tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באביט עבד עם הבמאי ג'ק קיני, עוד "איש גופי" (כלומר שהם עבדו יחד על הסרטים הקצרים של גופי), בעוד דיסני החל לחפש דרכים להיפטר מבאביט.
"אם הוא מפריע לך, תודיע לי", אמר דיסני לקיני.
באביט פוטר יותר מפעם אחת אך הוחזר לתפקידו מחדש, לקח את התיק שלו בהצלחה עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית וזכה בהסדר נאה.
לאחר ששירת בחיל הנחתים האמריקאי במלחמת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה, באביט חזר לדיסני לזמן מה, לא לפני תביעת "נוהלי עבודה לא הוגנים" שהביא באביט נגד דיסני.
דיסני נאלץ להעסיק אותו מחדש לאחר המלחמה, אבל באביט לא נשאר זמן רב.
יחד עם עוד כמה שובתים לשעבר של דיסני, באביט עזב את דיסני והלך להצטרף לאולפן United Productions of America (הידוע בשם UPA), אולפן חדש שהיה חלוץ בצורת הנפשה מודרנית ומפושטת.
הוא עבד על רבים מהסרטים הקצרים המפורסמים עטורי הפרסים שלהם, כולל הדמות הראשית פרנקי בסרט "Rooty Toot-Toot" משנת 1951, וזכה בפרסים רבים.
בשנות ה-50 הוא היה חלק מהבעלים של "Quartet Films", שם עבד על פרסומות טלוויזיה.
מאוחר יותר היה חלק מהאגף המסחרי של האנה-ברברה.
ידוע בעולם ההנפשה כאחד המורים המוכשרים ביותר באמנות זו, האנימטור הקנדי ריצ'רד וויליאמס הזמין בשנת 1973 את באביט לאולפן שלו בכיכר סוהו, לונדון, כדי להעביר סדרת הרצאות על הנפשת פעולה וטכניקה שהתפרסמה לאחר מכן בקרב אנימטורים.
בשנת 1991, ראש חברת דיסני, רוי א.
דיסני, אחיינו של וולט ובנו של רוי דיסני, יצר קשר עם באביט והם סיימו את הסכסוך הארוך.
יריביו לשעבר של באביט, האנימטורים תומכי-וולט פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון, העניקו לבאביט הספדים חמים ומרגשים בטקס ההלוויה שלו.
הוא נקבר בפארק הזיכרון של פורסט לוון.
בין השנים 1937–1940 היה באביט נשוי לדוגמנית-רקדנית מארג' צ'מפיון (אשר שימשה כהשראה לדמותה של שלגיה).
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשא לאישה את דינה באביט, גוטליבובה דאז, אומנית וניצולת שואה.
יחד נולדו להם שתי בנות: מישל, בשנת 1951 וקרן, בשנת 1954. אשתו השלישית, לה היה נשוי עד מותו, הייתה השחקנית ברברה פרי.
באביט מת מאי-ספיקת כליות ב-4 במרץ 1992 בהיותו בן 84.
בסוף שנות ה-80 שודר סרט תיעודי בטלוויזיה הבריטית בשם "Animating Art", שחגג את חייו ועבודתו של באביט.
הסרט התיעודי הופק ובוים על ידי אימוג'ן סאטון (אשתו של ריצ'רד וויליאמס, אנימטור בעצמו), וכולל ראיונות נרחבים עם באביט ועם מעסיקו דאז, וויליאמס.
באביט קיבל לאחר מותו את התואר אגדת דיסני בשנת 2007.
ארכיון הסרטים של האקדמיה מחזיק באוסף קטן של סרטים אישיים השייכים לבאביט.
הארכיון שמר מספר סרטים ביתיים של באביט מאוסף זה, כולל אחד מפרסי האוסקר לשנת 1938.
ג'יימס ארתור "ארט" מונק הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר.
מונק שיחק בין השנים 1980–1995 בוושינגטון רדסקינס, ניו יורק ג'טס ופילדלפיה איגלס.
מונק נכנס להיכל התהילה של ה-NFL בשנת 2008.
מונק נבחר בדראפט של שנת 1980 על ידי וושינגטון רדסקינס.
בעונתו הראשונה תפס 58 תפיסות ושבר את שיא הקבוצה בתפיסות לרוקי.
בעונת 1984 תפס מונק 106 תפיסות בסכום כולל של 1,372 יארדים, שיא הקריירה של מונק.
בעונה זו קיבל מונק את תואר ה-MVP של הקבוצה ונבחר לראשונה למשחק הפרובול.
מונק נבחר למשחק הפרובול גם ב-1985 ו-1986. בעונת 1989 היה מונק חלק משלישית התופסים (יחד עם גארי קלארק וריקי סנדרס) שכונו ה"פלוגה".
"הפלוגה" הפכו לשלישית התופסים הראשונים בהיסטורית ה-NFL שעברו את רף 1,000 יארדים כוללים בתפיסה.
מונק סיים את הקריירה שלו עם 940 תפיסות בסכום כולל של 12,721 יארדים ו-68 טאצ'דאונים, יחד עם 332 יארדים כוללים בריצה.
מונק השחקן הראשון שעבר את רף 100 התפיסות בעונה ו-900 תפיסות בקריירה.
במהלך 14 עונות ברדסקינס מונק זכה בשלושה סופרבולים.
ארט בוכוואלד , היה הומוריסטן אמריקאי יהודי, הידוע במיוחד כבעל טור שהתפרסם לאורך שנים בעיתון "וושינגטון פוסט" ונמכר בסינדיקציה לעיתונים רבים אחרים (ובהם "מעריב" הישראלי).
טוריו התמקדו בפרשנות ובסטירה פוליטית.
הוא קיבל פרס פוליצר על מצוינות בכתיבת פרשנות בשנת 1982. בשנת 1986 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות.
בוכוואלד ידוע אף בזכות פסק הדין בפרשת בוכוואלד נגד פרמאונט.
בשנת 1988 תבעו בוכוואלד ושותפו אלן ברנהיים את חברת סרטי פרמאונט בטענה כי חברת הסרטים גנבה תסריט של הצמד, עליו מבוסס סרטו של אדי מרפי "מגלה את אמריקה".
בוכוואלד זכה בתביעה והגיע להסדר פיצויים עם חברת פרמאונט.
ארט בוכוואלד נולד ב-20 באוקטובר 1925 למשפחת מהגרים יהודית ממוצא אוסטרו-הונגרי.
אביו, יוסף בוכוואלד, עסק בייצור וילונות.
אמו, הלן קליינברגר, אושפזה ב-35 השנים האחרונות לחייה בבית חולים לחולי נפש.
לבוכוואלד היו שלוש אחיות בוגרות ממנו - אליס, אדית, ודוריס.
בתקופת השפל הגדול, לאחר שהעסק המשפחתי התמוטט, שם אותו אביו בבית יתומים יהודי בניו יורק.
עד היותו בן 5 נדד בוכוואלד בין מספר משפחות אומנה ובתי יתומים, לבסוף שב לחיות עם אביו ואחיותיו בשכונת קווינס.
בגיל 17 הפסיק את לימודי התיכון ועזב את הבית.
במלחמת העולם השנייה ביקש להתגייס לחיל הנחתים האמריקני, ולאחר שסורב בגלל גילו הצעיר, זייף חתימת הורה וגויס.
מחודש אוקטובר 1942 ועד אוקטובר 1945 שירת בחיל הנחתים, שנתיים מתוכן בזירת האוקיינוס השקט, והשתחרר בדרגת סמל.
לאחר שובו לארצות הברית החל ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס במלגת חייל משוחרר, זאת אף על פי שלא החזיק בתעודת סיום לימודי תיכון.
בעת לימודיו היה העורך הראשי של ירחון הקמפוס Wampus, ובעל טור קבוע בעיתון היומי של הקמפוס The Daily Trojan.
אף לאחר שהתגלה שלא סיים את לימודי התיכון התירה לו האוניברסיטה להמשיך את לימודיו, אך ללא זכאות לתואר.
עשרות שנים אחר כך, בשנת 1993 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה שבה למד.
בשנת 1948 עזב את האוניברסיטה ונסע לפריז, שם קיבל משרה ככתב שבועון הבידור "וראייטי".
בחודש ינואר 1949, לאחר שהביא אחד מן הטורים שכתב, שכותרתו "פריז לאחר החשיכה", למערכת המהדורה האירופית של העיתון "ניו יורק הראלד טריביון", התקבל לעבודה במערכת העיתון.
הטור זכה להצלחה בעיתון, ובשנת 1951 החל בוכוואלד מפרסם טור קבוע חדש תחת הכותרת "בעיקר על אנשים" .
שני הטורים אוחדו בסופו של דבר תחת הכותרת "הצד הקליל של אירופה" .
עד מהרה רכש הטור אוהדים משני עברי האוקיינוס.
בעודו בפריז היה בוכוואלד העיתונאי היחיד שזכה לראיון עומק עם אלביס פרסלי, בעת שפרסלי שהה בחופשה בפריז משירותו הצבאי בגרמניה.
במרץ 1958 ערך מסע מפריס למוסקבה במכונית יוקרתית ותיאר את חוויותיו בעיתונו.
בשנת 1962 שב בוכוואלד לארצות הברית והפך בעל טור בסינדיקציה, שבשיאו התפרסם ביותר מ-550 עיתונים.
הוא פרסם למעלה מ-30 ספרים (אחד מהם, מתנה מה"חברה", תורגם לעברית).
הוא אף תרם מכתבותיו לעיתוני הומור.
בשנת 2000, בהיותו בן 74, סבל בוכוואלד משבץ מוחי ואושפז למשך יותר מחודשיים.
בשנת 2006 דווח כי הוא עבר ניתוח לכריתת רגל בעת שהיה מאושפז בהוספיס.
בעת ראיון רדיו שהעניק ב-24 בפברואר 2006 סיפר כי החליט להפסיק טיפולי דיאליזה אותם קיבל בעקבות סיבוכי מחלת סוכרת.
בראיון אחר שהעניק לכתב CNN בחודש מרץ 2006 סיפר על צוואתו בחיים בה ציווה כי לא תתבצע בו החייאה אם ישקע בתרדמת.
במועד ראיון זה בוכוואלד עדיין כתב מדי פעם טור עיתונאי.
ארט בוכוואלד נפטר ב-17 בינואר 2007 מאי-ספיקת כליות.
