tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלטינית, ככל הנראה עבודתו של איש כנסייה אפריקאי מתקופת מועצה האקומנית החמישית, מלאה בביטויים עממיים ו"ברבריים למחצה"; הגרסה אינה תמיד מדויקת, ולעיתים כמעט חסרת תקנה מרוב עיוותים (פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1880–1882).
אבל תרגום זה מעניק לנו את עיקר פרשנותו של תאודורוס לשליח פאולוס, וכך יש לנו פירוש טיפוסי פרי עטו על חלק ניכר מכל אחת מהבריתות.
פירושיו של תאודורוס על שאר הביבליה שרדו רק בציטוטים ובקטעים.
פירושיו על ספר בראשית מצוטטים על ידי קוסמס אינדיקופלאוסטס, יואנס פילופונוס ופוטיוס.
קטעים לטיניים נמצאים בפעולות המועצה השנייה של קונסטנטינופול, ואוסף חשוב של קטעים סוריים מכתבי יד הניטריים של המוזיאון הבריטי פורסם על ידי ד"ר .
פוטיוס, המבקר את סגנון עבודה זה במילים שחלות במידה זו או אחרת על כל הכתבים של תאודורוס ששרדו, מציין את התנגדות הכותב לשיטת הפרשנות האלגורית.
התרשם מהטיפול וההשקעה שניתנו לעבודה.
הקטעים המודפסים של פירושיו על ספר תהילים, ביוונית ולטינית, ממלאים 25 עמודות אצל .
בתקופה מאוחרת יותר הופנתה תשומת לב לגרסה סורית (), ופורסמו קטעים חדשים של גרסה לטינית ושל המקור היווני.
העדפתו לפרשנות רגישה היסטורית הובילה אותו לשלול את ההתייחסות כביכול לישו של כל ספר תהילים, למעט שלושה או ארבעה מזמורים, שבדרך כלל נחשבו למשיחיים.
ניכר שהוא התייחס לספר בהמשך כאל חיבור חפוז ולא בשל.
מלבד קטעים מפירושיו על ספרים מהברית הישנה והברית החדשה, יש בידינו קטעים או אזכורים מכתביו על נושאים שונים.
בראש ובראשונה, מבחינה כרונולוגית, היה חיבורו בן חמישה עשר הספרים על הההתגשמות.
לפי , הוא כוון נגד האפולינריזם וה, ונכתב בעוד המחבר היה פרסביטר של אנטיוכיה.
גנאדיוס מוסיף סקירה של התוכן: לאחר הדגמה לוגית מתוך כתבי הקודש של האמת והשלמות של כל אחד מהטבעים בישו, תאודורוס דן בהרחבה רבה יותר ב"אנושיותו הקדושה".
בספר 14, הוא דן בנושא השילוש הקדוש וביחס הבריאה לאלוהי.
קטעים נרחבים מחיבור זה נאספו ממקורות שונים.
אף אחד מכתביו של תאודורוס ששרדו לא שופך אור כה חשוב על הכריסטולוגיה שלו.
יצירות שלא שרדו היטב כוללות: החיבור שלו "de Apollinario et eius Haeresi" ("על אפולינריוס וכפירתו") וחיבורים פולמוסיים אחרים נגד האפולינריזם; וחיבור פולמוסי נפרד נגד , שנטען שנועד להיות הגנה על בסיליוס מקיסריה.
פוטיוס מזכיר כי תאודורוס כתב שלושה ספרים על "קסם פרסי" שבהם הוא לא רק תקף את הזורואסטריות, אלא גם בגד בהשקפותיו ה"נסטוריאניות" ותמך ברעיון של .
עבדישו בר בריכה כולל ברשימתו "שני כרכים על רוח הקודש", כנראה חיבור המכוון נגד המינות של ; ו"שני כרכים נגד הטוען שהחטא טבוע בטבע האדם".
החיבורים האחרונים כוונו נגד הירונימוס, אם כי הם לא ייצגו במדויק את עמדותיו, מכיוון שתאודורוס לא היה בקיא אישית בכתביו, אלא הסתמך על מידע שסופק על ידי יוליאנוס מאקלנום.
החיבור של יוליאנוס, "Ad Florum" ("אל פלורס"), שהיה פולמוס נגד אוגוסטינוס, ועבודותיו של תאודורוס נגד הירונימוס, השתמשו ברבים מאותם הטיעונים.
ולבסוף, לאונטיוס רומז שתאודורוס כתב חלק מליטורגיה; "לא הסתפק בניסוח אמונה חדשה, הוא ביקש להטיל על הכנסייה חדשה".
"קידוש תאודורוס ממופסואסטיה", ליטורגיה מזרח סורית המיוחסת ל"מאר תאודורוס הפרשן", עדיין משמשת את במשך שליש מהשנה, מאדוונט ועד יום ראשון של הדקלים.
חלקי ה"פרו-אנאפורה" ו"לאחר הקומוניון" מסופקים על ידי הליטורגיה הישנה יותר "של השליחים" (כך היא נקראת), כאשר רק האנאפורה ייחודית.
עדויות פנימיות מאשרות את קביעתו של ד"ר ניל, הרואה בה יצירה אמיתית של תאודורוס.
עבודתו האבודה על ההתגשמות נתגלתה בשנת 1905 בתרגום סורי בהרי צפון עיראק במנזר נסטוריאני.
כתב היד נרכש על ידי המלומד-ארכיבישוף והונח בספרייתו הבישופית ב.
עותק זה אבד עם חורבן הספרייה על ידי חיילים טורקים במהלך רצח העם האשורי בשנת 1915, מבלי שצולם או הועתק אי פעם, ולכן הוא אבוד כיום.
תֶּאוֹדוֹרוֹס מִסְּטוּדִיוֹן היה נזיר ביזנטי-יווני ואב מנזר של בקונסטנטינופול.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהתחדשות הן של הנזירות הביזנטית והן של סוגות ספרותיות קלאסיות בביזנטיון.
הוא ידוע כמתנגד קנאי לאיקונוקלאזם, אחד מכמה סכסוכים שהציבו אותו בעימות עם הקיסר והפטריארך כאחד.
לאורך חייו הוא ניהל התכתבויות עם רבות מהדמויות הפוליטיות והתרבותיות החשובות של האימפריה הביזנטית; אלה כללו נשים רבות, כמו המלחינה והנזירה , שהושפעה מאוד מתורותיו.
תאודורוס נולד בקונסטנטינופול בשנת 759. הוא היה הבן הבכור של פותינוס, מנהל כספים חשוב ב, ו, שהייתה בעצמה צאצאית מכובדת למשפחה מקונסטנטינופול.
אחיה של תאוקטיסטה, דודו של תאודורוס, , היה פקיד חשוב במנהל הכספים הקיסרי.
לפיכך, המשפחה שלטה בחלק ניכר, אם לא בכל, מנהל הכספים הקיסרי בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס החמישי (שלט בשנים 741–775).
לתאודורוס היו שני אחים צעירים יותר (, לימים ארכיבישוף סלוניקי, ואותימיוס) ואחות אחת, ששמה אינו ידוע לנו.
משערים שמשפחתו של תאודורוס השתייכה ל (התומכים באיקונות, או איקנופילים) במהלך התקופה הראשונה של האיקונוקלאזם באימפריה הביזנטית.
עם זאת, אין ראיות התומכות בכך, ועמדתם הגבוהה בבירוקרטיה הקיסרית באותה תקופה הופכת כל תמיכה איקונופילית גלויה לבלתי סבירה ביותר.
יתרה מכך, כאשר פלאטון, דודו של תאודורוס, עזב את תפקידו והוסמך לכמורה בשנת 759, הוא הוסמך על ידי אב מנזר שאם לא היה איקונוקלסטי בעצמו באופן פעיל, הרי שלכל הפחות לא התנגד למדיניות האיקונוקלסטית של קונסטנטינוס החמישי.
המשפחה כולה הייתה ככל הנראה אדישה לשאלת האיקונות בתקופה זו.
על פי הספרות ההגיוגרפית המאוחרת, תאודורוס קיבל חינוך ההולם את מעמדה של משפחתו ומגיל שבע חונך על ידי מורה פרטי, ובסופו של דבר התרכז במיוחד בתאולוגיה.
עם זאת, לא ברור אם הזדמנויות כאלה היו זמינות אפילו למשפחות הביזנטיות המבוססות ביותר של המאה השמינית, וייתכן שתאודורוס היה לפחות חלקית אוטודידקט.
לאחר מותו של הקיסר לאון הרביעי (שלט בשנים 775–780) בשנת 780, דודו של תאודורוס, פלאטון, שחי כנזיר במנזר סימבולה בביתיניה מאז 759, ביקר בקונסטנטינופול, ושכנע את כל משפחת אחותו, תאוקטיסטה, לקבל אף הם נדרי נזירות.
תאודורוס, יחד עם אביו ואחיו, הפליגו בחזרה לביתיניה עם פלאטון בשנת 781, שם החלו להפוך את אחוזת המשפחה למוסד דתי, שנודע כמנזר סקודיון.
פלאטון הפך לאב מנזר המוסד החדש, ותאודורוס היה "יד ימינו".
השניים ביקשו לסדר את המנזר על פי כתביו של בסיליוס מקיסריה.
בתקופת העוצרות של אירנה בלט אב המנזר פלאטון כתומך ב, והיה חבר בסיעה האיקונופילית של טראסיוס בוועידת ניקיאה השנייה, שם הוכר פולחן האיקונות כאורתודוקסי.
זמן קצר לאחר מכן, טראסיוס עצמו הסמיך את תאודורוס לפרסביטר (בישוף מפקח).
בשנת 794, תאודורוס הפך לאב מנזר סקודיון, ופלאטון פרש מהפעילות היומיומית של המנזר והתמסר לשתיקה.
באותה שנה (794), החליט הקיסר קונסטנטינוס השישי (שלט בשנים 776–797) להיפרד מאשתו הראשונה, , ולשאת לאישה את ה"קוביקולריה" (גבירת שרת) של מריה, , שהייתה בת דודה של תאודורוס.
אף על פי ש אולי התנגד בתחילה להתפתחות זו, שכן גירושים ללא הוכחת ניאוף מצד האישה עלולים היו להיחשב בלתי חוקיים, הוא בסופו של דבר נכנע.
נישואיהם של קונסטנטינוס ותאודוטה נחגגו בשנת 795, אם כי לא על ידי הפטריארך, כנהוג, אלא על ידי כומר מסוים בשם יוסף, שהיה הכומר של האיה סופיה.
