבל סעדים מהמשכיר עקב תנית הפטור, תבע את השוכר הקודם בגין גרם הפרת חוזה.
השוכר הקודם ניסה להתגונן בטענה כי בחוזה השכירות החדש קיים פטור מסעדים אם השוכר הקודם מאחר לפנות את הנכס.
אף על פי שטענתו התקבלה בבית המשפט המחוזי, בית המשפט העליון הפך את ההחלטה וקבע כי תנית הפטור תקפה רק בין הצדדים לחוזה וצד זר שגרם להפרה אינו יכול להסתמך עליה.
בית המשפט הדגיש שהפטור אותו קבעו הצדדים הוא פטור מסעדים, ואילו ההפרה עצמה עדיין קיימת.
לכן, יכול הצד הנפגע לתבוע את אותו צד זר שגרם להפרה בגין עוולת גרם הפרת חוזה.
הדרישה ביסוד זה היא הוכחת קשר סיבתי בין פעולתו של המתערב וגרימת ההפרה, והיא נדונה בהרחבה בפס"ד באורנפרוינד נגד דרזנר.
מקרה זה עסק בקבלנים שפעלו מטעם חברת "אלגור" והחכירו דירות בבניין למספר קונים.
הקבלנים התחייבו כלפי הקונים בחוזי המכר, כי האדם שייקנה את מרתף הבניין ימנע מלהשתמש במכונות שיקימו רעש.
באורנפרוינד, שהתעניין ברכישת המרתף, נפגש עם הקבלנים על מנת לדון בתנאי המכירה, ואלה סיפרו לו על מחויבותם כלפי שאר הקונים, כי רוכש המרתף לא ישתמש במכונות ולא יקים בו רעש.
באורנפרוינד החליט לרכוש את המרתף וחתם על חוזה עם נציגי החברה (ולא הקבלנים), שאפשר לו להכניס מכונות בעלות מנועים קטנים שישמשוהו לעשיית נברשות.
המכונות גרמו לרעש רב וקוני הדירות תבעו את באורנפרוינד בעוולת גרם הפרת חוזה, שכן הרעש שגרם הפר את התחייבות הקבלנים שלא למכור את המרתף לקונה שיעשה בתוכו שימוש במכונות מרעישות.
בא-כוחו של באורנפרוינד טען כי פעולת הגרימה חייבת להיות פעולת שידול או הנעה מצד הגורם להפרה.
לטענתו, העובדה שמרשו נכנס להתקשרות אף על פי שידע שהצד שאתו יתקשר יפר חוזה עם צד שלישי, אין בה כדי לחייבו בנזיקין אזרחיים, מכיוון שחופש ההחלטה היה נתון בידי הצד שהפר את החוזה והוא זה שנושא באחריות להפרה.
השופט אגרנט קבע כי מטרת המחוקק בבחירת המושג "גורם", נועדה להרחיב את השתרעות העוולה על כל מעשה התערבות שגרם להפרה.
קביעה זו עומדת בניגוד לגישה המצמצמת שגורסת כי המתערב חייב לבצע פעולת שידול או פיתוי על מנת שתקום נגדו עילת תביעה.
ההכרעה בין הגישות לא הייתה קלה ואגרנט ציטט הלכות מהדין האנגלי שהביאו נימוקים לכאן ולכאן (כגון פסקי הדין Lumley ו-Temperton שהוזכרו לעיל).
לבסוף, הכריע השופט אגרנט לטובת הגישה המרחיבה, משום שלדעתו התכוון המחוקק להגן על ההתחייבות החוזית ולהבטיח כי הצדדים יקיימו וימלאו את אשר התחייבו לו.
המחיר הגבוה שהציע באורנפרוינד עבור המרתף, הוא זה שגרם לחברה להפר את התחייבותה לשאר הקונים.
לסיכום, הלכה זו אימצה את הגישה המרחיבה שאיננה מגבילה את פעולת המתערב לפיתוי או שידול אלא בוחנת האם קיים קשר סיבתי בין הפעולה עצמה להפרת החוזה.
הוכחת קשר סיבתי שכזה, תספיק על מנת לגבש את יסוד "גרימת הפרתו".
ניתן לחשוב כי גישה רחבה זו חושפת כל אדם המתקשר בחוזה לתביעה בגין העוולה, שכן פעולת ההתקשרות עצמה מספיקה לגיבושו של יסוד הגרימה.
אולם, כפי שנראה ביסוד הבא, לא ניתן לגבש את העוולה אם הנתבע לא ידע כלל כי פעולתו עלולה לגרום להפרת חוזה.
ביסוד זה נדרש להוכיח כי המתערב שגרם להפרה עשה זאת ב"יודעין".
דרישת הידיעה מהמתערב כוללת שני מרכיבים:
מודעות המתערב לכך שפעולתו עלולה לגרום להפרת החוזה.
על מנת לעמוד בדרישותיו של יסוד זה אין חובה להוכיח ידיעה ממשית של מרכיבים אלו.
מספיק להראות כי המתערב חשד שפעולתו עלולה לפגוע בחוזה אחר אך בחר להתעלם מהחשד ולפעול בכל זאת.
מצב זה נקרא "עצימת עיניים", וניתן להשתמש בו במקום ידיעה ממשית.
פס"ד חסיד עסק בשוכר בשם בן-שחר שלא פינה נכס שהשכיר במועד שנקבע לכך וגרם למשכיר הנכס - קנופף, להפר חוזה שכירות חדש עליו חתם עם אדם בשם חסיד.
חסיד תבע את בן-שחר על כך שגרם להפרת חוזה השכירות בינו לבין קנופף.
השאלה המרכזית שעלתה בפסק הדין היא האם בן שחר ידע על קיומו של חוזה שכירות חדש בין קנופף לחסיד.
השופטת בן-פורת קבעה שעל מנת לגבש יסוד זה, מספיק להוכיח שהמתערב ידע עובדות שאדם סביר היה מסיק מהן על קיומו של חוזה, אך החליט "לעצום את עיניו" ולא לברר האם אכן קיים חוזה.
קביעה זו מקלה על גיבוש היסוד וחוסכת מהתובע את הצורך להוכיח כי הנתבע עצמו ידע באופן ממשי על קיומו של חוזה.
שאר השופטים בפס"ד זה נמנעו מלהכריע האם ניתן להשתמש ב"עצימת עיניים" לגבי מודעות לקיום החוזה עצמו, אך הסכימו כי אם הצד המתערב מודע לקיומו של חוזה, ניתן להחיל "עצימת עיניים" לגבי התניות שבחוזה.
פס"ד עלית נ' סרנגה עסק בבעל מסגריה שביצע במשך חמש עשרה שנה עבודות שוטפות במפעליה של חברת עלית.
