tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארבעה נחטפו מהטבח בפסטיבל נובה.
המבצע לשחרורם אירע בשני מוקדים במקביל, והם שוחררו במצב בריאותי תקין.
במבצע נהרג לוחם ימ"מ פקד ארנון זמורה.
פעילות ימ"ס דרום ברצועת עזה
לוחמים פתחו במגע, וקרב חילופי אש התפתח בתוך מבנה בשכונת שג'אעיה.
מחבל יצא מפיר, ירה לעבר הלוחמים, פגע בנטע, ולאחר מכן ברח חזרה.
מאז תחילת ימי הלחימה בדרום חיסלו שוטרי ולוחמי משטרת ישראל 356 מחבלים ועצרו עוד 45 מחבלים בחיים שנלקחו לכליאה.
על פי נתוני משטרת ישראל פירוט של חיסולי המחבלים מחולק לפי יחידות במשטרה שביצעו את החיסולים:
לוחמי הימ"מ – 150 מחבלים מחוסלים (בהמשך התעדכן מספר זה ל-200 מחבלים מחוסלים).
לוחמי היחידה הטקטית של מג"ב – 68 מחבלים מחוסלים.
לוחמי מג"ב דרום – 78 מחבלים מחוסלים.
שוטרי המחוז הדרומי – 16 מחבלים מחוסלים.
לוחמי יחידה 33 (הגדעונים) של להב 433 – 15 מחבלים מחוסלים.
לוחמי החטיבה לביטחון פנים – 7 מחבלים מחוסלים.
לוחמי יחידת מתפ"א – 22 מחבלים מחוסלים.
ב-1 בספטמבר 2024 אירע פיגוע הירי במחסום תרקומיא, סמוך לחברון.
מחבלים הגיעו לאזור ברכב וירו ממנו לעבר רכב הישראלים ואז נטשו אותו.
כוחות הביטחון פתחו במצוד אחר המחבלים.
ברכב היו שני שוטרים ושוטרת.
מותם של שניים מהם נקבע לאחר שנפצעו אנוש מהירי.
בפיגוע נהרגו פקד אריק בן אליהו, רנ"ג הדס ברנץ ורס"ם רוני שקורי.
ב-6 בינואר 2025 אירע פיגוע ירי כביש 55 העובר בתוך הכפר באל פונדק, שבסמוך ליישוב קדומים שבשומרון.
מחבלים ארבו לרכבים על הכביש וירו לעבר אוטובוס ורכבים ישראלים.
כתוצאה מהירי נהרג רס"ר אלעד יעקב וינקלשטיין, חוקר בתחנת אריאל, שבמרחב שומרון.
ב-7 בספטמבר 2025, בפעילות מבצעית לאיתור אמל"ח בכפר זלפה נורה השוטר רס"ם ניב פרץ בגיל 28 למוות במהלך קרב יריות מול חוליית סוחרי נשק שהיו על טרקטורון.הוא פונה במצב קשה ולא יציב לבית החולים, ובהמשך מת מפצעיו.
מספר ימים לאחת מתקפת הפתע, מפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, יזם הקמת מערך סיוע נפשי לשוטרים שנכחו בעת הקרבות.
כאלפיים שוטרים קיבלו סיוע ממרכזי החוסן של המשטרה על מנת להתמודד עם המראות הקשים והאירועים שעברו בחזית ובעורף.
לקראת תום כהונתו של המפכ"ל קובי שבתאי ערכה משטרת ישראל תחקיר על מתקפת 7 באוקטובר.
בדצמבר 2024 פרסם יהושע בריינר ב"הארץ" חלקים מהתחקיר.
בתחקיר נקבע כי המשטרה לא עודכנה על הסימנים המעידים למתקפה, וכי במהלך היום לא קיבלה מודיעין מצה"ל או מגורמי הביטחון האחרים על הלחימה.
אנשי משטרה הביעו ביקורת על כך שלא בוצעו תחקירים מעמיקים על התנהלות הארגון באותו היום, לרבות התנהלות המטה הארצי ב-7 באוקטובר, סוגיית גיבוש תמונת המצב, וההחלטות העצמאיות שקיבלו בימ"מ במנותק משאר המשטרה.
כמו כן, לא נבחנו לעומקם אירועים שהתרחשו בדרום, בהם התנהלות כוחות המשטרה בקרב בארי, ההחלטה בנוגע להריסת תחנת המשטרה בקרב שדרות, ותחקיר בנוגע לאישור פסטיבל נובה ואופן פיזור האירוע.
בנושא זה קיימת מחלוקת בין הצבא למשטרה.
חלק מהתחקיר עוסק בהדגשת הצלחותיה של המשטרה ב-7 באוקטובר, ובכלל זה גבורתם של השוטרים שהשתתפו בקרבות מול המחבלים.
התחקיר משבח את המשטרה על ההחלטה שלא לשלוח יחידות ממחוזות אחרים לאזור הדרום, על אף הלחץ שהפעילו כמה מפקדי יחידות.
בכירי המשטרה הסבירו כי החלטה זו הייתה בין הלקחים המרכזיים שהפיק הארגון ממבצע שומר החומות, אז העבירה המשטרה כוחות גדולים לירושלים, והשאירה אזורים אחרים במדינה בלא כוחות מספיקים.
מיום מתקפת הפתע ותחילתה של מלחמת חרבות הברזל בגזרותיה השונות איבדו משטרת ישראל ומשמר הגבול כ-69 שוטרים ולוחמים.
+אבדות משטרת ישראל ומשמר הגבול במלחמת חרבות ברזלקרב/יחידהשוטרי סיור ומשטרה כחולהימ"מיחידת יואביס"מ נגבהחטיבה לביטחון פניםמתפ"אמחוז יהודה ושומרוןמחוז דרוםמחוז מרכזמג"ב דרוםימ"ס
משטרת חמאס ברצועת עזה היא המשטרה האזרחית הפלסטינית הפועלת ברצועת עזה, האחראית על אכיפת החוק והסדר ברצועה, תחת משרד הפנים של חמאס, מאז 2007.
שוטרי המשטרה לובשים מדים כחולים, ורבים מהם הם גם אנשי הזרוע הצבאית חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, ועדות ההתנגדות העממית, או פלגים פלסטינים אחרים.
כמו כן, שוטרי המשטרה מצוידים במגוון נשקים, לרבות M-16, רובי קלאצ'ניקוב, רימוני יד וטילי נ"ט.
בשנת 2009 הוערך כי כלל כוחות הפנים של חמאס מונים כ-13,000 פעילים, ובשנת 2008 הוערך כי במשטרה עצמה בלבד משרתים כ-6,000 שוטרים.
ב-2021 דווח כי המשטרה מורכבת מכ-10,000 שוטרים ואנשי אבטחה.
אף על פי שגם המשטרה הפלסטינית הפועלת תחת הרשות הפלסטינית בשטחיה נקראת "המשטרה הפלסטינית", המשטרה בעזה פועלת תחת שלטון חמאס ובנפרד ממנה.
המשטרה האזרחית בעזה נוסדה בחודשים אפריל-מאי 2006, בהוראת שר הפנים מטעם חמאס סעיד סיאם.
בתחילה הגוף נקרא "הכח המבצעי", ופיקד עליו ג'מאל אבו סמהדאנה מטעם ועדות ההתנגדות העממית.
הכח איפשר לחמאס להחיל את שלטונה אחרי שחברי פת"ח סירבו לעבוד תחת ממשלת חמאס.
העימותים התלהטו מאוחר יותר עם השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007.
ב-27 בדצמבר 2008, החל מהלך הפתיחה של מבצע עופרת יצוקה שכלל הפצצה של מגוון מטרות מהאוויר, בניהם תחנת משטרה גדולה בעיר עזה בשם "ג'וואזאת".
דווח כי בהפצצה נהרגו לפחות 89 שוטרים, כולל תאופיק ג'בר שהיה מפקד המשטרה המקומית.
כמו כן, במהלך המבצע חיסל צה"ל את סעיד סיאם, שהקים את משטרת חמאס ופיקד עליה מתוקף תפקידו כשר הפנים של חמאס.
לאחר המבצע, משטרת חמאס פרסמה רשימה של 232 אנשי מנגנוני ביטחון הפנים שנהרגו במבצע.
בזמן המבצע מפקד המשטרה היה ג'מאל ג'ראח.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שוטרים רבים מטעם המשטרה פעלו על מנת לאבטח את שיירות הסיוע ההומנטירי שנכנס לרצועת עזה, וצה"ל פעל פעמים רבות כדי לפגוע בשוטרים אלו ובשוטרים אחרים בארגון.
במהלך המלחמה דיווחה המשטרה על יותר מכ-1,400 הרוגים מבין אנשיה, כולל בכירים ומנהלי מחלקות.
כמו כן דיווחה המשטרה על הרס של כל המפקדות ומרכזי המשטרה ברצועה, ועל השמדה של מאות כלי רכב וציוד משטרתי.
ב-2 בינואר 2025, כלי תקשורת ברצועת עזה דיווחו כי בתקיפה ישראלית באל-מוואסי, נהרגו מפקד משטרת חמאס מחמוד סלאח, שהיה מפקד המשטרה מאז 2019, וחוסאם שהואן, מפקד המשטרה בדרום הרצועה.
המשטרה מחלוקת למחוזות המרכיבים את הרצועה: צפון עזה, העיר עזה, ח'אן יונס ורפיח.
כמו כן המשטרה מורכבת ממספר מחלקות, בניהם:
מחלקת הנדסה וחומרי נפץ, האחראית על זיהוי וטיפול בעצמים חשודים
מחלקת חקירות כלליות, החוקרת עבריינים ומשתפי פעולה
מחלקת התערבות ושמירה על הסדר הציבורי, האחראית בין השאר על אכיפת קוד לבוש אסלאמי, טיפול בגנבים ובוזזים, מניעת התקהלויות בלתי חוקיות, ועוד
מחלקת תנועה, האחראית על אכיפת עבירות תנועה בדרכים
משטרת התחבורה הבריטית היא כוח המשטרה הארצי האחראי על אכיפת החוק ושמירת הסדר הציבורי ברשתות הרכבת של אנגליה, ויילס וסקוטלנד, וכן במערכות תחבורה ציבורית נוספות ברחבי הממלכה המאוחדת.
משטרת התחבורה הבריטית פועלת בתיאום עם משטרת המטרופולין, משטרת סקוטלנד, וגורמי ביטחון ותחבורה נוספים.
