tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1967 שוּכָּן במבנה המוזיאון האתנוגרפי של זניצה.
כאשר נחנך המוזיאון האתנוגרפי הותקנה במקום לוחית זיכרון לזכר בני הקהילה שנספו בשואה.
המבנה מתוחזק על ידי הרשות המקומית ובקומתו הראשונה מוצגת תערוכה ובה גם חפצי יודאיקה של הקהילה היהודית ובכללם שני כתרי רימונים משלהי המאה ה-19, וחנוכיה.
בית הכנסת בטראווניק (בבוסנית: Sinagoge u Travniku) היה בית כנסת, אשר פעל בעיר טראווניק במרכז בוסניה והרצגובינה בין השנים 1860–1941, לאחר מלחמת העולם השנייה נמכר המבנה ושימש סדנא לעבודות מתכת.
ב-2008 נהרס המבנה על ידי הרשות המקומיות, למרות מחאות חריפות של הקהילה היהודית בבוסניה והרצגובינה.
בשלהי המאה ה-17, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה העיר סרייבו על ידי צבא ממלכת הבסבורג בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה והועלתה באש.
פליטים יהודים הגיעו לטראווניק מסרייבו ובהמשך התיישבו בה במגורי קבע.
רבים מהם היו חלפני כספים עבור הממשל העות'מאני.
באמצע המאה ה-19 מנתה הקהילה כ-250 נפשות.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סיפחה בפועל האימפריה האוסטרו-הונגרית את בוסניה.
בשלהי המאה ה-19 היגרו לעיר משפחות של יהודים אשכנזים וראשיהן השתלבו במנגנון הממשל המקומי, או שהיו בעלי מקצועות חופשיים.
ב-1910 נמנו בטראווניק 472 יהודים שהיוו כ-10 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, עזבו היהודים האשכנזים ברובם את טראווניק.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בטראווניק 261 יהודים ורובם נספו בשואת יהודי יוגוסלביה.
הקהילה לא חודשה לאחר המלחמה.
ב-1760 הוקם בית הכנסת הקהילתי שנקרא "El Kal Santo" או "Esnoga" והקהילה הייתה ברובה של יהודים פורטוגזים.
ב-1860 חרב בית הכנסת בשריפה שפרצה בעיר העתיקה של טראווניק, ובני הקהילה התגייסו לבנייתו מחדש.
בשלהי אותה השנה הוקם בית הכנסת החדש ולצידו מקווה ומֶלְדָארִי בו למדו ילדי הקהילה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמכר המבנה ולאורך שנים שימש כסדנא לעבודות מתכת.
ב-2008 נהרס המבנה לצורך הקמת מרכז קניות.
קדמו להריסה מחאות נמרצות מראשי הקהילה היהודית בבוסניה והרצגובינה וכן מתושבים מקומיים, אך ללא הועיל.
בית הכנסת בית-אל הוא בית כנסת בקזבלנקה שבמרוקו.
אף על פי שבעיר ישנם למעלה משלושים בתי כנסיות, בית הכנסת נחשב לבית כנסת מרכזי בקהילה היהודית התוססת שהייתה במקום בעבר.
בית הכנסת מתויר מאוד בגלל העיטורים המעוצבים הרבים שיש בו.
בית הכנסת שופץ בשנת 1997.
בית הכנסת בטריאסטה הוא בית כנסת הממוקם בעיר טריאסטה, צפון איטליה.
בית הכנסת נבנה בראשית המאה העשרים, ומוכר עד היום כאחד מבתי הכנסת הגדולים באירופה.
בית הכנסת נבנה תחת שלטון אוסטריה, בין השנים 1908–1912, והוא נושא את סימן ההיכר של האדריכלים רוג'רו וארדואינו ברלם.
בית הכנסת נחנך בשנת 1912 בנוכחות פקידי העירייה, והוא החליף את ארבעת בתי הכנסת הקטנים יותר (Scholae) שהיו קיימים בעבר, מאמצע המאה ה-18, ואשר התבססו על מודל אדריכלי נפוץ למדי בצפון-מזרח איטליה.
חדרים מלבניים ובהם שורות ספסלים הפונים למרכז או למזרח.
בפנים היו מעוטרים ומרוהטים בעדינות ונראו צנועים ואנונימים מבחוץ.
בית הכנסת הגדול נועד לספק את הצורך הדתי של הקהילה ההולכת וגדלה, שהיו בה בשנת 1938 כמעט 6,000 חברים.
להקמתו נערכה תחרות בינלאומית, אך ללא זוכה.
בית הכנסת נסגר בשנת 1942 בעקבות חוקי הגזע תחת המשטר הפשיסטי.
הוא נהרס על ידי חוליות פשיסטיות ומאוחר יותר, במהלך הכיבוש הנאצי, שימש מחסן ליצירות אמנות וספרים שנתפסו מבתי היהודים.
הפרוכות של הקהילה היו מוסתרות במחבוא בתוך הבניין, ולכן לא נגנבו.
עם סיום המלחמה שב בית הכנסת לפעול.
כיום הוא מוכר כאחד ממקומות התפילה הגדולים והחשובים ביותר ליהודים באירופה.
גודלו ומבנהו של הבניין מגדירים אותו בבירור כבית כנסת של תקופת האמנציפציה, בו חדר התפילה המרכזי, מחולק לשלושה חלקים.
מעל הארון, משלושה צדדים, ישנה מרפסת שבמקור נועדה לשמש כעזרת נשים, אך כיום, בשל סיבות ביטחוניות ובשל מספר המתפללים המצומצם, אינה משמשת.
בגלריה זו, מעל דלת הכניסה, יש אורגן גדול עם צינורות ממוסגרים במגן דוד.
מבנה זה השתלב בהצלחה בסגנונות ארכיטקטוניים שונים, שמהותם מיוצגת על ידי ארבעה עמודי שיש חזקים התומכים בכיפה מרכזית מרשימה.
בית הכנסת ידוובנה (בפולנית: Stara Synagoga w Jedwabnem), הממוקם בידוובנה, פולין, נבנה בשנת 1770. זו הייתה דוגמה למסורת האדריכלות היהודית - פולנית ייחודית לבניית בתי כנסת גדולים מעץ.
הגג המשופע הנראה בתצלומים חיצוניים ששרדו, מסתיר סדרה של מסבכות מסיביות שממנו תלויה הכיפה הגדולה.
הגג, הכולל שלושה שלבים מוגדרים היטב, נחשב לאחד המורכבים והמעניינים ביותר מבני גגות בית הכנסת מעץ.
במאה התשע עשרה, הוספו מספר הרחבות מכל צד לשימוש נשות הקהילה.
בית הכנסת נהרס בשריפה מקרית בשנת 1913.
מהגרים מידוובנה בנו את בית הכנסת קהילת אנש ידוובנה ברחוב הנרי 242 בשכונת לואר איסט סייד בעיר ניו יורק.
בית הכנסת זבלודוב (בפולנית: Synagoga w Zabłudowie), היה בית כנסת מעץ, שהיה ממוקם בעבר בעיר זבלודוב, פולין, הוקם ברבע השני של המאה ה-17. בית הכנסת נשרף עד היסוד על ידי הנאצים ביוני 1941 מיד לאחר כיבוש העיר.
במאה ה-17 העיר הייתה בבעלות משפחת רדזיוויל.
בשנת 1635 העניק קשישטוף רדזיוויל אישור לבניית בית הכנסת.
קרוב לוודאי שזה נבנה על ידי בנו יאנוש רדזיוויל בשנת 1640. במהלך השנים הוא הורחב והשתנה לצמיתות.
השינויים האחרונים התרחשו בין השנים 1895–1923. הוא נשרף על ידי חיילים גרמנים בימים הראשונים של הפלישה לברית המועצות ביוני 1941.
העתק של בית הכנסת בזבלודוב נעשה בשנת 2004 באוניברסיטת ויסקונסין–מילווקי על ידי סטודנטים.
הגובה לנקודה הגבוהה ביותר של קמרון הקנה היה 9.75 מ'.
במקור האולם הראשי היה מואר על ידי שמונה חלונות דו-צדדיים, שניים בכל קיר.
לאחר הוספת חדר תפילה לנשים במפלס העליון, הוסרו חלונות המערב.
כבר בשנת 1646 הוחלט לבנות עזרת נשים בקומת הקרקע.
בשנים מאוחרות יותר נוספו שני ביתנים פינתיים.
בשנת 1765 נערך שיקום המבנה כולו ובתחילת המאה ה-18 הורחב הפרוזדור ומעליו הוקמה עזרת נשים.
צורת הגג שונתה מספר פעמים.
ארון הקודש הועלה על שני מפלסים והורכב מאלמנטים באיכות אמנותית ומחומרים מגוונים.
הבימה הייתה קפלה קטנה ומתומנת עם שתי מרפסות מעל המדרגות.
הוא היה ממוקם ליד הכניסה.
בית הכנסת בוורמס, הידוע גם בשם רש"י שול, הוא בית כנסת מהמאה ה-11, והעתיק ביותר בגרמניה הממוקם בעיר וורמס.
בית הכנסת הראשון הוקם בשנת 1034. את הבנייה מימנו יעקב בן דוד ואשתו רחל.
ליד בית הכנסת עמדה ישיבה מפורסמת, שהעמידה תלמידי-חכמים ממדרגה ראשונה, ביניהם רש"י.
במהלך גזירות תתנ"ו ומסע הצלב השני נהרס בית הכנסת.
בשנת 1175 נבנה בית הכנסת מחדש בסגנון רומנסקי, ב-1185 נבנה מקווה במרתף שעל ידו, ובשנת 1212 נוסף מצידו הצפוני אגף נפרד לנשים.
חמישה חלונות קטנים ודלת נעולה חיברו בין שני האגפים, ושליחת ציבור שעמדה צמוד לחלונות, הובילה את התפילה בנפרד.
פרנס יהדות וורמס, דוד יהושע אופנהיים, הוסיף בו בשנת 1624 את האגף האחרון, שנועד לשמש כבית מדרש, ושזכה לכינוי 'בית המדרש של רש"י' (אף על פי שנבנה כ-500 שנים לאחר מותו).
ניתן למצוא בו כיום את כיסא האבן בו, לפי המסורת, למד ולימד רש"י, אך מסורת זו אינה מדויקת היסטורית.
