tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרבליסטים סינים מרבים לתת מרשמים לאבקת סרגסום, הנעשה מהמין S.
pallidum, או לעיתים רחוקות יותר, hijiki, או S.
fusiforme, במינון של 0.5 גרם.
על האבקה להיות מומסת במים חמים, לשתייה כמו תה.
האבקה נקראת "האי זאו" ברפואה הסינית המסורתית, והיא נועדה לרפא "חום ליחה."
מינים של משפחת אצות זאת עשוים לגדול עד לאורך של כמה מטרים.
הם בדרך כלל בצבע חום או ירוק כהה.
למינים מסוימים יש שלפוחיות מלאות גז התורמים לציפה, מה שעוזר לפוטוסינתזה.
למינים רבים מרקם דביק ומחוספס, אשר יחד גוף חזק אך גמיש, עוזר להם לעמוד בזרמי מים חזקים.
המסות הגדולות של סרגסום משמות כסביבת מחיה לקבוצה מיוחדת של חיות וצמחי ים, אשר לא ניתן למצוא במקום אחר.
אצות סרגסום יכולות להימצא בסביבת החוף כתוצאה מסחף, קרוב לשטחי גידול של סרגסום.
מיני סרגסום מצויים בכל האזורים הטרופיים של העולם.
הם לעיתים קרובות הצמח הנסחף הברור ביותר ליד אזורי החוף שבהם אזורי גידול סרגסום, אשר לעיתים קרובות נמצאים קרוב לשוניות אלמוגים.
הצמחים גדלים כאשר הם נצמדים לאלמוגים, אזורים סלעיים או אזורי חצץ.
מינים טרופיים אלה לעיתים קרובות עוברים מחזורים עונתיים של גדילה ודעיכה בתיאום עם שינויים עונתיים בים ובטמפרטורה.
במקרים מסוימים (למשל, בים סרגסו), מיני סרגסו צפים על פני הים.
במיני סרגסום טרופיים, אשר לעיתים קרובות נצרכים על ידי דגים אוכלי עשב וקיפודי ים, יש רמה נמוכה יחסית של פנולים, טאנינים.
בקיץ 2015, כמויות גדולות של מינים שונים של סרגסום נצברו לאורך חופים של מדינות רבות השוכנות לחופי הים הקריבי.
כמה מהאיים שהושפעו כוללים את החוף הקריבי של מקסיקו, הרפובליקה הדומיניקנית, ברבדוס וטובגו.
צמח מים נשטף לחוף, נערם על החופים ונרקב, מה שלרוב גרם לצחנה באזורי החופים.
המדינות והאזורים המושפעים דנים על הגורמים להתפרצות, פתרונות אפשריים, ועל ההשפעה השלילית על התיירות.
חוקרים אומרים כי התפרצות הסרגסום התחילה ב-2011, אבל זה הפך להיות גרוע יותר לאורך השנים.
ישנם מספר גורמים שיכולים להסביר את ההתפשטות של הסרגסום באזור בשנים האחרונות.
אלה כוללים עלייה של טמפרטורת הים ושינויים של זרמי הים בשל שינויי האקלים.
כמו כן, פסולת ממקורות חקלאיים, דשנים ומי שפכים מן הערים, הזורמים לים, יכולים גם הם לתרום להתפתחותן של האצות..
במרץ 2023 נצפה שובל סרגסום באורך 8,000 ק"מ וברוחב מעל 400 ק"מ מתקדם מערבה אל חופי פלורידה, ומכפיל את גודלו כל חודש מאז נובמבר.
האצות הצפות קולטות את אור השמש, מחממות את המים עוד יותר ומשגשגות עוד ועוד.
בהתפרקן על החוף נוצר גז מימן גופרתי, שמגרה את העיניים, האף והגרון.
על האצות נישאים יצורים קטנים שעלולים לגרות את העור.
סרדין דרום-אמריקאי המכונה גם סרדין אוסטרלי וסרדין דרום-אפריקני (שם מדעי: Sardinops sagax) הוא מין דג יחידי בסוגו ממשפחת הסרדיניים המצוי בחופים שונים בחצי הכדור הדרומי, ובעיקר בדרום אמריקה הדרומית, חופי דרום אפריקה וחופי אוסטרליה ומצוי בכל האוקיינוסים.
זהו דג המגיע לאורך 40 ס"מ וצבעו כסוף עם גב ירקרק והפנים לעיתים צהובות.
לדגים אלה פיות גדולים איתם הם מסננים נחילי פלנקטון שהם עוברים דרכם.
נחילי הסרדינים נודדים בבליונים עצומים בעיקר סביב חופי דרום אפריקה - תופעה המכונה מרוץ הסרדינים , בה נחילי פלנקטון המובאים על ידי הזרמים נפגשים בין 2 זרמי אוקיינוסים המתנפצים אל החוף ויוצרים אזור מלא בחומרי תזונה, מהם הפלנקטון עולה והסרדינים נודדים לכיוון החוף כדי להיזון מהם.
בתורם הם מושכים מאות מיני טורפים - דולפינים, אריות ים וכרישים, טונות ועופות ים שונות ואפילו לווייתן בריד נמשך לעברם.
הזלילה נמשכת בין מאי ליולי עד שחומרי התזונה נגמרים והפלנקטון שוקע.
הסרדינים חסרי הגנה כמעט מול טורפיהם למעט כמויותיהם אך יכולים להסתובב בצורת כדור המבלבלת חלק מהטורפים.
צבעם יכול להסוות אותם בתוך הלהקה ולתעתע במראם האמיתי.
הדגים הם גם דגי מאכל חשובים לספינות דיג בדרום אפריקה, אמריקה הדרומית ואוסטרליה.
סרגיי אלכסנדרוביץ' שריקוב היה סייף יהודי-רוסי.
אלוף אולימפי בעל 4 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב (חרב קבוצתי), 1 כסף (חרב אישי) ו-1 ארד.
3 פעמים אלוף עולם בחרב קבוצתי ובעל מדליית ארד מאליפות העולם (לה שו-דה-פו 1998) ואלוף אירופה (פונשל 2000) בחרב אישי.
שריקוב נולד וגדל במוסקבה למשפחה יהודית.
הוא החל להתאמן בסייף בגיל 12 בהדרכתו של דוד טישלר.
הוא היה חבר נבחרת רוסיה בשנים 1994–2005.
באליפות העולם בסיף לנוער שנערכה במקסיקו סיטי בשנת 1994 זכה שריקוב במדליית זהב בחרב אישי ובאליפות העולם בסיף שנערכה בהאג, הולנד בשנת 1995 זכה במדליית כסף בתחרות חרב קבוצתי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה שריקוב בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בתחרות חרב קבוצתית ביחד עם סטניסלב פוזדניאקוב וגריגורי קיריינקו, לפני הונגריה ואיטליה ובמדליית כסף בתחרות חרב אישי אחרי סטניסלב פוזדניאקוב ולפני דמיין טויה מצרפת.
בקרב חצי הגמר הוא ניצח את טויה 14-15 ובקרב הגמר הוא הפסיד לפוזדניאקוב 15-12.
באליפות העולם בסיף שנערכה בלה שו-דה-פו, שווייץ בשנת 1998 זכה שריקוב במדליית ארד בתחרות חרב אישי.
באליפות אירופה בסיף שנערכה בפונשל, פורטוגל ביולי 2000 זכה שריקוב בשתי מדליות זהב, בחרב אישי לפני אלכסיי פרוסין וסטניסלב פוזדניאקוב וחרב קבוצתי לפני בלארוס ואוקראינה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה שריקוב במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתית ביחד עם סטניסלב פוזדניאקוב ואלכסיי פרוסין, לפני צרפת וגרמניה.
בתחרות חרב אישי הוא סיים במקום עשירי.
שריקוב זכה 3 פעמים ברציפות במדליית זהב, באליפויות העולם שנערכו בשנים 2001 - 2003 בתחרות חרב קבוצתי.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה שריקוב במדליית ארד בתחרות חרב קבוצתית ביחד עם סטניסלב פוזדניאקוב, אלכסיי דייצ'נקו ואלכסיי יקימנקו, אחרי צרפת ואיטליה.
בתחרות חרב אישי הוא סיים במקום שמיני.
בשלב רבע הגמר הוא הפסיד לאלדו מונטנו מאיטליה 15-13 שזכה במדליית זהב.
לאחר שפרש מתחרויות שימש כחבר באיגוד הסיף הרוסי ובשנת 2009 התמנה למאמנה הראשי של נבחרת רוסיה בחרב.
ב-6 ביוני 2015 נהרג שריקוב בתאונת דרכים.
במהלך חופשה הוא רכב על טרקטורון.
במהלך הנהיגה הוא איבד שליטה על הטרקטורון, סטה מהנתיב והתנגש חזיתית עם מכונית שנסעה בכיוון ההפוך.
ב-2003 הונצח שריקוב ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
סרדאר גוּרְבָּנְגוּלִיֶיבִיץ' בֶרְדִימוּחָמֶדוֹב (בטורקמנית: Serdar Gurbangulyýewiç Berdimuhamedow; נולד ב-22 בספטמבר 1981) הוא חבר פרלמנט, מדינאי ודיפלומט טורקמני שמכהן מאז מרץ 2022 כנשיא טורקמניסטן.
בעבר כיהן כסגן שר החוץ של טורקמניסטן.
ברדימוחמדוב זכה בבחירות לנשיאות טורקמניסטן ב-2022 ברוב של כ-73% מקולות המצביעים.
הוא ירש תפקיד הנשיא מאביו, נשיא טורקמניסטן לשעבר גוּרְבָּנְגוּלִי בֶרְדִימוּחָמֶדוֹב.
ברדימוחמדוב נולד בספטמבר 1981 בעיר אשגבאט שבהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית.
בשנת 2001 השלים את לימודיו באוניברסיטה לחקלאות בטורקמניסטן כמהנדס.
בשנת 2011 למד באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ הרוסי והתמחה בתחום היחסים הבינלאומיים.
ב-2013 השלים את תוכנית מרכז ז'נבה למדיניות ביטחון בתחום ביטחון בינלאומי ואירופי.
בשנת 2001 התגייס לצבא טורקמניסטן ושירת בו במשך 3 שנים.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי עבד בהתאחדות לתעשיית המזון של טורקמניסטן כיועץ ראשי ובשנים 2008—2011 שירת כיועץ בשגרירות הטורקמנית ברוסיה.
