tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברפואה, המילה משמשת לרישום רפואי של אבחנות ראשוניות או משוערות, שאותן יש לבדוק בהמשך, או לעקוב אחריהן, בניסוח: "חשש ל...", כשלאחר מכן מצוינת האבחנה המשוערת.
לדוגמה: "חשש לזיהום בתוספתן", "חשש לסרטן מעי הגס", וכו'.
במצב של ניגוד עניינים, קיים חשש שהאינטרס האישי של בעל תפקיד כלשהו, עלול להשפיע על החלטותיו ולהוות שיקול זר.
חשמלן פרסי (שם מדעי: Torpedo sinuspersici) ידוע גם בשם חשמלן הכתמים הוא בטאי ממשפחת החשמלניים.
חי בים האדום ובאוקיינוס ההודי, ויש לו מספר תת-מינים.
אורכו כמטר, והוא משתמש בתהודה חשמלית על מנת לבנות תמונה של סביבתו הקרובה (בדומה לבטאים האחרים כגון המסורן הירוק) אך בניגוד להם, הוא מהמם את טרפו באמצעות מכת חשמל.
חשמלן נמרי או חשמלן מנומר (שם מדעי: Torpedo panthera) הוא בטאי ממשפחת החשמלניים.
הוא חי בים האדום והאוקיינוס ההודי, ויש לו מספר תת-מינים.
הוא מגיע לאורך של כמטר אחד, ומשתמש בתהודה חשמלית על מנת לבנות תמונה של סביבתו הקרובה (בדומה לבטאים האחרים כגון המסורן הירוק), אך בניגוד לבטאים אחרים הוא מהמם את טרפו באמצעות מכת חשמל ואז אוכל אותו.
חשמלן סגול (שם מדעי: Torpedo nobiliana) הוא מין של בטאי ממשפחת החשמלניים.
הוא חי במי האוקיינוס האטלנטי.
דג זה הוא הגדול ביותר בבני סדרת החשמלנאים.
אורכו הממוצע 0.6-1.5 מטרים ומשקלו 14 ק"ג, אולם נצפו פרטים באורך של 1.8 מטרים ומשקל 90 ק"ג.
לדג זוג סנפירי חזה גדולים ועגולים ואחריהם עוד זוג קטן יותר על הגב וזנב חזק עם אונות.
פתחי הזימים סמוכים לראש הקטן והחוטם כמעט ולא נראה.
כמו רוב הבטאים גם לחשמלן זה ישנו פה המצוי מתחת לגופו.
דג זה בונה שדה חשמלי סביב גופו וכך מאתר את הפרטים בסביבה.
הוא גם מחשמל את הטרף במכת חשמל חזקה שהורגת או מהממת אותו.
הוא נפוץ בקרקעיות חוליות עד לקרבת החופים מנובה סקוטיה עד ברזיל ומסקוטלנד עד דרום אפריקה וגם לאורך חופי הים התיכון, לרבות בחופי ישראל.
הוא טורף בעיקר דגי גרם הכוללים סוליתאים שונים, סלמוניים, צלופחים וקיפוניים וגם דיונונים וסרטנים.
פרטים גדולים יכולים לבלוע דגים ששוקלים 2 ק"ג ואף כרישים גלדניים.
החשמלן יכול להפעיל את מכות החשמל שלו גם להגנה אך הוא איננו קטלני לאדם.
חשמלן פסיפי (שם מדעי: Torpedo californica) הוא מין של בטאי גדול ממשפחת החשמלניים החי בחופי מערב האוקיינוס השקט מקולומביה הבריטית עד באחה קליפורניה.
החשמלן הפסיפי חי לאורך חופים חוליים, שוניות סלעיות ויערות קלפ קרירים, אך יכול להימצא גם באוקיינוס הפתוח בעומק של מתחת ל-420 מטרים.
הוא שוחה בצורה יותר מפותחת מרוב הבטאים.
יצור זה מגיע לאורך של 90 סנטימטרים בזכרים ו-140 סנטימטרים בנקבות.
המשקל המקסימלי שלו מגיע ל-41 קילוגרם.
הוא בעל גוף שטוח עם סנפירי חזה רחבים מאוד, זוג סנפירים קטן יותר מאחוריהם, 2 סנפירים בקצה הגב וזנב בעל 2 אונות העוזר בשחייה מהירה.
צבעו אפור כהה, חום ולעיתים לבן מנומר בכתמים שחורים.
העיניים קטנות והפה נמצא מתחת לגוף ובו שיניים קטנות וחזקות.
לאורך הגוף ישנם תאים המייצרים שדה חשמלי במתח עד 45 וולט.
יצור זה ניזון מדגים קטנים יותר וסרטנים במארב והוא יוצא לצוד בלילות.
הוא הורג את טרפו בעזרת תאי החשמל החזקים שלו, והוא יכול גם להתגונן באותה שיטה.
בשל גודלו וצורת ההתגוננות שלו הוא כמעט חסר טורפים, למעט טורף אחד המצליח להרוג אותו - האורקה.
חשמלן פלורידה (שם מדעי: Torpedo andersoni) הוא מין של בטאי ממשפחת החשמלניים המצוי בטבע במצר פלורידה, באיי סאן אנדרס, גראנד קיימן ובמערב הים הקריבי לחופי אמריקה המרכזית.
הוא נפוץ באזורים טרופיים סביב שוניות אלמוגים וצולל עד לעומק 220 מטר, לאורך שולי היבשת.
עם זאת הוא כמעט ולא נראה בטבע ונראה רק בשלושה אזורים שונים, בהם נתפס ברשתות.
זהו חשמלן קטן יחסית באורך של 32 ס"מ והוא בעל גוף שטוח בצבע שזוף ועליו כתמים חומים רבים.
צבע זה מתאים להסוואה מתחת לחול התת-ימי.
החשמלן בעל זנב קצר, סנפירי חזה מעוגלים, ראש מעוגל בעל חוטם גדול מופנה מטה ועיניים קטנות.
הוא מסתתר רוב זמנו בין החוליות בקרבת אלמוגים.
החשמלן ידוע במכות החשמל שהוא ייצר כדי להרוג טרך קטן כמו דגים ודיונונים אך גם כדי להתגונן.
השוק החשמלי חלש מכדי להרוג אנשים אך מכאיב.
הוא נפגע לעיתים ממכמורות ורשתות וכן מתיירות לאורך החופים.
עם זאת אין מידע מדויק על מצב השימור של החשמלן.
חַשְׁמַלָּן מְשֻׁיָּשׁ (שם מדעי: Torpedo marmorata) הוא מין של בטאי ממשפחת החשמלניים החי לאורך חופי הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי מהים הצפוני עד לדרום אפריקה.
הוא מגיע גם לחופי ישראל.
החשמלן מגיע לאורך ממוצע של 36–38 סנטימטרים בזכרים ו-55–61 סנטימטרים בנקבות ומשקלו המרבי הוא עד 3 קילוגרם.
צבעו חום-כהה או חום-אדמדם עם נקודות בהירות מעליו.
לחשמלן גוף שטוח, עיניים קטנות ופה המצוי בתחתית גופו.
הוא בעל סנפירי חזה רחבים בצורת דיסק וזנב שרירי בעל אונות קטנות.
הוא יכול לשהות באזורים בעלי מעט חמצן, למשל בבריכת גאות.
המאפיין העיקרי של החשמלן הוא היכולת שלו לייצר חשמל בעוצמה של 70 עד 80 וולט.
הדבר עוזר להם להרוג קורבנות כמו סרטנים או דגי גרם קטנים (בעיקר קיפוניים ובקליים), להם הם אורבים מתחת לחול הימי.
החשמלן יכול להפיק חשמל גם להגנה, שלרוב מועילה, אך היא איננה קטלנית לאדם.
בימי קדם השתמשו בחשמלן לטיפול נגד כאבי ראש כרוניים או שיגדון ואף לחולי אפילפסיה.
ההלם החשמלי עוזר לעיתים להעביר את הכאב, אם כי הוא אינו מוכח מדעית.
החשמלן לא נידוג למאכל אך הוא נפגע מספינות מכמורת הלוכדות שלל לוואי גדול ואז משליכות אותו חזרה לים.
ברגע שהוא יוצא מהמים ושריריו נרפים הוא נכנס להלם ומת מחוסר חמצן.
לא ידוע מה מצב שימורו בטבע אך באזורים מסוימים אוכלוסייתו הצטמצמה מאוד.
חתא הוא אזור תיירות ונופש באמירות דובאי שבאיחוד האמירויות.
בעבר השטח היה חלק מעומאן אך הבעלות עליו הועברה לדובאי בבסביבות 1850. חתא שוכנת מדרום-מזרח לטריטוריה הראשית של דובאי ונמצאת כ-134 ק"מ מזרחית לעיר דובאי.
הוא ממוקם גבוה יחסית בהרי חג'ר, גובל בעומאן במזרח ובדרום, עם עג'מאן ממערב, ועם ראס אל-ח'ימה בצפון.
הגורם הכלכלי העיקרי של חתא הוא תיירות ומים.
מבחינה היסטורית האזור הצליח לגדל תמרים; הפרות שימשו כמקור מזון, ואילו העץ שימש לחומר בניין.
באזור כפר מורשת פופולרי, כולל אוסף של בתי מגורים מסורתיים הרריים משוחזרים והוא פופולרי עבור חופשות סוף שבוע, גם בקמפינג בעיקר בחודשי החורף וגם במלון חתא פורט שנמצא רק במרחק של 2.7 ק"מ מסכר חתא.
סכר חתא עצמו נבנה בשנות ה-90 כדי לספק לאזור חשמל ומים והוא מקום מועדף לשיט קיאקים באיחוד האמירויות.
במקביל רשות החשמל והמים של דובאי (DEWA) בונה תחנת כוח הידרואלקטרית בהספק של 250 מגוו"ט שתאפשר שימוש בטכנולוגיה של אנרגיה שאובה, תוך שימוש פערי גובה של 300 מטר.
חתא, שנקראה בעבר חַגַ'רֵ֫יין, הפכה חלק מדובאי בתקופת שלטונו של לאחר שהסולטאן העומאני העביר את השטח לדובאי לאחר שמצא שהוא עצמו אינו מסוגל להגן עליו מפני נסיכות בוריימי (כיום חלק מעומאן), אשר התיישבה במספות השכנה (היום חלק מאמירות עג'מאן).
