tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו החל לנהוג באדמו"רות, לקח קוויטלעך, ערך טישים בשבתות וחגים וחבש קולפיק.
כיהן ברבנות מעליץ עד סוף שנת תרע"ד (1914).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה שם פתח בית מדרש והמשיך לשמש כאדמו"ר.
נפטר בווינה בחול המועד סוכות תרע"ו (1915), והועבר לקבורה במעליץ.
נהג שלא לברך על ברקים ורעמים בשם ומלכות ולברך שהכל על תפוחי אדמה.
בבית הכנסת שלו בקריאת התורה לא הקפיד על קריאת כהן לעלייה ראשונה.
ביום הכיפורים הקפיד לסיים את התפילה תיכף אחר צאת הכוכבים ולא לאחר אפילו מעט באמרו "השכינה בצער שבניה צמים ומענים את נפשם ואין להוסף על צער זה אפילו רגע".
רבי נפתלי היה אומר בשם אבות דרבי נתן, .
ראה כרבותיו את רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב (סב רעייתו בזיווג ראשון), רבי יוסף ברוך אפשטיין ("דער גוטער יוד") מניישטאט ורבי חיים הלברשטאם מצאנז.
את האחרון החשיב ל"רבו המובהק", נסע אליו פעמים רבות, וכן הקפיד להזכיר דבר תורה בשמו בכל יום.
כל בניו וחתניו שימשו ברבנות או כאדמו"רים:
אשתו בזווג ראשון יהודית הלברשטאם
בתם היחידה שפרינצא אשת רבי חיים אלעזר אונגר אב"ד ראדלוב
אשתו בזיווג שני רעכל קנר (נפטרה כ"ח בטבת ה'תרפ"ח)
בנו רבי אלימלך, נולד בשנת תרמ"ה.
נישא לבינה בת רבי צבי הירש הורוביץ אב"ד ראזוואדוב, שימש כרב הצעיר במעליץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר לארצות הברית, אחרי כמה שנים חזר ושימש כאדמו"ר ממעליץ בקראקא.
הלחין מספר ניגונים שהתקבלו כניגוני מעליץ.
נהרג במלחמת העולם השנייה ונטמן בקראקא.
בנו רבי אלעזר, נישא למרים יוכבד בת גיסו רבי משה קנר.
שימש כרבה של בארווע ואחר כך חזר למעליץ בתור האדמו"ר ממעליץ, נהרג בו' באב ה'תש"ב.
בנו רבי דוד, חתן דודו רבי צבי יוסף רובין אב"ד יאסלו.
נפטר בארצות הברית בי"א בסיון ה'תשי"ז.
בנו רבי מנחם מנדל, אב"ד מעליץ.
מילא את מקום אביו ברבנות העיר מעליץ.
נישא לפרומט בילא בת רבי שמואל שמעלקא פרנקל תאומים אב"ד קלאסני-וויעליטשקא, הלחין מספר ניגונים שהתקבלו כניגוני מעליץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה במחנה רדמישלא שם נתפס מתפלל עם מנין בשבת, הנאצים הוציאו את חברי המנין אל מחוץ למחנה שם נצטוו לחפור בור, נורו ונקברו שם.
בנו רבי אברהם אביש, אב"ד קראלי.
חתן רבי יצחק אייזיק וייס מספינקא, הוסמך להוראה על ידי רבי שמואל ענגיל אב"ד רדמישלא והגאון מאוסטרבצה.
בתקופת השואה נלקח למחנה סטמר ומשם לאושוויץ.
בנו הוא רבי שמואל צבי הורוביץ, האדמו"ר מספינקא.
בנו רבי יצחק, אדמו"ר ממעליץ ארצות הברית.
נישא לבילא בת רבי שמואל הורוביץ אב"ד דמביץ.
הדפיס את תורת אביו בספר בשם "קדושת נפתלי", נפטר כ"ב בתמוז ה'תשל"ח.
בנו רבי ברוך, האדמו"ר ממעליץ - ליזענסק.
נולד בשנת תרס"א, חתן רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מפוהדייץ, ובזוו"ש חתן רבי אלחנן ווייסבלום נכד רבי אלימלך מליז'נסק, בתקופת מלחמת העולם השנייה הוגלה לסיביר, ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
בתו רחמה, אשת הרב סיני הלברשטאם אב"ד קלשיץ וז'מיגראד, בן רבי ברוך בן רבי חיים מצאנז.
נפטרה ונטמנה בבויבריק בעת בריחתה בשנות המלחמה.
בתו בילא מירל, אשת רבי יחזקאל הולשטוק רבה של אוסטרובצה, נהרגה יחד עם כל בניה בשואה.
בתו תרצה, בזיווג ראשון הייתה נשואה לרבי בן ציון הלברשטאם ה"קדושת ציון" מבאבוב, בזיווג שני נישאה לרבי יחיאל מקרעטשנוף בן רבי יוסף מבורשה (נכד בעל ה"ייטב לב").
בתו פריידא, אשת רבי אשר לעמיל הורוביץ אב"ד שנדישוב, כתב את תורת חותנו והעבירם לגיסו רבי יצחק שהדפיס מהם את הספר "קדושת נפתלי".
בתו צפורה, אשת רבי פנחס שמעיה הלברשטאם בן רבי אריה ליבוש אב"ד צאנז.
במהלך ימי השבע ברכות שלהם פרצה מלחמת העולם הראשונה.
בתו ברכה, אשת רבי דוד טייטלבוים אב"ד פרעמישלא, נהרגו עם צאצאיהם בשואה.
מונה על ידי ההגנה לרכז את מבצע העלאת יהודי מדינות ערב לארץ ישראל בדרכי היבשה.
לאחר מלחמת העצמאות התמקד בתחום שיפור שיטות הניהול בקיבוצים.
נולד ב-1915 בתל אביב לדוד ונחמה גולומב (דוד הוא אחיו של אליהו גולומב ואימו ממשפחת ליפשיץ ממייסדי פתח תקווה).
נקרא על שם סבו, נפתלי גולומב.
כנער למד בגימנסיה הרצליה והצטרף לתנועת מחנות עולים.
בגיל 17 הצטרף לקיבוץ תל עמל (כשנקרא עדיין קיבוץ השומר הצעיר הא"י א' וישב ברמת גן/גבעתיים).
ב-1936 השתתף בעליית הקיבוץ לקרקע בעמק בית שאן (בשיטת חומה ומגדל).
בתחילת מלחמת העולם השנייה התנדב לעזור לצבא הבריטי ונשלח לעבודות ביצורים בצפון סוריה.
בהמשך (1941–1942) מונה על ידי ההגנה לרכז את העלאת יהודי מדינות ערב לארץ ישראל (המוסד לעלייה ב').
לאחר המלחמה נשלח גולומב מטעם השומר הצעיר למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר שובו מקפריסין חזר לקיבוצו ניר דוד (תל-עמל) ושימש כרכז המשק.
באותה תקופה נרתם לסייע לקיבוצים צעירים בנגב בהדרכה משקית וחברתית.
בהמשך החל לארגן קורסים של רכזי משק מטעם מדרשת רופין.
בעקבות התמחותו בתחום המנהל המשקי והקיבוצי קיבל מלגה ב-1967 למכון להתנהגות חברתית ופסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת מישיגן שם שהה שלוש שנים.
ב-1970 חזר לעבוד בהוראה במדרשת רופין.
בנוסף הקים את "המכון לסוציו-טכניקה" ליד איגוד התעשייה הקיבוצית.
בניר דוד (תל-עמל) נשא נפתלי לאישה את צילה (לבית זילבר) ונולדו להם שלושה ילדים.
ב-1972 עבר לקיבוץ העוגן, שם התחתן בשנית עם חווה.
גולומב נפטר ב-1984 בקיבוץ העוגן והובא לקבורה בקיבוץ ניר דוד (תל-עמל).
נפתלי גולומב, הכוונת תהליכים חברתיים בקיבוץ, קיבוץ ניר דוד, 1969
נפתלי גולומב, דניאל כ"ץ, הקיבוץ כמערכת חברתית פתוחה, מרחביה: ספרית פועלים, 1971
נפתלי גולומב, הקיבוץ בשנות ה-70, הדים - מרחביה 39, 1974
נפתלי גולומב, המבנה הארגוני-חברתי של מפעל התעשייה בקיבוץ, 1975
נפתלי גולומב, גישות, יעדים וקריטריונים לשיפור המיבנה הארגוני של הקיבוץ, הדים - מרחביה 41, 1976
נפתלי הוא דמות ספרותית, ילד מתולתל בשם נפתלי, המופיעה בסדרת ספרי ילדים שכתבה וציירה אלונה פרנקל.
הספרים בסדרה מיועדים לילדים שטרם למדו לקרוא ולילדים בראשית הקריאה.
הספר הראשון בסדרת ספרי נפתלי, "סיר הסירים", שיצא לאור בשנת 1975, הפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות.
ספר אחרון (עד כה) בסדרה, "היה היה על האסלה", יצא לאור ב-2023.
כל הספרים בסדרה מנוקדים ומלווים באיורים צבעוניים.
כל ספר בסדרה עוסק בנושא מעולמו של הילד, כך שספרי הסדרה כולם מכסים קשת רחבה של נושאים.
בגרסתו הראשונה של "סיר הסירים", שאף ירדה לדפוס, נקרא גיבור הספר מיכאל, כשם בנה של אלונה פרנקל.
על שינוי שם הגיבור ברגע האחרון סיפרה פרנקל:
"בבוקר ההדפסה פתאום נכנסתי לפאניקה, שיום אחד מיכאל בני יהיה גדול וילדים בבית הספר, יגידו לו, תראה, רואים לך את הטוסיק, רואים לך את הבטן בספר של אמא שלך.
חששתי להרוס לילד את החיים.
נאלצתי לחשוב על שם אחר לילד.
התלבטתי בין אמציה, זלמן וזרובבל, ואז אמרתי - 'אה!
בזמנו, הדפסת ספר היה תהליך ארוך ומסורבל - ואני באתי באמצע יום העבודה ואמרתי - 'רבותי!
אנחנו לא יכולים להוציא את הספר.
כי שמו של הספר איננו מיכאל, הוא נפתלי'.
אמרו לי - 'מה זה משנה?
הפלטות מוכנות, זו המון עבודה, עזבי'.
איימתי לוותר על הספר ולהפסיק את עבודתם, אז הם הסכימו לשנות את שם לנפתלי בכל אחד מהעמודים."
