tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכמורתנים מודרניים מסוגלים ללכוד כמויות גדולות של דגים ולשמור עליהם בקירור כדי לשמור על טריותם למשך זמן.
רשת המכמורת נועדה ללכוד דגי קרקעית הים (דיג דֶמֶרסאלי) המצויים רחוק מהחוף, כדוגמת מולית אדומה, בקלה ודגים שטוחים מסדרת הסוליתאים.
דיג מכמורתנים אינו שיטת דיג בררנית: רשתות המכמורת אינן ייעודיות ללכידת מינים מסוימים וכל דג שימצא באזור המכוסה על ידה יתפס בה.
כך נתפסים דגים קטנים שאינם בעלי ערך מסחרי וכן דגים ובעלי חיים רבים שאינם דגי מאכל.
חלק מרשתות המכמורת מצוידות בגלגלים שנעים על הקרקעית ומסבים נזק לשוניות.
שיקום הדגה והסביבה הימית מפעילות מכמורתנים מוערך בעשרות שנים.
בשל סיבות אלה דיג בעזרת מכמורתנים שנוי במחלוקת.
בישראל כ-16 מכמורתנים בעלי רישיון, הלוכדים כ-1,500 טונות דגים בשנה ומהווים כ-60% משלל הדיג השנתי בים התיכון (1% מסך צריכת הדגים בישראל).
ספינת החלל טיטניק הוא ספר שעלילתו מבוססת על משחק מחשב באותו השם.
הספר והמשחק הם למעשה ספין אוף של סדרת הספרים מדריך הטרמפיסט לגלקסיה אשר נכתבה על ידי הסופר דאגלס אדמס.
את הספר כתב טרי ג'ונס, מחבורת מונטי פייתון, שהיה בקשרי חברות עם אדמס.
בהחיים, היקום וכל השאר, הספר השלישי בסדרת הספרים, מתאר דאגלס אדמס את ספינת החלל טיטניק, הספינה המפוארת ביותר שנוצרה, שסבלה מכשל קיומי מסיבי עם תחילת מסע הבתולין שלה.
15 שנים לאחר מכן, החליט אדמס להפיק משחק מחשב שיהיה מבוסס על אותה פסקה.
ג'ונס, חברו של אדמס, דיבב במשחק דמות של תוכי מופרע.
במהלך העבודה על הפקת המשחק ביקש אדמס מג'ונס לכתוב את הספר, וזאת לאור לוח הזמנים הצפוף.
ג'ונס הסכים מיד, אך התנה זאת בכך שאת הספר יכתוב בעירום, וכך היה.
ספינת החלל טיטניק היא הספינה הגדולה ביותר, המדהימה ביותר, החדשנית ביותר והמפוארת ביותר שנבנתה אי פעם.
הספינה נבנתה כך שדבר לא יכול להשתבש בה.
שניות לאחר השקתה היא עוברת כשל קיומי ספונטני מאסיבי, ונעלמת מהקיום.
באותו הערב חוזרים דן ולוסי גיבסון, המתגוררים על כדור הארץ, לביתם ומגלים שהספינה הופיעה לה במקום שבו היה ביתם.
שמה של הספינה מבוסס על הספינה טיטניק שירדה למצולות בשנת 1912 לאחר שפגעה בקרחון במהלך מסע הבכורה שלה.
במסגרת הפרסומים לקראת השקת הספינה נכתב בעיתוני התקופה שטיטניק היא "ספינה שלא מסוגלת לטבוע".
ספינת עבדים הייתה ספינת משא גדולה שהוסבה במיוחד לצורך הובלת עבדים, בעיקר עבדים שנרכשו מאפריקה לאמריקה.
המסלולים הבולטים ביותר של ספינות העבדים יצאו מחופי צפון מערב ומערב אפריקה לדרום אמריקה, ולחוף הדרום מזרחי (ארצות הברית של היום) והאיים הקריביים, מסלול שכונה מעבר הביניים.
כ-12.5 מיליון אפריקאים הועברו בספינות מהסוג הזה.
הסחר בעבדים האפריקאים הוצא מחוץ לחוק בשנת 1807, על פי חוק משותף של ארצות הברית ובריטניה.
בתחילה החל הביטול בבריטניה, והחוק האמריקאי נכנס לתוקף מאוחר יותר, ב-1 בינואר 1808. לאחר תאריך זה נחשבו כל ספינות העבדים שיצאו מאפריקה לפיראטיות ונתונות ללכידתם של הצי האמריקני והצי המלכותי הבריטי.
בשנת 1815, במועצת וינה, ספרד, פורטוגל, צרפת והולנד הסכימו לבטל את סחר העבדים מטעמן.
במהלך תקופה זו הפכו ספינות העבדים לקטנות וצפופות יותר, בתמורה לביצועים משופרים, ושינו את ייעודם ככלי שיט להברחות במצור ימי.
ספינת הקיטור וילי הוא סרט אנימציה קצר משנת 1928, בבימוים של וולט דיסני ואַבּ אָיְוֵרְקְס (Ub Iwerks).
זהו סרט שחור-לבן שהופק באולפני וולט דיסני והופץ על ידי חברת Celebrity Productions.
סרט קצר זה נחשב כזה שבו הוצגו לראשונה דמויותיהם של מיקי מאוס, ושל חברתו מיני, אך שתי הדמויות נחשפו לראשונה לעין הצופים מספר חודשים קודם לכן, בהקרנות ניסיון.
"ספינת הקיטור וילי" הוא הסרט השלישי שהופק בכיכובו של מיקי מאוס, אך הוא היה הראשון מבין הסרטים בכיכובו שהופץ מסחרית.
הסרט נודע גם כאחד הסרטים המונפשים הראשונים עם ערוץ שמע מסונכרן.
למעשה, היה הסרט המונפש הראשון ששילב פסקול מלא, ובכך נבדל מסרטים מונפשים קודמים ששילבו קול לצד תנועה, כדוגמת "Song Car-Tunes" (1924-1927) של אולפני אינקוול (Inkwell) ו-"Dinner Time" (1928) של אולפני ואן ביורן (Van Beuren).
בנוסף, הוא נבדל מסרטי אנימציה קודמים ששילבו קול, במידת הפופולריות הרבה שרכש.
את הפסקול יצרו מעצבי הפסקולים וילפרד ג'קסון וברט לואיס, והוא כולל נעימות כדוגמת "Steamboat Bill", שהוא שירו של ארתור קולינס (Arthur Collins) מ-1911, ושיר העם האמריקני "Turkey in the Straw".
שמו של הסרט מהווה פארודיה על סרטו של באסטר קיטון "Steamboat Bill Jr." (1928), שבתורו ביסס את שמו על שירו של קולינס "Steamboat Bill".
את כל עבודת הדיבוב בסרט ביצע וולט דיסני, אם כי הפסקול כולל מעט מאוד צלילי דיבור בעלי משמעות.
לצד ביקורת מסוימת שנמתחה על הסרט על כך שהציג את נושא ההתעללות בבעלי חיים באור הומוריסטי, הורעפו עליו תשבחות רבות מצד המבקרים, לא רק על שום שהציג לעולם את דמותו של מיקי מאוס - אחת הדמויות הקלאסיות והמצליחות ביותר בהיסטוריה של האנימציה, אלא גם על שום חדשנותו.
ב-1994 נבחר "ספינת הקיטור וילי" על ידי קבוצה של אלף מאנשי תעשיית האנימציה, במקום ה-13 ברשימת "50 הסרטים המונפשים הטובים ביותר".
ב-1998 נבחר כסרט לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל החשבתו כסרט "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
מיקי מאוס מנווט ספינת קיטור ששטה בנהר, ומכך ניתן להסיק כי הוא רב-החובל של הספינה.
הוא שורק בעליצות את נעימת "Steamboat Bill" ומשתמש בשלוש המשרוקיות של הספינה ככלי נגינה בשירו.
תוך זמן קצר מגיע רב-החובל האמיתי (פיט), המגרש את מיקי בכעס מגשר הספינה.
מיקי מפגין מחווה של זלזול כלפי פיט, ופיט בועט בו וגורם לו ליפול ולהתגלגל על גרם המדרגות המוביל אל סיפון הספינה, להחליק על גוש סבון על הסיפון ולנחות בתוך דלי מים.
תוכי הנמצא על הסיפון לועג לו, ומיקי משליך עליו בתגובה את דלי המים.
כעת פיט מנווט את הספינה בעצמו, ובמהלך כך הוא לועס טבק ויורק אותו כלפי הרוח.
הטבק שהוא יורק עף לאחור, פוגע בפעמון הספינה וגורם לו לצלצל.
פיט משתעשע מכך ויורק שוב, אך הפעם הטבק עף אל פניו.
הספינה עוצרת בנקודת איסוף של מטען, ומיקי מעלה לסיפון חיות משק שונות.
כאשר הספינה יוצאת שוב לדרכה, מופיעה מיני מאוס בריצה, ומנסה להספיק לעלות על הספינה לפני שהיא מתרחקת.
מיקי לא מבחין בה בזמן, אך היא רצה אחרי הספינה על החוף ומיקי מעלה אותה לסיפון בעזרת המנוף המשמש להעלאת מטען לספינה.
מיני אוחזת בגיטרה ובדפים הכוללים תווי נגינה לשיר "Turkey in the Straw", ובנחיתתה על הסיפון, נופלים אלו מידיה ונאכלים על ידי עז שהועלתה לסיפון.
מיקי ומיני מסובבים את זנבה של העז כאילו היה זרוע פטיפון, ומתוכה בוקעים קולות השיר שאת דפי התווים שלו זללה.
מיקי משתמש בחפצים שונים על הספינה ככלי הקשה, ו"מנגן" בבעלי החיים שעל הסיפון כאילו היו כלי נגינה.
לבסוף מגיע פיט, הזועם בשלב זה, והוא שולח את מיקי לעבוד בקילוף תפוחי אדמה.
בחדר קילוף תפוחי האדמה, מופיע אותו תוכי מקודם, מתיישב על החלון ולועג שוב למיקי.
מיקי זורק עליו תפוח אדמה קלוף למחצה, ומפיל אותו בכך לנהר שעליו שטה הספינה.
בסיום הסרט נראה מיקי צוחק למשמע התוכי הנאבק לשחות במים והקורא לעזרה.
