tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרנציום זוהה בשנת 1939 על ידי מרגריט פריי ונקרא על שמה של צרפת (France באנגלית) - מתכת אלקלית רדיואקטיבית המצויה במחצבי אורניום ותוריום.
היסוד הוא המתכת האלקלית הכבדה ביותר ואף היסוד בעל האלקטרושליליות הנמוכה ביותר (משום כך הוא היסוד הכי בסיסי במים).
הוא נוצר כתוצאה מהתפרקות אלפא של אקטיניום וניתן להפיקו באופן מלאכותי על ידי הפגזת תוריום בפרוטונים.
על אף שהוא מופיע בטבע במינרלי אורניום, מעריכים שיש פחות מ-30 גרמים בקרום כדור הארץ בכל רגע נתון.
זהו היסוד הכי פחות יציב מבין 101 היסודות הראשונים.
ישנם 41 איזוטופים ידועים של פרנציום.
זמן מחצית החיים של האיזוטופ היציב ביותר של יסוד זה, 223Fr, הוא 22 דקות והוא איזוטופ הפרנציום היחיד שקיים בטבע.
כל האיזוטופים הידועים של הפרנציום הם מאוד לא יציבים, לכן שאוב המידע על תכונות היסוד מתהליכים רדיוכימיים.
פרנצה פְּרֶשֶׁרֶן (בסלובנית: France Prešeren; 3 בדצמבר 1800 – 8 בפברואר 1849), מחשובי המשוררים הסלובניים.
מקובל כנציג בולט של התקופה הרומנטית בסלובניה בשל שיריו הנלהבים, היוצאים מהלב ועתירי הרגשות, אם כי אף פעם לא סנטימנטליים גרידא.
פרשרן נולד בכפר ורבה בסלובניה למשפחה ילידת המקום.
אמו רצתה שיהיה כומר, אך הוא בחר ללמוד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטה בווינה.
לאחר שקיבל דוקטורט במשפטים, הוא קיבל עבודה כאסיסטנט במשרד של עורכי דין בליובליאנה (אז לאיבך, בירת הפרובינציה האוסטרית).
עם זאת, הוא מעולם לא הצליח להפוך לעורך דין עצמאי.
בשנת 1830 חזר לליובליאנה חברו מימי התיכון, מתיה צ'ופ, וחידש את קשריו עם פרשרן.
צ'ופ זיהה עד מהרה את כישרונו הפואטי של חברו ושכנע אותו לאמץ צורות שירה רומאניות.
בעקבות עצתו של צ'ופ, הפך פרשרן תוך זמן קצר לאמן הסונטה.
שיריו משכו את תשומת לבו של המלומד הצ'כי פרנטישק צ'לאקובסקי, שפרסם עליהם מספר ביקורות חיוביות מאוד.
שבחיו של צ'לאקובסקי היו חשובים ביותר להערכתו העצמית של פרשרן ונתנו לו את הכוח להמשיך בדרך שאליה כיוון אותו צ'ופ.
פרשרן כתב שירים בזמנו החופשי, ויצירתו המפורסמת ביותר, Sonetni Venec ("זר סונטות"), קיבלה השראה ישירות מאהבתו הנכזבת ליוליה פרמיץ ומות ידידו הקרוב, המשורר מתיה צ'ופ.
כצפוי, ספוגות רבות מהשורות ביצירה זו בתשוקות מרירות.
ליצירה יש מבנה מעניין שבו השורה האחרונה בסונטה אחת היא גם השורה הראשונה בסונטה הבאה.
מבנה זה הופך את כל ארבע עשרה הסונטות באוסף ל"זר" משולב של פיוטיות רגשית, שבו אף סונטה לא יכולה להתקיים בנפרד מהשאר.
השורות הראשונות של ארבע עשרה הסונטות יוצרות סונטה נוספת, והאותיות הראשונות של שורות אלה יוצרות את האקרוסטיכון "Primicovi Julji" ("ליוליה פרימיץ").
הבית השביעי של שירו של פרשרן Zdravljica ("לחיים") נבחר כהמנון הלאומי של סלובניה ב-1991. שיריו תורגמו לכמה שפות.
פרשרן הרבה גם לכתוב בגרמנית.
כאשר חלק משיריו הודפסו לראשונה בעיתון, הודפסו גם הגרסאות בגרמנית וגם הגרסאות בסלובנית, דבר המדגים את כישרונו כמשורר.
פרשרן מת ב-8 בפברואר 1849 בעיר קראן (Kranj) שבסלובניה.
התאריך 8 בפברואר קרוי בסלובניה יום פרשרן והוא יום חג בסלובניה.
פסל של המשורר ניצב בכיכר פרשרן בליובליאנה כשהוא צופה לנצח בתמונת תבליט של יוליה התלויה גבוה על קיר הבניין שבצדה הנגדי של הכיכר.
במסמכים מתקופתו ואחריה מאוית שמו בגרסתו הגרמנית כ"Franz Prescheren", זכר לתקופה בה שלטו האוסטרים בסלובניה.
פרנצווארוש (בהונגרית: Ferencvárosi Torna Club) הוא מועדון כדורגל הונגרי ותיק מעיר הבירה בודפשט, המצליח ביותר בתולדות ליגת העל ההונגרית (36 זכיות) והגביע ההונגרי (21).
מועדון הספורט שהוקם ב־1899 ממוקם ברובע פרנצווארוש (בזמנו - פראנצנפורשטאט Franzenvorstadt) שהוא הרובע התשיעי, העממי, בדרום-מזרחה של בודפשט.
תחת מועדון הגג פועלות קבוצות בענפי ספורט רבים, ביניהם התעמלות, כדורמים, שחייה והוקי קרח, אולם קבוצת הכדורגל היא הידועה מכולן, והפופולרית ביותר בהונגריה בהפרש ניכר.
בפי אוהדיה הקבוצה קרויה גם בכינויי החיבה "פראדי" Fradi או לפי צבע תלבושתם "הירוקים-לבנים" או "הנשרים הירוקים".
פרנצווארוש ידעה בעבר ימים יפים בכדורגל האירופאי.
ב-1928 ושוב ב-1937 זכתה בגביע מיטרופה, הטורניר הבינארצי הבכיר למועדונים אירופאים באותה תקופה.
ב-1965 זכתה בגביע ערי הירידים (כיום הליגה האירופית), לאחר ניצחון 0–1 על יובנטוס.
פעמיים נוספות הגיעה לגמר מפעל אירופי אך לא זכתה: ב-1968 בגביע ערי הירידים וב-1975 בגביע אירופה למחזיקות גביע.
היא גם הייתה הקבוצה ההונגרית הראשונה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות ב-1995, השנייה היא דברצן ב-2009.
בעבר הקרוב יותר נודעה הקבוצה פחות בהישגיה הספורטיביים, ויותר בשערוריות שנקשרו בה ובסדרה של מפגני חוליגניות, אנטישמיות וגזענות של אוהדיה.
אחרי הפסד ליגה בשלהי עונת 2002–2003 פרצו אוהדי פרנצווארוש למגרש והכו את שחקני היריבה ואת מאמנם.
ב-2004 כילו את זעמם באוהדי הקבוצה האנגלית מילוול, אותה ארחו במסגרת גביע אופ"א, דקרו שניים מהם והוסיפו על כך קריאות גזעניות כלפי שחקניה שחורי העור של מילוול.
לתקריות האלימות האלה ואחרות הייתה גם השפעה על מצבו הכלכלי של המועדון, שלא הצליח לגייס משקיעים, בין השאר בגלל תדמיתו האלימה והגזענית.
ב-2006 נפל דבר בכדורגל ההונגרי, כאשר לראשונה בתולדותיו, לאחר למעלה ממאה שנים, נפתחה עונה בליגה ההונגרית הבכירה בלי פרנצווארוש, שירדה לליגה השנייה משום שלא עמדה בדרישות הכספיות ובחובותיה לעובדים לשעבר.
ב-2009 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה.
בשנת 2013 הקבוצה זכתה בפעם הראשונה בגביע הליגה ההונגרית.
בשנת 2016 זכתה באליפות ה-29 בתולדותיה והראשונה מזה 12 שנים.
החל משנת 2007 אצטדיון הבית של הקבוצה נקרא על שם הכדורגלן המפורסם אלברט פלוריאן.
בעונת 2020/2021 העפילה הקבוצה לליגת האלופות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
בעונת 2023/2024 הודחה במפתיע בסיבוב המוקדמות הראשון של ליגת האלופות על ידי קלאקסוויק, אלופת איי פארו לאחר תבוסה ביתית 3-0.
גמר גביע ערי הירידים: 1968 (הפסידה ללידס יונייטד)
גמר גביע אירופה למחזיקות גביע: 1975 (הפסידה לדינמו קייב)
הקבוצה ההונגרית הראשונה בשלב הבתים של ליגת האלופות: 1995
הקבוצה ההונגרית הראשונה בשלב הבתים של גביע אופ"א: 2005
פרנציסקה ברוך (Franzisca Baruch; 21 בנובמבר 1901, המבורג, גרמניה – 3 בספטמבר 1989, ירושלים) הייתה ציירת, מעצבת גרפית, קליגרפית וטיפוגרפית ישראלית.
עצבה את סמל העיר ירושלים, שטרות כסף, בולים, את הדרכון הישראלי הראשון, הגופן (סוגי אות) "שוקן" ומספר גופנים וסמלילים אחרים.
פרנצ'יסקה ברוך נולדה בשנת 1901 בעיר המבורג שבגרמניה.
כשהייתה בת 17 החלה ללמוד עיצוב ואיור בבית הספר שליד המוזיאון הממלכתי לאמנויות ואומנויות בהמבורג.
את הכשרתה בעיצוב גרפי וקליגרפיה עשתה באקדמיה הלאומית לאמנויות בברלין.
בתחילת דרכה עסקה בעיקר בעיצוב תעשייתי, ועבדה בעיצוב של צלחות חרסינה ופורצלן עבור בית חרושת מוביל שעם לקוחותיו נמנה גם בית המלוכה הגרמני.