בשנים 2011—2013 שירת בנציגות הדיפלומטית של טורקמניסטן במשרדי האו"ם שבז'נבה.
ב-2013 חזר לטורקמניסטן ומונה לעמוד בראש מחלקת מדינות אירופה במשרד החוץ הטורקמני ולאחר מכן בשנים 2013—2016 כיהן כסגן הסוכנות הממלכתית לניהול ושימוש במשאבי מימן ופחמן.
במשך כשנה (2016—2017) כיהן כראש מחלקת מידע בינלאומי.
בנובמבר 2016 נבחר כחבר במג'יליס, האספה המחוקקת של טורקמניסטן.
במרץ 2017 מונה ליושב ראש הוועדה לחקיקה ותקינה.
במרץ 2018 נבחר מחדש כחבר פרלמנט ובמרץ 2018 הוחלט למנותו לתפקיד סגן שר החוץ.
בינואר 2019 נשלח לעבוד כסגן מושל מחוז אחאל בדרום-מרכז המדינה.
מחוז המאכלס את האליטה השלטונית של טורקמניסטן.
ביוני 2019 הפך למושל המחוז.
בפברואר 2022 אושר כי ברדימוחמדוב יתמודד לבחירות לנשיאות ב-12 במרץ.
הוא ניצח בבחירות עם 72.97% מהקולות, והפך ליורשו של אביו כנשיא.
הוא דובר אנגלית, רוסית וטורקמנית.
סרגיי ולדימירוביץ' שנורוב הוא מוזיקאי וכותב שירים רוסי, הידוע בכינויו "שנור" (חבל), מלהקת הסקא-פאנק "לנינגרד" שהקים בשנת 1997 והיה הסולן שלה עד סוף 2008. בדצמבר 2008 התפרקה הקבוצה (התאחדה מחדש בשנת 2010) ושנור עם כמה מחבריה הקים את "רובל".
שנורוב הלחין מוזיקה לסרטים רבים אחרים, כולל סרט הקאלט הרוסי בומר וסרט ההמשך שלו.
מבקר האמנות ארטיום רודנריוב חושב שהקהל העיקרי של שנורוב הם פקידים הזקוקים למישהו כדי לתעל את התוקפנות שלהם.
מרבית שיריו משתמשים באופן מוגזם במילים מגונות וקללות ויש להם קומפוזיציה מאוד פשוטה ובכך ממלאים פונקציה זו, כך לדבריו.
בשנת 2016 דיווח שנורוב על ההכנסה הגבוהה ביותר בקרב הזמרים ברוסיה (11 מיליון דולר).
בשנת 2017 הופיע על שער מגזין פורבס.
בשנת 2018 הוא גילם את תפקיד אבי הגיבורה בסרט אני מרזה.
ביוני 2020 מונה למפיק הראשי של ערוץ RTVi.
בשנת 2021 השתתף בסרט האמריקאי "Nobody" בכיכובו של בוב אודנקירק.
לפי סטניסלב ברצקי, שנורוב הסכים להשתתף בצילומי סרטו "בראט 3".
יש לו בת בשם סיהם סרפינה שנורוב, ובן בשם אפולון שנורוב.
סרגל T הוא כלי שרטוט עשוי מעץ או מפלסטיק, המשמש לשרטוט קו ישר אופקי על לוח שרטוט.
שמו נובע מצורתו, הדומה לאות T.
צורתו של הסרגל מאפשרת להצמיד את הזרוע הקצרה שלו ללוח השרטוט, ובכך להבטיח את אופקיותם של הקווים המשורטטים לאורך הזרוע הארוכה.
בצירוף משולש המוצמד לזרוע הארוכה של הסרגל מתאפשר גם שרטוט של קווים אנכיים ואלכסוניים.
סרגל T מיוצר בגדלים אחדים של הזרוע הארוכה שלו, בין 46 ס"מ ל-110 ס"מ.
בדרך כלל מסומנות בשולי הזרוע הארוכה שנתות, כבסרגל רגיל, המאפשרות מדידה במילימטרים (או באינצ'ים וחלקיהם) של אורך הקו המשורטט.
קודם להתרחבות השימוש בתוכנות מחשב לשרטוט שימשו לוחות שרטוט וסרגלי T לשרטוט טכני ואדריכלי.
סרגלי T עשויים מאלומיניום משמשים למדידה וחיתוך של קירות גבס.
סרגלי T אחרים נמצאים בדגמים מסוימים של מסורי שולחן.
סרגל כאב או סולם כאב הוא אמצעי למדידת עוצמת כאב.
הסרגל הוא הסימן החיוני החמישי, ומשמש ככלי תקשורת בסיסי ברפואה.
הסרגל משמש להבנה טובה יותר של סוג הכאב, וקביעת סדר הטיפול בחולים.
כאב, הוא חוויה תחושתית בלתי נעימה עד כדי סבל ואי-נוחות, ולעיתים קרובות פוגעת באיכות החיים של החולה.
מטרת הכאב היא להתריע בפני סכנה לפגיעה גופנית.
מלבד המרכיב הפיזי, מתלווים מרכיבים רגשיים וקוגניטיביים (חרדה או דחק).
הסרגל מאפשר לדרג את סוג הכאב, עוצמתו ומִשכו, וכך מאפשר דיאגנוזה טובה יותר, קביעת תוכנית טיפול, והערכת אפקטיביות הטיפול.
הערכת כאב אשר מתבססת על תשובת המטופל היא סובייקטיבית, (למשל, לעומת חום הנמדד במדויק) וקיימים אמצעים שונים המאפשרים את צמצום אי הוודאות וקביעה אובייקטיבית ככל האפשר למדידת כאבים בכל סוגי המטופלים, ובהם יילודים, נערים, מבוגרים ומטופלים שהתקשורת עִמם מוגבלת.
שיטות אלו מסתמכות על דיווחים כמותיים מהמטופל בעזרת שיטות שתקפותן נחקרה ונמצאה גבוהה.
שיטות אלה לרוב משתמשות בהצגה של מספר אפשרויות לתיאור כאב, כשהן מדורגות בסרגל מדידה.
הסרגלים הנפוצים ביותר הם VAS, הסרגל המספרי, וסולם הפרצופים שמשמש בעיקר לילדים.
סרגל VAS (סולם אנלוגי חזותי ) – הנפוץ ביותר והקל ביותר לשימוש.
למדידת עוצמות כאב סובייקטיביות, הסרגל הפשוט ביותר מורכב מקו ברוחב 10 ס"מ, שנקודות הקצה שלו מייצגות מצבי קיצון כמו "אין כאב" עד "הכאב הגרוע ביותר", המטופל מסמן (עם האצבע או בעיפרון) את הכאב שהוא חש.
המטפל מודד את הסימון בסרגל ומסמן את התוצאה כמידת הכאב (למשל 55 מ"מ).
שימוש בסולמות כאב חזותיים (Verbal/Numerical Pain Rating Scale), הבנויים מסרגל מדורג לדירוג עוצמת הכאב החל מ-0 (ללא כאב) עד 10 (הכאב הגרוע ביותר).
הדירוג מורכב ממערכת ציונים של עוצמת הכאב החלש ביותר, החזק ביותר והנוכחי במהלך 24 השעות האחרונות.
סולם מילולי מבוסס על שיטה דומה, ועליו מספר איורים או תיאורים מילוליים הקשורים לכאב.מחקרים הוכיחו שבעזרת סרגל זה ניתן להבחין בשינויים בעוצמת הכאב בצורה מיטבית.
עם זאת, המדידה היא חד ערכית ומבוססת על ערך יחיד, כאשר לכאב לעיתים מתלווים היבטים נפשיים, פסיכולוגיים וחברתיים שלא משתקפים במדידה.
סרגל הכאב של מקגיל מאפשר למדוד כאב על מרכיביו התחושתיים, הרגשיים והקוגניטיביים.
המטופלים נדרשים לבחור מתוך רשימת מילים המחולקת ל-20 קבוצות את המילים המתאימות ביותר לתיאור תחושת הכאב שלהם.
תשאול המטופל לתיאור מילולי של הכאב:
| שניות • דקות • שעות • ימים
סרגל פרצופים (FPS-Faces pain scales) כמו FPS-R או סרגל הפרצופים של וונג-בייקר (הסרגל התחתון בתמונה) – מיועד לילדים, ומורכב מ-6 פרצופים המייצגים דרגות כאב שונות, החל מפרצוף שמח או פרצוף נייטרלי ב-0, "ללא כאב" עד לפרצוף בוכה, בדרגה 10, "הכאב הגרוע ביותר שאפשר לדמיין".
הסרגל ניתן לשימוש החל מגיל 3. בניגוד לסרגלים המספריים, סרגלי הפרצופים אינם דורשים יכולת הבנת מספרים ויכולים לשמש לילדים שלא למדו עדיין בבית ספר, או בעלי פגיעה מוחית.
סקלת הצבע של אלנד (Eland Color Scale, The Rainbow Pain Scale) – לילד מוצגת תמונה של הגוף משני צדדיו וארבעה צבעים המייצגים רמות כאב שונות.
על הילד לצבוע את הגוף בהתאם לרמת הכאב שהוא חש.
דורש זמן רב לעומת סרגלי ההערכה האחרים.
"חתיכות כאב" (Pieces of Hurt)/אסימוני הפוקר של הסטר (Nancy Hester Poker Chip Tool) – שימוש בחפצים כגון אסימוני משחק, לרוב עד ארבעה, לייצוג רמות הכאב.
המטפל מראה אסימון אחד ומסביר שהוא מייצג מעט כאב, וכי האסימון הבא מסמן כאב רב יותר.
על הילד לסמן את מספר האסימונים שמייצג את הכאב.
בשיטה זו אין "אפס" כאב, משום שנמצא כי ילדים שלא כואב להם, יגידו זאת במפורש.
סרגל אאוצ'ר (the Oucher Scale) – צילומי פנים של ילדים החווים כאב בעוצמה מתגברת מ-1 עד 10. מוצג לילדים קטנים מאוד אך המבינים הבעות פנים, במטרה שיצביעו על הפרצוף המייצג את תחושת הכאב שהם חשים.
סולמות לאבחנה חיצונית של המטפל
בשימוש במקרה שהחולה לא מתקשר עם הסביבה (מעורפל הכרה, בעל פגיעה מוחית וכולי).
סרגל PAINAD – להערכת כאב בחולי דמנציה או מטופלים שאינם מתקשרים.