בשלב מסוים חבר בעל המסגריה לאיש עסקים שהגיע מענף הסריגים והללו פתחו מפעל לייצור קפה שהשתמש בטכניקות ייצור דומות לאלו שהשתמשו בהן בעלית.
החברה תבעה את בעל המסגרייה על הפרת התחייבותו לשמור על סודיות אופן ייצור הקפה, ואת איש העסקים על כך שגרם לבעל המסגרייה להפר התחייבות זו.
בית המשפט קבע כי גם אם איש העסקים לא ידע על התחייבותו של בעל המסגרייה, הוא "עצם את עיניו" מלראות את חובת האמון שהופרה בינו לבין חברת עלית.
די "בעצימת עיניים" זו על מנת לגבש את יסוד "ביודעין" שבעוולת גרם הפרת חוזה.
ניתן לראות בפס"ד זה חיזוק לקביעתה של השופטת בן- פורת בפס"ד חסיד, ולאור הכרעות אלו והדעה הרווחת בספרות, נראה כי "עצימת עיניים" חלה גם על הידיעה בדבר קיומו של חוזה ולא רק על ידיעה בדבר תניות בחוזה לגביהן קיימת ידיעה ממשית.
לאחר ביסוסם של ארבעת היסודות הראשונים, יש להוכיח כי המתערב פעל ללא צידוק מספיק.
יסוד זה שונה מהותית מארבעת קודמיו, אשר הגדרתם ברורה ומובנת.
האמורפיות הקיימת בהגדרתו של היסוד יוצרת מושג שסתום, המאפשר לבית המשפט ליצוק לתוכו אינטרסים ושיקולי צדק אשר עשויים להשתנות בין מקרה למקרה.
יסוד זה משמש למעשה כמנגנון הגנה פנימי של העוולה בו יכול הנתבע להשתמש.
הרציונל שעומד בבסיסו, כפי שסוברת פנינה פרידמן, הוא שישנם אינטרסים בעלי ערך חברתי רב יותר מאשר הערך הטמון בהגנה על זכות חוזית.
ניתן ללמוד על השיקולים שמנחים את בית המשפט בהכרעתו בין אינטרסים מתנגשים, מהתבוננות בדין האמריקאי.
ה-Restatements of torts מונה שלושה צידוקים שניתן לחלקם לכאלה המתבססים על אינטרס עצמי ולכאלה המתבססים על אינטרס הזולת.
אינטרס עצמי כולל פעולות שעשה הנתבע על מנת להגן על גופו, רכושו או קניינו.
לדוגמה, אישה הנאבקת עם גנב המנסה לשדוד את תיקה, מבקשת עזרה משומר בנק הנמצא בסמוך אליה.
שומר הבנק מפקיר את עמדתו ומגיע לעזרתה.
נראה שאם מנהל הבנק יתבע את האישה על כך שגרמה לשומר להפר את חוזהו ולהפקיר את עמדת השמירה, תעמוד לה הגנת הצידוק.
המקרה עלול להסתבך אם בזמן שהשומר סייע לאישה נשדד הבנק ונגרם נזק.
מכיוון שגבולות הגנת הצידוק אינם ברורים, בית המשפט ישתמש בשיקול דעתו על מנת לקבוע האם לחייב את האישה בגין הנזק שנגרם.
דוגמה נוספת לאינטרס עצמי עוסקת בהגנה על זכות חוזית.
בפס"ד לינדסי נ' שיבר, קובע השופט חיים כהן כי אם נחתם חוזה בין אבי לרעות, הגורם לאבי להפר חוזה קודם עם אבישי, רשאי אבישי לגרום להפרת החוזה בין אבי לרעות ואף להיעזר בבית המשפט על מנת לכפות את הפרתו.
פס"ד זה מתבסס על הרציונל האומר כי בהתנגשות בין שתי זכויות חוזיות, הראשונה בזמן תגבור.
רציונל זה תקף רק אם רעות ידעה על ההסכם בין אבי ואבישי ולא פעלה בתום לב.
החוק מכיר גם במצבים בהם הזכות המאוחרת בזמן תגבור.
לדוגמה, סעיף 9 לחוק המקרקעין (תשכ"ט-1969), קובע כי אם רעות לא ידעה מההסכם הראשון, פעלה בתום לב ורכשה את זכותה בתמורה, יכולה זכות זו לגבור על זכותו של אבישי וטענת הצידוק לגרימת הפרת החוזה תעמוד לזכותה של רעות.
בפסיקה האמריקאית ניתן לראות כי הנתבע זכאי להגן גם על אינטרסים כלכליים שלא שוכללו לכדי חוזה.
דוגמה לכך מצויה בפס"ד knopp, בו מדובר על יזם הצגות שגרם לפיטוריה של שחקנית מכיוון שחשש שזו עלולה לפגוע בהצלחת הצגה אותה יזם.
בית המשפט קיבל את צידוקו של הנתבע שטען שעשה זאת על מנת להגן על השקעתו בהצגה.
אינטרס הזולת מתייחס לפעולות אותן עשה המתערב על מנת לשמור על עניינו של אדם אחר או על אינטרס ציבורי.
אינטרסים אלה מעוגנים בסעיף 770 - "פעולה לטובת אדם אחר", ובסעיף 772 - "מתן עצה" שנמצאים ב- Restatements of torts.
הרציונל העומד בבסיסם של אינטרסים אלו הוא שמניע לא אישי ובלתי אינטרסנטי, שכל כולו נבע מרצון לסייע לאדם אחר, ישמש כהגנה לנתבע.
אולם, רציונל זה מתנגש עם האינטרס להגן על הזכות החוזית של הנפגע מהפרת החוזה ועם הקביעה כי לא נדרשת כוונת זדון מצד המתערב אלא רק ידיעה על היותו הגורם להפרת חוזה קיים.
בשל התנגשות זו, מחיל בית המשפט את ההגנה בצמצום רב ודורש מהנתבע להוכיח קשר מיוחד של אחריות או חובה מוסרית בינו לבין מפר החוזה.
דוגמה לסוג אחד של קשר מיוחד, היא קשר בין בני משפחה ובייחוד בין הורים לילדים.
נראה שהורים שישכנעו את ילדם להפר חוזה שלפי הבנתם פוגע בו בצורה זו או אחרת, יוכלו להשתמש בהגנת הצידוק.
דוגמה נוספת לסוג לקשר כזה, היא קשר בין בעל מקצוע ללקוח אשר מאופי טבעו עלול לגרום ללקוח להפר חוזה.
לדוגמה, עורך דין המייעץ ללקוחו להפר חוזה שאינו מיטיב עם הלקוח.
בפס"ד זיידנציג, קובע השופט גולדברג כי מתן עילת תביעה נגד עורך דין, שכל רצונו היה לדאוג לאינטרס של לקוחו, תמנע ממנו לבצע את תפקידו כראוי ותפגע ביחסי האמון בינו לבין לקוחותיו.
