tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ון מלקולם פרייזר נולד בפרבר טורק של העיר מלבורן, ויקטוריה למשפחה בעלת היסטוריה של מעורבות בפוליטיקה ובענף גידול בעלי החיים.
סבו, סיימון פרייזר האב, היגר ב-1853 מנובה סקוטיה ונעשה סוחר מצליח במקנה וכן חבר אספת הנבחרים של ויקטוריה והשתתף באספות שהתקיימו לקראת איחוד אוסטרליה והיה חבר בסנאט האוסטרלי.
דודו, סיימון פרייזר הבן, בלט כספורטאי שייצג את אוסטרלאסיה באולימפיאדת סטוקהולם (1912) בענף החתירה, וכן שיחק פוטבול אוסטרלי בליגת הפוטבול של ויקטוריה.
אביו של מלקולם פרייזר, ג'ון נביל פרייזר, למד בקולג' טריניטי של אוניברסיטת מלבורן ובמשך השנים היה בעל עדרים בוויקטוריה ובניו סאות' ויילס.
אמו של פרייזר, אונה וולף, הייתה ממוצא יהודי מצד אביה.
פרייזר גדל בחוות של המשפחה והתחנך בבתי ספר בטורק ובמלבורן וב-1952 השלים תואר בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה במודלין קולג' באוקספורד.
אחד מחבריו לספסל הלימודים באוקספורד היה לימים ראש ממשלת קנדה, ג'ון טרנר.
בשל לימודיו באוקספורד, בין השאר, הוא החל לדבר בגרסת האנגלית האוסטרלית של המבטא הידוע כ-Received Pronunciation (ההגייה המקובלת).
ב-1956 נישא פרייזר לתמרה "תמי" בגס.
הזוג הביא לעולם ארבעה ילדים.
פרייזר התמודד בבחירות הכלליות של 1954 מטעם המפלגה הליברלית במחוז הבחירה של ואנון במערב ויקטוריה והפסיד לנציג מפלגת הלייבור, דון מקלאוד, בהפרש של 17 קולות.
אף על פי כן, חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה הפכה את המחוז למעוז ליברלי ומקלאוד פרש לפני הבחירות שהתקיימו שנה לאחר מכן.
פרייזר זכה בבחירות עם רוב של יותר מ-5000 קולות.
בגיל 25 הוא היה חבר הפרלמנט האוסטרלי הצעיר ביותר.
הוא המשיך לייצג את מחוז ואנון עד לפרישתו מהפוליטיקה ב-1983.
זמן רב המתין פרייזר עד אשר מונה לתפקיד שר.
בסופו של דבר הוא קיבל את תפקיד שר הצבא בממשלתו של הרולד הולט ב-1966 ובמסגרת תפקידו זה היה אחראי על מעורבותה השנויה במחלוקת של אוסטרליה במלחמת וייטנאם.
בממשלתו של ג'ון גורטון הוא שימש כשר החינוך והמדע וב-1969 הוא מונה להיות שר ההגנה, תפקיד מאתגר שהיה כרוך בהמשך המעורבות האוסטרלית בווייטנאם ובהתמודדות עם ההפגנות נגדה.
במרץ 1971 התפטר פרייזר בפתאומיות במחאה על מה שהוא הגדיר ההתערבות של גורטון בתחומי האחריות שלו כשר.
מהלך זה הוביל לנפילתה של ממשלת גורטון ולהחלפתו בויליאם מקמהון.
גורטון לא סלח מעולם לפרייזר על חלקו בנפילתו ועד ליום מותו ב-2002 הוא לא היה מסוגל לשהות עם פרייזר באותו חדר.
בממשלתו של מקמהון היה פרייזר שר החינוך והמדע.
עם תבוסתה של המפלגה הליברלית בבחירות הכלליות של 1972 על ידי מפלגת הלייבור בהנהגתו של גוף ויטלם, הוא היה שר העבודה בממשלת הצללים בראשותו של בילי סנדן.
לאחר שקואליציית האנטי לייבור בהנהגתו של סנדן נחלה מפלה בבחירות של 1974 קרא פרייזר תיגר על מנהיגותו, אך ללא הצלחה.
יחד עם זאת, כשסנדן עדיין לא הצליח להשיג יתרון על ויטלם, התמודד מולו פרייזר שוב במרץ 1975 בבחירות על תפקיד מנהיג המפלגה והפעם הצליח.
מאוחר יותר באותה שנה, על רקע שורה של שערוריות שזעזעו את ממשלת ויטלם, החליט פרייזר לנצל את הרוב של קואליציית האנטי-לייבור בסנאט כדי לעכב את אישור חוק התקציב מתוך מטרה להקדים את הבחירות.
לאחר כמה חודשים של מבוי סתום, התערב המושל הכללי, סר ג'ון קר וב-11 בנובמבר הדיח את ויטלם.
פרייזר הושבע כממלא מקומו, בתנאי שיעביר את חוק התקציב ושיתקיימו בחירות חדשות לשני בתי הפרלמנט.
ב-19 בנובמבר 1975 נשלחה לפרייזר מעטפת נפץ שנוטרלה לפני שהגיעה אליו.
מעטפות נפץ נוספות נשלחו למושל קר ולראש ממשלת קווינסלנד, ג'ו ביילקה-פטרסן.
בבחירות שהתקיימו בדצמבר 1975 זכתה הקואליציה של המפלגה הליברלית ומפלגת הכפר בניצחון מוחץ.
30 מושבים בפרלמנט עברו אליה מהלייבור ובסך הכול הסתכמו מספר המושבים של הקואליציה ב-55, הרוב הגדול ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה.
באותה קלות זכתה הקואליציה בניצחון בבחירות של 1977. בשתי מערכות הבחירות הללו זכתה המפלגה הליברלית ברוב בזכות עצמה, הישג שאפילו רוברט מנזיס והרולד הולט לא הצליחו להגיע אליו.
למרות שלא היה צורך ממשי בהרכבת קואליציה עם מפלגת הכפר, המשיכה קואליציית האנטי-לייבור הוותיקה להתקיים.
עד מהרה ביטל פרייזר כמה מהמהלכים של ממשלת הלייבור, כמו הקמתו של משרד התקשורת וביצע שינויים משמעותיים במערכת הבריאות הממלכתית.
בתחילה הוא השאיר על כנם את רמות המיסוי וההוצאה הממשלתית כפי שהיו בימיו של ויטלם, אך עד מהרה חל גידול ברמות המיסוי וההוצאה הממשלתית לנפש.
פרייזר הצליח לשלוט ברמת האינפלציה, שזינקה בימיו של ויטלם.
צוות מטעמו שכונה "כנופיית התער" (Razor Gang), יישם קיצוצים מחמירים בתקציב באופן רוחבי בכל תחומי השירות הציבורי הפדרלי, כולל ברשת הטלוויזיה ABC.
למרות שזמן רב היה פרייזר מזוהה עם האגף הימני של המפלגה הליברלית, הוא לא ביצע תוכניות שמרניות רדיקליות כפי שצפו אויביו הפוליטיים וכפי שכמה מחסידיו רצו שהוא יבצע.
המדיניות המתונה יחסית של פרייזר גרמה לאכזבה לשר האוצר שלו, ג'ון הווארד ולשרים נוספים מהאסכולה הפרו-תאצ'ריסטית, שהיו תומכים נלהבים של כלכלת שוק.
לביצועים הכלכליים של פרייזר הזיקה העלייה באבטלה, שהגיעה לנתוני שיא בתקופת שלטונו ונבעה בין השאר מהשפעות משבר האנרגיה העולמי של 1973.
בתחום מדיניות החוץ היה פרייזר פעיל במיוחד.
פרייזר התנגד לשלטון המיעוט הלבן ברודזיה.
במהלך ועידת חבר העמים הבריטי ב-1979 שכנע פרייזר, יחד עם עמיתו הניגרי את ראש ממשלת בריטניה החדשה, מרגרט תאצ'ר, לעכב את ההכרה בהסדר הפנימי בממשלת רודזיה-זימבבואה, הסדר שקודם לכן הבטיחה תאצ'ר להכיר בו.
בסופו של דבר, התקיימה ועידה בלונדון ובעקבותיה נבחר ב-1980 רוברט מוגאבה כנשיא זימבבואה העצמאית.
פקיד בכיר לשעבר במשרד החוץ האוסטרלי העיד שפרייזר היה "האדריכל הראשי" בתהליך לעלייתו לשלטון של מוגאבה.
על כך העידו גם נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה ונשיא זמביה, קנת קאונדה.
בתקופת כהונתו כראש ממשלה, הכירה אוסטרליה בסיפוחה של מזרח טימור על ידי אינדונזיה, למרות שלפליטים רבים ממזרח טימור הוענק מקלט באוסטרליה.
פרייזר היה בעל ברית נאמן של ארצות הברית ותמך בהטלת החרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980) אך למרות שפרייזר שכנע כמה גופי ספורט לא להשתתף במשחקים הוא לא ניסה למנוע מהוועד האולימפי האוסטרלי מלשגר משלחת למוסקבה.
פרייזר גם הפתיע את מבקריו במדיניות ההגירה שלו.
על פי מסמך ממשלתי מ-1977 אימצה ממשלת פרייזר מדיניות רשמית של "מחויבות הומניטרית ליישובם מחדש של פליטים".
פרייזר הרחיב את היקף ההגירה מארצות אסייה והתיר לפליטים נוספים להיכנס לאוסטרליה.
פרייזר תמך ברב-תרבותיות והקים במימון ממשלתי רשת טלוויזיה ורדיו רב-לשונית (SBS) למרות שהתחנות הראשונות של רשת זו הוקמו כבר בתקופת שלטונו של ויטלם.
למרות תמיכתו ברשת SBS, הטילה ממשלת פרייזר קיצוצים חריפים בתקציב רשת השידור הלאומית, ABC, שבאו על רקע ביקורת חוזרת ונשנית מצד הקואליציה על הסיקור הלא הוגן בעל הנטייה השמאלנית כביכול של הרשת.
פרייזר גם יזם חקיקה שאפשרה לאבוריג'ינים בטריטוריה הצפונית לקבל שליטה על האדמות שלהם, אך לא כפה חוקים דומים על ממשלותיהן השמרניות של המדינות.