מורכב ממתן דירוג 0 עד 2 בקטגוריות: נשימה, קולות, הבעת פנים, שפת גוף והרגעת המטופל.
סרגל FLACC – לילדים עד גיל 7, או למבוגרים שלא מתקשרים עם הסביבה.
בדומה לסרגל PAINED, ניתן דירוג 0–2 על הבעת הפנים, מנח הרגליים, פעילות, בכי ויכולת הרגעה על ידי המטפל.
כך למשל ניתן למדוד בעזרת מד כוח, צביטה בלחץ המקסימלי שיכול לשאת נבדק או בעזרת תרמומטר את הטמפרטורה המקסימלית הנסבלת.
סרגל הפרצופים של וונג-בייקר לדירוג כאב, הוא סרגל כאב שפיתחו דונה וונג וקוני בייקר.
הסקאלה מציגה סדרת פרצופים שנעים בין פרצוף שמח ב-0, או "אין כאב", לפרצוף בוכה ב-10, המייצג את "הכאב הגרוע ביותר שניתן להעלות על הדעת".
בהתבסס על הפנים והתיאורים הכתובים, המטופל בוחר את הפנים המתארות בצורה הטובה ביותר את רמת הכאב שלו.
סרגל זה הוא המומלץ ביותר לשימוש ברפואת ילדים על ידי האיגוד הישראלי לרפואת ילדים.
סרגל הכאב פותח בשנת 1983, על ידי דונה וונג, שסייעה לילדים בהסתגלות לאשפוז, וקוני בייקר, אחות שעברה התמחות לרפואת ילדים.
השתיים שהכירו במהלך עבודתן בבית חולים לילדים באוקלהומה, מצאו שילדים שחשו כאב רב, לא הצליחו להתרכז בדבר מלבד הכאב.
בסקירת מחקרים שערכו, מצאו שאף אחד מסרגלי הכאב הקיימים לא התאימו לילדים, כי הכילו מילים לא מוכרות או דרשו מהילדים הבנת מספרים.
כחלק מיצירת הסרגל, ביקשו וונג ובייקר מעשרות ילדים צעירים לאייר 6 פרצופים אשר יתאמו את הבעת פניהם בעת שהם חשים כאב בדרגות משתנות.
הסרגל מבוסס על הבעות הפנים שחזרו הכי הרבה מבין האיורים.
בסרגל ישנם 6 פרצופים הפנים הראשונות מייצגות ציון כאב של 0, ומעידות על "לא כואב".
הפנים הבאות מייצגות ציון כאב של 2 ומעידות על "קצת כואב".
הפנים השלישיות מייצגות ציון כאב של 4, ומעידות על "כואב קצת יותר".
הפנים הרביעיות מייצגות ציון כאב של 6, ומעידות על "כואב עוד יותר".
הפנים החמישיות מייצגות ציון כאב של 8, ומעידות על "כואב מאוד"; הפנים השישיות מייצגות ציון כאב של 10 ומעיד על "הכאב הכי גרוע".הפנים האמצעיות לא מחייכות ומביעות הבעה נייטרלית, עם התגברות הכאב, הגבות מתכווצות והפנים האחרונות דומעות.
למרות שהסרגל מיועד לילדים צעירים, ניתן להשתמש בו מגיל 3 ומעלה, שיוכלו להבין את פרצופי הקריקטורה ואת הרגשות שהם מייצגים, ולהצביע על זה ש"הכי תואם את רמת הכאב שלהם".
סרגל הכאב הזה מתאים גם לחולים שאינם יודעים לספור, ובעלי פגיעה מוחית.
הסרגל מתאים לתרבויות שונות "בקרב ילדי האדם הלבן, אפרו-אמריקאים, היספניים, תאילנדים, סינים ויפניים".
הסרגל עודכן במהלך השנים למראה אחיד וסימטרי יותר, אך מספר מחקרי השוואה, מצאו שהוא אינו מדויק משום שהפרצוף הכאוב ביותר דומע וילדים בוגרים, שהעידו מראש כי אינם בוכים בשעת כאב, נוטים שלא לבחור בו..
סרגל הכאב "Faces Pain Scale-Revised" מציג פרצופים בעלי הבעות פנים נייטרליות יותר במטרה להימנע מבעיה זו.
שאלון הכאב של מקגיל, המכונה גם אינדקס מקגיל לכאב, הוא סרגל לדירוג כאב שפותח בשנת 1971, על ידי דוקטור רונלד מלזאק (Melzack) ודוקטור וורן טורגרסון (Torgerson) מאוניברסיטת מקגיל במונטריאול ומשמש ככלי מרכזי למדידת כאב.
מלזאק (פסיכולוג קנדי) ועמיתו דוקטור פטריק וול (רופא בריטי), פרסמו ב-1965 את המאמר תאוריית השער, וב-1984 את "מדריך הכאב של וול ומלזאק", שאורכו מעל לאלף עמודים והוא בין הספרים המקיפים ביותר בתחום רפואת כאב.
מלזאק החל לאסוף את תיאורי המטופלים שלו לכאב, במשך שנים.
זהו שאלון לדיווח עצמי המאפשר לאנשים לתאר לרופא את סוג ועוצמת הכאב שהם חווים.
למשתמשים מוצגת רשימה של 78 מילים המחולקות ל-20 קבוצות הקשורים לכאב.
המשתמשים מסמנים את מידת ההתאמה של המילים המתארות בצורה הטובה ביותר את כאבם (ניתן לסמן מספר תיאורים).
בין המילים הללו, ישנם תיאורים שונים המסמנים מרכיבים שונים של כאב, היינו: חושיים (סעיפים 1–10), רגשיים (סעיפים 11–15), הערכה (סעיף 16), ושונות (סעיפים 17–20).
ביקורת רבה הושמעה על סולמות לדירוג כאב ובפרט על סרגל מקגיל, למשל בידי חוקר המוח סטיבן מקמהון, מארגון "London Pain Consortium" שמעודד מחקר בתחום הכאב.
לטענת מקמהון, כאב אינו תופעה חד-ממדית וההשלכות שלו רחבות יותר: עד כמה הוא מאיים, כמה הוא מטריד רגשית, ואיך הוא משפיע על היכולת להתרכז.
השאלון גם אינו המתאים ביותר לתיאור כאב כרוני .
בנוסף, השאלון הוא סובייקטיבי ומושפע מחוויות האדם, כך למשל אנשים שנפצעו באופן חמור, משנים את הגדרתם לקצוות הסרגל ובייחוד לקצה העליון.
גרסה מודרנית יותר של השאלון היא Pain Quality Assessment Scale, שבה מציינים המטופלים בסרגל 1 עד 10, עד כמה הכאב "חזק", "חד", "חם", "קהה" וכו'.
הערכת כאבים בדמנציה מתקדמת (PAINAD - Pain Assessment in Advanced Dementia) הוא סרגל כאב שפותח על ידי ויקטוריה ורדן, אן סי הארלי ולדיסלב ווליצר כדי לספק שיטה כללית לניתוח הכאב שחוו חולים בשיטיון מאוחר.
ההערכה מבוצעת באמצעות התבוננות חיצונית של המטפל, ומתן ציון בקטגוריות קבועות לפי שפת הגוף של המטופל.
הציון הכולל נע בין 0–10 נקודות.
סרגל FLACC (ראשי תיבות של Face, Legs, Activity, Cry, Consolability scale) הוא סרגל כאב, המשמש להערכת כאב לילדים בגילאי חודשיים עד 7 שנים או אנשים שאינם מסוגלים להביע את כאבם בצורה מילולית.
הסרגל נקבע בטווח של 0–10 כאשר 0 אינו מייצג כאבים.
הסרגל כולל חמישה קריטריונים, אשר לכל אחד מהם ניתן ציון של 0, 1 או 2.
נמצא כי סרגל ה-FLACC מדויק לשימוש עם מבוגרים ביחידות לטיפול נמרץ (ICU) שאינם מסוגלים לדבר בגלל ההנשמה.
סרגיי אלכסנדרוביץ' שיפילוב הוא רוצח סדרתי ואנס רוסי, שנשפט למאסר עולם בגין 14 מקרי רצח ו-9 מקרי אונס.
בעיקר הרג בעיר ולסק שבמחוז ארכנגלסק.
מה שמיוחד בפשעיו זה שהוא ביצע את מרבית הרציחות תוך כדי ריצוי מאסר בפועל.
תחילת סדרת הרציחות והקדנציה הראשונה בכלא
שיפילוב ביצע את הרצח הראשון שלו בשנת 1995, כאשר בערב ב-23 באוקטובר, הוא הכה למוות במוט מתכת ושדד אישה בעיר ארכנגלסק.
הוא הודה בפשע זה רק בשנת 2016.
בשנת 1996 החלה סדרת רציחות ואונס בארכנגלס.
כשסרגיי נהג במשאית שלו, הוא לקח איתו נוסעת אחרת.
לדבריו, היא הסכימה לקיים עימו יחסי מין, בהיותה שיכורה.
עם זאת, לאחר מכן הרג שיפילוב את האישה, והסב לה כמה פצעים בסכין.
ראויה לציון העובדה שסכין הרוצח הסדרתי "חסר הניסיון" נשברה במהלך הרצח, והלהב נתקע בגופתה של הקורבן.
בהמשך הודה שיפילוב כי חשש כי חבריו הנוסעים יבואו לביתו ויספרו לו על הבגידה באשתו.
הוא קבר את גופת הקורבן בשטחו של בית חרושת ליבנים של ארכנגלס.
תוך שנה שיפילוב הרג שתי נשים נוספות - מרינה לריונובה וסבטלנה גורדייבה.
הוא קבר את גופותיהן בראיון פרימורסקי שבמחוז ארכנגלס.
הגופות נמצאו רק לאחר לכידתו.
ביוני 1996, באזור ראיון פרימורסקי, במחוז ארכנגלס, תקף שיפילוב אישה, נתן לה אגרוף וירה בה באקדח מאולתר.
הוא קבר את הגופה ביער.
שיפילוב הודה בפשע זה רק בשנת 2016.
בסוף 1996 ביצע שיפילוב אונס.
הקורבן הצליחה להימלט (על פי מידע אחר, שיפילוב שחרר אותה בעצמו), והיא דיווחה למשטרה.
בתוך מכוניתו נמצא חרוז מתכשיטיה הקרועים של הקורבן.