היא אחראית הן על אכיפת החוק והן על ניהול מצבי חירום, חקירות פליליות, מניעת פשיעה, בטיחות תשתיות, ומאבק בהטרדות ואלימות בתחבורה הציבורית.
משימתה המרכזית של משטרת התחבורה הבריטית היא להבטיח את ביטחונם של מיליוני הנוסעים המשתמשים ברכבות מדי יום, ולאפשר את תנועתם בבטחה ובזמן.
היא מספקת שירותי שיטור לחברות הרכבת, לעובדיהן ולנוסעים, ופועלת לשמירה על הסדר בתחנות, בקרונות ובתשתיות התחבורה.
בנוסף לשירותי הרכבת הארציים, המשטרה מופקדת גם על מערכות התחבורה העירוניות:
הרכבת התחתית של לונדון (London Underground)
הכוח מחולק לארבעה אגפים גאוגרפיים וליחידת מומחיות ארצית, בנוסף למטה הראשי בלונדון:
מטה כללי (Force Headquarters – FHQ) – המטה הכללי ממוקם בקמדן טאון, לונדון, והוא אחראי על ניהול כולל של פעילות המשטרה ועל הפעלת מחלקות מרכזיות כגון חקירות גדולות, מעבדות לזיהוי פלילי, יחידת מצלמות אבטחה (CCTV) ומשאבים תפעוליים אחרים.
אגף B – אגף זה אחראי על לונדון ודרום-מזרח אנגליה, הכוללים את רשתות הרכבת העמוסות ביותר בממלכה המאוחדת, לרבות הרכבת התחתית של לונדון ו־Docklands Light Railway.
אגף C – האגף הגדול ביותר, הכולל את אזורי הפניין, המידלנדס, דרום-מערב אנגליה ווילס, וכן מרכזי תחבורה עיקריים בערים ברמינגהאם, לידס ומנצ'סטר.
אגף D – אגף זה אחראי על סקוטלנד, ופועל בהתאם לחוק הסקוטי.
הוא כולל כוח קבוע של שוטרים ייעודיים לשיטור רשת הרכבות הסקוטית.
אגף E – אגף זה מהווה את יחידת הלחימה בטרור של המשטרה, הידוע בעבר בשם Specialist Operations.
היחידה כוללת בין היתר קצינים חמושים, יחידת כלבנים ויחידת תגובה מיוחדת (Specialist Response Unit), ומופקדת על התמודדות עם איומי טרור ועם מצבי חירום בתחבורה הציבורית.
משטרת משרד ההגנה היא כוח שיטור חמוש הפועל במסגרת משרד ההגנה של הממלכה המאוחדת.
הכוח מונה כ־2,900 שוטרים וכ־260 עובדים אזרחיים שאינם במדים.
המשטרה הוקמה מכוח חוק משטרת משרד ההגנה משנת 1987 (Ministry of Defence Police Act 1987), אשר הסמיך את מזכיר ההגנה להקים כוח שיטור ייעודי הנתון לפיקודו של מפקח כללי (Chief Constable).
מטה המשטרה ואתריה פרושים במוקדי פעילות ביטחוניים ברחבי בריטניה, ומרבית השוטרים מוסמכים כנושאי נשק – כך שרובם נושאים נשק חם באופן קבוע במסגרת תפקידם.
עיקר תפקידה של משטרת משרד ההגנה הוא שמירה חמושה על מתקנים, נכסים ואתרים קריטיים של מערכת הביטחון הבריטית.
לצד זאת, היא מפעילה מגוון רחב של יחידות ייעודיות.
המפקח הכללי הוא בעל סמכות מבצעית על כל כוחות ה־MDP, ואחראי להפעלתם, למשמעתם ולבקרת תפקודם.
פדרציית משטרת משרד ההגנה היא הגוף הייצוגי של שוטרי משטרת משרד ההגנה הבריטית (MDP), הפועל מכוח Ministry of Defence Police Act 1987. הפדרציה מייצגת את חבריה בעניינים הנוגעים לרווחה, תנאי שירות ויחסי עבודה, ומשמשת ערוץ הידברות רשמי בינם לבין משרד ההגנה.
הפדרציה פועלת באמצעות סניפים וועדות אזוריות ולאומיות, והיא גוף עצמאי שאינו תלוי בגופים חיצוניים למערכת המשטרתית.
היא רשאית לייצג שוטרים בהליכים משמעתיים ובערעורים, בדרך כלל באמצעות שוטרים אחרים מאותו כוח.
מזכיר ההגנה מוסמך להסדיר בתקנות את מבנה הפדרציה, דרכי בחירת נציגיה וניהול תקציביה, והתקנות נתונות לפיקוח פרלמנטרי.
הפדרציה איננה איגוד מקצועי אלא גוף ממלכתי בלתי מפלגתי, שמטרתו לשמור על זכויות השוטרים ועל מעמד המשטרה ככוח ביטחוני עצמאי במערכת ההגנה של בריטניה.
משי הוא סיב טבעי העשוי מחלבון שבו משתמשים בתעשיית הטקסטיל.
הסיב מופק מהפקעת של טוואי המשי.
השימוש במשי החל בסין כנראה כבר בשנת 6000 לפני הספירה.
עדויות כתובות מעידות על שימוש במשי בשנת 3000 לפני הספירה.
האגדה הסינית מייחסת את גילוי המשי לקיסרית הסינית לֵיי דְזוּ.
לפי האגדה, הקיסרית ישבה תחת עץ תות עם תה רותח ומהעץ צנח לתוך התה גולם, שנפתח בהשפעת חום התה.
בתוך הגולם שנפתח גילתה הקיסרית חוט חזק דיו לאריגה.
בתחילה הותר השימוש במשי רק עבור בגדי הקיסר.
מאוחר יותר נפוץ המשי בכל סין, ובהמשך בכל אסיה.
המשי הפך פופולרי מאוד בקרב העשירים, בכל מקום אליו הגיעו סוחרים סיניים.
העדויות הקדומות ביותר לסחר במשי הן ממצרים, משנת 1070 לפני הספירה.
במאות השנים שלאחר שנה זו הגיע המשי לצפון אפריקה ולאירופה, באמצעות דרך המשי.
המשי מופיע במקרא כמילה יחידאית, בספר יחזקאל: .
במשנה ובתלמוד מכונה המשי בשמות "כלך" ו"שיראין".
בניגוד לתפיסה המקובלת על תהליכי ייצור המשי, הסינים לא שמרו אותו בסוד.
למעשה, השלטון סיני עודד פיתוח של תעשיית המשי באזורים כבושים.
אך בפועל נוצר מונפול סיני, מכיוון שבני עמים אחרים לא ניסו ללמוד את תהליכי ייצור המשי.
מתיישבים סיניים הביאו את תעשיית המשי לקוריאה בשנת 200 לפנה"ס, ולהודו בשנת 300 לספירה.
במאה השישית ניתן צו מיוחד בנוגע לייצור המשי בידי יוסטיניאנוס הראשון בדבר התפשטות המלאכה, והוא מאשש את עובדת קיומם של בתי אריגה למשי בבריטוס ובצור, לבנון.
תעשיית המשי לא הגיעה לאירופה עד שנת 550 לספירה, על אף שהרומאים סחרו במשי.
על פי האגדה הבריחו את רזי הייצור לקונסטנטינופול שני נזירים פרסיים שעבדו עבור הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
הנזירים הבריחו את ביצי טוואי המשי בתוך מקלות-צליינים חלולים.
סוחרים ונציאנים נהגו לסחור במשי ועודדו גידול טוואי המשי באיטליה.
המשי האיטלקי היה פופולרי מאוד באירופה.
מלכי צרפת לואי האחד עשר ופרנסואה הראשון הזמינו מגדלי משי איטלקיים לצרפת, כדי שיפתחו תעשיית משי צרפתית באזור ליון.
מלך אנגליה, ג'יימס הראשון, הביא את גידול המשי למושבות באמריקה בשנת 1619. רק המתיישבים השייקרים בקנטקי אימצו את גידול המשי.
במאה ה-19 נעשה ניסיון נוסף לפתח תעשיית משי בארצות הברית בעיר פטרסון בניו ג'רזי, שהפכה למרכז ייצור המשי בארצות הברית, אף שעיקר המשי לארצות הברית יובא מיפן.
במלחמת העולם השנייה הופסק יבוא המשי מיפן לארצות הברית, ומחירי המשי עלו מאוד.
בעקבות זאת פותחו תחליפי משי מלאכותיים המיוצרים מליוסל, סיב צלולוזה.
משי טבעי מופק מפקעות של טוואי המשי.
כל פקעת עשויה מסיב שאורכו כקילומטר אחד ומשקלו כתשיעית גרם.
שמונה סיבים נשזרים יחדיו כדי ליצור חוט משי אחד.
כדי לפתוח את הסיבים במלואם מרתיחים את הפקעות במים כשהגלמים בתוכן (בעודם בחיים).
אם הפקעת בוקעת לפני כן, העש היוצא ממנה מפריש חומר שממס את הסיב וקורע אותו.
משי בצבע זהב מופק רק בעמק הברהמפוטרה, ונקרא "מוגה".
למשי מסוג זה יש אורך חיים ארוך – מעל 50 שנה, והוא נחשב ליקר בסוגי המשי.
מאחר שמקורו של המשי בהפרשות של זחל, נחשב המשי באסלאם חומר טמא, וכך למשל, אדם הלובש בגדים העשויים אך ורק ממשי אינו רשאי להתפלל את התפילות היומיות של האסלאם.
נוסף על השימושים בענפי הטקסטיל, משמש המשי לייצור מצנחים, צמיגי אופניים ושקי אבק שרפה לתותחים.
כמו כן משתמשים במשי לצרכים רפואיים כגון לשם תפרים בניתוחים ולצרכים קוסמטיים.
משיב הרוח (נוסד בשנת 1994) הוא כתב עת והוצאת ספרים לשירה יהודית-ישראלית, ועמותה הפועלת לקידום השירה בישראל.
כתב העת "משיב הרוח" הוקם בקיץ ה'תשנ"ד (1994) כדי למלא את החלל בתחום התרבותי והאומנותי בציבור הדתי לאומי (אף שמתפרסמות בו גם יצירות של משוררים שאינם דתיים).
המשוררים שמוליק קליין ונחום פצ'ניק צירפו ליוזמה את יורם ניסינוביץ ואיה סומך בגיליון השלישי הצטרפו אליעז כהן ונעמה שקד.
את הקבוצה ליוו משלב מוקדם שני משוררים מבוגרים יותר; טניה הדר ויוסף עוזר.
