tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1816 פוטר קונסול ארצות הברית בתוניס, מרדכי מנואל נח, במה שנתפש בקרב היהודים כאפליה על רקע דתו.
ב-13 במאי אותה שנה כתב חרבי את מכתבו המפורסם ביותר, אותו מיען למזכיר המדינה ג'יימס מונרו:
ב-1817 מכר אותו חרבי לשותפו והכריז על כוונתו לפתוח בית-ספר נוסף.
ב-1819 היו למעלה מתשעים תלמידים במוסד שלו, והוא הרוויח 1,425 דולר במחצית הראשונה של 1820, סכום שנחשב להון.
הרווחה הכלכלית שוב פינתה לו זמן לכתיבה: ב-27 באפריל 1819 הועלה מחזהו השלישי והאחרון, "אלברטי", דרמה היסטורית שהתרחשה בפירנצה בימי הרנסאנס.
ההצגה הייתה הצלחה גדולה; הנשיא מונרו, שביקר אז בצ'ארלסטון, נכח בהופעה השנייה, שלוש שנים לאחר מכתב "חלק מן העם".
ב-1824 נרתם חרבי, שהיה לו קשר מועט לדת, ליוזמה שהתגבשה בקרב הדור הצעיר של בית-הכנסת "בית אלוהים".
רבים מחו על הנוקשות של האדחונטה, האופן בו אכפה את ההלכה באמצעות סנקציות ועל האופי המיושן של הסדרים במקום.
הם תבעו דרשות והתנהלות שוטפת באנגלית במקום בספרדית מיושנת, ושאפו גם לחזרה על התפילה בשפה כך שתהיה מובנת לרוב.
ב-21 בנובמבר 1824 התכנסו ארבעים-ושבעה שותפים לדעה בעיר וייסדו את "החברה המתוקנת של בני ישראל" (The Reformed Society of Israelites).
חרבי, שהיה אחד משלושת המנהיגים יחד עם אברהם מואיז ודוד נונייז קרבאליו, נשא בפני המתוועדים דרשה בה הביע את השקפתו הדתית ביום השנה להקמתה, שנה בדיוק לאחר מכן.
הוא הציג את היהדות הרבנית לאורך הדורות כשיטה מאובנת שנכפתה בגלל רדיפות נוצריות, אך התייתרה עתה בחירות שמציעה אמריקה.
ארצות הברית הייתה לדידו "ציון, הארץ המובטחת" ועל היהודים היה לחצות את האוקיינוס ולהגיע לחופיה, "לא למדבר אבנים כלשהו." בדרשה הוסיף לקשור בין העבדות של ימיו, אותה חייב, להחזקת עבדים בידי העברים הקדומים.
הוא עמד על כך שהיה צורך לערוך רפורמה מקיפה באורחות הטקס של בית-הכנסת.
"החברה המתוקנת" פעלה תחילה כקבוצת לחץ.
הדרשה עוררה אהדה בקרב חוגים נוצריים, וחרבי אף קיבל מכתב מתומאס ג'פרסון בו כתב הלה שאף כי אינו מבין דבר בדת היהודית, מאמציהם היו ראויים לשבח.
בסתיו 1826 התייאשו מואיז וחרבי מהרעיון להשפיע על "בית אלוהים", והכריזו על כוונה להקים קהילה משלהם ולכתוב יחד סידור תפילה חדש.
ההיסטוריון גארי זולה העיר כי אף שחיבור הספר, שיצא לאור ב-1830, מיוחס תדירות לחרבי, הוא נכתב במשותף ולסירוגין על ידי כל השלושה ונערך על ידי מואיז.
על אף שצ'ארלסטון הייתה רחוקה ממוקד היהדות הרפורמית המניצה בגרמניה, הסידור החדש הוגדר על ידי מיכאל מאיר כנוסח הרפורמי הרדיקלי הראשון: הוא היה כמעט כולו באנגלית, והשמיט את כל התפילות לביאת המשיח וחידוש הקרבנות.
נוסח ההיכל בהמבורג שחובר ב-1818 שינה נושאים אלה בזהירות רבה ובאופן חלקי.
רק באמצע שנות ה-40 הכינו הרב שמואל הולדהיים ואנשיו בברלין מהדורה שהתקרבה לזו של צ'ארלסטון בקיצוניותה.
חרבי לא נותר לראות את הסידור יוצא לאור.
הוא עזב את העיר ב-1828 כדי לייסד בית-ספר בניו יורק.
הוא מת מטיפוס חצי שנה לאחר הגעתו.
בתו אוקטביה נודעה כמשוררת וכפטריוטית של הקונפדרציה במלחמת האזרחים.
מייסד חסידות סקווירא ובנו של רבי מרדכי טברסקי, האדמו"ר השני של בית צ'רנוביל.
נולד בשנת תקע"ב (1812) לרבי מרדכי טברסקי ולפייגא בתו של רבי דוד לייקס.
נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי דן יונגרלייב מראדוויל, ובזיווג שני לחיה מלכה בת רבי ישראל מרוז'ין ובשלישית נישא לחנה סימא בת רבי נפתלי צבי רבה של סקווירא ועבר להתגורר לידו.
לאחר פטירת אביו בתקצ"ז (1897 בערך) החלו אחיו לשמש באדמו"רות, אך רבי יצחק נמנע מכך עד פטירת חמיו בשנת תר"ח, אז מונה למלא את מקומו כרב העיירה ורק אז החל לשמש באדמו"רות.
בניגוד לאביו, היה רבי יצחק אדם שתקן ונמנע ממתן דרשות ציבוריות.
ברשותו היה ספר תורה שהיה שייך ל, אותו קנה מאת ילדיו של רבי ברוך ממז'יבוז'.
שלושה מבניו מילאו את מקומו באדמו"רות בסקווירא.
רבי אברהם יהושע העשיל (נפטר בג' בכסלו תרמ"ז, 1887 בערך), חתן רבי שמואל אשכנזי ובזיווג שני של רבי יוסף זילברפרב.
רבי מנחם נחום, מייסד חסידות שפיקוב (נפטר בא' בניסן תרמ"ו, 1886).
רבי ישראל (נפטר בכ"ז באלול תרע"ט, 1919), חתן דודו רבי אברהם מטריסק.
חתן רבי שלמה מסאווראן ובזיווג שני של רבי אליקים געץ מאוסטרהא.
הרב יצחק חזן (ט"ו בניסן ה'תרע"ט, 15 באפריל 1919 – א' באייר ה'תש"ן, 26 באפריל 1990) היה רב, פוסק הלכה, דיין בבית הדין הרבני בקזבלנקה, אב"ד בעיר חיפה, וחבר בית הדין הגדול בירושלים.
נולד בכפר אלמנצוריה שבעמק דרעא במרוקו לחכם מאיר ומסעודה.
מצד אמו הוא משתייך למשפחת אביטן, והוא קרוי על שם סבו, הרב יצחק אביטן.
בשנת 1936 נשלח ללמוד תורה בעיר מקנס, שם למד בישיבתו של הרב ידידיה טולדנו.
כמו כן הוא ינק הרבה תורה ממורו הרב מאיר טולדנו.
בשנת 1940 הוסמך לשוחט ובודק על ידי הרב יהושע ברדוגו.
באותה שנה חזר לכפר הולדתו וכיהן כרב הקהילה תחת אביו, במשך שמונה שנים.
בתקופה זו למד עם הרב שמעון דיין, שלאחר פטירתו סייע להוציא את ספר תשובותיו 'זהב שבא'.
בשנת 1941 נשא לאשה את עיישה ממשפחת ריווח.
לאחר שהתחתן התמנה על ידי הרב משה זריהן לתפקיד מסדר הגיטין של כל מחוז דרעא, ומפקח ראשי לכל מסדרי הנישואין וסופרי בית הדין במחוז.
בין השנים 1948–1953 לימד תורה בישיבת אוצר התורה בקזבלנקה.
בשנת 1954 הוסמך לדיינות על ידי הרב שאול אבן דנאן – רבה הראשי של יהדות מרוקו, והתמנה לכהן כדיין באגדיר למשך כחצי שנה.
אחר שסיים את תפקידו באגדיר, זומן לכהן כדיין בבית הדין המרכזי בקזבלנקה.