על כן, יש להעניק לו את הגנת הצידוק שבסעיף 62. חובה זו של בעל מקצוע, עשויה לשמש לו להגנה במישור נוסף.
לדוגמה, פסיכולוג שלקוחו מספר לו כי הוא עומד לפגוע במנהל שלו.
אם הפסיכולוג מחליט שנוצר איום ממשי על אותו המנהל, קמה לו החובה להזהירו.
פעולה זו עלולה לגרום לפיטוריו של המטופל.
אם המטופל יחליט לתבוע את הפסיכולוג על גרימת הפרת חוזה עבודתו, נראה שהגנת הצידוק תעמוד לו מכיוון שהאינטרס הציבורי להגן על חייו של אותו מנהל חשוב יותר מהאינטרס להגן על זכותו החוזית של המטופל ועל זכותו לשמירת סודיות.
דוגמה נוספת, העוסקת בצידוק על רקע מוסרי, ניתן ללמוד מפס"ד Brimelow שדן באיגוד מקצועי של שחקנים שהתערב בתנאי החוזה בין בעל אולם למנהל מקהלה, מכיוון ששכרן של נערות המקהלה היה כה נמוך עד שנאלצו לעסוק בזנות.
בית המשפט קבע כי טענת הצידוק של הארגון מוצדקת, שכן פעילותו נעשתה על מנת להגן על המוסר הציבורי.
לסיכום, למרות האמורפיות שבעילות הצידוק, נראה שהגנה על מתערב לצורך אינטרס אישי תהיה מוצדקת כאשר פעולתו נועדה להגן על זכות שלו, העדיפה או מקבילה לזכות שגרם להפרתה.
לגבי מתערב שפעל להגנת הזולת, נראה שבית המשפט יספק הגנה למי שמקיים קשר של אחריות לרווחתו הכלכלית, המוסרית או הגופנית של הזולת.
הפסיקה בישראל בנושא הצידוק אינה מפותחת ובחינתו של יסוד זה נעשתה בעיקר על פי החוק והפסיקה בארצות הברית ובאנגליה והספרות הישראלית בתחום.
הוכחת חמשת היסודות לעיל מספיקה לגיבוש העוולה.
אולם, על מנת שהנפגע יוכל להיפרע פיצויים מהמעוול, עליו להוכיח כי נגרם לו נזק ממוני מהפרת החוזה.
נזק זה מוגדר בסעיף 2 לפקודת הנזיקין כ"הפסד או הוצאה ממשיים הניתנים לשומה בכסף ואפשר למסור עליהם פרטים".
לעיתים, הוכחתו של נזק ממוני עלולה להיות מסובכת, שכן קשה לכמת לסכום מדויק נזקים שנגרמו מהפרתו של חוזה.
בפס"ד תעשיית שעם "דוד" ושות' בע"מ נ' אלרועי, דובר על עובד מומחה שעזב מפעל אחד לטובת מפעל מתחרה.
המפעל הנעזב תבע את המפעל המתחרה, על כך שגרם להפרת החוזה בינו לבין העובד המומחה.
התובע, שהתקשה לכמת את הנזק שנגרם מעזיבת העובד לסכום מדויק, נתן לבית המשפט הערכה כללית של הנזק.
בית המשפט קיבל את ההערכה, וקבע שעל תובע מוטלת אך החובה לספק נתונים שמהם ניתן להסיק כי נגרם נזק רכושי ובאמצעותם ניתן להעריך את הנזק.
קביעה זו מקלה עם התובע שאיננו נדרש להוכיח את הנזק הממשי שנגרם אלא את הנתונים המעידים על אפשרות גרימתו.
בנוסף, הוא אינו חייב לנקוב בסכום הכסף המדויק שאיבד בעקבות הנזק, אלא לספק נתונים שבעזרתם ניתן יהיה לבצע הערכה שלו.
מהרציונלים המנחים את דיני החוזים ודיני הנזיקין (למשל סעיף 77(ב)(ג) לפקודת הנזיקין), ניתן ללמוד כי אחד הכללים במתן פיצויים הוא שהנפגע לא יזכה לפיצוי כפול על הנזק שנגרם לו מההפרה.
כלומר, אם לנפגע מהפרת החוזה נגרם נזק של 100 שקל, הוא איננו יכול לקבל 100 שקל מהצד שהפר את החוזה ו-100 שקל נוספים מהצד שגרם להפרה.
המשמעות הנובעת מכלל זה היא שהנפגע יוכל לקבל פיצוי בגובה הנזק שנגרם לו משני החייבים ביחד או מאחד מהם.
בערך זה לא נדון במערכת הכללים לפיה מחלקים את האחריות בין החייבים אך נעמוד על היתרונות שעוולת גרם הפרת חוזה מקנה לנפגע בהקשר זה.
יתרון ראשון הוא שהעוולה מאפשרת לנפגע לגבות את הפיצוי המגיע לו מנתבע נוסף.
פרופ' נילי כהן משווה את הנתבע הנוסף לערב.
כלומר, אם למפר החוזה לא יהיו האמצעים לפצות את הנפגע אזי יוכל הנפגע להיפרע מגורם ההפרה.
יתרון שני ניתן ללמוד מהדוגמה שבפס"ד חסיד בו דנו בסקירת היסוד גרימת הפרתו.
החוזה בפס"ד זה החיל תנייה שפטרה את הצד שהפר את החוזה ממתן פיצויים לנפגע.
כפי שראינו לעיל, בית המשפט קבע שתנית פטור זו איננה חלה על גורם ההפרה, והנפגע יוכל להיפרע ממנו.
ללא קיומה של העוולה, הנפגע במקרה זה היה נותר ללא פיצוי.
יתרון נוסף הצומח בהקשר זה, הוא שאם הצדדים לחוזה קבעו סכום פיצויים מוסכם אך נזקו של הנפגע היה גדול ממנו, הוא יוכל להיפרע מגורם ההפרה.
זאת מכיוון שכשם שגורם ההפרה אינו נהנה מתנית הפטור, כך גם לא יוכל להסתמך על הסכום המוסכם שנקבע בין הצדדים לחוזה.
סעד נוסף שיכול הנפגע לדרוש ואינו תלוי בקיומו של נזק ממוני הוא "ציווי", שבו מורה בית המשפט למתערב להימנע מגרימת העוולה.
לדוגמה, בפס"ד דרזנר שהוזכר לעיל ( בסקירת היסוד גרימת הפרתו), ציווה בית המשפט על רוכש המרתף להימנע מהפעלת המכונות המרעישות שגרמו להפרת החוזה בין הקבלנים לשאר הקונים.
הדין הישראלי מבכר את תרופת האכיפה וקובע אותה כסעד ראשוני לנפגע מהפרת חוזה (סעיף 2 לחוק החוזים (תרופות)).
