tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בודין לא מצליחה לתפקד בהתחלה - והצוות מנסה לשכנע את הבוליביאנים לחבב את קסטילו- מה שמתברר כפלופ רציני: קסטילו כבר היה נשיא בוליביה בעבר, ובתגובה להפגנות נגדו על הפרטות, הוא הורה לירות במפגינים, בנוסף, הוא אינו מעורר חיבה מטבעו.
לאחר התגרות מצד קנדי, בודין חוזרת לתפקד- היא מנצלת תקרית שבוימה על ידי קנדי במהלכה ריסק מפגין ביצה על ראשו של קוסטילו.
קוסטילו הכה את המפגין בתגובה, ובודין מציעה קמפיין חדש - בוליביה במשבר, ורק קסטילו, בהיותו מנהיג חזק, יוכל לפתור אותו.
המהלך מוגדר כהצלחה יחסית, ואחוזי התמיכה בקסטילו מתחילים לעלות.
כעת, הצוות האמריקאי מנסה לשכנע את קסטילו לפתוח בקמפיין השמצה כנגד המתמודד במקום הראשון, ריברה.
ריברה, בהשפעת קנדי, יוצא בהצהרה שלא יצא בקמפיין שלילי.
בתגובה, גם קסטילו מסרב לאשר שימוש בקמפיין שלילי, בודין ממשיכה ללחוץ בנושא.
לאחר שבאופן 'פתאומי' מופצות כרזות המציגות את קסטילו כנואף, על ידי ארגון עלום שם בשם 'צבא לה פאס העממי' עם סיסמתו של ריברה עליהן, הוא משתכנע לאשר שימוש בקמפיין השמצה.
בשבועות שנותרו הצוות יוצר הזדמנויות לדיון על המשבר בבוליביה ומגיב למהלכים הפוליטיים של קנדי וריברה.
למרות סירובו של קסטילו, הוא מתראיין ואף מוחה דמעה (תוך שהוא מיישיר פנים למצלמה) בדברו על בנו הבעייתי (נושא שהועלה בעקיפין על ידי קנדי וריברה, שעשו גם הם שימוש בארגון 'צבא לה פאס העממי').
הצוות אף מפיץ את תמונתו של ריברה בתמונה עם קלאוס ברבי, פושע מלחמה נאצי, רק ע"מ שריברה יכחיש את היותו נאצי.
כתוצאה מכך, כשלושה שבועות לפני הבחירות קסטילו כבר מדורג בין 3 המובילים, עם 19% אחוזי תמיכה, בצמוד למקום השני, כאשר ריברה עדיין ממוקם במקום הראשון, עם 30% תמיכה.
כשהצוות מבחין שקסטילו מתאזן ואינו מצליח לגרוף עוד קולות, בודין מבקשת מנל, חברת הצוות שהמליצה עליה למנהל הקמפיין בן, להשתמש בקשריה עם מחלקת המדינה.
השגריר האמריקאי נושא נאום נגד המדיניות המשוערת של ולסקז, מה שמוביל למעבר קולות מריברה לוולסקז, וכך, 6 ימים לפני הבחירות, לקסטילו יש 22% תמיכה, 24% תמיכה לוולסקז, ו־26% תמיכה לריברה.
במהלך המאורעות, בודין, קסטילו והצוות לומדים להכיר את המתנדב במטה הבחירות אדוארדו קמאצ'ו, אותו הם מכנים אדי, ששני הוריו נהרגו בתאונת דרכים, והוא ושני אחיו גרים לבד בשכונת עוני בלה פאס.
אביו של אדי התגאה בכך שכאשר נבחר קסטילו לנשיא בפעם הראשונה, במסיבת הניצחון, הוא הרים את אדי - והרגע תועד.
שני אחיו של אדי, ורבים מתושבי בוליביה מתרשמים פחות מקסטילו, בעיקר בגלל חששם שהוא יבקש להצטרף לקרן המטבע הבינלאומית.
קסטילו עצמו, כאשר האוטובוס שלו נתקל במפגינים זועמים, מצליח להרגיע אותם בכך שהוא יקיים משאל עם בטרם יפנה לקרן המטבע הבינלאומית.
לאורך כל העלילה, קנדי מנסה לגרום לבודין לאבד את שלוותה.
לקראת העימות הסמוך לבחירות, באחד הדיונים ביניהם, בודין מצטטת לקנדי מתוך גתה כביכול את המשפט - 'ניתן לנצח בכח הרובים, אך עדיף לקנות את ליבו של העם'.
קנדי גורם לריברה לומר זאת בעימות תוך שהוא מצטט 'אדם דגול' וגורף תשואות - רק ע"מ שבמסיבת העיתונאים שלאחר מכן יסתבר שהציטוט נאמר על ידי יוזף גבלס.
בבחירות, קסטילו מנצח בהפרש מזערי.
אדי שהולך לברך אותו על ניצחונו ולתת לו את התמונה בה הוא הרים אותו בתור ילד, שומע בארמון הנשיאות על כוונתו המיידית לצאת לניו יורק ולפנות לקרן המטבע, ללא ביצוע משאל העם כמובטח.
הוא פונה לג'יין, שמסבירה לו שמבחינתה תפקידה תם, ושאין לה אחריות על פעולותיו של קסטילו.
אדי ואחיו יוצאים להצטרף להפגנה הספונטנית המתארגנת בלה פאס.
המשטרה יורה רימוני עשן ומתעמתת עם המפגינים.
בו בזמן, בודין והצוות נוסעים במכוניתו של קנדי לשדה התעופה.
למעט בודין, לכל אחד אחר בצוות כבר יש עבודת ייעוץ במדינה אחרת.
המכונית נתקעת בפקקים בגלל ההפגנה.
בודין שמבינה את גודל הטעות שעשתה בעוזרה לבחירת קסטילו, יוצאת להצטרף למפגינים.
סנדרה בולוק - ג'יין 'אסון טבע' בודין.
יועצת אסטרטגית פוליטית לשעבר הנשכרת על ידי פוליטיקאי בוליבאני לא פופולרי על מנת לעזור לו לנצח בבחירות.
בילי בוב תורנטון- פאט קנדי, יריבה המושבע של ג'יין, המנהל האסטרטגי של קמפיין הבחירות של המתחרה.
אנתוני מאקי - מנהל הקמפיין, בן.
ג'ואקים דה אלמידה - פדרו קסטילו, התמודד לנשיאות בוליביה השוכר את ג'יין בודין.
זואי קאזאן - לה בלאנק.
חוקרת המובאת על ידי בודין לסייע בקמפיין, המתמחה במציאת רפש על מועמדים.
ריינאלדו פצ'קו - אדוארדו, מתנדב במטה הבחירות של קסטילו המתיידד עם ג'יין.
אוקטביו גומס בריוס - פפה.
טילדה דל טורו - מזכירתו של קסטילו.
סימאונה - יועצו הבכיר של קסטילו.
באפריל 2007, הוכרז כי ג'ורג' קלוני מתעתד להפיק סרט דרמטי, על פי הסרט הדוקמנטרי משברים בע"מ (2005) ביחד עם המפיק גרנט הסלוב.
זכויות ההפצה בארצות הברית נרכשו על ידי האחים וורנר.
התסריטאי הנבחר היה פיטר סטראוין.
צוין כי ייתכן שקלוני גם יביים את הסרט, ואף ישתתף בו כשחקן.
בדצמבר 2013 החל המשא ומתן עם סנדרה בולוק להשתתפות בסרט.
קלוני החליט שלא לביים את הסרט, ואף לא לשחק בו.
ב-21 באוגוסט 2014 אושר רשמית כי סנדרה בולוק תשחק בסרט כג'יין 'אסון טבע' בודין, יועצת לשעבר לאסטרטגיה פוליטית, ודייוויד גורדון גרין נבחר לביים את הסרט.
ב-11 בספטמבר, הצטרף מק'ניירי לצוות השחקנים, ב-15 בדצמבר התווסף גם בילי בוב תורנטון לקאסט.
ב־18 וב-24 בספטמבר (בהתאמה) התווספו גם אנתוני מאקי ואן ווד לצוות השחקנים.
ב-10 באוקטובר נמסר כי יואקים דה אלמידה (כנשיא הבוליבאני לשעבר המנסה להתמודד מחדש, פדרו קסטילו) וזואי קאזאן (כחוקרת המסוגלת לגלות רפש על פוליטיקאים) הצטרפו אף הם לצוות השחקנים.
ב-13 באוקטובר 2014 נמסר כי חברת ההפקות Participant Media תממן את הפקת הסרט בשיתוף עם האחים וורנר, ולצוות המפיקים בפועל (בנוסף לבולוק, וסטויארט מ.
בסר) יתווספו גם ג'ף סקול וג'ונתן קינג.
ליהוקים נוספים של שחקנים שהצטרפו לצוות: ריינאלדו פצ'קו, דומיניק פלורס, לואיס ארקלה ואוקטביו גומז.
צילום הסרט החלו ב-29 בספטמבר 2014, בניו אורלינס, לואיזיאנה.
חלק מהצילומים בוצע גם בנורקו, הממוקמת בקהילת סט.
ביולי 2015, הודיעה חברת האחים וורנר על יציאת הסרט לאקרנים ב-30 באוקטובר 2015. הוא הופץ להקרנה ב-2,202 בתי קולנוע למשך 21 יום.
הסרט יצא לאקרנים ב-30 באוקטובר 2015, יחד עם הסרטים 'משחק באש' ו'מדריך הצופים לאפוקליפסת זומבים'.
הוערך כי בסוף השבוע הראשון שלו, הוא יגרוף בין 5–7 מיליון דולר מ-2,202 בתי קולנוע.
ואולם, הסרט גרף 3.2 מיליון דולר בלבד, מה שמיקם אותו במקום השמיני ברווחיות שלו בדירוג הרווחים.
מדובר בשיא הפתיחה הגרועה ביותר לסרט בו מככבת סנדרה בולוק, המנצח אף את סרטה בזמן שגנבת (שהכניס 4.7 מיליון דולר).
משברים בע"מ קיבל ביקורות מעורבות.
אתר הביקורות האמריקאי Rotten Tomatoes, דירג אותו ב-33% רייטינג, בהתבסס על 138 ביקורות, בציון ממוצע של 5.3/10.
