tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרצאותיה הפכו למאמרים קצרים אשר משמשים בלימודים של הדת הבהאית.
הלן גלייכן הייתה ציירת בריטית.
הלן גלייכן הייתה בת למשפחת האצולה הגרמנית הוהנלוהה.
אביה היה קרוב משפחה של המלכה ויקטוריה.
הוא היה פסל וקצין בצי.
בשנת 1885 סוכם שאימה תקבל תואר אצולה בריטי, אך הדבר לא הורחב לילדיה שהמשיכו להשתייך לאצולה הגרמנית בלבד.
הלן גלייכן ידועה בעיקר בציורי נוף, חיות וצמחים.
היא עזרה לאייר את ספר הממצאים של המשלחת הבריטית לטיבט בשנת 1904.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא ויתרה על תוארי האצולה הגרמניים.
היא הועמדה בראש משלחת הצלב האדום הבריטי לאיטליה.
על פעילותה במהלך המלחמה היא קיבלה עיטור איטלקי ועיטור מסדר האימפריה הבריטית.
הסטודיו שלה היה ממוקם בארמון סנט ג'יימס בחדרים שאביה עבד על הפסלים שלו.
אחוזת המשפחה הייתה במאץ' מארקל.
במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסנו בה ציורים מגלריית טייט.
ספר זיכרונות שלה Contacts and Contrasts פורסם בשנת 1940.
הלן אוגוסטה בלנשארד הייתה ממציאה אמריקאית, שרשמה 28 פטנטים בין 1873 ל-1915. היא הייתה ידועה בהמצאותיה הרבות העוסקות במכונות תפירה וטכנולוגיית תפירה.
בלנשארד נולדה בפורטלנד, מיין ב־25 באוקטובר 1840 למשפחה עשירה.
אביה היה נתנאל בלנשארד, בעל אוניות ואיש עסקים; אמה הייתה פיבי בוקסטון בלנשארד.
הלן הייתה אחת משישה ילדים; שתי בנות נוספות לואיז פובה, ופרס, ושלושה בנים דייוויד, אוגוסטוס ואלבוס.
הלן הפגינה כישורי המצאה כבר בגיל צעיר, אך לא קיבלה את הפטנט הראשון שלה, עד שהייתה בת יותר משלושים, לאחר התמוטטות העסקים של אביה.
אין שום רמז לכך שהיא קיבלה השכלה מכנית או טכנית, אף על פי שהפטנטים שלה היו מעורבים בתחומים אלה.
אביה ספג הפסדים כספיים כתוצאה מהמשבר הכלכלי שהיה בשנת 1866, מה שהביא לאובדן בית האחוזה המשפחתי.
באותה העת, אביה נפטר והותיר את משפחתו עם בעיות כלכליות.
הלן בלנשארד עברה לבוסטון, מסצ'וסטס, ורשמה פטנט על מספר המצאות הנוגעות למכונות תפירה בשנת 1873 ו-1875. ההמצאות כללו את מכונת התפירה שיכולה הייתה במקביל לתפור ולגזור סריגים.
לאחר שפיתחה טכניקות לתפירת זיגזג ולתפר יתר (over seaming), עברה בלנשארד לפילדלפיה, שם הקימה חברות למכירת מכונות תפירה כדי לשווק את המצאותיה בסוף שנות ה-70 שלהמאה ה-19 או בתחילת שנות ה-80. היא עברה לניו יורק בתחילת שנות ה-1890 והמשיכה לרשום פטנטים על מגוון המצאות, כולל מחדד עפרונות ומכונת תפירה לכובעים.
לאחר שהרוויחה מהעסקאות המסחריות שלה, בלנשארד הצליחה לרכוש בחזרה את בית האחוזה המשפחתי בפורטלנד, ועברה לשם בשנת 1901. היא המשיכה לרשום פטנטים על המצאות עד שסבלה משבץ מוחי בשנת 1916. היא נפטרה בפרובידנס, בשנת 1922. היא קבורה בחלקה המשפחתית בבית העלמין בפורטלנד.
לא ברור מה עלה בגורל רכושה ועושרה לאחר מותה.
עם זאת, היא הונצחה בהיכל התהילה הלאומי של הממציאים האמריקאים בשנת 2006.
הלן בלנשארד רשמה 28 פטנטים במשך כ-45 שנים, 22 מתוכם היו למכונות תפירה.
רבות מההמצאות הללו שולבו על ידי ממציאים אחרים בפטנטים שלהם.
שכלוליה נגעו לחלקים רבים במיכון תעשיית התפירה.
המצאתה הראשונה הייתה בשנת 1873 שיפור במכונות תפירה, היא יצרה דרך לתפור לולאות.
היא המשיכה לשפר את מכונות התפירה במהלך השנים, בין השאר גם במכונות לתפירת נעליים - שנתיים מאוחר יותר, שאפשרו לתפור שני חוטים מסוגים שונים שחיזקו את התפרים והגמישו את פיסות העור ויצרו נעליים טובות יותר.
חלק מהפטנטים היו שכלולים פשוטים, אך יצרו שיפור ניכר בתעשייה, כגון כיסויים לבוכיירי החוטים, שהגנו עליהם מפני הלכלוך המצטבר בבית המלאכה או במפעל (1883).
מחט התפירה זכתה לשיפורים מספר פעמים שנעשו על ידה.
ב-1893 שינתה את המחט, על ידי הוספת תפס שמאפשר לפתוח אותה ביד אחת, ולהניח את החוט בחריץ, במקום להשחיל אותו בתוך קוף המחט - פעולה יותר מסובכת וגוזלת זמן.
שיפור נוסף היה במחט מכונת התפירה בשנת 1900, מה שאיפשר למחט לחדור בקלות רבה שכבת בדים ולתפור אותם יחדיו.
חידושיה בתחומי מכונות התפירה נמשכו עד 1914, שיפרו והגדילו את התפוקה בתהליך התפירה בתעשיות השונות.
עיסוקה במחטים של מכונות תפירה, עוררו אותה להמציא שיפור למחטים כירורגיות, בשנת 1894. המצאה זו מהווה שיפור למחטים כירורגיות קודמות.
למחט יש מבנה המאפשרת לה לחדור את העור בקלות עם התנגדות מינימלית ולכן בפחות כאב למטופל.
החריץ בחלק האחורי של המחט מאפשר לחוט להתנתק מהמחט על ידי נסיגה מהעור.
הלן דודסון פרינס הייתה אסטרונומית אמריקאית.
הלן פרינס נולדה ב -31 בדצמבר 1905 בעיר בולטימור, מרילנד להלן והנרי דודסון.
לאחר לימודי הפיזיקה והמתמטיקה, קיבלה הלן מלגה מלאה ללימוד מתמטיקה במכללת גוצ'ר, ובשנת 1927 קיבלה תואר ראשון באומנות.
במהלך לימודי התואר הראשון היא הושפעה מהפרופסור פלורנס פ.
הלן המשיכה ללמוד באוניברסיטת מישיגן, שם קיבלה את התואר השני ואת הדוקטורט שלה.
בשנת 1934, שניהם התארים היו באסטרונומיה.
פרינס שימשה כעוזרת פרופסור לאסטרונומיה במכללת ולסלי בין השנים 1933–1945. לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה למכללת הלן למכללת גוצ'ר, שם הייתה לפרופסור לאסטרונומיה בין השנים 1945 עד 1950. פרינס החלה את מחקריה במצפה הכוכבים מקמת'- הולברט בשנת 1947.
דודסון החזיקה במלגת דין ואן מטר ובשנת 1932 קיבלה את פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה.
לאורך הקריירה שלה פרסמה דודסון מעל 130 מאמרים בכתבי עת, בעיקר על התלקחויות סולאריות.
בין תלמידיה היו האסטרונומים נן דיטר-קונקלין והרייט ה.
הלן ארוויילר היא היסטוריונית יוונייה.
מחקריה האקדמיים מתמקדים בעיקר בביזנטיון.
בשנת 2008 נבחרה ארווילר על ידי הטלוויזיה היוונית לאחת מ-100 היווניות המשפיעות ביותר בכל הזמנים.
ארוויילר חברה במסדר האמנויות והספרות, האקדמיה הבריטית, מסדר הדקלים של האקדמאים, לגיון הכבוד.
היא גם שגרירת רצון טוב של יוניסף ביוון.
בנוסף על כך, אורווילר קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת לונדון ואוניברסיטת בלגרד.
ארוויילר נולדה באתונה בשנת 1926 למשפחת פליטים מאסיה הקטנה.
באתונה סיימה את לימודיה התיכוניים ושם למדה גם את התואר הראשון בהיסטוריה ובארכאולוגיה.
בשנת 1953 עברה לפריז על מנת להמשיך בלימודיה באקול פראטיק דה אוטז אטיד,שם קיבלה את הדוקטורט שלה בהיסטוריה ובלימודים קלאסיים.
בשנת 1955 החלה לעבוד כחוקרת במרכז הלאומי למחקר מדעי בשנת 1964 החלה לנהל את המכון.
בנובמבר 1958 נישאה ארוויילר לקצין צבא צרפתי.
בשנת 1966, סיימה את הדוקטורט השני שלה בפילולוגיה ובשנת 1967 החלה לעבד כפרופסורית בסורבון.
במהלך שנות ה-70 הייתה ארווילר ממנהלות הסורבון, ולמעשה הייתה האישה הראשונה שהחזיקה בתפקידים אלו.
מפברואר 1989 עד אוגוסט 1991 היא הייתה נשיאת מרכז ז'ורז' פומפידו.
לאור פועלה, היא זכתה באות לגיון הכבוד מהנשיא פרנסואה מיטראן.
הלן דה מונז'רו הייתה פסנתרנית ומלחינה צרפתייה.
היא נולדה למשפחה אריסטוקרטית ולמדה לנגן בפסנתר מילדותה.
היא הופיעה בסלונים ידועים בפריז.
בשנת 1784 התחתנה עם המרקיז אנדרה מארי גוטייה , ובכך הפכה למרקיזה בעצמה.