ישנם מקרים בהם ישמש הציווי כפעולה משלימה לביצוע האכיפה.
לדוגמה, ביסוד ההפרה שנדון לעיל, עסקנו בדוגמת ההפרה הצפויה בה מוכר שהתחייב להעביר נכס לקונה בתאריך מסוים, מכר אותו לקונה אחר טרם ההעברה.
על מנת לאפשר את קיומו של חוזה המכר הראשון, יצווה בית המשפט על הקונה המאוחר (גורם ההפרה) להשיב את הנכס למוכר, ולאחר מכן יאכוף את חוזה המכר הראשון על המוכר (מפר החוזה).
בסקירת היסוד לעיל הוזכרו מספר פסקי דין שתרמו לפיתוחה של עוולה זו בדין הישראלי.
בחלק זה מרוכזות הלכות אלה והיסודות עליהן השפיעו בגיבושה של העוולה.
באורנפרוינד נגד דרזנר - פס"ד זה שניתן בשנת 1950 היה הראשון שפיתח ופירש את העוולה והתמקד בעיקר ביסודות "גרימת הפרתו" ו"ביודעין".
ההלכות שנקבעו לגביהם מצוטטות בפסקי דין רבים ובספרות העדכנית.
השפעתו המרכזית של פסה"ד הייתה על יסוד גרימת ההפרה.
השפעה זו מתוארת בהרחבה בסקירת היסוד גרם הפרתו לעיל.
חסיד נ' קנופף - פס"ד זה שניתן בשנת 1979 דן לעומק ביסוד "ביודעין", והתמקד בשאלה האם ניתן להשתמש ב"עצימת עיניים" כתחליף לידיעה ממשית.
בפס"ד עלית נ' סרנגה קבעה ההלכה, שתחליף זה רלוונטי גם לידיעת תניות החוזה ולא רק לקיומו הכללי.
פסקי דין אלו מתוארים בהרחבה בסקירת היסוד ביודעין לעיל.
סוגיה נוספת הנדונה בפס"ד חסיד, מתמקדת בשאלה האם תנית פטור בחוזה פוטרת את המתערב מאחריות ונדונה ביסוד הפרתו של החוזה לעיל.
ליבוביץ נ' אליהו בע"מ ואח' - פס"ד זה שניתן בשנת 1989 מתמקד ביסוד גרימת ההפרה, ודן בשאלה האם הפרה צפויה שטרם ארעה מספיקה לביסוס היסוד.
בפס"ד זה נקבע כי השערה או הנחה בדבר אפשרות הפרת החוזה איננה מספיקה על מנת גיבוש יסוד ההפרה של העוולה.
אלוניאל בע"מ נ' מקדונלד - פס"ד זה שניתן בשנת 2002 עוסק בשאלה האם גורם מתערב, שגרם לצד לחוזה להפעיל את זכותו החוקית לביטול, נחשב כגרם הפרת חוזה.
בית המשפט קבע כי מכיוון שהחוזה בוטל כדין, לא נתקיימה למעשה הפרה ולכן לא התגבש יסוד הפרתו של החוזה הנדרש לגיבושה של העוולה.
מסקירת פסקי הדין שניתנו בבתי המשפט המחוזיים, מצטיירת פסיקה שמרנית שאינה ששה לחרוג מתחומיהם המסורתיים של חמשת היסודות, לצד צמיחתה של מגמה השואפת להרחיב את גבולות העוולה.
הפסיקה השמרנית, מתאפיינת בדרישה מקדמית מצרה המחייבת הוכחה של הפרת חוזה ולא מסתפקת בהפרתו של חיוב, כפי שמציעה הגישה המרחיבה.
מאידך, ניתן להבחין בניסיון להגמיש את ההגדרות הנוקשות, כגון פירוש היסוד הנפשי "ביודעין" כידיעה כללית על קיומו של חוזה ולא כהכרתו על פרטיו.
נדגים מגמות אלו על ידי מספר פסקי דין:
בפסק דין לנקסטר נ' כל פרפיום טוענות התובעות העוסקות בייצור בשמים בקבוצת לנקסטר, כי הנתבעות, העוסקות ביבוא ובמכירה של בשמים, מייבאות לישראל ומוכרות בשמים מהסוג אותו מייצרות התובעות, שלא כדין.
בפסק דין טרבלסי נ' משכירי נכסים, מבקשים נאמניה של חברת קלאב מרקט מבית המשפט להצהיר על בטלות גורפת של הסכמי שכירות חדשים שנערכו בין משכירי סניפיה של הרשת לבין צדדי ג', ובעיקר רשת הריבוע הכחול.
השופטת אלשיך קבעה שאין בקיומו של חוזה העומד לפוג כדי למנוע מהצדדים את היכולת להתקשר בחוזים חדשים שייכנסו לתוקף מרגע סיומו של החוזה הקודם.
הצד ששכנע את המשכירים להשכיר לו את הנכס בתום תקופת השכירות של חברת קלאב מרקט, לא גרם להפרה של חוזה קיים אלא מנע בדרך מקובלת את האפשרות להאריך חוזה שעמד להסתיים.
לא ניתן לגבש במקרה זה את עוולת גרם הפרת חוזה שכן התנאי הראשון- קיום חוזה תקף כדין, כלל לא התקיים.
הכרעה זו מלמדת כי בית המשפט אינו מוכן להעניק סעד בשל פגיעה באינטרס ההסתמכות או הציפיות של צד, לגבי חוזה עתידי שטרם הבשיל.
בפסק דין תנה נגד מי זך, מבקשת חברת תנה, המייצרת ומשווקת את מתקן תמי 4, לאסור על חברת מי זך העוסקת בתכנון, יבוא ושיווק מערכות לטיהור מים, לערוך בדיקות במי השתייה בבתיהם של צרכנים, המשמשות ככלי להדגמה ומכירה של מוצריה.
לטענת חברת תנה, גורמות בדיקות אלה ליצירתו של מצג שווא ולהטעיה ביחס ליעילותו של מתקן תמי 4. הטעיה זו גורמת לפגיעה במוניטין של החברה וכתוצאה מכך, לביטול חוזי שירות עמה.
לדברי השופטת גדות, לא ניתן לגבש את העוולה מבלי שנעשתה פעולה של הפרת חוזה, אפילו אם נעשות פעולות בעלות פוטנציאל לשכנע צד לחוזה להפר אותו על מנת לחבור עם הגורם המשכנע.
לשם קבלת סעד בגין העוולה, יש להוכיח כי התבצעה הפרה בפועל של חוזה תקף.
על- פי נתונים סטטיסטיים מהאתר המשפטי פדאור, משנת 2000 ועד היום, בוצעו מעל 300 תביעות בגין העוולה.
מספר גבוה זה מעיד כי העוולה "חיה ונושמת" במשפט הישראלי, וצדדים הנפגעים מהפרת חוזה אכן משתמשים בה על מנת להגן על זכיותיהם.