שרשרת אירועים מעט מעורפלת התרחשה לאחר מכן (מה שנקרא "מחלוקת המויכיאנים", מיוונית moichos, "נואף"), שבה תאודורוס יזם מחאה נגד הנישואים ממנזר סקודיון, ונראה שדרש את הנידוי, לא רק של הכומר יוסף, אלא גם של כל מי שקיבל ממנו אוכריסטיה.
כיוון שיוסף היה כומר של הכנסייה הקיסרית, הדבר כלל במרומז את הקיסר וחצרו.
עם זאת, לדרישה זו לא היה תוקף רשמי, ונראה שקונסטנטינוס ניסה להתפייס עם תאודורוס ופלאטון (שבעקבות נישואיו, הפכו כעת לקרובי משפחתו), והזמין אותם לבקר אותו במהלך שהייה במרחצאות הקיסריים של פרוסה בביתיניה.
בסופו של דבר, איש מהם לא הופיע.
כתוצאה מכך, חיילי האימפריה נשלחו אל מנזר סקודיון, והקהילה פוזרה.
תאודורוס הולקה, ויחד עם עשרה נזירים נוספים, הוגלה לסלוניקי, בעוד פלאטון נכלא בקונסטנטינופול.
הנזירים הגיעו לסלוניקי במרץ 797, אך לא נשארו זמן רב; באוגוסט של אותה שנה, קונסטנטינוס השישי הודח ועוור, ואימו אירנה, הקיסרית החדשה, ביטלה את ההגלייה.
בעקבות עלייתה של אירנה לשלטון, הכומר יוסף הודח מתפקידו, ותאודורוס התקבל בארמון הקיסרי.
הנזירים שבו אז למנזר סקודיון, אך נאלצו לשוב לבירה ב-797 או 798 בשל פשיטה ערבית על ביתיניה.
בזמן זה, אירנה הציעה לתאודורוס את הנהגת העתיק בקונסטנטינופול, והוא קיבל את ההצעה.
תאודורוס החל אז להקים סדנאות שונות בתוך המנזר כדי להבטיח אוטרקיה (עצמאות כלכלית).
הוא הקים ספרייה וסקריפטוריום, ושיקם וקישט את הכנסייה.
הוא גם חיבר סדרת שירים על חובותיהם של חברי הקהילה השונים, שכנראה נחרטו והוצגו בתוך המנזר.
יתר על כן, הוא חיבר כללים לניהול המנזר, והפך את קהילת סטודיון למרכז של קהילה נרחבת של מנזרים תלויים, כולל מנזר סקודיון.
הוא שמר על קשר עם מנזרים אלו בעיקר באמצעות יצירתו הספרותית הפורה (איגרות וכן קטכיזמים), שהגיעה לשיא כמותי בתקופה זו, ופיתח מערכת שליחים כה מורכבת עד שהייתה דומה לשירות דואר פרטי.
לתקופה זו אפשר לתארך גם את האפיגרמות האיקונופיליות, אקרוסטיכונים , שחוברו על ידי תאודורוס והחליפו את "האפיגרמות האיקונוקלסטיות" שהוצגו בעבר על של הארמון הגדול.
קיימת השערה שאפיגרמות אלו הוזמנו על ידי אירנה, כעדות נוספת לאהדתה כלפי תאודורוס, אם כי ייתכן גם שהוזמנו תחת הקיסר מיכאל הראשון רנגבה (שלט בשנים 811–813); בכל מקרה, הן הוסרו בשנת 815 על ידי הקיסר לאון החמישי הארמני (שלט בשנים 813–820) והוחלפו בפסוקים "איקונוקלסטיים" חדשים.
הפטריארך טראסיוס מת בשנת 806, והקיסר ניקפורוס הראשון (שלט בשנים 802–811) החל לחפש לו מחליף.
סביר להניח שפלאטון הציע באותה עת את שמו של תאודורוס, אך במקומו נבחר ניקפורוס, עמאי שהחזיק בדרגת "" (מזכיר) בבירוקרטיה הקיסרית.
בחירתו של ניקפורוס עוררה מחאה מיידית מצד הנזירים, ובפרט תאודורוס ופלאטון, שהתנגדו להעלאת עמאי לכיסא הפטריארך.
תאודורוס ופלאטון נכלאו למשך 24 ימים לפני שהקיסר ניקפורוס אפשר להם לשוב לקהילותיהם.
הקיסר ניקפורוס הראשון ביקש עד מהרה שהפטריארך החדש יטהר את הכומר יוסף, שערך את חתונתם של קונסטנטינוס ותאודוטה, ייתכן שיוסף סייע בפתרון השקט של מרד .
בשנת 806, כינס הפטריארך סינוד כדי לטפל במקרה, ובו נכח תאודורוס.
הסינוד החליט להחזיר את יוסף לכהונה, החלטה שתאודורוס לא התנגד לה באותו זמן.
לכן, נראה כי היחסים בין אב מנזר סטודיון לבין הפטריארך היו בתחילה תקינים, רושם המתחזק על ידי הבחירה (806/807) באחיו של תאודורוס, יוסף, כארכיבישוף סלוניקי.
עם זאת, זמן קצר לאחר הסמכה זו, אולי בשנת 808, תאודורוס החל להביע את חוסר רצונו להתרועע עם הכומר יוסף המטוהר, או עם כל אחד אחר שהתרועע עמו ביודעין, שכן הוא ראה את הטיהור כפסול על פי הדין הכנסייתי.
כמו במחלוקת הראשונה על הכומר יוסף, הרחבת סירוב זה מעבר ליוסף גם לאלה שהתרועעו עמו, כללה במרומז את הפטריארך והקיסר עצמו.
בתחילת שנת 808, תאודורוס הציע בסדרת מכתבים להסביר את עמדתו לקיסר, ויתרה מכך, לבצע את ה המקובל (השתחוות) לרגליו.
הקיסר ניקפורוס דחה את ההצעה, ובמקום זאת יצא למסע המלחמה של הקיץ.
בחורף של אותה שנה, אחיו של תאודורוס, יוסף ארכיבישוף סלוניקי, ביקר אותו בקונסטנטינופול, אך סירב להשתתף במיסה של חג המולד באיה סופיה, שבה היו נוכחים הקיסר, הפטריארך והכומר יוסף.
כתוצאה מכך, הוא הודח מארכיבישופותו.
בערך באותו זמן, נשלחה חוליה צבאית קטנה למנזר סטודיון לעצור את תאודורוס, יוסף ופלאטון.
לאחר מכן נערך סינוד בינואר 809, שבו תאודורוס ותומכיו נודו ככופרים (סכיזמטים).
תאודורוס, יוסף ופלאטון הוגלו לאחר מכן לאיי הנסיכים: תאודורוס ל, יוסף ל, ופלאטון ל.
תאודורוס שמר על פעילות ספרותית ענפה בתקופת ההגליה, וכתב מכתבים רבים לנמענים שכללו את אחיו, נזירים שונים ממנזר סטודיון, בני משפחה משפיעים, ואפילו לאפיפיור לאו השלישי.
הוא גם המשיך לחבר קטכיזמים עבור קהילת סטודיון, וכן מספר שירים.
בשנת 811, הקיסר החדש מיכאל הראשון רנגבה קרא לגולים לחזור מגלותם.
הכומר יוסף הורד שוב מכהונתו, ותאודורוס, לפחות למראית עין, התפייס עם הפטריארך ניקפורוס.
עם זאת, ישנם עדויות לכך שעימות מסוים בין אב מנזר סטודיון לבין הפטריארך נמשך.
בשנת 812, מיכאל הראשון החליט לרדוף כופרים מסוימים בפריגיה וב, כלומר הפאולקיאנים וה"אטינגאנוי" (המזוהים לעיתים עם הרומה).
תאודורוס וניקפורוס זומנו בפני הקיסר כדי לדון בחוקיות הענשת כפירה במוות; תאודורוס טען נגד, וניקפורוס בעד.
העניין השני נגע בהסכם השלום שהוצע על ידי קרום שליט בולגריה (שלט בשנים 803–814), גם כן בשנת 812, ולפיו המדינה הביזנטית ובולגריה יחליפו פליטים ביניהן.
סביר להניח שקרום ביקש את השבתם של בולגרים מסוימים שבגדו בו לטובת הביזנטים.
במקרה זה, תאודורוס טען נגד ההחלפה, שכן היא תחייב נוצרים להימסר לברברים, בעוד ניקפורוס דחק בקיסר לקבל את ההסכם.
שוב, דעתו של תאודורוס גברה, אם כי הפעם עם השלכות חמורות; קרום תקף וכבש את מסמבריה בנובמבר של אותה שנה.
מיכאל הראשון הוביל מסע צבאי נגד הבולגרים בשנת 813, שהסתיים בתבוסה, וכתוצאה מכך הוא התפטר ביולי ולאון החמישי הוכתר לקיסר.
ב-4 באפריל 814 נפטר דודו של תאודורוס, פלאטון, במנזר סטודיון לאחר מחלה ארוכה.
תאודורוס חיבר הספד ארוך, ה-"Laudatio Platonis", אשר נותר אחד המקורות החשובים ביותר לתולדות המשפחה.
בתחילת שלטונו, הקיסר לאון החמישי התמודד עם מתקפה בולגרית חדשה שהגיעה עד לחומות קונסטנטינופול והרסה חלקים נרחבים מתראקיה.
היא הגיעה לסיומה עם מותו של קרום ב-13 באפריל 814, ומאבקי הכוח הפנימיים שבאו לאחר מכן.
עם זאת, מאחר ש-30 השנים שחלפו מאז אישור פולחן האיקונות בסינוד של 787 ייצגו עבור הביזנטים שרשרת של אסונות צבאיים, לאון החליט לחזור למדיניות של השושלת האיסאורית המצליחה יותר.
הוא שינה את שם בנו לקונסטנטינוס, ובכך יצר הקבלה ללאון השלישי (שלט בשנים 717–741) וקונסטנטינוס החמישי.
החל משנת 814, הוא החל לדון עם כמרים וסנאטורים שונים על האפשרות להחיות את המדיניות האיקונוקלסטית של השושלת האיסאורית.
תנועה זו נתקלה בהתנגדות חזקה מצד הפטריארך ניקפורוס, שבעצמו אסף סביבו קבוצת בישופים ואבות מנזרים והשביע אותם לקיים את פולחן האיקונות.