בנוסף הוכחו 8 מקרי אונס נוספים שביצע שיפילוב במהלך שנת 1996. ב-16 בינואר 1997 גזר עליו בית משפט מחוזי בפרימורסק 8 שנות מאסר בכלא של המשטר הכללי.
שיפילוב אפילו לא היה חשוד בארבעה מקרי רצח שביצע.
מאוחר יותר, כשריצה מאסר עולם, הצהיר שיפילוב כי לא התרחש אונס: קיום יחסי המין עם האישה שדיווחה למשטרה היה בהסכמה הדדית, והיא הגישה תלונה "כדי להרוויח כסף על זה".
כשהגיע לכלא בעיר ולסק שבמחוז ארכנגלס, עד מהרה המציא שיפילוב תוכנית ייחודית, לפיה לאחר מכן יבצע את כל פשעיו.
בכלא זה נהוגה מערכת המעצר המכונה "אי ליווי", כלומר אסירים יכלו לנוע בחופשיות בשטח הכלא ואף לעיתים לצאת לצורכי הממשל.
שיפילוב הבין מיד כיצד ניתן להשתמש בשיטה זו למטרותיו הפליליות.
בקיץ 1998, בשל התנהגות טובה, הוא הפך למפעיל הביוב של הכלא ולעיתים קרובות נהג במכונית עם צואה למזבלה.
ב-8 בדצמבר 1998 הוא ביצע את הרצח החמישי.
הקורבן הייתה טטיאנה דוילניצינה בת ה-18. גופתה, שלא כמו הגופות האחרות, הוא לא קבר, אלא רק כיסה בענפים.
לאחר מכן הסתתר שיפילוב, מאחר שחשש להיתפס, אך כשהגיע לזירת הפשע וגילה כי הגופה לא נמצאה, הוא קבר אותה בבטחה והחליט להמשיך את פעילותו.
את הרצח הבא ביצע ב-16 במאי 1999. ביום זה הוא אסף את אולגה אקיניחובה בתחנת הכפר לוקינסקיה, לקח אותה ליער, אנס וחנק אותה.
שבוע לאחר מכן, ב-24 במאי, הרג שיפילוב אישה אחרת - אירינה זוטובה.
הוא קבר את הגופה בנקודה הסופית של מסלולו - במזבלה.
ביוני ביצע שיפילוב ארבעה מקרי רצח נוספים ב-11 ביוני הוא הרג את אנה קלבנובה, 18 ביוני - אנה פלקינה, 21 ביוני - תמרה ולסובה, 27 ביוני - אולגה מרטמיאנובה.
רק שתיים מקרבנות הרצח היו נערות צעירות.
על פי הודאתו שלו, שנעשתה לאחר מעצרו, "הוא ריחם על הצעירות, הבתולות", ולכן בחר בנשים בגיל העמידה.
ב-22 וב-24 בספטמבר הוא ביצע את מעשי הרצח האחרונים שלו - תמרה בוימר וזיניידה שורוחובה.
כל הרציחות חושבו מראש על ידי שיפילוב.
הוא אסף נשים בכבישים עזובים.
הוא הסיר את מנגנון פתיחת דלת הנוסע ובכך ניתק את מסלול הבריחה לקורבנות.
בדרך הוא הציע לנשים לשתות וודקה, ולאחר שקיבל סירוב מנומס, הוא עצר את המכונית במקום שומם וביצע בהן את זממו.
באחד הראיונות, שיפילוב אמר לכתבים שהוא הרג רק את מי שהחשיב לפרוצה, ותמיד הוריד את אלה שסירבו לשתות איתו.
עם זאת, בהמשך התחקיר מצאו כי השקה את קורבנותיו במרמה: שיפילוב שפך את המשקה לבקבוק פלסטיק, והרכיב חוט על הפקק, ובכך הקל על עצמו את "הנוהל".
סֶרֶד הוא דמות מקראית, בנו בכורו של זבולון ונכדם של יעקב ושל לאה.
לסרד היו שני אחים: אלון ויחלאל.
למשפחתו של סרד קראו משפחת הסרדי.
השם בן סרד מופיע, ככל הנראה, בתעודה מאוגרית.
יש מדרש האומר שסרד נקרא בשם זה משום שהיו משמשין את אחיהם בני יששכר, שדומה השם למילה "שרד", ונאמר בספר שמות "בגדי שרד" ולאחר מכן "לשרת בקודש".
יש מדרש אחר האומר שמשפחתו הייתה משפחה של תלמידי חכמים, שתלמיד חכם נקרא "שריד".
דעת מקרא אומר שהעיר שריד, המוזכרת בספר יהושע בנחלתו של שבט זבולון היא במקור מהשם סרד והיא שייכת למשפחתו.
כמו כן הוא אומר, שהשם שריד מוזכר ברשימות של תחותמס השלישי בצורה סרת.
ועוד יש לומר, שהתל השוכן ליד שריד של ימינו, בצפון עמק יזרעאל נקרא תל שדוד, ובערבית שדיד פירושו חזק, תקיף, מה שמתאים לאופיו של זבולון, כמו שנאמר בשירת דבורה: .
יכול להיות שמשפחת הסרדי מבני זבולון התנחלה באי סרדיניה.
סרגייב פוסאד היא עיר במחוז מוסקבה ברוסיה.
סרגייב פוסאד ממוקמת בחלק המרכז-אירופי של רוסיה, על הרמה של סמולנסק-מוסקבה , בחלק הצפון-מזרחי של מחוז מוסקבה.
בעיר נמצא המנזר הסטארופגיאלי של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו - לאוורת השילוש-סרגייב.
העיר כלולה במסלול התיירות "טבעת הזהב של רוסיה".
עד 1930 נקראה העיר - סרגייב.
סרדאר דורסון (בטורקית: Serdar Dursun; נולד ב-19 באוקטובר 1991 בהמבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קוג'אליספור מליגת העל הטורקית ובנבחרת טורקיה.
דורסון החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת המילואים של הנובר 96 בשנת 2010, ולאחר מכן עבר לשחק באסקישהירספור בטורקיה, ממנה הושאל לסנליאורפהספור ולדניזליספור.
בשנת 2014 עבר לפתיח קארגומרוק.
בשנת 2016 חזר לגרמניה ועבר לגרויטר פירט, ולאחר מכן לדרמשטאדט 98. בשנת הבקיע 27 שערים בבונדסליגה השנייה, והיה למלך השערים בעונה זו.
ב-15 ביוני 2021 חתם דורסון על חוזה לשלוש עונות בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
ב-25 באוגוסט 2023 חזר לפתיח קארגומרוק.
ב-11 באוקטובר 2021 ערך דורסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בניצחון 1–2 על נבחרת לטביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
סַרְגִּיס הראשון ג'אקלי (בגאורגית: სარგის I ჯაყელი; נפטר בשנת 1285) היה נסיך שליט (מתאווארי) גאורגי מבית ג'אקלי שהפך לנסיך השליט הריבוני הראשון של אתאבגות סאמצחה בשנת 1268.
סרגיס היה בנו של בֶּכָּה ג'אקלי, שנהרג בקרב כנגד המונגולים בשנת 1220, ונכדו של איוואן הראשון ג'אקלי , אריסתווי ("דוכס") וסיפאהסלר ("קונסול") מסאמצחה.
היה לו אח מבוגר, איוואן הידוע גם בשם פאפא, שלחם יחד עמו כנגד הכוחות הפולשים מהנסיכויות הבייליקיות באנטוליה בפיקודו של סבם בסביבות 1245. עד אז, ממלכת גאורגיה הייתה תחת הגמוניה פוליטית מונגולית והייתה בדעיכה.
הוא הצליח לתפוס כ-20,000 חיילים בראשות הגנרל המונגולי ארע'ון אקא בסביבות טָשִׁיסְקָארִי ואַחַלְדָּאבָּה .
בעוד מפגש ראשוני של 1,500 חיילי חיל החלוץ הגאורגי 1,500 כנגד 6,000 הפרשים של ארע'ון היה מוצלח, בסופו של דבר הוכרעו המורדים כאשר הכוחות העיקריים של ארע'ון הצטרפו ללחימה, לאחר שארע'ון שוכנע על ידי האציל הגאורגי שהיה נאמן לו, קָאחָה תּוֹרֶלִי , מלסגת.
סרגיס נסוג למפקדתו של המלך דוד השביעי באָצְקוּרִי , ובמאי 1261 הוא הצליח לעצור את התקפתו של ארע'ון על מבצר אבותיו צִיחִיסְגְּ'ווָארִי .
מאוחר יותר ויתרו, דוד השביעי וסרגיס, על המאבק והצטרפו לדוד השישי נארין, בן דודו ושליט משותף של דוד השביעי במערב גאורגיה.
בשנת 1262 התלווה סרגיס לדוד השביעי לחצר האיל-חאן.
דוד לקח על עצמו את האשמה במרד במטרה להציל את ממלכתו מפני זעמו של הולאגו חאן, תוך ציון השחיתות של פקידי המס של האיל-חאן כעילה למרד.
בערך באותו זמן, הוא השתתף במאבקו של האיל-חאן נגד השליט המונגולי המתחרה ברקה חאן מאורדת הזהב, ולפי הנטען הציל את חייו של הולאגו במהלך קרב.
עם שובו לטביליסי נכלא סרגיס, אך שוחרר במהירות באמצעות התערבותו של האיל-ח'אן.
בשנת 1266, לאחר שהרגיש כי נבגד, התנתק סרגיס מהחצר הגאורגית, אך נשאר וסאל נאמן לאיל-ח'אנים וקיבל מהולאגו מעמד של אינג'ו .
משמעות הדבר היא שסאמצחה הפכה למעשה לעצמאית מהכתר הגאורגי והוכפפה תחת שלטון ישיר של האיל-ח'אן.
עם זאת, הקשר של סרגיס עם החצר הגאורגית לא נותק לחלוטין, מכיוון שמוזכר כמי שקיבל את אות הכבוד של "האדון הרם של האוצר" תחת דמטרה השני מגאורגיה (1270–1289).
בערוב ימיו חלה סרגיס וסיים את חייו לאחר שפרש במנזר סָפָארָה תחת השם סָאבָּא, וירש אותו בנו בכה הראשון ג'אקלי.
בכה בנה כנסייה במנזר והקדיש אותה לאביו, סאבא הקדוש, כשאביו היה עדיין בחיים.
