tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק מתפישׂתו הפאן-ערבית והמיליטריסטית, תפס שווכת את הצייתנות ואת הנאמנות כמאפיינים חיוביים, שראוי שהנוער הצעיר יאמץ כדי לשפר ולייעל את שירותו ונאמנותו למטרות האומה.
בכך, ניתן להבחין שבנאומו "מטרות הנערים" הדגיש ביתר חידוד את חשיבות החיים הצנועים, "החספוס", הגבריוּת, הגבורה וההימנעות מחולשה וניוון מערבי.
במסגרת תפקידו, נהג שווכת ללבוש מדים צבאיים, לרכב על סוס לבן ולהשתתף במסדרים ובתהלוכות צבאיים שעודדו את רוח הלחימה והאופי הצבאי של חינוך הנוער.
בהנהגתו, ארגון אל-פותווה שלח משלחת שהשתתפה במצעד של ההיטלר יוגנד ("הנוער ההיטלראי") במסגרת ועידה של המפלגה הנאצית בנירנברג בשנת 1938. הארגון אף אירח בעיראק את מנהיג תנועת הנוער ההיטלראי, באלדור פון שיראך.
שווכת העריך כי מספר החברים בתנועת אל-פותווה הגיע בשנת 1939 ל-63 אלף חברים.
ההקמה וההפעלה של תנועת הנוער אל-פותווה קיבלו השראה ברורה מארגוני נוער פשיסטיים דומים באירופה של התקופה, באופן ארגונה של התנועה, בפעילותה המיליטריסטית, במדים שלבשו חבריה ובערכים שהוקנו באמצעותה.
ב-1939 הפך ארגון אל-פותווה לגוף רשמי ותקנות חדשות קבעו את הדרגות וסמלים הצבאיים בתנועה.
התקנות הורחבו כך שכל תלמיד של מוסד חינוך ממלכתי נדרש ללבוש מדים צבאיים (בתוך ומחוץ לכותלי בית הספר), כדי שהתלמידים "יהיו קלים לזיהוי [...] וכדי להחדיר בהם רוח של צבאיוּת".
תנועת אל-פותווה חולקה לסניפים (שהיו למעשה כיתות הלימוד) שחבריהם כונו "פִתְיאן" (נערים) וגויסו מהחטיבות ובתי הספר התיכוניים.
ראשי כל סניף כונו "ראיס אלפתיאן" (ראש הנערים).
מורים גם חויבו ללבוש מדים צבאיים ולענוד דרגות לפי רמת שכרם.
פולמוס מחקרי על רעיונותיו של שווכת
בשיח המחקרי סביב פועלו של שווכת התפתחו שתי גישות בנוגע לאופי תפישׂותיו.
מצד אחד, התפישׂה הקושרת את לאומניותו הרדיקלית ישירות להשפעה פשיסטית, נאצית ואף אנטישמית; ומצד שני, גישה המטילה ספק בקשר הישיר של פעולותיו ורעיונותיו לפשיזם ונאציזם, הטוענת כי הדחף העיקרי מאחוריהם, היה השאיפה להציב אתגר לשלטון האימפריאליסטי הבריטי.
הגישה הראשונה מיוצגת על ידי עבודותיהן של סילביה ג.
חיים וריבה ספקטור סימון, בעוד הגישה השנייה מתבטאת בעבודותיהם של אורית בשקין ופיטר וויין.
סילביה חיים מביאה כדוגמה התבטאויות מספרו "אלו הן מטרותינו", בהן הביע שווכת הערצה והערכה להיטלר ומוסולוני בהצלחתם להוקיע את האויב הפנימי מתוכם.
אותו "אויב פנימי", טוענת חיים, הוא המיעוט היהודי שלטענתה שווכת ראה בו ציבור זר שאינו שותף בפרויקט הלאומי הערבי.
שווכת ראה ביהודים במדינות ערב אויב פנימי שבגדו באחיהם לגזע, הערבים השמיים.
לכן, לתפישׂתו, אין לראות ביהודים חלק מהותי מהגזע השמי אלא כזרים, גם אם חיו דורות על גבי דורות במולדת העיראקית.
ריבה סימון מדגישה את האופי הפאשיסטי של פעילויותיו של שווכת, כמו אימוץ דפוסי ארגון פשיסטיים במערכת החינוך ובהנהגת תנועת הנוער "אל-פותווה", החדרת השפה הגרמנית כשפה שלישית בבתי הספר התיכוניים ושימוש במועדון אל-מות'נא להפצת תעמולה של מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
התבטאויותיו של שווכת במסגרת נאום "מלאכת המוות", שבהן האדיר את מוסוליני כמנהיג חזק שהצליח לנצל את הכוח הצבאי של "החולצות השחורות" כדי להשיג עוצמה, כוח, ציות ופאר מחודש לאיטליה, מובאות על-ידי סימון כהוכחה להערצתו לפאשיזם.
מנגד, אורית בשקין מראה כיצד רבות מדעותיו נבעו מתוך נרטיבים בריטיים והשראה בריטית.
שווכת וסאטע אלחוסרי דבקו בכך שהערבים דומים יותר לבריטים מאשר לגרמנים או איטלקים, בכך ששני העמים מאופיינים, לדעתם, באצילות, כבוד ושקדנות.
המניע הבסיסי להערצה למודלים פשיסטיים היה המיאוס מהשלטון האימפריאליסטי הבריטי.
שווכת אינו ברור בכתביו באשר למיהו ה"אויב הפנימי" ובעיקר מזהה את האויבים כזרים הזורעים חוסר יציבות ועדתיוּת בעיראק.
דעותיו על יעודם של הלאום, של המדינה ושל הצבא אינן ייחודיות ומאפיינות את רוח התקופה.
לכן, קשה לאפיין את שווכת באופן פשטני כפשיסט או אנטישמי בהכרח ויש לזהות את ערבוב ההשפעות שהשפיעו על גיבוש דעותיו.
פיטר וויין, מדגיש כי הניסוח המדויק שממנו מוסקות דעות שווכת לגבי יהודים עוסק בתפישׂה כוללנית יותר של "אויבים פנימיים" ו"אויבים חיצוניים" ולא שנאה ישירה ליהודים.
האויבים אינם מוגדרים באופן אתני ומתייחסים יותר להשפעות זרות כמו גורמים שונים שאינם שותפים לאידאולוגיה הפאן-ערבית.
ההתבטאויות האטישמיות של שווכת מוסברים ככאלו הנובעים ממניעים אנטי-ציוניים יותר מאשר גזעניים.
שווכת השווה בין אופי הבריטים לאופי הערבים וקבע שהערבים לא יכולים להסתפק בכוח צבאי ושגשוג כלכלי.
בכך, פסל קשר ישיר בינם לבין הפשיזם האיטלקי והנאציזם הגרמני.
רב-סרן סאמי שידיאק היה איש צבא לבנוני מרוני.
שידיאק היה מפקד בכוחות הלבנוניים ובתקופה שבה ישראל שלטה ברצועת הביטחון בדרום לבנון שימש כסגנו של סעד חדאד, מייסד המיליציה צבא לבנון החופשית אשר ברבות ימים הפכה לצבא דרום לבנון.
שידיאק נולד בשנת 1938 בצפון לבנון והוא קרוב משפחה של כמיל שמעון.
בשנת 1963 סיים את האקדמיה הצבאית של צבא לבנון ומרץ 1977, במלחמת האזרחים הלבנונית, מונה למפקד אזור בדרום לבנון.
יחידתו, המורכבת מחיילים נוצרים, התפרסה במובלעת הנוצרית באזור העיירה השיעית בינת ג'בייל, בין הכפרים המרוניים רמיש ודבל.
היא פעלה במקביל ליחידת "אל-קליעה" של סעד חדאד אשר התפרסה באזור מרג' עיון והכפר קליעה.
מטרת שתי היחידות הייתה להגן על הכפרים הנוצריים מפני התקפות של גורמי טרור מוסלמים ופלסטינים ולמנוע מעשי טבח כפי שאירעו בכפרים נוצריים בלבנון, דוגמת טבח דאמור וטבח עישייה.
שידיאק וחדאד ניצלו את אפיק התקשורת שנוצר בין תושביה הנוצרים של הדרום למדינת ישראל שכלל סיוע אזרחי לנוצרים ופתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין הגבולות.
שניהם גם קיבלו סיוע צבאי ותחמושת מצה"ל ולוחמיהם אף אומנו במדינת ישראל.
במהלך מבצע ליטני עלו טענות על טבח שביצעו חייליו במארון א-ראס במספר שיעים.
עניין זה הביא קרע בין שידיאק לחדאד, שפעל ביחד עם השיעים ודרש להעניש את שידיאק על הטבח.
עם פינוי צה"ל מדרום לבנון לאחר מבצע ליטני נמסרו השטחים לכוחות של חדד ושידיאק.
כוחותיו של שידיאק פעלו לאחר הנסיגה של צה"ל, למנוע התפרסות של כוחות או"ם וכן כוחות של צבא לבנון בקרבת המובלעת הנוצרית שבשליטתו בגזרה המרכזית.
אולם בסוף אוגוסט 1978, בלחץ ישראל, הושג הסכם על הצבת כוחות או"ם באזור.
לאחר שחדאד הכריז על "מדינת לבנון החופשית" באזור שבשליטתו, הודיעה ממשלת לבנון בתחילת ספטמבר 1978 שלחדאד ושידיאק אין זכות לשאת ולתת עם האו"ם.
בהמשך פיטר ראש ממשלת לבנון סלים אל-חוס את חדאד ושידיאק מצבא לבנון, והפסיק את תשלום משכורותיהם של חייליו.
באוקטובר 1978 הכריזה ממשלת לבנון על העמדתם לדין של חדאד ושידיאק בעוון בגידה.
שידיאק האמין שיכולתו לעמוד תלויה בתפקוד בני בריתו הנוצרים בביירות, ולא ראה טעם בהמשך הלחימה במנותק מהנוצרים בביירות.
במסיבת עיתונאים בסוף אוקטובר 1978 הביע שידיאק פסימיות מסיכויי הנוצרים לשרוד ללא סיוע חיצוני, דבר שהרגיז מאוד את חדאד.
