tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר, קארול הראה שמוח בולצמן לא יכול להתקיים ביקום שבו הוא כן יכול להתקיים, כל עוד אנחנו לא מוותרים על היכולת שלנו לבחון את היקום.
זוהי אמנם לא הוכחה אמפירית, אבל כשל לוגי (פרדוקס) הוא דרך להוכיח שדבר מה לא יכול להתקיים במציאות.
מוחאמה (בספרדית: Mojama; בפורטוגזית: Muxama) הוא מעדן ים תיכוני המורכב מטונה מפולטת ומשומרת במלח בישול, שנמצא בדרך כלל באזורי מורסיה ואנדלוסיה של ספרד, במיוחד בוולבה ובקדיס או בפורטוגל באזור אלגארבה.
טונה זהובה, וטונה כחולת-סנפיר אטלנטית הם הזנים הנפוצים ביותר בשימוש להכנת המאכל.
המילה מוחאמה מגיעה מהמילה הערבית מוסאמה (יבש) או מושאמה (עשויה משעווה), אך מקורותיה הם פיניקים, במיוחד מגאדיר, קדיס כיום, היישוב הפיניקי הראשון במערב הים התיכון.
הפיניקים למדו לייבש טונה במלח ים כדי להכין אותה למסחר.
מוחאמה מיוצרת מנתחי הצדדים בין הצלעות התחתונות, לבין החלק התחתון של הגב של הטונה על ידי יישון וכבישה במלח למשך יומיים או בין 18 לבין 36 שעות.
לאחר מכן מסירים את המלח ושוטפים את הנתחים.
יש יצרנים שדוחסים את בשר הדג כדי לשחרר טוב יותר לחות.
לאחר מכן מונחים הנתחים לייבוש בשמש וברוח (לפי השיטה המסורתית) למשך חמישה עשר עד עשרים יום.
התוצר הסופי הוא נתח דג בכיכר חום כהה.
המנה מוגשת בדרך כלל בפרוסות דקות במיוחד עם שמן זית ועגבניות קצוצות או שקדים (במיוחד בוולנסיה).
אפשר להגיש את הפרוסות על לחם או עם פסטה.
במדריד מוחאמה הוא טאפס פופולרי מאוד בשעות אחר הצהריים ומוגש עם בירה וזיתים.
ניתן לשלב את המוחאמה גם עם יינות לבנים יבשים או אדומים יבשים.
מוחאמה עשירה בחלבון ובחומצות שומן אומגה 3. היא מכילה גם ויטמינים מקבוצת B, מגנזיום וויטמין D.
מוח'תאר מוחמד אבראהים בעבאע, המכונה גם אבו פיראס היה פוליטיקאי וטרוריסט פלסטיני, ונחשב לאחד המנהיגים המייסדים של פת"ח.
הוא כיהן כחבר הוועד המרכזי הראשון של פת"ח, היה אחראי על שירותי הביטחון והמודיעין של אש"ף ונודע כ"זרועו הימנית" של יאסר ערפאת.
לאחר השלמת לימודי התיכון בעיר, נסע לעבודה בכווית, שם הכיר את יאסר ערפאת, מחמוד עבאס ודמויות נוספות ממוצא פלסטיני, ויחד הם הקימו את פת"ח ב-1 בינואר 1965. מוח'תאר עצמו נבחר להיות חבר הוועד המרכזי הראשון של התנועה, לצד ערפאת ועבאס, פארוק קדומי, סלאח ח'לף ומספר חברים נוספים.
בפברואר 1966 נבחר על ידי הוועד המרכזי של פת"ח לחברות בהנהגה הצבאית של התנועה, שכונתה "מועצת החירום לפיקוד על המבצעים הצבאיים" ומנתה שבעה חברים.
הוא התמקד בהקמת תאי טרור פלסטיניים ביהודה ושומרון ופיתח קשרים הדוקים עם דמויות בולטות ביהודה ושומרון.
כאשר ערפאת עבר לדמשק, הצטרף אליו גם מוח'תאר, כדי להוביל משם את הפעילות הפוליטית והטרוריסטית הפלסטינית, תוך שהוא בונה את קשריו עם בכירים במפלגת הבעת' ובהנהגת צבא סוריה.
במקביל, יחד עם , ייסד את מנגנון הביטחון הפלסטיני הראשון המזוהה עם פת"ח בין השנים 1965 ל-1967.
במאי 1966 פרצו מחלוקות בין פת"ח לשלטונות סוריה בעקבות חיסולו של קפטן הבעת' .
שר ההגנה הסורי דאז, חאפז אל-אסד, הורה לעצור את הנהגת פת"ח בסוריה.
מוח'תאר נעצר לשלושה חודשים יחד עם ערפאת וחברים נוספים, אך הם שוחררו לבסוף באוגוסט 1966 בעקבות התערבות ולחץ שהפעילו מדינות ערב.
ביוני 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, מונה מוח'תאר לתפקיד סגן ראש מנגנון המעקב המהפכני הפלסטיני והמשיך בתפקיד זה עד פברואר 1968. ב-1969 מונה לעמוד בראש מנגנון הביטחון הפלסטיני בזירה הסורית, תפקיד בו החזיק עד 1982. במהלך שהותו בסוריה, השלים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת דמשק, ונישא לאישה סורית.
מאז 1980 כיהן כיו"ר הוועדה המשותפת הפלסטינית-ירדנית, תפקיד בו החזיק עד תחילת שנות התשעים.
הוא נפטר בעמאן, ירדן, ב-21 ביולי 2000, לאחר שחלה בדלקת כבד נגיפית, ונקבר שם.
מוחי הייב הוא במאי דוקומנטרי, עורך ויוצר טלוויזיה ישראלי פלסטיני.
בשנת 2025 הייב היה מועמד לפרס הסדרה הדוקומנטרית הטובה ביותר בתחרות הפורום הדוקומנטרי בישראל, על סדרתו "סוף אישה".
למד הנדסת קולנוע וטלוויזיה במכללת תל־חי.
את תחילת דרכו המקצועית עשה במסגרת חברת "טופליין תקשורת", כבמאי ועורך בשידורי חדשות ערוץ 2 וערוץ 10 בצפון הארץ.
בהמשך הצטרף לחברת "אלארז הפקות", והיה מצוות ההקמה של ערוץ הטלוויזיה "MUSAWA", שם ביים וערך תוכניות חדשות, תרבות ותעודה עבור קהל דובר ערבית בישראל ובעולם, ובהם אל־מיאדין, אל־ג'זירה והטלוויזיה הפלסטינית.
הייב מתגורר בירושלים, פועל כיוצר עצמאי, ומשמש מרצה לעריכת וידאו במכינת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
הייב החל את דרכו כבמאי במשדרי חדשות ואקטואליה בתאגיד השידור הישראלי, בין היתר במהדורה המרכזית, במשדרי המונדיאל והאירוויזיון.
ב-2024 ביים ויצר את הסרט "נבנה בדם" עבור מכאן 33, העוסקת בתאונות עבודה קטלניות באתרי בנייה בישראל, ונעשה בה שימוש בהדרכות בטיחות באתרי בנייה.
הייב יצר וביים את סדרת הדוקו-פשע "סוף אישה" (2025) – סדרת פשע אמיתי החושפת את סיפורן של נשים שנרצחו בחברה הערבית.
הסדרה שילבה שימוש בבינה מלאכותית לשיקום קולותיהן של הקורבנות, עוררה דיון ציבורי נרחב וזכתה לסיקור תקשורתי רחב.
במאי ועורך של סדרת תחקירים במסגרת תוכנית "זמן אמת":
יורש הרשות / وريث السلطة – תחקיר על ההיסטוריה והירושה הפוליטית של מחמוד עבאס.
אגף סיף / وحدة سيف – בחינת יעילות המאבק המשטרתי בפשיעה בחברה הערבית.
מערכת הביטחון והחינוך / جهاز الأمن والتعليم – מעורבות השב"כ במערכת החינוך הערבית.
בלי מקלט בטוח / بلا ملاذ آمن – מחדלי המיגון במלחמת חרבות ברזל.
בין לאום לשוויון / بين القومية والمساواة – מאבק העדה הדרוזית לשוויון אזרחי.
הכסף הקטאי / تجمع المال القطري؟ - תחקיר העוקב אחרי הכסף הקטארי שהכנס לחברה הערבית בישראל.
תחקירים נוספים על יחסי ישראל–התקשורת הערבית, ועל מעורבות כספים זרים בחברה הערבית.
ב-2025 יצר את הסדרה "עונות מחיי" (מכאן 33), פורטרט אישי־דוקומנטרי של אנשי תרבות ורוח מהחברה הערבית בישראל.
ארמלי את זינגר – أرملي وزينجر (2024) – במאי תוכנית אולפן דו-לשונית.
הפרלמנט הצעיר – برلمان الشباب (2022–2023) – יוצר ומפיק שותף, תוכנית אולפן לנוער.
על השולחן – ع الطاولة (2022) – במאי ועורך תוכנית תחקירים.
"יורש הרשות – وريث السُلطة" – 52 דק', פרק בתוכנית "זמן אמת" (כאן) החושף את ההיסטוריה של הרשות הפלסטינית ומאבקי הירושה בצמרת.
"אגף סי"ף – وحدة سيف" – תחקיר דוקומנטרי העוסק במאבק בפשיעה בחברה הערבית.
"מערכת הביטחון והחינוך – جهاز الأمن والتعليم" – תחקיר על מעורבות השב"כ במערכת החינוך הערבית.
"בלי מקלט בטוח – بلا ملاذ آمن" – תחקיר על מחדל המיגון ביישובי הצפון במלחמת חרבות ברזל.
"בין לאום לשוויון – بين القومية والمساواة" – תחקיר על מאבק הדרוזים לשוויון.
מועמדות לפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2025 – "סוף אישה" (הפורום הדוקומנטרי בישראל).
מוחמד עבד אל-עזיז א-דעיע (נולד ב-2 באוגוסט 1972 בחאיל) הוא שוער כדורגל סעודי לשעבר.
א-דעיע מחזיק בשיא ההופעות השני של שחקן בנבחרת לאומית (אחרי אחמד חסן), בזכות 176 הופעות במדי נבחרת ערב הסעודית.
הוא שיחק עם הנבחרת במונדיאל 1994, במונדיאל 1998, במונדיאל 2002. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2006, אך לא שותף באף משחק.
מוחמד חסן אבו טיר הוא פוליטיקאי פלסטיני בכיר, חבר הלשכה המדינית של חמאס.
