tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פבליוצ'נקו זכה עם ספרטק בגביע הרוסי ב-2003 וסיים עמה שלוש פעמים במקום השני בליגה הרוסית, וכן היה שותף דרך קבע להופעותיה בליגת האלופות.
בספטמבר 2008 עבר פבליוצ'נקו לקבוצת טוטנהאם הוטספר האנגלית.
בעונתו הראשונה בטוטנהאם כבש פבליוצ'נקו 14 שערים בכל המסגרות, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר גביע הפוטבול ליג שם הפסידה למנצ'סטר יונייטד.
בעונת קיבל פבליוצ'נקו דקות משחק מועטות ושותף ב-16 משחקים בלבד.
אולם, בעונת שב והפך לשחקן מרכזי בקבוצה והבקיע 14 שערים, מתוכם ארבעה במסגרת ליגת האלופות, שסייעו לקבוצה להעפיל לרבע גמר הטורניר לראשונה בתולדותיה.
בפברואר 2012 עבר ללוקומוטיב מוסקבה ושיחק לאחר מכן גם בקובאן קרסנודאר, אוראל ומועדון אררט מוסקבה וזנאמיה נוגינסק מהליגה החובבנית.
פבליוצ'נקו החל לשחק בנבחרת רוסיה בשנת 2003, והבקיע את שערו הראשון במדיה במשחק מול נבחרת לוקסמבורג במוקדמות מונדיאל 2006.
במשחקי המוקדמות ליורו 2008 הפך פבליוצ'נקו לראשונה לשחקן מרכזי בנבחרת הרוסית.
במשחק מול נבחרת אנגליה במהלך המוקדמות הבקיע צמד שערים, שבזכותם ניצחה הנבחרת 1-2 - אחד מהניצחונות המכריעים בהעפלתה של רוסיה לטורניר.
במהלך טורניר היורו עצמו היה פבליוצ'נקו השחקן המרכזי בחוד ההתקפה של הנבחרת.
הוא כבש שער בניצחון 0-2 על שוודיה במסגרת המחזור האחרון בשלב הבתים, שבזכותו עלתה רוסיה לראשונה בתולדותיה לרבע גמר הטורניר.
ברבע הגמר מול נבחרת הולנד המשיך את היכולת הטובה עם השער הראשון במשחק, בדרך לניצחון 1-3 בהארכה והעפלה מפתיעה לחצי הגמר.
בסיום האליפות הוא נכלל בנבחרת השחקנים המצטיינים מטעם אופ"א.
רומן יוזף קנטור (בפולנית: Roman Józef Kantor; 20 במרץ 1912 – 1943) היה סייף (התמחה בדקר) יהודי-פולני, שהשתתף באולימפיאדת ברלין (1936).
הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943 במיידנק.
קנטור נולד בלודז', וב-1924 יצא ללמוד בפריז.
מגיל צעיר היה ספורטאי מעולה, ושיחק טניס וכדורגל.
בסוף שנות ה-20 החל להצטיין בסיף, וזכה בשנת 1929 במקום שלישי באליפות האקדמיה של פריז ובמקום השישי באליפות הפתוחה של צרפת.
בשנת 1931 יצא לאנגליה והתאמן שם בהשגחת הסייף לפבר, ובגרמניה בהשגחת המאמן האיטלקי גצרה.
ב-1934 שב ללודז' והצטרף ל"מועדון הספורט הצבאי".
הוא זכה פעמיים באליפות העיר.
ב-1935 היה חלק מהנבחרת הפולנית שניצחה את נבחרת גרמניה.
לאחר שסיים במקום השני באליפות לבוב הפתוחה, צורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת ברלין (1936).
במשחקים עצמם הוא הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום 12. כן תרם להגעת נבחרת ארצו למקום חמישי באולימפיאדה.
בשנת 1938 זכה באליפות המדינות הנורדיות.
באליפות פולין ב-1939 זכה במדליית כסף.
במאי 1939 הספיק להשבע את השבועה האולימפית, כשצורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת הקיץ 1940 שהתבטלה.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, נעצר קנטור.
הוא זוהה על ידי ריינהרד היידריך שהיה בעצמו סייף נלהב.
היידריך סיפק לו דרכון דרום אמריקני מזויף, ואפשר לו להימלט לשטח הכיבוש הרוסי בלבוב.
קנטור המשיך בקריירת הסייף שלו וב-1940 זכה באליפות ברית המועצות שהתקיימה בעיר חרקוב.
לאחר כיבוש לבוב על ידי הנאצים, כאשר תקפו את ברית המועצות ב-1941 נעצר קנטור שוב.
הוא ניסה להשתמש בדרכונו המזויף, אך הדבר לא הסתייע, והוא נשלח ב-1942 למחנה המוות מיידנק, שם עבד בעבודות כפייה.
הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943.
רומן פְרִיסְטֶר (17 בינואר 1928 – 9 בפברואר 2015) היה סופר ועיתונאי פולני-ישראלי.
פריסטר נולד בשנת 1928 בעיר ביילסקו (בייליץ) שבשלזיה, פולין כבן יחיד למשפחה אמידה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הצליחה המשפחה להימלט מהגטו על ידי התחזות לנוצרים, ועברה אחר כך לגור בקרקוב.
אמו שדיברה גרמנית, עבדה כמזכירה במועדון קצינים נאצים, ורומן שימש כנער-שליח עבורם.
סבו וסבתו נלקחו לגטו קרקוב, אך פריסטר הצליח להבריח אותם החוצה במדי כמורה.
מספר חודשים אחר כך נתפסו במזרח פולין ונרצחו.
ב-1943 בעקבות הלשנה נחשפו פריסטר והוריו כיהודים.
אמו נרצחה לנגד עיניו בכלא קרקוב.
יחד עם אביו נשלח למחנה עבודה שם נפטר אביו מטיפוס.
הוא נשלח אחר כך לאושוויץ בירנקאו ושרד עד סוף המלחמה.
בספרו "דיוקן עצמי עם צלקת" מתאר דילמות מוסריות קיצוניות שעיצבו את דרכו להישרדות.
פריסטר מתאר כי נהג לבקר את אביו בצריף החולים מדי יום, לא מתוך דאגה או אמפתיה, אלא כצייתנות לציפיות החברה ה"רגילה" להתנהגות של בן כלפי אביו.
עם זאת, הוא מתוודה כי המניע האמיתי והכנה שלו היה פרוסת הלחם שאביו שמר מתחת למזרן.
פריסטר המתין שאביו ימות כדי לקחת את הלחם, ומציין כי מעט האנושיות שנותרה בו מנעה ממנו לגנוב אותה כל עוד אביו היה בחיים, אף שהיה ברור לשניהם כי האב לא יוכל עוד לאכול אותה.
כאשר הגיע פריסטר לצריף ערב אחד וגילה שאביו איננו, ופרוסת הלחם נעלמה אף היא, הוא הגיע למסקנה כי כדי לשרוד, עליו לשכוח מחוקי המוסר והערכים שהכיר בעבר.
תיאור נוסף ממחיש את המסקנה הזו באופן טרגי.
כאשר אסיר ששכב לידו גנב את כומתתו, פריט חובה שהיעדרותו במסדר הבוקר משמעותו גזר דין מוות, פריסטר התהלך בייאוש.
הוא הבחין באסיר ישן כאשר כומתתו מונחת לצידו וידו נחה עליה.
פריסטר ניצב בפני דילמה בלתי אפשרית: אם ייקח את הכומתה, יגרום למותו של האסיר השני; אם לא ייקח אותה, הוא עצמו יוצא להורג.
במציאות נטולת בחירה זו, הוא בחר לקחת את הכומתה.
הוא מספר שלאחר מכן עמד בשורה הראשונה במסדר, וכששמע את הירייה התאמץ שלא להביט לאחור, כדי לא לראות את פניו של האסיר שנרצח.
בחירתו נבעה מחוק התמוטטות המוסר האנושי במחנה, שבו הפך "אדם לאדם זאב" לחוק בלתי כתוב, שהכתיב כי הדרך היחידה לשרוד היא על ידי ויתור על המוסר.
פריסטר נידון לבחירה בין חייו לחיי האחר, ובחר, מתוך צו ההישרדות, בחיים.
לאחר המלחמה שב לפולין ועסק בעיתונאות.
ב-1957 עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה, למד עברית באולפן שארגנה אגודת העיתונאים לעיתונאים עולים, והחל לעבוד בעיתון "על המשמר".
בשנת 1965 החל לעבוד כעיתונאי ב"הארץ".
בשנת 1968 מונה לסגן עורך "מוסף הארץ", אחר כך כעורך המוסף, עד שנת 1983. בשנת 1990 עזב את עיתון "הארץ" ושימש כיועץ של איל העיתונות רוברט מקסוול בפולין במשך כשנה, בעת שתכנן להוציא לאור עיתון במדינה.
בשנת 1959 כתב תסריט לסרט פולני בשם "הדב הלבן", שזכה בפרס הראשון בפסטיבל אדינבורו לקולנוע, ותסריט לסרט ישראלי בשם "שלוש פנים לחיים", שלא הופק לבסוף.
מ-1991 ועד 2007 ניהל את בית הספר לעיתונאות "כותרת", שנתמך על ידי קרן ברטלסמן הגרמנית.
ב-2006 עבר בית הספר לחסות אוניברסיטת תל אביב.
פריסטר היה פעיל באגודת העיתונאים בתל אביב, וב-1983 נבחר לממלא מקום יושב ראש האגודה.
בנוסף היה פעיל באיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
בסוף שנות ה-80 היה חבר בוועדת העורכים כנציג עיתון "הארץ".
פריסטר כתב שבעה ספרים בעברית שחלקם תורגמו לפולנית ואנגלית, ושלושה ספרים בפולנית.
בשנת 1987, עלה מחזה בתיאטרון הקאמרי המבוסס על פי ספרו "הזהות הגנובה".
בנוסף כתב מספר תסריטים ותסכיתים.
בין השאר, תסכית על התזמורת היהודית באושוויץ, ומחזה דוקומנטרי לטלוויזיה על משפט בייליס שנקרא "האשמה".