שידיאק התחתן עם יהודייה, החל משנת 1977 התגורר בפועל בנהריה והגיש בקשה לקבלת אזרחות ישראלית.
בסוף 1978 עזב שידיאק את גזרתו בדרום לבנון ולאחר מספר חודשים היגר לקנדה.
שידיאק נודע כתומך של הכוחות הלבנוניים והפלנגות הנוצריות בפרט.
בשנת 1981 מונה למפקד הדיוויזיה השנייה של הכוחות הלבנוניים.
לאחר רציחתו של בשיר ג'ומאייל ב-14 בספטמבר 1982 התפטר שידיאק מהצבא אך המשיך לפקד בכוחות הלבנוניים, ובשנת 1983 קיבל את הפיקוד על החטיבה החמישית של המיליציה.
בשנת 1990 יצא לטייל בצרפת והשתקע בפריז, שם התגורר עד למותו באפריל 2005 מאי ספיקת לב.
גופתו הועברה ללבנון והוא נקבר בביירות.
מוחמד סאמי חילמי אל-חינאווי , איש צבא ופוליטיקאי סורי, שלט בסוריה לתקופה קצרה במהלך שנת 1949.
חינאווי נולד בעיר אידליב שבצפון מערב סוריה למשפחה מעורבת כורדית וערבית, והתקדם בצבא תחת המנדט הצרפתי עד לתפקיד החשוב של מפקד הבריגדה הראשונה - החטיבה החזקה ביותר בצבא סוריה, המוצבת מול ישראל.
חינאווי עלה לשלטון על חשבון חוסני א-זעים בהפיכה לבנה, עיקר תומכיו היו חברי מפלגת העם הסורית אשר חתרו ליצירת אחדות בין עיראק לסוריה, ואכרם אל-חוראני הפוליטיקאי הסורי החשוב.
לאחר ההפיכה, חוסני א-זעים וראש ממשלתו מוחסן אל-בראזי נשלחו לכלא ושם הוצאו להורג.
שלטונו הקצר של חינאווי התאפיין במספר דברים, אשר היו ברובם תגובה לתקופת שלטונו של זעים לפניו.
מדיניות הפנים שלו הייתה הפרדה בין הצבא לפוליטיקה, לאחר שזעים קידם את נורמת 'הקצין הפוליטיקאי'.
אולם, ההפרדה הייתה למראית עין בלבד והחזות האזרחית שכללה פרלמנט וממשלה הסתירה את המועצה הצבאית אשר ניהלה למעשה את המדינה.
חינאווי הקפיא רפורמות חילוניות, אשר קודמו בתקופת זעים.
מבחינת מדיניות חוץ, חינאווי קידם את האיחוד עם עיראק (זעים בסוף דרכו קידם איחוד עם מצרים).
קידום האיחוד עם עיראק הביא להתנגדות רבה, ויצר אופוזיציה חריפה לשלטונו.
אולם הגורם המרכזי בנפילתו הוא אדיב שישכלי, איש צבא אשר תמך בו בעלייתו אך שמר על כוח רב.
שישכלי ביצע הפיכה דומה לזו של חינאווי והפיל אותו בדצמבר 1949. חינאווי נרצח באוקטובר 1950 בביירות, על ידי בן דודו של מוחסן אל-בראזי אשר הוצא להורג על ידי חינאווי עם עלייתו לשלטון.
סאמי ג'ומאייל הוא פוליטיקאי לבנוני וחבר פרלמנט מטעם מפלגת הכתאיב ("הפלנגות הנוצריות").
סאמי ג'ומאייל נולד בשנת 1980 בעיירה בכפיא למשפחת מדינאים נוצרים מרונים מהמעמד הגבוה.
אביו, אמין ג'ומאייל, היה נשיא לבנון, ואמו, ג'ויס, מעורבת בפוליטיקה גם כן.
סבו, פייר ג'ומאייל ייסד את מפלגת הכתאיב.
דודו, בשיר ג'ומאייל, נבחר לנשיא לבנון אך נרצח ב-14 בספטמבר 1982 בטרם נכנס לתפקידו.
אחיו של סאמי, פייר אמין ג'ומאייל, היה שר התעשייה בלבנון ונרצח בהתנקשות ב-21 בנובמבר 2006.
בתום לימודיו התיכוניים פנה ג'ומאייל ללימודי משפטים באוניברסיטת סנט ג'וזף שבביירות, בשנת 2003 הוא סיים את התואר והתמחה במשפט ציבורי.
בתקופת לימודיו האקדמיים, עמד בראש תא הכתאיב באוניברסיטת סנט ג'וזף, ובשנת 2006 נבחר לעמוד בראש מועצת הסטודנטים והצעירים של מפלגת הכתאיב, אשר אביו עומד בראשה.
ג'ומאייל היה פעיל מאוד במועצת הכתאיב ונטל חלק משמעותי בארגון הפגנות ועצרות נגד הסדר הסורי בלבנון, מה שכונה מאוחר יותר "מהפכת הארזים" והיה לאחד מראשי הקמפיין הלבנוני לשחרור העצירים הפוליטיים הלבנוניים מבתי הכלא בסוריה.
ג'ומאייל הוא פוליטיקאי ימני והוא נחשב לבעל משנה פוליטית לאומית-לבנונית.
הוא חבר בקואליציית ה-14 במרץ, מתנגד לנוכחות זרה בלבנון וקורא למימוש ריבונותה של לבנון כמדינה דמוקרטית וחילונית.
להבדיל מהקו שנוקטים רבים מהפוליטיקאים הנוצרים בלבנון כיום, ג'ומאייל מתנגד לערביזציה של לבנון ונחשב למקורב למפלגת הימין "שומרי הארזים".
בריאיון, אמר ג'ומאייל כי הוא תומך בהסכם שלום עם ישראל שלא במסגרת יוזמת השלום הערבית, מה שהפנה אליו חיצי ביקורת רבים מהגוש הפרו סורי ("קואליציית ה-8 במרץ").
בנוסף לכך, נמנה ג'ומאייל עם המבקרים החריפים ביותר של חזבאללה וחזית השינוי והרפורמה.
בריאיון שהעניק ג'ומאייל לאחר מלחמת לבנון השנייה הוא האשים את חזבאללה בחתרנות והתנהגות בריונית.
ג'ומאייל טען כי חזבאללה כופר בריבונות לבנון ומתנהג כמדינה לכל דבר; הארגון מחוקק חוקים דה פקטו משל עצמו ומשליט אותם בבריונות על הציבור, וזאת על-מנת להקים בעתיד בלבנון רפובליקה אסלאמית.
ג'ומאייל קרא רבות לפירוק חזבאללה מנשקו והכריז כי לא ישתף פעולה עם הזרם הפטריוטי החופשי בהנהגת מישל עאון, כל עוד שזה תומך במיליציית חזבאללה המזוינת.
בבחירות הכלליות שנערכו בשנת 2009 נבחר ג'ומאייל לפרלמנט הלבנוני כנציג מרוני מטעם מפלגת הכתאיב בנפת מתן שבמחוז הר הלבנון עם 47,688 קולות.
הוא אחד מחברי הפרלמנט הלבנונים הצעירים ביותר.
סאמי פרידריך (נולד ב-23 באפריל 1951) הוא מייסד ויו"ר חברת הייעוץ האסטרטגי שלדור, לשעבר מנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון וחבר הנהלה במספר מוסדות וארגונים ציבוריים.
פרידריך, יליד צרפת, עלה לישראל לאחר סיום לימודיו בתיכון כדי להתגייס לצה"ל, בו הוא שימש כקצין בחיל האוויר.
לאחר שירותו הצבאי הוא השלים תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיו שימש כיועץ וראש צוות בתאגיד הייעוץ האסטרטגי הבינלאומי מקינזי.
בשנת 1981, עם כינונה של הממשלה ה-19, מונה על ידי יעקב מרידור למנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים.
לאחר סיום תפקידו, עם חילופי השלטון בשנת 1984, ייסד פרידריך את "שלדור", חברת הייעוץ האסטרטגי הראשונה מסוגה בישראל.
גם לאחר הקמת החברה, פרידריך המשיך להיות פעיל בזירה הציבורית ובין השאר כיהן כחבר הנהלת המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר הנהלת הפורום הישראלי, כיו"ר עמית של ועדת המשנה לפיתוח המשאב החינוכי בסוכנות היהודית וחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות וכחבר בצוות ההיגוי של תוכנית ישראל 2028.
סאמי ח'דירה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
ח'דירה נולד בשטוטגרט לאב תוניסאי ולאם גרמנייה.
אחיו הצעיר הוא ראני ח'דירה.
בגיל 8 החל לשחק במחלקת הנוער של קבוצת שטוטגרט, ואת הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך ב-1 באוקטובר 2006, במשחק מול הרטה ברלין.
ב-29 באוקטובר 2006 הבקיע את שני שעריו הראשונים בקבוצה הבוגרת, במשחק מול שאלקה 04. בעונת הבכורה שלו במועדון היה שותף ח'דירה לזכיית קבוצתו באליפות הליגה, ואף כבש את שער הניצחון לזכות קבוצתו במחזור האחרון של העונה במשחק נגד אנרגי קוטבוס.
ב-9 ביולי 2008 האריך את חוזהו במועדון בשלוש שנים נוספות.
ב-30 ביולי 2010 הודיעה שטוטגרט באופן רשמי על העברתו של ח'דירה לריאל מדריד תמורת 12 מיליון אירו, ושכר של 3 מיליון אירו לעונה.
ב-29 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית, במשחק מול מיורקה, שהסתיים בתיקו 0-0. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך 25 הופעות בליגה ולא כבש שערים, אך בסופה זכה עמה בגביע הספרדי.
ב-18 באוקטובר 2011 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול אולימפיק ליון במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונתו השנייה בקבוצה זכה עמה באליפות, לאחר שב-21 באפריל 2012 כבש את השער ה-108 של ריאל מדריד באותה עונה, במשחק הקלאסיקו מול ברצלונה, ובכך שברה הקבוצה את שיא ההבקעות לעונה אחת בליגה הספרדית.
בעונת 2012/2013 ערך 25 הופעות בליגה הספרדית, וכבש שלושה שערים.
