tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימש כראש ישיבה בישיבת איתרי ובישיבת פרשבורג, והוא ראש ישיבת זוויעהל ומלמד גם בישיבת תפארת ישראל שפתח חתנו הרב ישראל מאיר דרוק.
הרב זילבר נוהג לסיים בכל שנה בחג הסוכות את התלמוד הבבלי, התלמוד הירושלמי ואת ששת סדרי המשנה.
לשם כך הוא לומד מדי יום שבעה דפי גמרא בתלמוד הבבלי, ארבעה דפים בתלמוד הירושלמי ושמונה עשר פרקי משניות.
פתח בירושלים מוסד לילדים חרדיים בעלי לקויות למידה בשם לימודי ה'.
עם פתיחת קול הדף בתחילת שנות ה-80 החל להקליט את שיעוריו על דף היומי בתלמוד בבלי, שיעוריו מאופיינים בחיתוך דיבור ובבהירות והם נמסרים בעברית וגם ביידיש, כל שיעור הוא 60 דקות בדיוק והוא כולל את פירוש הגמרא והסוגיא ומפרשי הגמרא לפי הצורך.
בנוסף הוא מוסר שעורים בפרשת שבוע המופיעים בקול הלשון והוציא מספר ספרים בשם "לב ים".
עוסק גם בתורת הקבלה, ולמד אצל המקובל הרב יעקב משה הלל.
בשנים עברו אף היה מופיע ביום ראש השנה בישיבת "אהבת שלום" לצורך כוונות בתקיעת שופר.
חתנו הוא הרב ישראל מאיר דרוק ראש ישיבת "תפארת ישראל".
כתב מספר ספרים בעיקר על סדר הגמרא:
לב ים - שיעורים על מסכתות בש"ס
שיעורי היום - ביאורים על דברי הגמרא בתוספת ביאורים מהאחרונים
בים דרך - על ההפטרות, פרשת השבוע ומאמר בריאת העולם
בים דרך - הגדה של פסח, ליקוטים מתורתו ומשיעוריו
טיפה מן הים - על סדר פרשיות השבוע
מיכל טמיר (נולדה ב-31 בינואר 1970) היא פרופסור למשפט ציבורי וסדר דין פלילי וכן ראשת החוג ללימודים מתקדמים בבית הספר למשפטים במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
היא נשיאת האגודה הישראלית למשפט וחברה.
מיכל טמיר נולדה בטירת כרמל ב-1970 להורים ממוצא עיראקי.
למדה מכיתה א-יב בבית הספר הריאלי בחיפה.
לטמיר תואר LL.B בהצטיינות (ראשונה במחזור) מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה (1995), תואר LL.M בהצטיינות יתרה (ראשונה במחזור) מהאוניברסיטה העברית (1999), ודוקטורט מהאוניברסיטה העברית (2005).
עבודת הדוקטורט שלה עסקה באכיפה סלקטיבית, ונכתבה בהנחית שופט בית המשפט העליון בדימוס יצחק זמיר.
בשנים 1995–1996 התמחתה טמיר בלשכתו של השופט זמיר.
חברה בלשכת עורכי הדין הישראלית מאז 1996.
ב-1997 כיהנה כעוזרת משפטית לשופטת בית המשפט העליון דאז דורית ביניש.
במהלך שנת הלימודים 2005–2006 היא הייתה פוסט-דוקטורנטית בתוכנית האוזר של בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק (Global Research Fellow (Hauser Program).
בשנת הלימודים 2012–2013 היא הייתה עמיתת מחקר בתוכנית תקווה בבית הספר למשפטים, אוניברסיטת ניו-יורק.
בשנות הלימודים 2023-2021 כיהנה כפרופסור אורחת באוניברסיטת ברקלי במסגרת The Helen Diller Institute for Jewish Law and Israel Studies
היא פרופסור במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בהוד השרון.
כמו כן היא מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב.
היא מתמחה במשפט חוקתי, משפט מנהלי, סדר דין פלילי (בדגש על אכיפה), דיני מכרזים, ביקורת המדינה.
תחומי ההוראה שלה מתמקדים במשפט מינהלי, משפט חוקתי, דיני מכרזים, סדר-דין פלילי, דיני נזיקין, שוויון במשפט, חופש העיסוק, זכויות אדם במשפט הפרטי, זכויות חוקתיות וההליך הפלילי, סוגיות באכיפה.
הזכות לשוויון ואי-אפליה, אכיפה סלקטיבית.
פרופ' טמיר היא המחברת של הספר אכיפה סלקטיבית (נבו 2008) אשר מציע עילה חדשה במשפט הישראלי לביקורת שיפוטית על פעולות רשויות מנהליות ועל התביעה.
הספר מצוטט לעיתים קרובות בפסיקת בית המשפט העליון.
טמיר אף פרסמה המלצות למערכת המשפט האמריקאית בנוגע לאכיפה סלקטיבית ופרופיילינג גזעי.
ספרה השני, מבט ביקורתי על ביקורת המדינה (בהנחיית פרופ' מרדכי קרמניצר, המכון הישראלי לדמוקרטיה 2009), עורר מחלוקת לגבי מעורבות מבקר המדינה בסוגיות של מדיניות ציבורית.
מאמרה "הזכות שוויון של הומוסקסואלים ולסביות" היה בין הניסיונות התאורטיים הראשונים לעסוק בסוגיה בישראל וצוטט בהרחבה.
המאמר שימש בהחלטה תקדימית של בית המשפט למשפחה (2004) אשר אישר הסכם משפחה בין זוג הומוסקסואלים לבין אמו של אחד מילדיהם.
המאמר נזכר גם בהחלטת בית המשפט העליון (2010) אשר הורתה לעיריית ירושלים לתמוך בפעילות של הבית הפתוח בירושלים לגאווה וסובלנות.
רבים ממאמריה צוטטו בפסיקת בית המשפט העליון, בין היתר על רקע הצעות חוק רבות שעוררו בעייתיות של חקיקה פרסונלית.
כתיבתה של טמיר השפיעה גם על דוחות של ועדות ציבוריות שונות.
עבודתה על אכיפה סלקטיבית השפיעה על דו"ח ועדת גולדברג על הפזורה הבדואית.
טמיר טוענת שתפקידו של מבקר המדינה טעון הגדרה מחדש, וצמצום.
לדבריה המבקר צריך לעסוק רק בעניינים כלליים ולא במקרים ספציפיים, וצריך להימנע מביקורת בזמן-אמת, כדי לא לכרסם בעבודת הרשות המבצעת.
עליו להתמקד בסוגיות של יעילות הגופים המבוקרים וביקורת חשבונאית, ולא, למשל, באחריות פלילית אפשרית של האנשים שאת עבודתם הוא בודק.
על השאלה אם היא מבקשת להפוך את המבקר לבירוקרט היא משיבה ש"בירוקרט" אינה מילת גנאי.
היועץ המשפטי לממשלה גם הוא בירוקרט – העומד בראש הפירמידה.
יש להבין שמבקר המדינה אינו חלק מהרשות השופטת.
הוא גורם ביקורת במסגרת הכנסת.
לדבריה בישראל יש חפיפה מוזרה בין בג"ץ, משרד מבקר המדינה ולשכת היועץ המשפטי.
כל אחד מהם חורג לתחומי האחר.
זהו מצב בלתי ראוי ובלתי הגיוני.
למרות השגותיה של טמיר על הפעלת סמכות מבקר המדינה לחקירת עניינים ספציפיים או עניינים של אנשים ספציפיים, היא מסכימה שההבחנה בין אלו לבין עניינים אחרים אינה חד משמעית ונתונה לפרשנות.
טמיר הייתה חברה בקבוצת ההסכמות הראשונה של הקונגרס הישראלי למדינה יהודית ודמוקרטית, הפועל לגישור המתח בין זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל.
טמיר היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל.
בשנים 2019-2017 טמיר כיהנה כנשיאת האגודה הישראלית למשפט וחברה, חברה באגודה ללימודי ישראל.
היא פועלת נגד הדרת נשים וייצגה את התנועה הירושלמית בעתירה נגד משרד התחבורה על סירובה של חברת אגד להציב על אוטובוסים בירושלים פרסומות ובהן תמונות של נשים.
בשנת הלימודים 2002–2004 הייתה טמיר חברה במערכת כתב העת "משפט וממשל".
בשנת הלימודים 2008 היא הייתה חברה במערכת כתב העת "משפטים".
משנת הלימודים 2017 היא עורכת שותפה של כתב העת "שערי משפט".
טמיר היא מדריכה מוסמכת בכירה ליוגה.
מאמרה "משפט ויוגה" מדגים כיצד תובנות מפילוסופית היוגה יכולות לתרום לעולם המשפטי.
טמיר פרסמה ב"הארץ", ב-"TheMarker", ב"ישראל היום", ב"גלובס", ב-"ynet", ב"מעריב", ב"מקור ראשון", ב"כלכליסט", ב"וואלה!", ובאמצעי תקשורת נוספים.
היא מתראיינת בטלוויזיה וברדיו והופיעה תוכניות אקטואליה רבות.
"עילת חוסר-הוודאות במשפט הציבורי", משפט וממשל ה (תש"ס) 550-497.
"הזכות לשוויון של הומוסקסואלים ולסביות", הפרקליט מה (תש"ס) 127-94.
"קלישאות חוקתיות – בין ביטוי ציבורי לכבוד פרטי", משפטים לב (תשס"ב) 667-623 (עם אריאל בנדור).
"עלותו השקועה של התקדים", דין ודברים א (תשס"ה) 298-211.
"'השפה העברית לא המציאה לי תואר': על כבודן של משפחות 'אלטרנטיביות' בישראל", קריית המשפט ח (2009) 288-251.
"על רשלנות וכוונה להפלות: היבטים ייחודיים לתחום האכיפה", מחקרי משפט כו (2010) 258-217.
"המשפט לאור הפילוסופיה של היוגה: תובנות ראשונות על מפגש בינתחומי", עלי משפט ח (2010) 316-279.
"מינוי בכירים – על הבולענות ההדדית של משפט ואתיקה" משפט ועסקים יז (2014) -446-409 (עם אריאל בנדור).