ב־Metacritic, אתר ביקורות אמריקאי אחר, הגיע הסרט לציון של 53 מתוך 100, בהתבסס על 35 ביקורות.
גם חברת מחקרי השוק הביקורו CinemaScore דירגה את הסרט ב+C (על סולם מּ+A ל־F) מה שמלמד על תגובות שליליות לסרט בקרב צופים שצפו בו בקולנוע.
מבקרי הסרט באתרים השונים, הסכימו כי נקודת האור בסרט הוא משחקה של סנדרה בולוק כג'ין בודין.
משבר קונגו היה משבר פוליטי מורכב ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שחל בין השנים 1960–1965, ובמהלכו נהרגו כ-100,000 איש.
המשבר החל מספר ימים לאחר שהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר: קונגו הבלגית) קיבלה עצמאות מבלגיה והסתיים בסדרה של מלחמות אזרחים, תחת הובלתו של הגנרל מובוטו ססה סקו.
בנוסף, המשבר היווה מלחמת פרוקסי במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות הסובייטית.
מעבר למשתנים אישיים, אידאולוגיים וכלכליים, ניכר כי הגורם האתני במובנו הרחב (לשון, תרבות, דת, מוצא) היווה אחד הגורמים הדומיננטיים ברוב הקונפליקטים האלימים באפריקה השחורה.
מבחינה דמוגרפית, בקטנגה נמנו ביוני 1960 מיליון תושבים, כ-12.5% מאוכלוסיית הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
האוכלוסייה בקטנגה הייתה מגוונת ומפוצלת לשבטים רבים, אך במרכזם חמש קבוצות אתניות עיקריות:
לונדה – השבט הדומיננטי בדרום קטנגה.
בעבר שבט זה היווה אימפריה ששלטה על אזורים נרחבים וכן על קבוצות אתניות אחרות (למשל הטשוקווה).
בלובה מקומיים או "הקטנגים" – מבחינה מספרית, היוו את השבט הגדול בקטנגה.
הם קיימו במאה ה-16 וה-17 אימפריה גדולה, שהתפוררה מאוחר יותר לנסיכויות רבות ומתחרות.
ניתן לומר כי מאז המאה ה-18 לא שררה ביניהם אחדות פוליטית אך ממלכת בלובה שבצפון קטנגה התקיימה עד סוף המאה ה-19.
בלובה זרים או "הקסאיים" – מאות אלפי הבלובה מחבל קסאי (הנמצא בגבול בין אנגולה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) אשר זרמו למכרות, לתעשיות ולערים שבדרום-קטנגה ומצאו פרנסתם כפועלים, סוחרים או פקידים.
בייקה – קבוצה אתנית בעלת עבר היסטורי ממלכתי מפואר אשר היוותה במאה ה-19 מדינה בעלת צבא ושלטה על סחר העבדים, הנחושת, השנהב, המלח והברזל באזור.
טשוקווה – שבט בדרום קטנגה שבמשך מאות שנים נשלט על ידי שבט הלונדה עד סוף המאה ה-19, בו מרד בשלטון והשתחרר לזמן קצר משלטונם.
הניגוד הבסיסי בקטנגה הוא בין הלונדה (הקשורים בלשון ובקשרי דם עם עמיה של מזרח אפריקה, זמביה ואנגולה) לבין הבלובה ה"מקומיים" וה"זרים".
הברית בין הלונדה והבייקה הייתה בסיס כוחה של תנועת הבדלנות הקטנגית, כשמצדו השני של המתרס ניצבו הבלובה והטשוקווה.
ומכאן, הרקע האתני-ההיסטורי שהיווה בסיס לפרישת קטנגה והמלחמה שהתחוללה כתוצאה מכך.
לפרישת קטנגה ב-1960 קדמה היסטוריה קולוניאלית של בדלנות.
במשך שנים, הבלגים והאירופאים לא שילובו את קטנגה בקונגו הבלגית באופן מלא.
בשנים 1891–1900 נוהלה קטנגה על ידי "חברת קטנגה" ולא הייתה חלק אינטגרלי מ"מדינת קונגו החופשית".
בשנים 1900–1910 שלטה בקטנגה מעין רשות ציבורית – "הוועד המיוחד של קטנגה" שבבעלות משותפת של "חברת קטנגה" ו"מדינת קונגו החופשית".
בשנת 1910 קטנגה שולבה פורמלית בקונגו הבלגית, אך למעשה נהנתה מאוטונומיה רבה תחת שלטונו של סגן מושל כללי שהיה בעל סמכויות נרחבות.
בפועל, היה ניתוק מסוים בין קטנגה לבין המרכז הקונגולזי.
מעבר לכך, אוצר המינרלים של קטנגה פרנס את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כולה, והיו שהגדירו אוצר זה כ"שערורייה גאולוגית".
בעקבות פיתוח המכרות באזור, התיישבה בקטנגה קהילה אירופית גדולה יחסית אשר לא מיהרה לתמוך במנהל הקולוניאלי ברפובליקה.
הבלגים בקטנגה טענו שקטנגה הפכה ל"פרה החולבת" של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כולה.
לכן, לא אחת איימו (בין היתר בשל תמיכתן של חברות הכלכליות הענקיות הבלגיות במחצבים בקטנגה) כי יפרשו מן המסגרת המדינית הכוללת של הרפובליקה.
בספרות על אפריקה של שנות ה-50 מקובל היה לראות במודרניזציה תנאי ללאומיות טריטוריאלית על-שבטית.
לאומיות זו כללה שאיפות לכונן מחדש את ממלכת קונגו הקדומה, שעל פי האמונה הרווחת בקרב הבקונגו הקיפה שטחים בקונגו-הצרפתית, קונגו-הבלגית ובאנגולה-הפורטוגזית.
"ברית הבקונגו", התנועה הלאומית האנטי-קולוניאלית שצמחה בשנות ה-50 באזור הבקונגו הייתה תנועה אתנית מובהקת.
קודם לכן, בשנים 1912–1931 התרחשה הגירה של שבט הבלובה מחבל קסאי לדרום קטנגה.
המודרניזציה בזאיר (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) הביאה לעירוב קבוצות אתניות.
כפריים מקבוצות אתניות שונות זרמו לאזורי תעשייה ומכרות ולמרכזים העירוניים החדשים.
בנסיבות אלו, נוצרו מתחים אתניים בין הקבוצות השונות, כשהקונפליקט החריף ביותר היה בין מקומיים לבין זרים בערים.
אחד מהמשברים הפוליטיים-אתניים החריפים ביותר ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בנושא זה היה בין לונדה לבלובה.
המתח הגיע לשיאו כשהזרים היו המפותחים והרבים יותר, כך שהמקומיים נושלו מעמדת הבכורה הן בתחום הפוליטי והן בתחום הכלכלי-חברתי.
המודרניזציה למעשה הביאה למצב בו ישנן שתי קבוצות אתניות "מתקדמות", שהפכו למודרניות יחסית, על פי הקריטריונים המקובלים של השכלה, הכנסה ועיור.
מדובר בבקוגו ובבלובה מחבל קסאי.
לעומתם, היו שבטים שנשארו נחלשים ולא השכילו להתמודד עם אתגר המודרניזציה, בהם שבט הבקובה, שבעבר קיים אימפריה מפוארת ששלטה על הבלובה, לא התגבר על מערכת ערכים מסורתית-אתנית שסלדה ממודרניזציה.
בערי קטנגה התפתח קיטוב בין הבלובה ה"זרים" המשכילים והמצליחים במסחר ובמינהל, לבין פשוטי העם ה"מקומיים".
הלונדה טענו שזרים משתלטים על מולדתם.
מתיחות אתנית נוספת, שהיא פרי המודרניזציה, נבעה מהפער שנוצר בין השבטים באזורי המכרות והתעשייה בדרום קטנגה לבין הקבוצות האתניות באזורים הנחשלים בצפון החבל.
כך הועמק הניגוד ההיסטורי בין בלובה ללונדה ונוצר רקע נוח לפילוג בין מקומיים לזרים ובין הבלובה כקבוצה אתנית-תרבותית לבין הלונדה.
המתיחות בין שבטי קטנגה המקומיים לבין מאות אלפי הבלובה הזרים הגיעה לשיאה בשנים 1957–1959. בשנת 1957 התקיימו בחירות מוניציפליות בקטנגה ובערים רבות, אשר במהלכן זכו הזרים במשרות הבכירות.
הדבר גרם לזעם בקרב המקומיים שראו עצמם כקטנגים "האמיתיים".
מעבר לכך, שפל כלכלי עולמי הביא לפיטוריהם של אלפי פועלים במכרות ובתעשיות קטנגה כאשר רובם היו מקומיים, גורם נוסף לזעם המקומיים כלפי הבלובה הזרים והמפותחים.
עם ההחלטה הבלגית להענקת עצמאות לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו תוך שנה, התהוותה ברית בין הבקונגו בהנהגת ז'וזף קסא-וובו והלונדה-בייקה בהנהגת מואיז צ'ומבה וגודפרוא מונונגו, כנגד "התנועה הלאומית הקונגולזית" בראשות פטריס לומומבה.
ברית הלונדה-בייקה והבקונגו שאפו לאוטונומיה מרחיקת לכת כדי למנוע את השתלטות השבטים הזרים.
שני הצדדים הסכימו על פשרה משותפת אשר באה לידי ביטוי בחוקה חדשה; בפועל חוקה זו נטתה לגישת "התנועה הלאומית הקונגולזית", כיוון שלא הותירה בידי קטנגה את השליטה על הזיכיונות לחברות הכלכליות, ולא אפשרה מניעת הגירת זרים לתחומה.
הבחירות הפרובינציאליות והלאומיות במאי 1960 הביאו את הקיטוב לשיאו כאשר כעת זה מול זה עמדו פטריס לומומבה, כראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ומואיז צ'ומבה, כראש ממשלת חבל קטנגה.
ב-30 ביוני 1960 זכתה קונגו הבלגית בעצמאות והפכה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-5 ביולי 1960 התמרד הצבא הקונגולזי ברחבי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במפקדיו הבלגים.
ב-10 ביולי 1960 הוטסו צנחנים בלגיים לחבל ופירקו את נשקם של המורדים.
יום לאחר מכן, ממשלת החבל (בהובלתו של צ'ומבה) הכריזה על עצמאותה של קטנגה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כאשר מואיז צ'ומבה (אשר עמד בראש מפלגת CONAKAT) יהיה לנשיא קטנגה.