בשנות חייו האחרונות התגורר בוורשה, ושימש ככתב "הארץ" בפולין.
פריסטר היה נשוי שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה מירה נולד לו בן.
היה נשוי לאלזביטה פריסטר, בעבר מנהלת המכון הפולני בישראל.
בשנת 1959, שנתיים בלבד לאחר שעלה לישראל ולמד עברית, זכה בפרס על שם "עמוס לב" מטעם אגודת העיתונאים על תחקיר שכתב בעיתון "על המשמר".
בשנת 1973 זכה בפרס שרה רייכנשטיין לעיתונאות.
לפריסטר הוענקו "עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפולנית" (Order Zasługi Rzeczypospolitej Polskiej) בשנת 1993. בשנת 1995 הוענק לו "צלב אושוויץ" (Krzyż Oświęcimski), עיטור ממלכתי פולני שהוענק לאסירים לשעבר של מחנות הריכוז הנאציים.
שנים סוערות (הוצאת ארץ התנ"ך), 1973 - ספר לכבוד חצי יובל למדינת ישראל
בכל לבו (ספרית פועלים), 1975 - ביוגרפיה של ישראל ברזילי
ההגדה לבית לוי (הוצאת זמורה ביתן), 1980
עשירי למניין (הוצאת זמורה), 1983 - סיפור הגבורה של מוצב פורטוגל ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
פריסטר הגיע למוצב הנצור עם יחידת חרמ"ש ששחררה את הנצורים, וכתב את הספר על פי שיחות אתם.
הזהות הגנובה (הוצאת זמורה), 1985
ללא פשרה (הוצאת זמורה), 1987 - ביוגרפיה של יצחק גרינבוים
דיוקן עצמי עם צלקת (הוצאת דביר): אוטוביוגרפיה, 1993
רוֹמָן קְרִָסְנוֹבְסְקי (נולד ב-10 בינואר 1955) הוא פסנתרן, נגן צ'מבלו ונגן עוגב ישראלי.
קרסנובסקי נולד בדוּנֶצְק, ברית המועצות.
בגיל חמש החל רומן לנגן בפסנתר.
הוא רכש השכלה מוזיקלית מקיפה בבתי ספר וקונסרבטוריונים בברית המועצות.
כילד למד אצל המלחין אראם חאצ'טוריאן, שעודד אותו ללמוד אצלו הלחנה בקונסרבטוריון של מוסקבה לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון.
בהשפעת חצ'טוריאן ויצירתו החליט קרסנובסקי להתמקד בנגינה ולא בהלחנה.
קרסנובסקי החל להופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית של האגודה הפילהרמונית של דונצק.
לאחר לימודים בקולג' מוזיקלי, המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות בחרקוב, אוקראינה, עד 1979.
כסטודנט ניגן עם התזמורת הסימפונית של האגודה הפילהרמונית של חרקוב בפסנתר, צ'מבלו וצ'לסטה.
בתקופה זו ניגן לעיתים קרובות קונצ'רטי לפסנתר מאת רחמנינוב ופרוקופייב, רפסודיה בכחול מאת גרשווין ואת ששת הקונצ'רטי לצ'מבלו מאת יוהאן סבסטיאן באך.
במהלך הקריירה הסולנית שלו בתקופה זו ביצע יצירות של באך לצ'מבלו וכן ליווה סולנים בינלאומיים, כמו הכנרת ויקטוריה מולובה.
קרסנובסקי למד נגינה בעוגב אצל פרופ' גלינה קוזלובה בקונסרבטוריון של העיר גורקי (עתה ניז'ני נובוגורוד) מ-1986 עד 1989. הוא הופיע ברסיטלים לעוגב בכל רחבי אוקראינה וכן ברפובליקות הבלטיות.
כדי ללטש את נגינתו השתתף קרסנובסקי בכיתות אמן אצל פרופ' לאו קרמר מהעיר שפייר בגרמניה ואחרים.
פעילותו העיקרית בתקופה זו הייתה כנגן עוגב, עם התזמורת הסימפונית של האגודה הפילהרמונית של חרקוב.
לצד עיסוקו זה המשיך בפעילותו כפסנתרן, צ'מבליסט ומלווה לאמנים אחרים.
קרסנובסקי עלה לישראל בשנת 1990 והוא מתגורר בכרמיאל.
בשנים 1993 עד 1997 לימד באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
מאז 1997 מלמד קרסנובסקי נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של כרמיאל.
הוא מנגן בעוגבים של כנסיות שונות, בהן כנסיית "הגואל" ודורמיציון בירושלים, ביפו, ובטבחה.
הוא מנגן עם הרכבים קאמריים ומופיע כסולן עם תזמורות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כן הופיע בטלוויזיה הישראלית, בין השאר בתוכנית האירוח של דן שילון.
קרסנובסקי מרבה להופיע כפסנתרן וכנגן עוגב באירופה ובארצות הברית.
בינואר 2008 הוזמן לנגן בעוגב של קתדרלת נוטרדאם בפריז, אירוע שכל נגן עוגב שואף לזכות לו.
מדי פעם הוא מלמד בקורסים בווסטפאליה שבגרמניה ובמקומות אחרים.
לאחר הפסקה של 20 שנה חזר קרסנובסקי להלחנה וחיבר יצירה לעוגב בעקבות רצח רבין.
אחרי כן הלחין יצירות נוספות, שזכו לשבחי הביקורת באירופה.
קרסנובסקי הוציא כמה תקליטורים מביצועיו בעוגבים שונים באירופה.
הרפרטואר שלו רחב ומכסה טווח נרחב.
החל מתקופת הבארוק, התקופה הקלאסית, הרומנטית והמודרנית.
בין השאר ביצע מיצירות פולנק ומסייאן.
כן הוציא תקליטור ובו 3 סימפוניות לעוגב פרי עטו, ביניהן "הסימפוניה היהודית".
רומן רודנקו , היה משפטן סובייטי, אשר כיהן כתובע הסובייטי במשפטי נירנברג וראש התביעה הסובייטית בשנים 1953–1981.
רומן רודנקו נולד בכפר נוסובקה בקרבת צ'רניגוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה.
לאחר סיום שבע שנות לימוד החל לעבוד.
בהמלצת המפלגה נסע למוסקבה וב-1929 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים בעיר וחזר לצ'רניגוב.
רודנקו החל לעבוד במנגנון התביעה המחוזית.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-30, עמד רודנקו בראש התביעה בכמה מחוזות באוקראינה הסובייטית.
במהלך הטיהורים הגדולים, היה רודנקו חבר בצוות מצומצם ("שלישייה") אשר קיבל סמכויות ענישה במחוז דונייצק.
בשנים 1940–1942, שהה רודנקו במוסקבה בהשתלמויות ואחר כך הועסק במנגנון התביעה הכללית בבירה הסובייטית.
בשנים 1944–1953 עמד בראש התביעה באוקראינה.
ביוני 1945 כיהן רודנקו כתובע במשפט משתתפי המחתרת הפולנית שחבריה התנגדו להכללת פולין בתחום ההשפעה הסובייטית.
בשנים 1945–1946, שהה רודנקו בגרמניה, עמד בראש המשלחת הסובייטית למשפטי נירנברג וכיהן בתפקיד התובע מטעם ברית המועצות.
ב-1953, לאחר פטירת יוסיף סטלין, קודם לתפקיד ראש התביעה הכללית של ברית המועצות.
בעת כהונתו בתפקיד, השתתף במשפטיהם של לברנטי בריה ומקורביו.
החל מ-1956, נטל רודנקו חלק פעיל בתהליך מתן החנינות לקורבנות רדיפותיו של סטלין.
ב-1960, כיהן כתובע מטעם המדינה במשפטו של פרנסיס גארי פאוורס, אשר הופל עם מטוס הלוקהיד U-2 אותו הטיס בשמי ברית המועצות.
ב-1961, נבחר רודנקו לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית.
במהלך שנות ה-70 עסק רודנקו בהכנת מסמכים וחוות דעת על דיסידנטים הסובייטים, לראשי המפלגה הקומוניסטית.
רודנקו הלך לעולמו ב-1981, בעודו מכהן בתפקיד ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאות הערכה על פעילותו בתחום התביעה, הוענק לו עיטור לנין (5 פעמים), עיטור הדגל האדום של העמל ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
רודנקו עמד בראש התביעה הכללית של ברית המועצות במשך 27 שנים, החל מתקופתו של ניקיטה חרושצ'וב וכלה בתקופתו של ליאוניד ברז'נייב.
רומן פטרוביץ' נוישטדטר הוא כדורגלן גרמני-רוסי, המשחק בעמדת הבלם בווסטרלו.
נוישטדטר נולד בדניפרו לאב ממוצא גרמני ואם רוסייה.
אביו, פיטר נוישטדטר, שיחק בעמדת קשר בקבוצת דניפרו.
בשנת 1992 היגר האב לגרמניה וכעבור שנתיים הצטרפו אליו רומן ואימו.
הם התיישבו בעיר מיינץ מאחר שאביו הצטרף לקבוצת הכדורגל המקומית.
במקביל נוישטדטר התחיל לשחק בקבוצת הילדים של המועדון.
לאחר שעבר את גיל הנוער הצטרף לקבוצת המילואים ואחרי שנתיים מוצלחות, התחיל לשחק עבור הקבוצה הראשונה.
בעונת שיחק לרוב בקבוצת המילואים ורשם רק 2 הופעות בקבוצה.
ב-15 בינואר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–1 נגד נירנברג.
עונת 2011/2012 הייתה עונת הפריצה של נוישטדטר בה שיחק בכל משחקי הליגה של המועדון למעט משחק אחד ובורוסיה סיימה את העונה במקום הרביעי המוביל למוקדמות ליגת האלופות.
בסיום העונה סיים את חוזהו וחתם ל-4 שנים בשאלקה 04. ב-5 ביולי 2016 חתם בפנרבחצ'ה הטורקית.
ב-24 בפברואר 2022 חתם בווסטרלו מליגת העל הבלגית.
ב-9 באוגוסט 2019 חתם לעונה אחת בדינמו מוסקבה.
באוקטובר 2020 החוזה הוארך בשנה נוספת.
