tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין המודרכים והמודרכות שלה בעבודות דוקטור ניתן לציין את איימי אבגר, גילה אדר, שלויה בן ברק, יצחק בן-דוד, דפנה בר, אביעד בר-חיים, עמרם דולב, שוקי הנדלס, לוטה זלצברגר, אראלה למדן, אלעזר לשם, פנינה מורג-טלמון, רוני סטריאר, ברוריה סמט, דורית פדן-איזנשטרק, מיכל פלגי, ענת פסטה-שוברט, לאה שמגר-הנדלמן ועוזי שמעוני.
רבים מתלמידיה השתלבו כחברי סגל באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
לאחר הפרישה הרשמית, המשיכה בר-יוסף לחקור ולפרסם, ללמד בבית הספר לעבודה סוציאלית ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, ולהדריך דוקטורנטים עוד שנים רבות.
כמו כן, הסכימה בר-יוסף, בתחילת שנות ה-2000 לשמש כאחראית אקדמית לקורס שנכתב על ידי מתת אדר-בוניס במסגרת האוניברסיטה הפתוחה בנושא משפחות.
עם פרישתה לגמלאות יצא לאור ספר לכבודה:
אביעד בר-חיים ואחרים (עורכים), משפחה, קליטה, עבודה; היבטים סוציולוגיים של החברה הישראלית: אסופת מאמרים לרבקה בר-יוסף, ירושלים, אקדמון, 1990.
לבר-יוסף פרסומים רבים בתחום עבודה ורווחה, בסוציולוגיה של המשפחה ובסוגיות מגדריות.
רבקה בר-יוסף ועליזה בכר, הגורמים הפסיכולוגיים והחברתיים המשפיעים על הפריון, ירושלים, האוניברסיטה העברית, 1972.
רבקה בר-יוסף ואלעזר לשם (עורכים), מחקרי עבודה בישראל, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1974.
רבקה בר-יוסף, גילי שילד, יהודית ורשר, דורשי עבודה אקדמאים, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1975.
רבקה בר-יוסף ואחרים (עורכים), דיוקנו של מפעל תעשייתי בישראל: מבנה ארגוני, תהליכים חברתיים ועמדות, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1977.
רבקה בר-יוסף וצביה לוי, התנהגות לימודית ובחירה תעסוקתית אצל בנות בגיל 17, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1977.
רבקה בר-יוסף ולינדה עפרוני, נשים בעבודת לילה בתעשייה, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1977.
רבקה בר-יוסף, יהודית ורשר, קליטתם התעסוקתית של מהנדסים עולים, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1977.
רבקה בר-יוסף ורון בר-יוסף (עורכים), הסבה מקצועית לאקדמאים עולים, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1978.
אילנה שלח, רבקה בר-יוסף, יהודה פאסט, אסטרטגית התערבויות לקידום אוכלוסייה ברמת השכונה, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1980.
רבקה בר-יוסף ואחרים (עורכים), הכשרה למקצוע של מבוגרים, ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1980.
רבקה בר-יוסף, אביעד בר-חיים, תמר קנת, רבקה רוזמן, מחקר חברתי בחמישה מפעלים ב"כור", ירושלים, המכון לחקר עבודה ורווחה, האוניברסיטה העברית, 1987.
רוני סטריאר, רבקה בר-יוסף, יזמות עסקית וההעסקה עצמית של נשים בעלות הכנסות נמוכות, ירושלים, מעורבות: מרכז למעורבות הורים, 2001.
מקראות המאמרים שערכה בר-יוסף ביחד עם עמיתיה, זכו לתפוצה נרחבת מסוף שנות ה-60 ועד לשנות ה-80, בקרב הסטודנטים במוסדות הישראליים להשכלה גבוהה, בחוגים לסוציולוגיה, לעבודה סוציאלית, לחינוך, ובתחומים נוספים של מדעי החברה.
ש"נ אייזנשטדט, חיים אדלר, רבקה בר-יוסף, ראובן כהנא (עורכים), המבנה החברתי של ישראל, ירושלים, אקדמון, 1966.
ש"נ אייזנשטדט, רבקה בר-יוסף, ראובן כהנא, אילנה שלח (עורכים), רבדים בישראל: מקראה, ירושלים, אקדמון, 1968.
ש"נ אייזנשטדט, חיים אדלר, רבקה בר-יוסף, ראובן כהנא (עורכים), ישראל חברה מתהווה: ניתוח סוציולוגי של מקורות, ירושלים, אקדמון, 1972.
רבקה בר-יוסף, אילנה שלח (עורכות), המשפחה בישראל, ירושלים, אקדמון, 1969.
לאה שמגר-הנדלמן, רבקה בר-יוסף (עורכות), משפחות בישראל, ירושלים, אקדמון, 1991.
בר-יוסף הייתה נשואה שלוש פעמים.
מבעלה השני, נולד בנה היחיד, ד"ר בני בר-יוסף.
לד"ר יוחנן וייס (רופא), בעלה השלישי, הייתה נשואה במשך 56 שנה, עד למותו ב-2014.
התגוררה במשך עשרות שנים בשכונת קריית שמואל בירושלים.
אחת מנכדותיה, ההיסטוריונית של האמנות ד"ר נטע בודנר, היא חברת סגל במחלקה לספרות, לשון ואמנויות באוניברסיטה הפתוחה.
רבקה איילון (נולדה ב-1950) הִיא משוררת וחוקרת ספרות ישראלית.
רבקה איילון (לבית זילברברג) נולדה להורים ניצולי-שואה.
למדה ספרות ומקרא באוניברסיטת תל אביב ובעלת תואר שני ושלישי מהחוג לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
עסקה בהוראה בבית-ספר תיכון ומלמדת במכללת לוינסקי.
נשואה לאיתן איילון, אם לשלושה וסבתא לשבעה נכדים.
המיתוס והטרגדיה היוונים כמקורות אפשריים לרומן תולדות המשפחה המערבי (רמת גן: מוציא לאור לא ידוע, 1992)
הקערה הקרויה חיים: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997)
אשה מצמחת בטן (ירושלים: כרמל, 2001)
המסיכה כתשתית עומק ביצירות אוסקר ויילד לסוגיהן (רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2004)
פנים ומסכה ביצירותיו של אוסקר ויילד (ירושלים: הוצאת כרמל, 2009)
רק ציור דק: שירים (ירושלים: כרמל, 2008)
נישומקלה: שירים (ירושלים: כרמל, 2013)
אחרית דבר ל"ממעמקים" / אוסקר ויילד / ליה נירגד (מושב בן-שמן: מודן הוצאה לאור, 2014)
לווי אב: שירים (ירושלים: הוצאת כרמל, 2016)
דיבור עם ילדה: שירים (ירושלים: כרמל, 2017)
אני, הסבתא והטרמפולינה (חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2021)
שנות שמעון (תל אביב: המשפחה משפחת זילברברג, 2021)
קרוסלה – שירים ושירים בפרוזה (ירושלים: כרמל, 2022)
רבקה באייך (נולדה ב-25 ביוני 1999) היא לוחמת טאקוונדו ישראלית המתחרה בקטגוריות המשקל של עד 46 ק"ג ועד 49 ק"ג.
באייך נולדה בעיירה צ'אהיט שבאתיופיה, ובהגיעה לגיל 5, משפחתה עלתה עמה לישראל.
תחילה התגוררו במרכז קליטה בבאר שבע.
לאחר מכן, עברו ב-2012 לראשון לציון, שם היא ושלוש אחיותיה הגדולות מתגוררות בחיק אמן.
בגיל 13 החלה להתאמן בטאקוונדו, במסגרת פרויקט "עולות" לנערות יוצאות אתיופיה שהתקיים בבית ספרה.
בשנת 2016 זכתה באייך במדליית כסף בקטגוריית משקל של עד 42 ק"ג באליפות אירופה לנוער, שנערכה בלטביה.
בשנת 2020 זכתה באייך במדליית זהב בקטגוריית משקל של עד 46 ק"ג בתחרות גביע העולם G1 שנערכה בהלסינגבורג שבשוודיה.
בשנת 2021 זכתה באייך במדליית ארד בקטגוריית משקל של עד 46 ק"ג באליפות אירופה שהתקיימה בסופיה שבבולגריה וגם באליפות המדינה בקטגוריית משקל של עד 46 ק"ג.
בחודש אוקטובר 2021, נפצעה באייך, לאחר שבמהלך תחרות במונטנגרו, יריבתה נפלה על הצד החיצוני של הרגל שלה במהלך קרב.
היא הייתה מנוטרלת במשך 7 חודשים, ועד כחודש לפני אליפות אירופה 2022, לא הייתה ודאות שתוכל להתחרות בה.
לבסוף באייך החלימה, חזרה לכושר וכן התייצבה לאליפות שהתקיימה במנצ'סטר שבבממלכה המאוחדת, ואף זכתה במדליית ארד בקטגוריית משקל של עד 46 ק"ג.
בשנה זו זכתה גם במדליית כסף בתחרות גביע העולם שהתקיימת בסופיה.
בינואר 2023 ניצחה באייך באליפות ישראל, לבוגרות בקטגוריית המשקל שלה, עד 46 ק"ג.
בחודש יוני 2023, בהיותה מדורגת שלישית בעולם במשקל שלה, הודחה מאליפות העולם, בטרם הספיקה להגיע לקרב על מדליה.
מאידך, באוגוסט 2023 זכתה במדליית ארד בקטגוריית משקל של עד 49 ק"ג באליפות אירופה שהתקיימה בטאלין שבאסטוניה.
קבלת המדליה, ועלייתה לפודיום, התרחשה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה של מדינת ישראל, עובדה שהוסיפה התרגשות מיוחדת למעמד בקרב המשלחת הישראלית.
באפריל 2024, זכתה באייך במדליית הארד בתחרות הסבב העולמי בספרד.
ביוני 2024 זכתה במדליית זהב בתחרות הסבב העולימ בלוקסמבורג.