לדברי רוי דיסני, וולט דיסני שאב את ההשראה ליצירת "ספינת הקיטור וילי" כשצפה בסרט "זמר הג'אז" (1927), מהסרטים הראשונים שכללו פסקול מסונכרן עם התמונה, שזכה להצלחה מרובה.
דיסני יצר את מיקי מאוס כדמות הדגל החדשה של אולפניו, במקום אוסוולד הארנב בר המזל, שאת זכויות היוצרים עליו הפסיד לצ'ארלס מינץ (Charles Mintz).
אולם, שני הסרטים הראשונים שהופקו בכיכובו של מיקי, גרסאות אילמות של "שיגעון של אווירון" ו"הגאוצ'ו הדוהר", לא קנו אחיזה בקרב הקהל, ודיסני לא הצליח להשיג עליהם חוזה הפצה עם חברת הפצה קולנועית.
דיסני היה סבור כי הוספת הממד הקולי תהפוך את סרטיו של מיקי למושכים יותר ותסייע להגביר את העניין סביבם.
"ספינת הקיטור וילי" לא היה הסרט המונפש הראשון ששילב ערוץ שמע המסונכרן עם התמונה.
חודש לפני שיצא הסרט לאקרנים, הופץ "Dinner Time", סרטו של פול טרי (Paul Terry) ששילב אף הוא ערוץ שמע, אך זה כשל בקופות.
ביוני 1927 ניסה איש העסקים פאט פאוורס (Pat Powers) לרכוש את חברת "פונופילם" ("Phonofilm") של לי דה פורסט, ששיווקה את המצאתו של דה פורסט לטכניקה להוספת ערוץ שמע לסרטים, אך פאוורס לא הצליח לרכוש אותה.
בעקבות זאת שכר פאוורס את שירותיו של אחד מעובדיו לשעבר של דה פורסט, ויליאם גריטי (William Garrity), על מנת שיעתיק את מערכת הפונופילם עבורו, בגרסה שאותה כינה פאוורס "הסינפון של פאוורס" ("Powers Cinephone").
באותו שלב היה דה פורסט במצב כלכלי רעוע מכדי שיוכל לפתוח בהליך משפטי כנגד פאוורס, על הפרת זכויות היוצרים שלו.
פאוורס שכנע את דיסני להשתמש במערכת הסינפון ב"ספינת הקיטור וילי", זאת לפני שהתגלע בין השניים ויכוח כספי, שסב גם סביב כך שפאוורס שכר את שירותיו של האנימטור אב אייוורקס ב-1930, בעת שזה עבד באולפניו של דיסני.
הסרט "ספינת הקיטור וילי" הופק בין יולי לספטמבר 1928, בתקציב משוער של 4,986$.
תחילה היו האנימטורים של הסרט בספק כי סרט מונפש עם פסקול ייראה מספיק אמין, ועל כן לפני שהופק לסרט פסקול, דיסני ערך הקרנת מבחן של הסרט מול קהל צופים, כשאת הסרט מלווה פסקול המנוגן על ידי להקה חיה.
ההקרנה נערכה ב-29 ביולי, כשהסרט עדיין אינו גמור.
קהל הצופים ישב בחדר הסמוך למשרדו של דיסני.
רוי אחיו מיקם את המקרן מחוץ לבניין, והסרט הוקרן דרך חלון, כך שרחש המקרן לא יפריע לפסקול החי.
אב אייוורקס פרש סדין מאחורי המסך, ומאחוריו הוא הציב מיקרופון שחובר לרמקולים שהוצבו לצד הקהל.
המוזיקה החיה נוגנה על ידי נגנים שישבו מאחורי הסדין.
וילפרד ג'קסון ניגן על מפוחית פה, אב אייוורקס הקיש על סירים ומחבתות בקטע שבו מיקי מקיש על החפצים בספינה וג'וני קאנון (Johnny Cannon) הפיק קולות מגוונים באמצעות כלים שונים, למשל השתמש במשרוקית מגופה ובמרקקה כדי להפיק קולות פעמון.
וולט דיסני היה אמון על דיבוב הדיאלוג הדל שהיה בסרט, בעיקר נהמות, קולות צחוק וצווחות.
לאחר כמה חזרות, הם היו מוכנים להופעה מול קהל, שהורכב מעובדי האולפן של דיסני ומנשותיהם.
תגובת הקהל הייתה חיובית ביותר, וההקרנה נסכה בוולט דיסני ביטחון להמשיך ולסיים את הסרט.
בהעלותו את זיכרונותיו מהקרנה ראשונה זו, אמר אייוורקס כי "ההשפעה שהייתה לסרט על הקהל הקטן שלנו הייתה לא פחות ממחשמלת.
הם הגיבו כמעט באופן אינסטינקטיבי לשילוב זה של קול ותנועה.
אז הם הביאו אותי לצפות במופע מהקהל, וההקרנה החלה מחדש.
זה היה פשוט נוראי, אבל נהדר!
לעולם לא התרגשתי כך לפני כן בחיי.
שום חוויה שחוויתי לאחר מכן לא השתוותה לכך."
בחפשו חברה שתפיק את פסקול הסרט, נסע דיסני לניו יורק.
לבסוף החליט להשתמש במערכת הסינפון של פאט פאוורס, שאותה ביסס פאוורס על המצאתו של לי דה פורסט, הפונופילם (מבלי להעניק לדה פורסט קרדיט על כך).
את הפסקול של הסרט בגרסתו הסופית ניגנה להקת "גרין בראדרס נובלטי באנד" ("Green Brothers Novelty Band"), בניצוחו של קרל אדוארדה (Carl Edouarde).
האחים ג'ו וליו גרין מהלהקה אף סייעו בתזמון של המוזיקה ביחס לתמונה בסרט.
הניסיון הראשון לסנכרן את הפסקול עם התמונה היה לכישלון חרוץ.
דיסני נאלץ למכור את מכוניתו כדי לממן ניסיון שני להקליט את הפסקול.
הפעם הניסיון עלה יפה, בזכות השימוש בטכניקת "קליק טראק", שבה נוסף לסרט "כדור קופץ" (טכניקת 'Bouncing ball'), שעזר לשמור על הקצב המתאים בעת הקלטת הקול.
הקרנת הבכורה של "ספינת הקיטור וילי" נערכה ב-18 בנובמבר 1928 ב"תיאטרון קולוני של יוניברסל" ("Universal's Colony Theatre"; כיום הברודוויי ת'יאטר) בניו יורק.
הסרט הופץ על ידי חברת "Celebrity Productions" ותקופת ההקרנה המסחרית הראשונה שלו ארכה שבועיים.
דיסני קיבל על הסרט 500$ בשבוע, סכום כסף שנחשב סכום גדול באותה תקופה.
הסרט הוקרן לפני "Gang War" ("מלחמת כנופיות"), סרט גנגסטרים באורך מלא שהופק עצמאית.
"ספינת הקיטור וילי" היה להצלחה מיידית, בעוד ש-"Gang War" לא זכה להצלחה מרובה ושקע בתהום הנשייה.
מידת ההצלחה שלה זכה "ספינת הקיטור וילי" הביאה פרסום עולמי לא רק לוולט דיסני, אלא גם לדמותו של מיקי מאוס.
ב-21 בנובמבר פרסם המגזין וראייטי ביקורת על הסרט, ובה נכתב "אין זה הסרט המונפש הראשון שבו התמונה מסונכרנת עם פסקול, אך הוא הראשון שגורף את אהדת הקהל.
[ספינת הקיטור וילי] מציג מידה גדושה של חדשנות והמצאה בתחום האנימציה, שמשולבת בצורה חכמה עם צלילי הפסקול.
השילוב של שניהם סוחט צחוק מתגלגל.
פרצי צחוק נשמעו ב'קולוני' במהירות כזו, שהם נדחקו ונדחסו באולם."
בעקבות הצלחת הסרט, הופקו לשני סרטיו הקודמים של מיקי מאוס גרסאות עם פסקול נלווה, שהוקרנו בתפוצה נרחבת.
ב-28 ביולי 2023 הופץ בדיסני+ ספיישל מתוך הסדרה "העולם המופלא של מיקי מאוס", אשר נקרא "ספינת הקיטור סילי-וילי" ומשמש כמחווה לסרט זה.
הסרט בגרסתו המלאה נכלל בין היתר במארז ה-DVD "Mickey Mouse in Black and White" ("מיקי מאוס בשחור-לבן") מתוך סדרת "Walt Disney Treasures" ("אוצרות וולט דיסני").
בסרט המלא ניתן לצפות גם ברשת, בחשבון YouTube רשמי של דיסני .
הסרט היה מושאן של מספר מחלוקות הנוגעות לזכויות יוצרים.
תוקפן של זכויות היוצרים על הסרט התארך מספר פעמים לפי חוקים שנחקקו בקונגרס האמריקאי.
עם זאת, הועלתה הטענה שהסרט נמצא ברשות הציבור, בשל עניינים טכניים הנוגעים להצהרת זכויות היוצרים המקורית של הסרט.
מספר פעמים היה "ספינת הקיטור וילי" קרוב לעבור לרשות הציבור בארצות הברית.
בכל פעם, הוארך תוקפן של זכויות היוצרים.
זכויות היוצרים של הסרט בארצות הברית פגו אמנם בסוף שנת 2023.
נטען כי הארכות אלו של תוקף זכויות היוצרים היו תוצאה של פעילות אינטנסיבית של שדלנים מטעם חברת וולט דיסני.
אחרים טענו כי חוקי הקונגרס שהאריכו את זכויות היוצרים, נחקקו בתגובה לשינויים במוסכמות בינלאומיות הנוגעות לתוקף זכויות יוצרים, מוסכמות שאליהן מחויבת ארצות הברית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 קבע גרגורי ס.
Brown), שערך בעבר מחקרים בעבור דיסני, כי הסרט נמצא כבר ככל הנראה ברשות הציבור בארצות הברית, בשל טעויות בניסוח הודעת זכויות היוצרים המקורית.
בפרט, הוא טען כי הודעת זכויות היוצרים המקורית של הסרט ציינה שני שמות נוספים לאחר "דיסני" ולפני הצהרת זכויות היוצרים, ועל כן, לפי חוק זכויות היוצרים של 1909, כל תביעה להכרה בזכויות יוצרים היא בטלה וחסרת תוקף.
פרופסור דניס קרג'לה (Dennis Karjala) מאוניברסיטת המדינה של אריזונה הציע שאחד מתלמידיו בפקולטה למשפטים ייקח על עצמו כמטלת קורס לבדוק האם יש בטענותיו של בראון ממש.
