tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקרית עוררה סערה תקשורתית, הם העמדו לדין ונידונו לחצי שנה מאסר על תנאי.
ב־1 במרץ 1998 (ג' באדר ה'תשנ"ח) התרסק מטוס חיל האוויר מסוג בז (F-15 איגל) בהר עיבל.
היה זה ביום שבו כיסה ערפל כבד את פסגת ההר.
כתוצאה מכך, אחת מכנפי המטוס פגעה באנטנה של הבסיס הצבאי בהר.
בתאונה נספו שני טייסים: רס"ן וסרן .
במקום נפילתם של אורי קולטון ואורי מנור מוצבת אנדרטה שנבנתה לזכרם.
ב־19 באוקטובר 2000 (כ' בתשרי ה'תשס"א), שבוע אחרי נסיגת צה"ל מקבר יוסף בתחילת האינתיפאדה השנייה, יצאה קבוצת מטיילים לסיור בהר על מנת לצפות על שכם וקבר יוסף, לשם "שבועת אמונים ליוסף" כהגדרת הקבוצה.
אחרי תפילה במקום הותקפו על ידי פלסטינים ממחנה הפליטים עסכר.
המטיילים נאלצו לשהות בהר שעות, בקרב היריות שהתנהל נטל חלק הרב בנימין הרלינג, למרות גילו המתקדם (64), שנפגע בלבו ונהרג במקום.
באוקטובר 2014 נחנך שביל מסומן "סובב הר עיבל".
ב-26 ביוני 2020 הוקם על ההר, ממזרח לבסיס הצבאי, מאחז לא חוקי על ידי ידידה משולמי מהיישוב איתמר, הנמצא בסמוך.
מיקומו הראשוני של המאחז היה על קרקע פרטית רשומה בטאבו של תושבי העיירה השכנה, עסירה א-שמאלייה, שהופקעה בצו תפיסה צבאי ב-1978. ב-20 ביולי 2020 העתיק את מיקומו לנקודה סמוך לגדר הבסיס, על קרקע המוגדרת אדמת מדינה, אולם הוא פונה יומיים אחר כך על ידי המנהל האזרחי.
ב-2 באוקטובר 2023 נערך בהר, ביוזמת המועצה האזורית שומרון, הפנינג "מזבח יהושע" בהשתתפות אלפי אנשים.
את האירוע אבטחו שתי פלוגות צבאיות וכוחות נוספים של מג"ב והוא נערך במסגרת קמפיין של המועצה לדחוק ברשויות לפעול לסיפוח האתר לשטח המועצה.
במאי 2025 הוחלט על ידי הקבינט המדיני-ביטחוני לאפשר למנהלת ההתיישבות להקים על ההר יישוב יהודי, לראשונה בתולדות הציונות, והוא היישוב הר עיבל.
אחד האירועים המשמעותיים ביותר שידע עם ישראל בתקופת ההתנחלות הוא מעמד הר גריזים והר עיבל, בו כרתו עם ישראל ברית עם ה' על כלל מצוות התורה, ובפרט על מצוות הארץ המנויות בספר דברים.
חלק מרכזי מהמעמד היה, כפי המצוּוה בתורה בפרשת כי תבוא, הקמת מזבח בהר עיבל שעליו תכתבנה מצוות ספר דברים, עליו יוקרבו לה' קרבנות עולה ושלמים, ותיערך שם שמחה גדולה על ירושת הארץ וקבלת עם ישראל את ה' לאלוהיו בברית:
ואכן, לאחר מעבר הירדן ומלחמת יריחו והעי, התכנסו עם ישראל לשכם, ושם ערכו את המעמד תוך הקרבת הקרבנות על המזבח בהר עיבל, וכתיבת מצוות ספר דברים עליו, כמצווה בתורה:
בשיפולים הצפונים של ההר התגלה בשנת 1982 אתר ארכאולוגי, במסגרת סקר העתיקות ביהודה ושומרון, שנערך על ידי אגף העתיקות והמוזיאונים.
באתר התגלה גל אבנים גבוה במיוחד.
במסגרת סקר הר מנשה התגלו ממצאים אשר תוארכו לראשית תקופת הברזל.
זרטל פרסם את פרשנותו לממצאים בספרו "עם נולד - מזבח הר עיבל וראשית ישראל", אך מעולם לא במגזינים מדעיים שעוברים ביקורת עמיתים.
דעתו של זרטל שהאתר הוא "מזבח יהושע" המקראי עומדת כדעת מיעוט, ורוב הארכאולוגים המקראיים חולקים עליה.
רוב החוקרים מעריכים כי מדובר באתר פולחני כלשהו מתקופת הברזל, אך ללא קשר לעם ישראל או לתרבות הפרוטו-ישראלית, וחוקרים אחרים מעריכים כי מדובר ביסודותיו של מגדל שמירה או מבנה אחר.
בשנים 1980–1981 נערכו חפירות ארכאולוגיות בסדרת מערות קבורה שבהר.
באחת הקברים במדרון הדרומי נמצאו ממצאים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל, כולל כלים שמוצאם בממלכת פרס.
הארכאולוג אפרים שטרן שניהל את החפירה טען שייתכן שאלו היו מגולי בבל שהשלטון הפרסי החזיר לשכם, ובעירם החדשה המשיכו לקיים את מנהגי הקבורה של ארץ מוצאם.
כמו כן נמצאו מספר מערות קבורה מהתקופה הרומית בארץ ישראל בעת שהעיר נבנתה מחדש בשם "ניאפוליס" עם קארדו מרכזי.
מערות הקבורה שימשו את בני האצולה תושבי שכם הרומית.
שאחת מהן כללה קבר מפואר, מהמאה השלישית או הרביעית לספירה.
לקבר זה הוביל מבוא מעוטר, מעוצב בשילוב עם הסלע הטבעי.
במקום נמצא גם דלת אבן שלימה שעדיין הייתה סובבת על צירה.
ובה ידית ובריח עשויים ברזל.
בתוך הקבר נמצאו ארבעה סרקופגים גדולים ומעוטרים.
ובאחד מהם נתגלו צלמית ברונזה שטוחה, של חייל או איש־מרוצים רומאי, ונם חרוזי זהב קטנים ממחרוזת של אשה.
כנראה נקבר בעל הצלמית במקום יחד עם אשחו.
כן נתגלו בקבר כלי־חרס וכלי־זכוכית.
במסגרת סינון רטוב של עפר שנשאר מהחפירות של זרטל בשנות ה־80 במתחם המזבח בהר עיבל, התגלתה בשנת 2019 לוחית עופרת זעירה ומקופלת.
בשנת 2022 הודיע צוות חוקרים בראשות הארכאולוג סקוט סטריפלינג, הארכאולוג וחוקר המקרא וההיסטוריון פרופ' גרשון גליל, כי הם פענחו כתובת החרוטה על ובתוך הלוחית בכתב פרוטו־כנעני, וכי הכתובת מכילה את המילה "ארור" מספר פעמים וארבע מילים נוספות.
להערכתם, מדובר בקמע שהם מתארכים לתקופת הברונזה המאוחרת, מה שהופך אותה לכתובת העברית המתועדת העתיקה ביותר, והראשונה הנושאת את השם 'יהו', שלטענתם נגזר משם השם.
ארכאולוגים ואפיגרפים הביעו ביקורת על החוקרים, בפרט על כך שהם פרסמו את הממצא במסיבת עיתונאים ולא בכתב עת מדעי הנתון לביקורת עמיתים, ולא הציגו תצלום של הכתובת האמורה.
האפיגרף האמריקאי הטיל ספק בתיארוך הממצא כיוון שהוא לא נמצא באתרו, ותקף את מסקנותיהם של החוקרים לגבי קדמות הכתיבה של התנ"ך, בטענה שלא ניתן להסיק על יכולת כתיבה משוכללת מטקסט בן 60 אותיות המכיל ארבע מילים בלבד.
הארכאולוג אהרון מאיר טען כי גם אם הממצא אותנטי ומתוארך היטב, הרי שהוא רק מחזק את הידוע לנו על הפולחן בכנען בסוף תקופת הברונזה.
ב-12 מאי 2023 פורסם המחקר, לאחר ביקורת עמיתים ובליווי תצלומים, בכתב העת Cultural Heritage.
המאמר והתצלומים ספגו ביקורת מחוקרים נוספים, בין השאר בטענה שפרופסור גליל פיענח חריצים שנוצרו באופן טבעי כאותיות המפוזרות על פני הלוחית, ואז חיבר ביניהן במסלולים מפותלים כדי לייצר את הטקסט שביקש לקרוא.
החוקר פיטר גרט ואן דר וין, שהיה חלק מצוות המחקר שגילה את הלוחית, כתב שבניגוד לגליל, שראה 48 אותיות על הלוחית, הוא זיהה 10 עד 15 אותיות לכל היותר, וציין כי הוא אינו מקבל את הקריאה של גליל.
פרופסור נעמה יהלום-מאק, שעל סמך בדיקתה תיארך צוות המחקר את הלוחית למאה ה-13 לפנה"ס, פרסמה מאמר בו כתבה שלא ניתן לתארך כך את הממצא על סמך הבדיקה שהיא ערכה.
ביוני 2023 הודיע סקוט סטריפלינג, שהוביל את צוות המחקר, כי פרופסור גליל הוצא המאמר ספג ביקורת גם מהארכאולוג חגי משגב, ומחוקרים נוספים.
כריסטופר רולסטון סיכם את תגובתו למאמר במילים "המאמר הזה הוא דוגמה קלאסית למבחן רורשאך, הכותבים השליכו על פיסת העופרת את הדברים שהם עצמם רצו להגיד."
הר סנט הלנס (Mount St.
Helens) הוא הר געש פעיל במדינת וושינגטון שבצפון ארצות הברית, כ-155 ק"מ דרומית לסיאטל.
ההר נקרא על שם הדיפלומט הבריטי לורד סנט הלנס, ידידו של מגלה הארצות ג'ורג' ונקובר, אשר חקר את האזור בסוף המאה ה-18.
הר סנט הלנס הוא הר געש שכבתי, אחד מהרי הגעש המרכיבים את הקשת הגעשית של רכס קסקייד, המהווה חלק מטבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט.
ההר נולד בהתפרצות ענק שהתחוללה לפני כ-2,500 שנה.
