tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסדרה התנגשות הדינוזאורים והסדרה העוקבת לה היום האחרון של הדינוזאורים נראה קוואצלקואטלוס.
מספר פרטים מעופפים נראים בכשהדינוזאורים שוטטו באמריקה ובמהפכת הדינוזאורים, אך ללא ציון.
הוא נראה בפרק השני של כוכב הדינוזאורים ובסדרה פלאווורלד.
הוא מופיע בכמה מסרטי המסע לעמק החלומות.
הוא מופיע במספר פרקים של רכבת הדינוזאורים ובדינו דן.
הוא נראה בסרט הספיישל לחג המולד "the christmas dinosaur".
הוא מופיע במספר משחקי מחשב ביניהם ב-עולם היורה: המשחק, Jurassic World Evolution 2, פארק היורה 3: בניית פארק, ""Jurassic World: Alive" ו-ARK: Survival Evolved.
קוואסיטוזאורוס (שם מדעי: Quaesitosaurus; מילולית: "לטאה יוצאת דופן") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת הטיטאנוזאוריה בעלת המינים הענקיים.
הוא חי במשך הקרטיקון העליון עד הקמפן.
יצור זה תואר ב-1983 בידי החוקרים קורזנוב ובניקוב במדבר גובי שבמונגוליה.
מהיצור נמצאה אך ורק גולגולת חסרה שהייתה דומה לכמה מינים זאורופודים מקבוצת הטיטאנזאורים, אך דמה למבנה של גולגולת דיפלודוקוס במראה הנמוך והמוארך ובעל השיניים הקדמיות.
אורכו המשוער היה 23 מטר והוא כנראה אכל צמחייה נמוכה בעזרת לסתותיו דמויות הסוס.
ייתכן שגבו כוסה בגבשושיות קשיחות להגנה מטורפים.
ייתכן כי הנמגטוזאורוס (Nemegtosaurus) שנמצא לא הרחק וגם ידוע רק מהגולגולת היה קרוב משפחתו.
הקווארי (שם מדעי: Dasyuroides byrnei; קרוי גם חולדת כיס זנב-מברשת), הוא מין של טורף כיס קטן דמוי חולדה ממשפחת נמיות הכיס, האנדמי ליבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1896 על ידי הביולוג הבריטי וולטר בולדווין ספנסר, וקרוב מבחינה גנטית וחיצונית לסוג מולגרה.
בעבר היה מקובל לפצל את הקווארי ל-2 תת-מינים, אולם חלוקה זו אינה קיימת עוד.
הקווארי הוא בין טורפי הכיס הגדולים במשפחת נמיות הכיס לאחר הדסיור המנומר, נמיית הכיס והשד הטסמני: אורכו הכולל 24–32 ס"מ (ראש וגוף 13–18 ס"מ, זנב 11–14 ס"מ) ומשקלו 70–140 גרם; בכך הוא מתקרב לגודלה של חולדה מצויה.
הפרווה של הקווארי רכה וצפופה ומורכבת משערות קצרות; היא דלילה יחסית באזור הראש ובפרט באוזניים.
הפרווה בהירה בדרך כלל עם צבע אפרפר-צהבהב, אך לעיתים היא עשויה להיות אפורה כהה עם גוון חום דהוי.
הבטן, המפשעה, הגרון, הסנטר והגפיים של הקווארי בצבע לבן בוהק, וסביב העיניים יש לו טבעות לבנות בולטות.
האוזניים, החוטם וכפות הרגליים בצבע ורדרד, ועל החרטום יש לעיתים פס שחרחר דהוי.
לקווארי מבנה גוף גוצי ושמנמן, ראש רחב וחרטום מחודד.
האוזניים הדקיקות שלו גדולות ורחבות ולהן צורה משולשת.
יש לו עיניים גדולות, שחורות ובולטות, וחוטם קטנטן וריבועי המוקף בשפם דקיק וארוך במיוחד.
הירכיים שלו גדולות ורחבות, והרגליים האחוריות ארוכות באופן ניכר מהקדמיות ומקנות לו תנוחה שפופה; לרגליים הקדמיות חמש אצבעות לעומת ארבע אצבעות ברגליים האחוריות.
השיניים והטפרים שלו קצרים וחדים.
סימן ההיכר הבולט של הקווארי הוא זנבו העבה והייחודי; חציו הקדמי של הזנב בצבע צהבהב, בעוד שחציו האחורי מתאפיין בציצת שיער שחורה דמוית מברשת, אשר גדולה אף יותר משל מיני המולגרה.
הקווארי אנדמי לאוסטרליה, בה הוא מצוי באזור מצומצם יחסית בדרום קווינסלנד וצפון אוסטרליה הדרומית.
התפוצה הגאוגרפית שלו היא בעיקר באזור הגאוגרפי המכונה ארץ הערוצים (Channel Country), וכן בדרום שפלת עשב-מיטשל ומזרח מדבר סימפסון המקיפים את ארץ הערוצים.
דיווחים של זואולוגים משנות ה-60 של המאה ה-20, מצביעים על כך שטווח התפוצה שלו השתרע בעבר על כל החלק המזרחי של אגן אגם אייר, ובחלקים נרחבים של מדבר סימפסון כולל בטריטוריה הצפונית.
שרידים ומאובנים של הקווארי מצביעים על כך שהתפוצה ההיסטורית שלו הייתה רחבה ביותר והשתרעה עד לרכס פלינדרס ומישור נולבור לאורך החופים של דרום אוסטרליה.
הקווארי שוכן בבית גידול המכונה גיבר (gibber) שהוא סוג של מדבר המכוסה בסלעים וחלוקי נחל וקשור באופן הדוק למניפת סחף הנוצרת מזרימת נחלים.
בתוך הגיבר, הקווארי מצוי בעיקר בטלאים של מרעה, תלוליות חול קטנות ואדמה רכה או ביצתית לאורך ערוצי הנחל שבהם הוא יכול לחפור מאורות ולמצוא את מזונו בנקל; בתקופות בצורת, הקווארים מתקבצים בטלאים הנזכרים.
מלבד הגיבר, ניתן למצוא את הקווארי גם בערבות עשב צחיחות למחצה.
הקווארי הוא בעל חיים פעיל לילה המתחיל את פעילותו זמן קצר לאחר רדת החשיכה, אך מדי פעם נראה גם בשעות המוקדמות של הבוקר.
הפעילות שלו מוכתבת על מחזורי אור וחושך בדומה למכרסמים.
בתקופות בצורת או בטמפרטורות קרות במיוחד, הקווארי נופל לעיתים קרובות למצב זמני של נמנום ומטבוליזם מואט (Torpor) על מנת לחסוך באנרגיה; גם בתקופות רגילות, הקווארי נכנס למצב זה לפרקים קצרים במהלך השינה בשעות היום אשר נמשכים כ-4 שעות.
לעומת טורפי כיס זעירים אחרים כמו הנינגאווי והפלניגל, הקווארי פחות מושפע מהטמפרטורות הקרירות הרגילות בשעות הלילה, ושומר על רמת פעילות גבוהה עד עלות השחר.
הקווארי יונק קרקעי מובהק, אף שהוא יכול לטפס ללא קושי על עצים באמצעות טפריו החדים.
הוא יונק מתחפר אשר מבלה את שעות המנוחה שלו במאורה שנחפרה על ידו או להשתלט על מאורה נטושה שנחפרה בעבר על ידי בעל חיים אחר (במיוחד מאורות של בילבי ענק); הוא עשוי לתפוס גם עד 5 מאורות במקביל.
המאורה של הקווארי כוללת כניסות ויציאות מרובות שיאפשרו לו להימלט במקרה הצורך, ובמרכזה הוא נוהג לבנות מעלים ועשב קן לשינה.
אף שהקווארי הוא יונק סוליטרי הפעיל בגפו, התנהגותו יוצאת דופן יחסית לטורפי כיס אחרים בכך שהוא נוהג לעיתים לישון במשותף עם קווארים אחרים.
טיפוח נצפה בעיקר אצל קווארים צעירים, ורק לעיתים רחוקות אצל בוגרים.
הקווארי הוא יונק זריז, ובעת הצורך מסוגל לזנק לגובה של 43 ס"מ.
תזונתו של הקווארי מבוססת אך ורק על מזון מהחי.
התזונה העיקרית מורכבת מחסרי חוליות למיניהם (חיפושיות, תולעים, עכבישאים, ונמליים), אך גם מכרסמים ועופות קטנים, ביצים, לטאות (בעיקר חרדוניים), ולעיתים אף פגרים.
השיניים החדות שלו טוחנות את המזון עד דק.
הקווארי מותאם לחיים במדבר בכך שהוא אינו זקוק כלל לשתות מים, ומקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו.
הקווארי מאתר את טרפו באמצעות חוש הריח, כאשר טרף זעיר נלקט ישירות עם הפה, וטרף גדול יותר נתפס בעזרת הגפיים הקדמיות הקצרות.
טרף זעיר יאכל על ידי הקווארי במקום, בעוד שטרף גדול יגרר על ידו למחסה.
הקווארי הוא בעל חיים טריטוריאלי אשר חי בסביבת מחיה קבועה המשתרעת על מספר קילומטרים; עם זאת, שטחו חופף לזה של קווארים מאותו הזוויג לעיתים קרובות.
הקווארי מתקשר עם בני מינו במגוון אמצעים.
הוא מסמן את השטח שלו באמצעות צואה, שתן, וסימון מבלוטות הריח בחזה, ועל מנת להשאיר חותם ריח קבוע, הוא נוהג להתרחץ בחול תוך שפשוף בלוטות הריח.
התקשורת החזותית והקולית מתבטאת בכך שבתגובה לאיום הקווארי פוער את פיו בעמדת מגננה תוך כדי השמעת קולות רועשים.
כאשר הקווארי נסער הוא מזיז בעצבנות את זנבו מצד לצד בדומה לחתור.
הזכרים אגרסיביים זה כלפי זה, אך פציעות כתוצאה ממאבקים נגרמות רק לעיתים רחוקות.
האויבים העיקריים של הקווארי הם השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת, ובמידה פחותה גם דינגו, נמיית כיס, ומיני ינשופיים.
הקווארי הוא ככל הנראה יונק מונוגמי, כאשר הזכר והנקבה חולקים סביבת מחיה משותפת.
