tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בן מלך ספירת העומר וחג השבועות
בן מלך ימי בין המצרים גלות וגאולה
בן מלך הגדה של פסח
בן מלך עניינים בש"ס ובהלכה
קטלוג הקלטות שעורי בן מלך
הרב יצחק פנחס גולדווסר - משגיח בישיבת אור ישראל בפתח תקווה ומחבר ספרי מוסר ומחשבה
הרב חיים מן ההר - ראש ישיבת מן ההר
הרב משה קלצקין - מייסד שיטת זכרו ממקימי תלמוד תורה זכרו תורת משה בשכונת שמואל הנביא
הרב דוד אהרן סופר - רב במשכן דוד אהרן ברחוב אגן האיילות בגבעת זאב בן הרב יעקב חיים סופר מראשי ישיבת כף החיים בירושלים רחוב אהלי יוסף
הרב דוד לוי - יושב ראש ארגון פלא יועץ
הרב אורי הולצמן - מחבר ספרי להתהלך
הרב חנינה יום טוב ליפא ליוש - רב שכונת גרין פארק במודיעין עילית
הרב מנדל פרוש - רב קהל עדת ירושלים מודיעין עילית
הרב נפתלי אנשין - מחבר חומש פשוטו של מקרא ורש"י כפשוטו.
הרב איתן שנדורפי - מרבני ישיבת ירושלים לצעירים.
הרב חיים זק"ש - מרבני ישיבת מורשה וראש כולל הדרן.
לייב מוסקוביץ (נולד ב-1955) הוא פרופסור לתלמוד, ראש הקתדרא לחקר התלמוד הירושלמי ע"ש הרב שלמה גורן ולשעבר ראש החוג לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
נושא מחקרו העיקרי הוא התלמוד הירושלמי.
מוסקוביץ נולד וגדל בארצות הברית, ולמד לימודי לטינית, יוונית ותולדות עם ישראל בישיבה אוניברסיטה.
את עבודת הדוקטור שלו כתב בהדרכת פרופ' יעקב זוסמן, באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל משנת ה'תש"ן מלמד מוסקוביץ באוניברסיטת בר-אילן ובבית מורשה בירושלים.
תחומי המחקר שלו מתמקדים בחקר התלמוד הירושלמי (נוסח, עריכה ופרשנות) ובחקר תולדות ההלכה.
מוסקוביץ עוסק רבות בכתיבה מדעית וחבר במערכות של כתבי עת ושיפוט מדעי של כתבי עת מדעיים שונים.
בין היתר חבר בוועדה המייעצת לפרויקט השו"ת, בדבר ספרים ותחומים שיכללו בו.
תחום המחקר המרכזי בו הוא מתמקד, החל מעבודת הדוקטור ועד היום, הוא ניסיון להגדיר הגדרה מדויקת של כל מונחי המפתח בתלמוד הירושלמי.
בתלמוד הבבלי והירושלמי יש מילות מפתח שמשמשות כ"תמרורים" בסוגיה: פתיחה לקושיה, פתיחה לתירוץ, פתיחה למובאה מדברי תנא, פתיחה למובאה מדברי אמורא, הכרעה הלכתית בסיכום הסוגיה, ועוד.
בלימוד הירושלמי שוררת מבוכה רבה לעיתים קרובות, האם משפט מסוים הוא קושיה או תירוץ, וכדומה.
פעמים רבות הלומד יודע רק מה הנושא המדובר, אבל מסקנת הסוגיה עשויה להתפרש באופנים הפוכים לחלוטין.
לכן יש חשיבות עליונה להגדרה מדויקת של המושגים (בעיקר על רקע העובדה שהיו מפרשני הירושלמי שהתאימו את הפרשנות באופן אוטומטי למינוחי הבבלי, הידועים ומוכרים יותר).
ספרו, "הטרמינולוגיה של הירושלמי - המונחים העיקריים", מהווה מילון מקיף של המונחים העיקריים והנפוצים בירושלמי, דן בהגדרת כל ערך, במופעיו השונים, ומשמעויותיו השונות, בהתייחס לכל מופעיו בתלמוד, ולספרות מחקרית ענפה הקשורה בו.
ספר זה מהווה פריצת דרך של ממש, ומאפשר לימוד שיטתי ומסודר של הירושלמי באופן שהיה שמור למעטים בלבד עד היום.
הטרמינולוגיה של הירושלמי: המונחים העיקריים, הוצאת מאגנס, 2009
המינוח של הירושלמי: המונחים המשניים, הוצאת מאגנס, 2025
לייב (לובה) לויטה (2 בדצמבר 1904 – 25 באוקטובר 1976) היה מגדולי האידאולוגים בתנועת הקיבוץ המאוחד, מזכיר מדיני במפלגת מפ"ם ועורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
לויטה נולד במינסק, בתחום המושב היהודי של רוסיה טרם המהפכה הבולשביקית, ולמד במכון החקלאי הגבוה במוסקבה.
הוא השתייך לקבוצת מייסדי סניף 'החבר' (הסתדרות הנוער הלומד הציוני) בעיר מינסק, ונאסר בשל פעולתו הציונית והיה אמור להישלח לסיביר.
עונשו הומר בגירוש, ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל.
הוא הצטרף לקיבוץ עין חרוד וקבע שם את ביתו.
בשנת 1925 השתתף בקונגרס הציוני ה-14 ובוועידה השביעית של פועלי ציון ובשנים 1934–1935 שימש כראש משלחת השליחים ל"החלוץ" בפולין.
בוויכוח בין קיבוץ שחריה לקיבוץ קלוסובה, תמך לויטה בעמד קלוסובה כי הקיבוץ צריך לדאוג לכל צרכיו של החברים בו, באימרה:
בשנת 1939 יצא שוב בשליחות לפולין.
היה מפעילי הקיבוץ המאוחד וראש משלחת הוועד הלאומי לפולין ולגרמניה בשנת 1946. לויטה השתתף בארגון פעולות הבריחה וההעפלה, ובתקופת מלחמת העצמאות שימש יחד עם יעקב ריפתין כמזכיר המדיני של מפ"ם.
עבד כעורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד וערך את כתבי לנין ובורוכוב.
מיוזמי הקמת "יד טבנקין" וחבר הנהלתו.
בנו נמרוד נהרג במלחמת העצמאות.
נפטר בקיבוץ עין חרוד מאוחד ב-1976, לאחר מחלה קשה.
בעין חרוד לרגלי הגלבוע, 1924–1928: עדות אישית; ערכו: שלמה אבן-שושן ויוסקה רבינוביץ, רמת-אפעל: יד טבנקין - מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ, תשמ"ג 1983.
בראשית וסער: עדות אישית, אפעל: מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ; הקיבוץ המאוחד, תשל"ח 1978.
זרבבל גלעד (עורך), זיכרון ללובה לויטה, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט 1979.
רבי לייב מטערקיש-מאהילוב (כונה בשם ר' "לייב בעל הייסורים"; ?
- ט"ו בחשוון ה'תקצ"ד, 1833), מגדולי תלמידיו של בעל התניא וממייסדי קהילת חב"ד בחברון.
דמותו אפופת מסתורין, ולא ידועים פרטים רבים על דמותו מעשיו ופועלו.
שמו בעל הייסורים נדבק בו, בשל ייסורים רבים אותם עבר.
מסורת אחת מספרת כי את הייסורים קיבל על עצמו בשל שדיבר סרה ברבי נחמן מברסלב.
רבי לייב היה מראשוני חסידי חב"ד שהתיישבו בחברון.
לקראת זקנתו עבר לדור בעיר צפת.
כשביקשו בני טערקיש-מוהילוב מבעל התניא שימנה את רבי לייב למנהיג העדה בסביבתם, סירב לזה משום שמנהיג צריך לדעת גם בעניינים גשמיים.
ואילו רבי לייב מופשט לגמרי מענייני העולם הזה ותאוותיו, לבסוף מינה אותו להדריך ולנהל את האברכים הצעירים.
בספר שערי ירושלים מסופר על אודותיו:"תחילת התיישבות האשכנזים הייתה על ידי הרב החסיד המפורסם מורנו הרב לייב ז"ל מאנשי חב"ד, ונקרא רבי לייבלי מחברון וגם רבי לייב בעל ייסורין.
האיש הזה היה גדול בתורה וירא אלוקים מרבים, ובסוף ימיו נסע לעיר הקודש צפת, ונפטר שם זקן ושׂבע ימים, וציווה לפני מותו שכל מי שיהיה לו עת צרה, רחמנא ליצלן, ישתטח על קברו ויעזרוהו, וכן עושין עד היום".
מקובל שלפני הסתלקותו הבטיח לעזור לכל מי שיזדקק לישועה וישתטח על קברו, באמירת כל התהילים ברציפות בערב שבת אחרי חצות, עקב כך עולים מאות לקברו בכל ימות השנה ובפרט בימי שישי וביום הסתלקותו, לשמועה זו אין מקור מוסמך.
כמו כן, בעל ה"בית ישראל מגור" הורה שראוי לעלות על קברו של ר' לייב.
הוא נפטר בט"ו בחשוון תקצ"ז, ונקבר בבית העלמין העתיק בצפת אחרי החלקה הצבאית, בשנת 2013 חודש הציון והוצבה מחיצה.
לייב גרפונקל (וגם ליאון; ידוע בכינויו "דער לייב"; בליטאית: Levas Garfunkelis; 25 במרץ 1896, קובנה, ליטא הרוסית – 7 בספטמבר 1976, ירושלים, ישראל) היה עורך דין, מנהיג ציוני ועסקן ציבור בליטא.
ממייסדי היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ועורכו הראשון, מזכיר הוועד הפועל של ה"נאציונאל-ראט" ('המועצה הלאומית') של יהודי ליטא ואחר-כך סגן נשיאה, חבר בסיימאס הליטאי, ציר בקונגרסים ציוניים, מראשי צעירי ציון, ממייסדי העיתון היידי "דאס ווארט" ('המילה'), ויו"ר מרכז קרן היסוד בליטא.
ב-1941 נכלא בגטו קובנה שם כיהן כממלא מקומו של יו"ר האלטסטנראט אלחנן אלקס.
עם חיסול הגטו ב-1944, הועבר לדכאו.
