tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרי מלכת הסקוטים נולדה בארמון בשנת 1542 ונהגה להתגורר בו במהלך שנות מלכותה.
לאחר איחוד הכתרים בשנת 1603 עברה חצר המלוכה ללונדון ופסק השימוש בארמון לינלת'גו.
המלך אנגליה ג'יימס הראשון נהג לבקר במקום ואף הרחיב אותו בין השנים 1618–1622, אולם לאחר מלכותו של ג'יימס הראשון לא ביקרו מלכי אנגליה בארמון (למעט המלך צ'ארלס הראשון שישן בארמון לילה אחד בשנת 1633).
בשנת 1745 שהה בארמון הנסיך צ'ארלי היפה זמן קצר, אולם לא לן בו.
בינואר 1746 צבאו של דוכס קמברלנד העלה את הארמון באש.
מאז המאה ה-19 נעשו מספר פעולות לשימור הארמון, וכיום הארמון פתוח לציבור ומנוהל על ידי קרן סקוטלנד ההיסטורית.
ארמון סנסוסי (צרפתית Palais de Sans-Souci) הוא ארמון חרב בעיירה מילו בצפונה של האיטי.
מאז 1982 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית.
גנרל אנרי כריסטוף, שהיה מופקד מטעם צבא האיטי על צפונה של המדינה, תפס את השלטון במדינה ב-1806 יחד עם אלכסנדר פטיון (Alexandre Pétion), אך השניים הסתכסכו והמדינה חולקה לשתיים, כשכריסטוף שולט בחלקה הצפוני.
ב-1810 החל כריסטוף בהקמת הארמון למרגלותיה של מצודת לה פרייר שהקים על פסגת ההר הסמוך והעבודה נשלמה ב-1813. הארמון נקרא במכוון על שמו של ארמון סנסוסי בפוטסדם, שהוקם על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה, ומשמעות השם בצרפתית היא "ללא דאגה".
ב-1811 הכריז על עצמו כמלך אנרי הראשון מהאיטי, ושלט באזור עד שהתאבד בארמון ב-1820. הארמון עצמו חרב ברעידת אדמה ב-1842 ומאז לא הוקם שוב.
ארמון סנט אנטון (במלטית: Palazz ta' Sant' Anton; באנגלית: San Anton Palace) הוא ארמון מוקף גנים השוכן בעיר אטארד (Attard) במלטה, והמשמש, לצד ארמון הגראנד מאסטר בוולטה וארמון ורדאלה בגני בוסקט, כאחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה.
הארמון הוקם על ידי הגראנד מאסטר אנטואן דה פול, אשר היה ידוע באורח חייו הראוותני.
הוא רכש את חלקת הקרקע שעליה הקים את הארמון ליד הכפר אטארד, עוד לפני שנבחר למנהיג המסדר, שכן המקום היה קרוב יותר לבירה ולטה מארמון ורדאלה שבדרום-מערבו של האי.
הארמון נבנה בין השנים 1623-1626 כך שיוכל לארח את אורחיו של דה פול, נוסף על מגורי העובדים הרבים, שכללו, בין היתר, נושאי לפידים, אופים ללחם המיוחד ששימש לתזונת כלבי הציד, טועמי מזון, יצרני פאות ומותחי שעונים.
דה פול המשיך והגדיל את הארמון, והעניק לו את שמו על שם הקדוש המגן שלו, אנטוניוס הקדוש מפאדובה.
הגראנד מאסטרים שלאחר דה פול המשיכו לעשות בארמון שימוש כמעונם הכפרי, ובמשך מאות שנות קיומו הוא הוגדל ועוצב מחדש מספר פעמים.
בעת המרד נגד צבאו של נפוליאון, אשר פלש לאי ב-1798, שימש הארמון את מועצת המורדים, בין פברואר 1799 ועד ספטמבר 1800. לאחר מכן, מ-1802 עד 1964, שימש הארמון את המושלים הבריטים של מלטה, ומאז 1974 הוא עומד לרשותו של נשיא מלטה.
הארמון עצמו סגור לקהל, אך חלק גדול מגניו המשתרעים ממזרח לו, נפתח לביקור הציבור כבר ב-1882. צורתם של הגנים כשל טרפז באורך של 250 מטרים וברוחב הנע בין 150 ל-210 מטרים.
בגנים פרדס גדול של עצי תפוז, וכן עצי אורן ודקל, צמחי בוגנוויליה וצמחים נוספים.
בעבר נהגו השליטים להעניק תפוזים מהפרדס כמתנות לאורחים ולנכבדים, ואורחים רשמיים במלטה נהגו לטעת עץ בפרדס בעת ביקורם במדינה.
בגנים המתוכננים בפורמליות, משולבים שבילים, מזרקות, כדי אבן, ערוגות פרחים ובריכות נוי שבהן חיים ברווזים וברבורים.
בגני הארמון נערכת תערוכת צמחים מידי קיץ וכן מתקיימים בהם מספר אירועי אמנות, כמו הצגות תיאטרון, מחול ומופעי מוזיקה.
ארמון מרינסקי הוא ארמון במרכז סנקט פטרבורג המהווה מרכיב חשוב במתחם כיכר איסק הקדוש.
משמש כיום כמשכן האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
הארמון נבנה בשנים 1839-1844, בהתאם לתכנונו של האדריכל אנדריי שטקנשניידר, במקום בניין ישן שעמד במקום וחלקו שולב בארמון החדש.
הארמון נקרא על שמה של מריה, בתו של ניקולאי הראשון לרגל נישואיה וכדי שישמש למגוריה.
משפחת הנסיכים התגוררה בארמון מספר שנים, עד למות בעלה של מריה.
לאחר מכך, בארמון התגוררו ילדי בני הזוג.
בתקופת הנסיכה מריה היה במרכז הארמון גן החורף.
בתחילת המאה ה-20 אולמו של גן החורף עבר שיפוץ משמעותי תוך התאמתו לישיבות המועצה המדינית.
בשנת 1885 הוחלט כי הארמון יהיה מקום מושבה של המועצה המדינית ומוסדות ממשלתיים נוספים.
לצורך התאמת המבנה ליעודו החדש בוצעו עבודות בנייה נרחבות במבנה והאולם של גן החורף עבר שיפוץ משמעותי תוך התאמתו לשמש כאולם ישיבות.
לאחר מהפכת פברואר הארמון היה מקום מושבה של הממשלה הזמנית.
לאחר מהפכת אוקטובר הבניין שימש מקום מושבם של מספר מוסדות ממשלה, בית ספר ואף בית חולים צבאי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
החל משנת 1945 הארמון הוא מקום מושבה של המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
חזית הארמון היא בצבע אדום-חום.
הכניסה מעוטרת בעמודים של הסדר הקורינתי.
תיאור הפנימי של הארמון בוצע בסגנון הבארוק הצרפתי של המאה ה-17.
ארמון סוּצוּ (רומנית: Palatul Suţu; לפעמים ידוע בהיגוי השגוי "שוּצוּ") הוא בניין בבוקרשט, בירת רומניה, בשדרות ברטיאנו 2, באזור האוניברסיטה, ברובע 3, שנבנה בשנים 1833–1835 לפי תוכניות האדריכלים הווינאים קונרד שווינק ויוהאן פייט.
כיום שוכן בו "מוזיאון העיר בוקרשט".
הארמון נבנה עבור הפוסטלניק הגדול קוסטאקה גריגורה סוצו למטרת מגורים.
סוצו קיבל את המגרש שעליו מתנוסס הארמון כנדוניה בחתונתו עם רוקסנדרה רקביצה.
לבניין כיפה וארבעה צריחונים מצולעים.
הבית יופה בהמשך על ידי נברשת עשויה מפליז משנת 1836 ובעלת 24 פמוטות, הדומה לזו שבכנסיית יוחנן החדש, כמו כן על ידי קישוטים - תקרתיים למשל, פרי יצירתו של הפסל קארל שטורק.
באולם המרכזי בנה שטורק שלוש ארקדות ומדרגות מרשימות המתפצלות לשתיים.
מעל ראי שהוזמן ממוראנו עומד מדליון מעץ של אירינה סוצו, אשתו של גריגורה סוצו ובתו של הבנקאי שטפאן האג'י מוסקו.
מסביב לארמון נמצא בעבר פארק שהיה מגיע עד למנזר סבא הקדוש, ושבמקומו נבנתה אוניברסיטת בוקרשט.
בגן הפארק נמצאה בעבר בריכה והסתובבו בו שקנאים, טווסים פסיונים ובעלי חיים אקזוטיים.
הארמון עבר בירושה לבן מחוץ לנישואים של קוסטאקה גריגורה סוצו, גריגורה סוצו.
המקום נודע בזמנו במסיבות ובנשפים של האריסטוקרטיה המקומית, החשוב ביניהם בליל השנה החדשה (ה"רווליון").
העיתונאי איטלקי רוברטו פאווה שביקר בבוקרשט בשלהי המאה ה-19 החשיב את ארמון סוצו כאחד מהבניינים הייצוגיים של בירת רומניה, לצידם של ארמונות שטירביי, ברנקוביאנו וגיקה.
בימי השלטון הקומוניסטי ב-24 בינואר 1959 נהפך ארמון סוצו למוזיאון להיסטוריה של העיר בוקרשט.
קיים עוד ארמון סוצו בבלצ'יק בבולגריה.
ארמון מלך תאילנד (מכונה גם הארמון הגדול) הוא קומפלקס של מבנים מלכותיים בלב בנגקוק, בירת תאילנד, על גדת הנהר צ'או פראיה באי רטאנקוסין.
הארמון היה הארמון הרשמי של מלך סיאם (מאוחר יותר תאילנד) מאז 1782, והמלכים וממשלתם השתכנו בארמון זה עד ל-1925, אז עבר הממשל לארמון צ'יטרלדה, אך כיום הארמון עדיין משמש לטקסים רשמיים.
בארמון נמצא המקדש המהולל ביותר בתאילנד: ואט פרה קאו: מקדשו של בודהה האזמרגד.
בשנת 1767 נחרבה הבירה איוטהאיה ומלך תאילנד, טקסין, ייסד על גדת הנהר צ'או פראיה בירה חדשה בשם טונבורי, וכמו כל בירה, גם בעיר החדשה הזו היו ממוקמים כוחות השלטון.
