tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משקעי הסיבונים בעמילואידוזיס מסוג AL מורכבים משרשראות קלות של אימונוגלובולינים חד-שבטיים, אשר באורכן המלא בעלות משקל מולקולרי של 23 קילדלטון.
על פי רוב, מדובר בשרשראות קלות מטיפוס למבדה, אך ניתן לראות גם משקעי שרשראות קאפה, ולסוג למבדה 6 בפרט ישנו מבנה המקל על שקיעתו, בין היתר בכליות.
קושי בשכיבה במיטה כתוצאה מקוצר נשימה
חוסר תחושה, עקצוץ או כאב בידיים או ברגלים, במיוחד בשורש כף היד (סינדרום התעלה הקרפלית)
שלשולים, עם אפשרות של דימום, או עצירות
איבוד משקל לא מכוון של למעלה מ־4.5 ק"ג
לשון מוגדלת ונפוחה, שנראית לעיתים קרועה בשוליים
שינויים בעור, כמו עיבוי או חבורות כתוצאה מפציעות קלות, וכתמים סגלגלים סביב העיניים.
במקרים רבים האבחנה של עמילואידוזיס מתעכבת בגלל השונות הרבה בתסמינים.
אבחנה שגויה של המחלה בגלל תסמינים שמחקים מחלות פחות נדירות עלולה לעכב את מתן הטיפול המתאים.
חולים הסובלים מאי ספיקת לב או אי ספיקה כלייתית מטופלים לעיתים קרובות לפני שזוהה אצלם שורש הבעיה בדרך כלל באמצעות ביופסיה.
אבחנה מוקדמת ומדויקת עשויה למנוע נזקים חמורים נוספים לאיברים ולקבוע את אופן הטיפול המיטבי.
לשם כך נדרשות בדיקות עזר רבות.
בדיקות מעבדה – בבדיקות דם ושתן ניתן לזהות כמותית ואיכותית חלבון בלתי תקין בעמילואידוזיס.
ביופסיה – בדיקת דגימת רקמה מאיבר נגוע עשויה לסייע בקביעת סוג העמילואיד ששקע באיבר.
בגופם של חולים החשודים כלוקים בעמילואידוזיס מסוג AL הדרך היחידה והבטוחה לאבחון היא בשאיבת דוגמת רקמה מרקמת השומן בבטן החולה לבדיקה היסטולוגית במיקרוסקופ.
בדיקה זו תהיה חיובית ב-80% מהחולים בעמילואידוזיס.
לחלופין, ביופסיה מהאיבר שתפקודו איננו תקין אמינה יותר, אך מורכבת ומסוכנת יותר.
ביופסיה של מח העצם - שיטה טובה יותר לזיהוי המחלה בחולי עמילואידוזיס מסוג AL מאחר שניתן לזהות במח העצם תאי לימפוציטים או תאי פלסמה הגורמים למחלה.
כל דגימות הרקמות הנלקחות מגוף החולה נצבעות בצבע קונגו אדום שמגיב עם העמילואיד וניתנות לזיהוי במיקרוסקופ.
בדיקות דימות – דימות של האיברים הנגועים עשויה לקבוע את דרגת המחלה וכוללת:
אקוקרדיוגרפיה – טכנולוגיה המשתמשת בגלי קול (אולטרסאונד) ליצירת תמונות נעות המדגימות את פעולת הלב
בדיקת תהודה מגנטית (MRI) – טכנולוגיה המשתמשת בגלי רדיו ושדה מגנטי חזק ליצירת תמונה של מבנה ותפקוד הלב
הדמיה גרעינית - בהזרקת כמויות זעירות של חומר רדיואקטיבי לוריד ניתן לזהות את סוג העמילואידים ששקעו באיבר הנגוע ולדייק את הטיפול במחלה.
הטיפול בעמילואידוזיס מסוג AL מתמקד בשבט תאי הפלזמה המשגשגים במח העצם, בדומה לטיפול במיאלומה נפוצה.
טיפול בקורטיקוסטרואידים, ובפרט דקסמתזון העדיף על פרדניזון בהקשר זה, בשילוב עם מלפלאן במינון גבוה, ולאחר מכן ביצוע השתלת מח עצם עצמית (אוטולוגית), מביא לתגובה המטולוגית מלאה ב-40% מהמטופלים בטיפול זה.
התגובה מתבטאת בירידה בעומס תאי הפלזמה והיעלמות השרשראות הקלות הנוטות לשקוע.
שיפור תסמיני ניכר כחצי שנה עד שנה לאחר התגובה ההמטולוגית.
עם זאת, גישת טיפול אגרסיבית זו כרוכה בסיבוכים משמעותיים, לרבות תמותה, בשל הפגיעה הראשונית של המחלה באיברים השונים, ולכן מתאימה לכ-30%–40% מהאנשים עם עמילואידוזיס מסוג AL.
באנשים עם פגיעה לבבית ניכרת והפרעות קצב, נשקלת האפשרות להשתלת לב, ולאחריה השלמת הפרוטוקול להשתלת מח עצם עצמית.
עמינדב אלטשולר (תרס"א, 1901 - ג' בניסן תשכ"ח; 1 באפריל 1968) היה איש "ההגנה", שותף לגאולת אדמות הנגב.
נולד ברחובות, בנם הצעיר של מחלה ויצחק זאב אלטשולר, מחלוצי העלייה הראשונה, שהיו ממייסדי המושבה.
בשנת 1918 התנדב אלטשולר לגדודים העבריים.
בשנים 1923-1920 עסק באימון שוטרים בעיר טבריה, ולאחר מכן שירת במשטרה העברית של תל אביב עד 1930. היה חבר בהגנה.
בשנת 1930 הצטרף אלטשולר למשה סמילנסקי במשימת גאולת קרקע בנגב.
הוא דיבר ערבית על בוריה, הכיר את מנהגי הבדואים ונודע בכינוי חווג'ה אמין.
הדבר סייע לו ליצור קשרים עם ראשי ההנהגה המקומית בנגב ובעזה, וכך יצר חוזי קנייה לכשישים אלף דונם של קרקעות שהיו בבעלות ערבית.
בעקבות משבר כלכלי שפקד את היישוב, נבצר מסמילנסקי לקיים את החוזים ולשלם את סכומי הכסף למוכרים הערבים, וגאולת הקרקעות הועמדה בסכנה.
קיום ההסכמים עבר לידי הקרן הקיימת לישראל, ואלטשולר המשיך לעסוק בתחום זה בשליחותה.
למרות גזירות הספר הלבן, לפיה נכלל הנגב כולו באזור שבו אסורה לגמרי כל העברת קרקע ליהודים, הצליח אלטשולר להמשיך בגאולת הקרקעות.
לשם כך הוא זייף תאריכים מוקדמים מן התקופה שקדמה לגזירות הספר הלבן.
בסך הכל הצליחו אלטשולר ועמיתו חירם דנין לגאול כרבע מיליון דונם.
השטחים שנרכשו והועברו לבעלות יהודית שימשו בסיס להתיישבות היהודית בנגב.
במשך שנים היה אלטשולר התושב היהודי היחיד בבאר שבע הערבית, אך בתקופת המאורעות עקר מבאר שבע ועבר להתגורר בבית אשל.
הוא נהג להסתובב במרחבי הנגב ברכב משוריין של "ההגנה" כדי שיוכל להמשיך בפעילותו.
בשנת 1939 התמנה אלטשולר לקצין ביטחון בדרום ים המלח מטעם חברת האשלג.
בשנת 1942 חזר לפעילות של גאולת האדמות בנגב, עד להחלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, בכ"ט בנובמבר 1947. על השטחים שנגאלו על ידו הוקמו, בשנת 1943, שלושת המצפים הראשונים בנגב: גבולות, בית אשל ורביבים.
על שטחים אחרים בנגב שנגאלו על ידו הוקמו כעבור שלוש שנים, ב-6 באוקטובר 1946, יישובי 11 הנקודות.
הנשיא חיים ויצמן והרב אברהם יצחק הכהן קוק כינוהו "גואל אדמות הנגב".
בהכירו את שפתם ומנהגיהם, התרועע אלטשולר עם בני השבטים הבדואים בנגב ועם נכבדי הערבים בבאר שבע ועזה, והדבר סייע לו לשאוב מהם מידע לצורך פעילותו.
כאשר שמע כי שטח אדמה גדול בדרך לבית גוברין, שהיה שייך לעשיר ערבי, עומד להימכר לבנק הערבי, מיהר להגיע אל בעל האדמות ועל דעת עצמו נקב בסכום גבוה יותר מזה שהציע הבנק הערבי.
רק לאחר מכן השיג את הסכמת יוסף ויץ (שהיה גיסו) לעסקה וסכומי הכסף גויסו לצורך ביצועה.
על אדמות אלו הוקם הקיבוץ גלאון.
לאחר קום המדינה המשיך אלטשולר להתגורר בנגב ועבד בשרות האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
בשנת 1952 שב לרחובות והתמנה לממונה על השמירה במושבה.
אלטשולר היה נשוי לפנינה בת אליעזר וולטוך.
בנותיהם: אביבה קופרמינץ, אמו של האמן יורם קופרמינץ, ודליה פלד.
אחיו הוא נקדימון אלטשולר, אביו של גדעון אלטשולר.
גיסיו, נושאי אחיותיו, הם: יוסף ויץ וגרו גרא.
עמים ילידים בארצות הברית או האינדיאנים בארצות הברית הם מיעוט אתני אשר מנה בשנת 2010 יותר מ-2.9 מיליון נפש (כ-1% מאוכלוסיית ארצות הברית).
אוכלוסיית האינדיאנים מורכבת מעשרות שבטים והיא האוכלוסייה הוותיקה ביותר ביבשת.
בימי גילוי אמריקה מנו האינדיאנים, על פי הערכות שונות, כ-10 מיליון נפש במאות עמים ושבטים שונים לאורכה ולרוחבה של היבשת.
החל משנת 1620, עם תחילת ההתיישבות האירופאית באמריקה הצפונית, ועד סוף המאה ה-19, עת יושבו כל השטחים של ארצות הברית, הוכחדו ונעלמו מרבית השבטים האינדיאנים.
הם הוכחדו כתוצאה מצמצום שטח מחייתם, ממחלות שהביאו איתם המתיישבים ומפעילות מלחמתית.
