tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני כן כיהן כסנאטור בסנאט של ארצות הברית, מטעם מדינת לואיזיאנה, והיה היהודי השני שכיהן כסנאטור אמריקאי, אחרי דייוויד לוי יולי.
בנימין נולד כנתין בריטי בשנת 1811 בעיר כריסטיאנסטד שבסנט קרואה, היום חלק מאיי הבתולה של ארצות הברית ואז חלק מאיי הבתולה הדנים, שהיו באותה עת תחת כיבוש בריטי.
הוריו היו שניהם יהודים - ספרדים.
אביו, פיליפ בנימין, היה יהודי אנגלי אשר משפחתו הוגלתה מספרד במאה ה-15 להולנד, ומשם היגרה לאנגליה.
אמו, רבקה דה מנדס יהודייה ילידת ספרד.
אביו היה בן דודו של משה אליהו לוי, אביו של מי שלימים יהיה סנאטור מטעם מדינת פלורידה, הסנאטור היהודי הראשון בארצות הברית, דייוויד לוי יולי.
ב-1813, בעודו בן שנתיים היגרה המשפחה לווילמינגטון צפון קרוליינה, וכעבור תשע שנים עברו לצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שם אביו היה ממייסדי הקהילה היהודית הרפורמית הראשונה בארצות הברית ("Reformed Society of Israelites for Promoting True Principles of Judaism According to Its Purity and Spirit."), מה שעורר הדים רבים באותה עת.
בצעירותו, למד בנימין באקדמית פאייטוויל בצפון קרוליינה.
בגיל 14 התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת ייל, אך ב-1828 עזב מבלי שסיים את לימודיו ועבר לניו אורלינס, שם התחיל לעבוד כפקיד בחברת עורכי דין, כחלופה ללימודי משפט, ועל מנת לקבל הסמכה לעיסוק בעריכת דין למרות הפסקת הלימודים.
ב-1832, בן 21 הוא אכן קיבל את ההסמכה והחל את דרכו כעורך דין מסחרי במגזר הפרטי.
לאחר נישואיו החל לקנות מספר רב של עבדים, ומלבד עיסוקו כעו"ד נעשה בנימין הפך לבעל עבדים והקים מטע קנה סוכר בבל שס (Belle Chasse), ושני עסקיו שגשגו.
ב-1850 מכר בנימין את המטע שלו יחד עם 160 עבדיו.
ב-16 בפברואר 1833, כשמלאו לו 22 שנים, הוא נשא לאישה את נטלי בושה דה סן מרטין (Natalie Bauché de St.
Martin), בת למשפחה קריאולית צרפתית ידועה ועתירת ממון, שהייתה בת 16 בלבד באותה עת.
הטקס התקיים בקתדרלת סנט לואיס, שבניו אורלינס, כלומר טקס נוצרי קתולי.
ב-1842 נולדה נינט, בתו היחידה של בנימין.
בהיותה בת חמש עברו האם נטלי בנימין ובתה נינט, להתגורר בפריז, ושם נשארו מרבית חייהן אחר כך.
בנימין היה נוסע בכל קיץ לפריז, לבקר את אשתו ובתו.
הוא עתיד היה לחבור אליהן שוב רק שנה לפני מותו.
ב-1842, בדיוק בשנה בה נולדה בתו, החלה גם הקריירה הפוליטית של בנימין, כאשר נבחר לבית הנבחרים (הבית התחתון) המדינתי של לואיזיאנה, כנציג המפלגה הוויגית.
מפלגה זו הפכה כעבור שנים אחדות ברובה למפלגה הרפובליקנית.
בתקופה המדוברת הייתה זו המפלגה הליברלית יותר מבין שתי המפלגות הגדולות במערכת הפוליטית האמריקאית, בעוד המפלגה הדמוקרטית נחשבה לשמרנית יותר מבין השתיים.
ב-1845 הוא שימש כאחד הצירים בוועידה לתיקון החוקה של לואיזיאנה.
ב-1852, לאחר עשר שנות כהונה, נבחר בנימין על ידי חבריו בבית המחוקקים של לואיזיאנה, כנציג לואיזיאנה בסנאט האמריקאי.
הוא התמנה לסנאטור ב-4 במרץ 1853 והיה בכך ליהודי השני בהיסטוריה של ארצות הברית ששימש כסנאטור, לאחר בן דודו (דרגה שנייה) דייוויד לוי יולי, שנבחר לסנאט מטעם מדינת פלורידה ב-1845.
במהלך שנתו הראשונה בסנאט, הזמין בנימין לדו-קרב סנאטור צעיר בשם ג'פרסון דייוויס ממדינת מיסיסיפי בעקבות עלבון שהאחרון הטיח בו על רצפת הסנאט; דייוויס התנצל ותקרית זו היוותה התחלה של ידידות קרובה בין השניים.
בראשית 1853 הציע לו הנשיא היוצא מילרד פילמור, הנשיא האחרון של ארצות הברית שבא ממפלגתו של בנימין המפלגה הוויגית, להתמנות, כמייצג האינטרסים של מדינות הדרום, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
פילמור הציע לו את המישרה לאחר שחברי הסנאט מהמפלגה הדמוקרטית הכשילו כל מועמד אחר שפילמור הציע לתפקיד.
המפלגה הוויגית, הליברלית יחסית לדמוקרטים באותה עת, הייתה באותה תקופה כבר בשלבי התפרקות.
מועמדיו הראשונים של פילמור השתייכו לאגף הליברלי יותר של המפלגה, זה שהפך לאחר פירוקה למפלגה הרפובליקנית.
בנימין לעומת זאת השתייך לאגף השמרני יותר של המפלגה הוויגית ולכן היו לו סיכויים רבים יותר לקבל את הסכמת המפלגה הדמוקרטית למינוי.
הניו יורק טיימס דיווח ב-15 בפברואר 1853, ש"אם הנשיא ימנה את בנימין, הדמוקרטים יהיו נחושים לאשר את מינויו".
מכל מקום, בנימין דחה בסופו של דבר את ההצעה הנשיאותית.
הוא היה בכך ליהודי האמריקאי הראשון שהוצע לו באופן רשמי מינוי בבית המשפט העליון של ארצות הברית וממילא גם היהודי הראשון שדחה הצעה שכזו.
הוא שב ודחה את ההצעה גם כשנה לאחר מכן, כשהנשיא החדש פרנקלין פירס הדמוקרט שב והציע לו את הכהונה.
ב-1855 הוא עזב רשמית את המפלגה הוויגית והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ב-1858 נבחר על ידי חברי בית הנבחרים המדינתי של לואיזיאנה לתקופת כהונה שנייה בסנאט האמריקאי.
הוא כיהן בסופו של דבר בסנאט במשך שמונה שנים עד ה-4 בפברואר 1861, עת פרש מהתפקיד, בעקבות פרישת לואיזיאנה מארצות הברית וכחלק מהקמת הקונפדרציה של מדינות הדרום.
אחד מעיסוקיו העיקריים בכל תקופת כהונתו בסנאט היה הניסיון לגייס כסף ולהקים מסילת ברזל מניו אורלינס לקליפורניה.
פעולתו זו באה בעקבות הצלחתו בתקופת עבודתו כעו"ד מסחרי, לפני כניסתו לפוליטיקה, להשיג מימון להקים את רשת מסילות הברזל המרכזית של מדינת אילינוי, אולם בנושא זה הוא נכשל ולפחות המשקיע העיקרי שלו איבד בהרפתקה זו את כל הונו.
היסטוריונים אחדים סברו שבנימין היה אחד מחמשת הנואמים הגדולים ביותר בסנאט, בכל הזמנים, לצידם של נואמים כמו דניאל וובסטר, ג'ון קלהון ואחרים.
בנימין נתקל באנטישמיות פעמים רבות בימי חייו, הן מצד בני בריתו הדרומיים והן מצד יריביו הצפוניים.
בדרך כלל הוא לא נהג להגיב להתקפות אנטישמיות אלה, אלא רק לחייך "חיוך תמידי".
עם זאת, על פי הביוגרף המודרני שלו אלי אוואנס וכן לפחות מקור אחד נוסף, הסנאטור בן ווייד מאוהיו, אחת ממדינות הצפון הלוחמות לשחרור העבדים, טען כלפיו בהזדמנות מסוימת, שהוא "יהודי עם עקרונות מצריים" ("Israelite in Egyptian clothing"), כלומר בעד העבדות כמו שהיו המצרים.
בנימין ענה על כך (לפי שני המקורות הללו): "זה נכון שאני יהודי.
וכאשר אבות אבותי קיבלו מאלהים את עשרת הדיברות, בסערה של רעמים וברקים בהר סיני, אבות אבותיו של יריבי רעו חזירים ביערותיה של בריטניה הגדולה".
ב-25 בפברואר 1861, סמוך לאחר ייסודה הרשמי של קונפדרציית מדינות הדרום, מינה נשיאה הטרי ג'פרסון דייוויס, את חברי ממשלו ובין השאר הוא מינה באותו יום גם את בנימין לתובע הכללי של הקונפדרציה.
הסיבה למינוי לפי דייוויס - בגלל "שיש לו (לבנימין) מוניטין ידוע כעו"ד, והוא הרשים אותי בהיותנו בסנאט, באינטלקט הצלול שבו, בהרגליו השיטתיים, וביכולותיו במלאכתו".
בנימין לא הספיק לכהן זמן רב כתובע כללי, משום שב-17 בספטמבר 1861 מינה אותו דייוויס למזכיר המלחמה בפועל, במקום הגנרל לירוי פופ ווקר וכעבור כחודשיים הוא נכנס לתפקיד זה גם באופן רשמי.
בפברואר 1862 ספגה הקונפדרציה מפלה שנראתה לציבור הדרומי ככואבת מדי.
האי רואנוק שלחופי צפון קרולינה נפל בידי הצפון.
הדבר נבע משיקולים של הנשיא דייוויס, כגון ריכוז כוחות במקומות חשובים יותר וחוסר רצון לחשוף חולשות דרומיות, והיה חלק מהאסטרטגיה הדרומית הכוללת, אבל הציבור דרש את ראשו של שר המלחמה, הנשיא דייוויס נענה ובנימין הגיש התפטרות מתפקידו.
