tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת לשנה מקיימת המשפחה אירוע לציון יום השנה של המנוח, בנוסף קיים עלון שבת לזכרו.
עיריית רמת גן קראה כיכר על שמו של הרב פרדס בשכונת רמת השקמה.
נישא בטבת ה'תרע"ה (דצמבר 1914) לארמוזה בת אסתר והרב יוסף מרדכי הלוי, בהיותה בת 18. לזוג נולדו שני ילדים.
בעקבות פטירת רעייתו בעת לידה בכסלו ה'תרפ"א (1920) נישא בניסן ה'תרפ"ב (1922) בשנית לזוהרה (1900–1944) בת יוכבד והרב שלמה אבורביע, מורה לעבודות מחט בבית הספר בצלאל ואחותו של הרב עמרם אבורביע.
מנישואין אלה נולדו שבעה ילדים.
כשנה לאחר פטירת אשתו השנייה, בסיוון ה'תש"ה (1945), נישא לאלגרה, אחותה הצעירה של אשתו הראשונה.
היא נפטרה כחצי שנה לאחר פטירתו, באלול ה'תשל"ב, 1972, ונטמנה לצדו.
מזיווג זה לא נולדו ילדים.
שרה – מזכירה במערכת העיתון דואר היום.
נישאה לראובן אלקלעי, בלשן, סופר, מתרגם ועורך.
אברהם – מורה ומנהל בית ספר, מחבר ספרי פירושים לתורה ולמשנה, וכן ספרי דקדוק.
נסים – מורה ומנהל בית ספר, חבר הוועדה לפיתוח תוכניות לימוד במשרד החינוך.
ממפקדי האצ"ל (תחת הכינוי "המפקד דוד").
שלמה – שימש מנכל מחוז ירושלים ומנהל שירותי הטלפון במשרד התקשורת, ממייסדי חברת בזק וסמנכ"ל השיווק שלה.
יוסף – ממקימי ביריה, מומחה לעבודה קהילתית ומרצה בתחום באוניברסיטת בר-אילן, מנהל המחלקה לעבודה קהילתית ושיקום שכונות במשרד העבודה והרווחה.
אורה – בכירה בשילטון המקומי, מנהלת מחלקה במנהל האוכלוסין וממונה על האזרחות במשרד הפנים.
יפה – מזכירה רפואית בלשכת הבריאות.
מאיר – ממונה על שיקום אסירים והעסקת נערים בחברת בזק.
מומחה בתחום שיקום האסיר ומרצה בנושא באוניברסיטת בר-אילן.
חפצי-בה – מורה לחינוך מיוחד ומורה בסימנר למורים.
מייסדת ומנהלת מועדון מורים גמלאים בקריית אונו.
אשת השנה של ארגון ליונס נישאה ל, שנפל במלחמת ההתשה.
אליהו (לילו) עופר (1 ביוני 1944 – 15 בדצמבר 2022) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר בהפועל באר שבע, וזכה עם הקבוצה בשתי האליפויות הראשונות שלה.
לאחר הפרישה התחיל בקריירת אימון והדריך מספר מועדונים בכירים בכדורגל בישראל ביניהם בית"ר ירושלים, הפועל תל אביב והפועל באר שבע.
אליהו (לילו) עופר נולד בלוב כאליהו דבאש, לבכור ואולימפיה דבאש, ועלה לארץ בגיל שבע.
הוא גדל בבית דתי והתחנך בבית-ספר דתי.
כשחקן בגיל צעיר, שלבש את חולצת ההרכב הראשון של הפועל באר שבע, זכה לפרסום בעיתונות הספורט, דבר שהכעיס מאוד את מוריו בבית הספר הדתי.
מאחר שלא רצה להפסיק את לימודיו מצאו מנהלי הקבוצה פתרון יצירתי ושינו את שמו הספורטיבי מדבאש לעופר, כך שמנהל בית הספר הדתי בו למד היה בטוח שהתלמיד אליהו דבאש חזר למוטב.
עופר לא עבר מסלול רגיל של כדורגלן המגיע מקבוצת הנוער של האגודה.
הוא התגלה בגיל חמש עשרה בשכונה בה גדל וצורף לקבוצה הבוגרת על ידי מאמנה באותה עת, יחיאל מור.
לאחר תקופה קצרה החל לשחק בהרכב הראשון.
כבר בגיל צעיר הפך עופר לאחד משחקניה המובילים של הקבוצה ולמנהיג על המגרש ומעמד זה נשמר במשך שנים רבות.
שיחק לרוב כקשר והכתיב במקרים רבים את קצב המשחק של קבוצתו.
היה הבועט הקבוע של בעיטות ה-11 מטר של הפועל באר שבע,, של בעיטות הקרן, וניחן בזריקות חוץ ארוכות טווח.
עופר שימש כקפטן הקבוצה בשנות ה-70, וזכה עם הפועל באר שבע בשתי האליפויות הראשונות שלה.
ופרש ממשחק פעיל בעונת 1976/1977. עופר שיחק בכל הקריירה שלו רק בהפועל באר שבע.
הוא שיחק ב-450 משחקים וכבש 64 שערים לזכות הקבוצה.
לאחר פרישתו עבר עופר לקריירת אימון.
תחילה שימש כמאמן הפועל באר שבע, בעונת 1980/1981, ואז עבר לאמן את בית"ר ירושלים בעונת 1981/1982 ובתחילתה של העונה שלאחריה.
בעונת 1983/1984 שב לאמן בהפועל באר שבע במשך עונה אחת.
בעונות 1985–1987 אימן את מכבי שעריים, שהייתה אז בליגה הבכירה ובעונה השנייה ירדה לליגה הארצית.
חזר לאמן בבית"ר ירושלים בחצי השני של עונת 1987/1988. ב-24 במאי 1988 זכה כמאמן בית"ר ירושלים באליפות ישראל בקט רגל.
באמצע עונת 1988/1989 מונה למאמן הפועל תל אביב לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה בפעם הראשונה בתולדותיה.
במהלך העונה שלאחר מכן הוחלף על ידי דוביד שווייצר.
במהלך עונת 1992/1993 הוחלף על ידי ויקו חדד.
פעם נוספת בה אימן את הפועל באר שבע הייתה בסיום עונת 1997/1998. בנוסף, אימן גם את קבוצת הפועל ירושלים וחזר לפתיחת עונת 1999–2000 להפועל באר שבע בפעם האחרונה אך פוטר לאחר שישה מחזורים.
כמאמן, היה ידוע כמאמן המקפיד על משמעת, דבר אשר הביא לעיתים למחלוקות עם שחקנים בולטים.
לאחר שפוטר מהפועל באר שבע פרש מאימון קבוצות כדורגל מקצועיות ועבר לשמש כמאמן ילדים ומגלה כישרונות במגזר הבדואי בנגב.
בשנת 2012 מונה למנהל המקצועי של מכבי באר שבע.
ב-1981 זכה בעיטור "לאיש כפועלו" מטעם איגוד הפועל.
הלך לעולמו ב-15 בדצמבר 2022 בגיל 78, והובא למנוחות בבית העלמין ביישוב עומר בו התגורר .
אליהו סחרוב (1914 - 30 באוקטובר 2018) היה תעשיין ישראלי ואיש מערכת הביטחון.
לפני קום המדינה היה ממניחי התשתית של התעשייה הצבאית ואיש רכש של "ההגנה", ולאחריה פעל בשליחויות חשאיות מטעם משרד הביטחון בתחום הרכש הצבאי.
נולד בירושלים, דור שלישי בארץ, בן יצחק-מרדכי סחרוב, שהיה סוחר עצים גדול, ורבקה לבית בן טובים.
סבו, הרב יחזקאל סחרוב, שהיה תלמיד חכם ועסק בסחר יערות, עלה בשנת תרס"ב (1902) מרוסיה הלבנה (האימפריה הרוסית) לארץ ישראל עם אשתו ובנו יצחק-מרדכי, והמשפחה התיישבה בירושלים.
סבו מצד אימו היה יצחק אייזיק בן-טובים, איש העלייה הראשונה.
בתחילת שנות ה-30, בעודו תלמיד בבית הספר התיכון, הצטרף לשורות "ההגנה" והתגייס ליחידת הקשרים שלה.
בשנת 1932 מונה כמפקד צעיר של קורס קשר ואיתות.
כעבור זמן שימש עוזרו האישי של שאול אביגור, ולאחר מכן היה גם עוזרו הקרוב של אליהו גולומב.
השתתף בפעילות המבצעית של המוסד לעלייה ב', לצד אליהו גולומב, דב הוז, ישראל גלילי, שאול אביגור, דוד הכהן, דוד נמרי ואחרים.
בשנת 1938 הטילה עליו מפקדת "ההגנה" לפעול עם המהנדס חיים סלבין בארגונו ובפיתוחו של התעש.
בד בבד עם פעילות זו עסק סחרוב ברכש נשק וחומרי גלם ייחודיים, שמילאו תפקיד מרכזי ביכולת העמידה של כוחות המגן כנגד התקפות הערבים בשנות המרד הערבי בשנים 1936–1939 ובעת התלקחות הקרבות אחרי החלטת החלוקה של האו"ם.
סחרוב עסק בפעילויות מגוונות של פיקוד, הדרכה וארגון.
לקח חלק פעיל במאבק נגד "הספר הלבן", ובשנת 1940 נעצר על כך ונכלא בכלא עכו ומזרע.
כעבור שישה חודשים שוחרר במסגרת שיתוף הפעולה בין "ההגנה" ומפקדת המודיעין הבריטי כדי לסייע להקמתן והכשרתן של יחידות לביצוע פעולות חבלה בתשתיות ובמערכי הצבא הגרמני.
בשנת 1942 הוביל סחרוב, בשיתוף עם יהודה ארזי, את "רכבת הנשק", אשר התבססה על חמישה סרג'נטים שערקו מהצבא הבריטי על משאיותיהם.
הנשק הוצא ממחסני הצבא הבריטי במצרים ובמדבר המערבי והועבר למחסני "ההגנה".
בעקבות זאת העמידוהו הבריטים למשפט צבאי וגזרו עליו שבע שנות מאסר בכלא בירושלים.
כעבור ארבע שנים קיבל חנינה ושוחרר מהכלא.
מיד עם שחרורו חזר לעסוק בפעילות הרכש.
