tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדובר בצמצום ניכר במספר המינים, אם כי מספר הסוגים כמעט לא השתנה (מ־34 ל־32), שכן הסוגים שהוצאו כללו מספר קטן יחסית של סוגים אך עם מספר רב של מינים.
ההגדרה המודרנית של משפחת הוורבניים מייצגת שושלת אחידה ונבדלת היטב מהשפתניים, והיא מהווה בסיס לטקסונומיה ולפילוגנטיקה עדכנית של המשפחה כולה.
משפחת הוורבניים מיוצגת בצמחיית הבר של ישראל על ידי שלושה מינים בלבד:
ורבנה רפואית (Verbena officinalis) – צמח עשבוני חד-שנתי זקוף ומצוי הגדל בבתי גידול לחים.
מאפייניו העיקריים: צבע הכותרת לילך בהיר, הגבעול קירח והעלים שסועים-מנוצים או משוננים.
ורבנה שרועה פורחת מסוף אפריל עד תחילת נובמבר.
ורבנה שרועה (Verbena supina) – צמח עשבוני חד-שנתי שרוע ונדיר הגדל בבתי גידול לחים.
מאפייניו העיקריים: צבע הכותרת כחלחל, הגבעול שעיר והעלים גזורים-מנוצים פעמיים.
ורבנה שרועה פורחת בקיץ, בעיקר ממאי עד אוגוסט.
ליפיה זוחלת (Phyla nodiflora) – צמח עשבוני רב-שנתי זוחל, לא מצוי, הגדל בעיקר בבתי גידול לחים ובקרבת מקווי מים.
מאפייניו העיקריים: העלים נגדיים בעלי פטוטרת.
הפרחים ורודים, קטנים וערוכים בקרקפות חיקיות צפופות.
הפריחה בקיץ, מאפריל עד ספטמבר.
במהלך השנים, המשפחה עברה עדכונים סיסטמטיים, ובמסגרתם הועברו סוגים מסוימים למשפחות אחרות:
שיח-אברהם - סוג זה הועבר ממשפחת הוורבניים בשנת 2009 למשפחת השפתניים.
סוג זה מיוצג אך ורק על יד שיח-אברהם מצוי בצמחיית הבר של ארץ ישראל ובשני מינים מיובאים שמשמשים כצמחי נוי, שיח-אברהם משולש או תִּלְתָּנִי (Vitex trifolia) ושיח-אברהם נגונדו או מַכְבְּדָנִי (Vitex negundo).
אביצניה ימית (Avicennia marina) - המין והסוג הועבר ממשפחת הוורבניים למשפחת הקוציציים.
מין זה אינו מצוי בישראל אלא בחופי ים סוף במי ים מלוחים ויוצרים נופי צומח שנקראים מנגרובים.
ורד בוסקילה (נולדה ב-23 במאי 1983) היא שייטת-עבר ישראלית שהתחרתה במפרשית מדגם 470; אלופת העולם (יוון 1998) בדגם 420, בעלת מדליית ארד מאליפות העולם (קרואטיה 2004) ו-3 פעמים סגנית אלופת אירופה (2001, 2004, 2005).
ייצגה את ישראל ב-3 אולימפיאדות (אתונה 2004, בייג'ינג 2008 ולונדון 2012) וסיימה במקום רביעי ביחד עם ניקה קורניצקי באולימפיאדת בייג'ינג.
מכהנת כסמנכ"לית הוועד האולימפי בישראל.
בוסקילה נולדה גדלה והתחנכה בבת-ים, בתה של סימה בוסקילה, ילידת הארץ, ושרלי בוסקילה יליד מרוקו, ולה אחות ואח גדולים ממנה.
בילדותה למדה בבית ספר "דוד אלעזר", ובנעוריה למדה במקיף עירוני חשמונאים בת ים.
בוסקילה החלה לשוט במועדון מכבי זבולון בת-ים עוד בגיל 8. לאחר מכן הצטרפה לאגודת הפועל תל אביב וחברה ללינור קליגר כבת זוג לשיט במפרשית מדגם 420. השתיים זכו באליפות העולם שהתקיימה ביוון בשנת 1998, ובהמשך עברו למפרשיות מדגם 470.
בשנת 2000 החלה לשוט עם ניקה קורניצקי.
שנה לאחר התחלת עבודתן המשותפת זכו השתיים במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה באירלנד, הישג חסר תקדים בענף השיט 470 נשים.
שנה לאחר מכן זכו במדליית כסף ב"שבוע הייר", אחת התחרויות היוקרתיות ביותר בסבב העולמי.
ב-2004 זכו השתיים במדליית ארד באליפות העולם שהתקיימה בקרואטיה ובאליפות אירופה שהתקיימה בגרמניה.
אירוע השיא בשנה זו היה השתתפותן במשחקים האולימפיים שהתקיימו באתונה, יוון, שם סיימו במקום ה-18. במהלך שנת 2004 היו השתיים מדורגות במקום הראשון בעולם בדירוג העולמי.
ב-2005 זכו שוב במדליית הכסף בגביע העולם "שבוע הייר" וכן זכו במדליית כסף באליפות אירופה שנערכה בפולין ובמקום החמישי באליפות העולם שנערכה בארצות הברית.
לאחר אליפות העולם, החליטה קורניצקי לפרוש מפעילות ספורטיבית.
בוסקילה החלה לשוט עם שייטת צעירה בשם עדי גלבוע והשתים זכו במדליית זהב בגביע העולם ב"שבוע הייר" ובמקום השמיני באליפות אירופה.
על אף ששיתוף הפעולה בין השתיים היה מוצלח, החליטה בוסקילה בשנת 2007 לשוב ולשתף פעולה עם ניקה קורניצקי שחזרה לפעילות ספורטיבית וכבר באותה השנה זכו השתיים באליפות העולם בפורטוגל במקום השמיני, הישג שהקנה להן את הכרטיס לאולימפיאדת בייג'ינג 2008.
במשחקים האולימפיים בבייג'ינג סיימו בוסקילה וקורניצקי במקום הרביעי.
לאחר המשחקים פרשו שתיהן משיט.
בוסקילה התרכזה בסיום לימודי משפטים וממשל במרכז הבינתחומי הרצליה, בהם החלה עוד קודם לכן, ובשנת 2010 לאחר התמחות במשרד מסחרי הוסמכה כעורכת דין.
למרות פרישתה, החליטה בוסקילה בשנת 2011 להתחרות שוב ולנסות להגיע לאולימפיאדה שלישית, יחד עם שייטת צעירה בשם גיל כהן.
באותה השנה זכו השתיים במדליית הארד בגביע העולם היוקרתי שהתקיים בפלמה דה מיורקה שבספרד, במדליית זהב בתחרות יוקרתית ביפן והגיעו להישג שיא עם זכייתן במקום הרביעי באליפות העולם שהתקיימה בדצמבר 2011 באוסטרליה, הישג שהקנה להן את הכרטיס למשחקים האולימפיים בלונדון 2012. במשחקים האולימפיים הן סיימו במקום ה-15.
ב-24 בדצמבר 2012 בגיל 29 הודיעה ורד על פרישה משיט תחרותי.
בסך הכול זכתה בוסקילה במהלך הקריירה הספורטיבית שלה ב-19 מדליות באליפויות עולם ואירופה וגביעי עולם.
בוסקילה היא בוגרת המרכז הבינתחומי הרצליה במשפטים וממשל, ועורכת דין מוסמכת משנת 2010.
בין השנים 2012–2016 עסקה בוסקילה בניהול פרויקטים ופיתוח עסקי בחברה לארגון והפקת אירועים וחתונות.
בינואר 2017 מונתה לסמנכ"ל הוועד האולימפי הישראלי.
החל משנת 2021, במקביל לעבודתה בוועד האולימפי, משמשת בוסקילה כיו"ר הוועדה המקצועית של ארגון "ספיישל אולימפיקס" בישראל.
נוסף על כך, היא משמשת כשגרירת אתנה – הפרויקט הלאומי לקידום ספורט הנשים בישראל, ומכהנת כחברה בוועדות השיווק ותקשורת של הוועד האולימפי האירופי.
בוסקילה מרצה לעיתים קרובות בקהילות יהודיות ברחבי העולם, לחברות עסקיות, ילדים וקבוצות ספורט.
בהרצאתה, מגוללת בוסקילה את סיפורה האישי וממחישה באמצעותו את הגבול הדק הקיים בספורט בין ההישגי לתחרותי, וכן את האנלוגיה בין ההתמודדויות עם משברים בספורט למשברים בחיים, תוך כדי מסע החיים והמציאות היום יומית התובענית.
בשנת 2022 הוציאה את הספר "אמזונה", ספר אוטוביוגרפי המתאר את הקשיים והאתגרים שמאחורי הצלחתה.
השתתפה בעונת הישרדות VIP עונה 4. בפרק השמיני בעונה חשפה כי היא סובלת ממחלה אוטואימונית הפוגעת בריאות והן ביכולת של 50% בלבד.
בוסקילה הייתה נשואה לעורך הדין אורן סמוגורה, בנו של מאמן השיט אמנון סמוגורה, ולהם ילדה משותפת.
ורביה (Verbeia) הייתה אלה מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה מקובל בבריטניה בתקופה הרומית.
מזבח המוקדש לאלה התגלה באילקליי, וככל הנראה היא הייתה האלה של הנהר ורפה.
ככל הנראה, המקדש שהתגלה שימש את חיילי המצודה הרומית שניצבה באתר במהלך המאה השנייה.
בפסל האלה שנתגלה היא מתוארת כאישה ולה ראש הגדול באופן יחסי לגופה.
היא לבושה גלימה ארוכה ואוחזת בכל יד נחש.
פסל אלה דומה התגלה ב-Mavilly-Mandelot שבצרפת, וייתכן שמדובר בפולחן אותה אלה.
ורד בורוכובסקי (נולדה ב-27 באוגוסט 1984 באשדוד) היא שחיינית-עבר ישראלית; אלופת ישראל ושיאנית ישראל.
