tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2002 נפגש לראשונה בלשכתו ראש הממשלה מכהן, אריאל שרון, עם נציגי הקהילה.
שני המפגשים אורגנו על ידי "המועצה לזכויות הלהט"ב" וחבר הוועד המנהל של האגודה למען הלהט"ב בישראל, מנחם שיזף.
ד"ר עוזי אבן, שהושבע כחבר כנסת בשנת 2002 מטעם מפלגת מרצ, היה חבר הכנסת הראשון שהיה גלוי בדבר נטייתו המינית במועד השבעתו, אלא שזו ארכה שבועות ספורים בלבד (הוא נכנס לכנסת במקום ח"כ אחר שהתפטר, בשלהי כהונתה של הכנסת ה-15).
כ-6 ישראלים הומוסקסואליים נוספים - ניצן הורוביץ, איציק שמולי, יוראי להב-הרצנו, עידן רול, אמיר אוחנה ואיתן גינזבורג - נבחרו לכנסת מאז (נכון לשנת 2021).
בשנת 2019, לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת, נבחרו 5 חברי כנסת הומואים בגלוי בהם, איציק שמולי (העבודה), אמיר אוחנה (הליכוד), איתן גינזבורג, עידן רול ויוראי להב-הרצנו (כחול לבן).
בשנת 2013 נבחר לכנסת חבר הכנסת ההומוסקסואל הראשון במפלגת העבודה, איציק שמולי, ללא פרסום נטייתו המינית.
אך בעקבות הרצח במצעד הגאווה בירושלים ב-30 ביולי 2015, הצהיר שקהילת הלהט"ב היא "הקהילה שלו".
בדצמבר 2015 הושבע כחבר הכנסת עורך הדין אמיר אוחנה, יושב ראש התא הגאה של מפלגת הליכוד, ובכך, היה לנבחר הציבור הלהט"בי הראשון ממפלגת ימין, ביולי 2019 מונה לשר המשפטים והוא השר הראשון בכול הזמנים אשר החל לכהן כהומוסקסואל מוצהר בישראל.
ב-29 בדצמבר 2022 הושבע לתפקיד יושב ראש הכנסת של הכנסת העשרים וחמש ובכך היה הלהט"ב הראשון מחוץ לארון שממונה לתפקיד זה, והראשון לעמוד בראש אחת משלוש הרשויות בישראל.
בשנת 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בחודש ספטמבר, ניצן הורוביץ ניצח את תמר זנדברג המכהנת בבחירות המקדימות לראשות מפלגת מרצ, שהפכה אותה למפלגה הישראלית הראשונה שבחרה באדם הומוסקסואל גלוי כיושב הראש שלה.
ביולי 2019 מינה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את אוון כהן, בלשן ופעיל זכויות להט"ב דרום אפריקאי, לדובר התקשורת הזרה שלו מיולי 2019 עד מרץ 2020.
עם זאת, עדיין היו פוליטיקאים המתנגדים לקהילת הלהט"ב.
בשנת 1997 השווה נשיאה ה-7 של מדינת ישראל, עזר ויצמן הומוסקסואליות לאלכוהוליזם בפני תלמידי תיכון.
ב-20 בפברואר 2008, האשים שלמה בניזרי, חבר כנסת ממפלגת ש"ס הדתית, חבר בקואליציית השלטון של ראש הממשלה אהוד אולמרט, ברעידות אדמה שנערכו בזמנו במזרח התיכון בשל פעילותם של הומוסקסואלים.
בניזרי אמר במליאת הכנסת "מדוע מתרחשות רעידות אדמה?...
הוא המליץ שבמקום לחזק רק בניינים העומדים בפני רעידות אדמה, הממשלה צריכה להעביר "חקיקה כדי להוציא מחוץ לחוק סטיות כמו אימוץ בין בני זוג הומוסקסואליים".
בשנת 2015, בצלאל סמוטריץ', שלימים התמנה לחבר הכנסת ממפלגת האיחוד הלאומי, אמר שהומוסקסואלים חשים חוסר נחת מהיותם לא נורמליים, ואמר כי, "בבית כולם יכולים להיות חריגים, ואנשים יכולים ליצור כל תא משפחתי שהם רוצים.
יומיים לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת באפריל 2019 אירח ראש הממשלה בנימין נתניהו קבוצת נציגי קהילת הלהט"ב במעון ראש הממשלה לראשונה מזה עשר שנים.
אף על פי שהפגישה תוארה כ"חמה" ו"טובה", נציגי קהילת הלהט"ב התאכזבו לאחר שהפגישה הסתיימה בסירובו של נתניהו להבטיח לקדם חקיקה פרו-להט"בית עקב הלחץ של מפלגות הימין השמרניות ומפלגות הקואליציה החרדיות.
במהלך ראיון ל-"7 ימים", פרץ חזר בו מהערותיו, וכינה טיפולי המרה כ-"לא הולמים", אך הוסיף כי "לאנשים בעלי נטייה הומוסקסואלית יש את הזכות לקבל עזרה מקצועית".
בשנת 2019 ייסד עידן רול (שהושבע במשך השנה לכנסת לראשונה והיה לראש המטה הגאה של מפלגת יש עתיד) את תנועת "החזית הגאה" אשר פעלה להגדלת המעורבות הפוליטית של הקהילה הגאה ותומכיה להשגת שוויון זכויות מלא בפני החוק בישראל.
במהלכה, נמדדה הפעילות הפרלמנטרית של חברי הכנסת ה-20 על פי הגשת הצעות חוק, חברות בשדולות, הצבעות, הגשת שאילתות ועוד.
ביוני 2019 הורידו פקחי ירושלים כרזה של גאווה שנתלתה על ידי שגרירות ארצות הברית בישראל לחודש הגאווה של קהילת הלהט"ב בהוראת סגן ראש העיר החרדי אריה קינג.
בנובמבר 2020 הורו השרים בני גנץ (שר הביטחון) ואבי ניסנקורן (שר המשפטים) לעשות שינוי בכל טופסי משרד הביטחון והמשפטים ברישום ההורים לצורך התאמה עבור הקהילה הגאה, כך שבמקום שייכתב בטופסי "אב" ו"אם" ייכתבו החל מחודש דצמבר של אותה שנה "הורה 1" ו"הורה 2".
באוגוסט 2020, הטרנסג'נדרית לינור אברג'יל, מייסדת ויו"ר הארגון "טרנסיות ישראל", החלה לשמש כאחראית פעילות הלשכה למען הקהילה הטרנסית בלשכתו של חבר הכנסת עידן רול.
ובכך, הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה העובדת במשכן הכנסת בכול הזמנים.
בשנות ה-90 החלו לסביות והומואים מוצהרים להתמודד גם בבחירות לרשויות המקומיות בישראל.
בשנת 1998 נבחרה מיכל עדן למקום השני ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב-יפו, ולאחר הבחירות המוניציפליות הייתה לחברת מועצת העיר.
בכך, הייתה עדן נבחרת הציבור המוצהרת הראשונה של קהילת הלהט"ב.
בקדנציה שלאחריה כיהן איתי פנקס, שניהם מסיעת מרצ תל אביב-יפו.
בשנת 2003 כיהן סער נתנאל במשך שתי קדנציות כנציג הקהילה הגאה במועצת העיר ירושלים מטעם מרצ ירושלים ובכך היה לחבר המועצה ההומוסקסואל המוצהר הראשון בירושלים.
מאז היבחרותו של רן קוניק לראש עיריית גבעתיים בשנת 2013, משמשת כסגניתו סא"ל במיל', אור-לי ניב, מחזיקת תיקי הלהט"ב, תרבות, קהילה, נשים, חירום וביטחון.
בשנת 2018, העיר רעננה בחרה באיתן גינזבורג (לימים הפך לחבר כנסת ושר התקשורת) לראשות העיר לאחר התפטרותו של ראש העיר זאב בילסקי, שמונה לראש מטה הדיור הלאומי.
ובכך, נהפך לראש העיר הגאה המוצהר הראשון בישראל בכול הזמנים.
בשנת 2019 בעיריית תל אביב מונתה חן אריאלי לתפקיד סגנית ראש העירייה ומחזיקת תיק הרווחה, ובכך הפכה לאישה הלסבית הראשונה שמכהנת בתפקיד סגנית ראש עיר בישראל.
בישראל קיימת קהילת להט"ב פעילה, עם פסטיבלי גאווה שנתיים, שמתקיימים בתל אביב וירושלים מאז שנת 1998. אירועי גאווה מתקיימים גם באופן קבוע בערים חיפה, פתח תקווה, חדרה, רעננה, אילת, וראשון לציון.
מאז שנת 2001 מתקיים מצעד גאווה באילת אשר משך כ-3,500 צועדים בשנת 2009.
מצעד הגאווה בירושלים זכה לסיקור בינלאומי כאשר שלושה צועדים בו נדקרו בשנת 2005. לאחר מכן נגזרו על העבריין 12 שנות מאסר.
ניסיון של ראש עיריית ירושלים, אורי לופוליאנסקי, יהודי-חרדי, לבטל את אירועי הגאווה הירושלמים ביוני 2005, הגיעו לדיונים בבתי המשפט.
ראש העיר הפסיד והורה לו לתרום כספים לאירועים.
בנובמבר 2006, יותר מ-2,000 מבני העדה החרדית פקדו ברחובות בשכונה אורתודוקסית בהפגנת כוח שמטרתה ללחוץ על הרשויות לבטל את מצעד הגאווה הגאה הבא שייערך בירושלים.
מאוחר יותר דווחו כי כתריסר בני אדם נפצעו.
ב-1 באוגוסט 2009, אלמוני פתח באש אל עבר מרכז הצעירים הלהט"בי הראשי בתל אביב, ברנוער, והרג שניים ונפצע חמישה עשר נוספים.
במהלך מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים בשנת 2015, שישה בני אדם נדקרו בפיגוע.