בשנת 1920 זכתה בפרס עיצוב עבור עבודתה לעיצוב צלחות חג המולד של בית המלוכה.
לאחר מכן עבדה אצל אדווין רדסלובּ (Redslob; ), היועץ האמנותי של הרייך הגרמני בשנים 1920–1933. תפקידו של רדסלוב היה פיקוח על העיצוב הגרפי עבור הממשל.
בין משימותיה בשירות הרייך היו עיטורים לרגל ביקור אמאנאללה ח'אן מלך אפגניסטן, שהיה האישיות המלכותית הראשונה שביקרה בגרמניה לאחר המהפכה והדחת קיסר גרמניה.
האמן היהודי יעקב שטיינהרדט פנה אליה בהצעה שתשתתף יחד עמו בעיצוב הגדה לפסח במהדורה ביבילופילית.
שטיינהרדט ביקש ממנה לעצב את האותיות – בעברית ובגרמנית.
ברוך, שלא ידעה עברית, נחשפה כך לתחום עיצוב האות העברית והחלה להתעניין בעיצוב גופנים עבריים ובעיצוב של כריכות ספרים באותיות עבריות.
ההגדה, עם חיתוכי עץ של שטיינהרדט ואותיות פרי עיצובה, המבוססות על כתבי יד אשכנזיים, נדפסה ב-200 עותקים והיא פריט אספנות.
הגדה זו יצאה במקביל במהדורות מסחריות.
הוצאת "דביר" הוציאה לאור לאור בשנת 1979 מהדורת פקסימיליה של ההגדה.
ברוך פנתה לממונה בבית יציקת האותיות "ברטהולד" על הפקת אותיות עבריות, ומסרה לו את האותיות שעיצבה עבור ההגדה.
האותיות נחתכו, נוצקו בעופרת ופורסמו בשם "סת"ם" (על בסיס האות עוצבו הגופנים "רמב"ם" ו"רחל", אות דקה שלא התאימה לדפוס המסורתי ולכן נגנזה בשעתה, בה מודפסים כמה מספרי הוצאת אבן חושן).
היא עיצבה אות נוספת המבוססת על האות האשכנזית מאותה תקופה: המזרחן ליאו אריה מאיר הוא שהזמין אות זו הקרויה "מאיר-ברוך".
בשנות השישים נוצקה האות בבית היציקה של משה שפיצר "אותיות ירושלים".
האות לא הייתה פופולרית, ונמכרו רק כמויות קטנות ממנה.
במהלך שנות ה-20 ועד לעלייתו של היטלר לשלטון עיצבה בין היתר עטיפות ספרים, מטבעות, צעצועי ילדים, תווי ספר ואת ספר שיריה הראשון (שירה סינית מתורגמת לגרמנית).
בין השאר עיצבה את ה"אנציקלופדיה יודאיקה" וספרים עבריים נוספים מהוצאת "רימון".
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
בשנים הראשונות בארץ חיה בדוחק והתפרנסה, בצד עבודות גרפיקה מזדמנות, מאפייה ומכירה של עוגות מרציפן.
בנוסף עבדה הן עבור ממשלת המנדט כשרטטת מפות והן עבור ההגנה.
בראשית שנות ה-40 פנה אליה זלמן שוקן, בעל הוצאת שוקן ועיתון "הארץ", בהצעה לעצב מחדש את לוגו העיתון (הלוגו המקורי צויר על ידי זאב ז'בוטינסקי).
ברוך עיצבה את הלוגו באותיות המושפעות מכתב סת"ם אשכנזי, תוך הדגשה על "משיכות קולמוס" כביכול נכתבו על ידי סופר סת"ם.
שוקן ראה את העיצוב בעין יפה והציע לפרנציסקה ברוך לעצב עבור ההוצאה אות ייחודית.
כך פיתחה את גופן שוקן-ברוך עבור ספרי ההוצאה.
בהמשך עבדה ברוך בעיצוב מפות, וכן שטרי כסף, בולים, וסמלים עבור ממשלת ישראל וכן במשרד פרטי לעיצוב ייחודי עבור אדריכלים.
ברוך נפטרה ב-1989 ונקברה בהר המנוחות.
עזבונה נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
פרנציסקה ואן אלמסיק היא שחיינית עבר מגרמניה.
היא אלופת העולם, אלופת אירופה (21 מדליות, מהן 18 זהב) ושיאנית העולם, בעלת 10 מדליות אולימפיות אך ללא מדליית זהב אולימפית אחת.
ואן אלמסיק נולדה במזרח ברלין, מזרח גרמניה.
הקריירה שלה החלה בקבוצת השחיה דינמו ברלין.
היא זכתה לראשונה במדליה אולימפית כבר בגיל 14 באולימפיאדת ברצלונה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה ואן אלמסיק ב-4 מדליות, 2 מכסף ו-2 מארד.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.00 דקות, מעט אחרי המנצחת ניקול הייזלט מארצות הברית (1:57.90 דקות) ולפני בת ארצה קרסטין קילגס (1:59.67 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 זכתה ואן אלמסיק ב-6 מדליות זהב, ומדליית כסף אחת.
היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכתה ואן אלמסיק ב-4 מדליות, 1-מזהב, 1-מכסף ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:56.78 דקות, לפני לו בין מסין (1:56.89 דקות) וקלאודיה פול מקוסטה ריקה (1:57.61 דקות), שיפור לשיא העולם משנת 1986 של השחיינית המזרח גרמניה הייקה פרידריך שזמנה היה 1:57.55 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 זכתה ואן אלמסיק בחמש מדליות זהב שתיים במשחים האישיים ל-100 מטר, ו-400 מטר חופשי ושלוש מדליות במסגרת משחי השליחות.
היא זכתה גם במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה ואן אלמסיק ב-3 מדליות, 2 מכסף, ו-1 מארד.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכתה ואן אלמסיק במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.46 דקות, לפני ארצות הברית (8:02.88 דקות) ואוסטרליה (8:04.19 דקות) ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.11 אחרי ארצות הברית (3:42.11 דקות) ולפני אוסטרליה (3:43.71 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 זכתה ואן אלמסיק בשתי מדליות זהב במשחי שליחות חופשי ואחת מכסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה ואן אלמסיק במדליית ארד במשחה השליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:58.64 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש, 7:57.80 דקות ואוסטרליה (7:58.52 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בעיר הולדתה ברלין בשנת 2002 זכתה ואן אלמסיק ב-5 מדליות זהב, ב-100 מ', 200 מ' חופשי ובמשחי השליחות.
במשחה ל-200 מטר היא שיפרה את שיאה העולמי פעם נוספת והעמידה אותו על 1:56.64 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ואן אלמסיק בשתי מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.72 דקות, אחרי אוסטרליה (3:57.32 דקות) וארצות הברית (3:59.12 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:57.37 דקות, אחרי ארצות הברית (7:53.42 דקות) ואוסטרליה (7:55.97 דקות).
ואן אלמסיק פרשה משחייה תחרותית לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 2004.
בשנת 1993 זכתה ואן אלמסיק בתואר שחיינית השנה בעולם.
בסך הכל זכתה ואן אלמסיק ב-10 מדליות אולימפיות (4 מכסף ו-6 מארד), 6 מדליות מאליפות העולם (2 מזהב, 2 מכסף ו-2 מארד) וב-21 מדליות מאליפות אירופה בשחייה (18 מזהב ו-3 מכסף).
שיאה העולמי נשבר באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 על ידי פדריקה פלגריני מאיטליה בתוצאה של 1:56.47 דקות.
השיא העולמי באליפות העולם בשחייה ב-1994
באליפות העולם בשחייה ב-1994, קבעה ואן אלמסיק במשחה 200 מטר חופשי בשלב המוקדמות תוצאה איטית יחסית של 2:01.55 דקות שדירגה אותה במקום התשיעי בלבד, ובעצם מנעה ממנה להשתתף במשחה הגמר.
אחריה, במאית אחת לאט יותר, הייתה השחיינית הבריטית קארן פיקרינג.
במקום השמיני במוקדמות משחה זה, הייתה השחיינית הוותיקה בת ארצה דגמר האסה והאלופה האולימפית מברצלונה במרחק הכפול, שקבעה תוצאה של 2:01.42 דקות.
לאחר כשעה, התברר שדגמר האסה נמחקה בצורה מפתיעה ממשחה הגמר ובכך אפשרה לואן אלמסיק להשתתף בגמר.
מזלה של ואן אלמסיק שיחק לה והתוצאה בסוף הייתה, שיא עולם חדש בבריכה.
מפרישתה ב-2004 הועסקה ון אלמסיק בגופי טלוויזיה בגרמניה.
תחילה כפרשנית בתחרויות שחייה ובהמשך בתפקידי ניהול.
היא הופיעה כמדבבת בגרסאות הגרמניות לסרטים מכוניות ומוצאים את דורי.
במהלך הקריירה הספורטיבית שלה, השתתפה ואן אלמסיק מספר פעמים בהפקות צילום אופנה.
בין היתר, צולמה פעמיים עבור מגזין הגברים מקסים בבגדי ים ובבגדים תחתונים.
מאמצע שנות ה-90 ועד שנת 2000 הייתה בקשר עם השחיין הגרמני שטפן זסנר.
מ-2000 ועד 2004 הייתה בקשר עם שחקן הכדוריד הגרמני שטפן קרצ'מר.
מ-2005 היא חיה עם בן זוגה הנוכחי, היזם יורגן הרדר.
הם מתגוררים בהיידלברג ויש להם שני בנים (נולדו ב-2007 וב-2013).
פרנצ'סקו רדי (באיטלקית: Francesco Redi; 18 בפברואר 1626 – 1 במרץ 1697) היה חוקר טבע, רופא ומשורר איטלקי.
רדי נולד בארצו, בירת נפת ארצו הממוקמת כ-80 ק"מ דרומית-מזרחית לפירנצה.
אביו היה רופא פרטי, והוא עודד את בנו ללכת בעקבותיו.
רדי למד רפואה בפירנצה ובפיזה, ועם סיום לימודיו ב-1647 הוא התקבל לעבודה אצל משפחת קולונה ברומא, משרה בה החזיק חמש שנים.
