tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכמויות המרביות המותרות להוספת נוגדי-חמצון בשמנים מפורטות בחקיקה של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) והשוק האירופי האחיד.
החקיקה באה למנוע שימוש יתר של חומרים אלה.
קלקול אנזימטי הוא קלקול הנגרם במהלך ריסוק פירות וירקות והפיכתם למחית.
פירוק רקמות צמחיות משחרר אנזימים המזרזים תהליכי השחמה אנזימטית.
האנזים פוליפנול אוקסידזה , והאנזים פראוקסידאזה מחמצנים תרכובות פנוליות המצויות ברקמות הצמחיות לתוצרים בעלי צבע חום מלנינים.
מניעת השחמה תוך כדי עיבוד פרי וירק מתבצעת על ידי תוספת חומצה אסקורבית הפועלת כנוגד-חמצון.
ריסוק זיתים בתהליך סחיטת השמן גורם לשחרור ליפאזות המצויות בתוך הרקמה ושחרור שמן מן הוקואולות שברקמת הזיתים.
הליפאזות המפרקות את הטריגליצרידים לחומצות שומן חופשיות ולגליצרול על ידי תהליך של ליפוליזה .
תהליך זה מעלה את רמת החומציות של השמן ומזורז על ידי נוכחות מים המצויים בתוצר הריסוק.
הפרדת המים מהפאזה השומנית מורידה באופן משמעותי את תהליך היווצרות החומציות.
הפרדת המים נעשית על ידי צנטריפוגציה, סינון ואחסון בתנאי קור.
קלקול פיזיקלי כולל נזקים מכניים הנגרמים לפרי או לירק בעת הקטיף או בתהליכי האיסוף והשינוע.
נזקים מכניים הפוגמים במעטה החיצוני מאפשרים חדירה של מיקרואורגניזמים ומפעילים אנזימים הגורמים לפירוק ולהשחמה.
סוג שני של נזק פיזיקלי הוא נזק הנגרם על ידי גורמים מכניים בעת האריזה, השינוע והשיווק.
נזק מכני לאריזה עלול לגרום לנזק מכני למוצר הארוז המפעיל תהליכים של קלקולים כימיים שונים, כגון חשיפה למתכות הזולגות מאריזות מתכת כתוצאה מקימוט בעת הובלה.
הבטחת איכות המוצר מחייבת בדיקות מעבדתיות על מנת למנוע שיווק מוצרים שעלולים להתקלקל אצל הסיטונאי או אצל הצרכן.
הבדיקות המיקרוביאליות הן בדיקות המצביעות על היתכנות לקלקול המוצר בעתיד.
הערכת הרמה המיקרוביאלית המצויה בחומרי גלם ובמוצרים סופיים משמשת אינדיקציה לרמת ההיגיינה הסביבתית במפעל ועשויה לנבא את חיי המדף של המוצר.
הבדיקות המיקרוביאליות מתבססות על ספירות של חיידקים מקבוצות שונות.
הבדיקות מתבצעות על פי סטנדרטים בין-לאומיים לפי דרישות תקני ISO ,FDA ותקנים ישראלים (ת"י 885) הקובעים את שיטות הבדיקה.
הרמות המרביות המותרת בסוגי מזון שונים נקבעות בישראל על ידי משרד הבריאות הישראלי.
קלקול של מזון הוא לעיתים תהליך איטי המתחיל במפעל הייצור אך עלול להתבטא לאחר השיווק.
על מנת למנוע שיווק של מזון בעל פוטנציאל לקלקול אצל הצרכן, מתבצעות מספר פעולות מנע המתבססות על ספירת חיידקים, כמו ספירת חיידקים קוליפורמים, לקטובצילים, שמרים ועובשים.
אלו נמדדים בחומרי הגלם, בדוגמאות של מזון בתהליך הייצור, ובדוגמאות המוצר הסופי.
הספירות משמשות כסמן לאיכות המיקרוביאלית של חומרי הגלם, כאמצעי לאיתור מוקדי כשל תברואתי בתהליך הייצור וכאומדן הסיכויים לקלקול המוצר לאחר שיווקו.
ספירות גבוהות הן סמנים להיתכנות של קלקול עתידי.
כל הספירות מבוצעות על דוגמאות מייצגות של חומר ומבוטאות כמספר החיידקים יוצרי מושבה בגרם או במיליליטר של מוצר.
חיקוי של קלקול מאפשר חיזוי אפשרי של קלקול עתידי.
בדיקת הזירוז מתבצעת על ידי הדגרת דגימות אקראיות של המוצר הסופי הנדגמות לפי תוכנית סטטיסטית תקנית.
ההדגרה נעשית בתאי-חום מבוקרים (אינקובטור) אשר מזרזת את פעולת הקלקול.
בדיקה זו מונעת שווק תוצרת בעלת פוטנציאל לקלקול.
שיווק האצוות הנבדקות מתבצע בתום מבחן הזירוז.
הבדיקות הכימיות להערכת רמת הקלקול של שמני מאכל מתבססות על שלושה פרמטרים:
חומציות חופשית, כפי שהוגדרה על ידי תקנה regulation No.
החומציות נבדקת בשיטות כימיות או ספקטרוכימיות שונות.
הרמה המרבית המותרת של ערכים אלה נקבעת על ידי תקנים ישראליים, שמני מאכל צמחיים ת"י 228 ושמן זית ת"י 191 ותקנים בין-לאומיים:
בדיקות של אמינים נדיפים מהוות בדיקות אינדיקטוריות לאפשרות של קלקול של דגים, פירות ים, מוצרי דגים ובשר.
נוכחות אמינים נדיפים במוצרים אלה מהוות אינדיקציה של התהוות קלקול עוד בטרם יורגש בבדיקת חוש הריח.
בדיקת אמינים נדיפים - Total Volatile Basic Nitrogen (TVBN) הם תוצרי הפירוק של חלבונים, חומצות אמינו ואדנין שהוא בסיס המכיל חנקן ומרכיב מרכזי בכל חומצות הגרעין.
הבדיקה מבוצעת לפי תקן ISO/CD 19615 והוראות התקן של הקהילה האירופית Commission Implementing Regulation (EU) 2019/627
הערכה סנסורית מתבססת על הרחת דוגמאות של דג לאחר חימום, על ידי צוות מאומן לבדיקות סנסוריות.
שימוש באמצעים טרמיים בתהליך עיבוד מזון: פסטור, עיקור, חליטה, בישול, צלייה, אפייה, שיחול, קירור והקפאה, במטרה להפחית או להשמיד את המיקרופלורה המצויה בחומרי הגלם (כגון חלב) או במוצרים הסופיים.
נידוף מים: ריכוז וייבוש מזון יוצרים סביבת מחיה בעלת ערך מים פעילים Aw נמוך, המקטין או מבטל אפשרות של התרבות מיקרואורגניזמים.
מרבית החיידקים מתקיימים בערכי מים פעילים מעל 0.9, ועובשים 0.8. פעילות מים בסביבות 0.7 המאפיינת ממרחים ודברי מאפה יבשים ו-0.6 המאפיינת אבקות אינה מאפשרת התרבות של חיידקים, שמרים ועובשים.
קרינה על-סגולה מתאימה לטיפול אנטי-מיקרוביאלי שטחי של ירקות, פירות, תבלינים, מים ומשקאות.
שטיפה של חומרי הגלם בכמויות גדולות של מים זורמים (למשל פירות קליפים לפני קילוף או סחיטה) והוספה של חומרי חיטוי במי-השטיפה במטרה להסיר חלק מהמיקרופלורה.
שטיפה וחיטוי של אריזות שונות לפני המילוי: פח, פלסטיק, קרטוניות ולאמינטים.
הוספת חומרים משמרים בהתאם לתקנות משרד הבריאות הישראלי , או הוספה של חומרים המורידים את רמת המים הפעילים Aw, כגון מלח בישול או סוכר, או הוספת חומצות אורגניות או אי-אורגניות במטרה להוריד את ה-פH.
לעיתים ההוספה היא למוצרים שלא ניתן לפסטר או לעקר, כגון סלטים, יין, מוצרי בשר או כתוספת סינרגיסטית לטיפול החומני.
שינוי אווירה באריזה על ידי שימוש בטכנולוגיית MAP שמטרתה הפחתת ריכוז החמצן באריזה, כדי למנוע תהליכי קלקול כימי ומיקרוביאלי על ידי מיקרוארגניזמים אווירניים.
שינוי האווירה באריזה עלול לעודד צמיחה של מיקרוארגניזמים אל-אויירניים.
הגנה ביולוגית אפשרית על ידי יצירת סביבה מיקרוביאלית המדכאת מיקרואורגניזמים מקלקלים או מחוללי מחלות.
אמצעי נפוץ הוא שימוש בסטארטרים של חיידקי החומצה הלאקטית המדכאים צמיחה של עובשים וחיידקים על ידי הורדת ה-pH, והפרשת חומרים אנטיבקטריאליים שונים.
מניעת קלקול מזון מתבצעת באמצעים פיזיקליים, כימיים וביולוגיים.
הגורמים המשמשים למניעת קלקולים ביולוגיים עשויים להיות יעילים גם על התפתחות מיקרואורגניזמים פתוגניים.
בתעשיית המזון והמשקאות, לעיתים קרובות, נעשה שילוב של יותר מאמצעי אחד כצעד מונע קלקול, כגון, טיפול חומני יחד עם קירור או הקפאה.
קלקופלואור-לבן (או CFW) הוא צבע כחול פלואורסצנטי המשמש בביולוגיה ובטקסטיל.
הוא נקשר לרב-סוכרים עם קשרי 1-3 בטא ו-1-4 בטא של כיטין ותאית, הנמצאים בדפנות תאי פטריות (שמרים), צמחים ואצות.
במחקר ביולוגי של תאי צמחים, הוא משמש לצביעת דפנות תאים של אצות וצמחים עיליים כאחד.
קלקופלור שימושי גם ברפואה ובביולוגיה של בעלי חיים ככלי רגיש להדמיה ולזיהוי של פטריות ברקמות.
CFW שימושי במיקולוגיה קלינית ובפרזיטולוגיה.
הצביעה ב-CFW מאפשרת לראות בבירור ציסטות של אמבות חיות חופשיות בדגימת קרנית העין.
כמו כן, CFW יחד עם צביעת Papanicolaou מסייע בחיזוק תגובת השמרים בבדיקות פאפ לאבחון נגעים בצוואר הרחם.
