tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר הוא ספר לימוד חובה בכמעט כל הסמינריים התאולוגיים הלא-אורתודוקסים, והוא נלמד בבתי ספר יהודים רפורמים כחלק מתוכנית הלימודים הרגילה, והפך למעין מניפסט המטיף לסינתזה.
כותבים רבים מייחסים לספר השפעה רבה מאד על הנוער היהודי בארצות הברית.
לפי דב אלבוים בשונה מפרשנויות שונות המופיעות בחז"ל להתפקרותו של אלישע, מילטון שטיינברג מצייר את דמותו של אלישע כ"קרבן של עצמו ותקופתו" אדם שמחפש ודאות רציונלית לקיומו של אלוהים מה שמביא אותו לעיסוק בפילוסופיה ולבסוף להתנכרות לעמו ולמוות בבדידות.
שם הספר הוא על פי הפסוק באיוב "למה פניך תסתיר ותחשבני לאויב לך: העלה נדף תערוץ ואת קש יבש תרדף".
הספר מתחיל בילדותו של אלישע בצל אבא מתיוון לימודי החול שלו אצל יווני בשם קלאודיוס והביקורת על כך מדודו עמרם, לאחר תקופה אביו מת ודודו עמרם מתחיל לחנכו בלימודי קודש כשהוא מתבגר הוא נשלח ללמוד ולגור עם התנא רבי יהושע.
אלישע מצליח בלימודיו, במהלך הלימודים הוא פוגש את רבי עקיבא, בן עזאי ובן זומא והם נהפכים למעין חבורה המתכנסת מדי פעם כדי לדון בנושאים שונים, בהמשך אלישע נישא לדבורה בנישואי שידוך חסרי אהבה.
אלישע נסמך ומקבל תואר חכם – חבריו אף הם נסמכים, בהמשך הוא נפגש עם רבי מאיר ועם אשתו ברוריה והוא נהפך לרבם/חברם, אלישע מוצא את עצמו מתאהב בברוריה אך הוא מדחיק את רגשותיו.
כחלק מתפקידיו כ"חכם" הוא מסייר בערים ובכפרים, דורש, פוסק הלכה ומיישב שאלות בהגות היהודית.
אלישע מגלה קונפליקטים שונים בין היהדות לחכמה היוונית והוא מנסה לישבם, הוא מכנס את חבריו והוא מציע להם "להיכנס לפרדס" ליצור מערכות הוכחות חותכות לקיומו של האל בפרט ולכל עקרונות היהדות בכלל.
הם מקבלים את הצעתו והם נפגשים מדי תקופה, דנים בנושא ומציגים את התקדמויותיהם, לאחר עיסוק מתמשך בנושא בן עזאי (המיסטיקאי) מגלה שההתגלות של האל האמיתית הרבה יותר גבוהה מהנדמה ולאחר מאמץ לחוות את אל זה, הוא מת.
בן זומא המטיל דגש על המקרא מסתבך בפסוקים המתארים את הבריאה ובפסוקים בספר יחזקאל המתארים את מרכבת ה' ומשתגע.
לאחר תקופה מתחיל מרד בר כוכבא בישראל והנציב הרומי בישראל משתמש באלישע כדי לפצח את הדרך להכניע את עם ישראל אחת ולתמיד.
אלישע מציע לו לבטל את הסמיכה, לאסור שמירת שבת וברית מילה ולבטל חגים מסוימים, לאחר תקופה רבי יהודה בן בבא מצליח לסמוך חמישה חכמים ביניהם רבי מאיר.
אלישע שמקבל את הדיווח ורואה את שמו של תלמידו ממעיט בחומרת הסיפור, רופוס הנציב הרומאי שתופס אותו בשקר שולל ממנו את זכויותיו, בהמשך רופוס מוציא להורג עשרה מגדולי העדה ומאלץ את אלישע לצפות במחזה כשבחיקו זונה, מה שמציג אותו באור שלילי בעיני היהודים.
אלישע שבור נפשית מיחסם של היוונים אליו ולבני אדם בכלל, הוא חוזר לאנטוכיה וממשיך בעבודתו, במהלך הרצאה הוא מגיע למסקנה שלא ניתן להגיע לאמת ודאית ומתמוטט רגשית.
באחרית דבר מסופר שמדווחים לרבי מאיר שקברו של אלישע נפגע מברק.
רבי מאיר הולך לקבר ומכסה אותו מחדש, בדרך הוא נזכר על מותו בבדידות והוא בוכה על חייו של רבו:
הניו יורק טיימס כתב כי "הספר מרשים באופן יוצא דופן", בשיקגו דיילי ניוז נכתב כי זהו "רומן גועש על עידן סוער הדומה באופן מוזר לעידננו", בניו יורק הראלד טריביון נכתב כי זה "ספר נדיר ומרגש, יצירתי במחשבתו, רגיש ומלומד, מבלי להיקרא כמסמך".
הספר נחשב לקלאסיקה בספרות היהודית אמריקאית מודרנית, ופופולרי במיוחד בקרב סטודנטים יהודים בארצות הברית, לדברי פרופ' דוד גולינקין הדבר נובע מהזדהות עם תחושת הניגוד בין הדת למדע.
פרופסור אדמיאל קוסמן כתב במקור ראשון כי על אף שבעיקרון הספר משויך לסוגת "רומן היסטורי" לדעתו זהו רומן העוסק בלבטיו של היהודי המודרני ובמאבקיו לשמור על יהדות בעולם אתאיסטי, לדבריו הדמויות בספר הן בובות תפאורה המשמשות ככלים להעברת מסרים אלו.
לקראת הוצאת הספר בעברית הסופרת יוכי ברנדס כתבה כי "הספר הזה שינה את חיי כנערה והיווה לי מקור השראה כשכתבתי את "הפרדס של עקיבא" גם בספרה "הגר" גיבורת הספר נהנית לקרוא בספר.
פרופסור שלום רוזנברג כתב כי מבין הספרים על אלישע בן אבויה הוא ממליץ על ספר זה.
כספית רועמת fulminate), היא חומר נפץ ראשוני מבוסס כספית, הרגיש מאוד לחיכוך, חום והלם, ומשמש בעיקר כטריגר לחומרי נפץ אחרים בכובעי הקשה ובנפצים.
למרות שהנוסחה הכימית של הכספית הרועמת זהה לזו של כספית ציאנט , הסידור האטומי שלהם שונה, שכן בכספית ציאנט האניונים הציאנטים והפולמינים הם איזומרים.
כספית רועמת שימשה לראשונה כקומפוזיציה של כובעי נחושת קטנים החל משנות ה-20 של המאה ה-19, עד מהרה היא החליפה את אבני הצור כאמצעי להצתת אבק השרפה בכלי ירייה טועני לוע .
הכספית הרועמת הייתה לאמצעי הנפץ המעשי היחיד לירי קליעים עד תחילת המאה ה-20. מאוחר יותר, במהלך רוב שנות המאה ה-20, נעשה שימוש נרחב בכספית רועמת בפריימרים לתחמושת רובה ואקדח עצמאי.
לכספית רועמת יש יתרון מובהק על פני אשלגן כלורט , בכך שהיא לא קורוזית, אך ידוע שהיא נחלשת עם הזמן, על ידי פירוק ליסודות המרכיבים אותה.
הכספית המופחתת שנוצרת, יוצרת אמלגמים עם פליז מחסנית, ומחלישה אותה גם כן.
כיום, כספית רועמת הוחלפה בפריימרים בחומרים כימיים יעילים יותר.
אלה אינם קורוזיים, פחות רעילים, ויציבים יותר לאורך זמן.
הם כוללים עופרת אזיד , עופרת סטיפנאט ונגזרות של טטרזן .
בנוסף, אף אחת מהתרכובות הללו לא דורשת כספית לייצור, שאספקתה עשויה להיות בלתי יציבה בזמן מלחמה.
הכנת כספית רועמת נעשית על ידי המסת כספית בחומצה חנקתית והוספת אתנול לתמיסה.
התמיסה הוכנה לראשונה על ידי אדוארד צ'ארלס הווארד בשנת 1800. המבנה הגבישי של התוצר נקבע רק בשנת 2007.
ניתן להכין כסף רועם בצורה דומה, אך מלח זה אינו יציב יותר מכספית רועמת, והוא עלול להתפוצץ אפילו מתחת למים, וגם אי אפשר לצוברו בכמויות גדולות מאחר שהוא מתפוצץ תחת משקלו.
הפירוק התרמי של הכספית הרועמת מתחיל בטמפרטורות נמוכות כמו 100 מעלות צלזיוס, והוא ממשיך בקצב גבוה בהרבה עם עליית הטמפרטורה.
תגובה אפשרית לפירוק כספית רועמת מניבה פחמן דו-חמצני, חנקן, ושילוב של מלחי כספית יציבים יחסית.
Hg(CNO) 2 ← :Hg(OCN) 2 (ציאנט או ואיזוציאנט )
באחד מפרקי סדרת הטלוויזיה שובר שורות, וולטר ווייט משתמש בכספית רועמת "עם קצת תיקון כימי", כדי ליצור פיצוץ במשרדו של סוחר הסמים, טוקו סלמנקה, כטקטיקת הפחדה.
דיוק תיאור החומר והשפעותיו מוטל בספק.
הגבישים עצמם, כפי שמוצג, גדולים מכדי לשרוד טיפול מבלי להתפוצץ, וכאשר וולט זורק קריסטל על הקרקע, הפיצוץ שנוצר הורס את המשרד אך מותיר את הדיירים ללא פגע.
"כעורים" הוא סרט דרמת מדע בדיוני אמריקאי משנת 2024 בבימויו של ג'וזף מקגינטי ניקול ונכתב על ידי ג'ייקוב פורמן, ונסה טיילור ווויט אנדרסון.