הם מתרבים בדרך כלל בסביבות אפריל שאז יש מזון בשפע, אולם בוגרים שחזקים יותר יכולים להתרבות גם בסוף דצמבר; כתוצאה מכך, הנקבה עשויה להמליט פעמיים בשנה.
ההריון של הקווארית נמשך 30–36 ימים, ולאחר מכן היא ממליטה שגר של 3–7 צאצאים.
לאחר הלידה, הם נשארים בכיס של האם כחודש, ולאחר מכן מתרגלים בהדרגה לצאת ממנו לפרקים קצרים.
בגיל 55 ימים, הקווארים עוזבים סופית את הכיס ונישאים על גבה של האם או שוהים בקן שבנתה.
בחודשיים הראשונים לחייהם, הקווארים עדיין עיוורים, ועיניהם נפקחות בגיל 74 ימים.
בגיל 3 חודשים הקווארים הצעירים נוהגים כבר להשתובב ולהאבק זה עם זה, ובחלוף 100 יום מלידתם הם מסוגלים לאכול מזון מוצק והופכים לעצמאיים.
הקווארי מגיע לבגרות לאחר 7–9 חודשים אך מתרבה רק בגיל שנתיים.
קניבליזם הוא תופעה נפוצה אצל נקבת הקווארי כאשר היא מתקשה להשיג את מזונה, והדבר תורם לשיעור הגמילה הנמוך של הצאצאים.
תוחלת החיים של הקווארי היא 3–6 שנים, ובממוצע 4 שנים.
הקווארי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), לאור ירידה מתמדת במספריו, איומים רבים על בית הגידול ותנודות קיצוניות במספריו כתוצאה מתנאי האקלים.
בעתיד, המין צפוי להיות מושפע לרעה מההתחממות הגלובלית בדמות התכווצות בית הגידול אשר מצומצם בלאו הכי.
האוכלוסייה של הקווארי צנחה באזורים שבהם ישנה רעייה איטנסיבית של בעלי חיים מבויתים כבקר וצאן, והוא נעלם כתוצאה מכך באזורים מסוימים.
על כך יש להוסיף את האיומים הישירים מצד השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת, וכן את ההשפעה המזיקה של הארנבון המצוי, ארנבת אירופאית, חולדה ארוכת-שיער והארבה אשר פוגעים בצורה קשה בפלורה המקומית וגורמים בעקיפין לצמצום המיקרופאונה האוסטרלית (מכרסמים קטנים וחרקים) אשר ניזונת מהצומח ומשמשת כטרף לקווארי.
הקווארי נחשב למין מאוים בחוק האוסטרלי, ומצוי במספר אזורים מוגנים.
האוכלוסייה העולמית של הקווארי נאמדת בפחות מ-10,000 בוגרים ומושפעת מתנאי האקלים: כמות משקעים גבוהה תוביל לעלייה מהירה במספרים, ובצורת תוביל לצניחה חדה.
קוואריישה עבדול כרים היא חוקרת איידס דרום אפריקאית, ונחשבת לאחת מחוקרי האיידס המובילים בעולם.
עבדול כרים היא אפידמיולוגית של מחלות זיהומיות, שתרומתה העיקרית למחקר היא בהבנת מגפת ה-HIV המתפתחת בדרום אפריקה, גורמים המשפיעים על הידבקות בנגיף בקרב נערות מתבגרות ופיתוח אמצעים בהם יוכלו נשים אפריקאיות להשתמש על מנת להתגונן מפני HIV.
עבדול כרים היא המנהלת המדעית של ארגון – CAPRISA מרכז מחקר לאיידס בדרום אפריקה, סגנית נשיא של האקדמיה האפריקאית למדעים, פרופסור לאפידמיולוגיה קלינית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק ופרופסור לשם כבוד לבריאות הציבור באוניברסיטת קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה.
עבדול כרים היא מנהלת המחקר של ניסוי CAPRISA 004 בג'ל טנופוביר, שסיפק הוכחה לקונספט על פיו פריטים לא נגועים המשתמשים ב-ARVs תרופה אנטי-רטרו-ויראלית המשמשת לטיפול בזיהומים על ידי רטרו-וירוסים, יכולים להימנע מהדבקה בנגיף HIV.
מחקר זה נחשב לפריצת דרך מדעית בתחום חקר האיידס ומניעתו.
לעבדול כרים יותר מ-200 פרסומים מדעיים שעברו ביקורת עמיתים.
היא זכתה ביותר מ-30- פרסים יוקרתיים, מקומיים ובין לאומיים, ביניהם פרס The Order of Mapungubwe, הפרס הגבוה והיוקרתי ביותר בדרום אפריקה, שניתן על מצוינות והישגים יוצאי דופן.
עבדול כרים נולדה ב-1960 בטונגאת שבדרום אפריקה.
בשנת 1981 היא סיימה לימודי תואר ראשון בביוכימיה ומיקרוביולוגיה מאוניברסיטת דרבן-ווסטוויל שבדרבן, דרום אפריקה.
ללימודי התואר השני עברה לארצות הברית ובשנת 1988 סיימה את התואר השני בפרזיטולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
היא קיבלה דוקטורט ברפואה בשנת 2000 מאוניברסיטת נתאל שבדרום אפריקה.
עבדול כרים נשואה לסלים עבדול כרים, אפידמיולוג מחלות זיהומיות ומנהל מרכז CAPRISA.
השניים לעיתים משתפים פעולה במחקר, לדוגמה בניסוי CAPRISA 004. פרופסור עבדול כרים היא אם ל-3 ילדים.
מחקר על HIV בקרב מתבגרים
ב-1990 עבדול כרים הובילה את הסקר מבוסס האוכלוסייה הראשון בדרום אפריקה אודות זיהום HIV בפרובינציית קווזולו-נתאל בחוף המזרחי של המדינה, על מנת להבין את התפשטות המגפה בקרב נשים.
היא חקרה גורמים נוספים כמו מגדר, גיל ומצב חברתי-כלכלי.
באותו זמן, HIV הייתה מגפה שקטה בדרום אפריקה, עם מעט נשאים שפיתחו סימפטומים.
אף על פי ששכיחות ה-HIV הייתה נמוכה אז, עבדול כרים גילתה ששיעורי ההדבקה של נגיף ה-HIV גבוהים הרבה יותר מהממוצע בקרב נערות בגילאי 15–19, בעוד שהשכיחות בקרב בנים מתחילה לעלות רק בשנות ה-20 המאוחרות שלהם.
כנראה בשל העובדה שבנות צעירות קיימו יחסי מין עם גברים מקבוצת גיל מבוגרת יותר, דבר שהתברר לאחר מכן כאחד מגורמי המפתח להתפרצות מגפת ה-HIV באפריקה.
המחקרים האפידמיולוגיים של מרכז המחקר CAPRISA, בניהולה המדעי של עבדול כרים, שיפרו את הבנת מגפת ה-HIV המתפתחת בדרום אפריקה, על ידי העמקת הידע אודות הידבקות בנגיף ה-HIV בקרב נשים צעירות ומתן אמצעים מותאמים להתמודדות עם הנגיף.
"ככל שאנו מעמיקים את הבנתנו במגפת ה-HIV ובדינמיקות ההפצה שלה, המציבות צעירים בסיכון יותר גבוה להדבק בזיהום, אנו מבינים כי כל המגזרים בחברה חייבים לפעול ביחד על מנת לוודא שלמתבגרים תהיה גישה למידע ולשירותים שישמרו עליהם בטוחים ובריאים במהלך תקופה מכריעה זו ועד לבגרותם," אמרה עבדול כרים.
ב-20 ביולי 2010 נחשפו תוצאות ראשונות של מחקר שנערך על ידי מרכז CAPRISA בשם CAPRISA 004, בניהולה המחקרי של פרופסור עבדול כרים שהראו שמיקרוביצידים- תרכובות שיכולות להגן מזיהומים שמועברים במגע מיני, יכולות להגן מפני HIV.
בניסוי קליני בג'ל המכיל טנופוביר- תרופה המונעת מתאי דם לבנים מסוג T הנדבקו בנגיף לייצר נגיפים חדשים, דווח כי שיעור ההדבקה בנגיף בקרב נשים שהשתמשו בג'ל היה נמוך ב-39%, בהשוואה לאלו שהשתמשו בג'ל פלצבו.
כתב העת science בחר במחקר זה כאחת מעשר פריצות הדרך המדעיות הגדולות ביותר ב-2010.
טרישקיאי2011: פרס Olusegun Obasanjo לתגליות מדעיות וחדשנות.
הפרס המכובד והיוקרתי ביותר בדרום אפריקה, אשר מוענק לאזרחי דרום אפריקה על הצטיינות והישגים יוצאי דופן בעלי השפעה בינלאומית.
2014: פרס TWAS-Lenovo פרס האקדמיה העולמית למדעים (The World Academy of Sciences), לקידום מדע במדינות מתפתחות.
TWAS היא אקדמיה גלובלית למדעים הנמצאת בטריאסטה, איטליה.
2014: פרס SAMRC Scientific Merit, למצוינות במחקר רפואי.
2014: פרס Science-for-Society ASSAF להישגים בולטים במדע, מדליית זהב.
פרס eThekwini Living Legends הפרס הוא יוזמה להכרה בגדולה ובהישגים של תושבי eThekwini בתחומים שונים, בעודם בחיים.
2016: פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע
קְװָּארַה (בכתב געז: ቋራ "קְוַּרַה"; גם ቋርኛ "קְוַּרְנְיַה" קְװַּארְנְיָה, ובעבר נקראה גם "פַלָאשָה" או הוַּארָאסַה), היא ניב כמעט-נכחד של שפת קימנת, בענף אגאו של משפחת השפות הכושיות.
קווארה והניב השני של קימנת, כיילה, דוברו בפי חלק מיהודי אתיופיה, ביתא ישראל.
קווארה דוברה בעבר בנפת קווארה, ולאחר עליית יהודי אתיופיה לישראל השפה על סף הכחדה בישראל.
מספר כתבי יד מוקדמים פלאשיים נכתבו בכתב געז.
ב החלה השפה לקבל תיעוד בידי מספר בלשנים וטָיָילים, הראשון בהם פְֿלָאד ב-1866.
השפה דעכה בתחילת המאה ה-20, כאשר דובריה נטשו אותה בהדרגה לטובת אמהרית לצורכי מחייתם.
