tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, אין ראיות לפקעת ריח עזר כלשהי בבני אדם בוגרים, והגנים המרכזיים המעורבים בתפקוד איבר יעקובסון ביונקים אחרים הפכו לפסאודוגנים בבני אדם.
לכן, בעוד נוכחותו של מבנה בבני אדם בוגרים נתונה לוויכוח, סקירה של הספרות המדעית הגיעה למסקנה, "רוב העוסקים בתחום [...] ספקנים לגבי הסבירות של איבר יעקובסון פונקציונלי בבני אדם בוגרים על פי המממצא העדכני."
לאוזניים של קוף מקוק ושל רוב הקופים האחרים יש שרירים מפותחים בהרבה מאלה של בני אדם, ולכן יש להם את היכולת להזיז את אוזניהם כדי לשמוע טוב יותר איומים פוטנציאליים.
לבני אדם ולפרימטים אחרים כמו האורנגאוטן והשימפנזה יש שרירי אוזניים מינימליים ולא מתפקדים, אך עדיין גדולים מספיק כדי שניתן יהיה לזהותם.
שריר המחובר לאוזן שאינו יכול להזיז את האוזן, מכל סיבה שהיא, כבר לא ניתן לומר שיש לו תפקיד ביולוגי.
בבני אדם קיימת שונות בשרירים אלו, כך שחלק מהאנשים מסוגלים להזיז את אוזניהם לכיוונים שונים, ויכול להיות שאחרים יזכו בתנועה כזו על ידי ניסויים חוזרים ונשנים.
אצל פרימטים כאלה, חוסר היכולת להזיז את האוזן מפצה בעיקר על ידי היכולת לסובב את הראש במישור אופקי, יכולת שאינה משותפת לרוב הקופים - פונקציה שסופקה פעם על ידי מבנה אחד מוחלפת כעת באחר.
המבנה החיצוני של האוזן מראה גם כמה מאפיינים שרידיים, כמו הצומת או הנקודה על סליל האוזן המכונה פקעת דרווין, שנמצאת בכ-10% מהאוכלוסייה.
קמט הלחמית הסהרוני הוא קפל קטן של רקמה בפינה הפנימית של העין.
זהו שריד של הקרום הממצמץ, או העפעף השלישי, איבר שמתפקד במלואו אצל כמה מינים אחרים של יונקים.
השרירים הקשורים אליו הם גם שרידיים.
רק מין אחד של פרימטים, פוטו זהוב, ידוע כבעל עפעף שלישי מתפקד.
מבנים שרידיים אנושיים כוללים שאריות אמבריולוגיות ששימשו פעם תפקיד במהלך ההתפתחות, כמו הטבור, ומבנים מקבילים בין זכרים ונקבות.
למשל, גם גברים נולדים עם שתי פטמות, שלא ידוע כממלאות תפקיד בהשוואה לנשים.
בכל הנוגע להתפתחות איברי המין, לאיברי המין הפנימיים והחיצוניים של עוברים זכרים ונקבות יש את היכולת להפוך באופן מלא או חלקי לאיבר המין של המין הביולוגי השני, אם הם נחשפים לחוסר/שפע-יתר של אנדרוגנים או לגן SRY במהלך התפתחות העובר.
בתקופה המודרנית, יש מחלוקת האם העורלה היא מבנה חיוני או שרידי.
בשנת 1949, הרופא הבריטי דאגלס גיידנר ציין כי העורלה ממלאת תפקיד מגן חשוב ביילודים.
"עם זאת, ישנם חוקרים רפואיים שטוענים כי גברים נימולים נהנים ממין בסדר גמור וכי לאור מחקרים אחרונים על הדבקה בנגיף HIV, העורלה גורמת ליותר צרות ממה שהיא שווה".
שטח העורלה החיצונית הוא בין 7 ל-100 סמ"ר, והעורלה הפנימית נמדדת בין 18 ל-68 סמ"ר, שהוא טווח רחב.
לגבי מבנים שרידיים, כתב צ'ארלס דרווין, "איבר, כאשר הוא הופך חסר תועלת, עשוי בהחלט להיות משתנה, שכן לא ניתן למתן את הווריאציות שלו על ידי ברירה טבעית."
במשך כ-400 מיליון שנה אבות האדם הלכו על 4 ואילו הוא יצוא הולך על 2 באופן קבוע במשך כ 4 מיליון שנים.
דבר זה גורר השלכות על כל איברי הגוף האנושי, כאשר לפעמים יש לדבר חסרונות עיצוביים לאיברים קיימים שמתפקדים בצורה לא אופטימלית.
דוגמה אחת לדבר זה היא עיצוב הגב האנושי - דבר הגורר כאבי גב ובעיות נוספות נוספות.
שכן עמוד השדרה האנושי התפתח רק כהתאמה לעמוד שדרה של הולכים על 4.
עיצובים בעייתיים אחרים, אינם מיוחדים לאדם אלה משותפים לכלל היונקים.
דוגמה בולטת נוספת לנושא זה הוא עצב בית הקול בקרב יונקים - הוא עצב היוצא ישירות מהגולגולת (לא דרך חוט השדרה) וסעיפים שלו מגיע לבית הקול.
בקרב יונקים עצב זה עושה עיקוף שנראה בלתי הגיוני (לו בוצע על ידי מתכנן תבוני) בכך שהוא יורד לבית החזה, מבצע עיקוף סביב עורקי הלב ומשם חוזר לצוואר.
עיצוב זה מעריך את העצב שלא לצורך בכמה סנטימטרים אצל האדם (לעומת כמה מטרים אצל ג'ירף).
דוגמה נוספת לאיבר מתפקד בעל "עיצוב לא תבוני" הוא מבנה צינור הזרע בקרב האדם, וגם זה פגם שקיים בקרב יונקים רבים אחרים.
עם התפתחות היונקים ירדו האשכים לכיוון המפשעה, ככל הנראה עקב הצורך להוריד את הטמפרטורה שיש בהם, עם זאת צינור הזרע נמצא מעבר לצד הלא נכון של צינור מוביל השתן ולכן נכרך סביבו.י.
מספר שרירים בגוף האדם נחשבים לשרידים, בין אם מעצם היותם מופחתים מאוד בגודלם בהשוואה לשרירים הומולוגיים במינים אחרים, על ידי הפיכתם לגידיים בעיקרם, או בשל היותם משתנים מאוד בתדירותם בתוך או בין אוכלוסיות אנושיות.
האוקסיפיטליס מינור הוא שריר בחלק האחורי של הראש אשר בדרך כלל מצטרף לשרירי האוזן.
שריר זה הוא ספורדי מאוד בתדירות - קיים תמיד במלזים, קיים ב-56% מהאפריקאים, 50% מהיפנים ו-36% מהאירופאים, ואינו קיים באנשי ה-קויקוי של דרום-מערב אפריקה ובמלנזיים.
שרירים קטנים אחרים בראש הקשורים לאזור העורף ולקומפלקס השרירים הפוסט-אוריקולרי משתנים לרוב בתדירותם.
בבעלי חיים ירודים רבים, השפה העליונה ואזור הסינוס קשורים לשפם המשרת תפקיד חושי.
בבני אדם, השפמים הללו אינם קיימים, אך עדיין ישנם מקרים ספורדיים שבהם ניתן למצוא אלמנטים של שרירי השפם הללו.
בהתבסס על מחקרים היסטולוגיים של השפתיים העליונות של 20 גופות, נמצא שמבנים הדומים לשרירים כאלה היו קיימים ב-35% מהדגימות.
שריר הכף הארוך נראה כגיד קטן בין שריר כופף שורש היד החישורי לשריר כופף שורש היד הגומדי, אם כי הוא לא תמיד קיים.
השריר נעדר בכ-14% מהאוכלוסייה, אולם הדבר משתנה מאוד עם המוצא האתני.
מאמינים ששריר זה השתתף באופן פעיל בתנועת הפרימטים, אך כרגע אין לו תפקיד, מכיוון שהוא אינו מספק יותר כוח אחיזה.
מחקר אחד הראה כי השכיחות של שריר הכף הארוך ב-500 חולים הודים היא 17.2% (8% דו-צדדית ו-9.2% חד-צדדית).
שריר הכף הארוך הוא מקור פופולרי לחומר גיד להשתלות, ומחקרים שנעשו בעקבות השתלות כאלו הראו שלהיעדרו בעקבות לקיחתו להשתלה אין השפעה ניכרת על חוזק האחיזה.
שריר ה-levator claviculae במשולש האחורי של הצוואר הוא שריר הקיים רק אצל 2-3% מכלל האנשים אך קיים כמעט תמיד ברוב מיני היונקים, כולל גיבונים ואורנגאוטן.
שריר הפירמידליס של הבטן הוא שריר קטן ומשולש, קדמי לשריר הבטן הישר, ונמצא במעטפת הישר.
הוא נעדר אצל 20% מבני האדם, וכאשר הוא נעדר, הקצה התחתון של פי הטבעת גדל באופן פרופורציונלי.
מחקרים אנטומיים מצביעים על כך שהכוחות הנוצרים על ידי שרירי הפירמידליס קטנים יחסית.
לשריר הגב הרחיב יש כמה וריאציות ספורדיות.
וריאנט מסוים אחד הוא קיומו של השריר dorsoepitrochlearis שהוא שריר העובר מהגיד של שריר הגב הרחיב לראש הארוך של שריר הזרוע התלת ראשי.
הוא בולט בשל אופיו המפותח בקופים ובקופים אחרים, שם הוא שריר מטפס חשוב, כלומר ה-dorsoepitrochlearis brachii.
שריר זה נמצא אצל כ-5% מבני האדם.
שריר הפלנטריס מורכב מבטן שריר דקה וגיד דק וארוך.
אורכה של בטן השריר כ-5–10 סנטימטרים, והיא נעדרת ב-7-10% מאוכלוסיית האדם.
יש לו פונקציונליות חלשה מסוימת בהנעת הברך והקרסול, אך בדרך כלל נחשב למיותר ומשמש לעיתים קרובות כמקור לגיד להשתלות.
הגיד הארוך והדק של הפלנטריס נקרא בהומור "העצב של הסטודנט הטרי", מכיוון שלעיתים קרובות הוא מזוהה בטעות כעצב על ידי סטודנטים חדשים לרפואה.
