tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הסיבות לעליית חמאס ניתן למנות את השחיתות והאנרכיה ברשות שמזוהה עם בכירי תנועת הפת"ח, חוסר היעילות של מדיניות אבו מאזן כלפי המחסומים, תפישת הציבור הפלסטיני לגבי תרומת המאבק המזוין של חמאס למהלך ההתנתקות, ותמיכת הציבור הפלסטיני בהמשך הטרור נגד ישראל.
סקרים שערכו מכונים פלסטיניים גילו שרוב המצביעים כ-40% עשו זאת בשל השחיתות ברשות, אחוז מסוים נתן קולו לתנועה בגלל התפישות הדתיות של התנועה, ורק כ-10% הצביעו עבורה בשל עמדותיה המדיניות הניציות.
כמה מהם הסבירו את ניצחון חמאס במכניזם של הבחירות, במסגרתו כמחצית מהצירים נבחרו באופן אישי ולא על בסיס שיוך תנועתי.
בבחירות היחסיות נוצר שוויון יחסי בין פת"ח וחמאס (29% ל-חמאס לעומת 28% ל-פת"ח), בניגוד לבחירות האזוריות, שהיו על בסיס אישי.
חלוקת המושבים הייתה כדלקמן (בסוגריים - החלוקה בין מושבים בבחירות היחסיות והאזוריות ואחוז הקולות בבחירות היחסיות):
האלטרנטיבה (קואליציה של החזית הדמוקרטית, מפלגת העם, FIDA ועצמאים): 2 מושבים (2/0, 2.8%)
פלסטין העצמאית (מוסטפא ברגותי ועצמאים): 2 מושבים (2/0, 2.6%)
הדרך השלישית (סלאם פיאד, חנאן עשראווי ואחרים): 2 מושבים (2/0, 2.3%)
לארגון החמאס לא היה ייצוג במועצה המחוקקת הפלסטינית קודם לבחירות מאחר שהארגון החרים את הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב־1996.
כאמור, החמאס לא זכה ברוב הקולות, אלא ב-42%, אך היה זה השיעור הגבוה ביותר של קולות שניתנו למי מהמפלגות.
הדבר הבטיח לחמאס את הזכות לנסות להקים ממשלה.
בעקבות התבוסה בבחירות, התפטר ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, אחמד קריע, אך לבקשת נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, הוא המשיך לכהן כראש ממשלת מעבר עד לתחילת כהונתו של איסמאעיל הנייה.
ב-21 בפברואר 2006. אבו מאזן הטיל את הרכבת הממשלה על אסמאעיל הנייה שעמד בראש רשימת חמאס.
לאחר הכשלות מגעים קואליציוניים עם מפלגות אחרות, הקים החמאס ממשלה בלא שיתוף מפלגות אחרות.
ניצחון חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית הציב את פת"ח וחמאס במצב חדש.
לראשונה, הרשות הפלסטינית, שמאז הקמתה נשלטה בדומיננטיות על ידי הפת"ח, הובלה על ידי ממשלה בעלת רוב בפרלמנט מטעם חמאס.
עד לאותן בחירות חמאס נתפסה כאחד האיומים המרכזיים ליציבות הרשות, עד כדי כך שלפי הדיווחים מנגנוני הביטחון הפלסטינים נדרשו למנוע את עליית חמאס לשלטון.
פת"ח אמנם הכיר רשמית בתוצאות הבחירות, ואבו מאזן מינה את אסמאעיל הנייה לראשות הממשלה, אך למעשה פעל להכשלת חמאס וממשלתה באמצעות מנגנוני הביטחון אשר המשיכו להיות כפופים לפת"ח, כון באמצעות שביתות האיגודים המקצועיים ופעילות ציבורית בשטח.
זמן קצר לאחר הבחירות החל לחץ בינלאומי שרוכז על ידי ארצות הברית וישראל כנגד המפלגה, שהוביל לכך שמנהיגי חמאס ישמיעו אמירות מתונות יותר מאלה המופיעות במצע התנועה.
בישראל התרחש ויכוח ער לגבי חמאס, ומפלגת הליכוד העמידה את הנושא במרכז הקמפיין שלה לבחירות לכנסת השבע עשרה, כשהשתמשה בסלוגן "בנימין נתניהו – חזק מול חמאס".
לאחר הקמת הממשלה, הציבו הקוורטט לענייני המזרח התיכון שלושה תנאים, המכונים "תנאי הקוורטט", שאי עמידת תנועת חמאס בהם תוביל לעצירת הזרמת כספי תרומות ממדינות שונות לרשות: הכרה בהסכמים שנחתמו בין אש"ף וישראל, לרבות הסכמי אוסלו; התנערות מהתמיכה בטרור; והכרה בישראל.
בעקבות זאת הוטלו סנקציות כלכליות על הרשות הפלסטינית, שכללו השעיית סיוע בין-לאומי, הגבלות על עסקאות עם הרשות הפלסטינית והשעיית העברת דמי המכס שישראל גובה מטעם הרשות.
זמן קצר לאחר הקמת הממשלה מטעם חמאס נקלעו התנועות לעימות מתמשך סביב שורת סוגיות: השליטה במנגנוני הביטחון, מאבקי סמכויות בין הנשיאות (שנשלטה על ידי פת"ח) לבין הממשלה (שנשלטה על ידי חמאס), אי-תשלום המשכורות לעובדי הרשות (שרובם היו מזוהים עם פת"ח), והיחסים בין הרשות לגורמים חיצוניים.
הוויכוחים במישור הפוליטי החלו להידרדר בהדרגה לעימותים בין פעילי התנועות בשטח, והביאו בהדרגה לסדרת מהלכים שנקט כל צד בניסיון לכבוש לעצמו נתח שלטוני רב יותר.
בתקופה זו, המהלך הבולט ביותר היה הקמת הכוח המבצעי על ידי חמאס – מנגנון ביטחוני עצמאי שנאמן לשורות התנועה ופורק לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה.
ההרוגים הראשונים בעימות בין התנועות היו במאי 2006 בניסיון התנקשות סולימאן אבו מוטלק, אחד ממפקדי הביטחון המסכל ברצועה, ובהמשך נהרגו עשרות אנשים משתי התנועות בעימותים מקומיים, בניסיונות התנקשות ובמהומות המוניות.
בין יוני לספטמבר 2006 פחת משמעותית מספר העימותים בין פת"ח וחמאס, וזאת לאור העימות בין חמאס לישראל וחטיפת גלעד שליט.
במקביל, החלו מאמצים רבים לגישור בין התנועות.
באותה תקופה נחתם על ידי אסירי התנועות בכלא הישראלי "מסמך האסירים", שהיה הבסיס למסמך ההסכמה הלאומי.
שני המסמכים קראו לאחדות שורה פלסטינית ולהקמת ממשלת אחדות.
ב-14 ביוני 2007 הכריז נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית, פיטורי ראש הממשלה אסמאעיל הנייה ועל מצב חירום כללי עקב העימותים ברצועת עזה.
חמאס טען בתגובה שהחלטות אבו מאזן אינן מקובלות.
ואילו הקהילה הבין-לאומית קיבלה את הממשלה החדשה.
במקום הניה מינה אבו מאזן את סלאם פיאד, לשעבר שר האוצר בממשלת האחדות, שנחשב למתון ומקובל על ידי ישראל וארצות הברית.
ב-17 ביוני הושבעה הממשלה בראשות פיאד, אף על פי שלא זכתה להכרה בפרלמנט הפלסטיני.
במקביל, הוציא אבו מאזן את הזרוע הצבאית של חמאס מחוץ לחוק.
הבחירות הבאות למועצה נדחו מספר פעמים החל מ-17 ביולי 2010. באוקטובר 2011 העביר מחמוד עבאס הצעה לחמאס לבחירות כלליות נוספות, בהצעתו הציע שייערכו בתחילת 2012. בנובמבר 2011 הוסכם מראש על תאריך בחירות ב-4 במאי 2012. עם זאת, עקב עימות נוסף, לא ניתן היה לקיים את הבחירות במועד זה.
ב-20 בדצמבר 2013 קרא חמאס לרשות הפלסטינית להקים ממשלת אחדות לאומית בת שישה חודשים, שתקיים לבסוף את הבחירות הכלליות המתעכבות.
בעקבות שדרוג מעמדה באו"ם של "מדינת פלסטין" למדינה משקיפה שאינה חברה, הוצע כי יערכו בחירות בשנת 2013, בהתאם לשיחות האחדות בין פת"ח וחמאס.
ב-15 בינואר 2021 קבע עבאס תאריך לבחירות לפרלמנט ולנשיאות הפלסטיניים.
לפי הצו הנשיאותי עליו חתם, ב-22 במאי 2021 יתקיימו בחירות למועצה המחוקקת.
ב-30 באפריל 2021 הודיע עבאס על דחיית הבחירות, בנימוק שאין לקיימן כל עוד לא ניתן לכלול גם את מזרח ירושלים.
הבחירות לכנסת העשרים ושתיים התקיימו ב-17 בספטמבר 2019, י"ז באלול ה'תשע"ט, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת העשרים ושתיים.
הבחירות הוקדמו מאחר שהכנסת העשרים ואחת העבירה חוק על התפזרותה כחודש לאחר שהתכנסה, בשל אי הצלחתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו להרכיב את ממשלת ישראל השלושים וחמש.
בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת נרשמו להתמודדות בבחירות 32 רשימות מטעם 44 מפלגות, אך בהמשך נותרו 29 רשימות בלבד.
בדומה לכנסת העשרים ואחת, גם בכנסת זו לא הצליח אף מועמד להקים ממשלה וכך בפעם השנייה בהיסטוריה של המדינה, הכנסת פיזרה עצמה לאחר כשלושה חודשים ממועד השבעתה, קרוב לארבע שנים לפני מועד סוף כהונתה הרשמי.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת, על פי המלצת נציגי הרשימות הנבחרות, הטיל נשיא המדינה ראובן ריבלין על בנימין נתניהו את הרכבת הממשלה.
בתום 42 הימים שהוקצבו לו להרכבת ממשלה, לא עלה בידי נתניהו לחתום על הסכם קואליציוני עם אף אחת מהסיעות בכנסת הנבחרת.
בנסיבות אלו, לפי הוראות חוק יסוד: הממשלה, רשאי נשיא המדינה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על חבר כנסת אחר, אולם בלילה שבין 29 ל-30 במאי חוקקה הכנסת העשרים ואחת את החוק לפיזורה, ובעקבות זאת פסקו ההליכים להקמת הממשלה.