ייצגה את ישראל בשתי אולימפיאדות (סידני 2000 ואתונה 2004), בעלת מדליית ארד באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר), יחד עם מיקי חליקה
בורוכובסקי החזיקה בו-זמנית בשיאי ישראל בבריכה אולימפית בשישה משחים שונים: בכל משחי הפרפר (50 מטר, 100 מטר ו-200 מטר), בכל משחי המעורב אישי (200 מטר ו-400 מטר) ובמשחה ל-200 מטר גב.
בורוכובסקי החלה לשחות בגיל שמונה בבריכת "בית לברון" באשדוד, בהדרכת ולדימיר סופר במכבי אשדוד.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה במקום 19 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.34 דקות ובמקום 21 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:18.99 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן, בשנת 2001 סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.75 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא ישראלי חדש של 59.63 שניות ועלתה מהמקום החמישי.
נוסף לכך, היא סימה במקום 12 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.18 שניות ובמקום 17 במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:14.24 דקות, שיא זה החזיק מעמד 13 שנים ונשבר על ידי קרן זיבנר (2:13.17 דקות).
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במוסקבה שברוסיה באפריל 2002 זכתה במדליית ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 26.38 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 58.63 שניות ובמקום 14 במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:13.86 דקות.
בתחילת 2003, עברה להתאמן באוסטרליה במשך שלושה חודשים, בהדרכתו של בראיין סאטון, המאמן האולימפי של שחייני אוסטרליה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד, בשנת 2003 סיימה בורוכובסקי במקום שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.98 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא ישראלי חדש של 26.97 שניות ובכך הייתה לשחיינית הישראלית האישה הראשונה ששחתה במשחה גמר באליפות עולם.
נוסף לכך היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 59.41 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה במקום 24 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:20.62 דקות, לאחר ששחתה ללא-משקפת שנקרעה לה לפני הזינוק.
נוסף לכך היא סיימה במקום 26 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.69 דקות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה משחייה תחרותית, אך חזרה להתחרות לאחר פסק זמן של שנה, בהדרכתו של לאוניד שייחט, שכבר אימן אותה קודם לכן במסגרת נבחרת ישראל בשחייה.
בורכובסקי שלטה במשחי הפרפר, וחלקה עם אניה גוסטומלסקי כמעט את כל התארים הישראליים.
לאחר פרישתה מספורט תחרותי, החל מהעשור השני של המאה ה-21, היא עובדת כפיזיותרפיסטית.
אליפות אירופה לנוער, מוסקבה, רוסיה: 100 מטר פרפר, מקום 2
אליפות אירופה לנוער, מוסקבה, רוסיה: 50 מטר פרפר, מקום 3
אליפות העולם בשחייה 2000 (בריכת 25 מטר), אתונה, יוון: 50 מטר פרפר, מקום 8
אליפות העולם בשחייה 2000 (בריכת 25 מטר), אתונה, יוון: 200 מטר פרפר, מקום 9
אליפות אירופה לנוער, דנקרק, צרפת: 50 מטר פרפר, מקום 1
אליפות אירופה לנוער, דנקרק, צרפת: 100 מטר פרפר, מקום 2
אליפות אירופה לנוער, דנקרק, צרפת: 200 מטר מעורב אישי, מקום 3
אליפות אירופה בשחייה 2000, הלסינקי, פינלנד: 50 מטר פרפר, 27.24 שניות, מקום 5
אליפות אירופה בשחייה: הלסינקי פינלנד: 100 מטר פרפר, 1:00.44 דקות, מקום 8
אליפות העולם בשחייה 2001, פוקוקה, יפן: 100 מטר פרפר, מקום 7
אליפות העולם בשחייה 2002 (בריכת 25 מטר), מוסקבה, רוסיה: 50 מטר פרפר, מקום 3
אליפות העולם בשחייה 2002 (בריכת 25 מטר), מוסקבה, רוסיה: 100 מטר פרפר, מקום 6
אליפות אירופה בשחייה 2002, ברלין, גרמניה: 100 מטר פרפר, 59.82 שניות, מקום 6
אליפות אירופה בשחייה 2002, ברלין, גרמניה: 50 מטר פרפר, 27.36 שניות, מקום 6
אליפות העולם בשחייה 2003, ברצלונה, ספרד: 100 מטר פרפר, מקום 9
אליפות העולם בשחייה 2003, ברצלונה, ספרד: 50 מטר פרפר, מקום 6
ורביצה (בבולגרית: Върбица) היא עיירה במזרח בולגריה, בשטח מחוז שומן, הממוקמת על המורדות המזרחיים של הרי הבלקן, משני עבריו של הנהר גֶרילה.
ראשית ההתיישבות במקום הייתה בתקופת הממלכה התראקית.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית ואחר כך האימפריה הביזנטית.
דרומית לעיירה מצויות חורבותיה של העיר פליסקה, עיר הבירה הראשונה של האימפריה הבולגרית הראשונה.
בתוך שטחי העיירה המודרנית נערך ב-811 קרב פליסקה, בו הביסו צבאותיו של החאן קרום, את צבאות הביזנטים, תוך שהם הורגים את הקיסר ניקופורוס הראשון.
מרבית האוכלוסייה היא ממוצא בולגרי בני הדת הנוצרית אורתודוקסית ומיעוטם ממוצא טורקי, שהם מוסלמים סונים.
באזור העיירה קיימת תעשייה זעירה, בעיקר עיבוד עץ וטקסטיל וכן מוצרי מזון.
האזור מתויר, הן בשל מעיינות המרפא המצויים בו והן לתיירות נופש, הסובבת את אגם טישה, הסמוך.
עיקר הגידולים החקלאיים הם חיטה, שעורה, תירס, סלק סוכר, עגבניות, פלפל, חמניות, דלעת וכוסברה.
האזור מצוי במשבר כלכלי ורמת האבטלה גבוהה מהממוצע בבולגריה.
ורבה (באוקראינית: Верба, בפולנית: Werba) הוא כפר בנפת דובנו במחוז רובנו (Рівненської області) בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה, 18 קילומטר דרומית-מערבית לעיר דובנו.
הכפר ורבה (באוקראינית: עץ ערבה), נזכר לראשונה בכתובים בכתב זיכיון שנתן קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין בשנת 1442 לאחד האצילים.
בשנת 1518 העניק זיגמונד הראשון, מלך פולין לכפר מעמד של עיר.
בשנת 1549 התגוררו בוורבה 1,282 תושבים והיו בו כנסייה וסניף דואר.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל ורבה בתחום האימפריה הרוסית.
במלחמת העולם הראשונה נמצא ורבה בקו החזית ובשנת 1915 נכבש על ידי הצבא הגרמני והצבא האוסטרי.
לקראת סיום המלחמה ובעקבות המהפכה הרוסית נכלל ורבה בתחום הרפובליקה העממית של אוקראינה קצרת הימים.
בתום מלחמת העולם הראשונה שרר באוקראינה תוהו ובוהו מכיוון שצבא הרפובליקה העממית של אוקראינה, הבולשביקים, הלבנים, הצבא הפולני וקבוצות אנרכיסטיות נלחמו כולם אלה באלה על אדמתה כדי לשלוט בה.
בשנת 1921, כתוצאה מהמלחמה הפולנית-סובייטית, נחתם הסכם ריגה וחלקה המערבי של אוקראינה, כמו גם חלק גדול מהווהלין כשוורבה בתוכו, סופח לרפובליקה העצמאית של פולין שהוקמה בשנת 1919. ברפובליקה הפולנית התקיים משטר קפיטליסטי, שבו נהגו יזמה פרטית ומסחר חופשי, בניגוד למשטר שנהג באותה עת ביתר חלקי אוקראינה הסובייטית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בעת שהוורמאכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד נהר הבוג המערבי, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות וגרמניה.
חבל ווהלין סופח לברית המועצות וורבה היה תחת שלטון סובייטי.
הסובייטים הנהיגו בווהלין את משטרם הכלכלי, האוסר מסחר חופשי ואת משטר הדיכוי של הנקו"ד.
עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941, במבצע ברברוסה, נכבש ווהלין על ידי הוורמאכט.
באזור הכולל את ורבה ואת הערים לוצק וברודי שבסביבתה התחולל ב- 29 ביוני 1941 אחד מקרבות הטנקים הגדולים בהיסטוריה שבו הכריעו הנאצים את הצבא האדום.
לאחר התבוסה נתון היה ורבה במשך שלוש שנים תחת שלטון הדיכוי והרצח הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין בשנת 1944. ורבה נכלל בתחומי ברית המועצות עד התפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה.
בכפר שני מפעלים לציוד חקלאי, מוסדות חינוך, בית חולים ותחנת רכבת.
דרך המלך קייב-לבוב, החוצה את אוקראינה ממרכזה למערבה, עברה בעבר בכפר.
בשנת 2010 הושלמה סלילת כביש עוקף ודרך המלך עוברת מצפון וממערב לכפר.
המידע המוקדם ביותר על קהילה יהודית בוורבה הוא מן המאות ה-17 וה-18. בראשית המאה ה-20 התגוררו בוורבה כ-2,000 יהודים והם היוו את רוב תושבי העיירה.
בתקופת השלטון הפולני התנהלה בוורבה פעילות ציונית ערה ופעל בה סניף של תנועת "החלוץ".
בתחום העיירה הקימה התנועה את מה שנקרא בלשונה "קיבוץ".
היה זה משק שנשכר מאיכר מקומי ובו עבדו חברי "החלוץ" הצעירים בעבודות חקלאיות, כדי להכשיר עצמם לעבודת האדמה כאשר יעלו לארץ ישראל.
אחזקת הקיבוץ ומימונו נעשו באמצעות תרומות של יהודי העיירה.
כל הפעילות הזאת נפסקה עם סיפוח ווהלין לברית המועצות בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
לא זו בלבד שנפסקה הפעילות הציונית, אלא שגם הוטלו הגבלות על קיום טקסי הדת היהודיים ועל החיים היהודיים והרע מכול – קיפוח החיים והשמדת כל יהודי העיירה שאירעו בעקבות כניסת הנאצים לעיירה ביוני 1941, זמן קצר לאחר פתיחת מבצע ברברוסה.
לפני השואה התגוררו בוורבה כ-2,000 יהודים והם היוו את רוב רובה של אוכלוסיית העיירה.
