tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה ובאוסטריה התפזרו שתי הנבחרות, שמרבית שחקניהן היו יהודים.
חלק מהשחקנים ברחו לארצות שונות.
לוקץ' עלה לישראל בשנת 1939 ומאז חי בישראל עד יום מותו.
הוא התגורר ברחוב הירקון בתל אביב.
לוקץ' היה מתמטיקאי וכישוריו האנליטיים הגבוהים באו לידי ביטוי גם במשחק הברידג'.
הוא כתב באופן קבוע מאמרים לעיתון הנחשב The Bridge World.
כתב מספר ספרים על בעיות ברידג'.
הספר Spotlight on Card Play, שכתב ביחד עם רוברט דרבס (באנגלית Robert Darvas) הוא ספר בעיות ברידג' הראשון שפורסם אחרי מלחמת העולם השנייה ומתייחס לתהליך החשיבה של מומחי ברידג'.
לוקץ' נפטר ב-1982 ונקבר בבית העלמין הדרום.
נכדו הוא הראפר והקומיקאי איתי לוקץ'.
נכתב ביחד עם JEFF RUBENS.
נכתב ביחד עם רוברט דרבס.
נכתב ביחד עם Eric C.
פאול לנדאו (לאנדאו) היה מבקר אמנות (אמנות פלסטית, תיאטרון וספרות), עיתונאי וסופר יהודי-גרמני-ישראלי.
פאול לנדאו נולד להדוויג (מצאצאי ר' יחזקאל לנדא) ולפרדיננד, עורך דין ונוטריון, בעיירה נמסלאו (Namslau) שבשלזיה, גרמניה (כיום נמיסלוב (Namysłów) בפולין).
סיים את לימודיו התיכוניים בברסלאו.
למד בתחילה משפטים, ואחר פנה ללמוד היסטוריה, תולדות הספרות והאמנות במינכן, לייפציג וברסלאו, שם קיבל ב-1904 תואר דוקטור, על עבודה שעסקה ברומנים של הסופר הגרמני בן המאה ה-19 קארל פון הולטיי .
בין מוריו אריך שמידט לאמפּרֶכט .
בתום לימודיו נמשך לחוגי הספרות והעיתונות, מ-1905 עבד בסוכנות ידיעות בברלין ומ-1909 היה עורך ומבעלי הסוכנות "Welt und Wissen", שסיפקה לעיתונות הערכת ספרות וסקירות על הישגים בתחומי הרוח והמחקר, ובמסגרת זו כתב מאמרים ופיליטונים רבים בנושאי ספרות, אמנות, תיאטרון והיסטוריה תרבותית, שהתפרסמו ביומונים ובכתבי עת רציניים.
בנוסף, שימש כמבקר התיאטרון של כמה עיתונים והרבה לכתוב בעיתוני ברלין על שירה בלשונות שונות, תולדות התיאטרון, ציור ופיסול.
הוא היה מהראשונים בגרמניה שהעריכו את יצירותיו של פול סזאן, והיה מיודד עם רנואר ואימפרסיוניסטים חשובים אחרים.
מ-1921 כתב למגזין התרבות "פאוסט" (Faust), וב-1923–25 שימש כמו"ל וכעורך שלו.
באותה עת פרסם כמה עבודות מחקר, בהן מונוגרפיות על הצייר ואמן התחריטים דניאל חודובייצקי ועל המייסטרזינגר הנס זאקס.
ב-7 במרץ 1935, שנתיים לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל עם רעייתו כשבאמתחתו ספרייתו העשירה, בת אלפי כרכים, והתיישב בתל אביב.
בארץ שימש כמבקר אמנות עד מותו, תחילה ב"על המשמר", ואחר-כך ב"הדור", "בטרם" ו"ידיעות חדשות" (בשפה הגרמנית), שם פרסם בקביעות רשימות על אמנות ותערוכות.
לנדאו נישא ב-1909 לסופיה לבית ברסלאואר.
לשניים נולדה בת אחת, אווה.
אלמנתו סופיה נפטרה ב-1985, ונטמנה לצדו.
אוסף על שמו הופקד בספרייה הלאומית על ידי שתי נכדותיו ב-2013 כאשר הספרייה הפרטית שלו נתרמה על ידי משפחתו מספר שנים לאחר מותו.
הומניסטים: (דיוקנאות של גדולי הספרות); עברית: צבי בר-מאיר; פתח דבר מאת ק' וורמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תל אביב: דביר ('ספרית דביר לעם'), תשי"ח 1958.
ד"ר פאול נתן (25 באפריל 1857, ברלין – 15 במרץ 1927), היה עיתונאי, פוליטיקאי ופילנתרופ יהודי-גרמני, שהקים ועמד בראש חברת עזרה של יהודי גרמניה (Hilfsverein der Deutschen Juden) פעל רבות בסיוע ליהודי העולם, ובמיוחד ליישוב היהודי בארץ ישראל, ונמנה עם מקימי הטכניון בחיפה.
פאול נתן נולד לתוך שושלת של בנקאים, גם מצד אביו וגם מצד אמו.
אך לאחר שנפטר אביו, בשנת 1877, החליט להקדיש את עצמו לעיסוק בפוליטיקה ובאקדמיה.
הוא החל לפרסם מאמרים בשני עיתונים בברלין: העיתון הדמוקרטי המקומי והעיתון הליברלי.
בד בבד הוא שמע שיעורים באוניברסיטה בהיסטוריה, כלכלה ופוליטיקה.
בשנת 1880 הוא עבר להיידלברג, שם הוא למד באוניברסיטה ארכאולוגיה, צרפתית עתיקה וספרות גרמנית, וכתב את עבודת הדוקטור שלו.
בהשפעת חברים, הוא העדיף, בסופו של דבר, את הקריירה הפוליטית על פני זו האקדמית, ובשנת 1883 הוא החל לעבוד בעיתון הפוליטי Die Nation (האומה), שהיה הביטאון החשוב ביותר של המפלגה הליברלית.
שנתיים לאחר מכן הוא הפך לעורך העיתון והמשיך בעבודתו זו במשך כעשרים שנים.
ד"ר פאול נתן כיהן גם כחבר מועצת עיריית ברלין בשנים 1899- 1919.
תחילה ראה נתן את עצמו כגרמני ולא עסק בנושא היהודי, אלא רק במסגרת של חוקי המדינה והתמיכה הכללית שלו בליברליות ובשוויון זכויות.
אך כשניסה להיבחר לרייכסטאג הוא לא התקבל בגלל דתו היהודית.
מתוך מפח נפש מחד, ודאגה לנוכח עליית האנטישמיות הפוליטית מאידך, החליט נתן להקדיש את עצמו לענייני היהודים.
הוא ערך 2 מחקרים סטטיסטיים על היהודים בגרמניה: היהודים בפשע הגרמני והשירות הצבאי של היהודים בגרמניה.
ד"ר ארנסט פדר , עיתונאי וסופר יהודי-גרמני וידידו האישי של נתן, טוען שהרצל, בספרו "מדינת היהודים", הסתמך על הנתונים הסטטיסטיים שהופיעו במאמרים אלה.
לאחר פרסום המאמרים הוא קיבל את הסכמת משרד החוץ הגרמני להקים ארגון גרמני יהודי תואם אליאנס הצרפתי – ובשנת 1901 הוקמה חברת עזרה של יהודי גרמניה (Hilfsverein der Deutschen Jude) - החברה הגרמנית-יהודית למטרות עזרה ליהודים במזרח אירופה ובמזרח התיכון.
החברה הוקמה ונוהלה על ידי פאול נתן וחברו ג'יימס סימון, סוחר ופילנתרופ גרמני–יהודי, אך היוזמות והביצועים יצאו לפועל בעיקר על ידי נתן.
"עזרה", כד"ר פאול נתן עצמו, לא פעלה במסגרת התנועה הציונית.
נתן ראה את עצמו כאזרח גרמני-יהודי שדואג באמצעות חברת "עזרה" לשפר את מצבם של היהודים בעולם.
רמת הסיוע שקיבלו היהודים מ"עזרה" לא תאמה שום רמה אחרת של ארגונים מסייעים.
"עזרה" התמקדה בשלושה מישורים: עזרה חומרית ליהודים, עזרה בהגירה מאירופה ליהודים המעוניינים ועזרה בחינוך ובהקמת בתי ספר.
לאחר פרעות קישינב בשנת 1903, קיבלו הקורבנות סיוע מהחברה בקנה מידה שונה ממה שהכירו עד אז.
ד"ר נתן לא התמקד רק בכיבוי שריפות לאחר מעשה, אלא גם בניסיון למנוע בעיות צפויות; לאחר המהפכה ברוסיה בשנת 1905, לדוגמה, חשש נתן שהיהודים יהיו שוב השעיר לעזאזל, ונפגש עם רוטשילד בלונדון וגורמים ממשלתיים ברוסיה, כדי לפתור את בעיית היהודים ולפעול למען שוויון זכויות מלא.
נתן גם דאג לעדכן את העיתונים בפעולות אלו כדי ליצור הד תקשורתי.
ב-1907 לאחר מרד האיכרים ברומניה, נסע נתן לרומניה ו"עזרה" סייעה רבות לנפגעים היהודים מהפרעות.
כך גם הגישה "עזרה" סיוע לנפגעי המלחמה בבלקן.
הסיוע כלל עזרה כלכלית, כספית ורפואית.
בהמשך ביחד עם אויגן מיטווך הם הגיעו לארץ ישראל.
בדצמבר 1904 ארגנה עזרה בראשות ד"ר נתן, כנס בינלאומי בפרנקפורט לדון בהגירת היהודים מאירופה.
102 נציגים מארצות רבות הגיעו, וביניהם בריטניה, צרפת, רוסיה, גרמניה, אוסטרו-הונגריה ועוד.