בעונת 2013/2014 סבל מפציעה ושותף ב-18 משחקים בלבד בכל המסגרות, בהם כבש שער אחד בליגה, ובתום העונה היה שותף לזכייתה של ריאל מדריד בליגת האלופות ובגביע הספרדי.
ב-9 ביוני 2015 חתם ביובנטוס לארבע שנים בהעברה חופשית.
ב-30 בספטמבר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 על סביליה בליגת האלופות.
ב-4 באוקטובר כבש את שערו הראשון בקבוצה בהופעתו הראשונה בליגה בניצחון 1–3 על בולוניה.
ב-22 באוקטובר 2017 כבש ח'דירה את השלושער הראשון שלו בקריירה בניצחון 2–6 על אודינזה.
ב-1 בפברואר 2021 חזר ח'דירה לבונדסליגה וחתם בהרטה ברלין.
ב-19 במאי 2021 הודיע ח'דירה כי יפרוש מכדורגל בתום העונה.
לזכותו של ח'דירה 15 הופעות בנבחרת הצעירה של גרמניה, בהן כבש חמישה שערים.
ח'דירה היה קפטן הנבחרת באליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערכה בשוודיה בשנת 2009, והוביל את נבחרתו לזכייה בגביע.
ח'דירה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה במשחק ידידות מול נבחרת דרום אפריקה ב-5 בספטמבר 2009. ח'דירה זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 עקב פציעתו של מיכאל באלאק.
במונדיאל פתח בכל משחקי שלב הבתים, ואף כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–3 מול במשחק על המקום השלישי.
ח'דירה היה שחקן הרכב ברוב משחקי הנבחרת במוקדמות יורו 2012, ובטורניר הגמר כבש את שערו השני בנבחרת, בניצחון 2–4 על .
בנובמבר 2013 נפצע במהלך משחק ידידות מול ונעדר לתקופה ממושכת, אך החלים לקראת סוף העונה וזומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2014. ח'דירה כבש שער אחד בטורניר, בניצחון 1–7 על בחצי הגמר, והיה שותף לזכייתה של גרמניה בגביע העולם.
סאמי עדואן (נולד ב-1954) הוא פרופסור לחינוך באוניברסיטת בית לחם ומייסד יחד עם דן בר און של PRIME, המכון ישראלי-פלסטיני למחקרי שלום ומשמש כמנהלו.
עדואן נולד בכפר צוריף שליד חברון בשנת 1954 למשפחה חקלאית.
בשנת 1976 סיים תואר בחינוך וסוציולוגיה מאוניברסיטת ירדן, בשנת 1978 נסע לארצות הברית שם השלים בשנת 1982 תואר במינהל חינוכי מאוניברסיטת מדינת סן פרנסיסקו.
הוא היה מעוניין לחזור להמשיך לדוקטורט אולם יציאתו לארצות הברית נדחתה על ידי השב"כ עקב פעילותו הפוליטי.
אולם בשנת 1984 קיבל אישור והשלים בשנת 1987 דוקטורט במינהל החינוכי מאוניברסיטת מדינת סן פרנסיסקו.
הוא חזר לרשות ובין השנים 1987 ל-1993 לימד באוניברסיטת חברון.
בשנת 1993 החל ללמד באוניברסיטת בית לחם במחלקה להכשרת מורים.
באותה תקופה כתב ספר על לימוד האסלאם והנצרות בבתי ספר פלסטינים.
בשנת 1993 היה כחצי שנה בבית כלא ישראלי על השתייכותו לארגון הפת"ח.
לאחר שחרורו עבד יחד עם ד"ר רות פירר על בחינת מערכי השיעור הפלסטינים ופיתוח תוכנית לימודים משותפים לשני העמים.
הוא עבד עם מכון ג'ורג' אקרט, מכון גרמני הבינלאומי לחקר ספרי לימוד, שהוקם בשנות החמישים לבנות מערכי שיעור משותפים לצרפתים, גרמנים ופולנים.
בשנת 2007 הוענקה לו מלגת פולברייט.
סאמי הדאווי היה פקיד בממשלת המנדט, היסטוריון וסופר פלסטיני.
הדאווי נולד בירושלים למשפחה נוצרית.
אביו היה חייל בצבא האימפריה העות'מאנית ונהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915, לאחר מות אביו, עברה המשפחה לעמאן בה עבד כמתורגמן עבור הצבא הבריטי.
לאחר מכן, חזר לירושלים, והתגורר בבית סבו ברובע היהודי בעיר העתיקה עד לשנת 1948. החל משנת 1935 עבד בשמאות, פיקוח ומיסוי נכסי דלא ניידי במרשם המקרקעין הבריטי.
בשנת 1943 התקבל כחבר במסדר האימפריה הבריטית כהוקרה על שירותו.
בסוף שנת 1945 השתתף, מתוקף תפקידו, בהכנת סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל.
בשנת 1948 עבר עם אשתו ושני ילדיו לשכונת קטמון אולם בעקבות כיבוש השכונה על ידי כוחות צה"ל במהלך מלחמת העצמאות נאלץ לעבור לצד הירדני.
לאחר 1948, עבד עבור ממשלת ירדן כמומחה מקרקעין, ועבור הוועדה בנושא הפליטים הפלסטינים של האומות המאוחדות בניו יורק.
בין השנים 1960–1970 היה מנהל המכון ללימודים פלסטינים בביירות.
אשתו נפטרה מהתקף לב ב-1965.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1970 היגר לטורונטו, שם היה פעיל בקהילה הפלסטינית והתמסר לכתיבת ספרים העוסקים בהיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בראיון האחרון הביע רצונו להקבר בירושלים, עיר הולדתו.
הוא נפטר ב-22 באפריל 2004 בגיל 100 ונקבר בטורונטו.
סאמי חאפז ענאן הוא רמטכ"ל צבא מצרים לשעבר.
סאמי ענאן נולד בפברואר 1948, בכפר סלאמון אלקמאש, שנמצא במרכז אלמנצורה, במחוז אלדקהליה במצרים.
ענאן התגייס לצבא מצרים ב-1 בפברואר 1967
והשתתף במלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
ביולי 1981, קיבל את הפיקוד על גדוד טילי קרקע אוויר.
באוגוסט 1990, מונה לתפקיד הנספח הצבאי המצרי במרוקו.
בשנת 1992 חזר למצרים ומונה למפקד חטיבה.
ב-1996, הועלה לדרגת עקיד ומונה למפקד דיוויזיית נ"מ 15, הממוקמת בלוקסור שבמחוז לוקסור.
בזמן שהיה בלוקסור מילא תפקיד מרכזי בפרשת טבח התיירים בלוקסור, בו נרצחו תיירים משווייץ.
ענאן פיקד על כוחות צבא מצרים שירדו למקום כדי להשיב את הביטחון לאזור.
שליטתו המהירה במצב הייתה נקודת הפתיחה להתקדמותו המהירה בצבא.
לאחר הטבח, הוא הוצב במהירות (למרות גילו המבוגר יחסית) בקורס קציני מטה יבשה, על מנת להכשירו לקבלת תפקידים פיקודיים.
בשנת 1998 מונה לראש ענף המבצעים של כוחות ההגנה האווירית.
בינואר 2000 מונה לראש המטה של כוחות ההגנה האווירית וכשנה וחצי לאחר מכן, ביולי 2001, מונה לתפקיד מפקד כוחות ההגנה האווירית.
באוקטובר 2005 מינה נשיא מצרים, חוסני מובארכ, את ענאן לרמטכ"ל צבא מצרים, והעלה אותו לדרגת פריק.
בפרוץ ההפגנות בינואר 2011, שהובילו להפיכה במצרים, היה ענאן בוושינגטון, לשבוע פגישות עם קצינים אמריקאיים בכירים.
בעקבות האירועים, ענאן קיצר את ביקורו וחזר למצרים ביום שישי, 28 בינואר 2011.
על פי מקורות בארצות הברית, היו אלו קצינים בכירים בצבא מצרים, בראשותו של ענאן, שכפו על מובארכ להתפטר מתפקידו כנשיא ולעזוב את קהיר.
ב-12 באוגוסט 2012 ביצע נשיא מצרים מוחמד מורסי שורה של שינויים בצמרת הצבא, ובמסגרתם הורה על סיום תפקידו של ענאן כרמטכ"ל.
ב-20 בינואר 2018, הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות בחודש מרץ.
בסרטון שפרסם בדף הפייסבוק שלו, אמר שיתמודד כדי "להציל את מצרים ממדיניות שגויה" וקרא למוסדות המדינה לשמור על נייטרליות כלפי כל המועמדים.
ב-23 בינואר 2018, הוא נעצר בחשד לזיוף מסמכים הנוגעים לשחרורו מהצבא, רישומו בפנקס הבוחרים והסתה נגד הצבא המצרי.
יום למחרת, הוא נאלץ לפרוש מהמירוץ לנשיאות.
לאחר מכן נכלא ונשפט למאסר בגין זיוף מסמכים שהקדימו את תאריך פרישתו מן הצבא כדי לאפשר את התמודדותו.
הוא שוחרר ב-22 בדצמבר 2019 לאחר כמעט שנתיים בהן שהה במעצר.
קורס קציני מטה בהתמחות הגנה אווירית.
קורס בטילי הגנה אווירית מסוג פטשורה ברוסיה.
קורס בבית הספר הגבוה במלחמה של כוחות משולבים בצרפת.
חבר במכללה להגנה לאומית באקדמיה הצבאית הגבוהה על שם נאצר.
חבר במכללה הגבוהה למלחמה באקדמיה הצבאית הגבוהה על שם נאצר.
בוגר קורס מפקדים בכירים של האקדמיה הצבאית הגבוהה על שם נאצר.
בטרם התגייס בשנת 1967, החל בלימודי משפטים.
לענאן בן העובד כאיש עסקים.
מתגורר בשכונה היוקרתית בקהיר – "אלתג'מע אלח'אמס" .
אלמָאני סאמורי לָאפִיָּה טוּרֶה (1830, מניאמבאלאדוגו, גינאה - 2 ביוני 1900, גבון) היה מנהיג אפריקאי-מוסלמי, מייסדה של אימפריית ואסולו, מתנגד חריף להתפשטות הצרפתית, ולוחם תקיף בשבטים הפגניים של מערב אפריקה.