מבוסס על הרומן באותו שם מאת סקוט וסטרפלד , העלילה מתרכזת סביב חברה דיסטופית פוסט-אפוקליפטית עתידית שבה אנשים נחשבים "מכוערים" עד שהם הופכים ל"יפים" על ידי ביצוע ניתוחים קוסמטיים נרחבים בגיל 16. בסרט מככבים ג'ואי קינג, קית' פאוורס, צ'ייס סטוקס, בריאן טג'ו , יאן לואיס קסטלנוס, צ'רמין לי ולברן קוקס.
"כעורים" יצא לאור על ידי נטפליקס ב-13 בספטמבר 2024.
בעתיד, העולם נקלע לכאוס לאחר מיצוי כל משאבי הטבע.
כדי לשמור על האנושות בחיים, מדענים יוצרים תחילה סחלבים מהונדסים גנטית שהם מקור אנרגיה חדש, ושנית, הליך כירורגי כדי להפוך אנשים ליפים; בדרך זו, ה"שלמות" של כולם לא תגרום לכאוס נוסף.
הניתוח מבוצע על "כעורים" כשהם בני 16, לפני שמאפשרים להם להגיע לעיר שבה מתרחשת חגיגה בתור "יפים".
טלי (ג'ואי קינג) וחברה הטוב פריס (צ'ייס סטוקס) הם כעורים, אבל פריס בהיותו מבוגר ממנה בשלושה חודשים, עוזב לפניה לניתוח שלו.
השניים חולקים צלקות על ידיהם שהם נשבעים לשמור למרות ההליך.
הם גם מבטיחים להישאר חברים ולהיפגש שוב לאחר ההליכים שלהם.
טלי, להוטה לראות שוב את פריס, מתגנבת לעיר.
היא המומה מהמראה שלו, ומהאישיות השונה שלו.
הצלקת שהם נשבעו לשמור נעלמה.
כשטלי מתגלה, היא נרדפת על ידי הסוהרים בחזרה למעונות הכעורים.
מאוחר יותר היא מתיידדת עם שי (בריאן טג'ו), כעורה סוררת שמספר לה על "העשן", ארץ של חופש בסינכרון עם הטבע.
שי מעודדת את טלי להצטרף אליה, לדחות את הניתוח, לחפש את העשן והמנהיג שלו דייוויד (קית' פאוורס).
ביום הולדתה ה-16, מונעים מטלי את ההליך שלה עד שהיא תספר לד"ר כבל (לברן קוקס), מנהיגת ההליכים, היכן נמצאת שי.
אומרים לה שדייוויד מסוכן, יפגע בשי, ושהוא גם בונה נשק.
טלי נשלחת כמרגלת לתוך העשן, מתאחדת עם שי ופוגשת את דייוויד.
כשהיא מתחילה להתקרב לדייוויד, הוא ומשפחתו חושפים את האמת על הניתוחים: הם מגבילים את יכולת המוח האנושית כך שה"יפים" נשלטים בקלות.
מעטים נבחרים מקבלים תרופה להפוך למדענים המריצים את כל התוכנית.
הוריו של דייוויד עבדו כחלק מאותם מדענים עד שגילו את האמת וברחו.
מאז, הם עובדים על פיתוח התרופה בעצמם.
טלי גם לומדת שמקור האנרגיה של הסחלב רעיל לטבע ובגלל זה מורדי העשן הציתו אותו, כדי למחוק אותו.
טלי ודייוויד חולקים רגע אינטימי, והיא זורקת את הנתב שלה לאש לאחר שוויתרה על המערכת ודחתה את ההזדמנות שלה להפוך ליפה.
הגשש שלה עדיין פעיל ומאותת לד"ר כבל, שמגיעה עם חיילים לאסוף את המורדים.
לאחר שפריס, ששונה להיות חייל כמעט בלתי מנוצח, הורג את אביו של דייוויד, ומגלה שטלי הפכה לבוגדת.
ובכל זאת, היא משכנעת את דייוויד לקחת אותה איתו כדי לשחרר את המורדים השבויים.
עם ההגעה כולם משוחררים מלבד שי שכבר עברה את ההליך שלה.
היא השתנתה לחלוטין ולא מודעת למניע הקודם שלה, ונלקחת עם המורדים למקום בטוח לאחר שאמו של דייוויד גונבת את החלק האחרון לריפוי שלה.
עם זאת, היא לא רוצה לבצע את זה על שי מכיוון ששי מסרבת ומכיוון שההליך לא בטוח.
טלי מתנדבת לעבור את הניתוח ולבדוק את התרופה.
היא נשבעת שהיא לא תיתן להיותה יפה לשנות את הדחף שלה לצדק.
היא נפרדת מדייוויד וחבריה לשלום.
הסרט מסתיים בכך שטלי היפה מתגוררת בעיר, אך מרמז שהיא תקיים את הבטחתה למורדים, שכן רואים שצלקת ההבטחה שלה לפריס עדיין עליה.
בשנת 2006, הוכרז על עיבוד קולנועי של "כעורים" בפיתוח כאשר אולפני המאה ה-20 רכשה את זכויות הסרט על הרומן.
בספטמבר 2020, הפרויקט נכנס מחדש לפיתוח כשג'ואי קינג לוהקה בתפקיד הראשי בתור טלי יאנגבלאד ומשמשת כמפיקה בפועל של הסרט.
קינג לוהקה לפרויקט, לאחר שבעבר הייתה מעריצה של סדרת הספרים.
ג'וזף מקגינטי ניקול ביים את הסרט, בעוד קריסטה ורנוף נשכרה לכתוב את התסריט.
מאוחר יותר באותה שנה, הצטרפו קית' פאוורס, בריאן טג'ו, צ'ייס סטוקס ולברן קוקס לצוות השחקנים.
בפברואר 2022, קינג חשפה שההפקה הסתיימה, והתקיימה באטלנטה בדצמבר 2021.
"כעורים" יצא לאור בנטפליקס ב-13 בספטמבר 2024.
עם יציאתו, הסרט הוביל את טבלת הסרטים הנצפים בנטפליקס בשפה האנגלית עם 26.8 מיליון צפיות בשבוע המלא הראשון שלו.
מחוז כסרוואן-ג'בייל הוא אחד מתשעת מחוזות לבנון, הממוקם במערב לבנון.
המחוז מורכב משתי נפות: נפת כסרוואן, המשתרעת מתוואי נהר אבראהים בצפון ועד נהר אל-כלב בדרום, ומחופו של הים התיכון במערב ועד פסגות הר סאנין; ונפת ג'בייל, שבירתה העיר ג'בייל (גבל) במערב לבנון.
עד ספטמבר 2017 היו נפות כסרוואן וג'בייל חלק ממחוז הר הלבנון.
הצעה להפריד נפות אלו ממחוז הר הלבנון הוגשה לראשונה לפרלמנט בשנת 2003. המחוז החדש, תשיעי במספר בלבנון, הוקם לבסוף על ידי פרסום חוק 52 ב-7 בספטמבר 2017. יישום החוק החל בשנת 2020 עם מינויה של המושלת הראשונה שלו, פאולין דיב.
המארונים מהווים רוב גדול של האוכלוסייה במחוז, בעוד השיעים הם קבוצת האוכלוסייה הבאה בגודלה.
בבחירות הכלליות בלבנון 2018, ג'בייל וכסרוואן הקימו את מחוז הבחירות 'הר הלבנון' הראשון, אשר הוקצו לו שמונה מושבים פרלמנטריים בסך הכול, שבעה מארונים ושיעי אחד.
שמורת הביוספרה ג'בל מוסא ממוקמת במחוז.
כף אווז לבנה (שם מדעי: Chenopodium album, באנגלית Goosefoot או Fat-Hen) היא מין של כף האווז, עשב שוטה הצומח במהירות יחסית.
כף אווז לבנה נפוצה בכל רחבי אירופה, שם תיאר אותה קארולוס ליניאוס כבר ב-1753. היא נפוצה גם במזרח הרחוק עם מאפיינים חיצוניים שונים במעט.
פרט לשני אזורים אלו, התפשטה כף האווז הלבנה לאוקיאניה, צפון אמריקה, אוסטרליה ואפריקה.
כצמח שוטה, היא מעדיפה קרקע עשירה בחנקן, וצומחת היטב באתרי עזובה.
צמח בעל גבעול מרכזי ישר וגלילי, הצומח ישר לגובה שבין 10 ס"מ למטר וחצי.
נוטה לכפוף לאחר הפריחה, ממשקל הפרחים והפירות.
העלים מסורגים ומשתנים בצורתם לאורך הגבעול: אלו שקרובים לבסיס בצורת יהלום עם פתח משונן, ואלו הקרובים לקצה להביים ושפתם תמימה.
הפריחה מתחילה במאי וממשיכה עד נובמבר.
הפרחים קטנים ובעלי חמישה עלי כותרת, הדומים לחמש אצבעות עם קרומים ביניהן (ייתכן כי מכאן הגיע השם "כף אווז").
האבקנים עשויים לעורר את קדחת השחת.
הפירות עגולים ומכילים עשרות זרעים שחורים אכילים.
זרעים אלו עשירים בחלבון, סידן, זרחן וויטמין A, וערכם התזונתי קרוב לזה של כף אווז הקינואה.
כף אווז לבנה היא לרוב מטרד לחקלאים, היות שהיא מתפשטת במהירות בקרקע מדושנת ולא מלוחה.
בגידולים כמו תירס, התפשטות של כף אווז לבנה עשוי להוריד את היבול ב-13%.
עם זאת, באזורים מסוימים בעולם מגדלים את הצמח באופן מכוון כגידול חקלאי, לטובת מאכל הגרעינים.
במטבחים מסוימים משתמשים בעלים הרחבים מבסיסו של הצמח כעלה ירוק לסלטים, בדומה לעלי סלק ותרד.
הגרעינים והעלים משמשים מספוא טוב לעופות (על כך השם האנגלי לצמח - Fat Hen, תרנגולת שמנה).
כמספוא לבקר היא נחותה מעשבים אחרים, ועשויה לגרום לתופעות לוואי בהמוגלובין הפרות.