הוקמו נציגויות רבות של "עזרה" בארצות שונות ובתקופה קצרה שבין 1905 – 1914 היגרו ממזרח אירופה סה"כ 700,000 יהודים, בעיקר דרך המבורג בגרמניה לארצות הברית.
מתוכם, 200,721 יהודים קיבלו ישירות סיוע מחברת "עזרה".
בבולגריה, רומניה, גליציה וטורקיה הוקמו בתי ספר משוכללים, כדי שיכשירו את הילדים לתפקידים בהם יכולו להתקדם בארצם.
בצורה זו נוסדו או הסתייעו בעזרה כ-50 מוסדות חינוכיים.
מרכז ההתעניינות של דר' נתן היה בארץ ישראל, בה הוא ביקר 4 פעמים.
כ-28 מוסדות חינוך הוקמו על ידי, או בסיוע "עזרה", החל מגנים, דרך בתי ספר וסמינרים למורים, וכלה בטכניון.
מתוך 28 בתי ספר, 22 התנהלו בשפה העברית, לא בהכרח מסיבות לאומיות, כמו בגלל התנאים; הילדים דיברו ב-12 שפות שונות, והעברית הייתה השפה המאחדת.
שפת ההוראה השנייה הייתה הגרמנית.
בדרך זו תרמה עזרה להנחלת השפה העברית בארץ ישראל.
הקמת הטכניון הייתה במטרה לחזק את החלק הטכנולוגי בפלשתינה ובאימפריה הטורקית כולה.
בנוסף, רצה נתן, כפטריוט גרמני, לשרת גם את הצרכים הכלכליים והטכנולוגיים של גרמניה.
הוקם גוף ממונה, שנקרא קורטוריון (הנהלה, חבר נאמנים) שהיה מורכב מנציגי ויסוצקי, "עזרה" ואנשי ציבור, שבראשם עמדו אחד העם, צ'לנוב ושמריהו לוין.
למימון הפרויקט נעזרו בתרומות של הנדבן האמריקני יעקב שיף, התרומות של "עזרה", התרומות מעזבונו של קלונימוס ויסוצקי ותרומות רבות אחרות.
תורמים רבים הצטרפו במהלך ההקמה.
פדר טוען, שד"ר נתן בעצמו בחר את חיפה כמיקום האידיאלי לטכניון, בהיותה עיר מתפתחת ונטולת מתח בין הדתיים והחילונים בירושלים, או הציונים בתל אביב.
לאחר בדיקה מייגעת בהר הכרמל, הוא גם החליט היכן בדיוק יקום האתר.
הבניין הוקם והיה אמור להיפתח בשנת 1913, אבל אז החלה מלחמת השפות הידועה.
המאבק ניטש בין ד"ר נתן והנציגים של ויסוצקי, לבין אחד העם, שמריהו לוין וצ'לנוב.
האחרונים התעקשו ששפת ההוראה תהיה עברית, ואילו הראשונים רצו להנהיג את הגרמנית כשפת הוראה רשמית בטכניון.
אמנם עברית הייתה השפה המועדפת במוסדות החינוך האחרים של "עזרה" אבל בגלל המונחים הטכנולוגיים, שעדיין היו חסרים בשפה העברית, ועקב מחסור במורים וספרי לימוד בעברית – הוחלט באספה בברלין ללמד בגרמנית את הנושאים הטכנולוגיים, ואילו את העברית לייחד למקצועות עבריים-יהודיים.
שלושת הנציגים ה"ציוניים" אחד העם, שמריהו לוין וצ'לנוב, דרשו ששפת ההוראה תהיה עברית לכל המקצועות, ומשלא נענתה דרישתם, הם התפטרו במחאה מההנהלה של הקורטוריון, וקראו לשביתה של כל מוסדות עזרה בירושלים וביפו.
פאול נתן מיהר להגיע לארץ ישראל, והשעה את המורים השובתים.
בזכרונותיו הוא מספר בכאב שבעת ביקורו בבתי הספר רגמו אותו המורים והתלמידים באבנים.
פולמוס חריף התפתח בארץ בנושא שפת ההוראה בטכניון, שחיבל בתהליך ההקמה של המוסד, ועיכב תרומות נוספות למיזם.
שפת ההוראה בטכניון נקבעה רשמית כשפה העברית בקונגרס ה-13.
הטכניון נפתח רשמית בתאריך 1 באפריל 1925, ורק 30 שנים מאוחר יותר הניחו בטכניון את לוח הזיכרון לשמו של פאול נתן כאחד שתרם רבות להקמתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקדיש נתן את זמנו ומרצו לעזרת היהודים בשטחים הכבושים במזרח אירופה.
הוא ערך 6 גיחות למקומות כמו לודג', קובנה, ביאליסטוק, כדי לספק עזרה לקורבנות המלחמה היהודים.
בשנת 1918 הציעה לו גרמניה להיות שגריר באוסטריה, אך הוא סירב על רקע של התעוררות האנטישמיות באוסטריה, שלדעתו הייתה מפריעה לו לתפקד היטב כנציג רשמי של גרמניה.
הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה הגרמנית ובעזרתו ליהודים עד יום מותו בגיל 70.
דר' פאול נתן לא היה ציוני.
הוא ראה את עצמו אזרח גרמני ולא רצה להכפיף את עצמו לקו פוליטי מסוים.
למרות התנגדותו לציונות, הוא תמך בשנת 1921 בקרן היסוד.
נתן הצליח, בדרך כלל, לגשר בין הציונים והמתנגדים להם.
זו הסיבה שלעיתים הוא נאלץ להיות מעורב בעימותים עם שני המחנות.
תרומתו של נתן לעם היהודי בעולם בכלל, ולישוב היהודי בארץ ישראל בפרט, הייתה משמעותית ביותר, אך במהלך השנים נראה שתרומה זו נשכחה.
פאול פרייהר פואהלו פון ברלוג היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
פואהלו נולד ב-21 בפברואר 1856 בעיר ברלוג שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום נמצאת העיר בתחומי קרואטיה המודרנית.
הוא היה בנו של הגנרל מיכאל פואהלו פון ברלוג, וכבר מילדותו הועידה לו משפחתו קריירה צבאית.
הוא למד באקדמיה הצבאית בווינה, ובשנת 1877 הפך ללויטננט.
בין השנים 1880-1882 הוא השתתף בקורס ארטילריה מתקדמת בווינה, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בנובמבר 1882 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ומשנת 1886 עד שנת 1892 שימש כמדריך באקדמיה הצבאית הטכנית.
בספטמבר 1892 הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 בלינץ, ובמאי 1893 הועלה לדרגת מיור.
בנובמבר 1895 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט.
באפריל 1895 קיבל פיקוד על הרגימנט ה-55 בטרנופול.
במהלך שנים אלה הוא זכה לתשבחות מפי מפקדיו, ובמיוחד הודגש הכישרון שלו כמאמן.
בשנת 1905 הוא מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-50 בווינה, והועלה לדרגת גנרל-מיור.
במאי 1909 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, בספטמבר 1910 קיבל פיקוד על דיוויזיית הלנדוור ה-46 בקרקוב, באוקטובר 1912 הועבר לקורפוס החמישי בברטיסלאבה.
בנובמבר 1913 הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר.
עם פרוץ המלחמה היה פואהלו מפקד הקורפוס החמישי שחנה בגליציה והיה חלק מהארמייה הראשונה של ויקטור דנקל.
הקורפוס שלו השתתף בקרב קרשניק, ובאוקטובר 1914 השתתף בקרב על הוויסלה.
לזמן מה הוחזק הקורפוס בעתודה באזור הקרפטים, ולאחר מכן הועבר תחת פיקוד הארמייה השלישית, והשתתף בניסיון לשחרר את הכוחות הנצורים בפשמישל במהלך המצור על פשמישל.
ב-25 במאי 1915 הוא החליף את סבטוזר בורוייביץ' בתפקיד מפקד הארמייה השלישית.
יחד עם הארמייה ה-11 הגרמנית הוא הצליח לשחרר את פשמישל בתחילת יוני.
ב-10 ביוני הוא הוחלף בתפקיד בידי קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש.
הוא הועבר לפקד על הארמייה הראשונה, ולחם בקרבות בפולין וברומניה.
הארמייה שלו הוכפפה מאוחר יותר תחת קבוצת הארמיות מקנזן הגרמנית.
ב-13 במאי 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט הגבוהה מגנרל אך הנמוכה מפילדמרשל.
הארמייה שלו השתתפה במתקפת ברוסילוב, והשתתפה בנסיגה הכללית של מעצמות המרכז אחרי המתקפה.
ב-26 ביולי 1916 הוחלף בתפקידו ולא ניתן לו כוח חדש לפקד עליו.
ב-7 באפריל 1917 הוא עוטר בצלב הגדול של מסדר לאופולד.
הוא פרש מהצבא לאחר תום המלחמה, בדצמבר 1918.
לאחר פרישתו הוא עבר לגור בממלכת יוגוסלביה, אולם מכיוון שנותר נאמן לבית הבסבורג, קיבל רק פנסיה קטנה.
הוא עבר בסופו של דבר לווינה שבאוסטריה, ומת ב-12 באוקטובר 1926. גופתו הועברה ללינץ, ונערכה לו לוויה מכובדת בנוכחות חבריו וקציניו לשעבר.
פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין , היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין בין השנים 1837–1842.
פאול פרידריך נולד ב-15 בספטמבר 1800 בלודוויגסלוסט שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בצעירותו למד פאול פרידריך פרנץ באוניברסיטאות בז'נבה, ינה ורוסטוק, ובשנת 1819 מונה ליורש העצר של הדוכסות לאחר מות אביו פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין.
ב-1 בפברואר 1837 מת סביו פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ופאול פרידריך עלה לשלטון במקומו.