לנוישטדטר הייתה האפשרות לייצג את , , ו.
בצעירותו הוא שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה, וב-14 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה בתיקו 0-0 נגד .
מאחר שנוישטדטר לא ערך הופעה בינלאומית במסגרת רשמית (מוקדמות יורו/מונדיאל), הוא היה יכול להתחרט ולייצג מדינה אחרת.
בינואר החלו אנשים בהתאחדות הרוסית לשכנע את נוישטדטר לשחק עבור רוסיה.
ב-30 במאי 2016 קיבל דרכון רוסי המאפשר לו לשחק עבור הנבחרת וכעבור יומיים ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
נוישטדטר נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2016 ושותף בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
באוקטובר 2018 הבקיע נוישטדטר את שערו הראשון במדי הנבחרת - במהלך משחק מול נבחרת טורקיה.
רוּמֶן גֶאוֹרְגִיֶיב רָאדֶב (; נולד ב-18 ביוני 1963 בדימיטרובגראד, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כנשיאה החמישי של בולגריה.
רומן ראדב נולד בדימיטרובגראד ב-1963. ב-1987 התגייס לשורות חיל האוויר הבולגרי כטייס קרב ומילא שורה ארוכה של תפקידים.
בין 2014 ל-2016 כיהן כמפקד חיל האוויר בדרגת גנרל מאיור.
לאחר תום שירותו, התמודד ראדב בבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי, בתמיכת המפלגה הסוציאליסטית וגבר בסיבוב השני על צֶצְקָה צָצֶ'בָה אשר התמודדה מטעם מפלגת השלטון: אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה בראשות בויקו בוריסוב.
הוא החל את כהונתו ב-22 בינואר 2017 והחליף את הנשיא היוצא רוסן פלבנלייב.
ראדב ידוע בעמדותיו הפרו-רוסיות המובהקות ובקשריו עם חוגי משטרו של ולדימיר פוטין.
בעקבות תוצאות הבחירות התפטרה ממשלת בולגריה ובראשה בויקו בוריסוב ובמרץ 2017 נערכו בחירות כלליות במדינה, ובעקבותיהן חזר בויקו בוריסוב לכהן כראש הממשלה בכהונתו השלישית.
הוא דובר בולגרית, רוסית ואנגלית.
רומן ראדב הביס את יריבו אטאנאס גרג'יקוב וזכה לכ-67 אחוזים מקולות הבוחרים ונבחר לתקופת כהונה נוספת.
ב-19 בינואר 2026 התפטר ראדב מתפקידו, ואת מקומו ממלאת סגניתו איליאנה יוטובה וזאת עד לקיום בחירות לנשיאות.
הצעד בא בעקבות התפטרות ממשלת בולגריה בדצמבר 2025.
רומן מיכאילוביץ' פיליפצ'וק (באוקראינית: Роман Михайлович Пилипчук; נולד ב-27 באפריל 1967 בעיר סניז'נה במחוז דונצק) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדות החלוץ, וכיום מאמן קבוצת שריף טירספול.
פיליפצ'וק החל את הקריירה במועדון הכדורגל "טקסטילשצ'יק" מהעיר איוואנובו מהליגה השלישית בברית המועצות, ובשנת 1990 חתם בקבוצת דינמו מוסקבה.
פיליפצ'וק לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה וברוב המשחקים שותף כמחליף.
באמצע עונת 1991/1992 עזב את דינמו ועבר לספרטק ולדיקווקז, אשר בסוף 1991 נקלעה לקשיים כלכליים (כמו רוב הקבוצות בליגה הסובייטית בעקבות פירוק ברית המועצות).
פיליפצ'וק הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי הרצליה, העולה החדשה לליגה הארצית.
בהמשך שיחק במכבי נתניה ובמכבי פתח תקווה בליגה הבכירה, ובשנת 1998 חזר לשחק במכבי הרצליה.
בתום עונת 1998/1999 עזב את ישראל וחזר לאוקראינה.
הוא שיחק במשך שלוש שנים בקבוצת מטאלורג דונצק ובשנת 2003 פרש ממשחק פעיל.
"רומן ריגול" הוא ספר מאת בוריס אקונין, השני בסדרת ה"ז'אנרים".
במלחמת העולם השנייה באביב 1941, ערב מבצע ברברוסה, הוציא לפועל המודיעין הגרמני מבצע הטעיה מורכב, שמטרתו לשכנע את מנהיגות ברית המועצות כי לא תתרחש מתקפה של גרמניה על ברית המועצות.
המשימה מופקדת בידי הסוכן שתחת שם הקוד "ואסר".
המבצע הנאצי מצליח: הסוכן נפגש עם סטלין ומשכנע אותו כי לא תהיה מלחמה עד 1943. המודיעין הסובייטי, שנחלש עקב גל הדיכויים האחרון, לא יכול לעשות דבר כדי להתנגד לסוכנים המנוסים של האבווהר, למרות המאמצים שנעשים על ידי ראש המודיעין הנחוש אך הנאיבי, לברנטי בריה.
הסוכן ואסר מעוכב, אבל אז מקבל התנצלות רשמית, ונשלח במטוס ממשלתי לגרמניה אל אביו, שמסתבר שעובד כסגן ראש האבווהר וילהלם קנריס.
יגור דורין – ספורטאי-מתאגרף ממועדון "דינמו", מגויס על ידי מייג'ור אוקטובר בשל הצלחתו בספורט והניב הבווארי השגור בפיו.
מייג'ור אוקטובר – בכיר בשירות ביטחון המדינה, ראש היחידה המיוחדת "רעיון", שמטרתו לחשוף את הסוכן ואסר ולגלות את תאריך תחילת הפלישה הגרמנית.
ככל הנראה, בסופו של הספר הוא נורה לאחר ששחרר את ואסר וניסו לעצור אותו.
ואסר – סוכן אבווהר (בנו של יוזף פון טאופילה, סגנו של קנריס), עובד במסווה כקצין ביטחון המדינה קוגן.
נדיה סורין – מושא אהבתו של איגור דורין.
לז'אווה – רב-סרן; שיגר דיווחים כוזבים על אוקטובר.
אדמירל וילהלם קנריס הוא ראש האבווהר (בספר נקרא "וילי")
לברנטי בריה (מכונה "הקומיסר העממי")
וסבולוד מרקולוב ("קומיסר ביטחון המדינה", או "וסבולוד ניקולאייביץ'.")
ליובוב סרובה – דמות שמיזגה למעשה שני אישים אמיתיים: ליובוב אורלובה וולנטינה סרובה.
רבים מהגיבורים קשורים בצורה זו או אחרת לפנדורין, הגיבור הראשי בסדרת ספרי "הרפתקאותיו של אראסט פנדורין":
יגור דורין, הוא יליד הכפר דורינו, שבעבר היה שייך למשפחת פון דורן (פנדורין);
אוקטובר, אם לשפוט לפי התגובה שלו בשיחה עם דורין, הכיר את אראסט פטרוביץ';
ואסר הוא צאצא למשפחת פון טאופלס, מטירת טאופלס, שעד סוף המאה ה-17 השתייכה לפון דורן.
הספר עובד לסרט "המרגל" בהפקת ניקיטה מיכאלקוב ואולפני T3 שבבעלותו (בוים על ידי אלכסיי אדריאנוב).
הסרט עלה לאקרנים לראשונה ב-5 באפריל 2012.
רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה , היה נכדו של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב ואביו של ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, הטוען לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
רומן נולד ב-17 באוקטובר 1896 בסנקט פטרבורג שהשתייכה לאימפריה הרוסית, לפיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה - נכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ולמיליצה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ'.
בשנת 1916 סיים רומן את האקדמיה להנדסה בקייב, ולאחר מכן הוצב ברגימנט בזירת הקווקז.
לאחר המהפכה הרוסית נעצר רומן על ידי הבולשביקים והושם במעצר ליד סבסטופול.
באפריל 1919 עזב רומן את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
ב-16 בנובמבר 1921 התחתן פיוטר עם הרוזנת פרסקוביה דמיטרייבה שרמטייבה, בתם של הרוזן דמיטרי סרגייביץ' שרמטייב והרוזנת אירינה אילריונובנה וורונטסוב-דשקוב, ממנה נולדו לו שני בנים.
בשנת 1936 עברו רומן ומשפחתו להתגורר באיטליה, אולם בשנת 1941 סירב לקבל את כתר מונטנגרו שהוצע לו על ידי איטליה הפשיסטית.
בשנת 1946 הפכה איטליה לרפובליקה, ובעקבות כך נאלצו רומן ומשפחתו לעזוב את איטליה, ובשל כך הם עברו להתגורר במצרים, שם הלכו בניו ניקולאי ודימיטרי לעבודה, הבכור עסק במכירת טבק, והצעיר עבד במפעל הרכב של פורד.
בשנת 1954 חזרו רומן ומשפחתו לאיטליה, שם הוא החל לכתוב זיכרונות, ולנהל התכתבות נרחבת עם קרובי משפחה מפוזרים ברחבי העולם.
הנסיך רומן פטרוביץ' תכנן לכתוב שני ספרים, האחד על חייו לפני המהפכה והשני על חייו בגלות.
אבל התוכניות שלו לא התגשמו, הוא הצליח לסיים רק את החלק הראשון, אשר יצא לאור רק בשנת 1991.
דבר חשוב נוסף בחייו של רומן היה הקמת "איגוד בני משפחת רומנוב", ארגון שמטרתו לחזק את הקשר בין צאצאי בית רומנוב.
באמצע שנות ה-70 הוא החל לשים לב לכך שהיחסים בין בני המשפחה החלו להיחלש, רבים, כתוצאה מהגירה, לא היו רק במדינות שונות, אלא גם ביבשות שונות.
כפי שציין בנו הצעיר של רומן - דימיטרי רומנוביץ, "בבוקר ישב אבי לעיתים קרובות ליד מכונת הכתיבה רמינגטון וכתב לקרובים, לפעמים 5-6 מכתבים ביום".
במאמציו של רומן פטרוביץ' שוחזרו הקשרים בין בני המשפחה.