לאחר שלטונו של טקסין עלה לשלטון המלך ראמה הראשון, וייסד את עיר הבירה החדשה בנגקוק, סמוך לטונבורי, לגדת הנהר האחרת.
בניית המבנה החלה ב-6 במאי 1782, בהזמנת המלך ראמה הראשון.
הארמון נבנה בין ואט ארון מדרום, ואט מהטאט מצפון ונהר צ'או פראיה ממערב.
תחילה הארמון נבנה מעץ בלבד.
ב-13 ביוני המלך אכן הזיז את השלטון מטונבורי לארמון החדש, והכריז על עצמו כמונרך הראשון של ממלכת ראטאנקוסין.
המלך ראמה הראשון החליט להחליף את ארמון העץ בארמון החדש-הוא בנה מחדש את החומות, המבצרים והשערים.
הוא גם בנה מחדש את הקפלה המלכותית, שעם הזמן נהייתה לביתו של בודהה האזמרגד המפורסם.
המלך ראמה שלח שליחים לעיר הבירה הקדומה של תאילנד, איוטהאיה, כדי לקחת איתם כמה לבנים שהם יכולים לבניית הארמון, כל עוד הם לא מורידים אף לא לבנה אחת ממקדשי העיר.
התוכנית של ארמון המלך הושתתה בחלקה על התוכנית של ארמון המלך באיוטאהיה.
שני הארמונות היו סמוכים לנהר, וליד שני הארמונות היו שטחים פתוחים בהם אפשר לערוך טקסים מלכותיים כגון מצעדים.
הארמון מפוצל לארבע חצרות, המופרדות בידי חומות ושערים רבים: החצר הפנימית, החצר החיצונית, החצר המרכזית ומקדש בודהה האזמרגד.
החצר החיצונית נמצאת בפינה הצפון-מערבית של הארמון.
צפון-מזרחית לחצר החיצונית, נמצאים מקדש הבודהה, הקפלה המלכותית וביתו של בודהה האזמרגד.
החצר המרכזית מאכלסת את החלקים הטקסיים של הארמון.
החצר הפנימית, בדרום הארמון, הוסבה רק לנשים.
במהלך שלטונו של ראמה השני, הארמון הורחב בצדו הדרומי והגיע עד לחומותיו של מקדש פהו, וכעת הארמון היה בגודל של 218 אלף מטרים רבועים.
חמות חדשות, מבצרים ושערים נבנו כדי להתאים את המתחם המורחב.
לפי המסורת, הארמון נקרא בתחילה פרה ראצ'קה ואנג לואנג, או הארמון המלכותי, כמו הארמון באיוטהאיה.
איכשהו, במהלך שלטון ראמה השישי, הוחלף שם הארמון לפרה בורומה מהה ראצ'ה וואנג, או הארמון הגדול.
במשך שלטון המונרכיה האבסולוטית (1932-1782) היה המרכז האדמיניסטרטיבי של המדינה.
כמקום מושבו של המונרך, המקום היה גם מושבה של הממשלה, שכלל אלפי אנשים וביניהם אנשי משמר, משרתים, פילגשים, נסיכות, שרים ואנשי חצר.
הקירות הגבוהים והמבוצרים של הארמון היו מסוידים בלבן, מלאי ביצורים ועמדות שמירה, הנראים כאילו הם קירות של בנגקוק עצמה, והארמון נחשב כעיר בתוך עיר.
בשנות ה-20 סדרה של ארמונות חדשים החלו להיבנות ברחבי בנגקוק: ארמון דוסיט המודרני שתוכנן ב-1903, וארמון פאיה תאי מ-1909. הארמונות הללו החלו להחליף את הארמון כמקום מושבו של המלך ושל אנשיו, וב-1925 הושלמה העזיבה ההדרגתית של הארמון.
למרות זאת, הארמון נותר כמקום טקסי ורשמי לטקסים המשוכללים של המלוכה.
כיום הארמון הוא עדיין מרכז טקסי ומלכותי, ובנוסף אטרקציה תיירותית חשובה ביותר בבנגקוק.
החצר החיצונית, קאט פרה ראצ'ה טאן צ'אן נה ממקומת בנקודה הצפון-מערבית של הארמון.
משמאל לשער המוביל אל החצר נמצא מקדש הבודהה האזמרגד הידוע.
בחצר החיצונית נמצאים מרכז המידע של הארמון, בניין הסאלה סאהאטהי סמקהום המשמש לפגישות, הסאלה לוק קון נאי הוא בית משרדים המארח מחלקות שונות של בית המלוכה.
גם המשרד הראשי של המכון המלכותי התאילנדי ממוקם בארמון.
בחצר החיצונית יש גם מוזיאון מלכותי קטן.
בקצה החצר יש שער המוביל ישירות אל צ'אקרי מהאפראסאט - המבנה הראשי הממוקם באזור המרכזי של הארמון הגדול: החצר הפנימית.
מקדש האזמרגד (ידוע בשם ואט פרה קאו) הוא מקדש בודהיסטי רחב ידיים הנמצא בתוך קירות הארמון ומשמש כחלק מרכזי בארמון.
המקדש נבנה שנה לאחר בניית הארמון, ב-1783, ושמור בו פסל בודהה מאזמרגד, ומכאן שמו.
המקדש מוקף בארבעת צדדיו באמצעות סדרה של אכסדרות עם שבעה שערים.
המקדש מורכב ממבנים רבים הבנויים בסגנונות שונים ומשמשים למטרות מגוונות, המשקפים את הארכיטקטורה המשתנה במהלך תקופת שלטונם של המלכים.
למרות זאת, רוב המבנים דבקים אך ורק באדריכלות תאילנדית קלאסית.
החצר המרכזית (קאט פרה ראצ'ה טאן צ'אן קלאנג) היא החצר הגדולה והחשובה בארמון, ובה ממוקמים המבנים החשובים ביותר בארמון.
פרה טיאנג צ'אקרי מהאפראסאט ממוקם בצפון קבוצת המבנים הקרויה באותו שם.
המבנה בנוי בסגנון אקלקטי, בעוד שגג המבנה וצריחי הזהב בנויים בסגנון תאילנדי, שאר המבנה בנוי בסגנון אירופאי טיפוסי.
החצר הפנימית (קאט פרה ראצ'ה טאן צ'אן נאי) היא החלק הדרומי ביותר בארמון, והיא משמשת את ההרמון של הארמון: המקום בו גרות נשותיו ופילגשיו של המלך וגם ילדיו, המוני בנות לווייתו ומשרתיו.
אך רוב תושבות המקום עזבו מכיוון שהפוליגיניה המלכותית תמה בפועל בתקופה שלטונו של ראמה השישי, ותמה רשמית בשלטונו של ראמה השביעי.
לאחר שעזבו את המקום כל הנשים, מספר תושבי המקום הידלדל לכמה בודדים, ולאחר עשור האוכלוסייה במקום ירדה לאפס.
מבחינה היסטורית, החצר הפנימית נחשבה לעיר נוספת בתוך הארמון, היו לה חוקים משלה, חנויות משלה, מוסדות משלה ומחסנים משלה, והכול תוכנן במיוחד לנשים שגרו במקום.
בני המלך הורשו לחיות בארמון עד גיל ההתבגרות, ולאחר טקס גילוח ראשם, נשלחו אל מחוץ לארמון כדי לקבל חינוך נוסף.
נכון להיום, בחצר אין שום תושבים, המבנים שבה לא משמשים לשום מטרה ציבורית, והיא סגורה לציבור.
בסוף המאה ה-19 נוספו לחצר מבנים נשיאותיים חדשים, מה שגרם לצפיפות יתר.
המבנים הללו נבנו במהלך שלטונו של ראמה החמישי בסגנון מערבי, בעיקר איטלקי.
המבנים הנשיאותיים שימשו גם כמרכז חיי הארמון.
החצר מוקפת ומופרדת משאר הארמון באמצעות מערכת קירות המקבילה למערכת הקירות המקיפה את הארמון כולו.
החומות המבוצרות של הארמון נבנו ב-1782, ובמהלך שלטונו של ראמה השני הארמון הורחב בצדו הדרומי, מה שצרך התאמה מחדש בין החומות לארמון.
אורכה של החומה הצפונית 410 מטרים, החומה המזרחית 510 מטרים, החומה הדרומית 360 מטרים, והחומה המערבית 630 מטרים, ואורך כל חומות הארמון הוא קילומטר ו-910 מטרים (6,270 רגל).
בחומה החיצונית 12 שערים, ובחומה הפנימית 22 שערים ולבירינת, ואיכשהו חלק מהשערים נהרסו.
מסביב לחומות נמצאים 17 מבצרים קטנים.
בחומה החיצונית 12 שערים, שלושה לאורך כל אחד מארבעת החלקים.
השערים בנויים מלבנים ומטיח ומעל כל אחד מהם נמצא פראנג, וכל אחד מהשערים צבוע בלבן, ונמצאות בהן דלתות אדומות ענקיות.
לאורך החומות נמצאים 17 שערים, במקור היו 10, אך 7 שערים נוספים הוקמו לאחר שנערכו שינויים בארמון.
רוב המבצרים הם שינות עם עמדות תותחים ועמדות תצפית.
חיילי הרגימנט הראשון של חיל הרגלים בצבא המלכותי התאילנדי– מוצבים בבית המשמר הראשי שבחצר החיצונית של מתחם הארמון.
יחידה זו מופקדת על אבטחתו של המתחם המלכותי, ומהווה את הכוח המרכזי האחראי לביטחונו, הן בפעילות מבצעית יומיומית והן במסגרת טקסים רשמיים.
המוזיאון של מקדש האזמרגד, למרות שמו, היה מאגר חפצים מרכזי של הארמון ושל המקדש יחד.
המוזיאון ממוקם בין החצר החיצונית לחצר הפנימית.
המבנה נבנה במקומו הנוכחי ב-1857, בתקופתו של ראמה השישי, וב-1982, ביום השנה המאתיים לייסוד בנגקוק ולבניית ארמון המלך, הוחלט להפוך את המקום למוזיאון.
קומת הקרקע של המוזיאון מציגה חפצי ערך רבים.