סַאמִי חמדאן עַוַואד אַבּוּ זוֹהְרִי הוא פוליטיקאי פלסטיני, הדובר הרשמי של תנועת חמאס.
אבו זוהרי נולד בעיר עזה ב-1967. הוא גורש ללבנון במסגרת גירוש פעילי חמאס בשנת 1992. היה כלוא בישראל בין השנים 1989–1994.
אבו זוהרי הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה אסלאמית.
ב-19 במאי 2006 פורסם כי גורמי ביטחון ומכס פלסטינים גילו כי ברשותו 640,000 יורו, דיווח אחר טען כי החזיק סכום גדול יותר של 900,000 יורו, שהוחרם ממנו לאחר שאבו זוהרי השליך חגורת כסף מוסתרת במעבר הגבול בין מצרים לרצועת עזה.
אבו זוהרי סירב לעזוב את המקום ללא השטרות המוחרמים.
אבו זוהרי אמר לכתב רשת אל ג'זירה כי הכסף נתרם באופן פרטי על ידי אנשים שפגש במהלך סיור במדינות ערב.
אבו זוהרי הביע את התנגדותו להכללת מה שהוא מכנה "השואה כביכול" בתוכנית הלימודים המוצעת של אונר"א לתלמידים בעזה.
הוא אמר כי: "אנו חושבים שחשוב יותר ללמד את הפלסטינים את פשעי הכיבוש הישראלי".
כאשר מרואן קוואסמהי ועאמר אבו עאישה, שחטפו ורצחו את שלושת הנערים הישראלים בשנת 2014, נהרגו על ידי ישראל, הוא אמר כי "חמאס משבחת את התפקיד שמילאו השהידים במרדף אחר מתנחלים ישראלים, ואנו מדגישים כי התנקשותם לא תחליש את ההתנגדות".
בדצמבר 2014, דווח כי אבו זוהרי הטריד מינית כתבת זרה שעסקה בסיקור הנעשה בעזה, ונחקר על ידי חמאס.
סאמי אל-עלאגוי הוא כדורגלן עבר תוניסאי-גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
אל-עלאגוי שיחק בנבחרת תוניסיה בכדורגל, במדיה ערך 28 הופעות והבקיע חמישה שערים.
אל-עלאגוי שיחק בנעוריו בפורטונה דיסלדורף ובאלמניה אאכן, והחל את קריירת הבוגרים באנדרלכט, אליה עבר בשנת 2005. אל-עלאגוי לא קיבל הזדמנויות כמעט באנדרלכט, ובעונת 2006/07 הושאל לרוסלארה מהליגה הבלגית, שם קיבל הזדמנות והופיע 15 פעמים.
בעונת 2007/08 עבר אל-עלאגוי לקרל צייס ינה מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק עונה אחת והבקיע שלושה שערים ב-15 משחקים.
בתום עונה זו עבר אל-עלאגוי לגרויטר פירט, גם היא מהבונדסליגה השנייה, והחל את הפריצה שלו.
בעונתו הראשונה בגרויטר פירט הבקיע אל-עלאגוי 12 שערים ובעונתו השנייה הבקיע עשרה שערים.
לאחר שתי עונות בגרויטר פירט, חתם אל-עלאגוי במיינץ 05, ושיחק לראשונה בבונדסליגה.
בעונתו הראשונה במיינץ הבקיע אל-עלאגוי עשרה שערים, אך בעונתו השנייה תפוקתו ירדה, והוא הבקיע ארבעה שערים בלבד.
בתום עונת 2011/12 עזב אל-עלאגוי את מיינץ לאחר שתי עונות, ושב לבונדסליגה השנייה, כאשר חתם בהרטה ברלין.
אל-עלאגוי הבקיע שישה שערים בעונת הבכורה שלו בהרטה ברלין, וסייע לה לזכות באליפות הבונדסליגה השנייה לעונת 2012/13, והעפיל עמה לבונדסליגה.
בעונתו השנייה בהרטה ברלין, הפעם בבונדסליגה, הבקיע אל-עלאגוי תשעה שערים.
את עונת 2014/15 החל אל-עלאגוי בהרטה ברלין, אך הושאל לקראת סגירת חלון ההעברות של הקיץ למיינץ 05, קבוצתו הקודמת.
אל-עלאגוי שיחק במיינץ עונה אחת, והבקיע בה שני שערים בלבד.
לקראת עונת 2015/16, סיים אל-עלאגוי את ההשאלה במיינץ, וחזר להרטה ברלין.
ביוני 2017 חתם אל-עלאגוי בפ.צ.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2017/18, הבקיע ארבעה שערים ב-31 הופעות.
גם בעונתו השנייה, 2018/19, הבקיע אל-עלאגוי ארבעה שערים, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
בקיץ 2019 חתם אל-עלאגוי במוסקרון.
בשנת 2020 נאלץ אל-עלאגוי לפרוש בגין פציעות חוזרות.
אל-עלאגוי החל לשחק בנבחרת תוניסיה בשנת 2008. את שערו הראשון בנבחרת הבקיע במאי 2009 במשחק ידידות מול נבחרת סודאן.
אל-עלאגוי השתתף עם נבחרת תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 2012, ממנו הודחה ברבע הגמר לאחר הפסד 1–2 לנבחרת גאנה.
אל-עלאגוי לא נכלל בסגל לגביע אפריקה לאומות 2013 ולגביע אפריקה לאומות 2015, על אף שנבחרת תוניסיה העפילה לשני הטורנירים.
סאמח חסן שוכרי הוא דיפלומט מצרי שכיהן כשר החוץ של מצרים מ־2014 ועד 2024.
בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת עין שמס ב-1975. עבד בתחום הדיפלומטי בתפקידים שונים בשגרירויות מצרים בעולם.
בשנת 1995 קודם לתפקיד מזכיר האינפורמציה, כשהוא עובד ישירות תחת הנשיא חוסני מובארכ עד 1999. כיהן כשגריר מצרים באוסטריה ב-2003, טרם הפך לשגריר מצרים בארצות הברית בין 2008 ל-2012.
ב-2012 פרש מהחיים הדיפלומטיים, עד שמונה ב־2014 לשר החוץ על ידי הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי.
ב-2024 בוצעו מספר חילופים בממשלה המצרית במסגרתם סיים את תפקידו והוחלף על ידי בדר עבד אל-עאטי.
נשוי לסוזי, ויש להם שני בנים.
באוגוסט 2016 פורסם בסוכניות ידיעות פלסטיניות ומצריות כי שוכרי אמר במהלך מפגש עם תלמידים במדינתו כי "הרג ילדים פלסטינים בידי ישראל אינו יכול להיקרא טרור".
שוכרי הסביר כי "אי אפשר לתאר זאת כטרור ללא הגדרה בינלאומית של המושג 'טרור'.
קיימת הגדרה בינלאומית למושג 'טרור של מדינה', שאותו מפעילה מדינה מחוץ לגבולותיה או נגד קבוצות אופוזיציה מבפנים, אך בהקשר הישראלי העניין מסובך".
הוא הדגיש כי המצרים "מעוניינים שתתווסף מדינה פלסטינית לשאר מדינות ערב", אך הסביר לתלמידים כי "במבט על ההיסטוריה שלה מבינים כי לביטחון יש מעמד חשוב בחברה הישראלית, והיא שואפת לשלוט על שטחים כדי להגן על עצמה מאז שנת 1948".
דובר משרד החוץ המצרי טען כי דברי שוכרי סולפו.
סאמיה יוסוף עומאר הידועה גם כסאמיו עומאר (בסומלית: Saamiya Yuusuf Cumar, בערבית: سامية يوسف عمر) (25 במרץ 1991 – אפריל 2012) הייתה אצנית סומלית.
היא הייתה אחת משני ספורטאים סומלים שהתחרו באולימפיאדת 2008 בבייג'ינג, סין.
עומאר גדלה במוגדישו, והתאמנה שם במהלך מלחמת האזרחים הסומלית למרות הטרדות נשנות מצד המיליציות המקומיות.
הסיפור שלה באולימפיאדה סוקר בתקשורת, והיא התקבלה שם בהתלהבות מצד הקהל.
אחרי האולימפיאדה, נמנעה מאתלטיקה במשך תקופה בעקבות איומים על חייה מצד הקבוצה המיליטנטית א-שבאב.
בסופו של דבר, ב-2010, היא מצאה את עצמה חייה במחנה עקורים של ארגון מהפכני אסלאמי (חיזבול אסלאם), והחליטה לעזוב את סומליה ולמצוא מאמן באירופה כדי שתוכל להתחרות באולימפיאדת 2012. היא נמלטה לאתיופיה, ומשם שילמה למבריחים, איתם חצתה את סודאן והגיעה לצפון לוב מתישהו ב-2011, שם נכלאה תקופה קצרה.
במשחקים האולימפיים של 2012, נחשף כי עומאר טבעה מול חופי לוב בניסיון לחצות את הים התיכון ולהגיע לאיטליה.
סאמיה יוסוף עומאר נולדה בסומליה ב-25 במרץ 1991, להורים עומאר יוסוף ודהאבו עלי, והייתה הבכורה מבין שישה ילדים.
אמה הייתה אתלטית שהתחרתה בתחרויות ספורט לאומיות בסומליה.
המשפחה הייתה חלק מקבוצת מיעוט אתנית.
אביה ודודה של עומאר נהרגו בהתקפת פצמ"רים על שוק בקארה, בו הם עבדו.
עומאר הייתה אז בכיתה ח', ונאלצה לנשור מן הלימודים כדי לסייע לאמה לכלכל את המשפחה.
בעידוד אמה, היא התחילה להתאמן בריצה.
למשפחה, שחיה בעוני מרוד וחיה בצריף, לא היו אמצעים לסייע לאימונים, ובמוגדישו המוחרבת ממלחמות לא היו מתקנים זמינים, כך שעומאר הייתה רצה במסלול החצץ באצטדיון, הכתוש מפיגועי מרגמות ממלחמת האזרחים הסומלית.
