tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמנם בשנת 1926 החליט הצבא הבריטי להקים דיוויזיית שריון ניסיונית (כונתה בשם-קוד "הכוח הממוכן הנסיוני") שתאומן על פי רעיונות אלו, אך תוך שנתיים הובא לניסוי קץ.
האמונה של הבריטים בעליונות ההגות הצבאית הצרפתית הייתה אז עמוקה מאוד, לאור תוצאות מלחמת העולם.
פריצת הדרך המחשבתית של פולר ולידל הארט לא נקלטה בצבא הבריטי השמרני והמאובן.
רק במדינה אחת נקלטו רעיונות אלו והובאו לידי פיתוח ומיצוי - בגרמניה הנאצית.
הגנרל היינץ גודריאן הביא את התורה לידי שלמות בספרו זהירות, טנק!
שהתפרסם בשנת 1935. גודריאן, שפיקד על טנקי דמה וכוחות מצומצמים, עקב מגבלות חוזה ורסאי, היה הראשון לקלוט ולהבין את מלוא עוצמתה של מכונה צבאית מודרנית ממוכנת ואת כוחה של הבקעה משוריינת המלווה בחיפוי אווירי מאסיבי של מפציצי צלילה.
בזכות כך שגרמניה פיתחה אסטרטגיות לחימה סביב הטנק, (בניגוד לצרפת ובריטניה) לחימתה הייתה יעילה הרבה יותר ובזכות כך התאפשרה שיטת הבליצקריג.
הגרמנים ניצלו את תקופת הזמן שבין מלחמות העולם על מנת להפיק לקחים ממהלך מלחמת העולם הראשונה ולמעשה יצרו את חיל השריון הראשון.
בתקופה זו פיתחו הגרמנים תורת לחימה לשימוש בטנק (הטנק הומצא במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך השתמשו בו במידה מעטה ובצורה שלא ניצלה את מרב יתרונותיו) ושיכללו אותה לרמת אומנות.
כך שינו את פני הלוחמה המודרנית ממלחמת חפירות סטטית למלחמה ניידת ומהירה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, הצביע לידל הארט על כך שוורמאכט הגרמני אימץ את התאוריות שפותחו על ידו ועל ידי פולר ודה גול, והוא השתמש בהם נגד בריטניה ובעלות בריתה (1939–1945), במה שנודע לאחר מכן כלוחמת בזק, "בליצקריג".
תורת הלחימה החדשה זכתה לשם זה כבר באמצע שנות השלושים.
מקור השם הוא בכינויו של הסולטאן העות'מאני באיזיט, שנודע בצדק או שלא בצדק כמי שצבאו נע במהלך מלחמותיו לאורך ההיסטוריה במהירות הברק, ולכן צבאו נודע כ"ילדרים" (בטורקית: ברק).
בנוסף, היה זה גם שמה של המפקדה שהקימו הטורקים כדי להדוף את הפלישה הבריטית למזרח התיכון.
קצינים גרמניים ששירתו במפקדה זו כיועצים, אימצו את המונח וייבאו אותו לגרמניה כ"מלחמת ברק".
הדוגמה הראשונה לשימוש ב"מלחמת בזק" נראתה בעולם עם פלישת הגרמנים לפולין.
הצבא הגרמני המודרני, חמוש בטנקים ומסתייע בחיל אוויר מתקדם (הלופטוואפה) נלחם בצבא אמיץ אך עם זאת מיושן.
מול חיל שריון גרמני חזק ומיומן עמד חיל פרשים פולני מיושן שלא היווה יריב הולם לכוחות השריון הגרמניים.
חיל הפרשים הזה נרמס (תרתי משמע) תחת גלגלי הוורמאכט (הצבא הגרמני) במהירות מבהילה תוך שבועות ספורים.
דבר זה הביא לתדהמה בעולם כולו.
במערכה זו נראו כל מרכיבי "מלחמת הבזק" כפי שחזרו לאחר מכן בכל מקום שהותקף על ידי הגרמנים במלחמה:
השמדת חיל האוויר הפולני על הקרקע בתחילת המלחמה.
שימוש בעוצבות טנקים ניידות ועצמאיות ליצירת מבקעים עמוקים בהגנת האויב.
השגת עליונות אווירית, שימוש במטוסים לשם הטלת אימה, ושיבוש מערכי האויב (למפציצי הצלילה ה"שטוקה" של הלופטוואפה צורף צופר, שאותו הפעילו הטייסים בעת הצלילה להפצצה, על מנת ליצור אפקט פסיכולוגי מרתיע).
ניידות של כל הכוחות - חי"ר ממונע, תותחים מתנייעים.
שימוש מושכל במערכות לוגיסטיות תומכות לחימה - אספקה, קשר, חימוש, באופן שיאפשר תנועה מהירה של הכוחות.
יצירת כיתורים בתנועת מלקחיים, תוך השארת האויב ב"כיס" והמשך התנועה קדימה.
ה"כיס" מטוהר לאחר מכן באמצעות שימוש בארטילריה, הפצצות מן האוויר, וכוחות עתודה רגליים.
הפצצות טרור על האוכלוסייה האזרחית בעורף על מנת ליצור דמורליזציה בכוחות הלוחמים.
היה זה שימוש מחושב בכל האמצעים שהעניקה הטכנולוגיה המודרנית לרשות הצבא הגרמני, וההכרעה - סדרת כיתורים של כוחות פולנים שסיומה בתנועת מלקחיים גדולת ממדים שכיתרה את ורשה - הושגה תוך ימים ספורים ובמינימום של אבדות.
אך עדיין, גם לאחר הפגנת עוצמה זו, לא שינו המנהיגים הצבאיים במערב את הקונספציה שלהם בדבר הגנה קווית, וזאת שכן הצבא הפולני, על אף שמנה 35 דיוויזיות, לא היה צבא מודרני ונסמך ברובו על חיל פרשים.
במאבק זה בין חרבו של הפרש לטנק, היה ברור כי הטנק ניצח.
לא ברור היה מה יקרה כאשר ייתקל הטנק במכשול מבוצר נוסח קו מאז'ינו.
בשנת 1940 נבנתה הגנת צרפת על מכשול מלאכותי אדיר ממדים (קו מאז'ינו), ועל מכשול טבעי "משלים", יער הארדנים שנחשב כבלתי עביר לשריון (ולמרות זאת, שימש תוך ארבע שנים וחצי, כזירה לשתי מערכות שריון ניידות, מהגדולות שראה העולם).
בנייתו של קו מאז'ינו לא הושלמה עד לים, הן כדי לשמור על אהדתה של בלגיה (אשר שיתוף הפעולה מצידה היווה חלק משמעותי מן התוכנית הצרפתית, המכונה "תוכנית D") ושהתנגדה להקמת ביצורים לאורך גבולה, והן בשל הקונספציה שראתה ביער הארדנים מכשול בלתי עביר.
לגרמנים היו עשרים ושש שנים, מאז 1914 לשפר את תוכנית הפלישה ממלחמת העולם הראשונה, שכונתה תוכנית שליפן, ולהתאים אותה לתנאים החדשים שיצרו הטנק והמטוס.
תוכניתו של שליפן התבססה על "דלת מסתובבת".
כנף שמאלית של הכוח הפולש תעסיק את הכוחות הצרפתים במרכז הגזרה, בעוד שהכנף הימנית תיצור מבקע עמוק וסיבובי דרך בלגיה אל פריז.
תוכנית זו הייתה קרובה להשלמה בשנת 1914 ורק הקרבה של החיילים הצרפתים וגבורתם בעת הקרב הראשון על המארן, הם שמנעו את נפילת צרפת.
יורשתה של תוכנית זו, נקראה "איבחת מגל" והיא נהגתה על ידי הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין.
הפעם הייתה הדלת אמורה להסתובב בכיוון ההפוך.
הכנף הימנית של הכוחות תמשוך את הצבא הצרפתי ואת כוח המשלוח הבריטי עמוק אל תוך בלגיה, בעוד שהכנף השמאלית תבקיע את הקו הצרפתי באזור יער הארדנים, תחצה את נהר המאז באזור העיירה סדאן ותכתר את הכוחות בתוך בלגיה בתנועה סיבובית אל הים.
ב-10 במאי 1940 פתחו הטנקים הגרמנים בתנועה.
הכנף השמאלית של הכוחות הגרמנים יצרה מבקע עמוק בקו הצרפתי, תוך שימוש בכל מרכיבי מלחמת הבזק - הפצצה מרככת של מפציצי צלילה, אשר בעקבותיה תנועת טנקים מהירה הפורצת מבקע בקו, וטיהור העמדות שנותרו מאחור על ידי אנשי חיל רגלים והנדסה.
התקדמות הטנקים הגרמנים הייתה כה מהירה ומוחצת, עד שכבר ב-15 במאי הגיע ראש הממשלה הצרפתי פול ריינו למסקנה כי הצבא הצרפתי נחל תבוסה.
וינסטון צ'רצ'יל אשר נפגש באותם הימים עם מוריס גמלאן הרמטכ"ל הצרפתי, מיהר ושאל - "היכן העתודה האסטרטגית?" - היכן כל אותן דיוויזיות ניידות אשר אמורות היו לעצור את המבקע ולהשיב את הקו לקדמותו.
שנים של אמונה בעליונות החשיבה האסטרטגית הצרפתית, התנפצו עבור צ'רצ'יל ברגע אחד בו השיב לו הרמטכ"ל הצרפתי - "aucun" - "אין".
ברגע שחצו דיוויזיות השריון את הקו, לא היה כל כח שיכול היה לעצרן.
ואכן, תוך שישה שבועות נכנעה צרפת לגרמניה.
ניסיון שלקח במלחמת העולם הראשונה ארבע שנים של לוחמה, הסתיים עתה בניצחון מזהיר, חד צדדי וחד משמעי, תוך שישה שבועות בלבד.
בשלב זה נראה כי הוורמאכט בלתי מנוצח, לא בזכות הציוד או החימוש (שכן לצרפתים היה ציוד וחימוש שווה באיכותו) כי אם בזכות האסטרטגיה.
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה שימשה במה למספר מערכות מלחמת בזק, הן מן הצד הגרמני והן מן הצד הרוסי.
כך החל "מבצע ברברוסה", הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 בביטחון עצמי ניכר, עם כל מרכיביה של מלחמת הבזק - ארבעה ראשי שריון המבתרים את קו ההגנה הרוסי ויוצרים מבקעים עמוקים ודוהרים קדימה, תוך כיתור הכוחות הרוסים ומניעת נסיגתם לעומק השטח הרוסי.