גישה הומוריסטית זו ניכרת כבר במשפט הסיום של הספר הראשון בסדרה, "סיר הסירים", שבו נאמר: "שלום פיפי!
אמרתי אני, אמא של נפתלי והורדתי את המים."
כל הספרים בסדרה הם בכריכה קשה ובגודל של 17X16 ס"מ, שמאפשר גם לפעוט להחזיק בספר ללא קושי.
ספרים אחדים, ובהם "לאבאלי ונפתלי" ו"האמבטיה של נפתלי", הודפסו גם בפורמט גדול יותר.
בנוסף ל"סיר הסירים" תורגמו עוד ספרים בסדרה לשפות אחדות (בעיקר אנגלית ויפנית).
בתרגום לאנגלית שענה נפתלי את שמו לג'ושוע, ובאחדים מהספרים הפך לבת - פרודנס.
דמותו המצוירת של נפתלי מופיעה בספרים נוספים של פרנקל, שאינם עוסקים בו, כגון "ספר האותיות".
סיר הסירים (מסדה, 1975) - נפתלי נגמל מהחיתולים לומד לעשות את צרכיו בסיר.
הספר תורגם לשפות רבות: אנגלית, הונגרית, הולנדית, ספרדית, שוודית, נורווגית, דנית, פולנית, אפריקאנס, יפנית, סינית וקוריאנית.
בשנת 2007, 32 שנים לאחר שיצא לאור, יצאה לאור גם הגרסה "סיר הסירים - ילדה", שבה הגיבורה היא ציונה.
ספר הלילה טוב (מסדה, 1979) - על השינה של נפתלי: מתי הוא ישן, היכן הוא ישן ועוד.
ספר האוכל (מסדה, 1980) - על המאכלים של נפתלי: תחילה ינק, בהמשך אכל דייסה מבקבוק, ולבסוף עבר לאוכל רגיל: שוקו, פירות, מרק, בשר וכו'.
סיפור מהחיים (מסדה, 1981) - על המפגש של נפתלי עם ציפורים - אחת שמתה ואחרת שגידלה שלושה גוזלים
ספר הבגדים (מסדה, 1983) - על הבגדים שנפתלי לובש, עם קצת היסטוריה של הבגדים וקצת על בגדים בעולם.
ספר המספרים (זמורה ביתן, 1983) - נפתלי מציג את המספרים 1 עד 10.
ספר הנימוסים (כתר, 1990) - על נימוסיו של נפתלי, הלומד לומר "בבקשה", "תודה", "בהצלחה" ומילות נימוס נוספות.
אני רוצה את אמא שלי (כתר, 1990) - נפתלי מחפש את אמא שלו, ובדרך הוא פוגש שלל אמהות - כלבה, קנגורה, דובה ועוד, עד שלבסוף הוא פוגש את אמא שלו.
ספר השמרטף (סטימצקי, 1991) - חוויותיו של נפתלי עם השמרטפית.
זהו ספר יחיד בסדרה שבו האיורים הם בשחור-לבן.
ספר לבריאות - נפתלי ומלחמתו בחיידקים (מודן, 1995) - נפתלי חולה, וזוכה לטיפול מהרופא ומאמו.
כוכב משמים או חלב ציפורים (מודן, 1996) - נפתלי מצוברח, וכל הניסיונות לשמחו אינם מועילים, עד לחיבוק של אמא.
הביקור או: איך עושה פרה?
(מודן, 1996) - נפתלי נוסע עם הוריו לביקור אצל סבא וסבתא בכפר.
מה אני רוצה להיות כשאהיה גדול (מודן, 2003) - נפתלי מהרהר במקצועות אפשריים לעסוק בהם כשיהיה גדול: טבח, אדריכל, ממציא, ראש ממשלת העולם, רופא בגן חיות
סבתא של נפתלי בישלה דיסה (כתר, 2007)
למה לנפתלי קוראים נפתלי (מודן, 2009) - קורות משפחתה של אלונה פרנקל בשואה, הקרויה בספר "הזמנים הכי רעים בעולם".
בגב הספר ציינה פרנקל: "אני מספרת על ילדות במלחמה, תקופת אימה ואבל, שבסופה ההצלה ונחמה גדולה.
לדעתי זה מוקדם מדי בגיל צעיר."
ספר האמבטיה של נפתלי (מודן, 2014)
נפתלי ולאבאלי (מודן, 2014) - על שפתו של נפתלי ואופן דיבורם של ילדים
ספר מלא אהבה - איך נפתלי בא לעולם (סטימצקי, 2015) - מתאר את ההיכרות בין הוריו של נפתלי, ההתאהבות, יחסי המין, ההיריון והלידה
היה היה על האסלה (אגם, 2023) - ספר המשך ל"סיר הסירים" שבו נפתלי עושה את צרכיו באסלה.
כמו כן, יש גרסה נשית לספר עם הגיבורה ציונה.
נפתלי איתן (אייזן) (9 בפברואר 1935 - 18 בפברואר 2016) היה נשיא איגוד שופטי הכדורגל ושימש בתפקידים בכירים שונים בעיריית ירושלים, בעל עיטור ההוקרה "יקיר ירושלים".
אביו, ששימש כרב, נהרג בתאונת דרכים בין רכבת לאוטובוס בהיות איתן בן 3, ולכן נשלח לבית היתומים "דיסקין" עם שני אחיו, שם שהה עד שמלאו לו 16.
התגייס בגיל 18 ושירת בצה"ל במשך 15 שנה.
לאחר שחרורו בשנת 1968 החל לעבוד בעיריית ירושלים בתקופת כהונתו של ראש העיר טדי קולק.
הוא שימש בתפקידי ניהול ומשאבי אנוש עד לפרישתו בשנת 1990. בין השאר היה סמנכ"ל לאמרכלות, משנה למנכ"ל ומ"מ מנכ"ל.
שימש חבר הנהלה בקרן ירושלים, בתיאטרון ירושלים, בבצלאל ובלהקת הורה ירושלים.
איתן כיהן בשנות ה-60 וה-70 כשופט כדורגל בינלאומי בישראל ומחוצה לה, היה יו"ר הוועדה המקצועית של איגוד השופטים ושימש יועץ של ראשי ההתאחדות בכל הנוגע לתפקוד המקצועי באיגוד.
בשנת 2001 מונה לנשיא איגוד השופטים, וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו.
בשנת 2006 הוענק לו עיטור הכבוד יקיר ירושלים לשנת תשס"ו על פעילותו הרבה, לרוב בהתנדבות, במוסדות ובארגונים שונים - למשל ניהול ספרייה בכלא רמלה ומתן הרצאות לאסירים בנושאי ספורט וחוקת הכדורגל - ועל שליחותו לקידום ולטיפוח תרבות הספורט בישראל.
נפתלי בן סימון (נולד ב-25 בנובמבר 1961 במקנס שבמרוקו) הוא עיתונאי ששימש כתב בכיר, עורך ומגיש בחטיבת החדשות של ערוץ 1 וברשות השידור.
בעשור השני של המאה ה-21, הוא שימש כבעלים של חברת BSC, העוסקת בשירותי הפקה ומדיה לחברות וארגונים.
משדר תוכנית אישית ברדיו סול.
מ-2020 משמש כמנהל מחלקת השירות הדיגיטלי בבית עמנואל השייך לעיריית רמת גן.
בן סימון גדל בקריית ים להורים שעלו ממרוקו יחד עם תשעה אחים.
הוא אחיו של חבר הכנסת לשעבר דניאל בן סימון.
התחנך בישיבת פרחי אהרון בקריית שמואל, בתיכון רודמן בקריית ים וקדם צבאי בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר בטייסת תחזוקה בבסיס רמת דוד.
הוא בוגר תואר ראשון באוניברסיטת חיפה, ותואר שני באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 עבר להתגורר בירושלים, החל ללמוד לתואר שני באוניברסיטה העברית, אותו לא השלים ועבד כתחקירן בקול ישראל בדסק החוץ של גדעון רמז.
במהלך שהותו בירושלים עבד גם כעוזר פרלמנטרי של חבר הכנסת שמעון שטרית.
בינואר 1991 מונה בן סימון לכתב בערוץ 1 עם סיום קורס כתבים.
בפעילותו בערוץ הראשון שימש ככתב חינוך וכתב בדסק החוץ.
כמו כן סיקר בהרחבה את הסכמי אוסלו ופיגועי ההתאבדות בישראל, אחרי רצח רבין עבר לסקר את פעילות ועדות הכנסת.
בן סימון זכה לפרסום רב בעבור שלוש כתבות יומן, הראשונה על הוצאת כלובי הדגים מים סוף עליה זכה בפרס קרן פראט.
השנייה על תרמית תעודות הזכאות לדיור בקרב החרדים בפרויקט רכס שועפט עליה זכה בפרס מנהל הטלוויזיה ברשות השידור, יאיר שטרן והשלישית: חשיפת פרשת רקדנית הבטן והשגריר המצרי בישראל, כוללת ראיון בלעדי.
משנת 2000 ועד 2008 שימש ככתב וראש דסק כלכלה באולפן תל אביב של רשות השידור.
ככתב הערוץ הראשון עבד על תחקירים רבים, סיקר את ההפגנות בכיכר נגד יצחק רבין ואת חוקי התקציב הרבים שעברו במהלך תפקידו ככתב הערוץ הראשון בכנסת.
בן סימון עזב את הערוץ הראשון אחרי כ-20 שנות עבודה והחליט לפנות לדרך חדשה בחייו.
במרץ 2008 שימש כיועץ חיצוני לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו במכרז הרדיו האזורי באזור השרון.
בראשית 2013, פרשה רעייתו של בן סימון מבנק דיסקונט כסמנכ"לית בבנק וראש החטיבה הפיננסית וביחד הם הקימו את חברת BSC - Ben Simon Communication.
ובית ספר גבוה להכשרות פיננסיות הראשון מסוגו בישראל IFI- Israel Finance Institute.
ב-21 בספטמבר 2015 הודיע בן סימון כי הוא מתמודד על מקום ברשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
ב-2016 הגיש ברשת ב' שתי תוכניות בשם "רגע לפני החג עם נפתלי בן סימון", לכבוד חג הפסח וראש השנה.
בשנת 2019 עזב את תנועת הליכוד והצטרף לתנועת ישראל ביתנו.
משנת 2020 מגיש ברדיו האינטרנטי רדיו סול תוכנית שבועית בשם "דקה לחצות" בה הוא מארח אישי ציבור ואנשי השעה.