לאחר מכן עבד בחצרם של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ובנו קוזימו השלישי.
רדי הקדיש את חייו לביצוע ניסויים בתחומי המדע הביולוגיה והרפואה, ולכתיבת שירים.
בין המפורסמים שבשיריו נמנים "Bacco in Toscana" (בכחוס בטוסקנה), ו-"Arianna Inferma".
הוא מת בגיל 71 בפיזה.
על שמו נקרא מכתש במאדים.
רדי נודע בעקבות ניסויו המפורסם, שהצליח להפריך את תאוריית הבריאה הספונטנית אשר ניסה עם צנצנות מאותו הסוג אשר צורת פתיחתן הייתה שונה.
התאוריה, שהתבססה על תפיסתו של אריסטו טענה כי יצורים חיים נוצרים באופן ספונטני מחומר שאינו חי, אך לא הועמדה עד אז למבחן ולא נבדקה.
רדי החליט להיות הראשון שיבדוק תאוריה זו בניסויו המפורסם משנת 1668, שיש הרואים בו את הניסוי הביולוגי הראשון שעמד באמות מידה מדעיות בשל השימוש בבקרה וכאחד מהניסויים החשובים בתולדות הביולוגיה.
רדי, שהיה בעל גישה מחקרית עצמאית ומקורית, הפריך גם את תורת אריסטו בדבר נדידת הצלופחים.
הוא היה הראשון שתיאר שלב בהתפתחות הלרוות של העלקות, שלב זה שהוא השלישי בהתפתחות העלקת נקרא על שמו "דרגת הרֶדיה".
פרנצ'סקו קונטאריני (באיטלקית: Francesco Contarini; 28 בנובמבר 1556 - 6 בדצמבר 1624) היה הדוכס ה-95 של ונציה.
קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-8 בספטמבר 1623 ועד פטירתו, 14 חודשים לאחר בחירתו לתפקיד.
קונטאריני נולד בוונציה לברטוצ'י קונטאריני ולאורה דולפין.
הוריו מתו שניהם בצעירותו, והוא גודל על ידי שני אחיו.
שלושת האחים ירשו הון רב מהוריהם, ופרנצ'סקו זכה בשל כך להשכלה טובה.
קונטאריני, ההרפתקן, יצא במספר שליחויות דיפלומטיות במסגרתן ייצג את לה סרניסימה בחצרות ממלכי אירופה.
בעקבות מות קודמו, אנטוניו פריולי ב-12 באוגוסט 1623, לא היה מועמד טבעי לרשת את כס הדוג'ה, ואף סירב לקבל את התפקיד.
בהצבעות שנערכו היה שוויון בין המועמדים השונים.
לאחר 79 הצבעות שנערכו בהן לא הושגה הסכמה, הסכים לבסוף קונטאריני לקבל על עצמו את התפקיד ונבחר ב-8 בספטמבר.
תקופת כהונתו הייתה תקופת שלום, וזאת על אף מלחמת שלושים השנים שהתנהלה באותה עת, ואשר ונציה לא השתתפה בה.
אף שקונטאריני נבחר לתפקיד בגיל צעיר יחסית (גיל 67) הוא חלה בתום השנה הראשונה לכהונתו, ונפטר שישה שבועות לאחר מכן.
פרנצ'סקו קורנארו או פרנצ'סקו קורנר (באיטלקית: Francesco Cornaro או Francesco Corner; 6 במרץ 1585 - 5 ביוני 1656) היה הדוכס ה-101 של ונציה.
קורנארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-17 במאי 1656 ועד פטירתו, כחודש לאחר מכן.
תקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר מבין כל דוכסי ונציה.
פרנצ'סקו היה בנם של ג'ובאני קורנארו הראשון, אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1625–1629. פרנצ'סקו נשא לאישה את אנדריאנה פריולי, בתו של אנטוניו פריולי אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1618–1623.
קורנארו כיהן כשגריר לה סרניסימה בחצרו של דוכס סבוי.
הדוכס האמין כי קורנארו מנסה לקשור נגדו ולרצחו וגירש אותו מהדוכסות.
לאחר גירושו, פנה קורנארו לעסקים.
לאחר מותו של קארלו קונטאריני ב-1 במאי 1656 (לאחר כהונה קצרה), נבחר קורנארו לתפקיד הדוג'ה בבחירות שנערכו ב-17 במאי 1656. הוא נפטר כחודש לאחר מכן ונקבר בכנסיית טולנטיני.
פרנצ'סקו קוסיגה (באיטלקית: Francesco Cossiga; 26 ביולי 1928 – 17 באוגוסט 2010) היה מדינאי איטלקי.
כיהן כנשיאה השמיני של הרפובליקה האיטלקית וכן כראש ממשלת איטליה ושר הפנים.
קוסיגה נולד בסאסארי שבאי סרדיניה והחל את הקריירה הפוליטית שלו במסגרת המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא כיהן בתפקיד שר הפנים כאשר הבריגדות האדומות חטפו את ראש ממשלת איטליה לשעבר, אלדו מורו, בשנת 1978. קוסיגה, אשר כיהן בעבר בתפקיד שר בממשלתו של מורו, סירב לנהל משא ומתן עם החוטפים בקשר לשחרורו של ראש הממשלה לשעבר.
כאשר נמצאה גופתו של מורו החליט קוסיגה להתפטר ואמר שזוהי כנראה סופה של הקריירה הפוליטית שלו.
אולם הקריירה הפוליטית של קוסיגה לא באה לסיומה.
באוגוסט 1979 התמנה קוסיגה לראש ממשלה מטעם מפלגתו, משרה בה החזיק עד אוקטובר 1980. במהלך תקופת כהונתו ניהל קוסיגה מלחמת חורמה נגד המאפיה האיטלקית ונגד הבריגדות האדומות.
קוסיגה נבחר לנשיאה השמיני של איטליה בשנת 1985, תפקיד אותו מילא עד שנת 1992. במהלך כהונתו כנשיא איטליה יצא קוסיגה בהתקפות חריפות ביותר על המערכת הפוליטית באיטליה וכן על הממסד המשפטי במדינה.
התבטאויות אלו הביאו מספר פוליטיקאים איטלקים לדרוש את פיטוריו.
חודשיים לפני סיום כהונתו הרשמית כנשיא איטליה בשנת 1992 התפטר קוסיגה מתפקידו זה.
לאחר סיום כהונתו כנשיא איטליה מונה קוסיגה לכהונת סנטור לכל החיים בסנאט האיטלקי.
פרנציסקוס היה האפיפיור ה-266. הוא נבחר לתפקיד האפיפיור בקונקלווה ב-13 במרץ 2013, תפקיד בו כיהן עד מותו.
ברגוליו נולד וגדל בבואנוס איירס, ארגנטינה, למשפחה ממוצא איטלקי, והצטרף לאגודת ישוע בשנת 1958 לאחר שהחלים ממחלה קשה.
הוא הוסמך לכמורה קתולית בשנת 1969, ומ-1973 עד 1979 היה הממונה המחוזי של הישועי בארגנטינה.
הוא מונה לארכיבישוף של בואנוס איירס בשנת 1998 ומונה לקרדינל בשנת 2001 על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בעקבות התפטרותו של האפיפיור בנדיקטוס ה-16, ב-13 במרץ, נבחר ברגוליו לאפיפיור בקונקלווה האפיפיורית בשנת 2013. הוא בחר בפרנציסקוס כשמו האפיפיורי לכבודו של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
לאורך כהונתו כאפיפיור, פרנציסקוס הוביל קו ליברלי ופרוגרסיבי ביחס לקודמו.
חורחה מריו ברגוליו נולד ב-1936 בבואנוס איירס.
אביו, ג'וזפה מריו פרנצסקו ברגוליו, מנהל חשבונות שנולד בחבל האיטלקי פיימונטה ביישוב פורטאקומארו שעל יד אסטי ושעבר בילדותו ל-טורינו ומשם היגר בתקופת מוסוליני לארגנטינה, שם הועסק כעובד מסילת ברזל.
אמו, רחינה סיבורי, הייתה עקרת בית ילידת ארגנטינה, ומקור משפחתה גם כן מצפון איטליה.
בהיותו נער, הוסרה בניתוח ציסטה מאחת מריאותיו
ברגוליו הוכשר כטכנאי כימיה, ועבד מספר שנים ככימאי במעבדת מפעל.
בהמשך החליט לפנות לכמורה ונרשם לסמינר בשכונת ויז'ה דבוטו (Villa Devoto).
ב-11 במרץ 1958 הצטרף למסדר הישועי כמועמד לחברות.
לאחר מכן סיים תואר בפילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של בואנוס איירס ב-1960. בשנים 1964–1965 לימד ספרות ופסיכולוגיה בבית הספר התיכון הישועי בסנטה פה ומ-1966 שימש כמרצה לאותם תחומים באוניברסיטה הישועית של המושיע (Universidad del Salvador) בבירה.
כעבור שנה שב ללימודי תאולוגיה.
ב-13 בדצמבר 1969 הוא הוסמך לכמורה.
בשנים 1971–1972 שהה באלקלה דה אנארס שבספרד במסגרת תקופת החניכות הסופית שלו כישועי.
לאחר מכן מילא תפקידי סגל שונים בסמינר הישועי הגבוה סן חוסה (Colegio Máximo San José) בסן מיגל.
הוא התקבל כחבר מלא במסדר ב-22 באפריל 1973. ב-31 ביולי נבחר לראש הפרובינציה הארגנטינאית של הישועים, דהיינו לראש המסדר במדינה.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1980, ואז חזר לסן מיגל בתפקיד הרקטור של הסמינר.
ברגוליו הואשם באי-נקיטת עמדה ובהימנעות מעיסוק במצב הפוליטי בתקופת החונטה הצבאית והמלחמה המלוכלכת, כשהשלטונות עצרו והעלימו אלפי מתנגדים.
העיתונאי הוראסיו ורביצקי אף האשים אותו כי הסיר את הגנתו משני ישועים, אורלנדו ז'וריו ופרנסיסקו חליקס, שהיו ידועים כבעלי דעות פרוגרסיביות.