הקנה המרכזי של הצמח מתקשה עם הזמן ומתעצה, ולכן באזורים מסוימים בסין השתמשו בו כמטה הליכה.
כף אווז לבנה היא ממיני העשבים השוטים הנפוצים בארץ.
ניתן למצוא אותה צומחת באזורי עזובה בחרמון, רמת הגולן והגליל; בעמק יזרעאל, הר הגלבוע והכרמל; השרון, מישור החוף וגוש דן; ים המלח, מדבר יהודה, הרי ירושלים והשפלה; בנגב ובהרי אילת.
כף אירופה "; בספרדית: Punta de Europa) היא לשון יבשה השוכנת בקצה הדרומי של גיברלטר.
האזור שטוח יחסית ויש בו מגרש גדול המכונה "אליפסת אירופה" (Europa Oval) והמשמש כאחד משני מגרשי הקריקט במושבה.
בנוסף נמצאים במקום מספר מבנים ובהם המצפה הימי של "החברה לאורניתולוגיה ולתולדות הטבע של גיברלטר" (The Gibraltar Ornithological & Natural History Society או GONHS), אחד משני המגדלורים הניצבים משני צדדיה של הכניסה למפרץ גיברלטר, מסגד איברהים אל-איברהים והכנסייה הקתולית "גבירתנו מאירופה".
ביום בהיר ניתן לצפות מכף אירופה לעבר חופי מרוקו והעיר סאוטה שבאפריקה, מצידו האחר של מצר גיברלטר.
בשנים האחרונות אירעו שתי תאונות ימיות ליד כף אירופה - האחת היא טביעתה של האוניה ניו פליים (MV New Flame) בשנת 2007, והאחרת של האוניה פדרה (MV Fedra) אשר פגעה בסלעי כף אירופה בשנת 2008 ונבקעה לשני חלקים.
המגדלור, הידוע גם בכינוי "לה פרולה" (La Farola – "המגדלור" ביניטו), הוא אחד משני מגדלורים הניצבים משני צדדיה של הכניסה למפרץ גיברלטר (האחר נמצא בפונטה קרנרו (Punta Carnero) בחוף הספרדי).
הוא הוקם על ידי מושל גיברלטר אלכסנדר ג'ורג' וודפורד בין השנים 1838–1841, ומערכת התאורה שלו שופרה במספר הזדמנויות, ובמיוחד בין 1954–1956 עת הפכה לחשמלית.
בנוסף הוגבה המגדלור בכשני מטרים, וכיום הוא מתנשא לגובה של 20 מטר.
המגדלור הפך לאוטומטי לחלוטין בשנת 1994. קרן האור של פנס המגדלור מאירה בגובה של 49 מטר מעל מפלס מי הים שלמרגלות כף אירופה.
היא מאירה למרחק של 15 (אור אדום) עד 19 מיל ימי (אור לבן), ולפיכך נראית היטב גם מחופי אפריקה.
המסגד ידוע גם בשם "מסגד פהד בין עבדולעזיז אל-סעוד" על שמו של המלך פהד מערב הסעודית, אשר העניקו כמתנה לתושביה המוסלמים של גיברלטר.
עוד הוא ידוע בשם "מסגד שומרי שני המסגדים הקדושים".
הוא הוקם בין השנים 1995–1997 בעלות של 5 מיליון לירה שטרלינג, ופועלים בו גם בית ספר, ספרייה ואולם הרצאות.
המסגד הוא המסגד הייעודי היחיד בגיברלטר.
כנסיית גבירתנו מאירופה היא כנסייה קתולית הניצבת במרכזה של כף אירופה.
לאחר הכיבוש המוסלמי של ספרד הוקם במקום מסגד.
כאשר הספרדים גרשו את המורים בראשונה בשנת 1309 הם הפכו את המסגד לכנסייה, אך המוסלמים שהשתלטו שוב על האזור ב-1333, החזירו למבנה את תפקידו הקודם.
ב-20 באוגוסט 1462 כבשו הספרדים את גיברלטר שוב, והפכו את המסגד לכנסייה.
הם הקדישו אותה לבתולה והעניקו לה את השם "כנסיית גבירתנו מאירופה" (Ermita de la Virgen de Europa), כסמל להקדשת היבשת כולה לאל.
בסמוך למבנה הקיים הקימו הספרדים קפלה גדולה והציבו בה פסל קטן בגובה של כ-60 ס"מ של המדונה והילד.
שתי הדמויות נושאות כתרים, ובידה אוחזת הבתולה בשרביט המסתיים בשלושה פרחים המסמלים אהבה, אמת וצדק.
בשנת 1540 נבזזה הכנסייה על ידי השודדי ים, והמלך פליפה השני חיזק את חומותיה והיא הפכה למקום מקלט.
עם כיבוש גיברלטר בידי הבריטים ב-4 באוגוסט 1704 נבזזה הכנסייה שוב, ופסל המדונה והילד הושלך אל הים מסלע סמוך.
הפסל העשוי עץ, צף ונמצא על ידי דייג שמסרו לאיש כנסייה.
זה הביאו לאלחסירס למשמר, ובגיברלטר הוכן העתק של הפסל.
ההעתק נשמר בדרך כלל בקתדרלה הקתולית של גיברלטר, ואילו המקור הושב מאלחסירס רק ב-1864. המבנה עצמו חדל מלשמש כבית תפילה, ובעת המצור הגדול על גיברלטר, בין השנים 1779-1783, ניזוק והמבנים שהוסיפו לו הספרדים נהרסו.
הוא הפך למחסן צבאי שהוקף במבנים צבאיים, ולאחר מכן לחדר המשמר ולידו פינת הלקאה.
ב-1959 החליט הצבא הבריטי כי שוב אין לו צורך במבנה וביקש להורסו.
עם זאת, ערכו ההיסטורי של המבנה הוכר ושחזורו החל ב-1962. ב-7 באוקטובר 1968 הוחזר הפסל המקורי של המדונה והילד אל הכנסייה.
עבודות שחזור נוספות נערכו ב-1973 - המבנה הורחב, והוקמו בו מזבח חדש וכן שישא את הפסל.
ב-1979 אישר האפיפיור יוחנן פאולוס השני באופן רשמי את התואר "גבירתנו מאירופה" כקדושה מגנה של גיברלטר, וקבע את יום חגה ב-5 במאי, הוא יום היווסדה של מועצת אירופה (אחד משני "ימי אירופה").
לפי תוכניות מ-1995 עבר המבנה שחזור מקיף ולצידו הוקם מגדל פעמונים.
כף גלידה היא כף מדידה המשמשת להעברת גלידה לגביע גלידה או לקערית קטנה.
לכף הגלידה צורה קעורה, כדי ליצור את צורת "כדור" הגלידה.
כף הגלידה מיוצרת לרוב בגודל של כדור גלידה אחד, בצורה שבה יהיה נוח למוכרי גלידה להניח כדורי גלידה בגביעים או בכוסות, ולגבות מחיר עבור מנת הגלידה בהתאם למספר הכדורים.
בגלידריות קיימים סוגים נוספים של כפות גלידה, כגון כף עבור גודל של חצי כדור גלידה ועוד.
כפות דומות מאפשרות להכין כדורי פירות, כגון מלון.
כף אוונס הוא כף סלעי בצדו המערבי של האי רוס, אנטארקטיקה, היוצר את הצד הצפוני של המבוא אל הר ארבוס.
את הכף גילתה המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה, 1904-1901, בהנהגת רוברט פלקון סקוט, שקרא לו "סקוארי", על שם ציפורי הסקואה.
המשלחת השנייה של סקוט, משלחת טרה נובה, 1913-1910, בנתה כאן את המטה שלה ושינתה את שם הכף להיקרא על שם לייטננט אדוארד אוונס, קצין הצי המלכותי והמשנה לפיקוד על המשלחת.
על שם רוברט פלקון סקוט נקרא בסיס סקוט המשמש את מדעני המקום.
הצריף של סקוט (משלחת טרה נובה) הוכרז כאתר מורשת היסטורי אנטארקטי (אתר HSM 16) בעקבות הצעה של ניו זילנד והממלכה המאוחדת לאספה המייעצת לברית האנטארקטית.
צלב על "גבעת שבשבת הרוחות", כף אוונס, שהוקם בידי קבוצת ים רוס בראשות קפטן אניאס מקינטוש, מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של סר ארנסט שקלטון, לזכר שלושה מחברי המשלחת שמתו בקרבת מקום לשם בשנת 1916. הצלב הוכרז כאתר היסטורי
יד זיכרון בעקבות הצעה של ניו זילנד והממלכה המאוחדת של האספה המייעצת לברית האנטארקטית.
האתר כולו נחשב לאזור אנטארקטי מוגן במיוחד (ASPA) מס' 155, במידה רבה עקב חשיבותו ההיסטורית כאחד האתרים העיקריים של פעילות אדם מוקדמת באנטארקטיקה.
כף דניסון הוא נקודה טרשית בראש מפרץ קומונוולת' באנטארקטיקה.
הוא התגלה בשנת 1912 על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1914-1911) בפיקודו של דאגלס מוסון, שקרא לו על שם סר ראלף דניסון מסידני, נותן החסות למשלחת.
על הכף הוקם הבסיס הראשי של המשלחת.
הכף, שמוסון כינה אותו "המקום נשוב-הרוחות ביותר על אדמות", היה מועד למשבי רוח קטבטית עזים ביותר.
האתר, הכולל את צריפי מוסון, מעגן סירות והממצאים ההיסטוריים שנמצאו במימיו, הוכרז כאתר היסטורי או מצבת זיכרון באנטארקטיקה, בעקבות פנייה של אוסטרליה לאספה המייעצת של הברית האנטארקטית.
מזחלת הטרקטור האווירי, המטוס הראשון שהובא לאנטארקטיקה (ב-1912), הוצבה בכף דניסון, אם כי מעולם לא המריאה בהיותה ביבשת משום שניזוקה בהעברה לשם.
האווירון, ויקרס מונופלן מסוג R.E.P.
