tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשבעים משפחות שהגיעו לארץ במסגרת מבצע "על כנפי נשרים" שוכנו בבתים בכפר הערבי הנטוש קטרה אשר נמצא בסמוך למושבה.
עם הזמן הגיעו למעברה עוד מספר גדול של עולים ממספר עליות שונות אשר שוכנו בשתי מעברות.
בשנת 1950 הוקמה המעברה הראשונה (היכן שהיום נמצא היפר גדרה) ושנה לאחר מכן המעברה השנייה (אזור בית הספר אוהל שלום).
הקליטה הראשונית במעברות הייתה באוהלים, בפחונים ובצריפי עץ שהועמדו לרשות בית התינוקות, כיתות הלימוד, המכולת והמטבח.
העולים הגיעו מארצות שונות כגון: תימן, מצרים, מרוקו, לוב, הודו, תוניסיה, פולין, פרס, עיראק ורומניה.
גדרה, שמנתה בזמן גל הקליטה הראשון כ-920 תושבים, קלטה לאורך שנות ה-50 כ-3,000 עולים.
לאחר שהות של שנתיים עד שלוש במעברה, רוב העולים שוכנו בבתים בשכונות "נווה ציון" ו"נווה שולמית" במושבה עצמה.
תושבי המעברה לנו באוהלים או בצריפים עשויי פח, "פחונים".
מקומות הלינה לא סיפקו בידוד מהחום או מהקור, ובחלקם שכנו עכברים ופשפשים.
הפחונים לא היו אטומים או יציבים ומי הגשם דלפו מהגגות.
בחצר המעברה היו שני כיורי פח ששימשו לכביסה.
כרבע מראשי המשפחות היו זקנים ולא כשירים לעבוד.
האנשים שכן יכלו לעבוד היו מורשים לעבוד רק שלושה ימים בשבוע, ועם השכר הצטרכו לפרנס כשבע עד תשע נפשות כל אחד.
הרמה הבריאותית במעברה הייתה נמוכה גם כן.
בשנת 1950 שכנו במעברה כ-900 עולים, אך למעברה היה רק רופא אחד, שגר רחוק ולא קיים קשר טלפוני עם המעברה.
מכיוון שהרופא לרוב לא היה נגיש, מטפלת המעברה, בת שבע בן אליהו, שלא הייתה מוסמכת, נאלצה להיות אחראית גם על הלידות.
הילדים בגילאי בית ספר למדו בכיתות שהוקמו במעברה, חלק מהם למד בבית הספר "המזרחי " בגדרה (חלק נוסף הצטרף לבית הספר "פינס").
אחדים מהעולים עבדו בשירותים פנימיים במעברה, אך רובם ככולם עבדו בעבודות חקלאיות במושבה או בעבודות יזומות, כגון: ייעור.
המחלקה ליישוב עולים הקציבה 800 לירות לשיפור התנאים במעברה, הותקנו מקלחות חמות לילדי הגן, ובנוסף עגלה מוציאה 3 פעמים ביום את האשפה המצטברת על יד הפחונים.
מתוך עדותו של יחיאל אברהמי (חוקר גדרה): "מראש העין עברנו לגדרה, היינו במשאית הראשונה שהגיעה למעברה בגדרה.
הורידו אותנו בשטח חולי עזוב, רק פה ושם שרידים של מטעי שקדים, תאנים..
לא היו בתים, לא היו אוהלים ולא היו צינורות מים..
נוסעי המשאית הצטופפו מסביב לברז בחצר של בת שבע בן אליהו, אשר ביתה גבל עם שטח המעברה, לשבור את צימאונם, כעבור מספר שעות הגיעה משאית עמוסה בציוד אוהלים וצינורות מים.
החלו לפרוק את הציוד מהמשאית והאוהלים המקופלים הפכו לשורות של אוהלים מתוחים זה לצד זה וביניהם "רחובות"...
הצינורות הונחו על פני האדמה בשמש הלוהטת ואי אפשר היה לשתות את המים החמים..
אני זוכר שילד אחד שתה בטעות נפט מקופסה, כי חשב שאלה מים שניסו לקרר אותם..
גם שירותים לא היו והחיים באוהלים היו קשים, אבל אנחנו הילדים היינו שמחים".
ריבוי השפות והמבטאים השונים של העולים, הקשה על ההבנה והתקשורת בינם לבין עצמם, ובינם לבין תושבי גדרה.
בין העולים פרצו לא פעם חיכוכים על רקע קשיי שפה, מנהגים והשקפות עולם שונות.
פקידי לשכת העבודה שהיו אחראים על חלוקת עבודות לתושבי המעברה, הפלו אנשים לפי דעתם הפוליטית: מי שלא תמך במפא"י, במפ"ם או באחדות העבודה, לא קיבל עבודה או פוטר מעבודתו.
תחושת קיפוח זו איחדה בין העולים בבחירות המקומיות, ובשנת 1955 הובילה אותם לבחירה לראשות המועצה באליהו פרנקל, שבא מרשימת "למען גדרה" נציגה של תנועת "חרות", במקום בנציגי תנועת מפא"י שהיו נבחרי המועצה עד אותה שנה.
יחס ותיקי גדרה לעולים החדשים
אנשי היישוב הוותיק התגייסו להגיש עזרה, נשות המושבה אספו הכל.
בגדים, שמיכות, כלי מיטה, כלי בית ועוד.
ההתלהבות הייתה רבה, הייתה התרוממות רוח ותחושת נתינה אבל תחושה זו נחלשה עם הזמן ממספר סיבות:
1. הנשים נבהלו כאשר נודע שבין העולים יש חולים במחלות עיניים קשות ומדבקות שעלולות לגרום לעיוורון ושלחלק מהעולים יש מחלות עור כמו גזזת ושחפת.
אמנם עשו להם טיפולים וריסוסים בכדי לחטא אותם ולמנוע מחלות אבל הפחד עדיין שרר.
למרות זאת היו נשים רבות שהמשיכו להיות פעילות.
2. גורם אחר לניכור היה שפת הדיבור והמבטא שהקשו על ההבנה והתקשורת, ואילו בין יושבי המעברות בעיקר יוצאי תימן שהיו אדוקים ושומרי מצוות היו שהזהירו את הילדים.(למשל אל תתקרבו אליהם [שאר הילדים] כי אין להם כיפות והם אוכלי טריפות)
3. גם בתוך העולים היו חיכוכים על רקע קשיי השפה, מנהגים והשקפות עולם שונות, והייתה גם תחרות קשה על מקומות פרנסה ושיכון.
אבל כל זה היה עד לעתות משבר, כגון השיטפונות של 1950 שאו אז נעלמו המחיצות וכולם עזרו לכולם.
בהמשך השנים השתנה המצב לטובה, אנשי קופת החולים טיפלו במחלות, הילדים החלו ללמוד בגנים ובביה"ס, הוקמו סניפים של תנועות נוער ואט אט הלכו ונבנו שיכוני הקבע.
כעבור מספר שנים שיכוני הקבע החליפו את הצריפים של המעברה והם נעלמו מנוף המושבה, ובכך תחושות השייכות של העולים היו לנדבך חשוב בבניין המושבה.
בשנת 1954 התחילה בנייה של כ-200 יחידות דיור בגדרה, אשר נועדו לשכן בדירות קבע את העולים שנותרו במעברה.
המעברה עצמה נסגרה סופית בין השנים 1955 ל-1957, כשכל תושביה עברו לדירות שנבנו עבורם במושבת גדרה.
תושבי מעברת גדרה "פלשו" לבתיהם הם.
כתבה מתוך עיתון הארץ 25.11.1954 מתוך אתר עיתונות יהודית היסטורית, הספרייה הלאומית ואוניברסיטת תל אביב: בעקבות החלטת משרד העבודה לתת את השיכונים שהוכנו עבור יושבי המעברה לתושבי כפר העיוורים, החליטו 90 מיושבי המעברה להעביר את מטלטליהם לבתים.
לקצין המשטרה שהגיע בעקבות "הפלישה" מסרו הפולשים שאינם רואים עצמם כאלה מכיוון שהם הבעלים החוקיים.
מונעים את חיסול מעברת גדרה.
כתבה מתוך עיתון הארץ 25.11.1954 מתוך אתר עיתונות יהודית היסטורית, הספרייה הלאומית ואוניברסיטת תל אביב: תושבי כפר העיוורים דורשים לעבור למבני הקבע שנבנו עבור יושבי המעברה.
סה"כ מדובר על 80 יחידות דיור גדולות ו-64 יחידות דיור קטנות.
בעקבות הפגנה של משפחות העיוורים החליטו להשהות את מעבר יושבי המעברה לשיכונים שנבנו עבורם.
יושבי המעברה כבר שילמו על השיכונים שהוכנו להם ודורשים לעבור אליהם כמתוכנן.
הפרשה הגיעה עד לשרת העבודה גב' גולדה מאירסון (מאיר) שהתערבה ופסקה לטובת תושבי כפר העיוורים.
היא החליטה שתושבי כפר העיוורים יקבלו עדיפות ויקבלו את היחידות הגדולות ואילו יושבי המעברה יקבלו את היחידות הקטנות.
אך ברם תושבי כפר העיוורים דורשים את כל היחידות דיור עבורם.
בינתיים המעברה שהייתה אמורה להתחסל לא מתחסלת וניזוקה בגשמים.
מעברה א בבאר שבע הוקמה בשנת 1950 במקום בו נמצא השוק העירוני של באר שבע.
בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל החל גל עלייה גדול של יהודים לארץ.
בעקבות זאת נוצרה בעיה של שילוב, קליטה ומציאת תעסוקה לעולים החדשים.
בהתאם לרעיון של לוי אשכול, הוחלט באביב 1950 להוציא עולים ממחנות העולים ולשכנם בארץ במחנות מעבר שקיבלו את השם מעברות.
בעידוד משרד העבודה, החלה מחלקת הקליטה של הסוכנות להוציא אלפי משפחות עולים מהמחנות ופיזרה אותם במחנות המעבר השונים ברחבי הארץ עד בניית שיכונים בשבילם.
המדיניות הזמנית של פיזור העולים בארץ התבססה על עקרון הזמינות: יש לענות על צו השעה.
רוב העולים החדשים התעקשו לגור במרכז ורק מיעוטם הופנה לעיירות הפיתוח בדרום.