מתגורר ברמת גן, גרוש ואב לשלושה.
נפתול או מֶאַנדֳר (מיוונית: Μαίανδρος) הוא צורת נוף המתאפיינת בפיתול של נחל או נהר.
השם מאנדר נגזר מהנהר בויוק מנדרס, שבעבר נקרא "מאנדר" ובמהלכו יש פיתולים רבים, שהוזכרו בגאוגרפיקה של סטראבון (כרך 12) ובכתביהם של מלומדים אחרים.
הופעת הנפתולים מתרחשת בדרך כלל בשטחים מישוריים, שאין בהם נטייה חזקה לכיוון מסוים והקרקע פעמים רבות מורכבת מסחף.
רבי נפתלי הירץ סג"ל לנדא (ה'ת"ר - טבת ה'תרנ"ט 1899 - 1839), היה רב בעיר סטרעליסק במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, תלמידו של אביו רבי יואל משה מיאברוב ורבי יהושע רוקח מבלז.
נפתלי הירץ נולד בעיר זאלקווא לרבי יואל משה לנדא מיאברוב בנו של רבי מרדכי זיסקינד מסטריא, ונקרא על שם זקינו רבי נפתלי הירץ סג"ל לנדא שהיה אב בית דין בזוואלין, נשא את רעכיל בתו של הנגיד רבי ישראל יהודה לייב הויפטמן מבאליחוב.
אביה נתן לה נדוניא גדולה שהחזיקה את בעלה וגם מימנה את הדפסת ספרו.
שנים אחדות לאחר החתונה היה סמוך על שולחן חותנו.
בערך בשנת תרכ"ט (1869) החל לכהן ברבנות העיר סטרעליסק, כתב קול קורא חריף נגד ההשכלה וההתחברות אליהם.
נפטר בטבת תרנ"ט (1899) ונטמן בבית החיים העתיק בעיר סטרעליסק, את מקומו בסטרעליסק מילא בתחילה בנו רבי יחזקאל סג"ל לנדא, ואחר כך עבר לעיר ליז'נסק, ואת מקומו בסטרעליסק מילא אחיו רבי מאיר סג"ל לנדא מסטרעליסק.
הוא הוציא חיבורים רבים תחת ידיו משך השנים, בכל מקצועות התורה הן בנגלה והן בנסתר, רוב הכתבים היו תחת ידו של בנו רבי יחזקאל סג"ל לנדא מליז'נסק, ורובם אבדו ממנו.
ואלו הם הספרים אשר אבדו
הספר 'חיבור למסכת אבות' והוא ביאור מאמרי התנאים במסכת אבות על דרך עבודת השם, אותו מזכיר כמה פעמים בספרו 'אהבת ציון', כתב יד זה היה תחת רשותו של בנו רבי יחזקאל מליז'נסק, ואבדו מאתו.
מאמר ארוך וקרא אותו בשם 'דרוש לשבת הגדול' והוא דרשה שדרש לקהל עדתו בעיר סטרעליסק בשבת הגדול, ומזכירו בספרו 'אהבת ציון' דף ס"ח ובדף צ"ו, גם כתב יד זה כקודמיו אבד בצוק העתים.
חיבור על הש"ס, אותו מזכיר פעמים רבות בין ערכי ספרו חקר הלכה, ופעמים אחדות מזכיר שמות מסכתות בנפרד אשר כתב חיבור עליהם, כגון 'בחיבורי על בבא קמא', וכדומה,
חקר הלכה ב' חלקים - בירור עומק ההלכה לפי הראשונים על מאה ועשר הלכות על פי סדר הא"ב, ראה אור לראשונה בלעמבערג על ידי רבי יעקב משולם ניק, בבית הדפוס של י.
רבי מאיר סג"ל לנדא מסטרעליסק.
רבי מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא, מוציא לאור ספרו של אביו 'אהבת ציון'.
רבי שלמה סג"ל לנדא, הוציא יחד עם אחיו רבי מרדכי זיסקינד את הספר אהבת ציון של אביו לאור עולם..
רבי יעקב סג"ל לנדא - נסתלק בבחרותו בשנת תרמ"ח בחיי אביו, באותה העת התעסק אביו בהוצאת הספר חקר הלכה אשר נדפס באותה שנה, והכניס בסוף ספרו מאמר אחד מתורתו של בנו לזיכרון ולמשמרת.
נפתלי גרנות (נולד ב-1951) הוא איש מערכת הביטחון לשעבר, כיהן כראש אגף "צומת" וכסגן ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ב-1970 התגייס לצה"ל ושירת בחיל רגלים וכמדריך בבה"ד 1. במלחמת יום הכיפורים לחם עם חטיבת הצנחנים 247. ב-1977 סיים לימודים אקדמאיים באוניברסיטת חיפה.
הוא הצטרף ב-1978 לחטיבת המחקר של אגף המודיעין בה שירת בענף הלוחמה בטרור והשתחרר ב-1982 בדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו הצטרף למוסד, הוא שירת בלבנון ובמדינות זרות מערביות.
ב-2002 מונה לראש אגף צומת במוסד, הוא זכה ב-2004 בפרס ביטחון ישראל.
ב-2005 מונה לסגן ראש המוסד והאחראי למינהלת המבצעים.
הוא פרש מהשירות ב-2007 אחרי שהודח על ידי ראש המוסד מאיר דגן בשל שיחות לא מורשות לעיתונות.
לאחר פרישתו הצטרף לקבוצת ברונפמן-פישר ושימש עד 2013 מנהל חברה שעסקה ברישיונות כרייה באפריקה.
הוא ייצג בישראל חברות תשתית סיניות.
בשנים 2017–2019 שימש דירקטור בחברת הסייבר "אביליטי".
בתו היא השחקנית עומר גולדמן.
נפתלי הדס (נולד בשנת 1936) הוא רופא כירורג ישראלי.
הוא עוטר בעיטור המופת על פעולתו בחיל הרפואה של צה"ל.
הדס נולד בחיפה בשם נפתלי הינדס.
הוא למד רפואה והתמחה בכירורגיה במרכז הרפואי תל אביב.
בהמשך דרכו המקצועית ניהל במשך 17 שנים את חדר המיון הכירורגי בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 2004 פרסם את ספרו היה לנו לילה קשה: סיפורים מחדר מיון.
הדס שירת כרופא צבאי ביחידות הצנחנים של צה"ל.
במלחמת ששת הימים נלווה לפלוגת הסיור של חטיבה 226. הפלוגה לחמה בקרבות ירושלים ביחד עם חטיבה 55. ב-6 ביוני בלילה טיפל בפצועי הסיירת לאחר הקרב על גשר גת שמנים למרגלות העיר העתיקה.
במלחמת יום הכיפורים היה הדס בדרגת סרן.
הוא הוצב כרופא בגדוד 582, גדוד הסיור והנ"ט של חטיבה 226, אשר נלחם בחזית סיני.
הגדוד השתתף במבצע אבירי לב, בקרבות מרים במתחם החווה הסינית וכן בקרבות ממערב לתעלת סואץ.
במהלך המלחמה טיפל הדס ביותר מ-120 נפגעים.
לאחר שהדס פרס את תחנת האיסוף הגדודית ליד סרפאום שממערב לתעלה תקפו את עמדתו 14 חיילי קומנדו מצרים.
בהנהגתו לחמו חיילי התאג"ד במצרים ופגעו ברובם.
לאחר הקרב טיפל הדס בפצועים המצרים.
הדס עוטר בעיטור המופת על פעולתו במלחמת יום הכיפורים.
כתב העיטור מציין כי הוא הפעיל את תחנת האיסוף הגדודית תחת אש כבדה, פעל באומץ ובקור רוח וסיכן את עצמו על מנת לטפל בנפגעים מיחידתו ומיחידות אחרות.
בהמשך הקריירה הצבאית שלו שימש הדס כקצין הרפואה של גייסות השריון ואחר כך של זרוע היבשה.
הוא גם פיקד על בית החולים ששלח צה"ל לעזרת נפגעי רעידת האדמה בטורקיה והשתתף במשלחת הרפואית הישראלית לסיוע לנפגעי סופת ההוריקן בהונדורס ובאל סלוודור.
נפתלי יצחק בוטווין (19 בפברואר 1905 – 6 באוגוסט 1925) היה קומוניסט יהודי-פולני, שהתנקש במודיע של המשטרה (שהסתנן למפלגה הקומוניסטית בפולין והסגיר פעילים) והוצא בשל כך להורג.
מעשהו זה זכה להערכה רבה, במיוחד בקרב הפעילים הקומוניסטים, ואף הונצח בצורות שונות.
ב-1937 קראו מתנדבים יהודים בבריגדות הבינלאומיות לפלוגה שלהם על שם בוטווין.
בוטווין נולד ב-1905 בעיירה קאמיאנקה בוזקה שלייד לבוב והיה הילד השמיני במשפחה ענייה.
עקב כך הוחמר מצבה הכלכלי של המשפחה ובסופו של דבר נאלץ נפתלי לעזוב את לימודיו בגיל 13 ולצאת לפרנס את המשפחה.
תחילה עבד במפעל וב-1920 התקבל לעבודה כשולייה של יצרן נעלים.
ב-1922 הצטרף בוטווין לתנועת הנוער היהודי הסוציאליסטי של הבונד הצוקונפט וב-1923 הצטרף לאיגוד העובדים והפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של פולין (KPP).
בעקבות פעילותו הפוליטית פוטר בוטווין ממפעל הנעלים ב-1925.
המפלגה הקומוניסטית בפולין פעלה לשיפור תנאי העבודה של הפועלים ולהתארגנותם.
פעילות זו הייתה לצנינים בעיני בעלי הממון והשלטונות במדינה שלחצו על המשטרה לפעול בנמרצות כדי לדיכוי המפלגה.
אחת מדרכי הפעולה העיקריות של המשטרה הייתה החדרת מלשינים למפלגה שפעלו להסגרת הפעילים.
אחד מהמלשינים המזיקים ביותר היה יוזף צכנובסקי (Josef Cechnowski).
תחילה הצטרף צכנובסקי לסניף המפלגה בוורשה והחל להסגיר את פעיליה שם אך לאחר שחשד שהתגלה עבר ללבוב שם פעל בוטווין.
במפלגה חשדו שצכנובסקי הוא מלשין של המשטרה והנהגתה החליטה לחסלו.
תחילה הוטלה המשימה על חוליה בת 3 פעילים פולנים (היבנר, קנייבסקי ורוטקובסקי) אך הם נאסרו ב-17 ביולי 1925 בזמן שניסו להוציא לפועל את החיסול.
