tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב עובדיה יוסף בספרו "הליכות עולם" חלק ז' פרשת פינחס עמוד ר"י מביא את דברי הרמב"ם ואת החולקים עליו:
מצד שני, דעתו של הרמב"ם בעניין הגשמתו של האל נתקבלה וגם דעתו בנושא פירוש התורה התקבלה באופן חלקי (אין זרם רבני בעת המודרנית שמפרש את כל דברי התורה לפי הפשט).
רציחות פשוטות הוא סרט הבכורה של האחים כהן.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1984.
עלילת הסרט מתרחשת בטקסס, כשבעל מסבאה מקומית, ג'וליאן מרטי (דן הדייה), חושד שאשתו, אבי (פרנסס מקדורמנד), מנהלת רומן עם אחד מהעובדים במסבאה.
הוא שוכר בלש פרטי (מ' אמט וולש) שיעקוב אחרי השניים.
מרטי מגלה כי חשדותיו התאמתו, וכשהוא מושפל ונבגד הוא מחליט לשכור את הבלש שוב, הפעם כדי לרצוח אותם.
הבלש מעוניין בשכר, אך לא מעוניין לרצוח.
הוא מזייף תמונות של הגופות שלהם, ומקבל 10,000 דולר ממרטי על מעשה הרצח שהוא כביכול ביצע.
לאחר שקיבל את הכסף, הבלש הורג את מרטי באמצעות האקדח של אבי, ובכך מנקה את עצמו כביכול מהפרשה ומפליל את אבי.
כמו סרטיהם הבאים של האחים כהן, גם סרט זה מושפע מהפילם נואר ומהספרות הבלשית, כמו גם מהקומדיות המטורפות של שנות השלושים והארבעים.
שם הסרט (Blood Simple באנגלית) לקוח משורה בספר "קציר אדום" של דשיל האמט, סופר שהשפיע הרבה על האחים כהן ועל יצירותיהם.
הסרט מאופיין במרכיבים נואריים רבים.
הן בנרטיב (פאם פאטאל, מוסר דו-ערכי ועלילה מפותלת) והן בהצגתו הוויזואלית (צללים מודגשים, ניגודיות חדה, תאורה עמומה).
רציחות פשוטות שואב פחות מהקומדיות המטורפות מאשר מסרטי הפילם נואר, אולם קו העלילה של הסרט מושפע גם מסוגה זו.
רבים רואים בסרט "קומדיית נואר של טעויות" עקב המשקל הרב שיש בו לאירועים קומיים לכאורה, כגון חוסר הבנה בין הדמויות או טעויות בזיהוי, על עיצוב העלילה.
רציו דסידנדי (מלטינית: Ratio decidendi, "טעם הפסק") הוא מונח משפטי שמשמעו הלכה, כלומר גרעין פסק הדין.
הלכה של בית משפט גבוה מחייבת בתי משפט נמוכים יותר.
לדוגמה הלכות של בית המשפט העליון מחייבות את בית משפט השלום והמחוזי.
המונח שגור במדינות בהן המשפט הוא מהסוג המכונה "אנגלו אמריקאי", או "המשפט המקובל" כגון אנגליה, ארצות הברית, ניו זילנד, אוסטרליה, קנדה וישראל, אך לא קיים במדינות בהן המשפט הוא מסוג המכונה "קונטיננטלי" או "אינקוויזיטורי".
במדינות המשפט הקונטיננטלי כגון צרפת, גרמניה ואיטליה לא קיימת הלכה מחייבת, ועל כן בתי המשפט הנמוכים לא חייבים ללכת בדרכם של בתי המשפט הגבוהים מהם.
בפסק דין יש בדרך כלל מספר חלקים:
עובדות, יישום הדין על העובדות (זה הרציו), ואוביטר דיקטום (הערת אגב, כלומר כל מה שהוא לא עובדות ורציו).
רציחות וייטצ'אפל הוא השם שניתן לסדרת 11 מעשי רצח אכזריים של יצאניות שהתרחשו בין השנים 1888 ל-1891 בשכונת וייטצ'אפל שבמזרח לונדון ובסביבותיה.
חמישה מבין 11 מעשי הרצח ידועים בשם "הרציחות הקאנוניות", והם מיוחסים לרוצח המכונה ג'ק המרטש.
קיימת מחלוקת באשר לזהות הרוצח בששת המקרים האחרים, שמאפייניהם לא תואמים לחלוטין את שיטת הפעולה של המרטש.
חוקרים שונים בחרו מדי פעם בפעם לייחס למרטש רצח אחד או יותר מתוך השישה בנוסף לחמש הרציחות הקאנוניות, אך גם היום אין התקדמות בפרשת וייטצ'אפל.
כמו במקרה של חמש הרציחות הקאנוניות, גם גופותיהן של רציחות וייטצ'אפל צולמו באופן חלקי או מלא (שהיה קשה לצפייה) ופורסמו בעיתונות.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-3 באפריל 1888, נכנסה אמה אליזבת סמית', יצאנית בשנות ה-40 לחייה, לאכסניה שבה התגוררה ברח' ג'ורג' שבשכונת ספיטאלפילדס, כשהיא חבולה ופצועה קשה.
בעודה שוכבת על ערש דווי, סיפרה סמית' לחוקרי המשטרה את שאירע לה: היא יצאה בשעה 18:00 בערב לחפש אחר לקוחות למכור להן את גופה וסיימה את עבודתה לקראת הבוקר.
לדבריה, כאשר שבה לכיוון האכסניה, מספר נערים החלו לעקוב אחריה והיא הייתה מודעת לכך.
כשהגיעה לרח' אוסברון שבוייטצ'אפל הם התקיפו אותה באכזריות (דבר שגרם לפגיעות פנימיות), אנסו ושדדו אותה, ולאחר מכן החדירו בחוזקה עצם קהה לתוך איבר מינה.
סמית' הועברה בדחיפות לבית החולים הקרוב, אך נפטרה מפצעיה ביום שלמחרת עקב פגיעות פנימיות שלא טופלו בזמן.
זמן קצר לאחר תחילת מעשי הרצח של ג'ק המרטש, שוער כי סמית' היא אחת מקורבנותיו הראשונים.
עם זאת, דעה זו לא מקובלת על מרבית החוקרים כיום מכיוון שתופעת כנופיות הנערים התוקפים ושודדים יצאניות הייתה שכיחה באותה עת.
כמו כן, אין נימוק משכנע לפקפק בגרסתה של סמית'.
אף אם היא שיקרה או מסרה פרטים שגויים מסיבה כלשהי, הרי שדפוס הפשע עצמו אותו היא תיארה, הכולל אונס, שוד והתקפה על ידי כנופיה ולא על ידי אדם אחד, אינו תואם כלל את מאפייני הרצח של שאר קורבנותיו של המרטש.
ב-6 באוגוסט 1888 יצאה מרתה טבראם, יצאנית בת 39, עם ידידתה מרי אן קונלי לאחד הפאבים שבוייטצ'אפל.
שם הן פגשו שני חיילים ושתו איתם לשוכרה.
זמן מה לאחר מכן, ב-7 באוגוסט 1888, בשעה 3:30, נמצאה בפועל גופתה של טבראם בחצר ג'ורג' שבוייטצ'אפל, אך בשל החושך הרב ששרר באזור לא היה עדיין ברור אם היא מתה או ישנה.
דבר זה התברר רק בשעה 4:45, לאחר הזריחה.
קונלי, שהייתה האדם האחרון שראה את טבראם בחיים, מסרה בעדותה כי בשעה 23:45 שתיהן נפרדו − היא פנתה עם אחד החיילים לסמטת אנג'ל וטבראם פנתה עם החייל השני לעבר חצר ג'ורג'.
זו הייתה הפעם האחרונה בה טבראם נראתה בחיים.
בשעה 1:50, אישה בשם אליזבת מהוניי חזרה לביתה בחצר ג'ורג' ולא הבחינה בדבר חריג.
בשעה 2:00 שוטר שסייר סמוך לחצר ג'ורג' תיחקר חייל שעמד במקום.
כשנשאל למעשיו, השיב החייל (שכנראה הוא אותו אדם שהלך עם טבראם) שהוא מחכה לחייל אחר שהלך עם בחורה (הכוונה לחייל שהלך עם קונלי).
הוא ראה אישה חסרת בית שוכבת על המדרכה.
ג'ורג' קרו חשב כי האישה, הלוא היא טבראם, ישנה, ומכיוון שזה לא היה מראה נדיר באותה תקופה הוא לא ייחס לכך חשיבות.
בשעה 4:45, לאחר הזריחה, השתפרה הראות, ואז ג'ון סאונדרס ריבס נכנס גם הוא לחצר וראה את האישה שקודם ג'ורג' קרו ראה שוכבת על המדרכה.
ריבס הבחין כי האישה שוכבת בשלולית דם, ואז התגלה לחרדתם כי היא בעצם שכבה שם מתה.
בדיקה רפואית גילתה, שטבראם נרצחה ב-39 דקירות סכין.
38 מתוכן נעשו בסכין מטבח פשוטה ואילו הדקירה האחרונה ככל הנראה נגרמה כנראה, במכוון, מפגיון או כידון.
משום כך, החוקרים הניחו שהרוצח היה מלח או חייל.
מספר חיילים ששהו באזור נחקרו ושוחררו.
מספר חוקרים העלו סברה שייתכן וטבראם הייתה קורבנו הראשון של המרטש.
העובדה כי מדובר ברצח אכזרי של יצאנית בעזרת סכין ממניע לא ידוע, פחות מחודש לפני תחילת פעולתו של המרטש, מחזקת את טענתם.
יחד עם זאת, קיימים הבדלים רבים שקשה להתעלם מהם.
קורבנותיו של המרטש נרצחו כולן באמצעות סכין ארוכה ומשוננת, בעוד שטבראם נרצחה באמצעות סכין מטבח פשוטה ופגיון או כידון - כלים שהמרטש לא השתמש בהם במקרה של חמש הרציחות הקאנוניות.
צווארה לא שוסף, וזאת בניגוד לכל קורבנותיו של המרטש.
נוסף על כך, למרות העובדה שהגופה הושחתה באופן יסודי, הרוצח לא ביצע בה פעולת ביתור.
למרות ההבדלים הללו, חוקרים רבים עדיין מאמינים שטבראם היא בעלת הסיכויים הגבוהים ביותר להיות הקורבן ה-6 של הרוצח האכזרי מבין כל הקורבנות האפשריים הנוספים.
