tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיראק ניצלה עובדה זו, פלשה לאיראן שנה לאחר המהפכה, ובכך פתחה את מלחמת איראן–עיראק.
עקב הנחיתות הטכנולוגית מול עיראק ולאור שאיפתה של איראן לחדש את ההגמוניה המסורתית שלה באזור המפרץ הפרסי ולהרחיבה בכל המזרח התיכון, החלה איראן לחזק את צבאה.
משנות ה-90 של המאה ה-20 הצבא האיראני החל מתחמש במהירות, הן בעזרת תעשיות צבאיות מקומיות והן בעזרת רכש מסיבי מחוץ לאיראן.
רוב הנשק שרוכשת איראן הוא מרוסיה, קוריאה הצפונית וסין .
לאיראן תוכניות מורכבות ומתקדמות של מחקר, פיתוח ופריסה של סוגים שונים של נשק קונבנציונלי, נשק בלתי קונבנציונלי ונשק גרעיני.
נכון ל-2019 הצבא הסדיר האיראני כולל כ-420,000 חיילים, מהם כשני שלישים מגויסים.
כל אזרח איראני מחויב לשרת בצבא לתקופה של בין 3 ל-5 שנים.
בנוסף לצבא הקבע יש לאיראן עוד כ-190,000 חיילים המשרתים במשמרות המהפכה האסלאמית.
תפקידם המיועד של משמרות המהפכה הוא שמירה על הממשל האיראני ולא הגנה צבאית מפני מדינות אחרות, אך יחידותיו נחשבות לכוחות עילית ואיראן עושה בהן שימוש מגוון.
להלן פירוט כוח האדם נכון לשנת 2019:
צבא איראןמשמרות המהפכהזרועכוח אדםזרועכוח אדםכוחות היבשה350,000כוחות היבשה150,000חיל הים18,000חיל הים20,000חיל האוויר37,000חיל האוויר והחלל15,000חיל ההגנה האווירית15,000כוח קודס5,000סה"כ פעילים420,000סה"כ פעילים190,000סה"כ פעילים: 610,000סה"כ כולל מילואים: 1,060,000
רמטכ"ל הצבא האיראני הנוכחי הוא הגנרל עבדולרחים מוסאווי, ומפקד הצבא הנוכחי הוא הגנרל אמיר חאתמי.
איראן שמה דגש רב על פיתוח תעשייה צבאית מקומית כדי להפחית את תלותה במקורות חוץ וכדי להתחרות במעצמות הנשק בעולם ולהגדיל את הייצוא שלה.
תוכנית זו מבוססת על הלקחים שהופקו ממלחמת איראן–עיראק.
עיקר עיסוקה של התעשייה הצבאית האיראנית היא בייצור טילים בליסטיים, כדוגמת השיהאב 3 (במקורו הטיל הוא צפון קוראני, איראן מייצרת אותו באופן עצמאי), ופאתח 110 שידע ליצורו הועבר לסוריה.
לאחרונה התפשטה התעשייה גם לתחום המטוסים עם ההכרזה ב-2007 על כניסתו לשירות של סאעקה, מטוס קרב סילוני חד מושבי מתוצרת איראן.
המטוס מבוסס, ככל הנראה, על נורת'רופ F-5 האמריקני, אך חלק ממאפייניו החיצוניים דומים דווקא לאלה של ה-F-18.
בתחום טילי הקרקע-אוויר - ב-2 במרץ 2017, איראן פרסמה סרטון אודות ניסוי מוצלח בטיל בוואר-373 הדומה ל-S-300.
התעשייה הצבאית האיראנית כוללת גם ייצור של מערכות נגד טנקים, כדוגמת RPG-7 (העתק איראני), נשק זה מופעל כנגד הכוחות האמריקאים בעיראק, והופעל גם כנגד השריון הישראלי במלחמת לבנון השנייה.
100 טנקי ז'ולפיקאר - יצור איראני עצמי.
מספר לא ידוע של טנקים מדגם T-80
מספר לא ידוע של תומ"תים מייצור עצמי.
כ-65 מטוסי קרב F-4 פנטום.
כ-70 מטוסי קרב מיג 29, ככל הנראה רוב מטוסי מיג-29 של האיראנים לא כשירים לטיסה.
כ-7 מטוסי קרב סוחוי 25. נלקח שלל מעיראק במלחמת עיראק איראן
כ-24 מטוסי קרב מיראז' F1.
מספר לא ידוע של מטוסי סוחוי 22.
מספר לא ידוע של מטוסי J6.
כ-200 מסוקי קרב AH-1 קוברה (זהו המספר המקורי שנרכש, מתוכם כ־70 שמישים כיום).
מספר לא ידוע של מסוקי מיל מי-24
מספר לא ידוע של מסוקי מיל מי-17
מספר לא ידוע של מסוקי בל UH-1
מספר לא ידוע של מסוקי CH-47 צ'ינוק
מספר לא ידוע של מסוקי CH-53 סי סטאליון
מספר לא ידוע של מערכות בוואר-373
5 ספינות טילים מסוג CAT14.
10 ספינות טילים מסוג HOUDONG.
11 ספינות טילים מסוג Combattante II.
ברשות חיל הים האיראני ספינות סיור נוספות וכלי שיט כמו נחתות ושולות מוקשים שלא הוזכרו.
כמו כן פיתחו בחיל הים האיראני את הצוללות נהנג וגדיר, החל משנת 2006 החל חיל הים האיראני להשתמש בטורפדו מייצור עצמי הידוע בשם חות.
החל משנת 2004 החל הצבא האיראני להשתמש ברובה סער ח'ייבר KH2002 בקליבר 5.56 מילימטר מתוצרת איראן.
לאיראן מספר רב של אמצעי לחימה אמריקנים, אך בעקבות החרם האמריקני והקפאת יחסי איראן – ארצות הברית, אמצעי הלחימה האמריקנים באיראן לא מתוחזקים היטב ועקב זה עם השנים הם נהרסים ויוצאים משירות צבא איראן.
לאיראן מספר סוגים של טילים בליסטיים שפותחו בייצור עצמי או בייצור משותף עם קוריאה הצפונית.
על יחידת הטילים אחראי חיל האוויר של משמרות המהפכה.
הטווח המרבי שידוע של הטילים הוא 2,100 קילומטרים ואיראן מפתחת את הטיל הרביעי בסדרת טילי השיהאב, שיוכל להגיע לטווחים ארוכים יותר כשהוא נושא כמות רבה יותר של חומר נפץ.
טיל חדש שפיתחה איראן, הידוע בשם "עשוראא'", פורסם ב-27 בנובמבר 2007 ומכונה גם סג'יל.
חשיבות מערך הטילים של איראן הוא בעקבות מאמציה להשיג פצצת ביקוע גרעיני ויכולת הטילים הללו לשאת ראש קרב גרעיני עד למדינות אירופה וישראל.
טיל רעד-500 מסוגל להגיע לטווח של 500 ק"מ.
+#שםתקופת כהונההערות1חסן פירוזאבאדי1989 – 28 ביוני 20162מוחמד באקרי28 ביוני 2016 – 13 ביוני 2025חוסל על ידי ישראל בתחילת מבצע עם כלביאמ"מחביבאללה סיארי13 ביוני 2025 – 13 ביוני 2025שימש כממלא מקום למשך פחות מיממה3עבדולרחים מוסאווי13 ביוני 2025 – הווה
הכוחות הלבנוניים הייתה המיליציה העיקרית של המחנה השמרני במלחמת האזרחים בלבנון, אשר המציאה את עצמה מחדש, וכיום היא מפלגת ימין נוצרית בלבנון.
פעולותיה של המפלגה במהלך הסדר הסורי בלבנון הוגבלו באופן משמעותי עד מהפכת הארזים ב-2005 שגרמה לעזיבת הכוחות הסוריים את לבנון.
התנועה מגדירה את עצמה כלא-דתית, אולם מרבית תומכיה היו מאז ומעולם נוצרים, ובייחוד המרונים ביניהם.
בניסיון ליצור כוח־נגד לאיחוד הציר הרדיקלי במלחמת האזרחים (התנועה הלאומית הלבנונית), התכנסו ראשי המחנה השמרני ב-1976, והקימו את המפלגה הפוליטית "החזית הלבנונית".
המיליציה של החזית זכתה לשם "הכוחות הלבנוניים".
מפקדה הראשון של המיליציה היה בשיר ג'ומאייל.
בשיר ג'ומאייל חיזק את המיליציה, והפך אותה לכוח לוחם סינרגי וחזק.
עם הקמתה, החלה המיליציה לזכות לתמיכת ישראל באימונים ותחמושת.
ב-1981 קיבלה המיליציה מישראל שתי ספינות מדגם דבורה.
עמדתה של סוריה ביחס למיליציות הנוצריות השתנתה לפחות שלוש פעמים במהלך שנותיה הראשונות של מלחמת האזרחים.
בתחילה, תמכה סוריה בעמדת הרדיקלים כדי להחליש את הנוצרים, אך לאחר שהרדיקלים דחו את ניסיון הפשרה הסורי ("המסמך החוקתי"/"מסמך הרפורמות") בפברואר 1976, החלו הסורים לתמוך בכוחות הנוצריים.
על כן, הסורים אפשרו לנוצרים לתקוף מובלעות של המחנה הרדיקלי שהיו בשליטה סורית.
כך מחנה הפליטים הפלסטיני תל א-זעתר שהושם במצור נוצרי מספר חודשים, נתקף באוגוסט על ידי הכוחות הלבנוניים ובתום הקרבות באמצע החודש, היו במחנה כ-2,000 הרוגים פלסטינים.
עם התבססות הכיבוש הסורי בלבנון, החלו חלק ממנהיגי הכוחות הלבנוניים להתנגד לשהות הסורית המתמשכת במדינה.
סולימאן פרנג'יה הנשיא לשעבר, החל במגעים עם דמשק, וגרם לפיצול בחזית הלבנונית ובמיליציה שלה בין תומכי בשיר ג'ומאייל וסמיר ג'עג'ע שהתנגדו למעורבות הסורית, לבין פרנג'יה שסבר כי תמיכה סורית בכוחות השמרניים תאפשר להם להביס את הרדיקלים.
הסכסוכים הפנימיים גברו והפכו לאלימים; כך, קבוצה חמושה בהנהגת סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה הגיעה לבית משפחתו של פרנג'יה ב-13 ביולי 1978 והרגה את בנו טוני פרנג'יה ובני משפחה אחרים.