עם כניסת הגרמנים לוורבה נכלאו יהודי העיירה בגטו והיו נתונים למשטר של דיכוי, הרעבה ועבודות כפייה.
במשך התקופה עד יוני 1942 היו בוורבה רציחות של בודדים וקבוצות כעונש על עבירות כביכול, כגון אי-ציות לגרמנים והברחת מזון.
ב-6 ביוני 1942 החל החיסול הכולל של יהודי העיירה בבורות הריגה.
החיסול נמשך חמישה חודשים, במספר פעמים, שמדי פעם לא נכללו בו יהודים נושאי אישורי במפעלים ששירתו את הנאצים.
על מהלך החיסול שמע אחד התושבים שלא נכלל בין המובלים להורג, מאחר שנשא לו אישור עבודה, והוא סיפר לימים:
" כמה מבעלי אישורי העבודה וכמה תושבים מקומיים שלא היו שונאי יהודים תיארו לי את הזוועות שליוו את ריכוז הקורבנות בכיכר הגטו, וסיפרו על אכזריותם של חיילי הס"ס ושל משתפי הפעולה האוקראיניים.
הם סיפרו איך דחפו ודחסו את היהודים למשאיות כמו חציר רקוב, בלי להתחשב בזקנים, בחולים, בילדים הקטנים ובנשים ההרות ובלי להניד עפעף.
אחר כך הובילו אותם למרחק של כ-17 קילומטרים מורבה, אל תעלות עמוקות שאורכן עשרות מטרים, תעלות שהיו אמורות להספיק לכל יהודי ורבה.
הם השליכו את היהודים מן המשאיות לאורך התעלות, וירו בהם.
אנשים נפלו לתעלות, מי בעמידה ומי בשכיבה.
אימהות החובקות את ילדיהן, משפחות שלמות שלובות זרוע.
רבים נפלו לתעלות פצועים, אך עדיין בחיים.
קול דמם זעק מן האדמה.
אחר כך כיסו הפועלים המקומיים את כולם באדמה.
כפריים רבים עמדו בצד ונהנו.
לא הבנתי איך הביטו תושבי המקום בעיניהם המבוהלות והבוכות של הקורבנות שהכירו ומילאו אחר הוראות הנאצים בלי להסס ובלי רחמים"..
אחרוני יהודי העיירה הומתו ב-5 בנובמבר 1942. בזאת בא הקץ לקהילת ורבה לאחר כשלוש מאות שנות קיום יהודי בה.
ורד אבידן (נולדה ב-17 באפריל 1983 בשם ורד רגב) היא שחקנית תיאטרון ישראלית, זמרת, קומיקאית, מנחה ויוצרת של טקסים ואירועים ברוח יהודית-ישראלית.
אבידן נולדה ב-17 באפריל 1983 וגדלה בנס ציונה, בנעוריה השתתפה בתחרות "קולות וצלילים" בניהולו של דוד קריבושי.
שירתה בחיל חינוך בתפקיד מש"קית הוראה בבסיס מחו"ה אלון וכמפקדת ומדריכה בטירונות לעולים חדשים.
לאחר שירותה הצבאי למדה תיאטרון בקורס של "מכללת סמינר הקיבוצים" בהנחיית אברהם דנא, נועה לב, ושלומית אורן.
כמו כן, הופיעה עם חומרים מקוריים – שירה ומערכונים – בערבי במה פתוחה ברחובות וב"צוותא" בתל אביב.
ב-2005 למדה משחק בתיאטרון החדר בהנהלת אמיר אוריין והצטרפה ל"סוף העולם בלוז" – מופע אלתורים קומי בבימוי רן אפלברג במסגרת "הקאמל קומדי קלאב".
בשנים 2006–2009 למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
במהלך הלימודים זכתה במלגת הצטיינות בתחרות סצנות של בית הספר.
בשנת 2012 למדה קורס חצי שנתי של משחק מול מצלמה אצל ניב רז ואולי שטרנברג בבית הספר למשחק "טכניקה".
בשנת 2010 הצטרפה לקבוצת התיאטרון לשינוי חברתי "משו משו" הפועלת בירושלים, ולקחה חלק בהצגותיה עד שנת 2014.
בשנת 2014 הצטרפה לארגון בינה - התנועה ליהדות חברתית כמנחה וכזמרת מובילה בקבלות שבת.
בשנת 2017 יזמה ופיתחה, יחד עם אילה דקל ועידו אבידן, מגוון תוכניות מוזיקליות לבתי ספר העוסקות במועדי ישראל בראייה פלורליסטית, שוויונית ומודרנית.
בשנת 2018 החלה להנחות יחד עם בעלה טקסים ואירועים ברוח יהדות ישראלית, פלורליסטית ושוויונית.
בשנת 2019 זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער 2018 לשחקנית המשנה, על תפקידה בהצגה "פרצוף חמוץ" בתיאטרון אורנה פורת, בבימויה של שירילי דשא.
החל משנת 2022 משחקת בסדרת הילדים "כראמל" בתפקיד סופי.
אבידן נשואה לעידו אבידן ואם לשניים, מתגוררת בקריית טבעון.
פטר והזאב, תיאטרון אורנה פורת (2008)
כיתת יורים, תיאטרון הקאמרי (2009)
בגדי המלך החדשים, תיאטרון אורנה פורת (2010)
פסטיבל החיות, תיאטרון אורנה פורת (2013)
מלך היער, תיאטרון גושן (2013)
אמנית הרעב, פסטיבל תיאטרונטו (2013)
(אל) תסתכלי עלי, תיאטרון הסימטה (2013)
הבלון האדום (2011) - זכה במקום השני בפסטיבל בת ים לתיאטרון ברחוב
המופע של אניטה (2012 ואילך, בין השאר בפסטיבל עכו, פסטיבל בת ים, ליין אירועי רחוב " לך לעזה" בירושלים ועוד)
מסע הדוד מקס - קריאה בתיאטרון הקאמרי (2013)
פרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית המשנה (2018), על תפקידה בהצגה "פרצוף חמוץ" בתיאטרון אורנה פורת.
ורבובה (בסלובקית: Vrbové; בגרמנית: Vrbau ובגרמנית מודרנית: Werbau; בהונגרית: Verbó; ביידיש: ווערבוי), עיר במחוז-משנה פישטני () במחוז טרנבה שבמערב סלובקיה.
ורבובה היא אחת משתי הערים המרכזיות בתת-המחוז.
יישוב התקיים בוורבובה כבר לפני מאות שנים.
האזכור הראשון שלה בכתובים המוכר כיום הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-14, אז הייתה חלק מתחום השליטה של טירת צ'חטיצה ().
ב־1599 נחרבה העיר בידי הצבא העות'מאני.
העיר התפרסמה בשווקיה, בהם שווקה תבואה מכפרי האזור.
המסחר נוהל בעיקר על ידי יהודים, שהיוו חלק גדול מאוכלוסיית העיר.
בסוף המאה ה-20 התרכז עיקר כובד המשקל המסחרי של העיר בתעשיית הביגוד ובעיבוד העץ לסוגיו.
מוצאה של קהילת היהודים בוורבובה בהגירת קבוצות גדולות של יהודים מקהילת אונגריש ברוד במוראביה, לאחר שהוטלו הגבלות על נישואי יהודים במוראביה.
שלוש קהילות הוקמו אז סמוך לגבול מוראביה: קהילת נובו מסטה, קהילת שכטליץ, וקהילת וערבוי, היא ורבובה.
את היסודות לקהילה הניחו מספר עסקנים שהיו גם מלומדים תורניים.
אחד האבות המייסדים של הקהילה הממוסדת היה רבי שמואל סגל (פעל בוורבובה בערך בין השנים 1720–1740).
הוא הניח את התשתית לפעילות מוסדות הקהילה כשהקים טחנת קמח, שרווחיה הוקדשו להקמת מבני ציבור ואחזקתם.
בנוסף, העביר סגל לחזקת הקהילה מספר בנינים ומגרשים בעיר.
עד שנתה האחרונה של הקהילה בימי מלחמת העולם השנייה שמרו יהודי ורבובה על בקשתו בצוואתו, שמדי שנה יפקדו את קברו ביום השנה לפטירתו עשרה תלמידי חכמים.
במעמד זה היו קובעים את חלוקת רווחי קרנות הצדקה שהשאיר אחריו.
בית המדרש הגדול של הקהילה חרב בימי השואה, אבל בית הכנסת הגדול שרד, והוא מהווה מוקד משיכה תיירותי כמונומנט היסטורי.
לא מתקיימת בו פעילות דתית.
הרב יעקב קופל אלטנקונשטט - מחבר "חידושי יעב"ץ", ממנהיגי יהדות הונגריה האורתודוקסית.
הוא ניהל בעיר ישיבה מפורסמת.
הרב בנימין וולף לעוו - מגדולי רבני יהדות הונגריה, מחבר סדרת הספרים "שערי תורה", מילא את מקום קודמו גם כראש ישיבת ווערבוי.
הרב ירמיה לעוו - מחבר "דברי ירמיה", בנו של הרב בנימין וולף.
שימש כרבה של ורבובה עד מינויו לרבנות העיר אוהעל.
הרב שמואל זומר - שימש כרבה של ורבובה עד מינויו לרבנות העיר פאפה (נפטר כ"ח בטבת תר"ך).
הרב חיים צבי מנהיימר - מחבר שו"ת "עין הבדולח", מתלמידי החתם סופר.
מינויו נתן תנופה מחודשת לישיבת ווערבוי שעמדה אף היא בראשותו.
שימש כרבה של ורבובה עד מינויו לרבנות העיר אונגוואר.
הרב ישראל פרידמן (קערט) - היה ראב"ד הקהילה בתקופת כהונתו של הרב מנהיימר, מתלמידיו של הרב יחזקאל בנעט.
אחריו שימש בתפקיד זה הרב קופל בלוי, מתלמידי הכתב סופר.
הרב יעקב קופל רייך - נכדו של רבי יעקב קופל אלטנקונשטט, היה רבה של העיר בין השנים 1880–1889, אז עבר לשרת כרבה של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט.
הרב שמואל רייך - בנו של הרב יעקב קופל רייך, היה רבה הראשי הרשמי של העיר.
הוא הקים בעיר בית ספר למסחר שהולאם.
