tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאות מהמועמדים היו אנשים רגילים ללא רקע פוליטי, מה שמנוגד לדרישות לתפקיד המפורטות בפרק 115 של חוקת איראן.
רבים מתחו ביקורת על החוק שנחקק בדצמבר 2012 בעניין נשיאות איראן אשר קובע כי מועמדויות לתפקיד זה יוכלו להגיש גברים בגילאים 75-40. כמה מהם התכוונו לזכות בתשומת לב ציבורית, ובכללם האסירים הפוליטיים מהדי ח'זאלי וחבר הפרלמנט לשעבר גאסם שולה-סעדי.
כמה נשים ניסו לאתגר מחדש את הפרשנות המשפטית של המילה "גברים", ובראשם עזאם טאלגאני.
ב-20 באפריל 2017 הודיעה מועצת שומרי החוקה על רשימה סופית של המועמדים לנשיאות ובה שישה מועמדים מאושרים.
הרשימה כוללת את הנשיא המכהן חסן רוחאני, סגן הנשיא המכהן אשק אישחק ג'הנגירי, התובע הכללי של איראן לשעבר אברהים ראיסי, ראש עיריית טהראן מוחמד קליבאף, מוסטפא מיר סלים ומוסטפא האשמי טאבא.
הנשיא לשעבר מחמוד אחמדינז'אד וסגנו, חמיד בג'אי, נפסלו מהמירוץ.
המנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי ביקש מאחמדינז'אד שלא להתמודד מחדש לנשיאות משום שהוא נתפס כדמות פלגנית, אך אחמדינז'אד לא יישם את בקשתו של ח'אמנאי.
בסופו של דבר, מועצת שומרי החוקה פסלה את מועמדותו של אחמדינז'אד מבלי לפרט לציבור את הסיבות לפסילה.
שני המועמדים המרכזיים לנשיאות הם הנשיא המכהן, חסן רוחאני והתובע הכללי של איראן לשעבר, איברהים ראיסי.
מלבדם, גם ראש עיריית טהראן מוחמד קליבאף התמודד לנשיאות עד לפרישתו מהמירוץ ב-15 במאי.
מועמד/תמשרות פוליטיותפרטיםחסן רוחאנימפלגת המתינות והפיתוחנשיא איראן(מאז 2013)מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי הראשון(1989-2005)רוחאני כיהן כסגנו של הנשיא מוחמד חתאמי והיה אחראי על הידוק היחסים הדיפלומטיים על רוסיה ועל פיתוח תוכנית הגרעין האיראנית.
לאחר בחירתו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיאות איראן בשנת 2005 התפטר רוחאני מתפקידו כאחראי על תוכנית הגרעין וזו נכנסה לשלבי פיתוח מואצים.
ב-2013 הכריז על מועמדותו לנשיאות איראן תוך שהוא מותח ביקורת נרחבת על אחמדינז'אד.
הוא מוכר בכינוי "התליין", זאת לאחר ששלח בשנת 1988 אלפי אסירים פוליטיים לגרדום.
הוא מקורב מאוד לצמרת הפיקוד וההנהלה של משמרות המהפכה האיסלאמית ולעיתים תכופות עולה שמו כמי שיחליף את המנהיג העליון האייתוללה סייד עלי ח'אמנאי.
מומחים באיראן מעריכים כי התמודדותו של ראיסי לנשיאות איראן נועדה להיות חזרה כללית לתפקיד המכריע באיראן.
על תוכנית הגרעין האיראנית אמר שהוא נחוש שלא לאפשר שום הפרה של זכויותיה של איראן לגרעין.
עוזרו של ראיסי אמר על ישראל כי "איראן מוכנה לנהל יחסים טובים עם כל המדינות ברחבי העולם, למעט ישראל".מוסטפא מיר סליםמפלגת קואליציית האסלאמיתשר התרבות וההכוונה האסלאמית(1994-1997)יועץ לנשיא איראן(1989-1993)פוליטיקאי שמרן ומהנדס.
מיר סלים מתח ביקורת על ממשלתו של הנשיא רוחאני ואמר כי מדיניות החוץ של איראן לא צריכה להיות תלויה בתוכנית הגרעין בלבד, תוך הדגשה שיש להשתמש בטכנולוגיה הגרעינית לצרכים אזרחיים ותוך מתיחת ביקורת על הסנקציות שהוטלו על איראן לאחר חתימת הסכם הגרעין.
בראיון שהעניק לערוץ הטלוויזיה "אל-מייאדין" הלבנוני התייחס לישראל והגדיר אותה כגידול שיש להסירו מהמזרח התיכון, גידול שגרם לסכסוכים פנימיים בקרב המדינות והביא להמצאתו של דאעש ושאר זרמי הקיצוניות והכפירה.
עוד הדגיש כי אין שלום עם ה"ישות הישראלית" וקרא למדינות העולם להעריך ולהוקיר את המאמצים וההקרבות של איראן וחזית ההתקוממות שתרמו לקידום הביטחון של האזור והעולם.מוסטפא האשמי טאבאמפלגת תומכי הבנייהסגן נשיא איראן וראש הוועד האולימפי הלאומי של איראן(1994-2001)שר התעשיות(1981-1982)פוליטיקאי רפורמיסט.
כיהן כשר התעשיות וסגן נשיא איראן וכן כראש הוועד האולימפי הלאומי של איראן.
הוא מתואר כבעל דעות "מרכזיות".
הוא היה מועמד בבחירות לנשיאות איראן 2001 וסיים במקום ה-10. הוא ממקימי "מפלגת תומכי הבנייה" וחבר לשעבר של הוועד המרכזי שלה המכונה כאחד הבכירים בקרב הזרם השמרני של המפלגה.
בשנת 2017, סוכנות הידיעות "תסנים" כתבה כי הוא לא היה פעיל במפלגה מזה עשר שנים.
ב-15 במאי 2017, מוחמד קאליבף, ראש עיריית טהראן המתמודד בפעם השלישית לנשיאות איראן פרש מהמירוץ ותמך באיברהים ראיסי.
בהצהרתו האשים קאלאיבף את הנשיא המכהן, חסן רוחאני, בניהול כספים לא תקין.
ב-16 במאי 2017, המועמד אשק ג'הנגירי קרא לאנשיו להצביע עבור חסן רוחאני בנאומו ביאסוג'.
הוא פרש רשמית מהמירוץ ותמך בחסן רוחאני בנאומו בשיראז.
מועמד/תמשרות פוליטיותפרטיםמוחמד קליבאףהאגודה האסלאמית של המהנדסיםראש עיריית טהראן(מאז 2005)קליבאף מתמודד בפעם השלישית לנשיאות איראן.
הוא היה טייס קרב שלחם במלחמת איראן–עיראק וכיהן כמפקד חיל האוויר של משמרות המהפכה האסלאמית.
קליבאף, בן 55 שמרן בדעותיו וכבר התמודד פעם אחת מול רוחאני בבחירות לנשיאות איראן 2013 והפסיד לו.
במהלך העימותים הטלוויזיוניים שנערכו בין המועמדים לנשיאות איראן, קליבאף טען שרוחאני מתמקד רק בדאגות של האנשים העשירים והאשים אותו בכניעה לאיומי העולם המערבי.
קליבאף הצביע על הרקורד שלו בניהול עיר בת 12 מיליון תושבים תחת משטר הסנקציות הבינלאומיות הקשות, ואמר שהוא המועמד המתאים ביותר לתפקיד הנשיא.
פרש מהמירוץ ב-15 במאי, ארבעה ימים לפני מועד הבחירות.אשק ג'הנגירימפלגת תומכי הבנייהסגן נשיא איראן(מאז 2013)שר התעשיות והמכרות(2000-2005)מושל אספהאן(1992–1997)בחודש אפריל 2017 הוכרז כי ג'הנגירי יירשם כמועמד לנשיאות איראן בבחירות שייערכו באותה השנה.
הוא נבדק בהצלחה ואושר על ידי מועצת שומרי החוקה ב-20 באפריל 2017 והפך רשמית למועמד לנשיאות.
רבים ראו את החלטתו לרוץ לנשיאות כהחלטה טקטית שתכליתה לתמוך ברוחאני ובמדיניותו לאורך כל העימותים ואז לפרוש כמה ימים לפני מועד הבחירות ב-19 במאי.
פרש מהמירוץ ב-16 במאי, שלושה ימים לפני מועד הבחירות.
-נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן שלח מכתב ברכה למקבילו האיראני רוחאני על בחירתו מחדש.
- נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב שלח גם הוא מכתב ברכה.
- שר החוץ זיגמר גבריאל בירך את רוחאני על ניצחונו והדגיש את שיתוף הפעולה שהתחזק בין איראן לגרמניה.
- הנציגה העליונה לענייני חוץ וביטחון של האיחוד האירופי פדריקה מוגריני שלחה מכתב ברכה וציינה את אחוז ההצבעה הגבוה בבחירות.
- שר החוץ בוריס ג'ונסון בירך את הנשיא וקרא ליישומו המלא של הסכם הגרעין.
- ראש הממשלה נרנדרה מודי בירך את רוחאני על ניצחונו וקרא לחיזוק הקשרים עם איראן.
- שר הביטחון אביגדור ליברמן אמר בריאיון לידיעות אחרונות שהתפרסם ב-8 באפריל 2017: .
סין - הנשיא שי ג'ינפינג שלח גם הוא מכתב ברכה.
- ראש הממשלה נוואז שריף בירך את הנשיא וקרא להמדף הקשרים ההדדיים בין המדינות.
- הנשיא ולדימיר פוטין קרא להעמקת הקשרים בין המדינות ובירך את רוחאני.
רוחאני ניצח בסבב הראשון ונבחר לקדנציה שנייה עם רוב של כ-57.1%, תמיכה שלא הצריכה סבב שני.
הבחירות למושל סנקט פטרבורג 2000 נערכו ב-14 במאי 2000 בעיר סנקט פטרבורג.
על פי התוצאות שהוכרעו כבר בסיבוב הראשון, ולדימיר יאקובלב זכה לקדנציה שנייה כמושל סנקט פטרבורג, זאת לאחר שהוא גרף 72.69% מקולות המצביעים.
מולו התייצבו בעלי בריתו בעבר איגור ארטמייב ממפלגת יאבלוקו הליברלית ויורי בולדירב שהתמודד כמועמד עצמאי והיה ממייסדי מפלגת יאבלוקו.
הבחירות למושל סנקט פטרבורג 2003 — נערכו כבחירות דחופות, לאחר פיטוריו של ולדימיר יאקובלב והעברתו בצו נשיאותי לתפקיד סגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית.