בריגדת מרדה של פרנג'יה הפסיקה את שותפותה בחזית הלבנונית ובמיליציה בעקבות זאת, וסלימאן פרנג'יה אף החל לפעול יחד עם הציר הרדיקלי כדי לנקום על מות בנו.
יש מחלוקת בין הצדדים לגבי סיבות הרצח.
ב-1980 עזבה גם המיליציה בת ה-500 איש של המפלגה הליברלית הלאומית, הנמרים, את החזית הלבנונית ואת הכוחות הלבנוניים.
זאת לאחר התקפה של הפלנגות על בסיס המיליציה בספרא, כחלק מניסיונו של בשיר ג'ומייל להשתלט על הכוחות הלבנוניים ("יום הסכינים הארוכות" ב-7 ביולי).
הנמרים פסקו מלהוות כוח משמעותי ופיקודם הנפרד ב"כוחות" בוטל, אולם מפלגתו של שמעון שרדה.
בשינוי מדינות נוסף, סוריה שבעבר (כפי שצוין) תמכה בכוחות המחנה השמרני, החלה להתעמת עם הכוחות הלבנוניים (בחסות כוח ההרתעה הערבי), בשל ניסיונות המיליציה לערער את השליטה הסורית בלבנון.
באפריל 1981 ניסו הכוחות הלבנוניים להשתלט על בירת מחוז הבקאע, העיר זחלה במרכז לבנון.
מתוך סה"כ כ-150,000 תושבי העיר, מרביתם היו נוצרים יוונים-קתולים, העיר התנגדה לכיבוש הסורי סביבה, והוחזקה בידי קומץ לוחמי הכוחות הלבנוניים לאורך תקופת הכיבוש.
לאור חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת בהרים המשקיפים על ביירות, ועל הכביש בין דמשק לביירות, החליטו הסורים להשליט את מרותם על העיר, ולהציב בה את חייליהם.
מנהיג הכוחות הלבנוניים, בשיר ג'ומאייל, מצידו, ראה חשיבות עצומה בניצחון צבאי בעת זו, כדי למנוע את סוריה מלהוריד את אליאס סרכיס מכס הנשיאות, ולשים שם במקומו את עושה דברם, סולימאן פרנג'יה.
במהלך הלחימה על העיר שפרצה בתחילת אפריל, והסתיימה כחודשיים לאחר מכן, קרא בשיר ג'ומאייל לסיוע אווירי ישראלי נגד הפגזות הסורים.
ב-28 באפריל התכנס הקבינט הישראלי, ואישר את בקשת ג'ומאייל.
מטוסי קרב ישראליים הפילו מסוקים סורים שהעבירו חיילים נוספים לאזור הלחימה.
סוריה המשיכה להתנגד לניסיונות המיליציה הנוצרית להשתלט על אזורים בבקאע, במספר קרבות עקובי דם נוספים.
בעקבות מקרה זה והסכם השלום שכמעט נחתם עם ישראל ירדה התמיכה הציבורית בכוח.
איבוד שליטת הפלנגות על הכוחות
בלחץ של ג'ומאייל הוחלף מפקד המיליציה בפואד אבו נאדר, אחיינו ומקורבו של אמין ב-1984. בניגוד לבשיר ג'ומאייל שנהנה מפופולריות בכוח, מינויו של אבו נאדר נתקל בהתנגדות בשל קרבתו לאמין ג'ומאייל.
הנשיא ג'ומאייל החל ללחוץ על הכוחות הלבנוניים להתפרק מנשקם ולהעביר לשליטתו את נמל ביירות, ממקורות ההכנסה העיקריים של המיליציה ולפרק נקודת ביקורת על כביש ביירות-טריפולי, מקור הכנסה חשוב של סמיר ג'עג'ע שהיה אחראי על האזור הצפוני שבשליטת הנוצרים.
ג'ומאייל פעל להידברות עם סוריה להשגת ערבויות ביטחוניות ממנה תמורת ויתורים פוליטיים למוסלמים.
ג'עג'ע היה מתנגד חריף של ויתורים אפשריים למוסלמים והתקרבות לדמשק.
ב-11 במרץ 1985 גורש ג'עג'ע ממפלגת הפלנגות, למחרת כבשו כוחותיו של ג'עג'ע את כל בסיסי הכוחות הלבנוניים לאורך כביש החוף.
אלי חובייקה, האחראי על מנגנוני המודיעין באותה העת, שיתף פעולה עם ג'עג'ע וכוחות הנאמנים אליו כבשו שתי נקודות ביקורת של הכוחות.
ג'עג'ע וחובייקה השתלטו על מקורות ההכנסה של הפלנגות, שתי תחנות הרדיו של הכוחות והמפלגה ואת מטה עיתון הפלנגות.
אמין ג'ומאייל איבד את שליטתו על הכוח הלוחם, והחל מתקופה זו החלו הכוחות הלבנוניים להתנהל כגוף עצמאי.
רובם הגדול של לוחמי הפלנגות לחמו תחת ג'עג'ע, שמונה למפקד הכוחות הלבנוניים (חובייקה מונה לראש הוועד הפועל) כעת והפלנגות הפכה למפלגה גרידא.
ב-21 באפריל תקפו הכוחות הלבנוניים את צידון, אולם נסוגו תוך יום וכך פגעו באוכלוסייה הנוצרית באזור.
ב-10 במאי הדיח חובייקה את ג'עג'ע מהפיקוד על הכוחות הלבנוניים, ומינה אותו לראש מטה הכוח.
מיד עם כניסתו לתפקיד, החל חובייקה להתקרב לסוריה.
ב-28 בדצמבר חתם חובייקה יחד עם ראשי המיליציות האחרים (נביה ברי מאמל ווליד ג'ונבלאט מהמפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית) על "ההסכם התלת-צדדי".
ההסכם הכשיר את המשך הכיבוש הסורי בלבנון והעניק לדמשק דריסת רגל משמעותית בענייניה של לבנון.
הנשיא אמין ג'ומאייל שהתנגד להסכם, ביקש את סיועו של ג'עג'ע.
ב-15 בינואר תקפו תומכי ג'עג'ע את מפקדת הכוחות במזרח ביירות, שבה שכן חובייקה.
לאחר קרבות קשים שהביאו למותם של מאות ומצור של כוחות ג'עג'ע ברחו חובייקה ותומכיו לסוריה.
קבוצתו של חובייקה הוצבה לאחר מכן בזחלה (לבנון) על ידי סוריה, כפלג פרו-סורי של הכוחות הלבנוניים.
ב-10 באוגוסט 1986 התחדשו הקרבות עם הצלחת כוחות חובייקה בכיבוש מפקדת הכוחות הלבנוניים בג'בייל.
כעבור ארבעה ימים הצליחו תומכי ג'עג'ע יחד עם חיילי צבא לבנון לכבוש את מפקדת הפלנגות במזרח ביירות, שהוחזקה ביידי תומכי חובייקה.
באישון ליל ה-27 בספטמבר בתמיכה וסיוע של סוריה תקף כוח של חובייקה בן 3,000 לוחמים את מזרח ביירות והצליחו לכבוש חלק משכונת אשרפייה.
הכוחות הלבנוניים, בסיוע של חיילי חטיבה 10 מצבא לבנון הצליחו לעצור את הפלישה.
כמחצית מאנשי חובייקה נשבו (חלקם הוצאו לאחר מכן להורג) והשאר הצליחו לסגת למערב ביירות.
חובייקה ברח לזחלה ומשם לסוריה.
עד סוף המלחמה נותרו הכוחות הלבנוניים תחת פיקודו של ג'עג'ע.
מבחינה צבאית נחלה המיליציה מפלה לכוחות הדרוזיים באזור השוף במלחמת ההרים, שגרמה לפינויים של מרבית תושביו הנוצרים של מרחב הרי השוף.
מפלה זו הייתה אחת האותות להיחלשותו הצבאית של המחנה השמרני, בהיעדר התמיכה הסורית והישראלית שזכה לה בעבר.
היחלשותה של המיליציה ניכרה גם במאבקה בלוחמי אש"ף ובצבא הסורי באזור העיר צידון.
באפריל 1986 אולצו הכוחות הלבנוניים לסגת מסביבת העיר, ועשרות אלפי נוצרים גורשו מכפריהם בסביבת העיר.
דקות ספורות לפני תום כהונתו בספטמבר 1988, מינה הנשיא אמין ג'ומאייל את מישל עאון, מפקד צבא לבנון לראש הממשלה (במקומו של רשיד כראמי שנהרג בפיצוץ מטען תופת במסוקו), זאת בניגוד לאמנה הלאומית שקבעה כי ראש הממשלה תמיד יהיה מוסלמי סוני.
מישל עאון ניסה להכפיף את כל הכוחות הלוחמים תחתיו, וסגר מספר מעגנים בנמל ביירות, דרכם הוברחו סמים, שחלקם היו שייכים למנהיגי הכוחות הלבנוניים.
לטענת תומכי עאון, מטרת איחוד הכוחות הייתה להקים כוח לוחם חזק כדי להיאבק בכיבוש הסורי, והמלחמה בסחר הסמים נועדה להשיב את הסדר ושלטון החוק ללבנון.
לטענת תומכי הפלנגות וסמיר ג'עג'ע, איחוד הכוחות נועד לחזק את מעמדו של עאון, כך שלא תהיה נגדו כל אופוזיציה נוצרית, וסגירת המעגנים נועדה להחליש את מעמדם הכלכלי של מפקדי המיליציה, וכך להחליש את המיליציה עצמה.
עימותים ראשונים פרצו בין צבא לבנון של מישל עאון לכוחות הלבנוניים כבר בימים הראשונים לשלטונו של עאון, ולמרות המשא ומתן בין ג'עג'ע לבין עאון הסכסוך לא שכך.
לבסוף, החליט ג'עג'ע לתמוך בהסכם טאיף שהעניק לסורים דריסת רגל משמעותית בענייני לבנון, זאת בניגוד לעאון שהתנגד להסכם בחריפות.
לאורך כל שנת 1990 התרחשו עימותים מוגבלים בין צבא לבנון לבין הכוחות הלבנוניים.
