tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתהליכי הבנייה של מרכז גטי שולבו טכנולוגיות שונות שמטרתם לייצר עמידות בפני שריפות.
מרכז גטי מתאר את עצמו כ"מקום הבטוח ביותר לאמנות בזמן שריפה".
הבניינים עשויים מטרוורטין, שנבחר במיוחד בשל איכויותיו העמידות בפני אש, בטון ופלדה מוגנת.
אלה מוקפים ברחבות עם גינון מושקה היטב שנועד להאט את התפשטות האש.
עצי האלון נגזמים באופן קבוע כך שצמרותיהם נשארות גבוהות.
הצ'פארל המקומי שדליק מאד הוסר, וצמחייה מעכבת בעירה התווספה למדרונות סביב למרכז.
בקצה הצפוני של המרכז הוצב מכל עם 3.8 מיליון ליטר של מים, לצד מנחת מסוקים מה שמאפשר למסוקי הכיבוי לאסוף מים.
גם רמפת הגישה מרחבת הכניסה למוזיאון נבנתה כדי לאפשר לכבאית לעבור מעליה.
קירות הפנים עשויים בטון מזוין או פלדה מוגנת אש, מצוידים בדלתות אש אוטומטיות לאטום אזורים בבניין.
מערכת האוורור נועדה לשמור על זרימת לחץ המונעת כניסת עשן למבנה בזמן שריפה בחוץ.
ב-16 השנאים החשמליים במרכז, נוזל סיליקון משמש כנוזל קירור עם פחות סיכון להצתה מאשר נוזל קירור פחמימני.
מערכת מתזים, המתוארת כ"מוצא אחרון", נועדה לאזן בין הנזק הפוטנציאלי של שריפה לבין הסיכון לנזקי מים ליצירות האמנות יקרות הערך.
בשנת 2017, שרפת ה-Skirball כמעט התפשטה למרכז גטי, כאשר גחלת נסחפה אל הגבעה ב-6 בדצמבר.
האדמה הלחה, ספוגה ב-1.2 מיליון ליטרים של מים מרשת צינורות ההשקיה של הגנים במרכז, מנעה את התפשטות האש והיא כובתה על ידי מכבי האש ללא נזק נוסף.
במהלך השריפות בלוס אנג'לס ב-2025, מרכז גטי נכלל באזור הפינוי עקב התפשטות השריפה.
בתגובה הצהירו מנהלי המרכז כי המוזיאון הוא המקום המוגן והבטוח ביותר עבור היצירות.
משחק הווידאו Grand Theft Auto V משנת 2013 כולל מוזיאון המבוסס על מרכז גטי, הנקרא Kortz Center.
מרכז האור (ידוע גם בשם גרעין הראל) הייתה קהילה רוחנית שפעלה בישראל בראשית המאה ה-21, אשר עסקה בלימודי מיסטיקה וקבלה, ונחשבה בעיני גורמים שונים ככת.
הקהילה הובלה על ידי אדם שכינה עצמו אביב הגואל, שפעל יחד עם רעייתו עמית.
תחת כסות של ארגון לעידן חדש וקבלה, פעלה הקבוצה בעיקר ב והקימה התארגנות התיישבותית בשם "גרעין הראל".
פעילות הקבוצה עוררה מחלוקת וביקורת ציבורית.
גורמים רשמיים וארגונים נגד-כתות התייחסו אליה ככת מסוכנת.
עמותת מרכז האור נוסדה בשנת 2002 על ידי אביב הגואל ורעייתו עמית כארגון ללא מטרות רווח, במטרה לקדם אחדות בין שוחרי רוחניות מכל הדתות ולהקים מרכזי לימוד רוחני.
בני הזוג התיישבו במדרשת בן-גוריון, שם עבדה עמית כמורה ומחנכת בתיכון המקומי ואביב הועסק כאב בית.
בתקופה זו החלו בני הזוג להפיץ מתורתם לתלמידים: עמית תיארה בפני תלמידיה את אביב כבעל ידע מיסטי רב, ועל פי פרסומים נהג ללבוש בגדים לבנים בבית הספר.
בשנת 2003 פרסם אביב הגואל ספר רוחני בשם "כל בדיות לבך אמת – דרך הלוחם אל האור", שבו תיאר את מסעו הרוחני ואת עיקרי תורתו, המדגישה העצמה אישית והליכה ב"דרך הלב" לעבר האור.
העמותה קיימה כנסים, סדנאות וקורסים בתחומי העידן החדש והרוחניות הפופולרית, ביניהם קורס "דרך הלוחם אל האור" שהנחו אביב ועמית בעצמם יחד עם אסיסטנטים חברי הקבוצה.
פעילות העמותה התקיימה במספר מוקדים בארץ, אולם עיקר פעילותה ומגוריהם של חבריה התרכזו בנגב.
השפעתם על חלק מהתלמידים עוררה דאגה בקרב הורים: היו תלמידים שהחלו להתרחק ממשפחותיהם בהשפעת הזוג.
בעקבות תלונות הורים, בשנת 2005 הורחקו אביב ועמית הגואל ממדרשת בן-גוריון וממערכת החינוך במקום.
לאחר הרחקתם עברו בני הזוג לבאר שבע, שם גיבשו סביבם קהילה קטנה של חסידים שהמשיכו בעקבותיהם.
חברי הקבוצה כינו עצמם "לוחמי האור", אימצו לבוש לבן אחיד וענדו טבעת זהה על הזרת כסמל השתייכות.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 החלו אביב הגואל ותומכיו לטפח חזון להקמת יישוב קהילתי חדש ברמת הנגב, אותו כינו "עיר האלוהים".
לצורך מימוש הרעיון — ולטענת מבקרים, גם כדי להסוות את פעילות "מרכז האור" — התארגנו המשפחות בגרעין התיישבותי שנקרא גרעין הראל (על שם הר אלדד באזור הנגב).
בשנת 2013 עלו חברי הגרעין והתיישבו באופן בלתי-רשמי בהר אלדד, בסמוך ליישוב אשלים, במטרה לבסס שם את "עיר האלוהים", קומונה רוחנית בעלת צביון ציוני-אידיאלי.
חברי הגרעין הציגו כלפי חוץ חזות של קבוצת חלוצים הפועלים ליישב את הנגב, והדגישו עקרונות של חקלאות שיתופית וחיים אקולוגיים.
בשלב זה חלק מהמשפחות בגרעין לא הזדהו בפומבי עם "מרכז האור" כדי להפיג חששות, ואף טענו שהיישוב המתוכנן אינו קשור לארגון של אביב הגואל, אם כי הודו שכשליש מהמתיישבים היו בעבר תלמידיו של הגואל.
הגרעין הוסיף לנסות להשתלב במסגרת יישובית מוכרת; בין השאר נדונה אפשרות צירוף המשפחות ליישוב אשלים הסמוך, אך מהלך זה נתקל בהתנגדות עזה של תושבי אשלים מחשש שמדובר בכת מסוכנת.
לבסוף, המאחז בהר אלדד פונה בצו בית משפט, ותוכנית "עיר האלוהים" לא יצאה אל הפועל.
החל מאמצע העשור השני של המאה ה-21 דעכה פעילות עמותת מרכז האור, והיא למעשה חדלה מלפעול באופן רשמי.
עם זאת, תחקירים מאוחרים מעידים שקשרי הקהילה נותרו הדוקים וכי חלק מהמשפחות שמרו אמונים לאביב הגואל גם בשנים שלאחר מכן.
תורתה של קהילת מרכז האור שילבה רעיונות מהקבלה היהודית, מהמיסטיקה הכללית ומזרמי העידן חדש.
מטרת המייסדים הייתה, בין היתר, "לאחד ולחבר אנשי רוח מכל גוני הקשת" ולפתוח את שערי לימודי הרוח לכל אדם שוחרי דעת, ללא הבדל דת, גזע ומין.
אביב הגואל הטיף לתפיסת עולם מונותאיסטית אוניברסלית, הרואה בכל הדתות ביטוי לאמת רוחנית אחת.
הוא שם דגש על פיתוח "דרך הלוחם אל האור": מסלול רוחני שלדבריו מוביל להארה אישית דרך פתיחת הלב, התעלות מעל מגבלות האגו ושאיפה לשלמות מוסרית.
החברים עברו קורסים וסדנאות ללימוד טכניקות של מדיטציה, ריפוי אלטרנטיבי (כגון נשימה הולוטרופית) וכלים של "יצירת מציאות" בהשראת חשיבה חיובית.
עם הזמן, אימצה הקבוצה אמונות ומנהגים ייחודיים שתרמו לתדמיתה ככת.
מנהיג הקבוצה, אביב הגואל, תואר בפני החברים כדמות נעלה מבחינה רוחנית ואף היו שאמרו שהוא התגלמות המלאך רזיאל מהמסורת הקבלית.
הילדים שגדלו בקבוצה הודרכו על ידי עמית הגואל לפתח "ראייה על-חושית" ולהאמין ביכולות מיסטיות כגון קליטה על-טבעית.
חברי הקהילה כינו את עצמם "לוחמי האור" והקפידו על לבוש לבן אחיד כסמל לטוהר רוחני, וכן ענידת טבעות זהות, מנהג ששיקף לכידות ומשמעת קבוצתית.
הקבוצה האמינה כי הם חלוצים להגשמת חזון משיחי בנגב, ובסופו של דבר שאפו להקים את "עיר האלוהים", מרכז יישובי רוחני שבו יתאחדו מאמינים מכל הדתות סביב אור האמונה והשלום.
החיים בקהילה התאפיינו בשליטה רוחנית ומסגרת נוקשה.
לפי עדויות חברים לשעבר ומשפחותיהם, נאסר על חברי הקבוצה לקבל טיפול רפואי או נפשי ללא אישור מנהיגי הקהילה.
מי שחש מצוקה נפשית, למשל, הודרך לפנות לטיפולים האלטרנטיביים שסיפקה עמית הגואל, שטיפלה בהולותרפיה.
בני משפחה שהביעו ספקות או הסתייגות מהקבוצה תוארו באוזני החברים כ"שדים" או כמי שנמצאים תחת השפעות שליליות שיש להתנתק מהן.
הקהילה הפעילה מנגנון פנימי של אכיפה ומשמעת: חברים שחרגו מכללי הקבוצה או ערערו על סמכות המנהיג טופלו באמצעות גורם מפקח שכונה "הרואות", כנראה קבוצת נאמנות קרובות למנהיג, שתפקידן היה "לראות" סטיות מהדרך ולהטיל סנקציות רוחניות על הסוררים.