הבחירות נערכו בשני סבבים: ב-21 בספטמבר וב-5 באוקטובר.
למושלת החדשה נבחרה ולנטינה מאטוויינקו שהייתה לאישה הראשונה בתפקיד.
אחוז ההצבעה במערכת הבחירות הזו היה הנמוך ביותר בתולדות העיר, מאז החלו הבחירות הישירות לראשות העיר בשנת 1991: 39.13% בסיבוב הראשון ו-28.25% בלבד בסיבוב השני.
ב-1 יולי 2003 פורסם בעיתון "ודומוסטי סנקט פטרבורג" הצו להקדמת הבחירות למושל העיר.
הבחירות תוכננו ל-21 בספטמבר כשמערכת הבחירות החלה באופן רשמי ב-2 ביולי.
ב-3 ביולי אושר רשמית לוח הזמנים של הבחירות.</font>
למועמדים הפוטנציאליים ניתן חודש להגשת מסמכים.
החוק דרש לספק חתימות של אחוז אחד מהמצביעים (בערך 32,000 איש) או להפקיד לחשבון ועדת הבחירות סכום של 7.5 מיליון רובל.
טרם ההכרזה על מספר המועמדים הרשמי, 32 איש הכריזו כי יתמודדו לתפקיד.
שלושה חודשים לפני עריכת הסיבוב הראשון במערכת האתר "Fontanka.ru" ערכו סקר בקרב קוראיו, אשר הראו כי המועמדת שזכתה לתמיכה הרבה ביותר הייתה נציגת הנשיא במחוז הפדרלי הצפון מערבי ולנטינה מאטוויינקו, אחריה בסקר, הייתה סגנית-המושל אנה מרקובה.
עד 31 ביולי, כאשר ועדת הבחירות סיימה את רישום המועמדים, נותרו 14 מועמדים: מיכאיל אמוסוב, גנאדי ואסילנקו, סרגיי בליאייב, ואדים ווייטאנובסקי, אלכסנדר גאביטוב, ראשיד ז'בארוב, ויקטור יפימוב, אנה מרקובה, ולנטינה מאטוויינקו, סרגיי פראינישניקוב, קונסטנטין סוחנקו, פיוטר שצ'לישץ', אולג טיטוב ואלכסיי טימופייב.
לבסוף 9 מועמדים הורשו להשתתף בבחירות: מיכאיל אמוסוב, סרגיי בליאייב, ואדים ווייטאנובסקי, ויקטור יפימוב, אנה מרקובה, ולנטינה מאטוויינקו, קונסטנטין סוחנקו, אולג טיטוב ואלכסיי טימופייב.
קמפיין הבחירות החל רשמית ב-22 באוגוסט ונמשך עד ל-20 בספטמבר.
לסיבוב השני העפילו אנה מרקובה ו-ולנטינה מאטוויינקו.
בסופן ניצחה מאטוויינקו עם 63% מקולות הבוחרים והייתה למושלת העיר ולמושלת אישה הראשונה בפדרציה הרוסית,.
הבחירות למושל סנקט פטרבורג נערכו בעיר סנקט פטרסבורג ב-14 בספטמבר 2014. הבחירות הוקדמו מהתאריך המקורי בשל הודעתו של המושל גאורגי פולטאבצ'נקו להתפטר מהתפקיד לצורך התמודדות לתפקיד, לאחר שינויים שנערכו בחוק הבחירות ואפשרו בחירה ישירה למושל, לראשונה מאז 2003.
מושל סנקט פטרבורג פולטאבצ'נקו הגיש את התפטרותו והודיע על כוונתו להתמודד כמועמד בבחירות למושל ב-4 ביוני, במהלך פגישתו עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
פולטאבצ'נקו הוביל במרבית הסקרים שנערכו לפני ההצבעה..
ספירת הקולות הסתיימה בשעות הערב של ה-15 בספטמבר.
על פי פרוטוקול ההצבעה, שיעור ההצבעה עמד על 39.36% (הצביעו לפחות 1.5 מיליון תושבים).
המושל המכהן זכה לקדנציה נוספת, זאת לאחר שפולטאבצ'נקו זכה ב-79.3% מקולות הבוחרים, למקום השני הגיעה המועמדת מהמפלגה הקומוניסטית אירינה איוואנובה (9.37%), למקום השלישי — המועמד הליברל-דמוקרטי קונסטנטין סוחנקו (3.83%).
אנדריי פטרוב ממפלגת "מולדת" גרף 2.36% בלבד, טאחיר ביקבאייב ממפלגת "הירוקים" גרף 2.16%, בנוסף נרשם נתון גבוה יחסית של פתקי הצבעה פסולים: 2.9% (כמעט 43 אלף).
מקום מועמד מפלגה קולות אחוזים 1. גאורגי פולטאבצ'נקו רוסיה המאוחדת 79.3 2. אירינה איוואנובה המפלגה הקומוניסטית 9.37 3. קונסטנטין סוחנקו המפלגה הליברל-דמוקרטית 3.83 4. אנדריי פטרוב מולדת 2.36 5. טאחיר ביקבאייב מפלגת הירוקים 2.16 קולות פסולים 43,926 2.09 מצביעים 1,569,212 39.36
הבחירות למושל סנקט פטרבורג נערכו בעיר סנקט פטרסבורג ב-8 בספטמבר 2019. הבחירות נערכו במקביל לבחירות שהתקיימו ב-13 מחוזות נוספים באותו יום, כחלק מהבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה.
בבחירות התמודד ממלא מקום מושל סנקט פטרבורג אלכסנדר בגלוב שנרשם כמועמד עצמאי אך נתמך על ידי מפלגת השלטון "רוסיה המאוחדת".
מולוהתמודדו איש תנועת המצע האזרחי מיכאיל אמוסוב הידוע כפעיל חברתי בעל דעות ליברליות והפעילה החברתית נאדז'דה טיכונובה, הנתמכת על ידי מפלגת רוסיה הוגנת ועמדה בראש הוועדה להגנת הסביבה באספה המחוקקת של העיר.
ב-9 בספטמבר 2019 יושב ראש ועדת הבחירות העירונית, ויקטור מיננקו, הודיע כי אלכסנדר בגלוב מוביל בבחירות למושלות עם למעלה מ-64% תמיכה.
מועמד משרות פוליטיות מפלגה אתר הקמפיין תאריך רישוםממלא מקום מושל סנקט פטרבורג(2003, 2019 ואילך)מועמד עצמאי8 ביולי 2019חבר האספה המחוקקת העירונית(18 בספטמבר 2016 ואילך)המצע האזרחיAmosov.spb.ru6 ביולי 2019יושבת ראש הוועדה להגנת הסביבה של האספה המחוקקת(18 בספטמבר 2016 ואילך)רוסיה הוגנתNadezhdaTikhonova.ru6 ביולי 2019
ולדימיר בורטקו, במאי קולנוע וטלוויזיה, חבר המפלגה הקומוניסטית
מועמדים בולטים שהכריזו על התמודדות אך לבסוף לא התמודדו או נפסלו
אוקסנה דמיטרייבה, ראש סיעת מפלגת הצמיחה בסנקט פטרבורג.
בוריס וישנבסקי, ראש סיעת יאבלוקו בסנקט פטרבורג.
קסניה סובצ'ק, אשת טלוויזיה, חברת מפלגת השינויים, הודיעה שתתמודד בבחירות.
אולג קפיטאנוב, ראש סיעת המפלגה הליברל-דמוקרטית בסנקט פטרבורג, התכוון להתמודד בבחירות אך משך את מועמדותו.
אלכסיי קובאליוב, חבר האספה המחוקקת העירונית מטעם מפלגת רוסיה הוגנת.
בסופו של דבר 86% מהמועמדים שהגישו בקשה להתמודד לתפקיד המושל נפסלו מהתמודדות ונרשמו רק ארבעה מועמדים (14%) מתוך 28 בסך הכל.
ב-11 בספטמבר 2019 ועדת הבחירות של סנקט פטרבורג פרסמה את התוצאות הרשמיות לפיהן למושל העיר נבחר אלכסנדר בגלוב ברוב של 66%.
ב-18 בספטמבר בגלוב הושבע לתפקיד.
הבחירות לנשיאות התקיימו באוקראינה ב-31 במרץ 2019. בסיבוב הראשון הנשיא המכהן פטרו פורושנקו, סיים שני עם 15.9% תמיכה, למקום הראשון הגיע הקומיקאי היהודי וולודימיר זלנסקי עם 30.2% תמיכה.
הסיבוב השני נערך ב-21 באפריל 2019 בו זלנסקי ניצח ברוב של 73%.
נשיא אוקראינה נבחר כל חמש שנים באמצעות מערכת בחירות בת שני סיבובים.
אם מועמד לא מצליח לזכות ביותר מ-50% מהקולות בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני.
על פי פרק 5, סעיף 103 בחוקת אוקראינה, על המועמדים להיות אזרחים אוקראינים אשר התגוררו באוקראינה במשך עשר שנים לפני יום הבחירות ועליהם לשלוט היטב בשפה האוקראינית.
לפי החוקה, הבחירות לנשיאות מתקיימות ביום ראשון האחרון של החודש האחרון של השנה החמישית לכהונת הנשיא המכהן.
אם כהונת הנשיא מסתיימת לפני פרק הזמן החוקי עקב נבצרות וכדומה, אז הבחירות חייבות להתקיים בתוך 90 ימים מסוף הכהונה.
פטרו פורושנקו: איש עסקים ונשיא אוקראינה מאז 2014. בינואר 2019, הודיע על התמודדותו לקדנציה שנייה.
יוליה טימושנקו: חברת פרלמנט, לשעבר ראש ממשלת אוקראינה (2005; 2007-2010).
באוקטובר 2017, טימושנקו הודיעה כי היא מתכוונת להשתתף בבחירות.
ב-20 ביוני 2018 טימושנקו הכריזה באופן רשמי כי היא תתמודד.
וולודימיר זלנסקי, מפיק ומנחה טלוויזיה פופולרי.
יורי בויקו, פעיל אופוזיציה פרו-רוסי, שאף תועד נפגש עם ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב במרץ 2019.
אנטולי הרישצ'נקו, שר ההגנה לשעבר.
אנדריי סאדוביי: ראש עיריית לבוב; מפלגת "ההסתמכות העצמית" הודיעה ב-3 אוקטובר 2018 על תמיכתה בסאדוביי כמועמד בבחירות.
