tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד טענו היסטוריונים כי זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית האנטי-ציונית ביסודה.
הספר "מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?" יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
מתי ואיך חדלתי להיות יהודי
ספר זה יצא בשנת 2013, גם הוא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
בעקבות ספריו הקודמים, טוען זנד בספר שאין תרבות יהודית חילונית או מאפיינים אחרים המשותפים ליהודים חילוניים ברחבי העולם, ולכן למעשה הם אינם יהודים, אלא ישראלים, אמריקנים וכך הלאה.
מדינת ישראל מגדירה את עצמה כמדינה יהודית, אבל אינה מחייבת את קיום מצוות היהדות, ולכן הגדרה זו סותרת את עצמה לדבריו.
השואה הפכה למרכיב חשוב בזהות היהודית החילונית במקום הזהות הדתית, "העם הנבחר" הפך להיות "הקורבן הבלעדי".
על אף שהיטלר הובס צבאית, האידאולוגיה שלו חלחלה לתורת הגזע שבה מחזיקים לדבריו יהודים רבים.
היסטוריה בדמדומים: הרהורים על זמן ואמת
יצא לאור בשנת 2015, בהוצאת רסלינג.
האינטלקטואל, האמת והכוח - מפרשת דרייפוס ועד מלחמת המפרץ, תל אביב, עם עובד, 2000 ().
הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים, תל אביב, עם עובד, 2002 ().
הספר הופיע גם בצרפתית ובספרדית.
ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה"אנאל" ועד לרוצח הפוסט-ציוני, תל אביב, עם עובד, 2004 ().
מתי ואיך הומצא העם היהודי?, תל אביב, רסלינג, 2008. הספר הופיע גם בשפות הבאות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ערבית, איטלקית, רוסית, יפנית, הונגרית, שוודית, סלובנית, ספרדית, פורטוגזית, פולנית, טורקית, בולגרית, סינית, קרואטית, פורטוגזית, יוונית וצ'כית.
מתי ואיך הומצאה ארץ ישראל?, אור יהודה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2012 ().
הספר הופיע גם בשפות הבאות: צרפתית, אנגלית, גרמנית, פורטוגזית, רוסית, ערבית, ספרדית, פרסית, פולנית וצ'כית.
מתי ואיך חדלתי להיות יהודי?
מבט ישראלי, אור יהודה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2013 ().
הספר הופיע גם בשפות הבאות: צרפתית, אנגלית, גרמנית, איטלקית, רוסית, ערבית, פולנית, פורטוגזית וספרדית.
היסטוריה בדמדומים: הרהורים על זמן ואמת, תל אביב, רסלינג, 2015. הספר הופיע גם בצרפתית ובאנגלית.
לחיות ולמות בתל אביב (רומן בלשי), ידיעות ספרים, 2019.
גזע מדומיין, תל אביב, רסלינג, 2020.
קיצור תולדות השמאל בעולם, תל אביב, רסלינג, 2021.
ישראל-פלסטין ושאלת הדו-לאומיות, תל אביב, רסלינג, 2023.
צימרמן, קולנוע וזיכרון - יחסים מסוכנים?, ירושלים, מרכז זלמן שזר, 2004 ().
על לאומיות וזהות יהודית – ארנסט רנאן, תל אביב, רסלינג, 2009. הספר הופיע גם באנגלית ובצרפתית.
שלמה זלמן שרגאי (פייבלוביץ) (כ"ד בכסלו תר"ס, 26 בנובמבר 1899 – ו' באלול תשנ"ה, 1 בספטמבר 1995) היה אידאולוג ופוליטיקאי ציוני דתי, ראש עיריית מערב ירושלים בשנים 1951–1952, ממייסדיה ומנהיגיה הבולטים של תנועת "תורה ועבודה", "הפועל המזרחי" ומראשי מוסדות "המדינה שבדרך".
שרגאי נולד במשפחת פייבלוביץ הענייה בעיירה גורשקוביץ' (Gorzkowice, בפולנית: גוז'קוביצה) שליד העיר פיוטרקוב טריבונלסקי, בפלך פיוטרקוב שבפולין, בשנת תר"ס (1899).
משפחתו הייתה חסידית מחסידות ראדזין ומחובבי ציון, והוא ספג בה ידיעת ואהבת ארץ ישראל ותורת ישראל.
הוא למד בישיבות כתר תורה של חסידות ראדומסק.
לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה גויס לצבא פולין ושירת במלחמה הפולנית-סובייטית.
נשא לאישה את מרים לבית שפילברג בשנת תרפ"ד (1924), ובאלול באותה שנה עלה לארץ ישראל.
שרגאי שימש כציר לכל הקונגרסים הציוניים מהקונגרס ה-15 בשנת תרפ"ט (1929) בציריך ועד לקונגרס הציוני האחרון, ה-31, בירושלים בשנת תשמ"ח (1987).
שרגאי היה חבר הנהלת "הסוכנות היהודית" בירושלים וראש מחלקת העלייה שלה; במשך 14 שנות כהונתו בתפקיד זה העלו ארצה למעלה מחצי מיליון יהודים מכל קצוות תבל.
לאחר הבחירות הראשונות למועצת העיר ירושלים לאחר קום המדינה, בנובמבר 1950, קמה קואליציה נרחבת (המפד"ל, הציונים הכלליים, חרות ואגו"י) והציגה כמועמדה את שרגאי, והוא נבחר ברוב קולות מול דניאל אוסטר, ראש העירייה היוצא ואיש המפלגה הפרוגרסיבית ב-10 בינואר 1951.
משנבחר ראש העירייה התייצבה כנגדו בתוקף האופוזיציה של מפא"י, שמנתה תשעה חברי מועצה.
אך גם הקואליציה על שלושה עשר חבריה המורכבת שמונה מפלגות ורסיסי מפלגות לא גרמה לו הרבה נחת.
לאחר שנתיים וחצי התפטר מתפקידו ב-17 באוגוסט 1952 עקב מצבו הבריאותי.
ועדת חקירה ממשלתית לענייני עיריית ירושלים, בראשותו של השופט העליון ש"ז חשין, בדו"ח שלה קובעת:
שרגאי הוצב במקום ה-120 והאחרון ברשימת הפועל המזרחי לכנסת השנייה ב-1951.
שרגאי היה מזקני חסידי ראדזין בארץ, והיה מקורב אצל שלושת האדמו"רים האחרונים, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, רבי שמואל שלמה ליינר, ורבי אברהם ישכר אנגלרד.
היה שותף לשחזור התכלת הרדזינאית בארץ ישראל לאחר השואה, ואף הקדיש לנושא זה מאמרים וספרים.
שרגאי היה אב לשלושה בנים ובת.
נדב שרגאי, סופר וחבר מערכת עיתון "ישראל היום", הוא נכדו.
הסופרת עדי זליכוב-רלוי היא נינתו.
בשנת 1982 הוענק לשרגאי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר בשנת 1995, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב בירושלים - הרחוב שבו נמצא אתר גבעת התחמושת.
שרגאי כתב במשך שנות חייו כתשעים ספרים וקבצים ואלפי מאמרים; ולאורם חונכו וגדלו אלפי חניכי תנועות הנוער הדתיות בישראל ומחוצה לה.
החל מ"השומר הדתי", "ברית חלוצים דתיים" וכלה ב"בני עקיבא" ו"הפועל המזרחי".
הוא אשר טבע באחד ממאמריו את הסיסמה: "קדש חייך בתורה וטהרם בעבודה", סיסמה שהתוותה את דרכם של חניכי "בני עקיבא" ברחבי הארץ.
תחומים הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ב
חזון והגשמה הוצאת מוסד הרב קוק, תשט"ז
תהליכי התמורה והגאולה הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ט
שעה ונצח הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ך
במאבק על היהדות (ביידיש) הוצאת לעצטע נייעס, תש"ך
פעמי גאולה הוצאת הסוכנות היהודית, מחלקת העלייה, תשכ"ו
זמנים - שבתות ומועדים [תכנם ודמותם], הוצאת זמנים, תשכ"ט
בנתיבי חסידות איזביצא ראדזין שני חלקים
בסוגיות הדור הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ל
בהיכל איזביצה לובלין (משנת רבי מרדכי יוסף מאיזביצא בעל "מי השילוח" בכתבי רבי צדוק הכהן ורבי יהודה לייב איגר מלובלין), בשיתוף עם אברהם ביק הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תשל"ז
ספר הציונות הדתית, עיונים מאמרים רשימות תעודות בעריכת יצחק רפאל וש.ז.
שרגאי הוצ' מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ז
עליית יהודים דתיים למדינת ישראל, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל - מחלקת העלייה, תשי"ח 1958.
היהדות ההיסטורית : ייחודם של עם ישראל וארצו.
שלמה חוחלובקין (31 בינואר 1907, חצי האי קרים – 4 באפריל 1983) היה סופר עברי, משורר, מתרגם ומדפיס ישראלי.
שלמה חוחלובקין, , נולד ברוסיה של אז, בחצי האי קרים, אך עבר בילדותו לעיר גרישינו, שבחבל הדונבאס, באוקראינה.
נדד עם משפחתו, משפחת מדפיסים, לעיר טאגנרוג, ועלה עמהם לארץ ישראל, בשנת 1925.
משפחת חוחלובקין השתקעה בתל אביב, והקימה בית דפוס.
שלמה חוחלובקין החל בכתיבת שירים כבר בגיל צעיר.
הוא פרסם את ספריו בהוצאה עצמית והדפיסם בבית הדפוס המשפחתי.
לבד משיריו וסיפוריו, ניסה שלמה חוחלובקין את ידו גם בתרגומים מרוסית.
בין השאר תרגם מבחר משירי מאיקובסקי, וקובץ תרגומים בשם הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי.
שלמה חוחלובקין היה אחיו של בנימין חכלילי, ממייסדי קיבוץ נען ועסקן תרבות בתנועתו, אחיה של האמנית הדסה (אסתר) חכלילי, ודודו של ניר חכלילי, מפיק ידוע ומגיש בטלוויזיה הישראלית.
הכו בתופים, חוברת הומוריסטית לסוכות תש"ו, תל אביב, דפוס צ' חוחלובקין ובנו, תש"ו 1946.
הבהבים קטנים, לנוער, תל אביב, תריס מואר, 1953.
אמצעי נגד האנטישמיות, ש' בן-בלוריה, (שלמה חוחלובקין), תל אביב דפוס חוחלובקין 1938.
תרגומים בתור סקיצות, תל אביב, דפוס חוחלובקין 1947.