עם שחרורו לאחר המלחמה עבר לאיטליה שם כיהן כיו"ר ארגון הפליטים היהודים.
שימש כרשם האגודות השיתופיות הראשון בישראל ועשה רבות להנצחת השואה.
לייב גרפונקל נולד ב-25 במרץ 1896 בעיר קובנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בן לצבי-הירש גרפונקל, מוסמך ישיבת וולוז'ין.
התחנך ב"חדר", שם התוודע לשפה העברית, ואחר כך בגימנסיה הרוסית בעיר.
למד משפטים באוניברסיטאות של פטרבורג, קייב וקובנה.
נמנה עם מייסדיו של היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" בקובנה ב-1919, והיה עורכו הראשון.
ב-1920 נבחר לוועד הפועל של "המועצה הלאומית" (ביידיש: 'הנאציונאל-ראט' – המוסד העליון שניהל את האוטונומיה היהודית בליטא), בו כיהן עד לפיזורו בסוף 1924, תחילה כמזכיר הוועד הפועל ולאחר מכן כסגן נשיא המועצה.
היה עורך ביטאון המועצה: "ידיעות פון אידישן נאציאנאל-ראט אין ליטע" והשתתף בניסוח ההצעה לסעיפי האוטונומיה היהודית בחוקה הליטאית.
באוקטובר 1922 נבחר מטעם הסיעה היהודית לחבר הסיימאס הראשון והמשיך בתפקיד זה גם בסיימאס השני והשלישי עד לפיזורו הלכה למעשה בסוף 1926 (בעקבות הפיכה צבאית שבראשה עמד אנטאנס סמטונה).
כמו כן, כיהן כחבר בוועד הארצי לעזרת הפליטים היהודיים מפולין עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
בשל מסירותו הרבה לטיפול בבעיות קהילתו היהודית היה ידוע בכינויו "דער לייב" – "האריה [של יהדות ליטא]".
אך רק לתקופה קצרה שכן חיש מהר נכלא בגטו קובנה.
שם שימש כממלא מקומו של יו"ר האלטסטנראט בגטו אלחנן אלקס, ולעיתים עמד בניסיונות קשים במגעיו עם הנאצים ואף עונה.
בקיץ 1944, סמוך לחיסולו הסופי של הגטו, הועבר למחנה קאופרינג ליד דכאו שם היה כלוא עד לשחרורו.
עם תבוסת גרמניה הנאצית הביאוהו חיילי הבריגדה היהודית לאיטליה, שם (ברומא) כיהן כיו"ר ארגון הפליטים היהודים.
בסוף 1946 התאחד עם אשתו ובנו היחיד צבי גרפונקל ובפסח 1948, ערב הכרזת המדינה, עלה ארצה, לחיפה.
גרפונקל כתב את הספר המרכזי על חורבן יהדות קובנה: קובנה היהודית בחורבנה.
בהוצאת יד ושם, ירושלים, 1959. כאחד מניצולי השואה חש חובה להנציח את פרק ליטא היהודית בסדרה "יהדות ליטא", והיה עורך ראשי של הכרך הרביעי על תקופת השואה שהופיע לאחר מותו.
כמו כן היה חבר פעיל במועצת יד ושם.
נפטר בירושלים ב-7 בספטמבר 1976, בגיל 80. נקבר בהר המנוחות.
בנו צבי גרפונקל הוא פרופסור אמריטוס במכון למדעי כדור הארץ שבאוניברסיטה העברית.
די אידישע נאציאנאלע אווטאנאמיע אין ליטע (קובנה, 1920) ['האוטונומיה הלאומית היהודית בליטא'; פורסם גם במהדורה הליטאית, הרוסית והגרמנית]
קובנה היהודית בחורבנה (הוצאת יד ושם, 1959)
'הקדמה', בתוך: אברהם פלמן (עורך), דיני אגודות שיתופיות בישראל להלכה ולמעשה (תל אביב, תשי"א)
יהדות ליטא, כרך ד: 'השואה 1945-1941'; בעריכת לייב גרפונקל, צבי ברק (סגן עורך), יעקב אולייסקי, יעקב רובינסון, מאיר ילין [ואחרים] (מערכת), תל אביב: הוצאת איגוד יוצאי ליטא בישראל, תשמ"ד ().
'האירועים החשובים ביותר בגטו קובנה', בתוך: גדעון רפאל בן-מיכאל (עורך), ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון מס' 28 ו-29: יהדות קובנה בשואה וגיא ההריגה "הפורט התשיעי"(אלול תשס"ט, ספטמבר 2009), עמ' 7–35
לייב אקשן (Live action, מילולית: "פעולה חיה") הוא צילום, דיגיטלי או בפילם, שלא באמצעות הנפשה קלאסית או ממוחשבת.
המונח משמש בתעשיית הקולנוע, הטלוויזיה והפקות וידאו אחרות.
מאחר שטכניקה זו היא הנורמה, השימוש במושג לרוב מיותר, ונעשה בו שימוש בדרך כלל רק במקרים שבהם מצופה שייעשה שימוש בהנפשה, כמו בסרטי פיקסאר ובמשחק וידאו, או כאשר היצירה היא עיבוד קולנועי של סרט או סדרה מצוירת, כמו סרטי הקולנוע "סקובי-דו" (2002), "הפלינטסטונס" (1994) או "101 כלבים וגנבים" (1996).
שימוש בבובות או בדגמים, למשל בסרט "בעקבות הקריסטל השחור" (1982) נחשב גם כן כלייב אקשן, ובלבד שלא נעשה שימוש בסטופ מושן להנפשתן.
המונח נפוץ בהקשרים של סרט או סדרת טלוויזיה המבוססים על יצירה מאוירת כגון חוברת קומיקס.
עיבודים של קומיקסים ללייב אקשן נפוצים במיוחד בסרטי גיבורי-על, כגון "סופרמן" (1978), "באטמן" (1989), "הנוקמים" (2012), "וונדר וומן" (2017), "הפנתר השחור" (2018), "הפלאש" (2023), ועוד רבים אחרים; וגם בסדרות טלוויזיה כמו "המפתחות של משפחת לוק" ו"המתים המהלכים".
ככל שבתעשיית הקולנוע גובר השימוש בתמונות ביצירת מחשב (Computer-generated Imagery), המוכר בעיקר בראשי התיבות CGI, חלק ממבקרי הקולנוע וביניהם מארק לנגר מוצאים לנכון לדון ביחסים שבין הלייב אקשן לבין ההנפשה.
לטענתם – סרטים חדשים, שמשתמשים באפקטים מיוחדים ממוחשבים, לא ניתנים להשוואה עם סרטי לייב אקשן המשלבים בתוכם דמויות מונפשות, וזאת בשל תפיסת הריאליזם של שילוב שני הסגנונות.
הלייב לָאוּנְג' היא תוכנית המשודרת בתחנות הרדיו הבריטיות BBC Radio 1 ו-BBC Radio 1Xtra.
את התוכנית הנחתה במקור ג'ו וילי באמצע השבוע, בשעות הבוקר.
בהמשך, שודרה בצהרי היום של סופי השבוע ולאחר מכן שודרה בהנחייתה של פרן קוטון משנת 2009 עד 2015. החל ממאי 2015, מנחה אותה קלרה אמפו.
במהלך התוכנית מופיעים אמנים ידועים שמבצעים בדרך כלל שיר אחד משלהם ושיר של אמן אחר, בפורמט אקוסטי.
הלייב לאונג' עצמה היא גם חדר פיזי, הממוקם באולפני Radio 1, ממנו משודרות חלק מההופעות; עם זאת, בשל גודלו, רבים מהן מתקיימות באולפני BBC Maida Vale.
משנת 2009, טרבור נלסון הנחה את התוכנית ב-BBC Radio 1Xtra, והוחלף על ידי די ג'יי אייס בשנת 2017.
השירים שנבחרו כגרסאות כיסוי הם לעיתים קרובות מסוגה מוזיקלית שונה לחלוטין לזה שמבצע האמן בדרך כלל, ומהווים מעין גרסה אלטרנטיבית מהמקור, המבוצעת מנקודת מבט שונה.
גרסת הכיסוי של ג'יימי קולום ל-"" של פארל ויליאמס הובילה לכך שקולום הוחתם בחברת התקליטים של ויליאם, סטאר טראק.
בשנת 2019, ביצעה הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט את השיר "" של פיל קולינס, בגרסה בשם "Can't Stop Loving You".
הגרסה זכתה לשבחים ביקורתיים רבים, עד שקולינס עצמו הצהיר כי "[יש לה] קול כל כך יפה, היא בהחלט הצליחה בכך.
שם פרטי האלבום מיקומי שיאUKIRE Volume 1השקה: 16 באוקטובר 2006
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 — Volume 2השקה: 22 באוקטובר 2007
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 — Volume 3השקה: 20 באוקטובר 2008
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 2 — Volume 4השקה: 26 באוקטובר 2009
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 — Volume 5השקה: 25 באוקטובר 2010
חברת תקליטים: סוני • יוניברסל
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 — The Best Ofהשקה: 6 ביוני 2011
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 2 — Volume 6השקה: 31 באוקטובר 2011
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 — BBC Radio 1's Live Lounge 2012השקה: 29 באוקטובר 2012
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 — BBC Radio 1's Live Lounge 2013השקה: 28 באוקטובר 2013
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 — BBC Radio 1's Live Lounge 2014השקה: 27 באוקטובר 2014
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 2 BBC Radio 1's Live Lounge 2015השקה: 30 באוקטובר 2015
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 1 2 BBC Radio 1's Live Lounge 2016השקה: 11 בנובמבר 2016
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 2 8 BBC Radio 1's Live Lounge 2017השקה: 17 בנובמבר 2017
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 2 7 BBC Radio 1's Live Lounge 2018השקה: 23 בנובמבר 2018
פורמטים: תקליטור • הורדה דיגיטלית 6 18 "—" מציין סינגל שלא נכנס למצעדים או לא הופץ באזור זה.
לאורך שנות הלייב לאונג', אירועים שונים של Radio 1 כללו תוכנית זו, וביניהן:
גרסאות כיסוי שבוצעו בלייב לאונג'
"לייב טריו" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר הישראלי רם אוריון.
את האלבום הוציאה ב-1 באוקטובר 2023 לאור חברת התקליטים נענע דיסק.