ב הוצב שני ברשימת 'השינוי והרפורמה' שייצגה את חמאס וכיהן כחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית בתור נציג תושבי מזרח ירושלים.
נולד ב-1951 באום טובא, מזרח ירושלים.
לקראת גיל 20, בראשית שנות ה-70, הצטרף לראשונה לתנועת הפת"ח.
הוא נסע למחנה אימונים בלבנון וכשחזר לישראל נעצר בידי כוחות הביטחון הישראליים.
בתקופה שבה היה אסיר בכלא הישראלי, התחזק באמונתו האיסלאמית ואף הצטרף לארגון האחים המוסלמים.
ב-1984 הכיר בכלא נפחא את אחמד יאסין ועם שחרורם של השניים במסגרת עסקת ג'יבריל הראשונה הצטרף לחמאס.
אבו טיר מונה בידי מי שהיה אז ראש הזרוע הצבאית של חמאס בגדה המערבית, עאדל עוודאללה, למפקד אזור ירושלים של הזרוע הצבאית של חמאס.
עם חיסולם של האחים עוודאללה ב-1998 נודעה תוכניתו להרעלת מקורות המים של ירושלים ורצח המונים, הוא נאסר ונידון למאסר עולם בעוון השתייכות לארגוני טרור וסחר לא-חוקי בנשק.
במהלך תקופת הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ב-2005 הוא שוחרר לאחר שריצה כ-7 שנים בלבד במאסר.
ב-29 ביוני 2006 נעצר על ידי כוחות הביטחון הישראליים, לצד עשרות חברי הפרלמנט הפלסטיני ושרים בזמן מבצע גשמי קיץ.
בראשית יוני הורתה לו המשטרה לעזוב את ירושלים, הואיל ומעמד תושב הקבע שלו נשלל כבר בשנת 2006 על ידי שר הפנים רוני בר-און בעילה של הפרת אמונים.
לאחר שלא מילא את הוראת המשטרה ולא עזב את תחומי ירושלים, נעצר שנית.
בדצמבר גזר עליו בית משפט השלום בירושלים 5 חודשי מאסר בגין כניסה שלא כדין לישראל.
הוא שוחרר מיד מפני ששהה במעצר מאז חודש יוני.
ביולי 2013 נעצר בביתו בכפר עקב והושם במעצר מינהלי.
ב-30 ביולי 2015 שוחרר אבו טיר מהכלא.
ב-28 בינואר 2016 נעצר פעם נוספת על ידי צה"ל ושוחרר ב-30 במאי 2017. בספטמבר 2017 ביטל בג"ץ את שלילת התושבות של אבו טיר ושל שלושה חברי פרלמנט נוספים ממזרח ירושלים בנימוק של חוסר סמכות, אך השהה את הביטול לחצי שנה על מנת לאפשר חקיקה בנושא.
בחודש מרץ 2019 נעצר בביתו ברמאללה והושם במעצר מינהלי.
אבו טיר דוגל במשטר אסלאמי.
הוא מתנגד למשא ומתן עם מדינת ישראל, ומאמין כי "אנחנו [חמאס] לא נגד יהודים, אלא נגד הכיבוש והדיכוי.
בעבר נאמר כי איננו מבינים בפוליטיקה, אלא רק בכוח, אבל אנחנו תנועה חזקה שפועלת בכל התחומים, ואפילו מוכיחים שאנחנו מבינים בפוליטיקה יותר מאחרים".
הוא מוכר בזקנו הצבוע בחינה כתומה.
לדבריו, הוא עושה זאת מכיוון שכך נהג לעשות מוחמד, וכן מכיוון שהדבר מסייע לו נגד קשקשים וכאבי ראש.
מֻחַמַד אִבְן עַלי אַ(ל)-תַקי הוא האימאם השיעי התשיעי, על פי מסורת התריסריים.
הוא ירש את אביו בתפקיד אימאם הקהילה השיעית בהיותו רק בן שמונה.
מוחמד א-תקי נולד ב-12 באפריל 811 באל-מדינה לאימאם השיעי השמיני עלי א-רידא ושפחה נובית בשם ח'ייזוראן.
הוא היה רק בן שמונה כשאביו מת, ועל כן רבים פקפקו ביכולתו להנהיג את הקהילה השיעית.
מסורת שיעית מספרת כי המנהל מטעם הוקף תשאל את מוחמד הקטן במשך מספר ימים בשאלות דתיות, עד ששוכנע שהוא אכן האימאם של הקהילה לאחר מות אביו.
בדומה לאחד עשר האימאמים האחרים, מייחסים השיעים גם למוחמד א-תקי יכולות ניסיות, חסינות מפני ביצוע טעות (עִצְמה) וחוכמה, שהועברו אליו ברגע מות אביו.
מסורות שיעיות מתארות את א-תקי כנדיב, תורם בסתר, עניו, נכון תמיד לקבל קהל וחי באורח חיים פשוט.
הח'ליף אל-מאמון שהזמין את מוחמד לחיות עמו בבגדאד, שימש כפטרונו.
מאוחר יותר, נישא מוחמד אל-תקי לבתו של אל-מאמון, אום אל-פאדל, את הח'טבה (דרשה) לאחר הטקס נשא אל-מאמון בעצמו.
מרבית הביוגרפיות השיעיות מתקשות להסביר את היחס הטוב שהפגין אל-מאמון כלפי מוחמד, לאחר שבראייתם רצח את אביו של א-תקי.
יש הטוענים כי אוהב הפילוסופיה והמדע, אל-מאמון, התקשה להתעלם מחוכמתם הרבה של בנו ואחיו של עלי א-רידא (האהל אל-בית) ועל כן
מינה תומכים רבים של השיעה למשרות בכירות והתייחס בצורה טובה לאימאם הצעיר.
כמו כן, אל-מאמון היה זקוק לתמיכת הפרסים והשיעים כדי להבטיח את יציבות שלטונו.
לטענת מקורות שיעים, במהלך שהותו בבגדאד, אל-מאמון, פטרונו של א-תקי הפגיש אותו כשהיה רק בן 17 עם טובי חכמי הדת והפילוסופים של אותה העת, שהתפעלו מחוכמתו הרבה ויכולת הביטוי הגבוהה שלו, מקורות אחרים אף מקדימים את המאורע למועד בו האימאם היה בן 12 בלבד.
לאחר שהתגורר בבגדאד במשך שמונה שנים, חזרו מוחמד א-תקי ואשתו לאל-מדינה.
יחסיו עם אשתו היו מתוחים, בין השאר, משום שלגרסת השיעים, מוחמד התעקש לחלק את כל כספו לעניים, ובתו של הח'ליף התרגלה לרמת חיים גבוהה.
כמו כן, הוא נישא לאישה אחרת, בשם אמרה יאסר או סמאנה, אמו של האימאם השיעי הבא עלי אל-האדי.
לאחר מותו של הח'ליף אל מאמון ב-833 מעמדו וביטחונו האישי התדרדר.
יורשו של חמו אל-מאמון, היה אל-מעתצם, אחיו למחצה של הח'ליף.
השליט החדש הפסיק להעניק למוחמד את התמיכה וההגנה לה זכה בתקופת הח'ליף הקודם, אל-מאמון.
לטענת השיעים, ב-835 זימן אל-מעתצם את א-תקי חזרה לבירה בגדאד, בתקווה שמוחמד יאמץ את אורח החיים הבזבזני של הח'ליף.
מוחמד עזב את בנו עלי אל-האדי ואת אשתו במדינה ועבר לבגדאד.
הוא התגורר שם יותר משנה, אולם בניגוד לתקוותו של אל-מעתצם התפרסם באדיקותו הרבה, למדנותו הדתית והצלחתו בוויכוחים תאולוגיים.
מוחמד א-תקי מת ב-27 בנובמבר 835 בבגדאד, לטענת השיעים, המוות היה פתאומי ונגרם מהרעלתו בידי אשתו אום אל-פאדל, בשכנועו של אל-מעתצם.
בראיית השיעים, אל-מעתצם חשש מעליית קרנו של א-תקי בבירה, כמלומד ואדם נעים הליכות.
מוחמד א-תקי נקבר לצד סבו האימאם מוסא אלכאט'ם בבית הקברות של שבט קורייש בבגדאד.
כיום נמצא הקבר במקדש המפואר בכאזמיה.
בנו של א-תקי, עלי אל-האדי, ירש את אביו בתפקיד אימאם השיעים בהיותו רק בן שש.
מוחמד בן עבדאללה בן עבד אל-מוטלב, הידוע כמֻחַמַּד היה מנהיג חברתי, דתי ופוליטי ערבי שייסד את דת האסלאם.
נחשב במסורת המוסלמית לאחרון ולחשוב ביותר מבין הנביאים שקדמו לו בדתות השונות; תורתו ומנהגיו משמשים יחד עם הקוראן לבסיס האמונה האסלאמית.
מוחמד נולד בסביבות שנת 570 בעיר מכה שבחצי האי ערב (כיום בערב הסעודית) לעבדאללה בן עבד אל-מטלב ולאשתו אמינה בנת והב.
אביו מת כמה חודשים לפני לידתו, ואמו מתה כשהיה בן שש.
מוחמד היתום חונך על ידי סבו, עבד אל-מוטלב אבן האשם ודודו אבו טאלב.
מוחמד נהג להתבודד במערה בהר ג'בל א-נור ולהתפלל במשך ימים רצופים.
בשנת 610, כשהיה בן 40, סיפר מוחמד שעבר התגלות מהמלאך גבריאל, לפיה דרך החיים הראויה היא התמסרות לאל היחיד.
מוחמד החל להפיץ את משנתו במכה, אך הוא ומאמיניו נרדפו בשל אמונתם ונאלצו להגר בשנת 622 לעיר יַתְ'רִבּ, שנודעה לימים בשם אל-מדינה.
בדצמבר 629 מוחמד אסף צבא של 10,000 מאמינים, יצא בראשו למכה וכבש אותה.
בשנת 632 חלה מוחמד ומת.
בשעת מותו רוב תושבי חצי האי ערב כבר המירו את דתם לתורתו של מוחמד – האסלאם.
המקורות על חייו של מוחמד ואמינותם
המסורת המוסלמית היא המקור העיקרי לעדויות על חייו של מוחמד.
אורח חייו של מוחמד נחשב באסלאם כדגם לאורח החיים הראוי למוסלמי מאמין, ועל כן עשו חכמי ההלכה המוסלמיים מאמץ רב לקבץ מסורות על אורח חייו של מוחמד ולבדוק את אמינותן.