הבחירות לכנסת התקיימו יותר מ-4 שנים לפני מועדן המקורי (ט"ז בחשוון ה'תשפ"ד, 31 באוקטובר 2023).
זוהי הפעם הראשונה בתולדות המדינה שכישלון בהקמת ממשלה מייד לאחר הבחירות הקודמות מוביל לבחירות חדשות.
בהתאם לכך, שנת ה'תשע"ט (ובהתאמה – 2019) היא השנה הראשונה שבה התקיימו שתי מערכות בחירות לכנסת בישראל.
28 ביולי 2019 – כניסת פנקס הבוחרים לתוקף.
31 ביולי – 1 באוגוסט 2019 – הגשת רשימות המועמדים לכנסת.
8 באוגוסט 2019 – המועד האחרון להגשת בקשה לפסילת התמודדותה של רשימה.
27 באוגוסט 2019 – הפצת הודעות לבוחר על ידי משרד הפנים.
מערכת הבחירות נוהלה על ידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
עד לכינוסה של ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה־22, ועדת הבחירות לכנסת ה־21 המשיכה בתפקידה במשך כחודש ימים.
הוועדה הורכבה מנציגי הסיעות של הכנסת העשרים ואחת בראשות שופט בית המשפט העליון חנן מלצר.
ב-10 ביוני בחרו שופטי בית המשפט העליון את השופט חנן מלצר לתפקיד יו"ר ועדת הבחירות המרכזית גם בבחירות לכנסת ה־22. ובתור ממלא מקומו את השופט ניל הנדל.
להסדרת הבחירות לכנסת ה-22 חוקקה הכנסת ה-21 את חוק הבחירות לכנסת העשרים ושתיים (הוראות מיוחדות לעניין ועדת הבחירות).
המועד האחרון להגשת הודעה בדבר התקשרות בין רשימות היה 6 בספטמבר.
רשימת כחול לבן ורשימת ישראל ביתנו.
רשימת העבודה-גשר ורשימת המחנה הדמוקרטי.
רשימת נעם ורשימת עוצמה יהודית (רשימת נעם פרשה יומיים לפני הבחירות ולכן לא היה שום תוקף להסכם זה).
מבין הרשימות שעברו את אחוז החסימה הרשימה המשותפת הייתה היחידה שלא חתמה על הסכם עודפים עם אף מפלגה.
מפלגת הליכוד בראשות בנימין נתניהו רצה ברשימה מאוחדת עם מפלגת כולנו, לאחר שבשתי מערכות הבחירות שלפני כן המפלגות התמודדו בנפרד.
עתירה בנוגע לחוקיות המיזוג שהוגשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב על ידי חברי הכנסת מיכל שיר ואריאל קלנר, נדחתה.
במסגרת הסכם הריצה המשותפת, פורסם בתחילה כי נציגי כולנו ישובצו במקומות 5, 15, 29 ו-35, אלא שבסופו של דבר התפקדו לליכוד נציגי כולנו מלבד שאשא-ביטון, שנותרה כסיעת יחיד במקום ה-29 ברשימה על מנת לזכות במימון מפלגות.
בהתאם לכך שאר הרשימה מהבחירות לכנסת העשרים ואחת תוקפא, פרט לשריונים במקומות 28 ו-41 (אלי בן דהן וארז תדמור, בהתאמה), שבוטלו.
ב-29 באוגוסט נחתם הסכם בין מפלגת זהות למפלגת הליכוד במסגרתו, בכפוף למשאל מתפקדי המפלגה, תפרוש המפלגה מההתמודדות בבחירות בתמורה לתפקיד שר לפייגלין, "לגליזציה לחולים" – פתיחת שוק הקנאביס הרפואי לייבוא והקלה על חולים ברכישתו.
בנוסף, קיזוז הוצאות ממיסים לעסקים קטנים שנתיים מפתיחתם עד היקף של 2 מיליון ש"ח.
ב-1 בספטמבר אישרו המתפקדים את ההסכם, וב-3 בספטמבר פרשו כל מועמדי רשימת מפלגת זהות מהרשימה.
ב-11 בספטמבר ניסה הליכוד לחוקק בחקיקת בזק את "חוק המצלמות בקלפיות", תיקון לחוק הבחירות לכנסת שיאפשר לנציגי מפלגות ורשימות מועמדים בבחירות להציב מצלמות בקלפיות, אך הצעת החוק נפלה במליאת הכנסת בעת שהוגשה לקריאה ראשונה, לאחר שלא הושג הרוב הדרוש.
במהלך מערכת הבחירות הודיע נתניהו: "כוונתי להחיל את הריבונות הישראלית על בקעת הירדן וצפון ים המלח".
ב-30 במאי 2019 אישרו בכחול לבן כי הרשימה תתמודד במתכונתה הנוכחית גם בבחירות אלו, כלומר איחוד בין מפלגות יש עתיד, תל"ם וחוסן לישראל כשבראש הרשימה ממשיך לכהן יו"ר חוסן לישראל בני גנץ כמועמד לראשות הממשלה ברוטציה עם יו"ר יש עתיד יאיר לפיד.
במהלך מערכת הבחירות הכריז גנץ על כוונתו להקים "ממשלת אחדות חילונית".
בראשות ש"ס עומד השר אריה דרעי, על פי החלטת מועצת חכמי התורה נשאר הרכב הרשימה זהה לבחירות האחרונות.
קמפיין ש"ס התמקד בנושא הכלכלי-חברתי עם הסיסמה "הכוח החברתי בממשלה".
בראש רשימת יהדות התורה עומדים יעקב ליצמן יו"ר אגודת ישראל ומשה גפני יו"ר דגל התורה.
לפי החלטת מועצת גדולי התורה, נשאר הרכב הרשימה זהה לבחירות האחרונות.
כינוי הרשימה: הרשימה המשותפת חד"ש, רע"מ, תע"ל, בל"ד
ב-20 ביוני הודיעו ארבע המפלגות שהיו שותפות לסיעת הרשימה המשותפת בכנסת העשרים על חבירה מחדש בבחירות אלו, אחרי שבבחירות הקודמות רצו בשתי רשימות נפרדות: חד"ש-תע"ל ורע"מ-בל"ד.
לאחר חילוקי דעות רבים בנוגע להרכב הרשימה, ב-27 ביולי הודיעו המפלגות כי סוכמו מרכיבי הסכם הריצה המשותפת.
בל"ד הצטרפה יומיים לאחר מכן.
לפי ההסכם ראש הרשימה הוא יו"ר חד"ש איימן עודה, במקום השני ראש מפלגת בל"ד מטאנס שחאדה, במקום השלישי יו"ר תע"ל אחמד טיבי שיהיה גם יו"ר הסיעה ובמקום הרביעי יו"ר רע"מ מנסור עבאס.
כינוי הרשימה: העבודה – גשר בראשות עמיר פרץ ואורלי לוי אבקסיס
ח"כ עמיר פרץ יו"ר מפלגת העבודה הנבחר ואורלי לוי-אבקסיס יו"ר מפלגת גשר הכריזו ב-18 ביולי על ריצה משותפת של המפלגות במסגרת רשימת העבודה-גשר.
לפי הסכם הריצה המשותפת לוי-אבקסיס הוצבה במקום השני ברשימה ומפלגת גשר קיבלה שלושה שריונים בכל עשירייה.
לאור האיחוד, במסגרת הריצה המשותפת, הרשימה שלהם תתמקד בנושאים הכלכליים והחברתיים.
לאחר דיונים הוחלט שרשימת המפלגה לכנסת תישאר כמו שהיא, ויתקיימו בחירות רק לתפקיד יו"ר המפלגה.
לתפקיד היו"ר התמודדו חברי הכנסת עמיר פרץ, איציק שמולי, סתיו שפיר וכן דוד לנדסמן.
בבחירות ניצח פרץ עם 47% מהקולות.
לאחר בחירתו של פרץ, מונה עמר בר-לב למנהל המגעים עם המפלגות האחרות.
יו"ר המפלגה הפורש ח"כ אבי גבאי, ושריוניו ברשימה ח"כ טל רוסו וחבר הכנסת לשעבר חיים ילין הודיעו על פרישתם מהחיים הפוליטיים.
יאיר פינק עבר למפלגת ישראל דמוקרטית.
ח"כ שלי יחימוביץ' הודיעה שהיא לוקחת פסק זמן מהחיים הפוליטיים ולא תישאר ברשימת המפלגה לכנסת ה-22. חברת הכנסת לשעבר, יו"ר התנועה הירוקה יעל כהן-פארן, הודיעה שהפעם התנועה הירוקה תתמודד ברשימה עצמאית אחרי שבבחירות הקודמות התמודדה ברשימת מפלגת העבודה.
ב-25 ביולי, לאחר סירובו של פרץ לעשות חיבורים עם מפלגות נוספות בשמאל, עברה סתיו שפיר למפלגת התנועה הירוקה ומונתה לעמוד בראשה.
המפלגה התמודדה במסגרת רשימת המחנה הדמוקרטי.
איציק שמולי קרא לפרץ להצטרף גם לרשימה, ואמר כי הוא לא מתחייב להישאר במפלגה.
בסופו של דבר נשאר שמולי במקום השלישי ברשימת המפלגה.
בראשות ישראל ביתנו עומד אביגדור ליברמן, ועדה מסדרת קבעה את הרכב רשימתה לכנסת.
המפלגה הודיעה שתרוץ באותו הרכב רשימה שהיה בבחירות הקודמות.
יו"ר המפלגה הצהיר שינסה להקים ממשלת אחדות עם הליכוד וכחול לבן, וללא המפלגות החרדיות.
כינוי הרשימה: ימינה בראשות איילת שקד הבית היהודי – האיחוד הלאומי – הימין החדש
מפלגת ימינה מורכבת מאיחוד מפלגות הימין החדש בראשות איילת שקד ונפתלי בנט שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות לכנסת ה-21, הבית היהודי בראשות רפי פרץ והאיחוד הלאומי – תקומה בראשות בצלאל סמוטריץ', שהתמודדו בבחירות הקודמות יחד עם עוצמה יהודית.
ההסכם בין המפלגות נחתם ב-29 ביולי.
על פי ההסכם, כינוי הרשימה יהיה "הימין המאוחד" ובראשה תעמוד שקד, ולאחריה פרץ, סמוטריץ' ובנט.
עוד סוכם כי מקומות 7 ו-9 יהיו שייכים לימין החדש, מקומות 5 ו-8 לבית היהודי ומקומות 6 ו-10 לאיחוד הלאומי.