דוגמה נוספת לשרידיות אנושית מתרחשת בלשון, במיוחד בשריר הכונדרוגלוסוס.
במחקר מורפולוגי של 100 גופות יפניות, נמצא כי 86% מהסיבים שזוהו היו מוצקים וארוזים בצורה המתאימה כדי להקל על הדיבור והלעיסה.
שאר 14% הסיבים היו קצרים, דקים ודלילים - כמעט חסרי תועלת, ולכן הגיעו למסקנה שהם ממקור שרידי.
פטמות או שדיים מיותרים מופיעים לפעמים לאורך קווי החלב של בני אדם, ומופיעים כשריד של אבות יונקים שהיו ברשותם יותר משתי פטמות או שדיים.
דו"ח משנת 2021 הראה שכל הצעירים והצעירות הבריאים שהשתתפו במחקר אנטומי של החלק הקדמי של הגוף הציגו 8 זוגות של תלוליות שומן מוקדיות הרצות לאורך רכסי החלב העובריים מבית השחי ועד לירכיים הפנימיות העליונות.
אלה היו תמיד ממוקמים באותם אתרים אנטומיים יחסיים - מקבילים למוקדי השדיים ביונקי שליה אחרים - ולעיתים קרובות היו להם שומות דמויות פטמות או שערות נוספות הממוקמות על גבי התלוליות.
לכן, בולטות שומניות מוקדיות בחזיתות הגו אנושיים מייצגות כנראה שרשראות של שדיים שרידיים המורכבים משומן שד ראשוני.
היווצרות עור ברווז בבני אדם תחת לחץ היא רפלקס שרידי; תפקידו בקרב יונקים שהיו אבות האדם בעלי פרווה הוא כפול - מחד הסתמרות הפרווה בעת קור משפרת את בידוד הגוף על ידי הרחבת שכבת האוויר הכלואה בתוך הפרווה.
בשל כמות השיער המופחתת בבני אדם, היווצרות הרפלקס הסתמרות השיער - או מה שמכונה "עור ברווז" בקור או לחץ גם היא שרידית.
רפלקס הלפיתה נחשב להתנהגות שרידי אצל תינוקות אנושיים.
כאשר מניחים אצבע או חפץ על כף היד של תינוק, הוא יאחז אותו בכוח.
האחיזה הזו מתגלה כחזקה למדי.
חלק מהתינוקות - 37% לפי מחקר משנת 1932 - מסוגלים לתמוך במשקל שלהם באמצעות אחיזת מוט, אם כי הם אינם יכולים להאחז באופן זה באמא שלהם.
האחיזה ניכרת גם בכפות הרגליים.
כאשר תינוק יושב, כפות רגליו המתוחות תופסות תנוחה מכורבלת, דומה לזו הנצפית אצל שימפנזה בוגר.
לפרימאט קדמון היה מספיק שיער גוף שבו תינוק יכול להיאחז, בניגוד לבני אדם מודרניים, ובכך לאפשר לאמו להימלט מסכנה, כמו טיפוס על עץ בנוכחות טורף מבלי שתצטרך להעסיק את ידיה באחיזת תינוקה.
ישנם פסאודוגנים רבים בגנום האנושי.
דוגמה אחת לכך היא L-gulonolactone oxidase, גן שמתפקד ברוב היונקים האחרים ומייצר אנזים המסנתז ויטמין C.
בבני אדם ובחברים אחרים בתת-סדרת הפרימטים בעלי האף היבש, מוטציה השביתה את הגן וגרמה לו לא להפיק את האנזים.
עם זאת, שרידי הגן עדיין נמצאים בגנום האנושי.
שרידן דאוני היה עורך דין אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה בין השנים 1939 ל-1950.
דאוני נולד ב-11 במרץ 1884 בלאראמי, בירת מחוז אולבני בדרום מזרח ויומינג, והיה בנם של אוונג'לין ויקטוריה אוון וסטיבן וילר דאוני.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים של לאראמי, ולמד באוניברסיטת ויומינג.
דאוני למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1907. בשנת 1914 העניק בית הספר לדאוני את התואר שלו כחלק ממחזור הבוגרים של 1907. הוא עסק בעריכת דין בלאראמי, ובשנת 1908 נבחר לתובע המחוזי של מחוז אולבני כרפובליקני.
ב-1910 נישא להלן סימונס; נולדו להם חמישה ילדים.
בשנת 1912 פיצל דאוני את ההצבעה הרפובליקנית של ויומינג בכך שעמד בראש מרד "האייל הקורא" של המדינה בתמיכה בתאודור רוזוולט, ובכך הוביל לניצחון דמוקרטי בכל המדינה.
ב-1913 עבר דאוני לסקרמנטו, קליפורניה, והמשיך לעסוק בעריכת דין עם אחיו, סטיבן ווילר דאוני.
במהלך שנותיו הראשונות בקליפורניה, הקדיש את מרבית זמנו ומרצו לעריכת הדין ולתחומי נדל"ן שונים.
בשנת 1924 תמך במסע הבחירות של רוברט לה פולט, מועמד המפלגה הפרוגרסיבית לנשיאות, ובשנת 1932 הפך לחבר המפלגה הדמוקרטית ופעל למען בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
באוקטובר 1933 הכריז דאוני כי הוא מתמודד על תפקיד מושל קליפורניה.
לאחר סדרה של פגישות עם הסופר אפטון סינקלייר, שגם לו היו תכנונים על התמודדות לתפקיד המושל, הסכים דאוני להתמודד על תפקיד סגן מושל קליפורניה בעוד סינקלייר התמודד על תפקיד המושל.
המצע הפוליטי שלהם היה תוכנית סוף העוני בקליפורניה (EPIC).
המתנגדים כינו את המרוץ "אפי ודוני".
EPIC החלה כתנועת המונים, שקראה למהפכה כלכלית כדי להוציא את קליפורניה מהשפל.
המצע של EPIC קרא לתמיכת המדינה ביצירת מקומות עבודה, תוכנית מסיבית של עבודות ציבוריות ומערכת נרחבת של פנסיות בחסות המדינה ושינויים קיצוניים במבנה המס.
תוך זמן קצר, יותר מ-2,000 מועדוני EPIC צמחו ברחבי המדינה, והמנון התנועה הפופולרי ביותר, "Campaign Chorus for Downey and Sinclair", הפך לתקליט פונוגרף על ידי Titan Records להפצה המונית.
הוא כלל את קולו של דאוני, הקריין ג'רי ווילפורד ושירתם של שלושה גברים המכנים עצמם "השלישייה האפית".
בעוד EPIC הובסו על ידי הרפובליקני פרנק מריאם בנובמבר 1934. דאוני, שספג פחות רפש מסינקלייר במהלך הקמפיין, נותר כוח פוליטי בר-קיימא במדינה.
דאוני למעשה גרף 123,000 קולות יותר משותפו במסע הבחירות.
דאוני זכה למוניטין בכל המדינה כמוביל בפוליטיקה הפרוגרסיבית.
לאחר תבוסתו של סינקלייר, פעל דאוני עם ד"ר פרנסיס טאונסנד, התובע הראשי של תוכנית טאונסנד לקצבאות זקנה ממשלתיות.
תוכנית הפנסיה של טאונסנד בסך 200 דולר לחודש זכתה למספר עוקבים בקליפורניה, במיוחד בקרב פנסיונרים.
תמיכתו של דאוני הובילה לכך שהוא כתב Why I Believe in the Townsend Plan (1936).
בשנת 1936 השניים התרחקו, כאשר טאונסנד תמך במועמד מפלגת האיחוד לנשיאות ויליאם למקה מדקוטה הצפונית, ודאוני המשיך לתמוך כדמוקרטי בפרנקלין דלאנו רוזוולט.
בשנת 1938 נבחר דאוני כחבר הסנאט של ארצות הברית שם כיהן עד להתפטרותו בנובמבר 1950. הוא התמודד כתומך בתוכנית הפנסיה הממשלתית "שינקן וביצים" והביס את הסנאטור המכהן ויליאם גיבס מקאדו בפריימריז הדמוקרטי ביותר מ-135,000 קולות.
למרות הגיבוי החזק שקיבל מקאדו מהבית הלבן והופעה אישית בקמפיין של הנשיא פרנקלין רוזוולט כדי לתמוך במקאדו, דאוני זכה בפריימריז ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות, והביס את פיליפ בנקרופט הרפובליקני ב-54% מול 46%.
ב-24 באוקטובר 1938 הופיע דאוני על שער המגזין "טיים".
אף על פי שנחשב לליברל מובהק, דאוני כסנאטור הפך לדמוקרטי שמרן שזכה לתמיכת בעלי חברות הנפט הגדולות של קליפורניה.
הוא תמך במאמצים של חברות נפט וחקלאות להשיג שליטה ממשלתית, ולא פדרלית, על משאבי הנפט של קליפורניה.
הוא גם פעל לפטור את העמק המרכזי של קליפורניה מחוק הטיוב של 1902 כדי לסייע לחוות חברות.
בסנאט הציג דאוני גם שורה של הצעות חוק פנסיה, ובשנת 1941 מונה ליושב ראש ועדה מיוחדת של הסנאט לביטוח זקנה.
הוא נקט עמדה מוקדמת שתמכה בגיוס צבאי אך התנגד לתוכניות של ממשל רוזוולט להלאים תעשיות בזמן מלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קרא להקמת ועדה שתחקור את מעמדם של שחורים ומיעוטים אחרים בכוחות המזוינים ותמך באו"ם לאחר המלחמה, בשליטה בינלאומית באנרגיה אטומית, בהגדלת ההטבות לחיילים משוחררים והעלאות שכר פדרליות.
בתום המלחמה התנגד להמשך הגיוס הצבאי.
במהלך שנותיו בסנאט, ייצג דאוני לעיתים קרובות את האינטרסים של תעשיית הקולנוע החזקה של קליפורניה.
המעבר שלו מתומך הניו דילר ליברלי לדמוקרטי שמרן זכה להכרה רשמית לאחר סיום המלחמה.
לאחר בחירתו מחדש לסנאט ב-1944, כשהביס את סגן המושל הרפובליקני פרדריק פ.
