tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2023 השתתפה במופע "העולם שמח" מחווה ללהקת כוורת ב"פסטיבל צלילי ילדות" לצידם של דני רובס, עידן אלתרמן ועמרי רוזנצויג.
בינואר 2024, במלאת 100 ימים לזוועות של 7 באוקטובר, הופיעה בעצרת שנמשכה 24 שעות בקריאה לשחרור החטופים עכשיו ומיד.
במאי 2024 השתתפה במחזמר "אהבה ממבט ראשון" לצד שי המבר, דיאנה גולבי, עדי אלון ועוד.
המחזמר, המבוסס על שירי אריק איינשטיין, בבימויו של צדי צרפתי.
בסוף יולי 2024 הופיעה במופע לזכרו של הזמר אדם "חברים שרים אדם" דקל הזמינה לבמה כדי לשיר איתה את "אל תיקחו לי את האהבה" את רותם שרעבי, אחייניתם של אלי ויוסי שרעבי, שנרצח בשבי חמאס.
"ב-7 באוקטובר שני הדודים שלה, אלי ויוסי נחטפו", סיפרה דקל.
"המשפחה של יוסי ניצלה וכל המשפחה של אלי נרצחה.
לאחר מאה ימים יוסי נרצח בשבי.
המשפחה מקווה שאלי עוד בחיים".
כשהשתיים שרו, רבים באולם התקשו להסתיר את התרגשותם.
באותה השנה הופיעה בסדרה הקומית של קשת 12 "סברי מרנן" גילמה את אופירה, מזכירתו של סגן ראש העיר ישראל שמוקלר (שרון אלכסנדר) בהמשך היא עוזרת לשני (רותם אבוהב) לפטר אותו ושני ממנה אותה לסגנית ראש העיר.
דקל נשואה לאחו כהן ואם לשלושה בנים.
דפנה שפיגלמן דמבינסקי (נולדה ב-24 באפריל 1969) היא אשת תקשורת ושחקנית ישראלית.
יש לה תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל בת"א, והיא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב.
בתחילת דרכה, בראשית שנות התשעים, ערכה שפיגלמן את מגזין "את".
בהמשך הייתה לסגנית עורך במגזין "בלייזר" וכותבת מדור בעיתון "נשים" של מעריב.
היא שידרה לצד יאיר לפיד את "ציפורי לילה" בגלי צה"ל במשך כשמונה שנים ולאחר מכן אף ערכה את תוכנית האירוח שלו "יאיר לפיד" בערוץ 2. בנוסף, היא הגישה פינת עיתונות בתוכנית הבוקר של הערוץ הראשון והגישה בערוץ את "בחזרה לעתיד" לצד אפרים סידון.
כמו כן, הגישה פינה בתוכנית "רייכר יסדר" בהנחייתו של גדעון רייכר בערוץ 10. היא נבחרה להיות המגישה המחליפה של תוכנית הבוקר של רשת והנחתה את התוכנית "הבוקר השביעי" לצד נטשה מוזגוביה.
בשנת 2004 שיחקה שפיגלמן בסדרת הדרמה "חדר מלחמה" בערוץ 2. ב־2005 הגישה את תוכנית הבריאות של ערוץ 10 "I Fill" והחלה לכתוב למגזין "עלמה".
בשנת 2006 הצטרפה לצוות השחקנים של תוכנית הנוער "השמיניה" בערוץ הילדים וגילמה את אלכס, אחותה של לילי (ליאת ביין) ודודתם של איה (הילי ילון) וניני (ידידיה ויטל).
בשנת 2007 שיחקה שפיגלמן בסרט "נודל" בבימויה של איילת מנחמי.
ב-2010, החלה לכתוב בלוג באתר סלונה, אשר הייתה מבין מקימיו.
שפיגלמן נשואה ליורם דמבינסקי, מנכ"ל משרד הפרסום "JWT".
לזוג שלושה ילדים: יובל, עמליה וליאנה.
היא נמנית עם קבוצת מייסדי מפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד ופעילה בה לקראת הבחירות לכנסת ב-2013. בבחירות ברשויות המקומיות בשנת 2013 נבחרה כחברת מועצת היישוב סביון בראש רשימת "בעד סביון" (בסך הכל זכתה הרשימה בשני מושבים).
בבחירות 2018 התמודדה לראשות מועצת סביון מול מוטי לנדאו וזכתה ב-34.2% מהקולות ורשימתה זכתה בשנית ב-2 מנדטים.
מאז 7 באוקטובר 2023, פעילה שפיגלמן במטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים בתחומי ההסברה, הדוברות והפרסום.
דפנה לוין (נולדה ב-14 ביוני 1968) היא במאית ותסריטאית טלוויזיה ישראלית.
לוין היא בוגרת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, שם ביימה כפרויקט גמר את הסרט הקצר "לכל דבר מחיר".
ב-2001 כתבה וביימה את הדרמה "שלוש אצבעות" במסגרת הסדרה הטלוויזיונית "שיעור מולדת".
ב-2007 הייתה מועמדת במשותף עם עודד רסקין ומיכל ליבדינסקי לפרס הטלוויזיה לבימוי על "בשורות טובות".
כתבה פרקים בסדרת הדרמה "בטיפול" ואף זכתה ב-2005 בפרס הטלוויזיה יחד עם צוות תסריטאי העונה הראשונה.
כמו כן ביימה את הסדרה "עד החתונה" של רשת ואת הסדרה "אופוריה".
יחד עם טום סלמה יצרה את סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו של רן דנקר שעלתה לשידור בשנת 2018 ב-HOT.
ב-26 בספטמבר 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" אותה ביימה.
גרושה של הבמאי עודד דוידוף.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024בימוי בסדרת דרמההאמתתסריט בסדרת דרמה
דפנה לוסטיג (נולדה ב-18 באוקטובר 1979) היא עיתונאית, שדרנית רדיו ומנחת טלוויזיה ישראלית.
דפנה לוסטיג נולדה ב-1979 לנעמי, אחות במקצועה, ולשמחה לוסטיג, בן למשפחת יהלומנים.
בראיון במרץ 2025 טענה ששמחה הוא אינו אביה הביולוגי.
היא גדלה בכפר שמריהו ולמדה במגמת תקשורת וספרות בתיכון חדש הרצליה.
כשהייתה בת 17 החלה לעבוד ברדיו תל אביב.
התגייסה לצה"ל ושירתה כצפ"טית (מפעילת תקשורת נתונים והצפנה) בחיל הים, אך השתחררה לאחר חצי שנה.
לוסטיג הייתה כתבת ומבקרת מוזיקה, בין היתר באתרים: "nrg", "ynet" ו"וואלה", ובעיתונים "ידיעות אחרונות" (במוסף "7 לילות"), "מעריב" (במוסף "פרומו") ובשבועון "רייטינג".
ערכה והפיקה תוכניות רדיו בתחנת "רדיו תל אביב", שבה גם הגישה את התוכנית "אלקטריק אבניו".
בין השאר הגישה פינות בנושא מוזיקה בתוכניות הטלוויזיה "אקזיט" ב"HOT", "יום חדש" ו"קצת תרבות" של "שידורי קשת" בערוץ 2.
בשנת 2007 החלה להנחות את תוכנית המוזיקה "המגזין" לצד רן לוי בערוץ 24. בנוסף, הצטרפה לתחנת הרדיו "רדיו 99", שם הגישה רצועת מוזיקה.
בעקבות דברים שאמרה בשידור חי בגנות מנהלת מחלקת הספורט בתחנה, הושעתה מהגשת התוכנית.
בשנת 2008 הצטרפה כאורחת לצוות שופטי העונה השישית של התוכנית "כוכב נולד".
בשנת 2010 הגישה את התוכנית "המצעד 7.0" בערוץ HOT בידור ישראלי.
בשנת 2011 החלה להשתתף כחברת פאנל בתוכנית "הינשופים" בהגשת רוגל אלפר בערוץ 8. בשנת 2012 הנחתה את פאנל התוכנית "המבקרים" ובמקביל הנחתה את התוכנית "מאחורי הקלעים עם דפנה לוסטיג".
שתיהן שודרו בערוץ האופנה הישראלי.
לוסטיג היא גם מבקרת אופנה.
בשנת 2014 החלה להגיש תוכנית בוקר ברדיו תל אביב, יחד עם אסי עזר, ובהמשך עם מיה דגן.
התוכנית ירדה משידור בסוף פברואר 2019.
ב-2017 הצטרפה לצוות המנחות של התוכנית היומית "מועדון תרבות" בערוץ כאן 11, לצדן של שפרה קורנפלד, אסתר רדא ולוסי איוב.
חרף ביטולה של התוכנית, עדיין הצליחה לזכות בטקס פרסי הטלוויזיה 2017 (ששודר ב-2018) בקטגוריית "תוכנית התרבות הטובה ביותר.
הגישה את מגזין האירוויזיון 'ערב טוב אירופה' בכאן 11 יחד עם אביה מלכה.
בשנת 2025 פרסמה ממואר בשם "יש לך הכול" בהוצאת כתר.
בשנת 2005 הותקפה מינית בביתה.
בשנים 2005–2012 הייתה בת זוגו של איש הטלוויזיה אסף הראל, וב-2009 נולדה בתם המשותפת.
מאז 2014 בן זוגה הוא המסעדן יונתן הלר, וב־2016 נולד בנם המשותף.
לוסטיג התבטאה פעמים רבות נגד מדיניות ישראל בשטחים.
ב-2010 חתמה על מסמך הקורא לאנשי קולנוע וטלוויזיה להחרים את אריאל.
יצאה נגד ביקורו של אשטון קוצ'ר בחברון, משום שהאזור לדעתה הוא שטח כבוש, והיא מתראיינת תדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו בנושא.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 חשפה כי היא תומכת במפלגת מרצ.