"חלופת מעצר – האומנם הן תמיד לטובת הנאשם?" משפט וממשל יז (2016) 367-415 וספר קרמניצר.
"הסדר טיעון הוא הסדר טיעון: עבר, הווה, עתיד", חוקים (האוניברסיטה העברית) (2014) 109-49 (עם יוני לבני).
"הטעות שבהתנגדות – על ביקורת חיונית והתנגדות מיותרת לנציבות הביקורת על מערך התביעה", מעשי משפט ז (2015) 223-203.
"ההליך הפלילי כמשחק שחמט: מעמדו של הנפגע במסגרת דוקטרינת פסילת הראיות" עתיד להתפרסם בספר ביניש (עם דנה פוגץ').
"אתגר המציאות של הקהילה הבדואית בנגב: הכרה בתורת ההכרה", משפט חברה ותרבות: משפט מיעוט וסכסוך לאומי (עורכים ראיף זריק ואילן סבן, 2017), 429-478.
"החובה ליתן לעצורים יחס מיוחד ההולם את חזקת החפות: מבט נוסף על תנאי המעצר בישראל על רקע המשפט הבינלאומי", משפט ועסקים כה (עם גרשון גונטובניק).
"'חוק טובות לנפגעי עבירה' – על חוקתיות החסינות לפגיעה שלטונית בנפגעי עבירה" מעשי משפט יא (2020) 239-211 (עם דנה פוגץ').
"חופש הביטוי בתקשורת המקוונת: בחינה-מחדש של תורת המניעה המוקדמת" משפט ועסקים כו (עתיד להתפרסם, 2022) (עם אריאל בנדור).
"הליך ראוי בעבודת מבקר המדינה", ספר גולדברג (2022)
"הביקורת השיפוטית אינה עוצרת על מפתן דלתן של רשויות האכיפה (בעקבות דנ"פ 5387/20 רותם נ' מדינת ישראל)" תגוביות משפט (פורום עיוני משפט), 17 בינואר 2022.
מיכל וורקה היא ציירת ישראלית, זוכת פרס מירון סימה לשנת 2019 בית האמנים-ירושלים וזוכת פרס ע"ש לורן ומיטשל פרסר לשנת 2020 – מוזאון הרצליה לאומנות.
וורקה עלתה בגיל שנתיים מאתיופיה לישראל במסגרת מבצע משה.
היא בוגרת המחלקה לאמנות בשנקר, והשכלתה הציורית כוללת גם הכשרה אצל ישראל הירשברג וארם גרשוני, ולימודי ציור במסלול האמנות במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, ירושלים.
2019 נזורי, בית האמנים בירושלים (אוצרת: שלומית בויאר)
2020 התבוננות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (אוצרת: אירנה גורדון)
2021 בין פנים לחוץ, גלריה זימאק.
וורקה זכתה בהפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה לשנת 2019, בשיתוף בית האמנים בירושלים,
הפרס, המוענק אחת לשנתיים, יועד בפעם החמישית ליצירה בנושא "דיוקן יחיד, דיוקן רבים".
מיכל טוקר (נולדה ב-31 בדצמבר 2000) היא אתלטית ישראלית, שיאנית ישראל בעבר בקפיצה במוט.
בילדותה הצטרפה לנבחרת התעמלות המכשירים מכבי קריית אונו.
בשנת 2012 הייתה סגנית אלופת ישראל בקרב רב ואלופת ישראל במקבילים מדורגים, לילדות דרגה ג'.
בהמשך עברה להפועל תל אביב בהתעמלות מכשירים, אך בעקבות פציעות רבות נאלצה להפסיק לעסוק בתחום.
בתקופה זו, עברה לעסוק באתלטיקה קלה בתל אביב, בהדרכתו של המאמן רומן קוגן.
בתחרות הכנה לאליפות אירופה בהתעמלות לנשים שנערכה בצ'כיה במאי 2016 זכתה טוקר עם נבחרת ישראל בהתעמלות ביחד עם צוף פלדון, אופיר קרמר וגאיה גלעדי במדליית כסף בתוצאה של 140.500 נקודות אחרי צ'כיה (151.200 נקודות) ולפני אוסטריה (139.600 נקודות).
באליפות הבלקן באולם לנוער שנערכה בחודש פברואר, זכתה טוקר במדליית כסף בתוצאה של 3.80 מטר.
בתחרות שנערכה בחודש פברואר שברה טוקר את שיא ישראל בקפיצה במוט, לאחר שעברה גובה של 4.10 מטר, שיפור של 5 סנטימטרים לשיא הקודם, בו החזיקה נעמה ברנשטיין.
באליפות ישראל שנערכה בחודש יולי, זכתה במדליית כסף לאחר שקפצה לגובה של 3.95 מטר, אחרי נעמה ברנשטיין (4.05 מטר).
בתחרות גביע החורף שנערכה בחודש פברואר בתל אביב, קבעה טוקר שיא ישראלי חדש של 4.11 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כשבוע עד שנשבר בידי נעמה ברנשטיין, השיאנית הקודמת.
מיכל מורלי היא מתעמלת עבר ישראלית, 4 פעמים ברציפות אלופת ישראל (2000–2003) ואלופת המכביה השש-עשרה (2001).
מורלי התאמנה בקבוצת מכבי קריית אונו.
בתחרות ההתעמלות של המכביה השש-עשרה שנעכה בהדר יוסף ביולי 2001 זכתה מורלי במדליית זהב בתחרות קרב-רב אישי (9.05 נק' בשולחן קפיצות, 8.75 נק' במקבילים, 8.86 נק' בקורה, ו-8.75 נק' בקרקע), לפני ענת לוי והדס כהן.
באליפות ישראל שנערכה ב-2003 זכתה מורלי בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 35.05 נקודות (9.1 נק' בשולחן קפיצות, 8.8 נק' במקבילים, 8.7 נק' בקרקע ו-8.45 נק' בקורה) לפני ורד פינקל וטלי ליאק.
מיכל טאובר (נולדה ב-30 באוגוסט 1980) היא זמרת ומלחינה ישראלית.
מיכל טאובר נולדה ב-30 באוגוסט 1980 באשקלון להורים שעלו מארצות הברית.
כאשר היא הייתה בת שנה הם חזרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק.
היא חתמה בקולומביה רקורדס ובסוני מיוזיק בגיל 17 והוציאה שלושה אלבומים, Sky with Stars, Coma ו-Lovesick.
בשנת 2005, כחלק מצוות ההרכב המוזיקלי של אופרת הסבון האמריקאית One Life to Live , חלקה טאובר פרס אמי עם הצוות על הישגים בבימוי והלחנה מוזיקלית לסדרת דרמה.
הצוות היה מועמד לפרס בשנים 2002, 2004, 2006 ו-2007. טאובר הייתה מועמדת לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Tissue Paper Wings" בשנת 2002.
בשנת 2018 היא ביצעה כמה שירים בסרט "כאשר נפגשנו לראשונה".
מיכל לייב כץ (זאנגאר) ( 1846 – 5 באוקטובר 1922, יג' בתשרי תרפ"ג), היה מאנשי הישוב הישן, ממייסדי המושבה פתח תקווה, סייע למושבות שהקימו אנשי העלייה הראשונה והעלייה השנייה, יזם בניית שכונות מחוץ לחומות בירושלים, גאל אדמות ארץ ישראל.
על שמו רחובות בפתח תקווה ובירושלים.
כץ נולד בקאריי (קרולי ביידיש) למד בישיבת מהר"ם שיק, ועלה לארץ ישראל בגיל 17 עם רבו, טוביה גדליה פרוינד.
ברדת כץ מהאוניה אל הסירה המביאה לנמל יפו החלו המשיטים את הסירה לסחוט כספים הנוסעים באיום כי חפציהם יזרקו לים.
כץ חטף משוט מהספן הערבי והחל לצעוק עליו בהונגרית, והסירה הגיע ליפו ללא תוספת תשלום.
כץ למד בישיבת עץ חיים, ונישא לרבקה בתו של ראש הישיבה משה נחמיה כהניו שנפטרה בלידת בתה הראשונה.
בשנת 1875 נישא בשנית לפראדל וייסנשטרן בת אחות אשתו של דוד גוטמן ועבר לגור ביפו.
בעזרת חיים אמזלאג קיבל כץ מהשלטון הטורקי בחכירה את מס הדרכים ("בדל קארוסה"), שהיה נגבה עבור כל עגלה אשר נסעה בדרך ירושלים - יפו.
חלק מהכנסותיו העביר לנזקקים באמצעות קבוצת יהודים מכובדים.
ידידותו עם יהושע שטמפפר החלה בעת שזה ראה את כץ מגן על חנוונית יהודיה מפני 3 חיילים תורקים בידו האחת, כאשר בידו השנייה החזיק את תיק הטלית והתפילין.
שטמפפר לקח ממנו את הטלית והתפילין, וכך הכה בהם כץ בשתי ידיו עד שהסתלקו.
מרבית שנות חייו עסק במצוות יישוב ארץ ישראל: בייסוד ובסיוע למושבות ובגאולת קרקעות.
בשנת 1883 התיישב בראשון לציון וקשר קשרי עבודה הדוקים עם יהושע אוסוביצקי, פקיד הברון.
סייע לחברת גאולה ברכישת קרקעות.
לאחר החלטת חובבי ציון בוועידת דרוסקניק שהתקיימה בשנת 1887 על פתיחת משרד של חובבי ציון ביפו אשר יטפל במושבות, הציע שמואל הירש, מנהל מקוה ישראל ונציג הברון, את כץ לתפקיד במשרד זה בשל ניסיונו הרב.
כץ הפעיל את קשריו ההדוקים עם תאופיק פחה, מושל ירושלים, על מנת לקיים את פגישת הרצל עם הקיסר וילהלם השני בירושלים בשנת 1898.
שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסע לגרמניה עקב מחלת בתו.
בשנת 1920 חזר כץ לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה.
לאחר מותו הספיד אותו הרב חיים זוננפלד.
בשנת 1878, היה כץ אחד מהמייסדים הראשונים של המושבה פתח תקווה, יחד עם גוטמן, שטמפפר, ברנט, רגנר, ראב.