רומן בזסמרטני: חבר פרלמנט וסגן ראש הממשלה לשעבר; הכריז על מועמדותו ב-31 במאי 2018.
גנאדי בלאשוב: איש עסקים, חבר פרלמנט לשעבר (1998-2002); ב-21 במאי 2018, פרסם סרטון וידאו באתר הרשמי שלו תחת הכותרת "בלאשוב ירוץ לנשיאות?", שבו הוא שואל את הקהל אם הם "מסוגלים לגייס כסף" עבור מסע הבחירות שלו.
ב-19 בספטמבר 2018 הודיע על כוונתו לרוץ לתפקיד הנשיא מטעם המפלגה שלו "5.10".
סרגיי טארוטה: חבר פרלמנט, לשעבר מושל מחוז דונייצק (2014); הוכרז כמועמד מטעם מפלגת "בסיס-22" בספטמבר 2018.
מישל טרשצ'נקו: התפטר מכהונתו כראש עיריית הלוחיב ב-1 באוקטובר 2018 על מנת להתמודד לנשיאות.
רוסלן קושולינצקי: ב-14-באוקטובר 2018, אולג טיאחניבוק, יו"ר מפלגת "חירות" האוקראינית, הודיע כי הוא לא ירוץ לנשיאות וכי המפלגה החליטה במקום זאת להצהיר על קושולינצקי כמועמד מטעמה.
איליה קיבה: יו"ר המפלגה הסוציאליסטית של אוקראינה; הוכרז כמועמד ב-3 בנובמבר 2018. היה בזמנו יועץ שר הפנים, ארסן אבקוב.
לאחר שהוכרז רשמית על תוצאות הסיבוב הראשון על ידי ועדת הבחירות המרכזית, ב-2 באפריל 2019, וולודימיר זלנסקי הזמין את פטרו פורושנקו לדיבייט בשידור חי, באצטדיון האולימפי בקייב.
הדיבייט שהתקיים ב-19 באפריל 2019, הוא הדיבייט הראשון מאז זה שנערך ב-2004 בין ויקטור ינוקוביץ' לוויקטור יושצ'נקו.
הדיבייט נערך באצטדיון האולימפי לעיני 22,000 צופים והועבר בשידור חי.
הבחירות לנשיאות אבחזיה נערכו ב-22 במרץ 2020 בעקבות החלטת בית המשפט העליון לבטל את תוצאות הבחירות 2019 ב-10 בינואר, והתפטרותו של הנשיא ראול חג'ימבה בעקבות מחאה נגד נשיאותו.
אסלן בז'ניה נחשב למוביל הבחירות ונבחר עם כ-59% מהקולות.
מועמדסגן מועמדהצבעות%אסלן בז'ניהבאדר גובנה53,74158.92אדגור ארדזינבהארדה אנברוביץ' אשוב33,68536.93ליאוניד דזאפשבאויקטור שמילוביץ' חשבה2,1142.32אף אחד1.83סה"כ הצבעות חוקיות91,207100.00הצבעות תקפות91,20795.90הצבעות ריקות/לא תקפות3,9024.10סה"כ הצבעות95,102100.00
לאחר פרסום תוצאות הבחירות היה בז'ניה במסיבת עיתונאים.
הוא הודיע כי רפורמות חוקתיות מתוכננות וכי אלכסנדר אנקבב יהיה ראש הממשלה הבא.
הבחירות לנשיאות אפגניסטן נערכו ב-28 בספטמבר 2019. על פי התוצאות הראשוניות שהוצגו, עליהן ערער עבדאללה עבדאללה, נבחר מחדש אשרף גאני, הנשיא המכהן, עם 50.64% מהקולות.
לבסוף, לאחר כמה עיכובים שנוצרו בשל הצבעות שנויות במחלוקת, פורסמו התוצאות הסופיות ב-18 בפברואר 2020 ואשרף גאני ניצח.
עבדאללה עבדאללה דחה את התוצאות ופנה להקים ממשלה מקבילה משלו, שלה גם התקיימה השבעה נפרדת.
גאני, לעומת זאת, הושבע רשמית לקדנציה השנייה שלו ב-9 במרץ 2020.
המשבר הפוליטי נפתר רק ב-16 במאי 2020, כאשר גאני ועבדאללה חתמו על הסכם בו נקבע שגאני יישאר נשיא ועבדאללה יוביל את שיחות השלום עם הטאליבן לכשיתחילו.
הבחירות במקור נקבעו ל-20 באפריל, אך ועדת הבחירות העצמאית הודיעה ב־26 בדצמבר 2018 כי יידחו עד 20 ביולי, על מנת לפתור בעיות שהתבררו במהלך הבחירות לפרלמנט באוקטובר 2018. הזמן הנוסף נוצל לאימות רשימות המצביעים והכשרת עובדי הבחירות במערכת הזיהוי הביומטרית החדשה.
ב-20 במרץ 2019 חברת החשמל עיכבה שוב את הבחירות, הפעם בחודשיים מה-20 ביולי ל-28 בספטמבר.
דובר האשים את העיכוב בשינויים בחוקי הבחירות לצד ניהול ובעיות טכניות.
ההצבעה לנשיאות חפפה אז עם הצבעות המועצה המקומית ועיכבה את הבחירות לפרלמנט במחוז גאזני.
הבחירות לנשיאות באפגניסטן נערכות באמצעות מערכת דו-סיבובית.
אם אף מועמד לא זוכה לרוב הקולות בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני ובו שני המועמדים הראשונים מהסיבוב הראשון.
מערכת הבחירות לוותה בפיגועים ומצב ביטחוני רעוע.
בשנת 2019 כולה התרחשו כ-1750 פיגועי טרור.
בחודש אוגוסט 2019 התפוצץ מחבל מתאבד בחסות ארגון דאעש בחתונה בקאבול.
בפיגוע נרצחו 63 בני אדם, רובם ילדים.
הטאליבן ביצע פיגועים לשיבוש מערכת הבחירות.
ב-17 בספטמבר 2019 תקף מחבל מתאבד את עצרת הקמפיין של הנשיא אשרף גאני.
בפיגוע נרצחו 26 בני אדם ונפצעו 42. פחות משעה לאחר מכן ביצע הטליבאן פיגוע התאבדות נוסף ליד שגרירות ארצות הברית ומשרד ההגנה האפגני.
בפיגוע זה נרצחו 22 בני אדם ונפצעו בסביבות 38.
אחד המועמדים המובילים, מוחמד חניף אטמר, השעה את הקמפיין שלו באוגוסט 2019. בקמפיין של אטמר נכתב כי ההשעיה נובעת מהמצב הביטחוני הירוד ותהליך השלום המתמשך.
ב-28 בספטמבר 2019, פנו אנשים להצביע למרות האיומים הישירים על האזרחים מצד הטליבאן.
אירועי אלימות, איומי טליבאן וטענות נרחבות על ניהול כושל והתעללות פגמו בבחירות ובנכונות האזרחים להצביע.
שיעור ההצבעה בבחירות אלה הוא בין הנמוכים בהיסטוריה של אפגניסטן, ורק כ-1.6 מיליון התייצבו מתוך 9.7 מיליון המצביעים הרשומים.
ועדת הבחירות עשתה שימוש לראשונה במכונות ביומטריות לאימות בוחרים, שצילמו את טביעות האצבע והתמונה של כל בוחר ורשמו את הזמן בו הצביעו.
המערכת נבחרה להילחם במקרי ההונאה הגוברים במהלך הבחירות באפגניסטן.
למרות אחוז ההצבעה הנמוך, ההצבעה תוארה על ידי רויטרס כמוחזקת במצב "רגוע יחסית", עם 3 נרצחים ו-37 פצועים שהתרחשו עקב התקפות טאליבן "בקנה מידה קטן".
רשת אל-ג'זירה גם ציינה כי למרות אחוז ההצבעה הנמוך, האלימות הייתה רק "ספוראדית".
עיתונאי החדשות הערביות סייד סלאחודין אף הצהיר כי "מספר ההרוגים היה נמוך מימי הבחירות הקודמים" וכי משיחות עם תושבי אפגניסטן עולה כי "הייתה פחות אלימות מאשר בבחירות לפרלמנט בשנה שעברה".
סלאחודין גם הצהיר כי "בחלק ממרכזי הקלפי כוחות הביטחון גברו על המצביעים."
עם זאת, בשיחות שערך הניו יורק טיימס עם גורמים מקומיים, נמצא מספר הרוגים של "לפחות 30 אנשי ביטחון ועשרה אזרחים", ומספר "לפחות 40 כוחות ביטחון ו-150 אזרחים".
לטענת הטיימס מספר הנפגעים "היה גבוה בהרבה מהדיווחים הרשמיים, אך בהתאם לממוצע היומי הממוצע של המלחמה הארוכה במדינה." הוושינגטון פוסט וחדשות הערב דיווחו על מספר נפגעים נמוך.
מפלגת הקונגרס הלאומית של אפגניסטן חבר הפרלמנט נור אול-הק אולומי המפלגה המאוחדת הלאומית של אפגניסטן שר הפנים לשעבר מוחמד איברהים אלוקוזאי אנייתוללה חאפיז מוחמד חניף אטמר אמת וצדק לשעבר יועץ לביטחון לאומי ושר פנים (הושעה הקמפיין) גולאם פארוק נג'רביזלמאי ראסול שר החוץ לשעבר (קמפיין הושעה ותמך באשרף גאני)
הבחירות לנשיאות 2019 היו הראשונות באפגניסטן בה מומנו סקרי דעת קהל על ידי מוסדות אפגניים.
ב-27 באוקטובר 2019 ראש ועדת הבחירות העצמאית (חברת החשמל), הווא עלם נוריסטאני, הודיע כי תוצאות הבחירות המקדימות לנשיאות יפורסמו ב-14 בנובמבר, וכי התייעצויות עם נציבות הבחירות האחרות שננקטו כדי להפוך את התוצאות לשקופות יותר הושלמו.
הוא גם הצהיר כי שני אירועים גרמו לעיכוב בפרסום תוצאות: ניסיון לפרוץ לשרת הנציבות ובחירת הנעילה הדיגיטלית של המרכז הדיגיטלי של הוועדה.
ב־13 בנובמבר הוועדה הודיעה כי התוצאות מתעכבות בפעם השנייה, ללא הגבלת זמן.
התוצאות הראשוניות הוכרזו ב־22 בדצמבר 2019, והתוצאות הסופיות ב-18 בפברואר 2020.
הכרזת התוצאות עוררה משבר פוליטי.
עבדאללה עבדאללה דחה את התוצאות וקרא להקים ממשלה מקבילה בצפון אפגניסטן.
