tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מורשת – סרטים שהשראתם ממשיכה להדהד לאורך מאה שנות קולנוע אמריקאי.
מאהלון ברספורד בקר רומאו הוא כדורגלן אנטיגואי המשחק בעמדת המגן הימני.
רומאו, הוא הוא בנו של ג'זי B, סולן להקת ה-R&B, סול II סול.
רומאו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארסנל ובקיץ הצטרף למחלקת הנוער של ג'ילינגהאם.
בינואר , רומאו חתם בדובר את'לטיק מהנשיונל ליג דרום.
יממה לאחר מכן, רומאו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–5 לפארנבורו.
כעבור זמן קצר, רומאו חזר לג'ילינגהאם וב-27 באפריל ערך את הופעת הבכורה המקצועית בקבוצה בהפסד 2–3 לבורטון אלביון.
בקיץ , רומיאו חתם במילוול מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-6 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד וולסול.
רומאו היה שותף לחזרה של הקבוצה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ בתום עונת .
ב-31 באוגוסט 2021, רומאו הושאל לפורטסמות' עד לסיום העונה.
ב-15 ביוני 2022 הצטרף לקארדיף סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-10 ביוני 2015 רומאו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנטיגואה וברבודה בהפסד 1–3 ל.
פלייאוף העלייה לפוטבול ליג הראשונה:
מאהבה של ליידי צ'טרלי הוא סרט דרמה רומנטית משנת 2022 שבוים על ידי לור דה קלרמון-טונר על פי תסריט מאת דייוויד מאגי המבוסס על רומן באותו השם מאת ד.
בסרט מככבים אמה קורין, ג'ק אוקונל ומתיו דאקט בתפקידים הראשיים.
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-2 בדצמבר 2022.
ליידי קונסטנס צ'טרלי נולדה לחיים של עושר וזכויות יתר; עם זאת, היא נשואה לסר קליפורד צ'טרלי, גבר נאה וחסון שחזר משותק ממותניו ומטה בעקבות פציעה במלחמת העולם הראשונה; בנוסף לנכותו הפיזית, קליפורד מתגלה כאימפוטנט ונכה רגשית שאינו מבין לרוחה ולתסכוליה הרגשיים והפיזיים של ליידי צ'טרלי.
עקב כמיהתה לקשר אינטימי, מתחילה ליידי צ'טרלי לנהל פרשת אהבים עם אוליבר מלורס, שומר היערות של אחוזתה האנגלית, בו היא מתאהבת בגוף ובנפש.
אמה קורין – ליידי קונסטנס צ'טרלי
ג'ק אוקונל – אוליבר מלורס
מתיו דאקט – סר קליפורד צ'טרלי
ג'ולי ריצ'רדסון – גברת בולטון
אלה האנט – גברת פלינט
להפקת הסרט שותפים לורנס מארק, פיטר צ'רנין וגראהם ברודבנט מאולפני "Blueprint Pictures", בשיתוף פעולה עם אליזבת גאבלר מאולפני ", חברת-בת של סרטי סוני.
סרט זה הוא הראשון בשותפות חדשה בין "סרטי סוני" ושירות הזרמת המדיה "נטפליקס, במסגרתה תקבל נטפליקס את זכויות ההפצה הראשוניות על סרטיהם של "סרטי סוני" בשוק שירותי הזרמת המדיה.
במרץ 2021, נמסר על ניהול משא ומתן מול השחקנית הבריטית אמה קורין לגילום דמותה של ליידי צ'טרלי, זאת לאחר שזכתה לפרסום רב עקב גילום דמותה של הנסיכה דיאנה בסדרת הדרמה "הכתר".
באמצע אוגוסט 2021, נמסר רשמית על ליהוקה, לצד ליהוקם של ג'ק אוקונל כמאהבה, אוליבר מלורס, ומתיו דאקט כבעלה של ליידי צ'טרלי, קליפורד.
באמצע ספטמבר 2021, נמסר על ליהוקן של ג'ולי ריצ'רדסון, שכיכבה בעבר במיני-סדרה הבריטית "ליידי צ'טרלי" משנת 1993, אלה האנט ופיי מרסיי לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו בבריטניה בסתיו 2021. על צילומי הסרט הופקד צלם הקולנוע בנואה דלהום.
בספטמבר 2022, נמסר כי על הלחנת הפסקול עבור הסרט הופקדה המלחינה איזבלה סאמרס.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 85%, על סמך 88 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.0/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכה הסרט לציון 67/100, על סמך 26 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
מאהאדב דסאי (בגוג'ראטית: મહાદેવભાઈ હરિભાઈ દેસાઈ, באנגלית:Mahadev Haribhai Desai , 1 בינואר 1892 – 15 באוגוסט 1942) היה פוליטיקאי, עיתונאי, פילוסוף וסופר הודי בשפות אנגלית וגוג'ראטי ומתרגם, פעיל למען עצמאות הודו, שנודע בעיקר כמזכירו האישי ויועצו של מהטמה גנדי.
כתב מספר ספרים על המאבקים החברתיים של תושבי הודו נגד השלטון הקולוניאלי הבריטי וחיבר יומן ב-9 כרכים על פעילותו במחיצתו של מהטמה גנדי.
הוא היה עורך דין בהכשרתו.
מאהאדב דסאי נולד ב-1892 בכפר סאראס, כיום במחוז סוראט של מדינת גוג'ראט, אז במחוז בומביי (Presidency of Bombay) של הראג' הבריטי (הודו הבריטית), כבנו של הריבהאי דסאי, מורה בבית הספר של הכפר, ושל אשתו ג'מנהבהן, בת למשפחת דיהן של הקלאן דסאי.
דסאי התייתם מאמו ב-1899 בגיל שבע.משפחתו השתייכה לברהמנים אנאוויל.
בגיל 13 השיאו אותו לנערה בת 12 בשם דורגבהן.
הוא למד בתיכון סוראט ואחר כך במכללת אלפינסטון במומבאי שם זכה למלגה בעזרת חבר שוויתר עליה לטובתו.
הוא סיים שם תואר ראשון BA.
ב-1913 קיבל תואר ראשון למשפטים והתקבל לעבוד כמפקח בבנק המרכזי הקואופרטיבי בבומביי.
ב-1915 היה עורך דין צעיר כשפגש לראשונה את גנדי כשהוא פנה אליו לייעוץ לגבי התרגום שערך מאנגלית לגוג'ראטית לספר של ג'ון מורלי "על הפשרה" - On Compromise.
החליט להצטרף לגנדי יחד שאר חסידיו הראשונים של המנהיג - נארהרי פאריח, מוהנלאל פאנדיה וראווי שנקר ויאס.
ב-1917 הלך לאשראם סברמטי של גנדי ויחד עם אשתו ליווה את גנדי לצ'מפראן.
הוא הפך למזכירו הנאמן של גנדי למשך יותר מ-25 שנה, בין השנים 1942-1917.
בימי כל ההתקוממויות הלאומיות נעצר דסאי יחד עם גנדי.
ראויה לציון תקופת מעצרם ב-1934-1931 בכלא ירוואדה, על יד פונה במדינת מהרשטרה.
באותן השנים כתב דסאי את עיקר כתביו על גנדי.
מ-13 בנובמבר 1917 ועד ליום לפני מותו, 14 באוגוסט 1942, כתב דסאי בלילות יומן על חייו עם גנדי.
הוא עזר לגנדי בכל דבר כולל הסידורים, טיפל בבעיות במשרד, בבית ההארחה, ובמטבח, הרחיק ממנו את האורחים הלא רצויים, וכו'.
ב-1919 כשהממשל הקולוניאלי עצר את גנדי בפנג'אב, הוא הכריז על דסאי כיורשו.
ב-1920 מוטילאל נהרו שאל מגנדי את שירותיו של דסאי כדי שינהל את עיתונו, Independent
אחרי שהשלטונות הבריטים החרימו את מכונת הדפוס של העיתון, דסאי עורר תדהמה כשהמשיך הדפסת העיתון בעזרת מכונות צילום מסוג סייקלוסטייל
בגלל כתביו נעצר דסאי לראשונה ב-1921 ונידון לשנת מאסר.
בבית הסוהר היה עד לתעללויות באסירים, כמו הכאתם בשוט, ובצאתו לחופשי פרסם את עדותו על המצב בכלא בעיתונים "Young India" ו-"Navajivan".
בעקבות זאת נאלצו הרשויות הבריטיות להנהיג רפורמות במערכת הכליאה בהודו.
ב-1924 לקח על עצמו את עריכת העיתון Navajivan.
החל מ-1925 התחיל לתרגם לאנגלית את האוטוביוגרפיה של גנדי ולפרסם אותה בסדרת פרקים ב-Young India.
בשנה הבאה היה ליושב ראש הוועד המנהל של האשרם סטיאגראהא וזכה בפרס מטעם מועצת הספרות גוג'ראטי (Gujarati Sahitya Parishad) על מאמר שכתב ב-Navajivan.
יחד עם סרדר פאטל הוא השתתף בהתקוממות הלא אלימה ה"סטיאגראהא" בברדולי וכתב בגוג'ראטית על ההיסטוריה של הסטיאגראהא אותה תרגם אחר כך לאנגלית כ-Story of Bardoli.
בגין השתתפותו ב"צעדת המלח" נעצר והושלך לכלא אך שוחרר אחרי הסכם גנדי-אירווין ויחד עם מיראבהן, דוודאס גנדי ופיארלאל הוא ליווה את גנדי לוועידה השנייה של השולחן העגול.
הוא היה יחיד שליווה את גנדי גם בפגישתו עם המלך הבריטי ג'ורג' החמישי.
אחרי קריסת ההסכם עם הברון אירווין וכישלון ועידת השולחן העגול, חידש גנדי את התנועה לאי ציות אזרחי.
הממשל החדש תחת המשנה למלך לורד וילינגדון, היה נחוש למחוץ את המרד והורה על דיכויים הקונגרס הלאומי ההודי ושל פעיליו.
ב-1932 נעצר שוב דסאי ונידון למאסר עם גנדי ועם סרדר פאטל.
הוא שוחרר ב-1933 ושוב נעצר והוחזק בכלא בלגאווי.
בימי המאסר הזה הוא חיבר את הספר "גיטה לפי גנדי" שפורסם אחרי מותו ב-1946.