המחלוקת הגיעה לשיאה בעימות בין שני הצדדים בפני הקיסר בארמון הגדול בתחילת 815, שבו נכחו תאודורוס ואחיו יוסף ונקטו עמדה לצד האיקונופילים.
תאודורוס אמר לקיסר: "דע כי גם אם מלאך יבוא משמיים עצמם כדי להשחית אותנו, לא נציית לו.
על אחת כמה וכמה לא נציית לך".
לאון דבק בתוכניתו להחיות את האיקונוקלאזם, ובמרץ 815 הודח הפטריארך ניקפורוס מתפקידו והוגלה לביתיניה.
בשלב זה, תאודורוס נשאר בקונסטנטינופול, והפך לגורם מרכזי באופוזיציה האיקונופילית.
ב-25 במרץ, יום ראשון של כפות התמרים, הוא ציווה על נזיריו לצעוד דרך כרם המנזר, כשהם מרימים איקונות כדי שיהיה ניתן לראותן מעבר לחומות המנזר על ידי השכנים.
פרובוקציה זו עוררה רק נזיפה מצד הקיסר.
הקיסר מינה את להיות הפטריארך חדש, ובאפריל כונס סינוד באיה סופיה, שבו הונהג האיקונוקלאזם מחדש כדוגמה.
תאודורוס חיבר סדרת מכתבים שבהם קרא "לכולם, קרובים ורחוקים," למרוד נגד החלטת הסינוד.
זמן לא רב לאחר מכן הוא הוגלה בפקודת הקיסר למטופה, מצודה על הגדה המזרחית של בביתיניה.
זמן קצר לאחר מכן, לאון הסיר את שיריו של תאודורוס משער החלקה בארמון והחליף אותם בסט חדש של אפיגרמות "איקונוקלסטיות".
בזמן שתאודורוס היה גולה, עמד בראש מנזר סטודיון אב המנזר לאונטיוס.
לאונטיוס אימץ, לתקופה מסוימת, את העמדה האיקונוקלסטית וסחף אחריו נזירים רבים.
עם זאת, בסופו של דבר הוא חזר לזרם האיקונופילי.
מצבם של נזירי סטודיון שיקף מגמה כללית, כאשר מספר בישופים ואבות מנזרים היו מוכנים בתחילה להגיע לפשרה עם האיקונוקלסטים, אך לאחר מכן, בשנים 816 ל-819, חזרו בהם מהעמדה האיקונוקלסטית.
תנועה זו אולי נבעה מההתנצלות על מות הקדושים של הנזיר תדאיוס מסטודיון.
במהלך התעוררות זו של הרגשות האיקונופיליים, החל תאודורוס לחבר את היצירה הפולמוסית שלו נגד האיקונוקלסטים, ה-"Refutatio", כשהוא מתמקד במיוחד בהפרכת הטיעונים ובביקורת על הכישורים הספרותיים של האפיגרמות האיקונוקלסטיות החדשות על שער החלקה.
תאודורוס הפעיל השפעה רבה במהלך שנת גלותו הראשונה, בעיקר באמצעות מסע כתיבת מכתבים נרחב.
בהתאם לכך, הוא הועבר בשנת 816 לבונטה, מצודה ב המרוחקת יותר.
אף על פי כן, הוא נשאר מעודכן בהתפתחויות בבירה ושמר על התכתבות סדירה.
פעילות מתמשכת זו הובילה לצו קיסרי שתאודורוס יולקה, אך שוביו סירבו לבצעו.
בשנת 817, תאודורוס כתב שני מכתבים לאפיפיור פסקליס הראשון, שנחתמו יחד עם מספר אב מנזרים איקונופילים עמיתים, ובהם ביקש לזמן סינוד נגד האיקונוקלאזם; לאחר מכן נשלחו מכתבים לאנשי כמורה "זרים", בין היתר לפטריארכים של אלכסנדריה וירושלים.
כתוצאה מכך, הקיסר הורה לפחות פעם נוספת שתאודורוס יולקה, והפקודה בוצעה הפעם, עם תוצאה שתאודורוס חלה מאוד.
לאחר החלמתו, הועבר תאודורוס לסמירנה.
אך בתחילת 821, לאון החמישי נרצח באכזריות ליד מזבח כנסיית סטפנוס הקדוש בארמון הקיסרי; תאודורוס שוחרר מגלותו זמן קצר לאחר מכן.
לאחר שחרורו, תאודורוס עשה את דרכו בחזרה לקונסטנטינופול, כשהוא עובר דרך צפון-מערב אנטוליה ונפגש עם נזירים ואבות מנזרים רבים בדרך.
באותה עת, נראה שהוא האמין שהקיסר החדש, מיכאל השני (שלט בשנים 820–829), יאמץ מדיניות פרו-איקונות, והוא הביע תקווה זו בשני מכתבים למיכאל.
כנס קיסרי אורגן עבור קבוצה של אנשי כמורה איקונופיליים, כולל תאודורוס, אך במהלכו הביע מיכאל את כוונתו "להשאיר את הכנסייה כפי שמצא אותה".
לאבות המנזר הותר להוקיר איקונות אם רצו בכך, כל עוד יישארו מחוץ לקונסטנטינופול.
תאודורוס שב לאנטוליה, במה שנראה כמעין גלות שהטיל על עצמו.
קשה מעט לעקוב אחר פעילויותיו של תאודורוס בשנותיו האחרונות.
הוא המשיך לכתוב מכתבים רבים התומכים בשימוש באיקונות, ונראה שנשאר מנהיג חשוב של ההתנגדות לאיקונוקלאזם הקיסרי.
הוא נכח בפגישה של "יותר ממאה" אנשי כמורה איקונופיליים בשנים 823 או 824, שהסתיימה בוויכוח בין נזירי סטודיון למארח, איוואניקוס.
ייתכן שוויכוח זה ייצג מאבק כוחות בתוך התנועה.
תאודורוס גם דיבר נגד נישואיו השניים של מיכאל השני לנזירה אופרוסינה, בתו של קונסטנטינוס השישי, אם כי באופן מתון מאוד, וללא כל התשוקה או ההשפעה של מחלוקת המויכיאנים.
שנות גלותו של תאודורוס, צומותיו הקבועים ומאמציו יוצאי הדופן נתנו את אותותיהם, ובשנת 826 הוא חלה קשות.
בשנה זו, הוא הכתיב את צוואתו, שהייתה סוג של הדרכה רוחנית לאבות המנזר העתידיים של מנזר סטודיון, לתלמידו נאווקרטיוס.
הוא נפטר ב-11 בנובמבר באותה שנה, בעת שחגג מיסה, כנראה במנזר הגיוס טריפון בכף אקריטס בביתיניה.
שמונה עשרה שנים לאחר מכן, שרידיו, יחד עם אלה של אחיו יוסף, הובאו בחזרה למנזר סטודיון, שם נקברו ליד קברו של דודם פלאטון.
שיקומו של על ידי תאודורוס השפיע רבות על ההיסטוריה המאוחרת של הנזירות באימפריה הביזנטית.
תלמידו, נאווקרטיוס, השיב את השליטה על המנזר לאחר סיום האיקונוקלאזם באימפריה הביזנטית בשנת 842, ולאורך כל שארית המאה התשיעית, אבות המנזר סטודיון המשיכו את מסורת ההתנגדות של תאודורוס לסמכות הפטריארך והקיסר.
אלמנטים מ"צוואתו" של תאודורוס שולבו מילה במילה בטיפיקון (ספרי חוקים) של מנזרי הר אתוס מוקדמים מסוימים.
האלמנטים החשובים ביותר של הרפורמה שלו היו הדגש שלה על חיים קונוביטיים (קהילתיים), עבודת כפיים, והיררכיה מנהלית מוגדרת בקפידה.
תאודורוס גם הפך את מנזר סטודיון למרכז לימודי חשוב, במיוחד באמצעות הקמת ספרייה וסקריפטוריום (חדר העתקות), אשר בוודאי עלו בהרבה על כל שאר המוסדות הכנסייתיים הביזנטיים בני זמנו בהיבט זה.
תאודורוס עצמו היה דמות מרכזית בהחייאת צורות ספרותיות קלאסיות, ובמיוחד , באימפריה הביזנטית, וביקורותיו על האפיגרמות האיקונוקלסטיות יצרו קשר בין מיומנות ספרותית לאמונה אורתודוקסית.
לאחר מותו, מנזר סטודיון המשיך להיות מרכז חיוני להימנוגרפיה (כתיבת המנונים) והגיוגרפיה (כתיבת סיפורי קדושים) ביזנטית, וכן להעתקת כתבי יד.
בעקבות "ניצחון האורתודוקסיה" (כלומר, ההחזרה של האיקונות) בשנת 843, תאודורוס הפך לאחד הגיבורים הגדולים של האופוזיציה (התומכת באיקונות, או איקנופילית).
לא היה תהליך פורמלי של קאנוניזציה (קדושים נוצרים) בביזנטיון, אך תאודורוס הוכר עד מהרה כקדוש.
במערב הלטיני, הכרתו של תאודורוס בעליונות אפיפיורית על בסיס מכתביו לאפיפיור פסקליס הראשון הייתה חלק ממה שגרם לקאנוניזציה רשמית שלו על ידי הנצרות המערבית.
יום חגו חל ב-11 בנובמבר בנצרות מזרחית וב-12 בנובמבר בנצרות מערבית.
תאודורוס היה מחבר פורה ביותר; בין יצירותיו החשובות ביותר נכללות:
איגרותיו – החושפות פרטים אישיים רבים, וכן שופכות אור על כמה מהמעורבויות ההיסטוריות שלו.
נערך, עם סיכומים בגרמנית (Theodori Studitae Epistulae), על ידי גאורגיוס פאטורוס (ברלין, 1992) [שני כרכים].
שיריו – המייצגים שלב חשוב בהחייאת השירה הקלאסית בביזנטיון, ובפרט שירה יאמבית.
קטכיזמים – שני אוספי נאומים לנזיריו על נושאים שונים הקשורים לחיי הרוח.
האוסף הראשון ("הגדולה") נערך על ידי א.
פאפאדופולוס-קראמאוס, (Theodori Studitae Magna Catachesis) (סנקט פטרבורג, 1904); האוסף השני ("הקטנה") נערך על ידי א.
ההספד על אימו – נערך ותורגם על ידי ס.
