tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 בינואר 2023, אלמונית הגישה בניו יורק תביעה כנגד מנסון בגין פגיעה מינית וגרימת מצוקה נפשית מכוונת שביצע נגדה, לכאורה, בעת היותה קטינה.
התובעת הגישה תביעה גם נגד חברות התקליטים Interscope Records ו-Nothing Records שייצגו את מנסון בזמן התקיפה, בגין רשלנות וגרימת מצוקה נפשית מכוונת.
כשהייתה המתלוננת בת 16, צפתה בהופעה של מנסון בדאלאס, טקסס, ובתום ההופעה מנסון הזמין אותה, יחד עם מעריצה נוספת, לאוטובוס ההופעות שלו - שם, אנס אותה תוך שאחד מחברי הלהקה צופה בנעשה, ולאחר מכן צחק עליה, גירש אותה מהאוטובוס ואיים שאם תספר על הנעשה, יהרוג אותה ואת משפחתה.
ב-25 ביוני 2021 הוצא צו מעצר נגד מנסון בגין אירוע שהתרחש ב-18 באוגוסט 2019, במהלך הופעה שלו בעיר גילפורד שבמדינת ניו המפשייר.
כאשר מנסון תקף צלם וידאו, הכה אותו וירק עליו.
צו המעצר הוצא לאחר שמנסון לא ענה על כתב האישום שהוגש נגדו בעקבות האירוע.
הוא הסכים להסגיר את עצמו למשטרת לוס אנג'לס, תוך בקשה להשתחרר בערבות והתחייבות לא ליצור קשר עם קורבן האירוע.
מרים אוּלינובר (בכתיב יידי: אולינאָווער; 1894, לודז' – 1944, אושוויץ) הייתה משוררת יידיש שפעלה בעיר לודז' שבפולין בתקופה שבין מלחמות העולם.
מרים אולינובר נולדה בעיר לודז' בבית יהודי מסורתי.
קיבלה חינוך מסורתי וסיימה שם את בית הספר העממי.
ב-1916 החלה לפרסם משיריה: ראשית ביומון של לודז', "לאָדזשער טאָגבלאט", שבו עבדה, ובהמשך, בשנת 1920, כינסה אותם בקונטרס בשם "געזאנגען" ('שירים').
עם הופעתו עורר הספר רושם רב.
מבקרי הספרות של אותה התקופה כתבו ששיריה הצטיינו בנוסח עממי ובטבעיות ובנעימות, שלא היו כמוהם בשירת היידיש אז.
בשנת תרפ"ב הופיע בהוצאת א.
לוין אפשטיין בוורשה ספרה המפורסם, "דער באָבעס אוצר" ('אוצרה של סבתא'), בלוויית הקדמה מאת דוד פרישמן.
היא הכינה גם חלק שני לספר, בשם "שבת", אך לא הספיקה להוציא אותו.
בעת הכיבוש הנאצי והקמת הגטו בלודז' נגזרו גזרות קשות מאוד על תושביו, אך הפעילות התרבותית נמשכה, על אף היותה מסוכנת ובלתי-חוקית.
סביב המשוררת מרים אולינובר התרכז חוג של סופרים ומשוררים יהודים, בהם הסופר ישעיהו שפיגל, הסופר והעיתונאי יוסף זלקוביץ', המשורר ש"ב שייביץ, המשוררת והסופרת חוה רוזנפרב, המשוררת והסופרת רבקה קויאטקובסקי ואחרים.
החוג המשיך בפעילותו בביתה שברח' רמברנדט 13 בכל שנות קיום הגטו, עד להשמדה הסופית בשנת 1944.
בשנת 1944 הובאה למחנה ההשמדה אושוויץ, ושם נרצחה.
בשואה נספו גם בעלה זאב-וולף ובנותיהם דינה-רחל (נולדה ב-1915) והינדה-מחְלה (נולדה ב-1922).
קטעים משיריה של אולינובר הובאו עם יצירתו הנודעת של יצחק קצנלסון, "השיר על העם היהודי שנהרג", וכן בספרו של סופר היידיש יחיאל ישעיהו טרונק, "פולין, 1944–1953".
דער באָבעס אוצר; מיט א הקדמה פון דוד פרישמאן, ורשה: האחים לעווין עפשטיין און שותפים, תרפ"ב.
האוצר של הסבתא / דער באָבעס אוצר; תורגם לעברית על ידי יהושע טן פי; דברי הקדמה מאת דב סדן, דוד פרישמן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ה.
(עברית ויידיש (צילום מהדורת 1922), עמודה מול עמודה)
מרילין הורן היא זמרת מצו-סופרן אמריקאית, ששמה נקשר בעיקר למוזיקה של רוסיני והנדל.
את הקריירה שלה החלה כסופרן לירי קל, אך עם חלוף השנים התגבש קולה והבשיל למצו סופרן דרמטי, המצטיין בגמישותו ובממדיו.
היא התמחתה בתפקידים, הדורשים קול גדול, צליל יפה ויכולת להתמודד עם קטעי קולורטורה קשים.
הורן נולדה בבראדפורד, פנסילבניה, אך בגיל 11 עברה עם הוריה ללונג ביץ', קליפורניה.
היא למדה פיתוח קול אצל ויליאם ונארד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת דרום קליפורניה והשתתפה בכיתות האמן של לוטה להמן.
התעסוקה הראשונה החשובה של הורן כזמרת מקצועית הייתה ב-1954, כשנתנה את קולה לשחקנית דורותי דנדרידג' בסרט "כרמן ג'ונס".
עד אז, עבדה כזמרת מאחורי הקלעים בכמה קומדיות מצב בטלוויזיה והקליטה גרסות כיסוי לשירים פופולריים מראשית שנות ה-50'.
היא הופיעה בהצגה "הזוג המוזר" כתפקיד ג'קי, זמרת עצבנית ונכנעת בראשית דרכה, שמתפתחת לדיווה במלוא הדרה ובוחנת את תפקיד כרמן בהצלחה מזהירה; כמו כן שרה בתוכנית הראיונות הטלוויזיונית של ג'וני קרסון.
באותה שנה הופיעה לראשונה בלוס אנג'לס בתפקיד האטה באופרה "הכלה המכורה" של סמטנה, עם אופרת הגילדה של לוס אנג'לס.
פריצת הדרך הראשונה הגדולה שלה הגיעה כשסטרווינסקי הכיר ביכולת שירתה; הקריירה האופראית שלה החלה כשסטרווינסקי הזמין אותה להופיע בפסטיבל וינה של 1956. היא נשארה באירופה במשך שלוש עונות ושרה בגרמניה עם האופרה של גלזנקירכן, במערב וסטפאליה.
הורן זכתה לשבחים על הופעתה כמריה בווצק של אלבן ברג, בחנוכת בית האופרה החדש בגלזנקירשן ב-22 במאי 1960. ב-1964 חזרה לארצות הברית להופיע ב"ווצק" באופרה של סן פרנסיסקו.
במשך שנים רבות נקשר שמה של הורן עם זה של הסופרן האוסטרלית דיים ג'ואן סאת'רלנד.
השתים הופיעו לראשונה בצוותא בגרסה קונצרטנטית של "ביאטריצ'ה די טנדה" מאת בליני בקרנגי הול, בפברואר 1961. ב-1965 זומנו שוב לשיר יחדיו בהופעה של "סמיראמידה" מאת רוסיני עם להקת האופרה של בוסטון.
הורן הופיעה לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1964, בתפקיד מריה ב"ווצק".
הופעתה הראשונה בלה סקאלה במילאנו הייתה בתפקיד יוקסטה באופרה-אורטוריה של סטרווינסקי, "אדיפוס רקס", ב-13 במרץ 1969. עוד ציון דרך בקריירה של הורן חל אותה שנה בהצגת "המצור על קורינתיה" של רוסיני בלה סקאלה, כשזכתה בתשואות יוצאות דופן, למשך שבע דקות רצופות, באמצע המערכה.
בשנת 1970 הופיעה הורן לראשונה במטרופוליטן אופרה בתפקיד אדאלגיזה ב"נורמה" של בליני, עם סאת'רלנד בתפקיד הראשי.
מאז המשיכה להופיע דרך קבע במטרופוליטן ופתחה את עונת 1972-73 בתפקיד כרמן.
להצלחה רבתי זכתה ב"הנביא" של מאיירבר בהפקה של ג'ון דקסטר.
ב-1984 שרה בתפקיד הראשי באופרה סריה של הנדל, "רינאלדו" (בבימויו של פרנק קורסארו), האופרה הראשונה של הנדל שבוצעה מאז ומעולם במטרופוליטן.
אף כי היא נודעת ביותר בשירת בל קאנטו ובתפקידי אופרה סריה, הורן הרבתה לשיר גם מוזיקה אמריקאית, הן בת זמננו, משל ויליאם בולקום ואחרים, והן שירים פופולריים מסורתיים.
הורן הייתה נשואה משנת 1960 עד 1974 למנצח הנרי לואיס, עמו חיה במשך שנים רבות באקו פארק.
ב-1983 הוציאה לאור (בשיתוף הסופרת ג'יין סקובל) אוטוביוגרפיה גלוית-לב בשם "חיי" וספר המשך, "מרילין הורן, השיר נמשך", הופיע בשנת 2004.
הורן קיבלה אותות כבוד רבים במהלך הקריירה שלה.
לציון מיוחד ביניהם ראוי מאמר בניו יורק טיימס, שכתב מי שהיה אז עורך חדשות האופרה, רוברט ג'ייקובסון, לכבוד חגיגות המאה של המטרופוליטן בשנת 1983. ג'ייקובסון הביא רשימה של 100 הזמרים הגדולים ביותר שהופיעו בזמן מן הזמנים בבית האופרה.
הורן הייתה היחידה, שהמשיכה להופיע על הבימה בזמן כתיבת המאמר.
הורן פרשה מבימת הקונצרטים בשנת 1999 ברסיטל במרכז הקונצרטים של שיקגו.
