tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רב היישוב הוא הרב אביעד תפוחי, ראש כולל דיינות בישיבת אפיקי דעת בעיר שדרות, שמונה לרב היישוב שבי דרום, במקומו של הרב אברהם יעקב שרייבר, לשעבר רבה של כפר דרום.
במקום פועלים מוסדות חינוך: מעון, גני ילדים, תלמוד תורה לבנים ובית ספר לבנות.
וכן ספרייה, בית כנסת, מקווה טהרה לנשים, סניף של תנועת הנוער אריאל, מגרשי ספורט.
(מפעל AK חברת חסלט – עלי קטיף הוקם בפארק התעשייה נ.ע.ם שבקרבת היישוב).
בעבר פעל ביישוב מכון התורה והארץ, עד שעבר בשנת תשפ"ד ליישוב ניצן.
במסגרת תוכנית ההתנתקות, שביצועה החל בתאריך 15 באוגוסט 2005, פונו כל היישובים הישראליים ברצועת עזה מיושביהם, בתוך פרק זמן קצר של כשלושה שבועות.
כחלק מהתוכנית התחייבה ממשלת ישראל למצוא פתרונות מגורים למפונים ולדאוג להם בסיוע כלכלי ובסיוע בהתאקלמות, ולשם כך הקימה את מנהלת סל"ע (לימים נקראה "מנהלת תנופה").
הטיפול במציאת מקומות יישוב חדשים למפונים ארך שנים רבות.
התקבלו החלטות ממשלה רבות בנושא יישובם מחדש של מפוני כפר דרום:
ברצף החלטות בסמוך למועד ההתנתקות, הורתה הממשלה למצוא פתרונות מלונאות ושכירות למגורים זמניים של המפונים.
כמו כן הורתה הממשלה להעביר את מבני היבילים מהיישובים המפונים לצורך יישובם מחדש.
החלטת ועדת שרים לענייני התיישבות מספר 2379(התכ1/) מיום 20 בספטמבר 2007, אשר קבעה כי יש ליישב את מפוני כפר דרום בשומריה, ובכרמית.
החלטת ממשלה מס' 3441 מיום 15 באפריל 2008 ביטלה את ההחלטה הקודמת ליישב את התושבים בכרמית, וקבעה כי הם ייושבו בשוקדה.
יישוב המפונים בשוקדה לא עלה יפה, ומנהלת תנופה סיכמה עם המפונים על יישובם בתחומי המושב תלמי ביל"ו.
הרעיון נדחה עקב מגבלה תִכנונית (שדה תעופה בינלאומי שאמור להיות מוקם במקום).
לאור זאת קיבלה הממשלה שתי החלטות נוספות: החלטה מס' 1153 מיום 27 בדצמבר 2009, והחלטה מס' 1852 מיום 25 ביוני 2010 להקים יישוב עבור המפונים בתחומי המושב ניר עקיבא.
החלטה 1852 להוציא את הטיפול בהקמת היישוב מידי משרד הבינוי והשיכון ולהעבירו לידי החטיבה להתיישבות, נועדה לאפשר את הפיכתו של שבי דרום, שהיה חלק ממושב ניר עקיבא, למושב עצמאי.
ההחלטה להקמת היישוב בתחומי מושב ניר עקיבא, נתקלה בהתנגדות משפטית של ועד המושב בטענה שצומת הכניסה למושב יהפוך לצומת מסוכן עם פנייה נוספת ועם נפח תעבורה גדול ביותר ביחס למצב לפני הקמת שבי דרום.
בית המשפט המחוזי בבאר שבע קיבל את העתירה, אך ראש מועצת מרחבים, אבנר מורי, התחייב להתחיל מיד בהקמת הכיכר, זאת בתמורה להתחייבות מנהלת תנופה להשגת המימון החסר לצורך הקמתו.
העלייה הרשמית לקרקע התקיימה ב-30 במרץ 2011 במעמד רבנים ואישי ציבור.
במהלך הטקס הוכנס ספר תורה לעילוי נשמת נער שנהרג בתאונת דרכים בתחילה שוכנו המשפחות בקרווילות זמניות ובהמשך נבנו בתי הקבע.
בשנת 2017 הופרד מושב שבי דרום ממושב ניר עקיבא והוכר כמושב עצמאי.
המונחים שבטי קַיְס (قيس) ויַמַן (يمن) מגדירים פיצול היסטורי ומסורתי בין שתי קבוצות חמולות בלבנט בכלל ובארץ ישראל בפרט.
ראשיתו של הפיצול בנדודי העמים שליוו את הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 וסופו הרשמי בצו של האימפריה העות'מאנית משנת 1856. עם זאת, הפיצול ממשיך לתת את אותותיו גם במאה ה-20 וביישובים ערביים רבים ניתן להבחין עד היום בשכונות נפרדות לחמולות בני קייס וחמולות בני ימן.
השיוך של חמולה מסוימת לאחד משני השבטים מבוסס על מסורת ועל פולקלור יותר מאשר על עובדות היסטוריות, אך הוא משפיע באופן עמוק על תודעת הנאמנות השבטית שהיא מעל שיקולי אידאולוגיה ותפיסה דתית וכן על מנהגים, מסורות, פריטי לבוש וכדומה.
הפיצול חוצה את כל החלוקות האחרות בציבור הערבי וקיים בקרב ערבים נוצרים, מוסלמים ודרוזים.
לא פעם הגיע הפיצול לכדי שפיכות דמים בין שתי הקבוצות.
מקורו של שבט ימן, מבני קחטאן, מדרום חצי האי ערב, באזור תימן.
שם נוסף הוא בני-כַּלבּ, על שם האב-המייסד של השבט.
שבט קייס (הנקרא כך לפי האב המייסד שלו), מבני עדנאן, הוא השבט ה"צפוני", ומקורו נתון בסימן שאלה.
יש תאוריות לפיהן בני השבט נדדו כבר טרום התקופה המוסלמית ממסופוטמיה לכיוון סוריה, לבנון וארץ ישראל ולפיכך בני הדרום הם שבט פולש.
מאידך, קיימת סברה שגם מקורו של שבט קייס הוא בחצי האי ערב, לפי טענה זו נדדו שני השבטים יחד, אך שבט ימן החזק השתלט על שטחים בדרום הארץ הנושבת, בעוד שבט קייס החלש יותר נאלץ להמשיך ולנדוד צפונה.
החוקר הראשון שחקר את הנושא היה יוליוס ולהאוזן.
העדויות הראשונות לתפקודם של השבטים כסיעות יריבות מגיע מתקופת שלטון בית אומיה, בעיקר בתקופת מועאויה הראשון ומרואן הראשון.
כל שבט תמך בח'ליף אחר או בשליט מקומי אחר והם קיימו מאבקי כוח ומלחמות בלתי פוסקות אלו באלו.
היריבות המשיכה גם בין שתי קבוצות לוחמים, אחת מכל שבט, שהגיעו מסוריה לכיבוש אל-אנדלוס (דרום ספרד).
הפילוג בין שתי הקבוצות נמשך לאורך השנים, כאשר גלי מהגרים ערבים חדשים לתחומי הארץ כורתים בריתות עם אחת משתי הקבוצות ומשמרים על ידי כך את המבנה השבטי.
ההשתייכות השבטית הגדירה עמדות פוליטיות ועמדה ביסוד סכסוכים ומחלוקות שגררו עימותי דמים ואף גרמו לפיצול מקומות יישוב.
בשנת 1711 התחולל קרב עין-דארה בין דרוזים משני השבטים שישבו בהר הלבנון.
בקרב (המכונה בפי הדרוזים הימנים "טבח") גברו הדרוזים הקייסים על הדרוזים הימנים והכריחו אותם לנדוד אל אזור החורן הצחיח ("הר הבשן").
הדבר הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון.
במהלך הלחימה בארץ ישראל הוקמה מצודה בכפר ראס כרכר שנשמרה עד היום.
גם לאחר שהוצא, במסגרת הטנזימאט, ב-1856 צו שלטוני המחייב את ערביי האזור לחדול ממלחמות בין-שבטיות בין יישובים ובתוכם, נותרו סימנים מובהקים למחלוקת.
אחד מהם הוא היריבות המרה בין המג'ליסיון והמעארדיון ("החוסיינים והנשאשיבים") בעת התגבשות המפלגות הלאומיות הערביות בשנות ה-30 של המאה ה-20.
דוגמאות לחלוקה שבטית של המשפחות העיקריות בין ערביי ארץ ישראל
יצחק בן-צבי מביא בספרו "ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני" מספר דוגמאות לחלוקה השבטית בארץ ישראל כפי שהשתקפה במקורות מהמאה ה-18 והמאה ה-19:
שבט זידאן ממנו בא דאהר אל-עומר, שליט הגליל השתייך לבני קייס
אנשי בית לחם, מוסלמים ונוצרים כאחד השתייכו לבני ימן והניפו דגל לבן
אנשי חברון השתייכו לבני קייס ודגלם היה אדום
בבית נטיף וצרעה שלט שבט קייס
אנשי אבו גוש ודורא השתייכו לבני ימן
ירושלים נחלקה בין משפחת חוסייני הימנית למשפחת נשאשיבי ומשפחת ח'אלדי הקייסים
שכם נחלקה בין חמולת טוקאן הקייסית וחמולת עבד אל-האדי וחמולת ג'ראר הימניות
הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, מספר בספרו שניתן להבדיל בין הגברים הקייסים והימנים על פי צניפיהם: לקייסים יש פסים של אדום כהה וצהוב, ואילו לימנים יש פסים של ורוד על לבן.
לדבריו, הם נבדלים גם בהגייה הערבית.
בין שאר ההבדלים, הקייסים הוגים קו"ף כמו גימ"ל, כהגיית הבדואים.
שבי ביפן במאה ה-20 היה מנת חלקם של שבויים אנשי צבא רבים במלחמות המאה ה-20. רבים במדינה היפנית ראו בנפילה בשבי אות קלון והתייחסה בצורה שלילית לחיילי היריב שנפלו בשבי.
ובהתאמה, הדימוי המקובל במערב להתייחסותם של היפנים לשבויים, הוא אכזריות והשפלה.
החוקר הישראלי רותם קובנר מצא שהיחס לשבויים לאורך כל מלחמותיה של יפן בעת המודרנית היה תלוי בעיקר בשלושה גורמים.