הרב רייך שרד את השואה, ועלה לירושלים, בה נפטר.
הרב יצחק וייס - היה ראב"ד הקהילה בתקופה חופפת לכהונתו של הרב שמואל רייך.
הוא מחבר הספרים: שו"ת "שיח יצחק", שיח יצחק על התורה, דבק טוב, אבני בית היוצר, וספרים נוספים.
צאצאיו מקיימים בבני ברק קהילה לזכר קהילת ורבובה.
מבין ילידי העיר התפרסמו רבים, בהם:
גנרל רוזן מוריץ בניובסקי - חוקר וסופר הונגרי
הרב יוסף חיים זוננפלד - רבה הראשון של העדה החרדית בירושלים
הרב דוד צבי הופמן - פרשן המקרא, ממנהיגי יהדות גרמניה בסוף המאה ה-19
משה יהודה בלוי - חוקר ועורך תורני, מהדיר ספרות הראשונים
ורבובה קשורה בקשר ערים תאומות עם כמה ערים ברחבי אירופה:
ורד אדיר (נולדה ב–8 בספטמבר 1970) היא צלמת אמנות המתמחה בצילום על סטים של קולנוע וטלוויזיה.
ורד אדיר נולדה ברמת השרון, למדה לימודי סביבה בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר.
בצה"ל שירתה בבה"ד החינוך בשערי אברהם ובמדרשת רופין.
סמוך לשחרורה מצה"ל למדה קורס צילום במדרשה לאמנות ברמת השרון, לימים בית ברל.
בין השנים 1991–1994 למדה לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת שפילד, אנגליה, סיימה שנת התמחות במשרד עו"ד בן-פורת פינס בתל אביב, ומסוף שנת 1995 מחזיקה ברישיון לעריכת דין.
בין השנים 1997–2001 למדה לימודי תעודה במחלקה לעיצוב תקשורת חזותית ב"אסכולה לעיצוב" בתל אביב.
ובשנת 2003 למדה במסגרת "השנה החמישית" בהנחיית הצלם גלעד אופיר, הפילוסוף מנחם גולדנברג והפסלת רבקה פוטשבוצקי, בקלישר, תל אביב.
במקביל עבדה כעו"ד במשך 7 שנים במשרד רו"ח קוסט פורר גבאי את קסירר.
בשנת 2000 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה "לימבוס", ומאז הציגה בתערוכות יחיד שונות ובתערוכות קבוצתיות.
בין סדרות הצילומים שהציגה, סדרת צילומי לילה במועדונים ונופים אורבניים וסדרת זוגות מתעוררים בבוקר.
כמו כן צילמה לעטיפות וחוברות לדיסקים של מוזיקה ("30" של שגיא צורף ואלעד כהן, "אלדורדו" של יהלי סובול ורע מוכיח, אוהד בן אבי); מחול, בית הספר לכוריאוגרפיה "כלים"; לחברת תל"י – חברת התמלוגים לבמאים ותסריטאים; קליפ של שגיא צורף "שהכל נהיה בדברו" מתוך "הקו נמחק".
מבחר צילומים של אדיר מסטים של קולנוע הופיעו בספרה של הלן שומן "מילון של הקולנוע הישראלי", ההוצאה לאור קוסמופול של פטריק ארפי, צרפת.
2009 בית האמנים, תבטיח לי שתמות אחרי, תל אביב
2003 גלריה לאמנות עכשווית – קלישר, וויסקי לאט, תל אביב
2003 פוטוגן, צילומי לילה, תל אביב.
2000 מרכז לאמנויות הבמה, צילומי לילה, תל אביב.
2000 לימבוס, יותר רואים בלילה, תל אביב.
1999 אלנבי 58, צילומי מועדונים, תל אביב
2013 - בנק הפועלים, אמנות ישראלית 2013, הוועד למלחמה באיידס, תל- אביב.
2012 - בנק הפועלים, אמנות ישראלית 2012, הוועד למלחמה באיידס, תל- אביב.
2011 - בנק הפועלים, אמנות ישראלית 2011, הוועד למלחמה באיידס, תל- אביב.
2010 - "צבע טרי", במסגרת גלריית Raw Art, תל אביב.
2010 - בנק הפועלים, אמנות ישראלית 2010, הוועד למלחמה באיידס, תל- אביב.
2009 - בנק הפועלים, אמנות ישראלית 2009, הוועד למלחמה באיידס, תל אביב.
2007 - בנק הפועלים, אמנות ישראלית 2008, הוועד למלחמה באיידס, תל אביב.
2007 - גלריית CRIP, משכנה של חברת מיוחס – קריאטיב פרודקשן, ריאליטי, תל אביב.
2007 - קום אל פו, בית בנמל, עיסהדביקה, תל אביב.
2007 - בנק הפועלים, אמנות ישראלית 2007, הוועד למלחמה באיידס, תל אביב.
2006 - אוניברסיטת חיפה, המשכן לאמנויות ע"ש ד"ר ראובן הכט, תערוכה בעילום שם.
2006 - בית-הגפן, ואדי ניסנאס, קפה שחור, חיפה.
2005 - ענב מרכז לתרבות, שנינו ביחד וכל אחד לחוד, תל אביב.
2005 - בית הגפן, ואדי ניסנאס, מגרש משחקים, חיפה.
2004 - זמן לאמנות, זמן לאהבה: דימויים של אהבה רומנטית באמנות ישראלית עכשווית, תל אביב.
2004 - גלריה אלטרנטיב, הקהילה ההומו לסבית, יפו.
2004 - אכסדרת הסינמטק, אושר, תל אביב.
2004 - בית הגפן, ואדי ניסנאס, אוטופיה, חיפה.
2003 - גלריה לאמנות עכשווית – קלישר, וויסקי לבד, תל אביב.
2003 - בית-הגפן, ואדי ניסנאס, ים תיכוני, חיפה.
2003 - בית אשכול פיס, אמולסיה+_טרפנטין, תל אביב.
2002 - הגלריה של אמנון, קריית ביאליק.
2002 - בית הגפן, ואדי ניסנאס, כלולות, חיפה.
2001 - אסכולה, תערוכת בוגרים, תל אביב.
2001 - בית הגפן, ואדי ניסנאס, ילדים, חיפה.
2000 - אמנות על חזית בנין, תמונות קצרות, הבזקי אמנות בעיר, תל אביב.
תמונות שצילמה במהלך צילומי סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה
ורברג (בשוודית: Varberg) היא עיירה בשוודיה השוכנת במחוז הלנד, נכון ל-31 בדצמבר 2014 מונה העיירה כ-60,422 תושבים.
העיירה ממוקמת על חופה המערבי של שוודיה לים הצפוני וכ-70 ק"מ מהעיר גטבורג.
חופה החולי הרחב הופך לסלעי ככל שממשיכים צפונה לכיוון הארכיפלג בבוהוסלן (Bohuslän).
העיירה היא אתר נופש קייצי המושכת תיירי פנים וחוץ כאחד.
ורברג ממוקמת באזור המאופיין בגבעות ומישורים אשר מלאים בסלעים וחול אזור שרובו אינו מיוער ודליל יחסית בצמחייה.
באזור שוכן מבצר משנת 1280 הנקרא גם הוא ורברג (בעבר נקרא גם Wardbergh, שמשמעו "גבעת המצפה" ["Watch hill"]).
המבצר נבנה כחלק ממערך צבאי הכולל מספר מבצרים לאורך חופה המערבי, אשר היה בשליטה דנמרק.
בתקופה זו שכן היישוב "Getakärr" כק"מ צפונית למבצר ובאמצע המאה ה-14 קיבל את שמו, העיר עברה כ-3 ק"מ צפונה סביב שנת 1400. נהרסה במלחמת קלמר 1611–1612 (Kalmar War) ונבנתה מחדש על-יד המבצר.
ב-1645 מחוז הלנד עבר זמנית משליטת דנמרק לידי שוודיה למשך 30 שנים בעקבות אמנת ברומסברו השנייה (Treaty of Brömsebro).
בתקופה זו שכנו באזור כ-600 תושבים.
בשנת 1658 בעקבות אמנת רוסקילדה (Treaty of Roskilde) ההעברה לשליטה שוודית הפכה לקבועה.
בשנת 1666 לאחר שרפה, הועתקה העיר לאזור שהוא כיום העיר העתיקה של ורברג.
בשנת 1863 נחרבה העיר כתוצאה משרפה גדולה, לאחריה נבנתה העיר מחדש מלבנים.
בשנת 1890 אוכלוסיית העיר מנתה כ-4,000 תושבים ועם התיעוש שהגיע בשנת 1930 העיר גדלה לכ-8,500 תושבים.
לאחר רפורמת השלטון המקומי בשנת 1971 גדל שטח השיפוט המוניציפלי של העיירה לכדי אזור שבו מתגוררים כ-56,000 תושבים.
העיר העתיקה שהיא מרכז העיירה נשתמרה כמעט במלואה ואף על פי שמספר מבנים נהרסו בשנת 1970, רוב המבנים המקוריים נשתמרו.
ליד העיירה נמצאת תחנת הרדיו בגרימטון המסווגת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת ותרבות עולמית, וניתן לבקר בה במהלך חודשי הקיץ.
כמו כן בעיירה ממוקם הבקסל קוטג' (Bexell Cottage) שהוא מבנה היסטורי.
ורבורג היא עיר במחוז הקסטר שבדרום מדינת נורדריין-וסטפאליה.
ורבורג היא מרכזו של מחוז משנה ורבורג.
היא ממוקמת בשכנות להסן וסקסוניה התחתונה.
מתיישבים גרמאנים התיישבו בוורבורג במאה ה-1. במאה ה-8 היה מושב אצילי-סקסוני ממערב לעיר.
השם ורבורג הוזכר לראשונה בסביבות שנת 1010. ורבורג נזכרה כעיר בנויה היא נזכרה בשנת 1036. בשנת 1180 ורבורג הוכרה כעיר.
בשנת 1364 הצטרפה ורבורג לברית ערי הנזה.
במלחמת שבע השנים התקיים בעיר קרב שנושא את שם העיר, קרב ורבורג .
משנת 1802 ורבורג הייתה בשליטת ממלכת פרוסיה.