התפרצותו האחרונה הרת האסון של ההר התחוללה ב-18 במאי 1980. הייתה זו ההתפרצות הקטלנית וההרסנית ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
57 בני אדם נהרגו, ו-250 בתים, 47 גשרים וקילומטרים רבים של מסילות רכבת וכבישים נהרסו.
קדמו להתפרצות חודשיים של פעילות סייסמית אינטנסיבית, שבעקבותיה נסגר שטח ההר לציבור וניצלו חיי אלפים.
ההתפרצות העזה, בדרגה 5 במדד התפרצות געשית, שינתה כליל את צורת ההר, הנמיכה את גובהו מ-2,950 ל-2,550 מטרים, והעלימה את כיפתו, אשר במקומה נפער לוע געשי דמוי פרסה, 1.6 ק"מ רוחבו.
כמות האפר הגעשי שנפלט בהתפרצות הוערך בכ-2.9 קילומטרים מעוקבים.
בעקבות ההתפרצות נוצר קרחון הלוע.
תקופת הפעילות המוקדמת של סנט הלנס התרחשה לפני כ-35–40 אלף שנים.
תקופות פעילות נוספות היו לפני 18–20 אלף שנים ולפני 8–13 אלף שנים.
בהיסטוריה המודרנית ידע הר סנט הלנס תקופות של התפרצויות גדולות, וביניהן מאות שנות שקט.
בשנת 2500 לפנה"ס החלה תקופת פעילות נוספת.
בשנת 1900 לפנה"ס אירעה ההתפרצות הגדולה ביותר של ההר בתקופת ההולוקן שנמשכה עד שנת 1600 לפנה"ס.
תקופת פעילות נוספת הייתה בין השנים 1200–800 לפנה"ס, וזו התאפיינה בפעילות בעצימות נמוכה יחסית.
בשנת 400 לפנה"ס החלה תקופת פעילות נוספת.
זרמי לבה בסביבות שנת 100 לפנה"ס נעו מספר קילומטרים בעמקי הנהרות מדרום להר.
זרמי לבה אחרים באותה תקופה יצרו צינורות לבה.
במאה הראשונה לספירה אירעו מספר מפולות בוץ שנעו למרחק של 50 קילומטרים.
לאחר 400 שנות שקט, אירעו בהר לפחות שתי התפוצצויות חזקות, היחידות שאינן במחלוקת בתקופה שקדמה ל-1980, בהן עפו חלקים מההר.
אחרי כ-700 שנים של שקט החל ההר בשנת 1480 תקופת פעילות נוספת, שנמשכה כ-150 שנים.
ב-1480 נרשמה התפרצות עזה פי כמה מההתפרצות של 1980. ב-1482 הייתה התפרצות גדולה נוספת.
בסוף התקופה, בסביבות שנת 1647, הגיע ההר לשיא גובהו ומבנהו הסימטרי המוכר התעצב.
לאחר כ-150 שנות שקט התפרץ ההר שוב בשנת 1800. הייתה זו התפרצות דומה בעוצמתה לזו של 1980, ובעקבותיה החלה תקופת פעילות של 57 שנים.
בין השנים 1831–1857 אירעו לפחות 12 התפרצויות שכללו פליטת אפר געשי וקילוחי לבה.
ב-20 במרץ 1980 אירעה בהר רעידת אדמה בעוצמה 4.2 לפי סולם ריכטר.
ב-27 במרץ החל ההר לפלוט קיטור.
בסוף אפריל החל הצד הצפוני של ההר להתנפח בצורה בולטת.
ב-18 במאי בשעות הבוקר אירעה בהר רעידת אדמה בעוצמה 5.1, ובעקבותיה קרס החלק הצפוני של ההר.
הייתה זו מפולת האדמה הגדולה ביותר בהיסטוריה המתועדת.
בעקבות המפולת נוצר להאר (זרם בוץ געשי) שזרם לאורך קילומטרים רבים וגרם להרס רב, כולל הרס של גשרים.
כתוצאה מהמפולת, החל ההר להתפרץ.
הייתה זו התפרצות פליניאנית בעוצמה 5 לפי מדד ההתפרצות הגעשית.
עמוד האפר שעלה מן ההר הגיע לגובה של 20–27 ק"מ.
ביום למחרת נמצא אפר געשי מההר באדמונטון שבקנדה, מרחק של כ-1,000 ק"מ מסנט הלנס.
לקראת הערב ב-18 במאי דעכה הפעילות בהר.
בפיצוץ איבד ההר כ-400 מטרים מגובהו ונפער במרכזו מכתש ברוחב של כ-1.5 ק"מ.
57 אנשים נהרגו מהפיצוץ, כ-200 בתים נהרסו וכ-300 ק"מ של כבישים נהרסו.
עד שנת 1986 המשיכה הפעילות בהר ובמרכזו נוצרה כיפת לבה חדשה.
בין השנים 1989–1991 אירעו מספר התפרצויות בהר.
באוקטובר 2004 חזר ההר לפעילות ונוצרה בו כיפת לבה חדשה מעל זו הקיימת.
פעילות דומה המשיכה עד 2006. בכמה מקרים נצפתה מחט געשית עולה כתוצאה מלחץ של המגמה מתחת.
בינואר 2008 הסתיימה הפעילות הגעשית בהר.
הַר עֲמָשָׂא הוא מושב שיתופי חקלאי ולשעבר קיבוץ בדרום הר חברון, בחבל יתיר דרומית לקו הירוק.
היישוב ממוקם 20 ק"מ דרומית לחברון ו-14 ק"מ צפונית-מערבית לערד.
הוא משתייך למועצה אזורית תמר והוא המערבי ביותר מבין יישוביה.
הר עמשא תוחם ממזרח את יער יתיר, שטח נטוע-אדם של כ-30,000 דונם.
הגדרתו כיישוב קו תפר נובעת ממיקומו על גבול הקו הירוק.
בשנת 2020 התגוררו ביישוב 220 תושבים, כ-55 משפחות.
שם היישוב מהתנ"ך על שם עמשא בן יתר שהיה אחיינו של דוד המלך ומונה למפקד צבאו של דוד.
היישוב עלה על הקרקע באוגוסט 1983 כקיבוץ של התק"ם, ונקרא על שם הר עמשא עליו הוא ממוקם.
המתיישבים הראשונים היו כולם צעירים בני קיבוצים בשנת שירות שהתנדבו לשבת במקום, התגוררו תחילה באוהלים, ללא קו מים וללא דרך גישה סוללה.
מטרת ההתיישבות הייתה לחסום את התפשטות ההתיישבות הערבית באזור דרום הר חברון.
כעבור שנה הגיע הגרעין השני ליישוב, שמנה עשרים ושניים איש.
שוב, הייתה זו קבוצה של בני משקים בוגרי תיכון, שדחו את שירותם הצבאי בשנה, מלווים במספר בוגרי צבא.
הקיבוץ היה אמור לקבל הקצאה של מים ושטחים חקלאיים, אך הדבר התעכב ובינתיים עבדו החברים כשכירים ביישובי הסביבה.
הענף הראשון שהוקם במשק היה גידולי זרעי פרחים וירקות.
ונעשה גם ניסיון שלא הצליח להקים חממות לגידולי פרחים.
הענף השני שהוקם היה מפעל ששימש כשלוחה של מפעל נטפים של קיבוץ חצרים.
לקראת סוף 1987 עבר הקיבוץ להיות מיושב על ידי גרעיני נח"ל של תנועת הצופים העבריים, במטרה לבסס ולחזק את המקום כיישוב קבע.
במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל זכתה חברת הקיבוץ להשתתף בטקס הדלקת המשואות כנציגת היישוב הצעיר ביותר במדינה.
יכולת הקיום הכלכלית של הקיבוץ המשיכה להיות אתגר, מאחר שפיתוח המשק החקלאי התעכב, רוב תושבי הקיבוץ המשיכו לעבוד כשכירים מחוץ לקיבוץ, עם זאת ניטע כרם והוקמה תחנת דלק בבעלות הקיבוץ.
מאז 1988 הוגדר היישוב כ"קיבוץ בהתהוות", הוא סבל מתחלופה של תושבים ונוהל על ידי האגודה השיתופית ניר שיתופי שנשלטת ישירות ידי התק"ם.
כל התושבים שהזמנו לגור במקום מעולם לא התקבלו לחברות בקיבוץ.
בשנת 1997 קיבל הקיבוץ מעמד של אזור עדיפות לאומית.
בתחילת שנות ה-2000 גרו ביישוב כ-15 משפחות והוא הועבר לאחריות האיחוד החקלאי.
האיחוד החקלאי גיבש תוכנית להופך את המקום ליישוב קהילתי עם 200 בתי אב, וביקש לפנות את התושבים מהמקום, בטענה שאינם משלמים שכירות או חשבונות חשמל ומים.
בשנת 2008 החטיבה להתיישבות בסוכנות היהודית, ביקשה לפרק את הקיבוץ בטענה שגם האיחוד החקלאי נכשל, במקום יש רק עשר משפחות המחזיקות משאבי קרקע לא מנוצלים.
שלושה תושבים הגישו עתירה לבג"ץ נגד רשם האגודות השיתופיות, מינהל מקרקעי ישראל, האיחוד החקלאי וגורמים נוספים בטענה כי: נכסי המקום מנוהלים על ידי התנועות המיישבות, אך לא לפי ההגדרה הרגילה של קיבוץ בו החברים עצמם מנהלים את הנכסים.
אלא משאירה את הניהול בידי גופים אלו ולא בידי חברי הקיבוץ, איש מתושבי המקום לא הוגדר כחבר קיבוץ על אף שהמקום נוהל בלעדית בידיהם משך 15 שנים רצופות.
לאחר שבמהלך שנים רבות ניסיונות להתקבל כחברי קיבוץ נדחו.
ביולי 2009, הוחלט על מינוי מפרק-מפעיל עקב חובות לסוכנות היהודית.
מינוי המפרק נעשה באופן חריג על אף שהאגודה לא הייתה חדלת פרעון ועמדה בלוח הסילוקין של הלוואות הסוכנות כעשרות יישובים אחרים.
לאחר צאת המפרק מניהול האגודה בסוף 2019 הוסב היישוב המאוגד למושב שיתופי.