ביום הראשון למבצע התקדמו כוחות הפאנצר של אריך פון מאנשטיין 80 קילומטר בתוך השטח הרוסי.
התקדמות דומה הושגה על ידי שאר הכוחות.
חיל האוויר הרוסי הושמד בעיקרו כבר ביום הראשון ללחימה - חלקו על הקרקע, חלקו באוויר.
ביומיים הראשונים ללחימה איבדו הרוסים 2,000 מטוסים.
שיאה של המערכה היה מערכת כיתור אדירה באוקראינה, בה כותרו והושמדו כשש מאות אלף חיילים רוסים, כשליש מן הצבא האדום, ב-16 בספטמבר 1941.
עם זאת, הלוחמה במבצע לא נגמרה בכניעה מהירה של הרוסים: זו הייתה רק תחילתה של המלחמה, שנחשבת לאכזרית ביותר בדברי ימי האנושות.
עומק השטח שהיה על הצבא הגרמני לכבוש יצר בעיה לוגיסטית בלתי פתירה.
השריונים המונעים באמצעות זחלים, היו צפויים לשחיקה מהירה בדרכים המשובשות בברית המועצות.
בעיות של אספקה, תדלוק וחימוש, ליוו את מסע המלחמה מתחילתו.
בניגוד לצרפתים, כח רוסי שכותר לא נכנע מיד והמשיך להילחם בעורפן של דיוויזיות השריון.
הדבר יצר עיכובים בלתי צפויים בתוכנית.
גם לאחר שכח רוסי נכנע באופן רשמי, עדיין נותרו חלקי יחידות שנלחמו כפרטיזנים ובמהלך כל המלחמה היו שטחים נרחבים באוקראינה ובבלארוס בשליטתם של פרטיזנים.
הערכתם המודיעינית של הגרמנים את כוחם המספרי של הרוסים הייתה שגויה.
את המערכה במוסקבה באותו החורף הכריעו יחידות רעננות שהוקמו בסיביר, אשר לגרמנים לא היה עליהן כל מושג.
כל אלו, בתוספת השפעתו הידועה של החורף הרוסי, היו מעצורים למלחמת הבזק.
כישלונם של הגרמנים לכבוש את מוסקבה נבע במידה רבה מן העובדה שאיש במטכ"ל הגרמני לא צפה את האפשרות כי החיילים יצטרכו להילחם בחורף, שכן ההערכה הייתה כי הכוחות הרוסים ייכנעו תוך שבועות ספורים, זאת מתוך אמונה בכוחה של "מלחמת הבזק".
הרוסים היו זריזים בלימוד האסטרטגיות החדשות.
בשנת 1942 הוכרע הקרב על סטאלינגרד באמצעות שני מבקעים, בדרום ובצפון, אשר ניצלו את הנקודות החלשות בקו ההגנה הגרמני ופרצו אל עורפו של האויב, תוך שהם יוצרים כיתור של הארמייה השישית הגרמנית בתוך סטאלינגרד עצמה.
הייתה זו לחימת בזק על פי כל הכללים.
ניסיון גרמני אחרון להפעיל שיטה זו בחזית הרוסית היה בקרב קורסק ב-1943, בו ניסו הגנרלים הגרמנים ללכוד כוח רוסי גדול שהגן על בליטה בקו בקרבת העיר קורסק, תוך פריצה בשני ראשי שריון, אשר אמורים היו לכתר את הכח הרוסי.
זו הפעם היו הרוסים מוכנים ואזור קורסק היה כה רווי בארטילריה, טנקים ומכשולים לשריון, שהתקדמות כוחות השריון הגרמנים נעצרה כבר בימים הראשונים ללחימה.
ישנם רבים הרואים בגנרל ג'ורג' פטון אשר פיקד על הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית, בצרפת ובגרמניה ב-1944 ממשיך ישיר לטקטיקות של מלחמת הבזק.
פטון, שהיה מקימו של כוח השריון האמריקאי ואשר לחם בטנקים עוד במלחמת העולם הראשונה, ביצע במהלך חודש אוגוסט 1944 תנועה מהירה מאזור בריטני, לאורליאן אשר על נהר הלואר ומשם מזרחה לפריז.
כנגד הכוחות האמריקאים הפעילו הגרמנים בפעם האחרונה במלחמה את טקטיקת "מלחמת הבזק" בקרב הארדנים, בדצמבר 1944. מתקפה זו נכשלה עקב מחסור בציוד, בחמרי לחימה ובכח אדם.
התוכנית השאפתנית של היטלר, לפריצה אל מקור האספקה של האמריקנים והבריטים, נמל אנטוורפן, הייתה פשוט מעבר לכוחו של הוורמאכט המקוצץ והמובס בשלב זה של הלחימה.
ב-22 במרץ 1945 חצו כוחותיו של פטון את הריין והתקדמו במהירות אל פרנקפורט במבקע אדיר ממדים, שהזכיר מאוד את התקדמות הכוחות הגרמנים במערכות על צרפת וברית המועצות, שנים ספורות בלבד לפני כן.
צה"ל הוא אחד הצבאות המוצלחים ביישום אסטרטגית מלחמת הבזק, והוא עשה בה שימוש נרחב בעיקר בשתי המערכות הגדולות בחצי האי סיני - מבצע קדש 1956, ומלחמת ששת הימים 1967.
מבצע קדש אשר החל בהצנחת גדוד צנחנים בפיקודו של רפאל איתן בסמוך למעבר המיתלה, בעורף הכוחות המצרים, המשיך בהתקדמות של טור משוריין מרפיח אל אל עריש אשר גרמה להתמוטטות החזית המצרית, ולכיבוש חצי האי סיני ורצועת עזה.
במלחמת ששת הימים עשה צה"ל שימוש קלאסי בטקטיקת מלחמת הבזק.
ראשית, הושמדו חילות האוויר הערבים על הקרקע והושגה שליטה אווירית מוחלטת.
אז נעו שלושה טורים של שריון אל תוך חצי האי סיני, תוך שהם פורצים את הקו המצרי באזור אבו עגילה ובג'בל ליבני, מכתרים אלפי חיילים מצרים וממוטטים את המערך המצרי, תוך שהם מונעים את נסיגת הכוחות המצרים לאזור תעלת סואץ, ולמעשה מכריחים אותם להיכנע.
לאחר סיום הלחימה בדרום, הועברו כוחות משמעותיים אף לצפון ושם, לאחר כיבוש קו המוצבים הסורי, פרצו כוחות השריון אל עבר קונייטרה וכבשו את רמת הגולן.
בחזית המרכז, אי אפשר היה שיחידות ירדניות יפרצו את קו ההגנה הישראלי, ולכן בתחילת המלחמה נע צה"ל קדימה במהירות רבה.
במהלכיהן של אוגדות ברן ומגן בכיתור הארמייה השלישית של מצרים במלחמת יום הכיפורים, נעשה שימוש בטקטיקות של תקיפות מהאגפים ומהעורף וכיתורם של אלפי חיילים מצריים, תוך 5 ימים בהתקדמות של 100 קילומטרים לכל הכיוונים עד לסואץ ולע'דביה, שמדרום לסואץ.
במלחמת המפרץ (1991) ובמלחמת עיראק (2003) הפגינו האמריקנים טקטיקה חדשה הידועה בכינוי "הלם ומורא" ("Shock and Awe").
זוהי טקטיקה של התקפה אווירית מהירה על מפקדות האויב, תוך כדי השמדת אמצעי השליטה של האויב ויצירת בלבול בקרב הכוחות, המלווה לאחר מכן בהתקדמות מהירה על הקרקע.
טקטיקה זו מדגישה את אמצעי התקשורת (הן של המתקיף והן של המותקף) ואת חשיבותה של התקיפה המהירה בכוחות משולבים תוך שימוש בפיקוד מרכזי.
שתי הטקטיקות - "מלחמת הבזק" ו"הלם ומורא" מכוונות ליצור בקרב האויב תדהמה ובלבול שיגרמו לו לשיתוק ולאי יכולת לפעול באופן יעיל.
אך בעוד ש"מלחמת הבזק" התמקדה בכיתור כוחות קרקעיים על ידי כוחות קרקעיים והשמדה פיזית של האויב על הקרקע, טקטיקת "ההלם והמורא" מתמקדת בלוחמה אווירית, בהפצצות מן האוויר ובפגיעה בשדרת הפיקוד של הצבא המותקף, במקום לפגוע בכוחות עצמם.
ובעוד שמלחמת הבזק הדגישה את היזמה ואת שיקול הדעת של המפקד (וגם המפקד הזוטר) בשדה הקרב, מדגישה טקטיקת "ההלם ומורא" את כוחו של הפיקוד המרכזי.
מלחמת ארצות הברית–ספרד התרחשה ב-1898 ובעקבותיה השתלטה ארצות הברית על מושבותיה של ספרד בים הקריבי ובאוקיינוס השקט.
מסוף שלטונו של פליפה השלישי בתחילת המאה ה-17 הלך ונחלש כוחה של ספרד כמעצמה עולמית.
בסוף המאה ה-19, לאחר שכל מדינות דרום אמריקה השתחררו מעולה, נותרה ספרד כשברשותה מושבות ספורות בלבד שהיו מפוזרות באוקיינוס השקט, באפריקה ובאיי הודו המערבית.
גם המושבות הספורות שנותרו תחת שליטה ספרדית תבעו את עצמאותן.
באיי הפיליפינים החלו לפעול כוחות גרילה מקומיים כנגד השלטון הספרדי ובקובה תנועת הגרילה הייתה קיימת כבר כמה עשרות שנים.
לממשלה הספרדית לא היו האמצעים הכספיים וכח האדם להתמודד עם ההתקוממויות.
הצעדים שכן ננקטו היו בעיקר צעדי עונשין בצורה של הוצאות להורג של מי שהיו חשודים כמורדים והתייחסות קשוחה לכפרים ועיירות שהיו חשודים בסיוע למורדים.
ב-1894 הטילה ארצות הברית מכס על יבוא הסוכר מקובה.
תעשיית הסוכר, שהייתה התעשייה העיקרית בקובה, נקלעה למשבר עמוק שבעקבותיו פרץ מרד חדש בספרדים.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 המורדים ברוב המקומות הוכנעו ובקובה שרר שקט יחסי.
אולם, בטווח הארוך, מעמדה של ספרד במושבות היה חלש ביותר.