הראשון היה זהות האויב, כלומר האם הוא היה מערבי או אסיאתי, הגורם השני היה זהות קבוצת ההתייחסות של יפן באותו סכסוך.
קובנר מצא, שכאשר השבויים היו מערביים וקבוצת ההתייחסות הייתה מערבית, כמו במקרה של מלחמת יפן-רוסיה, היחס לשבויים היה חיובי ושעור תמותתם נמוך.
ומנגד, כאשר השבויים היו סינים וקבוצת ההתייחסות פסקה להיות המערב, הרי היחס היה שלילי ביותר ומעשי הטבח תכופים, כפי שאירע במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ובעיקר בטבח ננקינג הידוע לשמצה בשלהי 1937. הגורם השלישי הוא דפוסים ומסורות מקומיים כלפי שבויים.
במלחמת יפן-רוסיה נשבו חיילים רבים מהצבא הרוסי, בהם יוסף טרומפלדור.
על פי רותם קובנר, היחס היפני לשבויים רוסים היה חיובי.
יחס זה נבע מרצונה של יפן להתפס כאומה נאורה בעיני מדינות המערב שהציפו את הזירה בעתונאים ומשקיפים צבאיים.
שלטונות הצבא היפני הקימו מחנה לשבויים, שבו התקיימו חיי יומיום מאורגנים ואף פעילות תרבותית.
במלחמת העולם השנייה, נשבו על ידי היפנים רבבות חיילים מצבאות בעלות הברית.
שלטונות יפן הקימו מחנות רבים להחזקתם, בארצות הכיבוש שלהם בדרום-מזרח אסיה וביפן עצמה.
ברבים מאלו הוחזקו השבויים בתנאים של רעב, זיהום ומניעת טיפול רפואי.
אחד השבויים במחנה השבויים צ'אנגי בסינגפור היה הסופר ג'יימס קלאוול (שהיה אז לוחם בצבא האמריקני), אשר חוויותיו במחנה היוו את הבסיס לספרו מלך עכברוש.
סרט הקולנוע הגשר על הנהר קוואי עוסק בחוויית השבי הצבאי ביפן במלחמת העולם השנייה.
בנושא זה עוסקים גם הסרטים חג שמח, מיסטר לורנס, אימפריית השמש, שחרור בעורף האויב, ולא נשבר.
שאר ישוב (שבי) בן ברוך (נולד ב-4 באפריל 1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
שבי בן ברוך נולד בארץ ישראל, בן לזוג מורים, פנינה ויוסף בן ברוך, ולו אח מבוגר ממנו ואחות צעירה ממנו.
כשהיה בן 12 נסע עם משפחתו לשליחות של שלוש שנים בשוודיה.
כשחזר לישראל הצטרף למחלקת הנוער של הפועל תל אביב, בעקבות האחים משה ודני בורסוק, שלמדו עמו בבית הספר תיכון חדש.
מאמנו הראשון של בן ברוך בקבוצת הנוער היה שלמה פוליאקוב, ולצידו שיחקו בקבוצה דוד פרימו ויחזקאל חזום.
בשנת 1962 עלה בן ברוך לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, ובמהרה השתלב בהרכב שכלל את רחביה רוזנבוים, גדעון טיש ואמציה לבקוביץ' הוותיקים.
ב-16 בנובמבר 1963 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול הפועל טבריה באצטדיון בלומפילד שהסתיים בתיקו 3-3. ב-25 במאי 1965 כבש צמד שערים בניצחון 1-2 על מכבי חיפה.
בן ברוך כבש שלושה שערי ליגה בעונה זו, כולל שער הניצחון מול הפועל באר שבע בדקה ה-80. בשנת 1967 זכה עם הקבוצה באליפות אסיה לקבוצות.
בן ברוך, שחזר לשחק לאחר פציעה ארוכה, נכנס למשחק הגמר מול אלופת מלזיה כמחליף בדקה ה-65, וסייע להפועל תל אביב להפוך לזוכה הראשונה במפעל.
בנוסף לשחקנים ששיחקו לצידו לאורך כל שנות ה-60, בעונה זו כיכבו בקבוצה גם הצעירים רוני קלדרון, קיקו רחמינוביץ' ונחמן קסטרו.
בן ברוך כבש שני שערי ליגה בעונה זו, ובעונה שלאחר מכן הגיע עם הפועל תל אביב שוב לגמר אליפות אסיה, אך הפעם הפסידה הקבוצה לאלופת איראן, וסיימה במקום השני בטורניר.
ב-10 באפריל 1971 כבש בן ברוך את שערו האחרון בקריירה, בניצחון 6–1 על מכבי שעריים במסגרת גביע המדינה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 27. בסך הכל כבש בן ברוך 16 שערים במדי הפועל תל אביב, מתוכם 13 בליגה.
לזכותו של בן ברוך 7 הופעות בנבחרת ישראל.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-28 בנובמבר 1964, במשחק ידידות מול נבחרת יוגוסלביה שנערך באצטדיון בלומפילד.
ב-26 באוקטובר 1966 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק בקופנהגן.
לאחר פרישתו מכדורגל הפך לרואה חשבון.
שַׁבִּיחָה (בערבית לבנטינית: شبيحة; בתרגום חופשי: "רוחות הרפאים", בשפה המדוברת הכינוי מתייחס לבריונים רחבי כתפיים) הוא שמן העממי של קבוצות מיליציה חמושות, שתמכו בשלטון מפלגת הבעת' של סוריה, בראשות משפחתו של בשאר אל-אסד.
לפי טענות האופוזיציה הסורית, פעלו בשירותו של המשטר.
הארגון פעל משנות ה-80 של המאה ה-20 עד הפלת משטר אסד והיה מעורב עמוקות במלחמת האזרחים בסוריה.
לפי ראיון שהעניקו אנשי הארגון לעיתון "The Star" הוקם הארגון בשנות ה-80 בידי נמיר אל-אסד, בן דודו של נשיא סוריה דאז חאפז אל-אסד ובידי רפעת אל-אסד, אחיו של הנשיא.
מחנות הארגון התבססו באזור העלווי שלחופיו הסוריים של הים התיכון, באזור הערים לטקיה, בניאס וטרטוס.
השמועות ריננו אחרי אנשי הארגון כמי שעוסקים בהברחת מזון, סיגריות וסחורות נוספות ומכירתן ברווח בתחומי לבנון, ובמקביל ייבוא בדרכים דומות של רכבי יוקרה, נשק וסמים מלבנון לסוריה.
חברי הארגון התפרסמו באכזריותם ובמסירותם העיוורת למפקדיהם, שהיו נאמניה של משפחת אל-אסד.
באמצע שנות ה-90 כשנדמה היה שהכנופיות יוצאות מכלל שליטה, שלח הנשיא דאז חאפז אל-אסד את בנו באסל אל-אסד, יורשו המיועד, להטיל עליהם מרות; משימה שהוכתרה בהצלחה.
כאשר עלה אחיו בשאר אל-אסד לכהונת נשיא סוריה בשנת 2000, פוזר הארגון ככל הנראה, וחבריו נקראו לדגל בחזרה רק כעבור עשור, בעקבות המרד שפרץ במרץ 2011 והתפתח למלחמת אזרחים.
שבטן לבן (שם מדעי: Osyris alba) הוא שיח טפיל שורש (טפיל למחצה), דו ביתי בצבע ירוק, ממשפחת הסנטליים, הגדל בארצות הים התיכון.
גובהו של השבטן הלבן הוא 40–80 ס"מ, וצבעו ירוק.
במהלך הקיץ כשעליו נושרים הוא דומה לשרביטן או לצמח רותמי, אך נבדל ממנו בשרידי צלקות העלים שעל הגבעולים המצולעים.
בחורף מלבלבים ענפים חדשים, הנושאים עלים בשרניים מעט, צרים, הדומים לאיזמל ובעלי פטוטרת קצרה.
על שיחי הזכר מופיעים הפרחים בצברים הצדדיים, והם בעלי עטיף עשבוני צהבהב, בעל 3–4 עלי עטיף ו- 3–4 אבקנים.
מנגד הפרחים הנקביים יחידים, נישאים בקצה הענף, עטופים כמו הזכרים ובהן עמוד עלי יחיד שבקצהו שלוש צלקות.
פרי השבטן הוא אדום-מבריק, כדורי, חד זרעי, קוטרו 6–8 מ"מ.
הפצתו נעשית על ידי ציפורים, שאוכלות אותו ומפיצות את זרעו קשה הקליפה והבלתי מעוכל למרגלות העצים שעליהן הן מקוננות.
הפרחים של השבטן פורחים בחודשים מרץ-אוגוסט.
השבטן הלבן נפוץ בארצות הים התיכון.
בארץ הוא נפוץ בגולן, בחרמון, בגליל, בעמק הירדן עליון, בעמקים, בגלבוע, בכרמל, בהרי השומרון, במדבר שומרון, בהרי יהודה, במדבר יהודה ובבקעת ים המלח, בשרון ובשפלה.
השבטן הלבן הוא טפיל למחצה.
שורשיו נטפלים לשורשי שיחים ועצים של החורש הים תיכוניים.
השבטן הלבן נחשב לטפיל שורש מבחינת תזונתם המינרלית.
לשבטן הלבן ושני מיני החלוקה שלו, החיים בארץ אין להם שורשים, המסוגלים לשאוב מהקרקע מים ומינרלים, ולכן הוא נצמד לשורשי הפונדקאי על ידי כפתורי מציצה היונקים מהם מים ומינרלים.
שבתאי (שַׁבִּי) זְרָעְיָה (נולד ב-12 באפריל 1972) הוא יוצר, סטדנאפיסט, שחקן, מנחה טלוויזיה ועורך ישראלי.
נולד בשכונת נווה צדק וגדל בשכונת כפר שלם בתל אביב.
אביו סמי זרעיה היה מותיקי המתופפים בישראל.
ב-1988, בגיל 16, השתתף בצילומי הסרט אל עצמי על פי הספר מאת גלילה רון פדר.
בגיל 17 למד במשך שנתיים במכינה של בית הספר למשחק ניסן נתיב.
שם הכיר לו שמואל וילוז'ני את עולם הסטנד-אפ.
במהלך שירותו בצה"ל בחיל האוויר, לאחר שהופיע במועדון הסטנדאפ דומינו גרוס, הוחתם על ידי עמירם גרוס והופיע בו במשך 4 שנים.
האמרגנית מרים עציוני חיברה בינו לאורנה בנאי, והשניים יצאו במופע משותף.
