tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1962 קיבל אוברג חנינה מידי נשיא צרפת שארל דה גול.
הוא חזר לגרמניה, ומת כעבור שלוש שנים.
קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה היה הדוכס הריבון האחרון של סקסוניה-קובורג-גותה בקיסרות הגרמנית בין השנים 1900–1918. לאחר שהודח מהשלטון כתוצאה מהמהפכה הגרמנית הצטרף לשורות המפלגה הנאצית.
קרל אדוארד נולד ב-19 ביולי 1884 בבית קלרמונט בבריטניה כנסיך צ'ארלס אדוארד, הוא היה בנו של לאופולד, דוכס אולבני, שהיה בנה הצעיר של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ואשתו הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
אביו לאופולד שהיה חולה המופיליה נפטר שלושה חודשים לפני הולדתו ולכן כשנולד הוא ירש את התואר דוכס אולבני.
ב-1900 צ'ארלס אדוארד נבחר על ידי סבתו, המלכה ויקטוריה, לרשת את דודו הנסיך אלפרד כדוכס של סקסוניה-קובורג-גותה וזאת למרות שלא היה דובר גרמנית ולא ידע דבר אודות גרמניה ועל אף על הסתייגותה של אמו.
מכיוון שהיה קטין הדוכסות נשלטה על ידי העוצר הנסיך ארנסט שהיה חתנו של הדוכס הקודם.
כתוצאה מהיותו נכדה של המלכה ויקטוריה, קרל אדוארד היה דודנו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
הקיסר התעניין בחינוכו של דודנו הצעיר עד כדי כך שקרל אדוארד זכה לכינוי "בנו השביעי של הקייזר", הוא דאג שיתחנך במיטב המסורת הצבאית הפרוסית וחיתן אותו עם אחייניתו ויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין.
כמו רבים מבני האריסטוקרטיה הגרמנית ההתקוממות הקומוניסטית גרמה לקרל אדוארד זעזוע עמוק וביחד עם רבים מבני מעמדו הוא עבר רדיקליזציה פוליטית.
הוא היה מראשוני הנסיכים הגרמניים שתמך בפומבי בנאצים ובאדולף היטלר.
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון קרל אדוארד מונה לעמוד בראש אגודת הידידות האנגלו-גרמנית שבמסגרת תפקידו ביקר מספר פעמים בבריטניה מתוך כוונה לחזק את הקשרים בין שתי הארצות.
במיוחד קשר קשרים עם יורש העצר אדוארד, נסיך ויילס ושלח לברלין דיווחים אופטימיים על כך שהמלך העתידי מעוניין לשמור על קשרים טובים עם גרמניה, לאחר התפטרותו של אדוארד מכס המלכות יורשו ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת לא היה מעוניין בשום קשר עם קרל אדוארד.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא שימש כנשיא הצלב האדום הגרמני והחזיק בדרגת אובר-גרופנפיהרר באס אה.
שלושת בניו שירתו בוורמאכט, אחד מהם נפל כאשר מטוסו התרסק בחזית המזרחית ב-1943.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה קרל אדוארד נעצר על ידי צבא ארצות הברית בבוואריה.
אחותו הנסיכה אליס, רוזנת אתלון ובעלה אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון טסו לגרמניה לאחר שלמדו על מעצרו של קרל אדוארד והשתדלו בלי הצלחה אל שלטונות הצבא האמריקאי לשחררו.
הוא עמד לדין בבית משפט לדה-נאציפיקציה וכפר באשמה תוך שהוא טוען שלא ידע דבר על פשעי המשטר הנאצי, הוא נמצא אשם בתמיכה במשטר הנאצי, רוב אחוזותיו בגרמניה הוחרמו והוטלו עליו קנסות כבדים שרוששו אותו, מכיוון שמצב בריאותו היה שברירי הוא הצליח להתחמק מעונש מאסר.
קרל אדוארד נפטר בקובורג ב-6 במרץ 1954, ובנו פרידריך יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ירש את תאריו.
בשנת 1905 התחתן קרל אדוארד עם ויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, בתם של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין וקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הברון קרל תיאודור צו גוטנברג לבית גוטנברג, הוא פוליטיקאי גרמני מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU).
בשנת 1991 לאחר סיום לימודי התיכון ברוזנהיים, הצטרף גוטנברג לצבא גרמניה לחטיבת חיל רגלים מספר 23 בשירות הסדיר, בסיום שירותו הוא עזב את הצבא בדרגת סמל.
בשנת 1999 קיבל גוטנברג את תוארו בחוק ומשפט מאוניברסיטת ביירוית בביירוית שבגרמניה, אך לא המשיך לבחינות הארציות בנושא.
בשנת 2011 הצטרף גוטנברג ל כמדינאי נכבד.
כמו כן הוא מייעץ כסגן נשיא הנציבות האירופית לקידום חופש האינטרנט בנושאי שאלות החוץ.
כחבר הבונדסטאג משנת 2002 עד מרץ 2011, גוטנברג החזיק לתקופה קצרה את תפקיד המזכיר הכללי של מפלגתו, לפני שמונה לשר הפדרלי לכלכלה וטכנולוגיה בחודשים האחרונים של הקבינט הראשון של אנגלה מרקל ב-10 בפברואר 2009. לאחר שנכנס לתפקידו בקבינט, הוא הפך במהרה לאחד הפוליטיקאים הפופולריים ביותר של גרמניה.
מ-28 באוקטובר 2009 שימש גוטנברג כשר ההגנה של גרמניה בקבינט השני של מרקל.
בעקבות גילוי של הביקורת הציבורית על תארו הלימודי בוטל הדוקטורט שקיבל בעברו, ופרשה זו הובילה להתפטרותו מתפקיד שר הביטחון ב-1 במרץ 2011.
הברון קרל תיאודור צו גוטנברג נשוי לרוזנת שטפני פון ביסמרק-שנהאוזן.
השניים נפגשו בפסטיבל "מצעד האהבה" בברלין בשנת 1995, ונישאו ב-12 בפברואר 2000. יש להם שתי בנות, שנולדו בשנים 2001 ו-2002.
קרל-היינריך פון שטילפּנָגֶל היה גנרל ב, ממשתתפי קשר העשרים ביולי שבעקבותיו הוצא להורג.
קרל-היינריך פון שטילפנגל נולד ב-22 בינואר 1886 בברלין, והיה בנם של הגנרל-לויטננט הפרוסי הרמן פון שטילפנגל ושל אשתו לואיז לבית פריין פון דר טאן-רתסמהאוזן.
הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1904 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-115 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-1).
בשנים 1911–1914 השתלם באקדמיה הצבאית הפרוסית ובמלחמת העולם הראשונה שימש כקצין במטה הכללי של החזית המערבית, ובסוף המלחמה שימש כקצין מטה בדיוויזיה ה-18. הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
ב-1 באוקטובר 1935 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30. בפברואר 1938 הוא מונה לסגן הרמטכ"ל (סגנו של פרנץ האלדר), וב-20 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-30 במאי 1940 מונה שטילפנגל למפקד הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת.
לאחר כניעת צרפת היה שטילפנגל ראש ועדת שביתת הנשק הגרמנית-צרפתית שמושבה היה בוויסבאדן, וב-20 בדצמבר 1940 מונה למפקד הארמייה ה-17. במבצע ברברוסה השתתף בהצלחה בקרבות הכיתור הגדולים: קרב אומן וקרב קייב.
על כך עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
קיים קושי להסביר מדוע שטילפנגל, שיהיה לימים אחד מהקושרים האנטי נאציים האמיצים והמסורים ביותר, שיתף פעולה עם פשעי המלחמה בגזרתו.
אין עוררין כי לשטילפנגל, כמפקד ארמייה באזור גליציה, הייתה אחריות לרצח היהודים באזור לבוב בידי האיינזצגרופן, אם כי יש הסבורים שהסתייג מהמעשים, בהתחשב בעמדתו האנטי נאצית המאוחרת יותר.
המסמכים שיצאו ממטה הארמייה שלו לא מעידים על כך: הם כללו פקודות אנטישמיות קיצוניות, הוראות ליחס מחמיר יותר ליהודים בזמן פעולות תגמול נגד פרטיזנים, ועידוד אנטישמיות באוכלוסייה.
מצד שני, מבחינה מספרית, נרצחו בשטח של שטילפנגל פחות יהודים מאשר בשטחם של מפקדים אחרים כמו אריך פון מנשטיין וולטר פון רייכנאו.
כמו כן, מספר הקורבנות בגזרה עלה באופן משמעותי כאשר הוחלף שטילפנאגל בגנרל הרמן הות.
יש הרואים בכך עדות שניסה למתן בפועל את מעשי הרצח, אך גם החוקרים המקלים יותר אינם מתכחשים לעצם אחריותו.
ב-פברואר 1942 הועבר שטילפנגל לצרפת ומונה למושל הצבאי בצרפת הכבושה.
למרות הסתייגותו מהיטלר והנאצים הוא השליט בצרפת משלט דיכוי נוקשה בהוצאת בני ערובה, חברי מחתרת וקרוביהם להורג.
כמו באוקראינה, גם בצרפת הוא נשא באחריות לרדיפתם וגירושם של יהודי צרפת.