מאפיינים אלה ובהם ייחוס כוחות על-אנושיים למנהיג, ציות עיוור, בידוד מהעולם החיצון והפחדה מדמויות חיצוניות חיזקו את הטענות כי מרכז האור תיפקד ככת לכל דבר.
העלייה להר אלדד, הפינוי והמשך הדרך (2013–2014)
באוגוסט 2013, לאחר שנים של ניסיונות מול הרשויות, עלו חברי "גרעין הראל" להתיישבות עצמאית בהר אלדד, בין מדרשת בן-גוריון למצפה רמון, והקימו מאחז בנוסח "חומה ומגדל" שהוצג כיישוב אקולוגי; באתר הוצבו מבנים ארעיים וכיפות גאודזיות לשיכון עשרות מחברי הגרעין, ובהם משפחות עם ילדים.
בתוך שבועות הוגשו התנגדויות מצד גורמי שמירת טבע ותושבים, ובאוקטובר 2013 נקבע כי חברי הגרעין לא יסופחו לאשלים, ופונה המאחז בצו בית משפט; כ־70 מחברי הגרעין עזבו את הר אלדד.
במהלך העימות סביב המאחז פרסמה מועצה אזורית רמת הנגב מכתב אזהרה שבו תואר "מרכז האור" ככת מסוכנת ונטען כי מנהיג העמותה פגע מינית באחת מחברותיה.
המנהיג הכחיש והגיש תביעת לשון הרע.
בפברואר 2019 קיבל בית משפט השלום בתל אביב את התביעה באופן חלקי: נקבע כי הטענה לפגיעה מינית לא הוכחה ועל המועצה לפצותו, ואילו ביחס לכינוי "כת" התקבלה הגנת "אמת דיברתי".
לאחר הפינוי הועבר הגרעין לשיכון זמני בשכונת קראוואנים באתר צוחר שבמועצה אזורית אשכול, בהובלת החטיבה להתיישבות; בסוף 2014 נחתם הסדר הרשאה זמני בין אגודת הראל, המועצה והחטיבה שנקצב לשנתיים וחצי (ממועד קבלת טופס 4) והוארך בפועל בשל עיכובים מנהליים.
משנת 2017 החלו שיווקים של מגרשי הרחבה בצוחר והמועצה דרשה את פינוי מתחם הגרעין שישב על מגרשים מתוכננים; לפי המועצה, הקראוונים של הגרעין תפסו 25 מגרשים שהוקצו בהסכמה ונוספו מבנים ללא היתר על כ־10 מגרשים נוספים, בעוד לרשימת ההמתנה נרשמו כ־130 משפחות.
מנגד טענו חברי הגרעין כי המדינה היא שהושיבה אותם בצוחר והבטיחה פתרון קבע שאינו ממומש.
באמצע 2022 הושג הסכם פשרה בין המועצה האזורית אשכול לבין הגרעין, שקיבל תוקף של פסק דין: חברי הגרעין התחייבו להתפנות מצוחר עד אפריל 2023, והמועצה יחד עם החטיבה להתיישבות התחייבו לסייע במעבר לאתר הקבע המתוכנן "עיר אובות" שבמועצה אזורית הערבה התיכונה.
ההסכם כלל התחייבות החטיבה להסרת מבנים בלתי־חוקיים שהותיר הגרעין ולהכשרת הקרקע לקליטת משפחות חדשות בצוחר.
ב־10 באפריל 2022 אישרה ממשלת ישראל הקמת יישוב כפרי־קהילתי חדש בשם "עיר אובות", מדרום לעין חצבה, במועצה האזורית הערבה התיכונה; נקבע כי היישוב ייפתח לקליטה רחבה בהתאם לנוהלי קבלה ולא יהיה "פרטי" של גרעין כלשהו.
במקביל נדונו מקורות מימון ותשתיות ל"מחנה זמני" לקליטת משפחות הגרעין, לרבות שיתופי פעולה עם קרן קיימת לישראל; ועדת הכלכלה של הכנסת קראה לזרז את התקצוב והביצוע והבהירה כי הקליטה ביישוב תיעשה לפי הנהלים הרגילים.
בדצמבר 2022 נערך טקס לציון תחילת העבודות באתר עיר אובות, ובו נמסר כי בתוך חודשים ספורים ייקלטו עשרות משפחות ראשונות במחנה הזמני; במקביל פרסמה המועצה יעד של עד כ־500 משפחות בשתי פעימות.
למרות המאמצים, בספטמבר 2023 החליטו חברי הגרעין על פירוק מרצון; בהמשך פורסם ב"ילקוט הפרסומים" צו פירוק ל"הראל – אגודה חקלאית שיתופית בע"מ", ששימשה כמסגרת המשפטית של הגרעין.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 פורסמו בתקשורת כתבות ותחקירים שחשפו טענות שונות אודות הקבוצה.
בשנת 2005 פרסם העיתון ידיעות אחרונות כתבת תחקיר במוסף "7 ימים" שתיארה את פעילותו של אביב הגואל, וכללה עדות על פגיעה מינית שיוחסה לו כלפי אחת מחברות הקבוצה במדרשת בן-גוריון.
באותה תקופה הופיע הגואל בתוכנית הבוקר "קפה טלעד" (בהנחיית דב גילהר) ועומת מול טענות קשות מצד אחד מחברי קבוצתו, שטען כי הגואל פגע בו מינית.
עוד דווח שתלמידים במדרשת בן-גוריון היו "נתונים להשפעתם של התובע ואשתו, התרחקו ממשפחותיהם… ובעקבות תלונות של משפחות התלמידים, סולקו התובע ואשתו מהמקום".
בשנת 2009 שודר תחקיר טלוויזיוני בתוכנית "שומר מסך" בערוץ עשר שעסק בהשפעתם השלילית של בני הזוג הגואל על בני נוער ותיאר את הקבוצה שהקימו בבאר שבע ככת לכל דבר: חבריה תוארו כמאמינים אדוקים המכנים עצמם "לוחמי האור", הלבושים לבן ועונדים טבעות זהות.
בהמשך, נצבר במועצה אזורית רמת הנגב ובקרב גורמי אכיפה מידע מודיעיני על אודות "מרכז האור" ותויגה מסוכנותה הפוטנציאלית.
גורמים במועצה ציינו כי "בפרסומים בתקשורת לאורך השנים עסקו בפעילותו ואישיותו הבעייתית של הגואל וייחסו לו מעשים אסורים".
בשנת 2013, עם עליית "גרעין הראל" לקרקע בהר אלדד, תושבי האזור ובעיקר היישוב אשלים מחו נגד התיישבות הגרעין בנימוק שמדובר בחברי כת הפועלים בהשפעת אביב הגואל.
במקביל, הוכן במועצה האזורית רמת הנגב מכתב אזהרה פנימי שבו כונה אביב הגואל "מנהיג כת מסוכנת" והועלו נגדו טענות, בין היתר על פגיעה מינית בחברות כת בעבר.
בעקבות זאת שודר בערוץ 2 תחקיר במסגרת אולפן שישי שחשף כי מאחורי חזות הגרעין ההתיישבותי עומדת למעשה כת "מרכז האור" בהנהגת אביב הגואל, וכי "החזות הציונית… הינה פסאדה" שנועדה להסתיר את חזון "עיר האלוהים" בהר אלדד.
חברי הגרעין הכחישו כי פעלו בשליחות ישירה של הגואל, אך הודו שרבים מהם נמנו בעבר על תלמידיו.
ההד הציבורי של התחקיר, יחד עם לחץ התושבים, הוביל את רשויות המדינה לפנות את גרעין הראל מהמאחז הבלתי-חוקי בהר אלדד ולמנוע את השתלבותו במסגרת יישובית רשמית.
בעקבות הפצת מכתב האזהרה, בשנת 2014 הגיש אביב הגואל תביעת דיבה נגד המועצה האזורית רמת הנגב.
פסק הדין שניתן בינואר 2019 הבחין בין שתי הטענות המרכזיות: האחת, שהגואל מנהל כת מסוכנת; והשנייה, שהוא פגע מינית בחברת כת.
נקבע כי ביחס לטענה הראשונה חוסה המועצה תחת הגנת "אמת דיברתי", בין היתר משום שהוכח שהקבוצה נשאה מאפיינים של כת, ואף בעדותו אמר הגואל כי אחד מחברי העמותה "יסה לגמור עם הכת".
לעומת זאת, הטענה בדבר פגיעה מינית לא הוכחה, ולפיכך חויבה המועצה לפצות את הגואל בסך 20 אלף ש"ח ובהוצאות.
בשנת 2021 פורסם תחקיר באתר mako שעסק במנגנוני שליטה פנימיים שיוחסו לקהילה, לרבות מניעת טיפול רפואי או נפשי ללא אישור, הפניית מבקשי טיפול נפשי לעמית הגואל, ותיאורים של גורם מפקח פנימי שכונה "הרואות".
כמו כן תואר כי ילדים לומדים לפתח "ראייה על-חושית", ושאביב הגואל מוצג כמלאך רזיאל.
בתגובה טענו בני הזוג כי "מעולם לא הייתה כת כזו".
לצורך פעילותו הציבורית והיישובית פעל גרעין הראל בשתי מסגרות משלימות: עמותה בשם ברכת אדמה (ע"ר 580674745), ששימשה זרוע אזרחית־קהילתית ונרשמה אצל רשם העמותות; ולצידה אגודה שיתופית בשם "הראל - אגודה חקלאית שיתופית בע"מ (ח.פ.
570058594) שפעלה בהיבטים התפעוליים והקהילתיים של היישוב הזמני בצוחר ובהיערכות לעיר אובות שבהערבה התיכונה.
דף העמותה בגיידסטאר (פלטפורמת המידע הרשמית של רשות התאגידים) מפרט את מטרותיה, פרטי הקשר והמסמכים השנתיים; שירות רשם האגודות השיתופיות מאפשר לאתר את רישומי האגודה וסטטוסיה.
לפי הדיווחים, ייעודי התקציב כללו תפעול חינוכי־קהילתי (לרבות מסגרות פעוטון/גן בצוחר), תחזוקת מבני ציבור ותשתיות יישוביות, לצד רכיבי שכר כמקובל בעמותות קהילתיות.
הדוחות המוגשים לרשם מציגים לאורך השנים רכיבי שכר לתפקידי ניהול ותפעול כאשר השניים המובילים והיציבים לאורך השני םהם תפקידי מזכיר האגודה ורכזת התיישבות.