בפברואר 2022 חשפה בדף הפייסבוק שלה כי היא סובלת מאנדומטריוזיס, מחלה גינקולוגית כרונית.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024 תסריט בסדרת ילדים ונוערמקיף מילאנו
דפנה שחורי (נולדה ב-30 ביוני 1968) היא משוררת, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.
שחורי נולדה בתל אביב וגדלה במושב אמירים, בת להורים ניצולי שואה.
אביה היה חקלאי ואמה משוררת וציירת, שבעברה שיחקה גם בתיאטרון 'זירה' וב'תיאטרון הקאמרי'.
את שיריה הראשונים פרסמה דפנה שחורי בכתב העת "עכשיו" (גיליון 51–54) בעריכת גבריאל מוקד.
ספרה הראשון יצא אף הוא בהוצאת 'עכשיו' בשנת 1988. היא משתייכת לקבוצת "עכשיו 55" על שם מספר גיליון כתב העת "עכשיו" שבו הופיעו כל חברי הקבוצה.
במהלך השנים פרסמה שירים בכתבי עת כמו "עכשיו", "הליקון", "שבו", "מאזנים", "עיתון 77", "ביטאון שירה", ובעיתונות היומית.
כתבה ביקורות וראיונות ב"מעריב" וב"Time Out תל אביב"; בעבר היה לה טור קבוע ב-"nrg", כתבה בעבר ב"הארץ" וב"מקור ראשון" והייתה בעלת טור שירה בישראל היום.
שחורי עורכת ספרי פרוזה בידיעות ספרים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובהוצאת מטר.
היא זכתה פעמיים בפרס קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
שחורי היא אם לשתי בנות.
אחותה, שבי שחורי, היא משוררת וציירת.
סאם ישכיב אותי לישון, מאת דפנה שחורי ושבי שחורי.
חשבתי לגרוב גרבי לילך, הוצאת עכשיו.
תל אביב, 2003. עורך: גבריאל מוקד
גולדפיש, הוצאת כרמל / עמדה.
ירושלים, תשס"ט 2009. עורך: רן יגיל
מערכת הפעלה, פרדס הוצאה לאור, 2015, 75 עמ', עורכת: נוית בראל
עלילות לב, קתרזיס הוצאה לאור, 2021, עורכת: אפרת מישורי
"מצילות", מאת תמר לזר, הוצאת מטר, 2018. רומן.
זכה בפרס רמת גן לספרות.
"גבר אשה צפור", מאת איריס אליה-כהן, הוצאת ידיעות ספרים, 2018. רומן.
"רוחות טובות", מאת עינת שמשוני, געש ספרים, 2018
"מסע אל עולמי", מאת איל פלד, הוצאת ידיעות ספרים, 2018. רומן.
"עתידה", מאת רעיה טילינגר, הוצאת מטר, 2017. רומן.
"ילדי הלילה", מאת תמר פול כהן, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. רומן.
"רומן שחור לבן", מאת עמוס טלשיר, הוצאת מטר, 2017. רומן.
"שתיקה פרסית", מאת שרה אהרוני, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. רומן.
"קוטפי הזיכרונות", מאת דרור סופר, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. רומן.
"תאמינו או לא", מאת מירי וורצל, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. רומן.
"אמת", מאת צביקה ניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016. רומן.
"אהבתה של גברת רוטשילד", מאת שרה אהרוני, הוצאת ידיעות ספרים 2015. רומן.
"עלבון ולוחמה בשטח בנוי", מאת יעקב איילי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015, רומן.
"אניס מננסי", מאת ניבה יוסף, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
"נעמי בשלמותה", מאת אורית ליסטק ירון, הוצאת ידיעות ספרים, 2014, רומן.
"להרוג את היהודון", מאת שי צלר, הוצאת ידיעות ספרים, 2014, רומן.
"נטופיה", מאת יסמין לוי וגל מור, הוצאת ידיעות ספרים, 2014, רומן.
"נעמי בשלמותה" מאת אורית ליסטק ירון, הוצאת ידיעות ספרים, 2014. רומן.
"זמן הלב", מאת צביקה ניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013, רומן.
"ואדי מילח", מאת אורנה עקאד, 2012, הוצאת הקיבוץ המאוחד, רומן.
"עשרים ושש", מאת יעל דרזניק, הוצאת ידיעות ספרים,
"שוליית הסנדלר", מאת ניסים משעל, 2022, הוצאת ידיעות ספרים
"דולדן" מאת ארז מירנץ, 2025, כתב הוצאה לאור
דפנה קוֹלֶר היא פרופסור למדעי המחשב ישראלית-אמריקאית באוניברסיטת סטנפורד.
מחקריה מתבססים על רעיונות מתורת ההחלטות, תורת המשחקים, תורת ההסתברות ובינה מלאכותית.
קולר נולדה בשנת 1968 בירושלים, בתו של דב קולר, פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ונכדתו של ד"ר אלכסנדר קולר, מנהל בית הספר התיכוני למסחר ומנהלן ומייסדן של גימנסיות בלפור ואהל שם.
בגיל 12 עשתה קורס תכנות בשפת בייסיק, ובעקבותיו ביקשה מאביה להירשם לתואר ראשון באוניברסיטה.
בין השנים 1982 ל-1985 סיימה תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בהצטיינות, כשהיא בת 17. שנה אחר כך סיימה תואר שני במדעי המחשב בהצטיינות יתרה באותו מוסד.
בין 1989 ו-1993 השלימה דוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד בהנחיית פרופסור יוסף הלפרן.
היא המשיכה ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
באוקטובר 1993 החלה ללמד באוניברסיטת סטנפורד, בשנת 1995 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 2006 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2004 זכתה במלגת מקארתור בסך 500 אלף דולר.
קולר הייתה אחת ממייסדי חברת קורסרה, שמפעילה קורסים אוניברסיטאיים מקוונים, ביחד עם פרופסור אנדרו אנג.
בשנת 2013 נכללה ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם" של מגזין טיים.
במאי 2020, לקס פרידמן מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, העלה סרטון "יו טיוב" של ריאיון עם דפנה (שעה ושתים עשרה דקות).
במהלך הראיון, דפנה מתארת את תחומי העיסוק שלה בהווה כמו גם, את האופן שבו קורסרה (האוניברסיטה המקוונת) התהוותה.
היא נשואה לאיש העסקים דן אבידע ואם לשניים.
ב-26 במאי 2020 פרסם המגזין "פורבס" שחברת "Insitro", אותה מנהלת קולר, גייסה 143 מיליון דולר ובסך הכול 243 מיליון דולר.
החברה עוסקת בפיתוח תרופות על בסיס חיבור בין "בינה מלאכותית"/ למידה עמוקה - לביולוגיה סינתטית/ ביולוגיה מולקולרית/ ביולוגיה של התא.
הרעיון הוא לקחת תאים רגילים מאדם, להפוך אותם לתאי גזע, לגדל אותם כתאים של איבר המטרה (אורגנואיד) ואז, להדביק אותם במחלה, לראות ולנתח את השינויים שחלים על התאים, באמצעות רשתות נוירונים רבודות - ועל בסיס זה, לפתח תרופות למחלות שהן עדיין חשוכות מרפא.
ב 24 באוקטובר 2022, הועלה לרשת סרטון יו טיוב המתאר את סטטוס חברת Insitro אותה דפנה מנהלת.
המסגרת ההרצאה, ניתנים הסברים על אופן איסוף המידע, אלגוריתמים שונים שהחברה מפעילה וההשפעה שלהם על פיתוח דרכים לדיאגנוסטיקה מצד אחד ופיתוח תרופות מצד שני.
דפנה הקר (נולדה ב-16 באפריל 1969) היא משפטנית וסוציולוגית, פמיניסטית, פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים ובתוכנית ללימודי נשים ומגדר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
בולטת במחקריה הסוציו-משפטיים על משפחות בישראל ובפעילותה למען זכויות נשים.
אמה שימשה היועצת המשפטית של משרד האוצר.
ב-1994 סיימה את לימודי התואר הראשון בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
ב-1996 סיימה את התואר השני בקולג' למשפטים של אמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
בהצטיינות יתרה כמלגאית של הקרן החדשה לישראל, וב-2004 סיימה בהצטיינות יתרה את הדוקטורט בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
מחקרה עוסק בקשר שבין משפט לחברה, תוך התמקדות בפרספקטיבה מגדרית לדיני משפחה.
פרסומיה עוסקים בגירושין, משפחה ועבודה, רווקות, משפחות בין-דתיות, בני זוג של הורים, ירושות וצוואות, דיני זיקנה, והסוציולוגיה של המשפט.
הקר מלמדת קורסים בנושאי דיני משפחה, פמיניזם ומשפט, תאוריות מתקדמות במשפט וחברה, ושיטות מחקר איכותניות.
הקר כיהנה כראשת התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב בשנים 2018-2022. כיהנה כחברה בוועדת שניט לבחינת האחריות ההורית בגירושין, אך התפטרה ממנה ויצאה נגד מסקנות הוועדה.
דפנה הקר היא ממייסדות "איתך - משפטניות למען צדק חברתי", הייתה חברת הנהלה בשדולת הנשים וראשת ועדת ההיגוי למרכז הידע על נשים מטעם משרד המדע.
על פעולתה למען נשים בישראל, הייתה הראשונה לזכות ב"אות קטן", על שמו של פרופ' יוסי קטן, אותו מעניקה עמותת "רוח נשית" לנשים הפועלות בהתנדבות למען צדק מגדרי.
בשנת 2019 זכתה בפרס מישל הלפרין של אוניברסיטת בן-גוריון על מצוינות במחקר.
בשנה זו אף זכתה בפרס ע"ש ג'ול בלוש מטעם ארגון NCJW על תרומתה לחקר המגדר ופעילותה האקטיביסטית.
הקר פעילה גם במאבק הציבורי בנושא חזקת הגיל הרך.