היא מופיעה עדיין מדי פעם בקונצרטים פופולריים (לאחרונה הופיעה עם כוכבת הקאבארט ברברה קוק) בקול, שהגיל לא עמעם את זוהרו.
כמו כן ייסדה את "קרן מרילין הורן" לסייע בשימור אמנות הרסיטלים הווקאליים.
היא מנחה סדרה של כיתות אמן שנתיות בקונסרבטוריון אוברלין למוזיקה.
בינואר 2006, זמן קצר אחרי יום הולדתה ה-72, נמסר כי אובחן אצלה "סרטן לבלב מאותר" וכי סיכויי החלמתה טובים.
בינואר 2007 הופיעה באירוע ציבורי למען הקרן שלה.
מרים הייתה אוניית משא מונעת קיטור שנרכשה על ידי חברת לויד ימי ארץ ישראלי בע"מ.
שמה המקורי 'סורנטו' (Sorrento) הוחלף למרים.
האונייה נרשמה ברשומות נמל חיפה בשנת 1938. היא נרכשה במקומה של האונייה הר כרמל שנשרפה.
שמה ניתן לה על שם אשת המנהל הכללי של החברה מר לזר ברקוביץ (ברקוביצ'י).
היא הפליגה תחת דגל צי הסוחר של פלשתינה תחת המנדט הבריטי.
האונייה מרים הייתה מדגם "חדר הגה פתוח", ובחורף בים הצפוני התנהלה החזקת משמרת גשר והגה בתנאים קשים ביותר.
בין הימאים היהודים ששרתו על מרים היה אריה דיסקין, לימים "רב מלחים" באניות הצי הישראלי, ובעל פנקס ימאי מספר 1, הימאי הראשון של מדינת ישראל.
במלחמת העולם השנייה הובילה מרים מטען מהים התיכון לאנגליה ובדרכה חזרה, חזרה עם מטען מאנטורפן למצרים.
בינואר 1940 בצאתה מהים הצפוני הותקפה על ידי מטוס גרמני שהטיל עליה שלוש פצצות שאמנם לא פגעו בה ישירות, אך הסבו נזק לציר ההגה שלה.
באותו ערב, באזור עיר הנמל דובר, הותקפה מרים שנית והפעם יצאה מההתקפה בשלום.
בעקבות התקפות אלה מוגנו גשר הפיקוד ועמדת ההגאי בשקי חול.
את ההפלגה הבאה לאירופה עשתה כמגויסת לצי המלכותי הבריטי, והיא טובעה במבואות הנמל הצרפתי ברסט.
מרילבון או סנט מרילבון היא שכונה ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
לעיתים נהגה שם השכונה בצורה "מאריבון" (Marribun) או "מאר לי בון" (Mar-lee-bone).
השכונה ממוקמת צפונית לרחוב אוקספורד, דרומית לדרך מרילבון, מזרחית לרחוב אג'וור ומערבית לרחוב פורטלנד הגדול.
לעיתים נכלל בשטח השכונה ריג'נטס פארק וכן שטח שכונת ליסון גרוב.
השכונה היא, במרביתה, שטחי מגורים יוקרתיים, ונחשבת לאחת השכונות היקרות ביותר בלונדון.
השכונה נקראת על שם הכנסייה המקומית הקהילתית שניקראה בעבר כנסיית "מריה הקדושה", וכיום נקראת הכנסייה הקהילתית סנט מרילבון.
הכנסייה נבנתה על גדת פלג קטן שנקרא בשם טייבורן, ובהתאם שם הכנסייה היה "כנסיית מריה הקדושה שעל הפלג" - "סנט מרי לה בון" ולימים קוצר השם לשם הנוכחי (ולא, כמו שמקובל לחשוב קיצור של "מרי הטובה" - Marie la Bonne בצרפתית).
חלק גדל משטח השכונה היה שייך למשפחת פורטמן וכונה אחוזת פורטמן, וחלק אחר מהשכונה (אזור רחוב הארלי) היה שטח של אחוזת משפחת דה ואלדן.
בין השנים 1899–1965 היה האזור חלק מהרובע המטרופוליני של סנט מרילבון (רובע מטרופוליני במחוז לונדון).
בשנת 1965 אוחד הרובע עם הרובע המטרופוליני של פדינגטון והרובע המטרופוליני של וסטמינסטר וכיום השלושה יחדיו מהווים את רובע הסיטי של וסטמינסטר.
בשכונה עובר רחוב בייקר ובו בניין 221 B אשר, על פי ספריו של ארתור קונן דויל התגורר בו הבלש שרלוק הולמס.
מוזיאון שרלוק הולמס נמצא בסמוך.
כמו כן בשכונה נמצאות הכיכרות מנצ'סטר, מונטאגו ורחוב הארלי.
מרים (בכתיב לועזי: Miriam) הוא גופן עברי נפוץ אשר עוצב בשנת 1908 על ידי רפאל פרנק, מי שעיצב בין השאר גם את הגופן פרנק ריהל.
גופן "מרים" מתאפיין בעיצוב פשוט ובעובי קו אחיד, בסגנון "Sans serif" (חסר תגים).
נעשה בו שימוש רב בכתיבת טקסטים שונים על גבי מדיה דיגיטלית ומודפסת.
גופן זה אף משמש כברירת מחדל בגרסה העברית של תוכנות מחשב שונות (לדוגמה: Windows Live Messenger).
כיום הוא נפוץ בעיקר בגרסה שעיצב שמואל גוטמן – Guttman Miryam, המופצת עם תוכנת אופיס של מיקרוסופט.
מרילין רמנובסקי-וינגפילד היא שחיינית עבר יהודייה-אמריקאית, בעלת מדליית כסף אולימפית (טוקיו 1964) ושיאנית עולם במשחה ל-400 מטר חופשי.
חוקרת נדידת ציפורים את הפיזיולוגיה ואת התנהגותן.
בתחרויות השחייה של המכביה השישית בשנת 1961 זכתה רמנובסקי במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:28.7 דקות, אחרי לינדזי מילר (5:15.1 דקות) ואלן ויילנד (5:24.5 דקות), שתיהן מארצות הברית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:15.9 דקות
באליפות ארצות הברית שנערכה באוגוסט 1962 זכתה רמנובסקי במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:56.9 דקות.
שיאנית עולם ואלופת ארצות הברית
בתחרות שנערכה בלוס אלטוס, קליפורניה ב-11 ביולי קבעה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:42.0 דקות, שיפור לשיא העולם בן 4 השנים של בת ארצה כריס וון סלטצה (4:44.5 דקות).
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בלוס אלטוס היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף של 4:41.7 דקות.
חודש לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בניו יורק ב-31 באוגוסט היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 4:39.5 דקות, לפני טרי סטיקלס (4:41.5 דקות).
נוסף לכך, היא זכתה במשחה ל-220 יארד חופשי בשיא ארצות הברית חדש של 2:17.3 דקות.
חודש וחצי לאחר מכן, במשחקים האולימפיים עצמם שנערכו ב-18 באוקטובר היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 4:44.6 דקות ולא הצליחה לזכות בתואר, במדליית זהב זכתה וירג'יניה דנקל שקבעה שיא אולימפי חדש של 4:43.3 דקות, ובמדליית ארד טרי סטיקלס (4:47.2 דקות) שתיהן מארצות הברית.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 4:47.7 דקות.
רמנובסקי הגיעה לביקור קצר של שלושה ימים על מנת להשתתף באופן מיוחד בתחרויות השחייה של המכביה השביעית שנערכו בבריכת גלית ביד אליהו בתל אביב באוגוסט 1965, לאחר שעזבה את המשלחת האמריקאית באמצע מסע באירופה.
במכביה היא זכתה במדליית זהב, במשחה החזק שלה ל-400 מטר חופשי וקבעה שיא מכביה חדש של 4:54.4 דקות, לפני קטי קול (5:04.4 דקות) וקרול אדלר (5:09.9 דקות), שתיהן מארצות הברית.
רמנובסקי קיבלה תואר ראשון מפומונה קולג' בבוטניקה-ביולוגיה בשנת 1969. בשנת 1972 היא סיימה תואר שני בזואולוגיה מאוניברסיטת טקסס שבאוסטין.
היא קיבלה תואר דוקטור באקולוגיה ואתנולוגיה מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל בשנת 1982. הפוסט-דוקטורט שלה עוסק בנדידת ציפורים.
ב-1988 הונצחה רמנובסקי ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
מרים (נולדה בשנת 34) הייתה נסיכה יהודיה משושלת בית הורדוס.
מרים נולדה בפרובינקיה יהודה לאגריפס הראשון, שהוכתר מאוחר יותר למלכה האחרון של יהודה, ואשתו קיפרוס (בת פצאל בן פצאל, אחי הורדוס, ושלומציון בת הורדוס ומרים החשמונאית).
אחותם של אגריפס השני, דרוסוס (נפטר כשהיה ילד), ברניקי ודרוסילה.
אביה, אגריפס המלך, אירס אותה ליוליוס ארכלאוס בן חלקיה (אולי חלקיה, מפקד הצבא וחברו של אגריפס), אך נפטר לפני שהגיעה לפרקה, כשמרים הייתה בת 10 בלבד.
המלך אגריפס השני, אחיה הגדול של מרים, השיא אותה מאוחר יותר לארוסה.
מארכלאוס נולדה לה בת, ברניקי.
מאוחר יותר עזבה מרים את בעלה "ונישאה לדמטריוס, שעל-פי ייחוסו ועל-פי עושרו היה ראש וראשון בקרב יהודי אלכסנדריה", בעל משרת האלאבארכוס.
מדמטריוס נולד לה בן, אגריפינוס.
נישואיה לארכלאוס ודמטריוס הם שניים מתוך שלושה מקרים בלבד, בהם בת לשושלת ההרודיאנית נישאה לאיש שאינו ידוע כמלך, כנסיך, או כבן משפחת הורדוס בעצמו (המקרה השלישי הוא נישואיה של אחותה ברניקי למרקוס יוליוס אלכסנדר).
מרילין סאמרס רובינסון היא סופרת אמריקאית.