(סוג המטוס הראשון שבנתה חברת ויקרס), שימש לזמן קצר כ"טרקטור שלג מונע במדחף" ואחר ננטש, כיוון שהבוכנות שלו נתקעו בגלל הקור.
שריד המטוס נמצא ב-1 בינואר 2010. הנגר של המשלחת המאוחרת ביותר לכף דניסון נתקל בחתיכות קטנות (15 ס"מ) של צינור הדלק, שהתגלו בנמל בשעת השפל.
החתיכות שנמצאו נחתכו מן הקטע האחרון של שלד המטוס ושימשו כאבזרים להגה.
צוותו של מוסון ניסה לייצר הגה קרח מתכתי.
המתקן הזה החליף את ההגה המקורי (שלא פעל במהירויות הנמוכות שאליהן הגיע הטרקטור האווירי).
ההגה המקורי שמור בצריף מוסון בכף דניסון, ואילו הגה הקרח נמצא במחלקה האנטארקטית בהובארט, טסמניה.
שרידי המרכב עודם קבורים מן הסתם תחת הקרח סמוך לצריפי מוסון.
עומק הקרח הוא 3 מטרים והשרידים נמצאים כ-30 מטר משפת הנמל.
הייתה כוונה לנסות לחפור באתר - חפירה דומה שנעשתה בקרבת מקום ב-2008 לא העלתה דבר, אבל מאז נעשה שימוש במכשור משוכלל יותר (מגנטומטר, מכ"ם חודר קרקע, גלאי מתכות, GPS דיפרנציאלי, קידוח קרח) ונמצא מיקום מדויק יותר.
מכל מקום, ב-2011-2010 נדחתה העבודה בגלל עיכובים לוגיסטיים, וב-2012-2011 ו-2013-2012 עקב הופעתו בשטח של קרחון ענק B9B, שנלכד בקרח מוצק ומנע גישה מאוניית האספקה של אנטארקטיקה הצרפתית "ל'אסטרולאב" אל מפרץ קומונוולת'.
כֵּף ג'רמי היא כף הנמצאת בצדה המזרחי של הכניסה הצפונית אל מצר ג'ורג' החמישי והקצה המערבי של הקו המפריד בין ארץ גרהאם לארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
את הכף גילתה המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, 1937-1934, בהנהגת ג'ון ריימיל, שכינה אותו על שם ג'רמי סקוט, בנו של ג'יימס מוריס סקוט, שהיה סוכן המשלחת בבית וקודם לכן חבר במשלחת נתיב האוויר הארקטי הבריטי.
כף אדייר הוא חצי האי הצפוני-מזרחי ביותר בארץ ויקטוריה, מזרח אנטארקטיקה.
הכף, המציין קצה אחד של חוף בורכגרווינק, מפריד בין ים רוס ממזרח לאוקיינוס הדרומי ממערב, ובירכתיו הרי האדמירליות הגבוהים.
כף אדייר היה אתר נחיתה חשוב ומחנה בסיס למשלחות ההיסטוריות לאנטארקטיקה.
מפנים לחוף לכיוון צפון-מזרח נמצאים הרי-הים אדייר ושקע אדייר.
קפטיין ג'יימס רוס גילה את כף אדייר בינואר 1841 וכינה אותו על שם חברו אדווין וינדהם-קווין, הרוזן אדייר (מקור התואר באדייר, אירלנד).
בינואר 1895 נחתו מגלי הארצות הנורווגיים הנריק בול וקאשטן בורשקרווינק מן הספינה "אנטארקטיק" על כף אדייר, נחיתה שתועדה כראשונה על יבשת אנטארקטיקה, ואספו שם דגימות גאולוגיות.
בורכגרווינק חזר לכף בראש משלחת משלו בשנת 1899 והקים שם שני צריפים, מבני המגורים הראשונים לבני אדם שנבנו באנטארקטיקה.
חברי המשלחת חרפו שם והשורדים נאספו אל הספינה בינואר 1900.
זו הייתה הקבוצה הראשונה ממשלחת לאנטארקטיקה שחרפה על היבשת.
הזואולוג ניקולאי הנסן מת במהלך החורף ונקבר בכף אדייר.
תחנת המחקר הקרובה ביותר בתקופה המודרנית הייתה תחנת האלט, התחנה המשותפת לניו זילנד וארצות הברית בכף האלט, 101 ק"מ דרומית לכף אדייר.
משלחת יובל המאתיים של אוסטרליה לאנטארקטיקה יצאה מכף אדייר למתקפה מוצלחת על הר מינטו בשנת 1988. אוניית הסיוע של המשלחת עגנה ליד מדף הקרח במפרץ וקיימה קשר רדיו מתמיד עם המטפסים במהלך ההעפלה.
בפברואר 2007, ארעה שרפה בבטן אוניית ציידי הלווייתנים היפנית "נישין מארו" כששייטה בים רוס.
האונייה נסחפה ללא כוח הנעה במשך ימים רצופים, עד שתוקנו מנועיה, והתעוררה דאגה עקב קרבתה לכף אדייר.
הבניינים הראשונים שהקים קרסטן בורכגרווינק בכף אדייר היו מבנים טרומיים עשויים עץ אורן, שנבנו בנורווגיה.
הצריפים האלה עודם ניצבים שם, ומיקומם מוכר כאתר היסטורי מוכרז בעל הכרה בינלאומית.
אנשי הקבוצה הצפונית במשלחת טרה נובה של סקוט חרפו בכף אדייר בשנים 1911 ו-1912. הם הקימו צריף אחד, שנהרס במשך השנים.
כתוצאה מיוזמות של הקרן למורשת אנטארקטיקה, נרשם האתר (עם המבנים) במערכת הברית האנטארקטית כאזור אנטארקטי מוגן במיוחד (ASPA 159), רמת ההגנה הגבוהה ביותר האפשרית לפי תנאי הברית.
שרידי שני הצריפים של בורכגרווינק, כמו גם שרידי הצריף של משלחת טרה נובה, הוכרזו גם הם כאתר היסטורי או מונומנט אנטארקטי (HSM 22), בעקבות פנייה מצד ניו זילנד והממלכה המאוחדת אל האספה המייעצת לברית האנטראקטית.
קברו של ניקולאי הנסן הוכרז בדומה לכך אך בנפרד (HMS 23).
בכף אדייר שוכנת מושבת פינגווין אדלי הגדולה בעולם.
המחקר היחיד שנערך במושבה מסוימת זו היה עבודתו של ג'ורג' מארי לוויק, שהיה חבר במשלחת טרה נובה של קפטן סקוט בשנים 1910–1913 וצפה בה לאורך מחזור קינון שלם בשנים 1911 ו-1912. הוא מיאן לפרסם את מחקרו בגלל הרגלי הזיווג יוצאי-הדופן של הפינגווינים שתיעד, בהם הומוסקסואליות,
התעללות מינית ופיזית באפרוחים, והזדווגות עם נקבות פינגווינים מתות, המיוחסת כיום לחוסר הניסיון של פינגווינים צעירים.
הוא תיאר מנהגים אלה כ"מושחתים".
הדין וחשבון נחשב למזעזע מכדי לפרסמו לציבור הרחב בשעתו, ונגנז.
העותקים היחידים שהיו זמינים באופן פרטי לחוקרים תורגמו ליוונית עתיקה כדי למנוע את הפצת החומר ברבים.
העבודה אבדה, התגלתה מחדש והתפרסמה בכתב העת "רשומות הקוטב" רק בשנת 2012. התגלית מאירה משמעותית התנהגות מינים, שאי-אילו חוקרים רואים בה סמן לשינוי אקלים.
כף בנאים היא כלי עבודה, המיועד לשימוש בעבודות בנייה שונות.
הכף עשויה מתכת וצורתה משולש עם קצוות מעוגלים או צורת מלבנית עם קצוות חדים.
טיוח קירות תוך השלכת הטיח על הקיר
ערבוב, מריחה ויישור חומרים כמו טיח, מלט, דבק ומוצקים שונים
מריחת טיח או חומר הדבקה אחר על אריחי קיר ורצפה
חפירה בקרקע והסרת אדמה מממצאים.
ארכאולוגים רבים משמשים בכף בעלת קצה מחודד
כף הבנאים היא גם מוטיב נפוץ בהרלדיקה ומכאן מופיעה בסמלי יישובים.
כף בירד הוא לשון יבשה, המציינת את הקצה הצפוני של האי רוס, אנטארקטיקה.
אזור כף בירד מהווה חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד מספר 116, בשל אוכלוסיות הציפורים שבסביבתו, המוגן מכוח האמנה האנטארקטית.
את הכף גילתה בשנת 1841 משלחת חקר בריטית בראשות ג'יימס קלארק רוס.
שמה של הכף ניתן לה על ידי רוס.
הכף נקראה על שם לוטננט אדוארד גוזף בירד (Edward Joseph Bird), אשר שירת עם משלחתו של רוס (אשר גילתה את האי) על הספינה "ארבוס" בין השנים 1839–1841.
הר בירד הסמוך כנראה נקרא כך בגלל קרבתו לכף בירד.
כף אהבה היא כף מקושטת עשויה מעץ שניתנת באופן מסורתי כמתנה בעלת כוונות רומנטיות.
הכף בדרך כלל מעוטרת בסמלים של אהבה, ונועדה להציג את הכישרון של המגלף.
בשל העיצובים המורכבים, כפות אהבה לא משמשות באופן מעשי אלא רק כפרטי מלאכה מקושטים.
כפות אהבה הן מלאכה מסורתית שהתחילה כבר במאה ה-17. במשך הדורות הכפות נעשו יותר ויותר קישוטיות, כתוצאה מכך הן איבדו את השימוש המעשי שלהן והפכו לפריט קישוטי לתלייה על הקיר.
כף האהבה הידועה הכי עתיקה מוצגת במוזיאון הלאומי להיסטוריה בסנט פגנז ליד קארדיף, והיא מתוארכת לשנת 1667, למרות שהאמונה הרווחת היא שהמסורת התחילה הרבה לפני.