בשנים 2012–2022 החלה קליטת חברים רבים ליישוב, לשם יישובה של שכונה חדשה, המכונה "שכונה ב'", לאחר שרוב המגרשים באזור המגורים המקורי של הקיבוץ ("שכונה א'") אוישו.
נכון לסוף 2022 הסתיימו עבודות הפיתוח והסתיימה הכנת שכונה ב' לבניית בתי החברים החדשים.
במושב השיתופי מעבדים בשותפות כ-3,600 דונמים חקלאיים במערב הנגב.
באפריל 2018 עתרו תושבי הר עמשא נגד הוועדה המחוזית והמועצה הארצית לתכנון ובנייה, על כך שנתנו אישור להקמת חוות טורבינות רוח בסמוך ליישוב, "הגבוהות כל אחת ממגדלי עזריאלי".
תושבי הר עמשא ערערו לבית המשפט העליון.
היישוב ממוקם בקצהו המזרחי של רכס יתיר, בגובה של כ-850 מטרים מעל פני הים, בקצהו של יער האורנים הגדול בארץ, בסמיכות לשמורת הטבע הר עמשא.
מצפון משקיפים על היישוב הרי חברון; ממזרח מדבר יהודה, ומדרום ומערב בקעות ערד ובאר שבע.
באזור שפע מסלולי הליכה ביער ובשמורת הר עמשא.
המפגש האקלימי הייחודי בין מדבר והר מאפשר שילוב נדיר של צמחייה ובעלי חיים.
באזור עדויות ארכאולוגיות רבות המעידות על קיומה של התיישבות אנושית מתקופות שונות.
הר סנאים, הוא פסגה השייכת לרכס החרמון מצפון לרמת הגולן.
ההר תחום בין נחל גובתה מדרום, נחל סנאים מצפון ונחל שיאון ממערב.
גובהו של הר סנאים הוא 1,146 מטרים מעל פני הים.
הר סנאים נמצא מזרחית לקו פרשת המים.
דרומית-מזרחית להר נמצא היישוב נווה אטיב, ועל מדרונו המזרחי נמצא היישוב ביר אנסובה.
ההר נקרא על שם הסנאים הזהובים המאכלסים את רכס החרמון.
ההר מיוער בעצי אלון וסמוך לפסגתו מצויים שרידי מקדש יטורי ובו כתובת יוונית, חורבות בית בד ובורות מים.
הר עיוור (במנדרינית: 盲山 - מאנג שאן) הוא סרט קולנוע סיני בבימויו של לי יאנג שיצא לאקרנים בשנת 2007.
באי שומאי (המגולמת על ידי הואנג לו) היא סטודנטית צעירה שזה עתה סיימה תואר ראשון ומתקשה למצוא עבודה.
שומאי רוצה למצוא עבודה על מנת לעזור להוריה לשלם את החובות שנטלו על עצמם על מנת לממן את לימודיה, ולכן היא שמחה כאשר חברת תרופות מציעה לה לעבוד כקניינית עבורה.
שומאי נוסעת עם שני עובדים נוספים של חברת התרופות, מגיעה לכפר קטן בהרים שם היא שותה מעט מים ומאבדת את ההכרה.
משהיא מתעוררת היא מגלה שארנקה ובו כל מסמכי הזיהוי שלה נגנבו, וכי היא נמכרה להואנג דגוי (בגילומו של יאנג יואן), אחד מבני הכפר להיות אשתו.
היא מנסה לברוח אולם בעלה תופס אותה, קושר אותה ובהמשך אונס אותה.
שומאי מנסה להתאבד אולם הרופאים בבית החולים הסמוך מצילים אותה (רק לאחר שמשפחתה משלמת מראש על הטיפול) והיא חוזרת אל הכפר.
ראש הכפר אליו היא פונה מבטיח כי יבדוק את הדבר אולם הוא לא עושה דבר.
הדוור, באמצעותו היא שולחת מכתבים למשפחתה מעלים את מכתביה, והיא מגלה שיתר נשות הכפר אף הן נחטפו וניקנו.
ניסיון הבריחה השני שלה נכשל משנהג רכב חולף מסרב להסיע אותה אל העיר בלי תשלום, ובעלה תופס אותה.
מורה הכפר מבטיח שיעזור לה אולם גם הוא מנצל אותה מינית, ומשנתפס נאלץ לעזוב את הכפר.
שומאי מספקת שירותי מין לבעל המכולת בכפר בתמורה לתשלום בעזרתו היא מגיעה אל העיר הגדולה, אולם בעלה וחבריו רודפים אחריה ומורידים אותה מהאוטובוס עליו עלתה מבלי שאיש מהנוסעים, הנהג והשוטרים מסביב עוזרים לה.
שומאי נכנסת להיריון ונולד לה בן, ובהמשך היא מחליטה ללמד את בני הכפר שאין להם די כסף לשלם לבית הספר.
אחד מתלמידיה עוזר לה ושולח לה מכתב מהעיר במקום בו לא יוכל הדוור המקומי לעצור אותו, ואביה מגיע עם כוח משטרה לחלצה, אולם בני הכפר מאיימים על חייהם והשוטרים נסוגים ומבטחים לשוב כעבור כמה ימים עם תגבורת.
בעלה מנסה להחביא את שומאי ביערות (דבר שנעשה עם כל הנשים כל פעם שפקידי המפלגה מבקרים בכפר) ושאביה מנסה לעצור אותו הבעל מכה נמרצות את האב.
על מנת להגן על אביה, שומאי מרימה קופיץ מתכת והסרט מסתיים בעודה מנחיתה את הקופיץ על גבו של בעלה.
הסרט צולם במימון פרטי בינלאומי, וכל שחקני הסרט הם שחקנים חובניים.
אפילו גיבורת הסרט, הואנג לו, לא סיימה את לימודיה באקדמיה לסרטים של בייג'ינג.
הצנזורה הסינית הורתה לבמאי הסרט להוריד ממנו 20 סצנות בטרם אישרה את הפצתו על מנת שהסרט יוכל להשתתף בפסטיבל קאן בו זכה הסרט להצלחה רבה.
הר עמינדב הוא פסגה במערב ירושלים שעליה בנוי מושב עמינדב.
הפסגה הבולטת נמצאת על המשך הרכס עליו בנוי מערב ירושלים, בין עמקי נחל רפאים ונחל שורק, וכולל את פסגות הר הרצל (834 מ'), קריית יובל (815 מ'), קריית מנחם (814 מ') והר אורה (848 מ').
היא בולטת כ-300 מטר מעל סביבתה.
על פסגה נמוכה יותר של ההר (821 מ') מתנשאת אנדרטת יד קנדי, לזכרו של הנשיא האמריקאי ג'ון קנדי.
הר עמשא הוא הר בהרי חברון, מדרום ליישוב הר עמשא ו-13 ק"מ צפונית לערד.
גובה ההר 859 מטר מעל פני הים ומפסגתו ניתן להשקיף על שטח דרום מדבר יהודה ועל בקעת ערד, צפון הר הנגב ומצפון, על הרי חברון.
ההר נמצא בתחום השיפוט של מועצה אזורית תמר, וסביבו שמורת טבע מוכרזת, "שמורת הר עמשא".
ההר קיבל את שמו בעת החדשה על שם עמשא בן יתר שהיה שר צבא של אבשלום ומאוחר יותר שר צבא דוד המלך.
בהר עמשא עברה הדרך הרומית הקדומה מירושלים לאילת.
הדרך מופיעה במפת פויטינגר מהמאה ה-3. לפי אוסביוס, שחי במאה ה-4, היא חיברה את מרגלות הר חברון עם פסגת הר עמשא.
מהפסגה פונה התוואי צפונה למעון, לאתר המקראי של כרמל, למקום הכפר הערבי הנוכחי בני נעים, עד תל מלחתה ומשם לערבה.
במקום נמצא קטע של מעלה הררי שרוחבו בין חמישה לשישה מטרים.
הכשרתו דרשה יישור פני השטח, חציבת מדרגות וריצוף וייצוב שולי הדרך.
הר סנט-אילר הוא הר מבודד שגובהו 414 מטרים באזור מונטרז'י (Montérégie) שבדרום הפרובינציה של קוויבק שבקנדה.
ההר נמצא כ-30 קילומטרים מזרחית למונטריאול, והנהר רישלייה (Richelieu) זורם צמוד אליו ממזרח.
ההר הוא אחד משרשרת הרי מונטרז'יאן (Monteregian).
סביב ההר שוכנות העיירות מון-סנט-אילר (Mont-Saint-Hilaire) וסן-ז'אן-בטיסט (Saint-Jean-Baptiste).
עיירות סמוכות נוספות כוללות את אוטרברן פארק (Otterburn Park), בלואיל (Beloeil) ומקמסטרוויל (McMasterville).
האזור המקיף את ההר הוא שמורה ביוספרית, כשריד האחרון של היערות הקדמוניים של עמק סנט לורנס.
רוב ההר הוא כיום רכושה של אוניברסיטת מקגיל, כ"שמורת הטבע גולט" (Gault Natural Reserve).
האוניברסיטה פתחה את חציו המערבי של ההר למבקרים בתשלום עבור מסלולי הליכה ומסלולים של סקי למרחקים, תחת הכינוי "Milieu Naturel" (אזור טבעי).
חציו המזרחי של ההר, או "Milieu de Conservation" (אזור השימור), אינו פתוח לקהל הרחב.
הר סנט-אילר מהווה משכן למגוון רחב של פאונה ופלורה, וכן מקור למספר מינרלים נדירים, כולל כאלו שהם ייחודים לאזור זה.
עד שלהי המאה ה-19 האמינו כי ההר הוא הגבוה ביותר בקוויבק.
גרם לכך חוסר הידע על הרים אחרים בקוויבק, מרוחקים יותר, וכן העובדה שההר בולט יחסית למישור שסביבו (בכ-400 מטרים).
למעשה, גובהו של ההר (414 מטרים מעל לפני הים) רחוק מלהיות ההר הגבוה ביותר (כבוד זה מגיע להר ד'איברוויל (Mont D'Iberville) או, בשמו הידוע יותר, הר קובוויק (Caubvick) על הגבול עם לברדור שגובהו 1,367 מטרים).
בהר סנט-אילר מצוי מגוון רב של מינרלים, כולל כאלו שהתגלו לראשונה על ההר.