רובינסון נולדה וגדלה בסנדפוינט, ארצות הברית.
את התואר ראשון שלה קיבלה מפמברוק קולג', קולג' הנשים הראשון באוניברסיטת בראון וקיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת וושינגטון ב-1977. היא התחנכה כפרסביטריאנית, אך בבגרותה המירה את דתה לקונגרגציונליזם.
הקלוויניזם שלה השפיע עמוקות על עבודתה, ובמיוחד על ספרה "גלעד".
רובינסון כתבה שלושה ספרים שבזכותם התפרסמה: משמרת בית (1980), גלעד (2004) ובית (2008).
משמרת בית עלה לגמר לפרס פוליצר לפרוזה, גלעד זכה בפוליצר ובית קיבל את פרס אורנג'.
בית מהווה למעשה המשך לספר גלעד המתארים שניהם את משפחת ברואטון באותה תקופה.
רובינסון משמשת כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות ביניהן קנט, אמהרסט ובתוכנית לתואר שני באומנות לסופרים ומשוררים של אוניברסיטת מסצ'וסטס.
ב-10 באפריל 2010 היא נבחרה כעמיתה באקדמיה האמריקאית לאמניות ולמדעים.
כיום היא מלמדת בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה שבאיווה סיטי.
בשנת 2016 הוענק לה פרס דייטון לספרות שלום.
מרים אדאהן (נולדה בשנת 1942) היא מורה, סופרת, מרצה, יועצת חינוכית חרדית, ופסיכותרפיסטית ישראלית.
מחברת ספרי ייעוץ בתחום החינוך והבית.
אדאהן נולדה וגדלה בארצות הברית.
בגיל 33 חזרה בתשובה דרך בית חב"ד בקליפורניה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 עלתה לישראל.
אדאהן הוציאה לאור עשרות ספרים שכתבה.
בנוסף תורגמו מספריה לספרדית וצרפתית.
כך נחנך את ילדינו לאכפתיות
מרילין וורינג היא פעילה למען זכויות הנשים מניו זילנד.
וורינג נודעה כפמיניסטית, פוליטיקאית, סופרת ואשת אקדמיה ופעילה לזכויות נשים וסוגיות סביבתיות.
וורינג נודעה בעיקר כאחת ממייסדות הכלכלה הפמיניסטית.
וורינג, חברה במפלגה הלאומית השמרנית של ניו זילנד, הפכה בשנת 1975, בהיותה בת 23, לחברת הפרלמנט הצעירה ביותר בתולדות ניו זילנד והאישה היחידה בממשלה.
כחברת פרלמנט היא שמשה במספר תפקידים וביניהם חברה בוועדת הפיקוח ופירוק הנשק.
היא הייתה האישה היחידה בשדולה הממשלתית.
וורינג זירזה את הבחירות הכלליות בניו זילנד בשנת 1984 כאשר איימה להצביע בעד החקיקה האנטי-גרעינית הניו זילנדית הנתמכת על ידי האופוזיציה.
זוהי יוזמה שהובילה לקריאת ראש הממשלה, רוברט מולדון, לקיום בחירות חפוזות.
מהלך זה הוביל לחקיקה כנגד נשק גרעיני, על ידי ממשלת הלייבור החדשה, חקיקה שהפכה לאחת מאבני היסוד של מדיניות החוץ של ניו זילנד.
עם עזיבת תחום הפוליטיקה, וורינג רכשה תואר דוקטור בכלכלה פוליטית (1989).
ספרה הראשון, "אילו נשים היו נחשבות" (If Women Counted), הוא למעשה ניתוח פמיניסטי של הכלכלה המודרנית,אשר הטיעון הבסיסי שלו הוא שעבודתן של נשים, וערכו של הטבע, אינם נלקחים בחשבון.
חלק הארי של עבודת הייצור והשעתוק (הרבייה) של הנשים, הופכת מחצית העולם לבלתי נראית.
החל מ-2006 כיהנה וורינג כפרופסורית למדיניות ציבורית באוניברסיטה הטכנולוגית של אוקלנד (Auckland University of Technology - AUT) באוקלנד, אשר מתמקד בממשל ומדיניות ציבורית, כלכלה פוליטית, ניתוח מגדרי וזכויות אדם.
וורינג הייתה חברה באוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ראטגרס ושמשה כחברה במועצת המנהלים של בנק הרזרבות של ניו זילנד.
במסגרת תפקידיה השונים עסקה רבות בפיתוח בינלאומי במסגרות שונות ובכללן האו"ם.
חייה ועבודתה של וורינג היו השראה לרבים בתחום הפמיניזם בכלל והכלכלה הפמיניסטית בפרט ואף הסרט: "מי סופר – מרילין וורינג על מגדר, שקרים וכלכלה גלובלית" שזכה באוסקר, נוצר בהשראתה.
וורינג הפכה חברה במסדר ההצטיינות של ניו זילנד ובשנת 2011 היא נכללה ברשימת ה-50 אנשים המשפיעים ביותר, שעתידים לשנות את העולם, של מגזין Wired.
"מרילין וורינג מציגה יכולת חשיבה בהירה ביותר באשר להשלכות הרות האסון של שימוש במדדים כדוגמת תוצר מקומי גולמי כתחליפים ל'קדמה' או 'רווחה' במדינה.
בנוסף, היא נתחה כיצד הכלכלה, כפי שהיא נתפסת קונטמפורנית כ'מדע', היא פגומה ביותר, וכיצד היא מניעה החלטות בתחום הגלובליזציה, שנודעות להן השלכות איומות, אם-כי לא מכוונות, על העולם כולו.
אנו חייבים להבין כי איננו יכולים להתמודד עם בעיות הקשורות לבריאות הציבור, לסוגיות סביבתיות, לבעיות הקשורות לביטחון המזון (food security), דמוקרטיה וזכויות נשים באופן מבודד ובנפרד זו מזו.
שומה עלינו להתייחס לסוגיות הללו כאל מערך של סוגיות המקיימות קשר של תלות וגומלין, וכל מי שמעוניין ליצור שינוי כלשהו במצבם של בני האדם חייב להתייחס לכל הגורמים הללו".
ב-1975 זכתה וורינג להיות חברת פרלמנט במפלגה הלאומית של ניו זילנד.
הייתה מהנשים הבודדות בפרלמנט ואחת משתיים בלבד בממשלה.
לאחר הבחירות של 1978 כיהנה כחברת פרלמנט.
עם היבחרה לפרלמנט הקפידה וורינג להתמקד בסוגיות של זכויות אזרח בכלל וזכויות נשים בפרט.
במסגרת פעילותה הפוליטית הייתה חברה בוועדת הפיקוח והפרוק של הנשק וכן יושבת ראש הוועדה להוצאות ציבוריות.
מינויה כחברה בוועדה זו נחשב להישג ראוי עבור חברת פרלמנט המכהנת שלוש שנים.
מולדון, ראש הממשלה, ידע שערכיה ועמדותיה של וורינג בנושאי כלכלה דומים לשלו.
וורינג אף שמשה משקיפה בוועדת האו"ם לזכויות נשים מטעם ניו זילנד ויושבת ראש המשלחת של ניו זילנד לוועידת ה-OECD -
וורינג הציגה לאורך השנים ביקורת על שיטות החשבונאות וחישוב התוצר המקומי הגולמי שלא לוקח בחשבון את עבודתן של נשים.
החישוב בו השתמש האו"ם לקח בחשבון תהליכי מלחמה ודליפות נפט כגורם צמיחה בעוד שחינוך, גידול ילדים וניהול משק בית לא נכלל כלל.
במהלך זה יצרה וורינג את התשתית לכלכלה פמיניסטית בה עצם קיומן של נשים אפילו בבמה החברתית נלקח בחשבון בחישוב והבנת תהליכי כלכלה עולמיים.
כבר בהיותה חברת פרלמנט פעלה רבות לזכויות ההומואים והלסביות ואף תמכה בגלוי בנישואין של בני אותו מין.
בראשית דרכה הפוליטית חשף עיתון מקומי את העדפותיה המיניות.
היא זכתה לתמיכה מראש הממשלה שטען שזהו עניין פרטי עם עזיבתה את הפוליטיקה הכריזה וורינג באופן פומבי על זהותה המינית
בשנת 1984 עזבה וורינג את הפוליטיקה וחזרה להרצות, כאשר המחקר שלה התמקד ברווחה, זכויות אדם ובגורמים הכלכליים המשפיעים על חקיקה וסיוע.
בשנת 1989 קיבלה תואר דוקטור בכלכלה פוליטית, מטעם אוניברסיטת וויקאטו (University of Waikato) והתזה שכתבה עסקה בשיטת החשבונאות הלאומית של האו"ם
בין השנים 1991–1994 שמשה בתפקיד מרצה בכירה במדיניות ציבורית ובפוליטיקה של זכויות נשים במחלקה הפוליטית של אוניברסיטת וויקאטו בניו זילנד.
במאי 2006 מונתה לפרופסורית למדיניות ציבורית במכון למדיניות ציבורית (Institute for public policy) באוניברסיטה הטכנולוגית של אוקלנד.
המחקר שלה התמקד בממשל ובמדיניות ציבורית, בכלכלה פוליטית, ניתוח מגדרי וזכויות אדם.
וורינג הייתה אחת מ-16 אינטלקטואלים בולטים אשר הוזמנו לתרום תרומה משלהם לפרסום צרפתי בנושא זכויות אדם ברחבי העולם בשנת 2007 ביניהם: קן לואץ', וולדן בלו (walden bello) וסוזן ג'ורג'.
"פרס הנשים המשפיעות" לשנת 2013 מטעם Westpac/Fairfax – זכייה בקטגוריית מדע וחדשנות.
פרס על הגנה על זכויות אדם לשנת 2013 מטעם אמנסטי אינטרנשיונל, ניו זילנד.
הענקת תואר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת Glasgow Caledonian, בשנת 2011, בעבור "תרומתה הבינלאומית יוצאת הדופן להבנת הפמיניזם וזכויות נשים".