בין השנים 1807–1813 העיר הייתה בשליטת ממלכת וסטפאליה.
בשנת 1933 מפלגת המרכז הגרמנית זכתה למרבית הקולות (67.2%), בעוד המפלגה הנאצית קיבלה כ-21.8% מהקולות.
ב-1 באפריל 1945 נכבשה ורבורג בידי הכוחות האמריקאים.
בוורבורג התקיימה קהילה יהודית חשובה.
בסביבות שנת 1800, היו בעיר כ-200 משפחות יהודיות מתוך 2,000 מכמות תושבי העיר.
העלייה החדה באוכלוסייה כולה נובעת מהגירה מהכפר, מפעלי תעשייה בעיר ומפעלי רכבת.
במאה ה-16, משפחת ורבורג - במקור מוונציה - כינתה את עצמה של שם העיר, שהתגוררו בעיר ואחר כך עברו להמבורג.
משפחה יהודית נוספת התגוררה בעיר משפחת אופנהיים.
בית הכנסת נהרס בליל הבדולח.
כיום נותר בעיר בית קברות יהודי.
וֶרְבּוּנקוֹש או וֶרבּונְק (בהונגרית: verbunkos או verbunk, ברומנית: bărbunc) הוא ריקוד גברים עממי הונגרי לרגל גיוס הגברים בכפר, וסגנון מוזיקלי שקיבל השראה מריקוד זה.
מקור שמו הוא במילה הגרמנית "Werbung", כלומר "גיוס".
לריקוד ורבונקוש גרסאות שונות אופייניות לכפרים שונים.
עם זאת משותף לכולם תנועות ההכאה על המגפיים.
לכל כפר ורבונקוש, ריקוד בנות ("ליאנטאנץ" - leánytánc, "קאריקאזו" karikázó) וצ'רדש האופייניים לו.
לרוב הוורבונקוש בוצע על ידי נגנים ותזמורות עממיות שחבריה מוזיקאים צוענים.
על אף אמונות מקובלות, מקורן של מנגינות הוורבונקוש הם בפולקלור ובמוזיקה העממית ההונגרית והן יוחסו לצוענים, מכיוון שליוויים הכלי נעשה על ידי נגנים צוענים בסגנונם האופייני.(Bellman)
אחד המוזיקאים הידועים שהפיץ את הוורבונק במאה ה-19 היה הכנר הראשי ("פרימאש") הצועני יאנוש ביהרי (1827-1764) ולהקתו.
נותרו 84 מנגינות שהוא יצר.
ביהרי היה בתקופתו כנר מושלם והוא ניגן בחצר בווינה לכל אורך הקונגרס של וינה בשנת 1814. מלחינים נוספים בסגנון של ורבונקוש היו יוז'ף קושוביץ (מת בערך ב-1819) וקורנל אבראני.
הטכניקה והרפרטואר של מלחינים אלה נתנו השראה לפרנץ ליסט.
בלה בארטוק כלל ורבונקוש בכמה מיצירותיו, במיוחד בקונצ'רטו לתזמורת משנת 1943 וב"ניגודים לכינור, קלרנית ופסנתר".
הוורבונקוש המפורסם ביותר במוזיקה הקלאסית הוא זה ששילב בטהובן בסיום (פינאלה) של הסימפוניה השלישית של בטהובן ("ההרואית") בין התיבות 225-210.
בשנת 1715, מיוזמת הקיסר משושלת הבסבורג, הוחל במסע גיוס לצבא הקיסרי בהונגריה.
לשם כך ההוסרים האחראים לגיוס רקדו במרכז הכפרים "ריקודי גיוס" בליווי נגנים צועניים.
ריקודים אלה נועדו למשוך את הנערים המקומיים לרקוד ולהרים כוסיות.
מי שהתפתה לחצו לו את היד, הניחו על ראשו כובע של הוסר ולקחו אותו לצבא.
ריקוד כפרי בהתחלה, המבוצע בעיקר על ידי מוזיקאים צוענים, נפוץ הוורבונקוש עם הזמן בערים ובחוגי המעמדות הגבוהים, כולל בארמונות האצילים, בהם בוצע בין קטעי בלט.
מוזיקה זו נודעה כמוזיקה "צוענית" הונגרית.
במוזיקה הקלאסית האירופית "שפת הוורבונקוש" הזאת הוכרה בשם "סגנון הונגרי".
עם ראשוני מבצעי הוורבונקוש הצוענים נמנו הכנרים שוגאר והיריפי.
אחד מראשוני היוצרים המשכילים בסגנון הזה היה יוז'ף בנגראף (1745 - 1791), מנהל מקהלת הכנסייה הפארוכית מרובע Belváros בבודה, שפרסם "שנים עשר הריקודים ההונגרים" לצ'מבלו, אחד מקבצי הוורבונקוש הראשונים שפורסמו
יאנוש ביהרי, כנר ומלחין ממוצא צועני, הלחין קטעי ורבונקוש רבים, בין היתר, גם בסגנון שיר לכת כמו זה המוכר כ"שיר הלכת של ראקוצי" שאומץ על ידי מלחינים קלאסיים כמו פרנץ ארקל והקטור ברליוז (ב"קללת פאוסט").
שיר לכת זה כולל נושאים מן השיר על ראקוצי, קטעים לטארוגאטו ומקצבי ורבונקוש בשלישייה.
מלחינים רבים כתבו קטעי ורבונקוש והותאמו להם כוריאוגרפיות שונות.
הופיעו גרסאות כמו הוורבונקוש-פאלוטאש והוורבונקוש-צ'רדש.
הכנר והמלחין ההונגרי יאנוש לאבוטה (1820-1764) שכיהן בשנים 1792–1793 כמנהל המוזיקלי של החברה ההונגרית לתיאטרון בבודה ופשט, כתב כמו ביהרי קטעי ורבונקוש, אותם שילב במוזיקה קאמרית, כמו למשל ברביעיות מיתרים.
כך נהג הכנר הווירטואוז ומלחין הצועני אנטאל צ'רמאק (1822-1774).
מרק רוז'אוולדי, יהודי- הונגרי במוצאו, שכונה "כנר החופש" (1787-1848 או 1789 כתב גם כן ורבונקוש משולבים ברביעיות בסגנון צרפתי והלחין גם את הצ'רדש הראשון.
ורנובקוש פאלוטאש היא גרסה כלית בלבד לבמה ונשפים.
מוזיקת צ'רדש הייתה במקור לחנים עם מילים, שנוצרו על ידי מלחינים שרובם היו בני המעמד הגבוה.
מקצבם היה לרוב איטי יותר, אבל קיימת גם גרסה במקצב "רענן" ("פריש") שהיא גם כן כלית בלבד.
עם הקמתו בשנת 1837 של התיאטרון הלאומי ההונגרי בפשט, סגנון הוורבונקוש התחיל להשתנות בהשפעת המנהל הראשון של התיאטרון וגדול מלחיני האופרות בהונגריה, פרנץ ארקל.
האופרות הידועות ביותר שלו היו "לאסלו הוניאדי" (1844) ו"באנק באן" (1861)
ה"ניגודים" של בלה ברטוק משנת 1938 הוא שלישייה לקלרינט, פסנתר וכינור, כולל שלושה חלקים, מהם הראשון הוא ורבונקוש.
גם הקונצ'רטו השני לכינור שלו הוא דוגמה לסגנון וורבונקוש.
הוורבונקוש עובר לסירוגין מחומרים עם צעדים איטיים, ומנגינות דמויות שיר - הקרויים בהונגרית lassú ("לאשו") וריקודים מהירים (gyors - גיורְש), "רעננים" (בהונגרית: friss -פריש), מלווים בקפיצות.
המלחין זולטאן קודאי התייחס אליהם כאל הקטע "parlando rubato" ובהתאמה "tempo giusto" האיזומטרי.
בקטע האיטי lassú הכינור או הקלרינט זוכה לחופש לשם ביצוען של קדנצות וירטואוזיות.
גרסאות של ורבונקוש אצל עמים שכנים
ה- Slovácko verbuňk (סלובצקו ורבונק) הוא ריקוד קפיצות גברי עממי מאולתר במחוזות סלובקיה המורבית או סלובצקו (דרום מורביה וזלין) של צ'כיה.
הוא נרשם בשנת ב-2008 ברשימה הייצוגית של מורשת התרבות העולמית של אונסק"ו.
בדרך כלל מקדים אותו שיר ריקודי.
קיימים 6 סוגים של ורבונק סלובצקו עם מגוון רחב של תנועות ומקצבים.
הם עומדים גם במרכז התחרות שבפסטיבל הפולקלור הבינלאומי השנתי בסטרז'ניצה.
Bărbunc (מיודע:Bărbuncul) הוא אחד מ"ריקודי הנערים" (dansuri feciorești) בטרנסילבניה ברומניה, לצד ריקודים כמו "באיצה" (Băița), רארה (Rara).
יובא לטרנסילבניה מהונגריה כריקוד של החיילים בתקופת הגיוס לצבא.
נקלט גם בכפרים הרומניים ונחשב לריקוד מורכב, עם תנועות נמרצות ורחבות שהיו רוקדים אותו בחגיגות כפריות.
ידועים למשל הברבונק בכפרים בעמק הסומש, במחוז ביסטריצה-נסאוד ובאזורים אחרים של טרנסילבניה.
בשנת 2015 ריקודי הנערים הרומניים בטרנסילבניה, כולל ברבונק הוכרו על ידי האונסק"ו כמורשת תרבות עולמית.
ורבורג פינקוס היא קרן השקעות פרטיות אמריקאית, המנהלת הון של 40 מיליארד דולר ומשקיעה בנכסים במגוון תחומים: קמעונאות, תעשייה, אנרגיה, שירותים פיננסיים, בריאות, טכנולוגיה ונדל"ן.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר ניו יורק, ארצות הברית, מלבדו לחברה נציגות במדינות אירופה, ברזיל, סין והודו.
החברה הוקמה בשנת 1966 וגייסה 15 קרנות הון פרטיות שהשקיעו 58 מיליארד דולר ב-760 חברות מ-40 מדינות.
קרן ההשקעות היא בינלאומית וכ-35% מההשקעות של שלה הן מחוץ לארצות הברית.
