tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת הפסקתה של הליגה הייתה שקופי במקום ה-5 בליגה אך בעקבות קשיים כספיים של וארדאר סקופיה שהייתה במקום הראשון בעת הפסקת הליגה והרחקתה מהמפעלים האירופים, זכתה שקופי פעם נוספת לכרטיס לשלב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית.
גם בשנה זו לא צלחה שקופי את הסיבוב הראשון והודחה על ידי נפטצ'י באקו האזרית.
את הליגה סיימה שקופי במקום השני מה שזיכה אותה בכרטיס לשלב המוקדמות הראשון בליגה החדשה שנפתחה הקונפרנס ליג.
ולראשונה צלחה שקופי סיבוב אירופאי כגברה על ק.פ.
לאפי הקוסוברית בסיכום צמד המשחקים.
בסיבוב המוקדמות השני פגשה שקופי את ק.ד.
סנטה קלרה הפורטוגלית והודחה לאחר שהפסידה לה פעמיים.
בליגה לעומת זו הייתה זו עונת השיא של שקופי כשסיימה אותה במקום הראשון וזכתה באליפות הראשונה שלה מה שזיכה אותה בכרטיס לשלב המוקדמות הראשון בליגת האלופות, אותו צלחה לאחר שגברה על לינקולן רד אימפס אלופת גיברלטר בסיכום צמד המשחקים.
בשלב המוקדמות השני פגשה שקופי את אלופת קרואטיה דינמו זאגרב והודחה, לשלב המוקדמות בליגה האירופית.
שם הודחה נגד שמרוק רוברס מאירלנד, ונשרה לקונפרנס ליג שם הודחה נגד בלקני מקוסובו.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של שקופי מוצג ראשון.
עונה תחרות שלב מועדון בית חוץ סופי 2018/2019 הליגה האירופית שלב המוקדמות הראשון ריינג'רס 0–0 0–2 0–22019/2020הליגה האירופיתשלב המוקדמות הראשון פיוניק ירוואן 1–2 3–3 4–52020/2021הליגה האירופית שלב המוקדמות הראשון נפטצ'י באקו - 1–22021/2022הקונפרנס ליג שלב המוקדמות הראשון ק.פ לאפי 2–0 1–1 3–1 שלב המוקדמות השני ק.ד.
סנטה קלרה 0–3 0–2 0–52022/2023ליגת האלופותשלב המוקדמות הראשון לינקולן רד אימפס 3–0 0–2 3–2שלב המוקדמות השני דינמו זאגרב 0–1 2–2 2–3הליגה האירופיתשלב המוקדמות שמרוק רוברס 1–3 1–2 2–5הקונפרנס ליגשלב הפלייאוףבלקני1–20–11–32023/2024הקונפרנס ליגשלב המוקדמות הראשון האגלמן 5–0 0–0 5–0שלב המוקדמות השני לבסקי סופיה0–20–10–3
תחרותמשחקיםניצחונותתיקוהפסדיםזכותחובההפרשליגת האלופות4112550הליגה האירופית70257147–הקונפרנס ליג102269123–סך הכל213513213110–
קלייטון דאגלס באק היה מהנדס ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-58 בשנים 1929–1937, וכסנאטור מטעמה בשנים 1943–1949.
דאגלס באק נולד ליד ניו קאסל שבדלאוור, כבנם של פרנסיס נ.
אביו היה מפילדלפיה ואמו הייתה קרובת משפחה של הסנאטור ומזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קלייטון.
הוא נשא לאישה את אליס האונספילד דו פונט, בתו של הסנאטור ט.
קולמן דו פונט, ולשניים נולדו בן ובת.
באק התחנך בבית הספר של הקווייקרים בווילמינגטון, ולמד בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת פנסילבניה במשך שנתיים.
בראשית המאה ה-20, הפכה חברת דופונט מווילמינגטון לאחד התאגידים הגדולים בעולם, שהניבה רווחים עצומים לבעליה, וסיפקה תעסוקה והזדמנויות נוספות למדינת האם שלה.
אחד משלושת הבעלים המרכזיים שלה היה ט.
קולמן דו פונט, אדם מיומן, אנרגטי ושאפתני, שהיה חמו של באק.
לדו פונט היה חזון לסלילת כביש מהיר לאורכה של דלאוור, ולרשותו עמדו השאיפה, הכישרון והכספים להפוך חזון זה למציאות.
עבודות הסלילה החלו ב-1917, ובאותה שנה הוקמה מחלקת הכבישים של דלאוור כדי לפקח על העבודות.
יתר על כן, דו פונט המשיך לממן את העבודות, בסכומים שהסתכמו ב-4 מיליון דולר עד 1924. בזכות השכלתו כמהנדס, ובזכות קשריו המשפחתיים, מונה באק לעבוד במיזם, והיה למהנדס הראשי שלו ב-1921, תפקיד בו הוא שימש עד 1929.
ב-1928 נבחר באק כמושל דלאוור, לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית צ'ארלס מ.
הוא כיהן כמושל מ-15 בינואר 1929 ועד 19 בינואר 1937. במהלך תקופתך כהונתו, קרסה הבורסה בניו יורק, ובכך סימלה את תחילתו של השפל הגדול.
למרבה המזל, באותו זמן בערך, החל אלפרד א.
דו פונט במאמציו למתן סיוע פיננסי לזקוקים לו ביותר.
לאחר שכשל בהשגת חקיקה מתאימה באספה הכללית של דלאוור, החל דו פונט ב-1 בנובמבר 1929 לשלוח בדואר המחאות אישיות בסכום של 16 דולר לכ-800 איש.
לאחר שהוציא כ-300,000 דולר מכספו האישי, דו פונט, שמונה על ידי באק כיושב ראש הוועדה לרווחת האזרחים הוותיקים, שכנע בסוף 1930 את האספה הכללית לקחת תחת חסותה את התוכנית.
כאשר המשיך המצב הכלכלי להתדרדר, כינס באק את האספה הכללית למושב מיוחד בנובמבר 1932, ושכנע את חבריה להעביר תקציב חירום של 2 מיליון דולר.
ב-1932 נבחר באק לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר שהביס את המועמד הדמוקרטי לנדרת' ל.
לייטון, וכך הוא היה למושל דלאוור הראשון שנבחר לתקופת כהונה שנייה על פי חוקת דלאוור של 1897. ביוני 1932, הייתה דלאוור למדינה השביעית שאשררה את התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שהתיר מכירת משקאות אלכוהוליים.
באק מינה את נציב המס המדינתי פייר ס.
דו פונט לעמוד בראש נציבות המשקאות המדינתית החדשה לניהול גביית המס החדש על אלכוהול.
באק המשיך לדאוג לרווחת עניי המדינה, ובאוקטובר 1933 כינס שוב את האספה הכללית למושב מיוחד כדי לשקול לקיחת הלוואות מהממשלה הפדרלית.
משעה שהיה ברור שהאספה הכללית לא תגיע לידי הסכמה על אישור צעד זה, נקט באק בצעד חסר תקדים ופיזר את מושב האספה.
זמן קצר לאחר מכן הופחת שכר המורים ועובדי המדינה.
ב-1935 הורה באק למחלקת הכבישים המדינתית לקבל על עצמה את האחריות על הכבישים במדינה שאחזקתם בוצעה קודם לכן על ידי המחוזות.
ב-1942 נבחר באק לסנאט של ארצות הברית לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים א.
במושב הקונגרס של השנים 1947–1949 הוא שימש כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני מחוז קולומביה.
ב-1948 הוא נוצח בניסיונו להתמודד על תקופת כהונה שנייה בסנאט על ידי הדמוקרט ג'.
בשנים 1953–1957 היה באק נציב המס של דלאוור, משרה נוספת שהוחזקה לעיתים קרובות על ידי בני משפחת דו פונט.
עד יומו האחרון הוא נותר רפובליקני שמרן, ותמך בסנאטור מאוהיו רוברט טאפט ובסנאטור מאריזונה בארי גולדווטר בניסיונותיהם להתמודד בנשיאות ארצות הברית.
דאגלס באק נפטר בביתו שליד ניו קאסל ב-27 בינואר 1965. הוא נטמן בבית הקברות עמנואל האפיסקופלי שבעיר.
ביתו, בואנה ויסטה, נתרם למדינת דלאוור וכיום משמש כמרכז כנסים.
ב-1971 הוסף הבית אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
על שמו של באק קרוי כביש בעיר גרינוויל שבדלאוור.
קלובי פוטבוליט אגנאטיה (באלבנית: Klubi Futbollit Egnatia) המכונה ק.פ.
אגנאטיה או בקיצור אגנאטיה הוא מועדון כדורגל אלבני מהעיר רוגוז'ין שנוסד ב-1934 ולו שתי זכיות באליפות ושתי זכיות בגביע האלבני.
המועדון משחק בליגת העל האלבנית ומארח את משחקיו באצטדיון העירוני של רוגוז'ין, המכיל 4,000 מקומות.
כבר במהלך מלחמת העולם הראשונה החלו להתקיים משחקי כדורגל ברוגוז'ין מה שהביא להקמת המועדון שטאטורי רוגוז'ין (באלבנית: Shtatori Rrogozhinë).
משחקו הראשון של המועדון היה ב-15 בספטמבר 1934 - משחק ידידות נגד בסה קביה מהעיר קביה השכנה, עיר בעלת מסורת כדורגל.
אגנאטיה הפסידה 1–7, אך היה זה המשחק שחנך את המועדון ששיחק בשנים אלו בליגה הארצית.
לאחר שחרור המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה, מבנה הליגה השתנה ואיפשר רק לקבוצה אחת מכל מחוז להתחרות בשתי הליגות העליונות, מה שהקשה על רוגוז'ין להתחרות ברמה הלאומית, והמועדון חזר להתחרות רק ברחובות העיר.
ב-1964 שוב החלה התארגנות של המועדון לשחק ברמות ארציות, אך במשך ארבעה עשורים הכי גבוה שהגיע המועדון זו הליגה השנייה.
ב-1991 שינה המועדון את שמו לוולנטי רוגוז'ין (Vullneti Rrogozhinë), וב-1998 שינה המועדון שוב את שמו לשם הנוכחי אגנאטיה רוגוז'ין.