האוזר ב-52% לעומת 48%, החל דאוני לקדם את פרויקט קליפורניה סנטרל ואלי, שהחל במהלך שנות ה-30 כחלק מהניו דיל.
המגוון העצום של פרויקטים של עבודות ציבוריות, כגון סכרי חשמל ותעלות השקיה.
בספר משנת 1947 בשם They Would Rule the Valley, טען דאוני כי החקלאים של העמק המרכזי, ששלטו בזכויות המים על בסיס חוקי המדינה, יגיעו לעימות עם הלשכה הפדרלית לטיוב.
דאוני הודה כי חקלאי סנטרל ואלי הפרו מבחינה טכנית את חוק הטיוב של 1902, אך הגן על הפרות אלו של החוק הפדרלי לפי הצורך מכיוון שבהקשר של החקלאות בקליפורניה, ההגבלה הפדרלית לא הייתה מעשית.
דעותיו הפוליטיות של דאוני הפכו אותו לפגיע.
הלן גאהגן דאגלס התמודדה מולו בפריימריז.
ב-1950 פרש דאוני מהמירוץ, בטענה לבריאות לקויה, והטיל את תמיכתו בפריימריז הדמוקרטי מאחורי מנצ'סטר בודי, המוציא לאור השמרני והעשיר של העיתון "לוס אנג'לס דיילי ניוז".
הוא אפילו ציין שאם דאגלס תנצח בפריימריז, וכך אכן היה, הוא יתמוך בנציג ארצות הברית הרפובליקני ריצ'רד ניקסון בבחירות הכלליות.
בהתמודדות דאגלס-ניקסון שלאחר מכן, ניצח ניקסון במה שמבקריו כינו מסע הכפשה.
מהמירוץ הזה, יצא ניקסון עם הכינוי "טריקי דיק".
דאוני התפטר ממושבו בסנאט ב-30 בנובמבר 1950, מה שאיפשר למושל למנות את ניקסון, דבר שהקנה לו יתרון ותק על פני סנאטורים חדשים אחרים שנבחרו ב-1950.
לאחר שעזב את הסנאט, עסק דאוני בעריכת דין בוושינגטון הבירה, עד מותו בסן פרנסיסקו ב-25 באוקטובר 1961. דאוני שימש גם כלוביסט המייצג את העיר לונג ביץ' וקונצרניות הנפט הגדולות שחכרו את החוף הנרחב שלה.
עם מותו, הוא תרם את גופתו למרכז הרפואי של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
המסמכים שלו מאוחסנים בספריית בנקרופט בברקלי.
הקריירה הפוליטית שלו אפיינה במובנים רבים את הפיכתם של מיליוני פרוגרסיבים רפובליקנים שתמכו בתאודור רוזוולט ובתנועת "האייל הקורא" של 1912 לתומכים דמוקרטיים של פרנקלין רוזוולט והניו דיל בשנות ה-30. במהלך שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40, דאוני היה אחד הפוליטיקאים הפרוגרסיביים המשמעותיים ביותר בקליפורניה.
בעוד שלעיתים קרובות נוצר בצל בפוליטיקה של המדינה על ידי פרוגרסיבים רפובליקנים כמו היירם ג'ונסון וארל וורן, דאוני הותיר חותם משמעותי בגלל התמיכה הבלתי נלאית שלו לקצבאות זקנה, עבודה מאורגנת וצדק גזעי.
פנייתו השמרנית לאחר בחירתו מחדש ב-1944, כאשר ייצג יותר ויותר את האינטרסים של עסקים גדולים, ארגונים חקלאיים גדולים ותעשיית הנפט, הסתירה את המוניטין ההיסטורי שלו ככוח ליברלי ומתקדם חד פעמי בפוליטיקה של קליפורניה.
שריון קרמי הוא שריון המשמש בשריון לכלי רכב ובשריון גוף מודרני להגנה מפני קליעים באמצעות הקשיות הגבוהה וחוזק הלחיצה שלו.
בצורתו הבסיסית ביותר, הוא מורכב משני מרכיבים עיקריים: שכבה קרמית על פני השטח החיצוניים, הנקראת "פני המכה", מגובה בחומר פלסטיק מרוכב בסיבים או שכבת מתכת.
תפקידו לשבור את הקליע או לעוות את חרטומו בעת הפגיעה, לשחוק ולהאט את שארית הקליע כשהיא חודרת לשכבה הקרמית המנופצת, ולפזר את ההשפעה על פני שטח גדול יותר, אשר יכול להיספג על ידי גיבוי פולימרי או מתכתי.
שריון קרמי נפוץ במקרים בהם למשקל ישנו חשיבות, מכיוון שהחומרים הקרמיים שוקלים פחות מסגסוגות מתכת עבור מידת התנגדות נתונה.
החומרים הנפוצים ביותר הם אלומינה, בורון ניטריד, וצורן קרביד.
עיצובי שריון קרמיים נעים בין לוחות מונוליטיים למערכות מבוססות מטריצות תלת-ממדיות.
אחד הפטנטים הראשונים של שריון קרמי הוגש בשנת 1967 על ידי חברת Goodyear Aerospace Corp.
הם הטמיעו כדורי אלומינה ביריעות אלומיניום דקות, שהיו מרובדות כך שהכדורים של כל שכבה ימלאו את הרווחים בין הכדורים של השכבות שמסביב, באופן דומה למערכת הגבישית הקובייתית.
המערכת כולה הוחזקה יחד עם קצף פוליאוריטן.
פיתוח זה הוכיח את האפקטיביות של תכנון מבוסס מטריצות, ודרבן את הפיתוח של מערכות אחרות שפועלות באותו אופן.
רובם משלבים אלמנטים קרמיים גליליים, משושיים או כדוריים עם גיבוי של סגסוגת ייעודית כלשהי.
ככל שאלמנט המטריצה קטן יותר כך עולה רמת ההגנה.
שריון לוחות מונוליטי, לעומת זאת, מסתמך על לוחות בודדים של חומר קרמי שהוכנסו לאפוד בליסטי מסורתי במקום לוחות פלדה.
בניגוד למתכות, חומרים קרמיים לעולם אינה מתפקדים לבד במערכות שריון אלא תמיד משולבים עם שכבת תמיכה של חומרים מרוכבים מפלסטיק ומחוזקים במתכת או סיבים, כאשר כל המכלול הזה נקרא שריון קרמי.
לחומרים קרמיים יש קשיות גבוהה וחוזק לחיצה אך חוזק מתיחה נמוך.
הדבקת חומר קרמי לחומר גיבוי מתכתי או מרוכב, בעל חוזק גבוה וגמישות טובה, מעכבת או מפחיתה כשל מתיחה בעת פגיעה, ומאלצת את הקרמיקה להיכשל בדחיסה.
מערכות שריון קרמיות מביסות קליעים של נשק קל וחודרנים קינטיים על ידי שני מנגנונים עיקריים: ניפוץ ושחיקה.
כאשר קליע פלדה קשיח או טונגסטן קרביד פוגע בשכבה הקרמית של מערכת השריון, הוא נעצר לרגע, בתופעה המכונה dwell.
בהתאם לעובי ולקשיות השכבה הקרמית, ליבת הקליע מנותצת או קהה.
שאריות הקליע ממשיכות לחדור אל השכבה הקרמית המפורקת במהירות מופחתת, דבר השוחק את אותן שאריות ומפחית את האנרגיה, האורך והמסה שלהן.
לאחר מכן, שכבת הפלסטיק המרוכבת המחוזקת במתכת או בסיבים מאחורי השכבה הקרמית, עוצרת את שברי הקליע וסופגת את האנרגיה קינטית השיורית, בדרך כלל באמצעות דפורמציה פלסטית.
אם חומר הגיבוי דק מדי או חלש מדי כדי לספוג את האנרגיה הקינטית השיורית – או אם הקליע לא מתנפץ ושארית הקליע שנשחקה שומרת על יותר מדי מהמסה והאנרגיה הקינטית שלו – תתרחש חדירה.
אי לכך יש חשיבות רבה הן לשכבה הקרמית והן לשכבת הגיבוי שלה.
בשריון קרמי לכלי רכב, חומר הגיבוי הוא לרוב פלדה אם כי לפעמים נעשה שימוש באלומיניום.
לעומת שריון הגוף, שבו מתכנני השריון שואפים להפוך אותו לקל ונוח ככל האפשר, ואז חומר הגיבוי הוא בדרך כלל חומר מרוכב כגון סיבי פוליאתילן בעל משקל מולקולרי קל במיוחד, או סיבי ארמיד, במגנים בליסטיים ייתכן שימוש בפיברגלס.
לוחיות קרמיות משמשות בדרך כלל כתוספות לאפודי מגן רכים.
רוב הלוחיות המשמשים בשריון הגוף מספקים הגנה ברמה 3, ומאפשרים להם לעצור כדורי רובה, לעומת האפודים הקשיחים בהם רמת ההגנה עשויה להגיע עד רמה 4.
הלוחיות הקרמיות מוחלקת בדרך כלל לתוך השכבה החיצונית של אפוד שריון רך.
לעיתים נעשה שימוש בשתי לוחיות, אחת מלפנים ואחת מאחור, חלק מהאפודים מאפשרים שימוש בלוחיות קטנות בצדדים להגנה נוספת.
המשקל המשוער עבור לוחית שריון קרמית אחת רמה 3 הוא עבור הגודל הטיפוסי של .
ישנם סוגים נוספים של לוחיות המגיעות בגדלים שונים ומציעות רמות הגנה שונות.
שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה הוא ספר עיון משנת 1844 העוסק בהיסטוריה טבעית ספקולטיבית ובפילוסופיה של המדע מאת רוברט צ'יימברס.
הספר פורסם בעילום שם באנגליה, ואיגד רעיונות שונים על התפתחות כוכבים יחד עם השתנות הדרגתית של מינים, בנרטיב נגיש שקישר בין תאוריות מדעיות רבות של התקופה.
הספר השפיע על דעת הקהל באותה תקופה, והשפעתו, לפי צ'ארלס דרווין, סייעה להכין את הציבור לקראת תאוריית הברירה הטבעית שפרסם דרווין במוצא המינים בשנת 1859.