הוא הקים מערכת ארגונית שעסקה בשחרורם של משלוחי נשק וציוד, שהגיעו מארצות הברית ומצ'כוסלובקיה סמוך למלחמת העצמאות אל נמל חיפה, שהיה בשליטת הבריטים, ובהם עשרות משלוחים של מכונות לייצור נשק, חומרי נפץ, חומרים אסטרטגיים ורכיבים שתעש עדיין לא היה מסוגל לייצר.
משלוחי הנשק, החומרים והציוד להבטחת הייצור של תעש מאיטליה ומארצות הברית היוו מקור יחיד וחיוני לחימוש היישובים, הפלמ"ח ומלווי השיירות לירושלים בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות.
סחרוב ארגן גם את הברחת הנשק מאיטליה, שנאסף על ידי חיילים וקצינים בצבא הבריטי, וכן משלוח נשק, ציוד צבאי וחומרי גלם אסטרטגיים מארצות הברית, תוך עקיפת האמברגו על משלוחים האלה.
ב-15 במאי 1948 שלחו אותו דוד בן-גוריון וראש המפקדה הארצית של "ההגנה", ישראל גלילי, לצ'כוסלובקיה כדי לארגן את מבצע ההטסה ארצה של מטוסי קרב מסוג אוויה S-199, שנודע כמבצע בלק.
לאחר מאמצים עלה בידו להביא להטסת טייסת ראשונה של המטוסים תוך שבוע ימים והוא אף יזם את הקמתה של רכבת אווירית, שפעלה כמערך לוגיסטי להחשת האספקה של נשק וצרכים אחרים ליחידות הלוחמות.
עם השלמת הטסתה של טייסת מטוסי הקרב הראשונה, הגשים סחרוב את תוכניתו ויצא לארצות הברית כדי לרכוש מפציצים כבדים.
הוא הצליח להבריח מארצות הברית שלושה מפציצים כבדים מסוג B17 ("מבצר מעופף") ועל פי הצעתו הפציצו מטוסים אלה, בדרכם מצ'כוסלובקיה לארץ, מטרות אסטרטגיות במצרים ובהן ארמון המלך פארוק.
מפציצים אלה היו הזרוע האסטרטגית של חיל האוויר במלחמת העצמאות.
הבולשת האמריקאית גילתה את מבצע "המבצרים המעופפים" וסחרוב נאלץ לעזוב את ארצות הברית.
משם יצא למקסיקו וארגן משלוח תותחים, פגזים, תחמושת, נשק קל ודלק למטוסים.
לשם הובלת המטען רכש בקנדה, בשיתוף עם טדי קולק, ראש משלחת "ההגנה" בארצות הברית, אונייה בשם "קפלוס", שהגיעה לארץ בהפוגה השנייה, לקראת ההכנות להמשך המלחמה.
סחרוב שב לישראל כדי להחליף את מנכ"ל תעש, חיים סלבין, שיצא לחוץ לארץ.
במסגרת תפקידו, ובין יתר פעולותיו כמנהל תעש, טיפל בהקמת מפעל חדש לייצור פגזי תותחים בטירה, כחלק ממרכז המחסנים והסדנאות של אגף האפסנאות של צה"ל.
בשנת 1950 פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
הוא הקים, יחד עם אחיו ישראל סחרוב ובשותפות עם קיבוץ משמרות, את מפעל תעשיות עץ לבוד (תע"ל), אותו ניהל עד לפרישתו.
במהלך פעילותו זכה פעמיים בפרס קפלן על הישגיו בהעלאת פריון העבודה ועל הקמה מהירה של מפעל תעשייתי.
במקביל לעסקיו הפרטיים, בשנות ה-50 וה-60 עסק בפעולות חשאיות בשליחות משרד הביטחון ושיתף פעולה עם הלשכה לקשרי מדע (הלק"מ) בשורה של מבצעים, שחלקם עודם חסויים.
פעולה אחת שהתפרסמה הייתה השגת אורניום לתוכנית הגרעין הישראלית.
במסגרת פעולות ההתנדבות שלו בלק"מ יזם סחרוב בראשית שנות השישים את ההקמה של מפעל לייצור מסכות אב"כ בישראל.
הוא השיג הסכמה של מפעל לייצור מסכות בגרמניה לסייע בהקמת מפעל דומה בישראל ולהעמיד לרשות המפעל את הידע והתכנון הנדרשים.
המפעל, "שלאון", הוקם בקריית גת וצייד את האוכלוסייה האזרחית ואת צה"ל במסכות מגן במלחמת המפרץ הראשונה.
במלחמת ההתשה סבל צה"ל בחזית תעלת סואץ מנחיתות בכוחות ארטילריה.
בשיתוף עם הלק"מ עלה בידי סחרוב לרכוש מרשות העודפים האמריקאית באירופה מאתיים תותחי הוביצר 155 מ"מ ולצמצם בכך את הפער בארטילריה בעימות עם צבא מצרים.
סחרוב הקדיש מזמנו לתיעוד תולדות היישוב.
הוא פרסם את הספר האוטוביוגרפי "מעש בצל", שיצא לאור בשנת 2000 במהדורה עברית ובשנת 2004 בשפה האנגלית.
בשנת 2007, ביום העצמאות ה-59 של מדינת ישראל, בגיל 93, התכבד סחרוב בהדלקת משואה.
אחיו היו יחזקאל סהר, שהיה המפכ"ל הראשון של משטרת ישראל, התעשיין ישראל סחרוב ואיש העסקים אהרון סחרוב, שהיה בעלי חברת הביטוח "סהר".
בן דודו (אף הוא מנכדיו של הרב יחזקאל סחרוב) היה ישראל מרגלית, שהיה מגדולי סוחרי הנפט בישראל.
דודיו (אחיו של אימו) הם זלמן בן-טובים וברוך בן-טובים.
בשנות ה-30 נשא סחרוב את טניה, ולהם שתי בנות: דפנה, הנשואה ליורם אלרואי, ונעמי, אלמנתו של איש העסקים דוד קוליץ.
מעש בצל: פרקי זכרונות - אוטוביוגרפיה, הוצאת משרד הביטחון
הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' (י"ג באייר תרכ"ב, 1862 – כ"ד בניסן תרע"ז, 1917) היה רב בפולטבה, הוגה דעות, מייסד ומוציא לאור של עיתונים אורתודוקסיים במזרח אירופה, ממייסדי תנועת אגודת ישראל.
נולד לרב דובער רבינוביץ' ולרבקה, בתו של הרב בנימין רבינוביץ' (אחותו של האדר"ת).
נישא למרים-רחל, בת בתו של הרב בנימין דיסקין, רבה של לומז'ה (אחותו של מהרי"ל דיסקין).
לאחר פטירת אביו מילא את מקומו כרב בפיונטיצה, לאחר מכן היה רב בקנישין ולבסוף בפולטבה.
תחילה תמך ברעיון שיבת ציון, אך לאחר זמן הפך למתנגד חריף לציונות בשל יחסו השלילי ללאומיות החילונית.
ייסד והוציא לאור את העיתונים הפלס והמודיע, והיה בעל בית דפוס.
היה ממייסדי אגודת ישראל ומהוגי הדעות המרכזיים שלה.
בתו חיה-פייגה נישאה לקרוב משפחתה הרב בנימין אברהם משה רבינוביץ' תאומים, בנו של האדר"ת, שכיהן כרב בשילעל ולימים הוציא בארץ ישראל את ספרו של סבו הרב בנימין רבינוביץ' "משנת ר' בנימין".
חסד למשיחו - על מגילת רות
ציון במשפט – נגד התנועה הציונית
אליהו (פטריק) סורקין (נולד בשנת תש"ח, 1948) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה וחסיד חב"ד.
מנהל מחלקת טיפול נמרץ בבתי החולים איכילוב ומעיני הישועה.
נולד בפריז, כבן למשפחה יהודית ניצולת השואה.
הוריו אשר היגרו לצרפת ממצרים ואוקראינה כ-20 שנה טרם מלחמת העולם השנייה, הכירו בעת שהתגוררו בבנין משותף בו גם לימים הסתתרו במשך רוב שנות המלחמה מאימת הנאצים ובתום המלחמה נישאו.
משפחתו הייתה חסרת זהות יהודית כל שהיא ורק בגיל אחת עשרה התוודע לראשונה ליהדותו כשראה את חברו הנוצרי מתכונן לטקס דתי, וכשהודיע להוריו כי ברצונו לנהוג כמוהו סיפרו לו על מוצאו היהודי ועל כך שמנהג היהודים הוא עריכת טקס בר מצווה.
לימים ולאחר סיום בית הספר לקצינים של הצבא הצרפתי, למד רפואה באוניברסיטה בפריז והיה מהסטודנטים המובילים והבולטים בתחום.
בשנה השנייה ללימודיו פרצה מלחמת ששת הימים והוא הרגיש צורך עז לבקר בישראל כצעד של הזדהות עם העם היהודי.
הוא שהה בישראל למשך מספר שבועות כמתנדב בכפר מסריק ומשמר העמק, ואף נפצע ממוקש בדרכו מאל-עריש בעת שהוביל משאיות שנשבו מן הצבא המצרי.
לאחר המלחמה הוא שב לצרפת להמשך לימודי הרפואה, כשבמהלך לימודיו אף עמד בקשרים עם "דני האדום" ממהפכת הסטודנטים הידועה בצרפת בשנת 1968, וכן היה ממקימי ארגון "רופאים ללא גבולות".
לאחר שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטה בגיל עשרים וארבע התמחה בבית חולים פרטי כרופא במחלקת הרדמה וטיפול נמרץ, ואף עסק כרופא מוסק בשירותי אמבולנס מעופפים.
לימים פגש את אשתו לעתיד, ז'קלין טנגיר, בת למשפחה יהודית מסורתית מצפון אפריקה, אשר חשפה אותו לראשונה לעולם היהדות המעשי ולחזרה בתשובה.
בשנת 1981 עלה לישראל עם אשתו ושני ילדיו.
המשפחה התיישבה בחיפה, והוא החל לעבוד במחלקת טיפול נמרץ בבית החולים רמב"ם בחיפה.
תקופה קצרה לאחר מכן פרצה מלחמת שלום הגליל, והוא טיפל במאות חיילים ישראלים פצועים, רבים מהם במצב קשה, ואף בחיילים סורים.
כשנתיים לאחר שעלה לארץ כשהוא כבן 33, עמד לצידו של סורקין ניסיונו כרופא מוסק כשחי בצרפת בעת שהתגייס לצה"ל ליחידת החילוץ האווירי 669 כרופא מוסק.
סורקין עבר טירונות יחידה כתף אל כתף יחד עם מגויסים טריים בני 18, ולאחר קורס קציני מילואים החל לשרת עשרות ימי מילואים בשנה בעיקר בקו לבנון.