ב-22 בפברואר מינה עבדאללה מושל חדש הנאמן לו במחוז סאר-פול.
הדיפלומט האמריקני למעי ח'לילזד ניסה לתווך בין גאני ועבדאללה, אך השניים לא הצליחו להגיע להסכמה, וב-9 במרץ נערכו טקסי השבעה נפרדים לשניהם, כאשר גאני הושבע לכהונה שנייה.
זמן קצר לאחר מכן ביטל גאני את תפקיד המנכ"ל, שהוחזק על ידי עבדאללה, ועבדאללה פרסם הודעה בה נאמר כי "גאני כבר אינו נשיא, וגזירותיו אינן תקפות".
ב-23 במרץ 2020 הודיעה ארצות הברית כי כתוצאה מהמשבר הפוליטי היא תפחית את הסיוע לאפגניסטן במיליארד דולר, וכי אם גאני ועבדאללה לא יגיעו להסכמה, זה עשוי להפחית את הסיוע עוד יותר.
המשבר הפוליטי הגיע לסיומו ב-17 במאי 2020, כאשר גאני ועבדאללה חתמו על הסכם חלוקת כוח.
הבחירות לנשיאות איראן 2021 התקיימו ב-18 ביוני 2021, זו מערכת הבחירות השלוש עשרה לתפקיד נשיא איראן, התפקיד השני בחשיבותו במדינה לאחר המנהיג העליון באיראן והתפקיד החשוב ביותר הנבחר על ידי הציבור האיראני.
בבחירות ניצח איש הדת והשופט אבראהים ראיסי, לאחר שגרף כ-62% מהקולות בבחירות.
המועמד צריך להיות ממוצא איראני, בעל אזרחות איראנית.
נשים שמציגות את מועמדותן אף פעם לא עברו את הסינון שמבצעת מועצת שומרי החוקה מדי מערכת בחירות וזאת על אף שבמספר הזדמנויות נטען כי איסור שכזה נוגד את החוקה האיראנית.
ב-25 במאי 2021 פרסמה מועצת שומרי החוקה את שמות שבעת המועמדים המאושרים להתמודדות:
אמיר חוסיין רזיזאדה - בן 50. נציג מחוז משהד וקלאת בפרלמנט של איראן מאז 2008.
עבד אל-נאצר חמאתי - בן 65. נגיד הבנק המרכזי של איראן לפני התמודדותו לנשיאות, ולפני כן שגריר איראן בסין.
אבראהים ראיסי - בן 60. איש דת בכיר, נשיא בית המשפט העליון באיראן וחבר מועצת המומחים האיראנית.
לשעבר התובע הכללי באיראן וסגן נשיא בבית המשפט המחוזי.
מוחסן רזאי - בן 66. מזכיר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
עלי רזא זקאני - בן 56. חבר הפרלמנט של איראן מטעם מחוז קום.
ראש זרוע המחקר בפרלמנט האיראני.
התמודד ב-2013 וב-2017 לתפקיד הנשיא, אך נפסל על ידי מועצת שומרי החוקה.
מוחסן מהרליזאדה - בן 64. מושל מחוז אספהאן לשעבר.
מסגני הנשיא והמנהל של אגודת הספורט הלאומית בתקופת כהונתו של ח'אתמי.
היה גם מושל מחוז ח'וראסאן.
אזרבייג'ני במוצאו, והרפורמיסט היחיד מהמועמדים.
הבחירות לנשיאות איראן 1980 נערכו ב-25 בינואר 1980, והיו הבחירות הראשונות לתפקיד נשיא איראן.
הן התקיימו כשנה לאחר המהפכה האיראנית שבה הודח השאה, מוחמד רזה פהלווי.
במערכת הבחירות ניצח המועמד העצמאי, אבולחסן בני-סדר, לאחר שקיבל כ-76% מהקולות.
מספר המועמדים שנרשמו לקראת הבחירות היו כ-124 מועמדים, אך רק 96 מהם הורשו להתמודד, בסופו של דבר היו 8 מועמדים בלבד להם היה ניתן להצביע ביום הבחירות.
הבחירות לנשיאות איראן 2024 נערכו ב-28 ביוני 2024, לפי פרק 131 של חוקת איראן, בעקבות מותו של נשיא איראן המכהן אבראהים ראיסי בהתרסקות מסוק.
הסיבוב השני נערך ב-5 ביולי 2024, והסתיים בניצחונו של מסעוד פזשכיאן על פני סעיד ג'לילי.
בבוקר 19 במאי 2024 יצאו נשיא איראן אבראהים ראיסי, שר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן ואישים איראנים נוספים לפגישה עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב בגבול בין המדינות, לרגל חנוכת סכר במקום.
בדרכם חזרה לטהראן, המסוק שבו טסו התרסק, וכל נוסעיו נספו.
הבחירות לנשיאות איראן הן בחירות ישירות שנערכות כל ארבע שנים, זאת לפי סעיף 114 של חוקת איראן.
הבחירות היו אמורות להיערך עד 18 ביוני 2025, אולם הוקדמו בשל מותו של ראיסי.
על הנשיא להיבחר ברוב של מעל 50 אחוזים מקולות המצביעים.
אורך כהונתו של הנשיא ארבע שנים, ובסיומן הוא יכול להיבחר רק לעוד קדנציה אחת.
סעיד ג'לילי – חבר המועצה לאבטחת אינטרס המשטר ונציג המנהיג במועצה העליונה לביטחון לאומי.
התמודד בבחירות ב־2013 והפסיד, ובבחירות ב־2021 פרש והעביר את תמיכתו לראיסי.
מוחמד באקר קאליבאף – איש משמרות המהפכה האסלאמית בעברו שהתמודד גם בבחירות ב־2005. מתמודד מטעם מפלגת הקידמה והצדק של איראן.
מסעוד פזשכיאן – ניסה להתמודד ב־2013 אך פרש קודם הבחירות, ובבחירות ב־2021 מועמדותו נפסלה.
עלי רזא זאכאני – ראש עיריית טהראן.
מועצת שומרי החוקה פסלה את מועמדותו ב־2013 ו־2017, וב־2021 פרש מהתמודדות לטובת ראיסי.
מוסטפא פורמוחמדי – פוליטיקאי, פרש מהתמודדות ב־2013. מועמד אגודת אנשי הדת הלוחמים.
מועמדותם של כ־30 מועמדים נפסלה עקב אי עמידה בכללים הנדרשים.
74 מועמדים נפסלו על ידי מועצת שומרי החוקה, הבולט שבהם מחמוד אחמדינז'אד.
הבחירות לנשיאות איראן (2009) התקיימו ב-12 ביולי 2009 והיו הבחירות התשיעיות מאז כינון הרפובליקה האסלאמית באיראן.
בבחירות ניצח הנשיא היוצא מחמוד אחמדינז'אד, לאחר הבחירות עלו טענות באשר לטוהר הבחירות ואמינות התוצאות שהובילו לפרוץ מחאות נרחבות באיראן.
מחמוד אחמדינז'אד כיהן כנשיא איראן ב-4 השנים שקדמו לבחירות.
במסגרת כהונתו כנשיא נקט בקו שמרני ביותר.
גישתו התוקפנית והביקורתית כלפי המערב, התנגדותו לרפורמות באיראן וציטוטיו בעד הכחשת שואה גרמו לרבים באיראן לצאת נגדו בטענה שהוא פוגע ביחסי החוץ של איראן.
בבחירות התמודד מחמוד מול מיר חוסיין מוסאווי, שכיהן כראש ממשלת איראן בעבר, ונמנה עם המחנה הרפורמיסטי שקורא לרפורמות בתוך איראן, בעיקר בתחום הכלכלה.
מחמוד אחמאדינז'אד נתמך בעיקר על ידי הכפריים ובני המעמד הנמוך באיראן.
לעומת זאת, מוסאווי נתמך בעיקר על ידי הצעירים, הסטודנטים, תושבי הערים ובני המעמד הגבוה.
כמו כן, נתמך אחמאדינז'אד על ידי המנהיג העליון חמינאי והממסד הדתי-שמרני.
שני מועמדים אלו, שנותרו לאחר סינון מאסיבי של המשטר האיראני, היו המועמדים הבולטים ביותר בבחירות.
סקרים שנערכו באיראן לפני הבחירות העידו על הובלה ברורה של מוסאווי.
עובדה זו, יחד עם התחושה בציבור האיראני כי השלטון פועל בעקיפין להיבחרו של אחמאדינז'אד, היוו את הרקע למהומות שעתידות לפרוץ.
לאחר הבחירות פרצה המחאה לאחר הבחירות לנשיאות איראן 2009.
הבחירות לנשיאות איראן 1981 (יולי) היו הסיבוב הראשון מבין שני סבבי בחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה באיראן.
הסיבוב הראשון נערך ב-24 ביולי, אחרי שהנשיא הקודם אבולחסן בני-סדר, הודח על ידי המג'לס ב-21 ביוני ויום למחרת פוטר על ידי המנהיג העליון, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
ב-28 ביוני התרחש פיגוע בהאפט טיר, בו נהרגו עשרות בני אדם וביניהם מוחמד בהשתי, מי שנחשב מספר 2 בהיררכיה האיראנית.
הרשויות באיראן כיוונו אצבע מאשימה לעבר הארגון מוג'אהדין ח'לק ולעבר פעיל הארגון מוחמד רזא קולאהי סמדי.
על רקע זה, נבחר מוחמד עלי רג'אי, שכיהן קודם לכן כראש הממשלה.
רג'אי עצמו נהרג שבועות אחדים לאחר מכן, ב-30 באוגוסט 1981, יחד עם ראש ממשלתו מוחמד-ג'וואד באהונר, בפיגוע שיוחס גם הוא למוג'אהדין.
ב-1981 איראן חוותה שתי מערכות בחירות.
הבחירות הראשונות התקיימו ב-24 ביולי, והסיבה לקיומן נבעה מהדחתו של נשיאה הראשון של איראן לאחר המהפכה, אבולחסן בני-סדר, שכיהן בתפקיד מאז 5 בפברואר 1980.
כהני הדת האיראניים התנגדו לבני-סדר מכמה סיבות: ראשית, בשל התנגדותו להוצאתם להורג של מתנגדי המשטר; שנית, עקב אזהרותיו החוזרות ונשנות לח'ומייני מפני דיקטטורה; ושלישית, בשל הצלחתה של איראן במלחמת איראן–עיראק.