פאול פרידריך שיפר מאוד את מערכת המשפט ואת התשתיות בדוכסות, אולם, בעיקר טיפח את צבאו וקירב את חייליו.
פאול פרידריך נפטר בשוורין ב-7 במרץ 1842 כתוצאה מהצטננות, ובנו פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו.
ב-25 במאי 1822 התחתן פאול פרידריך עם אלכסנדרינה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ.
בנוסף היו לפאול פרידריך כמה ילדים לא חוקיים, מפילגשיו השונות.
גנרל פאול פון האזה (; 24 ביולי 1885 – 8 באוגוסט 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ומתנגד לנאציזם שלקח חלק בקשר העשרים ביולי.
פון האזה נולד ב-24 ביולי 1885 בהנובר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס פון האזה לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה), ובשנת 1913 הועבר לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פון האזה עם יחידתו, וב-18 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון האזה את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון האזה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1933 הועלה פון האזה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בפברואר 1934 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-5. ב-1 בפברואר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-50. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-24 בנובמבר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-46.
בפרוץ המלחמה היה פון האזה מפקד הדיוויזיה ה-46, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה העשירית.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון האזה עם הדיוויזיה שבפיקודו בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-24 ביולי 1940 מונה פון האזה למפקד הדיוויזיה ה-56, וב-25 בנובמבר אותה שנה מונה למפקד ברלין.
פון האזה שיתף פעולה עם תנועת ההתנגדות להיטלר, ואף נטל חלק בתכנון ההתנקשות בהיטלר.
לאחר הניסיון שנעשה לרצוח את היטלר, הורה פון האזה לאוטו רמר לעצור את שר התעמולה יוזף גבלס.
רמר הגיע למשרדו של גבלס עם אקדח במטרה לעוצרו, אך גבלס שכנע את רמר לא לעשות זאת, והתעקש כי היטלר עדיין בחיים.
פון האזה נעצר ונשפט בבית הדין העממי, וב-8 באוגוסט 1944 הוצא להורג בתלייה בכלא פלצנזה.
סלבומיר פאול פרייר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בבוכום ובבאייר לברקוזן בעמדת הקשר הימני.
לפרייר 17 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
פרייר נולד בביטום שבפולין, ובגיל 11 היגר עם הוריו לגרמניה, שם התמקמה משפחתו בעיר ארנסברג.
פרייר החל לשחק כדורגל כילד עוד בפולין, וכאשר עבר לגרמניה כישרונו בלט לכל, והוא אף קיבל הצעה מבורוסיה דורטמונד, אך אביו סירב לעבור לדורטמונד.
לכן, חתם פרייר בגיל 16 בקבוצת הנוער של בוכום.
בעונת 1997/98 החל פרייר לשחק בקבוצת המילואים של בוכום.
בעונת 2000/01 הפך פרייר לשחקן הרכב קבוע בבוכום ששיחקה בבונדסליגה, ושיתף פעולה בקישור עם סורן קולדינג, סבסטיאן שינדצילורץ ויילדיריי בשטורק.
באוגוסט 2000, במחזור הראשון של עונה זו, ערך פרייר את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 1-0 על קייזרסלאוטרן.
באפריל 2001 הבקיע פרייר את שער הבכורה שלו בבונדסליגה, בתיקו 1-1 מול שאלקה 04. פרייר ובוכום נשרו בתום עונה זו בחזרה לבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, אך חזרו לבונדסליגה כעבור עונה אחת, 2001/02, בה פרייר הצטיין והבקיע שבעה שערי ליגה, וסייע לבוכום לסיים במקום השלישי המוביל לבונדסליגה.
בעונת 2002/03 פרייר הבקיע שוב שבעה שערים, וסייע לבוכום לסיים במקום התשיעי בבונדסליגה.
בעונת 2003/04 ירדה תפוקתו של פרייר לשער אחד בלבד, אך הוא היה חלק חשוב בעונה מצוינת של בוכום, שסיימה במקום החמישי בבונדסליגה והשיגה כרטיס לגביע אופ"א.
פרייר שיתף פעולה בעונה זו עם סאנדיי אוליסה, דריוש ווש ותומאש זדבל.
בסיום עונה זו, עבר פרייר לבאייר לברקוזן.
בתקופתו בבאייר לברקוזן, שיתף פרייר פעולה בקישור עם שחקנים כקרסטן ראמלו, יאצק קז'ינובק, ברנד שניידר ואחרים.
פרייר הבקיע שישה שערים בעונת הבכורה שלו בבאייר לברקוזן, 2004/05, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה.
באותה עונה השתתף פרייר עם לברקוזן בליגת האלופות לראשונה בקריירה שלו, והיה חלק מהגעתה של הקבוצה לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי ליברפול במפגש כפול.
בעונת 2005/06 שוב הבקיע פרייר שישה שערי ליגה, וסייע ללברקוזן לסיים חמישית.
באותה עונה הודחו פרייר ולברקוזן כבר בסיבוב הראשון של גביע אופ"א באופן מפתיע, על ידי הקבוצה הבולגרית צסק"א סופיה.
גם בעונת 2006/07 סיימה לברקוזן חמישית, כשפרייר מבקיע שלושה שערי ליגה.
בעונה זו ערך פרייר 11 הופעות בגביע אופ"א, שם הגיעה הקבוצה לרבע הגמר, והודחה על ידי אוסאסונה.
בעונת 2007/08 ירד מעמדו של פרייר בקבוצה, כאשר הוא ערך 19 הופעות ליגה בלבד, והבקיע שני שערים.
את העונה הזו סיימה לברקוזן במקום השביעי.
באותה עונה, הבקיע פרייר את שער הבכורה שלו במסגרות אירופאיות, בהפסד 2-1 לספרטק מוסקבה במסגרת שלב הבתים.
לברקוזן ופרייר הגיעו בעונה זו עד לרבע הגמר, שם הודחו על ידי זניט סנט פטרסבורג.
בתום עונת 2007/08 עזב פרייר את באייר לברקוזן לאחר ארבע עונות, ושב למועדון נעוריו בוכום.
עם חזרתו לבוכום, חתם פרייר במועדון על חוזה לחמש שנים.
בעונת 2008/09 סיימו בוכום ופרייר במקום ה-14 בבונדסליגה, כשפרייר הבקיע שער אחד, ושיתף פעולה בקישור עם כריסטוף דברובסקי, כריסטיאן פוקס, מימון אזאוג ואחרים.
בעונת 2009/10 הבקיע פרייר שני שערי ליגה, אך הקבוצה נשרה לבונדסליגה השנייה.
פרייר המשיך לשחק בבוכום ארבע עונות מלאות נוספות, בכולן היה שחקן הרכב קבוע, אך לא הצליח להעפיל איתה בחזרה לבונדסליגה.
במקביל ערך פרייר מספר הופעות בקבוצת המילואים.
בתום עונת 2013/14 פרש פרייר ממשחק פעיל.
במאי 2002 ערך פרייר את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה, במשחק הכנה למונדיאל 2002, בו הביסה גרמניה את נבחרת כווית בתוצאה 7-0. למונדיאל עצמו פרייר לא זומן.
לאחר המונדיאל, פרייר היה שחקן חשוב בנבחרת גרמניה, וביוני 2003 הבקיע את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 4-1 על נבחרת קנדה במשחק ידידות.
פרייר נכלל בסגל ההתחלתי של גרמניה ליורו 2004, אך נופה לקראת הטורניר בגין פציעה.
פרייר זומן גם לסגל הגרמני ההתחלתי למונדיאל 2006, אך נופה מהסגל לקראת הטורניר.
במרץ 2007 ערך פרייר את הופעתו ה-17 והאחרונה במדים הלאומיים, בהפסד 1-0 לנבחרת דנמרק.
לאחר פרישתו החל פרייר לעבוד בבוכום כעוזר מאמן.
בשנת 2015 שימש פרייר עוזר מאמן בקבוצת הנוער עד גיל 16 של בוכום, ובאותה שנה מונה כעוזר המאמן של קבוצת הנוער עד גיל 19.
פאול פלוסמן היה שחקן טניס שולחן יהודי-אוסטרי, בעל 8 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 3 כסף ו-5 ארד.
פלוסמן נולד וגדל בווינה, בן למשפחה יהודית.
הוא התאמן במועדון הספורט של הכח וינה.
ב-20 בדצמבר 1925 התחתן עם סטניסלבה רייס (1892–1973), שחקנית טניס שולחן, ילידת פולין שהייתה גרושה ועם בת צעירה.
במסגרת אליפות הבינלאומית השנייה בטניס שולחן שנערכה בברלין, גרמניה ב-16 בינואר 1926 היה בין מייסדי הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן, שארגנה בשלב הראשון את הקונגרס הראשון בטניס שולחן שבו דנו בנושא הציוד, עקרונות וחוקי המשחק ואת אליפות העולם הראשונה שנערכה בלונדון, אנגליה בתחילת דצמבר אותה שנה.
באליפות הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בטורניר הקבוצתי ומדליית ארד בטורניר זוגות ביחד עם מוניו פילינגר אף הוא יהודי.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם שוודיה בשנת 1928 הוא זכה שוב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף (לצד מנפרד פהר), בטורניר הקבוצתי ומדליית ארד בטורניר ביחידים.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה בשנת 1929 הוא זכה במדליית כסף בטורניר הקבוצתי בפעם השלישית ברציפות.
באליפות העולם שנערכה בבאדן בשנת 1933 הוא זכה שוב בשתי מדליות ארד בטורניר בזוגות ביחד עם ארווין קוהן היהודי ובטורניר הקבוצתי.
בשנות ה-30 הוא הקים מועדון טניס שולחן שבו אימן בין היתר את ריצ'רד ברגמן, קרל פישר, יעקב טרטקובר ופרי וייס.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בסוף שנת 1938 הוא ברח לארצות הברית.
פאול פיליפ לברטוב היה יהודי שהמיר דתו לנצרות פרוטסטנטית.