בדוח לשנת 2023 מופיעות שתי משרות בשכר בהיקפי 50% ו־25% (ברוטו שנתי כ־95,109 ש"ח וכ־57,768 ש"ח, בהתאמה) בתיאורי תפקיד של מזכירות וריכוז התיישבות; בדוחות קודמים (למשל 2019–2022) מופיעים רכיבי שכר ונלוות כחלק מהוצאות העמותה.
מבחינת ייצוג כלפי רשויות המדינה, אורנה הורביץ מתועדת כנציגת/פרויקטורית הגרעין בדיוני ועדת הכלכלה של הכנסת (31 במאי 2022), ודותן הורביץ מופיע בפרטי הקשר הרשמיים בגיידסטאר (כמופיע בדף העמותה).
מסגרת ממשלתית/יישובית וסטטוס תאגידי עדכני
הקמת עיר אובות מעוגנת בהחלטת ממשלה מס' 1359 (10 באפריל 2022), המפרטת את מסגרת ההקמה והתיאומים הבין־משרדיים; מסמכי משרד הפנים (ועדה גאוגרפית) מתעדים היערכות תכנונית ולוגיסטית לשטח היישוב הזמני ולקליטת משפחות.
נכון לעדכון האחרון, דף העמותה בגיידסטאר מציין סטטוס תאגידי עדכני של פירוק מרצון והאגודה השיתופית ניתנת לאיתור ומעקב סטטוס דרך שירות הרשם.
התגבשות הנרטיב ההתיישבותי והמאחז בהר אלדד (2013)
בראשית העשור השני של המאה ה־21 אימצה הקבוצה נרטיב ציבורי המציג אותה כגרעין התיישבות אידיאליסטי המבקש להקים קהילה חדשה בנגב.
בשנת 2013, עם העלייה למאחז בלתי חוקי בהר אלדד, הוצג המהלך בסגנון "חומה ומגדל", כקהילה "אקולוגית" המבקשת "להפריח את השממה" ומצביעה על בירוקרטיה מקשה.
במקביל דווחו התנגדויות של גורמי שלטון מקומיים לכך שהחזות "הציונית" מסתירה זיקה מהותית למסגרת רוחנית מוכרת; חברים דחו ייחוס ארגוני ישיר אך הכירו בכך שחלק ניכר היו "תלמידים בעבר".
בהמשך פונה המאחז בפסק דין.
לפי עדויות חברי עבר, אימוץ הנרטיב ההתיישבותי נעשה משיקול תדמיתי: זוהתה מגמת "גרעיני התיישבות אידאולוגיים", והוצג "סיפור כיסוי" התיישבותי להשתלבות בזירה הציבורית.
במקביל ננקטו צעדי הסתרה כגון הימנעות מסממנים מזהים כמו טבעות או לבוש לבן במרחב הציבורי, שמירה על דיסקרטיות של מפגשים רוחניים, וסינון מדורג של מצטרפים חדשים.
תחקיר עומק עדכני הציג עדויות חברי עבר בדבר שימוש מודע בנרטיב חלוצי, באמצעי הסתרה ובדיסקרטיות, לצד תגובות הנהגה וגופים ממסדיים שתיארו היכרות חיובית בהקשרי פיתוח הנגב.
עדויות חברי עבר מתארות אימוץ מודע של נרטיב חלוצי־ציוני כסיפור־כיסוי לצורך השתלבות בשיח ההתיישבותי, בצד מנגנוני הסתרה פנימיים: הקמת "צוות ביטחון מידע", הנחיה שלא לשאת סממנים מזהים מחוץ למתחם, קיום מפגשים רוחניים במתכונת דיסקרטית, והיכרות מדורגת של מצטרפים חדשים עם "הסיפור המלא" רק לאחר תקופת סינון.
דוברים רשמיים והופעות בתקשורת ובכנסת
בראש חזית הדוברות הוצב רועי הלוי, שהופיע בראיונות וכתבות והדגיש "אורח חיים אלטרנטיבי", חלוציות ושאיפה להקים "קיבוץ תיירותי אלטרנטיבי" על בסיס "חיבור למדבר ואהבת הארץ".
בפרשת הר אלדד נדחו ייחוסים ארגוניים ישירים למסגרת הרוחנית, בציון ש"חלק היו תלמידים בעבר".
בנוסף פעלה אורנה הורוביץ כנציגה מול מוסדות המדינה: בדיון ועדת הכלכלה של הכנסת (31 במאי 2022) תואר "מחנה זמני בצוחר" הנמשך שנים ו"בירוקרטיה שהורגת אותנו".
יו"ר הוועדה מיכאל ביטון שיבח את דימוי "משפחות החלוצים" וקידם סיוע.
הסיקור החדשותי והדוברות התרכזו במסגור של "בירוקרטיה מול ציונות", וטענו כי הליך ממושך של רישוי וסטטוטוריקה פוגע ביכולת "להפריח את השממה", קו שכבר עלה בביקורת ובדיון הציבורי סביב המאחז בהר אלדד.
לצד סיקור חדשותי נעשה שימוש בתוכן ממומן לעיצוב התדמית: בספטמבר 2020 פורסמה כתבה המסומנת "מוגש מטעם" ב־ynet שקידמה את תוכנית ההתנדבות Volunteering & Self-Discovery, והציגה חוויית התנדבות משולבת תוכני מודעות ותנועה וזאת ללא אזכור ההקשרים הפנימיים של הגרעין.
בדצמבר 2021, על רקע הודעות פינוי במחנה הזמני בצוחר שבמועצה אזורית אשכול, נוהל קמפיין תקשורתי שטען כי המדינה היא שהושיבה שם את המשפחות לאחר 2014 וכי "איננו פולשים או מתנחלים".
תקופת הפינוי מצוחר (סוף 2021) לוּוותה בקמפיין תקשורתי שסיפר על משפחות שעברו לנגב "מתוך ערכים" וכי "איננו פולשים או מתנחלים", קו שהודגש בכתבות מקומיות.
במקביל פורסמו טקסטים ביקורתיים שציינו כי הסיפור המסופר לציבור נוטה להיות חד־צדדי ומצניע את הרקע הכיתתי והסכסוכים מהעבר.
הקבוצה ביססה קשרים עם החטיבה להתיישבות, תנועת אור ורשויות אזוריות.
במרחב המועצה האזורית ערבה תיכונה הובהר רשמית שאין "בלעדיות" קליטה לקבוצה בעיר אובות וכי קליטת משפחות תיעשה בוועדות קבלה ובהתאם לדין.
במקביל פרסמה מועצה אזורית אשכול הודעה על הסכם פשרה לפינוי המחנה הזמני בצוחר עד אפריל 2023, תוך סיוע למציאת פתרון חלופי..
לפי פרסומי המועצה האזורית ערבה תיכונה, היכרותה עם הגרעין לוּותה בהמלצות ובפניות תמיכה מצד גורמי התיישבות ובכירים (בין היתר: דני קריצ'מן לשעבר יו"ר החטיבה להתיישבות; אברהם דובדבני מקרן קיימת לישראל; גדי ירקוני, ראש מועצה אזורית אשכול; מאיר יפרח; וכן שרים לשעבר דוגמת יועז הנדל ואורי אריאל.
המסמכים הדגישו כי קליטה בעיר אובות, ככל שתיעשה, תבוצע ללא "בלעדיות" ובכפוף לוועדות קבלה ולהסדרי הדין הרגילים.
לצורך אימות נתוני תאגוד ופרטי קשר ייצוגיים של הגופים הפועלים סביב הגרעין ניתן להסתמך גם על מאגרי רשות התאגידים והרשם.
דיון ועדת הכלכלה (31 במאי 2022) המשיך למצב את הגרעין בשיח ההתיישבותי: אורנה הורביץ, נציגת הגרעין שעמדה בחזית ההסברה של הגרעין תיארה "מחנה זמני בצוחר" ו"בירוקרטיה שמונעת פתרון קבע".
יו"ר הוועדה מיכאל ביטון הדגיש את דימוי "משפחות החלוצים" וקרא להאצת סיוע בין־משרדי; במקביל, הודגש במוסדות הרשות האזורית שאין לגוף "בלעדיות" בקליטה וכי ההליך בעיר אובות ייעשה לפי הדין.
מאימוץ הנרטיב ההתיישבותי בראשית העשור הקודם, דרך דוברות ייעודית, הופעות בוועדת הכלכלה ותוכן ממומן ב־ynet, התגבשה פרסונה ציבורית של "קהילת משפחות חלוצית ונורמטיבית".
במקביל נשמרו מנגנוני הסתרה פנימיים ודיסקרטיות ביחס למסגרת הרוחנית.
תחקירים והתנגדויות נקודתיות סדקו את התדמית, אך שיתופי פעולה עם גופי התיישבות ורשויות אזוריות המשיכו למסגר את הפעילות בהקשרי פיתוח הנגב והערבה.
לאחר החלטת הפירוק בספטמבר 2023, המתועדת ברשומות הרשמיות של רשם האגודות, תוארו בעדויות מאוחרות של חברי עבר כי המהלך נולד בעקבות "גילויים פנימיים" ומשברים בתוך הקהילה, שהובילו להתפוררות מסגרות ההנהגה והחיים המשותפים.
מאז ההחלטה, הדיווח התקשורתי הישיר על פעילות "גרעין הראל" כגוף מאורגן דליל מאוד, בעוד שפרסומי המועצה האזורית ערבה תיכונה התמקדו בהיבטי תכנון ובירורים מוסדיים סביב עיר אובות, לרבות הבהרה כי הקליטה ביישוב אינה "בלעדית" לגרעין וכפופה לוועדות קבלה על פי דין.
במישור הארצי, משרד הרווחה מפעיל ומממן מסגרות כלליות לסיוע לנפגעי כתות בצורת ייעוץ, סדנאות, ומענים פסיכו־סוציאליים, ובהן גם הפעילות של "המרכז הישראלי לנפגעי כתות"; עם זאת, לא פורסם תיעוד רשמי על תוכנית סיוע ייעודית לפרק זה של "מרכז האור".
מרכז דאר אלסלאם (בערבית בשמו המלא: دار السلام للتعريف بالاسلام, בית השלום להכרת האסלאם) ממוקם במסגד נדאא אל-חק בכפר קרע.
המרכז מפרסם עצמו כמרכז להכרת דת האסלאם למוסלמים ולבני דתות אחרות, במטרה להפיץ ידע ולקדם סובלנות ודו-קיום.