דמויות האבן מתוארכות לתקופתו של ראמה השלישי, והועברו למוזיאון מאוחר יותר כדי למנוע מהן נזק.
באולם המרכזי נמצאות עצמות של פילים לבנים, שהיו זן נדיר של פילים ושימשו סמל חשוב למלוכה התאילנדית.
ארמון סטורגנוב הוא ארמון הממוקם במפגש נבסקי פרוספקט עם הנהר מויקה במרכז סנקט פטרבורג שברוסיה.
הארמון נבנה בסגנון הבארוק המאוחר, בתכנונו של האדריכל ברתולומאו רסטרלי עבור הברון סרגי גריגורייביץ' סטרוגנוב ממשפחת סטרוגנוב, בין השנים 1753–1754.
פנים המבנה עוצב על ידי אנדריי וורוניכין בראשית המאה ה-19.
משפחת סטרוגנוב התגוררה במבנה במיקומו של הארמון מאז שנת 1720 לערך, במבנה חד קומתי.
בשנת 1740 לערך בנה האדריכל מיכאיל זמצוב קומה שנייה למבנה.
בשנת 1752 הזמין הברון סטרוגנוב את בניית הארמון מהאדריכל האיטלקי ברתולומאו רסטרלי.
רסטרלי עבד באותה עת על הקמת ארמון יקטרינה ומנזר סמולני עבור הצאריצה יליזבטה, אולם בשל מעמד המשפחה לא יכל רסטרלי לסרב להזמנת העבודה.
בין השנים 1787–1791 עיצב האדריכל דמרצוב את מבני הסמך הצמודים למבנה הראשי וכן עיצב מחדש כמה מחדרי הארמון.
בראשית המאה ה-19 הוזמן האדריכל אנדרי וורוניכין (מתכנן קתדרלת קאזאן) לעצב מחדש את פנים המבנה בסגנון ניאו קלאסי.
אחת מדירות הארמון עוצבה עבור אגלאידה פרבלובנה סטרוגנוב על ידי האדריכל קארלו רוסי בשנת 1820.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 עזבו בני משפחת סטרוגנוב את רוסיה, ומבנה הארמון הולאם.
השלטון הסובייטי הפך את מבנה הארמון למוזיאון תעמולה שמטרתו להציג את האופי הדקדנטי של אורך חיי האצולה ברוסיה.
בשנת 1929 נסגר המוזיאון, ויצירות האמנות שבו עברו למוזיאון ההרמיטאז'.
מבנה הארמון עבר בחלקו למכון הבוטני של סנקט פטרבורג, ומשרד בניית האוניות עשה שימוש במבנה החל משנת 1939 ועד 1988.
במהלך המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה ספג המבנה נזק רב.
המבנה שוקם בין השנים 1948–1956 ועבודות שיחזור נוספות בוצעו בשנים 1966–1967.
בשנת 1988 הועבר המבנה לרשות המוזיאון הרוסי והפך לאחד מאגפי המוזיאון, המציג תערוכות מתחלפות.
בשנת 1991 עבר המבנה שחזור במטרה להביאו מחדש למצב בו היה עת התגוררה בו משפחת סטרוגנוב.
קירות המבנה שוחזרו לעיצובו של רסטרלי (ונצבעו שוב בצבע ורוד, במקום בצבע הירוק הקהה בו נצבעו באמצע המאה ה-20).
חזית המבנה פונה לנבסקי פרוספקט.
לכיוון זה יצר רסטרלי חזית בסגנון צרפתי אימפריאלי, בדומה למראהו של ארמון וורונצוב שנבנה על ידי רסטרלי בין השנים 1744–1750. חזית המבנה המרשימה כוללת שער מרכזי ומצדדיו עמודים קורינתיים שמטרתם עיצובית בלבד (אין לעמודים אלה משמעות ארכיטקטונית, וכל מטרתם היא להדגיש את כיפת המבנה ואת סמל משפחת סטרוגנוב המופיע עליו).
רסטרלי שילב במבנה אלמנטים בארוקיים, כך לדוגמה חלונות הקומה השנייה והשלישית מחוברים יחדיו על מנת ליצור מראה מודגש לחלונות אלה.
מתחת לחלונות החזית מופיע פרופיל של אדם, כאשר ישנה סברה לפיו זהו פרופיל הברון סטרוגנוב, אולם יש הסוברים כי מדובר בדיוקנו של רטסרלי עצמו.
ארמון מונקו הוא מקום מושבו הרשמי של נסיך מונקו משנת הקמת הנסיכות ב-1297. הארמון ממוקם על גבעה המתנשאת 60 מטר מעל מימי הים התיכון בנקודה השולטת על כל הנסיכות.
הארמון הוקם ב-1191 כחלק מהמבצרים של הרפובליקה של ג'נובה.
ב-1297 המצודה נכבשה על ידי פרנסואה גרימלדי.
ההיסטוריה של הארמון מתחילה בתקופת ההשתלטות הרומאית על האזור בשנת 122. הרומאים ראו את הסלע המתנשא מעל הים התיכון כמקום אסטרטגי ובנו בנקודה הגבוהה את הנקודה השולטת על הנמל שנבנה במרגלותיו.
חשיבותו של הנמל הייתה רבה למסחר עם צור וצידון ומאוחר יותר עם הפיניקים ודרכו עברו משי, שמן זית ותבלינים שונים.
הסוחרים מצור הביאו לאזור זה את אמונתם באל מלקרת הידוע בפי הרומאים כ-Hercules Monoikos שנתנה את שמה מאוחר יותר למונקו.
האזור ניתן לגנואה על ידי היינריך הרביעי על מנת לשמור מפני מתקפות מאזור הפירנאים.
ב-1215 החלה בניית המצודה שכללה חומות הגנה עם 4 צריחים.
חומות אלו תוחמות את הארמון גם היום.
המצודה נשלטה על ידי גנואה במשך כ-200 שנה בהם גנואה הייתה חלק חשוב בפוליטיקה של אירופה והייתה רפובליקה עשירה.
בסוף המאה ה-13, השתלט פרנסואה גרימלדי על המצודה כאשר הוא נכנס אליה לבוש כנזיר פרנציסקני.
מאז הפכה המצודה למקום מושבם של בית גרימלדי.
במשך עשרות שנים עמדה המצודה במתקפות עליה כאשר בשנת 1507 החלה התקפה של 14 אלף חיילים גנואים על המצודה שהוגנה על ידי 1,500 מגינים.
הגנואים לא הצליחו לכבוש את המצודה.
הסכם שנעשה בין לורד מונקו לוציאן הראשון למלך ספרד הקנה למונקו את חסותו של מלך ספרד ובכך אפשר תקופה ללא קרבות שסייע בפיתוח מונקו כולה והפיכת המצודה לארמון.
ב-1614 הונורה השני קיבל את התואר נסיך מונקו ובכך הפכה מונקו לנסיכות תחת מלך ספרד, והמצודה החלה לתפקד כארמונו של נסיך מונקו.
חלק מארמון מונקו פתוח לביקור בין יוני לאוקטובר.
בארמון ניתן לבקר בשני צריחים, ברחבת הארמון ובחדר הכס.
כיום משמש הארמון כבית מגורים לבנו ויורשו של הנסיך רנייה השלישי, הנסיך אלבר השני.
חדרי האירוח פתוחים לקהל הרחב במשך הקיץ, ומאז שנת 1960, מתקיימים קונצרטים בחצר הארמון של התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו.
ארמון מויקה , או ארמון יוסופוב, היה בעבר משכנם העיקרי של בני משפחת יוסופוב בסנקט פטרבורג ברוסיה.
המבנה הוא האתר שבו נרצח גריגורי רספוטין ב-1916. הארמון שוכן על נהר המויקה.
הארמון נבנה לראשונה בסביבות שנת 1770 על ידי האדריכל הצרפתי ז'אן-בטיסט ולן דה לה מוט (Jean-Baptiste Vallin de la Mothe).
במהלך השנים עבדו על המבנה מספר אדריכלים, והוא תוצר תערובת של סגנונות אדריכליים.
המבנה קיבל את צורתו הנוכחית כאשר אנדריי מיכאילוב (Михайлов) בנה את הבניין מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-19, לאחר שמשפחת יוסופוב רכשה את המבנה.
בין 1830 ל-1917 היה הארמון שייך לבני משפחת יוסופוב, משפחת אצולה עשירה מאוד, שנודעה בנדבנותה ובאוספי האמנות שלה.
משום כך כונה הארמון בתקופה הצארית "ארמון יוסופוב".
חדרי הארמון לא נפלו בפארם ובעושרם מהארמונות המלכותיים.
יותר מ-40,000 עבודות אמנות, כולל יצירות של רמברנדט, עבודות צורפות ועבודות פיסול, נשמרו בארמון.
האוסף של משפחת יוסופוב הולאם והועבר למוזיאון הארמיטאז' ולמוזיאונים אחרים.
ארנסט פרידריך פון ליפהרט (Ernst Friedrich von Liphart), שהיה האוצר של הציורים בארמיטאז', צייר קודם לכן את המסך והתקרה של התיאטרון בארמון.
עם זאת, הארמון התפרסם בשל מעשיו של הנסיך האחרון פליקס יוסופוב, שהיה עשיר כמו הצאר.
ברוסיה לבד היה יוסופוב בעליהם של 57 ארמונות, כולל ארבעה בסנקט פטרבורג.
הארמון על המויקה היה משכן המגורים המועדף על הנסיך בעת שהותו בבירה.
המאורעות המדויקים סביב מותו של רספוטין שנויים במחלוקת.
השתלשלות העניינים, לדברי יוסופוב, הייתה שבליל 16 בדצמבר 1916, הוא, יחד עם הדוכס הגדול דמיטרי פבלוביץ' מבית רומנוב, הזמינו את גריגורי רספוטין לארמון מויקה.
הם הגישו לרספוטין עוגות ויין אדום שבהם מסכו ציאניד – לכאורה, כמות רעל שהיה בה די כדי להרוג חמישה אנשים.
לאחר שנראה כאילו הרעל לא משפיע על רספוטין, שלף יוסופוב רובה וירה בגבו של רספוטין.
בהנחה שרספוטין מת, החבורה התכוננה להתפזר.
יוסופוב חזר זמן קצר אחר כך וגילה שרספוטין עדיין בחיים.