הוא הוקלט בהופעה שנערכה ב-7 ביולי אותה השנה, והופקה מוזיקלית על ידי אורי ברק.
הרב ד"ר לייב (אריה) וייסברג (בקרואטית: Leib Arjeh Weissberg; 9 בינואר 1893 פרוביז'נה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1942, יאסנובאץ, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה הרב הראשי של סלבונסקי ברוד אשר בממלכת יוגוסלביה עד לתקופת השואה.
לייב וייסברג נולד בעיירה פרוביז'נה השוכנת בשטחי אוקראינה המודרנית, כבכורם של הרב אהרן וייסברג ולחיה לבית רינגל.
בהמשך נולדו להורים עוד 4 אחים ואחיות.
לייב וייסברג סיים את בית המדרש לרבנים בווינה ובמהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה לרב הראשי של סלבונסקי ברוד אשר מנתה בעת ההיא כ-650 נפשות.
בהגיעו לעיר דיבר גרמנית ויידיש בלבד, אך תוך זמן קצר למד ודיבר סרבו-קרואטית.
היה נשוי לד"ר אדלה לבית טאובס, ולזוג נולדו שני ילדים שמואל (1933) וסעדיה (1936).
הרב ורעייתו אדלה עסקו בפעילות ציבורית בקהילה.
הוא עסק בהוראת דת לילדים, ורעייתו הייתה פעילה מרכזית בסניף ויצו שבעיר, וכן שימשה ממלאת מקום של הרב במן שיעורי דת.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים.
בית הכנסת הוצת וחולל, וב-1944 נהרס בהפצצות של בעלות הברית.
ב-1942 גורשו וייסברג ושני בניו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו.
אשתו אדלה נרצחה בהמשך בסטארה גראדישקה.
אחותו מינה נספתה במחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-1994 נקבעה לוחית זיכרון במקום בו עמד בית הכנסת, המנציחה את הקהילה ואת הרב וייסברג.
לנגפוס לייב (בפולנית: Leib Langfus וכן Leyb Langfus; 1910, ורשה – 1944, אושוויץ) היה יהודי פולני, רב ודיין בעיר המחוז מקוב מזובייצקי.
במלחמת העולם השנייה נשלח למחנה ריכוז והשמדה והועבר לאושוויץ בירקנאו, שם נרצח.
לקח חלק מרכזי במרד הזונדרקומנדו.
לנגפוס נולד בורשה, פולין בשנת 1910. הוא למד בישיבת צוזמיר ונשא לאישה את מרת דבורה, בתו של הדיין שמואל יוסף רוזנטל ממאקוב מאזובייק.
לאחר מות חותנו מונה לייב לדיין העיר במקומו.
נולד להם בן אחד ששמו שמואל.
ב 18 בנובמבר 1942 גורשה משפחת לנגפוס, יחד עם כל האוכלוסייה היהודית של מאקוב לגיטו מלאווה.
ב-10 בדצמבר של אותה שנה, נשלחו משם למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
לפי יחיאל גרנטשטיין, כבר למן ההתחלה טען לנגפוס כי אין להאמין לגרמנים ויש להתנגד להם כי הם רוצים להכחיד את היהודים.
בטרנספורט זה היו 2300 יהודים, מהם נלקחו לחיי שעבוד 523 אנשים.
לנגפוס היה חלק מקבוצה של 70 גברים בריאים, וחזקים בגופם שהועברו לזונדרקומנדו.
בתפקידו כזונדרקומנדו, לנגפוס לא התעסק בשריפת הגופות אלא בחיטוי והתקנת שיער הנשים למשלוח בגרמניה.
היתר נשלחו ישירות לתאי הגז, בהם גם אשתו של ר' לנגפוס, ובנם היחיד.
על אנשי הזונדרקומנדו בתאי הגזים הוטלה המשימה לעקור שיני זהב מפיות הנרצחים, לגלח לחטא ולהכשיר את שיער הנשים למשלוח לגרמניה ואחר כך לשרוף את הגוויות ולהשליך את האפר לנהר.
המלאכה לא הסתיימה עם שריפת הגופות, שכן עדיין נשארו עצמות, וגם מן האפר היה צריך להיפטר.
בימים שבהם לא הגיעו משלוחים עסקו הזונדרקומנדו בסילוק העצמות שרוכזו המחסנים.
הוטל עליהם לכתוש את העצמות לגודל של אבני חצץ.
"מ-10,000 עד 20,000 איש שהגיעו לשם במשך שבועיים, נשארה ערימה קטנה של אבני חצץ", מעיד שאול חזן.
"לאחר מכן לקחנו מוטות עץ עגולים בעלי ידיות ובעזרתם כתשנו את העצמות עד דק.
לא ייאמן, אלפי בני אדם היו לערימת אבק".
לידי בנייני הקרמטוריום הגדולים חפרו אנשי הזונדרקומנדו בורות קטנים להטמנת שיירי השריפה.
בצדו האחד של התנור בתא גזים 2 היה גם מבנה ובו תנור לשריפת אשפה, שבו נהגו לשרוף מסמכים, צילומים וחפצים אחרים: כל פריטי רכוש הקורבנות שלא היה להם כל ערך עבור הגרמנים.
הגרמנים נהגו להוציא להורג כמויות גדולות מאנשי הזונדרקומנדו ולהחליפם באסירים אחרים.
כל אחד ואחד מאנשי הזונדרקומנדו ידע שהוא חי על זמן שאול ושיומו האחרון יכול להגיע בכל רגע.
נראה שיתר חברי הזונדרקומנדו לא נגררו לאובדן מוסרי משמעותי בזכות קבוצה נרחבת של אנשים בקרבם ששימרו את מוסריותם ואנושיותם.
הימצאותם בזונדרקומנדו של יהודים רבים מאוד בעלי עולם ערכי רוחני גבוה מנעה את השחיקה המוסרית ואפשרה לרוב אנשי הפלוגה לעמוד בסחף המוסרי ולשמור צלילות מחשבה ורגש.
קבוצות מחתרתיות הוקמו בכל ארבעת תאי הגזים באושוויץ, והן היו בקשר עם המחתרת הבינלאומית באמצעותו של .
שמותיהם של כמה מראשי מחתרת הזונדרקומנדו נחרתו לעד בספרי ההיסטוריה.
היו שם זלמן גרדובסקי וזלמן לוונט שהותירו אחריהם רשימות חשובות ביותר שנכתבו בתוך התופת.
לפי גדעון גרייף ואיתמר לוין, כי הרב לנגפוס היה דמות מופת רוחנית ומוסרית, גם הוא מבעלי הרשימות המחתרתיות.
בספרם, "מרד באושוויץ, התקוממות הזונדרקומנדו בתאי הגזים, 7 באוקטובר 1944,", טענו כי בתוכניות להתקוממות כללית דובר שפיצוץ אחת המשרפות יהיה האות לפריצת המרד.
חלק מהעדים מסרו כי יהודי דתי כבן 40 הסכים להישאר לבדו באחת המשרפות כשהוא מצויד בחומר נפץ ולפוצץ אותו על עצמו ועל המשרפה גם יחד.
העדים מכנים אותו "הדיין" כך שייתכן מאוד שהכוונה לרב לנגפוס, שהיה דיין כאמור בעיר מקוב מזובייצקי והשתתף בהכנת הרשימות שנטמנו במתחם תאי הגזים.
בעקבות מחקר שהחל לערוך בר מארק ואשר המשיכה אשתו, הסתבר כי כותב היומן הוא מי שכונה בפי האסירים "דער מאקאווער דיין", הלוא הוא לנגפוס, הדיין ממאקוב-מאזובייצקי.
על פי השוואות כתבי-היד, משייכים לכותב זה עוד שלושה מסמכים נוספים - שני דוחות על הוצאות להורג, האחד של 600 ילדים, ודוח אחד על הוצאה להורג של 3,000 נשים.
באותו דוח מצויה גם עדות, ורשימה מספרית בפולנית, של אסירים שהושמדו בגז בין 9 - 24 באוקטובר 1944 במשרפות מס' 2 ,4 ו-5.
יעקב זילברברג, שהגיע לאושוויץ כשומר מצוות, התייסר לא רק בשל העבודה המחרידה שהוטלה עליו, אלא גם משום שככהן לא היה אמור כלל לגעת בגופות.
בעדותו, סיפר זילברג כי שוחח רבות עם לנגפוס, שהיה דיין בעיר מקוב וצורף לזונדרקומנדו בתאי הגזים 3-2. לדברי זילברברג, הרב לנגפוס אמר לו: "אל תדאג, אנחנו נמצאים כאן כדי לבצע את שליחותו של האלוהים.
הוא רוצה כך, ואנחנו מוכרחים לפעול כפי שהוא מצווה, זהו רצון הבורא.
אין בכוחנו לשנות את רצונו, כשם שאין לנו שליטה על החלטותיו".
עוד הוסיף כי לדעתו מה שאנחנו עושים זוהי מצווה, כי בדרך זו היהודים באים, בצורה כלשהי לידי קבורה.
לפי דבריו של זלמן לבנטל שיומנו נמצא ב־1962. לנגפוס היה אחד מפעילי המחתרת ומתכנני המרד במשרפות.
על פי ההערכה, הוא הוצא להורג ב-27 בנובמבר 1944. רוב הדברים שהוא כתב נכתבו בצורת דוח עיתונאי כמעט, אך מדי פעם הוא לא יכל להתאפק והוסיף גם הערכות משלו.
עבודה רבה ומאומצת נדרשה כדי לנסות ולשחזר את סדר הדפים, ובמקומות אחרים עדיין ניתן לחוש בחוסר רציפותו של הטקסט.
סך הכל העמודים שהכניס מארק לספרו הוא 94. תחילה מתאר לוונטל את הנסיעה למחנה ואת ההלם הראשוני לנוכח המפגש עם המוות.
ואולם מבחינת התייחסותו והערכתו האישית לגבי המתרחש נודעת לדברים חשיבות רבה, כמובן.
המסמך חתום והתאריך הרשום בסופו הוא 10 באוקטובר 1944. את היומן הקדיש לוונטל לחבריו מן המחתרת -- יוסף ורשוובסקי :(Warszawski), זלמן גרדובסקי, לנגפוס, אייזיק קולניאק (Kolniak), יוסף דרווינסקי (Derewinski), לנגפוס ויעקב הנדלסמן (Handelsman).