בנוסף למטרות אלה, המרכז עוסק גם בדעוה, ומסייע לאנשים שמבקשים להתאסלם.
את מרכז "דאר אלסלאם" בכפר קרע מנהל השיח' רסאן עת'אמנה, האימאם של מסגד "נידא אל-חק".
המרכז מוציא לאור ספרים על האסלאם במספר שפות, כולל בעברית ופועלים בו אנשי ונשות דת שתפקידם להפיץ את בשורת האסלאם.
המרכז נוסד ב-2012 כעמותה רשומה, שמטרותיה כפי שמופיעות ברשם העמותות הן:
בפרסומים רשמיים מטרתו היא ללמד את כתבי דת האסלאם, ואת העיקרים האמיתיים שלה, על פי הבנתם של בני המקום, שהם: סובלנות, מתינות, פתיחות, חיים צנועים ורוחניים, חקר העולם הסובב, פיתוח הסקרנות והכשרון האינטלקטואלי האנושי.
מטרה נוספת היא היכרות הדדית של בני התרבויות השונות החיים בארץ ישראל, למען קידום חיים משותפים, בשלום ומתוך כבוד של איש לתרבותו של האחר.
המרכז מפיץ ומציע חינם עותק מתורגם של הקוראן, והוציא ספר בשם "הדרך אל האושר" העוסק בחובתו של כל אדם להפוך למוסלמי.
המרכז מארח קבוצות של תיירים ותלמידי בתי ספר יהודים.
עמותת ויקימדיה ישראל ערכה במרכז סדנת כתיבה בויקיפדיה, במטרה ללמד את אנשי המרכז לכתוב ערכים בנושאי האסלאם.
בנוסף לפעילות המרכז להפצת עקרונות האסלאם, המרכז מסייע לאנשים שאינם מוסלמים להתאסלם.
בראיון לאל-ג'זירה מ-2013 סיפרה יהודיה שעלתה מהקווקז והתאסלמה, שעשרות גברים ונשים התאסלמו במרכז.
לפי כתבה שפורסמה במעריב ב-2014, המרכז עובד בשיטת "חבר מביא חבר", ומספק חומר רקע ושיעורים על האסלאם בעברית שבמרכזם החוברת "הדרך אל האושר".
בביקור של קבוצת מורים במקום נטען כי הוא זכה במכרז של משרד החינוך להכיר לכל תלמידי התיכון היהודים את האסלאם, אך משרד החינוך הכחיש את הטענות.
בעקבות פרסום הדברים בינואר 2026, זימן חבר הכנסת צבי סוכות ישיבה דחופה של ועדת החינוך של הכנסת בראשה הוא עומד לבחינת מנגנוני אישור טיולי בתי הספר במשרד החינוך.
בינואר 2026 התפרסם בערוץ 14 תחקיר בשם "אשרף מרואן – שם בדוי", בנושא פעילות הדעוה של המרכז ומקורות המימון שלו.
התחקיר העלה כי לפחות חלק מהמימון למרכז מגיע מעמותת זקאת אל קודס, עמותה שרשם העמותות ברשות התאגידים שלל ממנה את אישור הניהול התקין, ונמצאת בהליכי פירוק בשל קשריה עם החמאס.
המרכז הכחיש את הטענות לעבירה על החוק.
במסגרת פעילות המרכז טסו אנשיו, בהם יהודים שהתאסלמו, לקורס שנערך בטורקיה שמטרתו, לפי התחקיר, להכשיר אותם לאסלם יהודים נוספים.
בקורס הרצתה לורן בות', גיסתו של טוני בלייר שהתאסלמה והיללה את טבח השבעה באוקטובר, ומחמוד חסנאת, מטיף עזתי גולה שקרא לחמאס לשים חגורות נפץ על החטופים הישראלים ולפוצץ אותם על לוחמי צה"ל.
מרכז האימונים AXA הוא מתחם האימונים הראשי של מועדון הכדורגל ליברפול, הממוקם בקירקבי (Kirkby), במחוז מרזיסייד שבאנגליה.
המתחם משמש את הקבוצה הבוגרת של המועדון, את מחלקת הנוער ואת מערך האימון, השיקום והמחקר הספורטיבי, ונחשב לאחד ממתקני האימונים המתקדמים בעולם.
מרכז האימונים AXA נבנה כחלק מתהליך מודרניזציה כולל של תשתיות המועדון, במטרה לרכז לראשונה במקום אחד את פעילות הקבוצה הבוגרת והאקדמיה.
הקמתו נועדה להחליף את מתחם האימונים ההיסטורי Melwood, אשר שימש את הקבוצה הבוגרת במשך עשרות שנים.
המתחם נפתח רשמית בנובמבר 2020. הקמתו לוותה בעיכובים שנגרמו בעקבות מגפת הקורונה, אך הפרויקט הושלם במסגרת התקציב המתוכנן.
המבנה תוכנן באופן ייעודי בהתאם לדרישות התפקודיות של מועדון הכדורגל ליברפול, תוך שיקוף זהות המועדון והצרכים המקצועיים של קבוצת עילית מודרנית.
בתכנון החיצוני והפנימי נעשה שימוש בפלטה מצומצמת של חומרים טבעיים ועמידים, אשר נבחרו במטרה ליצור סביבה פונקציונלית, איכותית ועמידה לאורך זמן.
התכנון האדריכלי נדרש לאזן בין אזורי אימון עילית, מתקני שיקום ומדעי הספורט, משרדי צוות האימון, האנליטיקה והסקאוטינג, לצד אזורי מנוחה ופנאי לשחקנים.
לשם כך יושמו פתרונות תכנוניים שנועדו להבטיח התאמה מיטבית לצורכיהם של כלל המשתמשים במתחם.
בתכנון המתחם יושמו עקרונות של תכנון פסיבי וגישה של "fabric-first", שמטרתם שיפור היעילות האנרגטית של המבנה כבר בשלבי התכנון הראשוניים.
דגש מיוחד הושם על נדיבות החללים הפנימיים ועל שילוב אור טבעי, במטרה לקדם רווחה, בריאות ותפקוד מיטבי של השחקנים והצוות המקצועי.
מרכז האימונים משתרע על שטח של כ־9,200 מ"ר וכולל:
שלושה מגרשי אימון בגודל תקני
אזורים ייעודיים לאימון שוערים ולחימום
משרדים לצוות המקצועי, הניהולי והאנליטי
מרכז ההובלה (6900) הוא הגוף האחראי על תחום ההובלה בצה"ל ובייחוד על הובלה כבדה.
המרכז, שהוקם בשנת 1966, שייך לחיל הלוגיסטיקה, והוא הגוף הגדול ביותר באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
בזמן מלחמה - מקומו של מפקד מרכז הובלה במוצב הפיקוד העליון (הבור) כמפקד ההיסעים ויועצו של הרמטכ"ל לענייני הובלה.
על המרכז מוטלות משימות בעלות משמעות רבה ובראשן ארגון ההובלה הצבאית, הכשרת נהגי רכבי משא כבד, משאיות אשר מהוות כלי הובלה חשוב ועיקרי, להוביל תחמושת, ציוד, מזון, אספקות שונות כגון: דלק ואף הסעת לוחמים לשדה הקרב.
כמו כן, על חמ"ל מרכז ההובלה לספק מענה ראשי לתקלות ולבעיות דרך ולתת מענה ופיקוח למשימות הובלה ביחידות צה"ל השונות.
בסיסי ההובלה פזורים ברחבי הארץ.
כלי התחבורה העיקריים של מרכז ההובלה הם משאיות בעלות ארגז מטען סגור ופתוח מתוצרת פרייטליינר ואינטרנשיונל האמריקאיות, סמי-טריילרים מתוצרת וולוו ואינטרנשיונל, מובילי טנקים מתוצרת מרצדס, וולוו, אינטרנשיונל, רכב ממוגן בשם סאפרון - משאית להובלת לוחמים מתוצרת אינטרנשיונל, ורכבי משא ישנים יותר כדוגמת משאיות מתוצרת מאן ומאק ששמורים בימ"חים של המרכז.
על חשיבות המרכז ניתן ללמוד מההתייחסות בדו"ח ועדת וינוגרד למערך ההובלה: "מערך ההובלה מהווה יכולת קריטית לניוד הסד"כ ובהקצאת אמצעים לביצוע שדרות תספוקת למימוש רציפות והמשכיות הלחימה".
שורשי המרכז טמונים ביחידות הובלה שקדמו לו ופעלו במסגרות שונות.
אחת מיחידות אלו היא כוח ההובלה העברי הראשון – גדוד נהגי הפרדות בפיקודו של יוסף טרומפלדור, שפעל במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום מערכת גליפולי, מאחר שהבריטים סירבו להעבירו אל חזית אחרת, פורק הגדוד ב-26 במאי 1916. 120 מחייליו התגייסו שוב, הגיעו ללונדון והיוו בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים.
בינואר 1948 הוקם גדוד נהגי הפרדות של צה"ל שהפעיל בהמות משא להובלה.
הגדוד הוקם כשירות הובלה של אגף האפסנאות (אג"א) לאזורים הרריים, והפעיל פרדות, סוסים, גמלים וחמורים.
מפקדו הראשון היה הווטרינר חיים אפלבוים.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף הגדוד במבצעים רבים בכל החזיתות, לרבות קרבות עשרת הימים ושיירות דרך בורמה לירושלים.
הפלוגה הופעלה עד מבצע קדש (1956), וזמן קצר אחריו פורקה.
במהלך מלחמת העצמאות הוקמה פלוגת ההובלה הראשונה של צה"ל.
הפלוגה שכנה במחנה "בן עמי", שבאותה עת היה ברחוב אלרוזורוב בתל אביב.
התנאים לא היו קלים: כלי הרכב שהיו ברשות היחידה היו ישנים, לא נוחים וסבלו מתקלות טכניות חוזרות נשנות.
קשיים אלו גרמו לכך שמהנהגים דאז נדרש כח רצון עז ודבקות במשימה כדי להצליח לעמוד במטרות למרות הקשיים הטכניים.
מרכז ההובלה הוקם בשנת 1966. תרומתו של מרכז הובלה החלה עוד במלחמת ששת הימים בהובלת כוחות ואספקה בכל הגזרות, כולל ניוד חטיבת טנקים מסיני לרמת הגולן ביום החמישי של המלחמה, זאת תחת פיקודו של אל"ם נפתלי בנימין, שהיה מפקדו הראשון של מרכז ההובלה.