חלק מהעוצמות הרבות של הדרישה להדיח את בנימין נבעו גם מאנטישמיות, הן בציבור הדרומי והן בקרב הגנרלים של צבא הדרום.
האנטישמיות, כלפי בנימין אישית וכלפי היהודים בכלל, לא הגבילה את עצמה לדרום בלבד.
הגנרל הצפוני בנג'מין בטלר למשל, פרסם עם כיבוש ניו אורלינס מידי הדרום את ההודעה הבאה: "התומכים המשפיעים ביותר של הקונפדרציה היו ברובם יהודים וכולם ראויים להענש בדומה לעונש שיקבל היהודי בנימין".
וידוע עוד יותר בהקשר זה הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי, שבו הורה הגנרל הצפוני ולימים נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט, ב-17 בדצמבר 1862, לגרש את כל היהודים מטנסי, מיסיסיפי וקנטקי.
למרות האווירה האנטישמית סביב בנימין, הנשיא דייוויס העריך אותו מאוד ולא הסכים לוותר על שירותיו.
לפיכך, ב-18 במרץ 1862 הוא מינה אותו לתפקיד מזכיר המדינה, שר החוץ של הדרום, במקומו של הגנרל ויליאם בראון (שהחליף למשך חודש את שר החוץ השני של מדינות הדרום, רוברט הנטר).
בנימין עוד הספיק לכהן במשך שישה ימים הן כשר המלחמה והן כשר החוץ, עד שהחליף אותו הגנרל ג'ורג' רנדולף כשר המלחמה ב-24 במרץ 1862.
בשלב מאוחר יחסית במלחמה, ב-1864 הציע שר החוץ בנימין הצעה מהפכנית ממש, בקנה מידה דרומי - לשחרר כל עבד שיצטרף לצבא הדרום.
ההצעה הייתה אמורה הן למלא את שורות צבא הדרום המידלדל בצוק המלחמה והן למשוך את אנגליה, התומכת בשחרור העבדים, להתייצב לצידה של הקונפדרציה במלחמה למול הצפון.
הנשיא דייוויס והגנרל רוברט אי לי תמכו שניהם בהצעה, אך הקונגרס של הדרום משך ועיכב את אישורה עד מרץ 1865, ואז, זה כבר היה מאוחר מדי מכדי להציל את הדרום.
בנימין כיהן כשר החוץ במשך שלוש שנות המלחמה האחרונות, עד נפילתו של הנשיא דייוויס בשבי הצפון וביטול הקבינט של הקונפדרציה באופן פורמלי ב-10 במאי 1865. הוא היה בכך ליהודי הראשון בהיסטוריה שהיה חבר בקבינט של ארצות הברית, גם אם רק במסגרת הקונפדרציה המורדת.
הוא גם היה חבר הקבינט היחיד של הקונפדרציה שלא היו לו עבדים כלל.
בנימין כונה לא אחת "המוח של הקונפדרציה".
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית נמלט בנימין מפני כוחות הצבא של מדינות הצפון, שביקשו לעצרו כמזכיר המדינה של הקונפדרציה וכחשוד בין השאר בתכנון רצח הנשיא אברהם לינקולן, תכנון שלא היה ולא נברא.
הוא ידע שאין שום סיכוי שיזכה למשפט הוגן מידי הצפון.
כוונתו המקורית הייתה כנראה להגיע לניו ריצ'מונד, מושבה של הקונפדרציה שהקים אחיו יוסף בנימין בהונדורס הבריטית (בליז של היום), אך בתלאות דרך ההימלטות, לרבות פיצוצה בדרך של אניית המילוט, הצלתו על ידי ספינה אנגלית בלב ים, ושריפת אניית מסע ההמשך לאחר מכן, הוא הגיע לבסוף לאנגליה במקום למרכז אמריקה.
בנימין היה בכך לחבר הקבינט הדרומי היחידי שניצל מידי הצפון המנצח וממשפט וכלא.
ביוני 1866, כשנה לאחר הגעתו לאנגליה, החל בנימין את הקריירה המשפטית השנייה שלו כבריסטר (Barrister), עו"ד המופיע בבתי משפט.
בתור מומחה בדיני תאגידים הוא כתב והוציא לאור ספר משפטי בשם Treatise on the Law of Sale of Personal Property, אשר עד היום מוציאים מהדורות חדשות שלו מפעם לפעם (נקרא כיום Benjamin's Sale of Goods).
ניסיונו וכשרונותיו הביאו לו הצלחה, יוקרה ורווחים רבים והוא אף מונה בשנת 1872 ל"יועץ המלכה" ב-Queen's Counsel של המלכה ויקטוריה.
בנימין ניתק לחלוטין כל קשר עם עברו ועם מי ממכריו מדרום ארצות הברית, למעט סיוע כלכלי נכבד שנתן בשנים הראשונות שלאחר המלחמה למספר חברים מהנהגת הקונפדרציה ולאשתו של הנשיא ג'פרסון דייוויס, ופגישות אחדות שנפגש עם ג'פרסון דייוויס, כשהאחרון ביקר באנגליה.
הוא השמיד את כל הניירת שהייתה ברשותו מתקופת חייו הקודמים, לא כתב זכרונות או מאמרים, לא נאם בציבור בכל הנוגע לכל תקופת חייו הראשונה, ולא ביקר שוב בארצות הברית.
בשנת 1883 פרש בנימין ועבר להתגורר בפריז, מקום מגוריהן של אשתו ובתו ושנה לאחר מכן נפטר.
הוא נקבר בבית הקברות הפריזאי פר לשז (Père Lachaise).
אף על פי שיש בבית קברות זה חלקה יהודית, בתו קברה אותו בחלקה הפרטית של בני משפחת בעלה בורסיניאק (Boursignac) ולפי טענות בלתי מבוססות כנראה, היא סיפרה שברגעיו האחרונים נטש את היהדות והתנצר.
בנימין השאיר אחריו את אותה בת יחידה, נינט, שגדלה וחיה כנוצרייה קתולית.
שלושת ילדיה, נכדיו, מתו בילדותם ולא נותרו לו כיום צאצאים ישירים.
פניו של בנימין מופיעים על גבי שטר בן 2 דולר, שהנפיקה בשעתו הקונפדרציה.
בדרום פלורידה נמצאת אחוזת מגדלי סוכר, ששוחזרה למצבה לפני מלחמת האזרחים.
האחוזה קרויה על שמו, משום שהוא שהה בה זמן קצר במאי 1865, כמקלט ביניים בדרך מילוטו מהקונפדרציה המובסת.
דמותו שימשה כהשראה וכבסיס לכתיבתם של ספרים רבים ובין השאר הוא מופיע כפוליטיקאי - בלש חובב באחד מספריו של סופר המתח האמריקאי ג'ון דיקסון קאר, בספרי הרפתקאות היסטוריים לנוער, ברומנים על יחסיו עם אשתו הנוצרייה, ועוד.
דמותו מופיעה גם בסרטים שהופקו על בסיסם של אחדים מספרים אלה.
הסופר והמשורר האמריקאי סטפן וינסנט בנט הקדיש לבנימין כמה בתים בפואמה הידועה שלו מ-1928 John Brown's Body, בהם תיאר אותו כנסיך האפל של הקונפדרציה:
יהודה ליב צבי יֶבזֶרוֹב (בכתיב ארכאי: יעווזעראָוו; ברוסית: Лейб Евзеров; 1854, מסטיסלב, פלך מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה) – י"ג בניסן תרצ"ה, 16 באפריל 1935, תל אביב) היה רב ומטיף-תועמלן לאומי ("מגיד") מפורסם ברוסיה.
מראשי וראשוני חובבי ציון, איש חסלביץ, נמנה עם גדולי המטיפים לרעיון הציוני, יחד עם ר' בצלאל צדיקוב (המגיד צודיקוב), ר' חיים זונדל מכבי (המגיד מקמיניץ), ר' צבי הירש מאסליאנסקי ור' יצחק ניסנבוים.
יהודה ליב יבזרוב נולד בשנת 1854 בעיר מסטיסלב שבפלך מוהילב שבמערב האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), בנם של רבקה מאשה ומשה.
אביו, סוחר וחוכר קרקעות, נהרג בעת שהשתתף במצור על פּלֶבֶן במסגרת במלחמה העות'מאנית-רוסית ב-1877.
התחנך כרגיל ב"חדר" והמשיך ללימודים בישיבות בעירו מסטיסלב ובחסלביץ שבפלך מוהילב, שבה התגורר במשך מרבית חייו.
נישא ללאה דבורה, והיה אב לחמישה.
בשנים 1881–1888 פרסם מאמרים בשבועון הפוליטי-ספרותי היידי "יודישעס פֿאָלקס־בלאַט" שערך והוציא אלכסנדר צדרבוים בסנקט פטרבורג, במאסף בן שני הכרים לספרות, ביקורת ומדע "די יודישע פֿאָלקס-ביבליאָטהעק" שערך שלום עליכם (1888–1889), וכן בעיתונים העבריים "המליץ" וב"הצפירה".
בשנת תרמ"ו היה יבזרוב המגיד הראשון שהזמינה אגודת "בני ציון" במוסקבה לעבור בערי רוסיה ועיירות ולעשות נפשות לרעיון הציוני.
בהמשך, לאחר היווסד הוועד האודיסאי ב-1890, היה חבר בו, ונסע להטיף מטעמו.
בנוסף הטיף מטעם תנועת הציונות המדינית.
במשך יותר מ-30 שנה נסע ברחבי רוסיה והטיף לציונות בבתי הכנסת, בתי המדרש ובאספות.
נאם ברוח החרדים, והשפיע בעיקר על בני המעמדות הבינוני והנמוך.
לזכותו אגודות רבות של חובבי ציון, והביא רבנים רבים בכנפי התנועה הציונית.
בשנת תרנ"ב (1891) פרסם עשרה מכתבים מרבנים נודעים לטובת הציונות בקובץ "שיבת ציון" ("קובץ מאמרי גאוני הדור בשבח ישוב ארץ ישראל") שהוציא אברהם יעקב סלוצקי בוורשה.