שנה לפני שנמצא כתב-היד הנזכר התגלה כתב היד אחר של לוונטל, שכלל יומן מלודז' ועוד רשימה קצרה מפרי עטו.
הוא כותב כי חש חובה לדאוג לשימורו של היומן שהגיע לידיו ומציין כי בשטח הקרמטוריום מצויים כתבי יד נוספים, אשר בעתיד ודאי יעניינו חוקרים רבים, ומוסיף כי על הקוראים לדעת שאין הכתוב משקף את האמת במלואה, שכן המציאות שבה הם חיו הייתה נוראה הרכה יותר.
עוד מעלה הוא על נס את המרד שהיה בוורשה ושואל שוב מדוע לא נהגו כך גם יתר הנידונים למוות.
ב-1952 התגלה בשטח קרמטוריום מס' 3 כתב-יד החתום באותיות "איר"א".
כתב-היד מכיל רשימות שעניינן התקופה שבין 1943 ל-26 בנובמבר 1944. בחלק אחד של היומן תיאורים מפורטים של התרחשויות אשר הכותב נכח בהן ושמצא לנכון להעלותן על הכתב.
רוב הדברים כתובים בצורת דו"ח עיתונאי כמעט, אך מדי פעם בפעם לא יכול הכותב להתאפק והוסיף גם הערכות משלו.
חלק אחר של היומן הוא גביית-עדות מאדם שהצליח לברוח מבלז'ץ (Belzec) ובסופו של דבר הגיע לבירקנאו.
בעקבות מחקר שהחל לערוך מארק ואשר המשיכה אשתו, הסתבר כי כותב היומן הוא מי שכונה בפי האסירים "דער מאקאווער דיין", דהיינו לנגפוס, הדיין ממאקוב-מאזובייצקי (Makow Mazowiecki).
על פי השוואות כתבי-היד משייכים לכותב זה עוד שלושה מסמכים נוספים - שני דוחות על הוצאות להורג, האחד של 600 ילדים, ודו"ח אחד על הוצאה להורג של 3,000 נשים.
באותו דו"ח מצויה גם עדות, ורשימה מספרית בפולנית, של אסירים שהושמדו בגז בימים 24-9 באוקטובר 944ו במשרפות מס' 2, 4, ו-5. מיד אחרי המלחמה נמצא באותו מקום מסמך נוסף, אשר נלקח משם והוחזר למוזיאון אושוויץ רק ב-1970. מסמך זה מכיל מספר רשימות של אותו כותב.
המסמך אינו חתום, אך כותרו, "דער גירוש" (הגירוש), אזכור שמו, "לייב", בפי אשתו, ומקום ההתרחשויות - מאקוב, מעידים שמדובר בדיין לנגפוס.
הרשימות מכילות את סיפור חיסולו של גטו מאקוב מאזובייצקי ב-18.11.42, המעבר למלאווה, הנסיעה ברכבת לאושוויץ וההגעה לבירקנאו.
מתוך רשימות אלה נודע לקורא כי לכותב אשה ובן, בפרק הראשון מתאר הכותב את התחושה בבית ערב הגירוש, אך מכאן ואילך הוא עובר לתיאור המאורעות כצופה מן הצד, רק בתיאור הסלקציה בהגיעם לאושוויץ הוא חוזר ומזכיר את משפחתו במשפט אחד.
לנגפוס שנולד בוורשה ולמד בישיבת צוזמיר.
באמצע שנות ה-30 נשא לאשה את בתו של הדיין שמואל יוסף רוזנטל ממאקוב-מאזובייצק.
אחרי פטירתו של הדיין בא במקומו לנגפוס, ולאחר שנמלט רב העיר לוורשה, עם הפלישה הגרמנית, מילא גם את מקומו, על פי עדות חברו ב"יודנראט".
בנובמבר 1942 פונו יהודי מאקוב-מאזובייצקי למלאווה (Malwa), ומשם, בתחילת דצמבר, לאושוויץ (באותו זמן הגיע לשם גם לוונטל).
יחד עם לנגפוס גורשו גם אשתו ובנו, שנלקחו מיד עם בואם לתאי הגזים בעוד לנגפוס עצמו נבחר לזונדרקומנדו.
לוונטל תיאר את הדיין כאדם אינטליגנטי ונעים הליכות, אך התקשה להבין את דבקותו בקבלת הדין האלוהי.
התיעוד התבסס על שלוש מקורות: יומנים ורשימות, כתובים ביידיש, של שלושה אנשי זונדרקומנדו, שהיו פעילים גם במחתרת - גרדובסקי (גרדובסקי, ביידיש Gradowski), לוונטל (לוונטל ביידיש Levental) ולנגפוס (לנגפוס, ביידיש Langfus).
השלושה כתבו את קורותיהם ולפני הוצאתם להורג קברו את רשימותיהם, מתוך תקווה ואמונה כי בעתיד יתגלו וישמשו מקור למחקר להיסטוריונים בחיפושיהם אחר האמת ביחס למה שהתרחש במחנה בכלל, ובזונדרקומנדו בפרט.
למעט מחקרו של מארק, עד כה לא בוצע מחקר משמעותי על מקורות אלה.
לייב (לב) לוין הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
שמו המלא הוא לייב לב שלמה בנימין ישראל לוין.
אביו הביולוגי, מבין משקיעי מוזיאון היידיש, נולד למשפחה אורתודוקסית ועלה לישראל מבלגיה.
אמו רות עלתה בשנת 1972 לישראל מרוסיה, ובעקבות נישואיה לאביו החורג מוטי, עברו לשכונת קטמון בירושלים כשהיה בן 5.
בילדותו למד במשך שנה בתיאטרון המרתף ושנתיים בבית הספר לתיאטרון חזותי בעיר.
הוא בוגר קורסי משחק בשיטת צ'בק בישראל בהנחיית שחר רוזן ושיטת סטניסלבסקי במוסקבה בהנחיית מיכאל קייט.
לוין השתתף בסדרות טלוויזיה רבות בתפקידים ראשיים ומשניים.
+שנהפרויקטדמותהערות2019מתיר עגונותהסדרה שודרה בכאן 112020פלמ"חאהרוןעונה שנייה, הסדרה שודרה בטין ניק לצופי yesבלקספייסריףעונה ראשונה, הסדרה שודרה ברשת 13 ועונתה הראשונה נמכרה לנטפליקסריקוד האשפרנקלסדרה מבית yesשעת אפסאסיעל תפקיד זה הוא היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה2021שמים אדומיםיוריהסדרה שודרה ברשת 13שטיסלעונה שלישית בלבד.
סדרה מבית yes2022שנות הירחסדרת דרמה אוטוביוגרפית אודות אביב גפן.
הסדרה שודרה בHOT2024הצביגבריאל ניסןהסדרה שודרה בכאן 11
בשנת 2021, שיחק לוין את התפקיד הראשי בסרט מישהו יאהב מישהו שביימה הדס בן ארויה.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2023 שיחק את התפקיד הראשי בסרט המשלחת שעוסק במשלחות הנוער לפולין.
הוא מגלם את אחת משלוש הדמויות המרכזיות בסרט: "עידו" שבו מתאהבת ניצן (נעמי הררי).
הוא גילם חייל ישראלי בסרט גיבורים שביים יאיר אגמון ועוסק במלחמת השחרור בראי הישראלים והפלסטינים.
שיחק גם בתפקיד ראשי בסרט "נדל"ן: סיפור אהבה" של ענת מלץ שזכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל הסרטים בחיפה בינואר 2025, והמועמד בקטגוריית "סרטים עלילתיים באורך מלא" לפרס אופיר לשנת 2024.
בעת לימודי המשחק, לוין גילם את התפקיד הראשי במחזה "נפשות מתות.
אבסורדרמה" שביים מיכאל קייט בפרויקט התיאטרון הרב תרבותי.
הוא העלה הצגה בפסטיבל "שאון חורף" בירושלים.
כדובר יידיש, החל משנת 2019 משתתף לוין באופן קבוע בקברט יידיש "אסתרס קאבארעט" של בית שלום עליכם.
לוין היה בזוגיות עם אלישבע וייל במשך שנתיים, שגילמה גם את זוגתו בסרט מישהו יאהב מישהו.
מלבד המשחק, לוין עוסק בסייף במועדון מכבי ירושלים.
"לייב בגריי 2023" הוא אלבום ההופעה השני של הזמר הישראלי אדם.
את השיר הוציאה ב-2 ביוני 2023 לאור חברת התקליטים הפרטית של מירי פרלמן.
האלבום הוקלט במהלך הופעה שערך אדם במועדון הגריי ביהוד.
הוא אירח אמנים רבים, כמו סי היימן, רון רוזנפלד ומייקל הרפז.
הוא ביצע את מיטב להיטיו שפורסמו לאורך השנים, דוגמת "סוד", "אין מוצא", "היא רוקדת לבדה", "מרחוק לרחוק", "מצטער" ו"שקיעה אחת".
לייב ארנה הוא מרכז בידור רב-תכליתי הממוקם בפאתי מוסקבה, הניתן להפיכה לכל סוג של אירוע, עם קיבולת של עד 11,000 איש.
לייב ארנה ממוקמת ב שבדרום מערב מוסקבה, כ-2 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה.
לייב ארנה נפתחה ב-17 בדצמבר 2022. באירוע הפתיחה הופיעו אומנים ידועים כמו: דימה בילאן, פיליפ קירקורוב, סרגיי לזרב, גריגורי לפס, מקסים ואחרים.
ב-7 ביוני 2025 לייב ארנה אירחה את טקס פרסי Muz-TV.
ב-1 במרץ 2025 נערך בארנה טקס פרס המוזיקה הלאומי של רוסיה.
ב-20 בספטמבר 2025 נערכה בלייב ארנה תחרות הזמר אינטרוויזיון 2025 בהשתתפות של 22 מדינות.
(יהודה אריה) לייב רוכמן (בכתיב יידי: ראָכמאַן; 3 בינואר 1918 – 14 בספטמבר 1978) היה סופר יידיש ישראלי יליד פולין.
לייב רוכמן נולד בעיר מינסק מזובייצקי שליד ורשה בירת פולין בשנת 1918. בגיל חמש התייתם מאביו, וכנער ברח להתחנך בחצרו של הרבי מפוריסוב בוורשה ובאוטבוצק.