רֵבֵּקָה רודריגז דה אנדרדה (בפורטוגזית: Rebeca Rodrigues de Andrade; נולדה ב-8 במאי 1999) היא מתעמלת ברזילאית, אלופה אולימפית בתרגיל הקפיצות (טוקיו 2020) ובתרגיל הקרקע (פריז 2024) ופעמיים אלופת עולם (2021 ו-2023) בתרגיל קפיצות.
אנדרדה נולגה וגדלה בגווארוליוס, סן פאולו, היא אחת משמונה ילדים של אם חד הורית, רוזה.
היא החלה בהתעמלות כשהייתה בת ארבע לאחר שדודתה לקחה אותה לחדר הכושר שבו עבדה.
כשהייתה בת תשע עברה להתאמן בקוריטיבה, ושנה לאחר מכן עברה לריו דה ז'ניירו כדי להתאמן בפלמנגו.
מדליית זהב בתרגיל קפיצות בתוצאה של 15.083 נק', לפני מיקיילה סקינר מארצות הברית (14.916 נק') ויאו סאו-ג'אונג מקוריאה הדרומית (14.733 נק').
מדליית כסף בתחרות קרב רב בתוצאה של 57.298 נק', אחרי סוניסה לי מארצות הברית (57.433 נק') ולפני אנג'לינה מלניקובה מרוסיה (57.199 נק').
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בתרגיל קרקע בתוצאה של 14.033 נק'.
באליפות העולם שנערכה בקיטקיושו, יפן באוקטובר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בתרגיל קפיצות בתוצאה של 14.966 נק', לפני אסיה ד'אמטו מאיטליה (14.083 נק') ואנג'לינה מלניקובה מרוסיה (13.966 נק') ומדליית כסף בתרגיל מקבילים מדורגים בתוצאה של 14.633 נק', אחרי ויי שיאויואן (14.733 נק') ולפני לו רואי (14.633 נק'), שתיהן מהרפובליקה העממית של סין.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בתרגיל קורה בתוצאה של 12.500 נק'.
באליפות העולם שנערכה בליברפול, הממלכה המאוחדת באוקטובר 2022 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בתחרות קרב רב בתוצאה של 56.899 נק', לפני שיליס ג'ונס מארצות הברית (55.399 נק') וג'סיקה גאדירובה מהממלכה המאוחדת (55.199 נק').
מדליית ארד בתרגיל קרקע ביחד עם ג'ייד קארי מארצות הברית בתוצאה של 13.733 נק', אחרי ג'סיקה גאדירובה (14.200 נק') וג'ורדן צ'יליס מארצות הברית (13.833 נק').
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 159.661 נק' ופעמיים במקום שמיני בתרגיל מקבילים מדורגים בתוצאה של 12.800 נק' ובתרגיל קורה בתוצאה של 12.733 נק'.
באליפות העולם שנערכה באנטוורפן, בלגיה באוקטובר 2023 זכתה ב-5 מדליות, 1 זהב,3 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב בתרגיל קפיצות, בפעם השנייה בקריירה שלה, בתוצאה של 14.750 נק', לפני סימון ביילס מארצות הברית (14.549 נק') ויאו סאו-ג'אונג מקוריאה הדרומית (14.416 נק').
מדליית ארד בתרגיל קורה בתוצאה של 14.300 נק', אחרי סימון ביילס (14.800 נק') וג'ואו יקין מהרפובליקה העממית של סין (14.700 נק').
בשנת 2021 זכתה בתואר ספורטאית השנה בברזיל.
בדצמבר 2024 דורגה אנדרדה ברשימת מאה הנשים המשפיעות של ה-BBC לשנת 2024.
רבקה אמבון (נולדה ב-7 ביוני 1951) היא היסטוריונית המתמחה בחקר צפת והגליל בעת החדשה, אוצרת של מוזיאונים היסטוריים ואתנוגרפיים ואשת חינוך.
רבקה אמבון נולדה ב-1951 ביפו.
בת לצפורה לבית וויס ולאון שוורץ, שניהם שורדי שואה מפולין.
אמבון היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון ובחוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה.
היא סיימה תואר שני בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטור שלה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' דוד אסף, עוסקת בדמותו של הרב שמואל הלר, מנהיגה של צפת במאה ה-19, ומקומו בקהילה היהודית בצפת.
אמבון בוגרת המחזורים הראשונים של לימודי מוזאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בהובלתו של פרופ' מוטי עומר, וכמו כן בעלת תעודת הוראה.
מחקרה ההיסטורי של אמבון מתמחה בעת החדשה בארץ ישראל בדגש על צפת והגליל.
היא כתבה את הספר "דברי ימי הרב שמואל הלר מצפת" - ספר חלוצי על היישוב הישן בצפת במאה ה-19, וכן מאמרים שפורסמו בספרים ובכתבי עת, ותחקירים היסטוריים לתיקי תיעוד של אדריכלות שימור (מצודת ביריה, מושב רמות נפתלי).
כמו כן, אמבון מספקת ייעוץ גנאלוגי, ואף סיפקה ייעוץ אקדמי לספר "גיבור בעל כורחי" (בעריכת רנן שור) ולסרט התיעודי באורך מלא "המעורר – רומן מכתבים בין סב לנכד" בבימויו של שור, אשר יוקרן בדוקאביב ב-2024.
אמבון הייתה חברה בצוות ההקמה של בית יגאל אלון בגינוסר, אוצרת ומפתחת תוכניות חינוכיות בבית המאירי בצפת, אוצרת מוזיאון המושבה בכפר תבור, מייעצת אוצרותית במוזיאון "אוצרות בחומה" בעכו, אוצרת בבית של דונה גרציה בטבריה.
הייתה מפתחת ומנהלת תוכניות חינוכיות במוזיאונים, מנהלת המכון לחינוך יהודי-ציוני בצפת, ומורה במחלקה הפסיכיאטרית לילדים ולנוער במרכז הרפואי זיו, צפת.
נשואה לפרופ' אוסקר אמבון, ולהם שלושה ילדים, צאצאיהם: ד"ר ליאור אמבון, פיזיקאי, והתאומים שירי אמבון-מגל – גרונטולוגית, ונדב אמבון, במאי ואנימטור, ממייסדי מיזם 'זיכרון בסלון'.
רבקה אמבון, פרשה דרושה – הגיגים על פרשת השבוע, איורים – נדב אמבון, הוצאה פרטית, תשפ"ד 2024 .
רבקה אמבון, בני ארץ ישראל – דברי ימי הרב שמואל הלר מצפת, ההוצאה הציונית במוסד ביאליק, תשפ"ד 2024.
עטרה זלוטניק, רבקה אמבון, כמו ביקור בתוך ציור, המרכז לפיתוח סגלי הוראה, 2004.
רבקה אמבון, יפי הפאות והשטריימל, סגולה אייר תשפ"ד מאי 2024, עמ' 3–13.
רבקה אמבון, 'שושלת או שלשלת', 'הלר ושור, מעשה בשושלות מתחברות'; 'מעשה בשני מנשרים', בתוך: גיבור בעל כורחי (עורך רנן שור), תל אביב 2022.
רבקה אמבון, 'תעלומת המפקד הכפול: מדוע הגישה הקהילה האשכנזית בצפת למונטיפיורי בתר"ט (1849) שני מפקדים?', קתדרה 149 (תשע"ד), עמ' 152–166
רבקה אמבון, 'לתולדות שירותי הרפואה בצפת', אלי שילר (עורך), מצפת לירושלים – ספר שושנה הלוי, הוצאת אריאל 2010, עמ' 229–238.
רבקה אמבון, 'המנהיג הנשכח מצפת: ר' שמואל הלר', דברים אחדים – תרבות יהודית מעת לעת, גל' 7 (מאי 2010).
רבקה גולני (נולדה ב-22 במרץ 1946) היא ויולנית ומוזיקאית ישראלית-קנדית.
אביה יעקב גולניק, יליד ורשה שאיבד את משפחתו בשואה.
אמה ליזה גולדשטיין ילידת גליציה שבפולין.
גולני החלה לנגן בכינור בגיל 7 בעוד אחותה בלה למדה צ'לו.
בילדותה נחשבה לילדת פלא במתמטיקה.
בגיל 18 הייתה לתלמידו של הכנר אלכסנדר מוסקובסקי.
בגיל 21 עברה לנגן על ויולה ולמדה באקדמיה למוסיקה בישראל אצל הכנר עדן פרטוש, והייתה חברה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
היא התחתנה עם אוטו ארדש (Otto Erdesz), בנאי כלי קשת הונגרי, ובשנת 1974 עברו בני הזוג לקנדה, שם ילדה את בנה מיכה עדן ארדש.
היא הפכה לאזרחית קנדה בשנת 1983. ארדש ייצר עבורה את הויולה המועדפת עליה לאורך הקריירה שלה.
לאחר גירושיהם נישאה גולני למנצח הגרמני תומאס סנדרלינג ועברה ללונדון.
מאוחר יותר חזרה לקנדה זמן קצר לפני שנישאה בשלישית.
כיום היא מתגוררת בלונדון עם בעלה ג'רמי ג'וזף פוקס.
גולני היא גם ציירת ועבודותיה הוצגו באמריקה, קנדה, ישראל ובריטניה.
למעלה מ-350 יצירות הולחנו עבורה, בהן 80 קונצרטים - מספר היצירות הרב ביותר שנכתב לנגנית ויולה.
בטקס שנערך ב-2016 קיבלה אות חברות של כבוד ב-Blackfoot First Nations People of Canada וכן ניתן לה השם הילידי הקנדי Itspankiyakii שפירושו: 'אישה ששרה ממקום גבוה'.
רבקה זהר-קָאלוֹ (נולדה ב-30 ביוני 1948) היא זמרת ישראלית.
נולדה בשם רבקה זינתי בחיפה כבת בכורה לתקוה ואהרון זינתי, שעברתו את שם משפחתם ל"זהר".
משפחתה מצד אמה ומצד אביה, שבעצמם היו קרובי משפחה, עלו לארץ ממרוקו במחצית המאה ה-19 והיא בת הדור הרביעי בארץ.