חברה במסדר ההצטיינות של ניו זילנד, בשנת 2008, עבור "שירותיה למען נשים ותחום הכלכלה".
בשנת 2000 הקולג' לאחיות (Aotearoa) הכריז על ה"מלגה על שם מרילין וורינג"- פרס שנתי לצורך מחקרים בלימודי תואר שני.
יום הירושימה 1995: פרס מיוחד מטעם קרן NZ ללימודי שלום.
1993 – מדליית יובל המאה לזכות בחירה לנשים.
1977 – מדליית יובל הכסף השני של המלכה אליזבת.
הספר עוסק בזכויותיהם של נשים וגברים הומואים, טרנס-סקסואלים ועוד.
הטענה המרכזית העולה כי ניתן למקם את הזכויות שלהם, ניתוח כלכלי של מצבם והאמירות הטוענות כי גם להם, בדומה לכולנו, חייב להיות חופש הבחירה וחייבים להיות האמצעים לחיות את החיים שהם מסוגלים לחיות.
הספר עוסק במתן עצות מעשיות כיצד לשרוד את הדוקטורט או התזה של התואר השני.
הספר נכתב על ידי פרופסור קייט קירינס וד"ר מרילין וורינג
הספר בנוי מ-23 סיפורים קצרים.
• סיפורים עשירים לגבי נקודות השיא והשפל של החיים כסטודנט לפני כתיבת התזה.
• התנתקות מהמיתולוגיה המוצגת בטקסטים הקשורים ל"כיצד להכין תזה".
• קריאה מומלצת עבור כי מי שחושב להכין תזה, כל מי שרשום כבר לתוכנית דוקטורט או תואר שני, או משמש כמנחה מחקר.
הספר בעריכתן של מרילין וורינג וכריסטה פוש (Christa Fouche) בוחן את המשמעות, בחיי היומיום, של האיזון המתקיים בין עבודה וחיים ב-Aotearoa (ניו זילנד במאורית).
השתיים מציגות מחקרים עכשוויים אשר מציגים את המורכבויות וההבדלים הדקים עמם אנשים מתמודדים בחייהם, בשעה שהם מנסים למצוא את האיזון בין עבודה ללא שכר ועבודה בשכר, ועדיין מוצאים את הזמן לחיות בין לבין.
הספר חושף את הבעיות הנסתרות של נשים ממוצא מאורי, נשים החיות באיי האוקיינוס השקט, נשים אשר נותנות שירות ואינן מקבלות שכר בעבור כך, נשים מבוגרות יותר אשר הפכו לאימהות בפעם השנייה בחייהן, או נשים אשר מקימות עסק כלשהו או מתחילות קריירה שנייה, בשלב מאוחר יותר בחייהן.
בנוסף, הספר בוחן את ההתנסויות והחוויות של גברים, אשר עד כה לא זכו לייצוג ראוי והולם בפולמוס.
הספר הוא אסופה של מאמרים ורפלקציות על סוגיות עכשוויות חשובות רבות.
וורינג מציגה פרשנות בסוגיות כדוגמת נישואין בין בני זוג מאותו המין, זכויות אדם, גלובליזציה, סביבה, יחסים בינלאומיים ופיתוח.
האסופה כוללת גם כתבים המתייחסים לתקופה שלאחר מלחמת ה-11 בספטמבר.
הספר עוסק בניתוח פמיניסטי קלאסי של מקומן של נשים בכלכלה העולמית.
וורינג מציגה הסבר לשיטות החישוב הכלכלי הנוכחיות ומתווה דרכים אשר יבטיחו כי החשיבות של הסביבה ותרומתן של נשים בצורת עבודתן יזכו להכרה לה הם ראויים.
בספר זה בודקת וורינג את "העולם שמאחורי המסכה" בשלושה חיבורים העוסקים בנשים בפוליטיקה, כלכלה ועבודה, ובזכויות אדם.
וורינג מקלפת את המסכות שנשים הנבחרות לכהן כחברות פרלמנט נאלצות לעטות.
כיצד אנו, הנשים, מוצאות את עצמנו לכודות במשחקים שנקבעו על ידי המוסד?
ואיזו השפעה יש לכך על יכולתנו להתקדם בסוגיות הרות גורל בעבורנו?
כיצד הדבר משפיע על הדימוי העצמי שלנו?
האם נוכל אי פעם להרשות לעצמנו להיות ערות ומודעות לכך?
החיבור השני הוא המשך של הכתיבה בנושא כלכלה ומונח העבודה.
היא מציגה בצורה עדכנית את המצב, בכלל העולם, אשר מתואר בספרה Counting for Nothing.
בהסתמך על ניסיונה האישי באו"ם, היא חושפת את הפער בין הרטוריקה וההשלכות: כאשר את רוחצת את החזיר שלך, זוהי עבודה.
כאשר את רוחצת את הילד שלך, זהו טיפול (welfare)וזה חסר ערך.
החיבור האחרון מסיר את המסכה מעל נושא הרטוריקה של זכויות אדם.
וורינג מראה כיצד מדינות לאום מנצלות ומשתמשות לרעה באמנות הנאום, ובמקביל מסבירות את ההזדמנויות הטמונות באמנות הללו לפעולה פוליטית.
מרילין פרנץ' הייתה סופרת אמריקאית פמיניסטית.
פרנץ' נולדה בברוקלין לצ'ארלס אדוארדס, מהנדס, ואיזבל אדוארדס, פקידה בחנות כלבו.
היא למדה במכללת הופסטרה (כיום אוניברסיטת הופסטרה), שם סיימה תואר ראשון בפילוסופיה וספרות אנגלית בשנת 1951, ותואר שני באנגלית בשנת 1964. קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1972. היא נישאה לרוברט מ' פרנץ' ג'וניור בשנת 1950 והתגרשה ב-1967.
בספריה של פרנץ' היא טוענת שדיכוי נשים הוא חלק בלתי נפרד מהתרבות העולמית הנשלטת על ידי הגברים.
לדוגמה, ספר עיון שהוציאה בשנת 1985 נקרא "מעבר לכוח: על נשים, גברים ומוסר" ובו היא בוחנת מנקודת מבט היסטורית את ההשפעות של הפטריארכיה בעולם.
פרנץ' חלתה בסרטן הוושט בשנת 1992 והחלימה.
על מאבקה במחלה כתבה את הספר "עונה בגיהנום: זיכרונות", שיצא בשנת 1998. היא נפטרה במנהטן בגיל 79 מאי-ספיקת לב.
פרנץ' פרסמה ספרים ומאמרים רבים בנושאי מגדר, בהם גינתה את החברה הפטריארכלית.
פרנץ' התפרסמה ברומן "חדר הנשים" שראה אור בשנת 1975 והפך מיד לרב-מכר פמיניסטי ברחבי העולם.
הרומן עוקב אחר חייהן של מירה וחברותיה בשנות החמישים והשישים בארצות הברית.
הספר הוא מסע של גילוי עצמי, שבמהלכו מירה הופכת מעקרת בית כנועה לאישה עצמאית.
אחת מחברותיה היא ואל, פמיניסטית רדיקלית.
בשלב מסוים בספר, הדמות של ואל אומרת "כל הגברים הם אנסים".
ציטוט זה יוחס פעמים רבות, באופן שגוי, למרילין פרנץ' עצמה.
הרומן נמכר ביותר מ-20 מיליון עותקים ותורגם ל-20 שפות, ביניהן עברית.
המנהיגה הפמיניסטית גלוריה סטיינם, חברתה הקרובה של פרנץ', השוותה את השפעתו של הרומן על הדיון בנושא זכויות האישה לספר "האדם הבלתי נראה" של רלף אליסון, שהשפיע על התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית 25 שנים קודם לכן.
פרנץ כתבה בעיקר על חייהן של בנות הדור הראשון לפמיניזם ועל הקונפליקטים שבהם נתקלו כשהחליטו לשנות את חייהן.
היא פרסמה הן סיפורת והן ספרי עיון.
היצירה המשמעותית ביותר בחייה המאוחרים של פרנץ' היא "מהערב אל השחר: היסטוריה של נשים", שיצאה לאור בארבעה כרכים בהוצאת הספרים "The Feminist Press" בשנת 2002. לפי פרנץ', קיימת הדרת נשים בהיסטוריה האינטלקטואלית, והדרה זו שוללת מהנשים את העבר, ההווה והעתיד.
הספרים מתעדים בדייקנות היסטוריה ארוכה של דיכוי, אם כי הכרך האחרון מסתיים בנימה אופטימית, אמרה פלורנס האו, שהייתה מנהלת בית ההוצאה לאור.
"בפעם הראשונה יש לנשים היסטוריה", היא אמרה על עבודתה של פרנץ'.
"העולם השתנה, ויש לה חלק בשינוי זה."
מרילין פרנץ' הביעה לא פעם שביעות רצון מהישגים משמעותיים שהושגו על ידי נשים בשלושת העשורים שחלפו לאחר פרסום הרומן "חדר הנשים", אך גם המשיכה להצביע בפרסומיה על מקרים של אפליית נשים מתמשכת.
"חדר הנשים", תרגמה שולמית אריאל, הוצאת ש.
"מעבר לעוצמה: על נשים, גברים ומוסר", הוצאת זמורה ביתן, 1991
מרילין ווס סוואנט היא בעלת טור במגזין, סופרת, מרצה ומחזאית אמריקאית אשר עלתה לתהילה באמצעות רישומה בספר השיאים של גינס תחת "בעלת ה-IQ הגבוה ביותר."
מאז 1986 היא כותבת את "תשאלו את מרילין", טור של יום ראשון במגזין Parade, בו היא פותרת חידות ועונה לשאלות בנושאים שונים.
מרילין ווס סוואנט נולדה בשם "מרילין מאצ'" בסנט לואיס, מיזורי.
אביה, יוסף מאצ' היה גרמני ואמה, מארינה ווס סוואנט, הייתה איטלקייה.
לדבריה, נשים צריכות לשמור על שמות משפחתן מלפני הנישואים, מתוך הנחה כי בנים לוקחים את שמות משפחת אבותיהם ובנות את שמות משפחת אמותיהן.