בסיום עונת 2003/2004 הצליח המועדון להעפיל לראשונה לליגה הבכירה, אך המועדון שיחק בליגה הבכירה עונה אחת בלבד, סיים במקום האחד לפני אחרון ושב לליגת המשנה.
עונה לאחר מכן הוא ירד שוב הפעם לליגה השלישית, בה שיחק במשך 11 עונות עד שבסיום עונת 2016/2107 שב לליגה השנייה.
לאחר 4 עונות בליגה השנייה בסיום עונת 2020/2021 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה ועלה בפעם השנייה בתולדותיו לליגה הבכירה.
בעונת החזרה של אגנאטיה לליגה הבכירה הקבוצה בקושי הצליחה לשרוד כשסיימה את עונת 2021/2022 במקום ה-8 מתוך 10 קבוצות והתחרתה בפלייאוף הירידה, אך הצליחה לשרוד אותו.
העונה הבאה, עונת 2022/2023 הייתה סיפור אחר לגמרי, אגנאטיה סיימה במקום ה-3 בליגה ואף זכתה בגביע האלבני, מה שזיכה אותה בכרטיס היסטורי למוקדמות הקונפרנס ליג.
אגנאטיה הוגרלה מול אררט-ארמניה הארמנית בשלב המוקדמות הראשון של הקונפרנס ליג.
גם המשחק הראשון בחוץ וגם המשחק השני בבית הסתיימו בתיקו, ולאחר הארכה בה לא הגיעו להכרעה שתי הקבוצות ניגשו לדו-קרב פנדלים בו הפסידה אגנאטיה 2–4 והודחה.
ב-14 במאי 2024 זכתה אגנאטיה בגביע שני ברציפות לאחר ניצחון 1–0 על קוקסי בגמר.
אגנאטיה המשיכה את היכולת שלה גם בליגה כשהשלימה דאבל היסטורי וזכתה באליפות ראשונה בסיום העונה.
האליפות הקנתה לה מקום במוקדמות ליגת האלופות שם פגשה את בוראץ באניה לוקה אלופת בוסניה, לה הפסידה בדו-קרב פנדלים לאחר שכל קבוצה ניצחה בביתה.
אגנאטיה ונשרה למוקדמות הקונפרנס ליג, שם הודחה מול ויקינגור רייקאוויק אלופת איסלנד.
באלבניה העפילה אגנאטיה בפעם השלישית ברציפות לגמר הגביע האלבני, אך הפסידה בגמר לדינמו סיטי.
אבל בליגה הצליחה אגנאטיה לשחזר את העונה הקודמת ולהגן על תואר האליפות.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של אגנאטיה מוצג ראשון
קאבול (בפשטו, דארי ופרסית: کابل; תעתיק מדויק: כַּאבֻּל) היא בירת אפגניסטן והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר ממוקמת לאורך עמק צר לאורך , בקרבת מעבר ח'ייבר, במחוז הקרוי על שמה שבמזרח המדינה, בגובה 1,791 מטרים מעל פני הים.
קאבול מקושרת עם הגבול של טג'יקיסטן באמצעות מנהרה העוברת מתחת להרי הינדו-כוש.
במקום קיים יישוב החל משנת 1200 לפני הספירה.
בשנת 300 לפני הספירה נבנה במקום יישוב פרסי בשם קאבורה.
במהלך המאה הראשונה נכבשה העיר על ידי הקושאנים ואחריהם תחת שלטון הינדי.
בשנת 664 נכבשה העיר על ידי הערבים.
במאה ה-13 נכבשה העיר על ידי המונגולים.
במהלך המאה ה-13 הייתה העיר חלק מממלכת טימור.
בשנת 1504 נכבשה העיר בשנית על ידי השליט המוגולי באבור.
השאה הפרסי נאדר שאה כבש את קאבול בשנת 1738. במהלך המאה ה-18 שחרר אמיד שאח דורני את העיר והשיבה לשלטון אפגני.
בנו, טימור שאה הפך את העיר לבירת אפגניסטן בשנת 1772.
בשנת 1839 כבשו הבריטים את העיר מידיו של דוסת מוחמד ששלט בעיר באותה עת, והמליכו שליט בובה - את שאה שוג'אע דוראני.
בשנת 1841 מרדו התושבים בשלטון הבריטי והביאו לנסיגתם של הבריטים מהעיר.
הצבא הבריטי כבש את העיר מחדש בשנת 1842 ובזז אותה, אולם באותה שנה נסוג חזרה להודו, ודוסת מוחמד חזר לשלוט בעיר.
הבריטים שבו אל העיר בשנת 1878 וכבשו אותה מידיו של שיר עלי ח'אן אולם התושבים המקומיים רצחו את הבריטים שהגיעו אל העיר.
הג'נרל רובטס שב בראשות כוח בריטי אל העיר בשנת 1879 במטרה להעניש את התושבים, והשאיר שליט בובה לשלוט במדינה.
בראשית המאה ה-20, שלט בעיר המלך אמאן אללה אשר ביצע רפורמות רבות בעיר, ביניהן חיבור העיר למערכת החשמל והקמת בתי ספר לבנות.
בשנת 1919 הכריז אמאן אללה על עצמאות אפגניסטן מידי הבריטים.
בשנת 1928 הודח המלך על ידי המורד הטג'יקי חביב אללה כַּלַכּאני, ושלט בעיר תשעה חודשים, עד שאחיו החורג של אמאן אללה, נאדר שאה גרש אותו וחזר לשלוט במדינה.
בשנת 1932 נפתחה בעיר אוניברסיטת קאבול והחל מ-1950 רוצפו רחובות העיר בסיועה של ברית המועצות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחה העיר.
נפתחו בה חנויות מערביות ובשנת 1967 נפתח בעיר גן החיות של קאבול.
ב-23 בדצמבר 1979 פלשה ברית המועצות לאפגניסטן וכבשה את העיר.
במשך עשר שנים נלחמו מורדי המוג'הידין בתמיכת ארצות הברית נגד הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1992 נכבשה העיר על ידי המורדים, אך הם החלו לריב בינם לבין עצמם, דבר שהביא להפסקת כל פעילות המסחר בעיר ולהרס רב.
הלחימה בעיר נמשכה עד ספטמבר 1996, אז כבשו הטליבאן את כל העיר, הרגו עשרות אלפי תושבים ובהם הנשיא נג'יבאללה והעבירו את הבירה לקנדהאר.
ב-12 בנובמבר 2001 כבשו כוחות ארצות הברית את העיר, ולאחר כיבוש יתר המדינה, הפכו את העיר לבירת המדינה.
העיר הייתה מוקד לפיגועים רבים לאורך השנים.
באוגוסט 2021 עם נטישת הכוחות האמריקאים את אפגניסטן, כוחות הטליבאן כבשו את העיר מחדש.
בעיר מייצרים בעיקר מוצרי ביגוד, רהיטים וסלק סוכר.
לפי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, אוכלוסיית קאבול נאמדה בכ-4.43 מיליון בני אדם.
אוכלוסיית העיר משתנה זמן רב עקב המלחמות וסכסוכים.
היעדר מפקד אוכלוסין מעודכן גורם לכך שישנן הערכות שונות של האוכלוסייה.
במרחק 25 קילומטרים מהעיר ממוקם נמל התעופה הבינלאומי קאבול, שהוא גם נמל התעופה הראשי של המדינה.
הנמל משמש בסיס לחברת התעופה הלאומית של אפגניסטן אריאנה נתיבי אוויר אפגנים ועוד מספר חברות פרטיות.
טרמינל בינלאומי חדש נבנה על ידי ממשלת יפן והחל לפעול מאז 2008. הטרמינל הוא הראשון מבין שלושה שמתוכננים להיפתח.
השניים האחרים יפתחו כשהתנועה האווירית תגדל.
בנוסף יש גם טרמינל צבאי ובאגף של הנמל נעשה שימוש על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית וחיל האוויר האפגני.
גם נאט"ו משתמשת בנמל התעופה של קאבול, אבל רוב התנועה הצבאית נמצאת בבסיס בגרם מצפון לקאבול.
בקאבול אין עדיין שירותי רכבות, אף שהממשלה תכננה לבנות מסילות לצפון ולמזרח ולהוסיף מסילת רכבת תחתית בעיר.
מינאר-י אסתיקלאל - עמוד העצמאות
קָאבּוּס בִן סעיד אאל סעיד היה הסולטאן של עומאן בין השנים 1970–2020 וצאצא שושלת סעיד, אשר שולטת בעומאן כבר מעל 260 שנה.
הוא היה החוליה ה-14 בשושלת.
קאבוס חונך תחילה בעיר מולדתו סלאלה ואז נשלח ללמוד בפונה שבהודו.
בגיל 16 נשלח לאנגליה להשלים את לימודיו.
בגיל 20 התחיל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
לאחר שהשלים את לימודיו התגייס לחיל הרגלים הבריטי ושירת ביחידה מובחרת שהוצבה על אדמת גרמניה במשך שנה.
לאחר שחרורו מהצבא, נרשם קאבוס ללימודי שלטון מקומי באנגליה, ולאחר מכן טייל בעולם.
לבסוף חזר לסלאלה, שם המשיך בלימודיו - הפעם למד אסלאם והיסטוריה של עומאן.
אביו, הסולטאן הקודם, סעיד אבן תיימור (سعيد بن تيمور), שלט בעומאן מ-1932, ונחשב לשליט קשה שאינו דואג לעמו.
בשנותיו האחרונות, בעיקר משנת 1965 ואילך, היו מספר ניסיונות הפיכה ואף התנקשות בחייו, ככל הנראה בעזרת סין ומספר מדינות ערביות.
בתקופה זו הפך אבן תיימור לשליט קפריזי ופרנואיד שמירר את חיי עמו באופן קיצוני.
באותה תקופה דווח שהוא דן אנשים שהופיעו בחלומו כקושרים נגדו, ושהוא מתנגד לחבישת משקפיים על ידי נתיניו.
אפילו בנו היחיד, קאבוס, לא היה בטוח מפניו, והוא נשלח למעצר בית בסלאלה.
קאבוס ארגן הפיכה שהוכתרה בהצלחה.
ב-23 ביולי 1970 הוא הכריז על עצמו כסולטאן הבא לאחר שאביו, לדבריו, ויתר על הכתר.
בתמיכת הכתר הבריטי, הוא הגלה את אביו ללונדון, שם מת לאחר כשנתיים.