היא תומכת בהחלפת חזקת הגיל הרך בחזקת המטפל העיקרי.
בשנים האחרונות הקר מרבה לחקור את הממשקים שבין דיני המשפחה לבין הגלובליזציה ואף פתחה את המושג גלובליזציה מוגבלת, כפי שבא לידי ביטוי בספרה האחרון.
ספרה זה זכה בפרס מטעם האגודה האמריקאית למשפט וחברה, לספר הטוב לשנת 2018.
ביוני 2022 נבחרה הקר לחברה בוועדה למאבק באפליה נגד נשים של האו"ם.
הקר היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
כן חברה בפורום היום שאחרי המלחמה, שהוקם מיד לאחר מתקפת ה-7 באוקטובר במטרה להעמיד על סדר היום הציבורי את התובנה כי פעולה צבאית נרחבת במטרה למוטט את שלטון החמאס בעזה חייבת להיות חלק מתוכנית מדינית כוללת, בשיתוף מדינות המערב ומדינות ערב המשתייכות לציר המתון.
באוגוסט 2024 נבחרה לכהן כיו"ר שדולת הנשים בישראל.
הקר היא אם לשני ילדים.
רות גביזון ודפנה הקר (עורכות), השסע היהודי-ערבי - מקראה (המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2000)
דפנה הקר, הורות במשפט: מאחורי הקלעים של עיצוב הסדרי משמורת וראייה בגירושים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת מגדרים, 2008).
דפנה הקר ונטע זיו (עורכות), האם המשפט חשוב?
דפנה הקר, סוגיות משפחתיות בעיניים משפטיות (הוצאת מודן, 2012)
מיכל קרומר-נבו, מיה לביא-אג'אי, דפנה הקר (עורכות) מתודולוגיות מחקר פמיניסטיות (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014)
דפנה הקר, "פמיניזם דילמתי ומודל המשמורת הפיזית הרצוי בגירושין", בתוך עיונים במשפט מגדר ופמיניזם, בעריכת דפנה ברק-ארז ואחרות (הוצאת נבו), 2007, עמ' 699–732.
דפנה הקר ורונן שמיר, "'אמהות', 'אבהות', 'משפחה': בין אינטואיציה להלכה פסוקה", סוציולוגיה ישראלית ה(2): 311-340, 2003.
דפנה הקר ומיכל פרנקל, "הורות פעילה ושוויון הזדמנויות בעבודה: הצורך בשינוי מאפייני שוק העבודה", עבודה חברה ומשפט יא: 275-303, 2005.
דפנה הקר, "מעבר ל'בתולה זקנה' ול'סקס והעיר הגדולה': רווקוּת כאפשרות חשובה לנשים ויחסו של המשפט הישראלי אליה", עיוני משפט כח(3): 903-950, 2005.
דפנה הקר ורוני ליברזון, "משפחות חוצות גבולות בישראל: בין האתנוס לאינדיבידואליזם ולגלובליזציה", המשפט טו(2):529-509, 2010.
דפנה הקר ורות הלפרין-קדרי, "כללי ההכרעה בסכסוכי משמורת – על סכנות אשליית הדמיון ההורי במציאות ממוגדרת", משפט וממשל ט"ו(1): 170-179, 2013.
דפנה (ננדי) יזרעאלי (9 בספטמבר 1937 – 21 בפברואר 2003) הייתה סוציולוגית ואנתרופולוגית ישראלית, פרופסור, ראש החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, פעילה פמיניסטית ומחלוצות חקר המגדר בישראל ומייסדת התוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן.
דפנה יזרעאלי נולדה בשטרסבורג שבצרפת.
בתם של ליאו גוורץ ורחל זלץ.
הוריה נפגשו ב-1928 בוויסבאדן שבגרמניה, שם הקים ליאו עסק רהיטים, והם התחתנו באותה השנה.
בנם הבכור, ורנר, נולד ב-1929 ובתם, גיזלה, ב-1931. ב-1936 ברחה המשפחה מפני הנאצים לשטרסבורג ומשם לפריז.
אחרי המלחמה עברה המשפחה למונטריאול שבקנדה, שם נולד בן הזקונים שמואל.
ליאו גוורץ עשה את הונו בקנדה בעסקי הנדל"ן.
יזרעאלי למדה תואר ראשון במדעי המדינה ופילוסופיה, ותואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת מקגיל.
בנוסף, למדה גם לתואר שני במדעי המדינה והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט עשתה באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה בלימודי עבודה (1972).
לאחר מכן עשתה שנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בזמן שהותה בברקלי נחשפה ללימודי המגדר והביאה אותם איתה ארצה.
תחומי המחקר של יזרעאלי היו: נשים בעולם העבודה, נשים בין משפחה ועבודה ונשים בצבא.
יזרעאלי הייתה בין החוקרים הראשונים בישראל שהצביעו על הקשר בין מבנה הכוח המגדרי בצה"ל לבין מבנה הכוח המגדרי בחברה הישראלית.
היא טענה שלקצינים בכירים בדימוס יש מונופול על תפקידים בכירים במשרדי ממשלה, מפלגות פוליטיות וארגונים ציבוריים בישראל.
ההילה הצבאית והרשתות החברתיות שלהם מעניקים להם יתרון שנשים לא יכולות להתחרות בו.
בשנותיה האחרונות פעלה נמרצות להקמת חוג ללימודי מגדר לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן, שבראשו גם עמדה, כמו גם בראש מרכז רחל וי.ל.
גבירץ לחקר המגדר, שהקימה לזכר הוריה.
יזרעאלי הייתה ממקימות האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים.
בנוסף לפעילותה באקדמיה, יזרעאלי הייתה מעורבת בפעילות חברתית בארגונים שונים.
היא הייתה ממייסדות שדולת הנשים ועמדה בראש מרכז המחקר של השדולה החל מ-1985. כן כיהנה כסגנית נשיאת הקרן החדשה לישראל והייתה דמות מרכזית בפעילות לקידום נשים באקדמיה ופעילויות נוספות של תנועת הנשים בישראל, כולל מפגשים בין ישראליות לפלסטיניות.
יזרעאלי תרמה מהונה הפרטי לקידום ארגונים פמיניסטיים בישראל ופתחה את ביתה לסטודנטיות, קולגות ופעילות פמיניסטיות.
בין השנים 1976–1978 יזרעאלי שימשה יועצת של ועדת ראש הממשלה למעמד האישה.
עד פטירתה ייעצה לוועדות המשנה לקידום נשים בשוק העבודה בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
בשנת 1960 נישאה לדב יזרעאלי.
הם נפגשו באוניברסיטה העברית שם למדו שניהם.
דב יזרעאלי היה פרופסור לשיווק בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב שהתמחה באתיקה שיווקית ועסקית.
הוא נפטר בינואר 2003. לזוג שלושה ילדים: ליאורה, שרונה וחיים.
דפנה יזרעאלי נפטרה בפברואר 2003 ממחלת הסרטן.
ב-2003 הוקמה קרן דפנה - נשים משתפות פעולה לשינוי.
הקרן תומכות בתוכניות מנהיגות לנשים ופמיניזם.
ב-2015 נחנך באוניברסיטת בר-אילן גן לזכרה.
זיקת הגומלין : בין המערכת החברתית הפנימית של מפעל תעשייתי לבין מטרותיו (בשיתוף עם עוזי שמעוני) (1974)
נשים וגברים כחברי ועד עובדים בתעשייה : ממצאי מחקר (בשיתוף עם עדה פורז) (1980)
נשים בניהול במבט רב לאומי (1994)
תנועת הפועלות בארץ ישראל מראשיתה ועד 1927 (2003)
אתגר הפמיניזם במדינת ישראל (בשיתוף עם טובה כהן) (2001)
דפנה דה מוריאה (או דה מורייה) DBE הייתה סופרת ומחזאית אנגלייה.
רבות מיצירותיה עובדו לסרטי קולנוע, בהם הרומן "רֶבֶּקָה" (שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1941), "פונדק ג'מייקה", והסיפורים הקצרים "הציפורים" שבוימו על ידי אלפרד היצ'קוק ו"המבט", על פי סיפורה Don't Look Now.
אחותה הבכורה הייתה הסופרת אנג'לה דה מורייה, אביה היה השחקן ג'רלד דה מורייה, וסבה היה הסופר והקריקטוריסט ג'ורג' דה מורייה.
שם המשפחה הצרפתי דה מורייה De Maurier אומץ על ידי סבא רבא של אביה, שהיה נפח זכוכית צרפתי בשם Busson שהתיישב באנגליה אחרי הסתבכות פלילית במולדתו ושעבד בצעירותו ביישוב צרפתי בשם מורייה.
דפנה דה מוריאה נולדה בלונדון, בת שנייה מתוך שלוש בנות, לשחקן סר ג'רלד דה מוריאה ( או דה מורייה) ולשחקנית מיוריאל בימונט (Beaumont).
קשריה המשפחתיים סייעו לה להתחיל בדרכה הספרותית, ואת יצירותיה הראשונות פרסמה בירחון "בייסטנדר" (Bystander), אותו ערך דוד של אמה.
בזכות אביה פגשה בשנות ילדותה רבים מהכוכבים הבולטים בעולם הבמה באנגליה.
הרומן הראשון שלה, The Loving Spirit, פורסם בשנת 1931.
מבקרים ספרותיים הפחיתו לעיתים מערך יצירותיה של דה מוריאה בתואנה שאינן בעלות משקל אינטלקטואלי בדומה לאלה של ג'ורג' אליוט או איריס מורדוך.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, תקופה שבה "אנשים צעירים וזועמים" על עוולות חברתיות ומדיניות היו באופנה, היו שראו בכתיבתה שריד מן העבר.