המילה "סוואנט", אשר משמעותה היא למידה, מופיעה פעמיים במשפחתה: שם משפחתה סבתה היה סוואנט, ושמו של סבה ווס סוואנט.
בתור נערה, עבדה מרילין בחנות של אביה וכתבה לעיתון המקומי.
היא נישאה בגיל 16 והתגרשה עשר שנים מאוחר יותר.
נישואיה השניים הסתיימו בגיל 35.
היא למדה בקולג' הקהילתי "מרמק" ולמדה פילוסופיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אך עזבה שנתיים מאוחר יותר על מנת לעזור בעסקי המשפחה.
בזכות החופש הכלכלי לו זכתה, החלה בקריירת כתיבה ועברה לעיר ניו יורק ב-1980. לפני כתיבת הטור "תשאלו את מרילין" היא כתבה את "חידון ה-IQ" אשר כלל חידוני IQ ומבחני אינטליגנציה.
ב-23 באוגוסט 1987 נישאה לרוברט ג'רוויק.
היא ישבה בדירקטוריון של המועצה הלאומית לחינוך כלכלי ובאגודה הלאומית לילדים מחוננים.
הארגון החינוכי הבנלאומי "טוסטמטרס" רשם אותה כאחת מחמשת הדוברים המצטיינים של 1999, ובשנת 2003 הוענק לה תואר הכבוד דוקטור מקולג' ניו ג'רזי.
סוואנט הופיעה בספר השיאים של גינס תחת "ה-IQ הגבוה בעולם" בשנים 1986–1989. גינס הורידו את הקטגוריה "ה-IQ הגבוה ביותר" ב-1990 לאחר שסברו שמבחני IQ לא היו אמינים דיו על מנת לספק תשובה ברורה.
גינס רשם על ביצועיה בשני מבחני אינטליגנציה, מבחן "סטנפורד בינה" ומבחן "מגה".
היא ביצעה את מבחן "סטנפורד בינה" בגיל 10, והמבחן העריך אותה (מבחינת רמת אינטליגנציה) כבת 22 ועשרה חודשים, בתוצאה של 228 נקודות IQ.
קאופמן, פרופסור לפסיכולוגיה וכותב מבחני IQ, "גב' סוואנט ביצעה גרסה ישנה של מבחן סטנפורד בינה, אשר למעשה, משתמש בטכניקה הישנה של MA/CA*100. אבל בגרסה של ימינו, מבחן בינה לא מאפשר ל-IQ לעלות מעל 170 בכל גיל, ילד או מבוגר.
הכותבים של מבחן בינה הישן טוענים שלפני גיל 15 הגיל המנטלי הוא לא מדויק ולכן יש להתייחס לתוצאה כנקודות מספריות פשוטות (בלי קשר ל-IQ).
כמו כן, לדעתם, הפסיכולוג שטען שלסוואנט IQ של 228 ביצע טעות והפר כמעט את כל הכללים הנוגעים למשמעות של מנת משכל שניתן להעלות על הדעת.
המבחן השני שגינס התייחסו אליו הוא מבחן "מגה", אותו ביצעה סוואנט באמצע 1980. מבחן מגה קובע סטנדרט IQ המחושב על ידי כפולה של ציון ה-Z המנורמל, בסטיית תקן קבועה, והוספת 100 לתוצאה.
ציון ה-Z של סוואנט היה 5.4 וסטיית תקן 16, ומכאן, חושב ה-IQ כ-186. מבחן מגה ספג ביקורת קשה ממספר פסיכולוגים כמבחן לא אמין, וטענו שהוא "לא פחות ממשחק עם מספרים".
סוואנט רואה את מבחני ה-IQ כקני מידה למבחר יכולות מנטליות וחושבת שאינטליגנציה כוללת כל כך הרבה גורמים כך שניסיונות למדוד אותה הם לא אפשריים.
לאחר רישומה בשנת 1986 בספר השיאים של גינס, המגזין "Parade" ראיין אותה וכלל מבחר של שאלות שהעלו קוראי המגזין.
המגזין פרסם את תשובותיה והמשיך לשאול שאלות.
כך נוצר הטור "תשאלו את מרילין".
היא משתמשת בטור שלה על מנת לענות על שאלות במגוון נושאים אקדמיים, עונה על חידות לוגיות, מתמטיות ושאלות אוצר מילים שנשאלו על ידי הקוראים במגזין.
בנוסף לטור שבועי מודפס, "תשאלו את מרילין" הוא טור יומי ברשת, אשר מוסיף על הגרסה המודפסת בכך שהוא פותר שגיאות, מרחיב תשובות, מפרסם ושומר תשובות ישנות ועונה על שאלות שנויות במחלוקת.
שלושה מהספרים של מרילין ("תשאלו את מרילין", "יותר מרילין" ו-"אני מונוגמי") הם שילוב של שאלות ותשובות מתוך "תשאלו את מרילין".
הספר "כוח החשיבה הלוגית" כולל הרבה שאלות ותשובות מהטור.
מרילה פרייוולד-הופמן (בפולנית: Maryla Freiwald, 8 בינואר 1911 – יולי 1962) הייתה אתלטית פולנית-יהודיה, הייתה אלופה ושיאנית פולין בריצת 80 מטר משוכות, בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר.
ייצגה את פולין ב-15 תחרויות בינלאומיות ביניהם במשחקי העולם לנשים (פראג 1930) בהם זכתה במדליית ארד בריצת שליחות וסיימה במקום רביעי בתחרות האישית.
אלופת המכביה בעלת 5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
היא התאמנה בקבוצת מכבי המקומית, ביחד עם ברברה אקרלנד, אנדה מצנדורף והלנה גוטליב.
בתחרות שנערכה בקרקוב ב-27 ביוני 1926 בריצת 60 מטר היא השוותה את השיא הפולני בתוצאה של 8.4 שניות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בפוזנן בשנת 1927 זכתה פרייוולד בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.76 מטר ובקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 2.155 מטר, התארים הלאומיים הראשונים בקריירה שלה.
שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות פולין שנערכה בעיר מגוריה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.8 שניות.
התואר הראשון מתוך חמישה ובסך הכל זכתה במהלך הקריירה שלה בעוד שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת בריצה זו באליפות פולין.
בתחרות שנערכה בקרקוב ב-30 בספטמבר 1928 בריצת 60 מטר היא השוותה את השיא הפולני בתוצאה של 8.0 שניות.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג שבצ'כוסלובקיה בספטמבר 1930 בהשתתפות 200 אתלטיות מ-14 מדינות, זכתה פרייוולד במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 50.8 שניות וסיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.8 שניות.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה פרייוולד ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 58 שניות.
מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 14.2 שניות, אחרי סיביל קוף מארצות הברית (13.8 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.32 מטר, אחרי סיביל קוף (4.35 מטר) ולפני טניה פטקין מארץ ישראל (4.0 מטר).
מדליית ארד, בקפיצה לגובה, אחרי סיביל קוף (1.35 מטר) ואנדה מצנדורף (1.30 מטר).
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-2 בפברואר 1934 זכתה פרייוולד ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.0 שניות, לפני חברתה לאגודה הלנה גוטליב (7.2 שניות) ובריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 8.3 שניות.
מדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.54 מטר.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכתה פרייוולד בגביע של הספורטאי המצטיין במכביה לאחר שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.1 שניות ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.91 מטר, לפני סיביל קוף (4.87 מטר) וגוטליב מאוסטריה (4.73 מטר) ומדליית ארד, בריצת 60 מטר בתוצאה של 8.6 שניות, אחרי סיביל קוף (8.3 שניות) ומאייר מגרמניה (8.4 שניות).
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-22 בפברואר 1936 זכתה פרייוולד ב-2 מדליות, 1 זהב ו-1 ארד.
מדליית זהב, בריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 8.3 שניות.
מדליית ארד, בריצת 50 מטר.
במלחמת העולם השנייה גורשה פרייוולד לגטו קרקוב משם נשלחה לכלא ברונוביצה ולאחר מכן למחנה ליד מייחוב.
היא שוחררה בינואר 1945. היא נישאה ואימצה את בת אחותה, סטלה, הודות לחסידי אומות העולם שהסתירו אותה אך נישארה יתומה לאחר שהוריה נספו בשואה.
בשנת 1959 הגיעה פרייוולד לישראל מברזיל לרגל כנס היובל של מכבי קרקוב.
קפיצה לרוחק: אלופת פולין בשנת 1927
מרים הייתה בתם של אריסטובולוס, בנם של הורדוס מלך יהודה ומרים החשמונאית, ושל ברניקי, בתה של שלומית, אחותו של הורדוס.
היו לה שלושה אחים, הורדוס (מלך כלקיס), אגריפס הראשון ואריסטובולוס הצעיר, ואחות אחת, הרודיאס.
לאחר הוצאתו להורג של אביה בשנת 7 לפנה"ס, אורסה מרים לבנו של דודה אנטיפטרוס, בנו הבכור של הורדוס, אולם לאחר שאנטיפטרוס ביקש מאביו לשנות את סדרי הנישואין שקבע בבית המלוכה, השיא הורדוס את מרים לאנטיפטרוס עצמו.
ייתכן ומרים בת אריסטובולוס היא אותה "מרים" שיוסף בן מתתיהו מציין (לאחר הוצאתו להורג של אנטיפטרוס בשנת 4 לפנה"ס) שהייתה אשתו של בן אחר של הורדוס, האתנארך ארכלאוס, שגירש אותה לטובת נישואין לגלפירה, בתו של ארכלאוס מלך קפודקיה.
מרים הייתה אשתו השלישית של הורדוס מלך יהודה, ובתו של הכהן הגדול שמעון ביתוס.
יוסף בן מתתיהו מספר, שלאחר שהוציא הורדוס להורג את אשתו, מרים החשמונאית, "לקח לו אשה מתוך חמדה של אהבה שנתעוררה בו, ולא עשה שום חשבון אחר אלא רצה לחיות להנאתו".