בשנת 1793, שנים ספורות לאחר המהפכה הצרפתית, יצאה מונז'רו עם בעלה גוטייה למשלחת דיפלומטית באיטליה, שמטרתה הייתה להציל את מארי אנטואנט מהגיליוטינה.
אולם, המשלחת נתפסה על ידי חיילי המהפכה, שהכו אותם באלימות ושבו אותם.
גוטייה מת בשבי, אך מונז'רו הוחזרה לצרפת והועמדה למשפט בבית המשפט של המהפכה (הידוע בגזרתו - עריפת ראשה של מארי אנטואנט).
ידידה של מונז'רו משכבר הימים, ברנאר סארט , שעמל באותו הזמן על הקמת קונסרבטוריון לאומי בפריז, נחלץ לעזרתה והעיד בבית המשפט כי הלן דה מונז'רו היא פסנתרנית יוצאת דופן וכי הוא צריך אותה לקונסרבטוריון שלו.
כדי להוכיח זאת, הוא דאג להביא פסנתר לבית המשפט, ומונטג'רו אלתרה עליו, לעיני השופטים, פנטזיה על נושא ההמנון הצרפתי (La Marseillaise).
כך הוכיחה הן את כשרונה והן את נאמנותה לשלטון המהפכה, והצילה את חייה.
לאחר מכן מונתה מונז'רו לראש הקורס הראשי לפסנתר לגברים, בקונסרבטוריון של פריז, ובכך הייתה לאישה הראשונה שעשתה זאת.
היא קיבלה שכר שווה לקולגות שלה, הגברים.
היא נודעה כמורה נפלאה ואף הלחינה קובץ יצירות לפסנתר לתלמידים.
בין יצירותיה, מונז'רו הלחינה מגוון יצירות לפסנתר, וכן יצירות לכינור ופסנתר, אך לא ידוע על יצירות רבות שלה.
יצירתה המפוארת ביותר היא אוסף של תרגילים ללימוד נגינה, ובו 114 אטיודים ו-900 תרגילים לטיפול בבעיות ספציפיות.
בשנת 2024 הוציאה הפסנתרנית מיכל טל אלבום המוקדש ליצירותיה.
הלן אוקטביה דיקנס הייתה מנתחת ופרופסור למיילדות וגינקולוגיה.
עיקר פעולתה הייתה באוניברסיטת פנסילבניה.
מחקריה של דיקנס עסקו בהריון בגיל הנעורים, והיא ידועה גם בשל פעילותה החינוכית והחברתית בהעלאת המודעות לשימוש באמצעי מניעה ולבדיקות משטח סרטן צוואר הרחם.
היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהפכה לגינקולוגית ומיילדת מוסמכת בפילדלפיה, הראשונה שכיהנה במחלקה למיילדות וגינקולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה והראשונה שהייתה חברה בקולג' האמריקאי למנתחים (1950).
בכך היא סללה את הדרך לאלו שבאו אחריה.
הלן נולדה ב-1909 בדייטון שבאוהיו.
היא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדיהם של דייזי ג'יין גרין וצ'ארלס דיקנס, עבדים אפרו-אמריקאים משוחררים.
הוריה של דיקנס מעולם לא זכו להשכלה פורמלית, ולאחר ששוחררו התקשו למצוא עבודה רווחית.
צ'ארלס, על אף שהיה בעל רקע במשפטים ובאופן כללי אדם משכיל, נאלץ לעבוד כפועל ניקיון והתעקש שאשתו תישאר עקרת בית.
למרות זאת, שני ההורים עודדו את הלן ואחיה לרכוש השכלה במוסדות איכותיים, בדגש על בתי ספר מעורבים מבחינה אתנית, כדי שבניגוד אליהם, יוכלו לעבוד בכל קריירה שיבחרו.
בשנת 1942 פגשה הלן את פורביס סינקלייר הנדרסון, נוירוכירורג ילדים ואז מתמחה בכירורגיה כללית, שאביו עסק ברפואה בבוסטון.
הם התחתנו שנה לאחר מכן, בזמן ההתמחות של שניהם.
דיקנס ובעלה גידלו שני ילדים: בתם, ד"ר הלן ג'יין בראון, היא מומחית לרפואה פנימית, ובנם נורמן סינקלייר הנדרסון עובד בתחום התקשורת באזור וושינגטון הבירה.
פורביס הנדרסון מת בשנת 1961 לפני שהצליח לחזות בהישגי ילדיו.
לעומתו הלן זכתה להאריך ימים ולאחר מותו של בעלה היא חיה עוד 40 שנים, עד יום מותה ב-1 בינואר 2001.
דיקנס למדה בבית ספר יסודי ותיכון מעורבים בעיר הולדתה.
על מנת להתחיל ללמוד רפואה בהקדם היא החליטה לסיים את התיכון בגיל 17, ולשם כך השקיעה מאמץ מיוחד בשיעורי ערב ולימודי קיץ.
עם סיום התיכון היא התקבלה למכללה הזוטרה קריין (Crane Junior College) שם למדה קדם רפואה.
הלן קיבלה תואר ראשון במדעים בשנת 1932 מאוניברסיטת אילינוי.
באותה שנה התחילה ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה וקיבלה תואר דוקטור לרפואה בשנת 1934. היא הייתה אחת מחמש נשים בכיתה של 137 סטודנטים לרפואה, והאפרו אמריקאית היחידה מביניהן.
את ההתמחות במיילדות התחילה במהלך לימודיה ועשתה אותה בבית החולים פרובידנט בשיקגו, בין השנים 1933–1935. היא עבדה בתנאים קשים וטיפלה בחולי שחפת דלי אמצעים.
בשנת 1945 קיבלה תואר שני במדעי הרפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה.
דיקנס סיימה את התמחותה בבית החולים הארלם בשנת 1946 ובאותה שנה קיבלה הסמכה מטעם המועצה האמריקאית למיילדות וגינקולוגיה.
עבודתה הראשונה של דיקנס הייתה בבית ההבראה "אספירנטו" של וירג'יניה אלכסנדר בפילדלפיה בשנת 1935. בנוסף לטיפול הכללי שסיפקה, ד"ר דיקנס העניקה טיפול מיילדותי וגינקולוגי.
גם שם עבדה בתנאים קשים כדי לסייע למטופליה החיים בעוני קיצוני.
מתוך רצון לדעת יותר על הטיפול המיילדותי שהיא מעניקה, היא התחילה בשנת 1941 תואר שני במדעי הרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה כדי להשיג התמחות במיילדות וגינקולוגיה.
בשנת 1948 מונתה דיקנס למנהלת המחלקה למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים מרסי דאגלס בפילדלפיה, אחד מבתי החולים הבודדים בפילדלפיה ששילב צוות ואוכלוסיית מטופלים ממוצאים אתניים מגוונים.
בשנת 1950, שנתיים לאחר תחילת עבודתה בבית החולים, הפכה דיקנס לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהתקבלה כעמיתת הקולג' האמריקאי למנתחים.
על הישג ייחודי זה, הוענק לה התואר הבת המכובדת של פנסילבניה ( Distinguished Daughter of Pennsylvania) על ידי המושל.
בשנת 1953 הפכה לעמיתת הקולג' האמריקאי למיילדות וגינקולוגיה, ולאחר מכן התקבלה כעמיתת המכללה הבינלאומית לכירורגים.
דיקנס כיהנה כמנהלת מחלקת מיילדות וגינקולוגיה במרסי דאגלס עד 1967.
דיקנס החלה לעבוד בבית החולים לנשים בפילדלפיה בשנת 1951 והייתה חברת צוות במחלקה למיילדות וגינקולוגיה של בית החולים עד 1956, אז מונתה לראש המחלקה ושימשה בתפקיד זה עד 1964, כאשר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה רכש את בית החולים לנשים.
כמו כן, בשנים אלה מילאה דיקנס תפקידים בפקולטה של המכללה הרפואית בפנסילבניה: בין השנים 1954–1957 כיהנה בתפקיד עוזרת פרופסור קליני במחלקה למיילדות, ובין השנים 1958 - 1965 מונתה לפרופסור קליני במחלקה למיילדות וגינקולוגיה במכללה.
דיקנס מוכרת בזכות מחקריה בנושא ההשפעות של התערבות אינטנסיבית של שירותי רפואה, פסיכולוגיה וחינוך על נערות ממעמד סוציו-אקונומי נמוך שנכנסות להריון, כמו גם על משפחותיהן ועל אבות הילדים שטרם נולדו.
היא התמקדה בעיקר בהשפעה של שירותים אלו על הפחתת שיעור ההריונות של הנערות, ובטיפול בנערות בהריון במרפאות מיילדות וגינקולוגיה.
ב-1970 פרסמה מחקר השוואתי שעסק בהתנהגויות טרום לידתיות ואחרי לידה של נערות בהריון במרפאת טרום לידה ובמרפאת מיילדות בגיל ההתבגרות באוניברסיטת פנסילבניה.
המחקר בחן האם התערבות טיפולית אינטנסיבית יותר תשפר התנהגויות אלה והדגיש את חשיבות ההתערבות החינוכית גם אצל נערים ונערות שאינן בהריון, בעיקר על ידי משפחותיהם, בתי הספר והקהילה בכלל.
בעקבות המחקר בשנת 1972 נתרמו כספים מקרן פרטית לתמיכה בתוכנית מעקב במחלקה למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
בנוסף, התמחותה של דיקנס הובילה אותה לחקור גם מחלות נשים, כשבתחום זה מחקריה התמקדו בעיקר במניעת סרטן הנרתיק.
במחקריה הצביעה בין היתר על כך שהריון בקרב נערות מדאיג במיוחד לאור הקשר האפשרי בין סרטן, מחלות המועברות במגע מיני ואיידס בקרב נשים.
דיקנס הבינה שיש צורך להתמקד במניעה ובחינוך לכן פעלה רבות למימוש רעיונות אלו.
דיקנס הסתובבה בפילדלפיה בטנדר של האגודה האמריקנית לסרטן, והעניקה לנשים שחורות בדיקת משטח צוואר הרחם חינם.