לורן ונפלט (Lauren Vanpelt) לקחה על עצמה לבדוק את הנושא, וחיברה מאמר שבו היא אישרה את טענותיו של בראון.
היא פרסמה את הפרויקט שלה ברשת ב-1999. אחריה חיבר סטודנט למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון מאמר המאשר את מסקנותיו של בראון, שעליו הגיבה חברת דיסני באיום בתביעה על אותו סטודנט.
ב-1 בינואר 2024 "ספינת הקיטור ווילי" הפכה ליצירה ברשות הציבור בארצות הברית.
הסרט נכלל בקלטת האוסף "דיסני וידאו: סדרת הזהב - מיקי מאוס", שאותה הפיצה בישראל חברת פורום פילם כקלטת וידאו, שכוללת דיבובים בעברית לכמה מקטעיו הקלאסיים של מיקי מאוס.
האוסף כולל את הגרסה הלא-מצונזרת של "ספינת הקיטור וילי", וכולל משפט אחד בעברית - כאשר מיקי מקלף תפוחי אדמה בתא הקילוף, שואל אותו התוכי בלעג "להביא לך עוד תפוחי אדמה?".
הקטע שבו מיקי נוהג בספינה הפך לסרטון הסמליל של חטיבת ההנפשה של דיסני.
בסרט "אלאדין ומלך הגנבים" ג'יני יוצא מתוך הצב הענק כמיקי מאוס בסרטון.
בסרטון שיצא בסוף סוף התשעים "איך להיות כמלצר" בכיכובו של גופי, גופי במהלך הסרטון עושה הסבה לכוכב קולנוע, בהסבר על אחד הסוגות הוא מופיע כשהוא נוהג בספינת קיטור, וכשמיקי מתנגש בן, הספינה של מיקי טובעת.
ספינת פיראטים הוא מתקן שעשועים דמוי ספינה, הנע קדימה ואחורה בתנועה סיבובית, כך שיוצר לעיתים קרובות רבע עיגול או חצי עיגול, ובגרסאות מסוימות של המתקן - הספינה אף מתהפכת סיבוב מלא.
ספינת הפיראטים הראשונה הומצאה ופותחה על ידי צ'ארלס אלברט מרשל בין השנים 1893-1897, ובשנת 1897 נוסתה לראשונה על ידי משפחתו וחבריו.
עקב מורכבות המתקן והסכנות הטמונות בו, ספינות הפיראטים הן בעלות דרישות תקן ובטיחות בדרגה גבוהה ביותר.
ישנן גרסאות הדומות למתקן בשמות אחרים, בהן:
kamikaze- שתי ספינות אחת ליד השנייה, במהלך הפעולה הספינות מתהפכות אחת לכל כיוון
rangar- ספינה שנראית כמו סירת הקמיקזה אך היא אחת בודדה, בגלל ההיפוכים הספינות מצוידות בגג סורגים למעט looping starship).
ספינת מרסלה או הספינה הפונית ממרסלה הוא השם שניתן במחקר הארכאולוגי המודרני לספינת המלחמה הקדומה ביותר ששרדה לימינו.
טרופת הספינה התגלתה ב-1969 בנמל מרסלה שבמערב סיציליה, במתחם פונטה סקאריו (Punta Scario), מרחק לא רב מהאיים האגאדיים.
סימנים בכתב פוני על חלקי הגוף של הספינה הסגירו את מוצאה – קרתגו.{{הערה|Daniel Morneau (1986).
2-9. Retrieved 2013-05-16.}} שרידי הספינה נחקרו ונמשו על ידי משלחת בראשותה של הארכאולוגית הימית הבריטית הונור פרוסט, והם מוצגים בימינו במוזיאון לארכאולוגיה באליו אנסלמי במרסלה.
מצורת המבנה והממצאים שהתגלו בין שרידי הספינה מתחוור כי לא הייתה אוניית סוחר.
ספינות משא מגודלה ערכו הפלגות סדירות ונשאו עמן כלי קיבול גדולים לאחסנת מים.
כמו כן נזקקו המלחים לרחיים ולעלי ומכתש לעיבוד מזון יבש, והשתמשו בקדרות גדולות לבישול משותף ובקרסים לציד דגים.
בספינת מרסלה נתגלו רק ספלים וקערות לשימוש אישי.
היין, המים ומצרכים נוזליים נוספים אוחסנו באמפורות מצורות שונות.
כמו כן נתגלו בה שרידי מזון טרי ומתכלה, כגון בשר מסוגים שונים, וכן עצמות איל, סוס, שור, כבש, עז וחזיר.
הימצאותן של אבני זבורית והיעדרו של מטען מסחרי מאשרים ללא ספק כי מדובר בספינת מלחמה, ששימשה כנראה לסיור או אולי לתקיפה וניגוח של סירות קטנות.
כמו כן נתגלו בטרופת שרידי גבעולי מריחואנה, אשר אולי לעסו החותרים.
החוקרים סבורים כי אוניית מרסלה הייתה אחת מספינות המלחמה הקלות, בנות 17 חותרים בכל צד, בהן השתמשו הקרתגים בקרב איי אייגוסה (241 לפנה"ס).
היה זה הקרב האחרון והמכריע במלחמה הפונית הראשונה בין קרתגו לרומא.
בדיקות פחמן-14 של קורות עץ וממצאים נוספים מתארכות את הטרופת ל-235 לפנה"ס.
אורכה של הספינה היה כ-35 מטרים ורוחבה כ-4.8 מטרים.
ב-1969, במהלך כריית חול לייצור זכוכית מקרקעית הים במתחם פונטו סקאריו, חשפה אוניית המחפר חלקי עץ של ספינה עתיקה שהיו קבורים בחול.
ב-1971 העתיק שרטון חול את מקומו וחשף את קנה הירכתיים של "הספינה הפונית", שקורה נוספת מזדקרת ממנו.
בעקבות משלחת ההצלה, שהחלה לחפור באתר באמצעים צנועים ועמדה על חשיבותה ההיסטורית של הטרופת, התרחבה החפירה ונמשכה ארבע שנים.
רשויות השלטון בסיציליה ומוסד המחקר "בית הספר הבריטי ברומא" (The British School at Rome) מינו את הונור פרוסט לעמוד בראש החפירה.
הצוות כלל ארכאולוגים ימיים ממדינות שונות.
דוח מסכם על עבודות החפירה התפרסם ב-1976 על ידי אקדמיית דאי לינצ'יי (Accademia dei Lincei) ברומא.
ממצאים נדירים ביותר שנחשפו בין שרידי הטרופת כוללים סל קלוע, פיסת חבל שנקלעה לצורת עין (Eye splice), מברשת קטנה, להב סכין, את וזוג רוכסים (Toggle).
כמו כן נחשפו חלקי שלד אדם, כפי הנראה של מלח קרתגי שנלכד בבטן הספינה.
למעלה: שרידי ספינת מרסלה, המוזיאון לארכאולוגיה באליו אנסלמי, מרסלה.
ספינת העבדים (במקור באנגלית: Ran Away to Sea) הוא רומן משנת 1858 מאת תומאס מיין ריד (שבתרגום העברי שויך בטעות לז'ול ורן).
הרומן מספר על אודות ילד צעיר שמתנדב, בלי ידיעתו, לעבוד על ספינת עבדים, והתלאות שהוא עובר, בעת מסע הספינה לאפריקה, משם קונים את העבדים המועברים למכירה ביבשת אמריקה.
הנער בילי מצטרף לספינה ששמה "ראפינה", בלי ידיעתו הוא חותם על חוזה להיות נער סיפון ומשרת של הקברניט והקצינים הראשיים, שמתגלים לאחר מכן כאנשים אכזריים מאוד.
לאחר שהנער מותקף באלימות על ידי מלח צרפתי אכזר (לה-גרו) יוצא להגנתו אחד ממלחי הספינה, הולנדי בשם בן בראס, ונהיה ידידו הטוב.
לאחר הטענת הסחורה (העבדים השחורים) יוצאת הספינה לעבר אמריקה, ומתחילה מצוקה של מחסור במים מתוקים לשתייה (בשל רשלנות הקברניט והקצינים השיכורים, בפיקוח על מילוי החביות במים מתוקים במקום מי הים שהיו בהם).
פתאום פורצת אש בספינה, הקברניט והקצינים הראשיים נמלטים בספינה קטנה.
בילי ובן בראס בונים לעצמם רפסודה קטנה, בנפרד משאר המלחים, שבנו לעצמם רפסודה גדולה.
הספינה ראפינה מתפוצצת (בשל חביות אבק שרפה, שהיו בתחתית הספינה) וטובעת.
כל העבדים השחורים טובעים ונטרפים על ידי כרישים.
הניצולים נקלעים למצוקת רעב באוקיינוס השומם, ורוצים לאכול את בילי.
בן בראס ובילי מצליחים להימלט מהם.
בהמשך מצטרפים אליהם הטבח של האוניה (סנואו – שלגון) ונערה צעירה (לילי, בת להורים לבנים שמתו ממחלות באפריקה, והייתה אמורה לעבור לאמריקה אל דודה העשיר בעזרת הספינה ראפינה), שניצלו בנפרד בעזרת רפסודה קטנה שבנה סנואו.
הרפסודה הגדולה עם המלחים האכזריים מצליחים לגלות את החבורה של בילי, בן בראס, סנואו והילדה, ומנסים לחטוף מהם את הצידה שהכינו להם בלב ים.
מלח ישר בשם אנגלמן מצליח לערוק אליהם ועמו מלח איטלקי מפוקפק, יחד עם המלחים המנוסים הם מצליחים לברוח מהרפסודה הגדולה.
בסופו של דבר הם נאספים מלב ים על ידי ספינה אנגלית שנוסעת לאמריקה, המלח המפוקפק נעצר לאחר שנחשף עברו הפלילי.
הדוד העשיר מכניס את בילי לעסקיו, והוא נהיה לאיש עשיר, בעלים של ספינות מסחר רבות.
בן בראס וסנואו משמשים כקברניטים בספינותיו של בילי.
ספינת העבדים; תרגם ועִבֵּד: ג.
בן חנה [=גדליהו אמיתי], תל אביב: ש.