שירי הליל המוזר, שירים, תל אביב דפוס חוחלובקין 1955.
קורט שירי מאיקובסקי, תרגם ש' חוחלובקין, תל אביב 1955.
כתבים, שלמה חוחלובקין, הביאו לדפוס וערכו - אסתר חכלילי (חוחלובקין) ובנימין חכלילי, תל אביב 1983.
זוטות, שלמה בן-בלוריה, (חוחלובקין), תל אביב 1947.
הרב שלמה זלמן מן-ההר (י"ג בתמוז ה'תרע"א, 9 ביולי 1911 – כ"ו באלול ה'תש"ס, 26 בספטמבר 2000) היה רבה של שכונת בית וגן שבירושלים במשך ארבעים שנה ומחנך.
נולד ב בירושלים למשפחת ברגמן, מצאצאי אליעזר ברגמן "איש ירושלים".
עקב קשיי פרנסה יצא אביו, הרב חיים יהודה ברגמן, לגרמניה לפני מלחמת העולם הראשונה, שם גויס במהלך המלחמה לצבא הגרמני.
לאחר המלחמה נאסרה על אביו החזרה לארץ ישראל, שעברה לשלטון המנדט הבריטי, בשל שירותו בצבא האויב.
בני משפחתו נאלצו להצטרף אליו, לאחר פרידה של שבע שנים.
כך, בהיותו בן תשע, הגיע שלמה יחד עם אימו ואחיו לנירנברג, שם למד בבית ספר יסודי גרמני.
עם סיום בית הספר הוא נשלח לליטא, שם למד כעשר שנים: תחילה בישיבה לצעירים בקלם, בראשותו של הרב אליהו לפיאן, ממנה המשיך את לימודיו בישיבות הגדולות טלז ומיר.
בתרצ"ו 1936 שב לארץ ישראל.
הוא נשא לאישה את קרובת משפחתו מתילדה לבית אגסי, ועִברֵת את שם משפחתו מ"ברגמן" ל"מן-ההר", כחלק מהחשיבות שייחס לשימוש בשפה העברית.
הרב מן ההר למד הוראה בסמינר המזרחי (לימים מכללת ליפשיץ), ואת צעדיו הראשונים בהוראה עשה ביסוד המעלה, סג'רה ושדה יעקב (שם גם מונה לרב המושב).
בסוף שנת תש"ה (1945) שב עם משפחתו לעיר העתיקה בירושלים, לאחר פטירת אביו.
בזמן מלחמת העצמאות נמנה עם תושבי הרובע היהודי בעיר העתיקה והתמנה לחבר בוועדה האזרחית, שהייתה מסונפת ל"הגנה" וטיפלה בכל ענייני התושבים באזור הלחימה.
עם נפילת הרובע היהודי בתש"ח (1948), נלקח יחד עם לוחמי העיר העתיקה ותושביה (הגברים) לשבי הירדני באום אל ג'מאל, והיה חבר הנהלת מחנה השבויים ורבם של השבויים.
בתקופת השבי בירדן עסק בהתלבטויות הערכיות, ההלכתיות והשרידות של הציבור שהיה עמו.
בכ"ב בשבט ה'תש"ט שוחרר עם יתר השבויים.
מאז בכל שנה נהג לערוך סעודת מצווה בתאריך זה, ואחרי מלחמת ששת הימים היה, בנוסף לכך, עורך תפילת הודיה בכותל המערבי.
לאחר שובו מן השבי חזר לעבוד בהוראה.
עד פרישתו לגמלאות, וגם אחרי כן, לימד במסגרות שונות: בבית הספר התיכון לנערים "מזרחי" (לימים תיכון הימלפרב), בסמינר למורים ע"ש ליפשיץ, במכללה ללימודי היהדות בבית-וגן ובמכון מרחבים.
במהלך השנים לימד בעיקר תלמוד, הלכה, תנ"ך ולשון הקודש.
בשנת תש"ך (1960), מונה לרבה של שכונת בית וגן בירושלים, שימש כרב בית הכנסת המגדל.
בתפקיד זה שימש קרוב לארבעים שנה.
היה אהוד על הציבור עקב יחסו החם לכל מי שפנה אליו.
לימד תורה לבני קהילתו ומחוצה לה והיה ידוע כרב וכפוסק הלכה לציבור רחב.
כאשר הוענק לו התואר יקיר ירושלים, סירב להגיע לטקס, שנערך בעצם ימי החנוכה בתיאטרון ירושלים, בנימוק (שאותו הסביר במכתב לראש העיר) שאין בכוונתו לשנות מדרכו ומחינוכו ולהיכנס לתיאטראות כמנהגי היוונים.
ראש העיר העניק לו את התואר בטקס פרטי בלשכתו.
רחוב על שמו נקרא בשכונת חומת שמואל (הר חומה) בירושלים.
היה נשוי למטילדה לבית אגסי (נולדה בירושלים העתיקה בכסלו תרע"ד ונפטרה בח' באלול תשע"ב).
בצעירותה הייתה מדריכה ומורה בבית היתומות וינגרטן.
שליטתה בשפה האנגלית סייעה לה כאשר בעלה היה בשבי והיה צורך להתכתב עמו בשפה זו.
היא אף תרגמה עבור נשים רבות את המכתבים שהן קיבלו מיקיריהן וכתבה עבורן מכתבים באנגלית ששוגרו למעצר בעבר הירדן.
נעמי גוטפריד - אשת חינוך, ניהלה את בתי הספר נעם וצביה.
הייתה נשואה לרב יעקב כהן ממייסדי ישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר פטירתו נישאה לרב שלמה גוטפריד, מייסד ומנכ"ל של חברת "יהודה-ייצוא וייבוא".
פועה שטיינר - סופרת; נשואה לרב חיים שטיינר - מרבני ישיבת מרכז הרב.
יהודית גואלמן - אשת חינוך, מורה ללשון והיסטוריה, בצעירותה עסקה בהקניית השכלה לנשים מבוגרות.
נישאה לרב יששכר גואלמן - שימש כמפמ"ר לתנ"ך.
רות שפירא - אשת חינוך, מרצה לתקשוב וטכנולוגיה במכללת 'אפרתה'.
חיברה את הספר 'להצליח עם המחשב' ו-4 חוברות לילדים ללימוד תוכנת מיקרוסופט WORD.
נשואה לרב ישעיהו שפירא - (בנו של רבי אלימלך שפירא) איש חינוך, ניהל כ-20 שנה את בית הספר היסודי באלון שבות, הקים אגף במכללה ירושלים שבו קורסים למנהלי בתי ספר, כיום הוא מדריך ומייעץ למנהלי בתי ספר, ובעל אתר "שו"ת הלכה אקטואלי".
אסתר - מחברת ספרים, חיברה סידור מותאם לילדים וילדות עם צרכים מיוחדים.
נישאה לרב עמיאל שטרנברג - ראש ישיבת הר המור.
הרב חיים - שימש כראש ישיבת "תורת ירושלים" של קהל עדת ירושלים.
בשנת תשע"ב הקים את ישיבת מן ההר.
אשתו, הרבנית מרים הייתה מורה לתולדות עם ישראל בסמינר הישן - בית יעקב (נפטרה כ"ג באב ה'תשפ"ד).
ד"ר יפעת אדרעי - חוקרת גנטיקה של מחלות בבית הספר לרפואה הדסה עין כרם, אמוץ שפירא - כתב בתאגיד השידור הישראלי, נתנאל נחום (נתי) שפירא נשוי לפרופ' דנה שפירא ראש בית הספר למחשבים באוניברסיטת אריאל, דיקנית ומרצה.
הרב ד"ר הראל שפירא - מייסד פורטל הדף היומי, ומרצה במכללת שאנן ובמכללה ירושלים, ד"ר גליה שלוסברג - מרצה ללשון עברית במכללת הרצוג ובמכללה ירושלים.
גיתית אלמליח עובדת סוציאלית בכירה.
ביום העצמאות הניף דגל ישראל מחוץ לדירתו ואמר הלל כדעת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
אחרי שחרור ירושלים העתיקה האיץ בכוהנים, ובמיוחד בנכדיו, ללמוד הלכות מקדש וקודשיו ולהיות נכונים בפועל לחידוש עבודת המקדש.
הוא הצטרף לעמותת "עטרה ליושנה" העוסקת בגאולת בתים וקרקעות בירושלים העתיקה.
בנוסף, העביר שיעורים בנושאי המקדש, בין השאר בישיבת עטרת כוהנים.
במשך שנים לימד תנ"ך, בעיקר במכללה ירושלים ובמכון מרחבים.
דרכו הייתה לבאר את המקראות על פי דברי חז"ל בתלמוד ובמדרשים.
סבר שיש להדגיש את הצדדים ההלכתיים שבתנ"ך, ולראות בדמויות התנ"ך מי שהלכו לאורה של ההלכה בכל צעד.
סבר שאין צורך להתעסק הרבה בצדדים ראליים של המקרא (כמו צמחייה וגאוגרפיה), אלא בעיקר להבין מכל פרק בתנ"ך מהו דבר ה' ומה המידות שנלמדות ממנו.
שנים רבות למד שבעה דפי גמרא ליום וכך סיים בכל שנה את התלמוד.
במשך עשרים וחמש שנה היה מורה לגמרא בבית הספר התיכון לנערים "מזרחי" (לימים תיכון הימלפרב).
הוא היה בוחן בבחינות בגרות בתלמוד מטעם משרד החינוך.
לימד קרוב לארבעים שנה גמרא בבית הכנסת בשכונתו והדגיש בפני בני קהילתו את חשיבות קביעת העיתים לתורה.
סבר כי המטרה שנקבעה בלימוד גמרא בחינוך הממלכתי-דתי - להצליח בסוף כיתה ח' להבין שיעור של "בעלי בתים", ובסוף התיכון להגיע ליכולת "ללמד שיעור לבעלי בתים" - אינה מושגת.
הוא הציע כי בבית הספר היסודי ילמד תלמיד שני סדרי משנה עם ברטנורא ובמהלך בית הספר התיכון ילמד עוד ארבעה סדרי משנה ורש"י על כל החומש.
הרב מן-ההר ראה את קיומו של החזון בהשקעה מרבית בלימוד תורה החל מהגיל הרך, תוך הקדשה מינימלית ללימודי חול, על פי הדגם של תלמודי התורה.
הרב מן-ההר התרעם על הרואים בהעתקה בבחינות עבירת משמעת שאפשר להשלים עימה כל עוד היקפה מצומצם.