חמישים שנה אחר כך השתנתה ההערכה כלפיה, והיא נחשבת למספרת סיפורים מחוננת, היודעת ליצור עלילה ומתח.
יכולתה ליצור בקורא אווירת מקום זכתה להערכה, ויצירותיה עדיין אהודות ברחבי תבל.
במשך עשרות שנים היו ספריה בין הספרים המושאלים ביותר בספריות השאלה.
הרומן רבקה, שעובד מספר פעמים למחזה ולסרט קולנוע, נחשב ליצירתה הבולטת והטובה ביותר.
אחת ההשפעות החשובות על כתיבתה הייתה יצירתה של שרלוט ברונטה, ג'יין אייר.
עניינה במשפחת ברונטה בא אף לידי ביטוי בספרה The Infernal World of Branwell Brontë, ביוגרפיה שכתבה על ברנוול ברונטה, אחיהן של האחיות ברונטה.
בין יצירותיה האחרות "שעיר לעזאזל", ו"הבית על החוף".
כמה מיצירותיה עובדו לקולנוע, בהן "פונדק ג'מייקה", "גבעת הרעב", Frenchman's Creek, My Cousin Rachel, סרטו של אלפרד היצ'קוק הציפורים המבוסס על סיפור קצר שכתבה, וכן הסרט המבט.
על הסרטים שנעשו על יסוד יצירותיה התלוננה דה מוריאה כי היא מחבבת רק את רֶבֶּקָה של היצ'קוק, והמבט של ניקולס רוג.
בתסריט של פונדק ג'מייקה שונה לחלוטין סופו של הסיפור כדי לספק את רצונו של כוכב הסרט, צ'ארלס לוטון.
דה מוריאה אף חשבה שהיה זה משגה ללהק את אוליביה דה הבילנד לתפקיד ראשי בסרט "דודנית רחל" (My Cousin Rachel).
דה מוריאה אף התחרטה על בחירתה באלק גינס לתפקיד המוביל בסרט "שעיר לעזאזל", סרט שנטלה חלק במימונו.
דה מוריאה סווגה לעיתים קרובות כ"כותבת רומנים רומנטית" (מושג שתיעבה), אף שסיפוריה מסתיימים רק לעיתים נדירות ב"סוף טוב", וכתיבתה הרומנטית עומדת לעיתים בניגוד לאווירה המרושעת וצללי אירועים חריגים ומסתוריים שאותם כה אהבה.
היא התמחתה בספריה ביצירת עלילות מתוחכמות ובלתי מפוענחות גם בסופו של הספר, כדי להותיר בקוראים את צלו של המסתורין, שימשיך לרדוף אותם גם לאחר שיסיימו את הספר.
בשנותיה המאוחרות כתבה דה מוריאה מספר ביוגרפיות, ככל הנראה מתוך רצון להצטייר כסופרת רצינית, דוגמת הסופר וההיסטוריון א.ל.
דה מוריאה כתבה שלושה מחזות.
הראשון היה המחזה לספרה "רבקה" ואשר הוצג לראשונה בלונדון ב-5 במרץ 1940 וזכה להצלחה בימתית.
בקיץ 1943 כתבה מחזה בשם The Years Between שעלילתו היא בעלת יסודות אוטוביוגרפיים.
העלילה עוסקת בקצין בכיר השב מן הקרב, למרות ידיעות על מותו, ומוצא שאשתו תפסה את מקומו כחברת פרלמנט והחלה במערכת יחסים רומנטית עם חקלאי מקומי.
המחזה הוצג בבית האופרה של מנצ'סטר בשנת 1944, והחל מ-10 בינואר 1945 הוצג בלונדון.
60 שנים מאוחר יותר, בשנת 2007 עלתה ההצגה פעם נוספת.
המחזה השלישי של דה מוריאה, "גאות ספטמבר" (September Tide), על יחסי אישה בגיל העמידה עם חתנה האומן.
המחזה הוצג לראשונה בלונדון, ב-15 בדצמבר 1948, וירד לאחר 267 הופעות באוגוסט 1949. מחזה זה אף זכה לעיבוד לטלוויזיה בשנת 2005 והוצג ב-BBC.
בין השנים 1907 עד 1932 היא הייתה ידועה בשם דפנה דה מוריאה, אז הפכה לגברת פרדריק בראונינג, בעוד היא ממשיכה לפרסם תחת שם נעוריה.
בשנת 1946 זכתה לתואר "ליידי בראונינג" ובשנת 1969 קיבלה ממלכת אנגליה תואר "דיים מפקדת" במסדר האימפריה הבריטית ומאותה עת היה תוארה הרשמי ליידי בראונינג, דיים דפנה דה מוריאה DBE.
זמן קצר לאחר פרסום הספר "רבקה" בברזיל, פרסם מבקר הספרות אלברו לינס, אליו הצטרפו קוראים נוספים, טענה ולפיה קיימים קווי דמיון רבים בין יצירתה של דה מוריאה לבין יצירה של סופרת ברזילאית, קרולינה נבוקו.
עלילת סיפורה של נבוקו, A sucessora ("היורש") דומה לזו של רבקה.
היא מתארת אשה צעירה שמתחתנת עם אלמן ונוכחותה המסתורית של אשתו הראשונה - אותם מאפייני עלילה שקיימים גם בסיפור ג'יין אייר.
נינה אוורבוך טוענת בספרה Daphne du Maurier, Haunted Heiress, כי דה מוריאה קראה את הספר הברזילאי, כאשר טיוטות ראשונות ממנו נשלחו לצורך פרסום באנגליה, וכי ביססה את רב המכר שלה על עלילת ספר זה.
הטענות בדבר גנבה ספרותית פורסמו אף בשבועון הספרותי הידוע של הניו יורק טיימס, The New York Times Book Review, אשר ערך השוואה מעמיקה בין שתי היצירות.
דה מוריאה הכחישה שהעתיקה מיצירתה של נבוקו וטענה, כי עלילת הספר רבקה נפוצה למדי, אולם נבוקו טענה, כי בסיפורה של דה מוריאה מופיעים תאורי מצבים ודיאלוגים שלמים שמועתקים מתוך ספרה.
דה מוריאה התחתנה עם אלוף סר פרדריק "בוי" בראונינג, ולזוג נולדו שלושה ילדים: שתי בנות - טסה (1933) ופלאביה (1937), ובן בשם כריסטיאן (1940).
ביוגרפים תיארו את נישואיה כקרירים ואותה עצמה כאישה מרוחקת וצוננת, גם כלפי ילדיה, בעיקר כשהייתה עסוקה בכתיבה.
מיד לאחר מות בעלה בשנת 1965 עברה דה מוריאה לבית בקורנוול.
מקום המשמש רקע לרומן "הבית על החוף".
דה מוריאה התרחקה ממצלמות והתראיינה לעיתים נדירות.
באופן יוצא דופן, לאחר שיצא לאקרנים הסרט גשר אחד רחוק מדי (העוסק במבצע מרקט גארדן) ובו תואר בעלה- מאדריכלי ומפקדי המבצע הכושל - באור לא מחמיא, כתבה דה מוריאה למערכות העיתונים הבריטים ומחתה על הטיפול הלא הוגן בדמותו.
בנסיבות משפחתיות רבים זכרו אותה כדמות חמימה ומצחיקה אשר אירחה בנדיבות בביתה.
לאחר מותה בשנת 1989 התגלה כי דפנה דה מוריאה אהבה נשים ונמשכה אליהן, אף על פי שסלדה מאוד מההגדרה "לסבית".
בביוגרפיות שנכתבו עליה ציינו כי הייתה ביסקסואלית שניהלה בסתר רומנים עם נשים, בין היתר עם השחקנית האנגליה גרטרוד לורנס ועם אלן דבלדיי, אשתו של המוציא לאור נלסון דבלדיי (Doubleday).
דה מוריאה כתבה בזכרונותיה כי אביה השתוקק לבן, ובמובנים רבים היא התנהגה כנער.
דה מוריאה נפטרה בגיל 81 בביתה בקורנוול, שם מתרחשת עלילת רבים מסיפוריה.
אפרה פוזר בים סמוך לביתה.
הוצאת מסדה, 1954. תרגום לעברית: ש.
הוצאת עמיחי, 1960. תרגום לעברית: משה הרפז.
מזרחי, 1962. תרגום לעברית: הדסה שפירא.
הוצאת עמיחי, 1963. תרגום לעברית: עליזה נצר.
הבית על החוף - רומן.
הוצאת מ' מזרחי, 1971. תרגום לעברית: שרה ריפין.
הוצאת מסדה, 1968. וכן בהוצאת זמורה ביתן, 1986. תרגום לעברית: ח.
וכן בתרגום חדש בהוצאת מטר, 2013.
הוצאת מ' מזרחי, 1987. תרגום לעברית: ק.
הוצאת מ' מזרחי, 1987. תרגום לעברית: יוסף נדבה.
הוצאת אבן חושן, 2016, תרגום לעברית: יהונתן דיין.
דפנה רות רבן (נולדה ב-17 בדצמבר 1964) היא פרופסור מן המניין בפקולטה לניהול של אוניברסיטת חיפה, בה הקימה את החוג לניהול מידע וידע.
רבן חוקרת בתחום ערך המידע ושוקי מידע - תחום הנוגע למנגנוני העברת מידע, מבוססי תשלום, חינמיים, חברתיים וציבוריים.
כמו כן חוקרת בתחום המשחקים הרציניים.
כותבת על נושאים הקשורים למידע: היצף המידע, מודלים של מידע, שיתוף מידע ורשתות חברתיות.
רבן היא ילידת חיפה ולמדה בבית הספר הריאלי.
ב-1988 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת איווה בפקולטה לטכנולוגיית מזון, וב-1992 סיימה תואר שני בטכניון במחלקה לביוטכנולוגיה והנדסת מזון.