בגיל שש-עשרה קיבל סמיכה לרבנות, ובגיל שבע-עשרה התפקר והתחיל לכתוב בעיתונות היידיש.
בתחילת מלחמת העולם השנייה חזר למינסק-מזובייצק, וב-1942 ברח עם אשתו והסתתר בבית איכרים.
עקב מחלת השחפת שבה חלה, שהה שנים אחדות בסנטוריום בשווייץ.
ספרו הראשון, "בדמייך חיי: יומן 1943–1944" (ביידיש: "און אין דיַין בלוט זאָלסטו לעבן: טאָג-בוך 1943–1944"), יומן שכתב במשך שנות שהותו במחבוא במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיע בפריז בשנת 1949. הספר תורגם מיידיש לעברית ולשפות נוספות.
על הספר כתב אהרן אפלפלד: "זהו אחד הדוקומנטים השקטים והבלתי פאתטיים שנכתבו על השואה.
בספר זה כבר מצוי רוכמן הבוגר, שהבליע את הצעקה המרה".
בשנת 1950 עלה לישראל, ובה פרסם ספר נוסף בשם "בצעדים סומים על פני האדמה", שהופיע ביידיש בשנת 1968 ותרגומו העברי ראה אור בשנת 1976. ערב מותו בשנת 1978 התפרסם קובץ סיפורים בשם "המבול", שתורגם אף הוא מאוחר יותר לעברית.
ספריו המאוחרים נושאים אופי סוריאליסטי למחצה, כאשר חיים ומתים, מוקדם ומאוחר, מציאות ודמיון, מסתופפים בהם בהדדיות.
ספרו 'בדמייך חיי' תורגם ופורסם באנגלית בצרפתית וברוסית.
תרגום הספרים 'בצעדים סומים על פני האדמה' ו'המבול' ראה אור בצרפתית.
לייב רוכמן עבד שנים רבות במדור היידיש של הרדיו, ב"קול ישראל" וב"קול ציון לגולה".
כמו כן כתב בעיתונות יידיש בישראל ומחוצה לה.
בין היתר שימש ככתב בישראל של העיתון היידי 'פארוועאטס' בניו יורק.
ביתו היה בית ועד, ורבים באו כל העת לשהות בין כתליו.
הבית היה בית של שמחה ולימוד, מעין "טיש" חסידי.
בין הבאים היו הסופרים ש"י עגנון, חיים גראדה, גרשם שלום, חיים הזז, דב סדן, נחמה ליבוביץ' ועוד.
הסופר אהרן אפלפלד מרבה להזכיר את לייב רוכמן בספריו השונים, ומציין שהוא אחד האנשים שהשפיעו רבות על כתיבתו וראיית העולם שלו.
בין השאר כתב: "מורים גדולים היו לי.
עם רוכמן עשיתי את כברת הדרך הארוכה ביותר.
מורשתי, מורשת מתבוללים, עיכבה אותי לא מעט.
לא כל שהיה בידו לתת לי קיבלתי.
אבל תודעתי לא באה לי אלא מכוח הימים ששהיתי עמו."
בתו של רוכמן היא המשוררת רבקה מרים ובנו הוא הכנר יהושע רוכמן.
(תרגום חנוך קלעי ועדכון התרגום רבקה מרים עם 'אחרית דבר' מאת אבידב ליפסקר), הוצאת כרמל תש"ף 2020.
בצעדים סומים על פני האדמה (תרגם מיידיש: א"ד שפיר), תל אביב: עם עובד, תשל"ו 1976.
המבול (תרגום מיידיש: רוכמן, ק"א ברתיני, יהודה גור-אריה, מ' מייזלש, חנוך קלעי; אחרית דבר מאת אהרן אפלפלד), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988.
חוברת של שיחותיו עם תלמידי תיכון אחרי מלחמת יום הכיפורים, תחת הכותרת "דרכי אירופה אבלות" ראתה אור בשנת 1976, והודפסה מחדש ב-2024 בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
לֶיְיבּ קְוִויטְקוֹ (ביידיש: קוויטקאָ; ברוסית: Лев (Лейб) Моисеевич Квитко, לֵב מוֹיסייביץ' קוויטקו; 15 באוקטובר 1890 – 12 באוגוסט 1952) היה משורר יידיש, סופר ועורך.
נרצח בפקודת סטלין באוגוסט 1952 עם יתר הרוגי המלכות בברית המועצות.
נחשב בעיני רבים לגדול יוצרי היידיש לילדים בברית המועצות לשעבר.
לייב קוויטקו נולד בעיירה אוֹלסְקוב שבפלך חֶרְסוֹן של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) למשפחה של מורה עני.
משום כך מורהו הראשון היה אביו, והוא לא התחנך במוסדות חינוך רשמיים.
התייתם בגיל מאוד צעיר, וגדל אצל סבתו ובבית דודו, שהיה רב.
בגיל עשר כבר יצא לעבוד לפרנסתו, ובשנות העשרה לחייו היה פועל ונווד בעיירות אוקראינה.
היה צבע ועגלון, סבל ותופר, ולא התפנה ללימודים.
בעת מלחמת העולם הראשונה נתקע קוויטקו בעיר אומן, ודווקא שם נזדמנה לו אפשרות להשלים את לימודיו.
לאחר נישואיו בשנת 1917, עבר לקייב, והחל לפרסם את שירתו ביידיש.
הוא התפרסם תוך זמן קצר כמשורר משובח, וחבר לצעירי המשוררים פרץ מרקיש ודוד הופשטיין, שהוציאו מאסף לשירה בשם "דאס פרייע וואָרט" (המילה החופשית).
קוויטקו היה תומך נלהב של מהפכת אוקטובר והשתלב במהירות במִמסד הקומוניסטי-יידישיסטי.
הוא היה מחנך במעון ילדים עזובים שהתרבו מאוד בעת המהפכה ומלחמת האזרחים.
בשנת 1921 יצא לגרמניה, כפקיד בנציגות מסחר סובייטית, ושהה שם עד שנת 1925. באותה העת פרסם עם שני משוררי היידיש דער נסתר משה ליפשיץ מאסף אוונגרדי בשם "גייענדיק" (ברלין 1923).
בשובו לאוקראינה ניהל את התיאטרון היהודי האמנותי בחארקוב, וערך עיתוני יידיש לילדים ולמבוגרים.
בין השאר ערך את הירחון "די רויטע וועלט" ('העולם האדום') ואת השבועון לילדים "זיי גרייט" ('היה נכון').
קוויטקו לא התיישר לגמרי עם הקו הקומוניסטי הנוקשה, והרשה לעצמו לבקר את המשטר.
הוא פוטר מהעיתונות ונשלח לעבוד במפעל לטרקטורים.
כתיבתו למבוגרים נחסמה, אך הוא המשיך לפרסם את יצירתו לילדים.
בוועידת סופרי הילדים הסובייטים שנערכה בחארקוב בשנת 1933 זכה קוויטקו להכרה נרחבת ולכיבודים רבים.
התנגדות השלטונות לפרסום יצירתו נתמעטה, יצירותיו תורגמו מיידיש לרוסית וללשונות נוספות של ברית המועצות.
שיריו הולחנו, בין השאר על ידי המלחין פרוקופייב, ונפוצו ברוסית בעיקר, במיליוני עותקים.
בשנת 1939 זכה קוויטקו בעיטור "הדגל האדום" הסובייטי על יצירתו לילדים.
הוא ערך כמה מסעות, הצטרף גם למסעות מחקר וזכה אפילו להשתתף במשלחת מחקר גאוגרפית אל התחום הארקטי הרוסי.
בשל פרסומו וחשיבותו במימסד היהודי-סובייטי היה בין ראשי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בשנות מלחמת העולם השנייה.
עם תום המלחמה עוד גדל פרסומו, והוא נבחר למזכיר אגודת הסופרים היהודים, משרה שהיה בה כוח רב, השפעה, ואפשרויות נרחבות לפרסום וסיוע.
הוא עוד הספיק לקבץ ולערוך כמה קובצי עדויות של יהודים מימי המלחמה, הכיבוש הגרמני וההשמדה.
כל אלה לא עזרו לו, ובשנת 1949 הוא נאסר ונעצר עם סופרים יהודים רבים.
הוא הועבר ממחנה מעצר למחנה מעצר, עונה, טולטל והורעב.
ב-12 באוגוסט 1952 הוא הוצא להורג עם יתר הרוגי המלכות בברית המועצות.
שמו של לייב קויטקו טוהר באמצע שנות החמישים, ויצירותיו לילדים ולמבוגרים נדפסו שוב ביידיש, ברוסית, ובלשונות נוספות.
והוא נחשב היום כאחד מיוצרי ספרות הילדים הגדולים הן ביידיש הן ברוסית.
הוא פרסם למעלה משבעים כרכים של שירה, שירה לילדים, סיפורת וממוארים.
לעברית תורגמו כמה משיריו, בין השאר על ידי נתן יונתן, אוריאל אופק וגרשון חנוביץ, וספרון שירים אחד בלבד.
גייענדיק: זאמלבוך, דער נסתר, לייב קוויטקא, מ' ליוושיץ, משה ליפשיץ, ארויסגעגבן פון דער אידישער סעקציע באם קאמיסאריאט פאר פאלקבילדונג, ברלין: Typ.
תחת שמש / ליב קוויטקו; עברית: גרשון חנוביץ; ציורים: ה' הכטקופף, רמת גן: מסדה, 1968.
לייבו לוין (בכתיב יידי: לייבו לעווין; 1914, קמפולונג מולדובנסק, רומניה – 7 בפברואר 1983, הרצליה) היה קריין אמנותי, זמר ומלחין ביידיש שהתפרסם ברומניה לפני מלחמת העולם השנייה.
הוא קרא פרוזה, שירה ומשלים ביידיש, הלחין וביצע שירים של איציק מאנגר, חיים נחמן ביאליק, ה.
לייוויק, משה לייב הלפרן, אנה מרגולין, שיקה דריז ומשוררים אחרים.
ב-1919 עבר לצ'רנוביץ, שר במקהלת בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ עם החזן הנודע פיני ספקטור.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 התחיל ללמוד בסמינר למורים לשפה וספרות היידיש "דער יידישער שולפאריין" ובמקביל החל את פעילותו האמנותית ברחבי רומניה.