למחרת פרסם הניו יורק טיימס באתר האינטרנט של העיתון כתבת אבל מצולמת בה הופיע בוכוואלד עצמו, כשהוא אומר: "שלום.
אני ארט בוכוואלד, כרגע מתתי."
ארתור עירא "ארט" גרפונקל הוא זמר, פזמונאי, משורר ושחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
את עיקר פרסומו קנה גרפונקל בשל היותו חבר בצמד המוזיקלי "סיימון וגרפונקל".
יחד עם שותפו לצמד "סיימון וגרפונקל", פול סיימון, זכה גרפונקל בחמישה פרסי גראמי, ובקריירת הסולו זכה בפרס גראמי אחד.
כשחקן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט ידע הבשרים.
בשנת 1990 נכנס גרפונקל להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
גרפונקל נולד בקווינס, ניו יורק למשפחה יהודית.
אביו יעקב (ג'ק) גרפונקל היה סוכן נסיעות שהיגר מרומניה ואמו רוז פרלמן הייתה עקרת בית.
לארט שני אחים והוא האמצעי שבהם.
מגיל צעיר אהב לשיר ונהג להפגין את יכולתו הווקאלית בבית הכנסת בשכונה.
בחגיגת הבר מצווה הופיע במשך 4 שעות בפני האורחים כשהוא מבצע רפרטואר עשיר של שירים.
פול סיימון, שלמד איתו באותה כיתה, לוהק יחד איתו למסיבת הסיום של בית הספר, להצגת "אליס בארץ הפלאות".
שם החלו השניים לשיר ביחד.
תחילה בצמד "טום וג'רי (1956) ומאוחר יותר ב"סיימון וגרפונקל".
גרפונקל הוא בוגר לימודי כלכלה באוניברסיטת קולומביה ובמקביל לקריירת השירה בצמד סיימון וגרפונקל פיתח קריירת משחק והופיע (בין היתר) בסרטים "מלכוד 22" ו"ידע הבשרים" של מייק ניקולס ו"שאלה של זמן" של ניקולס רוג.
הפעילות המוזיקלית עם פול סיימון
גרפונקל וסיימון הכירו בעודם צעירים.
הם הקימו את הצמד "סיימון וגרפונקל" שנחשב ציון דרך במוזיקת הפולק האמריקאית.
פול סיימון הלחין וכתב כמעט את כל שירי הצמד.
ב-1970 נפרדה דרכם וב-1973 ארט גרפונקל החל בקריירת סולו והקליט שורה של אלבומים מצליחים בשנות ה-70, שאת שיריהם כתבו ואן מוריסון, רנדי ניומן, ג'ימי ווב, מרק קנופפלר, סטיבי וונדר, ואחרים.
הצמד סיימון וגרפונקל התאחד להופעות מספר פעמים במשך השנים.
בעוד ששותפו לצמד "סיימון וגרפונקל" התמקד בקריירה מוזיקלית, השלים גרפונקל תואר שני בהוראת המתמטיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ואף שימש מורה למתמטיקה במשך כמה שנים.
ארט השתתף בשני פרקים בסדרה "ארתור" בשנת 1998: בפרק "שובו של באסטר" הופיע כנגן שמתאר את ההרגשות של באסטר לחזור הביתה.
בפרק "אלאוד בת מאה" היה קהל בהצגה שהעלו הכיתה של מר עכבר.
בשנת 2003 גילם בתפקיד אורח את מר גרינווד בסדרת הדרמה "חלום אמריקאי" אשר שודרה ב-NBC.
בסתיו 2024, גרפונקל הכריז על יציאתו של אלבום אולפן חדש, "Father And Son", אלבום דואטים עם בנו, ארט גרפונקל ג'וניור.
האלבום שוחרר ב-8 בנובמבר 2024. האלבום כולל שנים עשר שירי כיסוי, כולל "Blackbird", "Blue Moon", "Vincent Recording", ושיר אחד, "O & Son" של גרפונקל.
ב-2025 הופיע בישראל במופע השנתי של אביב גפן נשף הרוק.
על שמו של גרפונקל נקרא המין אבלנשורוס גרפונקלי - מין במחלקת הטרילוביטים - פרוקי רגליים פרה-היסטוריים.
גרפונקל נישא לראשונה ב-1972 ללינדה מארי גרוסמן (Linda Marie Grossman) אך הזוג התגרש ב-1975. הוא נישא בשנית ב-1988 לקתרין קרמק (Kathryn Cermack) ולזוג שני ילדים.
ארט מאליק הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי יליד פקיסטן, שהתפרסם בעיקר בזכות סדרת הטלוויזיה "היהלום שבכתר" בה כיכב בתחילת הקריירה שלו, ולאחר מכן ב-"הולבי סיטי" ו-"הומלנד".
מאליק נולד בשם את'אר אול-חאק (Athar Ul-Haque) בבהאוולפור (Bahawalpur) בפנג'אב שבפקיסטן.
אביו היה רופא שהיה אמור לקבל הסמכה כמנתח עיניים באנגליה, לכן ב-1956 מאליק וארבעת אחיו הגדולים הובאו להתגורר בלונדון.
בגיל 10 נשלח לשנה אחת ללמוד בבית ספר בעיר קווטה (Quetta) במחוז בלוצ'יסטן שבפקיסטן.
אחר כך למד בבית הספר "בק גרמר סקול" באפר טוטינג שבלונדון.
מאליק הוא מעט דיסלקטי והתקשה בלימודים אקדמיים.
אחר ניסיון לא מוצלח של שנה בלימודי מנהל עסקים וסמסטר אחד של לימודי משחק בתיאטרון קווסטורס (Questors Theatre), קיבל מלגת לימודים בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
אחר זמן קצר החל לעבוד בלהקות התיאטרון "אולד ויק" וב"רויאל שייקספיר קומפני" וגילם את התפקיד הראשי במחזה השייקספירי "אותלו".
ב-1982, חמש שנים אחרי שעזב את גילדהול, לוהק מאליק לתפקיד הארי קומאר הבחור ההודי הצעיר בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "היהלום שבכתר" בהפקת ITV המבוססת על ספריו של פול סקוט "רביעיית הראג'".
בזמן צילומי הסדרה ליהק אותו הבמאי דייוויד לין לסרטו "המעבר להודו".
השתתפותו בשתי ההפקות המפורסמות והמצליחות הבטיחו את עתידו המקצועי.
ב-1984 שיחק גם במיני סדרה "The Far Pavilions", עיבוד לספרה של הסופרת מ.
ב-1986 השתתף בסרט "ההרמון" עם עומר שריף וננסי טראוויס.
ב-1985 שיחק בסדרת הטלוויזיה "המגדל השחור", עיבוד לאחד מספרי הבלשים של הסופרת פ.ד.
ג'יימס שגיבורו הבלש אדם דלגליש (רוי מרסדן).
מאליק שיחק בתפקיד נאריד במחזה "דיו הודית" של טום סטופארד הן בהצגת הבכורה בלונדון, והן בשנת 1999 בהצגת הבכורה של המחזה בארצות הברית, שעלה ב"American Conservatory Theater" בסן פרנסיסקו.
בקולנוע שיחק ב-1992 בסרט "עיר של אושר" בתפקיד בנו של מאפיונר הודי.
ב-1994 גילם דמות של פרופסור לאמנות בסרט "ללא כיסוי".
כמו כן שיחק בסרט "שקרים אמיתיים" בכיכובו של ארנולד שוורצנגר, כנבל סלים אבו עזיז.
עוד השתתף בפרק "אורפיאוס ואורידיקה" מתוך סדרת הטלוויזיה "סיפורי עמים" שביים ג'ים הנסון וגילם את דמותו של אורפיאוס.
ב-1988 עבר לארצות הברית והופיע בסדרת הטלוויזיה "Hothouse" של רשת ABC.
היה לו תפקיד חשוב בסרט "007 באזור המסוכן" מסדרת סרטי ג'יימס בונד בו גילם לוחם מוג'הידין בן בריתו של בונד.
ב-1997 גילם את דמותו של רמזי יוסף, שהיה ממתכנני הפיגוע במגדלי התאומים בשנת 1993, בסרט הטלוויזיה "הדרך לגן עדן: הסיפור שלא סופר על הפצצת מרכז הסחר העולמי" (Path to Paradise).
ב-1998 כיכב במיני סדרה "Colourblind" על פי ספרה של קתרין קוקסון.
בשנת 2000 שיחק בסדרת המתח "Second Sight", בה כיכב קלייב אוון בתפקיד בלש המאבד את הראייה.
ב-2001 היה קריין בתוכנית הדוקומנטרית "Hajj: The Journey of a Lifetime" עבור הטלוויזיה הבריטית.
בין השנים 2003 ו-2005 שיחק בתפקיד זובין קהאן בסדרה הרפואית של ה-BBC "הולבי סיטי".
עוד ב-2005 כיכב בעיבוד טלוויזיוני לרומן "The English Harem" בתפקיד סאם, מוסלמי לונדוני בעל מסעדה.
לצידו משחקת מרטין מקוצ'ן, כנערה בת מעמד הפועלים שנישאת לו והופכת להיות אחת משלוש נשותיו.
ב-2010 שיחק בתפקיד משנה בסרט "איש הזאב".
הוא השתתף בגרסה המחודשת של "על אדונים ומשרתים" ב-2010 וב-2012, בתפקיד מר אמנג'יט סינג' (Amanjit Singh) כמזכיר של ליידי הולנד.
ב-2011 שיחק בסדרה "בורג'ה" כפרנסק גאסט.
בשנת 2014 שיחק בעונה הרביעית של סדרת האקשן "הומלנד", ובשנת 2020 שב לשחק בעונה השמינית והאחרונה.
עיר של אושר (1992) City Of Joy
שקרים אמיתיים (1994) True Lies
סקס לקינוח (1997) Booty Call
רגליים קרות (2016) Cold Feet
ארזינג'אן (בטורקית: Erzincan; בטורקית עות'מאנית: ارزنجان; בכורדית: Ezirgan/ئەزرگان - אזרגאן או Erzingan/ئەرزنگان - ארזנגאן; בארמנית: Երզնկա - יֶרזְנְקָה) היא עיר במזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מזרח אנטוליה.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 165,860 בני אדם.
בהיסטוריה הביזנטית נודעה העיר, יחד עם האזור סביב, כ"קלטזנה" (בארמנית - "אֶקֶליאץ") ושמה היווני הקדום יותר היה אקיליסנה.