היא החנתה את הטנדר שלה בכנסיות המקומיות, והזמינה נשים להיכנס פנימה למה שהיא הגדירה "הליך פשוט, וחסר כאב של חמש דקות".
פעמים רבות היא מצאה סרטן והצליחה לבצע ניתוח.
דיקנס פעלה להפיג את החששות של נשים שחורות מניסויים רפואיים ועיקור בכפייה על ידי הדגשת יתרונות הבדיקה במניעת סרטן, שנקראה אז "מחלת האימה".
"אם כל אישה בפילדלפיה תעבור בדיקת משטח צוואר הרחם פעם בשנה, אף אישה לא תצטרך למות מסרטן הרחם", אמרה ל"עלון פילדלפיה הערב" ב -1968.
מחקריה של דיקנס מצביעים על חשיבות ההתערבות החינוכית עם בנות נוער שאינן בהריון, בעיקר על ידי משפחותיהן, בתי הספר והקהילה בכלל.
בשנת 1972, כתוצאה מהמחקר, נעשה שימוש בכספים מקרן פרטית לתמיכה בתוכנית המשך במחלקה למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1967 היא סייעה לייסד ולנהל את אחת ממרפאות ההיריון הראשונות לבנות נוער במדינה.
יתר על כן, בתור דיקן לענייני מיעוטים באוניברסיטת פנסילבניה, דיקנס עזרה לגייס יותר סטודנטים מקבוצות מיעוט לתחום הרפואה באוניברסיטה.
דיקנס נותרה מסורה לטיפול בנושאי בריאות באמצעות, תפקידי ניהול בתי החולים, משימות הוראה, תמיכה בצרכי בריאות האישה וייעוץ לסטודנטים לרפואה במשך יותר מחמישה עשורים.
מאמריה של דיקנס בנושא הריון בגיל העשרה ונושאים הקשורים למיילדות, גינקולוגיה ובריאות הציבור הופיעו בכתבי עת רבים, כגון: Pan American Medical Women's Journal וכתב העת האמריקאי לפסיכיאטרית ילדים ונוער ורווחת נשים.
היא כתבה פרקים למספר ספרים הנוגעים לבעיות בריאות של מתבגרים, במיוחד בהתייחס להריון בגיל העשרה ובמניעתו.
דיקנס הרצתה בהרחבה בתחומי התמחותה.
פרס בית החולים מרסי דגלאס.
דלתא סיגמא תטא, פרס סיידי אלכסנדר.
אוניברסיטת פנסילבניה, הלן אוקטביה דיקנס פרס על מפעל חיים, בשנת 1991.
דוקטור לשם כבוד במכללה הרפואית בפנסילבניה, אוניברסיטת פנסילבניה
הלן מארי דייר הייתה חוקרת אמריקאית חלוצה בתחומי הסרטן וביוכימיה.
מחקריה התמקדו בעיקר בתהליך היווצרות גידולים, אך כללו גם מחקרים בנושא תזונה וחילוף חומרים.
תוצרי מחקרה כללו, בין השאר, מדריך לטיפולים כימותרפיים שהיווה מדריך בסיסי ונרחב בכל רחבי אמריקה וכלל יותר מ-5,000 טיפולים שונים.
מחקריה זיכו אותה, בין השאר, במדליית גרבן (מדליה אשר ניתנת פעם בשנה לחוקרים משמעותיים בכימיה מטעם האגודה הלאומית האמריקאית לכימיה ב-1962.
הלן דייר נולדה ב-1895 בוושינגטון די.
סי., לפלורנס רוברטסון דייר ויוסף דייר.
היא הצעירה מבין 4 אחים ואחיות.
בעת לימודיה בתיכון ווסטרן, היא הצטיינה במדעים ובספורט.
דייר לא רצתה להיות מדענית, אך בעקבות המלצה של שניים ממוריה היא הלכה למכללת גאוצ'ר.
היא תכננה ללמד ביולוגיה בסין אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא שירתה בנציבות השירות של ארצות הברית והצלב האדום.
דייר מעולם לא התחתנה ולא נולדו לה ילדים.
לאחר פרישתה לגמלאות, היא נשארה בקשר עם הכנסייה שלה ועם מכללת גאוצ'ר.
הלן נפטרה ב-20 בספטמבר 1998 בביתה בוושינגטון די.
בשנת 1913 דייר החלה את לימודיה לתואר ראשון בפיזיולוגיה וביולוגיה במכללת גאוצ'ר בעיר בולטימור.
את התואר השלימה בשנת 1917. לאחר מכן, עקב רצונה ללמד, היא הלכה למכללת הוליוק, לימדה שם, ובמקביל, למדה קורסי כימיה.
היא קיבלה תואר שני בביוכימיה ב-1929 מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.
מ-1920 עד 1928, עבדה דייר כעוזרת מחקר במעבדת ההיגיינה הרפואית בוושינגטון די.
וחקרה תרכובות תיול ואת השפעתם על גידולים, סרטן ועגבת, בנוסף להשפעת תרופות כימותרפיות על חיות.
בין השנים 1930 עד 1935, דייר הדריכה יחד עם זוכה פרס נובל העתידי ווינסנט דה וויגנאוד בבית הספר הרפואי ג'ורג' וושינגטון.
באותו הזמן היא חקרה איתו תרכובות גופרית כחלק מעבודת הדוקטורט שלה.
לאחר מכן, כשקיבלה את הדוקטורט שלה, לימדה ביוכימיה וכימיה של תזונה במשך 12 שנים באותה אוניברסיטה.
היה לה מוניטין טוב מאוד בקרב תלמידיה, שהעריכו את הידע הנרחב שלה.
ב-1942 היא הצטרפה למכון הלאומי האמריקאי לחקר הסרטן ועבדה בו כ-22 שנים.
שם היא המשיכה את ניסויה על סרטן המעי בכלבים.
הלן דייר גם גילתה שלמולקולה N-2-fluorenylacetamide שהיא מולקולה הידועה כמסרטנת בכבד, נדרשו כמויות יותר גדולות של ויטמין B6 כדי למנוע הפרשה גבוהה מהרגיל של מטבולים כמו xanthurenic ואחרים של tryptophan שהיא חומצת אמינו גבישית.
תגלית זה הובילה למחקרים רבים על השפעת ויטמין B6 על היווצרות ומניעה ממולקולה N-2-fluorenylacetamide ביצירת גידולים.
ב-1949, כתבה ופרסמה מדריך כולל לטיפולים כימותרפיים.
המדריך זכה לפרסום נרחב בכל רחבי ארצות הברית וכלל תיעוד היסטורי של טיפולים כימותרפיים, בנוסף לתיאור מדיוק של יותר מ-5,000 טיפולים שונים, בנוסף לתיאור פשוט של ספרות קודמת בנושא.
המכון הלאומי האמריקאי לסרטן החשיב את המדריך לאחד מעמודי התווך הבסיסיים והטובים ביותר לפיתוח התוכנית לטיפולים הכימותרפיים האמריקאית.
בשנים 1949 ו-1950 פורסמו לפחות 13 גרסאות שונות של המדריך בכל רחבי ארצות הברית באנגלית.
לאחר פרסום המדריך, בין השנים 1949 ל-1965, דייר המשיכה לעבוד ולחקור יחד עם מדענים נוספים את ההשפעות של חומרים אחרים על היווצרות סרטן.
מחקרים אלו הובילו להרחבה משמעותית על הקשר בין תזונה לבין התפתחות גידולים וסרטן.
דייר הייתה שותפה לכתיבה של יותר מ-60 מאמרים מדעיים.
דייר פרשה מהמכון הלאומי האמריקאי לסרטן ב-1965, אך המשיכה לשרת כחוקרת ביוכימית בארגון החברתי-אמריקאי לביולוגיה ניסיונית עד ל-1967. במסגרת זו, היא אספה מידע לשירות סוכנות הגנת הסביבה האמריקאית.
דייר הייתה פעילה בחברה לכימיקלים של וושינגטון וב-1962 נבחרה כנציגה בכנס הבינלאומי לסרטן במוסקבה מטעמם עקב המוניטין הבינלאומי שלה.
הלן דייר קיבלה הרבה פרסים במהלך עבודתה:
ב-1954 היא קיבלה את פרס ההישגים והשירות על הוראתה ומחקרה מטעם מכללת גאוצ'ר.
ב-1958 היא קיבלה את פרס אלומני על מחקר ביוכימי ומחקר על סרטן מטעם אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-1961 היא קיבלה תואר דוקטור של כבוד מטעם מכללת גאוצ'ר על עבודתה בכימיה.
ב-1962 היא קיבלה את מדליית גרבן מטעם החברה הכימית האמריקאית.
כמו רוב הנשים אשר עבדו בשנים אלו כמדעניות, הלן דייר הופלתה לרעה עקב היותה אישה במרחב האקדמי והמדעי, במיוחד מכיוון שלא הייתה נשואה ולא היו לה ילדים.
לדוגמה, אפילו אחרי תגליותיה ומחקריה, היא נשארה עוזרת פרופסור בגיל 46. בנוסף, המשכורת שלה הייתה נמוכה יותר והיא קיבלה פחות יחס בכנסים מדעיים.
הלן גריינר היא יזמת ומהנדסת רובוטים.
ייסדה את חברת iRobot, שמייצרת רובוטים כמוצרי צריכה.
גריינר תרמה רבות לשדה המחקר שלה.
הלן גריינר נולדה בלונדון לאבא הונגרי ואמא בריטית.
כשהייתה בת חמש, היא ומשפחתה עברו לניו יורק.
כילדה, הלן קינאה באחיה הגדול מכיוון שהיו לו מכוניות עם שלט רחוק וצעצועים רובוטיים אחרים, אך היא הבינה את הרצון שלה לעבוד עם רובוטים, אחרי שראתה את הסרט "מלחמת הכוכבים".
גריינר הבינה שרובוטים יכולים לעשות טוב לעולם, כמו R2-D2. היא הייתה מאוד משועשעת כשלמדה ש-R2D2 הוא פשוט בן אדם בתחפושת מפלסטיק.
כל הילדות שלה היא רצתה לבנות רובוט כמו R2D2 אבל ההורים שלה לא חשבו שזה יקרה.