צבא סוריה נלחם גם הוא בכוחותיו של עאון, וגרם לנסיגתם למובלעת הכוח האחרונה שלהם – ארמון הנשיאות של עאון בבעבדה.
ב-13 באוקטובר פרצו כוחות של צבא סוריה, אמל וייתכן גם של הכוחות הלבנוניים לארמון הנשיאות, בסופו של יום הטבח, היו במקום כ-700 הרוגים מכוחותיו של עאון.
עאון עצמו נס לשגרירות הצרפתית בביירות, וממנה גלה לפריז.
ראש הכוחות הלבנוניים סמיר ג'עג'ע, ועוד 11 חברים במיליציה, הואשמו בביצוע פשעים במהלך המלחמה (כל שאר הפוליטיקאים לא הואשמו, בשל החנינה שהחליט הפרלמנט הלבנוני להעניק לכל הצדדים הלוחמים).
ג'עג'ע הואשם ברצח משפחתו של סולימאן פרנג'יה, ושוחרר עם נסיגת הסורים מלבנון, לאחר 11 שנות מאסר ב-18 ביולי 2005.
סמיר ג'עג'ע שב לחופשי באוקטובר 2005 והפך לנשיא הוועדה הביצועית של המפלגה (קרי, ראשה).
לאחר מהפכת הארזים הפכו הכוחות הלבנוניים למפלגה בראשותו.
בבחירות לאחר נסיגת הסורים מלבנון, השתתפה התנועה בבחירות לפרלמנט הלבנוני במסגרת קואליציית 14 במרץ של סעד חרירי, שזכתה לרוב בבחירות.
במרוצת השנים גדל כוחה של מפלגת הכוחות הלבנוניים בפרלמנט.
בבחירות 2005 זכתה המפלגה ב-6 נציגים מתוך 128 בפרלמנט הלבנוני (5 אחוזים), ובבחירות 2009 היא עלתה ל-8 נציגים.
בבחירות 2018 היא הכפילה את כוחה ל-15 נציגים, ובבחירות 2022 היא הגיעה להישג שיא של 20 נציגים, שהעמיד אותה מעל המתחרה הנוצרית העיקרית שלה, מפלגת "הזרם הפטריוטי החופשי" (18 נציגים) שמשתפת פעולה עם חזבאללה.
תחנת הטלוויזיה הערבית הפופולרית LBC הוקמה על ידי המיליציה עוד בשנות מלחמת האזרחים וממשיכה לשדר כיום תוכני בידור ואקטואליה.
בזמן שלטון החונטה, היוו הכוחות המזוינים של ארגנטינה לאחד מהכוחות החזקים בדרום אמריקה.
עם נפילת שלטון החונטה והמשבר הכלכלי שפקד את המדינה צומצמה ההשקעה בצבא, בעקבות כך ארגנטינה העדיפה בחלופות של אמצעי נשק זולים וביניהם אפשר למצוא את: TAM (טנק ארגנטינאי בינוני בעלות נמוכה) ואת הפוקרה.
הצבא נמצא תחת פיקודו הישיר של משרד ההגנה הארגנטינאי.
הוא מורכב מחמישה ענפים המחולקים לשתי קטגוריות: הכוחות המזוינים (Fuerzas Armadas) וכוחות הביטחון (Fuerzas de Seguridad).
ב 12 ביוני 2006 הפעיל הנשיא נסטור קירשנר את חוק ההגנה (שנחקק עוד בשנת 1988 במסגרתו נקבע שהכוחות המזוינים של ארגנטינה יפעלו רק כנגד כוח חיצוני התוקף את המדינה, צמצום הסמכויות שבידי המפקדים השונים וריכוז הסמכויות תחת המטה הכללי המשותף לחילות השונים בדגש על שילוביות.
ישראל הייתה ונותרה אחת מיצואניות הנשק העיקריות של ארגנטינה ובין היתר סיפקה בעבר מטוסי קרב כדוגמת הכפיר ונשר.
החל מאמצע שנות ה-70 ועד לאמצע שנות ה-80, שימשו הכוחות המזוינים של המדינה ככלי בשירות שלטון החונטה, במסגרת המלחמה המלוכלכת נהרגו ונעלמו עשרות אלפי אזרחים.המספר 30000 חקוק בכל פינה באוניברסיטה של בויאנוס איירס.
מציין את מספר האנשים שנעלמו באותה התקופה.
בשנת 1982 החליט שלטון החונטה לפלוש לאיי פוקלנד, פלישה שהביאה לפרוץ מלחמת פוקלנד שהסתיימה בתבוסתה של ארגנטינה.
שלטון החונטות נמשך עד 1984 אז נערכו הבחירות הדמוקרטיות.
בשנות ה-90 התהדקו יחסי הביטחון שבין ארגנטינה לברזיל וצ'ילה במסגרתם עורכים המדינות תמרונים משותפים.
בנוסף, ארגנטינה שולחת כוחות לפעילויות האומות המאוחדות.
עם הסרת האמברגו הבריטי, הפכה ארגנטינה לאחת מבעלות הברית החשובות שמחוץ לנאט"ו של ארצות הברית בזמן שלטונו של ביל קלינטון.
צבא העם הקוריאני (בקוריאנית: 조선인민군, תעתיק: צ'וֹסן אינמינקוּן; האנג'ה: 朝鮮人民軍) הוא צבאה של קוריאה הצפונית הכפוף למשרד הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית.
קים ג'ונג און הוא המפקד העליון שלו ויושב ראש ועד ההגנה הלאומי, שר הכוחות המזוינים העממיים הוא סגן המרשל נו קוואנג צ'ול והרמטכ"ל הוא סגן המרשל רי יונג גיל.
לצבא העם הקוריאני חמישה ענפים:
צבא היבשה העממי של קוריאה הצפונית.
הצי העממי של קוריאה הצפונית.
חיל האוויר העממי של קוריאה הצפונית.
הכוחות המיוחדים של קוריאה הצפונית.
נכון ל-2018, עמד תקציבו השנתי של הצבא על כ-1.6 מיליארד דולרים אמריקניים.
דו"ח ISIS של ארגון המחקר האמריקני מעריך כי בידי קוריאה הצפונית כמות חומר בקיע המספיקה לבין 2 ל-9 ראשי נפץ גרעיניים.
בנוסף מחזיקה צפון קוריאה כ־5000 טונות של נשק כימי.
מדיניות "הצבא קודם" של הסונגון מעלה את הצבא לבעל תפקיד מרכזי בחברה ובפוליטיקה וכמובילה, תפקיד השמור במרקסיזם קלסי למעמד הפועלים.
בשנת 1978 קבע קים איל-סונג שיום ייסוד הצבא ישונה מה-8 בפברואר ל-25 באפריל, יום הקמתה של מחתרת הגרילה האנטי יפנית בקוריאה בשנת 1932, על מנת לזהות את המחתרת עם הצבא ולטשטש את מוצאו הסובייטי.
התעשייה הצבאית הקוריאנית החלה בייצור טילים ארוכי טווח כגון הנודונג-1.
קוריאה הצפונית היא המדינה הצבאית ביותר כיום, בעלת הצבא הסדיר הרביעי בגודלו בעולם, המונה כ-1.3 מיליון חיילים חמושים.
האנשים המתאימים משרתים עד כ-10 שנים חובה.
בנוסף ישנו גם כוח מילואים הכולל 7.6 מיליון חיילים (2024) כשלושים אחוז מהאוכלוסייה.
הצבא מפעיל מערכת ענפה של מתקנים צבאיים הפזורים בכל רחבי המדינה, מערכת צפופה של הגנה אווירית, ומפעלי נשק גדולים.
מעריכים כי לצבאה של קוריאה הצפונית מאגר נשק כימי גדול (כ-5000 טון), השלישי בגודלו בעולם.
בעוד שהתיישנות הציוד שנובעת ממצוקה כלכלית נחשבת כפגם העיקרי, בכל זאת נחשב הצבא כאיום משמעותי מפאת קרבתו הרבה אל המרכזים המיושבים בקוריאה הדרומית.
צבא העם הקוריאני עומד מול צבא קוריאה הדרומית והכוחות המזוינים של ארצות הברית המוצבים בקוריאה לאורך האזור המפורז מאז הפסקת האש בסיום מלחמת קוריאה בשנת 1953.
צבא העם הקוריאני החל כצבא המתנדבים הקוריאני שנוצר ביאנן שבסין ב-1939. שני האישים האחראיים לייסוד הצבא היו קים טו-בונג ומו צ'ונג.
באותו זמן נפתח בית ספר ליד יאנן להכשרת מנהיגים צבאיים ופוליטיים לקוריאה העצמאית לעתיד.
עד 1945, גדל צבא המתנדבים לכ-1,000 איש, רובם עריקים קוריאניים מהצבא האימפריאלי היפני.
בתקופה זו לחם צבא המתנדבים לצד כוחות קומוניסטיים סינים מהם לקח נשק ותחמושת.
לאחר תבוסת היפנים, ליווה צבא המתנדבים את הכוחות הסיניים למנצ'וריה תוך שהוא מקווה לגייס קוריאנים מהאזור ולהיכנס לקוריאה.
בית הספר הצבאי-פוליטי הראשון בקוריאה הצפונית, האקדמיה הצבאית בפיונגיאנג בראשותו של קים צ'יאק, בעל ברית של קים איל-סונג, נוסד באוקטובר 1945 בהנחיה סובייטית כדי לאמן את משמרות העם כיחידות לביטחון ציבורי.
ב-1946 החלו בוגרי האקדמיה להיכנס ליחידות משטרה וביטחון סדירות.
יחידות אלה, החמושות בנשק קל, היו מורכבות מתומכיו של קים איל-סונג ומוותיקי קרבות מסין העממית.
האקדמיה הביטחונית המרכזית הוקמה זמן קצר אחרי יחידות המשטרה והביטחון ושמשה להכשרת קצינים פוליטיים וצבאיים.
לאחר שהוקמו בסיסים, מתקני ההכשרה והצבא אורגנו מחדש ונכנסו לפעולה מפקדות צבא העם הקוריאני.
מה שהיו קודם לכן יחידות חצי-רשמיות הפכו עתה לצבא סדיר אשר סיפק לפקודיו נשק, תגים ומדים סובייטיים.
לפני פרוץ מלחמת קוריאה צייד יוסיף סטלין את הצבא בטנקים, במשאיות, בארטילריה ובנשק קל מודרניים.