CFW משמש לצביעת צלקות הנצה של תאי שמרים, העשירות בכיטין.
כך ניתן לספור את צלקות ההנצה ולהעריך את גיל תא השמר.
ל־CFW דפוסי צביעה דומים לשל אגלוטינין נבט חיטה (WGA), הקושר N-אצטילגלוקוזאמין וחומצה סיאלית על רב-סוכרים.
CFW שימושי במיוחד לזיהוי שמרים מהסוג מוקור (Mucor) ובזיהוי הגורם לזיהום פטרייתי של הפנים, האף וחלל הפה (זיגומיקוזיס).
ניתן להשתמש ב־CFW לצביעת לוחיות השריון (Thecal plates) של דינופלגלטים משוריינים.
CFW משמש להבהרת בדים מאז שנות ה-40. לפני התהליך הוא מסיס במים וחסר צבע, אך אחריו הוא נצמד לבד ומעניק לו מראה לבן יותר.
CFW מוסף גם לחומרי ניקוי כביסה מסחריים כמבהיר.
CFW הוא צבע פלואורסצנטי, כלומר בעל אורך גל עירור השונה מאורך גל הפליטה.
אורך גל העירור (בתמיסות מימיות) הוא בין 300 ל-412 ננומטר (עם שיא ב-347 ננומטר) בעוד שאורך גל הפליטה הוא 475 ננומטר.
ניתן לראות את הפלואורסצנציה במיטבה באור אולטרה סגול, אך ניתן לראותה גם באור סגול או כחול-סגול.
בשימוש במסנני החסימה המקובלים במיקרוסקופיה פלואורסצנטית, פטריות צבועות ב-CFW נוטות להראות בירוק בהיר תחת אור UV/סגול/כחול-סגול.
תגובות לא ספציפיות מסוימות יכולות לגרום לרקע להיראות צהוב-ירוק וניתן להפחית זאת על ידי התבוננות תחת אור כחול או בעזרת מסננים אחרים.
ניתן גם להשתמש בכחול אוונס כצבע-נגד ל-CFW לשיפור ההבחנה.
ניתן לייעל את צביעת CFW של Pneumocystis carinii בביופסיות ריאה על ידי הנחת CFW תחילה בטמפרטורת החדר למשך חמש דקות ולאחר מכן הדגרה ב-65°C למשך חמש דקות.
פלואורסצנציה עשויה להיות מוסתרת בפטריות בעלות פיגמנט כהה.
קלרה הַסְקִיל (ברומנית: Clara Haskil; 7 בינואר 1895 – 7 בדצמבר 1960) הייתה פסנתרנית קלאסית שווייצרית ילידת רומניה, בת למשפחה יהודית ספרדית.
כפרשנית מהוללת של רפרטואר מתקופת הקלאסיקה וראשית הרומנטיקה, נודעה הסקיל בעיקר בביצועים והקלטות של מוצרט.
רבים ראו בה את הפרשנית הראשונה במעלה של מוצרט בזמנה.
כן יצא שמה כפרשנית מעולה של בטהובן, שומאן ודומניקו סקרלטי.
כמי שנחשבה לפסנתרנית מעולה של מוזיקה קאמרית, ניגנה הסקיל עם מוזיקאים ידועי שם כמו ג'ורג'ה אנסקו, אז'ן איזאיי, פבלו קזאלס וארתור גרומיו, שאיתו הופיעה בקונצרט האחרון שלה.
הסקיל נולדה בבוקרשט, רומניה במשפחה יהודית.
אמה לימדה אותה לנגן וכבר בגיל חמש הופיעה וניגנה לפני אליסאבטה מלכת רומניה.
בגיל 7 יצאה ללמוד בווינה אצל ריכרד רוברט (שבין תלמידיו ידועי השם היו רודולף סרקין וגיאורג סל) וכן, לזמן קצר, אצל פרוצ'ו בוזוני.
היא נכנסה לקונסרבטואר של פריז בגיל עשר, באופן רשמי כדי ללמוד אצל אלפרד קורטו, אם כי רוב הדרכתה באה מלאזאר לוי ומאדאם ז'ירו-לטארז, וסיימה את לימודיה בגיל 15 עם פרס ראשון.
הסקיל יצאה לסיור הופעות באירופה, אם כי הקריירה שלה נקטעה באיבה עקב אחת מהמחלות הרבות מהן סבלה במהלך חייה.
בשנת 1913 הושמה בגבס בניסיון למנוע הופעת עקמת.
מחלות תכופות, יחד עם פחד במה קיצוני, שהופיע בשנת 1920, מנעו אותה מלהשיג הצלחה כלכלית או ביקורתית.
רק לאחר נדודים רבים, בגלל הרדיפה הגזענית של התקופה, התיישבה בשווייץ, ב-1942. רוב חייה עברו עליה בעוני.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בסדרת קונצרטים בהולנד בשנת 1949, החלה לזכות בתהילה שהייתה ראויה לה.
כפסנתרנית, הצטיינה נגינתה בטוהר של צליל ופיסוק, שנבע אולי מכשרונה ככנרת.
שקיפות ורגישות שבהשראה ציינו גם את סגנונה באופן שאין לטעות בו.
הסקיל מתה מחבלות שנגרמו לה בנפילה בתחנת רכבת בבריסל.
היא הייתה אמורה לנגן בקונצרט עם ארתור גרומיו למחרת היום.
צ'ארלי צ'פלין סיפר "במשך חיי פגשתי רק שלושה גאונים: פרופסור איינשטיין, וינסטון צ'רצ'יל וקלרה הסקיל.
אין לי הכשרה מוזיקלית אבל אני יכול להגיד שנגיעתה (בפסנתר) הייתה עדינה, הבעתה (המוזיקלית) הייתה נפלאה והטכניקה שלה הייתה יוצאת דופן".
תחרות בינלאומית לפסנתר על שם קלרה הסקיל מתקיימת כל שנתיים בעיר השווייצרית ווה, שם התגוררה הסקיל מ-1942 עד מותה.
בעיר יש רחוב על שמה של הפסנתרנית.
קלרה הקדושה הוא פסקול מאת ברי סחרוף לסרט ישראלי בשם זה בכיכובם של לוסי דובינצ'יק, חליל אלוהב, ג'וני פיטרסון ומאיה מרון.
על עבודתו זו זכה ברי סחרוף בפרס אופיר בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר.
ברי סחרוף - גיטרה, קלידים, סמפלר, תכנות מחשב
גיל סמטנה - קונטרבס וקולות
רמי פורטיס - קולות, גיטרה
אורן לוטנברג - חצוצרה, גיטרה וקולות
זוהר פרסקו - כלי הקשה
חיים לרוז - בס, סמפלר, גיטרה, קלידים
קלרה הקדושה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1996, בבימויים של ארי פולמן ואורי סיון, עם לוסי דובינצ'יק וחליל אלוהב בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "רעיונותיה של קלרה הקדושה" מאת הסופר הצ'כי פבל קוהוט.
העלילה מתרחשת בשנת 1999, לקראת המילניום שמביא את האנושות לסף אנדרלמוסיה, בעיירת פיתוח, שם נערה צעירה בשם קלרה (לוסי דובינצ'יק) זוכה לכוחות על-טבעיים שגורמים למהומות והתרחשויות בקרב סביבת העיירה, חבריה הפרועים של קלרה, מוריה המשונים, אנשי העיירה ומשפחתה של קלרה.
בעוד שהמונים מתרוצצים סביבה בניסיון לנבא את העתיד ולמצוא את האמת, מנסה קלרה לבחור בין אהבת נעוריה, אדי טיקל (חליל אלוהב), ובין כוחותיה המסתוריים.
עם יציאתו זכה הסרט בשישה פרסים בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-7 במספר, עבור: העריכה, המוזיקה המקורית (ברי סחרוף), המשחק (לוסי דובינצ'יק ויגאל נאור), הבימוי (פולמן וסיון) והסרט הטובים ביותר.
לאחר מכן זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, השתתף בפסטיבל ברלין ופסטיבלים שונים בארצות הברית, וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבל קרלובי וארי.
הסרט זכה להצלחה בישראל והופץ למדינות שונות בעולם.
התוכנית תכלול גם סרטים בולטים מהקולנוע הישראלי, החל מתקופת טרום המדינה, בהם "קלרה הקדושה" לצד "סאלח שבתי", "צ'רלי וחצי", "דיזנגוף 99", "בלוז לחופש הגדול", "החיים על פי אגפא", "גבעת חלפון אינה עונה", "הכוכבים של שלומי" ו"למלא את החלל".
קלרבל הפרה היא דמות מצוירת שנוצרה בשנת 1927 ומופיעה בסרטי ההנפשה ובקומיקס של חברת וולט דיסני.
קלרבל היא פרה מואנשת ואחת מחברותיה הטובות ביותר של מיני מאוס ומתוארת לרוב כבת זוגו של הוראס הורסקולר, אך עם זאת היא גם משמשת כבת זוג של גופי (במיוחד בקומיקס).
בארצות הברית דמותה הופיעה אך ורק כדמות משנה בסרטים, ואילו באיטליה זכתה לפופולריות רבה ואף שימשה כדמות ראשית.
עם זאת הדמות נותרה מפורסמת על אף היעדרות של כ-40 שנה מסרטי הנפשה.
בדומה לדמויות דיסני רבות אחרות, דמותה של קלרבל הופיעה במספר סרטים כדמות שאינה מוזכרת בשמה.
הופעתה הראשונה הייתה כפרה חסרת שם בסרט "צרות טרוליות" משנת 1927. שנה אחר כך הופיעה בסרט "נוודים רעבים", עם השם בסי, ורק בשנת 1929 בסרט "נער המחרשה" היא הופיעה בשם קלרבל.
היא הופיעה לעיתים קרובות בסרטים מצוירים בין השנים 1930–1932, ובתדירות נמוכה בשנים לאחר מכן, כשהופעתה האחרונה בעידן הקלאסי היה בשנת 1942. מאוחר יותר היא קיבלה מספר הופעות קמאו בסרטים "חג שמח מיקי מאוס" (1983), "מי הפליל את רוג'ר ראביט" (1988) ו"בן המלך והעני" (1990).
קלרבל הופיעה כדמות ביט בכ-30 הסרטים בהם היא מופיעה, והדמות שלה מעולם לא הייתה מפותחת כמו מיקי, מיני, גופי, דונלד או פלוטו.