ב-1917 היה ציר לוועידה הציונית בפטרוגרד.
תחילה התגורר במושבה רחובות, ואחר-כל עבר לתל אביב.
שם נהג לשאת דרשה מדי שבת בבית הכנסת הגדול.
נפטר בתל אביב באביב תרצ"ה (1935).
באפיטף שעל מצבתו נכתב: "מהמטיפים הראשונים לחבת ציון".
בתו חיה נישאה לרב משה אליעזר רבינוביץ, שכיהן כרב במוהילב ובאנגליה.
שושנה נישאה לרופא ד"ר מאיר גוטליב (פרסם חוברות פופולריות ביידיש בנושאי בריאות הציבור) בוורשה.
רחל נישאה לד"ר אשר ספיר.
גיטל הייתה רופאת שיניים, ונישאה לעורך הדין וינוקור במוסקבה.
ומשה יבזרוב היה מנהל "כרמל מזרחי" בחיפה.
בן אחיו של יבזרוב, אלכסנדר עזר (יבזרוב), היה פוליטיקאי, פעיל ציוני רוויזיוניסט יהודי-רוסי ויזם בארץ ישראל.
יהודה פורת (נולד ב-13 באפריל 1960) הוא איש עסקים ומנהל ישראלי, מייסד רשת שפע שוק ומנכ"לה הראשון ומבעלי קיקה-ישראל.
כיום מנכ"ל החברה קדישא פתח תקווה.
נולד לשמואל ולאה פורת (פרוים).
לאחר נישואיו עסק בעסקי מזון קפוא.
בשנות ה-90 ייסד את רשת המרכולים "שפע מהדרין" שלימים הפכה ל"שפע שוק", וכיהן כמנכ"ל הרשת במשך 15 שנים.
כמו כן כיהן כחבר דירקטוריון של הריבוע הכחול.
בעקבות המחאה בציבור החרדי על חילול שבת ברשת AM:PM שבשליטת קבוצת דור אלון, בעלת השליטה ב"שפע שוק", פרש מניהול הרשת.
הוא התמנה כיועץ לחברת שופרסל להקמת רשת המרכולים "יש" והיה אמור להתמנות למנכ"ל הרשת, אך כעבור זמן קצר פרש.
הוא נתבע על ידי הריבוע הכחול בטענה שהעביר סודות מקצועיים לחברה מתחרה.
בשנת 2006 דורג על ידי המגזין גלובס כאחד מעשרת המשפיעים על כלכלת ישראל.
בשנת 2011 הקים פורת עם איש העסקים סלומון בטיטו את סניף רשת קיקה האוסטרית בישראל ושימש מנכ"לה.
בטיטו ופורת רכשו את השליטה בחברת גלובליקום.
כעבור שמונה חודשים קרס הסניף הישראלי של קיקה.
לאחר מכן התחיל פורת לעסוק בנדל"ן.בתחילה בעיקר בעיר צפת.
בשנת 2013 התמנה למנכ"ל החברה קדישא פתח תקווה.
מאז פיתח רבות את אפשרויות הקבורה וכיום בניהולה של חברה קדישא פתח תקווה כמה בתי עלמין.
בית עלמין סגולה בפתח תקווה, בית עלמין ירקון שער פתח תקווה, בית עלמין לחיים באלעד ובית עלמין אור יהודה.
באוגוסט 2021 רכש ביחד עם קבוצת משקיעים את מתחם מאפיית אנג'ל ב-400 מיליון ש"ח.
במרץ 2022 רכש ביחד עם קבוצת משקיעים את מתחם משרד החינוך בירושלים ב-300 מיליון ש"ח.
רבי יהודה צבי (הירש) אייכנשטיין (ה'תקנ"א, (1791) - ז' בחשוון ה'תר"ח, 17 באוקטובר 1847) היה אדמו"ר חסידי בדור השני בשושלת זידיטשוב.
נולד לרבי משה אייכנשטיין מסאמבור ׁ(התפלה למשה) ולבתו של רבי יהודה חריף.
את דרכו החל רבי יהודה צבי בלמדו אצל דודו רבי צבי הירש אייכנשטיין מזידיטשוב (העטרת צבי) ומאוחר יותר נישא לבתו שרה.
לאחר שהוסמך על ידי גדולי דורו החל רבי יהודה צבי לכהן ברבנות גלינא וברודשין וכעבור תקופה נתמנה לרבה של רוזדיל על שמה נקרא.
עם פטירת רבו וחמיו רבי צבי הירש בי"א בתמוז ה'תקצ"א נתמנה אחיו רבי ישכר בעריש אייכנשטיין לממלא מקומו, אולם כעבור שנה בלבד נפטר בז' בסיון ה'תקצ"ב ואז הוכתר רבי יהודה צבי כממלא מקום חמיו ודודו.
במקביל אליו כיהן גם אביו רבי משה כאדמו"ר מזידיטשוב בסאמבור.
בתקופה זו חיבר רבי צבי יהודה את ספריו "דעת קדושים" ו"עמוד התורה".
רבי יהודה צבי נפטר בז' בחשוון ה'תר"ח, ומאחר שלא השאיר אחריו בנים כי אם בנות, הוכתר בהוראת רבי ישראל מרוז'ין בן דודו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב כממשיך השושלת.
הינדא (נפטרה כ"ג באלול), אשת רבי יעקב הגר מזבלטוב.
מרים (נפטרה י"ג בטבת ה'תרמ"ב), אשת רבי יעקב טויבש מזידיטשוב (בנו של הרב אהרן משה טויבש).
בריינדיל, אשת רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם האדמו"ר הראשון משינאווא.
רבקה, אשת בן דודה רבי שלמה טויב מראזלא.
יהודה צדוק (נולד ב-29 בדצמבר 1958) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל בריצות למרחקים בינוניים, בריצות למרחקים ארוכים, בריצות שדה ובריצת חצי מרתון.
הוא שיאן ישראל בריצת 3000 מטר מכשולים במשך כ-26 שנים, שיאו האחרון נשבר על ידי איתי מגידי כעבור 21 שנים.
צדוק התאמן בקבוצת הפועל ביאליק.
הוא למד חינוך גופני במכללת אוהלו.
בשנת 1984 התגורר בקיבוץ דגניה ב'.
הוא התאמן בהדרכתו של אמנון גור בקבוצת הפועל כפר סבא.
באליפות ישראל בריצת 10000 מטר שנערכה במכון וינגייט ב-19 במאי 1979 זכה צדוק במדליית זהב בתוצאה של 31:09.7 דקות.
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-2 ביולי אותה שנה קבע צדוק בריצת 3000 מטר מכשולים שיא ישראלי חדש של 9:07.2 דקות, שיפור לשיא הישראלי של יאיר קרני (9:09.9 דקות).
בתחרות הקפת התבור (10 ק"מ) ה-28 על שם יצחק שדה שנערכה ב-22 במרץ 1980 זכה צדוק במדליית זהב בתוצאה של 39:35 דקות, לפני שמעון אביסרור (39:38 דקות) וקלאוס קלצ'מכר מגרמניה (41:20 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף בסוף יוני הוא זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:32.8 דקות, אחרי אריה גמליאל ממכבי תל אביב (14:18.4 דקות) ולפני עופר סקיטל (15:01.9 דקות), שניהם ממכבי תל אביב.
בתחרות שנערכה בקלגנפורט שבאוסטריה ב-27 באוגוסט אותה שנה סיים צדוק במקום 11 בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:09.0 דקות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באינסברוק שבאוסטריה ב-8 בספטמבר הוא סיים במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא ישראלי חדש של 9:04.3 דקות, שיפור לשיאו הקודם (9:07.2 דקות).
חודש וחצי לאחר מכן, במרוץ "אצבע הגליל" לריצת חצי מרתון (21 ק"מ) שנערכה בחורשת טל שבגליל העליון ב-25 באוקטובר הוא זכה במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 1:07.20.8 שעות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-16 במאי 1981 זכה צדוק במדליית ארד בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 30:07.4 דקות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בהדר יוסף ב-30 במאי הוא קבע בריצת 3000 מטר מכשולים שיא ישראלי חדש של 8:52.4 דקות, שיפור לשיאו הקודם (9:03.7 דקות).
חודש לאחר מכן, ב-27 ביוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב באליפות ישראל בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא ישראלי חדש של 8:41.3 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:07.85 דקות, אחרי אריה גמליאל (4:01.83 דקות) ויאיר קרני מהפועל עמק חפר (14:05.63 דקות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב הוא זכה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בשיא מכביה חדש של 30:09.6 דקות, לפני דייוויד אדג' מקנדה (30:33.99 דקות) ומשה גרוסמן מישראל 31:03.86 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט שברומניה בסוף יולי אותה שנה הוא סיים במקום 14 (אחרון בגמר) בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:57.0 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף באוגוסט 1982 זכה צדוק במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:56.8 דקות, לפני יאיר קרני שקבע שיא אישי חדש של 9:04.2 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת ויעקב קוגמן (10:05.0 דקות).
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף במאי 1983 זכה צדוק במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:06.38 דקות, אחרי מתיאס קולס מגרמניה (8:58.17 דקות) ולפני יעקב קוגמן (9:48.12 דקות).
בתחרות לזכרו של פאבו נורמי האגדי, שנערכה בטורקו שבפינלנד ב-26 ביוני 1984, זכה צדוק במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא ישראלי חדש של 8.35.41 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-21 שנים ונשבר על ידי איתי מגידי (8:35.05 דקות).
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בוולנאט ב-25 ביולי אותה שנה הוא סיים במקום שביעי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:46.46 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים צדוק במקום 27 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:42.28 דקות.
יהודה פינקלקראוט (1916 - 22 בפברואר 2011) היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי.
אלוף ישראל בטניס פעמיים (1941 ו-1943) וחבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
בשנת 1986 זכה פינקלקראוט בעיטור, חבר כבוד של איגוד הטניס בישראל.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ובשנת 1941 זכה לראשונה בקריירה שלו באליפות ארץ ישראל בטניס ליחידים.