במלחמת יום הכיפורים סיפק מרכז ההובלה את הצרכים הלוגיסטיים של צה"ל בהובלת אספקה בקווים ארוכים מאופירה בדרום דרך צידה המערבי של תעלת סואץ במערב ועד תל א-שמס בצפון, 42 ק"מ דרומית לדמשק.
צרכים לוגיסטיים אלו כללו שליטה בריכוז כוחות צה"ל והעתקת כוחות תוך כדי המלחמה מגזרה לגזרה, ובמיוחד מרמת הגולן לסיני.
בין השאר היה מרכז ההובלה ממונה על פינוי נמל התעופה בן-גוריון מאספקה שהגיעה ברכבת האווירית והטסת חללים בכל הגזרות.
מפקד מרכז ההובלה בשנים 1972–1974 היה אל"ם דוד שביט.
מרכז הובלה ביצע את כל תהליך ההובלה של פינוי חצי האי סיני בהסכם השלום בשני שלביו, תחת פיקודם של אל"ם חיים בכור בשנים 1977–1980 ואל"ם יוסי נעמן בשנים 1980–1982. במסגרת ההסכם פונה בשנת 1980 גם בסיס הובלה 6940 שהיה בבסיס רפידים.
מרכז ההובלה ביצע במקביל לפינוי חצי האי סיני ריכוז כוחות לקראת מבצע של"ג.
ניהול מערך ההובלה והתנועות במלחמת של"ג היה תחת פיקודו של אל"ם יוסף נעמן, וכלל את ריכוז הכוחות הגדול ביותר שצה"ל ביצע אי פעם – תחת פיקוד הצפון לחמו שבע אוגדות ישראליות, כוח שהיה שווה ערך לארמייה מוקטנת.
במהלך הלחימה החל המרכז לקלוט משאיות ממוגנות להובלת חיילים בשם "ספארי".
לאחר המלחמה החליף אל"ם יובל דליות את אל"ם יוסף נעמן.
בשנת 2002, ליווה המרכז את מבצע חומת מגן.
חיילי מרכז ההובלה בסדיר ובקבע, יחד עם חיילי המילואים של המרכז, הוציאו את כלי הרכב של המרכז מהימ"חים והובילו חיילים, מזון, תחמושת ודלק לעבר שטחי הלחימה.
במהלך תוכנית ההתנתקות לקח מרכז ההובלה, ובמיוחד גדוד אבירי הדרום, חלק משמעותי מביצוע המשימות בה, שכללו הובלת חיילים והדרוש להם לעבר היישובים שבגוש קטיף ומנגד, הובלת המתנחלים ורכושם מתוך גוש קטיף.
כדי לבצע את חלקו הכשיר המרכז חניונים לכלי הרכב הרבים שגדשו את אזור עוטף עזה וגייס גדודי הובלה במילואים.
בשנת 2017 החלו להיקלט במרכז ההובלה מובילי טנקים חדשים מדגם נאביסטאר i5900 עם קבינה כפולה הכוללת תא שינה ומנוע של 600 כוחות סוס.
מרכז ההובלה מחולק לשלושה גדודים לפי פיקודים:
גדוד אבירי הצפון (גדוד 6910) אחראים על פיקוד הצפון.
בראש הגדוד עומד סא"ל ירין נר, בסיס הגדוד הוא מחנה עמוס הממוקם סמוך לעפולה.
מאז מלחמת ששת הימים עד סוף 2021 בסיס הגדוד היה מחנה "טירה" ליד טירת הכרמל.
המחנה פונה במסגרת תוכנית פינוי מחנות צה"ל במרכזי אוכלוסייה והגדוד עבר למחנה עמוס.
סיסמת הגדוד היא "הזכות להוביל את הניצחון!".
גדוד אבירי המרכז (גדוד 6920) אחראים על פיקוד המרכז.
בראש הגדוד עומד סא"ל מאיר חמו.
בסיס הגדוד הוא מחנה בן עמי הממוקם סמוך למושב בית נחמיה והיישוב שוהם (מכונה "בית נבאלה", על שם הכפר הערבי בית נבאלא ששכן בסמוך).
מפקדת מרכז ההובלה ומקום מושבו של מפקד המרכז שוכנת אף היא בבסיס, לצד יחידת מחסני חירום של מרכז ההובלה.
סיסמת הגדוד היא "או שנמצא דרך - או שנסלול אותה".
גדוד אבירי הדרום (גדוד 6930) אחראים על פיקוד הדרום.
בראש הגדוד עומדת סא"ל אור מולה.
הבסיס של הגדוד ממוקם סמוך לקיבוץ משמר הנגב ומכונה "משמר".
חלק מחיילי יחידת הצמ"ה המטכ"לית עושים את הטירונות שלהם יחד עם טירוני גדוד אבירי הדרום, במסגרת "טירונות בסמכות".
סיסמת הגדוד היא "באנשים,ברוח ובעוצמה, נוביל קדימה!".
למרות השיוך של גדודי ההובלה לפיקודים, פועלים כל הגדודים בכל האזורים, אך עיקר פעילותם הוא בתחום הפיקוד שלהם.
יחידת צמ"ה העוסקת בעבודות הנדסיות בעיקר באזורים עורפיים.
היחידה כפופה למרכז ההובלה ועיקר תפקידה הוא בניה של מחנות קבע (בסיסים), מתקני אימונים, מטווחים, סלילת כבישים, הנחת גדרות ועוד ולצורך כך מפעילה כלים הנדסיים לא ממוגנים.
על אף דימוייה האפור, מפעילי הצמ"ה ביחידה המטכ"לית נדרשים למיומנות גבוהה בכדי לבצע עבודה מדויקת ובטוחה.
היחידה מונה מספר רב של נערי מקא"ם וממוקמת בבסיס משמר הנגב.
חיילי המרכז המיועדים לשרת כנהגי משא כבד עוברים טירונות 02 שנמשכת כ-3 עד 5 שבועות, ולאחר הטירונות הם עוברים קורס נהיגה למשאיות מעל 12 טון (רישיון C).
הקורס מתבצע באחד משלושת גדודי ההובלה ומועבר על ידי נגדים או אזרחים עובדי צה"ל שעברו קורס מורי נהיגה למשאיות מעל 12 טון.
עקב העובדה שיכולת לימוד הנהיגה שונה מאדם לאדם, אין לקורס משך זמן מוגדר אך לרוב הוא אורך כ-11 שבועות.
במסגרת הקורס נבחנים החיילים על שני מבחני נהיגה עיוניים, אחד למשאיות עד 12 טון (רישיון C1) ואחד למשאיות מעל 12 טון מבחן תקנה (רישיון C) ומבחן נהיגה מעשי ("טסט").
לאחר שהחייל עובר את מבחן הנהיגה העיוני הראשון (C1) ועומד בחובת לימוד הנהיגה המינימלי, הוא רשאי לגשת למבחן הנהיגה המעשי.
לאחר שהחייל עובר את שלושת המבחנים הוא יוצא לחופש במשך שבוע "רגילה", ואם יש צורך, מבצע אבט"ש (שבוע שמירות) בבסיס עורפי.
החלק השני של הקורס נקרא "הכשרות".
במסגרת ההכשרות החייל עובר מבחנים ומבצע 50 שעות של נהיגה על משאית ברחבי המדינה לצד חונך - נהג משא כבד בעל ותק.
ההכשרות מאפשרות לחייל ללמוד בפועל את עבודתו כנהג משא כבד.
בסיום ההכשרות החייל מקבל את רישיון הנהיגה הצבאי בדרגה C ורישיון אזרחי בדרגה C1. שנה לאחר שקיבל את הרישיון האזרחי בדרגה C1 מקבל החייל גם רישיון אזרחי בדרגה C.
בסיום ההכשרות עוברים החיילים לפלוגה סדירה.
לעיתים חלק מהחיילים במקום זאת ממונים למפקדים בקורס הנהיגה, לאחר שעברו קורס מש"קים (שבועיים).
בתחילת השירות בפלוגה הסדירה נחשב החייל כ"נהג צעיר" ומגבלות מוטלות על עבודתו - הן כדי להקל על התאקלמותו בפלוגה והן כדי להימנע מתאונות שעלולות להיגרם עקב חוסר ניסיונו.
לאחר תקופת זמן וביצוע כמות של כ-15 משימות החייל הופך ל"נהג ותיק" והמגבלות שהוטלו עליו בתחילת שירותו מוסרות.
נהגים ותיקים המתאימים ומעוניינים יכולים לעבור קורס מש"קים ולהפוך למש"קים המסייעים למפקדי מחלקות ההובלה בעבודתם או להיות מכי"ם בפלוגת ההדרכה ושם הם מתפקדים כמו מכי"ם לכל דבר, אף על פי שעברו קורס משק"י הובלה.
לאחר שירות של שנה בפלוגה סדירה ניתנת אפשרות לחיילים המתאימים לבצע הכשרה על סאפרון, משאית משוריינת להובלת חיילים, ולהפוך לנהגי סאפרון.
נהגי הסאפרון מובילים לוחמים באיו"ש ובגבולות המדינה למשימות שעלולות להיות מסוכנות (מעצרים וכדומה).
לאחר שנה ועד סיום השירות הסדיר עוברים רוב הנהגים קורס נהיגה למשאית סמי-טריילר (רישיון דרגה E), לצורך שירות קבע והמילואים.
הקורס מתבצע ב-"מחנה ירקוני" (משמר הנגב) ונמשך לרוב בין חודש לחודשיים.
במסגרת שירות המילואים, נהגי משאיות סמי-טריילר ותיקים של מרכז ההובלה נוהגים במובילי טנקים, המובילים טנקים, רכב קרבי משוריין וציוד מכני הנדסי.
בתחילת שנות ה-2000, הבינו בצה"ל כי טירונות כלל-צה"לית יוצרת אצל החייל אי-ודאות בנוגע להמשך דרכו ולכן מובילה לעיתים לתופעות של נפקדות, עריקות וחוסר מוטיבציה של הטירונים.
הפתרון שהוצע לכך במגל הוא קיום הטירונות בתוך בסיסי ההדרכה של החיל בו הוא עתיד לשרת, במטרה להפחית את העמימות וליצור אצל החייל זיקה לחיל בו ישרת את מלוא השירות.
מרכז ההובלה, שסובל מכך שרבים מחייליו עורקים או נפקדים במהלך שירותם, הצטרף לתוכנית עוד בתחילתה, ובשלושת גדודי ההובלה קיימת מחלקת טירונים המיועדים לשירות כנהגי משא כבד.