ב-23 באוקטובר 1978 מת רומן ברומא, ובשנת 1980 מתה גם אשתו הרוזנת פרסקוביה דמיטרייבה שרמטייבה.
ב-16 בנובמבר 1921 התחתן פיוטר עם הרוזנת פרסקוביה דמיטרייבה שרמטייבה, בתם של הרוזן דמיטרי סרגייביץ' שרמטייב והרוזנת אירינה אילריונובנה וורונטסוב-דשקוב, ממנה נולדו לו שני בנים:
רומן קורצין הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע רוסי.
קורצין נולד בעיר קוסטרומה במרץ 1985.
ב-2007 סיים ללמוד בבית הספר לתיאטרון של ירוסלבל ומשנת 2008 משחק בסרטי קולנוע וידוע כפעלולן מוכשר (והוא חבר בגילדת הפעלולנים הרוסית).
ב-2010 הופיע בסרט הדרמה ההיסטורית "יארוסלב.
לפני אלף שנים" המגולל את סיפורו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, הוא שיחק גם את תפקיד ראשי בסרט הדרמה קרים משנת 2017 וגילם גם את דמותו של ז'ניה הספורטאי בסרט הקומדיה אני מרזה שיצא שנה לאחר מכן.
משנת 2012 נשוי לשחקנית אנה נזארובה ולשניים יש בן.
Прямо в сердце 2011 איוואן לאפין הרים יורים Стреляющие горы 2011 אלכסנדר מרקורייב האהבה קרובה אי שם А счастье где-то рядом 2011יורי זמצוב שוטר בחוק Мент в законе 2011–2012 ואדים רובאקין סדרת טלוויזיה ילדי הערבה Степные дети 2011–2012 ואדים טראסוב מיני-סדרה רופא החצר.
רומן סאיס הוא כדורגלן מרוקאי-צרפתי המשחק בעמדת הבלם בא-שבאב ובנבחרת מרוקו.
סאיס נולד לאב צרפתי ממוצא מרוקאי ולאם צרפתייה.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ואלנס.
בקיץ הצטרף לקלרמון מהליגה הצרפתית השנייה, בה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בלה הבר גם בה שיחק שנתיים.
ב-3 ביולי 2015 חתם לשנתיים באנז'ה, העולה החדשה לליגת העל הצרפתית.
ב-30 באוגוסט 2016 עבר לאנגליה וחתם לארבע שנים בוולברהמפטון וונדררס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-17 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד ניוקאסל יונייטד.
ב-30 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–4 נגד בורטון אלביון.
סאיס היה שותף לחזרה של וולבס לפרמייר ליג בסיום עונת .
ב-17 ביוני 2022 חתם סאיס לארבע שנים בבשיקטש הטורקית.
ב-6 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 0–1 על קייסריספור.
ב-24 ביולי 2023 חתם לשנתיים באל-סד הקטרית.
לאחר 3 הופעות בלבד באל-סד, בספטמבר 2023 הושאל לאל שבאב הסעודית.
סאיס, שנולד בצרפת החליט לייצג את מרוקו, ארץ מוצאם של הוריו.
בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו בהפסד 0–1 ל.
ב-20 בינואר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד טוגו.
סאיס השתתף עם מרוקו בגביע אפריקה לאומות 2017 ובמונדיאל 2018.
רומן לבוביץ' פריגונוב הוא במאי קולנוע רוסי.
רומן נולד ב-26 במאי 1969 במוסקבה במשפחתו של השחקן לב פריגונוב.
הסבא מצד האם, רומן אמליאנוביץ' אומאנץ, במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כסגן יו"ר הוועדה הממלכתית לאספקה טכנית ולאחר מכן שימש כמשנה לשר תעשיית הרכב של ברית המועצות (נעצר ב-1949 ושוחרר ב-1953. נפטר ב -1954).
רומן שירת בצבא הסובייטי בכוחות השריון.
בשנים 1992–1996 עבד כמנהל באולפן "Art Pictures" וצילם סרטוני מוזיקה ופרסומות בטלוויזיה.
בשנת 1996 הוא ייסד את סוכנות הפרסום "תעמולה" יחד עם פיליפ יאנקובסקי.
מאז 1999 - במאי קולנוע, משתף פעולה עם חברת "השותפות המרכזית".
צילם קטעי וידאו ומוזיקה לפרסומות בטלוויזיה.
בשנת 2002, הוא יצר את הסרט העלילתי הראשון, בדידות דם .
יצר כמה סרטי תעודה על סנובורד; ביקר בתחנת בלנינגהאוזן שבאנטארקטיקה.
רפאל (רומן) קוּנְסמן (נכתב לעיתים בטעות קוּנְצמן; ברוסית: Роман Шаевич Кунсман; בכתב לטיני: Roman Kunsman; 1941 – 6 בנובמבר 2002) היה נגן קלרינט סקסופון וחליל, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי, הוא נחשב כבעל שם עולמי בתחום הגא'ז וכן כבעל קריירה כמוזיקאי בברית המועצות עוד לפני שעלה לישראל.
חבר מייסד ומנהל מוזיקלי בלהקת הפלטינה, מהרכבי הג'אז הראשונים בישראל (1971–1976).
קונסמן נולד בלנינגראד שבברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג) בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
אמו חינכה אותו וזיהתה את המוזיקליות שלו מגיל צעיר.
כלי הנגינה הראשון עליו ניגן היה כינור.
בגיל 15 החל לנגן בסקסופון.
במהלך לימודי מוזיקה קלאסית ניגן בהרכבי ג'אז מחתרתיים וקנה לו שם בקרב הקבוצה שהאזינה ויצרה מוזיקה זו, שלא זכתה לעידוד בברית המועצות.
את השכלתו קנה בין השאר תוך האזנה לילית לתחנות רדיו מערביות כגון קול אמריקה.
בהמשך ניגן בפסטיבלי ג'אז במדינות הבלטיות, שאפשרו יותר חופש אמנותי.
ב-1968 ניגן עם הסקסופוניסט האמריקאי צ'ארלס לויד, שהופיע בפסטיבל טאלין (אסטוניה).
בשנת 1970 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
הוא ליווה את יהורם גאון והופיע במועדון סורמלו הירושלמי, שם שמע אותו המתופף אהרלה קמינסקי, שהתרשם ממנו עמוקות.
קונסמן הביא עמו גוף ידע וניסיון בג'אז שהיה נדיר בישראל של אותה תקופה.
קמינסקי התבקש על ידי אריק איינשטיין לגבש להקת ליווי שתלווה אותו בהופעותיו.
קונסמן היה החבר הראשון שגייס קמינסקי ללהקה, שנקראה להקת הפלטינה (ובה ניגנו, בין השאר, גם יצחק קלפטר, אלונה טוראל ואחרים).
בנוסף להיותה להקת ליווי, היא פיתחה גם גוף יצירה עצמאי ולאחר סיום מסע ההופעות עם איינשטיין הופיעה כלהקה עצמאית.
קונסמן היה המעבד המוזיקלי של הלהקה וחיבר את רוב החומר המקורי שלה.
בשיאה, בשנת 1973 (חודשים ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים) הקליטה הלהקה שני תקליטים, אחד מהם, "חירות", כלל יצירה ארוכה ומורכבת פרי עטו של קונסמן.
ב-1976 הקליטה הלהקה את עיבודו ליצירתו של קלוד דביסי, "הנערה בעלת שיער הפשתן", אך תקליט זה נגנז וראה אור כשנה לאחר מותו של קונסמן, 2003, כמחווה מחבריו.
כמלחין לקולנוע ולטלוויזיה כתב את המוזיקה לסרט "עזית הכלבה הצנחנית", "ג'וקר", את שירי הפתיחה לתוכניות הטלוויזיה הלימודית, "רגע עם דודלי" ו"משפחת בובינוע", ואת נעימת החליל שהייתה הרקע לסרטוני האנימציה "ציפי הציפור" בתוכנית "רגע עם דודלי".
ב-1976 חזר בתשובה, דבר שהוביל לפירוקה של הפלטינה.
הוא נסע לניו יורק ולאחר מכן שב לישראל.
הוא לא הפסיק ליצור ולנגן, אך עשה זאת בצנעה, ובין השאר ניגן גם בחתונות עם מוסא ברלין.
תקליטו "וזוכר חסדי אבות" כולל עיבודים של שירי שלמה קרליבך לחליל, סקסופון וקלרינט.
בשנותיו האחרונות התגורר במושב בית גמליאל, שם נפטר בשנת 2002. לאחר פטירתו, אמר עליו חברו אהרלה קמינסקי, שהיה "אדם רוחני מאוד, אשר טען שמוזיקה, כשהיא טובה, היא כמו חוויה דתית".
רומן על-טבעי הוא תת-ז'אנר של רומן רומנטי וספרות ספקולטיבית כאחד.
רומן על-טבעי מתמקד באהבה רומנטית וכולל אלמנטים שמעבר לטווח ההבנה האנושית.
הוא משלב יחד נושאים מהז'אנרים הבדיוניים הספקולטיביים של פנטזיה, מדע בדיוני ואימה.
סימני היכר נפוצים של הז'אנר הם מערכות יחסים רומנטיות בין בני אדם לערפדים, רוחות רפאים, אנשי זאב, וישויות אחרות.
מצבים נפוצים בז'אנר הם מסעות בזמן (עבר, הווה ועתיד), צייד ישויות על טבעיות, בתים רדופים או גלגול נשמות.
מעבר לסימני ההיכר הנפוצים, הז'אנר יכול לכלול גם דמויות עם יכולות מדיום, כמו טלקנזיס או טלפתיה.
בעוד שבסוגת המדע הבדיוני ה"קלאסי" היחס בין מחברים למחברות נוטה בבירור לטובת הגברים, הרי שבסוגת הרומן הרומנטי העל-טבעי, בדומה למצב בסוגת הפנטזיה האורבנית, המאזן נטוה לטובת הנשים.
דוגמאות לסופרות שהשפיעו על הז'אנר: סטפני מאייר, מחברת סדרת הדמדומים, מגי סטיווטר, מחברת סדרת הזאבים של גרייס, שרלין האריס, מחברת סדרת תעלומות הערפדים הדרומיים שהפכה לסדרת הטלוויזיה המצליחה, "דם אמיתי".
