tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם דוקטורנט באקדמיה הישראלית בתחום חקר מיסטיקה השוואתית בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן
בסוף שנות ה-80, ווסרמן כתב יחד עם גידי דר את התסריט לסרט הקצר "המשורר" (1988).
לאחר מכן, בין השנים 1994 ל-2005, שימש ווסרמן כעיתונאי בכיר ברשת שוקן וככתב מגזין.
הוא פרסם בעיתונים "כלבו", "העיר", "כל העיר", "הד הקריות" ו"הארץ" בנושאי תרבות, חברה, דת ופלילים.
בשנת 2001 שימש כתחקירן בסדרה "נתן זהבי מחפש תשובה".
בשנים 2001–2003 למד מחזאות בבית הספר לכתיבת דרמה בתל אביב.
בשנת 2004 כתב את המחזה "הגולם מפראג" שהוצג בפסטיבל עכו.
בשנת 2005 כתב וביים את ההצגה "הזירה" בפסטיבל עכו, שעסקה בשאלות מוסריות סביב תוכניות ריאליטי.
בין השנים 2007 ל-2010 שימש ווסרמן כתסריטאי ראשי ויוצר ראשי של סדרת הנוער היומית "דאוס", בשיתוף עם הבמאי גידי דר.
הסדרה עסקה בסכנות של בינה מלאכותית וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לסדרת הנוער והילדים הטובה ביותר בשנים 2009 ו־2010.
בשנת 2010 עלה בתיאטרון גשר המחזה שכתב, "הקליינט", בבימוי רוני ניניו.
משנת 2012 הוא מתרגל זן.
בשנת 2014 אושר ה'קנשו' שלו על ידי ראש מסדר Sanbo Zen מיפן, והוא החל בתרגול קואנים של המסדר.
בשנת 2013 ביים, יצר וכתב את הסרט התיעודי "השדכנית".
הסרט זכה בפרסים בינלאומיים, כולל פרס ראשון בפסטיבל קרקוב (2014)
בשנת 2017 ביים, הפיק, כתב וצילם את הסרט התיעודי "השיעור האחרון".
החל משנת 2018 הוא עובד על סרט תיעודי על דמותו של המקובל מהמאה ה-13, "שובו של אברהם אבולעפיה".
ווסרמן הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות יתרה במיסטיקה ורוחניות מהמכללה האקדמית צפת (2016–2020) ובעל תואר שני בהצטיינות בפילוסופיה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן (2021–2023).
עבודת התזה שלו העוסקת בפרשנות מהפכנית לסיפור המפורסם במיסטיקה היהודית 'מעשה בארבעה שנכנסו לפרדס' שזכתה בציון גבוה, תצא לאור בתחילת 2026 בספר מאמרים אקדמיים בהוצאת אדרא.
בעבר היה איש ניהול והפקה בתחום התיאטרון.
נולד בברית המועצות, גדל בפולין ועלה לישראל ב-1961. משנת 1967 ועד 1984 עבד במספר תיאטראות בארץ בתפקידי ניהול, שיווק והפקה.
בין היתר שימש כסמנכ"ל בתיאטרון העירוני חיפה, וכמנהל השיווק של פסטיבל ישראל.
והתמחה בשיווק מנויים לתיאטרון רפרטוארי.
הפיק את שני הקברטים הסאטיריים של חנוך לוין ("את ואני והמלחמה הבאה" ו-"קטשופ").
וכן שימש שנים רבות כמנהל אישי של לוין.
ב-1977 הפיק את סרט הקולנוע פנטסיה על נושא רומנטי שביים אחיו ויטק.
בתחילת שנות ה-80 הקים יחד עם עודד קוטלר ונולה צ'לטון את "קבוצת התיאטרון נווה צדק".
ב-1984 פרש מעבודתו בתיאטרון והקים יחד עם מולי מלצר הוצאה לאור חדשה, 'ספרי תל אביב', ששינתה את שמה ב-1994 ל"מפה", בה שימש כמנכ"ל עד 2007. בת זוגו היא הסופרת יעל נאמן.
בנו הוא איש חיי הלילה ירון טראקס.
דני (דן) חלוץ (נולד ב-7 באוגוסט 1948) הוא איש צבא בדימוס, הרמטכ"ל ה־18 של צה"ל והיחיד שהתחיל את שירותו בצה"ל כטייס בחיל האוויר.
בכהונתו פיקד על צה"ל במהלך תוכנית ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה.
התפטר בינואר 2007, טרם פרסום דו"ח הביניים ללקחי המלחמה של ועדת וינוגרד, אשר הצביע על כשלים אישיים שלו ושל בכירים אחרים במלחמה.
קודם לכן כיהן כסגן הרמטכ"ל, כמפקד חיל האוויר הישראלי וכטייס קרב.
חלוץ נולד ב־1948 בתל אביב כדניאל, בן למשה (יליד 1926), עולה מאיראן שהצטרף לאצ"ל, וליפה (ילידת 1929), עולה מעיראק.
כילד גר בעכו ובמעלות-תרשיחא, ומ-1953 גדל במושב חגור שב.
למד בבית הספר התיכון "ברנר" בפתח תקווה וסיים את לימודיו בתיכון קוגל בחולון.
סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בוגר קורס מתקדם למינהל עסקים AMP באוניברסיטת הרווארד.
בעבר היה חלוץ מתומכי ארץ ישראל השלמה ובאחת מהתקופות בהן השתחרר משירות הקבע, התנדב במטה הבחירות של מפלגת הליכוד.
נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בשכונת רמות צהלה בתל אביב.
בנו רן חלוץ הוא ממייסדי חברת הבאנה לאבס.
חלוץ התגייס בשנת 1966. במהלך מלחמת ששת הימים סייע לטייסת 147 שפעלה מחצרים.
סיים קורס טיס כטייס קרב ביולי 1968 והוצב בקורס האימון המתקדם (קא"מ) על מטוסי אוראגן בטייסת 113. בהמשך שירת במשך ארבעה חודשים כטייס מיסטר, ושמונה חודשים כטייס ווטור.
בדצמבר 1969 עבר לטייסת 201 ("טייסת האחת"), טייסת ה-F-4 פנטום הראשונה בחיל האוויר.
לחם כטייס במלחמת ההתשה והשתתף ב־40 גיחות מבצעיות, בהן הגיחה בה נהרג מפקד הטייסת שמואל חץ, שהיה חונכו.
ב-1971 הוצב לשירות כמדריך בבית הספר לטיסה ובמקביל שירת בהצבת חירום בטייסת 201. השתחרר מצה"ל באוגוסט 1973 בדרגת סרן.
במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים בטייסת 201 כטייס פנטום.
במהלך המלחמה השתתף ב־43 גיחות תקיפה ובהן בתקיפת המטכ"ל הסורי.
כמו כן הפיל חלוץ במלחמה שלושה מטוסי אויב: מיג-21 מצרי, ושני מיג-21 סוריים מעל חומס.
אחרי המלחמה חזר לשירות קבע ובשנים 1975–1978 שירת כסמ"ט ב' וכסמ"ט א' בטייסת 201 וכסגן מפקד טייסת תעופה.
השתחרר שוב בשנת 1978 ולמד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
חלוץ חזר לשירות פעיל בחיל האוויר בשנת 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
לאחר המלחמה הוסב לטייס F-16 ("נץ").
בשנת 1983 מונה לראש מדור במחלקת אמצעי לחימה שבלהק ראש המטה.
בשנת 1984 הועלה לדרגת סגן-אלוף וקיבל את הפיקוד על טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום") שהפעילה מטוסי F-4 פנטום.
כמפקד הטייסת הוביל מבנה תקיפה של כוחות איראניים באזור העיירה יחפופה בלבנון במהלך מבצע "גוף חי 6".
ב־1986 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לעמוד בראש היחידה המבצעית בפרויקט הלביא.
בשנים 1988–1991 שימש כראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר.
ביולי 1991 מונה למפקד בסיס חצור של חיל האוויר.
באוגוסט 1993 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק האוויר (רל"א) במטה חיל האוויר.
בתפקיד זה היה אחד מארבעה טייסי חיל האוויר שטסו על מטוסי מיג 29 במהלך ביקור בבסיס צבאי במדינה במזרח אירופה.
בשנת 1995 מונה לראש מטה חיל האוויר (רמ"ט).
ביולי 1998 הועלה לדרגת אלוף ומונה כעוזר ראש אג"ם (אגף המטה הכללי).
בשנת 1999, בעקבות שינוי מבני במטה הכללי, מונה חלוץ להיות ראש אגף המבצעים (אמ"ץ) הראשון, וב־4 באפריל 2000 החליף את איתן בן-אליהו, ומונה למפקד חיל האוויר ה־14.
במסגרת תפקידו כמפקד חיל האוויר ביצע חלוץ שינויים מקיפים בחיל האוויר וזכה להערכה רבה מקציני החיל.
בתקופתו החלו להיקלט מטוסי ה-F-16I ("סופה") המסוגלים לתקוף מטרות בטווחים ארוכים בכל תנאי מזג האוויר.
כמו כן, הרחיב חלוץ את השימוש בכלי טיס בלתי מאוישים והידק את שיתוף הפעולה עם כוחות היבשה (דבר שבא לידי ביטוי משכנע במבצע ימי תשובה).
בתקופתו ביצע חיל האוויר מספר רב של סיכולים ממוקדים שבהם נהרגו מאות מחבלים פלסטיניים, בהם עשרות מפקדים ומנהיגים בכירים בארגוני הטרור, בעיקר ברצועת עזה.
בנוסף, פעל חלוץ לשיפור התרבות הארגונית בחיל האוויר ולהקטנת מספר תאונות האימונים, התאונות המבצעיות והתקלות הטכניות בחיל.
מאמציו נשאו פרי ובתקופתו התאונות בחיל היו מעטות.
חלוץ השיג השג נדיר של שנתיים וחצי ברציפות שבהן לא התרסק אף כלי טיס של חיל האוויר.
את כהונתו כמפקד חיל האוויר חתם חלוץ בפיקוח על סיכול ממוקד במייסד החמאס, אחמד יאסין, ב־22 במרץ 2004 מטילים שירו מסוקי AH-64 אפאצ'י.