זהר גדלה בעכו, ולה שלושה אחים.
סבה וסבתה היו בני דודים, וכך גם הוריה.
יוסף זינתי, אביהם של שני סביה, עלה ארצה בשנת 1850 מהעיר רבאט שבמרוקו, יחד עם כל משפחתו.
אביה היה מוכר בעיר עקב תפקידו כמפקד התחנה לכיבוי אש.
בנעוריה למדה בבית הספר החקלאי בנהלל.
ב-1967 נבחנה ללהקת הנח"ל, אך לא התקבלה אליה.
זמן קצר לאחר מכן נבחנה בפני אילן מוכיח לקבלה ללהקות צבאיות אחרות, והפעם עברה את מבחן הקבלה בהצלחה.
בתחילת שירותה הצבאי הופיעה בצוות הווי של חיל הים לצד אקורדיוניסט, וביצעה עימם בין היתר את השירים "ראי רחל ראי" ו"החייל שלי חזר".
הופעות אלו זכו להערכת החיילים, דבר שהביא את מחלקת החינוך של החיל להקמת להקת חיל הים.
הלהקה החלה בחזרות לקראת העלאת התוכנית "וביום השלישי" בהשתתפותה של זהר ובהפקתם של דני ליטאי ויאיר רוזנבלום.
בעת תקופת החזרות הציג רוזנבלום בפני זהר את השיר "מה אברך", שהלחין על פי מילים של רחל שפירא.
זהר הייתה סולנית השיר, שהיה ללהיט הגדול ביותר בתוכנית.
ב-1968 עלתה התוכנית "וביום השלישי".
זהר הייתה אחת הכוכבות הבולטות של התוכנית, שכללה לצד "מה אברך" גם להיטים כ"המלח שלי" (יורם טהרלב/משה וילנסקי), "אין כבר דרך חזרה" (טהרלב/רוזנבלום) ו"רק בישראל" (אהוד מנור/נורית הירש).
ב-1969 השתתפה במופע מיוחד של שירי נתן אלתרמן שנקרא "צץ וצצה".
אלתרמן כתב במיוחד עבור זהר את השירים "אוריאנה" שהלחין יאיר רוזנבלום ו"זמר שלוש התשובות" שהלחין אריה לבנון, שהפכו שניהם ללהיטים גדולים.
שירים בולטים נוספים מהמופע בהשתתפותה של זהר היו "בכרם תימן" ו"גדליה רבע איש".
המופע הועלה פעמים רבות, לעיתים אף פעמיים באותו יום.
עוד ב-1969 השתתפה זהר בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "על כפיו יביא" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום).
השיר הגיע למקום הרביעי בלבד בפסטיבל, למרות מחיאות הכפיים הסוערות ואהדת הקהל.
מאוחר יותר התפרסם שיר זה יותר מכל שיר אחר מאותו פסטיבל, היה לאחד מלהיטיה הגדולים של זהר, ואף זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל.
זהר זכתה בשנה זו בתואר "זמרת השנה" של קול ישראל, וכן בפרס כינור דוד.
אחד מלהיטיה הגדולים של זהר בשנות ה-70 היה "רבי עקיבא", שכתבה דליה רביקוביץ בהשראת ספר האגדה של חיים נחמן ביאליק.
השיר נכלל באלבום הסולו הראשון של זהר, שנשא את שמה.
נכללו בו מספר שירים מ"צץ וצצה", כ"אוריאנה" ו"זמר שלוש התשובות".
שירים בולטים נוספים באלבום היו "בן יפה נולד" ו"הבית ליד המסילה", שכתב אהוד מנור והלחינה נורית הירש.
האלבום יצא ב-1970, ובשנה זו נבחרה זהר בפעם השנייה ברציפות ל"זמרת השנה" במצעד השנתי של קול ישראל.
את רוב השירים באלבום עיבד אריה לבנון.
באלבום נכלל השיר "נגן לי ירדן" (יעקב שרת/מוני אמריליו), שאיתו התחרתה זהר בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה, וכן שירים מההפקה "שירי החומש" של איציק מאנגר, שבה השתתפה באותה שנה.
את השיר "סיפורי סבתא" מהאלבום כתב דודיק סמדר על פי לחן של אריאל זילבר לשיר "Les papillons" של הזמרת הצרפתייה רג'ין, שבהמשך נכתבו לו מילים עבריות חדשות שהפכו לשיר "בטי בם".
כמו כן נכלל בו השיר "במדינת התפוז" שנוצר על ידי עלי מוהר ואפרים שמיר, אז יוצרים בתחילת דרכם.
על העיבודים המוזיקליים של רוב השירים הופקד דוד קריבושי.
באותה שנה השתתפה במחזמר "אירמה לה דוס", וכן בפסטיבל שירי הילדים, שבו זכתה במקום השני עם שירם של אהוד מנור וקובי אשרת "גלי".
השיר התפרסם יותר בביצועו של ילד הפלא נועם קניאל מאותו פסטיבל.
כמו כן השתתפה באותה שנה בפסטיבל "12 הנבחרים", שבו שרה את שירם של מנור ומשה וילנסקי "אניית יעקב", ובפסטיבל הזמר המזרחי, שבו התחרתה עם השיר "קינת יעקב".
בשנת 1972 הייתה חלק משלישיית "גושפנקא", שכללה את לאה לופטין ורות טובי, שגם הקימה את השלישייה.
שלישייה זו לא זכתה להצלחה, והתפרקה זמן קצר לאחר מכן.
ב-1974 הוזמנה זהר להשתתף בתוכניות "דו רה ומי עוד" ברדיו.
תוכניות אלה הוקדשו לשירי ארץ ישראל הישנה ולשירי תנועות הנוער (והשתתפה באלבום "משירי תנועות הנוער" שיצא בשנת 1974).
ב-30 בספטמבר באותה השנה נולדה בתה היחידה, תמה.
בעלה הראשון של זהר, ביל קרינסקי, היה אזרח אמריקאי שעלה לארץ, וב-22 בדצמבר 1970 השניים נישאו.
בעקבות בעיות ביניהם, עזבו שניהם את ישראל לניו יורק והתגרשו שם לאחר מכן.
בעלה של זהר היה זה שהכיר לה את עולם הסמים, ובעקבותיו היא התמכרה לסמים קשים כגון הרואין.
במהלך אחת מהופעותיה במועדון "הפינג'אן" הגיעה לשם הרופאה ד"ר נעמי נקאו, שהגיעה מידי ערב למועדון לשמוע את השיר "על כפיו יביא", הבחינה כי זהר צהובה, ואבחנה אצלה בעיית כבד קשה בעקבות התמכרותה לסמים.
זהר מספרת בהופעותיה שנקאו לקחה אותה תחת חסותה ואמרה ש"לזאת ששרה אותו, לא תיתן ללכת לאיבוד".
לאחר תקופה קשה בארצות הברית בעידודה ותמיכתה המסיבית של הרופאה, החלה זהר בצעדיה הראשונים ליציאה מההתמכרות מהסמים.
לאחר שנכנסה זהר בארצות הברית למכון לגמילה מסמים, שכנעו אותה האמרגנים מיקי פלד וגברי מזור לחזור לישראל לאחר 12 שנות היעדרות, ולהשתתף בפסטיגל 1985. נורית הירש, שגרה באותה עת בניו יורק, השמיעה לזהר את הלחן שחיברה.
זהר הקליטה סקיצה לשיר עם מילים מאולתרות, שאותה העביר מזור ליורם טהרלב, שכתב על פי המנגינה את השיר "הדרך אל הכפר".
השיר נכתב על פי סיפור חייה של זהר, מילדותה ועד חזרתה ארצה.
בין השורות בשיר היו "אני קמה מעפר, אני שבה אל הכפר כמו ילדה שחוזרת אל ביתה".
זהר זכתה עם השיר במקום הראשון בפסטיגל.
לאחר ההשתתפות בפסטיגל שבה זהר לארצות הברית, אך כעבור זמן קצר חזרה לגור בישראל לצמיתות.
בדצמבר 1986 השתתפה זהר בפעם השנייה בפסטיגל עם השיר "חלקת אלוהים", שגם אותו כתב יורם טהרלב, והלחינה נורית הירש.
גם שיר זה זכה במקום הראשון בפסטיגל.
השירים "הדרך אל הכפר" ו"חלקת אלוהים" הופיעו באלבומה של זהר "עבריה", שיצא ב-1987, ומתוכו התפרסמו גם השירים "הלאה" (קובי לוריא/יצחק קלפטר), "דרך מוצא" (זאב טנא/מיקי גבריאלוב) ו"רגע ניצחון" (רחל שפירא/נחום היימן).
באלבום נכללה גם גרסתה של זהר לשירה של להקת הנשמות הטהורות "היורדת".
את רוב השירים באלבום עיבד שם טוב לוי, שגם הלחין שלושה מהם, ביניהם השיר "מעמיד פנים" (יעקב גלעד/שם טוב לוי)
בדצמבר 1987 השתתפה בפעם השלישית ברציפות בפסטיגל, כששרה סולו את "עוד ניסיון" (מילים: יואב גינאי, לחן: יזהר כהן, עיבוד: בני נגרי) ושרה בדואט את "סלסולים" (מילים: יואב גינאי, לחן: חנן יובל, עיבוד: בני נגרי) יחד עם אלי לוזון.
ב-1988 השתתפה בפעם הרביעית ברציפות בפסטיגל עם "מהן כל המילים ילדה" (מילים ולחן: שלמה קאלו).
ב-1990 השתתפה בפעם החמישית בפסטיגל עם "אבי הטוב שבשמיים" (מילים ולחן: שלמה קאלו, עיבוד: עופר שלחין).
זהר הצטרפה לחבורה שהתגבשה סביב דמותו של המורה הרוחני שלמה קאלו, נגמלה בתמיכתו באופן מוחלט מסמים ואף מסיגריות, ונישאה לו בשנית ב-1990. תקליטוריה החדשים, האלבום "חסד מופלא" שיצא ב-1998 והסינגלים "ידידיי", "כלת מלך" ו"אוהבת אותך", הם ביצועים לשיריו.