ב-1939 הוא מילא תפקיד בארגון תנועות המרד העממיות בנסיכויות ראג'קוט ומייסור
הואשם בבחירת סאטיאגראהים בעת ה"סאטיאגראהא האינדיבידואלית" מ-1940.
אחרי קריאתו של גנדי ב-8 באוגוסט 1942 ליציאת הבריטים מהודו, נעצר דסאי למחרת, בפעם האחרונה ונשלח למאסר יחד עם גנדי בארמון של אגא חאן השלישי.
דסאי נפטר במאסר כעבור ששה ימים עקב אוטם שריר הלב מסיבי ב-15 באוגוסט 1942, שהוא בן 50.
גנדי התעצב מאוד ממותו המוקדם של דסאי.
הוא ואשתו התייחסו אליו כמו אל בן
גם חסידי גנדי ברחבי הודו התאבלו עליו.
גנדי בעצמו רחץ את גופתו שנשרפה אחר כך במתחם הארמון.
מאהאדב דסאי כתב בשפות אנגלית, גוג'ראטית ובנגלית.
הוא זכה להערכה גם כמתרגם לגוג'ראטית.
כתב כמה ביוגרפיות כמו של אנטיאג' סאדהו נאנד, של פרנציסקוס הקדוש, ויר ואלאבהאי ו "בי חודאי חידמאטגר - ביוגרפיה של עבדול גאפאר חאן ואחיו, חאן עבדול ג'אבאר חאן.
דסאי עסק בתרגומים עוד בימי הלימודים במכללה.
הוא תרגם את "על הפשרה" של ג'ון מורלי לגוג'ראטית וזכה על כך בפרס בשווי אלף רופי מטעם הארגון הספרותי הגו'ראטי, Farbas Gujarati Sabha.
הספר פורסם מאוחר יותר כ-Satyagrahni Maryada.
משפה הבנגלית הוא תרגם לגוג'ארטית את הסיפורים הקצרים של שאראטצ'אנדרה צ'טרג'י (צ'אטופאדהיאי) (למשל "טראן ורטאו" (1923)) ואת הנובלה "ויראג'ואהו" (1924).
דסאי תרגם גם ספרים של רבינדרנת טאגור כגון: המסה "Prachin Sahitya ("הספרות הישנה" - תרגום ב-1922), הדרמה "Chitrangada" (אמנציפציה, 1922)
דרמת המחול Biday Abhshap 1925 - היי שלום, קללה)
הוא תרגם מגוג'ראטית לאנגלית את האוטוביוגרפיה של ג'ווהרלל נהרו (Mari Jeevanktha) משנת 1936. תרגם מגו'גראטית לאנגלית גם את האוטוביוגרפיה של גנדי - "סיפור ניסיונותי עם האמת"
היומנים של דסאי ב-22 כרכים - "מאהאדבבהאיני דאיארי" פורסמו ב-1997-1948.
ששת הכרכים הראשונים נערכו על ידי נרהרי פריח והכרכים הבאים (VII עד XXII) על ידי צ'נדולל בהגובהאי דלל.הם סיפקו מבט מקרוב על חייו של גנדי והיו למקור בעל ערך על האירועים העיקריים בחיי המנהיג ועל תנועת העצמאות ההודית.
דסאי כתב באופן קבוע בעיתוניו של גנדי Young India, Navjivan ו-Harijanbandhu.
הוא נמנה עם החברים המייסדים של "ועידת המו"לים של העיתונים בכל הודו".
דסאי כתב גם כמה ספרים באנגלית:Gandhi in Indian Villages (1927)
דסאי היה נשוי מגיל 13 לדורגבהן.
גם בנם, נאראיאן דסאי היה פעיל לעצמאות הודו, חסיד של גנדי וסופר.
הוא כתב ביוגרפיה של אביו - "האש והוורד".
1955 (אחרי מותו) - קיבל את פרס האקדמיה הלאוית לספרות של הודו (אקדמיית סהיטיה) עבור היומנים Mahadevbhaini Dayari.
1983 - הדואר ההודי הנפיק בול לבזכרו.
בניין הפקולטה למדעי החברה, האמנויות ומדעי הרוח של אוניברסיטת Gujarat Vidyapith באחמדאבאד נקרא על שמו -
1997-1948 Day to Day with Gandhi, (יום אחרי יום עם גנדי) פורסם אחרי המוות.
מאהו (בשפת המקור: "באמצע") הוא השם אשר ניתן בתרבויות הילידיות של הוואי וטהיטי לבני אדם אשר משתייכים למגדר שלישי.
אנשים אלו קיבלו מעמד ותפקידים רוחניים וחברתיים ייחודיים בתרבויות הללו, בדומה לפאפאפין בסמואה.
באופן היסטורי, המונח תיאר רק אנשים שנולדו כזכרים, אך בשימוש מודרני הוא כולל מגוון מגדרים וזהויות מיניות.
בהיסטוריה הפרה קולוניאלית של הוואי, מאהו נחשבו כמרפאים מוכשרים, אם כי רבים מהתיעודים ההיסטוריים על כך נמחקו בשל מאמציהם של המיסיונריים הנוצריים.
התיעוד הראשון הידוע על קיום קבוצה זו הוא מספר של קפטן בשם ויליאם בילג' שעגן בטהיטי בשנת 1789, בו הוא כתב שמעמד המאהו נפוץ, ותיאר את בני המעמד כגברים בעלי מאפיינים נשיים רבים.
שליחים מיסיונריים להוואי החלו לקדם חוקים שמתבססים על הדת הנוצרית בעשור השלישי של המאה ה-19. בשל השפעתם, בשנת 1850 הועברה חקיקה נגד "מעשי סדום" בהוואי.
חקיקה זו גרמה לסטיגמטיזציה של המאהו.
החל באמצע שנות ה-60 מועצת העיר הונולולו אף דרשה מנשים טרנסיות לענוד תג שמזהה אותן כגברים.
עם זאת, מאז שנות ה-80 מאהו ופאפאין, לצד תרבויות קוויריות אחרות מהתרבויות באיים הפסיפיים החלו להתארגן ולפעול למען קידום מעמדם החברתי.
מאמצים אלו הובילו להכרה בהם במגוון תחומים ולשיפור בתנאי חייהם.
מאהל מחאה הוא מאהל זמני אשר מוקם במסגרת מחאה מאורגנת, המשמש כמוקד הפעילות של פעילים המתנגדים למדיניות מסוימת, מוסדות מסוימים או עוולות חברתיות מסוימות.
מחנות המחאה מוקמים לעיתים רבות ליד מיקומים בעלי משמעות פוליטית או סמלית, כמו מבני ממשל, משרדי המטה של תאגידים, או אזורים המושפעים מבעיות סביבתיות או חברתיות.
מחנות המחאה מספקים לפעילים נוכחות מתמשכת באותו המיקום אשר מסייעת לעיתים רבות להגביר את המודעות הציבורית למטרה אותה הם מנסים לקדם, למשוך את תשומת הלב מצד העוברים ושבים, למשוך את תשומת הלב מצד גופי תקשורת, ולעיתים רבות הם משמשים גם לצורך שיבוש הפעולות של הגופים נגדם הם מוחים.
מחנות המחאה עשויים להתקיים במשך תקופות ארוכות במיוחד, ולעיתים רבות הדבר תלוי לרוב במשאבים העומדים לרשות המארגנים, במידת ההתנגדות לתנועת המחאה מצד הרשויות, ובהשפעה של מחנה המחאה על השיח הציבורי.
מחנות מחאה רבים מפורקים בסופו של דבר בכוח על ידי רשויות אכיפת החוק, והדבר עלול במקרים רבים להוביל לעימותים אלימים בין המפגינים לרשויות אכיפת החוק.
שימוש במאהלי מחאה לאורך ההיסטוריה
בשנת 1932, במהלך תקופת השפל הגדול, קבוצה של 43,000 מפגינים אמריקנים, אשר כללה כ-17,000 יוצאי מלחמת העולם הראשונה, הקימו מאהל מחאה בוושינגטון הבירה, ודרשו לקבל את התשלומים שהובטחו להם.
מאהל המחאה של המפגינים פונה בכוח על ידי כוחות צבא אמריקנים, והתקרית זכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
בשנת 1968, במסגרת תנועת המחאה מצעד האביונים, אותה הוביל ד"ר מרטין לותר קינג ג'וניור, הוקם מאבל מחאה בוושינגטון הבירה בו המפגינים מחו על העוני ואי השוויון בארצות הברית.
לאחר שישה שבועות מאהל המחאה פורק על ידי רשויות אכיפת החוק.
במסגרת המחאה החברתית בישראל ב-2011 הוקם מאהל מחאה גדול בשדרות רוטשילד בתל אביב.
המפגינים במאהל המחאה מחאו בעיקר נגד יוקר המחיה והמחסור בדיוק בר השגה וקראו לביצוע רפורמות חברתיות.
התנועה הצליחה להשפיע על השיח הציבורי, ובסופו של דבר הובילה לכך שממשלת ישראל הודיעה על שורת צעדים שיינקטו לפתרון מצוקת הדיור בישראל
במסגרת המחאות בהונג קונג בשנים 2019–2020 המפגינים בהונג קונג הקימו מאהלי מחאה באזורים שונים של העיר, כולל רובע העסקים המרכזי ובקמפוסים של האוניברסיטאות, במחאה על השליטה הגוברת של הממשל הסיני בהונג קונג.
בשנת 2011, במסגרת תנועת כיבוש וול סטריט בארצות הברית הקימו פעילים מאהל מחאה בפארק זוקוטי בניו יורק במטרה למחות על אי השוויון החברתי והכלכלי ועל השחיתות וההתנהלות חסרת האחריות של וול סטריט.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל בשנים 2023 ו-2024 הוקמו מאהלי מחאה באוניברסיטאות שונות ברחבי ארצות הברית בהם סטודנטים, חברי סגל ופעילים שונים הביעו סולידריות עם הפלסטינים וקראו להפסקה מיידית של כל הסיוע הצבאי שארצות הברית מספקת לישראל וכמו גם לסיים את התמיכה רבת השנים של ארצות הברית בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מאה שנים של בדידות (בספרדית: Cien años de soledad) היא סדרת דרמה-ריאליסטית מאגית קולומביאנית שהופקה בשנת 2023 עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס", על בסיס הרומן "מאה שנים של בדידות" מאת גבריאל גארסיה מארקס שיצא לאור בשנת 1967.