ב-12 באוגוסט הושק מסע הבחירות של הרשימה וכינוי הרשימה שונה ל"ימינה".
ב-9 ביולי סיכמו רפי פרץ ובצלאל סמוטריץ' על המשך שיתוף פעולה בין הבית היהודי לאיחוד הלאומי במתכונת איחוד מפלגות הימין כמו בבחירות הקודמות (כאשר רשימות שתי המפלגות נשארות זהות), וקראו למפלגות הימין החדש ועוצמה יהודית לבוא לשולחן המשא ומתן למטרת ריצה משותפת.
מפלגת עוצמה יהודית בראשות איתמר בן-גביר הודיעה כי לא תחבור לאיחוד כבמתכונת הקודמת.
לקראת הבחירות לכנסת נקבע כי איילת שקד תהיה יו"ר הימין החדש.
נפתלי בנט מונה לנהל את המשא ומתן לריצה משותפת עם מפלגות הימין.
כינוי הרשימה: המחנה הדמוקרטי בהנהגת הורוביץ, שפיר וברק
הבחירות לראשות מפלגת מרצ27 ביוני 2019 הורוביץ זנדברג 54% 46% 459 קולות 383 קולות רשימת המחנה הדמוקרטי
ב-25 ביולי 2019 הוחלט על ריצה משותפת בבחירות של מפלגת מרצ, מפלגת ישראל דמוקרטית בראשות ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק ואליהם הצטרפה ח"כ סתיו שפיר מהעבודה שהוצבה בה כיו"ר התנועה הירוקה.
הרשימה המאוחדת נקראה המחנה הדמוקרטי ובראשה הועמד יו"ר מרצ ניצן הורוביץ.
במקום השני הוצבה ח"כ סתיו שפיר ואילו יו"ר ישראל דמוקרטית אהוד ברק הוצב רק במקום העשירי.
ב-27 ביוני 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים נערכו בחירות לראשות מרצ, וחבר הכנסת לשעבר ניצן הורוביץ גבר על היו"ר הקודמת ח"כ תמר זנדברג ברוב של 54% מהקולות.
ב-11 ביולי נערכו בוועידה בחירות לרשימת המפלגה, בהן ח"כ תמר זנדברג היו"ר היוצאת של המפלגה הגיעה למקום הראשון שמשמעותו ברשימה מקום אחד אחרי היו"ר הנבחר הורוביץ, אחריה הגיעו בבחירות אלו ח"כ אילן גילאון, ח"כ עיסאווי פריג', חבר הכנסת לשעבר מוסי רז וח"כ מיכל רוזין שנדחקה אחורה ברשימה.
לקראת הבחירות ראש הממשלה ושר הביטחון לשעבר אהוד ברק הקים את ישראל דמוקרטית, לאחר שהודיע ביוני כי בכוונתו להקים מפלגה לצורך חזרתו לפוליטיקה והתמודדותו לבחירות לכנסת.
בהודעתו על הקמת המפלגה לא פסל ברק אפשרות לאיחוד עם מפלגת העבודה, על מנת לפעול יחד "לסיום משטר נתניהו".
ב-26 ביוני הכריז ברק על הקמת המפלגה ויצא בקמפיין שסיסמתו: "מדינת בנימין נתניהו או מדינת ישראל".
יו"ר התנועה הירוקה יעל כהן-פארן, הודיעה על פרישתה מרשימת מפלגת העבודה, לאחר שלא שוריינה ברשימה לכנסת ה-22. במסגרת הסכם האיחוד של המחנה הדמוקרטי הוחלט שח"כ סתיו שפיר, שפרשה גם היא ממפלגת העבודה, תוצב במקום השני כיו"ר התנועה הירוקה, וכהן-פארן תוצב במקום השמיני ברשימה.
מקומות 11, 16 ו־17 ברשימה שמורים לנציגי המפלגה.
כינוי הרשימה: עוצמה יהודית בראשות איתמר בן-גביר
לקראת הבחירות הודיע איתמר בן-גביר כי מפלגת עוצמה יהודית לא תתמודד במסגרת איחוד מפלגות הימין במתכונת הבחירות ה-21. המשא ומתן עם רשימת ימינה נכשל, והמפלגה התמודדה ברשימה עצמאית לראשונה מאז הבחירות לכנסת ה-17.
ב-25 באוגוסט פסל בית המשפט העליון את מועמדותם של ברוך מרזל ובנצי גופשטיין, שהוצבו במקומות השני והחמישי בהתאמה ברשימה.
התמודדה בפעם השנייה.מפלגת הדמוקראטורהזכדורון חכימי התמודדה בפעם השנייהרון קובי – הימין החילוני נלחמים בכפייה החרדיתרק רון קובי מפלגה בראשות ראש עיריית טבריה רון קובי.הפיראטים – כי כולנו באותה סירה והכל אותו שייטףזנועם כוזר דוגלת בדמוקרטיה ישירה, התמודדה בראשות נועם כוזר.
התמודדה בפעם הרביעית ברציפות.זכויותינו בקולנו – לחיים בכבודקעינת ספיר קולמןמפלגה בעד אג'נדה חברתית, התמודדה בפעם השנייה.כבוד האדםיף ארקדי פוגץהתמודדה בפעם השנייה.כבוד ושוויוןנךאלסייד מחמדפועלת למען קבלת קידום החברה הערבית ושילובה בכלל החברה הישראלית.
מנהיגות חברתיתי אילן משיחא יר-זנברהתמודדה בפעם הרביעית ברציפות.
מתקדמתנ אולג רדקומפלגה ליברלית-דמוקרטית בראשות אולג רדקו.
המפלגה התמודדה בפעם האחרונה ב-2013 בראשות אלכסנדר רדקו.סדר חדש – לשינוי שיטת הבחירותקך אביטל אופקמפלגה שהוקמה במטרה לשנות את שיטת הבחירות.עוצמה כלכלית קולם של העסקים בישראלזאמיר דורותרשימה שהוגשה מטעם מפלגת כולנו חברים נ נח, ששימשה לה כמפלגת מדף.צדק בראשות אבי ילאוצאבי ילאוהוגשה מטעם מפלגת ארץ ישראל שלנו.
צומת – התיישבות וחקלאותזץמשה גריןהתמודדה בבחירות לכנסת ה-21 בראשות אורן חזן.
שמה דגש על ייצוג חקלאים.צפוןצן עידן לב רן הוגשה מטעם מפלגת ברית עולם ששימשה לה כמפלגת מדף.קמ"ה – קידום מעמד הפרטקץנועה ברבראשות נשותיו הכת של דניאל אמבש.
בין מטרותיה להנהיג בארץ את שיטת חבר מושבעים בבתי משפט, לחזק את זכויות הפרט ולמען הגבלת סמכויות הוצאת ילדים מהבית; במקור הרשימה הובלה על ידי דורית בירן, אך יו"ר ועדת הבחירות קבע כי ארבע הראשונות ברשימה מנועות מלהתמודד לכנסת.
זהות: פרשה מהמרוץ לכנסת לאחר חתימת הסכם עם מפלגת הליכוד, ההסכם כלל פרישה תמורת קידום הדברים שחשובים למפלגה ומינוי יו"ר המפלגה משה פייגלין לשר כלכלי/חברתי בממשלה הקרובה אם היא תוקם על ידי בנימין נתניהו.
נעם: ב-15 בספטמבר, יומיים לפני הבחירות, פרשה המפלגה מהמרוץ לכנסת.
כל ישראל אחים לשוויון חברתי: ב-15 בספטמבר, יומיים לפני הבחירות, פרשה המפלגה מהמרוץ לכנסת.
מיד עם ההכרעה על הבחירות פיטר ראש הממשלה בנימין נתניהו את השרים נפתלי בנט ואיילת שקד מהממשלה, לאחר שלא נבחרו לכנסת העשרים ואחת.
נתניהו מינה מספר שרים בממשלת המעבר, בתקופת הבחירות: אמיר אוחנה מהליכוד מונה לשר המשפטים, רפי פרץ ובצלאל סמוטריץ' מאיחוד מפלגות הימין מונו לשרי החינוך והתחבורה.
באוגוסט 2019 התפטר השר חיים כץ, ממועמדי הליכוד, מתפקידו כשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, בעקבות החלטה של היועץ המשפטי לממשלה על הגשת כתב אישום נגדו.
מערכת הבחירות התאפיינה בפחות התעניינות על ידי הציבור יחסית למערכות בחירות קודמות, זאת לאור העובדה שהתקיימו בחירות באפריל, ובנוסף המערכת התקיימה בחודשי הקיץ והחופש שבהם רבים יוצאים לחופשות ובילויים.
מערכת הבחירות התאפיינה בעיסוק מוגבר בענייני דת ומדינה.
אביגדור ליברמן, ראש מפלגת ישראל ביתנו, הכריז כי יפעל להקמת ממשלה לאומית רחבה, המורכבת מהליכוד, כחול לבן וישראל ביתנו.
הוא טען כי נתניהו רוצה להקים "ממשלת הלכה" עם "החרדים והמשיחיים", וגם גנץ יהיה מוכן לתת הכל לחרדים עבור תמיכתם בו.
ב-5 בספטמבר הצטרף גנץ למגמה והודיע אף הוא כי יפעל להקים "ממשלת אחדות חילונית".
במפלגות החרדיות האשימו את ליברמן בהסתה נגד הציבור החרדי; יעקב ליצמן, ראש יהדות התורה אמר כי זו "מחלה מידבקת", וגנץ וליברמן "נדבקו" מיאיר לפיד ב"שנאת חרדים".
שאלת השתתפותן של מפלגות ערביות בקואליציה אפשרית עם "כחול-לבן" עלתה בתעמולה של מפלגות אחדות.
רשימת "הליכוד" הציגה אפשרות זו כדי להרתיע מצביעים מהצבעה ל"כחול-לבן", בהודעת נתניהו שנשלחה דרך פייסבוק נאמר: "אסור שתקום בעוד שבוע ממשלת שמאל מסוכנת עם לפיד, עודה, גנץ וליברמן.
ממשלת שמאל חילונית, חלשה, שסומכת על הערבים שרוצים להשמיד את כולנו – נשים, ילדים וגברים – ותאפשר איראן גרעינית שתחסל אותנו." לעומת זאת הדגיש רם בן ברק מרשימת "כחול-לבן" שהערבים הם אזרחי המדינה, ו"הם לא גנבים ולא שקרנים ולא בוגדים".