"חמש הרציחות הקאנוניות" מתייחסות לסדרת רציחות של חמש יצאניות: מארי אן (פולי) ניקולס, אנני צ'אפמן, אליזבת סטרייד וקתרין אדווס (האירוע הכפול) ומרי ג'יין (מארי ג'אנט) קלי.
הרציחות בוצעו כולן בשנת 1888 בין ה-31 באוגוסט ל-9 בנובמבר.
הן נקראות כך בין היתר בגלל הדמיון הרב בנסיבות מקרי הרצח ומאפייניהם:
הקורבנות נרצחו על ידי שיסוף הצוואר בעזרת סכין משוננת ארוכה.
הרצח התרחש לרוב במקומות מבודדים שלציבור לא הייתה גישה אליו.
כל הגופות הושחתו ובותרו − או לפחות נעשה ניסיון כזה.
הנרצחות נמצאו כשחצאיתן או רגליהן מתוחות כלפי מעלה.
הרציחות בוצעו בשעות לילה או לפנות בוקר.
כל מעשי הרצח התרחשו בסוף החודש או כשבוע לאחר תחילת החודש.
לחלק מהגופות נלקחו איברים פנימיים, לרבות הרחם והכליות.
חמש הרציחות הקאנוניות מיוחסות לג'ק המרטש, אך חוקרים ספורים חולקים על כך.
רוז מילט, יצאנית בת 26, נראתה משוחחת עם שני מלחים בסמוך לחצר קלארק שבוייטצ'אפל ב-19 בדצמבר 1888 בשעה 19:55. בשעה 2:30, מילט נצפתה בפעם האחרונה, בחברת שני גברים כשהיא שתויה.
בשעה 4:15, שוטר הסיור רוברט גולדינג מצא את גופתה מוטלת בחצר קלארק, כאשר רגלה השמאלית מורמת כלפי מעלה.
בניגוד לשאר הקורבנות, בבדיקה פתולוגית ראשונית לא אותרו סימני אלימות על הגופה - דבר שהקשה מאוד על הרופאים לקבוע את סיבת המוות.
עם זאת, לבסוף נמצא סימן עמום על צווארה שהוביל את הרופאים למסקנה כי הרוצח חנק אותה למוות.
חוקרים חלוקים בשאלה האם החנק של מילט הוא רצח או תאונה.
מרביתם מאמינים כי מילט נחנקה ברצח, אך רצח בחניקה מתאפיין במספר סימנים, בהם לשון משורבבת החוצה וסימני אגרופים קמוצים - שלא נמצאו על הגופה.
ישנה סברה אחרת ולפיה מילט נחנקה בתאונה - נטען כי מילט כנראה מעדה במדרכה ונחנקה למוות מהצווארון הקשיח של חולצתה, למרות שבבדיקה הפתולוגית לא נמצאו שאריות אלכוהול בקיבתה או שאריות של אלכוהול שנפלט החוצה.
אף על פי שהמשטרה קבעה לבסוף שהחנק של מילט היה רצח על ידי אדם לא ידוע, עד היום החוקרים לא יודעים לקבוע אם מותה של מילט היה תאונה מקרית או רצח מכוון.
מותה המסתורי של מילט התרחש כחודש וחצי לאחר רציחתה של הקורבן האחרון של חמש הרציחות הקאנוניות, מרי ג'יין (מארי ג'אנט) קלי, ולכן קושר מיידית למרטש.
גם מילט הייתה יצאנית וגופתה נמצאה באזור פעילותו של המרטש.
כמו כן, רגלה השמאלית הייתה מורמת כלפי מעלה בדומה לשאר קורבנותיו של המרטש, אם כי זהו המאפיין המשותף היחיד.
בניגוד לשאר הקורבנות, גרונה לא שוסף והגופה נמצאה ללא סימני אלימות כלשהם, אם כי לסימן המעיד על חניקה בדרך לא ברורה.
חוקרי המשטרה דאז פסלו כל קשר למרטש, וגם כיום הם נוטים לקבל את הקביעה שמילט היא לא קורבן של המרטש אלא של אדם אחר, או שהיא קורבן לתאונה.
אליס מקנזי, יצאנית בשנות ה-40 לחייה, נמצאה מתה ב-17 ביולי 1889 בסמטת קסטל.
ידידתה דיווחה כי ראתה לאחרונה את מקנזי בחיים בשעה 23:40. בשעה 00:15, השוטר ג'וזף אלן חלף בסמטת קסטל ולא הבחין בדבר חריג.
בשעה 00:50 חזר אלן לסמטה ומצא את גופתה של מקנזי.
הגופה נמצאה כשחצאיתה מופשלת כלפי מעלה.
רופא שבדק את הגופה קבע כי מותה של מקנזי נגרם משתי דקירות בצוואר.
כמו כן, הרוצח ניסה ללא הצלחה, ככל הנראה, להשחית את הגופה.
חוקרים חלוקים בדעותיהם בסוגיית זהות הרוצח של מקנזי.
המצדדים בדעה שהמרטש היה מעורב מצביעים על מספר מאפיינים שמשותפים לחמש הרציחות הקאנוניות: רצח של יצאנית באמצעות סכין משוננת וארוכה ללא מניע ידוע, השחתת הגופה, חצאית מופשלת כלפי מעלה ולעיתים לקיחת איברים פנימיים.
הם טוענים כי המאפיינים המשותפים אינם מותירים מקום לספק: למרות שרוב המאפיינים האלה לא מאפיינים את הרצח של מקנזי, עדיין מדובר במרטש, שחזר לפעול אחרי הפסקה של כמעט שנה.
המתנגדים, לעומת זאת, גורסים כי למרות הדמיון קיימים הבדלים רבים.
הסכין שבה בוצע הרצח הייתה קצרה מזו שבה נהג להשתמש המרטש כדי לבצע את זממו, וכי ניסיונות ההשחתה הכושלים היו שטחיים ביותר ולא תאמו את אופן פעולתו.
יתר על כן, הממצאים בזירה הראו כי רוצחה של מקנזי היה שמאלי בעוד המרטש היה ימני.
אלמונית לא מזוהה - תעלומת וייטצ'אפל
ב-2 באוקטובר 1888, לחרדתו, גילה פועל שעבד באתר הבנייה של מטה הסקוטלנד יארד החדש ברציף ויקטוריה שבוסטמינסטר, גופת אישה מחוסרת ראש וגפיים עטופה באריג.
הגופה נמצאה בתוך כספת במרתף.
חקירת המשטרה העלתה כי הגופה הונחה בכספת זמן מה אחרי ה-29 בספטמבר, התאריך שבו הסתכל ביקר, לדבריו, בתוך הכספת הפתוחה אך לא הבחין בדבר חריג.
מאוחר יותר התברר כי זרוע מדממת שנמצאה על גדות התמזה ב-11 בספטמבר ונחשבה תחילה כמתיחה של סטודנט לרפואה, אינה מלאכותית ושייכת לגופה האלמונית.
עיתונאי שנעזר בכלב גישוש מצא את אחת מרגלי הגופה קבורה סמוך לאתר הבנייה, זמן קצר לאחר גילוי שאר חלקי הגופה בכספת (להוציא את הזרוע שנמצאה על גדות נהר).
רופאים שבדקו את הגופה העריכו כי מדובר באישה בת 24, שמתה כחודשיים לפני כן מסיבה לא ידועה.
הם גילו כי הרחם נעקר מהגופה ונלקח על ידי הרוצח, באופן המעיד כי מבצע המעשה היה בעל ידע אנטומי.
למרות שהועלו השערות נוספות לזהותה של האישה (שכללו גם שמות), הראש ושאר הגפיים לא נמצאו מעולם וזהותה של האישה נותרה בגדר תעלומה עד היום.
המקרה נודע מאז בשם "תעלומת וייטצ'אפל".
הגופה נמצאה בשיא פעולתו של המרטש.
משום כך, רווחו ספקולציות כי מדובר בקורבן נוסף של הרוצח הנודע, אך המשטרה שללה זאת מכל וכל.
החוקרים העריכו כי לרצח זה יש קשר למקרה אחר הנקרא "הגו מרחוב פינצ'ין", שגם בו נמצאה גופת אישה כרותת גפיים ברחוב פינצ'ין שגם זהותה לא ידועה (למרות שהועלו השערות) ולא נודעה עד היום, אך למרות מאמציהם, החוקרים לא הצליחו לבסס קשר כזה.
השאלה מה זהותה של הנרצחת ומעט הראיות שנמצאו בזירה מקשים מאוד על המשך חקירת המקרה כיום.
יש לציין כי בניסיון לקשר את תעלומת וייטצ'אפל למקרה הגו מרחוב פינצ'ין, הועלתה ההשערה שגם במקרה של האישה שנמצאה ברחוב פינצ'ין היה מדובר בקורבן של המרטש.
פרנסס קולס, יצאנית בשנות ה-20 לחייה, נרצחה ברח' צ'יימבר ב-13 בפברואר 1891. ידידתה של קולס, אלן קלגהר, ראתה אותה לאחרונה בחיים בשעה 1:45, בעת שהשתיים שוחחו מספר דקות עד שגבר חלף ליד קולס.
קלגהר מסרה כי היא הכירה אותו בעבר וכי היה מוכר לה כאדם אלים ופראי, ושהיא הזהירה את קולס מפניו, אך זו לא שעתה לדבריה והתלוותה לגבר.
השוטר שמצא את הגופה דיווח כי קולס הייתה עדיין בחיים וגססה בעת שהתקרב אליה, וכי הצליח להבחין מרחוק באדם שנמלט מהמקום, ושזמן קצר לאחר מכן היא מתה.
רופא שבדק את גופתה של קולס מצא כי גרונה שוסף מספר פעמים בסכין.
זמן קצר לאחר מכן, נעצר מאהבה של קולס, תומאס סדלר.
עדים מסרו כי הם ראו את הזוג רב יום לפני כן וכי סדלר נראה מסתובב שיכור זמן קצר לפני הרצח.
כתב אישום באשמת רצח הוגש נגדו, אך חבר המושבעים זיכה אותו בבית המשפט.
חילוקי דעות קיימים עד היום בקרב החוקרים בנוגע לאשמתו ולמידת מעורבותו של סדלר ברצח.
שיסוף הצוואר והעובדה כי לא היה מניע ברור לרצח, גרמו למספר אנשים להאמין שקולס הייתה עוד קורבן של המרטש.
מרבית החוקרים פוסלים אפשרות זו מכמה טעמים:
הסכין שבה בוצע שיסוף הצוואר של קולס הייתה קהה, וזאת בניגוד לסכין שבה השתמש המרטש, שהייתה משוננת וארוכה ופחות קהה.