הגיליונות הראשונים יצאו במרווחי זמן גדולים, ורק כעבור כמה שנים החל כתב העת לצאת בצורה סדירה, הוא פרץ את גבולות המגזר הדתי וזכה להערכה ציבורית.
עם התבססות כתב העת החלו אנשיו בפרויקטים המיוחדים שלו ובפרט בכיתת השירה "מזמור", ובפסטיבל 'ימי אהבה לשירה'.
כיום כתב העת יוצא בין שלוש לארבע פעמים בשנה, כאשר בצוות הקבוע חברים אליעז כהן, יורם ניסינוביץ ושמוליק קליין, ומלבדם משתתפים בעריכה גם משוררים נוספים.
בין המשוררים המרכזיים ב"משיב הרוח", מלבד העורכים: נעמה שקד, סיון הר-שפי שמעון פוגל, אלחנן ניר, עמרי שרת, עמיחי חסון, בכל סרלואי, נחום פצ'ניק, הרב מנחם פרומן ויוסף עוזר.
המשורר והעורך דרור בורשטיין כתב על כתב העת:
בשנת 2013 זכה כתב העת בפרס היצירה בתחום הציונות מטעם שרת התרבות בקטגוריית הספרות, על היותו "מפעל קולקטיבי מרשים של משוררים ואמנים, חדשים וותיקים עם דגש על עמדה רליגיוזית, המקבלת מגע אסתטי ופואטי עם רגישות מיוחדת לשפה העברית לרבדיה".
כתב העת חבר באיגוד ההתחדשות היהודית "פנים".
מלבד כתב העת, מקיים "משיב הרוח" כמה פרויקטים בתחום השירה.
משנת 1996 נערך תחת חסות פסטיבל ספרותי שנתי בשם "ימי אהבה לשירה", המתקיים מאז ברציפות.
בפסטיבל משתתפים משוררי כתב העת ומשוררים ידועים אחרים ומוזיקאים, והוא נערך במתחם יד בן צבי בירושלים (ובעבר במתחם תיאטרון החאן).
בנוסף מפעיל כתב העת גם כיתת שירה (סדנה שנתית לכתיבה) תחת השם "מזמור", גם היא בירושלים, המהווה מקום לכותבים בראשית דרכם.
בחודש אלול מפעילים העורכים גם סדנה לשירי תפילה בשם שפתי תפתח שגם היא מקום למשוררים חדשים שאינם מוכרים.
ביולי 2022 ייסדה עמותת משיב הרוח יחד עם עיריית ירושלים ועם עמותת יוצרים זיכרון את "פרס זלדה" ע"ש המשוררת זלדה.
בקול קורא שפורסם, נקראו יוצרים ותיקים ויוצרים צעירים להגיש מועמדות לפרס.
בין הזוכים בפרס זלדה: חדוה הרכבי, ישראל דדון ודליה הרץ.
סביב המצודה התחוללה מערכה קשה טרם נכבשה במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר שנכבשהּ שונה שמה למצודת יואב על שמו של סא"ל יצחק דובנו, מפקד קיבוץ נגבה שנהרג בקרב על הקיבוץ, אשר כינויו המחתרתי בארגון הגנה היה "יואב".
על שמו נקראים מבצע יואב (השם המקורי היה "עשר המכות"), בין ה-15 ל-22 באוקטובר 1948 לפריצת הדרך אל הנגב המנותק, מועצה אזורית יואב (הוקמה בשנת 1952) וקיבוץ שדה יואב שנוסד בשנת 1966, סמוך למצודה, מהעבר הדרומי של הכביש.
עד לשנת 1982 שימשה המצודה בסיס של צה"ל וכיום היא בית חטיבת גבעתי לדורותיה.
הקמת המצודה והעברתה לידי המצרים
בשנת 1940, לאחר המרד הערבי הגדול ובהמלצת המומחה לענייני טרור סר צ'ארלס טגארט, הקימו הבריטים מצודות, שכונו מצודות טגארט, לשם שליטה בתוואי שטח חשובים, בצמתים ובנקודות מעבר.
שלב התכנון של בניין המשטרה הסתיים ב־15 בינואר 1940, אז הועברו השרטוטים המוסכמים לקבלן המבצע וסיום הבניה היה כשנה לאחר מכן.
תחנת המשטרה קיבלה בתחילה את השם "משטרת פלוג'ה", זאת בשל שם הגזרה אשר הוקמה המשטרה במרכזה, אך לאחר זמן קצר, שונה שמה של המשטרה ל "משטרת עיראק סווידאן" וזאת בשל הקרבה לכפר הערבי הסמוך נושא שם זה.
הבניין הוקם כמצודה שנועדה לשלוט מקרוב על הדרך החשובה שקישרה את ירושלים וההר עם עזה ובהמשך עם קהיר וכן על קבוצת כפרים ערביים ששכנו באזור: בית עפה, עיראק סווידאן, עיבדיס, סוואפיר אל ע'רביה, ג'וליס, כאוכבא ובית טימא.
את בניין המצודה הקימה חברה שבנתה שתי תחנות נוספות: משטרת בית ג'וברין ומשטרת הג'יפתליק.
בבנייה עצמה הועסקו חברי קיבוץ נגבה שהוקם שנה קודם לכן במרחק קצר מהאתר במסגרת פרויקט "חומה ומגדל".
החברים והחברות הועסקו בעבודות שונות,
מצודת עיראק סווידאן וגם הכפר הערבי הסמוך, נכללו בשטח המדינה הערבית של החלטת תוכנית החלוקה מכ"ט בנובמבר 1947, אך השטח עליה נבנתה המצודה היה בבעלות יהודית.
למרות הבעלות על הקרקע, פעלו הבריטים למסירת תחנת המשטרה לידי הכוחות הערבים שישבו בכפר מעבר לכביש.
הבריטים איישו את התחנת המשטרה עד 12 במאי 1948 – יומיים בלבד לפני סיום המנדט.
ביום זה השוטרים הבריטים יצאו מהתחנה בסמוך לשעה 18:00. כמה עשרות ערבים מהכפר הסמוך, הגיעו מצידה השני של תחנת המשטרה, נכנסו לבניין הראשי ותפסו עמדות.
כפריים אלו שמרו על תחנת המשטרה עד הגעת חיל המשלוח המצרי, שכבר היה בדרכו לעבר ישראל.
עם הגעתם לאחר מספר ימים למצודה, החלו להחזיק בה ובדרכים הסמוכות המקשרות בין אזורי הארץ.
האזור כולו נשלט בידי הצבא המצרי, במיוחד קיבוץ נגבה המרוחק כקילומטר מהמצודה.
זאת הייתה המציאות שהפכה את כיבוש המצודה למשימה עיקרית של צה"ל באזור.
נעשו 8 ניסיונות לכיבוש משטרת עיראק סווידאן, בהם נטלו חלק לוחמים מיחידות שונות.
לאחר 7 ניסיונות כושלים (5 של חטיבת גבעתי, ועוד שני ניסיונות של חטיבת הנגב) הצליחו חבלני גדוד 89 של חטיבה 8 לפרוץ לתוך מבנה המשטרה, מה שהוביל לכניעת הכוח המצרי שאייש את המצודה.
במסגרת תוכנית ד' של ארגון ההגנה, שהוכנה לקראת תום המנדט הבריטי, הוטל על חטיבת גבעתי בפיקודו של שמעון אבידן לתפוס את מצודות הטגארט ששכנו במרחב פעולתה מיד בצאת הבריטים מהן.
ב-17 באפריל 1948 השתלט גדוד 53 של החטיבה בפיקוד יצחק פונדק על משטרת קטרה, בסמוך לגדרה, באמצעות איומים בלבד.
פונדק ביקש להשתלט באותה הדרך גם על משטרת עיראק סווידאן אך נתקל בהתנגדות מפקד קיבוץ נגבה, יצחק דובנו, שנתמך על ידי אבידן.
ב-12 במאי העביר מפקד נגבה, יצחק דובנו, דיווח באמצעות מברק למפקד גדוד 53 של חטיבת גבעתי כי:
למחרת היום קיבל מפקד גדוד 53 ידיעה מהש"י לפיה אנשי הצבא המצרי עזבו את המשטרה ולתוכה נכנסו כפריים מהסביבה, ובשעות היום מחזיק בה כוח סמלי של 6 זקיפים.
ב-13 במאי במהלך מבצע ברק, לאחר כיבוש הכפרים ברייר וחוליקאת על ידי גדוד השני מחטיבת הנגב, הציע המג"ד, משה נצר, לנצל את ההזדמנות, להמשיך צפונה ולתקוף עם הגדוד את מצודת עיראק סווידאן.
עודד מסר, קצין האג"ם של חטיבת הנגב, לא נתן את האישור לפעולה.
בכך ייתכן שהוחמצה ההזדמנות לכבוש את המצודה טרם התבצר בה כוח מחיל המשלוח המצרי (1948).
בעוד רוב גדודי חטיבת גבעתי קבלו פקודה לעבור לאזור לטרון על מנת להשתתף במבצע מכבי ב', נותר גדוד 53 בדרום כדי להתארגן מחדש אחרי הקרב הלילי בבית דראס.
לאור מצבה של החטיבה והגדוד ולאור המידע המוטעה של הש"י שלח המג"ד, יצחק פונדק, מחלקת משוריינים אחת מגדוד 53, באור יום 14 במאי, לתפוס את בניין המשטרה.
התקפה חלשה זו נבלמה ללא קושי באש הכוח המצרי הניכר שישב במצודה.
בלילה שבין 18 ו-19 במאי נערך ניסיון שני לכיבוש המצודה, על ידי לוחמי חטיבת גבעתי מגדודים 53 ו-54. ההתקפה, שנערכה מכיוון צפון, נכשלה בשל תכנון לקוי שכן מתוך פלוגה א' התוקפת רק מחלקה אחת יועדה לפריצה והשאר לחסימה ואבטחת צירי הגישה.
פלוגה מגדוד 54 אבטחה את המעגל הרחוק יותר.
אש הרתק של המרגמות ושל המקלעים הבינוניים לא הצליח לשתק את אש המגנים, ומשהתקרבו הלוחמים לשטח המצודה, הופעלו מוקשי תאורה רבי עוצמה, שהביאו לאיבוד אלמנט ההפתעה.
לכן הוחלט להורות על נסיגתם.
בלילה שבין 21 ו-22 במאי נערך ניסיון שלישי לכיבוש המצודה, הפעם על ידי כוח מעורב שכלל גם את אנשי חטיבת גבעתי.