באמצע המאה ה-19, עם נטייתם של גורמים רבים לכיוון ליברלי, נערכו שיפוצים נרחבים בבית הכנסת.
ב-1842 אוחדו אגפי הגברים והנשים, וב-1868 צויד בית הכנסת בעוגב שעליו ניגנו נוכרים בשבתות וחגים.
ממול למבנה הוקם ב-1875 בית כנסת אורתודוקסי, שנהרס ולא שוקם לאחר המלחמה.
בית הכנסת ובית המדרש הצמוד אליו הוצת וניזוק במהלך ליל הבדולח, ובהפצצות בסוף המלחמה הוא נהרס לחלוטין.
בשנת 1949 יזם ארכיבאי העיר ד"ר אילרט, את הקמתו מחדש של שער הכניסה לבית-הכנסת העתיק, וב-1958 הוחל בשחזור בית-הכנסת במתכונתו העתיקה, בעלות של כחצי מיליון מארק גרמני במימונה של ממשלת גרמניה.
בדצמבר 1961 הוא נחנך בטקס מרשים, בהשתתפותו של קנצלר גרמניה, אדנאואר, ואישים מרכזיים בקהילה לשעבר, לאחר ששוחזר בקפידה.
הוא שוחזר בקפידה בשנת 1961, תוך שימוש בכמה שיותר מהאבנים המקוריות שניתן היה להציל.
המקווה במרתף הבניין שרד את ההרס ונותר על תילו.
כיום משמש בית הכנסת לתפילה לקומץ יהודי וורמס בעיקר בחגים.
בשנת 2010 הוצת בית הכנסת על ידי אלמונים שפיזרו במקום עלונים עם הכיתוב "אם לא תעזבו את פלסטין בשקט, אנחנו לא נעזוב אתכם בשקט".
פצצות האש הושלכו לעבר שמונה פינות של בניין האבן וכנגד חלון.
הלהבות כובו במהירות על ידי תחנת הכיבוי המקומית.
איש לא נפגע ולא דווח על נזק חמור למבנה.
דגם מוקטן של בית הכנסת, בנוסף לדגם מדויק של בית המדרש, נמצא בבית התפוצות.
בית הכנסת ווקובאר היה בית כנסת העיקרי של הקהילה היהודית בווקובאר, קרואטיה, לאחר שבית הכנסת הקטן הראשון נמכר לכנסייה הקלוויניסטית בשנת 1910. הוא נבנה בשנת 1889 בממלכת קרואטיה-סלאבוניה, באימפריה האוסטרית.
יהודי ווקובאר שהתיישבו בעיר במאה ה-19 הגיעו מאזורים אחרים בממלכת הבסבורג.
הקהילה היהודית בווקובאר הייתה אחת הקהילות היהודיות הוותיקות והחשובות ביותר בקרואטיה.
בית הכנסת הראשון של ווקובאר נבנה בשנת 1845 על ידי האדריכל פראן פונטק.
בית הכנסת הגדול תוכנן על ידי האדריכל לודוויג שֵׁנֶה והיה בית הכנסת הראשון באזור קרואטיה שלראשו גג כיפה.
לצד בית הכנסת הוקם תלמוד תורה ובו למדו 20 תלמידים.
בית הכנסת שימש יותר מ-200 חברי הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת נבזז והוחרב על ידי הנאצים.
כמעט כל בני הקהילה היהודית של ווקובאר נספו בשואה, בהם הרב ישראל שר ורעייתו.
בשנת 1958 הרס השלטון הקומוניסטי של יוגוסלביה את בית הכנסת ומכר את ההריסות שנותרו.
שחזור וירטואלי של בית הכנסת בווקובאר נעשה על ידי האוניברסיטה הטכנולוגית בווינה.
בית הכנסת בית אהרון (במקדונית: ) היה בית הכנסת הראשון שנבנה בסקופיה.
בית הכנסת היה ממוקם ברובע היהודי, לצד בית הכנסת בית יעקב.
בית הכנסת בית אהרון נבנה בסקופיה ב-1366.
בית הכנסת נפגע קשות לאחר השריפות ב-1628 וב-1637, ונבנה מחדש לאחר כל שריפה.
בית הכנסת נהרס לאחר רעידת האדמה בסקופיה ב-1963, ועל הריסותיו של בית הכנסת נמצא המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה.
בית הכנסת בבחמדון הוא בית כנסת שנבנה בבחמדון (מחוז עאלי, לבנון) בשנת 1922. זהו אחד מארבעת בתי הכנסת הגדולים בלבנון.
המבנה שלו עדיין עומד על כנו, למרות שהמבנה נטוש.
עד מלחמת האזרחים התקיימה בעיירה בחמדון קהילה יהודית קטנה, ובתקופת מלחמת לבנון הראשונה נותרו בה עדיין שלוש משפחות יהודיות.
בית הכנסת הגדול והמפואר שימש את היהודים שבאו לנפוש בעיירה בימי החגים.
בית הכנסת בית אל (בסינית: 埃尔会堂) היה בית כנסת של הקהילה היהודית בשאנגחאי, סין.
יהודים החלו להתיישב בשנחאי בשנת 1850. באותה תקופה, רובם היו יהודים ספרדים מבגדאד שהשתייכו לקהילה היהודית בבומביי בהודו, אליהם הצטרפו מקצת מקהילת בני ישראל (הודו).
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19, השתמשה הקהילה בחלל שכור לתפילות.
בית הכנסת בית אל הוקם בשנת 1887. הוא היה ממוקם על כביש פקין, ציר תנועה מרכזי באזור הבריטי בשאנגחאי.
יעקב אליהו ששון ואדוארד אליהו ששון בנו ב-1920 את בית הכנסת אוהל רחל במקום בית הכנסת בית אל.
בית הכנסת אוהל רחל נפתח במרץ 1920.
בית כנסת בית אברהם (בטורקית: Beth Avraam Sinagogu) הוא בית כנסת שהוקם ב-1923 ושוכן מאחורי תחנת הרכבת המרכזית בסירקצ'י באיסטנבול, טורקיה.
זהו בית הכנסת הקרוב ביותר לאזור העיר העתיקה של איסטנבול (היפודרום).
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, בעקבות הסופות בנגב היגרו יהודים מהאימפריה הרוסית למרחב הבלקני ובין השאר התיישבו באיסטנבול.
משפחת קמונדו סייעה בקליטתם ומימנה את הקמתו של בית הכנסת בחאן צ'וראפצ'י אשר שימש עבורם ועבור קהל מתפללים בנוסח אשכנז.
בראשית המאה ה-20 עם הגידול במספר המתפללים והשונות בין הקהלים, ביקשה קהילת יוצאי רוסיה להקים בית כנסת עבורה ולצידו תלמוד תורה.
באמצעות מוסדות קהילת איסטנבול נשכר ובהמשך נרכש, מבנה מסחרי בן שלוש קומות, אשר שכן בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית בסירקצ'י.
המבנה הוסב לבית כנסת עבור קהל יוצאי רוסיה.
בית הכנסת נחנך לקראת חגי תשרי של 1923 במעמד ממלא מקום החכם באשי חיים בז'רנו ונכבדים מקומיים.
בשל התקופה שהייתה סמוכה לייסוד טורקיה המודרנית, הושם דגש בטקס החניכה על סממנים פטריוטיים טורקיים ובכלל זה עיטור המבנה בדגלי טורקיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפו לקהל המתפללים גם פליטים יהודיים ובבית הכנסת פעלה גם "מקהלת מפטירים" וחזן במשרה מלאה.
לאחר המלחמה הייתה הגירה פנימית של יהודים מאזור בית הכנסת לאזורים אחרים בעיר, בעיקר לשכונת גאלאטה אשר ברובע בייאואולו, ומספר המתפללים פחת בהדרגה.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 פעל בית הכנסת בעיקר בחגי תשרי.
התפילות בבית הכנסת היו בנוסח אשכנז.
אולם התפילה נבנה בצורת מלבן והכניסה אליו רוצפה בשיש.
ארון קודש כוסה בווילון ממשי ומשני צידיו הוצבו מנורות שבעת הקנים.
ב-1987 בעקבות סכסוך משפטי הופקע שטח בית הכנסת לטובת המנהל הכללי הטורקי.
בית הכנסת פעיל, אך נפתח לעיתים רחוקות ובעיקר בחגים.
בית הכנסת בית-אל הוא בית כנסת תוניסאי הממוקם בספקס, תוניסיה.
בית הכנסת ממוקם בשדרות ד'אלג'רי במרכז העיר ספקס.
בית הכנסת בית-אל הוא בית הכנסת החדש ביותר בתוניסיה.
הוא נחנך ב-6 ביוני 1955 והוא גם אחד הגדולים בה.
ב-2014 חולל בית הכנסת על ידי פרו-פלסטינים.
בית הכנסת בטאגאנרוג הוא בית כנסת ששימש את הקהילה היהודית בטאגאנרוג.
הוא היה ממוקם ברחוב טורגנייבסקי .
ב-1923 הולאם בית הכנסת והוסב ל"מועדון הבינלאומי של המיעוטים הלאומיים".
המבנה הוקם במהלך השנים 1859-1876 על פי עיצובו של אדריכל טאגאנרוג מיכאיל פטרוב .
ב-15 במרץ 1857 שלח האדריכל פטרוב דו"ח לוועדת הבנייה בקשה לאישור בניית בית הכנסת.
לאחר קבלת האישור ממשרד הפנים, בפברואר 1859, החלה בניית בית כנסת מאבן.
הם החליטו להשתמש בכסף מהסכומים שהתקבלו מתרומות.
בתקופה זו חיו בעיר 748 יהודים, מתוכם 380 גברים ו-368 נשים.
ראש בית הכנסת טאגאנרוג בין השנים 1912-1917 היה גרש פלדמן, אביה של השחקנית לעתיד פאינה רנבסקיה.
בספטמבר 1911, באספת חברי הקהילה של מקהלת בית הכנסת, הוכרעה סוגיית השימוש בכלי נגינה בתפילות.
כשלושה רבעים מהנוכחים הצביעו בעד התקנת כלי נגינה.
העוגב נרכש על ידי הסוחר ג' פלדמן.