קרן ורבורג פינקוס הוקמה בשנת 1966 על ידי אריק מוריץ ורבורג וליונל פינקוס תחת השם מ"מ ורבורג ושות' (M.
Warburg & Co) לאחר שמוזגה עם חברתו של פינקוס.
בשנת 1970, הוחלף שמה של החברה ל-E.M.
בשנת 1983, ביצעה את השקעתה הראשונה באירופה ובשנת 1994 פתחה את משרדה הראשון באסיה.
בשנת 1985, הודיעה החברה על מינוייהם של ג'וזף לנדי (Joseph P.
בשנת 1999, ניסתה החברה לרכוש את מועדון הכדורגל האנגלי, אברטון.
בשנת 2001, החליפה החברה את שמה לוורבורג פינקוס (Warburg Pincus) וכמו כן גם את הלוגו והמיתוג שלה, והשלימה גיוס של קרן השקעות פרטית של 2.8 מיליארד דולר
בשנת 2005, גייסה קרן השקעות פרטית חדשה עם הון של 8 מיליארד דולר.
בחודש מרץ 2014, הודיעה החברה על מינויו של טימותי גייטנר לנשיא החברה.
בחודש אוקטובר 2014, הודיעה החברה כי גייסה 4 מיליארד דולר עבור קרן ההשקעות הפרטית הראשונה שלה הממוקדת באנרגיה.
בשנת 1999, נכנסה כמשקיעה בגרעין השליטה של חברת נס טכנולוגיות, לפי שווי של 195 מיליון דולר.
ההשקעה של ורבורג פינקוס הייתה בהיקף של 35 מיליון דולר, והעניקה לה בתמורה 18% מנס טכנולוגיות.
בשנת 2003 הגדילה את החזקותיה בנס ל-34%, לאחר עסקת רכישה שבוצעה בהחלפת מניות, עם חברת שירותי המחשוב האמריקנית-הודית אפאר שגם בה הייתה ורבורג פינקוס בעלת מניות.
בשנת 2004 הונפקה החברה בבורסת נאסד"ק.
ורבורג פינקוס מכרה בהדרגה את מניותה, ויצאה סופית מההשקעה כאשר מכרה כ-9% מהמניות, תמורת ב-35 מיליון דולר, לתאגיד הבנקאות האמריקאי סיטיגרופ בשנת 2008.
בשנת 2007 רכשה את השליטה באליאנס חברה לצמיגים מידי אליעזר פישמן לפי שווי של כ-50 מיליון דולר ומכרה אותה ב-2013 לפי שווי של כ-500 מיליון דולר.
בחודש יולי 2018, רכשה את חברת האשראי הישראלית, לאומי קארד, תמורת 2.5 מיליארד ש"ח.
מכתש ורגלנד הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר הנורווגי הנריק ורגלנד.
במיתולוגיה הנורדית, ורגלמיר (בנורדית עתיקה: Hvergelmir; "מעין חם ומבעבע", "הקדרה השואגת" בנורדית עתיקה) היא באר, הממוקמת במרכז היקום.
בסטנזה 26 ב"בלדה של גרימניר", אחת הפואמות המיתיות באדה הפואטית, מסופר שמקורה של הבאר הוא במים הזולגים מקרניו של האייל איקת'ירניר (Eikþyrnir) השוכן בולהאלה.
האייל ניזון מעלוותו של העץ לאיראד (Lærad), שמו הנוסף (על פי העמדה הרווחת במחקר) לעץ העולם יגדראסיל.
ורגלמיר מוזכרת מספר פעמים ב"הטעיה של גילבי", החלק השני באדה הפרוזאית.
ה"הפחות קמעא במעלתו" ו"הנעלה" ממקמים את הבאר בניפלהיים ומונים את הנהרות היוצאים מן המעין ומגיעים עד למקום משכנם של האלים האסירים.
לדברים, בבאר שוכנים נחשים רבים מספור ורובץ בו הדרקון נידהוג, המכרסם את אחד משורשי יגדראסיל.
"הנעלה" חוזר על הסיפור אודות האייל איקת'ירניר על מנת להסביר את מקור המעיין.
ורבניה (באיטלקית: Verbania) היא קומונה והיא העיירה המאוכלסת ביותר בנפת ורבנו-קוזיו-אוסולה במחוז פיימונטה שבצפון איטליה.
הקומונה קרובה לחוף שלרגלי אגם מאג'ורה וצפונית אליה מתנשא החלק הדרומי של רכס האלפים הלפונטיניים .
העיירה נמצאת כ-91 קילומטרים צפון מערבית למילאנו וכ-40 קילומטרים דרומית ללוקרנו שווייץ.
נכון ל-1 בינואר 2017 מנתה אוכלוסיית היישוב 30,827 איש.
המנצח ארטורו טוסקניני חיי בוורבניה בשנים 1927 עד 1952.
ורבניה מרוחקת 3.7 קילומטרים בקו אווירי וכ-16 קילומטרים במרחק נסיעה מסטרזה, היישוב הקרוב ביותר האליה הנמצא מעברו השני של המפרץ המערבי באגם מאג'ורה.
ורבניה נוסדה בשנת 1939 ממיזוג של יישובים קטנים יותר: אינטרה, פלנצה, סונה ויישובים קטנים נוספים.
מזג האוויר בוורבניה חמים ולח.
הקיצים מאופיינים בחום עז ומנגד חורפים קרים.
ורד אהרונוביץ' (נולדה ב-16 במאי 1980) היא אמנית ישראלית.
ורד אהרונוביץ' נולדה בשנת 1980 וגדלה בבני יהודה.
למדה לתואר ראשון באמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים (2004), ולתואר שני באמנות באוניברסיטת חיפה (2009).
אהרונוביץ' היא ממקימי הגלריה השיתופית חנינא, שהוקמה בשנת 2009 בתל אביב.
משנת 2012 מלמדת במוזות - בית הספר התיכון לאומנויות ביפו.
אהרונוביץ' יוצרת פסלים ריאליסטיים, דמויות המפורטות לפרטי פרטים בלבוש ותווי הפנים.
הדמויות לרוב שרויות בסיטואציות אנושיות כואבות או קשות אך לעיתים נוטות גם להומור.
הדמות המרכזית שאהרונוביץ' יוצרת היא ילדה אחת ג'ינג'ית, החוזרת בפסליה בסצנות שונות ומציגה באמצעותה מנעד רחב של רגשות.
לדברי אהרונוביץ' "עד היום פיסלתי בעיקר את הילדה הזו, שליוותה אותי, כל השנים, עוד מהציורים.
הילדה הייתה מעין דוברת שלי, והיא ביטאה את התכנים שרציתי לבטא."
בשנת 2014 הוצגה בחצר גלריית אלפרד מזרקה שיצרה אהרונוביץ'.
המזרקה עשויה פיברגלס ומשאבות מים ומתארת סצנת ניצחון של שש ילדות ג'ינג'יות נגד אל הים, פוסידון.
המזרקה הועברה לאחר מכן לגג מוזיאון אילנה גור, בגן הפסלים.
בשנת 2019 הוצגה תערוכה של ורד אהרונוביץ' "אבא יביא ת'ירח" בגלריה בגליל.
הפסלים בתערוכה מתארים ניסיונות שונים של האב להביא לבתו את הירח (בדומה לסיפור "הנסיכה שרצתה את הירח" של ג'יימס ת'רבר).
הבת היא ילדה ג'ינג'ית, שמנסה לסייע לאביה להשיג את הירח בחלק מן הפסלים.
האב, שאינו יכול להביא את הירח, מנסה למצוא פתרונות יצירתיים, לדמות את הירח שרחוק מהישג ידו.
בשנת 2019 הוצגה תערוכתה ""שעון הקוקיה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, בה היא משלבת דמויות המבוססות על בני משפחתה ומעניקה לצופה מבט מציצני לתוך בית המשפחה.
הסיטואציות מוכרות לעין המקומית – בית ישראלי טיפוסי שחושף את מערכות היחסים בין בני המשפחה ורגעים אינטימיים.
כאשר הדמויות שבויות בריטואלים אינסופיים של תחזוקת הגוף והבית.
התערוכה מחולקת לארבעה "איים" עיקריים, האחד מציג פסל בדמות האם שמתנדנדת על נדנדה, השני מציג בית קברות לחיות מחמד ומסיבת יום הולדת, השלישי הוא בית עץ המחובר בגשר לבית המרכזי.
הבית המרכזי הוא דגם של בית ילדותה של האמנית אשר מתפקד כשעון קוקייה.
אוצרת התערוכה, איה לוריא, מסבירה את מנגנון השעון: "מדי רבע שעה יוצאת מהדלת, על סרט נע, תהלוכה גרוטסקית והזויה של בני המשפחה, שתכליתה לרוקן את האשפה שנאגרה בבית.
אך שאיפת בני המשפחה לכונן בבית סדר וניקיון נידונה לכישלון, שכן עד מהרה, השיירה מכניסה את האשפה חזרה לפנים הבית."
2000–2004: תואר ראשון באמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
2007–2009: תואר שני באמנות באוניברסיטת חיפה.
2014: המזרקה, אוצרת, דריה קאופמן.
אלפרד מכון שיתופי לאמנות ותרבות, תל אביב.
2015: כיתת אמנות, אוצר, אורן פישר.
2016: ליל הסדר, אוצר, יונתן הירשפלד.
2016: כיתת אמנות, גלריה ניר אלטמן, מינכן.
2019: שעון הקוקיה, אוצרת ד'ר איה לוריא.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה.\
2025:"על סיר המרק ושקית הזבל", אוצרת: מיטל קילמניק, גלריה עירונית ראשון לציון.
2014: מענק קרן רבינוביץ' ועיריית תל אביב.
2015: פרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות.
2015: מענק ממועצת מפעל הפיס לתרבות ואמנות.
2019: מענק לאמנות עכשווית ע"ש לורן ומיטשל פרסר.
ורבה הוא אי לא מיושב בכווית, הממוקם במפרץ הפרסי, ליד שפך הנהר פרת.
האי ממוקם כ-1.5 ק"מ צפונית לאי בוביאן.