הכפר העתיק חתא כולל שני מגדלים צבאיים בולטים משנות ה-80 של המאה ה-19, מבצר מ-1896 ואת מסגד ג'ומעה, שנבנה ב-1780 והוא המבנה העתיק ביותר בחתא.
בחלק המזרחי של הכפר ניתן למצוא כמה חדרי קבורה של אבות מתקופת חפית (3200–2500 לפנה"ס).
מכיוון שהוא ממוקם בהרים, באופן מסורתי זה היה מעון הקיץ של משפחות מדובאי שנמלטו מהחום והלחות של החוף.
מאז שנות ה-80 המוקדמות חתא היא יעד פופולרי לחופשה בקרב יוצאי המערב ומשפחות מקומיות כאחד.
ב-8 בנובמבר 2016 הכריז מוחמד בן ראשד על תוכנית בסך 1.3 מיליארד אירו להפוך את העיר ההררית חתא ליעד תיירותי ברמה עולמית, עם למעלה מ-40 פרויקטים במגזרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים.
התוכנית כללה 400 בתים לאֵמירוּתים בחתא, שטחים ירוקים לספורט חורף ומסלול מסלול הרים.
חתא הוא ביתו של מועדון הכדורגל חתא.
מאז 2009 מתמקדת מועצת הספורט של דובאי בהחייאת חתא עם פעילויות ספורט וחוץ, כגון טיולי הליכה, יוגה, חתירה, חתירה ושייט קיאקים, כדי לשייך את האזור לפעילויות כאלה.
בשל הגובה הגבוה של חתא, האקלים בו קריר בהרבה ממרכז דובאי.
לחתא יש נוף וטמפרטורה צחיחה, המגיעים בקיץ ל-55 מעלות צלזיוס; עם זאת, הוא פחות לח מדובאי והרבה יותר קר בחורף.
דרך הייבור עובר כביש דרכו ניתן להגיע מאל-מדאם שבשארג'ה לעומאן.
חשש אמיתי היא להקת רוק ישראלית שהוקמה ב-2014. חברים בה תום הררי, דניאל מאור, עופר שכנר ונועם טמקין.
נכון להיום, הוציאה שלושה אלבומים ושני מיני-אלבומים.
בשנת 2014 הקימו תום הררי, מתן יעקב בר וניר שר את להקת חשש אמיתי, בהשראת להקות הגל החדש והפוסט פאנק של שנות השמונים.
לאחר כמה חודשים הצטרף ללהקה דניאל מאור כמתופף.
שנה לאחר מכן החלה הלהקה להופיע במועדונים ברחבי הארץ ולעבוד על מיני-אלבום הבכורה "הודעה מוקלטת", שיצא בשנת 2016. את שירי האלבום כתבו והלחינו הררי, בר ושאר חברי הלהקה מלבד השיר "Gateway", שנכתב על ידי אור קדמיאל.
האלבום הופק על ידי המפיקים המוזיקליים נתנאל לנדאו ועדי רותם.
האי-פי זכה לתגובות חיוביות מצד קהילת האינדי בארץ.השיר "הודעה מוקלטת" מתוך האלבום נכלל בקסטת האוסף של הלייבל "נוער אבוד", בשיתוף עם הלייבל האמריקאי "בורגר רקורדס" .
בשנת 2018 החלה הלהקה לעבוד על אלבום ראשון ושמו "עבריתפופ", בהפקת המוזיקאית אור אדרי.עם סיום ההקלטות הופיעה הלהקה יחד עם אדרי על במת פסטיבל אינדינגב.
בתום הפסטיבל עזב את הלהקה נגן הסינתיסייזר ניר שר.
לאחר עזיבתו הצטרף ללהקה סתיו תל.
בשנת 2019 יצאו שני סינגלים ראשונים, "ההמנון" ו"לא מכאן", מתוך אלבומה הראשון, "עבריתפופ", שיצא באותה שנה בלייבל "קמע" בשיתוף הלייבל "נוער אבוד".
את שירי האלבום כתבו והלחינו הררי, בר ושר.
שירי האלבום הושמעו בתחנות רדיו בהן כאן 88 וכאן גימל ורדיו הקצה.
השיר "לא מכאן" הופיע בפלייליסט "בחירות העורכים" של תחנת "כאן 88".
מופע השקת האלבום התקיים באוגוסט 2019 במועדון "כולי עלמא".
במופע התארחו המוזיקאים עמיר לב, רם אוריון ואור אדרי.
בשנת 2020 החלה הלהקה לעבוד על אלבומה השני, "החיים שיתחילו בקרוב", שיצא בשנת 2022. במקביל הצטרפה ל"תוכנית סינתיסייזר-אקסלרטור" למוזיקאים עצמאיים בישראל" (מחזור 4).
באותה שנה הצטרף ללהקה עופר שכנר.
בשנת 2022 יצא אלבומה השני של הלהקה, "החיים שיתחילו בקרוב", בהוצאת הלייבל נענע דיסק.
את שירי האלבום כתבו והלחינו הררי ובר.
לקראת הוצאת האלבום שחררה הלהקה שלושה סינגלים.
לסינגל הראשון "ווקי טוקי" שיצא במרץ 2022 הופק קליפ, שיצר עבור הלהקה המוזיקאי אביב שריקי.
הקליפ והשיר זכו לסיקור חיובי מצד מבקרי המוזיקה.
לסינגל השני "רוורס" שיצא במאי אותה שנה הופק קליפ אנימציה, שיצרה עבור הלהקה האנימטורית אלנה קרנוס.
השיר הופיע בפלייליסט "בחירת העורכים" של כאן 88. הסינגל השלישי, "על הגב", יצא במקביל להוצאת האלבום באוקטובר של אותה שנה.
לשיר הופק קליפ על ידי הכריאוגרף נדב שרון.
ביוני אותה שנה עזב את הלהקה מתן יעקב בר.
את האלבום השיקה הלהקה בפסטיבל הפסנתר.
בהופעה התארחו המוזיקאים יובל מנדלסון ועדי-קשת כהן.
לאחר ההופעה עזב את הלהקה סתיו תל ובמקומו הצטרף נועם טמקין שהופקד על הסינתיסייזר.
בשנת 2023 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות לקידום האלבום השני.
הלהקה הופיעה בין היתר במועדון "התדר", סירופ, פרגמון, פסטיבל ג'נסיס ופסטיבל שייח' אבריק.
במסגרת סיבוב ההופעות שיתפה הלהקה פעולה עם עדי שחם ומוטי ביקובסקי.
במקביל לסיבוב ההופעות החלה הלהקה לעבוד על אלבום יחד עם המוזיקאי עמיר לב ובשנת 2024 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "האלבום האחרון של האנושות".
לקראת יציאת האלבום הוציאה הלהקה את הסינגלים "האלבום האחרון של האנושות", "מנגן יפה", ו-"ייאוש".
האחרון נבחר לבחירת העורכים של כאן 88. אחרי שחרור האלבום הופיעה הלהקה עם לב ברחבי הארץ.
במסגרת מסע ההופעות שנערך לקידום אלבומה השלישי, הקליטה הלהקה ביצועים חיים ממספר הופעות נבחרות.
הקלטות אלו רוכזו לאלבום הופעה מיוחד בשם "שירים יפים Live", אשר ראה אור בשנת 2025. האלבום כולל גרסאות חיות לשירים מתוך רפרטואר הלהקה, לצד ביצועים ייחודיים שמציגים את האנרגיה הבימתית והאינטראקציה עם הקהל, כפי שבאו לידי ביטוי במהלך סיבוב ההופעות.
תום הררי - שירה וגיטרה
עופר שכנר - בס וקולות
2016 - הודעה מוקלטת (מיני-אלבום)
2022 - החיים שיתחילו בקרוב
2024 - האלבום האחרון של האנושות
2025 - שירים יפים Live (מיני-אלבום)
חַשְׁמַלָּנִית בֶּן-טוּבְיָה (שם מדעי: Heteronarce bentuviai) הוא מין של חשמלנית, ממשפחת הנרקידיים שבסדרת החשמלנאים החי באוקיינוס ההודי המערבי, במפרץ עדן ובים האדום, בעומקים של עד 200 מטרים.
ניתן למצוא אותו לאורך חופי תימן, ישראל, מצרים, ערב הסעודית וירדן.
חשמלנית בן-טוביה מעדיף לחיות בשולי המדף היבשתי של סביבות ימיות, על מצע רך כגון חול או בוץ.
בעת ציד, הוא נוהג להיטמן בחול כדי להסתתר מטרפו.
כשהוא מזהה טרף, הוא מזנק עליו במהירות, עוטף אותו בסנפיריו ומזרים לו מכת חשמל חזקה.
מעט מאוד ידוע על הרגלי התזונה של מין זה, אך סביר שהוא ניזון מחסרי חוליות כגון סרטנים ותולעים רב-זיפיות.
לחשמלנית בן-טוביה גוף שטוח ודמוי דיסקית עם זנב קצר, ואורכו בסביבות ה-17.6 ס"מ.
על זנבו הקצר נמצאים הסנפירים הגבי והזנבי.
צבעו חום-בהיר, ועל גבו כתמים כהים גדולים.
לחשמלנית בן-טוביה ניתן מעמד של מין ללא מספיק נתונים, כיוון שאין מספיק מידע על המין כדי להעריך את מצבו.
כיום לא ידועים איומים או מגמות אוכלוסייה לגביו.
חתול הבית (שם מדעי: Felis silvestris catus) הוא מין מבוית של יונק מסדרת הטורפים, ממשפחת החתוליים מהסוג חתול.
החתול נפוץ בכל יבשות העולם מלבד אנטארקטיקה.
החתול הוא טורף לילי הצד מכרסמים, ציפורים ודגים.
נכון ל-2009, החתול הוא חיית המחמד הנפוצה ביותר בעולם, ומספר החתולים הביתיים נאמד בכ-600 מיליון.
החתול חי בדרך כלל בבדידות, למעט אינטראקציה מזדמנת עם בני מינו.
חתולים בדרך כלל נולדים בין האביב לסתיו.
כל לידה כוללת בין 2 ל-5 חתולים.
יש מספר סוגים של חתולי בית, מכיוון שבני אדם אוהבים לביית אותם למטרות שונות.
רוב החתולים גם עוברים סירוס אם הם נמצאים בסביבת אנשים, וזאת בשביל למנוע את קצב הגידול המהיר שלהם.
החתולים אחראים להכחדה המונית של סוגים שונים של עופות, יונקים וזוחלים.