במהלך "מבצע שלמה" הועלו רוב דוברי קווארה הנותרים לישראל, שם היא ממשיכה לדעוך כאשר דובריה עוברים לעברית.
ג'ונג יואו (בסינית: 夸父, בפין-יין: Kuāfù, מילולית "אב רברבן") היה ענק במיתולוגיה הסינית שרצה ללכוד את השמש.
הוא היה הנכד של חוֹאוּטוּ.
יום אחד החליט קוואפו לרדוף אחרי השמש וללכוד אותה.
הוא עקב אחרי השמש ממזרח למערב, מרוקן בדרכו את הנהר הצהוב ואת נהר וויי כדי להרוות את צמאונו האדיר.
אולם הוא עדיין נשאר צמא, ובמהלך בחיפושיו אחר מקורות מים נוספים, מת מהתייבשות.
אלת העץ שנשא עמו צמחה והפכה ליער דנג: יער גדול של עצי אפרסק.
בגרסה אחרת הופך קוואפו לרכס הרים.
בסינית המודרנית הסיפור "קוואפו רודף אחרי השמש" משמש לתאר אדם שנכשל בהשגת מטרתו בגלל עודף הערכה עצמית.
דמותו של קוואפו מופיעה בשבעה פרקים שונים בקלאסיקה של ההרים והימים, וכן גם בליה דזה.
הסיפור נחשב מיתוס הקשור לפולחן השמש.
על פי הפרק "קלאסיקת צפון הישימון בגדול" בקלאסיקה של ההרים והימים, דמותו נושאת נחשים חומים, והוא הנכד של חואוטו ולא בנה.
בגרסה זו הוא אכן לכד את השמש, ומכאן הצימאון הרב.
בניגוד לטענה בליה דזה ובפרק "הקלאסיקה של אשר מעבר לים בצפון", על פיה מת בצמא, טוען הפרק "קלאסיקת צפון הישימון הגדול" בקלאסיקה של ההרים והימים שהוא מצא את מותו מידיו של הדרקון המגיב, בדומה לצ'ה יואו, אם כי בהיותו של הדרקון המגיב אלוהות גשם, ייתכן שאין סתירה בין השניים.
בפרק "קלאסיקת מזרח הישימון בגדול" הטקסט על הסיפור הוא דו משמעי בשל היעדר סימני פיסוק בסינית העתיקה: ניתן לקרוא אותו כאילו הרג הדרקון המגיב את צ'ה יואו ואת קוואפו, וניתן גם לקרוא אותו כאילו הרג הדרקון המגיב את צ'ה יואו, אך לא הצליח להתמודד עם קוואפו ולפיכך שב למרומים.
הספר "רשומות מדינת גִ'ינְגְ" של שנג חונג מציין סלע ועליו טביעת כף רגל המיוחסת לקוואפו.
יש המזהים את קוואפו עם הקיסר יו' ואנג (帝榆罔), אחרון קיסרי הלהט, בן תקופתו של הקיסר הצהוב.
בספר "היסטוריה כהלכה" מן המאה ה-12 הוא מתואר דווקא כבכיר המיטיב לדהור בשירותו של דאנג'ו, בנו של הקיסר יאו.
הסופר מאו דון בספרו "חקירת מיתוסים" טען שבדומה לשמות טיטאנים ביוון, מדובר בשם של שבט.
הפתגם "קוואפו רודף את השמש" קיים בשתי צורות כתיבה, הנבדלות זו מזו סימן יחיד: "夸父逐日" ו"夸父追日", ללא הבדל במשמעות ביניהם.
הצורה הראשונה היא קדומה, הצורה השנייה, מקורה במאמר "דיון בניגודים" של מאו דזה-דונג מ-1937, שמציג את היסודות מהם יתפתח בהמשך המאואיזם.
מאו משתמש בביטוי כדוגמה למיתוס ידוע, וביחד עם מיתוסים אחרים מתייג אותו כמכיל ניגודים סובייקטיביים, בניגוד לניגודים האובייקטיביים שלשיטתו עומדים בפניו ובפני קוראיו.
את המילה "קוואפו" בשם "אדון קוואפו" (夸父氏), ניתן להבין כשמו של האדון, כשם מקום עליו הוא שלט, או כשם של שבט או עם שהוא עמד בראשו.
אותו ביטוי יכול להתייחס גם לשבט כולו.
בקרבות בָּאנְצְ'וֵ'אן, הצטרפו שבטיו של צ'ה-יואו לאותו שבט קוואפו ולשבט שלושת המיאו, וביחד תקפו את שבטו של קיסר הלהט.
בכך הבריחו את קיסר הלהט ואנשיו לשטחיו של הקיסר הצהוב, וגרמו לבסוף לקרב ג'ואולו בין צ'ה יואו לקיסר הצהוב.
הקוואריאטס או הקוודיאטס היה שבט גאלי ששכן בעמק קווייראס , בהרי האלפים, בתקופת הברזל.
הם מוזכרים כ-Quariates (גם quadr -) על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), וכ-Quadiatium ו-Quariat(ium?) על כתובות.
האטימולוגיה של השם לא ברורהה.
כריסטיאן-ג'וזף גויאונווארצ'ה וקסבייר דלאמארה הציעו לגזור אותו מקלטית (קלחת), עם סיומת - ati (שייך ל).
אלכסנדר פלילייב מציין כי רפלקס ה-q-קלטי נותר בעייתי בתרחיש זה.
אזור קווירס, שהטירה שלו מתועדת כקוודראטום במאה ה-12, עשוי שנקרא על שם השבט הגאלי.
הקוואריאטס שכנו בעמק קווייראס, בהרי האלפים.
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת דרומית לבריגיאני, מזרחית לסגובי, וצפונית לקטוריגס ולוונני.
הם מופיעים על קשת סוסה, שהוקמה על ידי קוטיוס בשנים 8–9 לפני הספירה.
הקווארי היו שבט גאלי ששכן בחלק המערבי של ווקלוז המודרנית, סביב הערים של ימינו אביניון, אורנז' וקאוויון, במהלך תקופת האימפריה הרומית.
הם עמדו בראש קונפדרציה של שבטים שכללה את הטריקסטיני, סגובלאוני וה-Memini, ואשר שטחם השתרע צפונה יותר לאורך עמק הרון עד לנהר איזר.
הם מוזכרים כ- ( ) על ידי סטראבון (ראשית המאה ה-1 לספירה), כ- על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), כ- או על ידי פומפוניוס מלה (אמצע המאה ה-1 לספירה), כ- ( ) על ידי תלמי (המאה ה-2 לספירה), כ- ב- (המאה ה-5 לספירה).
השם האתני הוא צורה לטינית של המילה הגאלית , כלומר "הגיבורים", או "הגברים החזקים".
הוא נובע מהשורש הפרוטו-קלטית , כלומר "גיבור, אלוף" (להשוואה באירית עתיקה "גיבור, אלוף, לוחם", בוולשית , בברטונית "ענק, אלוף").
שבט הקווארי שכן על הגדה המזרחית של נהר הרון, בין הדורנס (Druentia) והטריקסטן .
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת ממערב לווקונטי, Memini, Albici ו- והדקסיוואטס, דרומית לסגובלאוני והטריקסטיני, מזרחית להרי הוולקה ארקומיקי, צפונית לאנאטילי והלסאליס.
כמה חוקרים הציעו שהגבול בפועל בין הסאליס לקווארי היה אזור הביצות מצפון לסן-רמי-דה-פרובאנס ולא נהר הדוראנס.
סטראבון הזכיר שהאדמות מקאבליו (Cavaillon) ועד למפגש האיזר עם הרון היו שייכות לקווארי, פליניוס הזקן הציב את ואלנס בטריטוריה קווארית, ותלמי איתר אותן מיד דרומית לסגובלאוני, מה שמעיד שהם שלטו, צפונה יותר.
ממולדתם, רצועת אדמה לאורך הרון עד למפגש הנהר הזה עם האיזר (Isère).
מבצר הגבעה הפרה-רומי של הקווארי היה כנראה ממוקם על הגבעה המשקיפה על העיירה המודרנית אורנז', ווקלוז.
הקווארי אינם מתועדים במקורות היסטוריים לפני התקופה האוגוסטנית, ומעט ידוע על ההיסטוריה המוקדמת שלהם.
ייתכן שהם השתייכו במקור לתחום ההשפעה האלוברוגית או הווקונטית.
בתקופתו של אוגוסטוס (27 לפנה"ס – 14 לספירה), הקווארי עמדו בראש קונפדרציה שהשתרעה בין הנהר דורנס לבין הנהר האיזר, ואשר כללה את הממיני, טריקסטיני וסגובלאוני.
הם שלטו גם באזור הממוקם סביב אווניו, על הגדה המזרחית של הרון, שהיה שייך בעבר להרי הוולקה ולמסאליה.
בתחילת המאה ה-1 לספירה, הגאוגרף היווני סטראבון תיאר אותם כרוב, אם כי ככל הנראה באותה התקופה כבר כרומאים.
הפסל האנתרופוגי של Tarasque de Noves, המוצג במוזיאון קלווה באביניון, מיוחס לקווארי.
קווַארְקווָארָה הראשון ג'אקלי (בגאורגית: ყვარყვარე I ჯაყელი; 1298-1361) היה נסיך שליט (מתאווארי) גאורגי מבית ג'אקלי של אתאבגות סאמצחה משנת 1334 ועד למותו בשנת 1361.
עם מותו של אביו סרגיס התנגד גיאורגי החמישי המבריק מלך ממלכת גאורגיה למינויו ואילץ את קוורקווארה להפוך לווסאל של ממלכת גאורגיה.
שליטתו הוגבלה לתחומי סאמצחה ומעמדה העצמאי של האתאבגות נשלל.
גיאורגי מינה את קוורקוורה לאתאבג של סאמצחה, במשמעות של מושל צבאי.
בכך הוחזרה האחדות הטריטוריאלית של ממלכת גאורגיה שהופרדה מהממלכה בשנת 1266 והוכפפה ישירות לשלטון האילח'אני.
ירש אותו בנו בכה השני ג'אקלי.
קוואסי סיבו הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר בריאל אוביידו מהלה ליגה ובנבחרת גאנה.
סיבו שיחק כדורגל בקבוצת הנוער של צ'יטה הגנאית, לפני שהצטרף לאוררטו מליגת העל הארמנית בספטמבר 2017. ב-2018 הוא חתם בווטפורד מהפרמייר ליג .