בבחירות של 1980 הצטמצם הרוב של הקואליציה ביותר מחצי.
כמו כן איבדה הקואליציה את השליטה בסנאט.
ב-1982 התחולל מיתון כלכלי חד ושערוריות מס של דמויות בולטות במפלגה הליברלית הטרידו את הממשלה.
שר המסחר והתעשייה הפופולרי, אנדרו פיקוק, התפטר מהממשלה והתמודד בבחירות על מנהיגות המפלגה מול פרייזר.
למרות שפרייזר ניצח, אירועים אלו החלישו אותו מבחינה פוליטית.
בראשית 1982 היה ברור שמנהיג האיגודים המקצועיים הפופולרי, בוב הוק, יחליף את היידן כמנהיג מפלגת הלייבור.
פרייזר היה מודע היטב למאבק בין היידן והוק ותכנן להכריז על בחירות בזק באותה שנה, אך המציאות הכתה אותו בפניו.
ב-3 בפברואר 1983, הכריז פרייזר על הקדמת הבחירות ל-5 במרץ.
הוא חש עצמו חזק בזכות הגברת כוחה של הקואליציה בעקבות בחירות ביניים שהתקיימו אז.
פרייזר גם האמין שהוא יוכל לנצח את הלייבור לפני שהוק יבחר להיות מנהיג המפלגה.
למרות זאת, פרייזר איחר את המועד.
מבלי שהוא ידע זאת, היידן התפטר ופינה את מקומו להוק.
בבחירות נחלה הקואליציה תבוסה קשה ואיבדה 24 מושבים בפרלמנט, התבוסה הקשה ביותר של ממשלת ימין מאז איחוד אוסטרליה.
עד היום פרייזר הוא ראש הממשלה האחרון שנבחר מטעם מחוז בחירה כפרי.
מיד לאחר התבוסה בבחירות התפטר פרייזר מתפקידו כמנהיג המפלגה הליברלית ופרש מהחיים הפוליטיים חודשיים לאחר מכן.
במהלך 13 השנים שבהן בילו הליברלים על ספסלי האופוזיציה עד 1996, הם נטו להסביר את בעיותיהם ב"הזדמנויות המוחמצות" של תקופת פרייזר.
פרייזר התרחק מפעילות במפלגה והתפטר ממנה ב-2009.
לאחר פרישתו היה פרייזר פעיל בשורה של גופים בינלאומיים מטעם האו"ם וחבר העמים הבריטי שעסקו בפעולות סיוע וצדקה.
ב-14 באוקטובר 1986, התגלה פרייזר, אז יושב ראש ועדה לחקר האפרטהייד בדרום אפריקה, באולם הכניסה של מלון מוזנח בממפיס, ארצות הברית, כשהוא לא לובש דבר מלבד מגבת.
המלון היה ידוע כמקום פעילות של זונות וסוחרי סמים.
למרות שנפוצו שמועות על כך שראש הממשלה לשעבר בילה עם זונה, הצהירה אשתו של פרייזר שהוא לא זכר את האירועים שהובילו אותו לסיטואציה וככל הנראה הוא היה קורבן למתיחה שביצעו חבריו לוועדה.
ב-1993 הוצעה מועמדותו של פרייזר לתפקיד נשיא המפלגה הליברלית, אך ברגע האחרון בוטלה ההצעה עקב הביקורת שמתח פרייזר על מנהיג המפלגה, ג'ון יוסון, על ההפסד של המפלגה בבחירות מוקדם יותר באותה שנה.
החל מ-1996 מתח פרייזר ביקורת על מדיניות החוץ של ממשלת ג'ון הווארד, במיוחד בנוגע ליישור הקו של הווארד עם ממשל בוש, שלדעתו של פרייזר הזיקה ליחסיה של אוסטרליה עם מדינות אסיה.
הוא התנגד למדיניותו של הווארד בנוגע לפליטים, תמך במערכה להפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה ותקף תופעות של חוסר יושרה בפוליטיקה האוסטרלית, בשיתוף עם ראשי הממשלה לשעבר, גוף ויטלם ובוב הוק שאיתם מצא שפה משותפת בנושאים אלה.
בחירות 2001 היו השלב האחרון בניתוק של פרייזר מהמפלגה הליברלית.
אישים רבים במפלגה מתחו ביקורת על "העשור של הזדמנויות מוחמצות" של שלטון פרייזר.
בראשית 2004 קראה ועידת האגף הצעיר של המפלגה בהובארט לסיים את חברותו ארוכת השנים של פרייזר במפלגה.
ב-2006 שיגר פרייזר מתקפה נוקבת על ממשלתו הליברלית של הווארד על רקע המדיניות שלה בנושאי הפליטים, המלחמה בטרור וזכויות האדם.
כמו כן הוא אמר ש"אם אוסטרליה תמשיך ללכת בעקבות המדיניות האמריקנית, היא עלולה למצוא את עצמה שקועה במלחמת עיראק למשך שנים רבות והפחד מהאסלאם בחברה האוסטרלית יעקר רק לאחר זמן רב".
ביולי 2007 שיגר פרייזר מכתב תמיכה בקבוצת פעולה לשינוי המדיניות בעיראק ולהוצאת הכוחות משם.
במכתבו זה ציין פרייזר: "דבר אחד עלינו לומר לאמריקאים, בצורה הפשוטה ביותר, שאם ארצות הברית לא מוכנה להיות מעורבת במהלכים דיפלומטיים בנוגע לעיראק ובנוגע לשאלות אחרות הנוגעות למזרח התיכון, כוחותינו ייסוגו משם עד לחג המולד".
לאחר התבוסה של ממשלת הווארד בבחירות של 2007, טען פרייזר שהווארד ניגש אליו לאחר ישיבת ממשלה במאי 1977 שעסקה בפליטים מווייטנאם ואמר: "אנו לא מעוניינים שיגיעו יותר מדי מאנשים אלה.
אנו עושים זאת רק למען הרושם החיצוני, נכון?" הטענות הועלו על ידי פרייזר בראיון שנערך לרגל חשיפתם של המסמכים מאותה התקופה.
הווארד, באמצעות דוברו, סירב להגיב.
בינואר 2008 תקפה חברת הפרלמנט סופי מירבלה את פרייזר על נאום שנשא באוניברסיטת מלבורן על כך ש"ממשל בוש החזיר לאחור התקדמות של 60 שנה של בניית מערכת בינלאומית המבוססת על החוק".
בדצמבר 2009, זמן קצר לאחר בחירתו של טוני אבוט כמנהיג המפלגה הליברלית, פרש פרייזר מהמפלגה, באומרו כי "המפלגה היא כבר לא ליברלית, אלא שמרנית".
בדצמבר 2011 מתח פרייזר ביקורת חריפה על החלטתה של ממשלת אוסטרליה (בתמיכת המפלגה הליברלית שישבה באופוזיציה), להתיר יצוא אורניום להודו, בניגוד למדיניות ממשלתו של פרייזר שלא לייצא אורניום למדינות שלא חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
ב-2012 מתח פרייזר ביקורת על הצבתם של כוחות אמריקנים באוסטרליה.
בסוף 2012 כתב פרייזר הקדמה לכתב עת משפטי ובה ביקר באופן גלוי את מצב זכויות האדם באוסטרליה ובעולם המערבי כולו: "זוהי מחשבה מפוכחת שבתקופה האחרונה, זכויות שהושגו במאבק של מאות שנים, נשחקו בבריטניה ובמקומות אחרים.
באוסטרליה קיימים חוקים המאפשרים מעצר סודי של חפים מפשע.
כוחן של סוכנויות המודיעין עלה.
במקרים רבים הצדק שהיה מנת חלקנו בעבר נשקל כיום בפחות כובד ראש".
ב-2014, בריאיון לרשת הטלוויזיה Russia Today, פסל פרייזר את הגישה של האמריקניזם ואת מדיניות החוץ של ארצות הברית.
מלקולם פרייזר מת ב-20 במרץ 2015 לאחר מחלה קצרה.
מלקולם בליי טרנבול הוא פוליטיקאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה וכמנהיג המפלגה הליברלית של אוסטרליה מספטמבר 2015 עד אוגוסט 2018.
כשהיה בגיל 9, נפרדו הוריו.
אמו, קורל מגנוליה לנסברו, שהייתה שחקנית ותסריטאית בתסכיתי רדיו, עזבה את אוסטרליה, והוא גדל עם אביו, ברוס בליי טרנבול, שעבד כסוכן בתחום המלונאות.
ב-1973 החל ללמוד מדעי המדינה ומשפטים באוניברסיטת סידני, ובמקביל עבד כעיתונאי וסיקר את הפוליטיקה המקומית.
ב-1978 זכה במלגת רודז ולמד באוניברסיטת אוקספורד משפט אזרחי.
בתקופה זו גם כתב עבור הסאנדיי טיימס, ועיתונים נוספים באוסטרליה וארצות הברית.
עם שובו לאוסטרליה ב-1980 החל לעסוק במשפטים ואחר כך בעסקים.
ב-1986 פתח משרד עורכי דין ושנה לאחר מכן השתתף בהקמת בנק להשקעות.
היה שותף בגולדמן זקס, והיה יושב ראש אחת מספקיות האינטרנט הגדולות באוסטרליה, OzEmail.
טרנבול נשוי ללויס היוג'ס מאז 1980, ואב לשני ילדים.
בשנים 1993–2000 עמד בראש התנועה הרפובליקנית האוסטרלית.
ב-1998 היה ציר בוועידה החוקתית שניסחה את הצעת שינוי החוקה שהייתה אמורה להפוך את אוסטרליה לרפובליקה.
הוא התנגד לרעיון של נשיא שייבחר בבחירות ישירות על ידי הציבור, כי בשיטה מקסימליסטית שכזו יזדקק הנשיא לתמיכה של 51% בלבד מכלל הבוחרים, דבר שיהפוך אותו לשנוי במחלוקת פוליטית.
הוועידה החוקתית אימצה את המודל הרפובליקני המינימליסטי והביאה אותו למשאל עם, שלקראתו טרנבול עמד בראש הקמפיין לאימוץ השינוי בחוקה.
במשאל שנערך ב-6 בנובמבר 1999 הפסידו התומכים ברפובליקה עם כ-45% מהקולות, כנגד 55% שקיבלו תומכי המשך המונרכיה הקונסטיטוציונית.