המסורות האלה הן ענף מיוחד במסגרת ספרות החדית', והן מכונות א-(ל)סירה א-(ל)נַבַּוויה (السِّيرة النَّبَويّة) – קורות הנביא.
במסגרת חקר ההיסטוריה של האסלאם, ערכן של העדויות האלה שנוי במחלוקת.
חכמי ההלכה המוסלמיים בדקו את אמינות המסורות על-פי שלשלת המוסרים שלהן (אסנאד إِسْنَاد).
על-פי ההנחה שמסורת על חייו של הנביא עברה מדור לדור, כל מוסר בשלשלת צריך להיות צעיר מן המוסר שבא לפניו, וכן צריכה להתקיים אפשרות שהשניים נפגשו.
היסטוריונים של האסלאם פיתחו שיטה משלהם לבדיקת אמינות המסורות שמתבססת על עקרונות פילולוגיים, על השוואות למקורות מחוץ למסורת המוסלמית, ועל ההנחה שחלק משלשלות המוסרים "תוקנו" או נכתבו באופן מלאכותי כדי לתת גושפנקה למסורות נפוצה או כדי לקדם חידושים הלכתיים.
לפיכך, מסורת שנחשבת אמינה בהלכה המוסלמית יכולה להיחשב בלתי-אמינה בקרב ההיסטוריונים של האסלאם, ולהפך.
כיוון שאין כמעט מקורות היסטוריים חיצוניים שאפשר להשוות את א-סירה א-נבוויה אליהן, ולאור העובדה שהמסורות הועלו על הכתב כמה דורות לאחר מותו של מוחמד, יש חוקרים הטוענים שאי אפשר בכלל לקבוע את מידת אמינותן ולפיכך אין טעם להשתמש בהן במחקר ההיסטורי.
הביוגרפיה הקדומה ביותר של מוחמד שנמצאת בידינו, היא של אבן אסחאק (מת בשנת 767).
גרסת הספר הנמצאת בידינו היא ככל הנראה תקציר של ספר "היסטוריה עולמית", שנערך על ידי אבן השאם (מת בשנת 833).
ביוגרפים קדומים נוספים הם אל-ואקדי ואבן סעד (מת בשנת 845).
בכתביו של ההיסטוריון טברי נמצא חומר שאינו נמצא באף מקור קדום אחר.
הכרוניקה הלא–אסלאמית הקדומה ביותר שהזכירה את מוחמד נכתבה בידי היסטוריון סורי אנונימי בשנת 640 בערך.
הטקסט מתאר את ניצחון המוסלמים על הביזנטים בעזה בשנת 634, ומציין כי הערבים מאמינים במוחמד ("מחמט").
תולדות חייו של מוחמד בהתבסס על המסורת המוסלמית
מקובל על רוב ההיסטוריונים כי מוחמד נולד בעיר מכה שבמחוז חג'אז בחצי האי ערב (כיום במערב ערב הסעודית).
שנת לידתו אינה ידועה בוודאות.
המסורת המוסלמית מציינת שהייתה זו "שנת הפיל" (عام الفيل), כלומר, השנה שבה פלש הצבא של אקסום תחת אברהה אל-אשרם לאזור חיג'אז, באמצעות פילים.
על פי סורת אל-פיל הוכנע הצבא החבשי על ידי ציפורים פלאיות, שהמטירו עליהם אבני גוויל.
מקובל שזו הייתה שנת 570 לספירה, אולם נתון זה אינו ודאי.
החדית' מספר כי אביו של מוחמד היה עבדאללה בן עבד אל-מטלב (عَبْدالله) ממשפחת האשם (آل هاشم) משבט קוּרייש (قُرَيْش).
לפי חלק מהמסורות, שם אמו היה אמינה בנת והב (آمنة), ואף היא הייתה משבט קורייש.
משפחתו הייתה מבוססת, וזאת ניתן להניח מעצם היותה משפחה שולטת במכה.
לפי המסורת, השושלת של שבט קורייש מגיעה עד עדנאן, מצאצאי ישמעאל (אסמעאיל), בן אברהם.
משפחתו של מוחמד ידועה בשם המשפחה ההאשמית, כי אבי סבו של מוחמד נקרא האשם.
האשם היה במכה האחראי על כיבוד עולי הרגל למסגד הכעבה באוכל ובשתייה.
האשם היה בין העשירים בזמנו, והוא נפטר בעזה באחד ממסעותיו לסוריה.
אחרי מות האשם, ירש את מנהיגות שבט קוריש בנו, עבד אל-מטלב, שהוא סבו של מוחמד.
עבד אל-מטלב אהב את בנו עבדאַלְלָה וקרב אותו אליו.
עבדאַלְלָה נשא לאישה את אחת הבחורות הכי חשובות אז במכה, "אמנה".
עבדאַלְלָה נפטר באלמדינה בה עסק בסחר בתמרים.
אשתו אמנה הייתה בחודשי ההיריון הראשונים בעת פטירתו.
מוחמד נולד אחרי מות אביו באזור בני האשם במכה.
לפי חלק מהמקורות, הוא נולד 50 ימים אחרי התקפת אברהה אל-חבשי נגד אלכעבה.
הסב, עבד אל-מטלב, קרא לנולד "מוחמד", כלומר "משובח".
ערביי הערים דאז, נהגו לשלוח את ילדיהם למדבר כדי שיינקו ממניקות, וכדי לגדול ולהתחנך בתנאי המדבר הקשים.
מניקה מדברית בשם חלימה אל-סעדיה לקחה את התינוק מוחמד.
היא לקחה אותו מחוסר ברירה כי לא נשארו ילדים אחרים לקחת.
בחזרתם למכה נפטרה האם אמינה בעודו בגיל 6. המשרתת, אום אימן, מסרה את הבן, מוחמד (בן שש דאז) לסבו עבד אל-מטלב, כדי לגדלו ולחנכו.
אבו טאלב, בעל המשפחה מרובת הילדים, גם ירש מאביו את אימוץ בן אחיו מוחמד.
יש המוצאים הד לאובדן המוקדם של ההורים של מוחמד ב בסורת א-צ'חא, פסוקים ו'–ח': .
לאחר אובדן הוריו, גדל מוחמד בבית סבו עבד אל-מוטלב (عبد المُطلب) ולאחר מכן בבית דודו, אבו טאלב (أبو طالب).
בגיל 25 נישא מוחמד לח'דיג'ה (خَديجة), אישה עשירה כבת 40, שעסקה במסחר (העיר מכה הייתה מרכז סחר בינלאומי חשוב באותה תקופה).
קיימים חילוקי דעות בין זרמי האסלאם בעניין מצבה המשפחתי הקודם.
מוחמד לא נשא אישה אחרת במהלך חייה של ח'דיג'ה והיא הייתה הראשונה שהאמינה בשליחותו.
לזוג נולדה בת בשם פאטמה, שאותה השיא מאוחר יותר לבן-דודו, עלי בן אבי טאלב.
פרט לפאטמה, נולדו לנביא שלוש בנות נוספות, בשם זיינב, רוקיה ואום כולת'ום, אך בשונה ממנה הן לא הצליחו להעמיד צאצאים.
שתי בנותיו האחרונות נישאו לעות'מאן בן עפאן.
מכוח זאת, מונה לחליף ה-3 לאחר מות מוחמד.
בתקופתו של מוחמד הייתה העיר מכה מרכז מסחרי בינלאומי חשוב, ושימשה גם מוקד פולחן לשבטים בחצי האי ערב.
במרכז העיר עומדת הכעבה – מבנה ששימש אז כמרכז פולחן פגאני, ולפי המסורת המוסלמית בנה את יסודותיו הנביא אברהם, אביהם של הנביאים יצחק וישמעאל, לפי האסלאם.
היום הכעבה היא מוקד העלייה לרגל למוסלמים.
על-פי המסורת המוסלמית, מוחמד טיהר את הכעבה מן הפסלים האליליים ואפשר את הפולחן המוסלמי המונותאיסטי בה.
יש להניח שעברו בעיר אנשים מכל רחבי חצי האי ערב, ואף ממקומות מרוחקים יותר בסהר הפורה ובקרן אפריקה.
רוב תושבי העיר בימי מוחמד היו פגאנים, והשתייכו לשבט קורייש, אולם היה בה גם מיעוט קטן של נוצרים ויהודים, וייתכן שגם זורואסטרים ובני דתות אחרות.
כמו כן, מוזכר במקורות האיסלאמיים כי מוחמד יצא למסעות סחר עם שיירותיה של אשתו ח'דיג'ה, וכי עבר במקומות שונים בחצי האי ערב, ואולי גם באזור הסהר הפורה.
המסורת המוסלמית מספרת, כי כאשר מוחמד היה בן 40 (שנת 610 לספירה על-פי המשוער), הלך להתבודד במערת חראא הממוקמת בג'בל א-נור, הרחק מעירו מכה, במסגרת מנהג התחנות' (מנהג בו תושבי ערב הקדומה היו מתבודדים הרחק ממקום מגוריהם, בעיקר בסביבה הררית במטרה לערוך חשבון נפש, וגם לתת צדקה לעניים).
באחד מימי התחנות' בעודו מתבודד במערה בהר, ועל פי הסיפור המופיע בקוראן, נגלה אל מוחמד בלילה (לילה המכונה "ליל הגורל" – "לילת אל-קדר") המלאך ג'יבריל (המזוהה עם המלאך גבריאל מהמסורות היהודית והנוצרית).
קובץ החדית' הידוע "צחיח אל-בוח'ארי" (صحيح البخاري) מספר כך: "אז בא אליו המלאך גבריאל ואמר: קרא!
הפסוקים האחרונים (מהמילים: "קרא בשם ריבונך" ואילך) מופיעים בקוראן כ"סורת אל-עַלַק" (סורת טיפת הדם או הדם המעובה (או 'סורת הדם הקפוא') מס' 96), (תרגומו של אורי רובין).
הסורה הזו נחשבת לראשונה מבחינה כרונולוגית במסורת המוסלמית.
לסיפור ההתגלות יש גרסאות שונות במסורת המוסלמית שנבדלות זו מזו בפרטים קטנים ולא מהותיים.
אחד הפרטים השנויים במחלוקת היא תשובתו של מוחמד למלאך, שאותה אפשר להבין כשאלה: "מה אקרא?" או כהצהרה "אינני יודע לקרוא".
מוסלמים שמקבלים את הפרשנות האחרונה, טוענים שהיכולת של מוחמד לקרוא את הפסוקים שהוריד המלאך היא חלק מנס ההתגלות, והוכחה לאמיתותה.
