tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1982 מסרה אישה מברוקלין דף מדברי הימים לספרייה הלאומית.
בשנת 2007 הועבר ליד בן צבי קטע מספר שמות שקודם לכן שימש כקמע בידי יהודי מחלב, שהאמין שניצל בזכותו מן הפרעות בעיר.
אספן היודאיקה שלמה מוסאיוף העיד במהלך ראיון טלוויזיוני כי בשנות השמונים של המאה הקודמת הגיעו אליו שני סוחרי יודאיקה ובידם מזוודה.
הם הציעו לו את חלקי הכתר החסרים תמורת סכום של מיליון דולר.
מוסאיוף טען בראיון כי באותה העת לא היה בידו סכום כסף גדול כל כך, ולכן העִסקה לא התקיימה.
לטענת העיתונאי מתי פרידמן בספרו "תעלומת הכתר", החלקים החסרים – או לפחות רובם – נשדדו בישראל.
לדבריו הכתר לא נמסר לנשיא בן־צבי מיד עם הגעתו לישראל, אלא קרוב לשלושה שבועות לאחר מכן.
דרור שׂטרשון יעקב חלק על כך, לאור התכתבויות של הנשיא בן צבי בשנת 1953, כארבע שנים לפני שהכתר הגיע ארצה, וממנה עולה שכרבע מדפיו של הכתר אבדו כבר אז.
מלבד החלקים החסרים, ניזוק הכתר בצורות נוספות ובשנת 1986 הוחל בעבודת שימור ושחזור שנמשכה שש שנים.
הצד השעיר של הקלף, המכוסה בפרוות בקר היה חסין יותר מהצד הפנימי של העור החשוף לנזקים ובמקומות מסוימים הדיו החומצתי כרסם בקלף במשך השנים וגרם להיעלמן של אותיות.
הכתמים הסגלגלים בפינות התחתונות הפגומות של הדפים, שנחשבו עד אז כסימני השרפה משנת 1947, התגלו בבדיקות מעבדה מעמיקות כפטרייה שכרסמה את הדפים, אולי תוצאת מגען של אצבעות מדפדפות מלוחלחות ברוק.
בכתר נמצאו גם סימנים מלבניים של דבק, ככל הנראה סלוטייפ שהודבק בניסיון לתקן אותו, בנוסף לכריכה גסה שחוברה אליו, לאחר הגעתו לישראל.
חוקרים רבים בדקו את הכתר מאז שהגיע לישראל, והוא שימש יסוד לכמה מהדורות של התנ"ך, ובהן המהדורות שהגיה הרב מרדכי ברויאר (להלן) ומהדורת 'מקראות גדולות הכתר' שההדיר וערך מדעית פרופ' מנחם כהן מאוניברסיטת בר־אילן.
המחקר היסודי והמקיף העוסק בחלקים שנשתיירו מן הכתר הוא ספרו של פרופ' ישראל ייבין, כתר ארם צובה ניקודו וטעמיו, ובו תיאור מדוקדק של מסורת הניקוד, הטעמים והגעיות (=מתגים, הטעמות משנה) בכתר ובכתבי-יד קרובים לו.
כמה מחוקי הטעמים והגעיות נתגלו ותוארו לראשונה במחקר זה.
כיום מקובל על רוב החוקרים שזהו אכן הספר הידוע במצרים, עליו כתב הרמב"ם שהוא ספרו של בן־אשר, ועל פיו כתב את הלכות כתיבת ספר תורה.
מיעוט החוקרים סבורים עדיין כי הכתר שנשתמר בחלב אינו הספר המקורי של בן־אשר, שעליו העיד הרמב"ם.
אהרן דותן סבור שכתב יד לנינגרד הוא כתרו של בן אשר, ועל פיו הוציא את מהדורת התנ"ך שלו (מהדורת עדי; ידוע גם בכינוי "התנ"ך הצה"לי").
גם משה דוד קאסוטו סבר כך.
הוא כתב זאת במברק מחלב לירושלים, עוד לפני עיון מעמיק בכתר, שעתיים לאחר שראה לראשונה אותו בבית הכנסת בחלב, היא ארם צובא, וזמן קצר לפני חורבנו בפרעות שנערכו ביהודי העיר במקביל לקרבות הראשונים של מלחמת הקוממיות בתש"ז (1947).
לפי רשימותיו נראה כי עמדתו של קאסוטו נבעה מנוסח שגוי של ספר היד החזקה לרמב"ם שהיה בידיו, ועל פיה צורתה הגרפית של שירת האזינו הייתה אמורה להיראות אחרת.
השפעתו של כתר ארם צובא
מאז נודע הכתר ברחבי העולם היהודי, בעיקר בזכות הזכרתו על ידי הרמב"ם ב"משנה תורה", הפך לסמל לדיוק של נוסח המסורה ומהדורות תנ"ך רבות הושפעו ממנו, מי ברב ומי במעט.
ההשפעה הברורה ביותר של הכתר היא ברשימת הפרשיות הפתוחות והסתומות שבתורה, שאותה העתיק הרמב"ם מתוך הכתר והפיץ בספרו משנה תורה.
דחיפה משמעותית להטמעת רשימה זו העניק ר' מאיר הלוי אבולעפיה (הרמ"ה), בספרו "מסורת סייג לתורה".
הרמ"ה מצא כתב יד של משנה תורה החתום על ידי הרמב"ם עצמו, ומתוכו העתיק את רשימת הפרשות הפתוחות והסתומות.
כך התקבל נוסח זה בכל תפוצות ישראל, כאשר יהודי תימן ינקו אותו ישירות מן הרמב"ם, ויהודי אשכנז וספרד והמזרח – דרך הרמ"ה והמושפעים ממנו.
המחשה לכך ניתן לראות בנוסח מוקשה, בעניין פרשת "כל חלב" (ויקרא פרק ז' פסוקים י"א–ל"ח).
הרמב"ם מונה שם רק פרשה אחת בשם 'וידבר' (ללא סימן זיהוי נוסף), כאשר באותו מקום ישנן שתיים כאלה.
כתוצאה מכך התפתחו שתי מסורות פרשנות – בני תימן סימנו אחת מן הפרשות, ובני אשכנז וספרד סימנו את השנייה.
למנהג תימן מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"א אך לא מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"ז; למנהג ספרד ואשכנז מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"ז אך לא מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"א.
אליבא דאמת ישנה עדות מפורשת של חכם בשם הרב עטייה, שבדק את המקום בכתר עצמו, ומצא את שתי הפרשות פתוחות.
ככל הנראה נפלה טעות ברשימותיו של הרמב"ם, וטעות זו התגלגלה לספרי התורה של כל קהילות ישראל.
לנוסח זה, המונה פרשה אחת בלבד ולא שתיים, אין מקור אחר בכתבי יד ובעדויות אחרות, שכולן מונות שתי פרשות.
גילוי וחקר הכתר העלה גם את הדיון בשאלה האם לשחזר את נוסח המסורה בהתאם לכתר, בשינוי מהנוסח שהתקבע כבר לפני מאות שנים.
בהקשר זה נדונו כתיבת ספרי נביאים וכתובים לפי חלוקת הפרשיות (הפתוחות והסתומות) שבכתר ארם צובא, כמו גם לגבי תשעת ההבדלים בין נוסח התימנים לבין נוסח ספרי התורה של קהילות אשכנז וספרד, אשר נוסח הכתר וכתבי היד הקרובים לו תומכים בנוסח התימני לפחות בשמונה מתוך תשעת המקרים.
בשנת תשנ"ה (1995) התנהל פולמוס חריף בציבור החרדי בשאלה זו.
הפולמוס התנהל באמצעות מודעות רחוב וקונטרסים שונים שהציגו את דעות הצדדים.
בהקשר זה יצוין, כי הניסיון לשחזר את נוסח המסורה המקובל לפי נוסחים קדומים אינו חדש, וכי כבר בירושלים בתקופת הרב שמואל סלנט נכתבו מגילות נביאים על פי מסורת הכתר, בתמיכתם של רבני ירושלים.
מהדורות שונות המבוססות על הכתר
ספר התנ"ך הראשון שנוסחו נסמך על כתר ארם צובא, לאחר שהגיע לישראל היה תנ"ך הרב מרדכי ברויאר, בהוצאת מוסד הרב קוק.
נוסחו שולב בסדרת דעת מקרא.
שם גם פירט ברויאר, אחד לאחד בתחילת כל כרך, על מה סמך את הכרעתו, בכל מקום בו יש מחלוקת על הנוסח.
לאחר גילוי התנ"ך עם ההערות של רבי שלום שכנא ילין (ראה לעיל), הוציא הרב ברויאר מהדורה נוספת של התנ"ך, עם בחינה מחודשת של הנוסח לאור הגילויים האחרונים, בהוצאת חורב, בשנת תשנ"ח (1998).
בשנותיו האחרונות הקים פרופ' משה דוד קאסוטו את מפעל המקרא, שמטרתו הייתה להוציא מהדורה של התנ"ך עם כל חילופי הנוסח מכל המקורות הקיימים (המגילות הגנוזות, תרגומי המקרא, כתבי יד שונים של המסורה, ועוד).
עם מותו עמד בראש המפעל פרופ' משה גושן־גוטשטיין, שהחל בעריכה של ספר ישעיהו.
המפעל בחר בכתר ארם צובא כנוסח הפנים, מתוך הכרה כי הוא הנוסח המדויק ביותר הקיים, בכתבי היד של המסורה ובכלל.
במהדורת מוסד הרב קוק הניח ברויאר רווח באמצע השורה, אך השורות לא הסתיימו באותו מקום, וכך נוצרו מעין "פרשות פתוחות" שלא היה להן מקור.
עקב כך ויתר על כך הרב ברויאר לחלוטין במהדורת חורב, שבה נדפסו ספרים אלו ללא הרווח באמצע השורות.
רק מהדורתו של בן־צבי פרצה דרך בכך, בנוקטה שיטות לא מקובלות, דוגמת הנחת שוליים רחבים מן המקובל בצדי הדפים בספרים אלו.
מהדורה נוספת המבוססת על כתר ארם צובא היא מפעל מקראות גדולות הכתר, שיזם פרופ' מנחם כהן מאוניברסיטת בר־אילן.
כהן התפלמס עם שיטת ההדרה של הרב ברויאר, שסטה מן הכתר בעניינים מסוימים.