כף האהבה ניתנה לאישה צעירה על ידי מחזרה.
דבר זה היה חשוב לאבי הנערה משום שכך יכל לראות שהאיש יכול לדאוג למשפחתו ולעבוד עם עץ.
מלחים לעיתים קרובות גילפו כפות אהבה במהלך מסעותיהם הארוכים, ולכן לעיתים קרובות הם שילבו עוגנים וספינות בכף.
לסמלים מסוימים היו משמעויות ספציפיות: שרשרת לרצון להיות ביחד לנצח, פרסה למזל, צלב לאמון, פעמונים לנישואים, לבבות לאהבה, יהלום סימל עושר או מזל טוב, פרח לחיבה, דרקון להגנה, גלגל כדי לתמוך בנאהב ומנעול לביטחון.
כדורים הכלואים בתוך כלוב סימלו את מספר הילדים שהגבר קיווה לגדל.
גילופים מסובכים יותר, כמו שרשראות, היו הפגנה של המיומנות של הגלף בנוסף למשמעותם הסמלית.
למרות שכף האהבה הוולשית היא המפורסמת ביותר, יש גם מסורות של כפות אהבה בסקנדינביה ובחלקים אחרים של מזרח אירופה, שיש להם סגנונות וטכניקות ייחודיים לכפות אהבה.
היום ניתנות כפות האהבה כמתנות נישואים, יום השנה, יום הולדת, מתנות לתינוק, חג המולד, או מתנות ליום ולנטיין, ורואים אותן בעיקר כאומנות עממית.
בנורווגיה, באותם הימים, זוגות שזה עתה נישאו אכלו עם כפיות מחוברות שסימלו את נישואיהם.
לעיתים קרובות הכפיות והשרשרת היו עשויות מחתיכת עץ אחת, תוך שימת דגש על הגילוף.
כף ג'ונסון הוא כף מכוסה קרח בצפון מפרץ ווד, בצדו הצפוני של קצה קרחון טינקר, על חוף ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
הכף התגלה בשנת 1841 על ידי קפטן ג'יימס קלארק רוס מן הצי המלכותי, שקרא לו על שם קפטן אדוארד ג'ון ג'ונסון, קצין בצי המלכותי.
כֵּף בֶּרְקְס הוא כף סלעי בולט, לחוף ארץ מרי בירד שבמערב אנטארקטיקה.
הכף יוצא מהקצה הצפון מערבי של רמת מקדונלד, ומהווה את הקצה המזרחי של הכניסה למפרץ הל.
הכף התגלה לראשונה ומופה על ידי אניית צי ארצות הברית גליישר ב-31 בינואר 1962.
הכף נקרא על שם סרן ארנסט ברקס (Ernest Burks) מחיל הים האמריקני, טייס מסוק בכיר על האנייה גליישר והאדם הראשון שצעד על הכף.
ברית המועצות הקימה על הכף בשנת 1980 את תחנת המחקר רוסקאיה.
כף אלכסנדר הוא לשון יבשה המהווה את הקצה הדרומי של חצי האי צ'רצ'יל, ואת הצד המזרחי של הכניסה למפרץ קבינט, בחוף המזרחי של ארץ גרהם שבאנטארקטיקה.
שמו של הכף ניתן לו על ידי משלחת סקר שטחי חסות איי פוקלנד שגילתה את הכף.
הכף נקרא על שם אלברט ו.
Alexander), חבר הפרלמנט הבריטי, והלורד הראשון של האדמירליות.
כף דארנלי היא לשון יבשה מכוסה קרח בקצה הצפוני של חצי האי ביירקה, בצידו המערבי של מפרץ מקנזי, באדמת מק.
חוף אנטארקטיקה באזור לשון היבשה התגלה ב-26 בדצמבר 1929, על ידי סר דאגלס מוסון, אשר ראה את חוף אנטארקטיקה מן התורן של אוניית המחקר "דיסקברי".
החוף היה בקצה האופק ונעלם מעיניו במהרה.
ב-10 בפברואר 1931 הוא התקרב שוב אל החוף וראה את לשון היבשה.
מוסון קרא ללשון היבשה על שמו של ארנסט רולנד דארנלי (Ernest Rowland Darnley) יושב הראש של הוועדה הבין משרדית הבריטית לשטחי החסות של איי פוקלנד של משרד המושבות שישבה בלונדון, וכיהן בשנים 1923–1933.
כף דארנלי היא לשון יבשה בצד הדרום מזרחי של מפרץ ג'ייקובסן במרכז החוף הדרומי של האי ג'ורג'יה הדרומית שבטריטוריה הבריטית שמעבר לים איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
לשון היבשה נקראת על שמו של ארנסט רולנד דארנלי (Ernest Rowland Darnley) יושב הראש של הוועדה הבין משרדית הבריטית לשטחי החסות של איי פוקלנד של משרד המושבות שישבה בלונדון, וכיהן בשנים 1923–1933.
כף דייוויס היא לשון יבשה (כף) עגולה, המכוסה בקרח בחוף הצפוני של מישור אדוארד השמיני באדמת מק.
הכף ממוקמת 17 קילומטרים מזרחית למפרץ מגנט.
הכף התגלתה ב- 12 בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, האוסטרלית והניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון.
מוסון קרא לכף על שמו של קפטן ג'ון קינג דייוויס, שהיה קברניט הספינה בה הפליגו, והמשנה למפקד המשלחת.
כף ברוס היא לשון יבשה (חצי אי) בקצה הצפוני של אי בצד המזרחי של מפרץ אום, למול קרחון טיילור שבאדמת מק.
משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה נחתה על חוף הכף ב-18 בפברואר 1931, בפיקודו של סר דגלאס מוסון.
מוסון קרא לכף על שמו של סטנלי ברוס (לימים לורד ברוס), ראש ממשלת אוסטרליה, בין השנים 1921–1923.
גלעד אבנים שעליו לוחית זיכרון שהוקמה על ידי מוסון בסמוך לאחר הנחיתה, להנצחת הנחיתה, הוכרזה כאתר מורשת היסטורי אנטארקטי (אתר מספר - HSM 5) בעקבות הצעה של אוסטרליה במסגרת אמנת אנטארקטיקה.
כף באטרבי היא לשון יבשה סלעית קטנה המכוסה קרח, המהווה את הנקודה הצפונית ביותר בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
הכף ממוקמת 92 קילומטרים צפונית להר אלקינס.
הכף היא חלק מאזור ציפורים מוגן מיוחד (סוג של אזור אנטארקטי מוגן במיוחד) בשל מושבת הפינגווין אדלי באזור.
הכף התגלתה ב-13 בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של סר דאגלס מוסון.
מוסון נתן לכף את שמה.
הכף נקראת על שמו של סר הנרי פג בטרבי ( Sir Henry Fagg Batterbee), עוזר מזכיר משרד המושבות של הממלכה המאוחדת, בזמן המשלחת.
כף בראון היא לשון יבשה מכוסה קרח הבולטת לכיוון צפון - צפון-מזרח בקצה המזרחי של פתחו של מפרץ שוקאלסקי, בחוף הצפון מזרחי של האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
הכף מצויה 10 קילומטרים צפונית-מזרחית מפסגתו של הר ניקולאס (ההר הצפוני ביותר של רכס דאגלס).
הכף התגלתה לראשונה, מרחוק, בשנת 1909, על ידי המשלחת הצרפתית באנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-בפטיסט שארקו.
שארקו שמיפה באופן גס את האזור, חשב שמפרץ שוקאלסקי הוא מצר ים, החוצה את האי אלכסנדר, ולכן הוא חשב שלשון היבשה היא אי קטן.
סקרים שנערכו על ידי משלחת סקר של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948, בפיקודו של קולין ג.
Brown) מיפו את לשון היבשה.
לשון היבשה נקראת על שמו של בראון, שמיפה אותה.
כף ברטו היא לשון יבשה בין מפרץ מיקלסן, ומדף הקרח וורדי, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
במרכז הכף פסגה סלעית גבוהה.
הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בין השנים 1908–1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו סבר כי מדובר באי.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם אשר חקרה את ארץ גרהאם בשנים 1934–1937, בפיקודו של ג'ון ריימיל, גילתה כי האתר ששארקו גילה היא לשון יבשה.
שארקו, אשר סבר כי מדובר באי, קרא לאתר "האי ברטו", על שמו של תומך שגייס כספים למימון המשלחת.
ריימל קרא ללשון היבשה, בהתבסס על השם שנתן שארקו.
כף גוטלי היא לשון יבשה המהווה את הקצה המזרחי של חצי האי אוסטנס, בצד הצפוני של הכניסה למפרץ אדוארד השמיני, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מופתה על ידי קרטוגרפים נורווגים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן בין השנים 1936–1937.
האזור מופה מחדש על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
הקרטוגרפים הנורווגים קראו לחצי האי "אוסטנסטאנגן" ("Austnestangen" ; בנורווגית: "הלשון של הכף המזרחית", כאשר לחצי האי הם קראו "אוסטנס" שמשמעו "המזרחי").
לאחר המיפוי החדש על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, נתנה, בשנת 1958, ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה לכף את שמה הנוכחי.
הכף נקראת כיום על שמו של א.
Gotley), שהיה המפקד של משלחת החקר שנשלחה על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה לחקור את האי הרד בשנת 1948.
כף בות'בי היא לשון יבשה במזרח אנטארקטיקה בצידו המזרחי של חצי אי הבולט ממישור אדוארד השמיני שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מצויה 6.4 קילומטרים צפונית לנקודת קלואה, מצפון בסמוך למפרץ אדוארד השמיני.
הנקודה התגלתה ב-28 בפברואר 1936, על ידי אחת ממשלחות דיסקברי, שהפליגה על ספינת המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי (RRS William Scoresby).
הכף נקראת על שמו של לוטננט קומנדר סי.