בגדוד אבירי הדרום, חוץ מטירוני הגדוד, עוברים גם חלק מחיילי יחידת הצמ"ה המטכ"לית את הטירונות.
ביני"שים המבצעים את שירותם כנהגים במרכז הובלה אינם עוברים "טירונות בסמכות" אלא עוברים את הטירונות לצד כלל חיילי ישיבות ההסדר העורפיים באותו מחזור, ולאחר סיום הטירונות מתחילים את קורס הנהיגה.
ישנם ביני"שים בעלי פרופיל קרבי המתגייסים לתובלה מסיבות שונות, ביניהם כאלה שנזקקים לתנאי שירות גמישים יותר בגלל היותם נשואים וכאלה שמתגייסים לתובלה מסיבות של נוחות.
בשנת 1992 הוענק למרכז ההובלה פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על "מניעת תאונות, לרבות תאונות דרכים ותאונות עבודה".
ב-2011 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
שםתקופת כהונה כמפקד מרכז ההובלההערות אל"ם נפתלי בנימין 1966-1972 מפקד המרכז הראשון.
סמל מרכז ההובלה הראשון עוצב בשנת 1974, עת הפך חיל ההספקה לחיל התחזוקה.
הפיל, בהמת המשא במסע חניבעל באלפים - ממבצעי ההובלה המרשימים בכל הזמנים, שימש כמוטיב מרכזי בסמל.
צבע התג היה אדום, וחלקו העליון היה בצבעי כחול וצהוב, צבעי חיל ההספקה.
מי שקידם את בחירת הסמל היה אל"ם דוד שביט.
הסמל הראשון הוחלף בשנת 2003 בסמל השני, שגם הוא כולל פיל.
בסמל השני, ברקע נראה מגן דוד, כאות להיותו של צה"ל צבא במדינה יהודית ומתחתיו כבישים, שעליהם נוסעים חיילי מרכז ההובלה.
באוגוסט 2015 חודש סמל המרכז, כאשר לראשונה נעשה שימוש בדמות סוס במקום הפיל המסורתי.
כמו כן, מופיעים בו הסמל המשולב של חילות צה"ל (בדומה לזה המופיע על דגל הרמטכ"ל), על רקע גלגל הגה וכביש סלול.
למרכז ההובלה ישנו המנון שנכתב בשנת 1982 על ידי צפריר קולת, והולחן על ידי רמי קלינשטיין.
בפועל, ההמנון אינו מנוגן בטקסים רשמיים של מרכז ההובלה.
על ההגה הוא המלך, הוא הבוס והשליט
כשמביט הוא מלמעלה, ממרומי המשאית.
ביד בוטחת הוא נוהג ומסתובב ומתמרן,
גם אם ערפל ורוח והכביש מעט שמן.
הוא מכיר כל כביש וצומת,
הוא יורש פלוגות הבריטים -
מרכז החלל הגיאני משמש את סוכנות החלל האירופית לשיגור לוויינים באמצעות משגרי הלוויינים שהיא מפעילה.
הבסיס ממוקם בגיאנה הצרפתית, ומיקומו, הקרוב לקו המשווה, מהווה מיקום כמעט אידיאלי לשיגור לוויינים למסלול גיאוסינכרוני סביב כדור הארץ.
עבודות ההכנה להקמת הבסיס החלו על ידי צרפת בשנת 1964, והבסיס משמש לשיגורי חלל החל משנת 1968.
ELV – נבנה במקור בשנות ה-60 בשם CECLES ותוכנן לשיגור טילי "אירופה 2".
עם זאת, לאחר שיגור אחד בלבד התוכנית בוטלה ואתר השיגור נזנח.
לאחר מכן האתר שופץ ושימש לשיגורי אריאן 2, 3, ו-4 עד לשנת 1989 (בתקופה זו האתר נקרא ELA-1).
ב-2011 שופץ המתקן והותאם לשיגורי וגה.
שיגור וגה הראשון מהאתר התרחש ב-13 בפברואר 2012.
ELA-2 – שימש לשיגורי אריאן 4 עד להפסקת השימוש בדגם זה בשנת 2003.
ELA-3 – משמש לשיגורי אריאן 5 מאז 4 ביוני 1996. זהו אתר השיגור העיקרי בבסיס החלל קורו.
מופעל על ידי חברת אריאנספייס.
ELA-4 – נמצא בשלבי בנייה, ומיועד לשיגורי אריאן 6, החל משנת 2024.
ELS – נבנה החל מ-2007 כדי לשמש לשיגור טילי סויוז 2 שנבנו ברוסיה (שיגורים לא מאוישים).
היתרון בשיגור משגרי סויוז למסלול גיאוסטציונרי ממיקום זה נובע מקרבת המתקן לקו המשווה.
טיל סויוז אשר מסוגל לשגר 1.7 טון למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי מבייקונור יכול לשגר 2.8 טון לאותו המסלול מבסיס קורו.
במתחם בסיס החלל האירופי בקורו מצויים מתקני בקרה, מעקב ומערכי תמיכה טכניים ולוגיסטיים לאתרי השיגור.
משרדי תאגיד אריאנספייס, החברה המשווקת את המשגר אריאן 5 מצויים במקום, כמו גם משרדי סוכנות החלל הצרפתית.
בבסיס החלל בקורו מרכיבים ומשלבים את הרכיבים השונים של המשגרים, אולם לא מייצרים אותם באתר.
הרכיבים מגיעים בדרך כלל באוניות, מצרפת (במקרה של המשגר אריאן 5) או מרוסיה, עבור משגרי הסויוז.
גם הדלק למשגרים מיובא – למשל הקרוסין שנדרש לשיגור הסויוז מהאתר.
קרוסין זה מגיע מרוסיה ביחד עם המשגרים, בתובלה ימית, ומאוחסן במכלים באתר השיגור.
מרכז החלל על שם לינדון ג'ונסון ) הוא מרכז אימונים, בקרה ומחקר המופעל על ידי סוכנות החלל האמריקאית נאס"א.
המרכז נמצא בעיר יוסטון, טקסס וכולל כ־100 מבנים הפרוסים על שטח של כ־1,620 דונם.
מרכז ג'ונסון הוא בסיס הבית של "חיל" האסטרונאוטים של ארצות הברית, ואחראי על אימונם של אותם אסטרונאוטים ועל אימונם של אסטרונאוטים ממדינות שותפות של ארצות הברית.
המרכז, שנבנה במקור כ"המרכז לטיסות חלל מאוישות", גדל מתוך קבוצת משימות החלל (Space Task Group) שהוקם מיד לאחר הקמת נאס"א כדי לתאם את תוכנית החלל המאוישת שלה.
המתקן נבנה על שטח שנתרם על ידי אוניברסיטת רייס ונפתח ב־1963. ב־19 בפברואר 1973 שונה שמו של המרכז לכבודו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, שהגיע מטקסס.
המרכז, שנקרא בקיצור JSC, הוא אחד ממרכזי החלל החשובים והמרכזיים ביותר של נאס"א.
מקורו של מרכז החלל ג'ונסון בחקיקה שהוביל לינדון ג'ונסון, אז סנטור, ב־1958. 'קבוצת משימות החלל' הוקמה ב־5 בנובמבר 1958 עם מהנדסי מרכז המחקר לנגלי בניהולו שלו רוברט גילרות' כדי לנהל את תוכנית מרקורי המאוישת ותוכניות שיבואו לאחר מכן.
עם הכרזת הנשיא ג'ון קנדי ב־1961, על החזון להנחית אדם על הירח עד סוף העשור, קיבלה קבוצת משימות החלל את האחריות על תוכנית אפולו, והיה ברור כי גילרות' יצטרך ארגון גדול יותר, עם מתקני ומעבדות מחקר מתאימים למסע אל הירח.
פרסונס, מנהל עמית במרכז המחקר איימס, להקים צוות לבחירת אתר מתאים.
האתר היה צריך להיות בעל גישה לספינות משא, בעל שדה תעופה עמיד בכל מזג אוויר, קרבה לרשתות תקשורת יציבות, אפשרות למיקום עובדי תעשייה במקום, מאגרי מים זמינים, מזג אוויר מתאים לעבודות חיצוניות בכל השנה וקהילה מתאימה מבחינה תרבותית.
יוסטון נבחרה למיקום מרכז החלל החדש מפני קרבתו למחסן חימוש של צבא ארצות הברית, שמוקם על ערוץ הספינות של יוסטון וקרבתו לשתי אוניברסיטאות, אוניברסיטת יוסטון ואוניברסיטת רייס.
אדמות המתקן נתרמו על ידי אוניברסיטת רייס שנמצאו באזור לא מפותח כ־40 ק"מ דרומית ליוסטון על יד מפרץ גלווסטון.
ב־19 בספטמבר 1961, הכריז מנהל נאס"א ג'יימס ווב על הפיכת 'קבוצת משימות החלל' ל'מרכז טיסות החלל המאוישות' (MSC) שיוקם ביוסטון.
מיד לאחר הכרזתו של ווב, החלו גילרות' וצוותו בהכנות למעבר מלאנגלי ליוסטון.
ב־1 בנובמבר הפך שינוי השם של הקבוצה לרשמי.
הקמת המרכז, שתוכנן על ידי צ'ארלס לאקמן, החלה באפריל 1962, וארגונו החדש של גילרות' עבר למיקומו הזמני בספטמבר.
באותו חודש, נשא קנדי נאום באוניברסיטת רייס על תוכנית החלל האמריקאית, נאום מפורסם שהדגיש את תוכנית אפולו, אבל התייחס גם אל מרכז החלל החדש.
המרכז, שנפרס על פני שטח של כ־6.6 קמ"ר נפתח רשמית בספטמבר 1963 והתחיל לפעול.
המרכז יועד להיות מרכז הבקרה והשליטה המרכזי של כל משימות החלל המאוישות של ארצות הברית מתוכנית ג'מיני והלאה.
מרכז הבקרה הפך למבצעי עם טיסת ג'מיני 4 ביוני 1965.
בנוסף להפעלת האסטרונאוטים מהמתקן, המתקן שימש גם כ'מעבדת ירח' ולשם הגיעו רוב דגימות הירח שהביאו האסטרונאוטים ושם שהו האסטרונאוטים בהסגר לאחר חזרתם מן הירח.