הפרקים הראשונים עלו לשירות ההזרמה ב-11 בדצמבר 2024.
דייגו ואסקז – חוזה ארקדיו בואנדיה
מרקו אנטוניו גונזלס אוספינה – חוזה ארקדיו בואנדיה, בצעירותו.
מרלידה סוטו – אורסולה איגואראן
סוזנה מוראלס קאנאס – אורסולה, בצעירותה.
קלאודיו קטאניו – קולונל אורליאנו בואנדיה
ג'רונימו אצ'וורריה מונסלב – אורליאנו, בילדותו.
ג'רונימו ברון לינצובה – אורליאנו, בצעירותו.
סנטי ואסקז – אורליאנו המתבגר.
לונה רואיז חימנס – אמרנטה, בצעירותה.
חואן אדוארדו פלורידו – ארקדיו, בצעירותו.
ניקול מונטנגרו סאנצ'ז – רבקה, בצעירותה.
וינה מאצ'דו – פילאר טרנרה
רגרו פסקווארלי – פייטרו קרספי
אדגר ויטורינו – חוזה ארקדיו
טיאגו פדילה – חוזה ארקדיו, בילדותו.
אנדריוס לאונרדו סוטו – חוזה ארקדיו, בצעירותו.
הלבר ספולוודה אסקובר – פרודנסיו אגילר
חיירו קאמרגו – אפולינר מוסקוטה
ג'קלין ארנל – לאונור מוסקוטה
קריסטל אפריסיו – רמדיוס מוסקוטה
סלבדור דל סולאר – גנרל מונקדה
במרץ 2019, נמסר לראשונה כי זכויות עיבודו של הרומן "מאה שנים של בדידות" נרכשו על ידי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
בטרם מותו של הסופר גבריאל גארסיה מארקס ב-2014, הוא סירב למכור את הזכויות על הרומן מכיוון שלא האמין שמגבלותיו של עיבוד קולנועי יהוו עיבוד ראוי לו.
הסדרה צולמה בתמיכת משפחתו של גרסיה מארקס, שביקשה לצלם אותה בקולומביה, עם שחקנים קולומביאנים ובספרדית.
על פי דרישה זו, מפיקי הסדרה איתרו לוקיישינים ייעודיים בקולומביה לצילום הסדרה, בהם סנטיאגו דה קאלי, וילאביצ'נסיו, חירארדוט, פלומינו, סנטה מרתה וברנקייה.
צוות השחקנים לוהק באמצעות שיחת ליהוק פתוחה שנערכה באמצע 2022. במסגרת התהליך, ראו המלהקים למעלה מ-10,000 מועמדים ל-25 התפקידים הראשיים.
רק 30% מצוות השחקנים מורכבים משחקנים מקצועיים.
בנוסף לצוות השחקנים הראשי, נבחרו לצילומים גם 20,000 ניצבים.
ליהוקו של צוות השחקנים הודלף חלקית ב-26 באפריל 2023.
צילומי הסדרה התקיימו בין החודשים מאי–דצמבר 2023. הסדרה כולה צולמה בקולומביה, במיוחד בלה גואחירה, מגדלנה, ססאר, קונדינמרקה וטולימה.
העיירה הבדיונית מקונדו נבנתה ליד העיירה אלווראדו, ולצורך בנייתה נדרשה עבודתם של 1,100 עובדים מקומיים – ארבע גרסאות של העיירה נבנו במטרה להראות את חלוף הזמן עם התקדמות הסדרה.
נוסף לכך, רכשו המפיקים רהיטים מחנויות עתיקות מקומיות ובדים וחפצי אמנות שנעשו בעבודת-יד על ידי אומנים מקומיים עבור הסטים.
צילומי הסדרה דרשו צוות קבוע של כ-600 איש, כולם ממוצא קולומביאני.
"נטפליקס" דיווחה כי הפקת הסדרה הניבה 225 מיליארד פסו קולומביאני (51.8 מיליון דולר) לכלכלת קולומביה.
קדימון לעונה הראשונה הופץ ב-17 באפריל 2024. תמונות סטילס ראשונות מתוך הסדרה הופצו ב-18 באוקטובר 2024.
שני פרקי הסדרה הראשונים הוקרנו בהקרנת בכורה במטרה הארגון "Círculo de Bellas Artes" שבמדריד, ספרד, ב-22 בנובמבר 2024; ובפסטיבל הסרטים בהוואנה ב-6 בדצמבר 2024. נוסף לכך, הוקרן פרקה הראשון של הסדרה בספריית וסקונסלוס שבמקסיקו סיטי ב-28 בנובמבר 2024.
העונה הראשונה, הכוללת שמונה פרקים, עלתה בשלמותה ל"נטפליקס" ב-11 בדצמבר 2024. לסדרה מתוכננת עונה שנייה, שתכלול גם היא שמונה פרקים.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", קיבלה הסדרה את הציון 89% על בסיס 18 ביקורות חיוביות, עם דירוג ממוצע של 8.1/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", קיבלה הסדרה ציון ממוצע משוקלל של 79/100, על בסיס 11 ביקורות, דבר המצביע על ביקורות "חיוביות לרוב".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הטלוויזיה של ג'ותהם2 ביוני 2025סדרת דרמה פורצת דרךג'וזפ אמורוס, גונסאלו גרסיה ברצ'ה, קרולינה קאיסדו, אנדרס קלדרון, רודריגו גרסיה, אלכס גרסיה לופז, ג'וליאנה פלורז לונה, לורה מורה, חוסה ריברה, דייגו רמירז שרמפ, מפיקים בפועלפרס גראמי הלטיני13 בנובמבר 2025המוזיקה הטובה ביותר למדיה חזותיתקמילו סנבריה
מאהל משפחות החטופים והנרצחים הוקם מול משכן הכנסת ב-7 בנובמבר 2023, יום ה-30 לטבח שבעה באוקטובר.
את הקמת המאהל יזמו אנשים ששכלו בני משפחה בטבח, בהם יעקב גודו (אביו של הנרצח ) ומעוז ינון (בנם של הנרצחים ו).
המייסדים, שותפים להקמה, ויעקב גודו ותת-אלוף (מיל') דוד אגמון שקבעו את מושבם כדיירי קבע במאהל, יצאו בקריאה לבנימין נתניהו להתפטר ולקחת אחריות לאסון השבעה באוקטובר.
המאהל הפך מרכז למחאות נגד נתניהו והממשלה.
המאהל השוכן מול כיכר המנורה והכנסת משמש מרכז מגונן לקבוצות פעילים כמו שובתי רעב למען החזרת החטופים שפועלים וגרים שם.
המאהל משמש גם לפעילים שלוקחים חלק בוועדות הכנסת ובמליאת הכנסת, ולקבוצת הרופאים למען החטופים שפועלים וגרים שם
פעילים, חלקם קבועים, מגיעים לימים ולילות למאהל ושוהים בו, וח"כים ועוברי אורח מגיעים להזדהות.
פעילים, חלקם קבועים, עוסקים בתחזוקה ונמצאים במאהל לתורנויות למשך ימים ולילות.
ישנם פעילים, חלקם מארגונים גדולים המתנגדים לממשלה ולנתניהו, ששומרים בלילות מפני אלימות והתנכלות.
ב-8 בדצמבר 2023 אחד ממתנגדי המאהל הצית שרפה במאהל.
הוא נדון למאסר של שנה וחצי.
מימון תפעול המאהל והציוד מקורם מתרומות הציבור, וגם ממימון מטה המאבק - חופשי בארצנו.
היה ניסיון שארך מספר ימים של חברי כנסת מהאופוזיציה לפעול מהמאהל.
היו ניסיונות שארכו כארבעה חודשים להרחיב את המאהל באוהל מרכזי נוסף, ובאמצעות פעילים שישנו באוהלים אישיים תוך ניסיונות לעלות מדרגה במחאה מול הכנסת.
ניסיונות שאותם הובילו פעילים שהגיעו מרחבי ישראל.
בין השאר היה ניסיון להקים מאהל של מאות אוהלים שכוון לטווח הארוך וארך שתי יממות.
מאהביה של אשתי הוא ציור שמן על בד מאת האמן האוסטרי קרל קהלר, חתום בפינה השמאלית התחתונה ב־C.
היצירה, שהושלמה בשנת 1891, מתארת 42 חתולים מהזנים ואן טורקי אנגורה ופרסי שהיו בבעלות הפילנתרופית קייט בירדסול ג'ונסון.
היצירה הוזמנה בשנת 1891 על־ידי הפילנתרופית קייט בירדסול ג'ונסון מסן־פרנסיסקו, לאחר שרכשה במהלך ביקור בפריז חתול פרסי בשם סולטן במחיר של 3,000 דולר, מחיר כפול מההצעה הראשונית.
ג'ונסון החזיקה בלמעלה מ-50 חתולים, שבעלה כינה "מאהביה", ושכרה צוות שירותים ייעודי לטיפול בהם.
קרל קהלר, שהתמחה קודם לכן בציורי סצנות מרוצי סוסים באוסטרליה וניו־זילנד, הקדיש כשלוש שנים לביצוע עשרות סקיצות של חתוליה של ג'ונסון, במטרה ללכוד באופן מדויק את תנועתם, תנוחותיהם ואופיים הייחודי לפני העברתם אל הקנבס.
במרכז הקומפוזיציה ניצב סולטן - חתול פרסי בעל פרווה חומה-צהבהבה עם כתמים צהובים, חזה לבן ועיניים ירוקות, שנרכש בפריז תמורת 3,000 דולר.
משני צידיו מופיעים יתר החתולים, ביניהם His Highness - אנגורה לבן בעל עיניים כחולות - לצד 40 חתולים נוספים הממחישים תנוחות ומַבָּעים שונים בחלל פנים מפואר המצויד בריהוט עתיק ופריטי אמנות.
נטען בטעות כי ג'ונסון החזיקה עד 350 חתולים בחוותה, אך בפועל מספרם מעולם לא עלה על 42 אשר הוצגו ביצירה.
על־פי אגדה רווחת, בצוואתה הותירה 500,000 דולר לטיפול מתמשך בחתוליה, אולם בצוואה עצמה נכללה הקמת בית חולים חינמי לנשים וילדים.