גידול חתולים בסביבת בני אדם נעשה נפוץ משנה לשנה.
בממלכה המאוחדת, 26% מהאנשים מגדלים חתול.
החתולים גם הובאו למספר מקומות בעולם.
איסטנבול ידועה בתור עיר עם כמות רבה של חתולים.
לאורך ההיסטוריה, בני אדם סגדו לחתולים (לדוגמה, לבסתת, אלה במיתולוגיה המצרית, היו פני חתול).
עם זאת, אמונות תפלות שהתפתחו באירופה בימי הביניים טענו כי החתול השחור מהווה מזל רע, מה שגם הביא להרג המוני של חתולים בידי האדם.
מקור המילה "חתול" הוא בלשון חז"ל.
בעברית המקראית שמו של "חתול בר" הוא "אי", כך על פי פרשנות משוערת של הפסוק () ועל פי תרגומו של יונתן בן עוזיאל לארמית; .
המילה מופיעה גם בפסוק נוסף בספר ישעיהו: () ומתורגמת שם באופן דומה: .
בימינו הועלו ההשערות שמוצא המילה מהשורש ח.ת.ל.
שמשמעותו כיסוי, שכן החתול מכסה (מחתל) את צרכיו; וכן בארמית חֲתִי, חֲתָה, משמעותן – לכסות, לאסוף, לגרוף .
השערה נוספת היא שמוצא המילה מהמילה הערבית חַיְטַל – אחת המילים לחתול שמורה גם על כלבים.
אולם שני הגזרונים הללו קלושים למדי.
בניגוד לכלב, שבוית עוד לפני פיצול הפרוטו-שמית לשפות השמיות השונות (ולכן חיה זאת נקראת בשמות כמעט זהים בשפות אלו) הרי שהחתול לא היה חיה מבויתת עד שלב מאוחר, ולכן שמותיו בשפות שמיות שונות אינם אחידים.
עם זאת, קיים דמיון ניכר בין המילים המציינות חתול בשפות רבות ממשפחות שונות, וזו תופעה נדירה יחסית.
בשפות הודו-אירופיות המילה הנפוצה לחתול כוללת עיצור וילוני וסותם (בין אם הוא אטום, כצליל האות כ"ף, ובין אם הוא קולי, כצליל האות גימ"ל), ולאחריו עיצור מכתשי, סותם, אטום, כצליל האות ת"יו.
כך למשל, באנגלית המילה לחתול היא "Cat" (הגייה: "קֶט"), ובאיטלקית המילה היא "Gatto" (הגייה: "גָאטוֹ").
לפי השערות, המילה חלחלה לשפות אירופה דרך הלטינית, שם המילה המקבילה היא "Cattus" (הגייה: קָאטוּס).
הלטינית עצמה שאבה את המילה לחתול משפות ברבריות שדוברו בצפון אפריקה, שם נהגתה המילה, בקירוב, כ-"Qat" (הגייה: "קָאט").
האימפריה הרומית החלה להיות מושפעת מתרבויות אפריקה לאחר כיבוש קרתגו ב, ועקב השפעה זו חדרה המילה לשפה הלטינית.
האות Q במילה הברברית מסמלת עיצור ענבלי, סותם, אטום, כשם שהאות קו"ף נהגית בהגייה תימנית.
אי-קיומים של עיצורים ענבליים בשפות אירופיות הובילה לכך שהעיצור הענבלי הוחלף בהן לעיצור וילוני, אטום או קולי לסירוגין.
השם "חתול הבית" זהה כאמור, כמעט בכל שפות אירופה.
בשפות הסלאביות אנו מוצאים kot'ka בסלאבית עתיקה, kot ברוסית, בפולנית ובצ'כית ו־kit באוקראינית.
בשפות גרמאניות: kat בדנית, katt בשוודית, Katze בגרמנית, כך גם אצל הקֶלטים katt באירית עתיקה, וברומאניות: gato בספרדית, ו־chat בצרפתית גם הוא כנראה מאותו המקור.
ביידיש קאָטער (הגייה קוֹטר, בחוֹלָם).
הפועל בעברית "לקטר", במשמעות להתלונן, נגזר ממילת הסלנג קוּטֶר שהיא עצמה לקוחה מן היידיש: ומכאן בהשאלה מי שמרבה לבכות וליילל.
"חתולי קהילה" הוא כינוי נוסף לחתולי רחוב, המדגיש את קשרי הגומלין בין האדם לחתול המבוית.
חתול הבית שייך לחתוליים, משפחה שהאב הקדמון המשותף שלה חי לפני 10–15 מיליון שנה.
הסוג "חתול" התפצל מחתוליים אחרים לפני כ-6–7 מיליון שנה.
מחקרים פילוגנטיים מאששים כי מיני בר של חתולים התפתחו בתהליכים של ספסיאציה סימפטרית או פאראפטרית, בעוד חתול הבית התפתח בתהליך של ברירה מלאכותית.
חתול הבית ואבותיו הפראיים הקרובים ביותר הם דיפלואידיים ולשניהם יש 38 כרומוזומים ובערך 20,000 גנים.
קיים ויכוח במחקר על המועד והמקום המדויק של ביות החתול, והאם היה זה תהליך חד-פעמי או שחתול הבית בוית מחתול הבר במספר אירועים עצמאיים.
מחקר פלאוגנטי הצביע בעבר על המזרח התיכון כמרכז הביות, אך עדויות ברורות לטיפול אנושי בחתולים היו נדירות ביותר עד להופעה נרחבת שלהם במצרים העתיקה.
משערים כי חתול הבית בוית בתהליך ארוך ומבוזר, ככל הנראה מאוכלוסיות חתולי בר מלווי אדם שהביאו תועלת בקטל של מזיקים ובהדרגה עברו תהליכי ברירה למופע המבוית.
עצמות חתול מתגלות לעיתים קרובות באתרים ארכאולוגיים בלבנט ובמצרים, אך הדמיון הכללי בגודל ובצורה (להבדיל מהתנהגות) בין חתול הבר לחתול הבית מקשה על הגדרת השרידים בתקופות שקודמות לאלף הראשון לפני הספירה.
גילוי עצמות חתול בקבורה נאוליתית בקפריסין המתוארכת לכ-10,000 שנים לפני זמננו ועדויות פלאוגנטיות לחתולים שמוצאם מהמזרח התיכון ביישובים נאוליתיים בבלקן, מעידים שהאדם נדד ביחד עם חתולים ולפיכך מצביע על ביותם.
בקברים מהתקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה (האלף הרביעי לפני הספירה) יש עדויות לקבורה מכוונת של חתולים שככל הנראה הוחזקו בשביה וזווגו באופן סלקטיבי.
בנוסף, ייתכן שהחתול הנמרי הבנגלי בוית בנפרד בסין לפני כ-5,500 שנים, לפי עדויות ארכאולוגיות, אך תופעה זו לא המשיכה לאחר מכן ואין קשר בין חתולים אלה לאוכלוסיית חתולי הבית של ימינו.
מחקר גנטי שפורסם ב-2025, במסגרתו בוצעה אנליזה לעצמות של חתולי בית וחתולי בר שנמצאו באתרים ארכאולוגיים ברחבי אירופה וצפון אפריקה, הביא למסקנה שהופעתו של חתול הבית באירופה החלה לפני כ-2,000 שנה, בראשית ימי האימפריה הרומית.
על פי המחקר, הגעת החתולים ליבשת אירופה התרחשה במקביל להתפתחות הסחר הימי, ובמיוחד שינוע חיטה ממצרים לרומא וערי נמל אחרות ברחבי האימפריה.
חתולי הבית עברו אלפי שנים של גידול וטיפוח גנטי.
למרות זאת, עדיין ניתן למצוא תכונות רבות, שנשארו פראיות ושמזכירות מינים אחרים בסוג חתול:
ציד – רוב גזעי החתולים המבויתים שומרים על יכולת הציד שלהם.
פעולת הציד כוללת מארב, הליכה צמודה לקרקע וזינוק מהיר אל הטרף בשעת כושר.
לעומתם, קיימים גזעים שפותחו על ידי האדם כגון רגדול וחלק מהגזעים הפרסיים, שהיכולת שלהם לצוד, לזנק, או להגן על עצמם, מוגבלת ביותר.
טיפוס – הודות לציפורניים חדות הנשלפות מכיסים מיוחדים שמצויים בכפותיהם של החתולים, סיגלו הם את היכולת לצוד על עצים או לברוח אליהם בעת סכנה.
מינים מסוימים במשפחת החתוליים נוהגים להחביא שם את טרפם.
ניקיון – החתוליים שומרים על ניקיונם, ונוהגים ללקק את עצמם.
חתולי הבית אף נוהגים לכסות את הפרשותיהם בחול.
ראייה – לחתולי הבית ראייה מעולה גם בחשיכה כמעט מוחלטת.
ראייה זאת מושתתת בעיקר על הבחנה בתנועת עצמים.
שמיעה – יכולת השמיעה של חתולי הבית נשארה מפותחת מאוד.
פרווה – הצבעים והצורה המנוקדת או המפוספסת (כמו בחתול טאבי) הן תכונות טבעיות בקרב חתולים.
מקורן באבותיו של חתול הבית, חתולי הבר.
גובהו של חתול בית בוגר (עד הכתפיים) נע בין 23–25 ס"מ.
משקלו נע בממוצע בין 4–5 קילוגרם.
טמפרטורת הגוף הממוצעת של חתול נעה בין 38.5 למעט יותר מ-39 מעלות צלזיוס.
לחתול מאפיינים פיזיים ההופכים אותו לטורף מובהק.
כשאר בני משפחת החתוליים, נמנה החתול עם המפותחים שבין הטורפים היבשתיים.
גופו מותאם במיוחד לציד, בעיקר בלילה, ולאכילת בשר.
גם קיבת החתול מותאמת בעיקר לאכילת בשר.
עין החתול דומה במבנה לעין האדם, אך ראיית החתול טובה יותר בלילה (רגישות של פי שישה מעין אדם).
באור יום חזק מקבל אישון החתול צורה אופיינית של סדק אנכי צר.
בלילה עינו פתוחה לרווחה וזוהרת בחושך עקב החזרת האור מתאים מיוחדים הנמצאים בה (הטפטום).
לחתול יש שלושה עפעפיים: עליון, תחתון וצידי; כך הוא יכול לשלוט היטב בגודל פתיחת העין.