הוא, בהיותו המנהל, הציע לחזק את המקהלה בקולות נשיים.
השתתפותן של בנות במקהלת בית הכנסת הייתה חידוש לא רק עבור טאגאנרוג, אלא גם עבור רוסיה, שכן מקהלות נשים שרו במהלך תפילות רק בבתי כנסת מחוץ לרוסיה .
ב-26 באפריל 1923 הולאם בניין בית הכנסת על ידי הוועד הפועל המחוזי, והוקם בו "המועדון הבינלאומי של המיעוטים הלאומיים".
בסוף שנות ה-80 נבנה במקום בית הכנסת בניין מעונות סטודנטים בן תשע קומות עבור מכללת התעופה של טאגאנרוג.
הבניין, שהחל להיסדק, הוכרז כבלתי בטיחותי עוד בשלב הבנייה ולא הושמש עד 2005, אז הועבר לידיה של האוניברסיטה להנדסת רדיו בטאגאנרוג.
לאחר שהוציאה 45 מיליון רובל על שיפוצים נרחבים, פתחה אוניברסיטת הרדיו את מעונות הסטודנטים מס' 7 בבניין המשופץ בפברואר 2007 .
בית הכנסת בטרנוגרוד (בפולנית: Synagoga w Tarnogrodzie) הוא בית כנסת יהודי השוכן במבנה היסטורי מפואר עשוי לבנים, וממוקם ברחוב קושצ'ושקו בעיר טרנוגרוד שבפולין, בסמיכות קרובה לכיכר העיר המרכזית (הרינק).
בית הכנסת הוקם בשנת 1686 ומאז שימש את יהודי טרנוגרוד במשך מאות שנים ואף שופץ בתחילת המאה ה-19, עד להשמדת יהודי המקום על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
המקום חולל על ידי הגרמנים אך שוקם לאחר מכן והיום משמש כספרייה וכמוזיאון.
המבנה הוקם בשנת 1686 מכוח זיכיון מיוחד שהעניק האציל מרצ'ין זמויסקי.
בראשית המאה ה-19 עבר בית הכנסת שיפוץ יסודי, במהלכו נוספו לקיר המערבי חללים חדשים: בקומת הקרקע הותקן פרוזדור כניסה, ובקומה העליונה הוקמה עזרת הנשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חיללו הנאצים את בית הכנסת והסבו אותו לאורוות סוסים.
בתקופה זו נהרסה גם התוספת החד-קומתית בצדו הצפוני של המבנה, אשר שימשה כעזרת נשים נוספת.
לאחר המלחמה שימש המבנה כמחסן.
ב-26 במאי 1949 קרס חלק מבית הכנסת עקב מצבו הרעוע ונזילות בגג - מחצית מהגג, קיר אחד והתקרה קרסו פנימה, כשהחלק השני של הגג ויתר התקרות נותרו תלויים בקושי על הארובה.
בעקבות האירוע, ומחשש להתמוטטות נוספת או הריסה בידי הרשויות המקומיות, שופץ המבנה במהירות על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין.
בין השנים 1985-1990 עבר המבנה שיפוץ מקיף והוסב לשימוש כספרייה ובית תרבות עירוני.
כיום פועל במבנה גם המוזיאון האזורי להנצחה.
בית הכנסת נבנה כמבנה אבן בסגנון בארוקי על תוכנית ריבועית.
לאחר תוספת החללים בחלק המערבי, השתנתה תוכנית המבנה למלבנית, והחזיתות עוצבו מחדש בסגנון קלאסיציסטי.
באולם התפילה המרכזי מצוי סוג מיוחד של תקרת קמרונות ("קמרון מפרשי") הנתמכת על ארבעה עמודים מסיביים, ביניהם ניצבה בעבר הבימה.
בקיר המזרחי השתמר החלק העליון של מסגרת ארון הקודש העשויה סטוקו, ועליה שרידי ציורי קיר צבעוניים בדגמי צמחים ובעלי חיים.
בית הכנסת בטיקטין הוא מבנה היסטורי לשעבר של בית כנסת יהודי, הממוקם בטיקטין, פודלסקיה, פולין.
בית הכנסת הושלם בשנת 1643, בסגנון הבארוק המנייריסטי .
במהלך מלחמת העולם השנייה, לא שימש הבניין כבית כנסת, אלא כמחסן.
הוא שוחזר במהלך שנות ה-70, ושופץ כמוזיאון יהודי .
בזמן הכיבוש הנאצי של פולין ב-1941 נרצחו יהודי המקום, בית הכנסת חולל, ולאחר מכן שימש כמחסן.
לאחר תום המלחמה הוא נשאר בשימוש כמחסן לדשנים.
בשנת 1965 נפגע קשות משריפה.
הקהילה היהודית המפוארת שהייתה במקום לא שבה לפעול, ואין במקום כיום קהילה יהודית.
בית הכנסת שוחזר ביסודיות בסוף שנות ה-70. שוחזרו ציורי הקיר ההיסטוריים, רובם טקסטים דקורטיביים של תפילות עבריות.
אמנם, התקרה הדקורטיבית המשוכללת לא שוחזרה, אך ניתן ללקט מושג כלשהו על הסגנון מעיצוב ארון הקודש, בו היו בעבר ספרי התורה.
בסמוך לבית הכנסת, מעבר לרחוב, היה ממוקם בית מדרש, להתכנסויות ולימוד.
בית המדרש שוחזר ומשמש כמוזיאון עירוני.
אף על פי שאין במקום קהילה יהודית פעילה, מגיעים כ־40,000 תיירים בשנה לראות את בית הכנסת הישן.
התיירות לבית הכנסת יצרה פעילות כלכלית, הכוללת בית קפה המגיש אוכל בסגנון יהודי, וכן מערכת חדרים לאירוח.
בית הכנסת בווירוביטיצה (בקרואטית: Sinagoga u Virovitici) היה בית כנסת אשר פעל בעיר וירוביטיצה בקרואטיה בין השנים 1863–1941. ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרב המבנה על ידי שלטונות האוסטאשה.
יהודים הגיעו לווירוביטיצה במחצית הראשונה של המאה ה-18 בעיקר מאזור טרנסדנוביה.
קהילה מאורגנת קמה במחצית המאה ה-19. ב-1870 הוקם בית עלמין חדש בפאתי וירוביטיצה.
ב-1863 הוקם בית הכנסת הקהילתי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי חיילי הקאדר הירוק שפרקו עול.
בית הכנסת נשדד וניזוק וכך גם בתים וחנויות של בני הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 350 נפשות.
לאחר הקמת מדינת קרואטיה העצמאית הוחל ברדיפות יהודים.
בני הקהילה גורשו למחנה הריכוז טניה וממנו לאושוויץ ודכאו.
לפחות 160 מבני הקהילה נרצחו במחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה שבו מספר משפחות לעיר.
ב-1969 התגוררו בווירוביטיצה 34 יהודים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה ניזוק בית העלמין, חלק מהקברים חוללו ומצבות נגנבו.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נערכו עבודות שיקום בבית העלמין.
ב-1996 התגוררו בעיר 16 יהודים, אך לא נרשמה פעילות קהילתית.
בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלי נאו רומנסקי .
הבנייה החלה ב-1860 ובית הכנסת נחנך לקראת חגי תשרי של 1863. המבנה המפואר לתקופתו מעיד על איתנותה הכלכלית של הקהילה.
תקרת המבנה המרכזי קמורה ומשני צדדיו של החלק המרכזי הייתה קומה שנייה שבה שכנה עזרת נשים.
המבנה היה רב מפלסי ועוטר בשני צריחים, ובחלונות רוזטה.
מקומות הישיבה בו נמכרו מראש, ומתועד כי "המקומות הטובים" נמכרו לאמידי הקהילה במחיר של 300 פורינט אוסטרו-הונגרי, אשר נחשב לנכבד מאד לתקופתו.
מצוין כי אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה תרם מכספו להקמת המבנה באמצעות מנהל עסקיו שהיה יהודי בן העיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשדד המבנה וחולל על ידי פורעי הקאדר הירוק ולאחר הקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים בוצעו בו עבודות שיקום.
בתקופת בין המלחמות חלה ירידה במספר בני הקהילה, והיא הסתמכה על שירותי רב לא תושב ד"ר דוד גינסבורג (1905–1941) שהגיע מביילובאר.
גינסבורג נרצח עם אשתו ושני ילדיו במחנה ההשמדה יאסנובאץ במהלך שואת יהודי קרואטיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית, חולל המבנה על ידי שלטונות האוסטאשה.
בהמשך, ב-1942 נהרס עד היסוד על ידי השלטונות.
בית הכנסת בווישגראד (בבוסנית: Sinagoga u Višegradu) היה בית כנסת שפעל בעיר וישגראד במרכז בוסניה והרצגובינה בין השנים 1904–1942. ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, בית הכנסת חולל ונבזז על ידי חיילי הוורמאכט ואנשי האוסטאשה.
לאחר השואה לא שוקמה הקהילה, והמבנה הולאם על ידי שלטונות יוגוסלביה ושימש למטרות שונות.
קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום בראשית המאה ה-19. בהמשך, לאחר סיפוח האזור על ידי האוסטרו-הונגרים, היגרו לווישגראד יהודים אשכנזים.
ככל הנראה פעל במקום בית עלמין ישן מראשית המאה ה-19, וב-1882 הוקם בית עלמין חדש לקהילה.
ב-1910 מנתה הקהילה 265 נפשות, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 110 נפשות.
בזמן השלטון האיטלקי נמלטו מהעיר מקצת מבני הקהילה, חלקם לאזור מונטנגרו.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, נעצרו בני הקהילה שעדיין התגוררו בווישגראד וגורשו למחנה ההשמדה ברגן-בלזן.
46 מבני הקהילה נרצחו במחנות.
לאחר המלחמה שבו לווישגראד 56 מבני הקהילה אשר שרדו את המחנות וקרבות הפרטיזנים, אך הפעילות הקהילתית לא חודשה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל קרל קונינג.
בנייתו החלה ב-1903, והוא נחנך לקראת חגי תשרי של 1905. המבנה דמה לכנסייה.
תקרת המבנה המרכזי קמורה, ומשני צדדיו של החלק המרכזי הייתה קומה שנייה, שבה שכנה עזרת נשים.