הדמויות הראשיות כוללות בני אדם ויצורים על-טבעיים, למשל: אלים, פיות, מלאכים, מכשפות, שדים משני צורה, ערפדים, אנשי זאב, רוחות רפאים, קוסמים, זומבים, דרקונים, ציידי שדים, אלפים, בנות או בני ים.
הדמויות הטובות והדמויות הרעות מוגדרות ומובחנות היטב אלה מאלה.
בסוגה זו בני האדם יכולים להתקרב במידת מה לעולם העל-טבעי, לדוגמה, דמות אנושית שיכולה לראות רוחות רפאים.
עלילות של רומנים על-טבעיים עוסקות בראש ובראשונה באהבה, אך לעיתים קרובות אחד הצדדים במערכת היחסים מכניס סכנה כלשהי או ממלא תפקיד חשוב בתעלומה מסוכנת.
במצב הזה הדמויות הראשיות מנסות להתגבר על הסכנה בעצמן או בעזרת מושא אהבתן.
לגיבור או לגיבורה יש תכונות גבורה בולטות שעוזרות להם בקו העלילה (לדוגמה אדוארד קאלן, בסדרת הדמדומים, יכל לקרוא מחשבות של בני אדם).
הרומן העל-טבעי אינו מוגבל לזמן מסוים, ויכול אף לכלול מסע בזמן.
סדרת "קאת'רין קרופילד: ציידת" מאת ג'אנין פרוסט
"סדרת "בני הנפילים" מאת קסנדרה קלייר
סדרת "הש הש" מאת בקה פיצפטריק
סדרת "מאהב מהאופל" מאת ג'י.
סדרת "נפילה" מאת לורן קייט
סדרת "בני האלמוות" מאת אליסון נואל
רומן רומנטי עכשווי הוא תת-ז'אנר של רומן רומנטי, שנקבע בדרך כלל בזמן עם כתיבתה.
הרומן העכשווי הוא תת-הז'אנר הגדול ביותר ברומן הרומנטי, רומנים רומנטיים עכשוויים נקבעים בתקופה בה נכתבו, ומשקפים בדרך כלל את מוסר זמנם.
גיבורות רומנים רומנטיים בן זמננו שנכתבו לפני 1970 בדרך כלל מפסיקות לעבוד כשהן התחתנו או נולדו להן ילדים, בעוד שהרומנים שנכתבו אחרי 1970 בדרך כלל מקיימות קריירה ומשפחה בו זמנית.
ככל שרומנים רומנטיים עכשוויים גדלו להכיל דמויות עלילתיות יותר מורכבות וריאליסטיות יותר, הקו בין תת-הז'אנר הזה לז'אנר הסיפורת של הנשים טושטש.
באופן כללי, הרומן העכשווי מתמקד במערכת היחסים המתפתחת בין שתי דמויות ראשיות עם סיום רגשי מספק.
במילים אחרות, "חיו באושר ועושר".
על פי ארגון "הסופרים הרומנטיים של אמריקה" (RWA), לתחום זה שייכים יצירות שעוסקות בתקופה החל משנות ה-50 של המאה ה-20.
אביבה סרור בייגל, שרית חיים, נעמה טל, שרון חיון־גינת ודולב בן־ארוש הן בין הסופרות הישראליות הכותבות יצירות בסוגה זו.
רומן לי רוסקה היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
רוסקה נודע כאחד הפוליטיקאים השמרניים ביותר בסנאט האמריקאי במהלך שנות ה-60 וה-70.
רוסקה נולד בעיר דייוויד סיטי שבמזרח נברסקה.
משפחתו עברה לאומהה, שם סיים את לימודיו התיכוניים.
הוא למד באוניברסיטת נברסקה באומהה ובאוניברסיטת שיקגו ולבסוף סיים את לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קריגטון.
הוא התיישב באומהה ועסק בעריכת דין.
חיש מהר הצטרף רוסקה לחיים הפוליטיים, ונבחר לחבר במועצת הנציבים של מחוז דאגלס.
הוא כיהן כחבר קבוע במועצה בשנים 1944–1945 וכיושב ראש המועצה בשנים 1945–1952. בשנים 1951–1952 היה סגן נשיא האיגוד הלאומי של פקידי המחוז, וכיהן תקופה מסוימת כחבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת אומהה.
ב-1952 נבחר רוסקה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של נברסקה, הכולל בתוכו את רוב העיר אומהה.
הוא לא הפסיק להשלים את כל תקופת כהונתו בת השנתיים בבית הנבחרים כאשר התמודד בבחירות המיוחדות לאחד משני מושביה של נברסקה בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה עם מותו של הסנאטור יו באטלר.
רוסקה נהפך לחבר משפיע בוועדת ההקצבות ובוועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית.
חרף עמדותיו השמרניות, הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח.
אף שהקונגרס של ארצות הברית נשלט בידי המפלגה הדמוקרטית במשך רוב כהונתו בסנאט, הוא נודע כמחוקק מיומן, ונאמר עליו כי השפיע על חלק גדול מהשינויים שחלו במערכת משפט הפלילי.
רוסקה היה החבר הבכיר מטעם מפלגת המיעוט בוועדת המשפט עם פרישתו מהסנאט.
גם לאחר שנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון התפטר מתפקידו, רוסקה הגן עליו וטען כי פרשת ווטרגייט נהפכה לשערורייה כחלק ממאמץ מפלגתי לתקוף את ניקסון.
ב-10 באוקטובר 1978 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על הצעת החוק ששינתה את שם המרכז לחקר בשר בעלי חיים הממוקם במחוז קליי שבנברסקה על שמו של הסנאטור לשעבר רומן ל.
בניין בית המשפט הפדרלי באומהה קרוי גם הוא על שמו של רוסקה.
לאחר שפרש לגמלאות ב-1976, נפל רוסקה ב-10 באפריל 1999 ושבר את המותן, ונפטר כעבור כמה ימים בשל סיבוכים רפואיים.
רוֹמָן סוֹרְקִין (בבלארוסית: Раман Соркін; נולד ב-11 באוגוסט 1996) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל .
סורקין נולד במינסק, בלארוס להורים יהודים ועלה לארץ בגיל שנתיים.
גדל באשדוד והחל את צעדיו הראשונים בכדורסל באליצור אשדוד.
בשנים 2014–2018 שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אורגון.
ב-10 בנובמבר 2017 קבע את שיא הקריירה שלו בליגת המכללות עם 23 נקודות ו-7 ריבאונדים בניצחון 54-70 על מכללת קופין סטייט.
בעונה הטובה ביותר שלו במכללה הוא קלע בממוצע 3.2 נקודות ולקח 1.9 ריבאונדים.
סורקין העפיל בעונת 2016/17 לפיינל פור טורניר אליפות המכללות בכדורסל של NCAA.
בקריירת המשחק של סורקין בליגת המכללות הוא שמר על אחוזי קליעה של 56.9% לשתי נקודות, וקלע ב-83.3% מהקו.
למרות הבטחות שקיבל מאיגוד הכדורסל, סורקין לא קיבל מצה"ל דחיית שירות, ולכן נחשב לעריק.
ב-2018, לרגל חגיגות 70 שנה למדינה, הכריזה מערכת הביטחון על חנינה לעריקים שיחזרו ארצה ויסדירו את מעמדם.
סורקין החליט לשוב ולהתגייס, אך הוא לא קיבל את אותו היחס כמו כל ספורטאי מצטיין.
באמצע משחק ברוממה של קבוצתו מכבי חיפה מול עירוני נס ציונה, נאלץ סורקין לנטוש את המשחק בין הרבע השלישי לרביעי כדי להגיע לתורנות שמירה של ארבע שעות בבסיס בו שירת.
ב-28 באפריל 2018 חתם סורקין במכבי חיפה מליגת העל על חוזה עד לסיום עונת 20/21. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק סורקין 3 משחקים בלבד בהן הציג ממוצעים של 5 נקודות ו-2 ריבאונדים.
הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום האחרון בטבלה, וירדה לליגה הלאומית.
בעונתו השנייה בקבוצה כאשר היא משחקת בליגה הלאומית, הציג סורקין ממוצעים משופרים של 7.9 נקודות ו-4 ריבאונדים, כשהוא עוזר למכבי חיפה להעפיל בחזרה לליגת העל כאשר היא מנצחת בסדרת הגמר על הכרטיס לליגת העל 1-3 את הפועל גליל עליון.
ב-8 בדצמבר 2019, קלע סורקין את זריקת הניצחון כאשר נשארו 1.6 שניות לסיום המשחק, והעניק לחיפה ניצחון 77–75 על הפועל באר שבע/דימונה.
באותה עונה, סורקין הציג ממוצעים משופרים של 10.8 נקודות ו-4.7 ריבאונדים והוביל את מכבי חיפה לסיים במקום החמישי בסיום העונה הסדירה, והודח איתה בסדרת רבע הגמר למכבי ראשון לציון כאשר ממוצעיו בפלייאוף יורדים ל-8 נקודות ו-4 ריבאונדים.
ב-20 במרץ 2021 רשם סורקין את משחק השיא שלו בליגת העל בהפסד קבוצתו 79-70 להפועל חולון, כאשר הוא קולע 27 נקודות ולוקח 10 ריבאונדים.
במרץ 2021 נבחר לשחקן החודש של ליגת העל בכדורסל, עם 17.1 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-2 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעונתו האחרונה בקבוצה שיפר שוב סורקין את ממוצעיו ל-13.5 נקודות ו-7.2 ריבאונדים והיה למלך הריבאונדים הישראלי.
למרות היכולת המצוינת שהפגין סורקין, הוא לא הצליח למנוע את ירידת הליגה של מכבי חיפה, כאשר היא מסיימת במקום ה-12 בסיום העונה הסדירה ושוב פעם יורדת לליגה הלאומית.
ב-21 ביולי 2021 סורקין חתם לעונה עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה סורקין עם קבוצתו בגביע ווינר בכדורסל.