האירועים שהתרחשו בקובה חפפו למלחמת עיתונות שנערכה בארצות הברית, באותה תקופה, בין רשת העיתונים של ויליאם רנדולף הרסט ובין עיתוניו של ג'וזף פוליצר.
במלחמה זו ניצחה העיתונות הצהובה של הרסט שהפיצה סיפורי זוועות (חלקם היו בדויים וחלקם מנופחים) על אכזריות הספרדים ויצרה בארצות הברית דעת קהל שתמכה במלחמה כנגד ספרד, כדי להתערב בנעשה בקובה ולמנוע "מהספרדים האכזריים להעניש באכזריות את הקובנים האומללים".
מלבד זאת, היו לחצים אמיתיים שדחפו את שתי המדינות למלחמה.
הצי האמריקני היה בתהליך התעצמות ומפקדיו חיפשו זירה לבחון בה את כוחם.
ידוע כי כבר שנה לפני פרוץ מעשי האיבה בין שתי המדינות תכנן הצי האמריקני התקפה על הפיליפינים הספרדית.
בנוסף, הצבא האמריקני סיים מספר שנים לפני כן את העימותים עם שבטי האינדיאנים וגם מפקדיו קיוו למשימה חדשה.
הממשל האמריקני וגם דעת הקהל בארצות הברית ראו את ההתקוממויות בקובה כהמשך ישיר למלחמות השחרור של מדינות אמריקה הדרומית מהשליט הספרדי.
מדיניות זו תאמה גם את דוקטרינת מונרו שדרשה אי התערבות של מדינות אירופאיות בנעשה ביבשת אמריקה (הדרומית והצפונית).
בנוסף, חלקים גדולים בציבור האמריקני חשבו שקובה היא בבחינת אדמה שצודק יהיה אם תהיה שייכת לארצות הברית.
אם בגלל קרבתה לפלורידה ואם מאחר שכלכלתה הייתה מבוססת על סחר עם ארצות הברית.
כפי שתיאר זאת סנטור ממדינת נברסקה: "מלחמה עם ספרד תגדיל את ההכנסות של כל מסילת ברזל באמריקה, היא תגדיל את התפוקה של כל מפעל אמריקני, היא תאיץ כל ענף בתעשייה ובמסחר המקומי".
גם בספרד הממשלה לא ממש התנגדה למלחמה.
הצי האמריקני לא הוכיח את עצמו עדיין.
למרות מצבו הרעוע של הצי, הספרדים סמכו על ההיסטוריה המפוארת שלהם בקרבות הימיים ובקרב האריסטוקרטיה הספרדית שררה גם דעה כי הצבא והצי האמריקנים שכללו בתוכם חיילים ומפקדים ממוצאים אתניים שונים, לא יוכלו לעמוד ולהילחם כאשר יופעל עליהם לחץ רציני.
קיימת גם טענה האומרת כי הסיבה האמיתית שדחפה את ארצות הברית למלחמה לא הייתה העיתונות הצהובה ודעת הקהל שדחפה את הנשיא ויליאם מקינלי לעימות שבו לא רצה, אלא, שארצות הברית הייתה במסלול אימפריאליסטי כבר ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1846–1848 והמלחמה בספרד נועדה ליצור בסיסים לאספקת פחם לספינות הצי האמריקני.
תימוכין לעמדה זו אפשר למצוא גם בהשתלטות של ארצות הברית על הוואי ביולי 1898 שנעשתה בדרכי שלום ותוך הסכמת השליטים המקומיים.
מקינלי שהיה אימפריאליסט עקבי במדיניותו תמך בייעוד הגלוי שהייתה פילוסופיה מדינית בארצות הברית וטענה שארצות הברית נועדה להתרחב.
ב-15 בפברואר 1898 אירע פיצוץ בספינת הצי האמריקני "מיין" (USS Maine), שעגנה בנמל הוואנה שבקובה.
הספינה טבעה במהירות ואיתה קיפחו את חייהם 260 מלחים אמריקנים (מתוך 374 אנשי צוות).
העיתונות האמריקנית שהובלה על ידי העיתונים הניו יורקים, טענה שמדובר בחבלה שנעשתה על ידי הספרדים ועודדה את הציבור האמריקני לדרוש ממנהיגיו לצאת למלחמה.
סיבת הפיצוץ שנויה במחלוקת עד היום, אולם הסברה שהפיצוץ בוצע על ידי הספרדים נחשבת כבעלת הסבירות הנמוכה ביותר – ככל הנראה הפיצוץ נבע מדליפת גז.
לפני הפיצוץ ב"מיין", הנשיא האמריקני באותה עת - ויליאם מקינלי, לא נטה להיכנס למלחמה כנגד ספרד.
אבל, טביעת ה"מיין" ולחץ דעת הקהל אילצו אותו להסכים למהלך.
ראש הממשלה הספרדי פרחדס מטאו סגאסטה ניסה למנוע את המלחמה על ידי החזרת הפקידים הספרדיים שהואשמו בחבלה לספרד ועל ידי הצעה לתת אוטונומיה לקובה, אולם צעדיו לא נשאו פרי.
ב-11 באפריל ביקש מקינלי את אישור הקונגרס לשלוח כוחות אמריקנים לקובה על מנת לסיים שם את מלחמת האזרחים.
ב-19 באפריל העביר הקונגרס האמריקני החלטות האומרות כי קובה היא חופשייה ועצמאית וכי ארצות הברית לא דורשת בה זכויות כלשהן.
עוד קבע הקונגרס כי על ספרד להסיג את כוחותיה מקובה ואישרה לנשיא להפעיל כח צבאי במשבר ככל שידרש.
בניגוד לחברי מפלגתו הרפובליקנים, דעתו של מקינלי הייתה כי ברגע שכבר נכנסה ארצות הברית למלחמה, עליה להשיג בסיס צבאי בקובה ושליטה בפיליפינים.
הקרב הראשון במלחמה התרחש ב-1 במאי 1898 במפרץ מנילה.
כחודש לאחר קרב מפרץ מנילה הכריז אגינלדו על עצמאות באופן חד צדדי ובפברואר 1899 החלה מלחמת ארצות הברית בפיליפינים.
הפעולה הראשונה בקובה הייתה יצירת בסיס יבשתי בפלישה האמריקנית למפרץ גואנטנמו שבוצעה על ידי הנחתים האמריקנים ב-10 ביוני 1898. הצי האמריקני נתקל בצי הספרדי במפרץ סנטיאגו ב-3 ביולי.
התוכנית האמריקנית הייתה להטביע בפתח הנמל ספינה ולגרום ללכידת הצי הספרדי ששהה בנמל.
התוכנית נכשלה לאחר שצוות הספינה האמריקנית נשבה.
אולם, למרות הכישלון, הצליחו האמריקנים להביס את הספרדים בקרב הימי שהתחולל במפרץ.
הם השתלטו על הנמל ובכך מנעו אספקה לכוחות הספרדים באזור סנטיאגו ובמקביל, אפשרו נחיתה מסודרת של כוחות אמריקנים באי.
תאודור רוזוולט הפך לגיבור מלחמה בארצות הברית לאחר שעמד בראש הלוחמים שהסתערו על גבעת סן חואן, בקרב שהתרחש בפאתי סנטיאגו ב-1 ביולי.
האמריקנים נעזרו במורדים הקובנים שהונהגו על ידי גנרל קליצ'ו גרסיה.
למרות מה שנכתב בעיתונות האמריקנית, דיווחים לא מוטים מראים כי הלחימה לא הייתה כה קשה.
ברוב המקרים נכנעו הספרדים ללא קרב והבעיות העיקריות של הצבא האמריקני בלחימה היבשתית היו התמודדות עם החום והמחלות.
בתוך כחודש הצליחו האמריקנים להשתלט על כל האי.
כצעד מכין לפלישה, נשלח בחודש מאי 1898 קצין ארטילריה אמריקני למשימת מודיעין בפוארטו ריקו וסיפק לצבא האמריקני מידע ומפות של בסיסי הצבא הספרדי.
ב-10 במאי התקרבו לראשונה ספינות אמריקניות לחופי פוארטו ריקו אך נסוגו לאחר שנורתה לעברם אש על ידי ספינות תותחים ספרדיות.
יומיים מאוחר יותר, שייטת של 12 ספינות אמריקניות הפגיזה את סן חואן.
ההפגזה, שפגעה בבתים רבים בעיר, גרמה לבהלה בקרב התושבים.
ב-25 ביוני הטילו האמריקנים מצור ימי על נמל סן חואן.
באמצע חודש יולי, גנרל נלסון מיילס, שהיה מפקד הפלישה לקובה, קיבל הוראה לפלוש לפוארטו ריקו.
היציאה למשימה התבצעה ממפרץ גואנטנמו שבקובה, הנמצא כ-800 ק"מ מערבית לפוארטו ריקו.
3,300 חיילים אמריקנים, שהובלו על ידי תשע ספינות הובלה בליווי ספינת מלחמה אחת, נחתו בגואניקה והשתלטו תוך זמן קצר על האי ללא התנגדות ממשית.
אחרי ששני הציים שלה נפגעו קשות, הבינה ספרד כי לא יהיה באפשרותה לתגבר ולתחזק את כוחותיה באוקיינוס השקט ובים הקריבי, ולבסוף פנתה לשלום.
הפסקת מעשי האיבה הייתה ב-12 באוגוסט.
חוזה השלום הרשמי – חוזה פריז (1898) נחתם ב-10 בדצמבר ואושר בפברואר 1899 על ידי הסנאט האמריקאי.
ארצות הברית השיגה שליטה כמעט בכל מושבותיה של ספרד ובכללן: הפיליפינים, גואם ופוארטו ריקו.
לקובה הוענקה לכאורה עצמאות, אך למעשה, הוטלו עליה מגבלות שונות כמו איסור על כריתת בריתות עם מדינות אחרות.
בפיליפינים, שעבורה שילמו האמריקנים לספרדים 20 מיליון דולר, כחלק מחוזה פריז, פרץ מרד כנגד האמריקנים שהתפתח לכדי מלחמה ארוכה ועקובה מדם – מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
מלחמה שבחלקה נגרמה על ידי רצון הציבור האמריקני לסיים את דיכוי הקובנים על ידי הספרדים, הביאה, בסופו של דבר, לתוצאה של שלושה כיבושים טריטוריאליים על ידי ארצות הברית, רבבות ספרדים וקובנים הרוגים ורבע מיליון תושבי הפיליפינים שנהרגו במלחמה שהתפתחה בעקבותיה.