ספינת העבדים: היסטוריה אנושית הוא ספר מאת מרקוס רדיקר על אודות ספינות העבדים שהובילו עבדים מאפריקה לאמריקה מסוף המאה ה-15 ועד סוף המאה ה-19 (ובפרט בין 1700 ל-1808, אז שונעו ב"מסע הביניים" על פני האוקיינוס האטלנטי כ-2/3 מכלל 12.4 מיליון הנפש שהפכו לעבדים).
הספר ראה אור בארצות הברית ב-2007 וזיכה את מחברו בפרסים, בהם פרס ג'ורג' וושינגטון לספרות אמריקאית (George Washington Book Prize) ופרס מרל קורטי של איגוד ההיסטוריונים האמריקאים לשנת 2008. הספר תורגם לעברית על ידי עופרה אביגד ויואב כ"ץ וראה אור בהוצאת בבל בשנת 2014.
הספר מבוסס על מחקר היסטורי בן שלושה עשורים של מאות יומנים אישיים, יומני ספינות, רישומי נמלים וארכיונים ימיים ומסחריים.
רדיקר פונה בספר לקהל הרחב ולא לקהל אקדמי ומגולל בו בפירוט רב את מנגנון ההובלה של העבדים מרגע תפיסתם האקראית כבני-חורין באפריקה, דרך הטענתם על הספינות, תפקוד הצוות ומערכי שבירת האישיות והענישה על הספינות ועד הורדתם של העבדים הרצוצים בחופי אמריקה.
למרות שנכתבו לפניו ספרים רבים על העבדות, הספר חלוצי בכך שהוא מתמקד אך ורק בהפלגה ומראה כיצד המסע בספינה היה התהליך שהפך אדם חופשי לעבד, תוך שהספינה מהווה בית חרושת לעבדים, בית כלא (לענישה) וכלי נשק (להשמדת הבלתי-מתאימים).
הספר מגולל את מסע האימים של בני-אדם, בני שבטים מעורבים, חסרי שפה משותפת, שנקלעו לכלא צף בים רווי סערות וכרישים, מחלות, עונשים אכזריים ושרירותיים שנועדו לשבור את רוחם ולהופכם לעבדים.
כן מגולל הספר את סבלם הגדול עוד יותר של הנשים והילדים שסבלו שלל התעללויות מיניות מצד צוותי הספינות.
כ-10% מהאפריקאים שהועלו על הספינות מתו במהלך המסע.
רדיקר מגולל לא רק את סיפורם של העבדים, שנותר כסיפור מצד הצופים בהם, כיוון שעבדים אלה של הדור הראשון לא חיברו עדויות אישיות, אלא גם את סיפורם של הספנים ורבי החובלים.
הספנים היו לרוב אסירים-למחצה בעצמם על הספינות, ומילאו בלית-ברירה תפקיד בזוי ומסוכן כתחליף-מעצר.
לספנים הובטחה משכורת, אך ממנה נוכו המזון והשתייה שלהם לאורך המסע, כך שפעמים רבות הם הוטלו בחוסר-כל בנמלים לאחר ההפלגה.
רדיקר מתאר על פי יומניהם רבי חובלים אכזריים וסדיסטים, רבי חובלים שהונעו מתוך אמונה בצורך הפרוטסטנטי להוביל עבדים לשם שגשוג "העולם החדש" וגם רבי חובלים שגילו חמלת אמת ל"סחורה" שהובילו.
ספינת השוטים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1965 בבימויו ובהפקתו של סטנלי קריימר.
הסרט מבוסס על ספר בשם זה מאת הסופרת האמריקאית קתרין אן פורטר שפורסם בשנת 1962. זה היה הרומן היחידי שלה.
הוא מושפע מהסאטירה ספינת השוטים של הסופר הגרמני סבסטיאן ברנט מ-1494 המתבסס על האלגוריה הישנה של ספינה השטה עם שוטים שאינם יודעים את דרכם ומתעלמים ממצבם.
הספר גם מתבסס בחלקו על מסע שערכה לגרמניה בשנות ה-30. הרומן מותח ביקורת על החברה הגרמנית שאפשרה את פריצת מלחמת העולם השנייה.
הסרט מספר על מסע של ספינה גרמנית מוראקרוס במקסיקו לנמל ברמרהאפן בגרמניה.
השנה היא 1933, תחילת השלטון הנאצי בגרמניה.
אווירה אנטישמית שוררת בספינה אך הנוסע היהודי יוליוס לבנטל מתעלם ממנה.
רק הגמד מייקל גלוקן (מייקל דאן) המשמש כמספר בסרט, מכיר את חולשותיהם של הנוסעים ומכנה אותם שוטים הנוסעים בספינת שוטים ואת היהודי הוא מכנה כגדול השוטים בספינה.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (סימון סיניורה), פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (אוסקר ורנר).
זה היה סרטה האחרון של ויוויאן לי.
בסרט משתתפת בתפקיד קטן גילה גולן שהייתה סגנית מיס עולם ב-1960, בתפקיד קטן של הנערה אלזה הסובלת מביישנות ומרגשי נחיתות.
על הספינה נמצא זיגפריד ריבר, גרמני שלא מסתיר את נטיותיו האנטישמיות וחיבתו לנאצים (חוזה פרר), היהודי יוליוס לבנטל (היינץ רהמן), הגרושה הממורמרת על אובדן נעוריה, מרי טרדוול (ויוויאן לי), שחקן בייסבול מתוסכל (לי מרווין), צייר צעיר שחברתו אינה מעריכה את ציוריו (ג'ורג' סיגל) ועוד.
בקובה עולים על הספינה 600 פועלים ספרדים שמרדו בגלל תנאי תעסוקתם הקשים ומגורשים בחזרה לספרד, אתם עולה לספינה אישה המכונה "הקונטסה" שהמרידה אותם ונאלצת לעלות על הספינה ולהישפט בספרד (סימון סיניורה).
בינה ובין רופא הספינה המיוסר ד"ר שומן (אוסקר ורנר) מתפתחת אהבה.
הפועלים מתמרדים על תנאיהם הקשים בספינה ובראשם מנהיגם השמן (הנרי קלווין) אך הצוות הגרמני עומד על הסיפון הגבוה ומשתיק אותם בזרנוקי מים.
האווירה על הסיפון רגועה אך האנטישמיות והגזענות שולטת בה.
כולם יושבים ביחד ליד צוות האוניה פרט ליהודי לבנטל (היינץ רהמן) היושב לבדו.
במהרה מצטרף אליו הגמד גלוקן (מייקל דאן) ומבהיר ליהודי שגם הוא כמוהו, מנודה.
הוא מזהיר את לבנטל מפני המצב החדש לגבי היהודים בגרמניה אך לבנטל מראה לו את מדליית צלב הברזל שקבל במלחמת העולם הראשונה ואומר שהוא מרגיש נאמנות בראשונה לגרמניה ורק בשנייה ליהדות.
בגרמניה הוא אומר "יש מיליון יהודים, אתה מאמין שהנאצים יהרגו מיליון יהודים?".
גלוקן משיב לו שמכל השוטים באוניה הוא השוטה הגדול ביותר.
אל שולחן המנודים מצטרף פרייטג (אלף קיילין), גרמני הנשוי ליהודייה.
כאשר נודעת עובדה זו לצוות הגרמני, הוא אינו מורשה לשבת אתם.
בתגובה הוא מתפרץ בנאום נוקב ומגנה את האנטישמיות של הצוות.
לאחר מכן הוא מודה בשיחה פרטית כי לא עמד בלחץ של משפחתו ומעסיקיו ונפרד מאשתו היהודית למרות שהוא עדיין אוהב אותה.
ריבר הגרמני לא מפסיק להביע את דעותיו האנטישמיות.
לצערו ולכעסו משכנים אותו בתא אחד עם לבנטל, יהודי הנוהג לנחור.
אבל כשהגרמני חש יום אחד ברע, מטפל בו היהודי ללא היסוס.
בטנריפה יורדים הפועלים הספרדים והקונטסה.
ד"ר שומן חולה הלב לא יכול לעמוד בצער הפרידה ממנה וכעבור זמן קצר מת בספינה.
הסרט מסתיים בנמל ברמרהאפן שבו מסתובבים עובדים ענודים צלב הקרס על זרועם.
כל אחד הולך לדרכו פרט לד"ר שומן המגיע בארון מתים.
ספינת השלום היא השם הנפוץ של אוניית נוסעים ששטה לאירופה ב-1915 במימון התעשיין האמריקאי הנרי פורד וביוזמה משותפת של פעילי שלום.
פורד שכר את "אוסקר II", שמה הרשמי של הספינה, ויחד עם פעילי שלום בולטים שטו לאירופה הם קיוו ליצור מספיק הד ציבורי על מנת לעודד את הצדדים הניצים לכנס ועידת שלום ולשים סוף למלחמת העולם הראשונה.
בניגוד לציפייתם, היוזמה קיבלה חשיפה שלילית והושמה ללעג על ידי העיתונות, אשר התייחסה ל"אוסקר II" כ"ספינת השוטים".
חילוקי דעות בין הפעילים, זלזול של העיתונאים שהצטרפו למסע והתפרצות מחלת השפעת פגעו במסע ובמטרה.
ארבעה ימים אחרי ש"אוסקר II" הגיעה לנורווגיה, פורד עזב את הספינה חולה ומוטרד וחזר לארצות הברית.
השאיפה של פעילי השלום לעורר דיון ציבורי ולסיים את המלחמה לא צלחה, והמסע חיזק את המוניטין של פורד כמי שתומך ביוזמות יוצאות דופן.
בתחילת 1915, הנרי פורד החל להתבטא בפומבי נגד המלחמה הנמשכת באירופה.
מאוחר יותר באותה השנה, פעיל השלום האמריקאי לואיס לוכנר והעיתונאית רוזיקה שווימר פנו לפורד, שהיה כבר מוכר כפציפיסט, עם היוזמה לשגר משלחת דיפלומטית לא רשמית לאירופה לתווך לסיום מלחמת העולם הראשונה שווימר טענה שיש בידה תכתובות דיפלומטיות שמוכיחות כי הכוחות הנלחמים מוכנים לנהל משא ומתן לסיום הלחימה.
פורד הסכים לממן את קמפיין השלום.
הנרי פורד קיווה לקבל את תמיכתו של הנשיא וודרו וילסון לוועידת השלום.
פורד ולוכנר נפגשו עם וילסון בבית הלבן וביקשו שהמשלחת לאירופה תהייה מטעם הנשיא.