"היה ירושלמי אחד, שמעון בן ביתוס, מאלכסנדריה, כוהן מן המיוחסים, ולו בת שנחשבה ליפה בבנות באותו הזמן.
הואיל ואנשי ירושלים היו מסיחים בה, נתן הורדוס דעתו עליה תחילה מפי השמועה; אך לאחר שגם ראה אותה נתפעם מיופיה של הבת".
הורדוס רצה לשאת אותה לאישה, אולם חשב שייחוסו של שמעון נחות משלו, ולכן הדיח את הכהן הגדול ישוע בן פיאבי ומינה את שמעון במקומו, ואז התחתן עם בתו.
היה זה בשנת 28 לפנה"ס, וייתכן שמרים הייתה אז רק בת 13. הורדוס היה אז בן 45, אולם פער הגילים ביניהם היה בגדר נורמה חברתית מקובלת בחברה המזרח-תיכונית בה גדלו וגם בחברה היוונית-רומית לא נחשב נדיר.
ניתן להניח, שבמינוי כהן שמוצא משפחתו מן התפוצה היהודית, התכוון הורדוס להקים שושלת כהנים גדולים חדשה, במקום השושלת החשמונאית, כפי שכבר ניסה לעשות כשמינה את חנמאל המצרי, וייתכן ששמעון זה אכן היה ראשון הכהנים הבייתוסים, שבלטו בתקופת הורדוס והנציבים.
היותה של מרים בת למשפחת כהנים, יכולה הייתה לסייע לשקם את מצבו החברתי של הורדוס, שנפגע עם מותה של אשתו החשמונאית.
עם סיום חגיגות הנישואין, הניח הורדוס את אבן הפינה להרודיון.
למרים היה בן אחד מהורדוס, שגם שמו הורדוס, שנישא לאחייניתו, הרודיאס, ממנה נולדה לו בת, שלומית.
יוסף בן מתתיהו מספר שבמהלך חקירת הקשר של אנטיפטרוס בן הורדוס להרעיל את אביו, הובאו לחקירה גם "מי שהיו רחוקים ביותר מכל חשד", ובהם גם מרים, שאחיה מסרו במהלך עינוייהם בחקירה, שידעה על המזימה והסתירה זאת מבעלה.
בעקבות זאת, בשנת 6 לפנה"ס, גירש אותה הורדוס, מחק את בנה מצוואתו - בה מינה אותו ליורש אחרי אנטיפטרוס, והדיח את אביה מהכהונה הגדולה.
במקום אביה, מינה הורדוס למשרה את מתתיהו בן תאופילוס (הראשון), אולם מאוחר יותר הדיח גם אותו ומינה במקומו את גיסו, אחיה של מרים, יועזר.
מרילין הוא סרט דרמה ארגנטינאי משנת 2018 בבימויו של מרטין רודריגז רדונדו, המבוסס על הסיפור האמיתי של מרילין (מרסלו ברנסקוני).
הסרט הוקרן במסגרת "פנורמה" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-68.
מרקוס (וולטר רודריגז) הוא נער בן 18 שגר עם אחיו הגדול והוריו, קרלוס (ג'רמן די סילבה) ואולגה (קטלינה סאבדרה), בחוות בקר שכורה.
מרקוס גונב בגדי נשים שונים, ומגיע אל קרנבל מקומי כשהוא לבוש כמרילין, האלטר אגו הנשי שלו.
שם הוא רוקד עם בנו של חוואי מקומי, שמזהה את מרילין ומרגיש נבוך.
כאשר מרקוס עוזב את הקרנבל בדרכו הביתה, הוא נעצר על ידי בנו של החוואי אשר אונס אותו.
מרילין מגיעה הביתה למחרת בבוקר, ואולגה זועמת על התנהגותו של בנה והיא שורפת את כל בגדי הנשים שהוא החביא בחדרו.
אחרי מותו הפתאומי של קרלוס, אבי המשפחה, יתר בני המשפחה נאלצים לעזוב את החווה ולעבור לשכונה עירונית חדשה.
בעודם מבקרים באתר הבנייה, מרקוס פוגש בבחור צעיר העובד בחנות מקומית ומערכת יחסים נרקמת בין השניים.
כאשר אולגה מגלה על הקשר ביניהם, היא לוקחת ממרקוס את הטלפון הנייד שלו.
למחרת, בשעת בוקר מוקדמת, מרקוס מתעורר ויורה למוות באמו ובאחיו.
ג'רמן די סילבה - קרלוס
מרים אדלסון (נולדה ב-10 באוקטובר 1945) היא מיליארדרית יהודייה אמריקאית-ישראלית, פילנתרופית, רופאה פנימית ומומחית בתחום התמכרות לסמים.
ב-1991 נישאה לאיל ההון האמריקאי שלדון אדלסון, ויחד תרמו כספים רבים לפעילויות חינוכיות דוגמת פרויקט תגלית, הקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת אריאל, קמפוס חינוכי יהודי בלאס וגאס, וכן לפעילויות פוליטיות שמרניות, כולל עם המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
לאחר מות בעלה ב-2021, הפכה אדלסון לאדם העשיר בישראל, עם הון מוערך של כ-31.6 מיליארד דולר על פי מגזין פורבס.
אדלסון היא המוציאה לאור ובעליו של העיתון "ישראל היום".
החל מדצמבר 2023 היא הבעלים של קבוצת ה-NBA "דאלאס מאבריקס".
נולדה בתל אביב לשמחה ומנוחה פרבשטיין, שעלו מפולין.
אביה היה חבר מרכזי במפלגת מפ"ם ובעל בתי קולנוע בעיר חיפה, אליה עברה המשפחה בשנת 1950. אמה, שעלתה ארצה בשנת 1934, הייתה בת לחסידות אלכסנדר; סבתה מרים, שעל שמה נקראה, נספתה בשואה.
למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בתקופת שירות בצה"ל שירתה כקצינת רפואה בחיל הרפואה, בין היתר בנס ציונה.
אדלסון היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים במיקרוביולוגיה וגנטיקה, ולאחר מכן המשיכה לתואר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
את שני התארים סיימה בהצטיינות יתרה.
נושא עבודת הדוקטורט של אדלסון, שהוגשה בספטמבר 1973, היה "סקר על המוקופוליסכרידיות (מ.פ.ס) בישראל (מבחינה קלינית, גנטית ורנטגנית)" והיא נכתבה בהדרכתם של פרופ' שמואל שור וד"ר סיריל ליגום.
היא התמחתה ברפואה פנימית, והייתה אחראית על הרפואה הפנימית בחדר המיון בבית החולים רוקח (הדסה) בתל אביב.
בשנת 1986 נסעה לארצות הברית, למדה באוניברסיטת רוקפלר במנהטן, והתמחתה בנושא התמכרות לסמים אצל מרי ג'ין קריק.
ב-1993 ייסדה באוניברסיטת רוקפלר מרכז מחקר לטיפול בהתמכרויות.
ב-1993 נפתחה ברחוב דפנה בתל אביב מרפאת אדלסון.
המרפאה מסונפת לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ולבית החולים איכילוב במטרה להדגיש שהתמכרות לסמים היא מחלה, ועל כן צריכה להיות מטופלת בבית חולים ככל מחלה אחרת.
זאת מרפאת המתאדון היחידה בישראל אשר מסונפת למרכז רפואי ולפקולטה לרפואה ומטופלים בה חולים בגירים הסובלים מהתמכרויות לסמים ממשפחת האופיואידים, כגון הרואין.
המרפאה גם מבצעת מחקר על השפעת הטיפול במתאדון על המטופלים.
בשנת 2000 נפתח מרכז הטיפולים והמחקר על שם ד"ר מרים ושלדון אדלסון בלאס וגאס, שבו מטופלים גם ילדים.
בני הזוג אדלסון תרמו יחד רבות לארגונים יהודיים, בהם פרויקט תגלית, המממן ביקורי בני נוער בישראל.
מאז 2007 תרמו בני הזוג אדלסון יותר מ-100 מיליון דולר לפרויקט.
משפחת אדלסון תרמה 25 מיליון דולר ל"יד ושם".
בשנת 2014 תרמו בני הזוג אדלסון 5 מיליון דולר לפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל.
ביוני 2017 תרמו בני הזוג אדלסון 20 מיליון דולר להקמת פקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, וזו נקראה על שמם.
הפקולטה נחנכה ב-22 ביוני 2021.
ב-2017 תרמו בני הזוג כ-12 מיליון דולרים לבנק הדם הלאומי שמוקם בקריית מד"א שברמלה.
באפריל 2018 תרמו בני הזוג אדלסון 70 מיליון דולר ל"פרויקט תגלית", לרגל שנת ה-70 לעצמאות ישראל ולציון 18 שנים לפרויקט.
בינואר 2017 התקיים טקס השבעת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
מרים ובעלה היו שותפים לארגון כספים עבור הטקס וכיהנו כשניים מ-17 מסגני הנשיא הפיננסיים של הארגון המנהל את הטקס.
לאחר ניצחונו של הנשיא דונלד טראמפ בנובמבר 2024, משפחות של החטופים שנחטפו בטבח שבעה באוקטובר קשרו את שמה כמי שדחפה את טראמפ לעסקת חטופים ולעצירת הלחימה בעזה.
החל מחודש מאי 2018 אדלסון מכהנת כמו"ל "ישראל היום", במקומו של אשר בהרב, שהיה המו"ל הראשון של העיתון.
ב-24 באוגוסט 2018 פרסמה טור בעיתון, ובו הודיעה שבהשראת חוק הלאום יתנוסס דגל ישראל בכותרת של גיליונות העיתון.
בדצמבר 2023, לאחר שאושרה המכירה בהנהלת ליגת ה-NBA, הפכה לבעלת השליטה בקבוצת הכדורסל "דאלאס מאבריקס", לאחר שמארק קיובן מכר לה את מרבית המניות שלו בקבוצה תמורת 3.5 מיליארד דולר.
אדלסון נישאה לגינקולוג אריאל אוקסהורן, ונולדו להם שתי בנות.