על פי המסורת המוסלמית, ח'דיג'ה בת חוואייליד הייתה הראשונה ששמעה את סיפור ההתגלות מפי מוחמד והיא האמינה לו מיד, ובכך היא הפכה לראשונה מבין מאמיניו.
מוחמד החל לנאום בפני תושבי מכה, את מה ששמע לדבריו מפי המלאך ג'יבריל, שהתגלה אליו מדי פעם.
בהדרגה נאספה סביבו עדת מאמינים צחאבה אשר תיעדה את הדברים שיצאו מפיו בעל-פה ולעיתים גם בכתב (תיעודים אלה יקובצו מאוחר יותר, ובאופן לא כרונולוגי, אך קובצו לפי הנחיות ממוחמד، לכדי ספר הקוראן).
במהלך הזמן ועד לזמן קצר לפני מותו המשיך מוחמד לחזות במלאך גבריאל מתגלה אליו ומעביר לו את דבר אלוהים לטענתו.
בימי הח'ליף עות'מאן בן עפאן כ-20 שנה לאחר מותו של מוחמד, נערך והועלה על הכתב ספר הקוראן הסופי (התהליך התחיל בימי הח'ליף הראשון אבו בכר שנה לאחר מותו של מוחמד), שהתקבל מתוך מספר גרסאות ראשוניות שרובן לא שרדו.
באחת הפעמים סיפר מוחמד (על-פי "צחיח אל-בוח'ארי"; גם לסיפור זה מספר גרסאות) כי המלאך ג'יבריל פקד אותו בלילה, ולאחר שערך לו טקס טהרה, הרכיב אותו על בהמה פלאית ומהירה מאוד ששמה אל-בוראק.
עוד באותו לילה הגיעו אל מקום המכונה "המסגד הקיצון".
כעשר שנים לאחר מותו של מוחמד, בימי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, זוהה המסגד עם מסגד אל-אקצא בהר הבית בירושלים.
זאת, לפי ציוני דרך מסוימים ובעזרתו של כעב אל-אחבאר, שהיה יהודי שהתאסלם וחבר אל מוחמד, ושל הפטריארך של ירושלים הבישוף סופרוניוס.
הלה מסר את העיר לח'ליף עומר.).
משם הוביל אותו המלאך ג'יבריל אל שבעת הרקיעים, שם פגש את אברהם אבינו, משה רבנו, ישו וקדושים אחרים.
ברקיע השביעי פגש את אלוהים וקיבל ממנו את המצווה להתפלל חמש פעמים בכל יום.
עוד באותו הלילה חזר מוחמד למכה, וגילה שמיטתו עוד חמה.
סיפור זה מכונה "לילת אל-אסראא ואל-מעראג'", והוא נרמז בקוראן בפסוק א' שבסורת אל-אסראא: .
סיפור זה מהווה את הבסיס לקדושת העיר ירושלים במסורת הדתית המוסלמית.
הסוחרים במכה, שעיקר פרנסתם הייתה על הכנסות עולי הרגל הפגאנים אל הכעבה, החלו להתייחס אל מוחמד בעוינות.
במיוחד הצליח להעלות את חמתם, כאשר היה קונה עבדים בכספו ומשחררם על מנת להכניסם בברית האמונה החדשה.
אנשי שבטו, שבט קורייש, החלו לרדוף אותו ואת מאמיניו.
שינוי זמני לטובה חל כאשר אחד מיריביו הקשים, עומר בן אל-ח'טאב, הצטרף למאמיני הדת החדשה.
עומר היה אדם חזק ובעל השפעה חברתית רבה, והצטרפותו לאסלאם הסבה למאמינים ביטחון רב.
עם זאת, הסכסוך בין מוחמד לאליטה השלטת במכה הלך והחמיר.
ב-615 היגרה לחבש קבוצה מתומכיו של הנביא במכה, עקב הרדיפות הדתיות שעברו.
תומכיו התקבלו בברכה על ידי שליטה של קיסרות אקסום הנוצרית באותם הימים, הקרוי במקורות מוסלמיים אסחאמה ומזוהה עם הקיסר ארמה.
אירוע זה קרוי במסורת המוסלמית "אַל-הִגְ'רַה אַל-אוּלַא" (الهجرة الاولى, "ההגירה הראשונה").
למוחמד התאפשר להמשיך ולהתגורר במכה, הודות לחסות שפרש עליו דודו אבו טאלב, מהאנשים המשפיעים ביותר בשבט קורייש.
ב-619 מתו דודו אבו טאלב ואשתו ח'דיג'ה.
שנת מותם של שני קרוביו קרויה באסלאם "עאַם אַל-חֻזְן" (عام الحزن, "שנת העצבות").
בעקבות מותו של אבו טאליב, אשר חרף אי היותו מוסלמי פעל להגנה על מוחמד בשל היותו בן משפחה, הורע עוד מצבו של מוחמד במכה.
בניסיון לגייס אוהדים נוספים מוחמד נסע לטאיף ב-620, אך אנשי העיר הרחיקו אותו ורגמוהו באבנים.
לאחר מכן הוא חזר למכה, נשא לאישה אלמנה בשם סָודא ואורס לעאישה, בתו של אבו בכּר, לימים הח'ליף הראשון.
עאישה עתידה למלא תפקיד מפתח בהתגבשות האסלאם לאחר מות מוחמד.
זמן-מה לאחר מות אבו טאלב וח'דיג'ה הסיר שבט קורייש את חסותו ממוחמד באופן רשמי, והוא נאלץ כעבור זמן-מה להימלט ממכה.
למוחמד היו תומכים בעיר ית'רב (يثرب), שנקראה לימים אל-מדינה.
עיר זו נמצאת כ-400 ק"מ צפונית למכה, ותושביה, בניגוד לתושבי מכה אשר התמחו במסחר, היו בעיקר חקלאים ורועי צאן.
מוחמד היגר לעיר זו עם קומץ תומכיו במכה, שהיו לפי המסורת המוסלמית כ-70 איש, בשנת 622 לספירה, היא השנה הראשונה למניין השנים המוסלמי.
האירוע הזה מכונה באסלאם אל-הג'רה, כאשר במסורת המוסלמית המהגרים זכו לכינוי "המוהג'ירון" (המהגרים), אשר ברבות הימים הפך לתואר של כבוד, המעיד על נאמנות בעליו לדת האסלאם ולאומה האיסלאמית.
בעיר ית'רב ישבו, בין היתר, גם שבטים יהודיים.
שנים רבות לפני 622 הגיעו אל ית'רב שני שבטים ערביים, אוס וח'זרג', ושלושה שבטים יהודיים, בנו נצ'יר, בנו קריט'ה, בנו קינוקע.
היהודים קדמו לשני השבטים הערבים, וקבלום ביניהם.
בני אוס ובני ח'זרג' ניהלו מלחמה שראשיתה בסכסוך קרקעות.
כשהגיע מוחמד אל ית'רב נקרתה בדרכו הזדמנות פז.
הוא יכול היה להיות בורר בסכסוך כיוון שבא מן החוץ ולא היה לו חלק בסכסוך.
הערבים במדינה בקשו להם בורר.
בשומעם על מוחמד, התרשמו ממנו, התאסלמו בחלקם והזמינו אותו לגור בעירם.
אלה היו "אלאנצאר" (الأنصار – "העוזרים", "התומכים"), תומכי מוחמד באל-מדינה, ובעלי תפקיד חשוב בהיסטוריה האסלאמית לעתיד.
לאחר הבוררות, העמיד מוחמד את עצמו הלכה למעשה כראש הקהילה באל-מדינה.
עוד מספרות מסורות מוסלמיות, כי מוחמד נכנס למדינה ובמקום שעצר גמלו, הקים מסגד (המסגד הראשון בתולדות האסלאם) ושני בתים לשתי נשותיו.
מוחמד כרע והתפלל במסגד, השתטח והביע כניעה ונאמנות לאלוהים, על כן נקראת דתו אסלאם, דהיינו, התמסרות לאל.
את צורת התפילה של מוחמד שומרים המוסלמים עד היום.
לאחר התפילה היה מוחמד לעיתים (ימי שישי, חגים ועוד) נושא דרשה שכללה פסוקים שהוריד אליו המלאך ג'יבריל (גבריאל) ואשר נכללו מאוחר יותר בקוראן.
לאחר מעברו למדינה, כתב מוחמד את "עהד אל-אֻמה" (חוזה האומה), בו הכריז על ישוב הסכסוך הישן בין השבטים הערביים, והכריז על כל המאמינים המוסלמים כעל אחים אשר המלחמה ביניהם אסורה.
"עהד אל-אֻמה" כלל פרק על היחס ליהודים שחיו בעיר.
לפיו הוענקו להם זכויות דומות למוסלמים אך בתנאי שלא יתמכו במי שמתנכל במוסלמים או לוחם בהם.
עובדי האלילים נחשבו לכאלה שיש להילחם בהם, אולם בהדרגה התאסלמו תושבי חצי האי ערב.
מוחמד לא ראה ביהודים עובדי אלילים, אולם משהתגלעו סכסוכים בינו לבין השבטים היהודים באזור, וחבירת חלקם הגדול לשבטים אשר לחמו במוחמד הוא נלחם בהם והוציא להורג את הגברים שביניהם משבט בני קורייד'ה.
חלק מהילדים והנשים היהודים שהתאסלמו תרמו לאסלאם מסורות שמקורן יהודי, ואשר מכונות בערבית "איסראיליאת" (إسرائيليّات).
משנוצרה הישות המדינית המלוכדת החל מוחמד בפשיטות על שיירות המסחר השייכות לקורייש כנקמה על תקיפות בני קורייש והשתלטותם על רכושם של המוהג'רין במכה.
כשסבלה העיר ית'רב (אל-מדינה) מרעב, פקד מוחמד לתקוף שיירות המובילות מזון כדי להשיג מזון לעיר.
ב-624 יצא מוחמד יחד עם 300 אנשים לתקוף שיירה שחזרה למכה מסוריה, ושהובילה כ-50,000 דינר זהב.
ראש השיירה, אבו סופיאן (אביו של הח'ליף החמישי לימים, מעאויה בן אבו סופיאן), שמע על כך והזעיק תגבורת ממכה.
בני קורייש שלחו 950 איש, אך מוחמד הצליח להביס אותם במקום שנקרא בדר (بدر).
קרב בדר נחשב עד היום במסורת המוסלמית סמל ומופת לגבורה.
אבו סופיאן, ממנהיגי מכה, נשבע לנקום במוחמד.