נראה כי גם המחוקק מצא בעוולה זו דרך יעילה ונכונה להגן על זכויות, שכן בחר להגדיל את היקף השתרעותה בעתיד, כפי שנראה בסעיפים הבאים.
סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, מונה שני חריגים לעוולת גרם הפרת חוזה: יחסים הנוצרים על ידי נישואים, ושביתה או השבתה.
לפי סעיף 62 זה, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואים לא ייחשבו כחוזה, ושביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה.
לפיכך, במקרים אלה הצדדים המתקשרים בחוזה אינם מוגנים מפני צד חיצוני שהתערב וגרם להפרתו ואינם יכולים לתבוע ממנו פיצוי בנזיקין בגין גרם הפרת חוזה.
מבט לעתיד לאור השינויים הרלוונטיים בתזכיר חוק דיני ממונות
בתזכיר חוק דיני ממונות מחליף סעיף 400(א)- גרם הפרת חיוב את סעיף 62(א) לפקודת הנזיקין, בזו הלשון:
"הפרת חיוב הוא גרימה ביודעין וללא הצדק סביר, לכך שאדם לא יקיים את חיובו כלפי אדם שלישי."
המגמה הברורה שנסתמנה בפסקי הדין ובכתבי מלומדים להרחבת השתרעות העוולה, מוצאת עוגן חוקי בתזכיר חוק דיני ממונות.
ביכורו של החיוב החוזי לעומת חיובים אחרים מתבטל, והמציאות החדשה היא שגם נפגעים שחיוביהם לא הבשילו לכדי חוזה יוכלו ליהנות מהגנת העוולה.
הרציונל העומד בבסיסו של שינוי זה, הוא שלחיוב החוזי אין יתרונות ממשיים אל מול חיובים אחרים ולכן אין לספק לו הגנה נזיקית מיוחדת שלא תחול על שאר החיובים.
בעבר, במאות ה-18 וה-19, החוק ובית המשפט קידשו את חופש החוזים ונמנעו באופן הדוק מלהתערב ברצונותיהם של צדדים לחוזה.
מגמה זו הגיעה לשיאה בפרשת לוכנר.
הדין בימינו מאפשר לבית המשפט שיקול דעת נרחב בהתערבות בתנאיו של חוזה, משינויו ועד ביטולו ).
שינוי זה בתפיסת חשיבותו של החוזה הוביל לפגיעה במעמדם של החיובים החוזיים, שכן בית המשפט רשאי לבטלם או להוסיף עליהם חיובים מכוח דין המחייבים את הצדדים.
מגמה זו הובילה לכך שהחיוב החוזי איבד את יתרונו על פני חיובים אחרים ותזכיר חוק דיני ממונות מאפשר את ההגנה שבעוולה על כל חיוב, ללא הצורך בקיומו של חוזה תקף כדין בין שני צדדים.
קבלתו של תזכיר חוק דיני ממונות תשנה באופן מהותי את פניה של עוולה זו, בעוד הסעיף הראשון הדורש את קיומו של חוזה ייהפך לדרישת קיומו של חיוב.
עולם החיובים, גדול לאין שיעור מעולם החוזים, והשימוש בעוולה יתרחב למחוזות חדשים, שמתוקף הגדרתם כמעט שאינם מוגבלים.
חיוב שאינו חוזי יכול לנבוע ממקורות רבים נוספים כגון חיוב מכוח חוק או חיוב מכוח החלטת בית המשפט.
בבחינת היסוד חוזה מחייב כדין לעיל, דנו במקרה בו צד חיצוני גרם להפסקתו של משא ומתן מתקדם בין שני צדדים.
לפי הדין הנוכחי, אם הפסקת המשא ומתן נעשתה שלא בתום לב, רשאי הצד הנפגע לתבוע סעדים מהצד השני (על פי סעיף 12 לחוק החוזים (חלק כללי)), אולם הוא אינו יכול לתבוע את המתערב שגרם להפסקת המשא ומתן מכיוון שטרם שוכלל חוזה מחייב כדין.
לפי תזכיר חוק דיני ממונות, תתאפשר תביעת המתערב בגין עוולת גרם הפרת חיוב, מכיוון שזה גרם להפרת החיוב לנהוג בתום לב ובדרך מקובלת במשא ומתן, הנובע מכוח חוק.
כצעד משלים לשינוי נשוא ההגנה מחיוב חוזי לחיוב מכל סוג שהוא, מתבטל התנאי של נזק ממוני לצורך קבלת פיצויים.
הקושי בהוכחת נזק ממוני הנגרם מהפרת חיוב חוזי (נדונו לעיל בפרק העוסק בסעדים ופיצויים), עלול להתעצם כאשר מדובר בחיוב שאינו נובע מחוזה.
בנוסף, חיובים כלליים הנובעים מכוח דין למשל, אינם משרתים בהכרח אינטרסים כלכליים ולכן הפרתם לא תגרום תמיד לנזק ממוני ממשי.
המחוקק שקבע כי גם לחיובים אלה מגיעה הגנה, מעוניין לאפשר לבית המשפט להגן עליהם בדרך היעילה ביותר, והגבלתו במתן פיצויים רק אם יוכח נזק ממוני תצר דרך זו במקרים רבים.
לסיכום, נראה שמרגע כניסת תזכיר חוק דיני ממונות לתוקף, יגדל מספר התביעות בגין העוולה באופן משמעותי, שכן היסוד המהווה שער כניסה לתחומה ייפתח לרווחה, והתובעים יצטרכו להוכיח קיומו של חיוב ולא קיומו של חוזה מחייב כדין.
מעניין לראות כיצד עוולה שחלה רק על מתערב ביחסים בין עובד ומעביד ודרשה פעולה ספציפית של שידול ופיתוי, התרחבה עם השנים עד להשתרעותה על כל סוגי החיובים וכל סוגי ההתנהגויות הגורמות להפרה.
התפתחות זו מגשימה את נבואתו של השופט Coleridge שכתב את דעת המיעוט בפס"ד Lumley (נדון לעיל בפרק העוסק בהתפתחות ההיסטורית של העוולה) ואשר צפה לפני כמאה וחמישים שנה את השינויים החברתיים שתגרור אחריה ההכרעה להרחיב את העוולה בפעם הראשונה.
עוולת גרם הפרת חוזה אל מול הפרה יעילה (בקורת מתחום משפט וכלכלה)
החלת אחריות בגין העוולה עלולה לעמוד בסתירה לגישה הכלכלית הגורסת כי יש לאפשר ואף לעודד הפרות יעילות בעולם החוזים, המביאות להגדלת התועלת המצרפית.
הפרה יעילה היא כזו המאפשרת לצד לחוזה להתקשר עם גורם חיצוני המציע לו ערך שיאפשר לו לשפות את הנפגע, ועדיין להרוויח יותר מאשר בחוזה המקורי.