עבודת הדוקטורט שלה, שהושלמה ב-2004 ונכתבה במסגרת בית הספר לניהול באוניברסיטת חיפה, זכתה בהצטיינות יתרה.
נושא העבודה היה "בעלוּת וערך סובייקטיבי בסחר ובשיתוף מידע".
בראשית שנות ה-90 הקימה רבן מרכז מידע בחברת "טמבור" ולאחר מכן הפעילה במשך עשר שנים עסק עצמאי, שסיפק שירותי מידע לחברות שונות.
חברה בוועד המנהל של "המרכז לחקר האינטרנט", העוסק באספקטים שונים של חברת המידע, בטכנולוגיה המאפשרת אותה, ובחיבור בין החברה, המידע והטכנולוגיה.
חברה ב"מרכז המצוינות לינקס" העוסק בחקר הלמידה בסביבה המרושתת.
ביחד עם תלמידיה, כתבה וערכה בשיטת ויקי ספר בנושא מודיעין תחרותי.
יחד עם שיזף רפאלי הפעילה את סימולציית משחק העסקים "דוכן הלימונדה".
רבן שותפה ל-"SocIos Internet of Services", מיזם אינטרנט אירופי ובו שרת מארח בארכיטקטורה פתוחה.
בפרויקט זה היא מפתחת מנגנון ייחודי לתימחור מידע.
מתגוררת בחיפה, נשואה ואם לשלושה.
ערכה ביחד עם ג'וליה וולודרז'יק את The Elgar Companion to Information Economics, המתמקד בכלכלת המידע על היבטיה הרחבים וכולל שני פרקים מאת חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ג'וזף שטיגליץ.
(2008) כתיבת ספר שיתופי על מודיעין תחרותי.
שיתוף - השלם גדול מסך חלקיו.
לחוזים, לחוקרים, לאנשי עסקים ולמהמרים.
דפנה קפמן (נולדה ב-27 בספטמבר 1972) היא אמנית ישראלית.
מרצה בכירה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
דפנה קפמן היא אמנית ילידת ירושלים.
למדה בין השנים 1994-1996 במחלקה לעיצוב קרמי באקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל.
בעלת תואר ראשון מהאקדמיה לאמנות ועיצוב על שם גריט ריטוולד באמסטרדם (1999) ובעלת תואר שני באמנות מהמוסד ללימודים גבוהים על שם סנדברג באמסטרדם (2001).
כיום היא מרצה בכירה בבצלאל.
כיהנה כראשת המסלול לזכוכית באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בין 2005-2011.
בשנת 2019 זכתה בפרס ליצירה נשית על שם אנדראה מאטר מטעם ארגון מאדרמה, בשנת 2016 זכתה בפרס העיצוב ובשנת 2011 זכתה בפרס עידוד היצירה בתחום האמנות הפלסטית ממשרד התרבות והספורט.
עבודתה הוצגה בתערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות בארץ ובעולם, בין היתר במוזיאון לאומנות ועיצוב בסן פרנסיסקו(2015), במוזיאון האוניברסיטאי בוושינגטון (2011), בגלריה לורץ'-זיידל לאמנות עכשווית ברלין (2017 2006,2010,2013).
עבודותיה נכללות באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, אוסף מוזיאון קורנינג, ניו יורק, אוסף מוזיאון מונטריאול לאמנות עכשווית, אוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון, אוסף מוזיאון ראסין, ראסין ארצות הברית, אוסף מוזיאון אמריקה לאמנות הזכוכית, ניו ג'רזי, אוסף מוזיאון קובורג, גרמניה, ובאוספים פרטיים.
קפמן שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת קובלנץ בשנת 2013, במוזיאון קורניגנ לזכוכית בשנת 2015, במוזיאון סן פרנסיסקו לאומנות ועיצוב בשנת 2015,באוניברסיטת טוקיו לאמנות בשנת 2019
בעבודתה עושה קפמן שימוש בטכניקות שונות: עיבוד זכוכית במבער, רקמה, רישום והדפס.
על ידי שילוב של טקסטים מהמדיה הכתובה והמשודרת, מתייחסת האמנית להיבטים חברתיים-פוליטיים בארץ.
במקרים אחדים, כמו בתערוכה דם המכבים, שהוצגה בנורווגיה, שילבה קפמן עבודת רקמה של נשים מקומיות על מנת להדגיש את הפער הקיים בין הדימוי לשפה.
"קפמן מיטיבה לשלב בעבודותיה מיומנות וירטואוזית יחד עם עיסוק בעולם של תכנים חברתיים-פוליטיים עכשוויים.
עבודתה, המתאפיינת במבט פואטי, נוקב ונוגע ללב זכתה להכרה ומוצגת במוזיאונים ובגלריות בישראל ומחוצה לה.
בעבודת כפיים עמלנית וקפדנית, קפמן עוסקת בטכניקות של פיסול בזכוכית ורקמה-תחומים אשר הודרו במשך שנים מן האמנות העכשווית.
עבודותיה עוסקות בסוגיות מדיומליות וכן בנושאים הקשורים לזהות מגדרית ולאומית.
בעבודתה האמנית בוחנת מרחבי תודעה תרבותיים של הנצחה, הקרבה ואבלות באמצעות שימוש בדימויי צמחים שכמו לקוחים מלקסיקון בוטני".
2019 - פרס ליצירה נשית על שם אנדראה מאטר, ארגון מאדרמה.
2016 - פרס היצירה בתחום העיצוב תשע"ז, משרד התרבות והספורט.
2012 - פרס עידוד היצירה לשנת תשע"ב, משרד התרבות והספורט.
2006-2005 - פרס לאמן הצעיר, מלגת קרן הילבר סוסין, ארצות הברית.
2025 תערוכת יחיד, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת רות ג'קסון טל.
2024 תערוכת יחיד, גלריה עינגע, תל אביב.
2024 תערוכת יחיד, גלריה טרייבר, סיאטל.
2021 - תערוכת יחיד, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרת אירנה גורדון.
2022-2021 תערוכת יחיד מוזיאון קרייזלר לאמנות, וירג'יניה, גלריה רו גרין, הפדרציה היהודית בקליבלנד, ארצות הברית אוצרות קרולין סוון נידל וטרודי וויסנברגר.
2018 - תערוכה לשני אמנים לורץ+זיידל קונטמפוררי, ברלין, גרמניה.
2017 - תערוכת יחיד גלריה לורץ'-זיידל לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה.
2016 - תערוכה לשני אמנים לורץ+זיידל קונטמפוררי, ברלין, גרמניה.
2014-2015 תערוכת יחיד מוזיאון לאומנות ועיצוב בסן פרנסיסקו, מוזיאון דייוויד אוסלי לאמנות, אינדיאנה, ארצות הברית, אוצרת דאבירה טארגין.
2013 - תערוכת יחיד גלריה לורץ'-זיידל לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה.
2013 - מוצג מיוחד מוזיאון ארץ ישראל, אוצרת אנריאטה אליעזר-ברונר.
2013 - תערוכת יחיד מוזיאון קרמיק וסטרוואלד, קובלנץ, גרמניה, אוצרת מוניקה גאס.
2011 - תערוכת יחיד המוזיאון האוניברסיטאי וושינגטון, מרכז קאצן לאמנות עכשווית, וושינגטון, ארצות הברית, אוצר ג'ק ראסמוסן
2010 - תערוכת יחיד גלריה לורץ'-זיידל לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה.
2008 - תערוכת יחיד פרויקט "בקצה", מגדלור על האי אוטסירה, נורווגיה.
2006 - תערוכת יחיד גלריה לורץ'-זיידל לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה.
2004 - תערוכת יחיד גלריה הלר, ניו יורק, ארצות הברית.
2024 מוזיאון טויאמה לאמנות, יפן.
2023-2024 המוזיאון הגאולוגי רמת השרון, אוצרות רחל סספורטה ורונית צור.
2022-2023 מוזיאון ישראל, אוצרת טליה עמאר.
2020-2021 הביאנלה לעיצוב, מוז"א, אוצרים אנריאטה אליעזר ברונר ויובל סער.
2019-2020 מוזיאון קורנינג לזכוכית, ניו יורק, ארצות הברית.
2019 בית טיכו, ירושלים, ישראל, אוצרת תמי מנור פרידמן.
2019 סדנת ההדפס בירושלים, ירושלים, ישראל, אוצרת אירנה גורדו.ן
2017-18 תערוכת זוכי פרס משרד התרבות והספורט, מוזיאון פתח תקווה, אוצר יהושע סימון.
2017 pluschow מרכז לאמנות עכשווית במיקלנבורג, גרמניה, אוצרת מירו זהרה.
2017 סדנת ההדפס בירושלים, ירושלים, ישראל, אוצרת אירנה גורדון.
2017 סטפן די פיין גלרי, מאסצוסטס קולג אוף ארטס, בוסטון, ארצות הברית, אוצרת ליסה טאנג
2017 מוזיאון לזכוכית אלטר הוף, גרמניה, ד"ר אולריקה הופה-אוהל.
2014 המוזיאון לאמנות הזכוכית, שרמו, טארן, צרפת, אוצרים מנואל פאדאט ולורן סוברה.
2012 - מרכז לאמנות אלכסנדר טוסאק, גרמניה.
2011 - מוזיאון פתח תקווה, אוצרת נעמי אביב.
2010 - המוזיאון לאמנות עכשווית מונטריאול, מונטריאול
2010 - מוזיאון אלטר הוף הרדינג, גרמניה, אוצרת אולריקה אוהל-הופה.
2009 - מוזיאון לאמנות האג, הולנד, אוצר טיטוס מ.
2009 - מרכז ורג'יניה לאמנות עכשווית, ארצות הברית, אוצרת קטיה הלר.
2007 - מוזיאון לאמנות ועיצוב, ניו יורק, ארצות הברית, אוצר דייוויד מקפאדן.
2005 - מוזיאון ראסין לאמנות עכשווית, ארצות הברית.