בינואר 2019, הצטרף סיבו ללסקנדרבג קורצ'ה מליגת העל האלבנית בהשאלה עד סוף העונה.
בעונה שלאחר מכן הצטרף לאיביזה, ששיחקה בליגה השלישית, בהשאלה לעונה.
ב-12 באוגוסט 2020, איביזה הכריזה שסיבו יישאר בהשאלה בקבוצה לעונה נוספת.
באוגוסט 2021, הוא חתם על חוזה קבוע בריאל בטיס, ושובץ בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
ב-5 בספטמבר 2022, הצטרף סיבו לאמורבייטה מהליגה השלישית.
הוא עזר לקבוצה לעלות לליגה הספרדית השנייה בעונתו הראשונה, אך ירד איתה ליגה בעונתו השנייה.
ב-4 ביולי 2024, חתם סיבו על חוזה לשנתיים בריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה.
סיבו הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן הגנאי סיימון סיבו.
קוואפי בסוודר ורוד הוא ציור שמן של האמן הגרמני מקס בקמן, שנוצר בשנים 1932–1934. היצירה היא דיוקן של מתילדה פון קאולבך, אשתו השנייה של בקמן, שנודעה בכינויה קוואפי.
הציור נוצר בשני שלבים: השלב הראשון התקיים בפרנקפורט בשנת 1932, והציור כמעט הושלם כבר אז.
בשנת 1934, בזמן שהזוג שהה בברלין, ערך בקמן מספר שינויים בציור, כולל שינוי התאריך ליד חתימתו והפחתת החיוך שעל פניה של קוואפי.
לפי עדותו של סטפן לקנר, שהיה הבעלים הראשון של הציור וחבר קרוב של בקמן, בגרסה הראשונה של הציור הופיעה קוואפי עם חיוך מובהק יותר.
השינויים שהוכנסו בין שתי הגרסאות התרחשו בתקופה שבה נאלץ בקמן להתפטר מתפקידו כמרצה באקדמיה בפרנקפורט בעקבות עליית הנאצים לשלטון, והזוג חי בברלין בניסיון לא למשוך תשומת לב.
קוואפי מוצגת יושבת חזיתית בכורסה כחולה, רגליה שלובות.
היא לובשת סוודר ורוד בעל מפתח וי וכובע תואם, ומחזיקה סיגריה בידה.
התנוחה אלגנטית ותחושת העליונות במבטה הביאו לכך שהציור קיבל לעיתים בטעות את השם "האישה האמריקאית".
קוואפי סיפרה שרבים מהדיוקנאות שצייר לה בעלה התבססו על פריטי לבוש חדשים.
דוגמות לכך כוללות ציורים בשם קוואפי בכחול על סירה (1926–1950), קוואפי בפרווה לבנה (1937), קוואפי בכחול ואפור (1944), ו־קוואפי בחולצה ירוקה (1946).
בציור זה היא לובשת סוודר ורוד בולט וכובע תואם שרכשה לעצמה בפרנקפורט.
בסגנון הציור ניכרת השפעה צרפתית, הקשורה לביקוריו של בקמן בפריז.
הרקע מצויר בצורה שטוחה וסכמטית ומשתלב עם הדמות.
הציור בוצע בטכניקה מהירה, ונראה כאילו ביקש האמן ללכוד רגע של השראה.
הקווים השחורים העבים מגדירים את ההרכב הכללי, ומעליהם נוספו שכבות צבע.
הצבע השחור ממלא תפקיד מרכזי לא רק כקו תחום, אלא גם כשדה צבע עצמאי, לדוגמה בפס השחור האנכי שמשמאל לדמות, שמחדד את האנכיות ומושך את המבט לעומק בלתי ברור.
הציור נמצא באוסף הקבע של מוזיאון תיסן בורנמיסה במדריד, ומוצג באולם 45 שבקומה הראשונה, במסגרת אגף הריאליזם שבין שתי מלחמות העולם.
טיטוס קווארטינוס היה חומסן שלטון רומי.
לאחר מותו של הקיסר הרומי אלכסנדר סוורוס ותפיסת השלטון על ידי מקסימינוס תראקס, יחידת קשתים מאוסרואנה שבמסופוטמיה הכריזה על קווארטינוס, מושל פרובינקיה לשעבר וחבר של הקיסר אלכסנדר סוורוס, כקיסר כביכול בניגוד לרצונו.
קשתים אלה הונהגו על ידי מקדון (Macedon) וטענו כי רצו לנקום על מותו של אלכסנדר.
קווארטינוס עצמו הודח מהצבא על ידי מקסימינוס לאחר מותו של אלכסנדר.
אף על פי כן, מאוחר יותר בגד מקדון בקווארטינוס, הרג אותו והגיש את ראשו למקסימינוס.
למרות זאת, מקסימינוס הוציא להורג את מקדון.
סיפורו של קווארטינוס נכתב על ידי ההיסטוריון הרודיאנוס.
אלא שאף מקור בלתי תלוי אחר אינו מזכיר אותו, ולכן ישנם חוקרים המאמינים שקווארטינוס הוא המצאה של הרודיאנוס.
קוודרופולטורס הוא שמו של מודיע או מאשים פומבי של אדם בתקופת הרפובליקה הרומית.
שמו מבוסס על העובדה שקיבל רבע (קוודרו) מרכושו של הפושע, או מכיוון שאלו שהורשעו נדונו לשלם פי ארבעה (quadrupli damnari), כמו במקרים של הפרת החוקים בנוגע להימורים וריבית.
הקוודרופולטורים הופיעו ברומא כאשר הוענקה הזכות להאשים אדם בפעולה בלתי חוקית.
בתחילה, הועברו הקנסות שהושתו על עבריינים לקופה הציבורית.
ההאשמה נחשבה אז, גם כאשר הועלתה כנגד פקיד רשמי (מגיסטראט) שירות למדינה.
השם קוודרופולטורס ניתן, עם זאת, ככינוי גנאי לשכירי חרב או מאשימי שווא.
קוודריגה היא מרכבה המובלת על ידי ארבעה סוסים אשר שימשה ביוון העתיקה במשחקים האולימפיים ומאוחר יותר במרוצי מרכבות ברומא העתיקה.
המרכבה סימלה את מרכבות האלים והן תוארו על גבי כדים ותבליטים כמרכבות המשוכות על ידי ארבעה סוסים.
מרכבתו של אפולו, אל השמש, הנושא את אור היום בשמים מתוארת כקוודריגה.
כל פסלי הקוודריגות המודרניים מבוססים על סוסי מרקוס הקדוש - פסל יחיד שנותר מהעת העתיקה.
פסל זה, שעמד במקורו בהיפודרום קונסטנטינופול, ככל הנראה על קשת ניצחון, נבזז על ידי צלבנים ונציאנים במהלך מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 והועברה למרפסת של בזיליקת סן מרקו בוונציה.
בשנת 1797 נבזז הפסל על ידי נפוליאון שהעבירו לפריז, אולם הושב לוונציה עם תבוסתו של נפוליאון בשנת 1815.
בשנת השמונים של המאה ה-20 הוחלף הפסל על מרפסת הבזיליקה בהעתק בשל נזקי זיהום האוויר, והמקור הועבר למוזיאון.
קוודריגת ברלין תוכננה על ידי יוהאן גוטפריד שדו בשנת 1793 כקוודריגת ניצחון וסמל לשלום.
הקוודריגה שנהגה בה אלת ניצחון נושאת ענף זית הוצבה בראש שער ברנדנבורג בברלין שבגרמניה.
הקוודריגה נבזזה על ידי נפוליאון בשנת 1806 אולם הושבה בשנת 1814. ענף עץ הזית הוחלף מאוחר יותר בצלב ברזל.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק הפסל.
צלב הברזל אשר זוהה עם המיליטריזם של פרוסיה והפשיזם הוחלף על ידי השלטון הקומוניסטי של גרמניה המזרחית לאחר מלחמת העולם.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה שוחזר הפסל.
קוודריגת ולינגטון קשת ולינגטון בלונדון, אנגליה.
תוכננה על ידי אדריאן ג'ונס 1912.
קוודריגת הקארוסל ממוקמת בראש שער הניצחון קרוזל בפריז שבצרפת.
הקשת עצמה נבנתה על ידי נפוליאון להנציח את ניצחונותיו, אולם הקוודירגה הוקמה על יד הבארון פרונסואה ג'וסה בוסיו להנציח את ההשבה למלוכה של שושלת בורבון.
בפוסל רואים את אלת הניצחון נוהגת בקוודריגה, ולצידה שתי אלות ניצחון.
התקדמות המדינה בבירת מדינת מינסוטה היא ייחודית בכך שהיא מכוסה כולה זהב, ובכך שהיא ממוקמת על כניסה לבניין ולא על שער ניצחון.
הקוודריגה פוסלה על ידי דניאל צ'סטר פרנץ' ואדואר קלארק פוטר והוקמה בשנת 1906.
קווה-קווה היא יצירת אוריגמי אשר משמשת כמשחק ילדים בעל גרסאות שונות.
בישראל בגרסה נפוצה של המשחק, המחזיק בקווה-קווה פותח את הקווה-קווה מספר פעמים לפי בחירת השחקן השני פותח את הקיפול וקורא את התשובה שתחת הסימון שבחר עמיתו למשחק.
התשובה אשר רשומה בפנים יכולה להיות כל דבר, לרוב היא "תחזית עתידות", משימה כלשהי או תואר (כגון יפה, מכוער, חכם, טיפש וכדומה) המיוחסים לשחקן השני.
קְוַוה קְוַוה דֶה לַה אוֹמַה (או אוֹמַר) הוא משחק ידיים.
במשחק מסתדרים השחקנים במעגל, ומחזיקים את כף יד ימינם מעל כף יד שמאלו של השחקן אשר לימינם.
בכל פעמה של שיר המשחק חובט משתתף אחד על כף ידו של המשתתף שלשמאלו.
בפעמה הבאה, מגיע תורו של המשתתף שכף ידו נחבטה לחבוט הלאה.
הסיבוב מסתיים בזוג שחקנים שמבצע את החבטה האחרונה בשיר.
מטרתו של הימני מביניהם להכות על כף ידו של השמאלי.