בעקבות כישלון זה הוטלה המשימה על בוטווין שהצטייד באקדח וירה למוות בצכנובסקי ב-29 ביולי 1925 בזמן שיצא מבית המשפט בעיר.
בוטווין ניסה לברוח אך שוטרים רדפו אחריו ותפסוהו.
בוטווין הודה באשמה וטען שפעל מטעם המפלגה הקומוניסטית כנקמה על הסגרת פעילים קומוניסטים.
עם מאסרו פרצו, ברחבי פולין, הפגנות של פעילי מפלגות קומוניסטיות וסוציאליסטיות בקריאה לשחרר את בוטווין.
על אף המחאה נפתח משפטו של בוטווין ב-5 באוגוסט 1925 בפני בית משפט מיוחד ולאחר 4 שעות מפתיחתו נגזר דינו של בוטווין למוות.
למחרת נעשתה פנייה לנשיא פולין סטאניסלב וויצ'יכובסקי להמתיק את העונש אך זה סירב ובוטווין הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
בוטווין סירב לכסות את עיניו ומילותיו האחרונות היו "תחי המהפכה הסוציאליסטית".
הובא לקבורה בבית הקברות יניבסקי (Yanivsky cemetery) שבעיר.
לאחר הוצאתו להורג הפך בוטווין לסמל למאבק של העובדים (במיוחד בקרב ארגוני הקומוניסטים היהודים).
יום מותו צוין בלוח ימי הזיכרון של הקומוניסטים הישראלים, סיפורו הוצג במספר הצגות בתיאטרון האידי בפולין ושמו ניתן לילדים רבים.
על קיר בית החרושת בו עבד בוטווין נקבע שלט זיכרון אולם ב-1969 הוסר השלט.
ב-1937 נקראה הפלוגה היהודית בבריגדות הבינלאומיות בספרד בשם "פלוגת נפתלי בוטווין" על שמו.
הרב נפתלי בן מרדכי בנט (בכתיב מיושן: בנעט, בגרמנית: Naphtaly Benedikt; תקמ"ט, 1789 – ב' בטבת תרי"ח, 21 בדצמבר 1857) היה אב"ד שאפא, היא שאפוב , במוראביה.
נולד בניקלשבורג כבנו השלישי של רב המדינה מרדכי בנט.
למד בישיבתו של אביו ובבית-הספר הממשלתי ליהודים (Normalschule), שם רכש שליטה בגרמנית.
שהה שנה בישיבתו של הרב ברוך תאומים-פרנקל בלייפניק.
נשא את חיה קתרינה בת ר' אברהם פוליץ.
ב-1816 חיבר את ספרו הראשון, "ברית מלח", שעסק בדיני מליחת הבשר.
מ-1821 הועסק כמורה בבית-הספר בניקלשבורג.
ב-1824 חיבר קטכיזם בשם "תורת דת משה וישראל" (שבמהדורתו השנייה נקרא: "אמונת ישראל"), שנועד להחליף את הקטכיזם "בני ציון" מאת הרץ הומברג כספר יסוד לחינוך הציבור היהודי בידי הממשלה.
זוגות יהודיים נדרשו להיבחן עליו כדי לקבל רישיון נישואין.
חיבורו של הומברג, שהיה כמעט כולו בגרמנית ונכתב ברוח רציונלית, היה לצנינים בידי הגורמים השמרניים ורוב הציבור.
"אמונת ישראל", לעומתו, כלל קטעים רבים בעברית והדגיש את חשיבות המצוות והגמרא.
הקטכיזם החליפי זכה להסכמה נלהבת של אבי המחבר, רבה של כל מוראביה, אך נדחה על ידי נציבות החינוך בחצר הקיסרית בשל אופיו השמרני וריחוקו מאידיאלים אוניברסליים.
חיבר "מספד גדול וכבד" על אביו, עת מותו של הלה ב -1830. ב-1833 התכתב עם יש"ר מגוריציאה מעל דפי כתב-העת "כרם חמד".
ב-1836 מונה לרבה של שאפא.
הנהיג יום צום לזכר השריפה שכילתה את מגורי היהודים בכפר ב-1822, וחיבר קינה על האירוע.
הצום נשמר עד חורבן הקהילה בשואה.
ב-1845 הגיש את מועמדותו למשרת רב המדינה של מוראביה, וחיבר מכתב תלונה על כך שנשקל מינויו של הרב שמשון בן רפאל הירש לתפקיד.
באיגרתו לממשלה, תיאר את הירש כבור מסוכן וכגרמני זר, החומס משרה שרק מוראבי מלידה צריך להחזיק בה.
נפתלי אברהם הלל (1848, פודול-אילוי, רומניה - 1906, בוחוש, רומניה) היה אחד ממייסדי ראשון לציון, חבר ועד המושבה וראש ועד המושבה.
הלל נולד בשנת 1848 בעיירה פודול-אילוי, רומניה להלל הלל ולפסיה הלל.
בילדותו קיבל חינוך חסידי אדוק בבית הוריו.
כשגדל, הפך לאברך, נשא לאישה את רחל לאה בת דן מפודול אילוי, ועבר ליאשי, שם עסק במסחר בעלי טבק ובנייר סיגריות.
בהמשך, עסק בגביית מסי הממשלה מהאיכרים.
בשנת 1882 עלה לארץ ישראל ליפו, והגה יחד עם זלמן דוד ליבונטין את רעיון ייסוד "ועד חלוצי יסוד המעלה".
הלל הצטרף למייסדי ראשון לציון, קיבל סיוע מהברון רוטשילד ואף היה חתום על ספר התקנות הראשון.
הלל היה כורם ואיכר בעל משק גדול, שם סייעו לו בעבודתו אשתו וילדיו.
בנוסף, היה הלל בורר בתקופה בה לא היו פונים לדין ומשפט של ערכאות בארץ.
זאת ועוד, לקח הלל חלק בפעילות הציבורית במושבה, נבחר כחבר ועד המושבה וכיהן כראש ועד המושבה בשנים 1897–1898.
בין השנים 1900–1902 כיהן כחבר בוועד בית הספר (תוכנית הלימודים של בית הספר הוכנה על ידי הוועד).
עד שנת 1898 שימש כראש האספות.
בתקופת כהונתו תוקנו התקנות הבאות:
תקנה 1: "על כל אזרחי המושבה להשתדל להפריח את אשרה, לדאוג לקיומה, להרבות השלום, לקשר האחדות בתיהם למען הגיע למלא את המטרה הנשגבה אשר הציבו למו".
תקנה 2 (על העדה): "בני העדה המה אלה, אשר ראשית כל, יש להם פה אחוזת קרקע, ואשר עסקם הוא או בעבודת אדמה או באומנות יד".
תקנה 16: "שלושה פנקסים בוועד העדה: 1. ספר יומי 2. ספר כללי, שבו כל החשבונות וביניהם הקופה; 3. ספר "זכרונות דברי האספות, וענייני הוועד".
תקנה 27: "כל אזרח מחויב לעמוד לבחירה לכל משרה שהמושבה תתן על שמו ואין לו רשות להשתמט".
תקנה 33: "כל יתר תושבי המושבה נכנעים תחת חוקי העדה".
בשנת 1906, בעת שהותו אצל רבו ברומניה, רבי איצלה מבוחוש, חלה ונפטר.
זמן מה אחר כך הועלו עצמותיו לקבורת קבע בראשון לציון.
לאברהם הלל ואשתו נולדו שלושה ילדים: חיה בלומה (הלל) וינצויג, יצחק הלל והלל הלל.
נפתלי ברזניאק (נולד ב-5 ביוני 1950) הוא רופא (MD), רופא שיניים, (DMD) ממוחה ליישור שיניים בישראל ובארצות הברית וסופר ישראלי.
ברזניאק נולד בגבעתיים להוריו משה וטובה (גוטה), ניצולי שואה ילידי פולין.
בשנת 1959 עבר עם משפחתו לתל אביב שם למד בבית ספר הכרמל ובתיכון חדש.
למד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ואת הסטאז' עשה בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
שירת בצה"ל כרופא בבסיס אילת של חיל הים ובמקביל עבד כרופא במרכז הרפואי יוספטל, בין היתר כאחראי על תא הלחץ בבית החולים.
בשנים 1980–1983 עבר הסבה לרפואת שיניים בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור ברפואת שיניים.
התמחה ביישור שיניים באוניברסיטת הפסיפיק (University of the Pacific) בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, שם סיים תואר שני במדעי הרפואה (MSD).
בשנת 1986 חזר לצבא ושירת במרכז לרפואת שיניים במקרפ"ר, שם עמד בראש מדור יישור שיניים וניהל את תוכנית ההתמחות במקצוע יישור השיניים.
במקביל, שימש כמדריך כמדריך במחלקה ליישור שיניים בבית הספר לרפואת שיניים על שם גולדשלגר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף והקים מרפאה פרטית ליישור שיניים בתל אביב, עם מרפאות לוויין בחדרה, בקיבוץ מעברות ובקיבוץ מענית.
כארבע שנים לאחר פרישתו משרות הקבע בצה"ל, זומן על ידי קצין רפואה ראשי, לחזור ולנהל את תוכנית ההתמחות ביישור שיניים של צה"ל, כאזרח עובד צה"ל, תפקיד אותו מילא עד שנת 2013, אז חזר לעבוד במרפאתו הפרטית.
בשנים 1999–2000 כיהן כיושב ראש האגודה האורתודונטית בישראל.
משמש כיועץ ביישור שיניים לרופא השיניים הראשי של כללית סמייל.
ברזניאק פרסם עשרות מאמרים מקצועיים והרצה במקומות רבים בארץ ובעולם.
הוא משמש כבוחן בשני כתבי העת המובילים בעולם בתחום יישור שיניים.
במקביל לעיסוקו המקצועי כרופא שיניים וכמומחה ליישור שיניים, ברזניאק הוא גם סופר פורה וספריו זכו להצלחה רבה.
בשנת 2008 פרסם את ספרו השני – 'ימים ספורים', בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, המתאר את ארבע שנות חייהם המשותפים שלו ושל אשתו הראשונה, שנפטרה בדמי ימיה.
הספר מעובד בימים אלו לסרט על ידי המפיק דורון ערן.
בשנת 2012 פרסם את ספרו השלישי – 'הפטנט', ספר מתח בהוצאת הוצאת אוריון, המספר מה עלה בגורלו של פטנט אותו פיתח.