המבנה היה רב-מפלסי, ועוטר בשני צריחים אשר תחמו את הכניסה הראשית, ומעליה הותקנו חלונות רוזטה ובראשם מגן דוד.
בדומה לבית הכנסת האשכנזי בסרייבו, בראש המגדלים נבנו כיפות קטנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה חולל המבנה, נבזז, וחלקים רבים פורקו או נהרסו.
לאחר המלחמה, הולאם המבנה והוסב לתחנת כיבוי אש.
ב-2013 הותקנה במקום לוחית זיכרון להנצחת ייעודו המקורי.
בית הכנסת בזרניאנין (בסרבית: Синагога у Зрењанину) היה בית כנסת נאולוגי שפעל בעיר זרניאנין בצפון-מזרח סרביה בין השנים 1896–1941. ב-1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון ממשלת ההצלה הלאומית בראשות מילאן נדיץ', הועברה זרניאנין לניהול אוטונומי של פולקסדויטשה מקומיים.
בית הכנסת, חולל נבזז ובאוגוסט באותה השנה נהרס עד היסוד.
סוחרים יהודים התיישבו בעיר בסוף המאה ה-17 והקהילה נוסדה רשמית במהלך המאה ה-18. באמצע המאה ה-19 מנתה הקהילה כ-500 נפשות ולאחר הקרע ביהדות הונגריה הייתה נאולוגית ברובה.
ב-1900 התגוררו בזרניאנין 1,335 יהודים.
הוקם במקום בית ספר יסודי יהודי וכן פעל בעיר סניף של אגודת כל ישראל חברים.
בקרב הקהילה נרשמה גם פעילות ציונית ענפה.
ב-1931 מנתה הקהילה 1,127 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בזרניאנין 1,260 יהודים.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית חולקה הממלכה לאזורי שליטה, זרניאנין נותרה בלחץ המיעוט הגרמני בחזקת הגרמנים, והשלטון המקומי נמסר לפולקסדויטשה.
יהודי זרניאנין גורשו על ידי שכניהם ממוצא גרמני לאחר שרוכזו במחנה מעבר ברחוב המלכה מריה בעיר, למחנות הריכוז סיימישטה וטופובסקה שופה בפאתי בלגרד ושם מצאו רובם את מותם בחנק במשאיות גז.
לאחר השואה שבה שארית הפליטה לזרניאנין.
ב-1947 מנתה הקהילה 92 נפשות וב-1961 התגוררו בזרניאנין 28 יהודים.
התיעוד הראשון לקהילה מאורגנת בזרניאנין הוא מ-1747 ותועד גם שימוש בבית תפילה.
בשל הגידול במספר בני הקהילה הוחלט להקים בית כנסת, וב-1813 נרכשה חלקת קרקע להקמתו.
בניית בית הכנסת "הישן" החלה ב-1845 והוא נחנך לקראת חגי תשרי של 1847. היה זה מבנה מעץ המכוסה גג רעפים אשר שימש את הקהילה שמנתה כ-500 נפשות.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה אימצה הקהילה בהדרגה קו נאולוגי.
ב-1870 הותקן עוגב במבנה הישן.
מצבו של המבנה הלך והחמיר ובקירותיו התגלו סדקים.
ב-1882 מנתה הקהילה כ-1,000 נפשות, מבנה בית הכנסת הישן שופץ והורחב, אך התקשה להכיל את באיו.
ב-1883 הוחלט להרוס את המבנה הישן ולהקים תחתיו בית כנסת חדש, אשר יהלום את רצון הקהילה להיטמע במרחב האוסטרו-הונגרי כיהודים בני דת משה, וכן יעיד על איתנותם הכלכלית.
התכנון האדריכלי הוטל על האדריכל ליפוט באומהורן.
הוא תוכנן בסגנון אדריכלי נאו-מורי, והוקמה ועדה למציאת מקורות מימון לפרויקט בראשות הרב הראשי ד"ר מור קליין ונשיא הקהילה מיכאל שוורץ.
המימון התבסס על תרומות ועל רכישת "מקומות ישיבה" מסומנים באולם התפילה.
הבנייה החלה ב-1894 והמבנה נחנך ב-17 באוגוסט 1896, כהוקרה לרגל יום הולדתו ה-66 של הקיסר פרנץ יוזף, בטקס רב רושם בלווי נציגי הממשל המקומי.
למבנה הייתה כיפה מרכזית בולטת במרכזו, ושתיים קטנות מצידיו.
המבנה היה בן שתי קומות, ובקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים.
חלונות המבנה היו מעוטרים בוויטראז'ים.
המבנה חובר לחשמל ומתקרתו נתלו נברשות יקרות ערך.
ב-1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון ממשלת ההצלה הלאומית בראשות מילאן נדיץ', הועברה זרניאנין לניהול אוטונומי של פולקסדויטשה מקומיים.
ראש המנהל הצבאי במקום בריגדפיהרר , בסיוע ראש העיר הממונה , ומנהיג הפולקסדויטשה בחבל הבאנאט הסרבי החליטו להרוס את בית הכנסת, ובאוגוסט 1941 הוא הוחרב עד היסוד.
בהמשך, עמדו השלושה מאחורי גירוש יהודי העיר למחנות ההשמדה.
בסיום המלחמה נמלטו יוז'ף גיון למערב גרמניה וספ יאנקו לארגנטינה.
יורגן ואנגר הוצא להורג על ידי כיתת יורים בבלגרד ב-1945. העוגב שנבזז מבית הכנסת הותקן בהמשך ונמצא בשימוש נכון ל-2025. ב-1997 הותקנה לוחית זיכרון על קיר מבנה אשר שכן במקום בו ניצב בעבר בית הכנסת, וב-2022 היא שופצה.
בית הכנסת בּוּפוֹ הממוקם ברחוב בופו (rue Buffault) 28 ברובע התשיעי של פריז, נבנה על ידי יהודים ספרדים כאשר הקהילה האשכנזית בנתה את בית הכנסת דה לה ויקטואר, שלימים הפך לבית הכנסת הגדול של פריז.
במאה ה-19 היו בפריז שתי קהילות יהודיות מרכזיות: קהילה אשכנזית, שמקורה היה בעיקר בחבל אלזס ובחבל הריין וקהילה ספרדית שמקורה היה מפורטוגל ומרחבי האימפריה העות'מאנית.
נציגי הקהילות העלו רעיון למזג את שני נוסחי התפילה וליצור "נוסח צרפתי" חדש, שכונה צרפת (Ṣarefath), שיאומץ בבית הכנסת שנבנה אז, ברחוב לה ויקטואר (rue de la Victoire), אלא ששתי הקהילות לא הצליחו להתגבר על מחלוקות, כמו מיקומה של הבימה, ביחס לארון קודש.
כתוצאה מכך, בית הכנסת ברחוב לה ויקטואר נותר בנוסח אשכנז.
בשנת 1875, יהודים מבורדו, באיון, מקונטה ונסן ורחבי האימפריה העות'מאנית (Empire ottoman) החליטו לבנות בית כנסת משלהם ולשם כך הקימו את "החברה האזרחית של בית הכנסת הישראלי על פי הנוסח הספרדי-פורטוגלי המכונה ספרדי" (Société civile du Temple israélite suivant le rite espagnol portugais dit séphardi).
בין התורמים לפרויקט היו גוסטב דה רוטשילד, אך בעיקר אישים ממוצא ספרדי כמו: ססיל פורטאדו-היינה (Cécile Furtado-Heine), אז'ן פרייר (Eugène Pereire), בני משפחת קמונדו.
הם רכשו מגרש ברחוב בופו, לא הרחק מרחוב לה ויקטואר.
על המגרש אולם נשפים ששימש קודם לכן כאולם ריקודים שנבנה ב-1857.
על אף שבני הקהילה תרמו סכום משמעותי, הכסף לא הספיק להקמת בית הכנסת ודניאל איפלה בנקאי ופטרון אמנות, המכונה "אוסיריס", תרם את הסכום הדרוש להשלמת בנייתו.
הקהילה בחרה באדריכל סטניסלס פראן (Stanislas Ferrand) שתכנן את המבנה והוא בחר באלבר פיליפ לה רוי דה בונוויל (Albert Philippe Le Roy de Bonneville), לתכנן אאת פרטי הפנים והקישוטים.
בית הכנסת, נבנה בסגנון רומאי-ביזנטי, והכיל 900 איש, 600 גברים באולם ו-300 נשים בעזרת הנשים.
הסגנון האדריכלי של בית הכנסת היה דומה לסגנון של שני בתי הכנסת הגדולים האחרים שנבנו באותו הזמן, בית הכנסת של ויקטואר ובית הכנסת טורנלס.
בחלק העליון של חזית בית הכנסת נבנה גמלון שבראשו מוצבות לוחות הברית (בגובה של 22.50 מטר מהרחוב) ותחתן כתובת בעברית, הפסוק: "ברוך אתה בבואך, ברוך אתה בצאתך".
בצידי אולם התפילה שש קשתות הנתמכות על ידי עמודי שיש לבנים ומעליהן עזרות הנשים.
מול ארון הקודש ומעל עזרת הנשים נמצאת גלריה, שחלקה האחורי שמור לנגן העוגב ולמקהלה.
דניאל איפלה, שתרם סכום משמעותי ואיפשר את בניית בית הכנסת, דרש להתקין בו לוחות תודה, תוך התעלמות מהתורמים האחרים ולכך התנגדה הקהילה.
אחד הלוחות שעוררו התנגדות היה זה שהוקדש "לבני ישראל המהוללים" וכלל גם את שמו של ברוך שפינוזה, בשל כפירתו ואת שמו של היינריך היינה בשל התנצרותו.
בתחתית הלוח, ביקש דניאל איפלה לחלוק כבוד להוריו, לאשתו, ילדיו, וכן לחבריו הקרובים.
הרבנים הסתייגו מהכללת שם אשתו, שהייתה קתולית, בשם נעוריה (קרלייר) ולא בשם נישואיה.
הדברים הגיעו למאבק משפטי והסתיימו ב"פשרה ידידותית".
שמות המופיעים על לוח הכבוד
בית הכנסת מפעיל "תלמוד תורה" ובו כיתות לילדים יהודים שהוריהם מבקשים לפתח ולהעשיר זהותם היהודית, בימי ראשון.
