tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך קיום היחידה התמודדו אנשיה עם מרבית האירועים שהתרחשו בזירה הימית.
30 באוקטובר 1956 – הכוונת משחתות חיל הים ליירוט איברהים אל אוואל.
8 ביוני 1967 – הכוונת טרפדות חיל הים לתקרית ליברטי.
25 בינואר 1969 – אבדן הקשר עקב טביעת הצוללת דקר.
באפריל 1973 – מעבר מטה חיל הים לבסיס הקריה בתל אביב.
אוקטובר 1973 – הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים
1982 – תמונת המצב במהלך הזירה הימית במלחמת שלום הגליל
אוקטובר 2018 – שינוי תפיסת הארגון – מעבר מיש"י ליחידת השליטה בזירת המים הכלכליים והעלאת דרג היחידה לרמת מחלקה – מפקד בדרגת אל"ם (במקום סא"ל)
7 באוקטובר 2023 – מלחמת חרבות ברזל
יחידת חצב הייתה יחידה של אגף המודיעין שפעלה תחת יחידה 8200 ועסקה בתחום המודיעין ממקורות גלויים (אוסינט) בשנים 1949–2021.
עם הקמת המודיעין הישראלי, היה העיסוק בתחומי המודיעין הגלוי מפוצל בין כמה יחידות.
ביוני 1949 הוקם בשירות המודיעין מרכז חקירות ואיסוף מודיעין ממקורות אנושיים שאינם סוכנים, שזכה לכינוי "מודיעין 5".
עיסוקו היה תשאול שבויים ועריקים ממדינות ערב, וכן קבלת מידע מתיירים ועולים חדשים ממדינות אלה.
ב-1951 הועבר הטיפול בעריקים ובמסתננים לענף מודיעין קרבי, ובמקרים של חשד בריגול, לגורמי ביטחון שדה ולשב"כ.
"מודיעין 7" אסף אז מידע ממקורות גלויים כתובים ומשודרים.
במאי 1949 הועברו אליו גורמים מ"מודיעין 10" שעסקו בהפקת מידע פוליטי מהעיתונות הערבית והמערבית.
במהלך 1950 צומצם "מודיעין 7" עקב העברת רוב אנשיו לענף המחקר.
בתחילת 1951 אוחדו "מודיעין 5" ו"מודיעין 7" ליחידה אחת: "מודיעין 5" - יחידת איסוף מידע ממקורות גלויים, כולל אחריות לכל נושא השפה הערבית במחלקת המודיעין (ממ"ן).
ביולי 1956 בוצע ארגון מחדש במודיעין 5. היחידה הפכה למסגרת המרכזית לאנשי מילואים שמומחיותם השפה הערבית.
במהלך השנים, הוטלו עליה משימות נוספות כמו חקירת שבויים, לוחמה פסיכולוגית בדרג הנפרס וכן קידום וטיפוח לימודי השפה הערבית בצה"ל.
המודיעין הגלוי התבסס אז על כמה מקורות מידע שאפשרו תצפית על הנעשה במדינות היעד:
מידע צבאי - הפרסומים הרשמיים והחצי-רשמיים שהופיעו בכלי התקשורת על הפעילות הצבאית בארצות היעד, כשמאמץ מיוחד הוקדש למצוא את הרמזים שבין השורות על מינוי כזה ואחר, על הקמת תשתית, מחנה, אימון וכדומה, או ידיעות "תמימות" שמהניסיון המודיעיני הרב ניתן היה להביא מהן תועלת צבאית;
מידע עסקי - מידע מגופים כלכליים גדולים;
תחום המודיעין הגלוי באמ"ן לא זכה להערכה רבה בשנות ה-50 וה-60. ההילה של הגופים שעסקו באיסוף מודיעין ממקורות חשאיים הסיטה את תשומת הלב מהמידע הגלוי, שהושג יחסית בזול ובקלות.
במאי 1961 שוּנה שמה של יחידת המודיעין הגלוי מ"מודיעין 5" ל"יחידה 550", שהייתה כפופה לראש אמ"ן.
באמצע שנות ה-60 שירתו ביחידה 37 איש, מהם 25 אנשי קבע ואזרחים עובדי צה"ל.
ביחידה נעשה מעקב מקיף אחר העיתונות הכתובה, הטלוויזיה והרדיו בארצות ערב.
המעקב של היחידה כלל את השגת העיתונים, מיון המידע החשוב, תרגומו לעברית והפצתו בקובצי מידע משוכפלים יומִיים או בדיווח מיידי בטלפרינטר ובטלפון.
מאמץ מיוחד ניתן לקליטה ותרגום בזמן אמת של נאומי מנהיגי ערב.
באמ"ן ייחסו חשיבות לנאומים ולמאמרים הפובליציסטיים ששיקפו את עמדת המשטרים כשהופיעו בעיתונות מגויסת ומבוקרת.
הפרסומים של היחידה והעיתונים הערביים המקוריים הועברו למשמרת למכון שילוח (לימים, "מרכז דיין") באוניברסיטת תל אביב, כחלק מהסדר שיתוף הפעולה בין אמ"ן והמכון בשנות ה-60.
השם "חצב" ניתן ליחידה בראשית שנות ה-70, עם מתן שמות לכל יחידות האיסוף.
בשנות ה-60–70 פרסמה היחידה מדי שנה מדריך שנתי לאירועים בעולם הערבי.
עד אמצע שנות ה-70 "חצב" הוציאה לאור גם פרסום תקופתי בשם "קווי תעמולה בעולם הערבי", ובו נסקרו הנושאים בתקשורת בערבית לגבי ישראל.
יחידת "חצב" עמדה בקשר ממוסד עם הכתבים לענייני ערבים בתקשורת הישראלית.
הכתבים הגיעו לעדכון שוטף ביחידה, ובנוסף "חצב" הפיצה מידע מתורגם מהתקשורת בערבית באמצעות סוכנות עתי"ם, תחת הכינוי ע"מ (עתי"ם מזרח).
בשנת 1968, בעקבות התגברות המעורבות הסובייטית במזרח התיכון, נפתח ביחידה מדור מזא"ר (מזרח אירופה), למעקב ותרגום של מידע מתקשורת ברוסית.
מידע זה היה בעל ערך רב לתחום המדיני באמ"ן.
בנוסף, תרגם המדור גם חומר צבאי על תורת הלחימה הסובייטית שהייתה בשימוש בצבאות ערב.
בשנות ה-60 וה-70, נעשה באחריות היחידה תהליך יומי של חילופי עיתונים עם המודיעין הירדני: הישראלים, באמצעות שוטרים מהמחלקה לתפקידים מיוחדים בירושלים, העבירו לירדנים מדי יום את העיתונים מישראל, וקיבלו מהירדנים עיתונים מירדן ומארצות ערב אחרות.
הסדר זה החל במעבר מנדלבאום בירושלים ונמשך עד יוני 1967, ולאחר מלחמת ששת הימים התבצע בגשר אלנבי, על ידי אנשי המינהל האזרחי ביהודה ושומרון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, עברה יחידת "חצב" מבניין אזרחי במרכז תל אביב למחנה גלילות.
עם המעבר, הודק הקשר של היחידה עם יחידות אחרות של החיל.
באותה עת קיבלה "חצב" את האחריות לספריית אמ"ן, שהועברה מהקריה לגלילות.
בשנות האלפיים, נמצאת הספרייה ב (מל"מ) בגלילות ופועלת כגוף אזרחי.
מרכז מידע זה הוא המקיף ביותר בישראל של ספרות וחומר גלוי אחר בנושאי מודיעין.
בתחילת שנות ה-80 נכתב על היחידה באנציקלופדיה "צה"ל בחילו":
ב-1992 החליט ראש אמ"ן, האלוף אורי שגיא, למזג את יחידת "חצב" אל תוך יחידה 8200. היחידה עברה אז שינויים ארגוניים.
בשנים האחרונות חיילי יחידת חצב היו מעורבים בתהליכים מבצעיים ומדיניים חשובים, כולל סיוע הבנת התמונה האזורית והבאת "ידיעות זהב" על איומים שונים, כולל איראן.
הדברים כוללים - ניתוח מנהיגים וממשלות באביב הערבי, איסוף מודיעין לפני ובמהלך המשט הטורקי לעזה בשנת 2010, מעורבות במצוד אחר חוטפי שלושת הנערים ב-2014, אימות מהיר על סיכול מחבלים בכירים כמו קאסם סולימאני.
בנוסף הם עסקו בתוכנית הגרעין האיראנית, וניתוח מוקדי כוח ותהליכים בארגון חמאס.
ב-2016 נשקלה סגירת היחידה והקמת מערכת ניטור לרשתות החברתיות בעזרת חברות סייבר פרטיות.
ראש אמ"ן, הרצי הלוי, החליט להשאירה אך להוריד את תקן דרגת מפקדה לרב-סרן.
מאז, עקבה היחידה גם אחרי הנעשה ברשתות החברתיות, היא הפיצה חומר ויזואלי רב ושימשה "ברומטר" להלכי רוח בחברה הערבית בארצות האזור.
במהלך מגפת הקורונה בישראל השתלבה היחידה במאמץ הכלל-מודיעיני לסיוע במאבק בקורונה, ואספה מידע מגוון בשפות שונות על דרכי ההתמודדות עם המגפה במדינות העולם.
לטענת גורמים באמ"ן, בשלהי שנות פעולת היחידה, ניסו להדביק ליחידה סטיגמות של פעילות מיושנת, בירוקרטית וחסרת השפעה, והדבר הוביל להחלשת היחידה ולבסוף לסגירתה.
בשנות ה-70 זיהה המודיעין הישראלי מחסור ביודעי ערבית.
מערכת החינוך לא הכשירה עד אז די תלמידים יודעי ערבית.
הצרכים אחרי מלחמת יום הכיפורים הלכו וגדלו, וחיפשו פתרונות שונים כדי להגדיל את מאגר יודעי השפה.
העדה הדרוזית הזינה במשך שנים את יחידות השדה של צה"ל, ובעיקר את "חטיבת המיעוטים" (חטיבה 300).
בשנות ה-70, הרחיב צה"ל את העתודה האקדמית גם לדרוזים, ובסיום הלימודים הם שובצו בתפקידים שונים בצה"ל, אך איש מהם לא שובץ בחיל המודיעין.
הרמטכ"ל מרדכי גור וראש אמ"ן שלמה גזית הכריעו בעד רעיון שילוב הדרוזים ביחידת המודיעין.
ב-1976 היה זה חידוש משמעותי לעדה.
ההתחלה הייתה ביחידה קטנה ששכנה בחיפה בשם "עמיחי".