בתפקיד זה ישב עם הרב שלום משאש – הראב"ד, הרב משה מלכה – סגן הראב"ד, הרב חיים רפאל שושנה והרב רחמים בן עמארה.
תפקידו העיקרי בבית הדין היה סידור הגיטין.
ב-21 באוגוסט 1967 (ט"ו באב ה'תשכ"ז) עלה לארץ ישראל, ועבר מבחנים מחודשים בהכשרת דיינים על ידי מועצת הרבנות הראשית לישראל.
במבחן זה, הרב חזן ציטט מילה במילה את לשונו של הבית יוסף ועורר את חשדם של בוחניו שאילצו אותו לעבור בחינה נוספת בעל פה.
על מסמך הסמכתו חתומים הרב יוסף שלום אלישיב והרב קרליץ שכתבו :.
כמו כן הסמיכוהו בכתב הרב יצחק נסים והרב איסר יהודה אונטרמן.
בשנת 1969 התמנה הרב יצחק לדיין בבית הדין בחיפה עד לשנת 1988 וקבע את מגוריו בקריית שמואל.
בשנת 1980 ייסד שם את כולל "בית יוסף".
בשנת 1988 הצטרף לבית הדין הגדול בירושלים עד לפרישתו שהייתה כחודש ימים לפני פטירתו.
בנו הוא הרב שמואל חזן – דיין בבית הדין הרבני, תל אביב.
יחוה דעת – ג' כרכים, שאלות ותשובות על ארבעת חלקי השולחן ערוך (חלק א - תשל"ד, חלק ב - תש"מ, חלק ג - תשנ"א).
ריח הגט – הלכות גיטין.
חכמת יצחק – כללים לכתיבת השמות בגט, סדר הגט ונוסחו.
ליצחק ריח – פירושים על התורה.
כה לחי – פירוש על הגדה של פסח
הרב חזן גם ערך את הספר זהב שבא של הרב שמעון דיין לאחר פטירתו.
הרב יצחק חי בוכבזה(המכונה: אבי לח"ם) (1852–1930) היה מקובל ומשורר עברי, מחבר ספרים רבים, מורה צדק, אב בית דין ורב הערים מוכנין וגאבס שבתוניסיה, ורבה הראשי של טריפולי שבלוב.
נודע בביקורו במרתפי הוותיקן, שם ראה חלק מכלי המקדש.
נולד בגאבס שבתוניסיה בחודש פברואר 1853 (אדר ה'תרי"ג) לאסתר (לבית שלי) ולגבריאל כמוס בוכבזה, שהיה נדיב ועשיר מפורסם בעיר.
בצעירותו למד אצל מלמדים מקומיים, בהם הרב אברהם עלוש (שהיה אב בית הדין בעיר) ומשם המשיך לישיבה של הרב אברהם חג'אג' בתוניס.
מגיל צעיר עסק בכתיבת שירי מליצה עבריים בנוסח משוררי ספרד, ובגיל 21 החל לשקוד על כתיבת חיבוריו התורניים.
בסיום לימודיו חזר לגאבס ונשא לאשה.
לאחר שאשתו ובתו נפטרו לאחר מספר שנים, הוא נשא את תיברה, אחותה של אשתו.
לפרנסתו עסק בתקופה זו במסחר, ובמקביל קבע עתים לתורה.
לאחר מספר שנים סיים את עיסוקו במסחר בשל חוסר הצלחה, וחזר ללמוד תורה בדרך קבע בביתו, והקים בו ישיבה לתלמידים וספריה גדולה שהכילה ספרים יקרי ערך.
לאחר ששלט בתלמוד ובפוסקים, החל ללמוד את תורת הקבלה, וכפי שהעיד עליו הרב כמוס עגיב, רבה של אור יהודה, היה בקיא בכתיבת קמעות וברפואות, ואנשים רבים נרפאו לאחר שקיבלו ממנו את קמעותיו.
בשנת 1905 (ה'תרס"ה) מונה לשמש כרב, כדיין וכמורה צדק בעיר מוכנין שבתוניסיה.
בקהילה זו זכה לאהדה רבה, ופעל רבות לשיפור חיי הקהילה.
נודע בקשריו עם רבני ארץ ישראל, ורבנים ושד"רים שהגיעו מארץ ישראל התארחו בביתו שבמוכנין.
הוא השפיע רבות על בני קהילתו לתרום למוסדות ארץ ישראל, ובחודש מאי 1911 (אייר ה'תרע"א) אף ביקר בארץ, יחד עם חמישה מידידיו.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) החל לכהן כרב העיר גאבס למשך 5 שנים.
בחודש ספטמבר 1925 (תחילת ה'תרפ"ו) נבחר לכהן כרבה הראשי של טריפולי, אב בית הדין וראש הרבנים של לוב.
בבית הדין כיהנו לצידו כדיינים הרבנים רחמים עגיב, ציון ביתאן ויוסף ג'יעאן.
ניהל חליפת מכתבים גדולה במשך 30 שנה עם הרב משה דוד חדאד, רב העיר נאבל שבתוניסיה.
כשביקר בטריפולי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ב-18 באפריל 1928, נערכה לכבודו בקהילה היהודית קבלת פנים גדולה ב-22 באפריל, מספר ימים לאחר הגעתו לעיר.
כל בני הקהילה יצאו לקראתו, והרב בוכבזה יחד עם מאה מנכבדי הקהילה יצאו ללוותו לבית הכנסת המרכזי, שם נערך טקס השיא.
בבית הכנסת עמדו ויטוריו ובני משפחתו על הבימה המרכזית, והרב בוכבזה עמד לצידם ובירכם בברכת "הנותן תשועה למלכים".
ויטוריו השתאה לנוכח אישיותו של הרב בוכבזה, והעניק לו אות כבוד ממדרגה ראשונה.
לפי המסופר, לאחר מספר חודשים מהביקור, הוזמן הרב על ידי המלך להשתתף בחתונת בנו ברומא שבאיטליה.
בחתונה, התפעל האפיפיור מאישיותו של הרב, ומתשובותיו לשאלותיו.
כשרצה הרב בוכבזה להיפרד מהמלך ולחזור לטריפולי, ביקש ויטוריו להעניק לו מתנה כלשהי, ושאל האם חסר לו משהו, כדוגמת העלאה במשכורת.
הרב בוכבזה השיב כי לא חסר לו כלום, אולם ויטוריו התעקש להעניק לו מתנה, ובקשתו של הרב בוכבזה הייתה לבקר בוותיקן ולראות את כלי המקדש.
ויטוריו הסביר כי הוותיקן לא בשליטתו, אך לבסוף יצר קשר עם האפיפיור, כדי שזה יעניק לרב אישור לבקר שם.
האפיפיור, שמההיכרות הקצרה עם הרב בחתונה התפעל מאישיותו, נאות לאשר לרב ביקור חד פעמי, ובתנאי שלא יכנס איתו אף אדם.
לאחר שנקבעו תאריך ושעה, הגיע הרב למתחם הוותיקן, והוכנס למרתף שבו, כך נטען, מאוחסנים כלי המקדש, בליווי נציג מטעם הוותיקן.
כשהגיע הנציג להזיז את אחד הווילונות, ענה לו הרב בוכבזה שהוא מסתפק במה שראו עיניו, ואינו מסוגל לראות מעבר לכך, וביקש לסיים את הביקור.
בספרו "בית הלחמי" כתב שראה כלים במרתפי הוותיקן, וכתב "ראיתי די".
כשחזר לביתו בטריפולי, לא דיבר במשך 40 יום והסוד נגנז עמו, עד שהלך לעולמו ב-כ"א בשבט ה'תר"ץ.
ברית יצחק – שיטה על מסכת מכות
בית הלחמי - שאלות ותשובות
לחם חכמים - כללי הש"ס
קרבן אבי לחם - על התורה
לחם לפי הטף - הקדמות בסדר א"ב
ברכה ותהילה - על התהילים בדרך דרש
חי יודוך - על התהלים בדרך הפשט
מבצר יצחק - על הש"ס.
בני ברק : מכון קרן לדוד ולזרעו, תשנ"ח.
גנזי ברכה - חידושים והערות על הזוהר והתיקונים, תשנ"ב
מראה זהר - מסורת על הזוהר והתיקונים
צור דבש - על ספר משלי
ביתה דרבנן - מזכיר ספרי הראשונים כדוגמת "שם הגדולים"
טובה תוכחת - על ספר משלי, ירושלים, תשל"ג
יצחק חטואל (נולד ב-15 בספטמבר 1962) הוא סייף עבר ישראלי שהשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984.