הזמינות כללה גם את תעשיית הטקסטיל, הזולה בהשקעה והעתירה בעבודה, שהתרכזה בנגב.
בבאר שבע הוקמו יותר מעברות מאשר בתל אביב, שכן תל אביב התנגדה להקים מעברות בשטחה, ואילו דוד טוביהו, לימים ראש עיריית באר שבע, הבין שפיתוח באר שבע מותנה ביישובה בעולים חדשים, שהם כחומר ביד היוצר .
לא היה לו ספק שאת הנגב ייבנו עולים חדשים, דווקא משום שאין להם בית אחר.
בהתאם למדיניות זו, ביוני 1950 קיבל ראש עיריית באר שבע, דוד טוביהו, מכתב שבו נאמר שמחלקת הקליטה של הסוכנות תקים מחנה עבודה לשיכון הזמני של 650 משפחות עולים.
מחלקת הקליטה שלחה נציג מיוחד שידאג להקמת המחנה.
למעשה הוקמו שני מחנות אוהלים בעלי אופי עירוני, מעברה א' ומעברה ב'.
בשטח עליו עומר היום השוק העירוני, תושבי המעברה הורכבו בעיקר מתושבי מחנות העולים באר יעקב, בית ליד ופרדס חנה ומעולים חדשים נוספים שהגיעו לארץ.
המגורים בשתי המעברות היו באוהלים, פחונים, בדונים וצריפי עץ.
הצריפים היו מורכבים מחדר שינה אחד וסלון שבהם היו שולחן מרובע קטן ומיטות ברזל שעליהן מזרנים ושמיכות.
בצריף היה כיור במטבח שבו היו מים זורמים.
בתחילה לא היו כבישים פנימיים, הביוב זרם בתעלה פתוחה בתוך המחנה והוצאת האשפה הייתה פעמיים בשבוע.
מבחינה רפואית, הייתה מרפאה עם מצבת כוח אדם חסרה.
היו מעט רופאים ואחיות והיה גם מחסור במיטות וחדרי טיפול.
בשנים הראשונות של המעברה דווחו מקרים רבים של מחלות הגזזת והגרענת.
הגזזת לא טופלה, אבל בגרענת כן היה טיפול חלקי.
מבחינה חינוכית, 20% מאוכלוסיית הילדים לא הלכו למוסדות הלימוד השונים בגלל בעיית לבוש והזנחה, וב-1951 היו עדויות על ילדים עזובים ומוזנחים שהלכו עירומים במעברה ולא הופיעו ללימודים.
מאוחר יותר הוקמו במעברה בית תינוקות מטעם ויצו, גן ילדים מטעם ארגון אימהות עובדות לצד תחנת "טיפת חלב" ופעוטון מטעם "הדסה" ולשכת הסעד.
ב־1955 הקימה המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית מועדון במעברה ובכך יצרה מסגרת חינוכית - תרבותית בה הילדים יוכלו לבלות את שעותיהם הפנויות באווירה תרבותית - חברתית תחת השגחת מדריכים.
המועדון היה פתוח כל השבוע בשעות אחר הצהריים, ובמסגרת השהיה במועדון בני הנוער יכלו לקרוא, לשחק, לעסוק במלאכת יד, לרקוד, לשיר ולהכין שיעורי בית.
לחינוך הבנות שבאו למועדון הוקמו מקהלות, קבוצות ריקוד וחוגים שונים.
שירותים הכרחיים כמו אספקת מים וחשמל היו לקויים, דבר שהגביר את אי הסדר והמהומות במעברות.
מספר בעיות נוצרו לדרי המעברה.
בחורף, התושבים נאבקו במי השיטפונות ששטפו את האוהלים.
ילדים הלכו לאיבוד כי הם התקשו למצוא את אוהלם בסבך האוהלים.
במעברה היו בעיות של מסתננים וגנבות שגרמו למתח.
בעקבות בעיית הגנבות הייתה מחאה גדולה של התושבים, ולא פעם הם התקהלו ליד תחנת המשטרה.
תפקיד ניהול המעברות היה בידי מחלקת הקליטה של הסוכנות.
תפקודה של מחלקה זו היה לקוי וסבל מחילופי אנשים.
בתחילת שנת 1950 הוסכם שהסוכנות תקבל את האחריות על מתן שירותי סעד וחינוך למחנה העולים אך העירייה והסוכנות המשיכו לדון על האחריות על תשלום המים וענייני הבריאות .
בסוף שנת 1950, העירייה התקשתה לספק את השירותים השונים למעברה, בעיקר חשמל מים ושמירת הסדר הכללי.
באחד המחנות היו התפרעויות, מקרים של דקירות סכין והלקאת פקידי המחנה.
בגלל החוסר בשירותים השונים במחנה התעכבו הפעילויות הכלליות במחנה כמו הנחלת הלשון.
בינואר 1951 סוכם שיצומצם מנגנון הסוכנות במעברות והטיפול יועבר לידי הרשות המוניציפלית- באר שבע.
חודש לאחר מכן, בפברואר 1951, התפרסם צו של הכנסת הקובע שהרשויות המקומיות הן האחראיות למתן השירותים המוניציפליים למעברות, מחנות העבודה ושכונות המעבר.
באביב 1951, תחום השיפוט של העיירה באר שבע הוגדל ונקבע שהטיפול במעברה המונה כ-3,000 נפש הוא באחריותה.
העירייה התקשתה לנהל את כל תחומי החיים במעברה והיא נעזרה בגופים חיצוניים.
בשנת 1950 סיפק צה"ל למעברה חשמל אך בשנת 1951 הוא סירב להמשיך לעשות זאת בטענה שעיריית באר שבע אחראית לקיום המעברה ולתחזוקתה.
המצב הקשה במעברות ואווירת הפריצות והשחיתות בשנת 1951 הוביל לחזרת ההתערבות של צה"ל.
הצבא מינה מפקד צבאי שהיה אחראי לענייני המעברה והוא השתתף בדיונים השונים למען הפעלה נאותה של החיים במעברה.
לאחר שיתוף הפעולה עם הצבא, נראה שחלה הטבה בתנאי החיים במעברה.
הצבא חילק את מחנה העבודה ל-8 מחנות משנה ונתן לכל אוהל מספר.
לכל מחנה הצבא סיפק חייל וחיילת, שתי חובשות צבאיות וארבע חיילות לטיפול בטיפת חלב.
אנשי הצבא היו אחראים על מערכות הניקיון והתברואה ולעיתים עזרו למשפחות ברחיצת ילדיהם.
הצבא ארגן כ-400 ילדים בגדנ"ע, ובחגים הם יצאו למחנה של 4 ימים ביוזמתם .
באוקטובר 1951 היו רשומים במעברות 4,872 אנשים, שמהם 3,310 חיו במעברה בפועל.
יתר האנשים היו רשומים במעברה לצורך קבלת שיכון כשיגיע תורם.
לפי מחלקת הקליטה של הסוכנות, בשנת 1952 היו בשתי המעברות 2,164 איש.
במעברה א' היו 342 משפחות ו-104 אנשים בודדים שהם 1,574 נפשות.
מדינות המוצא של העולים: ממוצא רומני היו 71 משפחות ובסך הכל 144 אנשים, ממוצא תימני היו 86 משפחות ובסך הכל 322 נפשות.
ממדינות האסלאם האחרות (פרס, מרוקו, עיראק, תוניסיה ואלג'יריה) היו 289 משפחות ובסך הכל 1098 נפשות.
במעברה ב' היו 173 משפחות ו-61 אנשים בודדים שהם 590 אנשים.
החלוקה לפי מדינות המוצא: ממדינות אירופה (בעיקר רומניה) היו 190 משפחות ובסך הכל 451 נפשות, מארצות האסלאם היו 2 עולים בודדים, ו-42 משפחות שהיוו 137 נפשות.
אפשר לראות ירידה במספר העולים במעברות בשנת 1952 לעומת אוקטובר 1951. בשנת 1953 הייתה עוד ירידה במספר יושבי המעברות ל-1,647 נפשות.
ירידה זו נובעת מתהליך הזרמת העולים לעיר שהתרחש ב-1952. באותה תקופה לא היו במעברה עולים שהגיעו מצפון או דרום אמריקה וחלה עלייה באחוז יוצאי אירופה הנמצאים במעברות .
שכונת נווה נוי הוקמה בתחילת שנות ה-50, על פי גישת עיר גנים בתכנון העיר באר שבע, כשכונת גנים נוספת לאלו שקדמו לה (שכונות א' עד ה').
המיוחד בשכונה זו היה בנייה חד קומתית עם חלקות של חצי דונם (דו-משפחתיים על דונם אחד) ששימשו כמשקי עזר.
תחילה יושב המקום כמעברה על ידי עולים ממרוקו ומתוניס וכונה "מעברת משקי עזר" או "מעברת משק עזר".
במשך הזמן וביוזמה מקומית, עם תום תקופת המעברות, פורקה המעברה בשנת 1957, וממנה נשאר השם "משק עזר" וזה שונה לאחר מכן ל"נווה נוי", שמה של השכונה היום.
הוקמה במקום בו נבנתה שכונת נווה-זאב, המעברה הוקמה עבור העלייה מצפון אפריקה, הוקמה בסוף 1955.העולים הראשונים הגיעו ב-18 באוקטובר 1955 בחשכת לילה.
ליד כל צריף היו שני מבני בטון אחד לשירותים ואחד דמוי מקלחת שבו זרמו רק מים קרים.
המעברה פורקה בשנת 1968 בגלל נוכחות גדולה של עבריינים, שהשפיעו לרעה על הילדים והנוער שגדלו שם והובילו אותם לעולם הפשע.
כשהוחלט לחסל את המעברה החילו מדיניות של "חד סטריות", מדיניות האומרת שעולים חדשים אינם מתקבלים לשם, ורק היציאה ממעברה זו אפשרית.
הצריפים של תושבי המעברה שעזבו וקיבלו יחידת דיור בשכונות העיר, נהרסו.
מעברת בת-ים היא שיכון עולים שהוקם ליד העיר בת-ים וחדל להתקיים בשנת 1953. בשיא צפיפותה הכילה המעברה כ-3000 משפחות שחיו באוהלים ובהמשך בצריפונים.
3 שנים לאחר סגירתה הוכרז על הקמת מעברה נוספת לשיכון 2,000 משפחות יהודיות ממצרים.