איימן עודה מ"הרשימה המשותפת" התייחס לשתי המפלגות הגדולות ואמר: "אני רואה שנתניהו לא רוצה ערבים בכנסת וגנץ לא רוצה ערבים בקואליציה".
הוא אף קרא לציבור היהודי לבחור ב"רשימה המשותפת".
במערכת הבחירות הדגישו מפלגות המרכז והשמאל את זימונו של ראש הליכוד, בנימין נתניהו, לשימוע בחשד לעברות של לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים (בתיקי 1000, 2000 ו-4000).
לכך הצטרפו במהדורות החדשות הדלפות מעדויות בחקירת ההאשמות נגד נתניהו.
שני מועמדים נוספים שהתמודדו בצל עמדת המשטרה שנמצאו ראיות להעמדתם לדין הם דוד ביטן מהליכוד ואריה דרעי מש"ס.
לאורך מערכת הבחירות נמשכה המערכה שבין המערכות - פעולות התקפיות שיוחסו לצה"ל בסוריה, בלבנון ובעיראק, שעל חלק מהן נטלה ישראל אחריות.
כמו כן נמשכה, בהיקף מצומצם הלחימה בגבול רצועת עזה, שב-10 בספטמבר הביאה להפסקת נאומו של בנימין נתניהו בעצרת בחירות באשדוד, עקב ירי רקטות אל העיר במהלך הנאום.
אירועים אלה זכו להתייחסות במערכת הבחירות, בדמות תמיכה בניהול המערכה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון, בנימין נתניהו, לצד ביקורת על התנהלותו בתחום זה.
בספטמבר עתרה מפלגת הליכוד לוועדת הבחירות בדרישה להצבת מצלמות בקלפיות על מנת למנוע זיופים.
העתירה נדחתה ובתגובה הכריזה המפלגה על מהלך לחוקק בכנסת בחקיקת בזק את "חוק המצלמות בקלפיות", תיקון לחוק הבחירות לכנסת שיאפשר הצבת מצלמות בקלפיות, אך נכשלה בכך.
בעקבות הדרישה להציב מצלמות בקלפי, ועדת הבחירות גייסה 3,000 מפקחים שצוידו במצלמות העומדות בתקן המשטרתי לסיור בקלפיות במהלך יום הבחירות.
הרשתות החברתיות שימשו כר פורה לפעילות של המפלגות, לעיתים באופן העובר על חוק התעמולה.
מפלגת הליכוד השתמשה בצ'אט בוט בפייסבוק באופן החורג מהוראות החוק, פעם באמצעות איסוף מספרי טלפון ופעם באמצעות פרסום סקרים בתקופה בה אסור לעשות כן.
באופן תקדימי פייסבוק חסמה פעמיים את הצ'אט בוט לאור דרישת יו"ר ועדת הבחירות מלצר, אך הוא שוחרר לאור התחייבות חבר הכנסת דוד ביטן כי הליכוד ימשיך לפעול על פי החוק.
משדר הבחירות תורגם לשפת הסימנים הישראלית בכאן 11 על ידי לי דן ומתורגמנים נוספים.
ב-10 באוקטובר 2019 הגישה סיעת יהדות התורה ערעור על תוצאות הבחירות, בטענה שהמנדט ה-32 שניתן לליכוד צריך לעבור לה.
הבחירות למועצת ההתנגדות הלאומית התקיימו באוגנדה בין התאריכים 11–28 בפברואר 1989 לבחירת חברים למועצת ההתנגדות הלאומית.
278 נציגים נבחרו למועצה, מתוכם 210 עצמאים.
באותה שנה נאסרו מפלגות פוליטיות, לכן כל המועמדים היו עצמאיים.
מאז עצמאות אוגנדה ממשלות אוגנדה היו במצב של דו ערכיות לגבי עקרון העליונות של הפרלמנט.
בתחילה החוקה של 1962 הפכה את ראש הממשלה והקבינט לאחרים על הפרלמנט אך זה השתנה בשנת 1967 בחוקה החדשה שבה הנשיא הוא זה שמעל הפרלמנט.
בשנת 1979, בעקבות הפרתו של אידי אמין את החוקה, פתח יוורי מוסווני במלחמת הגרילה נגדו ובמהלכה הודח אמין, והוחזרה החוקה משנת 1967 לשלוט במדינה.
מילטון אובוטה, שהיה נשיא בסוף שנות ה-60, חזר לשלטון.
גם הפעם פעל יוורי מסווני לביצוע מהפכה נגד המשטר החדש, מה שהוביל למספר ממשלות מעבר בין השנים 1986 עד 1996, בעת שמסווני מחזיק בשלטון בראש התנועה להתנגדות הלאומית.
לקראת בחירות 1989 הייתה ביקורת מקומית סביב הלגיטימיות של ממשלתו של מסווני - שקיבלה את השלטון כתוצאה מלחימה ולא מבחירות - ובתגובה לקראת הבחירות חיזקו אנשי מסווני את כוחו של הפרלמנט.
הבחירות למועצה המחוקקת התקיימו באוגנדה ב־23 במרץ 1961.
לראשונה, זו הפעם הראשונה באוגנדה שנערכו בחירות ישירות למועצה המחוקקת ברחבי המדינה כולה.
התוצאה הייתה ניצחון של המפלגה הדמוקרטית, שזכתה ביותר מחצי מכלל המושבים, המפלגה קיבלה כ-43 מתוך 91 המושבים, הבחירות סבלו מהחרמת הבחירות על ידי ממלכת בוגנדה לאחר שהאחרונה טענה כי ברצונה לבחור בעצמה את הנציגים, בעקבות החרם התקיימו שוב בחירות לאחר שנה.
הבחירות התקיימו לאחר מתן אישור בחודש מרץ של אותה שנה מהממשלה הקולוניאלית של הממלכה המאוחדת (שהיא למעשה הזרועה המבצעת של השלטונות הבריטים באוגנדה) ששלטה באותן שנים באוגנדה.
+מפלגהקולות%מקומות+/-המפלגה הדמוקרטית43 42קונגרס העם של אוגנדה35חדשהקונגרס הלאומי של אוגנדה1 4קבוצות אחרות12סך הכול100.0091מצבעים רשומים/אחוז ההצבעהמקור:
הבחירות למועצה המחוקקת התקיימו באוגנדה מ-20 באוקטובר עד 24 באוקטובר 1958. בחירות אלו היו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו באוגנדה.
בבחירות ניצחה מפלגת הקונגרס הלאומי של אוגנדה , שזכה בחמישה מתוך עשרת המושבים.
ב 16 באוקטובר 1957 התחילה הממשלה הקולוניאלית של הממלכה המאוחדת (שהייתה למעשה הזרועה המבצעת של השלטונות הבריטים באוגנדה) ששלטה באותן שנים באוגנדה, לארגן את הבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה.
באותה השנה כינסה הממשלה ועדה שדנה בהכנות לקראת עצמאות אוגנדה.
הבחירות לכנסת העשרים ושש צפויות להתקיים ב־27 באוקטובר 2026, ט"ז בחשוון ה'תשפ"ז, אלא אם כן הן תוקדמנה.
תוצאות הבחירות יקבעו את הרכב הכנסת העשרים ושש.
לצורך קביעת מועד הבחירות החוקי, נדרש יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת לפרשנות של סעיף 36 בחוק־יסוד: הכנסת, הקובע כי:
בתשובה לעתירה של עורך דין פרטי בנושא זה, הוגשו חוות דעת של הייעוץ המשפטי של הכנסת ושל הייעוץ המשפטי לממשלה לפיהן הבחירות לכנסת העשרים ושש צריכות להתקיים בחודש חשוון התשפ"ז לאחר חלוף 4 שנים מהבחירות לכנסת הקודמת ולא לאחר קרוב ל־5 שנים כפי שפרש העותר.
סיעת יש עתיד וסיעות אופוזיציה נוספות טענו שעל הבחירות לכנסת העשרים ושש להתקיים בחודש חשוון התשפ"ז וכי פרשנות שלפיה הכנסת תכהן כ־5 שנים, אינה הולמת את הוראת סעיף 8 לחוק היסוד, הקובעת כי כנסת תכהן 4 שנים מיום בחירתה.
בהתאם לכך קבע יו"ר ועדת הבחירות כי מועד הבחירות הוא בתאריך ט"ז בחשון התשפ"ז (27 באוקטובר 2026), בחלוף 4 שנים ו-10 ימים ממועד בחירתה של הכנסת העשרים וחמש.
רשימות המיוצגות בכנסת העשרים וחמש
ב־12 במרץ 2024 הודיע יו"ר מפלגת תקווה חדשה, גדעון סער, על פירוק רשימת המחנה הממלכתי במסגרתה רצו יחד המפלגות תקווה חדשה וכחול לבן חוסן לישראל של בני גנץ.
כמו כן הודיע סער שמפלגתו תקרא "תקווה חדשה - הימין הממלכתי".
מספר ימים לאחר מכן פרשו סער ומפלגתו גם מהקואליציה.
הסיעה, שמותגה מחדש תחת השם הימין הממלכתי, הצטרפה שוב לקואליציה בספטמבר 2024. ב-13 במרץ 2025 חתמו סיעות הימין הממלכתי והליכוד על הסכם הכולל מיזוג עתידי במסגרתו, בבחירות אלה, יגישו רשימת מועמדים משותפת מטעם הליכוד.
ועידת המפלגה הייתה אמורה להתכנס בדצמבר 2023 אך הכינוס נדחה למרץ 2024 בשל מלחמת חרבות ברזל.
ב־28 במרץ התכנסה הוועידה והתקיימו הפריימריז לראשות המפלגה, בהם התמודדו היו"ר המכהן יאיר לפיד ומולו ח"כ רם בן ברק.
בפריימריז הצביעו 587 מחברי הוועידה.
ההפרש בין השניים היה 29 קולות.
ב־7 בדצמבר 2023 הודיעה יושבת ראש מפלגת העבודה מרב מיכאלי על הקדמת הפריימריז לראשות המפלגה ועל כך שלא תתמודד בהם שכן בכוונתה לפרוש מהפוליטיקה.
בהמשך, בחודש פברואר 2024, נקבע מועד הפריימריז ל־28 במאי.
חה"כ לשעבר וסגן הרמטכ"ל לשעבר יאיר גולן הודיע על התמודדותו בפריימריז לראשות המפלגה וכן על רצונו ליצור איחוד פוליטי במחנה השמאל.
בחודש מרץ הודיעו חברי הכנסת ממפלגת העבודה גלעד קריב ונעמה לזימי על תמיכתם במועמדותו.