יצחק חטואל נולד בקזבלנקה שבמרוקו, שישי מבין תשעת ילדי המשפחה.
בגיל צעיר עלה עם משפחתו לישראל וגדל בעכו.
בצעירותו התאמן אצל אחיו, מאמן הסיף חיים חטואל והשתייך למועדון הסיף של הפועל עכו.
יחד עם אחותו לידיה חטואל-צוקרמן הוא נחשב כתקוות הסייף של ישראל ונשלח להתאמן במכון וינגייט.
עם זאת המשפחה סבלה מקשיי פרנסה.
בקיץ 1977 השתתף בגיל 15, יחד עם אחיו חיים חטואל, במשחקי המכביה העשירית.
ביולי 1978, היה חבר משלחת ישראל לאליפות העולם לנוער.
במרץ 1979, סיים במקום ה-12 מבין 237 סייפים בתחרות בינלאומית בגרמניה.
ביולי 1979 זכה בתחרות הרומח, במסגרת תחרות בינלאומית לנוער שנערכה בישראל לזכר אנדרי שפיצר.
באפריל 1980, שוב ייצג את ישראל באליפות העולם לנוער.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) התמודד חטואל במקצוע הרומח.
הוא סיים במקום ה-16 מתוך 58 סייפים.
בבית המוקדם ניצח בכל חמשת הקרבות, בבית רבע הגמר ניצח פעמיים והפסיד פעמיים, ובבית חצי הגמר ניצח שלוש פעמים והפסיד בשני קרבות.
חטואל סיים רביעי בבית זה ועלה לשלב הגמר ובו 16 סייפים.
בשלב הגמר נוצח פעמיים והודח מן התחרות בהפרש של נקודה.
לפני התמודדותו באולימפיאדה ריצה עונש מאסר לאחר שנידון לעונש של 10 חודשי מאסר בגין פריצה, ביוני 1983.
ב-1985 זכה במדליית זהב במשחקי המכביה השתים-עשרה.
ב-1986 זכה במקום השני בתחרות "גביע רומל" היוקרתית, בסדרת "גביע העולם", שנערכה בפריז.
בסוף 1986, נעצר על עבירת סמים ונשפט, בכתב האישום טענה התביעה כי חטואל ובת דודתו, הבריחו בינואר 1986 לישראל מאה גרם הרואין.
הסם נרכש בפריז על־ידי שותפם, דוד אלקיים.
בתחילת המשפט הפליל דוד אלקיים את חטואל, אך אחרי כמה חודשים חזר בו והצהיר בבית־המשפט כי מצפונו מעיק עליו.
אך שופט בית־המשפט המחוזי בחיפה קיבל את גרסתו הראשונה של אלקיים.
הסנגורים ניסו להקל על עונשו של חטואל בעזרת שני עדי אופי, שציינו את תרומתו לספורט הישראלי ולענף הסיף בפרט.
על כך השיבה התובעת, כי דווקא בגלל היותו דמות ספורטיבית, הנערצת על צעירים רבים, על בית־המשפט להחמיר בעונשו.
חטואל הורשע ונידון לתשע שנות מאסר, מהן שבע בפועל.
באוגוסט 1991 שוחרר חטואל מהכלא, לאחר קיצוץ של שליש מעונשו על התנהגות טובה.
הוא המשיך לטעון שהופלל, ניסה לחזור לקריירת הסיף שלו והחל להתאמן, אך הנהלת ההתאחדות לספורט החליטה באותה עת כי ספורטאי שהורשע בעבירה שיש עימה קלון, לא יוכל להיות חבר באגודת ספורט או בנבחרת ישראל במשך שנתיים.
ההחלטה מנעה מחטואל את האפשרות להתחרות והוא פרש.
חטואל משמש מאז כמאמן סיף.
הרב יצחק חליבה (י"ט בניסן ה'ת"ש, 27 באפריל 1940 – י"ד טבת ה'תשפ"ה, 14 בינואר 2025) היה החכם באשי ורבה הראשי של טורקיה, וחבר מועצת הנשיאות של איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
לפני בחירתו לתפקיד שימש מחנך, דיין, ומרצה לעברית ולהיסטוריה של עם ישראל בטורקיה.
נולד באיסטנבול שבטורקיה בשנת 1940. בצעירותו למד בבית ספר תיכון יהודי בבייאולו, שירת בצבא הטורקי ומשם עבר ללמוד בישראל, בישיבת פורת יוסף, ולמד בתקופה זו אצל הרב עובדיה יוסף והרב שמעון בעדני.
עם סיום לימודיו, הוסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף ושב לטורקיה, שם למד אצל הרב רפאל סבאן והרב משה בן חביב, והחל לשמש בתפקידים שונים כרב וכמחנך.
בהמשך שימש חבר בית הדין הגדול של הרבנות הראשית של טורקיה, ושימש מרצה לעברית קלאסית ומודרנית, ולהיסטוריה של עם ישראל, במסלול לתואר ראשון ולתארים מתקדמים יותר במחלקות ללימודי תאולוגיה של אוניברסיטת מרמרה ואוניברסיטת סקריה.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, השתתף במפגשים שבהם ערכו דיאלוגים בין-דתיים בטורקיה ומחוצה לה, ובכנסים ובפאנלים שעסקו בתחומים דומים.
בנוסף החל לשמש כחבר בוועידת רבני אירופה, והחל להשתתף בכנסיהם מדי שנה.
בשנת 1995 לערך נבחר לשמש כסגנו של רבה הראשי של טורקיה, הרב דוד אסאו, בשל גילו המבוגר של האחרון.
ב-21 בדצמבר 2002 הוכתר לכהן כחכם באשי וכרבה הראשי של טורקיה, לאחר פטירת קודמו, הרב דוד אסאו.
בטקס ההכתרה, שנערך בבית הכנסת הגדול "נווה שלום" באיסטנבול, נכחו מאות משתתפים, והוקראה ברכתו של נשיא המדינה יצחק נבון, על ידי מנכ"ל הרשות ללאדינו, אהרון כהן.
עמוס חרמון, יו"ר הוועדה לחינוך בסוכנות היהודית העניק לרב חליבה שופר מירושלים.
בחודש נובמבר 2003, התרחש פיצוץ בבית הכנסת "נווה שלום" באיסטנבול, בעת שנערכה בו תפילה.
הרב חליבה נכח בבית הכנסת בעת האירוע יחד עם בנו, שנפצע כתוצאה מהפיצוץ.
בחודש ספטמבר 2009 נפגש עם נשיא סוריה, בשאר אל-אסד.
הוא הוזמן למפגש על ידי ראש ממשלת טורקיה דאז, רג'פ טאיפ ארדואן, שערך סעודה מיוחדת במלון באיסטנבול, לרגל ביקורו של אסד במדינה, לצד נציגי הדתות השונות במדינה.
לאחר שהרב חליבה לחץ את ידו של אסד, אמר לו האחרון כי גם בסוריה ישנה קהילה יהודית.
בסיום הפגישה ביקש הרב חליבה מאסד שיביא לשלום עם ישראל.
לאחר הפגישה, הבהיר הרב חליבה כי נכח בפגישה רק בשל הזמנתו של ראש הממשלה, וכי עובדת המפגש עמו לא גורעת מציונותו.
בחודש יולי 2010 התראיין לרדיו קול ברמה, בעקבות המשט לעזה, מתח ביקורת על מדינת ישראל, והאשים אותה בהתגרות מיותרת.
עוד הוסיף כי ביטחונה של ישראל הוא מעל הכל, אבל לדעתו היא הייתה צריכה לנהוג בחכמה, והוסיף כי הוא מתפלל לשלום כל העולם.
באותה הזדמנות שיבח את ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, על התמדתו בשמירת ביטחונם של היהודים בארצו, למרות התקרית עם ישראל.
בחודש ינואר 2011 ביקר בישראל, לשם השתתפות בערב עיון לרגל השקת הספר , שיצא לאור במסגרת סדרת "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים" של מכון יד יצחק בן צבי, בעריכת ד"ר ירון בן-נאה.
באותה הזדמנות, השתתף ונאם ב"מרתון העשרים לחקר לאדינו", שערכה אוניברסיטת בר-אילן.