הלימודים כוללים לימוד עברית, תפילות, הכנות לבר ובת מצווה, למודי תורה, משנה ותלמוד.
בית הכנסת בווְרְבָּאס (בסרבית: Синагога у Врбасу) היה בית כנסת אשכנזי-נאולוגי שפעל בעיירה ורבאס במחוז באצ'קה הדרומי שבפרובינציית וויבודינה בסרביה, בין השנים 1914–1941. המבנה שרד את אירועי אירועי השואה, אך ב-1948 הוצת ובהמשך נהרס על ידי השלטונות.
בשלהי המאה ה-18 במקביל להגירת תושבים מהמרחב הגרמני לנובי ורבאס ובעקבות כתב הסובלנות של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היגרו למקום יהודים מקהילות שו"ם והורשו בתחילה להתיישב בסטארי ורבאס.
ב-1838 נפתח במקום בית ספר יסודי יהודי ובו למדו גם לא יהודים.
ב-1840 התגוררו בוורבאס 250 יהודים.
ראש הקהילה הראשון היה שמעון פּוֹפֶּר ולאחריו בנו דניאל.
בית התפילה הראשון היה בביתה של משפחת פופר.
בסטארי ורבאס הוקם בית עלמין יהודי.
ב-1851 מונה לרב הראשי של הקהילה אברהם הוכמוט אשר כיהן גם כרב העיירה קולה הסמוכה.
ב-1858 הוקם בניין בית הכנסת הראשון אשר שכן בגבול העיירות נובי וסטארי ורבאס.
הקרע ביהדות הונגריה הוביל לפילוג בין יהודי ורבאס ולאורך מספר שנים היו במקום שתי קהילות נפרדות.
קהילה אורתודוקסית קטנה וקהילה נאולוגית גדולה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 התאחדו שתי הקהילות לכדי קהילה נאולוגית.
ב-1888 התמנה ד"ר שלמה שפירא לרב הקהילה ובראשית המאה ה-20 מונה ד"ר אדלברט קריסהאוור.
ב-1880 שונתה שפת הלימוד בבית הספר היהודי מגרמנית להונגרית.
ב-1900 מנתה הקהילה 250 נפשות שהיוו 2.27 אחוזים מהאוכלוסייה.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה גברה האנטישמיות בוורבאס והיא הובלה על ידי התושבים ממוצא גרמני שכונו פולקסדויטשה.
השלטונות היוגוסלביים נקטו יד קשה למיגור התופעה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בוורבאס 231 יהודים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה ומסירת חבל באצ'קה לידי ההונגרים הוחל ברדיפות יהודים.
באפריל 1941 ביצעו ההונגרים אקציה ועצרו את מרבית בני הקהילה.
העצורים הועברו לכפר בֶּגֶץ' ונכלאו שם.
בינואר 1942 נעצרו ראשי הקהילה ונכלאו בבאצ'קה טופולה.
בהמשך גויסו כל הדברים בגילאי 18–45 לשירות העבודה ההונגרי והועברו לחזית המזרחית.
כ-20 מצאו את מותם שם.
במרץ 1944 פלשו הגרמנים להונגריה.
ב-20 באפריל 1944 בוצעה אקציה בוורבאס ובני הקהילה שנותרו בעיירה נעצרו.
ביוני 1944 נשלח מרביתם למחנה ההשמדה אושוויץ.
מקצתם, נשלחו לעבודות כפייה באזור אוסטריה ומאוחר יותר הועברו לטרזיינשטט.
קיים תיעוד ל-176 יהודים מוורבאס שנרצחו במחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה שבו כ-30 מבני הקהילה לוורבאס וחידשו את הפעילות הקהילתית.
כולם עלו לישראל לאחר הקמתה.
נכון לראשית המאה ה-20, נמצאו שרידי בית העלמין היהודי בשטח העיירה.
ב-2002 היה בית העלמין במצב תחזוקתי ירוד ולא מגודר.
עוד בשלהי המאה ה-19 תוכנן להקים את מבנה בית הכנסת החדש עבור הקהילה הנאולוגית אשר הלכה וגדלה בעיירה.
התכנון הוטל על האדריכל פראניו קליין והוא יושם בפועל לאחר מותו על ידי משרד "Grahor and Sons" שהמשיך את פעילות משרדו של קליין.
אבן הפינה הונחה עוד ב-1901 אך בשל בעיות מימון הושלמה הבנייה בקיץ 1914 לקראת חניכתו בחגי תשרי של אותה השנה.
פריצתה של מלחמת העולם הראשונה דחתה את טקס החניכה הרשמי עד ל-1920. המבנה שנבנה בסגנון אדריכלי אר נובו, היה מפואר וכלל ארבעה מגדלים בעלי חתך מרובע, שעוטרו בכיפות "בצל", וכוסו ביריעות נחושת.
המבנה היה מרוחק מקו הרחוב, ומסביבו נבנתה גדר ברזל.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק המבנה.
בהמשך, נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים לאחר שנקבע כי הוא מסוכן לציבור.
חלק מתכולתו נלקחה לשימוש משני לפני הריסתו.
במקום בו שכן בית הכנסת המרכזי בוורבאס הוקמה אנדרטה לזכר הקהילה המורכבת מעמוד אבן גבוה, ומסביבו לוחות שיש ועליהם כיתוב בעברית, גרמנית, סרבית, סרבו-קרואטית, הונגרית ואנגלית: "ויהיה העמוד הזה לזכר חורבן בית הכנסת ו-176 יהודי ורבאס שנהרגו בתקופת הנאציזם-פאשיזם רק מפני שהיו יהודים".
בכרמיאל הוקמה אנדרטה לזכר הקהילה ובה משולבים שני לוחות הברית שעיטרו את בית הכנסת בוורבאס והובאו לישראל על ידי שארית הפליטה, לאחר שכומר פרוטסטנטי מקומי, גיולה ריירינג אסף אותם מההריסות ומסר אותם לקהילה.
בספרייה העירונית בוורבאס נעשה שימוש משני בעמודי תמך ממבנה בית הכנסת.
בית הכנסת במישקולץ (בהונגרית: Kazinczy utcai zsinagóga (Miskolc)) הממוקם ברחוב קאזינצי הוא היחיד שעדיין פעיל במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן בצפון מזרח הונגריה.
זהו גם בית הכנסת היחיד שנותר בעיר מישקולץ.
בית הכנסת תוכנן על ידי לודוויג פורסטר ונבנה בין השנים 1856 לבין 1862 בסגנון נאו-רומנסקי.
בית הכנסת ניצב בליבה של חצר המשמשת את הקהילה היהודית בעיר ומסביבו גם בית מדרש, מקווה טהרה ומוזיאון יהודי קטן הנמצא בהקמה.
באחת מהכניסות לחצר בית הכנסת מוצבים לוחות זיכרון המנציחים את יהודי העיר וסביבתה שנספו בשואה.
רב העיר ביקש להכניס מספר חידושים למבנה החדש: הוא הוסיף עוגב, הקים מקהלה ושם את הבמה לפני ארון הקודש ולא במרכז בית הכנסת, כמקובל אצל האורתודוקסים.
שינויים אלה גרמו לתסיסה בקרב השמרנים בקהילה, וב-1864 התכנסו שלושים רבנים באויהל והכריזו עליו חרם.
בסופו של דבר, העוגב הוצא מבית הכנסת והבמה הוקמה במרכז האולם.
ב-1870, בעת הקרע ביהדות הונגריה, בחרה קהילת מישקולץ להצטרף ללשכה הקונגרסאית; בעקבות זאת פרשו השמרנים והצטרפו ללשכה האורתודוקסית הארצית.
ב-1875 הושגה פשרה, והקהילה אוחדה שוב וחברה לוועד האורתודוקסי.
אך כבר באותה שנה, מחלוקת לגבי אופן עריכת הנישואין הביא לפרישת החסידים ("ספרדים") שהקימו לעצמם קהילת סטטוס קוו ברחוב קלצ'יי (Kölcsey), שאינה קיימת יותר.
בספטמבר 2025 חזר בית הכנסת לפעול ומתפללים בו 250 יהודים מהעיר.
בית הכנסת במצודה הוא בית כנסת ניאולוגי בעיר טימישוארה, רומניה.
בית הכנסת נבנה בשנים 1864-1865 לפי תוכניותיו של האדריכל הווינאי איגנאץ שומאן (Ignaz Schumann).
המקום נבנה בסגנון אדריכלות נאו-מורית (בדומה לבית הכנסת ברובע פבריק) והחל משנת 1866 יש בו עוגב.
בבית הכנסת נערכים שיפוצים בהווה על מנת להתאימו להיות אכסניה של התזמורת הפילהרמונית של באנאט, לפי אישור של הקהילה היהודית של באנאט.
בית הכנסת בן עזרא הנקרא גם בית כנסת הגניזה, הוא בית כנסת המצוי ברובע הקופטי שבפוסטאט, בעיר קהיר שבמצרים, ובו נמצאה הגניזה הקהירית.
בית הכנסת נבנה על חורבות בסיליקה של כנסייה קופטית, ואדמותיה נקנו בשנת 882 לספירה על ידי אברהם בן עזרא מירושלים, עבור 20,000 דינרים.
בתקופה זו, התפללה בבית הכנסת הקהילה הירושלמית ("אלשאמיין"), שכללה יהודים שמוצאם מארץ ישראל וסוריה, ונוסח התפילה בבית הכנסת היה נוסח ארץ ישראל.
על פי המסורת המקומית, בית הכנסת נבנה במקום שבו נמצא משה רבנו כתינוק.
בית הכנסת נקרא במקור 'כניסת א-שאמיין' (בעברית: בית הכנסת של בני ארץ ישראל).
מאוחר יותר נודע בשם "בית הכנסת של אליהו הנביא", ואחר כך בית הכנסת "בן עזרא".
בעבר היו לבית הכנסת דלתות עץ מרשימות, עם 16 לוחות עץ מהוקצעים, כנראה מן המאה ה-11, אשר נמצאות כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
בעת שיפוץ שנערך בשנות ה-90 של המאה ה-19, במהלכו נהרס רוב המבנה הישן, התגלה בעליית הגג של בית הכנסת חדר גניזה עתיק, ובו מאות אלפי דפים ומסמכים מקוריים.