הוא גם שינה את שם הממלכה מ"מאסקט ועומאן" ל"סולטנות של עומאן".
מיד לאחר הכתרתו נאלץ הסולטאן לטפל בבעיה הבוערת של מרד קומוניסטי שמקורו בתימן השכנה, שהחל עוד בימי אביו, בשנת 1965. המרד דוכא רק ב-1975, בעזרת צבא שנשלח מידידו מלך ירדן, ובסיוע כוחות בריטיים כולל חיל האוויר.
שלטונו של הסולטאן היה אבסולוטי, ולא היה בו מקום להתערבות כלשהי גם מצד חברים אחרים במשפחת המלוכה (כמו למשל בערב הסעודית).
בשנת 1976 נשא הסולטאן את בת-דודו קמילה, אך התגרש ממנה במהרה.
הסולטאן קאבוס נחשב לאדם משכיל ותרבותי.
הוא פיתח גישה מוסלמית ליברלית, ואף תרם לבניית מבני דת לא מוסלמיים.
הוא זכה לאהדה בקרב נתיניו.
הסולטאן היה אוהד מושבע של מוזיקה קלאסית והוא החזיק בתזמורת מפורסמת בת 120 נגנים.
ב-26 באוקטובר 2018 נפגש עמו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, מלווה במשלחת ביטחונית, בביקור רשמי אך חשאי בארמונו.
לקאבוס לא היו ילדים ולא אחים, ולכן על פי חוקת עומאן, היה יכול רק להמליץ בפני מועצת הביטחון של עומאן את מי למנות כיורשו במכתב שנפתח לאחר מותו.
ב-10 בינואר 2020 נפטר קאבוס ממחלת סרטן המעי הגס, ממנה סבל משנת 2015. לאחר מותו מונה בן דודו היית'ם בן טארק אאל סעיד לסולטאן עומאן.
קאבּאנֵה (姓 Kabane) היו תארים שעברו בירושה ביפן העתיקה, ושימשו לסמל דרגה או מעמד פוליטי.
הקאבאנה חולקו לשני מעמדות כלליים: "קובצו" (皇別), שראו עצמם צאצאים של השושלת המלכותית, ו"שינבצו" (神別), שטענו כי הם צאצאי האלים.
לא קיים תיעוד היסטורי התומך בהבחנה הזו.
בתחילה חולקו הקאבאנה רק בתוך שבטים מסוימים, אך לבסוף השליטה על חלוקת הקאבאנה הגיעה לחצר הקיסרות של יאמטו.
בשנת 684 הוחלפו הקאבאנה המקוריים במערכת "שמונת הקאבאנה" (יאקוסה נו קאבאנה, 八色の姓).
מאוחר יותר, כאשר השבטים התפצלו לבתים עצמאיים, נעלמה שיטת הקאבאנה.
קא' פזארו (בוונטית: Ca' Pesaro - קיצור של "קאזה פזארו" - בית פזארו) הוא ארמון הניצב על גדתה המערבית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון, הבנוי בסגנון הבארוק ומעוטר שיש, נבנה על פי תכנונו של האדריכל באלדאסארה לונגנה באמצע המאה ה-17 עבור משפחת פזארו.
בשנת 1659 נבנו חלקיו האחוריים של המבנה; חצר המבנה הושלמה בשנת 1676 והעבודה על חזית המבנה החלה בשנת 1679. בשל מותו של לונגנה בשנת 1682 הופסקו עבודות הבנייה (ולמעשה נבנתה רק הקומה הראשונה של חזית המבנה) .
עבודת הבנייה הושלמה על ידי האדריכל ג'יאן אנטוניו גאספארי בשנת 1710. גאספארי המשיך את הבניה במידה רבה על פי תכנונו של לונגנה.
בשנת 1830 עם מותו של אחרון בני משפחת פזארו נמכר המבנה במכירה פומבית למשפחת גראדיניו, ולאחר מכן למסדר ארמני אשר השתמש במבנה כמכללה.
לאחר מכן נרכש המבנה על ידי משפחת בווילקה.
בשנת 1898 העניקה הדוכסית פליסיטה בווליקה לה מאסה את המבנה לעיר ונציה במטרה שישמש כמוזיאון.
כיום משמשת הקומה הראשונה של המבנה להצגת תצוגות מתחלפות של אמנות מודרנית, בקומה השנייה נמצא המוזיאון לאמנות מודרנית של ונציה, ובקומה השלישית ממוקם המוזיאון לאמנות אוריינטלית (אמנות מזרח אסיה).
המוזיאון לאמנות מודרנית של העיר ונציה, הממוקם בקומה השנייה של המבנה, מציג יצירות מהמאה ה-20 של אמנים ונציאניים, אמנים איטלקיים, וכן אמנים ידועים ובהם גוסטב קלימט, פייר בונאר, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי, פול קלי, ג'ורג' מין, אנרי מאטיס, הנרי מור, ג'ורג'ו מוראנדי, ג'ורג'ו דה קיריקו ואומברטו בוצ'וני.
המוזיאון לאמנות אוריינטלית, הממוקם בקומה השלישית של המבנה, מציג יצירות רבות שמקורם במזרח אסיה (בעיקר מיפן אך גם מסין ואינדונזיה).
כ-30,000 יצירות ובהם כלי נשק, שריון, כלי חרס, ציורים ורהיטים וכן יצירות אוקיו-אה של קוריוסאי, הארונובו והוקוסאי.
מקורם של אוספי המוזיאון באוספיו של הנסיך הנרי, רוזן בארדי, אשר בסוף המאה ה-19 הוריש את אוספיו לממשלת איטליה.במוזיאון אוסף ייחודי של דמויות שחורות מאינדונזיה אשר שימשו בתיאטרון בובות.
קא' רצוניקו (בוונטית: Ca' Rezzonico - קיצור של "קאזה רצוניקו" - בית רצוניקה) הוא ארמון הממוקם על גדתה הדרום מערבית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
כיום משמש המבנה כמוזיאון המציג את החיים בוונציה במהלך המאה ה-18.
המבנה נבנה על גדת התעלה הגדולה, במפגש התעלה עם תעלת ריו די סן ברנאבה, עבור משפחת בון.
באתר עמוד קודם לכן שני מבנים בבעלות משפחת האצולה.
בשנת 1649 החליט פיליפו בון לבנות ארמון אחד נרחב באתר, ושכר את שירותי האדריכל הידוע ביותר בוונציה באותה עת - באלדאסארה לונגנה.
לוגנה נפטר בשנת 1682, ובון פשט רגל בטרם הושלם המבנה.
על פי תוכניתו המקורית של לונגנה, היה המבנה אמור לכלול שלוש קומות, וחזית שיש הפונה על התעלה.
בקומה הראשונה תכנן לונגנה שער הפונה לתעלה, מרפסת עמודים בת שלוש כניסות.
מעל מרפסת זו תכנן לונגנה את ה"פיאנו נוביל" (הקומה המרכזית) ובה שבעה חלונות הפונים אל התעלה.
הקומה השלישית תוכננה בצורה הזהה לצורת הקומה השנייה, כ"פיאנו נוביל" משני.
לאחר פשיטת הרגל של משפחת בון, רכש את המבנה גאמבטיסטה רצוניקו.
משפחת רצוניקו התעשרה והפכה למשפחת אצולה באותה עת, לאחר שהלוותה כספים לרפובליקה של ונציה.
ציור מעשה ידי קאנאלטו מראשית המאה ה-18 מתאר את המבנה כמבנה בן שתי קומות (רק קומת הפיאנו נוביל הראשונה הושלמה).
בציור זה ניתן לראות גג זמני על המבנה.
הארמון הושלם בשנת 1756, ביוזמת משפחת רצוניקו, על ידי האדריכל ג'ורגו מאסארי, אשר שמר על תוכניתו של לונגנה, אולם ביצע מספר שינויים לסגנון הבארוק של לונגנה, על מנת להתאים את המבנה למועד השלמתו.
בשנת 1758 נבחר קארלו, בנו של ג'אמבאטיסטה רצוניקו לאפיפיור קלמנס השלושה עשר, ובנו השני, לודוויקו, נשא לאישה את פאוסטינה סאבוורגנאן - ממשפחת אצולה רבת השפעה בוונציה.
במבנה הארמון, בו התגוררו בני הזוג, ונכח פעמים רבות האפיפיור, הפך למרכזה של החברה הגדולה של ונציה.
המבנה עוטר בפרסקאות מרשימים מעשה ידי יאקופו גוארנה, גאספארה דיציאני וג'ובאני באטיסטה טייפולו.
בשנת 1810 נפטר אחרון מצאצאי המשפחה בלא ילדים, והמבנה הפך למכללה ישועית.
בשנת 1832 נמכר המבנה, ורהיטיו הוצאו ממנו.
המבנה נרכש בשנת 1837 על ידי הרוזן לאדיסלו זלינסקי, אשר מכר אותו לצייר רוברט בארט בראונינג.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף לרוברט, אביו, המשורר רוברט בראונינג.
רוברט בראונינג נפטר בזמן מגוריו במבנה בשנת 1889.
דייר נוסף שהתגורר במבנה היה הצייר ג'ון סרג'נט סינגר.
בשנת 1906 בראונינג דחה את בקשת הקייזר הגרמני וילהלם השני לרכוש את המבנה, ומכר אותו לרוזן ליונל פון הרשל דה מינרבי.
מינרבי התגורר במבנה עד שנת 1935 עת פשט רגל.
בשנת 1935 רכשה עיריית ונציה את המבנה, במטרה להציג בו את אוספי יצירות האומנות מהמאה ה-18 אשר היו בבעלות העירייה, ואשר לא ניתן להציגן במוזיאון קורר בשל שטחו הקטן.
במבנה הותקנו פרסקאות נוספים, ובהם ה"אלגוריה של התכונות הטובות" מעשה ידי טייפולו אשר הובא למבנה מפאלאצו בארבאריו ומוצג כיום בחדר הכס שבמבנה.
כמו כן הועברו למבנה רהיטים נוספים מפאלאצו בארבאריו, וכן חדרים בסגנון סיני מפאלאצו קאלבו-קרוטה, וחדרים תקופתיים נוספים מארמונות נוספים ברחבי העיר.