במשך עשרות שנים הייתה ספקולציה באשר לזהות המחבר.
במהדורה השתים-עשרה של הספר, שפורסמה בשנת 1884, נחשף רשמית כי המחבר הוא רוברט צ'יימברס, עיתונאי סקוטי, אשר כתב את הספר בעיר סן אנדרוז בין השנים 1841–1844 בעת שהתאושש מהפרעה נפשית.
צ'יימברס תכנן במקור לקרוא לספרו "ההיסטוריה הטבעית של הבריאה", אך שינה את השם בעקבות עצתו של הגאולוג הסקוטי ג'יימס האטון, שצוטט באומרו על טבעה הנצחי של הגאולוגיה: "אין שריד של התחלה, ואין מבט אל סוף" (no vestige of a beginning, no prospect of an end).
בראון ויווט קוטרל ווטסון , שסייעו לו לעצב את הבסיס התאורטי החומרני של עבודתו.
בשנת 1844 השלים צ'יימברס את ההכתבה של הספר לאשתו, אן קירקווד, כשהחלים מהדיכאון בבית הנופש שלו בסנט אנדרוס.
הספר פורסם בתחילה בעילום שם.
המהדורה הראשונה של שרידי ההיסטוריה הטבעית של הבריאה יצאה לאור ב-1844 ופורסמה בעילום שם.
הספר הפך לרב מכר בין-לאומי ולבעל השפעה ציבורית רבה.
בתחילה התקבל הספר בחיוב בחוגים הוויקטוריאניים המשכילים של התקופה הוויקטוריאנית, והפך לרב-מכר בין-לאומי.
עם זאת, נושאו הלא-אורתודוקסי עמד בסתירה לתאולוגיה טבעית שהייתה גישה רווחת באותה תקופה, ולכן הותקף על ידי אנשי דת ובהמשך גם על ידי מדענים שמצאו בו פגמים חובבניים.
למרות זאת, רעיונותיו אומצו על ידי חוגים רדיקליים, והצגתו הפופולרית נשארה אהודה על ציבור רחב.
הנסיך אלברט אף קרא את הספר בקול להמלכה ויקטוריה בשנת 1845.
השפעה על "מוצא המינים" של דרוויון
מבין קוראיו המוקדמים של "שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה" היה צ'ארלס דרווין, אשר כבר שש שנים קודם לכן גיבש את רעיון הברירה הטבעית כהסבר לאבולוציה.
ביולי 1844 כתב דרווין את רעיונותיו במסמך שכינה "מאמר" (Essay).
במשך שנה ניהל חליפת מכתבים זהירה בנושא עם ג'וזף דלטון הוקר, שכתב לו ב־30 בדצמבר 1844 כי היה "נלהב מ'שרידים', בשל ריבוי העובדות שהוא מציג, אף שאיני מסכים כלל עם מסקנותיו.
הוא ודאי טיפוס מוזר; הספר נראה לי יותר כנס של תשעה ימים מאשר יצירה נצחית.
הוא בהחלט 'ממלא את המחיר' – הכוונה למחיר הקריאה בו, שכן הוא יקר דיו ממילא; יש בו שפע של שגיאות."
דרווין קרא את הספר בנובמבר אותה שנה, וגילה כי הוא מתבסס על חלק מקווי הראיות שהוא עצמו אסף, ומעלה שאלות שהיה עליו להתמודד עמן.
הוא הגיב כי היה "פחות משועשע ממנו...
הכתיבה והמבנה ודאי מעולים, אך הגאולוגיה שלו נראית לי גרועה, והזואולוגיה גרועה אף יותר." דרווין למד גאולוגיה אצל אדם סדג'וויק, והתעניין במיוחד במה שהיה למורו לשעבר לומר על האבולוציה.
באוקטובר 1845 כתב לידידו צ'ארלס לייל כי ביקורתו של סדג'וויק על הספר היא "יצירת מופת של טיעון נגד השתנות המינים", וכי קרא אותה "ביראה וברעדה", אך שמח לגלות כי חזה מראש את הסתייגויותיו של סדג'וויק ולא התעלם משום טיעון.
בתחילת 1846 קרא דרווין את החיבור המשך Explanations, וכתב כי "רוחו של הספר, אם לא העובדות שבו, ראויה לבייש את סדג'וויק", תוך שהוא מציין סימנים המרמזים שרוברט צ'יימברס הוא ככל הנראה המחבר.
באפריל 1847, לאחר שפגש את צ'יימברס ולאחר מכן קיבל ממנו עותק חתום של שרידים, השתכנע דרווין כי אכן הוא המחבר האנונימי.
בהקדמה למוצא המינים (1859), הניח דרווין כי קוראיו כבר מכירים את שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה, וציין את אחת הליקויות החמורות ביותר של התאוריה שהוצגה בו ביחס להבנת האבולוציה הביולוגית:
דרווין רמז כי ספרו של צ'יימברס סייע לסלול את הדרך לפרסום התאוריה שלו עצמו על אבולוציה באמצעות ברירה טבעית.
"לדעתי, הספר עשה שירות מצוין במדינה זו בכך שעורר תשומת לב לנושא, הפיג דעות קדומות, ובכך הכין את הקרקע לקליטת השקפות דומות."
שריל קרואו , היא יוצרת וזמרת רוק אמריקאית.
קרואו, שהייתה זמרת ליווי בתחילת דרכה, פרצה לתודעה בשנת 1993 בזכות אלבומה הראשון "Tuesday Night Music Club" (שנקרא כך על שם "מועדון" שהקימה עם מספר נגנים שניגנו יחד מדי יום שלישי).
סגנונה המוזיקלי של קרואו הוא רוק עם השפעה של בלוז וקאנטרי.
שיריה עוסקים בנושאים קשים וטעונים, לצד מלודיות עליזות ומקצבי מוזיקת-חוף קלילה.
עד כה הוציאה קרואו שישה אלבומי סולו, שהקנו לה מעמד של זמרת וכותבת שירים מוערכת.
קרואו נחשבת לאחת הזמרות המובילות בתחום הרוק ושיריה אף בוצעו על ידי זמרות בעלות מעמד מבוסס כבט מידלר וסלין דיון.
שריל קרואו נולדה במיזורי שבארצות הברית, גדלה בבית מוזיקלי והחלה לנגן ולהלחין בגיל צעיר.
במשך שנות ילדותה למדה נגינה, ולאחר מכן למדה באוניברסיטה הוראה והלחנה.
היא עבדה כמורה בבית ספר יסודי ולימדה מוזיקה, ובמקביל הופיעה בהרכבים מוזיקליים שונים.
ב-1986 עברה קרואו ללוס אנג'לס שם עבדה כמלצרית וכזמרת בפרסומות, עד שהתקבלה כזמרת ליווי לסיבוב ההופעות של מייקל ג'קסון, "Bad", איתו הופיעה כשנתיים.
עד סוף שנות ה-80 הפכה קרואו לזמרת ליווי מבוקשת והופיעה עם כוכבים מוכרים כמו אריק קלפטון, דון הנלי, רוד סטיוארט, סטיבי וונדר ושינייד או'קונור.
במקביל עבדה קרואו על חומר משלה, ובתחילת שנות ה-90 החלה קרואו לעבוד על אלבום הבכורה שלה בהפקת ביל בוטרל.
השירים האלבום עסקו בנושאי הטרדה מינית, אלכוהוליזם ובעיות ביחסים.
רק לאחר תקופה ארוכה תפס האלבום תאוצה במצעדי המכירות בארצות הברית כשהלהיט "All I Wanna Do" כבש את רשימות ההשמעה בכל העולם.
האלבום המצליח נמכר בארצות הברית בשבעה מיליון עותקים וזיכה את קרואו בשלושה פרסי גראמי.
באוגוסט 1995 הופיעה קרואו בפסטיבל הבלוז בחיפה.
בשנת 1996 יצא אלבומה השני של שריל קרואו, הנושא את שמה.
באלבום זה החריפו מסריה של קרואו, ואף גרמו למאבק עם רשת חנויות כלבו בארצות הברית שהואשמה באחד משירי האלבום במכירת רובים לילדים.
מלבד הקאנטרי, נוסף הבלוז להשפעות המוזיקליות באלבום.
אלבום זה הניב את הלהיט "If It Makes You Happy", וזיכה את קרואו בגראמי נוסף בזכות הופעתה המרשימה, ובשבחי המגזין רולינג סטון.
בשנת 1998 יצא אלבומה השלישי של קרואו, "The Globe Session" עם הלהיט התורן מתוכו "My Favorite Mistake" שנכתב ככל הנראה על בן זוגה לשעבר, אריק קלפטון.
האלבום זכה להצלחה מיידית ונחשב על ידי מעריצי הזמרת כאלבום הטוב ביותר שלה עד היום.
באותה שנה זכה בפרס גראמי בקטגוריית הרוק לשנת 1998. שנה לאחר מכן הוצא האלבום בגרסה מחודשת ובו נוסף שיר בונוס- ביצוע מחודש לשיר "Sweet Child Of Mine" של Guns N' Roses, שהיה פסקול הסרט "ביג דדי" בכיכובו של אדם סנדלר.
הביצוע המחודש זכה בשנת 1999 בפרס גראמי לביצוע הקולי לזמרת רוק הטוב של השנה.
בין השנים 1998–2002 יצאה קרואו לסיבוב הופעות ובין השאר נתנה הופעה גדולה במיוחד בסנטרל פארק.
ההופעה הייחודית הוקלטה ויצאה כאלבום הופעה חיה.
בשנת 2002, החלה קרואו להתנסות בכיוונים מוזיקליים חדשים, ובעיקר בפופ ודאנס.
אלבומה "C'mon C'mon" שיצא בשנה זו הגיע אל המקום השני במצעד הבילבורד האמריקאי וכלל שיתופי פעולה עם לני קרביץ, דון הנלי, סטיבי ניקס (מפליטווד מק), ליז פייר ונטלי מיינז (מהדיקסי צ'יקס).
הסינגלים המובילים מהאלבום היו: "Soak Up The Sun" ו-"Steve MeQueen", שניהם לוו בקליפים מושקעים במיוחד.