למרות העונה הרעה מבחינת הצלחה קבוצתית, סיפק סורקין עונת בכורה אישית טובה במכבי בה הוא סיפק ממוצעים של 9 נקודות ו-3.6 ריבאונדים ב-18.7 דקות משחק בלבד.
בסיום העונה נבחר סורקין לחמישיית העונה השנייה בליגת העל.
ביולי 2024 זומן סורקין לסגל של גולדן סטייט ווריורס לליגת הקיץ בעוד מכבי תל אביב מנסה להשאירו בקבוצה.
הוא העמיד ממוצעים של 7.5 נקודות ו-8 ריבאונדים למשחק בליגת הקיץ במדי גולדן סטייט.
ב-18 ביולי 2024 סיכם סורקין במכבי תל אביב לחמש עונות נוספות תמורת שכר של 850 אלף דולר לעונה.
סורקין שיחק במדי נבחרות ישראל הצעירות - קדטים, נוער ובנבחרת העתודה בטורנירי אליפות אירופה בשנים 2015-2013. בטורניר האחרון שלו בנבחרת הנוער בדרג ב' העמיד סורקין ממוצעים של 14.1 נקודות, 9.9 ריבאונדים ו-1.4 חסימות ב-21.3 דקות משחק.
במהלך טורניר מוקדמות אליפות העולם ב-2019 זומן לראשונה לסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת, אך נופה ולא היה בסגל הסופי.
נמנה עם הסגל של נבחרת ישראל למשחקי האוניברסיאדה.
במוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2022 נמנה סורקין בסגל הנבחרת, אך מיעט לשחק.
סורקין היה גם חלק מסגל הנבחרת באליפות אירופה בכדורסל 2022, שם העמיד ממוצעים של 7.2 נקודות ו-3.8 ריבאונדים ב-15 דקות משחק.
בסיום הטורניר ישראל סיימה במקום ה-17.
בטורניר טרום המוקדמות האולימפי 2023 שהתקיים בפולין, היה סורקין לסנטר הפותח של הנבחרת, והציג יכולת מצוינת עם ממוצעים של 19.5 נקודות (שני בטורניר), 7.8 ריבאונדים (שני בטורניר) ו-0.8 חסימות ב-29.1 דקות משחק.
סורקין הצטיין במיוחד במשחק האחרון של הנבחרת בחצי הגמר מול נבחרת בוסניה והרצגובינה ומול שחקן ה־NBA יוסוף נורקיץ' כאשר הוא קולע 28 נקודות (שיא קריירה במשחקים רשמיים) ולוקח 9 ריבאונדים בהפסד הנבחרת.
MVP העונה השלישי בתולדות ליגת העל הישראלית (אחרי ליאור אליהו ודני אבדיה) הזוכה בדאבל שחקן העונה: MVP כלל השחקנים בליגה, ו-MVP כלל השחקנים הישראלים בליגה בלבד (2023/2024).
רומן קארמן (שם משפחה המקורי קורנמן, בשם מלא ברוסית: Роман Лазаревич Кармен; 29 בנובמבר 1906, אודסה – 28 באפריל 1978, מוסקבה) היה במאי קולנוע יהודי-סובייטי, צלם, קולנוען דוקומנטרי, צלם קרבות, עיתונאי, תסריטאי, מחנך, פובליציסט.
התפרסם בזכות צילומים ודיווחים ממלחמת האזרחים בספרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה צלם צבאי וכתב של מספר מגזינים ועיתונים סובייטיים ושל מדינות אחרות.
מנהל קבוצת צלמים בכמה חזיתות של הצבא האדום.
התמונות שצולמו על ידיו נכללו במספר סרטי תעודה באורך מלא שידועים הן בברית המועצות והן מחוצה לה.
("תבוסת הכוחות הגרמנים ליד מוסקבה", " ברלין").
תיעד את כניעתו של גנרל-פלדמרשל פרידריך פאולוס ליד סטלינגרד, כמו גם את חתימת כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה, עד אמצע שנות השבעים הוא צילם באלבניה, וייטנאם, סין, בורמה, הודו, אינדונזיה, דרום אמריקה.
מאז 1965 - מזכיר התאחדות הצלמים של ברית המועצות.
מחבר מספר ספרים, זיכרונות ומאמרים לעיתונים ומגזינים.
נולד בשם אפרים קורנמן בשכונת הפועלים של אודסה במשפחתו של הסופר והעיתונאי אליעזר "לזר" קורנמן (הידוע תחת כינויו הספרותי לזר קארמן) .
לאחר לידתו המשפחה עברה לסנט פטרסבורג.
אביו הוזמן לבירה לשיתף הפעולה עם מגזינים ספרותיים.
המשפחה התגוררה בקואוקאלה ליד הבירה, שם בפועל באותה תקופה נוצרה מושבת סופרים.
אביו תקשר עם סופרים רבים, היה בידידות עם אלכסנדר קופרין, הכיר את מקסים גורקי.
האב העניק לרומן את המצלמה הראשונה שלו מחברת "קודאק".
לאחר מהפכת אוקטובר שבה משפחתו לאודסה, שם אביו הקדיש את עצמו לעבודות תעמולה בעיתונות הבולשביקית שתחת המינהל הפוליטי של הצבא האדום.
לאחר כיבוש אודסה מידי הבולשביקים, במקום לעבוד בעיתון, הוא נאלץ למכור אותו ברחובות, ולשבת בכלא, משם יצא עם שחפת מחריפה.
לאחר מות אביו הוא למד בבית ספר מקצועי, עבד במשרה חלקית כמחלק עיתונים, ועוזר במוסך של Sovmorflot.
המשפחה חיה בעוני, בתקופה קשה זו הוא חלה בטיפוס.
בשנת 1922 כשקיבל שכר הטרחה שהתקבל בגין פרסום העבודות הנבחרות של אביו עבר עם אמו למוסקבה.
ניסה להתקבל לבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה (עכשיו נקרא MGTU הקרוי על שמו של באומן), עבד בעבוט העירוני של מוסקבה כפקיד, התקבל לרבפק.
עסק בצילום מילותו, ותצילומיו הראשונים פורסמו בעיתון הקיר של רבפק.
האם, שעסקה בעבודה ספרותית אקראית במגזין "אוגוניוק", שהתחיל להתפרסם אז, הצליחה לסדר אותו ככתב צלם.
כפי שהוא נזכר אחר כך, לאחר שקיבלו אותו לעבודה, הוא עזב את משרד המערכת בהתרגשות כשהוא אוחז בכרטיס העיתונאי הראשון שלו: "הוא נחתם על ידי קולצוב, אני עדיין שומר אותו עד היום הזה כתכשיט יקר".
בספטמבר 1923 הופיע הצילום הראשון של קארמן, אותו צילם בהתאם למשימה שהוטלה עליו מערכת "אוגוניוק", וצולם בו המהפכן הבולגרי וסיל קולארוב שהגיע למוסקבה.
מכאן ומגיליון הזה של המגזין קארמן ספר את עבודתו בעיתונאות, ובהמשך גם בסרטים תיעודיים.
האירוע החשוב הראשון עבורו היה הקיבוע על סרט צילום הלווייתו של לנין, אותה הוא צילם באולם העמודים של בית האיגודים.
בשנים 1923 - 1930 עבד ככתב-צלם בכתבי העת אוגוניוק, פרוז'קטור ו"צילום סובייטי".
חבר בקבוצה "החברה הרוסית לצלמים פרולטריים" .
במשך זמן מה שיתף פעולה עם מגזין האמנות והספרות המאויר "שלושים יום", שנוסד בשנת 1925, ובו הציג את הכתבות והמאמרים שלו.
מאוחר יותר הוא ציין כי באותה תקופה, מתוך תשוקה לתיאורי חיים, הוא מיהר לא פעם לחיפושים רשמיים גרידא, שימוש באפקטים אופטיים שונים והרהר בבעיות בהרכב התמונות לצילום.
תצלומיו זכו להערכה בתערוכה הראשונה לכתיבת בעזרת צילום הסובייטי בשנת 1926, שהתקיימה בבית העיתונות וגם בשנת 1927 בתערוכה "10 שנים לצילום סובייטי" (הוא היה הצעיר מבין אלו שקיבלו פרסים בה) .
בין כתבות בצילום הזכורות והחשובות ביותר, הוא הדגיש את השקת תחנת הכוח ההידרואלקטרית הסובייטית הראשונה בעיר וולחוב, את הפתיחה החגיגית של תחנת הכוח שאטורה, את תחילת העבודות על דנייפרוגס, את בניית העיר קוקיסוומצ'ור, את חזרת מקסים גורקי לברית המועצות, מצעד הכוחות בכיכר האדומה ועוד.
לדבריו: "דיווח בעזרת הצילום היה קטע רחב מהביוגרפיה האומנותית שלי, הוא היה התשוקה שלי, בית הספר למצוינות, בית הספר לעיתונאות".
במהלך הדיווח שלו, הוא נתקל לעיתים קרובות צלמי סרטים, התוודע לטכניקה שלהם והחל לחשוב ברצינות על שינוי התמחותו, תוך הבנת הפוטנציאל העצום של דיווח מוסרט בהשוואה ליכולות הצילום הסטטי.
האירוע המכריע שהשפיע על החלטתו ללמוד מקצוע של צלם סרטים דוקומנטריים היה הסרט "למעגן מאושר" של הבמאי ירופייב.
ב-1929 התקבל לטכניקום ממשלתי להפקת סרטים (כעת VGIK על שמו של גראסימוב).
עבודותיו הראשונות הופיעו כבר באותה השנה - סדרת דיווחים על קולקטיביזציה.
ב-1930 יצא דיווח "מפעל-מטבח" שזכה להיכרות והערכה של היוצרים בתחומו.
מאותה השנה התחיל לעבוד באולפן קולנוע "סויוז-קינוכרוניקה" (שמ-1944 שינה את שמו ל"האולפן המרכזי של הסרטים הדוקומנטריים").
ביולי 1934 עשה את הכתבה על הרברט ולס שהייתה לו זכורה לו בגלל שזה היה הסופר האהוב של ילדותו.
הכתבה הזו הייתה בשבילו הראיון הראשון עם הקלטת קול.