במוזיאון מוצגות יצירות מעשה ידי פייטרו לונגי, פרנצ'סקו גארדי וג'אנדומניקו טייפולו, רהיטים תקופתיים רבים, ואוסף של זכוכית מורנו.
המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1936.
לרוחבו של המבנה שלושה חדרים בלבד - במרכז המבנה חדר מרכזי ארוך, התואם את רחבת הכניסה בקומה הראשונה של המבנה.
בכל אחד משני צדדי חדר מרכזי זה נמצאים ארבעה חדרי משנה לאורכו של המבנה, כאשר לאחר החדר המרכזי מצויה החצר הפנימית של המבנה, ולאחריו מבנה נוסף בו נמצא חדר הנשפים של הארמון.
חדר נשפים זה, שתוכנן על ידי מאסארי, גבוה במיוחד, ולמעשה ממוקם בשתיים מקומות המבנה (הקומה השנייה והשלישית).
תקרת חדר הנשפים מעוטרת בציור מעשה ידי ג'ובאני באטיסטה קרוסאטו המתארת את אפולו רוכב על מרכבתו בין אירופה, אסיה, אפריקה והאמריקות.
גרם מדרגות רחב, עשוי שיש ומעוטר בפסלים מעשה ידי ז'וסטו לה קורט מוביל מהקומה הראשונה של המבנה אל הקומה המרכזית.
בקומה המרכזית נמצאת קפלה תפלה, וכן חדר שינה ובו פרסקו הידוע בכינוי "אלגוריית הנישואים" משנת 1758.
קא' ד'אורו (בוונטית: Ca' d'Oro - קיצור של "קאזה ד'אורו" - בית הזהב) או, בשמו הרשמי פאלאצו סנטה סופיה (Palazzo Santa Sofia) הוא ארמון (פאלאצו) הניצב על גדתה הצפונית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון, הניצב מערבית לריאלטו, נחשב לאחד הארמונות היפים בוונציה, והוא אחד העתיקים שבהם.
הארמון כונה בשם "בית הזהב" בשל ציפוי הזהב של חזית השיש של המבנה (ציפוי שלא קיים כיום).
הארמון נבנה בין השנים 1428 ו-1430 עבור משפחת קונטאריני (משפחת אצולה ששמונה מבניה היו דוג'ים בין השנים 1043 ו-1676).
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים ג'ובאני בון ובנו ברתולומאו (אשר תכננו את חזית ארמון הדוג'ים).
המבנה בנוי בסגנון גותי ונחשב לדוגמה היפה ביותר של סגנון זה בוונציה.
החזית העיקרית של המבנה, הצופה אל התעלה הגדולה, מצופה שיש לבן.
בקומה הראשונה של המבנה אכסדרת עמודים (לוג'ה) שבראשה קשתות ביזנטיניות, וממנה ניתן להיכנס אל אולם הכניסה של המבנה (ה-portego de mezo).
מעל אכסדרת העמודים, בקומת המגורים העיקרית של המבנה (ה"פיאנו נובילה"), מרפסת בעלת קשתות בסגנון גותי אופייני.
עמודי המרפסת התומכים בקשתות הם מהסדר הקורינתי.
מעל הקשתות, חלונות קואטרופוליו (ארבעה עלים).
מרפסת הקומה השלישית מהווה הד של מרפסת הקומה השנייה, אולם קשתותיה וחלונותיה עדינים ודקים יותר.
בדומה ליתר ארמונות ונציה, במרכז המבנה חצר פנימית, והמבנה עצמו (למעט החזית) עשוי לבנים.
לאחר נפילתה של הרפובליקה של ונציה, בשנת 1797, נמכר המבנה מספר פעמים.
במהלך המאה ה-19 היה המבנה בבעלות רקדנית הבלט מריה טאליוני (Marie Taglioni), וזו הרסה את חדר המדרגות הגותי של המבנה ואת המרפסות הפנימיות שפנו לחצר.
בשנת 1894 רכש הברון ג'ורג'ו פרנקטי את המבנה, ובשנת 1922 תרם אותו על מנת שישמש כמוזיאון.
המבנה שוקם (וחדר המדרגות נבנה מחדש), וכיום המבנה משמש כמוזיאון לאמנות.
קא' דא מוסטו (באיטלקית: Ca' da Mosto) הוא ארמון שנבנה במאה ה-13, הניצב על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון בנוי בסגנון אדריכלות ביזנטית-ונטית, המאופיין בקשתותיו הגבוהות והצרות, ובכותרות העמודים המעוטרות.
הארמון נבנה כבית סוחרים אופייני, הכולל את דירת המגורים של הסוחר ואת מחסני הסוחר ומשרדיו.
הקומה השנייה נוספה למבנה בראשית המאה ה-16 והקומה השלישית נבנתה במהלך המאה ה-19.
המבנה נקרא על שם הסוחר ומגלה הארצות הוונציאני אלוויזה דא מוסטו אשר נולד בארמון בשנת 1432. המבנה נותר בחזקת משפחת דא מוסטו עד שנת 1603.
בין המאה ה-16 והמאה ה-18 שימש המבנה כבית מלון ידוע שנקרא "אלברגו לאון ביאנקו" (Albergo Leon Bianco - מלון האריה הלבן).
בשנת 1769 ובשנת 1775 התגורר במלון, בעת ביקורו בוונציה, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובנה של מריה תרזה.
כיום המבנה נטוש, ומי התעלה הציפו את מרתפו וחלקים מהקומה הראשונה.
קא' ונדראמין קאלרג'י (באיטלקית: Ca' Vendramin Calergi) המכונה גם פאלאצו ונדראמין קאלרג'י (Palazzo Vendramin Calergi) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
כיום המבנה משמש כאתר החורף של הקזינו של ונציה, וכן כמוזיאון לזכרו של ריכרד וגנר.
הארמון ממוקם ברובע קאנארג'ו של העיר.
המבנה הוקם בשלהי המאה ה-15 בתכנונו של מאורו קודוצי, האדריכל שתכנן את כנסיית סן זכריה שבעיר.
הקמת המבנה החלה בשנת 1481 והסתיימה לאחר מותו של קודוצי, תחת פיקוחו של בית המלאכה (בוטגה) של משפחת לומברדו, בשנת 1509. המבנה הוקם ביוזמת אנדראה לורדן ובמימון הדוג'ה לאונרדו לורדאן.
הארמון בנוי בסגנון הרנסאנס, וכולל שלוש קומות.
חזית המבנה הפונה לעבר התעלה הגדולה בנויה בסגנון נאו-קלאסי, ומעוטרות בקשתות ובחלונות טרפויי (trefoil).
תקרות המבנה עוטרו בפרסקאות מעשה ידי האמן מאטיה בורטולוני בסגנון הבארוק.
בשנת 1581, בשל קשיים כלכליים של משפחת לורדאן, נמכר המבנה ליוליוס, דוכס ברנזוויק-לנבורג במחיר של 50,000 דוקאטים.
הדוכס מכר את המבנה לאחר שנתיים לגוליימו גונזגה השלישי, דוכס מנטובה, אשר לימים מכר אותו לאציל הוונציאני ויטרה קאלרג'י.
קאלרג'י הרחיב את המבנה בשנת 1614 ובנה אגף נוסף בתכנונו של האדריכל וינצ'נזו סקאמוצי.
אגף זה נהרס בשנת 1659 ובמקומו נבנה אגף חדש באותה שנה.
בשנת 1739 עבר המבנה למשפחת ונדראמין בדרך נישואין.
בשנת 1844 נרכש המבנה על ידי מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, אולם לאחר איחוד איטליה נאלצו למכור את המבנה לנכדה של הנסיכה - הנסיך אנריקו, דוכס בארדי, אשר מכר את מרבית יצירות האמנות שהיו בארמון במכירות פומביות בפריז.
אנריקו ורעייתו האינפנטה אדלגונדס, דוכסית חימאראס התגוררו במבנה שהפך למרכז לחברה הגבוהה של ונציה.
המלחין הגרמני ריכרד וגנר ביקר בוונציה שש פעמים בין שנת 1858 ועד מותו.
וגנר שכר את הקומה השנייה של המבנה (הפיאנו נובילה) מהנסיך אנריקה והגיע למבנה ב-16 בספטמבר 1882 עם רעייתו וילדיו.
בעת מגוריו במבנה, ב-13 בפברואר 1883, נפטר וגנר מהתקף לב.
שלט על קיר המבנה מציין את מותו.
בשנת 1937 נמכר המבנה לג'ובאני וולפי, רוזן מיזוראטה, אשר הפך את המבנה למרכז לחקר האלקטרומגנטיות.
בשנת 1946 רכשה עיריית ונציה את המבנה ומאז 1959 הוא משמש את הקזינו של ונציה.
בפברואר 1995 נפתח במבנה מוזיאון לזכרו של וגנר המכיל ספרי תווים, ציורים וחפצים שונים של משפחת וגנר.
אוסף זה מהווה את האוסף הגדול ביותר של חפצי המשפחה מחוץ לביירוית.
קאבו דה רוקה (פורטוגזית Cabo da Roca) הוא הנקודה המערבית ביותר באירופה היבשתית (לא כולל איים).
הכף שוכן במערב פורטוגל, כ-42 קילומטרים מערבית לבירה ליסבון, וצוקיו מתנשאים לגובה של 140 מטרים מעל למימי האוקיינוס האטלנטי.
המקום היה מוכר לרומאים אשר כינוהו "פרומונטוריום מאגנום" (Promontorium Magnum - חצי האי הגדול).
בעידן התגליות הוא כונה בשם "כף ליסבון".
במקום מגדלור שבנייתו הושלמה בשנת 1772 ועמוד אבן נושא צלב, שעליו לוח ובו חקוקות הקואורדינטות הגאוגרפיות של הכף, ודבריו של המשורר הפורטוגזי בן המאה ה-16, לואיש דה קמואש:
קאבל "קאב" קאלוויי השלישי היה זמר, רקדן, בדרן ומוביל הרכב ג'אז אמריקאי.
הקריירה שלו נמשכה כשישה עשורים, עד מותו.
הוא הנהיג את אחת מהתזמורות הפופולריות ביותר של שנות השלושים והארבעים, בה ניגנו בין היתר דיזי גילספי ובן ובסטר.
קאלוויי נולד למשפחה אפרו-אמריקאית מן המעמד הבינוני ברוצ'סטר, ניו יורק.