בחודש ינואר 2015 השתתף בכנס הרבנים האורתודוקסים הבינלאומי השנתי, שם התראיין לשבועון מקור ראשון, ואמר כי המלחמה בין מדינת ישראל לפלסטינים גורמת לקהילתו לבעיות.
עם זאת, הצהיר כי קהילתו שומרת על קשר טוב עם הרשויות בטורקיה, ושאין מצד הרשויות אנטישמיות כלפי היהודים.
עוד הוסיף כי הוא שומר על קשר טוב עם נשיא טורקיה, ארדואן, וציין כי מלבד קשר יהודי למדינת ישראל, אין לקהילתו קשר פוליטי עמה.
לאור התנודות בכלכלת טורקיה באוגוסט 2018 וההאשמת היהודים בכך מצד בנו של ארדואן, התראיין הרב חליבה לעיתון הדרך, ואמר כי היחסים של הקהילה היהודית עם השלטונות "מצוינים", והבהיר כי ארדואן "מתייחס באופן הוגן לקהילה היהודית.
נפגשנו לא פעם והוא מתייחס אלינו בידידות".
בראיון גם הצביע על עזיבת הצעירים היהודים את טורקיה, והביע את דאגתו מכך שנשקפת סכנה לעתיד הקהילה היהודית בשל העזיבה.
הרב חליבה שמר על קשר עם רבנים מישראל, בהם הרב עובדיה יוסף ובנו, הרב יצחק יוסף, ונועץ בהם במקרים הלכתיים.
בשנת 1964 נישא לריינה לבית משפחת ששון ולהם 4 בנים.
חלק מבני משפחתו מתגוררים בישראל.
הרב פרופ' יצחק חיים (ויטוריו) קסטיליוני (באיטלקית: Vittorio (Hayyim) Isacco Castiglioni; 25 במרץ 1840, אדר ה'ת"ר, טריאסטה - 1911, ה'תרע"א, רומא) היה רב, משורר ומתמטיקאי איטלקי, כיהן כרבה הראשי של רומא והסמכות הרוחנית הראשית של יהדות איטליה בין השנים ה'תרס"ג-ה'תרע"א (1903-1911).
נולד בטריאסטה, אז בתחומי האימפריה האוסטרית, למשה חי דוד ואניטה (לבית קמפוס) קסטיליוני.
למד את לימודיו התורניים אצל הרבנים שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) ושבתי אלחנן טריוס.
וכן למד מקרא בעיון אצל הרב משה יצחק אשכנזי.
הוסמך ב-1861. למד מתמטיקה, ועסק בחינוך ובהוראת מתמטיקה בטריאסטה במשך כ־30 שנה, והגיע לדרגת פרופסור.
במקביל, כיהן כסגן הרב של טריאסטה.
בשנת 1903 התמנה לרבה של רומא.
כשנה לאחר מכן, נחנך בית הכנסת הגדול של רומא, בהשתתפות מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי.
בתפקיד זה כיהן כשמונה שנים, עד לפטירתו בשנת ה'תרע"א (1911).
הרב קסטיליוני תמך בשריפת מתים, וקיים את זה על עצמו: לאחר פטירתו, גוויתו נשרפה, ואפרו נקבר בבית-עלמין בעיר הולדתו, טריאסטה.
נשא לאישה את אנריצ'טה לבית בולפיו.
ממנה נולדו לו שלושה בנים:
פרופ' ארטורו קסטיליוני - רופא ומרצה לרפואה באוניברסיטת ייל.
קמילו קסטיליוני - בנקאי, איש עסקים ואיל הון.
ניסה לשכנע את בניטו מוסוליני להישאר נייטרלי במלחמת העולם השנייה.
ממקורבי שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו
כשלוש שנים לאחר פטירת אשתו הראשונה, נשא את ג'וליה לבית סונינו, ממנה נולדו בניו אוגוסטו וד"ר מרצ'לו.
הוציא לאור תרגום של המשנה לאיטלקית, עם פירוש משלו.
נזמי הזהב - 126 (נזמי הזהב בגימטריה) שירים.
בשנת 1890 הוציא לאור את שיריה של רחל מורפורגו בשם עוגב רחל, בתוספת מאמרים על תולדות המחברת, על השירה העברית באיטליה ועל מעמד האישה ביהדות.
יד שד"ל - תולדות מצבתו של שד"ל בפדובה, כולל תוספת לספרו הדקדוקי של שד"ל.
פאר האדם - "מחקרים על בריאת האדם ועל ישוב הארץ לפי ספורי התורה ולפי דעות חכמי הטבע" קרקוב, 1892.
תפילות ישראל כמנהג האשכנזים - בעברית ובאיטלקית.
מעמד הר סיני - קובץ המבאר את אמונת הייחוד הישראלית, והשפעתה על העולם.
ערך את הספר דבר שמואל - מאגרותיו של הרב שמואל חיים לולי (שחבד"ל).
רבי יצחק חיות (1640 – כ"ז באלול ה'תפ"ו, 23 בספטמבר 1726) היה רב, אב בית דין וראש ישיבה של קהילת סקוליה בגליציה המזרחית, ומחבר ספר זרע יצחק על המשניות.
אביו היה נכדו של רבי יצחק חיות (הראשון), אב"ד פראג.
רבי יצחק היה בנו של רבי יעקב חיות, בנו של רבי מנחם מאניש חיות (רבה של וילנה), בנו של רבי יצחק חיות (הראשון).
נשא לאישה את בתו של רבי ידידיה גד מקאליש.
ישב בעיר סקוליה שנים רבות עד אשר התחילו כת שבתי צבי להתגבר בעירו, והוא עמד בפרץ להרחיקם ולהבדילם מתוך העדה, אבל הם התגברו עליו, אז יצא מן העיר והתיישב בעיר דרוהוביץ', שם כיהן מחותנו, רבי יקותיאל זלמן סג"ל, כרב העיר.
נפטר בכ"ז באלול ה'תפ"ו (1726) ונקבר בדרוהוביץ'.
אמר כי מקבל על עצמו עשרה דורות מזרעו, שבכל עת צרה כשיבואו על קברו, יוושעו מצרתם.
ביאור על פירוש רש"י על התורה
קיצור דרושי עץ החיים וביאור דבריו
מכל חיבוריו לא נדפסו אלא החיבור הרביעי (על התהילים) החמישי (על המשניות), שיצא לאור בשנת ה'תצ"ב בפרנקפורט על האודר על ידי בנו רבי אליעזר חיות תחת השם "זרע יצחק".
הספר נלקט מכתביו על ידי תלמידיו.
בתחילת הספר מופיעה הסכמתו של בעל פני יהושע, שמתאר אותו: "הרב הגאון הגדול המפורסם בדור".
בנו, רבי יהודה ליב חיות.
בנו, רבי בנימין וולף חיות.
בנו, רבי אליעזר חיות, שהוציא לאור את ספרו "זרע יצחק".
הוא היה ר"מ בפשבורסק ובשצ'ריץ.
חתן רבי מרדכי הלוי אב"ד קוצק, בן רבי יקותיאל זלמן אב"ד דרוהוביץ'.
חתנו, רבי מאיר מכפר ישינקה (סמוך לטורקה), מתלמידי הבעל שם טוב.
הרב יצחק חרוש (ד' בטבת ה'ת"ף, 16 בדצמבר 1720 - ה'תקנ"ט, 1799) היה פוסק הלכה, דרשן, אב בית הדין ורבה של מרקש במאה השמונה עשרה.
נולד במרקש לאביו ר' שלמה.
ובאותה שנה התמנה לסופר בית הדין של מרקש.
בתפקיד זה שימש 12 שנים.
עם תפקידו זה היה חותם על תקנות העיר מרקש יחד עם חברי בית הדין.
בשנת ה'תקי"ז (1767) בהיותו כבן 37 התמנה לדיין לצד חביריו הדיינים הוותיקים: רבי דוד בן מאמאן, רבי יעקב פינטו, רבי שמואל הלוי, רבי אברהם קורקוס.
רבי יצחק רשם את קורות חייו ביומנו האישי.
רבי יצחק עמד בקשר עם שדר"י צפת וטבריה שהגיעו למרקש.
נדפס במבוא לספר תשובות חכמי מראכש, פנמה תשפ"ב.