הוא שיחק בתפקיד ראשי בהצגה "המלך שלמה ואני" בתיאטרון ילדים ונוער בבימויו של שמואל וילוז'ני.
באותם הימים חבר זרעיה ליגאל שילון כמותח בתוכנית פספוסים והנחה את מגזין הכדורגל הבידורי "חמש על האש" בערוץ הספורט.
ב-1993 העלה את הצגת היחיד "המרוץ לצמרת" בבימויו של טל פרידמן.
ב-1994, הוזמן להתארח בקטעים מההצגה בתוכנית הראשון בבידור של דודו טופז ולאחר הופעה מוצלחת בתוכנית, הוצע לזרעיה לשמש באופן קבוע כמנחה משנה וכחבר מערכת בתוכנית.
זרעיה, שימש כשותף בפיתוח התכנים לתוכנית במשך 3 עונות.
במקביל, כתב זרעיה את מדור ההומור השבועי "כוכב שבתאי" בעיתון מעריב לנוער.
לאחר 3 עונות בראשון בבידור, הוא עבר להשתתף בתוכנית סוגרים שבוע של אמנון לוי בטלעד, בה היה חבר במערכת התכנית, והגיש קטע סטנד-אפ.
בסוף אותה העונה, הנחה זרעיה שעשועון זוגות בשם "לו לה לה" בערוץ 3. ב-1997, כתב לתוכנית על השולחן עם דן מרגלית.
בשנת 2002 השתתף בתוכנית ערב אדיר עם אדיר מילר, חיבר קטעים לתוכנית, הגיש קטעי מעבר וביים מערכוני חוץ.
בשנת 2003 יצא זרעיה עם הצגת היחיד השנייה שלו, העוסקת בזוגיות בבימויו של אייל דורון.
באותה השנה היה מועמד בטקס אנשי השנה בקטגוריית איש השנה בבידור.
בהמשך אותה השנה השתתף במחזמר "ספיד וגלגלי הקסם" בבימוי חנוך רוזן.
לאחר מכן התמקד זרעיה בפיתוח תוכן, ויצר עם תמרה סלם את תוכנית הטריוויה לילדים "מלך הכיתה", ששודרה בערוץ פוקס קידס (לימים ג'טיקס), ונמכרה לפולין, ספרד והודו.
מ-2006, עבד בחברת קופרמן הפקות, השתתף בליהוק האח הגדול VIP עונה 1 וכבמאי יומי של התוכנית.
כחלק מעבודתו בחברת קופרמן, השתתף ב-2011 בבימוי, והפקה של התוכניות, היכל התהילה וחי ב-LA LA לנד שזכתה בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2012 בקטגוריית הדוקו-ריאליטי.
ב-2014, ערך את ישנן בנות בכיכובה של דנה אינטרנשיונל ששודרה בערוץ 24. בשנת 2016 השתתף בעריכת הסטנדאפיסטים עם רשף לוי בקשת.
ב-2018 ביים את שתי עונות התכנית אף פעם לא מאוחר לרשת 13 ואת כמה רחוק לקשת 12.
ב-2019 חיבר את התסריט לסדרה פאנץ'.
הוא מיוצרי התכנית קומדי סטאר.
בשנת 2021, ביים וערך את "הקול של ניקול" עם ניקול ראידמן בערוץ 24.
מלבד פעילותו בטלוויזיה, זרעיה פעיל אידאולוגית והפיק ימי דמוקרטיה ב-2009, 2013 ו-2015 ב-50 תיכונים שונים.
הפיק בשיתוף הסוכנות היהודית את פרויקט "אוטובוס השלום", אוטובוס מיוחד בו זמרים צעירים המייצגים את החברה הישראלי, סרט תיעודי צולם בנושא.
בנוסף, הפיק למשרד החינוך שתי תוכניות טלוויזיה: שעשועון "מבחן המאה" ו"קוד מאה" - סרטונים קומיים קצרים ששודרו ב.
הפיק לאשתו הזמרת אסתר אתי קסטרו והראפר סאמח את האלבום "מאסטר פייס", ובו שירי שלום בעברית ובערבית, וסייע בהחתמתם בחברת המוזיקה הצרפתית "הרמוניה מונדי".
היה נשוי לאסתר אתי קסטרו, ולהם בת.
שביט NEOWISE, ובשמו הרשמי C/2020 F3, התגלה ב-27 במרץ 2020 על ידי טלסקופ החלל WISE במשימתו לגלות אסטרואידים ושביטים המגיעים לסביבת כדור הארץ.
בתחילת יולי אותה שנה, הוא היה מספיק קרוב לשמש כדי שניתן היה לראותו בעין בלתי מזוינת בשמי חצי הכדור הצפוני.
קוטר גרעין השביט שלו 5 ק"מ.
אירוע דומה בו ניתן היה לצפות בשביט בעין בלתי מזוינת, היה ב-2007, כאשר השביט מקנוט היה לאחד השביטים הבהירים ביותר שנראו ב-100 השנים האחרונות.
מסלול השביט כמעט פרבולי, ולאחר הפריהליון הוא יתרחק מהשמש ויחזור רק בעוד 6,800 שנה.
הקידומת C בשמו הרשמי, מסמלת את היותו שביט בעל מחזור הקפת שמש ארוך.
ב-5 ביולי 2020 צילם הלוויין Parker Solar Probe את השביט בעודו עובר קרוב לשמש.
הלווין מכיל חיישן WISPR ומטרת הצפייה הייתה למדוד את מהירות איבוד האבק מגלעין השביט.
ב-23 ביולי 2020 הוא חלף בנקודה הקרובה ביותר לכדור הארץ – כ-103 מיליון קילומטרים.
יש לציין שחלק מתמונות הסטילס נעשו בזמן חשיפה ארוך.
בעין בלתי מצוידת, ניתן היה לראות את השביט באזורים עם מידת זיהום אור נמוכה.
שבטי קלאמת , לשעבר שבט קלאמת האינדיאני של אורגון (Klamath Indian Tribe of Oregon) הם המורכבת משלושה שבטים של עמים ילידים, אשר אכלסו באופן מסורתי את דרום אורגון וצפון קליפורניה בארצות הברית: הקלאמת, המודק והיאהוסקין.
מקום מושבה של ממשלת שלושת השבטים הוא ביישוב צ'ילוקווין באורגון.
בני הקלאמת האמינו באופן מסורתי (ועד היום) שכל דבר שמישהו צריך על מנת להתקיים ניתן על ידי "הבורא" בארצם העשירה שממזרח לרכס קסקייד.
הם ראו הצלחה כגמול על מאמץ מוסרי, וכמו גם כמתן חסד רוחני; לפיכך, יעצו זקנים, "עבוד קשה כדי שאנשים יכבדו אותך".
במשך אלפי שנים, שרדו בני הקלאמת בהיותם חרוצים.
במהלך החודשים של לילות החורף הארוכים, הם חיו על עתודות שאגרו מתקופות השפע.
לקראת סוף מרץ, כשהאספקה הלכה והתמעטה, זינקו דגים גדולים במעלה הנהרות ויליאמסון, ספראג ולוסט (נהר).
על הנהר ספראג, היכן ש"הבורא" (Gmok'am'c בשפת הקלאמת) החל לראשונה את המסורת, עדיין חוגגים בני הקלאמת את טקס החזרה של C'waam (מין הדג ).
חבורות של בני קלאמת היו קשורות יחד בקשרי נאמנות ומשפחה.
הם חיו לאורך ביצת העשב של קלאמאת מארש (Klamath Marsh), על גדות , ליד שפך נהר ויליאמסון התחתון, על מפרץ פליקן, לצד הנהר לינק, ובאזורים הגבוהים של עמק הנהר ספראג.
המאפיין הייחודי ביותר של תרבות הקלאמת לפני המגע עם האירופאים, בהשוואה לחברות ילידים אחרות, היה תפיסת העושר האינדיבידואליסטית בניגוד לתפיסת העושר של הקהילה בלבד.
בספרו "הילידים האמריקאים" טוען האנתרופולוג רוברט ספנסר (Robert Spencer) כי בקרב בני הקלאמת, "המטרה הבסיסית הייתה עושר והיוקרה שנבעה ממנו...
החיפוש אחר העושר היה אינדיבידואלי.
אנשים בעלי מוניטין 'טוב' עבדו כדי לייצר ולעשות ולשפר את מעמדם החברתי".
ההיסטוריון פלוי פפר (Floy Pepper) טוען שזה גרם לבני הקלאמת להצליח יחסית במגע עם מתיישבים לבנים, מכיוון ש"בני הקלאמת קיבלו ברצון היבטים מסוימים של התרבות החדשה.
לעבוד קשה, לצבור רכוש חומרי, ולהיות מעשי היו תכונות מוערכות בשני העולמות".
בשנת 1826 היה פיטר אוגדן, צייד פרוות מחברת מפרץ הדסון, לאדם הלבן הראשון שתועד שביקר בשטחי בני הקלאמת.
בשנת 1832 שהתה משלחת של ציידי פרוות של חברת מפרץ הדסון תחת הנהגתו של ב, והיומנים שלהם הזכירו את .
משלחת וורק ביקרה ב וב, וחנתה ליד נחל קרוקד קריק (Crooked Creek) באזור של ימינו.
הסכם 1864 מתחיל את עידן השמורה
שבטי הקלאמת סיימו את העימותים עם הפולשים לשטחם וויתרו על יותר מ-24,000 קילומטרים רבועים של אדמתם בשנת 1864. עם זאת, הם קיבלו התחייבות שהזכויות שלהם לצוד, לדוג ולהתאסף בבטחה על האדמות השמורות לעם ישמרו "לנצח" תמיד, מה שהיה מקור להתדיינות משפטית מודרנית המתוארת בהמשך הערך.
לאחר חתימת האמנה משנת 1864, הועברו בני הקלאמת בכוח לשמורת האינדיאנים קלאמת (Klamath Indian Reservation), יחד עם בני המודק, כאשר באותה תקופה שרר מתח בין שני השבטים.
חבורה של בני המודק עזבה את השמורה כדי לחזור למולדתם בצפון קליפורניה.
צבא ארצות הברית הביס אותם ב (1872–73), אבל רק לאחר שספג אבדות, והחזיר אותם בכוח לאורגון או העביר אותם לאוקלהומה.