לתורתו של קאלו השפעה רבה עליה, הניכרת בהסתייגות שהביעה מאחד מלהיטיה הגדולים, שיר ימי הזיכרון "מה אברך", כשאמרה כי זהו "שיר של מסכנות", או כפי שהתבטאה בריאיון שנערך עימה ברשת ג' ב-2004: "אין אני רוצה לקונן, אלא לשיר שירים מעודדים נוטעי תקווה וזוקפי קומה".
בספטמבר 2005, אחרי 14 שנים שבהן לא הופיעה על במה, שבה אליה זהר-קאלו באופן חד פעמי, וביצעה את שירו של קאלו "כלת מלך" בכנס חיל הים לדורותיו.
ב-2007 פרסמה את ספרה הראשון שהוא ספר האוטוביוגרפיה שנקרא "עץ הזית", שיצא בהוצאת דע"ת.
באותה השנה שבה זהר לבמה למספר הופעות מועט, בעקבות הופעתה במסגרת פסטיבל ראשון לציון לזמר עברי בחודש ספטמבר בשנה זו.
בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל ב-2008 הופיעה זהר בטקס "שירים בכיכר" אשר שודר בערוץ 2. בטקס ביצעה זהר את השיר "כלת מלך", וכמו כן את אחד מלהיטי העבר שלה, "בן יפה נולד" בדואט עם הזמר קובי אפללו.
בסיום הטקס ביצעה גם את המנון המדינה, "התקווה".
ב-2008 הקליטה מחדש את השיר "לחיות אותם עד תום" למילים ולחן של בעלה שלמה קאלו, הפעם בעיבוד מלא עם להקה שהמעבד המוזיקלי המופקד עליה הוא אילן מוכיח.
ב-2010 סיפרה זהר כי פגשה ברחוב בתל אביב אב שכול ששכל את בנו במלחמת ששת הימים, האב סיפר לה את סיפורו ואמר שהשיר שמנחם אותו הוא דווקא "מה אברך".
ואכן, באותה שנה הופיעה זהר במחווה ליאיר רוזנבלום וחזרה לשיר אותו בפעם הראשונה לאחר 20 שנה מול קהל.
באותה שנה הופיעה זהר גם בטקס ביום הזיכרון לחללי צה"ל בראשון לציון "נקרא על שם".
היא הופיעה שם עם מקהלת ילדי ווקאל, ושרה איתם את השיר.
באותה שנה חזרה גם לבצע את השיר "זמר שלוש התשובות", שגם אותו סירבה לשיר במהלך השנים.
אך כפי שהסבירה, היא איננה מרגישה מאוימת עוד, ולכל שיר יש המקום והמעמד שלו.
בדצמבר 2012, במהלך מופע מחווה לאריה לבנון בתיאטרון הקאמרי, ניגש הזמר הצעיר לירון לב ושאל את זהר אם עודנה מקליטה חומרים חדשים.
הוא השמיע לה סקיצה לשיר שכתב וכך נוצר קשר בין השניים, שהוביל תוך חודש לכתיבת שירים חדשים, כשזהר לראשונה בחייה כתבה מילים, ולב הלחין.
השיר הראשון שיצא לרדיו, "תיקון כללי", התקבל בברכה בתחנות הרדיו ואצל המעריצים, מה שהוליד גם מופע שבו בוצעו השירים החדשים לצד להיטיה של זהר.
בינואר 2014 השיקה זהר יחד עם לירון לב את אלבומם המשותף "לא כמו אתמול".
בשנת 2015 לאחר סיבוב הופעות מוצלח יצא אלבום נוסף לשניים בשם "אור מסביב", שכלל בתוכו מבחר הקלטות מתוך המופע בין השאר "אבי הטוב שבשמיים", "מביט בך", "מה אברך".
בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-69 למדינת ישראל ב-2017 הופיעה זהר עם השיר "מה אברך".
בדצמבר 2017 הופיעה רבקה זהר בקונצרט של DJ עופר ניסים עם השיר IIn'est Pas Comme Hier בעריכתו.
בפברואר 2019 התארחה זהר בשיר "פתאום נזכרת" של היוצר גיל ויין.
בדצמבר 2019 הופיעה עם השיר IIn'est Pas Comme Hier באירוע התרמה של איגי - ארגון נוער גאה.
במהלך אפריל 2019 השיקה זהר מופע חדש בשם "איזה אושר", והופיעה איתו ברחבי הארץ עד תקופת הקורונה ב-2020. במופע זה רבקה זהר היא סולנית יחידה, וההרכב המלווה אקוסטי יותר מבעבר, וכולל צ'לו, פסנתר, כלי הקשה, גיטרה אקוסטית וכלי נשיפה.
ב-2020 הקליטה רבקה זהר לראשונה שיר שלא רק מילותיו נכתבו על ידה אלא גם לחנו (בשיתוף עם חיים וייס המפיק המוזיקלי), "אתה הנך אתה", והוא פותח לדבריה כיוון חדש של יצירה וביצוע (ראה ריאיון בגלי צה"ל, "מה יהיה", עם יואב גינאי, 26.6.2020).
באוקטובר 2020, חידשה את השיר "זה קורה" יחד עם הזמר ישי לוי, במסגרת המיזם צו השעה.
באותה שנה החל שיתוף פעולה חדש עם המלחין והמפיק המוזיקלי אודי תורג'מן.
במהלך כשנה בעבודה משותפת הולחנו והוקלטו 12 שירים חדשים לקראת אלבום חדש, כשהפותחים ביניהם הוא "לשמוע את הלב" ו"זכרונות ילדות".
באותה שנה הקליטה זהר גם ביצוע שזכה לשבחים רבים לשיר "ענני" של הזמרת נרקיס.
מופע חדש שהנושא גם הוא את השם "לשמוע את הלב" בניהולו האומנותי עיבודיו והפקתו של תורג'מן החל לרוץ ברחבי הארץ, הרכב הכלים המיוחד כולל פסנתר צ'לו, קונטרבס, ופרקשן.
בפברואר 2021 הוציאה את "לשמוע את הלב", שיר הנושא מתוך אלבומה ה-11. את השיר כתבה שחר הדר, הלחינו עמרי קסטן ולירון בן שמעון, והפיק אודי תורג'מן.
השיר זכה להצלחה ולשבחים רבים, ואף נכנס פעמיים לפלייליסט כאן גימל.
כשנה לאחר מכן, הוציאה זהר את אלבום האולפן ה-11 שלה, "לשמוע את הלב".
ב-7 בנובמבר 2023, חודש לאחר תחילת מלחמת חרבות ברזל, הוציאה מחדש ביחד עם אודי תורג'מן את "קול גלגל" שהוקלט במקור בידי שוטי הנבואה.
ב-23 בפברואר 2025 זהר הוציאה את הסינגל "שמש מזהב", בו היא משתפת פעולה עם הזמר אברהם טל.
השיר מהווה חלק מאלבום דואטים של זהר, עליו היא עובדת מאז שנת 2023. האלבום נוצר בתקופה מאתגרת בחייה של זהר, שהתמודדה עם בעיות בריאותיות.
השירים בו משקפים תקופות שונות בחייה, מחשבות והתבוננות עצמית.
האלבום כולל שיתופי פעולה עם אמנים מובילים בזמר העברי, ביניהם ארז לב ארי, אריק סיני, אתי אנקרי, לאה שבת, רז שמואלי, שי צברי ואודי תורג'מן.
מבעלה הראשון ביל קרינסקי, נולדה בתה היחידה, תמה, בשנת 1974.
בעלה השני עד לפטירתו בשנת 2014 היה שלמה קאלו.
"מבראשית" - אלבום אוסף כפול, 2005
"פתאום נזכרת" (סינגל) עם גיל ויין, 2019
צץ וצצה - ערב פזמוני נתן אלתרמן, 1969
להקת חיל הים - וביום השלישי, 1969
המחזמר אירמה לה דוס מיפו, 1971
שירי חומש - משירי איציק מעאנגר, 1972
רבקה כרמי (נולדה ב-20 בדצמבר 1948) היא גנטיקאית ורופאת ילדים ישראלית, פרופסור לרפואה ולגנטיקה.
כיהנה כנשיאה השישית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2005–2018) ודקאנית הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2000–2005), והיא האישה הראשונה לכהן בשני תפקידים אלה.
כרמי נולדה וגדלה בזכרון יעקב, שירתה כקצינה בצה"ל (סרן) וכיהנה כמפקדת קורס קצינות של העתודה האקדמית.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה בהקמת היחידה לאיתור נעדרי צה"ל.
לאחר שחרורה משירות סדיר החלה בלימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך עברה ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה.
התמחתה ברפואת ילדים, פגים ותינוקות בבית החולים סורוקה בבאר שבע, והמשיכה בהתמחות בגנטיקה רפואית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
ניהלה את המכון הגנטי במרכז הרפואי-אוניברסיטאי סורוקה, שבמסגרתו הייתה מעורבת במחקרים רבים ובפרויקטים שונים למניעת מחלות תורשתיות בקרב האוכלוסייה הבדואית, לקחה חלק בהקמת יוזמות בתחום הביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ושימשה כממלאת מקום יו"ר המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב.
בשנת 2020 הצטרפה להתארגונות "מועצת החרום הציבורית למשבר הקורונה" (מח"צ) ומתחה ביקורת על חיסון ילדים נגד קוביד-19 שלטענתה מטרתו להגן על מבוגרים.
בשנה זו הצטרפה גם לוועד המנהל של סיינסאברוד - ארגון המדענים הישראלים בחו"ל (עמותה) וב-2023 מונתה ליו"ר הוועד המנהל של הארגון..
בשנה זו הקימה שדולה להחזרת מדעניות ומדענים לישראל.
בגיל 45 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון, מילאה תפקידים שונים בבית הספר לרפואה, בהם סגנית דקאן לענייני סטודנטים.