חלפו עוד מספר שנים עד שהקובנים זכו לעצמאותם, שכן הכוחות הצבאיים האמריקנים נשארו באי ושלטו בו.
גם לאחר עזיבתם המשיכה ארצות הברית להיות מעורבת בפוליטיקה הקובנית, בעיקר באמצעות האיום המתמיד של התערבות צבאית, בהתאם לתיקון פלאט בחוקה הקובנית שניכפה עליה בידי ארצות הברית.
למלחמת ארצות הברית-ספרד יש חלק משמעותי בהיסטוריה של ארצות הברית והיא מסמנת את עלייתה והופעתה של ארצות הברית כמעצמה עולה, השווה בכוחה לפחות לכל כוח דומה באירופה, ואת תחילתה של ההתפשטות האמריקנית.
מאז ובמהלך המאה העשרים לקחה ארצות הברית חלק בסכסוכים שונים ברחבי העולם.
בארצות הברית אמנם התפתח ויכוח ציבורי נוקב לגבי מדיניות ההתפשטות האמריקנית הכוללת שליטה במושבות.
אולם, בסופו של דבר, למרות האופוזיציה הקולנית, שכללה בין היתר את הסופר מארק טוויין, ניצחונו הסוחף של הנשיא מקינלי בבחירות לנשיאות בשנת 1900 הוכיח את תמיכת הציבור האמריקני במדיניות החדשה.
המלחמה הובילה גם לחיזוק הצבא, שכן, אף שארצות הברית ניצחה במלחמה, היה זה פחות בזכות הצבא האמריקני, שלא היה כל כך חזק ומפותח (יחסית לתקופה), ויותר בזכות חולשת הספרדים ועקשנות הקובנים והפיליפיניים.
לכן, אחרי המלחמה, התקבלו בקונגרס מספר החלטות שנועדו לחזק את הצבא, כגון הגדלת מספר החיילים בשירות קבע ל-100,000.
ויליאם רנדולף הרסט קיבל בעקבות המלחמה מעמד של מוסד.
הוא הפך למעשה לאיל העיתונות האמיתי הראשון בעולם.
עיתוניו הראו יכולת השפעה מכרעת על דעת הקהל בארצות הברית עד כדי דחיפתה למלחמה ובכך הוא נעשה בעל השפעה רבה יותר מרוב הפוליטיקאים.
תופעה מעניינת נוספת של המלחמה הייתה השלמה בין הצפון והדרום בארצות הברית.
הייתה זו המלחמה הראשונה אחרי סיום מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1865. מנהיגי הדרום זכו להכרה וכבוד מחודשים ובמקביל התגברה בצפון ההפרדה בין השחורים ללבנים לפי הדוקטרינה של "שווים אך נפרדים".
מלחמת ביאפרה , או מלחמת האזרחים הניגרית שהתחוללה בין 6 ביולי 1967 ל-15 בינואר 1970, הייתה מלחמת אזרחים שבה ניסו מורדים בני איגבו מחבל ביאפרה לפרוש מניגריה ולהקים מדינה עצמאית.
את המלחמה הזינו מתחים כלכליים, תרבותיים, אתניים ודתיים בין העמים הרבים החיים בניגריה, וגם גילוי מרבצים ענקיים של נפט במחוז ביאפרה.
לצד המורדים התייצבה צרפת, בעוד מדינות אפריקה התנגדו נחרצות לכל פרישה של חבל ממדינה אפריקאית.
המלחמה הסתיימה בניצחונה של ניגריה ובדיכוי המרד.
במהלך שנות המלחמה, כ-100,000 אנשי צבא נפגעו וכ-2 מיליון אזרחי ביאפרה מתו מרעב.
לצד מלחמת וייטנאם, מלחמת ביאפרה הייתה אחת המלחמות הראשונות בהיסטוריה האנושית ששודרו באמצעי התקשורת לקהל העולמי.
באמצע 1968, תמונות של ילדים ביאפראנים שסובלים מתת תזונה ומורעבים שהופצו בתקשורת המערבית הפכו את המלחמה לאירוע בין-לאומי, שהביא עלייה משמעותית במימון ובולטות של ארגוני סיוע לא ממשלתיים בין-לאומיים.
ביאפרה קיבלה סיוע הומניטרי בינלאומי מאזרחים ברחבי העולם באמצעות "הרכבת האווירית בביאפרה", אירוע שהיווה השראה להקמת ארגון "רופאים ללא גבולות" לאחר תום המלחמה.
בריטניה וברית המועצות היו התומכים העיקריים בממשלת ניגריה, בעוד שצרפת, ישראל (אחרי 1968) וכמה מדינות אחרות תמכו בביאפרה.
עמדתה הרשמית של ארצות הברית הייתה של נייטרליות, בהתחשב בניגריה כ"אחריות של בריטניה", אך יש המפרשים את הסירוב שלה להכיר בביאפרה כהעדפה של ממשלת ניגריה.
האוכלוסייה בניגריה היא הטרוגנית מאוד ומונה למעלה מ-250 קבוצות שונות הנבדלות זו מזו בדתן, שפתן ותרבותן.
המודרניזציה יצרה פערים בין אזוריה ועמיה של ניגריה.
ב-1960 הפכה ניגריה למדינה עצמאית, לאחר שלטון קולוניאלי בריטי, ורבים מבני האיגבו (רובם נוצרים) עזבו את מקומותיהם וחיפשו עבודה בצפון, שם התגוררו ביישובים נפרדים מחוץ לערים של בני ההאוזה המוסלמים.
בינואר 1966 התחוללה הפיכה, במהלכה נהרגו מספר מנהיגים צבאיים צפוניים.
בני האיגבו הואשמו במעשה והמונים זועמים הרגו מאות מהם.
ביולי אותה שנה התחוללה הפיכה נוספת, שבעקבותיה הותקפו יישוביהם של בני האיגבו.
הם נבזזו ונשרפו ו-8,000 מבני האיגבו נטבחו.
טבח זה היה הסיבה העיקרית לרצונם לפרוש מהממשל הפדרלי של ניגריה.
בעקבות השתלטות הצפון המוסלמי על המדינה והכרזתו של הגנרל יעקובו גואון על ביטול החבלים האוטונומיים והקמת 12 מדינות תחת מסגרת פדרלית במקומן ב-1967, הוא הבטיח לעצמו סופית את תמיכת המערב, אך גם ליבה את התנגדותו העזה של החבל הדרום-מזרחי.
ב-30 במאי 1967 הכריז הקולונל צ'וקוואמקה אודומגוו אוג'וקוו (Ojukwu) על פרישה של המזרח מניגריה והקמת הרפובליקה של ביאפרה, מה שהוביל לפריצתה ביולי 1967 של מלחמת אזרחים בין בני האיגבו שבמחוזות המזרחיים לבין הממשל.
כשבוע לאחר הכרזת העצמאות ביוני 1967, החלה ניגריה הפדרלית בתקיפות צבאיות על מדינת ביאפרה הצעירה, שבראשית עצמאותה נחלה הצלחות בבניית מנגנון מדינתי וצבאי, ובגיבוש בני האיגבו.
בתחילה נעשה ניסיון להפיל את ביאפרה במהירות בהתקפות צבאיות קרקעיות של ניגריה.
ההתקפות לא צלחו, ולא רק שחיילי ביאפרה הצליחו להדוף את חיילי ניגריה משטחם, הם אף החלו להתקדם ולהשתלט על שטחים בניגריה.
באוגוסט 1967 התקדמו הביאפרים לאורך נהר הניז'ר, ובשיאם הצליחו לכבוש את העיר בנין סיטי (Benin City) שבדרום ניגריה, המרוחקת רק כ-200 ק"מ מעיר הבירה דאז, לאגוס.
עד אוקטובר של אותה שנה התאוששו הניגרים, עצרו את הכוחות של ביאפרה וכבשו מחדש את האזורים שאיבדו.
למרות זאת, עדיין לא הצליחו הכוחות הפדרליים להכניע את ביאפרה.
בינואר 1968 נקטה ניגריה באחת הפעולות המוצלחות ביותר שלה, כאשר היא החליפה תוך 19 יום את כל שטרות הלירה הניגרית במדינה והשאירה את השטרות הישנים שהיו בידי ביאפרה, חסרי ערך.
בכך היא גרמה נזק של בין 30–50 מיליון לירות ניגריות לביאפרה והביאה את ביאפרה לידי פשיטת רגל.
תוכנית ניגרית, שבראשה מצור ימי וקרקעי על המדינה הצעירה על כל תושביה, החלה להתגבש.
דבר זה היה בלתי אפשרי כל עוד עיר הנמל פורט הארקורט (Port Harcourt), שבה גם היו מצויים מצבורי נפט גדולים, הייתה בשליטתה של ביאפרה.
ב-19 במאי 1968, לאחר ניסיונות התשה מהצד הניגרי אל מול עמידה איתנה של הכוחות הביאפרים, נכבשה לבסוף פורט הארקורט, ומשם חלה תפנית חדה במלחמה לטובת ניגריה והמצור החל רשמית.
אחת מטקטיקות המצור על ביאפרה הייתה להפציץ שדות חקלאיים מהאוויר ולמנוע כל דרך להשגת מזון מהביאפרים ובכך להרעיבם.
האחרונים טענו כי ניגריה מנסה לנצח במלחמה בדרכים לא-אנושיות.
הממשלה הפדרלית אסרה על קבלת משלוחי מזון מהצלב האדום והורתה לירות במטוסים שהביאו אותם.
ביאפרה מצידה הצליחה להפציץ בסיסים של חיל האוויר הניגרי (בעזרת הטייס השוודי, הרוזן קרל פון רוסן) ולשתק חלק מהכוח האווירי שלו.
למרות זאת, הצבא הביאפרי נחלש מאוד עם הזמן, וללא עזרה ממשית מהעולם, לא היה באפשרותו להמשיך את ההתנגדות.
ב-23 בדצמבר 1969 פתחו הכוחות הפדרליים במתקפה האחרונה - כוח הנחתים המיוחד השלישי הצליח לחלק את ביאפרה לשני חלקים ובתמיכה של הדיוויזיה הראשונה בצפון והדיוויזיה השנייה בדרום, נפלו הערים אוורי (Owerri) ואולי (Uli).
ב-13 בינואר 1970 נפלה העיר האחרונה בשלטון ביאפרה לידי הכוחות הפדרליים, ומנהיג ביאפרה אוג'וקוו, שברח לגלות בחוף השנהב מספר ימים קודם לכן, הותיר את סגנו לחתימה על פרטי הכניעה.