בעבר חשבו שהחתולים הם עיוורי צבעים, אך בעקבות מחקרים שנעשו התגלה כי הם מבחינים בין צבעים שונים, הגם שאינם מייחסים להם חשיבות (מה שהביא למחשבה זו מלכתחילה).
לחתול שמיעה חדה המסייעת לו לשמוע קולות מכרסמים ולצודם.
שמיעתו רגישה מאוד ומהטובות ביותר מבין היונקים.
החתול יכול לזהות מגוון רחב מאוד של תדרים, מ-55 הרץ ועד ל-79 קילו הרץ, טווח של 10.5 אוקטבות.
לשם השוואה, טווח השמיעה של בני האדם הוא בין 20 הרץ ל-20 קילו הרץ וטווח השמיעה של כלבים בין 40 הרץ ל-45 קילו הרץ, כאשר הטווח של שניהם הוא כ-9 אוקטבות.
עם זאת, השמיעה נחלשת משמעותית עם השנים וכבר בסביבות גיל חמש שנים החתול יתקשה להבחין בתדרים הגבוהים.
חתולים רבים נדרסים משום שאינם שומעים את המכונית הקרבה אליהם.
גורם זה מקטין את סיכויי ההישרדות של חתולי רחוב בגיל מבוגר.
לחתול מגזע מעורב יש 4 סוגי שערות בפרוותו: פלומה, שערות זיפיות, מגן וזיפים (שערות השפם).
בגזעים שונים היחסים בין סוגי השערות שונים; כך נוצרות פרוות בעלות תכונות ייחודיות.
ככלל, רוב מוחלט (99.5%) של החתולים שפרוותם בעלת שלושה צבעים, הם ממין נקבה.
חריגים יכולים להתאפשר רק אצל זכרים הלוקים בתסמונת קליינפלטר (תסמונת XXY).
לחתול יש שערות על השפה העליונה הנקראות זיפים.
ישנן 12 שערות שכאלה בכל צד, בנוסף לשפם.
הזיפים נמצאים בחלקים נוספים בגוף החתול, כמו ברגליים.
הם בעלי תפקיד חשוב ביכולת הציד, וחתול שזיפיו חסרים יתקשה בייחוד בציד לילי.
כפי הנראה החתול משתמש בשפמו על מנת לחוש את זרמי האוויר סביב העצמים השונים בדרכו.
פה החתול מותאם לנשוך נשיכת מוות במכרסמים ובציפורים ולאכילת בשר.
בקדמת הפה נמצאים הניבים שבהם הוא הורג את טרפו.
בלשון החתול יש גבשושיות קשות שבהן הוא נעזר לגרם בשר מעצמות.
הטעמים המורגשים על ידי החתול הם מר, חמוץ ואומאמי.
כל החתוליים חולקים מוטציה גנטית שלא מאפשרת לבלוטות הטעם שלהם להיקשר למולקולות סוכר ולכן אינם מסוגלים לחוש בטעם המתוק (החתול יכול לחוש גם בחריפות מאכלים).
בפיו של החתול נמצא איבר יעקובסון המזהה כימיקלים שונים.
איבר זה קיים אצל בעלי חיים רבים, ויש לו תפקיד חשוב בבחינת טיב מאכלים.
לחתולים יש חוש ריח מפותח ביותר.
משטח ריר ההרחה באף, גדול פי שניים מזה של האדם, וקטן רק במעט מזה של הכלב.
החתולים רגישים מאוד לפרומונים מסוג 3-Mercapto-3-methylbutan-1-ol, הנמצא בשתן.
כמו כן, לחתולים יש תגובה חזקה לצמחים כגון נפית, המכילים כימיקל בשם נפטלקטון, שאותו הם מסוגלים לזהות אף בריכוז נמוך של 0.1ppm.
לצמחים ולריאן ואקטינידיה יש השפעה דומה מכיוון שהם דמויי פרומון.
לכף הרגל של החתול, כשאר בני משפחת החתוליים, כריות שעליהן הוא מהלך, המאפשרות לצעדיו לא להישמע (למטרות ציד).
בכריות אלה מוטמנות ציפורני החתול, שהחתול נוהג לשלוף בעת עימות או ציד.
החתול נעזר בשפמו כדי להרגיש דברים שונים.
כאשר שערות החתול נכפפות הוא מבין שיש מכשול בדרכו ועוקף מדרך אחרת, חתול ללא שפם יתקשה להלך וייפצע ממכשולים שעומדים בדרכו.
רפלקס ההתיישרות של חתולים גורם להם לנחות על רגליהם בנפילה.
תוחלת החיים של חתולים נעה בין 10–15 שנים.
חתול החי בבית צפוי להגיע לגיל מופלג יותר מזה של חתול החי ברחוב, וחתול מעוקר חי, בממוצע, שנים רבות יותר מחתול שאינו מעוקר.
משך החיים הארוך ביותר של חתול שתועד הוא 38 שנים ושלושה ימים כשהחתולה קרים פאף (Creme Puff) מתה בשנת 2005 באוסטין, טקסס.
מאפייני התנהגות של חתול בית כוללים גרגור בעת שמחה, סיפוק ושביעות רצון וכשכוש בזנב בעת מתיחות או עצבנות.
החתולים נוהגים לזקוף את זנבם כשהם חשים ביטחון, אם בנוכחות אימם, או מי שמגדל אותם.
במקרה שחתול חש איום או סכנה, הוא יברח או ינסה להבהיל את היצור המאיים באמצעות קולות ותנועות איום, כפעירת פה המלווה בחשיפת שיניים וקול נשיפה, משיכת אוזניים לאחור, קימור חד של הגב, פרווה סמורה והרמת רגל במטרה לשרוט או להבהיל.
לחלק מגזעי החתולים יש אופי נאמן וחברותי המזכיר את אופיים של הכלבים.
למרות זאת, גם חתולים ידידותיים נחלקים לפעילים ולרגועים.
בדרך כלל, לפני אימוץ או קניית חתול, יש להתייחס למצבו המשפחתי של הקונה או המאמץ במטרה לבחור חתול בעל המזג המתאים ביותר לבעלים וליתר דיירי הבית, אם ישנם כאלה.
חתולים, ככלל, הם חיות לילה ומרבית פעילותם היא בשעות אלה.
מכיוון שגופם מותאם לפעילות לילית זו, הם נוהגים לישון ביום שעות רבות כדי לאגור כוח ללילה ולכן לעיתים נתפסים כ"עצלנים".
גם ראיית הלילה מפותחת היטב אצל חתולים.
באוקטובר 2024 דווח כי מחקר חדש מראה שחתולים מסוגלים לקשר בין תמונה למילה, ממש כמו שתינוקות עושים כשהם לומדים לדבר.
חתולים, כמו בעלי חיים אחרים, קנאים לטריטוריה (אזור מחיה) שלהם, והם נוהגים לסמן אותה בריח - באמצעות שתן (זכרים לא-מסורסים בלבד), התחככות בחפצים או שריטות (באזור הציפורניים ישנן בלוטות המפרישות ריחות ייחודיים לכל חתול).
על הטריטוריה מתנהלים עימותים רבים במטרה לסלק פולשים, אך מכיוון שהם מצוידים בציפורניים ושיניים קטלניות הם יעדיפו לא להילחם בכל העוצמה אלא יסתפקו בהפגנת כוח ללא מגע ישיר.
חתולים עשויים גם לתקוף זרים החודרים לבית שבו הם שוכנים, כפי שהיו תוקפים חתול אחר.
כאשר חתול נמצא מחוץ לטריטוריה שלו הוא יהיה בדרך כלל חסר ביטחון ומפוחד.
בשל הקשר החזק של החתול לטריטוריה, חתולים מבויתים רבים שבעליהם עוברים דירה מנסים לברוח ולחזור למקום המוכר להם, וחלקם עוברים בדרכם לביתם הקודם מרחק רב.
כדי למנוע זאת יש לסגור אותם למשך מספר ימים בבית החדש, כדי שיחושו כי זו הטריטוריה שלהם.
חתולי הבית ידועים באינטליגנציה שלהם, המתבטאת בדרכים שונות, דרך פתרון בעיות, זיכרון ויכולת הסתגלות.
לחתול הבית קליפת מוח המכילה כ-300 מיליון תאי עצב.
בנוסף, לחתולי הבית יש תלמוס מפותח, חלק במוח המתפקד כתחנת ממסר של אינפורמציה המגיעה מהחושים.
יש להם את האינטליגנציה של בן אנוש בן שנתיים.
חתולי הבית מסוגלים ללמוד מטעויות, לזהות בני אדם שונים במרחב, לזכור לאורך זמן (זיכרון לטווח ארוך) ולפתור חידות.
לחתולים יכולת מיוחדת לזכור מיקומים של פריטים מוחבאים למשך למעלה מעשור.
יכולת זאת ככל הנראה עזרה להם בטבע כחיה עצמאית וטורפת.
מחקרים מצביעים על כך שחתולי הבית יכולים לזהות מחוות, הבעות פנים ורגשות של בני אדם ולעיתים אף יגיבו בהתאם.
חתולי הבית ינסו להרגיע את האדם המגדל אותם אם הוא מודאג או מוטרד, באמצעות התקרבות אליו, מה שמעיד על יכולת אמפתיה בקרב חתולים.
בנוסף, מחקרים הראו שלחתולים יש נטייה להיות בעלי אישיות שונות ומגוונות.
הדבר משתנה בהתאם לסביבת הגדילה שלהם ואירועים שונים שהם חוו בעבר.
חתול הבר בוית במצרים העתיקה לפני כ-4,000 שנה לצורך הדברת מכרסמים במשק האדם, ותכונותיו כטורף השתמרו מבלי שחל בהן שינוי לעומת מין המוצא.
במקומות רבים בעולם תועדה השפעת חתולי בית על אוכלוסיית חיות בר ונמצא כי לחתולים השפעה רבה.
חתולים אחראים באופן ישיר לסיכונם של מינים רבים מקבוצות טקסונומיות שונות.
השכיחות הגבוהה של חתולי הבית מהווה מקור לדאגה בקרב שומרי טבע ברחבי העולם.
במדינות רבות בעולם המערבי גוברת ההכרה שיש לטפל באוכלוסיות חתולי הבית בדרכים שונות כדי לצמצם את השפעתם השלילית על עולם החי.
עם זאת, הגישה לפתרון בעיית החתולים ודרכי הטיפול בה נמצאות בשנות האלפיים במרכזו של ויכוח חריף.