הזוג התגרש בשנת 1980. אחת מבנותיה מנישואין אלה היא יסמין לוקץ', מייסדת חברת "ICON" וחברה בצוות המשקיעים בתוכנית הטלוויזיה "הכרישים" ב"קשת".
כשנסעה בשנת 1986 ללמוד באוניברסיטת רוקפלר, פגשה את בעלה לעתיד, שלדון אדלסון, בבליינד דייט.
הם התחתנו בשנת 1991, ונולדו להם שני בנים (מתן ואדם).
כתוצאה מנישואים אלה, על פי דירוג פורבס ל-2021, היא נחשבת לישראלית העשירה בעולם, ולאישה החמישית בעושרה בעולם.
ב-2007 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת תל אביב.
ב-25 במרץ 2008 הוענק לה ולבעלה פרס וודרו וילסון על אזרחות עסקית למופת.
ב-2013 היא קיבלה אזרחות כבוד של ירושלים.
ב-2013 זכתה באות אומ"ץ על היותה "אשת המופת בתחום החברתי" ופעילות חובקת עולם.
ב-16 בנובמבר 2018 העניק לה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית, שהיא העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
ב-22 ביוני 2021 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת אריאל, בעת חנוכת מבנה בית הספר לרפואה.
ב-19 ביולי 2021 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי המרכז הבינתחומי הרצליה.
באוקטובר 2025 הוענק לה עיטור הנשיא.
מרילין פריי הוא פילוסופית אמריקאית ותאורטיקנית פמיניסטית רדיקלית.
היא ידועה בשל התאוריות שלה על סקסיזם, גזענות, דיכוי ומיניות.
כתביה מעלים דיונים על נושאים פמיניסטיים, כגון: עליונות לבנה, פריווילגיה גברית, והדרה של הומואים ולסביות.
על אף שהיא ניגשת לסוגיות אלה מנקודת מבט של צדק, היא גם עוסקת רבות במטאפיזיקה, באפיסטמולוגיה ובפסיכולוגיה המוסרית של קטגוריות חברתיות.
פריי היא מחברת הספר The Politics of Reality (הפוליטיקה של המציאות) (1983), אוסף של תשעה מאמרים אשר הפך לקלאסיקה של הפילוסופיה הפמיניסטית.
בפרק שכותרתו "דיכוי" בספרה Feminist Frontiers, פריי מתארת את הרעיון של "צרה כפולה" במגדר.
הצרה הכפולה מתייחסת ל"מצבים שבהם האפשרויות מוגבלות מאוד וכל אחת חושפת אותך לענישה, גינוי או קיפוח".
פריי מחילה את העיקרון על מגדר בהתייחס לדילמות של נשים במסגרת הדיון על דיכוי.
לדוגמה, זה לא מקובל חברתית עבור אישה להיות פעילה מינית, כי תיחשב ל"פרוצה" או "שרמוטה", אך גם לא מקובל חברתית שלא תהיה פעילה מינית, כי תיחשב ל"פריג'ידית" או "לחוצה".
היעדר זה של בחירה מפעפע כל כך ביסודיות לתוך היום-יום של נשים שאפילו דברים קטנים כמו איך הן בוחרות להתלבש או איך הן מדברות הם דברים הניתנים לביקורת.
פריי מכירה בכך שגברים גם מתמודדים עם בעיות, אבל מבדילה בין הבעיות של גברים ונשים דרך המטפורה של כלוב ציפורים.
כל דילמה או תוצאה שלילית עבור נשים יכולה להיחשב כסורג יחיד בכלוב: בעיה אחת או מספר בעיות - אין בידם לכלוא את הציפור.
אבל, כשסורג אחד מתווסף לעוד סורג ועוד סורג, לבסוף הציפור כלואה בתוך הכלוב, ולא נשאר לה לאן ללכת.
זהו ההעדר המוחלט של בחירה שפריי מתארת: שההצטברות של בעיות שנשים מתמודדות עמן גורמת להקפאה, שיתוק, ולכן המאבק של נשים ולא של גברים, נחשב לדיכוי.
פריי היא לסבית, וחלק גדול של עבודתה בוחן קטגוריות חברתיות – בפרט, אלה המבוססות על גזע ומגדר.
האגודה לנשים בפילוסופיה מינתה את פריי ל"פילוסופית השנה" בשנת 2001
פריי נבחרה כפרופסור רומנל לפילוסופיה של פי בטא קפא לשנת 2007–2008. הענקת התואר "מכירה בהישגים הייחודיים ובתרומה המשמעותית לציבור בהבנת הפילוסופיה" של מקבלי הפרס.
מרילין סטריקלנד היא פוליטיקאית ואשת עסקים אמריקאית ממוצא קוריאני.
בנובמבר 2020 נבחרה אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת וושינגטון.
לצד יאנג קים ומישל סטיל, סטריקלנד היא אחת משלוש הנשים הראשונות בקונגרס ממוצא קוריאני.
כמו כן, היא היחידה בבית הנבחרים הן ממוצא קוריאני והן ממוצא אפרו-אמריקאי.
טרם היבחרה לקונגרס הייתה סטריקלנד גם ראש העירייה ה-38 של טקומה.
סטריקלנד נולדה בסיאול שבקוריאה הדרומית, בתה של אינמין קים, קוריאנית, ו-וילי סטריקלנד, אפרו-אמריקאי.
סטריקלנד ומשפחתה עברו מקוריאה הדרומית לארצות הברית ב-1967 והחליטו להעתיק את מגוריהם למערב ארצות הברית, לעיר טקומה שבמדינת וושינגטון וזאת לאחר שאביה הוצב בבסיס פורט לואיס הנמצא ממערב לטקומה.
את התואר הראשון שלה במנהל עסקים עשתה באוניברסיטת וושינגטון ואת השני החליטה לעשות באוניברסיטת קלארק אטלנטה .
סטריקלנד הייתה האישה האפרו-אמריקאית האפרו-אמריקאית והאסייאתית-אמריקאית בתפקיד ראש עיירת טקומה, היא השתמשה בקשריה בסין ובווייטנאם כדי למשוך לעיר משקיעים זרים, מאמצים אלו הגיעו לשיאם בביקור שערך נשיא סין, שי ג'ינפינג בעיר.
במאי 2010, מועצת האתיקה של טקומה לחצה על סטריקלנד לוותר על הצעה במסגרתה הציע איש עסקים מקומי לסטרקילנד לערוך טיול רשמי ואף הציע לה גם חברות במועדון הנוסע המתמיד של חברה תעופה מסוימת, בסופו של דבר קיבלה סטריקלנד את המלצתה של המועצה ודחתה את הצעתו של איש העסקים.
עם השבעתה היא צפויה להיות חברת הקונגרס הראשונה שהיא גם ממוצא קוריאני וממוצא אפרו-אמריקאי יחדיו.
היא צפויה להיות חברת הקונגרס השלישית ממוצא קוריאני, לפניה נבחרו יאנג קים ומישל סטיל, לפני היבחרה לקונגרס הייתה סטריקלנד גם ראש העיירה ה-38 של טקומה.
מרים אמנדה וואלאס "מא" פרגוסון הייתה פוליטיקאית אמריקאית, אשת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כמושלת טקסס ה-29 וה-32 בשנים 1925–1927 ובשנים 1933–1935. היה הייתה האישה הראשונה שנבחרה כמושלת טקסס, והאישה השנייה בכל מדינות ארצות הברית שהושבעה כמושלת, לאחר נלי טיילו רוס, שנבחרה יחד איתה כמושלת ויומינג, אך הושבעה לתפקיד כשבועיים לפניה.
טרם כהונתה כמושלת, הייתה פרגוסון הגברת הראשונה של טקסס, כאשר בעלה, ג'יימס פרגוסון, כיהן כמושל טקסס בשנים 1915–1917.
מרים אמנדה וואלאס נולדה במחוז בל שבטקסס, כבתם של ג'וזף לפסלי "ג'ו" וואלאס ושל אלייזה אלמירה (לבית גריסון) וואלאס.
היא למדה בסאלדו קולג' ובקולג' ביילור לנשים.
בגיל 24 נישאה וואלאס לג'יימס אדוארד פרגוסון, עורך דין במקצועו.
טקס הנישואים התקיים בחווה של אביה של מרים ליד בלטון שבמחוז בל, טקסס.
מקור הכינוי שלה "מא" (Ma) הגיע מראשי התיבות של שמה הפרטי ושמה האמצעי, ומהעובדה שבעלה היה ידוע בכינוי "פא" (Pa).
ג'יימס פרגוסון כיהן כמושל טקסס בשנים 1915–1917. בראשית תקופת כהונתו השנייה הוא נחקר על ידי התובע הכללי של טקסס, דן מודי (שבאופן מקרי ירש את מרים פרגוסון בתפקידה כמושלת לאחר תום תקופת כהונתה הראשונה), על צעדים שננקטו על ידיו כלפי אוניברסיטת טקסס באוסטין.
הסנאט של טקסס הדיח אותו, הרשיע אותו בעשרה סעיפי אישום, ומנע ממנו להחזיק שוב במשרה בממשל המדינה.
בבחירות למשרת מושל טקסס של 1924, שהתקיימו שבע שנים לאחר הדחתו והרשעתו של בעלה, התמודדה פרגוסון בהצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד, וזכתה בתמיכתו הגלויה של בעלה, שעליו היא אמרה שהיא תראה בו כיועצה הקרוב.
במהלך מסע הבחירות אמרה פרגוסטון לבוחריה שהם יקבלו "שני מושלים במחיר של אחד".
נאומיה בעצרות הבחירות כללו את הצגתו של בעלה בפני קהל השומעים ומתן אפשרות עבורו לעלות על הבמה.
סיסמת בחירות נפוצה אז הייתה "אני בעד מא, ואין לי דבר נגד פא" (Me for Ma, and I Ain't Got a Durned Thing Against Pa).
פטריסיה ברנסטין מהעיתון יוסטון כרוניקל ציינה, "מעולם לא היה ספק לאף אחד בשאלה מי באמת ניהל את העניינים כאשר מא הייתה המושלת".