השניים נעצרו למשך חמישה חודשים ועונו.
רוב החוקרים שבחנו את הביוגרפיה של ברגוליו סבורים שההאשמות נגדו לא היו נכונות, בהם ההיסטוריון אוקי גוני, השופטת אליסיה אוליביירה, ונשיא בית המשפט העליון של ארגנטינה, ריקרדו לורנצטי, שאמר כי הוא "חף מפשע לחלוטין ומעולם לא נחשד במעורבות בהפרת זכויות האדם שבוצעו במהלך הדיקטטורה הצבאית."
ב-20 במאי 1992 מונה למשנה לבישוף בהגמונות של אזור הבירה.
ב-3 ביוני 1997 קודם לממלא-מקום הארכיבישוף המטרופוליטני של בואנוס איירס, אנטוניו קווארַסינו.
ב-28 בפברואר 1998 ירש את קווארסינו עם מותו, ושימש בתפקיד הארכיבישוף עד לבחירתו לכס האפיפיורות.
ב-6 בנובמבר מונה גם לבישוף האוניאטים בארגנטינה.
הוא הועלה לדרגת חשמן על ידי יוחנן פאולוס השני ב-21 במאי 2001. באותה תקופה התקרב ליצחק ענתבי סקה, הרב הראשי של בואנוס איירס, וקשר זה נשמר עד מותו.
ב-2005, בעת בחירת יורשו של יוחנן פאולוס השני, הועלה שמו על ידי משקיפים כמועמד בעל סיכויים.
בהצבעה הראשונה של הקונקלווה הוא קיבל עשרה קולות, בשנייה – שלושים-וחמישה, ובשלישית – ארבעים, והגיע למקום השני במניין הקולות.
הוא הפסיד לחשמן יוזף רצינגר אשר מונה לאפיפיור (בנדיקטוס השישה עשר).
במשך שנותיו כחשמן היה חבר במספר מחלקות בקוריה הרומאית: הוועדה לפולחן אלוהי ומשמעות הסקרמנטים, ועדת הכמורה, הוועדה למוסדות חיים מקודשים ואגודות החיים האפוסטוליות, המועצה האפיפיורית למשפחה, והנציבות לענייני אמריקה הלטינית.
במאי 2007 הציג את הגרסה הסופית של הצהרה משותפת של הבישופים של אמריקה הלטינית - "מסמך אפרסידה" - עם אישורו על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
במסמך, קרא לשיפור מצבם של העניים והכריז כי אנשים המביעים דעות שאינן עולות בקנה אחד עם עמדות הכנסייה, כגון תמיכה בהפלות, אינם זכאים להשתתף בסעודת האדון.
עם בחירתו לאפיפיור במרץ 2013, בקונקלווה לאחר פרישתו של בנדיקטוס השישה עשר, אימץ ברגוליו את השם הדתי "פרנציסקוס", שלא שימש איש מקודמיו.
סגן דובר הוותיקן, תום רוסיקה, מסר לרשת CNN כי הוא בחר בשמו הטקסי לכבוד הקדוש פרנציסקוס מאסיזי בן המאה ה-13, מייסד מסדר הפרנציסקנים, מאחר ש"הוא אוהב את העניים", כמו הקדוש.
מספר פרשנים שיערו קודם לכן כי הייתה זו מחווה לפרנסיסקו חאווייר.
ביום בחירתו, הוותיקן הדגיש כי הוא ייקרא "פרנציסקוס" ללא ציון סיפרה רומית (בדומה ללנדו או רומנוס).
דובר הוותיקן אמר כי השם יהפוך ל"פרנציסקוס הראשון" אם ייבחר פרנציסקוס השני.
ב-23 במרץ 2013 נפגשו האפיפיורים פרנציסקוס ובנדיקטוס השישה עשר ברומא והתפללו בצוותא.
ב-11 בדצמבר 2013 נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 2013.
ב-25 וב-26 במאי 2014 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בישראל.
במסגרת ביקורו זה ביקר ביד ושם.
בספטמבר 2015 ערך ביקור ראשון בארצות הברית.
הוא התקבל בטקס חגיגי בבית הלבן על ידי הנשיא ברק אובמה, וב-24 לחודש נאם בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס.
פרנציסקוס גם ביקר בקתדרלת פטריק הקדוש ובאנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר שבניו יורק, וכן בבית כלא בפילדלפיה.
בשנת 2017 נבחר על ידי הטיים מגזין כאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
בפברואר 2019, לראשונה בהיסטוריה, ביקר האפיפיור בחצי האי ערב.
האפיפיור נחת באבו דאבי והשתתף בוועידה למען שיח בין-דתי בהשתתפות מאות נציגים מדתות שונות.
סיבה עיקרית לביקור היא המאבק ברדיפה הדתית של מיעוטים נוצרים.
לפי נתוני הוותיקן, אלימות של ארגוני טרור, מלחמות ומתיחות צמצמו את שיעור הנוצרים במזרח התיכון מ-20% מסך האוכלוסייה לפני מלחמת העולם הראשונה ל-4% בעשור השני של המאה ה-21. במהלך ביקור זה באיחוד האמירויות הערביות, האפיפיור נפגש עם האימאם הגדול של מסגד אל-אזהר אחמד אל-טייב.
שם הם חתמו יחד על המסמך של האחווה אנושית, שלימים היווה השראה להחלטת האו"ם שקבעה את 4 בפברואר כיום האחווה הבינלאומי.
ב-6 במרץ 2021, התארח בנג'ף שבעיראק, אצל המנהיג השיעי הנחשב ביותר בעיראק, האייתולה עלי סיסתאני בן ה-90. בביקור קרא למוסלמים לפיוס ולאימוץ המיעוט הנוצרי בעיראק, ונענה על ידי מארחו בהודעה, ש"הנוצרים זכאים לחיות בעיראק בשלום ובביטחון, בדיוק כמו אחיהם המוסלמים".
ב-23 בפברואר 2025 הודיע הוותיקן כי האפיפיור סובל מאי ספיקת כליות ומצבו מוגדר כקריטי.
ב-21 באפריל הודיע הוותיקן על מותו בגיל 88. בעקבות מותו פרסם משרד החוץ הישראלי ציוצי תנחומים ולאחר שעות ספורות מחק אותם והנחה את שגרירי ישראל שלא לחתום בספרי התנחומים בשגרירויות הוותיקן ברחבי העולם.
לאחר שלושה ימים פורסמה מטעם ראש ממשלת ישראל הודעת תנחומים שלא נמחקה.
כארכיבישוף נודע ברגוליו באורח חייו הצנוע: הוא עזב את ארמונו ועבר לדירה בעיר, והוא נסע בתחבורה הציבורית.
הוא הטיף לעזרה לעניים ולהגברת השוויון בחברה, אך הקפיד להרחיק את עצמו מ"תאולוגיית השחרור" (Theologia liberationis), זרם רעיוני הרווח בכנסייה בדרום-אמריקה שרבים מתומכיו מזוהים עם הסוציאליזם ואף עם המרקסיזם.
הביוגרף שלו, סרחיו רובין, הצהיר כי האפיפיור החדש אינו פרוגרסיבי ורחוק מתמיכה ברעיונות התנועה, אף כי הוא "מבקר את הנאו-ליברליזם ואת קרן המטבע הבינלאומית, ומבלה זמן רב בשכונות העוני." הוא נחשב מקורב לארגון המאמינים "קומוניון ושחרור" (Comunione e Liberazione), הדוגל בשמרנות חברתית ומזוהה עם הימין המתון באיטליה.
אף על פי שהתנגד לתוכנית ממשלתית להפצה בחינם של אמצעי מניעה, פרנציסקוס החזיק בעמדות ליברליות יחסית בנושא, והאמין כי ניתן להשתמש בהם כדי למנוע התפשטות מחלות.
הוא היה מתנגד נחרץ להפסקת היריון והגדירה כ"שד המנוגד לתוכניתו של האל".
ב-2010 התנגד בחריפות לאישור הממשלה לערוך נישואים חד-מיניים בארגנטינה.
הוא גם עודד את הכמורה ואת ההדיוטות להתנגד להמתות חסד.
במאי 2013, באמירה שחורגת מהקו הכנסייתי השמרני, אמר פרנציסקוס שגם אתאיסטים זוכים לגאולה, אם מעשיהם טובים.
ב-26 במאי 2013 תקף האפיפיור את המאפיה הסיציליאנית וקרא למאפיונרים להפסיק לנצל אנשים ולדרדר אותם לפעולות פליליות, בהן זנות.
האפיפיור קרא לאנשי המאפיה לשנות את דרכיהם, יום לאחר שקידש בטקס מיוחד כומר איטלקי מפלרמו שנרצח בשנת 1993 על ידי מאפיונרים לאחר שהטיף נגד המאפיה בשכונה שבה פעלה הקוזה נוסטרה.
פרנסיסקוס אמר לקהל המאמינים הרב שהתאסף בכיכר פטרוס הקדוש בוותיקן שהמאפיה הרגה את הכומר ג'וזפה פוגליסי משום שהוא ניסה להרחיק בני נוער מלהתקרב למאפיה ולהתגייס לשורותיה.
הוא אמר שכואב לו כשהוא חושב על כל האנשים שנוצלו על ידי הפשיעה המאורגנת.
האפיפיור פרנציסקוס נודע בדעותיו הליברליות והפתוחות יחסית כלפי הקהילה הלהט"בית.
ב-29 ביולי 2013 הדהים פרנציסקוס כשאמר "מי אני שאשפוט הומואים?", והוסיף שאף על פי שהכנסייה עדיין רואה במימוש תשוקות הומוסקסואליות חטא, "אם אדם מסוים הוא הומו שמאמין באלוהים ושיש לו רצון טוב - מי אני שאשפוט אותו?".
במאי 2018, אמר פרנציסקוס לחואן קרלוס קרוס, גבר הומוסקסואל שעבר התעללות מינית בילדותו, כי "אלוהים ברא אותך כזה, הוא אוהב אותך כפי שאתה ולי לא אכפת.