בשנת 2016 השתתפו מספר המפגינים הגדול ביותר במצעד בעיר, כ-25,000, רבים מהזדהות עם קהילת הלהט"ב בעקבות פיגוע הדקירה הקטלני, ואילו בשנת 2017 צעדו במצעד כ-22,000 משתתפים.
לפחות 49 אזרחים שרצו להפריע לאירוע נעצרו על ידי האבטחה.
מצעד הגאווה בתל אביב הוא אחד ממצעדי הגאווה הגדולים בעולם והגדול ביותר במזרח התיכון.
בשנת 2018 מספר המשתתפים דווח כי גדל ביותר מ-250,000, ושוב מעל ל-250,000 משתתפים בשנת 2019 ובכך, הוכתר כמצעד במקום השני ברשימת מצעדי הגאווה הגדולים ביותר בעולם לאותה שנה, וכמצעד ה-36 בכול הזמנים.
ב-6 באוקטובר 2016 הודיע שר האוצר, משה כחלון, כי ממשלת ישראל הוציאה צו למתן חלוקה של כ-10 מיליון שקלים לממשלות שונות במשך שנתיים לבחינת אפליה אפשרית בקרב קהילת הלהט"ב במדינה.
עמותות להט"ב ברחבי הארץ כינו את המהלך כ-"היסטורי" ועיתונאי הארץ אילן ליאור ציין כי הדבר אף יביא לבדיקה גדולה של נושאים כמו האיסור על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים לתרום דם באותה תקופה.
בפברואר 2019 נחשף בדו"ח לנשיא המדינה ראובן ריבלין מטעם העמותה, האגודה למען הלהט"ב בישראל, כי בשנת 2018 חלה עלייה של 54% באירועים הומופוביים בהשוואה לשנת 2017. הדו"ח הדגיש כי דברי שנאה כלפי הקהילה מתרחשים כל עשר שעות בממוצע בישראל וברשתות החברתיות מתגלה הערה הומופובית אחת לארבע דקות.
ביולי 2019 ספג שלמה עמר, הרב הראשי הספרדי של ירושלים, ביקורות שליליות על כך שאמר כי אזרחים הומוסקסואליים אינם יכולים להיות דתיים באומרו כי "הם לא דתיים.
עדיף שהם ידחו את כיפה ושמירת השבת ויראו את פרצופיהם האמיתיים" ותמך בטיפול המרה.
נאמני התורה והליגה נגד השמצה (ADL) מתחו ביקורת שלילית על הערותיו.
חברי מועצת ירושלים יוסי שאבילוב ולורה וורטון קראו להדיח את עמר מתפקידו כרב, וכך גם הפוליטיקאים הגאים המוצהרים אבי בוסקילה ממפלגת מרצ וח"כ מפלגת כחול לבן איתן גינזבורג.
חברת הכנסת ממפלגת כחול לבן יעל גרמן הגיבה לעמר בהמלצתה עבורו, "ללכת לפי הדוגמה של האפיפיור ה-266 פרנציסקוס בצעדים שלו לקבל את קהילת הלהט"ב".
עמותת הבית הפתוח בירושלים ו-3 קבוצות להט"ב יהודיות נוספות, בת-קול, חברותא והקהילה הדתית הגאה, גינו את הערותיו.
בשנת 2016 עורר מחלוקת נוספת באומרו כי הומוסקסואליות היא "כת תועבה" שהתורה קובעת עבורה "עונש מוות".
ביולי 2019 נער בן 16 המתגורר במרכז בית המחסה הזמני עבור קהילת הלהט"ב בית דרור בתל אביב נדקר מספר פעמים ונפצע קשה על ידי אחיו על סירובו לאמץ "אורח חיים דתי".
כלי תקשורת דיווחו כי הקורבן ושני החשודים הם כולם אחים מוסלמים מהעיירה הערבית טמרה בצפון ישראל וכי הקורבן הוצא מביתו על ידי שירותי הרווחה עקב הטרדות ממשפחתו.
קרוב ל-1,000 אנשי להט"ב ותומכים נוספים צעדו בתל אביב תחת הכותרת "נלחמים על חיינו" כדי להוקיע אלימות נגד להט"ב בעקבות הפיגוע.
בשנת 2019 הודיעה עמותת האגודה למען הלהט"ב בישראל כי אירועים ומצעדי גאווה יתקיימו ב-12 ערים שמעולם לא התקיימו בהן לפני, כגון טבריה, בית שמש, זכרון יעקב, רמת גן, פתח תקווה, פרדס חנה-כרכור, נתניה, רעננה, יבנה וקריית ביאליק וכ-50 אירועים ברחבי הארץ סך הכל.
חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן והקרן החדשה לישראל תמכו בתרומתה ומנכ"לית החברה, ג'וליה זהר, תרמה לקו הסיוע.
בספטמבר 2021 מונה לראשונה רופא מנהל לתחום רפואת להט"ב בבית החולים איכילוב בתל אביב אשר מהווה מענה לקהילה בנושאים ייחודיים בהם גריאטריה, רפואת מתבגרים, התמכרויות, ליווי של משפחות, מחקר בתחום הלהט"ב ועוד.
שרה שולמן, סופרת ופרופסור באוניברסיטת סיטי בניו יורק, טוענת שמסע פרסום יחסי ציבור של ממשלת ישראל מנצל את שיא זכויות הלהט"ב של המדינה כדי לקדם את תפיסת הציבור את ישראל כ-"דמוקרטיה מודרנית", "מקום בטוח ובטוח להשקעה", וכן "יעד תיירותי עם השמש וחול".
באוגוסט 2011 דווח בעיתון הג'רוזלם פוסט כי משרד החוץ מקדם את "ישראל הגאה" כחלק מהקמפיינים שלה נגד סטריאוטיפים שליליים שיש לאמריקאים ואירופאים ליברלים רבים נגד ישראל.
מבקרי ישראל כמו ג'סביר פואר, פרופסורית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת ראטגרס, הביאה את ההשוואה בין ממשלת ישראל לזכויות הומוסקסואלים בישראל לבין ה-"שטחים הפלסטיניים הכבושים כדוגמה לפינקוושינג".
בציטוטה עבור "WorldPride" שנארחו בירושלים בשנת 2006, היא כתבה: "בתוך מעגלים ארגוניים הומוסקסואלים ולסבים גלובליים, להיות ידידותיים להומואים זה להיות צפון גלובלי מודרני, קוסמופוליטי, מפותח, העולם הראשון, ובעיקר, דמוקרטי".
ג'וזף מסד, פרופסור וחבר לפוליטיקה ערבית מודרנית והיסטוריה אינטלקטואלית באוניברסיטת קולומביה, כתב כי ממשלת ישראל "מתעקשת לפרסם ולהגזים בתיעודים האחרונים שלה בזכויות להט"ב כדי להדוף את הגינוי הבינלאומי של הפרות זכויות האדם של העם הפלסטיני".
עידו אהרוני, לשעבר ראש פרויקט ברנד ישראל, הגיב לביקורת זו באומרו כי, "אנחנו לא מנסים להסתיר את הסכסוך, אלא מרחיבים את השיחה.
אנחנו רוצים ליצור תחושה של רלוונטיות עם קהילות אחרות".
אלן דרשוביץ, עורך דין לחירויות פליליות ואזרחיות, אמר כי המונח פינקוושינג משמש נגד ישראל על ידי "מספר פעילים הומוסקסואליים קיצוניים" שהם "קצינים אנטישמיים גדולים".
מספר פלסטינים להט"בים דיווחו כי נסחטו על ידי אנשי צבא ההגנה לישראל כמלשינים.
בדיווחים נאמר כי המודיעין הישראלי מתעניין בפעילות האינטרנט ובשיחות הטלפון של הפלסטינים במטרה לזהות ולסחוט אנשי להט"ב ולהפוך אותם למלשינים נגד פלסטינים אחרים.
לדברי קצין חיל המודיעין הישראלי, "אם מישהו היה מעניין אותנו, היינו אוספים מידע על מצבו הכלכלי ומצבו הנפשי.
ואז היינו מתכננים כיצד נוכל לבצע פעולה סביב האדם הזה, כדי לשתף איתם פעולה או משהו כזה".
החברה הפלסטינית נוטה להיות שמרנית, ומשפחות הנמצאות בה נוטות לראות בהומוסקסואליות וקרוס-דרסינג כמעשים לא מוסריים, הראויים לגינוי.
חלק מהאזרחים הפלסטינים הלהט"בים עברו להתגורר בישראל, ונמלטו לעיתים קרובות מחוסר סובלנות קשה הכוללת התעללות פיזית, מוות או התנערות.
בתל אביב ונתניה קיימות קבוצות משמעותיות של להט"בים פלסטינים מוגלים בהן גרים רבים עם בני זוגם החד מיניים הישראלים שעוזרים להם לשמור על נוכחותם בישראל מוסתרת בפני המשטרה (שיכולה לרדוף אחריהם לא בגלל נטייתם המינית, אלא בגלל שהייתם הבלתי חוקית במדינה).
בשנת 2003 נוסדה עמותת "אסוואת", המתארת את עצמה כקבוצת תמיכה לסבית פלסטינית.
עם זאת, הקבוצה ממוקמת בחיפה שבתוך ישראל, והיא מיועדת ללסביות ערביות בישראל וברשות הפלסטינית.
אגודה חשאית של אסוואת הוקמה ברמאללה במרץ 2007 על ידי ארבעה סטודנטים הומוסקסואליים.
ארגון הלהט"ב הבית הפתוח בישראל בירושלים פתח אזור למגזר הערבי בשם "Alqaws", והושיט יד לזוגות הומוסקסואלים ולסביות פלסטיניות.
בשנת 2008 מדינת ישראל העניקה להומוסקסואל פלסטיני היתר שהייה לחיות עם בן זוגו הישראלי בתל אביב בעקבות איומי מוות מצד פלסטינים בגין הומוסקסואליות שלו.
עמותת אסוואת טענה שלעיתים קרובות הומוסקסואלים פלסטיניים ממוקדים כמטרות על ידי שירותי הביטחון הישראליים, ואומרים להם שהם חייבים לשתף פעולה עם ישראל או שיחויבו לצאת מן המדינה.