למדה ב-MIT, וקיבלה תואר ראשון בהנדסת מכונות ותואר שני במדעי המחשב.
עבדה במעבדה להנעה סילונית של נאס"א ובמעבדה לבינה מלאכותית של MIT.
ב-1990 הקימה את חברת "iRobot" עם רודני ברוקס וקולין אנגל.
החברה ייצרה רובוטים חדשים ומכרה אותם לצרכנים פרטיים.
גריינר הייתה אחת מהיוצרות של ה-iRobot Roomba Vacuum, שואב אבק שמנקה בעצמו.
היא הייתה הנשיאה של החברה עד 2004, ויו"ר עד 2008. ב-2008 גריינר הקימה חברה שנקראת "CyPhy" אשר עובדת עם רחפנים חכמים והיא עזבה את החברה ב-2018. ב-2018 היא הלכה לעבוד כראש צוות רובוטיקה בשביל הצבא האמריקאי, וב-2020 היא מונתה למנכ"לית של חברה חקלאית טכנית בשם"Tertill".
גריינר קיבלה הרבה פרסים ותארים.
ב-2003 היא קיבלה את התואר של אחת מה- "Top Ten Creators" של כתב העת "פורצ'ן".
הלן גרלי בראון הייתה סופרת, מוציאה לאור ואשת עסקים אמריקאית.
היא הייתה העורכת הראשית של מגזין קוסמופוליטן במשך 32 שנים.
גרלי נולדה ב-18 בפברואר 1922 בגרין פורסט, ארקנסו, בתם הצעירה של קליאו פרד (לבית סיסקו; 1893–1980) ואיירה מרווין גרלי.
אביה מונה לנציב ועדת הציד והדגים של ארקנסו.
לאחר בחירתו לבית המחוקקים של מדינת ארקנסו עברה המשפחה לליטל רוק, ארקנסו.
הוא מת בתאונת מעלית ב-18 ביוני 1932.
בשנת 1937, גרלי, אחותה הגדולה מרי אלון (לימים אלפורד; 1917–1997), ואמם עברו ללוס אנג'לס, קליפורניה.
כמה חודשים לאחר המעבר, מרי חלתה בפוליו.
בעודה בקליפורניה, הלן למדה בבית הספר התיכון הפוליטכני ג'ון ה.
לאחר סיום לימודיה של גרלי, עברה המשפחה לוורם ספרינגס, ג'ורג'יה, היא למדה סמסטר אחד בטקסס סטייט קולג' לנשים ולאחר מכן חזרה לקליפורניה כדי ללמוד בקולג' וסיימה את לימודיה ב-1941. בשנת 1947, קליאו ומרי עברו לאוסאז', ארקנסו, מולדתה של קליאו, בעוד גרלי נשארה בלוס אנג'לס.
לאחר שעבדה בסוכנות וויליאם מוריס, תאגיד המוזיקה של אמריקה וסוכנויות הכישרונות של סם ג'אפה, עבדה גרלי עבור סוכנות הפרסום פות', קון ובלדינג כמזכירה.
המעסיק שלה זיהה את כישורי הכתיבה שלה והעביר אותה למחלקת הקופירייטינג, שם היא התקדמה במהירות והפכה לאחת מקופירייטרי המודעות בעלי השכר הגבוה ביותר במדינה בתחילת שנות ה-60. ב-1959 היא נישאה לדייוויד גרלי, שלימים הפך למפיק סרטים ידוע.
ב-1962, ספרה של גרלי "סקס והנערה הרווקה" פורסם ב-28 מדינות, ונשאר ברשימות רבי המכר במשך יותר משנה.
בשנת 1964 הספר שימש השראה לסרט בעל אותו השם בכיכובה של נטלי ווד.
ב-1965, גרלי הפכה לעורכת הראשית של קוסמופוליטן, אז מגזין ספרותי שנודע בתוכן בעל גוון גבוה, והמציאה אותו מחדש כמגזין עבור אשת הקריירה הרווקה המודרנית.
בשנות ה-60, גרלי הייתה חסידה מוצהרת של חופש מיני של נשים וביקשה לספק לנשים מודל לחיקוי במגזין שלה.
היא טענה שנשים יכולות לקבל הכול – "אהבה, סקס וכסף".
כתוצאה מהסברה שלה, נשים זוהרות וממוקדות אופנה כונו לפעמים "בנות קוסמו".
עבודתה מילאה חלק במה שמכונה לעיתים קרובות המהפכה המינית.
ב-1997, גרלי הודחה מתפקידה כעורכת קוסמופוליטן בארצות הברית והוחלפה על ידי בוני פולר.
כשעזבה, קוסמופוליטן דורגה במקום השישי בדוכני העיתונים, ובשנה ה-16 ברציפות, דורגה במקום הראשון בחנויות הספרים בקמפוסים בקולג'ים.
עם זאת, היא נשארה בהוצאה לאור של הרסט ונשארה העורכת הבינלאומית של כל 59 המהדורות הבינלאומיות של קוסמופוליטן עד למותה ב-13 באוגוסט 2012.
בספטמבר 2008 נבחרה גרלי לאמריקני ה-13 בעוצמתו מעל גיל 80 על ידי המגזין סלייט.
בשנת 1965, עברה גרלי לתפקיד העורכת הראשית של מגזין קוסמופוליטן והייתה בתפקיד זה עד 1997. גרלי שינתה את המגזין והפכה אותו ממגזין נשים שנכתב על ידי גברים לאחד ממגזיני הנשים הנמכרים ביותר, הזמין כעת ביותר מ-100 מדינות.
כשהיא התחילה לערוך את המגזין, לא היה לה ניסיון בעריכה כלל.
ההתייחסות שלה למגזין הייתה להיות כנה כשדיברה על סקס בגרסה החדשה הזו של קוסמופוליטן.
"סקס והנערה הרווקה" נתנו לגרלי את הנוסחה שהיא הקוסמופוליטית של היום.
היא נתנה לנשים את החופש לדעת שלנשים יש תשוקות מיניות.
הניו יורק טיימס תיאר את נערת הקוסמופוליטן שגרלי חיפשה כ"תוצרת עצמית, מינית ושאפתנית להפליא...
היא נראתה נהדר, לבשה בגדים מדהימים ונהנתה ללא בושה כשהבגדים האלה ירדו".
לאחר ששוחררה בעדינות, בשנת 1996 בגיל 74 עקב הניתוק הגובר שלה מנשים צעירות, גרלי המשיכה להיות העורכת של כתבי העת הבינלאומיים של "קוסמופוליטן".
בטי פרידן, מחברת "המסתורין הנשי", לא אהבה את מה שעשתה גרלי בספריה ובמגזין.
פרידן אמרה שמה שעשתה גרלי היה "אנטי פמיניסטי" ו"פנטזיה מינית לא בוגרת ברמת העשרה".
הדעות הפמיניסטיות של המגזין הוערכו מחדש בשנות התשעים.
עם זאת, כאשר כתב התקשורת של הניו יורק טיימס רנדל רוטנברג כתב: "בדיעבד, למגזין היה תפקיד חשוב בסיוע לנשים צעירות להגדיר מחדש את תפקידיהן בחברה".
אודי קורניש מ-NPR אמרה כי הלן "כונתה ילדה רעה, חלוצה בפראדה, מהפכנית בסטילטו".
גרלי הסתכלה על עצמה כפמיניסטית, אבל על התיאור הזה התמודדו כמה אחרות.
לאחר אשפוז קצר, גרלי נפטרה ב-13 באוגוסט 2012, בביתן מקין בבית החולים ניו יורק-פרסביטריאן / קולומביה.
בהצהרה שהודיעה על מותה, ציינה הוצאת הרסט כי "הלן הייתה אחת מעורכי המגזינים ומחברי הספרים המוכרים בעולם, וחלוצה אמיתית לנשים בעיתונאות – ומעבר לכך." סיבת מותה לא נמסרה.
אנטרטיינמנט ויקלי אמר כי "גרלי גרלי תיזכר בזכות השפעתה על תעשיית ההוצאה לאור, תרומתה לתרבות בכלל, וקישורים ערמומיים כמו השורה המפורסמת שלה: 'בנות טובות הולכות לגן עדן.
בנות רעות הולכות לכל מקום'" ראש עיריית ניו יורק דאז, מייקל בלומברג, אמר בהצהרה: "היום העיר ניו יורק איבדה חלוצה שעיצבה מחדש לא רק את תעשיית התקשורת כולה, אלא את התרבות של המדינה.
היא הייתה מודל לחיקוי למיליוני הנשים שעל מחשבותיהן, פלאותיהן וחלומותיהן הפרטיים היא התייחסה בצורה כה מבריקה בדפוס".
בעלה של גרלי, דייוויד, נפטר מספר חודשים לפניה ב-1 בפברואר 2010, בגיל 93. בסוף נובמבר 2012, גרלי ובעלה נקברו בקברים סמוכים בבית הקברות סיסקו, בית הקברות של משפחת אמה באוסאז', מחוז קרול, ארקנסו,
שבעה חודשים לפני מותה, בהמשך לעבודה שהחלה עם בעלה בהקמת קרן הלן גרלי בראון, הקימה גרלי את מכון בראון לחדשנות מדיה.
מוסד זה ממוקם הן בבית הספר ללימודי עיתונות של אוניברסיטת קולומביה והן בבית הספר להנדסה של סטנפורד.
התרומה של 38 מיליון דולר לשני בתי הספר מפתחת עיתונות בהקשר של טכנולוגיות חדשות.
לאחר מותה, הקרן ממשיכה לתרום חלק ניכר מהונה לתוכניות המשרתות את ילדי ניו יורק ומטפחות התקדמות בחינוך ובטכנולוגיה.
15 מיליון דולר נתרמו לספרייה הציבורית של ניו יורק, ו-7.5 מיליון דולר נתרמו למוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע,
תרומות אלו יצרו יחד תוכניות מדיה חדשות (מכון דייוויד והלן גרלי בראון לחדשנות מדיה בקולומביה) והחלו יוזמות לטובת נוער בסיכון (NYPL BridgeUp) והגברת הייצוג של נשים וקבוצות מיעוטים בדיסציפלינות STEM (מדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה).