נמנה עם מובילי תנועת הנוצרים העבריים , שלימים הפכה ליהדות המשיחית.
פייבל לברטוב נולד בשנת 1878 באורשה שבבלארוס, אז חלק מהאימפריה הרוסית, בן לשאול ובתיה לברטוב, משפחה חסידית.
בן-ציון דינור סיפר בזכרונותיו שבעת שלמד גמרא אצל שאול לברטוב, לימד אותו הילד פייבל תנ"ך.
ב-11 באוגוסט 1895 הוטבל לנצרות בקניגסברג, וכעבור שנה החל לפעול במסגרת ארגוני מיסיון לונדוניים: החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים (London Jews Society) ואחר כך Hebrew Christian Testimony to Israel ונסע בשליחותם באירופה ובמזרח התיכון.
בעת שהייתו בלונדון סייע לסופר יוסף חיים ברנר, שבשנת 1904 הגיע ללונדון חסר כל, והתגורר בה עד 1907. למד תאולוגיה ברוסיה ובגרמניה, וב-1912 הצטרף למכון ליהדות על שם דליטש בלייפציג.
נישא לוולשית ביאטריס ספונר-ג'ונס, שאותה פגש בשנת 1910 באיסטנבול, שבה שהה בשליחות המיסיון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחשבו הוא ואשתו בלייפציג לנתיני אויב.
בשנת 1918 עבר עם אשתו לוויילס מולדתה, שם פעל למען הכנסייה האנגליקנית כמיסיונר בקרב היהודים.
תרגם את הליטורגיה האנגליקנית לעברית.
פרסם בספרים בגרמנית, באנגלית ובעברית.
בשנת 1905 יצא לאור ספרו "בן-האדם: חיי ישוע המשיח ופעליו".
בשנת 1909 יצא לאור ספרו "הוא ואני: דפים מספר זכרונותי".
בשנת 1908 יצא לאור ספרו "ישראל, אמונתו ותעודתו".
באותה שנה יצא לאור הספר "וידויי אוגוסטינוס הקדוש", תרגומו לספרו של אוגוסטינוס, "וידויים".
בשנת 1912 יצא לאור תרגומו לספרו של פרנץ דליטש, "העמק שאלה".
הוא החזיק בתפקיד זה עד למותו.
בשנת 1926 יצא לאור תרגומו לאנגלית למדרש ספרי על ספר במדבר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה פעיל אנטי-פשיסטי.
בתקופה זו תרגם לאנגלית, יחד עם הארי ספרלינג ומוריס סימון, את ספר הזוהר.
בתחילת 1939 השתתף אהרן חרמוני בתפילה בכנסייה בלונדון שאותה ניהל לברטוב, והוא מתאר: "הכומר היה עטוף בגדי כהונה, כמעט קתוליים, עם צלב בולט על הגב, אבל כשהיה מסתובב עם פגיו כלפי הקהל, והנה חזהו עטוף טלית עם פסי־תכלת וציציות ו...מגן־דוד באמצע!"
בתו דניס לברטוב נישאה לסופר האמריקאי מיטשל גודמן, ובשנת 1948 עברה אתו לארצות הברית, שם הייתה משוררת מצליחה.
פאול מאהלמן היה גנרל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
מאהלמן נולד ב-10 בדצמבר 1892 בגיספרסלבן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-20 בינואר 1914 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-98, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה לחם מאהלמן בשורות הפרייקורפס, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ב-1 באפריל 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הסער ה-57, וב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-181, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-9, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה.
מאהלמן לחם עם הדיוויזיה במהלך המערכה בנורמנדי, שבה ספגה הדיוויזיה אבדות קשות, ולאחר מכן לחם עמה בקרבות בגרמניה, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
בשנת 1947 שוחרר מאהלמן מהשבי.
לאחר שחרורו הוא עבד תקופה קצרה בשירות צבא ארצות הברית, ולאחר מכן שימש כעיתונאי וכסופר צבאי.
הוא התגורר במינכן עד מותו ב-19 במרץ 1963.
פטר פאול פרייהר פון אלץ-ריבנאך היה שר הדואר (רייכספוסטמיניסטר) ושר התחבורה של גרמניה בין השנים 1932–1937.
פון אלץ-ריבנאך נולד באזור קלן, חלק מחבל הריין, לבית משפחת האצולה אלץ (Eltz).
הוא מונה כשר א-מפלגתי ברייך.
הוא קיבל הן את התיק לענייני תחבורה והן את תיק הדואר ב"קבינט הברונים" של הקנצלר פרנץ פון פאפן ב-1 ביוני 1932. הוא המשיך לכהן בתפקידים אלה תחת הקנצלר קורט פון שלייכר, ואחרי עליית הנאצים לשלטון תחת אדולף היטלר.
בגלל זהותו הקתולית, הוא שמר מרחק מהמפלגה הנאצית.
עם זאת, הוא השתתף בצעדים אנטישמיים של השלטון.
במאי 1933 הוא ניסה להדיח את גאורג זולמסן ואת הבנקאי היהודי מקס ורבורג מהוועד המפקח על האגודה הגרמנית-אטלנטית לטלגרף בשילוב עם המדיניות הנאציונל-סוציאליסטית של הדחת יהודים מעמדות השפעה בעסקים.
הוא לא הצליח בגלל התנגדות הרייכסבנק, שדאג למוניטין הבינלאומי של גרמניה.
במהלך הסכסוך הגובר בין הממשלה הנאצית לכנסייה הקתולית, אלץ-ריבנאך, שהיה קתולי אדוק, סירב לקבל בישיבת הממשלה ב־30 בינואר 1937 את אות הזהב המפלגתי שהציע לו היטלר באופן אישי, והתפטר.
בעקבות זאת הפך ל"אדם חשוד" שבפיקוח הגסטפו, וזכויות הפנסיה שלו בוטלו באופן זמני.
את מקומו תפס וילהלם אונזורגה.
אלץ-ריבנאך נפטר בלינץ ע"נ הריין , בגיל 68.
פאול מילר-קמפף היה צייר, מאייר וליטוגרף גרמני.
קאמפף קיבל את הכשרתו הראשונה בין השנים 1883–1886 באקדמיה לאמנויות של דיסלדורף, אחר כך באקדמיה של קרלסרוהה אצל גוסטב שנלבר (1851–1917) ולבסוף באקדמיה בברלין בסטודיו של הנס גודה (1825–1903).
בשנת 1905 התחתן עם תלמידתו, אלזה שווגר, והתמנה לפרופסור כעבור שנה.
משנת 1908 התגורר בהמבורג, לימים חבר באגודת האמנים בהמבורג.
בשנת 1904 הוא ואשתו היו מייסדים של החברה לאמנות אולדנבורג.
מילר-קמפף היה אמן נוף מצליח.
הוא ייצר בצבעי מים, פסטלים ורישומים, כמו גם עיצובי רהיטים וגלויות רבות.
הוא היה גם ליטוגרף מוכשר והפיק איורי ציפורים למהדורה המתוקנת של ספר על ציפורים בטבע של נאומן.
במהלך חייו נרכשו עבודותיו על ידי מוזיאונים ברוסטוק, באולדנבורג, בקיל ובהמבורג, ונרכשו על ידי אספנים פרטיים רבים מארגנטינה ועד סין.
הנסיך אייטל פרידריך, בנו השני של הקיסר וילהלם השני, רכש כמה מעבודותיו של מילר-קמפף לחצר הקיסרית בשנת 1908.
בטיול בשנת 1889 עם חברו, אוסקר פרנצל (1855–1915), הם גילו את כפר הדייגים המבודד ארנשופ.
מילר-קאמפף היה כל כך התרשם מהכפר המבודד ועבר לשם, בנה לעצמו בית בשנת 1892, והקים את בית הספר לציור של סנט לוקאס בשנת 1894.
פול פרידריך מאירהיים היה צייר וגרפיקאי גרמני.
בתחילת דרכו האמנותית נסע פול מאירהיים מספר פעמים לפריז ולברביזון כדי להשתלם בציור נוף.
הכישרון המיוחד שלו היה בתיאור בעלי חיים.
הוא גם עשה לעצמו שם כצייר פורטרטים והצליח כמאייר עם חיתוכי העץ והליטוגרפיות שלו.
מאירהיים היה בנו של הצייר פרידריך אדוארד מאירהיים, אחיו הגדול היה הצייר פרנץ מאירהיים.
הציירים הרמן וילהלם מאירהיים היו דודיו מצד אביו.
מאירהיים קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו (יחד עם אחיו) מאביו.
בין השנים 1857–1860 למד מאירהיים באקדמיה לאמנות בעיר הולדתו ברלין.
מאוחר יותר ערך כמה נסיעות לימוד לשווייץ, בלגיה והולנד ושהה בפריז שנה.
לאחר מכן חזר לברלין, שם היה ראש החוג לציור בעלי חיים באקדמיה לאמנות בברלין כבר בשנת 1883. משנת 1887 היה מאירהיים פרופסור באקדמיה לאמנות, שם הכשיר את פריץ גרוטמאייר, שמאוחר יותר היה חבר בסנאט.
פול מאירהיים התיידד עם משפחת התעשיינים בורסיג, ולכן צייר כמה מוטיבים מיוחדים למשפחה ולחברת בורסיג.
הוא השתייך לקבוצת האמנים הידועים שהוזמנו באופן קבוע על ידי בני הזוג של נסיך הכתר (לימים הקיסר פרידריך השלישי).
הוא נפטר שמונה שבועות לאחר יום הולדתו ה-73 וקבור בבית העלמין המרכזי בברלין.
בתחילה, הסגנון של מאירהיים הושפע מהציורים הקפדניים של אביו.
בהמשך שימש חברו אדולף מנזל כמודל לחיקוי, איתו חלק עניין משותף במוטיבים של ציור בעלי חיים.