זכויות להט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) ביפן מוגדרות כמתקדמות יחסית בסטנדרטים אסייתיים.
פעילות מינית חד-מינית הופללה רק לזמן קצר בהיסטוריה של יפן בין השנים 1872–1880, ולאחר מכן אומצה גרסה מקומית של חוק העונשין של נפוליאון עם גיל הסכמה שווה.
זוגות חד מיניים ומשקי בית שבראשם עומדים זוגות חד מיניים אינם זכאים להגנות חוקיות העומדות לרשותם של זוגות הטרוסקסואליים, אם כי מאז 2015 ישנן ערים שמציעות "תעודות שותפות" סמליות כדי להכיר במערכת היחסים של זוגות חד מיניים.
יפן היא המדינה היחידה ב-G7 שעדיין לא הכירה באופן חוקי בזוגות חד מיניים.
בין מרץ 2021 למרץ 2024 קבעו חמישה בתי משפט מחוזים כי אי הכרת הממשלה בנישואים חד מיניים אינה חוקתית.
בנוסף, סקר שנערך בשנת 2020 בקרב למעלה מ-10,000 מיעוטים מהקהילה ביפן מצא כי 38% הוטרדו או הותקפו.
באוקטובר 2020 דיווח העיתון הבריטי הגרדיאן כי מלונות לשהייה קצרה בתוך יפן עדיין מפלים גברים הומוסקסואליים עם שותפיהם - אף על פי שאפליה זו איננה חוקית על פי חוקי הלינה היפניים.
לתרבות יפן ולדתות הגדולות בה אין היסטוריה של עוינות כלפי הומוסקסואליות.
לפי הדיווחים, רוב האזרחים היפנים תומכים בקבלת הומוסקסואליות, כאשר סקר משנת 2013 הצביע על כך ש-54% הסכימו כי ההומוסקסואליות צריכה להתקבל על ידי החברה, בעוד ש-36% לא הסכימו.
רוב המפלגות הפוליטיות רבות תומכות בגלוי בזכויות להט"ב ובנוסף, ישנם מספר פוליטיקאים להט"בים מוצהרים בתפקידים ציבוריים.
חוק המאפשר לאנשים טרנסג'נדרים לשנות את המגדר החוקי שלהם לאחר ניתוח לשינוי מין ועיקור, הועבר בשנת 2003. ב-2023 פסל בית משפט את הדרישה לעיקור, אך לא את הדרישה לניתוח.
אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית אסורה בערים מסוימות, כולל בעיר הבירה טוקיו.
מצעד הגאווה של טוקיו מתקיים מדי שנה מאז 2012, והנוכחות בו גוברת מדי שנה.
סקר דעת קהל משנת 2015 מצא כי רוב היפנים תומכים בלגליזציה של נישואים חד מיניים.
סקרי דעת קהל נוספים שנערכו בשנים שלאחר מכן מצאו רמות גבוהות של תמיכה בנישואים חד מיניים בקרב הציבור היפני (78%), בעיקר בקרב הדור הצעיר.
בשיחה עם קיודו ניוז בשנת 2016, סגן נשיא סטונוול יפן לשעבר, וארון חנה, אמר כי, "יש לנו (אולי) ביקורות רבות על יפן, אך יפן עדיין נוטה להיות אחת המדינות החופשיות ביותר מבחינת מיניות בעולם, ובוודאי שהיא המדינה המקבלת ביותר בקרב אלה באסיה, המזרח התיכון ואפריקה".
עם זאת, אחרים עשויים לחלוק על כך מאז שנישואים חד מיניים חוקיים בדרום אפריקה מאז 2006 ובטאיוואן מאז 2019.
גיל ההסכמה ביפן עומד על 13 שנים.
אף על פי כן, לכל אחד ממחוזות יפן יש חוקים מסוימים, כמו "החוק להגנת צעירים" של טוקיו, האוסר על קיום יחסי מין עם צעירים מתחת לגיל 17. אין איסור דתי מובהק כנגד הומוסקסואליות במסורת הדתית של יפן: שינטו, בודהיזם וקונפוציאניזם.
חוק שהוציא מעשי סדום אל מחוץ לחוק נחקק ב-1873, בראשית ימי תקופת מייג'י, על מנת לקרב את יפן למערכות החוקים המערביות, אך שבע שנים לאחר מכן בוטל החוק, בהתאם לקוד נפוליאון.
מאז אין ביפן חוקים כנגד הומוסקסואליות, ולכן יחסי מין בהסכמה בין שני בגירים, בפרטיות, נחשבים חוקיים, ללא התחשבות בנטיות המיניות או במינם של המשתתפים.
נכון לשנת 2021, נטייה מינית וזהות מגדרית אינן מוגנות על ידי חוקי זכויות האזרח הלאומיים, מה שאומר שבפני להט"ב ישנם מקרים משפטיים איתם הם מתמודדים עם אפליה בתחומים כמו תעסוקה, חינוך, דיור, בריאות ובנקאות.
על פי סקר מעבדת הגיוון של "Dentsu" בשנת 2018, יותר מ-65% מאנשי קהילת הלהט"ב שנשאלו אמרו כי הם לא יצאו לאף עבודה בציבור או בבית.
החוקה היפנית מבטיחה שוויון זכויות ומתפרשת על מנת לאסור אפליה על כל הסיבות.
עם זאת, הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים יכולים לחוות אלימות פיזית, מינית ופסיכולוגית בידי בני זוגם במינים האחרים או מאותו המין, ואינם מקבלים שום הגנה מפני החוק.
בני זוג מאותו המין אינם נכללים בחוק למניעת אלימות בני זוג והגנה על קורבנות ובדרך כלל חסרים מקומות בטוחים בהם הם יכולים חפש עזרה ותמיכה.
בשנת 2013, יודוגאווה-קו, אוסקה, הפכה לאזור הממשל היפני הראשון שקיבל החלטה המשרתת תמיכה בהכללת להט"ב, כולל חובה על הכשרת רגישות להט"ב לצוותי המחלקה.
העיר נהה הלכה בעקבותיו ביולי 2015.
באוקטובר 2018, האספה המטרופוליטית בטוקיו העבירה חוק האוסר על כל אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
החוק, שנכנס לתוקף באפריל 2019, מחייב גם את ממשלת המטרופוליטן להעלות את המודעות לאנשי הלהט"ב ו-"לעשות צעדים הדרושים כדי לוודא שערכי זכויות האדם נעוצים בכל קצוות העיר".
החוק מכליל ביטוי שנאה בפומבי.
לפני כן, מחלקות שיבויה וסטגאיה העבירו הגנות מפורשות לאנשי להט"ב.
במרץ 2019 הועברה חקיקה האוסרת אפליה נגד "מיעוטים מיניים" במחוז איבראקי.
הארגונים "Human Rights Watch", הברית היפנית לחקיקת להט"ב "J-ALL" וארגון הספורט "Athlete Ally" דחקו בראש הממשלה שינזו אבה לתמוך בחקיקה המגנה על אנשי להט"ב נגד אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
ב־17 באפריל 2020 שלחו כ-96 ארגוני זכויות אדם וארגוני להט"ב מכתב לראש הממשלה בקריאה להעביר חוק אי-הפליה.
ב־20 באוקטובר 2020 כתב הארגון "Human Rights Watch" מכתב לממשלת יפן ולאוניברסיטה שלה לתמיכה בזכויות הנשים הטרנסג'נדריות.
הקבוצה דחקה ברשויות לאפשר לנשים טרנסג'נדריות להירשם לכל אוניברסיטאות הנשים הציבוריות במדינה.
בעוד שחוק שוויון הזדמנויות בעבודה תוקן במהלך השנים מספר פעמים כדי לטפל באפליה מינית ובהטרדות במקום העבודה, הממשלה סירבה להרחיב את החוק לטיפול באפליות על רקע זהות מגדרית או נטייה מינית.
ממשלת מטרופולין טוקיו העבירה חקיקה האוסרת אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
חברות ביפן המורכבות מעשרה עובדים ומעלה נדרשות לקבוע תקנות עבודה.
בינואר 2018 משרד הבריאות, העבודה והרווחה תיקן את כללי התעסוקה המודליים (モ デ 就業 就業 規則) המהווים "מסגרת לדוגמה לתקנות עבודה", כדי לאסור אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
"בנוסף לקבוע בסעיף 12 לפסקה הקודמת, אסור לעובדים כל צורה אחרת של הטרדה במקום העבודה הפוגעת בסביבת העבודה של עובדים אחרים, כגון דרך דיבור או התנהגות הקשורים לנטייה מינית או זהות מגדרית".
בשנת 1990, האגודה היפנית לתנועה לסבית גאה (OCCUR) זכתה בתיק בית משפט נגד מדיניות ממשלתית בטוקיו שמנעה על בני נוער הומוסקסואליים ולסביות להשתמש ב-"בית המטרופוליטן לנוער".
אומנם נראה כי פסיקת בית המשפט לא התרחבה לתחומים אחרים של אפליה בחסות הממשלה, אך בית המשפט מציין אותה כפרשת זכויות אזרח.
מאז סתיו 2003, הסוכנות העירונית לרנסאנס, הסוכנות הממשלתית המפעילה דיור ממשלתי, אפשרה לזוגות חד מיניים לשכור יחידות כמו זוגות הטרוסקסואלים בכל אחד מבין יותר מ-300 הנכסים שהיא מפעילה.
פעולה זו פתחה את הדרך לכך שממשלת אוסקה בספטמבר 2005 פתחה את דלתות הדיור הממשלתי שלה לזוגות חד מיניים.
בפברואר 2018, משרד הבריאות, העבודה והרווחה יצר הוראות העוסקות באפליה בדיור וקבעו כי "יש לקחת בחשבון אי שלילת לינה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית".
ב-2017 הוסיף משרד החינוך נטייה מינית וזהות מגדרית למדיניות הבריונות הלאומית שלו.