בגניזה, שכונתה בשם "הגניזה הקהירית", נמצאו שלמים למעלה מ-100,000 דפים, מרביתם מן האלף הראשון לספירה, ובהם לא רק דפים מכתבי הקודש, אלא גם ספרים, מכתבים ומסמכים שונים שנכתבו בעברית, ארמית, ערבית, פרסית, יידיש ולטינית – בדרך-כלל באותיות עבריות.
פרסום המסמכים שהתגלו הביא למהפכה בחקר ההיסטוריה היהודית וההיסטוריה הכללית של ימי הביניים.
מסמכי הגניזה הועברו לספריות ברחבי העולם, ומדענים רבים בארצות שונות שוקדים מזה עשרות שנים על חקירתם.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו במקום עבודות שיפוץ ושימור, ונבנתה בה ספרייה למורשת יהדות מצרים.
בית הכנסת משמש מוקד עלייה לרגל לתיירים רבים.
בית הכנסת בכפר נחום הוא בית כנסת עתיק ששוכן בכפר נחום, יישוב קדום בחופה הצפוני של הכנרת, לא הרחק מכורזים, בבקעת עין שבע.
כיום מתחם בית הכנסת הוא גן לאומי.
בסמוך לרובעי המגורים הבנויים מאבני בזלת שחורות, מתנשא מבנה בית הכנסת שנבנה ברובו משיש ואבני גיר לבנות.
בית הכנסת נבנה במאה הרביעית לספירה.
בשנת 1866 חפרו את בית הכנסת קייל יאהנזאן ומשלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל.
בית הכנסת של כפר נחום נחקר באופן יסודי בידי היינריך קוהל וקרל ואצינגר בשנת 1905. קוהל וואצינגר פרסמו על אודות בית הכנסת ספר מונומנטלי.
ב-1894 נרכש המקום בידי הפרנציסקנים, השוקדים מאז על אחזקת האתר וחפירתו.
ב-1921 החלו חפירות ועבודות שיקום של בית הכנסת בידי הנזיר הפרנציסקני גאודנציו אורפלי.
שמו ופועלו מונצחים על אחד מעמודי בית הכנסת.
הארכאולוגים הפרנציסקנים וירגיליו קורבו וסטניסלאו לופרדה , אשר חפרו בכפר נחום ובבית הכנסת בשנות ה-70 של המאה ה-20, טוענים כי בית הכנסת הלבן המתוארך למאה ה-4 נבנה על גבי שכבה מוקדמת יותר, עשויה בזלת, של מבנה מהמאה ה-1 לספירה.
לטענתם, זהו בית הכנסת המוקדם של כפר נחום, המוזכר בברית החדשה כבית הכנסת אשר שר המאה הרומי בנה לקהילה היהודית במקום (לוקס ז: 5), ובו התפלל ישו פעמים אחדות.
בית הכנסת בנוי משלושה חלקים:
בית הכנסת עשוי מאבני גיר מסותתות היטב.
בית הכנסת הוקם על בית כנסת קדום יותר.
לבית הכנסת צורת בזיליקה .
ריצפת האולם הייתה עשויה אבן גיר לא מקומית.
על אבני קירות החזית של בית הכנסת גולפו עיטורים ססגוניים רבים, הכוללים דימויים גאומטריים, כגון מחומש ומשושה, ולצדם דימויי צמחים, ובעלי חיים, למשל, מדליונים מעוטרים וכרכובים שבהם חרוטים סוסוני ים ונשרים.
תבליט מיוחד במינו הוא מרכבה הנושאת מבנה כלשהו, דמוי מקדש.
חלק מהציורים קשורים ליהדות כגון מנורה בת שבעה קנים, שופר ומחתה.
יש הסוברים שאחד הדימויים מתאר את ארון הברית שנישא משדה המערכה נגד הפלשתים המוזכר בתנ"ך.
בבית הכנסת נמצאו כתובות ביוונית עתיקה ובארמית, לכבודם של התורמים להקמת עמודי בית הכנסת.
חזית המבנה פונה דרומה לעבר ירושלים, וככל הנראה בכותל מזרח גם עמד ארון הקודש.
אולם ייתכן שארון הקודש היה נייד או שעמד ליד הכניסה.
התחלתו בבוקרשט, בירת רומניה, אחרי פרעות הליגיונרים בבוקרשט בינואר 1941. ב-21 בינואר 1941 ניצל הרב צבי גוטמן, רב בקהילת בוקרשט, מניסיונות חוזרים של מורדים לגיונרים להוציא אותו להורג.
שניים מבניו, יעקב ויוסף, נרצחו נגד עיניו.
"בית המדרש הישן" שהוא ניהל בבוקרשט נשרף ד היסוד על ידי הפורעים על ספרי התורה שבו.
בהינצלו החליט לפתוח בית כנסת חדש בחדרים של שני בניו המנוחים.
אחרי שהוא ומשפחתו התמודדו גם עם הרדיפות האנטיציוניות של המשטר הקומוניסטי הרומני בשנות ה-1950, הרב צבי גוטמן ומשפחתו עלו
באותה שנה הוא הקים מחדש את בית הכנסת בית יעקב יוסף קודם במבנה ארעי ואחר כך בבית קבוע ברחוב פקיעין מס.
סביב בית כנסת זה התקבצו רבים ממתפללי בית הכנסת בבוקרשט והמקום הפך בהמשך למוסד דתי חשוב על עולי רומניה בישראל.
לצד בית הכנסת הוקם בית המדרש והמרכז להעשרה יהודית "ארץ צבי".
בו נלמדו תלמוד, מקרא, מחשבת ישראל ופילוסופיה יהודית.
אחרי מותו של הרב צבי גוטמן בית הכנסת והמרכז הרוחני נוהלו על יד בנו, הרב אפרים גוטמן.
המרכז הוציא לאור את הביטאון "הציונות" בעברית וברומנית.
הרב אפרים גוטמן ואחרים יזמו הקמת יד זיכרון ליהדות רומניה.
בבית הכנסת התקיימו במשך עשרות שנים עצרות זיכרון לקרבנות הפרעות ביאשי, בבוקרשט, בטרנסניסטריה, לנספים שבאוניית "סטרומה" ואירועים של ארגון אסירי ציון מרומניה.
בית הכנסת "בית שלום" (יוונית: Συναγωγή Μπεθ Σαλόμ) הוא בית הכנסת הגדול ביותר ביוון ושוכן בבירתה אתונה.
הוא משמש את הקהילה הספרדית באתונה, שהיא הקהילה העיקרית בעיר.
בית הכנסת נבנה ב-1935 משיש פנטלי בסגנון התחייה היוונית.
בית הכנסת מנוהל על ידי רבה הראשי של יוון הרב גבריאל נגרין שנבחר לתפקיד בשנת 2014 לאחר מותו של רבה הוותיק של אתונה, יעקב אראר.
ממול לבניין נמצא בית כנסת נוסף, בית הכנסת עץ חיים, שהוקם בידי הקהילה הרומניוטית וכיום מתנהלות תפילות לעיתים רחוקות.
בית הכנסת בלנצוט הוא בית כנסת בארוקי עתיק הנמצא בלנצוט ומבתי הכנסת המרשימים ביותר ברחבי פולין בכלל.
מבנה בית הכנסת הוא ייחודי בשל הסגנון הדומה למבצר, בו הוא עוצב, ובשל שלל הציורים והתבליטים המקשטים את כתליו.
מסורת עמומה מצביעה על כך שרבי יעקב יצחק הורוביץ, המכונה "החוזה מלובלין", התפלל בבית כנסת זה בתקופה מסוימת ששהה בעיר.
כחלק מהחיים היהודיים של לנצוט, שראשיתם עוד בימי הביניים, עמד בתוך העיר בית הכנסת ששירת את תושבי המקום היהודיים.
בית הכנסת היה עשוי עץ, ובמהלך שרֵפה שפרצה במקום נשרף ונחרב בית הכנסת.
בסביבות ראשית המאה ה-18 או מעט קודם בנו על מקומו מחדש את בית הכנסת המפואר שקיים כיום.
בית הכנסת הוקם בשנת 1761 במימונו של סטניסלב לובומירסקי ממשפחת לובומירסקי .
במהלך מלחמת העולם השנייה הציתו הנאצים את בית הכנסת, אך לאור התערבותו של בעל הטירה כובתה האש שכבר הספיקה לאכול את העץ.
המבנה שרד, אך ניזוק קשות.
לאחר מכן שימש המבנה כמחסן תבואה, עד לשנת 1956. באותה השנה החליטה העירייה לפרק את הבניין ולהשתמש בחומרים שבו לצורכי בנייה.
התערבותו של הד"ר ולדיסלב בליצקי, שהיה חובב עתיקות, הצילה את המבנה מפירוקו, ובמהלך שנות ה-60 השיג מממשלת פולין ומהמועצה המקומית מימון לשיפוץ בית הכנסת והקמת מוזיאון יהודי בו.
כך אף נקראו תושבי המקום להשיב חפצים ותשמישי קדושה שבזזו מבית הכנסת במהלך המלחמה.
בשנת 1970 (ה'תש"ל) עבר בית הכנסת שיפוץ מקיף והפך לחלק מהמוזיאון הלאומי "טירת לנצוט".
בין השנים 1983–1990 עבר המבנה שיפוץ מקיף, בו שוחזרו הציורים והתבליטים שעיטרו אותו מבפנים.
בשנת 2008 (סוף ה'תשס"ח) עבר בית הכנסת לבעלותה של הקרן לשימור מורשת יהדות פולין.
ב-2015 (ה'תשע"ה) המקום עבר התנכלות אנטישמית בה נופצו חלונותיו.
מבנהו של בית הכנסת הוא בסגנון הבארוק והוא תוכנן בעיצוב דומה לשל מבצר, כדי לשמש כמקום מקלט והגנה על יהודי העיר בעת פוגרום.
במרכז בית הכנסת נבנתה הבימה בתוך שטח שבין ארבעת עמודי תמך המחזיקים את התקרה באמצעות קשתות מקומרות.
סגנון בנייה זה הושפע מהאדריכלות גותית שרווחה באירופה באותם ימים.