הסוכנות האינדיאנית של הקלאמת כללה למעשה שלושה שבטים: המודק, הקלאמת וקבוצה של היאהוסקין השייכים לפאיוט צפוניים.
בשנת 1874 יצר בית המחוקקים של אורגון את מחוז לייק, שכלל את אדמות השמורה (ואשר מאוחר יותר הופרד ממנו מחוז קלאמת).
מיסיונרים, מתיישבים וחוואים באו בעקבותיהם, כשהקלאמת נטמעו בהם.
אחד מהסוכנים המוקדמים לאינדיאנים היה הכומר לינוס מאי ניקרסון (Linus May Nickerson), כומר לשעבר בצבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית, שעבד גם עבור בפיירפקס בווירג'יניה.
בנוסף לעריכת טקסי דת, הקמת בית הספר של יום ראשון וחינוך חברי כל שלושת השבטים (ובני שבטים אחרים שהם אימצו), עזר ניקרסון בתכנון שיפורים בשמורה.
מנסרה במימון סוכנות השבט של קלאמת הושלמה ב-1870 והחלה בניית בנייני הסוכנות לאינדיאנים.
בהגיע 1873, מכרו חברי השבט קורות עצים לעמדה הצבאית של ולגורמים פרטיים רבים.
בשנת 1881 חברי השבט כבר בנו פנימייה, בניין משרדים, בתי מגורים ומבנים חקלאיים רבים, קילומטרים של גדרות ועבדו על מטה משטרה חדש.
עד 1896 נאמדו מכירות העץ מחוץ לשמורה ברבע מיליון רגלים של לוח.
כאשר נבנתה מסילת הברזל ב-1911, העץ מהשמורה הפך לבעל ערך רב.
כלכלת מחוז קלאמת הייתה מבוססת עליו במשך עשרות שנים.
בתחילת תקופת השמורה, חברי שבט קלאמת הפגינו להיטות להפוך הזדמנויות כלכליות חדשות לטובתם.
גברים ונשים כאחד ניצלו את ההכשרה המקצועית שהוצעה, ועד מהרה החזיקו במגוון רחב של משרות מיומנות בשמורה, כמו גם במוצב הצבאי של פורט קלאמת ובלינקוויל.
ב-1881 הצהיר הסוכן לאינדיאנים ניקרסון בדו"ח השנתי השלישי שלו לממונים עליו בוושינגטון כי הוקמה פנימייה של 50 תלמידים, חניכים שירתו במנסרה, בנגרייה ובמסגרייה, וכוח משטרה של הילידים בן 10 חברים בפיקודם של ראש שבט קלאמת וסגנו שמרו על הסדר.
עם זאת, הוא היה מודאג לגבי המנהגים של אמונות טפלות וביקש במיוחד כספים להקמת בית חולים מכיוון שרופאים ילידים איבדו את השליטה שהייתה להם בעבר ואיימו להרעיל אנשים.
הוא גם ציין כי חברי השבט היו עובדים מצוינים ומבוקשים לעבודה מחוץ לשמורה וכי בעיית העגבת שהחלה מאז המגע עם הלבנים שלושה עשורים קודם לכן נמצאת תחת שליטה.
עם זאת, מערכת ההשקיה שניקרסון הציע ב-1884 נבנתה רק 16 שנים מאוחר יותר, לאחר מותו ובתקופת בצורת קשה ברחבי המערב.
לפני עידן השמורה נחשבו סוסים לצורה חשובה של עושר, כך שחוואות ובעלות על בקר התקבלו ברצון.
כמו כן, ניקרסון שפעל מטעם הסוכנות לאינדיאנים החכיר בתחילה כמה אדמות שבטיות לחוואים.
תעשיית הבקר נותרה חשובה מבחינה כלכלית גם בימינו.
כמו כן, לשבטים היו רשתות סחר שנקבעו שנים רבות קודם לכן, שהובילו לעסקים מוצלחים של הובלה.
ניקרסון ביקש לקבל עגלות משא חזקות, ואף על פי שחלק מאלו שסופקו הוכחו כבלתי מספקות, השתמשו בני השבט ב-80 עגלות משא עד 1881 (כמו גם 7 מכונות כיסוח ו-5 מגרפות חציר וכלים קטנים רבים יותר).
עד אוגוסט 1889, 20 צוותים שבטיים עבדו כל השנה כדי לספק צרכים פרטיים ומסחריים במחוז הצומח במהירות.
חוק ביטול המעמד המיוחד של הקלאמת
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית.
הם החזיקו (וניהלו בצורה נבונה כדי לקבל תשואה לטווח ארוך) את החורשה הגדולה ביותר שנותרה של אורן הזפת במערב.
שבטי קלאמת היו עצמאיים, השבטים היחידים בארצות הברית ששילמו עבור כל השירותים הפדרליים, המדינתיים והפרטיים ששימשו את חבריהם.
הקונגרס סיים את הפיקוח הפדרלי על שבט קלאמת באורגון בשנת 1954. חוק הביטול של הקלאמת (Klamath Termination Act, חוק ציבורי 587, נחקק ב-13 באוגוסט 1954), גילם את של ארצות הברית.
על פי חוק זה, הסתיים כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם בוטל הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בגלל מעמדם המיוחד כאינדיאנים.
ביטול המעמד המיוחד של שבט הקלאמת היה חלק מהמדיניות הפדרלית הרחבה יותר של ביטול תרבות האינדיאנים שנמשכה כעשור לאחר חוק הביטול של 1953, ששיקף את האקלים הפוליטי של התקופה, כלומר אנטי-קומוניזם חריף.
על פי הדיווחים, הסנאטור ארתור ווטקינס (Arthur Watkins), אחד הדוחפים העיקריים לחקיקת חוק הביטול, "סרק את האומה בחיפוש אחר שבטים להיפטר מהם".
בסך הכל פורקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 113 שבטים אינדיאנים.
כאשר נכון ל-2017 ישנם 562 שבטים מוכרים על ידי הממשלה הפדרלית.
שבטי הקלאמת, במיוחד, היו מיועדים לפירוק מכיוון שנראה היה שהם משגשגים.
דבר נדיר בקרב קבוצות ילידים, בני שבט הקלאמת היו עצמאיים מבחינה כלכלית, בהיותם השבט היחיד בארצות הברית שמימן את העלויות הניהוליות של הלשכה לענייני אינדיאנים באמצעות תשלומים למס הכנסה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, רק 10% ממשפחות בני קלאמת הסתמכו על קצבת סעד.
כלכלן ציין כי "בני הקלאמת מעולם לא היו, מאז 1918, 'נטל' על משלמי המיסים".
עצמאות זו התאפשרה בשל עושר משאבי העצים הטבעיים של השמורה.
חוסר ההתאמה של היערות לחקלאות קונבנציונלית גרמה לכך שרובם חמקו מהגורל של חלוקה למתיישבים לבנים על פי חוק ההקצאה של 1887. כתוצאה מכך, 3,490.91 קילומטרים רבועים השתמרו כרכוש שבטי.
כפי שנמסר בעדות לקונגרס ב-1954, "שבט קלאמת נחשב לאחת הקבוצות האינדיאניות המתקדמות ביותר בארצות הברית".
אכן הייתה להם רמת חיים גבוהה באופן יוצא דופן בהשוואה לשבטים ילידים אחרים.
אבל זה נבע בחלקו ממכירת עתודות עץ קהילתיות שסיפקו לכל בן קלאמת תשלומים קבועים, שהסתכמו ב-800 דולר בשנה עד 1950 (שווה ערך ל-9,010 דולר ב-2021).
שבט הקלאמת נחשב למתאים מבחינה תרבותית לפירוק.
כפי שהעיד עוזר מזכיר הפנים לקונגרס, "אנו מאמינים...
האנשים האלה השתלבו במידה רבה בכל שלבי החיים הכלכליים והחברתיים של האזור...
הלבוש שלהם מודרני, ונשארו מעט שרידים של המנהגים הדתיים או האינדיאניים המסורתיים שלהם...".
גם מסורות קלאמת עודדו אינדיבידואליזם ודחו קולקטיביזם, מאחר שהשבט היה במקור אוסף רופף של תת-שבטים אוטונומיים אשר רק לעיתים רחוקות, בהיסטוריה הארוכה שלהם, התאחדו יחד כדי להילחם באויב משותף.
דו"ח סטנפורד מ-1956 מצא שרק למחצית מבני הקלאמת הייתה תחושת הזדהות חזקה עם השבט.
הקונגרס האמריקני שמע (אבל בסופו של דבר התעלם) ממידע שלילי על מוכנותם של בני הקלאמת להתפרקות.
חוק הביטול של 1954 קבע תקופת הערכה לפני שהביטול ייכנס לתוקף בשנת 1961. הערכה זו הובילה את הלשכה לענייני אינדיאנים להעניק לבני הקלאמת "מעמד מפוקפק" לגבי מוכנותם, אף על פי שהלשכה הייתה זו שתחילה המליצה על פירוק השבט.
ב-1957 נאמר לקונגרס שבשנת הלימודים 1953/54, 40% מתלמידי בני הקלאמת לא הצליחו לעלות לכיתה הבאה; ששני שלישים מהזכרים הכשירים עושים עבודה מועטה או בכלל לא; וכי רוב האוכלוסייה האינדיאנית נעצרה בשלב מסוים בחייהם.
הקונגרס שמע עדויות נוספות שלפיהן בני הקלאמת "השילו מעליהם את השמיכה" בכך שנטשו את המנהגים והלבוש החיצוניים האינדיאניים, הם לא "רכשו את הכישורים והגישות הנחוצים לנטילת האחריות בחברה שאינה אינדיאנית שהם יידרשו לעשות עם פירוק השבט".
תוכנית החינוך של הקלאמת, שנועדה להכין את הקלאמת לפירוק, יכולה להיחשב כחסרת תקווה רק לאור הדיווחים שלה, שחושפים כי עד 75% מהאינדיאנים של הקלאמת שנרשמו לתוכניות ההכשרה המקצועית לא הצליחו להשלים את הקורסים שלהם.
מנהיג קלאמת לא פופולרי, ווייד קרופורד (Wade Crawford), הציע לפרק את השבט שלו ב-1945, וניסה לשכנע בני קלאמת אחרים שהפירוק יהיה לטובתם, עם הצלחה מסוימת בקרב בני קלאמת עשירים יותר שרצו יותר שליטה על הכספים שלהם.