הגורם השלישי ייהנה מנכס אותו הוא מעריך יותר מאשר הצד מולו הופר החוזה, בעל הנכס יזכה ברווח גדול יותר מאשר בחוזה הראשוני והגורם מולו הופר החוזה יפוצה בהתאם.
הטלת אחריות כוללת על גורמים חיצוניים, מאפשרת לנפגע לתבוע פיצוי נוסף שיפגע באיזון הנוצר לעיל וימנע מאותם גורמים מלהתערב ולייעל את העסקה.
אולם, יש לאבחן מקרים בהם לא יתאפשר פיצויו המלא של צד מולו הופר החוזה.
מקרים אלו עשויים להתאפיין בעלויות מצד הנפגע שקשה להעריכן, כגון עלויות לשם השגת מידע טרם כריתת חוזה, או עלויות ציפיות והסתמכות מצידו.
הדין מערים בפני התובע דרישות רבות בהוכחת הנזק שנגרם לו.
סעיף 10 לחוק החוזים (תרופות) מפרט את התהליך הנדרש מהתובע הכולל את איתור הנזק שנגרם לו, הוכחה כי הנזק נגרם כתוצאה מההפרה וכי המפר צפה או צריך היה לצפות שנזק זה עלול להיגרם.
מסכת הייסורים של התובע איננה מסתיימת במילויים של דרישות אלו, אלא מוטל עליו גם לכמת את הנזק שנגרם לכדי סכום כסף מוחשי.
בפס"ד אניסימוב נ' מלון טירת בת-שבע, קבע הרוב כי נפגע שאיננו מוכיח את שעור הנזק שנגרם לו, לא יזכה לפיצויים.
רק במקרים קשים במיוחד מוכן בית המשפט ללכת לקראת הנפגע ולהעריך בעצמו את ערכו של הנזק, לאחר שיונחו בפניו הנתונים הנדרשים לכך.
דרישות רבות אלו מעידות על הקושי הרב הניצב בפני צד שנפגע מהפרה.
לכן, אם הדין יאפשר הפרות "יעילות", יימנעו צדדים רבים מלהתקשר בחוזה "פגיע" שעלול להוביל אותם להתדיינות ארוכה ומתישה בבתי משפט.
התדיינות שעלולה לצרוך משאבים רבים ולהסתיים ללא השגת הסעדים המצופים.
עוולת גרם הפרת חוזה אינה הכלי היחיד המצוי בדין הישראלי המגן מפני התערבותו של צד שלישי.
לחוק המקרקעין קובע כי כאשר בעל מקרקעין התחייב לבצע עסקה, וטרם השלמתה התחייב לבצע עסקה נוגדת באותו הנכס, זכותו של בעל העסקה הראשונה עדיפה.
גם לחוק המיטלטלין קובע עקרון דומה, כי כאשר אדם התחייב להעביר זכות או בעלות במיטלטלין לשני קונים שונים, זכותו של הראשון תגבר.
סעיפים אלו מעידים כי המחוקק מעדיף ליצור מסגרת יציבה ובטוחה לאלו המחליטים להתקשר בקשר משפטי, על מנת לעודד צדדים לחוזה למקסם את האינטרסים הכלכליים שלהם מבלי לפחד שהצד השני יפר את התחייבותו כאשר תופיע בפניו הצעה מפתה יותר.
פחד מפני התקשרות משפטית היה מצמצם את מספר העסקות המבוצעות ומקטין את מספר הנכסים המוצעים למכירה או השכרה.
מכאן ששכרה של ההפרה היעילה ייצא בהפסדה.
יש לזכור כי החוק שמגן על החוזה הראשון שנחתם, יוצר נקודת פתיחה ממנה יוכלו הצדדים להמשיך במשא ומתן לקידום האינטרסים שלהם.
כלומר, צד שגרם להפרת חוזה על ידי קניית נכס שנמכר לאדם אחר, יכול היה להגשים את אותו האינטרס על ידי הצעת הסכום הגבוה יותר, לבעל הנכס החדש.
אם הבעלים החדש אכן מעריך את הנכס פחות מהקונה המאוחר, הרי שהוא יהיה מוכן למכור את הנכס במחיר המוצע לו, וכך יימנעו הצדדים ממצב בו נגרמת הפרת חוזה.
אם הבעלים החדש יסרב, הרי שהוא מעריך את הנכס יותר מהקונה המאוחר, ואם הייתה מתאפשרת גרימת הפרה היא לא הייתה עומדת בהגדרה של הפרה יעילה, שכן הנפגע מעריך את הנכס יותר מאשר הקונה החדש.
תקיפה היא עוולה נזיקית, הנוגעת לשימוש בכוח כנגד אדם שלא כדין, ומעניקה לנתקף זכות תביעה בנזיקין נגד הגורם שפגע בזכות זו, כלומר אפשרות לקבל פיצוי.
עוולה זו וההגנות לה קבועה בישראל בסעיפים 24–23 לפקודת הנזיקין.
בנוסף אליה ובנפרד ממנה, יכולות הנסיבות הנוגעות לעוולת התקיפה ליצור גם אשמה בפלילים, על פי הוראות חוק העונשין הנוגעות לדבר.
עוולה (באנגלית Tort), היא "עבירה אזרחית", בניגוד לפלילית.
מקורה של עוולת התקיפה, כמו עוולות רבות אחרות, הוא במשפט המקובל האנגלי.
המשפט המקובל כולו החל להתפתח מעבירות של הסגת גבול ועבירות רכוש, מכיוון שאלה נחשבו לדברים החשובים ביותר בעיניו של המלך.
פגיעה בגופו של הזולת (כמו גם איום לפגיעה כזו) נחשבה כדבר המעורר חשש להפרת שלום הציבור.
תקיפה נחשבה כמעין תביעה בהסגת גבול, אך בגופו של אדם – "trespass to the person" – שמאפיינה העיקרי הוא הפגיעה הישירה בזולת.
במסגרת הזו התפתחו 3 עוולות שונות:
תקיפה בפועל (Battery) – זהו מעשה הפגיעה הפיזית עצמו, כפי שמקובל לחשוב.
איום בתקיפה (Assault) – על אף שבמשפט הפלילי המילה "assault" מתארת מעשה של פגיעה פיזית, בדיני הנזיקין המשמעות היא איום בתקיפה.
ב-1942 פורסמה פקודת הנזיקין לראשונה בארץ, אך היא לא כללה את עוולת התקיפה.
הסיבה היא שמנסחי הפקודה הלכו בעקבות דיני הנזיקין בקפריסין, שהיו בעצם דיני הנזיקין האנגליים.
הסיבה שהחוק הקפריסאי השמיט את עוולת התקיפה, היא מכיוון שההסדר שהיה קיים באותה תקופה בקפריסין, אפשר מתן פיצוי במקרים של תקיפה במסגרת החוק הפלילי.