ביומנו תיעד שמונה מקרים שהראו לו בחלום פסוקי תנ"ך העוסקים בנחמה וגאולה.
כמו כן תיעד חלומו התשיעי בו הוא מדבר עם הרי"ף ודן עמו בענייני ההסכמות שעשו קהל מרקש.
בשנת ה'תקמ"ד (1784), לאחר פטירת אב בית הדין ורב העיר מרקש - רבי אברהם קורקוס, התמנה רבי יצחק לאב בית הדין ולרבה של העיר תחתיו.
בהיותו כאב בית הדין, הצטרפו להרכב הרבנים הדיינים: רבי יצחק פינטו, רבי אברהם פינטו (מהרא"פ), רבי משה בן עטר, ורבי שלמה אסבאג.
רבי יצחק תיקן תקנות חדשות ליהודי מרקש, והיה מתכתב בהלכה עם יתר רבני מרוקו מהערים השונות.
בין השאר התכתב עם רבי מרדכי בירדוגו אב בית הדין מקנס, רבי שאול ישועה אביטבול רבה של צפרו, ורבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט.
במיוחד, נודעת התכתבותו הרבה עם רבי מכלוף אוחיון רבה של אספי.
רבי מכלוף שהרבה לשאול את רבי יצחק ובית דינו שאלות שונות, ליקט וערך את תשובותיו בהלכה בכתב ידו בקובץ הנקרא 'גנת ורדים'.
פסקים שונים שלו מצוטטים על ידי חכמי מרוקו גם לאחר פטירתו.
במסגרת תפקידו של רבי יצחק, היה נוהג לדרוש פעמים תדירות לקהל יהודי מרקש.
רבי יצחק כתב בראשי פרקים את מהלך דרשותיו.
בתפקיד הרבנות שימש במשך חמש עשרה שנה עד לפטירתו בגיל 79 בשנת ה'תקנ"ט - 1799.
רבי יצחק היה אב לארבעה בנים ובת.
ארבעת בניו הם תלמידי חכמים:
רבי אהרן חרוש - מחכמי מרקש.
רבי חיים חרוש - מחכמי מרקש.
רבי יוסף חרוש - מדייני העיר מרקש, חתנו של רבי אברהם פינטו (מהרא"פ).
רבי שלמה חרוש - מחכמי מרקש.
ביתו רחל היא חותנתו של רבי משה רוזיליו הראשון - מחכמי מרקש, ור"מ בישיבה.
ניניו של רבי יצחק הם רבי רפאל יוסף חרוש ורבי אברהם חרוש מדייני העדה המערבית בירושלים.
פסקי דין - ריכוז פסקי הדין הכוללים תשובות על ארבעת חלקי השולחן ערוך, יצאו לאור בספר תורת מראכש - תשובות חכמי מראכש, הוצאת מכון פי ישרים שנת תשפ"ב.
יצחק זקס (כ"ה בטבת ה'תרצ"ב, 4 בינואר 1932 - כ"א באב ה'תש"ף, 11 באוגוסט 2020), יקיר ירושלים, היה סא"ל במילואים, מג"ד בחטיבת ירושלים, ממשחררי ירושלים וחברון, ממייסדי ענף התיירות בישראל, מדריך מצטיין בחברה להגנת הטבע, כתב ספרים ומדריכים בידיעת הארץ ובתיירות.
אימו היא חיה סימה לבית בלומנטל, בתו של הרב אברהם יוחנן בלומנטל.
אחיו הוא ד"ר משה חיים זקס.
זקס למד בתלמוד תורה שילה, בבית הספר חורב בירושלים ובישיבת תפארת ישראל בחיפה.
לאחר השירות הצבאי עסק בקליטת עליה ובהוראה בישובי העולים בפרוזדור ירושלים במסגרת שורת המתנדבים.
יצחק זקס סיים תואר ראשון ושני במחלקה למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית, ותואר שלישי באוניברסיטת UCLA, בארצות הברית.
בגיל 14 התגייס זקס לשורות ההגנה.
בגיל 16 היה נוטר בשדות קיבוץ חפץ חיים, ונפצע בקרבות גשר עד הלום.
לאחר מכן היה מפקד כיתה בגדוד הגדנ"ע מודיעין, ולחם בירושלים.
הוא שירת בנח"ל, ובקו הגבול הדרומי בפרוזדור ירושלים בשנות החמישים.
במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה בגדוד מוריה בחטיבת ירושלים, והשתתף בשחרור ירושלים וחברון.
במלחמת יום הכיפורים היה סמג"ד בחטיבת ירושלים, ולאחר מכן מג"ד.
יצחק זקס נפצע פעמיים במהלך שירותו הצבאי.
יצחק זקס ריכז והדריך במפעל אוהב ציון להעמקת ההיכרות עם ירושלים ואתריה.
הוא הדריך במשך שנים רבות סיורים ללא תשלום בירושלים מטעם החברה להגנת הטבע, וזכה בשל כך בפרס המדריך המצטיין.
במשך יובל שנים הדריך מדי שנה סיור בעיר העתיקה בליל תשעה באב.
יצחק זקס היה פעיל בענף הנסיעות והתיירות ושימש בתפקידים רבים, בהם חבר בהנהלת התאחדות סוכני נסיעות ותיירות, מרכַז ומייסד המגמה להכשרת סוכני נסיעות ותיירות בבית הספר לתיירות, יו"ר התאחדות סוכני נסיעות ותיירות בירושלים, מפקח-יועץ למשרד החינוך במגמה להכשרת עובדי תיירות, מרצה ומדריך בקורסים להכשרת מורי דרך.
38 שנים היה בעליהם ומנהלם של משרדי נסיעות בעיר ומנהל האגף לסוכני נסיעות ותיירות במשרד התיירות.
זכה פעמיים בפרס Great Performer של חברת התיירות העולמית American Express.
בין תפקידיו הציבוריים בעבר: מזכיר מועצת המורים למען קרן קיימת לישראל, חבר ועד החברה להגנת הטבע, מנהל בית העם, מנהל מחלקת ההדרכה ביד בן צבי, וחבר הנהלת העמותה לנפגעי שבץ מוחי.
היה העורך הראשי של הרבעון ניב ירושלים של אגודת בני ברית.
תורה היום - דבר תורה שבועי
בראש פתוח - מדריך לנפגעי אירוע מוחי ומשפחותיהם (הוצאת יד שרה, 2005)
אל מול פני ארון הקודש (2004)
מדריך בזק לארצות הברית וקנדה (2 כרכים, הוצאת סטימצקי, 1987)
תור ישראל: מדריך לסיורים בארץ (הוצאת אביתר, מהדורת ידיעות אחרונות, 1969)
מערת צדקיהו (ההוצאה לאור של עיריית ירושלים, 1969)
תדריך למסייר בירושלים (הוצאת משרד החינוך והתרבות, המזכירות הפדגוגית, 1967)
רמת הגולן - פנקס למדריך ולמסייר (פורתורס, 1967)
בית הכנסת העתיק בנערן (1967).
חצי האי סיני ומבצע קדש (בית הספר לתיירות, תשכ"ה)
יצחק זקס הוא בנם של הרב יהושע פישל זקס (אחיו של הרב מנחם בן ציון זקס, נכדו של הרב אברהם אלקנה זקס ונינו של משה זקס - העולה הראשון מגרמניה), וחיה סימה לבית בלומנטל, בתו של הרב אברהם יוחנן בלומנטל.
אחיו הם צפורה אשכנזי, רחל ניימן, יעקב זקס, ד"ר משה חיים זקס רבקה גלובמן ואביגיל (אלישבע) רכטמן.
נשא לאישה את צפורה פריזנד, ולהם ארבעה בנים ובנות.
יצחק חלוצי (נולד ב-1941) הוא במאי ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה.
שם משפחתו המקורי היה חלאווצ'י.
המשפחה עלתה לישראל כשיצחק היה בן שבע (1948) ועברתה את שמה לחלוצי.
כילד עולה חדש, גילה את אהבתו לתיאטרון וקולנוע.
הוא התכתב עם שחקנים מפורסמים וארגן סביבו חבורת ילדים שהשתעשעו ביצירת סצנות דרמטיות.