המדיניות מחייבת כי על בתי הספר למנוע בריונות של תלמידים על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית על ידי "קידום הבנה נכונה של מורים בנושא...
נטייה מינית / זהות מגדרית וכן על ידי הקפדה ליידע את הצעדים הנדרשים של ביתי הספר בעניין זה".
באוקטובר 2020 דיווח עיתון התקשורת הבריטי הגרדיאן כי מלונות לשהייה קצרה ביפן עדיין מפלים גברים הומוסקסואליים עם שותפיהם - אף על פי שאפליה זו איננה חוקית על פי חוקי הלינה היפניים.
יפן היא המדינה היחידה ב-"G7" שעדיין לא הכירה בזוגות חד מיניים בחוק.
בינואר 2018, לאחר תקרית בולטת בשנת 2015, שבה סטודנט הומוסקסואל באוניברסיטת היטוצובאשי התאבד לאחר שהוצא מהארון (אאוטינג) בניגוד לרצונו, העבירה העיר קוניטאצ'י פקודה "נגד אאוטינג" לקידום ההבנה של אנשי הלהט"ב.
ביוני 2019, לאחר 3 שנות התייעצויות, הודיעה ועדה מיוחדת של המפלגה הליברלית-דמוקרטית (LDP) על הצעת החוק להבנת והשבחת קהילת הלהט"ב, שמטרתה לשפר את ההבנה בסוגיות להט"ביות בדיאט.
עם זאת, פעילי זכויות להט"ב מתחו ביקורת על הצעת החוק בגין נוכחותם בכך שלא הזכירו נישואים חד מיניים או הגנות נגד אפליה בה.
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ באופן חוקי ביפן.
עם זאת, יחידים רשאיים לאמץ ילד חורג.
זוגות לסביות ורווקות אינן יכולות לגשת להפריה חוץ גופית ולהזרעה מלאכותית.
באפריל 2017, מחוז אוסקה הכיר רשמית בזוג גברים מאותו מין כהורים אומנים, מה שהופך אותו למקרה הראשון בנושא ביפן.
גברים הומוסקסואליים ודו-מיניים רשאים לתרום דם ביפן לאחר תקופת דחייה של 6 חודשים.
סעיף 24 לחוקה היפנית קובע כי "הנישואין יתבססו רק על הסכמה הדדית של שני המינים והם יישמרו באמצעות שיתוף פעולה הדדי עם שוויון הזכויות של בעל ואישה כבסיס".
כתוצאה מכך, המאמרים 731 עד 737 של הקוד האזרחי היפני מגבילים את הנישואים לזוגות ממין שונה.
זוגות חד מיניים אינם מסוגלים להתחתן ואינם מקבלים זכויות הנגזרות מנישואים.
כמו כן, נישואים חד מיניים הנערכים בחו"ל אינם מוכרים בחוק ביפן, וזוגות חד-מיניים דו-לאומיים אינם יכולים לקבל ויזה עבור השותף הזר על סמך מערכת היחסים שלהם, אף על פי שלמשרד המשפטים אכן קיים כלל כללי לתת שיקול דעת ל-"פעילויות ייעודיות" לבני זוג נשואים חד מיניים.
במרץ 2009 החלה יפן לאפשר לאזרחים יפנים להינשא לבני זוג חד מיניים במדינות בהן נישואים חד מיניים חוקיים.
משרד המשפטים הורה לרשויות המקומיות להוציא אישורי מפתח, בהם נכתב כי חוקי לרווק בוגר להינשא בנישואים חד מיניים באזורים המאפשרים זאת.
בפברואר 2015 הכריז מחוז שיבויה (בטוקיו) על תוכניות להליך של הכרה בזוגות חד מיניים במצבים כמו ביקורי בית חולים והשכרת דירות משותפת.
הליך זה מאפשר לזוגות לקבל מסמך "שותפות", שאין לו כל משקל על פי החוק היפני, אך יכול לסייע בקבלת גישה לבן / בת זוג חולה ובבית חולים, אך המוסדות אינם מחויבים על פי החוק לכבד את האישורים.
יוזמת שיבויה נחשבת לצעד משמעותי לקראת זכויות שותפות לסביות והומואים ביפן.
ביולי 2015 הודיעה מחלקת סטגאיה בטוקיו כי תצטרף לשיבויה בהכרה בשותפויות חד-מיניות מנובמבר באותה שנה.
במרץ 2021 קבע בית משפט מחוזי ביפן כי אי הכרת הממשלה בנישואין חד מיניים אינה חוקתית.
עם זאת, לא היה די בפסיקה זו כדי לכפות הכרה בנישואין כאלו.
עד למרץ 2024 קבעו ארבעה בתי משפט נוספים החלטה דומה.
בשנת 2003 התקבל חוק המאפשר לאנשים טרנסג'נדרים לשנות את המין החוקי שלהם במסמכים משפטיים.
האישור מחייב להיות מעל גיל 22, לא נשוי, לעבור ניתוח לשינוי מין, עיקור וללא ילדים קטינים.
החוק, המכונה החוק למקרים מיוחדים בטיפול במעמד מגדרי לאנשים עם הפרעת זהות מגדרית או "חוק 111", נכנס לתוקף ביולי 2004, ואושר על ידי בית המשפט העליון של יפן בינואר 2019. עד למועד זה, כ-7,000 אנשים שינו את מינם באופן חוקי.
בית המשפט רצה למנוע "בלבול" ביחסי הורים וילדים, כמו גם "שינויים פתאומיים" בחברה היפנית.
שניים משופטי הרוב עדיין הוציאו קריאה לחברה "לאמץ את מגוון הזהות המינית", והוסיפו כי הדרישות היו פולשניות ועודדו את הפרלמנט של יפן לבדוק אותן.
ב־24 בפברואר 2012, איגוד עורכי הדין בהיוגו המליץ להעביר אישה טרנסג'נדרית בכלא גברי למוסד.
על פי דיווח זה, היא שובצה במוסד גברי בגלל מינה החוקי, אף על פי שעברה ניתוח לשינוי מין לפני מעצרה, ולא התייחסו אליה כאישה בשום צורה שהיא.
היא נבדקה לבדיקות גוף על ידי הצוות הגברי, שיערה גולח ונשללה ממנה זכות ללבוש נשי.
מאז אפריל 2018 סגרו בפני טרנסג'נדרים ניתוחים לשינוי מין כל עוד הם אינם מקבלים טיפול הורמונלי.
משרד הבריאות, העבודה והרווחה אפשר גם לטרנסג'נדרים להשתמש בשמם המועדף בכרטיסי ביטוח הבריאות שלהם.
ביוני 2018, חוקקה ממשלת יפן חוק חדש שמוריד את גיל הרוב ביפן ל-18. בין היתר, החוק החדש קובע את גיל הנישואים לגברים ולנשים (בעבר נשים היו יכולות להינשא בגיל 16) ומאפשר לבני 18 להשיג דרכונים תקפים, כרטיסי אשראי וכו'.
החוק מאפשר גם לאנשים המאובחנים כסובלים מדיספוריה מגדרית ועברו עיקור בלתי הפיך לשנות את המין שלהם באופן חוקי בגיל 18. השינויים אמורים להיכנס לתוקף ב-1 באפריל 2022.
בשנת 2023 פסל בית המשפט העליון של יפן חלקים מהחוק משנת 2003, וקבע כי הדרישה מטרנסג'נדרים לעבור עיקור היא בלתי-חוקתית.
עם זאת, בית המשפט לא פסק בנוגע לדרישה לעבור ניתוח באברי המין, שנותרה על כנה.
בעוד ייצוגים של הומוסקסואלים בתקשורת היפנית נוטים להיות מתויגים לעיתים על בסיס סטריאוטיפים של סטייה מינית או התנהגותית, ישנן מספר דוגמאות לאנשים טרנסג'נדרים עם מעמד סלבריטי פופולרי ביפן כמו איי הרונה, אטארו נקאמורה, קאיו סאטו, קבא-צ'אן ואיקו.
למספר מוזיקאים בולטים, ביניהם אוטדה היקארו ואיומי המסאקי, יש כמות מעריצים גדול של להט"בים כתוצאה מתמיכתם בקהילת הלהט"ב.
בין יתר פעילויותם, אוטדה היקארו הציגה דובון הומוסקסואל בשם קומא בשנת 2010, ואיומי חמאסאקי הנחה את פסטיבל הגאווה של טוקיו 2018. בנוסף, חמאסאקי כיכב בסרט הלהט"ב נגיסה נו שינדובאדו ("Nagisa no Shindobaddo") בשנות ה-90.
ידוענים שונים הקדישו זמני רדיו ופודקאסטים בנושאי להט"ב ותומיכה בסוגיות הקהילה.
שו סאקוראי מאראשי ערך ראיון עם מלכות דראג בשנת 2015 בשינג'וקו ני-צ'ום וקיבל את הכינוי "שרי שוקו בשמיים".
מאטסוקו דלוקס היא אישיות טלוויזיה מפורסמת בתחום הדראג קווין בנוסח לילי סאבאג (בריטניה) ודאם עדנה (אוסטרליה).
מומחה החינוך נאוקי אוגי (המוכר יותר בידי המורים ברחבי יפן בכינויו "אוגיממה") העניק בשנים האחרונות התמקדות בנושאי להט"ב בבתי ספר.
תמיכה בזכויות להט"ב הובעה גם על ידי מנהלי התאגידים והאתלט האולימפי דיי טמסו.
לרוב המפלגות הפוליטיות ביפן יש עמדות רשמיות בעד זכויות להט"ב במפלגות ובמצעם וברחבי מחוזות המדינה, קיימים נציגים מתוך הקהילה בתפקידים ציבוריים.
עם זאת, המפלגה הליברלית-דמוקרטית הצביעה על התנגדות להתרת חוק נישואים חד-מיניים, ואילו המפלגה הדמוקרטית החוקתית, המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצביעו על תמיכה בלגליזציה שלו.
בשנת 2001 המליצה המועצה לקידום זכויות אדם, תחת משרד המשפטים, לכלול נטייה מינית בקוד זכויות האזרח, אולם הדיאט סירב לאמץ את המלצתה.