לימים, הורחב מאוד שילובם של דרוזים בתפקידים משמעותיים בחיל המודיעין.
ב-2007 פורקה היחידה, ומאז משולבים חיילים דרוזים באופן מלא ביחידות מודיעין שונות.
איסוף מסמכי שלל וציוד טכני - אמש"ט
ב-1976, כלקח ממלחמת יום הכיפורים, הוקמה במסגרת יחידת "חצב" יחידת-משנה חדשה עם שני תחומי פעילות: איסוף מסמכי שלל ועיבודם ואיסוף ציוד לחימה של האויב.
עד אז היה איסוף ציוד השלל באחריות הענף הטכני במחלקת מחקר, ואיסוף מסמכי השלל היה באחריות יחידת החקירות 560. היחידה החדשה, "אמש"ט" (איסוף מסמכי שלל וטכני), בפיקודם של אל"ם שמחה ביברמן וקצין המבצעים, רס"ן צבי אמיתי, הכשירה סגל אנשי מילואים מיומן לתחומי הפעילות בשדה בשיתוף הדוק עם הקמ"נים בשטח.
לימים פורקה היחידה, והוטמע נושא אמש"ט בגדוד הסיגינט המבצעי (גס"מ) של יחידה 8200.
סגירת היחידה ופתיחתה מחדש במלחמת חרבות ברזל
בדצמבר 2021 נסגרה יחידת "חצב".
חייליה פוזרו בתוך מסגרות המשנה של יחידה 8200.
בשנת 2023, בעקבות המחדל המודיעיני שקדם למתקפת הפתע על ישראל, מתחו בכירים לשעבר באמ"ן ביקורת חריפה על ההחלטה להחליש את היחידה ולבסוף לסגור אותה כליל.
הם טענו כי "לאורך השנים ביצעו ליחידה תהליך של 'המתת חסד', ועכשיו כולם מבינים שזו הייתה טעות גדולה.
רוב הבכירים שהתראיינו טענו כי צמרת אמ"ן העדיפו מערכת הבינה המלאכותית, המתרגמות בהיקפים גדולים, על פני תהליך אנושי שמביא איתו תובנות וניתוח עומק שהמכונה לא מסוגלת לספק.
בכתבה של שלומי אלדר על התנהלות חמאס לפני המלחמה הוא קושר בין הזלזול ביחידה ופירוקה לבין חוסר היכולת של ישראל להעריך את כוונות חמאס.
הוא מתאר כיצד בספטמבר 2021 נערך בעזה כנס בנושא "ההבטחה האחרונה" שמתקשר ליום הדין באסלאם.
לפי בכירים לשעבר בפת"ח שראיין אלדר, החל מספטמבר 2021, הם העריכו כי על חמאס השתלטה חבורה קיצונית שמאמינה בסיוע אלוהי שיאפשר להם לכבוש את כל ישראל.
אלדר מתאר כנס בעזה שהתקיים ב-30 בספטמבר 2021, ודן בצורה מפורטת, כיצד תנוהל ישראל לאחר כיבושה על ידי חמאס.
הכנס, כמו גם התבטאויות פומביות של ראשי חמאס היה גלוי וידוע.
עם זאת, מלבד קומץ אנשי פת"ח ואנשי חמאס מתונים יותר שנמלטו לפני המלחמה או בשלבים המוקדמים שלה, לא העריכו כי כוונת חמאס רצינית ויחסו את הדברים לרצון של חמאס להסיט את תשומת הלב ממצוקת תושבי עזה.
המודיעין הישראלי, הדרג הפוליטי בישראל וכן רבים בהנהגת פת"ח ותושבי עזה לא העריכו כי חמאס אכן מאמין בחזון המשיחי אותו פרסם.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוחלט להקים את היחידה מחדש, ולהרכיבה ברובה ממשרתי מילואים.
יחידת הקישור ללבנון (בראשי תיבות: יק"ל; נקרא גם אזור דרום לבנון (אד"ל) ועוצבת לבנון) הייתה עוצבה מרחבית בדרג אוגדה שהוכפפה לפיקוד הצפון, והייתה אחראית על גזרת דרום לבנון בין השנים 1979–2000.
על היחידה הוטלה השמירה על ישראל מרצועת הביטחון בלבנון, וניהול שיתוף הפעולה עם צבא דרום לבנון.
היחידה פורקה לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון במאי 2000.
היחידה הייתה אחראית באופן כולל על כוחות צה"ל המבצעים פעולות ביטחון שוטף בגזרה - אספקה, חניכה, תחקור ובקרה.
היחידה הוקמה על ידי בנימין בן אליעזר בשנת 1979, לאחר מבצע ליטני, ונקראה "אזור דרום לבנון" (אד"ל).
בנובמבר 1981 שונה שמה ליחידת הקישור ללבנון (יק"ל).
עד סוף 1983 הונחו ותואמו פעולות הסיוע על ידי מתאם פעולות הממשלה בשטחים, ובוצעו על ידי יחידת אד"ל.
בינואר 1984 הועברה האחריות לפעולות התיאום למתאם נושאי ישראל לבנון.
במהלך מבצע שלום הגליל ביולי 1982 הקים צה"ל את מפקדת הסיוע ללבנון, שפעלה ביישובים שמעבר לאזור שבתחום טיפולה של יחידת אד"ל.
באותה תקופה ניתן הסיוע לאוכלוסייה שמנתה כ־400,000 נפש.
באוקטובר 1982 הוחלט לאחד את שתי היחידות ולהקים מפקדה אחודה לדרום לבנון.
בינואר 1983 הפכה המפקדה ליחידת קישור ללבנון.
היחידה הייתה אחראית על רצועת הביטחון בדרום לבנון, שכללה כפרים שיעים ונוצרים, מוצבי צה"ל וצד"ל, וכן את מעברי הגבול בין ישראל ללבנון לרבות הגדר הטובה.
מפקדת היחידה, בדרג אוגדה, שכנה במרג' עיון, ותחתיה פעלו שתי חטיבות מרחביות, החטיבה המזרחית שמפקדתה במרג' עיון והחטיבה המערבית שמפקדתה ליד העיירה בינת ג'בייל.
המפקדה העורפית של היחידה שכנה במטולה.
בנוסף, היחידה הייתה אחראית על התמיכה והליווי המבצעי של צבא דרום לבנון.
היחידה עמדה בקשר קבוע עם מפקדי צד"ל, ליוותה את האימונים ואת הפעילות המבצעית של הארגון, וסיפקה סיוע לאנשיו בתחומים כמו חינוך, בריאות ותשתיות.
היחידה נקראה יק"ל ולא כעוצבת לבנון, על מנת להציג מצג של נוכחות ישראלית מצומצמת בלבד בדרום לבנון.
באחריות היחידה הייתה גם הפעלת בא"ח מג'דיה, שהיה בסיס האימונים של חיילי צד"ל, והיה ממוקם שלושה קילומטר מזרחית לכפר ע'ג'ר.
בין תפקידי היחידה היה איסוף מידע מודיעיני על ידי הכשרת קציני תפקידים מיוחדים אשר עבדו במקביל לאנשי המנהל האזרחי ותפקידם היה בין היתר - לשלם משכורות לחיילי צד"ל, לאסוף מידע אודות משתפ"ים פוטנציאלים, קשירת קשר עם מנהיגי הכפרים וקבלת מידע עדכני אודות יעדים מודיעיניים של הצבא כגון רון ארד.
הכשרת הקתמ"ים כללה קורס בערבית אשר נערך באולפן שישב במפקדת יק"ל במרג' עיון, למידת נימוסים ותרבות ערבית, קריאה כתיבה ודיבור ברמה גבוהה של ערבית.
תחומים נוספים של היחידה - מעורבות בתאום וקשר עם גורמים לבנונים בהם ממשלת לבנון, העדה הדרוזית בראשות וליד ג'ונבלאט.
בתחילת דרכה עסקה במעורבות במשאים ובמתנים בין ממשלת ישראל לממשלת לבנון - אשר כללו את הקמת צד"ל - שהוקם מתחילתו בסיכום עם ממשלת לבנון.
תחילת פעילות היחידה בשנות השבעים בשנים אלו מונו קציני צה"ל לעמוד בקשר מול אזור דרום לבנון (אד"ל) שכלל קציני צבא ומנהיגים נוצרים ושיעים.
קצינים אלה פעלו במסגרת הממשל הצבאי וכן במסגרת אגף המודיעין של צה"ל.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה הוקמה באופן רשמי יחידת הקישור ללבנון והוכפפה לפיקוד הצפון.
בראש היחידה עמד קצין בדרגת תת-אלוף.
בינואר 1997 שונה שם היחידה לעוצבת לבנון.
החטיבה המערבית הייתה ממוקמת בצפון העיירה בינת ג'בייל.
החטיבה פיקדה הן על כוחות צה"ל בגזרתה והן על החטיבה המערבית של צד"ל.
(החונך הגדודי במפקדת חטיבת צה"ל בבינת ג'בייל) וגדוד 81 הסוני-שיעי-נוצרי שמפקדתו בשקיף אל חרדון והחונך בראש הנקרה, מג'בל בלאט ועד ראס באיאדה-ראש הנקרה.
מפקדה לאורך השנים ועד לעלייתו על מיטען היה הקולונל עקל האשם.
החטיבה ניהלה בית חולים צבאי בסמוך לטובת האוכלוסייה.
החטיבה ניהלה גם מערכת של סיוע אזרחי שכלל בניית מבני ציבור, סלילת כבישים, פיתוח חקלאי ורפואי, סיוע למערכת החינוך והמסחר.
בשנות הלחימה האחרונות של צה"ל ברצועת הביטחון, בפיקודו של אל"ם נועם בן צבי, הייתה החטיבה נתונה לאיום מתמיד של מטענים וטילים.
בשנת 2000 נחשפו מספר רב של מטענים שכוונו כנגד חיילי החטיבה.
בין מפקדיה גם אל"ם איציק רחימוב שנהרג בהתקלות עם מחבלים בפאתי הכפר בינת ג'בייל.
במהלך נסיגת צה"ל מלבנון, החטיבה הייתה בין הכוחות הראשונים שנסוגו.
במהלך הנסיגה, הפעילה החטיבה את כוחות הטנקים שתחת פיקודה להשמדת מוצבי צד"ל ברעשית ושקיף א-נמיל וכן הושמד טנק צד"ל שנלקח שלל על ידי החזבאללה.
מפקדת החטיבה לשעבר הייתה אחד היעדים המרכזים בקרב על בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה.