לפי אומדנים שונים, גוועו כשני מיליון בני איגבו ברעב בשנות המלחמה.
הפצצות חיל האוויר הניגרי והמצרי גרמו גם הן אבדות כבדות לאוכלוסייה האזרחית של ביאפרה.
המלחמה הוכרעה בעזרת אספקה מסיבית של נשק לניגריה על ידי בריטניה וברית המועצות, ובאמצעות גידול מואץ של הצבא הניגרי, שהגיע בתום המלחמה לכ-200 אלף חיילים.
לאורך שנת 1968 ניסה הארגון לאחדות אפריקה להביא לסיום הסכסוך בהקמת ועדות שלום שונות, אך כולן נכשלו.
בריטניה הייתה הגורם הזר המעורב ביותר במלחמה.
מפלות ביאפרה בשדה הקרב הניעו את חברות הנפט לבחור בצד הניגרי, ולהפעיל לובי על ממשלת בריטניה.
האחרונה, שלה היו השקעות בניגריה במאות מיליוני לירות שטרלינג, בחרה לתמוך בצד הניגרי, שנראה היה בדרך לניצחון במלחמה.
בריטניה סיפקה לניגריה נשק רב.
ארצות הברית נקטה במדיניות נייטרלית בהצהרותיה, אך היא נטתה יותר לצד של ניגריה, כדי לתמוך בבריטניה, וכדי למנוע נפילה של ניגריה לידי הסובייטים בעיצומה של המלחמה הקרה.
צרפת נטתה לצדה של ביאפרה, מכיוון שניגריה מאוחדת וחזקה פגעה באינטרסים של מושבותיה הקולוניאליות לשעבר של צרפת (חוף השנהב, גבון ועוד).
צרפת גם הניחה שאם ביאפרה תנצח, היא תזכה בזיכיונות הנפט שהיו בשליטת הבריטים.
מדינות רבות נוספות, בהן ערביות-מוסלמיות, אירופאיות ועוד, היו מעורבות בצורה זו או אחרת במלחמה.
מדינת ביאפרה הוכרה רשמית רק על ידי חמש מדינות: טנזניה, זמביה, חוף השנהב, האיטי וגבון.
למדינת ישראל היו יחסים דיפלומטיים מלאים עם ניגריה, החל מיום הכרזת העצמאות שלה ב-1 באוקטובר 1960. בטקס הכרזת העצמאות אף השתתפה משלחת גדולה מישראל שבראשה עמד שר החקלאות משה דיין.
מומחים ומתנדבים ישראלים נשלחו על מנת לסייע בפיתוח והמודרניזציה של ניגריה, ובעיקר בתחומי החקלאות, החינוך, הרפואה וההכשרה טכנולוגית.
ישראל אף הציעה סיוע צבאי לניגריה.
ישראל סיפקה לראשונה נשק לניגריה בתחילת 1966. עם פריצת מלחמת ביארפה, תחילה לא התערבה ישראל במלחמה, אך לאחר שהחלו להגיע ידיעות על רצח עם בביאפרה במהלך 1968, ישראל החליטה לספק לה סיוע צבאי וסיוע הומניטרי, זאת גם על רקע תמיכת מדינות ערב ובראשם מצרים בממשלה הפדרלית שפעלה נגד ביאפרה.
בשנים 1968 ו-1969, דנה הכנסת שלוש פעמים ברצח העם בביאפרה.
למרות הסיוע שניתן לה מדינת ביאפרה לא הוכרה רשמית על ידי מדינת ישראל.
נושא מבנה הפדרציה לא ירד מהפרק, לאחר ההכרה הראשונית של פדרציה של 12 מדינות.
קבוצות אתניות ואזוריות שהיוו מיעוט בתוך המדינות החדשות, המשיכו ללחוץ להקמת מדינות נוספות.
באוגוסט 1976 הוקמה ועדה לבדיקת הנושא, שהחליטה להגדיל את מספר המדינות בניגריה ל-19. עם זאת, דחתה הוועדה דרישות להקמת מדינות נוספות.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התחוללה בין השנים 1846–1848. בארצות הברית היא נקראת גם "מלחמת מקסיקו", ובמקסיקו - "ההתערבות האמריקנית", "הפלישה האמריקנית למקסיקו" או "מלחמת התוקפנות הצפונית".
המלחמה הסתיימה בניצחון אמריקני מכריע, שבעקבותיו סופחו לארצות הברית הטריטוריות (לפי הגבולות של היום) של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, וחלקים מוויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו.
לאחר רכישת לואיזיאנה בשנת 1803, החל גל הגירה של אלפי אמריקנים ממזרח ארצות הברית לשטחים המערביים החדשים, וגם לשטחים שעדיין לא נשלטו בידי ארצות הברית.
השטחים שמדרום מערב לשטחי "רכישת לואיזיאנה", נשלטו תחילה בידי ספרד, והחל מ-1821 נשלטו בידי מקסיקו, לאחר שזו השיגה את עצמאותה.
בארצות הברית השתררה תחושה שכונתה "הייעוד הגלוי", שלפיה יש לארצות הברית זכות בסיסית, שמקורה אלוהי, להנחיל את האידיאלים האמריקנים של דמוקרטיה, שוק חופשי, חופש ושגשוג כלכלי, על כל השטחים עד האוקיינוס השקט במערב.
ג'ונסון אמר באותם ימים: "אני מאמין שתהיה זו בגידה במשימתנו הנאצלת אם נסרב לשרת את מטרותיה הנשגבות של החוכמה האלוהית.
המלחמה היא תמיד יצירתו של המפיק בחוכמתו את כל האירועים, ולכן היא אמצעי בהשגת המטרה הגדולה קידום האדם וקידום אושרו...
בהתאם לכך, אני מקבל את דוקטרינת הייעוד הגלוי."
השאיפה האמריקנית הזאת גרמה לקונפליקטים עם כל שכנותיה, החל בבריטים שבקנדה ובאורגון, וכלה במקסיקנים שבדרום מערב.
לא דובר בהכרח בפעולות צבאיות, והחל מ-1827 אף הציעו האמריקנים למקסיקו לרכוש שטחים אלו תמורת סכומים גבוהים.
הנשיא ג'יימס פולק, שהיה ממובילי תחושת "הייעוד הגלוי", הציע מיד עם כניסתו לתפקיד ב-1845, לרכוש את כל השטחים המקסיקנים שבדרום מערב תמורת 25 מיליון דולר, אך מקסיקו סירבה לוותר על כמחצית משטחה לשכנתה ממזרח, גם תמורת סכום גבוה שכזה.
בסופו של דבר הדרדרו הדברים עד לידי מלחמה בין ארצות-הברית ובין מקסיקו.
הגורם המיידי לפרוץ המלחמה היה סכסוכי הגבולות בין מקסיקו לבין ארצות הברית.
ב-1835 מרדה טקסס כנגד השליטה המקסיקנית, ולאחר קרבות קשים נאלץ נשיא מקסיקו, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, לחתום ב-1836 על הסכם ולסקו, שהביא להקמתה של רפובליקת טקסס העצמאית.
אלא שההסכם לא פתר את חילוקי הדעות בדבר הגדרת הגבול שבין מקסיקו לרפובליקת טקסס, וסכסוכי גבול מזוינים פרצו בין שתי המדינות.
בהימשך סכסוך הגבולות, החליטה לבסוף רפובליקת טקסס, לשמחתם ובעידודם של האמריקנים, להסתפח בשנת 1845 לארצות הברית, וב-4 ביולי אושר בקונגרס האמריקני צירופה של טקסס כמדינה פדרלית.
מקסיקו ראתה בעין רעה את סיפוחה המהיר של טקסס לארצות הברית, ועניין הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו הפך לנושא מרכזי שעל סדר היום של שתי המדינות.
ארצות הברית טענה שהגבול הדרומי של טקסס הוא נהר הריו גראנדה.
מקסיקו טענה לעומתה, שהגבול עובר בנהר הנואסס (בספרדית: Nueces) שמצפון לריו גראנדה.
לאחר שנכנס לתפקידו כנשיא, הורה ג'יימס פולק לגנרל זאכרי טיילור, להציב כוחות בין נהר ריו גראנדה ונהר נואסס.
טיילור חצה את הנואסס, התעלם מדרישת מקסיקו לסגת, והמשיך דרומה אל מעבר לריו גראנדה, שם החל בבניית פורט בראון.
הקרבות החלו ב-24 באפריל 1846, כשפרשים מקסיקנים שבו פלוגה אמריקנית ליד הריו גראנדה.
לאחר תקריות גבול בפאלו אלטו (ליד העיר בראונסוויל שבטקסס) וברסקה דה לה פלמה, ביקש פולק הכרזת מלחמה פורמלית, כשהוא מסביר בקונגרס שהמקסיקנים "פולשים לטריטוריות שלנו ושופכים דם אמריקני על אדמה אמריקנית".
הקונגרס אישר הכרזת מלחמה ב-13 במאי 1846 ברוב של 174 קולות בעד לעומת 14 קולות נגד.
באופן כללי, מרבית מדינות הצפון והוויגים התנגדו למלחמה, והדרום והדמוקרטים תמכו בה ברובם.
מקסיקו, מצידה, הכריזה מלחמה מיד אחר כך, ב-23 במאי.
מיד לאחר הכרזת המלחמה פלשו כוחות ארצות הברית למקסיקו במספר חזיתות.
בחזית האוקיינוס השקט נשלח הצי בפיקודו של ג'ון סלואוט לכבוש את קליפורניה, וזאת בשל החשש שבריטניה תרצה אף היא לכבוש שטח זה.
סלואוט חבר לבדלנים בצפון קליפורניה, שהכריזו עוד קודם לכן על עצמאות בכמה שטחים ואף כבשו מספר ערי מפתח.
בחזית שנייה, כבשו כוחות יבשתיים בפיקודו של סטיבן קירני את סנטה פה שבניו מקסיקו, ופנו מערבה לכיוון קליפורניה.
כאן נעזר קירני בתגבורת מחיל הים בפיקודו של רוברט סטוקטון, וכבש את מונטריי, לוס אנג'לס וסן דייגו שבקליפורניה.
הלחימה בקליפורניה הוכרעה, וב-13 בינואר 1847 נחתם הסכם קאוונגה (Cahuenga), שעל פיו תושבי קליפורניה המקסיקנים הורשו לשוב לארצם, ושוחררו שבויים משני הצדדים.