הוא זכה שוב בשנת 1943. בשנת 1947 הוא השתתף באליפות וימבלדון.
במאי 1949 ייצג פינקלקראוט את ישראל בגביע דייוויס ביחד עם אריה אבידן-וייס, רפאל גורניצקי ויעקב בונטמן לראשונה בתולדות מדינת ישראל.
באליפות ישראל שנערכה באוקטובר אותה שנה הוא הגיע למשחק הגמר אך הפסיד לפורנסטט משוודיה 6-1, 6-0, 6-2.
יהודה פריהר (פרידברג; 18 במרץ 1922 – 20 ביולי 1994) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה, מפקד בית הספר לפיקוד ומטה.
פריהר, בן לאה וחיים אברהם פרידברג, נולד בפולין, עלה לארץ ישראל ב-1937 ולמד בטכניון.
ב-1938 הצטרף לארגון "ההגנה" ועבר קורס מ"כים.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, עבר קורס קצינים במחנה סרפנד ב-1942. הוצב בגדוד השני של הרגימנט הארץ ישראלי, שלאחר מכן השתייך לבריגדה היהודית, ופיקד על מחלקת מרגמות.
יחד עם הגדוד לחם בחזית האיטלקית וזכה לעיטור הצטיינות, השתחרר בדרגת מייג'ור.
בתום המלחמה היה פעיל במוסד לעלייה ב', סייע לפליטים יהודים וברכש נשק ברחבי אירופה.
בשובו לארץ ישראל עבד בחברת הנפט העיראקית, התגייס למנגנון הקבע של "ההגנה" ושירת בלשכת ההדרכה.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד בחטיבת גבעתי.
לאחר הגעת רכש המרגמות הכבדות 120 מ"מ מצרפת, במהלך ההפוגה השנייה, מונה להקים את יחידת המרגמות הכבדות, שפעלה כחיל נפרד מחיל התותחנים, ונקראה חטיבה 18 (שלימים הפכה לחטיבה 45 ומאוחר יותר לחטיבה 188).
היחידה בפיקודו השתתפה בין השאר בקרב לטרון ובמבצע חורב.
לאחר המלחמה עבר קורס מפקדי חטיבות ומונה למפקד חטיבת הראל.
שימש שליש ראשי ולמד בבית ספר לפיקוד ומטה באנגליה.
ביולי 1956 מונה למפקד בית הספר לפיקוד ומטה.
היה חבר בוועדת הפקת הלקחים של צה"ל לאחר מלחמת סיני.
ב-1960 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה.
בשירות המילואים מונה בסמוך למלחמת ששת הימים לראש ענף קשר לעיתונות בדובר צה"ל, נטל חלק במאמצי ההונאה, ובמלחמה שימש כקצין קישור לתקשורת הזרה, תפקיד אותו מילא גם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מילא תפקידי ניהול בתעשייה הישראלית, בהם המנהל האדמיניסטרטיבי של יצרנית הרכב ליילנד באשדוד, סמנכ"ל אוטוקרס ומנכ"ל מפעלי נייר מונטנה ("מולט") שבנהריה, בתקופת כהונתו יצאה החברה להנפקה ראשונה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לאחר רכישת מפעלי נייר מונטנה ("מולט") על ידי "מפעלי נייר חדרה" שימש כסמנ"ל בחברה עד לפרישה לגמלאות.
לאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
היה חבר בוועד המנהל של מוזיאון תל אביב לאמנות ובבית הדין העליון של התאחדות הכדורגל הישראלית.
היה נשוי לשולמית (שולה) ואב לשתי בנות.
נקבר בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
יהודה (יוּדל, יוּרי) פֶּן (ביידיש פען; ברוסית: Юдель (Юрий) Пэн; 5 ביוני 1854 – 1 במרץ 1937) היה צייר, מעצב ומורה לאמנות, מייסד בית הספר לאמנויות בוויטבסק, דמות בולטת של הרנסאנס היהודי באמנות הרוסית של ראשית המאה ה-20 ומורם של אמנים יהודים חשובים.
יהודה פן נולד בעיר נובו-אלכסנדרובסקי שבתחום קובנה, האימפריה הרוסית (ביידיש: אֶזֶ'רֶני; כיום: זרסאי בליטא).
הוא נולד למשפחה מרובת ילדים וענייה ונשלח ללמוד בחדר בהיותו בן ארבע, עם מותו של אביו.
כישרונו בציור התגלה כבר בילדותו.
בשנת 1867, בגיל 13, עבר לעיר דווינסק ועבד כשוליית מעצב.
במסגרת זו הוא עיצב בתי קהילה יהודית, בתי כנסת ורחובות בעיר.
בשנת 1880 עבר לבירה סנקט פטרבורג ובה למד באקדמיה הקיסרית לאמנות עד שנת 1886. בשנת 1891, בתום לימודיו באקדמיה, עבר לעיר ויטבסק, שכמחצית מתושביה היו יהודים, ובה הקים בית ספר פרטי לציור.
ייחודו של בית הספר היה שרוב תלמידיו היו יהודים ולכן שפת הלימוד הייתה יידיש והלימודים בו לא התקיימו בשבתות ובחגים היהודיים.
ציוריו של פן עוסקים בעיקר בחיי היומיום של היהודים בעיירה ובישיבה.
הוא צייר דמויות שונות מחיי הקהילה, בהם בעלי מלאכה.
כמו כן, צייר את רחובות העיר ותמונות נוף.
עם תלמידיו נמנו האמנים מארק שאגאל, אל ליסיצקי, אבל פן, אוסיפ זאדקין, משה מימון וזאיר אזגור.
אחרי מהפכת אוקטובר הפך בית הספר הפרטי של פן ל"מכללה עממית לאמנות".
פן לימד בבית הספר עד שפרש לגמלאות בשנת 1923.
פן נרצח בביתו בליל ה-28 בפברואר 1937. נסיבות הרצח טרם פוענחו.
משה יהודה פולקמן היה מדען יהודי-אמריקאי שעסק בתחום מדעי הרפואה.
פולקמן ידוע בעיקר בשל מחקרו על אנגיוגנזה (angiogenesis) בגידולים, תהליך שבו הגידול מושך כלי דם כדי להזין את עצמו.
הוא התחיל את תחום המחקר האנגיוגנזי, שהוביל למציאת טיפולים רפואיים הכוללים מניעה של נאו-וסקולריזציה.
לעיתים הוא מכונה "אבי האנגיוגנזה".
יהודה פולקמן נולד בשנת 1933 בקליבלנד, אוהיו, כבן לשושלת של רבנים.
אביו היה רב ואת המשיכה למדע החדירה בו אמו, בסיפורים על חוקרים ידועים כאייזק ניוטון, לואי פסטר ומארי קירי.
בגיל 15 התקבל פולקמן ללימודים באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובתקופה זו עבד במשרה חלקית במעבדה של ד"ר רוברט זולינגר, שם רכש במהרה מיומנויות כירורגיות והפך למשתתף פעיל בתחום הכירורגיה האקדמית.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אוהיו בשנת 1952 עבר פולקמן ללמוד בבית הספר לרפואה של הרווארד, שם התקבל בברכה במעבדות של ד"ר רוברט גרוס, שהיה אז המנתח הראשי של בית החולים לילדים של בוסטון.
במהלך עבודתו תחת ד"ר גרוס עזר פולקמן לפתח מחמצן בועות למכונת לב ריאה ותכנן אב-טיפוס לקוצב הלב המושתל הראשון.
עם סיום לימודיו בשנת 1957 החל פולקמן לעבוד כמנתח מתמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
עבודתו שם הופסקה כאשר הוא גויס לכוחות המזוינים של ארצות הברית והוצב במרכז הרפואי של צי ארצות הברית.
במהלך ניסויים שערך עבור הצי שעסקו בהחזקת איברים בחיים ללא אספקת דם גילה פולקמן שגידולים סרטניים שהושתלו בבלוטת התריס שנלקחה מארנב ולא קיבלה אספקת דם לא התפתחו מעבר לגודל של מילימטר אחד, לעומת גידולים שהושתלו בעכברים חיים (שם הייתה אספקת דם רציפה) וגדלו ללא שליטה.
בעקבות כך החליט פולקמן לכוון את מחקרו בכיוון האנגיוגנזה.
לאחר שנתיים של שירות בצי חזר פולקמן לבית החולים הכללי מסצ'וסטס וסיים שם את ההתמחותו כמנתח.
הוא שימש כעוזר מנתח בביה"ח של בוסטון, ולאחר מכן התמחה התמחות נוספת בכירורגית ילדים בבית החולים לילדים של פילדלפיה בהנחיית צ'ארלס אוורט קופ.
בשנת 1967 הוא מונה למנתח הראשי של בית החולים לילדים של בוסטון והיה לאדם הצעיר ביותר שנשא בתפקיד זה.
הוא מונה לפרופסור לכירורגיה ילדים וביולוגיה של התא בבית הספר לרפואה של הרווארד, ולמעשה היה הפרופסור הצעיר ביותר בהיסטוריה של בית הספר לרפואה .
יהודה פולקמן נפטר ב-14 בינואר 2008 מהתקף לב, במהלך נסיעת עבודה, והשאיר אחריו אשה, שתי בנות ונכדה אחת.
בשנת 1971 פרסם פולקמן בכתב העת הרפואי "New England Journal of Medicine" היפותזה שלפיה צמיחת גידולים תלויה בהתפתחות מהירה של כלי דם שמאפשרת אספקת דם אלגידול הגדל בקצב מהיר - אנגיוגנזה, ומאידך - חסימת האנגיוגנזה תוכל לשמש כטיפול יעיל בגידולים סרטניים.
במאמר זה טבע פולקמן את המושג אנטי-אנגיוגנזה.
על פי פולקמן, קיום של גידול סרטני מחייב הימצאותם של כלי דם שיזינו את הגידול, ובאמצעות הפסקת זרימת הדם אל הגידול ניתן להרעיב אותו עד לנסיגה מוחלטת.