יאסין שרד ניסיון קודם להתנקש בו, במבצע קטיף כלניות, בעקבות שימוש בפצצה קטנה.
במהלך שירותו בחיל האוויר צבר חלוץ כ־4,000 שעות טיסה והפיל בקרבות אוויר שלושה מטוסי אויב.
ב-4 באפריל 2004 העביר את הפיקוד על החיל לאליעזר שקדי.
ב־22 ביולי 2002, בזמן ששירת כמפקד חיל האוויר, הפציץ חיל האוויר מבנה בעיר עזה במטרה לפגוע בבכיר חמאס סלאח שחאדה.
בהפצצה נהרגו מלבד שחאדה גם 14 אזרחים ובהם ילדים.
בציבור ובתקשורת נשמעו קולות שהאשימו את טייסי חיל האוויר בפשעי מלחמה, ועל כך שהאחראים לפעולה צריכים להישפט בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
פעילי שמאל רדיקלי אף ריססו כתובות נאצה על מכוניות של טייסים.
בעת ההפצצה שהה חלוץ בחו"ל ולא היה מעורב בקבלת ההחלטה, אף על פי שכמפקד חיל האוויר היה אחראי לה.
בראיון ל"הארץ" גיבה באופן מלא את הטייסים.
כשנשאל לגבי מידת הרגשות שטייס צריך לגלות, השיב: .
בעקבות דבריו של חלוץ התעוררה סערה ציבורית.
קבוצה של אנשי שמאל, בשיתוף עם תנועת "יש גבול", הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה לפתוח בחקירה פלילית בעניין הרג הילדים, ואחר כך דרשו לעכב את מינויו של חלוץ לתפקיד סגן הרמטכ"ל עד שתיפתח חקירה שכזו.
בג"ץ הורה לחלוץ להבהיר את עמדתו בסוגיה, וזה הגיש תצהיר ובו הסביר כי הדברים אינם משקפים את עמדתו המוסרית.
לדבריו, הרג חפים מפשע מעציב מאוד, והמבצע לא היה מאושר לו פוטנציאל הנזק היה ידוע מראש, כפי שהמבצע המדובר לא אושר מספר פעמים קודם לכן, עקב ידיעות על הימצאות חפים מפשע.
בג"ץ דחה את הבקשה לעיכוב מינויו של חלוץ בינואר 2005, תוך כדי מתיחת ביקורת מסוימת על דבריו.
הביטוי "מכה קלה בכנף" הפך למטבע לשון המשמש לתיאור תקרית שאמורה לערער את אמות הסיפים, אך שאינה משפיעה על בעלי הכוח ולכן מתעלמים ממנה באדישות.
באפריל 2004 סיים את תפקידו כמפקד חיל האוויר, ומונה לסגן הרמטכ"ל.
בפברואר 2005 הודיע שר הביטחון, שאול מופז, כי חלוץ ימונה לרמטכ"ל, ויחליף את משה יעלון, שבניגוד למקובל, כהונתו לא הוארכה בשנה נוספת.
חלוץ הוא הרמטכ"ל הראשון שעשה את מרבית שירותו בחיל האוויר, והוא טייס הקרב הראשון שמונה לרמטכ"ל.
אחת המשימות המרכזיות של צה"ל בתקופת כהונתו הייתה ביצוע תוכנית ההתנתקות, לפינוי תושבי ישראל מרצועת עזה ומצפון השומרון.
הפינוי החל ב־15 באוגוסט 2005 במבצע "יד לאחים" וב-17 באוגוסט החל הפינוי הכפוי.
חלוץ פרסם מספר פקודות יום בנוגע לביצוע ההתנתקות, וטבע את הסיסמה "בנחישות וברגישות", כאפיון של גישת צה"ל למבצע ההתנתקות.
בסופו של דבר, בוצע הפינוי ללא נפגעים וברובו המוחלט ללא אלימות.
על כך זכו חלוץ, צה"ל והמשטרה לשבחים, הן על האיפוק של הכוחות המפנים והן על הארגון.
חלוץ הקפיד לחלוק שבחים למתנחלים והנהגתם על פעולתם להובלת מחאה לא אלימה והרגעת הרוחות, אך הביע ביקורת קשה על ההתנגדות שהייתה בכפר דרום ובצפון השומרון מצד הנוער.
לאחר יישום התוכנית העניק את פרס הרמטכ"ל לבית הספר לטיסה של חיל-האוויר, לאחר שזה הפסיק את קורס הטיס והוציא את חניכיו כדי לסייע לכוחות בשטח בעת הפינוי.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, התבטא חלוץ מספר פעמים בביקורת על המתנחלים מעל במות שונות.
בין השאר אמר כמה פעמים שיש לסגור ישיבות הסדר התומכות בסרבנות, ולאחר אירועי עמונה טען, בניגוד למסקנות ועדת החקירה הממלכתית, כי כוחות הצבא והמשטרה התנהגו כראוי כלפי האלימות שהופגנה נגדם ושיבח את התנהגותם.
במהלך חודש יוני 2006, בתגובה להגברת ירי הרקטות מרצועה עזה, הרג צה"ל שני פעילי חמאס ברצועה, לאחר הפוגה בסיכולים הממוקדים בת יותר משנה.
כמו כן ביצע צה"ל התקפות נרחבות ברצועה, שבהן נהרגו 7 אזרחים ונפצעו יותר מ-50 בני אדם, בהם נשים וילדים ששיחקו בחוף הים.
חלוץ הורה להפסיק את הירי עד לסיום תחקיר האירוע.
לאחר מכן, חטפו אנשי החמאס את חייל צה"ל גלעד שליט בסוף יוני 2006, בגבול רצועת עזה, לאחר שעברו את גדר הגבול במנהרה ותקפו עמדה של צה"ל.
בעקבות זאת יצא צה"ל, בפיקודו של חלוץ, למבצע גשמי קיץ, שנועד לפגוע בתשתיות הטרור ולהפעיל לחץ שיביא לשחרורו של החייל החטוף.
ב־12 ביולי 2006 פתח חזבאללה במתקפה בגבול לבנון.
במהלכה שוגרו רקטות לאורך גבול הצפון, והותקף סיור של צה"ל.
בהתקפה נהרגו שלושה מחיילי הסיור ושניים אחרים, אהוד גולדווסר ואלדד רגב, נחטפו.
בעקבות זאת יצא צה"ל ל"מבצע שינוי כיוון 11" בלבנון, שהסלים לכדי מלחמת לבנון השנייה.
המערכה התבססה בתחילה על מתקפה אווירית, ובהמשך התרחבה לפעילות קרקעית של זרוע היבשה שכללה גיוס מילואים.
במהלך המלחמה נוצר קרע בין חלוץ לבין אלוף פיקוד הצפון, אודי אדם, ובהליך שנתפס כהבעת אי-אמון בתפקודו של האחרון מינה חלוץ את סגן הרמטכ"ל, אלוף משה קפלינסקי, כנציג הרמטכ"ל בפיקוד הצפון.
ב-28 ביולי, לאחר שהתלונן על כאבי בטן ותשישות, חלוץ אושפז בבית החולים איכילוב לסדרת בדיקות, שלאחריהן שוחרר למנוחה.
האירוע זכה לסיקור נרחב בכלי תקשורת ערביים.
הלחימה בלבנון נמשכה עד 14 באוגוסט ובמהלכה נורו על צפון ישראל קרוב ל־4,000 רקטות.
ועדת וינוגרד מתחה ביקורת על ניהול המערכה, בין היתר כנגד תפקודו של חלוץ, והעירה כי הוא כשל בתפקידו בקבלת ההחלטות ובניהול המלחמה.
חלוץ נמצא "אחראי אישית ופיקודית לעובדה כי ביום הפקודה לא היו באמתחתו תוכניות ריאליות מוכנות למצב הסלמה בזירת הלבנון".
בהקשר של חלוץ בלטה בייחוד הביקורת על ב"אמונת-יתר בכוחו של חיל האוויר ואי הערכה נכונה של כוחו והיערכותו של היריב".
כנגד חלוץ הופנתה גם ביקורת אישית, כאשר נחשף שביום חטיפת החיילים הורה לברוקר שלו למכור את כל ניירות הערך שבחשבונו.
לטענתו הביקורת התעלמה מכך שהשיחה החלה ב-11 ביולי, יום לפני התקפת חזבאללה, והמשכה נעשה ללא קשר לאירועים ב-12 ביולי.
לטענתו, לא שיער שתפרוץ מלחמה, זאת על אף שבהדלפות לתקשורת מישיבת המטכ"ל שנערכה בבוקר, לאחר החטיפה, נאמר ש"ישראל תחזיר את לבנון עשרים שנה אחורה".
לאחר סיום המלחמה התפתח דיון ציבורי לגבי המשך כהונתו של חלוץ בתפקיד, כאשר חלוץ, בתמיכתו של שר הביטחון עמיר פרץ, הצהיר שלא יעזוב את התפקיד ויתמקד בהכנת הצבא לעימות עתידי ובתיקון הליקויים שהתגלו במהלך המלחמה.
ב-17 בינואר 2007 התפטר חלוץ מתפקידו.
במכתב ההתפטרות ציין כי המתין לסיום העבודה של ועדות הבדיקה למלחמת לבנון השנייה, ולאחר "שנקבע מתווה ליישום לקחי התחקור", הוא מקבל על עצמו את האחריות ומסיים את תפקידו.
ב-13 בפברואר בוועדת החוץ והביטחון נשא חלוץ נאום פרידה מריר ובו אמר "הכי כואב לטייס כאשר מספר 2 שלו יורה לו בגב".
חלוץ סירב לפרש למה התכוון בדבריו, ומקורביו העריכו כי מדובר בביקורת כלפי הדרג המדיני.
ב־14 בפברואר 2007 הוחלף על ידי גבי אשכנזי.
ב־30 באפריל 2007 פורסם דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד, שחקרה את אירועי מלחמת לבנון השנייה.
בדו"ח נקבע כי חלוץ, בנוסף לראש הממשלה אולמרט ושר הביטחון פרץ, כשלו בתפקידיהם בניהול המערכה.