בנובמבר 2003 יצא אלבום אוסף שמאגד את כל להיטיה של קרואו לצד שירים חדשים, וכותר DVD המכיל את כל הקליפים שהוציאה עד שנה זו.
האוסף נכנס אל המקום השני במצעד האמריקאי ומכר שם מיליוני עותקים.
בסוף שנת 2005 הוציאה קרואו את אלבום האולפן החמישי שלה, "Wildflower".
גם אלבום זה נכנס אל המקום השני במצעד האמריקאי בזכות מכירות של 140,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Good Is Good", זיכה אותה במועמדות נוספת בפרסי ה"גראמי" של שנת 2006. הסינגל השני, "Always On Your Side", הוקלט גם כדואט עם סטינג ויצא במרץ 2006.
במהלך השנה יצאה קרואו לסיבוב הופעות (Wildflower Tour) בארצות הברית.
חלק מהסיבוב היה משותף לה ולזמר הרוק/פופ ג'ון מאייר.
בינואר 2007 הייתה קרואו מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "הפסקול הטוב ביותר" לסרט "The Home Of The Brave"- שלו היא כתבה את המוזיקה יחד עם סטפן אנדלמן.
השיר שליווה את הסרט היה הבלדה "Try Not To Remember".
בשנת 2019 השתתפה, יחד עם הזמרת יולה באלבום הבכורה של להקת The Highwomen ואף הופיע יחד עם הלהקה בפסטיבל הפולק של ניופורט.
בנובמבר 2007 הוציאה קרואו את הסינגל הראשון: "Shine Over Babylon" מתוך אלבומה השישי.
על השיר אמרה הזמרת, "הוא מאוד מודע סביבתית ונכתב במסורת של בוב דילן" והוסיפה: "אני מעודדת אמנים לכתוב על מה שקורה, כי נראה שאנחנו מאוד מוסחים על ידי הנושאים הקלילים.
אני חושבת שהגיע הזמן לכתוב על המציאות של מה שסובב אותנו".
הסינגל הראשון לדבריה הוא "קריאה להבנה, אולי אפילו שיר על מאבק אמיץ מול פרצופו של הפחד".
הסינגל השני מהאלבום "Love Is Free" יצא בינואר 2008 ונכתב בהשראת האנשים והמאורעות שהתרחשו בניו-אורלינס.
שירים נוספים שיצאו באופן לא רשמי מהאלבום הם: "Lullaby For Wyatt"
שנכתב על בנה וויאט, ו-"God Bless This Mess" שנכתב על המלחמה בעיראק.
האלבום המלא, שכולל 14 שירים, יצא בארצות הברית ב-5 בפברואר 2008 ונכנס אל המקום השני במצעד הבילבורד האמריקאי בזכות מכירות של 92,000 עותקים בשבוע הראשון שלו.
אלבום חג, סדרות טלוויזיה ואלבום אולפן שביעי 100Miles From Memphis
בשנת 2008 הוציאה לאור הזמרת אלבום משירי חג המולד שנמכר אקסקלוסיבית ברשת הולמרק.
במהלך התקופה החלה שריל להביע עניין במשחק, לאחר שהשתתפה עם עוד כמה מוזיקאים בפרק סיום העונה השלישית של הסדרה הקומית "רוק 30".
היא קיבלה תפקיד בסדרה של קורטני קוקס "קוגר טאון", שם היא גלמה את שרה, החברה של גרייסון.
בנוסף היא השתתפה בסדרה החדשה של ג'רי סיינפלד "The Marriage Ref".
בשנת 2010 יצא אלבום האולפן השביעי 100Miles From Memphis שיצא באופן רשמי ב-20 ביולי.
הסינגל הראשון היה Summer Day והאלבום שמושפע מצלילי סול ובלוז עליהם שריל גדלה, הופק על ידי דוייל ברמהול II וג'סטין סטנלי.
האלבום נכנס אל המקום ה-3 במצעד המכירות האמריקאי.
במרץ 2025 קרואו, יחד עם למעלה מ־20 אמני קאנטרי חתמה על מכתב פתוח הקורא לקונגרס האמריקאי להמשיך במימון תוכנית PEPFAR , תוכנית החירום של נשיא ארצות הברית למאבק באיידס, שהושקה בשנת 2003 תחת הנשיא ג'ורג' בוש.
שריל קרואו החליפה כמה בני זוג מפורסמים במשך השנים, ביניהם אריק קלפטון, לו שימשה כזמרת ליווי בתחילת דרכה.
הקשר שמשך את מרב תשומת הלב התקשורתית היה עם רוכב האופניים, זוכה הטור דה פראנס שבע פעמים רצופות, לאנס ארמסטרונג, אותו פגשה בשנת 2003. בשנת 2005 התארס הזוג המפורסם, אך זמן קצר לאחר מכן הודיע על פרידה.
ב-12 במאי 2007 הכריזה קרואו באתר הרשמי שלה שאימצה תינוק בן שבועיים בשם וויאט סטיבן, לו הקדישה שנה מאוחר יותר את הבלדה "Lullaby For Wyatt" שמופיעה באלבום השישי שלה "Detours".
בשנת 2010 היא אימצה תינוק נוסף, שזכה לשם לוי.
בפברואר 2006 הודיעה שריל קרואו שאובחן אצלה סרטן השד, ובכך הצטרפה לזמרות קיילי מינוג ואנסטייז'ה, שלקו במחלה והכריזו על כך בציבור כדי להגביר את המודעות.
רופאיה של הזמרת הודיעו שהיא עברה את הניתוח בהצלחה.
ביוני 2012 התגלה בראשה של הזמרת גידול ממאיר נוסף.
הזמרת טוענת כי הוא נמצא בשליטה, אך גורם לאיבוד הזיכרון.
בפולקלור של אחדים מעמי אירופה, שריטילי הוא שד שובב, המתגורר בדרך כלל במרתף הבית, בארון או במזווה, ומביא ברכה לבית.
ברוסית הוא נקרא "דומובויי" (Домовой) ובפולנית "דומוביק".
ביידיש הוא נקרא "שרעטעלע" (נהגה שְרֶטֶלֶה), וצורה עברית - "שריטילי" - מופיעה בספרו של ש"י עגנון, "הכנסת כלה", שבו מסופר:
שריטילי נזכר שוב מספר פעמים בעמודים הבאים של "הכנסת כלה".
הוא מוזכר גם בסיפורו של עגנון "ציפורי" (שבכרך "אלו ואלו") שם אומר אחד הנערים: ובהערה שם נכתב:
סיפור עממי בשם "שרעטעלעך", העוסק בשד, נדפס בקובץ "יידישער פאלקלאר", ייווא שריפטן 9, פילאלאגישע שריפטן 5, ווילנע, 1938, עמ' 165–166. סיפורים נוספים ביידיש על שד זה מופיעים באוסף שערך יהודה לייב כהן.
בספר השירה היידית "American Yiddish Poetry: A Bilingual Anthology" בעריכת בנימין הרשב וברברה הרשב מופיע השיר "דער בראצלאווער צו זיין סופר" (איש ברסלב שביקש להיות סופר) מאת יעקב גלאטשטיין.
בשיר כתוב: "דערציילן בײקעס פון שרעטעלעך" ("מספרים סיפורי פיות על שרעטעלך", במובן של גמדים קטנים או שדונים).
בספר זכרונות על יהודי שרגורוד שלפני השואה הוזכרו השריטילי בהומור, אגב אזכור דמויותיהם של בני העיירה: "בעיר ...
צריך להגן על מזוזה רק מפני דומוביקים [שריטילי], אבל בכפר יש מאות שדים אנושיים, מזוזה קטנה לא תעזור הרבה."
בספרו של יעקב צ' מאיר, "נחמיה", מספר ר' ברכיה בירך לנחמיה שבביתם שוכנת שריטילי.
גם שם אחת התופעות של השריטילי היא התחרשות של בעלת הבית.
בספרו של מקסים גורקי "ילדות" מזמינה הסבתא את שדון הבית שמתחת לתנור לעבור איתם לביתם החדש.
בספרה של אולגה טוקרצ'וק "על עצמות המתים" מיוחס לשדונים קטנים מצבא שומרי הבית מיון קפדני של אבנים במפעלי חצץ תת-קרקעיים שהם מנהלים.
שריל בנטוב (נולדה ב-1960) היא אשת המוסד לשעבר, הידועה כ"סינדי" הסוכנת אשר סייעה בלכידתו של מרדכי ואנונו והבאתו לדין.
נולדה בשם שריל חנין ב-1960 וגדלה באורלנדו ובפנסילבניה.
אביה, סטנלי חנין, התעשר ממכירת צמיגים.
לאחר תהליך מר בו הוריה התגרשו, ב-1977 עלתה לישראל, ולמדה עברית והיסטוריה.
ב-1978 התגייסה לצה"ל, שירתה בנח"ל, שם הכירה את בעלה לעתיד – עופר בנטוב, קצין מודיעין.
השניים נישאו ב-1985 ולאחר מכן עברו להתגורר בכוכב יאיר.
מאוחר יותר עברו לנתניה, ועסקו בנדל"ן.
כעבור שנים אחדות היגרו בני הזוג לאורלנדו, שם היא עובדת בסוכנות נדל"ן מקומית.
ב-1986 יצר מרדכי ואנונו קשר עם עיתונאים ממערכת ה"סאנדיי טיימס" בלונדון ומסר להם צילומים מהכור הגרעיני בדימונה.
חשיפת הסוד השמור ביותר במדינת ישראל הניעה את ראש הממשלה שמעון פרס להורות למוסד להביא את ואנונו לישראל ולהעמידו לדין.
צוות של המוסד נשלח ללונדון, ובו שריל בנטוב.
כאשר טייל ואנונו ברחובות לונדון, הצליחה בנטוב ליצור עמו קשר עין, והוא יזם איתה שיחה.
היא הציגה עצמה כ"סינדי", קוסמטיקאית מארצות הברית, והצליחה לגרום לוואנונו להתאהב בה.
הם נפגשו פעמים אחדות בבתי קפה, ובאחת הפגישות הציעה לו לטוס לרומא, שם יש לאחותה העיתונאית דירה, ושם יוכלו לבלות.
כאשר הגיע לדירה ברומא המתינו לו בה אנשי המוסד אשר הביאוהו לישראל בספינה, כדי לעמוד למשפט.
