tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דואר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 11 סופרים, ביניהם אלתרמן, ו-2 סופרות.
האמנית גליה לרך עיצבה את הבול שהוקדש לו ושמה הופיע גם על הבול עצמו.
נתן אלבז (17 באוקטובר 1932 – 11 בפברואר 1954, י"ז בתשרי ה'תרצ"ג – ח' באדר א' ה'תשי"ד) היה חייל צה"ל שהקריב את חייו למען חבריו בקפיצה על רימון.
על הקרבת עצמו למען הזולת עוטר אלבז בעיטור המופת.
אלבז נולד בצפרו שבמרוקו, למשפחה שבניה כיהנו בתפקידים רבניים רבים בעיר.
בגיל 17 עזב את משפחתו, ועלה לבדו לישראל, במסגרת עליית הנוער.
אלבז התגייס לצה"ל ב-1952, ושירת כחייל בגדוד 54 של חטיבת גבעתי, היא חטיבה 5. ב-11 בפברואר 1954 קיבל אלבז משימה שגרתית של פירוק רימוני יד.
אלבז החל במשימה, כשהוא יושב באוהל.
לפתע שמע אלבז קול נקישה, והבין כי נצרתו של אחד הרימונים השתחררה.
הוא יצא מהאוהל כשהרימון בידו, וצעק לחבריו שיסתתרו.
משהבין שאינו יכול להשליך את הרימון מבלי לפגוע בחבריו, אימץ את הרימון אל חזהו והתרחק מהם בריצה.
משהתפוצץ הרימון, הוא נהרג והציל בכך את חיי חבריו.
על מעשה הקרבתו הוענק לאלבז לאחר מותו צל"ש על ידי הרמטכ"ל משה דיין.
ב-1970 הומר הצל"ש לעיטור המופת.
המשורר נתן אלתרמן כתב שיר לזכרו ב"טור השביעי".
גם עמוס אטינגר כתב שיר לזכרו, בשם "נתן נתן".
את השיר הלחין וביצע ג'ו עמר.
מעשהו של אלבז הועלה על נס ואלבז הפך לסמל.
כך תיאר צבי בר את השפעת האירוע על חיילי גבעתי שהתגייסו איתו: "הסיפור של נתן אלבז...
השפיע עלינו מאוד וטען אותנו מוטיבציה רבה.
ראינו בו דמות מופת ובמעשהו - מעשה גבורה".
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל: תל אביב-יפו, חיפה, פתח תקווה, אשדוד, הרצליה, לוד, טירת כרמל, קריית גת, שלומי, קריית אתא, רמלה ושדרות.
בנוסף, על שמו נקראו בית כנסת וגן "נתן אלבז" בעיר דימונה.
"מחנה נתן", מחנה צבאי הסמוך לבאר שבע, נקרא בשם זה עוד מ-1952, אולם לאחר מותו, הוחלט שהשם ישמש להנצחתו.
משפחתו של אלבז עלתה לישראל ב-1962, כשמונה שנים לאחר מותו.
בשנת 2023 יצא לאור ספר ילדים מאת עמנואל בן סבו, "על שפת התעלה", המספר את סיפורו של נתן אלבז.
בית ספר יסודי בשכונת אגמים שבנתניה נקרא על שמו בשנת 2023.
נתן בירנבוים (נולד ב-27 בנובמבר 1950, תל אביב) הוא שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי וחבר נבחרת ישראל לשעבר, שזכה שלוש פעמים באליפות ישראל.
בוגר החוג למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ומנכ"ל חברה לקידום אתרים ושיווק באינטרנט.
לשעבר שימש כבעלים של חברת I.C Conecpt, חברה לבניית אתרי אינטרנט שנסגרה.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-100 בישראל לפי מד כושר.
2011 - זכה באליפות ישראל לסניורים
2013, 2016, 2021 - היה חבר בנבחרת ישראל לסניורים, שזכתה באליפות אירופה
2019 - זכה במדליית ארד באליפות אירופה לסניורים
2021 - זכה באליפות אירופה לסניורים
השתתף בנבחרת ישראל בחמש אולימפיאדות שחמט:
באולימפיאדת השחמט 1976 שהתקיימה בחיפה (2+,1-,3=)
באולימפיאדת השחמט 1978 שהתקיימה בבואנוס איירס (4+, 0-,4=)
באולימפיאדת השחמט 1980 שהתקיימה בוולטה, מלטה (4+,4-,4=)
באולימפיאדת השחמט 1982 שהתקיימה בלוצרן (4+,1-,3=)
באולימפיאדת השחמט 1984 שהתקיימה בסלוניקי (2+,2-,3=)
נתן אקסלרוד (7 באפריל 1905 – 6 באוקטובר 1987) היה מאבות תעשיית הקולנוע בארץ ישראל.
נתן אקסלרוד נולד בשנת 1905 בעיירה דוברובנה שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית וכיום בבלארוס, למשפחת מהפכנים יהודים.
בפרוץ הפוגרומים ברחה המשפחה לפולטבה שבאוקראינה.
ברוסיה היה פעיל ציוני ואסיר ציון.
עלה לארץ ישראל בשנת 1926. החל להפיק סרטים עבור שלטונות המנדט וכן עבור הסוכנות היהודית.
בסוף שנות העשרים עבד בחברת סרטים בשם "סרטי מולדת" של ירושלים סגל.
החברה הפיקה כותרות בעברית לסרטים אילמים, פרסומת ותיעוד על אירועים חשובים בחיי היישוב.
במסגרת זו ניסה אקסלרוד ליצור סרט עלילתי ("החלוץ", במאי: אלכסנדר פן, מפיק: ירושלים סגל, צלם: נתן אקסלרוד) ונכשל.
כנגד זה יש חשיבות לסרטי הפרסומת שכמה מהם היו בעלי סיפור, גיבור ועלילה (כנראה שביים אותם ירושלים סגל).
בשנת 1932 צילם אקסלרוד את הסרט "ויהי בימי" – קומדיה קצרה על רקע חגיגות העדלאידע, בבימויו והפקתו של חיים הלחמי ובעיצובו האמנותי של צבי גולדין.
זה היה הסרט העלילתי הקצר הראשון שהופק בארץ ישראל, במימון פרטי ובכוח אדם מקומי, לקהל של קוני כרטיסים.
בשנת 1933 צילם את הסרט "עודד הנודד", גם הוא בבימויו והפקתו של הלחמי ועיצובו האמנותי של גולדין, שהיה הסרט העלילתי הראשון באורך מלא בארץ ישראל.
בשנת 1935 יסד אקסלרוד חברה בשם "סרטי כרמל" שהפיקה את יומן כרמל, שהיה יומן חדשות שבועי אילם.
בשנת 1936 הפך היומן למדבר.
היומן תיעד את כל המתרחש ביישוב וצילומיו מהווים מקור רב ערך לתולדות היישוב.
בשנת 1936 הפיק וצילם את הסרט "מעל החורבות".
אקסלרוד היה היחיד שצילם במצלמת קולנוע את טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ביום 14 במאי 1948.
בתקופה שלאחר קום המדינה המשיך אקסלרוד בהפקת היומן וכן הפיק סרטי קולנוע שלא זכו להצלחה גדולה, כדוגמת הסרט "דן וסעדיה".
כן הפיק את הסרט "הבו בנות לאילת" (1964).
הפקת יומן כרמל נפסקה שנים אחדות לאחר קום המדינה, לאחר שלא יכול היה לעמוד בתחרות עם יומני גבע שנוסדו באותה עת.
בשנת 1984 זכה בתואר עמית כבוד של המחלקה לקולנוע בבית צבי.
היה אח באחים נאמנים ובבונים החופשיים.
אקסלרוד היה נשוי לעורכת הסרטים ילידת ברזיל, לאה לבית וקסלר (1913–2011).
לאה שימשה כעורכת הראשית באולפני הרצליה.
במסגרת פסטיבל דוקאביב הוקרן סרטו התיעודי של אבי וייסבלאי, "האישה עם מצלמת הקולנוע", העוסק בלאה אקסלרוד.
היה חבר בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשים בארץ ישראל.
נתן אקסלרוד נפטר בשנת 1987.
נתן בירנבוים (לעיתים: בירנבאום; בגרמנית: Nathan Birnbaum; י' באייר ה'תרכ"ד, 16 במאי 1864 – כ"א בניסן ה'תרצ"ז, 2 באפריל 1937), שנודע, בין היתר, בשם העט מתתיהו אחר, היה הוגה דעות יהודי.
בירנבאום החל את הקריירה שלו כציוני, לאחר מכן נעשה יידישיסט ובסופו של דבר חזר בתשובה ומונה למזכירה של אגודת ישראל.
בירנבוים נולד בווינה בירת אוסטריה, למנחם-מנדל בירנבאום ומרים זלנפרוינד, אמו הייתה נכדת הרב אלעזר לעוו.
בצעירותו למד בבתי ספר גרמניים והתרחק משמירת מצוות.
בגיל חמש עשרה הוציא, מתוך תודעה לאומית, חוברת נגד ההתבוללות.
בשנת 1881 הצטרף לתנועת חובבי ציון, ושנה לאחר מכן הקים עם ראובן בירר ומשה שנירר את "אגודת קדימה" – אגודת הסטודנטים היהודית הראשונה באוסטריה.
היה פעיל בהפצת רעיונות התחייה הלאומית ועורך העיתון היהודי הלאומי הראשון בגרמניה - "Der Colonist".
שמו המשני של עיתון זה היה "Magazine for the advancement of oppressed Jews" (מגזין עבור התקדמותם של יהודים מדוכאים) שעסק באפשרות התיישבות בפלשתינה.
בשנת 1885 הוציא לאור עלון שהוקדש לרעיון חיבת ציון ונקרא בעברית השתחררות עצמית.
ב-1 באפריל 1890 טבע בעיתונו את המונח "ציונות" ('ציוניזמוס'), לתיאור תנועת "חובבי ציון".
בירנבוים למד באוניברסיטת וינה ובשנת 1897 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
באותה שנה השתתף בקונגרס הציוני הראשון כמזכיר הראשון של הוועד הפועל הציוני המצומצם, שנוהל על ידי הרצל, אשר אימץ את השם שקבע בירנבוים לתנועה.