בדו"ח הסופי נאמר כי במלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, ומי שאחראי לה הוא הדרג הצבאי, במיוחד כוחות היבשה, עם שותפות מסוימת של הדרג המדיני.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "בגובה העיניים" (בהוצאת ידיעות ספרים), בו הוא משיב, בין השאר, על הטענות שעלו נגדו בנוגע לתפקודו במלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2011 התפרסם כי חלוץ עדיין ממשיך לשרת במילואים כמדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
עוד בהיותו מפקד חיל האוויר טען חלוץ בראיונות שונים, שעיקר בניין הכוח של צה"ל צריך להתבסס על חיל האוויר ועל חימוש מונחה מדויק, לרבות ירי ארטילרי.
את טענתו ביסס על ההנחה שעיקר האיום האסטרטגי על מדינת ישראל מגיע מכיוון איראן, ועל ההנחה שהישגי ארצות הברית במלחמת המפרץ ומלחמת עיראק הוכיחו שאמצעים אלה יעילים לטיפול באיומים מרוחקים, כמו גם בטורי שריון קרובים.
משום כך הוא קרא לצמצם השקעות מיותרות, לדעתו, בחילות היבשה (כגון בפרויקט טנק המרכבה).
לאחר שנתמנה לתפקיד רמטכ"ל דחף חלוץ ליישום רעיונות אלה בפועל.
בנוסף, החל חלוץ בשינוי מבנה צה"ל ובהגדלת סמכויותיה של מפקדת זרוע היבשה, ולהפיכתה לזרוע צבאית משמעותית, בדומה לזרוע האוויר והחלל וזרוע הים.
לאחר שפרש מצה"ל, עבר חלוץ לעסקים.
הוא מונה ליו"ר הסטארט אפ "סטרלינג" שבשליטת איש העסקים נוחי דנקנר, ואחר כך למנכ"ל חברת קמור מוטורס, שבשליטת דן ברנר, יבואנית מכוניות BMW.
בתקופת כהונתו, שתי החברות נחלו כישלונות עסקיים וחלוץ עזב אותן ב-2010, לאחר כשלוש שנים בתפקידו.
במקביל התנדב לכהן כיו"ר עמותת "אתגרים" שייעודה השתלבות חברתית של אנשים עם מוגבלויות, ילדים ומבוגרים.
באוגוסט 2013 נבחר ליושב ראש איגוד הכדורסל בישראל.
מיוני 2013 עד יוני 2016 שימש חלוץ כיו"ר חברת ג'ובוקיט החזקות.
בתקופת כהונתו כיו"ר איבדה מניית החברה למעלה מ-70% מערכה.
בספטמבר 2018 הצטרף כשותף לבית הספר "האקדמיה לטיס מסחרי CAA" והיה דירקטור בחברה.
החברה הכשירה עשרות טייסים אך נקלעה לקשיים כלכליים, במאי 2022 פרש חלוץ מהדירקטוריון שלה, ובהמשך החליטה החברה על פירוק מרצון.
ב-2 בדצמבר 2010 התפקד חלוץ למפלגת קדימה, בעקבות סדרת פגישות עם יו"ר קדימה ציפי לבני, אך לפני הבחירות המקדימות לבחירת יושב ראש קדימה ב-27 במרץ 2012, הודיע על תמיכתו בשאול מופז.
ב-7 ביולי 2012 הודיע חלוץ על פרישתו מקדימה על רקע המחלוקת בעניין גיוסם לצה"ל של חרדים והמיעוט הערבי.
במרץ 2023, כחלק מהמחאה כנגד הרפורמה המשפטית, הודיע שאם הרפורמה תעבור הדבר יהפוך את ישראל לדיקטטורה, ולכן יסרב להתנדב למילואים גם במקרה של מלחמה.
חלוץ גם חתם ביחד עם עוד תשעה ממפקדי חיל האוויר לשעבר על מכתב לרוה"מ נתניהו ובו קריאה לעצירת החקיקה במסגרת הרפורמה.
חלוץ חתם יחד עם מאות טייסי חיל האוויר על מכתב תמיכה ללוחמי צוות האוויר בשירות מילואים פעיל המשתתפים במחאה, בו הביעו בהם אמון מלא, והצהירו כי יתמכו "ללא סייג בכל פעולה והחלטה" שלהם.
בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא להדחתו המיידית של בנימין נתניהו מראשות הממשלה ולקיומה של עסקה לשחרור החטופים, גם במחיר שחרורם של מחבלים, והזהיר מפני כניסה קרקעית לעזה בטרם שוחררו החטופים.
ב-21 בספטמבר 2024 נשכב על הכביש בעת הפגנה בקיסריה ליד בית ראש הממשלה, וסירב להתפנות על אף בקשת המשטרה; המשטרה בתגובה פינתה אותו.
דני ליטני (נולד ב-30 ביוני 1943) הוא זמר, מדבב, שחקן, נגן בלוז ורוק ישראלי.
ליטני נולד בחיפה בשם דניאל ליטוֹבְסקי, אמו הייתה ילידת ברית המועצות ואביו יליד פולין.
הוריו התגרשו כשהיה ילד והוא עבר עם אמו לירושלים, בעקבות עבודתה במשרד הסעד.
אחר כך גדל כילד חוץ בקיבוצים עין השופט ושער העמקים.
בגיל שש החל לנגן בפסנתר, ובהמשך למד לנגן גם באקורדיון ובגיטרה.
בתקופה זו נחשף למוזיקת בלוז וסול אמריקאי, והקים עם חבריו בחיפה את להקת "הכרישים".
על אף שניגש למבחנים ללהקה צבאית, החליט לוותר ולשרת כחיל קרבי.
לאחר תום שירותו הצבאי, הקים את להקת "הרווקים".
אחרי מלחמת ששת הימים הפכו "הרווקים" ללהקה מקצועית שהופיעה עד סוף העשור בתוכנית שביים שמעון ישראלי שכללה שירים ומערכונים.
לימים, שינו את שם הלהקה ל"הנמר הנוראי".
בתחילת דרכו ליטני התוודע לשירים ולמוזיקה של בוב דילן שהשפיעו עליו מאוד ובמידה רבה עיצבו את סגנונו בהמשך דרכו.
במאי 1971 אף פגש בדילן בעת שביקר בישראל, במסיבה בתל אביב.
אחרי המופע נשמרו קשרי ידידות עם דילן בחודשים שליטני שהה בניו יורק.
בשנת 1970 הקליט ליטני, לראשונה כסולן, לחן שלו ל"שלושה מתוך שלושה מיליונים".
באותה שנה גם השתתף בערב משירי ז'אק ברל, מהמופע בלט במיוחד הביצוע של ליטני לשיר "בנמל באמסטרדם".
בתחילת שנות ה-70 הוא הלחין כמה לחנים למילים של לאה גולדברג (כדוגמת "ולא היה בינינו אלא זוהר", "יום בו יקום" ו"נחל שלי") ומסר אותם לזמרת צילה דגן, שהייתה אז בתחילת דרכה.
שירים אלה, שעובדו על ידי אלברט פיאמנטה, נחשבו לחדשניים ולרעננים מבחינת הצליל והסגנון, והיו כרטיס הכניסה שלה לעולם הפופ הישראלי.
באמצע שנות ה-70, הופיע ושר בשני מופעים סאטיריים של יהונתן גפן: "זה הכול בינתיים בינתיים זה הכול" מ-1974, ו"מכתבים למערכת" מ-1976.
בשנת 1974, הקליט סדרת דואטים עם הזמרת סנדרה ג'ונסון במסגרת תוכנית רדיו של שירי עם אמריקאים.
בשנת 1976, הקליט עם להקת שמיים את האלבום "שמיים", אך האלבום הופיע רק 4 שנים מאוחר יותר, בשנת 1980.
שנה לאחר שהוקלט, יצא באמצע 1978 תקליט הסולו הראשון של ליטני, "יחס חם".
המוזיקאי האמריקאי פרד פילד הפיק מוזיקלית את מרבית שירי האלבום, פרט ל-2 שירים שעיבד מתי כספי: "לא טוב היות האדם לבדו" ובראש אחד".
באותו שנה הועלה המחזמר הישראלי "הבזאר הגדול" בכיכובו של ליטני.
הייתה זו גרסה עברית למחזמר הצרפתי, בשם זה, בכיכובו של מישל פוגאן הפזמונאיהזמר הצרפתי.
את השירים למחזמר כתב אהוד מנור, אשר זכו להצלחה רבה, ובמיוחד הלהיטים "סיפור של אהבה" ו"לעוף כמו ציפור".
ב-1979, יצא ליטני במופע יחיד בשם "זמן ביניים", בו הופיע בשירים של יהודה עמיחי, יהונתן גפן, רחל שפירא, נתן זך ושירים משלו.
בנוסף באותה שנה, הקליט לפסקול הסרט "דיזנגוף 99" את השיר "עד איזה גיל", שהלחין ועיבד למילים של יהונתן גפן.
ביולי 1992, יצא אלבום הסולו השני של ליטני "תקופת החיץ", בהפקתו המוזיקלית של עדי רנרט.
באלבום הופיעו שישה שירים אותם כתב מאיר אריאל עבור ליטני, כשאחד מהם נכתב על ידי ליטני ואריאל במשותף).
ב-1994 יצא אלבומו השלישי של ליטני, "מין OUT".
בפברואר 1996 הוציא את האלבום הכפול "דני ליטני" שכלל חידושים בלוזיים לקלאסיקות ישראליות דוגמת: "לוח וגיר", "לא ידעתי שתלכי ממני", "עד סוף הקיץ", "אם זו אהבה" ו"זה קורה".
האלבום שהופק מוזיקלית על ידי קן ברג'ס, זכה לשבחים ולהצלחה מסחרית מפתיעה.
מבין כל שירי האלבום יוצא הדופן היה השיר "דניאלה" (מילים: אסי דיין, לחן: נפתלי אלתר) שכן זהו השיר היחידי באלבום שבוצע במקור על ידי ליטני עצמו, בסרט "החיים על פי אגפא".
ב-1999 הצטרף ליטני להרכב בשם "ארבע על ארבע" עם דני רובס, יואל לרנר ואורי הרפז.
ב-2001, יצא ליטני במופע משותף עם דני רובס ובמופע משותף עם גיטריסט הבלוז רוני פיטרסון.
ב-2007, יצא במופע יחד עם הגיטריסט האמריקאי באקי באקסטר, שכלל ביצועים לשירים של דילן לצד שירים מקוריים של ליטני עצמו.