כהן הקפיד לעקוב אחרי הכתר בכל עניין, גדול כקטן, ואף פיתח שיטת שחזור הנוסח למקומות שבהם נוסח הכתר אינו בידינו.
בנוסף, הוסיף כהן במהדורתו את הערות המסורה, שהושמטו ברוב מהדורת התנ"ך והמקראות הגדולות שיצאו בשנים האחרונות.
הכרזת הכתר כנכס תרבות עולמי
בפברואר 2016 הכריז אונסק"ו על הכתר כנכס תרבות עולמי בשל ייחודיותו ומאפייניו האוניברסליים.
בשנת תשכ"ב (1962), בעקבות משפט שהתנהל בבית הדין הרבני בירושלים, יסדו נשיא המדינה יצחק בן-צבי ומאיר לניאדו את 'הקדש' ארם צובא, שבראשו הועמדו נשיא המדינה, הראשון לציון ונאמנים נוספים.
נאמני ההקדש נקבעו כך שיכללו נציגות אקדמית והן נציגות של יוצאי העדה החלבית.
בית הדין הרבני ממנה אחת לכמה שנים אנשים שיהיו נאמני ההקדש על הכתר.
במינוי האחרון (2018) מונו פרופסור עפרה תירוש בקר, ראש מכון בן צבי, הראשון לציון הרב יצחק יוסף, פרופ' מנחם בן־ששון נשיא האוניברסיטה העברית, פרופ' משה בר־אשר נשיא האקדמיה ללשון העברית, הרב חיים סבתו, הרב יעקב ידיד בן הרב יום טוב ידיד הלוי והרב אברהם דיין.
כתר הוא מטבע הנהוג בכמה מדינות באירופה.
המילה כתר היא התרגום העברי של שם המטבע.
להלן רשימת המדינות בהן המטבע נהוג כיום, וכן השם המקומי של המטבע:
איסלנד ואיי פארו: קרוֹנָה (Króna).
כתרים היו בשימוש גם באימפריה האוסטרו-הונגרית עד להתפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה ב-1918, וכן בבריטניה (קרָאוּן, Crown) עד למעבר לשיטה העשרונית בשנת 1971. ערכו של כתר בריטי אחד היה 5 שילינג או 60 פני, ששווים אז היה רבע לירה שטרלינג.
בסלובקיה היה נהוג גם כן מטבע בשם כתר (Koruna), אך מאז ה-1 בינואר 2009 ההילך החוקי במדינה הוא האירו.
מקור השם כתר הוא בנוהג להציג דמויות של מלכים על-גבי מטבעות, נוהג שהחל בימי קדם וקיים עד היום.
ברפואת שיניים כתר הוא תחליף מלאכותי לכתר השן (או כותרת השן) הטבעי, החלק בשן המכוסה אמייל ואשר ניתן לראותו בולט מהחניכיים.
כתרים מלאכותיים מותקנים בדרך כלל במקרים של נזק חמור לשן.
לרוב הם עשויים מסגסוגת מתכתית שעליה מאוחה חרסינה בגוון מתאים לשיניים השכנות.
הכנת והתקנת הכתר מתבצעת בכמה שלבים:
במקרים רבים מתבצע "מבנה"- מילוי של השן הפגועה באמצעות סתימה, זאת כדי להעניק בסיס מוצק וטוב יותר לכתר.
רופא השיניים משחיז את השן (מקטין את קוטר וגובה השן.
הכמות שמוסרת תלויה בסוג הכתר המתכונן), זאת כדי לעצב בסיס מוצק לכתר, בסיס אליו הכתר יוכל להיצמד (ולהישאר צמוד לזמן רב) באופן מכני, תוך הסתמכות מינימלית על חומר הדבקה.
בנוסף, נדרש שהכתר יהיה עבה מספיק כדי שיספק חוזק לשן ולא יישבר; אם השן גדולה מדי, לא ניתן להתקין עליה כתר עבה.
רופא השיניים מתעד את צורת השן המושחזת באמצעות חומר מיוחד על כף מטבע.
בדרך כלל הרופא ישתמש בחומר שנקרא אלג'ינט או סיליקון.
הרופא ימלא את המטבע בחומר הנבחר ויכניס לפה המטופל למספר דקות.
רופא השיניים מחליט על הגוון המדויק בו על הכתר להיות.
הרופא לוקח בחשבון את גּוֹן השיניים הכללי, ובמיוחד את גון השיניים הסמוכות לשן הפגועה.
המטבע נשלח למעבדה, בצירוף הוראות נוספות באשר לצורת הכתר, צבעו והחומר בו יש להשתמש.
בדרך כלל ישלח גם מטבע נוסף של הלסת הנגדית ליצירת אוקלוזיה וסגר תקין.
במקרים רבים מתקין רופא השיניים כתר זמני, אשר מגן על השן (שעכשיו חשופה יותר, עקב עיצובה באמצעות מקדחת שיניים), עד שהכתר הקבוע מוכן, בדרך כלל בתוך כמה שבועות.
הכתר הזמני מודבק לשן באמצעות דבק זמני; דבק זה אינו עמיד במיוחד בפני מים ולחץ, ולעיתים קרובות נופל הכתר באופן עצמוני; במקרה זה יש לשוב למרפאה ולהתקינו מחדש.
אין להישאר יותר מכמה ימים ללא הכתר, שכן אז זזות השיניים (במיוחד השיניים הסמוכות לשן הפגועה, אשר נוטות לסגור על הפער שנוצר) ושוב אין התבנית והמידות שנלקחו מתאימות.
הרופא משתמש בדבק קבוע וחזק במיוחד.
לפני ההתקנה מתבצעים ניקוי וייבוש קפדניים של השן הפגועה, כדי שאף דבר לא יבוא בינה ובין הכתר.
למרות חוזקו של הדבק, מצופה ברוב המקרים שהכתר יישאר במקומו בזכות התאמתו המושלמת לצורת השן ולפער שבין השיניים הסמוכות.
טעות של שבריר המילימטר בהכנת הכתר עלולה להקשות מאוד על התקנתו, להוות מטרד לאדם מטופל או לגרום לכתר ליפול לאחר זמן קצר.
אחרי התקנת הכתר (בינתיים ללא דבק) בודק הרופא שהמטופל מרגיש בנוח עם הכתר, ושהכתר אינו לוחץ מדי או מקשה על סגירה מושלמת של הפה.
בנוסף למשוב מהמטופל, הרופא משתמש ביריעה דקה המכוסה צבע דמוי דיו.
הרופא מניח את היריעה על הכתר (המותקן על השן הפגועה) ומורה למטופל לסגור את הפה מספר פעמים בחוזקה, והצבע נמרח על האזורים הבולטים בכתר.
הרופא מעצב מעט את הכתר בעזרת המקדחה ולפי האזורים הצבועים.
הרופא חוזר על התהליך עד שהמטופל מאשר שההתאמה מושלמת.
התהליך כולו אינו כרוך בדרך כלל בכאב, למעט שלב הקידוח שלפני הכנת הכתר.
במקרים רבים מהווה הכתר שלב אחרון של טיפול שורש אינטנסיבי; טיפול השורש אינו יעיל אם השן נשארת חשופה, והכתר מגן על שורש השן ומשלים את הטיפול.
כתרים יכולים להיות עשויים מסגסוגות שונות, חרסינה, אקריל, תחליפים שונים וניתן גם לשלב בין חומרים שונים מהם עשוי הכתר.
לרוב משתמשים לייצור כתרים בסגסוגות המצופות בחרסינה המאוחה על הסגסוגת.
מקרים רבים הדורשים פתרון אסתטי טוב יותר, וככל שמתקדמת הטכנולוגיה, נפוץ יותר השימוש בחומרים שאינם סגסוגות, כבסיס ליצירת כתר, כגון סיבי זכוכית בשילוב של חומרים מרוכבים, אלומינה, זירקוניה (ZrO2) או חרסינות דחוסות ללא בסיס נפרד.
הציפוי החיצוני של הכתר, בדרך כלל עשוי חרסינה, שהיא למעשה זכוכית דנטלית, אם כי נעשה שימוש במקרים רבים
בתחליפי חרסינה, כגון אקריליים, קומפוזיטים או POLYCERAM (חומר המשלב בתוכו קומפוזיט כמצע ומועשר בחרסינה שכבר עברה את תהליך האפיה שלה).
הסגסוגות המשמשות כבסיס לכתר מחולקות לשלוש קטגוריות: סגסוגות אצילות, סגסוגות אצילות למחצה, וסגסוגות בסיס (לא אצילות).
כתרי המתכת האצילה הם היקרים ביותר, ולכן כמעט ולא משתמשים בהם כיום.
במדינות רבות בהן קיים ביטוח רפואי, הביטוח לא מכסה כתרים, או מכסה בצורה חלקית, ועל המטופל לשלם את רוב הסכום מכיסו.
ניתן לעיתים לרכוש ביטוח מורחב (או ביטוח מחברה פרטית) המכסה טיפולי כתר בשלמותם.
כתר זמני הוא אביזר שיקומי זמני המהווה חלק בלתי נפרד מתהליך השיקום של שן או שיניים באמצעות כתר או גשר קבוע.
הכתר הזמני משמש את המטופל מרגע השחזת השן על ידי רופא השיניים ועד למסירת השחזור הקבוע, תהליך העשוי לקחת שבועות או חודשים.
שיקום שן באמצעות כתר קבוע כרוך במספר שלבים הכרחיים:
השחזת השן (הכנה של כותרת השן באמצעות מקדחים שונים לקבלת הכתר)
לקיחת מטבע של השן המושחזת באמצעות חומרים שונים על מנת שהטכנאי יוכל להכין את הכתר בממדיו המדויקים
יציקת כיפת מתכת או חרסינה ובדיקת התאמתה לשן המושחזת
בחירת צבע הכתר והחזרת הכיפה לטכנאי לביצוע גימור החרסינה
מדידת הכתר הסופי והדבקתו בפה
תהליך זה עשוי לארוך מספר שבועות, מאחר שחלקו מתקיים במרפאת השיניים וחלקו במעבדת השיניים.
מצבים מיוחדים בהם נדרש המטופל לכתר הזמני לפרקי זמן ארוכים יותר:
טיפול שיקומי באנשים השוחקים את שיניהם
לאחר ניתוחי חניכיים להארכת כותרת השן המשוקמת
ללא קשר למשך הזמן הדרוש לתהליך השיקום כולו, על הכתר הזמני להיות כמה שיותר מדויק, ולאפשר למטופל לשמור על היגיינת הפה באופן הטוב ביותר, על מנת שלא לפגוע בתוצאות הטיפול.