עיראק וכמה ממדינות המפרץ הפרסי הסכימו לשלם פיצויים לאיראן בסך של כ-60 מיליארד דולר, וכמו כן הסכימו לשאר תנאיה של איראן להפסקת המלחמה.
אולם ביוני 1981 הוא תפס צד ומספר עיתונים, בהם עיתונו של בני-סדר, נסגרו בהוראת השלטונות.
חומייני, בהאשימו את בני-סדר בניהול כושל של צבא איראן במלחמה, נטל ב-10 ביוני 1981 את תפקיד המפקד העליון של הצבא מידי נשיאות איראן.
עוד לפני שחתם על מסמכי ההדחה, השתלטו משמרות המהפכה האסלאמית על בנייני הנשיאות והגנים שסביבם, ואף אסרו כתבים שעבדו בעיתון הקשור לבני-סדר.
בימים הבאים הם הוציאו להורג כמה מחבריו הקרובים ביותר של הנשיא לשעבר, ובהם.
מאוחר יותר התברר שהשומרים שעצרו את בני-סדר קיבלו הוראות לחסלו.
אולם הוא הצליח להימלט ובמשך כמה שבועות חי במחתרת באיראן ובסוף יולי 1981 הוא נמלט לצרפת במטוס צבאי, יחד עם מסעוד רג'אווי, המנהיג הקודם של ארגון מוג'אהדין ח'לק וקיבל מקלט מדיני, בתנאי שלא ינסה לארגן הפיכה.
לאחר הדחתו של בני-סדר, איראן הקימה את מועצת הנשיאות, שהורכבה משלושה גברים: ראש הממשלה מוחמד עלי רג'אי, יושב ראש הפרלמנט אכבר האשמי רפסנג'אני והשופט העליון ומי שנחשב הבכיר ביותר אחרי חומייני, מוחמד בהשתי.
מבין השלושה, רג'אי שלט על הניהול היומיומי של תפקידי הנשיאות עד למועד הבחירות.
המועמדים היו צריכים לעבור תהליך של אישור במועצת שומרי החוקה.
71 מתמודדים הגישו בקשה לאישור, אך רק ארבעה מתוכם הורשו להתמודד.
כל המועמדים התמודדו במסגרת מפלגת הרפובליקה האסלאמית מכיוון שאיראן אסרה פחות או יותר את כל המפלגות הפוליטיות האחרות מלבדה.
מפלגה זו נוסדה לאחר המהפכה כדי לסייע לנהל את המהפכה, והיא פורקה בהמשך, במאי 1987, בעקבות מחלוקת פנימית.
כל המועמדים היו תומכי המהפכה: מוחמד עלי רג'אי היה ראש ממשלת איראן לפני ההדחה של בני-סדר וחלק מהוועדה שמילאה את תפקיד הנשיאות עד הבחירות.
סגן אלוף עבאס שיבני היה פוליטיקאי איראני.
סייד עלי-אכבר פרווארש היה צאצא של הנביא מוחמד ופוליטיקאי איראני.
ואילו חביבאללה אסגרולדי-מוסלמן היה גם הוא פוליטיקאי איראני.
קיימות שתי גרסות לגבי המספרים המדויקים של תוצאות הבחירות לנשיאות.
האחת של החוקר הגרמני דיטר נולן ואחרים, והשנייה של חוקרים בפרינסטון.
אחרי ניצחונו הושבע רג'אי לנשיא ב-15 באוגוסט 1981, אך נשיאותו של ראש הממשלה לשעבר לא נמשכה זמן רב.
ב-30 באוגוסט 1981 נרצחו רג'אי וראש הממשלה מוחמד-ג'וואד באהונר בפיגוע.
לאחר רצח רג'אי, נערכו הבחירות הבאות לנשיאות ב-2 באוקטובר 1981. שיעור ההצבעה עלה ל-74.26% מבעלי זכות הבחירה, ובבחירות נבחר האייתוללה עלי ח'אמנאי לתפקיד נשיא איראן השלישי, עם 94.4% מהקולות, והוא כיהן בתפקידו זה עד 1989.
הבחירות לנשיאות איראן באוקטובר 1981 היו סבב הבחירות השני לנשיאות באותה שנה.
הבחירות נערכו עקב הירצחו של הנשיא מוחמד עלי רג'אי שנבחר לנשיאות איראן ביולי 1981 בפיגוע.
סבב הבחירות נערך ב-2 באוקטובר 1981, ובו ניצח עלי ח'אמנאי עם 95% מהקולות, לאחר שגם שלושת המתמודדים האחרים - עלי אכבר פרווארש, חסן עפוריפארד ורזא זוואראי - תמכו בפומבי במועמדותו של חמינאי לנשיאות, והצהירו בטלוויזיה שהם עצמם יצביעו עבורו.
ח'אמנאי הפך לאיש הדת הראשון שכיהן במשרה.
שלושה מהמועמדים היו חברים במפלגה המרכזית של איראן אחרי המהפכה, מפלגת הרפובליקה האסלאמית.
קיימות שתי גרסאות לתוצאות המדויקות של הבחירות.
האחת פורסמה על ידי אוניברסיטת אוקספורד והשנייה על ידי אוניברסיטת פרינסטון.
הבחירות לנשיאות איראן 1985 נערכו ב-16 באוגוסט 1985, והביאו לבחירתו מחדש של הנשיא המכהן עלי ח'אמנאי לקדנציה נוספת.
תנועת החירות של איראן שהייתה מעורבת בתחילת הדרך בהפיכה, אך הוצאה מחוץ לחוק ב-1980, קראה להטיל חרם ולא להשתתף בבחירות.
ביולי 1985 הגישו את מועמדותם למועצת שומרי החוקה 50 מתמודדים, אך רק שלושה מתוכם אושרו:
עלי ח'אמנאי, הנשיא המכהן והמועמד המוביל של מפלגת הרפובליקה האסלאמית.
, עורך דין ומועמד עצמאי.
, שר המסחר לשעבר ומועמד מפלגת הקואליציה האסלאמית.
מועמדים רבים נפסלו על ידי המועצה, ובהם מהדי באזרגאן, שכיהן קודם לכן כראש ממשלה.
קיימות שתי גרסאות לתוצאות המדויקות בבחירות, האחת פורסמה על ידי אוניברסיטת אוקספורד והשנייה על ידי אוניברסיטת פרינסטון.
הבחירות לנשיאות איראן 1989 נערכו ב-28 ביולי, לאחר מותו של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני ובחירתו של האייתוללה עלי ח'אמנאי, שכיהן עד אז כנשיא השלישי של איראן, לתפקיד המנהיג העליון החדש.
בעקבות כך התפנתה משרת הנשיאות.
מתוך שבעים ותשעה המועמדים שנרשמו להתמודדות, רק שניים אושרו על ידי מועצת שומרי החוקה, מה שהביא לזכייה צפויה מאוד של אכבר האשמי רפסנג'אני, שכיהן בשנים שקודם לכן בתפקיד יו"ר המג'לס והתמודד מטעם אגודת אנשי הדת הלוחמים.
עלו גם טענות כי רפסנג'אני היה זה שדחף את ח'אמנאי לתפקיד המנהיג העליון, כדי לפנות לעצמו את משבצת הנשיאות.
בין השמות שנפסלו היה אבראהים יזדי, סגן ראש הממשלה לשעבר ומי שעמד בהמשך בראש תנועת החירות של איראן.
רפסנג'אני היה הנשיא האיראני הראשון שסיים את כהונתו באופן רשמי עם תום הקדנציה שלו.
במקביל, נערך באותו יום גם האיראנית.
בחירות 1989 לנשיאות איראןמפלגהמועמדקולות%אגודת אנשי הדת הלוחמיםאכבר האשמי רפסנג'אני15,550,52894.52עצמאיעבאס שיבני635,1653.86הצבעות ריקות או פסולות266,9841.62 סך הכל16,452,677100
הבחירות לנשיאות איראן 1993 נערכו ב-11 ביוני 1993, והם הביאו לבחירתו מחדש של הנשיא המכהן אכבר האשמי רפסנג'אני.
התמיכה ברפסנג'אני ביחס לפעם הקודמת בה נבחר, בבחירות לנשיאות ב-1989, צנחה דרמטית בשני פרמטרים - אחוז ההצבעה הכולל ומספר הקולות שקיבל רפסנג'אני, שהסתפק בכ-10.5 מיליון קולות לעומת 15.5 מיליון בפעם הראשונה.
כמו בסבבי הבחירות הקודמים, מועצת שומרי החוקה סיננה משמעותית את רשימת המועמדים, ומתוך 128 מועמדים שנרשמו, רק ארבעה אושרו.
פחות מ-17 מיליון איש הגיעו לממש את זכות ההצבעה, מעט יותר ממחצית הבוחרים הרשומים.
הסיבות לכך נבעו ככל הנראה מחוסר שביעות רצון מהמצב הכלכלי ומאדישות ותחושה שאין הבדל של ממש בין המועמדים.
כך פורסם בסוכנות יונייטד פרס אינטרנשיונל כי בין אלה שלא הצביעו, רבים אמרו לכתבים שהם מאמינים שהתוצאות יזויפו, או שהם איבדו אמון במערכת.
אחרים פשוט כעסו על הממשלה.
בנוסף, דווח שם כי על פי סקר עצמאי שנערך, "חלק הארי של אלה שלא הצביעו, עשו זאת משום שלא היו מרוצים מאנשי הדת או לא האמינו שהצבעתם תשנה משהו לממשלה".
שלושת המועמדים שאושרו מלבד הנשיא המכהן, לא היו מתחרים של ממש ואף אחד מהם לא החזיק במעמד שהיה עשוי לאיים עליו.
המועמד שסיים שני, אחמד תווכולי, כיהן קודם לכן כשר העבודה ונחשב שמרן באופן יחסי, הוא הסתפק בפחות מרבע מהקולות.
כאמור, המצב הכלכלי היה הנושא המרכזי בבחירות.
רפסנג'אני, שמדיניות הליברליזציה וההפרטה הכלכלית שלו נמשכה, אמר כי הוא יתרכז בכלכלה וב"מאמץ לבנייה מחדש", למרות ההידרדרות במצב.
מנגד, תווכולי הבטיח רפורמה כלכלית והטבות נוספות למעמד הפועלים.
המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי, לא הביע תמיכה רשמית באחד מהמועמדים, אבל קרא לאיראנים לצאת ולהצביע, כדי להפריך את השמועות של "האימפריאליסטים והציונים" שהמהפכה האסלאמית מתה.
תנועת החירות של איראן ו, קראו להחרים את הבחירות בשל "חוסר של חירויות יסוד ושלילת ההכרה הרשמית מרוב המפלגות הפוליטיות".