בשנת 2016, פרסם את ספרו הרביעי – 'בגובה האופניים', בשותפות עם בת זוגו, אגט קראוס, כעבודת הגמר שלה בלימודיה לתואר שני בספרות עברית, בעריכת ספרים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספרו החמישי – 'מישהו מגרמניה מחפש אותָךְ', הוא ספר מתח שיצא לאור בשנת 2022 בהוצאת אוריון.
הספר, שנכתב בהשראת סיפורה של אמו טובה ברזניאק בתקופת השואה, הוא פסיפס של שבעה סיפורים שמוכיח, שהשואה ותוצאותיה אינן נותנות למספרים מנוח, גם לאלו שנולדו שנים רבות לאחר סיומה.
גיבורת הספר היא גיטה, (שורדת שואה), אחת מני רבים, שרק רצתה לספר את סיפורה האישי בתקופת מלחמת העולם השנייה, עלייתה לישראל וחייה בקיבוץ שבעמק, חושף את הקוראים לעלילה פתלתלה, חובקת עולם של אירועים מנוגדים שיש בהם אמיתות ושקרים, חיים ומוות ואהבה ושנאה.
אירועים, שבכוחם למרות הכול להפיח תקווה, שגם בְּאִי הסדר קיים בסופו של דבר סדר כלשהו.
סיפורם של אם, ביתה, נכדתה, חתנה, אהובה המיתולוגי של הבת, פרופסור מכובד, איש זר ועורכת ספרות בעל-כורחה, מצטלבים בספר זה לעלילה מלאת תפניות וסוף מפתיע.
ברזניאק מתגורר בתל אביב, חי בזוגיות ואב לשתי בנות.
נפתלי בלאי (נולד ב-28 במרץ 1997) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל חיפה.
בלאי נולד בפרדס חנה-כרכור למשפחה בת שבעה ילדים שכולם שיחקו כדורגל בילדותם.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס.
פרדס חנה-כרכור, בגיל 12 הצטרף למכבי חיפה וכעבור שלוש שנים הצטרף למכבי נתניה.
ב-19 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד מכבי אחי נצרת.
בקיץ הושאל להפועל עכו מליגת העל, אך שיחק בה רק בשני מחזורי הפתיחה ובינואר עבר להפועל חדרה עמה עלה לליגת העל אחרי 38 שנות היעדרות.
בסיום העונה חזר לנתניה בה רשם 16 דקות משחק שהתחלקו בארבעה משחקים.
בקיץ הושאל להפועל פתח תקווה במדיה שיחק שנתיים.
ב-29 בנובמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2–3 לבית"ר תל אביב רמלה.
בקיץ חזר לנתניה אך הושאל בינואר להפועל רמת השרון עד לסיום העונה.
ב-20 ביוני 2023 חתם על חוזה לשנתיים במכבי נתניה.
ב-30 בדצמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד הפועל חדרה.
בקיץ חתם לעונה אחת בבני סכנין עם אופציה לעונה נוספת.
ב-14 בספטמבר כבש שער בכורה בקבוצה בתיקו 2-2 נגד מועדון ספורט אשדוד.
ביוני 2025 חתם בהפועל חיפה.
רבי נפתלי הירץ טריוויש או: טרויש, או: טריביש (~ה'רכ"ה, 1465 – ה'ש', 1540) נודע בשם רבי הירץ ש"ץ היה דיין, מקובל, ראש ישיבה, פרשן מקרא וש"ץ.
התפרסם בעיקר על ידי סידורו "מלאה הארץ דעה", בו ליקט פירושים שונים על התפלה, על פי תורת הנסתר.
משפחת טריוויש הייתה משפחת ידועה, שמוצאה כנראה בעיר טרוייש ובניה כיהנו כרבנים בצרפת, איטליה, ובאשכנז.
הראשון הידוע בשושלת זו היה רבי יוסף טריוויש, ששימוש בשנת ה'ק"ג (1343) רב במרסיי, בנו רבי מתתיה טריוויש היה "ראש רבני צרפת", ונכדו היה רבי יוחנן טריוויש מפריז, הידוע מפולמוס הסמיכה עם מהר"ם ס"ל.
על פי מסורת המשפחה, בני המשפחה הם צאצאי רש"י מבתו מרים וחתנו הריב"ן.
וגם היה נכדו של רבי יהודה החסיד.
לא ידועה שנת לידתו, ומשערים שנולד בשנת ה'רכ"ה.
למד בוורמייזא אצל רבה של העיר רבי אליה בלין.
ולמד גם אצל רבי יעקב מרגליות מחבר הספר "סדר הגט".
בשנת ה'רס"ה (1505) שהה באיטליה, והדפיס בפאנו סליחות, וגם כתב הקדמה בראשו שבאקרוסטיכון נרמז שמו.
בשנת ה'רע"ב (1512) מוזכר כאחד מחכמי הבית דין של קהילת וורמייזא, והעיד על הגט.
בשנת ה'רפ"ד (1524) בא לעיר פרנקפורט, גם שם שימש כדיין, אבל נודע בעיקר כחזן ושליח צבור.
היה לו ספריה עם כתבי יד רבים.
כן היה לפניו כתבי יד של הרוקח, וכתב היד של הספר ציוני מאת רבי מנחם ציוני והספר גנת אגוז, מרבי יוסף ג'יקטיליה עוד קודם שנדפס.
כתביו עברו לבנו רבי אליעזר טריוויש אב"ד פרנקפורט.
יהודה אריה קלוזנר כתב שהיה לו הרבה קשרים עם שלמה מולכו.
מכתביו נראה היה ראש ישיבה, שכן הוא מזכיר כמה מהתלמידים שלו.
כן עמד בקשר עם מלומדים נוצרים, וביניהם המלומד הנוצרי קספר עמון שלוה ממנו חומש מנוקד, והוא שולח לו הספר סדר עולם, ופנו אליו בשאלותיהם ולבאר להם כמה ספרים.
מובא בהגהות הרמ"א למרדכי .
רבי נפתלי הירץ טריוויש נפטר בפרנקפורט בערך ה'ש', ובה נקבר.
רבי נפתלי הירץ חיבר כמה ספרים והגהות על ספרים, אשר רק חלקם ידועים ומיעוטם יצאו לאור לאחר פטירתו:
נודע בעיקר בסידורו על דרך הקבלה "מלאה הארץ דעה" הנקרא "סידור רבי הירץ", שנדפס על ידי בנו רבי אליעזר טריוויש אב"ד פרנקפורט, בטיהינגן בשנת ה'ש"כ (1560), ובו פירושים והגהות לפי פירושיו של הרוקח לתפילה.
כן ציטט הרבה מהסידור האשכנזי הראשון שנדפס בטרין שנת רפ"ה.
בסידורו, נדפסו כמה דברים בפעם הראשונה, למשל הפיוט הנני העני ממעש, ופירושו של הרוקח על הפיוט האדרת והאמונה.
במשך השנים נדספו סידורים רבים על פי סידור זה, ביניהם סידור "הדרת קודש", ונציה ש"ס, וסידורו של רבי יוזפא שמש "ליקוטי יוסף".
דבריו מוזכרים ברבים מספרי הפוסקים והאחרונים: מגן אברהם, של"ה, ועוד.
נפתולי אלוקים - ספר נפתלי
גם חיבר פירוש על פירוש רבנו בחיי על התורה בשם 'ספר נפתלי'.
ביאור דברי הקבלה שברבנו בחיי.
שעל גליונותיו כתב רבי יום-טוב ליפמן הלר פירושו "טוב טעם".
נדפס לראשונה בהידרנום , בשנת ה'ש"ו (1546).
החיד"א העיד שראה בכתב יד רבי חיים ויטל שמצטט דבריו.
ספר נוסף שחיבר הוא ספר 'הגור' הכולל פירוש על פירושו של רש"י על התורה.
הספר היה כחמש מאות שנה בכתב יד, ובשנות תשע"א-תשע"ז יצא לאור במהדורה מודפסת על ידי מתיבתא דרש"י על ידי רבי אהרן שפירא וי"מ פלס.
ספר נוסף בשם 'סדר גיטין', לא נדפס.
היה ביד נכדו רבי אליעזר איש צבי אשכנזי מאפטא, ומביאו בספרו "דמשק אליעזר" על מסכת חולין.
ושילב את סדר גיטין של זקנו לתוך סדר גיטין שלו, וכאשר הלך רבי אליעזר לארץ ישראל נתן את ספרו במתנה לרבי שמחה אפרים בן גרשון הכהן, בעל "שמות גיטין", ומביא הרבה משמו.
בנו, רבי אליעזר (ליזר) אב"ד פרנקפורט.
בתו, מיכלה, נישאה לרבי שמואל איש צבי מוורמייזא, נקרא גם: "שמואל החסיד" או: "שמואל אשכנזי".
בניהם: רבי אליעזר איש צבי אשכנזי מאפטא, מחבר ספר "דמשק אליעזר" על מסכת חולין.
בתו, חנה, נישאה לרבי משה אפרים שור, אבי משפחת שור.
אבי רבי קלמן וורמייזא, אב"ד לבוב.
רבי אפרים זלמן מרגליות היה צאצא שלו.
נפתלי הרץ אימְבֶּר (בכתיב יידי: נפתלי הערץ אימבער; חנוכה תרי"ז, 27 בדצמבר 1856 – שמחת תורה תר"ע, 8 באוקטובר 1909) היה משורר עברי ומחבר ההמנון העברי "תקוותנו", שגרסה מקוצרת שלו (בתוספת לשינויים קלים) היא "התקווה" – ההמנון הלאומי של התנועה הציונית ושל מדינת ישראל.
אימבר נולד להאדל בת יעקב צבי שוורץ ולשמואל יעקב אימבר בעיר זלוצ'וב שבגליציה (אז בשלטון האימפריה האוסטרית, כיום במחוז לבוב שבאוקראינה).
אביו התפרנס בדוחק מניהול בית מרזח.
משפחתו הייתה דתית ואימבר קיבל חינוך תורני, והוריו נמנו עם המתנגדים לחסידות בזרם הליטאי.
בילדותו, הקשה נפתלי על הוריו, ולכן סבל לעיתים תכופות מנחת זרועו של אביו.
לטענת אחיו שמריהו, אביו לא האמין בכשרונותיו וגם קינא בו על שאימו נטתה לפנקו.
אימבר למד בתלמוד תורה שבעירו והצליח בלימודיו, אולם הקשה גם על רבו.
הוא סירב לשבת לשולחן התלמידים, ובמקום זאת ישב מתחת לשולחן ודרש מרבו שיבחן אותו בסיום יום.