+שםתקופת כהונההערותמופיד עאמר1987 - 1989יצחק רחימוב1989 - 1990נהרג בזמן פיקודו על החטיבה בקרב עם מחבליםנביה מרעי1990 - 1991מוניב באדררפיק סעידמרדכי שפס1993-1995טל רז1995 - 1997נועם בן-צבי1997 - 2000מפקד החטיבה בזמן הנסיגה מלבנון
החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון (חטמ"ז).
החטיבה הייתה אחראית על הגזרה בין מורדות רכס עלי טהר למורדות המערביים של החרמון.
החטיבה פיקדה על כוחות צה"ל בגזרתה במוצבים דמשקייה, עיישיה, ריחן, סוג'וד, כפר חונא.
שני, מרג' עיון וחצבייה ועל כוחות צד"ל בגזרה.
השליטה והתיאום על צד"ל נעשתה באמצעות קציני הקישור לצד"ל (חונכים).
מפקדת החטיבה הייתה ממוקמת בעיירה מרג' עיון באותו בסיס של מפקדת יחידת הקישור לבנון.
כוחות החטיבה היו האחרונים במהלך נסיגת כוחות צה"ל מלבנון.
+שםתקופת כהונההערותמחמד עזאלדין1984-1990ציון גזיתאלי אמיתיארז גרשטיין1993 - 1994יאיר גולן1996 - 1997נפצע בשנת 1997, במהלך תפקידו בקרב עם מחבלי החזבאללהאביב כוכבי1998 - 1999לימים הרמטכ"ל ה-22איל איזנברג1999 - 2000מפקד החטיבה בזמן הנסיגה מלבנון
יחידת הריינג'רס היא יחידת עילית של כוחות מוצנחים בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, הנמנית עם כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית.
היא מאורגנת במסגרת רגימנט הריינג'רס ה־75, בכפיפות לפיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית (USASOC).
רגימנט הריינג'רס ה־75 היא יחידת עילית מוצנחת בעלת כוח פריסה מהיר למבצעים מיוחדים של זרוע היבשה.
לוחמי הרגימנט עוברים תהליך מיון אינטנסיבי.
זהו כוח מאומן ביותר הפועל במסגרות מסדר גודל צוותי ועד חטיבתי.
תפיסת אזורי מפתח כגון שדות תעופה
תגובה למשבר חירום לאומית ובינלאומי
הגדוד ה־1, רגימנט הריינג'רס ה־75, שדה תעופה האנטר, ג'ורג'יה.
הגדוד ה־2, רגימנט הריינג'רס ה־75, בסיס משותף לואיס-מק'קורד, וושינגטון.
הגדוד ה־3, רגימנט הריינג'רס ה־75, פורט בנינג, ג'ורג'יה.
גדוד הכוח המיוחד החטיבתי (RSTB), פורט בנינג, ג'ורג'יה – פיקוד, שליטה, תקשורת ומודיעין.
גדוד מודיעין וסייבר, פורט בנינג, ג'ורג'יה – תצפיות, סיורים מיוחדים, לוחמת סייבר ולוחמה אלקטרונית
פלוגת סיור חטיבתית – מקצה צוותי סיור מיוחד לכל אחד מגדודי הריינג'רס ולפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים
היחידה היא יחידה בעלת מסורת ואתוס המגיעים עד ליחידה בשם "רוג'רס ריינג'רס" שלחמה לצד הבריטים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמצע המאה ה־18, אך אין לה קשר רציף וישיר עם יחידה זו.
בעבר היו יחידות דומות שפעלו בשירות שני הצדדים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וכן בשירות שני הצדדים במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 הטיל צבא ארצות הברית על הקולונל לוסיאן טראסקוט ללמוד את המבנה ואופי הפעולה של יחידות הקומנדו הבריטי על מנת להקים יחידה דומה בצבא האמריקני.
טראסקוט המליץ להקים את היחידה במתכונת דומה תחת השם "ריינג'רס".
במאי 1942 נוסד גדוד הריינג'רים ה־1 בפיקוד ויליאם דארבי.
דארבי ניצח על הקמת הגדוד בבית הספר של הקומנדו הבריטי שבסקוטלנד.
לאחר מכן השתתף הגדוד בפלישה לצפון אפריקה במסגרת מבצע לפיד.
ב־11 בפברואר 1943 הוביל דארבי את הגדוד בפשיטה על מוצב סאנאד שבמרכז תוניסיה, 19 קילומטרים בעומק קווי האויב.
המוצב אויש על ידי חיילים איטלקים מאוגדת צ'נטאורו ומחטיבת החי"ר העשירית ברסאגלירי, שנחשבה לחטיבה עילית ללוחמה ההררית.
בקרב נפצעו עשרים מלוחמי הגדוד ואחד נהרג.
הכוח הפושט הרג כשבעים וחמישה חיילים ושבה עשרה.
לאחר מכן לחם הגדוד בקרב על רכס אל־גואטר.
לאור הישגיו של גדוד הריינג'רס ה־1 הקים דארבי גדודי ריינג'רס נוספים.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד כוח הריינג'רס ה־6615, הכולל את גדודי הריינג'רס ה־1, ה־3 ה־4 וגדוד הצנחנים ה־509. בפלישת בעלות הברית לסיציליה נחת צוות הקרב של הריינג'רס נחיתת סער אמפיבית בג'לה.
כוחות ריינג'רס השתתפו במסגרת מבצע אוואלאנש, גם בנחיתה ובלחימה באזור סאלרנו.
לזכר הריינ'רים שנפלו באותם קרבות, הקומה אנדרטה בעיירה מאיורי, שהנה חלק מהחוף האמלפיטאני וממוקמת במרחק קצר צפונית לסאלרנו.
לאור אחוז הנפגעים הגבוה הוחזרו מפקדי ולוחמי כוח 6615 לארצות הברית במטרה להקים יחידות ריינג'רס חדשות.
במהלך הפלישה לנורמנדי נחתו גדודי הרינג'רס ה־2 וה־5 בחוף אומהה וכבשו את פואנט דו אוק.
בהמשך לחמו באירופה עד תום המלחמה, בין היתר כבש גדוד הריינג'רס ה־2 את גבעה 400 ביער הירטגן.
בחזית האוקיינוס השקט לחם גדוד הריינג'רס ה־6. וביצע פשיטה לשחרור 500 שבויים ממחנה השבויים היפני שבקבנטואן אשר בפיליפינים.
לאחר המלחמה פורקו גדודי הריינג'רס.
בנוסף ליחידות אלו נחשבת יחידת הפשיטה 5307, הפושטים של מריל (Merrill's Marauders), גם היא לחלק ממורשת הקרב של רגימנט הריינג'רס ה־75. היחידה, בפיקוד גנרל פרנק מריל, הוקמה בינואר 1944 כרגימנט המתמחה בסיור, לוחמת ג'ונגל ופשיטה ארוכת טווח.
הרגימנט, תחת שם הקוד "גלאהד" (Galahad), יועד לפעול במשימות חדירה ארוכות־טווח בג'ונגלים של בורמה, בעומק הקווים היפנים, בדומה לפעולותיהם של הצ'ינדיטים של הגנרל אורד צ'ארלס וינגייט.
בפברואר 1944 נכנסו שלושה גדודים של פושטים לבורמה והרגו כ־800 יפנים בקרבת ולאואובום.
בשל הפעילות האינטנסיבית כמו גם בשל פגעי הג'ונגל, ובהן מחלות טפילים, סבלו הפושטים של מריל משיעור נפגעים גבוה ובאוגוסט 1944 פורק הכוח ואוחד העם רגימנט החי"ר ה־475. שתי הספרות האחרונות של רגימנט זה נבחרו כמספרו של רגימנט הריינג'רס במתכונתו הנוכחית.
במלחמת קוריאה נתברר לצבא ארצות הברית כי דרושות לו יחידות מיוחדות למבצעים מיוחדים בעומק האויב.
ראש מטה צבא ארצות הברית, גנרל קולינס, יזם את הקמתן של פלוגות ריינג'רס בכל הדיוויזיות של צבא ארצות הברית בקוריאה.
ב־23 במרץ 1951, כחלק ממבצע טומהוק, במהלכו צנחו לוחמי הרגימנט המוטס ה־187, צנחו שתי פלוגות ריינג'רס במונסאן־ני במטרה לחסום את נסיגת יחידות צבא צפון קוריאה ולמנוע את חבירתן לארמייה ה־26 של הצבא הסיני.
המבצע הוכתר בהצלחה, אולם עם ייצוב החזית בקיץ 1951 הסתיים הצורך בפלוגות הריינג'רס והן פורקו.
מנגד, בית הספר של הריינג'רס שהוקם ב־1950 בפורט בנינג הוסיף להכשיר קצינים מש"קים בחיל הרגלים האמריקני.
הללו עברו את מסלול ההכשרה של הריינג'רס ושבו ליחידותיהם.
באותה שנה הוקמו גדוד הריינג'רס ה־1 וה־2. בשנת 1984 הוקם הגדוד ה־3 ובשנת 1986 הוקם הרגימנט במתכונתו הנוכחית.
על הרגימנט ה־75 פיקדו בין היתר ויין דאונינג, סטנלי מק'קריסטל, ג'וזף ווטל, פול לקאמרה, ריצ'רד ד.
כדי להתקבל לריינג'רס חייבים החיילים בצבא האמריקני להתנדב שלוש פעמים, ראשית לצבא, שנית לכוחות המוטסים ושלישית ליחידת הריינג'רס.
או אז הם נדרשים לעבור מיון אינטנסיבי, בדומה לגיבושים בצה"ל הכולל מבדקים הבוחנים את כושרו הגופני, כושר הסבולת ואופיו של המועמד.
הכשרת הריינג'רס מתבצעת בעיקר בפורט בנינג, בית הספר ללוחמת חיל רגלים של צבא היבשה האמריקני, בו עוברים הלוחמים את קורס הסיירים, וכן בפורט בראג, המרכז בתוכו את ההכשרות לכוחות מוטסים, בו הם מוכשרים כצנחנים ומתמחים בביצוע איגוף אנכי הן בצניחה והן בנחיתת סער באמצעות מסוקי סער.
יחידת הפרטיזנים של בלסקי, המכונה לעיתים על שם ראשיה, האחים בלסקי; קבוצת בלסקי או חבורת בלסקי, הייתה קבוצת פרטיזנים יהודים שהצילה יהודים מההשמדה בתקופת השואה ולחמה בנאצים ותומכיהם המקומיים באזור נובוגרודק ולידא באזור הקרסי בפולין הכבושה (כיום אזור מערב בלארוס).
הקבוצה פעלה בהנהגתם של האחים טוביה, זוס ועשהאל בלסקי, בני הכפר סטאנקיביץ'.
במשך למעלה משנתיים שרדו בחסות הקבוצה 1,236 יהודים במלחמה.