כיום חיים חלק (אך לא רוב) מהאינדיאנים בשמורות המוקצות להם, שטחים בתוך ארצות הברית המנוהלים על ידי שבטים של אינדיאנים במסגרת הלשכה לענייני אינדיאנים במחלקת הפנים של ארצות הברית.
בשטחים אלה ניתנת אוטונומיה מסוימת לשבטים, אשר יכולים להחיל בהם את הדין השבטי בעניינים מסוימים וזוכים להגנתו של הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
האינדיאנים באמריקה הצפונית לא פיתחו כתב טרם הקולוניאליזם, ולעומת זאת מקיימים מסורת של סיפור סיפורים.
רוח תרבותם וידע על דרכם מגולמת בסיפורים ובשירים שבעל פה.
כמו כן, ישנו מידע ותיעוד על אורחות חייהם ותרבותם שנכתב בידי חוקרים ומתיישבים אירופאים, אלה הבינו במידה מוגבלת את התרבויות השונות שפגשו.
מקורו של הכינוי 'אינדיאנים' בטעותו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס, אשר בהגיעו לחופי אמריקה סבר שהגיע להודו (בספרדית: India - אינדיה), ועל כן כינה את המקומיים אינדיאנים (בספרדית: הודים).
טעות זו השתרשה לאורך דורות בשפות רבות.
בשפות אחדות, ביניהן אנגלית וספרדית, הפכה המילה דו-משמעית, כשהיא מציינת את תושבי הודו (כמשמעותה המקורית), וגם את ילידי יבשת אמריקה.
במהלך המאה ה-20 החלו לכנותם "אמריקנים- ילידים" (Native Americans), מושג שנחשב יותר תקין פוליטית, אבל מרביתם מעדיפים להיקרא בשם הכולל "אינדיאנים אמריקאים" (American Indians) או בשם השבט הספציפי אשר לו הם שייכים.
אבותיהם של האינדיאנים, המכונים פלאו-אינדיאנים, הגיעו לאמריקה מאירו-אסיה דרך גשר יבשתי שחיבר בין אלסקה לקמצ'טקה.
לפני כ-12,000 שנים, בסוף עידן הקרח עלו פני הים והפרידו בין היבשות.
פריטים שונים כגון: כלי אבן, עצמות, מערות ופרוות נמצאו בכל רחבי ארצות הברית והם מעידים על חייהם של בני אדם שם כבר מלפני 10,000 שנים.
קדמונים אלו חיו כציידים-לקטים והשתמשו בכלי אבן ובעצמות.
העדות העתיקה ביותר של יישוב שנתגלתה בצפון לואיזיאנה, ומעידה על חיי נוודות למחצה והתפתחות של חקלאות זעירה, מתוארכת ל-3,500 לפנה"ס.
בין השנים 1000 לפנה"ס ל-1000 לספירת הנוצרים התקיימה לאורכו של החוף המזרחי, מפלורידה ועד קנדה תרבות "ארץ היערות".
בני תרבות זו השתמשו במלאכה זעירה ובחקלאות שכללה ביות חיות וצמחים בעודם משתמשים בכלי אבן משוכללים.
"תרבות המיסיסיפי" התפתחה לאורכו של עמק המיסיסיפי החל מ-950 לפנה"ס והגיעה לשיאה בשנת 1250 לספירת הנוצרים.
בשנת 1492 גילה קולומבוס את האיים הקריביים ונפגש עם הילידים של איים אלו.
ההתיישבות האירופית ביבשת-העל של אמריקה החלה מתקופה זו בעיקר באזור אמריקה הדרומית ומרכז אמריקה, ואילו באמריקה הצפונית התיישבו האירופאים מאוחר יותר.
ב־14 במאי 1607 הוקמה באמריקה הצפונית המושבה הראשונה וירג'יניה וב־1620 נחתמה אמנת המייפלאואר.
בכך החלה ההתיישבות הבריטית בצפונה של אמריקה.
המתיישבים שהגיעו היו בעיקר משפחות של פרוטסטנטים מהאי הבריטי שפעלו באופן עצמאי ולא על פי הוראות של הכתר האנגלי.
לקראת סוף המאה ה-18 השתלטו המתיישבים האירופאים על כל חופה המזרחי של היבשת והקימו בה 13 מושבות.
בשנת 1763 קבע השלטון הבריטי כי תחום ההתיישבות האירופית יוגבל להרי האפלאצ'ים במערב, וזאת על מנת לבסס את שלטונה של בריטניה באזור מוגבל.
המלך ג'ורג' השלישי שמלך בתקופה זו התייחס לשטחים במערב כשטחי בריטניה לכל דבר ואל האינדיאנים עצמם כזכאים להגנתו של הכתר האנגלי.
אולם, בשנת 1776, עת דרש הכתר האנגלי מיסוי מהמתיישבים, יצאו אלה במרד כנגד הממלכה והקימו את "ארצות הברית של אמריקה".
מרבית השבטים האינדיאנים עמדו לצידה של בריטניה במלחמת העצמאות, בעיקר בשל ההגנה שהעניקה להם, ולפיכך ראו לנכון מתיישבים רבים לנקום בהם.
עם סיום המלחמה, הכיר הכתר האנגלי בחוזה פריז (1783) בריבונות של המתיישבים על השטחים שעד נהר המיסיסיפי - אחת מתוצאות הלוואי של הכרה זו היא ששבטים אינדיאנים רבים עברו לתחום שליטתה של ארצות הברית.
מרבית המתיישבים השתייכו לכנסיות הפרוטסטנטיות שהאמינו כי לאינדיאנים אין נשמות והם אינם בני אנוש.
הם למעשה בני שטן החוסמים את הקידמה.
ע"פ אמונה זו, כאשר מאמינים נוצרים מגלים חבל ארץ המיושב בכופרים בנצרות, חובתם הדתית הייתה להשתלט על שטחים אלה ולנצר את הלא מאמינים הללו.
בשל תמיכת האינדיאנים באנגלים וכן בשל המדיניות שאימצו הכנסיות הפרוטסטנטיות היה מקובל למגר את האינדיאנים בכל דרך שהיא, כאשר בין השאר נשלחו לאינדיאנים, כמחווה של "רצון טוב", שמיכות שהיו נגועות באבעבועות שחורות שגרמו למעשה להשמדתם של כפרים שלמים של אינדיאנים.
היו גם בין המתיישבים כאלה שראו לנכון לנצר את הילידים, אולם אלה היו בעמדת מיעוט בקרב המתיישבים.
בשנת 1779 הורה הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה של ארצות הברית, לאחד מהגנרלים בפיקודו לתקוף את בני שבט הצ'רוקי, להרוג בהם ולהחריב עד היסוד כל נקודת התיישבות שבבעלותם.
מה שמסביר את הברוטליות בה נהגו חיילי הקונפדרציה שהכינו מגפיים מעורות שהופשטו מגופות של אינדיאנים, וושינגטון עצמו זכה במהלך מלחמת העצמאות לכינוי "Town Destroyer" כאשר הורה על השמדת 28 עיירות (מתוך 30) שהיו בידי שבט הסנקה במשך 5 שנים בלבד.
עם זאת נעשו ניסיונות "לקדם" את האינדיאנים.
בשנת 1778 חתם הקונגרס על חוזה שנקרא The Treaty of Ft.
Pitt שהבטיח לאינדיאנים זכויות טריטוריאליות למשך מספר דורות, ואף נציגים בקונגרס מטעם מדינה אינדיאנים עצמאית.
אולם עם הזמן נסוגו חברי הקונגרס מהסכם זה ומהסכמים אחרים שחתמו עם שבטים אינדיאנים.
אולם גם עם הסכמים אלה, המתיישבים עצמם והשלטון התעלמו מזכות הקניין של האינדיאנים.
לדוגמה בשנת 1782 חילקה מדינת צפון קרולינה לוותיקי המלחמה קרקעות במערב שהיו בבעלות אינדיאנית ללא דין ודברים עימם.
למרות עקרונות האמונה הנוצרית, שעל פיה פעלו לכאורה המתיישבים האמריקנים והשלטונות, המדיניות האלימה של המתיישבים נגדה גם עקרונות אלה וגם את החוקה האמריקנית ואף סיכנה את מעמדה של האומה הצעירה.
לאינדיאנים בשלב זה היה עדיין כוח בעל משמעות שיכול היה להסב נזק לארצות הברית.
בשל כך שאפו השלטונות להשגת סטטוס קוו בין הצדדים, ובהתאם לכך, חתמו הסכמים עם האינדיאנים על חלוקת הקרקעות וקבעו כי יש לצאת למלחמה רק במקרים של פגיעה בהסכמים.
אולם המתיישבים היו אלה שחרגו מההסכמים, ואילו האינדיאנים סירבו לוותר על מורשתם לטובת "הקידמה" ובהנהגת שבט השוני (Shawnee) יצאו למלחמה על השטחים שאיבדו בצפון מערב המדינה.
נשיא ארצות הברית, ג'יימס מדיסון חשש מאפשרות שהאינדיאנים יכרתו ברית עם אנגליה וסבר כי יש לצאת בשל כך למתקפה נגד אנגליה על כיבוש קנדה מידם.
כך, בין השנים 1812 ל-1819 הוקמו ארבע מדינות חדשות שהצטרפו לברית הפדרלית: אינדיאנה, מיסיסיפי, אילינוי ואלבמה.
הנשיא ג'יימס מונרו הבין כי על מנת למנוע שפיכות דמים נוספת, לא נותר לו אלא להורות על טרנספר של כל האינדיאנים ממזרח לנהר המיסיסיפי לשטחים שממערב אליו, תוך הבטחת הגנה על האינדיאנים.
האינדיאנים דחו הצעה זו, אולם המצב בפועל לא הותיר בפניהם כל ברירה והם נאלצו להתפנות מבתיהם ולהגר מערבה.
שבטים שסירבו להגר מערבה, כמו שבטי הצ'ירוקי, הצ'יקאסאו והצ'וקטאו, הקימו לעצמם ממשל עצמי, כפי שעשו המתיישבים הלבנים, ואף ניסחו לעצמם חוקות.
זאת מתוך רצון לקבל על עצמם ערכים פוליטיים כמקובל בחברה האמריקנית לטובת עתידם.