אף על פי שהאי אינו מיושב, ממשלת כווית מחזיקה בעמדת משמר החופים, M-1 באי, שממומנת חלקית על ידי האו"ם.
עד לנובמבר 1994, עיראק טענה כי שטח כווית, כמו כן שטח האי, שייכים לה.
לאחר מספר התערבויות של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, עיראק קיבלה רשמית את תיחום הגבול עם כווית.
סמוך לאי, בתחילת דצמבר 2002, לקראת הפלישה לעיראק, ספינה עיראקית פתחה באש על שתי סירות סיור של משמר החופים הכוויתי, וגרמה להן להתנגש.
חייל אמריקאי ושני שומרי חוף כוויתים נפצעו בתקיפה.
ורביט סופטוור בע"מ , המוכרת במותג Verbit, היא חברה פרטית ישראלית המפתחת תוכנה לתמלול אוטומטי, כלומר הפיכה אוטומטית של דיבור לטקסט, תוך הסתייעות במתמללים אנושיים.
החברה הוקמה בנובמבר 2016 על ידי תום ליבנה, המשמש כמנכ"ל החברה, ד"ר אריק שלף (שהיה CTO ובהמשך הפסיק להיות פעיל בחברה) וקובי בן צבי (שהיה סמנכ"ל הנדסה ובהמשך הפסיק להיות פעיל בחברה).
החברה מפתחת תוכנה לתמלול אוטומטי, תוך הסתייעות במתמללים אנושיים.
התוכנה של החברה מקבלת כקלט קובץ קול ומתמללת אותו באופן אוטומטי.
שירות נוסף מקבל קובץ וידאו כקלט, ומצמיד לו כתוביות באופן אוטומטי.
שירות שלישי הוא תמלול של דיבור בזמן אמת.
בשלושת המקרים התוצר של התהליך האוטומטי אינו מושלם, ולכן הוא מועבר לטיוב בידי מתמלל אנושי.
תוצאת הטיוב מוזנת למערכת, ומאפשרת לה להשתפר באמצעות למידת מכונה.
השפות המטופלות הן אנגלית וספרדית, עם כוונה להתרחב לשפות נוספות.
שירותי החברה ניתנים בעיקר בתחומי החינוך, המדיה והמשפטים.
במאי 2022 העסיקה החברה 570 עובדים, מתוכם 200 בישראל.
בנוסף מעסיקה החברה כפרילנסרים כ-35,000 מתמללים ב-120 מדינות, שתפקידם לטייב את התמלול האוטומטי.
במאי 2021 רכשה החברה את חברת ויטק (VITAC) האמריקאית, העוסקת ביצירת כתוביות לסרטים.
בתחילת דרכה גייסה החברה 11 מיליון דולר.
בינואר 2019 גייסה החברה 23 מיליון דולר.
בינואר 2020 גייסה החברה 31 מיליון דולר.
בנובמבר 2020 גייסה החברה 60 מיליון דולר.
ביוני 2021 גייסה החברה 157 מיליון דולר והפכה לחד-קרן.
בנובמבר 2021 גייסה החברה 150 מיליון דולר, ובנוסף בעלי מניות קיימים (עובדים ומשקיעים) מכרו מניות בסך 100 מיליון דולר.
בפברואר 2024 הודיע תום ליבנה על עזיבתו את תפקיד מנכ"ל החברה ובמקומו מונה למנכ"ל יאיר אמסטרדם, נשיא החברה (וה-COO לשעבר).
ורגארה (בבסקית: Bergara, ההיגוי: berˈɣaɾa; בספרדית: Vergara) היא עיר ורשות עירונית (מוניסיפיו) במחוז גיפוסקואה, בנפה אלטו דבה (Alto Deba) (דבאגויינה), בקהילה האוטונומית של חבל הבסקים בצפון ספרד.
ורגארה נמצאת בציר המחבר את החוף הקנטברי עם הרמה הקסטיליאנית ובציר המקשר את בילבאו עם צרפת.
ורגארה נודעה, בין השאר, במרכז לחינוך הנאור שהופעל על ידי "החברה המלכותית הבסקית של ידידי החבל".
במקום הזה בשנת 1783 גילו האחים חואן חוסה ופאוסטו אלויאר את היסוד טונגסטן.
בימי המלחמות הקרליסטיות הייתה ורגארה בירת הקרליסטים ומושב חצרם המלכותי.
כאן נחתם ב-31 באוגוסט 1839 ההסכם ששם קץ למלחמה הקרליסטית הראשונה נותר בזיכרון הלאומי "החיבוק בוורגארה" (El abrazo de Vergara) בין הגנרל רפאל מארוטו מהמחנה הקרליסטי לבולדומרו אספארטרו, נסיך ורגארה מהמחנה היריב.
הסמל ההרלדי של העיר כולל שדה ירוק, מפתחות פטרוס הקדוש מוצלבים.
מעליהם יש כוכב וסהר מתחתם.
בשטח המוניקיפיום נתגלו מונומנטים מגליתיים המעידים שהאזור יושב בבני אדם עוד בפרהיסטוריה.
המדובר ברגמים ובדולמנים הנמצאים באתרים המגליתיים באולדאלה-אינץ'ורטס ובאלוסואה-פלסנסיה (קראקאטה).
הם נחקרו בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי חוסה מיגל דה ברנדיאראן, טלספורו דה ארנסאדי ואנריקה אגורן.
התיעוד הראשון של ורגארה הוא משנת 1050 במסמך שבו סנצ'ו הגדול, מלך נווארה העניק למנזר סן חואן דה לה פנייה אמה אדמות שהשתייכו ליישוב, שהיו עד אז בבעלות המנזר סן מיגל דה אריסטה.
בשנת 1200 אדמות חבל גיפוסקואה סופחו לכתר קסטיליה ולאורך הדרכים המחברות את חוף קנטבריה עם הרמה הקסטיליאנית הוקמו ערים והתפתח המסחר.
עמק הנחל דווה הוא מעבר טבעי בין החוף למישור אלאווה ולרמה הקסטיליאנית.
בדרך זו יוצא לאנגליה הצמר של עדרי קסטיליה הגדולים ויובא הברזל בנחוץ לנפחיות.
בהקשר היסטורי הזה ב-30 ביולי 1268 ייסד המלך אלפונסו "החכם" של קסטיליה, את העיר "ויליאנואבה דה ורגארה" במקום שנקרא סן פדרו דה אריסנואה.
המלך העניק ליישוב את הזכות לקיים ירידים בדומה להעיר ויטוריה.
במטרה לעודד את צמיחת העיירה כגרעין מסחרי וביטחוני, היא זכתה בהמשך לפריבילגיות נוספות.
ב-27 במאי 1273 העניק המלך אלפונסו בעיר אבילה למספר ערים כולל ורגארה, פטור ממספר מיסים כמו "פצ'ו" ("מס החזה" למלך) ו"יאנטאר" (מס המזון)
ב-20 במאי 1344 המלך אלפונסו האחד עשר החליט בסביליה לאפשר לאותם תושבים של ורגארה המתגוררים מחוץ להעיר לשמור על מעמדם כתושבי העיר אם יש להם בתים ונכסים בוורגארה.
בעידן האורות החברה המלכותית הבסקית של ידידי הארץ פתחו מדרשה מלכותית.
במעבדה הכימית שלה האחים חואן חוסה ופאוסטו אלואר גילו בשנת 1783 את הטונגסטן (וולפראם).
ב-20 באוקטובר 2018 החברה הפיזית האירופית הכירה במעבדה זו כאתר היסטורי בחסותה.
למשך תקופה ארוכה היה המסחר למנוע כלכלי של ורגארה.
בעיר התחוללו שלושה ירידי חיטה בשבוע, שעודדו את הגעתם של בעלי בתים רבים והתלוו בהתפתחות ענף האירוח.
בנוסף התפתחה תעשיית המתכות עם הרבה בתי חרושת לעיבוד הברזל.
תעשיית הברזל נעזרה בדלק המבוסס על עץ מהיערות, השתמשה באנרגיית מי הנהרות והנחלות, במאגרי הברזל בסביבה ובדרכי הובלת הברזל על דוברות עד לדווה ואחר כך בעגלות עד ורגארה.
הברזל המעובד שימש לייצור כלי עבודה, כלי שולחן, כלי נשק חם נשק לבן.
בעיר קמה גילדת מייצרי הסכינים.
שגשוג העיר השתקף בבניית בתי מגורים מפוארים, וילות של אצילים, סוחרים ופקידים, וראשי כנסייה.
במאה ה-17 הוקם בית העירייה (casa consistorial) לפי תוכניתו של לוקס דה לונגה,,נבנו אז כנסיית סנטה מרינה וכנסיית סן פדרו, שנתרם לה בשנת 1626 פסל של חואן דה מסה, "ישו של הייסורים" (Cristo de la Agonía), מענק של משפחת מנהל ספרים המלכותי חואן דה איראסאבל מסביליה.
שתוכננה על ידי חואן דה מסה מקורדובה, כנסיית מרינה הקדושה והוחרבה הככר סן מרטין דה אגירה.
בשנת 1629, ורורחבה ככר סן מרטין דה אגירה.
המועצה (ה"אליסאטה") אושירונדו ניסתה ללכת בעקבותיה אך לא צלחה.
במאה ה-18 צוינה פריחה תרבותית עם הקמת "האגודה המלכותית הבסקית של ידידי החבל" שקבעה את מושבה במכללה הישנה של הישועים, אחרי שאלו גורשו מספרד בפקודת המלך קרלוס השלישי.
האגודה נועדה ליישם את רעיונות הנאורות ומשכה בעיקר בתחום הכימיה והמינרלוגיה, מדענים כמו ז'וזף לואי פרוסט ופייר-פרנסואה שאבאנו.
ב-1783 האחים חואן חוסה ופאוסטו דלאויאר אי זוביקה גילו במעבדות את יסוד טונגסטן או וולפרם.
ב-1799 הוקמה מכללה מיסודה של קומפניית מרים.( Compañía de María)
באותה תקופה שופצה דרך המלך (Camino Real) כך שתוכל לשמש למרכבות.
דרך זו הייתה חלק מהחיבור הראשי בין ספרד לצרפת ושאר אירופה.