עם זאת, היינריך הימלר, מפקד הס"ס, טען שהיחסים העכורים בין שטילפנגל לס"ס האטו את גירוש היהודים למחנות השמדה, ובעקיפין, ששטילפנגל ניסה לחבל בגירוש.
בניו של שטילפנגל טענו לימים שהשואה הניעה אותו להצטרף לתנועת ההתנגדות הגרמנית, אך אין לכך הוכחות מוצקות.
בפועל, אפשר רק לשער מדוע שטילפנגל הצטרף למחתרת האנטי נאצית.
מכל מקום, מאז 1943 הוא הפך לאחד מחבריה המסורים והנאמנים ביותר.
הוא יצר קשר עם קבוצת הקושרים באמצעות עוזרו אוברסט-לויטננט סזר פון הופאקר, שהיה דודנו של קלאוס שנק פון שטאופנברג.
שטילפנגל פעל במהירות ביום ה-20 ביולי 1944. עוד לפני שהגיעו הידיעות על גורלו של היטלר, הוא מיהר ואסר בפריז 1200 אנשי אס אס, אס דה וגסטפו בידיעתו של גינתר פון קלוגה, מפקד החזית המערבית, יש האומרים שמתוך כוונה להוציאם להורג.
כאשר נודע שהיטלר לא נהרג, הורה לו פון קלוגה לשחרר אותם ויעץ לו ללבוש מדים אזרחיים ולהסתתר.
שטילפנגל קיבל פקודה להתייצב בברלין.
כקצין גאה הוא לא הסתתר אלא נסע לברלין עם נהגו ושומר ראשו.
בעברם ליד ורדן ביקש שטילפנגל לעצור ולהסתכל על שדה הקרב שם פקד על גדוד במלחמת העולם הראשונה.
בהגיעו לגדת נהר מז ירה בראשו.
הכדור עקר עין אחת ופגע קשה בשנייה.
הוא הובהל במצב של הכרה מעורפלת כשהוא פולט את שמו של רומל, לבית החולים בוורדן, שם הוצאה העין השנייה.
למרות פציעתו הוא הובא לברלין ונערך לו משפט בבית הדין העממי, כשהוא מוטל עיוור על מיטה צבאית והשופט רולנד פרייזלר מחרף ומגדף אותו.
הוא נידון למיתה והוצא להורג בתלייה בכלא פלצנזה ב-30 באוגוסט 1944.
קרל-הוברטוס פון באטלר הוא איש צבא גרמני לשעבר ששירת בדרגת גנרל בבונדסוור.
מוצאו של באטלר ממשפחת אצולה, והן אביו, רופרכט פון באטלר, והן דודו, פטר פון באטלר, שירתו בדרגת גנרל בוורמאכט.
לאחר שירות חובה צבאי הוכשר באטלר ב-1971 כקצין מילואים, ופיקד על גדוד הרגלים ה-101. ב-1975 קיבל תואר בסוציולוגיה ובהיסטוריה מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן שבמינכן, וב-1983 קודם לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגה בגדוד הרגלים ה-303.
ב-1999 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד החטיבה המוטסת ה-31. בין היתר ביצע משימת חוץ בקרואטיה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר נשלח לאפגניסטן, ופיקד על גדוד רב-לאומי שהיה מורכב מדנים, גרמנים, אוסטרים והולנדים.
באטלר פעל רבות לשיפור היחסים בין גרמניה לצרפת וזכה במספר אותות כבוד על כך.
פרש משירות צבאי ב-8 במרץ 2012.
גנרל-אוברסט קרל-אדולף הולידט (בגרמנית Karl-Adolf Hollidt; 25 באפריל 1891 – 22 במאי 1985) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הולידט נולד ב-25 באפריל 1891 בשפייר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-117 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-3 - הדוכסית).
במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת רגימנט המילואים ה-118 בחזית המערבית, ב-1 במרץ 1915 קודם לדרגת אובר לוטננט, וב-22 במרץ 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר הולידט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1933 הועלה הולידט לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-12. ב-1 בינואר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במרץ באותה שנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-1. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בנובמבר באותה שנה מונה למפקד אגד הרגלים ה-9.
עם פרוץ המלחמה מונה הולידט למפקד הדיוויזיה ה-52, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה.
ב-8 בספטמבר 1939 מונה הולידט לראש מטה הארמייה החמישית, ובהמשך מונה לראש מטה הפיקוד המזרחי.
ב-1 באפריל 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-25 במאי 1940 מונה לראש מטה הארמייה התשיעית, והשתתף עימה במערכה על צרפת.
ב-25 באוקטובר 1940 מונה הולידט למפקד הדיוויזיה ה-50, והשתתף עימה בקרב על יוון, כחלק מהקורפוס ה-30 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה חלק מהקורפוס ה-54 במסגרת הארמייה ה-11, וב-8 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-23 בינואר 1942 מונה הולידט למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-1 בפברואר הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בין 2 באפריל 1942 ל-12 ביוני 1942, החליף קרל שטרקר את הולידט בפיקוד על הקורפוס.
ב-23 בנובמבר 1942 מונה הולידט למפקד פלגת הארמייה הולידט, ולחם עימה במסגרת ניסיונות החילוץ של הארמייה השישית מכיס סטלינגרד.
ב-5 במרץ 1943, הפכה פלגת הארמייה שבפיקודו לארמייה השישית החדשה, שעימה לחם בקרבות על הנהר מיוס, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-17 במאי תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בספטמבר 1943 הועלה הולידט לדרגת גנרל אוברסט.
ב-8 באפריל 1944 פרש הולידט מהצבא, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקנים.
לאחר המלחמה נשפט הולידט במשפטי נירנברג על פשעי מלחמה, וב-27 באוקטובר 1948 נדון ל-5 שנות מאסר, אך ב-22 בדצמבר 1949 שוחרר הולידט מהכלא.
לאחר שחרורו התגורר הולידט בזיגן עד למותו ב-22 במאי 1985.
קרל, רוזן הסן-קאסל , היה הרוזן של הסן-קאסל בין 1670 ל-1730, ונחשב לאחד השליטים הטובים ביותר שהיו להסן-קאסל.
קרל נולד ב-3 באוגוסט 1654 בקאסל לווילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, ולהדוויג סופיה מברנדנבורג, בתו של גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1663 עלה לשלטון אחיו וילהלם השביעי, רוזן הסן-קאסל, אך וילהלם מת בגיל צעיר ב-21 בנובמבר 1670 וקרל עלה במקומו לשלטון.
בתחילה הייתה אמו עוצרת המדינה, ובשנת 1675 תפס קרל את השלטון.
קרל היה שליט מוצלח מאוד, הוא בנה את המדינה מחדש במשך תקופת שלטונו ארוכת השנים, השקיע בתשתיות וביצע רפורמות ומשך את ההוגנוטים הצרפתים למדינה מטעמים כלכליים.
בנוסף, השכיר קרל את חייליו למדינות אחרות בתור שכירי חרב, והיה השליט הראשון שעשה זאת.
בשנת 1685 נתן קרל את חלק מנחלותיו לאחיו הצעיר פיליפ, שהקים בהם את רוזנות הסן-פיליפסטאל.
ב-23 במרץ 1730 מת קרל בקאסל, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך.
בשנת 1673 התחתן קרל עם מריה אמליה מקורלנד, בתם של יאקוב קטלר, דוכס קורלנד ולואיזה שרלוטה מברנדנבורג, ונולדו להם 17 ילדים, מתוכם 14 שהגיעו לבגרות:
קרל-היינץ "צ'ארלי" קורבל הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק באיינטרכט פרנקפורט ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת המגן.
לקורבל 602 הופעות בבונדסליגה בין השנים 1972 ו-1991, כולן במדי איינטרכט פרנקפורט, והוא נחשב לשיאן ההופעות בבונדסליגה בכל הזמנים.
קורבל החל לשחק בקבוצה הבוגרת של איינטרכט פרנקפורט בשנת 1972 כאשר היה בן 18, ונשאר בה 19 עונות ברציפות.
בתקופה זו זכה ארבע פעמים בגביע הגרמני, ופעם אחת בגביע אופ"א בשנת 1980, לאחר ניצחון במפגש כפול מול בורוסיה מנשנגלדבך בגמר.
בשנת 1991 פרש קורבל ממשחק פעיל, לאחר שכבש 45 שערים ב-602 הופעות.
לקורבל שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, אך הוא מעולם לא שיחק בטורניר גדול.
קורבל אימן בין השנים 1995 ו-1996 באיינטרכט פרנקפורט, ואחר כך במועדוני חובבים.
נכון לשנת 2015, קורבל הוא מנהל האקדמיה לכדורגל של איינטרכט פרנקפורט, ובבעלותו חנות למוצרי ספורט בעיר הולדתו דוסנהיים.
קרל-היינץ שנלינגר היה כדורגלן גרמני ששיחק בעיקר בפ.צ.
קלן, במילאן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדות המגן השמאלי והבלם.
שנלינגר שנולד בדירן שבגרמניה, החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים והנוער בעירו דירן, ובשנת 1958 חתם בפ.צ.