העיר נודעה בעבר במלאכת עיבוד נחושת וייצור סכו"ם, ובגבינות הקרויות "טולום פיינירי" (Tulum Peyniri).
בעקבות רעידת האדמה הקטלנית שהתרחשה בדצמבר 1939 העיר נהרסה, ובהמשך נבנתה מחדש באתר סמוך, צפוני יותר.
בימינו קיימות בה תעשיות סוכר וטקסטיל.
העיר הייתה בעבר נקודה חשובה בדרך השיירות מארזורום לסיוואס.
בנוסף, היא צומת חשוב במסילות הברזל שפונות מזרחה אל חבל קארס ועבר הקווקז.
בעיר שוכנת מפקדת הארמייה השלישית של הצבא הטורקי.
העיר ארזינג'אן שוכנת במזרח אנטוליה, על הגדה הימנית (צפונית) של הנהר קאראסו, יובל של הפרת, במישור פורה הנמצא בגובה 1,185 מטר ובמרחק 567 ק"מ ממזרח לבירה אנקרה.
סביב לעיר ישנם הרים גבוהים ומושלגים: "קסיס דאג" - בגובה 3,537 מטר בצפון-מזרח, "סיפיקור דאגי" - בגובה 3,010 מטר בצפון, "מרג'אן דאגי" - בגובה 3,449 מטר בדרום, והרי מונזור.
בעיני הכורדים העיר נמצאת ב"כורדיסטן הטורקית" ובעיני הארמנים היא חלק ממה שהייתה פעם "מערב ארמניה הגדולה".
במחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס האזור נשלט על ידי ממלכת החתים.
עם זאת, עד לימינו לא נמצאו בעיר שרידים של יישוב חתי כלשהו.
אחרי התמוטטות הממלכה החתית החל מה-900 לפניה"ס שלטו כאן האוררטים.
בשנת 1953 נמצאו בקרבת העיר ממצאים מתקופתם.
בסביבות ה-600 לפנה"ס הגיעה ממלכת מדי.
הקרב בין המלך המדי קיאקסארס השני ובין הלידים התנהל לא רחוק מארזינג'אן של ימינו.
בסביבות 550 לפניה"ס הפרסים כבשו את ממלכת מדי.
ארמניה, החסות הרומית, הפרסית והביזנטית
בשנת 70 לפניה"ס יצאו הרומאים למסעות צבאיים לאנטוליה המזרחית וכבשו גם את ארזינג'אן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-68 לפנה"ס פונטוס כבשה את ארזינג'אן מידי הרומאים.
במאות השנים הבאות, ארזינג'אן והאזור סביבה היו תחת שלטון האימפריה הרומית, הביזנטים, הפרתים, והאימפריה הססנית.
תחת שליטה פרתית ורומית האזור שנודע אז כ"חאצ'דיאנק" או ביוונית אקיליסנה (Ακιλισηνή) השתייך לממלכה ארמנית אוטונומית.
בסביבות ארזינג'אן של ימינו היה קיים בעבר יישוב ארמני בשם ארז או אריזה, שנודע במקורות הביזנטים כקלטזנה או קלטזיני.
בקרבת ארז בנו הארמנים הפגאנים מקדש לאלת הפוריות אנאהיט.
במקדש זה נהגו אנשי המעמד הגבוה להשאיר את בנותיהם ואת בניהם שהגיעו לפרקם כמחווה לאלה והם היו משתתפים בו כקדשים בטקסי מין פולחני.
במקדש ניצב פסל זהב גדול של האלה, שנשדד ונהרס בשנת 34 לפנה"ס על ידי חיילי מרקוס אנטוניוס.
לפי אגאתאנגלוס, בשנת 287 לספירה כשביקר בארז על מנת להעלות קורבן לאלה אנאהיט, פגש כאן המלך הארמני טרדאט השלישי כהן דת בשם גרגוריוס שהיה נוצרי בסתר וביקש ממנו לערוך את טקס הקרבן.
משסירב, נעצר גרגריוס, לימים ידוע כ"הקדוש גרגוריוס המאיר" בפקודת המלך ועונה.
כעבור 14 שנה השתכנע המלך טרדאט להתנצר עם חצרו והרס את המקדש.
מיקומו של המקדש אינו ידוע.
נכסי המקדש הוענקו לגרגוריוס ובאזור קמו מנזרים נוצריים רבים.
בשנת 384 לערך, מנואל ממיקוניאן שהפך לשליט בארמניה הכתיר שני אחים - ארשאק השלישי וואלארשאק כמלכים שותפים של ארמניה.
ככל הנראה ארשאק השלישי קבע את מושבו בדווין בעוד ואלארשאק - קבע מושבו בארז.
כעבור כשנתיים כשמת ואלארשאק לקח ארשאק השלישי את השלטון גם בארז.
בשנת 387 לפי הסכם שלום שנחתם כאן, באקיליסנה, חילקו הרומאים והפרסים את ארמניה ביניהם.
העיר ארז נפלה תחת חסות רומית ובהמשך ביזנטית, במה שנקראה "ארמניה הקטנה" המערבית (בלטינית - Armenia minor) תחת מלכותו של ארשאק השלישי.
במזרח מינו הפרסים מלך אחר, חוסרוב השלישי ב-389 ניסה ארשאק לכבוש שטחים נוספים (ונאנד) אך נכשל וחזר לארז, בה מת.
בהמשך הפכה ארמניה המערבית לחלק מהאימפריה הביזנטית.
הביזנטים מינו בארז או אקיסילנה מושל בתואר "קומטיס" ומאוחר יותר "דוקס" או "קורופאלאטוס", כמו כן מועצה של נכבדים ארמנים - "נחאראר" בראשות גאזאבון משיראק.
בשנים 480–484 הייתה העיר מושב המטה הכללי של המלך ואחאן השני מליקוניאן שנאבק בפרסים.
במאה ה-5 במקורות ארמנים ("חיי משטוב משטוץ") נקראה העיר "יקגיאץ".
למשך חמש מאות שנה לא מצוינים אירועים מיוחדים בה.
מאוחר יותר קראו הארמנים לעיר בשם "ירזנקה".
בשנת 1000 היו תושבי העיר עדים למסע הצבאי של וסיליוס השני.
באותה תקופה כאורח של ויסיליוס ביקר בעיר האמיר מוחמד אל דאוולה אבו מנצור משושלת המרוואנים.
באילו נסיבות הוקמה כאן בישופות נוצרית לא ידוע בדיוק.
באמצע המאה ה-5 לספירה, הבישוף של אקיליסנה היה יואניס, שנמנה עם חותמי הצו של הפטריארך גנאדיוס של קונסטנטינופוליס, שהוקיע את השמעוניים".
בישוף אחר של העיר, בשם גאורגיוס או גרגוריוס מוזכר כ"בישוף של יוסטיניאנופוליס" והיה אחד מאבות ועידת קונסטנטינופול השנייה משנת 553. ב-681 הבישוף תאודורוס השתתף בוועידת קונסטנטינופול השלישית (681).
בישוף זה נהג לחתום בתואר "בישוף של יוסטיניאנופוליס" או בישוף של האזור "אקלנזינה".
ב-879 בישוף בשם גאורגיוס השתתף בוועידה הרביעית "הפוטית" של הכנסייה.
בשנת 629 העיר נכבשה על ידי הביזנטים בהנהגת הקיסר הרקליוס.
ב"רישומי הבישופויות" (Notitiae Episcopatorum) הדיוקסיה האוטוקפלית המקומית מוזכרת רק החל מהמאה ה-10. בסוף המאה ה-10. הבישופות הייתה בהתחלה כפופה לארכיבישופות של סבסטי (סיוואס של ימינו).
אחרי המאה ה-13 אין מידע על קיומם של בישופים קתולים בירזנקה-אקיליסנה והם אינם מוזכרים ב"רישומי הבישופויות".
בימינו "אקיליסיני" רשומה כ"בישופות טיטולרית" (סמלית) של הכנסייה הרומית-קתולית.
ממלכות ואימפריות מוסלמיות בימי הביניים
בעת מסעות הכיבוש של הערבים המוסלמים ב, כבש המפקד הערבי חביב בן מסלמה את ארז בשנת 655. אחרי נפילת האימפריה הססנית פרצו במזרח אנטוליה קרבות בין הערבים ולביזנטים.
עדיין בשנת 859 המושל של מלטיה מטעם החאליפה העבסי, עומר בן עבדאללה כבש מחדש את ארז מידי הביזנטים.
אחרי קרב מנזיקרט בשנת 1071 שבו הביסו הטורקים הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלן את הקיסר הביזנטי רומנוס הרביעי, נכללה ארזינג'ן באימפריה המוסלמית שהקימו הראשונים.
העיר הפכה לחלק מנסיכות הבייליקית מנגיצ'ק (מנגוצ'ק) (מנגיצ'ילי) אותה הקים מנגיצ'ק אהמט גאזי, אחד הגנרלים של ארפ ארסלן.
בירת הבייליק הייתה העיר קמח.
הבייליק מנגיצ'ק התקיים עד שנת 1228. תחת שלטונם של בני מנגיצ'ק ובמיוחד בימי פהרטין בהרם שאה (1225-1165), החתן של הסולטן קיליץ' ארסלן השני, ידעה ארזינג'אן פריחה כלכלית ותרבותית.
עם כיבושן של ארזינג'אן וקמח בשנת 1228 בידי ראש הסולטנות הסלג'וקית של רום, עלא-א-דין קאי קובאד הראשון, הביליק מנגיצ'ק הגיע לקיצו.
בשנת 1230 ביישוב יאסי צ'מן על יד ארזינג'אן הביסו לוחמיו של קאי קובאד את אחד מצאצאיהם האחרונים של השאהים של ח'ווארזם, ג'לאל א-דין.
שנמלט עם כוחותיו מפני המונגולים עד לאנטוליה.
קאי קובאד בנה את חומות ארזינג'אן מחדש.
בשנת 1240 פלשו המונגולים לארמניה ואנטוליה.
אחרי שהשתלטו על ארזורום, ב-26 ביוני 1243 בפיקודו של באיג'ו ניצחו בקרב קסדה (קסה דא) את הסלג'וקים בראשות קא חיסרב השני (בנו של קאי קובאד) והחריבו את ארזינג'אן.