הוא היה עורך ערבי שירה ופרוזה ביידיש, קורא ושר שירי עם ושירי משוררים למנגינות שהלחין בעצמו.
ב-1939 – בצ'רנוביץ יצאו לאור בהוצאת הרש סגל: האלבום "ששה שירי ערש" הכולל את הלחנים של לייבו לוין לשיריהם של איציק מאנגר, ה.
לייוויק, משה לייב הלפרן, אברהם רייזן ונחום יוד, עם הציורים של איזיו שרף, וחוברת הכוללת תשעה שירים מאת הטרובדור מבלצי, זליג ברדיצ'בר.
המלים והתווים נרשמו מפי לייבו לוין.
ב-1941 גויס לצבא האדום ואחר כך לצבא העבודה בהרי אורל.
ב-1942 נאסר באשמת ריגול לטובת רומניה.
הוריו ושתי אחיותיו נספו בטרנסניסטריה.
בין השנים 1942–1956 היה אסיר במחנות עבודה בסיביר.
ב-1972 עלה עם משפחתו לארץ.
ב-1980 תרגם מגרמנית ליידיש את כל שיריה של המשוררת הצעירה מצ'רנוביץ זלמה מרבאום-אייזינגר (1924–1942).
בהוצאת אור-תו יוצא קובץ שירים שהלחין.
האנתולוגיה של שירי לייבו לוין
שירת היידיש בניגוניו של לייבו לוין בהוצאת י.ל.
פרץ, ת"א, בעריכתה של ביתו, רות לוין (זמרת ושחקנית ישראלית, כלת פרס סגל לתרבות היידיש).
הספר כולל 49 שירים למלים מאת 21 משוררים (איציק מאנגר, ה.
לייוויק, אברהם רייזן, מ"ל האלפרן, א.
מרבוים-אייזינגר ועוד), עם עיבודים לפסנתר מאת חנן וינטרניץ, צילומים וציורים, כמו כן הקדמה ואחרית דבר מאת רות לוין, כל הטקסטים מובאים ביידיש ובתרגומים לעברית ואנגלית.
רבי יהודה לֵיְבּ בן יוסף מרובנה הידוע בכינויו רבי לֵיְבּ שָׂרָה'ס (י"ז בתמוז ה'ת"ץ, 1730 – ד' באדר ב' תקנ"א, 1791) היה מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש.
הרבה לנדוד בקהילות ישראל ולעסוק בפדיון שבויים.
רבי לייבּ (שרה'ס) בן-שרה נולד בי"ז בתמוז ה'ת"צ לשרה, וליוסף שהיה נצר לשושלת המהר"ל מפראג, סמוך לעיר רוֹבנה, שבה פעל המגיד ממזריטש.
בתולדות התנועה החסידית נקראו רבנים בודדים בלבד על שם אִמם.
על פי האגדה החסידית, מקור שמו של רבי לייבּ, היה במעשה של אמו: .
עוד מנעוריו דבק ברבי ישראל הבעל שם-טוב שהעיד עליו: "רבי לייבּ מתענה משבת לשבת לא משום שברצונו לצום, אלא משום שבדבֵקותו בבורא הוא שוכח לאכול".
מתוקף סמיכותו לרובנה, עירו של המגיד ממזריטש, היה מבאי ביתו של המגיד וממקורביו.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של רבי לייבּ בן-שרה.
קיימת עדות על קיומו של אח בשם מרדכי, אולם אין במסורה החסידית הרחבה ביוגרפית על אודות אחים ואחיות נוספים.
על שרה האם, שהאגדה החסידית מרחיבה בתיאורי צדיקותה ויופייה, מסופר שהקדישה בשנות אלמנותה את כל כוחותיה וכישוריה בגידול בניה במסירות נפש.
שני אירועים בִּלבד שמורים מימי ילדותו ונעוריו של רבי לייבּ.
האזכּור הראשון הוא הסתלקות אביו רבי יוסף ובחירתו לזַכּות את בנו הפעוט להיקרא בשם אִמו.
הסיפור השני מתייחס לשנת כניסתו של רבי לייבּ לעול המצוות.
לפי האגדה הייתה נשמתו 'דו פרצופין', שכן בהיותו בר-מצווה קיבל מהמגיד ממזריטש גם את נשמתו של רבי חיים בן-עטר, בעל "אור החיים", שהיה נערץ על החסידים.
שתי אבני הדרך הבאות במסלול חייו המתועד של רבי לייבּ הצעיר כרוכות במסכת יחסיו המופלאה עם רבי ישראל הבעש"ט.
תחילה מסופר על אירוע חריג שהתרחש במחיצת הבעש"ט וקרוּאיו.
במִתוועדים אחזה תדהמה נוכח השתלחותו עזת הפנים של לייבּ הנער, ונוכח היחלצותו המפתיעה של הבעש"ט למענו:
"בהיותו בן ט"ו שנים נכנס פתאום לייבּ הצעיר לחדרו של הבעש"ט, כשהוא מקפץ ומרקד.
תלמידי הבעש"ט התרעמו על חוצפתו של הנער ועמדו לגרשו החוצה, אולם הבעש"ט שידע את שורש נשמתו הגדולה, הרגיע את הפרץ והסער שחולל תלמידו עז הפנים ופנה אל הנער: "חריף אתה ונועז.
יודע אני מעשיך ואולם סכנות חמורות אורבות בדרכך.
הולך הִנךָ על חודה של חרב.
אחוז בי חזק ואכוון דרכך".
מאז דבק רבי לייבּ בבעש"ט והיה שליחו הנאמן בכל העניינים והמשימות שהשתיקה יפה להן, ובכל אותם פעולות ומעשים שחייבים היו להיעשות בהסתר.
הסיפור השני הוא תיאור המעמד הטעון בעוצמות רגשיות נדירות כאשר שכב הבעש"ט על ערש דווי והטיל על רבי לייבּ, פנים אל פנים, לרשת מקומו במצוות פרנסת ל"ו הצדיקים הנסתרים בדורו.
יופיו החיצוני של רבי לייבּ בן-שרה וחוסנו הגופני מהווים נדבך משמעותי בתיאור דמותו.
"במזל יופי בא רבי לייבּ לעולם, ושפע עליון ניתן לו תמיד בעין יפה וביד רחבה", כתב הסופר אליעזר שטיינמן.
"הוא עצמו זכה למידת הגבורה, כי גיבור היה בגופו, פשוטו כמשמעו.
מעשה שתלמידו רבי יצחק מלבוב רצה לקחת תיבת מטלטליו ולהרימה כדי לשמש את רבו, ולא הצליח להרימה מחמת כובדה.
אמר לו רבי לייבּ: כתוב 'גיבורי כוח עושי דברו' (תהִלים כג, כ), כי להיות מעושי דברו של הקב"ה צריך להיות גיבור בכוח...
ואכן, רבי לייבּ היה גיבור חיל, נאה בקומתו, ויפה תואר במראהו.
ובמקום שאתה מוצא את יופיו וגבורתו, מוצא אתה כי נשמתו החצובה מהיכל היופי והגבורה הייתה מקורבת לעולם הניגון".
ידוע שרבי לייבּ היה למדן מופלג ודרש בדברי תורה עם רבי יעקב שמשון משיפיטובקה – הלמדן של החסידות.
בזקנותו נעזר ברבי עזריאל מפולוצק, מתועמלני החסידות החשובים ומגדולי תלמידיו של המגיד, שהיה נִלווה אליו בנסיעותיו.
רבי לייבּ בן-שרה נִמנה עם הצדיקים הנסתרים בתולדות החסידוּת.
כל ימיו היה סובב בערים ובעיירות, מבקר בירידים ובמקומות אחרים, והיה עוסק בדבר מִצווה.
בייחוד הקדיש מכוחותיו למצוות פדיון שבויים והצלת רדופים מיָד עושקיהם.
רבי לייבּ נודע במאבקיו נגד אדנוּתם של הגבירים היהודיים מבית.
הוא לא נרתע מכוחם והתעמת ללא חת בהתעמרות ובגזל שהייתה מנת חלקה של דלת העם מידי בני עמם.
קרוב לוודאי שגם מכאן נובעת תהילתו בקרב פשוטי העם.
דמותו שימשה נושא לעשרות סיפורי עם חסידיים.
לפי האגדה היה נוסע ב'קפיצת הדרך' גם לווינה ומשתדל אצל רבי הממלכה למען היהודים.
החסידות ראתה בקיסר יוזף השני, קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, אויב מר ומסוכן ליהדות, והאגדה החסידית העמידה את רבי לייבּ בן-שרה לעמוד בפרץ ולנקום במדיח ובפורענויותיו.
מסופר שרבי לייבּ נכנס כ'רואה ואינו נראה' לארמון הקיסר, והתאמץ להשפיע עליו לבטל את חוק החינוך לילדי ישראל משנת תקמ"א (1781).
במשך עשור שנים לא הוכרעה, לכאורה, ההתמודדות בין רבי לייבּ בן-שרה והקיסר יוזף השני, עד הסתלקותם מן העולם בהפרש זמן בן כשנה (1790–1791).
חוקר החסידות יצחק אלפסי מגדיר את רבי לייב שרה'ס כ"דמות האגדתית הציורית ביותר בעולם החסידות"; "דמות שכולה מסתורין ופלאים...
מעשרה קבין של אגדות מופלאות הוא נטל תשעה מהם".
אגדות רבות מלוות אותו מיום הולדתו ועד לפטירתו.
על פי האגדה החסידית כל ימיו היה מסתובב בערים ובעיירות או מבקר בירידים ובמקומות אחרים ועוסק במצוות שונות.
בייחוד הרבה לעסוק בפדיון שבויים ובסיוע ליהודים שנרדפו בידי אחרים.
בניגוד לתלמידים אחרים של הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש, לא שימש כרב או כאדמו"ר, אלא המשיך את מסורת צדיקי החסידות בדור הראשון, שהיו מסתובבים בדרכים ובעיירות, ומחזקים את היהודים שפגשו ומקרבים אותם לאמונה ולקיום מצוות.
סיפורים חסידיים רבים נפוצו על אודותיו, ורבים מהם כונסו בספר "גבורת ארי".