הגדילו לעשות בני שבט הצ'רוקי שלבשו בגדים מערביים, למדו אנגלית, שלחו את בניהם ללמוד בבתי ספר נוצרים ואף היו לבעלי עבדים.
המדיניות האמריקנית עד מלחמת האזרחים
תקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון בשנת 1829 היוותה עוד מפנה שלילי בגורלם של האינדיאנים.
ג'קסון האמין בהבטחת חופש הקניין לאזרחי ארצות הברית, ובהתאם לכך הבטיח ניידות חברתית וכלכלית לכלל אוכלוסיית ארצות הברית.
ג'קסון נתן למעשה אור ירוק להמשך ההשתלטות האמריקנית על אדמות האינדיאנים, כאשר איפשר לאדם הפשוט לעלות במעמדו על ידי התיישבות במערב וכיבוש קרקעות נוספות לחקלאות, וזאת על חשבונם של הילידים, שחיו באזורים אלה.
ג'קסון עצמו, היה גאה בטבח שביצעו אנשיו באינדיאנים ובהתעללות בגופות שבוצע ביד כוחות הצבא בראשותו: "כאשר הפרא מתנגד, התרבות - עשרת הדיברות בידה האחת והחרב באחרת - תובעת את השמדתו המיידית".
ג'קסון תמך ב"חוק גירוש האינדיאנים" משנת 1830 אשר בהתאם לו הועברו שבטים מנחלותיהם בין השנים 1830 ל-1840. תוך כדי טבח נרחב בשבטים אלה, פונו בין 70,000 ל-100,000 אינדיאנים לטריטוריות חדשות במערב.
רבים מהם מתו כתוצאה מתנאי הדרך הקשים, ובשל מחלות, רעב ותנאי מזג אוויר.
למרות הגירוש והטבח, שיקמו את עצמם השבטים האינדיאנים.
חמשת השבטים החזקים ביותר אף הקימו רפובליקות עצמאיות בעלות חוקה ועיר בירה, וכן הצליחו מבחינה כלכלית בחקלאות.
מלחמת האזרחים שהתנהלה בין השנים 1861–1865, והייתה אולי המאורע החשוב ביותר בהיסטוריה האמריקנית, גרמה למותם של מאות אלפים משני הצדדים ואף להירצחו של הנשיא אברהם לינקולן, אבל הפכה את המדינות האמריקניות לאומה אחת מאוחדת.
זכורה פחות העובדה שהמלחמה התנהלה גם על גורל השלטון במערב, כאשר מדינות הדרום והצפון שאפו להנחיל את האידאולוגיות שלהן על השטחים הללו.
חמש הרפובליקות האינדיאניות העדיפו לחבור לכוחות הדרום, בעיקר בשל העובדה כי נפגעו לא אחת מהגירוש והטבח שבוצע בהם מידי השלטון הפדרלי.
כוחות הדרום אף הקימו כוח שיטור שנועד להגן על היישובים האינדיאנים.
האינדיאנים, בדומה לאנשי הדרום, קיימו מדיניות של עבדות בשטחם וקיימו מסחר פורה יותר דווקא עם הדרום.
קיים מיעוט אינדיאנים אשר חברו לצפון והשתתפו אף בקרבות נגד האינדיאנים תומכי הדרום.
הפסדם של כוחות הקונפדרציה הדרומיים במלחמת האזרחים הותיר את חמש הרפובליקות האינדיאניות בחורבנן, בדומה לשאר ארצות הברית.
אמנם השלטון הפדרלי פעל לשיקום מדינות הדרום, אולם האינדיאנים לא נכללו בה ונענשו בשל חבירתם למדינות הדרום.
מזכיר המלחמה אדווין סטנטון היה מוכן לשלום עימם, אך זאת בתמורה לטריטוריות נרחבות עד כדי מחצית משטחן, ביטול העבדות בתחומן, מתן אפשרות להקמת מסילת רכבת בטריטוריות שנותרו להן ויישוב מחדש של שבטים אינדיאנים ביתרת השטח שנותר.
האינדיאנים נאלצו לחתום על חוזה שלום משפיל זה בשנת 1860.
המדיניות האמריקנית הריכוזית לאחר מלחמת האזרחים קבעה כי יש לרכז את האינדיאנים בשמורות בכל האמצעים הנדרשים, כמו גם העברת נכסים ואדמות לידי המתיישבים הלבנים.
היא קבעה גם כי יש להגביר את "החינוך מחדש" של האינדיאנים - העברתם מחיי נוודות למושבי קבע והפצת הדת הנוצרית בקרבם.
כמו כן כל הטיפול בנושא האינדיאנים יהיה על פי החלטת הממשל הפדרלי ושליחיו הצבאיים.
כאמור, לאחר מלחמת האזרחים נאלצו האינדיאנים לקבל עליהם את המדיניות הפדרלית של הריכוז בשמורות.
אולם מיעוט מקרב הציידים המשיכו לפעול כנגד הדיכוי האמריקני אשר היה לטעמם כחרב העומדת לגדוע את תרבותם המסורתית.
בנוסף לכך, הם היו חדורי רגשות נקמה בשל השנים הארוכות של הדיכוי הפדרלי.
כך במשך כ-10 שנים התנהלה בין השבטים הללו לבין החיילים הפדרליים מלחמה שכונתה "מלחמת המישורים".
כבר עם תחילת המלחמה היה ברור כי היא מהווה את שירת הברבור מבחינת האינדיאנים.
כמות המתיישבים שזרמה לתחומם במערב, ההשקעה הכספית הגבוהה שליוותה הגירה זו, הקמת מסילות הברזל שהגבירה את מעבר הסחורות והאנשים למערב, עדיפותם של ה"לבנים" על פני ה"אדומים" בכמות ובטכנולוגיה ועוד, גרמו להפיכתם של האינדיאנים לגזע נכחד.
בשנים 1865–1866 הגיע הממשל הפדרלי להסכמים עם כמה מהשבטים האינדיאנים של "המישורים הגדולים".
אולם, חיכוכים לא מעטים נוצרו כאשר המתיישבים הלבנים ניסו להגן על נתיבי המסחר למערב, למורת רוחם של האינדיאנים, בשל היותם מנוגדים להסכמים.
ב-21 בדצמבר 1866 הצליחו האינדיאנים משבט הסו לחסל את כל חיילי מצודת קיריני והתעללו בגופותיהם.
מפלה זו שנחל השלטון הפדרלי גררה מסע נקמה בחורף 1867: כוח צבאי שמנה כ־14,000 חיילים טבח בכפרים אינדיאנים רבים וגרם לבריחתם של אחרים.
באוגוסט 1868 נקמו כמה מבני שבט הסו ושבט האראפאהו במתיישבים לבנים בקנזס, רצחו 15 מתיישבים, אנסו את נשותיהם ובזזו את רכושם.
הנקמה הלבנה לא איחרה לבוא והצבא האמריקני הורה על פינוי כל האינדיאנים לשמורות סגורות, גם אלה שחתמו על הסכמי השלום.
בדצמבר 1874 החליט נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט על צו המורה על פינויים של כל האינדיאנים לשמורות תוך 60 ימים.
אי ציות לצו זה יגרור מסע צבאי לאכיפת הצו.
מנהיגי האינדיאנים התעלמו מצו זה והתגובה לא איחרה לבוא.
אולם, האינדיאנים ניצחו במערכות הראשונות והסיגו את הצבא הפדרלי מאזורם.
ביולי 1876 הוטל משטר צבאי על כל השמורות בחלק הצפוני של "המישורים הגדולים" ונשלח כוח שמנה 2,500 מתנדבים לנקום את התבוסה.
לאחר לחימה קשה, הובסו האינדיאנים ורבים מהם הסגירו את עצמם לשלטונות.
במהלך השנים שלאחר מכן גורשו שבטים רבים ורוכזו בשמורות בעלות טריטוריות מצומצמות.
עד שנת 1930 המשיכו הילידים לאבד משטחיהם לטובת האדם הלבן.
מ-138 מיליון אקרים שהיו בידיהם בשנת 1890, נותרו בידיהם לאחר כ-40 שנה כ-48 מיליון אקרים בלבד.
ב-29 באוגוסט 1911 נתפס אישי, שנחשב כ"האינדיאני הפראי האחרון" ושחי את מרבית חייו במנותק לגמרי מהעולם המודרני ומהמתיישבים הלבנים ליד אורוויל שבקליפורניה.
ב-2 ביוני 1924 חתם הנשיא הרפובליקני קלווין קולידג' על חוק אזרוח האינדיאנים (Indian Citizenship Act), שהעניק אזרחות אמריקנית לכל האינדיאנים שנולדו בארצות הברית ובטריטוריות שלה.
בהמשך למאבקם בהכרה בזכויותיהם ובקרקעות שהופקעו מהם, טענו האינדיאנים כי אדמותיה של ארצות הברית שייכות להם, ומכאן שעל המדינה חל איסור לקבוע מה ייעשה באדמות אלו ללא התייעצות או קבלת אישור מהם, ואכן כשהגיע הנושא לבית המשפט פסקו השופטים בחלק מן התביעות לטובתם של האינדיאנים שלבסוף קיבלו פיצויים.
ב-11 באוגוסט 1978 הנשיא ג'ימי קרטר העביר את ה"חוק לחופש הדת לאינדיאנים" (American Indian Religious Freedom Act) שלפיו אינדיאנים יוכלו לעבוד את דתם בחופשיות ותוגן הזכות שלהם לגישה למקומות הקדושים שלהם.
החוק פגש הרבה ביקורת לאחר שהועבר, מכיוון שהחוק נכשל בלהגן על מספר מקומות הקדושים לאינדיאנים, וכן כי החוק לא נתן לאינדיאנים אוטונומיה מלאה להחליט בקשר לפולחנים שלהם (לדוגמה היו סמים שהיו מעורבים בטקסים אינדיאנים שהיו מחוץ לחוק).
בית המשפט העליון קבע כי לחוק אין באמת כוח לאכוף את הדברים שהוא נוצר עבורם.
המחקר אודות ג'נוסייד בכלל, החל רק לאחר מלחמת העולם השנייה והמאורעות האיומים של שואת יהודי אירופה.
בזמנים קדומים יותר תואר מיגור האינדיאנים באמריקה כתופעה חיובית, ואפילו הנשיא תאודור רוזוולט תיאר את הטבח וההתעללות בגופות שנעשה ב"סנד קירק" בקולורדו כ"מעשה הצודק והמועיל ביותר שנעשה אי פעם בסְפר".