נקבעו 3 כוחות פריצה, אולם הם לא רוכזו למאמץ אחיד.
עם עלות השחר ניתנה הפקודה לסגת, היות שהתברר כי לכוח התוקף היו 40 פצועים ו-3 הרוגים.
בלילה שבין 10 ו-11 ביוני, שעות ספורות בטרם כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף, נערך ניסיון רביעי לכיבוש בניין המשטרה, על ידי לוחמי חטיבת הנגב.
הפעם ההתקפה הייתה מצפון, מכיוון קיבוץ נגבה.
בעת הקרב נתקלו הלוחמים בהתנגדות עזה, הן של הכוחות שאיישו את המצודה, והן של כוחות שהגיעו לסייע, לרבות שריוניות ומטוסים.
עם עלות השחר נסוג הכוח התוקף תוך כדי אבדות: הרוג ושני פצועים.
בלילה שבין 8 ו-9 ביולי, ערב סיום ההפוגה הראשונה, נערך צה"ל למבצע אנ-פאר (אנטי פארוק) בסדר כוחות דו-חטיבתי, שנועד לפרוץ אל הנגב הנצור.
במסגרת הניסיון החמישי הוטלה על חטיבת הנגב המשימה לכבוש את המצודה פעם נוספת.
ובעוד שחטיבת גבעתי תקפה מצפון וכבשה את הכפרים בית עפה ועיראק סווידאן, פלוגה מתוגברת של חטיבת הנגב תקפה את המצודה מדרום.
ההתקפה החלה באיחור רב, הכוח פרץ 4 גדרות תיל, ואז גילה גדר נוספת חמישית המקיפה את המצודה, עליה המודיעין לא ידע.
השחר שהחל לעלות טרם פריצת הגדר החמישית, הוביל לפקודה להסיג את הכוחות, על מנת לא להתעמת עם הכוחות המאיישים את המצודה באור יום.
אבדות הכוח התוקף: שלושה הרוגים ושני פצועים.
בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר, 3 ימים לאחר תחילת מבצע יואב, ערכה חטיבת גבעתי ניסיון נוסף לכיבוש מבנה המשטרה.
הלוחמים הצליחו אמנם לפרוץ 2 גדרות תיל, אך במאמציהם לפרוץ את הגדר השלישית נתקלו באש חזקה וכתוצאה מכך נסוגו.
על הסיבה לכישלון כתב מג"ד 51 יהודה ואלך:
זוג מטוסים של חיל האוויר יצא להפציץ את המצודה בשעות הצהריים המאוחרות של 20 באוקטובר.
המטוס הראשון, אשר הוטס על ידי ליאונרד פיצ'ט, הצליח להנחית את פצצותיו על מתחם המשטרה ואילו למטוס השני הייתה בעיה בשחרור הפצצות.
עם הגעתם למתחם המשטרה נפתחה על שני המטוסים אש נ"מ חזקה, ממנה נפגע מטוסו של שנחת נחיתת אונס בשטח שהיה בשליטת הכוחות המצריים.
צה"ל איתר מאוחר יותר את גופתו של פיצ'ט, ואילו שני אנשי הצוות האחרים במטוס נעדרים עד היום והוכרזו כחללים.
נוסף לאלה, אבדות 'גבעתי' היו שני הרוגים וששה פצועים.
ההתקפה ה-7 תוכננה בקפדנות לאחר לימוד מדוקדק של מודיעין ובכלל זה חקירת שבויים ופענוח מסמכי אויב.
יומיים לאחר כישלון הניסיון השישי, בלילה שבין 21 ל-22 באוקטובר ניסה גדוד 51 של גבעתי לפרוץ אל בניין המשטרה, תוך שימוש בלהביורים מותקנים על גבי משוריינים, שכונו "פרעושים".
הכוח הפורץ הצליח להבקיע שתיים מתוך חמש גדרות התיל והתקרב עד למרחק של 50 מטר מדרום למצודה, אך התקדמותו נבלמה בשל אש חזקה בה נתקלו מתוך בונקר מאויש (מיצדית) שהוצב חיצונית למצודה.
מפקד המחלקה של הכוח הפורץ הטיל על החוליה של טר"ש בן ציון ליטנר להסתער על הבונקר.
החוליה נשארה מרותקת לקרקע באש החזקה והבלתי פוסקת ורק בן ציון ליטנר קם הסתער קדימה עם רימונים ושיתק את מקור האש.
במהלך הסתערותו הותקף ליטנר בסכינים ונפצע אנושות.
על הגבורה שגילה בעת הסתערותו קיבל ליטנר את אות גיבור ישראל.
חוסר התיאום בין הכוחות הביא לכך שבעוד שההתקפה של פלוגה ג' עצמה נעצרה מבלי לפרוץ את גדרות התיל, הצליח יוסף עדוי, שהתנדב לנהוג במשוריין עמוס בחומר נפץ, להגיע עד למרחק של 30 מטרים מן המצודה.
אולם אז נפגע מפגז נ"ט שנורה על המשוריין בו נסע, מכיוון הכפרים עיראק סווידאן או בית עפה, מתותח 6 ליטראות וגרם לפיצוץ חומר הנפץ.
פיצוץ המשוריין הביא לפריצת גדרות התיל ואפשר לכוח התוקף לחדור דרך הפרצה ולהגיע אל הקיר המערבי של המצודה, אולם בשל אור היום הוחלט לסגת ולא לנצל את המצב שנוצר כדי להסתער על מבנה המשטרה.
בקרב זה היו לגדוד 51 של גבעתי 5 הרוגים ו-26 פצועים.
ב-22 באוקטובר, בתום 'מבצע יואב' הצליחו כוחות צה"ל להשתלט על שטחים נרחבים בנגב ופרצו את הדרך לבאר שבע.
כיבוש משלטי חוליקאת ומרחב בית ג'יברין, על ידי חטיבת גבעתי וחטיבה 8, השאיר את החטיבה הרביעית בפיקודו של הקולונל הסודאני סייד טהא, נצורה במובלעת סביב הכפרים אל פאלוג'ה, עיראק אל-מנשייה ומרחב עיראק סווידאן, שקיבלה את השם כיס פלוג'ה.
כיתור החטיבה הרביעית היקשה, הלכה למעשה, על החשת התגבורת המצרית לנצורים מבחוץ.
ב-9 בנובמבר התקיפה את המצודה חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה.
מתקפה זו קיבלה את השם מבצע שמונה.
ניתוח מהלכי הניסיונות הקודמים לכיבוש המצודה הביאו את יצחק שדה למסקנה כי כל שבעת הניסיונות הקודמים נחלו כישלון מפני שהכוחות התוקפים לא ניסו תחילה לשתק את אש האויב ולהשמיד את מקורותיה, ככל הנראה בעקבות היעדר האמצעים הדרושים לשם כך בקרב חטיבות גבעתי והנגב.
יצחק שדה, שאול יפה, סגן מפקד החטיבה ועודד מסר, אחד מהקצינים הבכירים בחטיבה ביקשו לתקוף את מבנה המשטרה באמצעות טנקים וזחל"מים, אולם רוב דרכי הגישה היו חשופות לאש תותחי הנ"ט בקוטר של 57 מ"מ.
לאחר ניתוח פני השטח הצליחו שדה וקציני המטה שלו למצוא דרך גישה למצודה מכיוון צפון-מערב.
יתרונה הגדול של דרך זו היה בכך שלא הייתה גלויה כלל לכפרים עיראק סווידאן ובית עפה, בהם הוצבו תותחי הנ"ט (זאת משום שמצודת הטגארט חצצה בין שני הכפרים והדרך).
בנוסף לכך החליט שדה כי ההתקפה המשוריינת על המצודה תתחיל, מכיוון צפון-מערב לקראת השקיעה, שכן בזמן זה השמש השוקעת תסנוור את עיני המגנים המצרים במצודה ותקשה עליהם לבלום את ההתקפה.
לפי תכנונו המקורי של שדה, ההתקפה תתחיל בהפגזה ארטילרית של גדוד 88 הן על המצודה והן על הכפרים עיראק סווידאן ובית עפה, ובהפעלת כוח ההטעיה והרתק על שני הכפרים כדי למנוע כל אפשרות לתגבור הכוחות המצריים במצודה.
לאחר מכן, בשעות אחר הצהריים, תתחיל לנוע פלוגה א' מגדוד 89, שחייליה נמנו עם יוצאי הלח"י, בפיקודו של יעקב גרנק, מלווה בטנקים מגדוד 82 בפיקודו של דב צסיס, אל עבר היעד.
יחידות הקומנדו והשריון ינועו בשני גלים מכיוון צפון-מערב, בחסות השמש השוקעת, ויפרצו לתוך מבנה המשטרה.
במקרה של כישלון ההתקפה תופעל גם העתודה החטיבתית.
בשעה 14:00 הורה יצחק שדה על תחילת הפגזה ארטילרית של משטרת עיראק סווידאן וכן של הכפרים עיראק סווידאן ובית עפה.
לשם כך פקד על גדוד המרגמות החטיבתי, גדוד 88, להפעיל את מרגמותיו ותותחיו.
שדה אף ציין כי ההפגזה המאסיבית גרמה למספר חיילי אויב לנטוש את המצודה ולברוח לכיוון הכפר עיראק סווידאן.
בשעה 15:47, בעקבות ההפגזה הארטילרית, הופל הדגל המצרי אשר הונף מעל מבנה המשטרה.
הפלת הדגל הובילה להעלאת המוראל בין שורות הלוחמים ולשמחה גדולה בקרב מפקדי חטיבה 8 וחברי קיבוץ נגבה, אשר צפו בהתקפה.
את רגשות השמחה בעקבות נפילת הדגל המצרי ניתן למצוא ברישומיו של שדה:
טנקי גדוד 82, מלווים בחיילי וחבלני פלוגה א' מגדוד 89, חמושים בפצצות בונגלור, הצליחו לפרוץ את גדרות התיל ולהגיע אל קירות המצודה.
חבלני פלוגה א' מגדוד 89 הפעילו את חומר הנפץ שהיה ברשותם ובכך הצליחו לפרוץ פרצה בקיר המערבי של מבנה המשטרה.
מיד עם הפתח הפרצה בקיר פרצו פנימה כיתת לוחמים מהגדוד והוציאו החוצה את לוחמי הצבא המצרי.
כיבוש משטרת עיראק סווידאן גרם לנסיגת הצבא המצרי מהכפרים עיראק סווידאן ובית עפה ולצמצום כיס פלוג'ה למרחב הכפרים פאלוג'ה ועיראק אל-מנשייה בלבד.