הוא גם ניצל עוינות כלפי הלשכה לענייני אינדיאנים בקרב אנשים שהתרעמו על שליטתה בענייניהם באופן כללי, וטען: "מבחינה פוליטית בעטו בנו וניצלו אותנו במשך שנים ונמאס לנו מזה.
זה עלה לנו מיליוני דולרים ואנחנו לא רוצים עוד שליטה ממשלתית ועוד בירוקרטיה".
אבל בסופו של דבר לא התייעצו עם שבטים אינדיאנים בנוגע לביטול מעמדם.
במיוחד העובדה שלא התייעצו עם בני הקלאמת הובהרה בעדותו לקונגרס של סלדון קירק, יו"ר המועצה הכללית של בני הקלאמת, ב-1954: "אנחנו שמייצגים ומדברים בשם האינדיאנים של בני קלאמת לא באמת יודעים מה האינדיאנים רוצים בעצמם.
מעולם לא עשינו הצבעה על השאלה הזאת".
כשהוזמנו לבסוף להצביע בנושא, לא ניתנה להם האפשרות לדחות את הפירוק; הם הורשו רק לבחור את הדרך שבה הם יקבלו פיצוי על אובדן השמורה שלהם.
כל חבר שבט נדרש לבחור בין להישאר חבר בשבט, או לצאת מהשבט ולקבל תשלום כספי עבור שווי החלק היחסי של אדמת השבט.
מתוך 2,133 חברי שבט הקלאמת בזמן הפירוק, 1,660 (78%) החליטו לפרוש מהשבט ולקבל תשלומים אישיים עבור קרקע.
אלה שנשארו הפכו לחברים בתוכנית ניהול שבטית.
תוכנית זו הפכה לקרן נאמנות של חברי השבט בבנק הלאומי של ארצות הברית בפורטלנד, אורגון.
פירוק שמורת הקלאמת, כלל שלושה שבטים נפרדים אך קשורים.
החוק מגדיר את החברים בשמורה כ"שבטי קלאמת ומודק וחבורת יאהוסקין של אינדיאנים של הסנייק, ושל החברים האינדיבידואלים".
חלק משבט המודק נלקח כשבויים לטריטוריה האינדיאנית באוקלהומה בשנת 1873 בעקבות מלחמת מודק באורגון.
בשנת 1965, כחלק מההסדר האמריקאי עם שמורת קלאמת, נערכו סדרת דיונים מאפריל עד אוגוסט.
הדיונים הסתיימו מבלי לאפשר למודק ששהו באוקלהומה להיכלל ברשימות של שבט קלאמת.
המודק המערבי הוחזר למעמד שבטי ב-15 במאי 1978. כמעט עשור לאחר מכן, באמצעות ההנהגה והחזון של אנשי קלאמת, ובסיועם של מנהיגי הקונגרס, אומץ חוק שיקום הקלאמת (Klamath Restoration Act) ב-1986, וביסס מחדש את קלאמת כמדינה ריבונית.
אף על פי ששטחי הקרקע לא הוחזרו, קיבלו שבטי הקלאמת הוראה לחבר תוכנית להשבת עצמאות כלכלית.
תוכנית העצמאות הכלכלית שלהם משקפת את המחויבות המתמשכת של שבטי קלאמת למלא תפקיד מרכזי בכלכלה המקומית.
שמורת האינדיאנים קלאמת של ימינו מורכבת משתים עשרה חלקות אדמה קטנות שאינן רצופות במחוז קלאמת.
שברים אלה ממוקמים בדרך כלל בתוך ובסמוך לקהילות צ'ילוקווין וקלאמת פולס.
שטח הקרקע הכולל שלהם הוא 1.248 קילומטרים רבועים.
כפי שקורה בשבטים אינדיאנים רבים, כיום מתגוררים בשמורה מעט חברי שבטי קלאמת; מפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווח שרק תשעה אנשים התגוררו בשטחה, מתוכם חמישה אנשים לבנים.
בשנת 2001, מחלוקת מתמשכת על זכויות מים בין שבטי קלאמת, חקלאים באגן קלאמת ודייגים לאורך הנהר קלאמת התפרסמה בחדשות הלאומיות.
, שהיה בדיון מאז 2005, נחתם בסופו של דבר כחוק בפברואר 2010. כדי לשפר את דיג האלתית ואת כמות דגי האלתית, שבטי הקלאמת לוחצים להרוס סכרים בחלק העליון של הנהרות, מכיוון שהם צמצמו את כמות דגי האלתית.
על ידי חתימה על ההסכם עם הקלאמת משנת 1864, ויתר שבט קלאמת על 81,000 קילומטרים רבועים של אדמה, אך שמר על 8,100 קילומטרים רבועים, ואת הזכויות לדוג, לצוד, ללכוד ולאסוף מהקרקעות ומהמים כפי שעשו באופן מסורתי עבור מאות שנים.
כחלק ממאמץ לגרום להתבוללות הפסיק הקונגרס האמריקני בשנת 1954 את היחסים הפדרליים עם שבטי קלאמת, אך קבע בחוק הסיום של הקלאמת, "שום דבר ב[חוק] זה לא יבטל כל זכויות מים של השבט ושל חבריו.
שום דבר ב[חוק] זה לא יבטל זכויות או הרשאות דיג כלשהן של השבט או חבריו הנהנים על פי האמנה הפדרלית".
מדינות קליפורניה ואורגון ניסו שתיהן לערער על זכויות המים של שבט קלאמת, אך נדחו.
חקלאים מקומיים ניסו ללא הצלחה לתבוע זכויות מים בתביעות משפטיות ב-2001: איגוד משתמשי המים של קלאמת נגד פטרסון (Klamath Water Users Association v.
Patterson) וקנדרה נגד ארצות הברית (Kandra v.
United States) אך אלו הוכרעו לטובת זכותה של מחלקת הפנים לתת עדיפות לדיג שבטי בניהול ספיקות המים שלו וזכויות באגן קלאמת.
בשנת 2002, השופט המחוזי של ארצות הברית, אוון מ.
פאנר, פסק שזכותם של שבטי קלאמת למים קדמה לזכותם של צרכני מים שאינם שבטיים במשפט ארצות הברית נגד אדיאר (United States vs.
שבטי קלאמת מנוהלים על ידי מועצת שבט שנבחרה באופן דמוקרטי, המכהנת בתקופת כהונה של שלוש שנים.
ישנם למעלה מ-5,700 חברים רשומים בשבטי קלאמת, כאשר מטה ממשל השבט מרוכז במחוז קלאמת באורגון.
רוב אדמות השבט חוסלו כשהקונגרס של ארצות הברית סיים את ההכרה הפדרלית ב-1954 במסגרת מדיניות ביטול שבטי האינדיאנים הכפויה שלו.
כמה אדמות הוחזרו כשההכרה הוחזרה.
הממשל השבטי מציע כיום שירותים בכל מחוז קלאמת.
שבטי קלמאת פתחו את קזינו Kla-Mo-Ya (השם הוא התחילית של שמות שלושת השבטים) בצ'ילוקווין באורגון בשנת 1997 על קרקע של 160 דונם לאורך הנהר ויליאמסון.
השבט משתמש בהכנסות מהקזינו כדי לתמוך בממשל ובהשקעה לטובת השבט.
שביט איקייה-סקי, המסומן רשמית C/1965 S1, 1965 VIII ו-1965f, היה שביט ארוך מחזור שהתגלה באופן עצמאי על ידי קאורו איקייה וצוטומו סקי .
נצפה לראשונה כעצם טלסקופי חלש ב-18 בספטמבר 1965. החישובים הראשונים של מסלולו העלו כי ב-21 באוקטובר 1965 הוא יעבור במרחק של 450,000 קילומטרים מפני השמש, וכנראה יהפוך לבהיר במיוחד.
תחזיות הבהירות של שביטים אינם תמיד מדויקות, אך שביט איקייה-סקי הופיע בבהירות כצפוי.
כשהשביט התקרב לפריהליון דיווחו עורכי תצפיות שהוא נראה בבירור בשמי היום ליד השמש.
ביפן, שם הגיע לפריהליון בשעות הצהריים המקומיות, הוא נראה זורח בבהירות נראית של 10-.
לבסוף התברר כאחד השביטים הבהירים ביותר שנראו באלף השנים האחרונות, ולעיתים ידוע בתור השביט הגדול של 1965.
בסמוך לרגע המעבר בפריהליון שלו נראה השביט נשבר לשלושה חלקים.
שלושת החלקים המשיכו במסלולים כמעט זהים, והשביט הופיע שוב בשמי הבוקר בסוף אוקטובר, כשהוא מציג זנב בהיר מאוד.
בתחילת 1966, הוא נמוג מהעין כאשר הוא מתרחק אל מערכת השמש החיצונית.
איקייה-סקי הוא שביט במשפחת שביטי קרויץ, שעל פי ההערכה הם שברים של שביט גדול שהתפרק ב-1106.
השביט איקייה-סקי התגלה באופן עצמאי ב-18 בספטמבר 1965 על ידי מהאסטרונומים היפנים החובבים קאורו איקייה וטסוטומו סקי , בהפרש של כ-15 דקות אחד מהשני.
המעבר האחרון של טייפון העניק תנאי ראייה אסטרונומית ברורים לזיהוי השביט.
עם הגילוי, השביט היה עצם בעל בהירות נראית 8 הממוקם חזותית 10° מערבית לאלפארד (α Hydrae), ונע מזרחה על פני השמים כ-1° ליום בקירוב; נצפתה האצה של השביט והתבהרות משמעותית זמן קצר לאחר מכן.
בהתבסס על אומדנים ראשוניים של מסלולו של איקייה-סקי, פרד ויפל ממצפה הכוכבים האסטרופיזי של סמיתסוניאן שיער שאיקייה-סקי הוא שביט מחכך שמש.
חישובים מדויקים יותר שנערכו לאחר מכן של תכונות מסלול השביט הראו דמיון הדוק בין איקייה-סקי לשביט הגדול של 1882, כולל פריהליון מחושב של 0.0079 יחידות אסטרונומיות (1.2 מיליון קילומטרים).
לקראת הפריהליון, עקומת האור של איקייה-סקי הייתה דומה גם היא לשביט 1882. השביט התבהר לעוצמה של 4+ ב-7 באוקטובר, עם זנב באורך של מעל ל-1°.
עד אמצע אוקטובר, הזנב התרחב לאורך של 10°.