לבירנבוים היו חילוקי דעות עם הרצל בנוגע למטרת הציונות: לפי הרצל המגמה הייתה הגשמה לאומית, ולפי בירנבוים המגמה הייתה הבלטת חשיבותה של התרבות הלאומית בתנועה הציונית.
בשנת 1898 עזב את התנועה הציונית ונעשה אחד מדובריה של "הלאומיות הגלותית".
הוא העדיף פעילות מדינית בארצות הגולה לשם השגת אוטונומיה לאומית תרבותית של יהודים בארצות בהם ישבו, במקום הגשמת תוכנית הציונית מדינית.
ב-1907 העמיד עצמו לבחירה במחוז בוצ'אץ' לפרלמנט האוסטרי, אולם לא נבחר.
בירנבוים עסק בתעמולה ספרותית ענפה לפרסום דעותיו.
בשנת 1908 היה בין יוזמי "ועידת הסופרים היהודים" בצ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כשפה הלאומית של העם היהודי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חזר בתשובה, הצטרף לאגודת ישראל והיה מזכיר התנועה.
הוא דרש "קידוש החיים היהודיים לשם הגשמתו של היעוד הרוחני של עם ישראל", וביקר את היהדות החרדית שלטענתו פעלה כ"מאובנת".
הוא הטיף ליסוד חבר "עולים" שדרך חייהם המוסרית תשמש מופת לאחרים ותכשיר את הקרקע לעלייה הרוחנית של העם היהודי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגבש סביבו חוג של סופרים חרדיים, שכלל את בנימין מינץ.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב בירנבוים את גרמניה והתיישב בהולנד, שם המשיך לפרסם כתבי עת ומאמרים.
בירנבוים נפטר בכ"א בניסן ה'תרצ"ז (2 באפריל 1937) בסכוונינגן שבהולנד.
בשנת תש"ה 1945 הקימה תנועת פועלי אגודת ישראל בכפר סבא ביוזמתו של בנימין מינץ מוסד חינוכי חקלאי על שמו.
בנו האחד של בירנבוים היה הצייר, הקריקטוריסט, הסופר והמשורר האקספרסיוניסטי אוריאל בירנבוים (1894–1956).
בן נוסף, שלמה (סאָלאָמאָן) אשר בירנבוים (אנ'), היה חוקר יידיש חשוב, שעקר מגרמניה ללונדון בשנת 1933. בנו של שלמה אשר (ונכדו של נתן בירנבוים) הוא יעקב בירנבאום (2014-1926), אשר היה לוחם למען יהודי ברית המועצות.
נתן אנדרה שוראקי היה סופר ומשורר, מתרגם, משפטן, היסטוריון ופעיל שלום יהודי-אלג'יראי-צרפתי-ישראלי.
שוראקי כתב בצרפתית ותרגם לצרפתית את הקוראן, הברית החדשה והתנ"ך.
היה פעיל בקירוב לבבות בין-דתי ובפעילות דיפלומטית ופוליטית בישראל ובעולם (בין היתר, כיועץ למיזוג גלויות עבור ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון וכסגן ראש עיריית ירושלים).
נתן אנדרה שוראקי נולד ב-11 באוגוסט 1917, בעיירה עין טמושנט באלג'יריה, הצעיר מתשעת ילדיהם של מליחה לבית מאיר ויצחק לבית שוראקי.
אביו היה מראשי הקהילה היהודית, כורם וסוחר דגנים, בעל עיטור לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת אביר.
אמו, בתו של אברהם למשפחת מאיר.
משני הצדדים צאצא לשושלת ארוכה של משפחות יהודיות מוכרות ורבנים וחכמים באלג'יריה, מאז המאה ה-16, שתרמו תרומה חשובה לתרבות יהדות צפון אפריקה.
מצד אביו היה צאצא למלומד היהודי בן המאה ה-17, ר' סעדיה שוראקי, שחיבר, בין השאר, ספר לימוד למתמטיקה - 'מונה מספר', מן הראשונים בעברית (1697), שאחד מעותקיו נשמר בכתב יד בבית המשפחה.
בילדותו ספג את התרבות היהודית (מבית הוריו), הצרפתית-הנוצרית (מחינוך בקרב נזירות סלזיאניות) והערבית (מהסביבה האלג'יראית) וכבר בגיל צעיר מאוד שלט בשלוש שפות, ערבית, עברית וצרפתית.
את ספר התנ"ך ידע לדקלם בעל פה בעברית.
החל מגיל 6 סבל קשות משיתוק ילדים והיה תחילה משותק בכל גופו, ובהמשך נשאר עם פגיעה קבועה ברגלו השמאלית.
מאוחר יותר, בשנת 1934, עבר שוראקי ניתוח להשתלת שרירים בקליניקה לה מונטאן בפריז, ששיפר אצלו את השימוש בגפה התחתונה השמאלית.
את לימודיו התיכוניים השלים בפנימייה לבנים באוראן.
בין השנים 1934–1939 למד משפטים בסורבון שבפריז, ובמקביל בשנים 1937–1939 השתלם בעברית ובארמית בבית המדרש הרבני של צרפת.
ב-1939 התחתן שוראקי עם צעירה צרפתייה, קולט בואייה, שהתגיירה ואימצה את השם שרה בת יעקב.
בשנת 1939 התקבל ללשכת עורכי הדין של צרפת, אך סולק ממנה שנה לאחר מכן בעקבות חוקי הגזע האנטישמיים של משטר וישי.
בתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת בשנים (1942 – 1945) הסתתר שוראקי במחוז אוט לואר והיה פעיל במחתרת הצרפתית.
לאחר המלחמה חזר לאלג'יריה, בה עבד כעורך דין ומשפטן, ואף מונה לשופט בבית המשפט הלאומי לערעורים.
ב-1948 קיבל אנדרה שוראקי תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת סורבון בפריז.
בשנים 1947–1953 שימש כמזכיר "אליאנס" (כי"ח) העולמית ונסע ברחבי העולם להרצאות בתחומי היהדות.
במהלך חייו לימד בסורבון, במרכז היישומי ללימודים גבוהים ובבית המדרש לרבנים בפריז.
שוראקי התחתן בשנית עם אנט, אותה הכיר בבית הכנסת הרפורמי של פריז בשנות ה-50. לאחר הנישואין עלו לארץ והתיישבו בירושלים ב-1958. אחרי אירועי ואדי סאליב מונה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון ליועץ בנושא מיזוג גלויות, תפקיד אותו מילא בין השנים 1959–1963, עד להתפטרותו של דוד בן-גוריון מהממשלה בשנת 1963.
שוראקי התיישב בירושלים אך עדיין לא היה אזרח ישראלי.
בהיותו אישיות מוכרת ובעלת תארים רבים, וגם קשרים עם שלטונות מרוקו עוד מתקופת כהונתו כנשיא אליאנס, העריכה הממשלה שיהיה האדם המתאים ביותר ליצירת קשרים עם הממשל במרוקו.
אחרי פגישות רבות עם אנשי הממשל הצליח לעניין אותם בפעולות הרבות של ישראל באפריקה ואסיה, והשיג הבנות בנוגע לרופאים ישראלים שיטפלו במרוקו במחלות מידבקות ועזרה בחקלאות תמורת העלמת עין מיציאת היהודים ממרוקו.
במרץ 1977 היה האישיות הישראלית הראשונה שהוזמנה באופן גלוי לביקור רשמי במרוקו.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 1965 הוצב במקום השני ברשימת פועלי ישראל למועצת עיריית ירושלים.
במסגרת הקואליציה שהקים טדי קולק, מונה לסגן ראש העירייה, והיה ממונה על הקשרים הבינלאומיים של העיר.
הוא שימש בתפקיד עד 1973.
ב-1986 היה בין יוזמי הקמת הוקם סניף של ארגון "אליאנס פראנסז" ברחוב אגרון בירושלים, ושימש כנשיא הארגון בישראל.
ב-1987 פרסם את תרגומו לברית הישנה והחדשה לצרפתית.
תוך שהוא מאיר את שורשיהן המשותפים.
עבודה זו זכתה להד עצום ברחבי אירופה ובעולם כולו.
האפיפיור פאולוס השישי התייחס אליה באחד מנאומיו: "היה צורך בהרבה מאוד אהבה כדי לכתוב יצירה כזאת".
שוראקי היה מעורב בכינון היחסים הרשמיים בין ישראל לוותיקן לראשונה בשנת 1993. ב-1990 הוציא לאור תרגום של הקוראן לצרפתית.
ספריו הרבים של שוראקי תורגמו ל-21 שפות וזיכו אותו בפרסים ועיטורים רבים.
היה גם משורר, שכתב לפחות 3 ספרי שירה, שהמפורסם שבהם הוא "מזמור לנתנאל".
הוא נתבקש לכתוב הקדמות ומבואות וברכות לספרים שעסקו בנושא החברתי בישראל.
אחד מאלה הוא הספר " צומת מזרח מערב" בהוצאת זמורה-ביתן (1989) בעריכתו של ד"ר דוד סילורה.
בין היתר הוא כתב בכריכת הספר האחורית : " ספרך מיוחד בכך שהוא מביא בפני הקורא מסבלם ומשמחתם של יהודי המזרח".
במונחים של המאה ה-21 הספר העוסק בגישור בין עדות ישראל, כעם של קיבוץ גלויות ולא מיזוג.
במקביל לפעילותו הפוליטית והדיפלומטית פעל שוראקי רבות בשדה השיח הבין דתי.
בין השאר ייסד ועידות שיתוף פעולה בן שלוש הדתות העיקריות בארץ, שעיקר מטרתן הייתה להפגיש נציגים של שלוש הדתות - יהודים, נוצרים ומוסלמים.
ב-1968 פרסם את המסה "מכתב לידיד ערבי" בה פרש שוראקי את השקפת עולמו בקשר לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי, כמכתב לידיד ערבי עלום־שם, בין השאר כתב: .
בחזונו ראה שוראקי בפדרציה בעלת שני פרלמנטים כפתרון לסכסוך.
ערביי ישראל יבחרו בפרלמנט הערבי, יהודי השטחים יבחרו לפרלמנט הישראלי.
שירושלים תהיה המרכז הרוחני והפוליטי.
ליד האוניברסיטה העברית תוקם גם האוניברסיטה הערבית שתקדם את הערכים האוניברסליים של התרבות הערבית.