כשהייתה רצה מחוץ לאצטדיון, ברחובות מוגדישו, הייתה חווה הטרדה מחברי מיליציות חמושים שהיו מכריחים נשים ללבוש כיסויים כבדים וניסו לאסור כל פעילות ספורטיבית לנשים.
עומאר השתתפה באליפות אפריקה באדיס אבבה, אתיופיה, באפריל 2008. אף על פי שהיא סיימה אחרונה במירוץ בו השתתפה, עומר נבחרה על ידי הוועד האולימפי הסומלי לייצג את מדינתה באולימפיאדת הקיץ של 2008 בבייג'ינג, ולהתחרות בריצת 200 מטר.
היא הייתה מופתעת לקבל את ההזמנה, הן בגלל גילה הצעיר (16), וגם בהיותה מקבוצת מיעוט אתנית.
בשל חוסר מימון, עומר השתתפה באולימפיאדה עם נעליים שנתרמו לה דקות ספורות לפני התחרות על ידי הנבחרת הסודנית, ובביגוד דל לעומת המתחרות האחרות.
עומאר סיימה הרבה מאחורי האצניות האחרות, עם זמן של 32.16. אך כשהקהל באצטדיון ראה את נחישותה, החל להריע לה ולעודד אותה.
העיתונאי צ'ארלס רובינסון כתב, "זה פשוט עשה לי צמרמורת.
הם פשוט דחפו אותה להמשיך עד הסוף." בעיתון הגרדיאן דווח שהיא קיבלה תרועות רמות יותר מזוכת מדליית הזהב, ורוניקה קמפבל-בראון הג'מייקנית.
סיפורה של הנערה מסומליה היה לסיפור מתוקשר עוד לפני המירוץ, אך לאחר מכן הסיפור שכך, הן בגלל פער השפות בין עומאר והכתבים, והן בגלל חוסר העניין שלה בפרסום עצמי.
בסומליה עצמה, השתתפותה באולימפיאדה קיבלה סיקור מועט, ובקושי עורר עניין.
המירוץ עצמו התקיים בשעת חצות המקומית, ולא שודר בטלוויזיה או ברדיו, כך שבני משפחה לא זכו לצפות בה.
אך חברי הארגון האסלאמי המיליטנטי, א-שבאב, שבו להתעמת איתה והיא חיה בפחד והפסיקה להזדהות כספורטאית.
בדצמבר 2009, היא ומשפחתה נאלצו לעקור למחנה שהוקם על ידי המורדים האסלאמים "חיזבול אסלאם", הממוקם כ־20 ק"מ מחוץ למוגדישו.
אל-שבאב אסרו על נשים להשתתף או לצפות בספורט.
ב-2011, עומאר הצליחה להימלט מאזורי הלחימה של מלחמת האזרחים, והגיעה לאדיס אבבה, כשהיא משאירה מאחור את משפחתה, בין היתר כדי להגשים את החלום שלה להתחרות באולימפיאדת קיץ 2012 בלונדון.
באדיס אבבה היא הייתה אמורה להתחיל אימונים עם הספורטאי האולימפי אשטו טורה, והיא קיבלה רשות להתאמן עם הנבחרת האתיופית לריצה בינונית.
הזמן הטוב ביותר שלה בריצת 1500 מטר כאשר נפגשה עם הנבחרת האתיופית הייתה כ-5 דקות, והובהר לה כי תצטרך להגיע לזמן 4:20 כדי להשתתף בתחרויות.
בינתיים, מחנה האימונים האתיופי עדיין לא הוקם, ועומאר האמינה שכדי להשתפר מספיק כדי להתחרות באולימפיאדה, עליה להגיע לאירופה ולמצוא שם מאמן.
חבריה ומשפחתה ניסו להניא אותה מכך, אך היא הייתה נחושה בדעתה.
היא שילמה למבריחים לקחת אותה ללוב, שם נכלאה למשך תקופה.
באוגוסט 2012, בזמן האולימפיאדה, התחילו לצאת דיווחים לא מאושרים על מותה של עומאר, על טביעתה בספינה בדרך מלוב לאיטליה.
ב־21 באוגוסט דווח ב־BBC שהתקבל אישור על דבר מותה (שאירע באפריל של אותה שנה) מאת הוועד האולימפי של סומליה.
הפרטים לא איחרו לבוא: עומאר, בת ה־21, עלתה על ספינה קטנה וצפופה עם עוד כשבעים פליטים בניסיון לחצות את הים התיכון לאיטליה.
בדרך, אזל הדלק בספינה והספינה צפה ללא כיוון לא רחוק מחופי לוב.
כשהגיעה למקום ספינה של הצי האיטלקי, המלחים השליכו חבלים לעבר הפליטים כדי לסייע להם לעלות על סיפון אנייתם.
בכאוס שנוצר כאשר הפליטים נלחמו להשיג חבלים, עומאר נחבטה ונפלה למים.
עדים ראו אותה שוחה במקום במשך זמן מה, אך לבסוף היא טבעה למוות.
סיפורה נכתב בספר Non dirmi che hai paura ("אל תאמרי לי שאת פוחדת"), של ג'וספה קטוצלה, ויצא באנגלית בהוצאת ספרי פינגווין.
ב-2015, הסופר הגרפי הגרמני ריינהרד קלייסט הפך את הסיפור לרומן גרפי, בשם Der Traum von Olympia – Die Geschichte von Samia Yusuf Omar ("חלום אולימפי – סיפורה של סאמיה יוסוף עומאר").
הספר נבחר כספר השנה של לוכס לשנת 2015, ויצא בתרגום לאנגלית ב-2016.
קבוצת ספורטאים בסומליה שאבו השראה מסיפורה, וב-2014 החלו לפעול בדרישה לתנאים טובים יותר כדי שסיפור כמו של עומאר לא יחזור על עצמו.
לא ברור שישנם נכון לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו השגים לפעולות אלו, וספורטאים נוספים ממשיכים לברוח מסומליה, לפעמים גם בדרכים דומות לאלו בהם נקטה עומאר.
סאמי ג'ו קרינגטון היא דמות בדיונית, שנוצרה על ידי הזוג ריצ'רד ואסתר שפירו עבור אופרת הסבון "שושלת".
סאמי ג'ו היא אחייניתה של קריסטל קרינגטון, ומאוחר יותר היא אף נישאת לסטיבן קרינגטון ומולידה לו ילד.
באתחול המחודש של הסדרה שהופק על ידי רשת "The CW" בשנת 2017, נהפכה דמותה של סאמי ג'ו לגבר הומוסקסואל בשם סאם "סאמי ג'ו" ג'ונס, בגילומו של השחקן רפאל דה לה פואנטה.
בעונה השנייה, דמותה של סאמי ג'ו מופיעה לראשונה בסדרה "שושלת".
לאחר שבילתה במרוצי מכוניות חובבניים עם אביה החורג, פרנק דין, סאמי ג'ו דין הצעירה נשלחת לדנוור כדי להתגורר עם דודתה, קריסטל, אשר נישאה למולטי-מיליונר בלייק קרינגטון.
במשך שהותה באחוזת קרינגטון, סאמי ג'ו מתחילה לנהל קשר רומנטי עם בנו של בלייק, סטיבן, שנאבק במקביל עם מיניותו.
במקביל, גם בלייק וגם גרושתו, אלקסיס, לא מרוצים מהקשר של סטיבן עם סאמי ג'ו, שמנהגת בהמוניות יתר לטעמם.
משכך, סאמי ג'ו וסטיבן בורחים על מנת להינשא, אך עד מהרה מתברר שסאמי ג'ו היא רודפת בצע ערמומית שנישאה לסטיבן רק בשל עושרם הרב של משפחת קרינגטון.
בהמשך, סאמי ג'ו מאזינה לשיחתו של סטיבן עם אלקסיס על האפשרות שייתכן ובלייק הוא לא אביה הביולוגי של פאלון.
מאוחר יותר, בעודה שיכורה, סאמי ג'ו מתווכחת עם פאלון ההיריונית במסיבה ומספרת לה על כך.
כאשר אלקסיס מגלה שסאמי ג'ו הייתה שסיפרה לפאלון שבלייק הוא אינו אביה הביולוגי, היא מציעה לה המחאה על סך 20,000 דולר ולחתום על הצהרה המציינת שהיא וסטיבן מעולם לא מימשו את נישואיהם, כך שיהיה ניתן לבטל אותם.
סאמי ג'ו מסרבת לחתום, ובמקום זאת סוחטת אלקסיס בכך שתציג לסטיבן את ההצהרה.
לאחר מכן, סאמי ג'ו לוקחת את הכסף ועוזבת את דנוור.
סטיבן עוקב אחריה עד להוליווד, אבל היא דוחה אותו ואומרת לו שהוא לא יוכל לתת לה את הדברים המהותיים שהיא רוצה.
בעונה השלישית, לאחר שסטיבן נעדר ונחשב למת לאחר התאונה באתר הקידוח, סאמי ג'ו שבה לדנוור עם תינוק בשם דני, שלטענתה שייך לסטיבן.
סאמי ג'ו מחליטה להשאיר את התינוק אצל בלייק וקריסטל, ועוברת לניו יורק על מנת להמשיך בקריירת הדוגמנות שלה.
כאשר מתגלה שסטיבן עודנו בחיים, הוא הולך לניו יורק ומציע לה נישואין, אך סאמי ג'ו מסרבת להצעתו של סטיבן.
בעונה הרביעית, לאחר שסירבה להצעות נישואיו, סטיבן חוזר לדנוור ונושא לאישה את קלאודיה בלייזדייל.
לאחר נישואיהם, קלאודיה מתחילה לקבל מתנות וטלפונים מבעלה לשעבר המת לכאורה, מתיו בלייזדייל.
סטיבן וקלאדיה עוקבים אחר הרשמזים עד למורגן הס, חוקר פרטי בעל קשר לאלקסיס.
עם זאת, ללא ידיעתם, סאמי ג'ו היא זו ששלחה את הס להטריד את קלאודיה, ובסיום העונה היא שבה לדנוור להילחם על המשמורת של דני.
בעונה החמישית, סאמי ג'ו משטה באחיו של סטיבן, אדם, וגורמת לו לקחת אותה לשדה התעופה, ובכך מאפשר לה בטעות לחטוף את דני.