הקרקעות עובדו "על ידי שטמפפר, כץ, ראב ורגנר ומשפחותיהם נשארו ביפו." כץ פיקח גם על נחלתו של זרח ברנט בעת נסיעתו לאנגליה לשם יצירת מקורות הכנסה נוספים.
עקב אומץ לבו וכוחו הרב, מונה כץ גם כאחראי על קניית אמצעי הייצור למושבה.
כץ רכש בהמות עבודה בלוד.
בעצת האגרונום רגנר רכשו מחרשות אירופאיות.
לאחר שהוברר כי נדרשים להם שוורים חזקים יותר כדי להפעיל את המחרשות האירופאיות, נשלח כץ לדמשק לקנות שוורים חדשים.
בשנת 1878 כץ הוביל שיירת גמלים מקלקיליה שנשאה על גבה גרעיני חיטה ושעורה לזריעה.
בדרכו הותקף קשות על ידי כפריים ערביים אריסי אנטואן בישארה טיאן.
כץ החליט לתבוע את תוקפיו למשפט.
בהיות כץ נתין אוסטרי, הקונסול האוסטרי בליווי שני רופאים שבדקו אותו.
גזר הדין היה חצי שנת מאסר לעשרים מתוקפיו והתנצלות של טיאן בפני מתיישבי פתח תקווה ושרי יפו.
כץ ואחרים סברו כי הקדחת נגרמה בשל קרבת המושבה פתח תקווה לביצות הירקון, לכן בשנת 1881 נרכשה אדמת יהודייה המרוחקת מהמים.
בשנת 1883 נבנו עליה 11 בתים ורפתות.
כץ וסלומון נתבעו למשפט בגין בנייה לא חוקית, לכן פנו לעזרתו של הקונסול האוסטרי.
בתאריך 29 במרץ 1886 התנפלו תושבי יהודייה על תושבי פתח תקווה עקב סכסוך קרקעות.
מתיישבי פתח תקווה פנו אל כץ ואל שמעון רוקח כדי שייצגו אותם בבית המשפט.
המשפט עורר תהודה ציבורית רחבה.
בתאריך 19 באפריל 1886 פנו כץ, גוטמן, ראב ושטממפר אל הקונסול האוסטרי וביקשו את מעורבותו כדי שיתקיים משפט צדק, ומתוך כוונה להפוך את "הפרשה לתקרית בינלאומית.".
כץ סייע למתיישבי פתח תקווה בהרחבת שטח המושבה.
בשנת 1903 כץ מכר בשותפות עם אנטון קאסר 3,300 דונם בתיווך חברת גאולה עבור מתיישבי פתח תקווה.
בשנת 1904 רכשו מתיישבי פתח תקווה 2,800 דונם נוספים שנקראו "אדמות החול".
כץ סייע ברישום "אדמות החול" בטאבו על שמם של המתיישבים שרכשו אותה.
סיוע למושבות העלייה הראשונה והעלייה השנייה
ראובן לרר רכש את אדמת ואדי חנין, שמצפון לה התחילה להתפתח נס ציונה.
לשם השלמת עסקת הרכישה חזר לאודסה בשנת 1883, והפקיד את נחלתו ואת בנו משה בידי כץ.
בתקופה זו חי משה יחד עם משפחתו של כץ ובעקבות כך נוצרו קשרים הדוקים בין המשפחות.
כץ פיקח על העבודות החקלאיות בנחלה, והכשיר את משה בעבודות חקלאיות.
כץ דגל בגיוון המשק החקלאי ולכן יזם קשר בין משה לרר לבין הטמפלרים שהיו בעלי ידע בגידול דבורים וברדיית דבש.
משה לרר המשיך לפתח את הענף והיה לדבוראי העברי הראשון.
בהמשך כץ סייע לראובן לרר גם במשפט נגדו בתואנה כי הדבורים פוגעות בתנובת ההדרים.
בתאריך 11 בינואר 1886 פנו נציגי חובבי ציון אל כץ כדי שיטפל בקבלת רישיונות בנייה לבניית מבני קבע למושבה גדרה, כיוון שבמושבה נבנו רק רפת, צריף עץ למגורים וצריף ששימש כלול.
אחד המכשולים לקבלת רישיון בנייה היה אי קביעת גבול הקרקע בין המושבה לבין בעלי הקרקע השכנים: חוסני ביי, צרפתי בשם פוליבער ותושבי קטרה.
כץ הגיע לגדרה בתאריך 24 במרץ 1887 כדי לסייע ביישוב הסכסוך.
כץ נסע לעזה מספר פעמים לצורך השגת רישיונות בנייה למושבה.
נסיעתו האחרונה של כץ יחד עם פינס הייתה בתאריך 25 בינואר 1888, ואז החל תהליך קבלת הרישיונות.
בחודש אוקטובר 1888 נודע לכץ ששהה אז ביפו כי תושבי כפר שכן לגדרה התקיפו את מתיישביה.
כץ פעל לשליחת חיילים עות'מאנים לגדרה להגנת המושבה.
תושבי גדרה תארו את חשיבות הגעת החיילים "וברכה לראש ר' מיכל ליב כץ אשר יגע הרבה וימהר לשלוח לנו את החילות כי לולא מהרו לבוא מי יודע מה הייתה אחרית המלחמה?
כי ידענו בבירור כי התעתדו בני הכפר לחדש עלינו המלחמה ביתר שאת ויתר עז." כץ שימש כבא כוחם של המתיישבים בתביעה נגד התוקפים.
בפסק הדין זקני הכפר חתמו "כי מעתה הם ערבים בעד כל גנבה ומריבה אשר תקרה במושבה.
עתה יוכלו בני המושבה לשבט בהשקט ובבטחה."
בשנת 1905 גדרה הגיעה למשבר בעקבות הדרישה לתשלום "מס העשור" שהגיע עד לשיעור של 50% מהיבול.
אנשי גדרה פנו אל כץ על מנת שיסייע להם, כיוון ש"כל ה'אפענדעס' שבעזה דורשים.
כולם חפצים להרויח מזה, כולם דורשים בקשישים, ואם לא, ילשינו".
כץ שילם את המס מכספו, והמתיישבים כתבו לו כי יחזירו לו לאחר "קבלת המעות המגיע לכא"א מבני מושבתינו בעד האלקאהל לקבל מן אמיסטראציון...ובפרט לכב' אשר רבות עמל ויגע בחסדו למען טובתנו בפרט ולמען ישוב אה"ק בכלל."
השלטון העות'מאני גבה "מס עשור" שהיה 12.5% מהיבול הקרקעי והבהמות הנולדות.
מחוז עזה הפריט את גבית המס וכך המס עלה לעיתים עד 50%.
המושבה באר טוביה סבלה משנות בצורת ומגפת עכברים, ובשנת 1904 הגיע למשבר כלכלי: מתיישבים נטשו, לרבים מהם לא היו בהמות עבודה, ורובם שקעו בחובות כבדים.
לאור המלצתו של ליבונטין, פנו מתיישבי באר טוביה אל כץ בבקשת סיוע למושבה כך שתוכל להיחלץ מהמשבר הכלכלי.
כץ ניהל את המושבה בין השנים 1905–1907 והעביר על שמו את הבעלות על קרקע המושבה.
הוא לווה כספים לשם פרעון חובות בגין "מס העשור" ולקנית אמצעי יצור-גרעינים לזריעה ובהמות עבודה.
בתקופת הקציר, עבד פיזית באיסוף היבול ואחסונו.
כיוון שהקרקע הייתה רשומה על שמו, נאלץ גובה המס לנהל את המשא ומתן עימו ולא עם המתיישבים, ולגבות את המס על פי החוק.
פעולתו של כץ בבאר טוביה במשך 3 שנים הייתה ללא תמורה.
המתיישבים כתבו על פעולותיו בעיתון "בקצור אין קץ לעמלו וליגיעו ואין קץ ...ולולא הוא כי אז נחרבה מושבתנו".
כץ בקש מהמתיישבים הצבת שם לרבו ולגיסו שהיו חשוכי ילדים "למען האמת ההיסטורית יש לציין, שהסבת השם ועיבורו שייך לר' מיכל ליב כ"ץ (זאנגאר)...
עבור שירותו, לקרוא למושבה בשם עברי והצעתו היא לקבל בשם את באר טוביה שבין כה קיים בכתיב הערבי 'ביר טביה'...
לשם הצבת יד לאחד ממייסדי פתח תקווה ר' דוד ב"ר טוביה גוטמן וזכר רבו ר' טוביה גדליה פרוינד.
ההצעה התקבלה ברצון ומאז רווח השם באר טוביה עד ימינו."
כץ בשותפות עם אנשי כפר פג'ה הציעו למכירה לחברת גאולה קרקע בשטח של 2,500 דונם שלא נקנו על ידה עקב מחסור באמצעים.
קרקע זו נקנתה על ידי עד ידי אפ"ק בשנת 1908, ועל 500 דונם מתוכה הוקם המושב הראשון עין גנים.
השלמת העסקה הייתה כה חשובה בעיני כץ, עד כי שהה בכפר הערבי פג'ה ביום כיפור.
שכונות: זיכרון טוביה, שערי צדק, שבת אחים
כץ הגיש תביעה לבית המשפט העות'מאני בתאריך 16/3/1899 כנגד יורשי יוסף ריבלין כי "בהיות יוסף ריבלין הנזכר בחיים אני ייפיתי את כוחו והתרתי לו לקנות אדמות פרטיות מחוץ ל[חומות] ירושלים ולבנות שם מבנים על חשבוני בהתאם לרצונו.
[כמו כן התרתי לו] לרשום את שטרי [הבעלות] החוקיים על שמו ללא כל אזכור של שמי.
הוא אכן קנה, בנה ורשם על שמו, בהתאם לייפוי הכוח וההיתר, את כל החלק הבלתי מוגדר ששיעורו חצי [השווה] למנה אחת מכלל שתי מנות".
על קרקעות אלו נבנו השכונות: זיכרון טוביה הבנויה על אדמת 'כרם אל עראק'; שערי צדק הבנויה על אדמת 'כרם אל עדאם'; שבת אחים הבנויה על אדמת 'כרם אל סעדאן'.