חצאיתה של קולס לא הייתה מופשלת כלפי מעלה.
לא נמצאו כל סימני השחתה על גופתה של קולס.
כמו כן, הרצח אירע לאחר יותר משנתיים שבהן המרטש לא היה פעיל, ולכן רבים הטילו חשש וספק בהנחה שהרוצח במקרה הזה הוא המרטש ששב לפעול.
רציף היא יצירה פיסולית מעשה ידי הפסלת רייצ'ל וייטריד אשר הוצגה בשנת 2004 באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון שבממלכה המאוחדת.
היצירה הוצגה כחלק מ"סדרת יוניליוור" במימון חברת יוניליוור.
היצירה כללה כ-14,000 קופסאות פוליאתילן לבן (שנוצרו על ידי יציקת פוליאתילן לתוך ארגזי קרטון).
הארגזים נערמו לגובה האולם על מנת ליצור מעין הרים וגבעות אשר המבקרים עברו ביניהן.
היצירה נועדה להזכיר את סצנת הסיום של הסרט "שודדי התיבה האבודה" וכן סצנה מהסרט "האזרח קיין".
היצירה נוצרה זמן מה לאחר מות אמהּ של הפסלת, ובעקבות העובדה שהפסלת נאלצה לארוז את חפציה של אמהּ בקופסאות קרטון, והסערה הנפשית שקופסאות אלה גרמו לה.
מרכיב נוסף שהיווה השראה לפסלת היה מסעה לאזור ארקטיקה.
צורת הקופסה נועדה לעורר תחושה של מסתורין - הן בקרב הצופה ההולך במבוך הקופסאות והן בשל הסקרנות בדבר תוכן הקופסאות.
רציף התמזה הוא שמם הכולל של סדרת רציפים במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הרציפים תוכננו על ידי המהנדס סר ג'וזף בזלגייט כחלק מבניית מערכת הביוב של לונדון.
הרציפים נבנו לצד נהר התמזה במטרה לאסוף את מימי מערכת הביוב (שעד אז נשפכו אל נהר התמזה) ולהעבירם במורד הנהר אל מחוץ לעיר.
כמו כן הרציפים שימשו לפיתוח מערכת התחבורה של העיר - מעל הרציפים נבנו דרכים, ומתחתיהם נבנו קווים עבור הרכבת התחתית של לונדון.
הרציפים מתחילים בגשר בטרסי במערב לונדון, ועוברים לאורך הנהר דרך השכונות צ'לסי (שם הרציף מכונה בשם רציף צ'לסי), מילבנק, בסמוך לארמון וסטמינסטר (כאשר על הרציף נמצאים גני מגדל ויקטוריה, ובסמוך לארמון ומזרחית לו נקראים הרציפים בשם רציף ויקטוריה).
בין ארמון וסטמינסטר ועד גשר בלקפריירס עוברת מתחת לרציף קו דיסטריקט וקו סירקל של הרכבת התחתית של לונדון, ועל הרציף נמצאים גני הרציף (גני אמבנקמנט).
הרציף שופץ מספר פעמים במהלך המאה ה-20 בעקבות התמוטטות שנגרמה לרציף והביאה להצפת התמזה בשנת 1928, ומאוחר יותר בעקבות נזקים שנגרמו לרציפים במהלך הפצצות הבליץ במלחמת העולם השנייה.
בצידו הדרומי של הנהר נקרא הרציף בשם רציף אלברט.
רציחות לול התרנגולות בווינוויל היא סדרת חטיפות ורציחות ילדים שאירעה בשנת 1928 בלוס אנג'לס ובמחוז ריברסייד שבקליפורניה, ארצות הברית.
הפרשה נודעה ברמה לאומית, ואירועים שקשורים אליה חשפו שחיתות במשטרת לוס אנג'לס.
פרשות שחיתות אלו והפרסום השלילי שליווה אותן הביאו לשינוי שמה של וינוויל למירה-לומה ב-1 בנובמבר 1930.
השם "רציחת לול התרנגולות" ניתן כיוון שהגופות נקברו בסיד ליד לול התרנגולות בחווה בווינוויל.
ב-1926, גורדון סטיוארט נורת'קוט, חוואי בן 19 מססקצ'ואן, קנדה, אירח את אחיינו בן ה־13, סאנפורד ווסלי קלארק, בחוותו בווינוויל שבמחוז ריברסייד, שם הכה אותו והתעלל בו מינית.
המידע על המתרחש בחווה הגיע ב-1928 לאחותו של סאנפורד, ג'סי קלארק, לאחר שזו ביקרה אותו בווינוויל מתוך דאגה למצבו.
בזמן ביקורה אמר לה סאנפורד שהוא חושש לחייו.
ג'סי חזרה לקנדה כשבוע לאחר מכן, שם סיפרה על הזוועות לקונסול האמריקאי.
הקונסול האמריקאי כתב מכתב למשטרת לוס אנג'לס המפרט את תלונתה של ג'סי.
כיוון שבתחילה היה חשש מנושא ההגירה, משטרת לוס אנג'לס יצרה קשר עם מחלקת ההגירה של ארצות הברית כדי שתבדוק את טיב התלונה.
ב-31 באוגוסט 1928, מחלקת הגירה ביקרה בחווה בווינוויל.
הם מצאו שם את סאנפורד בן ה-15 ולקחו אותו למעצר הגנתי.
גורדון נורת'קוט ראה את סוכני מחלקת ההגירה נוסעים לכיוון החווה, הוא איים על סאנפורד שיעכב את הסוכנים או שהוא ירה בו.
במשך השעתיים שהצליח סאנפורד לעכב את הסוכנים, גורדון נמלט.
גורדון ואמו, שרה לואיס נורת'קוט, הצליחו להימלט לקנדה, ונעצרו בוורנון בקולומביה הבריטית.
במשפט שנערך לשרה לואיס (סבתו) העיד סאנפורד כי גורדון נורת'קוט (דודו) חטף, התעלל, הכה ורצח שלושה נערים צעירים בסיוע של אמו, שרה לואיס נורת'קוט, ובעזרת סאנפורד עצמו.
בנוסף לשלושת הנערים האלה, סאנפורד הצהיר שנורת'קוט רצח נער מקסיקני ללא מעורבותם של אמו או של סאנפורד.
גורדון נורת'קוט הכריח את סאנפורד לעזור לו להיפטר מראשו של הנער המקסיקני.
גורדון הצהיר כי הוא השאיר את גופת הנער חסרת הראש בצד הדרך ליד העיר לה-פונט, כיוון ש"לא היה לו מקום אחר לשים אותה".
סאנפורד טען כי כדי להיפטר מהגופות השתמש נורת'קוט בסיד וכי הגופות נקברו בחווה.
הרשויות מצאו קברים במקומות בהם סאנפורד הצהיר שהם נמצאים.
בקברים לא נמצאו גופות שלמות, אלא חלקי גופות שנשארו, של שיער, דם, עצמות ואצבעות.
על פי עדותם של סאנפורד קלארק וג'סי קלארק (אחותו של סאנפורד), ב-4 באוגוסט 1928 (מספר שבועות לפני מעצרו של סאנפורד) גורדון נורת'קוט ואמו, שרה לואיס, הוציאו את הגופות מהקברים והשאירו אותן במדבר.
בנוסף לחלקי הגופות שכן נמצאו, המשטרה מצאה חפצים אישיים של שלושת הילדים שדווחו כי נעלמו וגרזן מוכתם בדם.
גורדון סטיוארט נורת'קוט ואמו שרה לואיס נורת'קוט נעצרו בקנדה ב-19 בספטמבר 1928, והוחזרו ללוס אנג'לס רק ב-30 בנובמבר באותה שנה.
במהלך ההמתנה שלהם להסגרתם לקליפורניה, שרה לואיס הודתה ברציחת שלושת הילדים, כולל ברצח וולטר קולינס בן ה-9. גורדון נורת'קוט הודה ברצח של יותר מ-5 נערים.
אך עוד לפני הסגרתם חזרו בהם שניהם מהודאתם.
לאחר הסגרתם, הודתה שוב שרה לואיס ברצח של וולטר קולינס, אך לא נשפטה על כך.
ב-31 בדצמבר, גזר עליה שופט בית המשפט העליון מאסר עולם על סמך הודאתה, וחסך ממנה עונש מוות בשל היותה אישה.
היא שוחררה על תנאי לאחר פחות מ-12 שנים.
במהלך המשפט שלה טענה שרה לואיס כי בנה גורדון נורת'קוט חף מפשע.
בנוסף טענה מגוון טענות מוזרות לגבי המוצא של גורדון, למשל שהוא בנו הבלתי חוקי של אציל אנגלי, שהיא סבתו של גורדון וכי הוא תוצאה של גילוי עריות בין בעלה ג'ורג' סיירוס נורת'קוט ובתם.
בנוסף היא הצהירה שכילד עבר גורדון התעללות מינית על ידי כל המשפחה.
שרה לואיס נורת'קוט נפטרה בשנת 1944.
בעקבות העובדה שאמו של גורדון הודתה ברצח של וולטר קולינס וקיבלה על כך גזר דין, המדינה בחרה שלא להאשים את גורדון ברצח של קולינס, למרות מעורבותו ברצח.
לפי ההערכה, לגורדון היו כ-20 קורבנות, אך מדינת קליפורניה לא מצאה ראיות שיתמכו בכך, ובסופו של דבר כלל כתב האישום נגדו רצח של שלושה קורבנות בלבד: "המקסיקני חסר הראש" (ילד מקסיקני לא מזוהה) והאחים נלסון ולואיס וינסלו (בני 10 ו-12) שדווחו כנעדרים מפומונה ב-16 במאי 1928.
המשפט כנגד גורדון החל ב־13 בינואר 1929 והסתיים לאחר 27 ימים ב־8 בפברואר בהרשעתו ברציחת שלושת הילדים.
ב-13 בפברואר 1929, נידון גורדון לגזר דין מוות.
הוא נתלה ב-2 באוקטובר 1930 בהיותו בן 23.
גורדון סטיוארט נורת'קוט (1906–1930) נולד בססקצ'ואן בקנדה וגדל בקולומביה הבריטית.
הוא עבר ללוס אנג'לס עם הוריו ב-1924. בעזרת אביו הוא רכש שטח אדמה בווינוויל ובנה בו חוות תרנגולות.
הצורך בעזרה בחווה היה תירוץ לכך שהוא נהג להביא את אחיינו סאנפורד מקנדה לקליפורניה.
גורדון חטף מספר לא ידוע של נערים וילדים, ותקף אותם מינית בחוות התרנגולים שלו.