באותו זמן היה צבא קוריאה הדרומית נחות מצבא הצפון הן במספר חייליו והן בציוד.
צבא העם הקוריאני היה המסית המרכזי למלחמת קוריאה הקרויה בצפון "מלחמת שחרור ארץ האבות".
בשלבי הפתיחה של מלחמת קוריאה ב-1950 הדף צבא קוריאה הצפונית את צבא קוריאה הדרומית במהירות וכבש את סיאול, תוך השמדת 70% מ-100,000 חייליו.
בסתיו של אותה שנה, התבצעה נחיתה אמפיבית של חיילי צבא ארצות הברית שנועדה לסייע לצבא דרום קוריאה והתרחש הקרב באינצ'ון.
לאחר מכן הוסג הצבא הצפון קוריאני לנהר יאלו, מה שהביא לצמצום תפקודו במלחמה.
משלב זה נטל צבא השחרור העממי תפקיד עיקרי בלחימה לטובת צפון קוריאה.
עד סוף המלחמה ספג הצבא 290,000 אבדות, ומתוכן 90,000 שבויי מלחמה.
תורת הלחימה של צבא העם הקוריאני מושפעת בעיקר מהוגים סובייטים מוקדמים (משנות ה-20 של המאה ה-20) ש"התגלו מחדש" במהלך שנות ה-70 והובאו לידיעת המפקדים הקוריאניים בבתי ספר צבאיים סובייטיים, כדוגמת ההוגים טוכצ'בסקי וסבצ'ין.
תורת לחימה זו, הקרויה "מלחמה דו חזיתית", מתארת מהלך של כוח קונבנציונלי-רגלי גדול המתוגבר בארטילריה, בשריון ובנגמ"שים, תוך שימוש רב בכוחות קומנדו, שיוכל לפרוץ דרך האזור המפורז, לעטוף ולהשמיד את הכוח הקדמי הדרום קוריאני ולכבוש במהירות את כל חצי האי.
בתורת הלחימה שניסחו, הדגימו הקצינים את חשיבתם של ההוגים הישנים שתיארו את טבע הלחימה המודרנית כתלת־ממדית, ככזאת שאינה מבחינה בין חזית לעורף, כמסתמכת במידה גוברת והולכת על מיכון וכמנהלת משימות ויכולות הנדסיות.
ב-28 באוקטובר 2024 דווח כי במסגרת הסכם סיוע בין צפון קוריאה לבין רוסיה.
קוריאה צפונית תשלח כ-10,000 חיילים לרוסיה, כדי לעבור אימונים בשטחה ולהילחם באוקראינה.
עוד דווח, כי חלק מהחיילים הצפון קוריאנים שנשלחו לרוסיה נמצאים בקרבת הלחימה במחוז קורסק.
ב-16 בדצמבר דווח כי יחידות של צבא קוריאה הצפונית שנלחמות לצד צבא רוסיה ספגו אבדות קשות במהלך הקרבות במחוז קורסק.
לפחות 30 חיילים צפון קוריאנים נהרגו או נפצעו באזור קורסק.
לפי דיווח האוקראיני, את הפגיעות ספגו הצפון קוריאנים סביב שלושה כפרים בקורסק, ונוסף על ההרוגים והפצועים יש גם שלושה צפון קוריאנים שמוגדרים נעדרים.
במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה, יחידות החיילים הצפון-קוריאניות פעלו להשתלטות על תאי שטח, תוך הסתמכות מועטה על סיוע של כלי רכב משוריינים:
על פי מקורות אמריקאים ועדויות של חיילים אוקראינים, החיילים הצפון-קוריאניים הפעילו שיטות פעולה ייחודיות.
במתקפותיהם, הם המשיכו להתקדם תחת אש כבדה ובשטחים ממוקשים, לרוב בגלים של כ-40 חיילים או יותר בכל גל.
בניגוד לחיילים הרוסים, הצפון-קוריאניים לא נסוגו, גם במקרים של אבדות כבדות.
כאשר הצליחו להשתלט על עמדות, הם הותירו את המשימה לשמירה עליהן בידי הכוחות הרוסיים והתכוננו לתקיפות נוספות.
בין הטקטיקות שזוהו בקרבם, נכללה שימוש בחייל כפיתיון למטרת הפלת כטב"מים.
כמו כן, החיילים הצפון-קוריאניים קיבלו הוראות מפורשות שלא ליפול בשבי בחיים; במקרים של פציעות חמורות, נדרשו להשתמש ברימונים כדי למנוע את לכידתם.
כוחות החיילים הצפון-קוריאניים פעלו ככוח עצמאי, בשל הבדלים משמעותיים בשפה, בהכשרה ובתרבות הצבאית שלהם לעומת זו של החיילים הרוסים.
רוב החיילים הצפון-קוריאניים שהוצבו בזירה השתייכו ליחידות מיוחדות שהוכשרו למשימות נקודתיות, אך הרוסים השתמשו בהם בעיקר כחיל רגלים.
בסתיו 2024 שלחה צפון קוריאה כ-11,000 חיילים לקורסק, שם השתלבו בלחימה נגד צבא אוקראינה.
עם כניסתם לפעילות בתחילת דצמבר 2024, דווח כי כשליש מהם נהרגו או נפצעו עד סוף החודש.
מפקד צבא אוקראינה, הגנרל אולכסנדר סירסקי, העריך כי שיעור הנפגעים הגיע לכמחצית מכלל החיילים הצפון-קוריאניים שנשלחו לאזור.
ניסיונות הרוסים לשלב את החיילים הצפון-קוריאניים בכוחות הלוחמים נתקלו בקשיים משמעותיים, כולל בעיות של תקשורת ושונות בגודל המדים.
במקרים מסוימים, התרחשו תקריות של זיהוי שגוי בין כוחות רוסים לצפון-קוריאניים.
הרוסים ניסו להתמודד עם קשיים אלו באמצעות שיבוץ מתורגמנים בצוותים, אך היעילות המבצעית נותרה מוגבלת.
לפי גורמים צבאיים אמריקאיים, מאות חיילים צפון קוריאנים נהרגו במחוז קורסק שברוסיה במסגרת המלחמה עם אוקראינה.
בין הקורבנות חיילים זוטרים, לצד כאלו "הקרובים מאוד לצמרת".
למרות האבדות הרבות בקרבם, החיילים הצפון-קוריאניים המשיכו להתקדם בעקשנות.
סרטונים שצולמו על ידי כטב"מים אוקראיניים הדגימו כיצד החיילים הצפון-קוריאניים מתקדמים בצפיפות רבה, מה שאילץ את האוקראינים להתאים את פריסת המוקשים שלהם.
בשונה מהחיילים הרוסים, הצפון-קוריאניים ניסו להוציא משדה הקרב את הפצועים וההרוגים שלהם, תוך שימוש במזחלות או משיכת הגופות בידיים.
החיילים הצפון-קוריאניים פעלו במוטיבציה גבוהה ומשמעת ברזל.
על פי יומנים שנמצאו בשטח, חלק מהחיילים ראו בשירותם הזדמנות לכפר על עבירות שביצעו בעבר.
הם התאפיינו ביכולת הסתגלות מהירה לשדה הקרב, מה שהפך אותם לכוח יעיל יותר לאורך הזמן.
הצטרפות החיילים הצפון-קוריאניים למלחמה הוסיפה אתגר משמעותי לצבא האוקראיני, שנאלץ להתמודד במקביל מול שניים מהצבאות הגדולים בעולם.
על פי הערכות של בכירים במשרד ההגנה האמריקאי והאוקראיני, כוחות נוספים מצפון קוריאה עמדו להישלח לזירה בחודשים הקרובים.
הרשויות ברוסיה הכחישו את מעורבות החיילים הצפון-קוריאניים בלחימה, ואף נקטו צעדים להסתרת השתתפותם, כמו הנפקת מסמכים מזויפים שהציגו אותם כתושבים ממזרח רוסיה.
בפסגת ההיררכיה הפיקודית של הצבא הצפון קוריאני נמצאת ועדת ההגנה הלאומית בראשות קים ג'ונג-און.
משם מואצל הפיקוד אל משרד הכוחות המזוינים העממיים ואל המטה הכללי שלו, ומשם הוא מגיע אל הלשכות ואל היחידות המבצעיות.
סמכות נוספת המפקדת על הצבא היא הוועדה הצבאית המרכזית של מפלגת הפועלים של קוריאה, המפלגה השלטת במדינה.
סמכות זו נדרשת על מנת להבטיח את שליטת המפלגה בצבא.
מהפכים רבים שהתרחשו מאז 1990, הובילו אל המבנה הנוכחי של מערכת הפיקוד והשליטה בצבא.
רוב הפרטים אודות המהפכים הללו אינו ידוע בעולם החופשי, אם כי המעט שידוע עליהם הוא כי מרביתם נובעים ממותה הטבעי של האליטה המזדקנת, כגון קים איל-סונג (שנפטר ביולי 1994), שר הכוחות המזוינים או-צ'ין-יו (פברואר 1995) ומחליפו בתפקיד, צ'וי קוואנג (1997).
מרבית השינויים נערכו על מנת להבטיח את כוחו של קים ג'ונג איל.
במושב השמונה עשר של הוועידה העממית השישית במאי 1990 כונן ועד ההגנה הלאומי כוועד עצמאי, תוך עליית מעמדו כשווה לזה של הוועידה העממית ולא ככפוף לה.
בהתאם לזאת, מונה קים ג'ונג איל כסגן יו"ר ועד זה, וב-24 בדצמבר 1991, מונה כיו"ר הוועד.
כמו כן, מונה קים למפקד העליון של צבא העם הקוריאני, באפריל 1992. בין דצמבר 1990 לדצמבר 1995 קודמו קרוב ל-800 קצינים בכירים לעמדות עדיפות.
לאחר קבלת דרגתו כמרשל, קידם קים ג'ונג איל שמונה גנרלים לדרגת סגן מרשל.
ביום השנה ליום הולדתו של קים ג'ונג איל ב-1997 קודמו 127 קצינים בכירים לדרגת גנרלים, ויחד עם מינויים אלה ומינויים נוספים אחרים, "הוצנחו" גם קציני צבא למשרות בכירות בתוך המפלגה.