בין המועמדים שנפסלו על ידי מועצת השומרים, היה גם אבראהים יזדי, שנפסל גם בסבב הבחירות הקודם ב-1989.
קיימות שתי גרסאות ביחס למספר המדויק של הקולות שקיבל כל מועמד, כפי שפורסמו על ידי גופים שונים.
הבחירות לנשיאות באלג'יריה נערכו ב-7 בספטמבר 2024. במקור הן תוכננו להיערך בדצמבר 2024, אך הוקדמו על ידי הנשיא עבד אל-מג'יד תבון.
מול תבון התמודדו מ ועבדאללה חסן שריף מ.
תבון ניצח בבחירות והמשיך לכהונה שנייה בתפקיד.
עם זאת, דיווחים סותרים על שיעור ההצבעה בבחירות הובילו לביקורת ושני המועמדים המפסידים ניסו לערער על התוצאה.
ב-21 במרץ 2024 הודיעה לשכת הנשיא כי הבחירות יתקיימו ב-7 בספטמבר.
הודעה זו הייתה בלתי צפויה, שכן הבחירות היו אמורות להיערך בדצמבר כמו .
מאוחר יותר הסביר תבון כי התאריך שבחר הוא הזמן האופטימלי לקיים בחירות, "מכיוון שהוא חופף לסיום חופשת הקיץ ותחילת שנת הלימודים החדשה", ובכך מבטיח אחוזי הצבעה גבוהים.
עם זאת, יש המטילים ספק בהיגיון של העיתוי, ומציינים כי בחירות בספטמבר פירושן שהקמפיין יתקיים בטמפרטורות הקיץ הלוהטות.
בחירתו של תבון במועד הבחירות נתמכה על ידי מפלגתו לשעבר, החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה (FLN), שפרסמה כי היא מתלבטת אם לתמוך בתבון או להציג מועמד משלה.
מפלגות אסלאמיסטיות תמכו גם הן במועד שנקבע, כאשר מנהיג תנועת החברה לשלום עבד א-רזאק מאקרי הביע עניין בהתמודדות לנשיאות, עד להחלטת המפלגה על קיום פסגה מתוכננת ביוני.
חזית הכוחות הסוציאליסטיים הבטיחה להפוך את הבחירות ל"הזדמנות לדיון גדול", ואילו תיארה את הבחירות המוקדמות כ"הפיכה חוקתית" שתכפה לוח זמנים שיגרום ל"הדרה דה פקטו של החברה כולה".
החלטתו של תבון לקבוע את הבחירות בספטמבר הובילה גם לבלבול בקרב הציבור האלג'יראי, והביטוי ב Ma fhemna walou ("לא הבנו כלום") הפך טרנדי ברשתות החברתיות כתוצאה מכך.
נשיא אלג'יריה נבחר בשיטת הצבעה בשני סיבובים.
אם אף מועמד לא מקבל את רוב הקולות בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים.
המועמדים היו זקוקים לחתימות של 600 נבחרי ציבור או של 50,000 אזרחים כדי להירשם להתמודדות.
בבחירות היו כ-24.5 מיליון מצביעים רשומים, והן נוהלו על ידי רשות הבחירות הלאומית העצמאית, שהוקמה ב-2019 לדרישתם של מפגינים במסגרת המחאות באלג'יריה.
בניגוד למצב בעבר, בו משרד הפנים של אלג'יריה היה אחראי על הבחירות.
ב-11 ביולי הודיע עבד אל-מג'יד תבון על החלטתו לרוץ לכהונה שנייה.
34 מועמדים פוטנציאליים הצהירו על כוונתם להתמודד, בהם: , עורכת דין ושופטת לשעבר, הודיעה על החלטתה לרוץ לנשיאות כמנהיגת האיחוד לרפורמה וקדמה (UCP), יוסף אושישה מחזית הכוחות הסוציאליסטיים, עבדאללה חסן שריף מתנועת החברה לשלום, וסאדיה נגזי מהקונפדרציה הכללית של המפעלים האלג'יראיים.
המועמדים נדרשו לאסוף את החתימות הדרושות לרשום את מועמדותם לפני ה-18 ביולי.
בהמשך, הצטמצם מספר המועמדים ל-15.
ב-13 ביולי הודיעה לואיזה חאנון מ על הסרת מועמדותה לנשיאות, בטענה ל"תנאים לא הוגנים".
ב-1 באוגוסט הודיע התובע הכללי בבית המשפט של אלג'יר על פתיחת חקירה ראשונית מעמיקה בנוגע למכירת תמיכה על ידי יותר מ-50 נבחרי ציבור למועמדים לבחירות לנשיאות.
התביעה הודיעה כי כל המועמדים המעורבים ייעצרו על בסיס החקיקה נגד שחיתות.
רק שלושה מועמדים הורשו להופיע בהצבעה הסופית: תבון, אושישה ושריף.
ההשתתפות בבחירות רשמה שיעור הצבעה נמוך בגלל טמפרטורות הקיץ הגבוהות.
לאורך עונת הבחירות הדגיש תבון את הישגי ממשלו, למרות השחיתות ומגפת הקורונה באלג'יריה, תוך התחייבות ליצור 450,000 מקומות עבודה לאחר בחירתו מחדש ולהעלות את דמי האבטלה החודשיים לבני 19 עד 40 מ-13,000 דינר ל-20,000, שווה ערך לשכר המינימום באלג'יריה.
שני יריביו ניהלו קמפיין למתן חירויות פוליטיות ותקשורתיות גדולות יותר, כשאושישה גם הבטיח חנינה ל"אסירי מצפון" ובחינה מחדש של "חוקים לא צודקים".
למרות שהמועמדים ניסו לעודד את האזרחים להצביע, פעילים ומפלגות פוליטיות אחרות קראו להחרים את הבחירות.
ב-21 ביולי פרסמה קבוצה של 11 אנשי אופוזיציה מכתב פתוח המגנה את מה שהם כינו "האווירה האוטוריטרית" סביב הבחירות, והוסיפה כי מדובר בתרגיל להענקת "חותמת גומי" עבור תבון.
ההצבעה עבור אזרחים שאינם נמצאים במדינה, שכללה כ-800,000 אלג'יראים, החלה ב-2 בספטמבר, ואילו קלפיות ניידות בהן מצביעים באזורים המרוחקים באלג'יריה החלו לפעול ב-4 בספטמבר.
ב-7 בספטמבר נפתחו הקלפיות בשעה 08:00 בבוקר, ההצבעה הייתה אמורה להיסגר בשעה 19:00 בערב, אך היא הוארכה בשעה.
שיעור ההצבעה המקומי נאמד בכ-48%, בעוד ששיעור ההצבעה בחו"ל עמד על 19.6%.
ב-8 בספטמבר הצהיר הקמפיין של מועמד האופוזיציה שריף כי הם תיעדו מקרים של הונאת מצביעים והפרות טוהר הבחירות, כולל מקרים בהם פקידי הקלפיות ניפחו את התוצאות או לא העבירו רישומים של ספירת הקולות לנציגי המועמדים ומקרים של הצבעה קבוצתית.
ב-10 בספטמבר הגישו שריף ואושישה ערעור ל נגד התוצאות.
ב-14 בספטמבר פסק בית המשפט כי תבון ניצח בבחירות, אך מצא כי חלקו בקולות היה נמוך ממה שהוכרז בתחילה וכי הוא קיבל רק 84% מהקולות במקום כ-95%.
שיא של 16% מהקולות היו פסולים או ריקים.
תבון הושבע לכהונתו השנייה ב-17 בספטמבר.
הבחירות לנשיאות 2005 באיראן נערכו ב-17 ביוני 2005, והסיבוב השני נערך ב-24 ביוני.
מוחמד ח'אתמי, הנשיא היוצא, התפטר מתפקידו ב-2 באוגוסט 2005, לאחר שכיהן שתי קדנציות רצופות של ארבע שנים על פי חוקת איראן.
מאחר שאף מועמד לא קיבל את רוב הקולות בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים, הנשיא לשעבר (1989–1997) אכבר האשמי רפסנג'אני ומחמוד אחמדינז'אד, ראש העירייה השמרני של טהראן.
אחמדינז'אד אמנם הגיע למקום השני בסיבוב הראשון, אך ניצח בסיבוב השני עם 63% מהקולות, לא מעט בעקבות התגייסות של רשתות מסגדים ומצביעים שמרנים וקיצונים, והצבעת מחאה נגד האליטה המושחתת ולמען "דם פוליטי חדש".
הוא נחשב תומך נאמן של המנהיג העליון השמרני ח'אמנאי.
לוח הזמנים של הבחירות נקבע בתיאום בין משרד הפנים למועצת שומרי החוקה ל-17 ביוני 2005. נקבע גם כי הבחירות ימשיכו במידת הצורך לסיבוב שני, שיתקיים שבוע לאחר הסיבוב הראשון, ב-24 ביוני 2005. רישום המועמדים החל ב-10 במאי 2005 ונמשך חמישה ימים, עד 14 במאי.
אם מועצת שומרי החוקה הייתה מבקשת, ייתכן שהזמן היה מוארך בחמישה ימים נוספים, עד ל-19 במאי.
המועמדים לא הורשו לצאת בקמפיין פרסומי, עד לפרסום הרשימה הסופית של המועמדים המאושרים.
התקופה הרשמית לפרסום הייתה מ-27 במאי עד 15 ביוני.
זכות הצבעה בסיבוב הראשון הייתה לאזרחים איראנים שנולדו ב-17 ביוני 1990 או לפני כן, המתגוררים באיראן או מחוצה לה.
בסיבוב השני יכלו להצביע אזרחים איראנים שנולדו ב-24 ביוני 1990 או לפני כן.
רישום המועמדים הסתיים ב-14 במאי 2005 ו-1,014 מועמדים נרשמו להתמודדות, כולל רבים שלא היו בעלי הכישורים הנדרשים בחוק.
יותר מ-90% מהמועמדים היו גברים, לעומת רק כתשעים מועמדות נשים.
החוק הנוגע לתהליך הבחירות אינו כולל דרישות כלשהן מאנשים שרוצים להירשם כדי להתמודד: הוא רק מספק רשימת כישורים שייבדקו על ידי מועצת שומרי החוקה.