חלק מהשיניים המיועדות לשיקום באמצעות כתר אינן "חיות", כלומר, הן עברו טיפול שורש.
עם זאת, ישנם מקרים בהם השן המיועדת לשיקום באמצעות כתר עדיין חיה.
במקרים אלו, רופא השיניים צריך להעניק לשן המושחזת הגנה מרבית.
שן חיה ללא כתר זמני עלולה להיות רגישה לחום ולקור ותהיה חשופה לעששת עד לשלב השיקום על ידי הכתר הקבוע.
על כן, חשוב שהכתר הזמני יהיה כמה שיותר מדויק באזור השוליים שלו: אותו אזור התפר בין הכתר הזמני לשן.
תפקיד נוסף של הכתר הזמני הוא שמירה על בריאות רקמת החניכיים.
כתר אשר שוליו אינם מתאימים באופן מדויק לשן מאפשר הצטברות חיידקים באזורים הקשים לניקוי.
חיידקים אלו עלולים לגרום לדלקת חניכיים ולנסיגת חניכיים.
נסיגת החניכיים עלולה לחשוף את שולי הכתר המתכתיים ולגרום לפגיעה אסתטית במראה השיקום הקבוע.
מטרה נוספת של הכתר הזמני היא שמירת מקום במשנן.
כאשר רופא השיניים משחיז שן לקבלת כתר, הוא מסיר חומר מהיקף השן, ולמעשה יוצר מעין שן מוקטנת.
הקטנה זו נועדה ליצור מקום לקבלת הכתר הקבוע.
תפקיד הכתר הזמני הוא למלא את המרווח הנוצר סביב השן וליצור מגע הדוק עם השיניים הסמוכות והנגדיות, על מנת למנוע תזוזה של השיניים הסמוכות ובקיעת יתר של השיניים הנגדיות, אשר עלולות לפגוע באפשרויות השיקום הקבוע.
תפקידו האחרון של הכתר הזמני הוא לשמור על שלמות כותרת השן המושחזת.
שיניים מושחזות הן חלשות יותר מטבען ועלולות להישבר.
הכתר הזמני מגן על השן המושחזת בפני כוחות לעיסה, עד להדבקת הכתר הקבוע.
לעיתים משמש הכתר הזמני גם ככלי אבחנתי בידי הרופא, בבואו לשפר את מראה החיוך.
הרופא יכול לעצב את הכתר הזמני בכל צורה שירצה, ולאחר מכן, לבקש מהטכנאי להעתיקו במדויק בכתר הקבוע.
כך ניתן להקטין שיניים, לשנות את זווית ההטיה שלהן, לסגור מרווחים, וכו'.
לכתר הזמני תפקיד חשוב לאורך כל שלבי השיקום.
עם זאת, ישנן מספר דרישות בהן חייב הכתר הזמני לעמוד, על מנת שישרת את המטופל באופן הטוב ביותר.
כתר זמני חייב לאפשר למטופל לאכול ולדבר ממש כמו הכתר הקבוע.
כלומר, הוא חייב להיות מסוגל לעמוד בעומסי הכוחות הרבים המופעלים בזמן לעיסת מזון.
במהלך תהליך השיקום, צריך הרופא להסיר ולהדביק את הכתר הזמני מספר פעמים - לצורך לקיחת המטבעים, מדידת הכיפה, ומדידת הכתר הסופי בפה.
על כן, חייב הכתר הזמני להיות עשוי חומר עמיד, ומותאם לשימוש חוזר.
על הרופא להיות מסוגל לבצע בכתר שינויים והתאמות.
עם עליית חשיבות האסתטיקה ברפואת השיניים, גברה גם הדרישה שהכתר הזמני ייתן מענה כמה שיותר אסתטי במהלך תקופת השימוש בו.
חשוב שצבע הכתר הזמני ישתלב עם צבע השיניים הטבעיות, ושלא ישתנה עם הזמן בהשפעת חומרים כגון קפה, קולה ותה.
העמידה בדרישות אלה תלויה בחומר ממנו עשוי הכתר הזמני ובתכונותיו.
על מנת שיעמוד בדרישות, רצוי שהחומר ממנו עשוי הכתר הזמני יהיה כמה שיותר ידידותי לגוף, חזק ויציב, בעל יכולת ליטוש ושמירה על ברק לאורך זמן, קל לעיבוד ולתיקון ואסתטי.
כיום, החומר הנפוץ ביותר להכנת כתרים זמניים הוא אקריל (Polymethyl Methacrylate).
אקריל הוא חומר המתקבל מערבוב אבקה המכילה פולימרים של החומר ונוזל, המכיל מונומרים שלו.
התערובת הנוצרת מתקשה ומתייצבת, ומאפשרת לרופא השיניים לעבד את האקריל באמצעות מקדחים שונים לקבלת צורת שן טבעית.
עם זאת, לאקריל מספר חסרונות.
ראשית, בעת תהליך ההתקשות שלו, מתחמם האקריל לטמפרטורות גבוהות, מעל ל-60 מעלות צלזיוס.
החום הרב הנפלט מהחומר בתוך הפה עלול לגרום לנזק בלתי הפיך לרקמת השן, ואף לגרום לכוויות ברקמות הרכות של הפה.
נוזל האקריל אינו ידידותי לרקמות, ולעיתים יכול לגרום לגירוי מקומי ובמקרים נדירים, אף לתגובה אלרגית.
אחד החסרונות הבולטים של האקריל הוא בתחום האסתטיקה, שכן הוא לא שומר על יציבות הצבע והברק שלו לאורך זמן.
גם לאחר ליטושו, האקריל סופח אליו צבענים מהמזון ומשנה את צבעו.
על מנת להתגבר על חסרונות אלו, לעיתים נעשה שימוש באקריל מעבדתי.
אקריל זה מעט שונה בתכונותיו, יותר חזק, וניתן לליטוש טוב יותר.
ייצור כתר זמני מאקריל מעבדתי מחייב שלב עבודה נוסף: הכנת הכתר הזמני על ידי טכנאי שיניים במעבדה.
למרות התוצאות הטובות יותר, כתר זמני מעבדתי עלול להוסיף לעלויות השיקום, ולהאריך את משך התהליך כולו.
בחיפוש אחר חומר טוב יותר להכנת כתרים זמניים, כבר בשנות השמונים של המאה ה-20 החלו יצרני החומרים המשמשים ברפואת שיניים להשתמש בחומרים מוכרים, אסתטיים וחזקים יותר: השחזורים המרוכבים (composite resins), הידועים גם כ"סתימות לבנות".
חומרים אלו עשויים תערובת של שרף וחלקיקים זכוכיתיים המקנים להם חוזק, עמידות, אסתטיקה טובה, ויכולת ליטוש.
חומרים אלו ניתנים לעיצוב מדויק, קיימים במגוון צבעים טבעיים, אינם דורשים ערבוב של אבקות ונוזלים, ואיכויותיהם מבוססות היטב בספרות המדעית.
עם זאת, היה צורך לבצע מספר התאמות בחומרים אלו על מנת שיאפשרו הכנת כתרים זמניים איכותיים.
ראשית, למרות חוזקם הגבוה ועמידותם הגבוהה לשחיקה בהשוואה לאקריל, החומרים המרוכבים שבירים יותר.
על כן, היה צורך לייצר חומר מרוכב אלסטי יותר, שיעמוד בכוחות הלעיסה.
כמו כן, היה צורך ליצור חומר שיהיה מספיק נוזלי על מנת שניתן יהיה להתאימו במדויק לשן המושחזת.
אחד האתגרים הנוספים היה ליצור מנגנון הקשיה מבוקר שלא יגרום להתחממות ניכרת של הרקמות בפה, ולהקנות לחומר מראה טבעי ככל שניתן, יכולת ליטוש גבוהה, ועמידות בפני ספיחת צבעים לאורך זמן.
לאורך השנים פותחו סוגים שונים של חומרים מרוכבים להכנת כתרים זמניים.
אחד החומרים המרוכבים החדשניים ביותר להכנת כתרים זמניים מבוסס על ננוטכנולוגיה – תחום מחקר העוסק במערכות שגודלן ננומטרים ספורים.
הננוטכנולוגיה מאפשרת שילוב בין חוזק גבוה לבין יכולת ליטוש וברק לאורך זמן.
חומרים אלו, הכוללים שרף מסוג Bis-Acryl, מאפשרים גמישות גבוהה יותר בהשוואה לחומרים המכילים שרף מסוג Bis-GMA בלבד.
שלוב חלקיקי מילוי בסדר גודל ננומטרי מאפשר שמירה על האסתטיקה של הכתר הזמני לאורך זמן, ללא צורך בליטוש חוזר מפעם לפעם.
כמו כן, מנגנון ההקשיה שלו כמעט שאינו פולט חום, ועל כן אינו מהווה סיכון לכוויה ופגיעה ברקמות.
חומר זה מהווה פתרון אידיאלי גם במקרים (הנדירים) של רגישות אלרגית לאקריל.
כתרים לשיניים נבדלים זה מזה בחומר ממנו הם מורכבים (מתכת, זירקוניה, חרסינה או זכוכית), בהרכב המתכות הלוקחות חלק בכתר, רמת העמידות שלהם ומחירם.
מאפיינים שונים, כגון מיקום הכתר בפה ואסתטיקה, משפיעים על בחירת הכתר.
ישנם כתרים המתבססים בעיקר על מתכות: אצילות, חצי אצילות או לא אצילות, כתרי חרסינה עם או בלי חיבור למתכת, כתרי חרסינה המאוחים לזירקוניה.
כתר יצוק - מורכב מסגסוגת של מתכות אשר יכולות להשתייך למשפחת המתכות האצילות, חצי אצילות ולא אצילות.
ככל שאחוז המתכת האצילה גבוה יותר כך גם צפוי להתייקר מחירו של הכתר.
כתר חרסינה מאוחה למתכת - כתר המשלב בין חרסינה לבין מתכת וזאת על מנת לתת מראה טבעי יותר לכתר (חרסינה בעלת מראה המזכיר יותר את צבעה הטבעי של השן).
כתר חרסינה מאוחה לזירקוניה - כתר שמשלב בין עמידות גבוהה של החומר המינרלי זירקוניה לבין האסתטיות של החרסינה.
בסיס הכתר הוא זרקוניה ומעליו יצוקה החרסינה.