המעברות הוקמו על ידי הסוכנות היהודית בשיתוף עם המועצה המקומית של בת ים.
התנאים במעברת בת-ים תוארו על ידי עיתון "הד בת ים" כקשים, צפופים ועניים יחסית.
יתר על כן, העיתון הוסיף ותיאר את המעברה כמקום מצחין ולא היגייני שמצבו התחזוקתי ירוד.
למרות זאת, לתושבי המעברה הייתה פרנסה ואלו שנמצאו כשירים לעבודה עבדו בעיר בת ים הסמוכה למעברה.
בשנת 1951, זמן מה לאחר הקמתה, נוצר מחסור בידיים עובדות בעיר בת-ים.
משבר זה הוביל לדרישה מצד מועצת העיר להקמת מעברה נוספת שתכיל 500 משפחות, זאת בתנאי שיוקמו שיכונים ליושבי המעברה.
באותה תקופה החלה הקמת בתי חרושת נוספים באזור התעשייה של העיר, אשר הגדילה אף יותר את הדרישה לידיים עובדות.
הקמת מעברה זו גררה תגובות מעורבות מצד תושבי בת-ים.
עוד בשנה זו, נאמר כי אוכלוסיית בת-ים (כולל אלו שעוד חיו במעברה) הגיעה לכ-8500 נפשות ונאמר כי ישנו צפי ל-14,000 איש בסוף שנת 1951.
בשנת 1952 פתחו יושבי המעברה במחאה על מצבם הקשה ועל כך שהסוכנות היהודית והמועצה מותירות אותם באוהלים ובפחונים, ולא מספקת להם שיכונים וצריפונים כפי שהובטח להם.
הפגנה אשר נערכה אל מול בניין הסוכנות היהודית ב-24 במאי 1952 התמקדה בנושא זה.
החלטת הסוכנות הייתה להעביר את יושבי המעברה לראשון לציון, שם הם יוכלו לקבל שיפור בתנאי החיים לפי דרישתם.
לאחר קבלת ההחלטה פתחו יושבי המעברה ב-1 באוגוסט בשביתה שנמשכה 48 שעות כאות מחאה.
לאחר מכן, בשנת 1953, הועברו חלק מיושבי המעברה לשיכוני קבע בבת-ים.
בשנת 1956 הוקמה בבת ים מעברה לשיכון 2000 משפחות ממצרים ובשנת 1958 הגיעה אוכלוסיית העיר והמעברה לכ-30,000 איש.
המעברה החדשה התקיימה עד שנות השמונים כאשר ב-1980 נותרו בה רק 115 משפחות.
עיריית בת-ים תכננה לפנות 70 משפחות מהמעברה עד סוף 1980. מעברת בת-ים הייתה אחת המעברות האחרונות שחוסלו באופן סופי.
מעברות אַשקלון (מעברה א', ב' ו־ג') היו שלוש מעברות שהוקמו בתוך אשקלון (אז מג'דל) ובצמוד לה בשנות 1952-1950. בשנת 1959 פורקה המעברה האחרונה ותושביה הועברו לעיר מג'דל ולשיכונים בתוכה, או התפזרו ברחבי ישראל.
לאחר קום המדינה ומלחמת העצמאות נטשו התושבים הערבים של אשקלון (שאז נקראה מג'דל) את בתיהם.
בבתים הנטושים התיישבו עולים חדשים והעיר החלה להתבסס ולהתפתח.
ככל ששוכנו בה יותר תושבים כלכלתה והתנאים בה השתפרו והיא נעשתה עיר יציבה, גדולה וחזקה באופן יחסי.
ליד שכונות העולים הוקמו שלוש מעברות בהן שוכנו בעיקר יוצאי קהילות צפון אפריקה.
בשנת 1950 הוקמו שתי המעברות הראשונות - מעברה א' ומעברה ב' - ובשנת 1951 או 1952, הוקמה השלישית - מעברה ג'.
יושבי המעברות שילמו דמי שכירות של 3–4 ל"י לחודש (ערכה של לירה ישראלית אז הוא כ-12 שקלים חדשים ב-2017) בצריפונים ועוד פחות מזה לפחונים.
מעברה א' הייתה בין המעברות הראשונות בישראל ונוסדה באוגוסט 1950. עד ליום פינוייה (31 בדצמבר 1952) עברו בה כ-1,300 משפחות ששוכנו בצריפים ובאוהלים.
במעברה א' היו התנאים הטובים ביותר והיא מנתה 80 צריפי מגורים טובים שהיו בתוך העיר.
חורף 1952 היה מלא בגשמים וגרר שיטפונות כבדים ברחבי ישראל וגם במעברה א'.
באחד המקרים, השיטפון אף הוביל לכך שכעשירית מתושבי המעברה היו צריכים להתפנות למוסדות ציבוריים.
התנאים במעברה ב' היו פחות טובים מאשר במעברה א'.
הייתה בה אוכלוסייה גדולה הרבה יותר שהתגוררה ב-450 צריפים דלים, גם הם בתוך העיר.
המצב הכלכלי של תושבי המעברה היה כל כך רע שגם לאחר שתים עשרה שנות מגורים במעברה בתנאים גרועים ביותר הם סירבו לעבור לשיכון בעיר אשקלון, מחשש שלא יוכלו לעמוד בתשלומי שכר דירה ומיסים .
במעברה זו היו התנאים הגרועים ביותר.
היו בה 420 פחונים, והיא שכנה מחוץ לעיר.
כאשר רצו לחסל את המעברות, מעברה ג' הייתה הראשונה בסדר העדיפויות.
ב-4 בנובמבר 1958 התרחשה הפגנה של תושבי מעברה ג' על מנת לנסות ולשפר את מצבם הקשה.
המצב הסניטרי במעברה היה רע מאוד; לא היה חשמל, קשר טלפוני, שירותים ולפעמים אפילו לא מים; היו נחשים ובחורף היו דליפות רבות בפחונים וצפיפות רבה.
אף על פי שהובטח לתושבי המעברה בעקבות ההפגנה שהדירות החדשות שנבנות על ידי חברת "עמידר" באשקלון מיועדות להם, הן נמסרו לבסוף לעולים חדשים.
נציגי ההסתדרות, אשר היו ממונים על טיפול בעולים ובמעברות, הסכימו עם תלונות יושבי המעברה בנוגע לתנאי מחייתם הירודים, הכירו במצב המעברה הרעוע וטענו שיש לפעול למען חיסול המעברה במהירות.
נוסף על כך, במעברה ג' היו בעיות קשות של אבטלה.
המדינה המשיכה להביא עולים חדשים למעברה גם כאשר לא היו להם מקומות תעסוקה באותו האזור.
לקראת סוף דצמבר 1956, כאשר עולים שהו במעברה כחודשיים בלי שתוצע להם תעסוקה, הם פתחו בשביתה, פרצו למשרדי לשכת העבודה במעברה והשמידו כרטיסי עבודה ותיקי מסמכים לאות מחאה.
לאחר מכן יצאה משלחת של עולים מן המעברה מגדל-אשקלון אל מחלקת התעסוקה של משרד העבודה בתל אביב והציגה את תביעותיה לשיפור מצב העבודה של תושבי המעברה ולבניית שיכון.
בשנת 1959 נותרו במעברה רק 28 משפחות, ובאוגוסט של אותה שנה, התושבים עברו להתגורר בשיכון בעיר אשקלון.
פינוי המעברה גרם לשמחה רבה מאחר שהתנאים הקשים בה היוו מקור להתמרמרות של תושביה.
כאשר חוסלו המעברות תושביהן התפצלו לשלושה כיוונים.
חלקם התיישבו בבתי מג'דל הנטושים, שיושביהם הראשונים כבר עזבו אותם.
החלק העיקרי של תושבי המעברות עבר לשיכונים חדשים שנבנו בעיר אשקלון, נקראו "שיכון העתיקות" ומנו 800 יחידות דיור.
קניה של בית בשיכון דרשה מקדמה נמוכה יחסית, בהתאים לאמצעים של המשפחה, ויתר התשלום הוגדר כהלוואה לזמן ארוך.
שאר תושבי המעברה התפזרו ליישובים ברחבי ישראל.
מעברת דימונה הייתה מחנה צריפים ששימש למגורים זמניים של המשפחות הראשונות בדימונה עד הקמת מבני הקבע של העיירה.
המעברה הוקמה החל ממאי 1955, אוישה בספטמבר 1955, התרוקנה בסוף ספטמבר 1957 ופורקה בתחילת 1960.
במסגרת הרצון ליישב את הנגב ולפזר את אוכלוסיית ישראל, הוחלט להקים עיר ליד ממשית, שתתבסס על תעסוקה במפעלי ים המלח ותעשיות נוספות לכריית מחצבים.
כבר בשנת 1952 נקבע שם העיר כדימונה.
בניגוד לערי פיתוח אחרים בנגב, כמו נתיבות, מצפה רמון, ירוחם ושדרות, יועדה דימונה להיות עיר גדולה וחשובה, והיו שראו בה אף "ברזיליה" ישראלית.
בתחילת 1954 ביוזמת שר הפיתוח דב יוסף, הוחלט באגף השיכון של משרד העבודה על תחילת העבודות להקמת העיר, אולם במאי 1954 הוקפאו העבודות, לבקשת דוד בן-גוריון, שטען שהעלות גבוהה מדי.
במאי 1955 הוחל בהקמת הצריפים על ידי סולל בונה וביולי 1955 הושלמו בדימונה כ-60 צריפים שנועדו לשמש מתיישבים ראשונים שיעבדו במקום בהקמת העיר.
כ-50 צריפים נועדו למגורים והשאר למבני ציבור.
התושבים הראשונים, 35 משפחות בהם 123 נפשות, הגיעו למקום ב-19 בספטמבר 1955, הישר מהאונייה אגיון שהביאה אותם ממרוקו.
המתיישבים נבחרו כ"צעירים בעלי כושר עבודה ובעלי מקצוע בשטח הבניין", אולם לא נשאלו האם ברצונם להתיישב בדימונה.
בסוף ספטמבר הובאו עוד 15 משפחות לדימונה ובכך נתמלאו צריפי המעברה.
באוקטובר 1955 הוחל בהקמת 40 צריפים נוספים, אליהם הובאו משפחות נוספות בסוף 1955.