בעקבות ההפסד פרש טרנבול מראשות התנועה.
טרנבול נבחר לראשונה לבית הנבחרים של אוסטרליה ב-2004, אחרי שהדיח חבר פרלמנט מכהן בהתמודדות הפנימית על מועמדות המפלגה הליברלית, וניצח אותו בבחירות הכלליות כשהלה רץ כעצמאי.
ב-2006 מונה על ידי ראש הממשלה ג'ון הווארד לסגן שר לענייני משאבי מים, ובתחילת 2007 מונה לשר לענייני הסביבה ומשאבי מים.
בתפקיד זה כיהן עד הפסדו של הווארד בבחירות בסוף אותה שנה.
בעקבות פרישתו של הווארד אחר הפסדו, התמודד טרנבול על ראשות המפלגה הליברלית, אך הפסיד לברנדן נלסון ברוב קטן של 42 נגד 45 קולות בהצבעה בקרב חברי הסיעה בפרלמנט.
לאחר ההתמודדות קיבל את האחריות לתיק האוצר בממשלת הצללים של נלסון.
לאחר כשנה, ב-16 בספטמבר 2008 התמודד שוב על מנהיגות המפלגה מול נלסון, ובפעם זו ניצח ברוב של 45 נגד 41.
ביוני 2009, בעקבות מידע שסיפק פקיד במשרד האוצר האשים את ראש הממשלה קווין ראד ושר האוצר שלו בפרשת שחיתות, וקרא להתפטרותם.
אולם לאחר כחודש התברר שאותו פקיד זייף אי-מייל ששימש כהוכחה לטענתו, וטרנבול חזר בו מהאשמותיו.
ב-24 בנובמבר 2009 הודיע טרנבול שיתמוך בתוכנית של ממשלת ראד להפחתת פליטה של גזי חממה.
הדבר עורר התנגדות רבה בקרב הסיעה הליברלית.
למחרת הוכרז על התמודדות כנגדו על ראשות המפלגה, התמודדות שנכשלה.
אולם ההתמרמרות נגד טרנבול גברה, וחברים רבים בממשלת הצללים שלו פרשו, עד שבהתמודדות נוספת ב-1 בדצמבר הפסיד טרנבול את ראשות המפלגה לטוני אבוט על חודו של קול: 42 נגד 41.
טרנבול עבר לספסלים האחוריים של מפלגתו, ואף הודיע שלא יתמודד שוב על מקומו בפרלמנט, אך לבסוף שינה את דעתו, ואחרי הבחירות, בהן מפלגת הלייבור הצליחה להרכיב ממשלת מיעוט, חזר לממשלת הצללים וקיבל את תיק התקשורת.
בבחירות של 2013 ניצחה הקואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית, וטרנבול מונה כשר התקשורת בממשלתו של טוני אבוט.
עם ההתדרדרות בפופולריות של אבוט נעשה ניסיון להדיח אותו בפברואר 2015. אף מועמד לא התמודד מול אבוט, ואבוט ניצח בהצבעה.
אחרי שמעמדו של אבוט לא השתפר, הכריז טרנבול ב-14 בספטמבר על התפטרותו מממשלת אבוט על מנת להתמודד מולו על הנהגת המפלגה.
בהתמודדות זכה טרנבול ב-54 קולות, לעומת 44 בלבד לאבוט, וב-15 בספטמבר 2015 הושבע כראש הממשלה ה-29 של אוסטרליה.
בבחירות הפדרליות ביולי 2016 השיגה הקואליציה בראשותו את הרוב הדרוש כדי להרכיב ממשלה ונבחרה לכהונה מחדש, אם כי איבדה 16 מושבים, רובם לטובת מפלגת הלייבור.
מלקום פיליפה סילבה דה אוליביירה (בפורטוגזית: Malcom Filipe Silva de Oliveira; נולד ב-26 בפברואר 1997), הידוע בקיצור כמלקום, הוא כדורגלן ברזילאי-רוסי המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית.
מלקום נולד בסאו פאולו שבברזיל.
הוא גדל במחלקת הנוער של קורינתיאנס.
ב-27 באפריל 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה כמחליף בדקה ה-71 בניצחון הליגה 2-0 על פלמנגו.
ב-19 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד שאפקואנסה במחזור ה-22 בליגה.
במחצית השנייה של עונת ובעונת היה לשחקן הרכב קבוע.
ב-31 בינואר 2016 חתם מלקום בבורדו מליגת העל הצרפתית.
את הופעת הבכורה ערך שבוע לאחר מכן בהפסד הבייתי נגד סנט אטיין בתוצאה 4–1, כשעלה כמחליף בדקה 69. ב-2017 האריך את חוזהו בקבוצה ונשאר בה עד קיץ 2018.
ב-24 ביולי 2018 חתם בברצלונה חוזה ל-5 שנים תמורת 41 מיליון יורו, זאת לאחר שסיכם ברומא והיה על סף חתימה בשורותיה.
ב-1 באוגוסט הבקיע מלקום את שער הבכורה שלו במדי ברצלונה בהפסד 4-2 נגד רומא במשחק גביע האלופות הבינלאומי שנערך בארצות הברית.
מלקום זכה בסופר קאפ הספרדי באמצע חודש אוגוסט לאחר ניצחון על סביליה.
ב-6 בנובמבר הבקיע מלקום שער ראשון במסגרת ליגת האלופות במשחק נגד אינטר מילאן שנערך בסן סירו שבמילנו.
באפריל 2019 הוא הבקיע את השער הראשון שלו במסגרת הליגה הספרדית.
במאי 2019 הוא הוחלף במהלך המשחק לקרלס פרס שעבורו זה היה במשחק הראשון בליגה.
עונת 2018/2019 זכה מלקום באליפות ספרד בפעם הראשונה בקריירה.
תוך זמן קצר הוא עזב את הקבוצה.
ביולי 2019 נודע שזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל מנהלת מגעים מתקדמים לרכישתו מידי ברצלונה.
ב-2 באוגוסט 2019 הקבוצה הכריזה על כך רשמית.
הוא חתם ל-5 שנים תמורת שכר של 6 מיליון יורו בשנה, כאשר ברצלונה תקבל 40 מיליון יורו בתוספת ל-5 מיליון יורו בדמות בונוסים על הישגי השחקן.
במרץ 2020 חזר לשחק ואף הבקיע במשחק החזרה ובהמשך הוכתר לשחקן החודש של זניט בקרב הצבעה בין אוהדי המועדון.
הוא המשיך את יכולתו הטובה גם במחזור 23 כשהבקיע צמד מול צסק"א, במשחק שנערך לאחר הסרת המגבלות בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה בליגת האלופות במדי זניט בהפסד 3:1 ללאציו במחזור הרביעי של שלב הבתים ב-24 בנובמבר 2020.
ביולי 2022 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2027. בעונת 2022/2023 הבקיע 10 שערים ב-14 המחזורים הראשונים של העונה.
בפברואר 2023 קיבל אזרחות רוסית.
הוא הוכתר למלך השערים של העונה אחרי שהבקיע 23 שערים.
בקיץ 2023 חתם באל הילאל הסעודית, תמורת סכום העברה של 60 מיליון יורו.
בשנת 2015, כחלק מנבחרת הנוער הברזילאית, מלקולם לקח חלק באליפות דרום אמריקה לנוער שהתקיימה באורוגוואי.
בטורניר הוא שותף במשחקים נגד , , , ופעמיים מול .
בדו-קרב מול הפרואנים הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת הנוער.
בקיץ של אותה שנה סייע מלקולם לנבחרת הנוער להגיע לגמר אליפות העולם לנוער בניו זילנד.
בטורניר הוא שיחק במשחקים מול , אורוגוואי, , ו ו.
ב־17 ביוני 2021 נכלל מלקום בסגל נבחרת ברזיל לאולימפיאדת הקיץ 2020, אך הוחלף לאחר שעל השתתפותו בטורניר קבוצתו זניט הטילה וטו.
עם זאת, ב־14 ביולי, בעקבות פציעה של דאגלס אוגוסטו, הוכרז כי זניט אפשרה לו להצטרף לנבחרת.
באולימפיאדה זכה עם הנבחרת במדליית זהב בטורניר הכדורגל אחרי ניצחון על ספרד בגמר, כשהבקיע את שער הניצחון בדקה 108.
הסופר קאפ הרוסי בכדורגל (3): ,
מלך השערים של ליגת העל הרוסית בכדורגל: 2022/23
מלקולם ג'ון מקדונלד היה פוליטיקאי ודיפלומט בריטי.
בשנת 1939 כיהן כשר המושבות ועל שמו נקרא "הספר הלבן של מקדונלד" אשר החמיר מאוד את מדיניות המנדט הבריטי בארץ ישראל והגביל את עליית היהודים לארץ ישראל.
נולד בסקוטלנד למשפחה פוליטית, אביו רמזי מקדונלד, כיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1929–1935, מטעם מפלגת הלייבור.
מקדונלד נבחר לראשונה לפרלמנט בבחירות הכלליות של 1929 וכמו אביו השתייך לסיעת הלייבור הלאומית, אשר השתתפה בממשלת האחדות בראשותו של האב.
בשנת 1931 החל לכהן כתת-שר במשרד לענייני דומיניונים.
בשנת 1935 נבחר על ידי ראש הממשלה סטנלי בולדווין (שהחליף את אביו) לכהן בקבינט כשר המושבות.
לאחר שכמעט איבד את מקומו בפרלמנט הועבר לתפקיד השר לענייני דומיניונים, בו כיהן גם תחת ממשלו של נוויל צ'מברלין.
בשנת 1937 נשא ונתן עם איימון דה ואלירה לגבי הסדרת היחסים בין בריטניה לבין מדינת אירלנד החופשית, ההסדרים אליהם הגיעו, גם אם לא כולם באופן רשמי (למשל החלוקה דה פקטו של האי האירי) השיגו יציבות באזור והקנו למקדונלד הילה של דיפלומט מוכשר.
בעקבות הצלחתו של מקדונלד באירלנד מינה אותו צ'מברלין גם לשר המושבות על מנת שישיג הסדר בארץ ישראל, בה שרר באותה עת המרד הערבי הגדול.