הוא והקושרים האחרים ירו ברספוטין שלוש פעמים נוספות, אך רספוטין ניסה עדיין לעמוד ולהימלט.
נואשים הכו הקושרים את רספוטין במוט ברזל על ראשו שוב ושוב, עטפו אותו בשמיכה, סחבו אותו אל מחוץ לארמון והשליכו אותו לנהר המויקה.
ניתוח לאחר המוות גילה שסיבת המוות לא הייתה הרעלה, פצעי הירי המרובים או מכות מוט הברזל על ראשו – רספוטין מת מהיפותרמיה.
מרבית תיאורו של האירוע על ידי יוסופוב נשמעת כיום בלתי סבירה.
המהפכה הרוסית התרחשה זמן לא רב לאחר הירצחו של רספוטין, וכאשר הסובייטים עלו לשלטון, הם החרימו את רכושם של בני האצולה.
ב-1925 הועבר הארמון לקומיסריון החינוך.
בעוד מרבית הארמונות של בני האצולה הוסבו לשימושים שגרתיים, החליט קומיסריון החינוך לשמר את בית האחוזה כמוזיאון ציבורי.
כיום משמש הארמון כ"בית התרבות של עובדי מערכת החינוך", והוא פועל גם כמוזיאון לרצח רספוטין.
החצר שאליה ניסה רספוטין להימלט מרוצחיו היא כיום מגרש משחקים של גן הילדים הצמוד לארמון.
ארמון לוקסמבורג ממוקם ברובע השישי של פריז.
הוא נבנה במקור (1615-1645) על פי עיצוב של ארכיטקט צרפתי בשם סולומון דה ברוסי, על מנת לשמש כמקום המגורים המלכותי של מארי דה מדיצ'י, אימו של המלך לואי השלושה עשר.
לאחר המהפכה הצרפתית הוא עוצב מחדש (1805–1799) על ידי ז'אן קלגרין והוסב לבית מחוקקים, בהמשך הוא הורחב משמעותית ועוצב (1835-1856) על ידי אלפונס דה ג'יזור.
מאז 1958 הארמון משמש כמקום מושבו של הסנאט.
הארמון ממוקם בגני לוקסמבורג, ובסמיכות אליו נמצא מוזיאון לוקסמבורג.
אחרי מותו של המלך אנרי הרביעי ב-1610, הוכרזה אלמנתו מארי דה מדיצ'י כעוצרת בשמו של בנה, לואי השלושה עשר, שהיה בן תשע שנים בלבד.
מכיוון שקודמה לעמדת כוח חזקה, החליטה מארי דה מדיצ'י להקים ארמון שישמש לה כמגורים.
היא הייתה מעוניינת בארמון הדומה לפאלאצו פיטי שהיה בעיר מולדתה פירנצה, ולצורך כך נשלח ארכיטקט לעיר מולדתה שהכין תרשים מפורט של המבנה.
היא קראה למבנה ארמון מדיצ'י (Palais Médicis).
ב-1642, הורישה מארי דה מדיצ'י את הארמון לבנה השני והמועדף, גאסטון, דוכס אורליאן, אשר קרא למבנה ארמון אורליאן (Palais d'Orléans).
עם מותו של גאסטון עבר הארמון לאלמנתו, מרגריט דה וריין ולאחר מכן לביתו הבכורה מנישואיו הקודמים, אן, דוכסית מונפנסייה.
ב-1660 מכרה אן את הארמון לאחותה למחצה אליזבת מרגריט אשר העבירה אותו ב-1694 לבן דודה, המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1715, הארמון שימש למגורים של מרי לואיז אליזבת דה אורליאן עד שעזבה את הארמון ואת פריז ב-1719.
ב-1750 הפך הארמון למוזיאון, גרסה מוקדמת של הלובר, והוא היה פתוח יומיים בשבוע עד 1779. ב-1778 העניק המלך לואי השישה עשר, את הארמון לאחיו, המלך לואי השמונה עשר.
במהלך המהפכה הצרפתית הארמון שימש כבית סוהר למשך תקופה קצרה, ואז הפך למקום מושבה של הממשלה הצרפתית בשלב האחרון של המהפכה.
ב-1799 שימש כמקום מגוריו של נפוליאון בונפרטה, הקונסול הראשון של צרפת וכמושבו של הסנאט השמרני.
מ-1799 עד 1805 הסב הארכיטקט ז'אן קלגרין את הארמון לבית מחוקקים.
הוא הרס את גרם המדרגות המרכזי, והחליף אותו באולם הסנאט בקומה הראשונה, שהתרחב והרס את קפלת מארי דה מדיצ'י.
קלגרין סגר את הטרסות והפך אותן לספרייה.
במקביל הוא בנה גרם מדרגות באדריכלות נאו-קלאסית באגף המערבי, אשר היה מוקף עמודים איוונים.
הבנייה הסתיימה בהריסת גלריה ארוכה שבה היו ציוריו של פטר פאול רובנס.
בתחילת 1835 הארכיטקט אלפונס דה ג'יזור הוסיף אגף גינה חדש, מקביל לגינה הישנה.
אולם הסנאט החדש היה ממוקם במה שהיה באותו הזמן אזור החצר בין הגנים.
האגף החדש כלל ספרייה ובה הוצגו ציוריו של אז'ן דלקרואה (1845-1847).
ב-1850 לבקשתו של נפוליאון השלישי, יצר ג'יזור אולם כנסים (בהשראת גאלרי ד'אפולון בארמון לובר).
במהלך כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1940–1944, השתלט הרמן גרינג על הארמון והפך אותו למפקדה של הלופטוואפה בצרפת, בנוסף לקח לעצמו מספר סוויטות מפוארות כדי שימשו אותו בביקוריו בצרפת.
סגנו הוגו שפרלה, קיבל גם הוא מגורים בארמון לוקסמבורג, והעביר את רוב זמנו בהנאה מהסביבה המפוארת.
הארמון היה מקום אסטרטגי עבור הכוחות הגרמנים אשר הגנו על העיר באוגוסט 1944. בעקבות החלטת הגנרל דיטריך פון קולטיץ להפר את פקודתו של היטלר להחריב את פריז בשלב הלחימה האחרון, נגרם לארמון נזק מינימלי.
מ-29 ביולי עד 15 באוקטובר 1946, שימש הארמון כמקום לשיחות ועידת השלום בפריז.
ארמון נימפנבורג הוא הארמון הגדול ביותר בכל מדינת בוואריה שבגרמניה, ואחד מארמונות הבארוק החשובים בעולם.
הוא ממוקם בדרום בוואריה, בעיר מינכן ותפקד בעברו כמשכן הקיץ של שליטי בוואריה מבית ויטלסבאך.
בנייתו של ארמון נימפנבורג החלה בשטח פתוח מחוץ לחומות העיר מינכן בשנת 1664 בסגנון וילה איטלקית על פי תוכניותיו של האדריכל אוגוסטו בארלי והוזמן על פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה.
בניית הארמון הושלמה כעבור עשרות שנים בסגנון הבארוק המאוחר.
יחד עם ארמון שלייסהיים וארמון הרזידנץ מהווה ארמון נימפנבורג אחד משלושת הארמונות הגדולים והחשובים ביותר במינכן.
כיום הוא פתוח לקהל המבקרים ושוכנים בו מוזיאון הכרכרות של מינכן, מוזיאון הפורצלן של מינכן, הגנים הבוטניים של מינכן ומוזיאון האדם והטבע של מינכן.
ארמון סואן פאקד (בתאית: สวนผักกาด, תרגום "גן הכרוב") הוא מוזיאון בבנגקוק, תאילנד, מדרום לאנדרטת הניצחון.
המוזיאון מציג עתיקות תאילנדיות, כולל בין היתר, מוצגי קרמיקה מבאן צ'יאנג, בני יותר מ-4,000 שנה.
בתחילת המאה ה-20 שימש כארמונם של הנסיך צ'אמבהוטבונגס ורעייתו צ'ומבהוט, שתחביבה היה גינון ואומנות תאית.
בגן ניתן לראות צמחייה מאזורים שונים בעולם ומיערות הגשם התאיים.
המוזיאון נפתח ב-1952, והוא כולל שמונה בתים תאילנדים מסורתיים עם פרוזדורים מכוסים ביניהם.
במתחם שמונה בתים: בראשון מוצגים כלי נגינה תאילנדים בקומה הראשונה ופסלי בודהה בקומה השנייה.
בבית השני מוצגים רהיטים ששימשו את הזוג המלכותי ובשלישי פרטי פורצלן.
בבית הרביעי מוצגות יצירות אומנות, ובחמישי מוצג אוסף מטבעות של הנסיך.
בבית השישי מוצגים פריטי אומנות קטנים.
בבית השביעי מוצגות סצנות מסיפור הראמאיאנה, ובבית השמיני מוצגת אמנות פרהיסטורית תאילנדית, שכוללת חרסים, פריטי ברונזה, צדפים וכדומה.
בקומה השנייה והשלישית של הבית המרכזי, מוצגות עתיקות מבאן צ'יאנג.
זהו אתר ארכאולוגי השוכן במישור קהוראט שבתאילנד.
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 דרום-מזרח אסיה נחשב לאזור שפיגר מאחור בכל הקשור להתפתחות התרבותית בפרהיסטוריה, וכי ההתפתחות נגרמה בעיקר כתוצאה מהשפעות חיצוניות.
החפירות שנערכו בבאן צ'יאנג ובנוק נוק טהא הפריכו את הגישה הזאת והוכיחו כי אזור זה של תאילנד היה המרכז של פריחה תרבותית עצמאית ששגשגה כבר לפני אלפי שנים.
האתר התגלה בשנת 1957 וזכה לתשומת לב ציבורית בגלל כלי הקדרות האדומים שנמצאו בו.
במהלך החפירות המדעיות הרשמיות הראשונות שנערכו ב-1967 נחשפו מספר שלדים ומתנות ברונזה המיועדות לקברים.
באותן חפירות התגלו גם שברי אורז, ועל סמך זאת נטען כי המתיישבים באזור בתקופת הברונזה היו ככל הנראה חקלאים.
בקברים העתיקים ביותר אין חפצי ברונזה, ולפיכך הם מתוארכים לתקופת האבן החדשה; הקברים החדשים ביותר מתוארכים לתקופת הברזל.