בשכונות אלו נבנו בתים ובורות מים.
הוכחה לאמיתות טענותיו של כץ, הייתה חתימתו של יוסף ריבלין בספר הכוללים המאשרת את קניית הנכסים על ידי כץ משנת 1896. רישום הקרקעות מלכתחילה על שו יוסף ריבלין ולא על שם כץ נבע מאיסור עות'מאני לרישום קרקע על שם מי שאינם אזרחי האימפריה.
כץ בנה את השכונות הללו בשותפות עם משה מלצר קנטרוביץ.
שמה של שכונת זיכרון טוביה ניתן כ"יד לאביו של ר' דוד גוטמן ורבו ומורו ר' טוביה גדליה פרוינד" שהיו חשוכי ילדים.
החוזה הראשון למכירת אדמת כרם ג'יבאלי להקמת אחוזת בית נעשתה בתאריך 23 בספטמבר 1906 בין המוכרים: אהרון זליג אטינגר, דוד שלזינגר ומרדכי טננבוים ובין הקונים "עקיבא ויס, מאיר דיזנגוף ויצחק חיותמן".
מימוש העסקה נתקל בקשיים בשל הבירוקרטיה העותמאנית.
שניים מן המוכרים ביקשו לצאת מהעסקה בגין הקשיים.
כץ בשל ניסיונו וכישוריו בניהול עסקאות מקרקעין עם השלטונות העות'מאנים.
כץ החל לסייע למוכרים בהשגת קושאן ורישיונות בנייה וביקש את סיועו של הקונסול האוסטרי.
ב-17 באוגוסט 1908 הודיעו שלזינגר ואטינגר על הסתלקותם מהעסקה, וב-20 באוקטובר 1908 אישרה האספה את הצטרפותו של כץ כשותף רשמי של טננבוים.
ב-24 בספטמבר 1908 התקבל הקושאן.
ב־11 באפריל 1909 נערכה הגרלת המגרשים.
מיכל חלבין (נולדה ב-1974) היא צלמת ישראלית.
בגיל 15 התחילה ללמוד בבית ספר תיכון לאמנויות, שם גילתה את הצילום.
בשנת 2001 סיימה בהצטיינות את לימודיה במחלקה לצילום באקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בצבא שירתה כצלמת בדובר צה"ל, ושם גם הכירה את בן זוגה, צלם הווידאו והמפיק עודד פלוטניצקי, שמלווה את הצד הטכני בעבודתה.
השניים מתגוררים במושב עופר שבמועצה האזורית חוף הכרמל, ולהם שלושה ילדים.
חלבין הציגה בתערוכות קבוצתיות רבות וכן במספר תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה.
עבודותיה נמצאות, בין היתר, באוספי מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון גטי בלוס אנג'לס, באוסף מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק וכן באוספים פרטיים.
העיסוק בגיל הנעורים משמעותי ביצירתה של חלבין, ורוב המצולמים שלה הם בני נוער.
עבודותיה מעלות שאלות של זהות, השתייכות ופרפורמנס, לצד מיניות מעורפלת וזהות מגדרית.
על פי חלבין, "בכל הפורטרטים יש איזה פער בין השבריריות של הדמויות לבין החוזק שהן מנסות להפגין.
המושאים מתחפשים, עושים איזה פרפורמנס, חושפים את העובדה שיש מעין זרות כזו, כמו עולם בתוך עולם".
היא מציינת את ורמיר, קאראוואג'ו, ולסקס, דיאן ארבוס ואוגוסט זנדר כאמנים שהשפיעו באופן משמעותי על עבודתה.
בשנת 2000, בעודה סטודנטית, הציגה חלבין את תערוכת היחיד הראשונה שלה, "ויטלינה וחברים," בגלריה רוזנפלד בתל אביב.
התערוכה תיעדה את ויטלינה, אחות של חברתה ללימודים, ואת חברותיה, ועסקה במעבר שבין נערות לנשיות.
בשנת 2002 הציגה בגלריה רוזנפלד את התערוכה "לזרובה," תמונות בשחור לבן אותן צילמה חלבין בשלושה קרקסים נודדים.
התערוכה הוצגה גם בגלריה יוסי מילוא בניו יורק, והייתה הפעם הראשונה בה הציגה חלבין מחוץ לישראל.
התמונות מתמקדות באמני הקרקס ברגעי המנוחה שלהם או מאחורי הקלעים.
עבודותיה של חלבין פורסמו בארבעה ספרים, המבוססים על ארבע תערוכות יחיד.
לצד תצלומים מתוך "לזרובה," הספר מציג אקרובטים, אמני קרקס ורקדנים סלוניים בחללים שמחוץ לבמה, ובכך מעניק מבט אינטימי על דמויות שבדרך כלל נצפות ממרחק.
התמונות צולמו ברובן במזרח אירופה, בעיקר באוקראינה, וגם בישראל ובאנגליה.
התערוכה בת אותו השם הוצגה במוזיאון תל אביב ב-2008. על פרויקט זה זכתה חלבין בפרס ליאון קונסטנטינר לצילום.
בשנת 2009 הייתה אחת מארבעת המועמדים לפרס טיילור ווסינג לצילום דיוקן המוענק על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון וזכתה במקום השלישי.
ספרה השני, "The Black Eye" מ-2010 עוסק במתאבקים אותם צילמה חלבין במועדוני היאבקות באוקראינה וברוסיה.
רוב הצילומים נעשו לאחר קרב, כאשר המצולמים עוד מסדירים את נשימתם.
על פי חלבין, המשיכה לרגעים האלו נבעה מהניגוד שבין הפיזיות של הקרב והמאמץ לבין הערפול ההכרתי שמגיע לאחריו.
הסדרה "Sailboats and Swans" שפורסמה בשנת 2012 בספר באותו השם, צולמה במשך חמש שנים בשבעה בתי כלא מסוגים שונים ברחבי אוקראינה ורוסיה: כלא נערות, כלא נשים, כלא נערים, כלא גברים, וכלא לנשים וילדיהן אותם ילדו בכלא.
חלבין הקפידה שלא להתעניין בפשעי האסירים לפני שסיימה לצלם אותם, על מנת להימנע משיפוט שישפיע על עבודתה.
ספרה הרביעי, "How to Dance the Waltz" ראה אור בשנת 2021. שלוש הסדרות המרכזיות בספר צולמו בבית ספר למטדורים בסביליה שבספרד, צוערים באקדמיה צבאית באוקראינה ותלמידי תיכון אוקראינים ערב נשף סיום התיכון.
על פי חלבין, בספר יש התמקדות מיוחדת במדים אותם לובשים המצולמים הצעירים, ובפרפורמנס הנדרש מהם כדי למלא את התפקיד אותו המדים מכתיבים.
במקביל לפרויקטים אמנותיים בעלי אופי אישי, עסקה חלבין גם בצילום מסחרי וצילום אופנה.
צילומים שלה הופיעו במגזינים כדוגמת הניו יורק טיימס, GQ ולה מונד.
חלבין צילמה עבור בתי האופנה דיור ופייר קארדן, ובשנת 2018 צילמה את תמונת השער של אלסנדרו מיקלה, המנהל האמנותי של בית האופנה גוצ'י, עבור מגזין T.
חלבין צילמה גם את הפקת האופנה שנלוותה לראיון עמו.
בכתבת השער במגזין "טיים", שהוקדשה למשפחות החטופים במלחמת חרבות הברזל, מופיעים צילומים של חלבין.
2000 - "ויטלינה וחברים", גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2002 - "לזרובה", גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2008 - "מוכר אך זר", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2013 - "Sailboats and Swans", המרכז ההלני לצילום, אתונה, יוון.
2015 - "Raw Iron", מיצב וידאו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2011 - "עושים מקום: צילום ישראלי עכשווי", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2012 - "מים ישנים", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2016 - "אוטופיה/דיסטופיה", מוזיאון חיפה לאמנות.
2018 - "מקום לאופנה: מסע בעקבות הבגד הישראלי", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2004 - פרס אוסקר הנדלר, קרן אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות.
2007 - פרס ליאון קונסטנטינר
2016 - פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית
מיכל חפר (לונסקי) (נולדה ב-20 בנובמבר 1963) כיהנה כראש החוג לחינוך מוזיקלי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בין השנים 2018–2024. חוקרת מוזיקה, אשת חינוך ומרצה בכירה בתחומי המוזיקה בגיל הרך, מוזיקה במרחב הרב תרבותי וקוגניציה מוזיקלית.
בשנת 1988, לאחר שירותה הצבאי, השלימה את לימודי התואר הראשון בחינוך מוזיקלי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 1997 נסעה לארצות הברית ללימודי תואר שני בחינוך מוזיקלי באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
במסגרת לימודי התואר השני למדה אצל פרופ' אדווין גורדון וד"ר בת' בולטון.
את לימודי הדוקטורט סיימה בשנת 2008 באוניברסיטת תל אביב, תחת הנחייתם של פרופ' יהודית כהן, פרופ' ורוניקה כהן וד"ר זלמן ויינטראוב.
עבודת הדוקטור עסקה בבדיקת תגובות פסיכומוטוריות ופסיכופיזיולוגיות של יילודים לגירוי מוזיקלי.
בעת לימודיה בארצות הברית השתלמה במכון גורדון Gordon Institute for Music Learning הוכשרה כמנחה והביאה לארץ את שיטת גורדון לחינוך המוזיקלי.
בתחילת דרכה המקצועית עסקה בהוראת מוזיקה בגיל הרך במסגרות חינוכיות פורמליות ולא-פורמליות.
לאחר חזרתה מלימודיה החלה לפתח את "קטן-טון", תוכנית לימודים להוראת מוזיקה לפעוטות בהשראת שיטת גורדון.
התוכנית מבוססת על חשיפה למוזיקה מורכבת ומגוונת ומעודדת שיתוף ואינטראקציה קולית ותנועתית עם הפעוט.
היא הוציאה לאור ספר הדרכה, ושלושה תקליטורים להורים ופעוטות.
עבודתה הוצגה בכנסים בישראל ובמדינות אחרות.