מטרת השמאלי היא למשוך את כף ידו מתוך ידו של הימני כך שהימני יכה על כף ידו שלו, אך אסור לו לעשות זאת בטרם החל הימני בתנועתו (בדומה למשחק ידיים אדומות).
המפסיד יוצא מן המעגל והמשחק נמשך לסיבוב נוסף.
מכיוון שרוב הילדים אינם סופרים את מספר הפעמות בשיר, או מפני שאינם יודעים למצוא שארית, ומכיוון שהמשחק מתבצע בקבוצות גדולות שגודלן משתנה מתור לתור, קשה לנחש תוך כדי משחק מי יהיה הצמד המתחרה בסיום השיר.
הילדים מתייחסים אל זהות הצמד המסיים את הסיבוב כאל מעין הגרלה אקראית, כמו באן דן דינו.
פעולת החבטה, בייחוד האחרונה בסיבוב, עשויה להפוך אלימה בחוגים מסוימים, כאשר האתגר הוא לא להראות כי המכה כאבה.
רמת האלימות ומהירות המשחק גוברות גם עם הצטמצמות המעגל.
שחקנים שיצאו מן המשחק יוצאים מתוך המעגל וממתינים שם עד אשר יש מספיק שחקנים שייצאו מן המשחק כדי להתחיל במשחק חדש.
הם ממשיכים שם במשחק חדש, במקביל למשחק המתנהל בפנים.
כדי להכריע את המשחק סופית, יש המשתמשים במלחמת אגודלים בשלב האחרון.
ויש שמשחקים בגרסת קווה קווה לשני משתתפים.
המשחק מתבצע לצלילי שיר משחק, כאשר בכל הברה מוטעמת מתבצע מהלך.
גרסה אחת למילות שיר המשחק, אשר הייתה נפוצה בישראל בשנות השמונים בקריות, היא:
ולא, ולא, ולא ולא ולא, ולא
אחת שתיים שלוש ארבע חמש!
גרסה נוספת שהייתה קיימת בשנות השמונים:
הגרסה הנפוצה בישראל בשנות התשעים ובשנות האלפיים:
הקווה קווה דה לה אומה
קווה קווה קווה קווה קווה קווה
ולא, וכן, צולע ומסכן – זקן!
(סופרים עד 10 כמו ב"אן דן דינו").
גרסה זו מהווה התפתחות של הגרסה הוותיקה ממנה בכארבעים שנה, על ידי הלחם של הגרסה הישנה עם סירוס של פזמון השיר משנות השבעים "היפו היפי" ששר מייק בורשטיין למילותיה של לאה לופנפלד.
לפי הגרסה המסורסת "היפו היפו, אבש'ך קופיקו, אמאש'ך היפופוטם ואתה חמור קטן".
הגרסה הדתית ממשיכה לפתח את גרסת שנות התשעים:
(או: אמא ש'ך יסוד עולם
והדרת פני זקן (או: הרבי מתחתן)
הושיעה את עמך וברך את נחלתך ורעם ונשאם עד העולם
הגרסה הזו נפוצה בחוגים דתיים כגרסה פרודית לשיר המקורי, ולא נחשבת לגרסה הרגילה.
ספירה בגרסה המקורית מוחלפת בגרסה הדתית במילות הפסוק "הושיעה את עמך וברך את נחלתך ורעם ונשאם עד העולם" כיוון שבחוגים מסוימים בציבור האורתודוקסי לא מונים את עם ישראל במספרים מפני האיסור ההלכתי הכרוך בכך.
בפסוק זה עשר מילים, כמספר גברים הדרושים לקיום תפילה במניין, וכך אפשר למנות את המגיעים להתפלל.
השימוש בפסוק זה בסוף שירת ה"קווה קווה דה לה אומה", נובע מהסתכלות משועשעת על המנהג ולא ממחויבות דתית.
גרסה נוספת היא גרסת התבלבלות:
הרבה שחקנים מתבלבלים במילים "בשמלת טריקו" ואומרים במקומן "דסי מטריקו" או "אסתי מדריגו".
הקווה קווה של הדוסים קווה קווה קווה
הקווה של בל"חים בל"חים בל"חים
חינה ואירוסין יאללה חברה מתחתנים
ולא זקן הרבי מתחתן אמן!
אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע, שמונה, תשע, עשר, אחת עשרה, שתים עשרה, שלוש עשרה, ארבע עשרה, חמש עשרה, שש עשרה, שבע עשרה, שמונה עשרה לחופה!
בל"ח פירושו בחור לחוץ חתונה (בנקבה בל"חית).
הגרסה הקרובה ביותר לעברית היא:
One, two, three, four, fiveובתרגום חופשי: הרופא האליל ששמו Dalai הוי הרופא הרופא הרופא (באנגלית) אמר חמש פעמים (חמש חמש חמש חמש) שש (בספרדית) תעקבו תעקבו תעקבו תעקבו תעקבו אחת שתיים שלוש ארבע חמש (באנגלית)
גרסה יחסית דומה גם היא, מאזור קונטיקט בארצות הברית, הולכת כך:
יש כמה גרסאות למשחק באנגלית, המכונות סטלה אלה אולה, הן:
בצ'ילה כנראה קיים שיר משחק דומה:
בארגנטינה היה משחק לוח פופולרי שנקרא משחק האווז, El Juego de la Oca, ששימש השראה לשיר ילדים אותו היו שרים תוך כדי משחק ידיים.
קווי ההגנה של אמסטרדם (בהולנדית Stelling van Amsterdam) נמתחים בצורת מעגל סביב אמסטרדם ותוכננו כ"קו מים" (waterlinie) הגנתי אשר אפשר את הצפת המישורים סביב העיר במים.
ההצפה הייתה אמורה להביא את המים למפלס של 30 ס"מ, דבר שימנע את חציית השטח בסירות.
הרעיון שעמד בבסיסה של התוכנית היה שהולנד מוקפת בשלוש מעצמות צבאיות - פרוסיה, צרפת והממלכה המאוחדת - ועובדה זו יחד עם מוראותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה ביססה את הדעה שיש לגונן על אמסטרדם וכי בעת הצורך תהפוך העיר למצודה האחרונה של ממלכת הולנד.
המערכת כוללת 45 מעוזים ומספר רב של מתקנים משניים הממוקמים במרחק של 10 עד 15 ק"מ ממרכז העיר.
אלה נבנו במקומות בהם דרכים, מסילות רכבת וסכרים חצו את קו ההגנה, ועל כן לא ניתן היה להציפם.
קווי ההגנה נבנו בין 1883 ל-1914, לאחר שחוק בעניין (Vestingwet - "חוק המצודה") התקבל בשנת 1874. התכנון המקורי היה לבנות את המעוזים מלבנים, אך הוחלט לבנותם מבטון בשל המצאת הרימון המתפוצץ עם הפגיעה במטרה.
ההולנדים שהיו חסרי ניסיון בבנייה בבטון, החלו לבצע ניסויים במהלכם הפגיזו מבני בטון בארטילריה הכבדה ביותר שהייתה מוכרת באותה עת, והדבר גרם לעיכובים.
עיכובים נוספים נגרמו בשל כך שהיה צורך ליצב את יסודות החול בטרם הקמת המעוזים עליהם, ובניית המבנים עצמה החלה רק ב-1897. בסופו של דבר, חלק מהמעוזים שתוכננו לא הוקם מעולם, ועלות הקמת המערכת הגיעה ל-40 מיליון גילדן הולנדי (408 מיליון אירו במושגים של היום), ופי ארבעה מהמתוכנן.
זמן קצר לאחר מכן, עם המצאת הטנק והמטוס, הפכו המעוזים לבלתי יעילים, והם מעולם לא היו בשימוש מבצעי.
למרות זאת המשיכה המדינה לתחזק אותם עד שנת 1963, ובשל מגבלות חקיקתיות השפיעו קווי ההגנה של העיר על התכנון והנוף לאורכם, השפעה הניכרת גם בהווה.
בשנת 1996 הוכרזו קווי ההגנה של אמסטרדם כאתר מורשת עולמית בשל היותם:
Aagtendijk - מעוז על סנקט אכטנדק
Fort bij IJmuiden - מעוז ליד איימאודן
Fort bij Uithoorn - מעוז ליד אויטהורן
Westbatterij Muiden -הסוללה המערבית במאודן
Fort Kijkuit - מעוז קייקאוט (נכלל בהכרזה למרות שמאוחר היסטורית)
קוודליבט הוא קטע מוזיקלי המורכב מכמה מלודיות שונות, בדרך כלל נעימות פופולריות, בקונטרפונקט ולעיתים קרובות בנימה קלילה והומוריסטית.
המונח לטיני ופירושו "הכל בכל" או מילולית "לפי הרצון".
לקוודליבט יש שלושה סוגים עיקריים:
קוודליבט קטלוגי, המכיל מוזיקה חופשית לשירה קטלוגית (בדרך כלל רשימות הומוריסטיות של נושאים בעלי קשר רופף ביניהם).
בקוודליבט רצף, אחד הקולות שר ציטטות מוזיקליות וטקסטואליות קצרות בעוד יתר הקולות מספקים ליווי הומופוני (חד-קולי).
בקוודליבט סימולטאני, משולבות שתי מלודיות קיימות או יותר.
הקוודליבט הסימולטני יכול להיחשב לקודמו ההיסטורי של המאש-אפ המוזיקלי של ימינו.
את מקורות הקוודליבט אפשר לאתר במאה ה-15, כשצירופן של נעימות-עם שונות היה נוהג פופולרי.
המלחין יוהאן שמלצל היה הראשון להשתמש במונח בהקשר מוזיקלי מובהק בשנת 1544.תומך מוקדם בסוגה היה המלחין לודוויג זנפל בן מאה ה-16, שיכולתו להציב זו לצד זו כמה מלודיות קיימות בקוודליבט קנטוס פירמוס הניבה יצירות כמו Ach Elselein/Es taget, יצירה הנודעת בסימבוליזם יותר מאשר בהומור שבה..
דוגמה מוקדמת עוד יותר אפשר למצוא ב- Por las sierras de Madrid של פרנציסקו דה פניאלוסה מתוך Cancionero Musical de Palacio שלו.
מכל מקום, היה זה פרטוריוס שהיה, בשנת 1618, הראשון להגדיר שיטתית את הקוודליבט כ"תערובת של יסודות שונים, הלקוחים מתוך יצירות קודש וחול".