מדינת קטנגה – מהצלחה למפלה
בחודשיה הראשונים, קטנגה הפורשת הייתה סיפור הצלחה.
ממשלת צ'ומבה כרתה בריתות עם רוב השליטים המסורתיים בקטנגה ושלטונה החל להתבסס.
בספטמבר 1960 הודח פטריס לומומבה, ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואויבה של קטנגה.
מדיחיו היו הכוחות השמרניים והפרו-מערביים בקונגו, בראשות הנשיא ז'וזף קסא-וובו.
מואיז צ'ומבה, בעקבות זאת, ביסס את האוטונומיה הקטנגית, כאשר בינואר 1961 לומומבה נאסר ונרצח.
במרץ 1961 התקיימה ועידת פסגה קונגולזית באנטננריבו, בירת מדגסקר, בהשתתפות כל מנהיגיה הפרו-מערביים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אשר הסכימה לקונן קונפדרציה קונגולזית בה יש לפרובינציות אוטונומיה מלאה ואף זכות וטו בענייני מדיניות חוץ.
מעבר לכך, קטנגה השיגה שליטה על מקורותיה הכלכליים.
גם כוחה הצבאי של קטנגה הגיע לשיאו באותה תקופה, כאשר חוזק על ידי צבאות שבטיים ועל ידי שכירי חרב אירופיים ודרום-אפריקניים שגויסו.
האו"ם התנגד לתמיכתה של בלגיה במדינות הפורשות, ועל כן נערכו מספר כנסים לאחריהם הוחלט להסיר את הכוחות הבלגים מהרפובליקה כולה.
מזכ"ל האו"ם, דאג המרשלד, האמין כי המשבר יספק לארגון הזדמנות להפגין את הפוטנציאל שלו ככוח מרכזי לשמירת השלום, ועודד שליחת כוח בינ"ל של שומרי שלום לרפובליקה, תחת פיקוח האו"ם.
ואכן, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את ההחלטה וקראה לנסיגה בלגית מוחלטת והחלפתם בכוח של האו"ם.
הגעת מבצע האומות המאוחדות בקונגו (ONUC) התקבל בברכה על ידי פטריס לומומבה והממשלה המרכזית.
עם זאת, כוחות אלה סירבו לסייע לממשלת קונגו בדיכוי המדינות הפורשות כיוון שלא רצו להפר את הריבונות הקונגולזית.
בעקבות כך, לומומבה פנה לברית המועצות שהסכימה לספק נשק, לוגיסטיקה וכסף כדי לסייע במאבק.
כ-1,000 יועצים סובייטים נחתו בקונגו.
מעשים אלו של לומומבה הרחיקו אותו משאר הממשלה, בעיקר קסא-וובו, שכן אלו חששו מהתערבות סובייטית.
גם האמריקאים חששו כי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כבעלת ברית לסובייטים עלולה להוות בסיס להתרחבות הקומוניזם למרכז אפריקה.
בתמיכה סובייטית, 2,000 כוחות פתחו במתקפה גדולה נגד דרום קסאי.
ההתקפה הייתה מוצלחת, אך במהלכה הכוחות ביצעו מספר מעשי טבח גדולי באזרחים, וכ-3,000 מקומיים נהרגו.
אלימות זו גרמה ליציאת אלפי אזרחים מבלובה שבדרום הרפובליקה, כדי להימלט מן הלחימה.
מעורבותה של ברית המועצות הרתיעה את ארצות הברית שכאמור, חששה מהתפשטות הקומוניזם למרכז אפריקה.
בעקבות אירועים אלה ארצות הברית "השליכה" כי ממשלת לומומבה היא קומוניסטית ושהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עשויה להיות על המסלול כדי להפוך לגרורה סובייטית במיקום אסטרטגי.
באוגוסט 1960 דיווחו סוכני סוכנות הביון המרכזית (CIA) כי "קונגו חווה השתלטות קומוניסטית וכי עלולה ללכת בדרך דומה לקובה".
פיצול השלטון המרכזי והפיכתו של מובוטו ססה סקו
טרם הוצאתו להורג, פטריס לומומבה פנה לברית המועצות בבקשה לתמיכה.
פעולה זו חילקה את הממשלה והובילה ללחץ גובר מצד מדינות המערב אשר קראו להוציאו מהשלטון.
בנוסף לכך, מואיז צ'ומבה פנה לז'וזף קסא-וובו, בו ראה מנהיג מתון ופדרליסטי, בבקשה לבלום את ריכוזיות לומומבה ולפתור את סוגיית הפרישה.
בזמן זה, מובוטו ססה סקו ביסס את כוחו כאשר השתלט באופן יעיל על הצבא, ניתב סיוע חוץ ליחידות וקצינים שבתמורה העניקו לו את נאמנותם.
בזמן ניסיונות למהלכים פוליטיים לצורך ביסוס השליט של הממלכה, מובוטו ססה סקו הציע "פתרון" למאבקי הכוחות, ופתח בהפיכה ושפיכת דמים כאשר החליף הן את קסא-וובו והן את לומומבה במכללה לנציבות, המורכבת מפאנל של בוגרי אוניברסיטה בראשותו של ג'סטין בומבוקו.
לכאורה, מטרת ההפיכה, הייתה לאפשר לפוליטיקאים לקיים "תקופת צינון" לפני שיוכלו להמשיך את מאבקי הכוחות.
עם זאת, מובוטו איחד כוחות עם קסא-וובו נגד לומומבה, אשר הושם במעצר בית.
מובוטו מינה מחדש את קסא-וובו לנשיא בפברואר 1961.
מכאן והלאה, מובוטו פעל "מאחורי הקלעים" כאשר היה בעל כוח רב בפוליטיקה הקונגולזית.
לאחר חזרתו של קסא-וובו, נעשה ניסיון לקרב את הפלגים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
צ'ומבה שאף לסיים את הפרישה ולאחד את האזורים השונים.
בשנת 1960 פטריס לומומבה נמלט ממעצר בית מזרחה לכיוון סנטליוויל, שם האמין שיוכל לקבל תמיכה.
הוא נתפס כל ידי כוחות הנאמנים למובוטו ססה סקו, והוטס בידיים כבולות חזרה אל ליאופולדוויל.
ב-7 בדצמבר 1960 כונסה ישיבת מועצת הביטחון של האו"ם על מנת לדון בתביעה הסובייטית לשחרר את לומומבה באופן מיידי, להשיבו לתפקיד ראש ממשלת קונגו ופירוק כוחות מובוטו ססה סקו מנשקו.
בזמן שהותו בשבי, לומומבה עבר עינויים, והובל לתיסוויל ולאחר מכן לקטנגה, שם הועבר לכוחות נאמנים לממשלת צ'ומבה.
ב-17 בינואר 1961 הוצא להורג על ידי כוחות קטנגזים.
ב-13 בפברואר פורסמו חדשות אודות ההוצאה להורג, אשר עוררו זעם בין לאומי.
שגרירות בלגיה ביוגוסלביה הותקפה על ידי ממפגינים בבלגרד, והפגנות אלימות הוצגו בלונדון ובניו יורק.
האו"ם שב וקרא לנסיגה מוחלטת של כוחות בלגיים וכוחות שכירי חרב מתחומי קטנגה.
בספטמבר 1961 השתבש ניסיון לעצור קבוצה של שכירי חרב קטנגים, וכתוצאה מכך התפתח מאבק אלים.
כמו כן, כוחות או"ם איריים נתפסו בג'דוטוויל לאחר מצור של מספר ימים, והוחזקו כשבויי מלחמה.
סיפור זה הביך את שליחות האו"ם ואת תומכיה.
ב-18 בספטמבר 1961 מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד טס לנדולה (ברודזיה הצפונית) על מנת להביא להפסקת אש בין כוחות האו"ם והקטנגזים.
מטוסו התרסק טרם הנחיתה, והוא נספה יחד עם שאר הנוסעים.
מחליפו, או תאנט, תמך במדיניות רדיקלית יותר של מעורבות ישירה בסכסוך.
קטנגה שחררה את החיילים האיריים, כחלק מעסקת שביתת נשק, שבמסגרתה או תאנט הסכים להחזיר את כוחותיו בחזרה.
פעולה זו הייתה הפיכה תעמולתית עבור מואיז צ'ומבה.
התמיכה האמריקאית למשימת האו"ם חיזקה את הדרישות הבין לאומיות לפתור את המצב הנוכחי.
בנובמבר 1961, פורסמה החלטה 169 אשר קראה לאו"ם להגיב על מתן זכויות האדם המדרדר ולמנוע את פרוץ מלחמת האזרחים.
ההחלטה דחתה לחלוטין את ההפרדה בין קטנגה לשאר הרפובליקה, וקראה להשתמש בכל הכח הדרוש כדי "לסייע לממשלה המרכזית של הרפובליקה בשיקום ותחזוקה של החוק והסדר".
בלחץ בינלאומי, חתם מואיז צ'ומבה על הצהרה בה הסכים לקבל את סמכותה של הממשלה המרכזית וחוקת המדינה ולנטוש כל תביעה לעצמאותה של קטנגה.
לאחר ההכרזה, עם זאת, השיחות הפרקטיות הגיעו למבוי סתום בעוד העימותים בין כוחות או"ם לכוחות קטנזים מקומיים נמשכו.
כמו כן, בדצמבר 1961 שר החוץ הבלגי, פול-אנרי ספאק, הצהיר כי ממשלת בלגיה תתמוך באו"ם.
באותו חודש, דרום קסאי הוצפה בכוחות.
הלחימה פרצה ליד אליזבת'וויל, כאשר ניסיונות הגעה להפסקת אש נכשלו, האו"ם הכריז על מבצע "גראנדסלאם", במסגרתו כבש את אליזבת'וויל וגרם לצ'ומבה לעזוב את הארץ.
לאחר מכן הוסכם על הפסקת אש.
בהדרגה, האו"ם השתלט על קטנגה וב-21 בינואר 1963 נכנע צ'ומבה סופית וכך סיים למעשה את פרישת קטנגה.
באופן כללי, ניתן לומר כי נפילתה של קטנגה בשנים 1962–1963 נבעה משיקומו של צבא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, החלשת התמיכה הבלגית עם חילופי הממשל בבלגיה, החלטת האו"ם להפעיל כוח מזוין לדיכוי המרידה הקטנגית וממדיניות הנשיא קנדי בארצות הברית שראה ברפובליקה מאוחדת, כולל קטנגה, את האלטרנטיבה האידיאלית.