השוו למבחר שתורגם על ידי קתרין רוט, "On the holy icons" (קרסטווד, 1981),
צוואתו – שהוכתבה לתלמידו נאווקרטיוס בסוף חייו.
תרגום לאנגלית מאת טימותי מילר, בתוך ג'.
דרשה על ברתולומאוס הקדוש – נערכה עם תרגום לאיטלקית על ידי ג'ורג'ו די מריה בתוך ו.
תאולוגיה (מיוונית: theos אלוהים, logos עיון ובעברית: תוֹרַת הַאֶמוּנָה) היא חקר האלוהות (בפרט זו המסווגת כתאיסטית) וכן יחסי האדם והאלוהים וזאת באופן שיטתי על פי אמות מידה שהוחלט עליהן באסכולה מוגדרת, רציונליות או שאינן רציונליות.
המושג "תאולוגיה" שימש בספרות היוונית הקלאסית, כשמשמעו "דיון על האל או על הקוסמולוגיה".
אריסטו חילק את הפילוסופיה התאורטית למתמטיקה, פיזיקה ותאולוגיה, כשאת האחרון ניתן להקביל למטאפיזיקה, בה אריסטו כלל דיון בטבעו של האלהות.
הוגה הדעות הלטיני מרקוס טרנטיוס וארו, אשר הושפע מהספרות היוונית, הבחין בין שלושה סוגים של דיון כזה: מיתי (המתייחס למיתוסים של האלים היווניים), רציונלי (ניתוח פילוסופי של האלים והקוסמולוגיה) ואזרחי (המתייחס לטקסים ולחובות של הדת הציבורית).
המושג אומץ על ידי מחברים נוצריים.
הוא מופיע שוב בכמה כתבי יד של הברית החדשה, בכותרת של ספר ההתגלות בברית החדשה: "ההתגלות של יוחנן "התאולוג"".
אך שם כנראה מדובר בשימוש שונה מעט בשורש "לוגוס", כשהכוונה אינה "דיון רציונלי" אלא "מילה" או "מסר": הכוונה היא כנראה שמחבר ההתגלות מוסר לנו את המסר האלוהי, ולא שהוא היה תאולוג במובן המודרני של המילה.
מחברים נוצריים אחרים השתמשו במושג במשמעויות שונות:
כמה מחברים לטיניים, כמו טרטוליאן ואוגוסטינוס השתמשו בהבדלה המשולשת של וארו, שהובאה לעיל.
אצל אבות כנסייה יווניים מסוימים, "תאולוגיה" התייחסה באופן צר לדיון על הטבע והמאפיינים של האל.
אצל אבות אחרים, "תאולוגיה" יכלה הייתה להתייחס באופן צר עוד יותר, לדיון על טבעו האלוהי של ישו (במובן זה גרגוריוס מנזיאנזוס כונה "התאולוג": הוא היה תומך נלהב באלהותו של ישו).
במקורות יווניים ולטיניים מהעת העתיקה וגם ימי הביניים, "תאולוגיה" (במובן של "תיאור או סיפור של דרכי האל") יכלה פשוט להתייחס לתנ"ך.
במקורות לטיניים סכולסטיים, המושג התייחס למחקר הרציונלי של הדוקטרינות של הדת הנוצרית, או (ליתר דיוק) הדיספלינה האקדמית שחקרה את התובנות והמשמעויות של השפה והטענות של התנ"ך ושל המסורת התאולוגית (המסורת הזו סוכמה ב"משפטים" של פטר לומברד, ספר של מובאות מאבות הכנסייה).
בחוגים תאולוגיים אקדמאיים, יש דיון מסוים סביב השאלה, האם "תאולוגיה" היא פעילות שמיוחדת לדת הנוצרית, או שגם דתות אחרות עוסקות בה.
יש שאומרים כי המושג מתאים דווקא לדתות שמאורגנות סביב מערכת אמונות מורכבת – דת שמיוסדת על דוקטרינות מסוימות, שמזמינות חקירה ובדיקה, בייחוד אמונות או דוקטרינות שקשורות לאלוהים ("תאוס"), ולפיכך הוא מתאים פחות להקשרים דתיים שמאורגנים או מובנים בצורות אחרות.
כך, לדוגמה, יש קורסים אקדמאיים על בודהיזם, שעוסקים בחקירה רציונלית של ההבנה הבודהיסטית של העולם, שמעדיפים את הכינוי "פילוסופיה בודהיסטית" על פני המושג "תאולוגיה בודהיסטית".
אחרים טוענים כי באסלאם, הדיון התאולוגי המקביל לזה הנוצרי הוא (לפחות בתקופה המודרנית) פעילות מינורית, וכי אנלוגיה איסלאמית מתאימה יותר לדיון התאולוגי הנוצרי היא החקירה והפיתוח של החוק האיסלאמי – השריעה.
התאולוגיה בדרך כלל מניחה את האמיתות של לפחות חלק מהאמונות הדתיות, ולפיכך היא שונה מהפילוסופיה של הדת, שאינה מניחה את אמיתותם של אמונות דתיות כלשהן.
בקצה השני של הקשת ישנם דיונים של התופעות והטענות האלה, שמשתמשים אך ורק במושגים של המאמינים הדתיים עצמם, כשהם חוקרים את המבנה הפנימי של ראיית עולם דתית כלשהי.
בין שתי הגישות הקיצוניות האלה יש מגוון רחב של מחקרים תאולוגיים, המחפשים התאמה בין שני סוגי התיאור האלה – דבר זה נכון לגבי הגישות התאולוגיות השמרניות כמו גם לגבי הגישה הליברלית.
(לדוגמה, תאולוג שמרן עשוי להקביל בין טענות שנמצאות בכתבי הקודש של הדת לגבי אירועים היסטוריים, לבין תיאור של העבר כפי שהוא עולה מהמחקר ההיסטורי, כשהוא טוען שישנה התאמה בין שני התיאורים הללו, ואולי אף יטען לקיומו של קשר חזק יותר.
מצד שני, תאולוג ליברל עשוי להיות מעוניין יותר בחקר ההתאמה בין הטענות האתיות של הדת לבין הרעיונות של פילוסופיה חילונית כלשהי, כגון האקזיסטנציאליזם).
אך יש הבדל עקרוני בין סוגי הדיונים האלה, על פי מתן עדיפות לדיון החילוני או לתיאור הדתי הפנימי: איזה דיון הוא שקובע את סדר היום, איזה הוא שמחליט בסופו של דבר, וכן הלאה.
במושג "תאולוגיה" ניתן להשתמש על מנת לציין כל אחד מהדיונים האלה, וכן את הקיצון שמגביל עצמו לתיאור דתי עצמי; המושג "פילוסופיה של הדת" מתאים לקיצוניות השנייה, ולדיונים רבים שנמצאים באמצע; אך מתברר כי הוא יוגבל להתאמות שמעניקות עדיפות לדיון החילוני.
במידה שבה התאולוגיה סומכת על המושגים של מאמיני הדת עצמה, מסתבר כי היא תחקר בידי אלה שיש להם מחויבות כלשהי למושגים הללו: כלומר, או בידי מאמינים של הדת, או בידי אוהדים של הדת הזו.
אמנם, אין צורך להיות מאמין כדי להיות תאולוג: יש שלומדים תאולוגיה פשוט כדי להבין טוב יותר את מבנה הדת ואת המשמעויות שלה, או כסוג של ניסוי חשיבה – אם כי ככל שמתרחקים מהקצה של הפילוסופיה של הדת לכיוון התאולוגיה, המאמינים נעשים יותר ויותר שכיחים.
בנצרות המזרחית, יש דגש גדול יותר על תפילה מאשר על חשיבה אינטלקטואלית ולימוד כדרך להבין ולהתקרב לאל, ולפיכך כ"תאולוגיה" הנכונה.
אבות כנסייה מוקדמים רבים תיארו את התאולוג כאדם ה"מתפלל באמת".
באופן דומה, נוצרים אחרים, וכן מאמינים בדתות אחרות, מאמינים כי לימוד על האל ללא כל יחס או רצון ליחס עם האל הוא דבר כמעט חסר משמעות, והם מאמינים כי רק ביחס כזה אפשר להיפגש עם האל באופן מספיק על מנת לאפשר בחינה והבנה של הטענות על האל.
אך אחרים טוענים כי אפשר לעסוק בנושאים שקשורים לאל כניסוי היסטורי, אנתרופולוגי, או סוציולוגי, ויחד עם זאת לא לרצות להיות קשור באופן אישי לאל כפי שהוא מוצג בדת.
אך באופן כללי יותר, תאולוגים רבים מסכימים כי מכיוון שהנושאים שהתאולוגיה עוסקת בהם קשורים לאמונות ולהתחייבויות העמוקות ביותר של האדם, בלתי אפשרי ללמוד תאולוגיה באופן מנותק לחלוטין: המחקר התאולוגי מערב את העצמיות באופן שגורם לאובייקטיביות להיות קשה.
המחקר התאולוגי (אם יעשה ברצינות ועם ראש פתוח), טוענים אותם תאולוגים, יביא פעמים רבות לשינוי אישי כלשהו – אם כי השינוי הזה יכול להיות שונה מאוד מאדם לאדם.
ביוזמת יריביו במפלגה, ובראשם גאורגה גאורגיו דז', הורחק ג'אורג'סקו מהנהגת המפלגה והמדינה במאי 1952. בפברואר 1953 הוא נעצר, נחקר בגין האשמות-שוא על "קונוניה" "ימנית" בתוך המפלגה, על הסכמות עם הלגיונרים, על היותו כביכול סוכן של הבולשת הבורגנית לשעבר, על קשרים עם הציונים והקלות על הגירת יהודים מרומניה, ועוד.
ב-1955 הוא שוחרר מן הכלא.
בשנותיו האחרונות התאפשר לו לשרת כמנהל בית דפוס שבו עבד בצעירותו, ובימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו טוהר שמו מכל אשמה ב-1968 והוא זכה לאותות הוקרה מהמפלגה.
תאוהרי ג'אורג'סקו נולד בשנת 1908 בעיר בבוקרשט כשלישי בין שבעת הילדים של קונסטנטין ג'ארג'סקו ושל אנטה.
הזוג גר בכביש קיטילה וניהל חנות מכולת.
בנעוריו, אחרי הלימודים עזר ג'אורג'סקו לאביו בחנות.
למד בבית ספר מקצועי לאמנויות גרפיות ושתי כיתות בתיכון "ספנטול סאבה".