ההיריון אצל חתולי הבר, שאורך כחודשיים, מבטיח את הולדת הגורים לקראת הקיץ, כאשר ישנו שפע של מזון.
לעומתם, אצל חתולי הבית, אשר חיים כל חייהם בתאורה מלאכותית ובסביבתם שפע של מזון לאורך כל השנה, נגרם "בלבול" במערכת ההורמונלית והייחום אינו תלוי בעונות השנה, ויכול להופיע בכל אחד מהחודשים.
חתולי הרחוב דומים בייחום לחתולי הבר - גם הם מתייחמים לקראת סוף החורף.
גם גידול הגורים בטבע אינו דומה לגידול הגורים בשבי.
בטבע, פוחתים סיכוייו של גור אשר סובל מבעיה פנוטיפית כלשהי (עצמות חלשות, מחלה גנטית וכדומה) להגיע לבגרות מינית ולהעמיד צאצאים.
בשבי, מצב זה לרוב אינו מתקיים; גור דומה מטופל על ידי בני האדם ובכך המערך הגנטי שלו יישאר ויעבור הלאה לדורות הבאים.
תופעה זו, המוכרת בדרך כלל בגזעי חתולי הבית אשר הושבחו וטופחו גנטית על ידי בני האדם, עלולה לגרום לסיבוכים כגון מחלות גנטיות שנשמרו עקב הטיפוח.
לדוגמה, הרבעה לא נכונה ולא מבוקרת של החתול הפרסי הפחוס עלולה לגרום לפרצוף פחוס מדי ועקב כך לבעיות בנשימה, או דוגמת חתול ספינקס חסר-הפרווה הסובל מרגישות לקור.
הגיל שבו החתולה מתייחמת בפעם הראשונה נע בין 5 חודשים ל-11 חודשים.
מחזור הייחום נמשך כ-8 ימים בממוצע.
עם תחילת הייחום מתחילה החתולה לשנות את התנהגותה, היא מראה סימני התפנקות הכוללים גלגול על הרצפה, חיכוך בעצמים שונים ולישה, לצד יללות מרובות ורמות.
מקובל לומר כי תפקידן של היללות היא בעצם "הודעה" לזכרים שהיא מיוחמת, הרמת אחוריה - כהכנה לאקט הזיווג והפרשת ריח הורמונלי אשר נועד למשוך את הזכרים.
אל מול דעה זו קובע דזמונד מוריס כי סיבת היללות היא אחרת - ריכוז גבוה של חתולים במקום אחד יוצר מתיחות של אלימות.
אקט ייחום זה של החתולה הוליד את המושג "חתולת מין".
באזורים עם אוכלוסיית חתולים גדולה, כאזורים עירוניים, זכרים רבים יגיבו לקריאותיה ולריחותיה של הנקבה המיוחמת, בעודם נקהלים מסביבה.
כדי לזכות באפשרות של העמדת דור, יריבו הזכרים על חלקם.
בדרך כלל מריבות אלו ייגמרו רק ביללות רמות וקריאות, אך שכיחה גם אפשרות של אלימות פיזית אשר מתפתחת בסופו של דבר לקרב של ממש.
אקט ההזדווגות נמשך רגעים ספורים בלבד.
הזכר מטפס על הנקבה מאחור ומקבע אותה למקומה על ידי נשיכת העורף שלה.
עם תום ההזדווגות עלולה הנקבה לתקוף את הזכר, מאחר שהוצאת איבר מינו גורמת לה לכאב.
בשגר של חתולה יכול להיווצר מצב שבו לא לכל הגורים אב אחד משותף.
שני זכרים או יותר יכולים להזדווג עם נקבה ולהפרות חלק מהביציות.
בעוד שאצל בני אדם וחיות אחרות, אחרי שהביצית הבשילה בשחלה היא מגיעה לרחם, כאשר "מטרתה" העיקרית היא הפריה ואם הביצית אינה מופרית היא "מתה" לאחר זמן קצר, הרי שאצל החתולים, הביצית הבשלה נשארת בתוך השחלה.
כאשר החתולה מזדווגת הזיזים שעל איבר מינו של הזכר יוצרים גירוי מכני בקיר הנרתיק שלה.
גירוי ספציפי זה מתורגם מיידית לסימן הורמונלי שמודיע לשחלה "לשחרר" את הביצית.
תהליך זה נקרא "ביוץ מושרה".
ההיריון בחתולות הבית נמשך לרוב בין 62 - 67 יום.
לקראת סיומו תחפש החתולה מקום להמלטה, למעט חתולה שגדלה בבית עם אישיות קבועה לצידה שבמקרה זה תיזום קרבה לבעלים לצורך תחושת ביטחון.
בדרך כלל, היא תעדיף מקום חשוך ומוסתר להמליט בו.
החתולה ממליטה בממוצע בין 3–8 גורים.
ההמלטה תארך על פי רוב כמה שעות, והיא שונה מגזע לגזע (גזעים מסוימים אף נזקקים להתערבות מקצועית של וטרינר).
החתולה אוכלת את השליה, דבר המספק לה חלבונים, ויטמינים ואוקסיטוצין.
הגורים נולדים עיוורים, ועיניהם נפקחות לאחר 7–10 ימים.
ישנה חשיבות גבוהה מאוד להנקה הראשונית של גורי החתולים.
חלב ההנקה הראשונית נקרא קולוסטרום, והוא נמצא בעטיני האם במשך כשלושה ימים לאחר ההמלטה.
מערכת החיסון של הגור אינה מפותחת דיה בלידתו, והקולוסטרום מכיל נוגדנים חיוניים.
תקופת ההנקה נמשכת בין 6 ל-8 שבועות.
הגור נולד כשהוא עיוור וחירש, משקלו כמאה גרם ואורכו כ-12 סנטימטר.
כעבור שבוע עיניו נפקחות ומשקלו מוכפל.
כעבור בין שבועיים לחודש שיני הגור יוצאות.
בגיל חודש הוא מסוגל ללכת, לשבת ולשחק.
אחרי כ-35 ימים מתחיל הגור לאכול מזון מוצק.
בגיל שלושה חודשים מקבלות עיניו את צבען הקבוע.
כעבור חמישה חודשים הוא מתחיל לרכוש לעצמו טריטוריה ומקבל את שיני הקבע.
החתול עצמאי בגיל חצי שנה.
בעלי חתולים רבים מעקרים חתולות נקבות גם כדי למנוע את התופעות הנלוות הכוללות התקהלות של חתולים זכרים שאינם מסורסים סביב חתולתם.
סירוס הזכרים נועד למנוע מהם לרדוף אחר חתולות מיוחמות, דבר שלעיתים קרובות בסביבה עירונית גורם למותם.
קיימות דרכים נוספות למניעת היריון בחתולים ובהן גלולות למניעת היריון וקשירה של צינור הזרע אצל החתול הזכר ושל החצוצרות אצל הנקבה.
פעולות העיקור והסירוס מבוצעות על ידי וטרינר בניתוח בהרדמה מלאה, שבו מוסרים מהנקבה הרחם והשחלות, ומהזכר האשכים.
מחקרים העלו כי אין תופעות לוואי שליליות להליכים אלו גם בגיל צעיר וזאת בניגוד לאמונה שרווחה בעבר, שעיקור וסירוס גורמים לתופעות כגון שינוי האופי, נטייה להשמנה, פגיעה נפשית עקב חוסר בהמלטה וכדומה; הוכח שהעיקור בריא יותר לאורך זמן, מיטיב עם חיי החתול ופותר את בעיית ההתרבות הלא-מבוקרת.
מחקרים הראו שאצל הנקבות עיקור לפני הייחום הראשון מקטין את אחוז המקרים של גידולי העטין (סרטן השד) בלמעלה מ-90%, וכמו כן מוריד לאפס את מקרי דלקות הרחם וגידולים ברחם ובשחלות.
אצל הזכר ביצוע הסירוס מקטין בצורה משמעותית את השוטטות ואת קרבות-החתולים, ואת הסימון בשתן להגדרת טריטוריה.
ארגון הווטרינרים של ארצות הברית (AVMA) ממליץ על עיקור וסירוס חתולים כבר בגיל 8–12 שבועות.
על איסור סירוס בהלכה, ראו להלן החתול ביהדות.
ויסות הריבוי הטבעי של חתולי הרחוב
"חתולי הרחוב" הם קבוצת החתולים הגרים ברחובות הערים.
הם נמנים עם אותה קבוצה (תת-מין) כמו חתולי הבית, אך הם ננטשו על ידי בעליהם או נולדו ברחוב.
תופעת חתולי הרחוב היא תופעה הקיימת בעיקר בערים בעלי חורף מתון יחסית בהן ישראל.
הריבוי נגרם עקב הזמינות הגבוהה של המזון ומקומות המסתור, וכן נטישה של חתולי בית וקצב ריבוי טבעי גבוה.
צפיפות האוכלוסייה מגבירה בצורה ניכרת את הקרבות בין הזכרים שאינם מסורסים.
תנועת כלי הרכב מאיימת על חייהם.
הריבוי העצום, התחלואה והתמותה יוצרים אוכלוסיות חתולים רעבות, לא יציבות וחולות.
כאשר מצב אוכלוסיית החתולים מתדרדר החתולים הופכים למטרד לבני האדם.
ריבוי אוכלוסיית החתולים מעלה צורך לוויסות הִתרבות החתולים.
קיימות דרכים שונות למניעת התרבות בלתי מבוקרת וצמצום מספרם של חתולי הרחוב.
המתה המונית היא שיטה זולה יותר אך מהווה פגיעה בזכויות בעלי חיים כפי שנקבעו בחוק צער בעלי חיים ובפסיקת בית המשפט העליון; בנוסף, יש המטילים ספק ביעילותה.
שיטה אחרת מתבססת על עיקור וסירוס לצד הקמת נקודות האכלה מסודרות, מתוך הנחה שהחתולים המסורסים והמעוקרים תופסים את הטריטוריה ומונעים מחתולים אחרים להיכנס אל תחום מחייתם.
עם זאת, על מנת להגיע לוויסות יש צורך לסרס ולעקר מעל ל-75% מאוכלוסיית החתולים.
קניבליזם - תופעה של אכילת הגורים על ידי הנקבה.
תופעה זו עלולה לקרות עקב דחק, והיא נפוצה יותר בהיריון ראשון.
חתולי רחוב רבים מצויים ברעב תמידי ובחיפוש אחר מזון, שאותו הם מוצאים לרוב בפחי אשפה.