כעבור עשור, בשנת 1254, מבקר מן המערב, ויליאם מרוברוק, ציין כי 10,000 מתושבי העיר נהרגו ברעידת אדמה.
העיר הפכה בהמשך לחלק מאימפריית האילחאנים, עד שנת 1335 כשסופחה לבייליקות החדשה ארטנה שהוקמה על ידי אויגורים מצבא האילחאנים.
בסביבות 1395 עברה העיר לידי קאזי בורחן א-דין מקייסרי.
בימי השלטון המונגולי והאויגורי במאות-13–14 שוקמה העיר.
באותם ימים נהנתה הקהילה הארמנית בראשות הארכיבישוף סרגיס ויורשיו, לאוטונומיה משמעותית וכלכלת העיר שגשגה.
התפתחו, בין השאר יחסי מסחר עם ונציה.
הסחורות מן הים התיכון הועברו דרך ערי הנמל מלטיה ואראפגיר.
בעיר התיישבו לצד הרוב הארמני ותושבים מוסלמים גם מספר רב של אירופאים.
בשנת 1331 ביקר בעיר הנוסע הערבי אבן בטוטה שציין כי רוב אוכלוסיית העיר הייתה ארמנית, אם כי "מוסלמית".
הוא ציין קיומן בעיר של ארגוני צעירים קרויות "אחים" או "אחוות".
במחצית השנייה של המאה ה-13 ביקר בעיר הנוסע הוונציאני מרקו פולו, שרשם:
בתחילת המאה ה-15 הדיפלומט הספרדי רוי גונסאלס דה קלאוויחו, שביקר בארזינג'אן בדרכו לסמרקנד, ציין ביומנו:
הטימורים, הטורקים קארה קויונלו ואק-קויונלו
במהלך המאה ה-14 כמה אמירויות נאבקו באופן מתמיד על השליטה בעיר, חלקן בתמיכת מעצמות אחרות.
מאוחר יותר התחרו עליה האימפריה העות'מאנית וטימור לנג.
ב-1401 הטיל הסולטן העות'מאני באיזיט הראשון מצור על ארזינג'אן וכבשה.
אך בשנת 1402 הוא נוצח על ידי טימור לנג בקרב אנקרה.
צבאו של טימור הצליח להשתלט על חלק גדול מאנטוליה.
גם ירזנקה-ארזינג'אן נשלטה על ידי אנשי טימור בשנים 1410-1402. בשנת 1419 היא נכבשה על ידי שושלת קארה קויונלו, ב-1455 על ידי אוזון חסן ושבטי אק קויונלו.
בעקבות ניצחון העות'מאנים של מהמט השני בקרב אוטלוקבלי, על יד טרג'אן, ב-1473 סולקה שליטת פרס על ארזינג'אן.
השלטון עבר למשך כמה עשורים לידי כמה מנהיגים מקומיים.
בשנת 1502 קבע השליט הראשון של פרס הספווית, השאה אסמאעיל הראשון את המטה הכללי שלו בארזינג'אן.
אולם אחרי הקרב צ'לדיראן שבו הובסו על ידי הסולטן סלים הראשון, נאלצו הספווים לעזוב בשנת 1514 את מזרח אנטוליה.
ארזינג'אן הפכה לבירת מחוז - איילט - של האימפריה העות'מאנית.
הסולטן סולימאן הראשון ביקר בעיר פעמיים, לראשונה ב-1534 כשפנה נגד טבריז, בירת הספווים, ושוב ב-1540 במסע צבאי נוסף נגד פרס.
במאה ה-17 הייתה ארזינג'אן אחד ממרכזי המרד של הג'לאלים.
בשלהי המאה ה-17 הועתקה הדרך המסחרית שחיברה את אסיה הקטנה עם פרס יותר צפונה.
לכן איבדה ארזינג'אן את חשיבותה וחלק גדול מתושביה עזבו.
במאה ה-19 התפשטה בעיר הרפורמה הסופית נאחסבנדיה.
בשנת 1784 החריבה רעידת אדמה קשה את כל המונומנטים של העיר ומתו בה כאלפיים תושבים.
בשנת 1828 פלשו כוחות רוסיה הצארית לחלק מארמניה.
בהתאם לחוזה טורקמנצ'אי הח'אנויות יירבן ונחיצ'באן סופחו לרוסיה.
הצבא הרוסי התקבל בשמחה על ידי הארמנים שדוכאו על ידי הטורקים והכורדים.
בסופו של דבר הכוחות הרוסים לא הגיעו לארזינג'אן.
ב-1864–1865 הייתה העיר שוב לבירת סנג'ק שכללה חמש "קאזה".
בסוף המאה ה-19 ידעה העיר תנופה מחודשת, בעקבות העברתו לארזורום השכנה של פיקוד אחד הקורפוסים הצבאיים החשובים של האימפריה.
לפי ויטל קינה, בשלהי המאה ה-19 הייתה אוכלוסיית העיר 23,000 תושבים, מתוכם 15,000 מוסלמים.
קצת יותר מאוחר באותה תקופה, לינץ' העריך שבכל הסנג'ק ארזינג'אן חיו כ-156,000 בני אדם, מתוכם 31,000 נוצרים, כמעט כולם ארמנים.
באזור הכפרי המקיף את ארזינג'אן חיו גם הרבה כורדים מוסלמים.
בימי שלטון הסולטן עבדול חמיד השני בשנת 1891 הוצבה בארזינג'אן מפקדת 30 גדודי פרשים "חמידיה", רוב רובם כורדים, שנועדו לבצע מעשי טבח ביישובים הארמנים.
מעשי הטבח התרחשו בעיקר בשנים הבאות ב-1896-1894.
בארזינג'אן בוצע טבח בספטמבר 1895.
בתחילת המאה ה-20 היה האזור עדיין מאוכלס גם בארמנים.
האנציקלופדיה ברוקהאוס-אפרון ציינה שבארזינג'אן חיו כ-30,000 תושבים, בעיקר "טורקים".
לפיה היו בעיר כ-20 מסגדים ו-4 כנסיות ארמניות.
מסביב לעיר היו 197 כפרים, מתוכם 60 כפרים ארמנים.
הכפרים הארמנים כללו את אחורג'וג, ברגוסר, דנגניג, גארמרי, גאריגין, גיוליצ'ה, חאראבדי, חרומוץ, מלמוציג, מגוציג, מרטגי, מטני, ורי צ'יפלטיג ואחרים.
- בממוצע כ-700 תושבים בכל כפר.
בכל הכפרים פעלו כ-30 כנסיות.
על ההרים מסביבם היו בתחילת המאה ה-20 מספר מנזרים ארמנים:בוגוס-סדרוס הקדוש, גיראגוס הקדוש, חגופ הקדוש, חיאבור גאראבד הקדוש, נרסס הקדוש, ניקוגוס הקדוש ושוגאגאר הקדוש.
בעיר פעלו עד למלחמת העולם הראשונה קונסולים של בריטניה, צרפת, גרמניה ופרס, סגן קונסול של ארצות הברית וכן נספח צבאי רוסי.
כמו כן פעל בית חולים של מיסיון נוצרי אמריקאי.
העות'מאנים החזיקו בה חיל מצב גדול.
בסביבות שנת 1915 נרצחו וגורשו רוב רובם של הארמנים בארזינ'אן והסביבה בימי רצח העם הארמני.
כמו כן נמנה עם מארגני הטבח חבר הפרלמנט מטעם העיר קמח, האלט ביי.
הגירושים התחילו ב-18 במאי 1915. שבוע לפני הגירוש נעצרו ונרצחו בקמח ובסאנסר דרה מספר נכבדים ארמנים.
התושבים הארמנים קיבלו מספר ימים כדי לחסל את נכסיהם.
קודם כל גורשו 16 המשפחות האמידות בעיר -דר סריאן, פפזיאן, בויטיאן, סוסיגיאן ואחרות.
שלוש מתוך 4 הכנסיות הארמניות הופקעו על ידי השלטונות.
נותרה בהתחלה בידי הארמנים קתדרלת סורפ פרגיץ'.
בערב 22 במאי 1915 12,000 אנשים מזוינים - ז'נדרמים, צ'טה (קבוצות מזוינות של אזרחים, שכללו, יש אומרים, עבריינים פליליים) ואיכרים טורקים ובראשם ממדוח ביי, הקיפו את הכפרים והמנזרים הארמנים מסביב לעיר.
הנשים והילדים הארמנים נשלחו לבית הקברות הארמני של ארזינג'אן.
גברים הוצאו להורג בקבוצות קטנות באמצעות יריות או על ידי שחיטת גרונותיהם והושלכו לבורות.
ב-25 -27 במאי הארמנים של ארזינג'אן רוכזו בבית הקברות קויובאשי, הנמצא במרחק שעת הליכה מן העיר.
מאוחר יותר הם הוצעדו משם אל הגאי קמח ("קמח בוגאז" או "קמח בואז"), בין נהר הפרת ולבין סלעי הרי סבוח, שם רוב המגורשים מצאו מהר את מותם.
בדרך עוד הותקפו ונשדדו על ידי קבוצות בריונים (צ'טה) וכפריים כורדים.
מספר נשים נחטפו לכפרים טורקים ושרדו.
מעריכים כי בתוך יום אחד נטבחו בגאי 25,000 ארמנים מארזינג'אן והסביבה.
יחידות "הארגון המיוחד" שביצעו כאן את הטבח היו תחת פיקודו של גא'פר מוסטפא אפנדי.
מאות נשים וילדים השליכו את עצמם למוות לתוך התהום.
מאות ילדים נחטפו אל הכפרים הטורקיים.
בשבוע אחרי הטבח עוד צדו הז'ינדרמים והשוטרים את האנשים שהסתתרו בפרדסים או בשדות הטירס בסביבה.
ב-8 ביוני נותרו בארזינג'אן 800 מגויסים ארמנים שהועסקו בבית מלאכה של הצבא, ועוד 150 שעבדו בניקיון ברחובות העיר ו-3 אחים וכוחות עזר שעבדו בבית חולים.
הם לא ידעו מה היה גורל משפחותיהם.
נאמר להם שהן הגיעו בשלום למוסול.
בפקודת מחמוד כמיל הם נשלחו ב-18 ביוני לקסרקטינים והועמדו תחת שמירת ה"צ'טה".
במשך מספר ימים הם הובלו אזוקים קבוצות-קבוצות והוצאו להורג ביריות על יד גשר ג'רבלג.