במכירה פומבית בסות'ביז ב־3 בנובמבר 2015 נרכשה היצירה ב־826,000 דולר על־ידי אספן אנונימי מקליפורניה.
מאובני מעבר הם שרידיהן המאובנים של צורות חיים המדגימות מעבר אבולוציוני.
ניתן לזהותם באמצעות השמירה על תכונות פרימיטיביות (פלזיומורפיות) מסוימות בהשוואה לקרוביהם, כפי שהם מוגדרים באמצעות הקלדיסטיקה.
"החוליה החסרה" הוא המונח הפופולרי לצורות מעבר.
דוגמאות רבות מספור למאובנים כאלה קיימות, כולל אלה של פרימטים ושל הומינואידים קדומים המהווים שלבי מעבר באבולוציה של האדם.
בשנת 1859 פרסם צ'ארלס דרווין את הספר מוצא המינים, בו הוצגה התאוריה לפיה כל המינים החיים על כדור הארץ התפתחו ממוצא משותף באמצעות מנגנון של שונות וברירה טבעית.
ניבוי שעלה מן התאוריה הוא קיום מאובנים של "צורות מעבר" בין מינים קיימים.
מאובני מעבר בין דגים לדו-חיים
מוצא כל החולייתנים בעלי ארבע רגליים הוא מן הדגים, והעלייה ליבשה התרחשה בתקופת הדבון המאוחר כ-365 מיליון שנה לפני זמננו.
עד לתקופה זו אין מוצאים כלל מאובנים של חולייתנים יבשתיים.
קבוצת הדגים שמתוכה התפתחו בעלי ארבע הרגליים היא בעלי סנפירים בשרניים, אשר כפי שמרמז שמה מצטיינת בסנפירים שריריים שמהם התפתחו הרגליים.
נציגים של קבוצה זו ידועים כמאובנים מתקופת הדבון וכן כמינים החיים היום, בהם דגי-הראות המסוגלים לנשום מחוץ למים באמצעות ראות פשוטות.
המחלקה הקדומה ביותר של בעלי ארבע הרגליים היא הדו-חיים, אשר גם כיום עוברים במהלך ימי חייהם גלגול מראשן דמוי דג ובעל זימים לבוגר בעל רגליים וריאות.
מכאן ניתן היה להסיק כבר בתקופתו של דרווין שיש לחפש מעבר בין הדגים בעלי הסנפירים הבשרניים לבין דו-חיים במאובנים מתקופת הדבון.
שרשרת מיני מעבר כזו אכן התגלתה במשך השנים, וכיום פערי הזמן בין חבריה השונים הם לכל היותר כעשרה מיליון שנה.
מאובני מעבר בין זוחלים ועופות
מעבר זה התרחש במשך תקופות היורה והקרטיקון, לפני כ־160 עד 90 מיליון שנה.
ואולם בשנים האחרונות נמצאו גם דינוזאורים בעלי עצמות בריח, וכיום השערתו של הקסלי מקובלת על כמעט כל החוקרים בתחום.
במחוז ליאונינג שבסין ובמקומות אחרים בעולם נמצאו מאובני דינוזאורים רבים עם רישומי נוצות ברורים, וכיום מקובל שמרבית הדינוזאורים התרופודים - טורפים הולכי-על-שתיים כמו דיינוניכוס, יוטרפטור וכנראה אף הטירנוזאור - היו מנוצים.
עוד לפני שהתפתחו נוצות תעופה, נוצות ככל הנראה שימשו את הדינוזאורים בעיקר כבידוד לצורך שמירת חום גוף, בדומה לנוצות פלומה של עופות מודרניים, ואולי גם לתצוגות חיזור וראווה.
מרבית הדינוזאורים המנוצים שהתגלו ככל הנראה אינם שלבי מעבר במובן הצר של המילה, מכיוון שהם מאוחרים מארכיאופטריקס אך פחות דמויי-עוף ממנו.
למרות זאת מאובנים אלו מדגישים את התפיסה המודרנית של אבולוציה בצורת "שיח" מסועף, שלפיה עצם הרעיון של מאובן מעבר כחוליה ב"שרשרת" קווית מאבד מחשיבותו.
רבים מן המינים האלו חיו בו זמנית, ונראה שחלק מהם פיתחו תעופה באופן בלתי-תלוי.
למשל המיקרורפטור היה בעל "ארבע כנפיים": היו לו נוצות תעופה ארוכות ואסימטריות גם על הרגליים הקדמיות, בדומה לארכאופטריקס, וגם על הרגליים האחוריות.
באבולוציה מסועפת כזו ההתחקות אחר השלשלת המפותלת שבסופו של דבר הגיעה אל העופות בני-זמננו היא כמעט בלתי-אפשרית וגם חסרת-טעם למדי.
שלדי דינוזאורים תרופודים נבדלים משלדי עופות בני-ימינו בעיקר ברגליים קדמיות בעלות אצבעות נפרדות המצוידות בטפרים, בזנב ארוך בעל חוליות זנב מרובות ולעיתים בגולגולת בעלת שיניים (אף כי מקורים היו נפוצים למדי גם בקרב דינוזאורים).
לעומת זאת אצל העופות בני-ימינו אצבעות הרגליים הקדמיות (שהפכו לכנפיים) מאוחות זו עם זו וחסרות טפרים, וחוליות הזנב שלהם התאחו למבנה עצם קצר (זנבות ארוכים בעופות מורכבים מנוצות ולא מעצם).
המעבר מדינוזאורים מנוצים לעופות הצריך איפוא התאחות עצמות הזנב והזרוע, העלמות הטפרים והשיניים.
והופעת נוצות תעופה, שהן ארוכות ובעלות צורה אסימטרית, על עצמות הזרוע.
סוג: אנכיאורניס: הדינוזאור המנוצה הקדום ביותר הידוע כיום, מתוארך לגיל של 160 עד 150 מיליון שנה לפני זמננו, והתגלה בליאונינג בסין בשנת 2009. פירוש שם הסוג "אנכיאורניס" הוא "כמעט ציפור", ושם המין נקרא לכבודו של תומאס הקסלי.
זנבו של אנכיואורניס היה ארוך והכיל חוליות מרובות, ואצבעות הרגליים הקדמיות שלו היו קצרות ומופרדות, אולם פרט לכסות נוצות רגילה היו לו גם נוצות ארוכות יותר על הרגליים הקדמיות והאחוריות.
רישומי הנוצות באחד המאובנים של אנכיאורניס ברורים מאוד, כך שאפשר להבחין כי הייתה לו ציצית ראש, וניתן היה אף לפענח את צבעי הנוצות שלו.
סוג: אפידקסיפטריקס דינוזאור מנוצה זעיר שהתגלה במונגוליה הפנימית בשנת 2009, מתוארך אף הוא לגיל של כ-160 מיליון שנה.
.במאובן נראות בבירור כסות פלומה ושתי נוצות זנב ארוכות מאוד, שככל הנראה שימשו לתצוגות חיזור או ראווה, שיניים בקדמת הגולגולת, ואצבע רביעית ארוכה ברגלים הקדמיות.
סוג: ארכאופטריקס מאובן המעבר המפורסם ביותר בציבור.
מספר שלדים מפורטים שלו התגלו מאז שנת 1861 במחצבה בגרמניה והם מתוארכים לגיל של 150 מיליון שנה לפני זמננו.
הוא המין העתיק ביותר המסווג למחלקת העופות (Aves) אם כי סיווג זה שרירותי למדי.
בדומה לדינוזאורים מנוצים כמו אנכיאורניס ואפידפיפטריקס, לארכאופטריקס היה זנב בעל חוליות מרובות ואצבעות מופרדות בעלות טפרים ברגליים הקדמיות, וכן היו לו שיניים במקום מקור.
אך בניגוד להם כל אצבעות כף היד שלו היו ארוכות, והיו לו נוצות תעופה ארוכות ואסימטריות על האמה והזרוע.
סוג: ג'הולאורניס: מיוצג על ידי מספר מאובנים שהתגלו בליאונינג מאז שנת 2002. אף שהם מתוארכים לתחילת הקרטיקון, לפני כ־120 מיליון שנה בלבד, הם דומים מאוד למאובני ארכיאופטריקס, כולל נוצות תעופה ארוכות ואסימטריות על הזרועות.
בניגוד לארכאופטריקס, לג'הולאורניס לא היו שיניים על הלסת העליונה ורק מעט על הלסת התחתונה.
סוג: קונפוציוסאורניס: מיוצג על ידי מספר מאובנים מפורטים שהתגלו בליאונינג החל משנת 1995, מתוארכים לגיל של 125 עד 120 מיליון שנה.
קונפוציואורניס היה בגודל של יונה, והוא העתיק ביותר שנמצא אצלו זנב עצם קצר מחוליות מאוחות בדומה לעופות מודרניים.
עם זאת בשלד שלו נותרו עדיין מאפיינים קדומים רבים, כמו טפרים על אצבעות הרגליים הקדמיות, מפרק כתף הפונה הצידה, כמו אצל הארכאופטריקס, ולא כלפי מעלה כמו בעופות בני-ימינו, אשר לא אפשר לו תעופה בטפיחות כנף חזקות, ועצמות בריח בתצורה האופיינית לארכאופטריקס במקום עצם המזלג של עופות מודרניים.
מאובני שלושה מינים נוספים השייכים לסוג קונפוציואורניס התגלו בינתיים בליאונינג.
סוג: לונגיפטריקס מין נוסף שנמצא בליאונינג מתקופת הקרטיקון.
השלד שלו מפותח למדי וכולל לראשונה חיבורים אלכסוניים בין הצלעות אשר אופייניים לעופות מודרניים, אך גם תכונות עתיקות כמו מספר שיניים על המקור התחתון וטפרים על שתי אצבעות בכנף.
סוג: איכתיאורניס: כולל מספר מינים של עופות ים מסוף הקרטיקון, לפני כ־90 מיליון שנה.
מורפולוגית השלד כמעט זהה לשל עופות בני-ימינו, כולל אצבעות כנף מאוחות לחלוטין וחסרות-טפרים, ועצם חזה גדולה לעיגון שרירי התעופה.
ואולם עדיין נותרו מספר תכונות קדומות, כמו שיניים קטנות על המקור.