צבא העם הקוריאני כולל כוח רקטי אסטרטגי או לשכת הנחיית טילים, אשר מופקד על הנשק הגרעיני וטילים בליסטיים קונבנציונליים שברשות קוריאה הצפונית.
לשכת הנחיית הטילים הוקמה ב-1999.
הכוחות המזוינים של מדינת האמירויות הערביות המאוחדות, או כוח ההגנה של האיחוד , הוא שמו הרשמי של צבא הקבע של איחוד האמירויות הערביות והוא הצבא הפדרלי היחיד בחצי האי ערב.
הצבא אחראי להגנת כל שבע האמירויות באיחוד, וכולל כ-100,000 חיילים.
בניין המטה הכללי שוכן באבו דאבי.
צבא איחוד האמירויות הערביות הוקם ב-1951 ככוח סיור החופים של עומאן (Trucial Oman Scouts), שהוקם על ידי קצינים בריטים.
עד 1971 היה זה כוח ההגנה המזוין העיקרי באזור.
למרות היותו צבא קטן יחסית הוא התחמש בכלי הנשק המודרניים ביותר שנרכשו מארצות הברית, צרפת, רוסיה ובריטניה.
ככוח ההגנה של האיחוד, כל אמירות הייתה אחראית לציוד ולאימון של כוחות ההגנה שלה.
במקרה של התקפה על אחת משבע האמירויות, כוח ההגנה של האיחוד יגויס מכל אמירות כדי להגן על האמירות המותקפת.
בשנת 1974 שונה השם לכוחות המזוינים הפדרליים.
ב-6 במאי 1976, הכוחות המזוינים הפדרליים אוחדו לגוף אחד.
ה-6 במאי נחגג מדי שנה כיום האיחוד הצבאי.
כתוצאה מאיחוד הכוחות, מספר אנשי הצוות הקים חטיבה וכונו חטיבת הירמוך.
לאחר איחוד הכוחות המזוינים ב-1976, שונה שם חטיבת הירמוך באופן רשמי לכוחות המזוינים של איחוד האמירויות.
בשנת 1976 מותגו הסמלים הרשמיים של הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות, המדים, האקדמיות הצבאיות, חיל האוויר והכוח הימי והמפקדה הכללית הצבאית (GHQ) הוקמה באבו דאבי.
מרבית החיילים המשרתים בצבא הם אזרחי מדינות ערב אחרות וכן מפקיסטן.
אולם הקצינים, כולם אזרחי איחוד האמירויות הערביות, שרבים מהם התחנכו באקדמיה הצבאית המלכותית של הממלכה המאוחדת בסנדהרסט, ברקשייר, באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט ובמכללה הצבאית המלכותית בדנטרון, אוסטרליה.
כמה מהם התחנכו גם בבית הספר הצבאי המיוחד בסן סיר (École Spéciale Militaire de Saint-Cyr), צרפת.
נוסף לכך, צרפת פתחה במאי 2009 בסיס צבאי משלה באבו דאבי.
במרץ 2011 נפוצו דיווחים שונים על כך שצבא איחוד האמירויות הערביות השתתף במבצע אכיפת האזור האסור לטיסה בלוב.
איחוד האמירויות החלה בגיוס חובה לצבא לתקופה של כ-16 חודשים לגברים, החל משנת 2014, כדי להרחיב את כוח המילואים שלה.
החייל האמירוּתי הראשון נפל בעת מילוי תפקיד ב-30 בנובמבר 1971 ומאז יום זה מוגדר כיום ההנצחה לזכר החללים האמירותים.
האסון הגדול ביותר בתולדות צבא איחוד האמירויות התרחש ביום שישי ה-4 בספטמבר 2015, כאשר 52 חיילים נהרגו באזור מאריב בתימן מפגיעת טיל טוצ'קה שכוון למאגר נשק וגרם לפיצוץ.
שמות חיילי איחוד האמירויות שנהרגו בעת מילוי תפקידם רשומים באנדרטת הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות באבו דאבי.
איחוד האמירויות העבירה חלק גדול מהצבא שלה במיקור חוץ לשכירי חרב ויועצים זרים.
דו"ח שפורסם באוקטובר 2022 חשף שכמה אנשי צבא אמריקאים בדימוס עובדים כקבלנים צבאיים או יועצים עבור איחוד האמירויות.
הדו"ח, שהושג באמצעות חוק חופש המידע, חשף כי בתוך שבע שנים כמעט 280 יוצאי צבא אמריקאים ביקשו אישור פדרלי לעבוד עבור האמירויות.
כמו כן, ידוע על מאות יוצאי צבא ארצות הברית שנשכרו על ידי ממשלת איחוד האמירויות או חברות בבעלות המדינה.
מומחים טענו כי צבא האמירויות הוא החזק ביותר בעולם הערבי בשל זרם יוצאי ארצות הברית.
שגריר איחוד האמירויות בארצות הברית, יוסף אל-עותייבה , אמר כי ארצות הברית מילאה תפקיד מכריע בהתקדמות האמירויות ובביטחונה.
חיל האוויר הוקם ב-1968, ובתחילתו התבסס על מטוסי הוקר האנטר, ואחר כך גם על מטוסי מיראז' 5. חיל האוויר מצויד במטוסי F-4 פנטום וגם F-16, ובשנת 1999 הגיע להסכמה עם ארצות הברית על רכישת 80 מטוסים כאלו.
בנוסף מצויד החיל ב-60 מטוסי מיראז' 2000, מטוסי Hawk, ומסוקים צרפתיים.
להגנה האווירית יש מערכים של טילי הוק שארצות הברית סיפקה ואימנה את צוותי הצבא.
חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות אחראי להגנה על המרחב האווירי המלא של המדינה.
בחודש נובמבר 2020, כחלק מההשפעות של הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל התאפשר לחיל האוויר לרכוש כ-20 מטוסי F-35.
הצי של איחוד האמירויות מורכב מיותר מ-2000 אנשים, ו-72 כלי שיט.
איחוד האמירויות החזיקה בגדוד של כוח נחתים בשם UAE Marines עד 2011 אז הוא מוזג לתוך המשמר הנשיאותי.
משמר החופים של איחוד האמירויות הערביות - מפקדת משמר החופים של איחוד האמירויות הערביות אחראית בעיקר להגנה על קו החוף של איחוד האמירויות הערביות באמצעות אכיפה של חוקי ים בינלאומיים, בקרת גבולות, פעולות נגד הברחות ושירותים אחרים.
ב-6 במאי 1976 הוקמה מפקדה כללית וחיל האוויר, צבא היבשה והצי אוחדו תחת דגל אחד ומפקדה ראשית.
לכל אמירות קיים כוח משטרה צבאית פדרלית, תחת הכינוי כוח ההגנה המאוחד.
הכוחות המזוינים של אוקראינה (באוקראינית: Збройні сили України) הוא השם הכולל לצבא הלאומי של אוקראינה.
זהו הכוח המזוין העיקרי במדינה הפועל נגד כל כוח שמטיל איום על ריבונותה של אוקראינה.
כל כוחות הביטחון והצבא בכוחות המזוינים כפופים לנשיא אוקראינה ומפוקחים על ידי ועדת הכוחות המזוינים של הראדה העליונה.
הכוחות המזוינים מורכבים מכוחות יבשה, צי, חיל אוויר וחיל צנחנים.
הצי מפעיל גם חיל נחתים וכוחות אוויר עצמאיים.
משמר החופים האוקראיני פועל בכפיפות למשמר הגבול האוקראיני ואינו כפוף לצי.
כתוצאה מהמעורבות הרוסית במלחמת האזרחים באוקראינה הנשיא הנחה את מושלי המחוזות להקים יחידות מתנדבות במסגרת תוכנית ממשלתית בשם "הגנה טריטוריאלית".
יחידות אלה ממומנות מהתקציבים המחוזיים ומסתמכות על תרומות.
בנובמבר 2014 יחידות אלה הועברו לאחריות המשמר הלאומי של אוקראינה, ככוח עתודה של הצבא.
על פי נתוני הבנק העולמי, ירדה מצבת כוח האדם של צבא אוקראינה בהדרגה בשנים 1995–2013 משיא של כ-518,000 חיילים ב-1995 לשפל של 121,000 חיילים ב-2013. מגמה זו התהפכה בעקבות הסכסוך עם רוסיה במזרח אוקראינה והשתלטות רוסיה על חצי האי קרים, ומצבת כוח האדם החלה לעלות בהדרגה.
בשנת 2019 היא מנתה, לפי נתוני הבנק העולמי, כ-311,000 חיילים.
לפי נתוני המכון הבינלאומי ללימודי אסטרטגיה, בשנת 2020 היו לכוחות המזוינים של אוקראינה כ-209,000 חיילים בשירות פעיל; בשנת 2021 היו 196,000 בשירות פעיל בכוחות המזוינים ועוד 102,000 במשמר הלאומי ובארגונים צבאיים למחצה.
עם הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 החלה אוקראינה בגיוס כללי של האוכלוסייה.
כתוצאה מכך גדל צבאה, ולפי נתוני אותו מכון היו 688,000 חיילים בשירות פעיל בכוחות המזוינים של אוקראינה, ועוד 250,000 במשמר הלאומי ובארגונים צבאיים למחצה.
הצבא האוקראיני משתתף בקביעות בתמרונים בינלאומיים.
רובם כחלק מתוכנית "שותפות לשלום" של ברית נאט"ו.
ביוני 2016 הותר לנשים לשרת ביחידות הקרביות של צבא אוקראינה.
הצבא הוקם במתכונתו הנוכחית ב-12 בדצמבר 1991 כיורש יחידות הצבא הסובייטי ששהו באוקראינה.
עם התפרקות ברית המועצות ב-1991, כ-780,000 מחיילי הצבא הסובייטי וגם כ-350 ספינות, 1,500 מטוסי קרב, וכ-1,272 ראשי קרב אסטרטגיים גרעיניים שהו באוקראינה, לאחר הסכם מול רוסיה הושמדו מרבית כלי הנשק הגרעיניים או הועברו לידי רוסיה ומצבת כח האדם קוצצה.
ב-24 באוגוסט 1991 אישר הפרלמנט האוקראיני את הקמת הכוחות המזוינים האוקראיניים במסגרת משרד ההגנה האוקראיני.
תהליך הקמת הצבא המקומי היה נתון להחלטות פוליטיות של ההנהגה האוקראינית, שהתווכחה בנוגע למעמדה הלא-גרעיני הבינלאומי של המדינה.