בפברואר 1939 כינס מקדונלד את ועידת השולחן העגול בארמון סנט ג'יימס בלונדון, בהשתתפות נציגים יהודים מן התנועה הציונית ומארץ ישראל, נציגים ערבים פלסטינים וכן נציגים ממדינות ערב הסמוכות.
מקדונלד הביא בפי הוועידה הצעת החלטה לפיה תתאפשר עלייה של יהודים לארץ ישראל, עד שאחוזם באוכלוסייה יגיע ל-40%.
בנוסף תחתור הממשלה הבריטית לסיום המנדט והקמת מדינה ערבית עצמאית בארץ ישראל, הקשורה בברית עם בריטניה, בתנאי שישרור שלום בארץ.
הצעה זו נדחתה הן על ידי היהודים והן על ידי הערבים.
עקב כישלון הוועידה גיבשה ועדה בריטית, בראשותו של מקדונלד, תוכנית לפיה תוקם מדינה דו-לאומית לאחר עשר שנות מעבר, כתלות בהצלחת השיתוף בין הערבים לבין היהודים במועצת הנהלה שתקום בזמן מדינת המעבר.
כמו כן תוגבל העלייה היהודית ל-75,000 איש במהלך חמש השנים הקרובות וקניית הקרקעות תוגבל ותיאסר באזורים רבים משטחי ארץ ישראל.
מדיניות זו פורסמה על ידי הממשלה באופן חד-צדדי כ"ספר לבן".
ספר זה נדחה הן על ידי הערבים והן על ידי היהודים.
בפרט יצא הקצף כנגד מקדונלד, אדם שבראשית ימיו הפוליטיים נראה כתומך ברעיון הציוני תואר על ידי ההנהגה הציונית כנוכל (דוד בן-גוריון, למשל, כינה אותו "קרוּק") ובעשרות מאמרים, כרזות והפגנות הושווה מקדונלד לאדולף היטלר והספר הלבן לחוקי נירנברג.
הספר זכה לגינויים חריפים גם מספסלי האופוזיציה בפרלמנט הבריטי, בהובלת דייוויד לויד ג'ורג' ווינסטון צ'רצ'יל.
בממשלת האחדות של צ'רצ'יל כיהן מקדונלד כשר בריאות.
ב-1940 נשלח לדבלין על מנת לשכנע את ראש ממשלת אירלנד איימון דה ואלירה להשתתף במלחמה בגרמניה יחד עם בעלות הברית, אך נכשל במשימתו.
ב-1941 מונה לנציב עליון לקנדה, במקביל לכהונתו כחבר פרלמנט, במשרה זו כיהן עד 1946. בשנת 1948 מונה למושל הכללי של פדרציית מלאיה, במסגרת מלחמת האזרחים במקום.
בין השנים 1955–1960 כיהן כנציב עליון בהודו ובין השנים 1963–1964 כיהן כמושל הכללי של קניה.
מלקונוטוסים או חנקני הסבך (שם מדעי: Malaconotidae) היא משפחת ציפורים קטנות מסדרת ציפורי שיר החיות באפריקה שמדרום לסהרה.
הן דומות מאוד למשפחת החנקניים שבה נכללו בעבר.
בנוסף, הן קרובות למשפחות הארטמיים, האגיתיניות והוונגיים.
עופות אלה חיים בחורשות, סוואנות לחות וכמה מינים ביערות הגשם של אגן הקונגו ונוטים להיות יותר צבעוניים מהחנקניים הרגילים או מבעלי הקצוות השחורים.
בעלי מקור כהה, קצר ומעוקל, כפות רגליים חזקות וכנפיים מעוגלות.
הזכרים יכולים להתנפח בעונת הרבייה כדי להרשים את הנקבות.
הם ניזונים בעיקר מחרקים גדולים, אבל מינים רבים מגוונים בפירות ובפירות-יער שונים וגם בחולייתנים קטנים.
סוג ומין יחיד Nilaus afer
סוג Telophorus - בו חנקן סבך בוקמקיירי
סוג Malaconotus - בו חנקן סבך אפור-ראש
מלקוניים (שם מדעי: Phaenicophaeinae) היא תת-משפחה של עופות ממשפחת הקוקייתיים.
בני קבוצה זו הם עופות גדולים בעלי מקורים עבים ומוארכים מעט ובמקרים רבים הם מקושטים ובעלי לחיים כחולות, מקורים צהובים או אדומים מאוד והעיניים אדומות או כחולות.
הם מותאמים להליכה על הקרקע והם בעלי רגליים גדולות עם טפרים גדולים וזנב ארוך לאיזון.
חלק מבני הקבוצה ניזונים מפירות ואחרים הם ציידים קשוחים הניזונים מחרקים אך גם מחולייתנים קטנים.
הם חיים ברחבי האזור הטרופי.
הם חיים ביערות באזורים הטרופיים ובעיקר בדרום-מזרח אסיה ובאי מדגסקר.
סוג Rhopodytes - בו 4 מינים
סוג Coua - בו 12 מינים ואחד נכחד - המין קואה דללנדי.
מלקחיים הם כלי המשמש לאחיזת והרמת חפצים, למלקחיים צורות רבות בהתאם לסוג השימוש, נהוג לחלקם לשלושה סוגים:
מלקחיים אשר להם שתי זרועות ארוכות, מסתיימים בשתי כפות מעוגלות שטוחות וחיבור הציר הוא לצד הידית.
כבמלקחיים המשמשים להעברת גחלים מחוץ ולתוך האש.
מלקחיים המורכבים מסרט מתכתי יחיד כפוף, מחוברים בראשם על ידי קפיץ, כבמלקחי סוכר (מלקחיים, בדרך כלל עשויים מכסף, המשמשים להגשת קוביות סוכר), מלקחי אספרגוס וכדומה.
מלקחיים המחוברים על ידי ציר הממוקם באזור המאחז, כבמלקחי נפח וכדומה.
מלקחיים נפוצים ככלי מטבח לאחיזה ולהגשת מזון חם מאוד (למשל להפיכת אומצה).
לפי פרקי אבות, המלקחיים הראשונים נבראו בסוף בריאת העולם בערב שבת בין השמשות.
ההבנה מאחורי כך היא שלשם יצירת מלקחיים נדרש לנפח זוג מלקחיים קודם.
מלקולם פורסיית' היה טרומבוניסט ומלחין דרום אפריקאי-קנדי.
בתו היא הצ'לנית אמנדה פורסיית', אשתו של הכנר והמנצח הישראלי פנחס צוקרמן, מי שהייתה הצ'לנית הראשית של תזמורת המרכז הלאומי לאמנויות של קנדה.
פורסיית' נולד בפיטרמריצבורג ולמד בקולג' של מריצבורג בדרום אפריקה.
הוא למד נגינה בטרומבון, ניצוח והלחנה באוניברסיטת קייפטאון, וסיים את לימודיו שם בתואר BA במוזיקה בשנת 1963.
פורסיית' ניגן בטרומבון בתזמורת הסימפונית של קייפטאון במהלך לימודיו לתואר מוסמך, שאותו קיבל בשנת 1966, ובהמשך לדוקטורט במוזיקה, שאותו קיבל ב-1969. בשנת 1968 היגר לקנדה והצטרף להתזמורת הסימפונית של אדמונטון, שם ניגן בטרומבון בס במשך 11 שנים.
הוא כיהן כפרופסור למוזיקה באוניברסיטת אלברטה במשך 34 שנים.
בשנת 1996 התמנה למלחין הבית ובמשרה זו נשאר עד לפרישתו בשנת 2002.
בשנת 1970 חיבר פורסיית את "רישומים מנטאל" לתאגיד השידור הקנדי.
בין יצירותיו האחרות קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת (1979), "סאגיטאריוס" (1975), ,Quinquefid" (1976), "אודה אפריקאית (סימפוניה מס' 3)" (1981) ו-Atayoskewin (סוויטה לתזמורת) (1984), שזכתה בפרס ג'ונו ליצירה הקלאסית של השנה לשנת 1987.
פורסיית מת ב-5 ביולי 2011, בגיל 74, מסרטן הלבלב.
בשנת 1989 עוטר פורסיית' בתואר מלחין השנה הקנדי.
בשנת 2003 היה לחבר ב"מסדר קנדה".
סר מלקולם לסלי ריפקינד (באנגלית בריטית: Malcolm Leslie Rifkind; נולד ב-21 ביוני 1946) הוא פוליטיקאי שמרן בריטי-יהודי שכיהן כשר בקבינט ממשלת בריטניה תחת ראשי הממשלות מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור, בין היתר כמזכיר המדינה לענייני סקוטלנד (1986–1990), מזכיר ההגנה (1992–1995) ומזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (1995-1997).
ריפקינד היה חבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה "אדינבורו פנטלנדס" מ-1974 עד 1997. בבחירות הכלליות בבריטניה 1997 מפלגתו איבדה את רובה והוא איבד את מושבו בפרלמנט לטובת מפלגת הלייבור.
הוא ניסה, ללא הצלחה, להיבחר מחדש לפרלמנט מטעם המחוז אדינבורו פנטלנדס בשנת 2001; לפני הבחירות הכלליות 2005 מחוז בחירה זה בוטל וריפקינד התמודד ונבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה קנזינגטון וצ'לסי.
הוא הודיע על כוונתו להתמודד על הנהגת המפלגה השמרנית בבחירות לראשות המפלגה 2005, אך נסוג מכך לפני תחילת הסקרים.
הוא ייצג את מחוז הבחירה קנזניגטון ונבחר בבחירות הכלליות בבריטניה 2010 עם רוב של 8,616 קולות.
ב-6 ביולי 2010 מינה אותו ראש הממשלה, דייוויד קמרון ליושב ראש ועדת המודיעין והביטחון של הפרלמנט.
בחודש ינואר 2015 הוא מונה על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה לחבר בחבר הדיון הרם שלו לביטחון האירופי.
בדצמבר אותה השנה התמנה ריפקינד לפרופסור אורח בקינגס קולג' לונדון במחלקה ללימודי מלחמה והוזמן להיות עמית בכיר במכון המלכותי של השירותים המאוחדים (RUSI).
ביולי 2016 פורסם ספר זיכרונותיו, "כוח ופרגמטיות".