אביו היה עורך דין ואמו ניגנה בעוגב בכנסייה.
הוא נהג לשיר במקהלת הכנסייה וקיבל שיעורי פיתוח קול, כאשר הוריו הזהירוהו לבל יפנה לשירת ג'אז.
אך קאלוויי הצעיר ואחותו, בלאנש, פנו למועדוני העיר בהם שמע את המתופף צ'יק וב ולהקתו ונמשך אחר הג'אז.
בלאנש קאלוויי הפכה למובילת הרכב, אליו הצטרף קאלוויי בשלהי שנות העשרים.
ב-1930 התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת לינקולן בפנסילבניה, אך לא סיים.
במקום זאת הוא הצטרף לאחותו בשיקגו, שם היה למתופף, בדרן, זמר, רקדן סטפס ומנחה במועדוני העיר.
בקפה סנסט האפנתי פגש בלואי ארמסטרונג, ממנו למד לשיר שירת סקאט, סגנון השירה בו התמחה.
בנוסף, הפך בעצת אחותו למוביל הרכב שגובש מנגני להקת "The Missourians".
בביקורה של התזמורת בניו יורק קיבל קאלוויי הזמנה להחליף את דיוק אלינגטון בתזמורת הבית של מועדון הכותנה.
שידורי הרדיו של רשת NBC מהמועדון הפכו את קאלוויי ולהקתו לכוכבים בכל רחבי ארצות הברית.
הקטעים שהקליט נמכרו במאות אלפי עותקים, השיר "Minnie the Moocher" (אותו ביצע בסרט האחים בלוז) נמכר בלמעלה ממיליון עותקים וזיכה את קאלוויי בכינוי "הי-די-הו".
הקו המוזיקלי של התזמורת היה בידורי וקל, אך היא הייתה מקצועית מאוד וכללה מוזיקאים מעולים, אשר הפגינו מדי פעם וירטואוזיות קרקסית.
אולם התזמורת שירתה בעיקר את המנצח-זמר-רקדן שלה.
קאלוויי סיגל לו מנהגי כוכבות ונהג להופיע תמיד בחליפת טוקסידו לבנה, שהפכה לסמלו המסחרי.
תזמורתו של קאלוויי השתתפה בפסקול סרטים רבים, בהם סרטים מצוירים כגון שלגיה ושבעת הגמדים.
ב-1947 הופק הסרט "Hi-De-Ho" אודותיו ובהשתתפותו.
ב-1941 פיטר את גילספי מתזמורתו, עקב סכסוך על סגנון הנגינה החופשי מדי של גילספי שהתפתח לסכסוך אלים ביניהם.
קאלוויי לא הפסיק להופיע גם לאחר שתזמורתו התפרקה בראשית שנות הארבעים בעיקר כזמר ובקולנוע.
ב-1952 גילם את דמותו של ספורטינג לייף בהפקת האופרה פורגי ובס של ג'ורג' גרשווין, במסגרתה ביצע את השיר It Ain't Necessarily So.
ב-1967 השתתף בהפקה מיוחדת של המחזמר הלו, דולי!, שבה כל הזמרים היו אפרו-אמריקאים, שהייתה הצלחה גדולה.
ב-1976 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "Of Minnie The Moocher And Me".
בשנת 1980 השתתף בתפקיד משמעותי בסרט האחים בלוז, שביים ג'ון לנדיס.
המדובר בקומדיה מוזיקלית מצליחה, בה הופיעו אמנים רבים וידועים (במיוחד אמנים שחורים, מתחום הג'אז, הבלוז והרית'ם אנד בלוז) בקטעי שירה, וביניהם ג'יימס בראון, ארית'ה פרנקלין וריי צ'ארלס.
קאלווי, שהיה אז בשנות ה-70 לחייו, הופיע בתפקיד של שרת זקן בבית יתומים, המסייע לאחים בלוז (ג'ון בלושי ודן אקרויד) להציל את בית היתומים מסגירה.
במסגרת תפקידו שר את "Minnie the Moocher", בליווי תזמורת נגנים גדולה, בתלבושת מפוארת, כפי שנהג בשנות צעירותו.
התפקיד החזיר את קאלוויי לתודעת הקהל, ובעקבותיו הופיע כאורח ברחוב סומסום, בספינת האהבה ובתוכנית של ביל קוסבי.
הוא גם הוזמן להשתתף כשופט היאבקות מקצועית בליגת WWE.
ב-1994 קאלוויי נפטר עקב אירוע מוחי, הוא הותיר אחריו 5 בנות, 4 ביולוגיות ואחת מאומצת ונכדים.
בשנת 1994 הוקם בדלאוור בית הספר לאמנויות הבמה על שם קאב קאלוויי (Cab Calloway School of the Arts).
בשנת 1999 זכה קאלוויי לאחר מותו לפרס גראמי למפעל חיים.
ב-2008 נכנסה ההקלטה המקורית של Minnie the Moocher להיכל התהילה של פרס גראמי.
עונצור אל-מעאלי הקדיש את הספר לבנו גילאן-שאה.
הספר כולל 44 פרקים המתארים את החינוך הנחוץ לנסיך פרסי, בתחומים כמו כללי התנהגות, מוסר ונימוסים, כמו גם עיצות בנושא ממשל ומלוכה, היחס הנאות לחברים, האופן הראוי לקבורת סוס, ועוד.
מבחינה זו מהווה הספר דוגמה לסוגת ה"מראות לנסיכים" - ספר יעץ והדרכה לשליט עתידי.
העותק הקדום ביותר שהשתמר עד לימינו הוא משנת 1349. בסביבות 1450 ציווה הסולטאן העות'מאני מוראט השני על סופר בשם מרג'ומק אחמד בן איליאס לתרגם את הספר לטורקית.
בשנת 1811 התגלה הספר למערב ותורגם לגרמנית.
בשנת 1951 פורסם תרגום לאנגלית שנעשה על ידי ראובן לוי.
בהמשך תורגם הספר לערבית, רוסית, צרפתית ויפנית.
עותקים מקוריים קיימים היום באוספי הספרייה הלאומית של איראן בטהראן, ספריית פאתח באיסטנבול, ה"ביבליותק נאסיונל" בפריז, ספריית המוזיאון הבריטי בלונדון וספריית ליידן בגרמניה.
קאבוסי הוא כלי פריטה הדומה לגיטרה קטנה, כפרית ועתיקת ימים, אופיינית למוזיקה העממית במדגסקר.
כעת אורך הכלי הוא בדרך כלל של 70 ס"מ.
תיבת התהודה שלה היא בצורת קופסה מלבנית (לפעמים בצורת סגלגל) עשויה מעץ או מג'ריקן.
יש לה פתח תהודה גדול במרכז.
במקור ייצרו אותה משריון של צב שעליו נמתח עור של זבו.
לצוואר הקאבוסי יש ארבעה עד שישה מיתרים שנקבעים על ידי מפחתות כיוון מן הסוג הישן.
הפסקיים (פרֶטים) הם מיוחדים - חלק גדול מהם הם חלקיים ואינם מכסים את כל רוחב הפינגרבורד.
הכלי מכוונן בדרך כלל למיתר פתוח.
נחשבת לצאצאת של העוד הערבי.
ה"קאבוסי" מיוצר עבודת יד, לעיתים קרובות מחומרים טריוויאליים וצורתם תלויה בבונה ובחומרים הזמינים לו.
המיתרים יכולים להיות מניילון (תכופות - חוטים של חכה) או מפלדה
(לעיתים קרובות מחוטי גרוטאות ממתכת או כבלים - כמו כבלים לבלמים של אופניים).
הקאבוסי אופייני במיוחד לאוכלוסיית בטסימיסאראקה Betsimisaraka ממזרח האי.
סוג אחר, דומה לקאבוסי, אבל עם פסקים או "פרטים" סטנדרטים, ונפוץ אצל האוכלוסייה אנטאנדרוי Antandroy בחלק הדרום-מערבי של מדגסקר הוא המנדוליני mandôliny או מנדולינה mandôlina
אחרי "ואליחי", הקאבוסי הוא הכלי השני בחשיבותו בליווי המוזיקה האתנית המלגשית.
בסמטאות בכפרים או בפינות רחוב בערים ניתן לפעמים לראות להקות קטנות של נערים המנגנים בקאבוסי או במנדוליני.
במחצית השנייה של המאה ה-20 -21 היו מפורסמים נגני קאבוסי באבאטה (מהחוף המערבי) וז'אן אמיליין, הנעזר בנגינה גם מפוחית פה.
קַאבַּארִים (או קַאבַארִים) (ביוונית העתיקה: Kάβαροι; בלטינית: Covares; בהונגרית: Kabarok, Kavarok) הם שבטים (או קלאנים) כוזריים שהצטרפו במאה ה-9 למדיארים (Hét-Magyar - שבעת (השבטים) ההונגרים).
רוב המקורות עליהם מגיעים מכתב ידו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס "על ניהול אימפריה".
כמו כן במאה ה-20 בטרנסילבניה התגלתה כתובת אלסושנטמיכאלי (או כתובת מיכאי ויטאזו) המכילה כתובת אותה פירש הארכאולוג גאבור וקוני.
כמו כן, הקאבארים מוזכרים ב"רשימות זלצבורג".
קיימת השערה כי אדם המכונה "קיבר", המוזכר במכתב קייב, קשור אולי לקאבארים.
שלוש החמולות (אורש - orsh, יסלאר - yeslar, ברן - beren) התמרדו נגד שלטון ממלכת הכוזרים במחצית הראשונה של המאה ה-9, לפי חלק מן החוקרים, בעקבות הקמת השושלת השלטונית החדשה.
בעקבות כישלון המרד הצטרפו לשבעת השבטים ההונגריים שחיו אז באזור לבדיה בין הנהרות דון ודנייפר והתלכדו תחת מנהיג אחד.
המקור האטימולוגי של השם, קשור למילה טורקית שמשמעותה "מורדים/לא נכנעים" או למילה הונגרית שמשמעותה "לערבב".
יחד עם ההונגרים הם נדדו לאזור המוכר היום כהונגריה והסביבה ונהיו לחלק הפעיל ביותר של צבאם.
ב"רשימות זלצבורג" מוזכר המצור שהטילו ב-881 על עיירת קולברג בפרברי וינה.
ישנה סברה שרבים מהם התיישבו בשטח מנומורוט שנמצא כעת בשטחה של רומניה.