למרות שבמוסד טוענים כי הפיתוי לא היה חלק מהתכנון המקורי, שנים לאחר מכן בנטוב התלוננה שבאותו מבצע הכריחו אותה לעשות דברים שלא במסגרת התפקיד, ואף קיבלה פיצויים על כך.
במהלך המבצע בעקבות המלצת פסיכולוג שניתח את וענונו, קיבלה מבני זאבי מפקד המבצע הנחיה לספר לו כי עברה טראומה מינית בלונדון.
השם סינדי הוזכר לראשונה על ידי העיתון "סאנדיי טיימס", אשר פרסם את הסודות שחשף ואנונו.
ב-1988 ערך העיתון תחקיר מפורט על סינדי, אשר תוארה כסוכנת מוסד בלונדינית עימה קבע ואנונו פגישות בלונדון, ואף נצפתה אז על ידי כתב העיתון שהיה עד לאחת מפגישותיהם.
במהלך התחקיר, שנמשך עד שנות ה-90, התברר כי תקלה בפעולת המוסד גרמה לכך שהיא עלתה למטוס לרומא בשמה האמיתי, ותחקירני העיתון הצליחו לחשוף את זהותה.
עיתונאי שהתדפק על דלת ביתה בנתניה הציג לה שאלות הנוגעות לחטיפה, והיא לא הכחישה את עובדת היותה הסוכנת.
בשנת 2004 שוב דיווח העיתון על קורותיה של שריל בנטוב, וכתביו איתרו אותה באורלנדו, שם היא עוסקת במכירה של יחידות נופש.
מרדכי ואנונו עצמו טען לאחר שחרורו כי אינו מאמין שבנטוב, שאותה ראה שוב בתמונה, היא אותה אישה שעימה נפגש לפני מעצרו.
שריל פורד היא כדורסלנית עבר אמריקאית ששיחקה בעמדת הפורוורד.
פורד, המתנשאת לגובה של 1.91 מטר, היא בתו של כדורסלן העבר קארל מלון.
פורד שיחקה כדורסל במסגרת אוניברסיטת לואיזיאנה טק, ובשנת 2003 דורגה שלישית בדראפט ליגת ה-WNBA.
היא הצטרפה לשורותיה של דטרויט שוק, וכבר בעונתה הראשונה הצטיינה במדי הקבוצה, שאף זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בסיום העונה נבחרה לשחקנית החדשה הטובה ביותר.
בעונה הבאה הוליכה את ה-WNBA במספר הריבאונדים למשחק.
בשנת 2006 זכתה פורד באליפות נוספת עם קבוצתה.
בשנת 2008 זכתה עם דטרויט שוק באליפות נוספת, אף שלא השתתפה במרבית העונה, לרבות שלביה הסופיים, לאחר ששברה את רגלה במהלך משחק מול לוס אנג'לס ספארקס.
בשנת 2009 עזבה את הקבוצה.
בדומה לכדורסלניות אמריקאיות רבות שבפגרת ה-WNBA משחקות בקבוצות אירופיות, שיחקה פורד בשנת 2006 בקבוצת אנדה רמת השרון, לצדה של שחקנית נוספת מדטרויט, דיאנה נולאן.
בסיום העונה נבחרה לחמישיית העונה של ליגת העל.
בעונה שלאחר מכן שחיקה בקבוצת יקאטרינבורג ברוסיה.
לאחר פרישתה מליגת ה-WNBA, הצטרפה, בשנת 2010 לקבוצת CCC פולקוויצה מהליגה הפולנית.
פורד הייתה חברה גם בנבחרת ארצות הברית, וזכתה עמה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בברזיל ב-2006.
שְרַיָיה היא השריית מוצק אורגני, כמו עלים, בנוזל (בדרך כלל מים) כדי לחלץ טעמים או לרכך אותו.
התהליך הספציפי של הכנת תה לשתייה על ידי השארת העלים במים מחוממים, כדי לשחרר את הטעם והחומרים התזונתיים, ידוע בשם שרייה.
ניתן להכין חליטת צמחים על ידי מִרְתַח, אינפוזיה (מזון) או תשרית (מזון) (פעולה כדי לגרום לריכוך או להפרדה ליסודות, מרכיבים על ידי טבילה בנוזל).
חלק מהמוצקים מושרים על מנת להסיר מרכיב, כגון מלח, כאשר המומס אינו המוצר הרצוי.
דוגמה אחת היא השרייה של תירס, חלק מתהליך הטחינה.
כפי שתואר על ידי "איגוד מזקקי התירס" בארצות הברית, גרעיני תירס בקלחים שנקטפו מנוקים ולאחר מכן שוהים בשרייה במים בטמפרטורה של 50 מעלות צלזיוס למשך 30 עד 40 שעות.
בתהליך הזה תכולת הלחות שלהם עולה מ-15% ל-45% ונפחם הופך ליותר מכפול.
קשרי הגלוטן בתירס נחלשים ועמילן משתחרר.
לאחר מכן טוחנים את התירס, כדי לשחרר את הנבט ורכיבים אחרים והמים, שספגו חומרים מזינים שונים, ממוחזרים לשימוש במזון לבעלי חיים.
בלוטים הם אגוז אכיל שאסורים לאכילה על ידי בני אדם בשל רמות רעילות של טאנינים.
ניתן לשטוף את הטאנינים החוצה על ידי טבילת הבלוטים במים חמים (או במים קרים, במשך מספר חודשים).
תה מיובש כמו עלי תה או תיונים של עלי תה חתוכים ומוכנים לשתייה.
כך על ידי שריית העלים רק במים רתוחים או מחוממים כמשחררים העלים את הטעם והחומרים התזונתיים שבתה המיובש.
זה נעשה לעיתים קרובות בכוס, ספל, קומקום, כד.
ניתן להשתמש במחלט תה או במסננת תה כדי לסייע בתהליך זה.
קיים מגוון עצום של סוגי תה זמינים בשוק עם קטגוריות מבוססות רחבות כמו אולונג, ירוק, שחור, לבן וכו' ועוד סוגי תה מיוחדים מאזורים מסוימים כגון אסאם, דרג'ילינג וכו'.
יש להכין כל תה כראוי על פי הייצור והאיכות שלהם.
כאשר עצמות מושרות בתמיסה של מים רותחים, הסידן עשוי להיות מופק מהן.
הנוזל שנוצר מכונה ציר עצמות.
העצמות עצמן הרבה יותר רכות לאחר תהליך זה.
השריית תבואה היא חלק מהכנת בירה.
שֶריל מילנֶס (שם מלא: Sherrill Eustace Milnes; נולד ב-10 בינואר 1935) הוא בריטון אופראי אמריקאי.
מילנס ידוע ביותר כמבצע של תפקידי ורדי.
בין השנים 1965 ו-1997 שר מילנס במטרופוליטן אופרה.
למילנס קול בריטון דרמטי גבוה המשלב לגאטו עם סגנון קצבי חד.
בנוסף למילנס יש נוכחות בימתית מרשימה.
את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן עשה ב-1965, וזמן קצר לאחר מכן עשה את הופעות הבכורה שלו ברחבי העולם.
מאז היה לאחד מהבריטונים הבולטים, בפרט בתפקידי ורדי.
מילנס גם הקליט הקלטות רבות, הרבה מהן עם לוצ'אנו פבארוטי ופלאסידו דומינגו.
מילנס נולד בעיירה קטנה בשם דאונרס גרוב באילינוי, להורים שעסקו בייצור חלב.
כילד התגלה בו כישרון מוזיקלי יוצא דופן.
מעבר לשירה, ניגן מילנס בפסנתר, כינור, ויולה, קונטרבס, קלרינט וטובה.
למרות שלא תמיד התעניין בשירת אופרה, הרבה מילנס לשיר לפרות שבחווה.
בבית ספר תיכון חשב מילנס להיות רופא מרדים, אך מאוחר יותר חזר למוזיקה.
הוא למד במגמת מוזיקה באוניברסיטת דרייק ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן במטרה לעסוק בהוראת מוזיקה.
לאחר שסיים את לימודיו, שהה כמתלמד בבית האופרה של סנטה פה, אז החליט על קריירה כזמר אופרה.
מילנס למד הרבה אצל הזמרת רוזה פונסל.
מילנס התחיל את הקריירה שלו ב"חברת האופרה של בוסטון" בשנת 1960, ובהופעת הבכורה שלו שר את תפקיד מאזטו באופרה דון ג'ובאני מאת מוצרט.
ב-1961 הופיע ב"חברת האופרה של בולטימור בתפקיד ג'רארד באופרה אנדראה שנייה מאת אומברטו ג'ורדאנו.
הוא המשיך להופיע בתפקידים משניים בחברות קטנות, עד לפריצת הדרך בשנת 1964, אז הופיע באופרה של ניו יורק בתפקיד ולנטין באופרה פאוסט של גונו, תפקיד אותו שר גם בהופעתו הראשונה במטרופוליטן אופרה שנה לאחר מכן.
בשנת 1964 הופיע גם לראשונה באירופה, בתפקיד פיגארו באופרה הספר מסביליה (רוסיני) בתיאטרון נובו במילאנו, אמנם לתודעה הבינלאומית פרץ רק ב-1968 כששר את תפקיד מילר באופרה לואיזה מילר של ורדי.
בתחילת שנות השמונים סבל מילנס מבעיות בקולו, אך התגבר עליהם בסופו של דבר.
ב-1984 הופיע בבכורה עולמית של אופרה בלתי גמורה מאת רחמנינוב - מונה וואנה.
רחמנינוב הלחין רק את המערכה הראשונה של האופרה לקול ולפסנתר.
את האופרה תזמר איגור בוקטוף.
בשנת 1996 כיבדה ממשלת צרפת את מילנס בהעניקה לו את תואר אביר מסדר האמנות והספרות.
ב-1998 פרסם מילנס אוטוביוגרפיה בשם American Aria.
בשנת 2001 הקים מילנס עם אשתו השלישית את "V.O.I.C.E.
- Vocal and Operatic Intensive Creative Experience", תוכנית ייחודית המאפשרת לכישרונות צעירים להתייעץ, ללמוד ולהתפתח, באמצעות סדנאות - כיתות אמן, הרצאות, מצגות, הופעות, ייעוץ אישי ועוד.