אולם, בישראל זה לא היה כך, וב-1944 תוקנה הפקודה ונכללה בה עוולת התקיפה.
כיום, עוולת התקיפה מוגדרת בסעיף 23 לפקודת הנזיקין, וההגנות המיוחדות לה מוגדרות בסעיף 24 לפקודה.
תקיפה היא עוולה מסוג per se.
זאת אומרת, אפשר לתבוע בגין תקיפה גם אם לא נגרם נזק.
סעיף 23 לפקודת הנזיקין מגדיר את עוולת התקיפה:
"שימוש בכוח", לעניין סעיף זה - לרבות שימוש בחום, באור, בחשמל, בגז, בריח או בכל דבר או חומר אחר, אם השתמשו בהם אם יש בה להזיק.
הגדרה זו מתייחסת הן לשימוש בכוח (battery, מוגדר בחלק הראשון) והן לאיום לשימוש בכוח (assault, מוגדר בחלק השני) – שניהם מכונים תקיפה.
למרות הסעיף המשותף, שתי העוולות שונות במהותן, יש להן דרישות שונות, ולכן נדון בשתיהן בנפרד.
נראה אילו תנאים דורש החוק כדי שנוכל לומר שהתבצעה תקיפה.
יסודות העוולה, דהיינו התנאים שנדרשים להתקיים כדי שנוכל לומר שאכן התרחשה תקיפה, כפי שמוגדרים בס' 23 הם:
שימוש בכוח מכל סוג שהוא...
שימוש בכוח מוגדר על ידי ס' 23 בצורה רחבה מאוד כ"הכאה, נגיעה, הזזה או בכל דרך אחרת, בין במישרין ובין בעקיפין", כולל גם "שימוש בחום, אור, חשמל, גז, ריח או כל דבר או חומר אחר...
מהגדרה זו ("כוח מכל סוג שהוא") עולה שאין צורך שפעולת התקיפה יהיה בה כשלעצמה היכולת לגרום נזק.
גם נגיעה, ולו הקלה והידידותית ביותר יכולה להיחשב כתקיפה.
זה אינו מתקבל על הדעת, ולכן יש כאלה שטוענים שהנגיעה חייבת להיות מלווה בכעס.
כיום, יש הכרה בכך שהחיים בחברה כרוכים במגעים במהלך היום-יום, ויש הסכמה לגבי אותם מגעים – נגיעה באדם כדי לקבל את תשומת לבו ולשאול אותו מה השעה לא תיחשב תקיפה.
בנוסף, יש מגעים שייחשבו לתקיפה על אף שלא נעשו מתוך כעס – כך למשל מתן נשיקה לאדם שאינו מעוניין בכך יכולה להיחשב כתקיפה, על אף שהדבר נעשה מתוך אהבה ולא מתוך כעס או שנאה.
לא כל נגיעה קלה אם כן תוליד אחריות בתקיפה, אך הדין יהיה שונה אם הדבר מלווה בכוונה רעה.
בסופו של דבר, כפי שעולה מהסעיף, מה שמאפיין את כל סוגי השימוש בכוח האלה הוא המגע עם גופו של האדם הניזוק.
ברור אם כן שהגדרה זו כוללת מקרים של "שימוש בכוח" במשמעות המילולית, אך לא כל מצב של גרימת נזק במתכוון, ולא משנה באיזו דרך.
אם למשל מחליט אדם כלשהו להראות לחברו סרט מפחיד מאוד כדי לפגוע בו, וזה אכן מקבל התקף לב כתוצאה מהפחד, לא ניתן לומר שנעשה שימוש בכוח ולא יוכל אותו חבר לתבוע בגין תקיפה.
בעוד שבארצות הברית ובאנגליה פיתחו עוולה נוספת הכוללת מעשים שאינם כרוכים במגע פיזי – "גרימת נזק פיזי במתכוון" (בדרך כלשהי) – עמדת בתי המשפט בארץ היא שרשימת העוולות המוסדרות בחוקים השונים, ביניהם פקודת הנזיקין, היא רשימה סגורה ואין לאמץ עוולות נוספות.
נוסף על כן, לא ניתן כיום לשאוב למשפט הישראלי מהמשפט האנגלי.
כיצד נוכל אם כן במשפט הקיים בארץ לחייב אדם שגרם נזק במתכוון מבלי לעשות "שימוש בכוח"?
יש לכך שתי דעות שונות:
עוולת הרשלנות – עוולה זו מטילה חבות על אדם שגרם נזק כתוצאה מהתנהגות מסוכנת/לא סבירה, אפילו לא התכוון לגרום לנזק.
יש הטוענים כי במקרה של גרימת נזק לאדם במתכוון, ללא "שימוש בכוח", יוכל הניזוק לתבוע את המזיק בגין רשלנות.
היקש – זה הוא כלי משפטי שבו ניתן להשתמש כדי להסיק ממצב אחד המוסדר בחוק על מצב אחר שאינו מוסדר במפורש.
יש הטוענים שביהמ"ש יכול במקרים מסוימים, להשתמש בהיקש כדי להרחיב את עוולת התקיפה, ולהטיל אחריות בכל מקרה של גרימת נזק פיזי לזולת במתכוון.
לסיכום: ראינו אם כן שההגדרה ל"שימוש בכוח" היא רחבה מאוד וכוללת שימוש בכל אמצעי פיזי כדי לגרום נזק פיזי (בארץ, אין הסדר מפורש בחוק לגרימת נזק פיזי, שלא על ידי שימוש בכוח).
בנוסף, ההגדרה לכוח אינה כוללת רק מעשים שיש בהם כשלעצמם היכולת לגרום נזק, או מעשים הנעשים מתוך כעס בלבד.
ברור לכולנו מה זה שימוש בכוח במישרין.
אבל, מה זה בדיוק שימוש בכוח בצורה עקיפה?
הכלל הוא שכל מעשה מכוון שנועד לגרום מגע פיזי של חפץ/חומר/חיה עם גופו של הנתקף, ואכן נגרם אותו מגע פיזי, נחשב כשימוש בכוח בעקיפין.
כך למשל דחיפה של מישהו זה תקיפה ישירה.
זאת לעומת הזזה של כיסא עליו מישהו מתכוון לשבת, מבלי לבוא איתו במגע שאופן ישיר – זו תקיפה עקיפה.
גם אדם המשסה בחברו את חיית המחמד שלו ייחשב למבצע מעשה תקיפה בעקיפין.
לסיכום: כל מעשה שמטרתו גרימת מגע פיזי לנתקף עם חפץ או חיה כלשהי ושאכן נגרם אותו מגע, בין אם התוקף בא איתו במגע ישיר ובין אם לא, ייחשב תקיפה.