משנת 1995 עד סיום תפקידה כנשיאת האוניברסיטה בסוף שנת 2018, החזיקה הקתדרה על שם קרן קרייטמן לגנטיקה פדיאטרית.
בשנים 2000–2005 שימשה כדקאנית הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטה, ובמהלכן נבחרה לכהן כיושבת ראש איגוד דקאני בתי הספר לרפואה בישראל, האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה בישראל (רק חמש שנים מאוחר יותר נבחרה אישה לתפקיד דומה בארצות הברית).
בדצמבר 2005 נבחרה לנשיאת אוניברסיטת בן-גוריון (לאחר פרישתו של הנשיא הקודם, פרופ' אבישי ברוורמן ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראש אוניברסיטת מחקר בישראל.
במאי 2014 נבחרה לקדנציה שלישית בתפקיד.
בשנים 2010–2012 כיהנה כיושבת ראש ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה).
ב-4 באפריל 2013 מינתה שרת המשפטים ציפי לבני את כרמי לכהן בוועדת ריבלין, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אליעזר ריבלין, שתפקידה לבחון החלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני בדימונה שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם.
במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015. פרופ' כרמי היא ממייסדי המועצה המדעית של בריטניה וישראל, ופעלה כיו"ר-משותפת שלה בשנים 2010–2017 לצד פרופ' ריימונד דווק.
פעלה לקידום מעמד הנשים בכלל, ובאקדמיה וברפואה בפרט.
בשנת 2011 כיהנה כיו"ר הוועדה (צוות כרמי) לקידום וייצוג נשים במוסדות להשכלה גבוהה של המל"ג, ובשנת 2015 כראשת צוות המשימה של ההסתדרות הרפואית בישראל לבדיקת מעמד הנשים ברפואה.
סיימה את תפקידה כנשיאה בסוף 2018. והוחלפה בידי דניאל חיימוביץ.
בשנים 2021 עד 2023 כיהנה כיושבת ראש הוועדה לביוקונברג'נס מטעם פורום תל"מ –הפורום לתשתיות לאומיות למחקר ולפיתוח.
מחקריה של פרופ' כרמי התמקדו בעיקר באפיון הביטויים הקליניים והבסיס המולקולרי של מחלות גנטיות בקרב האוכלוסייה הערבית-הבדואית בנגב.
לכרמי למעלה מ-150 פרסומים בגנטיקה רפואית.
מחקרה כלל זיהוי של 12 גנים חדשים ותיאור של שתי תסמונות חדשות, אחת מהן אף קרויה על שמה - "תסמונת כרמי".
פרסומה האקדמי הראשון (1977) תיאר הצטברות פחמן דו-חמצני בעריסות ילודים ומתקני ראש (hoods) לאספקת חמצן לתינוקות, בקשר אפשרי לתופעת המוות בעריסה.
פרופ' כרמי הייתה מעורבת בפרויקטים שונים למניעת מחלות תורשתיות בקהילה הבדואית ובפרויקטים לקידום השכלת נשים בקרב אוכלוסייה זו.
2001 – פרס על מפעל חיים – ארגון ית"ד - ילדי תסמונת דאון
2003 – פרס על הישגים ברפואה – עיריית באר שבע
2008 – פרס הוקרה על הישגים יוצאי דופן – ארגון נשות הדסה
2009 – אות יקיר החברה הישראלית לרפואת ילדים בקהילה (חיפ"א - IAPA)
2010 – תואר עמית כבוד – המרכז הבינתחומי הרצליה
2013 – תואר דוקטור לשם כבוד – אוניברסיטת דלהאוסי שבקנדה
2015 – אות "מפקדת במסדר האימפריה הבריטית" – תואר כבוד בשם המלכה אליזבת השנייה
2019 – תואר דוקטור לשם כבוד – אוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, ארצות הברית
2020 - פרס לנדאו - מפעל חיים בתחום הרפואה
רבקה מגן (31 במאי 1934 - 21 בפברואר 2018) הייתה סופרת ילדים ונוער, מורה ומפקחת חינוכית ישראלית.
רבקה מגן נולדה בתל אביב, עברה עם משפחתה לחיפה, שם התחנכה וסיימה את לימודיה במכללת גורדון.
כבר בילדותה החלה לכתוב סיפורים.
בעלת תואר ראשון במקרא, לשון וספרות עברית מטעם אוניברסיטת חיפה.
הקריירה הספרותית של מגן התחילה בכך שנתפרסמה מודעה בעיתון הקוראת לכל מי שיש לו יצירה בנושא "הים" לשלוח אותה לתחרות ספרותית נושאת פרסים.
היא שלחה בעילום שם את יצירתה "איש המעלות", וזכתה במקום הראשון בפרס ע"ש שבי מאור.
עסקה בהוראה בבתי ספר יסודיים ועל-יסודיים.
לימדה בבית הספר הריאלי ובבית הספר ליאו בק בחיפה.
ב-1971 הצטרפה למערכת "הארץ שלנו" כעורכת המדור "רן הספרן" וככתבת בכירה.
ספרה "הצמיד של אופירה" מבוסס על זיכרון ילדות שקרה לה.
בשנת 1974 נתמנתה למפקחת חינוכית במחוז הדרום של משרד החינוך והתרבות, ועברה להתגורר בעומר.
מגן נפטרה ב-21 בפברואר 2018. הותירה אחריה בעל ושתי בנות.
בשנת 1971 זכתה בפרס שב"י מאור
בשנת 1980 בפרס יעקב אשמן לסיפור קצר
בשנת 1997 זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער
זכתה פרס הצילינדר הנודד מטעם אמנות לעם.
ספרה "הכדור הוא ה…גול!" נבחר כספר האהוב ביותר ב"מצעד הספרים" 2004.
הצמיד של אופירה שנת 1981 פרס אשמן הומחז בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער וזכה בפרס הבמה להצגות ילדים ונוער כהצגה הטובה של השנה.
האם אגלה למור 1997, זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער
אמא אל תבואי בהוצאת כתר 2000
בהוצאת כתר 2003 מקום ראשון במצעד הספרים זכה בתואר "ספר זהב" מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל.
מעשה בצב, כלב ושני ילדים בהוצאת קוראים 2005
לרקוד עם עדן בהוצאת כתר 2007 הומחז והועלה בשנים 2012 ו-2013 כהצגה בתיאטרון אורנה פורת.
הכדור הוא ה...גול חוזר בגדול בהוצאת כתר 2013
דיים רבקה וסט הוא שם העט של ססילי איזבל פיירפילד , פמיניסטית וסופרת ממוצא בריטי-אירי, שהתפרסמה בספריה ובקשר שלה עם הרברט ג'ורג' ולס.
וסט, סופרת פורה ורבת-פנים, כתבה מסות ומאמרים לניו יורקר, ניו ריפבליק, סנדיי טלגרף וניו יורק הראלד טריביון.
אביה, עיתונאי אירי, מת לאחר שנטש את אמה הסקוטית כשססילי הייתה עדיין ילדה.
משפחתה עברה לאדינבורו, סקוטלנד, שם קיבלה את חינוכה.
היא למדה משחק ואימצה לה את השם "רבקה וסט" מתוך מחזה של איבסן.
היא נעשתה פעילה בתנועה הסופראז'יסטית לפני מלחמת העולם הראשונה, עבדה כעיתונאית בכתב העת "האישה החופשית" ("Freewoman") וב-Clarion, ושימשה כעורכת הספרותית של "האגואיסט".
את ולס פגשה בשנת 1913 ומסכת היחסים ביניהם נמשכה עשר שנים.
נולד להם בן, אנתוני וסט , אבל ולס כבר היה נשוי (בפעם השנייה).
אנתוני וסט, סופר נחשב בזכות עצמו, נקלע לעימות חריף עם אמו עם פרסום הרומן הראשון שלו "מורשת" (1955) ובו דיוקן לא-מחמיא לאמו, העימות הפך לקרע ממשי עם פרסום הביוגרפיה שכתב וסט על אביו, שיצאה לאור רק לאחר מותה של וסט שעשתה הכל למנוע פרסומה.
בשנת 1930 נישאה לבנקאי, הנרי מקסוול אנדרוז, והשניים נשארו יחד עד מותו בשנת 1968. לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, הרבתה וסט בנסיעות ואספה חומר לספרים על מסעות ופוליטיקה.
היא הייתה נוכחת במשפטי נירנברג.
עבודתה בהמשך, הן כסופרת והן כשדרנית רדיו, שיקפה את חוויותיה אלה.
הציפורים נופלות ארצה, הוצאת עם עובד, 1968, תרגמה אסתר כספי
"כשלעצמי, מעולם לא הצלחתי לגלות פמיניזם מהו; אני רק יודעת, שאנשים קוראים לי פמיניסטית בכל פעם שאני מבטאת רגשות, שמבדילים אותי מאסקופה נדרסת או מזונה."
רבקה דָוידית-דוֹר (ט"ז באדר א' תרס"ח, 17 בפברואר 1908 – 19 במרץ 1970) הייתה גננת, מורה, סופרת ומשוררת ילדים עברית, מתרגמת ומבקרת קולנוע ותיאטרון.
רבקה דוידית נולדה בשנת 1908 בעיר בנדרי שבבסראביה, באימפריה הרוסית (כיום במולדובה), בתם של שרה ולוי דוידוביץ'.
היא גדלה ולמדה בעיר, ובשנת 1921, כשהייתה בת שתים עשרה עלתה עם הוריה ומשפחתה לארץ ישראל.
אחיה הצעיר היה איש הצבא אהרן דוידי.
לאחר שהשלימה את לימודיה בבית המדרש למורים וגננות בתל אביב, יצאה לקיבוץ, והייתה כמה שנים מורה וגננת בקיבוץ.
לאחר מכן שבה לירושלים, ולימדה כשנתיים בבית ספר לילדים עזובים.
בד בבד עם עבודתה החינוכית החלה לפרסם מיצירתה לילדים.
קודם בעיתוני הילדים ואחר כך גם בספרים שהוציאה.