לאחר שירותו הצבאי עבר לגור בתל אביב ולמד תיאטרון בבית הספר לתיאטרון שליד "הבימה" בהדרכת השחקן והבמאי צבי פרידלנד והשחקנית פאני לוביץ' במשך שלוש שנים.
חלוצי החל את דרכו כשחקן תיאטרון, שיחק במספר תיאטראות ועבר לבימוי.
הוא עבד בטלוויזיה החינוכית כבמאי בכיר, מפיק ותסריטאי ובמקביל לימד קולנוע וטלוויזיה.
הוא ביים סרטים עלילתיים, סרטים תיעודיים, הצגות תיאטרון וסדרות טלוויזיה.
בשנים 1963 עד 1976 שיחק במספר תיאטראות כמו אהל ו"זוטא".
במקביל העלה הצגות במסגרת תיאטראות פרינג' שהיה שותף להקמתן ובהן ביים ושיחק.
ב-1969 ביים להקות צבאיות עבור צה"ל.
את להקת "סדנאי השריון" ו"להקת גולני" עם נורית גל רון.
בין השנים 1970–1975 הקים, וניהל (יחד עם ויקי שירן) את הסדנא לתיאטרון רחוב ביפו בחסות עירית תל אביב במסגרת זאת כתב וביים מספר הצגות כמו "פנתר" ו"קרם בוואריה".
ב-1977 החל לעבוד בטלוויזיה החינוכית הישראלית, תחילה כעוזר במאי ואחר כך כבמאי וכבמאי ראשי.
ביים סדרות דרמה רבות כמו "על הברזלים", "שיחות ברוח", "רחוב סומסום", "קריאת כיוון", ו"בחדר של חני".
ב-2005 פרש מהטלוויזיה החינוכית ויזם, כתב וביים סרטים תיעודיים בהפקות פרטיות ובתמיכת הקרנות לקולנוע כמו "זורם כנהר גדול", "שוברת קיר", "הפרהוד" ו"טיסה 016".
1983 – תסריט ובימוי סרט עלילתי קצר - "פסק זמן".
שיחקו בו בין השאר: נתן דטנר, יעקב יעקובסון וטלי לוברני.
שודר בערוץ הראשון וזכה לשבחים של הביקורת.
התסריט זכה במענק משרד המסחר והתעשייה.
1990 - כתיבה ובימוי הסרט "צמות", סרט עלילתי באורך מלא על פי סיפור אמיתי.
הוקרן בפסטיבל ירושלים, פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס-אנג'לס ובפסטיבל היהודי בניו יורק.
1991 - כתיבה, בימוי והפקת סרט דוקומנטרי "ג'ורג' וויז" – על מקים אוניברסיטת תל אביב.
1993 – כתיבה ובימוי דרמה באורך 60 דקות - "טיסה 016 " ע"פ ספרו של אליעזר יערי, עבור רשות השידור.
הוקרן בערוץ הראשון ערב יום השואה.
1997 – בימוי 7 מתוך 14 פרקים בסדרת הרפתקאות לנוער "ג'ינג'י" ע"פ ספרים של גלילה רון פדר.
הסדרה זכתה בשני פרסים בפסטיבלים בינלאומיים.
1998 - בימוי וכתיבה של הסרט הדוקומנטרי "לתת בלי לרצות לקחת" על רס"ן ניר פורז, איש סיירת מטכ"ל שנפל בניסיון החילוץ של נחשון וקסמן.
שודר ביום הזיכרון בערוץ 2.
2000 – כתיבה ובימוי סרט דוקומנטרי "לגעת ברוח" על הגולשת האולימפית מיכל היין.
2002 – כתיבה ובימוי סרט דוקומנטרי, "אחד מל"ו", סרט דוקומנטרי דרמטי על רב האסירים אריה לוין, בסיוע הערוץ הראשון, קרן אביחי, קרן גשר, משרד הביטחון ומשרד החינוך וקרן לקולנוע 2000. 60 דקות.
2005 – כתיבה ובימוי סרט דוקומנטרי "זורם כנהר גדול" על חייו של לוחם השייטת ומאסטר באמנות לחימה – ניר מלחי.
זוכה בפרס ראשון לסרט דוקומנטרי בפסטיבל הסרטים בחיפה לשנת 2005. שודר בערוץ 2.
2009 – כתיבה ובימוי סרט תיעודי "הפרהוד" על הפרעות ביהודי עיראק.
2013 - תחקיר, תסריט ובימוי סרט תיעודי "שוברת קיר" על חייה של הפעילה החברתית ד"ר ויקי שירן.
שודר בערוץ 2 והוקרן בפסטיבל דוק אביב.
1997 - כתיבת תסריטים לפרקי הסדרה "מסיפורי השכונה"
1987 - בימוי סדרת סרטים דוקומנטריים עבור צה"ל במסגרת קצין חנוך ראשי.
6 פרקים ביניהם הסרט הדרמטי "מסלול מכשולים".
1987 - עיצוב ובימוי הסדרה "חירויות האדם" - סדרה דרמטית העוסקת בחנוך לדמוקרטיה לנוער, 6 פרקים.
1989 - עיצוב ובימוי הסדרה "הציור בתקופת המקרא" 12 פרקים.
סדרה דוקומנטרית בהנחיית ד"ר גדעון עפרת והצייר רפי לביא.
1992 - פיתוח, עיצוב ובימוי 12 פרקים בהסדרה "קריאת כיוון" בהנחייתו של רוני פינקוביץ' שכללו קטעים דרמטיים מתוך ספרים לילדים ונוער.
1997 - סדרת קליפים העוסקת בנושא זהירות בדרכים "אדום ירוק".
עבור "המועצה הלאומית למניעת תאונות" במשרד התחבורה.
שודרה במשך מספר עונות בטלוויזיה החינוכית.
1999 - בימוי ועיצוב סדרה לילדים "בחדר של חני" בהנחיית השחקנית חני נחמיאס.
שודרה בטלוויזיה החינוכית במשך מספר שנים.
הסדרה זכתה בתחרות "מסך הזהב" 2001 במקום ראשון לתוכניות ילדים ונוער.
1969 - בימוי להקה צבאית "סדנאי השריון" עבור צה"ל.
1969 - בימוי להקה צבאית "להקת גולני" עבור צה"ל.
1970 - בימוי מחזמר "טיפות הגשם" ע"פ שירי ברט בכרך.
1970-1975 - הקמה, ניהול, בימוי וכתיבה של סדנא לתיאטרון רחוב בעירית תל אביב.
ביניהם ההצגה "פנתר" - הייתה מועמדת לכינור דוד וצוינה כהצגת השנה לתיאטרון חברתי בכתבת סיכום השנה בערוץ הראשון.
היא הוצגה ברחבי הארץ כ-100 פעם, צולמה ושודרה בטלוויזיה החינוכית.
"קרם בוואריה" מחזה חברתי - הוצג מספר רב של הצגות ברחבי הארץ.
1992 - כתיבה ובימוי המחזה "שיר שלא נגמר" עבור "תיאטרון לנוער" בתמיכת משרד התחבורה והמועצה למניעת תאונות.
הוצג במשך ארבע עונות בפני בתי ספר תיכון ברחבי הארץ.
1993– כתיבה ובימוי המחזה "אריות בירושלים" על פי ספרו של שמואל הופרט.
הוצג במשך מספר עונות בפני בתי ספר יסודיים.
1964 – בהצגה "המחצבה" בתיאטרון "זוטא" מחזה של אהוד בן עזר בבימוי זיגמונד טורקוב.
1971 – "הזמרת בעלת הקרחת" מאת יוג'ין יונסקו, הבמאי ניסים גבעתי בתיאטרון פרינג' "בימת הצוות".
1971 – "מעלית הקשר" מאת הרולד פינטר, בימוי אברהם בר-אב בתיאטרון "בימת הצוות".
1979 - "מסיפורי השכונה" בעל הקיוסק.
1981 - "סופו של מילטון לוי" מלווה בריבית.
1984 - "קש או חציר" נווד, תפקיד ראשי לצד רוברטו פולק.
סרט קצר בבימויו של מרק רוזנבאום.
2013 - "מפריח היונים" עוזרו של סאלח ג'אבר.
1990 - 1998 הוראת קולנוע וטלוויזיה בבי"ס "מעלה" בירושלים
2004 – 2010 - מרכז מגמה ומורה לטלוויזה וקולנוע בתיכון ובמכללה של "אורט חולון."