אחרים טוענים כי הכחדת האוכלוסייה האינדיאנית בארצות הברית הייתה מצב בלתי נמנע של התנגשות בין שתי תרבויות, ומותם של מרבית הילידים הוא תוצאה של מחלות וחיידקים שהגיעו עם המתיישבים מאירופה ללא יודעין והילידים לא היו מחוסנים בפניהם.
עם זאת, סביר להניח כי למעט מחלות וזיהומים שונים שהובאו מהעולם הישן, היו עוד גורמים שגרמו להיכחדותם של האינדיאנים, כחלק מאידאולוגיות ברורות של לבנים הרואים את עצמם כגזע עליון הפועל לא רק נגד האינדיאנים עצמם לצורך השתלטות על אדמותיהם, אלא גם כנגד אורח החיים והתרבות האינדיאניים.
התומכים בעובדה כי התקיים ג'נוסייד באוכלוסייה האינדיאנית של ארצות הברית, טוענים כי תהליך ההשמדה היה באמצעות אינטרסים משותפים של השלטון הפדרלי, השלטון המדינתי ואינדיבידואלים ביחד עם גורמים סביבתיים; ההשמדה הייתה מנוגדת לכל עקרון יסוד של החברה האמריקנית כפי שנוסחו בחוקה ובמגילת הזכויות.
בניגוד לאוכלוסייה השחורה בארצות הברית, האינדיאנים נחשבו משוללי כל זכות אנושית.
כמו כן, ההשמדה האינדיאנית בוצעה בשם "הקידמה" אותה שאף האדם הלבן להביא לעולם החדש.
רבים מבני השבטים האינדיאנים עדיין שומרים על דתם הקדומה ומקיימים טקסי פולחן ואירועים דתיים מגוונים.
המסורות האינדיאניות שונות משבט לשבט, אולם בעיקרון הן כוללות טקסי פולחן, ריקוד, שירה, תפילה ונגינה.
בטקסים רבים נוהגים להשתמש במגוון אמצעים טבעיים כגון: נוצות, פרוות, פירות ופטריות.
בין השאר משתמשים בצמחים מקודשים שונים להם סגולות רפואיות ופסיכו-אקטיביות כגון: פיאוטה, דטורה, טבק ומרווה.
במסגרת החקיקה בקונגרס ישנו היתר מיוחד לאינדיאנים לשימוש בנוצות עיט לצורך פולחן, האוסר עליהם למסור נוצות מעין אלה לאנשים שאינם רשומים כאינדיאנים.
בקרב רבים מן השבטים קיים שילוב של האמונה המסורתית השבטית עם מסורות נוצריות.
הדת האינדיאנית קידשה את הטבע, הם האמינו כי על בני האדם לחיות בהרמוניה עם הטבע.
ראש שבט ה"סו" לות'ר סטנדינג בר אמר: "ליבו של אדם מתקשה כאשר הוא מתרחק מן הטבע".
הדת האינדיאנית הייתה אנימיסטית, כלומר היא דגלה באמונה כי ישנן נשמות בכל דבר בין אם בעצים, כוכבים, סלעים ועוד.
דת זו בוססה על הרצון של מאמיניה לרצות את הרוחות (נשמות) הללו והם עשו כך במספר דרכים אחד מהם הוא טקס ההתבגרות של נער שכלל צום, פגיעה עצמית והגעה למצב של טראנס (מצב תודעתי בלתי נורמלי, בין שינה לערות, ודומה למצב היפנוטי.
מאופיין בניתוק חלקי או מלא מהסביבה הפיזית) זאת על מנת לפגוש את חיית הנשמה שלו.
דוגמה לטקס מסוג זה נקרא "ריקוד השמש" והוא כלל מבנה גדול בעל עמוד במרכזו שסימל את השמש ובמהלכו הנערים תולים את פטמותיהם ממנו.
כבר מראשית כהונתו הראשונה התאמץ הנשיא ברק אובמה לחזק את הקשר בין ממשלו לבין הילידים בצפון ארצות הברית.
הוא הביע צער על היחס לו זכו השבטים בעבר והבטיח לפתוח בתיקון מערכת היחסים.
דוגמה למאמצים אלו אפשר לראות בהחלטה מחודש אוגוסט 2015, בה שונה שם ההר הגבוה ביותר באמריקה הצפונית, הר מקינלי, לשמו המקורי שנתנו לו הילידים – דנאלי.
ההר הוא מרכיב מרכזי באמונת הילידים, ובשפתם פירוש שמו הוא "הגדול".
שמו שונה ב־1896 והוא נקרא על שמו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי.
שמו של ההר נתפש במשך שנים ארוכות כסמל לאימפריאליזם התרבותי הלבן ושינוי שמו היווה ביטוי להצלחה של האינדיאנים באחד ממאבקי ההכרה שהם מנהלים בארצות הברית.
שינוי השם בא בנוסף לביקור היסטורי של הנשיא בקאנון בול, צפון דקוטה – ארצו ההיסטורית של הצ'יף פר רובץ והשתתפותו בפסטיבל ילידי במקום ביוני 2014. בכך היה אובמה לנשיא הראשון זה 15 שנים שמבקר בשטחי שמורות הילידים.
תוכניות להנחת צינור נפט בדקוטה הצפונית מעוררות מחלוקת בין הממשל לבין הילידים באזור.
התוכניות נדחו והוקפאו מספר פעמים בשנים אחרונות בגלל התנגדות תושבי האזור לפגיעה בגורמי טבע המקודשים על פי תרבותם.
מיד עם ראשית תקופת כהונתו, חתם הנשיא דונלד טראמפ על הפשרת התוכניות.
החלטה זו עוררה התנגדות ציבורית ומאבק נרחב נגד מדיניות שהוגדרה כ"המשך הנישול מהקרקע" ואליה הצטרפו תומכים רבים - גם כאלו שאינם בני השבטים המקומיים.
כתגובה לחתימת הנשיא על הפשרת הקרקעות תבעו שבטי הילידים באזור את חיל ההנדסה האמריקני בטענה כי השבטים לא נועצו כראוי בהחלטה, בית המשפט דחה את התביעה.
לאחר ניצחונו של המועמד הדמוקרטי, ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, החלו קבוצות פרוגריסיביות, אינדיאניות וסביבתניות לקדם את מועמדותה של דב האלנד (האלנד היא אחת משתי הנשים האינדיאניות הראשונות שנבחרו לכהן בקונגרס האמריקאי) לתפקיד מזכירת הפנים של ארצות הברית בממשלו העתידי של ביידן.
ב-17 בדצמבר 2020 הכריז ביידן כי בחר בהאלנד להיות מזכירת הפנים בממשלו.
ב־16 במרץ 2021 נכנסה האלנד לתפקידה ובכך נהייתה לאינדיאנית הראשונה לעמוד בראש מחלקה בכירה כלשהי.
עמינח היא חברה ישראלית לייצור מזרנים, מיטות מתכווננות, חדרי שינה, מיטות נוער זוגיות, מיטות וחצי, ספות נוער ועוד.
החברה פועלת בארץ תחת מגוון מותגים ביניהם אמריקן קומפורט, גוד נייט סנטר ועוד.
מייסד החברה, משה שורץ, הקים ביפו בשנת 1932 מרפדייה קטנה, שנקראה "מרפדיית משה שורץ ובניו" ובמרוצת השנים הלכה והתפתחה.
בשנת 1965 נרשמה כחברה וניתן לה השם "עמינח" - מלשון העם שלי נח, והמרפדיה הקטנה עברה למפעל גדול יותר במושב ניר צבי אשר אותו ניהלו אברהם ואמנון שורץ, בניו של משה.
בתחילת 1971 הצטרף המפעל להסכם קיבוצי עם עובדיו.
בתחילת 1976 נוסף למפעל אגף לייצור פוליאוריתן מוקצף.
באמצע שנות ה-70 התרחבה עמינח והציעה בנוסף למיטות ומזרנים גם שידות, שולחנות איפור ושרפרפים לריהוט מלא של חדרי שינה.
בימיה הראשונים של עמינח התמודדה החברה מול מותגים גדולים ומבוססים.
אחד מהם היה קונצרן רים, שבבעלותו היו חנויות רהיטים בכל הארץ.
בשנת 1993, נקלעה חברת רים תעשיות לקשיים ועמינח רכשה אותה.
במהלך השנים הפך המותג עמינח לשם גנרי בתחום המזרנים ופתרונות השינה בישראל, באמצעות השקתם של קונספטים שיווקיים ומותגי משנה כגון המרכז הבריאותי, ספפה, מיטה וחצי, King Koil ואחרים.
מפעלי הייצור והנהלת החברה ממוקמים בניר צבי כולל אגפי החברה כגון שיווק, מעצבי מוצר, מחקר ופיתוח, אבטחת איכות, שירות לקוחות ועוד.
המפעל כולל שישה אגפי ייצור: מזרנים, קפיצים, עץ, מתכת, ספוג והרכבה.
לעמינח יש מספר מותגי מזרנים ומיטות ובהם: עמינח, King Koil, ספפה, innovation, ועוד.
בנוסף, בבעלות החברה מספר רשתות ביניהן עמינח סנטר, גוד נייט סנטר, רשת אמריקן קומפורט ורשת עמינח מדיק.
עמינח מדיק הוא מותג בת של עמינח המיועד לחולים סיעודיים וכולל מיטות מיוחדות, כיסאות גלגלים, מזרנים למניעת פצעי לחץ, כורסאות דיאליזה ואביזרים משלימים.
נכון לשנת 2013 פועלת עמינח ב-14 מדינות באמצעות רשתות בבעלות החברה, רשתות בזכיינות ומפיצים עצמאיים.
בישראל בכ-60 חנויות בפריסה ארצית המופעלות בשלוש רשתות קמעונאיות:
עמינח סנטר-רשת מוצרי הפרימיום של החברה, המפעילה 17 סניפים ברחבי המדינה.
גוד נייט-רשת קמעונאית בתחום המזרנים, חדרי השינה ומוצרי הנוער, שכוללת 16 סניפים
אמריקן קומפורט-רשת ששיווקה תחילה את כורסאות הטלוויזיה של אמריקן קומפורט אך התפתחה עם השנים וכיום היא משווקת גם מערכות ישיבה מתכווננות, מזרנים ומיטות מתכווננות.