בקרב פמיניסטיות, תפקידה של גרלי היה שנוי במחלוקת כמי שמעצימה נשים ללא בושה בעזרת הדחפים המיניים שלהן וכיצירת מגזין שעשוי להתקיים כמגזין סקסיסטי עם בעיית דימוי גוף.
עם זאת, חלק מהפמיניסטיות חשות שאי אפשר להאשים את הסקסיזם בעולמנו בשל קוסמופוליטן וגרלי.
אנשים אחרים אלה מסתכלים על עבודתה של גרלי כ"פרוגרסיבית וגם רטרוגרסיבית" כשזה מגיע לתנועה הפמיניסטית.
גרלי גם מממנת את מלגת הלן גרלי בראון במסגרת רשת BOLD נשים מנהיגות שנועדה להקל על המסלול לנשים צעירות יוצאות דופן מהמכללה לקריירה.
1985: פרס מטריקס מטעם ניו יורק נשים בתקשורת
1995: פרס הנרי ג'ונסון פישר על ידי מו"ל המגזין של אמריקה
1996: פרס היכל התהילה של האגודה האמריקאית לעורכי מגזינים
1998: עורכת השנה של מגזין "עידן הפרסום"
2013 (לאחר מותה): פרס אשת ההישג מטעם תיאטרון פרויקט הנשים
שיעורים באהבה – תקליט LP בנושא איך לאהוב בחורה ואיך לאהוב גבר (1963) קרשנדו תקליטים, GNP 604
דעות מקוממות של הלן גרלי בראון (1967)
ספר הבישול של הלן גרלי בראון (1969)
סקס והנערה הרווקה החדשה (1970)
המופע המאוחר: מדריך חצי פרוע אך מעשי לנשים מעל גיל 50 (1993)
כללי הסופר: כוחה של פרוזה חיובית – איך ליצור אותה ולפרסם אותה (1998)
אני שוב פראית: קטעים מחיי וכמה מחשבות חצופות (2000)
הלן אנדרסן הייתה אמנית קנדית.
ידועה בעיקר בזכות ציורים אקספרסיוניסטיים של ילידים בחוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט.
הרבתה לצייר נשים וכן נושאים המבטאים את אמונותיה לגבי צדק חברתי ורגשות אנטי-מלחמתיים חזקים.
נולדה להלן סברסון מקיי אנדרסן בנורת' באטלפורד, ססקצ'ואן, קנדה, היא החלה לצייר בשנות העשרה שלה.
אביה הרופא ד"ר ויליאם אדמונד אנדרסן, שהיה בעצמו אמן, לימד אותה.
כמו אביה, אנדרסן בחרה ברפואה כמקצועה, היא למדה בבית הספר לאחיות בבית החולים הכללי רג'ינה וסיימה את לימודיה כאחות מוסמכת ב-1940.
בזמן שעבדה כאחות היא למדה שיעורי אמנות בזמנה הפנוי בבית הספר לאמנות של ונקובר, באוניברסיטת קולומביה הבריטית ובמכללת ויקטוריה לאמנות.
בסופו של דבר היא הצליחה להקדיש את עצמה לאמנות במשרה מלאה לאחר שקיבלה מענק מהמועצה לאמנויות קהילתית.
מוריה כללו את האמנים בוב דוידסון, ג'ון קורנר, ג'וזף פלסקט, קיט ת'ורן וז'אק דה טוננקור.
האמנים ביל ריד וג'ק שדבולט ומקס מיינרד היו בין חבריה.
כאמנית, אנדרסן הייתה פעילה בעיקר בתערוכות בוונקובר וויקטוריה, קולומביה הבריטית.
עם זאת, היא גם הציגה תערוכות יחיד בדנמרק, איראן וטנזניה.
היא הייתה פעילת שלום במהלך רוב חייה.
הציור הגדול שלה, Nuclear Mother, תיעד את אימתה מנשק גרעיני, וזיכה אותה בציון לשבח מיוחד מראש עיריית הירושימה.
היצירה מצוירת בסגנון אמנות ברוט, ומתארת אם אבלה מחזיקה את תינוקה שנהרג.
חלק מיצירותיה הן באוספים הקבועים של ספריית סידני-צפון סאניך; בית החולים חצי האי סאניץ' ובנייני מדעי האוקיינוס.
אנדרסן מתה מסרטן בקולומביה הבריטית ב-23 בדצמבר 1995.
אנדרסן קיבלה פרס בשנת 1992 מממשלת קנדה, בהכרה בתרומות יוצאות דופן לפעילויות תרבות קהילתיות.
אלה כללו קידום של אמנים אחרים על ידי העלאת תערוכות קבוצתיות, הרצאות והדגמת טכניקות בטלוויזיה והוראה בסטודיו שלה.
היא כיהנה פעמיים כמזכירת הפדרציה של אמנים קנדיים; הייתה חברה באגודת האמנות והמלאכה בחצי האי סאניץ'; וחברה במועצת המנהלים של האגודה לאמנויות הקהילה (1992).
הלן בנטלי לבית דליץ' הייתה פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד בין השנים 1985 ל-1995. לפני שנכנסה לפוליטיקה, הייתה כתבת ועיתונאית ימית מובילה.
בנטלי נולדה בעיירת מכרות הנחושת רות', נבדה.
הוריה היו מהגרים סרבים, ואביה היה כורה.
כשבנטלי הייתה בת שמונה, מת אביה מסיליקוזיס, מחלת כורים נפוצה, ובנטלי לקחה עבודה במשרה חלקית בחנות שמלות בזמן שאמה אירחה דיירים כדי לפרנס את המשפחה.
במהלך לימודיה בתיכון, חוותה את החוויות הראשונות שלה בעיתונאות ופוליטיקה בזמן שעבדה על העיתון השבועי של אילי, נבדה, שפורסם על ידי חבר בית הנבחרים של המדינה הרפובליקני, צ'ארלס ראסל.
היא זכתה במלגות ללימודי עיתונאות באוניברסיטת מיזורי, והשלימה את לימודיה ב-1944 לאחר שסיימה תואר ראשון בהצטיינות.
בזמן לימודיה בקולג', עבדה על מסע הבחירות לסנאט עבור הדמוקרטי ג'יימס סקרוגהאם, ומונתה למזכירתו בסנאט.
לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה בנטלי בעיתונים בערים קטנות בפורט ויין, אינדיאנה ולוויסטון, איידהו, אך רצתה לדווח על חדשות רציניות בעיתון גדול יותר; באותה תקופה, רוב העיתונאיות הוגבלו לכתיבת חדשות חברתיות.
היא שלחה מכתבים לכל העיתונים המרכזיים בחוף המזרחי, וב־1945 הציע לה The Baltimore Sun משרת כתיבה.
בתחילה דיווחה על ענייני עבודה ואיגודים, אך לאחר מכן הוקצה לה תחום הימאות והנמלים, נושא משמעותי בעיר ובמדינה שבה נמל העיר תרם רבות לכלכלה.
היא הפכה לעיתונאית ימייה מוערכת, שהתעסקה עם אנשים החל מעובדי רציפים ועד פוליטיקאים במדינה, וכתבה גם עבור סוכנויות נמל וחברות ספנות.
ב־1950 החלה בנטלי להגיש תוכנית טלוויזיה מקומית בבולטימור בערוץ WMAR בשם The Port That Built a City, שהציגה חדשות הקשורות לים ולתחבורה.
בהמשך שונה שם הסדרה ל־The Port That Built a City and State, והיא הופקה על ידי בנטלי עד 1965 וכללה שידורים חיים חדשים באותה תקופה, ישירות מהספינות בנמל בולטימור.
במהלך מלחמת וייטנאם, הבחינה בנטלי הבחינה בצפיפות בנמל סייגון, ונסעה לשם כדי לדווח על בעיות האספקה לחיילים האמריקאים.
הנשיא ג'ונסון קיבל לידיו את דיווחה, ולאחר מכן נעשו שיפורים במתקני הנמל במפרץ קאם רן כדי להקל על הלחץ בסייגון.
ב־1969 הוצעה לבנטלי משרת חבר בנציבות הימית הפדרלית.
היא סירבה וביקשה את תפקיד יושבת הראש במקום.
היא מונתה ועמדה בראש הנציבות מ־1969 עד 1975. משרה זו הפכה אותה לאישה הבכירה ביותר בממשל ניקסון.
במהלך כהונתה, בנטלי דגלה בתמיכה פדרלית למתקני אוניות אמריקאיים.
בנטלי התמודדה מול קלרנס לונג, חבר הקונגרס הדמוקרטי המכהן במחוז השני של מרילנד, ב־1980 ו־1982. היא ניצחה את לונג בניסיונה השלישי ב־1984, ונבחרה לקונגרס ה־99 ולארבעת הקונגרסים הבאים, וכיהנה מ־3 בינואר 1985 ועד 3 בינואר 1995. בבחירות 1986 גברה על המועמדת הדמוקרטית קת'לין קנדי טאונסנד עם 59% מהקולות.
במהלך כהונתה, בנטלי דגלה במדיניות מסחר מגן לתמיכה בייצור האמריקאי ובצי הסוחר של ארצות הברית.
היא גם יזמה חקיקה שאיפשרה חפירה של מפרץ צ'ספיק, כדי לאפשר לאוניות משא גדולות להשתמש בנמל בולטימור.
בשנות ה־90 גילתה אהדה לסרבים במהלך מלחמת האזרחים ביוגוסלביה והתנגדה למעורבות צבאית אמריקאית בסכסוך זה.
בשנת 1994, בנטלי סירבה להתמודד על כהונה נוספת בקונגרס ה־104, ובחרה במקום זאת להתמודד על מועמדות הרפובליקנים למשרת מושל מרילנד.
למרות תמיכה מהמושל המכהן, הדמוקרט ויליאם דונלד שייפר, היא הובסה במועמדות הרפובליקנית על ידי אלן סוארברי, שהייתה שמרנית יותר.