הצריפים היו של 24 מ"ר והיו מסודרים בשלוש שורות וצבועים בצבע ירוק שבלט היטב בנוף המדברי וביניהן עמדו קוביות קטנות של בתי שימוש.
מאחורי הצריפים נטעו התושבים גינות ירק.
הצריפים הראשונים הוצבו בצפיפות של 5 צריפים בדונם, דבר שגרר ביקורת של שרת העבודה, גולדה מאיר, והבטחה של האחראי שיותר לא יוצבו צריפים בצפיפות כזאת.
לקראת סוף נובמבר 1955, חודשיים לאחר הגעת המתיישבים הראשונים, תיאר עזרא ריבליס בעל המשמר את המעברה:
עדיין זו שכונה דלה, כל־כולה אינה אלא צריפים מיספר ורחובות שניים וכביש אספלט מבהיק הגולש מן הגבעות.
אך כבר יש בה וותיקים ועולים חדשים.
ה"וותיקים" ראשונים שהגיעו לכאן בעוד חותם של בראשית טבוע על צריפי־העץ והנוף שמסביבם.
גבעות קרחות קידמו אז את פניהם בזעם.
ואף־על־פי־כן הם נשארו כאן בלבו של הנגב והם כבר "וותיקים!" וכבר צומח כאן שתיל רך ועלי כרוב ובצלצלים מציצים מהקרקע.
ומים זורמים בערוץ הביוב וכלבים נובחים בפתחי הבתים וילדים משחקים במחבואים ...
זכור לי אותו יום ראשון לבואם.
הם נאחזו בדפנות הברזל בכל מאמצי כוחם ולא אבו להטות אוזן להפצרות עסקני הקליטה.
שבוע לאחר מכן, רק שבוע אחד, וכבר היו הם הקולטים, המסבירים לחדשים כי יש שבר בארץ הזאת, אפילו 30 ק"מ דרומה לבאר שבע."
עד סוף 1955 כבר עמדו לצד הצריפים שלדים של מבני קבע שהיוו את התחלת העיר, והצריפים זכו לכינוי - המעברה.
בסוף פברואר 1956 נמסרו 15 בתי קבע ראשונים לתושבי המקום עוד טרם השלמתם, כדי לפנות מקום בצריפים לקליטת עולים חדשים נוספים.
הצריפים נמסרו למשפחות עולים שהגיעו לדימונה.
במרץ 1956 הוחלט על בניית 50 צריפונים נוספים.
בתחילת 1957 תוארה המעברה בעל המשמר: "במעברה מאות צריפים טובים ומרווחים.
המקלחת לחוד (בניגוד לשאר המעברות, בהן חדרי הנוחיות משותפים למשפחות רבות).
אין כאן כמובן זכר לא לבדונים ולא לפחונים.
הם לא היו יכולים להחזיק מעמד בפני הרוחות וסופות־החול.
אולם הביוב לקוי במחנה ונכון יותר לומר: אין ביוב כל־עיקר!
כבר כיום מחנה השיכונים הוא גדול יותר מאשר המעברה".
המעברה עצמה הוקמה במקביל להליך חיסולן של המעברות בישראל, כאשר כבר הובן שהן אינן פתרון מתאים ויעיל כמו שחשבו.
על כן, לקחי העבר הופקו במעברה והתושבים הראשונים עברו כבר לבתים הקבועים הראשונים תוך פחות משנה, בפברואר 1956. למרות זאת עד ימיה האחרונים של המעברה היו צריפים בדימונה.
ככל שעבר הזמן ויותר תושבים עברו למבני הקבע, המעברה הוזנחה, אולם עדיין בלטה בנוף.
באפריל 1958 תוארה דימונה כ: "שורות צריפים ובנייני אבן".
בינואר 1959, לקראת בואם של עולים מרומניה, נסקרו צריפי המעברה במסגרת סקר ארצי לקראת שיפוצם והשמשתם מחדש למגורים.
אולם בדימונה נותרו דירות ריקות רבות ולא היה צורך בצריפים.
בספטמבר 1959 תוארה המעברה: "המעברה על צריפיה, שבה התגוררו ראשוני התושבים במקום, נתרוקנה כמעט כליל.
צריפים אלה שופצו בשעתם לקליטת עולים חדשים, אך בהיפסק העלייה, נשתיירו הצריפים ריקים, ואך משפחות בודדות מתגוררות בהן.
שומר משוטט בין הצריפים ונוטר את "הרכוש הנטוש" ...".
בתחילת 1960 הוחל בפירוק צריפי המעברה.
בסוף 1960, במענה לטענות על מחסור בדירות בדימונה דובר על הבאת 500 צריפים לעיר.
למרות השמירה, חלונות ודלתות נלקחו מהצריפים על ידי תושבי המעברה למטרות שימוש פרטי בחומרי הגלם.
בהמשך, בתהליך הפירוק עצמו, נתפסו חלק מהצריפים על ידי פולשים זרים (שאינם תושבי המעברה) או זוגות צעירים.
המעברה פורקה סופית בשנת 1958.
רובם המוחלט של ראשוני המעברה הגיעו מצפון אפריקה, אשר נשארו רוב האוכלוסייה במעברה, ולאחר מכן בעיר, במשך שנים ארוכות.
בהמשך, הגיעו לעיר גם אוכלוסיות משמעותיות מרומניה והודו.
רבים מהתושבים הועסקו בהקמת מבני הקבע של דימונה, סלילת הכביש אליה והדרכים הפנימיות וכן בהקמת צריפים נוספים, וזו הייתה תעסוקתם הראשית בימיה הראשונים.
לאחר שהושלמה הבנייה הראשונית ועם התרחבות דימונה יצאו התושבים לעבוד מחוץ לדימונה.
רוב התושבים העובדים החלו לעבוד במפעלי ים המלח ובעבודות יזומות של המדינה כגון סלילת כבישים וייעור, אך למרות העבודות הרבות למראית עין, תעסוקה היוותה בעיה גדולה במעברה ובעיר במשך תקופה ארוכה.
עלו גם תלונות שהותנתה קבלת עבודה בהסכמה לעבוד בשבת.
מוקד התעסוקה החשוב ביותר בעיר הפך דווקא לכור, שהוקם בשנת 1957.
מעבר קיקינג הורס הוא מעבר הרים גבוה (גובהו 1,627 מטרים מעל פני הים) החוצה את קו פרשת המים של אמריקה, בהרי הרוקי הקנדיים, בגבול בין הפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה והפארק הלאומי יוהו בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
האתר נחשב אתר היסטורי לאומי של קנדה, מאחר שנבנה בו קו הרכבת הקנדית הפסיפית, בין העיירה לייק לואיז באלברטה לבין העיירה פילד בקולומביה הבריטית.
תוואי זה נבחר בשנת 1880, תוך העדפתו על תוואי צפוני יותר, שאמור היה לעבור דרך מעבר ילוהד.
במעבר ההרים נמצא נחל דיווייד (Divide Creek) הייחודי בכך שהוא מתפצל לשני עברי קו פרשת המים של אמריקה.
המעבר נחקר לראשונה על ידי חוקרים אירופאים בשנת 1858. הייתה זו משלחת פאליסר, בראשות קפטן ג'ון פאליסר שחקרה את מעבר ההרים, ונתנה לה את שמו.
מקור שמו של מעבר קיקינג הורס, ונהר קיקינג הורס העובר בו, באירוע בו חוקר הטבע והגאולוג ג'יימס הקטור קיבל בעיטה מסוסו בעת שסייר באזור.
מסלול הרכבת המקורי שהוקם במעבר עבור מסילת הרכבת הקנדית הפסיפית היה בין פסגת המעבר לבין אגם ואפטה והעיירה פילד נודע, בשל השיפוע החד של (שיפוע של 4.5%) בשם "הגבעה הגדולה" - קו הרכבת התלול ביותר באמריקה הצפונית.
עקב תדירות התאונות הגבוהה, והעלות הגבוהה שנדרשה עקב חיבור מנועי עזר בטיפוס הרכבת במעלה הגבעה הגדולה, הוחלט על הקמת שתי מנהרות ספירליות, ואלה החליפו בשנת 1909 את המסלול הישיר.
אמנם המנהרות האריכו את המסלול במספר קילומטרים, אולם הם הורידו את שיפוע המסילה לשיפוע של 2.2%.
בשנת 1962 נבנה דרך המעבר הכביש המהיר הטרנס-קנדי.
בעוברו דרך מעבר ההרים מגיע הכביש לנקודתו הגבוהה ביותר בקנדה - גובה 1,643 מטרים.
מעברות היא סדרה דוקומנטרית ישראלית, ששודרה בערוץ כאן 11. התוכנית עוסקת במעברות שהוקמו במדינת ישראל בתחילת ימיה, בעת גל העלייה הגדול לארץ.
התוכנית מציגה חומרי ארכיון נדירים ועדויות של תושבי המעברות.
זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2019 בקטגוריית "סדרת התעודה".
הסדרה כללה ארבעה פרקים, ונוצרה על ידי הבמאית דינה צבי־ריקליס והמפיק אריק ברנשטיין, בשיתוף העיתונאי שי להב והחוקרת הילה שלם בהרד.
התמקדה בתקופה שבין 1948 ל־1952, בה הוקמו עקב עשרות מעברות עבורים העולים החדשים.
היא כוללת ראיונות עם אנשי אקדמיה, בוגרי המעברות ואנשים שעבדו בהן כאנשי מקצוע (עובדים סוציאליים, שוטרים, אחיות וכו').
בנוסף שולבו בה חומרי ארכיון.
הפרק הראשון, "תוהו ובוהו", עסק בקליטה ומיון העולים במחנה שער העלייה והתנאים במחנה, פרשת ילדי תימן וההחלטה על הקמת המעברות.
הפרק השני, "החלום", עסק בתהליך הקמת המעברות, מבצע עזרא ונחמיה, העלייה מרומניה בתקופה זו, והחיים במעברות.
הפרק השלישי, "השבר", עסק באפליה בין עולי ארצות האסלאם לבין העולים מאירופה, הסכם השילומים, וחיי התרבות במעברות, כולל פרויקט "תל"ם" - תיאטרון למעברות, הטיפול נגד הגזזת ומחאות תושבי המעברות.
הפרק הרביעי, "סרח עודף", עסק בתהליך חיסול המעברות ובקבוצות שנשארו במעברות עד תחילת שנות ה־70.