בין השאר הנחתה קורסים וסדנאות בארצות הברית, באיטליה, בברזיל, ביוון, בספרד, בקוריאה ובסין.
בשנת 2007 החלה ללמד כמרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת לוינסקי לחינוך, וכיהנה כראש המסלול לתנועה לגיל הרך במכללת וינגייט בין השנים 2011–2012. בשנת 2018 מונתה לראש החוג לחינוך מוזיקלי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
הקימה את תוכנית "קטנטנים" בקונסרבטוריון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מיכל מושקט-ברקן (נולדה ב-1966) היא פרופסור לחינוך יהודי ומנהלת מחלקת החינוך והפיתוח המקצועי ב"היברו יוניון קולג".
יזמה ועומדת בראש תוכנית המיצטיינים "רקמה" אשר במסגרתה לומדים לימודי מוסמך במרכז מלטון לחינוך יהודי שבאוניברסיטה העברית בירושלים ומתמחים בחינוך יהודי פלורליסטי בקולג'.
מושקט-ברקן יזמה, הקימה ומשמשת כראש אקדמי של תוכנית "חדר מורים לזכר שירה בנקי".
שימשה כחברה בוועדת המקצוע שהקימה את מקצוע "תרבות יהודית ישראלית" במשרד החינוך.
חוקרת פיתוח מקצועי ואידאולוגי בחינוך יהודי, מנהיגות חינוכית, פלורליזם ורב תרבותיות בחינוך.
יועצת התוכן של "קול העם" יזמה בהובלת נשיא מדינת ישראל.
מיכל מושקט נולדה ב-1966. גדלה בפתח תקווה, בבית דתי-ציוני.
את שירותה הצבאי עשתה כמורה לעברית לחיילים עולים והשתחררה ב-1987 בדרגת סגן.
לאחר מכן פנתה מושקט-ברקן ללימודים במכון כרם להכשרת מורים, אותה סיימה ב-1991. ב-1987 החלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים בה השלימה שלושה תארים: ב-1992 סיימה תואר ראשון בגאוגרפיה ופילוסופיה יהודית, שש שנים מאוחר יותר, ב-1998, סיימה בהצטינות את לימודי המוסמך וב-2006 קיבלה תואר דוקטור, בנושא מפגשים אידאולוגיים בלימודי יהדות.
מאז 2015, מושקט-ברקן היא פרופסור חבר לחינוך יהודי, במסלול המקביל בהיברו יוניון קולג'.
ב-2023 קיבלה מינוי של פרופסור מן המנין.
היא חוקרת פיתוח מקצועי ואידאולוגי בחינוך יהודי, מנהיגות חינוכית, פלורליזם ורב תרבותיות בחינוך.
משמשת כמרצה בהיברו יוניון קולג' ובאוניברסיטה העברית.
ב-2005 הקימה את מחלקת החינוך והפיתוח המקצועי בהיברו יוניון קולג' בירושלים, אותה היא מנהלת מאז.
שלוש שנים מאוחר יותר, ב-2007, הקימה את תוכנית: "רקמה – מנהיגות לשם שינוי", תוכנית מצטיינים ללימודי מוסמך עם התמחות בחינוך יהודי פלורליסטי, במסגרתה הסטודנטיות והסטודנטים גם מתמחים בחינוך יהודי פלורליסטי בקולג'.
תוכנית זו כוללת לימודים לתואר שני במרכז מלטון לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים.
מושקט-ברקן מנהלת תוכנית זו מאז הקמתה.
משנת 2000 היא פעילה בייעוץ, הדרכה ומחקר בתחומי יחסי ישראל-תפוצות, כולל ייעוץ למחלקת צפון אמריקה של הסוכנות היהודית ול"מקום" (תוכנית העצמה וחינוך של הסוכנות), וכן בייעוץ במסגרת .
לימדה במכון שכטר ללימודי היהדות בשנים 2004 עד 2009.
משנת 2009 היא חברה בוועדת המקצוע "תרבות ישראל" במשרד החינוך ומרכזת את תת-הוועדה להכשרות מורים.
ב-2014 הקימה את תוכנית "חדר מורים" לזכר שירה בנקי.
תוכנית זו מפגישה מורות ומורים יהודים וערבים להשתלמות מקצועית.
מושקט-ברקן משמשת מנהלת אקדמית של התכנית ומגייסת כספים עבורה.
הייתה חברה בוועדה ליישום דוח שנהר ובוועדת המקצוע "תרבות יהודית-ישראלית" במשרד החינוך.
דוברת ב-"כנס שירה לסובלנות" של אוניברסיטת רייכמן, 2023.
ממקימי "שומרות ושומרים על הבית המשותף" בירושלים, תנועת מחאה נגד הרפורמה המשפטית.
תנועה זו חותרת להגיע להסכמות רחבות ובה אחוז גבוה של דתיים ציונים.
מושקט-ברקן פרסמה מאמרים רבים ומספר ספרים, ביניהם
אמות מידה לבחינת תוכניות לימודים וחומרי למידה במקצועות היהדות: בחינוך הממלכתי הכללי, מאת מיכל מושקט-ברקן, יוכי ברנדס.
עיונים בחינוך היהודי כרך י"ד: בלשון רבים: אתגרי הפלורליזם בחינוך היהודי 14 מיכל מושקט-ברקן ומיכאל גיליס, הוצאת מאגנס 2014.
פרופ' מיכל מושקט-ברקן בשתיים "אחת על אחת עם ענת שריג"#11
מיכל כהן (נולדה ב-1972) היא עורכת דין ישראלית, המשמשת הממונה על התחרות החל מספטמבר 2022. במסגרת תפקידה זה היא מייעצת למשרדי הממשלה ואחראית על אכיפת חוק התחרות הכלכלית.
כהן כיהנה כסגנית היועץ המשפטי וכיועצת המשפטית של רשות התחרות.
כהן בעלת תואר ראשון במשפטים בהצטיינות ותואר ראשון בכלכלה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני במשפט וכלכלה בהצטיינות במסגרת תוכנית erasmus ואוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד (compultense).
התמחתה במחלקה הכלכלית בפרקליטות המדינה שם החלה לעסוק בעריכת דין.
במסגרת עבודתה במחלקה הכלכלית הייתה שותפה לצוות התביעה בפרשת קרטל חברות הביטוח.
בשנת 2006 הצטרפה לרשות התחרות וכיהנה בתפקיד סגנית היועץ המשפטי לעניינים פליליים.
במסגרת התפקיד הובילה את הטיפול בתיק קרטל חברות הגפ"מ.
מ־2013 שימשה כהן סגנית בכירה ליועץ המשפטי לעניינים אזרחיים ומנהליים.
במסגרת תפקיד זה הטמיעה והובילה את הליכי האכיפה המנהלית ברשות.
בדצמבר 2018 מונתה ליועצת המשפטית של הרשות.
החל מספטמבר 2022 מכהנת כממונה על התחרות.
עם כניסתה לתפקיד יצאה למאבק במונופולים הגדולים.
בוצעה פשיטה על משרדי שופרסל, שטראוס ויוניליוור בחשד לתיאום מחירים בשוק המזון הריכוזי ונפתחה חקירה באזהרה של בכירים בענף המזון.
בעקבות מהלכים אלו הספקים הגדולים הקפיאו זמנית את העלאות המחירים שתכננו.
רשות התחרות אף הטילה קנס של 111 מיליון שקל בכפוף לשימוע על שטראוס, שנחשדה במיזוג עם משק ויילר לפני קבלת אישור; הטילה קנסות על שבע חברות שהפרו את הוראות חוק המזון והודיעה על כוונתה להגיש כתב אישום תקדימי נגד שטראוס מפני שאותתה על כוונתה להעלות מחירים.
בינואר 2024 החליטה רשות התחרות לאסור על ספקים גדולים לסדר את המוצרים על המדפים ברשתות המזון, כך שיתפנה מקום גם לספקים הקטנים.
בנוסף קיבלה הרשות בראשותה של כהן סמכות מורחבת במניעת מיזוגים שפוגעים בתחרות.
בפברואר 2024 הודיעה רשות התחרות כי היא שוקלת מתן קנס של 64 מיליון שקלים לחברת התרופות ניאופרם וקבעה כי ניצלה לרעה את כוחה והייתה צד להסדר כובל באספקת תרופה לסרטן הדם.
יחד עם זאת רשות התחרות אישרה בקשות מיזוג מצד גורמים עוצמתיים כמו שופרסל, שהשתלטה על שוק סיטונאות המזון, ומנגד דחתה בקשות מיזוג שוליות.
במאי 2023 החל ניר ברקת בניסיון הדחתה לאחר שלא נענתה לבקשתו של אמנון מרחב לפתוח בהליכי אכיפה כלפי חברת מזון, במקרה שבו לא נרשמה כל הפרה של החוק על ידה.
בעקבות ניסיון ההדחה שלחו הממונים על התחרות בעבר לשר הכלכלה מכתב המביע התנגדות נחרצת לניסיון ההדחה והדגישו את חשיבותה של עצמאות הרשות.
לאחר ניסיון ההדחה הואץ קצב פעילות הרשות.
מיכל ליניאל (נולדה ב-25 ביולי 1955) היא חוקרת בתחום הנוירוביולוגיה והביואינפורמטיקה, פרופסור מן המניין במחלקה לכימיה ביולוגית ב.
נולדה כמיכל תודר (Toder) וגדלה בשכונת רמת אביב, תל אביב.
אמה, רונית לבית ביטון, ילידת מרוקו, 1931, חיה בארץ משנת 1950, ועבדה כמנהלת חשבונות במרכז החקלאי.
אחותה דורית נובק, הייתה מנכ"לית יד ושם, אחיה הראל תודר, ניהל חברת ביוטק, ואחיה עופר תודר, הוא מנהל במגזר הציבורי.
בשנת 1973 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר אליאנס תל אביב (תיכון עירוני י').
בשנים 1976–1979 למדה לתואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטת תל אביב וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה.
בשנים 1980–1981 למדה לימודי המשך במחלקה למיקרוביולוגיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בשנים 1982–1987 למדה לתואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה.
את הדוקטורט כתבה בהנחיית פרופ' יוסף שלומאי.