במשך תקופת הרנסאנס נחשבה יכולתו של מלחין להציב זו לצד זו מספר מלודיות קיימות, כמו בקודליבט קנטוס פירמוס, לשליטה האולטימטיבית בקונטרפונקט.
מן המאה ה-19 עד ימינו
תפקידים נוספים הוטלו על הקוודליבט בין ראשית המאה ה-19 לאמצעיתה, כאשר נודע בשמות potpourri ו-musical switch.
בצורות אלה, היה הקוודליבט עשוי להכיל בין שישה לחמישים "ציטוטים" בזה אחר זה.
הסתירה הברורה בין מילים למוזיקה שימשה כמקור לא אכזב לפרודיה ולבידור.במאה ה-20 נשאר הקוודליבט סוגה, המצטטת נעימות ו/או טקסטים מוכרים, אם בו-זמנית ואם ברצף, בדרך כלל להשגת אפקט הומוריסטי.
המילה קוודליבט מתייחסת גם לצורה של דיון אקדמי או בחינה בעל פה (בדרך כלל בתחום התאולוגי), שבמסגרתה אפשר להציג כל שאלה שהיא בדרך האלתור.
דיוני "קוודליבט" היו פופולריים בתרבות המערב במהלך המאה ה-13 ועדיין מקובלים כיום בלימודי בודהיזם בטיבט.
קוודליבט מופיע בסופן של וריאציות גולדברג של באך.
"גאלימתיאס מוזיקום", קוודליבט בן 17 פרקים שמוצרט חיבר בגיל עשר.
המיסות של יאקוב אוברכט, המשלבות לפעמים נעימות פופולריות, קנטוס פלאנוס ומוזיקה מקורית.
"קוודליבט הכלולות" של באך, או "קוודליבט", שאיננו קוודליבט לפי ההגדרה שלעיל אלא תצוגה בת עשר דקות של דברי הבל, הלצות, התחכמויות, רמיזות תרבותיות עלומות, משחקי מילים ופרודיה על שירים אחרים.
לפעמים, המוזיקה מחקה שאקון ופוגה תוך כדי הסוואה מכוונת של הקונטרפונקט.
היצירה איננה דומה לשום יצירה אחרת של באך וחוקרים אחדים מטילים ספק באותנטיות שלה.
קוודליבט על שירי ילדים ולשים של המלחין הוולשי אלון הודינוט.
תערובת הנעימות של הגרייטפול דד, "האחר", כוללת את השיר "קוודליבט לרגליים רגישות".
"הקוודליבט לתזמורת קטנה וסימפונה לא-מותחלת" של פיטר שיקל
הפסנתרן גלן גולד אלתר קוודליבט הכולל את ההמנונים של ארצות הברית ושל בריטניה.
להקת הרוק המתקדם מניו ג'רזי, "עידן התבונה" חיברה וניגנה קטע אינסטרומנטלי בשם "קוודליבט" בתקליטם הראשון "כרצונכם".
קווי גרייהאונד היא חברת אוטובוסים ציבוריים המשרתת כ-3,700 יעדים בצפון אמריקה (ארצות הברית, קנדה ומקסיקו) וקרוב לכ-25 מיליון נוסעים בשנה.
החברה נוסדה ב-1914 בהיבינג, מינסוטה ובסיסה נמצא כיום בדאלאס, טקסס.
בשנת 2007 נרכשה החברה האמריקאית על ידי התאגיד הסקוטי FirstGroup.
החל מספטמבר 2009 מפעילה FirstGroup את המותג "גרייהאונד" גם בממלכה המאוחדת.
קרל ויקמן (Carl Wickman), יליד שוודיה, 1887, החל להסיע כורים בין הערים היבינג ואליס במינסוטה ב-1914 ברכב ממונע.
שנה מאוחר יותר שיתף פעולה עם ראלף בוגן, שהפעיל קו דומה בין היבינג לדולות' יחדיו הקימו חברה שנקראה "חברת התחבורה מסבה" ("Mesaba Transportation Company").
בסוף מלחמת העולם הראשונה כבר היה לחברה צי בן 18 אוטובוסים והיא הרוויחה 40,000$ בשנה.
ויקמן המשיך לייצר שיתופי פעולה ורכישות של קווים מקומיים ויצר רשת למדינות שכנות שהשתרעה עד החוף המערבי.
ב-1921 כינה ויקמן קו בו שירתו אוטובוסים חדישים בצבע כחול-כסוף בשם החיבה "גרייהאונד" ושם זה הפך עד 1926 לשם החברה כולה - קווי גרייהאונד הצפוניים ("Northland Greyhound Lines").
באותה שנה עבר בסיס ההפעלה של החברה לעיר דולות' וויקמן מונה לנשיא החברה החדשה.
ב-1927 נחנך הקו הראשון מקליפורניה לניו יורק.
ב-1929 הוקמה חברת גרייהאונד הפסיפית ("Pacific Greyhound Lines"), ממיזוג של חברות הפעלה של קווים שונים באזור דרום-מערב ארצות הברית.
בשנה זו עבר מטה החברה לשיקגו.
השפל הגדול העיב על המשך התפתחות החברה והיא נאלצה לסגור קווים בלתי רווחיים או למכור אותם למפעילים אחרים.
ב-1933 נבחרה גרייהאונד לספק הרשמי לתחבורה של התערוכה העולמית של שיקגו (1933).
למרות החובות בהם שקעה החברה היא הצליחה להתאושש כתוצאה ממדיניות הניו דיל וב-1935 הציגה רווח שיא של 8 מיליון דולר.
ב-1936 אפיינה החברה והזמינה מחברת ג'נרל מוטורס אוטובוס שכולו עשוי מתכת, בעל הנעה קדמית, המסוגל להובלת 37 נוסעים בישיבה.
אוטובוס זה, שכונה "Super Coach", הפך לאוטובוס-הדגל של החברה.
ערב מלחמת העולם השנייה שירתו קווי גרייהאונד 4,700 תחנות ברחבי ארצות הברית והחברה העסיקה כ-10,000 איש.
ב-1939 התקיימה התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) וגרייהאונד נבחרה להיות "המוביל הרשמי" של התערוכה, דבר שהפך אותה לאחד מן הסמלים הלאומיים של אמריקה.
התקופה הייתה תקופת מאבק בין אנשי חברות הרכבת לבין אנשי חברות האוטובוסים, המאבק כלל שביתות תכופות וניסיונות לרכוש קווי הסעה של אוטובוסים על ידי חברות רכבת.
ב-1940 הציגה החברה את דגם ה-"Silversides" ("כסוף הצדדים"), אוטובוס המאופיין בצדדים עשויים אלומיניום נוצץ, גם הוא מתוצרת ג'נרל מוטורס.
דגם ששלט בחברה כ-40 שנה.
בתקופת המלחמה גויס חלק גדול מנהגי החברה ואוטובוסי החברה הובילו מגויסים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1946 פרש ויקמן מראשות החברה והוחלף על ידי אוסקר סיזר, אחד מנשיאי החברות המקומיות אותן רכשה גרייהאונד.
בין חידושי העשור הייתה פריסת רשת מסעדות "Post House" לשירות הנוסעים בתחנות האוטובוס.
הרשת מנתה בסוף העשור 139 מסעדות ששירתו 40 מיליון נוסעים.
בשנות החמישים ניצלה גרייהאונד את רשת האוטוסטרדות החדשה ליצירת לוח זמנים חדשני המתבסס על קווי "אקספרס".
ב-1953 הציגה את ה-"Highway Traveler", אוטובוס בן 41 מושבים המצויד בבולמי זעזועים משופרים לנוחות הנסיעה המהירה ואת ה-"Scenicruiser", אוטובוס דו-קומתי בן 43 מושבים, עם תאי שירותים, מיזוג אוויר, חלונות פנורמיים ושטח גדול למטען אישי, שהפך לסטנדרט לאוטובוסים למרחקים ארוכים.
החברה החלה לשווק כרטיס "99 ימים ב-99 דולר", שמשך צעירים רבים מאירופה להשתמש בשירותיה כדי לתור את ארצות הברית, וכך נחשפו נופיה לעיני דור צעירים זה מבעד לחלונות ה"גרייהאונד", שהפך לסמל תרבותי .
החברה פנתה בפרסומיה לקהל מן המעמד הבינוני והבטיחה נסיעה נוחה ומרווחת, אך ההבטחה לא מומשה והנוסעים מהמעמד הבינוני העדיפו לנסוע ברכבם הפרטי.
אחד הביטויים החריפים של מדיניות ההפרדה הגזעית היה במתקני גרייהאונד, בתחנות האוטובוס היו אזורי המתנה נפרדים לאפרו-אמריקאים ובתוך האוטובוסים התקיימה הפרדה, במיוחד נאכפו הכללים במדינות דרום ארצות הברית, על ידי הקהל הלבן ועל ידי נהגי האוטובוסים.
החברה חגגה את יובל ה-50 שלה עם רווחים של מעל 300 מיליון דולר.
מאז 1961 החלה לייצר את האוטובוסים שלה בעצמה (על ידי חברת הבת MCI) וב-1968 השיקה את הדגם הראשון מתוצרתה, האוטובוס המשוכלל "סופר 7", חד-קומתי באורך של למעלה מ-13 מטר.
החברה גם החלה להשקיע בחברות שונות בתחומים מגוונים מחברת ייצור הבשר "Armour" ועד חברות אשראי ועסקי החכרת מטוסים.
ב-1971 עבר מטה החברה לפיניקס, אריזונה, עשר שנים מאוחר יותר עבר המטה לדאלאס.
האוטובוס של שנות השבעים היה MC-8 שכונה "Americruiser".
במהלך שנות השמונים נטשה החברה את הצדדים הכסופים של האוטובוסים ועברה לאוטובוסים צבועים בצבעי כחול-אפור.
במהלך אותו עשור סבלה החברה משביתות נהגים, בהן שביתה ארוכה בת שבעה שבועות.
בשל תקנות הגבלים עסקיים התפרקה חברת ההחזקות של גרייהאונד ונוסדה חברה בשם Dial Corporation, שאחת מהחברות בה הייתה קווי גרייהאונד, חברה-אחות נוספת הייתה יצרנית האוטובוסים MCI.
בשנים אלה סבלה גרייהאונד מתדמית ירודה, של חברה המשרתת אוכלוסיות חלשות, ובעיקר אפרו-אמריקאים והיספנים, גם יחס החברה לנוסעים היה חשדני וכרטיס הנסיעה לווה באזהרות שונות.