בפברואר 2008 יצא אלבום האוסף הכפול "סיכום ביניים", המתעד את יצירתו משנות ה-70 ועד הסינגל "ונישן קצת", שכתב והלחין בנו, רון ליטני, ויצא במקביל לתחנות הרדיו.
בשנת 2010 השתתף בהקלטות אופרת הרוק "האוחז באש", שכתב והלחין יוסי עידה, באחד משני התפקידים הראשיים לצידו של יואל לרנר.
במופע הבכורה הוא הופיע באמצעות קליפ וידאו שהוקלט מראש, בשל שמיעתו הנחלשת, שלא אפשרה הופעתו בלייב.
באוקטובר 2020 הוציא את שיר המחאה "הזריחה" שכתב יאיר לפיד והלחין רמי קליינשטיין.
ב-2023 הוציא שני שירים חדשים: הראשון, "אם הכל חולף", היה לראשון מאז הניתוח שעבר; השני – "איפה שתלכי אני אבוא" – הופק בטכנולוגיית בינה מלאכותית ונכתב על ידי לאה שבת, כשאת תפקיד ליטני בשיר מבצעים ישי רזיאל (מפיק השיר) וברוך פרידלנד.
ליטני ידוע בהופעותיו האינטימיות והוא הרבה להופיע עם אמנים בסגנונו כמו רוני פיטרסון ואפרים שמיר.
ליטני מנגן בעיקר בגיטרה ומפוחית.
הוא מבצע גרסאות כיסוי לשירים של אומנים מישראל ומחוצה לה.
ביניהם, שלום חנוך, בוב דילן, להקת הנח"ל, יהונתן גפן ומאיר אריאל.
במקביל להקמת להקת הרווקים, שיחק כניצב בתיאטרון חיפה בהצגות "ימים של זהב", "הוא הלך בשדות", "הרשלה מאוסטרופולי" ו"ריצ'רד השלישי".
בשנת 1968, שיחק ושר במופע "איש חסיד היה".
בין נובמבר 1971 ועד במאי 1972 השתתף בגרסה האנגלית של המופע שעלתה בברודוויי.
ב-1990 השתתף בהפקה נוספת של המופע.
ב-1980 השתתף ליטני כשחקן וזמר בתוכנית הטלוויזיה המוזיקלית "אלוף בצלות ואלוף שום", מחזמר על פי חיים נחמן ביאליק.
בשנים 1982–1983 השתתף ליטני כשחקן וזמר במחזמר "קשר אייר" שכתב יונתן גפן ועלה בתיאטרון בית ליסין בבימוי איציק ויינגרטן.
ב-1992 השתתף כשחקן וזמר בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא".
הוא גם שר בסרט את "במקום הזה", שהוקלט אחר כך מחדש לאלבומו הבא.
ב-1993 יצא לאקרנים הסרט "גולם במעגל", בו שיחק ושר.
ב-2001 שיחק בסרט "אינג'יל" בבימויו של ארנון צדוק.
ליטני השתתף רבות בדיבוב סרטי הנפשה לעברית.
קריירת הדיבוב שלו החלה במקביל לראשית תחום הדיבוב בישראל, כשדיבב את באלו בסרט "ספר הג'ונגל" של חברת וולט דיסני, שהיה סרט ההנפשה הראשון באורך מלא שדובב לעברית.
ליטני דיבב דמויות בסרטים נוספים, לרבות העורב הקפדן ב"דמבו הפיל המעופף", השף לואי ב"בת הים הקטנה", סוס הים ב"עליסה בארץ הפלאות", פיט ב"בן המלך והעני", ג'ון הקטן ב"רובין הוד" והמושל רטקליף ב"פוקהונטס".
ב-1967, עבר לתל אביב, עִברת את שמו ל"ליטני" והכיר את דרורה חבקין, בעת שעבדה על המוזיקה למופע "הנמר הנוראי".
הם ניהלו רומן בעת שהייתה נשואה לדב נשרי.
אחר כך עברו לגור ביחד ברחוב בן יהודה בתל אביב, היא התגרשה רשמית רק שנתיים אחר כך בקיץ 1969. הם נפרדו במאי 1973. זמן קצר אחר כך התחתן עם השחקנית יהודית (ג'ודי) רוזנברג, לבני הזוג נולדו שני ילדים.
ב-1990 התגרשו והוא נישא לענת, איתה נולדו לו שני ילדים נוספים ליאם ומאי.
בשנת 2010 פורסם כי ליטני סובל ממחלה שגורמת לו פגיעה בשמיעה, חרף זאת הוא המשיך לעסוק במוזיקה.
ב-20 בינואר 2022 ערך את הופעתו האחרונה, טרם עבר ניתוח להחזרת השמיעה באמצעות שתל שבלולי.
לאחר הניתוח עבר תהליך החלמה שבסופו עבר הליך נוסף, ומאז אינו יכול לשיר יותר בעצמו.
זה הכול בינתיים בינתיים זה הכול (מבוסס על מופע עם יהונתן גפן) (1974)
מכתבים למערכת (מבוסס על מופע עם יהונתן גפן, מיקי גבריאלוב, חיים רומנו ודני פאר) (1976)
הבזאר הגדול (1978) - שירי המחזמר.
יחס חם (אלבום הבכורה של ליטני) (1978)
דני ליטני – בלוז 1 (1996) - חידושים לשירים ישנים.
דני ליטני – בלוז 2 (1997) - חידושים לשירים ישנים.
סיכום ביניים (אוסף כפול) (2008)
דני ליבגוט (נולד ב-18 ביוני 1971) הוא שחקן כדוריד ישראלי ששיחק בתפקיד פיבוט וכיום מאמן קבוצת הנוער של א.כ.
ליבגוט נולד בריגה, שבברית המועצות (כיום לטביה) ועלה לישראל בגיל שמונה.
הוא החל את דרכו כשחקן כדוריד בבית הספר לכדוריד של הפועל ראשון לציון.
בהמשך שיחק במחלקות הנוער של האגודה ובנבחרת בית הספר עמית עמל, במסגרתה זכה פעמיים באליפות המדינה והשתתף עם בית הספר באליפות העולם בשוודיה בשנת 1988. בשנים 1988–1989 שיחק במקביל לקבוצת הנוער של המועדון גם בקבוצת הבוגרים והיה שותף לזכייה בשני גביעים ואליפות אחת.
בשנת 1990 הושאל ליבגוט לעונה אחת לאגודת א.כ.
נס ציונה ולאחר מכן לארבע עונות באגודת מכבי רחובות במהלכן זכה פעם אחת בתואר מלך השערים של הליגה.
בשנת 1995 חזר דני לקבוצת הפועל ראשון לציון ושיחק בה במשך שבע שנים.
בין הישגיו הבולטים בשנים אלו נמנות שש זכיות באליפות המדינה, חמש זכיות בגביע מדינה, מעל 40 משחקים בגביע אירופה, שלוש השתתפויות בליגת האלופות האירופית ובהן העפלה אחת לרבע הגמר (כולל ניצחונות על קבוצות העל האירופאיות קיל ולשקו).
בשנת 2003 עבר לקבוצת א.כ.
נס ציונה ושיחק בה במשך שלוש עונות יחד עם אחיו טולי ליבגוט, המשחק כשוער.
בשנים אלו הקבוצה העפילה פעמיים לחצי גמר הפלייאוף ופעם אחת לגמר גביע המדינה.
בשנת 2005 עבר (ביחד עם אחיו טולי) לשחק בקבוצת מ.כ.
חולון (קריית שרת בעבר) למשך ארבע עונות.
בתקופה זו העפילה הקבוצה פעמיים לפלייאוף העליון של הליגה.
שיחק גם במדי נבחרת ישראל בכדוריד והיה שותף להישג ההיסטורי של העפלה לאליפות אירופה בשוודיה בשנת 2002. ביוני 2009 התקיים טקס פרידה של הנבחרת מליבגוט במשחק נגד נבחרת גרמניה.
ליבגוט שיחק לרוב בחולצה מספר 13 (פרט לנבחרת ישראל שבה שיחק עם המספר 20).
בשנת 2008 סיים ליבגוט בהצלחה את לימודיו בקורס מאמני כדוריד של מכון וינגייט.
דני מונה למאמן קבוצת מכבי קריית שרת חולון לעונת 2009/2010. בעונת 2013\2014 נבחר למאמן העונה כאשר הגיע עם קבוצתו מ.כ חולון למקום השישי בליגה עם ניצחונות רבים.
בעונת 2014\2015 התפטר מקבוצת מ.כ חולון כאשר הייתה בתחתית.
ובעונת 2015\2016 מונה למאמן הנוער של הפועל ראשון לציון, עמה זכה באליפות.
בשנת 2020ֶ עבר ליבגוט לאמן את קבוצת הנוער של א.ס.
בשנת 2022 החל לאמן את קבוצת הנוער של מועדון הכדוריד א.כ.
דני ליבגוט נשוי לעדי ואב לשלושה בנים.
דני (דן) יתום (נולד ב-15 במרץ 1945) הוא אלוף בצה"ל במילואים, לשעבר ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
יתום נולד וגדל בשכונת עין התכלת בנתניה כדני יוסם, בוגר תיכון "טשרניחובסקי" במגמה המתמטית-פיזיקלית.
בשנת 1963 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל.
יתום עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
לאחר תום המסלול השלים בהצטיינות קורס קציני חי"ר ובסיומו שב ליחידה כמפקד צוות.
בעת שהיה בדרגת סגן הוענק לו עיטור המופת.
בהמשך שימש יתום כמפקד פלוגה ביחידה והשתתף במבצע תשורה.
כמו כן שימש כסגנו של אהוד ברק בעת שהלה שימש כמפקד היחידה.
בתפקידו זה השתתף בין השאר בפעולת ההשתלטות על מטוס סבנה.
בשנת 1972 עבר לחיל השריון, ושירת במשך 10 שנים ביחידותיו.
יתום היה סגן מפקד גדוד 195 ("אדם") של חטיבה 401, ולחם במלחמת יום הכיפורים בקרבות חזית הדרום.
מיד לאחר המלחמה שימש כמפקד הגדוד.
לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדה 252 ולמפקד חטיבת שריון במילואים.