לדבריו קבלת ציונים גבוהים יותר בעקבות העתקה יכולה להוביל בעתיד לגמול חומרי (כגון קבלת משכורת גבוהה יותר) ובכך יש גנבה.
גם מורה שמתרשל במניעת העתקות, מועל בתפקידו ולמעשה גונב.
"האם נסכים לחנך את תלמידינו שמותר לאכול מעט טרפה, ומותר לחלל מעט שבת, ומותר לגנוב מעט ולמעול מעט ולשקר מעט, ובלבד שנשמור על מידה המתקבלת על הדעת?"
מהר שלם - עיוני תנ"ך; ענייני מקדש (מערכת: הרב יששכר גואלמן, הרב נריה גוטל, הרב יגאל שפרן), מרחבים, מרכז תורני ליהדות ולחינוך ירושלים, תשנ"ט.
דיני כשרות הבית, השכל - מכללה ירושלים, תשכ"ז.
הארץ ומצוותיה בהשתתפות יהודה איזנברג, השכל - מכללה ירושלים, תשכ"ט.
דיני צבא ומלחמה יחד עם יששכר גואלמן, יהודה איזנברג, השכל - מכללה ירושלים, תשל"ג.
הספר זכה בפרס ירושלים לתרבות תורנית לשנת תשל"ב ועודכן בשנת תשס"א.
מועדים : מעגל השנה וחגי ישראל על פי המקורות, בהשתתפות יהודה איזנברג, ספריית השכל - עולם הספר התורני, תשנ"ט.
צידה לדרך יועץ הלכתי למחבר הספר חתנו ישעיהו שפירא, על הלכות לנוסע הדתי בחו"ל.
על העתקות בשיעורי הבית ובבחינות - אין מתריעין די נגד תופעה זו, שמעתין - ביטאון איגוד מורים למקצועות הקודש, גיליון 19
על החינוך לטהרת המשפחה - תשובה לשואל על ההזנחה בתחום זה, עקרונות הסברה לבנים ולבנות, שמעתין, גיליון 17
חינוך ממלכתי-דתי; הרהורים ותהיות- הרקע והמטרות של החמ"ד.
מקומו של לימוד הגמרא בבתיה"ס: הכותב מציע להמעיט בלימוד גמרא ולהרבות כנגד זה בלימוד משנה וחומש עם רש"י.
הרב שלמה זלמן ליפשיץ (פוזנא, ה'תקכ"ה, 1765 – ורשה, י"א בניסן ה'תקצ"ט, 26 במרץ 1839. מכונה גם ה"חמדת שלמה", על שם החשוב שבספריו), היה רבה הראשון של העיר ורשה בפולין, ומחבר שו"ת על ארבעת חלקי שולחן ערוך.
נולד בשנת 1765 לרב יצחק בן ר' יואל ליפשיץ בעיירה פוזנא (כיום פוזנן בפולין).
למד אצל רבי יוסף מפוזנא.
מילדותו הקדיש את כל זמנו ללימוד תורה.
בגיל 17 התחתן עם בתו של ר' יקיר, מגדולי הגבירים של קהילת פוזנא, אשר נתן לו סכום רב כנדוניה, והתחייב לפרנסו במשך 10 שנים.
לאחר שנים אחדות נפטרה אשתו הראשונה, אשר הולידה את בניו, ר' יואל ורבי שלמה.
בנישואיו השניים התחתן עם אחותה, פייגיל.
חותנו העניק לו שוב סכום כסף רב, והתחייב לפרנס אותו עוד 10 שנים נוספות.
בגיל 40, לאחר כ־22 שנה בהן נסמך על שולחן חותנו, נאלץ למצוא מקור לפרנסתו.
ובשנת ה'תקס"ד, משלא הצליח במסחר, קיבל על עצמו רבנות בעיר נאשלסק.
בשנת ה'תקע"ט התמנה לרבה של פראגה (פרבר של ורשה), ובשנת ה'תקפ"א התמנה לרבה הראשי הראשון של ורשה.
עמד בקשר מכתבים אמיץ עם רבי עקיבא איגר ועם רבי יעקב לורברבוים בעל "נתיבות המשפט", שהעריכו אותו ביותר.
עוד ביושבו על שולחן חותנו סירב לקבל על עצמו כהונה רבנית, שכן לא רצה להתפרנס מלימוד תורה.
מצד שני לא רצה לבטל זמנו בעיסוק במסחר ועל כן הילווה כסף לסוחרים בעירו באמצעות היתר עסקה.
כל ימיו השתדל בכל מאודו לקיים את מצוות צדקה וגמילות חסדים, ופיזר מלבושים וממון רב לעניים ולנזקקים.
בשבתו על כס הרבנות בנאשלסק תיקן את מקווה הטהרה על חשבונו.
רבי שלמה זלמן ליפשיץ נהג לחבוש לראשו שטריימל גם בימות החול.
רבי חיים יהודה לייב הלוי אפשטיין אב"ד קאלשין, מחבר ספר שו"ת פרי חיים.
רבי יעקב יהודה לייב לעווי אב"ד שלעשין, ודיין בירושלים, מחבר ספר בית לאבות על פרקי אבות, מייסד כולל פולין בירושלים.
רבי נחום לעווי אב"ד שאדיק, מחבר ספר אבני קודש - שו"ת וחידושים בש"ס ופוסקים.
רבי נתן נתק'ה שפילגלס, דיין וראב"ד ורשה - מחבר ספר השו"ת "מאורות נתן".
בליל י"א בניסן ה'תקצ"ט, נפטר רבי שלמה זלמן.
קברו נמצא בבית העלמין בוורשה בגבעה שבכניסה המרכזית, אהל בנוי על קברו.
לאחר פטירתו התמנה הרב חיים דוידזון, מראשי הקהל בוורשה, לרב העיר.
הרב ליפשיץ כתב ספרים ברוח הלמדנות וברוח ישיבות ליטא.
חידושי חמדת שלמה: על מסכתות בבא מציעא, גיטין, יבמות, כתובות, פסחים וקידושין.
חמדת שלמה: דרשות וליקוטי הלכות.
שו"ת חמדת שלמה: על ארבעה חלקי שולחן ערוך (מהדורה ראשונה: תקצ"ו [1835], ורשה: ללא ציון שם ההוצאה; מהדורה שנייה: תשכ"ח [1968], ירושלים: בהוצאת צאצא המחבר).
עולת שלמה על סדר קדשים.
– 1876) היה סופר ומתרגם מחכמי תוניס.
נולד בתוניס לרב שלום זרקא, וגדל בה.
בהמשך הוא השתקע באלג'יר ושימש רב בעיר סוק אהראס, לאחר מכן ישב באוראן, משם עבר לקוסטנטין, ולבסוף עבר לגואלמה, שם נפטר בשנת ה'תרל"ו.
היה רבם של מספר רבנים מפורסמים (ביניהם הרב אליהו חי גג') שהרבו לצטט מתורתו בחיבוריהם.
- על דיני שחיטה וטרפה, ובו קונטרס תורת המנהגים- על מנהגי רוב התפוצות בעניינים אלו, נדפס בליוורנו בשנת תרל"ב, 1872.
ספרים שכתב הרב זרקא יחד עם הרב יהודה דרמון:
רנה וישועה - שני כרכים, על הגדה של פסח, ליוורנו, תרט"ז.
( , ) תרגום לעברית נעשה על ידי ר' דוד יזרעאל, ירושלים, אוצרות המגרב - מיסודו של מכון בני יששכר, תש"ס.
שי למורא - פירוש על בראשית, והראן, תרמ"ג, ועל ספר שמות, ליוורנו, תרכ"ד
מנוחת שלום - חמישה כרכים, על ספר תהלים, תוניס ליוורנו וסוסה, תרל"ה-תרצ"ח.
יוסף חן, מדרשים, אלג'יר, תרי"ד
שבחי השלמים - מוקדש למשפחת רוטשילד, משה מונטפיורי ועוד.
הרב שלמה זלמן מוולוז'ין (נקרא בפי כל בשם "רבי זעלמעלע") (כ"ו בסיוון ה'תקט"ז - י"ג באדר ה'תקמ"ח), תלמיד הגר"א, אחיו של רבי חיים מוולוז'ין, נודע כבקי בכל התורה ובעל הנהגות ייחודיות, נפטר בצעירותו בחיי הגר"א.
האגדה כורכת את לידתו בברכה מבעל "שאגת אריה".
כבר בגיל שנתיים וחצי הלך ללמוד בתלמוד תורה.
היה תלמיד אהוב על רבו, הגר"א.
נישא לגיטא בתו של רבי יחיאל מיכל פעסלעס מנכבדי וילנה, נפטר בגיל 31 בלבד.
עוד בהיותו ילד כתב ספר בשם לבנת הספיר.
בגיל 21 השתתף בעריכת הספר שביל הישר של רבי שאול שישקס מווילנה.
רבי זלמן חתם על החרם נגד תנועת החסידות, יחד עם כל גדולי ורבני וילנה למרות גילו הצעיר.
עם זאת אמר רבי חיים, כי גם אם היה חי רבי זלמן אלפיים שנה לא היה מגיע לגדלותו בתורה של הגאון מווילנה.
ר' זלמן היה בקיא בתורה הנגלה ובתורת הנסתר, שיטתו הייתה שאסור לאדם ללמוד את תורת הקבלה לפני שהוא בקיא בתנ"ך ש"ס שולחן ערוך ופוסקים.
ר' זלמן מעולם לא היה מבקש צורכי הגוף במפורש, כשהיה רעב היה רומז לבני ביתו על ידי מאמר בתלמוד "ויהי האדם לנפש חיה נשמה שנתתי בך החייה".
לפני כל סעודה היה לומד הלכות נטילת ידיים בציעת הפת והלכות סעודה שנאמר דבר בעתו מה טוב, סוגיא מהתלמוד, ואגדות חז"ל.
מנהג זה הופסק באחת מסעודות ליל שבת שאחיו ר' חיים מוואלוז'ין ראה שקשה עליו הדבר ר' זלמן ענה לו שזה נדר, ר' חיים לקח איתו עוד שני אנשים ובטל לו את נדרו.
שעתיים לפני ארוחת צהריים היה אוכל עוגת דבש, כי כך אמו צוותה עליו כדי לחזק את לבו.
היה ישן עם כפפות כדי שלא יצטרך ליטול ידיו כשיקום, אלא מיד יוכל ללמוד תורה - חשיבות הזמן.
היה מהלך בצידי הדרכים כדי לא להתקל באשה.