כששאר בני קרינגטון על כך, הם דורשים ממנה שתשיב את דני, ומנגד, סאמי ג'ו דורשת 30,000 דולר לחודש עבור החזרתו.
במקביל, קלאודיה משכנעת את אדם לכפר על טעותו ולעזור לסטיבן להשיב את דני.
אדם מסכים לכך ועוזר להשיב את דני, ואילו סאמי ג'ו המובסת שבה לניו יורק.
מאוחר יותר, קריסטל מגיעה לבקר את סאמי ג'ו יחד עם גבר זר בשם דניאל רייס, שלטענתה הוא אביה הביולוגי של סאמי ג'ו.
דניאל מת כעבור זמן קצר, ומשאיר את עושרו לסאמי ג'ו.
עם זאת, קריסטל ממונית למוציאה לפועל של הצוואה והיא מסרבת להעביר לה את ירושתה עד שתתחיל לחיות בצורה הוגנת.
זועמת, סאמי ג'ו שבה לניו יורק, נשבע לנקום בדודתה.
כאשר היא פוגשת שחקנית בשם ריטה לסלי שמתאמנת לתפקיד חדש בפאה בלונדינית, סאמי ג'ו מבינה שהיא נראית כמו קריסטל ומתחילה להוציא לפועל את נקמתה.
בעונה השישית, מתגלה שסאמי ג'ו מתכננת לשכנע את ריטה להתחזות לקריסטל ולהונות את הבנק לשחרר את הירושה שלה.
עד מהרה, המאהב של ריטה, ג'ואל אבריגור, משתלט על התוכנית, וזומם לקחת ככל האפשר מכספו של בלייק.
ג'ואל חוטף את קריסטל, וריטה תופסת את מקומה באחוזת קרינגטון.
בהדרגה, סאמי ג'ו מרגישה חוסר נוחות עם מה שעוללה כשהיא מתחילה לחשוד שג'ואל וריטה מתכננים להרעיל את בלייק, ובעקבות כך, סאמי ג'ו המפוחדת מתוודה בפני סטיבן על מעשיה.
סטיבן מציל את אביו מריטה כשבמקביל סאמי ג 'ו מחלצת את קריסטל מהשבי.
בלייק וקריסטל מסכימים שלא להגיש כתבי אישום נגד סאמי ג'ו בתמורה לעזרתה למשטרה בחיפוש אחר ג'ואל וריטה.
במקביל, סאמי ג'ו מתחילה לנהל רומן עם קליי פאלמונט.
כשהיא תופסת אותו מנשק את אחותו הצעירה של סטיבן ובת זוגו לשעבר, אמנדה קרינגטון, במלון "לה מיראז'", השניים נכנסות לקרב ונופלות לתוך הבריכה בזמן שהמלון עולה באש.
בעונה השביעית, סאמי ג'ו מספרת לקליי שהיא בהריון, והשניים מתחתנים.
בהמשך, היא מבינה שהיא לא בהריון, אך מפחדת לספר על כך לקליי; בסופו של דבר, היא מספרת לו על כך והשניים מתגרשים.
לאחר שהקונפליקט סביב המשמורת על דני מתחילה להשפיע על לימודיו בבית הספר, סאמי ג'ו וסטיבן מחליטים לחיות יחד בצורה אפלטונית בניסיון לתת דני חיי משפחה נורמליים.
הדבר מוביל לכך שהם שוכבים באופן חד פעמי, אבל סטיבן מבין שזו הייתה טעות מצדו ועוזב את ביתם המשותף.
בעונה השמינית, סטיבן מתחיל לכעוס כאשר סאמי ג'ו מנהלת רומן עם ג'וש האריס, הקוורטרבק של קבוצת הפוטבול שבבעלותו.
ג'וש עוזב את הקבוצה על רקע התמכרותו לקוקאין, ומציע לסאמי ג'ו נישואין.
כשהיא מסרבת, הוא לוקח מנת יתר ומת.
לאחר מכן, סאמי ג'ו מתחילה לצאת עם ג'ף קולבי, שמציע לה גם כן נישואין.
יום למחרת ההצעה, סאמי ג'ו מחליטה לקבל את ההצעה, מבלי לדעת שבאותו הלילה הוא שכב עם אשתו לשעבר ואחותו של סטיבן, פאלון.
בעונה התשיעית, לאחר שסאמי ג'ו מגלה שפאלון שכבה עם ג'ף, היא מתעמתת איתה על אהבתו של ג'ף, והשתיים נלחמות בקרב בוצי, שמסתיים כאשר השתיים מבינות שאף אחת מהן לא מעוניינת בג'ף.
לאחר מכן, סאמי ג'ו מתחילה לנהל רומן עם טאנר מקברייד, אך מגלה שהוא למעשה כומר קתולי.
שלוש שנים לאחר אירועי סיום הסדרה, נחשף שסאמי ג'ו שבה לקריירת הדוגמנות שלה בניו יורק, ובמקביל שוכבת עם הבוס הנשוי שלה, מה שמוביל אותו לפטר אותה בסופו של דבר.
לאחר פיטוריה, סאמי ג'ו שבה לדנוור, שם היא מתקבלת בברכה בחזרה על ידי משפחת קרינגטון ועוזרת להם להביס את הקונסורציום הבינלאומי שהשתלט על חברתו של בלייק, "דנוור-קרינגטון".
בספטמבר 2016, רשת "The CW" הכריזה על הפקת פיילוט לאתחול מחודש עבור הסדרה.
במרץ 2017, השחקן רפאל דה לה פואנטה לוהק לגרסתה הגברית והומוסקסואלית של סאמי ג'ו, שכעת נקראה סמואל ג'וזיה "סאמי ג'ו" ג'ונס.
כמו בסדרה המקורית, סאמי ג'ו הוא אחיינה של קריסטל פלורס, שבהמשך הסדרה מתחיל לנהל רומן עם סטיבן קרינגטון.
אני חושב שהקהל יחבב אותו מפני שיש לו דרך לעשות את מה שהוא עושה, זה פשוט מצחיק מאוד ומקסים.
הוא משתמש במיניות הטבעית שלו ובקסם שלו כדי להתחמק מרצח, וזה כיף לצפות בזה כי לפעמים הוא קצת מקומם.
מאוד מקומם." סאם גם מאוד נאמן לדודתו, קריסטל, שאיתה הוא חולק עבר מסתורי מוונצואלה.
פטריק אמרה על פיתוח דמותו של סאם ש"זה הרגיש נכון להפוך אותו לבן זוגו של סטיבן." דה לה פואנטה ציין שיחסיו של סאם עם סטיבן יהיו "רכבת הרים" מכיוון שהם יהיו "מלאי פניות מהירות, חדות".
על המשיכה בין שתי הדמויות, דה לה פואנטה אמר:
על יחסיו של סאמי ג'ו עם ג'וזף אנדרס, רב המשרתים של אחוזת קרינגטון, פטריק אמרה: "הצגנו את הידידות ביניהם, ואני לגמרי מזווגת את השניים ביחד...
קו העלילה בה השניים ננעלים במרתף [בפרק "טעימה מהדייסה שבישלת"] היה כל כך מהנה...
סאמי ג'ו תמיד נלהב מדי, אז זה היה הגיוני שהוא יהיה הראשון שנדפק, ונראה שהאדם הכי מצחיק להינעל איתו במרתף היה אנדרס".
סאמי אבו שחאדה הוא פוליטיקאי ערבי־ישראלי המכהן כיושב ראש מפלגת בל"ד ולשעבר חבר הכנסת מטעם המפלגה.
אבו שחאדה נולד למשפחה ערבית בלוד, למד בתיכון טרה סנטה האיטלקי־נוצרי ביפו.
בהמשך למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה, ולתואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון, וחקר את הנושא "יפו כמרכז תרבות בתקופת המנדט הבריטי".
אבו שחאדה חבר באספה השנתית של מדה אל־כרמל – מרכז ערבי למחקר חברתי יישומי, העוסק במחקר ומדיניות על ערביי ישראל, ומותח ביקורת חריפה על מדיניותה של ממשלת ישראל.
בבחירות למועצת עיריית תל אביב-יפו ב־2008 התמודד אבו שחאדה במקום השני ברשימת יאפא, שזכתה במושב אחד.
הרשימה ההייתה משותפת לבל"ד אותה ייצג אבו שחאדה וחד"ש אותה ייצג עומר סיקסיק.
בהתאם להסכם רוטציה החליף ב־2011 את סיסיק כחבר בעיריית תל אביב-יפו.
בספטמבר 2012 חתם על הסכם קואליציוני עם ראש העירייה רון חולדאי.
לקראת הבחירות באוקטובר 2013, הודיע שותפו לרשימה מטעם מפלגת חד"ש, עומר סיקסיק, על תמיכתו ברשימת עיר לכולנו, ולבסוף לא עברה רשימת יאפא את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה־22 ב־2019 הוצב במקום השלישי ברשימת בל"ד, לאחר פרישתו של מאזן גנאים.
במסגרת איחוד המפלגות הערביות הוצב במקום ה־13 בסיעת הרשימה המשותפת.
הרשימה קיבלה 13 מנדטים והוא נכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת ה־23 הוצב במקום השלישי ברשימת בל"ד ובמקום ה־13 בסיעת הרשימה המשותפת.
הרשימה קיבלה 15 מנדטים והוא נכנס לכנסת.
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת בל"ד שנערכו ב־23 בינואר 2021 הביס אבו שחאדה את היו"ר ח"כ מטאנס שחאדה, ונבחר לראשות המפלגה.
במסגרת האיחוד בין בל"ד לתע"ל וחד"ש הוצב אבו שחאדה במקום השלישי ברשימה המשותפת.
ב-15 בספטמבר 2022, לקראת הגשת הרשימות לבחירות לכנסת העשרים וחמש ובעקבות מחלוקות על מיקומי הח"כים ברשימה - פרשה בל"ד מהרשימה המשותפת והתמודדה בנפרד מחד"ש-תע"ל.
רשימת בל"ד בבחירות לא עברה את אחוז החסימה (קיבלה 2.91% מהקולות) ושחאדה נותר מחוץ לכנסת.