קלן, כאשר היה בן 19. בעונת 1962 סייע שנלינגר לפ.צ.
קלן לזכות באליפות גרמניה, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה.
קלן לאחר שכבש שמונה שערים ב-84 הופעות בליגה, ועבר לשחק בסרייה א'.
בשנת 1963 החל שנלינגר לשחק במנטובה מהליגה האיטלקית, שם שיחק עונה אחת וכבש שני שערים ב-33 הופעות, ובמשחק הבכורה השיג עם קבוצתו ניצחון מפתיע בתוצאה 4-1 על מילאן.
בתום עונה זו עבר לרומא, גם שם שיחק עונה אחת, אותה סיים עם זכייה בגביע האיטלקי, וכבש שער אחד ב-29 הופעות.
בשנת 1965 חתם שנלינגר במילאן, במדיה שיחק תשע עונות, זכה בתארים רבים, והפך לאחד הכדורגלנים הגרמניים המצליחים ביותר מחוץ לגרמניה באותה תקופה.
בזירה המקומית זכה שנלינגר עם מילאן באליפות אחת, שלושה גביעים מקומיים.
בזירה הבינלאומית זכה שנלינגר עם מילאן בגביע אירופה לאלופות בעונת 1969, לאחר ניצחון 4-1 על אייאקס אמסטרדם במשחק הגמר, בו פתח.
באותה עונה זכה שנלינגר גם בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון במפגש כפול על אסטודיאנטס לה פלאטה מארגנטינה.
בנוסף, זכה שנלינגר פעמיים עם מילאן בגביע אירופה למחזיקות גביע.
הפעם הראשונה בשנת 1968, לאחר ניצחון 2-0 במשחק הגמר מול המבורג, והפעם השנייה בשנת 1973, לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר מול לידס יונייטד.
סך הכל צבר שנלינגר 222 הופעות בליגה במדי מילאן, ועזב את המועדון בשנת 1974.
בעונת 1974/75 חזר שנלינגר לגרמניה, וחתם בטניס בורוסיה ברלין, שם שיחק עונה אחת, ופרש ממשחק פעיל לאחר 19 הופעות במועדון.
שנלינגר הוא מהשחקנים הבודדים בהיסטוריה של הכדורגל הגרמני ששיחקו בארבעה מונדיאלים.
המונדיאל הראשון בו השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית היה מונדיאל 1958, בו היה בן 19 ושיחק בעיקר כמחליף.
למונדיאל 1962 הגיע שנלינגר כשחקן מוכח לאחר זכייה באליפות עם פ.צ.
קלן, אך נבחרתו הודחה ברבע הגמר.
שנלינגר שיחק גם במונדיאל 1966, בו הפסידה נבחרתו 4-2 במשחק הגמר לנבחרת אנגליה.
הטורניר הגדול האחרון בו השתתף היה מונדיאל 1970, בו כבש את שערו היחיד במדי הנבחרת בתוספת הזמן בחצי הגמר מול נבחרת איטליה, שהשווה את התוצאה ל-1-1, במשחק שכונה בדיעבד משחק המאה, לאחר שאיטליה ניצחה 4-3 בהארכה והעפילה למשחק הגמר.
בשנת 1971 ערך שנלינגר את הופעתו האחרונה בנבחרת, וסיים קריירה של 13 שנים בנבחרת עם 47 הופעות.
קרל, נסיך פרוסיה היה איש צבא ונסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
קרל נולד ב-29 ביוני 1801 בארמון שרלוטנבורג שבברלין לפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה.
בשנת 1811 בהיותו בן עשר, הצטרף קרל בדרגת לוטננט לצבא הפרוסי, ושירת ברגימנט המשמר.
בשנת 1820 הועלה קרל לדרגת מיור ברגימנט המשמר ה-1, ובשנת 1822 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-12. בשנת 1824 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1830 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2. בשנת 1832 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בשנת 1848 מונה קרל למפקח הכללי של הצבא, ובשנת 1854 מונה למפקד יחידות הארטילריה.
בשנת 1864 מונה קרל למושל העיר מיינץ, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1866.
בשנת 1882 החליק קרל ושבר את עצם הירך השמאלית, וב-21 בינואר 1883 מת קרל בביתו שבברלין, ומילותיו האחרונות היו "יחי הקיסר".
בשנת 1827 התחתן קרל עם מריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
קרל אברהרד הרווארת פון ביטנפלד היה גנרל-פלדמרשל גרמני אשר לחם בצבא הפרוסי במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמות איחוד גרמניה.
ביטנפלד נולד בעיר ורטר שבתורינגיה ב-4 בספטמבר 1796. הוא היה נצר למשפחה פרוסית עתיקת יומין אשר נזכרת במסמכים כבר משנת 1246. אביו היה הגנרל יוהאן אברהרד ארנסט הרווארת פון ביטנפלד (1753–1833), אשר לחם בשורות הצבא הפרוסי במלחמות צרפת המהפכנית ובמלחמות הנפוליאוניות.
אמו הייתה יוהנה פרדריקה אוגוסטה פון ארנסטדט (1765–1851), ושני אחיו היו הגנרלים הנס הרווארת פון ביטנפלד (1800–1881) ופרידריך הרווארת פון ביטנפלד (1802–1884).
פון ביטנפלד התגייס לצבא הפרוסי כמוסקטר ב-15 בפברואר 1811. בין השנים 1813-1815 הוא לחם במלחמת הקואליציה השישית (הידועה בגרמניה בשם "מלחמת השחרור"), והועלה לדרגת לויטננט.
הוא השתתף בקרבות ליצן, דרזדן, לייפציג ופריז.
בשנת 1835 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1839 מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-1 של המשמר, ונטל עמו חלק חשוב בדיכוי מהפכת מרץ 1848 בברלין, שפרצה במסגרת אביב העמים.
בשיאה של המהפכה, ללילה אחד בין 18 ל-19 במרץ מונה פון ביטנפלד למפקד הטירה המלכותית.
בשנת 1850 קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-16. בשנת 1852 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובשנת 1854 מונה למפקד המבצר של מיינץ.
בשנת 1856 הועלה לדרגת גנרלוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-7. בשנת 1860 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וקיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-7 (הווסטפלי).
בשנת 1864 מונה לראש מטהו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
הוא לחם עם הקורפוס שבפיקודו במלחמת שלזוויג השנייה, וב-29 ביוני 1864, הביס את הדנים בקרב אלס שהיה הקרב הגדול האחרון של המלחמה.
על פעולותיו, עוטר בעיטור הפור לה מריט.
ב-21 באוגוסט קיבל את צלב האבירים של המסדר הצבאי של מריה תרזה מטעם האימפריה האוסטרית.
ב-29 ביוני 1865 מונה למפקד הקורפוס ה-8. עם פרוץ מלחמת אוסטריה–פרוסיה מונה למפקד ארמיית האלבה שכללה את הקורפוסים ה-7 וה-8. הארמייה שלו נעה אל ממלכת סקסוניה לצד הארמייה הראשונה בפיקודו של הנסיך פרידריך קרל, וכבשה את דרזדן.
ב-22 ביוני 1866 נעה הארמייה שלו אל בוהמיה, וכבשה את רומבורק וסלוקנוב ללא קרב.
לאחר המלחמה הוחזר לפקד על הקורפוס ה-8, ומאוחר יותר הועבר לפקד על המחוז הצבאי ה-7. מ-1867 עד 1870 הוא היה חבר ברייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
הוא לא פיקד על כוחות במלחמת צרפת–פרוסיה, אולם מילא תפקידי ניהול ומטה חשובים.
בשנת 1871 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
עוד באותה שנה הוא פרש מהצבא וחי בבון עד מותו ב-2 בספטמבר 1884 יומיים לפני יום הולדתו ה-88.
ב-23 במאי 1823 נישא ביטנפלד לאשתו הראשונה, קרולינה שולצה, אשר מתה ב-2 במאי 1828 בלי שילדה לו ילדים.
ב-22 ביוני 1831 הוא נישא לסופי פון שולטן, בתו של הגנרל הפרוסי וילהלם פון שולטן.
היא ילדה לו חמש בנות, וארבעה בנים שכולם שרתו בצבא הגרמני והגיעו לדרגות בכירות.
קרל אבּרהם היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי יהודי גרמני חשוב.
מהמוקדמים והמשפיעים שבין הפסיכואנליטיקאים, שיתף פעולה עם זיגמונד פרויד, שנהג לכנותו "התלמיד הטוב ביותר".
קרל אברהם נולד בברמן בגרמניה, הבן הצעיר מבין שני הילדים של משפחה יהודית מבוססת מהמבורג: נתן אברהם (1915–1842), מורה לדת שהפך לבעל חנות כל-בו ואידה לבית אופנהיימר, בת דודה שלו.
אבותיו התיישבו בגרמניה במאה ה-17. כילד גדל קרל אברהם בבית בן שלוש קומות, יחד עם הוריו, אחיו מקס, שהיה חולה אסתמה, שתי דודות רווקות ומטפלת.
למד בגימנסיה בברמן והצטיין בלימודים, במיוחד בשפות קלאסיות ומודרניות.