בשנים שלאחר משבר קונגו, מובוטו הצליח להסיר אנשי אופוזיציה רבים שהיו עלולים לאיים על שליטתו, וכך התבסס כמקור הכוח הפוליטי הדומיננטי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בעקבות כך, הוא החל לחזק את שליטתו בשטח – מספר המחוזות צומצם, תומכיו של מובוטו הוצבו בעמדות החשובות ביותר.
בשנת 1967 מובוטו יצר מפלגה בשם "מפלגת העם של הרפובליקה", אשר עד שנת 1990 הייתה המפלגה החוקית היחידה במדינה, תחת החוקה החדשה של מובוטו.
בשנת 1967 התקבלה החלטה 239 של מועצת הביטחון של האו"ם שמגנה תמיכה בשכירי חרב במדינה ובהמשך התקבלה החלטה 241 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1971 שם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו שונה לזאיר.
למרות ההצלחות הראשונות, שלטונו של מובוטו התאפיין במינוי מקורביו, שחיתות וניהול כלכלי כושל.
הפיצול האתני שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו הביא למאבקים אתניים שהתרחשו בתוך המדינה, במסגרתן קבוצות אתניות נאבקו להקמת פרובינציות אתניות שיבטיחו להן רוב ואוטונומיה.
התוצאה בפועל הייתה חלוקה של המדינה לפרובינציות, לפי הגבולות האתניים.
בסיטואציה זו, נוצר מאבק בין הפרובינציות על השלטון במרכז.
בשנים 1963–1965 התחוללה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מלחמה בין הממשלה המרכזית, שנהנתה מתמיכת המערב, לממשלת מורדים שמאלית-רדיקלית, שהוקמה על ידי הלומומביסטים במזרח – הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שנעזרו בין השאר במשלחת גדולה מקובה, בראשותו של צ'ה גווארה.
ניתן לראות את מלחמה זו כהמשך של המשבר, אך כעת נושא קטנגה לא היווה בעיה מרכזית.
נוצר עימות בין "צבא השחרור העממי" של המורדים, לבין "הצבא הלאומי הקונגולזי" כאשר השני גבר על המורדים בסיוע שכירי חרב אירופאיים.
בעולם מלחמה זו הוצגה כמאבק בין ימין לשמאל, בין פרו-סובייטים לפרו-אמריקנים, כאשר אכן הצדדים השונים זכו לתמיכה של שני ראשי המתרס של המלחמה הקרה.
לכן, ניתן לראות את משבר קונגו כ"מלחמת פרוקסי" למלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית.
עם זאת, הגורם האתני משמעותי אף הוא בקיום המלחמה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
המהומה שנוצרה כתוצאה ממשבר קונגו ערערה את מרכז אפריקה וסייעה בהצתת המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית, בדגש על מלחמת העצמאות באנגולה השכנה.
לאומנים אנגוליים לאורך שנים היו בעלי קשרים ארוכים עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שם רבים התגוררו כגולים.
"UPA", ארגון אנגולי לאומני אשר קיבל תמיכה מהבקונגו האנגולאנית, נתמך על ידי בפוליטיקאים של "אקו" אשר ציפו להקים מחדש את הממלכה של קונגו, תוך שינוי הגבולות שנקבעו בתקופה הקולוניאלית.
מתוך אמונה שהעצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הייתה השלב הראשון בתהליך זה, ארגון ה-UPA הצית מרד שהעצים את הקונפליקט באנגולה, שנמשך עד 1974. ממשלות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שלאחר מכך נקראה זאיר, המשיכו לספק תמיכה למורדים האנגולים ואפילו השתתפו ישירות במלחמת האזרחים באנגולה.
המשבר גרם למדינות האפריקאיות העצמאיות החדשות לשקול מחדש את נאמנותן וקשריהן הפרטיים.
בפרט, זה הוביל לחלוקת מדינות אפריקה לפלגים.
מדינות מתונות הצטרפו לקבוצת ברזוויל, שקראה לרמת אחדות בין המדינות האפריקאיות הפרנקופוניות, לבין שימור הקשרים עם צרפת.
מדינות קיצוניות הצטרפו לקבוצת קזבלנקה, שקראה לפדרציה פאן-אפריקאית (הקשורה למדינות אפריקה בלבד).
האלימות הכאוטית של המשבר וגורל הלבנים של המדינה, שרבים מהם נכנסו לרודזיה הצפונית והדרומית כפליטים, תרמו לאמונה הרווחת בקרב הלבנים שפוליטיקאים לאומנים לא היו מוכנים למשול, וגרמו לחששות כי קביעת שלטון רוב מיידי ברודזיה, אולי תוביל לסיטואציה דומה.
לאחר שהמשא ומתן עם בריטניה נכשל שוב ושוב, ממשלת רודזיה הדרומית הכריזה על עצמאות חד צדדית בשנת 1965.
הפרישה של קטנגה תתברר גם כמשפיעה פוליטית באפריקה.
במהלך מלחמת האזרחים הצ'אדית הראשונה (1965–1979), חזית "הליברציה הלאומית של צ'אד" דחתה במפורש הפרדה של המדינה, בהצעתה לסלק את ממשלת פרנסואה טומבלבי, בהסתמך על חוויית פרישת קטנגה, וקבעה כי "לא תהיה קטנגה בצ'אד".
כמו כן, במלחמת האזרחים הניגרית (1967–1970), בני האיגבו של ביאפרה התנתקו מניגריה, אשר הואשמה בקידום האינטרסים של קבוצות אתניות מהצפון ואפליית האזור של האיגבו.
ההפרדה של ביאפרה וקטנגה הושוו לעיתים קרובות בכתיבה אקדמאית.
בניגוד לקטנגה, ביאפרה השיגה הכרה בינלאומית רשמית ודחתה את תמיכתן של חברות רב-לאומיות מערביות המעורבות בתעשיית הנפט המקומית.
ביאפרה הובסה בשנת 1970 ושולבה מחדש בניגריה.
1980. "צמיחת המדינות החדשות באפריקה", יחידות 6–7 "הבעיה האתנית באפריקה ומלחמות ביאפרה וקטנגה"
משבריסטית היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-בריטית מסוגת דרמה קומית, המספרת על דמותה של רובין, בכיכובה של אנה פקווין, יחצ"נית אמריקאית המתגוררת בלונדון.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-21 בפברואר 2019, והיא כוללת שישה פרקים בני שעה.
הסדרה חודשה לעונה שנייה ב-2 באוגוסט 2019.
בישראל, הסדרה עלתה לשידור ב-10 באפריל 2019 בערוץ Yes London וגם בסלקום TV.
הסדרה מספרת על רובין, מנהלת יחסי ציבור אמריקאית המתגוררת בלונדון, שבמסגרת תפקידה צריכה להבין איך להוציא את המיטב מסיטואציות רעות ומביכות של לקוחותיה ולהצליח איכשהו לצאת ללא פגע.
רובין מתמחה בפינוי הבלגן המונומנטלי שנגרם על ידי לקוחותיה האומללים והאנוכיים, אך למרבה האירוניה, אף על פי שהיא מצליחה היטב בעבודתה, את חייה שלה רובין לא מצליחה לנהל כראוי.
בראדלי ויטפורד - קאלוין קופר
מקס ביזלי - אנתוני אנדרסון
אלן דייוויס - דן פרוקטור
רבקה רוט - אלי גרייג'
קתרין קלי - ברוק לאב-וולס
משברים קיומיים הם רגעים בהם אנשים מהרהרים בשאלה האם חייהם הם בעלי משמעות, מטרה או ערך.
משבר קיומי עשוי להיות קשור לדיכאון או לספקולציות שליליות שלא ניתנות לשליטה בנושאים הנוגעים לשאלה: "מה מטרת החיים?" (למשל: "אם יום אחד אף אחד לא יזכור אותי, מה הטעם בכל עבודתי?").
סוגיה זו של המשמעות והייעוד של הקיום האנושי היא מוקד מרכזי במסורת הפילוסופית של האקזיסטנציאליזם.
המשבר יכול להתעורר בעקבות אירוע משמעותי בחייו של האדם - טראומה פסיכולוגית, נישואין, פרידה, אובדן גדול, מותו של אדם אהוב, חוויה מסכנת חיים, בן זוג חדש, שימוש בסמים פסיכואקטיביים, עזיבתם של ילדים בוגרים את בית ההורים, הגעה לגיל משמעותי וכו'.
משבר כזה יכול לעורר אצל אדם אינטרוספקציה (התבוננות פנימית) ולחשוף הדחקה פסיכולוגית של המודעות לכך שהאדם הוא בן חלוף.
משבר קיומי עשוי לנבוע מתפיסת חיים חדשה של האדם.
באופן אנלוגי, האקזיסטנציאליזם מצביע על כך שאדם יכול ואכן מגדיר את המשמעות של חייו ואת המטרות שלו בחיים, ולכן עליו לבחור לפתור את משבר הקיום.
בפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית, המונח 'משבר קיומי' מתייחס באופן ספציפי למשבר של אדם יחיד כאשר אותו אדם מבין שהוא חייב להגדיר את חייו באמצעות הבחירות שהוא בוחר.
המשבר הקיומי מתרחש כאשר מכירים בכך שאפילו ההחלטה להימנע מפעולה או לעכב את ההסכמה לבחירה מסוימת היא כשלעצמה בחירה.
במילים אחרות, המין האנושי "נידון" לחופש.
פיטר ווסל זאפה, פילוסוף נורווגי וחסיד נלהב של ניהיליזם קיומי ואנטי-נטליזם, מפרט במאמרו, המשיח האחרון, ארבע דרכים שהוא מאמין שכל יצור בעל מודעות עצמית משתמש בהן כדי להתמודד עם נושאים הקשורים לאדישות, בידוד, הסחות דעת ועוד:
עיגון - "קיבוע נקודות בתוך או בניית קירות מסביב לשבריר התודעה הנוזלי".
מנגנון העיגון מספק לאנשים ערך או אידיאל המאפשר להם למקד את תשומת הלב שלהם באופן עיקבי.