מוזיאון קרייזלר לאמנות, ארצות הברית
מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון, אנגליה
מוזיאון דייוויד אוסלי לאמנות, ארצות הברית
מוזיאון קורנינג, ניו יורק, ארצות הברית
מוזיאון לאמנות הזכוכית של אמריקה, ניו ג'רזי, ארצות הברית
מוז"א, מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב
מוזיאון ראסין לאמנות, וינסקונטין, ארצות הברית
מוזיאון לאו, אוניברסיטת מיאמי, ארצות הברית
מוזיאון פרטי אוסף אלטר הוף הרדינג, גרמניה
מוזיאון פרטי אוסף אלכסנדר טוסאנג, גרמניה
אוסף קרן מדרמה, סינגפור-תל אביב
דפנה לאה ליאל (נולדה ב-30 במאי 1983) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת כנסת, פרשנית פוליטית וכמגישה מחליפה בחברת החדשות עבור קשת 12.
ליאל נולדה לאלון ורחל ליאל, וגדלה בשכונת רמת דניה שבירושלים.
סבה וסבתה מצד אביה עלו מגרמניה לארץ ישראל.
למדה בתיכון "הראל" במבשרת ציון.
בהיותה בכיתה י"ב, בשנת הלימודים תש"ס (1999–2000), כיהנה כיושבת ראש מועצת התלמידים והנוער הארצית.
מתוקף תפקידה, השתתפה בדיונים בכנסת על חוק זכויות התלמיד.
שירתה ככתבת צבאית וכעורכת בגלי צה"ל.
לה תואר ראשון במדעי המדינה וביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית.
ליאל היא אוהדת של מועדון מכבי חיפה מליגת העל בכדורגל.
לאחר שחרורה, שימשה במשך כארבע שנים ככתבת פוליטית ומגישת מהדורת החדשות המרכזית בערוץ הכנסת.
ביולי 2008 החלה לשמש כמבזקנית בחברת החדשות של ערוץ 2 ובמקביל, ככתבת החברה בירושלים.
ככתבת חינוך ערכה כתבות תחקיר חברתי בנושא הצפיפות בגני הילדים.
כתבות תחקיר אלו היו המניע להוספת סייעת נוספת לגננות.
על תחקירים אלה, זכתה ליאל בשנת 2015 ב"פרס פרימור לתחקירים עיתונאיים".
באוקטובר 2015 מונתה לתפקיד הכתבת בכנסת של חדשות 2.
בין מרץ 2017 ואוקטובר 2022 הגישה ברשת הפודקאסטים "עושים היסטוריה" את הפודקאסט "עושים פוליטיקה", במסגרתו היא דנה עם מרואיינים בסוגיות פוליטיות שונות.
במאי 2022 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספר על בסיס הפודקאסט, הנקרא גם הוא "עושים פוליטיקה".
מ-2018 היא גם מגישה מחליפה בתוכניות "שש עם" ו"פגוש את העיתונות" של חדשות 12.
בדצמבר 2022 דמותה של ליאל הצטרפה לארץ נהדרת.
נשואה לביולוג ד"ר יואב באומן, ולהם שני ילדים.
התגוררו בעבר במושב שואבה, כיום מתגוררים בהרצליה.
דפנה ערוד (6 ביולי 1944 – 30 במרץ 2022) הייתה אמנית ומשוררת ישראלית.
נולדה בתל אביב להורים שעלו לארץ ישראל מהולנד בשנת 1932. החלה לכתוב שירים בגיל שמונה.
סיימה את לימודיה באוניברסיטת תל אביב בגיל 19 והתגייסה לצה"ל, בו שירתה בנח"ל.
החנות הפכה למקום מפגש, קיימו בה ערבי שירה והופעות שונות, ומשם גם יצאו חברי הקבוצה לתערוכות אמנות ביישובים ובקיבוצים ברחבי הארץ.
דפנה חילקה את זמנה בין תל אביב לבנימינה.
בבנימינה גרה בקומונת האמנים שמנתה כשבעה אמנים מתחומי יצירה שונים.
הם פעלו יחד בסטודיו רב-תחומי והציגו בגלריות שונות בארץ.
ב-1979 עזבה סופית את בנימינה ונשארה בתל אביב.
במקביל ערכה מסעות מחוץ לישראל, ובין היתר התגוררה עם בן זוגה בבית ממונע, בו נסעו ברחבי אירופה.
בשנותיה האחרונות עסקה בציור, עיצוב אדריכלי ושירה.
אחד מבעליה היה המהנדס האמריקאי סם ריבן.
ב-17 במרץ 2022 בעת סגירת תערוכתה האחרונה "חברות" בארנה בהרצליה נפרדה דפנה ערוד בערב מרגש מחברותיה בהיותה מודעת לזמן הקצר שנותר לה לחיות.
ערוד נפטרה שבועיים אחר כך ממחלת הסרטן ב-30 במרץ 2022. הותירה אחריה שני ילדים.
1970: גלריה אילנה אס, תל אביב.
1971, 1972: הציגה ערוד מספר תערוכות בגלריה שרה קישון, תל אביב.
1974: הציגה בגלריה של גרשון קניספל בחיפה.
1983: גלריה אורוות הברון, קיסריה.
1985: הציגה בגלריה שרה קונפורטי ביפו ובתערוכה קבוצתית של אמנות ישראלית בלודז', פולין.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הציגה בגלריה ארטיפקט בתל אביב.
1998: הציגה בגלריית המומחה בנוה צדק.
1999: בגלריה זיוה תלם בהרצליה פיתוח.
בשנת 2001 הוזמנה ערוד לצייר ציור בגודל של 40 מטרים רבועים שהורכב מ-1,000 פאנלים עשויים עץ.
הציור נועד לגייס כספים למען ילדי בית השאנטי בתל אביב.
הציור, "היער הכחול", הוזכר בספר השיאים של גינס והוצג עד כה בבניין כליף ביפו, בקניון עזריאלי ובמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב, בבניין האומות המאוחדות בניו יורק, ובבניין העירייה בתל אביב.
ב-2002 הציגה ערוד בחלל התצוגה של בניין סותבי'ס בתל אביב בתצוגה מתמדת.
ב-2003 הוזמנה לצייר בתערוכה התל אביבית של אישים שנקראו רחובות על שמם והוצגו על בניין העירייה.
ב-2004 השתתפה במסלול האמנות "אוטופיה", במסגרת פסטיבל "החג של החגים" בבית הגפן בחיפה; הציגה את תערוכת "ביער ביער" בגלריה סוהו בדיזנגוף סנטר, ויצאה לתערוכת יחיד במרכז האריס פאפאדיאס באתונה.
2005: תערוכת יחיד בגלריה יו-נה ארט במרכז גולדה, תל אביב, והצגה בתערוכה הקבוצתית "לחיים" במוזיאון רמת גן.
כמו כן הציגה בספטמבר בתערוכות יחיד בגלריית גן-שמואל ובגלריה הקטנה ב"כנראה" בזכרון יעקב.
בתחילת 2006 הוצגו ציוריה במוזיאון ביאליק בתל אביב, ובתערוכה לזכר לאה רבין בחסות בנק הפועלים למען הוועד למלחמה באיידס.
בשנת 2007 ערכה תערוכה ב"גלריית הפארק" ברעננה, והשתתפה בתערוכה "ילדים שקופים" (נגד התעללות בילדים) במוזיאון חניתה.
ב-2008 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה של הערוץ הראשון, "דיוקן", שהראתה את דרך עבודתה, את הסטודיו שלה ואת דעותיה האמנותיות.
השתתפה בתערוכת הוועד למלחמה באיידס עם הציור "נשים באמבטיה" והציגה במוזיאון רמת גן את ציור הפורטרט של לאורה ריבלין.
ב-2009 השתתפה בתערוכת הוועד למלחמה באיידס עם הציור "הנשיקה" ועיצבה את מתחם האירועים יוצא הדופן "מעגלים" ביבנה.
באותה שנה הוזמנה להציג תערוכת יחיד שלה במוזיאון "חניתה".
במקביל לעיסוקה באמנות פלסטית כתבה ערוד שירים, שחלקם הולחנו ובוצעו בערב מיוחד שנערך לכבודה בתיאטרון הבימה, ובאירוע המוזיקלי "דרך נשים" שנערך במכבי מיוזיק פקטורי בתל אביב.
בינואר 2006 הוצגה תוכנית מחווה לכבודה בערוץ 22.
דפנה סחיפרס (בהולנדית: Dafne Schippers; נולדה ב-15 ביוני 1992) היא אתלטית הולנדית.
היא סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים ברציפות אלופת העולם (בייג'ינג 2015 ולונדון 2017) בריצת 200 מטר ומדורגת שלישית בכל הזמנים בריצה זו, אלופת אירופה (ציריך 2014) בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, סגנית אלופת העולם בריצת 100 מטר ובעלת מדליית ארד באליפות עולם (מוסקבה 2013) בקרב שבע.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בנובי סאד שבסרביה בשנת 2009 סיימה סחיפרס במקום רביעי בקרב שבע בתוצאה של 5507 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה במונקטון קנדה בשנת 2010 זכתה סחיפרס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בקרב שבע בתוצאה של 5967 נקודות ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בטאלין אסטוניה בסוף יולי 2011 זכתה סחיפרס במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6153 נקודות.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית היא סיימה פעמיים במקום תשיעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.92 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא הולנד חדש של 43.44 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ 2012 סיימה סחיפרס במקום עשירי בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.25 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי פינלנד בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא הולנד חדש של 42.80 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) היא סיימה במקום שישי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.70 שניות ובמקום 11 בקרב שבע בתוצאה של 6324 נקודות.