במסגרת זאת, אושררה האמנה על הכוחות המזוינים הקונבנציונלים באירופה (CFE) ואוקראינה ויתרה על הנשק הגרעיני שנותר בתחומה מהתקופה הסובייטית.
הצבא וכוחות הביטחון, כולל הכוחות המזוינים של אוקראינה שהיו בתחילה שורה של יחידות צבאיות עצמאיות תחת פיקודו של נשיא אוקראינה, הוכפפו לפיקוח ועדה פרלמנטרית קבועה של הפרלמנט האוקראיני.
עד עלייתו של ויקטור יושצ'נקו לנשיאות, האסטרטגיה הצבאית האוקראינית לא הייתה שונה מזו הסובייטית ותחת שלטונו נוּסחה מדיניות של עצמאות והיפרדות מפני תלות רוסית, ובכך ניסה לשלב באופן מלא את מדיניות הצבא עם המערב, ובמיוחד נאט"ו.
יחידות הצבא האוקראיניות משתפות פעולה עם ברית נאט"ו והאיחוד האירופי, והן השתתפו במשימות שמירת שלום באפריקה ובעיראק.
ב-2010 נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' שאף להצטרף לברית נאט"ו, אך הפרלמנט האוקראיני, הראדה העליונה, קיבל הצעת חוק ולפיה ייאסר על אוקראינה להצטרף לכל ברית צבאית בעתיד.
ב-16 ביולי 1990 הראדה העליונה של אוקראינה קיבלה את תוכן הכרזת הריבונות של אוקראינה שהכריזה על עצמה כרפובליקה עצמאית.
ב-24 באוגוסט 1991 נתקבלה החלטה על הפיכת יחידות הצבא הסובייטי שבשטחי אוקראינה לחלק צבא אוקראינה החדש כחלק ממשרד ההגנה האוקראיני.
עד 1 ביולי 1996 אוקראינה החזיקה בארסנל גרעיני שהורכב מ-176 טילים בליסטיים ביניבשתיים וכ-2,600 יחידות טקטיות של נשק גרעיני.
סך הכל החזיק הצבא האוקראיני בשנות ה-90 של המאה ה-20 כמות של 8,700 טנקים, 11,000 נגמ"שים, 4 ארמיות אוויריות, 10 חטיבות תעופה, 49 גדודי אוויר ו-2,800 כלי טיס.
לאחר התפרקות ברית המועצות בוצע קיצוץ מאסיבי בכוח האש של הצבא ושינוי מבני שלו.
בשנת 1994 מצבת כוח האדם בכוחות המזוינים האוקראיניים עמדה על 517 אלף חיילים.
ב-2014, הצבא נתפס לא מוכנה לפלישה הרוסית, הם היו לא מאוישים, מצוידים או מאומנים לעמוד בתוקפנות הרוסית.
בסוף שנות ה-90, אוקראינה ניסתה ליישם רפורמות ביטחוניות במטרה לעשות מודרניזציה ולצמצם את הכוחות המזוינים שלה.
מתחילת הסכסוך האוקראיני-רוסי ב-2014, החלה הצבא בתהליך מודרניזציה מזורז.
בשנת 2015 צו נשיאותי של פטרו פורושנקו קבע כי על כל הצבא לשנות את שמות היחידות הצבאיות הנושאת שם סובייטי ולשנותן לשמות חדשים.
בשנת 2016 משרד ההגנה האוקראיני החל ברפורמה משמעותית למודרניזציה בצבא.
הצבא האוקראיני נטל חלק במשימות שמירת שלום ברחבי העולם.
מ-1992 השתתפו למעלה מ-30,000 חיילים מצבא אוקראינה במשלחות צבאיות למדינות יוגוסלביה לשעבר, למזרח התיכון (בדרום לבנון, כווית, עיראק) וליבשת אפריקה (אנגולה, סיירה לאון, ליבריה).
מ-1997 פועל צבא אוקראינה בשיתוף פעולה הדוק עם נאט"ו, ובפרט עם צבא פולין.
יחידות אוקראיניות התפרסו בעיראק, כחלק מהכוח הרב-לאומי בעיראק תחת פיקוד הפולנים.
חיילים אוקראינים היו פרוסים גם במסגרת גדוד אוקראינה ופולין (UKRPOLBAT) בקוסובו.
הקרב הראשון של הכוחות המזוינים האוקראיניים, במסגרת משימות לשמירת שלום, אירע ב-6 באפריל 2004 בעיראק, כאשר כוח שמירת שלום אוקראיני הותקף על ידי חמושים של צבא המהדי.
האוקראינים השיבו אש, ובכך הסתכם האירוע.
החל מיום חמישי, 24 בפברואר 2022, פתחו הכוחות המזוינים הרוסים בפלישה לאוקראינה.
הכוחות המזוינים של אוקראינה, יחד עם ארגוני העזר והמזוהים שלו בזמן המלחמה, משתתפים ברבות מפעולות הלחימה של הסכסוך הנוכחי.
לצד פעולות הלחימה, הזרמה של כלי נשק ומערכות לחימה מערביות לכוחות המזוינים ממדינות נאט"ו, כמו גם ציוד סובייטי לשעבר ממדינות רבות במזרח אירופה, הביאו גם למודרניזציה והרחבה ובנייה מתמשכת של הכוחות המזוינים בכלל באופן ניכר.
הכוחות המזוינים באוקראינה מורכבים ברובם מחיילים סדירים.
סד"כ הצבא האוקראיני כולל כ-159,000 חיילים, בהם גם 41,000 עובדים אזרחיים.
הפיקוד על הצבא הוא מתפקידי המטה הכללי האוקראיני.
כוח האדם בזרוע היבשה עומד על 73,300 חיילים.
צבא היבשה (Сухопутні війська) הוא הזרוע העיקרית של הצבא האוקראיני ובה משרתים מרבית החיילים.
הצבא מחולק לארבעה פיקודים מבצעיים:
פיקוד מבצעי צפון (צפון אוקראינה)
פיקוד מבצעי דרום (דרום אוקראינה)
פיקוד מבצעי מזרח (מזרח אוקראינה)
פיקוד מבצעי מערב (מערב אוקראינה)
צבא היבשה מורכב ממספר חילות לרבות:
נכון לשנת 2009 הורכב מעשרה גדודי ממוכנים ו-2 גדודי טנקים.
החיל החשוב ביותר בצבא היבשה ונועד לביצוע משימות מעבר לקווי האויב, ביצוע מבצעי לוחמה בטרור ומבצעי שמירת שלום
מורכב מיחידות טקטיות תגובתיות הכוללות חיל נגד טנקים, מודיעין ארטילרי ויחידות מוקשים.
בשנת 2009 כלל החיל 5 גדודים ארטילריים ו-2 גדודי טילים.
זהו הגוף האווירי המסונף לצבא היבשה ואחראי להענקת חיפוי אווירי לזרוע היבשה בעת קרב.
פעמים רבות שפעולותיו מתנגשות עם אלה של חיל האוויר האוקראיני.
חיל האוויר האוקראיני (Повітряні сили) אחראי להגנת שמי המדינה ונכון לשנת 2016 שירתו בו 45 אלף חיילים והוא כלל 207 כלי טיס קרביים ו-45 מטוסי תובלה.
חיל האוויר כולל את היחידות הבאות:
יחידות מיוחדות לאיסוף מודיעין אווירי
חיל הים האוקראיני (Військово-морські сили) הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים.
הצי נועד להגן על גבולותיה הימיים של אוקראינה והוא המרכיב הקטן ביותר מבין שלושת מרכיבי הצבא.
הצי כולל פיקוד, שייטת ספינות, בסיס הצי העיקרי באודסה, גדוד אווירי של הצי, גדוד משמר חופים, יחידות מיוחדות, יחידות רפואיות ותמיכה עורפית, מרכזי מדע ומחקר.
נכון לתחילת 2013 שירתו בצי 14,7 אלף איש וכלל 26 ספינות וסיירות, 4 מטוסי תקיפה ו-8 מסוקי תקיפה.
הצי האוקראיני פועל במימי ים אזוב, הים השחור (שעד 2014 בסיסו היה ממוקם בסבסטופול שבחצי האי קרים), נהרות דונאי, דניסטר ודניפר.
ב-19 באפריל 2002 הוקם חיל אכיפת החוק שהיווה גוף אכיפת החוק של הצבא ופועל כמשטרה צבאית.
22 באפריל 1992 הנחיה של משרד ההגנה האוקראיני הביאה להקמת שירות פסיכולוגי שמטרתו לסייע לתת מענה פסיכולוגי למשרתים בצבא.
בנוסף מפעיל השירות את הביטאון הצבאי.
בשנת 2011 התקבלה השקפה כללית לפעילויות החינוכיות של הצבא ופרסום עלונים חינוכיים ופטריוטיים.
הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא אוקראינה (Сили спеціальних операцій Збройних сил України) הוקמו במסגרת הרפורמה הצבאית ב-5 בינואר 2016 כיורשי הספצנאז.
החינוך הצבאי באוקראינה ניתן על ידי אוניברסיטת חיל האוויר ע"ש איוואן קוז'דוב בחרקוב והאוניברסיטה האוקראינית לביטחון לאומי.
תפקיד רמטכ"ל צבא אוקראינה נוצר בשנת 1992 כאשר הצבא הסובייטי אורגן מחדש והמחוז הצבאי של קייב בראשות קולונל גנרל ויקטור צ'צ'וואטוב סירב להישבע אמונים לצבא האוקראיני.
בעקבות התפרקותה של ברית המועצות, אוקראינה ירשה שתי חטיבות של כוחות אסטרטגיים שאבטחו את מלאי הנשק הגרעיני.
אוקראינה ויתרה מרצון על מאגר כלי הנשק הגרעיניים.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שמדינה ויתרה מרצון על שימוש בנשק גרעיני אסטרטגי.
באוקראינה יש כמויות גדולות של אורניום מועשר, שבארצות הברית רצו לקנות ממכון חרקוב לפיזיקה וטכנולוגיה.
באוקראינה גם שני מפעלי כרייה ועיבוד של אורניום, מפעל מים כבדים, טכנולוגיה לייצור מכשירים אלקטרוניים לקביעת ההרכב האיזוטופי של חומרים בקיעים.