זאפה החיל את עיקרון העיגון גם על החברה בכללותה, והצהיר כי "אלוהים, הכנסייה, המדינה, מוסר, גורל, חוקי החיים, האנשים, העתיד" הם דוגמאות לנקודות עיגון קולקטיביות ראשוניות.
בידוד - "ביטול שרירותי לחלוטין מהתודעה של כל מחשבה ותחושה מטרידים והרסניים".
הסחת דעת- מתרחשת כאשר "אדם מגביל את תשומת הלב לגבולות הקריטיים על ידי קיבוע של רשמים".
הסחת דעת ממקדת את האנרגיה של האדם במשימה או ברעיון, כדי למנוע מהתודעה להתפתל סביב עצמה.
סובלימציה - מיקוד מחדש של אנרגיה והרחקת משקעים שליליים כדי להתמקד בחיובי.
אנשים מרחיקים את עצמם ומסתכלים על קיומם מנקודת מבט אסתטית (למשל, סופרים, משוררים, ציירים).
זאפה עצמו ציין שיצירותיו הכתובות הן תוצר של סובלימציה.
ג'יימס ווב: "למה דאגות בנושאים קיומיים כאלו מתרחשות הרבה יותר, באופן לא פרופורציונלי, בקרב אנשים מוכשרים מאוד?
חלקית, הסיבה לכך יכולה להיות שכאשר לאדם יש הרהורים ומחשבות בנושאים עמוקים כאלו זה עלול לעורר דאגות קיומיות, הרבה יותר מאשר אצל אלו המתמקדים רק בהיבטים הפשוטים והיומיומיים של החיים".
במאה ה-19 סרן קירקגור טען כי ייסורים וייאוש קיומי יופיעו כאשר השקפות עולם שעוברות בתורשה או שאולות (לעיתים קרובות השקפות בעלות אופי קולקטיבי) מוכחות כהשקפות שאינן מאפשרות לאדם להתמודד עם חוויות חיים בלתי צפויות וקיצוניות.
פרידריך ניטשה הרחיב את השקפותיו והציע כי מותו של אלוהים - אובדן האמונה הקולקטיבית בדת והמוסר המסורתי - יצר משבר קיומי נרחב יותר עבור המודעים הפילוסופיים.
משבר קיומי אכן נתפס כליווי הבלתי נמנע של מודרניזם.
בעוד שאמיל דורקהיים ראה במשברים אינדיבידואליים תוצר לוואי של פתולוגיה חברתית והיעדר (חלקי) של נורמות קולקטיביות, אחרים ראו באקזיסטנציאליזם כדבר הנובע באופן נרחב יותר מהמשבר המודרניסטי של אובדן המשמעות ברחבי העולם המודרני.
הניסינות למלא את החוסר שנוצר בעקבות אובדן המשמעות כוללות למשל דת שהתחדשה על ידי חוויית האנומיה (כמו אצל מרטין בובר), או קיום אקזיסטנציאליזם אינדיבידואליסטי המבוסס על התמודדות ישירה עם המוח האבסורדי של גורל אנושי בתוך יקום חסר משמעות וזר, כמו אצל סארטר וקאמי.
ארווין יאלום, סופר ופסיכיאטר יהודי אמריקאי, פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה באוניברסיטת סטנפורד, תרם תרומה מהותית לתחום הפסיכותרפיה הקיומית.
רולו מיי הוא אחד ממייסדי הגישה הזו.
פרדריק ג'יימסון הציע כי הפוסטמודרניזם, עם התרחבות המרחב החברתי על ידי תרבות צריכה חזותית, החליף את הזוועה המודרניסטית של הנושא המסורתי ואת המשבר הקיומי של פעם, על ידי פתולוגיה חברתית חדשה של השפעה שטוחה ונושאים מקוטעים.
משבר תירוטוקסי , הוא סיבוך נדיר ומסכן חיים של יתר-תריסיות.
תסמינים אופיינים כוללים חום גבוה (לפעמים הטמפרטורות מגיעות מעל 40°), קצב לב מהיר ואף אי-ספיקת לב, תסמינים ממערכת העיכול כגון הקאות ושלשולים וכן ירידה במצב ההכרה.
מעבר לטיפול תומך הטיפול כולל תרופות להאטת קצב הלב וחסימה של יצירת הורמוני תריס.
במקרים בהם אין תגובה מספקת לטיפול תרופתי יש להתקדם לכריתה מלאה של בלוטת התריס.
משבר שירות הדואר של ארצות הברית בשנת 2020 הוא סדרה של אירועים שגרמו לפיגור ועיכובים במסירת הדואר על ידי שירות הדואר האמריקני (USPS).
המשבר נובע בעיקר משינויים שביצע מנהל הדואר הכללי לואי דג'וי זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד ביוני 2020. לעיכובים היו השלכות משפטיות, פוליטיות, כלכליות ובריאותיות משמעותיות.
קיימות מחלוקות וספקולציות בשאלה האם העיכובים הם השלכות לא מכוונות של פעולות במסגרת ארגון מחדש, או אם הם נוצרו בכוונה לרווח פוליטי או כספי.
דג'וי תמך ותרם בנשיא דונלד טראמפ, שקשר בפומבי את התנגדותו למימון חירום לשירות הדואר וברצונו להגביל את ההצבעה בדואר בבחירות 2020.
ב-18 באוגוסט 2020, בלחץ פוליטי ומשפטי כבד, הודיע דג'וי כי הוא "ישהה" את שינויי המדיניות עד לאחר הבחירות בנובמבר 2020. הוא העיד בפני הסנאט ב-21 באוגוסט ובבית הנבחרים ב-24 באוגוסט בנוגע לשינויים והשפעותיהם.
לשירות הדואר היסטוריה של גירעונות תקציביים החל מחוק משנת 2006 המחייב את השירות לשלם ביטוחי בריאות לגמלאי השירות 75 שנה מראש, הוראה שאף סוכנות ממשלתית אחרת או תאגיד פרטי אינו כפוף לה.
חוק זה, חוק אחריות ושיפור הדואר, הועבר במהלך מושב צמוד לסוף כהונת הסנאט על ידי הסנאטורית סוזן קולינס ממיין.
לטענת טום דייוויס (נותן החסות להצעת החוק), ממשל בוש איים להטיל וטו על החקיקה אלא אם יוסיפו מראש את ההוראה בדבר מימון הטבות לעובדים במטרה להשתמש בכסף זה להפחתת הגירעון הפדרלי.
מאבקי הסוכנות נבעו מהמשבר הפיננסי של 2007–2008 והמיתון שבא לאחר מכן, שגרם לירידת נפח פעילות הדואר הכללי בשליש והחמיר עוד יותר בזמן מגפת הקורונה והשפעותיה הכלכליות.
איש העסקים ותומכו של הנשיא המכהן, דונלד טראמפ לואי דג'וי הושבע לתפקיד מנהל הדואר הכללי ב-15 ביוני 2020; הוא האדם הראשון מאז 1992 שנכנס לתפקיד ללא ניסיון קודם בשירות הדואר.
עם כניסתו לתפקיד הוא החל מיד לנקוט באמצעים להפחתת עלויות, כגון איסור על עבודה בשעות נוספות ונסיעות נוספות למסירת דואר.
לאחר ביקורת, הודה דג'וי שצעדים אלה גורמים לעיכובים במשלוח הדואר, אך אמר כי בסופו של דבר ישפרו את השירות.
דג'וי גם ארגן מחדש את ההנהגה ואיוש השירות.
השינויים תוארו במזכר שפורסם על ידו ב-7 באוגוסט 2020.
מאות מכונות מיון דואר מהירות פורקו והוצאו ממתקני הדואר והעלו חשש כי ההצבעה בדואר לקראת הבחירות ב-3 בנובמבר עשויה שלא להגיע למשרדי ועדת הבחירות הפדרלית בזמן.
מאוחר יותר הוסבר כי מכונות כאלה מועברות למצב לא מקוון מדי שנה כתגובה לכמויות הדואר המסורתי המצטמצמות, וכי כ-671 מהמכונות (שהן כ-10% מכלל המכונות) ב-49 מדינות הוסרו במהלך השנה, 618 מהן ב-1 באוגוסט.
לאחר הודעתו של דג'וי כי הוא ישהה את השינויים שלו, הורה מנהל התחזוקה של שירות הדואר לעובדים כי "הם לא צריכים לחבר/להתקין מחדש מכונות שניתקו בעבר ללא אישור מטה תחזוקה, ולא משנה איזו הנחיה הם מקבלים ממנהלם הישיר."
תיבות איסוף דואר הוסרו מהרחובות בערים רבות.
עם זאת, שירות הדואר מסיר מזה שנים תיבות איסוף דואר כאמצעי לחיסכון בעלויות (בשנים 1985 ל-2011, מספר תיבות איסוף הדואר צומצם ב-60%) כך שלא ברור אם ההסרות קשורות לשינויים אשר יזם דג'וי.
לאחר שהופצו ברשתות החברתיות תמונות של ארגזים שהוסרו, דובר שירות הדואר אמר שהם מועברים לאזורים בעלי יותר תנועה, אך כי ההסרות יופסקו עד לאחר הבחירות.
עם זאת, 95 אחוז ממכונות מיון הדואר שתוכננו להסרה כבר הוסרו, ובעדותו לסנאט, דג'וי הביע כי אין בכוונתו להחליפן.
החוק הפדרלי אוסר על כל עובד בשירות הדואר לדחות דואר.
המפקח הכללי של שירות הדואר פתח בחקירת השינויים שביצע דג'וי, כולל כל ניגודי אינטרסים אפשריים הנובעים מנתח הבעלות שלו בסך 30 מיליון דולר בחברת XPO לוגיסטיקה, שמעבדת דואר עבור שירות הדואר.
כמה תובעי מדינה התחילו בחקירות כדי לקבוע אם דג'וי הפר את חוקי הבחירות.
החל מ-18 באוגוסט 2020 הגישו עורכי דין מעשרים מדינות לפחות תביעות פדרליות נגד שירות הדואר ודג'וי.
תביעה אחת מנוהלת על ידי מדינת וושינגטון, אליה הצטרפו קולורדו, קונטיקט, אילינוי, מרילנד, מסצ'וסטס, מישיגן, מינסוטה, ניו מקסיקו, אורגון, רוד איילנד, ורמונט, וירג'יניה ובויסקונסין; תביעה שנייה הובלה על ידי פנסילבניה, אליה הצטרפו קליפורניה, דלאוור, מיין, מסצ'וסטס וצפון קרוליינה.