אתה צריך להיות מרוצה ממי שאתה".
ב-21 באוקטובר 2020 הודיע פרנציסקוס בסרט תיעודי חדש כי "להומוסקסואליים יש זכות להקים משפחה", והוסיף "אף אחד לא צריך להיות אומלל או להיות מוחרם בגלל זה.
עלינו ליצור חוק איחוד אזרחי.
כך הם יהיו מכוסים באופן חוקי".
ב-28 באוקטובר 2014 הרצה פרנציסקוס בפני חברי האקדמיה האפיפיורית למדעים, הרחיב את הפתח שפרץ קודמו בסוגיית האבולוציה והוסיף גם הסכמה למפץ הגדול.
ב-2015 פרסם אנציקליקה בשם לאודאטו סי ובה ביקר את תרבות הצריכה לאור תרומתה להתחממות גלובלית, תוך קריאה לשמור על הסביבה ולהיאבק בשינוי האקלים הנגרם על ידי פעילות אנוש.
בנובמבר 2024 התייחס למלחמת חרבות ברזל במאמר שפורסם בעיתון לה סטמפה: "כמה מומחים בינלאומיים אומרים שלמה שקורה בעזה יש מאפיינים של רצח עם.
עלינו לחקור בזהירות כדי לקבוע אם זה עומד בהגדרה הטכנית כפי שנוסחה על ידי משפטנים וארגונים בינלאומיים."
חורחה מריו ברגוליו חיבר ספרים רבים, ובהם ספר אחד בשיתוף עם אברהם סקורקה (המכהן כרב קונסרבטיבי בבואנוס איירס, ומחזיק גם בדוקטורט בכימיה מאוניברסיטת בואנוס איירס), שתורגם גם לעברית, תחת הכותרת "על רומא וירושלים: שיחות בין אפיפיור לרב".
פרנציסקה (Francisca) הוא סוג של גרזן הטלה שהיה בשימוש הפרנקים ושבטים גרמאניים נוספים בראשית ימי הביניים.
הפרנציסקה ידוע בעיקר כנשק אופייני בקרב הפרנקים, ונחשב לסמל לאומי בקרבם בעיקר בתקופת השושלת המרובינגית בתקופה שבין 500 ל-750 לספירה.
כמו כן ידוע השימוש בנשק זה גם בתקופתו של קרל הגדול בין 768 ל-814.
לפרנציסקה ראש קשתי שמתרחב בקצה המשמש לחיתוך.
לפרנציסקה היה אורך של ואורך הלהב היה בערך .
אורך ראש הגרזן היה בערך 14–15 ס"מ.
סביר להניח שמשקל הגרזן היה כ-600 גרם.
הפרנציסקה הוטל בראשית הקרב כשמטרתו הייתה לשבור את המגן של היריב או לשבש את המערך.
הטווח היעיל היה בערך .
פרנצ'סקו רוזי (באיטלקית: Francesco Rosi; 15 בנובמבר 1922 - 10 בינואר 2015) היה במאי קולנוע איטלקי.
שניים מסרטיו זכו בפרסי הקולנוע החשובים: פרס דקל הזהב ודב הזהב.
רוזי נחשב אחד מהבמאים האיטלקים הבולטים במה שכונה בזמנו "הגל החדש האיטלקי", שצמח לאחר ירידת זרם הנאוריאליזם בקולנוע האיטלקי.
סרטיו של רוזי, במיוחד אלו שנוצרו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, נחשבו כבעלי מסרים פוליטיים ועסקו בבעיות חברתיות.
דוגמה לכך הוא סרטו מ-1979, "Cristo si è fermato a Eboli", שהתבסס על ספרו של קרלו לוי, "ארץ שכוחת אל".
סרטיו המאוחרים יותר נטו לעסוק בחומרים ספרותיים.
הוא המשיך לביים עד 1997 וסרטו האחרון היה "לשוב הביתה", עיבוד קולנועי לספרו של פרימו לוי, "ההפוגה".
רוזי נולד ב-1922 בנאפולי בשכונת מונטקלוואריו כבן הבכור של סבסטיאנו רוזי, ממוצא קלברזי, מנהל סוכנות ימית וקריקטוריסט של היומונים "מונסיניור פרלי" ו"וארקו'א פרסה" (כאשר יחד עם אמיליו ריאלה, עיצב את המסקוטה של העיר נאפולי, "איל צ'וצ'ו" - Il Ciuccio).
האם, עמליה קרולה הייתה עקרת בית נפוליטנית.
ב-1930 נולד אחיו מאסימו, לימים אדריכל.
משפחת רוזי עברה די מהר לרחוב צ'זארה רוסארול, אחר כך בדרך רג'ינה אלנה ולבסוף לרחוב סן פסקואלה, בשכונת קיאיה.
את חופשות הקיץ בילה רוזי בפוזיליפו, שם התוודע לרפאלה לה קפריה, איתו חלק את האהבה לים, עבודה וידידות נפש.
רוזי למד בבת הספר היסודי תרזה רווסקיירי ברוחוב באוזן, והחל מ-1934
בם קישר קשרי ידידות ארוכי ימים
עם אישים כמו ג'ורג'ו נאפוליטאנו, אנטוניו גירלי, פרנצ'סקו קומפאניה, אקילה מילו, ג'וזפה פטרוני גריפיף, מאוריציו בארנדסון ורוזלינה באלבי.
בצעירותו עבד רוזי במחיצתו של הבמאי לוקינו ויסקונטי.
סרטו, "Salvatore Giuliano", מ-1962, עסק בפושע הסיציליאני הנודע סלווטורה ג'וליאנו.
הסרט ערב לחלופין עבר והווה והוגש בצורה כאילו דוקומנטרית.
סרטו, "Il Caso Mattei" (מקרה מאטיי), זכה ב-1972 בפרס דקל הזהב לסרט הטוב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט עסק בחייו של איש הציבור האיטלקי אנריקו מאטיי שמותו ב-1962 בתאונת מטוס מסתורית העסיק רבות את הציבור באיטליה.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2008 הוקרנו 13 מסרטיו בתוכנית מיוחדת שהוקדשה ליוצרים קולנועיים בעלי איכות והישגים יוצאי דופן.
הוא זכה באותו פסטיבל בפרס דוב הזהב למפעל חיים.
הענקת הפרס לוותה בהקרנת סרטו, "Salvatore Giuliano", זוכה פרס דוב הזהב לבמאי הטוב לשנת 1962. ב-2012 העניק פסטיבל הסרטים של ונציה לרוזי את פרס אריה הזהב למפעל חיים.
פרנצ'סקו רפטו (באיטלקית: Francesco Repetto, 1914, ג'נובה – 1984) היה כומר איטלקי וחסיד אומות העולם.
בין השנים 1940–1945 היה רפטו מזכירו האישי של הקרדינל פייטרו בואטו בג'נובה.
בשנות המלחמה האיץ בואטו ברפטו לפעול עם רשת דלאסם להצלת יהודים.
רפטו שיתף פעולה עם יהודים ונוצרים מאזור ג'נובה, שהיו חברים במחתרת האנטי-נאצית והאנטי-פשיסטית באזור.
לאחר כניעת איטליה לגרמנים בספטמבר 1943 נאלצו פעילי דלסם לסגור את מפקדתם בג'נובה, ומרכז פעילותם עבר לכנסייה הקתולית תחת מנהיגותו של בואטו.
מאותה עת ואילך ארגן רפטו את כל פעילות ההצלה.
בשיתוף פעולה עם יהודים רבים וכן כמרים רבים אחרים, בהם ריימונדו ויאלה ורופינו ניקאצ'י, שלימים זכו אף הם בתואר חסיד אומות העולם, סייע רפטו בהצלתם של מאות יהודים - יהודים איטלקים ויהודים בעלי אזרחויות זרות, בבורגו סן דלמצו, בפירנצה, בלוקה, ברומא וביישובים אחרים.
הג'וינט הפקיד כסף בשווייץ וכסף זה הועבר על ידי ארגון דלסם לרפטו.
רפטו השתמש בכסף זה כדי לארגן מקלטים ליהודים, לתת להם מזון, טיפול רפואי, אשפוז בלתי חוקי ומסמכים מזויפים.
כמו כן הציע ליהודים הנרדפים סעד רוחני.
חלק מפעולות בוצעו תוך שיתוף פעולה עם דיפלומט שוודי אלוב יוהנס קילגרן.
ב-4 ביולי 1944 הצליח רפטו להימלט בקושי מקציני אס אס שנשלחו מוורונה לעצרו אך מאותה עת ואילך נאלץ להפחית את קצב פעילותו.
את מקומו תפס קרלו סאלבי (Salvi), שלימים זכה אף הוא בתואר חסיד אומות העולם.
בשנת 1955 העניק איחוד יהודי איטליה לרפטו מדליית זהב כאות הוקרה על פעולתו להצלת יהודים.
ב-1976 העניק יד ושם לרפטו את התואר "חסיד אומות העולם".
הסופר והחוקר אלכסנדר סטיל (Stille) הנציח את פועלו של רפטו בספרו Benevolence and Betrayal: Five Italian Jewish Families under Fascism (נדיבות ובגידה: חמש משפחות של יהודים איטלקים תחת הפשיזם), שיצא לאור בשנת 1991.
פרנציסקה קינסקי, רוזנת וכיניץ וטטאו , הייתה אשתו של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין.
פרנציסקה נולדה ב-8 באוגוסט 1813 בווינה, לפרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וכיניץ וטטאו ולתרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל, בתם של רודולף, רוזן ורבנה ופרוידנטל ומריה תרזיה, רוזנת קאוניץ וריטברג.
ב-8 באוגוסט 1831 התחתנה פרנציסקה עם אלויס, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 11 ילדים.
בשנת 1836 מת חמיה יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין, ובעלה אלויס עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1858 מת בעלה אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין, ובנה יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו, תוך שפרנציסקה משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
בשנת 1870 קנתה פרנציסקה את טירת וארטנשטיין ושיפצה אותה, וב-5 בפברואר 1881 מתה פרנציסקה בביתה בווינה.