משפחת דוד ובלה בלסקי (לעיתים נכתב שם המשפחה: ביילסקי) הייתה המשפחה היהודית היחידה בכפר סטאנקיביץ'.
לבני הזוג היו 12 ילדים - עשרה בנים ושתי בנות.
המשפחה התפרנסה מטחנת קמח גדולה שהייתה בבעלותם, אותה ניהלה האם
הכפר נמצא בסמוך לנובוגרודק ולידא, באזור שבראשית מלחמת העולם השנייה היה שייך לרפובליקה הפולנית השנייה, אולם הוא נכבש בספטמבר 1939 על ידי ברית המועצות.
משפחת בלסקי סייעה לסובייטים שפעלו ליצור קשר עם האוכלוסייה המקומית.
לאחר מבצע ברברוסה הפך נובוגרודק לגטו, כחלק מתוכנית ההשמדה הנאצית.
בדצמבר 1941, נרצחו בגטו ההורים דוד ובלה יחד עם שלושה מילדיהם הקטנים, אשתו של זוס, הבן השני ובתו התינוקת.
יחד עם 17 תושבי גטו נוספים, ייסדו את הגרעין של קבוצת הפרטיזנים, שהחלה לפעול באביב 1942. הקבוצה, שכללה בראשיתהּ 40 איש, גדלה בהמשך במהירות.
מפקד הקבוצה היה הבכור, טוביה, ששירת בצבא הפולני בין השנים 1927–1929 והגיע בו לדרגת רב-טוראי.
כבוגר תנועת נוער ציונית טוביה אמר ש"עדיף להציל יהודייה זקנה אחת מלהרוג עשרה חיילים גרמנים" ו"אל תמהרו להרוג ולמות, אנו עוסקים בהצלת נפשות, חשוב יותר להציל יהודים מלהרוג גרמנים".
שליחיו לגטו גייסו חברים נוספים לקבוצה, ששהתה ביער נאליבוקי.
מאות אנשים הצטרפו למחנה, ובשיאו היו בו 1,230 איש, 70% מתוכם נשים ילדים וקשישים.
איש לא נדחה, וכ-150 נטלו חלק פעיל בפעולות צבאיות.
הפרטיזנים חיו במחפורות ובמבנים ארעיים ביער (זימלנקה).
בנוסף נבנו בנייני ציבור: מטבח, טחנה, מאפייה, בית מרחץ, מרפאה ומחנה הסגר לחולים במחלות מידבקות כטיפוס.
מתחם בתי המלאכה סיפק ללוחמים את התשתית הלוגיסטית, שסייעה מאוחר יותר גם לפרטיזנים הסובייטים באזור.
אלו כללו חייטים, סנדלרים, אמני עור ומתכת, נגרים, יצרני כובעים, ספרים ואף שענים שסיפקו את תוצרתם לקבוצה ככלל, וללוחמים בפרט, כל אחד לפי יכולתו.
המחנה כלל בית כנסת, בית ספר, בית משפט ואף כלא.
(על פי ריאיון עם האח הקטן אהרון לא היה כלא במחנה מכיוון שלא היה בו צורך.
עם זאת, דווח גם על חוסר שוויון ששרר בין הפרטיזנים ובין התושבים העניים, וכן על מקרי אלימות (בהם רצח ואונס) שהתרחשו במחנה.
יחידת הפרטיזנים של בלסקי פעלה נגד הנאצים ותומכיהם – מתנדבים ביילורוסים, וכן נגד תושבים מקומיים שרצחו יהודים או בגדו בהם.
בנוסף לכך עסקה היחידה גם במשימות חבלה.
הממשל הנאצי הציע פרס של 100,000 מארק עבור ראשו של טוביה בלסקי, וב-1943 ניהל מבצע טיהור גדול נגד הפרטיזנים באזור זה.
חלק מהקבוצות נפגעו קשות, אך קבוצת בלסקי נסגה לאזור מרוחק יותר ביער והמשיכה להגן על חבריה הלא-לוחמים.
במסגרת המאמץ לכלכל את כל המחנה פשטו לוחמי הקבוצה על כפרי הסביבה והחרימו מוצרי מזון.
התנגדות מצד האיכרים יכלה לגרום לאלימות כלפיהם ואף לרציחתם.
כך נוצרה עוינות כלפי קבוצת בלסקי, הגם שחלק מהאיכרים בחרו לסייע לה.
הפרטיזנים בחבורת בלסקי היו קשורים לפרטיזנים הסובייטים שפעלו באזור יער נליבוקי תחת גנרל פלטון.
מספר ניסיונות של הפיקוד הסובייטי לספח את הקבוצה נדחו, והקבוצה שמרה על מבנה המקורי ונותרה תחת הנהגתו של טוביה.
כך יכול היה להמשיך להגן על האוכלוסייה היהודית ולקיים, בד בבד, פעילות קרבית.
עצמאות זו הובילה לבעיות בהמשך.
הקבוצה חולקה לשתי יחידות, "אורדז'וניקידזה" – שהונהגה על ידי זוס והצטרפה לפעילות הלוחמה של הפרטיזנים הסובייטים, ו"קאלינין" – שהונהגה על ידי טוביה.
לפי מסמכיהם הרגו היחידות 381 חיילי אויב, חלקם בפעולות משותפות עם הפרטיזנים הסובייטים.
49 מחברי הקבוצה נהרגו בלחימה.
בקיץ 1944, כשמתקפת הנגד הסובייטית הגיעה לבלארוס, יצאה מהיערות יחידת "קאלינין" שמנתה כ-1,200 איש ונעה לעבר נובוגרודק.
על אף שיתוף הפעולה המוקדם עם הסובייטים, הנ.ק.ו.ד.
החל לחקור את האחים בדבר שמועות על מעשי ביזה בהם היו מעורבים כביכול ועל כישלונם "ליישם עקרונות סוציאליסטים במחנה".
עשהאל גויס לצבא האדום ונהרג לאחר כחצי שנת שירות בקרב בקניגסברג בפברואר 1945. שאר האחים ברחו מערבה.
יהודה, אחיינו של טוביה, נתבע על ידי הנ.ק.ו.ד.
על היותו קצין בצבא הפולני לפני המלחמה אך בסיועו של טוביה הצליח להימלט להונגריה ובהמשך לישראל.
באפריל 1945 נולדה לחיה, אלמנתו של עשאל, בת, שנקראה עשאלה.
הגיעה עם בתה למחנה העקורים "פרנוואלד" בדרום גרמניה, שם שימשה כמורה לעברית והכירה שורד שואה בשם אשר ג, שרעייתו ושתי בנותיו נרצחו בשואה.
היא קיבלה סרטיפיקט, עלתה לארץ ישראל והשתקעה בקיבוץ גבעת השלושה.
בעלה הצטרף אליהם מאוחר יותר.
עם סיום המלחמה חזרו האחים טוביה וזוס לפולין ובשנת 1945, לאחר שנרדפו על ידי השלטונות הסובייטים, עלו לארץ ישראל.
האחים שימשו בארץ ראשית כנהגי משאית ובהמשך כנהגי מוניות ולחמו ביחד במלחמת העצמאות.
הם פרסמו את קורותיהם בספר "יהודי יער" שהופיע ב-1949, אולם לא זכה לתהודה.
ב-1956 היגרו טוביה וזוס לארצות הברית שם פתחו עסק הובלות קטן.
טוביה נפטר בשנת 1987 בניו יורק, בן 81. הותיר אחריו את אשתו לילקה ושלושה ילדים, שני בנים ובת ותשעה נכדים.
זוס נפטר בשנת 1995 ממחלת לב, כשהיה בן 83 בברוקלין, ניו יורק.
השאיר אחריו שלושה בנים, דוד, צבי ויעקב ביילסקי, שנולדו לו ולאשתו השנייה, סוניה.
האח האחרון לבית ביילסקי, אהרון, עלה אף הוא לארץ לאחר המלחמה ולחם במלחמת העצמאות, וכמו אחיו הבוגרים היגר אף הוא לארצות הברית ב-1951, שם שינה את שמו לארון בל.
הוא התגורר בפאלם ביץ' שבפלורידה.
בפולין, העיתונות הלאומנית האשימה את יחידת בלסקי במעורבות בטבח נאליבוקי בו נהרגו 128 איש, בעיקר גברים חברי יחידת הגנה עצמית ששיתפה פעולה עם הנאצים, על ידי פרטיזנים סובייטים.
טבח נאליבוקי מוזכר בעיתונות הלאומנית בפולין כאשר האחריות הפולנית לשואה עולה על סדר היום.
המוסד לזיכרון הלאומי הפולני חקר בנושא החל משנות ה-2000 המוקדמות, וקבע שיחידת בלסקי הגיעה ליער רק לאחר הטבח, לכן אין לה חלק בו.
שני ספרים באנגלית התמקדו בסיפורם של הביילסקים: "משפחת אנשי היער" (1993) של נחמה טק, ו"האחים ביילסקי" (2004) של פיטר דאפיוכן ספר אחד בעברית "מנדי ילד יהודי ביער" של שרה ליאון.
הקבוצה הוזכרה גם במספר רב של ספרים אודות תקופה זו בהיסטוריה.
"נקמה: סיפורם האמיתי של האחים ביילסקי" יצא לאור בפולין ב-2009 וחובר על ידי שני כתבים מה"גאזטה ויבורצה" עסק בעיקר בהקשר הפוליטי וההיסטורי בו פעלו הפרטיזנים ובמיוחד במאבק בין קבוצות ההתנגדות הפולניות והסובייטיות באזור קרשי.
ב-2006, שידר ערוץ ההיסטוריה סרט דוקומנטרי בשם "האחים ביילסקי: ירושלים ביערות" שנכתב ובוים על ידי דין וורד.
סדרת ה-BBC "הישרדות קיצונית" כללה פרק על האחים.
סרט הקולנוע "התנגדות" יצא לאקרנים ב-2008.
בשנת 2005 יצא לאור ספר תולדותיו של החסיד הרב וילימובסקי (ספר הפרטיזן) המספר את בריחתו מגטו לידא והצטרפותו ליחידת הפרטיזנים בראשות המפקד טוביה ביילסקי.
יחידת חרמ"ש או יחידת ברדלס הייתה יחידת חי"ר שעסקה בשגרה בבט"ש בשטחי יהודה שומרון ועזה, תחת פיקוד המרכז ופיקוד הדרום ונועדה לשמש כחיל רגלים ממוכן בחירום.