ר' זלמן השתדל מאוד לא לפגוע באף אדם.
היה מקרה שפגע באדם, חיפשו ולא מצאו כמה שנים, היה בוכה עד שהגאון מווילנא הרגיעו.
בגיל 31 חלה רבי זלמן, ביומו האחרון באו חבריו לבקרו וראוהו קורא בספר תהילים.
לאחר מכן ביקש לעמוד וללכת ד' אמות כמאמר חז"ל שליש בישיבה שליש בעמידה ושליש בהליכה, שב למיטתו ונפטר.
שלמה זלמן חיים הלברשטאם, ידוע כשזח"ה או כש"ז חיים הלברשטאם (1832, קרקוב, פולין - כ"ג באדר ב' תר"ס / 1900, בּיֶליץ, פולין), היה רב, חוקר ואספן ספרים.
ממייסדי וראשי חברת מקיצי נרדמים.
שזח"ה נולד בשנת 1832 בעיר קרקוב.
אביו, רבי יצחק הלברשטאם, שהיה תלמיד חכם (חיבר ספר חידושים על פרשות השבוע בשם שיח יצחק), לימד אותו תורה.
שזח"ה, שעסק במסחר, הצליח בעסקיו והתעשר.
חלק ניכר מכספו השקיע בתחביבו שהיה אספנות ספרים.
במשך שנים קנה ספרים נדירים ויקרים, וכן כתבי יד.
שזח"ה עשה שימוש בספרים ובכתבי היד שקנה במחקריו, ואף השאיל אותם לחוקרים אחרים, לצורך מחקריהם.
שזח"ה ניהל חליפת מכתבים ענפה עם חוקרים (כגון: שד"ל, רמש"ש ושמואל אבא הורודצקי) לגבי כתבי היד שהיו בבעלותו, עליהם ביקש לקבל חוות דעת בנוגע לאמינותם ומקוריותם.
הוא ההדיר רבים מכתבי היד, בלוויית הערותיו המדעיות.
מאמרי המחקר שלו פורסמו בעיתונות היהודית ובכתבי עת שונים.
שזח"ה נפטר בשנת 1900, ולאחר מותו נמכר אוסף כתבי היד לקולג' ע"ש יהודית מונטפיורי בראמזגייט (Ramsgate), ואילו הספרים המודפסים נמכרו לבית המדרש לרבנים באמריקה ולאוצר הספרים של קהילת וינה.
בקטלוג שפרסם שזח"ה, בשם "קהלת שלמה", מופיעה רשימה של 411 כתבי יד.
מהם, הוהדרו על ידו בלוויית מבואות והערות:
ריטב"א, חידושים על מסכת נידה, וינה, ה'תרכ"ח
הרב שלמה זלמן הַבלין (בכתיב יידי: האַוולין) (י' באלול תרל"ז, אוגוסט 1877 – ט"ז בניסן תרצ"ו, אפריל 1936) היה מייסד וראש ישיבת תורת אמת בחברון, ולאחר מכן בירושלים.
הבלין נולד ברוסיה לאליעזר ורחל הבלין (האוולין).
מחסידי האדמו"ר הרש"ב ולמד בישיבתו בליובאוויטש.
בראשית המאה ה-20 עמד בראש ישיבת חב"ד בהרדזישצ'ה.
בתחילת שנת תרע"ב (1911) עלה לארץ ישראל בשליחות רבו בראש קבוצת בחורים כדי לייסד את ישיבת תורת אמת בחברון, לצד הרב יצחק חן שעלה אף הוא באותה שנה לחברון.
בתחילה התקיימו הלימודים במבנה ששימש את ישיבת "מגן אבות חברון", שהוקמה על ידי חסידי חב"ד תושבי חברון.
כעבור זמן עברה הישיבה ל"בית רומנו" בעיר.
עם קבוצת הבחורים נמנו הרב אלתר שימחוביץ, לימים חתנו של הרב הבלין, והרב יחזקאל פייגין, לימים מזכירו של הרבי הריי"צ.
הלימודים נמשכו במשך כשלוש שנים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד (1914), אז גירשו השלטונות העות'מאניים את תלמידי הישיבה לרוסיה.
הרב הבלין שהה באותה עת ברוסיה ושב לארץ בשנת תרפ"ב (1922).
בכוונתו הייתה לפתוח מחדש את הישיבה בחברון, בשל קשיים שונים החליט להקים את הישיבה בירושלים.
תחילה שכנה הישיבה בשכונת בית ישראל, וכעבור זמן עברה לשכונת גבעת שאול.
החל משנת תרפ"ט (1929) כיהן בה כמשפיע חתנו הרב אלתר שימחוביץ, עד פטירתו בשנת תרצ"ט (1939).
בשנת תרפ"ד (1924) ייסד הרב הבלין את ישיבת תורת אמת בתל אביב, אך היא לא החזיקה מעמד ונסגרה באותה שנה.
הרב הבלין נפטר בניסן תרצ"ו ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו עברה הישיבה מגבעת שאול לשכונת הבוכרים ומשם לשכונת מאה שערים.
את מקומו כמשפיע בישיבה מילא חתנו הרב משה יהודה רייכמן.
ניהול הישיבה עבר לבנו, הרב חנוך הענדל הבלין.
היה נשוי לשיינא, ולהם עשרה צאצאים:
שלום הבלין - בנו הוא חוקר התלמוד פרופ' שלמה זלמן הבלין
דוד הבלין - בנו הוא הפיזיקאי פרופ' שלמה הבלין
אחד מבניו הוא הרב משה הבלין - רבה של קריית גת.
בן נוסף הוא הרב שמואל אהרן הבלין רב ואב"ד בסאן פאולו ברזיל, בנו השני הרב יוסף יצחק הבלין רבה של קהילת חב"ד רמת שלמה בירושלים ומוציא ספרים ידוע.
הרב חנוך הענדל הבלין - מנהל ישיבת תורת אמת.
אחד מבניו הוא עו"ד הרב שמואל הבלין, רבה הראשי של אילת.
ולאחר מכן רבה של בית שאן.
רבקה, נישאה לרב אלתר שימחוביץ - משפיע בישיבת תורת אמת
שרה נחמה, נישאה לרב משה יהודה רייכמן - משפיע בישיבת תורת אמת
מוסיא מרים, נישאה לרב יצחק פרץ ליפשיץ - ייסד תלמוד תורה של חסידות חב"ד בחדרה.
אסתר, נישאה לרב יחיאל משה הכהן רוט
הרב שלמה זלמן קלוניצקי (ביידיש: קלאניצקי) היה רב ובלשן, סבו ומחנכו של לאונרד כהן.
נולד ליעקב והודיע (יהודית) קלוניצקי במשפחה בת חמישה ילדים בעיר קובל שבפלך ווהלין.
סבו, זלמן-אריה קלוניצקי, בן למשפחה מיוחסת, בקוברין שבליטא.
אמו שניהלה מוסד סעד לנזקקים - שלחה את הנער עם התבגרותו ללמוד בישיבת סלבודקה שבעיר קובנה שבליטא, שבראשה עמד התלמיד המובהק של רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בקובנה התחתן עם אסתר בת ר' אליהו חרני ועסק בלימוד תורה ובהוראה.
הוא לימד וייסד בתי אולפנה בפולין ושימש ראש ישיבת קובנו.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה היגר בעקבות ביתו לאטלנטה בארצות הברית ומשם עבר לניו יורק, שם הסתופף בחברת סופרי העיתון היידישאי "פארווערטס" והמשיך בהוראת דקדוק עברי.
הוא חיבר ספרים רבים בנושאים תורניים ובלשניים, ומהם הוציא לאור את הספרים "אוצר טעמי חז"ל" - ניו יורק תרצ"ט, ואת ספר הלימוד "מילון דקדוקי".
בתקופה זו חתם את שם משפחתו קלוניצקי-קליין.
את ספרו עב הכרס "אוצר טעמי חז"ל - לעניינים, לסיפורים ולמצוות שבתורה" כתב קלוניצקי-קליין בניו יורק.
הספר יצא לאור בשנת 1939 ומכיל חמישה חלקים המחולקים לפי המצוות והנושאים שבחמשת חומשי תורה.
בהקדמה לספר מסביר קלוניצקי שהפריד ל-4 מינים שונים את לקט טעמי חז"ל שאסף וביאר "כשלכל אחד יש לו מטרה אחרת ותפקיד אחר ואין לערבבם יחד".
רק את הראשון מבניהם הוציא לאור "מפני שמין זה הוא דבר השווה לכל נפש".
שלושת הכרכים הנוספים שהשלים הם: טעמי חז"ל ללשונות שבתנ"ך, טעמי חז"ל לשמות הנמצאים בתנ"ך, וטעמי חז"ל לסמיכות עניינים ידועים זה לזה וסמיכות פרשיות זו לזו.
קודם לספר זה חיבר את ספרו "מילון דקדוקי" שראה אור בארץ ישראל רק בשנת 1941 בהוצאת הספרים "מצפה": ספר לימוד עברית הכולל את כל המילים שיש בהן הרכב של חלקי דבור שונים עם משמעויותיהם והוראותיהם השונות, לפי התנ"ך, המשנה והמדרש.
ספר עזר ושימוש למורים, מתלמדים ולכל שוחרי הלשון העברית ודקדוקה.
לבני הזוג קלוניצקי נולדו 3 ילדים.
הצעיר מבניהם הוא הבן יעקב קליין שחי בסינסינטי ארצות הברית.
הבת הבכורה מלכה נישאה להנרי אלכסנדר וגרה באטלנטה, ארצות הברית.
הבת השנייה הייתה מאשה, אשת נתן כהן שחיה במונטריאול, קנדה.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: הבת אסתר והבן לאונרד כהן המשורר והזמר הנודע.
אביו של לאונרד כהן נפטר בגיל צעיר וסבו שלמה קלוניצקי לקח אותו תחת חסותו והקנה לו דעת.
השפעתו של קלוניצקי על יצירתו של לאונרד כהן
על תרומתו של שלמה קלוניצקי לעיצוב אישיותו של המשורר לאונרד כהן כתבה המראיינת לוראן כהן:
הרב שלמה קליניצקי, היה מוכר גם בכינוי "שר הדקדוק".
הוא פרסם לקסיקון למילים עבריות נרדפות וכתב בין השאר כרך של 700 עמודים בשם "אוצר טעמי חז"ל - תזאורוס של פרשנויות תלמודיות" שכהן נהג להראות לעיתונאים ולחוקרים שהתעניינו בהשפעותיו הספרותיות העיקריות.