כאשר מחליפה של בנטלי בקונגרס, בוב ארליק, ויתר על מושבו, היא ניסתה לשוב אליו ב־2002. בעקבות שינויי גבולות, המחוז הפך לדמוקרטי יותר, עם תוספת נרחבת של בולטימור עצמה, שאותה בנטלי מעולם לא ייצגה.
היא הפסידה לדאץ' רופרסברגר, מנהל מחוז בולטימור.
ב־1995, הקימה בנטלי את Helen Bentley & Associates, Inc., וסיפקה שירותי ייעוץ במסחר בינלאומי, עסקים וממשל.
היא גם שימשה כיועצת למנהל הנמלים של מרילנד ולנמל בולטימור, והייתה חברה במועצת המנהלים של מוזיאון התעשייה של בולטימור ושל בית הספר התיכון Maritime Industries Academy.
בשנת 2004, הוכנסה בנטלי הוכנסה להיכל התהילה הימי הבינלאומי.
בשנת 2006, כחלק מחגיגות 300 שנה לנמל בולטימור, שונה שם הנמל לנמל הלן דליץ' בנטלי של בולטימור.
בנטלי הייתה חברה בהיכל התהילה של הנשים של מרילנד, וזכתה במדליון הדובר, פרס האזרח הראשון ופרס המנהיגות הבינלאומית של המושל מממשלת מדינת מרילנד.
בנטלי הייתה נשואה לוויליאם רוי בנטלי, שמת ב-2003 משבץ מוחי.
היא מתה בגיל 92 ב-6 באוגוסט 2016, בביתה בטימוניום, מרילנד, מסרטן המוח.
הלן גורלי היא טניסאית עבר אוסטרלית.
היא זכתה ב-5 תוארי גראנד סלאם, מהם 4 בזוגות נשים ופעם בודד בזוגות מעורבים.
הלן גורלי נולדה בשנת 1946 בלונסטון שבטסמניה.
בינואר 1977 היא התחתנה עם לאון קולי (בהמשך התגרשה).
באליפות צרפת הפתוחה 1971 היא הפסידה בגמר לאיבון גולגונג.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 1977 (דצמבר) היא הפסידה לה בגמר בפעם נוספת.
הצלחות גדולות של הלן גורלי היו בתחרויות זוגות נשים.
באליפות צרפת הפתוחה 1971 היא הפסידה בגמר (שיחקה לצד קרי האריס).
באליפות אוסטרליה הפתוחה 1972 הן ניצחו.
באליפות וימבלדון 1974 היא שיחה לצד קארן קרנצקה והן הפסידו בגמר.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 1976 היא ניצחה לצד איבון גולגונג.
הלן גורלי ניצחה גם באליפות אוסטרליה הפתוחה 1977 (ינואר), אליפות אוסטרליה הפתוחה 1977 (דצמבר) ואליפות וימבלדון 1977.
הלן גורלי שיחקה גם בתחרויות זוגות מעורבים אך לא הצלחה לעלות מעל לחצי הגמר בתחרויות גראנד סלאם.
הלן גורלי הייתה החברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של אוסטרליה.
הלן גורלי פרשה בשנת 1978.
הלן אליזבת האנט היא שחקנית, במאית ותסריטאית אמריקאית ממוצא יהודי, זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1997 על תפקידה בסרט "הכי טוב שיש".
האנט נולדה בקולבר סיטי , קליפורניה שבארצות הברית.
אביה הוא גורדון האנט , במאי ומפיק, בן לאם יהודייה ואב נוצרי.
אמה היא ג'יין אליזבת (לבית נוביס), צלמת ממשפחה נוצרית.
בגיל 3 משפחתה עברה עמה לניו יורק.
בנוסף, למדה תקופה קצרה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
האנט מופיעה מגיל 8 בטלוויזיה.
את הפריצה הגדולה שלה השיגה האנט בשנת 1992 בסדרה "משתגעים מאהבה" כששיחקה בתפקיד ראשי לצד השחקן הוותיק יותר, פול רייזר.
אחד הסרטים הזכורים ברפרטואר של השחקנית הוא "טוויסטר" שיצא לאקרנים ב-1996. בשנת 1998 התארחה האנט בסדרת האנימציה "משפחת סימפסון", ודיבבה את חברתו של מו (שאותו מדבב האנק עזריה, בן זוגה באותה עת ובעלה לאחר כשנה).
בטקסים שנערכו ב-1998 האנט זכתה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "הכי טוב שיש" בתור קרול המלצרית, שיצא לאקרנים ב-1997. בנוסף לכך, זכתה בארבעה פרסי אמי ובשלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בין השנים 1993–1999 בסדרה הקומית "משתגעים מאהבה" .
ב-2000 שיחקה בסרט הדרמה-הקומית "הנשים של ד"ר טי" לצד ריצ'רד גיר.
ב-2007 ביימה, הפיקה, וכיכבה בסרט הרומנטי "כשהיא מצאה אותי" לצד קולין פירת'.
ב-2011 שיחקה בסרט "גולשת בנשמה" של הבמאי שון מקנמרה.
בשנת 2014 ביימה, כתבה, וכיכבה בסרט "אמא בהפרעה" לצד לוק וילסון.
בשנת 2017 החלה לשחק במיני-סדרת הדרמה "יריית הפתיחה" ברשת FOX.
ב-2018 שיחקה בסרט "עונת הנסים" של הבמאי שון מקנמרה.
בשנת 2019 ביימה פרק (ה-4 במספר), מתוך הסדרה "הפוליטיקאי" שיצר ראיין מרפי.
לאחר כחמש שנים של זוגיות ביחד הייתה נשואה בשנים 1999–2000 לקומיקאי האמריקאי-יהודי, האנק עזריה.
בשנים 2001–2017 הייתה בזוגיות עם המפיק האמריקאי מת'יו קרנהאן (אנ') וממנו יש לה בן חורג ובת משותפת.
+שנהסרטתפקידהערות1977Rollercoaster טרייסי קולדר1984Trancersלנה דת'1985נערות רק רוצות לכייף (אנ')לין סטון1986הנסיך-צפרדעהנסיכה הנרייטהלהתחתן שניתבת' בודל1987מבצע X סודי ביותר (אנ')טרי מקדונלד1988Stealing Homeהופ וייטללא מטרה (אנ')ג'ניפר1989Next of Kinג'סי גייטס1991Trancers IIלנה דת'1992The Waterdanceאנהרק אותך (אנ')קלייר אנפילדבוב רוברטסרוז פונדלמר מוצ"שאנני וולסTrancers IIIלנה דת'1995נשיקת המוות (אנ')בוורלי קילמרטין1996טוויסטרד"ר ג'ו הארדינג1997הכי טוב שישקרול קונליפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע2013לפענח את אנני פרקר (אנ')מרי-קלייר קינג2014אמא בהפרעה (אנ')ג'קי דורינגגם במאית, תסריטאית ומפיקה2017I Love You, Daddyאורה טופר2018עונת הניסים (אנ')קטי ברנסןצנצנת הממתקים (אנ')קאת'י2019I See Youג'קי הארפר2020רצח במעגל סגור (אנ')אתל ברומלי2021לוסינדהTBAIn Cold LightקליירTower Stories
גם הפיקה בפועל וביימה 5 פרקים
זכתה בארבעה מתוך שבע מועמדויות של - פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה
+שנהמחזהתפקידהערות1989העיירה שלנו (אנ')אמילי וובברודוויי1990אילוף הסוררתביאנקה מינולה (אנ')התיאטרון הציבורי (אנ') בניו יורק1998הלילה השנים עשרויולהברודוויי2003החיים בשלוש גרסאותסוניהברודוויי2010מהומה רבה על לא דברביאטריס (אנ')Shakespeare Center of Los Angeles2019Workingאנג'י וייטניו יורק סיטי סנטר (אנ')2022Eureka Dayסוזןאולד ויק בלונדון2025בגידה (אנ')אמהתיאטרון גודמן (אנ') בשיקגו, אילינוי
דיים הלן לידיה מירן DBE היא שחקנית בריטית.
היא אחת מ-21 השחקנים בעולם שזכו בשלושת הפרסים היוקרתיים ביותר: פרס אוסקר (לקולנוע), פרס אמי (לטלוויזיה) ופרס טוני (לתיאטרון).
בשנת 1996 היא זכתה לראשונה בפרס אמי לשחקנית הראשית במיני-סדרה או בסרט, עבור משחקה בתפקיד הבלשית ג'יין טניסון בסדרת הטלוויזיה "החשוד העיקרי".
בהמשך הייתה מועמדת 10 פעמים לפרס אמי וזכתה שלוש פעמים נוספות – מספר שיא של מועמדויות ושל זכיות.
בשנת 2006 היא זכתה, לאחר שתי מועמדויות, בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, עבור משחקה בסרט "המלכה" שבו גילמה את מלכת בריטניה אליזבת השנייה.
בשנת 2015 היא זכתה, לאחר שתי מועמדויות, בפרס טוני, עבור משחקה במחזה "הראיון", שבו שבה לגלם את דמותה של אליזבת השנייה.
ב-2023 גילמה את ראש ממשלת ישראל הרביעית גולדה מאיר בסרט דרמת המלחמה הביוגרפי האמריקאי, "גולדה".
נולדה בשם הלן לידיה מירונוף (Helen Lydia Mironoff) בלונדון שבממלכה המאוחדת.
אביה, וסילי פטרוביץ' מירונוף, היה יליד-רוסיה ובנו של דיפלומט רוסי שננטש בבריטניה במהלך המהפכה הרוסית.
אמה, קיטי מטילדה (לבית רוג'רס), הייתה אנגלייה.
החלה להופיע על במה כשלמדה בבית ספר תיכון קתולי לבנות על-שם סיינט ברנרד , בעיר סאות'אנד-און-סי שבמחוז אסקס, אנגליה.
ב–1967 מירן ביקרה בישראל והתנדבה בקיבוץ האון.
ב-1965 גילמה את דמותה של קלאופטרה, בתיאטרון הלאומי לנוער (National Youth Theatre).
בגיל 20 הצטרפה לקבוצת הרויאל שייקספיר קומפני והצטיינה בתפקידים שייקספירים ביניהם קרסידה במחזה טרוילוס וקרסידה וליידי מקבת בהפקה של טרוור נאן.