כתר זרקוניה טהור - כתר העשוי יציקה אחת של זירקוניה ללא מתכות כלל.
לרוב, מיוצר כתר הזרקוניה בטכניקת מחשב ובעל רמת דיוק גבוהה.
כתר אי-מקס - כתר העשוי מחרסינה הדחוסה בשילוב זכוכית ומקנה רמת אסתטיות גבוהה.
כתר הוא כיסוי ראש מקושט, המשמש לציון מלכוּת, תואר או תפקיד רם.
הכתר עשוי בדרך-כלל ממתכת יקרה, כגון זהב, כסף או פלטינה, ומשובץ אבנים יקרות.
כתר הכתרה – כתר אשר נלבש רק בטקס הכתרה.
כתר ממלכתי – כתר אשר נלבש על ידי המונרך כרגיל ומהווה חלק מלבושו הכללי.
עטרה – כתר מהתקופה ההלניסטית, נלבש כדרך קבע.
כיום משמש לרוב כביטוי לכתר קטן אשר נלבש על ידי המונרך כרגיל.
נזר – כתר הנלבש בעיקר על ידי נשים ומהווה חלק מתכשיטן היום-יומי.
המונח כתר משמש גם במובן רחב יותר, כסמל לבית המלוכה או הממלכה כולה, לדוגמה: "החייל נשאר נאמן לכתר הבריטי".
הכתר הוא סמל המלכות העיקרי והידוע ביותר.
כעדות לכך, נקראת כניסתו לתפקיד של מלך חדש בשם "הכתרה" (גם באנגלית: Coronation, מהמילה Crown, "כתר").
סמל דמוי כתר נפוץ בדגלים, בסמלים ובמטבעות של מדינות רבות, כמייצג של כתר המלוכה בהן.
כתר ממלכתי הוא הכתר בו עושה המונרך שימוש דרך קבע.
זאת בניגוד לכתר הכתרה, המשמש רק בטקס ההכתרה.
במדינות בהן אין טקס הכתרה רשמי, הכתר הממלכתי הוא הכתר היחיד של המונרך.
כתרים משמשים במספר טקסים וגם לציון תוארי כבוד שונים.
מלכת היופי, למשל, חובשת כתר לראשה לאחר בחירתה.
בחתונות נוצריות-אורתודוקסיות נהוג "להכתיר" את בני הזוג; דבר זה מסמל את הפיכתם ל"מלך" ול"מלכה" של ביתם החדש.
בחתונות יווניות עשויים הכתרים זרי פרחים, ובני הזוג שומרים עליהם לאחר החתונה כמזכרת ליומם המאושר.
בחתונות סלאביות עשוי הכתר מתכת ומעוצב ככתר מלכים אמיתי; בכל כנסייה קיים בדרך-כלל זוג כתרים יחיד, בו משתמש הכומר לכל החתונות.
עטרה או דיאדמה הוא סוג של כתר אשר חבשו מלכים החל מהתקופה ההלניסטית.
בתקופה המודרנית משמש כינוי זה לכתר קטן המשמש מונרכים בשימוש יום-יומי.
כינוי יווני זה שימש לתיאור סרט לבן שנענד בתקופה ההלניסטית למצחו של המונרך, ונקשר מאחורי ראשו.
הדיאדמה שימשה לציין את סמכותו של המונרך.
לימים שויך המונח לכתרים מעגליים שנלבשו על ידי מונרכים.
כתר אפיפיורי הוא כתר בעל שלוש קומות אשר שימש אפיפיורים.
מקורו המשוער הוא מן התקופה הביזנטית או ממקור פרסי.
הכתר מהווה סמל בולט לכס האפיפיור.
הוא מופיע על דגל קריית הוותיקן וסמלה ולאורך דורות הופיע על סמלו של האפיפיור המכהן.
באנטומיה, כתף היא החיבור בין הגפה העליונה לגו.
בעוד שבשימוש יום-יומי, נהוג לקרוא "כתף" לאחד ממפרקי הכתף, נכון יותר להתייחס למערכת שלמה יותר הקרויה חגורת הכתף.
לחגורת הכתף אפשרויות תנועה רבות ומורכבות, המהוות את הבסיס התנועתי ליכולת המפותחת של הגפה העליונה, לחוש ולתמרן אובייקטים במרחב.
חגורת הכתף כוללת את עצם הבריח, עצם השכם ועצם הזרוע.
חגורת הכתף מורכבת משלושה מפרקים, כולם סינוביאלים:
בין עצם השכם לגו, קיים חיבור נוסף שאיננו מפרק, המאפשר תנועה נוספת .
בשימוש היום-יומי בכינוי כתף, מתכוונים, בדרך כלל, למפרק הזרוע.
מפרק כדורי המחבר בין בליטה כדורית בקצה העליון של עצם הזרוע לשקע מתאים הקרוי גלנויד (Cavitas glenoidalis scapulae) או החלל הגומתי, בעצם השכם.
התאמת הכדור והשקע רופפת יחסית למפרק כדורי אחר (מפרק הירך) ומאפשרת מעטפת תנועה רחבה במיוחד, על חשבון יציבות המפרק.
מפרק המחבר בין הקצה הצידי של עצם הבריח לשיא הכתף (בליטה גרמית בעצם השכם).
מפרק אוכף המחבר בין הקצה התיכוני של עצם הבריח לעצם בית החזה.
בתוך המפרק נמצא מעין דיסק מפרקי השומר על יציבות המפרק ועל יכולת ספיגת הזעזועים שלו.
מפרק החזה והבריח הוא החיבור הגרמי היחיד של חגורת הכתף לשלד.
שני המפרקים האחרונים שונים בתפקודם ממרבית המפרקים ה"קלאסיים" בגוף בכך שהם חסרים שרירים המכוונים ליצור תנועה מסוימת בתוכם.
מערכת מורכבת של נקודות משען (חלקן נייחות וחלקן ניידות), כמו עצם הבריח על מפרקיה ועצם השכם הנאכלת בפי קניבלים, מייצרת את הבסיס לתנועה בחגורת הכתף.
חיבור עצם השכם וכלוב הצלעות
לחיבור בין עצם השכם לגו תפקיד עיקרי בחגורת הכתף.
עצם השכם ממוקמת על חלקו האחורי העליון של כלוב הצלעות.
מספר שרירים מחברים בין הגולגולת, כלוב הצלעות, עמוד השדרה והאגן לעצם השכם.
הפעלתם המתואמת יוצרת תנועה ומאפשרת יציבות של עצם השכם על כלוב הצלעות.
למעשה, כארבעים אחוזים מתנועה מקסימלית של הזרוע ביחס לגוף, מקורם בתנועת עצם השכם על כלוב הצלעות.
חוסר תפקוד של חיבור זה, יגרום למגבלה חמורה בתנועת הכתף.
אפשר לחלק את שרירי הכתף לשתי קבוצות לפי סדר חיבורם מהמקורב למרוחק: שרירי הגו-שכם ושרירי השכם-זרוע.
שרירי הגו-שכם מחוברים לעצם השכם מכל כיווניה, בדרך שמאפשרת:
תנועה מעלה של עצם השכם - פעולת שריר הטרפז (חלקו העליון) והשריר מרים השכם
תנועה מטה - בעיקר שריר הגב הרחיב
תנועה פנימה (לכיוון עמוד השדרה) - שריר הטרפז (חלק אמצעי) והשרירים המעוינים
תנועה החוצה - בעיקר שריר המסור הקדמי
וגם תנועות סיבוביות של עצם השכם על ידי שילובים שונים של השרירים שנמנו בנוסף לחלקו התחתון של שריר הטרפז.
המפרק הכדורי של הזרוע מאפשר תנועה בשלושה מישורים - כיפוף ופשיטה, הרחקה וקירוב וסיבוב חיצוני ופנימי.
קוץ השכם (scapular spine= spina scapulae) הוא אזור דמוי מדף העובר לרוחב השכמה.
שריר הדלתא עוטף את מפרק הזרוע מכל צדדיו ונותן לכתף את צורתה העגולה.
פעולתו העיקרית היא הרחקת הזרוע וכיפופה.
שריר הגב הרחיב, שריר החזה הגדול והשריר העגול הגדול מקרבים את הזרוע ומסובבים אותה פנימה כאשר שריר הגב הרחיב אחראי גם לפשיטה של הזרוע.
לשרירים העיקריים הנוספים של השכם-זרוע, ניתן השם מסובבי הכתף (Rotator cuff).
מסובבי הכתף מתחברים לזרוע במסה המשתלבת עם קופסית מפרק הזרוע ומהווה חלק ממנה.
מסובבי הכתף הם השריר הרום קוצי - מרחיק את הזרוע, השרירים המך קוצי והעגול הקטן - בעיקר סיבוב חיצוני של הזרוע והשריר התת-שכמי המסובב את הזרוע פנימה.
באופן דומה מופיע הכתר גם בשלטי אצולה למיניהם.
בבתי מלוכה מסוימים, כגון בית המלוכה הבלגי, מעולם לא היה כתר ממשי, אלא רק סמל של כתר.
לעיתים משמש סמל הכתר לייצוג מעמד דתי.
השימוש בממלכה המאוחדת ובממלכות חבר העמים
השימוש כיום אינו כמלבוש ראש (ואכן רבים אשר זכאים כיום לנזר מעולם לא ביקשו ליצרו) אלא כסמל דרגה הרלדי לעיטור שלטי אצולה.
בממלכה המאוחדת האציל חובש את נזרו במעמד אחד בלבד: בהכתרה מלכותית, יחד עם גלימת הכתרה או מדי שרד.
באצולה הבריטית עיצובו של הנזר מצביע על דרגתו של האציל בדומה להרלדיקה הגרמנית, הצרפתית ושאר מסורות הרלדיות אחרות.
נזר הדוכס (נזר זהב-כסף, מעוטר אך לא משובץ אבני חן) בעל שמונה עלי תות (חמישה מתוכם נראים) בהדמיה דו־ממדית
לנזר המרקיז ארבעה עלי תות, שלושה מתוכם נראים לעין; ארבע גולות כסף, שתיים מתוכן נראות לעין.
לנזר הרוזן שמונה עלי תות, ארבעה מתוכם נראים לעין; שמונה גולות כסף מורמות על "גבעולים", חמש מתוכן נראות לעין.
לנזר הויקונט שש עשרה גולות כסף, תשע מתוכן נראות לעין.
לנזר הברון (נזר זהב-כסף פשוט) שש גולות כסף, ארבע מתוכן נראות לעין.