בשנת 2003, איה קאמיקאווה הפכה לפוליטיקאית הטרנסג'נדרית המוצהרת הראשונה שנבחרה לתפקיד ציבורי ביפן, וזכתה במושב באספת מחלקת סטגאיה של מחוז אוסקה.
בתחילה התמודדה כעצמאית אך הביעה תמיכה במפלגת "קשת וירוקים" ("Rainbow and Greens") שבמשך השנים חדלה מלפעול ובהמשך התמודדה ללא הצלחה לפרלמנט הלאומי כחברה במפלגה הדמוקרטית של יפן.
בשנת 2005, קנאקו אוצוג'י, מהאסיפה המחוזית באוסקה (2003–2007), הפכה לפוליטיקאית הלסבית הראשונה שיצאה רשמית בפסטיבל הגאווה הגאה בטוקיו.
מאוחר יותר היא כיהנה זמן קצר בבית המועצות בשנת 2013. היא זכתה במושב בבחירות הכלליות בשנת 2017 והפכה לחברה הלסבית הגלויה הראשונה בבית הנבחרים.
בשנת 2010, מושל טוקיו, שינטרו אישיהארה, התמודד עם מבקרים בינלאומיים על הערות שנויות במחלוקת שהצהיר, בהן אמר כי הומואים ולסביות "איכשהו לוקים בחסר.
אפשר לייחס את זה למשהו גנטי.
אני מצטער על היותם מיעוט".
בשנת 2011, טייגה אישיקאווה הפך לגבר ההומוסקסואל הראשון שנבחר לתפקיד ציבורי ביפן, כנציג האספה המקומית של מחלקת טושימה.
הוא יצא בפומבי בספרו "איפה החבר שלי" (2002), והקים ארגון ללא כוונת רווח המממן אירועים חברתיים לגברים הומואים ביפן.
בבחירות לבית המועצות 2019 זכה אישיקאווה במושב בבית המועצות כחברה במפלגה הדמוקרטית החוקתית של יפן (CDP), והפך לחברה הגאה הראשון שעשה זאת.
לאחר בחירתו, נשבע להכשיר נישואים חד מיניים ולחוקק חוקים נגד אפליה בתוך 6 השנים הראשונות של כהונתו.
בבחירות לבית המועצה בשנת 2016 כללה המפלגה השמרנית הליברלית-דמוקרטית במצע שלה כי "נישואים חד מיניים אינם תואמים את החוקה".
עם זאת, היא כללה גם "קידום הבנה של המגוון המיני" במפלגתה, מהלך שהיה "בלתי מתקבל על הדעת" בתקופות קודמות וכי המחוקק גאקו האשימוטו ייחס בין השאר לליטוש התדמית הבינלאומית של המדינה לקראת אולימפיאדת הקיץ 2020 בטוקיו.
בשנת 2019, שרת הביטחון לשעבר, טומומי אינאדה, אמרה כי היא לא בטוחה אם תוכל להכניס חקיקה חדשה המבקשת סובלנות רבה יותר בנוגע ליחסים חד מיניים על רקע התנגדות עמיתיה למפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בעוד אינאדה הודיעה שהיא רוצה "לקדם את ההבנה" של אנשי הלהט"ב, היא הצהירה שהיא לא מנסה לגרום ליפן להכשיר נישואים חד מיניים או לאסור אפליה על אזרחים להט"בים.
כמה מחברי המפלגה הליברלית-דמוקרטית השמיעו הצהרות שנויות במחלוקת, כמו קצוי היראסאווה שטען בנאום בפברואר 2019 כי "האומה תתמוטט אם כולם היו הומואים".
מחוקק מפלגה שלטונית אחר, מיו סוגיטה, פרסם מאמר במגזין בשנת 2018 המתאר זוגות חד מיניים כ-"לא פרודוקטיביים" מכיוון ש-"אין להם ילדים".
במרץ 2017 נבחר טומויה הוסודה לאספת אירומה, במחוז סאיטאמה.
ישנם המאמינים כי הוסודה הוא הטרנסג'נדר המוצהר הראשון שנבחר לתפקיד ציבורי בעולם.
במהלך הבחירות הכלליות במדינה בשנת 2017, מפלגת "התקווה" שזה עתה הושקה, מושלת טוקיו, יוריקו קויקה, התחייבה לחסל את האפליה של הלהט"ב במניפסט שלו.
בינואר 2019 הפכה האישה הטרנסג'נדרית מריה אקאסקה לחברה באספת העיר קמאוקה במחוז קיוטו.
באפריל 2019 זכתה אישה טרנסית נוספת, איאקו פושיגאמי, במושב באספה המחוזית של הוקאידו המייצגת את מחלקת היגאשי-קו של סאפורו.
היא הפכה לאדם הטרנסג'נדרי המוצהר הראשון שמילא תפקיד כינוס מחוזי ביפן.
ביוני 2019, לקראת הבחירות לבית היועצים של יפן, הוסיפו מספר מפלגות למצען הבטחות לחוקים נגד אפליית להט"ב ולחוקים שיכשירו נישואים חד מיניים.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שזכתה בבחירות, הבטיחה אף היא לחוקק חוק שימנע אפליה, אך לאחר שנבחרה שינתה את נוסח החוק המוצע, ובמקום להגן מפני אפליה, החוק קורא רק "לקדם את ההבנה לאנשי הלהט"ב." כמו כן נחשף כי חלק מחברי המפלגה הביעו לאחר הבחירות התנגדות להצעת החוק והתבטאו בגנות קהילת הלהט"ב.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בחוף השנהב מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כחוקית בשטח המדינה מאז ומעולם.
מאחר שחוף השנהב היוותה בעבר קולוניה צרפתית, עד לקבלת העצמאות שלה בשנת 1960, היא שהביאה לכך שחוקי צרפת שררו גם בקולוניה.
אף על פי המעמד החוקי של הומוסקסואליות במדינה מאז ומעולם, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים בחוף השנהב, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף.
על פי נתוני מחלקת המדינה של ארצות הברית, "אנשים וזוגות גברים הומוסקסואלים ונשים לסביות אינם מוכרים בחוק ככשירים לאמץ בחוף השנהב".
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בחוף השנהב.
במרץ 2010, בעת שהשתתף בכנס של תוצאות הסקירה התקופתית האוניברסלית של מעמד זכויות האדם בחוף השנהב שנערכה על ידי מועצת האו"ם לזכויות אדם, נציג משלחת חוף השנהב הצהיר כי המדינה תתחיל "לנקוט צעדים כדי להבטיח אי-אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית".
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית לשנת 2011 בחוף השנהב מצא כי,"לא הייתה אפליה רשמית על רקע נטייה מינית בתעסוקה, דיור, אי מתן אזרחות, גישה לחינוך או לשירותי בריאות.
עם זאת, על פי הדיווחים, סטיגמטיזציה חברתית נגד להט"ב הייתה נפוצה, והממשלה לא פעלה נגדה במהלך השנה.
על פי הדיווחים, גברים הומוסקסואלים קיבלו אלימות פיזית, עונשי מאסר, אלימות מילולית, השפלה וסחיטה באיומים על ידי שוטרים, ז'נדרמרים ואנשי הכוחות המזוינים.
במהלך השנה על פי דיווחים, אנשי הכוחות המזוינים של חוף השנהב הכו והתעללו בגברים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים, שרובם היו עובדי מין.
תלונות במשטרה לא הוגשו מחשש לנקמה.
לפי הדיווחים, מצבם של אזרחי להט"ב השתפר לאחר המשבר שהתרחש לאחר הבחירות באותה שנה, אך נותר רעוע.
ארגוני זכויות הלהט"ב המעטים במדינה פעלו בזהירות כדי להימנע מלהוות מטרה לקבלת אפליה על ידי אנשי הכוחות המזוינים וחברי כוחות דה-דפנס וא-דה-סיקוריט לשעבר.
עם זאת, עיתונים דיווחו על ציון מסיבת סילבסטר שנערכה בהצלחה על ידי קבוצת לסביות באביג'אן".טורו קלבר, נשיא קבוצת זכויות הלהט"ב בחוף השנהב "LGBT group Alternative Côte d'Ivoire", הצהיר בספטמבר 2011 כי רופא סירב להעניק שירות לפני מספר שנים לחולה בגלל נטייתו המינית של המטופל.
קלבר וכמה מחברי הקבוצה מחו בעקבות האירוע מחוץ למרכז הבריאות בו עבד הרופא, ובסופו של דבר הסתיימו בכך שהמטופל קיבל את הטיפול.
קלבר הצהיר למעמד אזרחי להט"ב בחוף השנהב באומרו כי, "בסך הכל, עדיין קיימת אפליה נגד אנשים הומוסקסואלים, אך בדרך כלל אנו נעים לעבר סובלנות יחסית עם הזמן".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת הוואי שבארצות הברית התקדמו משמעותית במאה ה־21, וכיום הוואי נחשבת לאחת המדינות הליברליות והסובלניות ביותר כלפי להט"בים בארצות הברית ובעולם.
זוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים במדינה החל משנת 2012, ונישואים חד־מיניים חוקיים משנת 2013. מדינת הוואי מתירה לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם במסמכים ממשלתיים ללא צורך בניתוח להתאמה מגדרית.
חוקי הוואי אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה, בדיור ובכל התחומים האחרים.
בעקבות יחסה הליברלי של המדינה ושל תושביה כלפי להט"בים, מושכת הוואי תיירים רבים מהקהילה הגאה בכל שנה.
זוגיות של בני אותו המין הייתה חלק מהתרבות בהוואי במשך מאות שנים.
המונח aikāne שימש לתיאור מערכות יחסים של הומוסקסואלים או ביסקסואלים.
מערכות יחסים כאלו היו מקובלות מאוד בחברה בתקופה הטרום־קולוניאלית של הוואי.
כמו כן, המונח māhū שימש לתיאור אנשים שזוהו עם מגדר שלישי (כלומר, אינם גבר ואינם אישה).