היחידה עסקה בביטחון שוטף, מעצר מבוקשים, סיכול הפגנות ופעולות טרור בלב שטחים עוינים, התחפשות למתנחלים ונסיעה בצירים בכלי רכב אזרחיים בכדי ללכוד חוליות טרור, ופעילות מתגנבת (לבוש שחורים וכניסה רגלית לאזורי הפרות סדר בלילה ללכוד מפירי סדר).
עם פירוק היחידה שימשו חייליה כבסיס להקמת גדודי חרוב ושמשון.
בשנת 2016, עם הפיכתו של גדוד חרוב לסיירת חרוב החדשה, כאות הנצחה נקראו שמות הפלגות על שם הפלוגות הראשונות אשוח, אשחר ואלון.
כומתת היחידה הייתה שחורה עם סמל חי"ר.
היחידה הוקמה כיחידה ניסיונית בשנת 1988, בעקבות צורך בשוטף ביחידת חי"ר ייעודית ללוחמה בעומק שטחי יהודה, שומרון ועזה בתקופת האינתיפאדה הראשונה ובחירום, שתפעל כיחידת חי"ר שתהיה זמינה לצד כוחות שריון ללוחמה בתוך שטח בנוי.
לצורך כך קבעו כוחות היחידה את מושבם בתוך השטח, לצורך הכרת ולמידת הגזרה שבאחריותם, כדי להופכה ל"ביתם השני" ובכך להקשות על האויב ולהצר את צעדיו בביצוע פעולות טרור או כל פעולה נגד אזרחים ויישובים יהודיים.
הרעיון הוכיח את עצמו ונוכחותם של הלוחמים בגזרות השונות נחשבה רצויה ומבורכת בחטיבות המרחביות.
חיילי היחידה היו בקיאים מאוד בגזרות הפעולה שלהם, לעיתים עד כדי היכרות אישית עם התושבים, והיו מיומנים יותר בביצוע המשימות ובהפעלת אמצעי הלחימה הייעודיים מחיילי המילואים ומחיילים סדירים שהגיעו לתעסוקות מבצעיות לפרקי זמן קצרים.
הטירונות ליחידות החרמ"ש נערכה במתקן אדם.
ההכשרה כללה טירונות רובאי שלב 05, הכשרת נגמ"שים וסדרת בט"ש.
מסגרת התעסוקה המבצעית כללה 9 חודשי בט"ש ו־3 חודשי אימון חרמ"ש.
באוגוסט 1990 נבחר השם שחף למסגרות אלה.
לאחר שש שנות פעילות ובעקבות הסכמי אוסלו והיציאה משטחי יש"ע, צומצמה פעילות היחידה ולבסוף הוחלט להופכה לגדודים גדוד חרוב ושמשון, שהיוו שניים מהגדודים שהרכיבו לימים את חטיבת כפיר.
אשר בן לולו, לימים מח"ט כפיר, התחיל את שירותו בפלוגת אלון מהיחידה.
בן לולו עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר מטעם היחידה, ועם סיום קורס הקצינים שימש כמפקד מחלקה בה.
בתחילה, הורכבה היחידה משלוש פלוגות שמוקמו בשלוש גזרות שונות ופעלו באופן עצמאי תחת פיקוד אופרטיבי של החטיבה המרחבית:
פלוגת אלון – הפלוגה פעלה בגזרת רמאללה.
הפלוגה מוקמה במתחם בשם "מלון סיוון" בסמוך למחנה הפליטים קלנדיה.
לוחמי ברדלס היו עם כומתה שחורה, אקדח ונעלי הייטק.
הפלוגה הייתה מומחית בפעילות זיקיות - התחזות למתנחלים על מנת ללכוד ולמנוע פיגועים, שבוצעה על כלי רכב אזרחיים ואוטובוס "מולדת".
מספר צוותים ביחידה עברו קורס לוחמה בטרור במתקן אדם ופעלו כצוותי מסתערבים, עצרו מבוקשים וסיכלו פעילות טרור.
אחד מקציני היחידה היה אשר בן לולו.
באוגוסט 1995 עברה הפלוגה לקבאטיה.
פלוגת אשחר – הפלוגה מוקמה תחילה ברפיח, אך מאוחר יותר עברה לעיר עזה, ראשית במתחם "משטח הנחושת" ואחר כך בתוך מחנה הפליטים ג'באליה, בהמשך עברה הפלוגה למתחם בדיר שרף.
פלוגת אשוח – הפלוגה פעלה בגזרת בית לחם וחברון.
הפלוגה מוקמה במתחם בשם "מלון פנורמה" בבית ג'אלה לאחר מכן גם בפלוגות המתקנים בחברון ודרום הר חברון בסמוע.
פלוגת אשוח התמחתה בפעילות זיקיות בגזרת חברון והייתה אחראית על מספר לכידות וחיסולים של חוליות טרור שירו על כלי רכב בצירים מרכזיים.
כמו כן הייתה אחראית על פעילות מסוערבת בגזרת בית לחם ומחנות פליטים באזור (אל-ח'דר, אל-ערוב ועוד)
במהלך השנים הבאות הוקמו שתי פלוגות נוספות:
פלוגת אשבל - הפלוגה הוקמה בפברואר 1990 ופעלה בגזרת רפיח ומחנות הפליטים סביבה.
הפלוגה מוקמה בכניסה הצפונית לרפיח, בסמוך לרפיח ים, על ציר שכונה "דרך הים".
פלוגת אורן – הפלוגה הוקמה במרץ 1992, לאחר טירונות ואימון מתקדם התמקמה במחסום כיסופים, פעלה בגזרת מחנות מרכז וח'אן יונס.
לפחות מחזור אוגוסט 1995 התאמן בטירונות במתקן אדם.
בשנת 1996 שהתה במוצב טללית הסמוך לגבול ישראל–לבנון, לצורך אבטחת הגדר כולל מסביב לכפר עג'ר ובמוצב שמתחת ליישוב, משם נכנסה ללבנון ככוח לאבטחת שיירות למוצב "הודו", "בופור" דרך גשר "החרדלה".
לפלוגות החרמ"ש היו שני ייעודים שונים, האחד בשגרה והאחד בזמן חירום.
בשגרה, ייעוד היחידה היה פעילות מיוחדת בשטחי יהודה ושומרון ועזה, הפעילות כללה:
ופעילות זיקיות ומולדת (התחזות למתיישבים ללכידת מפגעים, (שימוש ברכיבים אזרחיים ואוטובוס מיוחד).
וגם פעילות בט"ש, אולם בזמן חירום סופחה כל פלוגה לחטיבת שריון אחרת ותפקדה כפלוגת חי"ר חטיבתית רכובה על נגמש"ים (מדגם "ברדלס") המאבטחת את החטיבה, מספקת פתרונות חי"ר ללוחמה בשטח בנוי או פתוח ומאפשרת תנועה רציפה של השריון.
פלוגות "אלון" ו"אשוח" שויכו לחטיבה 500, "אשבל" ו"אשחר" שויכו לחטיבה 401, ופלוגת "אורן" שויכה לחטיבה 188. לצורך כך, עברו הלוחמים במהלך המסלול שארך כשנה וחצי הכשרה המתאימה לשני הייעודים.
בהקמת יחידת חרמ"ש ניסה לפתור צה"ל שתי בעיות, האחת הצורך בכוח ייעודי וייחודי ללוחמה באינתיפאדה והשנייה, הצורך המחודש בכוחות חי"ר זמינים לכוחות השריון כלקח ממלחמת יום הכיפורים.
סיכות לוחם של הפלוגות (סוף מסלול)
בכל הסיכות מופיעה דמות הברדלס כמשתמע משמה השני של יחידת חרמ"ש.
יחידת השתתפות היא נייר ערך שמזכה את המחזיק בו ברווחים של שותפות מוגבלת, אך אינו מאפשר לו להשפיע על ניהולה.
שותפות מוגבלת היא שילוב של שני סוגי שותפים: שותף כללי שהוא מנהל השותפות והוא בעל אחריות לכל התחייבויות השותפות, ושותף מוגבל, שהאחריות שלו מוגבלת: אם השותפות תיקלע לחובות, הוא מסכן רק את הסכום שהשקיע ולא מעבר לזה.
השותף הכללי הוא הגוף שמתווה את פעילות השותפות ומנהל אותה בפועל, והשותף המוגבל הוא הגוף שמספק לה מימון ומאפשר לה לפעול תוך זכאות להשתתף ברווחיה.
יחידת השתתפות בשותפות מוגבלת היא מקבילה של מניה בחברה בע"מ.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב מאפשרת להנפיק יחידות ההשתתפות של שותפויות מוגבלות משני סוגים:
בשותפות מוגבלת לחיפושי נפט השותף הכללי הוא בדרך כלל חברה שהיזם הקים ולעיתים גובה דרכה דמי ניהול, בנוסף להוצאות החיפוש והפיתוח שממומנות על ידי מכירה של יחידות השתתפות בשותף המוגבל לציבור.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב מוסיפה לשם הקיצור של יחידות השתתפות את האותיות יהש (לדוגמה גבעות יהש, רציו יהש, ישראמקו יהש).
לשותפויות הנפט בישראל יש יתרון מיסוי, שכן הן מאפשרות ליחידים המשקיעים בהן לקזז את ההפסדים השוטפים של השותפות מהכנסתם החייבת במס הכנסה לאותה שנה.
החיסרון המרכזי של השותפויות הוא חוסר היכולת של מחזיקי היחידות להשפיע על הניהול.
ההפרדה בין שותפים מוגבלים לשותפים מנהלים עלולה ליצור ניגוד אינטרסים, ולגרום למנהלים להשתמש בכספי השותפות לתשלום משכורות גבוהות.
אחת הדרכים להתמודד עם הבעיה היא פנייה לבית המשפט.
אם בעלי יחידות ההשתתפות מוכיחים בבית המשפט שהמנהלים אינם מקיימים את מטרת השותפות, השופט עשוי לפסוק על פירוקה ולהורות על חלוקת הכסף שנותר בקופתה למחזיקי היחידות.
כדי שערכן של יחידות ההשתתפות יעלה על השותפויות למצוא את הנפט או הגז המבוקשים.
בעיתונות ובטלוויזיה מכנים את יחידות ההשתתפות האלה לעיתים בשם "מניות הנפט", אבל המונח הנכון מבחינה משפטית ומעשית הוא "יחידות השתתפות בשותפויות נפט".
יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל הוקמה ב-2 בספטמבר 1948 במחנה בריטי לשעבר בשכונת אחוזה בחיפה, ופורקה ב-24 במאי 1949. במסגרת היחידה נערכו מספר קורסים לצניחה, והוכשרו בהם כמאה צנחנים ומדריכים.
היחידה לא השתתפה במשימות קרביות כלשהן.