מקור מזון אחר הוא ציד של בעלי חיים קטנים, כגון מכרסמים, זוחלים, חרקים או ציפורים.
למרות אלפי שנים של ביות, החתולים נשארו ציידים מעולים, ומביאים לקטילה משמעותית של זוחלים, ציפורים ומכרסמים באזורי מחייתם.
פעילות ציד אינטנסיבית קיימת גם אצל חתולים רבים המואכלים דרך קבע, מעקב אחר 986 חתולי בית בבריטניה לאורך חצי שנה העלה כי למעלה מ-90% מהם הביאו טרף הביתה ובסך הכל טרפה קבוצת המדגם מעל 14,000 בעלי חיים: כ-70% מהם יונקים וכ-25% ציפורים.
נוכחות חתולים משפיעה לרעה על אוכלוסיית בעלי חיים בסביבה גם בשל שינוי ההתנהגות של מיני ציפורים ויונקים בהשפעת נוכחות חתולים: השקעת מאמץ בהימלטות והימנעות מליקוט מזון בשטחים המאוימים מקטינים את יכולתן של ציפורים להאכיל גוזלים.
בשיניו של החתול מצויים חיידקים שלאחר הנשיכה גורמים זיהום לטרף, מה שמקטין את סיכויי הישרדותו גם אם הצליח להימלט.
הציד האינטנסיבי של החתולים עשוי להועיל לאדם על ידי ויסות אוכלוסיות מזיקים כגון מכרסמים, תיקנים ונחשים.
אך הוא גם בעל השפעות שליליות על המגוון הביולוגי, בייחוד באזורים בהם החתול מהווה גורם זר למערכת הטבעית המקומית, כגון ניו זילנד.
גידול חתולים וטעויות בגידול חתולים
נמצא שידע של בעלי חתולים משפיע על אופן הטיפול בחתול.
למשל, אנשים עם ידע רב יותר על חתולים משתמשים פחות בענישה חיובית (כלומר, גרימת גירוי לא נעים לחתול).
תאונות הרעלה של חתולים הן נפוצות ונגרמות ממספר גורמים: צמחים שרעילים לחתולים, תרופות שאינן מיועדות לחתולים, מזונות שאינם מתאימים לחתולים וחומרים ביתיים כגון חומרי הדברה ומדללי צבע.
צמחים רעילים לחתולים כוללים שושנים, צבעוני ופילודנדרון.
הרעלה מתרופות נגרמת מבליעת תרופות שמתאימות לשימוש אנושי אך הן רעילות לחתולים, למשל אקמול ואספירין, וכן מבליעת ויטמינים שמיועדים לשימוש אנושי בלבד.
גם חלק מהתכשירים נגד פרעושים, שמיועד לכלבים, יכולים להיות רעילים לחתולים.
לכן יש להרחיק חתולים למשך 24 שעות מכלב שטופל בהם.
מזונות מסוכנים לחתולים כוללים ענבים, בצל, שום ושוקולד.
גופים מקצועיים רבים פרסמו מדריכים לגידול נכון ובטוח של חתולים.
החברה האמריקאית למניעת צער בעלי חיים (ASPCA) פרסמה מדריך כללי לגידול נכון של חתול.
המדריך מפרט על תזונה מתאימה, מים טריים ונקיים שמוחלפים מדי יום, טיפוח שגרתי לרבות הברשה של הפרווה, ניקוי תדיר ונטול ריחות של ארגז הצרכים, וטיפול רפואי תדיר: הנחייתם היא לקחת את החתול לבדיקה וטרינרית שגרתית לפחות פעם בשנה.
בנוסף למדריך הכללי, מוצעים מדריכים לטיפוח נכון, למחלות נפוצות של חתולים ולבעיות התנהגות.
אגודות AAFP ו-ISFM פרסמו מדריך לסיפוק הצרכים הסביבתיים של חתולים.
גופים מקצועיים שונים העלו את החשיבות של העשרה סביבתית לחתולים, וחלק מהמחקרים העלו חשש שמגדלי חתולים רבים לא מספקים לחתולים העשרה סביבתית בכמות הנחוצה.
בסקר מקוון בקרב בעלי חתולים רק כמחצית מהנשאלים דיווחו שהם משחקים עם חתוליהם מדי יום.
בין 50% ל-90% מהחתולים יסבלו מבעיות שיניים או חניכיים, אך ניתן למנוע אותן באמצעות שמירה על היגיינת הפה של החתול, עם שימוש בתכשירים שמיועדים לחתולים (תכשירים שאינם מיועדים לחתולים יכולים להיות רעילים עבורם).
מלבד מדריכים עבור מגדלי חתולים, פורסמו גם מדריכים שמיועדים לווטרינרים ומטפלים לשיפור הרווחה של החתולים המטופלים.
אגודות AAFP ו-ISFM פרסמו הנחיות לאינטראקציה ידידותית עם חתולים במרפאה הווטרינרית.
דלקת דרכי השתן התחתונות בחתול
ידועים יותר מ-100 גזעים, שמתחלקים לארבע קבוצות עיקריות: ארוכי-פרווה, פרווה חצי-ארוכה, קצרי-פרווה ואוריינטליים.
חתול קצר שיער כהה חודים
על פי ההגדרה, גזע טהור של חתול נחשב לגזע שהתקיים ללא התערבות גזעים אחרים ברבייה, במשך 5 דורות לפחות.
ישנם כמה גזעים חדשים, אשר הופיעו בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, כמו חתול שנטילי.
חתולים גזעיים נחשבים ליקרים במיוחד, לכן רבים עוסקים בהרבעה לא חוקית של חתולים כדי לקבל רווח מהיר.
הרבעה לא מפוקחת, עלולה לגרום להמלטת גורים חולים בעלי מומים גנטיים, לרוב במערכת השלד, כמו גמדות וננסות.
בעיה זו נפוצה בקרב חתולי מנצ'קין, שרגליהם קצרות בהשוואה לגזעים אחרים.
גם חתולי סקוטיש פולד סובלים ממום מולד, והוא כיפוף האוזניים, כפי שמובן משמם.
חתולי בית יכולים להעביר מחלות לבעליהם.
מטא-אנליזה שכללה 17 מחקרים הצביעה על סיכון מוגבר להתפרצות סכיזופרניה בקרב בעלי חתולים.
ייתכן שהסיבה לקשר בין השניים נעוצה בחשיפה לטפיל טוקסופלזמה גונדי.
לפני כ־3,600 שנה היו, בוודאות גבוהה, חתולים מבויתים במצרים העתיקה.
המצרים נהגו בחתולים מנהג של כבוד אלים, בהיותם טורפי מכרסמים ושומרי אוצר התבואה של המדינה.
למשל המלך המצרי אוסורקון ה-22, החזיק חתול לבן בתוך מקדש מיוחד, וייחס לו כוחות שמימיים ועל טבעיים .
העונש על הריגת חתול היה מוות.
במצרים חתולים נחנטו ונמצאו מאות אלפי חתולים חנוטים בעת החדשה.
למצרים הייתה אלה דמוית-חתול בשם "בסתת", אשר הייתה שומרת ראשו של "רע".
בחג שהיה נערך לכבוד בסתת מדי שנה, היו נאספים כחצי מיליון בני אדם, ואל מקדשה היו מובאים כ־100,000 חתולים חנוטים.
החתולים הוכנסו לערי ארץ ישראל, בהן חנה חיל מצב מצרי במשך האלף השני לפני הספירה.
הדבר מוכח מצלמיות חתולים וקמיעות חתולים שנמצאו במקדש המצרי בבית שאן ובכמה ערי חזית דרומיות.
בין הצלמיות והחותמות המרובות של אדם נהריים נמצא פסלון יחיד עשוי נחושת בדמות חתולה מיניקה שני גורים — דבר המצביע אולי על ביות החתול.
החתול נזכר פעם בספר ברוך החיצוני (22 : 6).
בארץ ישראל ובארם נהריים היה החתול ידוע בזמן התלמוד אבל לא היה נפוץ ביותר.
זוהרם של החתולים הועם בתקופת ימי הביניים.
בתקופה זו נתפסו החתולים כעוזרי המכשפות וכמייצגי ממלכת הרוע והשטן, חתולים בצבע שחור נרדפו במיוחד.
חתולים נרדפו והושמדו בכל רחבי אירופה יחד עם מי שגידל אותם, לרוב נשים שנתפסו כמכשפות והועלו על המוקד.
דעה מקובלת אומרת כי אחת הסיבות למגפת הדבר באירופה במאה ה-14 הייתה ריבוי בלתי נשלט של עכברים ועכברושים, תוצאת לוואי של חיסול אוכלוסיית טורפיהם הטבעיים - החתולים.
על אף שגם בעידן המודרני, מקובל ברוב ארצות אירופה, ארה"ב ואסיה, שחתול שחור הוא סימן למזל רע, באנגליה ובאוסטרליה החתול השחור נחשב כמביא מזל טוב.
לפי תיאוריה אחת, החתול הלבן נחשב בעל מזל רע בגלל הדמיון שלו לרוח רפאים.
במיתולוגיה הנורדית האלה פריה הייתה מלווה בחתולים, שהיו רתומים לכרכרתה.
חתולים הפכו לבני לוויה של האדם, לחיות מחמד.
חתולים נחשבו לקדושים בתאילנד, בדומה למצרים.
בתאילנד נפוצו שני גזעי חתולים בורמזיים, שנבדלים בצבע פרוותם.
לגזע אחד פרווה חומה-שחורה, ולגזע השני הנפוץ פחות, פרווה לבנה ונטייה לעיניים בצבע שונה וחירשות באוזן אחת או שתיהן.
החתול אינו נזכר במפורש בתנ"ך, אם כי, כאמור לעיל, בעברית המקראית החתול נקרא ככל הנראה "אי", וכינוי זה מופיע בפסוק בספר ישעיהו "וְעָנָה אִיִּים בְּאַלְמנוֹתָיו וְתַנִּים בְּהֵיכְלֵי עֹנֶג" ותורגמה לארמית בתרגום יונתן בן עוזיאל: "ויצטרחן חתולין בבירנתיהון".
כך פירש גם רש"י את הפסוק: "ויגורו חתולים בארמנותיו".
ככל הנראה מדובר בפסוק על חתולי בר, כשם שחלקו השני של הפסוק עוסק בחיית בר אחרת - התן.
חז"ל רואים בהתנהגות החתול משום צניעות - ומסביר שם רש"י "שאינו מטיל רעי בפני אדם ומכסה צואתו".