כ-5,000 מגויסים ארמנים ששירתו בגדודי עבודה ("אמלה טבוריס") נטבחו בשדה ממזרח לארזינג'אן ונקברו בקברות המוניים.
קבוצה אחרת של כ-5000 מגויסים ארמנים נטבחו בגאי סאנסאר, ממזרח לארזורום.
ייתכן כי עוד 15,000 קשישים נרצחו באותו גאי.
אחרי נובמבר 1915 קבוצה של כ-50 בנאים ארמנים הובאו לארזינג'אן אחרי שבנו מועדון טורקי באמצעות מצבות מבית קברות ארמני והוצאו להורג.
גם הבישוף הארמני מארזורום הוצא להורג על יד ארזינג'אן אחרי 28 ביולי 1915.
מהכיבוש הרוסי לכיבוש מחדש על ידי הטורקים
בשנת 1916 הוקם בארזינג'אן המטה הכללי של הארמייה השלישית העות'מאנית בפיקודו של כרים פאשה.
ב-12 ביולי 1916 ארמיית הקווקז של הצבא הרוסי בראשות הגנרל ניקולאי יודניץ' כבש את מאמה הטון.
בהמשך לוחמיה השתלטו על רמת נגליקה וכבשו עמדה טורקית על גדות הנהר דורום דוראסי, כשהפרשים הרוסים פרצו את הקו בוז-טאפא-מרטקלי.
לאחר מכן התקדמו אל עבר ארזינ'אן.
ב-25 ביוני הגיעו לעיר וכבשו אותה תוך יומיים.
העיר לא נפגעה הרבה בקרבות.
הרוסים מצאו בעיר כ-300 בעלי מלאכה ארמנים שהושארו בחיים.
כמה עשרות נשים הוחזקו כ"בנות זוג" נוספות בבתים של אחדים מהמנהיגים הטורקים המקומיים, האחראים לטבח.
הגנרל יודניץ' לכד בעיר שלל רב.
למרות היתרונות האסטרטגיים של ניצחונו, הוא לא ביצע כל מהלכי התקדמות נוספים וכוחותיו הצטמצמו מספרית עקב תבוסות רוסיות צפונה משם.
ב-18 בדצמבר 1917, בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה, נחתם בארזינג'אן הסכם שביתת נשק.
בהמשך נסוגו רוב הכוחות הרוסים מן האזור.
במקום הצבא הרוסי על 500,000 חייליו הושארו להגנת הקו ואן-ארזינג'אן 30,000 חיילים ארמנים ארמנים בלבד.
בארזינג'אן נמצאה אוגדת רגלים רוסית בפיקוד הקולונל הרוסי ניקולאי מורל (1920-1869, בעבר עוזר הנספח הצבאי של רוסיה בטוקיו) ו-3 גדודי מתנדבים ארמנים (הרגימנט ארזינג'אן), יחידת פרשים, 6 תותחים, כ-2000 לוחמים לא סדירים.
כל אלו נמצאו מבודדים וקווי התקשורת היו פרוצים על ידי המוסלמים.
עם המפקדים הארמנים נמנה מוראד סבסטאצי, שהיה בן האזור.
בינואר מקורות טורקיים דיווחו על טבח באיכרים הטורקים באזורים שבשליטת הרפובליקה הארמנית החדשה על ידי הכוחות הלאומיים הארמנים
ב-2 בפברואר 1918 שלח והיב פאשה לגנרל פרז'בלסקי מכתב מחאה על פשעים שבוצעו על ידי לוחמים ארמנים נגד האוכלוסייה הטורקית בארזינג'אן והסביבה.
בדו"ח טורקי מ-8 בפברואר 1918 צוין, בין היתר, ושב-31 בינואר 1918 נאספו נכבדים ומוכתרים טורקים ונורו למוות במקום.
אחר כך מאות תושבים מוסלמים הוצאו מבתיהם והוצתו למוות בבניין הטלגרף ובבית והיט ביי.
כמו כן נהרסו כאלף בתים טורקיים.
הגנרל והיב פאשה שיגר איגרת מחאה לגנרל הרוסי לבדינסקי שבה מסר כי יחידות מזוינות ארמניות טבחו 15,000 אזרחים טורקים.
הטורקים הכריזו את שביתת הנשק כלא תקפה בראש הגיס הקווקזי הראשון של הצבא העות'מאני התמנה הקולונל מוסה קזם קראבקיר.
ב-13 בפברואר 1918 כשהטורקים נמצאו קילומטרים ספורים מן העיר, הורה מורל על נסיגת על הכוחות הארמנים מן העיר.
במהלך הנסיגה לארזורום בתנאי חורף קשים ספגו כוחות אלה אבדות קשות.
ב-26 בפברואר 1918 בטורקים (חטיבת 36 ובחטיבה 5 הקווקזית של הארמייה השלישית) כבשו בחזרה את ארזינג'אן.
הם לקחו כשלל כמויות גדולות של מזון, 4,016 רובים, 3 תותחים,25 מרגמות, מקלע אחד,321 ארגזי תחמושת, וציוד נוסף.
הרפובליקה הטורקית, רעידת האדמה ב-1939
ב-26 בדצמבר 1939 נהרסה העיר כמעט כליל ברעידת אדמה קשה, בה מתו כ-30,000 בני אדם.
הרעש מ-1939 כלל שבע רעידות קשות מאוד, החזקה ביניהן בדרגת 8.2 בסולם ריכטר.
הוא היה החזק ביותר בתולדות טורקיה המודרנית.
בשלב הראשון נהרגו כ-8,000 בני אדם.
למחרת, עלה מספר ההרוגים ל-20,000. עד סוף שנת 1939 רעידות אדמה נוספות ושיטפונות בהן נהרגו 32,962 בני אדם.
לא נותרו בעיר בניינים היסטוריים.
נחרבו, בין היתר, המסגדים אולו ג'אמי וחורשונו ג'אמי, מן התקופה הסלג'וקית וה"טאש חאן" מזמנן של הסולטן סולימאן הראשון.
רעידת אדמה משמעותית אחרונה אירעה ב-13 במרץ 1992.
האתר הישן של העיר ננטש והוקמה עיר חדשה 4 קילומטר יותר צפונה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עברה לכאן חיל מצב.
לא הוקמו בעיר תעשיות בעלות חשיבות.
אחרי 1960 גברה הגירת תושבים רבים אל מרכז אירופה.
במפקד משנת 2010 חלה עלייה בחלק של האוכלוסייה העירונית.
בימינו רבים מהתושבים של העיר הם ממוצא כורדי - קורמאנג' וזאזא וחלקם - טורקים.
מבחינה דתית התושבים הם רוב רובם מוסלמים -כחצי-חצי - סונים ועלווים.
ארזינג'אן נמנית עם האזורים בעלי הסיכון הגבוה ביותר לרעידות אדמה (אזורי סיכון 1) בטורקיה.
בשנת 1047 נהרסה העיר כליל.
בין המאות 15–19 התרחשו כמה רעידות אדמה שגבו מספר קרבנות בסדר גודל עשרות האלפים.
רעידת האדמה הגדולה ביותר שהכתה את העיר במאה ה-20 אירעה ב-26 בדצמבר 1939 בעוצמה של 8-8,2 מעלות לפי סולם ריכטר.
כאמור, העיר נבנתה מחדש במרחק 4 קילומטר צפונית-מערבית והמקום הישן - "אסקי-ארזינג'אן" ננטש.
רעידות האדמה בעשורים הבאים עשו נזקים מצומצמים.
בשנת 1975 אומץ מפרט בנייה שהתיר באזור הסיכון 1 בניה מרבית של שתי קומות בלבד.
אך מחקר שנעשה בעקבות רעידת האדמה משנת 1992 מצא שבבתים רבים, לרבות בניינים ציבוריים, נבנו קומות נוספות בניגוד לחוק.
האקלים בארזינג'אן הוא יבשתי עם חורפים של שלגים וכפור וקיצים חמים ויבשים.
האביב הוא העונה הלחה ביותר בעוד שהקיץ הוא העונה היבשה ביותר.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 11°C.
החודש הקר ביותר הוא ינואר עם -3,3°C והחודש החם ביותר הוא אוגוסט ים + 22°C.
בתחילת המאה ה-20 נודעה ארזינג'אן במטעי התותים שלה ששימשו בגידול תולעי המשי.
מעיינות מים חמים: ארזינג'אן ואקשיסו.
שרידי העיר הישנה נמצאים בקרבת שדה התעופה בדרך לצ'אלאיאן.
ניתן לראות חומת העיר שנודעה להגן עליה עד למאה ה-16. בפינה הדרום-מערבית נותר שריד של מגדל משושה.
20 מטר צפונית נשמר שער גדול מן התקופה העות'מאנית.
בין שדות ירקות נצאים שני בתי מרחץ - חמאם, עם כיפות רדודות.
מרים אנה (על שם הבתולה הקדושה מרים)
קברות: של טוגאי חטון, מליק גאזי, בהראם שאה, גילג'י באבא, מאמה חטון
בתי מרחץ: בק, צ'אדרג'י, גילאבי בק
ארחות שבת היא סדרת ספרי הלכה העוסקת בהלכות שבת.
הסדרה מתייחדת בכך שכל פרק בה נפתח בתקציר ענייני של הסוגיה התלמודית וההלכתית שממנה נובעות ההלכות שבהן עוסק הפרק ורק אחר כך מובאות ההלכות בסגנון התמציתי המקובל בספרי קיצורי הלכות.
הסדרה נכתבה בידי הרב שלום יוסף גלבר, מחבר הספר "נתיבת שלום"; והרב יצחק מרדכי רובין, רב קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים ומחבר הספר "מראה כהן".
פסקי ההלכה מבוססים על שולחן ערוך ופסקי המשנה ברורה והחזון איש.
בנושאים שהתחדשו בדור האחרון הספר מסתמך על פוסקים נוספים.
הספר מבוסס על שיעורים בהלכות שבת שהעבירו המחברים ועל לימודם המשותף מדי יום בישיבת איתרי.
מטרתו לאגד את כל הלכות השבת בצורה תמציתית וברורה, וכן לברר את ההלכות שהתחדשו בדורנו בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית.
בתחילת כל פרק באה הקדמה קצרה על הנושא המדובר בפרק ועל מקורותיו ההלכתיים.