במסגרת שירותו השתתף במספר רב של מבצעי חילוץ נועזים וכן חילוץ מטיילים ברחבי הארץ.
לימים, במסגרת שירותו אף נקרא להשתתף ב"מבצע שלמה" והיה מהרופאים שהעלו את יהודי אתיופיה במבצע חשאי זה.
משירותו הצבאי השתחרר בדרגת סגן-אלוף כשהוא בן 53.
בשנת 1983 עבר לעבוד בבית החולים איכילוב בתל אביב, וכ-5 שנים לאחר מכן בשנת 1988 מונה למנהל מחלקת טיפול נמרץ הצעיר ביותר בארץ עד היום.
במסגרת תפקידו זה טיפל במספר גדול מאוד של פצועי הפיגועים בתל אביב ובאזור המרכז כגון פיגוע הדולפינריום, דיזנגוף סנטר, ועוד.
כמו כן טיפל בתעשיין דב לאוטמן, בראשי הממשלה יצחק רבין, ואריאל שרון, בזמרת שושנה דמארי, ובשייטת יסמין פיינגולד.
בנוסף לכך היה רופאם האישי של אישים ידועים, ובהם תד אריסון והאדמו"ר ממודז'יץ והרב אהרן יהודה לייב שטינמן וכמו כן טיפל במנחם בגין, ברב שך וברב אלישיב הכהן ועוד.
במהלך השנים חזר סורקין בתשובה ונעשה חסיד חב"ד.
כיום הוא מתגורר ברעננה, אב לחמישה בנים.
בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל נאלץ לקצץ את זקנו, למרות חשיבות גידול הזקן בציבור החרדי בכלל ובחב"ד בפרט, כדי לעטות ציוד מגן לטיפול בחולי קורונה.
אליהו פרומצ'נקו (נכתב גם פרומנצ'נקו) (1886/1888 - כ"ח בתשרי תשכ"ב, 8 באוקטובר 1961) היה תעשיין יהודי, מייסד המפעל לשוקולד "לאימה" (Laima) בלטביה (מפעל הממתקים הגדול בלטביה כיום) וממייסדי בית החרושת לשוקולד וממתקים "עלית".
נולד ליצחק פרומצ'נקו בעיירה פורחוב (Порхов) שבמחוז פסקוב שברוסיה.
הוא נשא לאשה את שרה חנה לבית קופילוב.
פרומצ'נקו החל בייצור ממתקים בביתו שברוסיה ופתח שם עסק בשנת 1918. בעקבות המהפכה הקומוניסטית ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה עזב את רוסיה ועבר ללטביה.
בשנת 1921 הקים פרומצ'נקו, יחד עם השותפים אליהו קופילוב ודוד מושביץ (מושיוב), מפעל לייצור שוקולד.
בשנת 1925 התמזג המפעל עם מפעל שוקולד מקומי והוקמה חברת "לאימה" בריגה בירת לטביה.
המפעל הצליח והתרחב והעסיק בשנת 1930 כ-500 עובדים.
מוצריו נמכרו בהצלחה בשוק המקומי ואף יוצאו למדינות רבות, בעיקר לצרפת, בריטניה, מצרים וארץ ישראל.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה פרומצ'נקו לארץ ישראל עם משפחתו והביא עמו מכונות ייצור, מומחים לשוקולד והון.
באותה שנה רכשו פרומצ'נקו, קופילוב ומושביץ שטח ברמת גן, גייסו משקיעים נוספים והחלו בהקמת בית חרושת לממתקים.
המיקום נבחר בגלל הקרבה לעיר תל אביב והימצאות השטח מחוץ לעיר, שאפשר למפעל להתרחב, במידת הצורך.
באביב 1934 החל הייצור בבית החרושת.
בשנת 1937 חיסלו פרומצ'נקו ושותפיו את עסקיהם בלטביה.
ממשלת לטביה קנתה את מפעל לאימה מידי השותפים ומיזגה אותו עם מפעל מתחרה.
פרומצ'נקו הקים מפעל לממתקים וחנות גם בביירות, שאותם הצליח למכור לפני פרוץ מלחמת העצמאות.
פרומצ'נקו החליט על הקמת שיכון לעובדי עלית בסמוך לבית החרושת.
המיזם כלל הקמת מאה דירות, צרכנייה ובית כנסת על שטח של 13 דונם בשכונת "תל בנימין" שברמת גן.
במרץ 1951 החלה חלוקת הדירות הראשונות בשיכון.
עם סיום הבנייה נמסר השטח לידי הקרן הקיימת לישראל.
קופילוב, מבעלי עלית, תרם תרומה פרטית להקמת ספרייה בשיכון.
בשנת 1954 היה פרומצ'נקו שותף בהקמת בית החרושת "פרי-סוכר" בגבעתיים.
בשנת 1956 הקימו בני הזוג פרומצ'נקו קרן לסיוע למשפחות שכולות.
פרומנצ'נקו הקים בצפת את בית החרושת לסוכריות "שחל".
במאי 1958 חנך פרומנצ'נקו את מפעל עלית לייצור קפה נמס בצפת.
באותה שנה רכשה עלית את בית החרושת לממתקים "צ.ד." ברמת גן.
בנוסף היה פרומצ'נקו שותף במפעל השימורים "פרימן" שפעל ברמת גן ושימש כמנהלו.
היה חבר בהנהלת התאחדות התעשיינים בישראל.
אליהו פרומצ'נקו נפטר בתל אביב בשנת 1961, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
שני בניו, יעקב ואבא פרומצ'נקו, היו בעלי שליטה בעלית.
הבן, אבא פרומצ'נקו, המשיך את ניהול החברה.
משפחתו הנציחה את שמו בשנת 1963 בתרומה של 250,000 לירות להרחבת הספרייה המרכזית של רמת גן.
הספרייה עברה למשכנה החדש (ברחוב חיבת ציון) בשנת 1967 ונקראת על שמו.
על שמו קראה עיריית צפת רחוב לזכרו.
כמו כן נוסדה קרן פרסים על שמו מטעם התאחדות התעשיינים לתעשיינים מצטיינים.
יש לו משפחה קרובה - רחוקה אשר הם שומרי תורה ומצוות וממשפחות המייסדים של כפר חב"ד משפחת סודקביץ אשר הסבתא היא בת דודה ראשונה של אליהו (שם משפחתה הוא פרומצ'נקו)ולה יש 2 בנים ו-2 בנות שהקימו משפחות בכפר חב"ד סודקביץ-קוק-שירמן.
אליהו עמיקם (קשאק; 16 באוגוסט 1915 – 8 באוגוסט 1995) היה עיתונאי ומתרגם ישראלי, ממייסדי עיתון "מברק" ומכותביו הקבועים של ידיעות אחרונות, חבר האצ"ל והלח"י.
עמיקם נולד בולוצלאווק בפולין, בנם של משה ויהודית, בת מרדכי צבי רוזנהולץ.
בעיר הולדתו סיים את לימודיו בגימנסיה פולנית והיה מפקד מחוז וולוצלבק בתנועת בית"ר.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והחל את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
עמיקם התמחה בלשונות ושלט בשפות הקלסיות רומית ויוונית ובשפות המודרניות באירופה ובהם גרמנית, אנגלית, איטלקית, צרפתית, רוסית ופולנית.
וכן למד סנסקריט וערבית בדיאלקטים שונים.
בתקופת המרד הערבי הגדול שימש במשך שנתיים מפקד בתחנת הנוטרים בנווה שאנן בירושלים.
לאחר מכן למד בבית הספר לתעופה בלוד וסיים את הכשרתו לטייס בשנת 1939.
בשנת 1937 הצטרף לארגון הצבאי הלאומי והיה הקריין הראשון בתחנת השידור קול ציון הלוחמת בקיץ 1939. עם הפילוג מהאצ"ל בשנת 1940, הצטרף ליאיר שטרן ואל הלח"י.
במהלך פעולה נגד הבנק הערבי בירושלים, שמטרתה הייתה לבסס את מעמדה הכלכלי של המחתרת, התחזה לקצין בריטי, ודיבר במבטא סקוטי מובהק, כך שכנע את מנהל הבנק ללכת איתו לבנק באישון לילה כדי לבדוק אם אין בו כסף מזויף.
מנהל הבנק שכח את אחד המפתחות לקופות ולכן הפעולה התארכה.
בינתיים עלה חשדה של המשטרה שזיהתה תנועה בבנק בלילה, עמיקם נתפס ונאסר, על אף שחבריו הצליחו לחמוק, ונידון לחמש שנות מאסר בעבודות פרך.
תחילה נשלח לשנתיים במחנה בנור שמש, יהודי יחיד בין אסירים ערבים.
השמש החזקה שם פגעה בעיניו והוא הועבר לבית הסוהר המרכזי בירושלים עד לסיום מאסרו.
במהלך מאסרו בירושלים חבר לאסירים נוספים חברי לח"י וסייע לד"ר ישראל שייב בכתיבת נאומו של מתתיהו שמואלביץ' בפני בית הדין הבריטי שדן אותו למוות.
לאחר שחרורו, יצר קשרים עם עיתונאים וערך ביולטינים באנגלית.
בשנת 1947 נשא לאישה את רות שכטר, ילידת 1921 באוסטריה, שהייתה גם היא חברת לח"י.
השניים גרו בדירה בירושלים, שנמסרה להם מידי ערי ז'בוטינסקי.
בתחילת מלחמת העצמאות עזבו לתל אביב.
בשלהי 1947 השתתף בייסוד עיתונה היומי של הלח"י "מברק", והפך לעורכו הראשי עד לסגירתו בספטמבר 1948. לאחר ההתנקשות בחייו של פולקה ברנדוט נאסר יחד עם חבריו לעיתון, בבית הסוהר ביפו, ונבחר כנציג אסירי לח"י.
לאחר שחלק מהאסירים ברחו מהכלא, הוא הועבר לכלא עכו.
עמיקם שימש עד במשפטם של נתן פרידמן-ילין ומתתיהו שמואלביץ וארגן שביתת רעב שהובילה לחנינה ושחרור מוקדם.
במהלך ועידת לח"י היה מהמתנגדים להפיכתה למפלגת פועלים סוציאליסטית והצטרף ל"איגוד החינוכי לחרות ישראל" בראשות ישראל שייב.
וכן השתתף בייסוד ועריכת הירחון המדיני-ספרותי "סולם" והיה בעל טור קבוע ב"דסק" של דב יודקובסקי ומאוחר יותר בידיעות אחרונות, בו שימש עיתונאי ועורך.