היא והוראס הורסקולר שונו מחיות חקלאיות רגילות ליצורים מואנשים לפי הצורך.
בסרטי ההנפשה המודרניים קלרבל שבה לשימוש פעיל, והופיעה לראשונה במספר קטעים בסדרת הטלוויזיה "יצירות מיקי מאוס" בין השנים 1999–2000, ובסצנה קצרה ב"מיקי מאוס: היה היה בחג המולד" (1999).
במסגרת "בית העכבר", היא הופיעה בתור כתבת רכילות.
קלרבל הופיעה בסדרה לגיל הרך "מועדון החברים של מיקי מאוס" בתפקיד החברה של גופי (בנוסף יש לה כלבת מחמד בשם בלה), ובסרט משנת 2004 "מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" כסגניתו של פיט השחור ומושא אהבתו של גופי.
הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה "מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות", שם היא מפגינה משיכה כלפי גופי וגם הוראס.
כאשר החלה חברת וולט דיסני להעביר דמויותיה לקומיקס הייתה דמותה של קלרבל אחת הראשונות שהועברה למדיום זה.
קלרבל הופיעה לראשונה בקומיקס ב-2 באפריל 1930. בשנות החמישים, השישים והשבעים הופיעה קלרבל באופן תדיר בחוברות קומיקס, יחד עם הוראס הורסקולר, קלרה קלאק, גופי, מיקי מאוס ומיני מאוס.
לזמן קצר, במהלך שנות ה-60 המאוחרות, מוצג קשר רומנטי בין קלרבל לגופי, אולי בניסיון לתת לגופי בת זוג.
במהלך תקופה זו מקום הימצאו של הוראס אינו ידוע.
מעמדה של קלרבל עם גופי אותגר על ידי דמות אחרת בשם גלורי בי.
בקומיקסים המאוחרים יותר, קלרבל והוראס היו שוב זוג.
לקלרבל יש בנוסף בן דודה צעיר בשם ברטי חסר המזל, אחיינית בשם איטסי בטסי ודודה בשם גברת בובינה, אשר הופיעו במספר גליונות קומיקס.
משנות ה-80 פחת מספר ספרי הקומיקס בהם מופיעה קלרבל בארצות הברית.
באירופה לעומת זאת, בפרט באיטליה, זכתה קלרבל לפופולריות רבה, והופיעה במספר רב של ספרי קומיקס בשנות ה-80 וה-90 וממשיך עד היום.
בקומיקס האיטלקי, קלרבל (נקראת קלרבלה) היא בת הזוג של הוראס הורסקולר.
מספטמבר 2006 עד ספטמבר 2008, קלרבל והוראס הורסקולר הופיעו יחד בקבלת פנים בכיכר העיר בממלכת הקסם בוולט דיסניוורלד.
כמו כן, הם היו במצעד יום כיף משפחתי ברחוב הראשי.
קלרבל מופיעה עונתית ב"מצעד ליל כל הקדושים של מיקי", "מצעד היה היה פעם חג המולד של מיקי", ובמופע הטירה "החגיגה הכי עליזה של מיקי".
היא והוראס מופיעים שניהם במסיבת הריקודים בארץ המערב הפרוע וכדמויות בולטות במסיבת הרחוב "Move It!
Mousekedance It!", במיוחד קלרבל אשר מופיעה על גבי תיבת מסיבות משלה ועם דיאלוג משלה.
קלרבל מופיעה בנוסף (ללא הוראס) בפארק דיסנילנד.
היא גם הופיעה בכמה תהלוכות ומופעים בדיסנילנד במהלך השנים.
קלרבל והוראס יוצאים לקבלת פנים ומופיעים במצעדים ובמופעים על בסיס קבוע גם בדיסנילנד בטוקיו.
בשנת 2009, קלרבל גילמה דמות מובילה בברכת השנה החדשה בטוקיו דיסנילנד ובטוקיו דיסניסי.
קלרבל הפרה נבחרה בקבלת הפנים בימי מעריצי הדמות (Character Fan Days) בדיסנילנד.
היא מלווה בהוראס הורסקולר שזוהי הקבלת פנים הראשונה שלו בדיסנילנד באנהיים.
בההרפתקה הקליפורנית של דיסני שבאתר הנופש דיסנילנד, באזור רחוב בואנה ויסטה יש חנות גלידה על שמה בשם "Clarabelle's Hand-Scooped Ice Cream".
היא גם משתתפת עם הוראס במסיבת ליל כל הקדושים של מיקי ובמסיבת הגן של גופי בדיסנילנד פריז.
בחג המולד 2016, קלרבל חזרה לממלכת הקסם ל"חגיגה הכי עליזה של מיקי".
קלרבל מופיעה במשחק הווירטואלי של חברת וולט דיסני "Toontown Online".
תפקידה הוא לתת לשחקנים רהיטים בכדי לקשט את אחוזותיהם.
המראה שלה השתנה במקצת כדי להיראות כמו דמות מפעילה.
יש לה גם הופעה מינורית במשחק "Kingdom Hearts II" בעולם של נהר חסר-הזמן תוך שימוש בעיצוב השחור-לבן הישן שלה.
היא מופיעה עם אותו עיצוב במשחק ההמשך משנת 2019, "Kingdom Hearts III", במיני-משחק "נער הקרנבל" המבוסס על הסרט הקצר בעל אותו השם.
קלרבל נראית גם במשחקי הווידאו של "Epic Mickey", כאחת הדמויות הנשכחות שמיקי רואה במהלך מסעו.
היא גרה באוסטאון, אחד משטחי המשחק, וידועה כמעורבת רומנטית עם הוראס הורסקולר.
קלרה ח'ורי היא שחקנית ערבייה-ישראלית.
ח'ורי נולדה בחיפה למשפחה ערבית-נוצרית.
היא בתו של השחקן מכרם ח'ורי ואחותו הגדולה של השחקן ג'מיל ח'ורי.
היא גדלה והתחנכה בעיר הולדתה.
הופיעה בהצגות ב"תיאטרון הבימה", ב"תיאטרון הקאמרי" ובתיאטרון אנסמבל הרצליה, בו שיחקה בתפקיד הראשי של אנטיגונה, במחזה "אנטיגונה", פרי עטו של ז'אן אנוי, בבימויו של גדליה בסר שעלה ב-2002. כמו כן השתתפה בהפקה של "מרכז פרס לשלום" ו-"NYU".
בשנת 2002, שיחקה בסרט הקולנוע "החתונה של רנא"; של הבמאי האני אבו אסעד על תפקידה זכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" ב"פסטיבל מרקש" שנערך בעיר מרקש, מרוקו.
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "הכלה הסורית", של הבמאי ערן ריקליס.
בסרט גילמה ח'ורי את מונא, כלה דרוזית מהיישוב הדרוזי מג'דל שמס שברמת הגולן, המיועדת להינשא לדרוזי תושב סוריה; כאשר תעבור את הגבול בין ישראל לסוריה, לא תוכל לשוב עוד לכפרה ולחיק משפחתה.
בסרט גילם אביה, מכרם ח'ורי, את תפקיד אבי הכלה.
באותה שנה שיחקה בסרטו של אבי מוסל "מכתוב" בסרט גילמה את מאחה, לצד יוסף סוויד ואיילת זורר.
בשנת 2006 שיחקה בסרט הקולנוע "מחילות" של הבמאי אודי אלוני, ושיחקה בסרט "חיי אהבה" של הבמאית הגרמניה מריה שרדר.
בשנת 2007 שיחקה ח'ורי בסדרת הטלוויזיה, "פרשת השבוע", לצידם של מנשה נוי, קרן מור, רונית אלקבץ ואחרים, ששודרה בהוט 3.
משנת 2007 שחקה ח'ורי בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית, "עבודה ערבית", של סייד קשוע, בתור בושרה, אשתו המסורתית והגאה של העיתונאי הליברלי והרכרוכי, אמג'ד עליאן (נורמן עיסא).
שם היא שחקה גם לצד מריאנו אידלמן, מירה עווד ואחרים.
הסדרה שודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 למשך 4 עונות עד 2013.
בשנת 2008 שיחקה ח'ורי בסדרת הדרמה עטורת השבחים של הבמאי אורי ברבש, "כוונות טובות", לצידם של אורנה פיטוסי, נתי רביץ וצחי גראד, ששודרה בערוץ 2. באותה שנה שיחקה בסדרה הקומית "פאפאדיזי" ששודרה בערוץ 2, ויצר, כתב, וביים אורי ששון.
בשנת 2009 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "טינופת", ששודרה ב"הוט 3".
ושיחקה במיני-סדרה של חיים בוזגלו "לחיות מחדש", שם גילמה את ליילה, לצד שמיל בן ארי, לירון לבו וריימונד אמסלם.
בשנת 2012 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של יהונתן סגל, "אודם" העוסק בנערה פלסטינית המתגוררת בלונדון.
בנוסף ב-2012 היא שיחקה בשני פרקים בסדרה האמריקאית "הומלנד" בתור פתימה עלי.
בנוסף, שיחקה בסרט הדרמה "הירושה" שכתבה וביימה היאם עבאס.
בשנת 2020 שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בסדרה הבריטית "בגדאד סנטרל" בערוץ 4, את דמותה של פרופסור זוביידה ראשיד.
ח'ורי היא חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
קלרה אימרווהר (גרמנית: Clara Immerwahr; 21 ביוני 1870 – 2 במאי 1915), הייתה כימאית גרמנייה ממוצא יהודי, אשתו הראשונה של הכימאי הגרמני-יהודי, פריץ הבר.
הייתה האישה הראשונה שקיבלה דוקטורט מאוניברסיטת ברסלאו, והראשונה שקיבלה דוקטורט בכימיה מאוניברסיטה גרמנית כלשהי.
המירה את דתה לנצרות כמה שנים לפני שהתארסה לבעלה, הכימאי הגרמני-יהודי, פריץ הבר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תרם בעלה, הכימאי פריץ הבר, בין היתר לפיתוח אמצעים ללוחמה בנשק כימי.
בשנת 1915, לאחר שבעלה שב מהקרב אשר בו נעשה שימוש ראשון בנשק כימי, היא התאבדה בעזרת אקדחו, כנראה על רקע התנגדותה לפיתוח מדעי של אמצעי לחימה קטלניים.