את המינרלים כורים במחצבה המצויה בצדו הצפון-מזרחי של ההר.
בנוסף לכך, הקרקע אידיאלית לגידול עצי תפוח ומטעי התפוחים של ההר מושכים אליהם עשרות אלפי מבקרים מדי שנה.
גובה ההר 414 מטרים מעל לפני הים, או 400 מטרים מעל לרמה המקיפה אותו.
להר יש כמה פסגות, המקיפות אגם מרכזי, אגם הרטל (Lac Hertel).
רובן של הפסגות המוכרות נמצאות בחלקו המערבי של ההר (הפתוח לציבור).
הפסגות הן "פן דה סוקר" (Pain de Sucre – "לחם הסוכר"), שגובהה 414 מטרים, "סנרייז" (Sunrise – "זריחה"), 405 מטרים, "רוקי" (Rocky – "סלעי"), 403 מטרים ו"סומֶה דייפ" (Sommet Dieppe – "פסגת דייפ"), 371 מטרים, וכן "ברנט היל" (Burnt Hill – "ההר השרוף").
על הפסגות בחלקו המזרחי של ההר, הסגור לקהל, יש מעט מידע, עד כדי כך שהמפות הרשמיות ביותר אינן מציינות את הפסגות בכלל.
ידועים שמות מועטים של פסגות, כגון "איסט היל" (East Hill – "ההר המזרחי") ו"לייק היל" (Lake Hill – "הר האגם").
גובה פסגות אלו נע בין 277 ל-392 מטרים.
המאפיין הידוע ביותר של ההר הם הצוקים, הידועים בשם הקיבוצי "צוקי דיאפ" (falaise Dieppe או falaise de Dieppe).
הצוקים הם חלק מפסגת דיאפ וגובהם כמעט 175 מטרים.
כמה מהתצורות הבולטות ביותר של הצוקים כוללות את "המגדל האדום" (Tour rouge) שגובהו 60 מטרים, כמו גם שני לוחות, "הלוח השחור" (Dalle noire) ו"הלוח הירוק" (Dalle Verte), המתנשאים בזווית של 75 מעלות.
המערכת האקולוגית הייחודית של הצוקים כוללת חזזיות, כמו גם עצי ארז, שחלקם בני חמש מאות שנים.
בצוקים מקננת גם אוכלוסייה של בז נודד.
עם זאת, פעילות של מטפסים הוכחה כהרסנית למערכת האקולוגית, בנוסף להיותה מסוכנת למטפסים עצמם.
צלב לבן על הצוק מנציח את מותו של נער צופה שנהרג במקום ב-1941.
במרכז ההר שוכן אגם הרטל (Lac Hertel), אגם שנוצר בשקע שמקורו בפעולת קרחונים במרכזם של הפסגות השונות.
הוא מכסה שטח של 0.3 קילומטרים רבועים, ועומקו המקסימלי 9 מטרים.
הוא ניזון משלושה פלגי איתן, ופלג רביעי מנקז את מי האגם אל נהר הרישלייה (Richelieu).
האגם משמש כמאגר מי שתייה משני לאזור, ולפיכך אסורים בו שחייה, דיג והשטת סירות.
מיקומו של אגם הרטל בלב ההר הוביל להעלאת השערות שהר סנט-אילר הוא קלדרה געשית, אך בפועל אין ספק שהאגם הוא תוצאה של שחיקה קרחונית, ובשום אופן אינו לוע הר געש קדום.
הר סנט-אילר הוא אחד מהרי מונטרז'יאן, קבוצה של שרידי סחיפה שנותרו מהרי געש, המשתרעת לרוחב דרום קוויבק.
הרים אלה בנויים משלושה מחדרים נבדלים שנוצרו בתור הקרטיקון לפני 133 עד 120 מיליון שנים.
הר סנט-אילר נוצר, כשאר הרי מונטרז'יאן, כאשר הלוח הצפון-אמריקאי החליק מעל לנקודה החמה הקרויה "הנקודה החמה של ניו אינגלנד".
בתקופה זו התרחשה התכה של הסלעים ויצירת מחדרים פלוטוניים מתחת לפני השטח.
בעוד שכמה מהרי מונטרז'יאן נוצרו מהתפרצות געשית על פני השטח, אין כל סימן בהר סנט-אילר להתפרצויות כאלה.
סחיפה מאוחרת של סלעי המשקע הרכים יותר חשפה את הסלעים העמידים של הר סנט-אילר.
הר סנט-אילר הוא אתר מינרלים מפורסם בשל המספר והמגוון הגדול של מינרלים נדירים ואקזוטיים המצויים בו.
אניט (Annite ביוטיט עשיר בברזל) מהר סנט-אילר הוא בין העשירים ביותר בברזל שנמצאו בטבע.
בסלעי הגברו, הביוטיט עשיר פחות בברזל, מכיל פחות מנגן, אך עשיר בטיטניום.
פלוגופיט מצוי כגבישים מותמרים קטנים בשיש, קסנוליתים בתוך הסיאניט.
סידרופיליט, מינרל נדיר יחסית, מופיע כגבישים גדולים בדייקים אלביטיטים (סלע עשיר באלביט) שעבר מטאסומטיזם.
מחלקה נוספת של מחדרים, בנוסף לגברו, כולל סיאניט נפליני, דיוריט ומונוזוניט.
המחדר השלישי מצוי בחלק המזרחי והוא בעיקר סיאניט נפליני וסלעים פורפיריים פאראלקליניים (כלומר, שתכולת האלומיניום בהם נמוכה מסך תחמוצת הנתרן ותחמוצת האשלגן).
המעניינים ביותר מבחינת מינרלוגית במחדר זה הם הפגמטיטים האגפאיטיים (עשירים באלקלים, עניים באלומיניום וצורן), הברקציות המחדריות, וההורנפלס שנלקחו מקירות סלע המשקע שעבר מטאסומטיזם.
366 סוגי מינרלים שונים נמצאו בהר סנט-אילר, 50 מהם נתגלו לראשונה כאן.
כשריד האחרון של יערות השפלה של מפרץ סנט לורנס, הוכרז האזור ב-1978 כשמורה ביוספרית, וב-1960 הכריזה עליו ממשלת קנדה כ"מקלט לציפורים נודדות" (Migratory Bird Sanctuary).
באזור גדלים 21 סוגי צמחים המוגדרים על פי חוק המינים בסכנה (Species at Risk Act) במצב שימור של "בסכנה" (at risk) ושניים המוגדרים במצב שימור של "בסכנת הכחדה".
ההר, ובייחוד, פסגת "פן דה סוקר" היה מוכר היטב לאינדיאנים משבט אלגונקווין שהשתמשו בו כנקודת ציון בעת שסקרו את עמק הנהר רישלייה שמתחתיו.
האירופאי הראשון שחקר את האזור היה סמואל דה שמפלן, שחקר את הנהר רישלייה בשני מסעות מחקר ב-1603 וב-1609. את ההר גילה דה שמפלן במסעו השני.
ההתיישבות סביב ההר החלה ב-1694 כאשר ז'אן-בטיסט הרטל דה רוביל (Jean-Baptiste Hertel de Rouville) קיבל סיניוריה (נחלה סמי-פיאודלית) שכללה את ההר.
לאט לאט התפתח כפר על מדרונות ההר, בסמוך לפלג המנקז את אגם הרטל.השילוב בין יערות עצי האדר מהם הפיקו סירופ מייפל, המטעים על מדרונות ההר, והפלג הזורם מאגם הרטל (שאפשר הקמת טחנות מים) הביא לשגשוג הכפר במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.
במאה ה-19 הפך ההר ליעד תיירותי, בייחוד לאחר שתומס אדמונד קמפבל (Tomas Edmond Campbell) רכש את הסיניוריה מהרטל דה רוביל ב-1844. בית הקפה "קפה קמפבל" (Campbell Café) נוסד ב-1851, וב-1874 נבנה בית מלון בן 150 חדרים, מלון אירוקוואה (Iroquois).
פיחות בערכו התיירותי של ההר חל כאשר פיתוח "הקנטונים של המזרח" (Cantons de l'Est) בגבול עם ארצות הברית הקלו על הגישה לצפון הרי האפלצ'ים.
בני משפחת קמפבל מכרו את ההר ב-1913 לאנדרו המילטון גולט (Andrew Hamilton Gault).
אמנם גולט דאג לפיתוח האזור, אך הוא עמד על כך שהטבע הפראי של הר סנט-אילר, מקום בו תכנן לבנות בית אחוזה כאשר יפרוש לגמלאות, יישמר.
בניית בית האחוזה החלה ב-1957, אבל גולט התגורר בו שלושה שבועות בלבד לפני שמת.
הוא הוריש את הרכוש לאוניברסיטת מקגיל, וזו הפכה אותו לשמורת גולט.
אף על פי שעל פי המסמכים הראשוניים אמורה הייתה השמורה הביוספרית לכלול שטחים נרחבים המקיפים את ההר, נראה כי כיום, ההגדרה בפועל של השמורה הביוספרית מקבילה לזו של שמורת גולט.
ההר היה ידוע לילידים כ"ויגוומאדנסיס" (הר בצורת ויגוום).
כאשר סמואל דה שמפלן גילה את ההר הוא קרא לו "מון פור" (Mont Fort "הר חזק", השוו עם מונפור)
הקמת העיר והקהילה של שמבלה (Chambly) מדרום להר הובילה לכך ש בשלהי המאה ה-17 ההר היה קרוי זמנית "הר שמבלה" (Mont Chambly) (אף על פי שבאנגלית שם זה התמיד עד לפחות 1830).
לאחר 1697, נתכנה ההר "הר רוביל" ("Mont Rouville"), על שם הסיניוריה של משפחת הרטל דה רוביל.
כשמשפחת קמפבל החליפה את משפחת הרטל דה רוביל, הוחלף שם ההר ל"הר בלואיל" ("Mont Beloeil") על שם העיירה הקרובה, בלואיל, מצדו השני של נהר הרישלייה.
אך בסופו של דבר השם הר סנט-אילר, על שם הקהילה שהוקמה למרגלות ההר, הפך להיות הנפוץ ביותר עם תחילת המאה ה-20.