במאה ה־19 הגיעו המיסיונרים הנוצרים להוואי, והמירו את דתם של האוכלוסייה המקומית.
כתוצאה מכך, בשנת 1850 נחקק החוק הראשון בהוואי שאסר מעשי סדום, כולל פעילות מינית בין בני אותו המין, וקבע עונש של 20 שנה במחנות עבודה.
החל משנות ה־60 של המאה ה־20 ואילך, סוגיית זכויות הלהט"ב היוותה חלק בדעת הקהל הציבורית.
הדבר הוביל לשיפור מעמדם של להט"בים בחברה ובחוק.
הוואי ביטלה את החוקים שאסרו מעשי סדום באפריל 1972, והביטול נכנס לתוקף ב־1 בינואר 1973. בעקבות זאת, הוואי הפכה לאחת המדינות הראשונות בארצות הברית שביטלו את האיסור על פעילות מינית בין בני אותו המין.
ב־17 בדצמבר 1990 שלושה זוגות חד־מיניים ביקשו להירשם כנשואים במחלקת הבריאות של הוואי.
שלושת הזוגות עמדו בכל הקריטריונים שחוק הנישואין של המדינה דרש, פרט לעובדה שהם היו מאותו המין.
מנהל מחלקת הבריאות ביקש את עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה בסוגיה, וב־27 בדצמבר הודיע היועץ המשפטי שהזכות להינשא היא זכות יסוד בהתאם לחוקת ארצות הברית, אך רק עבור זוגות ממינים שונים (כלומר גבר ואישה).
כתוצאה מכך, מחלקת הבריאות דחתה את בקשת הנישואים של שלושת הזוגות החד־מיניים ב־12 באפריל 1991, וציטטה את עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה.
ב־1 במאי הגישו הזוגות תביעה משפטית נגד מדינת הוואי, בטענה שהאיסור על נישואים חד־מיניים מפר את חוקת המדינה.
הזוגות התובעים יוצגו על ידי דן פולי, עורך דין מקומי לזכויות אזרח.
ב־1 באוקטובר 1991 נדחתה תביעתם של הזוגות, והם הגישו ערעור לבית המשפט העליון של הוואי.
בית המשפט העליון קבע שהזכות לפרטיות, הנכללת בחוקת הוואי, אינה כוללת את זכותם של זוגות חד־מיניים להינשא.
אף על פי כן, בית המשפט קבע שבהתאם לזכות לשוויון, שנכללת גם היא בחוקת המדינה, שלילת זכות הנישואין מזוגות חד־מיניים מהווה אפליה.
בית המשפט קבע שהמדינה חייבת להוכיח שלאפליה זו יש סיבה מוצדקת.
ב־5 במאי 1993 הסוגיה הוחזרה לדיון בבית משפט תחתון, שבו המדינה התבקשה להוכיח ששלילת רישיונות נישואים מזוגות חד־מיניים מונעת פגיעה בזכויות חוקתיות אחרות.
ב־3 בדצמבר 1996 קבע שופט בבית משפט תחתון שמדינת הוואי לא סיפקה סיבות מוצדקות לשלילת זכות הנישואין מזוגות חד־מיניים, ולא נימקה כיצד שלילת זכות הנישואין מזוגות כאלה מונעת פגיעה בזכויות חוקתיות אחרות.
השופט הורה למדינה להעניק רישיונות נישואים לזוגות חד־מיניים.
עם זאת, ביום למחרת הוא עיכב את הביצוע של פסק הדין כדי לאפשר למדינה לערער עליו לבית המשפט העליון, תוך פגיעה מינימלית בזוגות חד־מיניים במקרה שבית המשפט העליון יקבל את הערעור.
כתוצאה מפסיקת בית המשפט, שעמדה בניגוד לדעת הקהל השלילית על נישואים חד־מיניים בה בעת, ב־3 בנובמבר 1998 אישרו אזרחי הוואי במשאל עם תיקון לחוקת המדינה, שלפיו הרשות המחוקקת מוסמכת לקבוע חוקים שיאסרו נישואים חד־מיניים ויאפשרו נישואים בין גבר ואישה בלבד.
משאל העם עבר ברוב של 69.2% מהמצביעים, והוא העניק תוקף חוקי לאיסור על נישואים חד־מיניים בהוואי.
ב־9 בדצמבר 1999 דחה בית המשפט העליון את תביעתם של שלושת הזוגות החד־מיניים, וקבע שהשינוי בחוקה שעבר במשאל העם מאפשר למדינה לסרב להעניק רישיונות נישואים לזוגות חד־מיניים.
החל משנת 1997, מדינת הוואי מאפשרת לזוגות חד־מיניים להירשם בהסדר "יחסי טובה הדדיים", כתחליף לנישואים.
הסדר זה מעניק לזוגות חד־מיניים חלק מהזכויות המוענקות לזוגות נשואים, כולל זכויות ירושה, ביטוח בריאות, פנסיה, ביקורים בבתי חולים ובבתי סוהר וכן הטבות לעובדים בעבודות ממשלתיות של המדינה.
אף על פי שהסדר יחסי הטובה ההדדיים נחקק כאלטרנטיבה לנישואים חד־מיניים, החוק מאפשר לכל הזוגות שאינם מורשים להינשא להירשם בהסדר זה, לאו דווקא זוגות חד־מיניים.
בשנת 2009 הועלתה הצעת חוק בבתי המחוקקים של הוואי, שנועדה לאפשר לזוגות חד־מיניים להירשם במסגרת איחוד אזרחי.
הצעת החוק אושרה בבית הנבחרים של המדינה, אך התעכבה בסנאט לאור מחלוקות על הנוסח שלה.
בסופו של דבר, הסנאט לא הצביע על הצעת החוק בשנת 2009.
הצעת החוק נידונה מחדש בתחילת שנת 2010 ואושרה על ידי הסנאט.
הנוסח החדש, שאושר על ידי הסנאט, קבע שגם זוגות הטרוסקסואלים יורשו להירשם במסגרת איחוד אזרחי, ולא רק זוגות חד־מיניים.
בית הנבחרים של הוואי אישר את הצעת החוק ב־29 באפריל 2010. המושלת הרפובליקנית לינדה לינגל לא הודיעה האם בכוונתה לחתום על החוק או שמא להטיל עליו וטו, והיא התבקשה לקבל החלטה עד 6 ביולי.
ב־6 ביולי 2010 המושלת לינגל הטילה וטו על החוק ומנעה ממנו להיכנס לתוקף.
לדבריה, ההחלטה האם לאפשר איחוד אזרחי לזוגות חד־מיניים צריכה להתקבל באמצעות משאל עם.
בנובמבר 2010 ניצח המועמד הדמוקרטי, ניל אברקרומבי, בבחירות למושלות הוואי.
אברקרומבי הביע תמיכה בהצעת החוק שנועדה לאפשר איחוד אזרחי לזוגות חד־מיניים, מה שהוביל להעלאת ההצעה מחדש בתחילת שנת 2011.
ב־28 בינואר 2011 אישר הסנאט של הוואי הצעת חוק חדשה להסדרת איחוד אזרחי במדינה.
ב־11 בפברואר הצעת החוק אושרה על ידי בית הנבחרים עם תיקונים, וב־16 בפברואר הסנאט אישר את הנוסח הסופי של ההצעה.
המושל הדמוקרטי, ניל אברקרומבי, חתם על החוק ב־23 בפברואר 2011, וזוגות החלו להירשם במסגרת איחוד אזרחי ב־1 בינואר 2012. האיחוד האזרחי העניק לזוגות חד־מיניים את כל זכויות הנישואים, לרבות הזכות לאמץ ילדים כזוג, אך הגדרת הנישואים במדינה לא שונתה והמשיכה לאפשר נישואים בין גבר ואישה בלבד.
בינואר 2013 הועלתה הצעת חוק בבתי המחוקקים של הוואי, שנועדה לאפשר נישואים חד־מיניים במדינה.
למרות תמיכתם של המושל ניל אברקרומבי ושל נציגי משלחת הקונגרס, הצעת החוק נזנחה ללא הצבעה בבתי המחוקקים.
ב־9 בספטמבר 2013 קרא מושל הוואי, ניל אברקרומבי, להתכנסות מיוחדת של הרשות המחוקקת כדי לדון בהצעת החוק שנועדה לאפשר נישואים חד־מיניים.
כשהצעת החוק נשלחה להצבעה בבית הנבחרים של הוואי, מתנגדיה ניסו לעכב את הדיונים באמצעות פיליבסטר.
לאחר מכן, ההצעה אושרה על ידי בית הנבחרים עם תיקונים ברוב של 30–18. ב־8 בנובמבר אישר בית הנבחרים בקריאה שלישית את הנוסח הסופי של ההצעה, ברוב של 30–19. מכיוון שבית הנבחרים הוסיף תיקונים להצעת החוק, הסנאט התבקש להצביע על הנוסח הסופי שלה פעם נוספת.
ב־12 בנובמבר אישר הסנאט את הנוסח הסופי של הצעת החוק ברוב של 19–4, ויום למחרת חתם על החוק מושל הוואי, ניל אברקרומבי.
ברק אובמה, שנולד בהוואי וכיהן כנשיא ארצות הברית באותה התקופה, שיבח את הצעת החוק ואמר כי חופש ושוויון מקדמים את המדינה.
החוק המתיר נישואים חד־מיניים נכנס לתוקף ב־2 בדצמבר 2013, וביום זה החלו זוגות חד־מיניים להינשא במדינה.
ב־17 בדצמבר 2013 נישאו ג'נורה דנסל וקתרין דניס.
דנסל הייתה שותפה בהגשת התביעה נגד מדינת הוואי בשנת 1991, לאחר שלא הורשה לה להינשא עם בת זוגה.
דן פולי, עורך הדין שייצג את דנסל בתביעתה בשנות ה־90, חיתן אותה עם דניס בדיוק 23 שנים לאחר שבקשת הנישואין שלה נדחתה על ידי מחלקת הבריאות של הוואי.