מעבר ריכטהופן הוא מעבר הרים בין הר פריטצ'ה לבין קיר סלע המצוי צפונית לפסגת מקארול, בחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המעבר כ-1.5 קילומטרים.
אורכו של המעבר כ-24 קילומטרים, והוא משתרע לכיוון מערב- מזרח.
המעבר התגלה וצולם לראשונה בשנת 1902, על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה, שחקרה את האזור בפיקודו של אוטו נורדנשלד.
נורדנשלד חשב כי מדובר בעמק.
המעבר התגלה שנית ומופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בשנת 1955, אשר גילה כי מדובר במעבר הרים.
נורדנשלד, אשר חשב שמדובר בעמק, קרא למעבר "עמק ריכטהופן" על שמו של הברון פרדיננד פון ריכטהופן, גאוגרף וגאולוג גרמני.
מעבר ריס הוא מעבר הרים במזרח הרי פוסדיק, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
כיוונו של המעבר צפון - דרום.
המעבר ממוקם מזרחית בסמוך להר קולומבו והר ריצ'רדסון.
המעבר התגלה בטיסה של משלחת השירות האנטארקטי של ארצות הברית, שיצאה מבסיס וסט (West Base).
משלחת החקר הביולוגית אשר חקרה את אזור הר ריצ'רדסון בשנת 1940 הגיעה אל המעבר וחקרה אותו.
המעבר נקרא על שמו של ג'י.
Reece), שהיה מפעיל רדיו בבסיס וסט.
מעבר תִּבְּנִית היה מעבר לאוכלוסייה אזרחית (או לחלופין מחסום מרכזי) ב'רכס עלי טאהר' (שבשטחו מוצבי בופור ודלעת) שבלבנון, באזור הכפר תיבנית בתקופת השהייה ברצועת הביטחון.
המעבר הוביל אזרחים ורכבים מאזור הכפרים תיבנית וארנון שבשליטת ארגון החזבאללה לאזור רצועת הביטחון שבשליטת כוחות צה"ל וצד"ל.
המעבר היה אחד מחמשת מעברים לרצועת הביטחון וממנה בתוך שטח דרום לבנון והיה בשליטה של חיילי צד"ל.
במעבר התרחשו מספר לא מועט של ניסיונות מצד ארגון חזבאללה לפגע כנגד חיילי צה"ל וכנגד חיילי צד"ל.
בשנת 2000 עם נסיגת צה"ל מלבנון, צה"ל נטש את המעבר.
שהמשיך לשמש כמעבר צבאי בשליטה לבנונית (נכון לשנת 2006).
מעבר תבנית הוקם כחלק ממערך המעברים של רצועת הביטחון בדרום לבנון.
המקום היווה קרקע פורייה לניסיונות פיגוע באמצעות רכבי תופת ומטעני צד.
ב-18 למרץ 1995 במהלך פתיחת ציר במעבר תבנית, באזור מוצב "דלעת" בגזרה המזרחית של רצועת הביטחון, נכנס כוח צה"ל לסרוק מטע זיתים סמוך, משלא נמצא דבר חזר לכביש והמשיך בפתיחת הציר.
לפתע, נפתחה אש ופצצות מרגמה נורו לעבר הטנק שעמד בחיפוי.
מפקד הכוח חזר עם חייליו למקום, במטרה לסייע לטנק המותקף.
הכוח החל לסרוק את השטח, והחיילים נכנסו שוב למטע הזיתים, לוודא שאין בו מחבלים.
גם בסריקה זו לא נמצא דבר והכוח עמד לחזור לכביש.
רב-סמל וחברו, ששמעו את הפיצוץ, רצו לכיוון הנפגעים על מנת להגיש להם סיוע.
תוך כדי ריצתם אירע פיצוץ חזק נוסף של מטען צד אשר פגע בהם אנושות.
האשם ושניים מחייליו רס"ם האני מוחמד וסמל נהרגו.
ב-1 במרץ 1998 מנעו אנשיו של גנרל אנטואן לאחד מתושבי טייבה מעבר דרך מעבר תבנית.
אירוע דומה אירע ביולי של אותה השנה.
חסימת מעבר תבנית שהיווה עורק חיים מרכזי לתושבי הסביבה, היה לצעד ענישה בעקבות פיגועים והתקפות על חיילי צד"ל וחיילי צה"ל.
ב-7 בינואר 2000 הפעילו מחבלי חזבאללה מטען צד כנגד כוח של חיילי צד"ל שהיו בפעילות מבצעית באזור, איש לא נפגע.
מטען זה בא בעקבות הניסיון של חזבאללה בהוראת בכירים במשטר האיראני לחמם את הגזרה לאור חידוש שיחות השלום בין ישראל לסוריה.
במרץ אותה שנה, טמנו פעילי חזבאללה מטען צד במעבר שפגע בכוח רגלי של צד"ל שעסק בפתיחת ציר לקראת פתיחת המעבר באותו יום.
באפריל שוחררו במעבר העצירים הלבנונים שהשבתם בחזרה ללבנון הובילה למאבק משפטי של משפחתו של הנווט החטוף רון ארד.
בימים בהם צה"ל התכונן לנסיגתו, במאי 2000, הפגיזו כוחות צד"ל בראשותו של גנרל אנטואן לאחד ומטוסי חיל האוויר את אזור תיבנית.
לקראת סוף החודש החל פינוי המוצבים שכלל הפצצות כבדות של מסוקים ומטוסי קרב על מוצבים ב'רכס עלי טאהר'.
לאחר עזיבת כוחות צה"ל, החלו אזרחים לראשונה לעבור במעבר תבנית בלי אישור של צה"ל או של צד"ל המתפורר, דבר שבעיני החזבאללה הצטייר כ"תמונת ניצחון".
מעבר תרקומיא, או בשמו הרשמי מעבר לכיש, הוא מעבר בגדר ההפרדה בכביש 35 ("חוצה יהודה") בין חברון לקריית גת, סמוך לכפרים הפלסטיניים תרקומיא ואידנא.
המעבר מקשר את אזור חברון למרכז הארץ.
בעקבות הסכמי אוסלו, החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד לפרוץ האינתיפאדה השנייה, שימש כמעבר בין יהודה ושומרון לבין רצועת עזה, במסגרת "המעבר הבטוח".
המעבר אוזרח באוקטובר 2007 ומופעל על ידי רשות מעברים יבשתיים במשרד הביטחון.
במתחם פועלת גם עמדה של המכס ושל יחידת פיצו"ח (פיקוח חי וצומח) של משרד החקלאות.
במקום מזנון לממכר משקאות ומזון, ומתוכננת הקמתו של אזור תעשייה מעבר תרקומיא.
בשל היותו מעבר המחבר בין חברון לבין נמל אשדוד, משמש המעבר כנמל יבשתי לסחורות בין חברון לנמל אשדוד.
קיימת תוכנית להאריך את מסילת חלץ עד המעבר.
מעבר להולכי רגל – מיועד לאזרחים פלסטינים בעלי היתר כניסה לישראל בלבד.
מעבר לכלי רכב – מיועד לאזרחים ישראלים, אזרחים זרים, אזרחים פלסטינים, אנשי עסקים פלסטינים בעלי אישור BMC ואמבולנסים פלסטיניים.
מעבר סחורות – באמצע השבוע בלבד.
ב-2013, בשל צפיפות ששררה בתורים לבידוק הביטחוני במעבר, נמחץ ונפצע גבר פלסטיני כבן 50. בשנת 2019 נרשם שיא של מעבר יומי הולכי רגל במעבר, עם 9,869 בני אדם.
באותה השנה עברו במעבר בסך הכל 2,382,000 פלסטינים.
ב-10 במרץ 1998 פתחו חיילים במחסום באש אל רכב מסחרי והרגו שלושה פועלים פלסטינים שחזרו מיום עבודה בישראל.
במוצאי שבת, 30 באוקטובר 1999, נורה אוטובוס ישראלי סמוך למחסום וחמישה מנוסעיו נפצעו.
ב-14 באפריל 2014, ערב ליל הסדר, נרצח בפיגוע ירי סמוך למחסום ניצב-משנה , ורעייתו וילד נוסף נפצעו
ב-1 בספטמבר 2024 בוצע פיגוע ירי סמוך למחסום, בו נרצחו שלושה שוטרים ישראלים.
מעבר שלטון או העברת שלטון בדרכי שלום הוא נוהל יסודי בדמוקרטיות, שבו הממשלה היוצאת מעבירה את השליטה למנהיגות החדשה שנבחרה בבחירות בשלום וללא אלימות, כביטוי לרצון הבוחרים ובהתאם להסדרים שנקבעו בחוק.
מעברי שלטון דמוקרטיים דורשים את קיומן של מספר מוסדות ונורמות דמוקרטיות חזקות, ובעיקר את נכונותן של מפלגות האופוזיציה לשמש "אופוזיציה נאמנה" ולכבד את הכרעת הרוב.
מעבר שלטון בדרך בלתי דמוקרטית מכונה הפיכה או הפיכה עצמית.
לרוב המונח מתייחס למעבר בין ממשלות לאחר בחירות בתוך משטר דמוקרטי, אך לעיתים המונח מתאר גם תהליך של דמוקרטיזציה משלטון לא דמוקרטי למשטר דמוקרטי מלא או למשטר כלאיים, כמו בהתפרקות ברית המועצות.
במחקר משנת 2014 של אדם פשוורסקי () מאוניברסיטת ניו יורק, נסקרו כ-3,000 מעברי שלטון בין השנים 1788–2008 ונמצא כי ב-68 מדינות מעולם לא התקיים מעבר שלטון בדרכי שלום.
עם זאת, באותו מחקר נמצא שמרגע שבמדינה מתחילה מסורת של העברת שלטון בדרכי שלום, ישנה סבירות גבוהה לכך שהיא תמשיך לנהוג כך גם במערכות הבחירות הבאות.
מעבר שלטון בדרכי שלום נחשב באופן היסטורי לנורמה במעברי הנשיאויות בארצות הברית.
מעברי השלטון לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1800 בין נשיא ארצות הברית השני, ג'ון אדמס, לנשיא השלישי, תומאס ג'פרסון, נחשבים לאבן דרך חשובה עבור הדמוקרטיה המתהווה בארצות הברית, שכן השניים היו חלוקים ביותר ביניהם ביחס לאופן שבו ראו לנגד עינייהם את ארצות הברית.