מאובנים מסוג זה התגלו לראשונה עוד בסוף המאה ה-19, ודרווין עצמו ציין אותם כאישוש לתורת האבולוציה.
סוג: דיינוניכוס: דינוזאור ממשפחת דרומאוזאוריים.
חי כ-100 מיליון שנה לפני זמננו, בתור הקרטיקון.
גילויו סימן את עלייתה של התפישה המדעית הנוכחית את הדינוזאורים כיצורים פעילים, זריזים ובעלי מטאבוליזם גבוה.
הוא חיזק את ההכרה שמוצא העופות הוא מדינוזאורים הקרובים לדיינוניכוס.
מאובני מעבר בין זוחלים ליונקים
מתוך ייחודה וגודלה של מחלקת היונקים ניתן לצפות שהייתה לה אבולוציה ארוכה ונפרדת.
ואכן הודות לממצאי המאובנים מוכרת כיום האבולוציה של היונקים במשך יותר מ-300 מיליון שנה, כמעט ללא פערים גדולים מרמת המשפחה.
ראשית היונקים בזוחלים סינאפסידיים מסוף עידן הפלאוזואיקון, בתור הקרבון ובתור הפרם.
התצורה הסינאפסידית אפיינה את כל הזוחלים הנכחדים בשושלת המובילה ליונקים, וכיום שרדה ביונקים בלבד.
מן הפליקוזאורים נמצאו מספר גדול של מינים שונים, מהם הטורפים הגדולים ביותר בתקופתם, באורך של שלושה מטרים ויותר.
התרפסידים השתלשלו ככל הנראה מן הפליקוזאורים, אף ששתי הקבוצות התקיימו צד בצד למשך חלק מתקופת הפרם.
הצינודונטים קבוצה גדולה של זוחלים מתור הטריאס הוגדרו לראשונה על ידי הפלאונטולוג המפורסם מן המאה ה-19 ריצ'רד אוון ופירושו המילולי של השם הוא "שיני כלב", המעיד על התצורה ה"יונקית" של שיניהם.
הענף המתקדם ביותר של הצינודונטים היה ה־Eucynodontia ("צינודונטים אמיתיים") וממנו השתלשלו ככל הנראה היונקים.
תור היורה באמצע המזוזואיקון כבר עשיר למדי במאובנים של "זוחלים דמויי יונקים" (mammal-like reptiles), "בעלי צורת יונק" (Mammaliformes), "קדם-יונקים" (Protomammals) ו"יונקים פרימיטיבים".
הצטברות ממצאי מאובנים מן השנים האחרונות מראה שהמגוון של יונקי היורה והקרטיקון היה גדול בהרבה ממה שחשבו קודם לכן, והם אכלסו גומחות אקולוגיות רבות ושונות כמו דמויי מכרסמים, טורפי דגים הדומים ללוטרה ולברווזן של ימינו ויצורים מטפסים ואף דואים בדומה לסנאים מעופפים מודרניים.
מאובני מעבר בין יונקים יבשתיים ללווייתנאים
עוד לפני זמנו של דרווין היה ידוע לחוקרי הטבע שהלוויתנאים והדולפינים הם יונקים - הומותרמיים, נושמים אוויר באמצעות ריאות, ויולדים וולדות חיים אותם הם מניקים בחלב.
עצמות אגן ורגליים אחוריות מנוונות מעידים בבירור כי מוצאם של הלווייתנאים מיונקים יבשתיים, אך במשך זמן רב לא היה ברור מאיזו קבוצה בדיוק הם התפתחו.
החל משנות התשעים הראו מחקרים ברצף הגנום שמקור הלווייתנאים בקבוצת פרסתנים הקרובה להיפופוטם.
כמו כן התגלו שורה של מאובני מעבר, החל מתור האאוקן לפני כ־50 מיליון שנה, המראים כיצד ארעה התפתחות זו.
סוג: פקיצטוס (Pakicetus) אאוקן תיכון, 53 מיליון שנה לפני זמננו, ארבעה מינים שונים מפקיסטן.
סוג: אינדוהיוס (Indohyus) אאוקן תיכון, 48 מיליון שנה לפני זמננו, מספר מאובנים מקשמיר
סוג: אמבולוצטוס (Ambulocetus), אאוקן תיכון, 50-49 מיליון שנה לפני זמננו, מספר מאובנים מפקיסטן.
סוג: קוטכיצטוס (Kutchicetus), אאוקן תיכון, 55-40 מיליון שנה לפני זמננו.
סוג: מאיאצטוס (Maiacetus), אאוקן תיכון, 47 מיליון שנה לפני זמננו, מאובנים מפקיסטן.
סוג: פרוטוצטוס (Protocetus), אאוקן תיכון, 45 מיליון שנה לפני זמננו
סוג: רודהוצטוס (Rodhocetus), אאוקן תיכון.
סוג: בסילוזאורוס (Basilosaurus), אאוקן מאוחר, 40-34 מיליון שנה לפני זמננו.
סוג: דורודון (Dorudon), אאוקן מאוחר, 41-33 מיליון שנה לפני זמננו, מאובנים רבים מצפון אמריקה, מצרים ופקיסטן.
מאובן הוא שריד, תבנית או עקבות של בעל חיים, צמח או אורגניזם אחר, מתקופה גאולוגית קדומה שנשמרו בקרום כדור הארץ בשלמותם או באופן חלקי.
מאובנים נוצרים בדרך כלל כאשר חלקים קשים של יצור חי, כגון עצמות, שיניים, קונכיות או עצה, נקברו במהירות במשקעים לאחר מותו.
לאחר מכן, מתרחשת התאבנות של החומרים המרכיבים אותם (או החלפה או התגבשות מחדש של רכיבים מינרלים, כמו בקונכיות מאובנים), או שימור של תבנית של צורתו החיצונית או הפנימית של האורגניזם כשהחומר שמסביב הופך לסלע.
מאובני עקבות מייצגים שרידים של פעילותם של אורגניזמים חיים, כגון מאורות או עקבות.
לעיתים נדירות, מאובנים של אורגניזמים רכים כמו מדוזות נשמרים בסלעים עדינים כמו פצלים, או שאורגניזמים שלמים עשויים להישמר קפואים בקרח, או משובצים בענבר או זפת.
בנוסף למאובנים מאקרוסקופים, נחקרים בשנים האחרונות גם מיקרו מאובנים של חיידקים ושל חד תאיים נוספים המאפשרים לחוקרים לחקור את העבר הרחוק של החיים בכדור הארץ.
באופן קונבנציונלי, המונח מאובן שמור בדרך כלל לשרידים עתיקים מ-10,000 שנים, כלומר מלפני סוף עידן הקרח האחרון.
(אפשר לכנות שרידים מאוחרים יותר תת-מאובנים subfossil)
מאובנים מספקים עדויות חשובות לתיארוך מדויק של שכבות סלע, וסיפקו הרבה מהמידע שעליו מבוססות תת-החלוקות הנוכחיות של לוח הזמנים הגאולוגי.
העניין במאובנים קדם בהרבה להבנה המדעית של טבעם.
כבר בעת העתיקה תיארו פילוסופים יוונים דוגמת קסנופנס והרודוטוס קונכיות ואבני חן דמויות יצורים כשרידים של חיים מן העבר.
פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע" (Naturalis Historiae), העלה השערה שמה שאנו מכנים כיום מאובנים נפלו מהשמיים או מהירח.
במשך מאות שנים נחשבו מאובנים לעיתים קרובות ל"תעתועי טבע" או ליצירות בעלות משמעות דתית וסמלית.
בימי הביניים נמשכה הגישה הסמלית, והמאובנים הוסברו לרוב כתוצרים של "כוח מתעצב" בתוך האדמה.
תפיסה זו השתלבה עם השקפות תאולוגיות שראו בכדור הארץ יצירה בת אלפי שנים בלבד.
בתקופת הרנסאנס החל להתפתח דיון שיטתי יותר.
בעקבות המקורות הקדומים, היו הוגי דעות שחשבו כי המאובנים גדלו באופן טבעי בתוך הסלעים.
לדוגמה, אתנסיוס קירכר, מלומד גרמני ישועי שחי בימי הרנסאנס, ייחס את המאובנים ל"תכונת ההתאבנות המופצת בכל גוף הגאוקוסמוס", המיוחסת למאפיין פנימי של כדור הארץ, ובכך ייצג את הגישה האריסטוטלית.
חוקרים כמו לאונרדו דה וינצ'י (המאה ה־15) טענו כי מאובנים הם שרידים אורגניים שהשתמרו בסלעי משקע, והסיקו מכך שהעולם עבר תהליכים ארוכי טווח של הצפה ושקיעה.
דעות אלו נותרו שנויות במחלוקת, אך הן סללו את הדרך לחקר המאובנים כממצאים היסטוריים ממשיים.
ב-1665 עקר ניקולאוס סטנו לפירנצה ושימש כרופאו האישי של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
באוקטובר 1666 לכדו שני דייגים כריש ענק סמוך לעיר הנמל האיטלקית ליבורנו, ופרדיננדו השני הורה לשלוח את ראשו לסטנו.
סטנו ניתח את ראש הכריש ופרסם את ממצאיו ב-1667. בחינה של שיני הכריש הראתה דמיון מפתיע לעצמים מסוימים עשויים מאבן שהמלומדים בני זמנו של סטנו כינו "גלוסופטראה" (glossopetrae), כלומר "לשונות אבן" שנמצאו בסלעים מסוימים.
בניגוד לגישה זו טען סטנו כי ה"גלוסופטראה" נראים כמו שיני כריש מפני ש"היו פעם שיני כריש" שהגיעו מפיותיהם של כרישים קדומים, ובמשך הזמן נקברו בבוץ או בחול שעכשיו הוא יבשה.
היו הבדלים בין הרכב ה"גלוסופטראה" ושיני כרישים חיים, אבל סטנו טען כי תוך כדי תהליך הפיכת השיניים למאובנים השתנה הרכבם הכימי אבל צורתם נשמרה.
סטנו לא היה הראשון שזיהה שמקורם של המאובנים באורגניזמים חיים.
רוברט הוק וג'ון רי, בני זמנו של סטנו, טענו אף הם כי מאובנים הם שאריות מאורגניזמים שחיו פעם.