בשלב המוקדמות היא קבעה עם חברותיה בריצת שליחות 4x100 מטר שיא הולנד חדש של 42.45 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23 שנערכה בטמפרה פינלנד בשנת 2013 זכתה סחיפרס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.13 שניות ומדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.59 מטר.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט אותה שנה זכתה סחיפרס במדליית ארד בקרב שבע בשיא הולנד חדש של 6477 נקודות, אחרי האנה מלינצ'נקו מאוקראינה (6586 נקודות) ובריאן תיסן-איטון מקנדה (6530 נקודות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשנת 2014 זכתה סחיפרס בשתי מדליות זהב, האחת בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.12 שניות, לפני מרים סומרה מצרפת (11.16 שניות)
והאשלי נלסון מבריטניה (11.22 שניות), והשנייה בריצת 200 מטר בשיא הולנד חדש ובתוצאת השנה בעולם של 22.03 שניות, לפני ג'ודי ויליאמס מבריטניה (22.46 שניות) ומרים סומרה (22.58 שניות).
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ 2015 בפראג זכתה במדליית הזהב בריצת 60 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט אותה שנה זכתה סחיפרס בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון ארצות הברית במרץ 2016 זכתה סחיפרס במדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.04 שניות, אחרי ברברה פייר מארצות הברית (7.02 שניות) ואליין תומפסון (7.06 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה סחיפרס במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.90 שניות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה סחיפרס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.05 שניות, לפני מארי-ז'וזה טה לו מחוף השנה שקבעה שיא לאומי חדש של 22.08 שניות ושוני מילר-אואיבו מבהאמה (22.15 שניות) ובכך הגנה על תוארה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.07 שניות.
דפנה למיש היא חוקרת תקשורת המונים ישראלית-אמריקאית ופרופסור מן המניין באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
מתמקדת בתחום הילדים, הנוער ותרבות הפנאי, וכן בדימויי נשים וגברים והבניית הזהות המגדרית במדיה.
בעבר כיהנה כדיקנית הקולג' לתקשורת באוניברסיטת דרום אילינוי (SIU) וכחברת סגל בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
דפנה ברקאי- למיש נולדה בחיפה ב-1951 וגדלה בשכונת קריית שלום בתל אביב, שם למדה בתיכון עירוני ט'.
בשנים 1969–1971, שרתה למיש בצה"ל והשתחררה בדרגת סמל.
היא נישאה לפיטר למיש ב-1975. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1977, החלו שניהם את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת המדינה של אוהיו: הוא בתחום החינוך והיא בתקשורת.
שני הבנים הבכורים נולדו בארצות הברית במהלך חמש השנים ששהו שם.
לאחר חזרתם לארץ נולדה בתם השלישית.
בשנת 1982, שבו למיש ובעלה לישראל עם שני ילדיהם וגרו בקיבוץ גלעד, ומשם עברו לרמת ישי.
משנת 1983 עד 1990 עבדה למיש כמרצה במכללת אורנים, ובמקביל במכון לחקר תקשורת ומשפחה (ארגון קטן שהוקם ללא מטרות רווח כדי לקדם מודעות לתפקיד התקשורת במאבק לשוויון מגדרי; לימים הועבר לשדולת הנשים, נספג בתוכו ואינו קיים יותר).
מאוחר יותר, כשעברו לגור בכפר סבא, הייתה שותפה להקמת בית הספר החדש לתקשורת של המכללה למינהל, שם גם לימדה.
בשנת 1995, עברה לאוניברסיטת תל אביב להקמת החוג לתקשורת, בו שמשה גם כמרצה וכראשת חוג עד שנת 2010. במהלך תקופה זו, שהתה מספר פעמים בחו"ל במסגרת שבתונים שונים ומלגות מחקר.
בין השנים 2008–2010 הייתה בשבתון בארצות הברית באוניברסיטת הרווארד, במכון לחקר תקשורת ובריאות ילדים.
בעת ההיא החליטו השניים להישאר בארצות הברית בעקבות ילדיהם שכבר חיו שם.
ב-2010 החלה לעבוד באוניברסיטת דרום אילינוי (SIU -Southern Illinois University Carbondale) כראש חוג, ולאחר שנתיים מונתה לתפקיד דיקנית הקולג' לתקשורת.
ב-2016 עברה למיש לניו ג'רזי ומכהנת כ-Associate Dean for Programs, בקמפוס של אוניברסיטת ראטגרס בניו ברנזוויק.ב־2019 היא קודמה לדרגת Distinguished Professor.
תחום המחקר של למיש הוא בתחום האיכותני ועוסק בילדים, נוער ותרבות הפנאי.
כמו כן היא עוסקת במעמד האישה, הבניית זהות מגדרית וייצוגה בתקשורת.
למיש פרסמה עד היום 14 ספרים ומעל 230 מאמרים בכתבי עת וספרים, המשמשים עד היום כמאמרים הנלמדים במסגרות אקדמיות שונות.
עבודתה האקדמית והמחקרית של למיש, זיכתה אותה מספר פעמים בהוקרות ופרסים ממוסדות בהם למדה וארגונים שעבדה לצידם:
פרויקט UNICEF - Communicating with Children - מסמך המנחה כיצד להפיק תכנים תקשורתיים עבור ילדים ברחבי העולם, בעיקר בקרב אוכלוסיות מוחלשות שנפגעו מאסונות טבע, מלחמות, מגפות וכדומה וזקוקים לסיוע מיוחד בהתמודדות עם האתגרים שהחיים העמידו בפניהם.
חברת ועדה מייעצת ל-Prix Jeunesse International למדיה איכותיים לילדים.
ממייסדות האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר.
לגדול עם הטלוויזיה והאינטרנט: המסכים בחייהם של הילדים ובני נוער, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2002 (מהדורה נוספת יצאה ב-2014)
"הבנים על הבנות: מיפוי מגדר ומשפחה של תוכניות טלוויזיה לילדים בישראל", הרצליה המרכז הבינתחומי: האגודה, 2011
נשים בתקשורת – עדיין שוליות.
בתוך: הדרה ודימוי שלילי – אי שוויון בתקשורת הישראלית, חוברת מאמרים (יולי 2001), האגודה לזכויות האזרח
דפנה יואל (נולדה ב-20 בינואר 1967) היא חוקרת ישראלית העוסקת בחקר המוח, פרופסור מן המניין בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה ובבית הספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2003 היא מכהנת כראש המגמה לפסיכוביולוגיה בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה, ומ-2013 היא יו"ר ועדת הדוקטורט של בית הספר למדעי הפסיכולוגיה.
ממקימות פורום היום שאחרי המלחמה, פורום של אנשי אקדמיה שהוקם מיד לאחר טבח שבעה באוקטובר.
תחום התמחותה של יואל הוא המנגנונים המוחיים של התנהגות בבני אדם ובבעלי חיים.
יואל פרסמה למעלה מחמישים מאמרים בכתבי-עת מדעיים וזכתה בפרסים ובמענקי מחקר ביניהם מענק קרן בוכמן, פרס מפעל הפיס ומענק הקרן האירופית.
יואל פעילה בוויכוח שחזר בשנות ה-2000 לזירה המדעית, על ההבדלים שבין המינים; לטענתה לא קיימת הבחנה בין "מוח נשי" ל"מוח גברי", והיא מרצה על כך בהרצאות ובכנסים מדעיים רבים בישראל ומחוצה לה.
את הקריירה האקדמית שלה החלה יואל בשירות צבאי במסגרת תוכנית תלפיות, משם פרשה כעבור כשנה וחצי.
לאחר השלמת השירות צבאי הצטרפה יואל לתוכנית המצטיינים של אוניברסיטת תל אביב.
היא השלימה תואר ראשון במדעי הרפואה, ולאחריו דוקטורט בפסיכוביולוגיה (1998), שהתמקד בארגון קשרים במוח.
תחום המחקר העיקרי שבו עסקה במשך 15 שנה, היה מנגנונים מוחיים של הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD).
שלילת קיומם של מוח "נשי" ומוח "גברי"
אחת השאלות העיקריות בהן עסקה יואל היא האם יש מוח "גברי" ומוח "נשי", כלומר האם ניתן לחלק מוחות אנושיים לשני סוגים כפי שאפשר לעשות בנוגע לאיברי המין: כמעט אצל כל האנשים יש מערכת מין נקבית או זכרית.
לטענתה של יואל, במוח לא ניתן לעשות חלוקה כזו.
אחד המחקרים החשובים שעל בסיסו נבנתה התאוריה של יואל נעשה בידי הפרמקולוגית פרופ' מרגרט מקרתי מאוניברסיטת מרילנד, ארצות הברית.
מקרתי גילתה שמאפיינים במוחות של זכרים ונקבות בבעלי חיים, יכולים לשנות את צורתם בנסיבות חיצוניות כמו מתח או לחץ.
יואל הסיקה מתוצאות מחקר זה ומחקרים נוספים, שאם תחת לחץ אזורים מסוימים במוח יכולים להתהפך מ'הצורה הנקבית' הטיפוסית שלהם ל'צורה הזכרית' הטיפוסית - אין טעם לדבר על מוח נקבי ועל מוח זכרי, והחלוקה הזאת היא חסרת משמעות.
לטענת יואל למוח אין ממש "מין", וההבדלים בין מוח "נשי" ל"גברי", הגם שהם קיימים, אינם גדולים ואינם קשורים זה לזה.
היא הייתה הראשונה לדבר על התאמה בהקשר של המוח: אזור מסוים במוח, כמו אמיגדלה גדולה, לא מנבא אזור אחר, למשל היפוקמפוס קטן.
אמנם יש הבדלים במוח בין זכרים לנקבות, אבל הם לא מסודרים.
אם נמצא במוח מאפיין "זכרי" בתחום מסוים, זה לא אומר כלום על הזכריות או הנקביות של המאפיינים האחרים, שנקבעים על ידי האינטראקציות המורכבות שבין מין, גנטיקה וסביבה.