ובית־לחם תשמש מרכז לכנסיות העולם.
שנה אחר כך פרסם את חזונו בספר באותו השם שהתפרסם בצרפתית.
ב-1988 הקים יחד עם בנו עמנואל שוראקי את "העמותה לחקר השלום", שמטרתה הייתה לתמוך בפרויקטים מחקריים ואקדמיים ופעילות לעידוד השלום ולקידומו.
היה אב לחמישה ילדים, 14 נכדים ותשעה נינים.
שוראקי זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי שלוש פעמים על פעילותו הספרותית: בשנת 1964 עוטר בדרגת אביר על ידי נשיא צרפת, שארל דה גול ושר התרבות הצרפתי, אנדרה מאלרו.
בשנת 1984 עוטר בדרגת קצין על ידי נשיא הסנאט (צרפת), אלן פוהר, ובשנת 1994 עוטר בדרגת מפקד על ידי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
ב-1966 זכה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1977 זכה במדליית זהב מטעם האקדמיה הצרפתית על פעילותו הספרותית.
קורות היהודים בצפון אפריקה, תל אביב: עם עובד, 1975.
הרצל - חיים וחזון, הקדמה מאת ד.
נתן בדפורד פורסט השלישי היה בריגדיר גנרל בחיל האוויר האמריקני בעת מלחמת העולם השנייה.
הוא נינו של נתן בדפורד פורסט, שהיה גנרל מפורסם של צבא הקונפדרציה של מדינות הדרום בזמן מלחמת האזרחים של ארצות הברית, וכן מייסדו של הקו קלוקס קלאן.
פורסט סיים את וסט פוינט ב-1928 ומונה ללוטננט שני בחיל הפרשים.
ב-1929 הוא הועבר לחיל האוויר ולאחר מכן התקדם בדרגות באופן מהיר למדי.
ב-1942 קודם פורסט לדרגת בריגדיר גנרל, בגיל 37, ושירת כראש המטה של חיל האוויר השני של ארצות הברית.
במהלך פשיטת הפצצה על בסיס הצוללות בקיל שבגרמניה, אשר הוביל ב-13 ביוני 1943, הופל מטוס ה-B-17 שהטיס.
זמן מה הייתה תקווה שהוא שרד, שכן חבריו לטייסת המפציצים דיווחו על כך שראו מצנחים שנפתחו, אך מאוחר יותר התברר ששמונה מתשעת אנשי הצוות שהיו במטוס נהרגו.
גופתו של פורסט נשטפה אל החוף ב-23 בספטמבר 1943 ליד בסיס מטוסי-ים שבאי ריגן שבגרמניה.
הוא נקבר ב-28 בספטמבר 1943 בבית קברות קטן ליד ויק שבגרמניה.
ב-1947, שנתיים לאחר תום המלחמה, ביקשה אלמנתו, שנישאה מחדש לאחר מותו, כי גופתו תוחזר לארצות הברית ותיקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
גופתו נקברה מחדש באזור 11 בארלינגטון על אדמות שהיו בעבר בבעלותו של רוברט לי, מפקדו של אבי סבו, ב-15 בנובמבר 1949.
פורסט היה בן 38 במותו, ואחד הגנרלים הצעירים ביותר בצבא ארצות הברית.
הוא קיבל את דרגת הגנרל כשהוא צעיר ב-4 שנים מהגיל בו קיבל דרגה זו אבי סבו.
פורסט היה הגנרל האמריקאי הראשון שנהרג בקרב במהלך המלחמה באירופה.
לאחר מותו זכה לעיטור צלב המופת.
פורסט נישא לפרנסס בראסלר ב-22 בנובמבר 1930 ולא היו לו ילדים.
היות שהיה בן יחיד, בדומה לאביו ולסבו לפניו, נקטעה שושלת פורסט.
4 בפברואר 1934, לוטננט ראשון
5 בינואר 1942 לוטננט קולונל
2 בנובמבר 1942 בריגדיר גנרל
הרב נתן יהודה אורטנר (תרצ"ה, 1935 - ב' בסיוון תשע"ח, 15 במאי 2018) היה רבה האשכנזי של העיר לוד וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד בשנת 1935 בגרמניה לרבי משה ולפריידא, משפחה רבנית מחסידי בעלזא.
סבו רבי בעריש היה מראשי העסקנים לעליית האדמו"ר רבי אהרן מבעלזא לישראל במלחמת העולם השנייה, אביו רבי משה היה מנהל המשק בחצר רבי אהרן מבעלזא בתל אביב, ומבוני ישיבת בעלז ברחוב אגריפס בירושלים.
היה ממקימי אגודת יוצאי אוהנוב (היבניב), ועמד בראשה במשך שנים.
כמו כן הוציא ספר זיכרון לקהילת אוהנוב.
בשנת תשל"ו (1975) מונה לרב העיר לוד, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת תשע"ה, עת הגיעו לגיל 80 ובהתאם לחוק, רוב הזמן לצידו של הרב חיים חדד.
עם פרישתו עבר להתגורר בבני ברק.
נמנה עם חשובי רבני חסידות בעלזא והסתופף בצל האדמו"ר רבי ישכר דב רוקח.
בחודש ניסן תשע"ז עבר אירוע מוחי, מאז היה מאושפז בבית החולים תל השומר עד לפטירתו, כשהוא בן 83. הלווייתו התקיימה בבני ברק, והוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בניו התחנכו בילדותם במוסדות חב"ד בלוד, ובבגרותם נשלחו לישיבות של חסידויות אחרות.
כתב ספר בנושא יציאת האדמו"ר מבעלזא מהונגריה.
הוא טען מידע אישי שהאדמו"ר הוכרח לסיים את הנאום במשפט האומר שליהודי הונגריה לא יאונה רע, כתנאי לאי-הסגרתו ולהברחתו לארץ ישראל.
הרב אורטנר טען גם, שזוהי הסיבה להשמטת משפט זה, מהדפסות חוזרות מאוחרות יותר של הנאום.
השמטה זו הותקפה על ידי מבקרים שונים, כניסיון התחמקות מ"אחריות הרבי מבלז" ודומיו, להתנהלות היהדות החרדית בשואה, ובעיקר להתנגדותה לציונות.
כמו כן הוציא ספר זיכרון לאביו רבי משה ולסביו רבי בעריש, בשם "פאר משה" - "דבר חן", עם זכרונות מחייהם ומפועלם למען אדמו"רי בעלזא.
כן הוציא ספרים נוספים, בעיקר ספרים המבוססים על תורות אדמור"י בית בעלזא, והבני יששכר.
תשובותיו ההלכתיות פורסמו בשו"ת יד נתן (שלושה כרכים).
לספר צורפה הסכמת הרב שלמה זלמן אוירבך שגם הוסיף הערות לספר.
כן הוציא קונטרס הדן בזמן קריאת המגילה בעיר לוד, וכן ספר בשם "אשנב ליהדות" העוסק בהסברת היהדות המיועד בעיקר לאנשים שאינם דתיים, ובו מציג את עמדת היהדות בנושאים כמו: אבולוציה, גיל העולם, העם הנבחר, שואה, ועוד.
נתן אשל (נולד ב-5 ביולי 1947) הוא איש מִנהל ישראלי.
ניהל במשך כ-16 שנים את עיתון "הצופה", היה סמנכ"ל בעיתון "ישראל היום" וראש הסגל בלשכת ראש הממשלה תחת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
נאלץ לפרוש משירות המדינה ולהתחייב שלא לשוב אליו, לאחר שנחשד בהטרדה והורשע בדין משמעתי ב"צילומים לא מקובלים" של עובדת שהטריד.
אשל נולד בארץ ישראל בשם נתן נטע גרינבוים.
ניהל במשך 16 שנים את עיתון "הצופה" ושימש דירקטור בחברת "ישראלום נכסים" בשנים 2007–2009. שימש סמנכ"ל עיתון "ישראל היום".
בתו, יפעת סלע, היא יושבת ראש אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית.
באפריל 2009, עם שובו של בנימין נתניהו לתפקיד ראש הממשלה, מונה אשל לראש לשכת ראש הממשלה.
בדצמבר 2010 פורסם שתוארו שונה ל"ראש הסגל" בלשכת ראש הממשלה.
הוא מקורב לשרה נתניהו ואיש אמונה.
פרשת פרישתו מלשכת ראש הממשלה
בינואר 2012 נודע ששלושה בכירים בלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו – מזכיר הממשלה צבי האוזר, ראש מערך ההסברה הלאומי יועז הנדל, והמזכיר הצבאי יוחנן לוקר – פנו ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, ומסרו לו מידע על חשד שלפיו נתן אשל הטריד עובדת בלשכה.
וינשטיין העביר מידע זה לחקירה בנציבות שירות המדינה.
עובדת הלשכה, ר', סירבה להעיד בפרשה.
בעקבות החקירה בנציבות שירות המדינה הוסכם על עסקת טיעון, שבמסגרתה הועמד אשל לדין משמעתי בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה.
בדין המשמעתי ביקש התובע עונש מוסכם של נזיפה חמורה ואשל הודה שצילם את ר' ב"צילומים לא מקובלים", נכנס למחשב שלה שלא בידיעתה ומסר מידע הנוגע לה לגורמים בלשכה.
עוד הוסכם כי אשל יתפטר משירות המדינה ולא יעבוד בו בעתיד.
בית הדין קיבל את עסקת הטיעון.
עם פרישתו של אשל פרסמה לשכת ראש הממשלה הודעה שלפיה "נתניהו מבקש להודות לאשל על עבודתו המסורה והטובה במשך שנים בתפקיד ראש לשכת ראש הממשלה, ולשבח את תרומתו החשובה לעבודה המוצלחת של ממשלת ישראל".
נתניהו נזף בשני בכירי לשכתו, הנדל והאוזר, על שלא שיתפו אותו במידע שהעבירו ליועץ המשפטי לממשלה, ולכן נאלץ ללמוד על הפרשה מהדיווח באמצעי התקשורת.
בעקבות נזיפה זו הודיע הנדל על פרישתו מתפקידו.
על טענתו זו כלפי בכיריו חזר נתניהו גם במסיבת עיתונאים.