אחרי ילדות די מוגנת בחסות אמו הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת וירצבורג (1895), שם התחיל ללמוד רפואת שיניים אך עבר כעבור זמן קצר ללימודי רפואה כללית.
המשיך באוניברסיטת ברלין וסיים את התואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת פרייבורג.
בימי לימודיו האקדמיים אהב לכתוב שירה ואת הזמן הפנוי הקדיש, בין השאר, לספורט - בעיקר טניס ושחייה ולטיולים בהרים.
בתום הלימודים התקבל לעבודה בציריך כעוזרו של אויגן בלוילר בבית החולים בורגהלצלי.
הכיר שם את קרל גוסטב יונג שסיפר לו על עבודתו של פרויד, וכתוצאה מכך נסע לווינה והיה לתלמידו ולמקורבו של פרויד.
אברהם השתתף בדצמבר 1907 לראשונה ב"חברה הפסיכולוגית של יום ד'" שהתארגנה סביב פרויד.
בשנת 1908 התיישב בברלין ופעל שם כפסיכואנליטיקאי הפרטי הראשון ולזמן-מה היחיד בבירת גרמניה.
במהלך השנים, על אף ההסתייגות של הממסד הפסיכיאטרי המקומי, הפכה הקליניקה שלו ידועה ומשגשגת.
אברהם עסק בטיפולים שמונה שעות ביממה והלין על כך שלא נשאר לו מספיק זמן למדע.
עם זאת, הוא הרבה לכתוב מאמרי סקירה על הספרות הפסיכואנליטית, פרסם מחקרים קליניים, מסות על פסיכואנליזה יישומית בתחומים שונים ומגוונים, לרבות בתחום האמנות המודרנית או הדת במצרים העתיקה.
נודע בעיקר במאמריו על התפתחות הליבידו.
ב-1910, יחד עם מקס אייטינגון ייסד את המכון הפסיכואנליטי של ברלין שכלל תחילה חמישה חברים, ועמד בראשו עד לפטירתו.
פסיכואנליטיקאים ידועים רבים מאירופה ומאמריקה - כדוגמת אריך פרום, מייקל באלינט ורנה שפיץ, למדו או התמחו שם.
במהלך השנים עם תלמידי קרל אברהם נמנתה שורה ארוכה של מטפלים כמו פרנץ אלכסנדר, פליקס בהם, הלנה דויטש, רודולף פרסטר, אדוארד גלובר, ג'יימס גלובר, קארן הורני, מלאני קליין, הנס ליברמן, יוזינה מילר לבית אבסן, קרל מילר-בראונשווייג, שאנדור ראדו, תאודור רייק, ארנסט זימל, אליקס סטרייצ'י, משה וולף.
חכמתו, שיטתיותו ואופיו השלו הפיחו שליטה עצמית ושכל ישר בחבורת החסידים של פרויד.
אברהם מת בגיל 48 מסיבוך של זיהום או אולי גידול בריאות.
בינואר 1906 התחתן אברהם עם הדוויג לבית בירגנר (Bürgner 1969-1878), אחות ידידו, עורך הדין הנס בירגנר, אותה הכיר בברלין בשנת 1901.
נולדו להם שני ילדים - הילדה (1971-1906),ילידת ציריך, וגראנט אברהם (יליד ברלין 1910) שנאלצו בשנת 1938 יחד עם אמם להימלט לאנגליה מפני המשטר הנאצי בגרמניה.
הילדה אברהם הייתה בעצמה לפסיכואנליטיקאית וכתבה ספר ביוגרפיה על אביה.
אברהם הובא לקבורה לבית העלמין בליכטרפלדה - ברלין בחלקת "קברות הכבוד" של הלאנד ברלין.
לוח זיכרון הוצבה על בית מגוריו לשעבר בדרך ביסמרק (Bismarckallee) מס.14 ובשנת 2006 הוצב לוח משותף לזכרם שלו ושל פרויד, בבית ברחוב ראנקה 24 בברלין.
במלאת יובל להקמתו, בשנת 1970 אימץ המכון הפסיכואנליטי בברלין את שמו של קרל אברהם ונקרא "המכון ע"ש קרל אברהם".
בשנת 2012 רחוב בעיר הולדתו, ברמן, קיבל את שמו.
כתביו, מאמריו, ותכתובתו עם פרויד ועמיתים אחרים נקבצו במספר ספרים:
Gesammelte Werke in zwei Bänden (מחקרים פסיכואנליטיים) בעריכת יוהאנס קרמריוס - הדפסה חוזרת ב-1999 בהוצאה לאור
1965 - Sigmund Freud, Karl Abraham: Briefe 1907–1926. זיגמונד פרויד, קרל אברהם - מכתבים 1905–1926, בעריכת הילדה אברהם וארנסט ל.
מהדורה מתוקנת - 1980 - הוצאה לאור ס.
פישר, פרנקפורט על נהר מיין
הרמנס, בגני כרכים, מהדורה מקיפה, הוצאה לאור טוריה + קאנט, וינה
גרופנפיהרר קרל-גוסטב זאוברצווייג היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על יחידות וואפן אס אס הרריות במלחמת העולם השנייה, היחידות שאוישו בעיקר על ידי מתנדבים מוסלמים נוצלו בעיקר למלחמה בפרטיזנים ביוגוסלביה, במהלך מבצעים אלו ביצעו היחידות פשעי מלחמה רבים, לאחר המלחמה העדיף זאוברצוויג להתאבד מאשר לעמוד לדין על מעשיו.
זאוברצווייג נולד ב-1 בספטמבר 1899 כבנו של רופא בעיר וישק שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
כיום שם העיר וישוקה והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
ב-28 בספטמבר 1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כצוער, והוצב ברגימנט הגרנדירים ה-12 (ברנדנבורג - הנסיך קרל מפרוסיה).
הוא לחם בשורות הרגימנט במלחמת העולם הראשונה, נפצע, ופרט לשתי המחלקות של צלב הברזל קיבל גם את אות הפציעה בשחור.
ב-17 במאי 1917 הועלה לדרגת פהנריך, וב-25 באוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת לויטננט.
עם סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, עבר לשרת ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי ניהול ומטה.
ב-15 בדצמבר 1924 נישא לאירנה גייס, אשר ילדה לו בן אחד, דיטר, אשר לימים נהיה פוליטיקאי.
בקיץ 1925 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובמרץ 1932 היה מעורב בתאונת מטוס שאילצה אותו לפרוש מהצבא לזמן מה.
ב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 ביולי של אותה שנה הועבר לשמש כמדריך טקטיקה בבית הספר לתותחנות.
ב-1 באוקטובר 1934 עם הפיכתו של הרייכסווהר לוורמאכט, עבר להיות מורה בבית הספר הצבאי החדש בהאלה, ובסתיו 1936 מונה לראש אגף האפסנאות של הקורפוס ה-11, וב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת מיור, וב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ב-1 באפריל של אותה שנה הועבר למטה של הקורפוס ה-17.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה זאוברצווייג קצין מטה בקורפוס ה-17, והוא לחם עמו במהלך המערכה בפולין ב-1939. בסוף ספטמבר של אותה שנה הועבר למחלקת החינוך של המטה הכללי, ובאמצע דצמבר הוחזר לקורפוס ה-11. הוא לחם במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, וב-1 ביוני 1940 נפצע דרומית-מזרחית לדנקירק.
ב-1 ביוני 1941 מונה למפקד הרגימנט ה-466, והוביל את הרגימנט כחלק מהדיוויזיה ה-257 במבצע ברברוסה.
ב-18 באוגוסט 1941 נפצע מגושי סלע שחדרו לעינו, ונאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הרגימנט.
הוא החלים באזור אוקטובר של אותה שנה, הוא מונה למפקד הרגימנט ה-306, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-211 ושימש ככוח כיבוש בברטאן שבצרפת.
באמצע ינואר 1942 התפטר מתפקידו והועבר למילואים.
ב-1 בפברואר של אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במאי מונה למפקד רגימנט המילואים ה-131 בברנו.
בסוף אוקטובר התפטר גם מתפקיד זה, והועבר למלא תפקידי מטה עבור הOKH.
החל מ-1 בנובמבר הוא היה ראש מחלקת החינוך, וב-1 באוגוסט 1943 הועבר לוואפן אס אס, וקיבל דרגת אוברפיהרר.
שבוע לאחר מכן קיבל את הפיקוד על דיוויזיית אס אס הררית ה-13 "הנדשאר", מידיו של הרברט פון אובוורצר הדיוויזיה הורכבה ברובה ממתנדבים בוסנים מוסלמים.
הדיוויזיה התאמנה בצרפת, וזאוברצווייג נודע ביחסו האבהי והחם כלפי חייליו, ונהג לפנות אליהם בתואר "ילדים".
בימים 16-17 בספטמבר 1943, אחד מחיילי הדיוויזיה, כנראה סוכן קומוניסטי, יזם מרידה שבמהלכה נרצחו חמישה קצינים גרמנים.
מרידה זו הדאיגה את זאוברצווייג מאוד, והוא פסל חיילים רבים מטעמי חוסר התאמה פוליטית, וכשמונה מאות מתוכם נשלחו לעבודה בגרמניה.
ב-1 באוקטובר הועלה זאוברצווייג לדרגת בריגדפיהרר.