בדרך כלל לאחר שהתעלל בהם, החזיר אותם לביתם.
אחת ההשערות הייתה שגורדון "השכיר" את קורבנותיו לפדופילים, אבל לא היו ראיות שתמכו בהשערה זו.
גורדון הורשע ברצח האחים וינסלו וברצח של ילד מקסיקני לא מזוהה.
קורבן הרצח השני שלו היה וולטר קולינס.
כמה ימים לאחר חטיפתו של קולינס קיבל גורדון טלפון מאמו (של גורדון), שרה לואיס נורת'קוט.
היא הודיעה לו שהיא עומדת להגיע לביקור בחווה ושהיא מתכוונת להישאר לכמה ימים.
שרה לואיס גרה בלוס אנג'לס במרחק כשעה נסיעה מהחווה.
עד לאותו ביקור גורדון כבר החזיק והתעלל מינית בקולינס מספר ימים.
במהלך ביקורה של שרה לואיס, קולינס הוחזק בלולים.
שרה לואיס הייתה מודעת לכך שבנה תקף מינית נערים.
היא הפכה לחשדנית בשל הרצון של גורדון להרחיק אותה מהלולים, עד שגילתה את קולינס באחד מהלולים.
היא אמרה לגורדון שהילד יכול לזהות אותו כיוון שגורדון עבד פעם בסופרמרקט שבו אמו של וולטר קולינס, כריסטין קולינס, הייתה עורכת עמו קניות.
שרה אמרה כי יש צורך להשתיק את וולטר.
סאנפורד קלארק העיד כי שרה החליטה שלושתם (סאנפורד, גורדון ושרה) צריכים להשתתף ברצח של וולטר קולינס, ככה אף אחד מהם לא יוכל ללכת למשטרה ולהאשים את האחרים בלי לסכן את עצמו.
גורדון הציע להשתמש ברובה, אך שרה חששה שהרעש יזעיק את השכנים.
בסופו של דבר הם השתמשו בגרזן לבתר את קולינס בזמן שישן בלול בו נכלא.
שלושתם, גורדון, שרה וסאנפורד (שפעל בניגוד לרצונו) הכו את וולטר קולינס בגרזן.
באופן דומה הם רצחו גם את האחים וינסלו.
סאנפורד ווסלי קלארק (1913–1991) אחיינו של גורדון סטיוארט נורת'קוט, כתב בכפייה מכתבים למשפחתו המספרים כי שלומו טוב.
בעקבות כך, החלה אחותו של סאנפורד, ג'סי, לחשוד בנעשה בחווה.
ג'סי הגיעה לביקור בחווה למספר ימים, שם התוודעה למעשי הפשע שהתרחשו שם.
מתוך פחד מגורדון היא ברחה חזרה לקנדה, שם סיפרה לקונסול האמריקאי על הזוועות.
סאנפורד קלארק מעולם לא הואשם ברצח, מתוך אמונה כי היה קורבן להתעללות מינית ואיומים על חייו מצד גורדון וכי לא רצה להשתתף בפשעים, אלא עשה זאת תחת איומים.
הסדר ייחודי קבע כי סאנפורד יישלח לתקופה של 5 שנים לבית ספר לבנים, שבו נערכה תוכנית נסיונית מיוחדת לשיקום נוער עברייני בהתהוות.
תקופה זו קוצרה לאחר מכן ל-23 חודשים, כיוון שבמהלך שהותו בבית הספר "גילה רצון אישי לחיות חיים פרודקטיביים".
עם שחרורו מבית הספר "חובותיו" של סאנפורד קלארק כלפי החברה היו שלמים.
הוא גורש חזרה לקנדה על ידי הרשויות האמריקאיות.
בית הספר ומשפחתו של קלארד עזרו לשקם אותו מן החוויות הקשות שעבר.
סאנפורד קלארק שירת במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן עבד במשך 28 שנים בשירות הדואר הקנדי.
הוא התחתן ואימץ וגידל יחד עם אשתו, ג'ון, שני בנים.
ג'ון וסאנפורד היו נשואים במשך 55 שנים.
סאנפורד קלארק מת בשנתו בשנת 1991 בגיל 78.
וולטר קולינס (1918–1928) בן ה-9 נעלם מביתו שבלוס אנג'לס ב-10 במרץ 1928. אביו של וולטר הורשע ב-8 מקרי שוד מזוינים, ולכן המסקנה הראשונית הייתה שנחטף על ידי אויבים של אביו.
היעלמותו של וולטר קיבלה תשומת לב לאומית, כך גם הכישלונות של משטרת לוס אנג'לס למצוא אותו.
המשטרה קיבלה פרסום שלילי והופעל לחץ ציבורי הולך וגובר לפתור את המקרה.
כריסטין קולינס (1891–1964) הייתה אמו החד-הורית של וולטר קולינס.
כעבור חמישה חודשים מיום היעלמותו, נמצא באילינוי ילד שטען כי הוא וולטר קולינס, וכריסטין שילמה עבור הבאתו ללוס אנג'לס.
המשטרה ארגנה איחוד מתוקשר של כריסטין והילד, בתקווה לסתור את התדמית השלילית של המשטרה, ולהסיט את תשומת הלב מסדרת פרשיות שחיתות בתוך המשטרה.
בזמן האיחוד, טענה כריסטין כי הילד אינו בנה.
השוטר האחראי על החקירה, קפטן ג'ונס, אמר לה שתיקח את הילד ו"תנסה אותו למספר שבועות".
כריסטין לקחה את הילד לביתה, אולם המשיכה לטעון כי הוא אינו בנה.
לאחר שלושה שבועות, הגיעה כריסטין לתחנת המשטרה עם מסמכים מרופא השיניים של וולטר המוכיחים כי הילד בביתה מתחזה.
ג'ונס דאג לאשפוזה של כריסטין קולינס במוסד פסיכיאטרי תחת "קוד 12" - מאסר פסיכיאטרי.
בתקופת המאסר של קולינס חקר ג'ונס את הילד, וזה הודה כי הוא ארתור הצ'ינס בן ה-12, וכי לאחר שברח מביתו, פגש באדם שאמר לו שהוא דומה לוולטר.
ארתור תכנן להתחזות לו כדי שיוכל להגיע להוליווד ולפגוש את השחקן האהוב עליו, טום מיקס.
10 ימים לאחר שהתוודה ארתור לגבי זהותו האמיתית, שוחררה כריסטין קולינס מן האשפוז הכפוי והגישה תלונה כנגד משטרת לוס אנג'לס.
לבסוף, נאלצה המשטרה להודות בטעותה.
תביעתה של כריסטין קולינס הביאה להשעייתם של קפטן ג'ונס ושל מפקד משטרת לוס אנג'לס, וג'ונס חויב לשלם לה 10,800 דולר, שאותם לא שילם מעולם.
מי שגילה למשטרה לבסוף להיכן נעלם וולטר, היה סאנפורד קלארק.
בעקבות הווידוי המחריד של סאנפורד, נתפס הרוצח נורת'קוט.
עם הסגרתו מקנדה ב-7 בדצמבר 1928, ביקשה קולינס לדעת אם הוא הרג את בנה, אך היא לא הצליחה לקבל על כך תשובה ברורה כיוון שעל פי תשובותיו של נורת'קוט לא נראה כאילו ידע אם בכלל פגש את וולטר וקולינס הניחה כי הוא מטורף.
עובדה זו נתנה לקולינס תקווה כי ייתכן שבנה עוד בחיים.
בחודש אוקטובר 1930, ערב הוצאתו להורג, שלח נורת'קוט לקולינס מברק בו אמר כי שיקר כשהכחיש כי וולטר היה אחד מקורבנותיו והבטיח שיגיד לה את האמת אם תסכים לפגוש אותו.
מספר שעות בלבד לפני הוצאתו של נורת'קוט להורג, קולינס הפכה לאישה הראשונה מזה שלושה עשורים שקיבלה אישור לבקר רוצח סדרתי, ערב הוצאתו להורג.
אך כשהגיעה להתעמת עמו, התחרט נורת'קוט ואמר כי אינו מעוניין לראות אותה וכי הוא חף מפשע.
קולינס זעמה על כך שנורת'קוט סיפק לה רק עוד שקרים.
אך עם זאת תשובותיו המעורפלות של נורת'קוט והקושי שלו לזכור פרטים כמו בגדיו של וולטר וצבע עיניו, הפיחו בה תקווה כי בנה עוד בחיים.
כחמש שנים לאחר מכן (בשנת 1935) הגיע למשטרה ילד, יחד עם הוריו, שסיפר כי נחטף על ידי נורת'קוט.
תחילה חשבו השוטרים שהוא הצליח לברוח מן הלולים, אך על פי עדותו נראה כי לאחר שהילד נחטף ועבר התעללות מינית, נורת'קוט הסיע אותו חזרה לביתו בלוס אנג'לס, בדומה לחטיפות נוספות שנורת'קוט ביצע.
דיווחים ראשוניים סיפרו כי נורת'קוט רצח כ-20 קורבנות אך השערה זו מעולם לא אושרה.
סאנפורד קלארק לא סיפר בעדותו על ניסיונות לברוח מהלולים, עדותו מצביעה על כך שרק שלושה ילדים נכלאו בלולים, וולטר קולינס ושני האחים וינסלו, כולם נרצחו.
במהלך החקירה חיפשה המשטרה את קברי הקורבנות על פי עדותו של סאנפורד קלארק, ומצאה 51 חלקי גופות.
בשל העובדה כי גופתו השלמה של וולטר קולינס לא נמצאה, האמינה כריסטין קולינס כי הוא עדיין בחיים והמשיכה לחפש אותו כל ימי חייה.
לואיס בן ה-12 ונלסון בן ה-10 נעלמו מביתם בפמונה, קליפורניה ב-16 במאי 1928. גורדון נורת'קוט הואשם בחטיפתם ורציחתם של שני הבנים.
קורבן הרצח הראשון של גורדון היה הילד המקסיקני שלא זוהה.
הוא כונה בחקירה "המקסיקני חסר-הראש" כיוון שגורדון ערף את ראשו.
הטיוח של משטרת לוס אנג'לס
ארתור ג'יי הצ'ינס ג'וניור (1916–1958) היה הילד שהתחזה לוולטר קולינס.
הוא כתב בשנת 1933 על הסיבות והדרך שבה התחזה לוולטר קולינס הנעדר.
אמו הביולוגית של הצ'ינס נפטרה כשהיה בן 9 והוא חי עם אמו החורגת, ויולט הצ'ינס.