כיבוש מרחב שני הכפרים על ידי חטיבה 8 הוריד את האיום המתמשך מעל היישובים היהודיים הסמוכים, ובפרט מקיבוץ נגבה, אשר סבל במשך תקופה ממושכת מהפגזות ארטילריות.
את החשיבות הרבה שראו תושבי נגבה בכיבוש המצודה ניתן לייחס למעמד הענקת הדגל המצרי על ידי יצחק שדה, ב-13 בנובמבר, לתושבי הקיבוץ, אשר הונף מעל מבנה המשטרה ונלקח בתום המבצע.
במהלך הענקת הדגל אמר יצחק שדה:
בתום כיבוש המצודה נפל לידי צה"ל נשק מצרי שכלל: 4 מקלעים, 2 מרגמות ומספר מטולי פיאט.
אבדות המצרים: כ-25 הרוגים ו-78 שבויים.
במהלך ההתקפה לא ספגה החטיבה הרוגים ופצועים, אולם במהלך פעולת ההטעיה והרתק נהרגו 6 מלוחמי גדוד 89 ו-14 נוספים נפצעו בעקבות פגיעת פגזי נ"ט, אשר ירו תותחי ה-6 ליטראות מתוך הכפר עיראק סווידאן, בזחל"מי הכוח.
טוראי סימן-טוב גנה, לוחם כוח ההטעיה והרתק מגדוד 82, המשיך להילחם, לחלץ ולטפל בפצועים רבים למרות פציעה קשה שספג בשתי רגליו מפגז נ"ט שפגע בזח"לם בו נהג במהלך קרב.
על כך קיבל מאוחר יותר את עיטור הגבורה.
לאחר כיבושה של משטרת עיראק סווידאן הוסב שמה ל"מצודת יואב" על שם יצחק דובנו מפקד נגבה, שכינויו בארגון ההגנה היה "יואב", אשר נפל בהפצצת מטוסים מצרית אשר הקדימה את המתקפה המצרית על הקיבוץ.
למרות היות המצודה מבנה של המשטרה, לא היה ברור למי הוא שייך:
משטרת ישראל התנערה מהבעלות בטענה שהמבנה לא הועבר לידיה על ידי צה"ל שכבש המצודה.
המשטרה הדגישה שהבניין אינו ברשות המשטרה, והמשטרה אינה שומרת על המבנה הנטוש
ביקורת של מחלקת העבודות הציבוריות, האחראית על תחזוקת בנייני הממשלה השונים העלתה שאינו כשיר לפעילות.
דווח כי המבנה כולו הרוס מפגזים ומפוצץ במקומות רבים.
כמו כן החלונות והדלתות כבר אינן קיימות במבנה ובנוסף, נשדדה כל מערכת האינסטלציה והחשמל של בניין המשטרה.
לבקשת צה"ל, בשנת 1952 הועברו תוכניות המבנה ממע"צ למטרת שיקום והוספת קומה שנייה למבנה.
העברת התוכניות אושרה בתנאי שעבודות ההרחבה יבוצעו בהתאם לסגנון הארכיטקטורה של הבניין הקיים.
בשנת 1956 החלו עבודות התיקונים של מבנה המשטרה.
המבנה שוקם והפך לבסיס צבאי פעיל כיחידת הכנה מרחבית ומחסנים לחיל האוויר עד לשנת 1983.
בהמשך, ב-1982 הוקמה מחדש חטיבת גבעתי והוחלט על הקמת "בית חטיבת גבעתי" במשטרת עיראק סווידאן.
היחידות השונות פונו מהבניין והמתחם כולו עבר לידי חטיבת גבעתי.
בשנת 1992 הוקם המוזיאון החטיבתי הפתוח לקהל הרחב.
בקומה השנייה נמצא אתר זיכרון לסיירת שקד אשר פעלה בדרום מסוף שנות החמישים ועד לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ברחבת המוזיאון הוקמה אנדרטה על ידי האדריכל יחיאל ערד ובה קבועים סמלי יחידות החטיבה כיום.
בשנת 1965 צולם במצודה סרט הקולנוע Cast a Giant Shadow (הטל צל ענק) על חייו של קולונל דוד מרכוס, עם קירק דאגלס והופעות אורח של פרנק סינטרה, יול ברינר וג'ון וויין כולל סצנה בהשתתפות 800 חיילי צה"ל.
בהתחלת שנות ה-2000 הוקם במקום "בית חם" לחיילים בודדים, ביוזמת ותרומת גיטה שרובר.
בין השנים 2006–2017 (מחזורים י'-כ') פעלה במצודה המכינה הקדם צבאית למנהיגות חברתית 'נחשון'.
משטרת תל אביב הייתה משטרה עירונית שפעלה כמשטרה עצמאית למחצה בעיר תל אביב בתקופת המנדט הבריטי, החל משנת 1921 ועד 1932, כאשר סופחה למשטרת המנדט.
תל אביב הוקמה בשנת 1909, כשכונה עצמאית של יפו, שנקראה "אחוזת בית".
היא התפתחה במהירות בשנותיה הראשונות, ואף על פי שתושביה גורשו על ידי השלטונות הטורקיים במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא התאוששה במהירות אחרי כיבוש הארץ בידי הבריטיים.
בחודש מאי 1921 התחוללו פרעות תרפ"א,, במהלכן התחולל טבח ביהודים ביפו, ונעשה ניסיון מצד הפורעים, להסתער לעבר תל אביב.
לוחמים מהגדוד העברי, שישבו במחנה ספרנד (צריפין), והמתינו לפקודה להקמת כוח הגנה מקומי מטעם ממשלת המנדט, בו היו אמורים לשמש כסגל פיקוד, נטלו את נשקיהם, ונסעו ליפו כדי למנוע מההתפרעויות להגיע לאזור תל אביב.
בתל אביב עצמה אורגנה במהירות הגנה עצמית למקרה הצורך, בפיקודם של תושבים שהיו חיילים משוחררים מהגדודים העבריים.
הגעת החיילים סייעה בהשקטת האזור, אך הבריטים כעס על היוזמה הפרטית של החיילים היהודים, הודיעו על ביטול התכנית להקמת כוח ההגנה המתוכנן והפסיקו את שירותם של כלל החיילים שנותרו בגדוד.
במקום הגדוד הוקמה ז'נדרמריה מקומית בפיקוד בריטי, שרבע מאנשיה היו יהודים שפוזרו בין הפלוגות השונות.
היישוב היהודי מחה על מה שראה כהפרת הבטחה בעקבות הפרעות, וכפיצוי עשו הבריטים שני צעדים שנגעו לעיר תל אביב:
אישרו את ניתוקה מיפו והפיכתה לרשות מקומית עצמאית.
למשטרה זו גויסו צעירים ממשוחררי הגדודים העבריים ובראשם עמד בוגר של גימנסיה הרצליה, חיים אלפרין.
תחנת המשטרה הראשונה נפתחה בבית ויזר שברחוב ליליינבלום ובשנים 1933–1948 ברחוב השחר מס' 5. הבניין נהרס עם הקמת מגדל שלום.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום.
מדי משטרת תל אביב היו זהים למדי שוטרי משטרת המנדט, אך המשטרה העירונית קיבלה אישור חריג מהבריטים, לחבוש כובעי מצחייה, בשעה שכל שאר השוטרים הלא-בריטיים בארץ, חויבו לחבוש קולפאק (כובע צמר צ'רקסי).
בקיץ 1929 התחוללו מאורעות תרפ"ט, במהלכם נרצחו 133 יהודים.
משטרת המנדט כשלה בהתמודדות עם הפורעים ובעקבות האירועים הגיע לארץ מומחה בריטי בתחום השיטור הקולוניאלי, סר הרברט דאוביגין, שהיה המפקח הכללי של המשטרה בציילון.
הוא המליץ על שינויים ארגוניים ומבניים במשטרה ואחד מהם היה הכפפתה המלאה והמוחלטת של משטרת עיריית תל אביב למשטרת המנדט.
המפקח הכללי שהגיע לארץ כדי ליישם את המלצות דוביגין, רוי ספייסר, פעל במרץ ליישום ההמלצות, כשהוא נתקל בהתנגדות מצידם של ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח ומנהל המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, חיים ארלוזורוב.
העדר התיאום, שבמידה רבה נבע מעוינות ההדדית בין ארלוזורוב לרוקח, הקשה על יצירת קו אחיד מול שלטונות המנדט, אשר בסוף 1931, הכריעו סופית בעניין זה.
קושי שעמו התמודדה המשטרה בתל אביב, ושיסודו בעוינות בין הזרמים השונים בציונות, היה התמודדות המשטרה עם הפגנות ומחאות של מפלגות הפועלים.
ב-1 במאי 1925 התקיימה תהלוכה של מפלגות הפועלים, שלטענת המשטרה חרגה ממה שהוסכם עליו.
לשוטרים ניתנה הוראה לפזר את התהלוכה, ומפלגות הפועלים טענו שהופעל כוח רב, שנבע מגישתה העוינת של העירייה שבראשה עמדו אנשי מפלגת הציונים הכלליים, יריביהם של מפלגות השמאל.
המפקחים הכלליים של משטרת המנדט לא אהבו את מה שראו כיצור כלאיים, שכפיפותו למשטרה אינה מלאה, שהמשמעת המוטל עליו, לדוגמה בנושא הכובע, שונה משל שאר היחידות, ושבניהולו יש מעורבות משמעותית של גוף אזרחי לא-בריטי.
מפעם לפעם, במהלך שנות העשרים, עלו תביעות שונות לרה-ארגון של משטרת עיריית תל אביב, ולהכללתה במסגרת משטרת המנדט, אך הנהגת העירייה והנהגת היישוב פעלו באופן נמרץ לסיכול כוונות אלה.
ברחוב הרכבת פינת רחוב לבונטין הוקם בשנת 1937 בניין בסגנון באוהאוס בו פעלה תחנת משטרה בה הוקם מאוחר יותר המטה הארצי של משטרת ישראל וכיום הבניין משומר, משופץ ומשמש לצרכים אחרים.
המשטרה גדלה במהירות, במקביל לצמיחתה המהירה של העיר, מספר תושבי העיר גדל בתוך חמש שנים, מאלפיים לכ-35,000 נפש ומספר השוטרים בעיר גדל מ-13 בשנת 1921 (קצין, סמל, סמל-שני ועשרה שוטרים) ל-74 בשנת 1925 (קצין, סמל, סמל-שני ו-71 שוטרים).