בנוסף לגולן הכריזו על מועמדותם גם עוה"ד איתי לשם (המגדיר עצמו כחושף שחיתות החותר לחשוף פרשת שוחד לכאורה בין ראש הממשלה נתניהו לרשת החברתית פייסבוק), איש העסקים ⁠אבי שקד המתנגד לאיחוד עם מרצ אותו מקדם גולן, וכן פעיל המפלגה עזי נגר.
בבחירות לראשות המפלגה, שהתקיימו ב־28 במאי 2024, זכה האלוף במיל' יאיר גולן ונבחר לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה.
לקראת בחירות אלו הצטרפו כעשרים אלף מתפקדים חדשים למפלגה.
ב־30 ביוני 2024, הכריזו מפלגת העבודה ומרצ על איחוד למפלגה חדשה אשר נקראת הדמוקרטים.
ב-1 באפריל 2025 הקים בנט את מפלגת בנט 2026. נכון לתאריך זה שם המפלגה הוא בנט 2026 אך הוא עשוי להשתנות.
מפלגת זהות בראשות משה פייגלין, הכריזה בינואר 2024 על הקמתה מחדש והתמודדות בבחירות הבאות.
לאחר שהתמודדה בבחירות לכנסת ה־21, המפלגה הפסיקה את פעילותה ב־2021 ורבים מחבריה התפקדו לליכוד, בהם פייגלין עצמו שנבחר ב־2022 במקום ה־54 ברשימת הליכוד ופרש מהמפלגה בסוף 2023.
הרמטכ"ל וחבר הכנסת לשעבר גדי איזנקוט הקים בספטמבר 2025 את מפלגת "ישר!
לצד איזנקוט חברים במפלגה יואב הורוביץ, שיר סיגל, מתן כהנא, טל רוסו, פרופ' מנואל טרכטנברג, ניר זוהר, ענבר גיטי-הרוש ופרופ' ישי בר.
נקבע שעד כשנה לאחר הבחירות יכהן איזנקוט כראש המפלגה.
מפלגת ימין בראשות טייס חיל האוויר לשעבר שי קלך, הודיע בינואר 2025 שיתמודד.
התמודדה בבחירות לכנסת ה-24 ובבחירות לכנסת ה-25 אך לא עברה בשניהם את אחוז החסימה.
מפלגה חדשה בראשות יועז הנדל.
הרכב הרשימה ייקבע בבחירות מקדימות שצפויות להתקיים ב-8 בפברואר 2026.
מפלגות הימין "אחדות לישראל" (שהוקמה ב-2025) בראשות דוד סדון ו"אורות השחר" (שהוקמה ב-2021) בראשות ד"ר יאיר אנסבכר הודיעו ב-13 בדצמבר 2025 על ריצה משותפת בבחירות לכנסת.
הבחירות ללוק סבהה ב-2014 התקיימו בתשעה פעימות מ-7 באפריל ועד ל-12 במאי, ונקבע בהם הרכבו של הלוק סבהה השישה עשר.
הבחירות, בהם היו 834 מיליון בעלי זכות הצבעה, היו הבחירות הגדולות עולם עד לבחירות ללוק סבהה ב-2019, ובסך הכל התמודדו בהם 8,251 מועמדים על 543 מושבים בלוק סבהה.
בבחירות נצחה מפלגת העם ההודית, שזכתה ב-282 מושבים ובכ-31% מקולות המצביעים.
יחד עם שאר חברות הברית הדמוקרטית הלאומית, קואליציית מפלגות שבהנהגתה, זכו ב-336 מושבים ו-38.5% מהקולות.
הברית זכתה לרוב הגדול ביותר מהבחירות ב-1984 והייתה זו הפעם הראשונה מאז בה מפלגה יחידה זכתה ברוב מושבי הלוק סבהה.
עבור הקונגרס הלאומי ההודי היו בחירות אלו בעלת התוצאה הגרועה ביותר מאז הקמתה, כשהיא זוכה ב-19.31% שנתנו לה 44 מושבים בלבד.
החזית הפרוגרסיבית הלאומית, קואליציית המפלגות בהנהגתה, זכתה ב-59 מושבים בסך הכל.
עקב הדרישה ל-55 מושבים עבור מעמד רשמי של יו"ר אופוזיציה, לא כיהן יו"ר אופוזיציה לאחר הבחירות.
הבחירות ללוק סבהה נערכות אחת לחמש שנים, אלא אם כן הלוק סבהה מפוזר קודם לכן.
הבחירות הקודמות לוק סבהה התקיימו במאי עד אפריל 2009, וכהונתה עמדה לתום ב-31 במאי 2014. ההצבעה נוהלה על ידי ועדת הבחירות של הודו, ובעקבות היקפה הגדול נוהלה בתשעה פעימות.
לקראת הבחירות הודיע ראש ממשלת הודו היוצא מטעם הקונגרס הלאומי ההודי מאנמוהאן סינג כי לא יתמודד לכהונה נוספת.
סוניה גנדי, נשיאת מפלגת הקונגרס והקמיינרית הבולטת של המפלגה עברה ניתוח ב־2011 ומצב בריאותה לא הניח לה להיות מעורבת בקמפיין.
המפלגה החליטה לא להציב מועמד רשמי לתפקיד ראש הממשלה, ורהול גנדי ניהל את קמפיין הבחירות של המפלגה.
בספטמבר 2013 החליטה הוועדה הפרלמנטרית של מפלגת העם ההודית כי ראש השרים הכריזמטי של גוג'ראט נרנדרה מודי יהיה מועמד המפלגה בבחירות לראשות הממשלה.
בחירתו למועמד הייתה בניגוד לדעתם של חלק ממנהיגי המפלגה הבולטים, בהם לאל קרישנה אדוואני וג'סוואנט סינג, והובילה לפרישת הג'נטה דאל (מאוחדת) בראשות ניטיש קומאר מהברית הדמוקרטית הלאומית.
מודי התמודד במחוז בחירה בורנסי שבאוטר פרדש.
שתי מפלגות הגדולות הקימו קואליציות קודם לבחירות, הברית המתקדמת המאוחדת של הקונגרס והברית הדמוקרטית הלאומית של מפלגת העם ההודית, המפלגות הקומוניסטיות הקימו את חזית השמאל, ומפלגות נוספות התמודדו ללא שותפות בקואליציות.
בסך הכל השתתפו בבחירות 484 מפלגות.
תוצאות הבחירות הוכרזו ב-16 במאי 2014. ראש הממשלה היוצא מטעם הקונגרס, מאנמוהאן סינג, הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה לנשיא הודו פרנב מוקהרג'י ב-17 במאי, אך המשיך לכהן כראש ממשלת מעבר עד השבעת נרנדרה מודי לראש הממשלה ב-26 במאי.
הבחירות ללוק סבהה ב-2019 התקיימו בשבע פעימות מ-7 באפריל ועד ל-12 במאי, ונקבעו בהם הרכב הלוק סבהה השבעה עשר.
הבחירות, בהם היו 912 מיליון בעלי זכות הצבעה, היו הבחירות הגדולות בעולם, ובסך הכל התמודדו בהן 8,251 מועמדים על 543 מושבים בלוק סבהה.
בבחירות נצחה מפלגת העם ההודית, שזכתה ב-303 מושבים ובכ-37% מקולות המצביעים.
יחד עם שאר חברות הברית הדמוקרטית הלאומית, קואליציית מפלגות שבהנהגתה, זכו ב-353 מושבים ו-45% מהקולות.
עבור הקונגרס הלאומי ההודי, היו בחירות אלו שיפור קל לעומת הבחירות הקודמות, בהם קיבלה המפלגה את התוצאה הגרועה ביותר מאז הקמתה, והיא זכתה בכ-19.5% מקולות המצביעים שהעניקו לה 52 מושבים.
החזית הפרוגרסיבית הלאומית, קואליציית המפלגות בהנהגתה, זכתה ב-91 מושבים בסך הכל.
מפלגות נוספות זכו ב-98 מושבים הנותרים.
במקביל לבחירות ללוק סבהה נערכו בחירות לאספות המחוקקות של אנדרה פרדש, ארונאצ'ל פרדש, אודישה וסיקים.
הבחירות הקודמות לוק סבהה התקיימו במאי עד אפריל 2014, וכהונתה עמדה לתום.
ההצבעה נוהלה על ידי ועדת הבחירות של הודו, ובעקבות היקפה הגדול נוהלה בשבעה פעימות.
בבחירות הקודמות ניצחה מפלגת העם ההודית בראשות נרנדרה מודי ברוב גדול.
בבחירות אלו התמודד מודי בשנית כמועמד המפלגה לראשות הממשלה.
בבחירות השתתפו מעל 650 מפלגות, מרביתן מפלגות אזוריות ומקומיות שהתמודדו במחוזות בחירה בודדים.
מועמדי מפלגת העם ההודית התמודדו על 437 מושבים, בעוד מועמדים הקונגרס התמודדו ב-421 מושבים.
מפלגות נוספות שהתמודדו בקנה מידה נרחב: בהוג'אן סמג' (383), שיוו סנה (98), המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) (69), טרינמול קונגרס (62), המפלגה הקומוניסטית של הודו ומפלגת סמג'וואדי (49) ואאם אדמי (35).
במקביל לבחירות הארציות, התקיימו בחירות לאספות המחוקקות המדינתיות באודישה, סיקים, אנדרה פרדש וארונאצ'ל פרדש.
בעקבות תוצאות הבחירות הושבע נרנדרה מודי בשנית לראש ממשלת הודו ב-30 במאי.
בעקבות התבוסה התפטר רהול גנדי מנשיאות הקונגרס.
הבחירות ללוק סבהה ב-2009 התקיימו בחמש פעימות מ-16 באפריל ועד ל-13 במאי, ונקבע בהם הרכבו של הלוק סבהה ה-15. הבחירות, בהם היו 716 מיליון בעלי זכות הצבעה, היו הבחירות הגדולות בעולם בעת עריכתן, והתמודדו בהם 8,070 מועמדים על 543 המושבים שבלוק סבהה.
בבחירות ניצחה קואליציית הברית הפרוגרסיבית הלאומית שבהובלת מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, שזכתה ב-322 מושבים.
הבחירות הקודמות לוק סבהה התקיימו במאי עד אפריל 2004, וכהונתה עמדה לתום ב-1 ביוני 2009. ההצבעה נוהלה על ידי ועדת הבחירות של הודו, ובעקבות היקפה הגדול נוהלה בחמישה פעימות.
מועמד הקונגרס בבחירות אלו היה מאנמוהאן סינג, ראש ממשלת הודו המכהן.