ב-625 יצא אבו סופיאן עם 3,000 לוחמים על מדינה.
מוחמד הגיע עם 1,000 איש וצבאו ניגף בקרב שהתחולל באוחוד והוא עצמו נפצע בקרב.
המסורת המוסלמית מייחסת לקרב זה את הפסוק בקוראן: "אל תחשיבו את המתים למען אללה כמתים, אלא הם חיים אצל ריבונם ומקבלים את שכרם" (סורה 3, סורת אל עמראן, פסוק 169).
המוסלמים נוהגים לצטט פסוק זה בעת קבורת חללי מלחמה.
בשנת 626 יצא שוב אבו סופיאן לעבר ית'רב (אל-מדינה), הפעם עם 10,000 לוחמים ובעזרת אנשי השבט היהודי בנו קריט'ה (قُريظة).
מוחמד ביצר את ית'רב ולאחר מצור שנמשך 20 יום, התייאשו בני קורייש ושבו למכה.
אז יצא מוחמד עם 3,000 לוחמים להילחם ביהודי שבט קוריט'ה.
לאחר שהובסו, הורה מוחמד להרוג 600 גברים מבני השבט.
ברוב המקורות מדובר על החדית' שבו סעד בן מועאד, אחד מבעלי חסותם (משבט אל-אוס) של בני קורייד'ה, שפט שיש להרוג את לוחמיהם ולאסור את נשיהם, לאחר שסייעו לשבטים שתקפו את המוסלמים.
ב-628 הושג הסכם בין מוחמד לאנשי שבט קורייש שעצר את המלחמה ביניהם לזמן-מה.
הסכם זה, המכונה הסכם חדיביה (حديبية) נחשב באסלאם כהסכם משפיל, שכן אנשי שבט קורייש לא הסכימו שמוחמד יחתום עליו בתואר "רסול אללה" (שליח האל), אלא כמחמד בן עבדאללה בלבד.
במקביל נוצר סכסוך בין מוחמד לאנשי ח'יבר (خيبر כ-150 ק"מ צפונית לאל-מדינה) היהודים, שהיו חקלאים.
בקרב שהתחולל ביניהם, הידוע בשם קרב חייבר, הרג מוחמד 100 איש.
יתר היהודים נכנעו והגיעו להסכם על-פיו ימסרו למוחמד ואנשיו מחצית מיבוליהם.
הסכם זה שימש מאוחר יותר באימפריה המוסלמית כדגם להסדר על-פיו יהודים ונוצרים יכולים לחיות בין מוסלמים ובלבד שיכירו בעליונות המוסלמים וישלמו מס.
מוחמד נשא לאישה את צפייה (صفية), אישה יהודייה שנשבתה בקרב והייתה, לפי חלק מהמסורות המוסלמיות, בתו של מנהיג יהדות ח'ייבר.
היא נישאה לו לאחר ששוחררה מהשבי.
המסורת המוסלמית מספרת כי הוא הקיף את הכעבה 7 פעמים, נגע במקלו ב"אבן השחורה" ואמר את השהאדה: "אין אלוה מבלעדי אללה" (لا إله إلا الله).
ההתנהגות המסודרת של אנשי מוחמד הרשימה חלק מבני קורייש והם החליטו למנותו למצביא עליהם.
החלטה זאת הקלה על מוחמד להשתלט על מכה מאוחר יותר.
הוא חזר לאל-מדינה, וב-630 יצא עם 500 לוחמים למכה, בטענה שאחד השבטים הפר את הסכם חדיביה.
אבו סופיאן הבין שאין טעם להתנגדות ופתח את שערי מכה.
לאחר כיבוש מכה, בשנים 630–632, הפנה מוחמד את מרצו לחיזוק השפעתו בקרב האומה המוסלמית החדשה, ולהפצת הדת החדשה ברחבי חצי האי הערבי.
במהלך שנת 630, הידועה במסורת המוסלמית כ"שנת המשלחות" ("עאם אלופוד"), שיגר מוחמד מספר משלחות לרחבי חצי האי, אשר הובילו להתאסלמות שבטים נוספים ולתשלום מס הצדקה, בתמורה להגנה ולהצטרפות ל"אומה" החדשה.
בתקופה זו, חרף החשש של רבים מתומכיו, בחר מוחמד שלא לחזור ולהתגורר במכה, עיר הולדתו, ולנטוש את קשריו עם תומכיו מאל-מדינה, אלא המשיך להתגורר באל-מדינה, ולנהל את ענייני האומה משם.
ב־8 ביוני 632, בגיל 63 (אם מקבלים את ההנחה לגבי שנת לידתו) חלה מוחמד ונפטר כעבור זמן קצר בביתה של אשתו הצעירה, עאישה, בתו של הח'ליף לעתיד אבו בכר.
השיעים מאמינים כי הוא הספיק למנות את בן-דודו עלי ליורשו, אולם הסונים מאמינים שהוא נפטר בלא מינוי יורש.
מוחמד נקבר בעיר ית'רב, שנקראה לפיכך מדינת א-נבי , או בקיצור אל-מדינה.
לאחר מותו נקבע אבו בכר כמחליפו, אולם רק בכל הנוגע לענייני ניהול המדינה והצבא.
מבחינה דתית, מחשיבים המוסלמים את מוחמד כ"חותם הנביאים", וכאחרון שעמד בקשר בלתי אמצעי עם אללה.
על פי מקורות האסלאם, למוחמד היו 13 נשים (לא במקביל, דבר שהיה מקובל בתקופה המדוברת), 3 בנים ו-4 בנות.
כל בניו וחלק מבנותיו נפטרו בצעירותם.
הנכדים היחידים שלו הם בניה של בתו פאטמה (חסן וחוסיין), אך האסלאם הסוני לא רואה בבני משפחתו של מוחמד ממשיכים בלעדיים לדרכו, אם כי קיים לצאצאיו מעמד מיוחד באסלאם הסוני.
על כל פנים, רוב הצאצאים של מוחמד נרצחו על ידי המושלים הסונים מבית אומיה (661–750 לספירה), שראו בהם איום על הח'ליפות.
למוחמד היה בן מאומץ בשם זיד.
זיד היה צעיר שנפל בשבי המוסלמים, ואשתו הראשונה של מוחמד, חדיג'ה, קנתה אותו ונתנה אותו במתנה למוחמד.
זיד הוא האיש היחיד שנזכר בקוראן חוץ ממוחמד, ומוחמד אהב אותו כבן.
זיד נהרג בספטמבר 629 כאשר שימש כאחד משלושת נושאי הדגל בקרב נגד הביזנטים במוּתַה שמדרום לים המלח.
בנקמה על מותו גויס כוח צבאי, שבראשו הועמד בנו הצעיר של זיד, למסע של נקמה נגד הביזנטים.
יחסו של מוחמד ליהודים ולנוצרים
הדת המוסלמית היא דת מונותאיסטית שהושפעה מהיהדות והנצרות.
בקוראן מכונים היהודים והנוצרים אהל אל-כִּתאב (أهل الكتاب) כלומר "עמי הספר".
על פי הקוראן היהדות והנצרות מבוססות על ספרים שכללו דברי אלוהים חיים (משה וישו נחשבים לנביאים).
מכאן שאין מצווה לאסלם אותם, אולם מאידך, אסור ללכת בדרכיהם.
ל"עמי הספר" יש זכות לשבת בקרב המוסלמים ולשמור על מסורותיהם ומנהגי דתותיהם כל עוד הם מקבלים על עצמם את השלטון המוסלמי.
ידוע כי בימיו של מוחמד חיו יהודים ונוצרים בחצי האי ערב, אולם קשה לאמוד את מספרם.
החוקרים מסכימים כי באל-מדינה ישבו שלושה שבטים יהודיים, בח'ייבר ישב שבט יהודי של חקלאים, וכן היו יהודים באזור תימן של היום.
כמו כן ידוע על קהילה נוצרית במקום הנקרא נג'ראן.
בראשית גיבושה של הדת המוסלמית בידי מוחמד ניכרות השפעות יהודיות – הקביעה כי יש להתפלל תוך פנייה לירושלים, קביעת יום צום ביום העשירי של החודש הראשון ועוד.
עם הגירתו של מוחמד לאל-מדינה, והתחזקותו הפוליטית והצבאית, התגלעו סכסוכים קשים בינו לבין השבטים היהודיים באל-מדינה ובח'ייבר.
קיימת מחלוקת בעניין הטבח של מוחמד בשבט היהודי "בנו קורייט'ה".
בחוזה "עהד אל-אומה" הוא התחייב לשמור על שלומם של השבטים היהודיים ולהתייחס אליהם בכבוד כל עוד הם לא נותנים יד עם השבטים שלחמו במוסלמים.
הקרבות הידועים בין מוחמד ליהודים הם הקרב עם שבט קורייט'ה היהודי וקרב ח'ייבר.
הקרב עם אנשי קורייט'ה הסתיים בטבח של חלק גדול מהגברים בני השבט (לפי המקורות האיסלאמיים בין 40–900 הרוגים) ולקיחה בשבי של הנשים והתינוקות.
המסורת המוסלמית מספרת כי אנשי קורייט'ה בגדו במוחמד בקרב "אלכאנדאק" ונלחמו בו לצידם של אנשי קורייש, זה היה נגד החוזה שהיה בין מוחמד לבין קורייט'ה.
מוסלמים רבים בימי הביניים ראו באנשי קורייט'ה גיבורים על שום דבקותם באמונתם, וזאת על אף סירובם להתאסלם.
על אף הקטל הרב בח'ייבר בעת הקרב, לא התרחש טבח ממש, כיוון שיהודי המקום הסכימו להיכנע, ולהעביר לאנשי מוחמד מחצית מיבוליהם.
בימי הביניים נחשב קרב ח'ייבר והסכם הכניעה שבעקבותיו כדוגמה ליחס הרצוי בין השלטון המוסלמי לבין הנתינים היהודים והנוצרים – סובלנות השלטון תמורת קבלת עליונות המוסלמים ותשלום מיסים מיוחדים.
יחסיו של מוחמד עם הנוצרים בנג'ראן היו טובים בהרבה, כיוון שאנשי נג'ראן הסכימו לקבל את מרותו, על אף שלא התאסלמו.
המצב בו מוחמד הושפע יותר מעקרונות הדת היהודית, אך ניהל יחסים טובים יותר דווקא עם הנוצרים, משתקף בקוראן.
הקוראן שולל את אמונת השילוש הקדוש הנוצרי, ומתייחס באהדה רבה יותר לעקרונות היהדות, אך הוא מגנה את התנהלותם של היהודים בחצי האי ערב באופן חריף, ומציין כי הנוצרים שם היו עדיפים עליהם.