אף על פי שהתאוריה נתקלה בהתנגדות מצד חוקרים רבים בתחום, פולקמן המשיך במחקרו יחד עם הצוות שלו, ומהר מאוד זיהה כאחד מגורמי האנגיוגנזה את גורם הגדילה הפיברובלסטי (FGF), אך המחקר הראה שזה אינו הגורם היחיד.
פולקמן יצר קשרים עם חברות ביוטכנולוגיה, ובשנת 1974 נחתם עם התאגיד מונסנטו הסכם למימון המחקר למשך 10 שנים.
רוברט לנגר עבד באותו הזמן במעבדות של פולקמן, והתמקד במחקר על שילוח תרופות.
בסוף שנות ה-80 התגלו שני גורמי אנגיוגנזה נוספים על ידי קבוצות מחקר ששאבו השראה מעבודתו של פולקמן: האנגיוגנין והVEGF, ומרגע זה החל חיפוש אחר טיפולים.
לאחר שתם ההסכם עם מונסנטו הפרויקט מומן על ידי שתי חברות נוספות, והחוקרים גילו את מעכב האנגיוגנזה פומאגילין (fumagillin) המופק על ידי הפטריה Aspergillus Fumigatus.
ניסיון של מחקר מקביל לפתח את הפומאגילין הוביל לפיתוח מעכב האנגיוגנזה TNP-470. פולקמן ניסה אותו על מקרי המנגיומה, ולאחר חצי שנה של טיפול, הגידולים הצטמצמו משמעותית, בנוסף לירידה בכמות ה-FGF בשתן.
בשנת 1991 התגלו שני מעכבי אנגיוגנזה נוספים - אנגיוסטטין ואנדוסטטין, והמחקר הלך וצבר עניין בקרב הציבור הרחב.
בשנת 2004 מעכב האנגיוגנזה אווסטין היה הראשון שאושר על ידי ה-FDA כטיפול בסרטן.
עוד כ־10 מעכבי אנגיוגנזה נוספים אושרו, והם משמשים בימינו לטיפול בכ 1.2 מיליון חולי סרטן בעולם.
הרב ד"ר יהודה פליקס (נולד בשנתה'ת"ש, 1940) הוא מייסד מכללת אורות ישראל והעומד בראשה עד שנת 2004. בעבר היה ראש ישיבת נחלים וראש מנהל החינוך במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
למד בישיבת בני עקיבא בנחלים, ולאחריה בישיבת כפר חסידים ובישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק ואצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בהכוונת הרצי"ה קוק הקים כולל וגרעין תורני ביישוב אבן שמואל ועמד בראשו.
לאחר מכן החל את דרכו החינוכית כמחנך בישיבת בני עקיבא אור עציון בראשותו של הרב חיים דרוקמן.
שימש כשליח תנועת בני עקיבא בטורונטו וייסד במקום אולפנת בני עקיבא וישיבת בני עקיבא שקיימות עד היום, ובהמשך שימש כראש ישיבת בני עקיבא נחלים במשך כארבע שנים.
בשנת תשל"ט (1978) ייסד בפתח תקווה (בהמשך באלקנה) את מכללת אורות ישראל ועמד בראשה עד שנת 2004. חינך והעמיד אלפי תלמידות.
החליפו בתפקיד הרב נריה גוטל.
בשנים 2004–2006 היה נציג המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית בצפון אמריקה.
בשנת 2006 ייסד ועמד בראש מנהל החינוך במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא כיחידה עצמאית.
שימש בתפקיד עד שנת 2014. בנוסף השתתף מדי שנה כשופט בחידוני התנ"ך והגמרא לישיבות ולאולפנות.
על פעלו החינוכי לאורך השני זכה בשנת 2022 בפרס ירושלים לחינוך מטעם ערוץ 7.
התגורר ביישוב אלקנה עד קיץ 2018. הוא סב לחמישה נכדים.
הרב יהודה פאפו (מכונה: "בן פל"א"; ?
– י"ב בניסן ה'תרל"ג, 1873) היה מרבני ישיבת המקובלים בית אל בירושלים.
תרגם ללאדינו את הספר "פלא יועץ" שכתב אביו, הרב אליעזר פאפו.
נולד בסיליסטרה שבבולגריה, בנו של הרב אליעזר פאפו.
נשא לאשה את בתו של רבי מאיר חיינסון פאז'ו מסרייבו.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
היה מרבני ישיבת המקובלים בית אל.
עסק בהוצאת ספרי אביו ותרגם ללאדינו את הספרים פלא יועץ (וינה, 1870-1872).
הוציא לאור את ספרו של אביו "חסד לאלפים" (סלוניקי, תר"א) והוסיף עליו חלקים משלו.
נמנה עם הרבנים שחתמו על הסכם הכוללות בעדה הספרדית בירושלים.
תקופה מסוימת התגורר בחברון ולאחר מכן שב לירושלים.
בתקופת שבתו בחברון התגלעה מחלוקת בין הכוללות, ובעקבות זאת הוציא את הקונטרס "שבר פושעים" (ירושלים, דפוס ישראל ב"ק, תרכ"ב).
נפטר בי"ב בניסן ה'תרל"ג, יום לאחר פטירת בנו מאיר.
בנו, רבי אליעזר פאפו, הספיד את אביו ואחיו בעיתון "החבצלת": "לזאת יחרד לבי ולב כל שומע תצילנה אוזניו, על אב ובן נאספו כאחד בכ"ד שעות, הלא הגדתי לכם מהמאורע האיום ונורא".
השניים נקברו בסמיכות בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "איש אלוקים קדוש, רב משרשיא, מבני עליה, חסידא ופרישא, ראשון לכל דבר אשר בקדושה, הרב המופלא וכבוד ה' מלא".
בנו, רבי אליעזר פאפו, היה מחכמי ירושלים, ואף הוא נהג לחתום כאביו "בן פל"א".
יהודה פתאל (נולד ב-30 ביוני 1940) הוא אדריכל ישראלי, שכיהן כראש המועצה המקומית חצרות יסף בין השנים 1992–1997. בעברו היה מנהל אגף פרוגרמות במשרד הבינוי והשיכון ואדריכל שהשתתף בין היתר בתכנון הדיזנגוף סנטר.
יהודה פתאל נולד ביוני 1940 בבגדד שבעיראק, להוריו אברהם ונורה פתאל.
משפחתו עלתה לארץ בשנת 1951. יהודה גדל והתחנך ברמת גן ומגדיאל, התגייס בשנת 1959 ושירת בחיל הקשר.
למד בטכניון והוסמך בשנת 1967 לתואר בארכיטקטורה ובינוי ערים ושימש כאדריכל בפרויקטים פרטיים בטרם נכנס לשירות הציבורי.
לאחר סיום כהונתו כראש מועצת חצרות יסף שימש כדירקטור בחברות פרטיות וייעץ בפרויקטים ממשלתיים שונים.
נשוי לנינה פתאל, אב לארבעה ילדים - אלינור קדם, עידית הגלילי, אבי פתאל ונעם פתאל.
כאדריכל עצמאי השתתף בתכנון פרויקטים בהם הדיזנגוף סנטר, התחנה המרכזית החדשה ומישור אדומים.
לאחר שנכנס למסגרת השירות הציבורי שימש בין היתר כמנהל אגף פרוגרמות במשרד הבינוי והשיכון (1984–1992), ראש מועצת חצרות יסף (1992–1997) והיה יועץ חיצוני לראש הממשלה אריק שרון בפרויקטים להתפלת מי ים, ניהול פרויקט אופק לטיפול ב-11 יישובים, וקידום תכנון של 140,000 יח"ד ליציאה מהמיתון.
עם סיום העבודה כיועץ חיצוני לראש הממשלה, הקים חברה לפיתוח - חברת נאי, ובמקביל פעל וניהל פרויקטים לאומיים.
במסגרת זו ניהל את פרויקט קירוי נתיבי איילון, ניהל את תכנון ההפרדות המפלסיות בלוד ורחובות.
בנוסף, כיהן כחבר ולאחר מכן כיו"ר בוועדות גבולות של משרד הפנים אשר כללו הסדרת שטחים וחלוקת הכנסות בין היישובים בנגב, בהן ועדת פתאל.
יהודה פיקמן (17 בדצמבר 1948 – 8 בספטמבר 1968) היה קצין תותחנים, שלחם בחזית המצרית במלחמת ההתשה ונפל בקרב.
על פעולתו בימי המלחמה עוטר פיקמן בעיטור המופת.
יהודה פיקמן נולד בתל אביב.
הוא נקרא על שם דודו יהודה ביטנסקי, שהיה אחד מנופלי מחלקת הל"ה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר תיכון חדש.
היה פעיל בתנועת הצופים ועסק בטניס ובשחמט.
פיקמן התגייס לשירות צבאי באוגוסט 1966. הוא השתתף בכיבוש השומרון במלחמת ששת הימים.
לאחריה הוסמך לקצין ושירת בגדוד התותחנים 404.
ב-8 בספטמבר 1968 ירה הצבא המצרי אש ארטילרית כבדה אל עמדות צה"ל בקרבת תעלת סואץ.
פיקמן נמצא באותו יום בצריח של מסגד בעיירה קנטרה.
הוא שימש כקצין תצפית של הארטילריה הישראלית והמשיך לטווח אותה גם כשפגעה אש מצרית בעמדתו.
לבסוף נפגע מהאש הארטילרית של האויב ונהרג.
בתקרית באותו יום נפלו תשעה חיילים ישראלים נוספים.
פיקמן הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הוא הועלה בדרגה לאחר מותו וצוין לשבח על פעולתו האחרונה על ידי מפקד גייסות השריון.
בשנת 1973 הומר הציון לשבח בעיטור המופת.
שמו של פיקמן הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אנדרטת נופלי חיל התותחנים בזכרון יעקב, בגן הבנים בתל אביב ובאנדרטה בבית הספר התיכון שבו למד.
יהודה פּרוס (5 בינואר 1890 - 16 באוגוסט 1965) היה מאנשי העלייה השנייה ומראשוני ארגון השומר.
שמר במושבות הגליל, חדרה ומושבות יהודה והיה עסקן ציבור ופעיל ביטחוני בראשון לציון.