2007 – 2015 – הוראת קולנוע וטלוויזיה ב"מכללה למנהל" ראשון לציון
פרס המחקר והיצירה מטעם "מרכז מורשת יהדות בבל".
הסדרה "ג'ינג'י": פרס ראשון – "GOLDEN PLAQUE" בקטגוריית סדרות דרמה לנוער מטעם: "The 32 Chicago International Festival".
הסדרה "בחדר של חני" – פרס מסך הזהב לסדרת ילדים ונוער הטובה ביותר 2001.
הסרט "זורם כנהר גדול" – פסטיבל הסרטים בחיפה.
פרס ראשון לסרט התיעודי הטוב ביותר 2005.
1970 - ספר שירה "ציפורן בבשר" בהוצאת "עקד" בעריכת מנחם בן.
רבי יצחק חריף (איציק שפּיצקאָפּף, יצחק אפטיר; נפטר כ"א בתשרי ה'תמ"ג, 13 באוקטובר 1682) היה רב וראש ישיבה, מגדולי דורו.
כיהן כמרא דאתרא ואב"ד בקהילות מרכזיות באירופה, ביניהן באפטא וקרקוב.
נולד לזאב, נגיד ופרנס בקרוטושין, בן ר' דוד אב"ד בפוזנא.
בילדותו התפרסם בסביבתו כילד פלא, ועילוי תלמודי.
ר' נחום מצויזמיר השיא לו את ביתו.
בשל חריפותו בלימוד ועל שם פקחותו התפרסם בכינוי ר' איציק שפּיצקאָפּף (שכל חד).
בכל המקומות בהם שימש כרב, פעל לפתיחת ישיבות ולהעמדת תלמידים רבים, כשבמשך כחמשים שנה התעסק בישיבות, ומבין תלמידיו הגדולים נמנו רבי אברהם ברודא, ורבי גבריאל אסקלס.
הוא היה אב"ד בחנטשין, ובאפטא בערך בין השנים תכ"ה-ת"ל (1665-1670).
בעקבות פטירת רבי שמואל קאיידנובר, בי"ט בתמוז ה'תל"ו, התמנה לאב"ד של קרקוב בשנת תל"ז, לחצי הרבנות, ובשנת ה'ת"מ התמנה להיות הוא לבדו האב"ד בכל העיר, ור' משה מהוראדנא הראש ישיבה, אבל לא רצה לעזוב את מקומו, ונשאר בהוראדנא, ושם כיהן עד מותו בכ"א בתשרי ה'תמ"ג, (1682).
השתתף בוועד ארבע ארצות בירוסלב, פינצ'וב.
בשנת תמ"א נתמנה למשרת המלך.
נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב ועל מצבת קברו נחרת:
מדברי תורתו מובא על ידי נכדו, ר' שמריה זלמן, ראש ומנהיג בלייפניק, בספרו "אבני שוהם".
אבני שוהם, בראשית אות כח, וירא אות יד.
ויצא אות ב (יצחק אפטיר).
האזינו אות ג (יצחק אפטיר).
נחלת יעקב בראשית אות ל בהגה"ה, ויחי אות ו בהגה"ה.
בנו - רבי אריה לייב, אחד מאב"ד באפטא
בנו - רבי דוד, אב"ד בוידיסלאב
בתו אסתר, נישאה לר' שמריה זלמן, ראש ומנהיג בלייפניק, בעל "אבני שוהם".
בנו - רבי חיים משידלוב.
בתו - מרת וויטא נישאה להדיין ופרנס ר' יחזקאל לאנדא (הנקרא "ר' יחזקאל פִּסֵּחַ" על שם שהיה חיגר).
בנם הוא ר' הירש וויטשיז (הנזכר במגילת ספר לר' יעקב עמדין).
זקנו של רבי יחזקאל לנדא ה"נודע ביהודה".
נולד בשם איזק חוויש (Isac Haviș) בעיירה בלץ בבסרביה (כיום במולדובה).
סיים את לימודיו בגימסיה עברית בעירו.
לאחר כיבוש בסרביה מידי רומניה הקימו הסובייטים תיאטרון יהודי ממלכתי בקישינב, אליו הצטרף חביס.
שם גם הכיר לראשונה את דינה קניג, ששיחקה גם היא בו, והתאהב בה.
חביס הופיע בשירה גם באופרה של אודסה.
דינה, בעלה ובתם ליא נמלטו מאימת המלחמה אל תוך ברית המועצות, לאוזבקיסטן.
לאחר פטירתו של הבעל של דינה ב-1942, היא נישאה לחביס והשניים הופיעו יחד בזמן המלחמה.
עם תום המלחמה עברו לרומניה והשתקעו בבוקרשט.
שם הופיע מאביב 1948 ועד 1961 בהצגות התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
ברומניה הופיע בן השאר במחזות "אופרה בגרוש", "עמך", "פרופסור מאמלוק", פרנק ה-5.
ב-1956 הוענק לו התואר "אמן מצטיין".
חוויס ורעייתו הגישו בשנת 1961 יחד עם ליא ובעלה צבי אישור יציאה מרומניה לצורך עלייה לישראל.
הם סורבו, אולם ליא וצבי עלו לישראל.
השניים קיבלו אישורי יציאה רק ב-1964, אולם דינה חלתה ונפטרה תוך תשעה שבועות וחביס נאלץ לעלות לבדו.
לאחר עלייתו המשיך חוויס להופיע במחזות בתיאטרון היידיש בישראל.
ב-1971 שיחק בסרט "השוטר אזולאי" בתפקיד מפגין מבוגר בשבת.
ב-1974 השתתף בסרט "יום הדין" בתפקיד סבא.
ב-1976 הופיע בסרט "קוני למל בתל אביב" בתור אורח במסיבה.
ב-1978 שיחק בסרט "מיליונר בצרות" בתפקיד רב.
ב-1980 השתתף בסרט "על חבל דק" בתפקיד דוקטור בבית חולים.
באותה השנה גילם את דמותו של חיים כספי בסרט "המשחק האמיתי".
בנוסף באותה השנה שיחק בסרט "חמש חמש".
ב-1985 הופיע בסרט "רומן בהמשכים".
ב-1987 השתתף בתוכנית "כל העולם במה" – חגיגת אמ"י ליום העצמאות – 1987.
ב-1988 שיחק בסרט "מקום ליד הים" בתפקיד שכן.
באותה השנה גם השתתף בהצגה "קשה להיות יהודי" המבוסס על הרומן "ההצלה העקובה מדם".
תיאטרון יידישפיל קיים ערב לזכרם של האנשים שנטלו חלק גדול, במשחק ובימוי ובתרומות, תמיכה ציבורית והתנדבות להעלאת קרנו של התיאטרון מיום היווסדו וחביס היה בין האנשים שהוזכרו בטקס.
חביס היה נשוי לשחקנית דינה קניג, אמה של השחקנית ליא קניג.
יצחק חביס נפטר ב-8 במאי 1991 ונקבר בבית העלמין ירקון.
יצחק חצרוני היה נוטע ומייסד כרם הזיתים בקיבוץ בית השיטה, מומחה בעל שם עולמי בגידול זיתים ואמן פסיפס ישראלי.
יצחק חצרוני נולד באנסבך שבחבל בוואריה, גרמניה, לבאבט ולודביק דיטנהופר, והיה הצעיר מבין ארבעה אחים ואחות.
משפחתו שמוצאה מהכפר דידינהופך, ישבה בגרמניה מאות שנים.
אביו היה תעשיין אמיד, פטריוט גרמני, מתנגד חריף לציונות.
יצחק למד בבית-ספר ריאלי, שם נתקל בתופעות של אנטישמיות, עליהן הגיב קשה.
עם סיום בית-הספר, בהיותו בן שש-עשרה, היה אמור להכשיר עצמו להמשיך בעסקיו של אביו, אך יצחק, שמנעוריו היה בעל השקפת עולם חברתית מתקדמת, תמך בעמדות הפועלים בניגוד להשקפות אביו.
יצחק נסע לנירנברג שם החל בלימודי מנהל עסקים ועסק במסחר.
בעקבות פגישותיו בנירנברג עם חלוצים ציונים סוציאליסטים הוא יצא להכשרה חקלאית בחווה בגרמניה.
לימים כתב לחברו שלמה מרכוס כי חבר שפגש סיפר לו על הקונגרס הציוני.