יחידת האיסוף של מרכז ג'ונסון התאמנה במפרץ מקסיקו בהדמיית איסוף האסטרונאוטים ממשימות ג'מיני ואפולו לאחר נחיתתם חזרה באוקיינוס.
בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר ב־28 בינואר 1986, נשיא ארצות הברית דאז, רונלד רייגן ואשתו ביקרו במרכז ב־31 בינואר ונאמו בטקס הזיכרון לכבוד האסטרונאוטים שנספו.
במרכז ג'ונסון מוצגים מספר דברים מעניינים ביניהם טיל סטורן 5 כמעט מושלם ובראשו תאי הפיקוד והשירות של החללית אפולו שיועד לשאת את משימת אפולו 19 שבוטלה.
ב־20 באפריל 2007 נכנס פושע לבניין 44, הרג אדם, פצע אדם אחר ולקח בן ערובה.
האירוע נמשך יותר משלוש שעות והסתיים בהתאבדות החוטף.
בספטמבר 2008 חגגו במרכז יובל שנים להובלת תוכנית החלל האמריקאית.
ב־13 בספטמבר 2008 הכה הוריקן אייק (קטגוריה 3) בגלווסטון וגרם מעט נזק למרכז הבקרה ולמבנים נוספים.
מרכז החלל ג'ונסון הוא מקום מושבו של מרכז הבקרה (Christopher C.
Mission Control Center) של כל הטיסות המאוישות של נאס"א.
מרכז הבקרה אחראי על הטיסות מרגע שיגורן ועד נחיתתן.
כיום תפקידו היחיד הוא ניהול המשימות בתחנת החלל הבינלאומית כאשר עד 2011 ניהל גם את משימות מעבורות החלל.
מרכז החלל ג'ונסון הוא מתחם האימונים המרכזי לאסטרונאוטים מטעם ארצות הברית וממדינות השותפות לה.
אחד ממתקני האימונים המרכזיים והגדולים ביותר הוא בריכת ענק, 23,000 מטרים מעוקבים נפחה, בה מתאמנים האסטרונאוטים במצבי חוסר משקל המדמים את המצב בחלל.
מרכז ג'ונסון אחראי גם על ניהולו של White Sands Test Facility בניו מקסיקו ששימש כמסלול נחיתה משני למעברות החלל (אך מעולם לא נחתה שם מעבורת) והיה אמור לשמש כמתאם המשימות לתוכנית קונסטליישן שבוטלה בתחילת 2010.
במקום נמצא גם מרכז מבקרים ומנחת מסוקים.
במרכז ג'ונסון מועסקים קרוב ל־3,200 אזרחים ביניהם כ־110 אסטרונאוטים.
העובדים מופעלים על ידי 15 חברות קבלן שהגדולה מביניהם היא United Space Alliance המפעילה כ־40% מהעובדים ב־JSC.
מ־2005 המנהל (העשירי) של מרכז ג'ונסון הוא מייקל כואטס.
אימוני האסטרונאוטים מבוצעים במרכז ג'ונסון.
מועמדים לתפקיד אסטרונאוט עוברים אימונים על מערכות מעבורת החלל (עד 2011), ובמדעים בסיסיים שכוללים מתמטיקה, ניווט, אוקיינוגרפיה, דינמיקה, אסטרונומיה ופיזיקה.
המועמדים צריכים לעבור מבחני הישרדות של הצבא לפני שהם מתאמנים בטיסה.
המועמדים נדרשים לעבור גם מבחני צלילה ושחייה.
אימונים בחוסר משקל מבוצעים ב־Sonny Carter Training Facility (בריכה גדולה המדמה חוסר משקל).
המועמדים עוברים 15 שעות טיסה חודשיות בצי מטוסי ה־T-38 טאלון של נאס"א הממוקמים בבסיס אלינגטון הסמוך.
בנוסף עברו המועמדים אימונים במדמה נחיתות של מעבורת החלל עד ל־2011. המועמדים ממשיכים להתאמן בכל מיני מדמים שונים ועוברים עוד מבחנים עד שהם מצורפים למשימה כלשהי, אז הם מתחילים להתאמן לקראת המשימה אליה הם צורפו.
במרכז ג'ונסון פועלים תוכניות המחקר המדעיות והרפואיות של נאס"א.
טכנולוגיות שפותחו במקור עבור תוכנית החלל האמריקאית משמשות היום את כלל הציבור ברפואה, אנרגיה, תעבורה, חקלאות, תקשורת ואלקטרוניקה.
משנת 2005 מעדני המרכז פועלים לקידום תוכנית לחקר האדם.
מרכז ג'ונסון העלה הצעת מחיר להצגת אחת ממעבורות החלל שפרשו משירות, אך למרבה האכזבה של תושבי יוסטון, הבקשה נדחתה.
מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי (בראשי תיבות: מחב"א, נקרא באנגלית: Inter-University Computation Center ובראשי תיבות IUCC) היא עמותה שנוסדה על ידי ועד ראשי האוניברסיטאות.
העמותה עוסקת בתשתיות תקשורת, שירותי מידע דיגיטליים, וטכנולוגיות למידה, ועושה לטיפוח שיתוף הפעולה וסיוע בתחומים אלו בין המוסדות החברים בה, ובינם לבין מוסדות מחקר וארגונים בעלי עניין משותף, העוסקים בנושאי המחקר וההוראה האוניברסיטאית.
מלמ"ד – המרכז לשירותי מידע דיגיטליים
מיט"ל (IUCEL) – מרכז ידע טכנולוגיות למידה
המערך לטקסים ולאירועים ממלכתיים הוא הזרוע הביצועית של ועדת השרים לסמלים וטקסים ושל הממשלה בכל הנוגע לתכנון ולביצוע הטקסים והאירועים הממלכתיים.
בעבר נקרא 'מרכז ההסברה' והיה תחת משרד התרבות, כיום המשרד הוא משרד ממשלתי רשמי.
המערך נוסד על-מנת לקדם את הממלכתיות והמורשת הלאומית בישראל.
ציוני תאריכים: אילת, תל חי ועוד.
מרכז ההסברה אחראי על למעלה משלושים טקסים ממלכתיים וביניהם אירועי יום הזיכרון ליצחק רבין, אזכרות לראשי ממשלה ולנשיאים, לוויות על-פי נוהל חבצלת ועוד.
בין השנים 2015-2023 עמד בראש המרכז מושיק אביב אשר כיהן גם כיושב-ראש ועדת שרים לסמלים וטקסים וכן כיושב-ראש הוועדה הציבורית לבחירת משיאות ומשיאי משואות.
כיום עומדת בראש המערך גלית והבה שאשו ראשת מנהל תרבות לשעבר במשרד התרבות.
המרכז הוקם בשנת 1954 בתוך משרד ראש הממשלה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון במטרה לקדם את הטמעת עקרונות הממלכתיות בקרב הציבור הישראלי.
המרכז הפך בהדרגה לגוף מטה גדול שפעל בחמישה מחוזות ארציים (ירושלים, תל אביב, חיפה, באר-שבע ונצרת).
המרכז הוציא לאור מאות של פרסומים בנושאי מורשת שונים ובין השאר את סדרת הספרונים דע את עמך, שעסקה בהיסטוריה יהודית וישראלית; לצד זאת יצאו לאור מאות כרזות העוסקות בנושאים שונים אותם ביקשה המדינה לקדם ויועדו לתלייה במוסדות ציבור ובבתי-ספר.
בנוסף קיים המרכז סיורי ידיעת הארץ לעולים חדשים והיה אחראי על מרכזי המבקרים בכנסת, בבית המשפט העליון ובבתי המשפט המחוזיים.
מבחינת שייכותו הארגונית עבר מרכז ההסברה מספר משרדים.
לאחר הקמת המרכז הוא היווה יחידת-סמך של משרד ראש הממשלה באחריותו של זלמן ארן ששימש כשר בלי תיק.
גם לאחר שארן היה לשר התחבורה הוא המשיך להיות אחראי למרכז וכשמונה לשר החינוך והתרבות הועבר למשרד החינוך והתרבות.
בשנת 1966 הוכפף המרכז לשר ישראל גלילי ששימש כשר בלי תיק האחראי על תחום ההסברה; בשנת 1974, עם הקמת משרד ההסברה, הועבר לאחריותו; ובשנת 1975 עם פירוקו הועבר אל משרד החינוך והתרבות.
ב-2003, כחלק מתהליך ארגון מחדש במשרד החינוך קוצץ כוח האדם של המרכז והוא הועבר למשרד ראש-הממשלה.
בין השנים 2013–2020 שויך המרכז למשרד התרבות והספורט, עם הקמתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש הפך המרכז לגוף ממשלתי עצמאי תחת אחריות משרד ראש הממשלה.
בשנת 2021 עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש חזר המרכז, לאחריות משרד התרבות והספורט, בסוף 2023 שוב הפך המשרד למערך נפרד בתוך משרדי הממשלה.
מרכז ההסברה מעביר את הטקסים בשידור ישיר באמצעות עמוד הפייסבוק שלו והערוץ היוטיב שלו.
ביום 27 באוגוסט 2023 התקבלה החלטת ממשלה על שינוי שם "מרכז ההסברה - המטה לטקסים ולאירועים ממלכתיים" ל"המערך לטקסים ולאירועים ממלכתיים".
טקס האזכרה הממלכתי למנחם בגין.
הטקס הממלכתי לציון יום שחרור אילת.
טקס האזכרה הממלכתי ליוסף טרומפלדור וחבריו שנפלו בקרב על הגנת תל חי.
טקס האזכרה הממלכתי המשותף לנשיאי ישראל ולראשי ממשלותיה שהלכו לעולם.
עצרת הפתיחה הממלכתית בערב יום הזיכרון.
טקס "לכל איש יש שם" – המפעל להנצחת קורבנות השואה.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות
טקס האזכרה הממלכתי לחללי ההעפלה.
טקס האזכרה הממלכתי לחללי פעולות איבה.
טקס האזכרה הממלכתי לחללי המחתרות ולעולי הגרדום.
טקס הדלקת המשואות – הטקס הממלכתי לנעילת יום הזיכרון ולפתיחת אירועי יום העצמאות.
הטקס הממלכתי לציון הניצחון על גרמניה הנאצית.
טקס האזכרה הממלכתי ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
טקס האזכרה הממלכתי ליצחק שמיר.
טקס האזכרה הממלכתי לבנימין זאב הרצל.
טקס האזכרה הממלכתי לזאב ז'בוטינסקי.