מאז ועד 2020, המפלגה המפסידה בכל בחירות לנשיאות ויתרה בשלום על השלטון.
מעברי השלטון ממוסדים בין היתר באמצעות טקסים סמליים כמו אירוע השבעת נשיא ארצות הברית.
נשיאי ארצות הברית היוצאים משתתפים באופן מסורתי בטקס ההשבעה של יורשיהם, כסמל למעבר שלטון דמוקרטי.
אף שהיו כמה נשיאים שסירבו לחגוג ולהשתתף בטקס ההשבעה, לרוב בצל סכסוך פוליטי גדול (אדמס למשל לא נכח בטקס ההשבעה של ג'פרסון), התנהגותם לא פגעה ביציבות מעברי השלטון עצמם.
יתרה מזאת, אף שארצות הברית ידעה ארבע התנקשויות פוליטיות בנשיאי ארצות הברית – אברהם לינקולן (1865), ג'יימס גרפילד (1881), ויליאם מקינלי (1901), וג'ון פיצג'רלד קנדי (1963) – הן לא הובילו לשינוי שיטת השלטון הדמוקרטי.
אולם, בבחירות לנשיאות ב-2020 נרשמה סכנה של שחיקה דמוקרטית ואף הפיכה עצמית, מכיוון שדונלד טראמפ סירב בפומבי להתחייב להעברת השלטון בדרכי שלום אם יפסיד בבחירות.
בספטמבר 2020, לאחר הצהרותיו של טראמפ, הסנאט האמריקני העביר פה אחד החלטה המתחייבת מעבר שלטון בדרכי שלום ומתנגדת לכל ניסיון של הנשיא או כל אדם בשלטון לבטל את רצון העם.
גם בכירים בעולם העסקי הצהירו הצהרות הקוראות להעברת השלטון בדרכי שלום.
טראמפ הובס בבחירות 2020 על ידי ג'ו ביידן אך סירב לקבל תבוסה.
טראמפ שיקר כי התרחשה הונאת בחירות, יזם תוכנית בת שבעה חלקים לביטול הבחירות, ועסק בקמפיין אגרסיבי וחסר תקדים כדי להישאר בשלטון בניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות.
חברי המפלגה הרפובליקנית של טראמפ הביעו תגובות שונות לטענות הכוזבות של טראמפ על הונאה בבחירות.
טראמפ הצהיר ב-15 באוקטובר 2020 שהוא יסכים להעברה בדרכי שלום (לאחר תקופה ארוכה של תשובות מעורפלות לשאלה) תוך שהוא עדיין טוען להונאה וניהול מאבק משפטי כדי לנסות לבטל את תוצאות הבחירות.
ב-6 בינואר 2021, המון טראמפיסטי ששולהב בטענות השווא, הסתער על הקפיטול בוושינגטון הבירה בניסיון כושל לשמור על טראמפ בשלטון ולמנוע את ניצחונו של ביידן.
ההמון שיבש את ספירת הקולות האלקטורליים ב-2020 במשך מספר שעות.
במהלך האירועים נהרגו חמישה בני אדם.
מנהיג הרוב בסנאט, מיץ' מקונל, טען כי במקרה ותוצאות הבחירות הללו אכן היו מתהפכות רק בשל ההאשמות של הצד המפסיד, הדמוקרטיה האמריקאית הייתה נכנסנת ל"ספירלת מוות".
ב-7 בינואר 2021, טראמפ גינה את המהומות והתחייב למעבר שלטון בדרכי שלום, אם כי מאז שעזב את תפקידו הוא המשיך לחזור על שקרי בחירות באופן שגרתי ולהגן על המהומות.
מאז התקופה הסובייטית, מעברי השלטון בגאורגיה היו בלתי יציבים, כפי שהתבטא במהפכת הוורדים ב-2003. אולם מאז העברת השלטון ב-2012 מעברי השלטון במדינה נחשבים ליציבים ודמוקרטיים.
בוונצואלה, לאחר הדחת הדיקטטור מרקוס פרז חימנס, נחתם הסכם פונטו פיחו שבו הוחלט לכבד את תוצאות הבחירות ולאפשר מעבר שלטון תקין.
אולם ישנן טענות כי הסכם זה הוביל לניוון ואפשר בסופו של דבר את עלייתו לשלטון של הוגו צ'אווס.
דורון נבות, אשר אריאן, דוד נחמיאס, מעברי שלטון בישראל: השפעות על מבנה הממשל ותפקודו, מחקר מדיניות 23, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2000
מעברים היא סדרה תיעודית בת שלושה פרקים ששודרה בכאן 11 בסוף שנת 2019 וסיקרה את מערך המעברים שבחיל המשטרה הצבאית.
נכון לספטמבר 2023, הסדרה זכתה כמעט לשני מיליון צפיות באתר יוטיוב.
לאורכה, הסדרה עוקבת אחר מספר טירונים מרקעים שונים במערך המעברים.
בתחילה, הסדרה סוקרת את הטירונות של הלוחמים בעיר הבה"דים, ולאחר מכן את השירות במחסומים במהלך חודש הרמדאן.
ארגון מחסום Watch ביקר את הסדרה גם בבחירת המילה "מעברים" (במקום "מחסומים"), וגם בהדרת מתנדבות הארגון מהסדרה.
גם אריאל גרייזס מכלכליסט ביקר לטענתו את היעדר "חשיפה של הכיבוש במלוא כיעורו".
גם נדב מנוחים מאתר וואלה!
ביקר את הסדרה בחוסר האמירה המשמעותית כלשונו.
מעבר שחקנים שנוי במחלוקת המכונה לעיתים על ידי אוהדי ספורט בשם "בגידה" הוא כינוי לא רשמי בתחום הספורט הקבוצתי, המתייחסת לתופעה בספורט המקצועני בה שחקן עובר מקבוצה אחת לקבוצה שהיא היריבה הגדולה ביותר שלה.
מעברים כאלה נתפסים לעיתים קרובות כמעשה של בגידה על ידי אוהדי הקבוצה ממנה עזב השחקן, ויכולים לעורר תגובות רגשיות עזות.
מונחים כמו "נחש" משמשים לעיתים קרובות על ידי אוהדים כדי לתאר שחקנים שבמעבר שלהם נתפסו כבוגדים.
המונח "בגידה" בכדורגל ובספורט בכלל מתאר שחקן שבגד באוהדים, לרוב על ידי עזיבת המועדון שלו כדי לשחק עבור יריבה.
המונח משמש גם כאשר שחקן עוזב את המועדון בנסיבות לא טובות או כאשר הוא מואשם בעזיבה מתוך רצון להשיג תארים נוספים או שכר גבוה יותר.
מאמן הפוטבול מכללות, פרן בראון, השתמש במונח "נחשים" כדי לתאר שחקנים שלא הודיעו לצוות האימון על כוונתם להיכנס לפורטל ההעברות, מה שמצביע על כך שהמונח יכול להתייחס גם להתנהלות לא מקצועית במהלך תהליך ההעברה עצמו.
ההבדל בין העברה "רגילה" להעברה הנתפסת כבגידה נעוץ בעיקר ביעד אליו עובר השחקן ובנסיבות המעבר.
בגידה מתעוררת כאשר שחקן עובר ישירות ליריבה הגדולה ביותר של מועדונו הקודם, במיוחד לאחר שזכה באהדת האוהדים.
תחושת הבגידה מתעצמת כאשר השחקן מפיר תפיסה של הגינות או נאמנות, או כאשר קיימת יריבות היסטורית ותרבותית עמוקה בין שני המועדונים.
כיום, לאחר שרומנטיקה בספורט המודרני פוחתת והחלפת קבוצות פחות שנויה במחלוקת, מעבר לקבוצה יריבה, ובייחוד לאחר שהשחקן ביסס עצמו כאהוד הקהל, עדיין נתפס כמעשה בגידה.
קיומה של יריבות חזקה בין המועדונים הוא גורם מרכזי לסיווג העברה כבגידה.
הסיבות לכך שמעברים כאלה נתפסים כבגידה בספורט נעוצות במספר גורמים.
נאמנות לקבוצה ולאוהדים היא ערך מרכזי בספורט, ומעבר צדדים ביריבות נתפס כהפרה של נאמנות זו.
המשמעות ההיסטורית והתרבותית של יריבויות תורמת גם היא לתחושת הבגידה.
יריבויות ארוכות שנים, לעיתים קרובות עם שורשים גאוגרפיים או היסטוריים, יוצרות הקשר בו מעברים כאלה הופכים לרגישים במיוחד.
ההשקעה הרגשית של האוהדים בקבוצה ובשחקנים שלה יוצרת תחושת בעלות וקשר אישי, כך שמעבר של שחקן אהוב ליריבה יכול להרגיש כמו פגיעה אישית.
תגובות האוהדים למעברים כאלה הן לרוב רגשיות מאוד, וכוללות כעס, אכזבה ותחושת בגידה עמוקה.
אוהדים עשויים להביע את זעמם באמצעות קריאות בוז, שריפת חולצות, התעללות ברשתות החברתיות ואף איומים.
הרשתות החברתיות הפכו לזירה מרכזית עבור האוהדים להביע את רגשותיהם, כאשר שחקנים שביצעו מעברים שנויים במחלוקת מתמודדים עם שטף של הודעות שליליות וכינויי גנאי.
להלן כמה דוגמאות לשחקנים שעברו לקבוצות יריבות ועוררו תגובות סוערות:
אהוד בן טובים – בשנת 1979 היה בן טובים, שחקנה של בני יהודה תל אביב, על סף מעבר לבית"ר ירושלים, אך לאחר מחאות רבות מצד אוהדי בני יהודה חזר לבסוף לשחק בבני יהודה.
לואיש פיגו – עבר מברצלונה לריאל מדריד בשנת 2000, מעבר שגרר תגובות קשות מצד אוהדי ברצלונה.
סול קמפבל – עזב את טוטנהאם הוטספר והצטרף ליריבתה ארסנל בשנת 2001, דבר שעורר סערה בקרב אוהדי טוטנהאם.
רוברטו באג'ו – עבר מפיורנטינה ליובנטוס בשנת 1990, מעבר שהתקבל בזעם על ידי אוהדי פיורנטינה.
ערן זהבי – שיחק בהפועל תל אביב ולאחר תקופה קצרה בפלרמו עבר למכבי תל אביב יריבתה הגדולה.