הנביא מוחמד מוזכר בקוראן בשמו ארבע פעמים בלבד.
בשאר אזכוריו הוא מופיע בתארים ובכינויים המתארים את דמותו הנבואית ואת שליחותו.
על שמם של שני שמות אלה קיימות שתי סורות, פרקים בקוראן, בשם סורת אל-מוזמיל וסורת אל-מודת'יר, המספרים על אירועים מחייו של הנביא מוחמד.
מספר חכמים מוסלמיים סבורים היו כי מספר שמותיו השונים של הנביא מוחמד המופיעים בקוראן זהה במספר לשמותיו של אללה, תשעים ותשעה שמות.
שמותיו של אללה קרויים גם בתור "השמות היפים ביותר" ("اَلْأَسْمَاء الْحُسْنَى", "אַל-אַסְמַאא אַל-חֻסְנַא").
עם זאת, פרשנים אחרים חלקו עליהם.
סייד מוחמד א-סדר (בערבית - سيد محمد الصدر; תעתיק מדויק - סייד מחמד א-צדר; 1882–1957) היה ראש ממשלת עיראק בשנת 1948 בתקופת מלחמת העצמאות.
א-סדר היה בן למשפחה מכובדת בקרב המיעוט השיעי בעיראק.
בשנת 1920 השתתף במרד נגד הבריטים.
לאחר מכן רכש מוניטין והשפעה בשדה הפוליטי, ועמד בראש מפלגה שיעית בשם "אל-איסתיקלאל" (העצמאות).
זמן מה שימש כיושב ראש הפרלמנט העיראקי.
בינואר 1948, כאשר מהומות ה"ות'בה" שפרצו עקב חתימתו של ראש הממשלה סאלח ג'בר על הסכם חדש עם הבריטים, הביאו את העוצר ההאשמי עבד אל-אילה לפטר את ראש הממשלה, מונה א-סדר במקומו, בשל המוניטין שיצאו לו כשמרן.
א-סדר נתפס כפחות קשור לחצר ואנטי-בריטי, ונראה היה כי מינויו עשוי להשקיט את הרוחות הסוערות.
לממשלתו צירף אישי ציבור ידועים, מקרב הפוליטיקאים השמרנים, ובהם שלושה ראשי ממשלה לשעבר - שר החוץ חמדי אל-פאצ'צ'י, שר הפנים ג'מיל אל-מדפעי ושר ההגנה ארשד אל-עומרי.
א-סדר היה ראש הממשלה בעת שהוכרזה הקמת מדינת ישראל במאי 1948. עיראק, שהייתה בין המדינות הקיצוניות ביותר בהתנגדות לתוכנית החלוקה בימי ג'בר, המשיכה להוביל את הקו הקיצוני, והורתה על משלוח חיל משלוח על מנת להילחם במדינה הצעירה.
ביוני 1948 נערכו בעיראק בחירות, שלאחריהן התפטר א-סדר ומונה מוזאחם אל-פאצ'צ'י לראשות הממשלה.
מוחמד א-זוואהירי היה חבר בג'יהאד האסלאמי המצרי ומנהיג הג'יהאד הסלפי במצרים.
הוא היה אחיו הצעיר של מנהיג אל-קאעידה איימן א-זוואהירי.
נעצר במצרים ב-17 באוגוסט 2013, והועמד לדין על הקמת ארגון טרור ותכנון פיגועים נגד הממשלה.
א-זוואהירי נולד בגיזה שבמצרים במרץ 1953. הוא למד בפקולטה להנדסה באוניברסיטת קהיר, ועבר לערב הסעודית לעבוד כמהנדס בחברת בנייה.
כבר בצעירותו אימץ את האסלאם הסוני הקיצוני.
בשלהי שנות ה-70 היה חבר יחד עם אחיו איימן א-זוואהירי בג'יהאד האסלאמי המצרי.
בשנת 1981 הועמד לדין שלא בפניו יחד עם עוד חברים בג'יהאד האסלאמי המצרי באחריות לרצח נשיא מצרים אנואר סאדאת, אך נמצא לא אשם.
בהמשך הצטרף לארגון סעד אסלאמי ונסע לאינדונזיה ולבוסניה והרצגובינה לעזור בבניית מרפאות ובתי ספר.
לאחר כמה שנים, כשהוא נשוי ואב לשישה ילדים, עבר להתגורר בתימן עם משפחתו.
לאחר מכן עבר לגור עם אחיו בח'רטום שבסודאן שם החלו להתגבש פעילי המוג'אהדין.
לאחר שנאלצו לעזוב את סודאן, עבר אחיו איימן לאפגניסטן, שם הצטרף בהמשך לאוסאמה בין לאדן, בעוד מוחמד חזר עם משפחתו לעבודתו כמהנדס בתימן.
ב-1999 נעצר על ידי הרשויות במצרים בחשד לקשירת קשר עם ח'אלד עבדול סאמי, שהיה ממנהיגי הג'יהאד האסלאמי המצרי, שהוגדר כארגון טרור.
במשך כמה שנים לא היה ברור מה מצבו, ובני משפחתו חשבו שהוצא להורג.
באוקטובר 2001 ביקשה ארצות הברית דגימת DNA מדמו, מכיוון שחשבה שמצאה את גופתו של אחיו, איימן, במערה באפגניסטן.
בפברואר 2004 פרסם העיתון "א-שרק אל-אווסט" כי גילה שמוחמד בחיים ומוחזק בכלא המצרי.
חודש לאחר מכן משרד הפנים המצרי אישר את הדיווח, ואישר לבני משפחתו לבקרו בכלא.
ככל הנראה עבר מוחמד עינויים בידי המוח'אבראת המצרי במהלך חמש השנים שהועלם.
במרץ 2011 הוא שוחרר מהכלא.
היה ניסיון להעמידו לדין בבית משפט צבאי באשמת טרור, אך במרץ 2012 הוא זוכה.
בספטמבר 2012 הציע מוחמד בריאיון לטלוויזיה המצרית לתווך בין העולם המערבי לבין ארגוני הטרור האסלאמיים.
הוא היה מעורב בארגון המחאה מול שגרירות ארצות הברית בקהיר בספטמבר 2012. כמו כן ארגן מחאה מול שגרירות צרפת, לאחר התערבותה הצבאית במאלי, וקבע כי צרפת נלחמת באסלאם.
למעשה, מוחמד א-זוואהירי היה מנהיג הזרם הסלפי-ג'יהאדיסטי במצרים, ונחשב למנהיג של פעילי הטרור המזהים עצמם כסלפים ג'יאהדיסטים (א-סלפיה אל-ג'יהאדיה) בחצי האי סיני.
באוגוסט 2013, לאחר הדחתו של נשיא מצרים מוחמד מורסי, נעצר מוחמד, ובאפריל 2014 הועמד לדין על הקמת ארגון טרור שמטרתו לפגוע בביטחון מצרים.
מוחמד נאסר א-סייד א-נני הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת הקשר האחורי באל-ג'זירה, ובנבחרת מצרים.
מוחמד אלנני נולד וגדל בעיר אל-מחלה אל-כוברא שבמצרים.
מגיל צעיר הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הפאר המצרי אל אהלי ממנו עבר לזה של אל-מוקאוולון בו החל את קריירת הבוגרים שלו כשחקן יחד עם מוחמד סלאח.
א-נני רשם 35 הופעות בהן כבש שני שערים במדי אל-מוקאוולון ובחודש ינואר 2013, הוזמן להיבחן במחנה האימונים של פ.צ.
במהלך מחנה האימונים א-נני לקח חלק במשחק אימון אחד של בזל נגד סיטוואה בוקרשט והרשים את מאמן הקבוצה מוראט יאקין וב-29 בינואר, חתם א-נני על חוזה עד לתום העונה בבזל.
ב-10 בפברואר 2013, ערך א-נני את הופעת הבכורה שלו במדי בזל בניצחון 0–3 על סיון והוחלף במחצית של המשחק.
א-נני סייע לבזל לזכות באליפות ליגת העל השווייצרית לעונת 2012/13. בחודש מאי 2013, האריכה בזל את חוזהו של א-נני בקבוצה בארבע שנים נוספות.
ב-16 באפריל 2014, כבש א-נני את שער הבכורה שלו במדי בזל בניצחון 2–4 על פ.צ.
עונת 2014/15 הייתה לעונת הפריצה של א-נני במדי בזל.
הקבוצה זכתה באליפות השישית שלה ברציפות אך החמיצה את ההזדמנות לזכות בגביע השווייצרי.
ב-13 בינואר 2016, הכריז מאמן ארסנל ארסן ונגר כי הקבוצה החתימה את מוחמד א-נני מבזל ושילמה עבורו סכום הנע בין 5 ל-7 וחצי מיליון אירו.
ב-30 בינואר, ערך א-נני את הופעת הבכורה שלו במדי התותחנים במשחק נגד ברנלי בגביע האנגלי.
את שער הבכורה שלו במדי ארסנל כבש א-נני בהפסד קבוצתו בשלב שמינית גמר ליגת האלופות לברצלונה כשבסיום נבחר המצרי לשחקן המצטיין.
שערו היחיד של א-נני באותה העונה זיכה אותו בפרס שער השנה של ארסנל לעונת 2015/16.
א-נני שיחק יחד עם הנבחרת האולימפית של מצרים עד גיל 23 באולימפיאדת לונדון.
לזכותו 40 הופעות ושלושה שערים במדי הנבחרת הבוגרת של מצרים.
מוחמד א-זווארי היה מהנדס תעופה חבר תנועת חמאס, שהתמחה בפיתוח כלי טיס בלתי מאוישים לחמאס ולחזבאללה ונהרג בהתנקשות בתוניסיה.
הוא נחשב חבר בתנועת האחים המוסלמים בתוניסיה, שהייתה ידועה כיריבה של הממשל המקומי.
קשריו עם הקבוצה אילצו אותו לעזוב לסוריה בשנת 1991, אך חזר לאחר הדחתו של הנשיא התוניסאי לשעבר זין אל-עאבדין בן עלי ב-2011. זווארי ידוע כמי שהדריך מפעילי מזל"טים ליד ביתו בעיר הדרומית של ספאקס.
ב-15 בדצמבר 2016 נורה למוות במכוניתו, ליד ביתו בתוניסיה.
משטרת תוניסיה אמרה שהצליחה לתפוס ארבע מכוניות שכורות ואקדחים עם משתיקי קול שבהן השתמשו בפעולה.
הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, שא-זווארי נמנה עם אנשיה, טענה ש"המוסד" עומד מאחורי הריגתו של א-זווארי.
בעקבות הריגתו של מהנדס חמאס, מוחמד א-זווארי, ראש ממשלת תוניסיה הדיח את מושל מחוז ספאקס, יוסף א-שאהד, ובכירים במנגנוני הביטחון במחוז.
ב-22 בדצמבר פרסמה ממשלת תוניסיה הודעה רשמית על מעורבות של "גורמים זרים" בהריגת א-זווארי.
שר הפנים של תוניסיה, אל-האדי מג'דוב, ציין כי יש ראיות למעורבות של ארגון זר בפעולה.
מוחמד בן אלחסן א-שיבאני נולד בשנת 749, ונפטר בשנת 805. היה בין תאבעו א-תאבעין הבולטים.
נחשב על ידי רבים כאֲבִי החוק האסלאמי הבין לאומי.
היה משפטן ופוסק הלכה מוסלמי, אשר למד אצל גדולי פוסקי ההלכה בעולם האסלאמי, כגון האימאם אבו חניפה, ולצד מלומדים נוספים כמו אבו יוסף, והאימאם מאליק אבן אנס.
מוחמד בן אלחסן א-שיבאני נולד בואסט שבעיראק, בשנת 749. כבר בצעירותו עבר לכופה, עיר הולדתו של אימאם אבו חניפה, ושם הוא למעשה גדל.
למרות שאביו ניהל קריירה צבאית, א-שיבאני ביקש לעצמו קריירה אינטלקטואלית.
א-שיבאני החל את לימודיו הרשמיים בכופה, כתלמיד של אימאם אבו חניפה.
בהגיעו לגיל 18 (בשנת 767), נפטר אימאם אבו חניפה, לאחר שא-שיבאני הספיק ללמוד אצלו רק במשך שתיים.
לאחר פטירתו של אימאם אבו חניפה, המשיך א-שיבאני ללמוד אצל אבו יוסף, אשר היה התלמיד הכי בולט של אימאם אבו חניפה, ממשיך דרכו, וזה אשר תרם הכי הרבה להפצת האסכולה החנפית, ולהפיכתה לאסכולת ההלכה הכי גדולה בעולם האסלאמי עד עצם היום הזה.
בשלב מסוים במהלך מסעו הרוחני בעקבות הידע הדתי, עבר א-שיבאני לאלמדינה, שם זכה ללמוד במשך כ-3 שנים אצל האימאם מאליק אבן אנס (נכתב גם "מאלכ"), מייסד האסכולה המאלכית.
כך, כתוצאה מחינוכו ולימודי אצל גדולי המשכילים, הפך א-שיבאני לפוסק הלכה ולמשפטן כבר בגיל צעיר.
על פי אסמעאיל, הנכד של אימאם אבו חניפה, החל א-שיבאני ללמד בכופה כבר בהיותו בן 20 (בשנת 769).
א-שיבאני עבר לבגדד, שם הוא המשיך את לימודיו.
הוא זכה לכל כך הרבה כבוד, עד כדי כך שהח'ליפה הארון א-רשיד מינה אותו לקאדי העליון של העיר א-רקה, בירת הח'ליפות ( בסביבות שנת 796), והוא החזיק בתפקיד הזה עד לשנת 803. לאחר עזיבתו את תפקידו בא-רקה, שב א-שיבאני לבגדד, וכך שב גם לפעילותו הלימודית והחינוכית.
באותה תקופה, הגיע א-שיבאני לשיא השפעתו, כאשר בין השאר הוא לימד את מוחמד אבן אידריס א-שאפעי, הידוע גם כאימאם א-שאפעי, ואשר בתורו ייסד את האסכולה השאפעית.
הארון א-רשיד כל כך העריך את א-שיבאני, עד כי הוא שוב הציע לו משרה של קאדי, הפעם בח'וראסאן.
א-שיבאני קיבל את המשרה הזאת, והחזיק בה עד לפטירתו בשנת 805.
אחמד אבן עבדאללה אבן מוחמד אבן אסמעאיל , היה האימאם השיעי האסמאעילי התשיעי.
כאימאם, הוא היה המנהיג הרוחני העליון של הקהילה האסמעאילית, מעת מינויו ועד ליום מותו.
הנִזארים והמסתעלי ממשיכים את שושלת המנהיגות שלהם ממנו ומהצאצאים שלו, אשר ייסדו את האימפריה של השושלת הפאטמית.
בנו, חוסיין אבן אחמד, המוכר בכינוי אימאם עבדאללה א-ראדי, ירש אותו והמשיך את דרכו.
מוחמד אבו פאני הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר בפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית ובנבחרת ישראל.
אבו פאני נולד בכפר קרע, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
החל את צעדיו הראשונים בכדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-13 במאי 2017, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסדה בליגת העל של מכבי חיפה 0–1 לבני סכנין.
בספטמבר הושאל להפועל רמת גן מהליגה הלאומית.
ב-19 בינואר 2018, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–0 על הפועל נצרת עילית.
בקיץ הצטרף בהשאלה להפועל חדרה, העולה החדשה לליגת העל.
ב-25 באוגוסט 2018, הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 2–1 על הפועל תל אביב.
ב-17 בפברואר 2019, הבקיע את שער הבכורה שלו במכבי חיפה בניצחון 3–1 על הפועל חדרה.
ב-18 בספטמבר 2019 הושאל בשנית להפועל חדרה.
בסיום עונת 2019/2020 תמה ההשאלה וחזר למכבי חיפה.
ב-24 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה, בניצחון 2–1 על רוסטוב הרוסית.
בשלוש העונות 2020/2021, 2021/2022 ו-2022/2023; זכתה מכבי חיפה בשלוש אליפויות רצופות, ובעונה השלישית אף העפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
אבו פאני היה בורג חשוב במועדון לאורך שלוש העונות, ואף שימש כקפטן מחליף לסירוגין, אחרי צ'רון שרי.
ב-17 ביוני 2023 חתם בפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית.
ב-10 באוגוסט 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בפרנצווארוש בניצחון החוץ 6–1 על חמרון ספרטנס המלטזית, במסגרת שלב המוקדמות השלישי של עונת 2023/2024 בקונפרנס ליג.
באוקטובר 2020 זומן לראשונה גם לסגל נבחרת ישראל הבוגרת.
ב-8 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו מול סקוטלנד, במסגרת משחקי חצי-גמר הפלייאוף שלאחר מוקדמות יורו 2020. ב-5 ביוני 2021, נכנס כמחליף ובישל שלושה שערים, במסגרת משחק ידידות, שהסתיים בניצחון חוץ של הנבחרת 3–1 על נבחרת מונטנגרו.
ב-9 בספטמבר 2024 כבש את שערו הבכורה במדי הנבחרת מול , במסגרת המחזור השני של ליגת האומות לעונת 2024/2025, לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-67 וצימק את התוצאה בדקה ה-90, במשחק שהסתיים בהפסד ישראלי 1–2 לאיטלקים.
אבו פאני משחק כקשר ומסוגל לתפקד הן כקשר אחורי והן כקשר 50-50 שעושה גם הגנה וגם התקפה.
נודע גם בבעיטה טובה מחוץ לרחבה, והוא כבש לא מעט שערים בבעיטה חזקה מרחוק.
נבחרת העונה בליגת העל מטעם אתר ONE וארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל: 2022/2023
מוחמד אבו ראס הוא כדורגלן ערבי ישראלי המשחק בעמדת הקשר בצעירי טירה.
אבו ראס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל שפרעם, בגיל 13 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי חיפה וכעבור 4 שנים הצטרף למחלקת הנוער של הפועל עפולה.
ב-7 באוגוסט 2015, אבו ראס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 למכבי הרצליה במסגרת גביע הטוטו.
ב-6 בנובמבר, אבו ראס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד מכבי אחי נצרת.
בקיץ , אבו ראס חתם בהפועל פתח תקווה, במדיה רשם רק שתי הופעות ובינואר של אותה עונה חתם במכבי אחי נצרת.
בקיץ , אבו ראס חתם בעירוני נשר.
בינואר , אבו ראס חתם בשבאב אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית.
ב-4 בפברואר 2020, אבו ראס חזר לישראל וחתם בשמשון כפר קאסם מליגה א' דרום.
ב-21 בספטמבר 2020, אבו ראס חתם בהפועל בני פורידיס.
בקיץ אבו ראס חתם בהפועל כפר כנא.
בפברואר חתם במכבי צור שלום.
ב-1 בפברואר 2023 חתם בהפועל רמת השרון.
ב-4 ביולי 2023 הצטרף לאיחוד בני שפרעם.
ב-5 ביוני 2024 חתם בהפועל נוף הגליל.
במהלך העונה הושאל לצעירי אום אל-פחם מליגה א' צפון, אך כעבור חודשיים שוחרר מהמועדון לאחר הפסקת הליגה וחתם בצעירי טירה מליגה א' דרום.
ב-19 באוגוסט 2018, אבו ראס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין בתיקו 0-0 נגד .
באותו פיגוע התנקשו גם בחייהם של הנשיא מוחמד עלי רג'אי ושרים אחרים בממשלתו.
בהונאר היה ממייסדי מפלגת הרפובליקה האסלאמית ואף היה חבר במועצת המומחים האיראנית.
ג'וואד בהונאר נולד ב-1933 בכרמאן שבמדינה האימפריאלית של איראן.
אביו היה סוחר פשוט שהחזיק בחנות בכרמאן.
לג'וואד בהונאר היה אח בכור וחמישה אחים צעירים ממנו.
ב-1953 הוא נסע לסמינר שבקום ושם השתתף בשיעור של רוחאללה ח'ומייני, שלימים יהפוך למנהיג העליון של איראן.
בהונאר סיים תואר דוקטורט באוניברסיטת טהראן ואף היה חבר בסגל של האוניברסיטה.
במסגרת עבודתו שם העביר שיעורי דת ותאולוגיה אסלאמית.
בהונאר היה ממתנגדי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי ואף הפגין נגדו כמה פעמים.
בעקבות פעילות זו הוא נכלא לראשונה ב-1963, מכיוון שלקח חלק במחאה נגד המהפכה הלבנה אותה קידם השאה פהלווי.
הוא שוחרר מיד לאחר מכן, אך תוך שנה נכלא בשנית.