הוא ברח במטרה להתרחק ממנה עד כמה שאפשר.
לאחר שחי בדרכים במשך כחודש תפסה אותו המשטרה ותחקרה אותו בקשר לוולטר קולינס.
תחילה אמר שאינו מכיר את וולטר, אך בהמשך שינה את גרסתו כשהבין שזו ההזדמנות שלו להגיע לקליפורניה.
בסופו של דבר הצ'ינס חזר בבגרותו לקליפורניה כמאמן סוס ורוכב.
הוא מת מקריש דם בשנת 1958 בגיל 38, והותיר אחריו אשה ובת.
דוקטור גוסטב בריגלב (1881–1943) היה הכומר של כנסיית סנט-פול הפרסביטריאנית בלוס אנג'לס ומטיף רדיו.
הוא עסק בעניינים חשובים רבים בעיר לוס אנג'לס בשנות ה-20 וה-30. אחד העניינים העיקריים היה ההתנהלות הלא תקנית במקרה חטיפת וולטר קולינס.
הוא נלחם למען שחרור כריסטין קולינס מבית החולים הפסיכיאטרי לאחר שאושפזה שם כנקמה על כך שהתנגדה לגרסת משטרת לוס אנג'לס בעניין זהות בנה.
סרט הקולנוע "ההחלפה" שיצא לאקרנים ב־2008, בבימויו של קלינט איסטווד, מבוסס על סיפורה יוצא הדופן של כריסטין קולינס.
את התסריט כתב ג'יי מייקל סטרזינסקי, ואנג'לינה ג'ולי משחקת בתפקיד הראשי את כריסטין קולינס.
רציו אנרגיות - שותפות מוגבלת, המוכרת בשמה המקוצר רציו, היא שותפות מוגבלת הפועלת בתחום חיפושי הנפט והגז הטבעי בישראל והפקתם.
רציו אנרגיות הוקמה על פי הסכם שותפות מוגבלת בין השותף הכללי "רציו אנרגיות ניהול בע"מ" (לשעבר "רציו חיפושי נפט בע"מ") לבין השותף המוגבל "רציו נאמנויות בע"מ".
השותפות המוגבלת נרשמה למסחר ביום 20 בינואר 1993, ומאז ועד היום יחידות ההשתתפות ואופציות של השותפות נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
יחידות ההשתתפות של השותפות כלולות במדד תל אביב 125 החל מיום 1 ביולי 2010.
בין הקידוחים שביצעה היו קידוח "רציו-3" ליד קריית שמונה שנמצא יבש וקידוח "רציו -4" ליד גן יבנה שבו נמצא גז טבעי אך לא בכמות מסחרית.
בשנת 2007 הוענקו לרציו 100% מהזכויות בהיתר מוקדם "רציו-ים" אשר לימים הפך לרישיונות "עמית", "רחל", "ערן", "דוד" ו- "חנה" ואשר בשטחו נמצאה תגלית לוויתן, הממוקמת כ־110-140 ק"מ מערבית לחופי ישראל.
בשנה לאחר מכן, נוכח המשאבים המימוניים והטכניים הנדרשים לביצוע קידוחי אקספלורציה במים עמוקים, העבירה רציו 85% מהזכויות ברישיונות "רציו-ים" לדלק קידוחים (המחזיקה ב-45.34% במאגר לוויתן) ולנובל אנרג'י (המחזיקה ב-39.66% במאגר לוויתן).
כיום מחזיקה השותפות 15% במאגר לוויתן.
בשנת 2010, לאחר השלמת סקרים סיסמיים ופיענוחם, החליטה רציו יחד עם שותפותיה במאגר לבצע את קידוח "לוויתן-1" בשטח רישיון "עמית".
לקראת סוף שנת 2010 הוכרזה תגלית לווייתן, שהיא תגלית הגז הטבעי במים עמוקים הגדולה ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21. כמות הגז הטבעי בלוויתן הוערכה בכ־453 מיליארד מטר מעוקב (BCM).
תגלית לוויתן ממוקמת כ־25 ק"מ דרום-מערבית לתגלית הגז "תמר" שהוכרזה בינואר 2009.
בחודש אפריל 2013 הוענקו לרציו שני רישיונות חיפוש, "נטע" ו-"רועי", חלף ההיתר המוקדם "גל".
בפברואר 2017 הודיעה רציו יחד עם שותפותיה בלוויתן על החלטת השקעה סופית (FID) לפיתוח שלב 1א' של המאגר בתקציב כולל של כ־3.75 מיליארד דולר, עם צפי לגז ראשון מהמאגר בסוף 2019 וזאת לאחר חתימה על הסכם עוגן עם חברת החשמל הירדנית (NEPCO) והסכמים עם לקוחות בשוק המקומי.
בחודש מרץ 2017 פרסמה רציו כי הגיעה להסכם עם קונסורציום בנקים ישראלים וזרים לקבלת הלוואת גישור בסך של כ־250 מיליון דולר למימון חלקה בפיתוח מאגר לוויתן, שהורחבה בחודש יולי 2018 לסך של כ־450 מיליון דולר.
בסוף חודש אוקטובר 2019 הוענקו לרציו במסגרת הליך תחרותי שיזם משרד האנרגיה יחד עם שתי חברות אנרגיה בינלאומיות Cairn Energy ו-Pharos Energy, שני מקבצי רישיונות חיפוש חדשים במים הכלכליים של ישראל, כאשר בכל מקבץ 4 רישיונות ושטחם הכולל של שני המקבצים עומד על כ־3,200 קמ"ר.
חלקה של רציו ברישיונות החיפוש עומד על 33.33%.
ביום 31 בדצמבר 2019 החלה הזרמת הגז ממאגר לוויתן ואספקתו ללקוחות המאגר ולראשונה בתולדותיה החלה השותפות לרשום הכנסות ממכירת גז עם תחילת הזרמת הגז ממאגר לוויתן.
בחודש אוגוסט 2020 הודיעה השותפות על השלמתו המוצלחת של מהלך מימון מחדש בהיקף של עד כ־650 מיליון דולר עם קונסורציום בנקים ישראלים וזרים ועל פירעון מלא של הלוואת הגישור.
בחודש פברואר 2022 הודיעה רציו על שינוי שמה ל"רציו אנרגיות" וזאת לדבריה, על מנת "ששמה של השותפות ישקף באופן נכון יותר את פעילותה ויעדיה, לרבות בקשר עם הפקת הגז מפרויקט לוויתן ויוזמות לפרויקטים בתחום האנרגיות המתחדשות".
ביום 3 ביוני 2010 דיווחה נובל אנרג'י, השותפה יחד עם שותפות רציו אנרגיות ודלק קידוחים - שותפות מוגבלת ברישיונות "רציו-ים", כי יש סיכוי של 50% למציאת גז בשטח הרישיונות בהיקף של כ-453BCM.
לאור זאת, נובל אנרג'י המליצה לשותפים ברישיונות "רציו-ים" לקדוח את קידוח האקספלורציה "לוויתן-1".
קידוח "לוויתן-1", הממוקם כ־135 קילומטר מערבית לחיפה, במים עמוקים בעומק של כ-1,634 מטר הוא הקידוח העמוק ביותר שנקדח אי פעם באזור זה בים התיכון.
הקידוח, שהחל ביולי 2010, נמשך כחמישה חודשים בתקציב כולל של כ־150 מיליון דולר (כולל עלויות השינוע של אסדת הקידוח).
בדצמבר 2010 הוכרז לוויתן כתגלית הגז הטבעי הגדולה ביותר במימי הים התיכון ותגלית הגז הטבעי הגדולה ביותר בעולם במים עמוקים בעשור הראשון של המאה ה-21. ההערכה הראשונית לכמות הגז הטבעי במאגר עמדה על כ־453 BCM.
העתודות והמשאבים המותנים במאגר לוויתן, על-פי דוח עתודות בלתי תלוי של NSAI, הוערכו ביוני 2020, על-פי האומדן הטוב ביותר (2P2C), בכ־646 BCM (22.8 טריליון רגל מעוקב של גז טבעי וכ-41 מיליון חביות קונדנסט).
בחודש דצמבר 2016 אישרו השותפים בלוויתן תוכנית פיתוח סופית לשלב הראשון הכולל 4 בארות הפקה בנוסף לפלטפורמה ימית הממוקמת כ־10 ק"מ מהחוף ובעלת יכולת הפקה שנתית של כ-12 BCM אשר תתחבר אל מערכת ההולכה הארצית בחוף.
בפברואר 2017 הודיעו השותפות במאגר על החלטת השקעה סופית (FID) לפיתוח שלב 1א' של המאגר בתקציב כולל של כ־3.75 מיליארד דולר, עם צפי לגז ראשון מהמאגר בסוף 2019 וזאת לאחר חתימה על הסכם עוגן עם חברת החשמל הירדנית (NEPCO) והסכמים עם לקוחות בשוק המקומי.
נכון לחודש ספטמבר 2020 נחתמו בין שותפי לוויתן ללקוחות בשוק המקומי ובשוקי הייצוא הסכמים בהיקף כולל של כ-145 BCM, ביניהם שני הסכמים לייצוא גז טבעי לחברת החשמל הירדנית (NEPCO) ולחברת Blue Ocean המצרית.
בסוף חודש דצמבר 2019, לאחר פחות משלוש שנים מקבלת החלטת ההשקעה על ידי השותפות בפרויקט לוויתן בהתאם ללוחות הזמנים ובהשקעה של כ־3.5 מיליארד דולר, החלה ההפקה ממאגר לוויתן ללקוחות במשק הישראלי ובינואר 2020 החל ייצוא ממאגר לוויתן לירדן ולמצרים.
בחודש יולי 2023 הודיעו השותפות במאגר על הנחת צינור הולכה תת-ימי שלישי משדה הגז לאסדה, שיאפשר הגדלת יכולת הפקת הגז המרבית לכ-14 BCM בשנה החל מהמחצית השנייה של שנת 2025.
רציו אנרגיות (מימון) בע"מ היא חברה פרטית המוחזקת בבעלות מלאה על ידי השותפות המוגבלת רציו אנרגיות (שותפות ציבורית).
תחום פעילותה של רציו מימון הוא גיוס מקורות כספיים עבור השותפות המוגבלת אשר מטרתן לשמש את השותפות לצורך מימון חלקה בהוצאות בקשר עם חזקות לוויתן, לרבות באמצעות הנפקות של איגרות חוב.
במהלך השנים פעלה החברה על מנת לגייס חוב לטובת מימון פיתוח מאגר לוויתן:
בחודש ספטמבר 2014 גייסה רציו מימון כ־371 מיליון שקל באמצעות הנפקת סדרת אג"ח א'.