בגיל 15 התחיל לעבוד כשוליית סדר בבית הדפוס החשוב בבוקרשט, "Cartea Românească" ("הספר הרומני").
הוא שירת בצבא הרומני בבית הספר לקצינים זוטרים באוראדיה ולאחר מכן חזר לעבוד בבית הדפוס.
התחיל בחשאי לקרוא חוברות תעמולה קומוניסטיות ובשנים 1927–1928 היה חבר בוועד השביתה של הפועלים במקום העבודה וב-1929 הצטרף למפלגה הקומוניסטית, שהייתה מחוץ לחוק.
השתתף באסיפות חשאיות, בארגון שביתות ובחלוקת כרוזים.
במרץ-אוקטובר 1933 היה ג'אורג'סקו חבר בוועד האיגוד המקצועי ע"ש גוטנברג של עובדי הדפוס ובוועדה המקומית של איחוד האיגודים המקצועיים בבוקרשט.
באוקטובר 1933 נעצר לראשונה על חלוקת כרוזים ועל פעילותו הפוליטית והסינדיקלית.
בעת מעצרו ידוע שקיבל מכות מחוקריו.
הודות למאמצי עורך דינו, יוסיף שראייר (?- 1950), עונשו הסתכם בחודשיים מאסר.
הוא ריצה אותו בבית המעצר של מחוז בוקרשט בכלא וקרשט.
אחרי שחרורו עבד ג'אורג'סקו בדצמבר 1933-יוני 1934 כפועל דפוס ב-"Cartea Românească" וכיהן כחבר במועצה הכללית של "האיגודים המקצועיים המאוחדים של רומניה".
ב-8 ביוני 1934 נעצר שוב ומצא את עצמו שוב במאסר לחודשיים בבית הסוהר ז'ילאווה, ובסופו של דבר שוחרר בערבות.
ג'אורג'סקו נעצר לאחר מכן פעמים חוזרות.
בינואר 1935 נעצר בפלוישט בגין אי התייצבות בבית משפט והוחזק במעצר מספר חדשים.
בין 1937–1940 משפטו נדחה מעל עשר פעמים עד שלבסוף נידון לחודשיים מאסר.
בינואר 1935 נעצר בעיר פלוישט ושוב נכלא לחודשיים.
בשנים 1937-1936 עבד בבית דפוס חשאי של המפלגה הקומוניסטית ואחר כך בין ספטמבר 1937 ליוני 1938 כיהן כמזכיר סניף המפלגה המחתרתי ב"סקטור 3" של בוקרשט וכן כחבר בוועד המקומי של המפלגה בבוקרשט.
בו זמנית עבד ב-1937–1938 כפועל בבית הדפוס של היומון אדוורול וב"Imprimeria Națională" (בתרגום - "בית הדפוס הלאומי").
בהמשך פעל באוגוסט 1938-ספטמבר 1939 כמזכיר הוועד המקומי של המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט ובאוקטובר 1939-אפריל 1940 נבחר לראשונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה ברמה ארצית.
באפריל 1940–1941 נבחר גם למזכירות הוועד המרכזי של המפלגה.
באפריל 1940 ליווה למוסקבה את שטפאן פוריש, שהתמנה למזכיר הכללי החדש של המפלגה הקומוניסטית ברומניה.
הנסיעה נועדה לקבלת הדרכה לפי הוראה גאורגי דימיטרוב במשרד הפנים הסובייטי (נ.ק.וו.ד) בענייני שיטות קידוד של המידע וטכניקות כתיבת ידיעות על גבי זכוכית.
בשובו לרומניה באוקטובר 1940 ג'אורג'סקו נבחר שוב לחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בין אפריל 1941 ל-21 באוקטובר 1945. בתקופה זו נעצר שוב ב-23 באפריל 1941 יחד עם שאר חברי מזכירות המפלגה פרט לפוריש.
הפעם, בימי המשטר החדש, הצבאי-פאשיסטי של אנטונסקו, נידון ג'אורג'סקו לעשר שנות מאסר.
הוא נכלא בבית הסוהר בקאראנסבש ואחר כך בכלא וקרשט ובהמשך, שוב בקאראנסבש.
לפני שהועבר למחנה המאסר בטרגו ז'יו ב-1943 מינה גאורגיו-דז' את ג'אורג'סקו למנהיג ההתארגנות הקומוניסטית בבתי הכלא.
יומיים אחרי נפילת המשטר אנטונסקו, בעקבות החזרה לחוקה הדמוקרטית, שוחרר ג'אורג'סקו מן הכלא ב-25 באוגוסט 1944.
הקריירה השלטונית בעת השכנת המשטר הקומוניסטי ברומניה
בחסות הצבא הסובייטי תפסה המפלגה הקומוניסטית ברומניה, שהפכה לחוקית, עמדות חשובות בשלטון הדמוקרטי החדש.
לפי הצעתה של אנה פאוקר שחזרה מגלות ברית המועצות יחד עם כניסת הצבא הסובייטי לרומניה, ב-4 בנובמבר 1944 התמנה ג'אורג'סקו לתת-מזכיר מדינה לעניינים מנהליים במסגרת משרד הפנים של ממלכת רומניה.
הוא עמד בקשר ישיר עם היועצים הסובייטים, ביניהם הגנרל דמיטרי פדיצ'קין, וגם באמצעות גאורגה פינטיליה, ראש "משק המפלגה" האחראי בנושאי ביטחון על הקשר עם הסוכנים הסובייטים ברומניה.
בתוקף תפקידו קיבל עליו ג'אורג'סקו את המשימה לפעול להחדרת הקומוניסטים לתוך מנגנוני הז'נדרמריה והסיגורנצה ולשירות המודיעין המיוחד הרומניים.
ג'אורג'סקו סיים את תפקידו כתת-המזכיר במשרד הפנים ב-28 בפברואר 1945.
כעבור שבוע, ב-6 במרץ 1945 התמנה כשר הפנים בממשלת ד"ר פטרו גרוזה, שנמצאה בשליטה קומוניסטית רחבה.
הוא המשיך להחזיק בתיק זה עד 28 במאי 1952, גם בממשלה הבאה בראשות גאורגה גאורגיו -דז' שהייתה על טהרת המפלגה
אחרי מעצרו של המזכיר הכללי לשעבר של המפלגה, שטפאן פוריש, הרביעייה המנהיגה את המפלגה - המזכירות - שהייתה מורכבת מגאורגיו-דז, אנה פאוקר, וסילה לוקה וג'אורג'סקו עצמו שהאשימה את פוריש בבגידה הורתה על חיסולו הפיזי.
ללא משפט, פוריש נרצח אחר כך בשנת 1946 בבית שבו הוחזק בכוח, באמצעות אלת ברזל.
מבצעי ההוראה היו נאמנו של דז', גאורגה פינטיליה ונהגו.
בוועידה הלאומית של המפלגה הקומוניסטית של רומניה שהתקיימה ב-16-22 באוקטובר 1945 נבחר ג'אורג'סקו לחבר בוועד המרכזי של המפלגה והשתייך לו עד 27 במאי 1952.(מ-1948 שינתה המפלגה את שמה למפלגת הפועלים הרומנית).
הוא נבחר גם לחבר בפוליטבירו (הלשכה הפוליטית) של הוועד המרכזי ובמזכירות הוועד המרכזי, בהן פעל כחבר מן המניין עד 27 במאי 1952.
בשנים 1946–1948 היה ג'אורג'סקו גם חבר בבית הנבחרים והחל מ-1948 עד 1952 היה נציג של מחוז הבחירה טימישוארה באספה הלאומית הגדולה, הפרלמנט החדש שהוקם על ידי השלטון הקומוניסטי.
בין 17 במרץ 1948 ל-28 במאי 1952 כיהן ג'אורג'סקו גם כסגן ראש הממשלה בממשלת גאורגיו-דז'.
האסירים הפוליטיים הראשונים היו הנעצרים בהפגנות הפרו-מונרכיות בסתיו 1945 ובימי הבחירות הכלליות המזויפות ב-19 בנובמבר 1946. עם האנשים שנפלו ראשונים קרבן לדיכוי נמנה גם התובע ג'וג'וק מקראיובה שניהל בימי המשטר הקודם תיק פלילי נגד ג'אורג'סקו נעצר ב-1948 והובא לבוקרשט והושלך דרך החלון מהקומה החמישית של פרפקטורת המשטרה.
בשנת 1948 אורגן גם דיכוי הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית שהוצאה מחוץ לחוק ומעצרם של בישופיה (28 באוקטובר 1948).
בעת הנהגתו עסקו שירותי הביטחון גם בדיכוי קבוצות פרטיזנים אנטיקומוניסטים פחות או יותר חמושות שפעלו באזורים הכפריים ובהרים.
בשנת 1947 ניצלו הסובייטים, אמיל בודנראש וג'אורג'סקו את ניסיונם של כמה ממנהיגי האופוזיציה להימלט מרומניה ("פרשת טמדאו") כדי להוציא מחוץ לחוק את שתי "המפלגות ההיסטוריות" הבורגניות - מפלגת האיכרים הלאומית והמפלגה הלאומית-ליברלית ולעצור את מנהיגיהם.
רבים מהם נזרקו לבתי סוהר הידועים כיום לשמצה.
כשר הפנים בשנת 1951 היה ג'אורג'סקו המארגן הראשי של גירושם ההמוני של בני קבוצות אתניות וחברתיות מאזור הספר בגבול עם יוגוסלביה - רבע מהם גרמנים אתניים (שוובים של באנאט), האחרים סרבים, בולגרים, ארומנים קיאבורים, פליטים רומנים מבסרביה ובוקובינה וכו', לערבות ברגאן המשתרעות בין בוקרשט לדנובה.
צעדים אלה היו למעשה חלק מהמאמץ הקדחתני של המפלגה הקומוניסטית שמספר חבריה היה מצומצם להגדיל בקצב מהיר את מספרם והם היו בזמנו חלק מהמדיניות שנקבעה על ידי מזכירות המפלגה כולה.
בסופו של דבר בשנת 1948 התחילו מעצרים המוניים של אלפי חברים לשעבר של התנועה הלגיונרית,
בעת כהונתו כשר הפנים האחראי להוצאת דרכונים, התנהלה עלייה המונית של יהודים מרומניה לישראל, בהתאם למדיניות של המפלגה הקומוניסטית של רומניה באישור ההנהגה הסובייטית.