שירות דומה, NeOn, מתקיים בין ניו יורק לטורונטו.
האוטובוסים מאובזרים במערכת Wi-Fi לשירות אינטרנט אלחוטי חינם, שקעים למחשבים ניידים, מרחב אישי גדול ואיבזור בטיחות.
ב-2007 נרכשה קווי גרייהאונד על ידי התאגיד הסקוטי FirstGroup.
ב-2009 הכריזה חברת FirstGroup שבכוונתה להכניס את המותג גרייהאונד לשוק התחבורה הציבורית בממלכה המאוחדת.
במאי 2018 נכנסה חברת התחבורה הגרמנית FlixBus לארצות הברית, במטרה להתחרות בגרייהאונד כחברת האוטובוסים הבין-עירוניים המובילה.
הכנסת אוטובוסי גרייהאונד לממלכה המאוחדת החלה בקו בין לונדון לפורטסמות' וסאות'המפטון שהחל לפעול בספטמבר 2009. החדרת המותג לממלכה המאוחדת נעשית הן במישור איכות השירות והתחרותיות מול מפעילים קיימים והן במישור הרגשי על ידי הבלטת ההקשר האמריקאי הקלאסי והתדמית המקושרת לתרבות האמריקאית.
למשל, לכל האוטובוסים יהיו שמות נשים מתוך שירים אמריקאים כגון "פגי סו", "ברברה אן", "סוויט קרוליין" ועוד.
הסרט "זה קרה לילה אחד" של פרנק קפרה בכיכובם של קלארק גייבל וקלודט קולבר מציג כחלק מרכזי בעלילה נסיעה באוטובוס גרייהאונד.
השיר "אמריקה" של סיימון וגרפונקל מתאר מסע ברחבי ארצות הברית בשנת 1965, אחד הבתים בו הוא:
"קנינו חפיסת סיגריות ופאי של מיס ואגנר
קת'י, אמרתי, כשעלינו על הגרייהאונד בפיטסבורג
מישיגן נראית לי עכשיו כמו חלום
לקח לי ארבעה ימים לתפוס טרמפים מסגינו
בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני" מופיעה נסיעה בגרייהאונד.
בסרט "הדוור מצלצל פעמיים" מופיעה סצנה בתחנת קווי גרייהאונד ונסיעה באוטובוס גרייהאונד בקו קליפורניה.
בסרט "הבוגר" מ-1967 נמלטים גיבור הסרט ואהובתו באוטובוס גרייהאונד.
הסרט "קאובוי של חצות" מסתיים בנסיעת הגיבורים באוטובוס גרייהאונד לפלורידה.
קווג'לין (Kwajalein) הוא אטול המהווה חלק מאיי מרשל.
האטול שוכן כ-430 קילומטרים צפונית מזרחית למג'ורו בירת איי מרשל וכ-3,900 ק"מ דרום-מערבית להונולולו, הוואי.
קווג'לין הוא אחד מהאטולים הגדולים בעולם במדידת שטח המים אותו מקיף האטול, ומורכב מ-9 איים ואיונים.
שטחו היבשתי הוא 16.4 ק"מ ושטח הלגונה אותה הוא מקיף הוא 2,174 קמ"ר.
אוכלוסיית האטול מונה כ-13,500 תושבים, רובם מתגוררים באי אֶיֵיבֶּה.
האי הדרומי והגדול ביותר נקרא קווג'לין, ועליו מתגוררים כ-1,000 תושבים, רובם אמריקאים וחלקם תושבי איי מרשל, אשר הביעו את הסכמתם לארח באי כוחות של צבא ארצות הברית.
איי האטול, ובעיקר האי הראשי קווג'לין, שימשו את התושבים היפנים כתחנת מסחר לקופרה, תחת המנדט היפני "הימים הדרומיים", במשך עשרים ושתיים שנים.
האזכור הראשון ביפן לקווג'לין ולאיי מרשל מופיע בכתביו של סוזוקי קייקון אשר נשלח לאיי מרשל ב-1885 על מנת לחקור טביעה של אונייה יפנית.
על אף שזמן קצר לאחר מכן השתלטה האימפריה הקולוניאלית הגרמנית על איי מרשל, השיבה יפן לעצמה את האיים ב-1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה ויסדה בהם מערכת מנהלתית ב-1922 תחת מנדט מחבר הלאומים.
ב-31 בינואר 1944, ערך צבא ארצות הברית התקפה אמפיבית על אטול קווג'לין, בו שהה חיל מצב יפני שמנה 8,782 איש (חלקם היו פועלים קוריאנים).
כ-36,000 פגזים מספינות מלחמה וכלי ארטילריה שונים נורו על האטול, ובנוסף ערכו מטוסי B-24 ליברייטור הפגזות אוויריות.
עם זאת, ההתנגדות היפנית הייתה נחושה, על אף נחיתותם המספרית ובכוח אש.
בתום קרב קווג'לין הושמד כמעט לחלוטין חיל המצב היפני ו-373 אמריקאים נהרגו.
על אף שהמסמכים האמריקאים הרשמיים מנו את ההרוגים הקוריאנים כיפנים, טענה ועדה מטעם ממשלת קוריאה כי במהלך הקרב נהרגו 310 פועלים קוריאנים.
קווג'לין היה אחד ממוקדי הקרבות היחידים באוקיינוס השקט בו התושבים לחמו לצד היפנים, גם אם לא מאותן סיבות.
רבים מהנופלים הקוריאנים בקרב מונצחים בגיבורי מלחמה במקדש יסוקוני בטוקיו בו מונצחות נשמותיהם של כל חללי יפן.
לעומתם, תושבי איי מרשל שנפלו בקרב אינם מונצחים במקדש.
ב-6 בפברואר נכבש קווג'לין על ידי האמריקאים ומאוחר יותר הפך לחלק מטריטוריות הנאמנות של האיים הפסיפיים – גוף בניהול אמריקאי ששלט על חלק גדול מאיי מיקרונזיה, ביניהם איי מרשל.
בארצות הברית רווחה הדעה כי קווג'לין "נכבש בחזרה" מהיפנים, אולם למעשה האטול מעולם לא היה בשליטת האמריקאים אלא רק לאחר המלחמה.
תחילה התייחסו הרשויות האמריקאיות לתושבי האי כנתינים יפניים וזאת מפני שבמשך שנים למדו בבתי ספר יפניים, דיברו יפנית, חיו יחדיו עם התושבים היפנים ולחלקם אף היו קרובי משפחה ביפן.
אולם, בשנים הבאות פעלו האמריקאים רבות על מנת לעקור כל רגשות פרו-יפניים בקרב האוכלוסייה המקומית.
בשנים שלאחר כיבוש האטול הפכו האמריקאים את קווג'לין למרכז הפיקוד וההכנות למבצע פרשת דרכים – סדרת ניסויים גרעיניים (67 בסך הכול) באטולים ביקיני ואניווטוק.
ב-1986 העניקה ארצות הברית עצמאות לאיי מרשל והאיים הפכו לרפובליקה.
על אף שההיסטוריה הצבאית של קווג'לין השפיעה רבות על תושבי האי, היא הפחיתה ממעמדו של האטול כמוקד תיירות, אך הדבר עומד לרווחת התושבים, הנהנים ממצב שימור מעולה של הסביבה הטבעית.
בלגונה נמצאים מספר שברי ספינות, בעיקרן יפניות, מספר מטוסים והסיירת הכבדה פרינץ אויגן.
טמפרטורת המים היא 27 מעלות וראות של 30 מ' הפכו את קווג'לין למוקד משיכה לצוללים.
מאז 1944, אז כבשו אותו האמריקאים מידי היפנים בקרב קווג'לין, שימש האטול למטרות צבאיות, אך בניגוד לאטולים שכנים דוגמת ביקיני, מעולם לא נערכו בו ניסויים בנשק גרעיני ולכן הוא נקי מנשורת גרעינית.
11 מתוך 97 האיים המרכיבים את האטול משמשים את האמריקאים לניסויים בטילים בליסטיים, ובאטול אף הוקמה תחנת קרקע המסייעת לפעילות GPS.
אייבה – בו נמצא המרכז המנהלי של איי מרשל בקווג'לין והממשלה המקומית.
בו מתגוררים מרבית תושבי האטול ואין בו מתקנים צבאיים.
אֶנוּבּוּג' – נמצא בסמוך לאי קווג'לין.
מאי זה פתחו כוחות ההחפה האמריקאים את מתקפתם על האי קווג'לין.
כיום שוכן על אי זה כפר ובסמוך לו נמצאים שרידי הסיירת פרינץ אויגן.
אֶבָּדוֹן – נמצא בנקודה המערבית ביותר והאי השני בגודלו באטול.
בדומה לאייבה, הוא נתון בשליטה מוחלטת של איי מרשל ולא מתבצעים בו ניסויים צבאיים.
אנמאט – אי זה הוא מקום הולדתם של המשפחות השולטות בקרב תושבי האטול, והכניסה אליו אסורה למי שלא קיבל את ברכת הכוהן הראשי.
על האי קיימים שרידי כפר ואתר קבורה, אולם כיום לא ניתן להתגורר בו בשל קרבתו לאזורי הניסויים.
מֶק – משמש בסיס לשיגור טילים בליסטיים והוא האי השמור ביותר מבין האיים שבשליטת ארצות הברית.
רוי נאמוּר – על אי זה נמצאות מספר תחנות מכ"ם וקהילה קטנה של צוותים אמריקאים.
בונקרים יפניים מימי המלחמה נותרו שלמים ובמצב טוב באי.
רוי ונאמור היו בעבר שני איים נפרדים, אולם בזמן המלחמה נבנה כביש המחבר ביניהם.
בּיגֶג' – לא מיושב אך מהווה מוקד תיירות לתושבי האטול עצמו, זאת בשל הצמחייה הענפה והנופים שבו.
לֶגאן – לא מיושב ומכוסה ג'ונגל ברובו.
אוֹמֶלֵק – לא מיושב ובבעלות ארצות הברית.
באי זה נמצא אתר השיגור של SpaceX.
ממזר קטן (במרשלית: דְרֶבּוּבּוּבּוּ) – איון הנמצא צפונית לאי קווג'לין על השונית המזרחית.