הבימה גבוהה מבית הכנסת וניתן לעלות אליה מגרמי מדרגות שמשני עבריה.
בית הכנסת שופע משלל תבליטים, ציורים וקטעי תפילה מעוטרים שצוירו על קירותיו בסטוקו צבעוני.
בשלב המקודם צוירו בו קשתות לגובה הקירות, וביניהן נכתבו קטעי תפילות עבור אלו מהקהל שאין בידם סידורים וכדומה.
מאוחר יותר החלו הקישוטים כוללים גם מוטיבים תנ"כיים, וחז"ליים, קטעי תפילה ומגוון נושאי יהדות, ואף שלל צמחים, פרחים, בעלי חיים, וכן מזלות.
אלו האחרונים צוירו במחצית השנייה של המאה ה-20 על ידי שמואל בק.
המרכז היהודי-קהילתי במרכז העיר מוסקבה, בבית הכנסת בלשייא ברונייא הוא מבנה של בית כנסת עתיק במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה בירת רוסיה.
בשנות האלפיים חודש המבנה ונבנתה סביבו מעטפת שימור מבנים וכיום שוכן בו מרכז קהילתי גדול ליהודי האזור, והוא כולל בית כנסת, מקווה, מסעדה כשרה, מוזיאון ומשרדים, עם מספר מבנים נספחים ובהם אולמות, ישיבה וסמינריונים.
בית הכנסת נמצא בחזקת אגודת חסידי חב"ד העולמית, נשיא ורב המרכז הוא הרב יצחק קוגן (מוכר כ"הצדיק מלנינגרד").
המבנה נבנה על ידי לזר פוליאקוב מראשי משפחת פוליאקוב ב-1872. ב-1883 קיבל אישור להסב בו בית כנסת.
הוא נבנה בתכנון האדריכל מ.
צ'צ'יגוב בסגנון בריטי ובחזיתו חרוט מגן דוד.
ב-1937 עצר השלטון הסובייטי את חזן וראש הקהילה, חיים רוטנברג, והוא הומת בירייה.
ב-1938 הומת בירייה גם רב הקהילה שמריהו יהודה לייב מדליה.
בשנות ה-50 שופץ המבנה והתקיים בו מועדון אמנות של הסתדרות העובדים.
ב-1991 הציע הרבי מלובביץ' להשיב את המבנה לייעודו המקורי.
לאחר תקופה באה קבוצת יהודים והתמקמה במקום באופן פיראטי, לאחר זמן יצא צו ממשלתי להחזיר את בית הכנסת לקהילה היהודית, בפקודת יורי לוז'קוב, ב-8 במאי 1991.
ב-2001 החלה בניית 6 קומות חדשות על המבנה הישן, תוך שימור החלק הפנימי, בתרומת ודים רבינוביץ' ואלי יעקבי.
הבנייה הסתיימה ב-2004. כיום המבנה מאובטח וכולל שירותי קהילה רבים, ואולמות תצוגה בשם "אולם הגבורה" ו"אולם הזיכרון".
בשנות האלפיים התקיימו בבית הכנסת מספר אירועי תקיפה, פיגועים והשלכות בקבוקי תבערה, והוגברה בו האבטחה.
בין היתר ב-1999 נמצא במבנה חומר נפץ במשקל חצי ק"ג, לא היו נפגעים.
ב-2006 דקר מחבל נאו-נאצי 8 אנשים, בהם רב הקהילה הרב קוגן.
לאחר האירוע התקיימה סעודת הודיה על שלא נגדעו חיי אדם והרב קוגן קיבל אות הוקרה מראש העיר.
על המחבל נגזרו 16 שנות מאסר.
מדי שנה מתקיים במקום טקס גדול כחלק ממצעדי יום הניצחון במוסקבה.
בית הכנסת "בית מנחם" הוא בית הכנסת המרכזי בכפר חב"ד.
המקום משמש גם לאירועים מרכזיים של חסידות חב"ד בישראל.
היישוב הוקם בשנת תש"ט (1949), בתחילה התפללו התושבים בבית כנסת זמני.
בית הכנסת "בית מנחם" הוקם בשנת 1962. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, לאחר גל העלייה מברית המועצות, נעשה המקום צר מלהכיל את רוב תושבי הכפר, הוחלט לבנות בית כנסת על השטח של בית הכנסת הישן.
לאחר שרטוט ותכנון הבנייה נסע אחד מחברי ועד הבנייה, חיים ריבקין, לרבי מנחם מנדל שניאורסון והביא לו את התוכניות.
הרב שניאורסון הוסיף מספר תיקונים על שרטוט התוכניות.
בשנת תשל"ג 1973 הוחל בבנייה.
כדי לעודד את חסידי חב"ד לתרום לבניית בית הכנסת קיבל זושא ריבקין את אישור הרבי מלובביץ' לקרוא לבית הכנסת על שמו, והוא הבניין היחיד שזכה לאישור כזה.
חנוכת בית הכנסת נערכה בי"א בניסן תשל"ח.
לקראת האירוע נסע ריבקין להזמין את הרב שניאורסון להשתתף בחנוכת הבית.
הרבי נתן לו כתר תורה, ו־1,800 דולרים בשטרות בודדים, כדי לחלק לכל מי שחתמו על טופס ההזמנה.
בהתוועדות י"א בניסן ב-770 נתן הרבי את ברכתו לבית הכנסת.
בבית הכנסת כ-700 מקומות ישיבה, כולל עזרת הנשים.
בית הכנסת הוא בעל שתי קומות וקומת מרתף.
בקומת הכניסה שני חדרים המשמשים כ"שטיבלאך" וחדרי לימוד, בנוסף להיכל בית הכנסת.
בקומה השנייה ממוקמת עזרת הנשים.
בצידי בית כנסת נקבעו 12 חלונות.
קיר המזרח של בית הכנסת מצופה אבני שיש, ובמרכזו ארון קודש מפואר, עם עמודי שיש מסוגננים.
בחלקו העליון של בית הכנסת מופיע ציור של מעמד קבלת התורה וספר תורה עם עשרת הדיברות על רקע הרים, ובחלקו האחורי של בית הכנסת מתחת לחלונות של עזרת הנשים מופיעים ציורים של כלי נגינה ותחתיהם הפסוק מספר תהילים: "עבדו את ה' בשמחה בואו לפניו ברננה".
בקומת המרתף של בית הכנסת ממוקם מקווה, וכן בית כנסת "מניין זושא" הפועל בעיקר בשבת ויום טוב.
בתמוז תש"ם יזם זושא ריבקין כולל למבוגרים בבית הכנסת.
הוא סיפר על כך לרבי מליובאוויטש, ששלח 2,000 שקלים כהשתתפות בהוצאות.
בהמשך ליוזמה זו הציע הרבי בהתוועדות שהתקיימה ב-כ' באב ה'תש"ם, יום השנה לאביו - הרב לוי יצחק שניאורסון, להקים רשת כוללים למבוגרים על שמו, שיקראו בשם "כולל תפארת זקנים לוי יצחק", את הכולל מנהל הרב משה הורביץ.
ב-י"ט בכסלו תשמ"א (1981) נערכה הכנסת ספר תורה שנכתב על ידי ארגון נשי ובנות חב"ד בישראל לזכות הרבי מלובביץ' ואשתו, בהשתתפות אלפי חסידים.
הרבי ערך התוועדות מיוחדת לכבוד המעמד והעניק כתר ויד לספר תורה לגבאי זושא ריבקין.
בחשוון ה'תשמ"ח (1988) הושלמה כתיבתו של ספר תורה נוסף לזכות הרבי מלובביץ' ואשתו, כשהסיום נערך בבית מדרשו של הרבי, והמשיך בכפר חב"ד.
כמו כן קיים בבית הכנסת ספר תורה ששלח האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון לתושבי כפר חב"ד.
עד לשנת תשס"ג התקיימו חתונות של תושבי הכפר וחסידי חב"ד בתוך בית הכנסת.
מדי שנה מתקיימים באולם בית הכנסת התוועדויות מרכזיות בי"ט בכסלו וי"א בניסן (יום הולדת של הרבי מלובביץ') בהשתתפות אלפי אנשים.
אירוע מפורסם נוסף הוא הקפות שניות, המתקיים במוצאי שמחת תורה בהשתתפות אלפים.
באירועים אלו משתתפים אישי ציבור, בהם ראשי המדינה ושרים.
בעבר השתתפו בהם נשיאי המדינה זלמן שזר ואפרים קציר והרבנים הראשיים לישראל.
בי"ט בכסלו תש"ף השתתף ראש הממשלה בנימין נתניהו בהתוועדות שהתקיימה בבית הכנסת.
בית הכנסת בית ישראל (בסרבית: Синагога Бет Исраел) היה בית הכנסת הספרדי המרכזי של יהודי בלגרד ופעל מ-1908 ועד 1941.
בראשית המאה ה-20 התגוררו בבלגרד 3,730 יהודים אשר היו מאוגדים בשתי קהילות מרכזיות: ספרדית ואשכנזית.
ועד הקהילה הספרדית בראשות דוד אלקלעי ערך מגבית לצורך הקמת בית כנסת מרכזי לקהילה בשכונת דורצ'ול עילית (Zerek).
בהמשך, זכה האדריכל ויקטור עזריאל במכרז לתכנון והקמת הבניין.
ב-1907 הניח פטר הראשון, מלך סרביה את אבן הפינה להקמת המבנה ושנה מאוחר יותר השתתף ביחד עם שרי ממשלת סרביה בחנוכת בית הכנסת.
המבנה היה בן שלוש קומות ובתוכו היו בית מדרש ומקווה.
בחזית הבניין שולבו לבנים בצבעים שונים והוא עוטר בתבליטים ועיטורים מטרקוטה.
המבנה הפך לאחד הסמלים הבולטים של האזור.
הליך בניית בית הכנסת חולל סכסוך כבד ופילוג בקרב הקהילה הספרדית בבלגרד.
האדריכל ויקטור עזריאל, היה בנו של יושב ראש הקהילה הספרדית חיים דוד עזריאל.
הועלו טענות לגבי תקינות המכרז בו זכה ויקטור עזריאל, טענות לגבי שכרו המופרז של האדריכל וכן הועלו האשמות לגבי שימוש בכספי התרומות שלא למטרות בניין בית הכנסת.