וילסון דחה את ההצעה משום שחשב שלא סביר שיצליחו.
מאוכזב מהנשיא, פורד כנה אותו בפני לוכנר "איש קטן".
סירובו של וילסון לא ריפה את ידיו של והוא תכנן, יחד עם שותפיו, את המסע לאירופה.
ב-24 בנובמבר 1915 פורד הכריז, במסיבת עיתונאים, בניו יורק, שהוא ושותפיו יוצאים למשימה דיפלומטית באירופה, והזמין פציפיסטים בולטים להצטרף.
בין אלה שהוזמנו היו ג 'יין אדמס, ויליאם ג'נינגס בריאן, תומאס אדיסון, הפוליטיקאי ג'ון וונהמייקר (John Wanamaker).
אדמס, בריאן, אדיסון וונהמייקר בחרו לא להצטרף למסע.
עם זאת, מספר פעילי שלום אחרים הצטרפו למשלחת, ביניהם הסופרג'יסטית אינז מילהולנד והמוציא לאור ס.
בנוסף הצטרפו למשלחת יותר מארבעים כתבים.
"ספינת השלום" הפליגה מהובוקן, ניו ג'רזי, ב-5 בדצמבר 1915 ללא תמיכה ציבורית וכשהתקשורת מלגלגת על יוזמה לכנס ועידת שלום.
קהל של כחמישים אלף צופים הגיעו לצפות באוניה עוזבת את הנמל בעוד להקה ניגנה "לא גידלתי את בני להיות חייל".
מועד קצר לפני ההפלגה הונח על כבש הספינה כלוב עם שני סנאים ושלט "טובים יותר מספינת המשוגעים".
כאשר הספינה החלה לעזוב את הנמל קפץ גבר מהמזח וניסה לשחות אחריה.
משטרת הנמל חילצו את האיש, שהסביר כי הוא "שחה כדי להגיע לדעת הקהל".
במהלך המסע התגלעו חילוקי דעות בין חברי המשלחת.
בפרט, הם התקשו להגיע להסכמה על התגובה הראויה להצהרתו של הנשיא וילסון לקונגרס, שקראה להגברת המעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמה.
רוב הנציגים חתמו הצהרה המגנה את מדיניותו וילסון.
אולם, אחרים סירבו לחתום על ההצהרה משום שלא הייתה פטריוטית.
תומכי וילסון איימו לנטוש את הספינה עם הגיעם לאירופה.
הפלגים לא הצליחו להגיע להסכמה.
במהלך ההפלגה חלק מהנוסעים חלו בשפעת ואחד הנוסעים אף נפטר מדלקת ריאות.
פורד עצמו נפל למשכב, הסתגר בתאו ונמנע מלפגוש עיתונאים.
שמועה כי פורד נפטר במהלך ההפלגה הביאה קבוצה של עיתונאים לפרוץ לתאו לבדוק את אמינותה.
ספינת השלום הגיעה ליעדה הראשון, אוסלו, נורווגיה, ב-18 בדצמבר.
קבלת הפנים הייתה צוננת מצד המקומיים שרבים מהם תמכו בתפיסת המוכנות הצבאית והיו סקפטיים כלפי הכוונות של חברי המשלחת.
פורד, עדיין היה חולה בשפעת שהגיעו לנורווגיה וסירב לדבר עם העיתונות במשך מספר ימים.
כשפגש את העיתונות הוא התייחס בקצרה לספינת השלום ומשימתה.
פורד החליט לחזור לארצות הברית בגלל מחלתו וכישלונה של שווימר לספק מסמכים המוכחים שהמדינות הנלחמות מעוניינות בוועידת שלום.
למרות שפורד לא המשיך עם המשלחת, ספינת השלום המשיכה במסעה ברחבי אירופה.
פורד המשיך לשלם עבור הוצאות הספינה עד תחילת 1917. בסך הכל עלות ספינת השלום והמשלחת הגיעה לכחצי מיליון דולר.
תגובות העיתונות לספינת השלום היו חיוביות כשהיוזמה פורסמה לראשונה.
הניו יורק טיימס הזהיר כי אם ייחתם הסכם שלום נראה שגרמניה תמשיך להחזיק בבלגיה ובחלקים מצרפת אך התועלת רבה מההפסד.
מספר עיתונים שיבחו את פורד על המאמצים: הניו יורק הראלד טען, "אנחנו צריכים עוד אנשים כמו פורד, יותר שיחות שלום, ופחות אדישות לפשע הגדול ביותר בהיסטוריה של העולם".
אחרי שרבים ממובילי הדעה שפורד הזמין להפלגה סרבו, יחסה של העיתונות למסע התהפך.
The Baltimore Sun note, ציין כי "מאמצים לכאורה של מיליונרים אלטרואיסטים חובבים רק מחמירים את המצב".
ה-New York World טען כי "הנרי פורד הצהיר שהוא מוכן לתת את כל הונו כדי לסיים את המלחמה, אבל זה משהו שכסף לא יכול לעשות".
בעיתונים אחרים התגובות היו אף יותר מלגלגות.
גם פוליטיקאים ביקרו את היוזמה.
אף על פי שהעיתונות לעגה לפורד הם ראו בו קורבן למניפולציה מצד פציפיסטים.
הכתבים על "אוסקר II" תארו את פורד באור חיובי יותר מאשר את שאר פעילי השלום שהיו על הספינה.
ספינת השלום לא הצליחה במשימתה.
חברי המשלחת נפגשו עם נציגים לא רשמיים של מספר ממשלות אירופאיות.
למרות זאת, פורד טען כי ספינת השלום עוררה דיון ציבורי בנוגע לשלום.
ספינת השעשועים הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1951 בבימויו של ג'ורג' סידני, עם הווארד קיל, קתרין גרייסון ואווה גרדנר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזמר "ספינת השעשועים" של ג'רום קרן ואוסקר המרשטיין (1927) המבוסס על רומן בשם זה מאת עדנה פרבר (1926).
זאת הגרסה הקולנועית השלישית והמוצלחת ביותר.
הגרסה הראשון הייתה סרט אילם משנת 1929 והשנייה בשנת 1936 עם איירין דאן ופול רובסון.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ולפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
קולה של אווה גרדנר מדובב על ידי הזמרת אנט וורן.
השיר המפורסם מהמחזר הזה הוא "Ol' Man River" אותו שר פול רובסון על הבמה ועל הסרט מ-1936. כאן שר אותו זמר הבס ויליאם וורפילד .
ספינת נהר גדולה, "פריחת הכותנה" שטה על המיסיסיפי ובתוכה להקה גדולה של שחקנים, זמרים, להטוטנים ובדרנים ובראשם "קפטן" אנדי הוק (ג'ורג' בראון).
איתו נמצאים גם אשתי פרתי (אגנס מורהד) ובתו הזמרת הצעירה, מגנוליה-"נולי" (קתרין גרייסון).
לקול הצפירה מתאספים כל תושבי הסביבה, השחקנים רוקדים ושרים "פריחת הכותנה" והקפטן מציג את המשתתפים כקדימון לקראת ההופעה.
הזמרת ג'ולי לברן (אווה גרדנר) ובעלה סטיב רוברט סטרלינג) וצמד הרקדנים אלי ופרנק (גוור ומרג' צ'מפיון).
גיילורד רבנל (הווארד קיל) הוא מהמר מקצועי וגבר נאה.
הוא מגיע לספינה ופוגש את מגנוליה בת ה-18 ושניהם מתאהבים אך שומרים זאת בינתיים בסוד ושרים "למראית עין" ("Make Believe").
נולי מתייעצת עם ג'ולי, ששרה לה "Can't Help Lovin' Dat Man".
פיט (ליף אריקסון) הוא מכונאי בספינה ומטריד מינית את ג'ולי.
סטיב מכה אותו והוא הולך לשריף ומגלה לו שג'ולי היא חצי שחורה.
לפי החוקים אז, אסור היה לשחורים להשתתף בהצגות עם לבנים ולכן ג'ולי וסטיב מגורשים מהספינה.
שניהם היו צריכים להופיע בהצגה.
מגנוליה מחליפה את ג'ולי וגיילורד מחליף את סטיב.
אהבתם של ג'ולי וגיילורד מתחזקת והוא רוצה להתחתן אתה בטרם שיעזוב את הספינה לעיסוקיו.
פרתי מתנגדת לנישואים של מגנוליה עם מהמר ללא בסיס קבוע אך קפטן אנדי מסכים והם מתחתנים ועוזבים לשיקגו.
בתחילה הם משתכנים במלון מפואר וגיילורד מעתיר על מגנוליה מתנות ותכשיטים יקרים אולם לאחר זמן הוא מתחיל להפסיד והם נאלצים למכור את כל תכשיטיה.
גיילורד המבויש נעלם מחייה והיא נותרת לבד ובהריון.
היא עוברת לדירה זולה ושם פוגשים אותה אלי ופרנק ומציעים לה להופיע במועדון "טרוקדרו" שם הם מופיעים.
באותו מועדון מופיעה גם ג'ולי שבעלה זנח אותה והיא הידרדרה לאלכוהוליזם.
היא רואה את מגנוליה ומתפטרת כדי שמגנוליה תתקבל לעבודה שם.
בערב חג המולד מגיע קפטן אנדי להופעה ב"טרוקדו" ומוצא שם להפתעתו את מגנוליה.
הוא לוקח אותה בחזרה לספינה ושם נולדת לה בת שבגיל צעיר מתחילה להופיע עם הסבא.
גיילורד ממשיך להמר ובאחד המועדונים פוגשת בו ג'ולי ומשפיעה עליו לחזור לספינה ולפגוש את מגנוליה ובתה.
הוא חוזר לספינה, נפגש עם בתו שלא מכירה אותו ועם מגנוליה.
לבסוף הספינה מתחילה לשוט לקול "Ol' Man River" וג'ולי עומדת על החוף ושולחת לעברם נשיקה באוויר (סצנה שהייתה שנים רבות בתחילת תוכנית "היו סרטים" בטלוויזיה).