התקרבות השביט אל השמש גרמה לו להיראות בשמיים בגובה נמוך יותר ויותר מיום ליום ובהירותו הנראית הלכה וגברה, מה שהוביל לקושי גדול יותר להעריך את בהירות השביט ככל שהתקרב לפריהליון.
אף על פי כן, הבהירות הגוברת של איקאיה–סקי נותרה גלויה; בחצי הכדור הדרומי, שם הראות של השביט הייתה הנוחה ביותר בסביבות הפריהליון, דווח על ידי תצפיתנים כי בהירותו הנראית של איקייה–סקי הגיעה לעוצמה של 0 עד 18 באוקטובר.
השביט התבהר במידה ניכרת ב-60 השעות שלאחר ה-18 באוקטובר.
עד 20 באוקטובר, השביט הפך לנראה בקלות בעין בלתי מזוינת באור יום.
איקייה-סקי המשיך להתבהר ככל שהתקרב לפריהליון, והפך להיות דומה בבהירותו לירח מלא.
השביט גם הציג זנב מעוקל מעט; 2° מהזנב היה גלוי מספיק לעין בלתי מזוינת למרות ערפול של השמש.
איקייה-סקי הגיע לפריהליון ב-21 באוקטובר בשעה 21:18 לפי זמן אוניברסלי מתואם.
במבט מכדור הארץ, השביט והשמש נראו מרוחקים זו מזה רק בכמה דקות קשת.
תצפיות הצביעו על כך שגרעין השביט החל להתפרק סמוך למועד הפריהליון, כאשר עורכי תצפיות יפנים הבחינו בשני שברים קטנים שהתנתקו מהגרעין הראשוני והתנדפו בזמן קצר לאחר מכן.
השביט הלך ודעך לאחר מעברו בפריהליון בעת נסיגתו מהשמש, כאשר הילתו התעמעמה לעוצמה 3+ עד 26 באוקטובר.
עם זאת, זנבו התארך, והגיע לאורך של לפחות 15° עד 26 באוקטובר והגיע למקסימום של כמעט 30° בתחילת נובמבר 1965. בעוד שהגרעין השבור של איקייה-סקי נותר עד אז קרוב זה לזה.
עד 6 בנובמבר הפך להיות נבדל ויזואלית בשני מרכיבים עיקריים: בהפרדה ובבהירות.
למרות שהילת השביט התעמעמה לעוצמה של 7.4 עד 27 בנובמבר, זנב המשתרע על פני 10° נותר גלוי לעין בלתי מזוינת.
בתחילת דצמבר התעמעם השביט עד שלא ניתן היה לראותו בעין בלתי מזוינת.
שני המרכיבים של הגרעין השבור של איקייה-סקי נותרו גלויים עם הפרדה חזותית גוברת, והתרחקו במהירות של כ-14 מטרים לשנייה.
האחד היה בהיר יותר אך מפוזר יותר במראהו מהשני.
אקסטרפולציה של המיקומים הנצפים של שני הגרעינים שחישב על ידי זדנק סקאנינה העלתה שהגרעינים התפרקו ב-26 באוקטובר.
Pohn מהמכון הגאולוגי של ארצות הברית הניבו את 26 באוקטובר כתאריך ההפרדה, אם כי סקאנינה האמין שהחישוב של פוהן השתמש בשברי שביט שונים.
ב-1965, שני השברים הופרדו כמעט בדקת קשת מלאה.
למרות שהבהירות של איקייה-סקי הייתה מקבילה מאוד לשביט הגדול של 1882, איקייה-סקי התעמעמה הרבה יותר מהר לאחר הפריהליון; בעוד שהשביט משנת 1882 נצפה עד שמונה חודשים לאחר הפריהליון, התצלומים האחרונים של איקייה-סקי צולמו לפני אמצע פברואר 1965, ולאחר מכן השביט הפך חלש יותר מ-13+.
באמצע מרץ 1966 לא ניתן היה להבחין בשביט איקייה-סקי בחשיפה של 60 שניות באמצעות טלסקופ מחזיר אור בגודל 40 אינץ' בתחנת הדגל של מצפה הצי של ארצות הברית.
תצפיות שהושגו על ידי טלסקופ השמש מקמאת'-פירס במצפה הכוכבים הלאומי קיט פיק זיהו קווי פליטה הקשורים ליסודות מיוננים הבאים: סידן, כרום, קובלט, נחושת, ברזל, מנגן, ניקל, נתרן, ונדיום וציאניד בהילה של איקייה-סקי.
המאפיינים של קווי הברזל והניקל המיוננים העלו כי איקייה-סקי הגיעה לטמפרטורה יעילה של כ-4800 מעלות קלווין סביב פריהליון.
שבי העמוני הוא דמות מקראית, בנו של נחש העמוני.
בתקופת דוד מלך ישראל אחיו חנון בן נחש ירש מאביו נחש העמוני את מלכותו על ממלכת בני עמון שבעבר הירדן המזרחי.
הקשר בין שבי למשפחת המלוכה העמונית
ייתכן ששבי בן נחש הוא בנו של נחש העמוני ואחיו של חנון בן נחש, והוא מלך ממשפחת המלוכה הנאמן לדוד, שדוד הציב בעמון כשכבשה, כמו שפרעה המליך את צדקיהו; אך גם ייתכן שנחש העמוני אביו של שבי בן נחש אינו "נחש העמוני", ושלשבי אין כל קשר למשפחת המלוכה העמונית.
השביט בורלי (כינוי רשמי: 19P/Borrelly) הוא שביט מחזורי, בגודל בינוני, שמקיף את השמש בערך כל 6 שנים ושמונה חודשים.
בשנת 2001 חלפה לידו הגשושית Deep Space 1 וסיפקה מידע רב על השביט, וכן תמונות ברזולוציה גבוהה.
השביט הגיע בפעם האחרונה לפריהליון (הנקודה במסלולו הקרובה ביותר לשמש) ב-1 בפברואר 2022. בפעם הבאה יגיע השביט לפריהליון ב-11 בדצמבר 2028.
+19P/Borrelly הגישה הקרובה ביותר לכדור הארץ ב-2028-Dec-05 תאריך ושעה של הגישה הקרובה ביותר מרחק מכדור הארץ(AU) מרחק מהשמש (AU) מְהִירוּת ביחס לכדור הארץ (קמ"ש) מְהִירוּת ביחס לשמש (קמ"ש) התייחסות 2028-Dec-05 19:12 ± 6 דקות 17.3 33.3 Horizons
השביט התגלה על ידי אלפונס בורלי במהלך חיפוש שגרתי אחר שביטים במרסיי, צרפת ב-28 בדצמבר 1904.
גשושית חלל עמוק 1 (Deep Space 1)
ב-21 בספטמבר 2001 הגשושית Deep Space 1, ששוגרה כדי לבדוק ציוד חדש בחלל, ביצעה יעף בסמוך לגרעין השביט בורלי.
למרות הכישלון של מערכת לקביעת האוריינטציה של הגשושית, Deep Space 1 התקרבה למרחק של כ-3400 ק"מ מהשביט, שאורך גרעינו כ-8 ק"מ ורוחבו כ-4 ק"מ.
התמונות שהחזירה הגשושית היו ברזולוציה של כ-45 מטר לפיקסל, הגבוהה ביותר עד אז של תמונות של שביט.
התמונות הראו פני שטח עם הרים, מישורים וקוי שבר עמוקים, מה שמרמז על כך שהשביט הוא אוסף של גושי קרח וגושים סיליקטיים, ולא עצם מוצק אחיד.
מניתוח עצמת האור המוחזר, רק כ-2%, פני השטח של הגרעין מכוסים בחומר כהה במיוחד, ככל הנראה חומר פחמן ותרכובות אורגניות.
כמו כן צולמו בבירור מספר סילוני גז ואבק הנפלטים מגרעין השביט.
השביט בורלי מקיף את השמש אחת ל-2502 יממות בערך (6.84 שנה).
האפהליון שלו במרחק 5.91 יחידות אסטרונומיות מהשמש והפריהליון שלו הוא במרחק 1.31 יחידות אסטרונומיות ממנה, כלומר מסלולו אינו חוצה את מסלול כדור הארץ.
שביט אנקה /ˈɛŋki/, (כינוי רשמי: 2P/Encke), הוא שביט מחזורי, המשלים הקפה של השמש אחת ל-3.3 שנים.
זוהי התקופה הקצרה ביותר של שביט בהיר;
אנקה תועד לראשונה על ידי פייר משן ב-17 בינואר 1786. רק ב-1819 כאשר מסלולו חושב על ידי יוהאן פרנץ אנקה, הוא קוטלג כשביט מחזורי.
הוא חריג בכך שהוא נקרא על שם מי שחישב את מסלולו ולא על שם מגלהו, כמו שביט האלי.
כמו רוב השביטים, יש לו אלבדו נמוך מאוד, והוא מחזיר רק 4.6% מהאור שפוגע בגרעין שלו.
קוטר הגרעין של שביט אנקה הוא כ-4.8 ק"מ.
כפי שמשתמע מהכינוי הרשמי שלו, 2P/Encke, השביט של אנקה היה השביט המחזורי הראשון שהתגלה לאחר שביט האלי (שסומן 1P/Halley).
ב-1819 הוא פרסם את מסקנותיו בכתב העת Correspondance astronomique, וחישב את חזרת השביט ב-1822. השביט נצפה על ידי קרל לודוויג כריסטיאן רומקר במצפה הכוכבים פאראמאטה ב-2 ביוני 1822.
שביטים נמצאים במסלולים לא יציבים, המשתנים עם הזמן עקב השפעות של פלנטות וכן כתוצאה מאיבוד חומר.
בהתחשב בנטיית המסלול הנמוכה של אנקה בסמוך למישור המלקה ותקופת המסלול הקצרה של כ-3 שנים, מסלולו של אנקה מושפע לעיתים קרובות על ידי כוכבי הלכת הפנימיים.
אנקה קרוב לתהודה מסלולית של 7:2 עם צדק, וייתכן שחלק מהשברים הגדולים יותר שנקרעו מהשביט לכודים בתהודה זו.
מסלולו של אנקה מתקרב עד כדי 0.173 יחידות אסטרונומיות (כ-25.9 מיליון ק"מ) מכדור הארץ.
ב-4 ביולי 1997 עבר אנקה במרחק 0.173 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ, וב-29 ביוני 2172 יתקרב אנקה כדי 0.1735 יחידות אסטרונומיות.