תפקידו ותפקידה של אנה פאוקר בהרשאת עלייה זו בשנים 1948–1951 נוצלה ב-1952 בהכפשתם של השניים כ"משתפים פעולה" עם הציונים.
במליאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ב-26-27 במאי 1952 הואשם תאוהרי ג'אורג'סקו - ביחד עם שרת החוץ אנה פאוקר, עם שר האוצר וסילה לוקה ועם גאורגה רדולסקו, סגן השר לסחר-החוץ - בעידוד הפלגנות בתוך המפלגה, ובחתירה נגדה ונגד המדינה.
בשלב הראשון הוא ושאר הנאשמים סולקו מהפוליטבירו ומתפקידיהם במפלגה הקומוניסטית ובמדינה.
אחרי "בדיקת" המסמכים, החל ב-17 ביוני 1952 עבר ג'אורג'סקו סדרת חקירות ב-DGPS (המינהל הכללי של משטרת הביטחון), ארגון שהוקם תחת חסותו ב-1948.
בכלא הוא עבר 190 חקירות קשות, כפי שהיה נהוג מאז שהוא עצמו עמד בראש משרד הפנים וניהל את "תיאום השירותים המיוחדים" לביטחון.
על מנת ללחוץ עליו להודות ולהלשין על חבריו, הובאו למעצר גם אשתו וילדיו.
עם הרחקתו מפעילות פוליטית והעמדתו בחקירות, הושם הקץ ל"ניסוי פיטשט" - שיטת "חינוך מחדש" שנוהלה בשנים 1949–1952 על ידי השירותים החשאיים, במטרה להשפיע על אסירים פוליטיים, ולכפות עליהם את האידאולוגיה של המפלגה הקומוניסטית.
בסופו של דבר לא נמצאו ראיות לכך שהוא היה סוכן הסיגורנצה, ואף לא לכך שידע כי יוסיף שראייר היה סוכן.
ביוזמת הנהגת המפלגה בראשות צ'אושסקו נערכה לג'ורג'סקו ב-1968 חקירה חוזרת על ידי ועדה מיוחדת שטיהרה אותו מרוב ההאשמות.
בעניין רציחתו של פוריש הוועדה הגיעה למסקנה כי הודאתו בכך שיזם את המעשה הייתה לא מהימנה, והרצח בוצע מיוזמתה המשותפת של הנהגת המפלגה ובראשה גאורגיו-דז' (שמת ב-1965) .
טיהור שמו על ידי המשטר צ'אושסקו
לאחר שחרורו ממאסר, משפטו המתוכנן בוטל, ובאפריל 1956 - באישורו של גאורגיו-דז' שהחליט "למחול" לו, עבר ג'אורג'סקו לעבוד כסגן מנהל (ובהמשך כמנהל) בבית הדפוס "13 בדצמבר" בבוקרשט, שמו החדש של בית הדפוס "Cartea Românească" שבו עבד בצעירותו.
בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו, במליאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הוחלט באפריל 1968 לטהר מאשמה את שמותיהם של חלק מקרבנות הדיכוי הסטליניסטי משנות מנהיגותו של גאורגה גאורגיו דז', ביניהם גם תאוהרי ג'אורג'סקו.
ב-21 ביולי 1972 מונה ג'אורג'סקו, לאות הוקרה, כחבר מ"מ בוועד המרכזי של המפלגה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד ה-28 בנובמבר 1974. כמו כן הוענקו לו התואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" ומדליית הזהב "המגל והפטיש".
אחותו, לנוצה פסקולסקו, הייתה בשנות ה-50 ראשת לשכה במשרד החינוך הרומני, בעת כהונתה של אנה פאוקר.
אחד מאחיו, בבה ג'אורג'סקו, התמנה ב-1948 למפקד בית הסוהר בג'ורג'יו.
ג'אורג'סקו היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה, אמיליה סמואילה, יהודייה במוצאה, הייתה פעילה קומוניסטית מתקופת המחתרת.
היא ילדה את בתו הראשונה, אנקה, לימים רופאה, שעלתה לישראל בשנות ה-80' עם בעלה.
אשתו השנייה הייתה מריוקה, גרושתו של הפעיל הקומוניסטי גריגורה ג'אמנו.
מנישואים שניים אלה נולדו לג'אורג'סקו שני בנים תאומים.
אחד מגיסיו היה הגנרל ניקולאיה פרבולסקו, שמונה על ידי ג'וארג'סקו כמזכיר כללי במשרד הפנים המופקד על המשטרה, ובהמשך היה לתת-מזכיר במשרד האספקה וראש עיריית בוקרשט בשנים 1949-1948.
תאוהרי ג'אורג'סקו מת ב-1976. אפרו נטמן ב"אנדרטת גבורי המאבק לחירות העם והמולדת, למען הסוציאליזם", הידוע כיום כמאוזולאום בפארק קרול.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה הוא הועבר למקום אחר.
1946 - אות מסדר ההצטיינות בתחום התרבות (Meritul cultural)- בדרגת קצין
1972 - תואר "גיבור העמל הסוציאליסטי"
1972 - מדליית הזהב "המגל והפטיש"
(נאום בוועידה המנהלית בקלוז', 26 בספטמבר 1945)
(נאום בפני אזרחי הסקטור III כחול של בוקרשט)
(ההגנה המפוקחת של חירויות העם.
(היסודות הפוליטיים של משטר הדמוקרטיה העממית)
סקירה בפני האספה הלאומית הגדולה, יום רביעי 12 בינואר 1949)
(המפלגה והארגון המהפכני המאוחד של הנוער העובד)
(נאום בוועידה לאיחוד הנוער העובד ב-12 במרץ 1949)
(סקירה על פרויקט החוק לחלוקה טריטוריאלית של הרפובליקה העממית הרומנית)
תאוות בצע הוא סרט דרמה אילם משנת 1924, בבימויו של אריך פון שטרוהיים.
העלילה מתחקה אחר רופא שיניים הגון שרעייתו זוכה בפרס הגדול בלוטו, דבר ההופך אותה לאחוזת דיבוק אחר כסף.
ברגע שמאהבה הקודם בוגד ברופא ומציגו כרמאי נחרבים חייהם.
הסרט הוא בכיכובם של גיבסון גווילנד, זאסו פיטס, ז'אן הרשולט, דייל פולר, טמפה פיגו, סילביה אשטון, צסטר קונקלין, ג'ואן סטנדינג, וג'ק קרטיס.
הסרט הוא עיבוד של פון שטרוהיים ושל ג'וזף פרנהאם את הרומן Mcleague, פרי עטו של פרנק נוריס.
הקרדיט בגוף הסרט לג'ון מאתיס היה במפורש מחויבות חוזית לחלקה ב-מטרו-גולדוין-מאייר, מכיוון שהיא לא הייתה מעורבת דה פקטו בהפקה.
טמפה פיגו כאימו של מקטיג.
ג'ק קרטיס כאביו של מקטיג (לא ניתן קרדיט).
סילביה אשטון כאמא סיפ (כסילביה אשטון).
הוגי' מאק כמר היאס (עושה רתמות).
פאני מידגלי כמרת אנסטסיה בייקר.
מקס טימון כדוד רודולף אולברמן.
אריך פון ריטזאו כדוקטור פיינלס פוטר.
וילאם מולנהאואר כקורא בכף היד.
אוסקר גוטל כתאום למשפחת סיפ.
אוטו גוטל כתאום למשפחת סיפ.
לון פוף כאיש מחברת הלוטו.
אריך פון שטרוהיים כמוכר בלונים.
סיפור עשיית הסרט נהפך להיות אגדה הוליוודית.
פון שטרוהיים ניסה תחת חסותם של אולפני גולדווין לצלם גרסה שלמה בכל פרט ופרט של הספר.
זאת על מנת לתפוש את הרוח האותנטית של הסיפור.
הוא התעקש על אתרי הצילום בסן פרנסיסקו, הרי סיירה נבדה ועמק המוות, זאת חרף תנאים קשים בהם נתקל.
התוצאה הייתה גרסה מדהימה באורכה שחבקה עשר שעות, והופקה בעלות של מעל חצי מיליון דולרים - סכום כסף שלא נשמע עליו עד אותה עת.
לאחר שהקרין את הגרסה המלאה של הסרט עמד בפני התחייבות חוזית.
מטרו-גולדווין-מאייר, האולפן שרכש את גולדווין במהלך ההפקה, כפו על פון שטרוהיים לערוך את הסרט לאורך סביר יותר.
ובעזרת סיועו של עמיתו, הבמאי רקס אינגראם, והעורך גראנט ויטוק, הוא קיצץ את הסרט באי רצון לכדי ארבע שעות.
הסרט נלקח מידי פון שטרוהיים ונחתך שוב, חרף מחאותיו.
אפילו דמויות מפתח הוסרו מהגרסה הסופית, כך שהוא יכל להיות מוקרן במסגרת זמן סבירה.
עותקים קיימים של 'תאוות בצע' מוקרנים במשך שעתיים ועשרים דקות.
קטעיו של הסרט שנקטעו נהרסו (למרות שנראה שהרבה מזה שרד לפחות עד לשנות החמישים המאוחרות).
הסרט הזה נודע כאחד המפורסמים ביותר שבין 'הסרטים האבודים' בהיסטוריה של הקולנוע.
גרסת הסרט שהופצה הייתה כישלון קופתי וגונתה באכזריות על ידי המבקרים.
בשנים מאוחרות יותר, אפילו בגרסה הקצרה יותר, נחשב הסרט כאחד הסרטים הריאליסטיים הטובים ביותר שנעשו בתקופתו.
ניתן לצפות בתצלומים נדירים של הנעשה מאחורי הקלעים של 'תאוות בצע' בסרט של גולדווין Souls for Sale.
בשנת 1999 החליטו אולפני טרנר (מחזיקי הזכויות כרגע על הסרט) "ליצור מחדש" את הסרט, קרוב ככל האפשר לגרסה המקורית.
זאת הם עשו תוך השוואת הצילומים הקיימים עם צילומי סטיל של הסצנות האבודות, בהתאם לקווי המתאר המקוריים שהנחה הבמאי אריך פון שטרוהיים.
אורך הסרט המשוחזר הוא כארבע שעות והוא הופק על ידי ריק שמידלין.
סרטים קלאסיים אחרים עם תצלומים חסרים כוללים את סרטו של אורסון וולס האמברסונים המופלאים, סרטו של פרנק קפרה Lost Horizon, סרטו של ג'ורג' קיוקור A Star is Born, וסרטו של פון שטרוהיים המלכה קלי.