לאחר תקופת השתלמות בארצות הברית מונה לקצין אג"ם של גייסות השריון, ובשנים 1980–1981 פיקד על חטיבה 14, חטיבת שריון סדירה.
לאחר מכן שימש כראש חטיבת תורת השריון, קודם ב-1982 לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מחלקת מחקר ופיתוח, לאחר חצי שנה התמנה למזכיר צבאי לשר הביטחון משה ארנס.
בשנים 1985–1986 שימש מפקד עוצבת הפלדה.
בשנת 1987 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התכנון.
בשנים 1991–1993 כיהן כמפקד פיקוד המרכז.
בשנים 1993–1996 כיהן כמזכיר צבאי לראש הממשלה ולשר הביטחון, בעת שיצחק רבין ואחריו שמעון פרס כיהנו בתפקידי ראש הממשלה ושר הביטחון.
בעקבות מות מפקד פיקוד המרכז אלוף נחמיה תמרי בתאונת מסוק בינואר 1994 שב זמנית לפיקוד, עד מינויו של אילן בירן לתפקיד באפריל 1994.
יתום סיים תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
עמד בראש "המוסד" בעת ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל על אדמת ירדן בשנת 1997. יתום היה ראש "המוסד" הראשון ששמו הותר לפרסום באמצעי התקשורת, ובכך נסדקה מעט העמימות סביב "המוסד".
בין 1999 ל-2001, שימש כראש המטה המדיני-ביטחוני של ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק.
בשנים 2001–2003 היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת "כור מתכת".
בשנת 2003 נבחר יתום לראשונה לכנסת, מטעם מפלגת העבודה.
הוא כיהן בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, בוועדת הכספים ובוועדת הכנסת, וכן עמד לתקופה מסוימת כיושב ראש הוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים ושימש כיושב ראש השדולות למען חיילי החובה ולמען גדר ההפרדה.
במהלך כהונתו יזם יחד עם אחיו, חבר הכנסת אהוד יתום, תיקון חקיקה שביטל את ההוראה שקובעת כי אלמני צה"ל שנישאו מחדש ימשיכו לקבל קצבת שאירים רק אם נישואיהם החדשים פקעו בתוך עשרים שנים מיום שנישאו.
כמו כן יזמו השניים במשותף תיקון בחוק המועצות האזוריות (בחירות) שאיפשר את השתתפותם של חיילים בבחירות למועצות האזוריות באמצעות קלפיות מיוחדות לחיילים, בדומה לבחירות הכלליות ולבחירות ליתר הרשויות המקומיות.
בנוסף, היה בין יוזמי חוק הקרינה הבלתי מייננת, המסדיר את הפיקוח על מקורות הקרינה הבלתי מייננת.
בשנת 2006 נבחר מחדש לכנסת ה-17. בכנסת זו המשיך לכהן בוועדת החוץ והביטחון, וכן כיהן כחבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט.
הוא גם המשיך לעמוד בראש השדולה למען גדר ההפרדה.
יתום קידם, יחד עם חבר הכנסת אבשלום וילן, את חוק שירות המילואים, והצעת חוק נוספת, שיזם יחד עם גלעד ארדן, המרחיבה את הוראות כך שיחולו גם על סטודנטים לתואר שני, אושרה בקריאה ראשונה.
בשנת 2007 התמודד יתום בבחירות לראשות מפלגת העבודה מול אהוד ברק, עמי אילון, אופיר פינס-פז ועמיר פרץ, אולם זכה רק במקום האחרון ולקראת הסיבוב השני, הביע תמיכה באהוד ברק.
ב-2 ביולי 2008 התפטר מהכנסת, בשל המשך תמיכת מפלגת העבודה בממשלת אולמרט ותחושתו, כי אינו יכול להשפיע כחבר הכנסת.
לאון ליטינצקי החליף אותו בכנסת.
בשנת 2011 טען שאם השיטות האחרות לא ימנעו מאירן להגיע לנשק גרעיני ישראל תהיה חייבת לתקוף באיראן.
בעקבות כישלון מפלגת העבודה בראשות אבי גבאי בבחירות לכנסת העשרים ואחת, באפריל 2019, התראיין לתקשורת והצהיר שהוא שוקל להתמודד על ראשות מפלגת העבודה.
הוא הסכים באותה עת שאין פרטנר בצד הפלסטיני, ופעל במסגרת מפקדים למען ביטחון ישראל להפסקת הבנייה בהתנחלויות מעבר לגושים הגדולים ולקריאה ישראלית שאין לישראל עניין בשטח שבין גדר ההפרדה לנהר הירדן.
לגבי רצועת עזה הוא הציע לתת לה מכה קשה ביותר מהאוויר כמו שנעשה לדאחייה בביירות במלחמת לבנון השנייה, יחד עם סיכולים ממוקדים, ובמקביל לקרוא למדינות העולם לסייע בשיקום הרצועה ובניית מקורות תעסוקה ופרנסה, ולהביא את הרשות הפלסטינית לשלוט ברצועת עזה.
ב-4 בינואר 2021 הכריז על הקמת מפלגה בשם "ותיקי ישראל".
ב-3 בפברואר, יום קודם לסיום הגשת הרשימות לבחירות לכנסת העשרים וארבע, החליט לפרוש וקרא לחיבורים בגוש השמאל, תחת מנהיגותו של יו"ר "יש עתיד" יאיר לפיד.
באוגוסט 2021 הקים את חברת האסטרטגיה C.I.Y Group, עם היועצים האסטרטגיים עופר ענבר, נבו כהן ואיש המודיעין לשעבר עמר יתום, בנו.
יתום נשוי לטובה ואב לחמישה ילדים ומתגורר בהרצליה.
אחיו, אהוד יתום, שימש כחבר הכנסת מטעם הליכוד, ואח נוסף שלו הוא משה יתום שהיה מפקד חטיבת אגרוף הברזל.
"שותף סוד: מסיירת מטכ"ל ועד המוסד", ידיעות ספרים, (פרק מתוך הספר), 2009.
לבירינת של כוח, הוצאת קונטנטו-נאו, 2016.
דני ליטאי (ליטוֹבְסקי) (4 ביולי 1940 – 9 בנובמבר 2013) היה במאי ופזמונאי ישראלי, ממובילי הלהקות הצבאיות.
נולד בתל אביב כדני ליטוֹבסקי, אחיה הצעיר של הסופרת רחל איתן.
אביו, יעקב ליטאי, עלה ארצה בגיל 16 והיה סוציאליסט ואידאולוג של פועלי ציון.
אמו באה ממשפחה בית"רית, והגיעה ארצה מריגה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בנעוריו התגרשו הוריו והוא עבר להתגורר עם אביו, עקב מחלת הנפש ממנה סבלה אמו.
ליטאי התחיל את שירותו להקת פיקוד הצפון, אולם לא השתלב בחבורה הוותיקה שם.
הוא עבר ללהקת פיקוד המרכז לאחר שעבר מבחן קבלה אצל עודד קוטלר, במאי הלהקה.
ליטאי הצטרף לתוכנית "ככה זה" בשנת 1960, לצדם של צדי צרפתי, עפרה פוקס, שייקה לוי ואחרים.
בתוכנית השנייה של הלהקה, "רשות הדיבור לאריה'", כבר היה שותף בעיצוב התכנית.
בתוכנית זו הופיע כסולן בשיר "התוכי של הפלוגה", שנכתב על ידי נעמי שמר (השיר לא הוקלט).
לאחר שחרורו ב-1961 השתתף בתפקיד משני כשחקן במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בתיאטרון הקאמרי.
לאחר מכן הפך לכוריאוגרף בלהקת פיקוד הצפון.
את עיקר פרסומו השיג בעבודתו בלהקת הנח"ל בתוכנית "שמש במדבר" כשהיה אחראי על העמדת הפזמונים.
באותה התוכנית פגש את מלווה הלהקה, יאיר רוזנבלום, שעזר לו בצעדיו הראשונים כמלחין ומאוחר יותר אף מינה אותו למנהל המוזיקלי של הלהקה.
מאוחר יותר בשנות השבעים חזרו ליטאי ורוזנבלום לעבוד יחד, הפעם עם "חבורת הזמר של פיקוד הצפון" בתוכניתה "בלילה על הדשא".
ליטאי ורוזנבלום עבדו ביחד גם על מופעים אזרחיים שזכו להצלחה גדולה כמו להקת פיקוד דיזינגוף, וג'אמבו.
עם נגרי עבד כבמאי באזרחות על המחזמר המצליח "אל תקרא לי שחור".
ליטאי ביים הפקות רבות נוספות במשך השנים כמו בצל ירוק 80, ו"להקת קולות גבעתיים", כמו כן היה הבמאי הראשון של להקת הנוער צעירי תל אביב.
כפזמונאי כתב בין היתר עם בני נגרי את המחזמר "אברהם אחד", שממנו התפרסם השיר "הו מה יפית ארץ כנען".
בגיל 40 לקה בשטף דם במוח, היה משותק במחצית גופו ועבר הליך שיקום בבית לוינשטיין.
בשנת 1990, במלאת לו 50, נערך לו ערב הוקרה מיוחד.
לאחר רצח רבין בסוף 1995 ביים וארגן את הטקס השנתי לזכרו בכיכר רבין.
היה גם פעיל קבוע במשמרות השלום בימי שישי בצהריים שם.
בשנת 2004 נערך לכבודו בתיאטרון צוותא מופע הצדעה רב משתתפים.
במשך מספר שנים עבד עם להקת הגבעטרון ובשנותיו האחרונות ביים בעיקר הצגות ילדים.
ליטאי חלה במיאסטניה גראביס ונפטר בנובמבר 2013 בבית החולים בילינסון, כחודשיים לאחר שלקה באירוע מוחי שני.
דניאל (דני) מט (10 בדצמבר 1927 – 5 בדצמבר 2013) היה קצין בדרגת אלוף, ממפקדי חטיבת הצנחנים, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, מתאם הפעולות בשטחים, נציב קבילות החיילים ויושב ראש קרן לב"י.
דני מט נולד ב-1927 למשפחה חרדית בקלן שבגרמניה.
אביו, מנחם, בן למשפחת רבנים מפולין, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה, לאחר מכן גויס לצבא הפולני, ערק ממנו וברח לגרמניה.