הרב שלמה זלמן זלזניק (תרמ"ז, 1887 - כ"ט בטבת תשל"ה, 12 בינואר 1975) היה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
נולד בירושלים, בנו של הרב מנחם יעקב ואלטה רחל זלזניק, בת איטה לאה והרב חיים אברהם רובינזון, שהיה מגבאי ישיבת עץ חיים וביקור חולים.
אביו נפטר בצעירותו והוא גדל עם אמו ואחיו אצל הורי אמו.
נישא לשרה חאשה, בת יצחק חגיז, חסיד חב"ד, שעלה מוויטבסק לירושלים, בעל בית מסחר למוצרי נייר ודפוס בשער יפו.
מנישואיו הראשונים נולדו בתו בתיה, אשת הרב עזריאל ברומברג, והרב אברהם יעקב זלזניק.
בשנת תרע"ו (1916) נפטרה אשתו בשנות העשרים לחייה.
כעבור שלוש שנים, בשנת תרע"ט (1919), נישא ללאה בארג, שהתייתמה מאביה וגדלה בבית הרב זרח אפרים אפשטיין, שהיה חותן אחיו מנחם יעקב.
מנישואיו השניים נולדו שאר ילדיו.
כיהן במשך שנים רבות כראש ישיבת עץ חיים.
נפטר בשנת תשל"ה, ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו התמנה במקומו בנו הרב אברהם יעקב זלזניק.
אחיו שמואל-נתן ומרדכי שימשו ברבנות בניו זילנד.
אחיו, מנחם יעקב, שנולד אחרי פטירת אביהם ונקרא על שמו, היה חתנו של הרב זרח אפרים אפשטיין.
אחותו פייגה נחמה הייתה אשת הרב עמנואל שולביץ, בנו של הרב אליעזר שולביץ, מייסד וראש ישיבת לומז'ה.
היה ר"מ בישיבת מצוינים בי-ם ומראשי ישיבת ארץ צבי, בתו שרה רבקה הייתה אשת הרב שמואל קיבלביץ.
בתם אידלה נישאה לרב שמואל דויטש; בתו מרים הייתה אשת הרב שלום צבי גליק, בנו של הרב יצחק יעקב גליק, משערי חסד; בתו בת-שבע הייתה אשת הרב שמואל דוד כהן.
בשמות ספריו הנציח את שמות הוריו:
זרע אברהם - חידושים על מסכתות התלמוד
זרע יעקב - על שולחן ערוך אורח חיים
זרעה של רחל - על התורה
שלמה זלמן פרוש (תר"ה, 1845 – כ"ג בתמוז תרנ"ח, יולי 1898) היה מעסקניו הבולטים של היישוב הישן בירושלים.
מייסד "גמילות חסד שערי חסד" (הגמ"ח הראשון בירושלים), מייסד ישיבת תורת חסד וכולל האברכים "דגל התורה" ומנהל ה"חברה קדישא פרושים" בירושלים.
נולד בווילקומיר, בנם של הרב נפתלי צבי פרוש ולאה, בת אליהו הכהן מבוברויסק.
בשנת תרט"ו (1855), בגיל עשר, עלה עם הוריו ואחיו גרשון לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה ברחוב היהודים בקרבת חצר רבי יהודה החסיד בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת תרכ"א (1861), בגיל 16, התארס עם מלכה ינטה ליפקין, בת ליבר מרדכי ליפקין, חסיד חב"ד שנפטר בצעירותו.
זמן קצר לאחר מכן נספה אביו במגפת הכולרה שפרצה בירושלים.
הוא נישא בשנת האבל על אביו.
דוד אביו, יעקב ברלין, נטלו תחת חסותו ודאג לצורכי נישואיו, והחופה נערכה בביתו של ברלין בירושלים.
לאחר נישואיו הלך בדרכו של אביו והקדיש את זמנו ללימוד תורה ועבודת השם מתוך פרישות.
עם הזמן פנה לעסקנות ציבורית ענפה.
היה ממקורבי הרב שמואל סלנט, הרב יהושע לייב דיסקין והרב מאיר אוירבך, אשר הטילו עליו משימות ציבוריות שונות.
בשנת תר"מ (1880), כשנוסד בית הספר למל, נשלח להכריז על החרם שהטילו רבני ירושלים על לימודים בבית הספר.
כשהגיע למקום פגעו בו אלמונים ופצעו את גופו.
כשראה הרב דיסקין את הצלקות שנותרו על גופו כינה אותן "אותות כבוד".
בשנת תר"ל (1870) ייסד את "חברת שערי חסד גמילות חסדים הכללי", שהיה הגמ"ח הראשון בירושלים.
כנשיא הגמ"ח העמיד את הרב משה נחמיה כהנוב, ולימים התמנה הרב יוסף חיים זוננפלד כנשיאו.
בשנת תרל"ו (1877) ייסד את כולל האברכים "דגל התורה" והעמיד בראשו את הרב נפתלי הרץ הלוי, לימים רבה של יפו.
בשנת תרמ"ב (1882) ייסד את ישיבת "תורת חסד" והעמיד בראשה את הרב אברהם אליהו מסובאלק.
בשנת תרמ"א (1881) החל לפעול בחברה קדישא פרושים ושימש בה כמנהל.
היה חבר בהנהלת "הוועד הכללי", גבאי בישיבת עץ חיים ובמוסדות ציבור נוספים בירושלים.
בשנת תרמ"ג (1883) עזב את העיר העתיקה והתגורר בשכונת זיכרון טוביה.
בעצת הרב סלנט קבע לו מקום בחצר חורבת רבי יהודה החסיד, שם שהה במשך היום וסייע לפונים אליו.
היה מנהל כולל מינסק, במסגרתו ניהל פעילות ענפה של תמיכות והלוואות לבני היישוב הישן מיוצאי בלארוס.
פעם לא הגיעה התמיכה מבלארוס במועדה והוא נטל הלוואה לתקופת זמן מאחד מידידיו.
כשהגיעה התמיכה פרע את ההלוואה, אך לימים נשכח מהמלווה פרעון החוב והוא תבע את פרוש בדין תורה.
הרב שמואל סלנט לא אפשר לפרוש לשלם מכיסו מחשש שייצא עליו לעז וחייב אותו להישבע ולהיפטר מתשלום.
למרות זאת סירב פרוש ליהנות מן הכסף שנפטר מלשלם.
הוא מכר את ביתו והקדיש את סכום הכסף לבניית בית הכנסת בית יעקב בשכונת בית ישראל.
נפטר בשנת תרנ"ח, בן 53, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
אלמנתו ותשעת ילדיו נותרו בחוסר כל ואת עול הבית נטל על עצמו בנו הגדול נפתלי צבי.
על שמו רחוב בשכונת שערי חסד, שבו התגורר נכדו הרב שלמה זלמן אוירבך.
נפתלי צבי פרוש-גליקמן – מעסקניו הבולטים היישוב הישן בירושלים,
הרב אהרן יעקב – ממנהלי ישיבת עץ חיים ומחבר הספר "מתנות אהרן",
הרב אליהו נחום – משגיח בישיבת עץ חיים.
שרה ליבה – אשת יוחנן דוד סלומון (בן יואל משה סלומון);
שיינה גיטל - אשת מנחם מנדל פרוש (בן אחיו גרשון);
צביה - אשת הרב חיים לייב אוירבך.
שלמה זמיר נולד בבגדאד בשנת 1929. גדל והתחנך בסביבה ששילבה תרבות צרפתית, אנגלית וערבית ולמד במוסדות חינוך כלליים ויהודיים, בהם בית הספר של אליאנס בבגדאד.
עוד בעיראק חיבר שירה בערבית.
בשנת 1950 עלה לישראל ביחד עם מרבית יהודי עיראק.
לאחר תקופה של התאקלמות בישראל החל לחבר שירה בעברית.
את ספר שיריו הראשון, "הקול מבעד לענף", הוציא לאור בשנת 1960. הספר זכה לשבחים רבים, כולל מנתן זך ואריה סיון, וזיכה את זמיר בפרס שלונסקי לשנת 1960, אותו קיבל יחד עם המשוררים אמיר גלבע ואבא קובנר.
זמיר המשיך לכתוב שירה אך לא פרסם אותה בשנים הבאות.
בשנת 1990 יצאה לאור מהדורה חדשה של ספרו "הקול מבעד לענף".
בשנת 1991 הוציא לאור כרך שירה חדש, בשם "כדורים וקביות".
כרך זה נפתח בשיר "מלח" שהוא מעין תשובה אירונית לאן "נעלם" ומדוע הפסיק לפרסם שירה כשלושה עשורים (1960–1990).
בשנת 1993 הוציא לאור את ספרו "הסכין בין השיניים: שירים".
בשנת 1996 פרסם אוסף סיפורים קצרים בשם "שועלים במעלית" בעריכת פרופ' אורציון ברתנא ואברם קנטור.
בסוף קובץ זה מצורפים מספר מסות פרי עטו על שירה.
בשנת 2009 הוציא לאור מאסף שירה גדול בשם "כנפי שחר", המורכב משישה קובצי שירה שונים אשר חיבר לאורך השנים מאז פרסום ספרו הראשון.
בשנת 2017, כמה שבועות לאחר מותו, יצא לאור ספרו "ניצוצות ססגוניים".
בסגנונו השירי זמיר קרוב לשירה האימג'יסטית (עזרא פאונד, ויליאם קרלוס ויליאמס, ריצ'רד אולדניגטון ואחרים) שתבעה לשחרר את השיר מחרוז, ממשקל ומדפוסים שיריים מסורתיים, ולארגנו סביב תמונות.
הקול מבעד לענף (מרחביה : ספרית פועלים, 1960) <מהדורה מחודשת יצאה לאור בתשנ"א 1990>
כדורים וקוביות: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"א 1991)
הסכין בין השיניים: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ג 1993)
שועלים במעלית: סיפורים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ו 1996) <בעריכת אברם קנטור ואורציון ברתנא>
כנפי השחר: שירים (ירושלים: כרמל, תש"ע 2009)
קריאות בערפל (ירושלים: כרמל, תשע"ה 2015)
ניצוצות ססגוניים (ירושלים: כרמל, 2017)
הרב שלמה זלקינד לַנדרֶס (י"ג בתשרי תר"ל, 19 באוקטובר 1869 – י"ט בחשוון תשכ"ג, 16 באוקטובר 1962) היה רבה הראשון של רמת גן, כיהן בתפקידו 36 שנים.