עם זאת הוויכוחים שבין תושבי העיירות בלואיל ומון סנט-אילר, שתיהן בשכנות להר לגבי שמו המדויק של ההר (בין הר בלואיל להר סנט-אילר) נמשכו עמוק לתוך המאה ה-20, כשעיתוני העיירה בלואיל מנסים להחיות את הוויכוח עוד בשנת 1986.
הר סנט-אילר שיחק תמיד תפקיד חשוב בתרבות של האזור הסמוך בשל דמותו השוממה.
זהו סמל אזורי חשוב, שצלליתו מופיעה בסמלי ערים ועיירות רבים באזור, כדוגמת בלואיל, מון-סנט-אילר, מקמסטרוויל, ואוטרבורן פארק.
כמה אמנים ציירו את הר סנט-אילר במהלך השנים.
הראשון שבהם היה הצייר האנגלי ג'ון באינברידג' (John Bainbrigge), שצייר בהיותו מוצב כחייל באזור, שלושה ציורים בצבעי מים, סביב 1838. כמה עשרות שנים אחר כך הופיע ההר בציור של הצייר הקנדי ממוצא הולנדי, קורנליוס קריגהוף (Cornelius Krieghoff).
יש הוכחות שהר סנט-אילר ובייחוד פסגת "פן דה סוקרה" היה אתר קדוש לילידים משבט אלגונקווין שנהגו לערוך טקסים בו.
למרות ההתיישבות האיטית באזור (שתי הקהילות הראשונות למרגלות ההר, סנט-ז'אן-בטיסט וסנט-אילר נוסדו רק ב-1796 ו-1798), הכנסייה הקתולית בססה את מעמדה על ההר זמן קצר אחר כך.
ב-1841 הוצב על פסגת ההר צלב עץ ענק שגובהו מעל לשלושים מטרים ורוחבו תשעה מטרים ובבסיסו קפלה.
הצלב היה חלול ואפשר למבקרים לטפס לקצהו.
שביל מתפתל נסלל במעלה ההר, כשבדרך הוצבו התחנות בדרכו האחרונה של ישו.
הצלב נהרס בסופה ב-1846. הוא הוחלף בכנסייה קטנה מאבן ב-1871, שנשרפה ב-1876.
מסורות שעברו בעל פה מדור לדור מספרות על כמה אגדות הקשורות בהר.
דמויות מקומיות כדוגמת הצייר אוזיאס לדוק (Ozias Leduc) וההיסטוריונים המקומיים, ארמן קרדינל (Armand Cardinal), ופייר למבר (Pierre Lambert) העלו על הכתב כמה מאגדות אלו, עם זאת, רוב המסורות הקשורות בהר אבדו.
גם אגם הרטל מצוי במרכזן של אגדות אחדות.
על פי אגדות שונות, הוא או חסר תחתית, או מחובר במעברים תת-קרקעיים לאגם שמפלן, או שנוצר כתוצאה ישירה מההצלחה שנחל השטן כששכנע כמה מהמתיישבים הראשונים להפר את הבטחתם להשתתף במיסה בקפלה החדשה כל יום ראשון.
אגדה נוספת, המבוססת על התבניות הבלתי רגילות המתגלות בקרח שנוצר על פני הצוק הצפוני של ההר, מקום שם תצורת קרח דמוית פרסת סוס לא נמסה עד מאוחר באביב, טוענת שרוח סוסו של איכר מקומי מזהירה את האיכרים כנגד זריעת היבולים כל עוד נותרת תצורת הקרח על ההר.
משלהי המאה העשרים, הפך ההר למרכז ראשי של פעילות על-טבעית לכאורה.
בעיירות שסביב ההר נצפה המספר הרב ביותר של עצמים מעופפים בלתי מזוהים בכל קוויבק.
ארגון העוסק בעצמים מעופפים בלתי מזוהים, UFO-Québec, טען שהר סנט-אילר הוא המרכז לכל התצפיות בעב"מים בדרום קוויבק.
בלילה שבין 22 ל-23 במאי 1981 באו להר כמה מאות אנשים בעקבות ריצ'רד גלן (Richard Glenn), חבר הארגון, בטענה כי הוזהרו שבאותו לילה יהיו ביקורים של עב"מים בהר.
סופת גשם שפקדה את ההר באותו לילה פגעה קשה ביכולת לתצפת על ההר, אבל היו כמה שטענו בכל זאת כי ראו עב"מים.
גלן גם יבא את רעיון כדור הארץ החלול אל ההר, וטען שהר סנט-אילר הוא פתח המוביל לממלכת התושבים של כדור הארץ החלול.
שפע המינרלים והגבישים הבלתי רגילים בהר סנט-אילר, כמו גם ההשפעה שיש להם על המגנטיות המקומית, גרמו לשילוב של ההר באמונות של העידן החדש ובתאוריות הקשר שונות.
הר ערקן הוא הר ברכס הכרמל.
פסגתו נמצאת ברום של 480 מטר מעל פני הים, והיא אחת מהפסגות של הכרמל התיכון.
הר ערקן הוא חלק מסדרת הרים בולטים בעלי פסגות מעוגלות האופיינית לכרמל התיכון.
הרים אלה מבודדים על ידי עמקי נחלים או מדרגות העתק.
ההר נמצא כשני קילומטר דרומית לקיבוץ בית אורן.
מצפונו של ההר זורם נחל אורן בקטע הנקרא "ואדי שלאלה".
ממזרח נמצאת בקעת אלון שהיא אפיקו המורחב של נחל אורן.
מדרום הר שוקף, וממערב נחל רקית, שתחילתו במורדותיו המערביים של הר ערקן והוא זורם צפונה לנחל אורן.
בצידו הצפון-מערבי מעל הגדה הצפונית של נחל אורן, מתנשאת גבעה עליה נמצאת חוות משמר הכרמל.
הצמחייה האופיינית להר הוא חורש ים תיכוני שעיקרו אלון מצוי ואלה ארצישראלית.
פסגת ההר עשויה מסלע גיר וקירטון עליו צומח אורן ירושלים.
על מורדותיו המזרחיים מעל עין אלון פורח סחלב מנוקד שהוא צמח נדיר ביותר בכרמל.
אל מורדותיו המערביים של ההר מובילה דרך סלולה שתחילתה בכביש 721 ממשיכה דרך "חניון האגם" ועין אורן.
בקצה הדרך הסלולה שוכנים בתי גבעת וולפסון.
הדרך נסללה בשנת 1938 במסגרת הניסיונות לבנות יישוב באזור, ניסיון ששווק בשם "יערות הכרמל".
התקפה על סוללי הדרך ארעה ב-31 במרץ 1938. בהתקפה זו נהרג "מרדכי בר".
על שמו נקרא בתחילה האזור של גבעת וולפסון "גבעת מרדכי".
לאחר קום המדינה נעשו ניסיונות נוספים להרחיב את ההתיישבות על ההר.
הכרזת פארק הכרמל מנעה את ניסיונות ההתיישבות.
ניסיון נוסף נעשה בשנות ה-80 של המאה ה-20. ניסיון זה נחסם על ידי הגופים הירוקים.
בשרפה בכרמל שהתרחשה בחודש דצמבר 2010, נשרף חלק מהצמחייה על ההר.
הר ערפאת (جبل عرفات), הקרוי כיום גם הר ערפה (ערבית: جبل عرفة), הוא גבעת גרניט בגובה כ-70 מטר הממוקמת דרום-מזרחית לעיר מכה שבערב הסעודית.
ידוע באסלאם גם בשם הר הרחמים (جبل الرحمة).
על פי המסורת המוסלמית, זהו המקום שבו נשא מוחמד את נאום הפרידה מן המאמינים שליוו אותו בחג' לקראת סוף חייו.
מקום זה מזוהה גם כמקום ההתרחשות של סיפור עקדת ישמעאל (או יצחק, לפי השיעה) וכמקום שאליו הגיעו אדם וחוה לאחר גירושם מגן עדן, הכרתם זה בזו מחדש, והאתר שבו נסלח להם על חטאיהם.
סיפור זה מסביר את שמות ההר, ערפאת (ביחיד ערפה) מהשורש ע.ר.פ.
שפירושו ידע, הכיר, ו"הר הרחמים", שכן שם נסלח להם על חטאיהם.
בראש ההר מצוי עמוד המציין את האירועים שקרו בו על פי המסורת האסלאמית.
במעמד העלייה לרגל בחג' המוסלמים מתפללים בעמידה על ההר, ומבקשים מחילה על חטאיהם ומתפללים לחוסן נפשי.
עם סיום התפילות הם יורדים מן ההר ואוספים אבנים לסקילת השטן ולביצוע הווקוף.
התחנה הבאה בחג' היא מוזדליפה.
השהייה במישור ערפה ביום התשיעי של חודש ד'ו אל-חיג'ה, הידוע בשם יום ערפה, נחשבת לתנאי הכרחי לקיום מצוות החג', על אף שמקור מנהג העלייה על ההר הוא עוד בתקופה הקדם-אסלאמית.
בעבר רוב עולי הרגל הגיעו מן הכעבה להר ערפה בהליכה של 21 קילומטרים.
ב-2010 נחנכה רכבת מכה , אשר מקשרת בעת החג' בין המוקדים השונים.
הר עצמון הוא הר בגליל התחתון, ברום של 547 מטרים מעל פני הים, הנמצא בצפון מערב בקעת בית נטופה.
ההר הוא המערבי מבין הרי רכס יודפת.
בקרב הערבים היה ההר מוכר כג'בל דידבה, שמשמעותו בפרסית הוא "שומר" או "צופה".
חוקרים זיהו את ההר כ"הר עצמון" (Asamon) המוזכר על ידי יוסף בן מתתיהו כהר במרכז הגליל, המשקיף על ציפורי, בו התבצרו כמה אלפי יהודים בזמן המרד הגדול, ואשר בו לבסוף נהרגו בידי הרומאים.
אולם בימי המנדט הבריטי היה ידוע הר מירון בשם "הר עצמון" ועל כן התייחסו להר כ"הר עצמון ההיסטורי".
בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית שאין להשתמש בשם "הר עצמון" בהתייחס להר מירון ושהוא ייוחד לג'בל דידבה.
הזיהוי של "הר עצמון" של יוסף בן מתתיהו כהר עצמון, אינו הזיהוי היחיד.