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקתרין גרייסוןמגנוליה הוקסזמרתהווארד קילגיילורד רבנלמהמראווה גרדנרג'ולי לברןזמרתאגנס מורהדפרתי הוקסאמא של מגנוליהג'ורג' א.מ בראוןקפטן אנדי הוקסמנהל הלהקהרוברט סטרלינגסטיב בייקרבעלה של ג'וליויליאם וורפילדג'וסבלליף אריקסוןפיטמכונאי הספינהגוור ומרג' צ'מפיוןאלי ופרנקשחקנים רקדנים
ספינת השיבה הייתה ספינה שיועדה על ידי הארגון לשחרור פלסטין לצאת מלימסול שבקפריסין לחיפה.
מטרת השייט הייתה להשיב כ-150 פליטים פלסטינים.
ביום היציאה למסע, ב-15 בפברואר 1988 לפנות בוקר, פוצצה הספינה בעודה עוגנת בנמל והושבתה מכלל פעילות.
הספינה הייתה מעבורת בנפח 6,151 טון שנבנתה ביפן ב-1948 בשם טאיסצו מארו.
בין השנים 1967 ל-1974, היא הייתה בבעלות חברת Efthymiades Line ושימשה כמעבורת לשייט בין איי יוון בשם Eolis.
בשנת 1974, היא נרכשה על ידי חברת סול ים שירותים בע"מ מקפריסין, ושמה שונה לסול פרין.
אז שימשה לשיט במזרח הים התיכון, בין השאר פינתה את הכוחות הפלסטינים מביירות במהלך מלחמת שלום הגליל בשנת 1982 ושימשה להפלגה שבועית של תיירים לחיפה.
הסול פרין נרכשה בחשאיות על ידי הארגון לשחרור פלסטין ושמו שונה לא-וואדה ("השיבה").
הארגון תכנן להעביר באופן סמלי 150 פליטים פלסטינים, שנענו להזמנה להשתתף במבצע בהתראה קצרה, יחד עם מאות עיתונאים ומשקיפים אחרים שהזמנו לאירוע.
כמעיין ניסיון לשחזר את מסע של ספינת המעפילים אקסודוס בשנת 1947. המטרה הייתה לייצור פעולת התנגדות בלתי אלימה.
שר הביטחון יצחק רבין הצהיר כי ישראל תתנגד למסע "בכל דרך שתמצא" ואילו ראש הממשלה יצחק שמיר תיאר את המסע "הכרזת מלחמה".
השר עזר ויצמן תמך בישיבת הממשלה בדרישה לעשות ככל האפשר כדי למנוע את הגעתה של הספינה לחיפה ואף את התקרבותה למים הטריטוריאליים של ישראל, וזאת כדי להימנע מהפגנות של ערביי ישראל.
שר החינוך יצחק נבון פקפק לעומת זאת בכדאיותה של פעולה חריפה נגד הספינה.
ספינה אחרת ששכר הארגון ביוון, "סילבר פלומה", תכננה להפליג מנמל פיראוס ב-9 בפברואר, אך העזיבה נדחתה מספר פעמים מכיוון שבעלי הספינה היוונים חששו מתגובה ישראלית אם יעשה שימוש בספינתן.
לאחר פנייה של שר החוץ שמעון פרס מנעה יוון את הפלגת הספינה.
ב-13 בפברואר 1988 רכש הארגון את הסול פרין בלימסול שבקפריסין במכירה פומבית תמורת 600,000 דולר.
בזמן הטביעה לא ידע צוות הספינה על הבעלים החדשים.
באמצעות "ספינת השיבה" ביקשו ראשי אש"ף גם לחולל הפגנות הזדהות המוניות של ערביי ישראל, וכך להעתיק את האינתיפאדה אל תוך מדינת ישראל.
ראשי אש"ף התכוונו לרכז עשרות אלפים מערביי ישראל על מורדות הר הכרמל, בעת שהספינה תנסה לחדור למפרץ חיפה.
"ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל" פרסמה גילוי דעת שדרש לאפשר לספינה לעגון בנמל חיפה, וקרא למפגינים להתאסף מול עיריית חיפה.
אישים ידועים מקרב ערביי ישראל התכוונו לצאת ליוון כדי להשתתף במסע הספינה.
חבר הכנסת מוחמד מיעארי, ראש "הרשימה המתקדמת לשלום" כבר הגיע לפיראוס.
מספר ערבים ישראלים פתחו במשא ומתן עם קיבוץ בגליל, כדי לרכוש ממנו ספינה ישנה, במטרה להעלות עליה משלחת של אישים ערבים ישראלים, ולהפליג לקראת "ספינת השיבה" בדרכה מקפריסין לישראל.
ב-15 בפברואר, שלושה מפקדים בכירים של הארגון לשחרור פלסטין נהרגו בלימסול על ידי פצצה בשלט רחוק שהוטמנה במכוניתם.
השלושה היו בקפריסין כדי לקנות ולהכשיר את הספינה להפלגה.
18 שעות לאחר מכן, בליל 15 בפברואר, מוקש ימי שהוצמד לגוף התפוצץ וניקב את מכל הדלק של הסול פרין, הוא הוצף וגרם לספינה לנטות על צידה.
לא דווח על נפגעים, אך בכך הסתיים הניסיון.
דובר אש"ף, בסאם אבו שריף, טען מיד כי הפיצוץ בוצע על ידי ישראל.
בהודעות לעיתונות ישראל הכחישה רשמית מעורבות בפיצוץ המכונית אך כמעט ולא טרחה להסתיר את תפקידה בהשבתת הספינה והחשדות למעורבות ישראלית התחזקו עוד כאשר שר התחבורה חיים קורפו איים כי אם יהיה ניסיון נוסף על ידי אש"ף, "גורלו יהיה זהה".
פואד אל-ביטאר, נציג אש"ף באתונה אמר במסיבת עיתונאים באתונה כי "ברור שהגורם היחיד שהיה מעוניין בחבלה הוא ישראל".
יום אחרי האירוע מתקשר אנונימי אמר לסוכנות הידיעות Associated Press כי הליגה להגנה יהודית אחראית לפיצוץ.
הספינה יצאה מכלל שימוש לתקופה ארוכה ואש"ף התקשה לרכוש במהירות ספינה אחרת.
באוגוסט 2008 רמז עיתון הארץ שישראל אחראית לאירוע, במסגרת כתבה על ההפלגה של תנועת Free Gaza ששברה את הסגר של ישראל על עזה, והצליחה להשיט ספינה לנמל עזה.
ביוני 2010, טענו העיתונאים עמוס הראל ואבי יששכרוף שצמד אנשי קומנדו הטביעו את הספינה.
בשנת 2011, כתבו העיתונאים דן מרגלית ורונן ברגמן בספרם "הבור" כי כוח של השייטת, בפיקוד יואב גלנט היה אחראי לפעולה.
שבוע לאחר הפיצוץ בספינה, הודיעו פעילים פלסטינים בקהיר שיארגנו 'צעדת שלום' מקהיר לעבר ישראל במקום 'ספינת השיבה'.
כשלושה שבועות אחרי ההתנקשות בשלושת מפקדי הארגון לשחרור פלסטין אירע הפיגוע באוטובוס האמהות.
אחד מדוברי הארגון טען שהפיגוע היה נקמה בתגובה להתנקשות.
ספינת המתים הוא הספר השלישי והאחרון בסדרת מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד, הבא בתור אחרי פטיש הרעם.
הספר נכתב על ידי ריק ריירדן ויצא לאור באנגלית ב-3 באוקטובר 2017 ובעברית ב-1 ינואר 2018. הסיפור מתרחש בימינו ומבוסס על המיתולוגיה הנורדית.
מגנס צ'ייס וחבריו נאלצים לעצור את לוקי אל הרמאויות, הלשון החלקה והשקרים בעודו מכין את נגלפאר, ספינה העשויה ציפורני המתים (המכונה גם ספינת המתים).
במהלך הספר פוגשים מגנס וחבריו עוד מפלצות, ידידים ואלים ומשלימים דברים לא סגורים.
חצי נולד גונדרסון נאלץ לחזור לעיר הולדתו ולעיר פטירתו.
הארת' מתמודד פעם אחרונה עם אביו (שנהפך לדרקון בגלל טבעת), ומגנס היה צריך לאכול את הלב של אבא של הארת' כדי לזכות בכל הזכרונות שלו וחוכמת החיים שלו.
מגנס וחבריו נקלעים לסופת שלג וקופאים מקור.
אלכס פיירו מנשקת את מגנס.
בתחילה לוקי הוביל כי מגנס לא יודע כיצד להעליבו אך בסוף, בשביל לנצח, הוא החמיא ושיבח את כל חבריו ואת כל מי שחשוב לו, ולאט לאט לוקי הוקטן, עד שהיה בגודל מתאים להיכנס לתוך קליפת אגוז, ושם מגנס כלא את לוקי.
אחרי שהכל נגמר מגנס ואלכס פיירו משתמשים באחוזה של הדוד רנדולף של מגנס ופותחים בית מחסה לנוער חסר בית.
"ספינת מלחמה רוסית, לכו תזדיינו" היה תגובתם של חיילי משמר הגבול האוקראיני שהוצבו באי הנחשים, לאחר שבמתקפה על אי הנחשים ב-24 בפברואר 2022 אוניית המלחמה הרוסית "מוסקבה" קראה להם להיכנע.
הציטוט הופץ במהירות ברשתות החברתיות ובתקשורת, הפך לסמל התנגדות וכעין "צעקת קרב" אוקראינית נגד הפלישה הרוסית.
אנשים אף קעקעו אותו על גופם כאות הזדהות.
תחילה דווח כי 13 החיילים נהרגו בתקיפה, והנשיא זלנסקי הודיע כי הם יעוטרו ב"גיבור אוקראינה", העיטור הצבאי הגבוה ביותר באוקראינה.
אך ב-28 בפברואר פורסם כי הם בחיים ונשבו בידי הצי הרוסי.
ביטויים נגזרים שהחליפו את צמד המילים "ספינת מלחמה" הופיעו על שלטי דרכים ובמקומות אחרים.
ב-26 בפברואר 2022, הכוחות המזוינים של אוקראינה פוצצו את צומת מסילות הברזל המחבר בין תשתיות הרכבות האוקראיניות והרוסיות כדי למנוע מהצבא הרוסי להעביר ציוד צבאי וכוח אדם לאוקראינה באמצעות רכבת.
כאשר הצבא הרוסי ביקש מאוקראינה לשחזר את הצומת מסיבות הומניטריות, הגיב השגריר האוקראיני, "רכבת רוסית, לכו תזדיינו".