כמו כן ייסד הוצאת ספרים בשם "עדית", שהוציאה בין השאר סדרת ביוגרפיות של מוזיקאים, בהן מוצרט ושוברט של אלפרד איינשטיין, בטהובן של פאול בקר ו"גדולי המוזיקה בעולם" של קורט פאהלן, בין השאר.
מתרגם הסדרה היה יצחק הירשברג.
עמיקם נפטר בי"ז אב תשנ"ה, 13 באוגוסט 1995, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק תל אביב.
הותיר אחריו את אשתו, רות בת בנימין שכטר, ושני בנים, יאיר ואמנון.
בשנת 2008 נקרא על שמו רחוב במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, בטקס שקיימה עיריית תל אביב-יפו בנוכחות ותיקי אצ"ל ולח"י ועיתונאים.
אורי צבי גרינברג דובר המציאות, תל אביב: א.
האש והעשן: מלחמתה של ארץ-ישראל, תל אביב: "יאיר" - ע"ש אברהם שטרן, תשמ"ד 1984
מכתב לנשיא בוש, תל אביב: א' עמיקם, תשנ"א 1991
מחברות נור-שמש, תל אביב: משפחת עמיקם, תשנ"ט 1999
ג'יימס בורנהם, מהפכת המנהלים, ירושלים: ע' ז'בוטינסקי, תש"ו 1946
סטיפן ז'ירומסקי, תולדות החטא: רומן, תל אביב : מסדה 1947
טאדיאוש דולנגה-מוסטוביץ', ניקודם דיזמה עולה בדרגה, תל אביב: חמו"ל, תש"ט 1949
ימין ד'יזרעאלי, אלראי, תל אביב: ש' פרידמן, תשי"ב 1952
הלן קלר, המורה אן סוליבן מייסי, תל אביב: קרן אור, תשט"ז 1956
אליהו צבי (הירש) מַרקוּזֶה (Elie (Elias Hirsch) Marcuse; 1817, ברלין – 1902, אנטוורפן) היה צייר יהודי גרמני - בלגי.
מרקוזה ידוע בעיקר בשל ציורו המונומנטלי "מות שאול בגלבוע".
הציור הוא יצירה אפית המתארת את שאול המלך ברגעיו האחרונים לפני התאבדותו בהר הגלבוע כאשר לצדו נושא כליו ובניו.
הציור בסגנון ניאו קלאסיציזם-רומנטי עבר טלטלות רבות, ונתרם בשנת 2002 על ידי נינתו נעמי בהט-רצון, בתו של נכדו אלי רצון (רצרסדורפר), למוזיאון תל אביב, שם עבר תהליך רסטורציה ממושך.
כיום מוצגת היצירה במוזיאון תל אביב באגף הציירים הגדולים.
ידוע רק על שני ציורים נוספים שיצר, קטני ממדים, הנמצאים באוספים פרטיים בישראל.
באופן מפתיע לגבי צייר כה מיומן איננו יודעים דבר לגבי ציורים נוספים של מרקוזה למעט כאמור שני דיוקנאות קטני ממדים, אחד מהם כנראה דיוקן עצמי.
מרקוזה, עבר את המסלול המצופה בשעתו מאמן צעיר בעל שאיפות מקצועיות: למד באקדמיות לאמנויות בברלין ובדסלדורף, התמחה בפריס אצל צייר הצרפתי המפורסם פול דלארוש, צייר שהתמחה בציורי אפיים-היסטוריים, והשתתף בתערוכה בברלין.
בהמשך היגר לאנטוורפן ולא ידוע מה עלה בגורל הקריירה שלו ושל שאר יצירותיו.
העובדה שצייר יהודי מצייר בתקופה יחסית מוקדמת, המחצית הראשונה של המאה ה-19, ציור כמו "מות שאול בגלבוע", נדירה מאוד.
לבקשתו נקבר מרקוזה בארץ ישראל וקברו נמצא בהר הזיתים.
הרב אליהו נחום פרוש (תרנ"ב, 1892 - כ"ח באלול תשט"ז, 4 בספטמבר 1956) היה משגיח בתלמוד תורה עץ חיים ומעסקני היישוב הישן בירושלים.
נולד בירושלים, בנו של שלמה זלמן פרוש.
בשנת תרנ"ח (1898), בהיותו בן שש, התייתם מאביו.
נישא לגולדה צינה, בת חיים משה מסובאלק.
במשך שנים רבות שימש משגיח בתלמוד תורה עץ חיים, יחד עם הרב אריה לוין.
חיבר מספר ספרי עזר לתלמידים.
בין השאר הוציא לאורך השנים פרקים ממסכתות התלמוד הכוללים ליקוט של מפרשים, וכן הדפיס גמרות מפוסקות לתלמידים.
היה חבר הנהלת העדה החרדית.
בשנות מלחמת העולם השנייה ייסד ארגון שמכר לתושבי ירושלים מזון במחירי הקרן.
פעל למען החקלאים שומרי השמיטה בישראל וגייס עבורם תרומות, יחד עם שמואל זנוויל שפיצר.
חיבר את הספר "החקלאות בתלמוד" ובו כינס את כל מאמרי חז"ל בענייני חקלאות.
היה בעל חוש מוזיקלי והלחין לחנים רבים.
בנו היחיד, הרב שלמה זלמן פרוש, היה תלמידו המובהק של הרב מטשיבין ושימש משגיח בישיבת טשיבין וכן בתלמוד תורה בעץ חיים כממלא מקום אביו.
אחד מחתניו הוא הרב בנימין זאב חשין.
נפטר ב-4 בספטמבר 1956 ונקבר בהר המנוחות.
החקלאות בתלמוד - אוצר כל מאמרי חז"ל בענייני חקלאות המפוזרים בתלמוד ובמדרשים
ליקוטי גמרא לכל השנה – פרקים במסכתות הש"ס עם קטעי מפרשים
מפתח השלם לתלמוד בבלי: מסכת ברכות/
זיכרונות על חיי היישוב הירושלמי בעיר העתיקה ומחוצה לה במאה האחרונה.
בשנים 1919–1922 למד אדריכלות ורישום בריגה.
ב-1925 עלה לארץ ישראל, השתתף בתערוכות קבוצתיות ויצר תפאורות לתיאטרון.
ב-1929 נסע לפריז לשלוש שנים שבמהלכן למד באקדמיית קולארוסי (Académie Colarossi) ובאקדמיה גראנד שומיאר.
לאחר שובו ארצה הצטרף לאגודת הציירים והפסלים ונבחר לכהן בוועד שלה במשך כעשרים שנה.
לפרנסתו לימד ציור בבתי הספר היסודיים בתל אביב, "תל נורדאו" (בין תלמידיו שם היה האמן דני קרוון), "אחד העם" ו"הכרמל".
בשנות ה-40 הצטרף לארגון ההגנה והשתתף במלחמת העצמאות.
הוא השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות ביריד המזרח (1925, 1929) במוזיאון תל אביב (1933, 1950) בביתן הלנה רובינשטיין (1960), בתערוכת העשור (1958) ועוד.
כן נטל חלק בתערוכות של אמנים ישראלים בארצות הברית, בקנדה, בדרום אפריקה ועוד.
בעבודותיו ניכרת ההשפעה הצרפתית האפיינית לשנות ה-30. רבים מציוריו משקפים את ההווי ונוף הארץ והוא נחשב לאמן "ארץ ישראלי".
הוא סירב לפנות לאמנות מושגית שהפכה לזרם המוביל באמנות הישראלית ולפיכך הפך מאמן מרכזי ומוערך לאמן הנמצא בשולי הזירה האמנותית בארץ.
במסגרת פרויקט הנצחת אמנים בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב סירקין 35.
רבי אליהו הלוי פיינשטיין (מכונה: רֶבּ אֶלֶ'ה פרוז'ינער; ז' בטבת ה'תר"ג, 10 בדצמבר 1842 – כ"ז בתשרי ה'תרפ"ט, 11 באוקטובר 1928) היה רב ליטאי, רבן של ערים שונות ברחבי ליטא, שהתפרסם בעיקר כרבה של עיר רבנותו האחרונה, פרוז'ני.
נולד בסלוצק לרב אהרן הלוי פיינשטיין, בהיותו פעוט עברו הוריו להתגורר בעיירה סטרובין שבה התמנה אביו כרב.
בילדותו התקרב לרב יוסף פיימר רבה של סלוצק.
בהיותו בן שלוש עשרה, התארס עם גוטא כישא בת הרב יצחק יחיאל דוידזון אב בית דין קרליץ, ונכדת רבי יששכר בער דוידזון רבה של קאפולי.
חמיו לעתיד, שלח אותו להשתלם בלימודי רבנות בישיבת וולוז'ין, והוא התפרסם בה כעילוי.
הזוג נישא בח' בתמוז ה'תר"ך (1860), בשנים הבאות ישב בעירו של חותנו ועסק בהרחבת היקף ידיעותיו בתלמוד הבבלי והירושלמי.
הוא עשה לו למנהג עד סוף ימיו, לסיים מדי שנה את שני התלמודים, ובלכתו ברחוב היה משנן משניות בעל פה.
בפסח תרכ"ג (1863) נפטר אביו, והוא התמנה תחתיו כרבה של סטרובין, במשרתו זו החזיק שבע שנים.
הוא סירב להצעה לכהן כראב"ד בעיר בריסק לאחר פטירת הרב איסר יהודה מאלין.
בשנת תר"ל (1870), עזב הרב יהושע רבינוביץ את רבנות העיר קלצק לטובת רבנות נעשוויז והרב פיינשטיין התמנה במקומו כרבה של קלצק.
עם פטירת חמיו בתרל"ג נאלץ למלא את מקומו בקורליץ, עד שנת תרל"ט, אז התמנה כרבה של חסלוביץ וכיהן בה חמש שנים.
באספת הרבנים אחרי פרעות הסופות בנגב, היה המתנגד היחיד לפניית הרבנים לבקשת רחמים מאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, כי סבר שפרעות בסדר גודל כזה, בהכרח קיבלו סיוע ארגוני או הסכמה שבשתיקה מהממשל בסנקט פטרבורג, ולכן פנייה לממשל עלולה רק לפגוע במצב היהודים.
בשנת תרמ"ד (1884) עזב הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן (לימים "הגדול ממינסק") את רבנות פרוז'ני לטובת רבנות מינסק, והרב פיינשטיין נקרא למלא את מקומו.