בעקבות טענתו של נתניהו התפתח דיון בשאלה האם התקשי"ר אסר על הבכירים לדווח לנתניהו, או שלא נכללת בו הגבלה כזו.
הבסיס לדיון היה סעיף 42.474 לתקשי"ר, האומר: "אחראי שקיבל תלונה לא יברר את התלונה, אלא יעביר אותה לאגף החקירות בנציבות שירות המדינה בלבד, ולא ימסור כל מידע הקשור לתלונה לכל גורם אחר במשרד או מחוצה לו".
באפריל 2012 פנתה תנועת אומ"ץ ליועץ המשפטי לממשלה ולמבקר המדינה, לאחר שהתברר שגם לאחר פרישתו ממשיך אשל לפקוד את לשכת ראש הממשלה על בסיס יומי, ולבצע משימות בשליחות נתניהו.
מאז 2012 עובד אשל באספקת שירותי ניהול ותיווך לעמותת "דע אמת", שנוסדה על ידי איש העסקים מוזי ורטהיים ולגורמים נוספים.
בנובמבר 2014 תבע אשל את "מקורות פיתוח וייזום", חברה בת של מקורות, אחרי שלא שילמה לו דמי תיווך בסך 856 אלף ש"ח, עבור עסקה שנחתמה בנובמבר 2013 עם חברה ממשלתית מקסיקנית.
בינואר 2015 פסק בית משפט השלום בתל אביב לטובת אשל.
בינואר 2013 פרסמה שלי יחימוביץ' הודעת דואר אלקטרוני שנשלחה אליה בטעות, ובה מבקש אשל מהיועצת המשפטית של משרד ראש הממשלה, שלומית ברנע פרגו, לברר האם מותר לו לעמוד בראש צוות המשא ומתן להקמת הממשלה.
באפריל 2019 פורסם שאשל יהיה שותף בצוות המשא ומתן הקואליציוני בין הליכוד והמפלגות השותפות.
ב-2018 פורסם כי הקים ביחד עם ישראל גרינץ, קרוב משפחתו בן ה-19, חברה לניהול קמפיינים פוליטיים ברשת באמצעות טכנולוגיה מתקדמת, אשר נרשמה תחת השם NEAIG וכי השניים מחזיקים באחוזי בעלות שווים ומכהנים כדירקטורים בחברה.
ב-1 במרץ 2020, יום לפני הבחירות לכנסת ה-23, פרסמה אילנה דיין הקלטה של אשל ובה התבטאויות כנגד עדות המזרח וכן כנגד השרה מירי רגב.
בנימין נתניהו אמר שדבריו של אשל אינם מקובלים עליו, ואשל פרסם התנצלות.
נתן אליהשווילי (תרנ"ג, 1893 – י"ב באדר ב' תרפ"ט, 24 במרץ 1929) מורה עברי ומחנך יהודי גאורגי, מראשי התנועה הציונית בגאורגיה, שייסד בית ספר עברי בטביליסי.
אליהשוולי נולד בשנת 1893 בעיירה צחינוואלי שבגאורגיה.
השד"ר הרב אברהם חוולס הבחין בכישרונו של הצעיר, ולקח אותו עמו לישיבת ה"חפץ חיים" בראדין, שם למד כשנה, וכן למד בבית המדרש למורים בווילנא.
הרב אמר עליו: "בין תלמידי הרבים, הצטיין מילדותו בכישרונותיו ובשקידתו על התנ"ך ועל התלמוד - אחד ושמו נתן".
כאשר עלה נתן לארץ נתן בידיו הרב חוולס, מכתב המלצה אל הרב קוק שאותו הכיר מימי לימודיהם המשותפים.
אחיו, שלום אליהשווילי, וידידו הקרוב יחיאל עמיחי מאנשי קרן היסוד, מעידים עליו שהיה אוטודידקט במלוא מובן המילה: קרא הרבה וביתו המלא וגדוש ספרים, שימש בית ועד לאינטליגנציה היהודית והלא יהודית.
אנשים שאינם יהודים בקשו להישפט דווקא אצלו בזכות צלילות דעתו ומחשבתו.
אליהשווילי נמנה עם אבות התנועה הציונית בגאורגיה ביחד עם דוד באזוב, ד"ר מיכאל שטרייכר ומאיר מגלאשווילי.
בקהילה היהודית בגאורגיה היו קיימים שני זרמים נוספים ששניהם התנגדו נמרצות לציונות: הראשונים היו המתבוללים, קבוצת "אסימילטורוב", שדגלה בהיטמעות בחברה הגאורגית ומרכזם הגדול היה בכותאיסי.
הקבוצה השנייה, החוגים השמרניים, בהנהגת חכם ראובן אלואשווילי, רב פלך כותאיסי.
הלה פעל בשיתוף עם הרב שמואל לויטין, שלוחו של רבי שלום דובער שניאורסון, שהגיע לעיר בשנת 1916.
נתן מעיד בספרו על הפעילות האנטי ציונית שהוזכרה לעיל: "ככה הורעלה הסביבה והתלקחה אש השנאה לכל דבר ציוני ולאומי במקומות אחדים בגאורגיה ובייחוד בכותאיס, עד שהיה מסוכן להעלות שם ציון וארץ ישראל על השפתיים.
חלק גדול מזה צריך לזקוף על חשבונו של הרבי מליבאוויץ".
בפרוץ המהפכה היה נתן היהודי היחיד שהשתתף באספה הפומבית של האוכלוסייה הכללית באזור.
הוא נאם באותה אספה ולמרות שהקהל לא הכיר אותו, זכה נאומו במחיאות כפיים סוערות כיון שביטא היטב את מאוויי ההמונים.
מאז נתפרסם ברבים בשל השקפותיו הסוציאליסטיות דמוקרטיות, ודווקא הלא יהודים היו מעריציו הגדולים.
בשנת 1917, מספר חודשים לאחר ועידת ציוני קווקז בבאקו, השיגה התנועה שני הישגים חשובים.
בטביליסי נוסד בית ספר עברי-ציוני (בית הספר העמלני מספר 102) שבראשו עמד נתן אליהשווילי.
בית הספר הפך מרכז לחינוך ציוני "ובתוך זמן קצר נשמע צלצול השפה העברית בפי הילדים בבית הספר וברחוב ושרו שירים עברים לאומיים".
בכותאיסי נוסד (1918) הביטאון הציוני ראשון בשפה הגאורגית חמא אבראליסה (קול יהודי) בעריכתו של שלמה ציציאשווילי.
בין הכותבים היו דוד באזוב ובנו הרצל, נתן אליהשווילי, בן-ציון אליגולאשווילי ועוד.
העיתון הופיע במשך כשמונה חודשים כדו-שבועון וזכה לקהל קוראים נרחב.
פורסמו בו מאמרים בנושאים אקטואליים, והוא התרכז בתיאור מצב היהודים בגאורגיה ובהפצת הרעיון הציוני.
נתן עסק גם בכתיבה ופובליציסטקה, בעיתון גאורגי שיצא בטביליסי, הופיע תרגומו לגאורגית ל"האנוסים" (מחזה יהודי בן 3 מערכות).
היצירה נתפרסמה בהמשכים, והוא חתם עליה בכינוי "בן-דוד".
היה חבר באגודת דוברי עברית בעיר טביליסי, בהרצאותיו בלטה ידיעתו העמוקה בספרות עברית.
אחרי מהפכת אוקטובר נבחר ברשימת ס"ד לאספה המכוננת של קווקז, ויחד עם שאר חברי הסיעה העברית הגן בחום על "האוטונומיה הפרסונלית למיעוטים".
בשנת 1918 נספח רשמית לתנועה העממית "צעירי ציון".
היה חבר בוועד הלאומי ליהודי גאורגיה.
יחד עם יוסף ברץ, עסק בארגון תנועת החלוץ בקווקז.
עם הצהרת בלפור החלו הוא וחבריו בהכנות להגשים את הציונות הלכה למעשה.
ההשתלטות הסובייטית, והמצב הכלכלי שהלך והחמיר, הביאו ללחץ גובר לעלייה.
אולם עליית יהודי גאורגיה הייתה פחות מכל עלית מצוקה, שכן אפילו בימים אלה היה גורלם טוב לאין ערוך מגורל שאר יהודי רוסיה.
תוכניתם הייתה להעלות מאות משפחות להתיישבות חקלאית בארץ-ישראל, אך המכשולים ששמו השלטונות בדרך לעלייה, וההתנכרות מצד מוסדות העלייה הציוניים, גרמו לעיכוב שהלך והתמשך.
בשנת 1925 באה משלחת של יהודי גאורגיה בראשותם של הרב דוד באזוב ונתן אליהשווילי אל ההנהלה הציונית בארץ-ישראל, כדי לבדוק את אפשרויות הקליטה.
לאכזבתם ראשי היישוב והתנועה הציונית לא היו מוכנים לסייע בהקצאת המשאבים הנדרשים ובני העדה בארץ היו מפורדים ושקועים אך ורק בעסקיהם.
במאמצים רבים עלה בידם להשיג סרטיפיקטים לחמישים משפחות מתוך המאתיים שהתכוונו לעלות.
בספרו הוא כותב על המצב בארץ: "איני חושב למצוא ציבור, שפיגר בדרך ההתפתחות הציבורית והלאומית כציבור היהודי הגאורגי בארץ".
אכזבה גדולה עוד יותר צפתה למשלחת בשובה לגאורגיה.
רבות מן המשפחות שביקשו לעלות התרוששו ולא עלה בידן לממן את הוצאות הנסיעה.
בסוף שנת 1925 יצאה לארץ-ישראל קבוצה מצומצמת של 17 משפחות, (קבוצת שטרייכר) בראשותו של נתן אליהשווילי.
בארץ לא אבה נתן ללכת להוראה, כפי שיעצו לו ידידיו, אלא רק לעבודה פיזית.
אולם ההבטחות לקרקע לא מומשו והעולים התיישבו כפועלים חקלאיים בפתח תקווה.
תנאי המגורים היו קשים, הפרנסה מועטה והשכר נמוך.
העולים, שהיו כולם בעלי משפחות, סבלו סבל רב.
נתן עבד לפרנסתו ביום, ובלילה כתב את ספרו.
גורם מדרבן לכתיבתו היה ספרו של צבי כשדאי "שבטי ישראל ונצורי ישראל" דפוס נ.