בשנת 1879 הביא גוסטב בוטגר בלקסיקון שלו זיהוי של הר מירון כעצמון של יוסף בן מתתיהו.
גוסטב דלמן זיהה את עצמון כ"ראס קרומאן" מערבית מעילבון.
ההר נמצא כקילומטר דרומית־מערבית לתל יודפת, ומכוסה בחורש ים תיכוני.
מההר תצפית לכיוון דרום, אל עבר בקעת בית נטופה וגבעות ציפורי, ולמרגלותיו שוכן כפר מנדא.
למרגלות ההר ממערב מצויים מספר מעיינות, היוצרים את תחילתו של נחל אבליים.
בין תל יודפת והר עצמון מחבר שביל טיולים, העובר בין שרידים ארכאולוגיים ומערות רבות.
כיום נכלל ההר בשטחה של שמורת טבע הר עצמון.
על שמו של הר עצמון קרוי בית הספר היסודי עצמון בנוף הגליל.
תלמידות ותלמידי בית הספר עוסקים בנושא שמירת הסביבה כחלק מתוכנית הלימודים.
הר פאוול הוא הר נישא, הסמוך לפסגת קינג (הר פאוול נמצא 2.8 קילומטרים מערבית לפסגת קינג), במזרח הרי תיל שבאנטארקטיקה.
שמו של ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בהתבסס על הצעה של פיטר ברמל (Peter Bermel) וארתור פורד (Arthur Ford) שהובילו יחדיו את משלחת החקר להרי תיל מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בין השנים 1960–1961.
ההר נקרא על שם ג'ון וסלי פאוול, שהיה המנהל השני של הסקר הגאולוגי, בין השנים 1881-1894. פסגות נוספות באזור נקראות על שם מנהלי הסקר הגאולוגי.
הר פאוול הוא הר בהרי יואינטה שבצפון מזרח מדינת יוטה שבארצות הברית.
גובהו של ההר 4,005 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 256 מטרים מעל סביבתו.
ההר הוא ההר ה-13 בגובהו במדינת יוטה.
ההר נמצא בשטח שמורת הטבע הי יואינטאס, ובשטח היער הלאומי אשלי.
ההר נקרא על שם ג'ון וסלי פאוול, מנהל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שהיה הראשון שחקר וסקר אזור זה בשנת 1968.
הר פאוול הוא ההר גבוה ברכס גור, בהרי הרוקי, במדינת קולורדו שבארצות הברית.
גובהו של הר פאוול 4,135 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 926 מטרים מעל סביבתו.
ההר הוא ההר ה-88 בגובהו באמריקה הצפונית, ההר ה-71 בגובהו בארצות הברית וה-36 בגובהו בקולורדו.
ההר ממוקם במדבר איגלז נסט (מדבר קן הנשרים), כ-13.7 קילומטרים צפונית-מזרחית מהעיירה וייל.
ההר ממוקם על קו פרשת המים המפריד בין היער הלאומי וייט ריבר, לבין היער הלאומי אראפאהו.
ההר נקרא על שם ג'ון וסלי פאוול, אשר טיפס לפסגת ההר בשנת 1868.
הר סנט פיראן הוא הר ברכס בואו, בסמוך לאגם לואיז ולאגם אוהרה, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 2,649 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 187 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם לצד עמק בואו (בו זורם הנהר בואו), בין העיירה לייק לואיז לעיירה באנף; בסמוך להר פיירוויו, ולהר ניבלוק.
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1894 על ידי סמיואל אי.
Allen), והוא נקרא על שם פיראן הקדוש (סנט פיראן) - הקדוש המגן של קורנוול.
הר סנט פול או הר סנט פולז או הר פאולוס הקדוש הוא הר גבוה בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3.7 קילומטרים צפונית מזרחית להר ראונד, בצידו הצפוני של קרחון טיילור.
רכס גבוה מחבר את הר סנט פול עם הר ראונד.
גובהו של ההר 1,876 מטרים מעל פני הים.
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת דיסקברי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904).
הר ספיד הוא הר, הניצב בקצהו של מדף הקרח רוס, באנטארקטיקה.
גובהו של הר ספיד 1,100 מטרים מעל פני הים; הר ספיד הוא ההר ה-3,859 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר עגול בצורתו, ולו מספר פסגות נמוכות.
ההר נמצא בצידו המערבי של קרחון שקלטון.
ההר התגלה על ידי משלחת שירות החקר האנטארקטית של ארצות הברית (United States Antarctic Service Expedition) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941.
שמו של ההר ניתן לו על ידי א.
קרארי, והוא נקרא על שם סגן הארווי.
Speed) מפקד טייסת VX-6 של צי ארצות הברית, ששהה באמריקה הקטנה V ב-1957.
הר סר דונלד הוא הר בהרי סלקרק, בשטח הפארק הלאומי גליישר, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
ההר ממוקם סמוך למעבר רוג'רס.
ההר, שגובהו ,3284 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 874 מטרים מעל סביבתו, דומה במראהו להר המטהורן שבאלפים הפניניים, ולכן הוא אתר טיפוס הרים פופולרי.
ההר נחשב לאחד מ-50 אתרי הטיפוס הפופולריים בצפון אמריקה, ומדי שנה שלוש - ארבע קבוצות מטפסי הרים מעפילים לפסגת ההר.
בעבר נקרא ההר "פסגת הסינדיקט" (Syndicate Peak - מילולית: "פסגת התאגיד")" על שם התאגיד שמימן את הקמת הרכבת הקנדית-פסיפית.
לאחר מכן שונה שם ההר והוא נקרא על שם דונלד סמית', בארון סטרת'קונה והר רויאל (Donald Smith, 1st Baron Strathcona and Mount Royal), שעמד בראש התאגיד.
הראשונים שעלו לפסגת ההר היו השווייצרים אמיל הובר (Emil Huber) וקארל זולצר (Carl Sulzer) יחד עם הסבל המקומי הארי קופר (Harry Cooper) בשנת 1890.
הר ספיבי הוא הר בקצה הצפוני של רכס דאגלס, בצפון מזרח האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
פסגת ההר שטוחה, ומכוסה קרח.
גובהו של ההר 2,135 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,411 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם לגדתו המערבית של קרחון טוינבי; 17 קילומטרים מדרום להר ניקולס.
הסקר קרא להר על שמו של רוברט אי.
Spivey), שסייע למשלחת הסקר בתחנת האי סטונינגטון, והיה חבר משלחת הסקר, במהלך מסע המזחלות שערכו אנשי הסקר למפרץ ג'ורג' השישי בשנת 1949.
הר סקוקי הוא הר הממוקם בפארק הלאומי באנף שבאלברטה, קנדה.
הוא ממוקם לכיוון מזרח עמק סקוקי, בראש נהר רד דיר, והיא חלק מרכס סלייט.
בבסיס ההר שוכנת בקתת הסקי סקוקי, בקתת סקי היסטורית שנבנתה בשנת 1931, שהיא גם נקודת המוצאה של מספר מסלולי טיול המובילים לפסגת ההר בגובה 2,707 מטרים.
הר סקוקי נקרא על ידי ג'יימס פ' פורטר בשנת 1911, ושמו הוא המילה הילידית לביצת עשב או לביצה.
הר עוזיהו הוא אחד מהרי אילת.
ההר נאמד בגובה של כ-863 מ' מעל פני הים באזור הגבול של ישראל עם מצרים.
בסמוך להר קיים בסיס צבאי "מחנה עוזיהו".
מהר זה יש תצפית אל הערבה והרי אדום וכן אל נחל רחם שעובר מדרום ואליו מתחבר לנחל עתק.
באזור ההר יש שביל גמלים שקרוי "מעלה עוזיהו", שביל זה היה שביל ששימש מבריחים בדויים עד שנות ה-70. המבריחים לא התעניינו במדינת ישראל והיא הייתה רק מקום בדרך מבחינתם.
הם, הם הבריחו סמים ממצרים לירדן ומוצרי טכנולוגיה מירדן למצרים.
ההר והאזור כולו בנויים מסלעי גיר מתקופת הקנומן (תקופה שהחלה לפני כ-100 מיליוני שנים ונמשכה עד לפני כ-95 מיליוני שנים).
הר סנדרסון הוא הר בדרום הרי רואן, שבחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,300 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 1,200 מטרים מעל סביבתו.
ההר נמצא 22.5 קילומטרים ממזרח לפסגת בריז שבהרי האבר.
ההר נסקר לראשונה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1975–1976.
ההר נקרא על שמו של טימותי ג'ון אוליבר סנדרסון (Timothy John Oliver Sanderson), חוקר קרחונים, שהיה חבר בסקר האנטארקטי הבריטי בין השנים 1975–1978, וחקר את מדף הקרח ג'ורג' השישי.
הר סרסנו (באיטלקית: Monte Saraceno) הוא הר על חוף הים האדריאטי בשטחה של עיריית מאטינטה במחוז פוליה, איטליה.
זהו אתר חשוב ובו לפחות 400 קברים שנחפרו בסלעים על ידי דאוניאנים במאה ה-9 לפני הספירה.
ההר מורכב משלוש גבעות שגובהן בין 230 ל-260 מטר ושטחן הוא 223 דונם.
במורדות ההר ישנם יערות אורן טבעיים, ומיני עופות רבים מקננים בו.
הר סמית' הוא הר בהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,400 מטרים מעל פני הים; הר סמית' הוא ההר ה-3,189 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם מצפון לקרחון מוסון; ו-11 קילומטרים צפונית - צפון-מערבית להר מארי.
ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
Smith), שהיה הארכיטקט הימי שתכנן ופיקח על בניית ספינת המשלחת "דיסקברי".
הר סקוט הוא מסיב הררי בחצי האי קייב, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
להר סקוט צורה של פרסה, שפתחה לכיוון דרום-מערב; חלקה הקמור של צורת הפרסה פונה למפרץ ג'ירארד; מצפון-מערב להר מצויה תעלת למייר.
גובהו של הר סקוט 880 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,277 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר התגלה ומופה לראשונה ב-12 בפברואר 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ההר מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
ההר צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
ההר נסקר על פני הקרקע על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1958.
ההר נקרא על שמו של קפטן הצי המלכותי - רוברט פלקוט סקוט.