הסרט נבחר לשימור על ידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
תאוות בצע או חמדנות היא תשוקה עזה וכמיהה לכסף ועושר חומרי.
תאב בצע רואה בעושר מטרה ולא אמצעי.
תאב בצע מסוגל לפעמים להפעיל אמצעים בלתי-כשרים על מנת להגדיל את הונו האישי.
סמל מובהק לתאוות בצע ותוצאותיה הוא המלך מידאס מהמיתולוגיה היוונית, שביקש מדיוניסוס שכל מה שייגע בו יהפוך לזהב.
בתחילה היה מידאס מרוצה מיכולת זו, הוא הפך מספר דברים לזהב, ושמח מהתעשרותו הצפויה, אולם עד מהרה החל להתחרט על משאלתו זו.
כאשר ניגשה בתו לנחמו, נגע בה בטעות, והפך אותה לזוועתו לפסל זהב.
ביהדות, הדיבר האחרון מעשרת הדיברות, לא תחמוד, נוגע לאיסור על התאווה שבלב.
אם כי פרטי ההלכות אינם תואמים לגמרי איסור על תאוות בצע.
תוצאות נגררות של תאוות ממון נאסרו בהלכה באיסורים עצמאיים, כמו גזל, גנבה, שוחד, עושק, הונאה, רמאות, הסגת גבול, ריבית וכדומה.
בעל ספר משלי מגנה את התכונה כשלעצמה (; ), ואף הנביאים במספר מקומות מגנים את ישראל בשל תאוות הבצע שלהם (; ).
במקרא, יתרו יועץ למשה למנות שופטים שאחת מתכונותיהם היא שנאת בצע ().
ב מסופר על בניו של שמואל הנביא, השופטים, שהיטו משפט בשל רדיפת בצע ולקיחת שוחד ועל כן העם מאס במשפטם וביקש לו מלך.
על פי אטימולוגיה עממית, כאשר עברו מסחר חליפין לסחר באמצעות מטבעות, היו בוצעים (פורסים) לוח מתכת לפרוסות בגודל זהה, כל יחידה היא בצע או אם המתכת הייתה כסף הייתה היחידה הבודדת "בצע כסף".
התאולוגיה הנוצרית היא תאולוגיה או שיח, המתייחסת לישו וקורותיו כאל "דבר האל" (יוונית עתיקה: λόγος θέου \ logos theou, לטינית: "Verbum Dei") ומהווה ניסיון לברר את "טעם האמונה הנוצרית".
העוסקים בה מחולקים על פי פלגי האמונה הנוצרית.
תאולוגים נוצרים משתמשים בניתוח רציונלי וטיעון לוגי על מנת להבין, להסביר, לבחון, לבקר, להגן או לקדם את הדוקטרינה הנוצרית.
התאולוגיה הנוצרית מאפשרת להבין את התפיסה הנוצרית יותר לעומק, לערוך השוואה בין הנצרות לדתות אחרות, להגן על הנצרות מפני ביקורת, לאפשר רפורמות, לסייע בהפצת הנצרות, לבחון את מקורות התרבות הנוצרית ולתת מענה לסוגיות ולצרכים עכשוויים.
במילותיו של אנסלם מקנטרברי, תאולוגיה נוצרית היא Fides Quaerens Intellectum, כלומר, אמונה המחפשת הסבר לעצמה.
לתאולוגיה הנוצרית הייתה השפעה חשובה על תרבות המערב, בעיקר באירופה, בתקופה הפרה־מודרנית.
יש המחלקים את העיסוק בתאולוגיה כדיסציפלינה אקדמית לארבעה תחומים עיקריים שונים:
תאולוגיה של כתבי הקודש הנוצריים (כלומר, הניסיון לנתח את הכתבים)
תאולוגיה פרקטית (הטיפול בבעיות יום יום)
חלוקות אחרות מתמקדות בהוגי דעות נוצריים ובפילוסופיה שלהם; או בזרמים שונים בנצרות.
התאולוגים הנוצרים עשויים להיות מומחים בדיסציפלינה תאולוגית אחת או יותר, בין הדיסציפלינות החשובות ניתן למנות את:
הגנת הנצרות – מחקר התאולוגיה הנוצרית בהשוואה לתפיסות עולם אחרות על מנת להגן על האמונה הנוצרית ולקרוא תיגר על אמונות אחרות.
פרשנות ספרי הקודש – פרשנות של התנ"ך והברית החדשה עם דגש על הטבע ועל המגבלות של כלי הפרשנות העכשוויים.
מחקר ספרי הקודש – פרשנות של התנ"ך והברית החדשה, עם דגש על מחקר ביקורתי היסטורי.
תאולוגיה של ספרי הקודש – פרשנות התנ"ך וספרי הקודש עם דגש על הקשרים בין הטקסט והנושאים התאולוגיים הסיסטימטיים.
תאולוגיה קונסטרוקטיבית – שם נרדף לתאולוגיה שיטתית/סיסטמטית (גם זרם פוסט־מודרני של תאולוגיה סיסטמטית), דיסציפלינה זו מיישמת למשל תאוריות פמיניסטיות, דקונסטרוקציה, הרמנויטיקה וזאת בקשר עם הנושאים התאולוגים.
תאולוגיה דוגמטית – חקר התאולוגיה כפי שהתפתחה בכנסיות ובזרמים כנסייתיים שונים.
מדרש – פרשנות של ספרי הקודש עם דגש על פרשנות לצרכים אקלזיאסטיים.
תאולוגיה היסטורית – חקר התאולוגיה הנוצרית כפי שהתפתחה ומתפתחת בהיסטוריה.
תאולוגיה מוסרית – חוקרת את האספקלריות המוסרית והאתית של החיים על פי האמונה הדתית.
תאולוגיה טבעית – חקר האספקטים השונים של התאולוגיה אשר ניתן לחוקרם ללא סיוע דברי ההתגלות, הטקסט או התרבות.
פאטריסטיקה – חקר החיבורים של אבות הכנסייה (או אבות הנצרות), ובכלל זאת התפתחות של הרעיונות והפולחן הנוצרי בתקופת האבות הראשונים.
תאולוגיה פילוסופית – ניתוח פילוסופי של נושאים תאולוגים.
תאולוגיה פרגמטית או פרקטית – חקר התאולוגיה כפי שזו מתקשרת עם חיי היום יום ושירות האל, לרבות שירותו של אדם ככומר או כנזיר.
הנושאים העיקריים העולים שוב ושוב בתאולוגיה הנוצרית הם: התנ"ך, הברית החדשה, חקר אחרית הימים, ישולוגיה, הבריאה, חקר כנסי, רוח הקודש, אנתרופולוגיה ועוד.
תאומות זהות, רוזל, ניו ג'רזי, 1967 הוא תצלום של הצלמת דיאן ארבוס.
דיאן ארבוס הייתה ידועה בנטייתה לצלם זרים ואנשים בשולי החברה.
ארבוס נהגה להשתמש במצלמת הרוליפלקס פורמט בינוני כפולת העדשה (Rolleiflex medium format twin-lens reflex), מה שאפשר לה לצלם בפורמט ריבועי, רזולוציית תמונה גבוהה וצילום מגובה המותניים, כך שהמצלמה לא חצצה בינה לבין מושא הצילום שלה.
בתצלום "תאומות זהות" נראות שתי אחיות תאומות צעירות, קתלין וקולין וייד, עומדות זו לצד זו, לבושות בשמלות קורדורוי זהות, גרביונים לבנים וסרטי מצח לבנים בשערן הכהה.
שתיהן מסתכלות אל המצלמה, הימנית מחייכת מעט ואילו השמאלית נראית זועפת יותר.
ההקבלה בתמונה הזו הייתה נושא למאמרים רבים.
הצילום כמו מסכם את החזון של ארבוס.
הביוגרפית פטרישיה בוסוורת' אמרה: " היא (ארבוס) התעניינה בשאלת הזהות.
תמונת התאומים הזו מבטאת את עיקר החזון: פריקיות בנורמליות, ונורמליות בפריקיות."
התאומות היו בנות שבע כאשר הבחינה בהן ארבוס, בעת מסיבת חג מולד לתאומים ולשלישיות.
הן היו בנות שבע גם בעת צילום התמונה.
אביהן של התאומות אמר פעם על התמונה: "חשבנו שזהו הדמיון הגרוע ביותר בין תאומים שראינו אי פעם".
ב-2004 נמכר התצלום ב-478,400 דולר, ובכך הפך לאחד מהצילומים היקרים ביותר שנמכרו אי פעם.
התמונה הייתה מקור השראה גם לאמנויות אחרות, ובין היתר נאמר עליה שהיוותה השראה לתאומות בסרטו של סטנלי קובריק, "הניצוץ".
תאולוגיית החילופין או תאוריית ההחלפה היא מונח שנטבע כדי לתאר יסוד אמוני מרכזי בנצרות, לפיו מאז בואו של ישו, הכנסייה היא היורשת הבלעדית של בחירת עם ישראל ומהווה את עמו היחיד של אלוהים.
תפיסה זו משתלבת באמונה שתוקף התורה כמערכת מחייבת פקע.
לרעיון החילופין, או העליונות, יש מספר פרשנויות וביטויים בכתבי הוגי הנצרות, מאבות הכנסייה ועד התקופה המודרנית.
כבר בבשורה על-פי יוחנן פונה ישו לאחד מתלמידיו ומתארו כ"הִנֵּה בֶאֱמֶת בֶּן־יִשְׂרָאֵל" (ἀληθῶς Ἰσραηλίτης).
הבשורה, שמחבריה נרדפו והוקעו מתוך הקהל היהודי הרחב, נכתבה מתוך ההשקפה – שנשאבה מפרשנות דברי הנביאים והייתה נפוצה למדי בימי בית שני, כעולה בין היתר ממגילות מדבר יהודה – לפיה בקץ הימים המתקרב תיוושע רק "שארית ישראל" ורוב היהודים יכחדו.
באופן דומה לכיתות אחרות, הנוצרים היוחנניים ראו עצמם כ"שארית" זו ואת יתר העם כפושעים ומחללי קודש שדינם לאבדון.
בחזון יוחנן מזהיר הכותב מפני "הָאֹמְרִים יְהוּדִים אֲנַחְנוּ וְאֵינָם כִּי אִם־כְּנֵסֶת הַשָּׂטָן" (ניסוח שחוקרים הצביעו על דמיונו לרעיונות המובעים בכתבי כת היחד מקומראן, שאף חבריה ראו עצמם באור דומה), כנראה מתוך סברה שרק הכיתה הנוצרית שלו מהווה את עם ישראל.