השקפתו של אבו שחאדה לגבי פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אותה הוא ביטא בראיון אצל ינון מגל ובן כספית, היא שיש להקים שתי מדינות: מדינה אחת לפלסטינים הקרויה בשם "פלסטין", ולצידה מדינת כל אזרחיה, בעלת שוויון זכויות מלא ליהודים ולערבים.
אבו שחאדה טוען כי מדינת ישראל מנהלת משטר אפרטהייד, ומבצעת פשעים נגד האנושות.
בנוסף, לדעתו צה"ל הוא "צבא כיבוש" וכי "יש חיילים רוצחים בצבא".
אבו שחאדה הוא כבד ראייה ונשוי לאיחסאן סרי, בוגרת בית הספר הצרפתי־נוצרי קולג' דה פרר ואוניברסיטת תל אביב, ויועצת חינוכית.
השניים מתגוררים ביפו, ולהם שני ילדים.
סאמותריום (שם מדעי: Samotherium; מילולית: "הבהמה של סאמוס") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הג'ירפיים, אשר חי במשך המיוקן והפליוקן באירואסיה ובאפריקה.
יונק זה הוגדר ב-1888 והוא נקרא על שם הימצאו באי סאמוס שביוון לראשונה.
מאובנים נוספים התגלו בקזחסטן, מונגוליה, אוקראינה, מולדובה ובאפריקה.
הסאמותריום היה ג'ירף קדום בעל צוואר באורך בינוני, שלב מעבר בין האוקפי לג'ירף מודרני והיה קרוב לסוג הנכחד שאנסיתריום.
הוא הגיע עד לגובה 1.9–2.3 מטרים והגיע למשקל 300 עד 650 קילוגרם אצל המינים הגדולים ביותר.
היו לו רגליים חזקות וארוכות שעזרו לו לרוץ במהירות מטורפים ובקדמת ראשו היו זוג קרניים דקות וחדות.
קרניים אלה דמו לקרני ג'ירף אך היו ישרות יותר עם דמיון לקרני אנטילופה.
אורח חייו של הסאמותריום התאים ללעיסת עלים וצמחייה נמוכה עד בינונית, אך המינים הגדולים יכלו לרעות מצמרות עצים נמוכים, מה שהוביל להשתרשות הצוואר הארוך שלהם.
המבנה של הטוחנות שהיה בעל מחיצה גבוהה הותאם גם ללעיסת צמחים קשיחים יחסית ונראה שהייתה לו גם לשון ארוכה.
התאמה זו עזרה לג'ירף לשרוד בתקופה בה נעלמו מרבית היערות השופעים ואת מקומם תפסו סוואנות בעלות מעט עלים ועצים.
סאמי גייל היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
גייל נולדה וגדלה בווסטון, פלורידה.
אמה רובין הייתה בעבר בעלת עסק משלה וכעת עובדת כמנהלת שלה.
אביה הוא לארי קליצמן, עורך דין.
היא בעלת תואר במדעי המדינה ותולדות האמנות באוניברסיטת קולומביה משנת 2018.
גייל החלה את קריירת המשחק שלה כ"ביבי ג'ון" בהפקה של המחזמר "Gypsy" באוף ברודוויי בכיכובה של פטי לופון.
היא חזרה על תפקידה כשההפקה עברה לברודוויי כעבור כמה חודשים.
מאוחר יותר היא השתתפה במחזות "אוהרה!" בתיאטרון האטלנטי ובמחזה "שבוע המשפחה" של תיאטרון MCC בבימוי ג'ונתן דמי.
גייל שיחקה בהפקת ברודוויי משנת 2007 של "דוקטור סוס: איך הגרינץ' גנב את חג המולד!: המחזמר".
החל משנת 2010 מופיעה בתפקיד ניקי רייגן - בויל, בתם של ארין רייגן וג'ק בויל בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם".
הפרק הראשון בו הופיעה הוא הפרק השני של העונה הראשונה כאשר החליפה את מרלן לוסטון שהופיעה בפיילוט.
החל מהעונה העשירית היא אינה מופיעה בכל פרק, מכיוון שקיבלה עבודה בסן פרנסיסקו.
גייל התארחה בסדרה "רופא להשכיר" וקיבלה תפקיד חוזר באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב".
היא שיחקה בסרט "מורה מחליף", בבימויו של טוני קיי שהוקרן לראשונה בשנת 2012. היא הופיעה גם בסרטים "גנוב" לצד ניקולס קייג' ובסרט "כנס העתידנים".
היא שיחקה יחד בעיבוד לסרט של הרומן "האקדמיה לערפדים", בתפקיד מיה רינאלדי.
סאמי ח'ליל א-נג'עי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
א-נג'עי החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-נסר מליגת העל הסעודית.
ב-8 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–5 על אל-איתיחאד במסגרת המחזור ה-25 בליגה לעונת .
בהמשך הושאל לאל-קאדסיה ולדמכ מליגת העל הסעודית, ולאחר מכן חזר לא-נסר.
ב-14 בינואר 2017 ערך א-נג'עי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2–7 על נבחרת קמבודיה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורנירי גביע אסיה עד גיל 23 בשנים 2018 ו-2020. בנוסף היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-12 באוקטובר 2021 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 2–3 על נבחרת סין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
סאמי טאהא (תעתיק מדויק מערבית: סאמי טה; 1916 – 12 בספטמבר 1947) היה מנהיג ארגון העובדים הפלסטיני העיקרי במהלך תקופת המנדט הבריטי.
טאהא נולד בעראבה שליד ג'נין.
הוא סיים רק בית ספר יסודי, אך באמצעות לימוד עצמאי הוא למד אנגלית ורכש ידע טוב בדיני עבודה.
מאוחר יותר עברה משפחתו לחיפה, שם התגורר בשנות העשרה שלו, בתחילת שנות ה-30. שם הוא הגיע לידיעתו של אדם משפיע מאוד בעיר בשם רשיד אל-חאג' איברהים, שהעסיק את טאהא כעובד בלשכת המסחר הערבית.
בשנת 1937, במהלך המרד הערבי הגדול, הוא נעצר על ידי הבריטים למשך שישה חודשים ללא משפט, על פי תקנות ההגנה לשעת חירום.
טאהא הפך לדמות חשובה של ערביי פלסטין כמנהיג תנועת העבודה הערבית הפלסטינית, לאחר שהתארגנה תנועת עבודה ערבית הדומה להסתדרות העובדים היהודית.
טאהא הצטרף לאגודת הפועלים הערבית הפלסטינית (PAWS) - שהוקמה ב-1925 - שם הועסק כפקיד בדרג נמוך ואז כמזכיר.
הוא פילס את דרכו במעלה הארגון ובשנת 1937 מונה למזכיר הכללי שלו.
טאהא היה שמרני במדיניותו, והיה מתחרה של הפלגים השמאלניים או הקומוניסטיים של ה-PAWS.
בשנות העשרים המאוחרות לחייו, טאהא שלט ב-PAWS בהיותו דובר שלו ופעל להרחבת מספר החברים בארגון ולמען חיזוק מעמדו, עד לעשרות אלפי חברים וכ-50 סניפים.
בשנת 1944 פתחו עובדים ערבים ויהודים בשביתה בחיפה בראשות PAWS וההסתדרות.
השביתה הייתה מועדפת על הפלגים השמאלניים של PAWS, אבל טאהא, שלא מעוניין בשביתה ארוכה עם סיכון פוליטי, ערב לעובדים ערבים לסיים אותה.
ב-1946 מינה ג'מאל אל-חוסייני את טאהא לנציג העבודה של הוועד הערבי העליון.
המתיחות בין טאהא לבין חברי אל-חוסייני והנאמנים שלו בוועד הלכה והתגברה ב-1947, כאשר הם כעסו על סירובו של טאהא להיענות לדרישות הוועד.
כללו סירובו של טאהא לאפשר ל-PAWS לאשר שביתה בת יום שקרא הוועד כדי למחות על יום השנה להצהרת בלפור משנת 1917, וכן אימוץ של PAWS את העיקרון המנחה הסוציאליסטי נגד הנהגת הקומוניסטים.
טאהא הואשם גם ברצון להתפשר עם היהודים ונתפס כ"לא מספיק אנטי-ציוני ואנטי-בריטי".
עד אוגוסט 1947, עיתונים שהיו בעלי קו פוליטי שתמך בוועד החלו לפרסם האשמות אלו ואחרות נגד טאהא.
ב-12 בספטמבר 1947 נרצח טאהא מחוץ לביתו בחיפה.
התוקף לא נתפס, אך ככול הידוע הוא נרצח בהוראת חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים מנהיג המפלגה הערבית הפלסטינית.
סאמח א-סראג' היה בכיר בארגון הטרור חמאס, חבר הלשכה המדינית של חמאס, וחבר ממשלת חמאס האחראי לביטחון הפנים ברצועה, תפקיד שנבחר אליו במרץ 2021.
פיקד על יחידת הסייבר של הארגון, שפעלה מטורקיה.
ב-16 בנובמבר 2023, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, נפגע מתחם תת-קרקעי שבו הוערך כי הסתתרו בכירים בזרוע המדינית של חמאס, ובהם א-סראג', רווחי מושתהא ועיסאם א-דעאליס, אך לאחר מכן התברר כי הבכירים לא נפגעו.
ב-2 באוגוסט 2024 פרסם העיתון הסעודי "א-שרק אל-אווסט" טענה שא-סראג' נהרג יחד עם רווחי מושתהא ועיסאם א-דעאליס, ובכירים נוספים מארגון חמאס בהפצצת מנהרה באזור התעשייה של עזה ביולי 2024. ב-3 באוקטובר 2024 אישרו דובר צה"ל ודובר שב"כ את דבר הריגתו.
ב-30 בינואר 2025 עם הסכם ישראל-חמאס, דובר ארגון חמאס אבו עוביידה אישר את חיסולו של א-סראג'.
אשתו וילדיו עזבו את הרצועה למצרים.
סאמי אוליבייה שושאן הוא כדורגלן תוניסאי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת דיז'ון.
שושאן נולד בניי-סיר-סן שבצרפת, וגדל במחלקת הנוער של בולון-ביאנקור.