רבו נדהם מכישרונו ומיכולותיו, ובגיל שמונה למד אצל גדול המלמדים ולמד בבית המדרש שבו למדו בני 15. בגיל 10 כונה עילוי שבעילויים כיוון שהחל ללמוד את ספר הזוהר.
בנעוריו החל להימשך לרעיונות ההשכלה, קרא ספרות כללית רבה והתעניין גם בספרות הקבלה.
מספר שנים מאוחר יותר חיבר פואמה בשם "אוסטריה", שאותה הקדיש לקיסר פרנץ יוזף, שהעניק לו פרס כספי על השיר.
בזכות שיר זה התפרסם בקרב הקהילה.
בגיל 18, בעקבות מות אביו וקשייה של אימו לנהל את בית המרזח ולטפל בשאר חמשת אחיו ואחיותיו, ובעקבות האווירה האנטי-חסידית בעיר שלא היטיבה עמו, עבר אימבר לברודי.
שם התוודע לאנשי תנועת ההשכלה, ביניהם אברהם קרוכמל, יהושע השל שור וירמיהו מוזן.
הם סייעו בידו להדפיס את שירו "אוסטריה" וכן שלחו אותו עם מכתב המלצה ללבוב אל הרב יששכר-בר לווינשטיין.
הרב הכיר בכישרונו של הנער, שיכן אותו עמו ושכר לו מורים שילמדו אותו לימודים כלליים.
לאחר כחצי שנה נאלץ לשוב לבית אמו, שהגיעה לקחת אותו בעקבות שמועות שהגיעו אליה, שבנה התרחק מן היהדות במראהו ובלבושו.
לאחר זמן קצר בבית אמו, החליט לצאת ולנדוד ברחבי אירופה – בהונגריה, בסרביה וברומניה.
ברומניה התגורר תקופה מסוימת בעיר יאשי בבית הרב משה ולדברג, ובשנת 1878 כתב את שני הבתים הראשונים של השיר "תִּקְוָתֵינוּ", אשר מאוחר יותר נקראו בשם "התקווה" ונקבעו כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל.
אימבר החל לנדוד בערים, ובשנת 1881 הגיע לקושטא, אז בירת האימפריה העות'מאנית, שם התפרנס מרוכלות.
באותה עת נתוודע ללורנס אוליפנט – דיפלומט אנגלי נוצרי וציוני, שהתיידד עמו.
אוליפנט הציע לאימבר לבוא לארץ ישראל עמו ולהשתקע בכרמל.
נפתלי הרץ אימבר הגיע לארץ ישראל עם אוליפנט ורעייתו אליס בנובמבר 1882. אימבר התמנה למזכירו ומתרגמו האישי של אוליפנט.
אימבר לימד את לורנס ואליס עברית, ואילו אליס לימדה את אימבר את השפה האנגלית.
לדברי שמריהו, אחיו של נפתלי, סיבת הגעתו עם הזוג אוליפנט הייתה כי "היא ובעלה לא עשו מבלי עצתו והסכמתו דבר, הן בענייני הכלל, והן בענייני הפרט", אך אין כל אימות לדבר.
אימבר התגורר בחדר בווילה ששכר אוליפנט במושבה הגרמנית שבחיפה (כיום בית אוליפנט).
כיוון שבני הזוג אוליפנט סבלו מחום הקיץ בחיפה, הקים לורנס עבורו ועבור רעייתו בית קיץ בכפר דאלית אל כרמל (בית אוליפנט המשמש כיום כ"בית יד לבנים").
בבית הקיץ שהו בעיקר אימבר ואליס אוליפנט לעיתים תכופות.
הוא הרבה לבקר במושבות הראשונות ראשון לציון, זכרון יעקב, עקרון, גדרה, ראש פינה, פתח תקווה ומשמר הירדן, ואף כתב שירים לכבוד חלקן, אשר הפיחו בקרב המתיישבים ביטחון ותקווה.
שירתו, הרוויה במוטיבים לאומיים, כמו השירים "משמר הירדן" ו"תִּקְוָתֵינוּ", ביטאה הערצה רבה ל"יהודים החדשים" אנשי העלייה הראשונה שהוא פגש בארץ, והם זכו לאהדה רבה בקרב המתיישבים.
במהלך שהותו בארץ פרסם אימבר שירים, מאמרים וקטעי סאטירה רבים, מקיץ 1883 החל לפרסם בכתב העת "חבצלת" ולאחר מכן בעיתון "הצבי".
תחילה כתב בעד פועלו של הברון רוטשילד.
בעת שהותו בירושלים בשנת 1884 חלה אימבר בקדחת, ואוליפנט מימן את עלויות הטיפול בו.
אימבר שהה, בין השאר, בבית אוליפנט שבדאלית אל-כרמל.
בנוסף שכר אוליפנט לאימבר חדר אצל האיכר שרגא פייבל היסמן בראשון לציון, בו החלים במשך שלושה חודשים ממחלתו.
בעת החלמתו בראשון לציון עמד מקרוב על המצב במושבה והתוודע לכעסם של המתיישבים על פקידות הברון.
הוא האשים את פקידות הברון ביחס מזלזל ופוגע כלפי המתיישבים במאמרים ושירים בעיתונות העברית.
כמו כן צידד בפעילות נגד פקידות הברון על רקע שנת השמיטה, והיה מעורב בפרשת המרידות נגד הפקידות.
גם לאחר שעזב את הארץ, בימי שבתו בלונדון, לא פסק זעמו על הפקידות, והוא פרסם שיר נגד הברון ששמו "פותר החלומות".
במחלוקת שבין העיתון "חבצלת" לבין "הצבי", צידד ב"חבצלת", וטען שאליעזר בן-יהודה כיסה על פשעי מנהלי הפקידות.
עמדתו זו גרמה לכעס רב של בן-יהודה עליו, והביאה לידי פולמוס חריף בין שניהם.
כיוון שעבודתו של אימבר כמזכירו של אוליפנט לא העסיקה אותו באופן מלא, שלח אוליפנט את אימבר לביירות על מנת לעבור הכשרה מקצועית כשען.
אימבר אף פתח חנות בחיפה למשך תקופה קצרה.
אוליפנט ניסה להכניס את אימבר ללימודי חקלאות במקווה ישראל ופנה בעניין במכתב אל שמואל הירש, המנהל דאז, בספטמבר 1884. למרות התלהבותו של אימבר מן המוסד הוא לא התקבל ללימודים שם.
בשנת 1885 נסע אימבר למצרים.
בשני מאמרים שפרסם בעיתון "חבצלת", טען אימבר כי נסיבות נסיעתו למצרים היו כי התלווה לד"ר פול ורנייה הצרפתי, שאליו התוודע כאשר ביקר ביפו.
אימבר התרשם מוורנייה עקב היותו דובר 12 שפות.
בנוסף לוורנייה, הצטרף חברו ד"ר יוהנס לפסיוס.
לדברי אימבר הוא התלווה לשניהם כדי לראות פירמידות.
במהלך ביקורו במצרים חלה אימבר בגרענת קשה ואושפז בבית חולים למשך חודשיים.
את רשמיו מביקורו במצרים כתב במאמר "מסע מצרים" ששלח משם לעיתון "חבצלת" באותה שנה.
במהלך שהותו במצרים נודע לו על מותה של אליס אוליפנט (בתחילת ינואר 1886) מקדחת.
נטען כי אימבר היה מאוהב באליס, הוא כתב שיר לזכרה, "בית עולמי", שהופיע בקובץ שיריו הראשון "ברקאי" ("ברקא" משמע כוכב הבוקר)), שהופיע בירושלים באותה שנה.
בספר נכלל גם השיר "תִּקְוָתֵינוּ" אותו הרחיב (מן הטיוטה שכתב ברומניה) ל-9 בתים במהלך ביקוריו במושבות וסיימו בשנת 1884. שני הבתים הראשונים מתוכו:
בעקבות פטירתה של אליס שב אימבר לארץ, ואילו לורנס אוליפנט, שסבל מדיכאון רב בעקבות פטירתה, החליט לשוב לאנגליה.
עקב עזיבתו של אוליפנט נותר אימבר ללא תמיכה כלכלית, ועזב אף הוא את הארץ במרץ 1887 לאירופה.
"תִּקְוָתֵינוּ" החל להתפרסם בארץ ישראל זמן קצר לאחר שעזב אימבר את הארץ.
אימבר חזר לאירופה במרץ 1887, ולאחר נדודים בברלין, ובפריז המשיך לאפריקה והגיע עד בומביי שבהודו.
מהודו הגיע ללונדון והתיישב בה.
שם התיידד עם ישראל זנגוויל, סופר יהודי-אנגלי ידוע, ממייסדי התנועה הציונית באנגליה.
זנגוויל לימד את אימבר אנגלית ולמד מפיו עברית.
לאחר כחצי שנה תרגם זנגוויל את "התקווה" ואת "משמר הירדן" לאנגלית ואימבר כתב באופן קבוע שירים ומאמרים לעיתון ה"ג'ואיש סטנדרט" (שמו העברי "דגל ישורון"), עיתון חרדי באנגלית.
בדגל ישורון פרסם בהמשכים בשנים 1888–1890 שלושים פרקים ראשונים מזכרונותיו.
את הפרקים כתב, ככל הנראה, באנגלית.
בנוסף פרסם גם שירים ביידיש בשבועון "השולמית".
ב-23 בדצמבר 1888 נפטר לורנס אוליפנט באנגליה ואימבר נמנה עם המעטים שהשתתפו בהלווייתו.
כמו כן, הוא הספיד אותו ב"ג'ואיש סטנדרט" וב"חבצלת".
לואיס, עורך ה"ג'ואיש סטנדרט", התפטר מתפקידו ועבר לארצות הברית.
העורך החדש, שמונה לעיתון, הפסיק לפרסם מאמרים של אימבר ובשנת 1891 פסק העיתון מלהופיע.
בשנת 1892 עזב לארצות הברית, שם התגורר עד יום מותו.
חייו באמריקה היו רצופים בסבל ומחסור.
השופט מאיר זולצברגר מפילדלפיה העניק לו תמיכה חודשית למשך מספר שנים.
כשישב בבוסטון ערך במשך זמן מה עיתון בשם "אריאל", שהיה מוקדש לקבלה, וכתב מחקרים באנגלית על הקבלה ועל התלמוד.
כאשר הרגיש אימבר מחנק נפשי במקום שהותו החליט לצאת לטייל ברחבי ארצות הברית.