Boothby), מחיל המילואים הימי המלכותי, שהיה רב החובל של הספינה.
כף באייג' היא לשון יבשה בולטת, בחוף ג'ורג' החמישי, בארץ ג'ורג' החמישי שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה ממוקמת בין מפרץ מרפי ומפרץ איינסוורת'.
הכף התגלתה בשנת 1912 על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914) בפיקודו של דאגלס מוסון.
מוסון קרא לכף על שמו של לוטננט אדוארד פרדריק רוברט בייג' (Edward Frederick Robert Bage), שהיה אסטרונום המשלחת ומומחה למגנטיות.
כף גולדי היא לשון יבשה בצידו הדרומי של שפך קרחון רוב אל מדף הקרח רוס, בחוף שקלטון, שבאנטארקטיקה.
הכף נמצאת 9 קילומטרים צפונית-מזרחית מהר מיטשל.
לשון היבשה התגלתה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית האנטארקטית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
לשון היבשה נקראת על שם סר ג'ורג' טאובמן גולדי, חבר הוועדה אשר הכינה את הטיוטה הסופית של ההנחיות למשלחת הבריטית.
כף בראנקי היא לשון יבשה סלעית, בחוף סקוט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מפרידה בין מפרץ ברנאקי ומפרץ ניו הרבור.
הנקודה התגלתה ומופתה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיה בין השנים 1901–1904, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
סקוט קרא לכף על שמו של לואיס ברנאקי, פיזיקאי חבר המשלחת.
כף ארצ'ר היא לשון יבשה, באזור חוף סקוט, שלחוף ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מהווה את הצד הצפוני של הכניסה לנמל גרניט.
שמה של הכף ניתן לה על ידי המחלקה הצפונית של המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת טרה נובה) (המשלחת אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913).
הכף נקראת על שמו של וו.
Archer) המנהלן הראשי (chief steward) של המשלחת.
כף ג'ונס היא לשון יבשה, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הכף מהווה את הקצה הדרומי של חצי האי דניאל.
הכף ממוקמת בסמוך מדרום להר לאבוק.
רוס קרא לחצי האי על שמו של קפטן ויליאם ג'ונס (William Jones), מהצי המלכותי הבריטי.
כף דז'נב (, ), שהיה ידוע בעבר ככף המזרח וככף ווסטוצ'ני, הוא הנקודה המזרחית ביותר באסיה וגבולו המזרחי של חצי האי הצ'וקצ'י.
הכף ממוקם ב שברוסיה, המאוכלס בדלילות.
הכף ממוקם בין מצר ברינג לבין ים צ'וקצ'י.
בין כף דז'נב לכף הנסיך מוויילס באלסקה שבארצות הברית מפרידים 82 קילומטרים, וביניהם איי דיומיד וסלע פיירווי.
ב-1898 קיבל הכף את שמו, כף דז'נב, שהחליף את השם "כף המזרח" שנתן לה ג'יימס קוק.
הכף קיבל את שמו על מנת להוקיר את מורשתו של סמיון דז'נב, האירופאי הראשון שהגיע למקום (בשנת 1648).
לכבודו של דז'נב קיים מגדלור גדול על חוף הים בכף דז'נב.
הכף הוא הקצה המזרחי של אזור גבוה וסלעי.
מיקומו הגאוגרפי של האזור עזר לו להפוך לנקודת סחר משמעותית בין ציידי הלווייתנים האמריקאים ובני העם הצ'וקצ'י בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
במקום התקיים בעבר מקום יישוב בשם נאוקן, בו חיו בני עם באותו השם.
היישוב ננטש וניתן להבחין בשרידים שלו באזור הכף.
רוב תושבי המקום עברו להתגורר בקרבת מקום, בעיר לאוורנטייה שנמצאת גם היא על חופו של חצי האי הצ'וקצ'י, קילומטרים אחדים דרומה מכף דז'נב.
מרחק המעגל הגדול שבין כף דז'נב (צפון-מזרח) לחוף באב אל-מנדב (דרום-מערב) בתימן הוא 10,855 קילומטרים, זהו המרחק הגדול ביותר שניתן לעבור באסיה מבלי לעזוב את היבשת עצמה.
בסיפורו של קורנליוס רוסט שנכתב על ידי ג'וזף מרטין באואר ב-1955, "So weit die Füße tragen" (רחוק עד כמה שרגליי יצליחו להגיע) הוא מספר על בריחה ממחנה מעצר בכף כשבוי גרמני במלחמת העולם השנייה.
אמיתות סיפוריו מוטלת בספק מכיוון שאין ממצאים המעידים על קיומו של מחנה כזה בכף אי פעם.
בשנת 2001 עובד הספר לכדי הסרט "רחוק ככל שישאו הרגליים".
כף ג'יימס היא לשון יבשה המהווה את הקצה הדרומי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
הכף ממוקמת 4.5 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית מנקודת אלין פלין; 6.8 קילומטרים דרומית-מערבית לפסגת אורגנה; 3.55 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מנקודת סוחינדול; ו-29.5 קילומטרים צפונית-מערבית מהאי לואו.
הכף התגלתה ומופתה לראשונה באופן גס בשנת 1820, על ידי הספן ומגלה הארצות האנגלי ג'יימס ודל, אשר עלה לחוף בסמוך לנקודה.
הכף צולמה מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1956–1957.
שמה של לשון היבשה מופיע לראשונה בתרשים המבוסס על ממצאי משלחת החקר הימית של בריטניה, שנערכה בשנים 1928–1931, בפיקודו של מגלה הארצות הנרי פוסטר.
הנרי פוסטר נתן ללשון היבשה את שמה.
פוסטר קרא ללשון היבשה על שם מגלה הלשון - ג'יימס ודל.
כף בירד או קייפ בירד היא לשון יבשה נמוכה ומכוסה קרח באי שארקו, בארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מהווה את הקצה הצפון מערבי של האי שארקו.
האי שארקו התגלה ב־11 בינואר 1910, על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו וצוותו ראו את האי ממרחק, ולא ידעו כי מדובר באי.
העובדה שמדובר באי הוכחה על ידי סר יוברט וילקינס, שטס סביב האי ב-29 בדצמבר 1929 (קודם לכן לא ידעו אם מדובר באי או בחצי אי).
יוברט ויליקינס גילה את לשון היבשה בטיסה זו, שיצאה מהספינה ויליאם סקורסבי.
האי (ולשון היבשה) צולמו מהאוויר על ידי צי ארצות הברית ב-8 בפברואר 1947, במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
לשון היבשה מופתה לראשונה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
וילקינס נתן ללשון היבשה את שמה.
וילקינס קרא ללשון היבשה על שמו של תת- אדמירל ריצ'רד בירד, מצי ארצות הברית, שהנהיג חמש משלחות מחקר לאנטארקטיקה.
כף דוקור היא לשון יבשה בחוף הצפוני של חצי האי טריניטי, שבצפון-מזרח חצי ההאי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הכף מהווה את הקצה הצפוני של חצי האי קוקרל.
הכף מהווה את הצד המערבי של הכניסה למפרץ יואון.
הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית השנייה לחקר אנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1837–1840, בפיקודו של קפטן ז'ול דומון ד'אורוויל.
הכף מופתה על ידי המשלחת הצרפתית השנייה ב-27 בפברואר 1838.
הכף מופתה בשנית על ידי משלחת מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, שיצאה ממפרץ התקווה בשנת 1946.
ד'אורוויל נתן ללשון היבשה את שמה.
ד'אורוויל קרא ללשון היבשה על של לואי דוקור (Louis Ducorps), חבר המשלחת.
כף אוונסן או קייפ אוונסן היא לשון יבשה, בחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הכף מהווה את הצד הצפוני של הכניסה למפרץ אוור, שבחוף הצפון-מערבי של חצי האי סטרשר.
האי התגלה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו נתן לחצי האי את שמו.
שארקו קרא לחצי האי על שמו של קפטן סי.
Evensen), רב החובל של האונייה הרת'ה (Hertha), אשר חקר את החוף המערבי של חצי האי האנטארקטי בשנת 1893.
חצי האי הוכרז כאזור ציפורים בעל חשיבות (IBA) על ידי ארגון BirdLife International מאחר שמצוייה בו מושבת רבייה של כ-180 זוגות של קורמורנים קיסריים וכן מושבות רבייה של שחפי הקלפ ושל חמסניים.
כף בלו או קייפ בלו היא לשון יבשה, בחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
הכף מהווה את הצד הצפוני של הכניסה למפרץ דארבל, המהווה את הקצה המערבי של חצי האי סטרשר.
הכף מפרידה בין חוף גרהאם, שמצפון מזרח לכף, לבין חוף לובה, שמדרום מערב לכף.
הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 – 1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
הכף מופתה לראשונה (באופן גס) על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את האזור בחודשים אוגוסט - ספטמבר 1935 בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
במהלך המיפוי נקראה הכף בטעות "כף אוונסן" (Cape Evensen).
הכף מופתה בייתר דיוק בהסמך על צילומי אוויר שצולמו על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד (FIDASE), וכן מופתה על הקרקע על ידי משלחת סוקרים מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS) במהלך עונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956 – 1957, אשר יצאה מ"האי דיטייל".
שארקו נתן לכף את שמה.
הכף נקראה על שמו של האדמירל ז'אן בלו (Jean Bellue), שהיה המפקח על המספנה בעיר שרבור שבצרפת.
כף דייוויס או קייפ דייוויס היא לשון יבשה מכוסה קרח, הממוקמת בקצה הצפון-מזרחי של חצי האי יוז, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
חצי האי נקרא על שם פרנק דייוויס (Frank Davies), שהיה פיזיקאי, במסגרת משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (Byrd Antarctic Expedition) שחקרה את אנטארקטיקה, בפיקודו של ריצ'רד בירד בין השנים 1928–1930.
כף דוברס או קייפ דוברס הוא לשון יבשה, בארץ המלכה מרי שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה בולטות לתוך מדף הקרח שקלטון.