בגרמניה הכיר אביו של מט את אשתו, ציפורה, גם היא ילידת פולין.
ב-1933, עם עליית היטלר והנאצים לשלטון בגרמניה, נסע האב לארץ ישראל על מנת להכשיר את הקרקע לעליית משפחתו.
בזמן זה עבד האב כטפסן בניין ברחובות.
ב-1934 הצטרפו מט ומשפחתו לאב בארץ ישראל.
לאחר עליית המשפחה נודע לאב על מושב דתי העומד לקום בעמק חפר.
הוא הצטרף למושב והיה החבר החמישי בו, כאשר מט היה לבן הבכור של המושב.
פרנסת המשפחה הייתה דחוקה, ומכיוון שלא הייתה עבודה בחקלאות, עבד האב בסלילת כבישים ובפרדסים בסביבת המושב.
כאשר היה בכיתה ז' עזר מט למשפחה ועבד אחרי הלימודים במחסן התבואות.
כשהחל המשק להתבסס עזר לאביו ברפת ובלול.
ב-1943, לאחר שסיים בית ספר יסודי ושנתיים בתיכון, החליט מט לעזוב את הבית ולהתגייס.
באופן רשמי התגייס למשטרת החופים המנדטורית אולם לא היה זה אלא כיסוי לשירות בפלי"ם.
בשנת 1942 היה המצב בחזית הים התיכון קריטי; ביוון ובלוב נחלו בעלות הברית תבוסות ומעצמות הציר שלטו בים וצי הצוללות איים על הצי הבריטי.
מצב זה הוביל את הבריטים להחלטה שיש לעבות את מערך ההגנה על חופי הארץ, זאת על מנת למנוע פלישה או נחיתה גרמנית-איטלקית.
לשם כך הקימו הבריטים יחידה אשר נקראה בפי היישוב "משמר החופים", ובפי האנגלים "Coastal Watch", וזאת במסגרת משטרת המנדט.
היחידה אשר הוקמה הייתה כפופה לחיל הנוטרים העברי שהיה הצבא ה"לגאלי" של היישוב בארץ ישראל.
כך התאפשר אימון חברי ההגנה בנשק ובשדאות, וכך הם רכשו ניסיון בבניית יחידות, בפיקוד ובהפעלה מבצעית שלהן.
כאשר התגייס למשמר החופים זייף מט את גילו במסמכים, גויס והוצב בבסיס בת גלים (NH13A-17), באזור חיפה.
את רוב זמנו העביר באימונים ה"בלתי לגאלים" של הפלי"ם, בעיקר בהורדת מעפילים אל החוף.
לאחר מספר חודשי שירות חש מט כי מיצה את פעילותו במשמר החופים ופנה למוסדות שהציעו גיוס לצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית.
למרות שירותו ותעודה של משמר החופים לא יכול היה להתגייס מפאת גילו הצעיר.
הצבא הבריטי הסכים לגייסו אם יביא אישור מאביו שמצהיר כי אכן הגיע לגיל שמונה עשרה.
לאחר לחץ כבד הסכים אביו לחתום על הצהרה שכזאת ומט גויס לרגימנט הארץ ישראלי.
תחילה שהה זמן מה במצרים ולאחר מכן נשלח לאיטליה.
לאחר שהייה בת שבועיים באיטליה נכנעה גרמניה הנאצית והמלחמה באירופה תמה.
בגרמניה עברה היחידה עם נשקה ודגליה בין היהודים הניצולים.
הפגישה עם ניצולי המחנות זעזעה אותו ואת שאר החיילים היהודים.
מט חילק את זמנו בין תפקידו הצבאי, שכלל בין היתר שמירה על שבויים גרמנים שעסקו בפירוק מוקשים בהולנד, ובין טיפול בניצולים.
בשנת 1946 עזב את הצבא הבריטי וחזר לארץ ישראל.
עם חזרתו לארץ שב מט להגנה והתנדב לפלמ"ח.
לאחר שכל חברי מחלקת הפלמ"ח אשר ישבה בביריה נאסרו ופונו על ידי הבריטים, הגיע מט למקום עם אלו אשר באו להחליפה.
לאחר מכן הצטרף לגרעין אשר התיישב וייסד את היישוב עין צורים אשר בגוש עציון.
מלחמת העצמאות החלה למעשה כבר עם ההכרזה על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947. במהלך החודשים הראשונים ללחימה תקפו כוחות ערביים, בקנה מידה קטן, את גוש עציון שבו שהה מט.
מרבית הכוחות נהדפו על ידי מגני הגוש.
במרץ ובעיקר במאי 1948 התגברו ההתקפות על הגוש וכללו גם כוחות מהלגיון הערבי, שבאופן תאורטי היה תחת פיקוד בריטי.
הכוחות בגוש נותרו מנותקים וסבלו ממחסור בכוח אדם ובאמצעי לחימה.
ביום האחרון להתקפות הערבים על הגוש נשאר מט עם ארבעה לוחמים נוספים שנותרו ממחלקת הפלמ"ח, שבה שימש כמקלען.
במקום ובזמן זה זכה מט לפרסומו הראשון.
לאחר החלטת הנהגת היישוב בירושלים לסגת מיישובי גוש עציון על מנת שגורלם לא יהיה זהה למגני כפר עציון אשר נטבחו על ידי הערבים, נערכו מגיני הגוש לכניעה.
אולם כוח הלגיון הערבי התמהמה להגיע לגוש ובמקומו מאות ערבים התקרבו אל עמדתו והחלו בהתקפה.
מט שכב מאחורי המקלע והניח לערבים להתקרב.
הוא הבחין בשורות הנקצרות, החליף מחסניות והמשיך לסחוט את ההדק.
במקום אלו אשר נפלו הגיעו אחרים, שהראשונים שבהם כמעט והגיעו לעמדתו.
בתגובה שלף רימוני יד ביד ימינו, חילץ את ניצרתן בפיו והשליכן אל הערבים וזאת תוך כדי המשך הירי מהמקלע בידו השמאלית.
הערבים נסוגו, כאשר הם מותירים מאחוריהם כמאה הרוגים.
מאוחר יותר שיערו כי בכך הציל מט את חייהם של כשלוש מאות יהודים ממתיישבי ולוחמי גוש עציון.
מאוחר יותר באותו יום, מט גילח את זקנו כדי שלא יזוהה בעת הנפילה בשבי.
גוש עציון נפל לידי כוחות הלגיון הערבי ב-14 במאי 1948, יום הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
מט ומחלקתו נלקחו על ידי חיילי הלגיון הערבי כשבויי מלחמה.
לאחר שחרורו מהשבי ועם סיום מלחמת העצמאות, עזב מט את הצבא.
הוא חזר למשק אביו בכפר הרא"ה וירד לנגב לעבד אדמות השייכות לכפר, ליד קיבוץ סעד.
הוא חשב כי הסכמי הפסקת האש עם מדינות ערב, הם בעצם הסכמים זמניים שיובילו בסופו של דבר לשלום ועל כן לא ראה בצבא את עתידו.
בפועל החלה בגבולות המדינה החדשה תופעה חדשה – ההסתננות, שגבתה מחיר אנושי וכלכלי כבד מיישובי הספר.
בסוף שנת 1949 חש מט כי חקלאות איננה המקום עבורו והוא קיבל החלטה לחזור לצבא.
הוא נשלח לקורס קצינים ומונה למפקד יחידת סיור בדרום הארץ, אזור אשר כונה אז "המערב הפרוע" או "טקסס".
משימתו הייתה בלימת התקפות המסתננים.
במסגרת היחידה קם הקשר הראשון בין מט ובין הנח"ל.
הנח"ל נתן לו תגבורות צבאיות והוא סייע לנח"ל כסייר ומורה דרך.
ב-1951 נתבקש לעבור לנח"ל והיה ממקימי היאחזות הנח"ל הראשונה "נחלאים א'" (כיום נחל עוז) ואף שימש כמפקדה.
לאחר מכן פיקד על פלוגת משקים בנח"ל שהקימה את היאחזות הנח"ל השנייה "קציעות".
אחר כך יצא מט לקורס מפקדי פלוגות.
ב-1954 התרשם מפקדה של יחידה 101, אריאל שרון, שפעל באזור ניצנה, מהמפקד הצעיר ושכנע אותו להצטרף לגדוד הצנחנים 890 שזה עתה אוחד עם יחידתו.
מט התנדב לצנחנים והפך במהרה למפקד פלוגה א', אשר שימשה כסיירת של גדוד 890. מאז שהצטרף לצנחנים הפכה הכומתה האדומה למזוהה עמו מאוד, וכמעט תמיד התהלך וכומתה לראשו.
כאשר לאורך מספר התקפות מסתננים הגיעו מים עד נפש, הן אצל הציבור הישראלי והן אצל מקבלי ההחלטות בצבא ובממשלה, היה הדרג המדיני פונה אל צה"ל ומאשר ביצוע פעולת תגמול.
רבות מפעולות אלו הוטלו על הצנחנים.
בפברואר 1955 השתתף מט בפעולת התגמול הראשונה שלו – מבצע חץ שחור.
במבצע פיקד על כוח החסימה שנועד לעצור תגבורות מצריות מלפגוע בכוח הצנחנים המרכזי.
כוח החסימה גרם למצרים את מרב האבדות: כעשרים ושניים הרוגים וארבעה עשר פצועים.
לאחר הפעולה נטל מט חלק פעיל בכל פעולות התגמול שבוצעו עד מלחמת סיני.
ב-1955 מונה מט על ידי שרון למפקד הראשון של בית הספר לצניחה, בנוסף להיותו מפקד קורס הקומנדו הראשון בצה"ל.
במלחמת סיני היה מט סגן מפקד גדוד 88, גדוד הנח"ל המוצנח, בפיקודו של מוטה גור והשתתף בקרב המיתלה.
הקרב התחולל במצר חיטן, המצר המזרחי במתלה.
כוח סיור מגדוד 88 של מוטה גור ודני מט נכנס למצר ב-31 באוקטובר בשעה 12:30. לאחר כמה מאות מטרים נכנס הכוח למארב מצרי חמוש בנשק נ"ט שהמטיר עליהם אש כבדה מכל הכיוונים.
מהאש נפגע מט בכתפו ובצווארו.