לדעתו של נתן הספר מלא השערות סרק ורשמי ראייה שאינם נתמכים תמיד בעובדות, וממעיט בערכם של יהודי גאורגיה.
נתן אליהשווילי היה חבר במועצת פועלי פתח תקווה וב"הפועל הצעיר".
ב-24 במרץ 1929 נפטר אליהשווילי בבית החולים הדסה בתל אביב, לאחר מחלת כליות ממושכת.
אליהשווילי לא זכה לראות בהגשמת חלומו לעלייה ציונית-חלוצית גדולה מגאורגיה.
השאיר אחריו אישה צעירה, תמר לבית יוספשווילי, ושני ילדים קטנים, אהרן ושושנה.
אלמנתו הייתה בתו של סוחר עשיר ביותר, אישה משכילה שידעה כמה שפות.
לפרנסת ילדיה, נאלצה לעבוד עבודת כפיים ולא בחלה בשום עבודה.
טרם אשפוזו, מסר לה אליהשווילי את כתב היד של ספרו.
היא שמרה עליו עד מותה, ואז הועבר כתב היד לפיקדון לבתם שושנה; הוא ראה אור רק אחרי יובל שנים ממותו.
בנו התגייס בגיל 16 לצבא הבריטי, ומאוחר יותר הצטרף לבריגדה היהודית באירופה.
לאחר שחרור אירופה בידי בנות הברית חזר לארץ, לכפר אברהם.
חודש לאחר חזרתו נפטרה אמו והיא בת 51. מספר חודשים לאחר מכן, במרץ 1947, נרצח בידי פורעים של כנופיות ערביות.
הלווייתו הפכה להפגנת ענק, וראש העיר יוסף ספיר ספד לו.
בכתב ידו של נתן נשאר תרגום עברי לרומן הגאורגי של אגנטה נינושווילי "כריסטינה".
תרגומו לשיר השירים זכה להערכה רבה הן של יהודים ושל לא יהודים בגאורגיה.
התרגום מופיע בספרו בגאורגית, בלוויית הקדמה.
רוני מילר, חלומות נכזבים על ארץ ישראל: מכתבים לנתן אליהשווילי (ספרי ניב, 2022).
נתן אליהשווילי, היהודים הגרוּזים בגרוּזיה ובארץ ישראל; התקין לדפוס מתוך כתב היד שבעזבון והוסיף מבוא ג.
קרסל, תל אביב: צ'ריקובר, תשל"ה.
נתן אליהשווילי, היהודים הגרוזים בגרוזיה ובארץ ישראל; מהדורה חדשה, מתוקנת ומוערת, אור עקיבא: איתי בחור - הוצאה לאור, 2017.
האנוסים מאת שלום אש תרגום לגאורגית בהמשכים בעיתון בטיפליסי
התרגום מופיע בגאורגית בספרו בלוויית הקדמה בשפה זו.
כריסטינה מאת אגנטה נינושווילי (תרגום לעברית) (נשאר בכתב יד ולא פורסם)
נתן בירמן (נולד ב-18 בנובמבר 1947) הוא חצוצרן ומורה למוזיקה ישראלי.
נתן (נָאוּם) בירמן נולד בקורוסטן שליד ז'יטומיר, באוקראינה הסובייטית (ברית המועצות).
הוא בוגר אקדמיה למוזיקה על שם מוסורגסקי באורל שברוסיה, הוא למד אצל פרופ' שולוקוב ומאוחר יותר השתלם במשך מספר שנים אצל פרופ' טימופיי דוקשיצר במוסקבה.
שימש חצוצרן הראשון של התזמורת הפילהרמונית של אורל וכיהן כחבר בחבר השופטים בתחרות הבינלאומית לנגני כלי נשיפה במינסק ב-1988 וכן בתחרות הבינלאומית לנגני כלי נשיפה ביקטרינבורג בשנת 2007.
בשנת 1990 עלה לישראל, ומאז הופיע עם התזמורות המובילות בארץ: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ראשון לציון.
השתתף בפסטיבל למוזיקה בכפר בלום ובפסטיבל אבו גוש, ושימש חצוצרן של חמישיית כלי הנשיפה הישראלית והחצוצרן הראשון של התזמורת הסימפונית חיפה.
כיום משמש חצוצרן ראשון של חמישיית כלי הנשיפה הישראלית ונגן וסולן חצוצרה ראשון של התזמורת הסימפונית החדשה-חיפה.
בינואר 2014 יצא בירמן לסיבוב קונצרטים עם התזמורת הסימפונית החדשה חיפה בארצות הברית עד חודש מרץ 2014.
בירמן פעיל כמורה לחצוצרה בבתי ספר ברחבי הארץ.
תלמידיו זכו בפרסים בתחרויות בארץ ובעולם.
ביוני 2023 התחיל ללמד בעירו חולון בקונסרבטוריון "שטיינברג" אצל תלמידו לשעבר עומר גבאי שמנהל את הקונסרבטוריון כיום.
נתן ארד (7 במרץ 1930 – 25 בינואר 2022) היה לוחם הפלמ"ח במלחמת העצמאות, ממקימי קיבוץ יראון, מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית ויושב ראש מועצת המנהלים של בתי הזיקוק לנפט.
נולד בחיפה ב-1930 לפנינה ויצחק וילנצ'וק.
אחיו היה בר-עתיד (ביל) וילנצ'וק.
ב-17 בספטמבר 1943 נהרגה אמו בתאונת דרכים בעת שירותה כחיילת במלחמת העולם השנייה בחיל הנשים של הצבא הבריטי (ATS), במחנה ליד העיר צידון.
סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה בשנת 1947.
מאוקטובר 1947 ועד יוני 1949 היה בשירות צבאי פעיל, תחילה במסגרת הכשרה מגויסת של הפלמ"ח, הכשרת הצופים דפנה, ולאחר מכן במסגרת צה"ל.
בראשית שנת 1948 עבר קורס מ"כים בקיבוץ דליה.
במלחמת העצמאות לחם בשורות הגדוד השלישי של הפלמ"ח, חטיבת יפתח, בין היתר בקרבות לשחרור הגליל, כיבוש טבריה, הגנת עמק הירדן, בדרך לירושלים, כיבוש לוד, מבצע דני ובשחרור המצור על הנגב במבצע יואב.
בחודשים ינואר עד יוני 1949 עבר קורס קצינים של צה"ל, מחזור ה', במחנה "אליהו", דרומית לנתניה.
בהמשך, במסגרת שירות המילואים, שירת עד ראשית שנת 1965 בסגל הפיקוד של גדוד 112, חטיבה 11; מרבית התקופה כמ"פ, ובשנתיים האחרונות כסמג"ד.
לחם עם הגדוד במסגרת מבצע קדש בדרום סיני.
בשנת 1957 עבר קורס מ"פים של צה"ל במחנה "אליהו".
מסוף שנת 1968 ועד 1975 השתייך למסגרת מל"ח של פיקוד הדרום.
המשיך לאחר מכן לשרת באג"ם מבצעים במטכ"ל עד לקבלת הפטור משירות מילואים.
השלים תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות במכון הטכנולוגי על שם קרנגי בפיטסבורג שבארצות הברית, ותואר שלישי בהנדסת מערכות טכנולוגיות באוניברסיטה על שם ג'ורג' וושינגטון בעיר וושינגטון.
בשנים 1956 עד 1977 עבד בחברת "מקורות", ובתפקידו האחרון היה מנהל אגף ההנדסה.
בשנים 1965–1966 היה חבר בצוות משותף לחברת "מקורות", חברת החשמל, והוועדה לאנרגיה אטומית, שבדק את ההיתכנות של פרויקט (יזום על ידי הממשל האמריקאי וממשלת ישראל) לשילוב מתקני התפלת מי-ים עם אנרגיה גרעינית.
בין השנים 1977 ו-1979 שימש מנכ"ל הרשות הלאומית לאנרגיה.
בשנים 1984–1990 שימש מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית.
בין השנים 1990 ו-1996 היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת בתי זיקוק לנפט, יו"ר הוועד הפועל של חברת "כרמל אולפינים", וחבר בוועדה ממלכתית למינוי רואי חשבון בחברות ממשלתיות וקביעת שכרם.
בין השנים 1996 ו-2002 היה יועץ עצמאי בנושאי אנרגיה ופרויקטים שונים, חבר בוועדת המניות של בנק המזרחי ודירקטור בחברות ציבוריות ופרטיות.
ארד התגורר בתל אביב והיה נשוי לדיצה (לבית סלומון) עד מותה בשנת 2009. אב לשתי בנות: דפנה וארנה.
אחד מנכדיו הוא הקולנוען עמרי שנהר.
ארד נפטר ב-25 בינואר 2022 בגיל 91, והובא למנוחות לצד אשתו דיצה בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
נתן אנגלנדר הוא סופר יהודי-אמריקאי.
נתן אנגלנדר נולד וגדל בקהילה יהודית אורתודוקסית בווסט המפסטד שבלונג איילנד במדינת ניו יורק.
למד בתיכון העברי של מחוז נסאו, והמשיך ללימודים באוניברסיטת המדינה של ניו יורק ובאוניברסיטת איווה.
באמצע שנות ה-90 התגורר במשך חמש שנים בישראל.
מתגורר בברוקלין ובמדיסון ומלמד ספרות יפה במכללת האנטר של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
בשנת 1999 יצא לאור ספרו "For the Relief of Unbearable Urges", ובו תשעה סיפורים קצרים.
בעקבות פרסום הספר זכה אנגלנדר במלגת גוגנהיים.
ארבעה מסיפוריו הקצרים נכללו באנתולוגיות השנתיות "The Best American Short Stories".
בשנת 2000 זכה בפרס פֵּא"ן/מלמוד להצטיינות באמנות הסיפור הקצר.
בשנת 2012 זכה בפרס פרנק אוקונור לסיפור קצר, על ספרו "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אנה פרנק".
אנגלנדר נמנה עם מתרגמיו לאנגלית של ספרו של אתגר קרת, "פתאום דפיקה בדלת".
בעברית: גלגול בפארק אווניו, תרגמה מאנגלית: יערית טאובר בן-יעקב, הוצאת עם עובד, 2003. אוסף סיפורים קצרים.