על המועמדים להיות מאושרים תחילה על-ידי מועצת שומרי החוקה, בטרם יועמדו להצבעה ציבורית וניתן היה לצפות כי חלק מהמועמדים לא יזכו לאישור, כשהשמות הבולטים היו ואבראהים יזדי, שכבר נדחו על-ידי המועצה במהלך ובמהלך הבחירות לנשיאות איראן 2001. הייתה גם הערכה ש, המועמד הרפורמיסטי השנוי ביותר במחלוקת, ייפסל.
אך הבלתי צפוי הייתה פסילתו של השמרן , חבר לשעבר במועצת שומרי החוקה ומועמד מאושר לנשיאות בשתי מערכות בחירות קודמות.
כמו כן, הייתה סבירות גבוהה לדחיית מועמדותן של נשים, בגלל מונח מעורפל ("רג'אל", رجال) בחוקה האיראנית, דרישה למועמדים לנשיאות, שעשויה להתפרש כ"גברים" או כ"אצילים".
מועצת שומרי החוקה, שהיא גם הפרשנית הרשמית של החוקה, ציינה בבחירות קודמות כי ההגבלה עדיין לא נשקלה לעומק, שכן לפי חוות דעת המועצה לא נרשמו נשים שעמדו בדרישות האחרות של החוקה; אך עדיין, המועצה מאמינה כי הדרישה לא תתאים לנשים.
כמו כן התקיימו דיונים בהצעת חוק חדשה במג'לס להגבלת הגיל המקסימלי של המועמדים לבחירות לנשיאות.
הדבר נתפס בעיני רבים כניסיון להגביל את השתתפותם של רפסנג'אני ושל מהדי כרובי.
הניסיון נכשל ולא התקדמה הצעה כזו.
רשימת כל האנשים שנרשמו לתפקיד אינה זמינה לציבור, אך מועצת שומרי החוקה פרסמה ב-22 במאי רשימה סופית של שישה מועמדים שאושרו ודחתה את כל המועמדים העצמאיים וכמה מועמדים משני האגפים, ובמיוחד את המועמדים הרפורמיסטיים ו.
הדבר עורר מחאה ציבורית רחבה, כולל הפגנות סטודנטים באוניברסיטת טהראן.
בעקבות כך, שלח המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי, מכתב בקשה למועצת שומרי החוקה לאישורם של מוין ומהראליזאדה.
למחרת, ב-23 במאי, הודיעה מועצת שומרי החוקה על אישורם של השניים.
מוחסן רזאי, אחד המועמדים השמרנים שאושרו, פרש בערב ה-15 ביוני.
אלה המועמדים, שאושרו על ידי מועצת שומרי החוקה:
אכבר האשמי רפסנג'אני, יו"ר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר ונשיא איראן לשעבר, שזכה לתמיכתן של כמה מפלגות משני האגפים, אך נחשב כמי שנוטה יותר לשמרנים.
הוא הוזמן לרוץ לנשיאות על ידי מפלגת תומכי הבנייה (רפורמיסטית), אגודת אנשי הדת הלוחמים (שמרנית), מפלגת העבודה האיסלאמית (שמרנית) ומפלגת (רפורמיסטית).
רפסנג'אני אישר כי הוא מתמודד בבחירות ב-10 במאי.
מהדי כרובי, יו"ר המג'לס לשעבר, מזכ"ל מועצת אנשי הדת הלוחמים (MCS), הנתמך גם על ידי , ומפלגת הדמוקרטיה.
, סגן נשיא וראש ארגון הספורט הלאומי.
, שר המדע, המחקר והטכנולוגיה לשעבר, הנתמך על-ידי (IIPF) ו (MIRO).
IIPF, מפלגה רפורמיסטית רבת השפעה באיראן, הודיעה כי לא תתמוך באף מועמד לנשיאות מחוץ למפלגה, מלבד מוסאווי ומוין.
מאחר שמוסאווי סירב להתמודד, הם תמכו במוין, שלטענתם היה המועמד הסביר ביותר לזכות בתמיכתן של מפלגות רפורמיסטיות אחרות.
מחמוד אחמדינז'אד, ראש עיריית טהראן, חבר ב (ISE), הנתמך על ידי חלקים מסוימים ב (ABII).
למרות שאחמדינז'אד הודיע בתחילת פברואר כי לא יתמודד, הוא שינה את דעתו בהמשך.
מפקד המשטרה לשעבר מוחמד באקר קאליבאף.
קאליבאף טען בשיחות פרטיות כי הוא האדם שחמינאי יצביע עבורו.
עלי לאריג'אני, נציג המנהיג העליון במועצה העליונה לביטחון לאומי ומנהל רשות השידור האיראנית לשעבר.
הפרישה החשובה ביותר הייתה של מוחסן רזאי, אחד המועמדים שאושרו על-ידי מועצת שומרי החוקה.
רזאי השתתף במרוץ עד לערב ה-15 ביוני 2005, יומיים לפני הבחירות ושעות ספורות לפני המועד האחרון.
הוא פרש מהמירוץ כדי להוביל ל"שילוב קולות האומה" ו"יעילותם", ולא תמך באף מועמד.
רפסנג'אני ניהל את הקמפיין עם פמליה של לימוזינות מרצדס ממוגנות ירי.
הוא הצביע על ליברליזציה בדעותיו לגבי לבוש אסלאמי הולם.
בעוד שב-2002 הוא אמר שחשיפת קווצת שיער אחת של אישה מאחורי החג'אב היא "פגיון שנשלח ללב האסלאם", ב-2005 הוא תיאר את הקו האדום שלו כ"איסור עירום", במפגש בחירות עם צעירים איראנים.
אחמדינז'אד ניצל את רשתות המסגדים ואת קשריו האישיים עם משמרות המהפכה והבסיג' לטובת הקמפיין שלו.
בפרסומות בטלוויזיה הוא נראה מתפלל ומשבח את ותיקי מלחמת איראן-עיראק על קורבנותיהם.
חלק מהבוחרים החרימו את הבחירות כסמל לאי-תמיכה במשטר הנוכחי ובמעשיו.
מנהיג החרם המפורסם ביותר היה אכבר גנג'י, עיתונאי שהיה כלוא בכלא אווין בגלל עבודתו.
בעוד שחלק מחברי הקהילה האינטלקטואלית באיראן תמכו בחרם, ביקשו כמה דמויות מפתח להצביע בבחירות, בנימוק כי אי הצבעה תביא לבחירתו של אחד משלושת המועמדים השמרנים.
שהיו כולם אנשי צבא עם רקע במשמרות המהפכה.
רובם תמכו במוין כמועמד המועדף עליהם, אך כמה מהם גם הביעו תמיכה ברפסנג'אני או בכרובי.
לאחר הסיבוב הראשון של הבחירות, כמה אנשים, כולל מהדי כרובי, המועמד הרפורמיסטי הפרגמטי שסיים במקום השלישי אך היה הראשון כאשר פורסמו לראשונה תוצאות חלקיות, טענו כי רשת של מסגדים, כוחות צבאיים של משמרות המהפכה וכוחות מיליציה של הבסיג' שימשו באופן בלתי חוקי כדי לגייס ולגייס תמיכה באחמדינז'אד.
כרובי טען במפורש כי מוג'תבא ח'אמנאי, בנו של המנהיג העליון, היה מעורב באירוע.
חמינאי האב כתב בתגובה לכרובי והזכיר כי ההאשמות הללו הן מתחת לכבודו ויגרמו למשבר באיראן, שאותו הוא לא יאפשר.
בתגובה התפטר כרובי מכל תפקידיו הפוליטיים, ובכלל זה תפקידו כיועץ למנהיג העליון וחבר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
למחרת, ב-20 ביוני, הופסקה הדפסתם של כמה עיתוני בוקר רפורמיסטיים על ידי התובע הכללי של טהראן, סעיד מורתזווי, בשל פרסום מכתבו של כרובי.
גם רפסנג'אני, המועמד המוביל, הצביע על התערבות מאורגנת ובלתי צודקת באמצעות "הכוונת" קולות, ותמך בתלונתו של כרובי.
תוצאת בחירות חשודה הייתה שיעור הצבעה של 95% ומקום ראשון לאחמדינז'אד במחוז דרום ח'וראסאן.
זאת למרות המספר הגדול של מוסלמים סונים באזור זה, והקשר של אחמדינז'אד לאסלאם שיעי קיצוני.
כמה קבוצות פוליטיות טענו, כי אחמדינז'אד הגיע למקום השני רק בשל התמיכה והפרסום הבלתי חוקיים שנתנו לו במהלך ההצבעה המפקחים שנבחרו על-ידי מועצת שומרי החוקה, בעוד שהם היו צריכים להישאר בלתי מפלגתיים על-פי חוק הבחירות.
שיעור ההצבעה עמד על כ-64% בסיבוב הראשון, ירידה קלה ביחס להצבעה בבחירות הקודמות, שעמדה על 67%.
הסיבוב הראשון היה צמוד עם הבדלים קלים במספר הקולות בהם זכה כל מועמד, מה שהוביל לסיבוב שני שבוע לאחר מכן בהשתתפות אחמדינז'אד והנשיא לשעבר, אכבר האשמי רפסנג'אני.
רפסנג'אני, שנחשב למועמד המוביל ומיצב את עצמו כאיש מרכז, הובס על ידי אחמדינז'אד בסיבוב השני.
לאחר תוצאות הסיבוב הראשון תמכו רבים מתומכי החרם ומתומכיהם של המועמדים הרפורמיסטיים ברפסנג'אני.
היה זה הסיבוב השני הראשון בהיסטוריה של איראן, ובסופו ניצח אחמדינז'אד עם יתרון של כ-25% על יריבו.
הבחירות לנשיאות נערכו באפגניסטן ב-9 באוקטובר 2004. חאמיד כרזאי ניצח בבחירות עם 55% מהקולות ופי שלושה יותר קולות מכל מועמד אחר.
שנים עשר מועמדים קיבלו פחות מ-1% מהקולות.
ההערכה היא שיותר משלושה רבעים מכמעט 12 מיליון המצביעים הרשומים באפגניסטן הצביעו.
הבחירות נוהלו על ידי גוף ניהול הבחירות המשותף, בראשות זקים שאה וסגנו ריי קנדי, אמריקאי העובד עבור האומות המאוחדות.
לאחר שהופצו כמה האשמות על הונאה ביום הבחירות, לפחות חמישה עשר מועמדים הכריזו שהם מחרימים את ההצבעה, עם זאת, החרם התפוגג כאשר האומות המאוחדות הודיעו כי תקום ועדה עצמאית בת שלושה חברים כדי לחקור את ההאשמות.
חברי הוועדה כללו דיפלומט קנדי לשעבר, מומחה בחירות משוודיה, והחבר השלישי מונה מאוחר יותר על ידי האיחוד האירופי.