אחד הסיפורים המופלאים הוא על המשפט "שתפתחו לבו של לייב בן שרה ללמוד תורה" המוזכר בספר רזיאל המלאך שנדפס לראשונה בשנת תס"א, שלושים שנה קודם לידתו.
החסידים ייחסו תפילה זו על רבי לייב שרה'ס
ממכתב ההמלצה של המגיד ממזריטש ניתן ללמוד על אישיותו ועל פעולותיו.
המכתב נדפס לראשונה בסוף ספר "דרכי ישרים" שנים ספורות לאחר פטירתו של רבי לייב שרה'ס.
לבסוף לשניהם נמצאו קברים שונים ומצבות שונות.
מעבר לכך קיימת עדות של הרב ביק אב"ד מז'יבוז', מצאצאי אחותו של רבי יוסף מרובנא אביו של ר' לייב שרה'ס כי היה להם אח נוסף שהיה אביו של רבי ברוך אבי הסבא משפולי, כלומר שהיו קרובי משפחה.
רבי לייב שרה'ס נפטר בד' באדר ב' תקנ"א (10 במארס 1791) בכפר יאלטושקוב שבפודוליה.
על פי המסורת המקובלת הוא ביקש להיקבר ללא גינוני כבוד מיוחדים ואף סירב להקמת אוהל על קברו.
נראה שמאוחר יותר הוקם על קברו אוהל צנוע כפי שתיאר עד ראייה את מראהו החיצוני של הקבר בשנת 1913 כ"סוכה קטנה עשויה עץ ומכוסה גג קש כעין כיפה.
מסביב לקבר מונחים גלים שלמים של פתקאות".
ב-1991 לאחר התפרקות ברית המועצות, חידש הרב לייבּ סירקיס מניו-יורק את אוהל הציון על הקבר ביאלטושקוב.
מאז פוקדים את אתר הקבורה עולי רגל יהודים.
רבי לייבּ בן-שרה התרחק מהשררה והפומביות, התנזר באדיקות מתיעוד מעשיו ודבריו ונמנע מהקמת חצר חסידים פרטית.
דבריו המועטים ואוסף האגדות עליו פורסמו בספרות החסידית המאוחרת (במחצית השנייה של המאה ה-19).
במקורות הכתובים כמעט לא מתועדת המשפחה שהקים ברובנה, ומרבית חוקרי החסידות כלל לא ידעו על דבר קיומה.
רק בשִלהי המאה ה-20 הופיעו פרסומים מחקריים ראשונים על צאצאיו של רבי לייבּ, שהתבססו על מסורות משפחתיות ועל תיעוד מצבות בבתי עלמין במזרח אירופה.
על חוקרי תולדותיו של רבי לייבּ בן-שרה נמנים הרב אשר אהרון קרישבסקי, ד"ר ניר מן, מחדש המצבות אריק דותן והרב יהודה זייבלר.
נבצר עדיין מהחוקרים לגבש תמונה משפחתית מלאה.
ידוע כי שם משפחתם של שני בניו של רבי לייבּ היה בהר"ל (בני הרב לייבּ).
לפי מסורת במשפחת טווער-ברימט, לרבי לייבּ נולדה לפחות בת אחת, ששמה אינו ידוע והיא זכתה לצאצאים רבים משלה.
בספר "רבי לייבּ בן-שרה", שחיבר ניר מן, מיוחד פרק שלם לכמה אישים בני העת החדשה המתייחסים לשושלת היוחסין של רבי לייבּ, ובהם: הרב זלמן סורוצקין, יו"ר מועצת גדולי התורה של "אגודת ישראל" ומייסד רשת החינוך העצמאי (1881–1966);
מבין צאצאיו כיום אפשר למנות את משפחות גלויברמן, וולס, ופוטש, וקרישבסקי, על פי ספר יוסף קדישא.
אייזק לייב שרייבר הוא שחקן, מדבב, קריין, תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל משחקו בסדרת סרטי האימה "צעקה", בסרט "אקס-מן המקור: וולברין" בתור ויקטור קריד, ובסדרת הטלוויזיה "ריי דונובן" בתור ריי דונובן.
זוכה פרס טוני לשנת 2005 על משחקו במחזה "גלנגרי גלן רוס".
שרייבר נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, להת'ר (מילגרם במקור) וטל קרול שרייבר, שחקן תיאטרון ובמאי.
אימו קראה לו על שמו של הסופר המועדף עליה, לב טולסטוי, בעוד אביו טען שהוא נקרא על שם הדוקטור שהציל את חייה של אימו.
כששרייבר היה בן שנה, עברה משפחתו לקנדה.
אך בגיל חמש, לאחר שהוריו התגרשו, הוא עבר עם אימו לניו יורק.
לשרייבר אחות למחצה וארבעה אחים למחצה, וביניהם השחקן פבלו שרייבר (אביהם משותף).
ב-1992 סיים שרייבר את לימודיו בבית הספר ייל לדרמה שבאוניברסיטת ייל.
בנוסף, למד גם באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
במקור הוא רצה להיות תסריטאי, אך לבסוף שינה את דעתו ובחר במשחק.
בתחילת הקריירה שלו קיבל שרייבר תפקידים משניים בסרטים עצמאיים, עד לפריצתו הגדולה בטרילוגיית ה"צעקה", שם שיחק בתפקיד קוטון ווירי, שהופלל ברצח.
הצלחת הטרילוגיה פתחה לשרייבר את האפשרות לשחק במספר סרטים עתירי תקציב.
בשנת 2004 שיחק בגרסה המחודשת לסרט "השליח ממנצ'וריה", שביים ג'ונתן דמי, ועל תפקידו זה היה מועמד לפרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2006 שיחק בסרט האימה "אות משמיים" שהוא חידוש לסרט המצליח משנת 1976, באותה שנה, הופיע בסרט "הצעיף הצבעוני".
בשנת 2008 שיחק בסרט "התנגדות", בו לפי דברי המבקרים ביצע את ההופעה הטובה ביותר שלו על המסך.
בשנת 2009 כיכב שרייבר בסרט "אקס-מן המקור: וולברין" כסייברטות'.
ב-2010 שיחק בסרט "סולט" בתפקיד הסוכן טד ווינטר לצד אנג'לינה ג'ולי.
כתסריטאי, החל שרייבר לכתוב תסריט על יחסיו עם סבו האוקראיני, הפרויקט ננטש, לפי הניו יורק טיימס, כששרייבר קרא את הספר "הכל מואר" של הסופר ג'ונתן ספרן פויר והחליט שמיסטר פויר עשה עבודה טובה יותר.
הסרט "הכל מואר" ששרייבר כתב וביים ובכיכובו של אלייז'ה ווד יצא לאקרנים בשנת 2005 וקיבל ביקורות פושרות-עד-חיוביות.
בשנת 2006 קיבל שרייבר הזמנה להצטרף אל האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2018 דיבב את דמותו של ספוטוס בסרט "אי הכלבים" שביים וס אנדרסון, ודיבב את דמותו הדמיונית של נבל-העל קינגפין בסרט "ספיידרמן: ממד העכביש".
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "גולדה" בדמותו של מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר.
בשנת 1995 שיחק במיני-סדרת הדרמה התקופתית "בנות הבאפלו" ברשת CBS, בתפקיד קטן, לצידן של אנג'ליקה יוסטון ומלאני גריפית'.
בשנת 1999 לוהק שרייבר לסרט הטלוויזיוני של HBO, "אר קיי או 281" בתור אורסון ולס הצעיר.
משחקו בסרט הביא לו מועמדויות לפרס אמי ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה לשנת 2000. בשנת 2005 שיחקה את אוליסיס פורד, עובד סוציאלי בסרט הטלוויזיוני "בלוז בלקאוונה", אשר מבוסס על מחזה באותו שם מאת רובן סנטיאגו האדסון.
בשנת 2007 הצטרף כדמות אורחת לעונה השביעית של סדרת המשטרה "CSI: זירת הפשע" כמייקל קפלר, מפקח מטעם הCSI, דמות אשר השתתפה במשך ארבעה פרקים.
החל משנת 2013 מככב שרייבר בסדרת הפשע של רשת שואוטיים "ריי דונובן" בתפקיד הראשי, על משחקו בסדרה הועמד שרייבר לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה במשך 4 שנים רצוף בשנים 2014–2017, והיה מועמד לפרס אמי לשחקן ראשי בסדרת דרמה בשנים 2015, 2016 ו-2017
בשנת 1998 שיחק במחזה "סימבלין" של שייקספיר.
הניו יורק טיימס קרא להופעתו "גילוי מפתיע" וסיים את הכתבה עם האמירה "עוד שייקספיר, מיסטר שרייבר." שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד מינורי במחזה "המלט".
בשנת 2000 שיחק את לארטס ב"המלט", גרסה מודרנית למחזה.
בשנת 2002 כיכב במחזה אוף ברודוויי "The Mercy Seat" של ניל לביוט, לצד סיגורני ויבר שזכה להצלחה רבה.
באביב 2005 שיחק בחידוש למחזה של דייוויד מאמט זוכה פרס פוליצר "גלנגרי גלן רוס", כריצ'רד רומא.
עקב משחקו במחזה זה, זכה שרייבר בפרס טוני להופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי במחזה.
ב-2006 הוא שיחק במחזה "מקבת'" לצד ג'ניפר אילי בתיאטרון דלקורטה.
בשנת 2007 שיחק בהפקה מחודשת של המחזה "שיחות לילה", ועל תפקידו היה מועמד בשנית לפרס טוני להופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי.
בשנת 2010 שיחק בהפקה של תיאטראות ברודוויי "מראה מעל הגשר" של המחזאי ארתור מילר, ועל משחקו היה מועמד בשלישית לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה, וזכה בפרס דרמה דסק לשחקן מצטיין במחזה לאחר שגבר על ג'וד לאו, כריסטופר ווקן, אדי רדמיין ואלפרד מולינה.
בשנת 2016 שיחק במחזה "יחסים מסוכנים", בתיאטרון בוט של ברודוויי, בתפקיד הקורבן של ולמונט, במחזה גם שיחקו דומיניק וסט וג'נט מק'תיר.