לרשת 17 חנויות ברחבי הארץ.
אמריקן קומפורט היה שמה של חנות קטנה ברחוב בן יהודה בתל אביב, אשר נקנתה על ידי עמינח בשנת 1993 מתאגיד רים אשר החזיק בה קודם לכן.
מחקר שיווקי שערכה עמינח בשנת 2008 הראה לה שהצרכנים מייחסים איכות גבוהה למזרני אמריקן קומפורט, זאת על אף שכאלה אינם קיימים כלל באותה העת.
(המותג הוצמד לרשת חנויות, ולא למוצרים) עמינח ניצלה את ההזדמנות והחלה משווקת מזרנים תחת מותג חדש זה.
לעמינח יש פעילות בינלאומית ענפה ברוסיה, אוקראינה והונגריה, כמו גם באמריקה.
המרכז הבריאותי: בשנת 1970 יצא "המרכז הבריאותי" שמאפשר למרכז המזרן להיות קשיח יותר וכך לספק תמיכה לגב ולשפר את איכות השינה.
ספפה: בשנת 1975 הוכרזה מיטה-ספה שגם נפתחת למיטה נוספת.
הספפה פנתה לבני נוער שעד אותו יום ישנו במיטות עץ עליהן הונחו דיקט ומזרן גומי והציעה להם מיטה עדכנית.
מיטה וחצי: מיטה נוער ברוחב 1.20 מ', שהפכה לקטגוריה משל עצמה והושקה בסיסמה "מיטה וחצי אפשר לישון באלכסון".
המרכז הבריאותי הוא פיתוח של חברת עמינח וסימן מסחרי רשום.
המרכז הבריאותי הוא הקשחה אשר נמצאת בשליש המרכזי של המזרן ומטרתה לתת תמיכה לאזור הרגיש של עמוד השידרה.
המרכז הבריאותי עשוי פלדה קפיצית ומונע את שקיעת המזרן במרכזו (תופעת הערסל).
עמינדב אשבל (18 באפריל 1897, גדרה – 19 ביולי 1975, ירושלים) היה יו"ר הדירקטוריון של חברת הכשרת היישוב, מומחה ארצי לענייני רכישת קרקע ופיתוחה, סופר, מורה ואיש ציבור ישראלי.
אשבל נולד במושבה גדרה בשנת 1897 להוריו יוסף מנחם הלוי (מצאצאי רבניה של העיירה לובביץ') ורוחמה אשבל, חברי תנועת ביל"ו.
בילדותו עברה המשפחה כמה גלגולים: מגדרה עברו לגור בחדרה, ולאחר שאחד הבנים חלה במלריה עקרו לראשון לציון; משם עברו לגור בבאר טוביה, חזרו לגדרה ורק לבסוף השתקעו בפתח תקווה.
עמינדב למד את לימודיו היסודיים בבית הספר יק"א פיק"א, ואת לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון החקלאי במושבה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח אשבל מהארץ בעקבות דרישת השלטונות העות'מאנים לגייסו לשירות צבאי.
לאחר שהייה קצרה במצרים, הגיע לקפריסין, שם שימש כמורה לבני משפחה יהודית; הייתה זאת התנסותו הראשונה בהוראה.
לאחר מכן חזר למצרים, ועבד שם בבית חרושת לביסקוויטים.
בהזדמנות הראשונה חזר אשבל לארץ ישראל, והתנדב לגדודים העבריים.
לאחר שחרורו מהשרות הצבאי עבד עמינדב אשבל תקופה מסוימת בחקלאות, ולאחר מכן עסק שוב בהוראה, ולימד עברית לחלוצים ששהו במחנה אוהלים בעיר לוד.
בשנת 1922 עבר אשבל להתגורר בירושלים, שם נשאר לגור עד פטירתו, שם נישא לשרה, חברתו מילדות, ומשם פעל את פעולתיו החשובות להתפתחות הארץ וההתיישבות.
בשנה זאת הצטרף אשבל לחברת הכשרת היישוב.
באותם ימים החל להתעורר מחדש מפעל ההתיישבות בארץ, שנפסק לחלוטין בימי מלחמת העולם הראשונה, וחשיבותה של חברת הכשרת היישוב הלכה וגדלה.
אשבל החל לעבוד במחיצתם של ארתור רופין ויהושע חנקין, שאותם כיבד ולמד מהם רבות.
אשבל החל לפעול לרכישת קרקעות להתיישבות חקלאית, שאותן העביר באופן מיידי לקרן הקיימת לישראל.
כמו כן רכש קרקעות לבניית שיכונים עירוניים עבור ותיקים ועבור עולים חדשים.
לדבריו של אריה דולצין, מי שהיה גזבר הסוכנות היהודית ונשיא ההסתדרות הציונית, לאשבל היה חלק נכבד בכך שגם בתקופות של עלייה המונית לישראל, לא חסרו עתודות קרקע לבנייה.
אשבל התקדם בחברת הכשרת היישוב, ובשנת 1942 נתמנה כחבר בהנהלתה.
בשנת 1949 צורף לדירקטוריון של החברה, ובשנת 1964 נתמנה ליו"ר הדירקטוריון.
בנוסף כיהן עמינדב גם כיו"ר דירקטוריון "הירקון בישראל בע"מ", כמנכ"ל "אזורים" - חברה להשקעות בפיתוח ובבנין בע"מ, כחבר בדירקטוריון של החברה לפיתוח טבריה, סגן יו"ר לשכת המסחר בירושלים ועוד.
למרות עיסוקיו הציבוריים היה אשבל אדם צנוע ומופנם שסלד מפרסומת, עם זאת היה בעל גישה חמה וחביבה אל הזולת, ואל כל הנושאים בהם עסק.
אשבל נפטר בשבת נחמו, שנת ה'תשל"ה.
בתו, ד"ר רחל בילורי, הייתה מומחית בספיגת חלבון בבעלי חיים.
אחיו, דב אשבל, היה פרופסור למטאורולוגיה.
הכשרת היישוב - פרשיות ומפעלים בערי הארץ
ספר זה יצא לאור כשנה לאחר פטירתו של המחבר, והוא השלמה לשני ספריו הקודמים: "חמישים וחמש שנות הכשרת היישוב", שיצא לאור בשנת 1958, ו"ששים שנות הכשרת היישוב", שיצא לאור בשנת 1969. הספר מתאר את חלקה של חברת הכשרת היישוב בנושא גאולת קרקע, בערים הגדולות: ירושלים, תל אביב וחיפה.
בספר מתוארות פרשיות של רכישת קרקעות, כאשר כל פרשה מגובה ביומנים, תעודות ומסמכים מקוריים.
הספר יצא לאור, על פי כתב יד שהשאיר המחבר, שאותו כתב אף בתקופה בה שכב על ערש דווי.
דפי זיכרון: שרה אשבל ז"ל, חמו"ל
חמישים וחמש שנות הכשרת היישוב, ירושלים: הוצאת חברת הכשרת היישוב, 1958
ששים שנות הכשרת היישוב, ירושלים: הוצאת חברת הכשרת היישוב, 1969
הכשרת היישוב: פרשיות ומפעלים בערי הארץ; ירושלים, תל אביב וחיפה, ירושלים: הוצאת חברת הכשרת היישוב, 1976
עמינדב היא אגודה דתית-לאומית להתנדבות במערך השירות הלאומי בישראל.
בנים ובנות, הפטורים הפטורים מגיוס ושירות צבאי מנסיבות רפואיות או דתיות, נשלחים לתרום במסגרת זו למדינה ולחברה בחלופות אזרחיות.
האגודה נרשמה ברשם העמותות ב-1986, והיא החלה לפעול ב-1989.
חלוצי הקמת "עמינדב" הם חניכי תנועת הנוער עזרא ואנשי קיבוץ שעלבים.
בראשות "עמינדב" עמד מאז היווסדה שמואל עמנואל, חבר קיבוץ שעלבים.
כיום עומד בראשה הרב צבי במברגר.
"עמינדב" מפעילה אלפי בנות שירות בכל רחבי ישראל בתחומי התנדבות מגוונים כגון: מוסדות חינוך רגילים, חינוך מיוחד, עולים חדשים וחינוך בלתי פורמלי.
וכן בתחומי הרווחה: קשישים, עבודה קהילתית ועוד.
כמו כן, גם בתחום הבריאות הבנות משולבות בבתי חולים ובגופים וולונטריים, מסייעות לחולים ואף לבני משפחותיהם.
בפני בנות השירות ניצבת הבחירה להתנדב למשך שנה או שנתיים.
עמינדב פרי (עמי פרלין, 15 ביוני 1918 – 17 בינואר 1990) היה קצין בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
שירת כדובר צה"ל וכמפקד יחידה 515.
עמינדב פרי נולד בתל אביב, דור שביעי בארץ מצד אמו.
התחנך בבית הספר הריאלי בחיפה.
לאחר סיום לימודיו החל ללמוד באוניברסיטה בבריטניה אך חזר לארץ והתגייס לארגון ההגנה.
בימי מלחמת העולם השנייה התגייס ל, שבמסגרתו עבר קורס קצינים.
לקראת סוף המלחמה ומיד לאחריה היה פעיל במבצעי ההעפלה, בהברחת פליטי שואה לארץ ובקליטתם בה.
עם הקמת המדינה התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת אלכסנדרוני.
בשנת 1952 נתמנה פרי לדובר צה"ל בדרגת סגן-אלוף.
שורה של אירועים מרכזיים אפיינו את תקופת כהונתו כדובר צה"ל.
הבולט שבהם היה התפטרותו של הרמטכ"ל, רב-אלוף יגאל ידין, מתפקידו בדצמבר 1952, לאחר שלוש שנים בתפקיד.
ידין התפטר בעקבות חילוקי דעות עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון סביב קיצוצים בתקציב הביטחון, שהיו אמורים להביא לפיטורים של אנשי צבא הקבע ולצמצום ניכר ברכש ובאימונים.
אירוע בולט אחר בתקופת כהונתו היה הקמתו של משמר הגבול (בשנת 1953) שבראשיתו היה מורכב מחיילי צה"ל שביצעו את תפקידם בכפיפות למשטרת ישראל.
בתקופת כהונתו גם נקבעו נוהלי ההלוויות הצבאיות, המשמשים את צה"ל במרוצת השנים.