כל התובעים המשתתפים בתביעות הם דמוקרטים.
תביעות המדינה הוגשו למרות הודעתו של דג'וי כי הוא ישעה את השינויים.
ב-17 בספטמבר 2020, השופט הפדרלי סטנלי א.
בסטיאן, בתגובה לתביעה שהובילה מדינת וושינגטון, הוציא צו זמני המונע משירות הדואר להמשיך בתהליך השינויים המתוכנן, ותיאר אותם כ"מתקפה מוטה פוליטית על יעילות שירות הדואר."
חבר בית הנבחרים, ביל פסקרל ביקש מהתובע הכללי של ניו ג'רזי לכנס חבר מושבעים לבדיקה האם חוקי בחירות הופרו.
מזכירת המדינה של אריזונה, קייטי הובס אמרה, "באריזונה זה מנוגד לחוק 'לעכב את מסירת ההצבעה'.
ביקשתי מהתובע הכללי ברנוביץ' לחקור את השינויים האחרונים בשירות הדואר והאם ממשל טראמפ ביצע פשע או לא."
מספר אנשים, כולל מועמדים לתפקיד ציבורי, הגישו תביעות בבית המשפט הפדרלי נגד שירות הדואר, דג'וי וטראמפ בתגובה למשבר.
לדג'וי בעלות על חברת XPO לוגיסטיקה, שקיבלה חוזים של 14 מיליון דולר בעשרה שבועות בין יוני לספטמבר 2020. הנתון לתקופה המקבילה בשנת 2019 היה 3.4 מיליון דולר.
הצבעה בדואר הפכה לנוהג יותר ויותר נפוץ בארצות הברית.
בבחירות 2020, ניתוח ממדינה למדינה הסיק כי 76 אחוז מהאמריקאים היו זכאים להצביע בדואר בשנת 2020, במה שהוא מספר שיא.
כאשר 100 מיליון פתקי הצבעה בדואר נשלחו בשנת 2020, יותר מכפול מהמספר בבחירות 2016. בשל השינויים התפעוליים שגרמו לעיכובים במשלוח הדואר, שירות הדואר שלח מכתבים ל-46 מדינות בארצות הברית ביולי 2020, והזהיר כל מדינה כי השירות לא יוכל לעמוד במועדים של אותה מדינה לבקשת והצבעה של מצביעים.
החל מאפריל 2020, הנשיא טראמפ החל להתבטא נגד הצבעה בדואר, וטען ללא ראיות כי ההליך נתון להונאה מאסיבית, ואיים לנקוט בצעדים כדי למנוע ממדינות לשלוח פתקי הצבעה לבוחרים.
למרות טענותיו למרמה, טראמפ עצמו הצביע בדואר ב, וכך גם הגברת הראשונה מלניה טראמפ ובכירים רבים בממשל.
ב-13 באוגוסט 2020, בראיון למריה ברטירומו, מרשת פוקס ביזנס, אמר טראמפ כי הוא חוסם מימון חירום לשירות הדואר בגלל התנגדותו להצבעה בדואר.
מאוחר יותר הגן טראמפ על השינויים שביצע דג'וי, באומרו כי דג'וי רוצה "להפוך את מחלקת הדואר לגדולה שוב (כפרפזה על סלוגן הבחירות שלו "להחזיר את אמריקה לגדולתה"), לעומת זאת נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה, האשים את טראמפ בכוונה בפגיעה בשירות הדואר במטרה להרתיע אנשים מלהצביע.
בניגוד לאמונתו המוצהרת של טראמפ שהצבעה בדואר פוגעת ברפובליקנים, אין שום הוכחה שהיא אכן מועילה למפלגה זו או אחרת ובהתאם לכך שתי המפלגות שילבו אותה באסטרטגיות קמפיין המרצה במשך שנים.
עם זאת, מומחים שאינם מפלגתיים הזהירו שעיכובים במסירת הצבעות הדואר עשויים לשמש את טראמפ בהאשמות שלו שההצבעות האלו נועדו "לגנוב את הבחירות" במקרה שיותר דמוקרטים מאשר רפובליקנים בחרו להצביע בדואר בבחירות בנובמבר 2020. בפועל אכן הרבה יותר דמוקרטים הצביעו בדואר בבחירות מאשר רפובליקנים.
שביום הבחירות טען טראמפ על גניבת קולות ואמר כי אין להסתמך על הצבעות בדואר.
עורך הדין לבחירות רפובליקניות ותיקות יו"ר ועדת הבחירות הפדרלית לשעבר טרבור פוטר הצהיר שעל פי תרחיש כזה, טראמפ יכול לצבור יתרון בין פתקי ההצבעה ביום הבחירות, לטעון לניצחון, ואז לומר, "הפסיקו לספור פתקי הצבעה כי כל אותם פתקי הצבעה נעדרים אינם לגיטימיים." כפי שאכן קרה בפועל.
דג'וי הכחיש האשמות מצד חברי הקונגרס ותומכי זכויות הצבעה כי עיכובי המסירה נועדו לחבל בדואר הבחירות והיו פעולות מטעמו של טראמפ.
טראמפ נפגש עם דג'וי בבית הלבן ב-3 באוגוסט, אך כשנשאל בתחילה ב-9 באוגוסט, טראמפ הכחיש כי דיבר עם דג'וי.
לאחר שהתפרסמו הדיווחים ב-14 באוגוסט על הפגישה ב-3 באוגוסט, דובר הבית הלבן, ג'אד דיר, הגדיר זאת כ"ברכה" וטראמפ ב-17 באוגוסט הכחיש כי הורה לדג'וי להאט את מסירת הדואר באומרו כי הוא "לא יעשה זאת."
חברות מסוימות התלוננו כי העיכובים פוגעים בעסקיהן, מכיוון שהמוניטין שלהן תלוי ביכולת לספק את מרכולתם באופן אמין ומהיר.
איש עסקים מוויסקונסין אמר כי עם השינויים האחרונים, חלק מהמשלוחים שאולי היו מאחרים לא יותר מיום נעלמים כעת במשך שבועות, ודואר פריוריטי ודואר אקספרס יכולים כעת להימשך שבוע ויותר.
הבעיות קשות במיוחד עבור עסקים קטנים.
אנשים מדווחים גם על בעיות כלכליות חמורות עקב דואר מאוחר או חסר: אי קבלת המחאות או ניירות חשובים שהם מצפים להם, או שתשלומי החשבונות שלהם מגיעים לחברה באיחור כדי שיחויבו בקנס.
בערים מסוימות אנשים מדווחים שלא קיבלו דואר כלל במשך שבועיים או שלושה, ועומדים בתור בסניף הדואר כדי לראות אם הוא נמצא שם.
מרבית מרשמי התרופות והתרופות שנשלחו מטעם המחלקה לחיילים משוחררים נשלחות בדואר.
התרופות הללו אמורות להגיע תוך שלושה עד חמישה ימים לאחר שליחתם בדואר.
מאז השינויים המבצעיים שהטיל דג'וי, חיילים משוחררים התלוננו שמשלוחי מרשם כאלה עוכבו, לעיתים קרובות בשבועות.
על פי הדיווחים, תכשירים כגון צינורות חמצן מתעכבים במשך שבועות.
במכתב לדג'וי של 31 סנאטורים אמריקאים ביקש ממנו להעריך מחדש את השפעת השינויים על החיילים המשוחררים.
איכרים ממיין דיווחו כי אלפי אפרוחים מתו בדואר לאחר עיכובים במרכז העיבוד בשרוסברי, מסצ'וסטס.
לאחר שאושרו שעות נוספות במתקן מיון בדרום לוס אנג'לס, חבילות נערמו וחסמו מכונות, מכרסמים הסתובבו סביב מכולות של פירות ובשר נרקבים, אפרוחים נמצאו מתים בתוך הקופסאות שלהם, והבניין התמלא בחרקים זעירים.
עובדים בשני מפעלים לפחות במדינת וושינגטון הרכיבו מחדש את מכונות מיון בשבוע בו הודיע דג'וי כי יפסיק את השינויים, למרות ההוראה הלאומית של שירות הדואר שלא להתקין מחדש את המכונות.
המשבר זירז מחאות נגד השינויים שנעשו על ידי דג'וי, עם מפגינים שקראו למנהל הכללי של הדואר להתפטר.
מחאה אחת התקיימה ב-15 באוגוסט מחוץ לביתו של דג'וי בוושינגטון הבירה; שנייה התרחשה ב-16 באוגוסט בביתו בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית.
ב-16 באוגוסט 2020 סיימה יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי את פגרת בית הנבחרים שתוכננה להימשך עד לשבוע של 14 בספטמבר, וקראה למחוקקים לחזור לוושינגטון כדי להתמודד עם המשבר.
היא הציעה הצבעה מוקדמת להצעת חוק להחזרת השינויים שהכניס דג'וי, שהדמוקרטים הגדירו כ"איום חמור על שלמות הבחירות".
פלוסי אמרה כי "החיים, הפרנסה וחיי הדמוקרטיה האמריקאית שלנו נמצאים בסכנה מצד הנשיא."
מנהיג המיעוט בסנאט, צ'אק שומר, דרש ממנהיג הרוב, מיץ' מקונל, להחזיר את הסנאט לישיבה ולשקול דרכים "לבטל את הנזק הרב שנגרם על ידי דג'וי בשירות הדואר", אך לא היה שום אינדיקציה לכך שמקונל יעשה זאת.
כמה סנאטורים רפובליקנים קראו גם לבטל את השינויים והצביעו על חשיבות שירות הדואר לתושבים כפריים; הם כוללים גם סנאטורים ממונטנה וגם הסנאטורית סוזן קולינס ממיין התנגדה.
ב-17 באוגוסט 2020, דג'וי הסכים להעיד בפני ועדת בית הנבחרים לפיקוח והרפורמה ב-24 באוגוסט, ולמחרת הסכים להעיד בפני ועדת הסנאט לענייני ביטחון פנים וממשל ב-21 באוגוסט.
יו"ר מועצת הנבחרים של שירות הדואר, מייק דאנקן, הסכים גם הוא להעיד בדיון בבית הנבחרים.