ב-1909 סיים חיים דוד עזריאל את תפקידו כיושב ראש הקהילה ובמקומו מונה אברהם עוזרוביץ'.
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה גויסו רבים מיהודי בלגרד לצבא הסרבי והסכסוך שכח.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה.
באותו היום נערכה הפצצה כבדה על בלגרד ובית הכנסת נפגע.
ב-1944 פוצץ המבנה על ידי חיילי הצבא הגרמני הנסוג.
לאחר המלחמה שוקם מבנה בית הכנסת והוסב לגלריה לאמנות.
בית הכנסת במקוה ישראל הוא מבנה במקוה ישראל.
המבנה בן שתי קומות כאשר בקומה הראשונה בית הכנסת ובקומה השנייה היו כיתות לימוד.
בית הכנסת נבנה בשנת 1896 כאשר יוסף נייגו היה מנהל מקוה ישראל.
זה היה המבנה המפואר במקוה שאליו הוליכה שדרת עצי דקלים משער יפו.
המבנה בנוי מלבני כורכר (ללא שימוש בבטון).
נטר עיצב את חיצוניות בית הכנסת בהשראת חוות חקלאיות בצרפת ואת הפנים בסגנון אקלקטי - רצפת שיש, תקרת עץ, עמודים בהשראת עמודי בית המקדש, קשת אבן בהשראה יוונית, חלון עגול המשמש כ'מזגן' טבעי, וסמלים בהשראת תרבות המזרח.
במלאת מאה שנים למקוה ישראל שופץ המקום לתפארת וקטעים מרצפת השיש המקורית ומתקרת העץ המקורית שומרו.
מומחית השימור ענת ברלוביץ', בוגרת לימודי תואר שני בשימור במרכז הבינלאומי לשימור בלובן, בלגיה, הסבירה שהכנת תיק התיעוד למבנה נמשכה שלוש שנים.
ארכיון מקוה ישראל נעלם, ובידי ברלוביץ' ושותפותיה – המתעדות איריס יוסיף-אור ורחל כפיר-נחומי - לא היו התוכניות המקוריות של המבנה, והן נאלצו ללקט מידע ממסמכים וצילומים בארכיונים בישראל ומחוצה לה.
במהלך השיפוץ, הוחלפו חלונות האלומיניום החדשים יחסית בקומה העליונה במשקופי עץ ושופצו משקופי העץ הישנים בקומת הקרקע.
טיח החזיתות חודש, בתקרה ובקירות נעשה איטום, ציורי התקרה חודשו, ורצפת אריחי הטרצו נוקתה ושופצה.
הכרכובים טופלו, ומגדלון השמירה שבראש הגג נוקה מתוספות שכיסו אותו.
בית הכנסת שנמצא בסופה של שדירת הדקלים המפורסמת שבמקוה ישראל הוקם ב-1896. תכנונו של הבניין נשאב מן המסורת האדריכלית בחוות החקלאיות שבצרפת ובמושבותיה ועל פי התבנית המקובלת לבית הכנסייה שבחוות הללו, כשמשני צידיו שני בתים מוארכים - "בית נטר" ממזרח ו"בית סולד" ממערב.
לבית הכנסת יש שתי קומות, הקומה הראשונה שימשה מקום תפילה וספרייה ובקומה השנייה היו חדרי לימוד.
הכניסה לבית הכנסת היא מכיוון צפון, אל הקומה השנייה עולים מהחזית הדרומית של בית הכנסת בשני גרמי מדרגות סימטריים.
בקדמת המבנה - בחזית הצפונית יש רחבת דשא המוקפת בעצים ומזרקה.
דלת הכניסה הראשית של בית הכנסת ממוקמת בחזית הצפונית, חלקה המרכזי צבוע בצבע כחול ובמרכזה מגן דוד שבתוכו האותיות מ"י (מקוה ישראל).
סמל אליאנס מובלט על הדלת.
תקרת קומת הקרקע (שהיא גם רצפת הקומה הראשונה) הייתה עשויה מעץ, והגג חופה ברעפים.
בראש המבנה, היה תלוי הפעמון שצלצל עם תחילת כל פעילות בבית הספר, בבניין זה למדו תלמידי הסקטור הדתי, בהפרדה מתלמידי הסקטור הכללי שנהנו ממבנה חדש יותר.
העיצוב המקורי נשמר עד היום.
הפעמון קבע את סדר היום בכל תחומי החיים: השכמה, שעות הארוחות, תחילת לימודים ועבודה.
בית הכנסת נבנה במתכונת של רצועות אורך.
בצדדים – פסי תכלת חבן וקשתות מחודדות.
במרכז – עיטורים צמחיים וגאומטריים וקשת עגולה.
סגנון בנייה זה מזכיר את הבזיליקה הרומית שלפיה נבנו כנסיות רבות ולמעשה כך נבנו גם בתי הכנסת הקדומים בגליל עד המאה השישית.
בחזיתו עיטורים וסמלים השאובים מהתרבות המערבית והמזרחית המקבלים את באי המקום בני כל העדות והתרבויות.
עם זאת בעיצובה מיועדת דלת הכניסה לפנים בית הכנסת רק לבני הדת היהודית.
בגמלון, מעל דלת הכניסה הראשית, מופיעים שני לוחות הברית, ועליהן ספרות רומיות המציינות את עשרת הדיברות, והמילה , בעברית.
תחתיהם מופיע עיגול - ביטוי ליהודי כל העולם - ועליו מצוירות שתי ידיים האוחזות זו בזו המסמלות סולידריות של העם היהודי.
משני צדי העיגול יש ציורים של גפן ומחרשת מתכת.
הכתובות בגמלון הן בשלוש שפות: עברית, ערבית וצרפתית.
בעברית - "חברת כל ישראל חברים".
בערבית - جمعية عمومية اسرائيلية زراعت مكتبي (= אגודה כללית ישראלית חקלאית לימודית) ובצרפתית - ALLIANCE ISRAELITE UNIVERSELLE MIKWEH ISRAEL (= אגודה (אליאנס) ישראלית כללית מקוה ישראל).
חלל בית הכנסת מחולק על ידי עמודים וקשתות לשלושה חלקים רוחביים, שווים בגודלם.
חלונות המבנה מוארכים ומלבניים, במרכזם עיטורים מעץ.
ברום הקיר חלונות עגולים בסגנון ערבי, "תאקה".
האולם והבמה המרכזית מרוצפים באריחי שיש.
בימת העץ שבמרכז בית הכנסת הוקמה בתקופה מאוחרת יותר.
תקרת בית הכנסת ייחודית מאוד.
חתימת האמן חסרה ולכן לא ידוע מי צייר את התקרה.
ארון הקודש בבית הכנסת קדם לבניית הבית.
הארון משנת 1881 הובא מצרפת על ידי קרל נטר לזכר אביו שנפטר שנה קודם לכן.
קרל נטר התכוון להקים בית כנסת במקוה ולכן הביא את הארון, אבל הבנייה נדחתה כנראה כיוון שלא גויסו מספיק תרומות למטרה זו.
גלריית תמונות של בית הכנסת
בית הכנסת במריבור (בסלובנית: Sinagoga Maribor) הוא בית כנסת שנבנה במהלך המאה ה-13 בעיר מריבור, סלובניה.
בית הכנסת, הממוקם במרכז האזור בו היה בימי הביניים הגטו היהודי (Židovska ulica) של העיר, הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים באירופה שעדיין קיימים ואחד משני בתי הכנסת היחידים בסלובניה.
בית הכנסת הוזכר לראשונה בשנת 1345 וככל הנראה נבנה לקראת סוף המאה ה-13. המבנה הנמצא סמוך לחומות העיר היה חלק מקומפלקס שכלל את בית הקברות היהודי, מגורי הרב וישיבה.
המגדל המבוצר הסמוך, שהיה חלק ממגדלי החומה, זכה לכינוי "המגדל היהודי" (Židovski stolp).
מקווה הטהרה היה בנוי מהצד החיצוני של החומה על גדות נהר הדראווה.
בשנת 1497 גורשו יהודי מריבור.
הקהילה התפזרה בכל רחבי אירופה, במיוחד באיטליה.
בשנת 1501 הוסב מבנה בית הכנסת לכנסייה קתולית.
המבנה, ששימש בעבר למגורי הרב, שימש את הכומר.
חלק נוסף בצד המזרחי של המבנה שימש למגורי השמש.
בשנת 1785 במהלך שלטונו של הקיסר יוזף השני הוחרם בית הכנסת ועבר לשמש כמחסן צבאי.
בשנת 1811 נמכר המבנה לבעלות פרטית.
עד שנות השמונים של המאה ה-20 שימש המקום כמחסן סחורה, מרתף יינות, בית חרושת למברשות, סטודיו לאומנות ודירת מגורים.
בין השנים 1992–2000 עבר המקום שיפוץ מקיף שכלל שחזור של ההיכל שנבנה בסגנון אדריכלות גותית.
בשנת 2001 נפתח במקום מוזיאון המוקדש לתולדות הקהילה והתרבות היהודית בעיר.
האתר נוהל התחילה על ידי המוזיאון האזורי של מריבור.
החל משנת 2011 מתנהל המקום כמוסד ציבורי עצמאי המנוהל על ידי "המרכז לתרבות יהודית-בית הכנסת במריבור".
בשנת 2015 הכריז הממשל הסלובני על המקום כאתר מורשת תרבותי.
בית הכנסת רבי יוסי בנאה המוכר גם כבית הכנסת הצדיק הלבן הוא בית כנסת קדום, שנוסד במאה ה-15 על ידי עולים מצפון ספרד בעיר העתיקה של צפת.
לבית הכנסת שני כינויים: "בית הכנסת בנאה" ו"בית הכנסת הצדיק הלבן".
מסורות שונות וסותרות המתייחסות לדמויות שונות נקשרו בשמות אלו.
מסורת אחת טוענת כי "הצדיק הלבן" הוא ראש חכמי צפת ומנהיגו של קהל אראגון, רבי יוסף סרגוסי, בשל האגדה המסופרת עליו כי פעם אחת נצטוו יהודי העיר לתת לפחה תרנגול לבן, שהיה נדיר, ומשלא מצאו פנו לרבי יוסף לעזרה.