תחילה שמרו על השפה הכוזרית ושלטו גם בהונגרית ובהמשך נטמעו בין ההונגרים.
חלק מהמילים ההונגריות ממקור טורקי מקושרות איתם כמו גם 4 טופונימים ועוד כ-20 הקשורים לכוזרים בכלל.
קאבו פולוניו (בספרדית: Cabo Polonio) הוא פארק לאומי וכפר נופש שנמצא במחוז רוצ'ה באורוגוואי.
רבים טוענים שמקורו של השם "פולוניו" בספינה בעלת שם זהה שטבעה באזור בשנת 1731. אחרים טוענים שהשם קשור לטביעתה של ספינה אחרת בשנת 1753.
תחת שטח שיפוטו של הכפר נמצאים שלושה איים קטנים המכונים איי טורס (Islas de Torres), והם האי ראסה, האי אנקנטדה ואל איסלוטה.
באיים נמצאת שמורת טבע חשובה של אריות ים.
המגדלור של קאבו פולוניו (Faro de Cabo Polonio) נבנה והואר בשנת 1881, בעל טווח של כ-35 קילומטרים ומאיר כל 12 שניות.
קיימת דרך אלטרנטיבית לקאבו פולוניו, דרך הדיונות וחוף הים בכפר נופש ברה דה וליסס שאורכה הוא 8 ק"מ (בין שעה לשלוש שעות רגלית).
גובה הדיונות יכול להגיע עד 30 מטר.
האוכלוסייה מעטה, ומורכבת בעיקר מדייגים, אומנים ואנשים תחזוקה של המגדלור.
בזמן עונת התיירות (ינואר-מרץ) פועלות מסעדות וקיוסקים רבים ובתים מוצעים להשכרה.
הבתים לא מחוברים לרשת החשמל חוץ ממקומות מסוימים כמו במגדלור.
בנוסף לכן אין תאורה ברחוב וזה מאפיין ייחודי של המקום וכך ניתן לראות את השמיים בלילה וליהנות מהצפייה ללא הפרעות אורות מלאכותיות.
קאבו פולוניו והמרחב הימי שנמצא במרחק 5 מיילים ימיים ממנו, כולל איי טורס ואיי קסטילו גראנדה, הוכרזו ב-20 ביולי 2009, כאזור טבע מוגן בפיקוח בקטגוריה "פארק לאומי".
קאבום הוא סרט נעורים אמריקאי אלטרנטיבי מסוג מדע בדיוני משנת 2010 שנכתב ובוים על ידי גרג אראקי.
עלילתו סובבת סביב מערכות היחסים המיניות של קבוצת תלמידי מכללה והחקירה שלהם של כת סודית ומשונה.
סמית' הוא סטודנט בן 18 עם תיאבון מיני רב שלא מגדיר את נטייתו המינית.
הוא לומד במכללה יחד עם חברתו הטובה סטֶלה, ולאחרונה הוא חולם חלומות משונים.
הוא דלוק על ת'ור, שותפו הסטרייט לחדר.
סמית' וסטלה יוצאים למסיבה שם סטלה מבלה עם לורלאי, אותה סמית' מזהה מחלומותיו.
סמית' מבחין בבחור והם מחליפים ביניהם מבטים, אך דעתו מוסחת כשבחורה אדומת שיער, שהופיעה גם היא בחלומותיו של סמית', מקיאה על נעליו.
כשסמית' מנקה את נעליו בשירותים הוא פוגש שם בלונדון, סטודנטית נוספת שמתחילה איתו, והם הולכים לביתה שם הם מקיימים יחסי מין.
סמית' מבקר בחוף נודיסטים שם הוא פוגש גבר בשם האנטר, הם שוכבים, וסמית' מאוכזב לגלות שהאנטר נשוי.
סטלה מגלה שלורלאי היא מכשפה.
היא מנסה להפרד ממנה אך לוראלי לא מוכנה לקבל זאת והיא משתלטת על גופו של סמית' על מנת להפחיד את סטלה.
מאוחר יותר לוראלי מנסה לחנוק את סטלה כשהיא בשירותים, אך כשסטלה משפריצה עליה מים לורלאי נשרפת ונעלמת.
סמית' פוגש באנשים במסכות של חיות הרודפים אחרי הנערה אדומת השיער והורגים אותה.
הוא לא יודע אם חלם זאת, עד שהוא קורא בעיתון שנמצאה גופה של נערה בפח באזור המכללה.
מאוחר יותר הוא פוגש באחותה התאומה, המספרת לו שהיא נחטפה לפני שנים רבות על ידי האנשים במסכות בחיות.
הוא פוגש גם בבחור אותו ראה במסיבה המציג עצמו בשם אוליבר, ומזמין את סמית' לצאת עמו.
לבסוף האנשים במסכות החיות לוכדים את סמית', לונדון, ואמו של סמית'.
הם קושרים אותם ומכניסים אותם לרכב כדי להפגיש ביניהם לבין ראש הכת הסודית שהם חברים בה וסמית' מגלה כי ראש הכת הוא אביו.
סטלה, אוליבר וסטודנט מסטול המכנה עצמו "המשיח" מתאחדים ונוסעים אחריהם.
אוליבר מספר לסטלה שגם לו יש כוחות כמו של לוראלי, ושהוא חיפש את סמית' על מנת להגן עליו.
מסתבר שהאנשים במסכות החיות הם למעשה+ת'ור, האנטר וחברו של ת'ור, רקס, והם מתכוונים לקחת את סמית' ולונדון למקלט גרעיני תת-קרקעי, כיוון שראש הכת מתכנן להשמיד את העולם בעזרת פצצות גרעיניות, על מנת להקים עולם חדש, בו יחיו רק חברי הכת, כשסמית' יהיה מנהיגם.
הסרט מסתיים כשהמשיח מתנגש ברכב של חברי הכת בניסיון לעצור אותם, ושני הרכבים נופלים מגשר, ואביו של סמית' לוחץ על כפתור והעולם כולו מתפוצץ.
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה בפסטיבל קאן, שם זכה הסרט בפרס ה"Queer Palm" הראשון אי פעם.
קא-פאו (מאנגלית: Right Now Kapow) היא סדרת אנימציה המשודרת ב-דיסני XD החל מה-19 בספטמבר 2016. הסדרה עלתה בערוץ דיסני ישראל ב-19 בפברואר 2017. הסדרה כוללת שלל מערכונים והרפתקאות בכיכובם של כלב, ממתק, גלידה, יהלום, צמח וירח.
ב-10 במאי 2017 נודע כי הסדרה לא תמשיך לעונה שנייה.
דמותמדבב באנגליתמדבב בעבריתכלבמייקל בלייקלוקיהונתן מגוןממתקאלנה ג'והנסוןספיר דרמוןגלידהקייל קייןאלדד פריבסיהלוםאמילי מאיה מילסטליה ברקאיצמחבסטי סודרומיטל מיכאליירחברון ואוגןדדי זהר
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון12619 בספטמבר 201631 במאי 201719 בפברואר 2017
קאבו ורדה שואו (בלועזית: Cabo Verde Show) הייתה להקה מאיי כף ורדה שהוקמה בשנת 1976 בצרפת, ביישוב ז'ואנוויל לה פון, על יד פריז.
חבריה היו מוזיקאים קראולים: בוי ז'ה מנדש (יליד סנגל), שהלחין חלק מלהיטי הלהקה, ז'אן קלוד מנדש, אסה מונטרו, ג'ון מתיאס, לואיש דה סילבה, סרז' דה סילבה, ומאנו לימה (יליד סנגל) מאוחר יותר הצטרפו הזמר רנה קבראל (בן לאם מאנטילים ולאב מכף ורדה, שגדל בסנגל) ואחרים.
הלהקה הייתה חלוצה של גל המוזיקה מכף ורדה שהתפתח בצרפת והתמחתה בסגנונות עממיים מכף ורדה - קולאדיירה, פונאנה ומורנה משולבים עם השראה ממוזיקה מארצות אפריקאיות אחרות ומהאיים האנטילים (זוק), וכן ממוזיקת נשמה, רית'ם אנד בלוז, ג'אז ורוק אנד רול.
האלבום הראשון שלה הופק באביג'אן, בחוף השנהב.
הלהקה הייתה פעילה במשך 30 שנה.
"Bo ca te mas", (אני אוהב אותך יותר)
קא' סגרדו (באיטלקית: Palazzo Morosini Sagredo, הוא קיצור של קאסה (בית) סגרדו) הוא ארמון ונציאני מהמאה ה-14 הבנוי בסגנון ביזנטי גותי הממוקם בפינת רחוב סטרדה נואובו וקמפו סיינט סופיה במרכז העיר ונציה שבאיטליה.
הארמון שוכן על גדת התעלה הגדולה.
שם המשפחה הוא שיבוש של המילה 'סוד', (הנגזרת מהמילה האנגלית secret), מכיוון שבני המשפחה שימשו במשך שנים כיועצים סודיים של קיסרים ושליטים.
המשפחה שימשה כשליטי דלמטיה והגיעה לוונציה, ככל הנראה, במאה התשיעית לספירה.
בשנת 1100 לספירה הצטרפה המשפחה למועצה הגדולה של ונציה ומעמדה הלך ועלה.
הארמון, שהיה שייך בתחילה למשפחת מורוסיני, נרכש בשנת 1661 על ידי השגריר ניקולו סגרדו (ששימש כדוג'ה של ונציה בין השנים 1674–1675).
בארמון זה נולדו וגדלו חובבי אמנות, מוזיקה ומדע רבים.
בעבודתו של גליליאו גליליי, "דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות", ישנה שיחה עם חברו הקרוב, המתמטיקאי וחובב המדע ג'יאנפרנצ'סקו סגרדו.
אחיינו, זכריה סגרדו, החזיק בזמנו, באחד מאוספי האמנות הגדולים והחשובים בעולם.
במאה ה-18, שופץ הארמון ועוצב מחדש בהתאם למעמד החברתי של המשפחה, בתכנונו של הארכיטקט תומאסו טמנצה.
לפנים הארמון נוסף גרם מדרגות דרמטי ומרשים שעוצב על ידי אנדראה טיראלי (1732) ועוטר בפרסקו "נפילתם של הענקים" שצייר הצייר הוונציאני החשוב פייטרו לונגי (1734), שצויר בהשראת יצירתו של ג'וליו רומאן "קרב הענקים" שנמצאת בארמון במנטובה.