הנהיג מדיניות תקשורתית פתוחה וזכה להערכה רבה בקרב העיתונאים.
פרי פעל במסגרת תפקידו הן כדובר הצבא והן כדוברו האישי של הרמטכ"ל, תחילה של רב-אלוף יגאל ידין ולאחר מכן של מחליפו, רב-אלוף מרדכי מקלף.
פרי סיים את תפקידו כדובר צה"ל ביולי 1953. לאחר סיום תפקידו כדובר צה"ל מילא תפקידים שונים בחיל המודיעין, ובהם מפקד יחידה 515, לימים יחידה 8200. בשנת 1959 נתמנה לנספח צה"ל באיטליה, שווייץ ויוגוסלביה.
בשנת 1961, עם סיום שליחותו, השתחרר מצה"ל.
הוא מוזכר כאביו של נחשון, נשיא שבט יהודה, ואביה של אלישבע, אשת אהרן.
חוקרי המקרא מסבירים את השם "עמינדב", בתור שם תאופורי שמשמעותו עמי (האל) נדיב (אשר מעניק בן למשפחה).
לשם זה קרבה לשם אבינדב.
עם זאת, זה לא ההסבר הבלעדי, וגם לא ההסבר המרכזי.
פירוש נוסף מבוסס על ההסבר הלשוני גרידא.
הוא מתמקד במילה "עם", וקובע שהשמות נוצרו מהרכבה רגילה: קידומת+שורש.
באותו אופן כמו השמות "אבינדב" או "אחינדב".
כלומר שמות שבבסיסם קרבת משפחה.
כדי לבסס הסבר זה, צריך להציב את המילה "עם" בשורה אחת עם המילים "אב" ו-"אח".
ואמנם, בלשני העברית מציבים את המילה "עם" באותה קטגוריה כמו אב ו-אח.
הם קובעים קביעה זו בהסתמך על שפות שמיות אחרות.
למשל, בערבית, המילה "עם" פירושה "דוֹד": عم .
אבל גם בעברית אפשר לציין את הזיקה בין "עם" לבין "חם" (האב של האישה).
עמינדב היה נכדו של חצרון בן פרץ ובנו של רם, ודוד המלך הוא אחד מצאצאיו.
יש הסוברים כי נישואי בתו של עמינדב, אלישבע לאהרון מסמלים ברית בין בני אהרון ושושלת הכהונה לבין מלכי יהודה, צאצאי דוד.
על פי הברית החדשה (), דוד מיוחס למשפחת עמינדב, ומשושלתו נולד ישו:
המושב עמינדב הממוקם ממערב לירושלים המשתייך לתנועת המושבים נקרא על שמו.
מדיניות של עמימות היא מדיניות שבה מדינה נמנעת מלחשוף פרטים על פעילות ביטחונית שלה, אף שעצם קיומה של פעילות זו אינו ניתן להסתרה, כדי להימנע מתוצאות אפשריות של הודאה גלויה בפעילות זו.
ההחלטה האם לשמור פעילות מסוימת בסוד, להתייחס אליה בעמימות או לפרסם את דבר קיומה משלבת שיקולים ביטחוניים ומדיניים.
בשנת 1960 הוקמה הקריה למחקר גרעיני ליד דימונה.
ביוני 1960 טענה ישראל כי המבנה המוקם הוא "מפעל טקסטיל", בספטמבר אותה שנה תיארו אישים ישראלים את המבנה ההולך ונבנה כ"תחנת מחקר במטלורגיה", ולאחר שהוברר שזהו כור גרעיני, נטען כי הוא למטרות שלום בלבד.
ממשלת ישראל מסרבת לפתוח את הכור לפיקוח בין-לאומי, אף על פי שבעבר ביקרו בכור משלחות ביקורת אמריקאיות.
מאז שומרת ישראל על מדיניות של עמימות, כלומר אינה מאשרת ואינה מכחישה את יכולתה הגרעינית.
חרף עמימות זו, על פי הערכות של מומחים וארגוני מודיעין שונים, על פי הדלפה לעיתונות של מרדכי ואנונו, טכנאי שעבד בקריה למחקר גרעיני, ועל פי רמזים של אנשי ממשל בישראל, ישראל נמנית עם המדינות שלהן נשק גרעיני.
בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר מדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של עד 600 פצצות מדגמים שונים.
ההערכות מתבססות על הדלפתו של ואנונו, על קיומו של הידע הנדרש בידי מדעני ישראל, ועל פוטנציאל הייצור של הקריה למחקר גרעיני.
מדיניות עמימות גרעינית הייתה נחוצה לצרכים פוליטיים גלובליים.
הכרזה רשמית של מדינת ישראל על כך שהיא מחזיקה בנשק גרעיני הייתה פוגעת ביחסיה עם מדינות העולם ובמיוחד עם ארצות הברית, שהייתה בין היוזמות על חתימה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) ודגלה בפירוז המזרח התיכון מנשק שכזה.
חשיפה כזו הייתה פוגעת גם בסיכויי ישראל לקבל תמיכה פוליטית וסיוע, בגלל לחץ חלק מהקונגרס האמריקאי שלא היה משלים עם הכרזתה של ישראל על יכולת גרעינית.
העמימות נסדקת מפעם לפעם, ועצם קיומה של תוכנית גרעין ישראלית הפך במהלך השנים לסוד גלוי.
ב-1974 גיבש ה-CIA הערכת מודיעין בסיווג "סודי ביותר" לפיה, ישראל יצרה ואגרה מספר מתקני נפץ גרעיניים ובידיה טילי קרקע-קרקע לשיגורם.
ב-1975 פורסמה הערכה זו בניסוח שונה על ידי משרד החוץ האמריקני ובה הקביעות החד-משמעיות הוחלפו ב"חשדות" לקיום נשק גרעיני בידי ישראל.
בדצמבר 2006, במהלך שימוע בקונגרס, הסביר שר ההגנה האמריקאי המיועד, רוברט גייטס, את מניעיה של איראן בפיתוח נשק גרעיני, באמרו כי האיראנים "מוקפים במעצמות גרעיניות: פקיסטן במזרח, הרוסים בצפון, הישראלים במערב וארצות הברית במפרץ הפרסי".
תקיפת הכורים הגרעיניים בעיראק ובסוריה
בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בעיראק בשנת 1981 הודיעה ממשלת ישראל, בראשות מנחם בגין, על התקיפה זמן קצר לאחר השלמתה.
לעומת זאת, בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בשנת 2007 שמרה ממשלת ישראל על שתיקה מוחלטת.
רק עשר שנים מאוחר יותר, במרץ 2018, הותר לפרסום שישראל היא שתקפה והשמידה את הכור הגרעיני הסורי.
כמו כן פורסמו פרטי התקיפה והשגת המודיעין על הכור.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה התפתח עימות בין ישראל לבין כוחות איראניים על אדמת סוריה וצבא סוריה.
עימות זה כלל תקיפות רבות של חיל האוויר הישראלי בסוריה, אך בדרך כלל נמנעה ישראל מלאשר שהיא התוקפת, אף שלא היה ספק בכך.
הנימוק שניתן לעמימות זו הוא מתן אפשרות לסוריה להבליג על תקיפות אלה ולא להגיב בתקיפה נגדית.
רק במקרים מעטים, שבהם קשה היה להתעלם מהתקיפה הישראלית, בפרט מחמת תגובה סורית שהורגשה בישראל, אישרה ישראל סמוך לתקיפה את דבר קיומה.
במקביל לעמימות התקיים תיאום צבאי הדוק בין צה"ל לצבא רוסיה ובעיקר חיל האוויר הרוסי, בעקבות המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, על מנת למנוע התנגשות צבאית בין חיל האוויר הישראלי לכוחות רוסיים בסוריה.
מדיניות זו של עמימות אינה גורפת.
באוגוסט 2017, עם סיום כהונתו כמפקד חיל האוויר הישראלי, חשף אמיר אשל שבשנים 2012–2017 ערכה ישראל קרוב למאה תקיפות של שיירות נשק לחזבאללה.
גם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והרמטכ"ל, גדי איזנקוט, התבטאו בעניין התקיפות בסוריה.
במקרים שונים הודו בכירים ישראלים בהתקפות ספציפיות, תוך שהם מציינים שהתקפה נועדה לסכל פיגוע נגד ישראל או להוות פעולת תגמול בעקבות התקפה על ישראל.
הרב עמינדב מכלוף קריספין (נולד בה'תרצ"ב, 1931/1932) הוא רב חרדי-ספרדי ישראלי, שכיהן כרבה של קריית ביאליק בין השנים 2009-1982.
נולד בשנת ה'תרצ"ב באסואירה (מוגאדור) שבמרוקו לרב ישראל קריספין, נכדו של רבי יעיש קריספין.
בצעירותו עברה משפחתו לפריז, שם למד בישיבה ליטאית.
בגיל 18 החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בברינואה מפי הרבנים שמואל לויטין, ניסן נמנוב וישראל נח בליניצקי, ושם התקרב לדרכה של חסידות חב"ד.
כשנה וחצי לאחר מכן, נשלח בהוראת הרבי מלובביץ' לקזבלנקה, לסייע בעבודתו החינוכית של הרב שלמה מטוסוב, וסייע בניהול המוסדות שהקים.
בשנת ה'תשי"ג נשלח לארפוד, והיה אחראי על כל המוסדות שבין מקנס למרקש, כולל ישיבה גדולה במרקש שלמדו בה מעל 400 תלמידים.
בארפוד התארס עם בחורה מקומית, אולם הרבי מלובביץ' הורה לו לשאת את בת הרב המקומי, רבי מאיר אבוחצירא (הרב אבוחצירא והרב קריספין השתייכו לשתי קהילות שונות שהתקיימו בארפוד), והוא נשא את בתו סוליקה.
שימש בתפקידים רבניים בלוד ובאשדוד.
בשנת ה'תשמ"ב התמנה לרב העיר קריית ביאליק.
ייסד בעיר את כולל "כתר שם טוב", וכיום הוא נשיאו (בעבר עמד בראש הכולל הרב שלמה שלוש).
עסק בהוצאה מחודשת לאור של כתבי רב-סבו רבי יעיש קריספין.
בשנת 2008 נעצר בחשד שביצע הטרדות מיניות בשלוש נשים, שתיים מתוכן עובדות המועצה הדתית בקריית ביאליק.