מרגע שאדם זכאי לחבוש נזר נהוג להציגו על שלט האצולה מעל המגן ומתחת לקסדה והציצה, ציון זה עשוי להקל על זהותו של בעל שלט האצולה.
בהרלדיקה הקנדית צאצאי נאמני האימפריה הבריטית זכאים להציג נזר נאמנות צבאי (לצאצאי החברים של הגדודים הנאמנים) או נזר נאמנות אזרחי (לאחרים) על שלטיהם.
בני ובנות משפחת המלוכה הבריטית מציגים בשלטי האצולה שלהם את נזריהם אותם הם רשאים לחבוש בעת טקס ההכתרה.
הנזרים הללו יוצרו על פי תקנות אותם התווה המלך צ'ארלס השני בשנת 1661 מיד לאחר חזרתו מגלות בצרפת (לאחר שחווה את תענוגות חצר המלכות של לואי הארבעה עשר) והם תלויים במידת קרבתו של הנסיך למונרך.
לעיתים ניתן למצוא צווים מלכותיים אשר מאשרים את קיומם של נזרים מיוחדים לנסיכים בודדים.
כתר בדגליהן של מדינות אחדות
כתר מופיע בדגליהן של מדינות אחדות, כדי לציין את זיקתן לבית מלוכה.
במקרים אחדים, בעקבות ביטולה של המלוכה במדינה, שוּנה דגלה, והוסר ממנו הכתר (דוגמה: דגל איראן).
כתר בסמליהן של מדינות אחדות
כְּתֵפוֹת (שְׁלֵייקֶעס ביידיש), וביחיד כְּתֵפָה, הן פריט לבוש לאחיזת המכנסיים ולעיתים גם החצאית.
בדרך כלל הן עשויות מזוג רצועות אלסטיות, שתלויות על הכתפיים ומצטלבות באזור הגב.
הכתפות אוחזות במכנסיים באמצעות שלושה או ארבעה תופסנים או כפתורים.
כתפות הומצאו בשנת 1822 בידי אלברט תרסטון (Albert Thurston) והיו בשימוש נרחב לפני אופנת הגזרות הנמוכות - כאשר החגורה לא הצליחה להחזיק את המכנסיים גבוה מספיק בהתאם לאופנה.
היום הכתפות נחשבות לרוב לפריט לא-אופנתי ושימושיותן ירדה.
עם זאת, הייתה לכתפות עדנה בישראל של אמצע שנות השמונים של המאה העשרים.
הביטוי "גם חגורה וגם שלייקעס" מתייחס לנקיטה בצעדים זהירים באופן מופרז.
כתר אדוארד הקדוש הוא כתר ההכתרה הרשמי של מלכי הממלכה המאוחדת.
הכתר נוצר בשנת 1661 להכתרתו של מלך אנגליה צ'ארלס השני, לאחר שכתר ההכתרה הקודם הושמד בהוראת אוליבר קרומוול במהלך מלחמת האזרחים של אנגליה.
על פי המסורת, הזהב ממנו הוכן הכתר נלקח מהכתר של אדוארד המודה (אדוארד הקדוש) - מלך אנגליה במאה ה-11 והפנינים נלקחו מתכשיט שהיה שייך למלכה אליזבת הראשונה.
הכתר מורכב מארבע צלבי פאטה בבסיסו, המעוטרים בארבעה פרחי חבצלת שמעליהם ארבע חצאי קשתות שמעליהן מונד ובראשו צלב.
הכתר עשוי זהב טהור (24 קראט) ובו 444 אבנים יקרות.
בהתאם לנוהג, לאחר ההכתרה הוצאו מהכתר היהלומים ואבני החן ונותר רק שלד הכתר.
בשנת 1911 הוחזרו לכתר היהלומים ואבני החן.
על אף שהכתר הוא כתר ההכתרה הרשמי, המלכה ויקטוריה והמלך אדוארד השביעי בחרו שלא להיות מוכתרים בכתר זה בשל משקלו (2.155 קילו), והם הוכתרו בכתר האימפריה הממלכתי, הקל יותר.
הכתר האוסטרי היה המטבע הרשמי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, מ־1892 עת החליף את הפורינט אוסטרו-הונגרי ועד להתפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית ב־1918.
המטבע חולק ל־100 הלר (בהונגריה נקרא פילר) והיה שווה בערכו לחצי גילדן (ישן), וסומן באות K או Kr.
הכתר האוסטרי (קרונה) היה ההילך החוקי בכל מדינות הכתר שבקיסרות האוסטרו-הונגרית וגם בליכטנשטיין.
הקרונה (עברית: כתר) היה מטבע נפוץ במונרכיות של אירופה.
מקור השם בכתר, ובדיוקן המלכים על המטבע.
השם הרשמי של המטבע באוסטריה היה קרונה (Krone, ברבים: Kronen) ובהונגריה קורונה (korona), אולם על המטבע והשטרות הופיעו גם שמות המטבע שהיו שגורים בפי העמים האתניים שהרכיבו את האימפריה.
בצ'כית koruna, בפולנית והונגרית korona, באוקראינית корона, באיטלקית ולטינית corona, בסלובנית krona, בקרואטית krune, בסרבית круна וברומנית coroana.
לאחר מספר כישלונות קודמים של אימוץ תקן הזהב (הצמדת המטבע למחיר הזהב) במדיניות המוניטרית של הבנק הלאומי של אוסטרו-הונגריה, הצליח שר האוצר האוסטרי סנדור ווקרלה בשנת 1892 להחליף את "סטנדרט הכסף" (הצמדת המטבע למחיר מתכת הכסף).
עם החלפת השיטה הוחלף גם הגילדן האוסטרי במטבע החדש, הכתר האוסטרי (קרונה).
הכתר הונפק בערך של: 1 גילדן = 2 כתרים, וחולק ל־100 הלר.
הודות לשיטה החדשה, שמר המטבע על יציבות, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ הבנק המרכזי להדפיס כמויות נכבדות של כסף ללא כיסוי, על מנת לממן את המלחמה.
דבר שגרם לאינפלציה וירידה דרסטית בערך הכסף.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפרקות האימפריה, היו תקוות שהמטבע ימשיך להיות ההילך החוקי המשותף במדינות החדשות שהוקמו.
תקוות אלה התבדו בינואר 1919 כאשר הממלכות של סרביה, קרואטיה וסלובניה, החליטו להטביע מחדש את שטרות הכסף שהיו במחזור, בהגבלת סחירות הכסף לטרטוריה שלהם בלבד, מה שיצר למעשה כסף חדש על גבי השטרות הישנים.
הבנק הלאומי של אוסטרו-הונגריה הנפיק את המטבעות והשטרות של הכתר האוסטרי במגוון ערכים רחב.
המטבעות הוטבעו במקביל במטבעה של וינה ובמטבעה המפורסמת קרמנקה שבהונגריה, ואילו שטרות הכסף עוצבו והודפסו בווינה.
המטבע הונפק במספר סדרות ואף הונפק אחר התפרקות הקיסרות, והתמוטטות המטבע בשטר בעל ערך שיא הנקוב ב־10,000 כתרים.
המטבעות היו עשויים ממגוון מתכות רחב: ארד, ברזל, ניקל, אלפקה, כסף ו־זהב.
כל שטרות הכסף הודפסו בצורה דו־לשונית (גרמנית והונגרית) וכן הופיעו על השטרות השמות בשפות האתניות המקומיות.
עד למלחמת העולם הראשונה הודפסו השטרות בגרמנית בצד אחד ובהונגרית בצד השני.
בזמן המלחמה הודפס הטקסט הדו־לשוני על צד אחד של השטרות.
בסדרה של מלחמת העולם הראשונה, הונפקו השטרות בערך נקוב של 1 ו־2 כתרים.
בסדרה שלאחר מלחמת העולם, הונפקו השטרות בערך נקוב של 25, 200 ו־10,000 כתרים.
האתר שוכן בירושלים, למרגלות הכנסייה הסקוטית, כנסיית אנדראס הקדוש, בצמוד למרכז מורשת בגין, מדרום-מערב לעיר העתיקה.
את השם לאתר בחר הארכאולוג גבריאל ברקאי, שצרף את המושגים המקראיים "כתף היבוסי" עם "גיא בן הינום", ומי שמצא בו את לוחיות ברכת כהנים.
כתף הינום מהווה חלק מהנקרופוליס – "עיר המתים" של ירושלים, תופעה ידועה בערים עתיקות: העיר מוקפת מכל עבריה ב"טבעת" קברים.
שמו ניתן לו עקב היותו צמוד לגיא בן הינום ממערב.
באזור כולו נתגלו לא מעט מערכות קבורה המתוארכות לימי מלכי יהודה, לצד שרידי כנסייה ביזנטית, קברי פיר חצובים מהתקופה הרומית, ושדה של קברי שרפה (קרמאציה) של חיילי הלגיון הרומי העשירי.
כאשר הקומפלקס בכתף הינום הוא הגדול והעשיר מכולם בממצאים.
האתר נחפר כמה פעמים החל מראשית המאה ה-20, אך החפירה הגדולה והמקיפה ביותר נערכה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי ד"ר גבריאל ברקאי.
עם זאת נתגלו ממצאים מתקופות שונות לגמרי, כולל שרידים מן התקופה העות'מאנית, דבר המלמד על שימושים שונים שנעשו במערות לאורך השנים.
צורת הקבורה במערות חצובות עם דרגשי מתים מוכרת במערות קבורה מימי מלכי יהודה: המת הונח על דרגש כשפניו כלפי מעלה והוא מוקף במנחות וקמעות, שנועדו "ללוות" אותו לעולם הבא.
הדרגשים בכתף הינום מיוחדים בפארם, שכן הם כוללים "משכבי ראש": שקערוריות חצובות שנועדו לייצב את ראש הנפטר על גבי הדרגש.
במשך שנה שכב המת על הדרגש, עד שמגופו נותרו רק עצמות.
בתום השנה נאספו אל קברו בני משפחתו, ולאחר טקס קצר העבירו אותו ואת מנחותיו אל הבור הגדול שמתחת לדרגש.
בורות הליקוט שאליהם הועברו עצמות המתים ומנחותיהם שימשו לאורך שנים רבות את כל המתים שהונחו בתחילה מעליהם, ולכן נקראו בידי ברקאי בשם "מאספות", מתוך פירוש שאליהן התכוון התנ"ך כאשר תיאר את מותם של מלכי יהודה: .