כף דוברס ממוקם 9 קילומטרים מדרום לאי הנדרסון.
הכף התגלה על ידי קבוצת הבסיס המערבי (Western Base party) של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911 – 1914, בפיקודו של דאגלס מוסון.
לשון היבשה נקראת על שם ג'י.
Dovers), שהיה קרטוגרף במשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה.
כף אנג'לה הוא לשון יבשה הנחשב מאז שנת 2014 לנקודה הצפונית ביותר בתוניסיה ובאפריקה היבשתית כולה.
הכף ממוקם לחופי הים התיכון, כ־12 קילומטרים מצפון־מערב לעיר ביזרטה (שהיא העיר הצפונית בתוניסיה ובאפריקה היבשתית) וכ־65 קילומטרים מצפון־מערב לבירה תוניס.
כף דומיירה (מכונה גם ראס דומיירה, בסומלית: Rass Dumeera) היא לשון יבשה בגבול ג'יבוטי–אריתריאה המשתרעת אל תוך ים סוף, לכיוון איי דומיירה.
השליטה באזור הייתה נושא למחלוקת טריטוריאלית בין שתי המדינות, והייתה לחלק מעילת בשנת 2008. בספטמבר 2018, הוכרז רשמית כי ג'יבוטי ואריתריאה הסכימו לנרמל את יחסיהן, והסכסוך באזור נפתר.
בכף שוכנת העיר העתיקה , שהוקמה בימי תלמי השני, במאה ה-3 לפנה"ס, ונקראה על שם ארסינואי השנייה, שהייתה אשתו ואחותו.
הכף נמצאת בגבול ג'יבוטי–אריתריאה וחודרת לדרום ים סוף, סמוך למצרי באב אל-מנדב, מול חופי תימן שבצד השני של הים.
אורכה הוא 1.1 קילומטרים, ורוחבה עומד על כ-500 מטרים.
במרכז הכף נמצא רכס נמוך, שקו פרשת המים שלו עובד הגבול.
כ-600 מטרים מהאיים, לתוך הים, נמצאים איי דומיירה.
הסכם הגבולות משנת 1900, הנמצא בתוקף כיום, קובע את תחילת הגבול הבינלאומי בין ג'יבוטי לאריתריאה בקו פרשת המים של כף דומיירה.
בינואר 1935 חתמו איטליה וצרפת על , שבמסגרתו, בין היתר, נמסרה לאיטליה (שבאותה תקופה שלטה על אריתריאה) רצועת שטח בקצה הצפוני ביותר של סומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי של היום), הכוללת את הכף.
למרות זאת, חלות ההסכם נמצאה בסכסוך טריטוריאלי בין ג'יבוטי לאריתריאה עד 2018.
באפריל 1996 שתי המדינות כמעט יצאו למלחמה אחת בשנייה לאחר שפקיד ג'יבוטי האשים את אריתריאה בהפגזת הכף, ובשנת 2008 הסכסוך באזור הוביל למלחמה של ממש, .
לאחר המלחמה סוכם כי כוחות קטרים ישהו במקום וידאגו לשמירת מצב הפסקת האש.
בהתאם להסכם, שכן למרגלות הכף, בתחום אריתריאה, בסיס צבאי של צבא קטר.
בספטמבר 2018 הוכרז רשמית כי שתי המדינות החליטו לנרמל את היחסים ביניהן, והבסיס הקטרי במקום פורק.
כֵּף וֶרְדֶה (רשמית: הרפובליקה של קאבו ורדה; בפורטוגזית: República de Cabo Verde; נהגה: קָבּוּ וֶרדִי, משמעות השם: 'הכף הירוק') היא רפובליקה המורכבת מקבוצת איים באוקיינוס האטלנטי, כ-500 קילומטרים מערבית לאפריקה.
האיים יושבו לראשונה על ידי הפורטוגזים במאה ה-15. במרוצת השנים שימשו האיים כאחד המרכזים הגדולים לסחר בעבדים אפריקאים.
כשספינה פורטוגזית תחת הנהגתו של אלביסה קדמוסטו הגיעה לאיים שלאחר מכן נקראו כף ורדה בשנת 1456 לערך, האיים לא היו מיושבים, אך הייתה בהם צמחייה עשירה.
הם נקראו על שמו של חצי האי קאבו ורדה (בפורטוגזית הכף הירוק, Cap-Vert, שבסנגל), המהווה הנקודה המערבית ביותר ביבשת אפריקה, במרחק 644 ק"מ מזרחית לפראיה, בירת האיים.
הפורטוגזים, בהנהגתו של הנסיך אנריקה הספן, סיפחו את האיים לממלכתם, ומשלחות פורטוגזיות נוספות ביקרו באיים.
לאחר שש שנים, בשנת 1462, ייסדו באי סנטיאגו את "ריביירה גראנדה" (היום סידאדה וליה), המושבה האירופאית הראשונה באזור טרופי.
בהמשך הביאו הפורטוגזים למושבה עבדים ממערב אפריקה.
בשנת 1495 הועברו האיים באופן רשמי לשליטת פורטוגל.
בד בבד החלו להגיע יהודים בעיקר ניצולים ואנוסים מהאינקוויזיציה בפורטוגל וספרד ושם חיו לעיתים בפתיחות ולעיתים בהסתר והתחתנו עם שאר התושבים מאפריקה ופורטוגל.
בשנת 1581 הועברה השליטה על האיים לספרד, אך הם חזרו להיות מושבה פורטוגזית בשנת 1640.
עם גילוי אמריקה, נמצאו איי כף ורדה על נתיבי השיט בין אפריקה, אירופה ואמריקה, והמושבה שגשגה מעסקי סחר בעבדים במאה ה-16. השגשוג של ריביירה גרנדה הביא איתו פשיטות של פיראטים, דוגמת הפשיטות של סר פרנסיס דרייק בשנים 1582 ו-1585.
החל משנת 1747 האיים הוכו בבצורות רבות, אשר הביאו למותם מרעב של מעל 100,000 אנשים.
הבצורות היו חמורות יותר מבעבר בגלל בירוא היערות ורעיית יתר.
בעקבות ההרעה במצב הכלכלי, היגרו רבים מתושבי האיים, במיוחד לארצות הברית.
בנוסף לבצורות, האיים סבלו ממגפות ומהתפרצויות של הרי געש.
הפסקת הסחר בעבדים במהלך המאה ה-19 תרמה להרעה במצב הכלכלי, בסוגרה מקור הכנסה חשוב של תושבי האיים.
מקור זה הוחלף על ידי התגברות השיט באוקיינוס האטלנטי, והפיכת איי כף ורדה לתחנה ראשית בדרכי השיט.
הירידה החדה בתנועת אוניות במהלך מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בכלכלת האיים.
עד לשנת 1878 הייתה מותרת עבדות באיים.
בשנת 1938 עלה חשש שגרמניה תקבל גישה לאיים באופן שיסכן את השייט של בעלות הברית.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, עלו בארצות הברית דיבורים על הרחבת דוקטרינת מונרו לכלול גם את כף ורדה, כדי להגן על השייט באוקיינוס האטלנטי, וסנאטור אמריקני אף הציע להשתלט על האיים.
ביולי 1941 הצהירו נציגים פורטוגזים שקבלו הבטחה מארצות הברית שהיא לא תשתלט על כף ורדה ופורטוגל הבטיחה שתחזק את הגנת האיים מפני פלישה גרמנית.
בפועל, המלחמה לא הגיעה אל כף ורדה והם שמרו על הנייטרליות הפורטוגזית עד סוף המלחמה.
בשנת 1951 שינתה פורטוגל את המעמד של כף ורדה ממושבה למחוז.
למרות זאת, בשנת 1956 הקים אמילקר קברל תנועה לשחרור כף ורדה וגינאה ביסאו - המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וקאבו ורדה (Partido Africano para a Independência da Guiné e Cabo Verde, ובראשי תיבות PAIGC).
בשנת 1961 החל מאבק מזוין, בעיקר בגינאה ביסאו.
בשנת 1972 רוב השטח של גינאה ביסאו היה בשליטת התנועה, אך המרד לא התרחב לכף ורדה.
גם לאחר מהפכת הציפורנים בפורטוגל התעקש נשיא פורטוגל, אנטוניו דה שפינולה, על כך שכף ורדה תישאר בשליטת פורטוגל, בגלל חשיבותה האסטרטגית.
המשא ומתן על הכרת פורטוגל בעצמאות גינאה ביסאו התעכב בגלל התעקשות המורדים על כך שמדינתם תכלול את כף ורדה בעוד פורטוגל מתעקשת על דיון נפרד על גורל איי כף ורדה.
לבסוף הוסכם על הפרדה בין גינאה ביסאו וכף ורדה, אך הובטח שלתושבי כף ורדה תנתן הזכות להחליט על גורלם.
ב-30 ביוני 1975 התקיימו בחירות כלליות וב-5 ביולי 1975 הוכרזה עצמאות האיים מפורטוגל בראשותו של ארישטידש פריירה.
עצמאות האיים נקבעה כזמנית עד להחלטה האם להתאחד עם גינאה ביסאו, איחוד שלא התרחש.
בשנת 1990 בוטל סעיף בחוקה שביסס את השיטה החד-מפלגתית.
ב-13 בינואר 1991 נערכו הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות בהן זכתה אחת המפלגות החדשות.
בשנת 2013 שינתה המדינה את שמה הרשמי בכל השפות לרפובליקה של קאבו ורדה.
כף ורדה קיבלה את עצמאותה מפורטוגל בשנת 1975.
הממשל מבוסס על חוקה מ-1980 שעברה שינויים בשנים 1992, 1995 ו-1999. הבחירות נערכות לראשות הממשלה ולאסיפה הלאומית.
משך הקדנציה של שניהם 5 שנים.
בהתאם לתוצאות של הבחירות האחרונות באספה שכוללת 72 מקומות מיוצגות 3 מפלגות.