בחודש נובמבר 2016 גייסה רציו מימון כ־630 מיליון שקל ברוטו באמצעות הנפקת סדרת אג"ח ב'.
בחודש דצמבר 2017 גייסה רציו מימון כ־643 מיליון שקל ברוטו באמצעות הנפקת סדרת אג"ח ג', ששימשה בין היתר לפירעון מוקדם של סדרה א'.
בחודש יולי 2021 גייסה רציו מימון 300 מיליון שקל ברוטו באמצעות הנפקת סדרת אג"ח ד'.
בשנת 2011 יזמו איתן אייזנברג (הגאולוג הראשי של שותפות רציו) ומשפחות לנדאו ורוטלוי, מיזמי שותפות רציו אנרגיות, פעילות חיפושי נפט בינלאומית.
לצורך כך הוקמה שותפות חדשה, "רציו פטרוליום אנרגיה - שותפות מוגבלת".
בחודש ינואר 2017 הונפקה השותפות לציבור ויחידות ההשתתפות וכתבי האופציה שלה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
עם המחזיקים הגדולים ביחידות ההשתתפות של רציו פטרוליום נמנים גם שותפות רציו אנרגיות(המחזיקה 20% מרציו פטרוליום) וקבוצת דלק (מחזיקה כ-6%).
לרציו פטרוליום זיכיונות לחיפושי נפט בגיאנה, מרוקו והפיליפינים.
טענות על קשרי החברה עם העולם התחתון
בשנת 2010, שלמה שוקרון מבעלי חברת הבנייה "גלובוס אינטרנשיונל השקעות בניין ופיתוח" העלה טענות על קשרי החברה עם העולם התחתון.
שוקרון החל להשקיע באמצעות חברת "גלובוס" ביחידות ההשתתפות של רציו בשנת 2000 ובתוך זמן קצר הגיע להחזקה של 26% בחברה, עד שכל גיוס הון דרש את אישורו.
לאחר שרציו ביקשה לגייס הון בשנת 2005 ושוקרון התנגד ניסו הצדדים להגיע להסכמות כאשר במהלך 2008 החלה בוררות ביניהם.
אולם עם גילויי הגז בשדה לווייתן בספטמבר 2010, פנה שוקרון לבית המשפט המחוזי בבקשה לבטל את הבוררות, בנימוק שהבורר התמנה בידי אנשי העולם התחתון.
באוגוסט 2011, הגיעו הצדדים לפשרה שבמסגרתה הודיעה "גלובוס" כי היא "מצרה על טענות שפורסמו בעניין הליך הבוררות לפיהן הצדדים יזמו פניה לגורמים בעולם התחתון כדי ליישב את הסכסוך שנתגלע בין שתי החברות.
הצדדים רצו ליישב את הסכסוך בדרכים המקובלות בעולם העסקים, ולא הייתה להם כוונה לערב בסכסוך גורמים מהעולם התחתון".
עוד הוסכם ששוקרון יקבל 15% מהשותף הכללי, שיוחזקו בנאמנות, וששוקרון יפעל למכירת חלקו בתוך כמה שנים.
רציחות באוקספורד הוא מותחן קולנועי משנת 2008 בבימויו של אלכס דה לה איגלסיה, על פי ספרו של גיירמו מרטינס, Crímenes imperceptibles, שיצא לאור בשנת 2003 (תורגם לאנגלית בשם זהה לשם הסרט, ולעברית בשם "רציחות נוסח אוקספורד").
הסרט עוסק בסדרת מעשי רצח המתרחשת באוקספורד, שבחקירתם עוסקים, בנוסף למפקח המשטרה, גם פרופסור ללוגיקה ודוקטורנט, שגילו את גופתה של הנרצחת הראשונה.
מרטין (אלייז'ה ווד) הוא דוקטורנט למתמטיקה המגיע לאוקספורד מארצות הברית, לשם לימודי דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד.
הוא שואף שהמנחה שלו יהיה הפרופסור ארתור סלדום (ג'ון הארט), אף שידוע לו שסלדום אינו עוסק יותר בהנחיה.
הוא שוכר חדר בביתה של מרת איגלטון (אנה מאסי) הזקנה והחולנית, שהיא ידידה ותיקה של סלדום, ובמהלך מלחמת העולם השנייה עבדה יחד עם בעלה ועם אלן טיורינג על פענוח צופן ה"אניגמה".
בדירה מתגוררת גם בת' (ג'ולי קוקס), בתה המרירה של מרת איגלטון, העוסקת בנגינה בצ'לו בתזמורת מקומית.
בהרצאה שהוא נותן, מצטט סלדום מספרו של לודוויג ויטגנשטיין "מאמר לוגי פילוסופי" כדי לשלול את אפשרות קיומה של אמת מוחלטת.
בניסיון להרשים את סלדום, מרטין מתווכח איתו, ומביע את אמונו באמת המוחלטת של המתמטיקה.
"אני מאמין במספר פאי", הוא אומר.
סלדום שם את דבריו ללעג.
מרטין הפגוע מחליט לנטוש את לימודיו, והולך לחדרו שבאוניברסיטה כדי לאסוף את חפציו.
הוא ממשיך לחדרו השכור, ובכניסה לבית פוגש את סלדום, שהגיע לביקור אצל מרת איגלטון.
השניים נכנסים יחד לבית, ומוצאים בו את גופתה של מרת איגלטון, שנרצחה בעת ששיחקה "שבץ נא" לבדה.
בחקירתם מספר סלדום לחוקר, המפקח פיטרסן (ג'ים קרטר), כי הגיע לדירה בעקבות פתק שקיבל ובו כתובתה של מרת איגלטון וציון שזו הראשונה בסדרה.
כיוון שסלדום הוא בר סמכא בנושא של סדרות לוגיות, הוא משער שזו דרך של הרוצח להתגרות בו.
סלדום הסביר לפיטרסן: "סדרה לוגית היא סדרה של אלמנטים שבאים זה אחר זה לפי כלל מסוים.
מרטין וסלדום משוחחים עד כמה קל היה להעלים את הרצח, בהתחשב במחלתה הסופנית של מרת איגלטון, לוּ רק היה הרוצח נמנע מלחבול בפניה בעת הרצח.
כעבור זמן קצר מתגלה בבית החולים מקרה נוסף של זקן שמת לאחר שאלמוני הזריק חומר לא ידוע לזרועו.
גם מוות זה לווה בפתק, שעליו ציור של סמל הדג (איכטוס).
בביקוריהם בבית החולים, שבו עובדת לורנה, אחות חובבת ספרי מתח שהפכה לחברתו של מרטין, הם שמים לב לפרנק, הנמצא שם עם בתו הקטנה, הממתינה להשתלת ריאות.
סלדום משוחח עם מרטין, ומביע דעתו על מאפייניו של הפשע המושלם: "הפשע המושלם היחיד אינו פשע שאינו מפוענח אלא פשע שמפוענח באופן שמצביע על האיש הלא נכון".
מרטין וסלדום, יחד עם לורנה, מנסים לגלות בשני הפתקים שנלוו לרציחות רמז לרצח הבא, אך אינם מצליחים למנוע אותו: בעת שהם נוכחים בנשף מסכות וקונצרט לכבוד ליל גאי פוקס, נגן המשולש קם ומת.
במקום נמצא דף המסביר שזהו הרצח השלישי בסדרה.
סלדום, מרטין ומתמטיקאים נוספים נוסעים באוטובוס לאוניברסיטת קיימברידג', שבה מרצה הנרי וילקינס על הישגו הגדול – הוכחה למשפט האחרון של בורמאט.
בתחילת הנסיעה רואה מרטין את לורנה ברחוב, והוא מחליט לרדת מהאוטובוס כדי לבלות אתה.
במהלך הבילוי הוא מבין, בעקבות רמז שקיבל מסלדום, ששלושת הסמלים הראשונים הם סדרת סמלים של הפיתגוראים, שפעלו ביוון העתיקה כתערובת של אסכולה מדעית וכת דתית, ראו את המספר כיסוד העולם, ועסקו בענפי מדע שונים, ובהם גם השתלת איברים.
כדי להגיע לאיבר הבא בסדרה מרטין ולורנה נחפזים לספרייה, וכיוון שהוא סגורה הם ניגשים לחנות הספרים של "בלקוול", שם הם מוצאים את הספר המכיל מידע על הפיתגוראים, ועל פיו מזהה מרטין את החשוד, את המניע שלו ואת הרצח המתוכנן הבא שלו, הנורא מכולם.
הוא מנסה להסתייע במשטרה ובסלדום כדי למנוע את הרצח הבא, אך טעות של המשטרה מאפשרת לרצח להתרחש.
בשלב זה נוצר רושם שכל הרציחות באו על פתרונן, אך כעבור זמן, כאשר מרטין ולורנה יוצאים לבלות בחו"ל, מגלה מרטין פרט נוסף, המשנה כליל את הפרשנות לאירועים.
את פרשנותו החדשה מציג מרטין לסלדום בפגישה במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
בעלילת הסרט נשזר עיסוק ברעיונות מדעיים אחדים, ובהם פרדוקס המעקב אחר כלל של ויטגנשטיין בחקירות פילוסופיות, עקרון האי-ודאות של הייזנברג, משפטי האי-שלמות של גדל, פרדוקס השקרן, המשפט האחרון של פרמה והשערת טניאמה-שימורה שהייתה שלב בדרך להוכחתו, וכן אפקט הפרפר.
בנושאים אחדים מרשה לעצמו הסרט לחרוג מהדיוק ההיסטורי:
מרטין מייחס לדמות הבדיונית של הארי איגלטון, בעלה המנוח של גברת איגלטון, את יצירת הממדים הפרקטליים.
במציאות, את המושג "פרקטל" טבע בנואה מנדלברוט, ורעיון הממד הפרקטלי נוצר בשנת 1918 על ידי פליקס האוסדורף.
"אם נצליח לגלות את משמעותם הסודית של המספרים, נבין את משמעותם הסודית של החיים", אומר מרטין לסלדום.
אמירה זו ניתן לייחס לפיתגוראים של יוון העתיקה או לנומרולוגים בני זמננו, אך היא בלתי סבירה מפיו של דוקטורנט למתמטיקה.
"סדרות לוגיות", שהן נושא מרכזי בסרט, אינן נושא למחקר בלוגיקה מתמטית או במתמטיקה, אם כי רבים פוגשים אותן במבחני אינטליגנציה, וגם שעשועי מתמטיקה עוסקים בהן.