בהמשך התאבד גם בנם, הרמן, כנראה מאותה הסיבה.
קלרה יונג (ביידיש: קלאַראַ יאָנג; 1882 לערך, זלוצ'וב, גליציה – 1952, מוסקבה) הייתה שחקנית בתיאטרון יידיש.
נולדה בסביבות שנת 1882 בזלוצ'וב שבגליציה בשם חיה ריסייה שפיקוליצר, בת להורים שאהבו את הבמה.
את שנות ילדותה המוקדמות בילתה בבית שבו היו חזרות של להקות תיאטרון נודדות.
אחרי מות אביה היגרה המשפחה לארצות הברית, שם היא הצטרפה לאגודה הדרמטית של אברהם גולדפדן.
היא התחילה לשיר במחזה "די כישוף-מאכערין" של גולדפדן.
אחרי זמן לא רב היא עברה ללהקת טנצמן ועברה לבוסטון ומשם ללהקתו של זולוטרבסקי במונטריאול ואחרי כן לטורונטו ולתיאטרון של משה פינקל בפילדלפיה.
ב-1903 היא שיחקה ב-People's Music Hall, שם עשתה לה שם בשירים כמו "די דאמע פון בראדוויי" ו"ליבע מיינע".
ב-1909 היא עברה לתיאטרון טאליה (Thalia), שם היה בעלה בועז יונג שותף לניהול יחד עם דוד קסלר.
שם היא שיחקה לראשונה במחזות רציניים, למשל גילמה את תפקיד ציפעניו במחזה "גאט, מענטש און טייוול" ('אלוהים, אדם ושטן') מאת יעקב גורדין ואת צילה במחזה "קרייצער סאנאטא" ('סונאטת קרויצר') מאת גורדין, על פי טולסטוי.
במחזה "דאס יידישע הארץ" היא שרה קופלט שכתב עבורה זיגמונד מוגולסקו.
היא שיחקה במחזה "די ביגאמיסטן" (זיין ווייבס מאן) ובמחזה "אלרייטניקעס" מאת אברהם שמ"ר בלונדון ב-1911 ואחרי כן בלודז' ב"גרויס טעאטער" וב"עליסעאום טעאטער" בוורשה.
הצלחתה עודדה את הזוג לחזור לוורשה, שם היא כיכבה במחזה של אנשל שור ויוסף רומשינסקי "דאס מיידל פון דער וועסט, אדער, די אמעריקאנערין" ('הנערה מן המערב, או, האמריקאית').
המחזה משך גם קהל לא-יהודי ויהודים מתבוללים.
ב-1915 הופיעה בתפקיד במחזה של בועז יונג "דזשייקעלע בלאפער" (ג'קלה הבלפן) באודסה.
תפקיד זה הזניק את הפופולריות שלה.
אחרי חזרה לאמריקה בין השנים 1920 ו-1932 היא נדדה בעולם: ברית המועצות, פולין, ארגנטינה, ברזיל ארצות הברית, שוב פולין, לונדון, מקסיקו וקובה.
בשנת 1934, בשיא השפל הגדול בארצות הברית, חזרה יונג לברית המועצות בלי בעלה ובתה.
היא לא ראתה עתיד לעצמה כשחקנית ולתיאטרון היידיש בכלל בארצות הברית.
היא קיבלה אזרחות סובייטית וחייתה את שארית חייה במוסקבה.
בברית המועצות הקימה להקה שהצליחה למדי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היא נשלחה מטעם המדינה למסע הופעות בקזכסטן ואוזבקיסטן.
קלרה גורדון בואו הייתה שחקנית קולנוע וראינוע (הופיעה ב-46 סרטים אילמים וב-11 מדברים), מהכוכבות הגדולות של "שנות העשרים הסוערות" ואחד מסמלי המין הראשונים של הוליווד.
שיא הקריירת המשחק שלה היה בשנת 1927 בתפקידים הראשיים בסרטים It ו-"כנפיים" (1927), הסרט הראשון שזכה בפרס אוסקר, בו גם הכירה את גרי קופר, שהרומן שלה עמו פרנס את מדורי הרכילות של התקופה.
בואו נולדה בברוקלין, בת שלישית לאחר ששתי אחיותיה נפטרו בלידתן.
המשפחה חיה בעוני ואמה סבלה מהתקפי פסיכוזה ואפילפסיה, בהם אף ניסתה לתקוף אותה.
בגיל 13 עזבה בואו את בית הספר והחלה לעבוד לפרנסתה ב"ניית'נ'ס פיימוס" בקוני איילנד.
האם נפטרה כאשר מלאו לבואו 18. את חייה הקשים המתיקה צפייה כמעט יום-יומית בסרטים ובגיל 16 קבעה לה למטרה להפוך לכוכבת על מסך הכסף.
ב-1921, בגיל 16, זכתה בואו בתחרות "Fame and Fortune" שארגן המגזין Brewster, במסגרתה ביצעו המתחרים קטעי משחק.
זוכים בתחרות בשנים שלפני כן זכו בחוזה להופעה בסרט.
אולם, בואו הוחתמה רק בפברואר 1922 לסרט "מעבר לקשת בענן" (Beyond the Rainbow), לאחר שלא הרפתה מהמארגנים, וכל הופעותיה בסרט נקצצו בעריכה.
בעידודו של אביה, המשיכה בואו לחזר על פתחי אולפני הראינוע של ניו יורק ולבסוף זכתה בתפקיד ילדה-נערית ("Tom Boy") בסרט "Down to the Sea in Ships" (1923).
לאחר מספר סרטים נוספים, הופיעה בסרט "גריט", על פשע נעורים לפי סיפור מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד, גם הפעם בתפקיד ילדה-נערית (הסרט הוקרן החל מינואר 1924 אך צולם מספר חודשים לפני כן).
ביולי 1923 עזבה בואו את ניו יורק להוליווד והוחתמה לאולפני "Preferred Pictures", בהם שיחקה בעשרה סרטים אילמים, רובם בהפקתו של ב.
הופעתה הראשונה בתפקיד ראשי הייתה בסרט "Wine" מ-1924. ב-1925 הופיעה בארבע-עשרה הפקות, שש מהן של Preferred Pictures והשאר כ"השאלה" לאולפנים אחרים.
סרטה הגדול ביותר מאותה תקופה היה "עידן הפלסטיק" (The Plastic Age), בו הופיע גם קלארק גייבל בתפקיד קטן.
ב-1926 השתחררה בואו מהחוזה עם Preferred Pictures והפכה לשחקנית חופשייה, לרוב עבדה עם אולפני סרטי פרמאונט.
סרטה החשוב ביותר מתקופה זו הוא It ("זה"), שנבחר לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית ב-2001. הסרט, שהיה שובר קופות, הפך את בואו מכוכבת ל"אגדה" וסמל ודמותה בו קיבעה את המושג "It girl" (אישה שיש לה את "זה", כלומר ניצוץ מושך שגברים רוצים להיות אתה ונשים רוצות להיות כמוה).
באותה שנה הופיעה בסרט זוכה האוסקר "כנפיים".כניסת הסרט המדבר לא פגעה בתחילה בקריירה של בואו, שהמשיכה להיות "מלכת הוליווד".
איכות הקול שלה ומבטאה הברוקלינאי המתנגן שהדגיש את מוצאה הפשוט ממעמד הפועלים לא הפריע לה לכאורה והיא לוהקה בתפקידים ראשיים בסרטים כגון "עקומות מסוכנות" (Dangerous Curves), "המסיבה הפרועה" (The Wild Party) בבימויה של דורותי ארזנר, ו"ילד מוצאי-שבת" (The Saturday Night Kid).
אך המשחק מול מיקרופון היווה, לבואו כמו לרבים מכוכבי הסרט האילם, מכשול ופגם בזוהר ובקסם שהיו במשחקה בעבר.
ב-1931 החל מצבה להתערער, התדלדלות ההפקות, רומנים עם עמיתים כגרי קופר וויקטור פלמינג ושערוריות בהן שחררה את חרצובות לשונה ותקפה עמיתים ומנהלים בשפה גסה וצינית, גבו את מחירם חברתי.
גם שמועות על נטייתה המינית עקב מגוריה יחד עם מזכירתה, דייזי דה-וו (Daisy De Voe), התישו את כוחה.
כאשר גילתה בואו שדה-וו מעלה בכספיה, תבעה אותה לדין.
המשפט, בו נפרשו חייה הפרטיים וחיי המין שלה ופורסמו בעיתונים, גבה ממנה מחיר נפשי וגופני כבד והיא חוותה התמוטטות עצבים.
ב-1933 כיכבה בסרטה האחרון, "הופ-לה" (Hoop-La), באולפני פוקס.
לאחר מכן פרשה לנבדה עם שחקן המערבונים רקס בל (Rex Bell, לימים סגן מושל המדינה).
כאשר התכוון בל לרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1944 ניסתה בואו להתאבד בטענה שטוב לה המוות מחיים ציבוריים.
החל משנת 1949 אושפזה מספר פעמים בבית חולים פסיכיאטרי.
היא נפטרה ב-1965 מהתקף לב.
לעיתים נטען כי הדמות המצוירת "בטי בופ" מבוססת על דמותה.
קטעים מסרטיה משולבים בסרטו של וודי אלן, "זליג".
דמותה של פפי מילר בסרט הארטיסט מ-2011 הושפעה מדמותה של בואו ומניירות רבות של השחקנית ברניס בז'ו נלמדו ממשחקה של בואו.
המחזמר בוני וקלייד מתחיל עם השיר picture show אשר היא מוזכרת בו הרבה.
והיא אכן מוזכרת במחזמר עוד פעמים רבות.
באלבום The Tortured Poets Department של טיילור סוויפט יש שיר על שמה.
קלארה גרונוולד הייתה מחנכת יהודיה גרמנית, המייסדת של שיטת מונטסורי בגרמניה.
קלארה הייתה הבכורה מבין הילדים של הסוחר היהודי ברנהרד גרונוולד ורוזלי לבית אברלה.
אחרי נדודים באזור נהר הריין התיישבה המשפחה בשנת 1883 בשנברג, שהיה אז פרבר של ברלין.
היא למדה חינוך והחלה ללמד בשנת 1896 בבתי ספר שונים בברלין.