בשנים 1987–1989 השתלמה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1989 התמנתה כחברת סגל באוניברסיטה העברית והיא מכהנת כפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
נשואה לפרופ' נתן ליניאל, פרופ' באוניברסיטה העברית בירושלים.
אם לשלושה (בת ושני בנים).
בנה הוא המשורר נדב ליניאל
גרה בשכונת נווה שאנן בירושלים.
תחומי המחקר של ליניאל כוללים: גנומיקה, פרוטיאומיקה, ביולוגיה תאית ומערכתית ופיתוח שיטות חישוביות ברפואה ומדעי החיים.
היא התמקדה, ביתר פירוט, בנושאים הבאים:
ארגון גלובלי של כל רצפי החלבונים, פיתוח גישות למיון וסווג אוטומטי של רצפים.
ניתוח מידע גנומי ופרוטאומי לפיתוח כלים להבנת קשר בין רצפי חלבונים ומבנם.
שימוש בנוירוטוקסינים (רעלנים עצביים) כגלאים לתהליכי שחרור במערכות עצבים.
גישות פרוטאומיות לחקר ביטוי חלבונים בתאי עצב מתפתחים.
גישות גנומיות לחקר ביטוי גנים בתאים סרטניים.
פיתוח שיטות למידה חישוביות ומודלי שפה לחקר מחלות מורכבות ורפואה חישובית.
ביולוגיה מערכתית להתמודדות עם עקה חמצונית בתאים.
גנומיקה של משפחות ואוכלוסיות לאפיון וחיזוי מחלות מורכבות.
הדריכה עשרות סטודנטים לתואר שני, תואר שלישי ופוסט-דוקטורטים, וממשיכה בהוראה והדרכה פעילה של סטודנטים לתארים גבוהים.
במקביל לעיסוקה במחקר ובהוראה, מילאה ליניאל תפקידי ניהול אקדמי רבים באוניברסיטה העברית, בארץ ובעולם.
בשנת 1999 הקימה את התוכנית לביולוגיה חישובית באוניברסיטה העברית ועומדת בראש התוכנית מאז ועד היום.
בשנים 2012–2018 עמדה בראש המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
היא נציגה ב-, תשתית המאפשרת למעבדות ומכוני מחקר במדעי החיים, בארצות אירופה השונות, לחלוק ביניהם מידע ולאחסן נתונים מחקריים באופן מאורגן.
ליניאל פרסמה עד היום כ-400 פרסומים מדעיים (מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים) בתחומי מחקרה.
מיכל מנור (נולדה ב-1993) היא שחקנית, מדובבת ועיתונאית ישראלית.
אביה אמיר מנור (במקור נוימרקט) טייס וקאוצ'ר + NLP ואימה נורית סדן מנור אדריכלית.
הוריה התגרשו כשהייתה צעירה והיא התגוררה עם אימה נורית ואחיותיה נועה ויעל.
דודה מצד אביה הוא פרופ' אודי מנור, היסטוריון המתמחה בהיסטוריה של העם היהודי בעת החדשה.
בת דודתה מצד האם היא הזמרת נומקה, נועם סדן.
שירתה בצה"ל כמפיקה ומגישה בגלי צה"ל.
בשנת 2014, לאחר סיום השירות הצבאי, החלה לעבוד כתחקירנית עבור התוכנית מועדון לילה.
בשנת 2016 החלה לעבוד בערוץ 13 ככתבת בתוכנית הבוקר של הערוץ "העולם הבוקר" ומגישת הפינה הקבועה בשם "ההמלצה היומית".
למיכל יש פודקאסט עם נועה מנור (אשתו של הסטנדאפיסט יונתן ברק), ששמו "צריכות טיפול".
בנוסף כותבת טורים ב-ynet בנושאי לייפסטייל ומשפחה.
מרבה להופיע בתוכן של דודו ארז.
בשנת 2009 שיחקה בסרטו של אמנון האס, "רון", בתפקיד מיכל.
בשנת 2018 שיחקה בסדרת הנוער שכונה בבימוי של אורן שקדי.
בשנת 2020 שיחקה את הדמות הדס בקומדיית המצבים הישראלית אחותי קפצה כיתה.
בשנת 2021 שיחקה תפקיד של כתבת בסדרה מותק בול באמצע.
בנוסף בשנת 2020 דיבבה את הדמות קאזה בסדרה משמר מאליבו: הגל הבא.
מיכל ניב (5 באוקטובר 1965 – 21 בינואר 2000) הייתה עיתונאית, מנחה ושדרנית רדיו ישראלית.
מיכל ניב נולדה בבאר שבע למשפחה בת שני ילדים לניצה ול.
אביה היה קצין בגולני ושימש קצין השלישות הראשי בתפקידו האחרון בצה"ל.
האם עבדה כאחות בבית החולים השרון.
בגיל 3 עברה לפתח תקווה, שם גדלה ולמדה בבית הספר בכפר גנים.
אחיה של מיכל, , השגיח עליה מגיל צעיר, כיוון שהאב שהה מחוץ לבית עקב תפקידו והאם עבדה במשמרות.
התגייס בנובמבר 1977 לחיל השריון.
הוא ניסה להגיע לקורס קצינים, אולם לא הצליח במבדקים.
בדצמבר 1978 נהרג אחיה, בעת שירותו, מירייה שנורתה בחדרו מנשקו האישי.
ועדה שחקרה את האירוע התלבטה בין התאבדות לתאונה וקבעה שהייתה זו תאונת נשק.
חברת הילדות שלה, גליה לוי, טוענת שלאחר מות האח הפכה מיכל למרוחקת ומסוגרת.
בפני בן זוגה טענה ניב, שאביה הסתגר בתוך עצמו ולא היה נוכח כאב.
בשנת 1979, כשהייתה בת 14, מונה אביה לנספח אכ"א בלונדון וניב עברה לשם יחד עם הוריה.
בתקופה זו למדה ניב בתיכון והתעמקה בתחביב האהוב עליה - מוזיקה.
את האהבה למוזיקה ספגה עוד בילדותה בבית מאחיה.
ב-1981, לאחר שנתיים שגרה באנגליה, חזרה משפחת ניב לישראל, עברה לגור בתל אביב ומיכל החלה ללמוד בתיכון עירוני ה' במגמה הומנית והצטיינה בלימודיה.
אביה שב תחילה לתפקיד בצה"ל, אולם לבסוף החליט לפרוש.
במאי 1982, ביום העבודה הראשון שלו במפעלי נשר, התאבד אביה בירייה על קברו של אחיה, בבית העלמין בקריית שאול.
מותו של האב הכה גלים בתקשורת והיה חוויה קשה גם בכיתתה של מיכל.
זמן קצר לפני גיוסה עזבה את הבית ועברה לגור עם בן זוגה.
בשנת 1984 התגייסה לצה"ל ושירתה בתחנת הרדיו גלי צה"ל, בתחילה, כפקידתו של מפקד התחנה רון בן ישי, שנמנה עם ידידיו של אביה המנוח.
לאחר מינוי של נחמן שי כמפקד התחנה, זמן קצר לאחר מכן, החלה להגיש את תוכנית הבוקר "הפסקת עשר", שערך שרון מולדאבי (בין השנים 1986–1987).
את הקו המוזיקלי האלטרנטיבי של התוכנית בחר מולדאבי, והוא זה שיחד עם דלית עופר (ראש מחלקת המוזיקה בתחנה), בחר במיכל, קריינית בראשית דרכה, להגיש את התוכנית.
בתוכנית הושמעו בין השאר: איגי פופ, ביסטי בויז, מינימל קומפקט, ניק קייב, יו 2, ג'וי דיוויז'ן ו-REM.
במהלך השירות נשלחה לחודשיים לארצות הברית במסגרת משלחת של עיתונאים צעירים.
לאחר שובה קיבלה תוכנית אחרת - "הפסקת עשר בלילה" אותה המשיכה ניב לשדר ולערוך גם לאחר שחרורה, בשנת 1986, כשעבדה בתחנה כעצמאית.
התוכנית הועברה בשלב מאוחר יותר לשידור בתחנת צה"ל 2, ונקראה "הפסקת עשר בערב".
התוכנית בעריכתה שמרה על הקו האלטרנטיבי הייחודי והיא השמיעה בה בין השאר את אקו והבאנימן, ג'ון קייל, הגאן קלאב, פטי סמית, הקיור, רוי הארפר ועוד אמנים שלא תמיד הושמעו ברדיו.
לאחר ירידת התוכנית שידרה ניב תוכנית נוספת בשם "לחבק את הדובי" ותוכניות מוזיקה מיוחדות, לרוב עם אלדד קובלנץ, שהיה חבר קרוב שלה.
בשנת 1988 נבחרה להגיש את תוכנית הטלוויזיה "עד פופ", לצד אברי גלעד, אולם החליטה לאחר חודשיים לעזוב את התוכנית.
במקביל להתפתחות הקריירה הרדיופונית שלה, התפתחה ניב גם לתחום הבישול: כתבה מדורי בישול במקומונים תל אביביים, חברה לשאול אברון, אותו הכירה בעיתון "חדשות", להקמת המסעדה "יועזר בר יין" ביפו, וכן בישלה במסעדה של מרגרט תייר שביפו.
בנוסף כתבה במשך תקופה ארוכה בעיתון "חדשות".
בספטמבר 1996 הצטרפה לצוות ההקמה של תחנת הרדיו "רדיו תל אביב", שם הגישה בשעות הבוקר את תוכנית המוזיקה "בת הים הקטנה" ושימשה כמנהלת מחלקת המוזיקה.
בשנת 1997 החלה להגיש את תוכנית הרדיו ההומוריסטית "היפות והאמיצות" עם תמר מרום ולאחר מכן עם עינב גלילי.
התוכנית זכתה להצלחה רבה ועקב כך, החליטה התחנה להעביר את התוכנית לשעות שידור אחרי הצהריים, 16:00 עד 18:00, בהן שיעורי ההאזנה לרדיו גבוהים יותר.
סקרי ההאזנה של התוכנית היו מצוינים ואף נשקל להעביר אותה לפורמט טלוויזיוני בשידורי הלווין.