הוא כיהן בתפקידו זה עד פטירתו בכ"ז בתשרי ה'תרפ"ט, 11 באוקטובר 1928.
ספרו "הליכות אליהו", סודר מכתביו לאחר פטירתו והוא כולל פרשנות וחידושים על משנה תורה לרמב"ם ושו"ת בענייני הלכה.
בנו יצחק יחיאל - היה עסקן ופעיל חסד, נפטר בברלין בה' בחשון ה'תר"צ.
בנו - אברהם לייב פיינשטיין.
חתנו רבי מנחם קרקובסקי - רבה של נובהרדוק ורב בווילנה.
הוא פרסם את תולדות חמיו בעיתונות היהודית ברוסיה בסדרת מאמרים ארוכה.
בתו פסיה (פשקה) - אשת רבי משה סולובייצ'יק.
בניהם-נכדיו: הרבנים יוסף דוב ואהרן סולובייצ'יק.
חתנו רבי דוד פייגנבוים מילא את מקומו כרב בפרוז'ין.
בתו שרה רבקה - נישאה לרב אליעזר יצחק מייזל מלודז'
הוא השיא את גיסתו, אחות אשתו, פייא גיטל דוידזון, לרב דוד פיינשטיין.
בנם היה הרב משה פיינשטיין ונכדם הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
גיס נוסף, היה הרב יעקב קנטורוביץ.
אליהו צ'ריקובר (1881 פולטבה - 1943 ניו יורק) היה היסטוריון יהודי, עסק בתולדות יהדות מזרח אירופה, היה אחד ממקימי מכון ייווא.
הוא נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לחיים וחיה ריזה, משפחתו הייתה חרדית ועסקה במסחר.
ב-1898 הוא עבר לאודסה, שם ב-1904 הוא סיים לימודים בבית ספר לציור.
לאחר אודסה הוא המשיך ללימודים באוניברסיטה בסנקט-פטרבורג, שם היה פעיל בתנועות סוציאליסטיות מהפכניות.
בזמן מהפכת 1905 הוא נעצר במפגשם של המנשביקים, הוא העביר במעצר שנה.
לאחר מהפכת 1905 הוא היה פעיל למען השגת זכויות ליהודי רוסיה.
לראשונה צ'ריקובר פרסם מאמר ב-1905 בכתב עת ייברייסקיה ז'יזן (החיים היהודים), במאמר הוא ניתח את יצירתו של מנדלה מוכר ספרים.
ב-1909 הוא נענה להזמנתו של דוד גינצבורג לעבוד במערכת של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית, הוא כתב כ-60 ערכים בשביל האנציקלופדיה, בעיקר על תולדות יהודי רוסיה ותרבותם.
בין 1911–1914 צ'ריקובר היה עורכו של ידיעון של תנועת מפיצי השכלה, ב-1913 הוא הוציא לאור כרך ראשון של עבודותיו המוקדש לחמישים שנות פעילות של מפיצי ההשכלה.
עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה הוא עזב לארצות הברית ובקיץ 1915 הוא הגיע לניו יורק.
בניו-יורק, בהשפעת דב בר בורוכוב הוא החל לכתוב ביידיש בשביל עיתונים וכתבי-עת יידישאיים.
זמן קצר לאחר מהפכת פברואר הוא חזר לרוסיה, שם הוא היה שותף לתנועות ציוניות סוציאליסטיות.
כששמע על כך שברפובליקה העממית של אוקראינה תינתן אוטונומיה תרבותית ליהודים הוא עבר לבירתה, קייב ב-1918. לאחר שהחלו רציחות של יהודי אוקראינה צ'ריקובר התחיל לתעד את האירועים.
את תיעוד האירועים הוא הביא איתו ב-1921 לברלין.
צ'ריקובר היה אחד המייסדים של ייווא.
עם עליית הנאציזם בגרמניה הוא עבר לפריז.
בפריז הוא פרסמם מספר עבודות על יהדות צרפת.
ב-1940 הוא הצליח להגיע לניו-יורק.
אחיינו של צ'ריקובר היה ההיסטוריון אביגדור צ'ריקובר.
אליהו טשעריקאווער, די אוקראינער פאגראמען אין יאר 1919, ייווא, 1965.
אליהו צ'ריקובר, יהודים בעתות מהפכה, עם עובד, 1957.
אליהו פאיֶנסון (נכתב גם פינסון, פיינסון, פאיינסון; ברוסית: Илья Паенсон) ?
– נפטר ב-21 באפריל 1935, פריז) היה איש עסקים יהודי, ממייסדי מפעל שמן והוצאת הספרים דביר.
אליהו (איליה איסקוביץ) נולד בניז'ני נובגורוד ליצחק לייב פאינסון, סוחר יערות לא גדול.
תחילת עיסוקו של פאינסון היה במפעלו של זליג פרסיץ, חותנה של שושנה פרסיץ, שם הכיר לראשונה את משה וילבושביץ שעבד במפעל, בסנקט פטרבורג, כמנהל טכני מ-1899 עד 1911. עד מהרה התקדם פאינסון והתמנה כמנהלו של בית חרושת גדול למיצוק שמנים "סלולין".
ב-1910 ביקר בארץ ישראל ותרם את רוב הכסף שנדרש לקנות את אדמות רוחמה.
בימי מלחמת העולם הראשונה איחד את רוב בתי החרושת לשמנים ברוסיה וצבר הון רב.
בפרוץ המהפכה ברוסיה החליט להקים מפעל לשמנים באלכסנדריה אך קיבל את הצעתו של נחום וילבוש להקים מפעל דומה (קטן בממדיו) בארץ ישראל.
משה וילבושביץ, שישב אותה עת בשווייץ ורכושו ברוסיה הולאם, הסכים לנהל יחד עם פאינסון את המפעל החדש.
ב-1919 הוקם מפעל שמן בלונדון.
באפריל 1920 הוחרם רוב רכושם של בעלי המפעל אך פאינסון הצליח לחלץ חלק מכספו לחו"ל וכך להציל את החברה הצעירה.
פאינסון שאיבד את מפעליו הגיע לברלין.
שם המשיך לסחור עם רוסיה וייבא משם זרעי חמניות, זולים מאוד, ועיבד אותם במפעלים בגרמניה.
בברלין חבר למר ברקי, יהודי ספרדי מאלכסנדריה, ויחד הקימו חברה לתעשיית שמנים בשם "אגולין" והמכונות שיועדו ל"שמן" נשלחו לארץ ישראל.
תחילה תוכנן מפעל שמן לקום בקיסריה, אך לבסוף הוקם בחיפה ב-1922 ובנו יצחק ניהל אותו תקופה קצרה.
שינוי המיקום נבע בין היתר מהיעדר נמל באזור קיסריה ומהתנגדות השלטונות הבריטיים למיקום המוצע.
על פי עדותו של משה וילבושביץ פאינסון לא היה ציוני עד ועידת לונדון ב-1920 שבה השתתף.
הוא תרם חלק ממניותיו ב"שמן" לקרן היסוד שהוקמה בוועידה.
הוא חי בניז'ני נובגורוד, במוסקבה בברלין ובפריז.
ביאליק חיפש מימון להוצאת הספרים דביר שהייתה ממשיכת דרכה של הוצאת מוריה.
הוא חבר לשמריהו לוין ופאינסון והללו הקימו חברה בע"מ.
ב-1922 עזר להקים את הוצאת רמון שהוציאה ספרים ואוספי אמנות והיה אחד משלושת חברי ההנהלה (יחד עם מארק וישניצר ואלכסנדר קוגן).
פאינסון ניהל עסקים גדולים בהיקף עולמי והסתבך, ובזמן המשבר הכלכלי העולמי של 1929 התמוטט והחברה שהוא עמד בראשה פשטה את הרגל.
הוא נאלץ למכור את שמן לסידני אלן.
כיהן כשד"ר האדמו"ר הריי"ץ והרבי מלובביץ'.
ממייסדי אגודת חסידי חב"ד העולמית, חבר הנהלת ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770, ממסייעי הצלת האדמו"ר הריי"ץ ממוסקבה ורב בית הכנסת "צמח צדק" בבורו פארק, ניו יורק.
נולד לשמעון אהרן והנקא למשפחת ייאכיל.
בגיל 12 נשלח לעיירה ליובאוויטש והתקבל בגיל צעיר זה לאחר תנאים שהציבו לו ללימודים בישיבת תומכי תמימים בעיירה בה למד למשך 15 שנים.
הוסמך להוראה על ידי הרד"ץ חן והרב אריה לייב שיינין רבה של דוקשיץ.
בליובאוויטש שימש אחד מ'חוזרי' וכותבי ה'הנחות' (קיצורי החזרות שהובאו אל הרבי להגהה) על מאמריו של הרבי הרש"ב בהיותו בעל זיכרון צילומי, וחלקים גדולים מהסדרות 'ספר המאמרים' ו'תורת שלום' של הרבי הרש"ב נכתבו מפיו.
באיגרת אל הנשיא זלמן שזר כותב עליו רבי מנחם מנדל שניאורסון: "מראשי החוזרים והתופסים".
בתרע"ו נישא לפרומא איטא בת החסיד יהושע בנימין ליפשיץ מקובליץ.
בשנה שאחר חתונתו התגורר בסמוך לבית חותנו, בקובליץ שבפלך ויטבסק.
בתום שנה שלח האדמו"ר הרש"ב איגרת בכתב-ידו לראשי קהילת חב"ד בעיר אודסה ובה מינהו לרב קהילתם כממלא מקומו של הרב אליעזר דברוסקין.
הרב ייאכיל עבר לאודסה והחל לשמש כרב.
באותה תקופה ניצל מפורעי ה'אדומים' על ידי הרב אלחנן דב מרוזוב ובתשרי תר"פ נסע לרוסטוב על הדון לבקר את רבו.
באותה שנה בב' בניסן נפטר הרבי הרש"ב ובתשרי נסע לרוסטוב כחסידו של בנו, הרבי הריי"ץ.
לאחר המהפכה הבולשביקית הצליח לברוח לאנגליה בעבור ויזה בה כונה בשם אליהו "סימפסון" כשמו הבדוי של אחיו בוויזה שלו.
מיני אז נקרא הרב אליהו במשפחתו המקורית וזו המזויפת: אליהו ייאכיל - סימפסון.
בשנת תרפ"ג הגיע עם משפחתו לארצות הברית, והוא מונה לרב בית הכנסת 'צמח צדק' בהארלם.