הייצוג הווירטואוזי של בעלי חיים אקזוטיים הפך למומחיות שלו, אם כי לא בלעדית.
לדוגמה, ציורי הקיר במבואת בית האנטילופות בגן הזואולוגי של ברלין, הוא עזר להציג בעלי חיים ממדינות זרות בסביבתם הטבעית.
תמונות "צריף החיות" שלו, לעומת זאת, מראות את המצב המפחיד של אי סדר וצפיפות של חיות אקזוטיות.
את כישוריו של מאירהיים בתחום ציור הנוף ניתן לראות רק בציורים כמו "סוחר העזים בכפר", שעשה עשרים שנה קודם לכן.
דיוקנאות ותמונות מהחיים העממיים המשיכו להיות חלק בלתי נפרד מעבודתו.
האחרון נע בין טבע דומם פשוט לסצנות הומוריסטיות, בהן קישט חדרי אירועים וחדרי אוכל שונים.
בתערוכת האמנות הגדולה בברלין בשנת 1912 היו שבע תמונות ענק שצייר פול מאירהיים על נחושת בין השנים 1873 - 1876 מטעם אלברט בורסיג.
סצנות אנקדוטיות ממתקני ייצור של בורסיג, הרכבה של קטר רכבת, ותיאור פסטיבל הקציר בשדות משפחת בורסיג.
הציור קישר בין מפעל התעשייה החשוב להיסטוריה המשפחתית בורסיג.
לעבודה זו הייתה תרומה חשובה לציור בברלין בשלב התיעוש המוקדם.
כמה ציורים נמצאים כעת ברשותם של מוזיאון מרקישס בברלין-מיטה והמוזיאון הטכנולוגי הגרמני.
פאול פרנץ פליקל היה צייר נוף גרמני.
פאול פליקל נולד בברלין בשנת 1852 כשני מתוך חמשת ילדיהם של פרנץ פליקל (1812–1878) ואשתו אנטוניה גרופיוס (1825–1907).
הקריירה האמנותית שלו החלה בגיל 16 כשהחל להכשיר את עצמו לאותה אמנות יחד עם סבו מצד אמו - צייר תיאטרון וצייר הדקורטיבי פרופסור קרל וילהלם גרופיוס.
[2] בשנת 1871 נסע לשלוש שנים לויימאר בבית הספר לאמנות ולמד ציור נוף אצל פרופסור תאודור האגן.
ב־1874 וב־1875 המשיך את לימודיו בדיסלדורף.
משנת 1876 התגורר בברלין, ויצא מדי פעם לנסיעות לימוד לאוסטריה ובשנת 1877 לאיטליה.
בשנים 1892–1903 היה חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין, ובשנת 1894 מונה לפרופסור.
התמונות שצייר לאחר שנסע לאיטליה מאופיינות בהשפעות עוצמתיות של אור השמש ובטיפול ציורי רחב, כאשר קיים דגש מיוחד על תיאור הצמחייה השופעת של הדרום".
ללימודיו בגרמניה בחר בחוף הים הבלטי של אוסטולשטיין, דארס ורייגן, הרץ ומארק ברנדנבורג.
שם צייר במיוחד את יערות האשור באור שמש מלא.
עבור "יער האשור" הוא קיבל את מדליית הזהב הגדולה בתערוכת האמנות בברלין בשנת 1886.
פאול פליקל נפטר בנרבי שבאיטליה בשנת 1903.
קברו שעוטר במקור באבני קבר של הפסל אוטו ריז, נמצא בבית העלמין החדש בברלין.
פאול מורגן היה שחקן, קומיקאי ומחזאי יהודי-אוסטרי.
פאול מורגן נולד בווינה בשם גאורג פאול מורגנשטרן, בנם הבכור של עורך הדין גוסטב מורגנשטרן ואשתו קלמנטינה מורגנשטרן.
למד משחק באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, שם שיחק לראשונה בהצגת תיאטרון בשנת 1908. לאחר מספר תפקידים באופרטות הוא הופיע לראשונה כניצב בסרט קולנוע בשנת 1910. בשנת 1914 היה בין הכותבים בכתב העת הסאטירי זימפליציסימוס ומשנת 1917 עבד כמנחה בתיאטרון בברלין, תחת שם הבמה פאול סטפן.
באותה שנה הוא התחתן עם ג'וזפין לדרר, סטודנטית למשחק (1898–1986).
משנת 1920 היה מנהל התיאטרון של , והופיע לעיתים קרובות במגזינים לצד שחקנים ידועים, בהם ו.
באותה תקופה החל להופיע במופעי קברט גרמני, ולקראת סוף העשור הקליט מספר תקליטים עם ועם .
בשנת 1919 שיחק בסרטו הראשון של פריץ לאנג, "Halbblut" ("דם מעורב").
לאחר מכן שיחק בסרט נוסף של לאנג, "העכבישים", בתפקיד יהודי.
במהלך הקריירה שלו בקולנוע מילא תפקידים שונים בכ-50 סרטים.
ב-1 בדצמבר 1924 פתח מועדון קברט בברלין, יחד עם ומקס הנסן.
במועדון הופיעו קומיקאים ידועים, בהם , וילהלם בנדואו ו.
בהופעותיו במועדון נהג מורגן לחקות את אדולף היטלר וללגלג על אמירותיו האנטישמיות.
מסיבה זו התיאטרון הותקף בכמה הזדמנויות על ידי ביריוני "החולצות החומות".
עם התגברות התקיפות האנטישמיות, מורגן עזב את גרמניה והיגר להוליווד, ארצות הברית, שם הופיע כשחקן בהפקות של סרטים אמריקאיים שצולמו מחדש בגרמנית.
סרטים אלה לא נחלו הצלחה.
בשנת 1933 חזר לאירופה, בתחילה לשווייץ ולאחר מכן לווינה.
הוא שב לשתף פעולה עם רוביצ'ק, ובשנים 1935–1936 כתב את הליברטו לאופרטה "אקסל בשערי גן העדן" של , בכיכובה של צארה ליאנדר.
במרץ 1938, זמן קצר לאחר האנשלוס, מורגן נעצר על ידי אנשי שלטון הנאצים באוסטריה וגורש למחנה הריכוז דכאו, ומשם הועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-10 בדצמבר 1938 אולץ מורגן לרוץ במחנה בתנאי קור ושלג קיצוניים.
הוא חלה בדלקת ריאות קשה ונפטר באותו יום.
פאול יוהנס צאפ היה אובר-שטורמבאנפיהרר, מפקד זונדרקומנדו 11A, שהיה חלק מאיינזצגרופן D, חבר באס אס ואחראי לרצח המונים של יהודים בשטחי ברית המועצות (מולדובה, אוקראינה וחצי האי קרים) במהלך מלחמת העולם השנייה.
צאפ נולד בהספלד (הסה) כבן ליצרן.
הוא בילה את נעוריו בקאסל.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, סיים התמחות בדויטשה בנק ולאחר מכן עבד בעבודה מסחרית עבור חברות שונות.
לפני שמצא עצמו מובטל ב-1931, עבד כסגן ראש המחלקה במזכירות א.
בתקופת ההבטלה למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין במשך כמה סמסטרים.
בקיץ 1933, כשהיה מזכירו הפרטי של יעקב וילהלם האואר, לקח על עצמו את ניהול תנועת האמונה הגרמנית בטיבינגן, שנוסדה על ידי האואר.
ב-1934, בהשפעתו של האואר, צאפ עזב את הכנסייה והצטרף לאס.אס ולאס.די.
בשנת 1937 הצטרף ל-SD בברנאו שליד ברלין, צאפ שימש כמדריך והיה מעורב בהכשרה אידאולוגית של אנשי SD עד תחילת המלחמה.
עם תחילת המלחמה נגד ברית המועצות השתלט צאפ על ההנהגה של זונדרקומנדו 11א בתוך איינזצגרופה D.
מאפריל 1944 צאפ היה המנהיג האחרון של ה-SD בדרזדן.
החיילים הרומנים אספו כאלפיים המועמדים שמוינו על ידי צאפ, כשהגרמני מעדיף גברים אינטלקטואליים ונשים יפות ולבסוף יצאו בליווי שלושה חיילים.
היהודים הסעו במשאיות למקום, שנבחר על ידי צאפ ובו כבר נחפרו מראש שני בורות עגולים ועמוקים.
ההוצאות להורג בוצעו על ידי ארבע כיתות ובכל כיתה שישה עד שמונה חיילים - אחת הכיתות הייתה מורכבת מרומנים.
לפי בקשתו של צאפ, על ההוצאות להורג פיקד סגן ברנהרד.
בערבו של אותו יום שבו 39 מהמבוגרים יותר מבין הגברים וסיפרו שכל היתר נורו ליד ויסטרניצ'ן, הוטלו לתוך תעלה נגד טנקים של הסובייטים והם כיסו אותם באדמה ונשלחו להודיע על כך.
נשיא הקהילה עם עשרים יהודים יצאו למקום, שם כיסו היטב את הגופות באדמה.
באירוע זה נרצח גם הרומני יון כרמן, שהגיע לגטו בליווי רעייתו היהודייה.
בשנת 1967 נעצר צאפ – שחי בעבר תחת השם פרידריך בוהם בעיירה בברה, נשפט ונידון למאסר עולם על ידי בית המשפט המחוזי של מינכן ב-26 בפברואר 1970. בבית המשפט הסביר צאפ כי דאגתו הייתה להקל ככל האפשר על הקורבנות – שכן הם יצטרכו למות.
"לרגל הוצאה להורג גדולה בניקולייב, הוא ניסה לירות ביהודי שקפץ לבור ללא השפעה, אבל זה לא היה מתוך שנאה גזענית, אלא מתוך רחמים.
הוא רצה לחוס על האדם שנחנק בצורה אומללה מתחת להרי הגופות."