בשנת 2017 הוזמן ריפקינד על ידי ממשלת בריטניה לשמש כיושב הראש הבריטי השותף של הפורום הבריטי-פולני.
ריפקינד נולד באדינבורו למשפחה יהודית שהיגרה לממלכה המאוחדת בשנות ה-90 של המאה ה-19 מליטא.
הוא התחנך במכללת ג'ורג' ווטסון ובאוניברסיטת אדינבורו, שם למד משפטים לפני שלמד תואר ראשון במדע המדינה (התזה שלו הייתה על חלוקת קרקעות ברודזיה הדרומית).
בהיותו סטודנט באוניברסיטה הוא השתתף במשלחת היבשתית למזרח התיכון ולהודו.
ריפקינד ניסה להתמודד לראשונה לפרלמנט הבריטי, ללא הצלחה, בשנת 1970 כנציג מחוז הבחירה מרכז אדינבורו.
הוא נבחר לפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו בחודש פברואר 1974, כנציג מחוז הבחירה אדינבורו פנטלנדס וכחבר המפלגה השמרנית הסקוטית.
במהלך הבחירות לראשות המפלגה השמרנית ב-1975 הוא תמך באדוארד הית' בסיבוב הראשון, אך שהית' פרש מהמירוץ לראשות המפלגה ריפקינד תמך במועמדותה של מרגרט תאצ'ר.
תאצ'ר, כמנהיגת המפלגה השמרנית, מינתה את ריפקינד לדובר בספסלים הקדמיים (front-bench) לענייני סקוטלנד.
לאחר מכן התפטר מתפקיד זה (יחד עם המזכיר לענייני סקוטלנד בממשלת הצללים השמרנית, אליק ביוקנן-סמית) כאות מחאה על החלטת קבינט הצללים להצביע נגד הצעת החוק של הממשלה לכינון אספה מחוקקת מוסדרת עבור סקוטלנד.
במשאל העם על כינון אספה מחוקקת לסקוטלנד שנערך לאחר מכן הצביע ריפקינד בעד אך משך את תמיכתו בכך כאשר תוצאות משאל העם הראו כי סקוטלנד מחולקת כמעט באופן שווה בנדון.
ריפקינד היה אחד מחמשת השרים בלבד שכיהנו בכל 18 השנים של ממשלות מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור.
עובדה זו מצביעה על היותו השר הבריטי שכיהן תקופת כהונה רצופה ללא הפרעה מאז הנרי טמפל, שהיה שר בראשית המאה ה-19.
הוא מונה לשר הפנים ואיכות הסביבה במשרד הסקוטי בממשלת תאצ'ר ב-1979. בתפקיד זה היה אחראי על העברת חוק זכויות הדיירים בסקוטלנד, אשר הביא לגידול מסיבי של בעלות על בתי מגורים בסקוטלנד.
הוא היה גם אחראי, תחת מזכיר המדינה לענייני סקוטלנד ג'ורג' יונגר, על היחסים עם השלטון המקומי, המשטרה ובתי הכלא.
ב-1982, עת מלחמת פוקלנד, הועבר למשרד החוץ וחבר העמים, בתפקיד תת-מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים פרלמנטרי ב-1983. במשרד החוץ וחבר העמים שירת תחילה תחת פרנסיס פים ואז תחת סר ג'פרי האו.
ריפקינד היה אחראי ליחסיה של הממלכה המאוחדת עם ברית המועצות וגרורותיה במזרח אירופה.
הוא סייע לג'פרי האו לשכנע את תאצ'ר לשנות את מדיניות הממשלה כלפי ברית המועצות, נכח בישיבה שנערכה בצ'קרס שהחליטה להזמין את המנהיגים הסובייטים לאנגליה, והוסיף להיות נוכח בצ'קרס כשתאצ'ר נועדה עם מיכאיל גורבצ'וב וקבעה כי גורבצ'וב היה מנהיג סובייטי עמו "יכלה לעשות עסקים".
לריפקינד היו גם קשרים חזקים עם תנועת הסולידריות בפולין.
ב-1984 ערך ביקור מיניסטריאלי בפולין.
בניגוד לרצונו של המצביא וויצ'ך ירוזלסקי, נשיאה הקומוניסטי של פולין, התעקש ריפקינד להניח זר על קברו של הכומר הקתולי יזשי פופילושקו, ונפגש עם שלושה ממנהיגי תנועת הסולידריות האסורה.
ירוזלסקי תקף את ריפקינד וביטל פגישה שעתידה הייתה להיערך עמו, אך פגישתו של ריפקינד עם מנהיגי תנועת הסולידריות יצרה תקדים, ואחריו שר החוץ של גרמניה המערבית, הנס-דיטריך גנשר ושרים אחרים מהעולם המערבי נתנו פומבי לקשריהם עם תנועת הסולידריות.
מאורעות אלו עזרו לכפות על ממשלת פולין להסיר את האיסור על התנועה ולהכיר בצורכם של רפורמה פוליטית ופלורליזם.
ריפקינד עוטר, לאחר מכן, בידי הממשלה הפולנית הדמוקרטית הלא-קומוניסטית על תמיכתו בה.
כשר הממונה על הקהילה האירופית, מונה ריפקינד על ידי ראש הממשלה להיות נציגה האישית בוועדת דוגי (Dooge Committee) של הקהילה האירופית.
דו"ח הוועדה סייע להכין את הדרך לפיתוח השוק האירופי החופשי.
בשנת 1986 הוא קודם לקבינט ממשלת בריטניה ומונה למזכיר המדינה לענייני סקוטלנד.
הוא זכה למוניטין כפוליטיקאי מתון בנושאים חברתיים וכלכליים, ולעיתים היה נתון בסכסוכים עם מרגרט תאצ'ר.
כמזכיר המדינה הוא יזם רפורמות נרחבות בסקוטלנד.
אלה כללו את הפרטת תעשיית החשמל הסקוטית ואת קבוצת האוטובוסים הסקוטית.
הוא גם הפך את סוכנות הפיתוח הסקוטית לארגון סקוטי לארגון בעל מעורבות רבה יותר במגזר הפרטי.
כאשר ריפקינד נכנס לתפקידו כמזכיר המדינה, משימתו הראשונה הייתה לנטרל מחלוקת בקרב מורים, שכילתה את החינוך הסקוטי.
הוא גם ביקש לסייע לטחנת הפלדה של חברת "רייבנסקרייג", שעמדה בפני סגירה.
ריפקינד התנגד לסגירתה בידי הממשלה בטענה כי יש להפריט את כל תעשיית הפלדה וכי עתידם של בתי חרושת ספציפיים ייקבע על ידי החברות שבעלותן במגזר הפרטי.
אחד האתגרים הקשים ביותר שנציבו בפניו של ריפקינד היה הדרישה מצד הציבור לביטול מערכת התעריפים המקומיים.
הוא תמך בהכנסת מס הגולגולת, שאותה אישר הקבינט זמן קצר לפני מינויו.
הוא גם הסכים עם ההחלטה שהוצעה על ידי קודמו, ג'ורג' יונגר, לפיה ההמס החדש צריך להיות מונהג שנה לפני בסקוטלנד מאשר באנגליה לאור הצורך הפוליטי לסיים את הארנונה המקומית.
לאחר מכן הסכים ריפקינד כי מס הגולגולת היה טעות גדולה של הממשלה.
לאורך כל תקופת כהונתו כמזכיר המדינה לענייני סקוטלנד, ריפקינד, כקודמו וכיורשיו בשנים מאוחרות יותר, היה כפוי לחולשה הפוליטית של המפלגה השמרנית בסקוטלנד, שלא כמו באנגליה.
כאשר ת'אצ'ר התמודדה מול מייקל הזלטיין על הנהגת המפלגה השמרנית, ריפקינד צידד בתאצ'ר.
בתקופה המתוחה שלאחר סיבוב ההצבעה הראשון היה ריפקינד נמנה בין אלו שיעצו לתאצ'ר כי מוטב לה לפרוש ולא הבטיח לתמוך בה אם תתמודד מחדש בבחירות לראשות הממשלה.
בבחירות הבאות שנערכו למנהיגות המפלגה השמרנית תמך בדאגלס הארד.
ב-1990 הועבר ריפקינד על ידי יורשה של תאצ'ר, ראש הממשלה ג'ון מייג'ור למזכיר המדינה לענייני תחבורה.
אחת מחובותיו הראשונות הייתה להיכנס למנהרת התעלה, שנבנתה, ולראות את הקשר הפיזי הראשון בין המנהרות הללו מן הקצה הצרפתי והבריטי של המנהרה.
אחד מעדיפויותיו העיקריות כמזכיר התחבורה היו לקדם את הצעות המדיניות להפרטת מערך הרכבות.
ריפקינד תמך בהפרטה אך הגיע למסקנה כי תהיה זו טעות להפריד את הבעלות על התשתית מהחברות התפעוליות.
השקפה זו הביאה אותו לקונפליקט עם משרד האוצר ובאומרו שהצעות שמרניות להפרטה לא יהיו מוכנות עד לבחירות הכלליות ב-1992. ראש הממשלה אהב את טענת משרד האוצר כי התחרות בין חברות הרכבות תרפה את ידיה אם חברה אחת תהיה בעלת מערך הרכבות.
ריפקינד מונה למזכיר המדינה לענייני הגנה עם תום הבחירות הכלליות ב-1992. אף שלא החזיק ברקע צבאי, הוא היה מאמין נלהב בהגנה אזרחית חזקה ובכוחות מזוינים בעלי יכולת גלובלית.
ב-1994 עמד בפני דרישות משרד האוצר לקיצוצים גדולים בתקציב הביטחון הלאומי.
כדי להגן על יכולת הלחימה של הכוחות המזוינים של בריטניה הוא ניהל משא ומתן עם האוצר, שבעזרתו הביא לחיסכון גדול מדרישת האוצר.
הוא כבר זכה לתמיכת ראשי הכוחות המזוינים בגישתו זו, שסיפקה תמריץ לשיתוף פעולתם בנושא.
ריפקינד בנוסף הצליח להשיג את הסכמת ארצות הברית לרכישת טילי שיוט עבור מדינתו.
בריטניה הייתה אז המדינה היחידה שלה אמריקאים הסכימו למכור טילי שיוט.