כוונה (רצון בעצם) מורכבת משני רכיבים – האחד, צפיית האפשרות שמשהו יתרחש והשני, רצון שהוא אכן תתרחש.
ולעניין תקיפה למשל, צפיית האפשרות שהאגרוף שלי יפגע באדם ורצון שזה יקרה.
אין כאן משמעות למניע שמאחורי הכוונה, זאת אומרת, אין צורך שיהיה רצון להזיק לנתקף.
גם אם מטרתי לעזור לאדם מסוים ואני תוקף אותו בכוונה לעזור לו, זה יכול להיחשב למעשה תקיפה.
זה רלוונטי בעיקר לסיטואציות רפואיות – אם רופא נותן זריקה למישהו כדי למנוע מחלה, זו תיחשב תקיפה אם אותו אדם לא הסכים לזריקה.
לרופא יש כוונה לנגוע בגופו של החולה, על אף שאין לו רצון להזיק לו.
מצבים אלו נחשבים ל"תקיפה רפואית".
יש לזכור שכוונה היא דרישה סובייקטיבית.
זאת אומרת, יש צורך להוכיח שאותו אדם שביצע את התקיפה, הייתה לו כוונה.
זה מעורר קשיים שכן לא ניתן לחדור למוחו של אדם כדי לגלות מה הוא עצמו חשב.
אולם, במשפט נוהגת "חזקת הכוונה", לפיה מניחים שהאדם מתכוון לתוצאות הטבעיות של המעשים שלו.
כך למשל, כשפלוני רוצה להעיר את חברו משנת לילה, וכדי לעשות זאת, הוא זורק רימון לתוך החדר שבו הוא ישן.
לפי הלכת הצפיות, מניחים לגבי אותו פלוני שזרק את הרימון, שהייתה לו כוונה להמית את חברו.
לא יוכל אותו פלוני לטעון שלא הייתה לו כוונה, ושהוא רצה רק להעיר אותו.
כפי שנאמר, דרישת הכוונה היא דרישה גבוהה שקשה לעיתים רבות להוכיח.
מהדרישה נובע שאם אדם היה רשלן בלבד, הוא לא יהיה אחראי במסגרת עוולת התקיפה.
כך למשל אדם שמשליך פסולת ממרפסת ביתו, כשהוא צופה את האפשרות שהולכי רגל ייפגעו אבל אינו רוצה בכך, לא ישא באחריות בגין תקיפה, אלא בגין עוולת הרשלנות בלבד.
לסיכום: כדי שתתקיים תקיפה, נדרשת כוונה להשתמש בכוח נגד גופו של אדם.
אם לא הייתה כוונה אלא רשלנות בלבד, או אפילו צפיית האפשרות שתתרחש התוצאה האסורה מבלי לרצות בה, לא ישא אדם באחריות בגין תקיפה.
אמרנו שכוונה זה רצון להשיג את התוצאה האסורה.
בעוולת התקיפה, התוצאה האסורה היא מגע פיזי ללא הסכמת הנתקף.
ניתן לטעון אם כך, שאדם המתכוון לסתור לחברו, כשהוא מאמין שחברו מסכים לכך, אינו מבצע תקיפה, שכן כוונתו היא לסתור לו, אך לא שחברו לא יסכים.
ההפך הוא הנכון, הוא אפילו מאמין בכל לבו שחברו אפילו רוצה לקבל סתירה.
אולם, מקריאת סעיף 23 עולה כי דרישת הכוונה מתייחסת רק לשימוש בכוח, ולא לחוסר ההסכמה של הנתקף.
לכן, אפילו האמין התוקף שחברו מסכים למעשה השימוש בכוח (על אף שזה אינו נכון), הוא עדיין מבצע תקיפה.
לסיכום: אם אדם מתכוון לנגוע בחברו, כשחברו לא הסכים לכך, הוא מבצע תקיפה, אפילו חשב שחברו מסכים.
טעותו לא תפטור אותו מאחריות למעשה.
שאלה נוספת היא למה מתייחסת הכוונה – לתוצאה בלבד, או לתוצאה כלפי אדם ספציפי?
מה דינו אדם המנסה לפגוע בפלוני, אך פוגע בטעות באדם אחר?
האם ניתן לומר שהייתה לאותו אדם כוונה לפגוע באחר?
בארצות הברית פותחה דוקטרינה של כוונה מועברת (transferred intent), לפיה בנסיבות מסוימות מעבירים את הכוונה מאדם אחד לאחר, והתוקף יהיה אחראי גם כלפי האחר.
בארץ, השאלה נידונה במשפט הפלילי בהקשר של עבירת הרצח.
דובר בעבריין שרצח אדם אחד על אף שהתכוון לרצוח אחר, ונטען כי לא נתקיים יסוד הכוונה הדרוש.
ביהמ"ש אימץ את רעיון הכוונה המועברת.
על אף שזה נעשה בתחום הפלילי בלבד, אין סיבה שהדבר לא יאומץ גם במשפט האזרחי.
לסיכום: אדם התוקף פלוני על אף שהתכוון לתקוף את אלמוני, יהיה אחראי בתקיפה.
שלא בהסכמת האדם או בהסכמתו שהושגה בתרמית
היעדר-הסכמה הוא רכיב בכל העבירות נגד הגוף.
אדם התוקף את חברו לא יהיה אחראי אם החבר הסכים.
במקרים רבים ברור לצדדים שניתנה הסכמה לעשיית מעשה מסוים, כי הדבר נעשה באופן מפורש וברור.
אולם, מתעוררות לעיתים שאלות ותהיות בדבר ההסכמה, כמו למשל מקרים בהם אכן ניתנה הסכמה כלשהי, אך בכל זאת הדבר ייחשב כאילו לא ניתנה הסכמה.
זה רלוונטי בעיקר לתחום הרפואי.
הרבה פעמים, לא ניתנה הסכמה מפורשת כלל, או ניתנה הסכמה מפורשת לנגיעה, אבל הנגיעה שבוצעה הייתה מעט שונה – האם הדבר ייחשב כאילו ניתנה הסכמה?
התשובה לשאלה זו תלויה בעיקר בשאלה של הסכמה מכללא.
זה מצב שבו ניתן להסיק מתוך הסיטואציה שניתנה הסכמה או שהנתקף היה מסכים לנגיעה (אם היה יכול) באותה סיטואציה.
שאלת ההסכמה מכללא תלויה בשתי שאלות עיקריות:
האם אפשר היה לקבל הסכמה מראש?
אם אפשר היה לקבל אותה, אז היה צריך לבקש אותה, ולא נלך לאופציה של הסכמה מכללא.
האם הנגיעה שהתבצעה היא חמורה יותר או פחות שהנגיעה שלגביה ניתנה הסכמה.
למשל, אם הסכמתי לקבל ליטוף וקיבלתי מכה חזקה, אז זה לא ייחשב להסכמה.