פאול צאפ שוחרר מהכלא ב-27 בינואר 1986 וחי בעיירה בברה עד מותה של אשתו השנייה, מריאן בראון, בשנת 1988. עד מותו בשנת 1999 הוא חי בבאד ארולזן ורודן, הוא נקבר בנידרולה.
פאול סאליטר היה קצין משטרה גרמני שהדו"ח שלו על גירוש יהודי דיסלדורף לגטו ריגה הוא בין העדויות המצוטטות ביותר על גירוש יהודי גרמניה הנאצית בתקופת השואה.
סאליטר נולד בפרוסיה המזרחית ועבד כפקיד לאחר לימודיו.
בין השנים 1917–1919 היה אובר-פלדוובל (Oberfeldwebel) (סמל ראשון) בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
מאוקטובר 1919 היה שוטר בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית ולאחר מכן היה קצין משטרה בדרגת סרן.
הוא נישא ונולדו לו שני ילדים.
בתחילת התקופה הנאצית עזב סאליטר את הכנסייה האוונגליסטית , זרם של הכנסייה הפרוטסטנטית.
בשנת 1941 שירת סאליטר במחלקה S II (מחלקת כוח אדם) במשטרת דיסלדורף.
ב-13 במרץ 1942 הושאל סאליטר ממשטרת דיסלדורף למשטרת ברסט-ליטובסק.
לאחר מכן פעל במינסק עד 1944. ב-1944 פעל ביחידת השוצמאנשאפט (Schutzmannschaft, יחידת משטרה גרמנית) "זיגלינד" (Sieglind) באלזס.
בינואר 1945 מונה לשטורמבאנפיהרר באס-אס.
על פי צו של המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), המשטרה הייתה חייבת ללוות גירושים מהרייך, שהחלו באוקטובר 1941, בקומנדו המורכב מקצין אחד ו-15 אנשי צוות.
את ההובלה מדיסלדורף לריגה ארגנה משטרת דיסלדורף.
שומרי רכבת הגירוש לריגה היו סאליטר וקציני דיסלדורף.
1,007 המגורשים היהודים רוכזו בבית המטבחיים ובחצר הבקר העירונית בדיסלדורף.
למחרת דיווחה משטרת דיסלדורף לאייכמן ולמפקד משטרת הביטחון והאס-דה בריגה, רודולף לנגה, כי "רכבת התובלה Do 38 יצאה מתחנת המוצא דיסלדורף-דרנדורף לכיוון ריגה עם סך של 1,007 יהודים שנותרו." שעת היציאה המדויקת דווחה כ-11 בדצמבר 1941, 10:45 בבוקר.
בטלקס נכתב: "נוסעי הטרנספורט נושאים לחם, קמח וקטניות למשך 21 יום ואמצעי תשלום בסך 50,000 רייכסמארק ב-Reichskreditkassenscheine [מעין קבלות על אשראי, במארקים של הרייך השלישי]."
הרכבת הגיעה לריגה לאחר שלושה ימים.
סאליטר כתב דו"ח בן תשעה עמודים על מהלך "פינוי היהודים לריגה";.
הדו"ח הועבר ל-RSHA דרך משטרת המדינה (Stapo) של דיסלדורף.
שמותיהם של 15 השוטרים האחרים המלווים מדיסלדורף אינם ידועים.
סאליטר הוביל את הפיקוד על מלווי רכבת הגירוש DO 38 מ-11 עד 14 בדצמבר 1941. מיד לאחר שובו כתב דו"ח חסוי עבור אדולף אייכמן ורודולף לנגה, שבו תיאר את השילוח בפירוט.
יציאת הטרנספורט מתחנת שילוח הסחורות דיסלדורף-דרנדורף נקבעה לשעה 9:30 בבוקר, אך היהודים כבר "הוכנו" על רמפת הטעינה בשעה 4 לפנות בוקר.
הרכבת כללה עשרים קרונות נוסעים ישנים מהמחלקה השלישית, קרון נוסעים אחד ממחלקה ב' עבור הליווי ושבעה קרונות סחורה עמוסים במטען.
ההעמסה בוצעה בשעה 9 בבוקר "בחפזון הגדול ביותר", וזו הסיבה שעל קרונות בודדים הועמסו עד 65 איש.
בדרך מבית המטבחיים אל רמפת הטעינה ניסה יהודי לזרוק את עצמו מתחת לחשמלית ולהתאבד, אך נתפס במתקן הבטיחות של החשמלית ונפצע קל בלבד.
יהודיה מבוגרת עזבה את רמפת הטעינה בלי לשים לב ונמלטה לבית סמוך.
למחרת בבוקר בשעה 5:30 בבוקר הגיעה הרכבת לתחנת הגבול לאוגסצארגן (Laugszargen) ולאחר 15 דקות הגיעה לתחנה הליטאית טאורוגן (Tauroggen).
משם, משך הנסיעה לריגה אמור היה להיות 14 שעות, אך לעיתים קרובות היו עיכובים בהמשך הנסיעה.
הרכבת הגיעה לריגה בשעה 21:50, ושהתה בתחנת הרכבת של ריגה שעה וחצי.
ב-13 בדצמבר בשעה 23:35 הגיע השילוח לרמפה הצבאית בתחנת הרכבת סקירוטובה (Skirotowa).
הטמפרטורה בחוץ הייתה 12 מעלות מתחת לאפס.
זמן הנסיעה הכולל היה 61 שעות.
הרכבת הועברה לשוטרים הלטבים בשעה 1:45 לפנות בוקר.
כיוון שעתה היה חשוך ורמפת הטעינה קפואה, פריקת היהודים והעברתם לגטו, שהיה 2 ק"מ משם, הייתה אמורה להתבצע ביום ראשון בבוקר עם אור.
מספר ניצולים מהשילוח תיארו אותו.
הדו"ח של הילדה שרמן-זנדר (Hilde Sherman-Zander), שנולדה במנשנגלדבאך ב-1923, הוא אחד הזיכרונות הידועים ביותר המתארים את גירוש דיסלדורף-ריגה.
הוא שימש לסרט משנת 2007, "Ehe die Spuren verwehen" (לפני שהעקבות נעלמו), העוסק בהריסת חצר הסחורות לשעבר של דיסלדורף-דרנדורף.
גם השורדת ארנה ואלק (Erna Valk) תארה את המסע הזה.
קיים דו"ח של קצין המשטרה וילהלם מורין, שליווה טרנספורט מדיסלדורף למינסק ב-10 בנובמבר 1941. רכבת זו עמדה ללא חימום עד שמונה שעות בכפור עז והגיעה ליעדה רק לאחר 96 שעות.
יש רישומי יומן ששרדו מאת ברטולד רודנר, שגורש מברלין למינסק ב-14 בנובמבר 1941.
באמצע 1945 יזמו שלטונות הכיבוש האמריקאים בגרמניה הליכי חקירה נגד סאליטר.
מפקד המשטרה השעה אותו והוא שוחרר מהמשטרה ב-18 באוקטובר 1945 בהוראת הממשל הצבאי.
בתהליך הדה-נאציפיקציה ב-1946, הופחתה חומרת הסיווג שלו כנאצי לשעבר, והוא הוגדר כ"פחות מופלל" (minderbelastet, ובתרגום חופשי – כזה שהעול עליו הופחת).
ב-1951 הוגדר כ"חסיד [הנאצים]" (Mitläufer).
ב-1947 הגיש סאליטר בקשה להתקבל לעבודה וטען כי רק מילא את חובתו מאז שנכנס לתפקידו ב-1919. הוא הבטיח לעמוד לשירות המטרה בדמוקרטיה החדשה, "כפי שעשיתי תחת ממשלותיהם של וילהלם השני, אברט, הינדנבורג והרייך השלישי."
בשנות ה-60 ניסה סאליטר לחזור למשטרה אך נדחה.
הוא טען שהיה עובד מדינה נאמן והצהיר כי אינו יודע דבר על רצח המגורשים.
ב-1966 טען סאליטר במהלך חקירה שנודע לו רק משוטרי לטביה שהמוני יהודים נורים בריגה.
עד אז – כך טען – הניח שהגירושים הם ל"יישוב מחדש".
דו"ח סאליטר נמצא בספריית וינר בלונדון.
אזכור ראשוני נעשה במחקר של קורט דוול (Kurt Düwell) משנת 1968. עותק הדו"ח והתיק האישי של סאליטר נמסרו ליד ושם באפריל 2008 על ידי ראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה יורגן ריטגרס ופקידים ממטה משטרת דיסלדורף.
משלחת זו הייתה הקבוצה הראשונה של שוטרים גרמנים במדים שהשתתפה בטקס אזכרה רשמי ביד ושם.
הקשר עם מטה המשטרה נוצר כבר בשנת 2007.
פאול אריק אלפרד מוהן (שוודית: Paul Erik Alfred Mohn; 24 במאי 1898 – 18 בפברואר 1957), היה דיפלומט וסופר שוודי.
בשנת 1947 היה מוהן חבר ועדת אונסקו"פ ובמסגרתה שרטט את מפת הצעת תוכנית החלוקה.
מוהן נולד בסטוקהולם למטיף אלפרד מוהן וליונה סיכלר.
ב-1916 החל לימודיו באוניברסיטת סטוקהולם.
בשנים 1917–1920 שירת בנציגות השוודית בקונסטנטינופול.
לאחר לימודים בהאג, ציריך וסטוקהולם, הוא נרשם לאוניברסיטת אופסלה ב-1925, בה סיים לימודי .B.A ב-1926.
בין השנים 1926–1928 עבד מוהן כמתורגמן בשגרירות טורקיה בסטוקהולם והיה בשליחות באפגניסטן.
במהלך 1928–1929 ערך טיול לימודי בטורקסטאן, איראן והמזרח הקרוב.
ב-1929 היה חבר מזכירות חבר הלאומים.