בדצמבר 1994 חתמה אוקראינה על מזכר בודפשט, שבו המדינה הסכימה לוותר על כל הנשק הגרעיני שברשותה, והצטרפה לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
החל מ-1 בינואר 1996 לא נותרו בשטח אוקראינה ציוד או חומרים גרעיניים למטרות צבאיות.
ב-13 במאי 1994, ארצות הברית ואוקראינה חתמו על מזכר הבנות על העברת ציוד וטכנולוגיית טילים.
בהסכם זה התחייבה אוקראינה לפקח ולבקר את טכנולוגיית הטילים שברשותה.
הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד (בתאית: กองทัพไทย, תעתיק: קונג תארף תאי) הם הכוחות הצבאיים של ממלכת תאילנד.
הם כוללים את הזרועות הבאות:
הצבא המלכותי של תאילנד (กองทัพบกไทย)
חיל הנחתים המלכותי של תאילנד (นาวิกโยธินไทย)
חיל האוויר המלכותי התאילנדי (กองทัพอากาศไทย)
הכוחות המזוינים הוקמו ב-1852 ככוח צבאי קבוע שהוקם בפקודתו של המלך מונגקוט (Mongkut) (ראמה הרביעי, מלך סיאם) שהיה זקוק לכוח צבאי מאומן בסטנדרטים אירופאים כדי לסכל כל איום מערבי להשתלטות קולוניאלית על תאילנד.
ב-1887 בזמנו של בנו צ'ולאלונגקורן (Chulalongkorn) (ראמה החמישי, מלך סיאם) הוקם פיקוד צבאי קבוע במשרד ההגנה.
עם זאת, משרד ההגנה והכוחות הצבאים של תאילנד היו קיימים כבר מימי ממלכת סוקותאי (Sukhothai) במאה ה-13. למעשה, ההיסטוריה של מלכי סיאם רצופה בסיפורים על כיבושים צבאיים ועל עוצמה צבאית.
ועם כל זאת, מאז 1932, כאשר הצבא, בסיוע האזרחים, החליט להחליף את משטר המלוכה האבסולוטית במשטר של מלוכה חוקתית, הצבא שולט בחיי הפוליטיקה של תאילנד, מוציא משורותיו רבים מראשי הממשלות וביצע כמה הפיכות צבאיות, כולל האחרונה שאירעה ב־2014.
כיום הכוחות המזוינים של תאילנד מונים כ-550,000 איש.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא מלך תאילנד, אך תפקיד זה הוא טקסי בלבד.
הכוחות המזוינים מנוהלים על ידי משרד ההגנה של תאילנד שבראשו עומד שר ההגנה שהוא חבר ממשלת תאילנד ובראש שרשרת הפיקוד של הכוחות המזוינים עומד מטה הכוחות המזוינים שעליהם מפקד ראש מטה הכוחות המזוינים של תאילנד.
על פי חוקת תאילנד, חובת השירות בכוחות המזוינים חלה על כל אזרחי תאילנד.
עם זאת, רק גברים מעל גיל 21 שלא עברו תקופת אימונים במילואים, נבחרים באופן אקראי.
אלה שנבחרו באופן אקראי מחויבים לשירות מלא של 24 חודשים ומתנדבים מחויבים לתקופת שירות מלא של 18 חודשים, בהתאם לכישוריהם.
יום הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד נחגג ב-18 בינואר לזכר ניצחונו של המלך נרסואן הגדול (Naresuan) בקרב כנגד המשנה למלך של בורמה בשנת 1593.
תפקידם העיקרי של הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד היא ההגנה על הריבונות ועל השלמות הטריטוריאלית של ממלכת תאילנד.
הכוחות המזוינים גם אחראים על הגנת המלוכה התאילנדית כנגד איומים מבית ומחוץ.
מעבר לתפקידים אלה, הכוחות המזוינים אחראים על הבטחת הסדר הציבורי ועל השתתפות בתוכניות פיתוח חברתיות על ידי סיוע למשרדי הממשלה האזרחיים.
הכוחות המזוינים גם מחויבים לסייע לאזרחים בעת התרחשותם של אסונות לאומיים ולוקחים חלק במלחמה בסמים.
בשנים האחרונות הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד החלו להגדיל את מעורבותם בכוחות שמירת השלום של האו"ם במזרח טימור בין השנים 1999 עד 2002 והשתתפו בכוח המשימה הרב לאומי בעיראק עם 423 איש בין השנים 2003–2004.
הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד היו מעורבים בהרבה עימותים לכל אורך ההיסטוריה שלהם, כולל עימותים עולמיים, אזוריים ומקומיים.
עם זאת, רובם של העימותים התרחשו בדרום-מזרח אסיה.
שתי הפלישות הזרות לתאילנד היו בדצמבר 1941 כאשר יפן כבשה את המדינה ובשנות השמונים כאשר פלישות וייטנאמיות לתאילנד הובילו לכמה קרבות.
פעולות צבאיות בטריטוריות זרות היו מלחמות טריטוריאליות כמו מלחמת האזרחים בלאוס או עימותים במסגרת פעולות האו"ם.
מלחמת סיאם–צרפת (1893) – התפשטותה המהירה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בהודו-סין, גרמה בהכרח לעימותים.
המלחמה נעשתה בלתי נמנעת כאשר משלחת צרפתית בראשות אוגוסט פבי (Auguste Pavie) פנתה למלך צ'ולאלונגקורן בניסיון כושל להחיל את השלטון הצרפתי על לאוס.
צרפת פלשה לסיאם מצפון-מזרח ושלחה שתי ספינות מלחמה שהפגיזו את המבצרים על הנהר וכיוונו את תותחיהם אל הארמון המלכותי בבנגקוק.
כמו כן הם הטילו סגר על העיר, שכמעט גרר אותם לעימות עם הצי המלכותי הבריטי.
סיאם הוכרחה לקבל את האולטימטום הצרפתי ומסרה את לאוס לצרפת.
כמו כן היא אפשרה לכוחות צרפתים להחזיק בפרובינציה התאית של צ'נטאבורי (Chanthaburi) במשך כמה עשורים.
מלחמת העולם הראשונה (1917–1918) – ב-22 ביולי 1917 החליט המלך ואג'רבודה (Vajiravudh) (ראמה השישי, מלך סיאם) להכריז מלחמה על מעצמות המרכז ולהצטרף למעצמות ההסכמה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
חיל המשלוח הסיאמי (Siamese Expeditionary Force) שהיה מורכב ממתנדבים, כלל 1,233 חיילים מאומנים ומצוידים בנשק חדיש בפיקוד הפילדמרשל הנסיך צ'אקראבונגסי בהובאנאת (Chakrabongse Bhuvanadh), בנו של המלך.
חיל המשלוח כלל כוחות אוויריים וצוות רפואי.
הצוות הרפואי השתתף בקרבות באופן מעשי.
סיאם הייתה למדינה העצמאית היחידה באסיה שהשתתפה בקרבות באירופה.
אף על פי שהשתתפותה הייתה מוגבלת יחסית, היא גרמה למעצמות כמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת לשנות לחלוטין או אף לבטל את "ההסכמים הבלתי הוגנים" שהיה נהוג לחתום באותה תקופה עם מדינות אסיה ושבין השאר העניקו זכויות יתר לאזרחיהם של המעצמות המערביות.
לחיל המשלוח הסיאמי ניתן הכבוד לצעוד במצעד הניצחון בפריז.
19 חיילים סיאמים נהרגו במלחמה ואפרם טמון באנדרטה לזכר מלחמת העולם הראשונה בבנגקוק.
מלחמת תאילנד–צרפת (1940–1941) – מלחמת תאילנד–צרפת החלה באוקטובר 1940 כשהממלכה הייתה תחת שלטונו של הפילדמרשל ראש הממשלה פלק פיבונסונגרם.
פיבונסונגרם הוביל התנגשויות באזור הגבול על ידי פלישה להודו-סין הצרפתית, שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי, כדי להשיב למדינה שטחים שאיבדה בעבר וליישב סכסוכי קרקע.
המלחמה גם חיזקה את המשטר הלאומני של פיבונסונגרם.
המלחמה הסתיימה ללא הכרעה מוחלטת כשתאילנד נחלה ניצחון בזירה היבשתית והובסה בזירה הימית.
עם זאת, השטחים שבמחלוקת שבהודו-סין הצרפתית הושבו לתאילנד.
מלחמת העולם השנייה (1942–1945) – כדי שתוכל לתקוף את הודו הבריטית, את בורמה ואת מלאיה, הקיסרות היפנית הייתה זקוקה לבסיסים בתאילנד.
בתחילת המלחמה יכול היה ראש הממשלה פיבונסונגרם לשמור על עמדה נייטרלית לזמן מה.
אך כל זה הסתיים בבוקרו של ה-8 בדצמבר 1941 כאשר פלשה יפן לתאילנד בהפתעה בתשע נקודות לאורך החופים ומהודו-סין הצרפתית.
הכוחות התאילנדים התנגדו אך הובסו עד מהרה.
בשעה 7:30 הורה ראש הממשלה להפסיק את מעשי ההתנגדות ועד למחרת נכנעו כל הכוחות.
ראש הממשלה חתם על הסכם שביתת נשק עם יפן שאפשר לה להכניס את כוחותיה לתוך המדינה.
לאחר חודש הפכה תאילנד לחלק ממדינות הציר כאשר פיבונסונגרם הכריז על מלחמה כנגד בריטניה וכנגד ארצות הברית (שגריר תאילנד בוושינגטון סירב להגיש את ההכרזה וארצות הברית המשיכה להתייחס לתאילנד כאל שטח כבוש).
תנועת מחתרת שקיבלה סיוע פנימי וחיצוני, "תנועת תאילנד החופשית" (Free Thai Movement) זכתה להצלחות וקיומה גרם לאחר המלחמה להפוך את תאילנד למדינה ידידותית ולא למדינת אויב לשעבר.
מלחמת קוריאה (1950–1953) – במהלך מלחמת קוריאה, שלחה תאילנד את הרגימנט ה-21 שכלל כ-1,294 חיילים.
הממלכה גם סיפקה 4 ספינות ומטוסי תובלה.
חיל המשלוח היה מעורב בקרבות וספג לא מעט אבדות, כולל 139 הרוגים, ושב לתאילנד ב-1955.