בעברית: המשרד למקרים מיוחדים, תרגמה מאנגלית: כרמית גיא, הוצאת כתר, 2008. רומן המתמקד בקורותיה של משפחה יהודית בארגנטינה, קדיש וליליאן פוזנן ובנם פאטו, במהלך המלחמה המלוכלכת שבתחילתו של המשטר הצבאי בארגנטינה בשנת 1976.
בעברית: על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אנה פרנק, תרגמו מאנגלית: אתגר קרת ואסף גברון הוצאת כתר, 2013. אוסף סיפורים קצרים.
בעברית: ארוחת ערב במרכז האדמה, תרגמה מאנגלית: איריס ברעם, הוצאת כתר, 2018.
New American Haggadah (יחד עם ג'ונתן ספרן פויר): מהדורה אנגלית של ההגדה של פסח
הרב נתן במברגר (כ"א בשבט תר"ב, 1 בפברואר 1824 - כ"ח בניסן תרע"ט, 27 באפריל 1919) היה רבה הראשי של וירצבורג וגליל בוואריה.
במברגר נולד בווירצבורג בכ"א בשבט תר"ב לרבי יצחק דב במברגר.
בשנת תר"ל נשא לאישה את חנה בת יוסף פרלשטיין מקופנהגן להם נולדו 12 ילדים.
לאחר שנפטר אביו בשנת תרל"ט כיהן בתחילה כשנה בתפקיד זמני כרב העיר וראש בית המדרש למורים.
לאחר כשנה בג' סיון תר"מ נערכו בחירות בהם זכה ברוב קולות נגד ד"ר מרדכי קורף, אולם הוועד שנוהל על ידי מתנגדיו פסלו ארבעים קולות מצידו ובכך החל דיונים בפני הממשלה שבסופו של דבר אישרה לבמברגר להמשיך בתפקיד.
המאבק נגדו היה בעיקר מצד הרפורמים והמשיך שנים עד שנת תרמ"ו אז הוכתר במברגר רשמית על ידי הממשלה לרב העיר וירצבורג והמחוז לכל ימי חייו.
במברגר פעל רבות עבור אנשי ארץ ישראל ועמד בקשר אישי עם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב אברהם יצחק הכהן קוק (הרב במברגר היה זה שחילץ את הראי"ה ממאסרו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ואירח אותו בביתו עד שעבר הרב קוק לשווייץ).
במשך שנות כהונתו אסף 2,475,000 מארקים גרמניים של ימיו עבור מוסדות חשובים בארץ ישראל כבית החולים שערי צדק ועוד, והיה מפרסם בקביעות רשימות התורמים מדרום גרמניה.
הרב במברגר היה במרכז מאבקים בין קהילתו לרפורמים בעניינים הלכתיים שונים ביניהם קבורת אנשים שצוו לשרוף את גופם, הימום בהמות קודם שחיטתן, עשיית תנאי בקידושין.
הרב במברגר היה רוכש ספרים רבים ומעריכים שספרייתו התורנית הייתה הגדולה ביותר בגרמניה בימיו.
נפטר מהתקף לב בכ"ח בניסן תרע"ט, ונקבר בבית העלמין בהוכברג פרבר וירצבורג.
לקוטי הלוי - מנהגי ק"ק ווירצבורג, ברלין תרס"ז.
פקודת הלוים - הגהות על חידושי הרא"ה למסכת תענית, מיינץ תרל"ד.
הרב נתן בורג'יל (בערך ת"פ, 1720 - חשוון תקנ"ב, 1791) היה מגדולי רבני תוניסיה בזמנו, אב"ד תוניס וראש רבני תוניסיה, מחבר הספר "חק נתן" על סדר קדשים.
למד אצל רבי אברהם טייב ("באבא סידי"), רבי יצחק לומברוזו ה"זרע יצחק", ורבי מסעוד רפאל אלפאסי ה"משחא דרבותא".
בגיל 18 מונה על ידי רבו רבי מסעוד, לכהן כדיין בתוניס.
בשנת תקל"ד קיבל יחד עם רבי יוסף הכהן טנוג'י ורבי יוסף זרקא ("עוד יוסף חי"), את פני החיד"א במסע השליחות.
החיד"א התפעל ממנו ובשם הגדולים הוא מתארו "עיר וקדיש, יחיד ומיוחד שברבני תוניס".
בשנת תקמ"ו מונה לכהן כאב"ד בתוניס.
בהקדמתו לספרו הוא כתב שסבל מייסורים רבים.
כך גם בהסכמתו לספרו של בנו רבי אליהו חי, "מגדנות נתן", הוא כותב שאיבד ילדים.
בשנת תקמ"ח עלה לירושלים ומינה על מקומו את רבי שלמה בן רבי מסעוד אלפאסי, ה"כרוב ממשח".
בספר "מעשה נסים" מופיעים סיפורי מופת על כך שנפל לחולי והתרפא על ידי מעשה נסים של רבו רבי מסעוד, ועל כך שבמהלך עלייתו לארץ ישראל, ספינתו חישבה להיטבע ונפער בה חור, ובכוחו שקטה הסערה ונסתם החור, ובעקבות כך התגיירו מלחי הספינה.
הוא שהה בירושלים 4 שנים עד פטירתו ונקבר בהר הזיתים.
תלמידו רבי עוזיאל אלחייאק כיהן ברבנות בתוניס.
בניו היו רבי אליהו חי ורבי אברהם חיים.
חתניו היו רבי דוד טייב דיין בתוניס, רבי יהודה שמאמה והשלישי שמו אינו ידוע.
נכדו, רבי נתן בורג'יל (השני), כיהן אף הוא כרב הראשי בתוניס.
ספרו חוק נתן הוא אחד מספרי היסוד לסדר קדשים.
בספר חידושים והערות על סדר קדשים ועוד מסכתות שונות.
בנוסף נדפסו בספר מעט חידושים על פירוש רבי אליהו מזרחי על התורה, חידושים על הרמב"ם, על הפרי חדש ועל הקרבן אהרן.
הספר נדפס לראשונה בליוורנו תקל"ו-תקל"ח, יחד עם ספרו של בנו מגדנות נתן.
חלק מהערותיו הוכנסו לדפוס וילנה.
עדנה הייתה לספר כשחפץ חיים הדפיס את "אספת זקנים" ובו ארבעה פירושי אחרונים לסדר קדשים, ובהם הספר חק נתן.
הספר נדפס בימינו במהדורות המורחבות של התלמוד של מהדורת עוז והדר.
הרב נתן חזקיהו בוקובזה (ל' באב ה'תשכ"ג, 20 באוגוסט 1963 – י' בניסן ה'תשס"ו, 8 באפריל 2006) היה מקובל ודרשן.
ייסד ועמד בראש מוסדות תורה וחסד.
נולד באשקלון לדני ולחיה (לבית דמרי) בוקובזה.
הוריו עלו מהעיר גאבס שבתוניסיה, והוא היה השמיני מבין 15 ילדיהם.
נקרא על שם הרב נתן פרג'ון, רב העיר המקומי.
בילדותו המוקדמת התגורר פרק זמן בבית הורי אימו בעיר טבריה (דבר שלדבריו השפיע עליו רבות), ולאחר מכן חזר לבית הוריו.
למד בבית הספר היסודי "רמב"ם" באשקלון, בקריית נוער שבירושלים, ובישיבת הנגב, שם למד אצל הרבנים יששכר מאיר וראובן יוסף גרשנוביץ.
לאחר מכן שירת בצה"ל כמש"ק דת במרכז הספקה 617 ליד אילת, ואז חזר ללמוד בישיבה.
בכ"ד בסיוון ה'תש"ן (17 ביוני 1990) התחתן עם יעל ברבי.
בני הזוג התגוררו בנתיבות ונולדו להם ארבעה בנים ובת.
לאחר נישואיו למד בכולל שבישיבת הנגב ובמושב זרועה.
שימש כשנתיים כמחנך בתלמוד תורה "תורה לשמה" באופקים ובמקביל עסק בפעילות ציבורית.
מסביבות שנת ה'תש"ס (2000) עד לפטירתו היה זה תחום עיסוקו העיקרי.
מסופר שכבר בגיל העשרה החל להתבלט כדרשן באזור מגוריו.
מסר שיעורים ושיחות במקומות רבים, כולל בבסיסי צה"ל, לעיתים במספר מקומות ביום.
דרשותיו ושיחותיו עסקו בהלכה, אמונה ומוסר, והוא הרבה לשלב בהן סיפורים בנושא חסד, תפילה, אמונה וביטחון.
בשנת ה'תשנ"ט (1999) החל לשדר בתחנות הרדיו "קול האמת" ו"קול הנשמה".
משנת ה'תש"ס (1999) החל לשדר גם בערוץ 7" את התוכנית "האור הגנוז", וב"רדיו קול חי" את התוכנית "עם סגולה".
בתוכניותיו עסק בייעוץ וברכה ובענייני הלכה ואגדה.
שידוריו האחרונים היו מבית החולים בגרמניה.
עוד בילדותו ארגן חבורות תהילים ולימוד ופעילויות חסד, כשאת המימון השיג מתורמים או משכר שקיבל עבור עבודתו במכולת, בניקיון בתים וכדומה.
בצעירותו גיבש סביבו וניהל את קהילת בית הכנסת "פועלי צדק".
כששירת בצה"ל, נתן את הטבותיו לחיילים אחרים כדי שישתתפו בתפילות ובפעילות רוחנית.
כמו כן שיפץ והגדיל את בית הכנסת של הבסיס ואת ספרייתו, ולימים הכניס לשם ספר תורה.
בשנת ה'תשנ"ז (1997) הקים את עמותת "עמרם החי" - על שם רבי עמרם בן דיוואן ואמו חיה שנפטרה בתחילת אותה שנה.
בשנת ה'תשנ"ט (1999) הקים עמותה נוספת על שם אמו - "חוג ידידי התורה" (ר"ת "חיה").
הקים כולל ערב לאברכים, בתי מדרש, ישיבות בין הזמנים, וכן החזקת ישיבה לבעלי תשובה.
ארגן חלוקות מוצרי מזון וביגוד, בית תמחוי להאכלת אברכים ונזקקים, קייטנות לילדים, שמחות בית השואבה, גמח"ים לחתנים, ליולדות ועוד.