כל פרק מורכב מסעיפים המביאים את ההלכה בצורה תמציתית, ובתחתית העמוד ישנן הערות המביאות את המקורות לפסיקה, מרחיבות את הדיון ומביאות שיטות של פוסקים נוספים.
בנוסף לפסקי המשנה ברורה והחזון איש המהווים בסיס לפסקי ההלכה בספר, מסתמכים המחברים על הרב משה פיינשטיין, הרב שלמה זלמן אוירבך הרב יוסף שלום אלישיב, הרב ניסים קרליץ ועוד.
חלק ראשון יצא לאור בשנת ה'תשס"ג, 2003, חלקים שני ושלישי יצאו לאור בשנת ה'תשס"ט, 2009. חלק רביעי יצא בשנת 2020, ה'תשפ"א, כשכולו עוסק בדיני הדלקת נר שבת.
הספר קיבל הסכמות מהרב שמואל וואזנר והרב נסים קרליץ ומכתב ברכה מהרב שמואל אוירבך.
הספר נחשב לאחד מספרי הלכות שבת בני זמננו הבולטים בציבור החרדי-ליטאי, לצד שמירת שבת כהלכתה הוותיק.
יש המעדיפים אותו משום שהוא נוטה יותר להחמיר ביחס ל'שמירת שבת כהלכתה', וכן בעקבות הסתמכותו באופן רחב יותר על החזון איש בהכרעותיו.
במהדורה הראשונה של החלק השלישי, הופיעה התייחסות למעלית שבת, מבלי להכריע בין האוסרים למתירים, ובמהדורה שנייה שיצאה לאור בתשס"ט, התייחסות זו הושמטה, והסעיף שלפניה חולק לשני סעיפים כדי שלא לשבש את מספור הסעיפים באותו פרק.
ארזי הלבנון היא קינה הנאמרת בתשעה באב בקהילות אשכנז המזרחי וחלק מקהילות אשכנז המערבי, ומתארת את מותם של עשרה הרוגי מלכות בזמן חורבן בית המקדש השני ואחריו.
מחבר הקינה הוא רבי מאיר בן יחיאל בן המאה ה-13.
קינה זו נאמרת בתשעה באב רק לפי מנהג אשכנז (בנוסח פולין וקצת קהילות אשכנז המערבי).
ישנם מספר מקורות המתארים את מותם של עשרת הרוגי המלכות וקינה זו מבוססת על גרסה ב' כפי שהתפרסמה על ידי אהרן ילינק.
קינה זו קצרה יותר מהקינה אלה אזכרה הנאמרת ביום הכיפורים לנוסח אשכנז ובתשעה באב לנוסח הספרדים.
בנוסח הדפוסים ישנם בקינה זו תיאורים לשמונה הרוגים בלבד.
בנוסח מתוקן שפרסם דניאל גולדשמידט נוספו שורות חסרות על פי כתבי יד, ובהם תיאור מותם של רבי אלעזר בן דמא ורבי חנינא בן חכינאי.
בנוסח הדפוס יש שיבוש בסדר האקרוסטיכון.
בנוסח שפרסם גולדשמידט האקרוסטיכון מושלם, ומורכב מאותיות הא"ב ולאחריהן שם המחבר – "מאיר בן יחיאל חזק ואמץ יחיה בן יחיאל".
יער ארזי האל הוא אחד השרידים האחרונים מיערות הארזים של לבנון, אשר שגשגו ברחבי הר הלבנון בימי קדם.
האתר מוגדר כיום כשמורת טבע ומאז 1998 הוא מוכר, יחד עם עמק קדישה הסמוך, כאתר מורשת עולמית.
היער שוכן בחלקו הצפוני של הר הלבנון ממזרח לעיירה בשרי, על מורדות הר מקמל, בגובה שבין 1,900 ו-2,050 מטרים מעל פני הים.
בעבר היה הר הלבנון מכוסה כולו יערות ארזים עבותים.
כיום, לאחר מאות שנים של כריתת העצים והרס היערות, היקף היערות הצטמצם במידה ניכרת.
היער נזכר כבר במיתולוגיה השומרית, מתואר שם קרב שהתרחש בין האל שומר היער חוואווא (חומבבה באכדית) לבין גלגמש, מלך אורוך, ואנכידו על יער הארזים היפה והשמימי.
בסיפור מתואר גם שגילגמש השתמש בעץ הארז האדיר ביותר ביער על מנת לבנות את דלת המקדש בעיר אורוך.
לאורך השנים השתמשו עמים רבים בעצים, וביניהם הפיניקים, בני ישראל, המצרים, האשורים, הבבלים, הפרסים, הרומאים והטורקים הפיניקים השתמשו בארזים לבניית ציי הסוחר שלהם.
הם נזקקו לעצים לצורך בניית הספינות, ועצי הארז הפכו אותם ל"אומת הסחר הימי הראשונה בעולם".
המצרים השתמשו בשרף העץ בתהליך חניטת והכנת המומיות, ובעץ הארז עצמו בשביל לגלול כמה ממגילות הפפירוס הראשונות שלהם.
בספר מלכים א' (פרק ה') מסופר כי שלמה המלך ביקש מחירם מלך צור עצי ארזים לבניית בית המקדש הראשון, וחירם נענה לבקשתו בשמחה ושלח לו עצי ארזים וברושים.
בתמורה נתן שלמה לחירם עשרים אלף כור חיטים, ועשרים אלף כור שמן כתית.
הקיסר הרומאי אדריאנוס הכריז על יערות אלה כעל שטח רומאי, ובעקבות זאת פסק הרס יערות הארזים באופן זמני.
השנים שחלפו, יחד עם הכריתה המתמשכת של עצי הארז, הובילו לירידה במספר של עצי הארז בלבנון.
עם זאת, לבנון עדיין ידועה בשל עצי הארז שגדלו בה בעבר.
העץ הוא הסמל הלאומי של המדינה ומופיע על דגלה.
העצים ששרדו גדלים כיום באזורים הרריים, שם הם מהווים את מין העצים העיקרי.
המאמץ לשימור יער ארזי האל התחילה כבר ב-1876, כאשר המלכה ויקטוריה בנתה חומת אבן גבוהה סביב חורשת ארזים בת 250 דונם על מנת למנוע מהעיזים לאכול את העצים.
עם זאת, במהלך מלחמת העולם הראשונה השתמשו חיילים בריטים בארזים כדי לבנות מסילות רכבת.
ישנה אפשרות לסייר ביער בליווי מדריך מוסמך.
כחלק מעבודות השימור, לאחר השלב הראשוני שבו ניקו את האדמה מפסולת, טיפלו בצמחים החולים, ודישנו את האדמה.
בשנת 1985 יזם "איגוד חברי יער הארזים" תוכנית לייעור מחדש.
השפעת המאמצים אמורה לבוא לידי ביטוי רק בעוד כמה עשרות שנים, בשל צמיחתם האיטית של הארזים.
קיימים שרידים גדולים יותר של יערות הארז בלבנון, בין השאר בשמורת הטבע של הרי השוף, אך ביער ארזי האל מצויים העצים העתיקים ביותר שהשתמרו.
ארבעה מהעצים הגדולים ביותר מתנשאים לגובה של כ-35 מטרים, כאשר היקף הגזעים שלהם מגיע ל-12–14 מטרים.
אלפונס דה למרטין ביקר במקום במהלך נסיעתו ללבנון בשנים 1832–1833, והזכיר את הארזים בכמה מרשומותיו.
הנרי בורדו בא למקום בשנת 1922, וכתב את Yamilé, סיפור על המקום.
ארזניתיים או אדריאניקטיים (שם מדעי: Adrianichthyidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת החניתאים החיים במים מתוקים ומים מליחים באסיה מהודו עד יפן ועד דרום-מזרח אסיה באינדונזיה ומלזיה.
בעבר היא השתייכה לסדרת הגמבוזאים.
אורך דגים אלה 1.5–17 סנטימטרים, והם בעלי גוף מוארך וראשים קטנים מעוגלים.
הם בעלי עצם מיוחדת בזנבם ולסת צרה ומחודדת.
במינים אלה הנקבות פולטות את ביציהן למים והזכרים מפרים אותם חיצונית.
מספר מינים הם בעלי הפריה פנימית והם משריצים צאצאים חיים, בעוד אחרים נושאים את הביצים על סנפירי האגן שלהם עד בקיעתם.
הם חיים במים מוצפים באורז, מה שנתן להם את שמם.
רבים מהם הם דגי נוי מוכרים.
סוג אָרְזָנִית (Oryzias) - בו 33 מינים
ארתור ברוס "ארט" היימן היה כדורסלן יהודי אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-NBA וה-ABA בין השנים 1963–1970. נבחר בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA 1963, אולם שיחק בליגה במשך כשנתיים וחצי בלבד בטרם עבר לשחק ב-ABA.
ממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו בשתי הליגות הם 13.0 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
היימן נולד בעיר ניו יורק, ובין השנים 1959–1963 למד ושיחק באוניברסיטת דיוק.
במהלך משחק מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בפברואר 1961, התקוטט עם שחקני היריבה לארי בראון ודוני ולש, ולאחר המשחק שלושת השחקנים הושעו על ידי ליגת המכללות עד לסיום עונת 1960/1961. על אף השעייתו, נבחר היימן לחמישיית העונה של מחוז ACC, הודות לממוצעיו המרשימים שעמדו על 25.2 נקודות ו-10.9 ריבאונדים למשחק.
בעונת 1962/1963 הוביל את הקבוצה, יחד עם ג'ק מולינאס, להעפלתה הראשונה אי פעם לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 24.9 נקודות ו-10.8 ריבאונדים למשחק.
במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת לויולה קלע 29 נקודות, אך ה"בלו דבילס" הפסידו מול האלופה שבדרך בתוצאה 75–94. בסיום העונה זכה היימן בפרס אוסקר רוברטסון ובפרסי "השחקן המצטיין של ליגת המכללות" מטעם ה-Associated Press וה-Sporting News, אשר היו הפרסים היוקרתיים ביותר עד להצגת פרס נייסמית' ופרס ג'ון אר.
לאורך קריירת המכללות קלע היימן 1,984 נקודות בסך הכול, אשר הציבו אותו באותה העת במקום הראשון בתולדות הבלו דבילס.
בדראפט ה-NBA 1963 נבחר היימן בבחירה הראשונה, על ידי ניו יורק ניקס.