בנדודיו חיבר שירים וכתב מאמרים בכתבי עת שונים בעברית, ביידיש ובאנגלית.
במהלך נדודיו הגיע לעיר סנט לואיס ובה חלה ובזכות מאיר זולצברגר, שמימן לו רופא שטיפל בו, הבריא ממחלתו.
לאחר מכן יצא באונייה להחלים באנגליה, שבה שהה זמן קצר ושב לניו יורק.
בשנת 1899 התחתן אימבר בדנוור, קולורדו עם רופאה גיורת בשם אמנדה קטי.
אלה היו נישואיה השניים ושמה בתעודות מרגרט א' ליפייד.
הנישואים החזיקו רק מספר חודשים שבמהלכם עזב אימבר את הבית מספר פעמים כיוון שבני משפחת אשתו לא חיבבו אותו, אולם רק בשנת 1906 התגרשו רשמית.
בשנת 1904 כתב ספר שירים בעברית, ברקאי השלישי, אותו הקדיש לקיסר יפן מוצוהיטו.
הספר כלל שירי הלל ליפן על ניצחונה על רוסיה הצארית והאנטישמית במלחמת רוסיה–יפן.
את שנותיו האחרונות בילה בשכונת לואר איסט סייד בניו יורק, שבשכונותיה היהודיות היה ידוע בחידודים השנונים והעוקצניים שלו.
בשנים אלה סבל ממחלת השגרון והתמכר ליין מתוך צער ומרירות.
לואי ליפסקי, מראשי התנועה הציונית בארצות הברית העיד עליו:
אימבר נפטר ממחלת כליות, שנגרמה כתוצאה משתייה מופרזת, בעוני ובחוסר כל.
בכתביו הותיר מעין "צוואה" שבה כתב, בין השאר:
הוא נטמן בבית העלמין הר ציון (Mt.
Zion Cemetery) בקווינס שבניו יורק.
בהלוויה השתתף קהל רב וכתבות ומאמרי מערכת עליו הופיעו במספר עיתונים בהם "הניו יורק טיימס", ה"ניו יורק אמריקן" וה"ג'ואיש כרוניקל".
לפני מותו כתב שיר מיוחד בשם "השבעה", בו פנה אל עמו בדרישה:
בשיר זה הביע אימבר את רצונו להקבר בארץ ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל הוקם ועד ציבורי בראשות פרופסור יוסף קלוזנר בעניין העלאת עצמותיו של אימבר לארץ.
הוועד נעזר בקבוצת ציונים בראשות משה מרגוליס בארצות הברית.
בעניין פעל גם ג'ק (יצחק) צייקל - שנפתלי היה דודו.
ג'ק אף נפגש עם הנשיא וויצמן שהבטיח לו כי "יהא ליבך סמוך ובטוח, יבוא יום ויעלו את עצמותיו." ארונו של נפתלי נשלח לארץ באונייה "תל אביב" וב-16 באפריל 1953 הגיע הארון לנמל חיפה.
בשל חגיגות יום העצמאות, מסע ההלוויה יצא ב-23 באפריל מחיפה דרך זכרון יעקב להר המנוחות בירושלים.
אימבר נטמן בחלקה השמורה לאבות הציונות וסופרי התחייה, סמוך לקברו של הסופר ישראל אפרויקין.
מאוחר יותר נטמן יוסף קלוזנר לצידו.
רק בסוף שנת 1955 הוקמה מצבה על קברו.
אחיו, שמריהו, הוא אביו של יחיאל - אביה של קריינית קול ישראל שמירה אימבר.
אימבר, שהיה לפי דבריו ציוני, הציע את שירו "תקוותינו", על גלגולי נוסחיו כהמנון התנועה הציונית לתיאודור הרצל לקראת הקונגרס הציוני החמישי, אך נדחה על ידו.
בקונגרס הציוני השישי, שנידונה בו תוכנית אוגנדה, בשנת 1903, הושר "התקווה" בשירה אדירה, בגלל הפסוק: "עינו לציון צופיה" – שקיבל משמעות מיוחדת לאור המחלוקת בין תומכי התוכנית, לבין "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה.
גם בסיום הקונגרסים הבאים הושר התקווה, והחל מן הקונגרס הציוני האחד-עשר שרו אותו כהמנון ובעמידה.
שירו של אימבר "התקווה" הושר בקונגרסים הציונים והפך החל מן הקונגרס השמונה-עשר בשנת 1933 להמנון הרשמי של התנועה הציונית.
אף על פי שבפועל שימש "התקווה" כהמנונה של מדינת ישראל מיום הקמתה, מבחינה חוקית נקבעה "התקווה" כהמנון המדינה על ידי הכנסת רק ב-10 בנובמבר 2004, בתיקון ל"חוק הדגל והסמל", ששמו שונה ל"חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה".
במהלך חייו אימבר פרסם עשרות שירים ומאמרים, שכללו שירי ציון, שירי ארץ ישראל ופרוזות.
ייזכור בעד הנשחטים והנשרפים בארץ הדמים, ארץ רוסיה (1905)
דב סדן (עורך), כל שירי נפתלי הרץ אימבר, (ביוגרפיה: שמריהו אימבר; מבוא: דב סדן), תל אביב: הוצאת מרדכי נוימן, 1950.
בשנת 1929 ריכז אחיו שמריהו אימבר חלק מכתביו.
יצירותיו תורגמו לאנגלית, ושירים בודדים תורגמו לצרפתית ולספרדית.
מלבד יצירות בודדות לא זכה אימבר להכרה מיוחדת מצד אנשי הספרות והקהל הרחב.
נפתלי הֶרְץ וַייזֶל (לעיתים ויזל; שמו הלועזי: הארטוויג וסלי, Hartwig Wessely; בראשי תיבות: נה"ו, רנה"ו או רנ"ו; ה' בטבת ה'תפ"ו – אור לא' באדר ב' ה'תקס"ה, 9 בדצמבר 1725 – 28 בפברואר 1805) היה בלשן ומשורר עברי, מאבות תנועת ההשכלה היהודית.
חיבורו "דברי שלום ואמת", שעניינו שינוי מקיף בחינוך היהודי, עורר פולמוס סוער בין המשכילים הראשונים ובין רבני קהילות באירופה.
מחזור השירים שחיבר על דמותו של משה, "שירי תפארת", השפיע על כמה דורות של משוררים אחריו, וחלק מן החוקרים רואים בו את ראשיתה של הספרות העברית החדשה.
משפחתו של נפתלי הרץ הייתה משפחת סוחרים יהודית בשם רייז, שמוצאה במחוז פודוליה שבפולין.
בעקבות פרעות ת"ח ת"ט ב-1648 עברה המשפחה לקרקוב ואחר כך לאמסטרדם.
לאחר שצברה המשפחה הון במסחר היא עברה לעיירה וזל שבגרמניה.
על שם העיירה שונה שם המשפחה לווייזל או לווסלי (Wessely).
לרגל עסקי המסחר שלה ובשל הקשרים הכלכליים שפיתחה עם מלך דנמרק עברה המשפחה להמבורג, שם נולד נפתלי הרץ ליששכר בר בן יוסף חיים וייזל ב-9 בדצמבר 1725. בילדותו עברה המשפחה לקופנהגן, שם סיפק אביו סחורה ומוצרים למלך, ושם החל נפתלי הצעיר לקבל חינוך יהודי מקובל: לימודי תורה ותלמוד.
ב-1735 בא המדקדק שלמה זלמן הנאו לקופנהגן, ואביו של נפתלי הרץ שכר אותו כמורה פרטי לבנו.
בהשפעתו של הנאו החל נפתלי הרץ להתעניין בדקדוק עברי וממנו גם קיבל את הנטייה לפרוץ מתחומי הלימוד היהודי המסורתי ולהתעניין בהיסטוריה, בגאוגרפיה, בטבע ובמתמטיקה.
הוא החל לקרוא בספרי מדע עבריים מימי הביניים, ואף למד לשונות זרות ובהן גרמנית וצרפתית.
הוא גם למד בישיבות של גדולי התורה, בהן בישיבתו של רבי יהונתן אייבשיץ, ורכש בקיאות בתלמוד, בהלכה ובאגדה.
ב-1742, בגיל שבע-עשרה, הגיע לידיו התנ"ך בתרגומו לגרמנית של מרטין לותר, ושם קרא גם את הספרים החיצונים.
הוא החליט לתרגם את הספר החיצוני "חכמת שלמה" לעברית, ואף הוסיף לו פירוש קצר שלימים הרחיב אותו לחיבור בשם "רוח חן".
התרגום כתוב על טהרת העברית המקראית; נורמה זו של שימוש בלשון המקרא בלבד (שאותה רכש גם מהנאו, שתיקן את לשון הסידור כך שתתאים לה) ליוותה עוד שנים ארוכות את העברית של תנועת ההשכלה.
בהדרכת אביו ודודיו החל לעסוק במסחר, ולאחר מספר שנים החל לעבוד בבנק של הבנקאי היהודי פייטל היינה אפרים באמסטרדם.
באמסטרדם חבר לקבוצה קטנה של יהודים משכילים, בהם דוד פרנקו-מנדס ואחרים, והחל להתעמק בדקדוק העברית של המקרא.
בין השנים תקכ"ה-תקכ"ו (1765–1766), הוציא בשני חלקים את הספר "גן נעול", שהוא חקירה במשמעות ובצורות של השורש "חכם", ואשר נועד להיות חלק מסדרת ספרי דקדוק בשם "לבנון".
תפיסתו הדקדוקית של נפתלי הרץ הייתה שמאחר שהשפה העברית היא שפתו של הקב"ה, לא ייתכנו בה מילים נרדפות; ועל כן הוא מתאמץ להבחין בין מילים ומושגים מקבילים.
באמסטרדם הגיע נפתלי הרץ לעצמאות כלכלית, ופתח בית מסחר משל עצמו.
ב-1769 חזר לקופנהגן, ונשא שם אישה בשם שרה בת מנחם.
אחר כך הורע מצבו הכספי, וב-1774 עבר לברלין לנהל את בית המסחר של יוסף פייטל אפרים (בנו של היינה פייטל אפרים).
עוד לפני שבא לברלין עמד בקשרי מכתבים עם משה מנדלסון.
הוא שיבח את ספרו של מנדלסון, פיידון, והציע לתרגם אותו לעברית.
משבא לברלין העמיקה הידידות ביניהם, אף על פי שנפתלי הרץ היה שמרן יותר בדעותיו ובהשכלתו ממנדלסון.