ליוואי רנדולף – עבר מהפועל ירושלים בה שימש כקפטן ליריבתה הגדולה ביותר, מכבי תל אביב.
שחקן עלול להתמודד עם תגובות שליליות מתמשכות מצד אוהדי קבוצתו הקודמת, שיכולות להשפיע על מעמדו ומורשתו בספורט.
מבחינה כלכלית, העברות כאלה יכולות להיות בעלות השפעה משמעותית, ולשנות הסכמי חסות ומכירות כרטיסים.
מגמות היסטוריות מראות כי העברות שנויות במחלוקת בין יריבות קיימות כבר זמן רב בספורט.
עם זאת, ייתכן שהייתה ירידה כללית בציפייה לנאמנות שחקנים לכל החיים בעידן המודרני, כאשר שחקנים רבים יותר מחפשים הזדמנויות חדשות ומועדונים מתמקדים יותר ברווחים כלכליים.
למרות זאת, מעבר ישירות ליריבה הגדולה ביותר של קבוצה, במיוחד לאחר שהשחקן יצר קשר חזק עם האוהדים, עדיין נותר נושא רגיש שיכול לעורר תגובות רגשיות עזות.
מעגל הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות במישור שמרחקן מהמרכז קבוע.
המרחק של כל נקודה מהמרכז נקרא רדיוס (בעברית, "מחוג").
השטח שאותו תוחם המעגל מכונה עיגול.
זהו המקום הגאומטרי של כל הנקודות שמרחקן מהמרכז קטן מהרדיוס.
היחס בין אורך המעגל (היקף העיגול) לקוטרו קבוע בכל המעגלים, ומסומן באמצעות האות היוונית π.
למעגל ברדיוס היקף , והוא חוסם עיגול ששטחו .
בעברית, מבחינים בין מעגל, שהוא הקו העגול (שפתו של העִגול), ובין העיגול, שאותו הוא תוחם.
להבחנה זו אין מקבילה עברית בצורות גאומטריות אחרות: כאשר עוסקים במשולש, מרובע, מלבן וכן הלאה, אותו מונח מציין הן את ההיקף והן את השטח.
כמו כן, אף שבעברית משתמשים לעיתים במונח "היקף המעגל", לפי הגדרה זו נמצא כי מוטב היה לומר "אורך המעגל" ולחלופין, "היקף העיגול" (להבדיל משטח העיגול).
כבכל כדור, קווי הרוחב של כדור הארץ הם מעגלים.
ארבעה מהם נקראים "חוג": חוג הסרטן, חוג הגדי ושני חוגי הקוטב – החוג הארקטי והחוג האנטארקטי.
הבחנה זו אינה קיימת בשפות האירופאיות הנפוצות, ובהן חוגים אלה נקראים מעגל.
המעגל הוא כאמור שפת העיגול, כלומר, הקו התוחם את שטח העיגול.
קטע המחבר בין שתי נקודות על המעגל נקרא מיתר.
רדיוס (מחוג) הוא קטע המחבר את מרכז המעגל עם נקודה הנמצאת על שפת המעגל.
כל מיתר, העובר דרך מרכז המעגל נקרא קוטר, ואורכו שווה לפעמיים רדיוס המעגל, כלומר (ניתן לסמן אותו גם באות ).
לישר ולמעגל עשויות להיות 2 נקודות חיתוך, נקודת חיתוך אחת או אפס נקודות חיתוך.
אם לישר יש שתי נקודות חיתוך עם המעגל, הוא נקרא חותך למעגל.
אם לישר יש נקודת חיתוך אחת עם המעגל, הוא נקרא משיק למעגל.
אם לישר אין נקודות חיתוך עם המעגל, הוא נקרא ישר חיצוני למעגל.
אם נתונות משוואת הישר ומשוואת המעגל, ניתן להבחין בין שלושת המקרים בעזרת סימנה של הדיסקרימיננטה המתקבלת בפתרון מערכת המשוואות.
זווית שקודקודה במרכז המעגל נקראת זווית מרכזית (שוקיה הם שני רדיוסים במעגל).
זווית שקודקודה על היקף המעגל נקראת זווית היקפית (שוקיה הם שני מיתרים במעגל).
זווית שקודקודה בתוך שטח המעגל נקראת זווית פנימית (שוקיה הם שני חלקי מיתרים במעגל).
זווית שקודקודה מחוץ לשטח המעגל נקראת זווית חיצונית (שוקיה הם שני חותכים למעגל).
שתי נקודות על שפת המעגל תוחמות חלק מהיקף המעגל, הנקרא קשת.
מאחר שנוצרות שתי קשתות, נהוג להתייחס לקשת הקטנה ביניהן (אלא אם נאמר אחרת; אם הקשתות שוות נדרש מידע נוסף).
הקטע הישר בין אמצע הקשת לאמצע המיתר עליו היא נשענת נקרא סַגִיטָה (חץ בלטינית).
הזווית של הקשת היא הזווית המרכזית הנשענת על אותה קשת, שאותה מודדים במעלות או ברדיאנים.
לקשתות שוות מתאימים מיתרים שווים.משיק למעגל מאונך לרדיוס העובר בנקודת ההשקה.זווית היקפית שווה בגודלה למחצית הזווית המרכזית הנשענת על אותה קשת.זוויות היקפיות הנשענות על אותה קשת – שוות בגודלן.
על מיתרים שווים נשענות זוויות מרכזיות שוות.
קטע המרכזים של שני מעגלים נחתכים חוצה את המיתר המשותף ומאונך לו.
קטע המרכזים או המשכו של שני מעגלים המשיקים זה לזה, עובר דרך נקודת ההשקה שלהם.
מרכז המעגל החוסם משולש הוא מפגש האנכים האמצעיים לצלעותיו.
מרכז המעגל החסום במשולש הוא מפגש חוצי הזוויות שלו.
במרובע החוסם מעגל, סכום זוג צלעות נגדיות אחד שווה לסכום הזוג האחר.
במרובע החסום במעגל, סכום כל שתי זוויות נגדיות הוא 180 מעלות.
זווית בין משיק למיתר שווה לזווית ההיקפית הנשענת על המיתר מצידו השני.
זווית הקפית נשענת על קוטר אם ורק אם היא זווית ישרה – כיוון שהיא נשענת על קשת שהיא חצי מעגל.
מספר זוויות היקפיות הנשענות יחד על היקף המעגל השלם – סכומן שווה 180.
מספר זוויות מרכזיות הנשענות יחד על היקף המעגל השלם – סכומן שווה 360.
שני משיקים לאותו מעגל, היוצאים מאותה נקודה, שווים זה לזה עד לנקודת ההשקה.
הקטע שבין נקודת הראייה של שני משיקים היוצאים מאותה נקודה למרכז המעגל, חוצה את זווית הראייה.
מכפלת חותך בחלקו החיצוני שווה לריבוע משיק היוצא מאותה נקודה.
(גודל זה מכונה דרגה של נקודה)
האנך למיתר ממרכז המעגל – חוצה את המיתר, חוצה את הזווית המרכזית המתאימה וחוצה את הקשת השייכת למיתר.
מיתרים שווים נמצאים במרחקים שווים מהמרכז.
מיתר גדול יותר קרוב למרכז מאשר מיתר קטן.
חוצה זווית בין 2 מיתרים שווים – הוא רדיוס.
משפט הפרפר – משפט מיתרים.
אליפסה ששני מוקדיה מתלכדים היא מעגל.
במרובע קמור, מעגל העובר דרך נקודת חיתוך האלכסונים, דרך נקודת חיתוך המשכי הצלעות ודרך נקודות פנימיות של צלעות המרובע הוא מעגל היוצר נקודות פסקל.
משפט גלגל העין – מדבר על תכונה של זוג מעגלים זרים.
עיגול סגור הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות במישור שמרחקן מנקודה מסוימת, המרכז, קטן או שווה לגודל קבוע.
ניתן להגדיר עיגול סגור גם כמשטח המוגבל על ידי מעגל, לרבות המעגל עצמו.
עיגול פתוח הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות במישור שמרחקן מנקודה מסוימת, המרכז, קטן מגודל קבוע.
ניתן להגדיר עיגול פתוח גם כמשטח המוגבל על ידי מעגל, למעט המעגל עצמו.
עיגול הוא כל צורה המכילה את כל הנקודות התחומות על ידי מעגל ואולי גם נקודות על המעגל עצמו (בפרט עיגולים פתוחים ועיגולים סגורים הם עיגולים).
גזרה היא צורה הכלואה בין שני רדיוסים במעגל לבין קשת על המעגל.
היחס בין שטח הגזרה לכלל שטח המעגל שווה ליחס בין זווית הגזרה לסיבוב שלם, השווה ליחס בין אורך הקשת של הגזרה לבין היקף המעגל כולו.
כלומר ששטח הגזרה יהיה שווה:
כאשר הוא אורך הקשת והזוויות ברדיאנים.
מקטע הוא צורה הכלואה בין מיתר לקשת המתאימה לו.
שטח המקטע שווה להפרש בין שטח הגזרה הנכלאת בין 2 הרדיוסים המחוברים לקצוות המיתר לבין שטח המשולש שצלעותיו הן המיתר ו-2 הרדיוסים המחוברים לקצוותיו.
משוואת המעגל בגאומטריה אנליטית היא , כאשר היא מרכז המעגל ו- הוא מחוגו.
העיגול הסגור מוגבל על ידי אי-השוויון החלש .
העיגול הפתוח מוגבל על ידי אי-השוויון החזק .
באופן כללי, התבנית הריבועית מתארת מעגל אם ורק אם המרכיב הריבועי הוא כפולה של (כלומר ו-).
ארבע נקודות (עבור i=1,2,3,4) נמצאות על אותו מעגל אם ורק אם , כאשר היא החבורה הסימטרית, ו- הוא הסימן של התמורה.
מעגל קנוני הוא מעגל שמרכזו הוא הנקודה .
משוואתו של מעגל קנוני היא .
זהו מקרה פרטי של משוואת המעגל, כאשר במקרה של מעגל קנוני .
מעגל היחידה הוא מעגל קנוני בו .
הנקודה עצמה היא מקרה מנוון של מעגל קנוני (כאשר ).
התוספות מציגים שיטה לחישוב שטח העיגול: בתוך המעגל יוצרים בחוטים סדרה של מעגלים קונצנטריים, ממרכז העיגול ועד שפתו.