לנדרס נולד באיהומן שבפלך מינסק, רוסיה (בלארוס), בנו של הרב חיים לנדרס, חסיד חב"ד ששימש כרב המקומי.
אמו, פיה רליה, הייתה בתו של ישראל יואל שץ.
בצעירותו למד אצל אביו ואחר כך בישיבת וולוז'ין.
בשנת תרנ"ב (1892) נישא לפרומה דבורה, בת הרב אברהם הכהן אהרנסון מלאדי (אחיו של הרב שלמה הכהן אהרונסון ואביו של הסופר זלמן יצחק אנכי).
בשנת תרס"א (1901) התמנה לרב בעיר אבוליץ ובשנת תרע"ב (1912) בעיר קרוצ'ה , שתיהן בפלך מוהילב שבבלארוס.
בשנות מלחמת העולם הראשונה סייע לפליטים היהודים שהגיעו לאזורו.
בשנת תרע"ט (1919) נרצח בנו ישראל יואל בקייב בידי פורעים מקומיים.
שימש כרב ושוחט בבת שלמה.
כעבור זמן עבר לתל אביב ושימש כמזכירו של הרב הראשי בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
היה מרבני המזרחי משך שנים רבות.
בי"ג בתמוז תרפ"ו (1926) התמנה לרבה הראשון של רמת גן, שבאותה שנה הוכרה כמועצה מקומית.
במשך שלוש שנים, בין השנים תרפ"ח – תרצ"א (1928 - 1931), כיהן גם כרבה של בני ברק הסמוכה.
כמו כן שימש במשך תקופה כרבה של שכונת בורוכוב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בהיותו כבן 73 שנה, התנדב לשורות ההגנה האזרחית.
כיהן בתפקידו כרבה הראשי של רמת גן שלושים ושש שנים, עד פטירתו בגיל 93, בשנת 1962. נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
על שמו רחוב בשכונת רמת עמידר ברמת גן.
נכדו היה העיתונאי ישראל לנדרס.
נינו הוא עורך הדין שלמה לנדרס, הקרוי על שמו.
הרב שלמה זלמן שך (לפעמים בכתיב 'שאך') (יום הכיפורים תר"ז 1846 - י"ח באב תרפ"ט, 1929) היה דיין בבית הדין של תל אביב-יפו וה"מושבות", היישוב העברי המתחדש.
נולד בגורז'ד שבליטא לר' שרגא פייבוש, מצאצאי הש"ך.
אמו הייתה צאצאית של הגאון מווילנה.
בילדותו למד מרבי לוי שפירא מקובנה, מחבר שו"ת "בית לוי".
עמד בקשרים עם רבי יוסף זכריה שטרן משאוויל ורבי אלכסנדר משה לפידות מראסיין וסייע להם בהתמודדות עם תנועת ההשכלה.
לעיתים מזומנות ביקר גם בישיבת טלז אצל רבי אליעזר גורדון, ומסר שם שיעורים מזדמנים כאורח.
התפרנס ממסחר בעצים ותבואה, ומאוחר יותר ממסחר בעורות.
עמד בקשרים טובים עם האצולה הנכרית בעירו.
באלול תרס"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת נוה שלום שביפו.
גם כאן ניסה לפתוח עסק לעורות, אך העסק נכשל והוא התקיים משארית רכושו שהביא מחו"ל.
התבקש על ידי הרב קוק לשמש כדיין בבית הדין של יפו והמושבות, ומילא את תפקידו בהתנדבות.
במקביל, לימד בישיבה שיסד הרב קוק ביפו.
סביב שנת השמיטה תר"ע היה מתומכי היתר המכירה יחד עם הרב קוק.
נוסח שטר המכירה בחתימתו לצד הרב קוק מופיע ב'סיני'.
במבוא לספר שבת הארץ מאת הראי"ה מובא חידוש הלכתי בשם הרב שך להצדקת מכירת הקרקע לגוי שכבר יושב בארץ.
בסיון באותה שנה גיבה את הרב קוק בפומבי כשהותקף על ידי קנאים.
במלחמת העולם הראשונה עם גירוש תל אביב, גלה לפתח תקווה, וכשהתאפשר הדבר חזר ליפו.
כשהתעורר הצורך בעקבות המלחמה לערוך בין תושבי פתח תקווה חלוקה צודקת של נטל המס ושל הסיוע הכלכלי מאת השלטון האנגלי החדש, התמנה הרב ש"ז שך לשבת בבית דין עם הרב ישראל אבא ציטרון והרב יוסף גרשון הורביץ להסדרת הנושא, בחסות הרב קוק והרב יעקב מאיר.
באב תרפ"ט שהה להבראה בבית משפחת מקלף במוצא, ונרצח שם בפרעות.
קובץ לזכרו יצא לאור בשנת תר"ץ.
נישא לטובה, בת ר' מנחם מן, עשיר ולמדן מהעיירה כווידאן.
נכדתו, חנה ליזרוביץ, נישאה לאברהם וילנציק, פעיל בהגנה.
רבי שלמה זלמן עמריך (תע"ד, 1714, וינה - כ"ה בסיוון ה'תקנ"ד, 23 ביוני 1794, פראג) דיין בפראג בתקופת כהונתו של ה"נודע ביהודה", וראש בית הדין בעיר לאחר פטירתו.
נולד בווינה לרב מרדכי גומפל עמריך, ולמד בישיבתו של רבי נתנאל וייל (ה"קרבן נתנאל") בפראג.
בשנת תק"י (1750) התמנה כדיין ומורה הוראה בבית הכנסת "מייזל" בפראג, ובשנת תקכ"ב התקבל כדיין בבית הדין העירוני.
בשבתו בבית דינו של ה"נודע ביהודה", רבי יחזקאל לנדא, רבה של העיר, נחלק עליו בעניין טקס החליצה.
לדעתו אין החולצת מרימה את רגלו של גיסה לפני שליפת הנעל, אלא הרגל מתרוממת כפועל יוצא של פעולת החליצה.
צדדי המחלוקת ערוכים בספרי שניהם.
לאחר פטירת ה"נודע ביהודה" בשנת תקנ"ג, התמנה הוא לעמוד תחתיו בראש בית הדין המקומי, אך שנה לאחר מכן נפטר והוא בן 80, ונקבר בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
הוא היה מעורב בהנהגת הקהילה, וסופר שכאשר נשלח פעם אחת לבקש את סיועה של מריה תרזה לביטול צו כלשהו שפגע בקהילה היהודית, הגביה את קולו באופן החורג מכללי הנימוס.
מריה תרזה, שנודעה כקתולית אדוקה (ואף גירשה את יהודי פראג בינואר 1745 ולא אפשרה את שובם עד שאולצה לעשות זאת בידי הסולטן מהמוט הראשון) פנתה אליו בכעס: "מדוע אתה צועק?" עמריך השיב: אין אני מדבר בשם עצמי, קול אחי היהודים כולם זועק מתוך גרוני.
סופר כי מריה תרזה נהנתה מתשובתו החדה, והתרצתה לבקשתו.
חיבר את הספר "שישה זרעוני ערוגה" על שש סוגיות בתלמוד הבבלי.
הספר נדפס לראשונה בחייו בפראג תקמ"ט, ובמהדורה נוספת בווייטצען תר"ע בתוספת חיבורו של בנו רבי בנימין וולף עמריך (נפטר בחיי אביו בי"ג בתמוז תקנ"ג), "אמתחת הקטן" על מסכת כריתות, וחיבורו של נכדו רבי נתנאל עמריך "ספיחי מרים".
שם הספר בראשי תיבותיו: שש זרעוני ערוגה, רומז לראשי התיבות של שמו: שלמה זלמן עמריך.
מלבד ספרו זה היו ברשותו כתבים רבים, ובהם: חידושים על כמה ממסכתות הש"ס, חידושים על המשניות, חידושי הלכה על ארבעת חלקי שולחן ערוך ודרשות.
בתוכניתו היה לקרוא למכלול כתביו בשם "סעודת שלמה".
חידושיו מצוטטים רבות כברי-סמכא, בידי גאוני דורו, כמו הנודע ביהודה, רבי עקיבא איגר והחת"ם סופר.
הרב שלמה זלמן פינס (ז' בתמוז ה'תרל"ד, 22 ביוני 1874 – י' בחשוון ה'תשט"ו, 6 בנובמבר 1954) היה למדן אוטודידקט ומחבר ספרים תורניים פורה.
הוא התכתב עם תלמידי חכמים ידועי שם ופעל גם בענייני ציבור ביהדות שווייץ.
נולד במינסק לדובר פינס, עשיר גדול ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר, דור שישי לגאון מווילנה.
אביו שכר רבנים ללמדו גמרא תנ"ך ועברית ומורים שהכינוהו לבחינות הבגרות, ובהם היה הרב מיכל דוד רוזובסקי אבי הרב שמואל רוזובסקי.
לימודים אלו נועדו כדי לפטור אותו מחובת הגיוס לצבא הרוסי.
פינס לא למד בישיבה ואת סגנון לימודו רכש מתוך עיון עצמי בארון הספרים היהודי.
כמורה דרכו ראה את ראש משפחתו הגאון מווילנה.
הוא הושפע גם מרב עירו הגדול ממינסק.
בשנת ה'תרמ"ח נישא לנייטשא זוסמן, בת למשפחה עשירה ומיוחסת מהעיר אוסטרוה, מצאצאי רבי אפרים זלמן מרגליות ורבי פנחס הורוביץ.
בתקופה זו העביר שיעורים בתנ"ך והיסטוריה לאגודה של צעירים עובדים, כדי להקנות להם ידיעות יסודיות באמונה היהודית ובתורת ישראל.
באותה תקופה עשה הון ממסחר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועליית הבולשביקים לשלטון (1914), היגר לציריך שבשווייץ.
במלחמה איבד את רכושו הרב, ושיקע את עצמו בכתיבת ספרים והפצת יהדות בציריך וסביבותיה.
כחלק מפעילות ציבורית-יהודית, ייסד "חברת ש"ס", לימד שיעורים קבועים וארגן מעת לעת ימי לימוד לאקדמאים ופשוטי עם.
את המוכשרים בתלמידיו עודד ללכת לישיבות מזרח אירופה.
קרוב משפחתו הוא הרב אהרן קוטלר (ששם משפחתו המקורי היה "פינס") והוא התכתב אף עמו.
הרב יחיאל יעקב וינברג והרב יחזקאל סרנא היו מידידיו הקרובים וכתבו עליו דברי הערכה בהקדמת אחד מספריו שיצא לאחר פטירתו.