בשנת 1996 הופיעה בתפקיד קטן בסרט הטלוויזיה של רן טל ואתגר קרת - "מלכה לב אדום".
ב-21 בינואר 2000, ביום בו מלאו חמש שנים למותו של בן דודה, , שנהרג בפיגוע בבית ליד, היא שמה קץ לחייה בתלייה בביתה בתל אביב.
היא נקברה בבית הקברות האזרחי בקיבוץ עינת.
בשנת 2000, לאחר מותה, הוענק לה אות הוקרה וזיכרון מטעם ועדת פרס סוקולוב.
בשנת 2002, לציון שנתיים למותה, עלה באתר האינטרנט של רדיו תל אביב, בו שידרה, עמוד מיוחד לזכרה, בו התאפשר לצפות בראיון שנערך איתה ולהאזין לקטעים מהתוכניות השונות שהגישה.
כמו כן, הקדישו באותו יום בתחנה, יום שידורים מיוחד, בו השמיעו קטעים נבחרים מהתוכנית "היפות והאמיצות".
ב-2009 הופק במסגרת בית הספר לקולנוע "סם שפיגל" סרט קצר לזכרה, בכיכובן של יעל טל ורותם זיסמן כהן.
הסרט עוקב אחר שתי גרופיות צעירות של תוכנית הרדיו של ניב ועינב גלילי - "היפות והאמיצות".
בינואר 2014, 14 שנה לאחר ששמה קץ לחייה, הפיק צוות של קולנוענים צעירים קליפ לזכרה, שהתבסס על השיר "מיכלי, תראי כמה באו" של היוצר ירון אחר.
הקליפ, שמופיעה בו בתפקיד הראשי השחקנית נועה צפריר, המזכירה בחזותה את מיכל - עוקב אחר שדרנית רדיו ה'מדלגת' בין שני עולמות: שידורי אולפן מבודחים ושיחות עליצות עם מאזינים מחד, ותחושות קשות ו'הליכה על הקצה' מאידך, עד הסוף המרומז.
מדי שנה, בתאריך הסמוך למועד פטירתה בינואר, מקדיש אייל פרידמן ("קוואמי") תוכנית מיוחדת לזכרה של ניב ברדיו "הקצה", ובשנים האחרונות, מאז חזר לשדר מדי שבוע בגלגלצ ב-2017, גם שם.
בראיון שנתן לידיעות אחרונות בשנת 2010 הוא סיפר על ההשפעה הגדולה שלה, לצד יואב קוטנר, בעיצוב טעמו המוזיקלי: "גדלתי על שדרנים כמו יואב קוטנר ומיכל ניב, שמה שמשך אותי אליהם היה הטעם המוזיקלי שלהם".
לציון 20 שנה למותה, הקדישו תחנות רדיו שונות, וביניהן רדיו "הקצה", רדיו תל אביב וגלגלצ, תוכניות מיוחדות לזכרה עם המוזיקה שאהבה ושידרה.
ברדיו הקצה שידרו, בין השאר, הקלטה מתוכנית מיוחדת בהגשתה (עורך: עוזי פרויס) ממרתון ניק קייב, ששודר במקור בגלי צה"ל, בשנת 1990.
שי גולדשטיין, שעבד לצידה לתקופה ברדיו בתל אביב, בתוכנית "היפות והאמיצות", סיפר עליה בתוכניתו בתחנת 103fm ואמר: "אני בטוח שהיא הייתה עדיין מכוכבות הגדולות ברדיו, היא הייתה פנומן רדיו, היא הייתה האמא מקצועית שלי".
שרון מולדאבי, שערך לצידה של ניב את התוכנית "הפסקת עשר", הגיש ברדיו תל אביב תוכנית מיוחדת בת שלוש שעות עם סיפורים ושירים במתכונת התוכנית המקורית.
בפוסט מקדים שעלה לפייסבוק הוא כתב "...ההון הסמלי שהותירה קשור בעיקר למוזיקה שהיא קידמה, ונדמה לי שמעולם לא היה מישהו או מישהי שקידמו שנים ספורות כל כך מוזיקה איזוטרית ונשאר\ה כה חרותים, כה נערצים, אחרי עשורים."
מיכל עדן (נולדה ב־7 בינואר 1969) היא עורכת דין ישראלית ופעילה מרכזית למען זכויות להט"ב בישראל.
בין השנים 1998–2003 כיהנה כחברת מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מרצ תל אביב-יפו.
עדן פעילה פוליטית וחברתית המזוהה בעיקר עם המאבק הפמיניסטי והלהט"בי.
בין היתר היא חברת קהילת "בשלה".
כיום שותפה במשרד עורכות הדין עירא הדר ומיכל עדן המתמחה בזכויות קהילת הלהט"ב, וכן במעמדן המשפטי של מגוון המשפחות האלטרנטיביות.
כעורכת דין עדן מסייעת לחברי וחברות קהילת הלהט"ב בשלל תחומים, לרבות פונדקאות, זוגיות גאה, הורות להט"בית, אימוץ להט"בי, אפוטרופסות, הסדרת מעמדם של בני זוג זרים, זכויות כלכליות בתחום העבודה והפנסיה.
במסגרת פעילותה המשפטית, הובילה גם לתקדימים פורצי דרך למען הקהילה הגאה.
מיכל עדן נולדה בשנת 1969 בהרצליה.
בגיל 22, החלה להתנדב באגודת הלהט"ב.
לאחר מכן הצטרפה לארגון קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית), והייתה אחת הפעילות הבולטות בארגון.
עדן התנדבה גם במרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב.
לאחר רצח רבין הצטרפה למרצ והחלה בפעילות פוליטית בפורום הנשים של מרצ ובפורום "גאות" לזכויות הלהט"ב במפלגה.
בשנת 1998 נבחרה למקום השני ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב-יפו, ולאחר הבחירות המוניציפליות הייתה לחברת מועצת העיר.
בשנת 2000 נבחרה להיות יושבת ראש פורום "גאות" - הפורום לזכויות ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרס של מפלגת מרצ.
כחברת מועצת העיר ארגנה את העצרת היחידה לזכר נפגעי מהומות אוקטובר, הנציחה נשים מנהיגות בשמות רחובות העיר תל אביב-יפו, יזמה שריון לנשים בדירקטוריונים של תאגידי העירייה (ל-30%, לאחר מכן יעל דיין העלתה את השריון ל-40%).
בנוסף, הצליחה להשוות את הרישום והזכויות של בני זוג מאותו המין בשירותים העירוניים לאלה של בני זוג ממינים שונים, דבר שהרגיז את האוכלוסייה הדתית בעיר והיווה תקדים, שכן הייתה זו הפעם הראשונה שרשות מקומית בישראל הכירה בבני זוג מאותו המין.
הפרויקט הגדול ביותר של עדן בעירייה היה "בית דרור" בנווה צדק: הוסטל לבני נוער להט"ב שסולקו מביתם עקב נטייתם המינית או השתייכותם המגדרית.
בבית זה יכולים אותם נערים לשהות עד גיל 18, תוך כדי פעילות גישור מטעם המוסד על מנת לחדש את הקשר עם המשפחה.
בנוסף דואגים להשאיר את בני הנוער במסגרת של לימודים או עבודה, במידת האפשר.
המוסד ממומן על ידי עיריית תל אביב-יפו ומשרד הרווחה.
כאשר נפתח המוסד נתלו פשקווילים בשכונת נווה-צדק עליהם נכתב "סכנה לילדי העיר" וססמאות נוספות בגנות "בית דרור".
בשנת 2003 התמודדה על מקום ברשימת מרצ בבחירות לכנסת, אולם הגיעה למקום ה-32 הלא ריאלי.
לאחר הפסקה של כשנתיים בפעילות פוליטית לצורך לימודי משפטים, התמודדה גם לקראת בחירות 2006 כמועמדת היחידה מקהילת הלהט"ב במרצ אך נבחרה למקום ה-16, הלא ריאלי.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה עדן להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
מיכל סנונית (נולדה ב-1940) היא משוררת, סופרת לילדים, ועיתונאית ישראלית.
מיכל סנונית נולדה וגדלה בקיבוץ עין החורש שבעמק חפר.
אביה, ממשפחת לרנר - יהלומנים אמידים מאנטוורפן ואמה, גם היא יוצאת בלגיה, היו ממייסדי הקיבוץ.
בנערותה עבדה כרועת צאן בקיבוץ.
לאחר שירותה הצבאי חזרה לקיבוץ והחלה ללמוד ספרות ותיאטרון.
סנונית החלה את כתיבתה כבר בגיל צעיר, והוריה שמרו מחברות שירים וסיפורים שלה, כבר מכיתה ג',
לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה כעיתונאית בעיתון "על המשמר", במסגרתו ניהלה ראיונות וערכה את נושאי התרבות, ובמשך כארבע שנים ערכה את המוסף השבועי שלו "חותם".
במשך שנים רבות עבדה סנונית במסגרת "אמנות לעם", מרצה ומשוחחת עם ילדים ותלמידים בכל הארץ בנושאי ספרות.
היא כתבה 12 ספרי שירה לקוראים מבוגרים, שזכו להצלחה רבה, וספרים רבים לילדים, בהם עבדה עם מיטב המאיירים.
ספריה לילדים זכו לתפוצה רבה.
בשנת 2021 קיבצה 500 שירים מפרי עטה במשך כ-55 שנים בספרה "שירת מיכל - כל השירים"
בשנת 1985, בזמן שהותה באיטליה, כתבה סנונית את הספר "ציפור הנפש".
במקור נכתב הספר לילדים, ועד מהרה תורגם לעשרות שפות, הפך לרב-מכר בינלאומי וזכה בפרסים רבים.
בישראל נמכר הספר בכ-100 אלף עותקים תוך פחות משנתיים.
בשנת 1993 זכה הספר במקום הראשון בעולם בתחרות לספרי ילדים.
בשנת 2004 הופקה סדרת אנימציה על פי הספר.
בשנת 2009 עלה שוב כמחזה בפסטיבל ישראל, שזכה לביקורות אוהדות.