בין 1929–1939 היה מזכיר לשכת המסחר הצרפתית בסטוקהולם.
ב-1938 היה מזכיר תחנת הבקרה בפלרמו ומנכ"ל מכון שירות החוץ השוודי.
היה מזכיר ראשון בנציגות השוודית בפריז ב-1939 ובוישי ב-1940, ובין 1941–1942 היה חבר משלחת וראש מחלקה בשגרירות שוודיה ברומא.
בשנת 1942, מונה פול מוהן ליושב ראש הוועדה היוונית של הצלב האדום הבינלאומי באתונה, שמשימתה הייתה ניהול וחלוקת סיוע מזון בתקופת הרעב שהתחוללה עקב כיבוש יוון על ידי מעצמות הציר.
הוועדה כללה 15 חברים משוודיה ושווייץ, ואמורה הייתה להעסיק כמה אלפי יוונים.
על פי ההערכות, מאמציו של הצלב האדום הצילו את חייהם של בין מיליון לשני מיליון יוונים מורעבים.
ב-1946 פעל מוהן בשליחות הצלב האדום הבינלאומי בגרמניה, אוסטריה והונגריה.
בשנת 1943 היה מומחה מטעם המשלחת האמריקאית בוועדת אונר"א באטלנטיק סיטי והיה משקיף שוודי רשמי בוועדות אונר"א במונטריאול ב-1944, בלונדון ב-1945, בז'נבה ב-1946.
בשנת 1947 היה חבר ועדת אונסקו"פ.
את מפת הצעת החלוקה שרטט לקראת סיום עבודת הוועדה, כאשר הסתבר שדו"ח הוועדה אמור לכלול גם שרטוט גבולות.
בחודשים מאי-יוני 1948 היה יועץ למתווך פולקה ברנדוט.
באוגוסט 1948 היה יועץ לארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות.
באוקטובר 1948 התמנה לנציגו של ראלף באנץ', המתווך השני בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות, בין השאר עסקו שיחות התיווך בנושא פירוז ירושלים.
ב-1949 כיהן כמתווך מטעמו של באנץ' בשיחות בראש הנקרה מול לבנון לקראת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
בנובמבר 1952 במהלך משבר אבאדאן, עזבו הנציגים הדיפלומטיים של איראן את בריטניה.
מוהן מונה כגורם מתווך, לראש המחלקה האיראנית בשגרירות שוודיה בלונדון.
בשנים 1953–1954 היה סגן ויושב ראש הנציגות השוודית בוועדת המעקב הנייטרלית בעקבות מלחמת קוריאה.
בשנת 1954 היה מעורב בהכנות לשיחות שביתת הנשק במלחמת הודו-סין הראשונה.
מוהן הלך לעולמו ב-1957 בסורנגו, שווייץ.
פאול לנדוואי (במקור פאל לנדוואי, הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה עטור פרסים, יהודי-הונגרי-אוסטרי שחיי באוסטריה.
פאול לנדוואי נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של אנדור לנדוואי (1890–1961), עורך דין, ושל אדית פולאצ'ק.
הוא ומשפחתו שרדו את תקופת השואה הודות לתעודות החסות שהצליחו להשיג משגרירות שווייץ (קרוב לוודאי באמצעות קרל לוץ ו/או המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה).
לאחר מלחמת העולם השנייה למד משפטים באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) והחל לעבוד בארגון הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
מאוחר יותר כתב כמתמחה במשפטים בעיתון הסוציאל-דמוקרטי - נפסבה.
כסוציאל-דמוקרט לשעבר בתקופת המשטר הסטליניסטי הוא נחשב לבלתי אמין מבחינה פוליטית, ב-1953 נאסר לשמונה חודשים ונאסר עליו לעסוק במקצועו למשך שלוש שנים.
לאחר המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה מהפכת 1956) הוא ברח לאוסטריה מפני המשטר הקומוניסטי.
הקריירה העיתונאית שלו התפתחה במלואה בווינה: הוא הפך לאחד האנליסטים החשובים ביותר של מזרח אירופה.
בין 1957 לבין 1982 עבד בעיתון Die Presse שנוסד ב-1946, אחד מכלי התקשורת המובילים באוסטריה.
מ-1960 עד 1982 פורסמו מאמריו גם ב"פייננשל טיימס".
משנת 1973 היה העורך הראשי של העיתון הרבעוני Europäische Rundschau.
בין 1982 לבין 1987 היה העורך הראשי של מערכת מזרח אירופה של ORF.
(ארגון השידור הציבורי של אוסטריה).
בתחילת המאה ה-21, הנחה את תוכנית הטלוויזיה של ORF בשם Europastudio, כמומחה לדרום מזרח ולמזרח אירופה שוחח בתוכנית עם עיתונאים ואנליסטים פוליטיים.
משנת 2003 היה אנליסט פוליטי ביומון האוסטרי Der Standard.
בשנת 2012, ייסד את פרס פאול לנדוואי לעיתונאים הונגריים שהיו ראויים לו בשל מאמרים יוצאי דופן על נושאים פוליטיים, ציבוריים וחברתיים שפורסמו בשפה ההונגרית, בעיתונות המודפסת ההונגרית ובאמצעי תקשורת מקוונת.
הוא אחד מהביוגרפים של ויקטור אורבן, שזכה בפרס הספר האירופי בשנת 2018 עם ספרו בשם "אורבן, האיש החזק החדש של אירופה".
הוא אפיין את אורבן כאדם פופוליסט ואוטוקרטי שכוחו מובטח על ידי שליטה נרחבת במערכת המשפט ובאמצעי תקשורת ההונגרית.
בשנת 2020, דיבר כאנליסט פוליטי בסרט התיעודי "שלום דיקטטור" - אורבן, האיחוד האירופי ושלטון החוק - ("Hello, Dictator" - Orbán, the EU and the rule of law) שפורסם ב-YouTube בבימויו של מיכאל ווך (Michael Wech) הגרמני.
ב-26 באפריל 2022 הוא קיבל את פרס קונקורדיה בפרלמנט האוסטרי כ"אגדה חיה" על מפעל חייו.
הקונקורדיה הוא פרס עיתונות אוסטרי המוענק מדי שנה מאז 1998 לעיתונאים מצטיינים הפועלים בתחומי זכויות האדם, דמוקרטיה ובמיוחד חופש המידע וחופש העיתונות.
פרופ' נתן היה ממייסדי בית החולים בילינסון, ניהל במשך שנים את המחלקות הכירורגיות בבית החולים אותן הקים בעצמו ונחשב לאחד מאבות הכירורגיה המודרנית בישראל.
פאול נתן נולד בעיר סנט ונדל שבגרמניה.
שם אביו היה פרידריך ושם אימו אולגה לבית פרנקן.
בגיל 17 גויס לצבא הגרמני בשיאה של מלחמת העולם הראשונה.
עקב היותו קצר רואי ושליטתו בשפות, שירת כמתורגמן למפקד גדוד.
עם שחרורו מהצבא בסיום מלחמת העולם הראשונה (1918), החל לימודי רפואה באוניברסיטת בון.
בשנת 1921, החל התמחות באוניברסיטת "לודוויג מקסימיליאן" במינכן תחת הנחייתו של פרופ' פרידריך פון מילר אשר נחשב לאחד מאבות הנפרולוגיה המודרנית.
במקביל, התמחה בכירורגיה תחת הנחייתו של פרופ' פון רדביץ.
בשנת 1930, נמלט מגרמניה עקב אירוע שהתרחש בבית החולים פרידריכסהיין בברלין, בו עבד כמנתח.
הורסט וסל, מלחין ההמנון הנאצי, מת בבית החולים.
מאמצי הרופאים להצילו עלו בתוהו ופאול חשש שהוא יואשם במותו ונמלט מגרמניה.
פאול הגיע לאדינבורו שבסקוטלנד, שם תכנן לקבל רישיון בריטי לעיסוק ברפואה על מנת שיוכל לעסוק במקצועו בפלשתינה א"י.
בשנת 1934, עלה לפלשתינה לראשונה ובפעם השנייה והסופית ב-1936. חברו מברלין, ד"ר (ולימים פרופסור) הרי הלר, סיפר לו שעומדים להקים בית חולים בפלשתינה והוא (הרי הלר) ינהל אותו.
הוא הבטיח לפאול שינהל את המחלקה הכירורגית.
בשנת 1936, נמנה עם שלשת הרופאים יוצאי גרמניה (ארוין רבאו, הרי הלר ופאול נתן) שהקימו את בית החולים בילינסון.
פאול נתן, הקים כאמור את המחלקות הכירורגיות בבלינסון, ניתח בעצמו וניהל אותן במשך שלשים ושתיים שנים עד 1968,עם יציאתו לגמלאות.
במקביל, לימד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בחלוף השנים, הוכשרו דורות שלמים של מנתחים תחת הנחייתו, חלקם רופאים בכירים ומנהלי מחלקות בבתי חולים ברחבי הארץ.
בין מטופליו, נמנו גם שרת החוץ גולדה מאיר, אשר עברה ב-1958 ניתוח להוצאת אבן מכיס המרה אשר בוצע על ידי נתן.
ב-1970, טס יחד עם קולגות למינכן על מנת לייעץ לרופאים המקומיים לקראת ניתוח מורכב שביצעו בשחקנית התיאטרון חנה מרון.
בין השנים 1952 עד 1966, שימש כנציג קופת חולים כללית במשלחת השילומים לגרמניה בראשותו של פליקס שנער.
נתן נפטר ב-1988 ונקבר בבית העלמין הדרום.
פרופ' נתן התגורר בפתח תקווה עם אשתו, חווה נתן לבית קלנר – אחות ראשית בבית החולים בילינסון ולהם נולדו 2 בנים, 4 נכדים ו-3 נינים.