בשנת 1913 נחשפה קלרה לשיטת החינוך של מריה מונטסורי, עברה הכשרה בתחום ופתחה בתי ילדים בשיטת מונטסורי, לימדה את השיטה וייסדה את ארגון הגג של שיטת מונטסורי בגרמניה והייתה יושבת הראש שלו.
גם אחותה אמי ברגמן פתחה בית ילדים בשיטת מונטסורי בפרנקורט, וקלארה תמכה בה.
בשנת 1926 התגלע עימות בין מריה מונטסורי לבין קלארה גרונוולד, ודרכי השתיים נפרדו.
בשנת 1933 אסרו הנאצים על כל פעילות בשיטת מונטסורי, וקלארה פוטרה מכל המשרות בגלל היותה יהודייה.
בכל שנות השלטון הנאצי עסקה קלארה בעיקר בעזרה ליהודים להגר מגרמניה, גם אחרי שההגירה נאסרה אחרי תחילת מלחמת העולם השנייה.
היא עצמה סירבה לכל הפצרה לעזוב את גרמניה.
באוקטובר 1941 היא עברה לגור בחוות ההכשרה נויאנדורף, שניהל ידידה מרטין גרזון מחוץ לברלין.
שם החלו בשנת 1942 המשלוחים לאושוויץ.
היא עזבה את החווה עם המשלוח האחרון באפריל 1943 וכנראה נרצחה מיד עם הגעתה לאושוויץ.
בערים ברלין ומנשנגלדבך יש רחובות על שמה.
כמה מוסדות בשיטת מונטסורי נושאים את שמה בגרמניה, וגם כמה בתי ספר אחרים.
קלרה אשר-פינקהוף (בהולנדית: Clara Asscher-Pinkhof; 15 באוקטובר 1896 – 28 בנובמבר 1984) הייתה סופרת הולנדית-ישראלית.
אשר-פינקהוף נולדה באמסטרדם בי"ח בחשוון תרנ"ז, 15 באוקטובר 1896, למשפחה אמידה של רופא שומר מסורת.
היא סיימה גימנסיה הולנדית בעיר הולדתה, למדה בבית-מדרש למורים והשתלמה בפדגוגיה, והייתה למורה בשכונת עוני יהודית.
לאחר נישואיה התגוררה בחרונינגן, שם כיהן בעלה אברהם אשר כרב הקהילה.
בגיל צעיר התאלמנה ונותרה עם שישה ילדים.
עם כיבוש הולנד בידי הגרמנים ב-1940 שבה לאמסטרדם, בה לימדה בבית-ספר לנערות יהודיות שגורשו מבתי-הספר הממלכתיים.
גורלם של יהודי הולנד לא פסח על קלרה ומשפחתה: שניים מששת ילדיה נרצחו וכן כל חמשת אחיה ומשפחותיהם.
רק אמה ואחותה מרים שתל שרדו.
ב-1943 נכלאה במחנה ריכוז ליד וסטרבורק ומשם נשלחה למחנה ברגן-בלזן.
בשני המחנות עסקה בחינוך ילדים, בגלוי ובסתר.
בשנת 1944 עלתה ארצה עם קבוצה של אסירי ברגן-בלזן במסגרת עסקת חליפין חד-פעמית בין גרמניה הנאצית לממשלת בריטניה.
היא למדה באולפן והייתה מורה בקיבוץ מעיין צבי.
מאוחר יותר לימדה מבוגרים בנתניה.
שנים אחדות התגוררה ברחובות ומשם עברה לחיפה, בה נפטרה בד' בכסלו תשמ"ה, 28 בנובמבר 1984.
קלרה אשר-פינקהוף החלה בגיל 14 לכתוב שירים שפורסמו בעיתוני ילדים הולנדיים.
אחר כך גם כתבה מאמרים בענייני חינוך.
עד מלחמת העולם השנייה פרסמה 18 ספרי ילדים ונוער בהולנדית, שזכו לפופולריות רבה.
כמו כן תרגמה מספרי אלנור פרנסס לטימור מאנגלית להולנדית.
לאחר המלחמה כתבה את Sterrekinderen ("ילדי כוכבים"), בו תיארה את עולמם של הילדים היהודים בהולנד ואת תגובתם למצבי לחץ ומצוקה תחת השלטון הגרמני בעת השואה.
הספר זכה להצלחה רבה, תורגם לשפות רבות (כולל עברית) וזכה בפרסים, ובכלל זה פרס ספרותי חשוב בשוודיה.
לאחר עלייתה ארצה עברה בהדרגה לכתוב בעברית.
היא פרסמה סיפורים לגיל הרך ב"דבר לילדים" וקובצי סיפורים.
ילדי כוכבים (תל אביב: עם עובד, תשכ"ג 1963) <תורגם מגרמנית על ידי אליהו דוד שפיר>
ילדי-כוכבים (ירושלים: יד ושם, תשנ"א 1991) <תורגם מהולנדית על ידי איתמר פרת>
בעקבות הצו: רומן (תל אביב: מ' נוימן, תשי"ז 1957) <תורגם על ידי המחברת>
אגדת הרצל (תל אביב: מסדה, תשט"ו) <איורים של בינה גבירץ>
השיר שהלך לטיל (תל אביב: מ' ניומן, תשי"ז) <איורים של בינה גבירץ>
רקדנית בלי רגליים (תל אביב: מורשת: ספרית פועלים, תשל"א 1971) <אוטוביוגרפיה>
קלריסה "קלרה" הרלו ברטון הייתה אשת חינוך ואחות צבאית אמריקאית.
עיקר פרסומה נובע מפעילותה כמייסדת הצלב האדום האמריקאי וכנשיאתו הראשונה.
ברטון נולדה בארצות הברית, ביישוב חקלאי קטן במסצ'וסטס.
הייתה רווקה ובמשך כל חייה הקדישה את זמנה למען הזולת.
היא כונתה "המלאכית בשדה הקרב של מלחמת האזרחים האמריקנית" בשל הסיוע האישי שהעניקה לחיילים פצועים בשדה הקרב.
היא נודעה גם בזכות היותה בין הנשים הראשונות שנשאו משרה בכירה בממשל הפדרלי וכדמות פעילה במאבק למען שוויון זכויות לנשים ולשחורים.
לברטון מיוחסת ההצהרה "אני מוכנה לעיתים ללמד בחינם, אך לעולם לא אסכים לבצע עבודה שגברים מבצעים, בשכר נמוך מזה שמשולם להם".
אישיותה שימשה השראה לדורות של אחיות, רופאים, עובדים סוציאליים ומורים שאימצו את תפיסותיה הערכיות והקדישו את חייהם כמוה כדי לסייע לאחרים.
קלרה ברטון נולדה בחג המולד, ב-25 בדצמבר 1821, בצפון אוקספורד שבמסצ'וסטס, באזור כפרי שבו התגוררה קהילה קטנה, והייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם של שרה סטון וסטיבן ברטון.
אביה היה חבר במיליציה המקומית, פטריוט שהחזיק בתפיסת חיים הומניסטית ובעל עמדה בכנסייה האוניברסלית המקומית.
ברטון זכרה את הכנסייה כמקום צנוע עם ספסלים בעלי מושבים צרים וגבוהים, שבו, כך כתבה: "האמונה באה לידי ביטוי ב"אווירת חורף בלתי הולמת".
היא אהבה להאזין לזיכרונותיו של אביה כחייל בשדה הקרב במלחמות האינדיאנים, תחת פיקודו של אנתוני ווין (Wayne) המכונה "המשוגע", גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כבר בגיל צעיר למדה קרוא וכתוב בעזרתה של אחותה דולי.
אחיה סטיבן לימד אותה מתמטיקה ואחיה דייוויד לימד אותה לרכוב על סוסים ללא אוכף.
בבגרותה הייתה נוהגת להזכיר תקופה זו במילים הבאות: "כשהייתי ילדה קטנה, יכולתי לרכוב כמו מקסיקני".
כאשר מלאו לה 3 שנים החליטו הוריה, למרות גילה הרך, כי הגיעה העת שתלמד בבית הספר המקומי, שבו לימד הקולונל ריצ'רד סטון, איש חינוך ידוע ובעל מוניטין.
סטיבן אחיה, שהיה באותה עת בן 18, היה נושא אותה על כתפיו בדרך המושלגת לבית הספר, שהיה במרחק של קילומטר וחצי מביתם.
היא הייתה ילדה ביישנית והחיים בבית החווה של הוריה הכבידו על נפשה הרגישה.
בשל קטנות קומתה ספגה לא אחת קינטורים והקנטות מצד בני משפחתה.
אמה סבלה מהתקפי זעם פתאומיים ואחותה דולי, שהייתה מבוגרת ממנה ב-17 שנים, נטלה את תפקיד האם בזמנים הקשים הללו, אך עברה בעצמה התמוטטות נפשית כשברטון הייתה בת שש.
בשעה שדולי הייתה מסתגרת בחדרה שבקומה העליונה השגיחה עליה אחותה סאלי.
השנים הראשונות של חייה חישלו את רוחה של ברטון והקנו לה את המיומנויות שנדרשו ממנה מאוחר יותר בקריירה שלה כאחות צבאית.
כשמלאו לברטון 8 שנים ניסו הוריה "לרפא" את ביישנותה של בתם ושלחו אותה ללמוד בתנאי פנימייה בבית ספר התיכון 'אוקספורד' שהקים קולונל ריצ'רד סטון, שלימד את בתם בשנות לימודיה הראשונות בבית הספר המקומי שנסגר.
הם קיוו כי בתם תוכל להתגבר על ביישנותה דווקא במחיצתם של זרים.
היא הייתה אמורה להתגורר בביתו של הקולונל עם ילדיו שלמדו אף הם בבית ספרו של אביהם, אך תקוותם נגוזה במהרה, שכן ביישנותה החמירה.
ברטון נכנסה לדיכאון וחדלה לאכול ועקב כך שבה לביתה.
בספרה "סיפור ילדותי" כתבה על הימים ההם.
היא זכרה את הדיבורים של הוריה על אודות ביישנותה ועל החלטתם לשלוח אותה לבית הספר של קולונל סטון.
יומה הראשון במקום נחקק בליבה: "אני זוכרת היטב את ההרפתקה.
אבי לקח אותי בכירכרה שלו עם תיק שבו היו ארוזים בגדיי.
את פני קידמו בית וחדרי לימוד שנראו גדולים במיוחד, ובאחד החדרים ניצב שולחן גדול שבראשו ישב הקולונל סטון שהיה מעורר יראה.