ב-8 באוגוסט 1831 התחתנה פרנציסקה עם אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 11 ילדים:
פרנציסקה צכל הייתה תושבת וינה, שבאוסטריה, שהוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על סיועה ותרומתה להצלתה של רוזליה וסרשטיין.
פרנציסקה הייתה נשואה, בעלה הפועל גויס לוורמאכט, בשנת 1942. היא התגוררה בווינה עם בתה בת הארבע, ובקרב מקורביה הייתה ידועה בהתנגדותה לנאציזם.
רוזליה וסרשטיין (Rosalia Wasserstein; עם נישואיה שמה הפך איסתה (Ista)), ילידת ב-13 בדצמבר 1918, הייתה צעירה יהודייה שחיה בווינה במהלך מלחמת העולם השנייה והועסקה כתופרת ב-Jersey-Modelle.
תחילה פנתה רוזליה לפרנציסקה צכל, אותה הכירה באמצעות אחיה וידעה על התנגדותה לנאציזם.
רוזליה בקשה את עזרתה של פרנציסקה במציאת מקום מסתור.
פרנציסקה הסכימה להסתיר את רוזליה בביתה.
רוזליה היה חסרת כל ולא יכלה להציע לפרנציסקה כל תמורה.
למרות זאת, פרנציסקה סיפקה את כל צרכיה וחלקה עמה את מזונה.
רוזליה התגוררה בביתה של פרנציסקה זמן קצר, אך משם הועברה לדירה בפצמניטנאסה (Patzmanitengasse), בה שהתה עד יולי 1942. היא נעצרה על ידי הגסטפו, אך הצליחה להימלט.
רוזליה פנתה שוב אל פרנציסקה, שנעתרה שוב לבקשתה והחביאה אותה בביתה למשך שלושה חודשים נוספים.
פרנציסקה חיה בצניעות אך סיפקה לרוזליה מזון ובגדים.
שתיים מאחיותיה של פרנציסקה ידעו על פעולת ההצלה של אחותן בזמן אמת.
משפחתה של רוזליה אימצה ב-1938 ילד בן שנתיים וחצי מבורגנלנד.
הילד הועבר על ידי הגסטפו לבית יתומים יהודי.
לבקשת רוזליה, פרנציסקה ביקרה את הילד לעיתים קרובות בבית-היתומים היהודי, והביאה לו מזון, צעצועים ובגדים.
היא התנהגה אל הילד כאילו היה בנה שלה.
יום אחד התדפק על דלת ביתה של פרנציסקה פקיד בכיר של האס אס, על מנת להתרים לצורך היערכות לחורף.
פרנציסקה הסתירה את רוזליה במרתף הבית ואמרה לאיש האס אס כי היא מתגוררת לבדה בדירתה.
עם זאת, שכניה של פרנציסקה חשדו שהיא מסתירה מישהו בדירתה ולכן פרנציסקה הייתה צריכה לנקוט משנה זהירות ודאגה למסתור חלופי של רוזליה בבית ידידתה – מריה בהם, ולאחר מכן בביתה של אנה קוכאר, מכרה של רוזליה עוד מלפני המלחמה.
באחד מביקוריה בביתה של צכל, וסרשטיין כמעט נחשפה, לאחר שפעילה נאצית הגיעה לדלת ביתה של צכל וביקשה תרומה.
וסרשטיין זיהתה מיד את הפעילה כמי שהכירה בנעוריה; היא נאלצה לעזוב את החדר במהירות כדי שלא תזוהה.
רוזליה לקחה אותו לביתה אחרי המלחמה.
הוא נשאר איתה עד נישואיו.
פרנציס קרשי או פרנץ קרשי (בהונגרית: Kőrösy Ferenc; 20 במאי 1906, בודפשט – 1 בינואר 1997, באר שבע) היה מהנדס כימיה ישראלי ממוצא הונגרי, חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
קרשי הוא נכדו של הסטטיסטיקאי יוז'ף קרשי (1844–1906) ובנו של קורנל קרשי (1879–1948), רופא, פיזיולוג, גנטיקאי.
פרנציס קרשי הוא אביו של הפרופסור לסוציולוגיה הישראלי יוסי כורזים-קורושי.
(כותב את שמו קורושי ולא קרשי).
הוא זה שהגה את השם המסחרי "טוּנְגסְרַם" , והיה ממייסדי טכנולוגיית התאורה הונגרית).
בשנת 1939 יצא קרשי למסע לימודים של חצי שנה לארצות הברית, ולאחר מכן, בהזמנת אביו, קורנל קרשי, שעבד במכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת פאזמאני פטר (שמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), עבד במעבדת המכון בין השנים 1939–1944. על תקופת סוף השואה אין נתונים ביוגרפיים ויש להניח ששרד בגטו בודפשט.
בשנת 1946 מונה לראש מעבדת המחקר של מפעל המכונות לטכנולוגיית ואקום.
הוא עלה לישראל בשנת 1957. כאן עבדו תחילה לזמן קצר במכון המחקר הטכנולוגי בחיפה של הטכניון, ולאחר מכן החל 1958 במכון הנגב למחקר בבאר שבע (חלק מאוניברסיטת בן-גוריון מ-1973).
היה פרופסור, ראש המעבדה לכימיה אורגנית.
במקביל, משנת 1957 לימד כפרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
התעניינותו המדעית כיסתה תחומים רבים בכימיה הפיזיקלית, והפיתוחים ההנדסיים שלו התמקדו בדרך כלל גם בנושא זה.
בתחילת דרכו למד את המבנה הכימי של גרעין האטום וערך ניסויים בשפופרות קרן קתודיות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, בנורות ליבון וחשמל המאוחדת היה עמית של פאל שלני ואימרה ברודי (כולם יהודים) ולקח חלק בפיתוח נורות הקריפטון בלחץ נמוך.
משימתו הייתה לפתח שיטות שבאמצעותן ניתן למצוא ולזקק בתהליך תעשייתי את גז הקריפטון מהאוויר, בו הוא מצוי בריכוזים נמוכים.
הוא גם גילה את היוד של הטנטלום בזמן שחקר את קבוצת הוואנדיום.
לאחר מלחמת העולם השנייה ערך ניסויים מוצלחים עם הביופיזיקאי אנדרו קלר לייצר מלחי חומצות שומן מכסף ומנחושת, וכן לפתח קבלים תרמיים ומדי חום דיפרנציאליים.
במהלך עשרות שנותיו בהונגריה, הוא רשם פטנטים על כמה מהמצאותיו, כמו פורמילצלולוזה (תאית), תאי אור סגורים, זכוכית שנמסה בטמפרטורה גבוהה והחיץ שמווסת את הפרשת חומצת הקיבה, טיפות האופטאציד.
במחקריו בישראל התמקד בעיקר בכימיה סביבתית, כולל תהליכים כימיים להתפלת מים במליחות גבוהה המצויים בנגב.
במהלך הניסויים שלו הפיק בהצלחה את מה שמכונה קרום סלקטיבי שמעביר רק חלקיקים של שלב מסוים בנוזל נתון ובכך מתאים לבחירת מליחות מים (ממברנה סינתטית).
הוא גם ייצר קרום פסיפס המדגם תאי עצב, בכך תרם לטיפול בליתיום בהפרעה דו-קוטבית וכן השיג התקדמות משמעותית נוספת בתחום מחקר מתכות האמוניה.
הוא לקח על עצמו גם תפקיד ציבורי במולדתו החדשה והצהיר שהוא ציוני והתבטא מספר פעמים נגד עליית הרדיקליות הדתית.
כהוקרה על מעלותיו המדעיות נבחר כחבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1995. הוענק לו גם פרס ויצמן בארץ בשנת 1968.
נתונים על הכימיה של הפילורידזין.
פרנציסקה גיפַיי היא פוליטיקאית גרמנייה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), כיהנה כראש עיריית ברלין מדצמבר 2021 ועד אפריל 2023. היא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד ראש עיריית ברלין.
גיפיי כיהנה כשרה לענייני משפחה, אזרחים ותיקים, נשים ונוער בממשלתה של הקנצלרית אנגלה מרקל מ-2018 עד 2021. היא הייתה ראש עיריית מחוז נויקלן בברלין מאפריל 2015 עד מרץ 2018.
גיפיי נולדה בפרנקפורט על האודר וגדלה בבריסן.
ב-1997 החלה ללמוד אנגלית וצרפתית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין כדי להיות מורה, אך נאלצה לעזוב את המקצוע ב-1998 מסיבות רפואיות.
עם זאת, ב-10 ביוני 2021, הדוקטורט שלה בוטל בשל גניבת דעת על ידי הנשיאות של האוניברסיטה החופשית של ברלין.
בנוסף ללימודיה, היא עבדה כנציבת לענייני אירופה במנהלת המחוז של נויקלן בין השנים 2002 ל-2010.
גיפיי הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) ב-2007.
בשנת 2015, ירשה גיפיי את היינץ בושקובסקי כראש עיריית מחוז ברלין של נויקלן, ביתם של מהגרים רבים ואבטלה גבוהה.
השרה במשרד למשפחות, אזרחים וותיקים, הנשים והנוער
לאחר הקמת קואליציה גדולה בין ה-CDU תחת הקנצלרית אנגלה מרקל וה-SPD בעקבות הבחירות הפדרליות ב-2017, מונתה גיפיי לחברה בקבינט הרביעי של מרקל במרץ 2018, וכיהנה כשרה הפדרלית לענייני משפחה, אזרחים ותיקים, נשים ונוער.
בעקבות הפגנות קמניץ 2018, גיפיי הייתה החברה הראשונה בקבינט של מרקל שביקרה במקום בו נדקר למוות נגר גרמני בן 35.
באמצע 2020, גיפיי הציגה את אסטרטגיית השוויון הראשונה של הממשלה, ששילבה צעדים שמטרתם להביא יותר נשים לתפקידי מנהיגות, לצמצם את פערי השכר בין המינים ולשפר את האיזון בין עבודה לחיים.