החל משבט תרע"ה, עמד הרב פינס בקשר הדוק עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק ששהה בשווייץ במהלך מלחמת העולם הראשונה, והעיד על עצמו "שכל ימי שבת הרב שם, לא זזה ידי מתוך ידו".
לאחר המלחמה, החל משנת תרע"ח, הצטרף הרב פינס לתנועת דגל ירושלים שהקים הרב קוק, ולאורך שנים היה מראשי מפיצי רעיונותיה ומגייסי התרומות למפעלי הראי"ה, לצד הרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר.
הרב קוק ראה בו שותף נאמן לדרכו והתבטא כלפיו בביטויי חיבה אישית עמוקה.
חלק מחילופי מכתביהם נדפסו בספרי השו"ת של הרב קוק ובאגרות הראי"ה.
בהמשך עמד פינס בקשרים הדוקים גם עם הרב צבי יהודה קוק, בנו של הראי"ה.
הרב פינס נפטר בציריך ביום שבת, י' בחשוון ה'תשט"ו, 6 בנובמבר 1954. בהלווייתו השתתפו רבנים ואישי ציבור יהודיים משווייץ ומחוצה לה.
בשנת ה'תר"ע (1910) החל להדפיס קונטרסים בגמרא ובהלכה, שלאחר פטירתו כונסו לספר פנס שלמה.
במהלך השנים פרסם מספר ספרים על התנ"ך ושילב בהם כתיבה מדעית עם נאמנות לדרך המסורתית.
בהקדמתו לפירושו לספר ישעיהו כתב: "הפירוש שהנני נותן בזה הוא קנקן כולו מלא חדש, כי לא נכנסו לתוכו אלא ביאורים שלא נכתבו עד הנה על ידי מפרשי המקרא", בהקדמתו לפירוש על תהילים הוסיף "הפירוש למזמורי תהילים...
עם היותו נאמן לדרך הקודש - דרך המסורה, כבש לו מסילה חדשה...
הוא חותר לרדת את היסודות - עד המאורע, שעליו נוסד המזמור".
לאחר פטירתו יצא פירושו לספר הושע.
ספריו התקבלו גם בחוגי המדע, ואף מספר חוקרים נוצריים הביאו את דבריו בספריהם.
בשנת ה'תש"ח יצא בהוצאת מוסד הרב קוק ספרו מוסר המקרא והתלמוד בו הוא פורס את שיטתו במקומו של המוסר ביהדות.
לדבריו המוסר והאמונה באלוהים קשורים בטבורם זה לזה, משום שמשמעותה של האמונה בה' היא השאיפה לשלמות מוסרית, שאיפה שמתממשת על ידי הזדהות האדם עם קונו כדרשת חז"ל "ודבקת בו - הדבק במידותיו של הקב"ה", מתוך כך נובעת האוניברסליות של המוסר היהודי וערכה של קדושת החיים.
קטעים מספר זה הובאו בספר "פרקים במחשבת ישראל" של הרב שאול ישראלי.
פנס שלמה - חלק א, וילנא תר"ע
פנס שלמה - חלק ב וחלק ג, ירושלים תשי"ז
פנס שלמה - מהדורה חדשה הכוללת את כל ספרי המחבר בהלכה, ירושלים תשנ"ח
תשעה פרקים להרמב"ם - על הלכות גירושין, תרפ"ח
איזהו נשך - על הלכות ריבית, ציריך תר"צ
שבעה פרקים להרמב"ם - על הלכות אישות, ציריך תרצ"ה
שמונה פרקים להרמב"ם - על הלכות עכו"ם, תרצ"ח
פירוש על ישעיהו, וינה תרפ"ז
פירוש על תהילים, ציריך תרצ"ג
נבואת הושע, תל אביב תשכ"א
מוסר המקרא והתלמוד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ח ותשל"ז
בנו הרב יעקב יהושע היה למדן ועסקן דתי בציריך ובניו הם:
ר' אליהו פינס, שהו"ל מכת"י וערך כ-80 חיבורים מהם ראשונים וקדמוני אחרונים על הש"ס וכו', נפטר בשנת תש"פ מנגיף הקורונה.
בתו דבורה נישאה לרב אשר שטרנבוך מלונדון, בניהם הם:
הרב משה שטרנבוך כיום ראש בית דין העדה החרדית בירושלים.
הרב אליהו שטרנבוך, היה חתנו של האדמו"ר מסרט ויז'ניץ הרב ברוך הגר, וכיהן כראש בית דין קהילת 'מחזיקי הדת' באנטוורפן.
הרב דב, כיהן כמנהל סמינר גייטסהד לבנות.
בת יהודית אשת הרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק.
בת רחל הייתה נשואה לרב חנוך ארנטרוי.
בת שולמית אשת הרב חיים יעקב אריאלי ובנם הוא הרב אשר אריאלי.
נתנזון נולד בירושלים בן בכור לנחום צבי נתנזון, ממייסדי בית חינוך עוורים, ואשתו רייזל.
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ובית הספר למל.
בשנת 1904 החל לעבוד בבנק אפ"ק בירושלים עם פתיחת הסניף השני של הבנק בארץ בה.
בקיץ 1908 התארס עם דינה בתו של שמעון פרידמן מראשי הקהילה היהודית בחיפה, ושנה לאחר מכן הם נישאו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר לחיפה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה סגן מנהל בנק אפ"ק בחיפה.
משנת 1928 היה מנהל סניף בנק אפ"ק בחיפה.
בשנת 1937 היה יושב ראש הוועד החיפני למען נמל תל אביב כמו כן שימש סגן יושב ראש בית הספר הריאלי.
נתנזון התגורר בבית מס' 20 ברחוב ירושלים ואחר כך עלו לכרמל.
הוא שימש כקונסול כבוד של שוודיה בצפון ארץ ישראל משנת 1937 ובסוף 1954 קיבל על שירותו בתפקיד אות אבירות שוודי.
היה פעיל ציבור והשתתף במגביות שונות.
בין השאר היה פעיל בגיוס כספים לקרן היסוד ואף היה יו"ר ועדת קרן היסוד בחיפה, ולמגבית ההצלה של שארית הפליטה לאחר השואה.
לאחר הקמת מדינת ישראל מונה למועצת הספנות שייעצה לשר התחבורה.
בשנת 1960 היה בין 12 מקבלי תואר אזרחות כבוד של העיר חיפה.
ביולי 1963 הוזמן, בתור זקן פקידי בנק לאומי, ביחד עם עוד 141 אנשים שעלו לארץ ישראל לפני 1914 והיו הוותיקים והראשונים בתפקידיהם, למסיבה בבית נשיא המדינה זלמן שזר.
הותיר אחריו את אשתו דינה שהייתה ידועה בפעילות חסד בחיפה, "אם החולים והנזקקים", ושתי בנות.
חתנו, עורך הדין ישראל צליוק, הקים את רשת החנויות כלי זמר.
בנו הוא המוזיקאי והמנצח יובל צליוק.
באוקטובר 1964 הוסב בחיפה רחוב ראשי על שמו בקטע מדרך יפו הסמוך לבניין בנק לאומי הראשי שבעיר התחתית בכך הפכה כתובתו של הבניין שבו נוסד סניף אפ"ק בחיפה לנתנזון 1.
שלמה זלמן ריבלין (1884–1962) היה חזן, מלחין ומורה לחזנות.
העמיד דורות של חזנים במכון "שירת ישראל" ובמקהלת בית הכנסת "שירת ישראל" בירושלים שייסד וניהל, וכונה "רבם של החזנים".
היה פעיל ציבור בירושלים, דרשן, וכן עסק בחקר תולדות היישוב האשכנזי הפרושי בירושלים.
נולד בירושלים, בנו של יוסף ריבלין.
הוכשר לחזן במכון לחזנות של פרופסור אברהם צבי אידלסון ואצל החזן אייזנר.
בשנת 1901 נישא לקרובת משפחתו הדסה בת שניאור זלמן ריבלין.
היה פעיל ציבור ביישוב הישן בירושלים.
היה חבר ועד העיר האשכנזי ליהודי ירושלים, מנהל בוועד הכללי "כנסת ישראל", יו"ר ועד כולל רייסין, ממייסדי ומנהלי "בית היתומות הכללי", מזכיר ומנהל בחברת "בנין היישוב".
ייסד את חברת "עליית שבטים" לבניין בית כנסת מרכזי גדול לכל עדות ישראל בירושלים.
היה חבר ופעיל באגודת אחוה.
בביקוריו באנגליה פעל לייסוד לשכת "משה מונטיפיורי" בלונדון ולשכה במנצ'סטר לאגודת "אחוה" העולמית.
בהופעותיו הציבוריות באנגליה השפיע על יהודי אנגליה לסייע למען ענייני התורה והדת ולהשתתף ברכישת קרקעות בארץ ישראל.
בשנת 1925 חיבר מלון עברי-אנגלי-אידי.
במשך עשרות שנים שימש חזן ראשי בירושלים.
בשנת 1902 ייסד יחד עם פרופסור אידלסון את המכון והמקהלה "שירת ישראל".
הכשיר דורות של מאות חזנים, שרבים מהם תפסו משרות חזנות בארץ ובתפוצות.
בין תלמידיו: צבי הלפרין, אליהו גרינבלט, חיים אדלר, פרופסור אליהו שלייפר, יצחק רקובסקי ושלמה וייספיש.
כמו כן הקים בית ספר לדרשנות בשם "מדרש שלמה".
בשנת 1931 חיבר ספר תווים בשם "שירי שלמה" לחזנים וכן אוסף נעימות עממיות לזמירות ולתפילות כל השנה.
ייצר סגנון מוזיקלי שאיחד ושילב מסורות אירופאיות ומזרחיות.
פרסם בעיתונות מאמרים לקביעת זמרת-קודש בין-עדתית אחידה.
היסטוריון של תולדות היישוב האשכנזי
ריבלין היה היסטוריון חובב של תולדות היישוב האשכנזי בירושלים מאז עליית תלמידי הגר"א בשנת 1809, ומומחה בתולדות בני משפחת ריבלין ורבניה.
פרסם סדרת ספרים בנושא: "חזון ציון - שקלוב וירושלים", "מוסד היסוד", "דורש לציון".
נמנע להציג את עצמו כמחבר ספרים אלו והציג אותם כערוכים בידי בנו.
כמו כן חיבר את הספר "מדרש שלמה" ובו ליקט דרשות של מייסדי היישוב בארץ ישראל מבית מדרשו של הגר"א.