באותו חודש נשלחה הדיוויזיה לגרמניה לצורך השלמת האימונים, וזאוברצווייג אירח במפקדתו את חג' אמין אל-חוסייני והיינריך הימלר, שהתרשמו מאוד מביצועי הדיוויזיה.
באמצע פברואר 1944 הועברה הדיוויזיה לבוסניה והרצגובינה.
בנאום שנשא בפני אנשיו בהגיעם לגבול הבוסני סיפר: "הצלחתי לאחרונה לנסוע ברחבי כמעט כל בוסניה מה שראיתי זעזע אותי.
השדות נחו מעובדים, הכפרים שרופים והרוסים...
לנוכח הצלחתה של הדיוויזיה הוחלט להקים דיוויזיה נוספת על אותו עיקרון, וכך הוקמה דיוויזיית אס אס הררית ה-23 "קאמא".
ב-21 ביוני 1944 נכללו שתי הדיוויזות במסגרת קורפוס אס אס הררי התשיעי, שזאוברצווייג מונה כמפקדו.
בהתאם לכך, הוא הועלה לדרגת גרופנפיהרר.
הקורפוס נכלל במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה ולחם בפרטיזנים בקרואטיה.
בדצמבר של אותה שנה מאס הימלר בזאוברצווייג שאותו החשיב לאדם לא-יציב, ומינה את קרל פפר-וילדנברוך כמפקד הקורפוס במקומו.
בינואר 1945 חזר לוורמאכט בדרגת גנרל לוטננט, ופיקד על כוחות במסגרת קבוצת ארמיות H.
הוא נכנע לצבא הבריטי, וב-26 בספטמבר 1945 פרסם דו"ח על פעילותו שהפך לימים לאחד המסמכים החשובים בחקר תולדותיה של דיוויזיית האס אס הררית ה-13. הוא נעצר במחנה הריכוז נוינגמה בעיר המבורג, והתאבד בו ב-20 באוקטובר 1946 כאשר נודע לו כי עומדים להסגיר אותו ליוגוסלביה שם היה צפוי להישפט.
קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך היה משנת 1758 הדוכס של דוכסויות סקסוניה-ווימאר וסקסוניה-אייזנך, שאותם איחד בשנת 1809 לדוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ולאחר מכן היה הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך בין השנים 1815–1828.
קרל אוגוסט נולד ב-3 בספטמבר 1757 בוויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, והיה בנם הבכור של ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך ואנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתו של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
ב-28 במאי 1758 מת אביו ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וקרל אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
אולם מחמת היותו קטין, שלטה אמו אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל כעוצרת עד לשנת 1775.
ב-3 באוקטובר 1775, זמן קצר לאחר שתפס את השלטון, התחתן קרל אוגוסט עם לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט.
ב-7 בנובמבר 1775 הגיע יוהאן וולפגנג פון גתה לוויימאר, על פי הזמנתו של קרל אוגוסט.
החודשים הראשונים שפעו חגיגות, מסיבות ופריקת עול מכל סוג.
ב-14 ביוני 1828 מת קרל אוגוסט בגראדיץ שבפרוסיה, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-3 באוקטובר 1775 התחתן קרל אוגוסט עם לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט (; 24 בספטמבר 1704 - 29 באוגוסט 1763), היה נסיך ולדק ופירמונט בין השנים 1728–1763, ומפקד הצבא ההולנדי במלחמת הירושה האוסטרית.
קרל אוגוסט נולד ב-24 בספטמבר 1704 בהנאו לפרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק וללואיזה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, בתם של כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד וקתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין.
בשנת 1725 החל קרל אוגוסט בשירות צבאי, ולאחר תקופת שירות קצרה בצבא הצרפתי התגייס לצבא הפרוסי.
בשנת 1728 פרש קרל אוגוסט מהצבא וטייל באיטליה, ובאותה שנה מת אביו פרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק ופירמונט, וקרל אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת הירושה הפולנית שירת קרל אוגוסט כגנרלוואכטמייסטר בצבא האוסטרי, ולחם תחת פיקודו של אויגן, נסיך סבויה במערכה על הריין בשנת 1735. במהלך מלחמת הירושה האוסטרית פיקד קרל אוגוסט על הצבא ההולנדי, ואף הצטיין בכמה קרבות, אולם לבסוף הוחלף על ידי וילם הרביעי, נסיך אורנז'.
בשנת 1746 הועלה קרל אוגוסט לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרומית הקדושה.
קרל אוגוסט ניסה לכסות את הגירעונות הגדולים שהיו בנסיכות, אולם מאידך שיפץ והרחיב את טירת ארולזן.
בנוסף התיר קרל אוגוסט כניסה של יהודים לנסיכות, ובלבד שיש להם סכום של 1,000 טאלר.
במהלך מלחמת שבע השנים הייתה הנסיכות תחת כיבוש צרפתי, וטירת ולדק אף נהרסה בהפגזות.
ב-29 באוגוסט 1763 מת קרל אוגוסט, ובנו פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
ב-19 באוגוסט 1741 התחתן קרל אוגוסט עם כריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה מנסאו-זארבריקן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
כריסטיאן אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט (1744–1798)
קרל אוגוסט, נסיך הכתר של סקסוניה-ויימאר-אייזנך היה נסיך הכתר של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אולם מכיוון שמת קודם לאביו לא ירש את הכתר, ובנו עלה לשלטון לאחר מות אביו ב-1901.
קרל אוגוסט נולד ב-31 ביולי 1844 בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, לקרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ולסופיה, נסיכת הולנד, בתם של וילם השני, מלך הולנד ואנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
קרל אוגוסט התחנך בצעירותו על ידי מוריץ פרמרן ובאוניברסיטת ינה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת היידלברג.
לאחר מכן התגייס קרל אוגוסט לצבא סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ואף לחם עמו במלחמת צרפת–פרוסיה, ובינואר 1871 השתתף בשם אביו בטקס ההכרזה על הקמת הקיסרות הגרמנית בארמון ורסאי.
מכיוון שהיה נכדו של וילם השני, מלך הולנד, היה קרל אוגוסט השני בתור לרשת את המלוכה מ-1890 עד מותו.
ב-20 בנובמבר 1894 מת קרל אוגוסט בקאפ מרטין בצרפת משחפת.
ב-1901 מת אביו קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ובנו וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
ב-26 באוגוסט 1873 התחתן קרל אוגוסט עם פאולינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של הרמן, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך ואוגוסטה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1876–1923)
קָרל אוֹבֶה קנאוסגורד (בנורווגית: Karl Ove Knausgård; נולד ב-6 בדצמבר 1968) הוא סופר נורווגי המתגורר בשוודיה.
יצירת הביכורים של קנאוסגורד, רומן בשם מחוץ לעולם (Ute av verden), התפרסמה ב-1998. הרומן זכה בפרס מבקרי הספרות הנורווגיים.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הפרס שהוא הוענק לספר ביכורים.
הנובלה השנייה שלו, לכל זמן (En Tid for Alt, יצירה ששמה שאוב מספר קהלת – "לכל זמן ועת לכל חפץ"), מספרת את סיפוריהם של מלאכים על פני כדור הארץ תוך שילוב חלקי של סיפורים תנ"כיים.
הספר זכה למספר פרסים והיה מועמד לפרס מועצת הספרות הנורדית ולפרס הספרותי הבין-לאומי של דבלין .
הניו יורק רוויו אוף בוקס כינה את הספר "מוזר, מחוספס, נפלא".
שני ספריו הקודמים של קנאוסגורד זכו לשבחי הביקורת, אך סדרת הספרים האוטוביוגרפית שלו, "המאבק שלי" (Min Kamp), פרסמה את שמו בכל נורווגיה.
הסדרה פורסמה בין 2009 ל-2017 וזכתה להצלחה מסחרית, נמכרה בכחצי מיליון עותקים בנורווגיה, תורגמה ל-22 שפות ועוררה מחלוקת רבה.
החשיפה האישית של קנאוסגורד – חייו האישיים, יחסיו עם אביו השתלטן והאלים, תיאור בני משפחתו וחבריו – התקבלה בביקורת בחברה הנורווגית הלותרנית השמרנית.
גם שם הסדרה, כשם ספרו של היטלר, מיין קאמפף, עורר ביקורת.
בריאיון עם אשתו הראשונה, טוניה אורסלנד (Tonje Aursland), שמופיעה בחלק מספרי הסדרה, הודה קנאוסגורד שעשה "עסקה פאוסטיאנית" – הוא זכה להצלחה ספרותית, מסחרית וביקורתית, אבל הקריב את יחסיו הטובים עם חברים ובני משפחה.
בשנת 2011 היה קנאוסגורד יועץ לפרויקט של מתרגמי התנ"ך לנורווגית.
בשנת 2013 פרסם אוסף מאמרים, "אמריקה של הנפש: כתבים, 1996–2003" (Sjelens Amerika) והחל בעיבוד ספרו "מחוץ לעולם" לתסריט.
בין 1999 ל-2002 היה קנאוסגורד עורך-שותף של Vagant, מגזין ספרותי נורווגי שנוסד בשנת 1988. עד 1999 פעל המגזין באוסלו ומאז – בברגן.