מערכת סיני הסתיימה עבורו יומיים לאחר שהחלה.
כשהחלים חזר מט לצבא וקיבל את הפיקוד על גדוד צנחנים.
ב-1957 יצא למכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וכעבור שנה נתמנה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח.
ב-1959 היה למפקד גוש באר שבע ויחידת המיעוטים שהייתה בו.
ב-1961 התמנה למפקד קורס מפקדי פלוגות בבית הספר לחי"ר, שבראשו עמד אריק שרון, וב-1962 לסמח"ט חטיבת הצנחנים הסדירה.
ב-1963 נשלח ללמוד בבית הספר הגבוה למלחמה (École supérieure de guerre) בצרפת וסיימו בהצטיינות.
עם חזרתו בשנת 1965 עסק בתפקידי הדרכה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1966 קיבל את הפיקוד על חטיבת המילואים של הצנחנים, חטיבה 80.
בקרב אום-כתף, משימת חטיבתו של מט, חטיבה 80, הייתה נחיתה ממסוקים בעורף מתחם אום-כתף ושיתוק סוללות הארטילריה הרבות בו.
בנוסף כוח חי"ר, שריון, הנדסה וארטילריה בפיקודו של אריאל שרון תוכנן לתקוף את חזית המתחם.
ב-18:50, 5 ביוני המריא המסוק הראשון וכשעה לאחר מכן נחת הכוח במרחק של ארבעה קילומטרים מן המתחם.
זמן קצר לאחר הנחיתה התפוצצו מעל הצנחנים פגזי תאורה ונשמעו קולות נפץ.
מט הורה להרחיק את המסוקים מחשש שיפגעו.
בשעה 23:30 כאשר הגיעו הצנחנים למתחם כבר החלה מתקפת כוחותיו של שרון.
כשהתקרבו לסוללות הארטילריה נפלו לתוך מארב מצרי.
לאחר שחוסלה היחידה המצרית המשיכו הצנחנים אל סוללות הארטילריה.
המצרים לא היו מאורגנים להתקפה משולבת שכזאת ורבים מהם נפגעו או נמלטו.
כוח הצנחנים של מט עמד במשימתו וסוללות הארטילריה שותקו.
ב-9 ביוני, חטיבתו של מט הועברה צפונה והוטל עליה לכבוש את דרום רמת הגולן.
כאלף צנחנים ועשרים כלי רכב נחתו בעומק המערך הסורי בפיק ובצומת בוטמיה.
רבים מהלוחמים הסורים נהרגו, נשבו או ברחו.
בתקופת מלחמת ההתשה לאחר מלחמת ששת הימים, קיבל מט את הפיקוד על חטיבת הצנחנים הסדירה, חטיבה 35. אחת הפעולות הראשונות של החטיבה עליה פיקד הייתה פעולת כראמה, בה ספגה החטיבה אבדות קשות, שמונה צנחנים נהרגו ועשרים ושניים נפצעו.
בנוסף, פיקד מט על החטיבה בפשיטת העומק לנגע חמאדי, בעמק הנילוס, להשמדת תחנת כוח מצרית, שתי פשיטות ופגיעה בקו המתח המרכזי מאסואן לקהיר; פשיטה על גשרי הרכבת בין מען לעקבה והריסתם ופעילות שוטפת נגד המחבלים ב"ארץ המרדפים" באזור הירדן.
ב-1970 פיקד על בית הספר לחי"ר.
בזמן זה השלים את בחינות הבגרות האקסטרניות.
במשך שנתיים הצליח לסיים תואר ראשון במדעי המזרח באוניברסיטת תל אביב, תוך שהוא לומד ברציפות גם בחודשי הקיץ.
לימודיו התרכזו בשני נושאים: מהפכת הקצינים החופשיים במצרים ב-1952 ובמשפחות הערביות והמנהיגות הערבית בארץ ישראל בתקופת המנדט.
לימודיו ובייחוד נושא התמחותו השני, סייעו לו רבות בתפקידו המאוחר יותר כמתאם הפעולות בשטחים.
ב-1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, סיים את לימודיו בהצטיינות וחזר לפקד על החטיבה.
חטיבת המילואים של הצנחנים 247, עליה פיקד מט, נשארה במרכז הארץ בשלושת ימי הלחימה הראשונים ושימשה כעתודה מטכ"לית.
רק ב-9 באוקטובר החלה החטיבה לנוע לחזית; החטיבה, למעט גדוד אחד שהוקצה לפיקוד דרום, הוטסה בלילה שבין ה-9 ל-10 באוקטובר לרפידים, שם הייתה לעתודת פיקוד הדרום.
יחידות של החטיבה הוצבו במקומות שונים בסיני על מנת לחסום צירי התקדמות אפשריים של המצרים ולהגן על בסיסים מפני התקפות קומנדו.
ב-15 באוקטובר הובילה החטיבה את צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב.
כשנכנסה לתוקפה הפסקת האש קיבלה החטיבה את הגזרה הצפונית מול אסמאעיליה, והיא יצאה אחרונה ב-21 בפברואר 1974 את ראש הגשר במצרים (שכונה בפי החיילים "אפריקה" או "ארץ גושן"), כאשר מט עמד על כך כי יהיה, פיזית, האדם האחרון שיעזוב.
לאחר המלחמה פיקד על אוגדה 90, אוגדת שריון מילואים.
באוגוסט 1974 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
באוגוסט 1978 הוחלט למנותו למתאם פעולות הממשלה בשטחים, ובדצמבר 1978 קודם לדרגת אלוף.
בפברואר 1979 מונה למתאם הפעולות בשטחים.
במסגרת תפקידו הציע מדיניות חדשה המבוססת על עקרונות של "מותר" ו"אסור", כאשר מדובר באישי ציבור.
עיקרה של המדיניות שהציע הייתה ניתוק היחסים בין אנשי ציבור לבין אש"ף, איסור הכנסת כספים לחיזוק "העמידה האיתנה" (צומוד) ומאבק נגד ארגונים פוליטיים.
מטרת המדיניות הייתה לנתק את אישי הציבור הפלסטינים מאש"ף והבאתם לשיתוף פעולה עם השלטונות הישראליים.
כיהן בתפקיד עד 1 בינואר 1982.
בדצמבר 1982 מונה מט לנציב קבילות החיילים עקב פטירת הנציב הראשון חיים לסקוב.
מינויו נכנס לתוקף מעט לפני תום שירותו בצה"ל, מכיוון שמט היה בחופשת שחרור ונועד להשתחרר ב־31 בדצמבר 1982, אך עקב כניסתו לתפקיד שוחרר מצה"ל מספר ימים מוקדם מהצפוי.
מט כיהן בתפקיד בתקופה בה מספר קבילות החיילים היה בעלייה מתמדת.
בתקופתו התרחשה מלחמת לבנון הראשונה ותקופת האינתיפאדה הראשונה, אשר הביאו לעליית מספר הקבילות.
בתפקיד זה כיהן מט כעשר שנים, עד סוף 1992.
עמותת אמיתי – אזרחים למען מנהל תקין וטוהר המידות – העניקה לו את אות העמותה לשנת 1992, על פועלו למען מנהל תקין בצה"ל.
במאי 1993 זכה לאות מופת ואיש השנה של ארגון הליונס בישראל על מפעל חייו כאיש התיישבות, כמחנך, כלוחם ומפקד.
באותה השנה התמנה כחבר המועצה הבין-לאומית המייעצת של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים.
ביולי 1993 התמנה מט, על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, ליושב ראש קרן לב"י, תפקיד אותו ביצע בהתנדבות.
בתפקיד זה כיהן כ-15 שנים עד למאי 2008.
עיריית רמת גן בנתה כיכר בצומת הרחובות פרץ ברנשטיין ושדרות בן צבי – בכניסה לשיכון הצנחנים וקראה אותה על שם דני מט שהתגורר בשיכון הצנחנים.
מט היה נשוי לנדיבה לבית פסטר (נצר למשפחת וילדר – ממייסדי זכרון יעקב), אב לארבעה וסב לשבעה.
בנו הבכור ירון מט שירת בשריון והגיע לתפקיד מג"ד טנקים.
במלחמת יום הכיפורים, שבה לקח חלק (בעת שהיה צוער) בקרבות הבלימה באזור קנטרה ודרומה, נפצע ויחידתו ספגה אבדות, אך פציעתו לא הייתה קשה והוא חזר לשרת ואף זכה בעיטור המופת.
בתו, תמר, שירתה כסמלת בצנחנים, בתו שרית, שירתה כקצינה בצנחנים, והבן עציון סיים את שירותו כקצין ביחידה מובחרת.
חתנו, סגן דניאל פינטו, הורשע ברצח ארבעה אזרחים בכפר הלבנוני עין בעאל במהלך מבצע ליטני
התגורר בשיכון הצנחנים ברמת גן.
דני יעקובי (נולד ב-20 בינואר 1965) הוא היסטוריון המתמחה בתולדות היישוב ומדינת ישראל ובייחוד בהתפתחות תולדות החינוך הגבוה בארץ והזיקה בין לאומיות לחינוך.
דני יעקובי נולד בירושלים ולמד בבית-ספר התיכון ליד האוניברסיטה.
את התואר הראשון סיים באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה כללית והחוג לסוציולוגיה ואנתרפולוגיה.
את התואר השני והשלישי השלים באוניברסיטה העברית בחוג להיסטוריה.
נושא עבודת הדוקטורט אותה הגיש בשנת 2003 היה תולדות מדעי הרוח הכלליים באוניברסיטה העברית.
יעקובי לימד בתיכון ליד האוניברסיטה והיה חבר צוות היסטוריה באגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך.
שימש כמרכז ועדת תוכנית הלימודים בהיסטוריה לחטיבה העליונה בבית הספר הממלכתי.
ערך את העלון למורי ההיסטוריה והיה שותף לכתיבתם של ספרי לימוד לבית-הספר התיכון.
היה בין עורכי הסדרה "סוגיות נבחרות בתולדות היישוב והמדינה" בהוצאת מאגנס.
לימד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב והשתלם באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2001, ספר לימוד לכיתה ט' שערך, "עולם של תמורות", ונכתב על ידי צוות מטעם האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך, נפסל לשימוש על ידי שרת החינוך לימור לבנת, לאחר סערה ציבורית.