במשטרת תל אביב היו חמש מחלקות:
מחלקת התנועה – עסקה בפיקוח על תנועת כלי הרכב הממונעים והלא ממונעים ותנועת בהמות רכיבה.
מחלקת החקירות – עסקה בחקירת תלונות, חיפוש פושעים והגשת תביעות.
מחלקת שמירת הלילה – עסקה בשמירה במהלך הלילות ובפיקוח על התאורה החשמלית.
מחלקת הביטחון הציבורי הכללי – שוטרי המחלקה הזאת איישו את נקודות המשטרה הקבועות.
מחלקת הפיקוח – עסקה בפיקוח על קיום חוקי העזר העירוניים.
בנוסף למחלקות אלה, במשטרת תל אביב הייתה תזמורת בת 20 נגנים.
משטרת תל אביב שויכה לדיוויזיה K של המחוז הדרומי של משטרת המנדט.
משטרת סנקט פטרבורג או רשמית המינהל לענייני פנים של העיר סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד היא גוף אכיפת החוק העיקרי בתחומי העיר סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד ומהווה אחד מגופי המשטרה הוותיקים ברוסיה.
כ-20,000 שוטרים משרתים במשטרת העיר.
מטה המשטרה ממוקם בבניין האקדמיה לתעשייה קלה בשדרת סובורוב 50 בסנקט פטרבורג.
בעבר, מטה המשטרה היה ממוקם ברחוב גורוחובאיה 2 בעיר (כיום מוזיאון המשטרות הפוליטיות).
מפקד המשטרה מתמנה על ידי נשיא רוסיה על בסיס המלצת משרד הפנים.
עם שטח שיפוט בגודל 85,939 ק"מ רבוע ואחריות על אוכלוסייה בת כ-6 מיליון איש, זהו אחד מגופי המשטרה הגדולים ברוסיה.
המשטרה הוקמה על ידי פיוטר הגדול ב-7 ביוני 1718 בתור המשטרה הראשית של סנקט פטרבורג, כאשר למפקד משטרת סנקט פטרבורג הראשון מונה יהודי מומר בשם אנטון דיווער.
תחת פיקודו המשטרה הקימה שירותי כיבוי אש והייתה אחראית לשלל תפקידים שלא היו חלק מתפקידי המשטרה.
ב-1721 הופיעו פנסים וספסלים במקומות ציבוריים בעיר.
עם הזמן התמקדה המשטרה בשיטור בלבד.
בשנת 1866 הוקמה מחלקה פלילית ובשנת 1867 מחלקת שיטור על נהרות העיר.
בתקופה זו ניהל את המשטרה האובר-פוליצמייסטר.
בשנת 1915 המשטרה בהובלת ולדימיר פיליפוב סיימה חקירה בנושא רוצח סדרתי הראשון בתחומי האימפריה.
בתקופה הסובייטית המשטרה הפטרבורגית סבלה רבות מנחת זרועם של השלטונות, ורבים ממפקדיה הוגלו לסיביר בתקופת הטיהורים של סטלין.
עם נפילת ברית המועצות, סבלה המשטרה - כמו משטרות אחרות במדינה - מחוסר מימון מספיק, שהביא לעלייה ברמת השחיתות בארגוני אכיפת החוק.
הדבר התבטא בחוסר יכולתם של השוטרים לאכוף את חוקי הייבוא בנמל סנקט פטרבורג, שהיווה את שער הכניסה לסחורות רבות שהועברו על ידי המאפיה הרוסית.
עד לתחילת המאה ה-21 רכבי VAZ-2106 שימשו כדגמי ניידות עיקריות.
אך מאז עברה המשטרה להתנייד ברכבי סקודה, מרצדס בנץ, פורד פוקוס, לאדה וסטה ולאדה לרגוס מודרניים.
ברפורמה משנת 2010 נערכו כמה שינויים בארגוני אכיפת החוק, אך אלה השפיעו מעט מאוד על אופן תפקודה של המשטרה העירונית.
בנוסף למשרדים אזוריים האחראים על אזורים שונים בעיר ובמחוז לנינגרד, למשטרה קיימות גם מחלקות מטה:
מחלקת משפטים - אחראית להגנה משפטית על השוטרים
המחלקה לפיקוח ממלכתי על ביטחון תנועת הדרכים - זהו גוף משטרת התנועה.
המרכז לעבודות רישוי - הענקת רישיונות לרכבים ותעודות רישוי
המחלקה לביטחון כלכלי ומאבק בשחיתות - אחראית ללוחמה בפשעי כלכלה ומאבק בשחיתות בתוככי המשטרה
המחלקה הפלילית - הבולשת הפטרבורגית, אחראית לחקירת פשעים חמורים
המחלקה לאבטחת מתקנים - אחראית לאבטחת מתקני ממשל, בניינים ותשתיות
מחלקת חקירות ראשית - גוף החקירות העיקרי
מחלקת ביטחון פנים - המחלקה לחקירת שוטרים
מחלקת ביטחון בתחבורה - אבטחת תשתיות התחבורה
המחלקה לשליטה בסמים - יורשת אגף סנקט פטרבורג של פסק"ן.
עוסקת במלחמה בסמים לא חוקיים
המחלקה לענייני הגירה - לוחמה בהגירה לא חוקית
מרכז המידע - דוברות המשטרה
המרכז ללוחמה בקיצונית - לוחמה בפשיעה מאורגנת ובטרור
המרכז לקרימינליסטיקה מומחית - שמה הרשמי של מעבדת הזיהוי הפלילי
המינהל הראשי להבטחת ביטחון הציבור וליחסים עם גופי הממשל הפדרלי - אחראית על שירות הסיור המשטרתי
+מאז 1990שםתקופת כהונההערות1ארקדי קרמארב1990—1994לימים חבר האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג2יורי לוסקוטוב1994—19963אנטולי פונידלקו1996—19983ויקטור ולאסוב19994וניאמין פטוחוב1999—20025מיכאיל ואניצ'קין2002—2006לימים סגן שר הפנים6ולדיסלב פיאוטרובסקי2006—2011לימים נשיא פדרציית הטאקוונדו של סנקט פטרבורג7מיכאיל סוחודולסקי2011—20128סרגיי אומנוב2012—2019לימים עוזר שר הפנים9רומן פלוגין2019—
כאחת מכוחות המשטרה הגדולים במדינה היא הופיעה במגוון רומנים, סדרות וסרטים מקומיים:
פטרבורג העבריינית, סדרת ספרי פשע אודות משטרת העיר ומאבקה בפשע המאורגן, מאת אנדריי קונסטנטינוב
פטרבורג העבריינית (Бандитский Петербург), סדרת טלוויזיה המגוללת את מלחמתה של המשטרה המקומית בארגוני פשע מאורגן בעיר בשנות ה-90 של המאה ה-20.
ליטייני 4 (Литейный, 4), סדרה המתמקדת ביחידה מיוחדת הממוקמת בשדרות ליטייני בעיר.
שם הסדרה גם מרמז על הבית הגדול בליטייני, המשמש כמטה שירותי ביטחון הפנים.
כוח קטלני (Убойная сила), סדרה בכיכובו של קונסטנטין חבנסקי המגוללת את אופן עבודתה של משטרת העיר.
רחובות הפנסים השבורים (Улицы разбитых фонарей) שודרה במשך 15 ו-433 פרקים, משנת 1998 עד 2014, אודות שוטרי משטרת העיר.
Хроники убойного отдела), סדרה על משטרת סנקט פטרבורג ששודרה ברשת רוסיה-1 מנובמבר 2004.
הגשר, עיבוד אסטוני-רוסי לסדרה שוודית ובו מסופר על שיתוף הפעולה בין משטרת סנקט פטרבורג למשטרת אסטוניה בחקירת רצח בגבול שתי המדינות.
טרילוגיית הספרים על בלש משטרת העיר איוואן פוטילין מאת לאוניד יוזפוביץ': "בית הנשפים", "חליפת ארלקינו" ו"נסיך הרוח".
בלש המשטרה הפטרבורגית, מהווה עיבוד לספריו של יוזפוביץ'
הבלש פוטילין, עיבוד לספרים אודות חקירותיו של פוטילין כחוקר במשטרת פטרבורג.
סודות החקירה, סדרה אודות חוקרת ועדת החקירות הפדרלית המשתפת פעולה עם משטרת העיר
הפשע סדרת טלוויזיה רוסית המהווה עיבוד לסדרה הדנית Forbrydelsen, שעובדה גם לטלוויזיה האמריקאית בשם "ההריגה" ומגוללת את סיפורה של חוקרת במשטרת פטרבורג.
קלים, סדרת פשע המתרחשת בסנקט פטרבורג.
מהווה עיבוד רוסי לסדרה לות'ר.
מאה שנות נסיעה, המתרחשת בסנקט פטרבורג מתארת את חקירת רצח אוצר מוזיאון שמובילה את החוקרים לשחזר אירועים מתחילת המאה ה-20.
התשיעית, סרט בלשי היסטורי אודות סנקט פטרבורג של המאה ה-19 כששוטריה חוקרים סדרת רציחות מסתוריות.
מייג'ור גרום, רומן גרפי שגיבורו הוא חוקר מבריק במשטרת סנקט פטרבורג.
מייג'ור גרום ומייג'ור גרום: רופא המגפה, עיבודים לרומן הגרפי.
נבסקי, סדרת טלוויזיה משטרתית שמתרחשת בסנקט פטרבורג.
יישום, סדרת טלוויזיה משטרתית שמתרחשת בסנקט פטרבורג ומגוללת את קורותיהם של שוטרי העיר.
משטרת עיראק הוא ארגון אכיפת חוק לאומי עיראקי שהוקם ב-15 באוגוסט 2004 תחת השם המשטרה המיוחדת.
הארגון הוקם על מנת לתת מענה מהיר לכל התנגדות עממית ומהומות המוניות, שמחייבים בשימוש בכוחות מתוגברים, אולם מבלי לערב את הצבא.
הארגון הוא ארגון אכיפת חוק שמטרתו לייעל את שיתופי הפעולה בין הצבא למשטרה ומתערב במבצעי לוחמה בטרור בעת שהמשטרה העיראקית אינה מצליחה בכך.
הארגון כפוף למשרד הפנים העיראקי תחת פיקוד המשטרה הפדרלית של משרד הפנים.
למשטרת עיראק הנוכחית יש קשרים עם שירות המשטרה העיראקי שלפני המלחמה והיה קיים מאז ינואר 1922 ושימש את משטר הבעת' ככלי דיכוי.