טקס החתונה של דנסל ודניס נערך בבית המשפט העליון של הוואי בהונולולו, באותו האולם שבו פולי ייצג את דנסל בתביעתה בעבר.
במחקר שבוצע ביוני 2010 על ידי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס נמצא שזוגות חד־מיניים בהוואי ישלמו סכום כולל של 4.2–9.5 מיליוני דולרים על טקסי החתונות שלהם, אם יורשו להינשא בהוואי.
זוגות חד־מיניים שאינם אזרחי הוואי ויבקרו בה כדי להינשא ישלמו סכום כולל של 17.8–40.3 מיליוני דולרים נוספים, דבר שיוביל לחיזוק מצבה הכלכלי של המדינה ויגרום לתוספת של 193–333 עבודות חדשות בענפי האירועים והתיירות.
במחקר שבוצע ביולי 2013 על ידי אוניברסיטת הוואי הוערך כי במהלך שלוש השנים הראשונות שבהן נישואים חד־מיניים יהיו חוקיים במדינה, מבקרים בחתונות חד־מיניות ישלמו סכום כולל של 217 מיליוני דולרים.
בסוף שנת 2015 הוערך הרווח הכלכלי השנתי של נישואים חד־מיניים בהוואי ב־26.6 מיליוני דולרים.
כמות זו מהווה 10.5% מכלל 38,254 הנישואים שנרשמו במדינה באותה התקופה.
להלן כמות הזוגות החד־מיניים שנישאו בהוואי בשנים 2013–2017 (על פי מחלקת הבריאות של המדינה):
מדינת הוואי מאפשרת לכל הזוגות, כולל זוגות חד־מיניים, לאמץ ילדים.
גם יחידים יכולים לאמץ ילדים, וניתן לאמץ את הילד של בן או בת הזוג.
בנוסף לאימוץ, זוגות לסביות בהוואי מורשות להיעזר בטיפולי הפריה חוץ־גופית, וזוגות הומוסקסואלים רשאים להסתייע בפונדקאות.
חוקי מדינת הוואי אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה, בדיור וכן באספקת מוצרים ושירותים.
הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית בשוק העבודה נוספה לחוקי הוואי בשנת 1991. בשנת 2005, הרשות המחוקקת הרחיבה את החוק כך שיכלול גם הגנה מפני אפליה בשירותי דיור, והחל משנת 2006 חוקי המדינה אוסרים אפליה גם באספקת מוצרים ושירותים.
החוקים שנוספו בשנים 2005 ו־2006 כוללים גם אפליה על רקע זהות מגדרית, ובשנת 2011 הורחב איסור האפליה במקומות עבודה כך שיכלול גם הוא אפליה על רקע זהות מגדרית.
ביולי 2018 אישרה הרשות המחוקקת של הוואי חוק, שלאחר מכן נחתם על ידי המושל דייוויד איגה, המגן על תלמידים להט"בים מפני כל סוג של אפליה בבתי ספר ובתוכניות חינוך על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
חוקי הוואי אוסרים בריונות על רקע גזע, צבע עור, מוצא, מגדר, זהות מגדרית, דת, הפרעה נפשית, לקות פיזית, נטייה מינית, מראה חיצוני או מעמד סוציו-אקונומי.
החוק כולל במפורש גם הטרדות ובריונות רשת, והוא חל על כל בתי הספר הציבוריים במדינה.
חוק פשעי השנאה של מדינת הוואי כולל פשעים שנעשו על רקע נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן.
המונח "נטייה מינית" מתאר הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות או ביסקסואליות.
המונח מתייחס גם לאנשים בעלי היסטוריה של אחת מההעדפות המיניות הללו, או אנשים שזוהו עם אחת או יותר מההעדפות הללו.
המונח "זהות מגדרית" מתאר את מגדרו של אדם, כמו גם את זהותו המגדרית, את הדימוי המגדרי העצמי שלו, את המראה המגדרי שלו או את האופן שבו הוא מתבטא מבחינה מגדרית, ללא קשר למין הביולוגי שהוקצה עבור האדם בהולדתו.
בעבר, מחלקת הבריאות של הוואי הנפיקה תעודת לידה חדשה עבור טרנסג'נדרים רק לאחר שעברו ניתוח להתאמה מגדרית וסיפקו הצהרה של רופא לפיה עברו ניתוח כזה.
ב־5 במאי 2015 אישרה הרשות המחוקקת של הוואי חוק המאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם בתעודת הלידה ללא צורך במעבר ניתוח להתאמה מגדרית.
מושל הוואי, דייוויד איגה, חתם על החוק ב־14 ביולי 2015, והחוק נכנס לתוקף באופן מיידי.
החל מ־1 ביולי 2016, חוקי הוואי אוסרים אפליה על רקע זהות מגדרית בחוזי ביטוח בריאות.
איסור האפליה תקף גם לגבי ניתוח להתאמה מגדרית.
החל משנת 2013, הועלו בהוואי מספר הצעות חוק שנועדו לאסור טיפולי המרה עבור קטינים, אך ההצעות התעכבו במשך שנים ללא כל פעולה של הרשות המחוקקת.
ב־6 במרץ 2018 אישר הסנאט של הוואי, ברוב של 24–1, הצעת חוק שמטרתה לאסור טיפולי המרה עבור קטינים.
בית הנבחרים של המדינה אישר את הצעת החוק ב־10 באפריל, ברוב של 49–2. עם זאת, בעקבות חילוקי דעות בין הסנאט לבית הנבחרים על הנוסח של החוק, התכנסו שני בתי המחוקקים בוועידה במטרה להגיע להסכמה בסוגיה.
במאי 2018 אושר הנוסח הסופי של החוק לאחר שהושגה עליו הסכמה בוועידה בקרב שני בתי המחוקקים.
החוק נחתם על ידי מושל הוואי דייוויד איגה ב־25 במאי 2018, ונכנס לתוקף ב־1 ביולי 2018.
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־68% מתושבי הוואי תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־20% מתנגדים ו־12% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־74% מתושבי הוואי תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־13% מתנגדים לחוקים כאלה.
זאת ועוד, הסקר מצא ש־54% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־35% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
זכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בירדן נחשבות למתקדמות יחסית בהשוואה לרוב המדינות האחרות במזרח התיכון.
פעילות מינית חד-מינית לא הייתה חוקית בירדן עד שנת 1951, עד אשר ניסחה ירדן חוק עונשין משלה, אשר לא הביא להפללה של הומוסקסואליים.
התנהלות הומוסקסואלית נותרה חוקית בירדן.
עם זאת, ניתן להעמיד לדין להט"בים המגלים חיבה במרחב הציבורי בגין "שיבוש המוסר הציבורי" ורוב ציבור הלהט"בים מתמודדים עם אפליה חברתית שלא חווים תושבים שאינם להט"בים.
החוק הפלילי של המנדט הבריטי הפליל את ההומוסקסואלים עם עד 10 שנות מאסר, עד שנת 1951, כאשר ירדן אימצה את חוק העונשין שלה שלא הפליל אותם.
גיל ההסכמה ליחסי מין במדינה הוא 16.
חוק העונשין הירדני אינו מאפשר לבני משפחה להכות או להרוג בן ממשפחתם שמיניותו מתפרשת כמביאה "חרפה" לכל המשפחה.
החל משנת 2013, חוק העונשין החדש המתוקן הופך הריגה על כבוד המשפחה, כהצדקה חוקית לרצח, לבלתי חוקית.
חוק העונשין הירדני מעניק למשטרה את שיקול הדעת בכל הנוגע להגנה על שלום הציבור, שלעיתים נעשה בו שימוש כנגד הומוסקסואלים המארגנים אירועים ומחאות חברתיות.
הפעם הראשונה שממשלת ירדן מסרה הצהרה פומבית כלשהי בנוגע לזכויות להט"ב הייתה בכנס העולמי הרביעי לנשים שהתקיים בשנת 1995. הוועידה הבינלאומית ביקשה לטפל בסוגיות זכויות נשים בקנה מידה עולמי, והועלתה הצעה לקיים את הוועידה באופן רשמי.
לטפל בזכויות האדם של נשים לסביות וביסקסואליות.
הנציגים הירדנים לכנס סייעו לדחות את ההצעה.
לאחרונה, גם צירי הממלכה המאוחדת התנגדו למאמצים שהאו"ם עצמו יתמוך בזכויות הלהט"ב, אם כי הצעה מאוחרת זו אומצה בסופו של דבר על ידי האו"ם.
דיווחים אחרונים מצביעים על כך שאף על פי שמספר גדול של אזרחים להט"בים נמצאים בארון ולעיתים קרובות הם צריכים לנהל חיים כפולים, גל חדש של להט"בים צעירים יותר מתחיל לצאת מהארון והולך ונראה יותר במדינה, ופועל להקים קהילה להט"בית תוססת של סרטים, עיתונות, ספרות, אומנות להט"ב ועוד מקצועות אחרים.
מרבית הירדנים ה"פתוחים" הללו הם משכילים ומגיעים ממשפחות אמידות ממעמד הביניים והעשירים.
בשנת 2015 פרסם משרד הפנים הירדני הצהרה על זכויות להט"ב בתגובה לפרסום סביב אירוע על זכויות הלהט"ב שהתקיים בעמאן.
בהצהרה נאמר כי זכויות הלהט"ב מתנגשות עם חוקי האסלאם אשר זו היא דתה של המדינה וכי החוק הירדני מפליל את קיום ישיבות הציבור ללא אישור מראש וכן התנהלות ציבורית המפרה את שלום החברה.
לפיכך, הכרה בקהילות להט"ב נחשבת להפרה של השריעה האסלאמית ובהמשך גם לחוקה הירדנית.
כל הצעה של "מעוותים מינית" להפר את הוראות חוק השריעה ואת הצו הכללי, ולשם כך ההצעות האמורות נחשבות לפשע שעונש על פי חוק.
כך לדברי משרד הפנים הירדני.