הכוח המרכזי בפיקודו של זאכרי טיילור, המשיך להתקדם מעבר לריו גראנדה ולתוך מקסיקו, ובספטמבר 1846 הביס את הכוחות המקסיקנים בקרב מונטריי שארך שלושה ימים וגבה קורבנות רבים משני הצדדים.
הנשיא המקסיקני, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, פיקד בעצמו על כוחות שנעו צפונה כדי להילחם בטיילור, אך הובס ב-22 בפברואר 1847 בקרב בואנה ויסטה.
במקום לחזק את טיילור בהתקדמותו, החליט הנשיא פולק לפתוח במרץ 1847 חזית נוספת על ידי כוחות בפיקודו של הגנרל וינפילד סקוט, שהונחתו מהים וחדרו לליבה של מקסיקו.
סקוט צר על העיר וראקרוס, כבש אותה, ולאחר קרבות קשים שנמשכו כשבעה חודשים בסרו גורדו ובצ'פולטפק, התקדם לעבר הבירה המקסיקנית מקסיקו סיטי וכבש אותה באוקטובר 1847.
אחד המפקדים בצבא מקסיקו, פדרו מריה אנאייה, שהגן על אזור מנזר סנטה מריה צ'ורובוסקו, אמר את המשפט המפורסם ביותר במלחמה לגנרל האמריקני טוויגס, כשזה נכנס למנזר לאחר ניצחונו: "אילו היו לנו כדורים לא הייתם פה", המדגים את הנחיתות המקסיקנית גם במשאבים.
אחד הגדודים שהשתתפו במלחמה היה גדוד סנט פטריק, שכלל כמה מאות מהגרים קתולים (רובם אירים שהיגרו לאמריקה לאחר הרעב הגדול באירלנד), שעזבו את הצבא האמריקני וחברו ללוחמים המקסיקנים.
על פי גרסה אחת, ערק הגדוד בעקבות אפליה קשה מצד האמריקנים, והצטרף לפיכך למקסיקנים הקתולים.
מספר היסטוריונים גורסים, שהיו אלה שבויים אמריקנים שהוחזקו בידי מקסיקו ואולצו להילחם עבורה, ובגרסאות אחרות מדובר בעריקים אמריקנים שבגדו במדינתם.
מרבית חיילי הגדוד נהרגו בקרב צ'ורובוסקו, ואחרים, שנשבו בידי האמריקנים, נחנקו או נתלו באכזריות כאקט של נקמה, לאחר שנצרבה בעורם האות "D" (עריק - Deserter) בברזל מלובן.
עד היום נחשבים חיילים אלה במקסיקו כגיבורים, ובמספר מקומות במקסיקו מוצבות אנדרטאות לזכרם.
ב-2 בפברואר 1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את המלחמה בין שתי המדינות.
על פי ההסכם קיבלה ארצות הברית שליטה מלאה בכל שטחי קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, ובחלקים מויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו.
למקסיקו הוחזרו שטחים שנכבשו מדרום לנהר ריו גראנדה, והועבר לה סכום של 18,250,000 דולרים (שווי ערך לכ-630 מיליון דולר של היום) - תמורת השטחים שעברו לארצות הברית.
במהלך המלחמה מתו כ-13,000 חיילים אמריקנים, אך רק כ-195 מהם נהרגו בלחימה עצמה (כ-1.5% בלבד).
השאר נספו ממחלות שנגרמו מתנאי סניטציה ירודים.
מספר המתים האמריקנים לאחר המלחמה, וכתוצאה ממנה, מוערך באלפים רבים נוספים (יש הנוקבים בסה"כ של כ-20,000 מתים, כשליש מהכוחות הלוחמים).
אבדות מקסיקו אינן ידועות, ומוערכות בכ-25,000 אנשים.
השפעות מיידיות במקסיקו ובארצות הברית
מקסיקו איבדה במלחמה חלק גדול משטחה, ומאז היא נוטרת טינה ארוכת שנים לארצות הברית.
נשיאה, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, נמלט לגלות בוונצואלה.
נשיא מקסיקו בין השנים 1877–1911, הגנרל פורפיריו דיאס, התבטא כמה שנים לאחר המלחמה ואמר: "מקסיקו המסכנה!
כל כך קרובה לארצות הברית, וכה רחוקה מאלוהים".
בארצות הברית הביא הניצחון לגל של פטריוטיזם ולאמונה גוברת בייעודה ובכוחה של המדינה, בעקבות ההתפשטות הטריטוריאלית הגדולה מערבה עד לאוקיינוס השקט (ב-1846 נרכשו שטחים נוספים לטריטוריה של אורגון, כך שההתפשטות במערב התגברה גם צפונה).
המלחמה הפכה את זאכרי טיילור לגיבור לאומי, ובבחירות 1848 היה מועמד הוויגים לנשיאות ונבחר.
ארצות הברית: חידוש הוויכוח בשאלת העבדות
האופוריה הלאומית בארצות הברית לא נמשכה זמן רב.
המלחמה הבליטה שוב את הקיטוב בין הדרום (שתמך במלחמה) לבין הצפון (שהתנגד לה), וההתפשטות הטריטוריאלית העלתה שוב את שאלת העבדות בשטחים החדשים.
באותם ימים התירה טקסס את העבדות, אך מקסיקו אסרה אותה.
רבים ממתנגדי העבדות בצפון ראו במלחמה ניסיון של תומכי העבדות להביא להתפשטותה גם לטריטוריות החדשות שייכבשו, ולהגדיל בכך את השפעתם בממשל הפדרלי.
פשרת מיזורי מ-1820 אסרה עבדות מצפון לגבולה הדרומי של מיזורי בקו הרוחב '30 36° (למעט במדינת מיזורי עצמה), ומאז גם נשמר האיזון בין מספר המדינות המתירות עבדות לבין אלו האוסרות אותה.
איסור העבדות בכל השטחים הצפוניים, כפי שקבעה פשרת מיזורי, יצר יתרון לשוללי העבדות.
מסיבה זו נתמכה מלחמת מקסיקו בעיקר במדינות הדרום, שראו בה הזדמנות להגברת כוחם.
במהלך השנה הראשונה למלחמה, הציע חבר הקונגרס דייוויד וילמוט, חוק שיאסור עבדות בשטחים החדשים שייכבשו ממקסיקו.
החוק קומם את נציגי הדרום, הוצג על ידם כניסיון להפר את האיזון בסנאט בשאלה זו, והצית במלוא עוזו את הוויכוח בעניין זה.
החוק עבר בקונגרס אך נדחה בסנאט.
ב-1848 הציעו הדמוקרטים את עקרון "ריבונות העם", הקובע שכל מדינה תקבע באופן עצמאי ובאמצעות בחירות דמוקרטיות, אם תותר בה העבדות אם לאו.
עיקרון זה התקבל ב-1854 כחוק קנזס נברסקה, וביטל למעשה את פשרת מיזורי.
ב-1848 גם נבחר זאכרי טיילור, גיבור המלחמה המהולל, כנשיא, אך כהונתו הייתה קצרה (מת ב-1850), ולפיכך לא הספיק להפעיל את השפעתו בשאלה זו שהתעוררה עקב המלחמה.
ממשיכו, הנשיא מילרד פילמור, אף הוא מהמפלגה הוויגית, החל לטפל באופן נמרץ בשאלות שהציפה המלחמה - גבולות טקסס ושאלת העבדות.
פילמור נעזר בחבריו הוויגים הנרי קליי ודניאל ובסטר, כדי להעביר את פשרת 1850, ולפתור באמצעותה את שתי הבעיות המרכזיות שעוררה המלחמה.
אלא שפשרת 1850 דווקא יצרה, למרבה האירוניה, חילוקי דעות קשים, ואף זירזה את פירוקה של המפלגה הוויגית.
יוליסס גראנט, ששירת במלחמה תחת פיקודו של וינפילד סקוט, אמר שהמלחמה הייתה אחד הגורמים החשובים למלחמת האזרחים האמריקנית: "הכיבוש, החלוקה והסיפוח [של טקסס] היו ...
קשר להשגת טריטוריה, כך שמדינות עבדות חדשות יצטרפו לאיחוד".
ואכן, מספר שנים לאחר מלחמת מקסיקו, פרץ העימות המכריע בשאלת העבדות - מלחמת האזרחים (1861–1865).
רבים מהמפקדים האמריקנים במלחמת מקסיקו מילאו תפקידי מפתח במלחמת האזרחים, כמו יוליסס גראנט, רוברט לי ואף ג'פרסון דייוויס, שהיה נשיא הקונפדרציה של מדינות הדרום במהלך מלחמת האזרחים.
אף על פי שמקסיקו השלימה עם אובדן השטח, ניסתה גרמניה לשדלה להצטרף למלחמת העולם הראשונה על ידי הכרזת מלחמה על ארצות הברית, כשבתמורה תפעל גרמניה להחזיר לה את השטחים שכבשו ממנה.
ההצעה הסודית שהועברה למקסיקו נקראה מברק צימרמן, על שמו של שר החוץ של גרמניה, והייתה גורם מרכזי להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה נגד גרמניה ולניצחון מדינות ההסכמה.
מלחמת גוג ומגוג הוא מושג הקיים במסורות שונות ביהדות, בנצרות ובאסלאם, המתאר מלחמה או סדרת מלחמות שצפויות להתרחש באחרית הימים.
גוג ומגוג קשורים בכוחות הרוע: ארמילוס במסורת היהודית, האנטיכריסט במסורת הנוצרית, ואל-מסיח א-דג'אל במסורת המוסלמית.
במסורת היהודית גוג ומגוג הם עמים השוכנים בצפון שיתקיפו את עם ישראל לאחר שכבר ישוב לארץ ישראל מגלותו.
אלוהים יילחם כנגדם, וינצח וישמיד אותם באמצעות מהפכה קוסמית עולמית, שאחריה תבוא גאולה שלמה לעם ישראל וכל העמים יכירו בגדולת אלוהי ישראל.
בנצרות ובאסלאם גוג ומגוג הם עמים פראיים השוכנים אי-שם בקצווי העולם וזוממים ביחד עם כוחות הרשע להשתלט על העולם.
באחרית הימים הם עתידים לפרוץ את המחסומים העוצרים בעדם.
רק האלוהים יצליח להילחם נגדם ולהכניע אותם.
אחרי מלחמה זו יגיע זמן ימות המשיח, יום הדין או הגאולה לעולם.