נישא בתרס"א להדסה, בתו של שניאור זלמן ריבלין, ולהם תשעה ילדים:
יוסף יצחק ריבלין -כיהן במנהל החברה הא"י לנאמנות ופיננסים, ופעיל בהנהלת הסתדרות הציונים הכלליים.
משה ריבלין - עורך דין.
שמואל ריבלין - רב צבאי במלחמות ישראל, וממשיך דרכו המוזיקלית של אביו, היה שותף בחקר תולדות היישוב באשכנזי הפרושי בארץ ישראל.
אשר אליעזר ריבלין - איש חינוך ומורה לספרות, מפקד בהגנה ובצבא.
יוכבד - נישאה לישראל הוכשטיין.
חיה - נישאה לעו"ד ישראל פלדמן.
רבי שלמה זלמן טוביה מרקוביץ (תרמ"ח, 1888–1943) היה רבן של צ'יסטופול שבגליציה, קובורסק, אינטוריק ואנטלייפט בליטא.
נולד בשנת תרמ"ח בראסיין, בנו של "הסנדלר מראסיין", משה מרקוביץ, מחבר "שם הגדולים השלישי".
נישא לבת הרב יוסף יוזל פרסקי, זקן העדה בוולז'ין.
כעבור זמן התמנה לרב בצ'יסטופול שבגליציה.
בשנת 1920 התמנה לרבה של קובורסק שבפלך קובנה, וכעבור שנתיים התמנה לרבה של אינטוריק וכן של רייטרדה הסמוכה.
בשנת 1926 התמנה לרבה של אנטלייפט וכיהן בתפקידו שבע עשרה שנה.
סייע לאביו במפעלו התורני, והוא מודה לו עבור הגהתו את הספר.
בנו היה חיים שמשון מרקוביץ, מבחירי ישיבת סלבודקה.
בשנת 1939 הוציא בקיידאן את ספרו "אמרי חיים".
נשא לאשה את בתו של רבי שמעון דוביאנסקי, מראשי כולל קובנא.
בשנת 1941, עוד טרם מלאה שנה לנישואיו, נרצח על ידי הנאצים ב"פורט השביעי" בקובנה.
שלמה חביליו (1 באפריל 1921 – 23 במאי 2017) היה איש מערכת הביטחון ודיפלומט ישראלי, שירת כקצין בארגון ההגנה ובצה"ל.
במוסד היה ראש יחידת "מסגרת" ופעל בצפון אפריקה להגנה על הקהילות היהודיות המקומיות והעלאת היהודים.
כיהן כשגריר ישראל בקמרון ובקולומביה וראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ.
חביליו נולד בעיר העתיקה בירושלים, בן למשפחה ספרדייה ותיקה.
אביו היה בעל מפעל לייצור ממתקים.
הוא למד בבית ספר אליאנס.
בגיל 14 הצטרף לארגון ההגנה.
בגיל 18 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה ושימש בתקופת המרד הערבי הגדול כנוטר.
הוא היה מפקד הגדנ"ע בירושלים, עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה וקורס קשרים הראשון ושימש מפקד החי"ש בירושלים.
ב-1945 נשלח במסווה של סוחר ארמני למצרים במטרה להקים את שלוחת ההגנה במקום, שתפעל כמחתרת להגנה על הקהילה היהודית המקומית.
חביליו נישא ב-1947 לחיה לבית רוזנטל אותה הכיר בעת שליחותו למצרים כשהייתה פעילה בתנועת החלוץ וגויסה על ידו להגנה.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד בחטיבת ירושלים ומפקד מרחב דרום ירושלים.
הוא פיקד על החלק הדרומי של מבצע קלשון.
במהלך המלחמה נפצע באורח קשה בקרבות באזור בעיר העתיקה.
ב-1950 מונה לסגן מפקד חטיבת ירושלים וב-1953 מונה למפקד חטיבה 10.
בעקבות ניסיונו במצרים, גויס ב-1954 למוסד ונשלח לצפון אפריקה לבחינת הקמת מחתרות שיגנו על היהודים המקומיים.
הוא ערך סיור של מספר חודשים במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, בשובו לישראל ייסד את יחידת "מסגרת", שהתבססה תחילה על קבוצה של כ-20 מפקדים בעלי עבר ביטחוני, כולל רעייתו של חביליו.
הקבוצה בראשותו נשלחה לצרפת וממנה עברו אנשיה למדינות היעד השונות בצפון אפריקה לסיוע לקהילות המקומיות.
במשך שש שנים פיקד חביליו על שליחי המוסד וארגן את מבצע יכין להעלאתם החשאית של יהודי מרוקו.
ב-1961 שב לישראל והצטרף למשרד החוץ בו שירת עד 1978. ב-1962 מונה לקונסול כללי באיסטנבול, ב-1964 מונה לשגריר בקמרון וב-1969 מונה בנוסף גם לשגריר ישראל (לא תושב) בגינאה המשוונית.
ב-1971 מונה לראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי וכן שימש שגריר ישראל בקולומביה.
לאחר פרישתו שימש יושב ראש ארגון המחתרת והעפלה בצפון אפריקה וחבר הנהלת עמותת "ביחד", תנועה רעיונית של יוצאי צפון אפריקה.
חביליו היה בוגר החוג להיסטוריה והחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
הערכים על ה"הגנה" במצרים אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
הרב שלמה זלמן לעווי (בערך ה'תקנ"ה – ח' באב ה'תקצ"א, 18 ביולי 1831) היה אב"ד זלוטשוב.
נולד לרב אברהם לעווי מפוזנא ואסתר ינקלביץ (איציק) לעוי.
למד אצל הרב שלמה זלמן ליפשיץ ואצל הרב יעקב מליסא.
הוא היה רב בעיירה קלעטשואווע ובה'תרפ"ט עבר לעיר זלוטשוב לא ידוע עם מי הוא התחתן בנישואים הראשונים.
בנישואים השניים שלו הוא התחתן עם פריידל כ"ץ טרויבע.
הוא נפטר ממגפה בעירו בשנת ה'תקצ"א.
מסופר שהוא התפלל ואמר שהוא מוכן למסור את נפשו כדי שהמגפה תיעצר.
הרב שלמה זלמן התחתן פעמיים.
לא ידוע אם מי הוא התחתן בנישואים ראשונים.
בנישואיו השניים הוא התחתן עם פריידל.
היה לו 12 ילדים, אחד מאשתו הראשונה ו-11 מאשתו השנייה.
לרב שלמה זלמן היו 4 אחים ואחות אחת, והוא היה הבכור.
רבי שלמה זלמן הכהן טְרִיֶר , רבה של קהילת פרנקפורט בתקופת הפילוג הקהילתי בין הרפורמים לאורתודוקסים, התפרסם בשל מלחמתו ברפורמים הראשונים שביטלו את ברית המילה.
נולד בפרנקפורט בשנת ה'תקי"ח לאביו ר' אברהם טרייר, ונשא את סארלה, בתו של גבאי הצדקה רבי שלמה שפירא כ"ץ.
בכ"ה בחשוון ה'תקס"ו, עם מינויו של רבי צבי הירש הורוביץ לרבה של פרנקפורט על מקום אביו רבי פנחס הורוביץ, מונה רש"ז לאחד מששת הדיינים של קהילת יהודי פרנקפורט בבית דינו של רבי שמואל זנוויל דראך.
עם פטירת רבי צבי הירש הלוי הורוויץ בעל מחנה לוי, בשנת תקע"ז (1817), נבחר רבי שלמה זלמן בשנת ה'תקע"ח לרב הקהילה, הוא שימש בתפקידו 25 שנים עד להתפטרותו, והיה הרב האחרון של הקהילה לפני הפילוג.
אף על פי שרש"ז נחשב לשמרן מאוד, בשנת 1832 הביע את הסכמתו לשינוי שפת הדרשות בבית הכנסת לשפה הגרמנית, אך הודה שאיננו מסוגל לכך בעצמו עקב גילו ולכן הזמין צעירים שיציעו את מועמדותם לתפקיד.
בשנת ה'תקצ"ג העניק הסכמה לאפרים משה פינר – מלומד יהודי מברלין, שתרגם את התלמוד לשפה הגרמנית.
הסכמתו פתחה בפני פינר את הדרך לקבלת הסכמות מרבנים נוספים.
לבסוף חזרו בהם אחדים מהרבנים המסכימים, ביניהם רבי משה סופר, בעקבות חשדות שהתעוררו שפינר נוטה להשכלה.
בבחירות שנערכו בקהילה בשנת 1838 כבשו הליברלים את השלטון בקהילת פרנקפורט, ולתומכי הרפורמה ניתנה השפעה חזקה.
הוקמה תנועה בשם "איחוד ידידי הרפורמה" ובשנת 1842 היא פרסמה מצע ובו התקפות על התלמוד, ברית המילה ודיני כשרות.
רש"ז פנה למועצת העיר בבקשה שלא ירשמו במרשם האוכלוסין כיהודים את אלו שנמנעו מלמול את בניהם.
לצורך כך אסף מכתבים מרבנים רבים באירופה כנגד הרפורמה והדפיסם בספר שנקרא "Rabbinische Gutachten über die Beschneidung".
בספר הובאו מכתבים של רבנים חשובים.
בהם: רבי יעקב צבי מקלנבורג, רבי יעקב עטלינגר, רבי יצחק דב במברגר, ורבי שמשון רפאל הירש, לצד מכתבי תמיכה של אישים מראשי חכמת ישראל, כמו רבי שלמה יהודה רפפורט, יצחק נח מנהיימר, שמואל דוד לוצאטו, ויום טוב ליפמאן צונץ.
הספר הודפס במהדורה מצומצמת ולא נמכר בחנויות הספרים כדי שלא ליצור את הרושם שברית המילה נתונה לוויכוח.
בתקופה זו הורע מאוד מצבם של האורתודוקסים בקהילה.
בסוף שנת 1843 נבחר המטיף הרפורמי ליאופולד שטיין למשרת סגן לרב הראשי הרב טריר.
הרב טריר סירב לקיים את הבחינה שנדרשה כתנאי למינוי, ובתגובה החליטה מועצת העיר לוותר על הצורך בבחינה ולמנות את שטיין לתפקיד ללא מינוי.
כמחאה התפטר רבי זלמן מתפקידו, ובמקומו מונה שטיין כרב הקהילה.
בשנת 1849, לאחר פטירתו של הרב טריר, התארגנו חלק מהאורתודוקסים (שכבר אז התפללו במניינים פרטיים) והקימו קהילה נפרדת, "עדת ישורון".