לפי בדיקות התיארוך הראשונות, שנערכו בשיטת ההארה החומנית, התקבלו תוצאות שבין 4420 למאה ה-34 לפנה"ס, כך שהאתר הוא למעשה הקדום ביותר בכדור הארץ שהיה פעיל בתקופת הברונזה.
אולם, בחפירות שנערכו בין 1974 ל-1975 נחשף מספיק חומר שמתאים לתיארוך פחמן-14, והתקבלו תוצאות מדויקות יותר, שלפיהן הקבר הקדום ביותר הוא מהמאה ה-21 לפנה"ס, והמאוחר ביותר משנת 200 לפנה"ס.
הכנת הברונזה החלה בשנת 2000 לפנה"ס בקירוב, לפי כורי מצרף ושברי ברונזה שהתגלו.
חפצי הברונזה כללו צמידי יד, טבעות, צמידי רגל, חוטים ומטות, ראשי חניתות, גרזנים וקרדומים, ווים, להבים, ופעמונים קטנים.
ארמון סנגוב (ברומנית: Palatul Snagov) הוא ארמון ברומניה, על חוף אגם סנגוב, ששימש בתקופות שונות את הנסיך ניקולאה (בונה הארמון), יון אנטונסקו וגאורגה גאורגיו-דז'.
הארמון נבנה בשנות השלושים של המאה העשרים על ידי האדריכלית הנרייטה דלאוורנצ'אה להזמנתו של הנסיך ניקולאה, אח של קרול השני, מלך רומניה.
ניקולאה הודח ממעמדו והוגלה מרומניה על ידי אחיו ב-1937 ובהמשך, לאחר שעלה לשלטון, יון אנטונסקו התמקם בארמון.
כשהשלטון ברומניה עבר לידי הקומוניסטים ויון אנטונסקו הוצא להורג, גאורגיו-דז' התמקם בארמון עד מותו.
לאחר מותו של גאורגיו-דז' תכנן ניקולאה צ'אושסקו להפוך את הארמון למקום כינוס של ממשלת רומניה, אך לשם כך נדרשה הרחבה.
עבודות ההרחבה נערכו בשנות השבעים של המאה העשרים ונמשכו שבע שנים תחת פיקוחו של פרופסור ניקולאה ולדסקו.
מהמבנה המקורי נותרו רק המבוא, הפרוזדור והמדרגות.
ניקולאה צ'אושסקו השתמש בארמון לצורכי כינוסים וזה היה המקום הראשון אליו נמלט עם פרוץ המהפכה הרומנית (1989).
כעת הארמון מנוהל בידיים פרטיות ואולמותיו משמשים לכנסים, אירועים וחגיגות לכל המזמינים ומשלמים.
בספטמבר 2012 נערכה בארמון חתונת בתו הצעירה של נשיא רומניה, טראיאן בססקו
ארמון מוגושואיה (ברומנית: Palatul Mogoșoaia) הוא מכלול של מבנים היסטוריים בכפר מוגושואיה, המרוחק כ-15 קילומטרים ממרכז בוקרשט, בירת נסיכות ולאכיה, לימים בירת רומניה.
מכלול המבנים כולל את הארמון עצמו, חצר עם מגדל תצפית, בית תבשיל, בית אורחים, בית קירור, אחוזת קבורה וכן את הכנסייה "גאורגה הקדוש", הסמוכה לחומת המכלול.
הארמון הוא דוגמה לאדריכלות בנייה חילונית בסגנון ברנקובאני.
לפנים, בעלת הקרקע הייתה "אלמנת הבויאר מוגוש" (ברומנית: "מוגושואיה"), מכאן שם המקום.
קונסטנטין ברנקוביאנו רכש את הקרקעות באזור כבר ב-1681. לא ידוע מתי החלו עבודות בניית הארמון אך ידוע כי הסתיימו ב-20 בספטמבר 1702, כפי שכתוב על כותל המזרח של הארמון.
ב-1714 ברנקוביאנו ובניו הוצאו להורג בקונסטנטינופול וכל רכושו, כולל הארמון, הוחרמו לטובת שליט האימפריה העות'מאנית.
הארמון, שנבזז והוצת בעת מעצר בונהו, הוסב לשמש כפונדק.
שטפאן קנטאקוזינו, מי שבגד בברנקוביאנו, פדה את הארמון מידי העות'מאנים, אך ב-1716 הודח בעצמו מכהונתו כשליט ולאכיה, נעצר והובל לקונסטנטינופול, שם הוצא להורג.
הארמון הגיע לידי הבאן הגדול, קונסטנטין השלישי ברנקוביאנו, נכדו של בונה הארמון.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) שוב בזזו העות'מאנים את הארמון, מאחר שבעליו באותה עת, ניקולאה ברנקוביאנו, צידד ברוסים.
בימי טודור ולדימירסקו הפנדורים שבהנהגתו שרפוהו עד היסוד והחריבו אותו.
ב-1911, ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו קנה את הארמון כשהוא הרוס וחרב.
גם במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצץ המקום.
הארמון נקנה על ידי ביבסקו כמתנה לרעייתו, מרתה ביבסקו, אשר דאגה לשיפוצו.
ארמון נוימן (ברומנית: Palatul Neumann) הוא ארמון גדול מאוד בארד, רומניה.
הארמון נבנה בשנים 1891–1892 לפי תוכניותיו של האדריכל מילאן טבקוביץ' (Milan Tabaković) ולפי הזמנת משפחת התעשיינים נוימן.
הארמון נבנה בסגנון אדריכלי אקלקטי עם שתי קומות מעל קומת הקרקע, עם שערים הפונים לשלושה רחובות שונים ועם חדרי מדרגות רבים.
באחד האגפים יש אולם אירועים, שבמקור נועד להיות אולם נשפים וכעת משמש כאולם הרצאות בן מאתיים מקומות עבור אוניברסיטה מקומית.
הארמון שימש למגורי האחים נוימן ובני משפחתם, אך בהדרגה הם היגרו מרומניה ונשאר בארד רק פרנץ נוימן.
אחרי מלחמת העולם השנייה הממשל הקומוניסטי סילק מתוך הארמון את פרנץ נוימן והלאים את המבנה.
אחרי המהפכה הרומנית (1989) והחקיקה החדשה, שאפשרה לצאצאי הנפגעים מהלאמות לתבוע חזרה את רכושם, הגיעו מארצות הברית לרומניה צאצאי פרנץ נוימן ותבעו את השבת רכושו וגם קיבלו חלק ממנו.
ארמון נרישקין-שובאלוב הוא מבנה מהמאה התשע עשרה בסנקט פטרבורג, הממוקם בפינה שבין גדות הפונטנקה 21, לרחוב האיטלקי 39. המבנה בנוי בסגנון נאו-קלאסי והוא טיפוסי לאדריכלות האקלקטית (שילוב של אלמנטים מאדריכלות הקלאסיציזם והנאו-רנסאנס).
הרעיון לבניית הארמון נהגה בסוף המאה ה-18 על ידי הרוזן וורונצוב שהפקיד את המלאכה בידי האדריכל האיטלקי, ג'קומו קברנגי.
בשנת 1799 הארמון עבר לבעלותה של הרוזנת מריה נרישקינה ובעלה גדש את הארמון בחפצי מותרות כגון פסלי שיש, מטבעות עתיקים, כלי נשק, יצירות אמנות.
הארמון אירח נשפים רבים והנשף המפורסם ביותר שהתקיים בו היה לכבוד יום הולדתו של יורש העצר, לימים הצאר אלכסנדר השני, ב-29 באפריל 1834.
הארמון במתכונתו הנוכחית נבנה במספר שלבים.
החלק השמאלי של הבניין נבנה בשנות 1780 על פי פרויקט של אדריכל לא ידוע.
החזית הימנית של הבית הישן נבנתה בשנים 1821–1822 על ידי הבעלים החדשים של הארמון, דמיטרי נרישקין (כנראה על פי פרויקט של קארלו רוסי).
עמנואל נרישקין מכר את הארמון לבן דודו לב נרישקין, שמימן שחזור החלל הפנימי (בפרויקט של האדריכל ברנרד דה סימון), בשנים 1844–1849 נערך שיפוץ מקיף נוסף בניהול האדריכל ניקולאי יפימוב.
מאז 1846, הארמון היה בבעלותה של סופיה נרישקינה ובעלה פיוטר שובאלוב, ולאחר מכן בנם וכלתו.
בשנת 1914 שימש הארמון כבית חולים צבאי.
לאחר מהפכת אוקטובר ועד 1925 הארמון הולאם והפך למוזיאון.
בשנים 1919–1925 שכן בו מוזיאון לחיים האריסטוקרטיים.
אחר כך פעלו בו בית דפוס ומכון לעיצוב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בזמן המצור על לנינגרד, ניזוק הארמון באורח קשה ביותר ואגפים שלמים נהרסו כליל.
אחרי 1965 שימש כבית השלום והידידות עם עמי מדינות זרות.
בשנת 2006 נרכש המבנה על ידי האוליגרך ויקטור וקסלברג שמימן בו שיפוץ ושחזור כללי שנועד להשיב לארמון את מראהו המפואר מתקופת המאה ה-19.
ב-19 בנובמבר 2013, לאחר שבע שנות שיפוץ, נפתח רשמית מוזיאון פברז'ה, שהיה למוזיאון הפרטי הראשון ברוסיה בעל חשיבות פדרלית.
המוזיאון מציג את ביצי הפברז'ה בטרקלין הכחול של הארמון.
בחדרים אחרים, מוצגים אוספי פורצלן, אמייל, אבני גילוף, תכשיטים, סמלים רוסים, ציורים, כלי כסף ופריטים יקרים אחרים..
ארמון מנשיקוב הוא בניין היסטורי בסנקט פטרבורג המשמש כיום כסניף של מוזיאון ארמיטאז'.
הבניין המפואר נבנה בתחילת המאה השמונה עשרה ויועד במקור עבור אלכסנדר מנשיקוב, המושל הראשון של סנקט פטרבורג ומקורבו של הקיסר פיוטר הגדול.
הארמון עשוי בסגנון הבארוק והוא מבנה האבן הראשון בעיר.