הוא ערך שתי הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הליגה הצרפתית החמישית.
בשנת 2020 הצטרף למחלקת הנוער של ברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
שושאן נכלל בסגל נבחרת תוניסיה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר.
סאמידון הוא ארגון פרו-פלסטיני בין-לאומי שמטרתו המוצהרת היא גיוס כספים עבור אסירים פלסטינים.
סאמידון פעיל במדינות רבות ביבשת אמריקה ובאירופה.
הארגון הוכרז כארגון טרור במספר מדינות, הטוענות שבפועל הארגון הוא הזרוע הפיננסית הבין-לאומית של ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, וכן בגלל הסתה מטעמו הקוראת להשמדת ישראל והשמדת מדינות המערב.
סאמידון נוסדה לאחר שביתת רעב בבתי הכלא הישראלים שאורגנה ב-2011 על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
הארגון פועל מוונקובר שבקנדה, והמובילים העיקריים שלו הם שרלוט לין קייטס ודייב דיוורט מקולומביה הבריטית ותומס גרהרד הופלנד מהולנד.
קייטס, הנחשבת למארגנת הפעילות הבין-לאומית, היא ילידת ניו ג'רזי ובוגרת אוניברסיטת ראטגרס, מתגוררת בוונקובר ונשואה למייסד סאמידון, ח'אלד ברכאת, שנולד ליד ירושלים.
ברכאת נחשב על ידי ממשלת ארצות הברית למנהיג בחזית העממית לשחרור פלסטין.
ישראל טענה כי ברכאת הוא ראש הארגון, אם כי פרסומים אחרים מציינים אותו רק כדובר באירועים של סאמידון, ללא תפקיד רשמי, וכאחד המנהיגים של החזית העממית לשחרור פלסטין.
ברכאת הודה בעבר באופן פומבי בקשרים שבין סאמידון לחזית העממית לשחרור פלסטין.
באפריל 2024 קראה קייטס לטבח שבעה באוקטובר שבוצע על ידי חמאס "הירואי ואמיץ", מה שהוביל למעצרה, והוביל להודעת תמיכה באתר סאמידון בה נכתב "יחי השבעה באוקטובר" באנגלית ובערבית.
בעצרת שנערכה בוונקובר ביום השנה הראשון לטבח צעקו מפגינים "מוות לקנדה, מוות לארצות הברית, מוות לישראל" וכן "כולנו חזבאללה, כולנו חמאס", בליווי שריפת דגל קנדה.
סאמידון עמד מאחרי הקריאות, ובפרט מאחרי הקריאה "מוות לקנדה", תוך הסבר שזו אכן מטרה אופרטיבית של הארגון.
יומיים לאחר האירוע קרא פייר פוליאב, מנהיג האופוזיציה בקנדה, להגדיר את סאמידון כארגון טרור, מה שקרה ימים ספורים לאחר מכן.
סאמידון מארגן הפגנות פרו-פלסטיניות, תמיכה ברשתות חברתיות וסמינרים המשבחים קבוצות טרור, ויש לו לפחות 20 סניפים ב-12 מדינות ברחבי צפון אמריקה, אירופה ודרום אמריקה, ואף סניף באיראן.
אסירים פלסטינים רבים, שהארגון קורא לשחרורם, הם בעלי קשרים לטרור, להתנקשויות ולפיגועים נגד ישראל.
בעיקר חברי ארגון הטרור החזית העממית.
כך למשל קיים הארגון הפגנות לשחרור אחמד סעדאת, וכן קיים הפגנות בהולנד במחאה על מעצרו של פעיל החמאס אמין אבו ראשד.
אידאולוגיית הארגון סובבת סביב תפיסת העולם שלפיה ישראל והציונות הן הסכנה הגדולה ביותר למזרח התיכון ולעולם.
מטרתו העיקרית היא השמדת ישראל והקמת מדינה פלסטינית במקומה.
כדי להשיג מטרה זו, סאמידון אינו בוחל בקידום פעולות אלימות.
ישראל הייתה הראשונה שהכריזה על סאמידון כארגון טרור ב-2021, תוך קישורו לארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין.
גרמניה הכריזה עליו כארגון טרור בנובמבר 2023, תוך הבאתן של הפגנות השמחה של הארגון בעקבות מעשי הטבח במתקפת הפתע על ישראל כהוכחה לגישתו האנטישמית של הארגון ולזלזול שלו בחיי אדם.
הולנד וקנדה הכריזו על סאמידון כארגון טרור באוקטובר 2024. באותו חודש הכריזה ארצות הברית על הארגון כארגון צדקה מזויף המשמש לגיוס כספים עבור ארגון החזית העממית, שנמצא ברשימת ארגוני הטרור כבר מ-1997. מעבר לכך, ח'אלד ברכאת הוסף לרשימת תומכי הטרור של הממשל האמריקאי.
סאמי חביב מרהג' (בספרדית: Samy Habib Merheg; בערבית: سامي حبيب مرهج; נולד ב-6 בדצמבר 2006 בפריירה שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני-לבנוני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת דפורטיבו פריירה מליגת העל הקולומביאנית ובנבחרת לבנון.
מרהג' שיחק במחלקות הנוער של אקדמיית הכדורגל קורה, טכנופוטבול, מי נואבו טולימה, רוסאריו סנטראל ודפורטיבו פריירה.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דפורטיבו פריירה במסגרת ליגת העל הקולומביאנית.
מרהג' שיחק בנבחרות הצעירות של לבנון.
ב-5 בנובמבר 2024 זומן לראשונה לסגל נבחרת לבנון, לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות תאילנד ומיאנמר.
ב-14 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0-0 נגד נבחרת תאילנד, וב-19 בנובמבר הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 2–3 על נבחרת מיאנמר.
סאמיה אל-עמודי היא מיילדת וגינקולוגית סעודית, פעילת בריאות ופרופסורית.
היא עומדת בראש מרכז המצוינות על שם שייח' מוחמד חוסיין אל-עמודי לסרטן השד.
היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה בהעלאת המודעות לסרטן השד, לאחר שאובחנה בעצמה כחולה.
היא גם האישה הראשונה ממועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ היושבת במועצת האיחוד הבינלאומי לבקרת סרטן .
בשנת 1981, אל-עמודי הייתה בין הרופאים הראשונים שסיימו את לימודיהם בבית הספר לרפואה באוניברסיטת המלך עבד אל-עזיז.
באפריל 2006, היא אובחנה כחולת סרטן השד, וטופלה בכימותרפיה.
היא הייתה האישה הסעודית הראשונה שכתבה בפומבי על חווייתה מהמחלה, דבר שעשתה בסדרת מאמרים בטור שבועי בעיתון אל-מדינה.
היא גם הופיעה בתוכנית טלוויזיה יומית.
במרץ 2007, הוענק לה אות האומץ הנשי הבין-לאומי על ידי קונדוליזה רייס ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשנת 2010 היא דורגה במקום החמישי ברשימת Power 100, שהיא הרשימה השנתית של Arabian Business של הערבים המשפיעים ביותר בעולם.
אל-עמודי דורגה מאוחר יותר גם על ידי Arabian Business, במקום ה-37 בשנת 2015 ובמקום ה-66 בשנת 2016 ברשימת "100 הנשים הערביות החזקות ביותר לשנת 2016 - בריאות ומדע".
מאז 2012, השנה בה סיימה את טיפולי הסרטן שלה, היא עומדת בראש מרכז המצוינות לסרטן השד ע"ש שייח' מוחמד חוסיין אל-עמודי וכמנכ"לית מרכז המצוינות לסרטן השד באוניברסיטת KAU, ג'דה, ערב הסעודית.
אל-עמודי היא גם יו"ר המרכז המדעי לסרטן השד, חברה בוועדת ההיגוי של BHGI, ופרופסורית חברה וגינקולוגית מיילדת יועצת באוניברסיטת המלך עבד אל-עזיז בג'דה, ערב הסעודית.
סרטן השד, לשבור את השתיקה, 2007.
סאמי מיעארי החל מ-2025 הוא פרופסור חבר לכלכלה בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
המחקר שלו כולל כלכלה פוליטית של סכסוכים, שוקי עבודה ואי-שוויון כלכלי.
שימש כיועץ עבור הבנק העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית, USAID ו-DFID בנושאים הקשורים לסיבות הכלכליות והפוליטיות לאלימות וסכסוכים במדינות מתפתחות.
נולד ב-30 בינואר 1977 בסח'נין, לגמילה יוסף וחסן ברכאת מיעארי.
השלים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה בשנת 2000, תואר שני בהצטיינות בכלכלה בשנת 2003 ותואר שלישי בשנת 2008, כולם באוניברסיטה העברית.
מחקר הדוקטורט שלו, בהנחיית איתן ששינסקי, התמקד בעלויות הכלכליות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עשה פוסט־דוקטורט ב-2009 באוניברסיטה האירופית באיטליה.
בשנים 2011–2012 שימש כעמית מחקר במכון לחקר הכלכלה (DIW) בברלין, ובחן את השפעת הסכסוך הישראלי-פלסטיני על הישגי הלמידה של סטודנטים.
ב-2011 עשה פוסט דוקטורט קצר במכון לסכסוך עולמי ושיתוף פעולה (IGCC) באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
משנת 2012 מרצה בחוג ליחסי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2025 קודם לדרגת פרופסור חבר.
במהלך השנים הרצה באוניברסיטאות שונות בישראל.
ב-2009–2010 בחוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2010–2012 בחוג לכלכלה באוניברסיטת חיפה.
כמו כן מרצה בקרייה האקדמית אונו.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל בשנים 2024–2025 ושימש כעמית מחקר בתוכנית Marie Skłodowska-Curie בבית הספר לממשל ע"ש בלווטניק באוניברסיטת אוקספורד (2017–2019).
משנת 2018 עמית מחקר במדעי החברה ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת אקסטר.
שימש כעמית וחוקר אורח במכון לחקר העבודה (IZA), הפורום למחקר כלכלי (ERF) והאקדמיה העולמית לצעירים (GYA).
הוא שותף משנת 2009 ברשת החוקרים להשפעת סכסוכים על משקי בית (HiCN).