בעת שפל, ניתן לצעוד על השונית בין קווג'לין וממזר קטן.
נֶל – אי המוקף בתעלות ואיונים קטנים, דבר שהופך אותו לייחודי ומוקד משיכה לחובבי שיט.
קווי-גון ג'ין (Qui-Gon Jinn) הוא דמות בדיונית בעולם מלחמת הכוכבים.
ג'דיי מאסטר, שיחק תפקיד מרכזי בעלילת "מלחמת הכוכבים: אימת הפנטום".
קווי-גון ג'ין הוא תלמידו של הרוזן דוקו, המורה והמנטור של אובי-וואן קנובי, ומופיע בעוד יצירות ביקום "מלחמת הכוכבים".
שמו קווי-גון הוא כנראה נגזרת מהמילה הסינית "קויג'ונג'", אשר היא טכניקה של נשימה נכונה.
השם "ג'ין" הוא נגזרת מהמילה היפנית "ג'ן" שפרושה סובלנות והיא אחת מאמות הסיפים של אומנות הקרב בושידו.
בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים מופיע קווי-גון לראשונה בסרט "אימת הפנטום" (פרק 1) כאשר הוא יוצא יחד עם תלמידו אובי-וואן לפתור סכסוך בין פדרציית הסחר לכוכב נאבו.
השניים מותקפים בידי אנשי הפדרציה ואחרי שהם מסייעים למלכת נאבו, פאדמה אמאדלה, לברוח מהכוכב ומאנשי פדרציית הסחר, הם נוחתים נחיתת אונס על כוכב הלכת טטואין, שם הם מגלים את אנאקין סקייווקר.
אנאקין, ילד קטן בן 10, מתגלה כעילוי יוצא דופן שהכוח חזק עמו במידה חסרת תקדים.
המידי-כלוריאנים ומעלליו של אנאקין, קווי-גון האמין שאנאקין הוא ה"נבחר" שיביא את האיזון לכוח, כפי שנחזה בנבואה העתיקה.
במהלך חזרתם של קווי-גון, אובי-וואן, פאדמה ואנאקין לנאבו הם מותקפים על ידי דארת' מול (Darth Maul), אביר סית' וחניכו של דארת' סידיוס.
קווי-גון נהרג בידי מול ומול נהרג בידי קנובי.
על ערש דווי, משביע קווי-גון את תלמידו, אובי-וואן, לאמן את אנאקין בדרכי הכוח ולהפכו לאביר ג'דיי.
אובי-וואן מקבל על עצמו את המשימה ומאמן את אנאקין, למרות הסתייגותו של יודה מהעניין, שכן יודה חש באנאקין פחד רב וסכנה גדולה עוד יותר.
לאחר מותו למד ליצור קשר עם החיים ובפרט עם יודה, שלימד את אובי-וואן קנובי כיצד לתקשר איתו.
קווי גון ג'ין והכוח החי
קווי-גון הוא מאסטר ג'דיי מכובד ונערץ אם כי הרבה פעמים נחשב לנטע קצת זר.
קווי-גון למד כל הזמן על החיות של הכוח בניגוד למאסטרים אחרים שלרוב מאבדים עצמם במדיטציה של ה"הכוח המאחד".
קווי-גון פשוט חי את הרגע ודוגל בפילוסופיה של "תרגיש, אל תחשוב, תשתמש באינסטינקטים שלך".
תפיסה על חושית של העתיד היא יכולת אשר מגיעה ממדיטציה של"הכוח המאחד".
קווי-גון מעודד את אובי-וואן להתרכז ברגע (בכוח החי) במקום להתבונן בעתיד (הכוח המאחד).
ה"כוח החי" עוזר יותר להשתמש ברגשות להגשמת המטרה בעוד ש"הכוח המאחד" מגביל את השימוש ברגש.
קווי-גון מתמקד על ה"כוח החי" הנבדל מזרמים המקבילים של מסדר הג'דיי, הגישה האורתודוקסית במסדר היא האיחוד סביב ה"כוח המאוחד".
ה"כוח החי" מקדם הכרה קבועה של המודעות על ההווה, מכיוון שההווה הוא זה אשר מעצב את העתיד.
האמונה שלו בזה מצדיקה את ההתנהגותו של קווי גון במשימותיו.
רגישות ל"כוח החי" מניעה אותו לעשות החלטות שאולי ג'דיי שיגרתי יותר לא היה עושה.
בגלל דעותיו המוזרות של קווי-גון הוא לא יושב במועצת הג'דיי.
בסדרה "מלחמת הכוכבים-מלחמות המשובטים" הרוח של קווי-גון דיברה עם מאסטר יודה והכירה לו את הכוכב "דגובה" בו יודה יתגורר בעתיד.
קווטיאפין (Quetiapine) היא תרופה אנטי-פסיכוטית לא-טיפוסית מהנפוצות בעולם, המשמשת לטיפול במגוון של הפרעות ותופעות פסיכיאטריות, בעיקר סכיזופרניה ומצבים פסיכוטיים, הפרעה דו-קוטבית, הפרעת אישיות גבולית וכמו כן בדיכאון קליני כאוגמנטטיב.
לעיתים במינונים קטנים נעזרים בה נגד אי שקט.
התרופה משווקת בישראל תחת השמות סרוקוול וקווטיאפין (תרופה גנרית).
מבחינה כימית התרופה שייכת לקבוצת הדיבנזותיאזפינים ודומה במבנה הפרמקולוגי שלה לתרופות קלוזאפין ואולנזפין, אולם היא שונה מאוד בהיבטים הביוכימיים שלה.
היא יכולה להיות מוגדרת גם כסוג של N-אריל-פיפרזין.
תרופה זו נספגת במהירות במערכת העיכול, ורמותיה בפלסמה מגיעות לשיא בתוך שעה עד שעתיים.
לתרופה זמן מחצית החיים של 7 שעות, ומינונה האופטימלי הוא פעמיים עד שלוש ביום.
תרופה זו ממעטת לגרום תופעות-לוואי אקסטרה פירמידליות.
קווטיאפין פועלת בעיקר כאנטגוניסט של הקולטנים הדופאמנרגים D1 ו־D2, של הקולטנים הסרוטונרגים 5HT1A ו-5HT2A, של הקולטנים האדרנרגים
α1 ו-α2, של הקולטנים ההיסטמינרגים H 1 ושל הקולטנים mACh (מוסקרינים).
קווטיאפין פומראט משמש לטיפול בסכיזופרניה וכן בהפרעה הדו-קוטבית בעיקר בשלב המאני אבל גם בשלב הדיכאוני שלה.
הוא נמצא בשימוש ללא התוויה רשמית (off-label) גם בטיפול אחזקתי-מונע של ההפרעה הדו-קוטבית, בחוסר שינה, כחיזוק לתרופות נוגדות דיכאון בהפרעות דיכאוניות, כמו כן הפרעות חרדה, בתוקפנות, שליטה על זעם, שטיון, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, וכו'.
כתרופה אנטיפסיכוטית אטיפית יש לקווטיאפין יתרון חשוב בנוגע למיעוט תופעות הלוואי האקסטרה-פירמידליות לעומת תרופות אנטיפסיכוטיות אחרות.
משמשת כטיפול בהתלקחויות מאניות חריפות, כמונותרפיה או כטיפול נוסף לליתיום, חומצה ולפרואית, קארבאמזפין או למוטריג'ין וכטיפול אחזקתי-מונע בהפרעה דו־קוטבית, בדרך כלל יחד עם ליתיום, חומצה ולפרואית וכו'.
קווטיאפין מוזכרת כאפשרות מועילה בטיפול בהפרעה דו קוטבית מסוג rapid-cycling.
הקווטיאפין בשימוש לפעמים, בדרך כלל כתכשיר אוגמנטטיבי, בטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעת אישיות גבולית, הפרעה דיכאונית, הפרעות שינה, (כאמצעי נגד תוקפנות), אלכוהוליזם.
בספר 'פסיכוגריאטריה פרקים נבחרים' מתואר ניסוי קליני מבוקר הקצאה אקראית עם קווטיאפין (במינון ממוצע של 56.5 מ"ג ליום) מול פלסבו, כטיפול בתסמינים התנהגותיים ונפשיים של דמנציה (BPSD).
בניסוי זה, לא נמצאה התרופה יעילה יותר מפלסבו אך נמצא שיעור מוגבר של תופעות לוואי.
ניתוח-על של ניסויים עם קווטיאפין להרגעת אנשים עם דמנציה העלה חשד לעליה באירועי בריאות חמורים ותמותה.
מטופלים קשישים הסובלים מפסיכוזה הקשורה בדמנציה והמטופלים בתרופות אנטי-פסיכוטיות נמצאים בסיכון מוגבר למוות.
כעיקרון לפי הפרופיל של תופעות הלוואי קוואטיפין נחשבת לתרופה בטוחה לשימוש, עם מעט תופעות לוואי יחסית לתרופות אנטי פסיכוטיות אחרות.
בפרופיל תופעות לוואי של התרופה בולטים הסדציה, העלייה במשקל ותת-לחץ דם.
מקורות נוספים לגבי תדירות תופעות הלוואי:
תופעות לוואי שכיחות מאוד (היארעות מעל 10%)
ישנוניות (מבין 15 תרופות אנטיפסיכוטיות קווטיאפין הוא במקום ה-5 בנוגע לגרימת סדציה.
הנוסחאות עם שחרור מושהה XR נוטות לגרום לפחות סדציה, במינון שווה, לעומת אלו בשחרור מידי IR
תופעות לוואי שכיחות (היארעות 10-1%)
תת לחץ דם תנוחתי (קיימים דיווחים על 27% מהמקרים)
היפרטריגליצרידמיה -מתונה יותר לעומת אולנזפין
קווטיאפין וקלוזפין ידועות בשיעור הנמוך יחסית של תופעות לוואי אקסטרהפירמידליות בהשוואה לפלצבו.תופעות הלוואי לרוב חולפות, והן פחות קשות אם העלייה במינון של בתרופה היא הדרגתית.
לתרופה זו נטייה נמוכה לתופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות ואקתיזיה, הקיימות בשימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות ואפקט אנטיכולינרגי מסוים.
עובדה זו מביאה לכך שניתן לטפל באמצעותה בחולי פרקינסון שפיתחו פסיכוזה כתוצאה משימוש בתרופות דופמינרגיות