לשביט אנקה פריהליון (הגישה הקרובה ביותר לשמש) של 0.34 יחידות אסטרונומיות (כ-51 מיליון ק"מ), ובנקודה זו הוא נע של כ-69.5 ק"מ לשנייה (כ-250,000 קמ"ש).
השביט נצפה בכל פריהליון מאז 1818 למעט 1944.
ניסיון לצלם את השביט בסמוך לאפהליון נעשה ב-2 ביולי 1913 באמצעות טלסקופ 60 אינץ' של הר וילסון, אך לוח הצילום אבד.
ניסיון שני, באמצעות אותו טלסקופ, נעשה ב-1 בספטמבר 1913. הפעם התגלה עצם בערך במיקום הנכון (1.5 דקות קשת ממיקומו החזוי), אך בשל אי-ודאות במסלול השביט לא הייתה וודאות לגבי זהותו.
חישוב מחדש של מסלולו של אנקה בשנות ה-70 הביא לזיהוי בדיוק של שניות קשת בודדות בלבד (2.0 בעלייה ו-4.6 בנטייה) מהאובייקט המצולם כלומר העצם כנראה היה אנקה.
ב-20 באפריל 2007, STEREO-A צפה בזנבו של השביט אנקה נתלש באופן זמני על ידי הפרעות בשדה מגנטי שנגרמו מפליטת מסת עטרה.
הזנב גדל בחזרה עקב פליטה של אבק וגז על ידי השביט.
השביט אנקה הוא המקור של כמה מטרי מטאורים הידועים בשם הטאורידים והבטא-טאורידים בסוף יוני ובתחילת יולי.
מדידות של גשושית מסנג'ר של נאס"א גילו כי אנקה עשוי לגרום למטרות מטאורים עונתיים על מרקורי.
ספקטרומטר MASCS גילה עליות עונתיות של סידן מאז החלה הגשושית להקיף את כוכב הלכת במרץ 2011. ההשערה היא שמקור העליות ברמות הסידן הוא בחלקיקי אבק קטנים שפוגעים בפלנטה וקורעים ממנה מולקולות נושאות סידן.
שביט בוריסוב, או בכינויו הרשמי 2IBorisov (צוין במקור C/2019 Q4 (Borisov)), הוא השביט הראשון שהתגלה שמקורו בין-כוכבי, והאובייקט הבין-כוכבי השני שנצפה, אחרי אומואמואה.
הוא התגלה על ידי גנאדי בוריסוב, אסטרונום החובב מקרים, ב-29 באוגוסט 2019 (30 באוגוסט על פי שעון מוסקבה).
לשביט בוריסוב אקסצנטריות מסלולית של 3.36, והוא אינו קשור כבידתית לשמש.
השביט חצה את מישור המלקה של מערכת השמש בסוף אוקטובר 2019. ב-8 בדצמבר 2019 הגיע לנקודה הקרובה ביותר לשמש, במרחק של כ-2 יחידות אסטרונומיות ממנה.
השביט עבר בסמוך לכדור הארץ ב-28 בדצמבר 2019. בנובמבר 2019, העריכו אסטרונומים מאוניברסיטת ייל כי זנב השביט היה ארוך פי 14 מגודלו של כדור הארץ.
תצפיות במרץ 2020 הראו כי חלק מהשביט התפצל ממנו ומאוחר יותר, באפריל, התווספו עדויות נוספות לפיצול.
השביט נקרא רשמית "2I/Borisov" על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
כאובייקט הבין-כוכבי השני שנצפה עובר במערכת השמש אחרי אומואמואה, הוא קיבל את הכינוי "2I", כאשר "I" מייצג את היותו אובייקט ממקור בין-כוכבי (Interstellar).
השם בוריסוב ניתן לו בהתאם למסורת של קריאת כוכבי השביט על שם מגליהם.
לפני קבלת השם הרשמי שלו 2I/Borisov, זכה השביט במספר כינויים אחרים:
על פי הערכות מוקדמות של מסלולו, השביט יכול היה להיות גוף קרוב לכדור הארץ, ולכן צורף לרשימת האובייקטים הקרובים לכדור הארץ של האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי כ-gb00234.
עדכון של התחזיות לאחר שלושה עשר ימי תצפית הבהיר שהעצם הוא שביט היפרבולי, וב-11 ספטמבר 2019 הוא קיבל את התואר C/2019 Q4 (Borisov) ממרכז מידע של כוכבי הלכת המינוריים.
מספר אסטרונומים בכירים נוספים תמכו במסקנה כי השביט הוא ממקור בין-כוכבי.
ב-24 ספטמבר 2019 הודיעה האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי כי קבוצת העבודה למינוח גוף קטן שמרה על השם Borisov, והוסיפה לשביט את הציון "2I", ובכך אישרה רשמית שהשביט אכן בין-כוכבי.
שלא כמו אומואמואה שהיה לו מראה של אסטרואיד, גרעין השביט של בוריסוב מוקף בהילה משמעותית של אבק וגז.
בסמוך לפריהליון פיתח השביט זנב רחב, באורך של כ-160,000 ק"מ.
הערכות מוקדמות של קוטר הגרעין של שביט בוריסוב נעו בין 1.4 ל-16 ק"מ.
בוריסוב, בניגוד לשביטים של מערכת השמש, התכווץ באופן ניכר במהלך המעבר שלו במערכת השמש, ואיבד לפחות 0.4% ממסתו לפני הפריהליון.
כמו כן, המשרעת של תאוצה לא גרביטציונית מציבה גבול עליון של 0.4 ק"מ על גודל הגרעין, בהתאם לגבול העליון הקודם, 0.5 ק"מ, שנקבע על פי תצפיות טלסקופ החלל האבל.
המרחק המינימלי בין השביט לכדור הארץ היה כ-300 מיליון ק"מ, מה שלא אפשר שימוש במכ"ם לקביעה ישירה של גודלו וצורתו.
מחקר שהתבסס על תצפיות של טלסקופ החלל האבל לא הצליח למצוא וריאציה בעקומת האור.
על פי מחקר זה, זמן הסיבוב חייב להיות גדול מ-10 שעות.
מחקר שהסתמך על הלווין הזעיר NEOSSat של סוכנות החלל הקנדית מצא תקופה של 0.2 ± 13.2 ימים.
אך אין זה סביר שזהו זמן הסיבוב של גרעין השביט.
לפי גודל ההילה שלו העריכו דייוויד ג'וויט וג'יין לו שהשביט מאבד 2 ק"ג אבק ו-60 ק"ג מים בכל שנייה.
הם משערים שהוא הפך לפעיל ביוני 2019 כשהיה במרחק 4–5 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
בחיפוש בארכיוני תמונות נמצאו תצפיות מוקדמות של השביט כבר ב-13 בדצמבר 2018, אך לא ב-21 בנובמבר 2018, מה שמצביע על כך שהוא הפך לפעיל בין התאריכים הללו.
ההרכב של בוריסוב אינו שכיח, אך לא כזה שלא נראה בשביטים במערכת השמש.
השביט דל יחסית במים ובפחמן דו-אטומי (C2), אך עשיר בפחמן חד-חמצני ובאמינים (R-NH2).
היחס המולארי בין פחמן חד-חמצני למים בזנב השביט הוא 35-105%, בדומה לשביט כחול הזנב היוצא דופן C/2016 R2 ובניגוד ליחס הממוצע של 4% לשביטים של מערכת השמש.
בוריסוב פלט גם כמות זעירה של ניקל נייטרלי, המיוחסת לתרכובת נדיפה לא ידועה של ניקל.
היחס בין כמויות הניקל והברזל דומה לשביטים של מערכת השמש.
+מהירות בין כוכבית ( )אובייקטמהירות (ק"מ בשנייה)אומואמואה26.33בוריסוב32.2
השביט נצפה בשמי הצפון בין ספטמבר לאמצע נובמבר.
הוא חצה את מישור המילקה ב-26 באוקטובר ליד הכוכב רגולוס וקו המשווה השמימי וב-13 בנובמבר 2019 עבר לשמיים הדרומיים.
ב-8 בדצמבר 2019, השביט הגיע לפריהליון והיה סמוך לקצה הפנימי של חגורת האסטרואידים.
בסוף דצמבר היה השביט קרוב ביותר לכדור הארץ, במרחק של כ-1.9 יחידות אסטרונומיות, והייתה לו התארכות שמש של בערך 80°.
בשל נטיית המסלול שלו, 44°, השביט לא התקרב באופן משמעותי לכוכבי הלכת.
בוריסוב נכנס למערכת השמש מכיוון קסיופיאה ליד הגבול עם פרסאוס.
כיוון זה מצביע על כך שמקורו במישור של גלקסית שביל החלב ולא מההילה שלה.
השביט יעזוב את מערכת השמש לכיוון קבוצת הכוכבים טלסקופ.
בחלל הבין-כוכבי, בוריסוב עובר שנת אור ביחס לשמש במשך כ-9000 שנים.
המסלול של בוריסוב היפרבולי מאוד, בעל אקסצנטריות של 3.36. ערך זה גבוה בהרבה מזה של יותר מ-300 שביטים היפרבוליים חלשים, בעלי אקסצנטריות גדולה מעט מ-1, ואפילו מאומואמואה, שהאקסצנטריות שלו 1.2. לשביט בוריסוב גם מהירות שיורית היפרבולית () של כ-32 ק"מ לשנייה, גבוה בהרבה ממה שניתן להסביר על ידי הפרעות כבידה.
שני פרמטרים אלו, האקסצנטריות והמהירות השיורית, הם אינדיקטורים חשובים לכך שמקורו שביט בוריסוב הוא בין-כוכבי.
לשם השוואה, החללית וויאג'ר 1, שעוזבת את מערכת השמש, נעה במהירות 16.9 ק"מ לשנייה.
השביט התגלה ב-30 אוגוסט 2019 על ידי האסטרונום החובב גנאדי בוריסוב במצפה הכוכבים האישי שלו בנאוצ'ני, קרים, באמצעות טלסקופ 0.65 מטר, שתכנן ובנה בעצמו.
התגלית הושוותה לגילוי פלוטו על ידי קלייד טומבו.
גם טומבו היה אסטרונום חובב שבנה טלסקופים, אף על פי שגילה את פלוטו באמצעות האסטרוגרף של מצפה הכוכבים לואל.