ב-2009 הוגש כתב אישום לבית משפט השלום בחיפה בשלושה סעיפים של הטרדה מינית ובסעיף של הדחת עד, והוא נאלץ לפרוש מתפקידו.
בשנת 2013 זוכה הרב קריספין מכל ההאשמות נגדו, לאחר שנחשפה הקלטה שבה דורש מזכיר המועצה הדתית בעיר, חיים אוטמזגין סכומי כסף גבוהים בתמורה לסגירת התיק, עובדה שהטילה צל כבד על גרסת התביעה.
הרב קריספין נשוי לאחותם של הרבנים דוד חי אבוחצירא, אלעזר אבוחצירא,
יקותיאל אבוחצירא, רפאל אבוחצירא וישועה ורחמים אבוחצירא.
אחיות נוספת נשואות לרבנים חיים פינטו ויוסף טולידנו.
אחותו של הרב קריספין נשואה לרב שמעון ביטון, רבה של בית שמש.
עמים מבודדים הם קהילות או קבוצות של עמים ילידים החיים ללא מגע מתמשך עם הקהילות השכנות והקהילה העולמית; קבוצות המחליטות להישאר מבודדות נקראות עמים ילידים בבידוד מרצון.
עקב הגנות משפטיות, הערכת המספר הכולל של השבטים המבודדים היא מאתגרת, אך הערכות של הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם באו"ם והארגון ללא מטרות רווח Survival International מצביעות על בין 100 ל-200 שבטים המונים עד 10,000 אנשים.
רוב השבטים חיים בדרום אמריקה, במיוחד בברזיל, שבה הממשלה והנשיונל ג'יאוגרפיק מעריכים את מספרם בין 77 ל-84 שבטים.
עיקר הידע על עמים מבודדים הוא ממפגשים עם קהילות ילידים שכנות וצילומי אוויר.
המושג "עמים מבודדים" מתייחס לרוב לעמים ילידים שנותרו, במידה רבה, מבודדים עד היום, ממשיכים באורח חייהם המסורתי ומתפקדים לרוב ללא תלות בכל ישות פוליטית או ממשלתית.
עם זאת, מסעות גילוי הארצות של אירופאים ותהליך הקולוניזציה במהלך העת החדשה המוקדמת הביאו למגע בין עמים ילידים ברחבי העולם ומתיישבים קולוניאליים ומגלי הארצות.
עקב כך, לרוב קבוצות הילידים היה מגע כלשהו עם עמים אחרים.
המונח "מבודדים" מתייחס אפוא להיעדר קשר מתמשך עם מרבית החברה הלא-ילידית הנוכחית.
הוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם רואה בעמים המבודדים כ"עמים ילידים בבידוד מרצון".
קבוצות אלו מוגדרות על ידי דחייה כללית של מגע עם כל אדם מחוץ לקבוצתן.
הגדרה זו כוללת גם קבוצות שקיימו בעבר קשר מתמשך עם חברת-הרוב הלא-ילידית אך בחרו לחזור לבידוד ולא להמשיך בקשר.
דו"ח של האו"ם משנת 2009 סיווג גם "עמים בקשר ראשוני" כבעלי אותם מאפיינים אך בתחילתו של מגע קבוע עם החברה הכללית והשתלבות בה.
כדי להדגיש את בחירתם החופשית בהישארות ללא מגע או בבידוד, ארגונים בינלאומיים קוראים להם "עמים ילידים בבידוד" או "בבידוד מרצון".
אחרת הם כונו גם "עמים נסתרים", "שבטים מבודדים", או, בטעות, "שבטים אבודים".
ארגונים בינלאומיים הדגישו את חשיבות ההגנה על הסביבה והאדמות של העמים הילידים, את חשיבות ההגנה עליהם מניצול או התעללות, ואת החשיבות של היעדר מגע כדי למנוע התפשטות של מחלות מודרניות בקרבם.
ניצול היסטורי והתעללות בידי קבוצת הרוב הובילו ממשלות רבות להעניק לעמים המבודדים את אדמותיהם כמו גם הגנה משפטית.
קבוצות ילידים רבות חיות ביערות לאומיים או בשטחים מוגנים, כגון Vale do Javari בברזיל או האי צפון סנטינל בהודו.
חלק ניכר מהמחלוקת בנושא העמים המבודדים- נבע מרצונן של ממשלות להפיק משאבי טבע מאדמות רבים בהם חיים לא מעט מאותם עמים מבודדים.
בשנות ה-60 וה-70, הממשלה הפדרלית של ברזיל ניסתה להטמיע ולשלב קבוצות ילידים שחיות בג'ונגל האמזונס כדי להשתמש באדמותיהם לחקלאות.
מאמציהם זכו לתערובת של הצלחה וביקורת עד שבשנת 1987, הקימה ברזיל את המחלקה לאינדיאנים מבודדים בתוך FUNAI (Fundação Nacional do Índio), סוכנות האינדיאנים של ברזיל.
FUNAI הצליח בהבטחת אדמות מוגנות שאפשרו לקבוצות מסוימות להישאר יחסית מבודדות גם היום.
בקולומביה התוצאה הייתה אחרת, כאשר קבוצה אוונגליסטית יצרה קשר עם שבט הילידים "נוקאק".
השבט קיבל בברכה מסחר ואף עבר למקום אחר לצורך קשר הדוק יותר עם המתיישבים.
התוצאה הייתה התפרצות של זיהומים בדרכי הנשימה, עימותים אלימים עם סוחרי סמים, ומותם של מאות מבני הנוקאק, שהיוו למעלה ממחצית מבני השבט.
בסופו של דבר, ממשלת קולומביה העבירה את השבט בכפייה לעיירה סמוכה שם קיבלו מזון ותמיכה ממשלתית, אך דווח כי הם חיים בעוני.
האיומים על שבט הנוקאק משותפים לרוב לכל העמים בבידוד, ובפרט רצונו של העולם החיצון לנצל את אדמותיהם.
הניצול יכול לכלול כריתת עצים, הקמת חוות, חקלאות, ספקולציה באדמות, חיפוש נפט, כרייה, וצייד בלתי חוקי.
לדוגמה, ב-2007, טען נשיא פרו דאז, אלן גרסיה, כי קבוצות מבודדות הן רק "בדיה של פעילי סביבה שמטרתה להפסיק את חיפושי הנפט והגז".
כבר ב-2016, חברת בת סינית העוסקת בכרייה בבוליביה התעלמה מהסימנים לפיהם הם פולשים לשבטים מבודדים, וניסתה לטייח זאת.
בנוסף לעיסוקים מסחריים, גם אחרים, כגון מיסיונרים, עלולים, מבלי משים, לגרום לנזק רב.
איומים אלה, בשילוב עם התקפות על ידי סוחרי קוקאין בלתי חוקיים, גרמו ב-2014 לקבוצה של אינדיאנים ב-אקרי ליצור קשר עם כפר ברזילאי ובעקבות זאת עם הממשלה הפדרלית של ברזיל.
התנהגות זו מעידה על כך ששבטים רבים מודעים לעולם החיצון, אך בוחרים שלא ליצור קשר אלא אם הם מונעים מפחד או אינטרס עצמי.
תמונות לוויין מצביעות על כך שחלק מהשבטים נודדים בכוונה הרחק מכבישים או מפעולות כריתת עצים כדי להישאר מבודדים.
פעילי זכויות ילידים דגלו לעיתים קרובות בגישה שיש להניח לעמים ילידים בבידוד לנפשם, וטענו כי מגע יפריע לזכותם להגדרה עצמית כעמים.
מאידך גיסא, הניסיון בברזיל מצביע על כך שעמים מבודדים עשויים לרצות ביחסי מסחר וקשרים חברתיים חיוביים עם אחרים, אך בוחרים בבידוד מתוך פחד מקונפליקט או ניצול.
ארגון המדינה הברזילאי National Indian Foundation (FUNAI) בשיתוף עם מומחים אנתרופולוגיים בחר ליצור קשר ראשוני מבוקר עם שבטים.
הארגון מפעיל 15 עמדות מסחר ברחבי השטח המוגן בהן שבטים יכולים לסחור עבור כלי מתכת ובישול.
הארגון גם מתערב כדי למנוע סכסוכים ולספק חיסונים.
עם זאת, FUNAI מתח ביקורת על הרצון הפוליטי בברזיל, ודיווח כי קיבל רק 15% מהתקציב המבוקש לשנת 2014. בשנת 2018, לאחר קונצנזוס בין סוכני שטח, FUNAI פרסמה סרטונים ותמונות של כמה שבטים תחת חסותם.
למרות שההחלטה גררה ביקורת, מנהל המחלקה לאינדיאנים מבודדים, ברונו פריירה, הגיב ואמר "ככל שהציבור ידע יותר ויהיה יותר דיון ציבורי סביב הנושא, כך יגדל הסיכוי להגן על אינדיאנים מבודדים ואדמותיהם".
הוא גם אמר שהארגון מתמודד עם לחץ פוליטי גובר לאפשר לחברות מסחריות שימוש באדמות.
הוא גם הצדיק את הצילום בכך שהסביר ש-FUNAI חוקר טבח אפשרי נגד שבט הפלכירוס.
מתוך הכרה בשלל הבעיות הכרוכות במגע, הגישו מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם ב-2009 והוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם ב-2013 הנחיות והמלצות אשר כללו את הזכות לבחירה בבידוד עצמי.
קיימים דיווחים על "ספארי אנושי" במקומות כמו איי אנדמן של הודו או גם בפרו, שבהם חברות תיירות מסייעות לתיירים לראות עמים מבודדים או גם עמים שיצרו קשר לאחרונה עם שאר האנושות.
בהודו ישנם שני שבטים מבודדים, החיים על איים בשרשרת איי אנדמן.
הסנטינלים של האי צפון סנטינל (השוכן ליד האי דרום אנדמן) במפרץ בנגל, מסרבים למגע כמעט באופן קבוע עם אנשים שהם לא מהשבט שלהם ומהאי בו הם גרים.
ניסיונות ליצירת קשר נדחו לרוב, לעיתים תוך שימוש בכוח קטלני.
שפתם שונה במידה בולטת משפות אחרות של איי אנדמן, מה שמרמז על היותם מבודדים במשך אלפי שנים.