עם השנים הסתכמה הפעילות בסכומים של מאות אלפי שקלים בחודש, שגייס בישראל ובחו"ל, בעיקר בצרפת שם היו לו תלמידים רבים.
מלבד המוסדות שהקים, שיקם ותמך במוסדות נוספים.
סייע בהקמת גנים, הקמת כיתה מיוחדת לילדים עם תסמונת דאון, הקמת בתי כנסת, מקוואות, סיוע לבתי תמחוי וארגוני הצלה.
היה מקורב לרב עובדיה יוסף ולרב מרדכי אליהו, וידידם של הרב שלמה משה עמאר והרב יצחק יוסף, שלושת האחרונים הגיעו לבקרו במיטת חוליו.
הביע מחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
התלמוד הישראלי נוסד בברכתו על ידי מקורבו מאיר יעקבסון.
רבים באו לקבל ממנו ברכות, עצות וסגולות.
בהם רבנים ואישי ציבור, שייחסו לו כוח ראייה בלתי טבעי, יכולת ברכה ועשיית מופתים.
בין מקורביו נמנו שמואל הולנדר, ומאיר שפיגלר, ואישים בולטים נוספים.
בחודש ניסן ה'תשס"ה (אפריל 2005), התגלתה מחלת הסרטן בגופו, והוא עבר טיפולים רפואיים בבית החולים הדסה עין כרם.
במוצאי שבת פרשת בשלח (י"ג בשבט ה'תשס"ו, 11 בפברואר 2006) הוטס לטיפולים בבית חולים בגרמניה, וכשכשלו הוחזר לבית החולים "הדסה".
רבו הרב מאיר הוסיף לו את השם "חזקיהו".
הוא נפטר בשבת הגדול, י' בניסן ה'תשס"ו (8 באפריל 2006).
רבבות אנשים ליווהו בדרכו האחרונה.
על קברו בבית העלמין בנתיבות הוקם מבנה לציבור המתפללים.
את נוסח מצבתו כתב הרב מרדכי אליהו:.
לאחר פטירתו נקראו המוסדות שהקים "מאורות נתן" על שמו, והם ממשיכים לפעול בניהול רעייתו.
המוסדות מוציאים חוברות ומאמרים לזכרו ומפיצים עלון שבת "מידי שבת" עם סיפורים עליו ודברי תורתו, בעברית ובצרפתית.
מדי שנה ביום פטירתו עורכים מוסדותיו הילולה לזכרו.
בטבח שבעה באוקטובר הקימו מוסדותיו "בית חם" לחיילים בשיתוף "מרכז הבניה הישראלי", שמספק אלפי מנות אוכל ללוחמים מדי יום.
אביו הקים ישיבה בנתיבות לזכרו.
אחיו הקימו את בית הכנסת "משכן נתן וחיה" בעיר אשקלון לזכרו ולזכר ואמו.
הזמר אלעד שער הוציא את השיר "בלעדיך" לזכרו.
הרב בוקובזה הוציא לאור בשנותיו האחרונות מספר ספרי סגולות ותפילות, תחת הכותר "בני חיי ומזוני".
כמו כן כתב ספר מקיף בהלכות מעשר כספים, אך לא הספיק להוציאו לאור.
מקצת מדברי תורתו הודפסו בספר הזיכרון "זיכרון נתן" שהוציא לאור בנו הבכור בשנת ה'תשס"ט (2009).
בשנותיו האחרונות מימן פרויקט (שלא התממש) של ביאור התלמוד בבלי, שבו יצא לאור כרך אחד על מסכת בבא קמא.
נתן אודווה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקיצוני בצ'אונגג'ו.
אודווה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של טוטנהאם הוטספר.
ב-2 בפברואר 2015 אודווה הושאל ללוטון טאון מהפוטבול ליג השנייה.
5 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד אוקספורד יונייטד.
ב-13 באוגוסט 2015 סוכמה השאלתם של אודווה ודומיניק בול לגלאזגו ריינג'רס עד לסיום העונה, אך ב-17 בינואר 2016 הוא חזר לטוטנהאם.
ב-26 בפברואר 2016 אודווה הושאל לקולצ'סטר יונייטד לחודש.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לפיטרבורו יונייטד עד לאמצע העונה.
ב-14 בפברואר 2017 שוחרר מטוטנהאם וחתם לשלוש שנים באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
ב-25 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 למריבור.
ב-22 ביולי 2018 שוחרר מהמועדון.
ב-28 בספטמבר 2018 אודווה חתם בויילה מליגת העל הדנית לשלוש שנים.
ב-17 בדצמבר עזב את המועדון.
ב-30 בינואר 2019 אודווה חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-12 במרץ 2020, אודווה חתם בדאנדוק מליגת העל האירית.
בינואר אודווה חתם בקשלה מליגת העל האזרית ובסיום עונה חתם בטוראן טובוז.
בצעירותו, אודווה שיחק בכל נבחרות הנוער של אנגליה עד לנבחרת הנוער.
בשנת החליט לייצג את ניגריה ושיחק בנבחרת הצעירה שלה.
נתן בנג'מין אקה (בהולנדית: Nathan Benjamin Aké; נולד ב-18 בפברואר 1995) הוא כדורגלן הולנדי, המשחק בעמדת הבלם או המגן השמאלי במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג ובנבחרת הולנד.
אקה נולד בעיר האג שבהולנד לאב מחוף השנהב ולאם הולנדית.
בגיל 12 אקה עבר ממחלקת הנוער של דן האג למחלקת הנוער של פיינורד.
בגיל 15 הוא קיבל הצעה מצ'לסי להצטרף לאקדמיה של המועדון, אקה נענה להצעה ועבר לאנגליה.
ב-26 בדצמבר 2012 אקה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של צ'לסי, כשנכנס כמחליף בניצחון הקבוצה על נוריץ' סיטי במסגרת הפרמייר ליג.
באותה עונה אקה ערך שבע הופעות במדי צ'לסי, כולל שתי הופעות בליגה האירופית בה צ'לסי זכתה באותה עונה.
באוגוסט 2013 אקה חתם על חוזה לחמש עונות בצ'לסי עד 2018. עם זאת באותה עונה הוא ערך רק הופעה אחת במדי צ'לסי.
ב-23 במרץ 2015 אקה הושאל לרדינג מהצ'מפיונשיפ וערך חמש הופעות במדי הקבוצה.
בעונת 2015/2016 הושאל אקה לווטפורד העולה החדשה לפרמייר ליג.
ב-20 בדצמבר 2015 אקה כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון ווטפורד 0–3 על ליברפול במסגרת הפרמייר ליג.
אקה הרשים במדי ווטפורד וערך במדי הקבוצה 24 הופעות בליגה, וזכה בתואר שחקן העונה הצעיר של המועדון.
באותה עונה ווטפורד סיימה במקום ה-13 בפרמייר ליג.
לפני תחילת עונת 2016/2017 אקה הושאל לבורנמות'.
ב-8 בינואר 2017 אף על פי שאקה הרשים במדי בורנמות' וכבש שלושה שערים ב-10 משחקים, צ'לסי החליטה להחזיר אותו מההשאלה.
באותה עונה צ'לסי זכתה באליפות, אך אקה ערך רק שתי הופעות בליגה במדיה.
עם זאת, הוא פתח בניצחון 2–4 של צ'לסי על טוטנהאם הוטספר בחצי גמר גביע ה-FA.
ב-30 ביוני 2017 בורנמות' שילמה 20 מיליון ליש"ט לצ'לסי עבור אקה, סכום שיא עבור המועדון.
ב-2017/2018 אקה היה שחקן משמעותי מאוד בהגנת בורנמות' ושיחק בכל המשחקים של הקבוצה בליגה, ועזר לקבוצה לסיים במקום ה-12. בעונת 2018/2019 הוא פעם נוספת שיחק בכל המשחקים בפרמייר ליג והוסיף ארבעה שערי ליגה.
בעונת 2019/2020 אקה ערך 29 הופעות ולא עזר לקבוצה להימנע מירידת ליגה לאחר חמש עונות רצופות בפרמייר ליג.
ב-5 באוגוסט 2020 אקה חתם במנצ'סטר סיטי על חוזה לחמש שנים, סכום ההעברה הוא 41 מיליון ליש"ט.
את הופעת הבכורה ערך ב-21 בספטמבר במסגרת המחזור השני של עונת 2020/2021 בניצחון קבוצתו 1–3 על וולברהמפטון וונדרס.
את שער הבכורה בקבוצה כבש ב-27 בספטמבר בתבוסה של קבוצתו 2–5 על ידי לסטר סיטי.
אקה יצג את כל הנבחרות הצעירות של הולנד ושימש כקפטן של הנבחרת עד גיל 17 איתה זכה פעמיים באליפות אירופה והנבחרת עד גיל 19. אקה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של הולנד ב-31 במאי 2017 בניצחון 1–2 במסגרת משחק ידידות על נבחרת מרוקו.
אקה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת ב-4 ביוני 2018 במשחק ידידות מול איטליה שהסתיים בתוצאה 1-1. את השער הראשון שלו במשחק רשמי כבש בניצחון 0–5 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות יורו 2020.
ביוני 2022 התחתן אקה עם קיילי ראמאן, מעצבת אופנה, לאחר זוגיות של יותר מעשור.
נתן איסייביץ' אלטמן היה אמן אוונגרדי יהודי רוסי - אוקראיני, צייר בסגנון קוביסטי, מעצב במה ומאייר ספרים.
הוא נולד בויניצה, בפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (אוקראינה של ימינו) למשפחה של סוחרים יהודים.
בשנים 1902–1907 למד ציור ופיסול במכללה לאמנות באודסה (כיום אוקראינה העצמאית).
בשנת 1906 הציג את התערוכה הראשונה שלו באודסה.
בשנת 1910 נסע לפריז, שם שהה שנה אחת.
הוא למד באקדמיה הרוסית החופשית בפריז, ועבד בסטודיו של ולדימיר בראנוף-רוסין, ויצר קשר עם מארק שאגאל, אלכסנדר ארכיפנקו ודייוויד שטרנברג.
בשנת 1910 הוא חבר בקבוצת "סויוז מולודיוז'י" (איגוד הנוער).
בשנת 1912 עבר אלטמן לסנקט פטרבורג.