לאחר מכן עבר לבורו פארק, שם שימש כרב בית כנסת בעל שם זהה למעלה מ-50 שנה עד פטירתו.
פעל להקמת אגודת חסידי חב"ד באמריקה, מונה ליושב ראש "אגודת התמימים" ושימש מנהל ובא-כחו של הרבי בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
שימש גם כיושב ראש 'אגודת התמימים' ו'ועד דמי המעמד', וכמזכיר 'ועד המסדר' ללימוד החסידות ולקיום התוועדויות בבית מדרשו של הרבי.
בת"ש כשהיגר הרבי הריי"ץ לארצות הברית התארח הרבי בביתו ישירות כשיצא מהנמל.
הוא כונה 'נאמן בית' בביתו ומונה לאחראי על ה'יחידויות' - הפגישות עם הרבי הריי"ץ.
הוא נשלח על ידו לשד"רות בהעברת תורתו ובאיסוף תרומות לשיקגו, למונטריאל, לסינסינטי ולמיאמי.
אחר פטירתו נשלח על ידי חתנו הרבי מלובביץ' לישיבות ולקהילות שונות ברחבי אוסטרליה, קנדה וארצות הברית בהם שימש כרב זמני.
נפטר ממחלה בכ"ט בכסלו תשל"ז, והרבי מלובביץ' ביקש להוסיף לנוסח מצבתו - "מגדולי חוזרי דא"ח בליובאוויטש".
חתנו, הרב אברהם רוזנפלד, ממלא את מקומו כרב בית הכנסת 'צמח צדק' בבורו פארק.
(בנו של הרב אברהם נשוי לאחותו של שלום רובשקין.)
במהלך השנים שימש כר"מ בישיבת פורת יוסף, רב שכונת קטמונים, ראש ישיבת "אהל מועד" וראש אבות בתי הדין בירושלים.
נולד בשנת ה'תרצ"ו (1936) לאביו ניסים ולאימו מרת סעדה לבית אלמליח בכפר תאשמשית שבהרי האטלס שבמרוקו.
בקטנותו נספתה אמו במגפה שהתחוללה בכפר והמשפחה עברה לעיר דמנאת שם נשא אביו אישה שנייה.
בילדותו למד בתלמוד תורה של אוצר התורה בעיר דמנאת, ולאחר מספר שנים עבר ללמוד בישיבת אוצר התורה בעיר קזבלנקה בה התבלט כעילוי בלימודו.
בשנת ה'תשט"ו (1955) עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בשל פרסומו כעילוי תורני, עם הגעתו לארץ ישראל נשלח הרב נסים טולדנו לנמל חיפה לקחתו ולדאוג ללימודיו התורניים.
בישראל למד הרב בישיבת פורת יוסף, במשכנה הזמני בשכונת קטמון, ומונה בתוך זמן קצר לשמש ר"מ בישיבה למרות גילו הצעיר.
לאחר נשואיו למד בכולל שלמה מוסיוף בצוותא עם ראש הכולל דאז הרב שמואל אוירבך, ונסמך על ידו לרבנות ודיינות בשנת ה'תשל"ג.
לאחר מכן התמנה לרב שכונת קטמונים בירושלים, ובמקביל כיהן במשך כשנה כראש ישיבת אוהל מועד.
בשנת ה'תשמ"ג התמנה לדיין בירושלים ושנים ספורות לאחר מכן הועלה למשרת אב בית דין.
בשנת תשס"ה מונה לשמש בתפקיד ראש אבות בתי הדין בירושלים.
לצד עבודתו השיפוטית, עסק הרב עצור במהלך חייו בפעילות ענפה של ההדרת כתבים ומחקר תורני.
בשנת ה'תשמ"ו הוציא לאור מחדש את ספר שער כבוד ה' לרבי אפרים אנקווה והקדים לו מבוא לתולדותיהם של מחבר הספר והמוציא לאור (הרב חיים בלייח).
כמו כן, היה חבר מערכת במכון 'תולדות' במסגרתו יצאו לאור: ספר המשפט העברי בקהילות מרוקו (ה'תשמ"ד); שו"ת משפט וצדקה ביעקב ב' חלקים לרבי יעקב אבן צור (ה'תשנ"ד); ספרי הרב מכלוף אלעסרי - ליקוטי תורה וטעמי השחיטה.
חלק מפסקי הדין שכתב במהלך תקופת כהונתו כדיין פורסם במסגרת 'פסקי דין רבניים' (פד"רים).
שימש במקביל לתפקידו בעולם הדיינות כנשיא מוסדות תורה רבים, ובין השאר היה חבר מערכת שמות הגיטין ומעורכי הפד"רים, כאשר בתפקידו זה ערך מאות פסקי דין חשובים, ובשנותיו האחרונות שימש כרב ארגון הצלה אלו"ן.
לצד כל זאת כתב מאות תשובות מעמיקות בהלכה כשחלקם הוא תכתובת בינו לבין גדולי הפוסקים בעשרות השנים האחרונות.
רובם המוחלט של כתביו נותרו בכתב יד.
נפטר ביום שלישי י"ב אדר ב' תשע"ו ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי לאביבה (ויויאן) לבית בן סימון, ואב לשמונה ילדים.
בדמנאת למד אצל רבי מסעוד נחמייאש ורבי מסעוד דהאן.
בכפר דרע למד אצל רבי משה בוזגלו.
בקזבלנקה למד אצל רבי יצחק חזן, וכשחלה מילא את מקומו רבי יעקב חזוט.
אחר כך למד אצל רבי לוי נחמני וכן אצל רבי שלמה אדהאן.
בישיבת פורת יוסף למד אצל הרב משה יוסף עדס, הרב יהודה צדקה והרב בן ציון אבא שאול.
אליהו (אלי) עסיס (נולד ב-11 במאי 1964 באנגליה) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
אליהו עסיס נולד לפרופ' יום טוב עסיס, ולקלרה, באנגליה.
למד בישיבת הר עציון, שבה רכש השכלה תורנית וסמיכה לרבנות.
את התואר הראשון למד באוניברסיטה הפתוחה.
לאחר מכן למד לתואר שני במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן, ובשנת 1994 הגיש את עבודת המוסמך שלו, שעסקה בנושא "מייאוש לתפילה – עיון ספרותי בקינה השלישית במגילת איכה".
בשנת 1999 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "המבנה הספרותי של סיפור כיבוש הארץ בספר יהושע (פרקים א'-י"א) ומשמעותו".
עסיס מרצה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן, והיה בעבר ראש המחלקה וגם כיהן כדקאן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטה ויו"ר ועדת מקצוע התנ"ך במשרד החינוך.
ממשה ליהושע ומנס לטבע: ניתוח ספרותי של פרקי הכיבוש בספר יהושע, ירושלים, תשס"ה
למען עמו ולמען עצמו: סיפורם של שלושה מנהיגים בספר שופטים, תל אביב, תשס"ו
אהבת עולם אהבתיך: קריאה חדשה בשיר השירים, תל אביב, 2009
יואל: בין משבר לתקווה, הוצאת קורן, ספרי מגיד, ירושלים, 2015
מאבק על זהות: העימותים בין יעקב ועשו, ישראל ואדום, הוצאת תבונות, מכללת הרצוג, אלון שבות, תשע"ח
איכה: מיאוש לתפילה, הוצאת תבונות, מכללת הרצוג, אלון שבות, תש"ף 2020
שופטים: בין כיבוש למלוכה, הוצאת קורן, ספרי מגיד, ירושלים, תשפ"ב
חגי (מקרא לישראל), בשיתוף עם פרופ' רימון כשר, תשפ"ב
מלאכי (מקרא לישראל), בשיתוף עם פרופ' רימון כשר, תשפ"ב
תורה כפשוטה: במדבר, תשפ"ד; שמות, תשפ"ו.
אליהו פיטלסון נולד בשנת 1903 בעיר אודסה שברוסיה.
בגיל שנה וחצי עלה לארץ ישראל עם משפחתו אך ללא אביו, שנותר באודסה כדי להמשיך ולפרנס את המשפחה והצטרף שנה מאוחר יותר.
המשפחה התיישבה תחילה ביבנאל, אך תוך זמן קצר עברה לזכרון יעקב, שם עבדה אמו כמיילדת בבית החולים המקומי, ובה גדל והתחנך.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי בזכרון יעקב בשנת 1917, החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה וב-1920 היה לאחד מבוגריו הראשונים (תעודת הגמר שקיבל הייתה מספר 15 של המוסד).
עם סיום לימודיו החל לעבוד, כמו אביו, בחברת פיק"א כעוזר למודד בייבוש ביצות כבארה שהשתרעו במישור חוף הכרמל.
במקביל למד צרפתית והתכונן ללימודי הנדסה בבלגיה.
ב-1922 נסע ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת גנט שבבלגיה, בה סיים את לימודיו ב-1926. במהלך לימודיו נשא לאישה את טובה, ילידת הארץ ובת למשפחת פרידלנד שעלתה לארץ ישראל עוד בשנת 1858. עם סיום לימודיו עברו בני הזוג לפריז, ולאחר שנה שבו לארץ ישראל והשתקעו בירושלים.
פיטלסון הקים את חברת "מדבן" שהתמחתה במדידה ובנייה, ובה היה שותף עם המהנדס והמודד מורנו מיוחס, ובשיתוף מקצועי עם משרד האדריכלים של דב כרמי.
יחד תכננו והקימו עשרות בנייני ציבור ומגורים בירושלים ובתל אביב.
רבים מהם שנבנו בשנות ה-30 בסגנון הבינלאומי זכו להערכה ופרסום בכתבי עת מקצועיים.
בין המבנים שבנתה החברה בירושלים: בניין המשרדים "בית האחים דוד" במפגש הרחובות קרן היסוד וז'בוטינסקי, בית זילברשטיין ברחוב הפלמ"ח 10, בית אלישר ברחוב רמב"ן, "בנייני הארמנים" ברחוב שלומציון המלכה, בניין מגורים ומסחר בפינת רחוב כורש ורחוב שלמה המלך שנבנה עבור הארמנים בשיתוף האדריכל דוד אנטול ברוצקוס.
בשנת 1941, עת פעילות הבנייה הפרטית בארץ הצטמצמה בגלל מלחמת העולם השנייה, הקים יחד עם משפחת קבלנים ערבית מבית לחם חברה קבלנית לבניין.
החברה ביצעה עבודות רבות עבור הצבא הבריטי ובכלל זה הקמת מחסני צבא ליד חיפה, מסלולים בשדה התעופה ברמת דוד ובתי החולים הצבאיים במושבה הגרמנית בחיפה ובכפר ביל"ו.