אבל החתול, בשביל מיעוט הנפש שבו והיא חומרית, לא נמשך אחר זה הדעת..."
במסכת ברכות: "הרואה חתול בחלום: באתרא דקרו ליה 'שונרא' - נעשית לו שירה נאה; 'שינרא' - נעשה לו שינוי רע".
במסכת פסחים: "אמר רב פפא: ביתא דאית ביה שונרא לא ניעול בה איניש בלא מסני, מאי טעמא, משום דשונרא קטיל לחיויא ואכיל ליה, ואית בי בחיויא גרמי קטיני, ואי יתיב לה גרמא דחיויא אכרעיה לא נפיק ואסתכן ליה.
איכא דאמרי ביתא דלית ביה שונרא לא ליעול ביה איניש בהכרא, מאי טעמא דילמא מיכריך ביה חיויא ולא ידע ומסתכן".
במסכת ברכות מופיע סיפור אודות רבי עקיבא ואמרתו המפורסמת - 'כל מה עושה הקדוש ברוך הוא, לטובה עושה': "לעולם יהא אדם רגיל לומר: 'כל דעביד רחמנא, לטב עביד'.
כי הא דרבי עקיבא דהוה קאזיל באורחא, מטא לההיא מתא.
בעא אושפיזא, לא יהבי ליה.
אמר: 'כל דעביד רחמנא לטב'.
אזל ובת בדברא, והוה בהדיה תרנגולא וחמרא ושרגא.
אתא זיקא - כבייה לשרגא, אתא שונרא - אכליה לתרנגולא, אתא אריה - אכלא לחמרא.
אמר: 'כל דעביד רחמנא, לטב'".
רמב"ם פוסק בהלכותיו: "חתול רע שהורג (גרסה אחרת: "שהרג") את הקטנים, אסור לקיימו ואין בו משום גזל ואין בו משום השב אבדה אף על פי שעורו מועיל אלא כל המוצאו זכה בו והורגו והעור שלו".
לא ברור אם מדובר על חתול בית, שלא נפוץ כלל שהורג, או על חתול בר שסוגים מסוימים שלו עשויים להרוג.
בשולחן ערוך פוסק: "חתול רע שמזיק לקטנים אין צריך להשיבו לבעלים אלא כל המוצאו הורגו וזוכה בעורו".
סירוס חתולים לפי ההלכה: ככל בעל חיים אסור על פי ההלכה לסרס חתול זכר, דין הנקבה יותר מורכב.
עם זאת, רבנים מרכזיים, בהם הרב שלמה אבינר, מתירים זאת מפאת צער בעלי חיים.
יש רבנים המתירים סירוס ועיקור בתנאי שטרם הניתוח מתבצעת מכירה של בעל החיים לגוי לצורך הניתוח.
בסיום הניתוח נרכש בעל החיים מחדש על ידי בעליו.
באסלאם החתול הוא חיית מחמד מכובדת מאוד.
על-פי הסונה (המסורת שבעל-פה) וגם על פי החדית', הנביא מוחמד אהב חתולים, והייתה לו חתולה מועדפת שנקראה מועזה , שמסופר עליה שאף הצילה את מוחמד מהכשת נחש.
סיפור ידוע נוסף מספר על מקרה בו מועזה ישנה על מעילו של מוחמד בעת הקריאה לתפילה.
על מנת שלא להעיר אותה, מוחמד חתך מגלימתו את החלק עליו מועזה ישנה.
אחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד נודע בכינוי אבו הורירה (أبو هريرة), שמשמעו "אבי החתלתול", בשל חיבתו לחתולים.
ישנה חדית' בה אבו הורירה טוען ששמע את מוחמד מכריז על אישה שתלך לגיהנום בשל כך שהרעיבה חתלתולה ולא סיפקה לה מים.
בארצות מוסלמיות חתולים זוכים לכבוד רב ואף ישנו נוהג בקרב מוסלמים להכניס למסגדים חתולים ולספק להם מקום לינה ומזון למען לא ייפגעו.
החתול מופיע בתרבות האנושית במגוון רחב של מופעים וייצוגים, מהם אלגוריים לבני-אדם.
הוא משמש דמות מלאת-אופי ומודל רב-השראה בספרות ובתיאטרון, בקולנוע, בקומיקס ובאין-ספור סדרות הנפשה בטלוויזיה, ואף במחשבה הפילוסופית והמדעית (לדוגמה החתול של שרדינגר).
ביצירה המוזיקלית "פטר והזאב" הקדיש פרוקופייב לדמותו של החתול את הקלרינט.
בפריז של המאה ה-19 היה "החתול השחור" (לְ-שַה נוּאַר) שמו וסמלו המסחרי של תיאטרון קברט חלוצי.
משארל פרו ועד ג'יי קיי רולינג הועלו על הכתב סיפורים ומשלים רבים על החתול.
2 צבעים דומיננטיים לפרווה של חלק מדמויות החתולים הם כתום- כמו "גארפילד" ו"חתול רחוב ושמו בוב", או שחור לבן (חתול טוקסידו)- כמו פליקס החתול וסילבסטר החתול.
ציור חתולים היה חביב על מגוון ציירים בהיסטוריה.
בעיר אמסטרדם שוכן "קבינט החתולים", מוזיאון המציג יצירות המוקדשות כולן לחתולים.
חתולים מופיעים גם כגיבורים בספרות, למשל החתול במגפיים, חתול צ'שייר מתוך הרפתקאות אליס בארץ הפלאות, וספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים אשר הציג חתולים כדוגמאות לטיפוסים אנושיים והיה הבסיס למחזמר Cats.
אורגן חתול הוא כלי נגינה בדיוני המורכב משורה של חתולים הקשורים למקומם כאשר זנבותיהם נמתחים מתחת לכלי מקלדת כך שחתולים מייללים בכל פעם שקליד כלשהו נלחץ.
כלי הפריטה היפני המסורתי, השמיסן, עשוי מעור חתול המתוח מעל תיבת התהודה.
בתרבות העממית נפוצות אמונות טפלות רבות הנוגעות לחתולים.
רובן בעלות משקעים מיתולוגיים ואינן בעלות בסיס עובדתי, או שיש להן בסיס קלוש בלבד.
בין האמונות הבולטות ניתן למנות את הבאות:
- אמונה טפלה שמקורה אצל המצרים הקדמונים שייחסו לחתולים תכונות אלוהיות (בסתת, אלת היופי והפוריות המצרית, הייתה חתולה ובעלת שליטה בחתולים).
מאוחר יותר, בדתות פגניות מסוימות (למשל במיתולוגיה הקלטית - חתול הסית'), יוחסו לחתול תכונות שטניות והוא נחשב כהתגלמות של השטן.
אמונה זו נוצרה עקב אורח חייו של החתול (חיה טורפת, לילית, מתבודדת) ומבנהו הגופני (עיניו הזוהרות בחושך, אוזניו המחודדות וגופו הגמיש המאפשר לו להשתחל מבעד למעברים צרים).
החתול הוא אויבו של הכלב - מקורה של אמונה זו בהתנגשות הטריטוריה של החתולים והכלבים, שהסיבה לה היא היותם של שני מינים אלה חיות מבויתות שעם הזמן נוצרה ביניהן יריבות על שטחים ועל מזון.
עם זאת, קיימים בתים רבים בהם חיים כלבים וחתולים יחדיו.
חתול שחור מביא מזל רע - אמונה שמקורה בתפיסה שלפיה החתול השחור הוא התגלמותו של השטן.
בשר חתול נאכל באופן לא סדיר בדרום סין, צפון וייטנאם ומדינות נוספות.
החתול אינו חיה כשרה ביהדות, ולפיכך נאסרת ביהדות אכילת חתולים.
גם באסלאם נאסרת אכילת חתולים.
חתול בשק הייתה תוכנית רדיו לילדים ונוער ששודרה לאחר התוכנית לאם ולילד ברשת א' בשנים 1970–1986. במסגרתה שודרו תסכיתים וסיפורים בהמשכים, קטעי הומור ועוד.
את התוכנית ייסדה וערכה דליה סיגן.
במרוצת השנים ערכו את התוכנית אנשים נוספים, שבהם תמר ליבס ואריה אלדד.
שם התוכנית נובע מהביטוי "לקנות חתול בשק" שפירושו לקבל משהו בלי לבחון אותו היטב קודם, ועל כן בלי לדעת מה טיבו.
פתיח התוכנית התבסס על קטעים מהאוברטורה של אופרת הרוק "Tommy" של להקת "The Who".
"הבית הקטן מאחורי הבית הגדול"
"חתולופון" - שיחות טלפון עם כלל המאזינים בכלל ועם העזי"ם (עיתונאים זעירים) של התוכנית בפרט, כמדיי יום רביעי.
"חתול שחור" - סדרת סיפורי מתח בסגנון אדגר אלן פו.
"סכנה באנדימון" - סדרת תסכיתים מסוג מדע בדיוני של דני אלדר.
הסדרה שודרה בהמשכים, כל פרק כ-10 דקות.
"הבית הקטן מאחורי הבית הגדול", "אברבנאל 0030", "מערת השד השחור" - טרילוגיית תסכיתים בהמשכים שכתב אריה אלדד וגיבוריהם הם חבורת ילדים בירושלים של שנות ה-60 וה-70. הסיפורים קובצו לאחר מכן בספר בשם "חתול בשק - סיפורים לילדים גדולים".
אחת הפינות הזכורות והמשפיעות בתוכנית, ששמה היה "סטוץ", הייתה סדרה של תסכיתים קצרצרים, עשירים בהומור פרוע ואבסורדי בסגנון מונטי פייתון.
התסכיתים נכתבו על ידי דויד גרוסמן ודני אלדר.
בין הדמויות שכיכבו בפינה זו היו "שפיפון" הקוסם, שולייתו "אלפרד" (שפיפון היה מטיל עליו משימות מסוכנות בקריאה: "אלפרד לאימונים!"), המלך "מלכיפוך" ועוזרו "ואזיר" (מלכיפוך היה קורא לו: "וא-זיר יו-הו?" וואזיר הכנוע היה עונה "קראת לי מלכי?").
גרוסמן סיפר בריאיון לאלי אשד:
חתול בר (שם מדעי: Felis silvestris) הוא מין בסוג חתול ממשפחת החתוליים.
חתול הבר הוא טורף קטן הנפוץ באירופה ובחלקן המערבי של אסיה ואפריקה.