בשלוש הדתות האברהמיות היו מי שהתייחסו לגוג ומגוג כאל אלגוריה לכוחות רשע הקיימים בנפש האדם או במציאות החברתית או הפוליטית.
בתקופות שונות היו שזיהו אותם עם עמים או מעצמות שנתפסו כאיום קיומי ממשי על החברה והדת וכחלק מיום הדין ומסוף העולם העומדים להגיע.
אמונות אלה ממשיכות להתקיים ותופסות מקום בהשקפות העולם ובפירושים למציאות הפוליטית והחברתית האקטואלית.
הנבואה על גוג ממגוג בספר יחזקאל
מקור האמונות בגוג ומגוג הוא בפרקים ל"ח ול"ט בספר יחזקאל.
בפרקים אלה מתואר חזון יחזקאל על "גוג מארץ מגוג" שהוא הבסיס לכמה מהתיאוריות האסכטולוגיות בדתות המונותאיסטיות.
הנביא נשלח להביא את דבר האלוהים אל "גּוֹג מאֶרֶץ הַמָּגוֹג".
גוג המכונה נשיא, הוא ראש משך ותובל, שאליהם נספחים פרס, כוש ופוּט, גֹּמֶר ותוגַרְמָה, היושבים ב"יַרְכְּתֵי צָפוֹן".
הם מתוארים כעמים לוחמים, פרשים רכובים על סוסים, עוטי שריון ולהם כלי נשק רבים.
גוג מצווה להכין אותם ולפקד עליהם עד שיגיע זמן "אחרית הימים", שבו יצא בראש צבאו להתקיף את ארץ ישראל – שתהיה ארץ שלווה ומפורזת ובה ישב עם ישראל בביטחון.
גוג והעמים שקיבץ יבואו על עם ישראל בהפתעה, כמו ענן המכסה את הארץ, כדי לשלול שלל ולקחת ביזה.
אך אז יקום נגדם אלוהים ויביס אותם, ובנוסף "חֶרֶב אִישׁ, בְּאָחִיו תִּהְיֶה".
תבוסת גוג וצבאותיו תהיה כה גדולה עד שלא יהיה די מקום בארץ כדי לקבור את כל מתיהם.
לאחר הניצחון הגדול הזה יכירו כל העמים בעולם בגדולתו של אלוהים, שישוב ויקבץ את עם ישראל לארצו והעם ישב בה לבטח ויחזור בתשובה מכל חטאותיו בעבר.
מטרת המלחמה והניצחון היא ההכרה בגדולת האל:
זהותם של גוג ומגוג בספר יחזקאל
בנבואת יחזקאל (פרקים ל"ח–ל"ט), גוג מוצג כאדם שהוא נשיא של עמים ששמם משך ותובל, השוכנים בארץ ששמה מגוג: .
הוא מנהיג עמים נוספים: לאחר ניצחון אלוהים על צבאות גוג יקברו כל מתיו הרבים מספור במקום שיקרא: "גֵּיא הֲמוֹן גּוֹג".
אך כבר חז"ל משתמשים בצירוף "גוג ומגוג", במקום התיאור של גוג כמלך של עם או ארץ בשם מגוג ("גּוֹג אֶרֶץ הַמָּגוֹג").
הביטוי "מלחמת גוג ומגוג" מופיע בתלמוד כדבר ידוע ומובן לכול:
השם גוג ושמות העמים שהוא מנהיג מופיעים בספר בראשית פרק י', ברשימת בני נח: גמר, מגוג, תובל, משך ותוגרמה – הם צאצאי יפת, וכוש ופוט הם צאצאי חם.
לא ברור מדוע מופיעים דווקא עמים אלה כאויב הנורא שיילחם בעם ישראל לאחר שכבר שב לארצו.
פרשני המקרא המסורתיים ניסו לזהות אותם עם עמים בני תקופתם, שנחשבו כאויבים לעם ישראל, כמו המלבי"ם בפירושו לספר יחזקאל המזהה אותם עם אדום (הנוצרים) וישמעאל (המוסלמים):
על פי נבואת יחזקאל, גוג וצבאותיו יבואו מ"ירכתי צפון".
גם ירמיהו ניבא על עם כובש שיגיע מהצפון.
תיאור צבאותיו של גוג כפרשים וקשתים נועזים הבאים בסערה וזורעים הרס, הולם את תיאור השבטים הסקיתים ששכנו מצפון לים השחור ונחשבו כברבריים במיוחד, ונראה ששמעם עורר חרדה בקרב יושבי המזרח התיכון.
הדעה הרווחת בביקורת המקרא רואה קשר בין גוג ובין מלך לידיה הידוע מכתבים יווניים בשם גיגס ומכתובות של אשורבניפל מלך אשור בשם גוגו, שהפך, כנראה, לדמות אגדתית ואפשר שמשום כך תלה בו יחזקאל את החזון האפוקליפטי שלו.
עם זאת, ראוי לציין את קביעתו של יאיר הופמן בנושא: "תהא אשר תהא האישיות ההיסטורית העומדת מאחורי דמותו, ברור שהקשר בינה לבין דמותו של גוג בנבואת יחזקאל הוא רופף ביותר, באשר הדמות שבנבואה היא אפוקליפטית ובלתי היסטורית לחלוטין".
מלחמת גוג ומגוג וימות המשיח
לפי הנאמר בנבואה, תתרחש מלחמת גוג לאחר שישראל כבר ייגאלו וישובו לאדמתם, ואף יחיו שם בשלום שנים רבות.
תיאור זה הוא מיוחד במינו בספרות הנבואית.
בנבואות גאולה אחרות של יחזקאל אין כל רמז לאירוע כזה, שיתרחש לאחר קיבוץ הגלויות והשיבה לארץ.
עם זאת רוב הפרשנים מקשרים את נבואת יחזקאל על גוג עם נבואות זעם וגאולה של נביאים אחרים: ישעיהו, ירמיהו, יואל, זכריה, ורואים בהן תיאור של אותה המלחמה.
בנבואות אלה, כמו בנבואת יחזקאל, מלחמת האל באויבי ישראל תלווה בזעזוע אדיר בסדרי היקום שיביא להרס את כל סדרי הטבע.
חז"ל ייחסו חשיבות יתרה לנבואה זו וקבעו אותה כהפטרה לשבת של חול המועד סוכות.
מלחמת גוג ומגוג נקשרה בבואו של המשיח.
על פי מסורת מקובלת משיח בן יוסף ייהרג במלחמת גוג ומגוג.
יש מדרשים המקשרים את מלחמת גוג ומגוג כנגד ישראל עם ארמילוס הרשע, שהוא זה שיהרוג את משיח בן יוסף.
לאחר תבוסתם הסופית של גוג ומגוג וארמילוס יגיע משיח בן דוד ועימו הגאולה השלמה.
במהלך הדורות הרבו פרשנים ודרשנים לעסוק במלחמת גוג ומגוג.
הם רואים את גוג ומגוג כמייצגים את כל האומות שבעולם או את כל מי שהיו אויבי עם ישראל מאז ומעולם.
אלוהים בעצמו הוא שיילחם בהם והניצחון המוחלט והשלם עליהם יהיה עדות מושלמת וסופית למלכות האלוהים וגדולתו.
כל העמים והאומות יכירו בו, ולישראל תהיה גאולה שלמה.
יש שראו במלחמה כוונה עמוקה למלחמת הטוב ברע, ולעבודה הרוחנית שיש לעשות כדי להתגבר על היצר הרע.
מקורות יהודיים חלוקים בזמנה של המלחמה, האם תתקיים לפני או אחרי בוא המשיח, או שמא תתחיל לפני אך תסתיים לאחר בואו.
על פי המדרש לאחר המלחמה לא יגלה עוד עם ישראל מארצו.
על פי הלכות מלכים ומלחמות לרמב"ם, בראשית מלחמת גוג ומגוג יבוא נביא לישראל שיכין ויישר את לב העם בהיבטים הרוחניים והמוסריים.
הפרשנות היהודית המסורתית העלתה נימוקים שונים לכך שההתקפה של גוג ואסופת העמים תבוא לאחר שכבר יחזור העם לארצו וישב בה לבטח.
יש שניסו לטעון שהעם או חלק ממנו ישוב ויחטא ולכן יחליט אלוהים להענישו.
אחרים טוענים כי לאחר קיבוץ הגלויות תהיה ארץ ישראל מרכז לסחר בין-לאומי ותהפוך ל"טבור הארץ", והאומות ירצו לבזוז את עושרה ().
מסורות שונות מדגישות שמלחמת גוג ומגוג היא שלב בתהליך הגאולה: , וגם יש המדגישים כי מלחמת אלוהים בגוג וצבאותיו לא נועדה בעיקרה כדי לנקום באויבי ישראל ולהביא לעם גאולה, אלא בראש ובראשונה כדי למחות את ההשחתה והרוע ולקדש את שם האל בעולם.
ולכן, מלחמה זו תהיה מלווה בקטסטרופה קוסמית שתמחה את העולם הקיים על כל הרע שבו כדי לבנות עולם חדש וטהור.
בספרו "משנה תורה" כתב הרמב"ם בנוגע למלחמת גוג ומגוג ולגאולה המשיחית לעתיד לבוא, שאין אדם צריך להתעסק בדברים הללו, משום שהם לא מביאים לא ליראה ולא לאהבה.
למרות אזהרתו של הרמב"ם, ניסו רבים במהלך השנים לזהות את מלחמת גוג ומגוג עם אירועים ותהליכים היסטוריים וזיהו את גוג ומגוג בעיקר עם עמים וממלכות שאיימו על קיומו של עם ישראל.
בין שהיו אלה אויבים מהעבר המקראי – כמו , או שזיהו את גוג ומגוג עם האימפריה הרומית, שהייתה המעצמה העולמית בימיהם.
בהשפעת המסורות על העמים הכלואים בין הים הכספי והקווקז, שהתפשטו בעולם הנוצרי והמוסלמי בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים, היו גם רבנים שזיהו את גוג ומגוג עם עמים ברבריים מהצפון כמו הסקיתים והגותים.
בשנת 1812 כשפלש נפוליאון לרוסיה הייתה מחלוקת בין מנהיגי החסידות במזרח אירופה.
יש שרצו שנפוליאון ינצח ויש שרצו שינצח הצאר הרוסי.
בראשם של מי שרצו בניצחונו של נפוליאון היה רבי מנחם מֶנדל מרימַנוֹב.