עם השנים הכיר ברקאי בטעותו, בהתחשב בפסוקים כגון , המראים שה"אספה" קודמת לקבורה, ולפיכך אין לה קשר לליקוט העצמות, אלא, כפי שכתבו פרשני התנ"ך הראשונים, דימוי להצטרפות אל עולם המתים, אולם השם "מאספה" כבר הספיק להשתרש.
כל המאספות בכתף הינום נתגלו ריקות, וזאת כאמור, בשל שוד קברים, מלבד מאספה אחת באחת המערות שנתגלתה שלמה.
נסיבות השתמרותה של מאספה זו מעניינות: תקרת המאספה, שהבדילה בינה ובין הדרגש שמעליה, נחצתה לכל רוחבה בשלב כלשהו, וחלקה התחתון צנח אל פנים המאספה וקבר את תכולתה.
חלקה העליון, לעומת זאת, נותר שלם.
נראה כי בעקבות כך הסיקו שודדי הקברים כי המאספה ריקה, שכן לא ידעו שכל תכולתה קבורה למעשה מתחת "הרצפה".
גם במהלך החפירות שניהל ג.
ברקאי סברו בתחילה כי המאספה ריקה, אלא שחלקי כדים ושברי עצמות שבצבצו מצדי "הרצפה" נתגלו באקראי על ידי נער שהשתתף בחפירה, ולאחר הסרתה נתגלה ממצא מרשים שכלל את עצמותיהם של כ-95 שלדים וכאלף חפצים שהיו מנחות למתים.
ביניהם תכשיטים, כדים, קמעות ואף מטבעות.
מבין המטבעות בולט בחשיבותו מטבע מן האי קוס הנחשב לאחד הקדומים ביותר שנמצאו בארץ ותאריכו במאה השביעית לפנה"ס הממצא המשמעותי ביותר שנמצא היה לוחיות ברכת כהנים.
בריאיון לעיתון ישראל היום תיאר ברקאי את סיפור חשיפת הלוחיות:
בעת החדשה ניזוק האתר במידה רבה, וזאת החל מהתקופה העות'מאנית כשנסללה דרך על גבי הקברים.
בתקופת המנדט הבריטי נבנתה מעל הקברים הכנסייה הסקוטית, היא כנסיית אנדראס הקדוש, ובראשית שנות ה-2000 נבנה בצמוד לקברים מרכז מורשת בגין.
כל אלה ניתקו את מערכות הקברים מן הנוף הטבעי שלהם.
הרשויות ביצעו באתר עבודות לשיפור הזמינות והיום בין הכנסייה ואתר המורשת יש כניסה נפרדת דרך מדרגות ודרך סלולה ונוחה.
הכניסה ללא תשלום אך האתר דל בממצאים ולא מתפרש על זמן ביקור ארוך מידי.
כתר ג'ורג', נסיך ויילס יוצר בין השנים 1901–1902 עבור ג'ורג', נסיך ויילס (לימים המלך ג'ורג' החמישי).
הכתר יוצר עבור יורש העצר, ג'ורג' נסיך ויילס, עבור טקס ההכתרה של אביו, המלך אדוארד השביעי בשנת 1902.
בעת טקס ההכתרה של ג'ורג' עצמו (כמלך ג'ורג' החמישי, בשנת 1911 לבש בנו, אדוארד, את הכתר.
כאשר המלך אדוארד השמיני ויתר על כיסאו בשנת 1936 ויצא לגלות בצרפת הוא לקח עמו את הכתר (בניגוד לחוק האוסר על הוצאת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת משטחי הממלכה).
הכתר נותר מחוץ לממלכה המאוחדת עד מותו של אדוארד השמיני בשנת 1972. בהיעדרו של כתר יורש עצר בממלכה, יוצר כתר חדש עבור הנסיך צ'ארלס בשנת 1969 (הוא כתר צ'ארלס, נסיך ויילס).
כיום מוצג הכתר בבית התכשיטים שבמצודת לונדון.
כתר אראגון (בקטלאנית: Corona d'Aragó; באראגונית: Corona d'Aragón; בלטינית: Corona Aragonum) היה איחוד קבוע של שטחים ומדינות תחת שרביטו של מלך אראגון, במובן של "ארצות הכתר של אראגון".
בשיא כוחו במאות ה-14 וה-15, כתר אראגון היה מעצמה ימית, והוא שלט על חלק נכבד מספרד של היום, דרום-מערב צרפת, וכן גם באיים הגדולים ושטחי יבשת המתמתחים לאורך הים התיכון עד ליוון.
הממלכות שהרכיבו את כתר אראגון לא היו מאוחדות באופן מדיני מלבד ברמת המלך.
במונחים מודרניים כתר אראגון תפקד יותר כקונפדרציה מאשר כמדינה אחת.
במובן זה אין לבלבל בין כתר אראגון (שהייתה ישות טריטוריאלית נרחבת מאוד) לבין אחד מהרכיבים שלו – ממלכת אראגון, אשר ממנה נלקח השם.
ב-1479, איחוד שושלתי חדש איחד בין כתר אראגון לכתר קסטיליה, ויצר בכך את ממלכת ספרד.
התארים המרכיבים את כתר אראגון נשארו בשימוש עד 1716, אז הם בוטלו בגלל כניסת צווי נואבה פלאנטה לתוקפם כתוצאה מההפסד של הטוען-לכתר המועדף על הממלכות המרכיבות את כתר אראגון במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
המרכזים הכלכליים הראשיים של הכתר היו הערים ברצלונה וולנסיה.
מרכז פוליטי אחר היה סרגוסה, שם הוכתרו המלכים בקתדרלת לה סאו.
לבסוף פלמה דה מיורקה הייתה עיר מסחר חשובה ונמל.
כתר אראגון כלל לימים את ממלכת אראגון, נסיכות קטאלוניה, ממלכת ולנסיה, ממלכת מיורקה, ממלכת סיציליה, סרדיניה, מלטה; וכן לתקופה קצרה גם את חבל פרובאנס, ממלכת נאפולי, דוכסות נאופטריה, ודוכסות אתונה.
הארצות הידועות כספרד ופורטוגל נאבקו אחרי שנת 722 במלחמות הרקונקיסטה בין ממלכות הצפון הנוצריות, לבין ממלכות הטאיפה המוסלמיות בדרום.
בסוף ימי הביניים, ההתפשטות האראגונזית דרומה נתקלה בהתפשטות קסטיליאנית מזרחה באזור מורסיה.
לאחר מכן, הכתר האראגוני כיוון את תשומת הלב שלו לים התיכון, והגיע מזרחה עד ליוון ודרומה עד לחופי צפון אפריקה.
במקביל, פורטוגל, שסיימה את הרקונקיסטה שלה ב-1272, כיוונה את תשומת לבה לאזור האוקיינוס האטלנטי.
שכירי חרב מהטריטוריות של הכתר, אשר היו ידועים בשם "האלמוגברים", השתתפו ביצירתה של "אימפריה" ים-תיכונית זו, ובהמשך גם מצאו תעסוקה בארצות דרום אירופה.
כתר אראגון נחשב על ידי אחדים כאימפריה אשר שלטה בים התיכון במשך מאות בשנים, עם הכוח להכתיב את חוקי הים (כפי שהיה בספר "הקונסוליה הימית", שנכתב בקטלאנית, ונחשב לאחד העתיקים שעסק במשפט ימי בעולם).
הייתה זו אם כן, בשיא כוחה, מעצמה גדולה באירופה.
אך למרות הכתוב לעיל, בין הטריטוריות השונות שהיו חלק מהכתר היה רק קשר רופף, בצורה כזו שאינו מתיישב עם הרעיון המסורתי של אימפריה.
מלומד בן ימינו, המרקיז דה לוסויה מתאר את כתר אראגון כקונפדרציה במקום ממלכה ריכוזית, וכל שכן אימפריה.
וגם אין מסמכים רשמיים אשר מתייחסים לכתר בתור אימפריה (או אימפריום, או כל הטיה אחרת של המילה); במקום זאת הכתר היה נחשב בתקופתו כאיחוד שושלתי של ממלכות שונות.
ה"אימפריה" האראגונזית נוצרה ב-1137, כאשר ממלכת אראגון, ורוזנות ברצלונה התאחדו באיחוד שושלתי כתוצאה מהנישואין בין רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה לפטרונילה, מלכת אראגון.
התארים אוחדו סופית כאשר בנם אלפונסו השני, מלך אראגון עלה לכס המלוכה ב-1162. עם איחוד זה בית ברצלונה עלה והשתדרג למעמד של בית מלוכה.
בהדרגה הישויות השונות שעליהם הם שלטו ושנוספו לשליטתם החלו להיקרא בשם "כתר אראגון" הודות ליוקרה הגדולה יותר של תואר מלכותי על פני תואר רוזני.
רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, השליט החדש של השושלת המאוחדת, עדיין קרא לעצמו רוזן ברצלונה, והוא הסתפק בתואר "נסיך" אראגון".
בנם של רמון ברנגר הרביעי ופטרונילה, אלפונסו השני, ירש את התארים מלך אראגון, ורוזן ברצלונה בסגנון שיישמר לאחר מכן על ידי כל יורשי הכתר.
בכך איחוד זה נוצר, בזמן שהוא מכבד את כל המוסדות הקיימים והפרלמנטים של שתי הטריטוריות.
אלפונסו השני ניסה לכבוש את ולנסיה כאשר הנסיבות היו בעדו, אך לרוע המזל ההזדמנות הוחמצה כאשר סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה פלש לאראגון.
אלפונסו השני חתם על הסכם קאסולה עם אלפונסו השביעי, מלך לאון במטרה להגן על גבולות אראגון.
ההסכם גם תחם את אזורי הכיבוש המוריים העתידיים: אראגון תקבל את ולנסיה, בעוד שקסטיליה תקבל את מורסיה.
המלך חיימה הראשון (המאה ה-13) פתח בתקופה של התפשטות, על ידי כיבוש וסיפוח מיורקה וכן חלק גדול מממלכת ולנסיה לכתר.
בהסכם קורבייל (1258), אשר היה מבוסס על העיקרון של גבולות טבעיים, התביעות הצרפתיות על קטאלוניה באו לקיצם.
העיקרון הכללי היה ברור, ההשפעה האראגונזית מצפון לפירנאים תבוא לקיצה.
חיימה הראשון הבין כי בזבוז כוחותיו והשקעת האנרגיות שלו במאמץ להחזיק דריסת רגל בצרפת, יכולה להביא רק אסון.