ראש הממשלה נבחר על ידי האספה הלאומית וממונה על ידי הנשיא.
הכוחות המזוינים של כף ורדה כוללים כ-1,000 חיילים וקצינים.
כף ורדה מחולקת לשבעה עשר מחוזות (Districts או Concelhos).
בראשית המאה ה-21 התהדקו היחסים בין מדינת ישראל לכף ורדה, עד שבסוף שנת 2003 הודיעה כף ורדה על פתיחת שגרירות בישראל ואילו שגריר ישראל בסנגל, מכהן גם כשגריר שאינו תושב בכף ורדה.
כף ורדה הצטרפה לארצות הברית, מיקרונזיה ואיי מרשל אשר מקפידות לתמוך בישראל בהצבעות הנערכות בעצרת הכללית של ארגון האו"ם.
באוגוסט 2017 הקשרים בין ישראל לכף ורדה התהדקו, כאשר נשיא המדינה הודיע שמעתה ואילך מדינתו לא תתמוך בהצבעות אנטי ישראליות באו"ם.
באי ישנן מספר משפחות עם שמות משפחה יהודים ספרדיים ועבריים כגון וריאציות של שם המשפחה כהן.
"במישורים הסלעים יש עמקי בעל, ובהם מטעי קפה, קני סוכר ועצי פרי.
הקפה של איי הכף הירוק חריף כל כך, עד שיש הכרח לערבב חלק אחד ממנו בארבעה חלקים של קפה קלוש יותר.
צמחי שמנים, ששמנם משמש להכנת סבון, מרובים שם.
כמו כן מצויים שם מכרות מלח ומעיינות מים מינראליים.
אף על פי כן עניים ודלים יושבי איי הכף הירוק, ופעם בפעם בא רעב לקבוצת האיים.
דבר זה אינו הכרח, כי הטבע חננם בכל הדרוש.
אפשר לגדל באיים אלה כל מה שגדל באיי הקאנארים.
אך בעבר התייחסו יחס רע מאוד אל הילידים, ושדדום מכל הבחינות.
יערות האיים נגדעו, ולכן נגרפה הקרקע.
ומימיהם נשפכים דרך נקיקי הסלעים ישר לים.
בהמות דקות רבות משלימות את מעשי ההרס של האדם.
באכלן את הצמחים הרכים המבקשים להאחז בין הסלעים הערומים."
כף ורדה היא מדינה קטנה הסובלת ממחסור במשאבים ובמים.
החקלאות מבוססת בעיקר על מי הגשמים.
הכלכלה התפתחה מאז 1990, ומשתפת פעולה עם פורטוגל כמעט בכל תחומי הכלכלה.
שיתוף פעולה זה כלל הצמדה של המטבע המקומי לאשקודו הפורטוגזי ומ-1999 לאירו האירופי.
רק ב-5 איים ניתן לפתח פעילות חקלאית משמעותית וכתוצאה מכך כ-90% מהמזון מגיעים מחוץ למדינה.
בין משאבי הטבע ניתן לציין מלח, קנה סוכר, חומר פוצולני, ואבן גיר.
האיים ממוקמים בצומת נתיבי תעופה וים באוקיינוס האטלנטי.
בעיר מינדלו (על האי סאו ויסנטה) ממוקם נמל גדול.
רציף חדש לעגינת אוניות נחנך בנמל בשנת 1962.
במדינה 3 שדות תעופה בינלאומיים: בסאל, פריאה ובואה ויסטה.
בנוסף לכך, בכל אי מיושב נבנה שדה תעופה לתחבורה פנימית.
רוב התחבורה בקייפ ורדה נעשית באמצעות מטוסים.
יש טיסות סדירות אל האיים (סנטיאגו, סאל וסאו ויסנטה), עם טיסות פחות תכופות אל האיים האחרים.
שירות מעבורות זמין גם כן, אם כי לא בשימוש נרחב.
אוטובוסים פועלים מעת לעת ומוניות הן דבר שכיח במדינה.
בערים קטנות, התחבורה הציבורית מתבצעת בעיקר באמצעות מוניות.
כף ורדה מהווה חלק של רצועת סאהל ומאופיינת בכמות גשם קטנה - כ-261 מ"מ בשנה.
רוב הגשמים מתרחשים בין אוגוסט לבין אוקטובר.
באיי כף ורדה יש הרים ועמקים ובים שוניות, ורק כ-10 איים מתוך ה-15 מיושבים.
הנקודה הגבוהה באיים בגובה 2,829 מטרים היא פסגת הר הגעש הפעיל פיקו דו פוגו באי פוגו.
"איי הכף הירוק שוכנים בדרך הישרה מאירופה לבראזיליה.
הם חלק מן המדבר האפריקאי בתוך האוקיינוס.
רוב האיים צחיחים, בעלי נוף מחריד, מעין נוף הירח.
אולם במעלה ההרים שונות פני הנוף.
כרי דשא רעננים מכסים את צלעות ההרים בגובה שבו ממוזג האקלים."
מקובל לחלק את האיים לשתי קבוצות:
בארלאוונטו ("עם כיוון הרוח") - קבוצת האיים הצפוניים, אשר מונה שמונה איים.
סוטאוונטו ("נגד כיוון הרוח") - קבוצת האיים הדרומיים, אשר מונה ארבעה איים.
שתי קבוצות האיים כוללות גם מספר איונים הסמוכים לאיים המרכזיים.
בטבלה הבאה מוצגים האיים המרכזיים אשר מרכיבים את שטחה של כף ורדה:
האיים לא היו מיושבים עד גילויים על ידי הפורטוגזים בשנת 1456. בתקופה האימפריאליסטית הובאו לאיים בכפייה עבדים מאפריקה.
בשנת 1942 דווח שאוכלוסיית האיים כוללת 165,000 בני אדם, מתוכם 7,000 פורטוגזים והשאר צאצאי עבדים מארץ הג'ונגל של גינאה.
בעקבות שנים של שלטון אירופאי על צאצאי העבדים, רוב תושבי האיים מולאטים.
מוצאם האתני של תושבי כף ורדה מתחלק בין מולאטים (71%), אפריקאיים (28%) ואירופאיים (1%).
רובם המוחלט של תושבי כף ורדה נוצרים קתולים (93%) ולצידם חי גם מיעוט פרוטסטנטי (7%).
השפה הרשמית באיים היא פורטוגזית.
כפורדיאנית (ידועה גם בשם "קריאולית-פורטוגזית") היא שפה נוספת השגורה בפי רוב תושבי המדינה.
כמיליון איש שמוצאם מכף ורדה מתגוררים מחוץ לאיים.
כ-500 אלף מהם מתגוררים בארצות הברית, רובם באזור ניו אינגלנד.
רבים מתושבי האי הם צאצאי יהודים מפורטוגל ומספרד, אשר מצאו מפלט באזור, נולדו מנישואי תערובת וחלקם הקטן שב ליהדות.
לעת עתה הם לא נספרים או נחקרים על מוצאם האתני היהודי, ונכון להיום יהדות היא חלק אישי בבתים מסוימים ולא התבססה קהילתית בבתי כנסת ומוסדות יהודים, אם כי ישנן סברות שדבר זה התקיים בעבר.
עיר הבירה היא פראיה בעלת אוכלוסייה של 130,271 תושבים.
כֵּף התקווה הטובה הוא צוק סלעי המזדקר לתוך מימי האוקיינוס האטלנטי בקצה הדרום-מערבי של יבשת אפריקה, בתחומי מדינת דרום אפריקה בסמוך לעיר קייפטאון.
באופן מסורתי (אך שגוי) הוא נחשב כנקודה הדרומית ביותר ביבשת, ומקום מפגש האוקיינוס האטלנטי עם האוקיינוס ההודי.
בפועל, הנקודה הדרומית ביבשת ומפגש האוקיינוסים נמצאים כ-150 ק"מ מזרחה ומעט דרומה משם, בכף אגולס.
כף התקווה הטובה נחשב לאחד משלושת הכפים הגדולים, יחד עם כף הורן שבאמריקה הדרומית וכף לווין שבאוסטרליה.
עד פתיחתה של תעלת סואץ, הדרך הימית הקצרה ביותר מאירופה למזרח הרחוק הייתה מסביב לאפריקה, על ידי הקפת כף התקווה הטובה, ומכאן חשיבותו.
אף שהכף עצמו אינו אלא צוק חשוף בעל שטח מוגבל, הוא העניק את שמו לאזור כולו – חצי האי ההררי באורך 75 ק"מ שבקצהו הדרומי הוא ממוקם, העיר קייפטאון בצפון חצי האי, והמושבה הקולוניאלית שהשתרעה על פני שטחים נרחבים בדרום יבשת אפריקה (כמחצית משטח דרום אפריקה של היום).
הימאי הראשון שהקיף את כף התקווה הטובה היה הפורטוגזי בארתולומיאו דיאש בשנת 1488. הוא קרא למקום "כף הסערות" (בפורטוגזית Cabo das Tormentas), אך מלך פורטוגל ז'ואו השני שינה את שמו ל"כף התקווה הטובה" (Cabo da Boa Esperança), לציון כי ראה בו אות מבשר טובות לפתיחת נתיבי הסחר למזרח.
לאחר עשור, ב-1497, הגיע ואסקו דה גאמה לאותו מקום, ולאחר מכן המשיך רחוק יותר לכיוון צפון מזרח, במעלה האוקיינוס ההודי.
אף שהפורטוגזים התגאו בהצלחתם ב"כיבוש" הכף, לא היה להם עניין בהתיישבות בו.
חוף מוזמביק היה אטרקטיבי יותר, עם מפרצים נוחים שיוכלו לשמש כתחנות ולקשרים עם עפרות הזהב המצויות בפנים הארץ.
עד סוף המאה ה-16 לא היו לפורטוגזים מתחרים רבים באזור.
אך אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות בהם על נתיבי הסחר למזרח.
ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית במקום המכונה היום "מפרץ השולחן" בחוף קייפטאון של היום.