הבנייה החלה בשנת 1710 ובשנת 1711 מנשיקוב נכנס למתחם.
בנייתו נמשכה עד לשנת 1727 כאשר מנשיקוב הוגלה לסיביר.
לאחר הגליית מנשיקוב הארמון ומתחם סביבו עברו לבעלות המדינה.
גם בתקופת ברית המועצות פעל במקום בית ספר לקצינים.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 הבניין עבר שיפוץ משמעותי ולחלק מחדרים הוחזר המראה המקורי.
ארמון מרינסקי (באוקראינית: Маріїнський палац; בתעתיק מדויק: מריאינסקי – הארמון נקרא בעברית גם ארמון מריאינסקי) הוא מעונו הרשמי של נשיא אוקראינה בקייב, ובדומה לבניין הנאו-קלאסי של הראדה העליונה (הפרלמנט) של אוקראינה, גם הוא נבנה בסגנון דומה.
זהו ארמון בסגנון הבארוק על הגדה ההררית של הנהר דניפרו.
הארמון נבנה בשנת 1744 בהוראת הקיסרית הרוסייה יליזבטה פטרובנה והוא תוכנן על ידי ברתולומאו רסטרלי, האדריכל המפורסם ביותר שעבד עבור האימפריה הרוסית באותה עת.
אחד מתלמידיו של ראסטרלי, איוואן מיצ'ין, יחד עם קבוצת אדריכלים אחרים, השלים את הארמון בשנת 1752. הקיסרית יליזבטה, לעומת זאת, לא חיה מספיק זמן כדי לראות את הארמון.
הדמות המלכותית הראשונה לשהות בארמון הייתה הקיסרית יקטרינה השנייה, שביקרה בקייב בשנת 1787. בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 היה הארמון מקום מגוריו העיקרי של המושל הכללי של קייב.
בתחילת המאה ה-19, הארמון נשרף בסדרת שריפות.
כמעט חצי מאה לאחר מכן, בשנת 1870, אלכסנדר השני הורה לשפץ את הארמון והפרויקט בוצע על ידי האדריכל קונסטנטין מאיבסקי, תוך שימוש בציורים ישנים ובאקוורלים.
הארמון נקרא על שם הקיסרית השלטת מריה אלכסנדרובנה, שלפי רצונה, הוקם פארק גדול בצד הדרומי של הארמון.
הארמון שימש כמקום מגורים לביקורי בני המשפחה הקיסרית עד 1917.
במהלך מלחמת האזרחים הרוסית בשנים 1917–1920, הארמון שימש כמפקדת הוועדה האזורית של קייב, במיוחד במהלך המרד הבולשביקי בקייב.
בשנות העשרים היה הבניין שייך לבית ספר חקלאי, זמן קצר לאחר מכן הפך למוזיאון.
המרינסקי נפגע קשות במלחמת העולם השנייה ושוחזר בסוף שנות הארבעים.
עוד שחזור גדול הושלם בתחילת 1980.
בשנת 2007 הארמון נסגר לשיפוצים ונחנך מחדש בינואר 2018.
כאשר הנס נשיאותי אינו מונף בדרך כלל מעל ביתו של הנשיא האוקראיני, זה הפך נפוץ יותר ויותר, בשנים האחרונות, שהנס מתנופף מעל הארמון - במיוחד כאשר הנשיא נמצא בבית או מארח ראשי מדינות אחרות.
שינוי זה בפרוטוקול קירב את אוקראינה לקו מדיניות תואם עם מדינות אירופאיות אחרות, שבה נוהגים להרים את הנס של ראש המדינה כסמל לסמכות התפקיד.
ארמון מאלאקניינג (בפיליפינית: Palasyo ng Malacañang) הוא המעון הרשמי ומקום העבודה של נשיא הפיליפינים.
הארמון שוכן בסאן מיגל, מנילה, ומזוהה עם רחוב מנדיולה.
המונח מאלאקיינג מהווה גם שם נרדף לנשיא ולאדמיניסטרציה שלו.
הקומפלקס כולל מספר מבנים הבנויים בעיקר בסגנון באהאי נה באטו (Bahay na bato) ובסגנון ניאו קלאסי.
המבנה המקורי נבנה ב-1750 על ידי דון לואיס רוחה כבית קיץ על נהר פאסיג.
הוא נרכש על ידי המדינה ב-1825 כמעון הקיץ של המושל הכללי הספרדי.
אחרי רעידת האדמה ב-3 ביוני 1863 שהרסה את ארמון המושל במנילה, המקום היה למעון הרשמי של המושל הכללי.
ארמון מרדקה (באינדונזית: Istana Merdeka) הוא מקום מגוריו של נשיא אינדונזיה ואחד מתוך שישה מעונות המשמשים את הנשיא.
הקומפלקס שימש כמעונו של מושל איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
הוא שוכן בצידה הצפוני של כיכר מרדקה במרכז ג'קרטה, בירת אינדונזיה.
ארמון מרדקה הוא חלק מקומפלקס נשיאותי בשטח של 6.8 הקטר (17 אקרים) הכולל גם את ארמון נגארה, וויסמה נגארה (בית הארחה ממלכתי), סקרטריאט נגארה ובניין בינה גראהאה.
בקרבת הקומפלקס, בכיכר מרדקה שוכנת האנדרטה הלאומית של אינדונזיה.
המבנה שהוא כיום ארמון מרדקה נבנה בהנחת היסוד של ארמון רייזוויק (איסטנה נגארה הנוכחית) כאשר הוא נחשב כבר לא מספיק למטרות אדמיניסטרטיביות.
קבלות פנים וכנסים גדולים במהלך אמצע המאה ה-19. בשנת 1869 ניתנה ההנחיה להקמת ארמון חדש על ידי המושל הכללי פיטר מייר.
הבנייה התרחשה על המדשאה הדרומי של ארמון רייזוויק ב-23 במרץ 1873 בתקופת כהונתו של המושל הכללי ג'יימס לודון.
הארמון הנאו-פלדיאני תוכנן על ידי Jacobus Bartholomeus Drossaers ונבנה על ידי המחלקה לעבודות ציבוריות והחברות הקבלניות Drossaers & Company בעלות של 360,000ƒ.
הבניין החדש הוקם בחלק הדרומי של שטח ארמון רייזוויק, מול כיום כיכר מרדקה.
בניית הארמון הסתיימה בשנת 1879 בתקופת כהונתו של המושל הכללי יוהאן וילהלם ואן לנסברגה.
הארמון החדש קיבל את השם הרשמי פליס ואן דה גוברנור גנראאל ("ארמון המושל הכללי"), מקום מגוריו הרשמי של המושל הכללי של הודו המזרחית ההולנדית ומשפחתו.
המושל הכללי יוהאן וילהלם ואן לנסברגה (1875–1881) היה הראשון שהתגורר בבניין.
המושל הכללי צ'ארדה ואן שטרקנבורגה סטאכואר (1936–1942) היה המושל הכללי ההולנדי האחרון שהתגורר בארמון.
ארמון מוסטובסקי הוא ארמון מהמאה ה-18 בוורשה, פולין, ממוקם ברחוב נובוליפיי 2 בעיר, לפני מלחמת העולם השנייה, רחוב פרזיאזד 15. שימש גופים שונים וכיום זהו מטה משטרת ורשה.
הארמון נבנה בשנים 65–1762 בסגנון הבארוק עבור הוויוויד של מינסק, יאן אוגוסט הילזן.
בשנת 1795 הפך הארמון לרכושו של תדיאוש מוסטובסקי, דמות בולטת בפולין המהפכנית.
הארמון נרכש על ידי הממשלה ונבנה מחדש בשנים 1823–1824 בסגנון הקלאסי, בעיצובו של אנטוניו קוראזי.
הבניין הפך למקום מושבה של ועדת הפנים והמשטרה של פולין הקונגרסאית, ולאולם הופעות של פרידריק שופן.
בשנת 1831 הועבר הארמון לצורכי הצבא הרוסי הקיסרי.
הארמון שופץ בשנת 1920, והוא הפך למקום מושבם של משרדי עירייה שונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, נהרס על ידי הגרמנים, למעט החזית.
לאחר המלחמה, בשנת 1949, נבנה מחדש ארמון מוסטובסקי.
כאמור, כיום זהו מושב מטה המשטרה של ורשה.
בית סורסוק, המכונה גם ארמון סורסוק היה בית מגורים מפואר, הממוקם ברחוב סורסוק בעיר ביירות בלבנון.
נבנה בשנת 1860 על ידי מוסא סורסוק, נמצא כיום בבעלותה של ליידי קוקרנה סורסוק, התומכת בשימור מבנים היסטוריים בלבנון.
הארמון, סמל להיסטוריה העשירה של משפחת סורסוק, שכן ברחוב סורסוק ההיסטורי, ברובע אשרפייה בביירות.
הבית מוקף בגנים ששימשו לאירועים מיוחדים, כמו חתונות.
הארמון הפך למוזיאון סורסוק, וילה משנת 1912 שהועברה בירושה לעיר ביירות על ידי ניקולה סורסוק והפכה למוזיאון בשנת 1961.
המבנה נהרס במהלך הפיצוץ בנמל ביירות בשנת 2020.
ארמון לינדשטדט הוא בית מגורים מלכותי לשעבר, שנבנה במערב פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה.
הארמון נבנה עבור פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה מ-1858 עד 1861, והוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. הארמון שייך כיום ל, המנהלת את אתר המורשת העולמית.
אחוזת לינדשטדט הייתה שייכת לאבותיו של הקומיקאי הגרמני בין השנים 1803–1828, שמהם רכש אותה פרידריך וילהלם השלישי בשנת 1828 כאחוזה קטנה.
היא שימשה לגידול קרפיונים ושרידי הבריכות עדיין שם.
הנכס ממוקם צפונית-מערבית, כ-800 מטרים לארמון החדש, על כביש לינדשטדט (Lindstedter Chaussee).
פרידריך וילהלם הרביעי עבד בשלב זה על תוכניות לבית שאליו יפרוש מאז שקנה את אחוזת לינדשטדט.
במשך עשרות שנים הוא השתתף בתכנון שיפוץ הבית עם למעלה מ-100 רישומים.
מבנה החוץ הבארוקי אמור היה להתפתח למבנה מפואר בסגנון וילה עתיקה.