קנאוסגורד פרסם במגזין מאמרים על כתיבתו של דון דלילו והקומדיה האלוהית של דנטה וכן ראיונות עומק עם סופרים נורווגיים.
בשנת 2010 הקים עם אחיו אינגבה הוצאת ספרים, "פליקן" (Pelikanen).
בהוצאה יצאו בין היתר ספריהם של פטר הנדקה וסטיג לרסון.
קנאוסגורד נולד באוסלו, גדל בטרומאיה שבארנדל, בקריסטיאנסנד, ולמד אמנות וספרות באוניברסיטת ברגן.
קנאוסגורד נישא לטוניה אורסלנד, התגרש, נישא ללינדה בוסטרום, עמה נולדו לו ארבעת ילדיהם, והתגרש ממנה.
כיום נשוי קנאוסגורד לאשתו השלישית, מיכל שביט, עמה נולד לו ילד אחד.
פרס אוסטריה לספרות אירופית, 2017.
פרס בראגה , פרס קרן הספרות הנורווגית, 2009.
פרס "ספר השנה" של השבועון הנורווגי מורגנבלאדט , 2010.
פרס מבקרי הספרות הנורווגיים, 1998.
מוות במשפחה, תרגמה דנה כספי, הוצאת מודן, 2014.
גבר מאוהב, תרגמה דנה כספי, הוצאת מודן, 2016.
ילדות, תרגמה דנה כספי, הוצאת מודן, 2017.
לרקוד בחשכה, תרגמה דנה כספי, הוצאת מודן, 2018.
גשם חייב לרדת, תרגמה דנה כספי, הוצאת מודן, 2019.
קרל-אריוון האוב הוא איש עסקים מיליארדר גרמני.
מנכ"ל (במשותף עם אחיו) של חברת ההחזקות טנגלמן גרופ .
בנו הבכור של אריוון האוב (1932–2018) שניהל בשעתו את טנגלמן גרופ.
המשפחה נמנית בין המשפחות העשירות בעולם לפי פורבס.
למד כלכלה ומדעי החברה באוניברסיטת סנט גאלן בסנט גאלן , שווייץ.
התמחה בתפקידים שונים בקבוצת טנגלמן ומשנת 2000 הוא מנהיג את החברה יחד עם אחיו הצעיר יותר כריסטיאן ו.
האוב נחשב לגולש סקי מנוסה, באפריל 2018 מסרו הרשויות כי הוא התאמן לקראת תחרות סקי באתר סקי על המטרהורן, ולא שב למלון שבו התאכסן בעיירה צרמט.
הוא גלש בגפו ואפשר שהחליק לסדקים בקרחונים שבאזור בו גלש.
בשל העובדה שמשלחות חיפוש וחילוץ נכשלו בעבר באיתור נעדרים באזור זה, מוגדר האוב נעדר.
באפריל 2024 פורסם שקרל-אריוון האוב גר במוסקבה עם המאהבת שלו.
קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג , היה נסיך נסאו-ויילבורג בין השנים 1719–1753.
קרל אוגוסט נולד בויילבורג ב-17 בספטמבר 1685, ליוהאן ארנסט, נסיך נסאו-ויילבורג ולמריה פוליקסנה מליינינגן-הארטנבורג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן נסאו-אידשטיין והנרייטה דורותיאה מאטינגן-אטינגן.
בצעירותו הוא עבד כדיפלומט של סקסוניה, ובמשך זמן מה הוא היה השגריר הסקסוני בפריז.
בשנת 1719 מת אביו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג, וקרל אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
בשנים 1733 ו-1734 פיקד קרל אוגוסט על הכוחות הקיסריים על הריין במהלך מלחמת הירושה הפולנית, כגנרל חיל הפרשים הקיסרי.
בשנת 1737 הוא קיבל את תואר הנסיך, אשר הוענק למשפחתו בשנת 1688, אולם רק מעתה ואילך הוא הפך לרשמי והקנה לו מקום בדיאט הקיסרי.
ב-9 בנובמבר 1753 מת קרל אוגוסט בוויילבורג, ובנו קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג עלה במקומו לשלטון.
ב-17 באוגוסט 1723 התחתן קרל אוגוסט עם אוגוסטה, נסיכת נסאו-אידשטיין, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן נסאו-אידשטיין והנרייטה דורותיאה מאטינגן-אטינגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
קרל-וילהלם פון שליבן , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון שליבן נולד ב-30 באוקטובר 1894 באייזנך, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-11 באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס פון שליבן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט המשמר ה-3, וב-26 בספטמבר אותה שנה נפצע קשה באחד הקרבות.
ב-11 בנובמבר 1914 נהרג אביו, וילהלם פון שליבן, שהיה מפקד רגימנט המילואים ה-83, באחד הקרבות.
בשנת 1916 חזר פון שליבן לחזית, ובינואר 1918 אושפז שוב בשל מחלה, ולאחר מכן סופח כקצין מטה בקורפוס ה-60 עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף פון שליבן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1929 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 באוקטובר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-12 באוקטובר 1937 הוא מונה לקצין אג"ם בקורפוס ה-13, וב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת שימש פון שליבן כקצין אג"ם בקורפוס ה-13, וב-15 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-108 בדיוויזיה ה-4 שהוסבה לדיוויזיית הפאנצר ה-14. פון שליבן לחם עם הרגימנט במהלך המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה, וב-1 באוגוסט 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
בקיץ 1942 לחם פון שליבן עם יחידתו במהלך מבצע מקרה כחול, וב-2 ביולי הוענק לו על פעולותיו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-20 ביולי 1942 הוא מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-4, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4, ופיקד עליה עד לנובמבר אותה שנה.
ב-8 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-208, שהייתה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, וב-17 במרץ אותה שנה הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-18, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-12 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-709, שהייתה מוצבת בנורמנדי, וב-1 במאי 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-6 ביוני 1944 הותקפה הדיוויזיה בפיקודו, על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-4 שנחתה בחוף יוטה, כחלק מהפלישה לנורמנדי.
פון שליבן פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרב על שרבור, וב-26 ביוני נכנע עם שרידיה לצבא האמריקני.
בתחילה שהה פון שליבן במחנה שבויים אמריקני, אולם לאחר מכן הועבר לטרנט פארק הבריטי, ממנו שוחרר ב-7 באוקטובר 1947. לאחר שחרורו התגורר פון שליבן בעיר גיסן, עד למותו ב-18 ביוני 1964, והוא בן 70 שנים.
קרל אוגוסט, נסיך הכתר של סקסוניה-ויימאר-אייזנך היה נסיך גרמני וראש בית סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
הוא נולד בשלוס וילהלמשטאל, כבנו הבכור ויורשו של וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ואשתו השנייה, פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן ואדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד.
ב-9 בנובמבר 1918 נאלץ אביו לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
מכיוון שהיה שליט שנוא על תושבי הדוכסות, עקב התנהגותו הגסה, שמחו מאוד התושבים על התפטרותו, והוא ברח עם משפחתו לאחוזת המשפחה בהיינריכאו שבשלזיה.
בשנת 1923 מת אביו, וקרל אוגוסט הפך לראש בית סקסוניה-ויימאר-אייזנאך.
עד 1922, קרל אוגוסט היה השלישי בסדר הירושה של ממלכת הולנד, אולם באותה שנה נחקק תיקון לחוקה שרק צאצאיה של וילהלמינה יוכלו למלוך בהולנד.
קרל אוגוסט היה קצין בוורמאכט ושירת בגדוד טנקים.
ביוני 1945 הוא ברח עם משפחתו למערב גרמניה, ממש לפני שהצבא האדום החליף את הכיבוש האמריקאי בתורינגיה.
קרל אוגוסט מת ב-14 באוקטובר 1988 בשיינן על גדות אגם קונסטנץ, מבלי שחזר אי פעם למולדתו, ובנו מיכאל ירש את תאריו.
ב-5 באוקטובר 1944 התחתן קרל אוגוסט בטירת וארטבורג עם הברונית אליזבת פון ונגנהיים-וינטרשטיין, בתם של הברון אותמר פון ונגנהיים-וינטרשטיין ומוד פון טרויצשלר, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
אליזבת סקסוניה-ויימאר-אייזנך (נולדה ב-22 ביולי 1945), התחתנה עם מינדרט דידריק דה קאנט.
מיכאל, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך (נולד ב-15 בנובמבר 1946), התחתן עם רנטה הנקל, ולאחריה התחתן עם דאגמאר הנינגס.
ביאטריס-מריה סקסוניה-ויימאר-אייזנך (נולדה ב-11 במרץ 1948), התחתנה עם מרטין דוידסון.
קרל-הנס לונגרסהאוזן היה גנרל בצבא הגרמני שפיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
לונגרסהאוזן נולד ב-20 ביולי 1896 בדרמשטאדט, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-14, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נותר לונגרסהאוזן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-8, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
לונגרסהאוזן לחם עם גדודו במהלך הפלישה לפולין והמערכה על צרפת, וב-1 בנובמבר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 ביוני 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-7, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה.