למרות הודעתו של דג'וי כי הוא יעצור את השינויים המבצעיים עד לאחר הבחירות, פלוסי הצהירה כי אינה סומכת על דג'וי, וכינתה את ההשעיה "צעד הכרחי אך לא מספיק לסיום מסע החבלה של הנשיא."
ב-21 באוגוסט 2020 העיד דג'וי בפני הסנאט האמריקני כי הוא מצביע בדואר.
הוא אמר שהוא לא מסוגל לעשות זאת.
ב-22 באוגוסט 2020 העביר בית הנבחרים הצעת חוק המאשרת מימון חירום בסך 25 מיליארד דולר לשירות הדואר, שיבטל את השינויים שיזם דג'וי ויאסור עיכובים בדואר לפני הבחירות.
ההצבעה הייתה 150–257 מכיוון שהדמוקרטים אישרו אותה פה אחד ו-26 רפובליקנים הצטרפו אליהם.
הבית הלבן איים בהטלת וטו על ההצבעה.
חברת הקונגרס דבי וסרמן שולץ, חברת ועדת בית הנבחרים לפיקוח ורפורמה, נמנעה מגישה לשני סניפי דואר בפלורידה כשניסתה לערוך בדיקה ב-3 בספטמבר.
משבר לבנון היה משבר פוליטי וצבאי שהתרחש בשנת 1958 בלבנון בין ממשלת לבנון בתמיכת ארצות הברית (שאליה הצטרפו הפלנגות הנוצריות והמפלגה הליברלית הלאומית) לבין האופוזיציה הלבנונית (המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית והמפלגה הקומוניסטית) בתמיכת הרפובליקה הערבית המאוחדת.
המשבר נגרם לאחר מתיחות אתנית רבה במדינה, ונמשך כחמישה חודשים, עד שנשיא לבנון כמיל שמעון סיים את כהונתו.
עם סיום המשבר נסוגה ארצות הברית מלבנון.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה, החלה המלחמה הקרה שאופיינה במתיחות עולמית בין הגוש המערבי בהובלת ארצות הברית לבין הגוש המזרחי בהובלת ברית המועצות.
לאחר מלחמת סיני בשנת 1956 עלתה רמת העוינות במדינות ערב כלפי ארצות הברית והמערב, וכן התגברה ההשפעה הסובייטית במצרים ובסוריה.
בינואר 1957 הוכרזה דוקטרינת אייזנהאואר על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, שמטרתה הייתה למנוע השפעה סובייטית על המזרח התיכון.
הדוקטרינה נחקקה בקונגרס ב-9 במרץ של אותה השנה.
בשנת 1952 כמיל שמעון הנוצרי נבחר לכהן כנשיא לבנון.
הוא נקט מדיניות פרו-מערבית אל מול מצרים וסוריה שנתמכו על ידי ברית המועצות.
מצב זה הגביר גם את המתיחות העדתית והפוליטית הפנימיות בתוך לבנון.
שמעון היה אמור לסיים את כהונתו ב-24 בספטמבר ותכנן להתמודד לכהונה נוספת (מה שהיה אסור בחוקה), ואף ביקש את תמיכת האמריקאים בעניין.
הפגנות של קבוצות שונות – בעיקר הסונים והדרוזים – החלו בפברואר כנגד הנשיא.
אחד מנושאי המחאה המרכזיים היו כי שמעון לא הכניס את לבנון לרפובליקה הערבית המאוחדת.
קרבות פרצו ברחובות ביירות כשאספסוף מוסלמי שרף את ספריית סוכנות ההסברה של ארצות הברית.
במקביל חמושים שיעיים מהבקאע החלו לקבל אספקת נשק מסוריה.
כתוצאה מהמצב, שמעון ביקש מארצות הברית לתגבר את התמיכה בו.
ארגון האומות המאוחדות שלח אף הוא כוחות ב-11 ביוני על מנת למנוע הסלמה.
ישראל, מצידה, סיפקה (באמצעות המוסד ובסיוע המודיעין האיראני) משלוחים של נשק בדרך האוויר לכוחותיו של שמעון.
ב-15 ביולי הכריז הממשל האמריקאי על התערבות גלויה בלבנון, ושלח את הצי השישי.
במבצע השתתפו יותר מ-14,000 אמריקאים, בהם 8,509 אנשי צבא ארצות הברית ו-5,670 אנשי חיל הנחתים.
בנוסף על כך, הנשיא שלח את רוברט מרפי לשמש כנציג הממשל בלבנון.
בסופו של דבר הוסכם כי כמיל שמעון יוכל לסיים את כהונתו כמתוכנן ב-22 בספטמבר, ולאחריו ייכנס לתפקיד פואד שהאב.
בתום המשבר, הוקמה ממשלת אחדות לאומית בהובלת רשיד כראמי.
משבר תקופת הברונזה המאוחרת הוא מונח במחקר היסטורי וארכאולוגי, המתייחס לתקופת מעבר מתקופת הברונזה המאוחרת לתקופת הברזל, משלהי המאה ה-13 לפנה"ס ועד כמחצית המאה ה-12 לפנה"ס, במזרח התיכון ובאגן הים התיכון.
במהלך תקופה זו חרבו אימפריות, ממלכות וערי מדינה רבות, התחוללו בצורות, רעב המוני, נדידת עמים, מלחמות ומהפכות חברתיות, וחלה נסיגה חמורה בסחר בינלאומי, בתרבות החומרית ובכתיבה.
ארכאולוגים והיסטוריונים השוו את חומרת המשבר לזו של נפילת האימפריה הרומית במאה החמישית לספירה, שסיימה את העת העתיקה ופתחה את ימי הביניים בהיסטוריה של תרבות המערב.
השערות במחקר כוללות בעיקר פעילות סיסמית מוגברת באזור שגרמה לרעידות אדמה, תמורות באקלים הגלובלי שגרמו ליובש ולבצורת, הגירה המונית של גויי הים שפשטו על חופי מזרח הים התיכון, ו"פגיעה מערכתית" כתוצאה משילוב והשפעה הדדית של מספר סיבות.
התאוששות מלאה מן המשבר ארכה כמה מאות שנים בראשית תקופת הברזל, ובמהלכה קם במזרח התיכון סדר שונה, המבוסס יותר על ממלכות מקומיות, ביניהן ממלכות ישראל ויהודה בכנען.
חורבן העיר ווילושה (כנראה טרויה הקדומה) באנטוליה.
קריסת התרבות המיקנית ותחילת תקופת החושך ביוון העתיקה.
פלישת גויי הים למזרח הים התיכון, ובכלל זה התיישבות הפלשתים במישור החוף הדרומי של כנען.
חורבן אוגרית, עיר נמל ומרכז תרבות בחוף סוריה.
חורבן ממלכת אמורו ובייחוד העיר אמר, מרכז סחר בצפון סוריה.
חורבן ממלכת אלשיה, מרכז כרייה וייצוא נחושת מקפריסין.
קריסת שלטונה של מצרים העתיקה בכנען ובדרום סוריה.
חורבן בערי מדינה כנעניות רבות, בכללן חצור, גת, לכיש ומגידו.
התנחלות השבטים הישראלים באזור ההר של ארץ ישראל, וכתוצאה מכך התגבשות ממלכות ישראל ויהודה בראשית תקופת הברזל.
משבר ופגיעה קשה ברשת הסחר הבינלאומי באגן המזרחי של הים התיכון.
היעלמות מקורות בדיל, החיוני להכנת סגסוגת הארד (ברונזה), וכתוצאה מכך מעבר לשימוש בברזל.
לאחר תקופת חורבן קודמת, חלקית ומתונה בהרבה בסופה של תקופת הברונזה התיכונה, במאה ה-16 לפנה"ס, החלה תקופה של שגשוג חסר תקדים בסהר הפורה ובאגן המזרחי של הים התיכון בתקופת הברונזה המאוחרת.
המשבר בסוף תקופה זו בולט ומפתיע במיוחד על רקע שגשוג זה.
ההיסטוריון והארכאולוג הימי האמריקאי כריסטופר מונרו מאוניברסיטת קורנל כתב על תקופת הברונזה המאוחרת כי הייתה "יוצאת דופן בבריתות, בחקיקה, בדיפלומטיה ובסחר, אשר יצרו את העידן הבינלאומי הראשון בהיסטוריה של העולם".
כתב יתדות על לוחות חרס בלשון האכדית שימש כלינגואה פרנקה לקשרי דיפלומטיה וסחר גלובלי, לא רק במסופוטמיה אלא גם בין שאר ישובי הסהר הפורה.
דוגמה מפורסמת היא אוסף המכתבים המכונה מכתבי אל-עמארנה, מן המאה ה-14 לפנה"ס, הכתובים באכדית אף-על-פי שרבים מהם נשלחו ממלכים בכנען אל מלכי מצרים.
במכתבים בין שליטים דומים בחשיבותם, הם נהגו לפנות זה אל זה בתוארי קרבה כמו "אחי", "אבי" או "בני".
בכמה מקרים הם אכן היו קרובי משפחה באמצעות קשרי נישואין, למשל תושרתה מלך מיתני השיא את אחותו קלו-חיפה לפרעה אמנחותפ השלישי, ולאחריה גם את בתו טאדו-חיפה, שלאחר מות אמנחותפ נישאה לבנו אחנתון.
לתכתובת בין המלכים התלוו בדרך-כלל מתנות יקרות ערך, בעיקר זהב, כסף, ארד ונחושת, תכשיטים וחפצי נוי, קערות אבן וקופסאות הובנה, בגדי פשתן, כלי שמן ממותק ובשמים, וכן מרכבות וסוסים.
אחד ממכתבי אל עמארנה כולל פירוט בן 241 שורות של מתנות שנשלחו.
במכתב שהתגלה בבבל כתוב "זוג אחד של נעלי עור בסגנון הכפתורי, שנשלחו מזמרי-לים מלך מארי לארמון חמורבי מלך בבל...
התעודות מגלות שהשליטים שלחו זה לזה גם מומחים ואומנים, כגון רופאים, פַּסָּלים וסתתי אבן.
ציורי פרסקו בסגנון המינואי, שכנראה צוירו על-ידי אומנים מכרתים, נמצאו בין השאר באתרי תל אל-דבע במצרים, תל כברי בישראל, אללח' בטורקיה וקטנה בסוריה.