בסופו של דבר, יושמה רק גרסה מינימלית של הפרויקט.
למרות מעורבותם של לודוויג פרזיוס, , פרידריך אוגוסט שטילר ופרדיננד פון ארנים, תלמידו של קארל פרידריך שינקל, התכנון התארך במשך שנים רבות.
בנוסף לבניין הראשי, מורכב המכלול הקלאסי המאוחר ממגדל עם בלוודרה ושלוחה דמוית מקדש עם גרם מדרגות גבוה.
אכסדרה מחברת את הבניין עם כביש לינדשטדט ויוצרת חיבור לנוף.
נראה שחלקי הבניין שהוזכרו שונים זה מזה בשלמותם ומשקפים את כמיהתו של הלקוח לקלאסיציזם איטלקי.
הגן הרגיל שתוכנן על ידי פטר יוזף לנה מציע נקודות מבט על הארמון והנוף.
בשל הגבעה, נשקף נוף של כיפות מכלול הבניינים של הארמון החדש.
אומרים שפרידריך וילהלם הרביעי הקים את הארמון כמקום אליו התכוון לפרוש.
עם זאת, ניתן לשאול אם זה היה קורה אי פעם.
לאחר מות המלך, הארמון השתייך לירושת אלמנתו.
רק יורשו לכתר ואחיו וילהלם הראשון השלים את הבניין.
מאוחר יותר הושכר הנכס לעובדי ממשלה שונים.
בתקופת שלטונו של הקייזר וילהלם השני שימשה הטירה גם כתחנת הסגר למגפות כולרה ושחפת.
ילדי המשפחה הקיסרית למדו לעיתים בארמון לינדשטדט.
לאחר 1918 השאיר פאול פון הינדנבורג את הטירה לראש המטה הכללי אריך פון פאלקנהיין לשכירות ארוכה.
הוא נפטר שם בשנת 1922, אף על פי שמשפחתו המשיכה להתגורר בטירה עד 1944. אריך פון פאלקנהיין נקבר בבית הקברות של בורנשטדט הסמוך.
בארמון לינדשטדט התאכסנו אנשים פרטיים עד שנות החמישים של המאה ה-20, והוא שירת את המכון הבוטני של אוניברסיטת פוטסדאם לחינוך בשנות החמישים, ומאז שנות השמונים של המאה העשרים, את מכון פוטסדם לרפואה משפטית.
מאז 1996, הארמון מנוהל על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג והוא חלק מאתר המורשת העולמית "מכלול הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שצורף לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-1990, כשארמון לינדשטדט עצמו צורף לאתר בהרחבה של 1999. כיום הוא משמש לאירועים מסוגים שונים וניתן לשכור אותו מקרן הארמונות.
הטירה שימשה כרקע לכניסה למתחם מעבדה הסודית התת-קרקעית בסרט המדע הבדיוני הפעולה והאימה "האויב שבפנים" (2002).
בשנת 2019 נודע כי גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה, נינו של וילהלם השני, קיסר גרמניה האחרון, תובע זכות קניין קבועה, ללא עלות ורישום מקרקעין, בארמון צציליינהוף, בארמון לינדשטדט או ב.
ארמון מפרה (בפורטוגזית: Palácio de Mafra), הידוע גם בתור "הארמון-מנזר של מפרה" ו"הבניין המלכותי של מפרה" (Real Edifício de Mafra), הוא מנזר-ארמון בארוקי ונאו-קלאסי מונומנטלי השוכן במפרה, פורטוגל, כ-30 קילומטרים צפונית לליסבון.
הבנייה החלה בשנת 1717 תחת ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל והושלמה לחלוטין בשנת 1755.
הארמון סווג כמונומנט לאומי בשנת 1910 והיה גם מועמד לגמר ב.
ב-7 ביולי 2019 נוספו הארמון והגנים הצמודים אליו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשם "המבנה המלכותי של מפרה - ארמון, בזיליקה, מנזר, גן סרקו ופארק ציד (טפדה)".
הארמון, ששימש גם כמנזר פרנציסקני, נבנה בתקופת שלטונו של המלך ז'ואאו החמישי (1707–1750), כתוצאה מנדר שהמלך נדר ב-1711, לבנות מנזר אם אשתו, המלכה מריה אנה, תלד לו צאצאים.
לידת בתו הראשונה, ברברה מפורטוגל, גרמה לתחילת בניית הארמון.
הארמון היה ממוקם בצורה נוחה ליד שמורות ציד מלכותיות, ובדרך כלל היה מקום מגורים משני למשפחת המלוכה.
הבנייה מומנה ברובה מהכנסות המושבות בברזיל, שם כרו זהב ולאחר מכן יהלומים בכמויות גדולות.
המתחם העצום הזה, שנבנה ברובו מאבן ליוש, הוא בין מבני הבארוק המפוארים ביותר בפורטוגל ובשטח של 40,000 מטרים רבועים, אחד מהארמונות המלכותיים הגדולים ביותר.
הארמון תוכנן על ידי האדריכל הגרמני , ונבנה באופן סימטרי מציר מרכזי, שבו שכנה הבזיליקה, וממשיך לאורכו דרך החזית הראשית עד שני מגדלים מרכזיים.
מבני המנזר ממוקמים מאחורי החזית הראשית.
הבניין כולל גם ספרייה מרכזית, עם כ-30,000 ספרים נדירים.
הבזיליקה מעוטרת במספר פסלים איטלקיים וכוללת שישה עוגבים היסטוריים ושני קריונים, המורכבים מ-98 פעמונים.
האתר המדויק נבחר בשנת 1713 ונרכש בשנת 1716. הבנייה החלה בהנחת האבן הראשונה ב-17 בנובמבר 1717 עם טקס מפואר בנוכחות המלך, כל חצרו והפטריארך הקרדינל של ליסבון.
בתחילה היה זה פרויקט קטן יחסית ונועד למנזר של 13 נזירים קפוצ'ינים, שהיו אמורים להקפיד על עוני מוחלט.
עם זאת, כאשר החלו להגיע לליסבון שפע משלוחי זהב ויהלומים מהמושבה הפורטוגלית של ברזיל שינה המלך את תוכניותיו והכריז על בניית ארמון מפואר יחד עם מנזר גדול בהרבה.
העושר העצום הזה אפשר למלך להיות פטרון נדיב של האומנויות.
הוא מינה את האדריכל הגרמני למנהל העבודות המלכותיות במפרה.
לודוביס למד אדריכלות ברומא והכיר אמנות איטלקית מאותה תקופה.
מידת אחריותו של לודוביס אינה ברורה, שכן כמה אדריכלים אחרים היו מעורבים בפרויקט זה: הבנאי ממילאנו קרלוס בפטיסטה גרבו, קוסטודיו ויירה, מנואל דה מאיה ואפילו בנו שלו אנטוניו.
אולם היישום של אותו סגנון אדריכלי על הבניין כולו מעיד על עבודתו של לודוביס כאדריכל הראשי האחראי על משרד העבודות המלכותי (Real Obra).
הבנייה נמשכה 13 שנים וגייסה צבא עצום של פועלים מכל הארץ (ממוצע יומי של 15,000 עובדים, אך בסופו של דבר טיפס ל-30,000 ולמקסימום 45,000), בפיקודו של אנטוניו לודוביס, בנו של האדריכל.
בנוסף הוקצו 7,000 חיילים לשמור על הסדר באתר הבנייה.
הם השתמשו ב-400 קילוגרם של אבק שריפה כדי לפוצץ את הסלע לצורך הנחת יסודות.
היה אפילו בית חולים לעובדים החולים או הפצועים.
סך של 1,383 פועלים מתו במהלך הבנייה.
אורך החזית הוא 220 מטר.
המתחם כולו משתרע על פני 37,790 מטרים רבועים עם כ-1,200 חדרים, יותר מ-4,700 דלתות וחלונות ו-156 גרמי מדרגות.
כאשר הושלם הבניין הוא כלל מנזר המסוגל לשכן 330 נזירים, יחד עם ארמון מלכותי וספרייה ענקית של 30,000 ספרים, מעוטרים בשיש, עץ אקזוטי ואינספור יצירות אמנות שנלקחו מצרפת, פלנדריה ואיטליה, שכללו שישה עוגבים מונומנטליים ושני קריונים.
הבזיליקה והמנזר נחנכו ביום הולדתו ה-41 של המלך ב-22 באוקטובר 1730. החגיגות נמשכו 8 ימים והיו בקנה מידה שלא נראה כמותו בפורטוגל.
הבזיליקה הוקדשה לגברתנו ולאנטוניוס הקדוש.
הפנס שעל הכיפה הושלם בשנת 1735. העבודה נמשכה עד 1755, אז היה צורך בכוח העבודה בליסבון בגלל הרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון.
בני המשפחה המלכותית לא התגוררו בארמון באופן קבוע משום שהחדרים היו מבחינתם קודרים מדי.
אף על פי כן, זה היה יעד פופולרי עבור בני משפחת המלוכה שנהנו לצוד בשמורת הציד הסמוכה, ה-Tapada Nacional de Mafra.
בתקופת שלטונו של המלך ז'ואאו השישי התגוררה המשפחה בארמון במשך שנה שלמה בשנת 1807. המלך היה אחראי על שיפוץ חלקי של המבנה על ידי כמה אמנים ידועים.
עם זאת, בשנת 1808 ברחה משפחת המלוכה לברזיל בשל הפלישה הצרפתית לפורטוגל ולקחה עמה כמה מפריטי האמנות והריהוט הטובים ביותר בבניין.
המפקד הצרפתי התגורר בארמון, עד שגורש משם על ידי המצביא הבריטי הדוכס מוולינגטון.
ב-1834, לאחר , הורתה מריה השנייה, מלכת פורטוגל על פירוק המסדרים הדתיים והמנזר ננטש על ידי הפרנציסקנים.
בתקופת ימיו האחרונים של שימש הארמון בעיקר כבסיס לציד.
בשנת 1849 הוקצה חלק המנזר של המבנה לצבא, שעדיין משתמש בו היום.
ב-5 באוקטובר 1910, בעקבות הכרזת הרפובליקה בפורטוגל, יצא המלך האחרון של פורטוגל, מנואל השני, מהארמון אל כפר החוף הסמוך אריסיירה בדרכו לגלות.