פיטלסון התנדב לארגון ההגנה החל מ-1929. עמד בראש "קלוב התעופה" בירושלים, שנועד לקרב צעירים לתחום התעופה.
בהמשך שימש בתפקיד קצין אפסנאות של מחוז ירושלים ובתפקיד זה שרת עד תום מלחמת העצמאות, אז השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
ב-1949 חידש את פעילות חברת "מדבן" בשותפות חדשה עם בכור שוקרי כליפא.
במסגרת זו המשיך, בעזרת הניסיון שרכש כקבלן, בביצוע עבודות של בנייני ציבור כמו בית הספר המקצועי על שם ברנדייס, בית החולים לחולי נפש בגבעת שאול ומבני תעשייה ומלאכה בשכונת מקור ברוך.
פיטלסון נפטר בירושלים ב-1974 והובא למנוחות לצד אשתו טובה בהר המנוחות.
הותיר אחריו בן, האדריכל יונה פיטלסון, ובת, עדנא ורטהים.
הרב אליהו פראנסיס (טבת תרל"ט, 10 בינואר 1879 – תשרי תש"ג, 25 בספטמבר 1942) היה דיין בסלוניקי ובאמסטרדם.
נולד בסלוניקי לבינוטא והרב משה, רב בעיר.
בראשית דרכו היה מורה לעברית ולתלמוד בסלוניקי.
בשנת 1924 מונה לדיין, וכיהן כממלא מקומו של הרב הראשי בעיר.
על אף שקיבל הצעות רבנות מיהודי מדינות רבות בחבל הבלקן ובגליפולי, סירב לעזוב את סלוניקי.
הסיבה לכך הייתה מפני בקשת אימו שלא יעזוב את סלוניקי, שבה משפחתה התגוררה מדורי דורות.
בשנת 1927, לאחר פטירת אימו, עלה אביו לארץ ישראל והתגורר בירושלים, תוך כדי שאמר לו שאם ברצונו לעזוב את סלוניקי, הרשות נתונה.
לאור זאת ביקש לעלות, כאביו, לארץ ישראל.
בשלב זה הוזמן על ידי הקהילה הספרדית של אמסטרדם לכהן אצלם כדיין, לאור זאת שבקהילת הספרדים המקומית לא היה מועמד ראוי.
בשנת 1928 הגיע לאמסטרדם, ונבחן אצל ועדה בה היו בין היתר אברהם שמשון אונדרוויזר (רב הקהילה דאז) והרב אליעזר סרלואיס (דיין, לימים רב הקהילה).
לאחר הבחינה מונה לדיין בעיר, תפקיד אותו מילא עד מותו בשואה.
באחד הטרנספורטים הובא לאושוויץ, וב-25 בספטמבר 1942 הוכנס לתאי הגזים, יחד עם שנים מבניו.
אליהו עמיאל (13 ביוני 1925 – 2009) היה כדורסלן, שופט, מאמן כדורסל ועסקן ספורט ישראלי.
שיחק בעמדת הרכז בהפועל חולון ובנבחרת ישראל, ובתוך כך נמנה עם קבוצת כדורסלנים יהודים שעלו לישראל ממצרים ("החבורה המצרית") והצטרפה להפועל חולון בתחילת שנות החמישים.
בסוף שנות החמישים היה מאמן נבחרת ישראל, והוביל אותה באליפות אירופה 1959. עמיאל היה יושב ראש איגוד הכדורסל (1978–1982), ושימש כמשקיף בינלאומי מטעם פיב"א.
עמיאל נולד למשפחה יהודית באלכסנדריה, מצרים.
בילדותו למד שם בבית-ספר צרפתי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכונים והחל לעבוד כפקיד במחלקת ביטוח בבנק יהודי.
נחשף לכדורסל בגיל 16, כאשר חברו היהודי מהשכונה, זוזי הררי, הביא אותו למועדון מכבי אלכסנדריה, "בהתחלה שיחקנו כדורסל רק לשם הנאה", סיפר לימים עמיאל, "אבל אחרי תקופה לא ארוכה נרשמנו לליגה הלאומית באזור אלכסנדריה.
כבר לאחר העונה הראשונה לקחנו את האליפות.
גם בשנים הבאות שיחקנו כמעט ללא מתחרים".
בהמשך נבחר עמיאל לקבוצה הייצוגית שהייתה לאלופת אלכסנדריה.
לפי הסיפורים, מלך מצרים, פארוק הראשון, לא היה מסוגל לשאת שקבוצה יהודית מנצחת קבוצה מוסלמית, ולכן הורה שלוש שנים לאחר הקמתה לסגור את הקבוצה היהודית.
אף שהקבוצה התפרקה, המשיכו עמיאל ויתר השחקנים, להתאמן במועדון מקומי.
בשנת 1947 ערכה הקבוצה משחק אימון מול האלופה המצרית.
למרות הנחיתות באימונים, ניצחו שחקני מכבי אלכסנדריה בנקודה, והכעיסו את המלך בשנית.
לקראת אולימפיאדת לונדון, בשנת 1948 הזמין מאמן נבחרת מצרים, נלו פרטורה, את רוב שחקני הקבוצה לסגל הנבחרת המצרית.
"הגענו לנבחרת ועד מהרה השתלבנו", סיפר עמיאל, "בין השחקנים הערבים והיהודים בנבחרת שררו יחסים מצוינים.
שבועיים לפני הנסיעה ללונדון הגיעה הוראה מהמלך פארוק להוציא את השחקנים היהודים מהנבחרת".
בשנת 1949 נערכה אליפות אירופה בכדורסל בקהיר, ושוב עמיאל זומן לנבחרת יחד עם זוזי הררי.
בעקבות הניסיון המר מאולימפיאדת לונדון החליט עמיאל, שעבד בבנק כאמור, להודיע כי מנהל הבנק לא מוכן לשחררו לאימוני הנבחרת.
הממשל במצרים הודיע למנהל הבנק כי אם לא ירצה שהממשל ילאים את המקום, עליו להורות לעמיאל להתייצב לאימונים.
על-פי מספר גרסאות, שעה לפני המשחק הפותח הודיע המלך פארוק, כי אם שני היהודים ירצו לשחק במדי הנבחרת עליהם להתאסלם.
לאחר מכן תבע הממשל המצרי כי השחקנים יחליפו את שמות משפחתם לשמות ערביים.
תוך כך נדרש עמיאל להחליף את שמו למוסטפא.
השניים דחו את ההצעה והנבחרת צעדה בטקס הפתיחה ללא עמיאל והררי.
הכרוז הודיע לקהל ההמום כי השניים לא משחקים עקב מחלה.
בשל התקרית החליטו כל שחקני מכבי אלכסנדריה על פירוק הקבוצה והחלו להתפזר ברחבי העולם.
בשנת 1949 עבר עמיאל לפריז, צרפת ושהה בה כשנה, במהלכה לקח חלק בהכשרת התנועה הציונית "החלוץ" בדרום צרפת.
עמיאל שיחק כדורסל בקבוצה מקומית בפריז, אבל בחלוף שנה, בשנת 1950, הוא עלה לישראל והתיישב בקיבוץ עין חרוד.
לימים סיפר עמיאל: "היינו חבורה של עולים חדשים ממצרים שלא ידעו את השפה, וגם העבודה בקיבוץ הייתה זרה לנו".
"במשק ניסו לשלב אותנו בעבודות שונות.
אותי צירפו לעבודה בבריכות הדגים".
תוך זמן קצר התקבצו חפץ ועולי מצריים נוספים: מרסל חפץ, רודי ויינברג וחיים גורמזאנו והחלו להתאמן יחד בקיבוץ.
עד מהרה הפכו לאטרקציה של האזור.
בקיץ של אותה שנה נערך טורניר מרובע של קבוצות הפועל בירושלים, ומעט לפני הטורניר ביטלה הפועל חיפה את השתתפותה.
מי שנרשמה במקומה הייתה הפועל עין חרוד, שכללה את ארבעת השחקנים המצריים ואת מאולי חייקין, אחראי על ההכשרה בקיבוץ.
עין חרוד הביסה את ירושלים ב-30 הפרש, את הפועל תל אביב ב-20 ואת מעיין ברוך ב-19 בלבד.
בן רגע הפכה הקבוצה לאגדה.
שבועיים לפני הטורניר המדובר, הקים מיכה שמבן, מורה להתעמלות ומאמן כדורסל וכדורעף, את קבוצת הפועל חולון.
לאחר שצפה בטורניר, החליט לגייס אל הקבוצה את ה"חבורה המצרית".
שמבן הגיע לעין חרוד והחל לחפש את הקבוצה המצרית, את עמיאל הוא אסף מעבודתו בבריכת הדגים.
לאחר שאסף את כולם, כעבור יומיים קיימו אימון ראשון במגרש של בית הספר ביאליק.
כשבועיים לאחר מכן התייצבה הקבוצה למשחק נגד מכבי תל אביב, מחוזקת בעוד ארבעה שחקני הפועל מקוה ישראל, וביניהם משה (מוסה) דניאל – וניצחה את המשחק.
באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, הכדורסל בישראל התפזר על פני שתי ליגות: אחת של מכבי והשנייה של הפועל.
הקבוצה המצרית של חולון, שכללה בנוסף לעמיאל את מרסל חפץ, רודי ויינברג, פרדי כהן, חיים גורמאזנו וסמי חודדה שלטה ביד רמה בליגה של "הפועל" ובליגה של מכבי הייתה זו מכבי תל אביב בהדרכתו של יהושע רוזין.
הקבוצה "המצרית" מחולון הפכה לשם דבר בישראל, ומספר קבוצות החלו להעתיק את שיטת משחקה.
באותן שנים, היות שהכדורסל היה חובבני, החל עמיאל לעבוד כעיתונאי בעיתון צרפתי.
בשנת 1951 היה עמיאל ממייסדי נבחרת "הפועל" הארצית – כשחקן וכמאמן – שיצאה למשחקי ספורט הפועלים בליאז', בלגיה, שם זכתה במקום הראשון.
בקיץ 1952 יצאה נבחרת ישראל למוקדמות המשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה.
סגל הנבחרת כלל ארבעה שחקנים שעלו שנה קודם לכן ממצרים וביניהם עמיאל.
בנבחרת הזו היו 13 שחקנים, ולא 12 כמקובל, וזאת בגלל הסכם ה"פיפטי־פיפטי" בין מכבי והפועל.