שנים רבות היה לרבקה דוידית טור קבוע בעיתון "דבר" (בחתימה "עטלף" ו"בת לוי"), ובו כתבה ביקורות על קולנוע ותיאטרון.
מלבד כתיבתה שלה היא גם תרגמה ספרים לילדים, בעיקר מרוסית.
אחדים מהם היו מאוד ידועים בשעתם, בהם הספר "זִפְתִינוֹק", שכתבה על פי ספר ילדים מאוד מפורסם מאת סופר הילדים הרוסי קורניי צ'וקובסקי.
הספר מספר, בחרוזים המושכים את הלב, על ילד ששנא ניקיון וסדר ומה שעלה בגורלו.
ספר אחר שתרגמה, "בן המלח", של הסופר הצרפתי הקטור מלו, התפרסם מאוד בשעתו.
הספר מספר על חייו של ילד, בן למלח.
על פי ספרו זה של הקטור מלו נעשו גם סרטים, וסרטי טלוויזיה.
אחדים משירי הילדים של דוידית הולחנו, בהם "עשר אצבעות לי יש", שהולחן על ידי דוד זהבי.
רבקה דוידית הייתה נשואה לסופר, העורך והמתרגם חיים אברבאיה (1910–1967) (בנו של יהושע אברבאיה, מראשי פקידות פיק"א בארץ).
לאחר מכן נישאה לד"ר מנחם דור (1901–1998), זואולוג ומרצה במכללת בית ברל, מחבר ה"לקסיקון זואולוגי", אלמנהּ של המשוררת וסופרת הילדים מירי דור (1910–1945).
רבקה דוידית נפטרה בתום מחלה קצרה ב-1970, בגיל 62. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
במותה הותירה את בעלה מנחם, את בנה עדו ואת אחיה צבי דוידי, אחותה חביבה בלפוריה קדמי ואחיה אהרן דוידי.
זיפתינוק / בעקבות ק' צ'וקובסקי – ר' דוידית; ציורים מאת אריה נבון, ירושלים: הוצאת בית הבריאות של הדסה בירושלם וקופת החולים של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תרצ"ט.
(מהדורה נוספת: זפתינוק: 5 מעשיות בחרוזים; ציר: דוד הנדלר, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז.
הוצאות נוספות: גלים, תשי"ג; דביר, תשל"ז.)
מי אוהב מה: שירים וסיפורים לגיל הרך; ציירה: רות שלוס, תל אביב: דביר, תשי"ח.
חרצית הבר הקטנה / את הסיפור הזה סיפרה רבקה דוידית; את הציורים ציירה בריגיטה פרנקפורטר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
דגי זהב: שירים לקטנים; ציורים: מיכל אפרת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1960.
10 מחזות לילדים, תל אביב: תרבות וחינוך, 1963.
מעשה בטחנה קטנה; איורים: ציפי דולן, תל אביב: דביר, תשל"ז 1976.
בואו לטיֵּל / ספרה רבקה דוידית; צירה: אלה, תל אביב: דביר, תשל"ז.
כלם יצאו לטיֵּל; איורים: אורה איל, בני ברק: ספרית פועלים, 2011.
ל"נ טולסטוי, ספורים לקטנים (עברית: רבקה דוידית; ציר: דוד הנדלר), תל אביב: עם עובד, תש"ו.
ספורים נבחרים מן הספרות הרוסית (כולל סיפורים מאת: נ"ו גוגול, א"ס טורגניב, פ"מ דוסטויבסקי, ל"נ טולסטוי, א"פ צ'כוב, מכסים גורקי; תרגמה רבקה דוידית; הציורים: דוד הנדלר), תל אביב: עם עובד, תש"ז.
(מהדורה ב: תשי"ג; מהדורה ג: תשי"ז.)
הקטור מלו, בן המלח: ספור (עובד על-פי המקור הצרפתי בידי ר' דוידית), תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
(הופיע גם במסגרת "ספריית דן חסכן", עם עובד, תשל"א 1971.)
דנקו , שחקנים של עץ (תורגם מרוסית בידי רבקה דוידית; ציורים מאת אסתר פולק), תל אביב: עם עובד, תשי"ט 1958. (רומן לבני הנעורים)
רבקה ליי מדר היא שחקנית אנגלייה המתגוררת בארצות הברית.
היא מוכרת בעיקר בזכות תפקידיה כשארלוט לואיס בסדרה "אבודים", וזלינה, המכשפה המרשעת מן המערב, בסדרה "עד עצם היום הזה".
במשך שנה הייתה דוגמנית בניו יורק, והופיעה במודעות עבור לוריאל.
ב-2003 גילמה את מורגן גורדון ב-17 פרקים של אופרת הסבון "כל ילדיי".
ממרץ עד יוני 2004 הופיעה בתפקיד מרגרט קוקרן באופרת הסבון "One Life to Live".
באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה של רשת The WB "סמנתה: חופשה של ילדה אמריקאית" המבוססת על בובת אמריקן גירל.
בסתיו 2006 שובצה מדר כשחקנית קבועה בסדרה "צדק" של רשת FOX.
הופקו 13 פרקים, אך הפרק האחרון כלל לא שודר בארצות הברית עקב אחוזי מדרוג נמוכים.
ב-2012 הופיעה מדר בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "Work it".
צולמו 13 פרקים, אך רק שניים מהם שודרו בארצות הברית.
בשנים 2008–2010 הופיעה מדר ב-17 פרקים בסדרה "אבודים", בתפקיד שארלוט לואיס.
בשנים 2014–2017 שיחקה מדר בתפקיד זלינה, המכשפה הרעה מהמערב, בסדרה "עד עצם היום הזה".
הדמות הופיעה במחצית השנייה של העונה השלישית במחצית השנייה של העונה הרביעית, וגם בעונה החמישית השישית והשביעית.
ב-12 במאי 2017 פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה כי לא תמשיך לשחק בעונה השביעית של הסדרה.
אבל זמן קצר לאחר מכן התברר כי היא כן תחזור לעונה השביעית למספר פרקים.
בשנת 2023 גילמה את דמותה של פיי סטון בסדרת הפעולה "כבאי קליפורניה" של רשת CBS.
מדר התארסה לבן זוגה, המפיק מרקוס קיין, ב-29 בדצמבר 2014, הם נישאו ב-23 בנובמבר 2016. בנם הבכור של השניים נולד בנובמבר 2019.
רבקה זיו הייתה ממייסדות ארגון ויצו ונשיאה עולמית ראשונה של הארגון מ-1924 ועד מותה.
אשתו של לורד ישראל זיו, אמו של לורד מרקוס זיו, ממשפחת מרקס, בעלי בית המסחר מרקס אנד ספנסר.
רבקה זיו נולדה בלידס וגדלה במנצ'סטר כרבקה מרקס למייקל מרקס, מייסד מרקס אנד ספנסר.
בשנת 1910 בערך, לפי זיכרונותיה נכחה בנאום שנשא חיים ויצמן ונתפסה לרעיון הציוני, כמו רוב בני משפחתה, והצטרפה לארגון "בנות ציון" (Daughters of Zion).
בשנת 1916 כבר ארגנה כנסים לטובת קידום נשים ציוניות, ארגנה צדקה לטובת יהודי פולין ואף כתבה לראש ממשלת אנגליה בנוגע לקידום נושא בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
היא נישאה לישראל משה זיו.
אחותה מרים נישאה להארי סאקר.
זיו וסאקר היו שניהם חברים קרובים של אחיה, הלורד סיימון מרקס.
רבקה הפכה לידידת נפש של אשתו של חיים ויצמן, ורה ויצמן, ובכך הפכה לציר מרכזי בחבורת "ציוני מנצ'סטר".
בשנת 1920, לאחר שחבורת גברים מ"ציוני מנצ'סטר" נסעו לארץ ישראל יחד עם חיים ויצמן וועד הצירים, חברו ורה ויצמן, רבקה זיו ואדית' אדגר ויצרו את ויצו - ארגון נשים ציוניות.
מטרתן הייתה - ברוח הסופרג'יסטיות, שזכו במאבקן לזכות בחירה לנשים באותה שנה בבריטניה - להעלות את קרנן של הנשים במוסדות ההנהגה הציונית על ידי יצירת ארגון נשים עולמי שיהיה שייך להסתדרות הציונית.
מטרה נוספת של הארגון הייתה שחברות הארגון יתרמו ויכשירו את הנשים בארץ ישראל לתרום, בתחומים שבהם הוסכם שנשים יכולות להועיל במיוחד כמו חינוך, כלכלת בית, בריאות וסעד.
בעקבות השתקעותה של רבקה זיו בישראל ובניגוד לדעת חלק ניכר מהנהלת הארגון, הפכה ישראל למרכז התנועה העולמית.
בעקבות החלטה זו, החלו להתכנס בישראל הוועידות העולמיות של ויצו.
בסוף שנות העשרים קנתה משפחת זיו 800 דונם בתל מונד מ"חברת מטעי ארץ ישראל".
ב-1935 עברו ישראל ורבקה זיו לוילה זיו רחבת הידיים, שהקימו בלב פרדסי תל מונד, סמוך לווילה של אלפרד מונד, הלורד מלצ'ט.
הווילה נבנתה בסגנון הבינלאומי בתכנונו של האדריכל ריכרד קאופמן.
רבקה זיו, כאשת חברה, קיימה בבית מסיבות ואירועי צדקה בהם נכחה שמנה וסולתה של החברה הארצישראלית.
בנם של ישראל ורבקה זיו, דניאל, נפטר באורח טרגי ב-1933. להנצחת זכרו הקימה המשפחה את "מכון דניאל זיו למחקר מדעי" ברחובות.
לראש המכון התמנה חיים ויצמן.
לימים היה "מכון זיו" למכון ויצמן למדע.
בנם השני, הלורד מרקוס זיו, עבר להתגורר עם אביו באנגליה ב-1951. בניגוד לבעלה, שבילה זמן רב באנגליה, שהתה רבקה בבית שבתל מונד באופן קבוע עד מותה ב-1966.