הארמון הוכרז כמונומנט לאומי בשנת 1907. הבניין מתוחזק על ידי המכון הפורטוגזי למורשת אדריכלית, שביצע מספר שיפוצים, כולל שימור החזית הראשית.
שחזור גדול של העוגבים ההיסטוריים החל ב-1998 בשיתוף מומחים זרים והסתיים ב-2010. השחזור זכה בתואר אירופה נוסטרה 2012.
החזית המרשימה, הבנויה מאבן גיר מקומית, אורכה 220 מטר ופונה אל העיירה מפרה.
בכל קצה של החזית ניצב מגדל מרובע עם כיפה בולבוסית.
הכנסייה, הבנויה משיש לבן, ממוקמת במרכז החזית הראשית, כשבאגפיה, מחולק בצורה סימטרית, ארמון המלוכה.
המלך, שביקש להתחרות בפאר רומא, ביקש עצות אדריכליות מהשגריר שלו בוותיקן, ששלח לו דגמים בקנה מידה קטן של מבני דת רומיים חשובים.
המרפסת הבנדיקטית במרכזה משתקפת בבירור את מרפסת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
אבל מרפסת זו נועדה דווקא למלך, כסמל לכוחו, מאשר לברכה של כוהני דת חשובים.
שני מגדלי הכנסייה (בגובה 68 מטרים) נוצרו בהשראת המגדלים של סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה (Sant'Agnese in Agone) שבפיאצה נאבונה (מאת אדריכל הבארוק הרומי פרנצ'סקו בורומיני).
שני הקריונים שלהם מכילים בסך הכל 92 פעמוני כנסיות, שנוצקו באנטוורפן.
הסיפור מספר שיוצקי הפעמונים הפלמים נדהמו כל כך מגודל העמלה שלהם, עד שביקשו לקבל תשלום מראש.
המלך השיב על ידי הכפלת הסכום המוצע.
קריונים אלו מהווים את האוסף ההיסטורי הגדול בעולם.
שני המגדלים מחוברים בשתי שורות של עמודים קורינתיים.
השורה העליונה מכילה את הפסלים של דומיניקוס הקדוש ופרנציסקוס הקדוש, מפוסלים משיש קרארה, הניצבים בגומחה בכל צד של המרפסת.
השורה התחתונה מכילה את הפסלים של קלרה הקדושה ואליזבת הקדושה מהונגריה.
הדירות המלכותיות המרווחות ממוקמות בקומה השנייה.
הדירות של המלך ממוקמות בקצה אחד של הארמון ואילו דירת המלכה נמצאת במרחק של 200 מטרים בקצה השני.
כה גדול היה המרחק הזה, שכאשר יצא המלך מדירתו לכיוון דירת המלכה, הוכרז הדבר למלכה בקול חצוצרה.
מכיוון שהמלך ז'ואאו השישי לקח עמו כמה מפריטי האמנות והרהיטים הטובים ביותר בבניין כאשר משפחת המלוכה ברחה לברזיל בשנת 1808 בשל פלישת הכוחות הצרפתיים, היה צריך לעצב את רוב החדרים מחדש בסגנון המקורי.
חדר גביעי הציד (Sala dos Troféus) מעוטר במספר רב של גולגולות של איילים, הרהיטים בנויים מקרניים ומכוסים בעור צבי ואפילו הפמוטים עשויים מקרני צבאים.
גלריית הברכה (Sala da Benção) גובלת במפלס העליון של הבזיליקה.
משפחת המלוכה יכלה כאן להשתתף במיסה, כשהיא יושבת ליד חלון הנפתח אל הבזיליקה.
פרוטומה של ז'ואאו החמישי באולם זה הוא יצירה של אלסנדרו ג'וסטי (Alessandro Giusti) האיטלקי.
חדר הכס, חדר המשמר והחדר של האלה דיאנה מעוטרים בציורי קיר של אמן כמו , ברנרדו אולביירה גואיש (Bernardo Oliveira Góis) ו.
הכנסייה בנויה בצורת צלב לטיני באורך של 63 מטרים.
היא צרה למדי (16.5 מטרים), רושם המודגש באמצעות גובה הספינה שלה (21.5 מטרים).
הפרוזדור (מרפסת הגליל) מכיל קבוצה של פסלים גדולים משיש קרארה, המייצגים את הקדושים הפטרונים של מספר מסדרים נזיריים.
בפנים הכנסייה נעשה שימוש רב בשיש מקומי בצבע ורדרד, המעורב בשיש לבן בתבניות שונות.
העיצובים מרובי הצבעים של הרצפה חוזרים על התקרה.
קמרון החבית נשען על עמודים קורינתיים מחורצים הניצבים בין הקפלות הצדדיות.
הקפלות בטרנספט מכילות קישוטי מזבח מישפה שנעשו על ידי פסלים מבית הספר לפיסול של מפרה.
במעברים הצדדיים מוצגים 58 פסלי שיש שהוזמנו ממיטב הפסלים הרומים בזמנם.
קפלת כל הקדושים בטרנספט מופרדת ממקום המצלב על ידי מעקות ברזל עם עיטורי ברונזה, שחושלו באנטוורפן.
בבית המקהלה יש פמוט ענק מפואר ובו שבע מנורות הצומחות מלועם של שבעה נחשים מפותלים.
מעל המזבח הראשי, יש צלב ישפה ענק באורך 4.2 מטרים המשובץ בתקרה, ולצידו שני מלאכים כורעים, מבית הספר לפיסול של מפרה.
גם הכיפה מעל מקום המצלב נוצרה בהשראת הכיפה של סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה ברומא (מאת אדריכל הבארוק הרומי פרנצ'סקו בורומיני).
כיפה זו בגובה 70 מטרים המעוטרת פנס קטן בראש, נישאת על ארבע קשתות מפוסלות דק בשיש ורוד ולבן.
ישנם שישה עוגבים, ארבעה מהם ממוקמים בטרנספט, המהווים אנסמבל די נדיר.
הם נבנו על ידי ז'ואקים פרש פונטנש (Joaquim Peres Fontanes) ואנטוניו שאווייר משאדו סרביירה (António Xavier Machado Cerveira) בין השנים 1792 ו-1807 (כאשר הכוחות הצרפתיים כבשו את מפרה).
הם היו עשויים מעץ ברזילאי מוזהב חלקית.
הצינור הגדול ביותר בגובה 6 מטרים וקוטר 0.28 מטר.
המלך ז'ואאו החמישי הזמין בגדי כמרים מאומנים של רקמה מג'נובה וממילאנו, כמו ג'וליאנו סאטורני (Giuliano Saturni) ובנדטו סלנדרי (Benedetto Salandri), ומצרפת.
הם מעידים על איכות וביצוע מעולים ברקמה בטכניקת זהב ובשימוש בחוטי משי באותו צבע.
הציורים הדתיים בבזיליקה ובמנזר מהווים את אחד האוספים המשמעותיים מהמאה ה-18 בפורטוגל.
הם כוללים יצירות של האיטלקים , , , וכמה סטודנטים פורטוגזיים ברומא כמו ויירה לוזיטאנו ואינאסיו דה אוליביירה ברנרדס.
אוסף הפסלים מכיל יצירות של כמעט כל פסל רומי גדול מהמחצית הראשונה של המאה ה-18. באותה תקופה, הוא ייצג את ההזמנה הגדולה ביותר שנעשתה על ידי מעצמה זרה ברומא והוא עדיין הוא אחד האוספים הגדולים ביותר הקיימים.
ב-10 בנובמבר 2020, העניק האפיפיור פרנציסקוס לדמותה של גבירתנו של הבדידות (Nossa Senhora da Soledade) של הבזיליקה, הנשמרת על ידי אחוות הסקרמנט המבורך.
הספרייה בסגנון הרוקוקו, הממוקמת בחלק האחורי של הקומה השנייה, היא באמת גולת הכותרת של ארמון זה, ומתחרה בפאר של הספרייה של מנזר מלק באוסטריה.
ספרייה זו נבנתה על ידי , ואורכה 88 מטרים, רוחבה 9.5 מטרים וגובהה 13 ממטרים.
הרצפה המפוארת מחופה אריחים משיש ורוד, אפור ולבן.
מדפי הספרים מעץ בסגנון רוקוקו ממוקמים על הקירות הצדדיים בשתי שורות, מופרדות על ידי מרפסת עם מעקה עץ.
הם מכילים למעלה מ-36,000 כרכים כרוכים בעור, המעידים על היקף הידע המערבי מהמאה ה-14 עד המאה ה-19. ביניהם, שכיות חמדה ביבליוגרפיות יקרות ערך רבות, כגון אינקונבולות.
כרכים מוגמרים יפהפיים אלה נכרכו בבית המלאכה המקומי (Livraria) בסגנון (גם הוא בתכנון מנואל קאטאנו דה סוזה).
הספרייה ידועה בשימוש בעטלפים מבויתים המגנים על הספרים מפני נזקי חרקים.
הספרייה שימשה בסדרת הטלוויזיה מ-1996 כחדר המלחמה הגדול של קיסר ליליפוט.
במלבן שמאחורי הכנסייה והארמון שוכן המנזר של הנזירים הפרנציסקנים ממסדר אראבידה (Ordem de São Francisco da Província da Arrábida) עם תאים לכ-300 נזירים במסדרונות ארוכים בכמה קומות.
בין 1771 ל-1791 התגוררו במנזר זה נזירים אוגוסטינים.
בית הספר לפיסול של מפרה
בית הספר לפיסול של מפרה נוסד בתקופת שלטונו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, יורשו של המלך ז'ואאו החמישי.
מכיוון שלארמון הלאומי של מפרה היה צורך גדול בפסלים, מקומיים וזרים, הוא הפך למקום של אקדמיית פיסול בראשות האיטלקי אלסנדרו ג'וסטי (Alessandro Giusti; 1715–1799).
בין המורים היו כמה פסלים חשובים, כמו ז'וזה דה אלמיידה (José de Almeida; 1709–1769), קלוד דה לאפרד (Claude de Laprade; 1682–1738) וג'ובאני אנטוניו דה פדובה (Giovanni Antonio da Padova) שיצר את רוב הפסלים עבור הקתדרלה של אבורה.