יהודה פרוס נולד ב-1890 באודסה שברוסיה בשם יהודה פרוסקורוב לאהרון ונחמה פרוסקורוב.
ב-1905 נחשף ל"קול קורא" שפרסם יוסף ויתקין שקרא ליהודים בגולה לעלות ארצה.
פרוס התלהב מהאגרת וב-1908 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה.
פרוס עלה לגליל וב-1909 הצטרף לארגון השומר והיה בין ראשוני השומרים שהתקבלו לעבודת שמירה במושבה סג'רה (בין השאר יחד עם מנדל פורטוגלי ודב שוייגר).
בהמשך עבר פרוס לשמור ביבנאל.
לפני מלחמת העולם הראשונה עבר לשמור בחדרה ובהמשך שמר במושבות הדרום.
ב-1913 היה שותף להקמת מושב אנשי "השומר", תל עדשים.
ב-1914 התיישב בראשון לציון והחל לשמור במושבה ובבאר יעקב.
ב-1917, לאחר חשיפת ארגון ניל"י, החלו הטורקים לחפש ולאסור את אנשי "השומר" ופרוס שחשש לענישת בני משפחתו אם יסתתר הסגיר את עצמו לשלטונות.
תחילה ישב בכלא ברמלה, אחר כך בירושלים בהמשך הועבר לבית כלא בדמשק ובסופו של דבר נכלא בבית סוהר טורקי ליד העיר ארזורום בטורקיה.
בדמשק ובטורקיה נכלא עם עוד מספר מאנשי "השומר" וחברי ניל"י.
לאחר כשהה בכלא הצליח פרוס לברוח ונדד לטביליסי שם פגש בחבר "השומר" צבי ניסנוב שהוגלה לטורקיה בגלל פעילותו הביטחונית.
השניים עברו לאודסה וב-1918, עם סיום המלחמה, הגיעו לאיסטנבול משם הפליגה ספינה צרפתית שהחזירה שבויים וגולים לארץ ישראל.
עם חזרתו מהשבי החל פרוס לעסוק בחקלאות.
ב-1923 נסע לעבוד במלבורן שבאוסטרליה משם חזר ב-1933 והמשיך לעסוק החקלאות בראשון לציון וכן מילא שורה של תפקידים ציבוריים כשבין השאר שימש כיו"ר הוועד החקלאי בראשון לציון, חבר הוועד המקומי של "כופר היישוב", חבר במועצת המקומית של ראשון לציון וחבר במועצת "המשמר האזרחי"
בתחילת 1915 נישא פרוס, בראשון לציון, לזהבה טופורובסקי (ילידת 1896), בתו של אחד מייסדי המושבה יצחק ליב טופורובסקי.
זהבה עסקה בניהול גן ילדים בראשון לציון.
פרוס נפטר ב-1965, לאחר מחלה קשה, והובא למנוחות בחלקת השומר בבית העלמין של כפר גלעדי.
זהבה נפטרה ב-1968 ונקברה לצידו.
לאחר פטירתו הקימה רעייתו זהבה קרן מלגות להנצחת שמו של בעלה עבור תלמידי בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
יהודה פז (1930–2013) היה מומחה לפיתוח כלכלי וחוקר של תחום הקואופרציה בישראל ומחוצה לה, ופעיל שלום.
לאורך שנים ארוכות עמד בראש תוכניות רבות לשיתופי פעולה בינלאומיים של מדינת ישראל, והיה פעיל בארגון ברית הקואופרציה העולמית (ICA).
ממקימי מכון ון ליר ואג'יק - מכון הנגב.
נולד בברוקלין, ניו יורק, למשפחה בעלת שורשים רבניים.
בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קולומביה, תואר שני בסוציולוגיה ותואר דוקטור לפילוסופיה חברתית מאוניברסיטת לונדון.
בשנת 1950 עלה לישראל עם אשתו רות כחלק מגרעין עלייה של תנועת הנוער דרור.
במסגרת הגרעין הקים את קיבוץ כיסופים שבנגב המערבי, והתגורר בו עד מותו.
מילא שורה של תפקידים בקיבוץ, בהם גזבר ומזכיר.
בשנות ה-50 החל להשתלב בפעילות הקיבוץ המאוחד וניהל את מוסדות ההכשרה שלו, את מחלקת החינוך הגבוה ואת תוכניות המנהיגות של התנועה, ובה בעת עסק בפיתוח תוכניות לניהול כלכלי של קיבוצים.
היה ממקימי בית הספר האזורי מעלה הבשור וממנהליו הראשונים.
בית הספר היה הראשון שבו למדו יחדיו תלמידים משלושת התנועות הקיבוציות (הקיבוץ המאוחד, איחוד הקבוצות והקיבוצים והקיבוץ הארצי השומר הצעיר).
לאחר מלחמת ששת ימים נתמנה למנכ"ל חטיבת הצעירים ותנועות הנוער של הסוכנות היהודית, ועבד בין היתר עם צביה לובטקין.
עוד שימש כמזכיר תנועת הנוער העולמית דרור
בשנים 1973–1975 ניהל בפועל את מכון ון ליר בירושלים, ובהמשך הוסיף לכהן לאורך שנים רבות כיועץ לקרן ון ליר, וכנציגה בישראל.
בשנים 1980–1997 שימש כמנכ"ל וכמנהל האקדמי של המכון האפרו-אסיאני של ההסתדרות, שהפך בהמשך למכון הבינלאומי לעבודה ולקואופרציה.
במסגרת תפקידו זה עסק בהטמעת תוכניות פיתוח ישראליות בעשרות מדינות עולם שלישי ברחבי העולם, תוך הכשרת מנהיגות מקומית וחיזוק קשריה הבינלאומיים של ישראל.
בשנת 1993 היה לישראלי הראשון שנבחר לכהן בצוות ההנהלה של ברית הקואופרטיבים הבינלאומית, ובשנת 1997 נבחר לתפקיד פעם נוספת.
במסגרת תפקידו זה הקים את מרכז החינוך והלימידה של הברית בשנת 1998.
בשנת 1998 הקים פז את מכון הנגב לאסטרטגיות של שלום ופיתוח, במטרה לשלב חינוך והכשרה מקצועית עם פרויקטים קואופרטיביים המקדמים חיים משותפים, יהודים-ערביים בנגב.
בשנת 2000 חבר לד"ר אמל אלסנע אלחג'וג' והמכון שינה בהמשך את שמו למכון אג'יק.
פז כיהן כראש המכון עד יום מותו בשנת 2013.
פרס רוצ'דייל מברית הקואופרציה העולמית (2005)
פרס היונה המוזהבת לשלום מנשיא איטליה (2006).
רבי יהודה צבי לנגנר מסטרטין (ט' באלול ה'תר"ה, 11 בספטמבר 1845 – י"ד באייר ה'תרס"ז, 28 באפריל 1907) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות סטרטין.
נולד בעיירה סטרטין לרבי אורי לנגנר ולשרה, ונקרא על שם סבו שנפטר מעט קודם לידתו.
בילדותו למד אצל סבו רבי אברהם מסטרטין (ר' אברהם'טשי), שלמד עמו בחברותא מדי יום שיעור.
החברותא נמשכה גם לאחר נישואיו.
בשנת ה'תרי"ט נשא את הינדה פרל, בתו של רבי שלמה טויב (חתן רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין).
תקופה קצרה אחר חתונתו נפטרה אשתו, והוא נשא את אחותה הצעירה, גיטל לאה.
לאחר נישואיו נשאר להתגורר בעיר הולדתו סטרטין.
לאחר נישואיו היה לתלמידו של רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
בשנת ה'תרכ"ה, לאחר פטירת סבו רבי אברהם עברה אדמו"רות סטרטין לחתנו של רבי אברהם - רבי אורי לנגנר - אביו של רבי יהודה צבי.
רבי יהודה צבי מונה תחת סבו לרבה של העיר סטרטין.
על מנת למנוע חיכוכים, עבר רבי אורי לעיר רוהאטין.
בי"ח באייר ה'תרמ"ט, לאחר פטירת אביו, מונה לממשיך דרכו באדמו"רות.
בחג השבועות של אותה השנה התפלל עם חסידיו ברוהאטין, ובימים הנוראים של שנת ה'תר"ן החל בהנהגת החצר בעיר סטרטין.
רבי יהודה צבי התאפיין בתפילותיו הארוכות.
היה משמש בעצמו כשליח ציבור בבית הכנסת שלו, ותפילתו הייתה בקול בוכים נעים ובניגון אחיד, אך ללא שירים וזמירות.
סירב לקבל כסף מבני אדם, למרות שהיו בין חסידיו עשירים רבים.
היה מיודד עם מנהיגים חסידיים בדורו כדוגמת רבי דוד משה מטשורטקוב, רבי יצחק מאלעסק, רבי יהודה צבי מדולינא, ורבי נחום מבורשטין.
בתורתו היה מביא הרבה רעיונות קבליים, בדומה לרבו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
במאמריו היה מסנגר על עם ישראל, תוך חידוד מעלתם על פני הגויים.
בשנת ה'תרס"ז, בעקבות מחלת נשימה שפקדה אותו, עבר לרוהטין ובה נפטר בי"ד באייר.
ממשיך דרכו היה בנו רבי יצחק אייזיק לנגנר.
רבי פנחס חיים טויב - אב"ד רוזדיל
רבי אברהם מרדכי שלום טויב - אב"ד סאסוב
רבי יחיאל מיכל היבנר - אב"ד ניזנוב
רבי ישראל לנדא - אב"ד זלוטשוב
רבי אלעזר לנדא - בעל ספר "זיכרון אלעזר", ונכדו של רבי אלעזר לנדא בעל ה"יד המלך".
רבי שבתי ליפשיץ - אב"ד אורשיווע
רבי אברהם (אברהם'טשי) - רב העיר .
רבי רבי יצחק אייזיק - ממשיך דרכו באדמו"רות בסטרטין.
רבי שלמה - רבה של רוהטין ורודשין.
רבי חיים הלוי אייזן - אב"ד סווירז'.
בנו של רבי חיים נשא את בת דודו רבי ישראל מברודי.
רבי יחיאל מיכל הורודנר - אב"ד סטרטין.