בעונתו הראשונה ב-NBA הציג יכולת טובה עם ממוצע של 15.4 נקודות למשחק, ואף נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, אך קבוצתו סיימה עם מאזן הניצחונות הגרוע ביותר בליגה; 22–58. בעונה העוקבת שימש כשחקן ספסל, ותרם 5.7 נקודות למשחק בלבד.
בעונת שותף ב-17 משחקים בסך הכול, במדי סינסינטי רויאלס ופילדלפיה 76', בטרם עזב את ה-NBA.
בעונת 1966/1967 שיחק בקבוצות "וילמינגטון בלו בומרס" מ"ליגת ה-ABL" ו"הרטפורד קפיטולס" מליגת ה-EPBL.
בקיץ 1967 החל לשחק עבור ניו ג'רזי אמריקנס מליגת ה-ABA, ובהמשך אותה עונה עבר לפיטסבורג פייפרס.
בפלייאוף 1968 קלע 19.7 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את הפייפרס, לצדם של קוני הוקינס וצ'ארלס ויליאמס, לזכייה באליפות עונת הבכורה של ה-ABA.
ב-27 באוגוסט 2012 נפטר היימן בעיר קלרמונט שבפלורידה, בגיל 71.
ארתור הנרי יאנג הידוע בשם ארט יאנג היה קריקטוריסט וסופר אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות הציורים הסוציאליסטיים שלו, במיוחד אלה שצוירו למגזין הפוליטי "ההמונים" בין השנים 1911 ל־1917.
ארט יאנג נולד ב־14 בינואר 1866, ליד אורנגוויל, במחוז סטפנסון, אילינוי.
משפחתו עברה למונרו, ויסקונסין כשהיה בן שנה.
יאנג, היה חנווני, ואמו הייתה אמנדה יאנג (לבית וגנר).
היו לו שני אחים ואחות אחת.
אחיו, וילמר וסלי יאנג, למד עיתונות באוניברסיטת ויסקונסין והקים את עיתון הסטודנטים שלה, "הדיילי קרדינל".
יאנג נרשם לאקדמיה לעיצוב בשיקגו בשנת 1884, שם למד אצל ג'יי ה' ונדרפול.
הציור הראשון שלו שפורסם הופיע באותה שנה בעיתון המסחרי Nimble Nickel.
באותה שנה, הוא החל לעבוד ברציפות גם עבור עיתוני שיקגו, כולל ה- Evening Mail, ה- Daily News והטריביון.
בשנת 1888 חידש יאנג את לימודיו, תחילה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק (עד 1889), ואז באקדמיה ז'וליאן בפריז (1889–90).
הוא הצטרף לעיתון בשיקגו (1892), ותרם לו קריקטורות וציורים פוליטיים למוסף יום הראשון שלו.
בשנת 1895 התחתן עם אליזבת נורת'.
ב־1895 או 1896 עבד זמן קצר ב"דנבר טיימס"; לאחר מכן, לאחר פרידתו מאשתו, עבר שוב לעיר ניו יורק, שם מכר רישומים למגזינים הומוריסטיים וצייר קריקטורות ל"ניו יורק אוונט ג'ורנל" של ויליאם רנדולף הרסט.
בשנים 1902–1906 הוא למד רטוריקה בקופר יוניון כדי לשפר את כישוריו כקריקטוריסט.
יאנג התחיל בתור רפובליקני בדרך כלל א-פוליטי, אך בהדרגה התעניין ברעיונות השמאל, ובשנת 1906 בערך ראה עצמו כסוציאליסט.
הוא החל להתרועע עם שמאלנים פוליטיים כמו ג'ון סלואן ופייט ולאג, עם שניהם הוא עבד בירחון הסוציאליסטי הרדיקלי "ההמונים".
הוא התגבש היטב בסביבה הרדיקלית של גריניץ' וילג' לאחר שעבר לשם בשנת 1910. הוא הפך פעיל מבחינה פוליטית, ובשנת 1910, האפליה הגזענית והמינית והעוולות של המערכת הקפיטליסטית הפכו לנושאים נפוצים בעבודתו.
הוא הסביר את התחושות הללו באוטוביוגרפיה שלו, ארט יאנג: חייו וזמנו (1939)
בניסיון לרסן את האפליה יאנג הציג מועמדותו לאספה של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הסוציאליסטית של ניו יורק בשנת 1913, אך לא נבחר.
פן אחד של הממסד שאליו קרא תיגר יאנג בקריקטורות שלו ובציוריו הייתה סוכנות הידיעות אי.
הציור היה תגובה להיעדר סיקור חדשות ארצי על שביתת פיינט קריק בשנת 1912 במחוז קנאווה, מערב וירג'יניה, שנמשכה יותר משנה והתאפיינה בעימותים קטלניים בין כורים ומיליציות שנשכרו על ידי חברות הפחם.
החברות שכנעו את הממשלה הפדרלית להכריז על משטר צבאי במסגרת בית דין צבאי, מעשה חמור על פי עורכי "ההמונים".
מעט מאירועים אלה נשמעו מחוץ למערב וירג'יניה, והדבר הטריד את צוות המגזין.
הציור של יאנג "מרעיל המקורות", ומאמר המערכת של מקס איסטמן, שפורסם באותה גיליון, טענו כי סוכנות הידיעות AP הסתירה את העובדות בכוונה כדי לסייע לחברות הפחם.
ה- AP הגיבה בשתי תביעות דיבה נגד איסטמן ויאנג בנובמבר 1913 ובינואר 1914. כאשר עורך דינם של יאנג ואיסטמן זימן את הפרוטוקולים ממשרד AP בפיטסבורג, התביעות בוטלו, אולי משום ש- AP חששה שהראיות והעדויות יהיו מזיקות אם יפורסמו.
בהמשך יאנג נתבע על ידי הממשלה בגין קריקטורות נגד השתתפות אמריקה במלחמה העולמית הראשונה.
בעוד שהתביעה הראשונה בוטלה במשפט השני חבר המושבעים לא יכול היה לקבוע עמדת לגבי אשמתו של יאנג, והוא זוכה.
בשנת 1918 עזר יאנג להקים מגזין דומה ל"המונים" שנקרא "ליברטור", (המשחרר).
הוא שימש גם כמאייר וגם כתב בוושינגטון ב"מטרופוליטן מגזין" (1912–17) עד שפוטר בשל ביטויו הנחרצים נגד המלחמה.
בשנת 1919 עזב יאנג את הליברטור כדי להקים כתב עת משלו, "גוד מורנינג" שהתמזג מאוחר יותר עם מגזין ארצי אחר בשנת 1922.
יאנג תרם איורים למגזינים רבים.
הוא גם כתב כמה ספרים, כולל שתי אוטוביוגרפיות, בדרכי (1928) וארט יאנג: חייו וזמניו (1939).
יאנג נפטר ב־29 בדצמבר 1943 במלון אירווינג בניו יורק, בגיל 77.
ארזית תת-אלפינית (שם מדעי: Larix lyallii) היא מין של עץ נשיר מחטני שמקורו בצפון-מערב אמריקה הצפונית במדינות איידהו, מונטנה, קולומביה הבריטית, אלברטה ווושינגטון.
והיא מסוגלת לשרוד בטמפרטורות קרות ולצמוח סמוך לקו העצים.
ארזית זו קטנה יחסית לעצים אחרים מהסוג ארזית.
גובה הארזית 10 עד 25 מטרים, והמחטים רבועים באורך 20 עד 35 מילימטרים וצבעם כחול-ירוק אך הצבע נהייה צהוב-זהוב בעונת הסתיו.
קוטר האצטרובל הוא 2.5 עד 4 סנטימטרים.
בתחילה צבע האצטרובל הוא אדום-סגול אך עם הבשלתו הוא משתנה לחום.
עונת הרבייה של העץ מתרחשת בתחילת הקיץ.
צבע הקליפה בתחילה הוא צהוב-אפור אך עם הגיל הצבע משתנה לאדום-חום כהה.
הקליפה של העץ מכילה טאנין.
הארזית היא אחד מהעצים בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר.
גילה של דגימה של הארזית מאלברטה הוערך בכ-2,000 שנה.
הארזית לא נמצאת בסכנת הכחדה ומצב השימור שלה הוא ללא חשש.
ארזית או לגש (שם מדעי: Larix) הם סוגי עצי מחט נשירים, ממשפחת אורניים.
בגובה של 20 עד 45 מטרים (65 עד 150 רגל), הם נמצאים בחלק גדול מחצי הכדור הצפוני הממוזג הקריר יותר, בשפלה בצפון ובהרים גבוהים דרומה יותר.
עצי הארזית הם בין הצמחים הדומיננטיים בטייגה של סיביר וקנדה.
אף על פי שהם עצי מחט, הארזית הם עצים נשירים שמאבדים את המחטים שלהם בסתיו.
המין הגבוה ביותר ארזית מערבית בשמו המדעי, Larix occidentalis, יכול להגיע ל-50 עד 60 מטרים (165 עד 195 רגל).
כתר העץ של הארזית דליל והענפים אופקיים אל הגבעול, גם למינים מסוימים יש אותם תלויים אופייניים.
נבטי הארזית הם דו-מורפיים, עם עלים נפרדים שהזרעים ארוכים הם בדרך כלל באורך של 10 עד 50 ס"מ (4 עד 20 אינץ') ונושאים מספר ניצנים.
הארזית הם בין עצי המחט הנשירים הבודדים, שהם בדרך כלל ירוקי-עד.
האצטרובלים הזכריים הם כתומים-צהבהבים ונושרים לאחר האבקה.
האצטרובלים הנקביים של העץ זקופים ובאורך 1–9 ס"מ, ומתנשאים 5–8 חודשים לאחר האבקה.
למינים הצפוניים יש אצטרובלים קטנים באורך 1–3 ס"מ עם עלים קצרים, כאשר למינים הדרומיים אצטרובלים ארוכים יותר 3–9 ס"מ, העלים הארוכים ביותר מיוצרים על ידי המינים הדרומיים ביותר, בהרי ההימלאיה.
מערכת השורשים שלהם רחבה ועמוקה וקליפת העץ סדוקה דקיקה ומקומטת בלוחות לא סדירים.
מיני הארזית קיימים בכל האזורים הממוזגים-קרים של חצי הכדור הצפוני, מצפון אמריקה ועד לצפון סיביר העוברים דרך אירופה ומקומות נוספים.
הם נחשבים עצי יער חשובים ברוסיה, מרכז אירופה, ארצות הברית וקנדה.