ב-1 באפריל 1942 הוא מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-7, וב-1 באוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
ב-13 ביולי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-90, וב-10 באוגוסט הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-164. ב-1 באוקטובר הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף אותו חודש לחם עם הדיוויזיה בקרב אל עלמיין השני.
לאחר מכן לחם עם הדיוויזיה במערך המערכה בתוניסיה, וב-23 במאי 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית סרדיניה, וב-6 ביולי 1943 שונה שמה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90. ביולי 1944 הוא מונה למפקח על היחידות האיטלקיות של הוורמאכט שפעלו ב"OB Südwest" תחת פיקודו של אלברט קסלרינג עד ה-1 במרץ 1945.
לאחר המלחמה הוא חזר להתגורר בדרמשטאדט, עד מותו ב-27 בדצמבר 1975.
קרל נתן אופנהיימר היה ביוכימאי יהודי-גרמני.
קרל נתן אופנהיימר היה בנו האמצעי של ד"ר יוליוס אופנהיימר, רב בקהילה הרפורמית הבדלנית שנוסדה על ידי שמואל הולדהיים בברלין.
משפחתו של אביו הייתה ממגורשי ספרד, והגיעה דרך הולנד לאוסלר (Uslar- השוכנת צפונית-מערבית לגטינגן).
משפחתה הגיעה לברלין בסוף המאה ה-17. החינוך בבית אופנהיימר הצטיין באווירת אמון וחופש תוך הקפדה ללא עוררין על אמירת האמת.
אחיו של קרל אופנהיימר, היה פרופ' פרנץ אופנהיימר, רופא, כלכלן וסוציולוג יהודי-גרמני.
אחותו הייתה משוררת הילדים פאולה דהמל שנישאה למשורר הגרמני ריכרד דהמל .
אחותו אלישבע נישאה לאגיפטולוג הגרמני גאורג שטיינדורף.
אופנהיימר למד כימיה ורפואה בברלין ובפרייבורג, וקיבל את הדוקטורט בשנת 1894. ב-1897 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
לאחר שעבד כמרצה באוניברסיטה בארלנגן, הגיע למכון הפיזיולוגי לבעלי חיים של האוניברסיטה החקלאית בברלין בשנת 1902, שם מונה לפרופסור כבוד לביוכימיה בשנת 1908.
בשנת 1915 מונה אופנהיימר לאחראי על התזונה העממית בחברה החדשה Zentral-Einkaufs-Gesellschaft (חברת הרכש המרכזית - ZEG) בברלין.
בשנת 1917 מונה לראש המחלקה המדעית של GA Krause & Co.
בצעירותו, כתב אופנהיימר ספרי לימוד, בנושאי כימיה אורגנית ואנאורגנית, שהופצו ביותר מ-100,000 עותקים, תורגמו לשפות רבות והפכו לספרי הכימיה הפופולריים ביותר עבור סטודנטים לרפואה בכל רחבי העולם.
ספריו יצאו במהדורות מחודשות והתפרסמו עד שנות ה-20 של המאה ה-21.
אופנהיימר העניק למדע האנזימולוגיה את צורתו ומבנהו.
אופנהיימר קבע כי חקר החומר החי זקוק לידע הן במדעים הרפואיים והן במדעים המדויקים.
משנת 1909 ועד 1936 פרסם טקסטים בסיסיים רבים בביוכימיה וכן הקים וערך את כתבי העת Zentralblatt fuer Biochemie und Biophysik (1910–21) ו־Enzymologia (1936–41).
הוא היה חבר באגודה הכימית הגרמנית ובאגודה הפיזיולוגית הגרמנית בברלין.
בשנת 1932 הוא נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה.
לאחר פיטוריו בשנת 1936, עקב היותו יהודי, היגר להולנד בשנת 1938. נפטר ליד האג, לאחר מחלה ממושכת.
אופנהיימר נישא ב-1904, באמצעות שידוך, להדוויג לואיז טרופלוביץ.
בנו הצעיר, ארנסט התגייס לצבא בדרום אפריקה.
בנו הבכור של אופנהיימר, חנן אופנהיימר (1905–1978) היה אגרונום וחוקר חקלאות ישראלי, מומחה לגידול עצי פרי טרופיים, מכליא זנים חדשים, חוקר במרכז וולקני ופרופסור בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשכ"ח.
אחיינו (בנו של פרנץ אופנהיימר), הלל אופנהיימר, היה פרופסור לבוטניקה, פיזיולוג של הצמח, מראשוני הבוטנאים באוניברסיטה העברית בירושלים, וממייסדי הפקולטה לחקלאות ברחובות, חתן פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת תשי"ט.
אחייניתו (ביתו של פרנץ אופנהיימר), רנטה נישאה לאחר מות אביה פרנץ, והתגוררה עם משפחתה בקליפורניה.
בקריית המדע ברחובות נקרא רחוב על שם שני בני הדודים, הלל אופנהיימר וחנן אופנהיימר.
קרל אוגוסט לבשה היה צייר ושרטט גרמני.
קרל אולינץ' פון טאון היה צייר אימפרסיוניסטי אוסטרי-גרמני ממוצא אירי.
קרל אולינץ' פון טאון הגיע משושלת אירית ותיקה של לינץ' (המשפחה) בעיר גולוויי, שהתגוררה בטירת לינץ' והשתייכה לקהילת סנט ניקולס בגאלווי.
ג'יימס או'לינץ טאון היה חבר בבית המלוכה האוסטרו-הונגרית בסוף המאה ה-17. התוספת פון טאון התקבלה באמצעות תואר אצולה.
אחייניתו סידוניה (סידה) אולינץ טאון, הייתה נשואה להרמן שולץ (1859–1926), בעל נכס בסלובניה.
הוא עצמו היה נשוי פעמיים; בנישואין הראשונים עם אנטוניה אנה ארקנגר (1871–1913) בנישואים השניים עם מלווין הרמן.
משנת 1888 עד 1890 קרל אולינץ' למד באקדמיה לציור בגראץ, ואז למד באקדמיה לאמנות בווינה אצל זיגמונד ל'אלמנד (1840–1910) ובאקדמיה לאמנויות יפות במינכן אצל גבריאל פון האקל (1843–1926) וניקולאוס גיזיס (1842–1901).
בשנת 1904 הציג ציורי שמן בגראץ בתערוכה השנתית החמישית של התאחדות האמנים השטיריים.
אף שמרכז חייו היה במינכן, הוא שלח באופן קבוע ציורים לתערוכות גם בווינה וגם בגראץ.
הוא היה בהשפעת אמיל יעקב שינדלר (1842–1892) ובחוג האמנים שלו.
בשנת 1908 קיבל האמן את מדליית המדינה האוסטרית הגדולה.
בשנת 1929 הוענקה לו מדליית הזהב של העיר גראץ.
הוא יצא לנסיעות לימוד רבות באיטליה, הולנד, בלגיה, דרום אנגליה, הים הצפוני והים הבלטי.
כצייר נוף, הוא העדיף בעיקר את הים ואת אזורי החוף, נושא שריתק אותו במיוחד ושאותו הביע היטב בתמונות בציור ובאווירה.
במהלך שהותו במושבת האמנים דכאו, התעוררה אהבתו להרים הגבוהים, שהיו הנושא ההראשי בימיו המאוחרים יותר – הוא מצא את המוטיבים שלו בהרי האלפים הבוואריים העליונים, באלפים האוסטרים ובדולומיטים של דרום טירול.
לצד אלפרד זוף (1852–1927) ואדוארד אמסדר (1856–1939), נחשב קרל אולינץ' פון טאון גם לאחד האמנים השטיריים החשובים ביותר של תחילת המאה.
הסגנון של קרל אולינץ' מזכיר בחלקו את הסגנון של מקס ליברמן.
קרל אולינץ' פון טאון נקבר בקריפטה בבית העלמין המרכזי של גראץ.
קרל אגלזר היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה שפיקד על הקורפוס ה-18 ונהרג בהתרסקות אווירית באוסטריה.
אגלזר נולד בבאד אישל, אוסטריה עילית ב-5 ביולי 1890. הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי באוגוסט 1908 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-87 (שטיריה - פרייהר פון זוקובטי), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
בדצמבר 1914 הוא נפל בשבי הרוסי, שם שהה עד למרץ 1918. לאחר המלחמה הצטרף לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ובשנת 1935 הועלה לדרגת אוברסט.
לאחר האנשלוס עם גרמניה ב-1938 הוא הצטרף לוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-136 של הדיוויזיה ההררית ה-2.
בקיץ 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה הקורפוס ה-18, עמו לחם במהלך הפלישה לפולין.
ב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-4, עמה לחם במהלך המערכה בבלקן, ולאחר מכן במהלך מבצע ברברוסה כחלק מקבוצת ארמיות דרום בחזית המזרחית.
ב-23 באוקטובר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו בקרבות.
ב-1 בפברואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-20 במרץ 1943 הוא מונה למפקד מפקד הדיוויזיה ה-714 ביוגוסלביה, אשר הפכה באפריל 1943 לדיוויזיית היגר ה-114. ב-1 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-18 בגזרה הצפונית של החזית המזרחית, וב-1 במרץ 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים.