הקמת יחידת צנחנים נדונה במטה הכללי עוד לפני הקמת המדינה, והוצעו תוכניות שונות לארגונה.
ביולי 1948 התקיים בצ'כוסלובקיה קורס צניחה לאנשי מח"ל ולמתנדבים מישראל, בפיקודו של חיים גורי.
למפקד היחידה מונה יואל פלגי (נוסבכר), חבר קיבוץ מעגן, שנמנה עם צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה.
כגרעין ליחידה, רוכזו בוגרים של קורס הצניחה בצ'כוסלובקיה, ביניהם שמשון בר-נוי, קרל כהנא, דן אבני, ג'ורג' פרלוס, וחיים גורי.
נקבע כי טיסות ההצנחה ימריאו משדה התעופה ברמת דוד.
היחידה התמקמה ב"מחנה הלגיון" בשכונת אחוזה בחיפה, ששימש בעבר כבית ספר לקומנדו של הצבא הבריטי.
אנשי הג"א מחיפה הוקצו לה כפלוגת שירותים.
המטכ"ל הודיע לכל יחידות צה"ל על ריכוז מתנדבים ליחידת הצנחנים, אך יחידות רבות מנעו מאנשיהן להתנדב.
ביחידה נקלטו, לצד מתנדבים בעלי ערכים וצנחנים שהוכשרו בצבאות אחרים, גם בעלי עבר פלילי והרפתקנים פורקי עול.
הרכבה היה חריג בצה"ל, והיא כונתה "לגיון הזרים היהודי".
היחידה סבלה מבעיות משמעת חמורות שלא נפתרו עד לפרוקה.
לקראת סוף 1948 היו ביחידה 219 אנשים, מהם 28 קצינים.
היחידה התארגנה לקיום קורסים לצניחה.
המצנחים וציוד הצניחה (רצועות, ווים ורתמות) הגיעו מעודפי הצבא הבריטי.
בין השאר, הושמשו מצנחים שנמכרו לסוחרי בדים.
מתקני האימונים החיוניים אולתרו או נבנו על ידי היחידה.
כשלא נמצא מטוס דמה לתרגול יציאה ממטוס, השתמשו המדריכים בדלת הכניסה של השק"ם.
לקראת פתיחת קורס הצניחה הראשון, היו ביחידה 12 מדריכי צניחה שהוכשרו בשיטות שונות, חלקם חסרי ניסיון.
הצניחות בוצעו ממטוס תובלה מדגם "קומנדו", משנת 1941, אך לטייסים לא היה ניסיון בהצנחת חיילים.
קורס הצניחה הראשון נפתח באוקטובר 1948, והשתתפו בו 14 חניכים.
בתאונת צניחה ב-16 בנובמבר נהרג סרן .
ב-18 בדצמבר, במהלך הקורס השני, נהרג בתאונת צניחה סגן .
התאונות פגעו קשות במורל היחידה ובלכידותה.
צמצום הצבא בסוף מלחמת העצמאות, והתאמתו לתקופת רגיעה, השפיעו גם על יחידת הצנחנים.
מפקד היחידה, רס"ן יואל פלגי, עזב את תפקידו והשתחרר מצה"ל בסוף אפריל 1949. מחליפו, סרן יהודה הררי, הגיע למסקנה כי חוסר המשמעת ביחידה אינו מאפשר את המשך קיומה.
הוחלט לפרק את היחידה, שהייתה מאורגנת כיחידה לוחמת, לפזר את רוב אנשיה, ולהקים בית ספר לצניחה שיהיה כפוף למחלקת ההדרכה של צה"ל.
צו חיסול היחידה הוצא ב-24 במאי 1949. מיד לאחר מכן הוקמה היחידה מחדש על ידי יהודה הררי בבסיס תל נוף.
לאחר הקמת בית הספר לצניחה, הוקם גם גדוד 890 ובהמשך גם שתי פלוגות מילואים - הכול בפיקודו של סא"ל יהודה הררי.
המחנה בו שכנה היחידה הושמש מחדש, והחל משנת 1953 שכנה בו הפנימייה הצבאית לפיקוד.
סמלה הראשון של יחידת הצנחנים היה עשוי בד שחור רקום בחוטים אדומים ולבנים, עשוי בצורת חרוט כיפתי הדומה למצנח פתוח בעת הרחיפה.
על הסמל מופיעה חרב בעלת כנפיים, המבטאת את רעיון הצניחה.
יחידת הקומנדו 51 הייתה יחידת קומנדו בסדר גודל של פלוגה בצבא הבריטי בתחילת מלחמת העולם השנייה, שהורכבה ממתנדבים ארץ ישראלים יהודים וערבים.
היחידה לחמה בשלביה המוקדמים של המערכה בצפון אפריקה וכן במערכה במזרח אפריקה, אך פורקה בשנת 1941. היחידה הוקמה מבוגרי חיל החפרים.
והיוותה גרעין ליחידת העילית קבוצת החקירה המיוחדת (SIG).
היחידה הוקמה באוקטובר 1940 על בסיס יחידת החפרים 401, שהייתה מורכבת ממתנדבים ארץ ישראלים יהודים (מרביתם אנשי אצ"ל) וערבים.
יחידת החפרים הוקמה בסוף שנת 1939 ומרבית המתנדבים היהודים בה היו פליטים שהגיעו לארץ מארצות דוברות גרמנית.
היחידה הוקמה לאחר התבוסה במערכה על צרפת, וחלק מחבריה לחמו במסגרת החפרים בפינוי דנקירק.
מקים היחידה היה לויטננט קולונל הנרי קייטר.
הוא גייס את המתנדבים והיה למפקדה הראשון של היחידה, קייטר התרשם מאופי הנסיגה של חפרי 401 בסן מלו שהיו אנשי האצ"ל.
בניגוד לבריטים שזרקו את נשקם, ברחו, ובזזו אנשי 401 נסוגו כחיילים וכל לוחם אסף כ־10 נשקים שהבריטים זרקו.
עם הקמת היחידה שירתו בה 360 איש, מהם 240 יהודים ו־120 ערבים.
האימונים נערכו בבסיס ג'ניפה הסמוך לסואץ.
היחידה אומנה בשיטות של לוחמה זעירה באימונים מפרכים שנערכו במשמעת צבאית נוקשה.
סמלה של היחידה היה פגיון שניצבו אגרופן.
הסמל נבחר על ידי קייטר על מנת לסמל את שיטות הפעולה של היחידה, אך גם כדי לרמוז לחיילים כי המדובר ביחידה שבסמלה לא מופיע הכתר הבריטי, על כל המשתמע מכך.
בסוף 1940 הצליח הצבא הבריטי לעצור את הפלישה האיטלקית למצרים ולהדוף את האיטלקים לתוככי לוב במבצע מצפן.
הפעילות המבצעית הראשונה של היחידה - פשיטה מהים על נמל סלום שבמדבר המערבי.
עם הגיעם ליעד, קיבלום החיילים האוסטרליים, אשר הקדימו אותם במסעם היבשתי.
חלק מהצבא האיטלקי התבצר באזור ברדיה על גבול לוב–מצרים.
טבילת האש הראשונה של אנשי קומנדו 51 הייתה בפעולות תקיפה כנגד האיטלקים המבוצרים בברדיה, בטרם נכבש המתחם על ידי הדיוויזיה האוסטרלית השישית, בתחילת ינואר 1941.
באותו הזמן הועברו יחידות רבות מחזית צפון אפריקה לחזית מזרח אפריקה, שכן מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, הגנרל ארצ'יבלד וייוול שאף להגיע להכרעה במערכה במזרח אפריקה.
באמצע דצמבר 1940 הועברה לסודאן דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה־4, שלחמה עד אז בחזית המדבר המערבי.
בתחילת ינואר 1941 הועברו חיילי יחידת הקומנדו 51 אף הם לסודאן, ונערכו להשתתפות בפלישה המתוכננת לאריתריאה ולאתיופיה.
יחידת הקומנדו 51 הגיעה לסודאן בתחילת 1941, והשתתפה בפלישת הכוחות הבריטים לאריתריאה ולאתיופיה.
הקרב הראשון בו נטלה חלק היה הקרב על העיר קרן, שנערך בסוף פברואר ותחילת מרץ 1941. קרן היא עיר המצויה במישור המוקף הרים גבוהים מכל צידיו, בה התבצרו 23,000 איטלקים, אל מול הכוח הפולש שמנה כ־14,000 איש.
היחידה נטלה חלק בתפיסת ההרים המקיפים את קרן, תוך לחימה קשה, בה הראו לוחמיה לא פעם גבורה והקרבה עצמית.
בקרבות נהרגו שישה מלוחמי היחידה, ו־24 נפצעו.
עם סיום הקרב ציין לשבח את היחידה המפקד הבריטי, הגנרל ויליאם פלאט.
לאחר מכן, במאי 1941, לחמו אנשי היחידה בקרב על הר אמבה אלגי שבמדינת תיגראי באתיופיה.
מתנדבי הקומנדו נשלחו לתפוס מוצב מבוצר של האיטלקים, שנקרא "גבעת הקומנדו".
לאחר שתפסו את המקום החזיקו בו אל מול הפגזה ארטילרית כבדה ונוכח אבדות.
בנובמבר 1941 השתתפה היחידה במצור על גונדר שהיה אחת הפעולות האחרונות במערכה במזרח אפריקה.
במהלך הקרבות נפצע קייטר והוחלף בקצין בשם מילר, שבניגוד לקייטר שהשתדל לנסות וליצור אחווה בין לוחמי היחידה היהודים והערבים, הראה העדפה ללוחמים הערבים.
בה בעת החלה מפקדת הצבא הבריטי ביישום מדיניות לפיה יהפכו יחידות הקומנדו ליחידות בריטיות, מה שחייב את פירוק היחידה ושילוב הלוחמים ביחידות הקומנדו שהסגל שלהן בריטי.
בהיעדרו של קייטר, שהיה הכוח המניע מאחורי היחידה, לא היה מי שישמור על אחדות היחידה, וזו פורקה בסוף 1941, וחייליה שולבו ביחידות שונות.
יחידת קומנדו 51 היוותה גרעין לקבוצת החקירה המיוחדת.
לוחמי היחידה המשיכו בלחימה במסגרת יחידות אחרות בצבא הבריטי.
על לוחמי היחידה שבלטו לאחר מכן בפעולות צבאיות בשירות היישוב ובשירות מדינת ישראל נמנים קרל כהנא, לוחם SAS, קבוצת החקירה המיוחדת (SIG), וממייסדי חטיבת הצנחנים, ודב כהן המכונה "שמשון", לוחם ה־SIG ואיש אצ"ל שנהרג בעת שפיקד על הפריצה לכלא עכו בשנת 1947.