הם דורשים אקלים קריר ולח למדי ומסיבה זו הם נמצאים בהרים של האזורים הממוזגים, בעוד שבאזורי טייגה הצפוניים ביותר הם נמצאים גם במישור.
מיני הארזית הם מינים חלוצים שאינם מאוד תובעניים כלפי הקרקע והם עצים ארוכים מאוד.
הם חיים ביערות טהורים או מעורבים יחד עם עצי מחט אחרים או עצים רחבי עלים לעיתים רחוקות יותר.
הארזית נוטה למחלת הסרטן הפטרייתי כיב Lachnellula ssp (סרטן ארזית/לגש); זו בעיה במיוחד באתרים של עצי ארזית בתקופה מאוחרת באביב, הגורם לפציעות קלות בעץ המאפשרות כניסה לנבגי הפטרייה.
בקנדה זוהתה מחלה זו לראשונה בשנת 1980 והיא מזיקה במיוחד והורגת עצים צעירים ובוגרים כאחד.
בסוף 2009 נתגלתה המחלה לראשונה בעצי ארזית יפניים במחוזות אנגליה של דבון, קורנוול וסאמרסט, ומאז התפשטה לדרום מערב סקוטלנד.
באוגוסט 2010 נמצאה המחלה בעצי ארזית יפניים במחוזות ווטרפורד וטיפררי באירלנד ובשנת 2013 בפארק יער בדרום ויילס.
Laricifomes officinalis היא פטרייה נוספת שנמצאת באירופה, צפון אמריקה וצפון אסיה הגורמת לריקבון עץ פנימי.
עץ ארזית מוערך בזכות איכויותיו הקשיחות כעמיד מפני מים.
העצים נטולי קשרים באיכות מעולה ומבוקשים מאוד לבניית יאכטות וסירות קטנות אחרות, ולחיפוי חיצוני של מבנים וציפוי פנים.
העצים עמידים במידה מסוימת בפני ריקבון במגע עם הקרקע, ומבחינה היסטורית שימש כעמודים וגידור.
עצי ארזית ואלון שימשו באופן מסורתי לבניית סירות דיג סקוטיות במאה ה-19.
סוג הארזית Dunkeld, גדל באופן נרחב בצפון אירופה, ומוערך בשל הצמיחה המהירה שלו ועמידותו למחלות.
במרכז אירופה הארזית נחשב כאחד מחומרי העץ הטובים ביותר לבניית מגורים.
הם משמשים לעיתים קרובות בתרבות הבונסאי, בזכות קליפת העץ והמחטים הקטנות.
ארחאן פיקרי (באינדונזית: Arkhan Fikri; נולד ב-28 בדצמבר 2004 בסרדאנג בדאגאי שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ארמה מליגת העל האינדונזית ובנבחרת אינדונזיה.
פיקרי גדל במחלקות הנוער של אקדמיית קווארטה מדה, PSSA אסאהאן, באריטו פוטרה וקווארטה דלי סרדאנג.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ארמה במסגרת ליגת העל האינדונזית.
ב-17 באוקטובר 2023 ערך צ'ראקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בניצחון 0–6 על נבחרת ברוניי במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות מונדיאל 2026.
ארזי הבירה היא שכונה חרדית בצפון ירושלים, הממוקמת בסמוך לשכונות מעלות דפנה, שמואל הנביא, סנהדריה ותל ארזה.
השכונה הוקמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 כחלק מהרחבת הבנייה לציבור החרדי בעיר, היא מוגדרת כשכונת בת ושכונת תחתית למעלות דפנה.
שכונת ארזי הבירה הוקמה כחלק מתנופת הפיתוח של שכונות חדשות בירושלים, במטרה לספק דיור לציבור החרדי.
השכונה משכה אליה משפחות צעירות בשל המחירים הנוחים של הדירות והקרבה למוסדות דת וחינוך.
עם השנים, הפכה השכונה למוקד מרכזי עבור קהילות חרדיות שונות.
האוכלוסייה בשכונה מורכבת מקהילות חרדיות מגוונות, כולל קהילות חסידיות, ליטאיות ויוצאי עדות המזרח.
בשכונה מספר רחובות קטן, 15 רחובות.
ארט לינסון (; נולד ב-1942) הוא מפיק, תסריטאי וסופר אמריקאי.
ארט לינסון הפיק סרטים בכל עשור מאז שנות השבעים, כולל "מועדון קרב", "היט", "הבלתי משוחדים", "נעורים בקצב מהיר", "עד קצה העולם" ו"מלווין והווארד".
לינסון היה מפיק בפועל בסדרת הטלוויזיה ילדי האנרכיה, וכן בסדרה "ילוסטון" בכיכובו של קווין קוסטנר.
"ילוסטון" עלתה לראשונה ב-20 ביוני 2018 בערוץ פרמאונט והפכה לסדרה המתוסרטת הפופולרית ביותר בטלוויזיה.
לינסון שימש כמפיק בפועל גם בסדרות הטלוויזיה "1883" ו-"1923".
שנהסרטשם הסרט בעברית1978American Hot Waxשעווה חמה אמריקאית2008What Just Happenedמה קרה לעזאזל?2016The Comedianהקומיקאי
שנהסרטשם הסרט בעברית1980Where the Buffalo Roamהיכן שהבופאלו נודד1984The Wild Lifeהחיים הפראיים
ארחנטינו דה קילמס (בספרדית: Club Atlético Argentino de Quilmes) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1899 באזור גראן בואנוס איירס.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בתחרויות של הליגה השלישית.
המועדון הוקם בשנת 1899 על ידי מספר סטודנטים.
זאת התגובה לכך שילידי ארגנטינה לא היו מורשים לשחק בקילמס אתלטיקו קלוב שנוסד על ידי יוצאי בריטניה.
למבקרי המועדון היה מוגש מאטה ובהמשך הוא הפך לכינוי הקבוצה.
בשנת 1902 הקבוצה נכללה בהתאחדות הכדורגל הארגנטינאית והחלה לשחק בתחרויות שאורגנו על ידי ההתאחדות.
בשנת 1912 היא לראשונה שיחקה בליגה בכירה ושיחקה לה עד לשנת 1918 כאשר ירדה לליגת משנה.
בשנת 1938 הקבוצה ניצחה בליגת משנה ולקראת עונת 1939 בליגת העל הארגנטינאית קודמה לליגה הבכירה.
בסוף העונה היא ירדה בחזרה לליגת משנה מהמקום האחרון עם 4 נקודות בלבד.
הקבוצה שיחקה בליגת משנה במשך 32 עונות עם מספר הפסקות.
העונה האחרונה בליגת משנה הייתה בשנת 1982.
בשנת 1942 הקבוצה לראשונה ירדה לליגה השלישית.
בסך הכול היא שיחקה בליגה השלישית 38 עונות (לפעמים הייתה יורדת לליגה הרביעית).
החל מעונת 2019/2020 היא משחקת בליגה השלישית.
נפת ארזינג'אן (בטורקית: Erzincan ili; בכורדית: Parezgêha Erzînganê; בארמנית: Էրզինկանի զավառ) היא נפה במזרח אנטוליה שבטורקיה.
נפת ארזינג'אן חצויה על ידי הקו הצפון-מזרחי של קווי אורך ורוחב שווים.
היא שוכנת על ההעתק הצפון אנטולי, וזה גורם לעיתים קרובות לרעידות אדמה כמו ב-27 בדצמבר 1939 וב-.
בספטמבר 1935 הוקם מחוז הפיקוח הכללי השלישי שכלל את נפת ארזינג'אן.
הקמתו התבססה על חוק 1164 מיוני 1927, שנחקק במטרה לאחד את האוכלוסייה.
בינואר 1936 הוקם המחוז הרביעי, והנפה הועברה לסמכותו.
המפקחים הכלליים פוזרו ב-1952 במהלך ממשלת המפלגה הדמוקרטית.
נפת ארזינג'אן מחולקת ל-9 תת-נפות.
אֵרָטוֹסְתֶנֶס היה מתמטיקאי, גאוגרף ואסטרונום יווני.
הישגו החשוב ביותר הוא מדידת היקף כדור הארץ לראשונה.
הישג בולט נוסף שלו הוא הצגת שיטה למציאת כל המספרים הראשוניים (עד למספר נתון), הקרויה על-שמו: הנפה של ארטוסתנס.
בנוסף, ארטוסתנס התעניין במדעי היקום, בשירה, בתיאטרון, בספרות, בגאוגרפיה, באתלטיקה (בצעירותו), במתמטיקה ובטבע.
בשנת 240 לפנה"ס מונה על ידי תלמי השלישי כיורשו של אפולוניוס מרודוס כמנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
חיבר ספרים ברבים מתחומי ידיעותיו (כ-50 חיבורים שלו נזכרים במקורות שונים).
רוב החיבורים שלו אבדו, ורק אחדים נמצאו.
כמשורר, חיבר שירים על נושאים מיתולוגיים, שנועדו, לדבריו, לשעשוע ולא ללמידה.
ארטוסתנס בלט גם בתחום הספרות; ספרו על סדר הזמנים היה ניסיון ראשוני בקביעת זמנים למאורעות ספרותיים ומדיניים חשובים ממלחמת טרויה עד מותו של אלכסנדר מוקדון.
ארטוסתנס נולד בשנת 276 לפנה"ס, בעיר קירנה.
בתקופת צעירותו, קירנה פרחה ושגשגה בתחומים כמו כלכלה, תרבות וידע ולמידה.
ארטוסתנס היה חלק מתהליך זה - הוא למד בגימנסיון בעיר, שם רכש ידע בכתיבה, קריאה, אריתמטיקה, שירה ומוזיקה.
בנוסף, היה פעיל אתלטית בתקופה זו.
בהמשך חייו עבר לאתונה, שם למד את האסכולה הסטואית מפיו של מייסדה, זנון מקיטיון.
מורים נוספים שלימדו אותו היו אריסטו מכיוס, קאלימאכוס וארקסילאוס, מראשי האקדמיה האפלטונית.
כתוצאה מעבודתו הטובה בתחומי דעת רבים, תלמי השלישי מינה אותו לספרן בספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
ארטוסתנס הסכים לתפקיד, וכתוצאה מכך עבר לאלכסנדריה, שם נשאר עד סוף חייו.
כחמש שנים לאחר מכן, מונה על ידי השליט המצרי לספרן הראשי.