כאשר מילנס יחד עם אמנים אחרים הנוטלים חלק בפרויקט, מעניקים מהידע והניסיון שלהם לצעירים כדי להציג בפניהם תמונה ריאלית של הקשיים והדרך עליהם לעבור בקריירה.
מילנס הוא פרופסור אמריטוס לזמרה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
שריונית מרמון הרינגטון היא רכב קרבי משוריין הנושא צוות של שלושה לוחמים, בעל ניידות, מהירות, עבִירוּת וכוח אש גדול יחסית ששימש למטרות מודיעין, שמירה, סיור ושיטור.
השריונית פותחה בשנת 1938 ויוצרה לראשונה עבור הצבא הדרום אפריקני שהיה חלק מהאימפריה הבריטית.
הצבא הבריטי אימץ שריונית זו ועשו בה שימוש נרחב בזמן מלחמת העולם השנייה, במיוחד במערכה על המדבר המערבי בצפון אפריקה וכן בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1938 החליטה ממשלת דרום אפריקה לפתח שריונית.
התוצאה הייתה שריונית שנבנתה על בסיס מרכב משאית של שלושה טון תוצרת פורד.
מכיוון שבאותה תקופה לא הייתה קיימת בדרום אפריקה תעשיית רכב, היה צורך לייבא מרכיבים רבים.
המרכב היה תוצרת "פורד קנדה", מערכת ההנעה הייתה תוצרת חברת מרמון הרינגטון מארצות הברית.
החימוש הראשי - תותח 2 ליטראות (37 מ"מ) תוצרת אנגליה וחימוש משני - מכונת ירייה בראונינג "0.303 תוצרת ארצות הברית.
השריון בוצע על ידי מפעלי הפלדה הדרום אפריקאים וההרכבה בוצעה במפעלי "דורמן לונג" בדרום אפריקה.
סימן שתיים (MK-II) - 887 יחידות
חלק מדגם MK II שזכו לסימון MK IIA, נועדו להגנה נגד מטוסים וחומשו בשני מקלעי ויקרס מקבילים.
הדגם הראשון מסוג Mk-1 נכנס לשירות בשנת 1940. דגם זה היה בעל מפתח גלגלים ארוך, עם הנעה של 4X2.
החימוש שלו כלל שני מקלעי ויקרס תוצרת אנגליה.
כלים אלה לקחו חלק בקרבות בצפון אפריקה מול הכוחות האיטלקיים ולאחר מכן הוצאו משרות בקו הראשון והועברו לצורכי אימון.
חלק מכלים אלה הועברו ליוון ולקחו חלק בעימותים עם הצבא הגרמני כאשר פלש ליוון, אולם במהרה התבררה נחיתותם.
הדגם הבא מסוג Mk-II היה בעל מפתח גלגלים קצר יותר והנעה של 4x4. החימוש שלו כלל רובה נגד טנקים "0.55 מסוג "בויס" שהותקן בצריח.
כמו כן, הותקנו על הצריח מכונת ירייה ויקרס ומקלע ברן.
בדרך כלל הוויקרס פנה קדימה והברן לאחור, אך לעיתים הכלים הותקנו להפך (כפי שניתן לראות בתמונה משמאל (ברן לפנים וויקרס לאחור)).
דגם זה והדגם הבא אחריו מסוג Mk-III היו בשימוש נרחב בזירת המדבר המערבי.
הם שימשו בעיקר לצורכי סיור, איתור ומודיעין.
כלי הרכב האלה התפרסמו עקב אמינותם בתנאי המדבר.
למרות זאת סבלו השריוניות האלה מנחיתות בכוח האש בהשוואה לכלים שהיו בשימוש הצבא האיטלקי והגרמני.
על כן התקינו הבריטים בצריחים תותחים קלים מסוגים שונים כגון: 20 מ"מ ו־47 מ"מ איטלקיים תוצרת ברדה וכן תותחים גרמניים 2.8 ס"מ, 37 מ"מ, צרפתיים 25 מ"מ ובריטים 37 מ"מ (2 ליטראות).
חלק מהכלים הוסבו לתפקידי הכוונת ארטילריה, כאמבולנסים, רכבי פיקוד וכדומה.
שריוניות רבות ששימשו לא בתפקידי מערך הקרב אלא בתפקידי פיקוד תצפית ומודיעין וכדומה חומשו במקלעים שונים כגון ויקרס או בראונינג "0.303.
במרץ 1943 הוחל בייצור הדגם החדש שתוכנן מראש לשאת תותח בצריח מסוג Mk-IV/Mk-VI F.
בדגם זה הותקן המנוע מאחור.
הצריח הוגדל כדי להכיל תותח 2 ליטראות (37 מ"מ) ומקלע בראונינג מקביל.
מתוך כמות כוללת של 5,746 יחידות שיוצרו, היו כ-4,500 בשימוש הכוחות הדרום אפריקניים במסגרת הצבא הבריטי.
השאר סופקו ליחידות הודיות, ניו זלנדיות, צרפתיות, פולניות ובלגיות.
תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל
מספר סוגים של שריוניות נושאות תותח 2 ליטראות היו בשימוש הצבא והמשטרה הבריטית בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה עד לסיומו ב-15 במאי 1948. שריונית זו, יחד עם שריונית האמבר כונתה על ידי לוחמי היישוב בשם Pounder 2.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הועברו שריוניות מדגם Mk-4F עם התותח ללגיון הערבי.
על פי אל"ם בני מיכלסון היו בשנת 1948 שריוניות נושאות תותח מסוג מרמון הרינגטון בשימוש הצבאות הסורים והירדנים, לפי החלוקה הבאה:
בצבא הסורי - פלוגה בת 20 שריוניות
בצבא הירדני שנקרא בזמנו הלגיון הערבי - היו 124 שריוניות, 72 מהן עם תותח 2 ליטראות ו-52 ללא צריח עם מקלע מקביל.
בצבא המצרי - מספר לא ידוע שכלל שריוניות נושאות תותח ושריוניות ללא צריח.
בחדשים פברואר - מאי 1948 הועברו כמויות גדולות של ציוד וחימוש מהבסיסים הבריטיים באזור תעלת סואץ אל הלגיון הערבי בעיקר ביבשה דרך רפיח.
בין הפריטים העיקריים שהועברו היו עשרות שריוניות מרמון הרינגטון..
בתחילת מבצע דני ביולי 48, איתרו כוחות גדוד הקומנדו 89 שריונית ירדנית שהתהפכה בצד הדרך באזור בית נבאלא וננטשה.
החיילים הפכו אותה והיא הייתה לרכב עם הנשק הכבד ביותר שנסע בראש הגדוד במבצע לרל"ר (כיבוש רמלה - לוד).
זאת השריונית שזכתה לכינוי "הנמר הנוראי".
הצוות שלה היה מנהלל ויבנאל.
שריונית זו נחשבה בתקופת מלחמת העצמאות לרק"ם בעל איכות טובה, זאת משום שהייתה חמושה בתותח 2 ליטראות, במקלע מקביל ובמקלע נ"מ וכן משום כושר עבירותה.
כאשר נפגם התותח ברכב שלל, לא ויתרו בצה"ל על הצריח והתקינו בו באופן מאולתר תותח 37 מ"מ.
הפעילות המבצעית האחרונה הידועה של שריונית זאת הייתה בפעולת כיבוש כרתייה.
השריונית ירתה בתותח ושימשה כסיוע מקרוב לגדוד 89 ולפלוגת גבעתי בכיבוש הכפר.
לאחר מכן היא ספגה פגיעה ישירה בסמוך לכפר פלוג'ה ויצאה מכלל שימוש.
המצרים שילבו שריוניות חסרות צריח על מנת לנצל אמצעים קיימים לשם ניוד כוחות בשדה הקרב וכרכב פיקודי.
לדוגמה: השתתפות שריונית חסרת צריח בהתקפה על כפר דרום על ידי האחים המוסלמים ב-15 במאי 1948. באותו יום נערכו מספר התקפות חי"ר כאשר ההתקפה האחרונה נערכה על ידי מספר שריוניות חמושות בתותחים (כנראה מסוג סימן 4F) כולל שריוניות ללא צריח.
השימוש הצבאי האחרון שנעשה בהן היה בקפריסין על ידי היחידות הקפריסאיות בשנת 1974 כנגד הצבא הטורקי הפולש.
לצבא הקפריסאי היווני היו 45 שריוניות בעת הפלישה הטורקית.
בשנות ה-90 עדיין השתמש הצבא היווני בשריוניות האלה כסיוע ליחידות הרגלים שלו המפוזרות באיים האגאיים.
אחד מהמשוריינים ששימשו את קפריסין נתרם ב-1995 על ידי ממשלת קפריסין לתצוגה באתר יד לשריון בלטרון, שם הוא מוצג תחת השם "הנמר הנוראי".
שריונית הסיור M3 הידועה גם בתור שריונית וייט על שם יצרן המנוע שלה חברת וייט, היא שריונית קלה אמריקנית בעלת הנעה 4X4 שיוצרה עבור הצבא האמריקני וצבאות בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שריונית זאת הוגדרה כשריונית סיור ופיקוד, ושמשה למספר מטרות כגון סיור, רכב פיקוד, קישור אמבולנס וכדומה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנו על ידי התעשיות האמריקניות למעלה מ-20,000 יחידות.
תכנון השריונית החל בחברת המכוניות והמשאיות וייט בשנת 1937.
היה לה שריון הקפי בעובי של 6.4 מ"מ.
הנעה של כל ארבעת הגלגלים בצורה קבועה ללא יכולת שינוי לשניים בלבד.
תיבת הילוכים עם ארבעה הילוכים ללא מערכת סינכרוניזציה להקלת העברתם.
כמו כן היו לה שני הילוכים מיוחדים לשטח.
הייתה מצוידת במערכת בלימת זעזועים שהתבססה על קפיצי עלים.
ההגה היה ללא מערכת שמן שגרם לנהיגה די קשה בשטח.
מצד שני הייתה מצוידת במערכת בלמים משוכללת לזמנה שהתבססה על ואקום שהקל על הבלימה.