עד תחילת 2021, היא הציגה חקיקה המציגה כללי שוויון מגדרי מחמירים יותר עבור חברות בשליטה ממשלתית וצעדים לאלץ חברות בורסאיות גדולות יותר להחזיק לפחות אישה אחת במועצות המנהלים שלהן.
בשנת 2019, האשמות על בגנבה ספרותית הניעו את האוניברסיטה החופשית של ברלין לסקור את עבודת הדוקטורט של גיפיי משנת 2010. בתגובה הודיעה גיפיי כי תתפטר אם הדוקטורט שלה ישלל והיא לא תתמודד על ראשות מפלגתה בשל החקירה המתמשכת.
ב-10 ביוני 2021, הנשיאות של האוניברסיטה החופשית של ברלין שללה פה אחד את הדוקטורט של גיפיי, ואמרה שהיא אשמה ב'הונאה מכוונת לפחות חלקית' וציטטה 69 מקרים בתזה בת 200 העמודים שבהם הציטוטים לא היו כלל מיוחסים נכונה.
גיפיי התפטרה מתפקיד השרה ב-19 במאי 2021 אך זכתה מיד במועמדות לראשות עיריית ברלין מה-SPD, עליה לא ויתרה.
כאשר ראש עיריית ברלין מיכאל מילר, הודיע על כוונתו שלא להתמודד שוב על ראשות מפלגתו במדינה, גיפיי וראד סאלח הביעו את כוונתם להשתלט כמנהיגים כפולים.
ב-28 בנובמבר 2021, סוכם הסכם קואליציוני בין ה-SPD, מפלגת הירוקים ומפלגת השמאל בברלין, אם כי התוכנית הממשלתית המוצעת עדיין המתינה לאישור של ועדות מפלגות בודדות לפני שגיפיי תוכל להיכנס לתפקיד.
ב-5 בדצמבר 2021, 91.5 אחוז מצירי ה-SPD של ברלין אישרו את ההסכם הקואליציוני.
ב-21 בדצמבר 2021, גיפיי הושבעה לראשות עיריית ברלין לאחר ש-84 סגני בית ברלין הצביעו בעדה, בעוד 52 הצביעו נגדה ושניים נמנעו, והושבעה לאישה הראשונה בתפקיד.
גיפיי נשואה לווטרינר משנת 2009, לזוג יש ילד אחד.
האחיין שלה הוא הכדורסלן נילס גיפיי .
פרנציסקה גאל (במקור זילברשפיץ, גרסה אחרת של השם: פאני גליזנשטיין, בהונגרית: Gaál Franciska; בודפשט, 1 בפברואר 1903 – ניו יורק, 13 באוגוסט 1972) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, בעיקר דמות פופולרית של השנים שלפני 1945.
פרנציסקה זילברשפיץ נולדה במשפחה יהודית מרובת ילדים, בתם של ליפוט זילברשפיץ (1850–1932) ושל רגינה פייפר.
אביה היה בעל מסעדה בבודה.
היא למדה באקדמיה לאמנויות הדרמה בבודפשט ובאקדמיית המשחק של איגוד השחקנים.
בזמן הזה שינתה את שמה, לפי הצעתו של דיולה גאל, מורה באקדמיה לאמנויות.
ב-1920 ערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון, באופרטה "התינוק", ואחר כך ב-1922 החתים אותה ארתור בארדוש בתיאטרון מרכז העיר, לאחר שנכנסה די בפתאומיות בהצלחה למחזה "אדם טיפש" (Buta ember), עקב מחלתה של אחת השחקניות.
ב-1919 כבר השתתפה בסרטים, ושיחקה בסרט האילם של פאל מאטה אצל "האיכר והגמדים" (סרטיה האילמים הראשונים האלה אבדו, רק קטע של כמה דקות נשאר מהסרט "העכבר").
היא החליפה לעיתים קרובות את התיאטראות בהם שיחקה והייתה חברת להקה של כמה תיאטראות (התיאטרון ההונגרי, תיאטרון הקומדיה של בודפשט, תיאטרון הרנסאנס, תיאטרון מרכז העיר כאמור, תיאטרון האופרטה של בודפשט ועוד), באותה עת שיחקה גם במקומות אחרים לפי חוזים להצגות ספציפיות.
היא הפכה מהר מאוד לפופולרית בזכות תפקידיה בתיאטרון ובקולנוע ושיחקה בעיקר תפקידים נאיביים.
בכמה מהופעותיה צפה הסופר והמחזאי פרנץ מולנר וכתב עבורה את התפקיד הראשי במחזה שלו "איבויה והפיה הטובה".
פרידייש קארינתי כינה אותה "הילדה הטיפש-עשרה מרובת הגלגלים ומרובת התפקידים", בהתייחסו לגיזרתה, לסחרור המתמיד שלה על הבמות ולתפקידיה.
ב-11 ביוני 1922 היא נישאה לעיתונאי שאנדור לשטיאן בבודפשט, ממנו התגרשה ב-1933. באותה שנה שינתה את שמה לגאל.
ב-25 ביולי 1934 נישאה שוב, הפעם לד"ר פרנץ דייקוביץ' פקיד הבנק לא יהודי.
מבחני הבד שלה שהכין הבמאי סטיב סקיי הגיעו לווינה ולברלין, ובזכות זאת קיבלה שם תפקידים וזכתה להצלחה בסרטים אוסטריים וגרמנים.
היא נכנסה לעולם דובר הגרמנית כדמות חדשה, ובביקורות העיתונות באותה התקופה נכתבה על טבעיותה, מזגה ורעננותה.
מ-1937 כבר צילמה בהוליווד ב-Paramount Pictures.
סרטה האמריקאי הראשון היה ה-The Buccaneer (1938) בבימויו של ססיל ב.
לפני כן, באמצע שנות ה-30 חזרה מגרמניה לממלכת הונגריה עקב התקדמות הנאציזם שם.
סרטיה, שצולמו ברייך הגרמני, אך לא ניתן היה להקרינם שם מסיבות פוליטיות, זכו להצלחה גדולה בהונגריה, ואחר כך גם בברית המועצות ופרציסקה גאל אף הפכה לאחת השחקניות האהובות על סטלין.
הסרט "פטר" זכה בתואר הקומדיה הקולנועית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה ב-1935. אולם עד מהרה, בגלל החוקים ה (אנטי)יהודיים, היא כבר לא יכלה לקבל תפקידים גם בהונגריה, והיא אפילו נאלצה להסתתר בווילה של בעלה השני, עורך הדין פרנץ דייקוביץ', באגם הבלטון.
החיילים הסובייטים של הצבא האדום שהגיעו לשם זיהו את השחקנית, שנחשבה לכוכבת אצלם בבית, והיא זכתה ליחס בהתאם, אפילו ארגנו לה הופעת אורח של חודשיים בברית המועצות.
בשנת 1946 הופיעה בהצגה "קלאודיה" בתיאטרון הקומידיה של בודפשט, אך בשנת 1947 היא ובעלה היגרו לצמיתות לאמריקה.
היא שיחקה בכמה הצגות בברודוויי, הופיעה באירועים שאורגנו להונגרים אמריקאים, לימדה בבית הספר למשחק של ארווין פיסקטור, אבל לאט לאט נשכחה גם שם.
לאחר מות בעלה היא חיה בבדידות ובפרישות.
בשנת 1956 התפשטה שמועה כי מתה, אפילו המהדורה ההונגרית של לקסיקון הסרטים (Filmlexikon) שפורסם בשנת 1964 ציין תאריך זה כשנת מותה.
פרנציסקה גאל מתה למעשה ב-2 בינואר 1973 בבית חולים לעניים בניו יורק.
צ'כוב : גן הדובדבנים - אניה
דואר-מילר-מילטון: קן הצרעות - אליז בנדוטי
אימרה פרקש: החתונה של ג'נט - משרתת
לאסלו פודור : עכבר הכנסייה - Zsuzsi Nagy
גזה גארדוני - טמאש אנד - רז'ה טרק: הרומן של אידה - אידה
פרנץ הרצג : שירוקו - אופליה רוסלר
מלכיאור לנדייל : אנטוניה – פירי
מלכיאור לנדייל : מנהלת הדואר - גבריאלה סלנצ'י
קלמן מיקסאט - ז'ולט הרשאני : המקרה של הנער נוסטי עם מארי טוט - מארי
פרנץ מולנר : הסיגלית - אילונה סוברי
פרנץ מולנר: הפיה הטובה - פרנסי
שו : פיגמליון - אליזה
אישטוואן זאגון: מריקה – מריקה
פרנציסקה קט היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדת החלוצה בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
קט החלה את קריירת הכדורגל שלה כשהצטרפה למועדון אדנשטטן מהעיירה ברנרייד שבבוואריה התחתית.
ב-2020 עברה למחלקת הנוער של גרן-וייס דגנדורף, שם שיחקה בקבוצת ה-U15.
לקראת עונת 21–2020 הצטרפה קט לקבוצת ה-U17 של המועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
לקראת סיום עונת 2020-21 שותפה קט במספר משחקים במדי קבוצת המילואים של באיירן במסגרת הבונדסליגה השנייה.
בעונת 22–2021 קט שיחקה באופן קבע במדי הקבוצה השנייה של באיירן, כשהיא עורכת 15 הופעות ליגה וכובשת שישה שערים.
את שערה הראשון בבוגרים הבקיעה ב-26 בספטמבר 2021 בניצחון 4:1 על קבוצת המילואים של וולפסבורג.
במרץ 2022 חתמה קט על חוזה מקצועני ראשון בבאיירן.
את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ערכה ב-25 בספטמבר 2022, כשעלתה כמחליפה של קרולין סימון בניצחון 3:0 על ורדר ברמן.
ב-29 בספטמבר ערכה את הופעת הבכורה שלה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות לנשים, בניצחון 3:1 על ריאל סוסיאדד.
את שערה הראשון בבונדסליגה הבקיעה ב-30 באוקטובר בניצחון 3:1 על מפן.
קט שיחקה תחת התאחדות הכדורגל הבאוורית במסגרת גביע המדינה, בקבוצות הגיל U16, U14 ו-U18, בין השנים 2017–2019. במסגרת זו כבשה שישה שערים בארבע עשרה הופעות.