מלחמת וייטנאם (1955–1975) – עקב קרבתה של וייטנאם לתאילנד, בוצע בבנגקוק מעקב צמוד על המתרחש במסגרת מלחמת וייטנאם.
מעורבותה של תאילנד לא נעשתה רשמית עד לתחילת המעורבות המלאה של ארצות הברית ב-1963. תאילנד התירה לארצות הברית לעשות שימוש במתקני חיל האוויר והצי שלה.
בהמשך תרמה תאילנד למאמץ המלחמתי יחידות חיל רגלים ומשאבים נוספים.
הצבא המלכותי של תאילנד ספג 1351 הרוגים.
עם זאת הייתה תאילנד יותר מעורבת במלחמת האזרחים בלאוס, "המלחמה הסודית", בין השנים 1964 עד 1972. ב-1975 היחסים בין בנגקוק לבין וושינגטון הורידו פרופיל וב-1975 פינה הנשיא קרטר את כל הכוחות האמריקנים מתאילנד.
ההתקוממות הקומוניסטית (1976 עד שנות השמונים) – הניצחון הקומוניסטי בווייטנאם ב-1975 עודד את צמיחתה של המפלגה הקומוניסטית בתאילנד, שהייתה קיימת מאז שנות העשרים.
ב-1982 העניק ראש הממשלה פרם טינסולנונדה חנינה לכל המורדים הקומוניסטים לשעבר.
פלישות הגבול הווייטנאמיות (1979–1988) – במסגרת מלחמת וייטנאם–קמבודיה ב-1978 וייטנאם הקומוניסטית החזיקה כוחות בסדר גודל של כ-300,000 איש בלאוס ובקמבודיה.
מצב זה היווה איום פוטנציאלי על תאילנד והיא לא יכלה יותר להסתמך על קמבודיה כמדינת חיץ.
תקריות גבול התרחשו לעיתים כאשר כוחות וייטנאמים חצו את הגבול לתאילנד במרדפים אחר כוחות הקמר רוז'.
עם זאת לא הוכרז כל מצב לוחמה רשמי בין שתי המדינות וגם אף אחת מהן לא הייתה מעוניינת בכך.
מלחמת הגבול בין תאילנד ללאוס (1987–1988) – עימות קצר זה התנהל בשטחים ההרריים שעל גבול שתי המדינות ונסב על שטח קטן שנוי במחלוקת עקב אי בהירות במפה שסרטטו הצרפתים כ-80 שנה קודם לכן.
המלחמה הייתה למעשה יוזמה מקומית של מפקד בצבא תאילנד והסתיימה על ידי חזרה לסטטוס קוו שלפניה.
מחיר הדמים של המלחמה בשני הצדדים הגיע ל-1,000 הרוגים.
מזרח טימור (1999–2002) – לאחר המשבר במזרח טימור השתתפה תאילנד יחד עם עוד 28 מדינות בכוח הבין-לאומי במזרח טימור (INTERFET).
למפקד הכוח מטעם האו"ם מונה לוטננט גנרל ווינאי פטיואקול (Winai Phattiyakul).
הכוח היה ממוקם בדילי הבירה ושהה שם מאוקטובר 1999 עד מאי 2002.
מלחמת עיראק (2003–2004) – עם סיום מלחמת עיראק שלחה תאילנד 423 כוחות בלתי חמושים באוגוסט 2003 למשימות שיקום וסיוע רפואי בעיראק שלאחר סדאם חוסין.
שני חיילים תאילנדים נהרגו וחמישה נפצעו בהפצצות על כרבלא בדצמבר 2003. עם זאת נחשבה משימתו של הכוח התאילנדי מוצלחת והיא הסתיימה באוגוסט 2004. תוצאת לוואי של משימה זו הייתה הכרזתה של ארצות הברית על תאילנד כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו בשנת 2003.
ההתקוממות בדרום (2004 עד היום) – ההתקוממות בדרום החלה עוד הרבה לפני שנת 2004. ההתקוממות החלה מצדם של מיעוטים מלזים ומורדים מוסלמים בשלושה מחוזות בדרום תאילנד אך היא תמיד הייתה בעצימות נמוכה.
בשנת 2004 נעשתה ההתקוממות אינטנסיבית יותר כאשר מתקפות טרור בוצעו כנגד אזרחי ממוצא תאילנדי במחוזות אלה.
כוחות ההגנה המלכותיים של תאילנד הגיבו בכוח רב.
נכון לסוף שנת 2012 נמנו בעימות 3380 הרוגים, כולל 2316 אזרחים, 372 חיילים, 278 שוטרים, 250 מורדים, 157 מורים ושבעה נזירים בודהיסטים.
המורדים הרחיבו את התקפותיהם כלפי אזרחים ממוצא מלזי שלא תומכים במאבקם.
הכוחות המזוינים של איטליה (באיטלקית: Forze Armate Italiane) הם הכוח הצבאי של איטליה וכוללים את צבא איטליה, את הצי האיטלקי ואת חיל האוויר האיטלקי.
זרוע רביעית ידועה בשם קרביניירי והיא למעשה משטרה צבאית ואזרחית.
נשיא איטליה עומד בראש הכוחות המזוינים כנשיא המועצה העליונה להגנה.
נכון לשנת 2012 כוח האדם הפעיל של הכוחות המזוינים עומד על 183,000 איש, בנוסף ל-117,943 אנשי הקרביינרי ו-68,134 אנשי משמר האוצר (Guardia di Finanza), גוף משטרתי שכפוף למשרד הכלכלה והאוצר ואחראי על חקירת ומניעת פשעים כלכליים, סחר בסמים והגנה על גבולות המדינה והמים הטריטוריאליים.
תקציב הביטחון של איטליה הוא כיום העשירי בגודלו בעולם.
סעיף 11 לחוקת איטליה אומר:
צבא איטליה, (באיטלקית: Esercito Italiano), הוא הכוח היבשתי של הרפובליקה האיטלקית.
ההיסטוריה של הצבא מתחילה בתקופת איחודה של איטליה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19. אז הוקם הצבא המלכותי האיטלקי (Regio Esercito).
הצבא היה מעורב במלחמות קולוניאליות בסין, במלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912, בצפון איטליה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, באתיופיה לפני מלחמת העולם השנייה, באלבניה, יוון, צפון אפריקה ובאיטליה עצמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שונה שמו של הצבא המלכותי לשמו הנוכחי, צבא איטליה.
במהלך המלחמה הקרה צבא איטליה היה בכוננות להגנה מפני פלישה של כוחות ברית ורשה מהמזרח.
מאז סוף המלחמה הקרה הוא ממלא משימות שמירת שלום אינטנסיביות ומבצע פעילויות קרביות באפגניסטן ובעיראק.
ב-29 ביולי 2004 הפך הצבא לכוח המבוסס על מתנדבים בלבד לאחר שגיוס החובה בוטל.
חיל האוויר האיטלקי, (באיטלקית: Aeronautica Militare) הוקם כזרוע עצמאית ב-28 במרץ 1923 על ידי המלך ויטוריו אמנואלה השלישי כחיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica).
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הפכה איטליה לרפובליקה על פי משאל עם, קיבל חיל האוויר המלכותי את שמו הנוכחי.
הצי האיטלקי (באיטלקית: Marina Militare) הוקם ב-1946 כממשיכו של הצי המלכותי האיטלקי (Regia Marina).
כיום, הצי האיטלקי, בהיותו חלק מכוחות נאט"ו, לקח על עמו חלק בקואליציות שונות לשמירת שלום.
משמר החופים (Guardia costiera) הוא מרכיב של הצי.
הקרבניירי (באיטלקית: Carabinieri) הוא הז'נדרמריה והמשטרה הצבאית של איטליה.
בוועידת ארגון המדינות המתועשות ב-2004, קיבלו הקרביניירי את המנדט להקים את "המרכז למצוינות יחידות משטרה לשמירה על יציבות" (Center of Excellence for Stability Police Units) שיהיה ראש חץ לפיתוחם של סטנדרטים ושל שיטות הדרכה ליחידות משטרה אזרחיות שמסופחות למשימות שמירת שלום בינלאומיות.
חברות בנאט"ו ומשימות שמירת שלום של האו"ם
איטליה הצטרפה לרבים מהמבצעים של האו"ם ושל נאט"ו, וכן מסייעת לרוסיה ולחבר המדינות, משתתפת בתהליך השלום במזרח התיכון, בשיחות רב-צדדיות, במשימות שמירת שלום, ולוחמת בסחר בסמים, בסחר בבני אדם, בשוד ימי ובטרור.
איטליה לקחה חלק בכוח הרב-לאומי בלבנון ב-1982, יחד עם ארצות הברית, צרפת ובריטניה.
כמו כן השתתפה איטליה במלחמת המפרץ ושלחה שמונה מטוסי טורנדו לערב הסעודית.
צבא איטליה נשלחו לסייע לפליטים הכורדים בצפון עיראק לאחר המלחמה.
כחלק מ"מבצע חירות מתמשכת" (Operation Enduring Freedom), לקחה איטליה חלק בפעולות באפגניסטן.
כוחות איטלקים היו חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, הכוח של נאט"ו באפגניסטן ובצוות השיקום (Provincial Reconstruction Team).
הכוח האיטלקי שנשלח במסגרת זו כלל 411 איש, כולל פלוגת חיל רגלים להגנה על מפקדת כוח הסיוע, פלוגת הנדסה, מחלקה לטיפול בנשק להשמדה המונית, יחידת לוגיסטיקה ויחידות קישור ומטה.
הכוחות האיטלקיים גם עומדים בראש כוח משימה הנדסי רב-לאומי ומפעילים מחלקת משטרה צבאית של הקרביניירי.
צבא איטליה לא השתתף בפעולות קרביות במלחמת עיראק ב-2003 ושיגר כוחות רק כאשר הסתיימו הקרבות.
הכוחות האיטלקיים הגיעו בקיץ 2003 והחלו לסייר בנאסריה (Nasiriyah) ובסביבתה.
השתתפותה של איטליה בפעולות בעיראק הסתיימה בסוף שנת 2006, כאשר כל כוח האדם התפנה להוציא קבוצה קטנה של כ-30 חיילים שהופקדו על אבטחת שגרירות איטליה בבגדאד וכ-87 חיילים שהוצבו בבסיסים במפרץ הפרסי (לא על אדמת עיראק).