שני פסלוני ילדים-מלאכים, אופייניים לתקופה, בעיצובו ופיסולו של פרנצ'סקו ברטוס, מעטרים את תחתית גרם המדרגות המרשים.
באותו זמן, החלל הפנימי אליו מוביל גרם המדרגות עוטר בעבודות פרסקו וסטוקו יוקרתיות מעשה ידיהם של האמנים אבונדיו סטראציו וקארפופורו מאדזטי טקאלה, מרביתם עדיין באתרם, כלומר בארמון.
אותם אמנים יצרו גם את העיטורים יוצאי הדופן בסגנון רוקוקו קלאסי המוצגים היום במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
אוגוסטינו סגרדו, סנטור איטלקי במאה ה19, היה הבעלים האחרונים של המלון מבין בני המשפחה.
בשנת 1913 מכרה המשפחה את הנכס והוא עבר ידיים במשך שנים עד אשר, בשנת 2007, נרכש והפך למלון בוטיק ונציאני, ומתפקד ככזה עד היום.
המלון מונה 42 סוויטות שונות ומגוונות המשמרות את עיצוב ורוח ונציה בתפארתה.
סוויטת הספרייה, שוכנת בחדר שהיה ספרייתו של אוגוסטינו סגרדו והוא מוגדר אתר מורשת לאומי.
גרם המדרגות המונומנטלי המזוהה עם הארמון, כמו גם יצירות הפרסקו והסטוקו עדיין מעטרים את קירות הטרקלין הפנימי הפונה לתעלה הגדולה, אולם הנשפים, ששומר בשלמותו, נחשב ליפים בוונציה.
המלון משמש בית לאומנות גם היום ותערוכות רבות נערכות בו.
הארמון משמש גם בית לקונצרטים ואירועים, ציבוריים ופרטיים.
במסגרת הביאנלה של ונציה, הוצב ב-13 במאי 2017, מיצג בדמות ידיים האוחזות בחזית המלון הפונה לתעלה הגדולה, כמונעות ממנו להתמוטט.
הפסל הוא עבודה של הפסל האיטלקי המוערך לורנצו קווין ויוסר ב-28 בפברואר 2018. הפסל הוא חלק ממאבק נגד ההתחממות הגלובלית, שתביא לעליית מפלס מי הים ובין יתר הנזקים, הצפתה של ונציה.
מאז פתיחתו ב-2007, זכה המלון בפרסים רבים, בהם:
קאבולי פלאו () (ידוע גם ככאבילי פלאו) הוא מאכל שמוצאו מאפגניסטן, מאזור העיר קאבול ממנה נגזר שמו.
המאכל דומה מבחינת מרכיביו ותהליך ההכנה שלו למאכל אחר שמוצאו בעמים טורקיים במרכז אסיה, הפילאף, הידוע בשפה העברית בשם "אושפלאו" (או "פלוב") ונפוץ במדינת ישראל בעיקר בקרב היהודים בני העדה הבוכרית.
מרכיביו העיקריים של המאכל הם אורז בסמטי, צימוקים, בשר טלה וגזרים.
קיימות גם גרסאות של המאכל עם בשר עוף ובשר בקר במקום בשר הטלה.
נהוג להוסיף למאכל בצל, כמון, קינמון, פלפל שחור, שמן, חמאה ומלח בישול אך ישנן גם גרסאות אחרות של תיבול התבשיל.
לקאבולי פלאו קיימת גם גרסה צמחונית/טבעונית שלא כוללת בשר טלה, עוף או בקר.
קאבו סן לוקאס (בספרדית: Cabo San Lucas) היא עיר נופש שנוסדה ב-1828. עיר הנופש נמצאת במועצה אזורית לוס קאבוס שבמדינת באחה קליפורניה הדרומית שבמקסיקו.
עיר הנופש נמצאת כ-130 ק"מ מלה פאס, בירת באחה קליפורניה הדרומית, וכ-1,163 ק"מ ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
עיר הנופש נמצאת ליד כביש 1 וכביש 19. בנוסף, בקרבת עיר הנופש נמצאים נמל התעופה קאבו סן לוקאס ונמל התעופה הבינלאומי לוס קאבוס .
קאבול (בפרסית/דארי/פשטו: کابل) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
זהו המחוז המאוכלס מיותר באפגניסטן אשר מונה לערך 5,029,850 איש (הערכה נכון לתחילת שנת 2020) ובירתו, העיר קאבול, משמשת בתור בירת המדינה.
זהו המחוז המתועש והמפותח ביותר מבחינת מודרניזציה בכל אפגניסטן.
המחוז ממוקם בתוך רכס הרי הינדו-כוש ושטחו 4,523 קילומטרים רבועים.
מחוז קאבול גובל במחוזות פרוואן, כאפיסא, לגמאן, ננגרהאר, לוגר ומיידאן ורדכ.
יישוב באזור של קאבול המודרנית מוזכר בריג ודה לראשונה ומאוחר יותר בכתביו של תלמי.
המיקום האסטרטגי אפשר שליטה בנתיבי סחר חשובים: מצפון דרך הרי הינדו קוש, מדרום דרך העיירות ע'זני וגרדיז וממזרח דרך מעבר ח'ייבר המוביל לתת-היבשת ההודית.
קאבול נותרה זמן רב תחת השפעה הינדית ובודהיסטית עד לכיבוש האזור בידי הח'ליפות האומיית והסדרת דת האסלאם במקום.
קאבול ניזוקה קשות במסגרת הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי אך בתקופת טימור לנג ועליית האימפריה הטימורית החלה בנייה מחודשת של ההתיישבות האזורית.
בתקופת האימפריה הדוראנית, בנו של אחמד שאה דוראני, טימור שאה דוראני הפך את קאבול לבירת האימפריה במקום העיר קנדהאר.
מנקודה זאת והאלה נותרה העיר בירת האימפריה והאזור הסובב אותה התפתח למרכז מדיני.
האזור הסובב את קאבול נפגע עקב שהחלו בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונמשכו במהלך המאה ה-21 אך תשתיות לפיתוח מחודש הוצאו לפועל.
האקלים בפריפריה של קאבול נחשב צחיח וצחיח למחצה.
הטמפרטורה בחורף יורדת למינוס 15 עד מינוס 20 מעלות צלזיוס, ואילו בקיץ היא עולה ל-15 עד 36 מעלות צלזיוס.
ינואר ידוע כחודש הקר ביותר בשנה בו הטמפרטורה הממוצעת מגיעה למינוס 12 מעלות צלזיוס, והחודש החם ביותר הוא יולי עם הטמפרטורה הממוצעת המתנשאת ל-25 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה המרבית נרשמה כ-36.9 מעלות צלזיוס בחודש יולי והמינימום כ-21.7 מעלות צלזיוס בפברואר.
נהר קאבול מתחיל מהאזור ההררי של הפריפריה בהינדו-כוש ומתמשך למטה לעבר דרום-מערב.
קאבול ידוע כמחוז הנשען על חקלאות עם 90% מהכנסות אוכלוסיית המחוז קשורות לחקלאות ובעלי חיים בדרך ישירה או עקיפה.
תוצרת החקלאות של המחוז כולל חיטה, שעורה, תירס, בצל, תפוחי אדמה ופירות כמו ענבים, תפוח עץ, משמש ודובדבן.
פירותיו הגדלים בקאבול מיוצאים גם למחוזות אחרים ברחבי אפגניסטן.
העיר קאבול היא מרכז תעשייתי ומכאן שרוב הפעולות החקלאיות מתרחשות בפריפריה המחוזית העשויה מעמקים מישוריים רבויים במי גשמים היורדים לאורך השנה מפסגות ההרים ברכס הינדו-כוש.
המשק החי בקאבול נאמד בכמיליון בעלי חיים.
יש בקאבול 125,000 דונם אדמה חקלאית ומספר החקלאים מונה כ-60,000. תוצרת החקלאות של קאבול נאמדת בכ-72% פרי, 17% דגנים, 10% ירקות ואחוז של יבולים אחרים.
הקבוצות האתניות-עדתיות הגדולות ביותר במחוז הן טג'יקים, הזארים, פשטונים, גיזלים, קוצ'ים, קיזילבאשים, שינווארי ווורדכ.
שפות האם במחוז מחולקות ברובן בין פשטו לדארי.
במחוז ישנם 3,025 מסגדים, רוב האוכלוסייה סונית אך מיעוט, בעיקר הזארים, הם שיעים.
במחוז 696 מוסדות חינוך ובהם 9 אוניברסיטאות: אוניברסיטת בקתאר, אוניברסיטת החינוך של קאבול, אוניברסיטת הרפואה של קאבול, האוניברסיטה הפוליטכנית בקאבול, אוניברסיטת קאבול, אוניברסיטת קרדן, אוניברסיטת קטיב, אוניברסיטת סלאם, האוניברסיטה האמריקאית באפגניסטן.
47% מכלל אוכלוסיית מחוז קאבול יודעים אוריינות, האחוז הגבוהה ביותר במדינה.
כמו כן, בבירה קאבול נמצא נמל התעופה הבינלאומי הגדול ביותר באפגניסטן; נמל התעופה הבינלאומי חאמיד כרזאי.
במחוז קאבול, מחוץ לעיר קאבול עצמה, ישנה פעילות ממושכת של הטליבאן, ואילו ארגוני מורדים ובדלנים שונים פעילים בעיקר בבירת המחוז.
כל המחוזות בקאבול נמצאים תחת שליטה ממשלתית אפגנית סדירה וכוחות הטליבאן פעילים רק מתחת לפני השטח.
324 אירועים הקשורים למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 במחוז; 36 מהם מחוץ לעיר הבירה (ממוצע של 0.9 אירועים בשבוע).
דוגמאות לתקריות כוללות תקיפות אוויריות של כוחות הביטחון האפגניים בנפת סורובי, הריגה ופציעת מורדי הטליבאן.
היו דיווחים של הרוגים מצד כוחות הביטחון כמו גם על אזרחים שנהרגו בהתקפות של הטליבאן, ודיווחים על פיצוצים, למשל התקפות על מאחזי כוחות הביטחון האפגניים בנפת סורובי, הנמצאת בפריפריה של המחוז.