רוחב מפתח הגלגלים היה 3.3 מטרים, מידות הצמיגים היו 220 מ"מ רוחב ו-510 מ"מ קוטר.
בשריונית נעשה שימוש בגלגלים סטנדרטיים של 12 פליי.
מכל הדלק הכיל 110 ליטרים דלק.
ההזמנה הראשונה המקורית הייתה של 64 יחידות שסופקו לבריגדה השביעית הקלה.
לאחר מכן החליט הצבא לאמץ גרסה משופרת שנקראה M3A1. גרסה זו כללה תא לחימה רחב וארוך יותר, וכן בחזית הפגוש הקדמי הותקן תוף עגול ממתכת שנועד לשיפור יכולת חציית תעלות ומכשולי קרקע.
השריונית נשאה שבעה לוחמים ואפשרה לייצר אש משלושה מקלעים: מקלע כבד אחד בחזית מסוג בראונינג 0.5, וכן שני מקלעי בראונינג 0.3 שהותקנו על מסילת מתכת שהייתה בהיקף תא הלחימה.
תכנון השריונית השפיע ישירות על תכנון וייצור הזחל"מ הראשון: זחל"ם M3. כמו כן השפיע ישירות על מתכנני הנגמ"ש הסובייטי BTR-40 שיוצר לאחר מלחמת העולם השנייה.
שרות מבצעי ראשון עשו השריוניות האלה בפיליפינים בשנת 1941. כמו כן הן היו בשימוש בצפון אפריקה ובפלישה לסיציליה.
השימושים המסורתיים היו לצורכי תצפית, מודיעין וסיור.
כמו כן שמשו כרכב פיקוד וכאמבולנסים.
באופן מוגבל ביותר גם כרכב קרבי.
באמצע שנת 1943 התבררו ללא כל ספק מגבלותיה בשדה הקרב: חלק עליון פתוח ופגיע, שריון הקפי דק יחסית, מגבלות תנועה בשטח ונהיגה קשה.
בשנה זו החליף הצבא את השריונית הזאת בשריונית מתקדמת יותר מסוג M8 וכן בשריונית מסוג M20. חלק קטן נשמר ולקח חלק בפלישה לנורמנדיה בשנת 1944. חלק אחר נשלח לזירת האוקיינוס השקט אולם לא לקחו חלק בקרבות.
במסגרת הסכמי החכר והשאל נשלחו 3,034 שריוניות לברית המועצות.
שריוניות אלה היו בשירות הצבא הסובייטי עד 1947. במסגרת אותו הסכם הן הועברו לצבא הבריטי, לצבא צרפת החופשית וליחידות צבא בלגיות וצ'כוסלובקיות שלחמו במסגרת הצבא הבריטי.
בחודש מרץ 1948 הגיעה לארץ אונייה שהביאה 20 שריוניות M3. על בסיס שריוניות אלה ומספר דגמים נוספים החלו ביחידת שמ"ש (שרות המשוריינים) לבנות את השריונית הישראלית הראשונה עם צריח מסתובב.
בסוף שנות התשעים הייתה הרפובליקה הדומיניקנית המדינה היחידה שעדיין השתמשה בשריוניות האלה.
שריל אן טווידיי היא זמרת, רקדנית, אשת טלוויזיה בריטית.
קול מוכרת גם בזכות השתתפותה בתוכנית הכישרונות הבריטית "The X Factor", בתור שופטת לצד סיימון קאוול בין השנים 2008–2010. בשנת 2014, חזרה קול לשפוט בתוכנית בעונה ה-11 והעונה ה-12, לצד השופטים סיימון קאוול, מלאני בראון ולואיס וולש.
שריל נולדה בניוקאסל, אנגליה, גדלה בשכונת עוני והתגוררה עם משפחתה בשיכון.
היא הרביעית מתוך חמשת ילדיה של ג'ואן קלהאן ובתו הבכורה של גארי טווידי.
לקול יש אח ושלושה אחים למחצה.
הוריה מעולם לא נישאו, והם נפרדו כשקול הייתה בת 11.
שריל התעניינה בריקוד מגיל צעיר, והחלה ללמוד ריקוד כבר בגיל ארבע.
בגיל תשע הצטרפה למחנה קיץ של הבלט המלכותי.
בנוסף לריקוד, קול השתתפה וזכתה במספר תחרויות יופי, כולל תחרות מלכת היופי המקומית של ניוקאסל.
כמו כן הופיעה במספר פרסומות, בהן שתי פרסומות לחברת הגז הבריטית.
קול פרצה לתודעת הציבור בבריטניה כשהשתתפה ב-2002 בתוכנית המציאות של ערוץ ITV "Popstars: The Rivals".
בבסיס התוכנית עמד הרעיון של הקמת שתי להקות – להקת בנים ולהקת בנות, שיתחרו על המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשבוע של חג המולד.
יותר מ-10,000 בנות מכל רחבי בריטניה נבחנו לתוכנית, וכאשר נותרו עשר המועמדות האחרונות, הקהל הבריטי בחר את חמש הזוכות: קול, נדין קויל, שרה הרדינג, ניקול רוברטס וקימברלי וולש - וכך נוצרה להקת "Girls Aloud".
סינגל הבכורה של הלהקה, "Sound of the Underground", שהה במקום הראשון במצעד הבריטי במשך ארבעה שבועות, נמכר בכ-300,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו, והפך לאחד מחמשת הסינגלים הנמכרים ביותר בשנת 2003.
הלהקה הפכה לאחת הלהקות הבריטיות המצליחות ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21, שברה שיא כאשר הצליחה להכניס 20 סינגלים רצופים ל"עשרת הגדולים" במצעד הבריטי, מכרה יותר מארבעה מיליון עותקים מאלבומיה, ועל פי ספר השיאים של גינס היא להקת הבנות המצליחה ביותר שנוצרה מתוכנית מציאות.
בין השנים 2008–2003 הוציאה הלהקה חמישה אלבומי אולפן ואלבום אוסף אחד - כולם הגיעו למעמד של אלבום פלטינה בבריטניה.
ב-2009 הודיעה הלהקה על הפסקה של שנה בפעילותה, לצורך קידום פרויקטים עצמאיים של חברות הלהקה.
את הצעד הראשון לקראת קריירת סולו עשתה קול ב-2008, כשהתארחה בסינגל של will.i.am "Heartbreaker", וגם הופיעה בוידאו קליפ שלו.
אלבום הבכורה שלה, "", יצא בבריטניה ב-26 באוקטובר 2009. קול חזרה לשתף פעולה עם will.i.am, שהפיק את האלבום, כתב חלק משיריו ואף שר ביחד עם קול בארבעה מהשירים.
אחד משירי האלבום נכתב והופק על ידי המפיק והזמר האנגלי טאיו קרוז.
האלבום, שהוקלט בלוס אנג'לס ובלונדון, זכה לביקורות צוננות מצד מבקרי המוזיקה, אך נכנס היישר למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ושהה בפסגה שבועיים.
הוא הגיע למעמד של אלבום פלטינה פחות משבועיים לאחר צאתו, ונכון ל-2013 מכר מעל 1,000,000 עותקים בבריטניה בלבד והגיע למעמד של פלטינה משולשת.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Fight for This Love", זכה להצלחה גדולה.
הוא נכנס היישר למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, עם מכירות של קרוב ל-300,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו, ובסך הכל שהה במקום הראשון שלושה שבועות.
הסינגל דורג בבריטניה במקום הרביעי ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר של 2009, ובמקום ה-29 ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר של העשור הראשון של המאה ה-21. כמו כן, הוא כבש את פסגת המצעדים באירלנד, דנמרק, נורווגיה והונגריה, וזיכה את קול במועמדות לפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית הסינגל הבריטי הטוב ביותר.
גם שני הסינגלים הבאים שיצאו מתוך האלבום, "Words 3" (דואט עם will.i.am) ו-"Parachute", זכו להצלחה ונכנסו ל"חמשת הגדולים" במצעד הבריטי.
ב-19 בדצמבר 2009 שודרה בערוץ ITV הבריטי תוכנית ספיישל בשם "Cheryl Cole's Night In", שבה שרה קול ממיטב שיריה ואירחה אמנים כגון will.i.am, ריהאנה ו-Snow Patrol.
במהלך 2010 שימשה קול כזמרת החימום של בלאק אייד פיז בהופעותיהם בבריטניה ובאירופה, במסגרת סיבוב ההופעות העולמי שלהם.
ב-1 בנובמבר 2010 הוציאה קול את אלבום הסולו השני שלה, "Messy Little Raindrops".
האלבום, שכמו האלבום הקודם הוקלט גם הוא בלוס אנג'לס ובלונדון, הופק על ידי ויין וילקינס ו-will.i.am, וסגנונו הוא יותר דאנס-פופ מקודמו.
האלבום זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי המוזיקה, אך זכה להצלחה מסחרית גדולה, וכמו אלבום הבכורה של קול נכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Promise This", שיצא כשבוע לפני האלבום, נכנס אף הוא היישר למקום הראשון במצעד הבריטי, והיה לאחד הסינגלים הנמכרים ביותר בבריטניה בשנת 2010, עם מכירות של כ-400,000 עותקים.
ביוני 2012 יצא "Call My Name", סינגל ראשון מאלבום הסולו השלישי שלה.
מי שכתב והפיק את השיר הוא הזמר והמפיק המפורסם קלווין האריס.
הסינגל נהפך לסינגל השלישי של קול שמגיע למקום הראשון במצעד הבריטי והוא אף הגיע לראש מצעדי הסינגלים באירלנד ופולין.
הסינגל אף זכה להצלחה בניו זילנד כשנכנס לtop20 והגיע למעמד זהב.
הסינגל הגיע למעמד זהב גם בבריטניה על מכירות של למעלה מ-400,000 עותקים ובכך הפך למעשה לאחד הסינגלים המצליחים בקריירה של קול, גם כסולנית וגם כחברה בלהקה גירלז אלאוד.
ב-15 ביוני, יצא אלבומה השלישי, שנקרא: "A Million Lights".
אף על פי שלא הגיע למעמד פלטינה כמו שני אלבומיה הקודמים של קול, האלבום כן הצליח להגיע למעמד זהב.