נראה שלמדו בבית הספר כ-150 תלמידים ונראה שהייתי הקטנה שבהם".
בגיל 9 הלך לעולמו בן דודו של אביה, קפטן ג'רמי לרנד (Jeremiah Learned), והותיר אחריו את אשתו סוזן וארבעה ילדים.
משפחת ברטון עברה להתגורר בבית אחר, סמוך לבית האלמנה, כדי לסייע לה מקרוב להתמודד עם המציאות החדשה שנכפתה עליה.
הבית היה זקוק לשיפוץ וברטון התעקשה לסייע במלאכה.
עם תום העבודה חשה ריקנות, אך עד מהרה החלה להתרועע עם בני דודיה.
היא רכבה עימם על סוסים והשתתפה בכל הפעילויות "הפרועות" של הבנים.
שרה, אמה, סברה כי הגיע העת שבתה תפתח מיומנויות נשיות ולפיכך הזמינה אחת מבנות דודותיה של קלרה כדי שתסייע לה לפתח את נשיותה.
תוך זמן קצר הצליחה ברטון לסגל לעצמה מיומנויות חברתיות "ראויות", עם זאת ביישנותה נותרה בעינה.
בגיל 11 נקטעו ימי ילדותה של ברטון באחת, בשעה שאחיה דייוויד נפצע קשה כאשר נפל מגג האסם בעת שניסה לתקנו.
במשך שנתיים נעדרה ברטון מלימודיה והקדישה ימים ולילות כדי לטפל באחיה.
היא למדה לספק לו את המינון הנכון של התרופות ולמקם על גופו עלוקות שבאמצעותן הקיזה דם מגופו (טיפול שהיה מקובל בעת ההיא).
לאחר שאחיה החלים החלה ללמוד פילוסופיה, כימיה ולטינית.
הוריה של ברטון לא אמרו נואש וניסו שוב לסייע לה להתגבר על ביישנותה.
הם שכנעו אותה לעסוק בהוראה, בעצתם של האחים פאולר, שהיו פרנולוגים.
הם בדקו אותה ומצאו כי קריירה של מורה עשויה "לרפא" את ביישנותה.
למרות חששותיה, היא נענתה לבקשתם ובשנת 1839, בגיל 17 בלבד, קיבלה תעודת הוראה.
ברטון שאבה סיפוק רב ועניין ממקצוע ההוראה ואט אט ביטחונה העצמי התחזק וביישנותה נעלמה כלא הייתה.
במשך 12 שנים לימדה ברטון בבתי ספר שונים וזכתה לשבחים רבים, בשל יכולתה להטיל משמעת על תלמידיה מבלי להזדקק להטלת עונשים פיזיים, כפי שהיה נהוג באותה עת.
וכך כתבה: "כילדה לא ידעתי שהמבחן הטוב ביותר להטלת משמעת הוא היעדרה".
היא הצליחה להשליט משמעת על הילדים הקולניים ביותר הודות למיומנויות שסיגלה בעת ששיחקה והשתובבה בילדותה עם אחיה ועם בני דודיה.
המשחקים הללו הכשירו אותה להשתלב במשחקים ששיחקו תלמידיה ולהפגין בפניהם יכולת מרשימה (לפחות כמו שלהם) שבעטיה זכתה להערצה ולכבוד מצידם.
מאוחר יותר כתבה: "כאשר הם גילו שאני זריזה וחזקה כמוהם, שזריקת הכדור שלי הייתה בטוחה וישרה כמו שלהם, כבודם לא ידע גבולות".
בנוסף היו לה כישורים להפעיל את דמיונם של תלמידיה כפי שנהג אביה בילדותה בעת שהפליג בסיפוריו על שירותו הצבאי במלחמות האינדיאנים (1785–1795) תחת פיקודו של אנתוני ווין.
בשנת 1850, לאחר תריסר שנות הוראה, החליטה ברטון להעשיר את ידיעותיה והחלה ללמוד במכון הליברלי קלינטון בקלינטון שבמדינת ניו יורק.
מות אימה בחודש יולי 1851 ומצבה הכלכלי הרעוע העיבו על נפשה והיא החליטה לפרוש מהלימודים בתום שנה אחת.
ברטון עברה עם חברה לבורדנטאון (Bordentown) שבניו ג'רזי, שבאותה עת לא היו בה בתי ספר ציבוריים.
זו הייתה הזדמנות עבור ברטון לממש את חלומה ולפתוח בית ספר ציבורי שהלימודים בו יהיו בחינם.
בשנת 1852 נפתח בית הספר בסיוע פרנסי העיר.
ביום הלימודים הראשון התייצבו בו, לאכזבתה של ברטון, שישה תלמידים בלבד, אך עד מהרה נפוצו השמועות על כישורי ההוראה שלה ועד תום השנה למדו בבית ספרה למעלה מ-200 תלמידים.
בתחילת שנת הלימודים השנייה נרשמו לבית הספר כ-600 תלמידים.
ההישג המרשים שכנע את ההנהלה להשקיע סכום של 4,000 דולרים בהקמת מבנה חדש (סכום גדול מאוד באותם הימים, שערכו למעלה מ-100,000 דולרים בכסף עכשווי).
עם השלמתו הגיעה הנהלת בית הספר למסקנה כי ראוי שגבר ינהל מוסד בסדר גודל כזה במשכורת גבוהה מזו של קלרה שהורדה לדרגת "העוזרת הנשית".
תנאי העבודה החדשים, שעמדו בניגוד מוחלט לתפיסת עולמה, גרמו לה לסבל פיזי ולשברון לב, שהובילו אותה להתפטר מעבודתה ולסיום תקופת עבודתה כמורה.
בשנת 1855, במסגרת חיפושיה אחר עבודה, עברה ברטון לוושינגטון הבירה.
חבר הקונגרס אלכסנדר דה ויט , שהיה בן דוד רחוק שלה, סייע לה לקבל משרה במשרד הפטנטים האמריקאי.
ברטון נפגשה עם רשם הפטנטים, צ'ארלס מייסון, שהתרשם מהמיומנויות שהפגינה בפניו, כאשת שיחה וכבעלת מודעות פוליטית.
הוא הציע לה את התפקיד הנחשק שכלל העתקה של בקשות לפטנטים, אזהרות, ותקנות והיא החלה לאייש את המשרה בחודש יולי 1854. זו הייתה הפעם הראשונה שאישה קיבלה משרה משמעותית בממשלה הפדרלית.
משכורתה השנתית הייתה 1,400$ והייתה זהה למשכורתם של עמיתיה הגברים.
בהיותה אחת מהנשים הבודדות שאחזו במשרה ממשלתית, סבלה ברטון מהטרדות מיניות חוזרות ונשנות מצד עמיתיה לעבודה.
הגעתה לשולחנה במשרד לוותה לא אחת בהערות פוגעניות וביריקות.
לעיתים דרשו ממנה המנהלים שלה לעבוד בחדרון שכור ואפלולי מחוץ למשרד, כדי למנוע את הסחות הדעת שנוכחותה גרמה.
שנה לאחר שהחלה את עבודתה הוריד אותה רוברט מקללנד (Robert McClelland) שהיה שר הפנים באותה עת ומהמתנגדים לתעסוקת נשים בממשלה, לדרגת "מעתיקה" בשכר של 10 סנט עבור כל 100 מילים שהעתיקה.
בשנת 1856 נבחר ג'יימס ביוקנן, שהיה מתומכי העבדות, לנשיא ארצות הברית.
ניצחונו בבחירות שם קץ לתפקידה, בשל השקפותיה הליברליות נגד העבדות, שאותן השמיעה ללא מורא.
ברטון חזרה למסצ'וסטס, למדה צרפתית ואמנות ותרה אחר עבודה ללא הצלחה.
בעקבות בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות חזרה לעבוד במשרד הפטנטים בסתיו 1861, בתקווה שתוכל להשפיע בעתיד על איוש נשים נוספות בשירות הממשלתי.
בעקבות פרישתן של שבע מדינות מהאיחוד, החל הדרום להתקיף בשלהי שנת 1860 מבצרים פדרליים, במטרה לערער את סמכותו של הממשל המרכזי.
ממשלת קרוליינה הדרומית תבעה את מסירתם של מתקני הצבא הפדרלי המצויים בשטחי המפרץ והעיר.
ב-26 בדצמבר 1860 הסיג מייג'ור רוברט אנדרסון, מפקד הכוח הפדרלי במקום, את כוחותיו מפורט מולטרי אל פורט סאמטר שהיה מבוצר יותר.
הפגזתה של המצודה פורט סאמטר ב-12 וב-13 באפריל 1861, ששכנה בפתחו של מפרץ צ'ארלסטון, בסמוך לצ'ארלסטון (בירת קרוליינה הדרומית), הובילה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
הקרב הסתיים בכניעת הכוחות הפדרליים, ללא נפגעים משני הצדדים.
לאחר סיומו הורה לינקולן על גיוס של 75,000 חיילים לצבא האיחוד, שגרר פרישה של ארבע מדינות עבדים נוספות מן האיחוד.
יריית הפתיחה החלה במהומות שהתרחשו ב-19 באפריל 1861 בבולטימור, שגרמו לשפיכות הדמים הראשונה של מלחמת האזרחים.
כאשר היחידות הראשונות של הכוחות הפדרליים נהרו לעיר בשנת 1861 רק החלה מלחמת האזרחים, ותושבי הבירה היו נבוכים ומבולבלים נוכח הכאוס שנוצר בעיר.
פצועים מחיל הרגלים של רגימנט מסצ'וסטס העשרים-ואחד (Twenty-first Massachusetts Regiment) הגיעו ברכבת לוושינגטון הבירה רעבים וחסרי כול, כשרק ציודם האישי על גבם וקלרה ברטון חשה כי בעת הזו היא תוכל לשרת את מדינתה טוב יותר אם תסייע לחיילים הפצועים.
היא קידמה את פניהם עם אחותה סאלי בתחנת הרכבת והעניקה להם טיפול ראשוני.
ברטון זיהתה עד מהרה כי חלק מהחיילים היו תלמידיה בהיותם ילדים וכינתה אותם "בניה".
בעיר לא היו מתקנים לחיילים ורוב חיילי חיל הרגלים של רגימנט מסצ'וסטס שוכנו בבניין הקפיטול.