סלדום, המוצג כמי שמתמחה בסדרות לוגיות ואף כתב ספר אודותן, מציין את הגישה הגורמת לחוסר העניין של המתמטיקאים בסדרות לוגיות: "תמיד אפשר למצוא כלל או הצדקה שמאפשרים להמשיך סדרה באמצעות כל מספר.
בניגוד לדבריו של סלדום בהרצאתו שבפתח הסרט, ויטגנשטיין, כמעט אינו משתמש בנוסחאות בספרו "מאמר לוגי פילוסופי", ואינו משתמש בשפה הפורמלית של הלוגיקה המתמטית, אלא מציג טיעון פילוסופי בשפה טבעית, אמנם ייחודית.
הספר שעליו מתבסס הסרט, "רציחות נוסח אוקספורד", מזכיר את אנדרו ויילס והוכחתו למשפט האחרון של פרמה, כולל התאריך המדויק שבו חשף ויילס את הוכחתו בהרצאה באוניברסיטת קיימברידג'.
בסרט, כנראה מסיבות משפטיות, ההוכחה היא של "המשפט האחרון של בורמאט", והמוכיח הוא דמות בדיונית, הנרי וילקינס.
גם הוא חושף את הוכחתו בהרצאה באוניברסיטת קיימברידג', אך זו מתרחשת חודשים אחדים לאחר המועד שבו נתן ויילס את הרצאתו.
הסרט הוא קופרודוקציה ספרדית-בריטית-צרפתית בבימויו של אלכס דה לה איגלסיה.
צילום הסרט החל ב-22 בינואר 2007 והסתיים ב-24 במרץ.
הסרט צולם באוקספורד ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
במהלך הפקת הסרט תיאר הבמאי את חוויותיו בבלוג שלו.
אלייז'ה ווד: מרטין, סטודנט אמריקאי המגיע לאוניברסיטת אוקספורד ללימודי דוקטורט.
קודם לליהוקו של ווד לתפקיד זה, היו הערכות שהתפקיד יינתן לשחקן המקסיקני גאל גרסיה ברנאל.
ג'ון הארט: ארתור סלדום, פרופסור באוניברסיטת אוקספורד, בר סמכא בתחום של סדרות לוגיות.
קודם לליהוקו של הארט לתפקיד זה, היו הערכות שהתפקיד יינתן לשחקן הבריטי מייקל קיין.
לאונור ווטלינג: לורנה, אחות בבית חולים, חברתו של מרטין.
אנה מאסי: מרת איגלטון, זקנה חולנית המשכירה חדר בביתה למרטין.
ג'ולי קוקס: בת' איגלטון, צ'לנית, בתהּ של מרת איגלטון.
ג'ים קרטר: המפקח פיטרסן, קצין המשטרה הממונה על חקירת מעשי הרצח.
דומיניק פינון: פרנק, נהג אוטובוס, אביה של ילדה הזקוקה להשתלת ריאות.
רציחות נוסח אוקספורד (בספרדית: Crímenes imperceptibles – פשעים בלתי מורגשים) הוא ספר מתח מאת המתמטיקאי והסופר הארגנטינאי גיירמו מרטינס, שיצא לאור במקור בשנת 2003, ובתרגום לעברית בשנת 2007.
הספר עוסק בסדרת מעשי רצח המתרחשת באוקספורד, שבחקירתם עוסקים, בנוסף לקצין המשטרה, גם פרופסור ללוגיקה ודוקטורנט, שגילו את גופתה של הנרצחת הראשונה.
הספר שימש בסיס לסרט הקולנוע רציחות באוקספורד בבימויו של אלכס דה לה איגלסיה.
המְּסַפֵּר, צעיר בן 22, בעל תואר ראשון במתמטיקה, הגיע בקיץ 1993 מארגנטינה לאוקספורד, לשם לימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, בהנחייתה של אמילי ברונסון.
בעצת המנחה שלו הוא שוכר חדר בביתה של גברת איגלטון, ישישה חולנית, שבמהלך מלחמת העולם השנייה סייעה לאלן טיורינג בפענוח צופן ה"אניגמה".
בדירה מתגוררת גם בֶּת, נכדתה המרירה של גברת איגלטון, העוסקת בנגינה בצ'לו בתזמורת קאמרית מקומית.
אחר הצהריים ניגש המְּסַפֵּר למסור לגברת איגלטון את שכר הדירה, ובאותו זמן מגיע לשם ארתור סלדום, לוגיקן דגול, שספרו האחרון עוסק בסדרות לוגיות.
השניים נכנסים יחד לבית, ומוצאים בו את גופתה של גברת איגלטון, שנרצחה בחניקה בכרית בעת ששיחקה "שבץ נא" לבדה.
פגיעה באפה במהלך הרצח גרמה לדם על פניה ועל הכרית.
בחקירתם מספר סלדום לחוקר, פקד פיטרסן, כי הגיע לדירה בעקבות פתק שקיבל ובו כתובתה של גברת איגלטון, השעה שלוש אחר הצהריים והמילים "הראשון בסדרה".
כיוון שסלדום כלל בספרו על סדרות לוגיות פרק העוסק בפשעים סדרתיים, הוא משער שזו דרך של הרוצח להתגרות בו.
על ציור המעגל אומר סלדום: "זו דרך מחוכמת לפתוח סדרה: להציב במקום הראשון סמל בעל אי-היקבעות מְרבית, כך שאנחנו מגששים באפלה לגבי ההמשך האפשרי".
המְּסַפֵּר וסלדום משוחחים עד כמה קל היה להציג את הרצח כמוות טבעי, בהתחשב במחלתה הסופנית של גברת איגלטון, לוּ רק נזהר הרוצח מלחבול בפניה בעת הרצח.
סלדום מכנה פשעים מסוג זה "פשעים לא נתפסים".
העיתון המקומי רומז שבֶּת חשודה ברצח.
בשיחה עם המנחה שלו נודע למְּסַפֵּר שהוריה של בֶּת ואשתו של סלדום נהרגו בתאונת דרכים שבה היה סלדום הניצול היחיד.
המְּסַפֵּר חוזר לתחביבו הישן, טניס, ובמסגרת זו קושר קשר רומנטי עם לורנה, אחות אירית יפהפייה, חובבת רומנים בלשיים, העובדת בבית החולים המקומי.
בביקור בבית החולים פוגש המְּסַפֵּר איש, שהספר שהוא קורא, "מהפיתגוראים עד ישו" עורר את סקרנותו.
האיש נמצא בבית החולים עם בתו הקטנה, קייטלין, הממתינה באופן נואש להשתלת ריאה, אך אינה זוכה לכך משום שקרובי הנפטרים מסרבים לתרום את איבריהם.
רק לאחר גילוי הפתק התברר שהזקן לא מת מוות טבעי, "רצח שבהתחלה איש לא ראה בו רצח", תיאר זאת סלדום, והציג את דעתו על מאפייניו של הפשע המושלם: "הפשע המושלם אינו זה שנותר בלתי מפוענח אלא זה שמפוענח תוך ייחוסו לנאשם הלא נכון".
פקד פיטרסן, ואתו המְּסַפֵּר וסלדום, מנסים לגלות בשני הפתקים הללו רמז לרצח הבא, וסלדום נותן לפיטרסן דף ובו תחזיתו לסמל הבא בסדרה, אך הם אינם מצליחים למנוע את הרצח הבא: בעת שהם נוכחים בקונצרט בארמון בלנהיים, בהשתתפותה של בֶּת, נגן המשולש הזקן מת.
במקום נמצאו, על כסאו של סלדום, שתי פיסות נייר שנתלשו מהתוכנייה, ובהן המילים "השלישי בסדרה" ו"משולש".
סלדום מביע חשש שהנרצח הבא בסדרה יהיה המתמטיקאי אנדרו ויילס, שצפוי להרצות באוניברסיטת קיימברידג' על הישגו הגדול – הוכחתו למשפט האחרון של פרמה.
סלדום ומתמטיקאים נוספים נוסעים באוטובוס לאוניברסיטת קיימברידג' כדי לשמוע את ההרצאה, ואילו המְּסַפֵּר נשאר באוקספורד עם לורנה.
לורנה מוזעקת לבית החולים בעקבות תאונת דרכים רבת נפגעים של אוטובוס שהיה בדרכו מקיימברידג' לאוקספורד, והמְּסַפֵּר חושש שזה היה האוטובוס של המתמטיקאים, אך מצפייה בטלוויזיה מתברר לו שהיה זה אוטובוס של תלמידים הלוקים בתסמונת דאון.
נהג האוטובוס, שאותו זיהה המְסַפֵּר כאביה של קייטלין, נספה גם הוא, אף שקפץ מהאוטובוס ברגע האחרון.
מאחד התלמידים שנספו נלקחה ריאה שהושתלה בקייטלין.
פקד פיטרסן מספר למְּסַפֵּר ולסלדום שהפעם הגיעה הודעה לפני התאונה: "הרביעי בסדרה הוא הטטרקטיס.
מהאירועים הוא מבין שאביה של קייטלין הוא הרוצח הסדרתי, שעשה את מעשהו לאחר שנואש מלהשיג בדרך אחרת ריאה לבתו הגוועת.
על בסיס ראייה זו, פיטרסן מספק פרשנות הולמת גם לשלושת מעשי הרצח הראשונים.
בשלב זה נוצר רושם שכל הרציחות באו על פתרונן, אך המְּסַפֵּר ממשיך להרהר באירועים, ומגיע לפרשנות שונה לחלוטין.
את פרשנותו החדשה הוא מציג לסלדום, המאשר פרשנות זו, תוך שהוא מוסיף מניע סמוי.
בעלילת הספר נשזר עיסוק ברעיונות מדעיים אחדים, ובהם תערו של אוקאם, עקרון האי-ודאות של הייזנברג, משפטי האי-שלמות של גדל, פרדוקס הכללים של ויטגנשטיין, המשפט האחרון של פרמה ובעיית החדר הסיני.
מידע זה הניע את המתרגמת לעברית, עינת טלמון, להוסיף הערות שוליים המסבירות בקצרה כל אחד מרעיונות אלה.
בסקירתה על הספר מונה פניה עוז-זלצברגר מאפיין זה עם מעלותיו של הספר:
בספר פזורות כמוסות קטנות וקלות לבליעה של תורות פילוסופיות ומדעיות.
הן ממלאות כמה תפקידים: ראשית, הן מציעות היגיון פנימי לעלילה.
שנית, הן עשויות גם להיות הטעיות בעצמן, כלומר העלילה עלולה לסרב לציית להן.