מפלגת העם ההודית והברית הדמוקרטית הלאומית, קואליציית המפלגות שבראשותה, הודיעו בספטמבר 2007 כי לאל קרישנה אדוואני יהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה בבחירות.
מאנמוהאן סינג הושבע לראשות הממשלה בשנית ב-22 במאי 2009.
הבחירות ללוק סבהה ב-2004 התקיימו בארבעה פעימות מ-20 באפריל ועד ל-10 במאי, ונקבע בהם הרכב הלוק סבהה הארבעה-עשר.
הבחירות, בהם היו 675 מיליון בעלי זכות הצבעה, היו הבחירות הגדולות עולם בעת עריכתן, והתמודדו בהם 5,398 מועמדים על 543 המושבים שבלוק סבהה, 2,369 מהם עצמאים והשאר מטעם 220 מפלגות.
בבחירות ניצחה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, שהרכיבה ממשלה לאחר הבחירות.
בבחירות אלו, הקימה הקונגרס קואליציה במסגרתה תואמו מועמדי המפלגה עם מספר מפלגות מקומיות, כשהקונגרס תומך במועמדיהם במחוזות בחירה מסוימים והמפלגות האחרות תומכות במועמדי הקונגרס בתמורה.
קואליציה דומה, הברית הדמוקרטית הלאומית, הוקמה על ידי מפלגת העם ההודית ערב הבחירות ללוק סבהה ב-1998, ובמסגרתה ניצחה המפלגה בשתי מערכות הבחירות הקודמות.
בעקבות כישלון הקונגרס בבחירות לאספות המחוקקות של מאדהיה פרדש, ראג'סטן וצ'האטיסגר החילטה הקונגרס לפעול בדרך דומה.
לאחר הבחירות הפכה זו לברית הפרוגרסיבית המאוחדת.
במקביל לבחירות ללוק סבהה התקיימו בחירות לאספות המחוקקות באנדרה פרדש, קרנאטקה, אודישה וסיקים.
ההצבעה נוהלה על ידי ועדת הבחירות של הודו, ובעקבות היקפה הגדול נוהלה בארבעה פעימות, ב-20 ו-26 באפריל, 5 ו-10 במאי.
ספירת הקולות החלה ב-13 במאי.
בבחירות אלו הוכנסו לשימוש נרחב מכונות ההצבעה, והמועמדים נדרשו לראשונה להגיש הצהרת נכסים ורישום פלילי.
למרות ניצחונה הברור של מפלגת הקונגרס, הודיעה נשיאת הקונגרס סוניה גנדי, שנתפסה במהלך הבחירות כמועמדת המפלגה לראשות הממשלה, כי לא תקבל את התפקיד.
סוניה בחרה במאנמוהאן סינג לעמוד בראשות הממשלה, שהושבע לתפקיד ב-22 במאי.
הבחירות ללוק סבהה ב-1999 התקיימו בחמישה פעימות מ-5 בספטמבר ועד ל-3 באוקטובר.
בבחירות אלו נקבע הרכבו של הלוק סבהה השלושה עשר.
בבחירות ניצחה הברית הדמוקרטית הלאומית בהובלת מפלגת מפלגת העם ההודית, שזכתה יחד ב-269 מושבים, שיחד עם 29 מושבים של מפלגת טלוגו דזאם, שהודיעה על תמיכתה במפלגת העם בלא לחבור לברית הדמוקרטית הלאומית, הביאו אותה אל מעבר ל-272 מושבים הנדרשים לרוב.
המפלגות זכו יחד ב-40.8% מהקולות, והייתה זו הפעם הראשונה מהבחירות ללוק סבהה ב-1984 בה הייתה תוצאה מובהקת בבחירות.
הניצחון הוביל להשבעתו של אטאל ביהארי ואג'פאיי לראש ממשלת הודו בשלישית, והוא היה לראש הממשלה הראשון שלא מטעם הקונגרס לכהן כהונה מלאה.
התוצאות הובילו לתום חוסר היציבות הפוליטית שנמשכה מהבחירות ללוק סבהה ב-1996.
מבחינת הקונגרס הלאומי ההודי, היו תוצאות בחירות אלו התוצאות הגרועות ביותר מאז עצמאות הודו, כשהמפלגה זוכה ב-114 מושבים בלבד.
הבחירות הקודמות לוק סבהה התקיימו בפברואר 1998, וכהונתו הייתה תמה בנסיבות רגילות בפברואר 2003. לאחר הבחירות הקימה מפלגת העם ההודית ממשלת קואליציה על ידי הברית הדמוקרטית הלאומית, ברית מפלגות שבראשותה.
הקואליציה נפלה לאחר שאנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית, שהייתה חברה בקואליציה, ממישה את איומיה והצביעה נגד בהצעת אי-אמון שהתקיימה באפריל 1999, לאחר שממשלת הודו סירבה לפזר את ממשלת טאמיל נאדו שנשלטה בידי דראווידה מונטרה קזגאם ולבטל אישומים בשחיתות נגד מנהיגת המפלגה, ג'.
מנהיגת האופוזיציה סוניה גנדי לא הצליחה לגבש רוב להקמת ממשלה חליפית, ונשיא הודו ק.
נאראיאנאן פיזר את הלוק סבהה זמן קצר לאחר ההצבעה, כראש הממשלה אטאל ביהארי ואג'פאיי ממשיך לכהן כראש ממשלת מעבר.
מפלגת העם ההודית עמדה התמודדה לבחירות בראשות הברית הדמוקרטית הלאומית, קואליציית מפלגות שהוקמה על ידה לקראת הבחירות הקודמות ללוק סבהה ב-1998, שכללה עשרים וארבע מפלגות.
מספר מפלגות נוספות הבטיחו את תמיכתן למפלגה לאחר הבחירות, בלא להצטרף לברית.
הקונגרס נמנעה מלבקש את תמיכתן של מפלגות אחרות, מתוך חתירה להקמת ממשלה ללא קואליציה, כדרכה בעבר.
המפלגה קיבלה את תמיכתם של שתי מפלגות: אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית בטמיל נאדו וראשטריה ג'נטה דאל בביהאר.
נתמכה בידי מספר קטן יותר של מפלגות, ללא מבנה פורמלי.
הייתה גם "החזית השלישית", שלא הגיעה לכדי יציבות של ממש, שכללה מפלגות שמאל, בעיקר המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), מספר פלגים של הג'נטה דאל ומפלגות אזוריות.
מפלגת בהוג'אן סמג' התמודדה ללא תמיכה במפלגות אחרות.
מועמדותה של סוניה גנדי, שנבחרה למזכירת הקונגרס לאחר תבוסת המפלגה ב-1998, הייתה נושא בבחירות, עקב מוצאה האיטלקי.
בתוך הקונגרס הדבר הוביל לפרישת מספר מנהיגים, בהם שארד פאוור, שהקימו את מפלגת הקונגרס הלאומית.
הנושא שימש מקור לקמפיין של מפלגת העם ההודית, שהנגידה בין סוניה ה"וינדשי" (זרה) לוואג'פאיי ה"סוואדשי" (בן הארץ).
המפלגה העמידה את סושמה סוואראג', אחת מהנשים הבולטות במפלגה, כמתחרה לגנדי במחוז בחירה בקרנאטקה, אחד משני מחוזות בחירה מהם התמודדה גנדי.
הבחירות נערכו מספר חודשים לאחר תום מלחמת קרגיל, שנחשבה לניצחון צבאי הודי, דבר שסייע למפלגת העם ההודית ולוואג'פאיי.
ההצבעה נוהלה על ידי ועדת הבחירות של הודו, ובעקבות היקפה הגדול נוהלה בחמישה פעימות: 5 בספטמבר, 11 בספטמבר, 18 בספטמבר, 25 בספטמבר ו-3 באוקטובר.
תוצאות הבחירות הוכרזו ב-6 באוקטובר.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות ל, האספה המחוקקת של אנדרה פרדש והאספה המחוקקת של קרנאטקה.
בבחירות השתתפו שבע מפלגות בעלות מעמד מפלגה לאומית, שתי מפלגות בעלות מעמד אזורי, ו-457 מפלגות חסרות מעמד רשמי.
ברמת המדינות, מפלגת העם ההודית נחלשה באוטר פרדש, בה הצליחה לזכות רק ב-29 מושבים לעומת 57 בהם זכתה בבחירות הקודמות, בעקבות התפיסה השלילית כלפי ביצועיה של ממשלת המדינה שבשליטת המפלגה.
הקונגרס, שנמחקה בבחירות הקודמות במדינה, הצליחה לזכות ב-10 מושבים, וזכתה להצלחה גם בפנג'אב וקרנאטקה.
בעקבות תוצאות הבחירות, הושבע אטאל ביהארי ואג'פאיי לראשות ממשלת הודו בשלישית ב-13 באוקטובר 1999.
הבחירות ללוק סבהה ב-1998 התקיימו בשלושה פעימות, ב-16, ב-22 וב-28 בפברואר.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה השנים עשר.
לאחר הבחירות הקימה מפלגת העם ההודית, שהובילה קואליציית מפלגות בשם הברית הדמוקרטית הלאומית שזכתה יחד ב-37.2% מהקולות, ממשלה בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי לראש ממשלת הודו בשנית, כשהוא ראש הממשלה הראשון שלא מטעם הקונגרס שכיהן יותר מכהונה אחת.
הבחירות הקודמות ללוק סבהה שנערכו ב-1996, יצרו מציאות פוליטית לא יציבה: המפלגה הגדולה ביותר, מפלגת העם ההודית זכתה ב-161 מושבים והייתה המפלגה הגדול בלוק סבהה, וראש המפלגה אטאל ביהארי ואג'פאיי הושבע לראש ממשלת הודו במאי 1996. ואג'פאיי נכשל במאמציו להקים קואליציה, והתפטר לאחר שלושה עשר יום בתפקיד.
דווה גאודה, ראש השרים של קרנאטקה, שהיה לראש ממשלה מטעם ג'נטה דאל ובתמיכה חיצונית של הקונגרס הלאומי ההודי.
ממשלתו נפלה באפריל 1997, לאחר שהקונגרס משכה את תמיכתה בממשלתו, אך תחתיה הוקמה ממשלה נוספת מטעם המפלגה, הפעם בראשות אינדר קומאר גוג'ראל.
גם ממשלה זו נפלגה לאחר שהקונגרס משכה את תמיכתה ממנה בעקבות פרסום דו"ח ועדת חקירה שחקר את ההתנקשות ברג'יב גנדי טען כי ממשלת דראווידה מונטרה קזגאם בטמיל נאדו הייתה אחראית לכשלי אבטחה שאיפשרו את ההתנקשות.