אחת הסוגיות הקשות ביותר שבהן עסק ריפקינד כמזכיר ההגנה הייתה מעורבות בריטית במלחמת בוסניה.
בדומה לג'ון מייג'ור ומזכיר המדינה לענייני חוץ דאגלס הרד, ריפקינד התנגד להתערבות צבאית מצד בריטניה והקהילה הבינלאומית כלוחמים בסכסוך.
עם זאת, הוא תמך בשימוש חיילים בריטים ושל מדינות אחרות במטרה להגן על שיירות מזון הומניטריות שהגנו על מאות אלפי אזרחים.
ריפקינד היה יריב חזק וקולני של מדיניות ארצות הברית בנוגע למלחלמה, שהייתה אמורה להסתיים באמברגו נשק של האומות המאוחדות ולחשוף את הסרבים להפצצת נאט"ו מהאוויר.
ריפקינד הסכים עם השקפותיהם שלך האיחוד האירופי והאו"ם כי הפצצה מסוג זה לא תתאים למשימת האו"ם שם.
ריפקינד ביטא את דעותיו בפומבי בוושינגטון הבירה כמו גם בלונדון.
אף על פי שארצות הברית הייתה מתוסכלת יותר ויותר ונסוגה ממבוי סתום זה, היא לא גרמה נזק מתמשך ליחסיה הדיפלומטיים עם הממלכה המאוחדת, כפי שהעידה הנכונות האמריקאית למכור טילי שיוט לבריטניה.
בשנותיו האחרונות של ממשל ג'ון מייג'ור, ריפקינד כיהן כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
אחד מתפקידיו הראשונים היה כינוס פסגת לונדון בנושא בוסניה והרצגובינה, אשר הפעילה לחץ רב יותר על הסרבים-בוסניים בעקבות טבח סרברניצה והובילה, בבוא העת, להסכם דייטון שסיים את הלחימה.
בקשור למזרח התיכון ריפקינד התחייב, לראשונה, בשם ממשלת בריטניה למדינה פלסטינית בגדה המערבית וברצועת עזה.
הוא גם, בנאום שנשא במפרץ הפרסי, קרא למזרח תיכון אֶקְוִיוָולֶנְטִי כדי לאפשר דיאלוג להתקיים, ברמה האזורית בין ישראל לבין שכנותיה הערביות, כמו גם בין איראן לבין ארצות ערב.
אחד מתפקידיו העיקריים היה המשא ומתן הסופי עם הרפובליקה העממית של סין על העברת הונג קונג.
ריפקינד ערך כמה פגישות עם שר החוץ הסיני, הן בבייג'ינג והן בלונדון, וכן עם מושל הונג קונג, כריס פאטן, ועם פוליטיקאים נבחרים בהונג קונג.
כמזכיר המדינה לענייני חוץ הוא קרא להקמת אזור סחר חופשי בצפון האוקיינוס האטלנטי, שיביא ליצירת יחסי סחר חופשי בין האיחוד האירופי עם ארצות הברית וקנדה.
בבחירות הכלליות ב-1997 הוא איבד את מושבו של מחוז הבחירה "פנטלנדס" יחד עם כל השמרנים בסקוטלנד (ובויילס), והוחלף בחברת מפלגת הלייבור לינדה קלארק.
ריפקינד היה אחד מחברי הפרלמנט המעטים שניסו שוב להיבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מושבם הישן - במקום לחפש מחוז בחירה בטוח יותר - והתמודד שוב על מחוז הבחירה אדינבורו פנטלנדס נגד קלארק בבחירות הכלליות ב-2001. אף על פי ששיפר את מצבו במידה מסוימת, לא הצליח להיכנס לפרלמנט.
בתקופה זו הוא נשאר פעיל מבחינה פוליטית, כנשיא השמרנים הסקוטיים, והשתמש במעמדו מחוץ לארמון וסטמינסטר כדי לבקר את הפלישה לעיראק ב-2003 ואת תמיכתה של ממשלת טוני בלייר בה.
בניגוד לעמדתו, המפלגה השמרנית תמכה באותה עת בפלישה.
אחרי הבחירות הכלליות ב-1997 קיבל ריפקינד תואר אבירות בהצטיינות עם התפטרותו של ג'ון מייג'ור והפך לאביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, בהוקרה על עבודתו לענייני חוץ וחבר העמים הבריטי.
בבחירות הכלליות ב-2005 הוא חזר לבית הנבחרים הבריטי כחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה "קנזינגטון וצ'לסי" עם רוב של 12,418 קולות.
מלקולם הופר קר (; 8 באוקטובר 1931 – 18 בינואר 1984) היה פרופסור באוניברסיטה האמריקנית בביירות, שהתמחה במזרח התיכון ובעולם הערבי.
קר, אזרח אמריקאי, נולד, גדל ומת בביירות, בירת לבנון.
הוא שימש נשיא האוניברסיטה האמריקאית של ביירות, עד מותו.
נורה למוות בביירות בינואר 1984, אך למרות נטילת אחריות לרצח בידי איש הג'יהאד האסלאמי, המניע לרצח לא התברר.
קר בילה את ילדותו בלבנון, בסביבות הקמפוס של האוניברסיטה האמריקאית של ביירות, שם לימדו הוריו במשך ארבעים שנה.
הוריו, אלזה רקמן וסטנלי קר, נישאו במארש, שבה נפגשו בעת שעסקו בהצלת נשים ויתומים ארמניים לאחר רצח העם הארמני.
בעקבות קרב מארש, אחד מקרבות מלחמת טורקיה–צרפת, הם עברו לביירות.
אביו הפך ליושב הראש של המחלקה לביוכימיה באוניברסיטה האמריקאית, ואמו הייתה דיקנית הנשים באוניברסיטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לארצות הברית, והתגוררה ליד אוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי.
לאחר המלחמה הם חזרו לביירות.
זמן קצר לאחר מכן, מלקולם קר חזר לבדו לארצות הברית, שם סיים את לימודיו בתיכון במסצ'וסטס.
את התואר הראשון שלו עשה באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא למד תחת הדרכתו של פרופסור פיליפ חתי, וסיים בשנת 1953. התפרצות מוקדמת של דלקת מפרקים גרמה לו לשוב ללבנון, אל משפחתו.
הוא עשה תואר שני בלימודי המזרח התיכון, שאותו השלים ב-1955 באוניברסיטה האמריקנית של ביירות.
באוניברסיטה פגש את אשתו, אן זוויקר (Zwicker), ויחדיו גידלו ארבעה ילדים.
הוא כתב את הדוקטורט שלו בוושינגטון, בבית הספר ללימודים בינלאומיים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
את תואר הדוקטורט שלו קיבל קר בשנת 1958, על עבודה שכתב בהדרכת מג'יד ח'דורי וסר המילטון גיב.
לאחר שסיים את הדוקטורט חזר קר ללמד באוניברסיטה האמריקנית של ביירות במשך שלוש שנים, והיה למרצה בכיר במחלקה למדע המדינה.
ב-1959 פורסם ספרו הראשון, המבוסס על עבודת המאסטר שלו: "Lebanon in the Last Years of Feudalism" (לבנון בשנות הפיאודליזם האחרונות).
פרופסור גוסטב פון גרונבאום גייס את קר לעבודה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא עיכב את המעבר לקליפורניה במשך שנה כדי לעשות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד ולעבוד עם פרופסור אלברט חוראני.
בשנת 1962 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בתור מרצה בכיר.
הוא הפך בהמשך לפרופסור באוניברסיטה, ומונה לתפקיד ראש המחלקה למדעי המדינה ולאחר מכן לדיקן המחלקה למדעי החברה (1973–1976).
קר ובני משפחתו חזרו לעיתים קרובות לביירות, במהלך חופשות מאוניברסיטת לוס אנג'לס.
בשנים 1964–1965 עבר בעקבות מענק אקדמי לקהיר, ועבד על ספרו "The Arab Cold War" (המלחמה הקרה הערבית), שפורסם בשנת 1965. בשנה הבאה הוא פרסם את "Islamic Reform" (רפורמה אסלאמית), עיבוד מחדש של עבודת הדוקטורט שלו.
בשנים 1970–1971 קיבל קר מלגה לעבודה בצרפת ובצפון אפריקה ועבד על המהדורה השלישית של "The Arab Cold War".
קר שימש כנשיא האגודה הצפון-אמריקאית ללימודי המזרח התיכון בשנת 1972. לאחר מכן, פרס של האגודה נקרא על שמו.
מלחמת האזרחים בלבנון (1975-1990), אשר לעיתים קרובות שיבשה באופן חמור את החיים בביירות, הקשתה על קר ומשפחתו במעברם התכוף בין לבנון לארצות הברית.
בהתאם לכך, בשנים 1976–1977, שב קר למצרים, ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
בזמן שהותו בקהיר זכה במענק מטעם קרן פורד, שבאמצעותו הקים שותפות בין מרכז פון גרונבאום שבראשותו באוניברסיטת קליפורניה לבין המרכז למחקרים אסטרטגיים של קרן אל-אהראם במצרים.
הוא חזר לקהיר ב-1979, שבו הוא ערך את תוצאות המחקר המצרי-אמריקאי המשותף, שיצא בתור ספר בשם "Rich and Poor States in the Middle East" (מדינות עשירות ועניות במזרח התיכון).
הנשיאות של האוניברסיטה האמריקנית של ביירות הוצעה לקר ב-1982. אף על פי שמלחמת האזרחים עוד נמשכה, המאבק האזרחי הלבנוני לשינוי במדינה היה ממוקד יותר מבעבר, מה שנתן תקווה לכך שפתרון יגיע במהרה.
משפחת קר החליטה ששינויים אלו יאפשרו להם לחיות בביירות, ובשל תחושת השליחות שבדבר החליטה לשוב לעיר.
מלקולם קר קיבל את המשרה, ושימש נשיא האוניברסיטה במשך עשרה חודשים.
הוא מונה לנשיא בחודש מרץ, והחל לשמש רשמית בתפקיד ב-1 ביולי, אך פלישת ישראל ללבנון וכיבוש ביירות גרם לו לנהל את פעילותו ממשרדי האוניברסיטה בניו יורק.
הוא הצליח לבסוף לחזור ללבנון על מנת למלא את תפקידו ממשרדי האוניברסיטה בעיר בספטמבר 1982.