סַרְגִּיס הראשון ג'אקלי (בגאורגית: სარგის II ჯაყელი; 1271–1334) היה נסיך שליט (מתאווארי) גאורגי מבית ג'אקלי של אתאבגות סאמצחה משנת 1306 ועד למותו בשנת 1334. הוא היה בנו של בכה הראשון ג'אקלי.
בתקופת שלטונו של אביו השתתף סרגיס ברבים ממסעותיו הצבאיים.
בשנות ה-90 של המאה ה-13 החל תקף החלו לתקוף את הגבולות הדרום-מערביים של הנסיכות שבטים טורקיים מענף האוע'וז.
בהובלתו של אזאט מוסא , בכה מינה את סרגיס למפקד צבא והורה לו לעצור את הטורקים ליד הכפר ווָאשְׁלוֹבָאנִי .
בסביבות שנת 1303 הביס סרגיס את השבטים הטורקמנים וגירש אותם מאדמות סאמצחה.
בשנת 1306, לאחר מות אביו, עלה סרגיס לשלטון וקיבל את התואר אתאבג.
הוא הפך לאמירספסלר ואתאבג של ממלכת גאורגיה על ידי אחיינו, המלך גיאורגי החמישי המבריק .
לאחר מותו של סרגיס השני בשנת 1334, ירש בנו קווארקווארה את תפקיד הנסיך של סאמצחה והפך לווסאל של הממלכה הגאורגית.
סרדיניה (בסרדו: Sardigna או Sardinna; באיטלקית: Sardegna) היא אי בים התיכון ומחוז אוטונומי בעל מעמד מיוחד באיטליה.
יש המשערים כי האי נקרא על שם השרדנה, עם שחי בעת העתיקה.
האי הוא השני בגודלו בים התיכון (אחרי סיציליה), והוא נמצא כ-12 ק"מ דרומית לקורסיקה, כ-200 ק"מ מחופי חצי האי האיטלקי, וכ-200 ק"מ מחופי תוניסיה שבאפריקה.
העיר החשובה באי היא קליארי, שהיא גם בירת הפרובינציה הקרויה בשמה.
העיר השנייה בחשיבותה בו היא סאסארי.
סרדיניה היא מחוז אוטונומי בעל מעמד מיוחד ברפובליקה האיטלקית לפי החוקה משנת 1948, בשל התרבות בעלת המאפיינים האתניים והלשוניים הייחודיים שבו.
הביטוי המעשי של האוטונומיה הוא בהצגה ובהבלטה של אופיו המיוחד של האזור בתחומי המינהל, החינוך והתרבות.
השפות המדוברות באי הן איטלקית וסרדית, שהיא שפה שמקורה בלטינית עם השפעות של שפות נוספות.
בצפונו של האי השפה המדוברת היא קורסיקאית.
באי סן פייטרו השפה היא עגה של ליגורית, שפת העיר ג'נובה.
כ-40% מתושבי העיר אלגרו שבצפון האי מדברים בניב מקומי של קטלאנית.
באי קיימים מספר מכרות זהב וכסף, אולם עיקר כלכלת האי מתבססת על תיירות ועל ייצור יין.
סרדיניה היא האי השני בגודלו בים התיכון, ושטחה 23,821 קמ"ר.
האי, ביחד עם האיים הקטנים שסביבו, מהווה את מחוז סרדיניה, ששטחו הכולל הוא כ-24,821 קמ"ר.
האי שוכן כ-200 ק"מ מערבית לחצי האי האפניני, והים הטירני מפריד ביניהם.
כ-200 ק"מ של ים מפרידים גם בין סרדיניה לבין תוניסיה שבאפריקה.
מצפון לאי שוכנת קורסיקה, הצרפתית, ובין האיים מפריד מצר בוניפאצ'יו, שרוחבו 12 ק"מ.
האי משתרע בין קווי הרוחב 38°–41°, וקו האורך 40° חוצה אותו במרכזו.
סרדיניה היא אי הררי, ולמעלה מ-80% משטחה הוא הרים או גבעות.
בסמוך לחופי הים אזורים מישוריים מועטים.
הפסגה הגבוהה באי היא פונטה לה מרמורה, שגובהה 1,834 מעל פני הים.
מצפון לדרום מצויים רכסי ההרים הבאים:
לימבארה (Limbara) – גובה 1,362 מטר.
אלא די סרדי (Alà dei Sardi) – גובה 1,090 מטר.
סופרמונטה (Supramonte), שבו הר קורסי (Monte Corràsi) והר אוליאנה (Oliena) – גובה 1,463 מטר.
המים הזורמים בנהרות נחסמים בדרכם על ידי סכרים, היוצרים אגמים מלאכותיים, מהם שואבים מים להשקיה.
ישנו רק אגם טבעי אחד, מצפון לאלגרו, אגם באראץ.
הנהר הגדול ביותר באי הוא הטירזו, שאורכו 151 ק"מ.
נהרות נוספים באי הם פלומנדוסה, אל קוז'ינס, ואל סרדינו אל טמו.
לאורך החוף ישנם מעט מפרצים המשמשים לעגינת ספינות ולנופש.
רוב החופים מסולעים ואינם נוחים לרחצה.
בחופים בדרום האי ובמערבו ישנם משטחי סלעים נמוכים, שאותם הים מכסה והם בעלי חשיבות אקולוגית כבתי גידול לחי ולצומח.
תושבי האי מעבדים 18.5% משטחו.
מישורי הגידול החקלאי מצויים באזור קאמפיאנו, בין הרי הצפון להרי איגלינסטבה.
אזור מישורי חקלאי נוסף נמצא בפרובינציית נאורה, בצפון מערב האי, בקרבת העיר סאסארי.
מסביב לאי סרדיניה ישנם איים קטנים נוספים, שהבולטים שבהם הם אסינרה, סנט פטר, סנט'אנטיוכו, טבולרה, וארכיפלג מדלנה, הכולל את האי קאפררה.
לפי התאוריה הגאולוגית, נסיבות היווצרותו של האי סרדיניה זהות לאלה של האי השכן, קורסיקה.
תהליך היווצרות האיים החל בתקופת הקרטיקון התחתון, לפני זמן משוער של 100 מיליון שנה, כאשר התנגשו היבשות לאוראסיה וגונדוואנה.
בין שתי היבשות נוצר ים טתיס, לימים הים התיכון.
בתקופת האוליגוקן, לפני 13 עד 35 מיליון שנה, נוצר שקע, שמיקומו הנוכחי הוא ברצועה מחופי קטלוניה שבספרד במערב, עד חופי ליגוריה שבאיטליה במזרח.
סלעי הגרניט שמקורם באירוע גאולוגי זה חשופים כיום בספרד, בחוף הצרפתי שבין קאן לפר'גוס, בחוף הדרומי-מערבי של האי קורסיקה, ובצפון וצפון-מערב האי סרדיניה.
בעקבות יצירת שקע זה נוצרו האיים קורסיקה וסרדיניה, וכן האיים הבלאריים.
תנועה סיבובית של הפלטה של האיים סרדיניה וקורסיקה הביאה להתרוממות הקרקע בדרום אירופה, שיצרה את הרי האפנינים ואת האלפי אפואנה בצפון איטליה, וגרמה להתרחקות האי מחצי האי האיטלקי.
המשך תהליך היפרדות זה הביא ליצירת הים הטירני.
סלעי יסוד, כגון גרניט, נפוצים בסרדיניה, כתוצאה מנסיבות היווצרות האיים.
יחד עימם מצויים סלעים מותמרים מסוג צפחה, וישנם באי מבנים ודרכים הבנויים מאבן זו.
כן מצויים באי סלעים וולקניים.
בדרום מזרח האי יש ריכוז של סלעי שיסט.
גם סלעי משקע נוצרו באי, והודות להם ישנם בדרום האי מרבצי פחם באזור העיר קרבונה.
התגלו באי גם מרבצי עופרת וכסף, שנוצלו עוד בתקופת רומא העתיקה.
באי שורר אקלים ים-תיכוני, הקיץ חם ולח והחורף מאופיין ברוחות חזקות.
האקלים בהרים קריר יותר, והשלג שכיח.
להיסטוריה של סרדיניה קשר הדוק למיקומה האסטרטגי במרכז חלקו המערבי של הים התיכון, והיותה בסיס לנתיבי שיט בין הארצות השוכנות סביבה, שהשפיעו על תרבותה.
האי היה מיושב עוד בתקופה הפרהיסטורית, ובין העמים שחיו בו בהמשך היו השרדנה, הפיניקים, היוונים, הרומאים, הספרדים ולבסוף האיטלקים.
תושביו הראשונים של האי, שהגיעו בסירות מהיבשה, היו ציידים-לקטים.
באי נמצאו שרידים פלאוליתיים מועטים מאוד ושנויים במחלוקת.
מקובל להניח שיישוב האי החל רק בתקופה המזוליתית, לפני כ-10,000–11,000 שנה.
במערת קורבדו שבאולאנה נמצאו שרידים של האדם הקדמון מהתקופה שבין שנת 6000 לפנה"ס לשנת 2700 לפנה"ס.
עד אותה עת גרו בני האדם באי במערות פתוחות, גידלו בעלי חיים, השתמשו בכלי צור, צדו עופות ודגו דגים.
נמצאה קרמיקה מסוג "קארדיום אדיול", מהתרבות המכונה "ציווילטה קרדיאל" שהתפתחה עד שנת 4500 לפנה"ס.
כן התגלו כלים מברונזה המתוארכים לסביבות 1600 לפנה"ס (סוף התקופה הנאוליתית).
באי נמצאו מבני אבן ייחודיים שנקראים נוראגה.
הנוראגה הגדול והידוע ביותר הוא סו נוראז'י די ברומיני, שאף הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1997. מבנים אלו ידועים בתור התרבות הנוראגנית.
הנוראגים הוקמו בעיקר בתקופת הברונזה, בין 1500 ל-1100 לפנה"ס.
אתר סנט'אימבניה (Sant'Imbenia) שוכן בצידו הצפוני-מערבי של סרדיניה, באזור אלגרו, ונמצא סמוך לים.
לצד האתר נמצא גם נמל פורטו קונטה (porto conte).
החפירות באתר סנט'אימבניה התבצעו בשנים 1982-1996 על ידי החוקרת לוס צ'יאבו, שהייתה מפקחת המורשת הארכאולוגית של מחוז ססארי ונואורו.
האתר ניצב על גבי שטח שהיה מיועד פיתוח אזורי, ולכן החלו להתבצע חפירות בדיקה מטעמה בשנת 1982. חפירות הבדיקה הובילו לפרויקט רחב ממדים שארך כ-15 שנה, ובו נחשף אתר התיישבות נוראגי.