הקונגרס תבעה את הדחתה מהממשלה, ומשלא נענתה משכה את תמיכתה בנובמבר 1997.
בבחירות אלו הקימה מפלגת העם ההודית קואליציה בשם הברית הדמוקרטית הלאומית, שכללה 14 מפלגות.
במפלגת הקונגרס נדחק נשיא המפלגה סיטראם קסרי מהנהלת הקמפיין, שנוהל בפועל בידי סוניה גנדי, שהודיעה על כניסתה לפוליטיקה ב-1997. המפלגה נמנעה מלהקים קואליציית מפלגות תומכת קודם הבחירות, להוציא את ראשטריה ג'נטה דאל בביהר ומפסר מפלגות קטנות שהתמודדו על מושב יחיד.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות במגהלאיה, נאגאלנד, טריפורה והימאצ'ל פרדש.
תוצאות הבחירות לא העניקו רוב ברור לאף מפלגה או קבוצה, אך הברית הדמוקרטית הלאומית שבהובלת מפלגת העם ההודית הובילה בפער ניכר, כשהיא מציגה תמיכתם של 256 מושבים לאחר הבחירות, 182 מהם חברי המפלגה.
הקונגרס הציגה את תמיכת 171 מושבים, בהם 141 מטעם המפלגה.
החזית המאוחדת שבהובלת הג'נטה דאל התפוררה, כאשר המפלגה זוכה ב-6 מושבים והחזית כולה זוכה ב-97 מושבים.
מפלגת העם ההודית זכתה בתמיכתן של ארבע מפלגות אזוריות, הגדולה שבהם הטלוגו דזאם, ומספר עצמאיים לאחר הבחירות, שהביאו לה 22 מושבים נוספים ורוב דחוק של 278 מושבים (מתוך 543, שישה מעל מחצית הבית).
אטאל ביהארי ואג'פאיי הושבע לראשות ממשלת הודו בשנית, והממשלה בראשותו החזיקה מעמד כעשרים חודשים, עד לפרישת אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית מהקואליציה שגרמה להקדמת הבחירות ללוק סבהה השלושה עשר ל-1999.
ב הובילה התבוסה להדחת נשיא הקונגרס סיטראם קסרי, שהואשם על ידי תומכי סוניה גנדי באחריות לכישלונה של המפלגה בבחירות, ומינויה של סוניה לנשיאת הקונגרס.
הלוק סבהה ה-12 כיהן לתקופה הקצרה ביותר בתולדו הודו: 413 יום.
הבחירות ללוק סבהה ב-1996 התקיימו בשלושה פעימות, ב-27 באפריל, ב-2 וב-7 במאי.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה האחד עשר.
בבחירות לא נוצר מנצח ברור, ונוצרה מערכת פוליטית לא יציבה, במהלכה התחלפו ארבע ממשלות עד הבחירות ללוק סבהה ב-1999. שלוש מהם כהנו במהלך הלוק סבהה האחד עשר, בו כהנו שלושה ראשי ממשלה: אטאל ביהארי ואג'פאיי (מפלגת העם ההודית), ה.
דווה גאודה ואינדר קומאר גוג'ראל (ג'נטה דאל).
הבחירות הקודמות ללוק סבהה התקיימו בין מאי ליוני 1991, ותקופת כהונת הלוק סבהה בת החמש שנים התקרבה לסיומה.
בבחירות ב-1991 ניצחה הקונגרס הלאומי ההודי, שמנהיגה, רג'יב גנדי, נירצח התנקשות בטמיל נאדו במהלך קמפיין הבחירות.
מות רג'יב וסירוב אלמנתו סוניה גנדי לעמוד בראשות הקונגרס העמיד את המפלגה לראשונה מ-1964 שלא בהנהגת בן למשפחת גנדי.
פ"ו נרסימהה ראו נבחר לנשיא המפלגה וכיהן כראש ממשלת הודו, בראשות ממשלת מיעוט שהתרחבה במהלך כהונתה.
בבחירות התמודדו שלושה מועמדים עיקריים: ראש הממשלה היוצא פ"ו נרסימהה ראו והקונגרס הלאומי ההודי, אטאל ביהארי ואג'פאיי ומפלגת העם ההודית, והג'נטה דאל והחזית המאוחדת, שהייתה ברית של מספר מפלגות אזוריות שהתנגדו לקונגרס.
בראש מפלגת העם ההודית עמד ואג'פאיי, לאחר שלאל קרישנה אדוואני, שעמד בראש המפלגה בשתי מערכות הבחירות הקודמות, נאלץ להתפטר עקב פרשיות שחיתות.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות בהריאנה, קרלה, טמיל נאדו ומערב בנגל.
הבחירות לא הניבו מנצח ברור.
נשיא הודו שנקר דיאל שרמה השביע לראשות ממשלת הודו את אטאל ביהארי ואג'פאי מעומד מפלגת העם ההודית, המפלגה הגדולה בלוק סבהה, לראשות הממשלה ב-16 במאי.
המפלגה הציגה, לצד 161 מושבים בהם זכתה, את תמיכתם של שיוו סנה (15), סמאטה (8), הריאנה ויקאס (3) ושירומאני אקאלי דאל (8), שהביאו אותה ל-194 תומכים, אך מרבית המפלגות סירבו לתמוך במפלגת העם הלאומנית.
ואג'פאיי לא הצליח לגבש רוב קואליציוני שיתמוך במפלגה, וכיוון שהתברר שהוא צפוי להפסיד בהצבעת האימון בממשלתו, התפטר ב-1 ביוני.
הקונגרס לא הצליח לגייס תמיכה להקים ממשלה משלו, והג'נאטה דאל הקימה ממשלה בראשות ראש השרים של קרנאטקה, ה.
דווה גאודה, בה חברו 192 מחברי הבית במסגרת החזית המאוחדת של 13 מפלגות מקומיות, שזכתה לתמיכה מבחוץ של 140 מושבי הקונגרס.
בעקבות תבוסתו, התפטר פ"ו נרסימהה ראו מראשות הקונגרס, והוחלף סיטראם קסרי.
באפריל 1997 הביא קסרי להתפטרות ה.
דווה גאודה מראשות ממשלת הודו לאחר שהכריז על משיכת תמיכת הקונגרס בו, אך הקונגרס לא הצליח להקים ממשלה חילופית ואינדר קומאר גוג'ראל מהג'נטה דאל הושבע לממלא מקומו.
הבחירות ללוק סבהה ב-1991 התקיימו בשלושה פעימות, ב-20 מאי, ב-12 וב-15 ביוני.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה העשירי.
הבחירות הקודמות ללוק סבהה התקיימו בנובמבר 1989, והובילו להקמת ממשלה בידי הג'נטה דאל ובעלות בריתה, שנתמכה מבחוץ הן על ידי מפלגת העם ההודית והן על ידי המפלגות הקומוניסטיות, ובראשות הממשלה עמד ו.
מעמדה המתחזק של מפלגת העם ההודית הוביל את מנהיגה, לאל קרישנה אדוואני לקיים בספטמבר ואוקטובר 1990 את , מסע אל עבר איודיה ומסגד באבור שבה, שנחשב למקום לידת האל ראמה.
המסע, שחצה את מרבית מדינות הודו, נועד להביא לבניית מקדש הינדואי במקום המסגד, שנחשב בעיני תומכי ההינדוטבה כסמל לדיכוי ההינדואים בידי המוסלמים במהלך שליטתם בהודו.
אדוואני נעצר ב-23 באוקטובר, לאחר שחצה את גבול מאוטר פרדש לביהר שהייתה בשליטת הג'נטה דאל.
בעקבות כך משכה המפלגה את תמיכתה בממשלה, וסינג הפסיד בהצעת אי-אמון ב-7 בנובמבר.
ב-10 בנובמבר הושבע צ'אנדרה שקאר לראש ממשלת הודו בראשות פלג בן 64 חברי הלוק סבהה, שהתפצל מהג'נטה דאל וזכה לתמיכה מבחוץ של הקונגרס הלאומי ההודי.
הממשלה הייתה קצרת ימים, ונפלה במרץ 1991 לאחר שהקונגרס החרימה את ישיבות הלוק סבהה לאחר שפעילי המפלגה תפסו שני שוטרים שביצעו מעקב על ביתו של נשיא המפלגה רג'יב גנדי, ודרשה להעמיד את האשמים לדין.
שקאר התפטר מתפקיד ראש הממשלה.
קמפיין הבחירות של הקונגרס טען התמקד סביב אי יציבות שתי הממשלות הקודמות, וטען כי רק הקונגרס יוכל להביא ליציבות.
מפלגת העם ההודית הפכה את סכסוך איודיה וההינדוטבה למרכז הקמפיין שלה, והחזית המאוחדת, שכללה את הג'נטה דאל והמפלגות הקומוניסטיות התמקדו בצדק חברתי וקידמו את הצעת , שעסק בקידום הקאסטות הנמוכות והענקת העדפה מתקנת לחבריהם.
ב-21 במאי, יום לאחר הפעימה הראשונה בבחירות, נרצח נשיא הקונגרס רג'יב גנדי בפיגוע התאבדות במהלך עצרת בחירות בטמיל נאדו.
ההתנקשות בוצעה על ידי טיגריסי השחרור של טמיל אילם, מחתרת ומליציה טמילית שנאבקה בממשלת סרי לנקה במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה, ובוצעה כתגובה להחלטת רג'יב לשלוח כוח שמירת סדר הודי למדינה במהלך כהונתו כראש ממשלה.
בפיגוע נהרגו 16 איש נוספים, והוא סייע לעורר תמיכה עממית בקונגרס הלאומי ההודי.
סירובה של אלמנת רג'יב, סוניה גנדי לעמוד בראש המפלגה, וגילם הצעיר של ילדיהם, שלא יכלו למלא את מקום אביהם, גרם למפלגה להעמיד בראשותה את פ"ו נרסימהה ראו, ולראשונה מ-1964 עמד בראשות המפלגה אדם שאינו בן למשפחת גנדי.
בעקבות הרצח נדחו שני הסבבים המאוחרים של ההצבעה, שנועדו להתקיים ב-23 ו-25 במאי, ל-12 ו-15 ביוני.
הבחירות לא נערכו בפנג'אב (בעלת 13 נציגים) וג'אמו וקשמיר (6 מושבים).
בנוסף, ב-17 מחוזות בחירה נדחו הבחירות, עקב מות מועמד או התפטרות.