היה אספן תקליטים מושבע והופיע מספר פעמים בקול ישראל בתוכנית "הקול והכלי", בה הציגו אספני תקליטים את תקליטיהם והסבירו למאזינים על הפריטים השונים.
פאול סורוג'יו (ברומנית: Paul Ciprian Surugiu) הידוע בשם הבמה Fuego (פואגו), שנולד ב-23 באוגוסט 1976, הוא זמר, שחקן, מלחין, מפיק טלוויזיה ונדבן רומני.
פואגו הוציא 38 אלבומים, קיבל על מכירות הדיסקים שמונה דיסקים של זהב ושני דיסקים של פלטינה, שיתף פעולה עם מלחינים וכותבי שירים שונים וחיבר יותר מ-150 שירים.
סורוג'יו נולד בטורדה, רומניה, ומילדותו נמשך למוזיקה.
הוא למד בבית הספר העממי לאומנות בקלוז'-נאפוקה ובמהלך לימודי בית הספר התיכון למד נגינה על גיטרה.
הוא למד בפקולטה למשחק בבוקרשט.
הופעתו הרשמית הראשונה על הבמה נערכה ב-1993, בפסטיבל הלאומי של מוזיקה קלה בממאיה.
באותה שנה השתתף בפסטיבל אאורליאן אנדאסקו בבוקרשט וזכה במקום השני.
ב-1994 השתתף בתחרות הטלוויזיונית "שלושה מתוך עשרה עבור שואן" וזכה במקום הראשון עם השיר "אתה החלום הטוב שלי".
במהלך לימודיו השיק, באזורי טורדה וקלוז'-נאפוקה, שני אלבומי מוזיקת רוק ואלבום של שירי חג המולד.
סורוג'יו אינו נשוי ושומר על צנעת הפרט שלו.
בעבר היה בזוגיות עם אנה מריה צ'יאושו, אך הם נפרדו לאחר שצ'יאושו עברה כמה הריונות כושלים.
סורוג'יו אוהב לבלות עם בני משפחה וידידיה.
הוא מבשל ונהנה מאוכל גורמה.
פאול נבל הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מיינץ 05 מהבונדסליגה.
נבל גדל במחלקות הנוער של SC גרמניה נידר-מוקשטאדט, KSV קליין-קארבן, קיקרז אופנבך ומיינץ 05. ב-11 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מיינץ 05, בניצחון 5-1 על TSV הבלסה במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני לעונת .
ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בהפסד 3-1 לר.ב.
לייפציג במסגרת המחזור הראשון לעונת 2020/2021.
לקראת עונת הושאל לקרלסרוהה מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך 65 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע תשעה שערים.
לקראת עונת 2024/2025 חזר למיינץ 05. ב-9 בנובמבר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור העשירי בליגה.
הוא סיים את העונה עם עשרה שערי ליגה ב-31 הופעות.
נבל נכלל בסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2025, ואף שיחק והבקיע שער בהפסד לנבחרת אנגליה עד גיל 21 בגמר.
פאול דב פייגין הוא פרופסור אמריטוס לסטטיסטיקה בטכניון, בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
הוא למד תואר ראשון באוניברסיטה מלבורן, אותו סיים ב-1972. הוא בעל תואר שלישי מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה מ-1975. את התזה לדוקטורט כתב בהנחיית כריס היידה וכריסטופר הית'קוט.
ב-1976 הוא הצטרף לטכניון כמרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 1978 קודם למרצה בכיר, ב-1981 לפרופסור חבר וב-1988 לפרופסור מן המניין.
פייגין פרסם למעלה מ-100 מחקרים אקדמיים.
מחקריו עוסקים בתחומי הסקה ותהליכים סטוכסטיים, שיטות חדשניות לחיזוי לכריית נתונים ותכנון וניתוח ניסויים.
בין היתר התמחה בתכנון סטטיסטי במחקרים קליניים.
במהלך השנים כיהן בטכניון בתפקידים שונים.
בין השנים 1999–2002 היה דקאן הפקולטה להנדסה תעשייתית וניהול ע"ש ויליאם דיווידסון (לימים הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות).
בשנים 2013–2016 היה המשנה לנשיא הטכניון למיזמים אסטרטגיים.
בשנים 2017–2018 היה עוזר לנשיא הטכניון לפרויקטים אסטרטגיים.
כמו כן החזיק בקתדרת גרונבלט להנדסת ייצור.
גם לאחר פרישתו הוא המשיך להיות פעיל ולתרום.
בטכניון הוא מכהן כמשקיף מטעם גמלאי הסגל בוועדות הסגל האקדמי של הטכניון.
הוא ממשיך לנהל את המעבדה הסטטיסטית של הטכניון.
מעבדה שהוקמה בשיתוף פרופסור אילה כהן במטרה לספק שירותי ייעוץ סטטיסטי ללקוחות מהתעשייה והאקדמיה.
פייגין עמד בראש ועד ראשי האוניברסיטאות.
החל משנת 2020 הוא מנהל את יוזמת מדעי הנתונים והבינה המלאכותית בישראל (IDSAI), ארגון גג למרכזי מחקר בתחום.
הארגון הוקם בשבע אוניברסיטאות בישראל, על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בין היתר מקדם הארגון שיתופי פעולה בארץ ובחו"ל עם גורמים שונים למשל בתעשייה.
פייגן כיהן ונבחר כחבר ועמית באגודות ומכונים לסטטיסטיקה.
הוא היה הנשיא השמיני (1989–1991) של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ולמדע הנתונים.
ב-1991 הוא נבחר כעמית המכון לסטטיסטיקה מתמטית.
כמו כן נבחר כחבר במכון הסטטיסטי הבינלאומי.
לצד פעילותו האקדמית הוא עבד בתעשייה: עבד כיועץ סטטיסטי בחברת התרופות טבע, וכיהן כמנהל המדעי של TechnoSTAT בע"מ.
פאול מינץ (בלטבית: PAULS MINCS 30 ביוני 1868–1941) היה אחד המשפטנים הבולטים של לטביה בתקופת שבין שתי מלחמות העולם (1918–1940) – תאורטיקן חשוב של דיני העונשין והפרוצדורה הפלילית, מרצה, עורך דין מושבע ודמות ציבורית פעילה גם במישור היהודי.
בזכות פועלו המדעי והמקצועי זכה בעיטורים רבים.
מינץ היה מעורב בחיים הציבוריים והפוליטיים, ערך מחקרים מדעיים משמעותיים, חינך דורות של משפטנים, והוכר כמומחה בעל שם הן בלטביה והן בזירה הבין-לאומית.
בפעילותו האקדמית תרם תרומה מכרעת להתפתחות החשיבה המשפטית ברפובליקת לטביה בתקופה שבין המלחמות, והשפעתו ארוכת טווח.
פאול מינץ נולד ב-30 ביוני 1868, למשפחה בת חמישה אחים לאיש העסקים מדאוגבפילס, איילאס מינץ, בשם שמואלס פייבלס מינץ.
בשנת 1881 נשלח ללמוד בגימנסיה העירונית של ריגה, שם סיים את לימודיו בשנת 1885, קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סנט פטרסבורג ב-1892 ותואר נוסף במשפט פלילי מאוניברסיטת טרטו באסטוניה, בה גם לימד.
בשנת 1917 היה פרופסור באוניברסיטת מוסקבה, ובשנת 1918 באוניברסיטת טרבטש.
בשנת 1918 חזר לריגה ועבד כעורך דין והשתתף בהקמת הרפובליקה של לטביה כחבר במועצת העם, ולאחר הקמת הסנאט הלטבי ב-6 בדצמבר, הפך לחבר בה.
לאחר ייסוד אוניברסיטת לטביה בשנת 1919, פאולס מינץ הפך לפרופסור משנה לקרימינולוגיה ומשנת 1921 לפרופסור מלא.
מ-1921 עד 1930 היה יו"ר ועדת ניסוח חוקי העונשין הלטביים.
מ-1922 עד 1930, מינץ הרצה על משפט פלילי, זכויות מיעוטים ומשפט בינלאומי במכון הרדר בריגה.
חיבוריו האקדמיים נחשבים לתרומה משמעותית למשפט הפלילי האירופי, ושמו צוין בכנסים בינלאומיים.
מינץ עסק בשאלות של אחריות פלילית, הומניזציה של דיני עונשין ושילוב עקרונות שיקום במערכת הענישה.
משנת 1934, מינץ היה נציג לטביה בארגונים בינלאומיים למשפט פלילי בברן ובבוקרשט, והשתתף בקונגרסים למשפט פלילי.
באוניברסיטת לטביה נערכת מאז שנת 2011 כל שנה תחרות על שמו במשפט פלילי
מינץ היה פעיל גם במרחב היהודי.
בשנת 1898 ייסד ועמד בראש סניף ריגה של "חברת מרבי השכלה" / מפיצי השכלה שדאגה להפצת ההשכלה הכללית והמדעית בקרב הציבור היהודי.
בשנת 1915 עמד מינץ בראש הוועדה לסיוע ליהודים שגורשו ממחוז קורזמה.
במקביל, הוא עמד בראש המפלגה היהודית הלאומית-דמוקרטית הלטבית, היה ראש לשכת עורכי הדין היהודיים והיה חבר בסוכנות היהודית-פלסטין.
בשנת 1939 פרש מינץ לגמלאות.
ביוני 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, סיפחה ברית המועצות את לטביה והגלתה לסיביר רבים מהאינטליגנציה והמקורבים לשלטון של במדינה.
פאול מינץ נעצר וגורש לסיביר, שם מת במחנה ריכוז במחוז קרסנויארסק ב-28 בדצמבר 1941. ב-1941 כבשו הנאצים את לטביה, וכחלק מהשמדת הקהילה היהודית נשלח אחיו הצעיר, המנתח המפורסם ולדימיר מינץ, למחנות ריכוז ומת בבוכנוואלד בגרמניה.