טקס האזכרה הממלכתי לרחבעם זאבי (גנדי).
הטקס הממלכתי הפותח את אירועי יום הזיכרון ליצחק רבין – "נר יצחק".
טקס האזכרה הממלכתי ליצחק וללאה רבין.
טקס האזכרה הממלכתי לחיים ויצמן.
התפילה המרכזית לציון חג הסיגד – טקס הברכות.
טקס האזכרה הממלכתי לדוד בן-גוריון.
טקס הענקת עיטור ממלכתי למצטיינים במאבק בסחר בבני אדם.
טקס לזכר חיילי צה"ל שנהרגו במלחמה.
טקס לזכר האזרחים שנרצחו בפעולות האיבה.
מרכז הונגריה (בהונגרית: Közép-Magyarország) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן במרכז המדינה.
הוא כולל בתוכו את עיר הבירה בודפשט ואת מחוז פשט.
מרכז הדלק היה הגוף הצה"לי האחראי על משק הדלק בצבא הגנה לישראל.
בין תחומי אחריותו היו הדלק, גז הבעירה, ומכשירי גז בצה"ל, לרבות רכש, אחסנה, ואספקה ליחידות השונות.
המרכז גם הפעיל את מערך בסיסי הדלק (כולל מערך הובלת הדלק).
המרכז הוכפף פיקודית לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) במטה הכללי, ומקצועית לחיל הלוגיסטיקה שבאגף.
ב-30 ביוני 2020 נערך טקס סגירת מרכז הציוד והדלק, ומוזג למרכז הספקה אחוד (מרה"ס).
בתחילת דרכו של צה"ל השליטה על הלוגיסטיקה והאפסנאות הייתה ריכוזית מאוד ונשלטה כמעט לגמרי על ידי המטכ"ל, שהעמיד את המשאבים לרשות הגדודים והחטיבות כגון אמצעי תחבורה, דלק, חומרי בנייה, ומזון בקיצוב קפדני ביותר.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, נקטעה הזרמת הדלק בצינור מעיראק לישראל ובית זיקוק הדלק בחיפה חדל לפעול.
הדבר גרם למחסור חמור בדלק.
למחרת היום פלשו צבאות ערב למדינה הצעירה ונפתחה מלחמת העצמאות.
מלבד המחסור בדלק, התמודדו שירותי אספקת הדלק עם הקשיים המיוחדים שנוצרו במלחמה, בניהם הקושי לספק דלק לאזורים הנצורים - ירושלים והנגב.
עד לשנת 1956 התפתחו בתי הזיקוק בחיפה וסיפקו דלק לצפון הארץ, אולם בדרום הארץ ובמרכזה נוצר מחסור שהורגש לקראת "מבצע קדש".
אולם בהדרגה גבר צה"ל על המשבר, והיחסים ההדוקים עם איראן וחברות הנפט האמריקאיות הבטיחו זרימה סדירה של דלק.
בשנת 1966 הוקם "בסיס אב" לדלק בתל השומר.
מאוחר יותר, בנובמבר 1966, החלה לפעול מפקדת המרכז באשדוד.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים היה בסיס המרכז עדיין בתהליכי התארגנות ולא היה בנוי להכיל משאיות שנדרשו כדי להעביר דלק לשלוש החזיתות השונות.
עקב המחסור, הועבר הדלק לחזית בתוך דלקנים (ג'ריקנים), חביות ואפילו פחים מרובעים שבמקור שימשו לאריזות מזון.
לאחר המלחמה כבשה ישראל את סיני והגדה המערבית.
שטחים אלו העבירו לישראל מצבורי דלק גדולים שעתידים לשמש את ישראל במהלך מלחמת ההתשה מתקני דלק גדולים הוקמו בסיני.
בשנת 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים.
אז כבר היה מרכז הדלק מפותח דיו, ועוד באותו היום נשלחו משאיות עמוסות דלק לכל החזיתות.
משאיות אלו נתקלו ביידוי אבנים מצד אזרחים שלא הבינו עדיין מדוע מחללים את היום הקדוש.
עם חתימת הסכם השלום עם מצרים ופינוי הכוחות מסיני, פונו גם מתקני הדלק שהוקמו בסיני.
אחרי פינוי סיני בעקבות הסכם השלום עם מצרים נותרו בארץ שלושה בסיסי דלק מרחביים: בסיס נשר ששירת את פיקוד הצפון, בסיס אשדוד ששירת את פיקוד המרכז, ובסיס באר שבע ששירת את פיקוד הדרום.
בשנת 2006, בעקבות המלצת המשרד לאיכות הסביבה, נסגר בסיס הדלק באשדוד, ומפקדת מרכז הדלק עברה למחנה תל השומר.
הבסיס פונה בשנת 2017 והאדמה הוחזרה לשימוש המדינה.
בשנת 2017 הוחלט על ידי ראש אט"ל למזג את מרכז דלק תחת מרכז הציוד.
מרכז ההוקי האולימפי של ריו דה ז'ניירו הופעל לראשונה ב-2007 כמתקן הוקי זמני במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים.
המרכז שימש לתחרויות ההוקי שדה, ונבנה במתחם הספורט בשכונת דאודורו בעיר.
לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) תוכנן תחילה להקים אצטדיוני הוקי זמניים בבארה אולימפיק פארק עבור טורניר ההוקי האולימפי, שנועדו להכיל 10,000 מקומות ו-5,000 (במגרש המשני).
אולם לאחר מכן הוחלט להשמיש מחדש את מגרשי ההוקי בשכונת דאודורו ואף להפוך אותם למרכז האימונים הקבוע של נבחרת ההוקי הברזילאית.
מרכז ההוקי כולל 2 מגרשים (ועוד מגרש אימונים קטן המותאם לאימוני שוערים) לצד חדרי הלבשה ומנהלה.
לצורך האולימפיאדה הוקמו יציעים זמניים סביב 2 המגרשים.
על פי התוכנית המגרש הראשי נועד להכיל כ-10,000 צופים והמשני כ-5,000. אולם בפועל מספר המקומות צומצם והאצטדיון המרכזי מכיל כ-7,800 מקומות בארבעה יציעים (ולאחר המשחקים יישאר בו יציע קבוע המכיל 2,500 מקומות) והמגרש המשני מכיל כ-4,100 מקומות ב-2 יציעים.
המרכז נבנה ליד דאודורו ארנה ובקרבתו מתקנים אולימפיים נוספים כגון אצטדיון דאודורו הזמני, שיארח את חלק מתחרויות הקרב חמש, ההיפודרום האולימפי בוילה מיליטר, המטווח האולימפי, מתקני הרכיבה לאופני ההרים ומסלולי השטת הקיאקים.
מרכז ההון (ידוע גם בשם: המגדל הפיננסי יוקסיו; בסינית מפושטת: 越秀金融大厦, בפין-יין: Yuèxìu jīnróng dàshà) הוא גורד שחקים סופר גבוה הממוקם בעיר גואנגג'ואו שבמחוז גואנגדונג שבסין.
המגדל מתנשא לגובה של 309.6 מטרים (1,016 רגל) וכולל כ-68 קומות עליות ו-4 קומות תת-קרקעיות.
בניית המגדל החלה בשנת 2011 והסתיימה בשנת 2015. המגדל משתרע על שטח של 210,477 מטרים רבועים ומשמש למשרדים.
נכון לשנת 2025, מרכז ההון הוא הבניין ה-11 בגובהו גואנגג'ואו, ה-109 בגובהו בסין, ה-128 בגובהו באסיה וה-192 בגובהו בעולם.
מרכז ההון הבין-לאומי דיוונג הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר ממוקם בעיר ליוג'ואו שבמחוז גואנגשי שבסין.
גובה המגדל הוא 303 מטר (994 רגל) והוא כולל כ-72 קומות (וכן שלוש קומות תת-קרקעית).
בניית המגדל החלה בשנת 2010 והסתיימה בשנת 2015. המגדל, המשתרע על שטח של 61,062 מ"ר, משמש כבית מלון וכולל גם חדרי משרדים.
מרכז ההספקה המטכ"לי לשעבר מרכז הספקה אחוד (בראשי תיבות: מרה"ס) הוא מרכז לוגיסטי מטכ"לי שמאחד מספר מרכזים לוגיסטיים במשקי הצל"ם (ציוד לחימה מבוקר), חלפים, ציוד פרט ויחידה, תזקיקים, דלק, מזון וציוד רפואי.
למפקדת מרכז ההספקה הראשונה מונתה ב-1 באוגוסט 2019 תא"ל מירב בריקמן שאיחדה בתפקידה הקודם כמפקדת מרכז ציוד (מר"ץ) את מרכז ציוד, מרכז ציוד רפואי (מצר"פ) ומרכז הדלק.
המפקד הנוכחי תא"ל חוגי נחום.
מיזם הקמת המרכז הוא חלק ממהלך רחב היקף של העתקת בסיסי צה"ל לנגב (עיר הבה"דים) ופינוי קרקעות במרכז הארץ, זאת במסגרת החלטות הממשלה 3161 ו-2392 להעתקת מחנות צה"ל ממרכזי ערים ושיווק הקרקעות לטובת מגורים.
במסגרת הקמת המרה"ס מוזגו המרכזים המשבירים: מרכז ציוד לחימה וחלפים, מרכז ציוד, מרכז דלק, מערך המזון ומרכז ציוד רפואי – למרכז אחד הכולל בסיסי אחסנה מרחביים ומפקדה אחת.
המרה"ס מוקם בשיטת PFI הכולל מימון, תכנון, הקמה ותפעול על ידי זכיין פרטי.
משרד הביטחון פרסם את שלב המיון המוקדם בחודש מאי 2017. בתחילת 2020 פורסם כי אוריין ושפיר הנדסה זכו במכרז להקמת המרכז.
שטח המרה"ס צפוי להיות כ-250,000 מ"ר הכוללים מתחמי לוגיסטיקה בהיקף של כ-225,000 מ"ר (בין השאר, מחסנים אוטומטיים) ומתחם מנהלתי בשטח של כ-25,000 מ"ר.
את המיזם מובילים מנהלת צבאית במחלקת שוה"ם ותשתיות באט"ל ומנהל המעבר דרומה במשרד הביטחון.
ב־2 ביולי 2020 נערך טקס הקמת היחידה בנוכחות ראש אט"ל, האלוף יצחק תורג'מן, ומפקדת המרה"ס, תא"ל מירב בריקמן.
במהלך הטקס נחשף סמל היחידה.