תועדו 1,866 נפגעים אזרחיים (596 הרוגים ו-270 פצועים) במחוז בשנת 2018, המייצגים 38 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בעלייה של 2% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו פיגועי התאבדו, ואחריהם הטלת מטעני חבלה והרג ממוקד.
רוב הקורבנות היו בעיר קאבול.
בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019, 35 אנשים נעקרו מנפת סורובי, הרוב הועברו למיקומים אחרים בתוך הנפה עצמה.
באותה תקופה נעקרו 598 נפשות אל מחוז קאבול ממחוזות אחרים, רובם לעיר הבירה עקב הביטחון היחסי באזור.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז קאבול ואוכלוסייתן.
קאבוס אבן וושמגיר (שם מלא: קאבוס אבו אל-חסן, קאבוס בן וושמגיר בן זיאר שמס אל-מעאלי, ابوالحسن قابوس بن وشمگیر بن زیار, شمسالمعالی), (שלט 977–981, 997-1012) היה השליט בן השושלת הזיארית של גרגאן ושל טברסטן באיראן של ימי הביניים.
אביו היה וושמגיר ואמו הייתה בתו של מצביא (איספהבד) של השליט של השושלת הבוונדית, שרווין השני (השליט העשירי של השושלת משנת 896 עד 930).
מאבקי הכוח במרכז אסיה ניזונו משנויים במאזן הכוחות באזור: השושלת הבויהית יצרה קונפדרציה ששלטה בין השנים 934–1062 מבגדד תחת הח'ליפות העבאסית, והתפשטה גם עד עומאן, הג'זירה, טברסטן, וגרגאן.
השושלת הסאמאנית שלטה בין השנים 819 - 1005 בטראנסאוקסאניה.
במקביל קמה בין השנים 931–1090 שושלת איראנית חדשה, השושלת הזיארית, שהתעמתה עם השושלת הבויהית ובפועל שלטה ב טברסטן.
שושלת זו יצרה ברית עם השושלת הסאמאנית על מנת לזכות בשלטון.
עם מותו של וושמגיר ב-967, נוצר מאבק ירושה בין בנו הבכור, ביסוטון, ואחיו הצעיר קאבוס.
ביסוטון פנה לבירה גרגאן כדי להשתלט על המדינה הזיארית אולם צבא של השושלת הסאמאנית שהגיע זמן קצר לפני מותו של וושמגיר למערכה משותפת נגד השושלת הבויהית, תמך בקאבוס.
כאשר ביסוטון קיבל את עזרתו של השליט הבויהי רוקן אל-דאולה, הצבא הסאמאני עזב לח'וראסאן.
קאבוס מצא בעל ברית חדש באל-חסן אבן אל-פיירוזאן, ששלט בסמנאן, אך ביסוטון כבש גם את גרגאן וגם את סמנאן, ואילץ את קאבוס לוותר על טענותיו כיורשו של אביו.
מותו של ביסוטון בשנת 977 סיפק לקאבוס הזדמנות נוספת להשתלט על המדינה הזיארית.
קאבוס נהנה מתמיכת מושל טברסטן מטעם ביסוטון, דובאג' בן באני מגילאן, כמו כן הוא יכול היה להסתמך על תמיכת האימפריה הסאמאנית.
הוא זכה לנאמנותו של הצבא הזיארי וקיבל גם סיוע מהשליט הבויהי עצ'ד אל-דולה.
הוא השתלט על גרגאן ולכד את בנו של ביסוטון בסמנאן.
ב-978 או 979 העניק הח'ליף אל-טאי לקאבוס את התואר "שמס אל-מעלי ".
בשנת 980 הציע קאבוס מקלט לשליט הבויהי של ריי, פח'ר אל-דולה, שנלחם לפני כן במלחמה אבודה עם עצ'ד אל-דולה.
האחרון הציע לקאבוס כסף ושטחים בתמורה הסגרת פח'ר אל-דולה, אך קאבוס סירב.
לאחר מכן פלש עצ'ד וכבש את טברסטן.
בשנת 981, אחיו של עצ'ד, מועאיד אל-דולה, כבש את גרגאן.
קאבוס ופח'ר אל-דולה נאלצו לברוח לח'וראסאן שבאימפריה הסאמאנית.הסמאנים שלחו כוח לכבוש חזרה את המחוזות, אך לא הצליחו.
בשנת 984 הצליח פח'ר אל דאולה לשחזר את שלטונו בשטחיו שבריי.
עם זאת, בעצת הווזיר שלו, הוא סירב להחזיר את השליטה בגרגאן וב טברסטן לקאבוס.
קאבוס נאלץ לחיות בגלות עד שנת 997, עם מותו של פח'ר אל-דולה בנו הצעיר, מג'ד אל-דולה ירש את מקומו.
תומכי השושלת הזיארית השיגו את השליטה וב טברסטן ומשם כבשו את גרגאן.
קאבוס חזר לגרגאן ב-998. מספר ניסיונות מאוחרים יותר של הבוהים לגרש אותו שוב, נכשלו.
אף על פי שהוא הכיר רשמית בריבונות של הח'ליפות, קאבוס שלט למעשה כשליט עצמאי למשך שארית שלטונו.
הוא פתח את היחסים עם מחמוד מע'זנה, ובכך ייתכן שהכין את הרקע להשתלטות השושלת הע'זנווית על הזיארים.
הבויהים לא יצאו נגדו במסעות נוספים.
מצד שני, צרות פנימיות עלו עד מהרה לקאבוס במעמדו.
גישתו הכבדה עם נושאי תפקיד רשמיים גרמה בסופו של דבר ליצירת קנוניה נגדו.
מנהיגי הצבא לא הצליחו ללכוד אותו בטירתו מחוץ לגרגאן, אך הם השתלטו על הבירה והזמינו את בנו של קאבוס מנוצ'יהר, מושל טברסטן, להשתלט עליו.
מנוצ'יהר חשש שיפסיד את הירושה אם יסרב להצטרף לקושרים.
הוא רדף אחרי קאבוס לבסתם, עיר בח'ורסאן הגדולה שם האחרון הסכים בסופו של דבר להתפטר.
הקושרים שלחו את קאבוס לטירה בגרגאן.
במהלך הדרך לטירה, שאל קאבוס את אחד המורדים, בשם עבדאללה, מי עומד מאחורי הקונספירציה.
עבדאללה הגיב בשמות של חמישה גנרלים, וכן אמר שהוא אחד מהאנשים שמילאו תפקיד חשוב בקונספירציה.
לאחר מכן הוא האשים את האכזריות של קאבוס כסיבה לנפילתו.
קאבוס הסכים ואמר לעבדאללה שהיה צריך להורות על הוצאתם להורג של עבדאללה ושאר העבריינים לפני שהקנוניה התחילה.
לאחר מכן הגיע קאבוס לטירה, שם יוכל לבלות את שארית חייו במסירות.
הקושרים, לעומת זאת, עדיין ראו בו איום והקפיאו אותו למוות בשנת 1012.
מגדל גונבאד קאבוס נבנה עבורו כקבר שלו, והוא הנושא ב-קאבוס נאמה, יצירה מרכזית בספרות הפרסית מהמאה האחת-עשרה, שנכתבה על ידי נכדו, קייקאבוס .
קאבו ג'יראו (בפורטוגזית: Cabo Girão) הוא צוק ים גבוה הממוקם לאורך החוף הדרומי של האי מדיירה, בארכיפלג הפורטוגלי של מדיירה, שגאוגרפית הוא חלק מאפריקה.
קאבו ג'יראו הוא נקודת תצפית תיירותית, עם כ-1,800 מבקרים ביום.
המיקום הוא גם נקודת התחלה נפוצה לטיולי הליכה.
סקייווק הוא שטח ההליכה הגבוה ביותר על צוקים באירופה, הוא ממוקם על ראש צוק קאבו גיראו באי מדיירה.
המקום נפתח בסוף אוקטובר 2012 ודומה לזה שבגרנד קניון בארצות הברית - שניהם עשויים מזכוכית שקופה כדי לאפשר נוף מקסימלי למבקרים.
קאבו ג'יראו ממוקם פחות משני קילומטרים מערבית למרכז קמרה דה לובוס , בין הקהילות קווינטה גרנדה וקמרה דה לובוס.
זהו צוק ים בצורת יהלום הנע שגובהו 560 מטר עד 589 מטר מעל פני הים.
קאבו ג'יראו שוכן בין שני עמקי נהרות הזורמים לאוקיינוס האטלנטי.
המצוקים משתרעים על פני כשלושה קילומטרים בין הפרברים של קמרה דה לובוס במזרח, לעמק הנהר של קווינטה גרנדה במערב.
מתחת לצוקים התלולים ישנן פלטפורמות מעובדות של גלי הים (בפורטוגזית: Fajãs de Cabo Girão), אשר בעבר היו נגישות רק בסירה.
באוגוסט 2003 הותקן רכבל על מדרון הצוק כדי שחקלאים יוכלו להגיע לשדות הנמוכים הללו.
מלבד מגדלי התקשורת המותקנים בקאבו ג'יראו, הכף ידועה בקפלה של גבירתנו מפטימה (בפורטוגזית: Nossa Senhora da Fátima), אשר נבנתה בשנת 1974 כדי להחליף קפלה קטנה בהרבה שנבנתה בשנת 1931.
קאדי היא העיר השלישית בגודלה במאוריטניה (אחרי נואקשוט ונואדיבו).
היא ממוקמת בדרום מערב מאוריטניה בסמוך לגבול עם סנגל, במרחק של כ-435 ק"מ מבירת מאוריטניה נואקשוט.
קאדי שוכנת לאורך הגדה הצפונית של נהר סנגל, שם הוא משתלב בנהר גורגול.
הגדות של נהרות אלה ונחלים נוספים מוצפות עונתית ומעובדות.
האזור גשום יותר מאשר האזורים המרוחקים צפונה, ומגדלים בו עדרים של זבו, בקר, כבשים, ועיזים, שעורותיהם מיועדים ליצוא.
ברוב החברות המוסלמיות הקאדי מוסמך לדון בעברות על מצוות האסלאם, במשפט פלילי ובדיני ממונות, אולם במדינת ישראל הוא מוסמך לדון בדיני אישות וירושה בלבד, אף כי שכיחים גם דיונים בענייני הקדש (ואקף).