ב-18 בינואר 1984 נורה קר למוות על ידי שני חמושים מחוץ למשרדו.
הוא היה בן 52. שנים אחר כך, מניעיהם של הרוצחים עדיין אינם ברורים.
איש הג'יהאד האסלאמי לקח אחריות על הרצח.
החדשות על מותו הפתאומי, אשר היה עוד אירוע טראגי במלחמת האזרחים, הופיעו בתקשורת ברחבי העולם.
על סגנון מחקרו כתבה לימים אשתו, אן זוויקר קר:
לקר היו ארבעה ילדים: סוזן, ג'ון, סטיב ואנדרו.
בנו סטיב הוא כדורסלן עבר ב-NBA, וכיום מאמן גולדן סטייט ווריורס.
מלקולם פרסל מקלין היה איש עסקים אמריקאי, שהיה יזם בתחום תובלה ופיתח את מכל הספנות המודרני, המכל (בעברית נקרא "מכולה") חולל מהפכה בתובלה ובסחר בינלאומי במחצית השנייה של המאה העשרים.
מיכול התהליך התובלה הוביל להפחתה משמעותית בעלות הובלת המטענים בעזרת ביטול הצורך בטיפול חוזר ונשנה בחתיכות מטען בודדות, וכן הביא לשיפור האמינות, צמצום גנבת המטענים וקיצוץ בעלויות המלאי על ידי קיצור זמן האספקה.
נולד בשם מלקולם פרסל מקלין, במקסטון שבקרוליינה הצפונית, בשנת 1913, אם כי בהמשך חייו שינה את שמו למלקום.
בשנת 1935, כשסיים את בית הספר התיכון בווינסטון-סאלם משפחתו רכשה משאית משומשת.
באותה השנה הקים יחד עם האחים שלו, קלרה וג'ים, את חברת "מקלין הובלות" שמושבה נקבע ברד ספרינגס בצפון קרוליינה ועסקה בהובלת חביות טבק ריקות, כשמלקולם היה אחד הנהגים.
הרעיון של הובלת משאיות באוניות יושם טרם מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1926 התחיל לפעול קו קבוע של רכבת הנוסעים היוקרתית מלונדון לפריז שהופעל על ידי חברות הרכבת הדרומית הבריטית ורכבת הצפון הצרפתית ונקרא "חץ הזהב" בשתי השפות (Golden Arrow/Fleche d'Or).
להובלת מטען הנוסעים נעשה שימוש בארבעה מכולות.
המכולות הללו הועמסו בלונדון או בפריז והובאו לנמלים, דובר או קאלה, על מכוניות שטוחות בבריטניה ו"CIWL Pullman Golden Arrow Fourgon of CIWL "בצרפת.
בתחילת שנות החמישים מלקום החליט לנסות להשתמש במכולות באופן מסחרי.
ב-1952 הוא פיתח תוכניות לשאת משאיות של חברתו על אוניות לאורך החוף האטלנטי של ארצות הברית, מצפון קרוליינה לניו יורק.
עד מהרה התברר ש"ספינות נגררים ", כפי שכונו, לא יעילות לכך בגלל הבזבוז הגדול בשטח המטען הפוטנציאלי על הספינה, דבר שמכונה "אחסון שבור".
התפיסה המקורית שונתה להעמסת המכולות בלבד, וללא שלדה, על הספינות, ומכאן השם "אוניית מכולות" או ספינת "קופסאות".
באותה התקופה התקנות בארצות הברית לא איפשרו לחברת הובלות להחזיק קו שילוח.
מקלין לקח הלוואה בנקאית בסכום של 22 מיליון דולר ובינואר 1956 קנה שתי מכליות T-2 מתקופת מלחמת העולם השנייה, אותן הסב לשאת מכולות מעל ומתחת הסיפון.
הוא עצמו פיקח על בניית סיפוני מקלט מעץ, המכונים סיפוני מכאנו.
זה היה נוהג נפוץ במלחמת העולם השנייה להובלת מטענים חריגים, כמו מטוסים.
לקח מספר חודשים להתאים את הספינות, לתכנן מכולות להצבה מעל או מתחת לסיפוני הספינות ולעצב שלדת נגררים כדי לאפשר מכולות נשלפות.
כשאידיאל איקס עזב את הנמל, נשאל פרדי פילדס, בכיר באיגוד הסוורים הבינלאומי, מה דעתו על ספינת המכולות החדשה שהותקנה.
פילדס ענה, "הייתי רוצה להטביע את הבן זונה הזה.".
מלקום טס ליוסטון כדי להיות בסמוך כאשר הספינה עגנה בבטחה.
בשנת 1956, רוב המטענים הועמסו ונפרקו בעבודת יד על ידי סוורים (סטיבדורים, כפי שכונו אז).
העמסת הספינה עלתה אז 5.86 דולר לטון באותה תקופה, כשבאמצעות מכולות, זה התחיל לעלות רק 16 סנט לטון העמסה: חסכון של פי 36. מיכול הקטין מאוד גם את זמן העמסת ופריקת הספינות.
מלקום ידע כי" ספינה מרוויחה כסף רק כשהיא בים ", וביסס את עסקיו על העובדה הזו.
באפריל 1957 החלה אוניית המכולות הראשונה "עיר השער" התחילה לבצע קו קבוע בין ניו יורק, פלורידה וטקסס.
במהלך קיץ 1958 מקלין תעשיות, עדיין בשם Pan-Atlantic Steam Corporation, חנכה את שירות המכולות בין ארצות הברית לסן חואן שבפוארטו ריקו עם הספינה פיירלנד.
השם של החברה שונה רשמית ל- Sea-Land Service, Inc.
באפריל 1960. העסק של מלקום נהיה רווחי כבר ב-1961 והוא המשיך להוסיף מסלולים ולקנות אוניות גדולות יותר.
באוגוסט 1963, כדי לטפל בעבורת המכולות המתגברת, פתח מלקום מקלין מתקן העמסה חדש בנמל ניוארק-המסוף הימי אליזבת שעמד על .
התפתחות שוק המכולות הייתה איטית עד סוף שנות ה-60. בנמלים רבים עדיין לא היו מנופים להעלאת מכולות לספינות ומחוצה לה, בגלל המסורת העתיקה של הפעלת נמלי משא.
כמו כן, איגודי עובדים התנגדו בכל הכוח לרעיון שעתיד היה לבטל את פרנסת אותם העובדים.
באפריל 1966 החלה Sea-Land בשירות בין ניו יורק לרוטרדם, ברמן וגרנגמוט (סקוטלנד).
בשנה שלאחר מכן (1967) החברה הוזמנה על ידי ממשלת ארצות הברית להתחיל בשירות מכולות לדרום וייטנאם.
השירות לווייטנאם הביא 40% מהכנסות החברה בשנים 1968/69.
בסוף 1968 נחנך שירות המכולות המסחריות מהמזרח הרחוק לארצות הברית.
שירות זה הורחב להונג קונג וטאיוואן בשנת 1969 ולסינגפור, תאילנד והפיליפינים בשנת 1971.
כדי להשיג צמצום זמן בעבודה ושירותי המזח, מלקום עקב אחרי החברה של רוי פרוהוף והכיר בחשיבות ליצירת תקנים.
מאמציו להגביר את היעילות הביאו לעיצובי מכולות סטנדרטיות עליהם הגן עם פטנט.
בהמשך העמיד את הפטנטים שלו לארגון הבינלאומי לתקינה על ידי הנפקת חוזה שימוש ללא תמלוגים.
בסוף שנות השישים היו לחברה Sea-Land 27,000 מכולות שיוצרו על ידי פרוהוף, 36 אוניות מכולות וגישה למעל 30 ערי נמל.
ככל שהתבררו היתרונות למערכת המכולות של מקלין, המתחרים הסתגלו במהירות.
הם בנו אוניות גדולות יותר, מנופים גדולים יותר ומכולות מתוחכמות יותר.
Sea-Land הייתה זקוקה למזומנים כדי להישאר תחרותיים.
מקלין פנה לחברת הטבק של ריינולדס, חברה שהכיר מימי חברת ההובלות שלו כשהמשאיות שלו הובילו סיגריות של ריינולדס ברחבי ארצות הברית.
בינואר 1969 הסכימו ריינולדס לרכוש את Sea Land תמורת 530 מיליון דולר במזומן ובמלאי.
מקלין אישית הרוויח מן העסקה 160 מיליון דולר וקיבל מושב בדירקטוריון החברה.
לצורך ביצוע הרכישה, הקימו ריינולדס חברת החזקות בשם R.J.
Reynolds Industries, Inc, והיא זו שרכשה רשמית את Sea-Land במאי 1969. באותה שנה הזמינה Sea-Land חמש ספינות המכולות הגדולות והמהירות בעולם - ספינות מסוג SL-7.
תחת ריינולדס הרווחים של Sea-Land היו לא קבועים.
בסוף 1974 הכניס ריינולדס יותר ממיליארד דולר לSea-Land, בנה מסופי ענק בניו ג'רזי והונג קונג והוסיף לצי ספינות המכולות שלה.
ההוצאה הגדולה ביותר של Sea-Land הייתה דלק, ולכן בשנת 1970 רכשה RJR את חברת השמן האמריקאית העצמאית, הידועה יותר בשם "אמינויל", תמורת 56 מיליון דולר.
RJR הכניס מיליונים לחיפושי נפט, בניסיון להפוך את אמינויל גדול מספיק כדי להתמודד בשוק חיפושי הנפט העולמיים.
בשנת 1974 הייתה RJ Reynolds תעשיות השנה הטובה ביותר שלה.
הרווחים של Sea-Land גדלו כמעט פי 10 ל-145 מיליון דולר.
הרווחים של אמינויל זינקו ל-86.3 מיליון דולר.
חברת דן אנד ברדסטריט, חברת הדירוג הפיננסי, הגדירה את RJR לאחת מחמש החברות המנוהלות הטובות ביותר שלה באמריקה.
אך בשנת 1975, הרווחים של Sea-Land צנחו בצורה חדה, יחד עם הרווחים של אמינויל.
מלקום מקלין ויתר על מושב מועצת המנהלים של ריינולדס בשנת 1977 וניתק קשרים עם החברה.