מרכז ויצו למשפחה ע"ש רבקה זיו בשכונת בית הכרם בירושלים
רבקה הורביץ (4 ביולי 1926 – 4 בינואר 2007) הייתה חוקרת יהדות ישראלית, פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נולדה בבאד הומבורג שבגרמניה כרבקה גולדשמידט, בת לזיגפריד אליעזר גולדשמידט הלוי ולבת שבע אברמוב, ילידת האימפריה הרוסית, ואחות לנפתלי, המבוגר ממנה בשנה.
אביה היה רופא, ונפטר כשהייתה בת שלושה שבועות.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם אמהּ, שנפטרה כשהייתה בת תשע.
בנעוריה גרה בביתו של יצחק ברויאר.
ב-1947 החלה ללמוד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם מוריה נמנו שמואל הוגו ברגמן, יוליוס גוטמן וגרשם שלום.
את התואר השני קיבלה בבית המדרש לרבנים באמריקה, על עבודה שעסקה ברבי ברוך מקוסוב.
בשנת 1962 קיבלה תואר דוקטור ממכללת ברין מאר שבפנסילבניה, על עבודה שנושאה השפה והזמן בפילוסופיה של פרנץ רוזנצוויג ("Speech and time in the philosophy of Franz Rosenzweig").
לאחר שנים אחדות שבהן לימדה באוניברסיטאות בארצות הברית חזרה לישראל עם בעלה ושני ילדיה, וב-1975 הצטרפה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריה עסקו בהגות היהודית במאה ה-19 ובמאה ה-20, ובעיקר בהוגים פרנץ רוזנצוויג, מרטין בובר, עמנואל לוינס, יצחק ברויאר ואברהם יהושע השל.
כתבה ערכים אחדים באנציקלופדיה יודאיקה.
בגיל 48 חלתה בסרטן השד ולאחר טיפולים קשים החלימה.
בשנת 2006 חזרה המחלה והתפשטה בגופה, והיא נפטרה ב-4 בינואר 2007, בגיל 80, ונקברה בהר המנוחות.
הייתה נשואה ליוסף הורביץ, שנפטר בשנת 2001, ואם לדוד ולבת שבע.
זכריה פרנקל וראשית היהדות הפוזיטיבית היסטורית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ד.
יהדות רבת פנים - ספרות והגות, בעריכת עקיבא צימרמן, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומוסד ביאליק, 2003.
פרנץ רוזנצוויג - הכוכב והאדם: קובץ מחקרים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010.
מבחר אגרות וקטעי יומן / פרנץ רוזנצווייג, מוסד ביאליק, 1987.
יצחק ברויאר - עיונים במשנתו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1988.
ספר רבקה: יהדות סוגיות פנים קטעים זהויות (עורכים: חביבה פדיה ואפרים מאיר), הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, 2007.
רבקה מריה הול היא קולנוענית ושחקנית קולנוע בריטית.
היא הופיעה לראשונה על המסך בגיל עשר בסדרת הטלוויזיה של אביה "המדשאה" ב-1992. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הגיעה בהפקה של אביה משנת 2002 "המקצוע של גברת וורן", שזיכתה אותה בפרס איאן צ'ארלסון (אנ').
בשנת 2006, לאחר הופעת הבכורה שלה בסרט "שאלת הפתיחה" (אנ'), קיבלה הול באותה שנה את תפקיד הפריצה שלה בסרטו של כריסטופר נולאן "יוקרה".
ב-2008 היא כיכבה בתפקיד ויקי בדרמה של וודי אלן, "ויקי כריסטינה ברצלונה", תפקיד בעבורו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
לאחר מכן הופיעה הול במגוון רחב של סרטים, כולל הדרמה ההיסטורית של רון הווארד "פרוסט/ניקסון" (2008), דרמת הפשע של בן אפלק "גנב עירוני" (2010), מותחן האימה "ההתעוררות" (אנ') (2011), סרט גיבורי-העל "איירון מן 3" (2013), סרט המדע הבדיוני "התעלות" (2014), בדרמה הביוגרפית "פרופסור מרסטון ונשות החיל" (אנ') (2017).
בשנת 2016, הול זכתה לשבחים על ידי המבקרים על גילומה בדרמה הביוגרפית "כריסטין" (אנ') (2016) של כתבת החדשות כריסטין צ'אבק (אנ'), שהתאבדה בעת הגשת חדשות בשידור חי ותיעודה נהיה להתאבדות המתועדת הראשונה בהיסטוריה.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בבימוי עם "חוצָה את הקו" (אנ') (2021), וזכתה לשבחי המבקרים.
הול נולדה ב-3 במאי 1982 בלונדון, אנגליה; בתם של זמרת האופרה האמריקאית מריה יואינג (אנ') ובמאי הבמה האנגלי ומייסד הלהקה השייקספירית המלכותית, סר פיטר הול (אנ').
אמה נולדה בדטרויט, לאב אפרו-אמריקאי מעורב ולאם הולנדית.
הוריה נפרדו כשהייתה צעירה, ולבסוף התגרשו ב-1990. לה חמישה אחים-למחצה מנישואיו השניים של אביה: במאי התיאטרון אדוארד הול (אנ'), המפיק כריסטופר הול (אנ'), השחקניות ג'ניפר קארון הול (אנ') ואמה הול, ומעצבת התפאורה לוסי הול.
היא למדה בבית הספר התיכון רודיאן (אנ'), בית ספר אנגליקני ופנימייה לבנות-בלבד בפאתי ברייטון.
היא למדה לאחר מכן ספרות אנגלית בסנט קתרינס קולג' (אנ') של אוניברסיטת קיימברידג' לפני שנשרה ב-2002, ממש לפני שנתה האחרונה.
במהלך תקופתה בקיימברידג', היא הייתה פעילה בתיאטרון הסטודנטים וגם הקימה להקת תיאטרון משלה.
היא הייתה חברה באגודת מארלו (אנ').
בשנת 1992, בהיותה בת 10, הופיעה הול לראשונה בטלוויזיה בסדרה של אביה "The Camomile Lawn".
כשהתבגרה, הופיעה הול בראשית דרכה במחזות סטודנטים רבים.
ב-2006, היא ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בקומדיה הבריטית "שאלת הפתיחה".
לאחר מכן, הופיעה בברוקלין במחזה השייקספירי "כטוב בעיניכם" ובהמשך אותה שנה קיבלה תפקיד במותחן המסתורין של כריסטופר נולאן "יוקרה" בו גילמה את שרה, אשתו של הקוסם אלפרד בורדן (כריסטיאן בייל), לצורך התפקיד העתיקה את אזור מגוריה מצפון לונדון ללוס אנג'לס.
הופעותיה צדו את עיניו של וודי אלן שהחליט ללהק אותה לתפקיד הראשי בסרטו "ויקי כריסטינה ברצלונה", בו היא גילמה את ויקי, דמות של אמריקאית שמפתחת רומן עם אמן בקטלוניה.
הול זכתה על תפקיד זה במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2008, השתתפה הול בדרמה הפוליטית של רון הווארד "פרוסט/ניקסון", בסרט הופיעה בתפקידה המשני של קרוליין רוסינג, חברתו של דייוויד פרוסט (מייקל שין), אחד הכוכבים הגדולים של הטלוויזיה הבריטית.
הסרט מתאר שלושה מפגשים בין פרוסט וניקסון, בחודש מאי 1977, כשנתיים וחצי לאחר התפטרותו של ניקסון מתפקיד נשיא ארצות הברית, במטרה לדון לראשונה באירועים שהתרחשו טרם ההתפטרות.
חשיבות ראיונות אלו היו בהצלחתו של פרוסט לראשונה לגרום לניקסון להודות חלקית במעשים שהובילו להתפטרותו.
ב-2010 זכתה הול בפרס באפט"א על הופעתה בסדרה הבריטית "Red Riding", בנוסף הופיעה בסרטו של בן אפלק "גנב עירוני" בדמותה של קלייר ובסרטים "הכל צריך ללכת" ו"נותנים ת'לב".
בשנת 2011, כיכבה בסרט "ההתעוררות".
ב-2012, שיחקה בסרט "להמר בגדול" לצד ברוס ויליס והופיעה בקליפ של ג'יימס בלייק לשיר "A Case of You".
בשנת 2013, הופיעה בסרטים "איירון מן 3" ו"מעגל סגור".
ב-2014, שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט "התעלות", וב-2015, שיחקה לצד ג'ייסון בייטמן בסרט "המתנה".
בשנת 2019 עבדה שוב עם וודי אלן בסרט "יום גשום בניו יורק", שצולם בזמן לחץ ציבורי על שחקנים לשקול את שיתוף הפעולה עם אלן בשל האשמות נגדו מצידה של דילן פארו, בתו המאומצת של אלן, שהאשימה אותו בתקיפה מינית.
שנה לפני צאת הסרט, הול פרסמה התנצלות פומבית על השתתפותה בו.
היא תרמה את השכר שלה מהסרט לקרן Time's Up Legal Defense.
בשנת 2024, אמרה הול כי היא מצרה על כך שהתנצלה באופן פומבי על עבודתה עם אלן וטענה שלא ראוי ששחקנים ייאלצו להביע עמדה בנושאים משפטיים או אישיים הקשורים לבמאים שעבדו עמם.
היא הבהירה שהיא לא מתחרטת על העבודה עם אלן, ושזו הייתה עבורה הזדמנות מקצועית גדולה והוסיפה כי אינה רואה בעצמה "שחקנית-אקטיביסטית" ולא חושבת שזה תפקידם של שחקנים לשמש כשופטים במקרים כאלה.
בשנת 2021 עברה הול לצד השני של המצלמה, וביימה את סרטה הראשון "חוצָה את הקו", דרמה בשחור-לבן בכיכובן של רות נגה וטסה תומפסון.
הול גם הפיקה וכתבה את הסרט, המבוסס על ספרה באותו שם של הסופרת נלה לרסן.