לאחר ניצחונה בבחירות המקדימות, הביסה פרגוסון את ג'ורג' סי.
ביוט, עורך דין בולט ודקאן אוניברסיטת טקסס באוסטין שעלה כמועמד המפלגה הרפובליקנית החזק ביותר שהתמודד בטקסס מאז תקופת השיקום.
בשל שחיתות שנתגלתה במהלך תקופת כהונתו של בעלה, ושהסתיימה בהדחה, חצו אלפי בוחרים את הקווים הפוליטיים בבחירות הכלליות והצביעו עבור ביוט.
בדרך כלל השיגו הרפובליקנים בין 11,000 ל-30,000 קולות בבחירות למשרת המושל, אך ביוט גרף כמעט 300,000 קולות, רבים מהם של נשים ושל סופרג'יסטיות.
טקסס עדיין הייתה אז מדינה דמוקרטית בדפוסי ההצבעה שלה, ופרגוסון קיבלה 422,563 קולות (58.9 אחוזים) מול 294,920 הקולות (41.1 אחוזים) של ביוט.
בבחירות הכלליות זכה ביוט בתמיכתו של המושל לשעבר ויליאם הובי, שב-1917 ירש את ג'יימס פרגוסון, וב-1918 נבחר בזכות עצמו לתקופת כהונה מלאה.
עם בחירתה כמושלת, הייתה פרגוסון לאישה הראשונה שנבחרה כמושלת טקסס.
היא גם הייתה האישה השנייה בארצות הברית שהושבעה כמושלת, והראשונה שנבחרה בבחירות כלליות.
באותו יום בו היא נבחרה, נבחרה גם נלי טיילו רוס כמושלת ויומינג.
רוס הייתה אלמנתו של מושל ויומינג הקודם, ויליאם רוס שנפטר לפני מועד הבחירות, והיא הושבעה לתפקידה כשבועיים לפני פרגוסון, ובכך הייתה לאישה הראשונה שהושבעה כמושלת בכל מדינות ארצות הברית.
ב-1926, התמודד דן מודי, שכתובע הכללי של טקסס ניהל את החקירה נגד ג'יימס פרגוסון, מול מרים פרגוסון בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
הוא הביס אותה והושבע כמושל הבא והיה אז צעיר מושלי טקסס עד אז.
פעילות הסופרג'יסטיות הייתה גורם מרכזי לתבוסתה של פרגוסון, שכן נשים אלו תמכו במודי ואף השתתפו במסע הבחירות שלו.
ב-1932 התמודדה פרגוסון שוב על תפקיד המושלת.
בבחירות המקדימות היא ניצחה בקושי כאשר ההתמודדה מול המושל המכהן רוס סטרלינג, ולאחר מכן הביסה בקלות את מועמד הרפובליקנים אורוויל בלינגטון בבחירות הכלליות ביחס קולות של 521,395 (61.6 אחוזים) מול 322,589 (38.1 אחוזים).
הייתה זו שנת ההצלחה של הדמוקרטים כאשר פרנקלין דלאנו רוזוולט נבחר לנשיאות.
בלינגטון השיג תוצאה טובה יותר בהשוואה למועמדים הרפובליקנים בטקסס באותה שנה, אך לא טובה יותר מאשר התוצאה של ביוט מול פרגוסון ב-1924.
תקופת כהונתה השנייה של פרגוסון הייתה פחות שנויה במחלוקת בהשוואה לזו הראשונה.
נפוצה שמועה שחוזים לסלילת כבישי המדינה ניתנו רק לחברות שפרסמו בעיתון של פרגוסון "פרגוסון פורום".
ועדה של בית הנבחרים חקרה את השמועות, אך לא הוגשו שום האשמות.
השפל הגדול אילץ הן את הממשלה הפדרלית והן את ממשלת המדינה לקצץ בכוח האדם ובמימון של גופי הממשל שלהן, והטקסס ריינג'רס לא הוחרגו מכלל זה.
מספר הקצינים בכוח אכיפה זה הופחת ל-45, ואמצעיי התחבורה היחידים שניתנו לאנשי הכוח היו אישורי מעבר ברכבות או שימוש בסוסיהם הפרטיים.
המצב החמיר עבור הריינג'רס כאשר הם השתלבו בפוליטיקה ב-1932 ותמכו פומבית במושל רוס סטרלינג בהתמודדותו לתקופת כהונה שנייה מול פרגוסון.
מיד לאחר השבעתה בינואר 1933, היא המשיכה לשחרר משירותם את כל אנשי הריינג'רס שבשירות.
אנשי הסוכנות חוו גם קיצוץ בשכרם ובתקציבם על ידי בית המחוקקים של טקסס, ומספרם הופחת עוד יותר ל-32 איש.
התוצאה הייתה שטקסס הפכה למקום מקלט עבור גנגסטרים רבים מתקופת השפל הגדול שנמלטו מהחוק, כמו בוני וקלייד, משין גאן קלי, פריטי בוי פלויד וריימונד המילטון .
המינוי החפוז של ריינג'רים רבים שלא היו כשירים כדי לעצור את הפשיעה הגוברת הוכח כלא יעיל.
חוסר הארגון הכללי של מערכת אכיפת החוק בטקסס שיכנע את חברי בית המחקקים שהיה צורך בתיקון יסודי של מערכת הביטחון הציבורית, ולצורך כך הם שכרו את שירותיה של חברת ייעוץ משיקגו.
הדוח שהופק על ידי החברה כלל מסקנות מדאיגות רבות, אך עובדות היסוד הבסיסיות היו פשוטות: רמת הפשיעה בטקסס הייתה גבוהה במיוחד, והאמצעים של המדינה להילחם בה סבלו ממימון חסר, ממחסור בכוח אדם, מרפיון, מחוסר ארגון וממיושנות.
המלצת היועצים, בנוסף להגדלת המימון, הייתה להנהיג ארגון כולל מחדש של סוכניות אכיפת החוק של המדינה, במיוחד למזג את הריינג'רס עם משטרת התנועה תחת סוכנות חדשה שנקראה מחלקת הביטחון הציבורי של טקסס .
לאחר התלבטות, אישר בית המחוקקים את ההצעה.
ההחלטה להקמת הסוכנות החדשה התקבלה ב-1935 בתקופת כהונתו של המושל החדש, ג'יימס אולרד, ובתקציב ראשוני של 450,000 דולר.
המחלקה הפכה למבצעית ב-10 באוגוסט אותה שנה.
"פרגוסוניזם" (Fergusonism), כפי שקרוי הסוג של הפופוליזם של פרגוסון, נותר סוגיה שנויה במחלוקת בטקסס.
כמושלת, התמודדה פרוגוסון עם כמה מהסוגיות הקשות של אותה תקופה.
על אף העובדה שבעלה היה תומך חוק היובש, זיהתה פרוגסון את עצמה עם מתנגדי חוק היובש ("הרטובים") במאבק על האיסור על צריכת האלכוהול.
היא התנגדה לפעילות הקו קלוקס קלאן, שלאחר 1925 שקע עקב שערוריית רצח לאומני ואונס שבוצע על ידי נשיא הארגון ד.
פרגוסון תוארה כ"שמרנית כלכלית", אך גם קידמה את הנהגתם של מס המכירות המדינתי ומס ההכנסה לתאגידים.
לעיתים קרובות היא צוטטה בהתבטאות לכאורה על הדו-לשוניות בבתי הספר בטקסס: "אם האנגלית טובה דייה לישו המשיח, היא צריכה להיות טובה דיה לילדי טקסס".
וריאציות של הצהרה זו תוארכו ל-1881, ולעיתים קרובות נעשה בהן שימוש כדי ללעוג לחוסר ההתקדמות לכאורה של נוצרים אנונימיים שונים.
פרגוסון לא הייתה זו שהגתה את המשפט הזה.
במהלך שתי תקופות כהונתה כמושלת, העניקה פרגוסון כמעט 4,000 חנינות, רבות מהן לטובתם של אנשים שהורשעו בהפרת חוקי היובש.
ב-1930, בתקופה שבין שתי תקופות הכהונה שלה, פרסמה מזכירת המדינה של טקסס ג'יין י.
מקלום, עלון שבו נמתחה ביקורת על החנינות הרבות שהעניקה פרוגוסון.
אף על פי שמעולם לא הייתה לכך הוכחה, נפוצו שמועות שהחנינות ניתנו בתמורה לתשלומים במזומן לבעלה של פרגוסון.
ב-1936, עבר במשאל עם תיקון לחוקת טקסס ששלל ממושל המדינה את הסמכות לחנינות והעביר אותה למועצת חנינות עצמאית וא-פוליטית.
מספר חוקי עבודה עברו במהלך שתי תקופת הכהונה של פרוגסון.
למעט ניסיון בלתי מוצלח של פרגוסון להחליף את המושל המכהן וילברט או'דניאל ב-1940, נותרו בני הזוג בלתי פעילים בפוליטיקה לאחר 1935.
ג'יימס פרגוסון נפטר משבץ מוחי ב-1944. מרים א.
פרגוסון נפטרה באוסטין ב-25 ביוני 1961 כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 86. היא נטמנה בבית הקברות של מדינת טקסס.
מֵרְיָם, המכונה גם שפת מזרח מצר טוֹרֵס (בשפת מֵרְיָם: Meriam Mìr, וגם Miriam, Meryam, Mer, Mir, Miriam–Mir, או Eastern, Isten, Esten וכן Able Able), היא השפה הילידית של האנשים החיים באיים הקטנים מֶר (האי מוריי), װָּאײֵר וְדָאװָּאר, אֵרוּבּ (האי דַארְנְלי), ואוּגָר (האי סטיבנס) במזרח מצר טורס, במדינת קווינסלנד באוסטרליה.
בשפת מערב מצר טורס, קָלָאוּ לָגָאוּ יָה, שפת מרים נקראת מֶיָאם (Mœyam) או מֶיָאמָאוּ יָה (Mœyamau Ya).
זוהי השפה הפפואנית היחידה בשטח אוסטרליה.