שחררה את חברת Sea-Land לבעלי המניות, כחברה עצמאית בבעלות ציבורית, עם מסחר במניות בבורסה של ניו יורק.
באותה השנהSea-Land השיגה את ההכנסות והרווחים הגבוהים ביותר בהיסטוריה של 28 שנה.
המניה הרגילה של חברת Sea-Land Corporation הוחלפה ב-28 דולר למניה, במזומן.
השירותים הבינלאומיים של Sea-Land נמכרו למיירסק בשנת 1999, והחברה המשולבת נקראה בשם Maersk Sealand, שבשנת 2006 התפרסמה בפשטות כ-Maersk Line.
השירותים המקומיים של Sea-Land לשעבר פועלים כיום כHorizon Lines, המהווים כ -36% מכלל משלוחי המכולות הימיות של ארצות הברית בין ארצות הברית היבשתית והשווקים של אלסקה, הוואי פוארטו ריקו, וגואם.
החברה ממוקמת בשארלוט (קרוליינה הצפונית), קרוליינה הצפונית.
בשנת 1968 מלקום מקלין מימן פרויקט נדל"ן בוולנד, שבמיסיסיפי, שהפך לדיאמונדהד.
בשנת 1978 רכש מקלין את קווי ארצות הברית.
שם הוא בנה צי של 4,400- TEU אוניות מכולות שהיו הצי הגדול ביותר באותה תקופה.
הספינות, שפועלות בשירות סביב העולם, תוכננו בעקבות מחסור הנפט בשנות השבעים והיו חסכוניות בדלק אך איטיות, ולכן לא הותאמו היטב להתחרות בתקופה שלאחר מכן של נפט זול.
USL פשטה את הרגל בשנת 1987. מקלין לקח באופן אישי מאוד את הביקורת שהופנתה נגדו לאחר התמוטטות USL ואובדן כתוצאה מכך של מקומות עבודה רבים הקשורים ל-USL ותלויים בהם.
בשנת 1982, מלקום מקלין הוצג ברשימת פורבס של 400 העשירים באמריקה עם שווי נטו של 400 מיליון דולר.
עם זאת, כמה שנים לאחר מכן, לאחר שהמר על עליית מחירי הנפט שלא התממשה, הוא נאלץ להגיש בקשה לפשיטת רגל לפי פרק 11 בגין חוב של 1.3 מיליארד דולר.
בשנת 1991, בגיל 78, הקים מקלין את טריילר ברידג' בע"מ, הפועלת בין ארצות הברית (ג'קסונוויל, פלורידה), פוארטו ריקו והרפובליקה הדומיניקנית.
מלקום מקלין פיתח גם המצאות לא קשורות לימאות, כולל מתקן להרמת חולה מאלונקה למיטת בית חולים.
מלקום מקלין נפטר בביתו באיסט סייד במנהטן ב־25 במאי 2001, בגיל 87, מאי ספיקת לב.
מותו הניע את נורמן מינטה להוציא את ההצהרה הבאה:
במאמר מערכת זמן קצר לאחר מותו הצהיר בלטימור סון כי "הוא מדורג ליד רוברט פולטון כהמהפכן הגדול ביותר בתולדות הסחר הימי." מגזין פורבס כינה את מקלין "אחד האנשים הבודדים ששינה את העולם."
בבוקר הלווייתו של מלקום מקלין, ספינות מכולות ברחבי העולם צפרו בצופריהן לכבודו.
פורצ'ן שם את מקלין להיכל התהילה העסקי שלו ב-1982. בשנת 1995, המורשת האמריקאית כינתה אותו כאחד מעשרת הממציאים המופלאים של ארבעים השנים האחרונות.
בשנת 2000, הוא נבחר לאיש המאה על ידי היכל התהילה הימי הבינלאומי.
מלקום מקלין הוכנס להיכל התהילה העסקי של ארצות הברית בהישגים כצעיר בשנת 1982.
בשנת 2000 קיבל מקלין תואר כבוד מטעם האקדמיה האמריקאית לסחר ימי.
מלקום מקלין הוא האדם היחיד שהקים שלוש חברות שנרשמו אחר כך בבורסה של ניו יורק (ועוד שתי אחרות בנאסד"ק).
טריילר ברידג' בע"מ, שהוא הקים בשנת 1992, מעניק מדי שנה את פרס מלקולם מקלין על רוח חדשנות.
הפרס מוענק לסטודנט הבוגר המצטיין שנבחר על ידי פרופסורים באוניברסיטת ג'ורג' מייסון.
מלקום מקלין הוכנס בהיכל התהילה של צפון קרוליינה בשנת 2006.
מלקולם סטורי הוא שחקן בריטי, הידוע מתפקידו "ילין" בסרט "הנסיכה הקסומה".
סטורי נולד בעיר קינגסטון על ההול שבמזרח יורקשייר.
הוא הרבה להופיע בתיאטרון, בטלוויזיה ובסרטי קולנוע.
בין שאר תפקידיו היו סר פרנסיס דרייק ב"אליזבת: תור הזהב", בוטום במחזה "חלום ליל קיץ" עבור התיאטרון המלכותי הלאומי.
הוא שיחק בתפקידים רבים עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בהם פרוספרו וקאליבן במחזה "הסערה", וכן מקדאף ובנקו במחזה "מקבת'".
עוד גילם סטורי את ביל אדמס בסדרה "The Knock", ואת קלייב טישל בסדרה "דוק מרטין".
מלקולם מיטשל יאנג היה גיטריסט רוק אוסטרלי ממוצא סקוטי שייסד את להקת AC/DC יחד עם אחיו אנגוס.
מלקולם יאנג נולד בגלאזגו, סקוטלנד לוויליאם ומרגרט יאנג ובשנת 1963 עקר עם משפחתו הענפה לסידני, אוסטרליה.
בשנת 1973 הקים יאנג יחד עם אנגוס אחיו את להקת AC/DC.
יאנג כתב, הלחין ועיבד AC/DC בשנים 1973 – 2008 15 אלבומי אולפן וביניהם האלבומים המצליחים Highway to Hell ו Back in Black.
בשנת 2003 הונצח יאנג עם להקת AC/DC בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
בשנת 2014 הודיעה הלהקה כי מלקולם לקח פסק זמן מפעילות בלהקה על מנת לקבל טיפול רפואי למחלת השיטיון ממנה סבל, ומאוחר יותר פורסם כי פרש סופית.
יאנג הלך לעולמו כתוצאה מסיבוכי המחלה ב-18 בנובמבר 2017.
ב-13 באוקטובר 2020 פרסמה הלהקה וידאו ובו הודיעו שהאלבום "Power Up" שיצא לאור ב-13 בנובמבר 2020 מוקדש לזכרו.
מלקולם שפרד נואלס היה פרופסור ואיש מקצוע שחקר, פיתח ויישם עקרונות למידת מבוגרים ותוכניות לחינוך מבוגרים ברחבי העולם.
נואלס השפיעה רבות על תחומי דעת שונים ובניהם משאבי אנוש, מינהל עסקים וחינוך.
כן, נואלס הטביע את חותמו גם בשדה הלמידה למידה ההומניסטית, למידה עצמית ולמידה לא פורמלית למבוגרים.
מלקום נואלס נולד ליווינגסטון במונטנה.
משפחתו עברה לווסט פאלם ביץ', פלורידה.
אביו היו וטרינר ומגיל צעיר מלקום היה מתלווה אליו לביקורים בחוות.
במהלך הנסיעות המשותפות אביו היה משוחח איתו בנושאים שונים ונתן לו את התחושה שדעותיו רציניות וחשובות.
אמו טיפחה בו אמפתיה ואכפתיות.
נואלס היה צופה פעיל ותיאר את הפעילות הצופית ככזו שפיתחה בו יכולות מנהיגות.
הוא סיים את בית הספר התיכון פאלם ביץ' ב-1930. נואלס זכה במלגה לאוניברסיטת הרווארד, שם סיים תואר ראשון ב-1934. במהלך לימודיו הוא היה פעיל במספר מסגרות וולנטריות כגון המועדון הליברלי של הרווארד.
במהלך לימודיו הוא פגש את אשתו הולדה פורנל ותיאר את תפיסת העולם שלהם כדומה.
נואלס ביקש להתקבל לשירות החוץ של ארצות הברית, אך ב-1935 לא היו משרות פנויות והוא החל לעבוד בעבודה זמנית במינהל הנוער הלאומי במסצ'וסטס.
שם הוא עבד עם צעירים מובטלים.
לנואלס לא הייתה הכשרה בחינוך מבוגרים והוא בעיקר למד תוך כדי עבודה וכן מהכרותו עם אדוארד לינדמן שכתב ועסק בחינוך מבוגרים.
ב-1940, נואלס החל לנהל את תחום חינוך מבוגרים ימק"א בבוסטון, שם החל לחקור את התחום ולהבחין בשוני בין חינוך ילדים למבוגרים.
הוא גויס לצי ארצות הברית ב-1943. בשנת 1946, החל לנהל את החינוך למבוגרים בימק"א בשיקגו.
מקביל שקד על התואר השני מאוניברסיטת שיקגו, בנושא חינוך מבוגרים.
בעת לימודיו פגש את פרופ' סיריל הול (Cyril O.
Houle) שחקר ועסק בחינוך מבוגרים.
נואלס התרשם מהשילוב בין העשייה ומחקר של הול בתחום החינוך מבוגרים.
נואלס המשיך את דרכו של מורו בשילוב בין מחקר ועשייה.
באותה התקופה, הכיר את עבודותו של הפסיכולוג קארל רוג'רס, שכבר אז עסק בלמידה עצמית.
על בסיס התיזה שלו הוא כתב את הספר: חינוך לא פורמלי למבוגרים: מדריך למנהלים, מנהיגים ומורים (Informal Adult Education: A Guide for Administrators, Leaders, and Teachers) ב-1951 נואלס נבחר להיות מנכ"ל האגודה לחינוך מבוגרים של ארצות הברית והשפיע רבות על התפתחות חינוך מבוגרים במדינה.
במקביל לעבודתו החל את מחקר לדוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1959, הוא קיבל מינוי סגל באוניברסיטת בוסטון כפרופסור חבר לחינוך מבוגרים עם קביעות .
שם הוא חקר במשך 14 שנים.