בשנת 1718 התקוממו תושבי ורגארה נגד כוונת המלך פילפה בחמישי להטיל מכסים.
אולם ב-1766 תושבי העיר לא הצטרפו למרד ה"מצ'ינאדה" ובחרו לתמוך במלך.
בימי מלחמת הפירנאים או "מלחמת הקונוונט" (1795-1793), כוחות צרפתיים כבשו את העיר בנובמבר 1794. בדצמבר הם גורשו על ידי חיילים בפיקודו של תושב ורגארה, גבריאל מנדיזאבל.
מנדיזאבל כונה "הגיבור של אלבה דה טורמס".
במאה ה-19 אחרי מות המלך פרננדו השביעי (1833-1783), אשתו הרביעית, מריה כריסטינה הפכה בעזרת הכוחות הליברליים לעוצרת הממלכה בזמן שבתה איזבלה השנייה הייתה קטינה.
הגיס שלה, אחי המלך, דון קרלוס דה מולינה (1788 - 1855) הכריז על עצמו יורש חוקי של כס המלכות.
הוא בא להגן על מעמד הכנסייה הקתולית והתנגד לרוח הליברליות בארצו.
בין שתי הסיעות היריבות - הכריסטינוס או איסבנינוס וזו הקרליסטית פרצה מלחמת אזרחים.
הכריסטינוס תמכו בממשל של המלכה העוצרת ובליברלים.
הקרליסטים תמכו בטענות לכתר של דון קרלוס דה מולינה.
המלחמה הקרויה המלחמה הקרליסטית הראשונה (1840-1833) התרחשה באזור חבל הבסקים.
הקרליסטים נחלו בה תבוסה אולם צאצאיו של דון קרלוס גררו את ספרד לעוד שתי מלחמות "קרליסטיות".
ב-31 באוגוסט 1839 נחתם בוורגארה הסכם שלום ששם קץ למלוחמ הקרליסטית הראשונה בצפון ספרד.
ההסכם נחתם על ידי הגנרלים רפאל מרוטו ובלדומרו אספארטרו שהתחבקו בהזדמנות הזאת, אירוע הידוע כ"החיבוק בוורגארה" (El abrazo de Vergara).
המקום שבו התרחש, אסאורונס-בידה אספיקו סולאסה (Aseurrunz-bide azpiko soluase) כונה "קמפו דה אבראסו" (Campo del Abrazo שדה החיבוק) או "קמפו דל קונווניו" Campo del Convenio - שדה ההסכם)
בשנת 1846 עם הקמת בתי החרושת לכותנה סן אנטוניו יצאה לדרך תעשיית הטקסטיל של העיר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 העיר הפכה לבירת מחוז משפטי (partido judicial), זכתה לבית משפט, בתי כלא, בתי ספר וגם בבית קברות חדש.
ב-1 ביולי 1888 הוארכו פסי ברזל יד לוורגארה - בקו דוראנגו-סומראגה, בבעלות חברת הרכבות הבסקיות.
ב-1918 החברה האנגלו-בסקו-נווארית חנכה את קו הרכבת ורגארה-ויטוריה הפוגש את הקו הקודם בתחנת הרכבת מקולאידה.
בתחילת במאה ה-20 על יד מפעל המתכת שבעיר השכנה מונדרגון נבנו 14 כבשנים גבוהים יחד איתם שכונה חדשה.
בדצמבר 1925 הוסכם על סיפוחים לוורגארה העמק אנגיוסאר (רובע אנגיוסאר) והרובע אוברה (Ubera) שעד אז השתייכו לאלגטה.
ב-24 במרץ 1927 ההחלטה יצאה לפועל.
בימי מלחמת האזרחים הספרדית באוקטובר 1936 נפלה העיר בידי המורדים הלאומנים והתעשייה שלה התחילה לשרת את מכונת המלחמה של צבא שבראשות פרנסיסקו פרנקו.
בעיר הוצבו בטריות תותחים שהפגיזו את אלגטה.
בחורף 1936–1937 העמק אנגיוסאר והרובע אוברה הפכו לקו ראשון של החזית.
בשנות ה-1950 ובשנות ה-60 חלה התפתחות תעשייתית משמעותית שהביאה לגידול האוכלוסייה עם הגעתם לעיר של אנשים מאזורים אחרים של ספרד.
תהליף פיתוח זה תורגם לבניית הרבעים החדשים של מרטוקואה, סאן לורנסו ומטשיאטגי.
התרחב גם ענף השירותים בעיר.
ב-1976 הבניין הסמינר הישן נפתחה שלוחה בגיפוסקואה "האוניבריטסה הלאומית לחינוך מרחוק".
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 אחרי פתרון המשבר בתעשייה מוחזרו בניינים קיימים לשימוש חדש.
במגרש הגרואטות של הכבשנים הגבוהים Altos Hornos הוקם מרכז הספורטים ובארמון רוטאדה נפתח בית תרבות.
ורגארה נמצאת בעמק הנחל דבה, במרכז חבל הבסקים, בדרום מערב המחוז גיפוסקואה, בנפת אלטו דבה.
היא הייתה מזה זמן רב צומת דרכים חשוב, כיום בין הכביש אייבאר-ויטוריה לציר החוצה באסאין-דוראנגו.
היא נמצאת במרחק שווה מהערים הבסקיות החשובות בילבאו, סן סבסטיאן ו-ויטוריה.
ורגארה גובלת בצפון עם הרשויות העירוניות ברשויות העירוניות אייבר, סוראלוזה, אלגויבר, בדרום עם אוניאטה ואראסאטה, במערב עם אלגטה, במזרח עם אנצואולה ואסקואיטיה ובמערב עם אלגטה ואלוריו.
הנחל דבה (Deba) חוצה את הרשות העירונית ורגארה מדרום צפונה ומקבל את היובלים: דסקרגה, אוברה (Ubera), אנגיוסר, אסלדיטה ואלוסואה.
העיר שוכנת במרגלות ההר טשיקגו (519 מ') בגובה 155 מ', בגדה בימנית של דבה.
היא נמצאת על קרקע מאופיינת בדיוריטים עם גיר המתחלפים מדי פעם באבני חול.
מסביב גבעות רבות בגובה של בערך 700 מ' ומעט מישור.
רכסים חוצים את שטח הרשות בכיוון צפון-מערב ודרום-מערב, וכוללים את פסגת אלוסואה (709 מ') המתרוממת מעל מרכז העיר.
מדרוני הגבעות צוברים חומרי סחיפה היוצרים אדמות קולוביאליות משופעות מינרלים המפרים אותן.
על קרקעות אלה הוקמו בתים כפריים מיועדים לחקלאות - caserios.בעמקים נמצאות כמויות קטנות של סחף והקרקע הוא מאבן גיר חומה עם הומוס עתיר חמרים אורגניים (parda caliza).
הלחות הגבוהה של היערות מסיעת להתמרת החומר האורגני.
ישנם יערות של עצי ערמון, אלון ואשור וכן יערות גדולים של אורנים, המשמשים את תעשיית העץ.
מיקומה של ורגארה בצפון חצי האי האיברי ובקרבה לחוף גורם לכך שהאקלים הוא אקלים אוקיאני ממוזג.
הטמפרטורות הן מתונות עם חורפים וקייצים מתונים, כשהטמפרטורות הקיצוניות הן לעיתים קרובות מתחת ל-0° ומנגד 35°.
שפע המשקעים מתפרס באופן אחיד לאורך השנה.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 1300 מ"מ.
בעמקים נוצר תכופות ההיפוך התרמי הגורם לערפילי הבוקר.
בוורגארה מדברים את שתי השפות הרשמיות:ספרדית ובסקית
70.1% שולטים בבסקית, ו-100% שולטים בספרדית.
10,5% שולטים בשתי השפות באותה מידה באופן פסיבי.
החל משנת 1986 נפתח בשירות בשפה הבסקית בעירייה.
ב-1990 הופעלה התוכנית הראשונה לנירמול מעמד השפה הבסקית.
החלמ - 1995 אושר התוכנית נועדה להפוך את המנהל בעיר לדו-לשוני.
האגודה המלכותית של ידידי הארץ הקימה בוורגארה את הסמינר המלכותי שהפך למרכז מדעי חשוב.
בו בודדו בשנת 1783 האחים פאוסטו וחוסה חואן אלחויאר את יסוד הטבע "וולפרם" או "טונגסטן".
הסמינר המלכותי המשיך את פעילותו עד שנת 1930. הסמינר שכן בבניין שהשתייך בין 1597 ל-1767 למסדר הישועים.
בין 1880–1930 הסמינר המלכותי נוהל על ידי הנזירים הדומיניקנים.
כיום הבניין מאחסן את האוניברסיטה הפתוחה ("האוניברסיטה מרחוק") UNED ואת מכללת אראנזאדי.
העיר ורגארה כוללת בנוסף למרכז העירוני (אלדה סאהארה Alde Zaharra) מספר רבעים או כפרים (אליסאטה elizate) בעלי זהויות עצמיות, כשאחדים מהם היו עצמאיים מבחינה מנהלית עד שסופחו לוורגארה.
אתרים חשובים, מונומנטים ואטרקציות תיירותיות
המרכז ההיסטורי של ורגארה (casco historico) הוכר על ידי הרשויות כמכלול מונומנטלי בשנת 2003.
ארמון אגינו-מאלאה - (Palacio Egino Mallea) מוכר כמונומנט מחוזי.
נבנה ב-1585 בסגנון רנסטנס מנייריסטי על ידי האדריכל פדרו דה איבארה.
חזית מפוארת מחברת בין שלוש הקומות.
הארמון איריזר - המאה ה-17
בניין העירייה - מהמאה ה-17
ארמון המשפט "חוסגאדו" - מ-1863
הסמינר המלכותי - בניין אוניברסיטה לאצילים בסגנון בארוק שנובנה ב-1775
מגדל אונפארצה - המאה - 16
מגדל אולאסו - מהמאה ה-16
בית חאורגי - (Casa Jauregi) - מסביבות 1500 - מונומנט לאומי - בית מקושט בחזית במוטיבים בהשראה גרמאנית - צמחיים וגאומטריים ודמויות של זוגות מלכותיים נושאים כתרים ושרביטים.
בית ארסה (Casa Arrese) - מונומנט מחוזי.