סטנו הציע לראשונה הסברים גאולוגיים שיטתיים: הוא ניסח את עקרונות הסטרטיגרפיה, שהבהירו את חשיבות שכבות הסלע להבנת סדר האירועים הגאולוגיים, וביססו את תאוריה בכך שמאובנים משקפים את תולדות החיים.
המאה ה־18 וה־19: לידתה של פלאונטולוגיה מודרנית
במאה ה־18 החל להסתמן שינוי משמעותי: חוקרים החלו לזהות כי מאובנים אינם יצורים חיים בני זמנם, אלא עדויות למינים קדומים שנכחדו.
תפיסה זו התגבשה בעיקר בזכות עבודותיו של אנתרופולוג והאנטומיסט ההשוואתי הצרפתי ז'ורז' קיווייה, שזיהה שלדים מאובנים של בעלי חיים, דוגמת ממותות ומסטודונים, כמינים שנכחדו ולא כגרסאות חריגות של פילים בני זמנו.
בכך הוכיח קיווייה לראשונה את מושג ההכחדה כעובדה מדעית.
באותה תקופה התרחשה פריצת דרך נוספת: גילוי הדינוזאורים.
מאובנים של מגלוזאורוס התגלו לראשונה בסוף המאה ה-18 בכפר הקטן סטונספילד , כ-15 קילומטרים צפונית לאוקספורד.
בשנת 1818, הכומר והגאולוג ויליאם בקלנד, מאוניברסיטת אוקספורד, הציג את האוסף לז'ורז' קיווייה.
שנה לאחר מכן, ב־1825, זיהה גדעון מנטל את האיגואנודון, ובעקבותיהם הוסיף ריצ'רד אוון את ההיילאוזאורוס.
אוון היה גם זה שטבע את המונח "דינוזאוריה" בשנת 1842, ובכך ייסד תחום מחקר חדש.
גילויים אלה עוררו עניין ציבורי עצום במדינות המערב, ולקראת אמצע המאה ה־19 הוצגו שלדי דינוזאורים לראשונה במוזיאונים גדולים, דוגמת המוזיאון הבריטי להיסטוריה של הטבע.
המאובנים של הזוחלים הענקיים שינו את תפיסת העבר הגאולוגי, והמחישו עד כמה עולמות קדומים שונים מזה המוכר לנו.
במאה ה־19 נמשכה בתחום הגאולוגיה המחלוקת בין שתי גישות מדעיות מרכזיות:
קתסטרופיזם (Catastrophism), בהובלת קיווייה, שטען כי כדור הארץ עבר תקופות של קטסטרופות עולמיות שהביאו להכחדות המוניות.
יוניפורמיזם (Uniformitarianism), בראשות הגאולוג צ'ארלס לייל, שהדגיש כי תהליכים איטיים ומתמשכים (שחיקה, שקיעה, געשיות) הם שעיצבו את פני הארץ.
העימות בין שתי הגישות סיפק את הקרקע הרעיונית לעבודתו של צ'ארלס דרווין.
ב־1859 פרסם דרווין את מוצא המינים, שבו שימשו המאובנים כעדות חשובה לרעיון האבולוציה שמונעת באמצעות ברירה טבעית.
בכך הוטמעו המאובנים לא רק ככלי לתיארוך ותיאור מינים, אלא גם כאישוש חשוב להתפתחות החיים לאורך מאות מיליוני שנים.
במחצית השנייה של המאה התגלו עוד ועוד שלדים מאובנים מרהיבים: פטרוזאורים מעופפים, זוחלים ימיים דוגמת איכתיוזאורוס ופלסיוזאורוס, ופרטים מאובנים של יונקים קדומים.
המאה ה־20: תור הזהב של הפלאונטולוגיה
המאה ה־20 הייתה תקופה פורצת דרך בחקר המאובנים, הן מבחינת כמות התגליות והן מבחינת עומק ההבנה המדעית.
חפירות מאסיביות ברחבי העולם, במיוחד בצפון אמריקה, מונגוליה, אפריקה וסין, הביאו לחשיפה של שלדים מלאים ומרשימים של דינוזאורים, בהם טירנוזאורוס רקס, ולוצירפטור וברכיוזאורוס.
ממצאים אלה איפשרו לחוקרים לשחזר את גודלם, צורתם, תזונתם ולעיתים אף את התנהגותם החברתית, והעבירו את חקר הדינוזאורים משלב של תיאור שלדים בלבד להבנה מורכבת יותר של האקולוגיה והביולוגיה שלהם.
במקביל, גילויים משמעותיים של מאובנים אנושיים ומינים קדומים שינו לחלוטין את ההבנה של מוצא האדם.
מאובני הומו ארקטוס באינדונזיה ובאפריקה הביאו ידע חדש על ההתפשטות של האדם הקדמון מחוץ לאפריקה.
גילויים כמו שלד "לוסי" (Australopithecus afarensis, 1974) באתיופיה ושרידי ניאנדרטלים באירופה הרחיבו את התמונה האבולוציונית והראו שלמינים שונים של אדם קדמון היו זמני חיים חופפים ושיתופי פעולה אפשריים.
במאה ה־20 נוספו גם כלים ושיטות מחקר מתקדמות שהעשירו את הערך המדעי של המאובנים.
תיארוך רדיומטרי איפשר קביעת גיל מדויק של שכבות סלע ומאובנים במיליוני שנים, מה שהעניק מסגרת זמן אמינה לתהליך האבולוציוני.
תחום הפלאואקולוגיה התפתח, ומאובנים החלו לשמש לשחזור סביבות קדומות, שינויי אקלים והשפעתם על הכחדות.
בעשור האחרון של המאה ה־20 התרחש חיבור בין הפלאונטולוגיה לגנטיקה מולקולרית, עם תחילת ניתוח DNA עתיק, במיוחד במאובני אדם קדומים.
שילוב זה אפשר ללמוד על קשרי קרבה בין מינים ולגלות אינטראקציות כמו הכלאות בין ניאנדרטלים לאדם מודרני, תובנה שלא הייתה אפשרית קודם.
במהלך המאה ה־20 פלאונטולוגיה הגיע למעמד של מדע רחב-היקף, המשלב גילויים ארכאולוגיים, אנתרופולוגיים וגאולוגיים, ומעמיק את ההבנה של האבולוציה, ההכחדה וההתפתחות של האדם והחי לאורך מיליוני שנים.
המאה ה־21: חידושים טכנולוגיים ותגליות פורצות דרך
במאה ה־21 חקר המאובנים הגיע לרמת דיוק והבנה שלא הייתה קיימת קודם.
לא רק שהכמויות והתגליות גדלו, אלא גם היכולת לחקור את המאובנים באופן שלא פוגע בהם – והבנתם בהקשר ביולוגי, אקולוגי ומולקולרי הפכה למדויקת יותר.
שיטות מתקדמות, כמו סריקות CT תלת־ממדיות, מאפשרות לחקור את מבנה השלד והעצמות מבפנים, לזהות פגיעות, מחלות או צורת צמיחה, ולבנות מודלים תלת־ממדיים של תנועה והתנהגות.
אנליזות איזוטופיות וכימיות מאפשרות ללמוד על תזונתם של יצורים קדומים, אקלים מקומי, ומעבר של מינים בין בתי גידול שונים.
בתקופה זו נחשפו מאובנים יוצאי דופן ששמרו לא רק שלדים, אלא גם רקמות רכות, נוצות, צבעים, עור וחלבונים.
לדוגמה, גילויים מסין ומערב צפון אמריקה שיפרו את ההבנה של צבעי נוצות בדינוזאורים, והראו עד כמה חלקם היו בעלי דפוסי צבע עשירים, תכונה שלא הייתה ידועה קודם.
גם מחקרי האדם הקדמון התעצמו: מאובנים של ניאנדרטלים, דניסובנים והומו ספיאנס מוקדם נותחו לראשונה לא רק במונחים אנטומיים אלא גם גנטיים, עם שחזור DNA עתיק.
מחקרים אלה חשפו קשרים בין מינים קדומים, הוכיחו מקרים של רבייה בין המינים והשפיעו על הבנת מוצא האדם המודרני.
גילויים חדשים באפריקה ובאסיה הציגו מינים של אדם קדמון שלא היו מוכרים קודם לכן, והעשירו את העץ האבולוציוני של ההומינידים.
בנוסף, המאה ה־21 התאפיינה בגישה הוליסטית: שילוב בין פלאונטולוגיה, גאולוגיה, גנטיקה, אקולוגיה ומדעי הסביבה מאפשר לבנות תמונה רב-ממדית של החיים בעבר – החל ממיני דינוזאורים ויונקים קדומים, דרך סביבותיהם, ועד להיסטוריה האבולוציונית של האדם.
תגליות אלה לא רק הרחיבו את רשימת המינים הידועים, אלא גם שיפרו הבנה של האבולוציה, הכחדות המוניות והתנהגות.
מאובן מנחה הוא מאובן של בעל חיים או צמח אשר תפוצתו הגאוגרפית הייתה רחבה, אך שרד למשך זמן קצר (זמן קצר במונחים גאולוגיים, בהם גם מיליון שנים נחשבים זמן קצר).
בעזרת מאובנים מנחים, גאולוגים יכולים לתארך שכבות של קרום כדור הארץ, אם כי לא ניתן באמצעותם לקבל זמן מדויק, אלא חלון זמן משוער.
מאובן גלעין נוצר כאשר בשרה של חיה שמתה נאכל בידי חיות אחרות עד הישארות העצמות בלבד, ואז מצטברות שכבות של חול ובוץ על גבי השלד והוא הופך לבסוף לאבן.
מאובן דפוס נוצר כאשר תחמוצות המצויות בסלע מחלחלות לתוך האורגניזם המת שנמצא עליו, מפרקות את החומר האורגני שלו ומשאירות חלל בסלע עם חותם מדויק של היצור.
מאובן חותם נוצר כאשר חיה משאירה את טביעת רגלה או גופה על פני האדמה ולאחר פרק זמן האדמה הופכת לסלע.
ישנם מקרים בהם אורגניזמים חיים משתמרים בשלמותם (או כמעט בשלמותם) על ידי קפיאה מהירה של גופם בקרח או באדמה קפואה.