פיפטי־פיפטי, כלומר אותו מספר של נציגים לשני האיגודים (כולל העסקנים) והיות שבמכבי היו 13 ובהפועל רק 12, הוסיפו עוד כדורסלן – את עמיאל.
במהלך הטורניר מאמן הנבחרת, מוריס רסקין, נטש את הקבוצה בעקבות סכסוכים עם שחקנים ובמקומו אימן את הנבחרת עמיאל יחד עם אברהם שניאור.
מספרים שבבית המלון של המשלחת בפינלנד נפגשו השחקנים עם חבריהם לנבחרת מצרים.
עם סיום המשחקים הספיקו שחקני נבחרת ישראל להתחבק עם החברים ממצרים, לתדהמת העיתונאים הזרים בשדה התעופה.
בטורניר עצמו רשמה הנבחרת הפסדים ועמיאל קלע 6 נקודות.
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כמדריך ספורט בענף לחינוך גופני וכן היה ממארגני צעדת ירושלים.
עונת 1953/1954 הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית בכדורסל ועמיאל לא השתתף בה.
עמיאל המשיך לשפוט כדורסל וניהל את שלושת משחקי גמר גביע המדינה הראשונים.
עם שחרורו מהצבא בשנת 1955, פרש רשמית מכדורסל ופנה לאימון.
בשנת 1955 אימן את נבחרת ישראל בטורניר ספורט שנערכה בוורשה במסגרתו זכתה הנבחרת במקום הראשון.
ביוני 1956 נבחר עמיאל לאמן את נבחרת "דרום הארץ" במשחק ראווה נגד נבחרת "צפון הארץ" שאותה אימן ברטו בן טל.
בעונת 1957/1958 מונה עמיאל לתפקיד מאמן הפועל ירושלים.
מדובר היה בעונת העלייה של הקבוצה לליגה הראשונה, וכוכבה היה דוד קמינסקי הצעיר.
הקבוצה עצמה חוותה עונת עלייה קשה, כשהיא סיימה את הליגה במקום העשירי עם חמישה ניצחונות בלבד, וניצלה מירידת ליגה בזכות הפרשי סלים.
בסיום העונה הוחלף עמיאל במיכה שמבן.
בהמשך היה מועמד לשיפוט בינלאומי.
בנובמבר 1958 מונה עמיאל לתפקיד מאמן נבחרת ישראל.
עמיאל הוא אחד מחמשת מאמני הנבחרת ששיחקו בה, יחד עם שמעון שלח, אברהם חמו, רלף קליין ועודד קטש.
לקראת אליפות אירופה שנערכה במאי 1959באיסטנבול הודיע עמיאל כי הנבחרת תורכב משחקנים צעירים.
בטורניר עצמו סיימה הנבחרת במקום ה-11 המאכזב.
אחת התוצאות הזכורות מאותה האליפות היא התבוסה 90:44 לברית המועצות.
באותה שנה סיים עמיאל את תפקידו.
בעונת 1963/1964 מונה עמיאל לתפקיד מאמן הפועל חולון.
כוכב הקבוצה היה עופר אשד.
הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי עם 15 ניצחונות ו-9 הפסדים.
בסיום העונה סיים עמיאל את תפקידו.
לימים מונה כ"שופט כדורסל בינלאומי".
בשנת 1966 היה עמיאל מן הראשונים להתמנות כמשקיף בינלאומי בפיב"א ונקרא בתפקידו לתחרויות ואליפויות שונות באירופה.
באוגוסט 1968 נבחר עמיאל לתפקיד יו"ר הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל, באוקטובר 1972 התפטר מתפקידו לאחר חילוקי דעות עם יו"ר הפועל מיכה שמבן.
לאחר מכן החל לעבוד כמנהל חברת ביטוח.
באוגוסט 1974 חזר להנהלת הפועל חולון, במטרה להעלות את הקבוצה חזרה לליגה הראשונה.
ביולי 1978 מונה עמיאל לתפקיד יו"ר איגוד הכדורסל.
בתפקידו הציג עמיאל מספר יוזמות לשיפור הכדורסל הישראלי ובין היתר: מינוי מאמן הנבחרת יעשה על בסיס קריטריונים מקצועיים; קיום "שוק חופשי" של העברות שחקנים בליגה; הקמת ליגה לשחקנים צעירים; קידום כדורסל הנשים; כן פעל עמיאל לפיתוח מגרשי הכדורסל; ולאיוש הוועדות באיגוד הכדורסל.
בנוסף לכך יזם עמיאל את התפישה, שלא הייתה נהוגה אז, כי ישראל תשתתף בכל מפעל בינלאומי, חרף ההוצאה הכספית הגדולה.
ביולי 1980 צצו שמועות שעומדים להדיח את עמיאל מתפקידו – ועיתונות הספורט התנגדה לכך לאור הצלחתו של עמיאל בתפקיד לדבריה.
בדצמבר 1981 על רקע סירובם של מיקי ברקוביץ' ומוטי ארואסטי לשחק בנבחרת ישראל, הודיע עמיאל כי יזום סעיף בחוזי השחקנים המחייב אותם להתייצב לנבחרת.
בשנת 1982 סיים עמיאל את תפקידו.
בדצמבר 1982 חזר עמיאל, יחד עם עופר אשד, להנהלת הפועל חולון.
עמיאל המשיך למלא את תפקידו כמשקיף בינלאומי בפיב"א עד שנת 1999. בשנת 2000 נבחר עמיאל ליקיר העיר חולון.
בשנת 2009 נפטר אליהו עמיאל בגיל 83.
אליהו נסים (1933 – 23 בפברואר 2020) היה פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה בטכניון.
כיהן כנשיאה החמישי של האוניברסיטה הפתוחה.
סיים תואר ראשון בהנדסת האווירונאוטיקה בשנת 1957 באוניברסיטת בריסטול ותואר שני בטכניון בשנת 1961. לאחר מכן חזר לאוניברסיטת בריסטול וסיים דוקטורט בשנת 1963. תחומי המחקר של נסים היו אווירואלסטיות, דינמיקה ואווירודינמיקה.
פרופ' נסים היה חבר סגל בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון ונושא הקתדרה להנדסה אווירונאוטית ע"ש סידני גולדסטין.
כיהן בתפקידים ניהוליים בטכניון, בהם דיקן הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה (1971–1973, 1978–1980), המשנה לנשיא לעניינים אקדמיים (1984–1986) וממלא מקום המשנה לנשיא הטכניון.
בשנים 1997–2003 כיהן כנשיאה החמישי של האוניברסיטה הפתוחה ופעל רבות לקידומה ולמיצובה בעולם האקדמי בארץ.
בשנת 2006 העניקה מועצת האוניברסיטה הפתוחה לפרופ' נסים תואר עמית כבוד.
נסים נפטר בפברואר 2020 ונקבר בבית הקברות בפרדס חנה.
הרב אליהו צבי סולובייצ'יק (קובנה ה'תקס"ב בערך – פפד"מ ה'תרמ"א) היה רב ומחבר ספרים, אשר טען שהברית החדשה הוא ספר יהודי ואינו קשור לנצרות.
אליהו צבי סולובייצ'יק נולד ככל הנראה בתקס"ב, בעיר קובנה שבליטא, לרבי יוסף ורלקה סולובייצ'יק.
אביו, רבי יוסף סולובייצ'יק היה בנו של אבי משפחת סולובייצ'יק – רבי יצחק בן רבי יוסף סג"ל סולובייצ'יק, אשר היגר מבריסק לאחד מפרברי קובנה, ואמו רלקה הייתה בתו של רבי חיים מוולוז'ין.
אחיו הבכור היה יצחק זאב – אביו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי) וסביו של רבי חיים הלוי סולובייצ'יק, מייסד שיטת בריסק.
על שנות חייו הראשונות של ר' אליהו צבי אין כמעט מידע.
בשנת תר"ד או תר"ה הוכרח לעזוב את קובנה מטעמים בריאותיים ואחרים, ורוב שארית חייו עברו עליו בנדודים.
תחנתו הראשונה הייתה בעיר גדנסק, שהגיע אליה בחוסר כל; שם הדפיס, ככל הנראה לצורך מחייתו, את הספר "תולדות אדם", העוסק בתולדות דודו, רבי זלמן מוולוז'ין (אחיו של ר' חיים מוולוז'ין).
במהדורתו השמיט את הערותיו ודרשותיו של רבי יחזקאל פייבל שנספחו לספר במהדורות קודמות, והשאיר רק את התולדות.
באותה שנה הדפיס גם את ספר המדע לרמב"ם, ובנפרד - את הלכות עכו"ם לרמב"ם עם באור קצר משלו, הספרים נדפסו בהסכמת הרב ישראל ליפשיץ בעל התפארת ישראל ועוד.
הספר נדפס גם בקניגסברג בגרמנית, אך לא ידוע אם ר' אליהו צבי סולובייצ'יק היה המתרגם או העורך.
מאוחר יותר תורגם על ידי כמה מלומדים לאנגלית ונדפס באנגליה ה'תרכ"ג בהסכמת הרב נתן מרקוס אדלר, הרש"ר הירש ועוד.
לאחר השואה נדפס שוב הספר בעברית במינכן על ידי הרב יצחק מאיר זעמבא (אחיינו של רבי מנחם זעמבא).
על אף ריחוקו הגאוגרפי והרעיוני מישיבת וולוז'ין, בספרייה הלאומית קיים מכתב פרי עטו אשר מעודד אספת כספים למען הישיבה.
סולובייצ'יק השתמש בתרגומו של פרנץ דליטש ועל כן דבריו לוקים מדי פעם בטעויות.
פירושו לברית החדשה מתאפיין בניסיון להתאים את דברי הספר ליהדות.
המחבר מתפאר בכך שהוא היחיד אשר הבין את הספר לאמיתו.
הוא הסתמך על רבי יעקב עמדין אשר גם כתב דברים מעין אלו.
המוציאים לאור של ספר זה היו מסיונרים וכן עמותות נוצרית שונות, הספר נדפס בירושלים על ידי יהודי שהתנצר בשם יוסף עצמון, וכן ב-1985 על ידי ג.
בנו, שמחה, היגר מסלוצק ללונדון ומשם לישראל.
בנו של שמחה, זלמן יוסף הלוי סולובייצ'יק, היה רוקח ואיש ציבור; בתו חיה שרה נישאה לרב מרדכי יהושע קרויזר, מאבות משפחת קרויזר.
בנו של זלמן היה יצחק ליב, ובנו של יצחק ליב הוא פרופסור רונלד סאלווי.