לאחר שחרורו ב-1975 חדל באהונר לעסוק באקטיביזם עד המהפכה האיראנית שבעקבותיה יצא השאה לגלות בינתיים, ובמקומו עלה לשלטון ח'ומייני, שהפך תוך זמן קצר למנהיג העליון של איראן.
בהונאר היה בינתיים חלק מהצוות שאכלס את המשרד לתרבות והכוונה אסלאמית.
עם הזמן הועלה לתפקידי צמרת וכבר ב-1981 היה אחראי על הצנזורה באיראן, שבמסגרתה צונזר כל כלי תקשורת שלא אושר על ידי צוות מנהיגים מוסלמים.
מלבד זאת, בהונאר "טיהר" כל השפעה של גורמים חילוניים באוניברסיטאות איראניות.
יחד עם מוחמד עלי רג'אי טיהרו השניים את האוניברסיטאות האיראניות לא רק מהשפעות של גורמים חילוניים אלא מהשפעות אמריקניות ואירופיות.
באהונר היה ממקימי מפלגת הרפובליקה האסלאמית, יחד עם מוחמד בהשתי, ועלי ח'אמנאי.
לאחר ההתנקשות במוחמד בהשתי, שהתרחשה ב-28 ביוני 1981, מונה בהונאר למזכיר הכללי של מפלגת הרפובליקה האסלאמית.
הוא כיהן כשר התרבות וההדרכה האסלאמית וזאת עם בחירתו של מוחמד עלי רג'אי לנשיאה השני של איראן, ב־5 באוגוסט 1981. עלי רג'אי בחר בבהונאר לכהן כראש ממשלתו.
בהונאר נרצח ביחד עם רג'אי וחברים נוספים במפלגה הרפובליקנית האסלאמית.
הפיגוע התרחש לאחר שהארגון המחתרתי מוג'אהדין ח'לק הטמין מטעני חבלה במשרדי המפלגה שבטהראן.
הפיצוץ ב-30 באוגוסט 1981 גרם לרציחתם של כל יושבי המשרדים, בהם בהונאר.
אייתוללה מוחמד-רזא מהדווי כני (בפרסית: محمدرضا مهدوی کنی; 6 באוגוסט 1931 – 21 באוקטובר 2014) היה פוליטיקאי, סופר ואיש דת איראני, שכיהן כממלא מקום ראש ממשלת איראן מספטמבר 1981 עד 29 באוקטובר 1981.
לפני כן כיהן כשר המשפטים וכשר הפנים בממשלות של מוחמד עלי רג'אי ומוחמד-ג'וואד באהונר.
היה המייסד של אוניברסיטת האימאם סאדק שבטהראן, שהייתה ידועה בכך שעסקה בעיקר במדעי הרוח.
ביוני 2014 אושפז בבית החולים בהמן ונכנס לתרדמת לאחר שסבל מהתקף לב.
מהדווי כני נולד בכפר כאן, שנמצא בסמוך לטהראן.
אביו היה אייתוללה שלימד בבית הספר מופיד.
בית הספר התיכון שבו למד היה בית הספר בורהאן שבטהראן.
ב-1947 נסע לקום כדי ללמוד שם בסמינר דתי.
אחד ממוריו היה האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, לימים המנהיג העליון של איראן.
לאחר שסיים את הלימודים בסמינר הדתי הוא חזר לטהראן ב-1961 כדי ללמוד מדעי הדת.
במקביל השתתף במחאות נגד השאה מוחמד רזא שאה פהלווי ואף נכלא בעקבות הפעילות האקטיביסטית שלוש פעמים.
לפני המהפכה האיראנית מינה אותו ח'ומייני לחבר מועצת המהפכה.
עם הצלחתה של המהפכה והדחת השאה מהדווי כני מונה לממלא מקום יושב ראש מועצת שומרי החוקה ואף הנהיג לתקופה מסוימת את ארגון אנשי הדת הלוחמים (קבוצה פוליטית דתית שאינה מוגדרת באופן רשמי כ"מפלגה").
הוא סירב להצטרף למפלגה הרפובליקנית האיסלאמית שהוקמה ב-1979 מאחר שלטענתו, אנשי דת צריכים להישאר א-מפלגתיים.
מהדווי כני כיהן כשר הפנים בקבינט של מוחמד עלי רג'אי.
עם הירצחו של רג'אי, הוא מונה לשר הפנים בשנית בקבינט שהקים מחליפו של רג'אי, מוחמד-ג'וואד באהונר.
לאחר שבאהונר נרצח אף הוא, בפיגוע שאורגן על ידי מוג'אהדין ח'לק, הוחלט שמהדווי כני יכהן כממלא מקומו.
ואכן, ב-2 בספטמבר מונה לממלא מקום ראש ממשלת איראן וכיהן בתפקיד זה עד 29 באוקטובר 1981, אז הוחלף על ידי מיר-חוסיין מוסאווי.
ב-1989 הוא נבחר להיות חבר המועצה לתיקון החוקה של איראן.
ב-2011 נבחר להיות יו"ר מועצת המומחים האיראנית לאחר שהיו"ר הקודם, אכבר האשמי רפסנג'אני התפטר מתפקידו.
במרץ 2013 נבחר לכהן בתפקיד לשנתיים נוספות.
לאור העובדה שנפטר במהלך כהונתו מונה האייתוללה מוחמד יזדי במרץ 2015 להיות יו"ר המועצה במקומו של מהדווי כני.
ב-4 ביוני, ביום השנה למותו של ח'ומייני אושפז מהדווי כני בעקבות אירוע מוחי.
הוא נכנס לתרדמת עוד באותו יום ולא יצא ממנה עד מותו ב-2 באוקטובר 2014. עם מותו הכריז נשיא איראן, חסן רוחאני על שני ימי אבל לאומיים.
מהדווי השאיר אחריו שלושה ילדים, שמונה נכדים ואף שני נינים.
מוחמד א-שייח' (ידוע גם בשם: אבו עבד אללה א-שייח' מוחמד בן יחיא.
בערבית: أبو عبد الله الشيخ محمد بن يحيى) היה סולטאן פאס שבמרוקו בין השנים 1472–1505, הראשון בשושלת הווטאסית.
הוא ידוע כמלך שהטיב עם היהודים וקיבל אותם בזרועות פתוחות לאחר גירוש ספרד.
בשנים 1459–1465, הסולטן אבו מוחמד עבד אל-חק המריני היה עדיין בשלטון.
ומוחמד א-שייח', בן למשפחת ווטאס, שהייתה המשפחה החזקה והשלטת באזור הריף המזרחי, החל מהמאה ה-13, היה במנוסה מאימת השלטון.
בשנת 1465 נהרג הסולטן המריני בפאס במהלך מרד עממי.
באותה העת הוכרז על סולטן ממוצא אידריסי, אך סמכותו הוגבלה לאזור פאס.
עם מותו של אבו מוחמד עבד אל-חק בשנת 1465, החל מוחמד א-שייח' בכיבוש מחדש של שטחה של הסולטנות המרינית.
בשנת 1469, איבדו המוסלמים כמעט את כל שטחי אל-אנדלוס.
רק הנאסרידים שמרו על גרנדה וסביבתה עד 1492. בתקופה זו נרשמה נהירה מסיבית למרוקו של מוסלמים ויהודים אנדלוסיים שנרדפו בעקבות האינקוויזיציה וההמרה הכפויה לנצרות.
בשנת 1471, הצליח מלך פורטוגל אלפונסו החמישי לקחת את טנג'יר על ידי ניצול הפרעות בפאס.
הפורטוגלים כבשו את אסילה, ואז את טנג'יר שאפשרה להם לשלוט במצר גיברלטר.
מוחמד א-שייח' השתלט על פאס.
דרום מרוקו, המצויה אז בשליטת הסעדים, טמוחמד שלט רק על אזור פאס, שם היה הראשון שקיבל את התואר סולטן ווטאסי בשנת 1472.
בשנת 1479 חתם מוחמד א-שייח' על אמנה עם הקסטיליאנים שהכירו בהם זכויות בלעדיות בחוף אפריקה.
אשייח' לא יכול היה למנוע את התייצבותם של הפורטוגלים בחופי המדינה בסאפי (1481), ואז באזמור בשנת 1486. הפורטוגלים באמת יכבשו את שתי הערים הללו ב-1508 וב-1513.
בשנת 1492 ממלכת גרנדה, הממלכה המוסלמית האחרונה בספרד, הובסה.
המלוכה הקתולית של ספרד תפסה את גרנדה ובכך חתמה את קצו של שלטון האסלם הספרדי.
עם סיום הרקונקיסטה הספרדים התפשטו יותר ויותר לחוף הדרומי של הים התיכון.
קבלת היהודים לאחר גירוש ספרד
מוחמד א-שייח' קיבל את המגורשים היהודים בזרועות פתוחות.
ואלו הדברים שכתב עליו הכרוניקן רבי אברהם אדרוטיל, שהיה בעודו נער בין המגורשים מספרד, ומשפחתו התשייבה בעיר פאס: .
כן נתן הוראה בשנת הה'רנ"ד (1493/1494) שמי שקנה נער יהודי מהמגורשים, שסבלו אז מרעב, בעבור פת לחם - ישחרר אותו.
מוחמד קוטב אבו גבל עלי , הידוע גם בכינויו גבסקי הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת השוער בהבנק הלאומי של מצרים ובנבחרת מצרים.
אבו גבל רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מצרים ב-3 בספטמבר 2011 בהפסד 2–1 לנבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012.
גבסקי נכלל בסגל הנבחרת עבור גביע אפריקה לאומות 2021. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בטורניר כאשר נכנס בדקה ה-88 כמחליפו של מוחמד א-שנאווי הפצוע במסגרת משחק שמינית הגמר מול נבחרת חוף השנהב.
במשחק זה שנגרר לדו-קרב פנדלים, הוא הדף את בעיטתו של אריק באיי, הדיפה שעזרה לנבחרת להעפיל לשלב הבא.
במשחק הגמר מול נבחרת סנגל הוא שמר על שער נקי, כשהדף את בעיטת הפנדל של סאדיו מאנה בדקה השביעית.
המשחק נגרר אף הוא לדו-קרב בעיטות מ-11 מטרים, כשאבו גבל הדף את בעיטתו בונה סאר; לעומת זאת, הדיפה זו לא עזרה לנבחרת המצרית לזכות באליפות היבשת.
איש המשחק: גביע אפריקה לאומות 2021
מוחמד אבו סמרה הוא המזכיר הכללי של המפלגה האסלאמית , במצרים, שהיא הזרוע הפוליטית של הג'יהאד האסלאמי המצרי.