סוג נוסף של מאובן המשמר את הגוף המקורי נוצר כאשר אורגניזם זעיר (כגון נמלה או יתוש) טובעים בתוך שרף של עץ ומשתמרים בתוכו לתקופה ארוכה לאחר שמתו מחוסר חמצן.
עץ מאובן (Petrified wood) הוא סוג של מאובן שבו מרכיביו האורגניים של העץ הומרו במינרלים, בדרך כלל סיליקט וקוורץ, ושימרו את המבנה המקורי של גזע העץ.
תהליך ההמרה מתרחש במעמקי האדמה, כאשר העץ, בהרכבו המקורי, מכוסה בשכבות.
בשל היעדר חמצן המרכיב החי הופך למרכיב דומם.
בארץ ישראל נמצאו מאובנים מסוג זה, בין השאר על פני השטח במכתש רמון.
חלקם בצבע שחור, המעיד כי מקורם הוא בפחמן שהיה בעץ המקורי.
במערב האי לסבוס ביוון מצוי אחד היערות המאובנים היחידים בעולם, המתוארך 15–20 מיליון שנים לפני זמננו.
יש גם מאובני עץ שמשמרים את תוואיו החיצוניים של העץ בלי שמאובן העץ עצמו השתמר, אף על פי שגם הוא עבר התאבנות.
מיקרו מאובן הוא מאובן שגודלו בדרך כלל קטן מ-1 מילימטר, שהמחקר שלו מצריך שימוש במיקרוסקופ אור או מיקרוסקופ אלקטרוני.
מאובן שניתן לחקור בעין בלתי מזוינת או בהגדלה נמוכה, כגון עדשת יד, מכונה מקרו-מאובן.
המחקר של מיקרו-מאובנים מכונה מיקרו-פלאונטולוגיה.
זהו אחד התחומים המתפתחים ביותר בתחום הפלאונטולוגיה, ומהווה חלק חשוב בחיפושי גז טבעי ונפט.
מיקרו מאובנים מהווים חלק מהתיעוד הגאולוגי, מתקופת פרקמבריון ועד ההולוקן.
תיעוד המיקרו-מאובנים מכיל נציגים של כל הממלכות מההיסטוריה של החיים, אך הצורות הנפוצות ביותר הן שלדי פרוטיסטים או ציסטות מיקרוביאליות מה-דינופלגלטים, Sarcodina, acritarchs and chitinozoans וכן אבקה ונבגים מצמחים וסקולריים.
מחקרים רבים על מיקרו-מאובנים שופכים אור על ההיסטוריה העתיקה של כדור הארץ - מיליארדי שנים לפני התפתחות של יצורים רב-תאיים שיכלו להשאיר מאובנים גדולים יותר.
עם זאת חקר של מיקרו מאובנים יכול לספק ראיות גם במחקרים של תקופות מאוחרות יותר, כולל מחקרים הנוגעים לארכאולוגיה והיסטוריה אנושית.
תחומי הידע הנחקרים באמצעות מאובנים
חקר מאובנים (פלאונטולוגיה) מספק כלי מחקרי מרכזי למספר תחומים מדעיים:
מאובנים מהווים ראיה מדעית לתהליכי אבולוציה שהתרחשו בעבר הרחוק.
היווצרות מאובן דורשת צירוף נדיר של תנאי סביבה, ולכן המאובנים נדירים יחסית ומשום כך הם מספקים רק תמונה חלקית של האבולוציה.
באמצעות תיארוך רדיואקטיבי ניתן לקבוע את גילם של המאובנים, וכך למקם אותם על ציר הזמן הגאולוגי.
הביולוג ריצ'רד דוקינס מציין כי עצם קיומם של מאובנים הוא "בונוס" לתמיכה באבולוציה, אך הוא לא מהווה את הראיה המרכזית לנכונתה שכן הראיות מתבססות גם על תחומים נוספים כמו ביולוגיה השוואתית והתפוצה הגואגרפית של מינים.
מאובנים מספקים תמונה של יצורים שחיו בעבר, חלקם נכחדו וחלקם ממשיכים להתקיים בצורות אחרות.
למשל קיימים מאובנים של דינוזאורים או טרילוביטים שנכחדו, לצד מאובנים של דגים או יונקים שקיימים גם כיום.
עדויות משמעותיות במיוחד הן של מיני מעבר – יצורים בעלי תכונות של שתי קבוצות שונות, המעידים על אב קדמון משותף.
דוגמה מפורסמת היא ארכאופטריקס, שחי לפני כ־150 מיליון שנה והציג תכונות שקיימות בקרב זוחלים כגון שיניים וזנב, לצד תכונות המצויות בקרב עופות כגון כנפיים ונוצות.
מיני מעבר כאלה מספקים הצצה כיצד התכונות של הציפורים והזוחלים התפתחו יחד באבות קדמונים, והתפצלו מאוחר יותר למינים שונים.
בנוסף למאובני מעבר בולטים, סדרות של מאובנים מגלות רצפים התפתחותיים הדרגתיים.
אחת הדוגמאות הידועות היא התפתחות הסוס, שבה ניתן לעקוב אחרי יצור קטן דמוי כלב שחי לפני כ־55 מיליון שנה ועד להופעת הסוס המודרני.
ברצף זה ניכרת מגמה של צמצום מספר האצבעות עד להיווצרות פרסה אחת.
ממצאים אלה מחזקים את ההבנה שכל שני מינים חולקים אב קדמון משותף כלשהו במורד האילן האבולוציוני.
עם זאת, בשל נדירות המאובנים, רבים מהחוליות בפאזל חסרות, ולכן הם מספקים בעיקר תמונה כללית של סדר התפתחות המינים, אך לא תמונה מלאה של התהליך.
בריאתנים נוהגים להציג פערים אלו כהוכחה לכך שתאוריית האבולוציה אינה תקפה, ולעיתים דורשים למצוא "חוליה חסרה" שתדגים מעבר ישיר בין מינים שונים.
ביקורת זו מתעלמת מן העובדה שהיווצרות מאובנים היא תופעה נדירה ביותר, ולכן לא סביר שכל שלב ביניים יתועד.
יתרה מכך, כפי שמדגיש דוקינס, כל גילוי של מאובן ביניים – כגון ארכאופטריקס או טיקטאליק – אינו עונה על הדרישה הזו, אלא מוביל בריאתנים להצבעה על "פערים חדשים" בין המאובן לבין אחרים - כעת במקום פער אחד בין יש לנו לכאורה שני פערים.
דוקינס טוען כי עצם קיומם של פערים בין מאובנים הוא צפוי ובלתי נמנע, אך כל מאובן חדש דווקא מחזק את התמונה האבולוציונית הרחבה.
כך, גילוי טיקטאליק בשנת 2004, יצור ששילב מאפיינים של דגים (זנב סנפירי) לצד תכונות של בעלי ארבע רגליים (צוואר וגפיים נושאות משקל), מהווה עדות מרכזית למעבר ההדרגתי מן הים אל היבשה.
מאובנים משמשים לקביעת גיל סלעים ולבניית לוח הזמנים הגאולוגי במסגרת ענפי סטרטיגרפיה שונים.
ענף הביוסטרטיגרפיה מתמקד בקורלציה והקצאת גילאים יחסיים של שכבות סלע על ידי שימוש במכלולי המאובנים הכלולים בהן.
מיני מאובנים מסוימים, המכונים מאובני מנחה, מופיעים בפרקי זמן קצרים ונפוצים במרחבים גאוגרפיים רחבים, ולכן הם שימושיים במיוחד לקורלציה סטרטיגרפית – זיהוי יחידות סלע ותיארוכן.
דוגמאות קלאסיות לכך הן אמוניטים ומיקרו־מאובנים כמו חוריריות.
שיטות אלו משתלבות לעיתים עם תיארוך מוחלט, כמו תיארוך רדיומטרי (למשל תיארוך אורניום-עופרת), ועם תחומי משנה של הסטרטיגרפיה כגון כרונוסטרטיגרפיה, מגנטוסטרטיגרפיה ו, כדי לעגן את רצף השכבתי בזמן ולהצליבו בין אזורים שונים.
בנוסף, טכניקות כמו טפרוכרונולוגיה (תיארוך על־פי שכבות אפר וולקני) מסייעות בשחזורים של סביבות קדומות ובחקר דינמיקת כדור הארץ.
על-פי המאובנים שנמצאו בסלעים ניתן להבחין בסביבת ההיווצרות של הסלע בהתאם לסביבה המשוערת שבה שהה היצור החי שיצר בהמשך את המאובן.
לאור המאובנים שנמצאו בשכבות ניתן להבחין בין סלעי משקע שנוצרו בסביבת ימית – שבדרך-כלל מצטיינים בשכבתיות, וכן בסלעים יבשתיים שבהם ניכרים רבדים בשכבות השונות.
כאשר סלעי משקע מתגלים ביבשה, כמו ברכס הרים, מניחים שהסלעים נוצרו כאשר היבשה הייתה מכוסה מים.
במקביל לקביעת גיל השכבות באמצעות סטרטיגרפיה נעשה גם שימוש במדידת מגנטיות לאיתור סלעים פלאומגנטיים – סלעים ששימרו את השדה המגנטי של כדור הארץ במינרלים שיצרו אותם, וכן מחקר פלאוקלימטי – החוקר שינויי אקלים שחלו באזור בזמן נתון.
תארוך של סלעים חשוב במספר היבטים – הוא מאפשר להבין את רצף האירועים הגאולוגיים וההתפתחות של החיים והסביבות, וכן מסייע לגאולוגים ומהנדסי משאבים לאתר מחצבים, נפט, גז טבעי ומינרלים יקרי ערך.
חקר תולדות האדם באמצעות מאובנים
מאובנים מהווים מקור מרכזי להבנת אבולוציה של האדם.
ממצאים של הומינידים שונים – החל מאוסטרלופיתקוס, דרך הומו ארקטוס ועד הומו ספיינס – מאפשרים לשחזר את שלבי המעבר מאבות קדמונים בעלי מאפיינים דמויי־קוף אל האדם המודרני.
שרידים כגון גולגולת, אגן וכף רגל מספקים מידע על הליכה זקופה, בעוד שנפח מוח ושינויים מבניים בלסתות ובשיניים משמשים להסקת אורח החיים, השימוש בכלים ויכולת השפה.