בשנת 1936 יחד עם ספורטאיי "דינמו" כצלם סרט השתתף במרוץ מכוניות קלות גורקי-קאראקום-פמיר-מוסקבה.
לאורך חייו עשה סרטים תיעודיים רבים על מלחמות.
התהילה הגיעה אליו לאחר שהקליט את הנעשה בספרד במהלך מלחמת האזרחים (1936–1939).
תחילה הוא קרא את ההודעות שהתחילו להגיע מספרד בדבר והיה לו רצון רב לקחת חלק באירועי מלחמת האזרחים, והוא החליט שהוא יעשה כל שביכולתו להגיע לספרד.
לשם כך הוא כתב מכתב ובו ביקש לשלוח אותו לספרד, שהרעיון העיקרי שלו ניתן להעביר בקצרה כדלקמן: "הצלם הסובייטי צריך להיות שם היום".
הוא הגיש את המכתב ללשכת האישורים לקרמלין עם הערה: "ליוסף ויסריונוביץ' סטלין.
למסור אישית." כעבור שבועיים נקרא קארמן לראש ההנהלה הראשית של צילום סרטים בוריס שומיאצקי, שאישר את נסיעתו שלו ושל בוריס מקייסב לספרד.
הנסיעה לא פורסמה, מכיוון שהוויזות למדינה, שהייתה בעיצומה של מלחמת האזרחים, לא היו יכולות להיות מונפקות רשמית, ולברית המועצות לא היו אז יחסים דיפלומטיים עם ספרד, ולא הייתה שגרירות ספרדית במוסקבה.
עם מעבר בברלין הם הגיעו לפריז במטוס, שם קיבלו ויזות ומשם הגיעו לאירון, שם התנהלו קרבות עזים באותה התקופה.
ברגע שהגיעו החלו מיד לצלם, ואחר כך חזרו לפריז כדי להעביר את הצילומים הראשונים של "כרוניקת הקלטה הספרדית" שלהם.
לאחר מכן חזרו שוב לספרד - ברצלונה, מדריד, שם נפגשו עם הסופר קולצוב.
בספרד נפגש כרמן עם הסופרים לודוויג רן וארנסט המינגוויי, שיחד עם יוריס איוונס צילמו אז את הסרט "אדמת ספרדית" (1937), שביים וניהל המינגוויי.
בהמשך הצטער קארמן שלא הקליט את השיחות עם הסופר האמריקני בדיוק.
מאוחר יותר, כבר במהלך הפלישת כוחות הציר לברית המועצות, שלח המינגוויי אליו מכתב מקובה, בו הביע אמון כי קארמן נמצא במרכז ההתרחשויות, ותקווה להיפגש לאחר פתיחת החזית השנייה.
המכתב הסתיים במילים: "ברכות מכל הלב!
קטעים שצולמו בחזיתות ספרד הורכבו בגליונות מיוחדים של תיעוד חדשותי ונקראו "לגבי האירועים בספרד".
בספרד כתב קארמן גם דיווחים לעיתון "איזבסטיה".
ב-1938 עבד בארקטיקה, באי רודולף, אחר כך בסין, שם הקליט במהלך הקרבות.
עבד גם ככתב צלם למגזין "ברית המועצות באתר בנייה" .
גויס לשירות צבאי ב-25 ביוני 1941, שירת כצלם, ראש קבוצת הסרטה של החזית הצפון-מערבית, צילם בחזיתות המלחמה הפטריוטית הגדולה במהלך הקרבות ליד מוסקבה וסמוך ללנינגרד.
בנוסף לעבודה העיקרית - צילום סרטים ודיווחים לעיתון איזווסטיה - עבד ככתב מלחמה של סוכנות עיתונות אמריקאית "United Press", כתוצאה מכך שכתבים זרים לא הורשו להגיע לחזית המזרחית והפשרה נמצאה בשיתוף פעולה שלהם עם עיתונאים וסופרים סובייטים באמצעות Sovinformburo.
באוגוסט 1942, כחלק מקבוצת הסרטה, צילם את הגעתו של וינסטון צ'רצ'יל לברית המועצות במהלך המלחמה השתתף בכיבוש קניגסברג, צליחת ניימן, ויסלה ואודר, בשחרור ורשה, היה אחד המקליטים הראשונים שהקליט את מחנה הריכוז מיידנק.
ניהל את קבוצות המסריטים בחזיתות המרכזית, המערבית והאוקראינית השנייה.
בפברואר 1943 צילם את כניעתו של גנרל-פלדמרשל פרידריך פאולוס ליד סטלינגרד, והתמונה שצולמה על ידו ב-1 בפברואר 1943 בנוכחות קונסטנטין רוקוסובסקי, "חקירת פאולוס" הסתובב בעיתונות העולמית.
הכתב עצמו לא ישן במשך שלושה ימים בשלב הזה, אך למחרת, יחד עם שותפו בוריס שר, בתיאום מראש עם מטה של רוקוסובסקי, טס למוסקבה.
ביחד הם מסרו בדחיפות את החומרים המצולמים של כלל הצלמים של חזיתות הסטלינגרד ודון, שצילמו את הקרב על סטלינגרד ותבוסת כוחות ורמאכט.
מוויסטולה עד לאודר עבר עם הכוחות הלוחמים של יחידות ארמיית הטנקים השנייה, שפיקודה עזר לו בעבודתו, והמברקים שלו הגיעו ללא המתנה למוסקבה.
בשלב זה, בהתעקשות ההנהגה, הוא המשיך להיות בקשר עם סוכנות הידיעות האמריקאית, אם כי לא ייחס לכך חשיבות מיוחדת.
מאוחר יותר הוצגו בפניו עיתונים אמריקאים ובריטים בהם מברקי החזית שלו "הודפסו בגופנים ענקיים בעמודים הראשונים...".
במהלך המבצע לכיבוש ברלין באחד המחוזות שלה זימנשטדט, קארמן קיבל לידיו טלפון בעל תקשורת עם מרכז העיר, ובין השאר עם קאנצלרית הרייך השלישי.
עלה לו הרעיון להתקשר לשר התעמולה יוזף גבלס, שקריאותיו להגנת לעיר עד אחרון התושבים נתלו על בתים רבים.
בעזרת המתרגם ויקטור בוייב, הצליחו הקצינים הסובייטים ליצור קשר בעזרת שנלה-ביורו כשהציגו את עצמם כתושב ברלין שצריך לשוחח עם גבלס בעניין חשוב ודחוף והגיעו ללשכת קנצלר הרייך.
הם חוברו למשרדו של שר התעמולה של הרייך, ולאחר מכן הציג המתרגם את עצמו כקצין רוסי שרוצה לדבר עם ד"ר גבלס.
בוייב שאל אותו כמה עוד זמן יתנגדו הכוחות הגרמנים, שעליה השיב השר הגרמני כי הדבר יימשך במשך כמה חודשים.
לדברי קארמן, בסוף השיחה, בוייב ציין: "קח בחשבון, מר גבלס, שנמצא אותך בכל מקום בו אתה תברח, והגרדום כבר מוכן עבורך".
בעקבות המעשה נכתב מיד חוזר בכמה עותקים, במהלכו הוצגה באמצעות כתיב מהיר ואחר כך במברק שבהמשך נשלח על ידי קארמן למוסקבה את כל מלל השיחה.
יומיים לאחר מכן ירה גבלס בעצמו; ולא היו השלכות שליליות על המעורבים בשיחה הזו מטעם הפיקוד.
קארמן ציין אז גם: "התכתבות זו לא שלח ה-Sovinformburo ל"יונייטד פרס".
בטח העובדים הניחו שכל הסיפור בדוי.
או שהחליטו שהוא לא תואם את רוח התקופה".
העיתונאי הגרמני אריך קובי ציטט את הסיפור מתוך זיכרונותיו של רומן קארמן ומשלים אותו גם מעדותו של ויקטור בוייב, עמו דיבר בפגישה אישית במוסקבה.
בוייב אמר כי האירוע הזה התרחש ב־26 באפריל 1945 כאשר הגיעו אליהם לקורפוס טנקים מס' 22 שכונת ברלין שני כתבים שסקרו את המלחמה מפראבדה ואיזבסטיה, שעודדו אותו ב"יציאה המטופשת" של הצלצול לגבלס.
באשר לאירועים עצמם, בוייב היה בטוח לחלוטין מכיוון שהוא ערך דוח דווח על הנעשה, מאחר שפחד מההשלכות.
הבשורה הזו הגיעה למפקד ארמיית הטנקים השנייה סמיון בוגדנוב : "בוגדנוב זעם; הוא ומפקדים אחרים האמינו שפספסו הזדמנות נהדרת לדון בתנאי הכניעה.
מהעונש על מעשי ניצלתי רק על ידי ההתקדמות המהירה של כוחותינו שהתרחשה בסמוך.
ב-9 במאי 1945 בברלין צילם קארמן את חתימת הסכם הכניעה ללא תנאי של גרמניה.
לדבריו, לאחר שמרשל ז'וקוב הציע לווילהלם קייטל, כראש המשלחת הגרמנית, לחתום על מעשה הכניעה, החל להתאסף באולם המון מצלמים ומקליטים שנוכחו באירוע.
לאחר מכן המשתה נמשך כל הלילה ובו השתתפו גנרלים סובייטיים רבים, וגם נציגי בעלות הברית וכתבים ממדינות אחרות.
כפי שנזכר מאוחר הבמאי יולי רייזמן, שניהל את צוות הצילום של הסרט הדוקומנטרי שכלל את התמונות ההיסטוריות של חתימת מעשה הכניעה של גרמניה "ברלין", חבריו של קארמן כינו אותו בצחוק "מומחה לכניעות".
קונסטנטין סימונוב שהכיר עד אז את קארמן רק מסרטיו ופגש אותו במהלך המלחמה, ציין שנפגש איתו בחזיתות לוחמה רבות, בערי ברית המועצות ובגרמניה: "במשך ארבע שנים הוא טס, נסע, הלך וזחל בדרכי המלחמה.
ואם האמרה כי כישרון הוא עמל היא נכונה, הרי שזה הייתה עמל אכזר, מעורב מאוד עם סכנות ותלאות".