ב-1775 פרסם את ספרו השני, "יין לבנון", שהוא פירוש בלשני על מסכת אבות, ועליו קיבל הסכמות מלאות שבחים מרבי יחזקאל לנדא מפראג בעל "הנודע ביהודה" ורבי דוד טבל מליסה, שעתידים היו לרדוף אותו בהמשך ימיו.
את הפירוש הרחב "רוח חן" על "חכמת שלמה" הוציא ב-1780, ועליו כבר לא הופיעו הסכמות של רבנים (כנראה בגלל ההתנגדות לעיסוק בספרים החיצונים).
ב-1781 יצא לאור הכרך של נתיבות השלום ("הביאור") לספר שמות, ובראשו הקדים נפתלי הרץ שיר בשם "מהלל רֵע", ובו דברי שבח על מנדלסון וביקורת על החינוך היהודי בן הזמן.
נפתלי הרץ התרעם על כך שאין מלמדים את הילדים מקרא (לבד מחומשי התורה) ולא דקדוק ופירוש המילים בעברית.
באותן שנים ירד בעל בית המסחר שלו מנכסיו, ונפתלי הרץ פוטר מעבודתו והגיע למצוקה כלכלית.
הוא החל לעבוד כמורה לילדים, אולם לא מצא רווחה גם בתחום זה: הורי הילדים האדוקים לא שכרו אותו משום שהיה חדשן מדי לטעמם, והמשכילים לא שכרו אותו משום שהיה שמרן מדי והתנגד לחידושי מחקר הטבע בני הזמן משום שלא הלמו את הפסוקים בספר בראשית.
ב-1804 אמר למשכיל איש המבורג, משה מנדלסון-פרנקפורטר, דודו של רש"ר הירש: "הישנים יחשדוני לחדש, והחדשים יחשדוני לישן".
באותן שנים החל לעבוד על מילון עברי מקיף, שלא יצא לאור.
אז גם חיבר את הפירוש לספר ויקרא בסדרת התרגום והביאור של מנדלסון.
הפירוש מקיף ועמוק מאוד, אבל לדעת המבקרים התמקד יתר על המידה בשאלות לשוניות, ובגלל רצונו ליישב את המקראות עם דברי חז"ל הפך מסורבל וארוך.
בכל אופן, בזכות הוצאת הפירוש נפתרה בעיית המחסור הכלכלי של נפתלי הרץ.
ב-2 בינואר 1782 הוציא יוזף השני, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, את "כתב הסובלנות" (Toleranzedikt) ליהודים.
המטרה של כתב הסובלנות הייתה להביא למודרניזציה של העם היהודי, ולצורך זה הוענקו ליהודים זכויות רבות ובוטלו איסורים שונים שחלו עליהם, אך גם הוטלו עליהם חיובים חדשים, בפרט בתחום החינוך.
כתב הסובלנות עסק גם בחינוך היהודי: הותר ליהודים ללמוד בבתי הספר המודרניים של המדינה ולפתוח בתי ספר מודרניים משל עצמם שבהם ילמדו בגרמנית.
רוב הציבור היהודי והנהגתו הרבנית קיבלו בספקנות את ההיתרים החדשים, וסברו שהם מיועדים לתועלת הקיסר יותר מאשר לטובתם.
אפילו מנדלסון הסתייג מהצו, וחשד – ככל הנראה בצדק – שכוונתו של הקיסר להביא להתבוללות של היהודים ולהמרת דתם לנצרות.
אולם נפתלי הרץ ראה ב"כתב הסובלנות" הזדמנות גדולה, ופרסם את החוברת "דברי שלום ואמת", שבה קרא ליהודים לאמץ את התקנות החדשות.
לדבריו בחוברת, יש צורך לחזק את לימוד "תורת האדם", כלומר המדעים הכלליים – מדעי החברה ומדעי הטבע – כדי ש"תורת ה'", כלומר התורה והמצוות, יסתמכו עליהם.
לשיטתו, בגלל הצרות והרדיפות עזבו היהודים את לימוד החכמות החיצוניות ואפילו את לימוד הדקדוק והתנ"ך, וכעת באה להם הזדמנות לערוך רפורמה בחינוך היהודי ולהחזיר לימודים נחוצים אלה לעולמם:
לשם לימוד "תורת האדם" צריכים היהודים גם ללמוד גרמנית, כדי שיוכלו ללמוד את המדעים כראוי.
סדר הלימודים צריך להיות מדורג, ולימודי המקרא חייבים להיות השלב הבסיסי בלימודו של כל ילד.
מצד שני, לא כל ילד חייב ללמוד תלמוד; מי שיכולתו אינה מספיקה לתלמוד די שילמד מקרא, משנה וידיעות כלליות וייעשה סוחר או בעל מלאכה.
נפתלי הרץ לא יצא בחוברת נגד הרבנים או התלמוד, כמו המשכילים בזמנו ובזמן שאחריו, אבל מכיוון שלרוב הרבנים באירופה באותו זמן לא הייתה כל השכלה כללית, הייתה בדבריו קריאת תיגר גדולה על העולם הרבני, שהתמצתה בדברים שציטט מוויקרא רבה: .
מיד כשיצאה החוברת קמה התנגדות גדולה של הרבנים.
הרב יחזקאל לנדא, בעל "הנודע ביהודה", קרא לנפתלי הרץ "איש רשע", וביטל מכול וכול את הדעות שעלו בחוברת.
הרב דוד טעביל מליסא דרש בבית הכנסת שלו בשבת הגדול דרשה חריפה, שהופצה אחר כך בכתב בקהילות ברחבי אירופה, נגד החוברת: וכיוצא באלה חרפות וגידופים, וקרא להחרים ולנדות את נפתלי הרץ.
הדי המחלוקת הגיעו עד וילנה, שם נשרפה החוברת בחצר בית הכנסת; יש מחלוקת במחקר אם ועד כמה היה הגאון מווילנה מעורב בפעולות נגד נפתלי הרץ.
הביקורת הגלויה התמצתה בעיקר בכך שנפתלי הרץ עשה את התורה טפלה ללימודי המדעים והחכמות ובכך שהוא מקפח את פרנסתם של מלמדי התינוקות היהודים; אולם נראה שעמדה מאחוריה הבנה של הרבנים שמדובר בקריאת תיגר על סמכותם.
שמואל פיינר ראה את החיבור – שווייזל ציטט במהלכו את המדרש, על כך ש"תלמיד חכם שאין בו דעת, נבלה טובה הימנו" – כצעד חשוב בדרך לכינונה של האליטה האינטלקטואלית המתחרה של תנועת ההשכלה, במקביל לשדרה הרבנית-ההלכתית ששלטה עד אז בעולם הרוח של יהודי אשכנז.
"לראשונה עמדה בפני האליטה התורנית אלטרנטיבה בדמותה של קבוצת אליטה יהודית חילונית של משכילים .
'דברי שלום ואמת ' היה קול קורא שביקש לגייס דעת קהל העוקפת את האליטה הרבנית, שתעניק גיבוי למימוש תוכניות החינוך והעיצוב מחדש של היהודים" כדברי פיינר.
וייזל קרא ב"דברי שלום ואמת" את הקריאה המרכזית של ההשכלה: היה גם אדם!
לא מספיק להיות תלמיד חכם ולשקוע רק בלימוד התלמוד.
יש לפתח גם את הידע הכללי.
מאוחר יותר אימץ יל"ג את הרעיון בשירו "הקיצה עמי" והפיק את הסיסמה שרבים מהמשכילים תמכו בה: "היה אדם בצאתך, ויהודי באהליך".
החוברת "דברי שלום ואמת" הציתה את המערכה הראשונה בתולדות מלחמת התרבות היהודית, גורס פיינר, לא רק משום שהיא היוותה איום על החינוך היהודי.
שהרי לא היה זה האיום היחיד על הדת במאה ה-18; היו המיסטיקנים המשיחיים, דוגמת שבתאי צבי, הכפירה הרציונליסטית והנטורליסטית האירופית, ובייחוד זו היהודית, החילון בדפוסי החיים של היהודים והפעילות של הסטודנטים והרופאים בני ההשכלה המוקדמת, דוגמת יהודה בן מרדכי הורביץ.
כל אלו כאילו קראו תגר על היהדות האורתודוקסית.
החידוש של וייזל, לדעת פיינר, שווייזל לא הסתפק בכך שהמליץ על חילון החינוך והעמיד את התלמוד כשווה לשאר המקצועות, כביכול, אלא גם בכך שהוא הוציא את דבריו לא כספר, כשאר המשכילים, אלא כחוברת, שהיוותה מעין תחליף של "דרשנות משכילית" לעומת הדרשנות המסורתית.
לא בכל מקום התקבלה החוברת בביקורת; בקהילת טריאסטה שבאיטליה חזקו את ידיו של נפתלי הרץ ואף פתחו בית ספר ברוח דבריו.
הוא שלח להם איגרת, שאחר כך פרסם אותה בשם "רב טוב לבית ישראל", ובה מיתן במקצת את דבריו, והבהיר שלא הייתה כוונתו שלימוד התורה יהיה טפל ללימוד החכמות החיצוניות.
הוא קיבל מכתבים שבהם הסכמה לשיטתו גם מרבני קהילות נוספים באיטליה, אם כי היו חכמים באיטליה שהסתייגו משיטתו, כדוגמת ר' ישמעאל הכהן, רבה של מודנה.
רב העיר ברלין, צבי הירש לוין, החל בהליכים לגירוש נפתלי הרץ מן העיר, ואולם מנדלסון פנה לשלטונות שהבטיחו את הגנתם.
דוד פרידלנדר ומשכילים נוספים עוררו פרובוקציות כנגד הרבנים על רקע הפולמוס, נראה שלא ברצונו של נפתלי הרץ; פרידלנדר אף תרגם את "דברי שלום ואמת" לגרמנית.
הוא מצדו עזב את הפולמוס בין הרבנים והמשכילים ופנה לעסוק ביצירה ספרותית.
ב-1785 הוציא נפתלי הרץ לאור את "ספר המידות", העוסק במוסר ובחכמת הנפש, ובו מעט מתפיסות המוסר שהתעוררו באותן שנים באירופה.
בזמן העבודה על הספר, ב-1783, מתה אשתו, ומאז ועד סוף חייו עבד על יצירתו הגדולה "שירי תפארת".
"שירי תפארת" הוא אפוס שירי על תקופת המקרא העוסק בדמותו של משה.
יש בו שישה חלקים ושמונה-עשר שירים.