בשנים 2008 - 2010 נערכו חפירות מחודשות בראשות החוקר מרקו רנדלי, בשיתוף פעולה בין אוניברסיטת ססארי ואוניברסיטת קיימברידג.
אתר זה מהווה גורם מפתח חשוב, לתהליך ההתיישבות והפיתוח האזורי- תרבותי.
מיקומו של אתר זה מספק בנוסף גם גישה לאזור הפורה של נורה ולמוקדי הכרייה שבו.
הוצע שהגישה הנוחה לאזורי הכרייה, הייתה מהגורמים החשובים להפיכתה של סנט'אימבניה לאחד הצמתים המרכזיים של רשת המסחר באי.
מבחינה כרונולוגית והיסטורית עדויות למסחר באתר זה קיימות מסוף המאה ה-9 לפנה"ס עד המאה ה-8 לפנה"ס.
בתקופה הנוראגית כלל האתר מבנים קטנים סביב שטח פתוח, ומטרתו העיקרית הייתה להוות חלק מתהליך התפתחות עירוני של האזור בתקופה זו.
במאות ה-10 וה-9 לפנה"ס עבר האתר שינוי אדריכלי שמובחן גם במקומות נוספים בסרדיניה.
השינוי כולל מעבר ממבני יחידים קטנים למבני-על גדולים, החורגים מהשטח שהוגדר קודם לכן על ידי המתיישבים המקומיים.
בנוסף התאפיינו המבנים בהגדלת כמות החדרים למבנה הבנויים סביב חצר מרכזית.
תוצר הבנייה הציג חלל פתוח אליפטי, עם באר עגולה, בעלות כניסות בודדות בצד הדרום מזרחי וריצוף החללים השונים בלוחות אבן גדולים, שהוגבהו ביחס לתוואי השטח הנתון.
על פי הממצאים, האתר רב הממדים שימש כשוק.
העדויות לתיארוך מרכז השוק של סנט'אימבניה לתופעות הקשורות בהצטברות של מתכת במהלך חיי השוק מסופק על ידי תיארוך הבור שבו נמצאו שברי חרסים יווניים במקום.
תיארוך שמאפשר למקם את פעילות השוק למהלכו של המאה ה-9 לפני הספירה.
מטמון מספר 24 הוא חלק מקבוצת מטמונים נוספים, עקב מחסור בפירוט ממצאים ומידע מטמון 24 הוא המפורט ביותר.
בחדר במבנה מעוגל שמספרו 24 בתוך בור מעוצב, קרוב לקירות המבנה מתחת לרצפת המבנה, נמצא קנקן חבוי, שהכיל מכלול חפצי מתכת שמשקלם הכולל נקבע ב-41 קילוגרמים.
הקנקן של חדר 24, כלל בתוכו 14 מטילי נחושת עגולים, 19 שברי מטילי נחושת, 8 גרזני ברונזה וחרב מסוג אידדה (idda).
חוקרי מטמון זה, הציעו כי ישנו סדר מתוכנן לאופן הנחת המטילים .נראה כי המטילים הכבדים במשקלם וגסים יותר נבחרו להיות מונחים בתחתית הכלי, ומעליהם הגרזנים והחרב.
בנוסף לכך החוקרים ציינו שייתכן וכוונתו של מי שיצר את המחסן (24) הייתה להשתמש בשנית בגרזנים המוטמנים.
סימן שנחרט על גבי אחד מהם, פורש כזיהוי אפשרי לסימונו או למשקלו.
ניתן להדגיש את נוכחותם של מטמונים, המוצבים בדרך כלל מתחת ללוחות שריצפו את שטחים אלה, ונמצא שאזורי אחסון אלה מלאים לעיתים, המכילים מטילי נחושת ופריטי ברונזה.
עדות למטילים רבים, בניה מונומנטלית והתרחבות גבולות אתר סנט'אימבניה, העידה גם על שינוי תפיסות תרבותיות, ויחסה הכלכלי- מסחרי.
נוכחות טבעית של מכרות שנמצאו בשפע רב על פני הטופוגרפיה הייחודית לסרדיניה, והמטמון מחדר 24 הציגו לחוקרים תמונה רחבה כיצד המתכות השונות שימשו כחלק אינטגרלי מחיי היום יום של תושבי המקום באי.
במאה ה-8 לפנה"ס הגיעו לסרדיניה יורדי ים פיניקים מצור, שהקימו נמלים לאורך חופי האי.
הם הקימו עיר בשם "קארליס", כיום העיר קליארי, וכן שלוש ערים נוספות: סולסיס, נורה, וטארוס.
במאה ה-5 לפנה"ס עברה השליטה במושבות לידי קרתגו, בעקבות מלחמה בין הפיניקים לבין תושביו הילידים של האי.
מיקומה האסטרטגי של קליארי, בין אפריקה לרומא, ביחד עם הנמל המוגן שלה, הביא את הרומאים להתיישב בה בשנת 238 לפנה"ס.
במלחמה הפונית השנייה (218–201 לפנה"ס), שהתרחשה בין הרפובליקה הרומית לקרתגו, הייתה העיר מושבו של הפְּרָאיְטוֹר ט.
מאנליוס, וממנה ניהל את המערכות נגד התושבים המקומיים, שקיימו קשרים עם קרתגו, וכן נגד קרתגו עצמה.
העיר שימשה בסיס ימי בעת המלחמה.
ההיסטוריון הרומאי פלורוס כינה את העיר בשם "urbs urbinum" – בירת סרדיניה.
בתקופה זו קרליס, שמה החדש של קליארי, הייתה לבירת הפרובינקיה החדשה.
מתקופה זו נותרו מבנים כמו האמפיתיאטרון ב"וילה די טיגליו".
תושבי העיר הוכרו כאזרחיה של רומא עצמה.
עם זאת, עדיין נותרו באי קיני התנגדות לשלטון הרומי, והקיסר טיבריוס גירש אליו כ-4,000 צעירים יהודים במטרה להילחם במורדים ובשודדים, ולהיטמע באוכלוסייה המקומית.
בשנת 456, לאחר מפלתה של רומא, נפלה קליארי, ביחד עם שאר האי, לידי הוונדלים, והם שלטו באי עד לשנת 534, עת נכבש על ידי האימפריה הביזנטית.
השלטון הביזנטי באי לא היה אפקטיבי במיוחד, ובין המאה השישית למאה התשיעית התקיימו באי ממלכות עצמאיות של מקומיים תחת השלטון הביזנטי.
החל מהמאה השמינית החלו להגיע לאי ערבים וברברים, בעיקר לאחר הכיבוש הערבי של סיציליה ב-832. הביזנטים התקשו מאוד להגן על הפרובינציה הנידחת שבבעלותם.
הנציב הביזנטי הכריז על הקמת שלטון עצמאי לחלוטין באי ונמלט חזרה לקונסטנטינופול.
בין 900 ל-1410 חולק האי לארבעה אזורים, ובכל אזור מונו רשויות שיפוטיות עצמאיות (Giudicati sardi).
עקב המלחמות בין המעצמות הימיות ששלטו בים הטירני, ג'נובה ופיזה, לא היה באי שלטון אחיד.
במאה ה-10 ננטשה קליארי עקב התקפות של שודדי ים מורים שהגיעו מצפון אפריקה.
הרפובליקה של פיזה השתלטה על העיר, שחשיבותה הייתה בשליטה על דרכי המסחר בים התיכון.
לפיזה, כמעצמה ימית, הייתה חשיבות לכך שתהיה לה נקודת אחיזה בעורקי הסחר הבינלאומי בין איטליה לצפון אפריקה.
במאה ה-14, כבשה ממלכת אראגון את קליארי מידי הרפובליקה של פיזה.
לאחר כיבוש קליארי השתלטה אראגון על שאר חלקי האי.
קליארי, אשר שמה שונה ל"קאלאר", הייתה למושב המנהלי של תת-ממלכת סרדיניה, שהייתה לאחר מכן לחלק מהאימפריה הספרדית.
בשנת 1718 הפכה סרדיניה למחוז ממלכתי עצמאי של בית סבויה, ששלט גם בפיימונטה שבאיטליה.
הממלכה המאוחדת כונתה "ממלכת סרדיניה" (ולעיתים גם "סרדיניה–פיימונטה").
ב-1793 דרשו בני העם הסרדי עצמאות בתמורה להשתתפותם בהגנת פיימונטה מפני צבאו של נפוליאון.
ממלכת סרדיניה–פיימונטה הבטיחה להם אוטונומיה, אך לאחר שהוסר האיום הצרפתי, ההבטחה לא קוימה.
בשנת 1860 הכריז על עצמו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה, פיימונטה וסבויה כמלך איטליה המאוחדת.
מאז איחוד איטליה ב-1870, מצוי האי בתנופת צמיחה יחסית.
הבנייה באי בתקופה זו התאפיינה בשילוב של סגנון אר נובו עם הנוהג הסרדי לקישוט בפרחים.
בניין העירייה בקליארי, העשוי שיש לבן, הוא דוגמה לכך.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצצו הנמלים בקליארי ובאלגרו על ידי בעלות הברית, והופצץ גם נמל התעופה קליארי-אלמס.
תושבי הערים פונו לערים ולכפרים קטנים בסביבה.
תנועת פינוי זו כונתה בשם "ספולמנטו" בסרדית: נטישה.
גם צפון האי נפגע קשות.
המעבר הימי בין סרדיניה וקורסיקה, מצר בוניפאצ'יו, היה מעבר חשוב לאוניות בים התיכון.
הנמל של לה מדלנה היה בסיס חשוב של הצי הגרמני, והוא נהרס בהפצצות כבדות.
סרדיניה הוכרה כנקודת התורפה של איטליה, ואיטליה עשתה הכנות להתמודדות עם פלישה של בעלות הברית.
עם זאת, הניח מוסוליני שהמלריה תכה קשות בחיילים הפולשים.
בפברואר 1943 נפתחה מתקפה כבדה של בעלות הברית על סרדיניה, ובמהלך החודשים הבאים הופצץ האי פעמים רבות.
בניגוד לציפיות לא טרחו בעלות הברית לפלוש לסרדיניה.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה, ב-8 בספטמבר 1943, השתלט הצבא הגרמני על האי, אך כבר ב-20 בספטמבר 1943 נמסר שהגרמנים פינו את כוחותיהם ממנו, לטענת בעלות הברית בלחץ של חיילים איטלקיים ושל כוחות מקומיים, וכוחות של ארצות הברית ובריטניה כבשו את האי.