ב-1972 השתתפה בתיאטרון נסיוני של פיטר ברוק, ויצאה עם הקבוצה למסע הופעות באפריקה ובאמריקה.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1967 בסרט "Herostratus".
וב-1968 שיחקה בחלום ליל קיץ בתפקיד הרמיה.
ב-1969 הופיעה בסרט איטלקי "Colpo rovente", ואחרי כן בסרט "Age Of Consent" לצידו של ג'יימס מייסון.
ב-1979 הופיעה בסרט השנוי במחלוקת "קליגולה" על חייו של הקיסר קליגולה, בצוות השחקנים היו מגדולי שחקני הבמה הבריטית כמו ג'ון גילגוד, פיטר או'טול ומלקולם מקדואל.
ב-1980 שיחקה בסרט "יום שישי הארור" לצידו של בוב הוסקינס, וב-1981 גילמה את דמותה של מורגנה ב"אקסקליבר" גרסה של אגדות המלך ארתור.
בטלוויזיה הופיעה מירן בסרטים לפי מחזות שייקספיריים כמו כטוב בעיניכם, חלום ליל קיץ וסימבליין.
ב-1984 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן עבור משחקה בסרט "קאל".
היא חזרה לשורשיה הרוסיים מצד אביה כשגילמה דמות של קוסמונאוטית רוסיה בסרט "2010: השנה שיצרנו מגע" המבוסס על ספר של ארתור סי.
קלארק, ופעם נוספת ב"לילות לבנים" כששיחקה את אהובתו של הרקדן מיכאיל ברישניקוב.
בתחילת שנות ה-90 החלה מירן להופיע בתפקיד הבלשית הקשוחה ג'יין טניסון בסדרה "החשוד העיקרי".
הסדרה זכתה להערכת המבקרים ולפופולריות רבה בקרב הצופים.
עד שנת 2006 גילמה מירן את דמותה של ג'יין טניסון במשך שש עונות.
על תפקידה בסדרה זכתה מירן שלוש פעמים רצופות בפרס באפט"א וב-1995 זכתה בפרס אמי.
במקביל להופעותיה בטלוויזיה המשיכה מירן לשחק בסרטים.
ב-1994 גילמה את אשתו של מלך אנגליה ג'ורג' השלישי בסרט "טירופו של המלך ג'ורג'" לצידו של נייג'ל הות'ורן.
על תפקיד זה זכתה למועמדות ראשונה בפרס אוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה.
ב-1996 הופיעה בסרט "בזכות האם" של טרי ג'ורג', במאי יליד בלפסט, שעסק בשביתת הרעב של שנת 1981 בצפון אירלנד.
מירן הייתה גם שותפה להפקה של הסרט.
בשנת 1999 זכתה שוב בפרס אמי על תפקידה כאיין ראנד בסרט הטלוויזיה "תשוקתה של איין ראנד".
באותה שנה גילמה את הדמות הראשית של רות' שטיינר במחזה "הרומן הראשון שלי" מאת המחזאי דונלד מרגוליס שהוצג בתיאטרון היימרקט בווסט אנד של לונדון.
ב-2001 הייתה מועמדת שנית לפרס אוסקר על תפקידה כמנהלת משק הבית בסרט "פארק גוספורד" של רוברט אלטמן.
ב-2003 שיחקה בסרט "נערות לוח השנה" סרט המבוסס על מקרה אמיתי של קבוצת נשים מבוגרות מיורקשייר שהצטלמו בעירום ללוח שנה כדי לגייס כספים עבור מחקר על מחלת הלוקמיה.
ב-2003 קבלה תואר דיים (Dame of the British Empire) מטעם הכתר הבריטי.
בשנת 2004 שיחקה את דמותה של דומיניק בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל.
ב-2005 גילמה את דמותה של המלכה אליזבת הראשונה במיני-סדרה עבור ערוץ 4 הבריטי.
היא דיבבה את דמות מחשב-העל "הרהור עמוק" בעיבוד הקולנועי של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מאת דאגלס אדמס.
מירן חילקה את זמנה בין הקולנוע והתיאטרון.
ב-1995 שיחקה בברודוויי במחזה "חודש בכפר" מאת טורגנייב, ובתיאטרון לונדון ב-"Collected Stories" ו-"Orpheus Descending".
בשנת 2000 חזרה לברודוויי להופיע ב"ריקוד המוות" לצידו של איאן מקלן, והייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה זה.
ב-2006 גילמה מירן את מלכת בריטניה אליזבת השנייה בסרט "המלכה", עליו זכתה בפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
בשנת 2012 היא גילמה את עלמה רוויל בסרט "היצ'קוק".
בתחילת 2009 שהתה בישראל לצורך צילומי הסרט "החוב" (סרט, 2011), רימייק לסרט ישראלי באותו השם משנת 2007; בו שיחקה לצד השחקנית הישראלית רומי אבולעפיה.
הסרט זכה להצלחה מסחרית וגרף 9.7 מיליון דולרים בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
ב-3 בינואר 2013 קיבלה מירן את הכוכב ה-2,488 בשדרת הכוכבים בהוליווד.
באותה שנה זכתה בפרס גילדת שחקני המסך על תפקידה בסרט הטלוויזיה "פיל ספקטור".
בשנת 2015 זכתה מירן לראשונה בקריירת המשחק הענפה שלה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בתור אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת במחזה "The Audience".
בשנת 2016 השתתפה בסרט "יופי נסתר", לצד ויל סמית', קייט וינסלט ונעמי האריס.
באותה שנה שוב ביקרה בישראל, במטרה להנחות את טקס פרס בראשית.
בנוסף ערך לה סינמטק ירושלים רטרוספקטיבה.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "מהיר ועצבני 8".
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת הדרמה "1923" בתפקיד ראשי את קארה דאטון.
בשנת 2023 כיכבה בסרט הדרמה הביוגרפי "גולדה" בבימויו של גיא נתיב, בו גילמה את דמותה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בפברואר 2025 הוכרז כי מירן תככב בסדרת הפשע "MobLand" של גאי ריצ'י שתעלה לשידור ב-30 במרץ 2025 בפרמאונט+.
מירן גרה עם השחקן הצפון אירי ליאם ניסן במהלך שנות השמונים המוקדמות; הם הכירו בזמן הסרט על אקסקליבר (1981)
ב-31 בדצמבר 1997 התחתנה מירן עם הבמאי האמריקאי טיילור הקפורד, שהיה שותפה לחיים מאז 1986, והזוג מגדל את שני בניו של הקפורד מנישואיו הקודמים.
למירן אין ילדים משל עצמה.
ב-2007 הצהירה כי היא שמחה על כך מאחר שהיא חסרת כל אינסטינקט אימהי.
לדעתה היא אינה חריגה וסבורה שנשים רבות כמוה הופכות לאימהות רק בגלל תחושת החובה.
פרופסור הורן סדרת טלוויזיה (פרק אחד) נסיך מצרים The Prince of Egypt המלכה דיבוב 1999 The Passion of Ayn Rand איין ראנד ללמד את גברת טינגל Teaching Mrs.
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה או ז'אנר (2024)
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה(2024)
מועמדת פרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (בינלאומי) לשחקנית הטובה ביותר בסדרה (2024)2023 גולדה Golda ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר שהאזאם!
הלן הרון "נלי" טאפט הייתה אשת נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1909–1913.
הלן הייתה בתם הרביעית של הארייט קולינס (Harriet Collins) וג'ון וו.
הלן נולדה בסינסינטי שבמדינת אוהיו והתחנכה בבתי ספר פרטיים בעיר.
הלן פגשה את ויליאם טאפט במסיבה בגיל 18, הם התחברו מיד, וזמן קצר מאוחר יותר התאהבו.
בני הזוג נישאו בשנת 1886.
הלן תמכה בקריירה הפוליטית של בעלה, עת התקדם מתפקיד שופט מדינתי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית ומאוחר יותר בהיותו שופט מחוזי פדרלי.
בשנת 1900, עת מונה טאפט למושל הפיליפינים עברו לשם הלן ושלושת ילדיהם (רוברט, הלן, וצ'ארלס פלפס) יחד עם בעלה.
הלן נסעה עם בעלה ברחבי העולם בעת כהונתו כמזכיר המלחמה בשנת 1904.
בהיותה הגברת הראשונה גילתה הלן עניין רב בפוליטיקה, אולם חודשיים לאחר כניסת בעלה לתפקידו היא עברה שבץ מוחי.
בתה, הלן טאפט מאנינג עזבה את המכללה בה למדה ועברה לוושינגטון למלא את תפקיד הגברת הראשונה, אולם היא שבה למלא את תפקידה.
מורשתה של הלן הרון טאפט בוושינגטון הבירה נמשכת עד עצם היום הזה, ומיוצגת בכל אביב עם פריחת עצי הדובדבן היפניים העוטפים את אגן הגאות של הבירה.
התוצאה היא הקמפיין של גברת טאפט בשנת 1909 לנטיעת אלפי עצים צעירים פורחים שזכרה משנותיה באסיה בזמן שבעלה היה מושל הפיליפינים.
ומבקרים במוזיאונים בסמית'סוניאן רואים את השפעתה של גברת טאפט באוסף המדהים של שמלות ההשבעה של הגברות הראשונות, אוסף שהחל עם גברת טאפט.
לאחר סיום כהונתו המשיכו בני הזוג להתגורר בבירה.
הלן ואלרי היימן הנושאת בתואר הברונית היימן היא הלורד יושבת הראש לשעבר של בית הלורדים – הבית העליון של פרלמנט הממלכה המאוחדת.
היימן כיהנה כחברת פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור בין השנים 1974–1979, והפכה ללורד לכל ימי חייה בשנת 1996. בשנת 2006 מונתה לתפקיד הלורד יושבת הראש, החברה הבכירה בבית הלורדים, הראשונה.
היימן כיהנה בתפקיד עד 2011.
הלן נולדה למוריס ומוד מידלוויק (Maurice Middleweek ו-Maude Middleweek) והתחנכה בבית הספר לבנות וולברהמפטון.