ב-2016 בראיון שרייבר נשאל לגבי קמפיין ה-BDS ואמר "חרם על ישראל הוא בושה וחרפה", וציין שהוא רוצה לבקר בארץ בשנית לאחר שבעבר אף השתתף עם משפחתו בנטיעות של קק"ל.
בנוסף ב-2016 בגאלה חגיגית קיבל שרייבר פרס מיוחד על שימור השפה והתרבות היהודית.
לאחר מכן, הוא סיפר על סבו שדיבר אליו ביידיש.
באוקטובר 2023, שרייבר, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
בסוף ספטמבר 2025 חתם שרייבר, יחד עם עוד כ- 1200 אנשי תעשיית הבידור האמריקאית על עצומה המתנגדת להחרמת יצירה ישראלית.
זאת בתגובה לעצומה שפורסמה בתחילת ספטמבר 2025 וקראה לא לעבוד עם מוסדות קולנוע ישראליים - בגלל המלחמה בעזה.
שרייבר היה נשוי לשחקנית נעמי ווטס (שלצידה הופיע בסרט "הצעיף הצבעוני") לאחר שהיו במערכת יחסים מאז 2005. להם שני בנים, אלכסנדר פיט (2007) וסמואל קאי (2008).
בספטמבר 2016 הודיעו על פרידתם, לאחר 11 שנות זוגיות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 תמך במועמד לנשיאות ברני סנדרס.
היטלר: עלייתו של הרשע (2003)
בלוז בלקאוונה (אנ') (2005) - סרט טלוויזיה של HBO
אמריקה: סיפורה של ארצות הברית (2010) – קריין
משפחת סימפסון (2019) – דיבוב
ריי דונובן: הסרט (2022) – סרט טלוויזיה של שואוטיים
לייביה (בקטלאנית: Llívia) היא רשות מקומית השייכת למחוז ז'ירונה שבספרד.
הרשות ידועה בשל היותה מובלעת ספרדית בהרי הפירנאים בתוך שטח צרפת.
היא מרוחקת 2 ק"מ מגבולה הצפוני של ספרד.
מצבה זה נקבע בשנת 1659 בהסכם עם צרפת, ולפיו הועברו לזו האחרונה כפרים באזור הפירנאים, ואילו לייביה נחשבה כעיר.
אחרי מלחמת האזרחים בספרד הועלתה האפשרות שהמובלעת תהיה תחת שלטון הרפובליקנים, שנוצח, אך אפשרות זו לא התגשמה.
שמעון לייב שמעוני (רבינוביץ; 1900, ליטא – 1974, ישראל) היה מורה, מראשי תנועת פועלי ציון שמאל, פעיל ציבור וסופר יידי.
לייב נולד בליטא ועסק בהוראה.
הוא היה פעיל למען האוטונומיה היהודית בליטא והיה חבר האספה הלאומית של יהודי ליטא לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שימש כפקיד ב"ועד הארץ היהודי באֶרץ ליטא" (נאציונַל ראט).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה, בה עבד במחלקת המדידות של ממשלת המנדט.
לאחר הקמת המדינה המשיך לעבוד במחלקת המדידות ובמשרד העבודה עד שפרש לגמלאות בשנת 1967.
במקביל היה פעיל באחדות העבודה ושימש כשופט בית הדין העליון של ההסתדרות הכללית והיה חבר בוועדת הביקורת המרכזית שלה.
היה יושב ראש הוועד המפקח במחוז חיפה של קופת חולים והיה מיוזמי הקמת בית החולים כרמל.
הוא פרסם מספר ספרים ומאמרים, בעיקר ביידיש, תחת שמות העט ל.
בשנת 1973 הוענק לו תואר אזרח כבוד של העיר חיפה.
על שמו קרוי רחוב בחיפה.
שמעוני היה נשוי לשרה, פעילה בארגון אמהות עובדות שנפטרה בשנת 1961, ולזוג נולדה בת.
אין טיגל: ראמאן פון ישראל-לעבן, הוצאת י"ל פרץ, 1974.
אנגעגליטע ערד, הוצאת י"ל פרץ, 1970.
באזאלט: דערציילונגען, הוצאת י"ל פרץ, 1966.
גאנג: ארץ-ישראל, מדינת-ישראל, עמך ישראל, הוצאת י"ל פרץ, 1962.
נעכטן, הוצאת אונדזער ווארט, 1959.
אונטערוועגנס, דער טער שלום עליכם שולע אין ארגענטינע, 1956.
רבי חיים אריה לייבוש לייזר (נולד: 23 באוגוסט 1938 כ"ו אב ה'תרצ"ח) הוא האדמו"ר השלישי מפשעווארסק.
נולד בפשבורסק (אז בגליציה, כיום בפולין) לרבי יעקב לייזר, לימים האדמו"ר השני מפשעווארסק, ולאלטא בינה, בתו של רבי משה יצחק גווירצמן, לימים האדמו"ר הראשון מפשעווארסק.
לאחר המלחמה שהה עם הוריו בדרום פולין בעיר קראקוב.
שם היה תלמידו של הרב עקיבא גרוס רבה של גלייביץ.
ב-1948 עברה משפחתו לפריז וב-1957 לאנטוורפן.
בשנת ה'תשט"ו (1955) החל ללמוד בישיבת בעלז בירושלים.
כאביו וסבו, היה לחסידו של רבי אהרן מבעלז על אף חילוקי הדעות ביחס למדינת ישראל.
בשנת ה'תשי"ח, נשא לאישה את מלכה מינדל חנה, בתו של רבי אלתר יעקב יצחק וגשל, האדמו"ר מלנצהוט, והתגורר בוויליאמסבורג, שם היה קשור אל רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מקלויזנבורג, רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, ולרבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירה, לחצרו בניו סקוור היה נוסע בשמחת תורה מדי שנה.
בשנת ה'תשל"ה התאלמן מאשתו ונשא בשנית את אחייניתה שלאמצא, בת רבי יהושע מרדכי אלעזר וגשל, האדמו"ר מלנצהוט.
ב-1992 חזר להתגורר לצד אביו באנטוורפן, ולאחר פטירת אביו בכ"ז חשוון ה'תשנ"ט (נובמבר 1998) מונה לאדמו"ר במקומו.
רבי לייבוש מחזיק בדעות רבו, רבי יואל טייטלבוים, מתנגד לציונות וקרוב לעדה החרדית.
הוא אינו הולך לכותל המערבי ומקפיד על דיבור בשפת יידיש.
בשנת ה'תשע"ז ערך עם רבי יקותיאל יהודה מסאטמר מסע לצרפת, במטרה לעודד את יהודי המקום לא לעלות לישראל, בנימוק שהם יידרדרו שם מבחינה רוחנית.
בניגוד לאביו ולסבו התחיל הרב לייזר להקפיד על תפילה בזמנה גם בשבתות וחגים.
הוא צמצם את עריכת הטיש בליל שבת לפעם בחודש.
הוא משמש גם כנשיא כולל חבת ירושלים - צדקת רבי מאיר בעל הנס באירופה.
מאשתו הראשונה יש לו חמישה ילדים.
בנו רבי נפתלי אלימלך דוד, רב החסידות בלונדון
בנו רבי אלתר יהושע העשיל, רב החסידות בוויליאמסבורג.
חתנו רבי יוסף נפתלי וגשל, מו"ל ספרי י"ג אורות
מאשתו השנייה יש לו 12 ילדים.
בנו רבי יוסף צבי, רב החסידות במונסי
חתנו רבי אלעזר פרידמן דיין בקהילת סאטמר אנטוורפן
בנו רבי משה יצחק, מתגורר בבורו פארק
בנו שלום, יצא בשאלה מתגורר בישראל
בנו מאיר נתן אברך באנטורפן
לייב ניישן אנטרטיינמנט היא חברת בידור אמריקנית גלובלית, שנוסדה בשנת 2010 בעקבות מיזוג בין "לייב ניישן" לבין "טיקטמאסטר".
החברה מקדמת, מפעילה ומנהלת מערך של מכירת כרטיסים עבור הופעות בידור חיות ברחבי ארצות הברית ובעולם.
היא גם הבעלים והמפעילה מקומות אירועים ומנהלת את הקריירה של מוזיקאים.
הנהלת החברה מורכבת מהיו"ר גרג מאפיי (Greg Maffei), ומיכאל רפינו (Michael Rapino), נשיא ומנכ"ל החברה.
ב-2009, החברות לייב ניישון (Live Nation) - חברה לקידום הופעות וטיקטמאסטר (Ticketmaster) - חברה למכירת כרטיסים, הגיעו להסכם מיזוג.
החברה החדשה קיבלה אישור מהרגולטורים ונקראה לייב ניישן אנטרטיינמט.
מייקל ראפינו, המנכ"ל של לייב ניישן באותה תקופה מונה למנכ"ל החברה הממוזגת, בעוד שארווינג אזוף, מנכ"ל טיקטמאסטר, מונה ליו"ר.
על מנת לבצע את המיזוג בין החברות, נדרשו אישורים מהרגולטורים במדינות השונות, עקב חשש ממונופול של החברה החדשה על תחום מכירת הכרטיסים.
זאת, כיוון שהצעת האיחוד הפכה את החברה המאוחדת לכזאת שגם קובעת הופעות, גם מוכרת כרטיסים להופעות וגם מייצגת אמנים.
נורווגיה וטורקיה היו הראשונות לאשר את המיזוג.
באוקטובר 2009 ועדת התחרות של בריטניה דחתה תחילה את המיזוג, אולם הפכה את החלטתה ב-22 בדצמבר 2009.
בארצות הברית, המיזוג נתקל בהתנגדות מטעם רגולטורים, אמנים, מעריצים וחברות מתחרות, אשר טענו כי המיזוג יקטין את התחרות בתעשייה וייקר את עלות הכרטיסים להופעות.
הזמר ברוס ספרינגסטין היה אחד המתנגדים הבולטים למיזוג בזמנו.
המיזוג בארצות הברית אושר לבסוף ב-25 בינואר 2010 על ידי משרד המשפטים האמריקאי בכפוף למספר תנאים.
טיקטמאסטר נאלצה למכור את הבעלות של חברת הבת שלה פאקיולן (Paciolan), ולהעניק לחברת אנשוץ (Anschutz Entertainment Group) רישיון לשימוש בתוכנה שלה על מנת לאפשר תחרות הוגנת.