שירות המשטרה תחת משטר סדאם חוסיין היה מקצועי ולכן, כוחותיו נותרו מגובשים ושימשו מכשיר שימושי גם לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק.
עם ארגונה מחדש, לאחר סיום המלחמה, המשטרה נועדה להוות בסיס למשטרה של עיראק החדשה, אולם ההתקוממות האזרחית גרמה לנטישת פרויקט זה והמשטרה הצבאית ערכה אימוני חירום ונטלה את מרבית סמכויות המשטרה האזרחית המפורקת.
בעוד בדרום המדינה החלו הכוחות הבריטיים להקים כוחות משטרה מקומיים בתיאום עם מנהיגים דתיים שיעים.
בצפון עיראק, כוחות הביטחון הכורדים לא חוו שום הפרעה ובמוסול נשכרו אלף שוטרים לשעבר על ידי האלוף דייוויד פטראוס על מנת לשמור על הסדר הציבורי באזור.
רשות הקואליציה עבדה עם משרד הפנים העיראקי במטרה לטהר את הארגון מאנשי הבעת' (7,000 שוטרים פוטרו על ידי ברנרד קריק רק בבגדד) כדי להקים כוחות משטרה חדשים.
בארבעת החודשים הראשונים הושק קורס ההכשרה הראשון והוכשרו למעלה מ-4,000 קצינים.
בשנת 2003 גיוס המועמדים היה בעיקר חיילים ושוטרים לשעבר ששירתו תחת שלטון הבעת'.
בסוף 2003 מצבת כוח האדם של משטרת עיראק עמדה על 50,000 שוטרים.
הכוח הקבוע שהוטל עליו לבצע סיורים ביטחוניים בכל ערי עיראק, להגיב לתקריות ולהתמודד עם כל פרצות האבטחה בתוך הערים.
ארגון צבאי-למחצה שמטרתו לגשר על הפער בין המשטרה לצבא.
מגיבה לתקריות החורגות מיכולות המשטרה, אך הן אינן רציניות מספיק כדי להעסיק את הצבא העיראקי בתקריות מקומיות.
המשטרה הפדרלית הוקמה מתוך המשטרה המיוחדת ב-15 באוגוסט 2004 כדי לספק יכולת לתגובה מהירה לאומית למרידות, מרי אזרחי רחב היקף ומהומות.
השם שונה למשטרה הלאומית העיראקית ב-30 במרץ 2006. ב-1 באוגוסט 2009 חזר לשם "המשטרה הפדרלית".
מורכבים משאר הארגונים התומכים ובראשם שירות ביטחון הגבולות, האחראי לאבטחת הגבול העיראקי.
האחראי על הסדר בבתי הכלא.
אחראי להגנה על מבנים בבעלות ממשלת עיראק.
אחת מיחידות העלית העיראקיות במשרד הפנים.
מנהל המשטרה להגנת העתיקות והמורשת.
אחת המחלקות של משרד הפנים וסוכנויותיו המתמחות בפיקוח על הגנה על מוזיאונים ואתרי ארכאולוגיה ומורשת, צמצום הגניבה וההברחות של עתיקות והסגרת עבריינים לרשות השופטת, הבטחת הגנה על משימות חפירה מקומיות ובינלאומיות.
מנהל לוחמה בטרור ופשע מאורגן.
חוקר ומזהה פשעים מאורגנים ונלחם במחבלים, עוצר עבריינים ואוסף נגדם ראיות על מנת להפנותם לבתי המשפט המוסמכים.
המנהל להגנה על משפחה וילדים.
נועד לאכוף חוקי זכויות המשפחה, בעיקר נשים וילדים, שהובטחו על ידי החוקה העיראקית 2005 בסעיפים (15,14, 30,29).
עוסק בהתמודדות עם חומרי נפץ, סילוקם וניטרולם.
יחידת המשטרה האזרחית או הצבאית, שתפקידה לדכא מהומות.
משטרת קוסובו (באלבנית: Policia e Kosovës; בסרבית: Kosovska Policija) היא המשטרה הלאומית של קוסובו מאז 1999 ובעלת מעמד רשמי מאז שנת 2008. המשטרה כפופה למשרד הפנים של קוסובו האחראי על כוחות השיטור במדינה.
מפקד המשטרה הנוכחי רשאט מאליקי.
מ-1999 ועד הכרזת העצמאות של קוסובו בשנת 2008 היה הארגון לחלק ממשטרת משימת הניהול הזמני של האו"ם בקוסובו ומהחל מ-2008 זוהי סוכנות ממשלתית לשיטור.
מאז ה-21 בינואר 2002 המשטרה מתפעלת את יחידת האבטחה, האחראית לאבטחת אישים בכירים בקוסובו והיא כוללת בתוכה גם את היחידה המהירה לתגובה מהירה - המקבילה הקוסוברית לימ"מ.
היחידה המבצעית המיוחדת של משטרת קוסובו היא יחידה K-9 שקציניה מתאמנים בבריטניה והיא עוסקת במאבק בשחיתות הציבורית ומבצעי אכיפה חשאיים בהוראות מפקד המשטרה.
תרנגול משי הוא גזע תרנגול מבוית.
המאפיין העיקרי של גזע המשי הוא ניצוי רך כשל פלומת אפרוח.
רכות זו מזכירה רכות של בד משי, ומכאן שמו.
התיעוד הכתוב המוקדם ביותר הידוע של תרנגול משי מגיע מכתביו של מרקו פולו, אשר במהלך מסעותיו באסיה במאה ה-13 תיאר תרנגול פרוותי.
אין בנמצא מידע מדויק על מקום מוצאו של גזע המשי, אך מספר כתובים מצביעים על סין העתיקה, דרום-מזרח אסיה, הודו ואף האי ג'אווה שבאינדונזיה.
אוליסה אלדרובנדי, חוקר טבע איטלקי, כתב בשנת 1599 על תרנגול "הלבוש בפרווה המזכירה פרוות חתול שחור".
הגזע יובא לאירופה ככל הנראה על ידי סוחרים שעברו בדרך המשי או בנתיבים ימיים, והוכר רשמית בצפון אמריקה בשנת 1874.
פרט לייחודיות הנוצות שלו, לתרנגול המשי מספר מאפיינים נוספים המייחדים אותו מיתר גזעי התרנגולים המבויתים: הצבע האופייני של העור ורקמות הבשר שלו הוא כחול-אפור כהה, תנוכי אוזניו כחולים, וכן יש לו חמש אצבעות בכל כף רגל, בעוד ליתר גזעי התרנגולים יש רק ארבע.
תרנגול המשי נפוץ בצבעים שחור, לבן, חום-צהבהב (buff), אפור וכחול.
לעוף זה קיימת גם גרסת בנטם מוקטנת, שממדיה כשני שלישים מממדי הגזע המקורי.
תרנגולי המשי ידועים במזגם הרגוע, השלו והכנוע.
לפיכך, המשי הוא אחד מגזעי התרנגולות המתאימים ביותר לגידול כחיית מחמד.
במקרים מסוימים, תרנגולי משי אף לא יתנגדו לאדם שינסה להרימן.
תרנגולות המשי ידועות כדוגרות מעולות וכאמהות נאמנות.
בשל-כך, נהוג להשתמש בתרנגולות משי כאומנות לביצים מופרות ולאפרוחים של תרנגולות מגזעים אחרים.
אפרוחים שגדלו בקרב אומנת מגזע משי נוטים להיות רגועים בבגרותם, ביחס לתרנגולים אחרים מאותו הגזע, וזאת משום שגדלו בקרבת אם רגועה ושקטה.
מאפייניו השונים של תרנגול המשי עוררו שאלה אם הוא עונה להגדרה של עוף כשר ואם מותר לאכלו ולאכול את ביציו.
הנטייה בקרב פוסקי ההלכה היא להחמיר בשאלה זו, בעיקר מכיוון שכשרות עופות מבוססת על מסורת רציפה של אכילת העופות האלה, ואין מסורת רבת שנים לאכילת תרנגול משי..
על פי פסיקת הרב מחפוד עוף זה כשר.
+ תרנגול משי בגרסה רגילה זכר 1.8 ק"ג נקבה 1.3 ק"ג
+ תרנגול משי בגרסת בנטם זכר 1 ק"ג נקבה 900 גרם
משטרת פריז היא גוף השיטור המרכזי האזורי הפועל בפריז וסביבתה, המשטרה מכונה רשמית בשם הפריפקטורה של משטרת פריז ובראשה עומד המפקד, "הפריפקט", של המשטרה.
בראש המשטרה עומד ברנרד בוקו, מאז ה-30 במאי 2012.
המשטרה היא חלק מהממשל המקומי ומהמשטרה הלאומית בצרפת.
מטה המשטרה בפריז ממוקם באיל דה לה סיטה, שבפריז.
ברחבי פריז פזורות 87 תחנות משטרה ובשירות המשטרה כ-35,000 שוטרים.
כבירת צרפת, סידורי הביטחון בפריז ייחודיים לעיר.
כך למשל, הממשלה הלאומית היא זו האחראית לאספקת שירותי החירום ואכיפת החוק, מאז הקמת משטרת פריז (lieutenance générale de police) לראשונה ב-15 במרץ 1667. עם פרוץ המהפכה הצרפתית פורקה בשנת 1789. המשטרה הוקמה מחדש ב-17 בפברואר 1800 ומאז מתקיימת ברציפות.
לעיר אין כוח שיטור עצמאי והמשטרה הלאומית היא האחראית באופן ישיר לכוחות השיטור של פריז, שכפופים ישירות לשר הפנים הצרפתי.
מפקד המשטרה מתמנה לתפקיד בעצת ראש העיר, ותחתיו פועלות שלל מחלקות ביצוע, לרבות:
המשטרה המשפטית - בילוש וחקירות (36 quai des Orfèvres)
גדוד הכיבוי של פריז - שירותי הכבאות וההצלה
מעבדה בליסטית ומעבדת חומרי נפץ וניתוח כימי
המזכירות הכללית לענייני ניהול המשטרה
משטרת נהלל הייתה תחנת משטרה שהוקמה על ידי הבריטים, בקרבת נהלל, על מנת להגן על יישובי הסביבה ועל התנועה בכביש חיפה נצרת.
התחנה שוקמה על ידי המועצה לשימור אתרים ומשמשת מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ ישראל.
משטרת נהלל הוקמה על ידי הבריטים ב-1936 עם תחילת המרד הערבי הגדול כדי להגן על יישובי האזור.