דיוקנה המפורסם של אנה אחמטובה, בסגנון קוביסטי, צויר בשנת 1914. בין השנים 1915–1917 היה נתן אלטמן מורה בבית הספר הפרטי לאמנות של מיכאיל ברנשטיין.
לאחר 1916 החל לעבוד כמעצב במה.
בשנת 1918 הוא היה חבר בוועדה לעניינים אמנותיים במחלקה לאמנויות יפות יחד עם קזימיר מלביץ', ברנוף-רוסין ושבצ'נקו.
באותה שנה הציג תערוכה עם קבוצת "החברה היהודית לקידום האמנויות" במוסקבה, יחד עם ולדימיר בראנוף-רוסין, אל ליסיצקי ואחרים.
באותה שנה, הוא הציב בכיכר הארמון עבודה זמנית של פיסול אדריכלי לציון יום השנה הראשון למהפכת אוקטובר.
לאחר מכן נחתך הבד ושימש לקשירת כף הרגל של החיילים.
בשנת 1920 הוא הפך לחבר "במכון לתרבות אמנותית" (INKHUK), יחד עם קזימיר מלביץ', ולדימיר טאטלין ואחרים.
באותה שנה הוא השתתף בתערוכה "מאימפרסיוניזם לקוביזם" במוזיאון לתרבות הציור בפטרוגרד (כיום סנט פטרסבורג).
בין השנים 1921–1922 היה מנהל המוזיאון לתרבות הציור בפטרוגרד.
בשנים 1920–1928 עבד על עיצובי במה לתיאטרון הבימה בין היתר למחזה הדיבוק.
בשנת 1923 פורסם בברלין כרך של האמנות הגרפית שלו.
בשנת 1925 השתתף בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות ("אר דקו") בפריז יחד עם אלכסנדרה אקסטר, ואדים מלר, רודולף פרנץ, סוניה דלאוני-טרק ודייוויד שטרנברג.
תערוכת היחיד הראשונה שלו בלנינגרד הייתה בשנת 1926.
אלטמן עבר לפריז בשנת 1928. בשנת 1936 חזר ללנינגרד.
הוא עבד בעיקר עבור התיאטרון, כמאייר ספרים ומחבר מאמרים על אמנות.
נתן אלטמן נפטר בלנינגרד בן 81. בבניין הדירות שבו התגורר הוטבע לוח זיכרון לזכרו.
1911. שמן על בד מותקן על קרטון.
המוזיאון הרוסי, סנקט פטרבורג, רוסיה.
המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה.
המוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג, רוסיה
דיוקן של צעיר יהודי (דיוקן עצמי).
טבע דומם עם כד לבן.
1920. שמן, אמייל, דבק, טיח ונסורת על בד.
1926. עפרון עופרת על נייר.
1926. עיפרון איטלקי ועופרת על נייר.
נתן אהרנפלד (בהונגרית: Ehrenfeld Náthán; צ'וז, 1843 – ברלין, 17 בפברואר 1912) היה רבה הראשי של פראג במשך תקופה ארוכה.
אהרנפלד למד בישיבות יוקרתיות: בברטיסלאבה ובאייזנשטאדט ואחר כך בבית המדרש לרבנים בברלין.
הוא היה תלמידו של הרב והחוקר עזריאל הילדסהיימר (1820–1899).
אהרנפלד סיים את לימודיו גם באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת קיל עם עבודת גמר בנושא ספר העיקרים של יוסף אלבו (תורתו של יוסף אלבו על העקרונות וקריטריוני הדת).
תחילה היה רב בברנדנבורג אחר כך בפרנצלאו.
בשנת 1878 בגנסן (היום גנייזנו) ומשנת 1890 עד מותו מונה לרב ראשי של פראג.
ביוני 1890 התבקש ארנפלד כאמור לרשת את מרקוס הירש (1833–1909) כרב הראשי של פראג.
בשנת 1900 הוזמן לברלין לשמש כרב בשל היותו דרשן מצוין, אך הוא לא קיבל את ההזמנה ונשאר הרב הראשי של פראג עד מותו.
לאחר מותו ירש את מקומו חתנו חיים ברודי (1868–1942), בעלה של בתו הבכורה.
ברודי היה מומחה לשירה עברית מימי הביניים ולאחר מכן שימש כמנהל המכון לחקר השירה העברית מימי הביניים בברלין ובירושלים.
לזכותו של נתן אהרנפלד תרשם הקמת המכון להכשרת מורים יהודים ופריחת המוסדות הוותיקים בפראג נובעות מעבודתו הבלתי נלאית.
לאהרנפלד היו שלוש בנות ושני בנים (הבכור, סאלו, הפך למורה בגימנסיה בפראג; הצעיר, סמי, היה סוחר בווינה, אסתר נישאה לחיים ברודי).
כחוקר מוכר, כרטוריקן וכמורה, אהרנפלד ביקש במיוחד לדבר בקהילות רחוקות.
הוא שם דגש רב על החינוך הדתי, היה מעורב באופן פעיל בניסוחו, וכן פיקח על תהליך הבדיקה בבתי הספר בפראג.
למרות סכסוך ניכר בתוך הקהילה היהודית בפראג, הוא הצליח ליישב את חילוקי הדעות בין הפלגים השונים.
הוא היה חסיד של האורתודוקסיה הדתית, התייחס לשאלות תאולוגיות בצורה שמרנית לחלוטין.
למשל, הוא התנגד באופן חד משמעי לשריפת הגופה ואסר על קבורת כדים בבית הקברות היהודי בפראג.
נתן (נתי) אוריאלי (נולד ב-26 ביוני 1959) הוא סוציולוג וחוקר תיירות, פרופסור מן המניין במחלקה לניהול מלונאות ותיירות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אוריאלי נולד וגדל בהרצליה, בן לאחת המשפחות הראשונות והוותיקות בעיר.
למד לתואר ראשון (1984) ושני (1989) במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1993 באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
את הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1995 הצטרף לסגל המחלקה לניהול מלונאות ותיירות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם הוא משמש כפרופסור מן המניין.
בשנים 2009–2012 כיהן כראש המחלקה לניהול מלונאות ותיירות בקמפוס אילת של האוניברסיטה, ובשנים 2012–2016 כראש המחלקה בקמפוס הראשי באר שבע.
אוריאלי חוקר נושאים שונים בסוצילוגיה ובפסיכולוגיה של התיירות, כגון טיפולוגיות תיירותיות, החוויה התיירותית, יחסי תיירים-מקומיים, תיירות וסטייה חברתית, ותיירות בעידן המודרני והפוסט-מדרני.
כיוון מחקרי נוסף מתפרש על נושאים שונים בניהול תיירות, כגון התנהגות צרכנים וסיכון, תכנון ופיתוח בר-קיימא, ומשפט ומדיניות ציבורית.
האג'נדה המחקרית שלו כוללות עבודות תאורטיות ומחקרים אמפיריים הנשענים על שיטות איכותניות אך גם על סקרים וניתוחים כמותיים.
מחקריו של אוריאלי פורסמו בספרים ובכתבי עת מובילים בתחום חקר התיירות.
מתגורר עם משפחתו בבאר שבע.
ואוריאלי, נ., דיני תיירות להלכה ולמעשה: המשפט בראי הפוליטיקה, בורסי, הוצאה לאור של ספרי משפט, תל אביב, 2007
נתן בוזנה (נולד ב-8 באפריל 1963) הוא קצין בדימוס בדרגת ניצב במשטרת ישראל שכיהן כראש אגף סי"ף.
שירת בצה"ל בחיל ההנדסה הקרבית.
ב-1984 התגייס למשטרת ישראל ושירת במערך החבלה.
ב-1991 יצא לקורס קצינים, שימש סגן מפקד בית הספר לחבלה ולאחר מכן מונה לקצין חבלה באזור רצועת עזה.
במהלך שירותו בתפקיד עוטר בעיטור השירות על נטרול מכוניות תופת.
שימש קצין חבלה בפיקוד המרכז וקצין חבלה של מחוז ירושלים.
ב-2006 מונה לקצין אגף המבצעים במרחב מוריה של מחוז ירושלים.
ב-2008 מונה לראש מחלקת החבלה של משטרת ישראל.
בספטמבר 2013 מונה למפקד מרחב איילון.
ביוני 2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב נגב.
ב-2019 מונה לסגן מפקד מחוז ש"י.
במרץ 2022 הוחלט שימונה לראש אגף סי"ף בדרגת ניצב.
ב-5 ביוני 2023 נודע כי השר לביטחון לאומי ימנה פרויקטור למאבק בפשיעה במגזר הערבי.
למחרת הודיע בוזנה על כוונתו לפרוש מהמשטרה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במדעי החברה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
הוא אב לשלושה בנים ומתגורר בראשון לציון.
נתן בן דוד הוא השלישי ברשימת הבנים שנולדו לדוד המלך בירושלים, לפניו שמוע (או שמעא) ושובב ואחריו שלמה.
לפי , ארבעתם נולדו מבת שבע.
נתן מוזכר כבנו של דוד בשלושה מקומות:
הבשורה על-פי לוקאס, מייחסת את יוסף, אביו של ישו, לנתן בן דוד בשושלת של 40 דורות שבאמצעה נמצא זרובבל בן שאלתיאל.
לעומת זאת, בתחילת הבשורה על-פי מתי, השושלת פחות מ-30 דורות והשמות בה שונים לחלוטין, היא כוללת את שושלת בית דוד וזרובבל נמצא בה כנכדו של יהויכין.
השערות רבות הועלו כדי לפתור את הסתירה בין המקורות.
לדוד המלך נולדו ששה בנים בחברון:
לפי הסדר ברשימות, נתן הוא הבן התשיעי של דוד.
לפי הרשימה הראשונה בדברי הימים הוא בנה השלישי של בת שבע ושלמה הרביעי.
בסיפור דוד ובת שבע היא יולדת בן ראשון ששמו לא מופיע ומיד לאחר מותו נכנסת להריון ויולדת את שלמה ואין אזכור לילדים אחרים בינתיים.
ייתכן שנקרא נתן על שמו של נתן הנביא שהיה יועץ של בת שבע.
רבי נתן בן יהודה הוא אחד מהראשונים, חי ופעל במאה ה-13, ומחבר ספר המחכים.