ב-27 בפברואר 2022 התקרבה ספינה רוסית למכלית נפט גיאורגית וביקשה ממנה סיוע בתדלוק.
קברניט הספינה הגיאורגית סירב באומרו "ספינה רוסית, לכי תזדייני" ("русский корабль, иди нахуй"), כמחאה נגד הפעילות הצבאית הרוסית באוקראינה.
כשהרוסים ציינו שהם כמעט ללא דלק, הציע להם הקברניט הגיאורגי להשתמש במשוטים.
הביטוי הפך לשם של אתר אינטרנט הצובר מידע במהלך המלחמה.
משרד התשתיות של אוקראינה וחברת התשתיות האלקטרוניות "אוקראודור" פרסמו בערוצי הטלגרם שלהם תמונות של שלטי דרכים המכילים את הביטוי.
המילים אף הוצגו על לוחות זמנים אלקטרוניים של תחנות תחבורה ציבורית בלוצק ובדניפרו.
חברת הלוגיסטיקה האוקראינית "נובה פושטה" פתחה את הקמפיין החדש שלה בשם "ספינה רוסית, תזדייני!", מפעילת הדואר האוקראינית "Ukrposhta" הכריזה ב-1 במרץ על תחרות לעיצוב הטוב ביותר של בול הדואר "ספינת מלחמה רוסית, לכו תזדיינו!", וחברת "Monobank" השתמשו בביטוי בעיצוב המעודכן של כרטיסים עבור כל הלקוחות באפליקציות אפל וגוגל פיי.
גרסאות כרזה המבוססות על הביטוי הופיעו בהופעה של אמנים אוקראינים.
ספינת השוטים, או משל הקברניט, הוא משל שהופיע ב'ספר המדינה' של אפלטון.
המשל מתאר את הבעייתיות שבשלטון לא מריטוקרטי, קרי שלטון שאינו מבוסס על כישורים – כגון דמוקרטיה, אוליגרכיה וכדומה.
בתרגומו של יוסף גרהרד ליבס לכתבי אפלטון, המשל מופיע בכרך ב', עמודים 384–385:
במשל, בעל האנייה משול למדינה, המלחים משולים לשלטון דמוקרטי או אוליגרכי – שנוהגים בכוח או בפופוליזם – והקברניט משול לשלטון של מלך-פילוסוף, שיודע כיצד למשול.
ב-1494, ברוח הרנסאנס והחזרה לכתבים העתיקים, פרסם הסאטיריקן הגרמני סבסטיאן ברנט את הפואמה ספינת השוטים בהשראת המשל.
בסוף המאה ה-15 הירונימוס בוש צייר ציור שנושא את שם הפואמה.
המשל, וכן הפואמה, מוזכרים פעמים רבות גם בתרבות הפופולרית, דוגמת הספר והסרט ספינת השוטים (סרט), וכן במוזיקה דוגמת שיריהם של הדלתות (1970), גרייטפול דד (1974), ג'ון קייל (1974), וורלד פארטי (1987), רוברט פלאנט (1988) ואירייז'ר (1988).
ספינת נויראט הוא דימוי המשמש בתיאורים אנטי־בסיסיים על הידע, במיוחד בפילוסופיה של המדע.
דימוי זה נוסח לראשונה על ידי אוטו נויראט, פילוסוף וסוציולוג יהודי.
הוא מבוסס בחלקו על ספינת תסאוס, אשר משמש באופן סטנדרטי להמחשת שאלות פילוסופיות אחרות, הקשורות לבעיות של זהות.
דימוי זה זכה לפופולריות על־ידי וילארד ואן אורמאן קוויין במגזין "מילה וחפץ" (1960).
נויראט השתמש בדימוי במספר מקומות.
הראשון היה בחיבור "בעיות בכלכלת מלחמה" (1913) שכתב.
ב"אנטי-ספנגלר" (מאנגלית: Anti-Spengler) (1921) כתב נוירת':
האנלוגיה הלא־בסיסית של נויראט לשחזור ספינה בים מנוגדת לאנלוגיה הבסיסית המוקדמת הרבה יותר של דקארט - ב"מאמר על המתודה" (1637) ו"הגיונות על הפילוסופיה הראשונית" (1641) - של הריסת בניין בבת־אחת ובנייתה מחדש מלמטה למעלה.
נויראט עצמו עמד על הניגוד הזה.
לפני הדימוי של נויראט, צ'ארלס פרס השתמש במטרה דומה בדימוי של הליכה על בִיצה: אדם עושה צעד נוסף רק כאשר האדמה מתחת לרגליו מאפשרת זאת.
קית' סטנוביץ', בספרו "המרד של הרובוט" (מאנגלית: The Robot's Rebellion), מתייחס אליו כאל אתחול נויראטיאני, תוך שימוש במונח bootstrapping כאנלוגיה לאופי הרקורסיבי שבו האדם שב ומשכתב את אמונותיו ודעותיו.
"קרש רקוב" על הספינה, למשל, עשוי לייצג מם וירוס או מם זבל (כלומר, מם שאינו מותאם לאינדיבידואל, או אינו משרת מטרה מועילה למימוש מטרות חייו של אדם).
ייתכן שאי־אפשר להביא את הספינה לחוף לצורך תיקונים, לכן אפשר לעמוד על קרשים שאינם רקובים כדי לתקן או להחליף את אלו שיש.
במועד מאוחר יותר, ניתן לבדוק את הקרשים ששימשו בעבר לתמיכה על ידי עמידה על קרשים אחרים שאינם רקובים:
בדרך זו, אנשים עשויים להמשיך לבחון ולשנות את האמונות שלהם כדי להפוך לרציונליים יותר.
למעלה מתריסר ציים, משמרי חופים וסוכנויות ממשלתיות אחרות מפעילות כלי שיט המבוססים על עיצוב זה.
בעוד שחלק מכלי השיט הללו מצוידים לסיורים אזרחיים בלבד, הספינות האלבניות חמושות בתותח נקסטר M621 נרווהאל בקוטר 20 מילימטרים הנשלט מרחוק.
סַפִּיר (Sapphire) הוא המינרל קורונדום באיכות כלשהי בכל צבע שאינו אדום או בצבע אדום שמקורו אינו ב-Cr+3.
קורונדום באיכות כלשהי שצבעו אדום ומקור צבעו ב-Cr+3 נקרא אודם (ruby).
ישנן כמה גרסאות בנוגע למקור השם.
גרסה אחת מציעה כי המקור הוא במילה היוונית ספירוס (σάπφειρος) שמשמעה "אבן כחולה" שביוונית משמשת לאבן כחולה שאינה ספיר.
מקור מוצא נוסף הוא מסנסקריט – "סניפרייה" מלה שמשמעותה היא "זה שקדוש לכוכב שבתאי".
הקורונדום (אודם וספיר) הוא המינרל הטבעי בעל קשיות חריצה 9 בסולם מוס.
הקשיות של הקורונדום נובעת בעיקר מהקשרים של חמצן ואלומיניום במינרל.
קשרים אלה של שני יסודות קלים יחסית גורמים לאטומי החמצן והאלומיניום להיות קשורים בצפיפות גבוהה, ולכן, בנוסף לקשיותו, לקורונדום גם צפיפות גבוהה במיוחד.
צבעה הטבעי הנפוץ של אבן הספיר הוא כחול, שנוצר כתוצאה מנוכחות ברזל וטיטניום.
הגוון השחור באבני הספיר נוצר כתוצאה מנוכחות מגנטיט או ספינל.
תופעה אופטית המאפיינת חלק מאבני הקורונדום היא התופעה המכונה "אסטריזם" – שלושה קווי אור על פי האבן היוצרים צורת כוכב.
תופעה זו נוצרת בקורונדום גולמי המכיל "מחטים" של המינרל רוטיל (תחמוצת הטיטאניום).
בטכנולוגיה משמש ספיר סינטטי אשר מיוצר בשיטות של גידול גבישים, או שיטות מהירות יותר כמו לחיצה איזוסטטית חמה.
אחת השיטות הנפוצות ביותר לייצור ספיר היא שיטת צ'וחרלסקי (Czochralski) שבה גרעין התגבשות בצורת מוט ספיר קצר ודק מוכנס לתמיסת קורונדום, ואחר-כך נמשך החוצה בתנועה סיבובית איטית מאוד.
התמיסה מתגבשת על המוט באותו כוון גבישי לכדי חד-גביש באיכות גבוהה.
ספיר סינטטי הוא בעל צבע שקוף לחלוטין, אלא אם נוספו לו אילוחים בכוונה תחילה לצורך שימוש כמוליך למחצה.
ספיר סינטטי משמש במערכות אופטיות בהן נדרשת שקיפות גבוהה וקשיות גבוהה, למניעת שחיקה ושריטות בתנאי סביבה קשים, בייחוד שחיקה מחול.
בנוסף משמש ספיר סינטטי לייצור חיפויים לשעוני יוקרה, ראשי טילים ועוד.
אבני ספיר מצויות בטבע באמריקה הצפונית, במדגסקר, בברזיל, בהודו, בתאילנד וסרי לנקה בתוך סלעים ובחלוקי נחל.
לעיתים ניתן למצאן ליד נהרות, שלשם נפלטו בתהליך טבעי.
החל משנת 2000 דיווחה חברת שפע בישראל ג'י אם בע"מכי במסגרת עבודות אקספלורציה אחר מרבצי אבני חן באזור הר הכרמל ועמק יזרעאל נמצאו אבני ספיר בגוון כחול, ירוק וצהוב.
בינואר 2016 דיווחה החברה כי מצאה מספר מינרלים שאינם מוכרים למדע, כשהמהותי שבהם הוא המינרל טיסטאריט (Tistarite-Ti2O3) שעד אז אותר רק במטאוריט בודד שהגיע מהחלל החיצון.
לטענת הגאולוגים זהו גילוי הראשון בטבע של מינרל מסוג זה שמקורו בכדור הארץ.
ב־7 בינואר 2019 דיווחה החברה כי בעקבות תוצאות מחקרים מדעיים שנערכו על ידי מעבדות באוסטרליה ובאיטליה, נתקבל אישור רשמי מהמדענים של האגודה הבינלאומית למינרלים IMA – International Mineralogical Association על רישום מינרל חדש שהתגלה על ידי חברת הבת במקטע התיכון של הקישון שבשטחי הפעילות של החברה.