המבנה הוקם בסמוך לנהלל, על כביש 75 בין חיפה לנצרת שהיווה ציר אסטרטגי.
התחנה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי אוסטין הריסון ונבנתה על ידי סולל בונה.
בראשיתה נבנתה התחנה ללא מיגון בחומה היקפית אך ב-1939 היא בוצרה, נוספו שתי מצדיות ונבנתה חומת מגן.
ב-1939 מונה סרג'נט יצחק שבילי (שווילי) למפקד התחנה (בעקבות לחץ המוסדות היהודיים על השלטונות הבריטים).
שבילי שירת בתחנה תקופה ארוכה והוערך מאוד על ידי ערביי הסביבה.
בתחנה שירתו שוטרים יהודים וערבים, יחידת רוכבי סוסים ויחידה רכובה על טנדרים.
בנוסף לפעילות החוקית של התחנה, שנתמכה על ידי הבריטים, התקיימה במקום פעילות ביטחונית בלתי חוקית של ארגון ההגנה בתמיכת שוטרי התחנה היהודים ויצחק שבילי בראשם.
במהלך מלחמת העצמאות שימשה התחנה כמתקן מעצר וחקירה לשבויים.
לאחר המלחמה הפך צה"ל את התחנה למחנה צבאי והוסיף מספר מבנים.
ב-1960 ננטש המקום ועמד בשממונו שנים רבות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עקב מחאת תושבים נגד הכוונה להרוס את המבנה ההיסטורי וביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שוקמה התחנה, והוקם בה מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ-ישראל.
בנו של יצחק שבילי, רמי שבילי, תרם חפצים אישיים של אביו למוזיאון והאדריכל פרדי כהנא ביצע את תכנון עבודת חידוש המתחם.
החלקים האחרים של המבנה הם בשימוש משטרת התנועה הארצית.
משטרת קטרה היא מצודת טגארט הממוקמת בקרבת גדרה.
הוקמה על ידי המנדט הבריטי לחיזוק הביטחון באזור.
התחנה נקראה על שם הכפר הערבי קטרה ששכן בסמוך, ממערב למבנה.
לאחר מלחמת העצמאות שימשה את כוחות הביטחון במשך שנים רבות.
בהמשך שימשה כמרכז קליטה לעולי אתיופיה עד לנטישתה.
הוגדרה כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
התחנה היא אחת ממצודות טגארט שהוקמו בשנים 1940-1941. עד מלחמת העצמאות הוחזקה התחנה על ידי שוטרים בריטים וערבים.
ב-27 בספטמבר 1944 תקף כוח של אצ"ל את המשטרה מכל עבריה והשתלט עליה.
לאחר זמן מה עזבו הלוחמים את המקום עם שלל רב של רובים, אקדחים, רימוני יד, תחמושת ומקלע.
ב-17 באפריל 1948, לאחר שהגיע מידע על כוונה להעביר את התחנה לידי הערבים, ובמסגרת המדיניות של השתלטות חטיבת גבעתי על תחנות משטרה ומחנות בריטים במרחב הדרום, השתלטה החטיבה על משטרת קטרה.
בבוקרו של אותו יום הגיע יחיאל לנגר לתחנה עם מספר שוטרים יהודים ושכנע באיומים את השוטרים הבריטים והערבים לעזוב את התחנה, בעת שלוחמי גדוד 53 מחטיבת גבעתי חיכו מחוץ לתחנה.
לאחר שהשוטרים הבריטים והערבים עזבו את התחנה, נכנסו אליה לוחמי גבעתי, ללא קרב.
בעיתונות התקופה פורסמו דיווחים שונים על נסיבות העברת התחנה:
בעיתון "המשקיף" הסתפקו בציון העובדה שהדגל העברי הונף על התחנה.
בעיתון "הבוקר" הוצגה ההעברה כהעברה מסודרת של התחנה לידי היהודים: .
בעיתונים "על המשמר", "הארץ" ו"דבר" הוצגה תמונה יותר מורכבת לפיה הגיע לנגר לקבל את התחנה מוקדם בבוקר אך השוטרים בתחנה ניסו למסרה לערבים ועל כן בקשו ממנו לטייל בגדרה עד שמפקד התחנה יקום ויהיה מוכן למסירה.
בהמשך, קצין בריטי מרמלה הגיע ואמר שעליו למסור את התחנה לערבים אך לנגר לא קיבל את דבריו ואמר שיש לו פקודה לקבל את התחנה והורה לשוטריו ליטול שליטה בתחנה.
בעקבות זאת מסר הקצין את התחנה לידי לנגר באופן רשמי.
בדבר אף נטען שהייתה אכן הוראה ללנגר לבוא לקבל את התחנה, בעוד בעל המשמר רק נרמז לכך כשכתבו ש"שעת המסירה נקבעה ל-9:00".
כיבוש כפר קטרה והאזור הושלם במסגרת מבצע כיתור.
באוגוסט 1948, עם הקמת חזית הדרום בפיקוד יגאל אלון, פינה מטה חטיבת גבעתי את המצודה שהועברה לשימוש מטה החזית, לאחר שמחנה ביל"ו שנועד לחזית לא פונה.
החזית ישבה במחנה עד לאחר מבצע חורב, שבעקבותיה עבר המטה הקרבי של החזית לבית הסראייה בבאר שבע, בעוד המטה העורפי עבר למחנה קסטינה.
חטיבת הנגב (12) התמקם במצודה תחתיו.
לאחר מלחמת העצמאות הייתה התחנה בשימוש כוחות הביטחון עד שנות ה-90. על פי עדותו של אלי גייסלר, במאי 1967 שימשה התחנה את מערכת הביטחון והוצבה בה בחשאיות ובאופן זמני מערכת הנשק הגרעיני הראשון שיוצרה באותם ימים בישראל.
בדצמבר 2022 פרסם העיתונאי גלעד שלמור כי התחנה שימשה לחקירת אסירי איקס.
לאחר יציאת כוחות הביטחון מהמקום שימשה התחנה, במשך מספר שנים, כמרכז קליטה לעולי אתיופיה.
החל מתחילת שנות ה-2000 עומד המבנה נטוש והוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
בסוף שנת 2022 אטמו אנשי הבינוי של משטרת ישראל את פתחי המצודה כדי למנוע כניסה אליו.
המבנה של תחנת קטרה דומה למספר מצודות נוספות בארץ כמו בלטרון, מצודת יואב, בית גוברין ומשטרת הר-טוב.
מבנה המשטרה בנוי בצורת מרובע כאשר בחלקו המערבי ישנו מגדל שמירה גבוה בעל פתחי ירי ותצפית.
בחצר הפנימית קיימים מבני השירות המקוריים של התחנה.
אלו הוסבו במהלך השנים לחדרי מגורים ומשרדים.
משטרת עין חוצוב היא תחנת משטרה שהוקמה, ב-1930, בצפון הערבה, בתקופת המנדט הבריטי, עבור משטרת הרוכבים.
לאחר כיבושה במלחמת העצמאות שימשה כנקודת התארגנות למבצעים נוספים בנגב.
תחנת המשטרה הייתה חלק ממערך תחנות משטרה שנבנו לשירות משטרת הרוכבים וכללו את משטרת הרוכבים שובל, משטרת כורנוב (ממשית), משטרת עין חוצוב, משטרת עין רדיאן (יטבתה) ומשטרת אום רשרש.
רוכבי היחידה נעו על גבי גמלים בין נקודות המשטרה על מנת לשמור על דרכי הנגב ועל הגבול המזרחי.
ב-25 בנובמבר 1948 השתלטה חטיבת הנגב על המקום (ללא קרב) במסגרת מבצע לוט והמקום שימש את הכוחות להתארגנות לקראת פתיחת הדרך לסדום.
במרץ 1949 שימש המקום כנקודת כינוס לחלק מחטיבת גולני בהתארגנות למבצע עובדה לשחרור הנגב הדרומי ואילת.
תחנת המשטרה כוללת חדר בן קומה אחת.
היא נבנתה בראש תל ארכאולוגי בשם מצד חצבה שזוהה כבר בשנות ה-50 כתמר המקראית.
ב-1967 הוקמה במקום חווה חקלאית בשם עיר אובות.
שימור האתר הארכאולוגי נעשה על ידי קבוצה אמריקאית אוונגליסטית בשיתוף רשות העתיקות.
התחנה עצמה שופצה, הוכרזה כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומשמשת כמרכז מבקרים.
למרגלות התל נבע בעבר מעיין בו השתמשו יושבי המשטרה והעוברים במקום.
בקרבת המעיין ניתן לראות שוקת שהוזנה ממימי המעיין ושימשה להשקיית הגמלים של משטרת הרוכבים.
מימי המעיין הזינו גם עץ שיזף בן כ-300 שנה שגדל בקרבתו.
בעקבות קידוחי מים שערכה מקורות בסביבה ירד מפלס מי התהום והמעין יבש ובימינו מושקה העץ באופן מלאכותי.
בטלקומוניקציה, משיב הוא אחד משני סוגים של מכשירים.
בניווט אווירי או זיהוי בתדר רדיו, משיב מוטס (flight transponder) הוא מכשיר הפולט אות זיהוי כתגובה לקבלת אות מתשאל.
בתקשורת לוויינית, משיב אוסף אותות במגוון תדרי "uplink" (תשדורת אל הלוויין) ומשדר אותם במגוון תדרי "Downlink" אל עבר מקלטים על פני כדור הארץ, בדרך כלל ללא התערבות בתוכן האותות ובמידע המאופנן עליהם.
כמה ראשי תיבות נפוצים באנגלית המשמשים לתיאור משיבים הם: XPDR, XPNDR, TPDR או TP.
ערוצי לוויין תקשורת נקראים משיבים, כי כל אחד הוא משלט או Repeater נפרד.
עם דחיסת נתונים וריבוב וידאו דיגיטלי.
מספר ערוצי וידאו ואודיו יכולים לעבור על גל נושא אחד בפס רחב.
במקור לווידאו אנלוגי היה רק ערוץ אחד לכל משיב, עם גלים שונים (subcarriers) עבור אודיו ושירות זיהוי שידור אוטומטי (ATIS).
תחנות רדיו לא מרובבות יכולות לעבור במצב של ערוץ בודד לגל נושא (SCPC), עם מספר גלים נושאים (אנלוגיים או דיגיטליים) לכל משיב.
זה מאפשר לכל תחנה לשדר ישירות ללוויין, לעומת לשלם עבור המשיב כולו, או להשתמש בקווים קרקעיים לשלוח לתחנה קרקעית לריבוב עם תחנות אחרות.