את סדרת המעגלים חותכים ברדיוס שלו.
ייווצרו לנו חוטים רבים, כאשר הראשון הוא הכי ארוך, וכל אחד ואחד פוחת אורכו מעט מקודמו.
לאחר יישור החוטים נוצר משולש שווה-שוקיים.
את המשולש חותכים מהקודקוד לבסיס, ואת שני המשולשים שנוצרים הופכים ויוצרים מהם מלבן.
שטח המלבן (אורך כפול רוחב) הוא שטח העיגול.
למעשה הנוסחה לחישוב השטח המוצגת כאן היא היקף כפול רדיוס חלקי שתיים.
השיטה המוצגת בתוספות היא שיטתו של אברהם בר חייא.
ברמב"ם הלכות טומאות מת פרק יב', הלכה ח'
בעבר שימש המעגל בסיס לתרבויות רבות, אך לאורך הזמן השימוש בו הלך ונתמעט במרבית החברות.
עם זאת, חוקרים מראים כי כיום חוזרת העטרה ליושנה וצורת הישיבה במעגל שבה לשמש בהקשרים הולכים ורבים בחברה המודרנית.
המעגל, כצורת התכנסות או התוועדות של אנשים מאפשר מפגש "שוויוני" בו כל אחד פונה ומסתכל אל כולם, להבדיל ממפגש פרונטלי כמו מרצה וכיתה, או שחקן מול קהל.
ניתן למצוא דוגמאות להתכנסות מעגלית של בני אדם בתרבויות שבטיות המתכנסות לטקס סביב למדורה, באגדת אבירי השולחן העגול של המלך ארתור, בריקודי עם וכדומה.
עם זאת, לעיתים קרובות אנשים מתכנסים (כיום ובמהלך ההיסטוריה) בצורת מעגל או קשת של מעגל כדי לצפות באירוע המתרחש במרכזו, כמו במופעי רחוב, באצטדיונים (לרוב לא עגולים), באולמי הופעות מסוימים ובאמפיתיאטראות כגון הקולוסיאום.
הצורה המעגלית הלכה והכתה שורשים גם בתחום הפדגוגיה שבחינוך, בשלוש רמות ביטוי שונות: הראשונה, בין התלמיד לבין המערכת הבית ספרית, ובה המעגל יכול ליצור מרחב מכיל ומכבד ביחס לקשיים המסגרתיים שעימם מתמודד התלמיד.
השנייה היא בין התלמידים, ובה המעגל מאפשר הדרה חברתית, מציאת פתרונות יצירתיים לקונפליקטים בדרכי שלום, למידה חברתית, הטמעת ערכים, דיאלוג רפלקטיבי ועוד.
הרמה השלישית היא בין המורים עצמם.
בחינוך בא רעיון ההתכנסות במעגל לידי ביטוי גם בחינוך בלתי פורמלי, ובתנועות הנוער.
תנועות הנוער הציוניות אף הורישו רעיון זה לפלמ"ח.
חיים חפר תיאר תרבות זו במאמר בעיתון "דבר" ב-1978, וכינה אותה "תרבות המעגל":
במקומות שונים בעולם קיימת מסורת של ציורי מנדלות שהן שרטוטים ססגוניים מעגליים, לעיתים בעלי משמעות פילוסופית או דתית.
המושג "מעגל" משמש לעיתים בשפה להצגת תהליכים מחזוריים (כגון מעגל החיים, המחזור האינסופי בבודהיזם, גלגל המזלות או מעגל קרבס) או מצבים חסרי מוצא (כגון מעגל העוני או מעגל קסמים).
מעגל דמים הוא ביטוי שמשמעותו היא תופעה בה פעולה מסוימת מצד אחד הצדדים בעימות בו מעורב שפיכת דמים, מביאה לפעולת תגמול מן הצד השני, המעוררת מצידה שאיפה לפעולת תגמול מאלו שפתחו בפעולה, וכן הלאה.
סכסוכים בעלי אופי דומה קיימים במקומות שונים בעולם.
התרחשות של "מעגל דמים" תלויה בשני תנאי יסוד:
היעדר יכולת (פיזית, פוליטית או רגשית) של מי מהצדדים בעימות להכריעו באופן סופי.
היעדר יכולת (פיזית, פוליטית או רגשית) של מי מהצדדים לפרוש מן העימות, או הנחה כי יכולתו של הצד השני להמשיך להגיב ולקיים את מעגל התגובות קטנה יותר.
קיום שני התנאים לוכד את הצדדים הניצים במעגל דמים, משום שלכל צד אין יכולת להכריע את יריבו, אך לתפישתו הוא אינו יכול להינתק מן העימות, או שהוא מניח שהצד השני חלש ממנו ובסופו של דבר יוכל להכריע את יריבו.
בהתקיים שני תנאים אלו, ייתכן "מעגל דמים" שבו שני הצדדים הולכים ומגדילים את השקעתם בפעולות התגמול, תוך הגדלת סך הפסדיהם ההדדיים, אך בלי יכולת לפרוש מן העימות, כל עוד מתקיימים שני התנאים הללו בו זמנית.
קיום "מעגל דמים" מסוג זה אופייני לתפישה שגויה של עימות כמשחק סכום אפס כאשר בפועל העימות אינו משחק סכום אפס (שהרי סך הנזק של שני הצדדים גם יחד הולך וגדל עם כל סיבוב במעגל).
בדורות האחרונים ניתן להצביע על יסוד של מעגל דמים במלחמות סחר, כאשר כל צד מעלה את גובה המכסים שהוא מטיל, למרות שפעולת התגמול החוזרת תשוב ותגדיל את הנזק לשני הצדדים.
בסכסוכים כמו אלו שנתגלעו בין המדינות שהרכיבו את יוגוסלביה, בין שבטים ניצים במדינות כמו ניגריה או הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו או הרפובליקה של קונגו, בין הודו לפקיסטן ועד לפני כמה עשרות שנים גם באירופה אופייניות למעגלי דמים כאלו.
ביחידות חברתיות קטנות יותר, מעגלי דמים אופייניים לחברות בהן ל"חמולה" או ה"קלאן" חשיבות מרכזית, במיוחד כאשר נעדרות מערכות "כופר דמים" (וורגלט) לפישור בין צדדים.
לעיתים, עשויים מאבקי דמים בין חמולות יריבות או בין ארגוני פשע יריבים להמשך לאורך שנים תוך הקזת דם הדדית.
בישראל, מובע לעיתים הביטוי מעגל דמים בהתייחסות לסכסוך הישראלי-פלסטיני, כשלעיתים נטען בחוגי השמאל, שההתנגדות והטרור הפלסטינים מתעוררים ומלובים במקרים רבים על-ידי פעולה ישראלית שקדמה להם, וחוזר חלילה (חיסול גורר פיגוע, פיגוע גורר חיסול וכן הלאה).
הפתרון המוצע לקטיעת "מעגל הדמים" לשיטתם הוא בפרישה חד-צדדית מן העימות על-ידי ישראל.
קרי, בנסיגה של כוחות צה"ל, בהפסקת האש ובאיפוק.
טענה הפוכה מושמעת משמיעים לעיתים אנשי ימין בישראל, הגורסים כי העימות בין ישראל לפלסטינים נסב סביב סוגיות מהותיות או קשור לנטייה של הצד הפלסטיני לאלימות נגד ישראל.
לשיטתם, ישראל יכולה להכריע את העימות באופן סופי והרתעה באמצעות כוח צבאי מביאה לשקט, היינו, גורמת להימנעות הצד השני מהמשך העימות או החלשת התנגדותו.
הימנעות מתגובה, לפיהם, תתפרש כאילו הזוכה בעימות הוא הצד שכנגד, ותוביל לחידוש העימות פעם נוספת, אך בעמדות מוחלשות עבור הצד הישראלי.
מעגילה היא עזר כביסה מכני המורכב מצמד גלילים במסגרת קשיחה, המחוברים באמצעות גלגלי שיניים.
בגרסה הביתית היא מונעת ביד או בחשמל.
במקור שימש המכשיר לסחיטת כביסה, וכיום הוא משמש לגיהוץ סדינים, מפות, מגבות ובגדים.
המעגילה לכביסה הומצאה במאה ה-18. הייתה זו גרסה מפושטת וזולה של מעגילת הקופסה מהמאה ה-17. מעגילות הקופסה היו גדולות ויקרות ושימשו במשקי בית אמידים ובמכבסות מסחריות גדולות.
משקי בית ממעמד הביניים וכובסות פרטיות השתמשו במעגילה הפשוטה.
מאוחר יותר במאה ה-19, מנוע הקיטור נרתם להנעת מעגילות במכבסות מסחריות.
עם המצאת מכונת הכביסה, היא הייתה פשוט אמבט על רגליות או גלגלים, עם מעגילה בראשן.
זמן קצר לאחר מכן, הפכו מכונות הכביסה החשמליות את השימוש הזה במעגילה לארכאי, ועמו את הצורך בסחיטה מכנית של כבסים.
בארצות מסוימות, וספציפית בעולם האנגלו-סקסי, המעגילות נעלמו לחלוטין.
עם היעלמותן של מעגילות הסחיטה, מעגילות לגיהוץ הפכו נפוצות יותר.
בשנות ה-40 של המאה העשרים פותחו מעגילות חשמליות, והן עדיין משמשות בחדרי כביסה רבים, בזכות קלות השימוש בהן לעומת מגהץ או מלחצי מכנסיים, בייחוד כאשר מגהצים פיסות בד גדולות או מקפלים קיפולים חדים.
דגמים חשמליים מאוחרים יותר הורכבו מתוף מרופד, אשר מסתובב ונלחץ לעומת מגהץ חם (קבוע או עשוי אף הוא כתוף מסתובב).
מעגילות כאלו שימשו בדרך כלל לגיהוץ מוצרי טקסטיל שטוחים, כסדינים ומפות.
מפעילי מעגילה מיומנים יכלו לגהץ במעגילה גם חולצות ומכנסיים, אך מפעילים רשלניים היו עשויים לגהץ את ידיהם בטעות.
משקי בית אירופאיים וגם ישראליים באמצע המאה העשרים התגאו במצעיהם המגוהצים והמעומלנים.
י"ל גורדון כותב בסיפורו "מעלות ומורדות":