המינרל החדש, שהרכבו הכימי הוא ZrAl₂Ti₄O₁₁, מכונה ספיר כרמל ע"ש הכרמל או טאזיט ע"ש האלמנטים מהם הוא מורכב טיטאניום, אלומיניום, זירקוניום (TAZ) ומוספית -יט סטנדרטית של מינרל.
בשנת 2020 קיבלה החברה "תעודת תגלית" מהמפקח על המכרות במשרד האנרגיה על מרבץ כלכלי שנמצא בעמק זבולון וכולל מגוון אבני חן ובתוכם ספיר וספיר כרמל.
בע"מ באמצעות מותג התכשיטים HOLYGEMSבייצור שיווק ומכירה של תכשיטי יוקרה המשובצים באבני ספיר וספיר כרמל שנכרו בישראל.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הספיר היא אבן ההולדת של חודש ספטמבר.
ספינת רפאים היא ספינה השטה בים לאחר שצוותה נעלם.
לרוב אלו ספינות שנעלמו בים או טבעו, אך איכשהו, בצורה מסתורית מופיעות מחדש ללא צוותן, וזאת ללא כל סיבה נראית לעין.
לדוגמה, "מרי סלסט" (Mary Celeste) שנמצאה נטושה בין פורטוגל לאיים האזוריים בשנת 1872.
לפי האגדה, על ספינת הרפאים "ההולנדי המעופף" נחרץ להפליג לנצח.
בשנת 1984 הוציאה להקת איירון מיידן את התקליט Power Slave הכולל בתוכו את השיר The Rime of the Ancient Mariner המבוסס על שירו של קולרידג'.
השיר מספר על ספינה שאבדה בים כי רבצה עליה קללה.
אורכה של יצירה זו הוא מעל ל-13 דקות, וזו היצירה הארוכה ביותר של איירון מיידן ואחת מהיצירות הארוכות שנכתבו בז'אנר המטאל.
גם תעשיית הקולנוע הפיקה מספר סרטים בנושא כגון ספינת רפאים (Ghost Ship) שיצא לאקרנים בשנת 2002, Haunted Sea אשר הופיע לראשונה על מסך הקולנוע בשנת 1997 ועוד.
בספרות האנגלית ישנן מספר התייחסויות לנושא ספינות הרפאים:
Rokeby מאת סר ולטר סקוט (1813)
סַפִּיר הוא יישוב קהילתי בערבה בתחום השיפוט של מועצה אזורית הערבה התיכונה.
היישוב הוקם בשנת 1979, והוא קרוי על שמו של פנחס ספיר, שר האוצר השלישי של מדינת ישראל.
היישוב, שתוכנן על ידי האדריכל גרשון צפור, נוסד במקור כדי לספק מגורים לעובדי המועצה האזורית הערבה התיכונה, אולם במהלך הזמן השתנה אופיו של היישוב.
נכון לשנת 2006 הוא מאוכלס בעיקר על ידי בעלי מקצועות חופשיים, בניגוד לשאר יישובי הערבה העוסקים לרוב בחקלאות.
בסמוך ליישוב נמצאים משרדי המועצה האזורית הערבה התיכונה ובית הספר האזורי "שיטים" נמצא ביישוב.
בעת הקמת היישוב התגלו במקום מי תהום.
כדי למנוע את חלחולם ליסודות המבנים נחפר מחוץ ליישוב אגם מלאכותי שהמים נוקזו אליו, וסביבו פותח "פארק ספיר" הכולל חורשה ופינות מנוחה, בתכנון אדריכל הנוף שלמה אהרונסון.
היישוב מאוכלס במשפחות חילוניות ודתיות גם יחד.
סגנון החיים ביישוב הוא כפרי.
בגאומטריה ובטופולוגיה, ספֵירה היא קבוצת הנקודות שמרחקן מנקודה מסוימת ("המרכז") הוא קבוע.
ספירה היא השפה של כדור.
בגאומטריה, המונח "ספירה" מתייחס בדרך כלל לספירה הדו-ממדית, שהיא שפתו של הכדור התלת־ממדי .
באופן כללי, הספירה המתאימה לכדור n-ממדי היא יריעה מממד n-1. כך למשל הספירה החד-ממדית היא המעגל, שפתו של העיגול, שהוא הכדור הדו-ממדי.
בטופולוגיה יש חשיבות לספירה מכל ממד שהוא; את הספירה מממד n מסמנים ב- .
במרחב האוקלידי ה-n ממדי, ספירה היא קבוצת כל הנקודות שמרחקן מנקודה קבועה - מרכז הספירה - הוא קבוע חיובי.
קבוע זה נקרא הרדיוס של הספירה.
כאשר r=1 הספירה נקראת ספירת היחידה.
המימד של ספירה במרחב ה-n ממדי הוא n-1.
המשוואה המתארת ספירה דו-ממדית שמרכזה בנקודה ורדיוסה r היא
ניתן להציג את הספירה בקואורדינטות ספריות, שבהן כל נקודה מתוארת באמצעות שתי זוויות:
שתי נקודות על הספירה נקראות נקודות אנטיפודיות אם הקו הישר שעובר דרכן הוא קוטר.
לכל נקודה על הספירה קיימת נקודה אנטיפודית יחידה, והמרחק ביניהן הוא המרחק המקסימלי בין כל שתי נקודות על הספירה.
אם מרכז הספירה הוא ראשית הצירים אז הנקודה האנטיפודית ל- היא .
אנרגיית וילמור מהווה מדד של סטיית משטח סגור מספירה דו-ממדית.
ניתן להכליל את הספירה על ידי ההצגה הגאומטרית שלה כשפה של הכדור התלת־ממדי.
לכל n טבעי הספירה ה-n ממדית מוגדרת להיות השפה של הכדור ה-n+1 ממדי (תמיד ממד הכדור שהספירה חוסמת גדול באחד מממד הספירה).
ממד זה הוא ממדייי הספירה כיריעה טופולוגית.
כך מתקבל (עבור הרדיוס r):
הספירה ה-0 ממדית היא זוג הנקודות {r,-r}
הספירה החד-ממדית היא המעגל ברדיוס r.
הספירה הדו-ממדית היא הספירה הרגילה, מעטפת הכדור התלת־ממדי.
הספירה התלת־ממדית היא אוסף נקודות במרחב הארבע-ממדי שמרחקן ממרכז הספירה הוא r.
את ספירת היחידה ה-n ממדית מסמנים ב-.
כל הספירות ה-n ממדיות דיפאומורפיות ולכן ברב השימושים אין הבדל בין ספירה כלשהי לספירת היחידה.
לפי נוסחת המרחק האוקלידי, ספירת היחידה ה-n ממדית שממורכזת בראשית הצירים היא
שטח פנים ונפח של ספירה n-ממדית
הנפח הלכוד בתוך ספירה דו-ממדית הוא .
באופן כללי יותר, שטח הפנים של ספירה n-1 ממדית ברדיוס 1 הוא , כאשר היא פונקציית גמא של אוילר.
נוסחה מפורשת לשטח הפנים של ספירה n-1 ממדית: ,
ונפח הכדור התחום על ידי הספירה הוא שטח הפנים כפול , כלומר .
הספירה מוגדרת כאוסף הנקודות שמרחקן מנקודה מסוימת, המרכז, הוא קבוע.
בהתאם לכך הכללת מושג הספירה למרחב מטרי כללי X היא טבעית- הספירה שמרכזה x ורדיוסה r היא אוסף כל הנקודות שמרחקן מ-x הוא בדיוק r.
ייתכן שהספירה תהיה קבוצה ריקה, כך לדוגמה במרחב עם המטריקה האוקלידית הספירה היא קבוצה ריקה כי לא קיימים כך ש- .
קבוצה במרחב טופולוגי כללי נקראת ספירה n-ממדית אם היא הומאומורפית לספירה ה-n ממדית במרחב האוקלידי.
ככזו היא יריעה טופולוגית מממד n, אבל לא בהכרח חלקה.
יתר על כן קיימות ספירות טופולוגיות שהן גם יריעות חלקות, אבל אינן דיפאומורפיות לספירה ה-n ממדית הרגילה.
אפיון קלין מאפיין את הספירה הדו-ממדית כמרחב הטופולוגי המטריזבילי הקשיר מקומית היחיד (פרט לנקודה) המופרד על ידי כל מסילה רציפה ושאינו ניתן להפרדה על ידי שתי נקודות.
בנובלה שטוחלנדיה של אדווין אבוט אבוט ישנן מספר התייחסויות לספירה התלת-ממדית ולספירה הארבע-ממדית.
במאמר שפורסם בכתב העת האמריקני לפיזיקה, מארק פטרסון מתאר שלוש דרכים שונות לדמיין ספירות תלת-ממדיות, ומצביע על תיאורים מילוליים של העולמות בקומדיה האלוהית אשר מראים כי ייתכן שדנטה דימה את היקום באופן המזכיר את הגאומטריה של הספירה התלת-ממדית ; הפיזיקאי האיטלקי קרלו רובלי מצדד גם הוא בפרשנות זו.
בהידרולוגיה, ספיקה של נהר היא כמות המים הזורמת בנהר בזמן נתון (זהו מקרה פרטי של המונח הכללי ספיקה).
מקובל למדוד את הספיקה במטר מעוקב לשנייה.
נהר האמזונאס, שספיקתו היא הגדולה בעולם, מזרים כ-220 אלף קוב מים לשנייה בזמן שהוא גואה, ואילו הירדן, שהוא נהר קטן, מזרים ל רק כ־16 קוב מים לשנייה.
זרימה נורמלית – ספיקה ממוצעת, בחישוב רב שנתי.
שפל – מצב בו הספיקה פחותה בצורה משמעותית מהממוצעת, בדרך כלל בקיץ ובתחילת הסתיו.
גאות – מצב בו הנהר מכסה את כל אפיקו, אך לא גולש ממנו.
שיטפון – או הצפה, מצב בו עולה הנהר על גדותיו, ומציף גם את המקומות שמחוץ לערוץ.
מדידה זו חשובה ביותר לצורכי חישוב של כמות המים באזור מסוים, ולצרכים הנדסיים שונים כגון בניית מבנים כתחנות כוח הידרואלקטריות (המופעלות בכוח המים), על גדות הנהר.
נהוג למדוד את זרימת הנהר או הנחל דרך שטח חתך נתון ברוחב האפיק.
כלומר זהו נפח הספיקה ביחידת זמן חלקי שטח החתך הכולל שדרכו המים זורמים.