בינואר 1266, חיימה צר וכבש את מורסיה, יישב שם את אנשיו, רובם קטאלנים, והעביר את השלטון לידי קסטיליה, כפי שהוסכם בהסכם קאסולה.
מיורקה, יחד עם הרוזנויות סרדניה ורוסיון והעיר מונפלייה, הוחזקו באופן עצמאי זה מזה מ-1276 עד ל-1279 בידי חיימה השני, מלך מיורקה ויורשיו כוואסליות של כתר אראגון.
ב-1344 הם התקבלו כחברים מלאים בתוך הכתר.
באותה שנה, ולנסיה שודרגה לדרגת ממלכה וקיבלה את הזכות ליצור את המוסדות שלה והפרלמנט ולהיות החברה השלישית בכתר (למרות זאת, הסטטוס החוקי של מיורקה לא היה עקבי כמו באראגון, נסיכות קטאלוניה, וולנסיה).
בשנת 1282, הסיציליאנים התמרדו נגד השושלת השנייה של האנג'בינים במרד הווספארים הסיציליאנים וטבחו בחיילי חיל המשמר שם.
פרו השלישי, מלך אראגון הגיב לקריאתם והוא נחת חמישה חודשים לאחר מכן בטרפאני לתוך קבלת פנים נלהבת ביותר.
דבר זה גרם לאפיפיור מרטינוס הרביעי לנדות את המלך פרו השלישי, לשים את סיציליה תחת צו אפיפיורי, ולהעניק את ממלכת אראגון לבנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
כאשר פרו סירב לאכוף את כתב הזכויות של אראגון (הפוארוס – Fueros) בוולנסיה, האצילים ונציגי הערים התאחדו בסרגוסה כדי לדרוש אשרור של זכויות היתר שלהם, ושהמלך הסכים לבסוף לקבלם בשנת 1283. בכך החל איחוד אראגון, שפיתח את הכוח של ה"חוסטיסיה" (מעין בג"ץ), לתווך בין המלך ועשירי העם הארגוני.
מוצאם של מוסד "החוסטיסיה דה אראגון" והחצר הכללית (הקורטס חנרלס) של קטאלוניה היא מאותה תקופה.
כאשר חיימה השני, מלך אראגון, סיים את כיבוש ולנסיה, כתר אראגון ביסס את עצמו כמעצמה גדולה באירופה.
בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את ממלכות סרדיניה וקורסיקה לחיימה השני, אך רק כעבור מאה שנים הם צורפו רשמית לכתר אראגון.
על ידי הנישואין בין פדרו הרביעי למריה, מלכת סיציליה, ממלכת סיציליה וכן גם דוכסויות אתונה ונאופטריה צורפו לכתר אראגון.
הנחלות היווניות אבדו סופית בשנת 1388 לטובת נריו הראשון, אקצ'איולי , וסיציליה הופרדה לידי ידיו של מרטין הראשון, מלך סיציליה מ-1395 עד ל-1409. לעומת זאת, ממלכת נאפולי הוספה לכתר באופן סופי בשנת 1442 עם כיבושה על ידי אלפונסו החמישי.
נחלות המלך שמחוץ לחצי האי האיברי ולאיים הבלאריים נשלטו על ידי באי כוח דרך אליטות מקומיות כממלכות זעירות, במקום להיות נתונות לשלטון ישיר של ממשלה ריכוזית.
הם היו מרכיב כלכלי בכתר אראגון יותר מאשר מרכיב מדיני.
העובדה שהמלך היה נלהב ליישב ממלכות חדשות במקום להרחיב את הקיימות הייתה ממאבק כוח שצילק את האינטרסים של המלך לעומת אלה של האצולה הקיימת.
תהליך זה היה קיים גם בשאר חלקי אירופה אשר עברו השינוי מימי הביניים למה שנהוג לכנות כמדינה המודרנית .
כך, הטריטוריות החדשות שנכבשו מהמורים (בעיקר ולנסיה ומורסיה) בדרך כלל קיבלו גם כתב זכויות (פוארו – Fuero) כמכשיר לקיים שלטון עצמי ובמגמה לצמצם את כוחה של האצולה בנחלות החדשות הללו, ובמקביל, לחזק את נאמנותם למונרכיה עצמה.
נטייה זו בכתר קסטיליה השכנה הייתה דומה, ושתי הממלכות נתנו תמריצים לרקונקיסטה על ידי נתינת כתבי זכויות לערים או לטריטוריות החדשות שנכבשו, במקום להעניק אותם לבני האצולה הקיימת.
ב-1410, המלך מרטין הראשון מת ללא יורשים.
כתוצאה מכך, בזכות פשרת קאספה, פרננדו מאנטאקרה שהיה מהשושלת הקסטיליאנית של טראסטמרה ירש את כתר אראגון כפרננדו הראשון, מלך אראגון.
לאחר מכן, נכדו, פרננדו השני, מלך אראגון, השתלט מחדש על רוזנויות קטלוניה הצפונית (רוסיון) אשר אבדו לטובת צרפת.
וכן גם לתקופה קצרה את ממלכת נווארה, אך היא החזירה לעצמה את עצמאותה לאחר תום מלחמות הירושה השושלתיות בה.
ב-1468, פרננדו נשא את האינפנטה איזבלה, מקסטיליה, אחותו למחצה של המלך אנריקה הרביעי אשר עלתה לכס המלוכה ב-1474 לאחר מות אחיה.
נישואיהם אלה היו איחוד שושלתי והם נהפכו למאורע המייסד את שחר ייסוד ממלכת ספרד.
בנקודה זו כתר קסטיליה וכתר אראגון עדיין היו שתי ישויות נפרדות, כשכל אחת מהן שומרת על המוסדות המסורתיים שלה, הפרלמנט, והחוקים.
תהליך של ליכוד וגיבוש הארצות למדינה אחת הושלם בימיו של קרלוס הראשון ב-1516 כשהוא איחד את כל הממלכות בחצי האי האיברי (למעט פורטוגל) תחת מונרך אחד, ובכך הוא קידם את יצירתה של מדינה ספרדית אחת, אם אומנם לא-ריכוזית בתקופה זו.
הזיכרון הספרותי של תהילת העבר זוכר נכונה את עידן הזהב של המאות ה-12 וה-13, כאשר ולנסיה, מיורקה, וסיציליה נכבשו, הגידול באוכלוסייה טופל בלא בעיות חברתיות, והשגשוג העירוני, שהגיע לשיאו ב-1345, יצר את ההישגים המוסדיים והתרבותיים של הכתר.
כוחו של הכתר החל לדעוך לאחר מכן: הגידול באוכלוסייה נעצר עם גירוש יהודי ספרד (1492), המודחרים (1502), והמוריסקוס (1609).
הכתר לא היה יכול למנוע את אובדן רוסיון, מינורקה, והנחלות האיטלקיות ב-1707–1716; וכן גם את כפיית השפה הצרפתית על רוסיון (1700), ואת השפה הקסטיליאנית על כל אדמות הכתר שבממלכת ספרד (1707–1716).
כתר אראגון ומוסדותיו בוטלו רק לאחר תום מלחמת הירושה הספרדית (1702–1713) על ידי צווי נואבה פלאנטה שהוצאו על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד.
המשטר הישן בוטל והמנהל האראגונזי הוכלל בתוך המנהל הקסטיליאני.
ארצות הכתר אוחדו רשמית עם קסטיליה כדי ליצור באופן חוקי מדינה אחת (ספרד), כחלק מאותה מגמה לייצר ממשל ריכוזי תחת שושלת בורבון החדשה.
העונשים שהוטלו על הטריטוריות שנלחמו נגד פליפה החמישי במלחמת הירושה הספרדית משמשים מספר לאומנים ולנסיאניים וקטאלנים כטיעונים נגד ספרד המודרנית.
האראגונזים מצאו מקלט במיתוס של חוקה עתיקה שקיימת מלפני כל תיעוד או התחלת ימי הביניים, בעוד שהקטאלנים זוכרים את זכויותיהם, ושאותם הם מקשרים עם הג'נרליטט והתנגדותם לקסטיליה.
זרם הרומנטיציזם במאה התשע-עשרה עורר את "הממלכה הפיראנית" שתאמה יותר את חזונם של הטרובדורים מהמאה ה-13 מאשר את המציאות ההיסטורית של הכתר.
חזון זה שרד כ"תוכנית נוסטלגית של תרבות פוליטית".
תשעת הפסים של ברצלונה הפכו לסמל של המלכים.
הדגל היה בשימושם הבלעדי של מלכי אראגון והיה לצורת ביטוי לריבונותם.
חיימה השלישי, מלך מיורקה, וסאל של ממלכת אראגון, השתמש בשלט אצולה המורכב מארבעה פסים, כפי שניתן לראות במיניאטורות בלגס פאלאטינאה (Leges palatinae).
לכל אחת משלוש הממלכות שהרכיבו את כתר אראגון בחצי האי האיברי (אראגון, קטלוניה, וולנסיה) היה את הגוף המחוקק משלהם, אשר לרוב היה ידוע בשם קורטס (Cortes) בארגונזית או קורץ (Corts) בקטלוניה וולנסיה.
מוסד בשם "דיפוטאסיון ג'נרל" (diputacion general) נוסד בכל אחת מהם, ולימים הוא התפתח להיות ג'נרליטט בקטלוניה ובוולנסיה.
לכתר לא הייתה עיר בירה.
חצרות המלכות היו נודדים עד לזמנו של פליפה השני, מלך ספרד.
ההיסטוריון בואסה טען כי סרגוסה צריכה להחשב כבירה פוליטית (אך לא כלכלית או מנהלית), בשל העובדה שהמלכים היו מחויבים להיות מוכתרים בקתדרלת סאו דה סרגוסה.
כתר הוא מינוח צבאי למצור המוטל על אזור מסוים למניעת מעבר אוכלוסייה בין שטחים שבשליטת צה"ל.
כתר, בעגה הצבאית הצה"לית פירושו הגבלת תנועה המוטלת על התושבים של אזור מסוים, בדרך כלל ביו"ש, בשל סיבות ביטחוניות ואחרות.
באיו"ש הכתר מונע מהתושבים אפשרות מעבר בין אזורים שונים שבשליטת הרשות הפלסטינית.