ברטון החלה, בסיוע של קבוצת נשים, לאסוף בגדים, מזון וציוד רפואי מסוחרים מקומיים עבור החיילים שרוב ציודם אבד.
בנוסף לתמיכה החומרית היא ניסתה לרומם את רוחם של החיילים הפצועים.
היא האזינה לבעיותיהם, התפללה עימם, הקריאה להם טקסטים מתוך ספרים ואף כתבה מכתבים עבור בני משפחותיהם.
היא אשפזה את החיילים הפצועים באופן הקשה ביותר בבית אחותה וטיפלה בהם במסירות.
מאוחר יותר כתבה על אודות הימים הקשים הללו כי "הדם הפטריוטי של אבותיי להט בתוך עורקיי", עם זאת לא יכלה להסתיר את אי-נוחותה באשר ל"מלחמות הגברים", וכך כתבה: "משכבר הימים נאמר, כי נשים אינן מבינות דבר במלחמה.
הייתי מאחלת זאת גם לגברים".
בעקבות זרם הפצועים שהחל למלא את העיר לאחר קרב בול ראן הראשון שנערך ב-21 ביולי 1861 ושהסתיים בתבוסת האיחוד, נאלצה ברטון לתור אחר מקורות אספקה נוספים עבור החיילים, ביניהם ועדת הסיוע לנשים של ווסטרסטר ששיתפה פעולה באספקת הציוד, אריזתו ומיונו.
בתחילת שנת 1862 שבה קלרה ברטון לביתה על מנת לסעוד את אביה שהיה על ערש דווי.
לפני מותו, בעת ששכב על מיטת חוליו, הוא הספיק לעודד אותה להמשיך בתמיכתה הפטריוטית באיחוד.
ב-21 במרץ 1862 נפטר קפטן סטיבן ברטון בצפון אוקספורד שבמסצ'וסטס.
ברטון שבה בקיץ לוושינגטון והייתה נחושה בדעתה להגיע לשדה הקרב, ששם, כך סברה, היו זקוקים לה יותר.
את תחושותיה תיארה במילים הבאות: "אני עלולה להיאלץ לעמוד בפני סכנה, אבל אף פעם לא אפחד ממנה.
בעוד שחיילינו יכולים לעמוד ולהילחם, יכולה אף אני להאכילם ולסעוד אותם" ברטון דחקה במנהיגי הממשלה והצבא לאפשר לה להגיע עם אספקה רפואית לפצועים בשדה הקרב.
ב-3 באוגוסט 1862 נענו לבסוף בקשותיה הודות לתמיכתם של מייג'ר דניאל רוקר, שהיה אחראי על אגף האפסנאות, של הנרי וילסון, הסנאטור של מסצ'וסטס, ושל ג'ון אנדרו, שהיה מושל מסצ'וסטס והמפקד הראשי של כוחות מסצ'וסטס.
ברטון קיבלה את אישור המעבר המיוחל לקווים הקדמיים ובעקבות הקרב על הר סידר (Cedar Mountain) בווירג'יניה הצפונית, באוגוסט 1862, הצליחה להגיע בחצות לבית חולים שדה, עם עגלה עמוסה באספקה שהייתה רתומה לארבע פרדות.
המנתח התורן שהיה עד לממדי האסון האנושי שהקיף אותו, התייחס מאוחר יותר לברטון, כאשר כתב: "חשבתי באותו לילה, כי אם אי פעם שלח גן עדן מלאך – הרי שהיא הייתה האחת – הסיוע שלה הגיע ממש בזמן".
ב-1 בספטמבר 1862 הגיעה ברטון לתחנת פיירפקס ונחרדה לראות אלפי חיילים פצועים רעבים וצמאים, חשופים לקרני השמש הלוהטת.
במשך יומיים עבדה ברטון ללא הפוגה כדי לספק לחיילים מזון ובגדים נקיים וכן ולחבוש את פצעיהם לקראת פינויים ברכבת לוושינגטון.
ב-14 בספטמבר היא כבר הספיקה לטפל בפצועי הקרבות שהתחוללו בקרב הרפרס פרי (Harpers Ferry) ובקרב סאו'ת מאונטיין (South Mountain).
כשהיה מחסור בתחבושות, היא ידעה לאלתר.
היא השתמשה בעלי התירס שגדלו בשדות במקום בתחבושות, כפי שאירע בקרב אנטיאטם במרילנד, שהיה הקרב העקוב מדם בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית עד אותה עת, ובו נפגעו כ-23,000 חיילים משני הצדדים.
עוד בטרם החל הקרב הגיעה ברטון לשדה ב-17 בספטמבר 1862 יחד עם צבא הפוטומק ועם עגלות האספקה שלה שהיו עמוסות בציוד רפואי שהיה מיועד לצוות הרפואי ולמנתחים.
ברטון סייעה למנתחים בעבודתם, ולאחר שהייתה עדה מקרוב לכמה ניתוחים כירורגיים למדה להסתגל למראה קטיעתם של איברים שבוצעו ללא שימוש בכלורופורם (חומר הרדמה שהיה נפוץ באותה עת).
הקרב על אנטיאטאם כמעט שם קץ לחייה, כאשר כדור פילח את שרוול שמלתה והרג את הפצוע שבו טיפלה.
במשך שישה שבועות עבדה ברטון ללא הרף בשדה, עד שחלתה בקדחת הטיפואיד (Typhoid fever), שבעטיה חזרה לוושינגטון כדי להחלים.
לאחר חודש של התאוששות בוושינגטון היא השיגה את הצבא בהרפרס פרי, ולאחר מכן המשיכה איתו לפרידריקסבורג.
בשבוע האחרון של חודש דצמבר 1862 עבדה ברטון בבית לייסי (Lacy House) שהוסב לבית חולים.
כשהאספקה נגמרה ומרבית הפצועים מתו או נשלחו להמשך טיפול בוושינגטון, שבה ברטון לעיר הבירה.
אביב 1863 טמן בחובו שינויים בחייה של ברטון.
משרד המלחמה התיר לה להצטרף לאחיה דייוויד, שהיה קצין אפסנאות בקורפוס ה-18 שהוקם ב-24 בדצמבר 1862. הוא היה מורכב בתחילת דרכו מחמש אוגדות שהוצבו בצפון קרוליינה במטרה להפציץ את צ'ארלסטון.
בחודש אפריל 1863 היא הגיעה לאי הילטון הד (Hilton Head) שבקרוליינה הדרומית, ששימש כבסיס חשוב לפעולות המצור של האיחוד על נמלי הים של הקונפדרציה.
לאחר שהאי נפל לידי כוחות האיחוד נהרו מאות עבדים שזכו בחופש בהתאם להצהרת האמנציפציה של אברהם לינקולן מינואר 1863 להילטון הד וניסו לשקם את חייהם, תוך שמירה על זהותם ותרבותם.
ברטון שוכנה באחד הבסיסים, במתחם הקצינים, סמוך לחדרו של קולונל ג'ון אלוול מקליבלנד שבאוהיו, שהיה קצין האפסנאות הראשי של האזור, נשוי ובעל משפחה בסינסינטי.
החל מפגישתם הראשונה, הם למדו כי הם חולקים ביניהם דברים רבים במשותף, כולל חיבתם העזה לסוסים.
אלוול היה איש שיחה מבריק שקנה ברגישותו הרבה את ליבה של ברטון.
הוא מצידו התרשם משנינותה, מחוכמתה ומעוז רוחה.
בשל מעמדו כקצין בכיר, הייתה לאלוול גישה לאורוות הסוסים של הצבא והם ניצלו זאת עד תום.
הם היו משכימים בבוקר ורוכבים לאורך החופים, סמוך למים, ונהנים זו מחברתו של זה.
אלוול היה נוהג להזמינה בערבים לחדרו והיה אדיש לרינונים שהחלו להישמע מאחורי גבם.
"אני לא יכול לשכוח את מראה הבעות פנייך בעת ששוחחנו", כך כתב לאחר מפגש אינטימי שנערך ביניהם.
הקשר ביניהם התהדק אט אט וברטון חשה לראשונה בחייה רגשות אהבה לגבר.
הם העבירו זה לזה עשרות פתקים והמסר הידידותי שהיה כתוב בהם, התחלף בהדרגה למילות אהבה.
ברטון ידעה כי לעולם לא תחלוק את חייה עמו בשל היותו נשוי וכי לעולם לא תגרום לו לעזוב את אשתו ומשפחתו.
ברטון התוודעה בהילטון הד לפרנסיס גייג' שהייתה רפורמיסטית שדגלה בשוויון זכויות לנשים ובביטול העבדות.
היא שימשה בעת ההיא כמפקחת על למעלה מ-500 עבדים שחורים משוחררים שעבדו במטעים, תחת פיקודו של הגנרל רופוס סקסטון.
השתיים התיידדו וגילו עד מהרה כי הן חולקות ערכים ותפיסת עולם משותפת, שתתבטא מאוחר יותר בעבודה משותפת עם השחורים במקום.
לאחר תקופה חשה ברטון רגשות אשמה בשל היותה מנותקת מהמאבק המלחמתי והיא החליטה לעזוב.
אלוול שכנע אותה להישאר, אך לא לזמן רב.
עד מהרה התדפקה המלחמה על דלתם.
ברטון ומרי גייג', בתה של פרנסיס, ששהתה עם אימה במקום, הצטרפו לכוחות שהוקצו למצור על פורט וגנר בדרום קרוליינה.
הפקידים הצבאיים התרעמו על נוכחותה במקום ולאחר זמן מה, היא שבה חולה ומותשת נפשית להילטון הד, שם זכתה לטיפולו המסור של אלוול.
לאחר שהתאוששה סייעה לפרנסיס גייג' בפעולות השיקום של הפועלים השחורים שעבדו במטעים.
היא העריצה את תרבותם העשירה, סייעה להם במזון ובביגוד ולימדה אותם קרוא וכתוב, מה שנבצר מהם בעת שהיו משועבדים לאדוניהם.
לאחר סיומם של 10 חודשי מצור בפטרבורג, הודיע המצביא גרנט לנשיא אברהם לינקולן על כניעתו של רוברט לי, מפקד כוחות הדרום.
ב-9 באפריל 1865 הגיעה לסיומה מלחמת האזרחים האמריקאית בניצחונו של האיחוד.