בשנת 2017 נאסרה הופעתה של משרוע ליילה, להקה לבנונית בירדן.
ההודעה יצאה על ידי משרד הפנים.
השמרנים התנגדו לעמדות הליברליות של הלהקה ולעובדה שאחד מחברי הלהקה, חאמד סינו, הוא גיי.
בשנת 2014, התיר בית המשפט העליון בירדן, לאישה טרנסג'נדרית לשנות את שמה החוקי ואת מינה לנקבה לאחר שהביאה דוחות רפואיים מאוסטרליה.
ראש המחלקה למעמד אזרחי ודרכונים הירדני הצהיר כי שניים-שלושה מקרים של שינוי מין מגיעים למחלקה מדי שנה, וכולם מבוסס על דוחות רפואיים וצווי בית משפט.
באפריל 2018 העביר הפרלמנט הירדני את חוק האחריות הרפואית אשר אוסר על רופאים לבצע במטופל טיפול רפואי לשינוי מין והעונש עליו מגיע לכדי מאסר בפועל.
בתי המשפט המחוזיים אחראים לבדיקת מקרים של שינוי מין חוקי בירדן.
ההחלטה בסופו של דבר היא של השופט הבכיר.
בדרך כלל בית המשפט מייעד ועדה רפואית אשר תבחן את התובע בטרם תקבל החלטה בתיק.
ועדת התקשורת מסדירה את התערוכה המסחרית וההפצה של סרטים ותוכניות טלוויזיה בירדן.
בשנת 2016 קבעה ועדת התקשורת כי לא ניתן להציג את הסרט הילדה הדנית בפומבי משום שהוא מעודד סטייה ואי סדר ציבורי.
מדיה מודפסת מוסדרת בחוק העיתונות והפרסום.
חוק העיתונות והפרסום תוקן בשנת 1998 ובשנת 2004. המסמך הראשוני אוסר על תיאור או אישור של "סטייה מינית", שייתכן שכללה הומוסקסואליות.
למהדורה המתוקנת בשנת 2004 יש כמה הוראות שיש להן השפעה ישירה על זכויות הלהט"ב.
ראשית, האיסור הוחלף בדרישה כללית כי העיתונות "תכבד את ערכיה של האומה הערבית והאסלאמית וכי על העיתונות להימנע גם מפגיעה בחייהם הפרטיים של אנשים".
בשנת 2007 הושק מגזין ראשון בירדן בנושא להט"ב, My.Kali.
שנה לאחר מכן, My.Kali השיקו גם אתר באינטרנט, בעריכתה של הדוגמנית הגאה בפומבי ח'אליד עבד אל-האדי, דבר אשר גרר כותרות במדינה, מכיוון שהיה זה המדיה הלהט"ב הראשון שהיה אי פעם באזור הערבי.
אירועים נערכו בבירה הירדנית עמאן ביום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה בשנת 2014 ו-2015, למטרות חינוכיות ולמטרת הרמת קול לקהילה ודיון באתגרים העומדים בפנייה.
באירועים השתתפו פעילים רבים וחברי קהילת הלהט"ב ובני ברית להט"ב בירדן.
באירוע השני שהתקיים בשנת 2015 שגרירת ארצות הברית בירדן אליס וולס הייתה אחת מהדוברות.
האירוע שהתקיים בשנת 2015 פורסם וסוקר כמעט בכל כלי התקשורת במדינה.
על פי סקר שנערך בשנת 2019, 93% מהירדנים ענו לא, ו-7% ענו כן, לשאלה "האם החברה צריכה לקבל הומוסקסואליות?".
סקר נוסף נערך מאוחר יותר בשנת 2019, לשאלה "האם על אנשי להט"ב למחות ולדרוש זכויות משלהם?", 78% ענו שלא, לעומת 22% שענו שכן.
החוק בטורקיה מפלה להט"ב, שנאלצים להתמודד עם אתגרים משפטיים שאותם לא חווים במדינה אזרחים שאינם להט"ב.
באשר לטרנסג'נדרים, ניתוחים לשינוי מין הם חוקיים מאז 1988. אף על פי שההגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית נדונה באופן חוקי, עדיין לא חוקקו חוקים נגד אפליה זאת.
דעת הקהל על הומוסקסואליות היא בדרך כלל שמרנית, ואזרחים להט"בים חווים אפליה, הטרדה ואף אלימות בשנים האחרונות.
בשנות השמונים, הממשלה המכהנת התנגדה לקיומה של קהילת להט"ב גלויה.
כאשר החשש מזנות לכאורה שימש כעילה להתנכלות להומוסקסואלים וטרנסג'נדרים.
מקרה בולט מאותן שנים הוא עזיבתה של בילנט ארסוי אשר חזרה רק לאחר שינוי החוק.
עם זאת, מספר גברים הומואים מוצהרים הצליחו בקריירה שלהם בשנות השמונים.
מורתן מונגן היה הומוסקסואל גלוי לאורך כל חייו המקצועיים כמשורר וסופר מצליח.
עם זאת, גברים הומוסקסואליים וביסקסואליים רבים שחיו בתקופה זו אמרו מאז בראיונות כי הם חשים בפחד, מהעמדות החברתיות ומדיניות הממשלה, וכתוצאה מכך נאלצו לשמור בסוד על זהותם המינית.
בשנות השמונים הביעה המפלגה הירוקה הדמוקרטית הרדיקלית תמיכה בזכויות הומוסקסואלים, כולל במחאות של טרנסג'נדרים על אכזריות המשטרה כלפיהם.
עם זאת, רק בשנות ה-90 החלו רבים מחברי קהילת הלהט"ב בטורקיה להתארגן ולמחות למען זכויות האדם שלהם.
בשנת 1993 הוקם הארגון למען זכויות להט"ב בטורקיה, "Lambda Istanbul" בשנת 1994, מפלגת החירות והסולידריות (SOL Parti) אסרה על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בתוך המפלגה והעמידה את דמט דמיר, כקול מוביל של הקהילה בפוליטיקה, שהפך בהצלחה למועמד הטרנסג'נדר הראשון לבחירות למועצה המקומית באיסטנבול.
ב-1993 נשלל ממארגנים אישור לערוך מצעד גאווה באיסטנבול.
התנגדות דומה הביעה הממשלה ב-1995 וב-1996 לפסטיבל להט"בי ולכנס אקדמי.
פקידי ממשל ציטטו חוקים מנוסחים במעורפל שנועדו להגן על המוסר הציבורי כהצדקה לסרב לאפשר לאירועים ציבוריים אלה להתקיים.
ב-1996 ביטל בית המשפט העליון את פסיקתו של בית משפט קמא והרחיק ילד מאמו הלסבית בטענה שהומוסקסואליות היא "לא מוסרית".
במהלך שנות התשעים, דיווחים של IHD, האגודה לזכויות האדם של טורקיה וכן ארגוני זכויות אדם בינלאומיים כמו אמנסטי אינטרנשיונל הצהירו כי טרנסג'נדרים הוטרדו והוכו לעיתים קרובות על ידי שוטרים טורקיים.
מאמר אחד גם טען כי המשטרה הציתה דירות עם מספר רב של טרנסג'נדרים ששהו בהן.
דיווחים על הטרדות ואלימות נגד להט"בים עדיין מתרחשים במאה ה-21. בשנת 2008, סטודנט כורדי-טורקי הומוסקסואל, אחמט ילדיז, נורה מחוץ לבית קפה על ידי אביו ומת מאוחר יותר בבית החולים.
סוציולוגים כינו את הרצח כ-"הריגת הכבוד ההומוסקסואלית הראשונה של טורקיה".
משאלתה של ממשלת טורקיה להצטרף ל הפעילה לחץ מסוים על הממשלה להכיר רשמית בזכויות הלהט"ב כנהוג במדינות החברות באיחוד.
ב-14 באוקטובר 2009 הוציאה הוועדה האירופית דו"ח על ההתקדמות בטורקיה לקראת ההצטרפות לאיחוד האירופי, בו נכתב: "המסגרת המשפטית אינה מתואמת כראוי למדיניות של האיחוד האירופי...
לאורך השנים, גרמה הומופוביה למקרים של אלימות פיזית ומינית כלפי להט"בים בטורקיה.
הריגה של מספר טרנסג'נדרים וטרנסווסטיטים היא התפתחות מדאיגה.
בתי משפט יישמו את עקרון "התגרות בלתי צודקת" לטובת מבצעי פשעים נגד טרנסג'נדרים וטרנסווסטיטים".
טורקיה הייתה המדינה הראשונה עם רוב מוסלמי בה נערך מצעד גאווה רשמי.
באיסטנבול (מאז 2003) ובאנקרה (משנת 2008) נערכות צעדות של קהילת הלהט"ב מדי שנה עם מספר גדל והולך של משתתפים.
לצועדים הצטרפו מפגני פארק גזי והפכו את מצעד הגאווה בעיר בשנת 2013 לאירוע הגאווה הגדול ביותר שהתקיים עד אז בטורקיה.
מצעדי גאווה בשנים 2015, 2016, 2017 ו-2018 נאסרו על ידי הרשויות המקומיות, והמשתתפים בהם עמדו בפני התקפות המשטרה.
ביוני 2013 התקיים מצעד הגאווה הראשון באיזמיר עם 2,000 משתתפים.
ב-3 ביוני 2018 התקיים בשלום מצעד הגאווה של איזמיר עם למעלה מ-50,000 משתתפים.
מצעד גאווה נוסף התרחש באנטליה.
פוליטיקאים ממפלגת האופוזיציה הראשית, מפלגת העם הרפובליקאית (CHP) ומפלגת אופוזיציה נוספת, מפלגת השלום והדמוקרטיה (BDP) העניקו גם הם את תמיכתם הרבה למצעדים.
מצעד הגאווה באיסטנבול אינו זוכה לתמיכה כלשהי של העירייה או הממשלה.
בשנת 2009, שופט הכדורגל החובב חליל איברהים דינסדאג יצא מהארון כהומוסקסואל, לאחר מכן נאסר עליו לשפוט במשחקי כדורגל.