ר' מנדל וסיעתו השתדלו בכל מאודם בתפילה שנפוליאון יהפוך לגוג ומגוג כי אחריו תבוא הגאולה השלמה.
אך היו צדיקים אחרים שרצו בניצחון הצאר הרוסי, בהם החוזה מלוּבּלין והמגיד מקוז'ניץ.
אלה התפללו לתבוסת נפוליאון, כי עדיין לא הגיע זמן הגאולה.
על מחלוקת זו כתב מרטין בובר בספרו "גוג ומגוג".
צמיחת המסורות על גוג ומגוג בנצרות ובאסלאם
גוג ומגוג וגם השטן מופיעים בחזון יוחנן האפוקליפטי מסוף המאה הראשונה לספירה.
לטקסט זה הייתה לו השפעה עצומה על האמונות באחרית הימים ובגוג ומגוג בנצרות ובאסלאם:
כמה מהתיאורים המופיעים בטקסט זה הפכו למוטיבים חוזרים בטקסטים נוצריים ומוסלמיים על גוג ומגוג: המאסר בן אלף שנים שיוטל על השטן שבסיומו הוא יצא בראש גוג ומגוג, הנמצאים ב"ארבע כנפות ארץ" והם כה רבים עד ש"מספרם כחול הים".
מוטיבים אלו הופיעו באפוקליפסה של פסיבדו מיתודיוס, מהמאה השביעית, שמופיעים בה גוג ומגוג והאנטיכריסט.
בעקבותיה התקבע התיאור של גוג ומגוג כ"עמים טמאים".
הם מתוארים כקניבלים האוכלים בשר ילדים ועוברים ושותים דם, האוכלים כל מאכל טמא ולא מקובל, כמו כלבים, עכברים, זוחלים וחרקים.
בטקסט זה גם מופיע לראשונה הקישור של גוג ומגוג עם יצורים בעלי ראש כלב לפיו עם של בעלי ראש כלב הוא אחד מהעמים הנלווים לגוג ומגוג.
מקורו של הטקסט הוא בקהילה סורית-נוצרית והושפע, ככל הנראה, מהאירועים הדרמטיים של התקופה: הניצחון של הירקליוס, הקיסר הביזנטי, על פרס ב-628, כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים ב-636 והקמת כיפת הסלע.
טקסט זה הוא אחד המקורות המוקדמים ביותר שבו מופיע אלכסנדר הגדול כמי שבנה את החומה העוצרת את גוג ומגוג.
הסיפורים על גוג ומגוג כעמים מסתוריים חורשי רע המאיימים להשמיד את העולם הנוצרי, והסיפור על החומה שבנה אלכסנדר הגדול למרגלות הרי הקווקז, מצאו את מקומם ברומן אלכסנדר.
באחת הגרסאות הקדומות של רומן אלכסנדר (הנוסח הסורי 629–636), נזכרים גוג ומגוג כמלכי העמים הפראיים שאלכסנדר לכד מאחורי החומה הידועה כשערי אלכסנדר.
על פי הסיפור, אלכסנדר רדף אחר אויביו עד למעבר בין שתי פסגות הרים בקווקז.
הוא החליט לאסור את "האומות הטמאות" של הצפון, הנקראים גוג ומגוג, שהם ההונים, מאחורי קיר ברזל או אבן קשה.
בעזרת האל סגרו אלכסנדר ואנשיו את המעבר הצר, ובכך מנעו מגוג ומגוג ה"פראים" פלישה לאדמות שמדרום.
על שער הברזל חרט אלכסנדר כתובת שלפיה הכלואים ישוחררו בעוד 826 שנים.
מיקום המעבר שבו הציב אלכסנדר את החומה לא היה ברור מעולם.
חלק מהמקורות מתארים אותו כמעבר בין הרים וחלקם כמעבר צר בין פסגות הרים והים הכספי.
רומן אלכסנדר ובו הסיפור על גוג ומגוג תורגם לשפות רבות זכה לתפוצה נרחבת במזרח התיכון ובאירופה בעת העתיקה ובימי הביניים בארצות הנצרות ובארצות האסלאם.
גוג ומגוג, כעמים המאיימים על שלום העולם ועל הדת נתפסו גם בעולם הנוצרי וגם בעולם המוסלמי כאיום ממשי וכסכנה הנמנעת כל זמן שהחומה העוצרת אותם לא נפרצה.
יש הרואים בגוג ומגוג מעין צופן שאליו נוקז הפחד מפני תופעות שנראו מאיימות והרסניות לחברה: קניבליזם, רצח ילדים, רצח הורים, התמוטטות המוסר, זרים וכופרים.
כך במפת אבסטורף מהמאה ה-13 מופיעות שתי דמויות אנוש מעוותות ליד הים הכספי ולידן נכתב: כאן כלא אלכסנדר את העמים הטמאים גוג ומגוג, אוכלי בשר אדם ושותי דם שהאנטיכריסט מנהיג.
תיאור דומה של גוג ומגוג מופיע גם באטלס הקטלאני של קרשקש אברהם מהמאה ה-14.
בספרו "עיר האלוהים" התייחס אוגוסטינוס לגוג ומגוג כאל אלגוריה.
הוא מציג את גוג ומגוג לא כאומות ספציפיות, אלא כ"אזרחי השטן" – אויבים פוטנציאליים של הנצרות העשויים להימצא בכל חברה ולהתפרץ בבוא היום.
יואכים מפיורה, שהשפיע מאוד על זרמים אסכטולוגיים בנצרות, טען שגוג הוא האנטיכריסט האחרון.
על אף שמעולם לא פסקו הניסיונות לזהות את גוג ומגוג עם עמים ושבטים ריאליים, או כיצורים דמוניים השוכנים בקצוות העולם, היו שטענו שיש לזהות אותם בתוך החברה הנוצרית ואף בלב ליבו של הממסד הכנסייתי.
כך פירשו את "הצפון" – משם יגיעו גוג ומגוג על פי נבואת יחזקאל כאלגוריה ליסוד המרדני שבאדם, האנטיכריסט שבטבע האנושי.
כחלק בתוך גופו של ישו, שהוא הכנסייה, הנגוע בכוחות האופל: המינים, הפורשים, הצבועים ואנשי הכהונה המתחזים.
מגמה זו התפתחה בעקבות הזיהוי של אנשי כנסייה בכירים ואף של אפיפיור כאנטיכריסט – מי שנועד להרוס את הנצרות ביחד עם גוג ומגוג.
תופעה זו החלה בתקופת מאבק האינווסטיטורה במאה ה-12 ונמשכה עם המאבקים סביב אפיפיורות אביניון.
ברנאר מקלרבו שהטיף למען מסע הצלב השני כינה את הסרצנים (המוסלמים) גוג ומגוג.
במאבקים המרים שפרצו סביב התנועה ההוסיטית, שמתחה ביקורת על השחיתות והצביעות של הכנסייה, Jacob of Mies שאל במסה שפרסם: "מי הם גוג ומגוג?" והשיב, תוך הסתמכות על הפרשנות המילולית של אוסביוס והירונימוס לשמות: "גוג" פירושו גג (בעברית) – הוא מסתיר תחתיו את כל הצבועים והמושחתים.
"מגוג" פירושו – מחוץ לגג, אלו שכבר ויתרו על הצביעות ויצאו בגלוי כנגד הכנסייה כעריצים אכזריים.
ביקורתו כוונה נגד הפלגים הקיצוניים של התנועה ההוסיטית, כלומר אויבי הנצרות הפועלים בתוך החברה הנוצרית עצמה.
לאחר ניצחונותיהם של העותמאנים בהונגריה ובהשפעת המצור על וינה ב-1529, מרטין לותר הטיף נגד שתי סכנות שמאיימות על הנצרות.
הוא קרא למלחמת קודש נגד האיום הטורקי על אירופה הנוצרית, והבטיח שהנופלים בקרב נגד הטורקים יוכרו כמרטירים.
בפרשנותו לנבואת יחזקאל טען כי הנבואה אינה פונה אל עם ישראל אלא אל הנוצרים, וכי ירושלים הנזכרת בה היא אלגוריה לנצרות.
הוא האמין שמאורעות התקופה מעידים על סוף העולם המתקרב ובדרשותיו קרא לטורקים "גוג", ולאפיפיור קרא "מגוג".
הראשון מסמל את האויב מבחוץ – הטורקים, והשני את האויב מבפנים.
מבין השניים, האויב הפנימי הוא המסוכן יותר, כי המלחמה בטורקים ממלאת את השמיים במרטירים, ואילו האפיפיורות ממלאת את השאול בנוצרים.
בעקבות לותר התפשטה האמונה שהאפוקליפסה קרבה, וגם הזיהוי של הסכנה הטורקית עם גוג ומגוג, בקרב חוגים פרוטסטנטיים באנגליה ובקרב הפוריטנים במושבות ניו אינגלנד.
בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית שימשו הנבואות על גוג ומגוג בספר יחזקאל ככלי נשק רוחני נגד הצד השני הן במדינות הצפון והן במדינות הקונפדרציה.
במאה ה-20 תפסו פרשנויות אקטואליות לנבואת יחזקאל מקום חשוב בדרשות של מטיפים אוונגליסטיים.
ברית המועצות זוהתה כאויב האפוקליפטי גוג ומגוג, המקרב את מלחמת "יום הדין", המאיים על ארצות הברית גם באידאולוגיה הקומוניסטית שלו וגם בנשק הגרעיני שברשותו.
המטיף והמנהיג האוונגליסטי ג'ון הייגי טוען כי רוסיה ומדינות ערב יפלשו לישראל בשנים הקרובות, וכי הן ייעצרו על ידי ה' צבאות.
לטענתו, כל זה נכתב בספר יחזקאל, דניאל ובחזון יוחנן.
מאמינים של הדתות האברהמיות, למן העת העתיקה ועד ימים אלה, האמינו ועדיין מאמינים בקיומם של גוג ומגוג.
אולם הניסיונות לתאר אותם נסובו בין שני קטבים.
מצד אחד רווחו תיאורים דמיוניים, של יצורים מפלצתיים שהם ספק אדם, מעוותים, טמאים, קניבלים, מרושעים בעלי בריתו של השטן.
מצד שני הם זוהו בתקופות שונות עם עמים ושבטים קיימים.
בדרך כלל כאלו השוכנים בצפון אירופה או בערבות אירו-אסיה, שנודעו כלוחמים נועזים, ויצאו במסעות כיבוש והרס למערב ולדרום.