הספר זכה לביקורת קשה בוועדת החינוך של הכנסת, בעיקר על ידי חברי כנסת מימין, שטענו שאינו "לאומי" מספיק ורובו מתמקד בהיסטוריה כללית ולא בהיסטוריה של עם ישראל.
"ראשיתה של הכשרה מקצועית באוניברסיטה מחקרית: הקמתה של המחלקה לחינוך באוניברסיטה העברית", בתוך: תולדות האוניברסיטה העברית, התבססות וצמיחה, בעריכת חגית לבסקי, הוצאת מאגנס, 2005.
"המעצמות האירופאיות והוראת שפות זרות באוניברסיטה העברית בתקופת המנדט", (עם דומיניק טרימבור), בתוך: תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, התעצמות אקדמית תוך מאבק לאומי, בעריכת חגית לבסקי, הוצאת מאגנס, 2009.
ארץ אחת ושני עמים בה, הוצאת מאגנס, 1999
ספר זה הוא הראשון בסדרה סוגיות נבחרות בתולדות היישוב והמדינה, שמטרתה להציג סוגיות העומדות על הפרק במחקר תולדות היישוב ומדינת ישראל בראייה בין תחומית.
סדרה זו מבוססת על דיונים שהתקיימו באוניברסיטה העברית בירושלים בהשתתפות חוקרים מתחומי מדעי הרוח ומדעי החברה.
מטרת הדיונים בספר היא לבחון באמצעות עיון במספר סוגיות כמה מקווי הדמיון והשוני בין היהודים לפלסטינים שנקלעו לטריטוריה משותפת וחייהם הפכו להיות שזורים אלו באלו.
הספר דן במספר שאלות: מהן הבעיות הקונצפטואליות הקשורות להיסטוריוגרפיה של ארץ שבה שני עמים?
כיצד יש לבחון את הציונות במבט השוואתי?
מה בין תופעות הכנעניות בתנועה הלאומית היהודית לבין מקבילתה בתנועה הלאומית הערבית?
מהן ההבדלים ביחסי תפוצה ומולדת בין היהודים לפלסטינים?
בינוי אומה, הוצאת מאגנס, 2000
בדיונים בספר השני בסדרה נבחנות כמה מהדרכים שבהן השתמשה הציונות ליצירת תודעה לאומית חדשה.
בדומה לתנועות לאומיות אחרות גם התנועה הציונית עשתה שימוש במגוון אמצעים לבנייתה של תרבות לאומית.
מה היה חלקם של האינטלקטואלים בבניית הזהות הלאומית?
האם היה הסוציאליזם של תנועת העבודה סוציאליזם לאומי?
כיצד שימשה המוזיקה כמכשיר לגיבוש חברתי?
כיצד השפיעו טיולים על תהליך יצירת זיקה למולדת?
מה היה מקומו של התנ"ך בעיצוב הזהות הלאומית?
ומה היו הדרכים שבהן הוצג טבע הארץ?
מתנועה לאומית למדינה, הוצאת מאגנס, 2002
בדיונים בספר השלישי בסדרה נדונות כמה סוגיות הנוגעות לנסיבות שהביאו להקמתה של מדינת ישראל ולשינויים שחלו בה עם תמורות הזמן.
מהו הדומה ומהו השונה בין הציונות לתנועות לאומיות אחרות?
מה היו הסיבות שהובילו להקמת המדינה בשנת 1948?
מה הקשר בין מדינת ישראל לבין השואה?
כיצד השתנה הקיבוץ מתקופת הקמת המדינה ועד לימינו?
מהי ההיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל?
מהם מאפייני הדמוקרטיה הישראלית בהשוואה לדמוקרטיות אחרות בעולם?
סוגיות נבחרות בתולדות המאה העשרים, (בעריכת יהושע מטיאש), האגף לתוכניות לימודים, 1994
מדינת ישראל ביומני החדשות (עם איילת כהן), האגף לתוכניות לימודים ושירות הסרטים הישראלי, 1995
עולם של תמורות (עורך), האגף לתוכניות לימודים והוצאת מעלות, 1999
דני לויתן (נולד ב-21 בפברואר 1942 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה, רקטור אוניברסיטת תל אביב בשנים 2005–2010.
לויתן סיים לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה (בהצטיינות), לתואר שני במתמטיקה (בהצטיינות יתרה) ולתואר שלישי, באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודיו לתואר ראשון ושני עשה במסגרת העתודה האקדמית, ואת לימודיו לתואר שלישי עשה במקביל לשירותו כמתמטיקאי בחיל האוויר.
את עבודת הדוקטורט שלו הגיש בשנת 1966, בהנחייתו של פרופ' אמנון יקימובסקי.
בשנים 1964-1962 שימש כעוזר הוראה וכאסיסטנט באוניברסיטה העברית.
החל ללמד באוניברסיטת תל אביב בשנת 1965. בשנים 1967–1970 שהה כמרצה אורח באוניברסיטת אילינוי, תחילה במלגת פולברייט.
חזר ללמד באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1972 מונה לפרופסור חבר, וב-1976 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1974-1972 כיהן כראש החוג למתמטיקה, בשנים 1980-1976 כיהן כדיקן הפקולטה למדעים מדויקים, ובשנים 1985-1982 כיהן כראש בית הספר למדעי המתמטיקה.
במהלך השנים שימש כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, בהן המכון הטכנולוגי של קליפורניה, אוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד ואוניברסיטת טקסס באוסטין.
לויתן עוסק בתורת הקירובים, בקירובים שומרי צורה, בקירובים ליניאריים ולא ליניאריים ושימושיהם.
ערך שני ספרים ופרסם כ-130 מאמרים שהופיעו בכתבי עת מדעיים.
החל מ-16 באוגוסט 2005 כיהן לויתן כרקטור אוניברסיטת תל אביב.
ביולי 2009, בעקבות פרישתו של נשיא האוניברסיטה, צבי גליל, החל לויתן לכהן גם כממלא מקום נשיא האוניברסיטה, עד למינויו של נשיא חדש.
באוגוסט 2010 הוחלף בתפקיד הרקטור על ידי פרופסור אהרן שי.
לויתן שימש כיושב העמותה הישראלית לקידום החינוך המתמטי לכל.
משמש במועצה להשכלה גבוהה כיו"ר הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במדעי הטבע, ההנדסה והבריאות.
לויתן מתגורר בתל אביב, נשוי לפרופ' תלמה לויתן ואב לשלושה ילדים: עדי לויתן, מנהלת בכירה בחברת 3M, ולשעבר שותפה בחברת הייעוץ מקינזי ושות' וד"ר איל לויתן וד"ר סיגל פלד-לויתן, שסיימו את לימודי הדוקטורט שלהם במכון ויצמן.
נולד בתוניס ולאחר עליית המשפחה לארץ גדל בראשון לציון.
למד קולנוע בבית הספר לאומנות קמרה אובסקורה ולאחר מכן למד לתואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת לימודיו בקמרה אובסקורה כתב וביים את סרט הגמר "הערוץ הצרפתי" שזכה במענקים מקרן משרד התמ"ס, הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו והמכון הישראלי לקולנוע.
הסרט זכה גם בפרסי הסרט, הבימוי, הצילום והמשחק בתחרות סרטי הבוגרים של "קמרה אובסקורה".
בסרט משחק עמנואל הלפרין, והוא הוקרן בשלושת הסינמטקים בארץ, שודר בערוץ 2 ובערוצי הסרטים של HOT, וזכה לאהדת המבקרים.
בשנת 1997 יצר סרט עלילתי ניסיוני בשם "אמא של אליהו", שזכה למענק הרשות השנייה ושודר בערוץ 2 ובערוץ 23. הסרט בכיכובו של השחקן אלון דהן צולם ללא דיאלוגים, והוא מלווה לכל אורכו בקריינות של ירון לונדון.
בין השנים 1997–2001 שימש כהן סולל כעוזר עריכה של העורך דני שיק, ועסק בסרטים עלילתיים ודוקומנטריים.
בשנת 2001 ביים את סרט הטלוויזיה "חוצלארץ" אותו כתב ביחד עם אשתו, התסריטאית טלי אפנעים (כהן סולל).
הסרט זכה בפרס "קשת יוצרים" במסגרת תחרות של זכיינית ערוץ 2 קשת.
בשנת 2003 ערך כהן סולל את הסרט התיעודי "אמא פאיזה" של הבמאית סיגלית בנאי; הסרט שודר בערוץ 1.
בשנת 2005 זכה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה עבור תסריט הסרט "איך את מעיזה?".
בקיץ 2009 עלה לאקרנים סרט הקולנוע סיפור גדול, אותו כתב ביחד עם שרון מימון.
כהן סולל היה מועמד עם הסרט לפרס אופיר בקטגוריית התסריט.
בהמשך רכשה חברת סרטי פרמאונט את הזכויות להפיק גרסה אמריקאית על פי התסריט.
בשנת 2010 זכה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בעבור תסריט הסרט "יונה וג'וזף".
במהלך השנים 2016 2017 שימש כלקטור וכעורך תסריט בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וכיום משמש כלקטור בקרן מקור לקולנוע ולטלוויזיה, ובפרויקט קולנוע של קרן יהושוע רבינוביץ לאומנויות.
כהן סולל הוא ספורטאי פאראלימפי.
בשנת 2011 החל לעבוד עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים במרכז ספיבק של איל"ן ברמת גן, ולנהל את אתר האינטרנט של המרכז, וזאת במקביל לעיסוקו ככותב.
כמו כן, הוא מאמן את קבוצת הבוצ'יה (משחק הדומה לפטאנק) של המפעל המוגן "בית מליכסון" של איל"ן, ושחקן בוצ'יה מקצועי בעצמו.
בשנים 2016, 2018 ו-2019 זכה באליפות ישראל בבוצ'יה ביחידים ובזוגות.
כהן סולל נשוי ואב לשני ילדים, מתגורר בתל אביב.
גם מכונאים צריכים אהבה (1994), תסריט ובימוי
אבא (דוקומנטרי) (1995), תסריט ובימוי
הערוץ הצרפתי (1996), תסריט ובימוי, צילום הסצנות שהתרחשו בפריז.
אמא של אליהו (1997), תסריט, בימוי ועריכה.