רבי משה פנחס פרנקל-תאומים מחודורוב.
רבי נפתלי ישכר בער ברנדוויין מלמברג.
רבי דב בר מסטרטין - כיהן כאדמו"ר בלבוב.
יהודה (פוקסי הקטן) פוקס (נולד ב-27 בנובמבר 1936) הוא קברניט לשעבר ישראלי בחברת התעופה אל על, שזכה לעיטור המופת מטעם שר התחבורה על הנחתת מטוס נוסעים פגוע שהונח בו מטען חבלה, ובכך מנע אסון תעופתי גדול.
מעשיו בטיסה זו, שהתרחשה באוגוסט 1972, הובילו לשינויים מהותיים בנוהלי הביטחון התעופתי, ובפרט לשאלת "פרופיילינג" המוכרת לנוסעים.
יהודה פוקס, הידוע בכינויו "פוקסי הקטן", שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הצטרף לחברת אל על כטייס.
יהודה פוקס ואחיו, יצחק פוקס, היו שני האחים הטייסים הראשונים בצה"ל.
יצחק פוקס שירת אף הוא כקברניט באל על ונספה באסון ביילמר באמסטרדם בשנת 1992, בשל כשל טכני במטוס שהטיס.
ב-16 באוגוסט 1972, שימש יהודה פוקס כטייס הראשי בטיסה 444 של אל על, שהמריאה מרומא (נמל התעופה פיומיצ'ינו) לתל אביב במטוס בואינג 707 (אות זיהוי 4X-TTA).
על המטוס היו 140 נוסעים ושמונה אנשי צוות.
מאחורי ניסיון הפיגוע בטיסת אל על 444 עמדו פעילי טרור מהארגון הפלסטיני "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית", בראשותו של אחמד ג'יבריל.
את המטען תכנן מרוואן קרישאת, שכונה "מהנדס הפצצות" של הארגון, תוך שימוש במרעום ברומטרי – מתקן המתפוצץ בגובה מסוים באוויר.
המחבלים, אחמד זאיד מעיראק ועדנאן עלי חשאם מירדן, הסתירו את הפצצה בתוך פטיפון מתוצרת פיליפס.
את הפטיפון העניקו כמתנה לשתי נערות אנגליות בנות 18 – רות ווטקין ואודרי וולטון – אותן פגשו ברומא.
השתיים, ששהו בטיול תמים ולא היו מודעות לסכנה, הפקידו את הפטיפון הממולכד כמטען בבטן המטוס.
הפיצוץ התרחש דקות ספורות לאחר ההמראה, כאשר המטוס טיפס לגובה של כ־10,000 רגל (כשלושה קילומטרים).
הדף הפיצוץ הורגש היטב בתא הנוסעים: תאי האחסון מעל המושבים נפתחו, מסכות החמצן נפלו, וחלל המטוס התמלא עשן וריח חריף של אבק שרפה.
בתא הטייס נשמע הפיצוץ באופן עמום בלבד, אך ריח השיפה החריג הבהיר לצוות כי אירע אירוע חמור.
למרות התנאים הקשים – חוסר בתקשורת, נזק מבני, ופאניקה אפשרית – הצליח יהודה פוקס להנחית את המטוס בשלום ולמנוע אסון כבד.
מהנדס הטיסה דיווח מיד על שרפה בתא המטען, הפעיל את מערכת כיבוי האש וכיבה את האש, ובכך מנע ממנה להתפשט.
פוקס נקט בפעולה קריטית נוספת: הוא החליט להגיע לנחיתה במהירות האפשרית כדי למנוע את התפשטות העשן, משום שהיקף הנזק לא היה ידוע.
הוא הכריז על מצב חירום למגדל הפיקוח בפיומיצ'ינו, וקיבל אישור מהאיטלקים לסגור את המרחב האווירי ולפעול בחופשיות.
הוא ביצע צלילה חדה כדי לאבד גובה במהירות, תמרון שתואר על ידי נוסעים כ"רכבת הרים".
שבע דקות בלבד לאחר הפיצוץ נגעו גלגלי המטוס במסלול הנחיתה ברומא.
הנחיתה תוארה כלא דרמטית מבחינת חומרתה, אך מה שהתרחש לאחר מכן היה דרמטי יותר.
פוקס יצא מתא הטייס עם מגאפון, וביקש מהנוסעים להזדרז ולהתפנות באופן מסודר באמצעות מגלשות החירום.
הנוסעים התנהגו בצורה ממושמעת, והקברניט עצמו היה האחרון לעזוב את המטוס.
בדיעבד התברר כי הפצצה פערה חור ברצפת תא הנוסעים (תקרת תא המטען), אך מכל המטען המחוזק שבו הונחה הפצצה מנע פגיעה במעטפת החיצונית של המטוס, ובכך ככל הנראה הציל את המטוס ואת יושביו.
אילו הפיצוץ היה מתרחש בגובה שיוט (35,000 רגל), הנזק היה גדול פי כמה וספק רב אם היו שורדים.
ב-11 באפריל 1977, כחמש שנים לאחר האירוע, הוענק לקברניט יהודה פוקס עיטור המופת מטעם שר התחבורה גד יעקבי.
בנימוקי העיטור נכתב כי הוא הנחית את המטוס הפגוע, פינה ואבטח את נוסעיו "מעל ומעבר לקבוע בתקן וללא סיוע מהרשויות במקום", וכי היה זה "מעשה של אומץ לב וראוי לשמש מופת".
האירוע הוביל לחידוד נוהלי הביטחון של אל על.
בעקבותיו, נוספה לשאלון ה"פרופיילינג" הקבוע של אל על השאלה: "ארזתם לבד?
מישהו נתן לכם משהו להעביר?".
שאלה זו הפכה לחלק בלתי נפרד משיחות ה"תשאול" הביטחוניות, שמטרתן לזהות סיכונים.
המטוס שנפגע, בואינג 707 (4X-ATT), נשלח חזרה לישראל בטיסה איטית ונמוכה.
לאחר שתוקן, הוא הוחזר לשירות בחברת אל על והמשיך לטוס עד שנת 1988. הקברניט יהודה פוקס התעקש שצוותו המקורי יטיס את המטוס החלופי שהגיע לאסוף את הנוסעים מרומא בחזרה לישראל.
יהודה קרני (וולובלסקי) (1884, פינסק – ב' בטבת ה'תש"ט, 3 בינואר 1949, תל אביב) היה משורר עברי, עיתונאי, עורך ומתרגם.
שירי ירושלים שלו העלו תרומה ייחודית לשירה העברית החדשה.
נולד בפינסק שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1884 (ה'תרמ"ד), בנם של לאה ועזריאל זליג וולובלסקי, סוחר אמיד, בעל יערות ומשרפות יי"ש ועסקן ציבורי.
הוא החל לפרסם שירים בגיל מאוד צעיר: תחילה בעברית ובהמשך גם ביידיש וברוסית.
הוא היה פעיל מסור בתנועה הציונית, ואף נבחר כציר לקונגרסים הציוניים, מטעם תנועת "פועלי ציון".
קרני שילב כתיבה עיתונאית, בעברית וביידיש, עם פעילותו כמזכיר מרכז ציוני רוסיה, וילנה, בשנים 1907–1908. כתיבתו העיתונאית כללה שירים, מאמרים, ביקורות ומסות.
הוא זכה להכתרה כמשורר עברי מביאליק, שפרסם את שירו "יש נערה תמימה", בחוברת "השילוח", י"ט, 1908. קרני הרבה לפרסם את דבריו בשבועון הציוני "העולם", ועבר יחד עם מערכת השבועון לאודסה, שם שהה זמן קצר, והכיר את חבורת הסופרים העבריים שהתרכזה סביב ביאליק וחבורתו.
שנים ראשונות עשה בחיפה, ואחר כך עבר לתל אביב.
בשנותיו הראשונות בארץ עבד כפקיד.
החל משנת 1924 הצטרף לעיתון "הארץ", תחילה ככותב ואחר כך כמשתתף קבוע וחבר המערכת.
בין השאר הוא נחשב למחדש המילה "קולנוע" ב-1930 (במשך תקופה קצרה כונו הסרטים הדוברים סרטי שמע-נוע).
בשנות עבודתו ב"הארץ" פרסם קרני אלפי רשימות, תגובות, שירים פוליטיים קצרים, מאמרים ומסות.
שירתו הציונית המתלהבת ומתלהמת, שהביא עִמו ממזרח אירופה, עברה בארץ שינוי מעמיק.
הוא כתב שירה שנאחזה בנוף הארץ האבני והסלעי.
שירי ירושלים תפסו מקום בולט בשירתו.
הוא ניסה לאחוז בהוויתה של ירושלים: הארצית והאבנית מצד אחד, והמשיחית יהודית מצד שני.
נוסח כתיבתו היה שמרני ומיושן מעט, והוא לא התחבר למהלך החדש בשירה העברית, שהביאו שלונסקי, אלתרמן, גולדברג, רטוש ואחרים.
אולי משום כך נשכחו שיריו, ודורות הקוראים שצמחו בארץ ישראל נהו אחרי שירה אחרת ומשוררים אחרים.
לאחר מותו נקראו רחובות על שמו בשכונת רמות בירושלים ובשכונת רמת אביב בתל אביב.
בנוסף, הגן הגדול ליד תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז בתל אביב נקרא על שמו.
משיריו המולחנים התפרסמו: "התרגעות", "צלצל קתרוס" (ללחנים עממיים), "עגבנייה" (ללחנו של יואל אנגל) ו"עם כל אבן מתגוללת" (בביצועו של יהורם גאון, ללחנו של אודי תורג'מן)
מספרי שירתו של יהודה קרני
בשעריך מולדת, פיוטים, תל אביב: אחיעבר, 1935.
ירושלים, מחזור שירים, מרחביה: ספרית פועלים, 1944.
שיר ודמע, מחברות לספרות, 1945.
בימה קטנה: דברים בפרוזה ובשיר, תל אביב : דביר, תשי"א 1951.
ילקוט שירים, ליקט, ערך והוסיף מבוא והסברים יצחק עוגן, תל אביב: יחדיו, תשכ"ו 1966.