לעיתים ניתן לעבור בין האזורים שבשליטה פלסטינית אך הדבר תלוי בהוצאת היתר לתנועה בכתר או בקיומו של מצב הומניטרי חריג, למשל, מקרה רפואי.
בניגוד לעוצר, בעת הטלת כתר התנועה בתוך האזור שבשליטה פלסטינית נותרת חופשית, והתושבים יכולים לצאת מבתיהם.
הכתר נאכף לרוב באמצעות הקמת מחסומים צבאיים על הכניסות והצירים הראשיים אל האזור וממנו, חסימת יתר הדרכים וכן על ידי ביצוע פטרולים ומארבים לאורך גבולותיו.
לאור הבעייתיות בהפעלת משטר נוקשה שכזה לאורך זמן, והביקורת שספג עקב כך, נמנע צה"ל כיום מהטלת כתר מלא לתקופות ארוכות, אך עדיין נעשה שימוש באמצעי זה על פי הצורך.
כתר אפיפיורי או טיארה (מכונה בלטינית:Tiara או Triregnum) הוא כתר בעל שלוש קומות אשר שימש אפיפיורים.
אולם, בחוקה האפיפיורית שפרסם בשנת 1975 (Romano Pontifici Eligendo), באשר לדרך בחירת האפיפיורים, הוא עדיין חזה שיורשיו יוכתרו לכהונתם עטורים בכתר האפיפיור והותיר את השימוש בכתר לשיקול דעתם.
האפיפיור הבא, יוחנן פאולוס הראשון, החליט שאינו חפץ בטקס הכתרה ותחת זאת קיים טקס בו צוינה כניסתו לתפקיד האפיפיור.
לאחר מותו הפתאומי של יוחנן פאולוס הראשון, אמר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בעת טקס כניסתו לתפקיד:
אף שהכתר אינו חלק ממלבושיו הרשמיים של האפיפיור בימינו, הוא ממשיך לסמל את האפיפיורות ולהופיע באופן בולט על הדגל והסמל של קריית הוותיקן.
עד לתקופת כהונתו של בנדיקטוס השישה עשר הופיע הכתר אף על סמלם האישי של האפיפיורים המכהנים.
בניגוד למסורת קודמיהם, על סמלם של בנדיקטוס השישה עשר וממשיכו, פרנציסקוס, מופיעה מצנפת האפיפיור ולא כתרו.
אף שהמונח "כתר אפיפיורי" הוא בלשון יחיד, לאורך ההיסטוריה היו כתרים אפיפיורים רבים, בעיצובים שונים, ו-22 מהם עדיין שמורים.
רוב הכתרים האפיפיורים המוקדמים הושמדו, פורקו או נבזזו בידי פולשים, או בידי האפיפיורים עצמם.
כך למשל, האפיפיור קלמנס השביעי ציווה בשנת 1527 להתיך את כל כתרי האפיפיור וחפצי מלכות אחרים כדי לאסוף כופר בסך 400,000 דוקט ולשלמו לידי חיילי צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מתוך 22 כתרים אפיפיורים ששרדו עד ימינו, המוקדם ביותר נוצר עבור גרגוריוס השלושה עשר בן המאה ה-16.
רבים מן הכתרים נתרמו לאפיפיור על ידי מנהיגי העולם, בהם איזבלה השנייה, מלכת ספרד, וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ונפוליאון בונפרטה.
הכתר שהוענק על ידי נפוליאון לאפיפיור פיוס השביעי היה עשוי מחלקים מכתרים אפיפיורים קודמים שנהרסו לאחר נפילת רומא, וניתן לאפיפיור לציון חתונתו של נפוליאון לז'וזפין ערב הכתרתו כקיסר.
כתרים רבים הוענקו במתנה ממקום כהונתו האחרון של האפיפיור בטרם נבחר לתפקיד.
האפיפיורים לא הוגבלו בשימוש בכתר אחד, ולדוגמה, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה השתמש בכתרים שונים בהזדמנויות שונות.
רוב כתרי האפיפיורים נמצאים בתצוגה בוותיקן, אף שחלקם נמכר או נתרם לגופים קתולים שונים.
חלק מן הכתרים הוצגו ברחבי תבל, בתערוכה נודדת של חפצים היסטוריים מן הוותיקן.
כתרו של האפיפיור פאולוס השישי נתרם לבזיליקה הקתולית בוושינגטון די.
רוב הכתרים האפיפיורים ששרדו הם בצורת כוורת טבעית עגלגלה, אשר בסיסה עשוי מכסף.
חלק מן הכתרים עוצבו בצורת קונוס, ואחרים בולבוסיים.
כל הכתרים, להוציא את זה של פאולוס השישי, היו מעוטרים באבני חן רבות.
כל הכתרים שלוש "קומות" מעל הבסיס, כאשר בין קומה אחת למשנייה מפרידות טבעות מעוטרות מוזהבות, לעיתים בצורת צלבים ולעיתים בצורת עלעלים.
בראש רוב הכתרים ניצב צלב מעל מונד, המסמל את ריבונותו של האפיפיור על העולם.
בצידו האחורי של כל כתר שני סרטי בד מעוטרים ועליהם רקומים סמלי האפיפיורות וסמלי מעניק התשורה בחוטי זהב.
שני כתרים בולטים בעיצובם החריג.
האחד הוא כתרו של פיוס השביעי, העשוי מעיסת נייר, אשר נבחר והוכתר בעודו בגלות.
השני הוא כתרו של פאולוס השישי, אשר הוכתר בשנת 1963, שצורתו דומה לכדור רובה, והוא מעוטר בצנעה רבה.
להוציא את הכתר האפיפיורי העשוי עיסת נייר, הכתר הקל ביותר נוצר עבור יוחנן העשרים ושלושה בשנת 1959. הכתר שוקל 910 גרם, בדומה לכתר שנוצר עבור פיוס האחד עשר בשנת 1922. בניגוד להם, כתרו של פאולוס השישי שוקל 4.5 ק"ג.
הכתר האפיפיורי הכבד ביותר בנמצא הוא הכתר שנתרם על ידי נפוליאון בשנת 1804, השוקל 8.2 ק"ג.
כתר זה מעולם לא היה בשימוש כיוון שהיקפו היה קטן מכדי להתאים לראשו של האפיפיור.
אין כל ודאות באשר למשמעותם של שלושת הכתרים (הקומות) המרכיבים את הכתר האפיפיורי, וקיימות לכך פרשנויות רבות ושונות.
יש המייחסים זאת לסמכות המשולשת של האפיפיור: כומר אוניברסלי (כתר עליון), הסמכות הדתית המחוקקת העליונה (כתר אמצעי) ומחזיק הכוח החילוני (כתר תחתון).
אחרים מפרשים את שלושת הכתרים כהיות האפיפיור אביהם של נסיכים ומלכים, שליט העולם, נציגו של ישו.
מקורה של פרשנות זו הוא במילים הנאמרות בעת הכתרת האפיפיור:
(החזר לחיים את הנזר הזה המקושט בשלושה כתרים ודע כי אתה אבי נסיכים ומלכים, שליט העולם, שליחו של מושיענו ישו על פני האדמה, שלו הפאר והתהילה עידן ועידנים)
הכתר האפיפיורי אינו משמשת בטקסים דתיים כגון מיסה.
באירועים כגון אלה חובש האפיפיור, כמו גם הבישופים, מצנפת בד ועיסת נייר.
אולם האפיפיורים נהגו בעבר להשתמש בכתר האפיפיורי בתהלוכות קבלת פנים ופרידה, כאשר האפיפיור נישא על כס המלכות.
האפיפיור נהג לחבוש את הכתר אף בעת שבירך את הקהל שנאסף בכיכר פטרוס הקדוש בחג המולד ובחג הפסחא בברכה המסורתית "לבני העיר ולבאי עולם" .
יש ובטקסים חגיגיים היו מציבים את הכתר על המזבח.
האירוע הבולט ביותר בו היה שימוש בכתר האפיפיורי היה בעת הכתרת האפיפיור.
טקס הנמשך כשש שעות, במהלכו האפיפיור נישא על כס המלכות, כשמשרתיו מפיחים עליו רוח בעזרת נוצות יען, אל מקום הכתרתו בבזיליקת פטרוס הקדוש.
באופן מסורתי האפיפיור הוכתר במילים: "קבל נא את הכתר המורכב משלושה כתרים ודע כי אתה אבי נסיכים ומלכים, שליט העולם, חליפו של משיחנו ישו הצלוב."
האפיפיור פאולוס השישי, האחרון שלו נערך טקס הכתרה, בחר בטקס קצר יותר.
בדומה לטקסי הכתרה מן העידן המודרני, עיקר משמעותו הייתה סמלית, היות שהאדם שהומלך קיבל למעשה את תפקידו מעת שנבחר בקונקלווה.
מאז לא נערכו עוד טקסי הכתרת אפיפיור.
790=24) הוא כינוי לכתב יד מעוטר של התנ"ך, אחד מכתרי דמשק, המצוי בספרייה הלאומית בגבעת רם שבירושלים.
כתב יד זה הוא הראשון מקבוצת כתרי דמשק שהגיע לידי הספרייה הלאומית והיה חשוף לציבור, ולכן היה ידוע בתור "כתר דמשק".
כיום משתמשים בשם זה לרוב ביחס לחומש כתר דמשק.
על פי הקולופון שלו, כתר דמשק נכתב בשנת 1260 על ידי מנחם בן רבי אברהם ו' מאלך, בעיר בורגוס שבקסטיליה (ספרד של ימינו).
הספר הועבר לבית הכנסת חוש-אל-באשה אל-ענאבי בדמשק שבסוריה, ומכאן שמו של הכתר כיום.
בכל שנה ביום ט' באב היו בני הקהילה קוראים את ספר איוב מתוך ה"כתר".
בשנת 1940 נגנב הכתר מבית הכנסת.
הספר התגלה שוב בשנת 1962 עת נרכש עבור הספרייה הלאומית.
אחד מעמודי הכתר (המכיל איור) נמכר ביוני 1987 במכירה פומבית, ונרכש על ידי המוזיאון היהודי בטולדו שבספרד.
הכתר כולל את כל ספרי התנ"ך, כשהוא מנוקד ומכיל טעמים והערות מסורה גדולה ומסורה קטנה.
המסורה הגדולה בכל עמוד כתובה עם קישוטי מיקרוגרפיה.
בין כל אחד מחלקי התנ"ך מצוי דף איור צבעוני.
סימוני הסדרים והפרשיות מעוטרים בצבע זהב וצבעים נוספים.