"תחת עץ האהבה" (לחן: אילן וירצברג, ביצוע: נורית גלרון ויוסי בנאי), "בסוף כל הדרכים" (לחן: דרורה חבקין, ביצוע: הפרברים), "כשנגעת בי" (לחן: יסמין אבן, ביצוע: יסמין אבן וסימה לוי דוכין).
בשנת 2008 עובד ספרה "ירמיאו החתול" ליצירה מוזיקלית שהלחין אייל באט וביצעה התזמורת הקאמרית הישראלית.
1993, מקום ראשון בעולם בתחרות לספרות ילדים, על ספרה "ציפור הנפש"
פרס קרן יהושע רבינוביץ לאומנויות תל אביב
2014, "פרס רנה לי" לזכרה של המשוררת, הפרוזאיקונית והחוקרת פרופסור רנה לי, בחסות איגוד כללי של סופרים בישראל.
דודה מצד אביה נספה בשואה, ואביה הקפיד לשמור על שם משפחתם לרנר, לזכרו, למרות הבקשה לעברות השם באותם ימים בארץ
סנונית הייתה חברה בעין החורש כ-20 שנה.
נישאה ליהודה סנונית (הנדסאי בניין), שהיה ילד חוץ בקיבוץ שלה, ולהם 7 נכדים משלושת ילדיהם: השחיין ושחקן הכדורמים טל סנונית, לליב, מנכ"לית הקרן לפיתוח לוד, ותמר פורר-סנונית, שופטת לענייני משפחה
נישאה נישואים שניים לצבי אל-פלג, עד לפטירתו ב-2015. אחותה היא העיתונאית ניבה לניר.
מיכל נאמן (נולדה ב-19 בנובמבר 1951 בקבוצת כנרת) היא ציירת ישראלית.
יצירותיה, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, מתאפיינות בבחינת ערכי האמנות מתוך האמנות המושגית.
ביצירתה הייתה נאמן בין החלוצות בביטוי של נושאים פוסט-מודרניים כגון מגבלות השפה והראייה, אפשרויות ייצוג ושאלות מגדר באמנות הישראלית.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הייתה מזוהה עם סגנון "דלות החומר", בשל שימושה בטכניקת הקולאז', ובבחינת התפיסה החזותית אל מול התפיסה המילולית.
החל משנות ה-90 החלה להתרכז במדיום הציור, בו היא עושה שימוש בנייר דבק לשם פעולה מושגית של כיסוי ועיטוף פני השטח של הציור.
ביצירותיה היא משלבת התייחסויות שונות לפילוסופיה, לספרות ולתרבות המערבית.
על יצירתה זכתה בשנת 2014 בפרס ישראל לאמנות פלסטית.
מיכל נאמן נולדה בשנת 1951 כבת הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של ההיסטוריון שלמה נאמן ושל לאה קופרניק.
היא גדלה בקבוצת כנרת, שם שימש אביה כמורה בתיכון בית ירח ואמה כמורה בבית החינוך המשותף.
בראיון מאוחר העידה נאמן כי עיסוקם ה"לא-חלוצי" של הוריה גרר יחס מסויג מצד חברי הקיבוץ: "המשפחה שלי הייתה מצורעת שם טיפה", העידה נאמן, "ועובדה שנפלטה משם".
בשנת 1964 עזבה עם הוריה לעיר לוד.
בעת לימודיה בתיכון למדה אמנות בבית הספר לציור של מרגושילסקי.
לאחר מכן למדה ציור באופן פרטי אצל ג'ורג' שמש.
בשנת 1969 החלה ללמוד אמנות ב"מדרשה לאמנות", ששכנה אז בבית הסתדרות המורים בתל אביב.
במדרשה למדה נאמן אצל רן שחורי, דב פייגין, רפי לביא ואחרים.
סגנונו האמנותי של לביא, שכלל שרבוט ושימוש בקולאז' וכונה בדיעבד סגנון "דלות החומר", אומץ על ידי נאמן ועל ידי תלמידים אחרים של לביא.
אולם, בשונה מלביא, ביצירותיה של נאמן הופיעו דימויים טקסטואליים שניתקו את עבודתה מן ההפרדה בין "צורה" ו"תוכן", שעליה עמד לביא ביצירתו.
בשנת 1972 סיימה נאמן לימודי תולדות האמנות וספרות באוניברסיטת תל אביב.
בשנה זו הציגה לראשונה מעבודותיה בתערוכה קבוצתית שהתקיימה ב"גלריה 201" בתל אביב.
ב-1974 הציגה נאמן בתערוכה "חמישה צעירים", שהתקיימה בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב.
לצד נאמן הציגו בתערוכה גם תמר גטר, דוד גינתון, נחום טבת ואפרת נתן, שהיכרותם נבעה מן הקשר שלהם אל רפי לביא.
בעבודה "גדי בחלב אמו" (1974) שהוצגה בתערוכה, כתבה נאמן טקסט שהעביר את "החוק המקראי הדתי אל המציאות הלאומית חילונית" בהקשרים פרטיים ולאומיים.
הטקסט התנ"כי "גדי בחלב אמו" הוצג על גבי נייר מחברת, לצד הטקסט "ארץ אוכלת יושביה", וגם כאותיות ורודות על גבי קיר הגלריה.
העבודה זכתה לביקורות קשות בעת הצגתה.
עבודה נוספת שהוצגה באותה תערוכה הייתה התצלום "בת ישראל" (1974) - תיעוד מצולם של "פעולה", ובה כתבה נאמן טקסט הלקוח ממודעת התראה חרדית על צניעות, על גבי נייר שהוצמד אל ידיה כמעין סד.
השימוש הביקורתי שעשתה נאמן במסורת היהודית בעבודות אלו היה אופייני לעבודות נוספות שנוצרו במהלך שנות השבעים.
נזירות מאווררים ומינים אחרים, 1978-1975
במחצית שנות השבעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור עבודות העושות שימוש בקולאז' ובצילום כחלק מרכזי בעבודה.
השימוש בצילום, כחומר גלם מרכזי בקולאז'ים אלו, איפשר לנאמן להעלות לראשונה דימויים ויזואליים מובהקים של מיניות ותקינות מינית, לצד עיסוק בזהות אמיתית ומדומה.
בסדרת העבודות "ריטוש כחול" (1975-1974) השתמשה נאמן בדימויים מצולמים של זלמן שושי, אורי צבי גרינברג ושל נפגעת פשע שעיניה נוקרו.
תצלומים אלו עברו ריטוש באמצעות עט כחול, על מנת להדגיש בהם פרטים.
ב-23 בדצמבר 1975 נפתחה ב"גלריה יודפת" תערוכת היחיד הראשונה של נאמן.
הייתה זו התערוכה האחרונה שהוצגה בגלריה טרם סגירתה.
בביקורת שפורסמה בעיתון "על המשמר" כתבה חנה בר-אור על עבודותיה של נאמן בתערוכה כי הן מדגימות "שיטה אחת קשה של 'מושגיות' המנסה לחרוג מעבר למושג".
בקולאז' "וניה ויזתא" (1975) שהוצג בתערוכה, השתמשה נאמן בתצלום של רגלי אישה שתחתוניה מופשלים, המעומתים עם תצלום של מאוורר תקרה.
שרה ברייטברג-סמל תיארה בדיעבד את העבודה כ"מופע חשפנות" של אישה שגופה חסר.
וכתבה "כל מה שהצופה זוכה לראות הוא עוד קטע חצאית, כלומר, יותר שחור.
הונטילטור לעומת זאת מצולם בתנועה סיבובית עד שהוא מראה את החור שלו.
נוצר ביניהם מין היפוך זיכרי (ונטילטור), ונקבי, ראש ורגלים מתחלפים ביניהם."
עבודה נוספת שעשתה שימוש בצילום המאוורר והוצגה בתערוכה הייתה "הרג פינגווין - נהרגה נזירה" (1975).
עבודה זו חיברה בין עיסוק במיניות ובתרבות עממית דרך התייחסות לבדיחה שוביניסטית, לצד עיסוק בסמיוטיקה ובחילופי דקדוק מאקטיבי לפסיבי.
המאוורר, כפי שהגדירה אותו נאמן, "מסתובב ומערבב בין שחור ולבן, בין חיים ומוות, בין פינגווין ונזירה."
העירוב בין מינים שונים מופיע גם בעבודות כגון "יהווה צבעים" (1976), שם יצרה נאמן היסט ושיבוש של שם האל, או בסדרת העבודות "דג-ציפור" שראשיתה בשנת 1977. עבודות אלו העמידו במרכזן יצור היברידי שהורכב מתצלומים של דג וציפור, שנלקחו מתוך אנציקלופדיה לטבע.
הדימויים לוו בטקסטים כגון "הבשורה על פי הציפור" או "הדג הוא הבדיחה של הציפור", השואבים את השראתם ממסורות נוצריות לצד דיון בשאלות ארס פואטיות.
בשנים 1978–1980 שהתה נאמן בניו יורק, שם למדה בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בעזרת מלגה שקיבלה מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
באותה תקופה הופיע בעבודותיה דימוי של ה"שפן-ברווז", שהיווה מאז סימן איקונוגרפי מרכזי ביצירתה.
מקורו של דימוי זה הוא ב"אשליית ג'סטרו", המעלה את שאלת הזיהוי של דימוי וקרויה על שם הפסיכולוג היהודי־אמריקאי ג'וזף ג'סטרו (Joseph Jastrow).
נאמן שאלה את הדימוי מתוך ספרו של לודוויג ויטגנשטיין "חקירות פילוסופיות" (1953).
בעבודות שיצרה באותה עת חזרה נאמן אל טכניקות ציוריות, שכללו שימוש בשבלונות ובהתזת צבע.
הציורים, שנשלטו על ידי גוני אדום ושחור, היו מורכבים מרצפים של גיליונות נייר, המאורגנים על פי ציר אופקי ואנכי, כבמעין צלב.
על הגיליונות הופיעו דימויים של השפן-ברווז, לצד טקסטים וקטעי משפטים באנגלית הקשורים לתפיסות של זהות.
העבודות, טענה נאמן, עסקו "בריבוי משוכפל גנטי, בדמיונות משפחתיים ובהדדיות של המבטים שמוחלפים בינך לבין העולם".