שירים, ערך והוסיף מבוא דן מירון, ירושלים: מוסד ביאליק, 1992.
הרב יהודה קולודצקי (מכונה: ר' יידל, או ראבּיל; 1913 – 6 במרץ 2006, ו' באדר ה'תשס"ו) היה ראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב במשך כ-60 שנה.
נולד בשנת 1913 בעיירה סקידל שליד גרודנה (כיום בלארוס).
בצעירותו למד בישיבת שער התורה בגרודנה מפי ראש הישיבה הרב שמעון שקופ.
בגיל 19 בערך התייתם מאביו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה ב, אולם הצליח לעלות לארץ ישראל בשנת ה'תש"א, 1941, באמצעות סרטיפיקט שהושג בשבילו על ידי אחיו, משה בארי (קולודצקי), שכבר התגורר בארץ.
הרב קולודצקי היה בין השרידים הבודדים שניצלו מקרב בני הישיבה.
בישראל נישא לדבורה (נפטרה בח' בסיון תשע"ח, קיץ 2018), בתם של יונה ליפמן-מרגליות, חסיד ראדזין, ולאה אסתר, ואחותו של חוקר התלמוד והמדרש מרדכי מרגליות.
התקרב לרבי אברהם ישעיה קרליץ, ה"חזון איש".
התגורר בתל אביב והיה מיודד גם עם הרב שלמה גורן.
בתחילה שימש כר"מ ומשגיח בישיבה, וכאשר חלה ראש הישיבה, הרב ראובן טרופ, מילא הרב קולודצקי את מקומו.
בתפקידו זה שימש כ-60 שנה.
תקופת כהונתו הארוכה, ונוכחותו הדומיננטית מאוד בישיבה הפכו אותו לדמות שישיבת היישוב החדש הייתה מזוהה עמה לחלוטין במשך שנים רבות.
בישיבה נלמדו לימודי קודש בשעות הבוקר והצהריים, ולימודי חול בשעות הערב, גישה שהייתה חלוצית באותה תקופה.היה ידוע כבעל גישה חינוכית נוקשה .
חינוך התלמידים היה חשוב לו יותר מכל: הרב הקפיד למסור שיעור יום-יום, במשך עשרות שנים, עד לארבעה ימים בלבד לפני פטירתו.
הרב ייסד בישיבה מניין מתפללים מתושבי השכונה אשר התקיים בכל ימות השנה (ובפרט בזמני חופשות התלמידים).
הרב היה מעביר למתפללים בכל שבת בבוקר שיעור ב"משנה ברורה" לאחר התפילה.
לרב היה קשר טוב ורציף עם המתפללים ואף היה משתתף בשמחות שלהם ובעת הצורך ערך ביקורי חולים בבתיהם.
המניין המשיך להתקיים אף לאחר פטירת הרב.
נפטר בו' באדר ה'תשס"ו (2006) בגיל 93, בבית החולים איכילוב בתל אביב, לאחר מחלה קצרה.
הוא נקבר באותו יום בבית הקברות קריית שאול.
על פי בקשתו לא נתלו מודעות אבל ולא נשאו הספדים, למעט הספד קצר של חתנו הרב בן ציון קרמר.
עם היוודע דבר פטירתו של הרב קולודצקי, פרסם הרב הראשי לתל אביב-יפו, הרב ישראל מאיר לאו הודעת אבל:
לעילוי נשמתו נכתב על ידי תלמידו הרב דניאל ישגר הספר "זיכרון ליהודה", בעניין דין "העוסק במצווה פטור מן המצווה".
בכ"ב באדר ב' ה'תשע"א נערכה הכנסת ספר תורה לעילוי נשמתו בהשתתפות בוגרי הישיבה לדורותיה.
שיטת החינוך אותה הנהיג הרב קולודצקי בישיבת היישוב החדש נבעה מתפיסה חינוכית ליטאית שהייתה קיימת ברוב ישיבות ליטא.
עיקרה הוא המוטו "זרוק מרה בתלמידים" ועל פיה ראשי הישיבה והר"מים מתייחסים בראש ובראשונה לאתגרים הלימודיים ולטובים שבתלמידים ובמקביל לא מתייחסים לזוטות ורודים בעצלים שבחבורה כדי לדרבנם, מתוך מגמה ליצור תסיסה חברתית שתוביל למצוינות ולאיכות התלמידים.
הנוקשות שהנהיג כללה הקפדה על סדרי הישיבה, לרבות זמני הארוחות וזמני לימודי החול.
בישיבה פעל מערך של "משגיחים" (שבפועל נקראו על ידי כולם "שטינקרים", הידועים שבהם היו "יואל", "אריה" ו"דבורי") שניהלו מעקב אחרי התלמידים אף בין הסדרים והשיעורים וגם בשעות הערב ואפילו בחופשות, מתוך התפיסה כי אדם איכותי ניכר בכל רגע בחייו.
משגיחים אלה, בשונה ממשגיחים רוחניים בישיבות, לא יצרו קשר עם התלמידים על פי הגדרתם.
תפקידם היה לעקוב בשתיקה אחר פעילות התלמידים ולדווח לרב קולודצקי על כל מעשה חריג.
הרב חוקק בישיבה חוקים רבים ונוקשים, ושיטתו הייתה לא להסביר את טעמם של החוקים הללו.
הרב קולדצקי שמר על ריחוק מסוים מתלמידיו, שהתבטא בין היתר בכך שלא נהג לשתף את תלמידיו בעברו.
עם זאת, הרבה להזכיר את רבו הרב שמעון שקופ ולומר דברי תורה בשמו.
לרב קולדצקי שלוש בנות ובן: בנו הוא הרב כתריאל קולודצקי, אשר ירש את ראשות הישיבה, וחתניו הם הרב (יעקב) בן ציון קרמר והרב פנחס קצבורג, שניהם מלמדים בישיבה, והרב יעקב שולביץ (עורך ספרי "חברותא" על התלמוד).
יהודה קן-דרור (8 בפברואר 1935 – 3 בינואר 1957) היה חייל צה"ל, שנפצע במבצע קדש, בקרב המיתלה, עת נהג בג'יפ לאורך המצר כדי למשוך אליו את אש החיילים המצרים על מנת שייחשף מסתורם.
הוא נפטר מפצעיו כעבור כחודשיים.
על מעשה זה זכה לאחר מותו בשני צל"שים: עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, וצל"ש הרמטכ"ל.
יהודה קן-דרור נולד בירושלים, בן לשמחה ושלמה קן-דרור, ילידי ישראל שמקור משפחתם ביהדות עיראק.
יהודה היה אחד מעשרה ילדים במשפחה.
אחיו, , נהרג בקרב הקסטל במלחמת העצמאות.
בדצמבר 1953, כ-5 שנים לאחר נפילת אחיו, יהודה התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים.
במבצע קדש לחם, כחייל מילואים, בתור נהג הג'יפ של סא"ל אהרן דוידי, מפקד גדוד מילואים, ונמנה עם הכוחות שלחמו במעבר המיתלה.
ב-31 באוקטובר 1956, הסכים לנהוג בג'יפ אל תוך מעבר המתלה, בפעולה שהסיכויים לצאת ממנה חי היו קלושים ביותר, על מנת למשוך אליו את אש הלוחמים המצרים שהסתתרו במעבר, ובכך לסייע לאתר את עמדותיהם.
קן-דרור נסע לאורך 500 מטרים, ובמהלך נסיעתו נורתה עליו אש עזה.
במהלך נסיעתו ספג קן-דרור פגיעות רבות מאש המצרים, ונפצע באורח אנוש.
חבריו ליחידה חשבו שנהרג, אך לאחר שעות אחדות הצליח לזחול אליהם.
כעבור חודשיים, ב-3 בינואר 1957, מת מפצעיו ונקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
ישנו ויכוח לגבי השאלה האם פעולתו של קן-דרור תרמה לניצחון בקרב, או להצלת חיי אדם.
כך או כך, על פעולה זו זכה לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, על "מעשה גבורה עילאית שנעשה נוכח פני האויב, תוך חירוף נפש".
על פי גרסתם של שני לוחמים ביחידה, שפורסמה בשנת 2007, לא התנדב קן-דרור למשימה, אלא הסכים לבצעה לאחר שמפקד הגדוד אהרן דוידי פקד עליו כן.
על טענה זו הגיב לוחם אחר ביחידה: .
תת-אלוף (בדימוס) יצחק יעקב (יצה) הגיב אף הוא בעניין זה: .
יהודה אידל צלליכין (7 בספטמבר 1861 - 19 בספטמבר 1941) היה מחלוצי העלייה הראשונה, חבר ביל"ו, נמנה עם מייסדיה של המושבה ראשון לציון.
אביו, משה צלליכין, היה דיין ממשפחת דיינים.
כבן לדיין, למד יהודה בצעירותו בחדר ואחר כך בישיבה.
בעקבות פרעות ה"סופות בנגב", הצטרף אל הביל"ויים במטרה לעזוב את רוסיה ולעלות לארץ ישראל.
סדר עלייתם של הבילויים לארץ נקבע לפי תור.
על פי סיפורים, תשוקתו של צלליכין לעלות לארץ בהקדם הייתה כה גדולה, עד שהציע לשלם כסף על מנת להקדים את תורו.
הצעתו התקבלה, והוא עלה לארץ במקום מנחם אוסישקין, אשר ויתר זמנית על תורו.
צלליכין עלה באונייה "לזרוב" יחד עם עוד חמישה חברים, והגיע לנמל יפו ב-11 באוגוסט 1882.
אשתו, חסיה לבית בנינסון, נולדה בינואר 1862, בעיר בוריסוב, והתחנכה במינסק בבית אחיה יהושע דב בנינסון.
בבואה לארץ הצטרפה למגורי הבילויים בבית אנטון איוב.
השניים התארסו במקום ועברו יחדיו לראשון לציון.
חתונתם נערכה ב-3 בפברואר 1884.
צלליכין היה מן הראשונים שקבלו עליהם את הנתינות הטורקית ולכן נקנו על שמו אדמות רבות במקומות כדוגמת בן שמן, רוחמה ונחלת יהודה.