בשתיים ממדינות הודו לא נערכו בחירות במועדן: פנג'אב וג'אמו וקשמיר.
בג'אמו וקשמיר (6 מושבים) לא נערכו בחירות כלל, עקב חוסר יציבות ואלימות.
בפנג'אב נועדו להתקיים בחירות ללוק סבהה ול ב-22 ביוני, לאחר שצ'אנדרה שקאר הגיע להסכם עם הגורמים הסיקים המתונים יחסית שהביעו את הסכמתם שלא לנצל את מערכת הבחירות לצורך עצמאות קהלסטן.
הקונגרס הביעה התנגדות להסכם, ורג'יב גנדי הודיע כי אם יגיע לשלטון ימנע את קיום הבחירות.
הבחירות שהוחרמו על ידי הקונגרס ומפלגות השמאל, נדחו שלושים שעות קודם התחלת ההצבעה ולאחר השבעת ממשלת הקונגרס ב-21 ביוני, כשקצין הבחירות הראשי הודיע על דחייתם ל-25 בספטמבר, עקב אלימות נרחבת של בדלנים סיקים שביקשו להחרים את הבחירות.
הצעד גרם להחרמת החירות על ידי מרבית המפלגות הסיקיות.
הבחירות נערכו רק ב-19 בפברואר, ומרבית המפלגות הסיקיות החרימו אותן כמחאה.
בבחירות הוצבה אבטחה נרחבת, כשכרבע מיליון אנשי ביטחון הוצבו בפנגאב כדי למנוע מהומות.
בבחירות הייתה הקונגרס הלאומי ההודי למפלגה הגדולה ביותר, כשהיא זוכה ב-226 מושבים ולתמיכתם של 18 מושבים נוספים של בעלות ברית, 10 פחות מ-254 שנדרשו לרוב ב-507 מושבים.
למרות זאת, המפלגה הובילה בפער ניכר הן על החזית המאוחדת (76) ובעלות בריתה הקומוניסטיות (55), והן על מפלגת העם ההודית (117) ובעלת בריתה השיוו סנה (4).
המפלגה הקימה ממשלת מיעוט בראשות פ"ו נרסימהה ראו, שזכתה לאימונם של 241 חברי הלוק מטעם הקונגרס, 112 חברים נעדרו, ו-111 הצביעו נגדה.
באופן יוצא דופן, הן נרסימהה ראו והן שר האוצר מאנמוהאן סינג והן שר ההגנה שארד פאוור לא היו חברים ב בעת מינויים.
נרסימהה ראו נבחר מאוחד יותר ממחוז בחירה באנדרה פרדש.
הבחירות ללוק סבהה ב-1989 התקיימו בשתי פעימות, ב-22 וב-26 בנובמבר.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה התשיעי.
בבחירות הייתה הקונגרס הלאומי ההודי למפלגה הגדולה ביותר, אך עקב תמיכת מרבית מפלגות הלוק סבהה בג'נטה דאל והתנגדותן לקונגרס, הרכיב ו.
היו אלו הפעם השנייה בהיסטוריה הפוליטית של הודו שהקונגרס לא זכה ברוב, והפעם השנייה שהוקמה ממשלה שלא בראשותו.
הבחירות הקודמות ללוק סבהה התקיימו בדצמבר 1984, מעט לאחר הרצחה של אינדירה גנדי, שגרמה לגל אהדה עממית לקונגרס וסייע למפלגה לזכות ברוב מוחלט בבחירות.
הבחירות הבאות נועדו להתקיים בדצמבר 1989, והוקדמו במעט על ידי רג'יב גנדי, שחשש מההתפתחויות בפרשת בופורס.
האופוזיציה המפולגת והמפוצלת זכתה לסיוע כשו.
סינג, שר ההגנה בממשלת רג'יב, התפטר ועבר לאופוזיציה.
סינג התפטר מהרג'יה סבהה ונבחר בבחירות מיוחדות כחבר בלוק סבהה מטעם מפלגה חדשה שהקים, .
ב-11 באוקטובר 1988, יום הולדת מנהיג מפלגת הג'נטה , התאחדו מפלגות הג'אן מורכה, ג'נטה, ו למפלגת ג'נטה דאל בראשות סינג.
בנוסף, מספר מפלגות אזוריות, בהם דראווידה מונטרה קזגאם, טלוגו דזאם ואסום ג'אנה פרישד הודיעו על תמיכתם בסינג, תחת קואליציית מפלגות בשם החזית המאוחדת.
שני הגושים הפוליטיים הנוספים, המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) והמפלגה הקומוניסטית של הודו הקומוניסטיות משמאל ומפלגת העם ההודית מימין הגיעו להסכמות בפועל עם החזית, שאפשרו את מיקסום הקולות על ידי מניעת התמודדות מפלגות האופוזיציה זו כנגד זו.
הג'נטה דאל התמודדה באוטר פרדש, ביהר, הריאנה אודישה וקרנאטקה, מפלגת העם ההודית במאדהיה פרדש, בעוד ראג'סטאן וגוג'ראט התחלקו בין שתי המפלגות.
שתי המפלגות האזוריות, הדראווידה מונטרה קזגאם והטלוגו דזאם התמודדו בטמיל נאדו ואנדרה פרדש, והקומוניסטים בקרלה ומערב בנגל.
בבחירות אלו עלה גם נושא מסגד באבור שבאיודיה, שישב על קרקע הנחשבת בעיני ההינדואים כמקום לידת האל ראמה.
בעוד מפלגת העם ההודית הפכה את העניין ללב הקמפיין לה, גם הקונגרס הלאומי ההודי, שבתחילה התנגדה לעניין, ניסתה להביא לתמיכה במפלגה מהנושא על ידי תמיכה מסויגת בעניין.
המוסלמים, שחשו שהקונגרס אינו עומד לצידם, פנו ברובם לג'נטה דאל, שחשו כי היא מבטיחה הגנה יותר טובה למיעוטים וגישתה החילונית-שוויונית קראה להם.
נושאים נוספים שעמדו על הפרק בבחירות היו מעורבות הודו במלחמת האזרחים בסרי לנקה, חוסר היציבות בפנג'אב וסכסוך הסחר שנוצר מול נפאל.
בבחירות אלו ירד גיל המינימום להצבעה מ-21 ל-18, בעקבות תיקון לחוקת הודו שחוקק בדצמבר 1988.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות בקרנאטקה, שהאספה המחוקקת בה פוזרה עקב חוסר יציבות באפריל, אנדרה פרדש ואוטר פרדש.
באסאם, עקב חוסר יציבות ומהומות של בני הבודו בתביעה להקמת מדינה נפרדת בשם גרמו לדחיית הבחירות ללוק סבהה, שלא התקיימו בכל מהלך כהונת הלוק סבהה התשיעי.
שנים מנבחרי פנג'אב הסיקים נבחרו בעודם במאסר עקב מעורבותם בהתנקשות באינדירה גנדי ב-1984.
לאחר הבחירות הקימה הג'נטה דאל (143) ממשלה יחד עם בעלות בריתה, שנתמכה מבחוץ הן על ידי מפלגת העם ההודית (85) והן על ידי המפלגות הקומוניסטיות (49), ובראשות הממשלה עמד ו.
סינג, שהושבע לתפקיד ב-2 בדצמבר 1989.
שקאר התפטר מתפקיד ראש הממשלה, והביא להקמת הבחירות ללוק סבהה.
הבחירות ללוק סבהה ב-1984 התקיימו בשלושה פעימות, ב-24, ב-27 וב-28 בדצמבר.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה השמיני.
בבחירות היו 400 מיליון בעלי זכות בחירה.
בבחירות ניצח הקונגרס הלאומי ההודי, והיו אלו הבחירות האחרונות בהן זכתה המפלגה לרוב מוחלט והאחרונות שבהן זכתה מפלגה כלשהי ברוב מוחלט עד לבחירות ללוק סבהה ב-2014, והפעם היחידה בהיסטוריה הפוליטית של הודו שמפלגה אחת זכתה ביותר מ-400 מושבים.
הבחירות הקודמות ללוק סבהה התקיימו בינואר 1980, ובהתאם הבחירות ללוק סבהה השמיני נועדו להיערך בינואר 1985, בתום 5 שנות כהונה.
ב-31 באוקטובר 1984 נרצחה ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי בידי שנים משומריה הסיקים שזעמו על מבצע כוכב כחול בו פעלו כחוחת צבא הודו בפנג'אב ובהארימנדיר סאהיב, המרכז הדתי של הסיקים.
מנהיגי הקונגרס בחרו בבנה של אינדירה, רג'יב גנדי לשמש כנשיא המפלגה במקומה והוא הושבע באופן מיידי על ידי נשיא הודו זייל סינג לראש ממשלת הודו.
מנהיגי הקונגרס האמינו שהרצח יגרום לגל אהדה והזדהות זמני עם המפלגה, וקבעו את הבחירות למועד הקרוב האפשרי, בדצמבר.
מטעם הקונגרס התמודדו בבחירות אלו 518 מועמדים, כמעט כל מושבי הלוק סבהה.
בסך הכל התמודדו בבחירות 5312 מועמדים.
מתוכם היו רק 162 נשים, שמהן נבחרו 42.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות ל והאספה המחוקקת של טמיל נאדו.
באסאם (14 מושבים בלוק סבהה) ובפנג'אב (13) נדחו הבחירות עקב אי שקט ואלימות.
באסאם היו אלו מהומות בדרישה לגירוש מהגרים למדינה, בעיקר מבנגלדש, ובפנג'אב היו אלו מיליטנטים סיקים שדרשו עצמאות מהודו והקמת קהלסטן.
106 מועמדים התמודדו באסאם ו-74 בפנג'אב.
קיום הבחירות בפנג'אב התאפשר הודות ל, שנחתם בין רג'יב גנדי למנהיג השירומאני אקאלי דאל ביוני 1985, ובעקבותיו נערכו בחירות ל ולמושבי הלוק סבהה של פנגא'ב ב-26 בספטמבר 1985. הבחירות באסאם נערכו בדצמבר 1985, גם כאן לצד בחירות ל.
ב-31 בדצמבר 1984 הושבע רג'יב גנדי בשנית לראש ממשלת הודו.
הבחירות ללוק סבהה ב-1980 התקיימו בשתי פעימות, ב-3 וב-6 בינואר.
הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה השביעי.
בבחירות ניצח הקונגרס הלאומי ההודי, ששב לשלטון לאחר הפסקה קצרה בבחירות קודמות.