מומחים כינו אותם האנשים המבודדים בתבל, וכנראה שכך יישארו.
במהלך מפקד האוכלוסין של הודו ב-2001, שערכה משלחת משותפת במהלך 23–24 בפברואר 2001, זוהו לפחות כמה עשרות בני אדם (כנראה בין 30-50 בני אדם) מהאי צפון סנטינל, אך המפקד לא היה ממצה.
סקרים ממסוקים לאחר הצונאמי באוקיינוס ההודי ב-2004 אישרו שהסנטינלים שרדו, ומאז היו מספר אינטראקציות מוגבלות איתם.
הממשל המקומי של איי אנדמן וניקובר אימץ מדיניות של "צפייה ללא מגע" כדי להבטיח שאף צייד לא ייכנס לאי.
פרוטוקול לניווט עוקף האי צפון סנטינל נערך ופורסם, וזאת בהתייעצות עם ממשלת הודו.
אנשים פרטיים ניסו מעת לעת ליצור איתם קשר, אם כי ניסיונות כאלה מנוגדים לחוק ההודי (הודו שולטת על האזור שסובב את האי צפון סנטינל וגם לקחה על עצמה את האחריות על שלום שטח האי ותושביו הילידיים).
בנובמבר 2018, מגע אלים עלה לכותרות בינלאומיות.
המיסיונר האמריקאי ג'ון אלן צ'או נהרג על ידי הסנטינלים במהלך מסע בלתי חוקי לאי, שם התכוון צ'או להמיר את דת השבט לנצרות.
שבט נוסף מאיי אנדמן, ה-"ג'ראווה": חי באיים הראשיים, מבודד במידה רבה מעמים אחרים.
משערים שהם מונים כמה מאות אנשים.
ככל הנראה, לשבט ג'ראווה יש יותר קשר עם שאר האנושות (לפחות לעומת הסנטינלים).
הטורומונה הם עם מבודד שחי בסמוך לצפון נהר מדידי ולנהרות הית ' בצפון מערב בוליביה.
הממשלה קבעה אזור "בלעדי, שמור ובלתי ניתן להפרה" של הפארק הלאומי מדידי כדי להגן על הטורומונה.
הקבוצה עמדה ב-2016 בפני הסגת גבול בידי חברת כרייה סינית.
בין אנשי האיוריאו בגראן צ'אקו יש מספר קטן של ציידים-לקטים נוודים ומבודדים בפארק הלאומי קאה-איה דל גראן צ'אקו.
מעריכים, שהפאקהוארס חיים בבידוד מרצון באזור פאנדו.
עד שנות ה-70, ניסתה ברזיל, ללא הצלחה, להזיז אנשים מאדמות שניתנות לעיבוד מסחרי.
ואז, בשנת 1987, הקימה המדינה את המחלקה לאינדיאנים מבודדים בתוך FUNAI, אפשרה את עבודתם של סידני פוסואלו וחוסה קרלוס מאיירלס, והכריזה על עמק דו ג'אווארי, ששטחו 85,444.82 ק"מ"ר 2 (32,990 mi 2), סגור לתמיד.
בשנת 2007, FUNAI דיווח על נוכחותם של 67 עמים ילידים בברזיל שאין עימם מגע, לעומת 40 בשנת 2005.
בני האווה הם אנשים החיים במזרח יער הגשם של האמזונס.
הם מונים כ-350 חברים, ו-100 מהם ללא מגע עם העולם החיצון.
הם נחשבים לקבוצה בסיכון גבוה בגלל התנגשויות עם אינטרסים של כריתת עצים בשטחם.
בני הקוואחיה חיים בצפון מאטו גרוסו.
הם בתנועה מתמדת ויש להם קשר מועט עם זרים.
לכן, הם מוכרים בעיקר ממה שהותירו אחריהם: חיצים, סלים, ערסלים ובתים משותפים.
הקורובו חיים בעמק התחתון של ואל דו ג'אווארי באמזוניה המערבית.
שבטים אחרים אפשר שכוללים את Uru-Eu-Wau-Wau ואת Himarimã.
ייתכן שישנם עמים מבודדים בטריטוריית הילידים אורו-או-אואו-אואו ובטריטוריית הילידים של קמפה ועמים מבודדים בנהר אנווירה.
בשנת 2019, כמה קבוצות מבודדות של אחד עד שניים הגיעו לידיעת התקשורת.
שני אחים משבט Piripkura המשיכו לחיות לבד בג'ונגל אך יזמו קשר עם FUNAI לאחר שכבתה אש שנשמרה על ידם במשך 18 שנים.
לאחר מכן הם היו במוקד הסרט התיעודי Piripkura.
אדם אחר שנקרא " איש הבורות " חי לבדו על כ-80 קמ"ר שם חפר מאות בורות לחקלאות ומלכודות.
הוא נמצא מת בערסל שלו, במעון שבנה בעצמו, באוגוסט 2022.
נכון לשנת 2021, עמים מבודדים בברזיל מאוימים בידי גזלני אדמות בלתי חוקיים, כורתי עצים וכורי זהב.
בנוסף, ממשלתו של ז'איר בולסונארו אותתה על כוונתה לפתח את האמזונס ולהקטין את שטח שמורות הילידים.
עם יצירתן של שמורות שבטיות ענקיות ואכיפה קפדנית, קולומביה נחשבת כיום לאחת המדינות המציעות הגנה מרבית לאנשים ילידים מבודדים.
בני הנוקאק הם ציידים-לקטים נוודים החיים בין הנהרות גואביאר ואינירידה בדרום מזרח קולומביה בשפך האמזוניה הצפון-מערבית.
הקבוצות כוללות את הקרבאיו, יורי והפסה ב.
שני עמים ילידים של אקוודור חיים בבידוד באזור האמזונס: הטאגארי והטארומננה.
שני העמים הם מזרח-הואאוראנים החיים בפארק הלאומי יאסוני.
הם נוודים למחצה החיים בקבוצות קטנות, מתקיימים מציד, ליקוט וגידולים מסוימים.
מאז 2007 ישנה מדיניות לאומית המחייבת: חסינות, הגדרה עצמית, שוויון, והיעדר מגע.
בשנת 2013, יותר מ-20 טארומננה נהרגו בידי הואאורנים אחרים.
כ-100 אנשי Ayoreo, חלקם בשבט ה-Totobiegosode, חיים מבודדים ביער.
הם נוודים, ציידים, לקטנים ועוסקים בחקלאות מוגבלת.
הם העמים המבודדים האחרונים מדרום לאמזוניה, ונמצאים באמוטוקודיה.
האיומים עליהם כוללים כריתת יערות חסרת מעצורים ובלתי חוקית.
לפי Survival International, החברה הברזילאית Yaguarete Porá SA הופכת אלפי הקטרים משטחי האבות הקדמונים של שבט Ayoreo-Totobiegosode לחוות גידול בקר.
איגוד ילידי איוריו בפרגוואי פועל להגנתם, עם תמיכה מה - Iniciativa Amotocodie.
המאשקו-פירו הם נוודים-ציידים-לקטים מבני הארוואקים והם מאכלסים את הפארק הלאומי מאנו בפרו.
בשנת 1998 העריכה קבוצת העבודה הבינלאומית לענייני ילידים את מספרם בסביבות 100 עד 250. הם דוברים ניב של שפות פירו.
על רקע פלישות לאדמתם, הבהיר השבט כי אינו רוצה בקשר.
נכון ל-2013, נראה שכל הקבוצות שורדות.
קבוצות אחרות כוללות את המאצ'יגונגה, נאנטי, אשאנינקה, מאיורונה, איסקונאווה, קפנאווה, יורה, מורונהואה, צ'יטונהואה, מסטאנהואה, קקטאיבו ופנאנוג'ורי.
רבים מהם דוברים ניבים של שפות פאנואיות.
ישנן חמש שמורות לעמים מבודדים.
עם זאת, החוק שנועד להגן על עמים אלה אינו מונע פעולות כלכליות שם.
בוונצואלה, כמה קבוצות משבטי "הוטי", "יאנומאמי" ו-"פיארואה", החיות בבידוד יחסי.
למשרד לעמים ילידיים של ונצאולה, ככל הידוע אין מדיניות ייעודית להגנתם של קבוצות ילידיות אלה.
ישנם למעלה מ-40 שבטים מבודדים שחיים באזור מערב גינאה החדשה באינדונזיה, אם כי לרוב נוצר איתם קשר לאחר המפגש הראשוני עימם.
אמנם אין זה חוקי מטעם החוק באינדונזיה כלפי עיתונאים וארגונים אחרים להיכנס למערב גינאה החדשה, אך אין סוכנות ממשלתית של אינדונזיה שייעודית להגנת קבוצות ילידים מבודדות.
ארגוני זכויות אדם, כמו Survival International, טענו כי יש צורך להעלות את המודעות לקיומם של שבטים מבודדים- כמו למשל, כדי למנוע פיתוח תשתיות בקרבת אדמותיהם.
מצד שני, ערפול לגבי מיקומו וגודלו המדויקים של שבט עשויים לתמוך במניעת הקמת תשתיות מודרניות שעלולות באופן לא מתואם להביא לפגיעה גדולה בשבטים המבודדים באזורים מסוימים .
עמים ילידים בקנדה הם שם קיבוצי לעמים רבים המתגוררים בשטחי מדינת קנדה עוד מהתקופה שלפני ההתיישבות האירופאית.
האדם נדד מאזור סיביר אל עבר אלסקה בתקופה בה היה חיבור קרקעי בין השתיים (ברינגיה) ומשם המשיך לנדוד אל עבר קנדה ודרומה אל שאר יבשת אמריקה.
עדויות ארכאולוגיות קדומות להגעת האדם לשטחי קנדה נמצאו בביצות אולד קרואו ובמערות בלופיש .
בהמשך התפתחו תרבויות פלאו-אינדיאניות דוגמת תרבות קלוביס, תרבויות פלאנו (Plano cultures, ) ותרבות קדם-דורסט (Pre-Dorset, ) - תרבויות עתיקות שקדמו להופעת העמים הילידיים הנוכחיים במרחב.
הממצא באתרים ארכאולוגיים, ממצא דוגמת חודי כלי קליעה , חניתות, כלי חרס, צמידים, אזמלים ומגרדים הוא המאפשר להבחין בין תקופות ותרבויות שונות.