ב-23 ביוני 1944 התרסק המטוס שהוביל את אגלזר, יחד עם הגנרלים דיטל, פון ויקדה ורוסי, באזור שטיריה באוסטריה.
קרל אוגוסט פון שטיינהייל (12 באוקטובר 1801 - 14 בספטמבר 1870) היה פיזיקאי, ממציא, מהנדס ואסטרונום גרמני.
שטיינהייל החל ללמוד משפטים ב-1821 באוניברסיטת פרידריך אלכסנדר בארלנגן, ולאחר מכן עבר ללמוד אסטרונומיה ופיזיקה באוניברסיטת גטינגן, שם הגיש את עבודת הדוקטורט שלו "על עיבוד תרשימי שמיים מיוחדים" בהנחייתו של פרידריך בסל.
ב-1836 שטיינהייל תכנן ובנה את טלגרף הכתיבה המעשי הראשון, העושה שימוש בקוד שהוא פיתח במיוחד עבור מכשיר זה.
זה היה הטלגרף הראשון עם משרן מגנטי כמשדר, אולם עקב מצב התעשייה הגרמנית באותו זמן, המצאה זו עוררה עניין אקדמי בלבד.
ב-1838 הוא ערך סדרה של ניסויים בחשמל על מסילות הרכבת בפירט.
זה הוביל לתגלית המעשית של המוליכות החשמלית של הקרקע, מה שאפשר לרתום את תהליך ההארקה לצורכי טלגרפיה.
ב-1839, שטיינהייל היה מעורב בפיתוח אחד מצילומי הדאגרוטיפ הראשונים בגרמניה.
גם כן ב-1839, הוא המציא ומימש את העיקרון של מערכת של שעונים עם שעון ראשי (master clock) ומספר שעונים משניים (slave clocks), ארכיטקטורת שעונים שעדיין נפוצה כיום.
המצאה זו אפשרה לראשונה לסנכרן שעונים מרוחקים (הכפופים לשעון ראשי יחיד), ובהקשר זה הציע להקים בגרמניה רשת ארצית של שעונים מסונכרנים.
ב-1852 שטיינהייל, יחד עם לאון פוקו, פיתחו שיטה לציפוי משטחי זכוכית בשכבה דקיקה של כסף.
עוד קודם לכן, הכימאי הגרמני יוסטוס פון ליביג שהיה חבר קרוב של שטיינהייל, פיתח ב-1835 תהליך של שיקוע מתכת על פני משטח זכוכית.
שטיינהייל ופוקו המשיכו את פיתוחו של ליביג בכך שהמציאו תהליך ריבוץ של שכבות כסף אולטרה-דקות על פני זכוכית באמצעות חשמל.
שיטה זו היוותה פריצת דרך בפיתוח וייצור של טלסקופים מחזירי אור גדולים, שמהר מאוד החליפו את הטלסקופים שוברי האור כמכשירי התצפית האסטרונומיים החזקים ביותר.
הבסיס לפיתוח זה זו היה עבודתו המדעית של שטיינהייל על החוקים המתארים ריבוץ חשמלי של מתכות.
שטיינהייל המציא גם פירוסקופ מיוחד, אשר אפשר לו לזהות את המיקום של מקור אש בדרגה גבוהה של דיוק.
למכשיר זה הייתה חשיבות רבה במניעת התלקחות של שריפות במבנים, משום שאיפשר זיהוי מהיר של מוקד ההתלקחות.
ב-1855 הקים את החברה "שטיינהייל ובניו" שהתמחתה בייצור מכשור אופטי, וייצרה טלסקופים וספקטרוסקופים מצוינים, כמו גם את הפוטומטר הראשון שהיה מסוגל למדוד את בהירותם של כוכבים באופן אמין.
החברה פעלה עד 1995, אז היא נסגרה ברובה, כשהידע בתחום האופטיקה שנצבר בה חולק בין כמה חברות גרמניות.
תהליך ההארקה והשימוש בו בטלגרפיה.
תהליך הדפסה טלגרפי (המצאה זאת לא התפרסמה בזמנו).
קוד שטיינהייל (שיטת קידוד טלגרפית המבוססת על נקודות; בשיטה זאת לא נעשה שימוש בסופו של דבר עקב האימוץ של קוד מורס).
תהליך צילום על פני נייר כסף כלורידי (יחד עם פרנץ פון קובל).
צמד שטיינהייל, עדשה אכרומטית מבוססת זכוכית פלינט.
תהליך הכספה עבור משטחי זכוכית עקומים (יחד עם לאון פוקו), שסלל את הדרך לייצור תעשייתי נרחב של טלסקופים מחזירי אור.
קרל אונורה הוא עיתונאי קנדי שכתב את רב המכר בשבח האיטיות (2004) על תנועת האטה .
בשנת 2008, הוא יצא עם ספר חדש, "תחת לחץ: הצלת ילדינו מתרבות ההיפר-הורות" המקדם "הורות איטית" טכניקה נינוחה יותר לגידול וחינוך ילדים.
אונורה נולד בסקוטלנד, אך רואה באדמונטון את עיר הולדתו.
לאחר שסיים תואר בהיסטוריה ואיטלקית באוניברסיטת אדינבורו, עבד עם ילדי רחוב בברזיל, דבר שהעניק לו השראה לעסוק בעיתונאות.
מאז 1991, הוא דיווח מכל רחבי אירופה ודרום אמריקה, בילה שלוש שנים ככתב בבואנוס איירס.
עבודתו הופיעה בפרסומים כולל האקונומיסט, האובזרבר, אמריקן ויי, נשיונל פוסט, "הגלוב אנד מייל", יוסטון כרוניקל והמיאמי הראלד.
הוא הופיע בפוקס וחברים ובתוכנית של דניס מילר והיה הנושא של כתבות שונות בניוזוויק .
כיום הוא עובד ומתגורר בלונדון עם אשתו מירנדה פראנס ושני ילדיהם.
(In Praise of Slowness), עוקב אחר ההיסטוריה של מערכת היחסים של בני אדם עם זמן, יעילות ומהירות וההשלכות.
הוא מתאר 'תנועות איטיות' שזכו לתשומת לב בהקשרים שונים, כמו בעבודה, בבית ובתי ספר.
2008 - תחת לחץ: הצלת ילדינו מתרבות ההיפר-הורות (Under Pressure: Rescuing Our Children from the Culture of Hyper-Parenting), חוקר אונורה את הסכנות הפוטנציאליות של הורים המנהלים את ילדיהם יותר מידי.
בו מטיל אונורה ספק בשימוש הנפוץ בתיקונים מהירים לטווח קצר וטוען שתיקונים איטיים מסוגלים לספק יותר דרכים ארוכות טווח לטיפול בבעיות מורכבות.
2018 - סיימון ושוסטר את בולדר: להפיק את המרב מהחיים הארוכים שלנו (Simon & Schuster את Bolder: Making the most of our long lifes)
קרל היינץ שטפנס הוא קלרינטן ומנצח גרמני.
בחלקה הראשון של הקריירה המוזיקלית שלו, היה שטפנס קלרינטן סולן וכן קלרינטן ראשי בתזמורת רדיו בוואריה והפילהרמונית של ברלין.
בין 2009 ל-2018 כיהן שטפנס כמנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הגרמנית ריינלנד פלאץ בלודוויגשאפן.
בתקופת כהונתו זכתה התזמורת באותות כבוד כגון פרס ה-ECHO קלאסיק לתזמורת הטובה ביותר ב-2015 על הקלטת יצירות מאת ברנד אלואיס צימרמן וכן בפרס על תוכניות הקונצרטים הטובות ביותר מטעם אגודת המול"ים הגרמנים למוזיקה ובפרס מטעם אופוס קלאסיק על הקלטת יצירותיו של ג'ורג' אנתייל.
שטפנס מופיע גם כמנצח אופרה.
הוא ניצח לא פעם בלה סקאלה מילאנו ומנצח בקביעות על האופרה של ברלין.
בנורווגיה, שם כיהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת המלכותית הנורווגית, ניצח על "פליאס ומליסנד" מאת קלוד דביסי, בביצוע בכורה בנורווגיה.
על פועלו בתחום המוזיקה, קיבל שטפנס את צלב ההצטיינות הגרמני.
ביולי 2025 ניצח שטפנס בשני קונצרטים על התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה של המרכז למוזיקה ירושלים.
תחת שרביטו ביצעה התזמורת הצעירה, המורכבת מ-110 נגנים בגילים 14–18, יצירות מאת מנדלסון, גרשווין ובן-חיים.
קַרְל אוֹטוֹ פוֹן רַאוּמֶר היה מדינאי פרוסי, ובן למשפחת האצולה של פון ראומר.
הוא למד בתיכון בשטטין ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
לאחר מכן הוא קיבל משרה כשמאי משנת 1831 וכחבר מועצה ממשלתית משנת 1834, תחילה בפוזן וב-1838 בפרנקפורט על האודר.
בשנת 1840 התקבל ראומר למשרד האוצר של פרוסיה, שם קודם למועצת הכספים הפרטית באותה שנה.
שנה לאחר מכן מונה ל, בשנת 1843 כסגן נשיא ממשלת , בשנת 1845 כנשיא המחוז של ממשלת ובאותו תפקיד בשנת 1848 ב.