המתנות המתועדות במכתבים היו רק חלק זעיר מנפח הסחר הבינלאומי בים וביבשה, שיצר רשת גלובלית על פני כל הסהר הפורה והאגן המזרחי של הים התיכון עד הים האגאי, ואף ממזרח וממערב להם.
עדויות לסחר הימי נמצאו בחפירות תת-ימיות של ספינות טבועות, מהן מפורסמת הספינה הטבועה שנחפרה מול אולו-בורון בחוף הדרומי של טורקיה.
טביעת הספינה תוארכה במספר שיטות תיארוך שונות ל-1300 לפנה"ס לערך.
אורך הספינה היה כ-15 מטר והיא הייתה מסוגלת לשאת כ-20 טון של מטען.
מגוון הסחורות מעיד על מקורותיהן הרבים ועל מגוון היישובים וערי-הנמל שהספינה עגנה בהם: הנחושת מקורה בקפריסין, הזכוכית ממסופוטמיה, ההובנה, הזהב והשנהב ממצרים, השרף מכנען, וכלי הנשק מיוון.
הבדיל, כמו גם לפיס לזולי בצורות שונות, הגיעו במקורם ממרחק של אלפי קילומטרים, מאזור בדח'שאן שבאפגניסטן של היום.
משם הם הובלו בשיירות על גב חמורים למסופוטמיה, משם בעיקר במעלה נהר הפרת לעיר אמר, ממנה שוב דרך היבשה מערבה לעיר הנמל אוגרית, וממנה לשאר ערי הנמל של הים התיכון.
מכרות הבדיל, החיוני לייצור ארד, היו מעטים ומרוחקים במיוחד.
הארכאולוג וההיסטוריון האמריקאי אריק ה.
קליין, בספרו על המשבר, מסתמך על הארכאולוגיות הבריטיות סוזאן שראט מאוניברסיטת שפילד וקרול בל, כיום מיוניברסיטי קולג' לונדון, בטענה כי חשיבותו הכלכלית והמדינית של הבדיל בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה דומה לחשיבות הנפט במאות ה-20 וה-21 לספירה.
למשל, מטרתה העיקרית של התפשטות האימפריה החתית דרומה לסוריה הייתה ככל הנראה ההשתלטות על נתיב הסחר בבדיל האפגניסטני מאמר לאוגרית.
באשור הפך הבדיל לאמצעי תשלום בנוסף על סחורה, בדומה למתכות יקרות כמו כסף וזהב, ולמנגנון עיקרי של מימון ונטילת הלוואות.
השאלה מניין הגיע הבדיל נשאלת פעמים רבות במחקר הארכאולוגי של תקופת הברונזה, עד כי זכתה לכינוי "שאלת הבדיל" ("the tin question").
שיטות מודרניות מנסות לאמת מקורות עתיקים של בדיל באמצעות הרכב איזוטופים של המתכת, ואולם עד כה לא אותר מקור משמעותי יותר מאלו שבאפגניסטן, ובאזורים סמוכים במרכז אסיה.
שכבות חורבן הן שכבות ארכאולוגיות אשר בדרך-כלל קלות לזיהוי באתרים ארכאולוגים, למשל לפי ההצטברות של בניינים חרבים ושרופים.
ואולם לעיתים קרובות קשה לתארך את שכבת החורבן בשולי הדיוק הדרושים, וקשה אף יותר לברר מי היו האחראים לחורבן.
לפיכך נדרש לפעמים מחקר רב על-מנת להראות שחורבן מסוים אכן אירע בתקופת משבר קצרה יחסית במאה ה-12 לפנה"ס.
בשל אותה בעיה, וכן עקב ההבדלים בין אתרים ארכאולוגיים שונים, קשה גם להשתמש בתיארוך כדי לשחזר את הסדר הכרונולוגי של מאורעות החורבן במהלכה של תקופת המשבר.
לאחר המשבר עצמו, אובדן ידע הכתיבה וחורבן ארכיונים וספריות פגעו אף הם בתיעוד המאורעות.
האימפריה החתית הייתה בשיא כוחה במאה ה-13 לפנה"ס, סיפחה את מלכויות ארזווה במערב אנטוליה ומיתני בצפון מסופוטמיה, ובשנת 1259 לפנה"ס חתמה על הסכם שלום עם האימפריה המצרית, לאחר שהקרב ביניהן בקדש הסתיים ללא הכרעה.
עוד בסוף המאה ה-13 ואף בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, נראה כי המלך החתי האחרון שופילוליומש השני ניצח בקרב ימי את ממלכת אלשיה העשירה, והצליח להפוך אותה לוסאלית של האימפריה.
ואולם שכבת חורבן המתוארכת לראשית המאה ה-12 לפנה"ס באתר הארכאולוגי של חתושש, עיר הבירה של האימפריה, מראה כי היא חרבה בשרפה גדולה, ולא יושבה שוב.
לא ברור אם האחראים לחורבן היו הקאסקים או, לפי טענת רעמסס השלישי, אחד מגויי הים, אולי הפריגים, או אף התקוממות מקומית.
אחת הכתובות האחרונות שנמצאו בחתושש מאזכרת שלושה מסעות מלחמה שערך שופילוליומש השני לחוף הים התיכון לעצירת גויי הים, אך ניתן להסיק שהם לא צלחו.
האימפריה לא התאוששה מחורבן זה ונעלמה מעל במת ההיסטוריה.
בתקופת הברזל קמו באותו אזור ממלכות קטנות רבות שנקראו במחקר ניאו חתיות עקב שימושן בגרסה לווית של כתב ההירוגליפים החתי, אף שמבחינה אתנית הן כנראה לא היו חתיות, ועוצמתן מעולם לא השתוותה לזו של האימפריה החתית של תקופת הברונזה.
שכבות חורבן המתוארכות לתקופת המשבר נמצאו גם באלג'הויוק, מרסין, טרסוס, טרויה וערים נוספות באנטוליה.
באתר תל היסרליק המזוהה כיום עם טרויה בסיפורי האיליאדה והאודיסיאה, השכבה המסומנת VI חרבה בסביבות שנת 1300 לפנה"ס, ככל הנראה ברעידת אדמה.
היא נבנתה מיד שוב כשכבה VIIa, המזוהה כיום כעיר הנזכרת במקורות החתיים בני-זמנה בשם ווילושה, והיא גם המקושרת בדרך-כלל עם סיפור מלחמת טרויה.
לפי הממצאים בתל חרבה שכבה זאת בשרפה כתוצאה ממלחמה, ב-1190 או ב-1183 לפנה"ס, ונשארה חרבה במשך למעלה מחצי מאה, עד אשר הוקמה שוב בשנת 1120 לפנה"ס לערך כשכבה VIIb1 על ידי מתיישבים מיוון.
אך גם גורל שכבה זו והשכבה שמעליה VIIb2 לא שפר עליהן, והן חרבו, ככל הנראה בשרפות, במאה ה-11 לפנה"ס.
יוון של התקופה המיקנית התבססה על "כלכלת ארמונות" , שבמסגרתה ישב כל מלך או שליט מקומי בארמון, תכופות מבוצר, קיבל לידיו את מרבית התוצרת החקלאית וההכנסה של האזור, וחילק אותה מחדש בין אצולת הלוחמים שלו.
אף לא אחד מן הארמונות המיקנים שרד את תקופת המשבר, ושכבות החורבן ניכרות ביותר באתרי ערים מבוצרות.
העיר מיקנה, החשובה בערי יוון שעל שמה נקראה התקופה, חרבה בשנת 1250 לפנה"ס לערך ברעידת אדמה, על פי שלדי אנשים שנמצאו מתחת להריסות, ונבנתה שוב עד שחרבה סופית ב-1190 לפנה"ס כתוצאה מסדרת שרפות.
אין הסכמה בין הארכאולוגים מי היו הפולשים ששרפו את העיר, ואם הייתה בכלל פלישה.
חופרי העיר ציינו שגם לאחר החורבן נותר בעיר יישוב קטן, שחשיבותו האזורית הלכה ודעכה.
גם בעיר טירינס הסמוכה נמצאו עדויות לחורבן ברעידת אדמה במאה ה-13 לפנה"ס, שלאחריה אמנם נבנתה העיר מחדש, אך אוכלוסייתה קטנה מאוד, אולי כתוצאה ממחסור במזון או פגיעה במסחר.
בעיר תבאי נבזז הארמון מספר פעמים במהלך המאה ה-12 לפנה"ס, ולבסוף חרב בשרפה.
העיר פילוס חרבה לחלוטין בשנת 1180 לערך בשרפה כה קשה, שגרמה להתכת תכשיטי זהב.
נמצאו בה לוחות כתב המדווחים על הצבת שומרים לאורך החוף, אך הארכאולוגים חלוקים ביניהם אם יש בכך עדות להתקפה מן הים על ידי גויי הים.
פלישת היוונים הדורים מצפון אף היא הוצעה כגורם לחורבן.
ארמונות מיקנים שחרבו בתקופת המשבר נחפרו גם במידאה , דימיני , קריסה , אורכומנוס , מנלאיון , ובאתרים ארכאולוגיים נוספים.
באתרים אחרים לא נמצאו סימני חורבן, אך גם בהם פסק היישוב בתקופת המשבר.
שכבות חורבן מתקופת המשבר נמצאו גם בשתי ערים באי כרתים: קנוסוס וקידוניה.
גם בכמה איים נוספים במרחב האגאי, כמו מילוס, סיפנוס, נקסוס וסלמיס נמצאו סימני חורבן ונטישה.
ביוון נמשכה ההתאוששות מן המשבר תקופה ארוכה יותר מאשר בכל אזור אחר שנפגע: כ-400 שנה של עוני ובערות שכיום נקראים תקופת החושך או "ימי הביניים" של יוון העתיקה.
השימוש בכתב ליניארי ב', הכתב היווני של תקופת הברונזה המאוחרת, נעלם מן הממצא הארכאולוגי, ונראה שהוא נשכח לחלוטין.
במשך תקופת החושך כונו חומות הארמונות החרבים "קיקלופיות", שכן אנשים סברו שרק ענקים היו מסוגלים להציב אבנים כה גדולות.
ממלכת אלשיה, הנזכרת בתעודות רבות מתקופת הברונזה המאוחרת כמעצמת סחר ימי ויצואנית חשובה של נחושת, שכנה לדעת מרבית הארכאולוגים כיום באי קפריסין.