צבא ארצות הברית השתלט על בירת האי, קליארי, עקב חשיבותה האסטרטגית בים התיכון ובאזור קליארי, ובאיי מדלנה נבנו בסיסים צבאיים רבים.
בסיסים אלה עברו לאחר מכן לנאט"ו.
כיום חלקם נמצא בתהליך סגירה, אך הנוכחות הצבאית של הצי האיטלקי עדיין מורגשת היטב בסרדיניה.
לאחר הקמת הרפובליקה האיטלקית ב-1948, היא החליטה להעניק לאי מעמד אוטונומי מיוחד.
בשנים 1983–1985 פעלה באי תנועה בדלנית בשם התנועה המזוינת הסרדינית.
ברפורמה משנת 2001, הוכפל מספר הנפות באי מארבע לשמונה.
באי מתרחש תהליך פיתוח כלכלי נרחב המבוסס בעיקר על עידוד התיירות.
בשנת 1974 נמצאו על קרקע חקלאית בסרדיניה, בסמוך למונטה פראמה פסלי אבן עתיקים שנוצרו בתקופת התרבות הנוראגית וכונו הענקים של מונטה פראמה, מכיוון שגובה הפסלים נע בין 2 ל-2.5 מטרים.
סרדיניה היא אחד מחמשת האזורים האוטונומיים באיטליה.
עד 2006 היו בה ארבע נפות: אוריסטנו, נואורו, סאסארי וקליארי.
באותה שנה הן פוצלו, והוקמו ארבע נפות חדשות: אוליאסטרה, אולביה טמפיו, מדיו קאמפידנו וקרבוניה-איגלסיאס.
כמה מהמפלגות הפועלות בסרדיניה הן בעלות נטייה בדלנית, והן קוראות לעצמאות מלאה.
עם מפלגות אלה נמנות אינדיפינדנציה רפובליקה דה סרדיניה ("הרפובליקה העצמאית של סרדיניה") וסרדיניה נציונה ("אומת סרדיניה").
כלכלת סרדיניה היא מהכלכלות המפותחות ביותר באיטליה שמדרום לרומא.
החברות הפעילות באי עוסקות בעיקר במסחר (26%), חקלאות (24%) ושירותים (20%).
חקלאות היא סקטור חשוב בכלכלת סרדיניה, ועד אמצע שנות השבעים היא הביאה את עיקר ההכנסות לאי.
נוכחותם של יהודים באי החלה בשנת 19 לספירה, כאשר הקיסר טיבריוס החליט להגלות לאי 4,000 צעירים מרומא.
הם הובאו במטרה לדכא מרידות ולעבוד במכרות להפקת עפרות כסף, ונטמעו באוכלוסייה המקומית.
עדויות ארכאולוגיות לנוכחות זו בתקופה הרומית נמצאו בקטקומבות בסנט'אנטיוכו.
במוזיאונים לארכאולוגיה בקליארי ובסאסרי מוצגים מנורות שמן עם סמלים יהודיים.
לאחר הכיבוש הספרדי של האי במאה ה-12, גדלה הקהילה בקליארי והוקמה קהילה באלגרו.
בשתי הערים ישנם רחובות בשם "רחוב היהודים", המעידים על קהילות אלה.
בשנת 1492, עם גירוש ספרד, גורשו היהודים גם מסרדיניה, ומאז חיה בה קהילה יהודית קטנה בלבד.
סרדיס (ב: 𐤳𐤱𐤠𐤭𐤣 (ספארד); ביוונית: Σάρδεις; בלטינית: Sardis; בטורקית: Sart) הייתה עיר מהעת העתיקה, ששכנה במערב אנטוליה (אסיה הקטנה) בקצה מישור הרמוס הפורה ולרגלי הרי תמולוס.
העיר התפרשה סביב מצודה על גדות נהר פקטולוס, והייתה ממוקמת על דרך ראשית שחיברה את הים האגאי עם פנים טורקיה.
שרידיה נמצאים סמוך לעיירה סארט של ימינו בטורקיה.
העיר הייתה בירתה של ממלכת לידיה הקדומה, מושב הפרוקונסול הרומי, ובירת פרובינקיית לידיה בתקופה הרומית המאוחרת והביזנטית.
שמה העברי-ארמי של סרדיס, ספרד (Sfard), נזכר במקרא (עובדיה א' כ') בניקוד סְפָרַד (Sfarad), שככל הנראה מייצג מסורת קריאה משובשת.
השם מופיע על כתובות בארמית שנמצאו בחפירות מוקדמות בסרדיס בתחילת המאה ה-20.
האזכור הראשון של סרדיס הופיע בכתובים בשנת 472 לפנה"ס, במחזה של אייסכילוס, "הפרסים".
לעומת זאת, ב"איליאדה" של הומרוס הוזכרה העיר הִידֶה (Ύδε) כבירתו של עם הנקרא מַייוֹנִים, כנראה שם נוסף של הלידים.
לא ברור אם הידה הוא שמה העתיק של סרדיס, או שמא הבירה עברה לסרדיס בתקופות יותר מאוחרות.
על כל פנים, בשיאה של הממלכה הלידית ב, סרדיס הייתה בירתה, ובכך הייתה לה חשיבות רבה.
סרדיס, ששכנה בגבול שבין העולם היווני לבין התרבויות הגדולות של מרכז אנטוליה, מסופוטמיה והמזרח הקרוב, הייתה בעלת קשרים חזקים למסורות מזרחיות ומערביות.
לאורך ההיסטוריה הארוכה היה זה אזור רב-אתני ורב-לשוני של חילופי תרבות פוריים.
ב-2025 האתר הארכאולוגי של סרדיס והנקרופוליס הלידי הקרוב בין-טפה הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האזור המישורי של סרדיס היה מיושב על ידי החיתים כבר באלף החמישי והרביעי לפנה"ס.
סרדיס עצמה יושבה במאה ה-15 לפנה"ס אך לא ברור אם כבר אז הייתה עיר.
היא התפרסמה לראשונה עת גיגס מלך לידיה קבע בה את מקום הבירה.
העיר התפתחה בשני חלקים: עיר תחתית, הממוקמת לאורך גדות נהר פקטולוס, שסיפק לעיר גם מים וגם זהב, ובה התגוררו האזרחים הרגילים; והעיר העלית, מצודה על ראש גבעה, בה חיו האזרחים העשירים, בני המלוכה ושם שכן ארמון המלך.
לידיה הגיחה כממלכה חתית חדשה לאחר התמוטטות האימפריה החתית במאה ה-12 לפנה"ס.
לשיא כוחה ופריחתה הגיעה לידיה בעת מלוכת שושלת מרמנד החל מתחילת המאה ה-7 לפנה"ס, שהייתה השושלת השלישית והאחרונה למלוך בה.
מלכי לידיה היו אגדיים בקרב היוונים בזכות עושרם ונדיבותם, הם בנו מקדשים ונתנו חפצים יקרים וטונות רבות של זהב למקדשים היוונים כמו אפסוס, דידימה ודלפי.
מצודת סרדיס - האקרופוליס - התפרסמה לאורך ההיסטוריה כ"המקום החזק ביותר בעולם", והעיר התחתית הייתה מוגנת על ידי ביצור אדיר בעובי 20 מטר.
תילי העפר בנקרופוליס המלכותי של סרדיס בבין-טפה הם מהגדולים בעולם.
קרויסוס, מלכה האחרון של לידיה, פאר את סרדיס ובנה גם את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק.
מיקומה האסטרטגי של העיר הפך אותה לנקודה מרכזית המחברת את פנים אנטוליה לחוף האגאי.
לידיה קיימה יחסים שלווים עם שכניה.
על כן, סרדיס יכלה לשמש מרכז לתעבורה של סחורות ורעיונות בין מסופוטמיה ליישובים היוונים האיוונים, צומת מסחר ונקודת מפגש אידיאלית להחלפת רעיונות, אמונות, מנהגים, ידע ותובנות חדשות.
עושרה של סרדיס בא מהזהב שנמצא במימי נהר הפקטולוס, מחצבות השיש בהרי תמולוס והקרקע הפורייה במישור.
במיתולוגיה היוונית והרומית, הזהב הגיע לנהר לאחר שהמלך הפריגי מידאס שטף את מגע הזהב בנהר.
במהלך ההיסטוריה שלה, השליטה בסרדיס עברה מיד ליד פעמים רבות, אך היא תמיד שמרה על מעמד גבוה בקרב הערים באזור.
סרדיס נכבשה בידי הקימרים ב אך נצלה מחורבן.
נכבשה שוב בידי הפרסים האחמנים (המלך כורש הגדול) בשנת 547 לפנה"ס לאחר מצור של 14 יום.
תחת הפרסים האחמנים (547–334 לפנה"ס), סרדיס הייתה בירת סאטראפיה (פרובינציה) גדולה באסיה הקטנה, ונקודת האיסוף לקראת הפלישות ליוון תחת המלכים הגדולים דריווש הראשון וחשיארש הראשון.
רבים מהקברים הידועים באזור, מתוארכים לתקופה זו, והחפירות של בתי העלמין בסרדיס הניבו דוגמאות נפלאות לתכשיטים של תקופה זו.
במהלך הכיבוש הפרסי סרדיס לא השתנתה הרבה: חיל המצב הפרסי הוקם על האקרופוליס ואילו החיים בעיר התחתית נותרו ללא שינוי.
המורדים נחלו הצלחה בתחילת דרכם, ואף כבשו את סרדיס, אך הפרסים הצליחו להביס אותם לבסוף ולסיים את המרד בשנת 494 לפנה"ס.
לאחר כיבושו של אלכסנדר הגדול, בשנת 334 לפנה"ס, סרדיס שולבה בממלכות ההלניסטיות והיוותה את הבירה המערבית של האימפריה הסלאוקית.
התקופה הסלאויקית לוותה במלחמות רבות עם הממלכות ההלניסטיות במהלכן אנטיוכוס השלישי כבש את סרדיס בשנת 215 לפנה"ס והרס אותה עד היסוד אך בהמשך שלטונו גם בנה אותה מחדש.
תחת חסות הסלאוקים הוקם מקדש ארטמיס הגדול באתר של מקדש קדום יותר.
נבנו גם התיאטרון של סרדיס, הגימנסיום והמרחצאות, כחלק מהפיכתה של בירת אנטוליה, לפוליס הלניסטי.