הר סקוט ממוקם על גבול בין פרובינציות אלברטה וקולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,296 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 966 מטרים מעל סביבתו.
זהו הפסגה ה-44 הגבוהה ביותר של אלברטה, והר 46 הנישא ביותר של אלברטה.
זוהי גם הפסגה ה-57 בגובהה בקולומביה הבריטית.
שמו של ההר הוצע בשנת 1914 על ידי ג'י.
ההר נקרא על שם קפטן רוברט פלקון סקוט.
ההר מופיע בשם זה לראשונה במפה בשנת 1920, במפת גבולות אלברטה - קולומביה הבריטית מספר 26, משנת 1920.
השם אומץ רשמית ב-2 בנובמבר 1921.
הטיפוס הראשון לפסגת ההר נערך בשנת 1928, על ידי וו.
הר עיט הוא הר בגובה כ־480 מטרים מעל פני הים הממוקם בצוקי שיירות, בדרום הנגב, כשלושה קילומטרים מדרום־מזרח לקיבוץ נווה חריף.
ההר נמצא על גבול עמק הערבה, בסמיכות לקילומטר ה־5 של כביש 40, כ־51 קילומטרים צפונית לאילת.
על ההר ממוקמות אנטנות הנראות ממרחק.
ההר נישא לגובה של מעל 300 מטרים מעל עמק הערבה, ולכן ניתן לתצפת ממנו למרחק.
ניתן לראות מפסגתו את דרום הערבה, כביש 90, הרי אדום בירדן ועוד.
הר עידו הוא הר בשוליו הדרום-מערבים של מכתש רמון.
מפסגת ההר שגובהה 959 מטר והיא אחד ההרים הגבוהים בנגב ניתן לצפות למרחב מדברי גדול.
בעבר היה על פסגת ההר רוג'ם (רוגם- גל אבנים) גלי אבנים כאלו מיוחסים בהר הנגב לתקופת הברונזה הקדומה.
בהמשך יצרו מטיילים בסוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת רוג'ומים בצורת מגדלי אבן בגדלים שונים, חלקם גבוהים מגובהו הממוצע של אדם
וההר הפך לאתר תיירות מדברי.
ההר הוא אחד ההרים היוצרים את ה"מסגרת" הדרומית של מכתש רמון ומדרומו מתחתר נחל ערוד המתנקז לנחל פארן.
ההר בנוי מסלעי גיר ודולומיט קשים.
ההר נכלל בשמורת הטבע הר הנגב שהיא שמורת הטבע הגדולה בישראל.
הרוג'ומים והתצפית הנרחבת שבראשו יחד עם בדידותו במרחב הפכו את ההר לאתר תיירות מבוקש בקרב מטיבי לכת ונהגי רכב שטח.
השביל המסומן באדום עולה להר מכיוון צפון (נחל רמון ומצד דרום (נחל ערוד).
מסלול הטרק, שביל סובב מכתש רמון שצבעו סגול מתחיל ממערב ומתאחד עם השביל המסומן באדום.
בחלק המזרחי של הפסגה נבנה רוג'ום גדול לכבודו וזכרו של עידו קונטס ז"ל על ידי בני צוותו חבריו ומשפחתו.
הר עוזרר מתנשא לגובה של 538 מ', שהוא חלק משרשרת הררית היורדת מגבעון שבהר בית אל, צפונית לירושלים, ומאזור בית אענאן אל עמק איילון.
להר עוזרר ניתן להגיע דרך הפטרולים הישנה, המגיעה מנטף.
במסגרת מבצע דני לאחר שהניסיונות לכבוש את משטרת לטרון נכשלו הוחלט לנסות את חירבת אבו לאחם.
פלוגה מחטיבת יפתח כבשה את חירבת כוריכור אך נאלצה לסגת באבידות כבדות.
ממזרח כבשו כוחות מחטיבת הראל את הכפר בית ת'ול ואת פסגת ההר ועמדו בהצלחה בהתקפות קשות של הלגיון הערבי.
במסגרת זו הוחלט לשלוח מחלקה מפלוגה א' מגדוד מוריה שהיה אז תחת פיקוד חטיבת הראל, לכבוש את פסגת חירבת אבו לאחם כדי לאבטח ולחזק את כוחות הפלמ"ח המחזיקים בפסגת הר עוזרר (משלטי בית נובה) לקראת כניסת ההפוגה השנייה לתקפה.
הר עוזרר נמצא בין הכפר הערבי קטנה ובין מבוא חורון ובתחום שמורת נחל כפירה.
הר סנט-ויקטואר (Mont Sainte-Victoire) הוא סדרה של כ-30 ציורים אימפרסיוניסטיים בצבעי שמן ובצבעי מים של רכס סן-ויקטואר שצייר הצייר הצרפתי פול סזאן.
רכס ההרים ממוקם בדרום צרפת, קרוב לעיר מולדתו של סזאן, אקס-אן-פרובנס.
סדרת הציורים הייתה סדרה חשובה בהתפתחות האימפרסיוניזם לכיוון ציורים בסגנון קוביסטי.
בציורים אלו, סזאן נוטש את הפרספקטיבה הקלאסית ומשתמש בהבדלי צבעים כדי ליצור עומק.
צבעים בהירים הוצבו לעיתים קרובות בחזית, בעוד שצבעים כהים יותר הוצבו ברקע, באופן שיוצר תחושת עומק.
הסבר נפוץ יותר הוא שסזאן לא כל כך רצה ללכוד את המראה החיצוני של אלמנטים בנוף כמו השתקפויות של אור, כמו האימפרסיוניסטים, אלא את המבנה הפנימי, ברשת גאומטרית קפדנית של משיכות מכחול מקבילות.
מסיבה זו, סביר יותר שעבודתו תיחשב לפוסט-אימפרסיוניזם, וככזו הייתה לה השפעה רבה על ציירים כמו פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, שהשתמשו בה כדי לפתח קוביזם אנליטי, זמן קצר לאחר מותו של סזאן.
פול סזאן, יליד אקס-אן-פרובאנס, הכיר ואהב את הנופים הסובבים אותו מגיל צעיר.
כסטודנט, נהג לשוטט במקומות אלו עם חבריו לספסל הלימודים, אמיל זולא וז'אן-בטיסטין בייל.
תשומת ליבו נמשכה למאפיין הדומיננטי הקבוע בנוף, הר סנט-ויקטואר, הנראה מכל נקודה בעיר וסביבותיה.
גם בשנותיו הבוגרות, סזאן טיפס על פסגת ההר בגובה אלף מטרים והתפעל ממנו ללא הרף.
הרישומים הראשונים של ההר מתוארכים לשנת 1870. הם נעשו ב"ז'ה דה בופאן", בית כפרי שאביו של סזאן רכש בשנת 1859, ובו הקים האמן את הסטודיו שלו.
ב-15 באוקטובר 1877 נפתח קו הרכבת מאקס-אן-פרובאנס למרסיי.
שישה חודשים לאחר מכן, במכתב לאמיל זולא מ-14 באפריל 1878, סזאן מתאר את התפעלותו מהר סנט-ויקטואר, בו צפה מחלון הרכבת שחצתה גשר רכבת בעמק נהר הארק.
סזאן הנציח מאוחר יותר גשר זה במספר ציורים מהסדרה, וב"נוף עם ויאדוקט, הר סנט-ויקטואר" (1885–1887) הוא מתאר רכבת הנוסעת עליו.
סזאן כינה את ההר "מוטיב יפה" ובאותה שנה החל לצייר סדרה שלמה של ציורים שהקדיש לה שנים רבות.
בעבודות אלו, סזאן הוכיח את עצמו כאמן בעל ניתוח אמנותי מעמיק, תוך שימוש בגאומטריה לתיאור הטבע והתנסות בגווני צבע להעברת עומקם של עצמים.
לדברי היסטוריון האמנות גוטפריד בם, מחבר מונוגרפיה על סזאן, בווריאציות רבות של אותו נושא, האמן ביקש להשיג "סינתזה של קביעות ושינוי".
סזאן צייר את הר סנט-ויקטואר מכל זווית אפשרית, בניסיון למצוא פרספקטיבות חדשות וחדשות.
בעבודות מוקדמות יותר משנות ה-80 של המאה ה-19 (כמו "הר סנט-ויקטואר עם עץ אורן גדול", 1886-1887), ההר עדיין אינו משמש כמאפיין דומיננטי מוחלט של הקומפוזיציה, אלא רק אחד ממרכיבי הנוף.
במהלך שנים אלו, סזאן צייר לרוב את סנט-ויקטואר מביתה של אחותו רוז ובעלה, אך הוא גם שוטט באזור בחיפוש אחר זוויות מעניינות, כפי שמעידים רישומים רבים שעשה.
בציורים מאוחרים יחסית שלו, האמן כמעט ויתר לחלוטין על אשליית הפרספקטיבה הליניארית הישירה עם נקודת מבט אחת, והפך את משטח הציור לפסיפס צבעוני שטוח.
הצורות, תוך שמירה על זיהויין, נוטות להפשטה: כך למשל בציור משנת 1906, שהיה אחד האחרונים בסדרה, צמרות העצים מתוארות באופן מופשט ביותר; ההר, האדמה והשמיים יוצרים אחדות, שבה לצבע תפקיד מרכזי.
הציורים המאוחרים של הסדרה נתפסים לעיתים קרובות כמקורות השראה לקוביזם ולהפשטה.
בשנת 2012, התגלה ציור של הר סנט-ויקטואר מ-1897. הציור היה חלק מאוסף גורליט, מצבור של כ-1500 יצירות אמנות, ביניהן יצירות אמנות שנבזזו מיהודים במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים.
הר סנט ויקטואר הוא רכס הר הבנוי מאבן גיר מסיבית בדרום צרפת והמשתרע על פני 18 ק"מ.
ההר ממוקם בין המחלקות המוניציפליות של בוש-דו-רון וואר.
הנקודה הגבוהה ביותר שלו היא Pic des mouches בגובה 1,011 מטר מעל פני הים; עם זאת, זו אינה הנקודה הגבוהה ביותר במחלקת בוש-דו-רון שנמצאת בכלל במסיב סנט בוֹאְם , שגובה פסגתו הוא 1,147 מ'.
צלב פרובאנס הוא מאפיין בולט של ההר.