קט שיחקה לראשונה במדי נבחרת גרמניה במסגרת הנבחרת עד גיל 15, ואת הופעת הבכורה שלה ערכה ב-3 בנובמבר 2017 בהפסד 6:1 לנבחרת ארצות הברית, שם גם הבקיעה את שערה הראשון במדי הנבחרת.
עד דצמבר 2018, שותפה קט ב-8 משחקים במדי גרמניה עד גיל 15, בהם כבשה שבעה שערים.
ב-16 בינואר 2020 הופיעה לראשונה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 17, בהפסד 3:1 לנבחרת ספרד.
ב-21 ביוני 2022 הופיעה לראשונה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 19, בניצחון 4:1 על נבחרת צרפת.
קט שותפה בכל משחקי שלב הבתים ביורו 2022 עד גיל 19, בו הודחה גרמניה בתום שלב הבתים.
פְרַנְצֶ'סְקוֹ קְרִיסְפִּי (באיטלקית: Francesco Crispi; 4 באוקטובר 1818 – 11 באוגוסט 1901) היה פטריוט ומדינאי איטלקי.
הוא היה בין הגיבורים הראשיים של איחוד איטליה, חבר קרוב ותומך של ג'וזפה מציני וג'וזפה גריבלדי, ואחד האדריכלים של איחוד איטליה ב-1860. קריספי כיהן כראש ממשלת איטליה שש שנים מ-1887 עד 1891, ושוב מ-1893 עד 1896, והיה ראש הממשלה הראשון מדרום איטליה.
קריספי התפרסם בעולם והוזכר לעיתים קרובות יחד עם מדינאים עולמיים כמו אוטו פון ביסמרק, ויליאם גלאדסטון ורוברט גסקוין ססיל, המרקיז השלישי של סולסברי.
קריספי, במקורו פטריוט איטלקי ודמוקרט ליברלי, והפך בהמשך חייו לראש ממשלה סמכותני לוחמני ולבעל ברית ומעריץ של ביסמרק.
הוא היה פעל ללא לאות בלעורר עוינות כלפי צרפת.
הקריירה שלו הסתיימה על רקע מחלוקת וכישלון: הוא הסתבך בשערוריית בנקאות גדולה וירד מגדולתו ב-1896 לאחר התבוסה ההרסנית בקרב עדווה, שעצרה את שאיפותיה הקולוניאליות של איטליה לכבוש את אתיופיה.
בשל מדיניותו וסגנונו האוטוריטריים, נתפס קריספי לעיתים קרובות כמבשר של הרודן הפשיסטי האיטלקי בניטו מוסוליני.
משפחת אביו של קריספי הגיעה במקור מהקהילה החקלאית הקטנה של , בדרום מערב סיציליה.
היא נוסדה בשלהי המאה החמש עשרה על ידי אלבנים נוצרים אורתודוקסים (), שהתיישבו בסיציליה לאחר הכיבוש העות'מאני של אלבניה.
סבו היה כומר אורתודוקסי של אלבנים איטלקים; הכמרים בקהילה היו גברים נשואים, ושפתם של האלבנים האיטלקים הייתה שפת המשפחה עד תחילת חייו של קריספי הצעיר.
קריספי עצמו נולד ב בסיציליה, לטומאזו קריספי, סוחר תבואה, וג'וזפה ג'נובה מריברה; הוא הוטבל כקתולי יווני.
בהיותו שייך למשפחה ממוצא אלבני איטלקי, הוא דיבר איטלקית כשפתו השלישית או הרביעית, לצד יוונית, אלבנית (Arbëreshë) וכנראה גם סיציליאנית.
דודו ג'וזפה כתב את המונוגרפיה הראשונה על השפה האלבנית.
במברק משנת 1895 על השאלה האלבנית, אמר פרנצ'סקו קריספי על מוצאו שהוא "אלבני בדם ובלב" ואיטלקי-אלבני מסיציליה.
קריספי היה פילהלני מושבע, לאחר שתמיד רצה לבקר ביוון, אשר, כך ציין, היה חייב לה חלק ממוצאו ("alla quale devo in parte la mia origine").
הוא גם התעניין באיחוד בין יוון לאלבניה, כלומר מדינה יוונית-אלבנית מאוחדת; הוא היה היוזם של ועדה פילהלנית ברומא שפעלה למטרה זו.
הוא האמין שמדינה מאוחדת זו "תקרב בין איטליה ויוון".
בגיל חמש נשלח למשפחה ב, שם יכול היה לקבל חינוך.
בשנת 1829, בגיל 11, הוא למד בסמינר לכמרים בפלרמו, שם למד מקצועות קלאסיים.
רקטור המוסד היה ג'וזפה קריספי, דודו.
קריספי למד בסמינר עד 1834 או 1835, כאשר אביו, לאחר שהפך לראש עיריית ריברה, סבל מבעיות כלכליות ומבעיות בריאות.
באותה תקופה הפך קריספי לידידו הקרוב של המשורר והרופא וינצ'נצו נבארו (Vincenzo Navarro), שידידותו סימנה את הפתיחה שלו לרומנטיציזם.
ב-1835 למד משפטים וספרות ב וקיבל תואר במשפטים ב-1837; באותה שנה התאהב ברוזינה ד'אנג'לו (Rosina D'Angelo), בתו של צורף.
על אף התנגדות אביו, קריספי התחתן עם רוזינה ב-1837, כשהיא כבר הייתה בהריון.
במאי הפך קריספי לאבי בתו הראשונה, ג'וזפה, שנקראה על שם סבתו.
היו אלה נישואים קצרים: רוזינה נפטרה ב-29 ביולי 1839, יום לאחר שילדה את בנה השני, טומאזו; הילד חי רק כמה שעות ובדצמבר, גם ג'וזפה מתה.
בין השנים 1838 ו-1839, ייסד קריספי את העיתון שלו ל'אורטאו (L'Oreteo) על שם הנהר הסיציליאני .
מיזם זה הפגיש אותו עם כמה דמויות פוליטיות כולל הפעיל והמשורר הליברלי הנפוליטני, .
בשנת 1842 כתב קריספי על ההכרח לחנך אנשים עניים, על הנזק העצום שנגרם מהעושר המופרז של הכנסייה הקתולית ועל הצורך של כל האזרחים, כולל נשים, להיות שווים בפני החוק.
בשנת 1845 קיבל קריספי מעמד של שופט בנאפולי, שם הצטיין בזכות רעיונותיו הליברליים והמהפכניים.
ב-20 בדצמבר 1847 נשלח קריספי לפלרמו יחד עם סלווטורה קסטיליה (Salvatore Castiglia), דיפלומט ופטריוט, כדי להכין את המהפכה נגד המונרכיה של בית בורבון ופרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
המהפכה החלה ב-12 בינואר 1848, ולכן הייתה הראשונה מבין המהפכות הרבות שהתרחשו באותה שנה.
שלוש מהפכות התרחשו בעבר באי סיציליה החל משנת 1800 נגד שלטון בית בורבון.
המרד היה מאורגן במידה רבה מפלרמו, והתרכז בה.
האופי הפופולרי של המרד ניכר בעובדה שכרזות והודעות חולקו שלושה ימים שלמים לפני שהתרחשו מעשי המהפכה המהותיים ב-12 בינואר 1848. העיתוי תוכנן בכוונה, על ידי קריספי והמהפכנים האחרים, בקנה אחד עם יום הולדתו של פרננדו השני.
האצילים הסיציליאנים הצליחו מיד להחיות את החוקה של 1812, שכללה את עקרונות הדמוקרטיה הייצוגית ואת מרכזיותו של הפרלמנט בממשלת המדינה.
כמו כן הועלה הרעיון לקונפדרציה של כל מדינות איטליה.
החוקה הייתה די מתקדמת לתקופתה במונחים דמוקרטיים ליברליים, וכך גם ההצעה של קונפדרציה איטלקית של מדינות.
קריספי מונה לחבר בפרלמנט הסיציליאני הזמני ואחראי על ועדת ההגנה; במהלך כהונתו הוא תמך בתנועה הבדלנית שרצתה לנתק את הקשרים עם נאפולי.
כך שרדה סיציליה כמדינה מעין עצמאית במשך שישה עשר חודשים, כאשר צבא בורבון החזיר לעצמו בכוח את השליטה המלאה על האי ב-15 במאי 1849. ראש המדינה בפועל בתקופה זו היה .
לאחר שנכנע לבורבונים, סטימו נמלט למלטה שם התקבל במלוא הכבוד של ראש מדינה.
בניגוד לרבים, קריספי לא קיבל חנינה ונאלץ לברוח מהארץ.
לאחר שעזב את סיציליה, קריספי מצא מקלט במרסיי בצרפת, שם פגש את האישה שתהפוך לאשתו השנייה, , שנולדה חמש שנים אחריו בסבואה עילית (שהייתה אז שייכת לממלכת סרדיניה) למשפחת איכרים.
ב-1849 עבר לטורינו, בירת ממלכת סרדיניה, שם עבד כעיתונאי.
בתקופה זו הפך לחברו של ג'וזפה מציני, פוליטיקאי, עיתונאי ופעיל רפובליקאי.
בשנת 1853 היה מעורב קריספי בקונספירציית מציני, ונעצר על ידי ממשלת פיימונטה ונשלח למלטה.
כאן, ב-27 בדצמבר 1854 התחתן עם רוזה מונטמסון.
אחר כך עבר ללונדון שם הפך לקונספירטור מהפכני והמשיך את ידידותו הקרובה עם מציני, תוך שהוא מעורב בפוליטיקה הגולה של התנועה הלאומית, ונטש את הבדלנות הסיציליאנית.
ב-10 בינואר 1856 עבר לפריז, שם המשיך בעבודתו כעיתונאי.
ב-22 באוגוסט הודיעו לו כי אביו נפטר וכי שלוש שנים קודם לכן נפטרה גם אימו, אך הוסתרו ידיעות על ידי אביו שלא רצה להגביר את צערו.