מסקנתה של יואל ספגה ביקורת מחלק מעמיתיה לחקר המוח.
היא נתקלה בקשיים בפרסום המדעי של המאמר הראשון שפרסמה בנושא ב-2011, "זכרי או נקבי?
בין עיסוקיה במחקר, שילבה יואל גם עיסוק במגדר.
בריאיון ל"דה מרקר" סיפרה כי כבר בילדותה ובשירותה הצבאי ביטאה עמדות פמיניסטיות.
יואל טוענת כי בעולם המערבי ה"ממוגדר", זכרים גניטלית מנותבים להיות "בנים", ונקבות מנותבות להיות "בנות".
לגישתה, התפיסה החברתית והתרבותית בעולם, גם היום, היא כזו שמחלקת את עולם האפשרויות לשני חלקים.
לדעתה, בעולם ללא מגדר, בו אין משמעות חברתית ותרבותית לצורת איברי המין של האדם, יהיו הרבה יותר אפשרויות, גם לנקבות וגם לזכרים.
מ-2009 העבירה יואל לתלמידי תואר ראשון בפסיכולוגיה "קבוצות קונפליקט נשים/גברים", שפותחו על ידי פרופ' אריאלה פרידמן, לפי מודל שפותח בקבוצות של יהודים וערבים בנוה שלום.
בהמשך פיתחה מודל עבודה בקבוצות על נושאים של מגדר, שמשלב בין המודל של קבוצות קונפליקט לבין המודל של קבוצות להעלאת מודעות משנות השבעים.
כך החלה בבניית קורס בפסיכולוגיה ומגדר - "ורוד זה צבע של בנות?", שבחן מוסכמות חברתיות כמו מה "נשי" ומה "גברי", ואת היחס, הבלתי מודע ברוב המקרים, לדברים שונים בחיי האדם מזווית ראייה של המגדר שלו.
הכנת הקורס הביאו את יואל לעסוק בחקר "מוח גברי" ו"מוח נשי" החל מהעשור הראשון של המאה ה-21.
דפנה לוי (נולדה ב-26 בדצמבר 1968) היא זמרת ג'אז ישראלית.
דפנה (דפני) לוי נולדה וגדלה בקריית אונו.
היא החלה את דרכה המוזיקלית בנגינה בקונטרבס בתזמורת הנוער של קריית אונו בניצוחו של אהרון אלקלעי.
למדה במגמת המוזיקה בתיכון "תלמה ילין" ואצל טדי קלינג, נגן הקונטרבס הראשון בתזמורת הפילהרמונית.
בשנים 1987–1988 הייתה סולנית תזמורת צה"ל בניצוחו של יצחק (זיקו) גרציאני.
לאחר מכן למדה מוזיקה בבית הספר "רימון" וכן נגינת פסנתר ג'אז אצל המוזיקאית אלונה טוראל ומשחק מול מצלמה בסטודיו "ניסן נתיב".
בראשית שנות התשעים נסעה מספר פעמים ללוס אנג'לס, להשתלמויות בפיתוח קול אצל המורה הידוע סת' ריגס ובתיאטרון אצל השחקן והמורה קליפורד דייוויד .
לוי למדה באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעי הרוח וסיימה תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בפילוסופיה של המזרח הרחוק.
הוריה של דפנה, יעל ושמואל לוי, הם בוגרי כפר הנוער בן שמן.
אמה ניגנה בנעוריה בצ'לו ושרה, ואביה ניגן בחלילית.
את אהבתה לג'אז רכשה דפנה עוד בילדותה – אחיה ואחותה הגדולים ניגנו ג'אז ונהגו לקחת אותה איתם להופעות.
אחיה, עופר לוי, פרופסור לחינוך באוניברסיטת אינדיאנה, הוא גם זמר באס-בריטון קלאסי; אחותה, ורד לוי-ברזילי, הייתה כתבת "מוסף הארץ" במשך שנים רבות וכיום היא כותבת ועורכת ספרים.
במהלך השנים 1991–2011 הופיעה לוי כסולנית התזמורת "הד ביג בנד".
שיתוף פעולה אמנותי זה הוביל למסע הופעות בארצות הברית, ראשון בסדרת מסעי הופעות שלה ברחבי המדינה.
כמו כן, היא הוזמנה כמה פעמים על ידי כנסיות אוונגליסטיות אמריקניות אוהדות ישראל והעלתה שם מופעי ג'אז בעלי תכנים ישראליים ויהודיים.
בעשור שבין 2000 ו-2010 הרבתה לוי להופיע במועדוני ג'אז, פסטיבלים ואירועי תרבות.
היא לקחה חלק בפסטיבלים רבים, וביניהם: פסטיבל ג'אז תל אביב; פסטיבל הג'אז בוויצ'יטה, קנזס; היריד העולמי "אקספו"; "ג'אז, בלוז ווידאוטייפ"; ג'אז פסטיבל ישראל; פסטיבל הג'אז באשדוד; פסטיבל האנימציה הבינלאומי; פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה; פסטיבל הג'אז בנמל קיסריה.
בין היתר הופיעה עם אמני הג'אז הישראליים לאוניד פטשקה, עופר גנור ואלברט פיאמנטה ועם האמנים הבינלאומיים: נאט אדרלי, מישל ווקר , אדי היגינס ומיכאל ורקאמפ.
במשך שנים רבות הייתה דפנה פעילה בהגנה על בעלי חיים ובקידום רווחתם וזכויותיהם, במסגרת עמותת "תנו לחיות לחיות" ועמותות נוספות.
בשנת 2000 כתבה והפיקה את השיר "כלב" LOVE klavlove שבו השתתפו האמנים: צביקה פיק, חמי רודנר, לאה שבת, מיכל אמדורסקי, אריק סיני, יצחק קלפטר - שניגן בו סולו גיטרה - ואחרים.
השיר, המעודד אימוץ כלבים, בהפקתו המוזיקלית של גדי גולדמן, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות ולחשיפה תקשורתית בטלוויזיה ובעיתונות.
במסגרת הפרויקט, נרתמו כמה מן האמנים גם להופעות באירועי התרמה שונים, והעמותות למען בעלי החיים השתמשו בשיר לקידום אימוץ כלבים.
בשנת 2012 יצרה קונספט אישי, "קלאסי-ג'אז", חיבור בין יצירות קלאסיות ומוזיקת ג'אז בעיבודים מקוריים שהיא כותבת.
מאז היא מקיימת קונצרטים בשיתוף עם הפסנתרנים אורית וולף, איגור אוסטרובסקי, בתיה שטיינבוק והכנר אקרט לורנצן.
לוי מלמדת ביצוע קולי בג'אז בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה, תל אביב, ומזה 20 שנה היא אחראית על התחום הווקאלי במגמת הג'אז בתיכון א' לאמנויות, תל אביב.
היא לימדה במוסדות נוספים למוזיקה וביניהם: בית ספר "רימון"; קונסרבטוריון רמת השרון - מסלול הג'אז; מכללת "הד" למוזיקה עכשווית, ת"א והמכללה לאמנויות הבמה, נתניה.
עם תלמידיה נמנים מארינה מקסימיליאן-בלומין, שבשנת 2006 המליצה עליה לוי לתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", ג'קו אייזנברג, אסתר רדא, מיקה שדה ועמירם עיני.
לוי השתתפה בתוכנית "בית ספר למוזיקה" בערוץ השני כחברה בוועדת השיפוט.
כיום, במקביל לפעילותה כיוצרת וזמרת, היא מלמדת מדיטציה, עוסקת בתטא הילינג ומרצה על תורות המזרח הרחוק.
בינואר 2014 יצא אלבומה של דפנה לוי Late Night Journey שבו מככב לצדה סקסופוניסט הטנור היהודי-אמריקני הנודע לו טבאקין .
האלבום הוקלט בתל אביב ובניו יורק ולקחו בו חלק מוזיקאי ג'אז בינלאומיים נוספים: הפסנתרן האיטלקי טוני פאנצ'לה, נגן הקונטרבס אסף חכימי (ישראל/ניו יורק), המתופף הסלובני גאספר ברטונצ'לי ונגן סקסופון הטנור מרטון קם.
באלבום עיבודים ייחודיים שלה לשירי ג'אז לצד שירים מקוריים.
מפיקת האלבום היא עדי אורין והיועץ האמנותי הוא ניצן קרמר.
את המאסטרינג לאלבום עשה אמן הסאונד דאג סקס בקליפורניה, שטיפל בין היתר גם באלבומיה של דיאנה קרול.
פסנתרן הג'אז הנודע קני בארון כתב על האלבום: "דפנה לוי היא זמרת נפלאה בעלת הבנה עמוקה של מסורת הג'אז.
יש לה אינטונציה מצוינת וחוש נהדר להרפתקנות והשתעשעות בשירה שלה.
אם אתם מחזיקים את האלבום הזה בידיכם, אתם יודעים על מה אני מדבר!".
לו טבאקין כתב עליו: "דפנה היא זמרת בעלת רגישות נדירה לג'אז.
שמחתי להיות חלק מפרויקט ההקלטות הנוכחי ואני בטוח שהישג מרשים זה שלה יכבוש אתכם."
במופעי ההשקה של האלבום אירחה לוי את הזמרת דפנה ארמוני, את נגן הקונטרבס הבינלאומי אדם בן עזרא, ואת הזמר-יוצר נתן כהן ("הנשמות הטהורות"), איתו היא מופיעה מאז פברואר 2014. שיתוף הפעולה עם נתן כהן העמיק והתרחב ובימים אלה (2015) השניים עובדים על מופע משותף, ואף הקליטו דואט שכתבו יחד.
שיריה של לוי מושמעים בתחנות הרדיו: 88FM, רשת א', רשת ב', רשת ג' וקול המוזיקה ובתחנות הרדיו השונות באינטרנט.