ושלישית, הן מעניקות לקוראים תמציות בהירות של כמה משיאי מחשבת המאה ה-20, כמו הפרדוקס של ויטגנשטיין על כללים סופיים או תיאורמת אי-השלמות של קורט גדל.
יש אפילו חדשות מתמטיות מסעירות: במהלך הספר נוסעים המתמטיקאים מאוקספורד לקיימברידג' כדי לשמוע מפי אנדרו ויילס את פתרונו ההיסטורי למשפט האחרון של פרמה.
כך מצליח המחבר להעניק למתמטיקה אקטואליות, נוסף לרלוונטיות (לעלילה ואולי גם לחיינו), וזה הישג.
סלדום מדבר על משפט גדל, ומציין: "זו הייתה השאלה הראשונה ששאלתי את עצמי: מדוע לא נתקלו המתמטיקאים במשך מאות שנים באף אחד מהפסוקים שאינם בני הכרעה".
זו שאלה תמוהה מפיו של מי שבקי בתולדות המתמטיקה, שבה ידועים שני מקרים בולטים של פסוקים שהתגלו ככאלה שאינם בני הכרעה:
אקסיומת המקבילים, שהניסיונות להוכיחה הובילו במאה ה-18 למסקנה שהיא אינה תלויה באקסיומות האחרות של הגאומטריה, ולכן היא אכן אקסיומה, שניתן להחליפה באקסיומה אחרת, ולקבל גאומטריה לא אוקלידית.
השערת הרצף, שהניסיונות להוכיחה הובילו במאה ה-20 למסקנה שהיא אינה תלויה באקסיומות של תורת הקבוצות, ולכן ניתן לראותה כאקסיומה, או לראות דווקא את שלילתה כאקסיומה.
בסקירתה את הספר מציינת רות אלמוג סוגיה הנמצאת במרכז הספר:
בלבו של ספר המתח הזה, המתחכם להיות מתוחכם, מסתתרת שאלה פשוטה, שיש לה השלכות מורכבות וכוח לעורר דיון פילוסופי-אתי לא פשוט כלל.
השאלה היא: עד כמה מסוגלים הורים – אב או אם – להרחיק לכת כדי להציל את ילדם, בתם או בנם, ממוות או מגורל מר, כמו מאסר עולם, למשל.
היא מופיעה כבר במקרא בסיפור על שלמה המלך ושתיים נשים, הטוענות לאמהות על אותו ילד עצמו.
בסיפור ההוא, האם האמיתית מרחיקה לכת עד כדי ויתור על בנה, כדי להצילו ממוות.
כדי לדעת את התשובה שמשיב גיירמו מרטינס על השאלה הזאת יש לקרוא את הספר הזה עד תומו.
רצין היה האחרון במלכי ארם-דמשק, ושלט בשנים 750–730 לפנה"ס בקירוב.
רצין הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
הצורה המקורית של שמו היא "רצֿיַן".
שמו מופיע כ-ra-ḫi-a-nu ברשימות מעלי מס לתגלת פלאסר השלישי מלך אשור, ופעם אחת גם כ-ra-qi-a-nu.
נוסח המסורה מתייחס לי' בשם כאם קריאה, אולם במקור היא הייתה עיצורית, והופעה אחת של השם כ"רציאן" במגילת ישעיהו (א' ט:י) מלמד שבעת כתיבה המגילה עוד הייתה ידועה בישראל מסורת ההגייה הנכונה.
בשל רצח זכריהו, האחרון למלכי בית יהוא, ובמלחמת האזרחים שפרצה בעקבותיו, נחלשה ממלכת ישראל ונפתח פתח לרצין למרוד.
כך החזירה לעצמה ארם-דמשק את עמדתה החשובה כמרכז פוליטי.
לאחר מכן ניצל רצין את העובדה שתגלת פלאסר היה טרוד והצטרף אל פקח, מלך ישראל, בברית אנטי-אשורית.
משסירב אחז מלך יהודה להצטרף למרד, ניסו רצין ופקח לכבוש את ירושלים ולהמליך במקומו את בן טבאל כמלך אנטי-אשורי.
אחז, שחשש לכסאו, העביר לתגלת פלאסר כשוחד את הכסף והזהב שהיו בבית המקדש ובאוצר המלך, כדי שיתקוף את ארם וישראל, ואכן האשורים עלו על דמשק (732 לפנה"ס), כבשוה, הרגו את רצין, הגלו רבים מנתיניו וסיפחו את ארצו לממלכת אשור.
רצין מלך ארם נזכר בתנ"ך כמי שכבש את אילת מידי יהודה והושיב שם ארמים או אדומים, וכך זה נשאר לפחות עד זמנו של הסופר (): בָּעֵת הַהִיא הֵשִׁיב רְצִין מֶלֶךְ אֲרָם אֶת אֵילַת לַאֲרָם וַיְנַשֵּׁל אֶת הַיְהוּדִים מֵאֵילוֹת וארמים [וַאֲדוֹמִים] בָּאוּ אֵילַת וַיֵּשְׁבוּ שָׁם עַד הַיּוֹם הַזֶּה.
רציחות המור בוצעו על ידי איאן בריידי ומיירה הינדלי בין יולי 1963 ואוקטובר 1965, באזור מנצ'סטר רבתי, באנגליה.
הקורבנות היו חמישה ילדים בגילאים שבין 10 עד 17, מתוכם ארבעה הותקפו מינית.
הרציחות נקראו בשם זה מכיוון ששניים מהקורבנות התגלו בקברים שנכרו באזור ביצות סאדלוורת' (Saddleworth Moor), בצפון אנגליה, יחד עם קבר שלישי אשר התגלה גם הוא באותו אזור בשנת 1987, למעלה מ-20 שנה לאחר הרצח.
קיים חשד כי גם גופתו של הקורבן הרביעי, קית' בנט, נקברה שם, אך חרף חיפושים חוזרים ונשנים גופתו לא התגלתה במשך 35 שנים.
ב-29 בספטמבר ראסל אדוארדס, סופר וחוקר עצמאי, דיווח למשטרה שמצא את שרידי גופתו של בנט באזור בו נמצאו שאר הגופות, והחקירה חודשה.
בתחילה הייתה המשטרה מודעת רק לשלושה מעשי הרג, של אדוארד אוונס, לסלי אן דאוני וג'ון קילברייד.
החקירה נפתחה מחדש בשנת 1985, לאחר שבריידי דווח בעיתונות כמי שהודה ברציחות פאולינה ריד וקית' בנט.
בריידי והינדלי נלקחו בנפרד לסאדלוורת' מור לסייע למשטרה בחיפושיהם אחר הקברים, לאחר שכבר הודו ברציחות הנוספות.
הינדלי הוגדרה על ידי העיתונות כ"האישה הכי מרושעת בבריטניה".
היא עתרה מספר פעמים כנגד מאסר העולם שקיבלה, בטענה שהיא חזרה אל המוטב ואינה מהווה עוד סכנה לציבור, אך חרף טענותיה היא מעולם לא שוחררה.
היא מתה ב-2002, בגיל 60. בריידי זכה להגנת אי-שפיות ב-1985, מרגע בו נכלא תחת אבטחה כבדה בבית החולים אשוורת', וביקש שוב ושוב שיורשה לו למות.
הוא מת לבסוף בשנת 2017 מסרטן הראות, והוא בן 79.
היקפו המלא של מסע הרציחות שביצעו בריידי והינדלי לא התברר עד הודאותיהם ב-1985. קורבנם הראשון הייתה פולין ריד בת ה-16, שכנה של הינדלי אשר נעלמה בדרכה למועדון מסילות-הברזל הבריטי בגורטון, מצ'סטר, ב-12 ביולי 1963. באותו ערב בריידי אמר להינדלי שהוא רוצה "לבצע את הרצח המושלם".
הוא הורה לה לנהוג בוואן שלה ברחבי האזור בעוד הוא עוקב אחריה על האופנוע שלו; כאשר יבחין בקורבן מתאים, הוא יהבהב לה בעזרת פנסו הקדמי והיא תעצור ותציע לאותו אדם טרמפ.
בעודם נוסעים לאורך סמטת גורטון, ראה בריידי ילדה צעירה הולכת לעברם וסימן להינדלי לעצור, אולם היא עשתה זאת רק לאחר שעברה את הילדה.
בריידי עצר את אופנועו בצד הדרך, ודרש לדעת מדוע הינדלי לא הציעה לילדה הסעה.
הינדלי השיבה כי היא זיהתה את הילדה כמארי ראק, שכנה קרובה של אימה.
זמן קצר לאחר השעה שמונה בערב, המשיכו במורד רחוב פרוקסמר, הבחין בריידי בנערה לבושה מעיל תכלת ונעלי עקב לבנות מתרחקת מהם, ופעם נוספת הוא אותת לוואן לעצור.
הינדלי זיהתה את הנערה כפולין ריד, חברה של אחותה הצעירה, מורין.
ריד נכנסה אל הוואן עם הינדלי, אשר שאלה אותה האם תסכים לסייע לה בחיפוש אחר כפפה יקרה שהיא איבדה בסאדלוורת' מור.
ריד אמרה שהיא אינה ממהרת והסכימה.
פולין בת ה-16 הייתה מבוגרת ממארי ראק, והינדלי הבינה כי היעלמותה של נערה תעורר פחות רעש ציבורי מהיעלמותה של ילדה בת שבע או שמונה.
כאשר הואן הגיע אל מור, הינדלי עצרה ובריידי הגיע זמן קצר לאחר מכן על האופנוע.
היא הציגה אותו בפני ריד כבן זוגה וטענה כי הוא בא לסייע להן במציאת הכפפה.
בריידי לקח את ריד אל אזור המור בעוד הינדלי ממתינה לו בואן.
לאחר 30 דקות חזר בריידי לבדו ולקח את הינדלי אל הנקודה בה ריד שכבה גוססת, גרונה משוסף.
הוא אמר לה להישאר עם ריד בעוד שהוא ילך להביא את חפירה שהחביא בקרבת מקום בביקורו הקודם במור, כדי שיוכל לקבור את הגופה.
הינדלי הבחינה כי "מעילה של פאולינה היה פתוח ובגדיה היו שרויים באי סדר..." היא ניחשה שבזמן שהמתינה במכונית בריידי תקף את ריד מינית.
בדרכם חזרה הביתה ממור, לאחר שהעמיסו את האופנוע באחורי הואן, הם חלפו על פני אימה של ריד, ג'ואן, מלווה בבנה, פול, מחפשים לאורך הרחובות אחר פאולינה.