באיגרת אל הרומאים (ט' ו'-י"ג) כתב פאולוס השליח: .
באיגרת אל הגלטים (ו' ט"ו) הוסיף: .
ציטוטים אלה מובאים בדרך כלל כעדות מוקדמת חשובה למושג החילופין, אך רוב החוקרים מעריכים כיום כי בתקופה זו פאולוס עדיין התייחס ליהודים בלבד כ"ישראל" וטרם השווה בין יהודים נוצרים למומרים החדשים מקרב הגויים.
דעה דומה בבסיסה מובעת כיום גם כלפי אמרות מקורבות של פטרוס.
עם החרפת הפולמוס היהודי-נוצרי, הלך והקצין השיח.
בדיאלוג עם טריפון היהודי (פרק 135) ליוסטינוס מרטיר, הופיע לראשונה הטיעון לפיו הכנסייה היא המחזיקה במעמדו של ישראל: (Ἰσραηλιτικὸν τὸ ἀληθινόν)
חוקרים הבחינו בגוונים רבים בהתייחסויות אבות ומנהיגי הנצרות לנושא החילופין.
חלוקה בסיסית אחת היא בין גישת הענישה, הגישה המעשית והגישה המבנית.
הראשונה מדגישה את זניחת "ישראל שבבשר" על ידי אלוהים עקב חטאיו המתמשכים, סירובו לשמוע לתוכחות נביאים במשך מאות שנים ולתקן את דרכיו ולבסוף דחייתו את ישו.
היא מצביעה על חורבן המקדש והפסקת הקרבנות כמסר ישיר המעיד על הבחירה החדשה.
תפישה זו הייתה נפוצה במיוחד בקרב אבות הכנסייה, בתקופה בה היה הפילוג טרי והיה מספר ניכר של יהודים-נוצרים או בעלי רקע כזה.
כך, למשל, אוסביוס מקיסריה פירש את ארבעים השנים שעברו מן הצליבה ועד לחורבן הבית כתקופת חסד המקבילה לדור המדבר, בה ניתן ליהודים זמן להתחרט על הריגת ישו ושבמהלכה מעמדם בעיני אלוהים עדיין היה דינמי, במעין תקופת-מעבר שנחתמה עם הריסת המקדש שהיוותה עונש צפוי מראש בידי הנביאים למי שלא ישוב בו.
לקטנטיוס הכריז בחלק הרביעי של Institutiones Divinae שכתב סביב 310 (פרק י"א): "אם לא יכפרו על חטאותם אשר עשו ושבו אל אלוהיהם, ישנה בריתו וחיי עולם ייתן לגויים, וייבחר לו עם נאמן מבין זרים." גם מרטין לותר היה מצדד קיצוני במודל הענישה.
הבנה אחרת היא ההחלפה המעשית, שעוינת פחות ומדגישה את ההיבט של החילופין כמוכתבים מראש כחלק מתוכנית הבריאה של אלוהים, שכיוון לכך שיבוא יום ועם ישראל יוחלף על ידי גוף אוניברסלי שיישא את דברו לקצווי ארץ.
בכך השלים "ישראל שבבשר" את ייעודו בהיסטוריה ותפקיד העם הנבחר עבר לידי הנוצרים, "ישראל שברוח".
קנדל סולן הצביע על עוד גישה, מוצהרת פחות ומובלעת, אותה כינה "מבנית".
זו שואבת מפרשנות נפוצה למעמד הברית הישנה בקרב תאולוגים רבים: הסיפור המקראי רלוונטי רק בחלקו בתחילת ספר בראשית העוסק בחטא הקדמון, ומרגע הגירוש מגן עדן ועד לבוא ישו הקשר בין המין האנושי לאל לקוי וזניח.
התפישה המבנית כמעט ומתעלמת מהקנון התנ"כי ומתפקיד ישראל בו.
גם האופן בו התחוללו החילופין איננו מושא להבנה אחידה.
יש שהדגישו, בהתאם לתפישת הענישה, כי מעמד העם הנבחר פקע באחת עם תחיית ישו מן המתים, ומעתה כל אדם מתחיל מאפס וחייב להיכנס לגוף החדש.
מודל אחר הוא אינטגרטיבי יותר: היהודים הנוצרים, ובעיקר הקהילה הנוצרית המקורית בירושלים, נותרו לבדם בחזקת נבחרים והיוו את הגרעין אליו נסתפחו הנוצרים הגויים.
בעיקר מאז השואה, עומעם רעיון החילופין ואצל הוגים מסוימים אף בוטל לגמרי.
קרל בארת, מגדולי התאולוגים הפרוטסטנטים, קבע שעם ישראל נותר בחזקת עד לאמיתות התנ"ך עבור הנוצרים, והכיר בכך שיש לו מעמד מסוים ככזה גם לאחר בוא ישו.
עם זאת, בעלי השקפה אורתודוקסית, כמו אגודת הקדוש פיוס העשירי הקתולית, דוחים מכל וכל נימה פייסנית כזו וממשיכים להחזיק בגרסה נחרצת של תאולוגיית החילופין.
בניגוד לכך, ליברלים קיצוניים ספורים, לרוב לא מתוך הממסד, תומכים בהכרה ביהדות כדת לגיטימית המציעה ישועה שאינה מותנית בקבלת הנצרות.
היהדות, על כל זרמיה, דוחה את תאוריית ההחלפה, ומתייחסת אליה כרעיון שמחזיקים בו תאולוגים נוצרים ומוסלמים.
יהודים מודרניים מסוימים נפגעים מהאמונה הנוצרית בתאוריית ההחלפה, כיוון שהם מאמינים שהיא מערערת את ההיסטוריה היהודית.
תאוריית ההחלפה נתפסת על ידי יהודים רבים כאנטישמיות במהותה.
תאווה לחיים הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1956 בבימויו של וינסנט מינלי המבוסס על ספר בשם דומה משנת 1934 מאת אירווינג סטון.
הספר והסרט מספרים על חייו של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך ויחסיו עם חברו, הצייר פול גוגן.
קירק דאגלס, המופיע בתפקיד הראשי, צבע את שערו לאדמדם וטיפח את תספורתו וזקנו עד שנראה כמעט זהה לדמותו של ואן גוך כפי שמופיעה בציורים שלו.
יוצרי הסרט שיבצו ציורים רבים של ואן גוך תוך השוואתם לנוף האמיתי.
בתחילת הסרט הם מודים למוזיאונים הרבים שהסכימו להראות את תמונותיו של ואן גוך שנמצאות ברשותם.
אנתוני קווין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1956.
קירק דאגלאס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר אך הפסיד אותו ליול ברינר בסרט המלך ואני.
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה לשנת 1957.
וינסנט ואן גוך (קירק דאגלס) הוא בנו של כומר בעיירה קטנה בהולנד.
הוא שאף להמשיך את עיסוקו של אביו ונשלח לשמש ככומר מטיף בעיירת כורים קשי יום בבלגיה.
הוא מגיע למסקנה שהטפותיו הדתיות לכורים אינן עושות רושם ומחליט ללמוד את תנאי חייהם בתחילת במקום להטיף להם.
הוא יורד למכרה פחם, עובד ומתבונן בעבודת הפרך המסוכנת שהם עובדים, מבוגרים ונערים קטנים.
הוא גם התארח בבתיהם ותיאר אותם לאחר מכן בתמונה המפורסמת אוכלי תפוחי האדמה.
כשבאים נציגי הכנסייה לבקר אותו הם מוצאים אותו שחור מפחם עם בגדים מלוכלכים וקרועים ומפטרים אותו כי לדעתם הוא מבייש את הכנסייה וכך לא צריך להיראות כומר.
וינסנט חוזר למשפחתו המסתייגת מהתנהגותו פרט לאחיו תיאו (ג'יימס דונלד) שתומך בו כל הזמן, נפשית ופיזית.
הוא מבקש את ידה של דודניתו האלמנה קיי אך נדחה על ידה.
הוא מתחיל לצייר בשחור אך לא מצליח לבטא בהם את רגשותיו.
הוא מתוודע לקריסטין, אם חד-הורית קשת יום וחי אתה ועם ילדה.
את רוב הכסף ששולח לו תיאו הוא מוציא על בדים וצבעים ולבסוף, לאחר ריב קשה, היא עוזבת אותו.
תיאו מביא אותו לפריז בה הוא עובד בחברה ליצירות אמנות.
וינסנט נפגש שם עם טובי הציירים שאינם מבינים אותו ומזלזלים בציוריו פרט לפול גוגן (אנתוני קווין) המבחין בכישרונו.
וינסנט נשלח לפי בקשתו לארל בדרום צרפת שם מושכים אותו השדות המבהיקים באור השמש עם עובדי האדמה.
הוא שוכר בית (הבית הצהוב) ומקווה להקים במקום מושבת אמנים אך אף אחד לא מגיע.
תיאו משכנע את גוגן להגיע לארל ולעבוד עם וינסנט, דבר שיועיל לשניהם.
וינסנט מקבל את גוגן בשמחה ובתקווה שנוכחותו תעזור לו בשיפור ציוריו.
כעבור זמן מתפתחים ויכוחים אמנותיים ביניהם שהולכים ומחריפים עד שגוגן מחליט לעזוב אותו.
וינסנט נכנס לדיכאון ופוגע בעצמו על ידי חיתוך אזנו.
הוא מבקש מתיאו שיעזור לו להתקבל למוסד לחולי נפש בסאן-רמי כדי להתאושש.
שם מתחדשת אצלו חדוות היצירה והוא מצייר ציורי נוף רבים.
תיאו מודיע לו שהצליח למכור תמונה אחת שלו בארבע מאות פרנק.
לאחר האשפוז עובר וינסנט לגור באזור כפרי בעיירה אובר-סור-אוּאז, שם הוא נמצא בהשגחה על ידי דוקטור גאשה (אברט סלואן) המעריך את עבודתו ומעודד אותו.
וינסנט ממשיך לצייר אבל ההתקפים של מחלת הנפש שלו מתגברים.
הוא מרגיש שאינו יכול להעביר את מה שהוא רואה בטבע, אל בד הקנבס ובאחת הפעמים בעת ציור בשדה, הוא יורה בעצמו ומת כעבור זמן קצר כשתיאו לידי מיטתו.