בזמן הגילוי היה השביט במרחק 3 יחידות אסטרונומיות מהשמש, 3.7 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ, והייתה לו התארכות שמש של 38°.
כך תיאר בוריסוב את הגילוי
+טווחי האקסצנטריות של השביט (JPL Scout) מספר תצפיות קשת תצפית
נדרשו מספר שבועות כדי לאשר את מוצאו הבין-כוכבי של השביט.
פתרונות מסלול מוקדמים שהתבססו על תצפיות ראשוניות כללו את האפשרות שהכוכב יכול להיות עצם קרוב לכדור הארץ, במרחק של 1.4 יחידות אסטרונומיות מהשמש במסלול אליפטי עם זמן מחזור של פחות משנה אחת.
התצפיות האחרונות בשביט היו ביולי 2020, שבעה חודשים לאחר הפריהליון.
זיהוי השביט בשלב מוקדם, בעת תנועתו לעבר השמש, סייע רבות לתצפיות עליו.
זאת לעומת אומואמואה, שהתגלה רק כשהחל להתרחק ממערכת השמש.
מכיוון שהפריהליון שלו חל בסמוך לחגים מסורתיים של סוף שנה, והיכולת לבצע תצפיות מורחבות, כינו כמה אסטרונומים את בוריסוב "שביט חג המולד".
תצפיות באמצעות טלסקופ החלל האבל החלו ב-12 באוקטובר, כאשר השביט התרחק מספיק מהשמש כדי להיראות בבטחה על ידי הטלסקופ.
הספקטרום הראשוני (ברזולוציה נמוכה) של בוריסוב דמה לזה של שביטים טיפוסיים של ענן אורט.
מדדי הצבע שלו הזכירו גם את השביטים ארוכי המחזור של מערכת השמש.
פליטות ב-388 ננומטר הצביע על נוכחות של ציאניד (CN), שהוא בדרך כלל הראשון שזוהה בשביטים של מערכת השמש, כולל השביט האלי.
זה היה הזיהוי הראשון של פליטת גזים מעצם בין כוכבי.
חמצן אטומי זוהה גם הוא, ולפי זה העריכו כי קצב פליטת אדי המים דומה לזה של שביטים של מערכת השמש.
לאחר שבתחילה, לא זוהו קווי מים או OH, ב-1 בנובמבר 2019 זוהו לראשונה קווי OH באופן חד משמעי.
ייצור OH הגיע לשיאו בתחילת דצמבר 2019.
השביט הגיע למרחק של כ-2 יחידות אסטרונומיות מהשמש, מרחק שבו שביטים קטנים רבים נצפו כשהם מתפרקים.
ההסתברות שכוכב שביט יתפרק תלויה מאוד בגודל הגרעין שלו; מדענים העריכו כי בוריסוב יתפרק בסבירות של 10%.
דייוויד ג'וויט וג'יין לו השוו את בוריסוב לשביט C/2019 J2 (PALOMAR), שביט בגודל דומה שהתפרק במאי 2019 במרחק של 1.9 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
בתחילת חודש מרץ 2020, נצפו שתי התפרצויות בהירות של השביט, הראשונה בין התאריכים 4 ל-5 והשנייה בין 8 ל-9. ההתפרצויות העלו את החשד כי מדובר בפיצול או התפרקות של גרעין השביט.
מתמונות מטלסקופ החלל האבל שצולמו ב-30 במרץ 2020 מסתמן שהגרעין התפצל לשני רכיבים, המופרדים זה מזה בכ-180 ק"מ, ומיושרים עם הציר הראשי של הילת האבק המוגדלת.
לפי ההערכות, הרכיבים החלו להיפרד זה מזה בסביבות 7 במרץ, וייתכן שבמהלך אחת מההתפרצויות שהתרחשו סמוך לאותו זמן.
מחקר המשך, מ-6 באפריל 2020 הבחין באובייקט אחד וציין כי רכיב השבר נעלם.
ניתוח מאוחר יותר של האירוע הראה שלאבק ולרסיסים שנפלטו מסה כוללת של כ-0.1% ממסת של הגרעין, מה שהופך את האירוע להתפרצות גדולה ולא התפרקות של הגרעין.
שיגורים לאחר תאריך הגילוי בפועל יבטלו את האפשרות להשתמש רקטות מסוג Falcon Heavy, המחייבות תמרוני אוברט ליד צדק וליד השמש ורכב שיגור גדול יותר.
אפילו משגר מסוג SLS היה מסוגל לספק רק מטען (כגון קיובסאט) למסלול שיירט את בוריסוב בשנת 2045 במהירות יחסית של 34 ק"מ לשנייה.
על פי עדות בקונגרס, נאס"א עשויה להזדקק לפחות חמש שנים של הכנה כדי להיערך משימת יירוט כזו.
במהלך החיפוש שביצעה מערכת ההתרעה האחרונה לפגיעה ארצית של אסטרואיד באמצעות רפלקטור 0.5-m f/2 שמידט במצפה הכוכבים סאתרלנד בדרום אפריקה, זוהה בתמונות, שצולמו ב-22 בפברואר 2023, עצם אסטרואידי במגניטודה מוערכת של 18.1, כאשר השביט היה במרחק של כ-7.3 יחידות אסטרונומיות (1.09 מיליארד קילומטרים) מהשמש.
לאחר חישובי המסלול הראשונים הבחינו שהוא זהה לעצם בגודל 18.7 שדווח למרכז כוכבי לכת מינוריים על ידי מצפה הכוכבים הר סגול שהתגלה בתמונות שצולמו ב-9 בינואר 2023. הוא הוזן ברשימת העצמים הממתינים לאישור אך לאחר שלא דווח על תצפיות מעקב, הוא הוסר ב-30 בינואר 2023 ונחשב לאבוד.
בהתבסס על מוסכמות השמות של שביטים, השביט קיבל את שמם של שני מצפה הכוכבים.
ב-22 בדצמבר 2022 זוהה העצם בתמונות שצולמו על ידי מתקן המעבר זוויקי (ZTF) במצפה הכוכבים פאלומר, עם מגניטודה של 19.2–19.6. תמונות אלו גם חשפו שיש לו הילה דחוסה מאוד וזנב ישר קטן באורך של 10 שניות קשת, מה שמצביע על כך שמדובר בכוכב שביט.
עדויות נוספות לפעילות שביט דווחו על ידי היידטקה סאטו (Hidetaka Sato), מיכאל מאטיאזו (M.
בינואר 2024, השביט התבהר לעוצמה של 13.6 ולפי בוב קינג, כתב במגזין Sky & Telescope, היה נראה דרך טלסקופים של 15 אינץ' בהגדלה של 142 x.
השביט נע אז דרך קבוצות הכוכבים של מאזניים ובתולה.
עד סוף אפריל הוא התבהר לעוצמה 10 וניתן היה לצפות בו באמצעות טלסקופים קטנים, שהראו זנב קצר.
הספקטרום ב-31 במאי 2024, כאשר השביט היה במרחק של 2.33 יחידות אסטרונומיות מהשמש, הצביע על פליטת ציאניד חזקה וכי השביט מדולדל מפחמן.
לשביט היה יחס אבק לגז גדול.
בחודשים מאי ויוני קצב ההבהרה של השביט הואט, כאשר השביט נשאר בין דרגות 10 ל-11, בעוד שזנב מאובק באורך של 5 עד 15 דקות קשת נצפה חזותית והתרחב מזרחה.
האסטרונום זדנק סקאנינה הציע שהדבר מצביע על כך שגרעין השביט עבר פיצול, כשהפיצול החל בסוף מרץ, כפי שצוין על ידי עלייה בקצב ההבהרה והירידה שלאחר מכן בייצור האבק, זנב האבק הצר בצורת דמעה, וללא שינויי כבידה במסלול.
הוא חזה שהשביט יתפורר לפני הפריהליון.
תצפיות על השביט עם הטלסקופ הרובוטי TRAPPIST מצביעות על כך שייצור האבק הגיע למינימום במאי, כאשר השביט היה קרוב לזווית פאזה של אפס, והחל לעלות שוב כעבור חודש, בעוד שקצב ייצור הגז גדל באיטיות לאורך אותה תקופה.
באמצע יוני נכנס השביט לקבוצת הכוכבים אריה, בשמי הערב.
בתחילת יולי נצפה בצילום זנב יון קלוש באורך של מעלה וחצי בערך.
לאחר אמצע יולי אבד השביט בזוהר השמש עד לספטמבר.
באוגוסט נצפה השביט על ידי חלליות STEREO והאיר בהתמדה עד לעוצמה לכאורה של 7.
השביט אוחזר על ידי טרי לאבג'וי בדמדומי הבוקר ב-11 בספטמבר 2024, כאשר אותר בקבוצת הכוכבים של סקסטנים, בעוצמה של 5.5. ב-20 בספטמבר, זוהה השביט בעין בלתי מזוינת וצולם על ידי האסטרונאוט מתיו דומיניק בעת שהותו בתחנת החלל הבינלאומית, ויומיים לאחר מכן על ידי עמיתו, האסטרונאוט דונלד פטיט.
התצפית הראשונה בעין בלתי מזוינת בכוכב השביט מכדור הארץ דווחה ב-23 בספטמבר, כאשר מגניטודת השביט מוערכת ב-3.3, בעוד שזנבו דווח באורך של 2.5 מעלות כאשר הוא נצפה במשקפת.
במהלך השבוע האחרון של ספטמבר היה ממוקם בשמי הבוקר, נראה טוב יותר מחצי הכדור הדרומי, ונחזה שהוא התבהר לדרגה שנייה.
עד 1 באוקטובר השביט התבהר לעוצמה של 2 וזנבו הוערך ב-10-12 מעלות לאחר מכן הוא התקבץ שוב עם השמש.
ב-7 באוקטובר השביט נכנס לשדה הראייה של SOHO קורונגרף , והיה גלוי לו עד 10 באוקטובר.
פטר הוראלק הצליח לצלם את השביט לאור יום ב-8 באוקטובר.
ב-9 באוקטובר 2024 היה השביט במרחק של 3.5 מעלות מהשמש.
נראה כי השביט התבהר לעוצמה של 4.9- באותו יום, והפך לאחד השביטים הבהירים ביותר במאה הנוכחית.
הוא יופיע בשמי הערב עד אמצע אוקטובר.
ב-12 באוקטובר, התקרב Tsuchinshan-ATLAS לכדור הארץ עד לכדי מרחק של 71 מיליון קילומטרים.