במהלך מלחמת האזרחים ולאחר סיומה נשלחו לברטון מכתבים רבים ממשפחות החיילים הנעדרים שבהם נשאלה האם היא טיפלה בבניהם במהלך הקרבות והאם ידוע לה מה עלה בגורלם.
היא נדהמה לגלות כי אלפי מכתבים של קרובי משפחה מוטרדים הגיעו גם למשרד המלחמה, אך לא נענו כיוון שבאותה עת לא הייתה שיטה רשמית לתיעוד החיילים הנעדרים או הנספים, ורבים מהם תויגו כנעדרים או ככאלה שנקברו בקברים לא מסומנים.
היא חשה מחויבות לנושא ובשל כך פנתה לנשיא לינקולן וביקשה כי יאשר לה להגיב באופן רשמי לפניות הללו.
ימים ספורים לפני ההתנקשות בחייו של הנשיא, היא קיבלה מענה חיובי והתבקשה להוביל את החיפוש אחר שבויי המלחמה הנעדרים.
כך כתב לינקולן: "לחברים של הנעדרים, הגברת קלרה ברטון הציעה בחביבות לתור אחר שבויי המלחמה הנעדרים.
אנא פנו אליה לאנאפוליס, מרילנד וכתבו את שמו של כל אסיר נעדר, שם הגדוד ושמות המקורבים לו".
בקיץ 1865 סייעה ברטון באיתורם, בזיהוים ובהבאתם לקבורה של 13,000 שבויי מלחמה שמתו במחנה השבויים אנדרסונוויל, שהכיל במהלך המלחמה 49,485 אסירים.
בשל המשאבים הדלים של הקונפדרציה, היה נתון בית הסוהר במחסור תמידי של מזון, ומעט המים שהיו בו הזדהמו בגלל הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בו.
במהלך קיץ 1864 סבלו האסירים מרעב, מחשיפה לחום ולמחלות ובמשך שבעה חודשים מתו כשליש מהם.
בסתיו, לאחר נפילתה של אטלנטה, נשלחו כל האסירים שניתן היה לשלחם למילן (Milln) שבג'ורג'יה ולפלורנס שבדרום קרוליינה.
נחישותו של דורנס אטווטר (Dorence Atwater), שהיה שבוי במחנה אנדרסונוויל, שמה קץ לאי-הוודאות באשר לגורלם של מרבית שבויי אנדרסונוויל הנעדרים.
בהיותו אסיר, הוא עבד בבית החולים ולפיכך הייתה לו גישה לרשימות השבויים שנפטרו.
הוא שמר לעצמו עותק מהרשימה ובחודש יולי 1865 הוא פנה לברטון וביקש ממנה כי תשלח לו עותקים ממכתבי משפחות הנעדרים שהיו בידיה כדי להצליבם עם המידע שהיה בידיו.
ברטון פנתה מייד לאדווין סטנטון, שהיה מזכיר המלחמה, וביקשה את רשותו להצטרף למשלחת הצבאית שהייתה אמורה להגיע לאנדרסונוויל, כדי לסייע בזיהוי קברי הנעדרים.
היא שהתה שם בחודשים יולי ואוגוסט ויחד עם אטווטר הם עברו שוב ושוב על הרשימות שהיו בידיהם ועל רישומי בית החולים שעלה בידיהם להשיג.
בשעה שהפועלים עמלו בבית הקברות בבניית מצבות לזכר החיילים שזוהו, שלחה ברטון אלפי מכתבים שבהם הודיעה למשפחות כי יקיריהם נטמנו באנדרסונוויל.
היא ואטווטר פרסמו את שמותיהם של 13,000 החללים ואף דאגו כי קברו של כל אחד ואחד מהם יסומן כראוי.
עם סיום עבודת המשלחת באנדרסונוויל הוזמנה ברטון להניף את הדגל האמריקאי בבית הקברות שהפך לבית קברות לאומי.
מתוך 13,714 הקברים שבו, סומנו 921 כלא ידועים.
האירוע תואר ביומנה במילים הבאות: "התייצבי מוקדם, פקד עלי הקפטן הניפי את [דגל] הכוכבים עם הפסים באנדרסונוויל, במקום שבו נמים 13,000 מרטירים, במקום שבו הדגל של המדינה לא התנופף במשך 4 שנים אפלות...
התקדמתי והנפתי אותו נוכח קהל המתבוננים.
הוא עלה ונפל כאילו צער ועצב מניעים אותו, עד שבסופו של דבר זרם אור השמש בין קפליו...ואני כיסיתי את פני ובכיתי".
לאחר חזרתה לוושינגטון הוסב חלק מביתה בגבעת הקפיטול למשרד שתכליתו הייתה להמשיך במאמצים לאיתורם של החיילים הנעדרים ולהביא לזיהויים.
היא שכרה צוות של פקידים שנרתם למשימה והצליח במהלך עבודתו לענות על 41,855 פניות וכן לספק מידע על למעלה מ-22,000 נעדרים.
הקונגרס תרם 15,000 דולר למשרדה של ברטון, לקידום מאמצי האיתור של הנעדרים.
במסגרת המאמצים הללו פרסמה ברטון את שמות הנעדרים בעיתונות, בסניפי דואר ובארגונים שונים שזכו לתגובות חיוביות מהציבור.
בסתיו 1866, במקביל לפעילותה בלשכת החיילים הנעדרים, החלה ברטון להרצות על חוויותיה ממלחמת האזרחים בכל רחבי המדינה.
במהלך תקופה זו, שנמשכה שלוש שנים, התוודעה לסוזן ב.
אנתוני, שמילאה תפקיד מרכזי בתנועה למען זכות ההצבעה לנשים וביטול העבדות והחלה לפתח קשרים עם תנועות נשים שעסקו בנושא.
כן פגשה את פרדריק דאגלס, שהקדיש את חייו לשיפור מצבם של האפרו-אמריקאים בארצות הברית.
המפגשים הללו הניעו אותה להרצות גם בנושא זכויות הנשים והשחורים.
פעילותה האינטנסיבית במהלך השנים הללו הרעו את מצבה הבריאותי והנפשי ובעצת רופאה היא החליטה לקחת אתנחתא מעבודתה.
ועדה זו נוסדה ביוזמתו של ז'אן אנרי דינן וביססה את הקמתו של הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום.
ב-18 ביולי 1870 הכריזה צרפת מלחמה על פרוסיה ועל בעלות בריתה הגרמניות ובתום אותו חודש התנדבה ברטון לשורות הצלב האדום.
היא נשלחה לצרפת ועסקה כמעט שנה בפעולות סיוע לפליטים בערים מילוז ושטרסבורג הסמוכות לגבול הגרמני.
הניסיון שצברה ברטון במהלך פעילותה עם הפליטים במלחמת צרפת–פרוסיה היה שונה בתכלית מפעילותה במלחמת האזרחים האמריקנית, שכן היא הקדישה את עתותיה לטיפול בקורבנות האזרחיים של המלחמה ולא בחיילים הפצועים.
היא הגישה בשטרסבורג, שסבלה קשות מהפצצות הצבא הפרוסי, מרק חם ואספקה חיונית לניצולים, אך עד מהרה הגיעה למסקנה, כי חשוב יותר לעסוק בשיקום האזרחים.
תוכניתה הייתה לארגן תעסוקה לפליטים ופיתוח מיומנויות שיבטיחו את עתידם הכלכלי.
הפליטים היו זקוקים לביגוד ולפיכך ארגנה חדרי עבודה שבהם למדו לתפור ומאוחר יותר לספק את תוצרתם לקהילה.
תוכניתה הפיחה רוח חיים בתעשיית הטקסטיל ולהתאוששות כלכלית הדרגתית של האזור.
מוקדם יותר, היא התיידדה עם לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, ואשתו של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, שפעלה רבות ליישום אמנת ז'נבה בארצה.
היא עודדה את אימוץ קוד הלבוש של הצלב האדום והייתה שותפה להקמת אגודת הנשים של באדן שהפכה מאוחר יותר לצלב האדום הגרמני.
בשנת 1867 הוזמנה לוועידה הבין-לאומית הראשונה של הצלב האדום שהתקיימה בפריז וקיבלה את מדליית הכבוד המוזהבת.
הודות לקשרים ביניהן עבדה ברטון בבית החולים של הצלב האדום בבאדן ובשנת 1873 הייתה האישה הראשונה שהוענק לה צלב הברזל של גרמניה.
את העיטור המכובד העניק לה וילהלם הראשון, בשל מאמציה הבלתי נלאים לשיקום הפליטים.
בסוף 1873 שבה ברטון לביתה לסעוד את אחותה סאלי, שהייתה במצב בריאותי קשה.
מות אחותה באביב 1874 גרם לה לשברון לב ולהתמוטטות עצבים והיא שהתה עד להחלמתה בסנטוריום בדנסוויל שבניו יורק.
כל אותה עת המשיכה ברטון לטפח את קשריה עם פקידי הצלב האדום בשווייץ ולטוות את החוטים שיובילו בסופו של דבר להקמת הצלב האדום האמריקאי.
בטרם שובה לארצות הברית הופקד בידיה מכתב חתום על ידי ראש הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום, שבו הייתה פנייה לממשל האמריקני להצטרף לרשת הצלב האדום העולמית ולחתום על אמנת ז'נבה.
בשנת 1878 פגשה את נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז וניסתה לשכנעו לחתום על אמנת ז'נבה.
ניסיון זה כשל בגלל מדיניות החוץ האמריקאית שהוכרזה בשנת 1823 על ידי הנשיא ג'יימס מונרו, שדגלה בבדלנות אמריקאית ובמניעת התערבות במלחמות האירופאיות.
האבדות הרבות שספגה ארצות הברית במלחמת האזרחים, היו סיבה נוספת לכישלון היוזמה.
ברטון ניסתה למצוא דרך יצירתית כדי לעקוף את המכשול שעמד בפניה, ובמשך זמן רב גיבשה את התפיסה כי הצלב האדום האמריקני אינו חייב להגיב בהכרח למשברים הנובעים ממלחמות, אלא לתת סיוע לאזרחים במהלך אסונות טבע ואסונות מעשה אדם, כגון רעידות אדמה, שריפות יער והוריקנים.
היא העלתה על הכתב את רעיונותיה שהתגבשו לכדי קונטרסט "הצלב האדום של אמנת ז'נבה: מהו?" (The Red Cross of the Geneva Convention: What It Is) שהופץ במטרה להרחיב את התמיכה בנושא.