ב-2010, היו ספקולציות תקשורתיות רבות, חרף הכחשות מצידה של הול, לגבי רומן בינה לבין הקולנוען הבריטי-יהודי סם מנדס, שהיה נשוי לשחקנית האנגלייה קייט וינסלט באותה עת.
הול ומנדס היו בזוגיות כשנתיים מ-2011 עד 2013.
בשנת 2014, הול הכירה את השחקן האמריקאי ממוצא יהודי מורגן ספקטור, בזמן שהשתתפו יחד בהפקה בברודוויי.
מועמדת פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותרמועמדת פרס באפט"א לסרט הביכורים הטוב ביותר של תסריטאי, במאי או מפיק בריטיגודזילה נגד קונגד"ר אילין אנדרוסWith/Inשחקניתפרק: "Mother!!"2022תחייהמרגרטגם מפיקה בפועל 2024The Listener לורה (קול)גודזילה x קונג: אימפריה חדשהד"ר אילין אנדרוסTBAElla McCay
שנהסדרהתפקידהערות1992המדשאהסופי הצעירה 4 פרקים1993The World of Peter Rabbit and Friendsלוסידיבוב; פרק: "The Tale of Mrs.
Jeremy Fisher"Don't Leave Me This Wayליזי ניילסרט טלוויזיה של BBC2006ים סרגסו הרחבאנטואנט קוסוויסרט טלוויזיה של BBC Four2007Joe's Palaceטינהסרט טלוויזיה של BBC ONE2008איינשטיין ואדינגטוןויניפרד אדינגטוןסרט טלוויזיה של BBC Two2009טרילוגיית כיפה אדומהפולה גרלנדמיני-סדרה
פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2010)2012הג'נטלמן האחרון סילביה טיטיינס5 פרקים
מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר (2013)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2013)2016הוראס ופיט רייצ'לפרק: "#1.1"2020עלילות מהלולאהלורטה6 פרקים2024The Listenersקליירמיני-סדרה2025הסטודיושרהפרק: "The Pediatric Oncologist"
רבקה יצקר שץ (1893–1981), הייתה חלוצה מתקופת העלייה השנייה, אשתו של הסופר צבי שץ.
רבקה יצקר נולדה ב-1893 באננייב, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
בילדותה למדה עברית בבית ספר יהודי שהקימה אמה בת-שבע בו יעל גורדון שימשה כמורה לעברית.
את לימודיה בגימנסיה מימנה בעזרת מתן שיעורים פרטיים.
ב-1912 עלתה לארץ ישראל, יחד עם משפחתה.
בארץ-ישראל היתה פועלת חקלאית נודדת, יחד עם אחיותיה שרה ורחל.
ב-1913 הגיעו לעבוד בחוות מגדל, שם פעלה באותו זמן "הקומונה במגדל".
לאחר התפרקות הקומונה עברה, יחד עם צבי שץ עם יהודית וזלמן ליפשיץ ועם דוד צירקין אל מושבת בצלאל בבן שמן.
שם החלו צבי ורבקה להתקרב.
רבקה ושץ התגוררו בצריף על חוף הכנרת.
בזמן ההריון חלתה בדיזינטריה ומפחד שתפיל את הולד בגלל תזונה לקוייה, ביקשה וקיבלה במשך כחודש וחצי כוס חלב, ביצה ואורז בקבוצת כינרת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס צבי לעבודות כפייה של צבא האימפריה העות'מאנית (סוכרה) בצמח, שם עסק בהטענת עצים לקרונות הרכבת.
רבקה הצטרפה עליו, כשהיא מביאה גם את התינוקת, בכדי לדאוג לבריאותו.
לאחר שחרורו עברה המשפחה לבאר יעקב.
עם כיבוש הצבא הבריטי חלק מארץ ישראל, נותקו בני הזוז, כשרבקה ובתה שהו בגן שמואל.
בראשית מאי 1921 הגיעה עם בעלה ובתה לביקור אצל הוריה, שהתגוררו ב"בית יצקר" שבקרבת אבו כביר.
בבוקר ה-1 במאי שהו השלושה ביפו, ועם היוודע דבר הפרעות שהחלו, חזר צבי אל הבית בנסיון לחלץ את יושביו.
בסופו של דבר נרצח צבי יחד עם אביה יהודה יצקר, אחיה אברהם יצקר, צבי גוגיג והסופרים יוסף חיים ברנר ויוסף לואידור.
לאחר רצח יוסף חיים ברנר וחבריו הצטרפה להקמת יבוץ עין חרוד.
שם עסקה בחקלאות ובמלאכות נוספות.
בין השנים 1929-1923 גידלה את גליליה אברמסון, ביתה של נחמה אברמסון אברונין, ידידתה מעין חרוד שמתה בנסיבות טרגיות.
רבקה דה מורניי היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
דה מורניי נולדה בשם רבקה פירץ' בסנטה רוזה, קליפורניה לוולי ג'ורג' פירץ' שהיה תקליטן באותה תקופה.
כשהייתה בת שנתיים התגרשו הוריה, ובגיל חמש שונה שם משפחתה לדה מורניי שהיה שם משפחתו של אביה החורג.
לדה מורניי שני אחים חורגים, יונתן איש העסקים, ופיטר הגיטריסט.
בילדותה למדה רבקה בבית הספר העצמאי "סאמרהיל" אשר בלייסטון סאפוק אנגליה, את לימודי בית הספר התיכון העבירה בקיצבהיל אוסטריה, ואת לימודי המשחק למדה דה מורניי ב"מכון לי שטרסברג" שבניו יורק.
משחקה הראשון היה תפקיד קטן בסרטו של פרנסיס פורד קופולה משנת 1982 "אחד מהלב", בכיכובם של פרדריק פורסט וטרי גאר.
פריצת דרכה בקולנוע הייתה בשנת 1983 בסרט "שעשועים מסוכנים", לצד השחקן טום קרוז.
בשנת 1985 שיחקה בסרט הדרמה "המסע אל האושר".
בשנת 1988 כיכבה במותחן הארוטי "ואלוהים ברא את האישה".
בשנת 1992 כיכבה במותחן שובר הקופות "היד שמנענעת את העריסה", שזיכה אותה במועמדות לפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר ובסרט שובר הקופות שלושת המוסקטרים (1993), שם גילמה את ליידי סבין דווינטר לצידם של השחקנים צ'ארלי שין, קיפר סאת'רלנד, אוליבר פלאט וכריס אודונל.
בשנת 1998 שיחקה בסרט הטלוויזיה "רמאית" בתפקיד ברברה אטון לצד ויליאם ה.
ב-2007 שיחקה בסרט "המוזיקה שבפנים" לצד רון ליווינגסטון.
ב-2010 שיחקה בסרטו של רוב ריינר "הפוך".
ב-2016 שיחקה בסרט האקשן "אני הזעם", לצד ג'ון טרבולטה.
בשנת 2023 שיחקה לצדו של קווין ספייסי במותחן הקומי "Peter Five Eight" בבימויו של מייקל האל.
ביולי 2024 דה מורניי הופיעה במותחן "Saint Claire", לצד בלה ת'ורן וראיין פיליפה.
באוקטובר 2024, פורסם כי דה מורניי הצטרפה לעיבוד קולנועי של ספר המתח המשפטי "The Up and Comer" מאת האוורד ראופן.
דה מורניי הייתה נשואה לשחקן ברוס וגנר לזמן קצר ואחר-כך הייתה לה מערכת יחסים עם השחקן טום קרוז שנמשכה כשנתיים בניו יורק.
היא נישאה בשנית לפטריק אוניל (בנו של השחקן ראיין אוניל) בשנים 1995–2002 שבהן נולדו להם שתי בנות.
רבקה כצנלסון (1903 – 19 באפריל 1992) הייתה עיתונאית ומבקרת ספרות ואמנות ישראלית, אשת מפא"י, עורכת "דבר הפועלת" בשנים 1962—1970.
כצנלסון נולדה בבוברויסק שברוסיה (רוסיה הלבנה).
למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
מ-1946 עד 1947 הייתה חברת מזכירת מערכת הדו-שבועון למדיניות וענייני חברה וביקורת "בטרם".
בהמשך שהתה בדרום אמריקה בשליחות מטעם מפא"י עד 1951, ובשנים 1952–1954 הייתה חברת מערכת "הדואר".
משנת 1962 כיהנה כעורכת "דבר הפועלת" במשך כמעט עשור, עד שבינואר 1971 הוחלפה על ידי עורכת-המשנה שלה, שולמית אור.
פרסמה בעיתונות מאמרים והרצתה ב"קול ישראל" בנושאי ביקורת ספרות, תיאטרון ואמנות.
בשנת 1968 זכתה בפרס רבקה אלפר, המוענק על ידי מועצת הפועלות לנשים הפעילות בספרות ובעיתונאות.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרפה לתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
כשהייתה בת 17 נישאה לבעלה הראשון, אהרון, שגילו היה כפול מגילה.
לאחר גירושיה נישאה למשורר שמחה אייזן.
דודהּ היה נחמן סירקין וברל כצנלסון היה בן דוד של אביה.
בביוגרפיה של דוד בן-גוריון "מדינה בכל מחיר" מפרט תום שגב את פרשיית האהבה שהתנהלה בין כצנלסון לראש הממשלה הראשון.
רבקה כצנלסון (עורכת), מספורי מתנדבות: מחצית יובל שנים לארגון אמהות עובדות ירושלים תרצ"ה–תש"ך, ירושלים: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י – ארגון אמהות עובדות – מועצת הפועלות – מועצת פועלי ירושלים, תש"ך.
קריית האמנים, צפת; כתבה רבקה כצנלסון, תל אביב: דפוס אחדות, 1966. ("רפרודוקציות עם ביוגרפיות קצרות בעברית ובאנגלית של ציירי צפת")
רבקה כצנלסון (עורכת), העשׂרה: חייהם ומותם של עשרת חללי המסוק שנפלו בסיני ביום ט"ו בתמוז תשל"א, תל אביב: המשפחות, תשל"ג 1973. (ספר זיכרון)