חתול הבר שכיח במספר אזורים בישראל, אם כי באזורים מדבריים הוא נדיר יחסית.
חתול הבר פעיל בלילה וצד יונקים קטנים, ציפורים ועוד יצורים בגודל דומה.
חתול הבר האפריקאי (Felis lybica) הוא אביו של חתול הבית (Felis catus).
ישנן עדויות שמצביעות על כך שחתול הבית בוית לפני 9500 שנה מחתול הבר האפריקאי באזור הסהר הפורה, במקביל למהפכה החקלאית, בשל הצורך להגן על מצבורי תבואה מפני מכרסמים.
בסביבתו הטבעית מותאם חתול הבר למגוון סוגי בתים: יערות פתוחים, סוואנות וערבות.
על אף שתת-המין המבוית נראה במגוון תבניות וצבעים, פרטי הבר הם בצבע חום-אפור עם פסים שחורים, באורך של 50 עד 80 ס"מ ושוקלים בין שלושה לשישה ק"ג.
תת-המין האפריקני קטן במקצת ובעל גוון חום בהיר יותר.
הזכרים גדולים מהנקבות במשקלם ולהם ראש גדול יותר וצוואר עבה יותר משל הנקבות.
משכה של תקופה ההיריון הוא 50–63 יום.
בסופו של ההיריון מומלטים 1–5 גורים עיוורים שמשקלם כ-50 גרם.
לאחר עשרה ימים הם פותחים את עיניהם ולאחר 16–20 יום הם לומדים ללכת.
הגורים יונקים כשלושה חודשים ובגיל זה מתחילים לצוד, בגיל חמישה חודשים הם נעשים עצמאיים ובגיל 9–12 חודשים הם מגיעים לבגרות מינית.
חתול בר אפריקני (Felis lybica) – נחשב כיום מין עצמאי.
חתול בר אירופי (Felis silvestris) - נחשב כיום מין עצמאי.
חתול הבית (Felis catus) – נחשב כיום מין עצמאי.
חתול חולות (שם מדעי: Felis margarita) הוא מין בסוג חתול.
חתול חולות הוא חתול בר קטן הנפוץ במדבריות אפריקה ואסיה.
בישראל מין זה זוהה באזור מצומצם בערבה לראשונה על ידי הזואולוג גיורא אילני, אך הוא ככל הנראה נכחד בישראל.
נכון ל-2023 ישנם 4 חתולי חולות בספארי שברמת גן.
נכון ל-2024 יש בגן החיות מדבריום שבבאר שבע שני חתולי חולות בוגרים בתוכנית רבייה.
ראשו רחב ואוזניו גדולות ומחודדות.
אורכו 50 סנטימטרים, ואורך זנבו 30 סנטימטרים.
צבע גופו צהוב-אפור, עם פסים לבנים, שלעיתים קשה להבחין בהם.
כפות רגליו מכוסות בשיער ארוך המגן עליו מפני החול החם.
התנהגותו של חתול החולות תואמת את סביבת החיים שלו – הוא מנצל את ראשו השטוח וצבעיו הבהירים כדי לארוב לטרפו, או להסתתר מטורף.
ביום הוא מסתתר מתחת לסלעים.
בלילה הוא צד מכרסמים, לטאות וחרקים.
משך ההיריון הוא 60–69 ימים, ובסופו נולדים 2–5 גורים.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 9–14 חודשים.
זיהוי של חתול החולות בטבע הוא נדיר, ולא ידוע אם מצב זה נובע בעיקר מאיומים על הסביבה הטבעית של החתול או מיכולת ההסוואה שלו.
ארגון IUCN מגדיר את מצבו כ"ללא חשש".
עם זאת, על פי הארגון, הידע על התפוצה של חתול החולות מועט ועל כן קשה להעריך את מידת הסכנה שנשקפת לו.
המחקר היחיד שנעשה לגבי תפוצה של חתולי החולות באמצעות מכשירי מעקב נעשה בישראל בסוף המאה העשרים, כשמכשירים הוצמדו ל-11 חתולי חולות.
מאז שנת 2000 לא נצפו חתולי חולות בטבע בישראל; עם זאת, בספארי רמת גן נולדו חמישה חתולי חולות.
המין נחשב לנכחד מקומית, אך עדיין קיים בערבה הירדנית ובאזורים אחרים במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ייתכן שהמין נכחד גם בפקיסטן ותימן.
חתול חבשי (נקרא גם חתול אביסיני) הוא גזע של חתול.
משקל החבשי נע בין 3.5 קילוגרם ל־5.5 קילוגרם.
ואורך חייו נע בין 9 שנים ועד 15 שנים בטווח העליון.
החתול החבשי נחשב לאחד הגזעים העתיקים ביותר.
ישנה סברה כי גזע זה הוא צאצא ישיר של החתול המקודש ממצרים העתיקה.
אך הסבירות הגבוהה ביותר (שנבדקה במחקרים גנטיים) היא שמוצאו של גזע זה מחוף האוקיינוס ההודי.
גזע זה זכה להכרה רשמית בשנת 1882.
סביר להניח כי חתולי האביסינים הראשונים יוצאו לצפון אמריקה בראשית המאה ה-20, וייתכן גם כי חתולים דומים אחרים הועברו לבריטניה מדרום-מזרח אסיה ומחוף האוקיינוס ההודי.
האביסינים הראשונים עברו הכלאה עם חתולים בריטיים קצרי שיער ומאוחר יותר גם עם גזעים אוריינטליים.
גורי חתולים אביסינים זמינים בשגרים במשך שנים רבות, ומאז שנות ה-70 הם פותחו כזן נפרד – הסומלי.
מאז 1957, זכה גם הגוון האדמדם או החום-אדמדם להכרה כגזע, בעוד שחתול האביסיני הכחול הוכר ככזה בשנת 1975. מאז התפתחו צבעים נוספים, וגוונים חדשים של גזע חתולים זה ממשיכים לזכות בהכרה.
לחתול החבשי פרווה קצרה וצבעה יכול להיות חום-אדמדם, אדום, כחול או חום-צהבהב.
צבע עיניו יכול להיות: ענבר, אגוז או ירוק.
גופו שרירי, חזק וגמיש, רגליו רזות ואוזניו גדולות, הזנב ארוך מאוד.
למרות שמגדלים אחראיים עושים כמיטב יכולתם כדי לבדוק ולחסל בעיות בריאות גנטיות, חתולים עדיין עלולים לפתח מחלות או מצבים מסוימים.
לחבשים עשוי להיות סיכון גבוה יותר לגורמים הבאים:
חתול אמריקני קצר-השיער הוא גזע של חתול הבית.
המתיישבים שהגיעו מאירופה לצפון אמריקה לקחו עמם בספינותיהם חתולים כדי שיגנו על החוות ומחסני המזון מפני עכברים.
קיימות עדויות שעל המייפלאור היו חתולים שנלקחו על מנת לצוד עכברים.
בבואם לאמריקה, נאלצו החתולים הללו להתאים את עצמם לסביבה החדשה, ותוך כדי זיווג בינם לבין עצמם, פיתחו מאפיינים ומראה ייחודיים.
בראשית המאה העשרים גזעי חתולים זרים שיובאו לאמריקה (ארוכי-פרווה וסיאמיים) איימו לשנות את "חתולי החווה" היפים ובעלי האופי הנוח.
בניסיון להציל את הזן, מגדלים בחרו את החתולים הטובים ביותר והחלו בתוכנית של גידול בררני, על מנת לשמר את המראה והאופי כשהדגש היה על דוגמת הפרווה המרהיבה.
גזע זה הוא אחד מחמשת הגזעים הראשונים שנרשמו והוכרו כגזע על ידי אגודת חובבי החתולים האמריקאית, בשנת 1906. במקור, נקרא הגזע "קצר-שיער מבוית" (Domastic Shorthair).
בשנת 1966 הוחלט לשנות את שם הגזע ל"קצר-שיער אמריקני" (American Shorthair) כדי להדגיש את האפיון האמריקאי שלו, ולהבדילו מגזעים קצרי-שיער אחרים.
זהו חתול גזעי לכל דבר שאינו דומה לחתולי האסמים והמשוטטים האמריקאיים.
החתול הגזעי הראשון שנרשם היה מסוג עשן כחול שנקרא באסטר בראון.
הגזע התקבל על ידי כל ארגוני החתולים האמריקניים בשנות ה-60. חתולים אלה מוצגים בתערוכות החתולים בהצלחה רבה בכל רחבי ארצות הברית.
לעומת קרובו הבריטי קצר השיער, האמריקאי הוא חתול אתלטי, בעל גוף גדול ומוצק יותר.
זהו חתול חזק ובריא, אשר אינו מצריך טיפוח מיוחד, כמו כן הגזע אינו סובל ממחלות גנטיות אופייניות.
גודל ומשקל: הזכרים גדולים משמעותית מהנקבות, משקלם של הזכרים הוא 5–7 ק"ג, והנקבות שוקלות בין 3.5–5.5 ק"ג.
החתול מגיע לגודלו המלא בגיל 3–4 שנים.
תוחלת החיים של הגזע היא 15–20 שנים.
מוכרים כמעט 80 צבעים ודוגמאות פרווה שונות לגזע.
צבעים חלקים: שחור, כחול, אדום, קרם ולבן, עשן, קמיאו ושיידד, ביקולור, קליקו וואן.
דוגמת הפרווה הפופולרית היא הטאבי על כל גווניו כאשר הפופולרי ביותר הוא הטאבי הכסוף.
חתול בריטי קצר-השיער ובקיצור: חתול בריטי הוא גזע של חתול הבית.
על אף שהתיעוד בכתב של החתול קצר-השיער הבריטי החל רק בתחילת המאה העשרים, הגזע כבר קיים מאות שנים, ומקורו בחתולים המבויתים שחיו ברומא העתיקה.
החתולים הראשונים הגיעו לבריטניה עם פלישת החיילים הרומאים והם מתוארים בתגליפים וציורים.
כאשר נפלה רומא ונפסק המסחר עם בריטניה, החתולים באי הבריטי התרבו במסגרת מאגר גנים מוגבל, והתוצאה הייתה חתולים עם מאפיינים ייחודיים.
במהלך המאה ה-18 בזמן שהגיעו לבריטניה חתולים אקזוטיים מהמזרח, שגשגה בבריטניה ההתעניינות בחתולים גזעיים.
הדבר עורר מגדלים פטריוטיים אשר החליטו להפוך את קצר-השיער המקומי לגזע בפני עצמו.