סרדיס עברה לשלטון רומאי בשנת 133 לפנה"ס.
במהלך תקופת שילטון זו היא נותרה עיר חשובה והייתה המרכז העיקרי של מחוז שיפוטי שכלל כמעט 30 יישובים לידיאיים ופריגיים.
אסון פקד את העיר בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס, כאשר בשנת 17 לספירה נהרסה סרדיס ברעידת אדמה, אך נבנתה מחדש בעזרת עשרה מיליון ססטרטיוס מהקיסר ופטור מתשלום מיסים במשך חמש שנים.
העיר שגשגה תחת השלום הרומי (pax romana), והתפארה במקדש של הכת האימפריאלית, מרחצאות חשובות, אצטדיון, אמות מים ומבנים אזרחיים אחרים.
כמו כן היא התפרסמה באחת משבע הכנסיות של אסיה בספר ההתגלות, אך לא נמצאו מבני כנסיות המתוארכים לתקופה זו.
בארגון מחדש של האימפריה הרומית בפיקוחו של דיוקלטיאנוס, הפכה סרדיס לבירת מחוז של לידיה, והיא פרחה במיוחד במאות הרביעית והחמישית לספירה.
בית הכנסת הרומי המאוחר של סרדיס, כנסיות העיר שכללו כנסייה מהמאה הרביעית מחוץ לחומות העיר, קפלה המחוברת למקדש ארטמיס, בזיליקה גדולה בסמוך למרכז העיר, בתים רומיים מאוחרים והחנויות של העיר מעידים על התפתחותה המואצת של העיר ואוכלוסייתה ההולכת וגדלה.
כתוצאה מפיצול האימפריה הרומית בשנת 395 לספירה עברה סרדיס לשליטת ביזנטיון.
בעידן הביזנטי סרדיס נשארה בירת המחוז העשיר, מטרופולין גדול בסגנון רומי טיפוסי, מעוטר במבני ציבור מרשימים, שסיפק שירותים נרחבים לאוכלוסייה הגדולה ומרכז פעילויות כלכליות מגוונות.
במאה הרביעית סרדיס הייתה המטה של מפעל נשק קיסרי והיה בה בית ספר פילוסופי.
העיר הייתה מרכז רשת דרכים רומיות שחיברה אותה עם הים האגאי וכל חלקי אסיה הקטנה.
הכניסה אל סרדיס הייתה מזרח-מערב על דרך מרוצפת שיש מחופה שדרת עמודים וחנויות, שנבנו לאורך הקיר הדרומי של בית מרחץ מפואר וגימנסיום, שבתחומו פעל בית הכנסת הגדול ביותר הידוע בפזורה היהודית.
כמו ערים רבות באזור זה, סרדיס דעכה במאה השישית ובתחילת המאה השביעית לספירה, והעיר התחתית ננטשה ברובה במאה השביעית.
בשנת 615 פלש ח'וסרו השני מלך פרס הסאסנית וכבש את העיר.
העיר נשרפה כליל ולא נבנתה מחדש.
מה שנותר ממנה זו המצודה העצמתית על הגבעה עם יישובים קטנים הפזורים על פני האתר העתיק, כולם בנויים מחורבות העיר הקודמת או עליה.
האקרופוליס, שתואר על ידי פוליביוס כ"המקום החזק בעולם", נותר מצודה ומעוז חשוב לאורך התקופה הביזנטית.
בסוף המאה ה-11 האזור הותקף בידי טורקים סלג'וקים, אך הצלחותיו של הגנרל היווני פִילוֹקָלֵס ב-1118 גרמו לטורקים להסתייג מלהיכנס פעם נוספת לאזור.
זה ועוד נפילתו של הכוח הסלג'וקי עזרו לביזנטים להמשיך להחזיק בסרדיס עד 1306, כשהאימפריה הביזנטית נאלצה להסב אותה לטורקים.
העיר המשיכה להחזיק מעמד עד שנחרבה בידי המצביא המונגולי טימור לנג ב-1402.
סרדיס התפרסמה בעת העתיקה בזכות האקרופוליס הבלתי חדיר שלה.
מצוקיו הטבעיים היו כה תלולים עד כי כמעט ולא היה צורך בקירות ביצור נוספים.
על כך נאמר כי המלך האגדי מלס נשא אריה (שנולד לפילגשו) סביב המצודה כדי להפגין את אי-פגיעותה.
אך הוא השמיט קטע אחד, בו הפרסים עלו למצודה וכבשוה.
בשלוש הזדמנויות לפחות, האקרופוליס עמד נגד פולשים חזקים במשך שבועות, חודשים או יותר.
בתקופת אלכסנדר הגדול, הגנו על המצודה שלוש טבעת ביצורים, שמהן אלכסנדר עצמו התפעל מאוד.
כיום יש רק שני מסלולי גישה למקום, שניהם די מפרכים.
השרידים המרהיבים ביותר באקרופוליס כיום הם מהתקופה הביזנטית, ולאחר שהעיר התחתית ננטשה, שרידיה שימשו כמחצבה לחומרי בניין.
חומות הביצור הצמודות בצורה רופפת לצוקים בנויים כמעט לחלוטין מבלוקים ממוחזרים של בניינים קודמים.
מיחזור זה של מבנים קודמים, הרס את רוב השרידים מהתקופה הלידית, הפרסית, ההלניסטית והרומית, וכיום השרידים שנותרו משרים אך מעט תחושה של הפאר שבוודאי אפיין את המצודה בשיא כוחה.
לאורך צפון המצודה מתנשאת סדרה של קירות טרסה, הבנויים מאבני גיר וסלעי אבן חול מעובדים להפליא, מהתקופה הלידית.
שרידים אלה לא היו חלק מהביצורים, אך בוודאי תמכו במבנה אחר, כמו ארמון או מקדש.
שום דבר לא נשמר מעל קירות הטרסה עצמם, ואפשר רק לנחש איך נראה המתחם.
הקירות מתוארכים ככל הנראה למחצית הראשונה של המאה השישית לפני הספירה, אם כי ככל הנראה המשיכו להשתמש בהם בתקופות מאוחרות יותר.
במשך מאות שנים ניסו חוקרים ומבקרים בסרדיס לזהות את מיקומו של הארמון הלידי של קרויסוס, מלך לידיה.
בעוד שמקורות עתיקים, כגון הרודוטוס, מציינים את האקרופוליס של סרדיס כמוקד השלטון, ממצאים ארכאולוגיים חדשים משנים את התמונה ומרמזים על קיומם של שני מתחמים מלכותיים.
ממצאים אלה מתאימים מבחינת תיארוך ומאפיינים למה שניתן לצפות ממתחם מלכותי מפואר – ככל הנראה ארמונו של קרויסוס.
אזור זה נהרס באירוע אלים, המזוהה עם כיבוש העיר בידי כורש הגדול בשנת 547 לפנה"ס וככל הנראה, ביזה מסיבית בתקופות הפרסית וההלניסטית.
בנוסף, חפירות באקרופוליס העלו ממצאים אדריכליים מהתקופה הלידית – קירות טרסה מאבן מסותתת ומספר פריטים מלכותיים – המלמדים כי ייתכן ועמד שם מבנה ייצוגי נוסף.
כיום מקובלת ההשערה כי היו שני מתחמים מלכותיים נפרדים: "הארמון התחתון" באזור המרכזי של העיר, ו"הארמון העליון" באקרופוליס, אולי אף מקושרים ביניהם במנהרה תת־קרקעית.
הנחה זו מתבססת על ההשערה ש"ספרד" המוזכרת בספר עובדיה א' פסוק כ', היא סרדיס.
מכתב אחד מהמושל לוקיוס אנטוניוס בשנת 49 לפנה"ס, והשני של הפרוקונסול קיוס נורבאנוס פלאקוס (בשנים 36–35 לפנה"ס), כמו גם בצו העיר, מספקים את ההוכחה לכך.
מכאן שניתן לשער שבית כנסת כבר היה קיים.
אך גילויו של בית הכנסת בסרדיס תרם באופן משמעותי להבנה חדשה לחלוטין של יהדות הפזורה המערבית של אותה תקופה.
בית הכנסת העתיק של סרדיס, כפי שעולה מן ההריסות מעיד על קהילה גדולה ועשירה שהיה בכוחה לבנות בית תפילה מפואר במיקום מרכזי בעיר.
"סוורוס ואנטונינוס הקיסרים האלוהיים אפשרו למי שדבק באמונות הטפלות היהודיות לכהן בתפקיד ציבורי, אך גם מטיל עליהם רק את ההתחייבויות שלא יפגעו באמונות הטפלות שלהם".
עם הריסת העיר בידי הפרסים הסאסנים נהרס גם בית הכנסת, הוא מעולם לא נבנה מחדש, והקהילה היהודית בסרדיס חדלה להתקיים.
סרהי סטאניסלאבוביץ' רברוב (באוקראינית: Сергій Станіславович Ребров; נולד ב-3 ביוני 1974 בהורליבקה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות הקשר והחלוץ.
כשחקן, היה לאחד השחקנים המובילים של דינמו קייב בשנות ה-90. מלך השערים של ליגת העל האוקראינית בכל הזמנים, עם 123 שערים.
שיחק לאורך הקריירה שלו גם בנבחרת אוקראינה, ולקח חלק בהשתתפותה במונדיאל 2006. לאחר פרישה ממשחק פעיל הפך למאמן.
החל מיוני 2023 מאמן את נבחרת אוקראינה.
רברוב הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל האוקראיני שחטיור דונצק בשנת 1990. בעונת 1991, שהייתה עונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17, הוא הבקיע שני שערים בשבעה משחקים במסגרת ליגת העל הסובייטית.
בעונתו השנייה בשחטיור, הוא השתתף עמה בליגת העל האוקראינית החדשה.
הוא סיים במקום השלישי בדירוג הכובשים של הליגה באותה עונה עם 10 שערים, ומשך את עיני הסקאוטים של דינמו קייב.
באוגוסט 1992 עבר רברוב לקבוצת דינמו קייב.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, , הוא סייע לה לזכות באליפות הליגה האוקראינית, עם חמישה שערים שכבש.
בעונה שלאחר מכן הוא כבש שני שערים בלבד, אך זכה עם דינמו באליפות נוספת.
החל מ-1994, שיתף רברוב פעולה בחוליית ההתקפה של דינמו עם אנדריי שבצ'נקו.