התאריך המקורי לבחירות נקבע ל-5 ביולי 2004. הבחירות נדחו פעמיים, תחילה לספטמבר ולאחר מכן לאוקטובר.
כל מועמד לנשיאות נדרש גם למנות שני מועמדים לתפקיד סגני נשיא.
חלק מהמועמדים ניצלו זאת כדי לאזן את מקומם ביחס לשלוש הקהילות האתניות העיקריות של אפגניסטן.
אם אף מועמד לא היה זוכה ב-50% מהקולות, היו נערכות בחירות חוזרות.
עשרים ושלושה מועמדים הגישו את מועמדותם לנשיאות, אך חמישה מהם פרשו מהמרוץ עד לתחילת הקמפיין.
המועמד המוביל לאורך כל הדרך היה הנשיא הזמני חאמיד כרזאי.
כרזאי התמודד כמועמד עצמאי, למרות שזכה לתמיכתם של מספר מפלגות פוליטיות, בהן המפלגה החברתית-דמוקרטית אפגאן מלת (Afghan Mellat).
בתחילה, הגנרל עבדול ראשיד דוסטום, מצביא שעמד בראש התנועה הלאומית האסלאמית של אפגניסטן ולאחר מכן הפך לחבר בצבא הלאומי האפגני בממשלת הזמנית הראשונה של כרזאי, היה צפוי להיות יריבו העיקרי של כרזאי, אך עד מהרה התברר כי הפופולריות שלו מוגבלת.
יונוס קאנוני, שכיהן במספר תפקידים בכירים בממשלה הזמנית, הפך למוקד האופוזיציה לכרזאי.
קאנוני, חבר בכיר בברית הצפונית, זכה לתמיכתו של מוחמד פאחים, סגן הנשיא הזמני שהוסר מרשימת סגני הנשיא של קרזאי במהלך הקמפיין.
קאנוני טען שהוא מייצג את מורשתו של אחמד שאה מסעוד, וכך גם כמה מועמדים אחרים (כולל אחיו של מסעוד, אחד ממועמדיו של כרזאי לסגן הנשיא).
כמו כן התמודד מוחמד מוחקיק.
הוא היה מנהיג מפלגת האחדות האסלאמית של אפגניסטן, שימש כשר תחת בורהאנודין רבאני וכרזאי, והיה בעל ברית חזק של דוסטום.
מוחיק מתח ביקורת על כרזאי כמנהיג חלש והתחייב לאחד פלגים יריבים ולשים קץ לסחר בסמים.
הוא התמודד מול האשמות נרחבות כי ביצע פשעי מלחמה במהלך המאבק נגד הכיבוש הסובייטי, בסכסוכים פנימיים של המוג'אהדין, ומאוחר יותר, נגד הטליבאן.
המועמד הצעיר ביותר היה עבדול חאפז מנסור בן ה-41. הוא היה חבר בברית הצפונית וטען למורשתו של מסעוד.
מנסור, עיתונאי ושר ההסברה והתרבות לשעבר, האשים את כרזאי בניסיון להקים דיקטטורה נבחרת.
המועמד הראשי של הימין הדתי היה אחמד שאה אחמדזאי, מנהיג הממשלה הגולה בפקיסטן בתקופת הכיבוש הסובייטי.
אחמדזאי עמד בראש קבוצה אסלאמיסטית רדיקלית שהייתה פעילה במוג'אהדין, ומאוחר יותר גם בטליבאן וגם באל-קאעידה, אך מאז התנער מכל קשר איתם.
לטיף פדרם, עיתונאי ומשורר, ומוחמד אברהים ראשיד היו תומכים נלהבים בזכויותיהם של פליטים אפגנים.
סייד אסחאק גיילאני, אינטלקטואל מוסלמי שנלחם נגד הכיבוש הסובייטי, ייצג את המיעוט המוסלמי הסופי .
כל המועמדים טענו כי הם מסוגלים לבנות גשרים בין הקהילות והפלגים השונים באפגניסטן.
ע'ולם פארוק נג'ראבי, רופא ילדים ומרצה לרפואה שקרא לסיום האפליה הדתית, האתנית והמינית, אף טען כי הוא יכול לבנות גשרים עם הטליבאן.
מחפוז נדחי, שכיהן כשר המכרות והתעשייה בממשלה הזמנית, האשים את המועמדים האחרים בריצה על פי קווי שבט או מפלגה ובכישלון להציע תוכנית אמיתית של אחדות לאומית, בעוד סייד עבדול האדי דאביר, מתאגרף חובב ולוחם לשעבר במוג'אהדין, מתח ביקורת על נפוטיזם שבטי במינויים ממשלתיים וקרא להקים אולמה לאומית כחלק מהפרלמנט הנבחר.
פתקי ההצבעה הכילו את שמות המועמדים, בליווי תמונתם וסמל לבחירתם.
במידת הצורך, הסמל היה סמל מפלגתם הפוליטית.
עם זאת, רוב המועמדים התמודדו כעצמאיים ללא קשר להשתייכותם המפלגתית, ובחרו סמלים גנריים כדי להבדיל את מועמדותם.
על מנת למנוע זיופים בהצבעה, הבוחרים טבלו את אגודלם בדיו לאחר שהצביעו.
באפגניסטן, מרכזי ההצבעה נפתחו בשעות 6 או 7 בבוקר באזורים שונים, והיו אמורים להיסגר בשעה 4 אחרי הצהריים.
עם זאת, ביום הבחירות, זמן ההצבעה הוארך רשמית בשעתיים נוספות, אך כמה מרכזי הצבעה נסגרו בזמן המקורי לפני שהודעה זו הגיעה אליהם.
במהלך הקמפיין התפשטו שמועות שהבחירות יוכרעו במשא ומתן, כאשר המועמדים ניסו להשיג הבטחות לתפקידים פוליטיים תחת כרזאי או מועמד אחר בתמורה לסילוקם מהמירוץ.
זיופים משמעותיים התרחשו בבחירות לנשיאות ב-2004, אף על פי שלא זכו לאותה רמת תשומת לב בין-לאומית כמו הזיופים בבחירות לנשיאות ב-2009.
ביום הבחירות היו מספר טענות כי הדיו ששימש לסימון הבוחרים ניתן להסרה בקלות, ושהתרחשו הצבעות מרובות, לצד דיווחים בודדים על הפחדות וקמפיינים במרכזי ההצבעה.
העיתונאי כריסטיאן פרנטי טען כי אנשים רבים באפגניסטן מחזיקים בשלוש או ארבע תעודות זהות עם תמונה.
לדבריו, הוא עצמו, שאינו אזרח אפגני, היה יכול להצביע בקלות.
"אחת המפלגות נתנה לי שני כרטיסי הצבעה תקפים", אמר, "שאוכל להוסיף עליהם את תמונתי ויכולתי להצביע אם רציתי".
בעיות נוספות שדווחו על ידי פרנטי כללו מחסור בעטים בקלפיות, מחסור בפתקי הצבעה והבדלים בזמני הסגירה של הקלפיות.
בספטמבר 2009, חמיד כרזאי, תוך שהוא ממעיט מערכה של הונאה בבחירות לנשיאות 2009, אמר כי "הייתה הונאה גם ב-2004".
ב-3 בספטמבר 2009, כאשר שליחים מארצות הברית, בריטניה, צרפת, גרמניה ומדינות מערביות נוספות נפגשו בפריז כדי לדון בבחירות באפגניסטן שנערכו באותה שנה, אמר קאי איידה, נציג האו"ם המיוחד לאפגניסטן, כי הבחירות לנשיאות ב-2009, שלוו בטענות נרחבות לזיופים ואיומים, היו "בחירות טובות יותר מאשר לפני חמש שנים".
+מועמדמפלגההצבעות%חאמיד כרזאיעצמאי4,443,02955.37יונוס קאנונימפלגת אפגניסטן החדשה1,306,50316.28מוחמד מוחקיקעצמאי935,32511.66עבדול רשיד דוסתםעצמאי804,86110.03עבדולטיף פדרםמפלגת הקונגרס הלאומית110,1601.37מסאודה ג'לאלעצמאית91,4151.14סייד אישק גיאילאניתנועת סולידריות לאומית80,0811.00
שאר המועמדים קיבלו פחות מ-1% מכלל ההצבעות.
בחירות לנשיאות נערכו באיראן ב-8 ביוני 2001. התוצאה הייתה ניצחון לנשיא המכהן מוחמד ח'אתמי, שנבחר מחדש לכהונה שנייה.
למרות ש-814 מועמדים נרשמו לבחירות, כולל 25 נשים, מועצת שומרי החוקה צמצמה את מספר המועמדים לעשרה.
אחמד תווכולי, שר העבודה והרווחה לשעבר
, קנצלר אוניברסיטת אזאד האסלאמית
, נציג איראן לשעבר לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ)
, שר האנרגיה לשעבר וחבר פרלמנט
, חבר מועצת העיר טהראן
, ראש ארגון החינוך הגופני
בתחילה, ח'אתמי שקל שלא להתמודד לכהונה נוספת.
אבל, לאחר מסע לחצים מפלגתי, הוא החליט לבסוף להכריז על מועמדותו חודשיים לפני הבחירות.
עוזריו של ח'אתמי תיארו את מסע הבחירות שלו כ"משאל עם לרפורמה".
רוב תשעת המתמודדים האחרים היו שמרנים עצמאיים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 נערכו ב-4 בנובמבר 2008. בבחירות זכה בנשיאות ברק אובמה מהמפלגה הדמוקרטית, שרץ יחד עם ג'ו ביידן כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, והוא גבר על יריבו ג'ון מקיין מהמפלגה הרפובליקנית שרץ יחד עם שרה פיילין.
תוצאת הבחירות נקבעה על פי מספר האלקטורים להם זכה כל מועמד, הקצאת מספר האלקטורים לכל מדינה נקבעה בהתאם למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000. אובמה זכה ב-365 אלקטורים וב-52.9% מקולות הבוחרים, לעומת 173 אלקטורים ו-45.7% מקולות הבוחרים שקיבל מקיין.
אובמה וביידן הושבעו לתפקידם ב-20 בינואר 2009.
תהליך הבחירות המקדימות החל ב-3 בינואר, מוקדם מאי פעם, וגם מערכות הבחירות של המועמדים והעימותים החלו מוקדם מהרגיל, בתחילת 2007.
מערכת הבחירות הזו ייחודית במספר אופנים, ובמהלכה נשברו תאוריות ותפיסות עולם פוליטיות כגון אפקט בראדלי.