הלן קיבלה תואר במשפטים במכללת ניוהם שבקיימברידג' בשנת 1969. בין השנים 1969–1971 עבדה בעמותת הצדקה "שלטר" (Shelter), ובשנים 1971–1974 עבדה במחלקת העבודה הסוציאלית של רובע קמדן שבלונדון.
בשנת 1974 נישאה למרטין היימן (Martin Hayman).
לבני הזוג היימן ארבעה בנים.
בשנת 1974 נבחרה היימן כחברת הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז ולווין והטפילד (Welwyn and Hatfield).
בעת בחירתה הייתה הצעירה בחברי בית הנבחרים (ונותרה הצעירה שבהם עד בחירתו של דייוויד אלטון בשנת 1979, וכן הייתה האישה הראשונה שהניקה את ילדיה בבניין הפרלמנט הבריטי.
בבחירות 1979 איבדה את כיסאה בפרלמנט ובמקומה נבחר נציג המפלגה הקונסרבטיבית.
בין השנים 1982–1997 כיהנה בוועדת האתיקה של הקולג' המלכותי של הגניקולוגים וכן בוועדות האתיקה של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובית הספר לרפואה של הקולג' האוניברסיטאי (University College Hospital), כמו כן כיהנה היימן בשנים 1992–1997 כחברת המועצה של האוניברסיטה.
בשנת 1996 הוענק לה תואר האצולה לכל ימי חייה – הברונית היימן (Baroness Hayman) של דארטמאות' פארק שברובע קמדן.
לאחר ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות 1997 כיהנה כשרה זוטרה במשרד לאיכות הסביבה והתחבורה, וכן במשרד הבריאות.
ביולי 1999 מונתה לתפקיד שרת המדינה במשרד החקלאות, הדגה והמזון.
בשנת 2001 מונתה לחברה במועצת המלך אולם התפטרה מהתפקיד באותה שנה על מנת לכהן כיושבת ראש קרן חקר הסרטן בריטניה (Cancer Research UK).
כמו כן בשנת 2005 החלה היימן לכהן כיושבת ראש רשות האיברים האנושיים (Human Tissue Authority) וכנאמנה של הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו.
ב-4 ביולי 2006 נבחרה מתוך תשעה מועמדים לתפקיד "הלורד יושבת הראש" (Lord Speaker) – יושב ראש בית הלורדים – ובכך הייתה גם לראשונה להיבחר לתפקיד זה (שנוצר בעקבות חוק הרפורמה החוקתית 2005).
היא כיהנה בתפקיד במשך כחמש שנים, עד 31 באוגוסט 2011.
הלן דיק מגאו - קריסטלוגרפית בריטית.
יחד עם קתלין לונסדייל ודורותי קרופוט הודג'קין הייתה הלן מגאו בין הנשים הראשונות בבריטניה שעסקו במחקר מבנה מולקולות בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
היא הייתה הראשונה לקבוע את מבנה הגביש של בריום טיטנט (BaTiO3), אחד החומרים הפרואלקטריים החשובים ביותר, ובכך תרמה להבנת תופעת הפרואלקטריות.
מחקר חשוב נוסף שלה קשור למבנה המורכב של גבישי פצלות השדה.
הלן מגאו נולדה ב-1907 בדבלין למשפחה מכובדת מצפון אירלנד.
אביה, רוברט דיק מגאו, היה שופט ופוליטיקאי באלסטר.
להלן היו ארבע אחיות ושני אחים.
האב דחף את ילדיו להישגים, ואומנם אח אחד היה אחראי לשורת פרויקטי בנייה גדולים בלונדון, האח השני היה שופט עליון בבית משפט לערעורים ואחת מאחיותיה ביצעה מחקר על תזונה ובריאות באוגנדה.
מגאו למדה בבית ספר אלכסנדריה (Alexandria) בשנים 1921-1916, ובבית הספר רודין (Roedean) בברייטון שבאנגליה בשנים 1925-1922. ב-1925 התקבלה ללימודים בגירטון קולג', קולג' לנשים בלבד שהיה נספח לאוניברסיטת קיימברידג', אך עקב קשיים כלכליים החלה ללמוד באוניברסיטת קווינ'ס שבבלפסט.
ב-1926 היא קיבלה מלגה שאפשרה לה לעבור לקולג' גירטון, שם סיימה ב-1930 את לימודי התואר הראשון במינרלוגיה, וב-1934 קיבלה תואר דוקטור ממחלקת המינרלוגיה והפטרולוגיה (Department of Mineralogy and Petrology) באוניברסיטת קיימברידג', בנושא מבנה הקרח.
במקביל ללימודיה בקולג' גירטון עבדה מגאו במעבדת קוונדיש כעוזרת מחקר לקריסטלוגרף ג'ון דזמונד ברנל.
את העניין בקריסטלוגרפיה עורר בה קריאת ספרם של זוכי פרס נובל לפיזיקה ויליאם הנרי בראג וויליאם לורנס בראג: "קרני רנטגן ומבנה הגביש" (X-rays and Crystal Structure 1915), אבל כפי שהעידה מגאו עצמה, לברנל הייתה השפעה רבה עליה והוא הגביר את עניינה בתחום.
שנים אחר כך סיפרה מגאו כי מעולם בכל שנותיה כמדענית לא חשה אפליה על רקע מינה.
המחקר הראשון שביקש ברנל ממגאו לבצע היה למדוד את ההתרחבות התרמית של הקרח לאורך הצירים שונים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
במכתב שכתבה מגאו ב-1972 לאיילין ברנל, אלמנתו של ברנל, היא תיארה את התנאים הפיזיים הקשים של ביצוע העבודה.
כיוון שהייתה צריכה לשנות את אורך הגל של קרני הרנטגן על מנת לקבל צילומים באורכי גל שונים, הייתה צריכה לשבת שעות ליד המכשיר ולבצע כל הזמן התאמות.
בסופו של דבר ב-1934 ביצעה מגאו עבודה דומה, הפעם על קרח ממים כבדים.
השוואת המבנים בין שני סוגי הקרח הובילה לכתיבת מאמר בכתב העת Nature.
עבודה שביצעה מגאו על המינרל גיבסיט (Al(OH)3), סוג של אלומיניום הידרוקסידי, הראתה שקבוצות ההידרוקסיד נמשכות האחת לשנייה, והובילה למאמר מקיף שכתבו ברנל ומגאו על "תפקיד המימן בכוחות הבינמולקולריים".
עם קבלת הדוקטורט זכתה מגאו במלגת מחקר על שם הרתה אייטרון (Hertha Aytron) שאפשרה לה שנת מחקר לפוסט דוקטורט אצל פרופ' הרמן מארק במכון הכימי (Chemisches institute) שבאוניברסיטת וינה, ושנת מחקר נוספת אחר כך במעבדת קלרנדון (Clarendon Laboratory) של המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת אוקספורד, בהדרכתו של פרופסור פרנסיס סיימון (Francis Simon).
בין 1936 ל-1943 לימדה מגאו פיזיקה בבית ספר התיכון הפרטי לבנות ברדפורד (Bradford Grammar School) שבמערב יורקשייר, כשבמהלך החופשות מהלימודים חזרה למעבדה בקיימברידג' ועסקה במחקר מבנה יהלומים עבור שימושים בתעשיית המתכת.
ב-1943 קיבלה מגאו משרת חוקר במעבדת מחקר החומרים במפעל נורות פיליפס במיצ'ם (Mitcham) דרומית ללונדון.
במעבדה היא פענחה את מבנה הגביש של בריום טיטנט (BaTiO3), שבו נעשה שימוש בקבלים ובחיישני לחץ.
מגאו נחשבה לסמכות בתחום במשך שנים רבות.
קולג' בירקבק ואוניברסיטת קיימברידג' (1972-1945)
עם סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945 נעתרה מגאו לפנייתו של ג'ון דזמונד ברנל לשוב ולעבוד איתו, והצטרפה למחלקה לקריסטלוגרפיה בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון כאחראית על הקבוצה החוקרת את מבנה הצמנט וחומרי בניין אחרים.
ב-1946 חזרה מגאו לקיימברידג' כמרצה ואחראית על תוכנית הלימודים בפיזיקה בקולג' גירטון, שבו למדה כסטודנטית, ולימדה בקולג' עד פרישתה ב-1972. במקביל עבדה כחוקרת בקריסטלוגרפיה במעבדת קוונדיש, אז בהנהלתו של ויליאם לורנס בראג.
ב-1949 נתמנתה סגנית המנהל למחקר בקריסטלוגרפיה במעבדת קוונדיש ושירתה בתפקיד עד 1959, בתקופה של ההצלחות הגדולות של המעבדה ששיאן גילוי מבנה ה-DNA, אם כי מגאו עצמה התמקדה במחקר חומרים אנאורגניים בלבד.
Taylor ), היא בחנה את מבנה הגביש של קבוצת פצלות השדה, אחת מקבוצות המינרלים החשובות ביותר שמהם בנויים סלעי היסוד.
(עד כ-60% מקרום כדור הארץ בנוי מפצלות השדה).
בשנים הבאות פרסמה מגאו את מבנה האנורתיט, האלביט והצלזיאן, כמו גם תופעות הסדר/חוסר הסדר בפלגיוקלז והשפעתן על תבניות העקיפה.
ב-1957 יצא לאור ספרה הראשון על פרואלקטריות.
נושא נוסף שאותה חקרה במשך תקופה ארוכה היה ההתפשטות בחום ביחס למבנה הגביש.
הלן מגאו הייתה בין הראשונים להצביע על היחס ההפוך בין חוזק הקשר ומקדם ההתפשטות התרמית.
מ-1959 ועד פרישתה ב-1972 הייתה מגאו מרצה באוניברסיטת קיימברידג'.
פרופסור מייקל גלייזר, שפגש אותה בתקופה זו, סיפר כי הייתה האדם היחיד שפגש שהיה מסוגל לדמיין מבנה גביש, לסובב אותו בדמיון בכל זווית שהתבקש, ואז לשרטט אותו על דף נייר.