שילוב עם מיקרו־מאובנים (כגון שרידי מזון על שיניים) מסייע להבנת התזונה הקדומה, והקשר עם פלאואנתרופולוגיה מבהיר כיצד האדם התפתח והסתגל לסביבות שונות לאורך מיליוני שנים.
בתחום ארכאולוגיה, מיקרו־מאובנים כגון שרידי צומח מיקרוסקופיים (למשל גרגרי אבקה או פיטוליתים) או שרידי בעלי חיים זעירים מסייעים בשחזור סביבות מחיה קדומות, אורח חיים ותזונה של חברות אנושיות קדומות.
תחום הארכיאוזואולוגיה מתמקד בעצמות, שיניים ושאריות אחרות של בעלי חיים באתרים ארכאולוגיים, כדי לבחון יחסי גומלין בין האדם לבעלי חיים, ביות, ניצול משאבים ודרכי ציד.
מאובנים מספקים מידע על פלאוקלימה (אקלים קדום) ועל פלאואקולוגיה (מערכות אקולוגיות קדומות).
למשל, מציאת מאובני אלמוגים מצביעה על קיומה של סביבה ימית רדודה וחמה, בעוד שמאובני צמחים מסוימים מעידים על אקלים לח או יבש.
מאובנים מאפשרים לשחזר את תפוצת היצורים על פני כדור הארץ בתקופות גאולוגיות שונות, ובכך מספקים ראיות מדעיות לתנועת היבשות ולהתפתחות דפוסי פיזור של קבוצות בעלי חיים וצמחים.
רצפים של מאובנים מגלים אירועי הכחדה המונית, כגון זו שאירעה בסוף הקרטיקון והובילה להכחדת מרבית הדינוזאורים.
עדויות אלו מסייעות להבין את קצב ההכחדות, את גורמיהן האפשריים (למשל פגיעת מטאור, שינויי אקלים, פעילות געשית), ואת תהליך ההתאוששות של המערכות האקולוגיות.
דלק מאובנים הוא דלק הנוצר מהתאבנות של אורגניזם בסביבה המחוסרת חמצן.
גילם של האורגניזמים ושל דלק המאובנים שנוצר מהם הוא בדרך-כלל מיליוני שנים, ולעיתים אף מאות מיליוני שנים ויותר.
דלקי המאובנים הם פחם (נוצר מצמחים), נפט (נוצר מבעלי-חיים ימיים בדרך כלל) וגז טבעי המכילים כמות גדולה של פחמן.
בתפקידו היה גורם מרכזי בעליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון בסין אחרי מלחמת האזרחים הסינית ונחשב אבי "הקפיצה הגדולה קדימה", תוכנית פיתוח שהובילה לרעב הגדול בסין וגרמה למותם של עשרות מיליוני סינים.
מאו ידוע בעיקר כמנהיג "מהפכת התרבות" (בין 1966 ל־1976), קמפיין פוליטי שיצר במתכוון כאוס, ובנוסף לרציחות פוליטיות גבה את חייהם של עשרות מיליוני סינים נוספים.
בסך הכל, מספר האנשים שמאו דזה דונג אחראי למותם נאמד בכ-30 מיליון.
מאו דזה־דונג נולד בתת-הנציבות העירונית שאושאן בנציבות העירונית שיאנגטאן (湘潭縣) שבמחוז חונאן, כבכור מבין ארבעת בניו של איכר אמיד.
במהלך מהפכת 1911 שירת בצבא המחוזי של חונאן ולאחר מכן שב ללימודיו, שם הפך חסיד של פעילות גופנית וקולקטיביזם.
אחרי סיום לימודיו בבית הספר בחונאן ב־1918 נסע מאו עם מורו וחמיו לעתיד הפרופסור יאנג צ'אנג־ג'י לבייג'ינג, שם הרצה יאנג באוניברסיטת בייג'ינג, כל זאת על רקע אירועי תנועת ה-4 במאי ותביעות הקוומינדאנג להגברת הדמוקרטיזציה והליברליזם בסין.
בהמלצת יאנג, קיבל מאו עבודה כעוזר לספרן ופיתח אהבת קריאה, ושמע את נאומיהם של פרופסורים רדיקלים כמו סון יאט-סן, שהפך מאוחר יותר ליושב ראש הראשון של המפלגה הקומוניסטית בסין ולי דאג'או.
באותה תקופה גם נישא מאו בשנית (אשתו הראשונה מתה כתוצאה ממחלה) ליאנג קאיחווי, בתו של יאנג.
במקום לצאת מחוץ לארצו כמנהג רבים מעמיתיו הרדיקלים, העדיף מאו בתחילת שנות העשרים לטייל ברחבי סין, עד שובו לחונאן, שם נטל את ההנהגה בקידום פעולה קולקטיבית וזכויות עובדים.
ביולי 1921 נכח מאו בקונגרס הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסינית בשאנגחאי.
נוסף לו היו בתנועה אותה עת רק עוד 56 חברים.
בתוך שנים מספר, עד 1927, גדל מספר החברים בה ל־57 אלף.
התנועה הקומוניסטית פעלה בשנותיה הראשונות במסגרת הקואומינטנג, בעיקר באזורי הכפר ובארגון פועלים באיגודים מקצועיים.
פעילותה גם ביטאה את הרדיקליזציה הגוברת בסין, נוכח מה שנתפש ככישלון הקואומינטנג, למרות השגת הרוב בבחירות 1913, להשפיע בצורה מהותית ויסודית יותר על מצבה של סין.
מאו התקדם במהירות בשורות המפלגה הקומוניסטית ובשנת 1923 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה במסגרת הקונגרס השלישי.
בשנת 1924 פרצה מלחמת האזרחים הראשונה בסין.
סון יאט-סן, מנהיג הקואומינטנג, יצא לבייג'ינג כדי לשאת ולתת על כינון ממשלה כל־סינית, אך מת בשנת 1925 ולא הצליח להשלים את פועלו.
יורשו, צ'יאנג קאי שק יצא עם כוחות הקואומינטנג לסילוק המשטר בצפון סין, במה שכונה "המסע צפונה".
צ'יאנג קאי־שק הצליח באיחוד הגנרלים הניצים בצפון תחת שלטונו הוא, אחרי מותו של יואן שה־קאי.
מאו, במקביל, נשלח במסגרת החזית המאוחדת בין הקואומינטנג והמפלגה הקומוניסטית למחוז חונאן.
בהרצאה במרץ 1927 בפני מרכז המפלגה הרצה מאו על פעילות האיכרים ועמד על החשיבות המכרעת שיש להם כגרעין כוח עתידי למהפכה.
הצעתו של מאו להסתמך על כוח האיכרים כגרעין התמיכה המרכזי נדחתה על ידי המפלגה, אך הוא עצמו מונה למנהיג תנועת האיכרים.
זמן קצר אחרי כניסתו לשאנגחאי כונן צ'יאנג קאי־שק ממשלה לאומנית בסין כולה, בתמיכת מעצמות המערב, והחל במסע דיכוי נגד המפלגה הקומוניסטית, בת בריתו עד אז.
עד שנת 1928 נרצחו 80 אחוז מחברי המפלגה והשאר ירדו למחתרת.
זה היה אות הפתיחה למלחמת האזרחים השנייה, שנמשכה עד שנת 1937.
מאו נמלט מהטרור הלבן של צ'יאנג קאי־שק באביב שנת 1927, אחרי התקוממות קציר הסתיו הכושלת, וכונן את בסיסו בצ'ינקאנשאן, בגבול שבין מחוזות חונאן, ג'יאנגשי וגואנגדונג.
באותה תקופה גם התגרש מאשתו הראשונה, שהוצאה מאוחר יותר להורג על ידי הקואומינטנג, ונישא לחה דזה־ג'ן.
מאו כונן במקום רפובליקה ברוח סובייטית והקים את "הצבא האדום הסיני", שמצא את עיקר מגויסיו מבין האיכרים, ואף פעל בשיתוף פעולה עמם, כאשר חיילי הצבא נוהגים משמעת ואדיבות ואף מסייעים לעיתים לאיכרים בעבודות השדה—ניגוד מובהק להתנהגותם של חיילי צבאות בדרך כלל.
מאו כונן באזורים אלו חלוקה מחדש של האדמות, ובראש ובראשונה חילק את אדמות בעלי־האחוזות וחלק מאדמות האיכרים האמידים.
בתקופה זו פיתח מאו גם את תפיסתו הפוליטית.
הוא דחה את רעיון הליבה של המרקסיזם בדבר מלחמת מעמדות בין הפרולטריון לבורגנות במדינה מתועשת, בין השאר משום שאף אחד משלושת האלמנטים הללו לא נמצא במצב ההתפתחות המתאים בסין.
הוא דחה את תאוריית ההתפתחות ההיסטורית של המטריאליזם הדיאלקטי של מרקס, וטען כי יש צורך בעריכת התאמות ללניניזם לפי המצב השורר במקום.
עבור סין, טען מאו, המהפכה הנכונה צריכה להתבסס על האיכרים והאיכרות — שהם הרוב המכריע של האוכלוסייה.
מנקודת מבט מרקסיסטית הייתה התאוריה של מאו בבחינת כפירה בעיקר, כיוון שבהיעדר בורגנות ופרולטריון אין מלחמת מעמדות המאפשרת מהפכה סוציאליסטית, ולכן לא תיתכן בסין מהפכה סוציאליסטית אמיתית בשלב ההתפתחות הנוכחי שלה.
הפתרון של מאו לבעיה זו היה באמצעות הטענה ש לפי מאו:
סין, מכאן, יכולה להגיע למהפכה סוציאליסטית אמיתית, אך נדרשים כמה שלבים מקדימים: מלחמת שחרור לאומית ואחריה "מהפכה דמוקרטית".
מהפכה זו, מבחינתו של מאו, לא נועדה לכונן משטר דמוקרטי בסין אלא להשיג אחדות דעות בתוך הצבא, חיזוק המשמעת, וחיזוק הלחימה.
מאו חזר והדגיש את הסתייגותו מ"אולטרה־דמוקרטיה", שבה ליחיד דעה משלו שאינה תואמת את דעת המפלגה.
מנקודת מבטו של מאו כל תאוריה צריכה להיות יפה לעניין ולשעה ולשרת את האינטרס העליון, שבשלב זה היה בעיניו הלחימה וביצוע המהפכה.