על פי סימונוב, לא ניתן לדמיין תיעוד קולנועי של שנות המלחמה ללא עבודתו של קארמן כמו שלא ניתן לדמיין עיתונאות המלחמה ללא מאמריו של איליה ארנבורג.
במהלך משפטי נירנברג, כחלק מקבוצת הצילום, הקליט חומרים הכלולים בסרט "בית הדין של עמים"(1946), אותו גם ביים יחד עם י.
ורטובה-סווילובה וגם היה התסריטאי שלו.
במהלך תהליך המשפטים הוא נפגש שוב עם פאולוס, שנתן ראיות מאשימות כנגד מנהיגי הרייך השלישי ושוחח איתו.
בשנת 1945 צילם את המצעד הצבאי לכבוד שחרור אלבניה.
לאחר המלחמה התפרסם בזכות הצילומים וההקלטות שלו בווייטנאם (והפך לאזרח הסובייטי הראשון שהקליט שם את הו צ'י מין).
המשימה שהוטלה על הצלמים הסובייטים (קארמן, ייבגני מוחין, ולדימיר ישורין), שטסו ממוסקבה ב־16 במאי 1954, "לעשות סרט על וייטנאם, שישקף את מאבק העם הווייטנאמי לעצמאותו".
לגבי השהייה שלהם בווייטנאם כך אמר: "...
הו צ'י מין הבטיח לנו את עזרתו, אך אסר עלינו לעבוד במשך היום, למרות ההבטחות שלנו כי אנו עיתונאים מנוסים ורגילים לעבוד בחזית במהלך המלחמה".
שהה עם שאר הצלמים הסובייטים יותר מחצי שנה בווייטנאם.
הוא עצמו נהיה כל כך מפורסם שם שגם לאחר עזיבתו למוסקבה, "אנשים וייטנאמים זיהו בכל צלם מאירופה כקארמן".
במהלך ההקלטות צולם כארבעים אלף מטרים של סרט צילום צבעוני עבור הסרט התיעודי "וייטנאם" (1955; יצא גם בווייטנאם תחת השם Việt Nam) .
באותה השנה קיבלו שלושתם את עיטור העמל של וייטנאם.
בהמשך צילם גם בסין, בורמה, הודו, אינדונזיה.
מחבר מספר רב של ספרים ומאמרים לעיתונים ומגזינים.
היה ראש המחלקה לבימוי סרטי תעודה שלו.
נפטר ב־28 באפריל 1978 במוסקבה, טקס הפרידה נערך באולם הגדול של בית הקולנוע.
נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה .
חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1939. חבר באיגוד סופרי ברית המועצות מאז 1940. מאז 1965 - מזכיר מועצת איגוד הבמאים של ברית המועצות .
בשנת 1977 מונה למנהל האמנותי והבמאי בסדרה הדוקומנטרית הסובייטית-אמריקאית "המלחמה הפטריוטית הגדולה" - פרויקט חסר תקדים עד אז.
כדי להכין חומר דוקומנטרי צפה ב-30 מיליון מטרים מהתיעוד שצולם, מהם בחר קטעים לסרט בן 17 שעות.
מועדי הכנת הסרט היו מאוד קשיחים, העבודה עצמה באה עם מחלוקות, מכיוון שהרעיון היה להציג את המלחמה הפטריוטית הגדולה של העם הסובייטי נגד ורמאכט ושותפיו בפני קהל אמריקני, שידיעתו בחזית הזו של המלחמה לא הייתה רחבה.
הוא גם החליט כי הצילום בצבע של הערים סטלינגרד, קייב, סבסטופול ונובורוסיסק המשוקמים ייצרו ניגודיות חזקה לכרוניקות המלחמה שהקליטו את הרס הערים הסובייטיות הללו.
ההסכם להקלטת הסדרה נחתם ב-18 באפריל 1977, ובאוגוסט הגיע מנחה הסדרה ברט לנקסטר למוסקבה.
צילומי שטח נערכו איתו במוסקבה, מורמנסק, לנינגרד, ברסט, מינסק, חטין, קייב, באבי יאר, וולגוגרד, נובורוסיסק ובמאלאיה זמליה .
ב־28 באוקטובר 1977 הוקלט ראיון עם ברז'נייב, ב־16 בנובמבר - עם קוסיגין וב־28 בנובמבר - עם אוסטינוב .
בדצמבר צפה הבמאי-יועץ האמריקני קליינרמן בחומרי הגולמי של הסרטים, העיר הערות משמעותיות על כל סרט בסדרה.
הדיונים על הטקסטים של הקריינות היו עצבניים במיוחד ואותם האמריקנים דחו כמעט לחלוטין.
בפברואר 1978 טסו רומן קארמן, גנריך בורוביק, טנגיז סמיונוב ואלכסנדר סוריקוב לארצות הברית ושם אמריקאים הסבירו לסופרים סובייטים שהידע של הצופים האמריקנים על המלחמה מהצד הסובייטי היא אפסית.
אם עבור האנשים הסובייטים סטלינגרד מתמלאת בחוזק ואיתנות בקרב, עבור האמריקנים המילה הזו לא אומרת דבר.
ולכן, יש צורך להסביר היכן נמצא סטלינגרד ומה המשמעות האסטרטגית שלה.
אם אין טעם לבנות דרמה לקהל הסובייטי בשאלה האם הצבא האדום ינצח את הנאצים בסטלינגרד, אז האמריקאים יישארו במתח האם הרוסים ינצחו בסטלינגרד.
כך לאחר ביקור התסריטאים בארצות הברית בוצע הקלטת הטקסטים של הקריין ל"מצור לנינגרד" בהצלחה, דבר שקבע את הפורמט לעריכה, הקלטת רעשי רקע ומוזיקה, וקביעת מסכי פתיחה לשאר הסרטים בסדרה בהתאמה מדויקת לדרישות הטלוויזיה האמריקאית.
הסבב השני של הדיונים התקיים במוסקבה במרץ 1978. לאחר דיונים סוערים, הוחלט לכתוב את הטקסטים יחד, מה שהצריך חודש נוסף לצילומים.
טקסט הקריינות של הסרט "שחרור פולין" הוסכם אחרון, לאחר קרב הנרטיבים בנושאים רגישים במיוחד: המערכה הפולנית, מרד ורשה וקאטין.
לאחר שהעבודה על הסדרה נכנסה לשלב הסיום שלה, המתח גבר, וזה ערער את כוחו של רומן קארמן.
הבכורה של הסרט בן 20 הפרקים התקיימה בלעדיו, עם זאת, גם בבכורה האמריקאיות וגם בזו הסובייטיות הוצג סרטו שלקארמן "החייל האלמוני" - שהיה הפרק הסופי של הסדרה.
קונסטנטין סימונוב כינה את קארמן כאחת הדמויות הבולטות והבלתי נלאות של הסרט התיעודי הסובייטי וסופר מוכשר.
הבמאי עצמו, בריאיון לעיתון הצרפתי "לטר פרנסס", אמר שאף על פי שסרטי תעודה מזוהים בדרך כלל עם "אמת קולנועית", זה רחוק מלהיות המציאות.
השפעות אפשריות של יצירתו על אחרים
במוזיקולוגיה נדונה סוגיית השפעת האופרה כרמן מאת ז'ורז' ביזה על הסימפוניה מס' 5 של דמיטרי שוסטקוביץ' ועובדות מהביוגרפיה של המלחין ורומן קארמן.
ככל הנראה הראשון שהבחין בהשפעת חומר הנושא של האופרה על המכלול הטונים של הסימפוניה היה לב מזל בהצביעו על כך שהחלק הראשון של הסימפוניה גורם לאסוציאציות לפזמון "הבנרה" (במילים "אהבה, אהבה"), מה שלפיו מרמז שההשפעה "החיצונית" הזו הייתה אקראית.
ולדימיר ספיבקוב כתב כי לפיו לא במקרה הציג שוסטקוביץ 'בסימפוניה "ציטוט של כרמן, נושא האהבה".
בנדיצקי, מלחין סובייטי, פנה לאופרה של ביזט בקשר לרומן הבלתי מוצלח שלו עם המתרגמת ילנה קונסטנטינובסקאיה, שבסופו של דבר עזבה לספרד, שם החלה מערכת יחסים קרובה עם קארמן.
אם כן, צירוף המקרים של שם המשפחה של קארמן עם השם מזוהה עם "ערפד נשי", ישנם מוטיבים אוטוביוגרפיים "עם תחתית כפולה" של שוסטקוביץ' לאופרה של ביזה.
לטענת החוקר ראקו, הפרשנות של התוכנית של הסימפוניה החמישית שהציע בנדיצקי היא "גורפת" שלא לצורך, והמראה של זיכרונות אלה היה ככל הנראה בעל אופי פנימי בלבד .
בשנת 1963 יצר הבמאי הצרפתי פרדריק רוסיף את סרט באורך מלא "למות במדריד" (Mourir à Madrid), שקיבל את פרס ז'אן ויגוט בשנת 1963 והיה מועמד לפרס האוסקר בשנת 1965. הסרט מוקדש לכתבים צבאיים שמתו במדריד, כמו גם לצלמים ועיתונאים שסיקרו את מהלך מלחמת האזרחים בספרד.
הסרט כלל את ההקלטות שביצע רומן קארמן עצמו .
אשתו הראשונה - מריאנה ימליאנובנה ירוסלבסקאיה (1915 - 2003), פסלת, בת פקיד סובייטי ימליאן ירוסלבסקי (במקור, מיניי גובלמן).
נכד - מקסים קארמן, מפיק וצלם.
אשתו השנייה היא נינה אורלובה (היו נשואים למעלה מ-20 שנים).
בן - אלכסנדר קארמן (1941 – 2013), חוקר אמריקה הלטינית, מרצה במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה של משרד החוץ הרוסי.
אשתו השלישית היא מאיה אובצ'יניקובה (1930 – 2014), לאחר מותוו התחתנה עם הסופר וסילי אקסיונוב.
"מוסקבה - קרקום - מוסקבה" (ביחד עם אדוארד טיסה ומיכאיל גומורוב)(גם כבמאי) - 1930