יחידת יפת"ח היא יחידה העוסקת בפיתוח אמצעי לחימה לצה"ל.
נחשבה במשך שנים לאחת היחידות הטובות בעולם בפיתוח מהיר של אמצעים לפתרונות טקטים.
היחידה הוקמה בשנת 1958 במסגרת חיל ההנדסה, ובתחילת המאה ה-21 עברה למפקדת חילות השדה (מפח"ש) ומשם לחטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) של זרוע היבשה.
על פעילותה זכתה היחידה ארבע פעמים בפרס ביטחון ישראל וציון לשבח.
בשנת 1958 אסף דוד לסקוב צוות שעסק, במסגרת חיל ההנדסה, בפיתוח אמצעי הלחימה.
הצוות זכה לכינוי "חוליית לסקוב".
לאחר מלחמת ששת הימים גבר הצורך בפיתוח אמצעי לחימה וחוליית לסקוב הפכה בשנת 1970 ליחידה תקנית בחיל ההנדסה ונקבע שמה כ"יחידה לפיתוח אמצעי לחימה" ובראשי תיבות, יפת"ח.
עם מייסדי היחידה נמנים גם יגאל (מולצ'דסקי) מילוא ומשה פרנקל.
לסקוב המשיך לפקד על היחידה עד לפטירתו בשנת 1989 (ובכך הפך לחייל המבוגר ביותר בעולם ובפרט בצה"ל – כאשר שירת בשירות סדיר עד גיל 85).
בתחילת המאה ה-21 עברה היחידה מאגף הטכנולוגי-לוגיסטי לזרוע היבשה וצורפה לחטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
למשך זמן קצר הועברה היחידה לחטיבת הקומנדו ואחר-כך, חזרה לחט"ל.
בשנת 2016 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בבית היחידות הטכנולוגיות.
אמצעי לחימה שפיתחה יחידת יפת"ח
יחידת יפת"ח פיתחה אמצעי לחימה רבים במשך השנים, ומפתחת אמצעי לחימה רבים ומגוונים גם כיום, מרביתם מסווגים.
אמצעי לחימה שפותחו לשימוש כנגד הלגיון הירדני בגזרה הירושלמית
טרום מלחמת ששת הימים, במשך למעלה מחמש שנים, פיתחה יחידת יפת"ח קבוצה של אמצעי לחימה, בעיקר מטעני חבלה ורקטות, יצרה סדרות מבצעיות, וקצינים וחיילים מהיחידה הפעילו אותם במלחמה.
"מטען 90" – לפגיעה במטרות שטח בנוי.
"מטען "ל" – להריסת עמדות בקו העירוני, הוא קו התפר.
"ציפור 2" – לפריצת גדרות ומוקשים בגבעת התחמושת/בית הספר לשוטרים.
"מטען מתהפך" – להבקעת חומת העיר העתיקה.
"מטען אבטיח" – להגנת כוחות צה"ל בהר הצופים.
מטען 90 פותח למטרת פגיעה במטרות שטח בנוי בחלקה המזרחי של ירושלים.
המטען כולל: מטען עיקרי של חומר נפץ יצוק במשקל 50 ק"ג, מנוע רקטי 80 מ"מ, ומרעום הקשה, הגורם לפיצוץ המטען העיקרי בעת פגיעתו במטרה.
למטען גוף פלדה, הכולל גם 4 סנפירי ייצוב - לשמירה על יציבות הרקטה בעת מעופה ולשמירה על מסלולה.
הרקטה היא מסוג קרקע-קרקע במשקל כולל של 90 ק"ג.
משגר הרקטה קל ונייד, בנוי מפלדה, ולנשיאתו ולהפעלתו נזקקים שני חיילים בלבד.
המשגר בנוי בזווית קבועה של 45 מעלות, הגורם לרקטה לעוף לטווח קבוע של 350 מטרים.
טווח מעוף הרקטה נקבע באופן שיפגע במטרות ידועות מראש אך לא באחד האתרים המקודשים לאחת הדתות.
מטען ל' (לסקוב) הוא מטען חבלה מועף, דו-שלבי, שנועד להרוס עמדות מבוצרות של הלגיון הירדני לאורך קו התפר.
חלקי המטען כוללים את גוף המטען, מנוע רקטי 80 מ"מ, ארבעה סנפירי ייצוב, מטען עיקרי במשקל 5.5 ק"ג חנ"מ יצוק, מטען חלול, מנגנון הפעלה למטען העיקרי ומנגנון להשמדה עצמית.
מטען ל' משוגר בעזרת משגר קבוע, הבנוי משתי מסילות פלדה, שכוון מראש למטרה.
בעת שיגור המטען ופגיעתו במטרה, מופעל בשלב הראשון המטען החלול, שיוצר פרצה בעמדת האויב ובמקביל מופעל מנגנון השהייה, בהשהייה של 1/20 מילי-שנייה, הגורם לפיצוץ המטען העיקרי.
המנוע הרקטי ממשיך לדחוף את גוף המטען לתוך העמדה והמטען מתפוצץ במרכזה.
הפיצוץ של המטען העיקרי במרכז העמדה הוא בעל יעילות של פי 8 ממטען זהה אילו התפוצץ בצמוד לה.
קיים מנגנון השמדה עצמית, למקרה שהמטען העיקרי לא התפוצץ, חדר את הקיר הנגדי והמשיך לעוף לעבר אתר קדוש לאחת הדתות.
תפקידו של מנגנון ההשמדה העצמית – ליזום את המטען בעודו באוויר.
"ציפור 2" פותחה במטרה לפרוץ גדרות תיל ולהשמיד מוקשים בהיקף גבעת התחמושת/בית הספר לשוטרים.
למטען גוף פלדה, המכיל כ-10 ק"ג חנ"מ יצוק, 3 סנפירי פלדה, מנוע רקטי 80 מ"מ, מנגנון השהייה, כבל פלדה באורך 250 מטרים ותוף המכיל את הכבל.
הציפור משוגרת ממשגר הצמוד לדופן זחל"ם, על ידי קצין מתא נהג הזחל"ם.
בעת מעוף הציפור, היא גוררת כבל פלדה, באורך 250 מטרים, המחובר בקצהו השני אל כננת הזחל"ם.
על כל זחל"ם ניתן להרכיב שתי ציפורים, אחת על כל דופן.
מתקרבים עם הזחל"ם והציפורים לעבר גדר התיל עד מרחק 250 מטרים מהגדרות.
מפעילים את המנוע הרקטי, המעיף את הציפור עד אחרי הגדרות.
בעת עזיבת הציפור את המשגר, נשלפת נצרה, המפעילה את מנגנון ההשהיה.
לאחר שהציפור נופלת מעבר לגדרות, מפעילים את כננת הזחל"ם, שאוספת את כבל הפלדה, וגוררת את הציפור לאחור.
סנפירי הציפור נתפסים בגדרות, מקרבים גדר לגדר ומותחים אותן.
הפעלת מנגנון ההשהיה גורם לפיצוץ המטען העיקרי, שקורע את הגדרות, ובמקביל מפוצץ מוקשים שהונחו ביניהן.
מטען אבטיח פותח במטרה להגן על הכוחות המגנים על הר הצופים.
האבטיח הוא למעשה ארטילריה של חיל רגלים.
המטען בנוי מגוף פלדה יצוקה ומחורצת, המכיל 6 ק"ג חנ"מ יצוק.
למטען ידית נשיאה, שהופכת בעת הצורך למשגר, בזווית קבועה של 50 מעלות.
המטען מועף בעזרת מנוע רקטי 82 מ"מ.
פעולת המנוע גורמת להפעלת מרעום השהיה.
המטען מועף למרחק של 140 מטרים.
מנגנון ההשהיה גורם לכך שהמטען יתפוצץ באוויר בגובה של כ-10 מטרים.
פיצוץ המטען גורם לכך שמעטה הפלדה המחורץ יתפרק למאות רסיסים המתפזרים בשטח וגורמים לפגיעה באויב.
מטען מתהפך פותח לצורך פריצת חומת העיר העתיקה.
המטען כולל גוף פלדה, המכיל 640 ק"ג חנ"מ.
גוף המטען מורכב על טנק-דחפור.
"סכין" הדחפור מפורקת, ובמקומה מורכב המטען.
גוף המטען מוגן בחמש פאותיו בשריון פלדה, כדי למנוע פיצוץ המטען במקרה של פגיעה בו.
חזית המטען העיקרי, שפונה כלפי הקרקע, אינה מוגנת על ידי לוח פלדה.
לטנק הדחפור מערכת הידראולית, המאפשרת העלאה והורדה של המטען.
בחלקו האחורי של המטען, יצוקה קוביית טן (חומר נפץ רגיש במיוחד), שפגיעה בה על ידי כדור חודר שריון/נפיץ גורמת לפיצוץ קוביית הטן, שגורם לפיצוץ המטען העיקרי.
על המטען קבוע פנס, שאורו מופנה לעבר הטנק, ומהווה נקודת ציון ליורה.
מפקד הטנק יורה בעזרת מקלע מקביל של הטנק את התחמושת הנדרשת.
הטנק מתקרב לעבר החומה כשעליו המטען, ופניו כלפי מטה.
כשהטנק מגיע קרוב לחומה, מופעלת הזרוע ההידראולית, והמטען מסתובב ב-90 מעלות, באופן שצדו הגלוי של המטען, מופנה לכיוון החומה.
הטנק ממשיך להתקדם, ומצמיד את המטען לחומה.
הורדת הזרוע ההידראולית גורמת לכך שהמטען נשען על הקרקע והטנק משתחרר מהמטען.
הטנק נע לאחור, ונעצר בנקודת הירי.
מפקד הטנק יורה בעזרת מקלע מקביל לעבר הפנס הקבוע למטען.
פגיעה של תחמושת ח"ש/נפיץ גורמת לפיצוץ קוביית הטן והמטען העיקרי.
כוחו של מטען במשקל 640 ק"ג חנ"מ יצוק, מתאים לפריצת חומת העיר העתיקה.
תצוגת יפת"ח במוזיאון גבעת התחמושת
יחידת יפת"ח פתחה אמצעי חבלה שמשונעים, מוטמנים ומופעלים על ידי מסוק, ונועדו בעיקר כנגד גשרים במצרים וירדן.
המטענים הופעלו בהצלחה בזמן מלחמת ההתשה.
מטען "מזלף" הוא מטען חבלה מוסק (מובל באמצעות מסוק).
חלקה התחתון של החבית בנוי בצורת מטען חלול כיפתי.
חלקו העליון של המטען, בנוי בצורה גאומטרית המתאימה לפרופיל החיצוני של המסוק אליו מוצמד המטען בעת הטיסה.