בגובה של 19 מטרים, הצלב הזה, בולט מהרכס הרבה יותר מה-Pic des Mouches, אף על פי שלא ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר של ההר.
ההר מפורסם במיוחד בשל הופעותיו הרבות בסדרת ציורים של פול סזאן (1839–1906), שיכול היה לראות אותו מסמוך לביתו באקס-אן-פרובנס הסמוכה.
ההר נודע על ידי הנוצרים בימי הביניים בשם Sainte-Venture.
במאה ה-13 נבנתה בפסגה קפלה.
רק במאה ה-17 קיבל ההר את שמו הנוכחי.
בשנת 1989 שרפה פקדה למעלה מ-50 קמ"ר מהפנים הדרומיים של ההר.
נעשתה עבודה רבה לקידום ייעור מחדש, אך כמות הצמחייה, בעיקר עצי מחט, נותרה פחותה בהרבה ממה שהייתה לפני השריפה.
הגישה להר מוגבלת כיום, ומתאפשרת בעיקר במהלך הקיץ.
עם זאת, בתקופות של גישה חופשית, מסיב סן ויקטואר הוא יעד פופולרי לטיולים רגליים, טיפוס, מצנחי רחיפה ובמידה פחותה – חקר מערות.
כ-1.3 מיליון מבקרים מגיעים להר בשנה.
עובדה זו מסכנת את המערכת האקולוגית שלו.
לנוכח הצפיפות המדאיגה הזו, הרשויות שוקלות תוכנית שאפתנית לפזר טוב יותר את המטיילים הפוקדים, בזמן ובמרחב, עד סוף שנת 2025.
בנוסף לסזאן , הר סן-ויקטואר שימש מקור השראה לאמנים אחרים, למשל:
הוא מופיע בציור משנת 1454 הכתרת הבתולה מאת אנגראנד קוורטון .
הצייר פבלו פיקאסו, שקנה את שאטו דה וובנרגס, הממוקם למרגלות ההר, והתקין שם סטודיו בין השנים 1959 ל-1962. ב-25 במאי 2009 נפתחה התערוכה "פיקסו-סזאן" במוזיאון גרנט (חלון חדש) באקס-און-פרובנס.
הצייר ואסילי קנדינסקי: אחרי 'סזאן, המאסטר של פרובנס', מרכז האומנות הדיגיטלית בפרובאנס The Carrières des Lumières הציג יצירה שנמשכת כעשר דקות, שנוצרה מיצירות שבוצעו על ידי: ציטוט: "האמן הרב-חי ובעל החזון, ואסילי קנדינסקי" (1866–1944).
הסופר פיטר האנדקה עם השיעור של סנט-ויקטואר (1980).
הגרסה של הצייר מארק טאנסי (1987), "חיילי הפוסטסטרוקטורליזם והדה-קונסטרוקציה – ז'אן בודריאר (יושב שני משמאל), בארת (בשכיבה, מדליק סיגריה), ודרידה (עומד, מסיר את מעילו) – מתלבשים בצל ההר של סזאן.
הר עיקש הוא הר געש רדום ברמת הגולן, המתנשא לגובה של 1,026 מטרים מעל פני הים.
ההר הוא חלק מרכס בשנית, בקו התלים הישראלי והוא שוכן בין הר חוזק לבין הר פרס, דרומית-מזרחית לאלוני הבשן.
להר שתי פסגות, וזו הגבוהה ביותר נמצאת מחוץ לגבולות הרשמיים של מדינת ישראל כפי שהוגדרו בחוק רמת הגולן ובהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
אולם, על ההר נמצא מוצב קבע של צה"ל עוד מלפני מבצע חץ הבשן, השולט על הכפרים בריקה וביר עג'ם שלמרגלותיו.
הר ערער הוא הר בחרמון, המתנשא לגובה של 1,717 מטרים מעל פני הים.
צפונו ומערבו מתנקזים לנחל חבושית ולממשיכו נחל שיאון, ודרומו אל נחל ערער.
ההר נמצא למרגלות הר דובדבן והר חבושית, והוא הגבוה בהרי שלוחת שריון של הר שיאון, שמתחילים ממנו ויורדים במורדות החרמון דרך הר נמנמן, הר שזיף, הר כחל ונוספים.
בקצהו המזרחי נמצא אתר החרמון המרכזי, המכונה גם "רכבל תחתון".
נקודה זו היא הבסיס והמרכז של אתר החרמון.
לכיוון מעלה, ניתן לראות ממנו את הר דובדבן ואת הר חבושית, הגבוהים ממנו.
להר שתי פסגות הנמצאות בערך באותו גובה.
על הפסגה המערבית קיים מוצב של צה"ל, "מוצב ערער".
במלחמת יום הכיפורים סומנו פסגות ההר במפות במספרים 41 ו-42. מנקודת "רכבל תחתון", שלמרגלות פסגה 41, ניסה כוח של סיירת גולני לכבוש את "הרכבל העליון".
בסופו של דבר נכבשו ההרים שמעל להר זה במהלך מבצע קינוח.
הר סנסן הוא שלוחה טופוגרפית הנמשכת מאזור היישוב צור הדסה לכיוון דרום-מערב.
גובהה של שלוחת הר סנסן 733 מטר מעל פני הים.
ההר נמצא מעל נחל עציונה והכפר ואדי פוכין.
ההר הוא חלק מרכס סנסן ועליו גם נמצאת שמורת רכס סנסן, בה שרידים קדומים באתר "חרבת סנסן" וריכוזי חורש אלון מצוי ואלון התולע.
למרגלות חורבת סנסן, על הצלע הדרומית בעמק הרחב של יובל נחל סנסן, פורחות חלמוניות גדולות מדי שנה בחודש נובמבר.
הנחל עובר ברובו בנוף של טרשי אבן גיר.
כקילומטר דרומית למושב מטע מתחבר לנחל סנסן יובל בשם "נחל גרס" בו יש שני מעיינות "עין גרס עילית" ו"עין גרס תחתית" (כ-400 מטר מדרום מזרח למושב מטע) מי המעיין נובעים מחפירה שנעשתה על ידי האדם.
במסלול הזרימה הקצר שלו צמחייה הכוללת נענה משובלת וטיון דביק.
הר עלמון הוא הר בגליל העליון מעל נחל דישון.
ההר נמצא במבואותיו הדרומיים של הרי נפתלי ובולט מעל נחל דישון וכביש 886, מפסגתו נשקף נוף אל עבר רמת הגולן, הרי נפתלי, הר מירון ודרום לבנון.
ההר נמצא מעל הכפר הצ'רקסי ריחאניה ומעל מושב עלמה, ונקרא על שם המושב.
בפסגת ההר קבור יהודה בן תימא, תנא בן המאה השנייה לספירה ומתקופת מרד בר כוכבא.
הר עצם הוא הר בגובה 657 מטרים מעל פני הים המהווה אחת מפסגותיו של רכס ירוחם.
במורדותיו שוכן הכפר הבדואי קסר א-סיר.
ממזרח להר עובר כביש 25 בקטעו המגיע אל דימונה מכיוון באר שבע.
ההר מנוקז על ידי נחל עצם, נחל ערוער, נחל טלם, נחל סכר ונחל מיגנר.
הר פוג'י (ביפנית: , פוּגִ'י-סָאן) הוא הר געש במרכז האי הונשו, הגדול באיי יפן.
זהו ההר הגבוה ביותר ביפן, המתנשא לגובה של 3,776 מטרים.
הר פוג'י הוא הר געש פעיל, והתפרצותו האחרונה ארעה בשנת 1707.
להר פוג'י מקום מיוחד בתרבות היפנית, בה הוא מקודש.
במשך מאות שנים הייתה ההעפלה על ההר טקס דתי, כתות מסוימות סגדו להר לבדו, וציירים יפנים רבים ציירו את ההר בסדרות ציורים מפורסמות.
כיום הר פוג'י הוא אתר תיירותי מהפופולריים ביפן, וכ-200,000 איש מעפילים לפסגת ההר מדי שנה.
לעיתים מוזכר ההר במערב בשם "פוּגִ'י-יָאמָה", אך מדובר בקריאה שגויה של הקאנג'י המרכיבים את השם "פוג'י-סאן".
מקור השם של ההר אינו ברור: הקאנג'י בשם ההר משמעותם "עושר" ו"שפע", אך ככל הנראה הם נבחרו מטעמי הגייה ולא מטעמי משמעות.
על-פי פירוש עממי, פירוש השם הוא "אין כמוהו", ואילו אגדה עתיקה טוענת כי משמעות השם היא "בן-אלמוות".
הר פוג'י מתנשא לגובה של 3,776 מטרים ופסגתו היא הנקודה הגבוהה ביותר ביפן.
ביום נאה ניתן לראות את ההר מטוקיו הנמצאת במרחק כ-100 קילומטר.
פוג'י מצוי בשטח הפארק הלאומי פוג'י-הקונה-איזו, הנחשב לפארק המתויר ביותר ביפן.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, ההר נמצא על הגבול בין המחוז שיזואוקה למחוז יאמאנאשי.
ההר מוקף ב-5 אגמים: אגם קָאווָאגוּצִ'י, אגם יָאמָאנָאקָה, אגם סָאי, אגם מוֹטוֹסוּ ואגם שוֹגִ'י.
הטמפרטורה בפסגת ההר נמוכה מאוד בגלל גובהה: הנמוכה ביותר שנרשמה באזור היא 38.0°C- והגבוהה ביותר עומדת על 17.8°C.
במרבית חודשי השנה מכוסה הפסגה בשלג.
מבחינה גאולוגית מסווג הר פוג'י כהר געש שכבתי – הר געש המורכב משכבות של טפרה וקילוחי לבה בהרכבים שונים המורבדות לסירוגין.
פוג'י נמצא סמוך לצומת משולש בו נפגשים שלושה לוחות טקטונים: לוח אוחוצק, הלוח האמורי והלוח הפיליפיני.
מפגש בין-לוחי זה מתאפיין בפעילות טקטונית המתבטאת באזור הפחתה בו נוחת הלוח הפיליפיני אל מתחת ללוח האמורי.
הפחתה זו מזינה את הגעשיות של הר הגעש.
הר הגעש פעיל, והוא התפרץ כ-20 פעמים במהלך ההיסטוריה היפנית.