המטען מובל למטרה במתלה מטען של מסוק, ומשוחרר על המטרה בעת שהמסוק מרחף מעליה.
המטען כולל כ-480 ק"ג חנ"מ, ומנגנון השהייה של כ-5 דקות.
פותחו שני סוגים של מטעני "מזלף" – "מזלף 500", שמוטס באמצעות מסוק מסוג סופר-פרלון ומטרתו פיצוץ גשרים מסיביים (כמו גשרים מעל הנילוס), ו"מזלף 250", שמוטס על מסוק בל 205 ומטרתו פיצוץ גשרים קטנים יותר (כמו גשרי רכבת וגשרי כביש בירדן).
ההבדל העיקרי בין שני המטענים הוא במשקל חומר הנפץ.
מטען "מזלף 250" דומה למטען "מזלף 500" אך נבדל ממנו במשקל הכללי (שהוא כ-300 ק"ג) ובכמות חומר הנפץ (שהיא כ-250 ק"ג).
מרגע שהגיע המסוק מעל המטרה, משתחרר מהמסוק כבל, אליו קשור ה"מזלף", משלשל את המטען כלפי מטה ומניח אותו על המטרה.
בעת שהמסוק ממריא, משתחררת נצרה המפעילה את מנגנון ההשהיה.
בתום משך ההשהיה, מתפוצץ ה"מזלף", ובשל כמות חומר הנפץ והמבנה הגאומטרי של המטען, נפגעת המטרה באופן חמור.
בליל 31 באוקטובר 1968, התקיים מבצע "הלם", בו הופעלו שני מטעני "מזלף 500".
במבצע זה נעשה שימוש בטקטיקת לחימה שנועדה להעתיק את המלחמה מגזרת התעלה אל מטרות רגישות וכואבות בעומק השטח המצרי, על מנת להשפיע על מקבלי ההחלטות במצרים ולמתן את פעולותיהם לאורך תעלת סואץ.
מטעני ה"מזלף" הופעלו על שני גשרים שעל הנילוס במצרים – גשר נג'ע-חמדי וגשר קינא.
גשר נג'ע-חמדי נפרץ לכל עוביו (בשטח של 9x6 מטרים).
התנועה על הגשר הופסקה למשך 6 שבועות.
פגיעה קשה זו במטרה עיקרית ורגישה בלב שטח האויב גרמה להלם רב בצמרת השלטון המצרי.
לגשר קינא נגרם נזק דומה, ותיקונו ארך שבועיים.
לאחר מבצע "הלם", ב-3 בנובמבר 1968, שלח הרמטכ"ל רב-אלוף חיים בר-לב לקצין הנדסה ראשי את המכתב הבא:
מבצע אירון התרחש בליל 2 בדצמבר 1968 בירדן.
במבצע הופעלו שני מטעני "מזלף 250" ופוצצו שני גשרים – גשר כביש על כביש עמאן-עקבה וגשר מסילת ברזל.
כתוצאה מהפיצוצים, הכביש ומסילת הברזל יצאו מכלל פעולה לזמן רב.
ה"ביציה" היא מערכת שתוכננה לחבל ולנתק קווי מתח חשמלי גבוה בעומק שטח האויב, והכל באמצעות מסוקים ובלי צורך להסתייע בכוחות קרקע.
לצורך זה פותח ביפת"ח מנגנון שחובר למסוק באמצעות כבל פלדה ושני כדורי מתכת.
כדור אחד מולא בפלדה, הכדור השני בחומר נפץ יצוק, ואילו שניהם ביחד היו מחוברים זה לזה באמצעות כבל שנמתח ביניהם.
המתקן שוחרר מהאוויר במקטעים של 100 מטר.
במהלך כל אחד מהם שוחרר מהמסוק סט של כדורים שנפלו מהאוויר בנפילה חופשית עד שהכבל נתפס בכבלי המתח הגבוה.
מאחר שמשקלם של הכדורים לא היה זהה זה לזה, נמשך הכדור הקל, כלומר זה שהיה עם חומר הנפץ כלפי מעלה, בעוד שכדור הכבד המשיך בתנועתו כלפי מטה.
חומר הנפץ נצמד לכבלי המתח כאשר הכדורים נעצרו על גבי הכבל החשמלי.
תוך כדי שחרור הכדורים מהמסוק השתחררה גם נצרת ביטחון, ומנגנון השהייה החל לפעול.
לאחר שהכדורים נחתו על המטרה, הופעל מטען החבלה וניתק את כבלי החשמל.
עוד לפני פרוץ מלחמת ההתשה, הגה לסקוב את פיתוח ה"זאבים".
מטען "זאב 500" פגע ביעילות במטרות קרקעיות בגודל של 200x200 מטרים.
פגיעת המטען בקרקע בהשהיה יצרה מכתש בקוטר 12 של מטר ועומק של 5 מטרים.
במהלך מלחמת ההתשה שוגרו לעבר מטרות מצריות מאות מטעני "זאב 500", שהסבו לאויב נזקים רבים.
ב-9 במרץ 1969 פגע "זאב" במטה הצבא המצרי באסמאעיליה והרג את הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-מונעים ריאד, וכמה קצינים בכירים נוספים.
מחנות הלגיון היו במרחקים גדולים מ-1,000 מטרים ו"זאב 500" לא יכול היה להגיע אליהם.
"קטיה" היא מערכת לשיגור רקטות 130 מ"מ לעבר מטרות חיוניות בעומק שטח האויב.
מבנה המערכת מאפשר לשאת אותה על-גבי רכב קל, אותו ניתן לנייד לנקודת השיגור באמצעות מסוק.
בדרך כלל משוגרות ארבע רקטות בזו אחר זו לטווחים של עד כ-8 קילומטר, בהתאם לזווית השיגור.
המשגר עצמו כולל בסיס בצורת טרפז ושתי מסגרות שמוכנסות אחת לתוך השנייה.
מסגרות אלה מאפשרות את ייצוב המשגר ביחד עם אמצעים נוספים שעיגנו את המשגר אל הקרקע.
השיגור עצמו נעשה באמצעות מנגנון השהייה חשמלי, שמפעיל את הרקטות זמן רב לאחר שהלוחמים עוזבים את מקום הירי.
ה"קטיה" הופעלה בשורה של מבצעים מוטסים, הן על ידי סיירת מטכ"ל והן על ידי כוחות זרים.
אחד ממבצעים אלה היה מבצע "סקיפיון" לפגיעה בשדה-תעופה מצרי, שנמצא ממערב לתעלת סואץ.
ה"ירבוע" הוא מטען חבלה דו-שלבי, המופעל בהשהיה לצורך חבלה במסלולי המראה/נחיתה בשדות תעופה.
אחרי החדרת חומר-נפץ למסלול, ה"ירבוע" מתפוצץ ומסב למסלול נזק רב.
הפעלה של מספר מטעני "ירבוע" אפשרה לנטרל שדה תעופה מבצעי למשך מספר שעות ואפילו ימים.
מטען ה"ירבוע" מורכב מגוף צינור אלומיניום שמכיל מטען עיקרי במשקל של 1.5 ק"ג חנ"מ יצוק.
בראש המטען מורכב מטען חלול 82 מ"מ.
בחלקו האחורי של המטען מורכב מנוע רקטי.
לצורך הפעלתו, מוצב המטען על-גבי המסלול באופן אנכי בעזרת שלוש רגלי ייצוב.
המטען העיקרי כולל גם עפרון השהייה כימי שיוזם את המטען לאחר חדירתו למסלול בפרקי השהייה משתנים.
מטען ה"ירבוע" מופעל בעזרת שעון השהיה מכני שמאפשר למפעיל המטען להתרחק למרחק בטוח בטרם פעל.
כושר החדירה של "הירבוע" הוא קבוע.
על מנת למנוע חדירה עמוקה מידי של המטען אל תוך הקרקע, פותחה "שושנה" שתפקידה לעצור את המטען העיקרי בעומק אחיד בתוך המסלול (יש להדגיש כי המטען יעיל נגד סוגי מסלולים שונים).
הפעלת המנוע הרקטי מעיפה בעוצמה את ה"ירבוע" אל המסלול.
ברגע שהראש החלול של המטען פוגע במסלול, הוא מתפוצץ ויוצר בו פתח כניסה.
בשלב זה, מנוע הרקטה ממשיך לדחוף את המטען כלפי מטה עד שזה נעצר בעזרת "השושנה".
המטען העיקרי מופעל בעזרת עפרון השהיה כימי בזמני השהיה משתנים.
פיצוץ המטען יוצר מכתש בקוטר של כ-2.5 מטרים ועומק של מטר אחד.
ערב מלחמת ששת-הימים קבלה יחידת יפת"ח הוראה לייצר מטעני "ירבוע" עבור סיירת מטכ"ל לצורך חבלה בשדות-תעופה במצרים.
היחידה יצרה שבעים מטענים ומסרה אותם לסיירת.
לאור הצלחתו הכבירה של מבצע 'מוקד' של חיל האוויר, במהלכו הושמדו מטוסי חיל-האוויר המצרי בעודם על הקרקע, לא היה צורך בהפעלת המטענים כמתוכנן.
לפיכך, בתום המלחמה, הוחזרו ה"ירבועים" ליחידת יפת"ח לשם פירוקם.
מטען גור הוא מטען חומר נפץ תקני המורכב מחמישה ק"ג TNT יצוק, מאיץ מוגבר, מנגנון הפעלה בעל השהיית ביטחון של 17.5 שניות, ותבריג לקליטת מנגנון ההפעלה.
המטען נועד להקל על עבודתם של חבלנים, בעיקר במהלך מבצעים רכובים.
עד פיתוח המטען בסוף שנות השבעים, נהגו בצה"ל להשתמש בשקי חול ממולאים ב-TNT פתיתים, מאיץ טן, נפץ או פתיל רועם.
שיטת פעולה זו הייתה מסורבלת למדי, וכרוכה בסיכון רב של הכוחות הלוחמים.
עם פתוח "מטען גור" על ידי לסקוב ואנשיו, מידת הסיכון לחבלנים שפעלו לחבל במבנים, גשרים, עמודי חשמל, תחנות דלק, ומטרות קרקעיות שונות, אפשרה לחבלנים לבצע את משימתם בביטחון מרבי.
סנדלי חבלה פותחו על מנת לאפשר חציית שטח ממוקש או כזה שחשוד במיקוש.
הסנדלים מגדילים את השטח עליו דורך הפלס.
בכך הם מקטינים את המשקל היחסי שהוא מפעיל על פני הקרקע, ומונעים הפעלה של מוקשים שאולי נמצאים מתחתיו.