"הוא סיפר לי על קיום העם בפלשתינה, על חלוצים, חקלאות וקיבוצים… באותו רגע מצאתי את עצמי וגיליתי את דרכי".
ב-1931 עלה ארצה והצטרף לקבוצת החוגים ששכנה ליד מעיין חרוד.
הוא נשלח ל"עבודת חוץ" כפועל בנין בירושלים וסבל בחברת האשלג בים המלח.
בשובו הביתה עבד בעבודות שונות.
חצרוני היה חבר בארגון ההגנה ובשנות המנדט הבריטי השתייך לצוות ה'סליקרים' בבית-השיטה.
צוות זה בנה בסודיות מוחלטת את מחסני הנשק התת-קרקעיים במבנים ובמתקנים חקלאיים ברחבי הקיבוץ.
חצרוני, שהיה גבר חסון וחזק מאוד, היה חופר הסליקים הראשי, בפעילותו הלילית של הצוות.
בשנת 1934 השריש חצרוני במעין חרוד שתילי זיתים מייחורים של עצי זית מהגליל לקראת נטיעת כרם הזיתים באדמות בית השיטה.
לאחר עליית הקיבוץ על הקרקע הוא נטע את כרם הזיתים וכשהניבו פרי הוא התחיל לכבוש זיתים במכלים גדולים לצורכי החברים בקיבוץ.
בכך הונח היסוד למפעל "זיתיה" (לימים "זיתי בית השיטה").
במרוצת השנים התמחה חצרוני באקלום זני זיתים חדשים בארץ.
הוא נודע כפורץ דרך בשיטת הנטיעה הצפופה של עצי הזית והיה ממניחי היסוד לפיתוח המסיק המכני.
חצרוני יצר קשרי עבודה וחילופי ידע פוריים עם חקלאים מגדלי זיתים בארצות אירופה לחופי הים התיכון, במיוחד ביוון וברודוס.
בארץ הוא עבד בשיתוף פעולה עם מגדלים נוספים ועם חוקרים במכון וולקני בניסויים חקלאיים להשבחת זנים ובטיפוח שיטות עיבוד חדשניות (הכשרת הקרקע, השקיה, דישון, גיזום, הדברת מזיקים ועשבייה, מיכון חקלאי ועוד).
במרוצת השנים נודע חצרוני כמומחה בעל שם עולמי בגידול זיתים, אירח חוקרים ממדינות רבות והוזמן לכנסים בין לאומיים.
אורי לנדאו מבכירי המגדלים של עצי זית בישראל סיפר על חצרוני: 'כרם יצחק' היה ממוקם בצמרת ענף הזיתים של ה-FAO, ארגון המזון הבין-לאומי.
באמצע שנות ה-50 של המאה העשרים החל חצרוני ליצור עבודות פסיפס קטנות מאבנים וחרסים שמצא.
הוא קיבל במתנה מחבר ספר של אמן פסיפס שווייצרי בשם ושלח אליו מכתב בגרמנית.
אגלין החליט לבוא לביקור בישראל והתארח אצל חצרוני בבית השיטה במשך חצי שנה במהלך 1960. "הידע המקצועי שרכשתי על ידו עזר לי 'לצאת' מן העבודות הקטנות בהן הייתי שקוע עד אז, ולהעז ולנסות את כוחי בממדים גדולים יותר האופייניים לעבודות הפסיפס".
השניים טיילו ברחבי הארץ, בעיקר בנגב ובהרי אילת ואספו אבנים ליצירת הפסיפסים.
הם עבדו ביחד על עבודות שונות כגון שולחנות פסיפס ועיטורי קיר.
המשמר שי פרקש מבאר כי "הפסיפסים שיצר אגלין היו שונים מהפסיפסים שהיו עושים בארץ, האבנים היו גדולות יותר.
אגלין הביא שיטה של יצירת פסיפס מאבנים גדולות ולא חלקות, וחצרוני אימץ את השיטה הזו".
חצרוני התמקצע בחיתוך האבנים בסטודיו קטן שהיה סמוך לדירת מגוריו בקיבוץ.
במשך השנים יצר עשרות עבודות שנתלו על קירות מבנים בקיבוץ.
ביצירות הפסיפס שלו נהג חצרוני להגיב על אירועים אקטואליים.
הוא יצר מאבנים את ה"ספוטניק" – הלוויין הרוסי לחלל, ושילב סמלים של שואה ותקומה בהשראת משפט אייכמן.
הוא יצר פסיפסים עבור החיים, אך גם להנצחת המתים.
בבית העלמין של בית השיטה הוצבו יצירות פסיפס שלו בקברים אחדים.
לסופרת עמיה ליבליך בספר קיבוץ מקום הוא סיפר כי הוא עובד בשביל אגף העתיקות בכל מיני מבצעים של שחזור ושיפוץ מוזאיקות עתיקות.
פרט ליצירת פסיפסים, היה חצרוני פעיל גם בשיקומם ובשחזורם של פסיפסים באתרים ארכאולוגיים ברחבי הארץ.
כך למשל, הוא תיקן את פסיפס בית הכנסת העתיק במעוז חיים, שחזר את פסיפס המנורה שהתגלה סמוך לטירת צבי ועסק בשחזור פסיפס בבית אלפא ובקיבוץ עין הנצי"ב.
עבודת פסיפס של חצרוני מעטרת את שער הכניסה לביתה של האמנית מילה לאופר בקרית האמנים בצפת, גפן משתרגת על פי ציור של בעלת הבית.
אוסף גדול של עבודותיו נמצא בביתה של בתו רותי ברוך ביישוב גן נר
רעייתו מרים גליקסמן (2003-1912) ילידת פולין, עלתה מגרמניה בשנת 1933 והצטרפה לקבוצת החוגים במעין חרוד.
הם נישאו בשנת 1933 ומרים הייתה המטפלת של קבוצת הילדים הראשונים.
בשנת 1944 אימצו מרים ויצחק את בתם היחידה רותי.
רותי ברוך הביאה את ניסיונה האישי לעולם האימוץ והיא עובדת סוציאלית המתמחה בליווי ילדים ומשפחות.
רבי יצחק חריף היה רב חסידי ואב"ד סאמבור.
נולד לאביו רבי משה מדראגיטשין מחבר ספר מגיד משנה על ספר משנת חסידים.
כונה חריף בסיבת חריפות לימודו.
אהרן מרקוס בספר החסידות טוען כי הוא היה בחיר תלמידיו של רבי יהונתן אייבשיץ, אך יצחק אלפסי טוען כי הדבר מצריך ראיות.
נישא לבתו של רבי שמואל (נכד רבי מרדכי וולס) אב"ד קראקא וחמותו שרה הייתה צאצאית של למהר"ם מלובלין.
בצעירותו שהה בצילם של גדולי דורו בהם רבי שמעלקא מניקלשבורג החוזה מלובלין, ורבי אלימלך מליז'נסק.
ספרו הראשון שו"ת פני יצחק על ארבעת חלקי השולחן ערוך, הספר הוכן להדפסה בזמן קדום יותר מהדפסתו אבל בפועל נדפס רק בשנת ה'תרס"ה ביאראסלויא.
ספרו השני הוא האלף לך שלמה שנדפס רק מאה שנים לאתר פטירתו על ידי נכדו ביאראסלויא ה'תר"ע והוא עוסק בתירוץ קושיות התוספות על רש"י.
הספר משלים את ספרו של רבי יהושע השיל מגיני שלמה.
ספרים אחרים מהמחבר נותרו בכתב יד.
העמיד תלמידים רבים בהם הרב אריה לייב ליפשיץ (מחבר ספר אריה דבי עילאי), רבי צבי הירש מזידיטשוב (מחבר ספר עטרת צבי), רבי אריה ליב הורוויץ מסניסלב ועוד.
בנו, רבי יעקב נפתלי אייזנברג רבה של אוליינוב, מחבר ספר ליקוטי מהרי"ן על התורה.
בנו, רבי אברהם אייזנברג - רבה של אוליינוב מחבר ספר תולדות אברהם על הש"ס ושו"ת פני יצחק.
בנו, רבי אליעזר טייכער מדראביטש
בנו, הרב יוסף משה אייזנברג מנמירוב
שו"ת פני יצחק, על ארבעת חלקי שולחן ערוך
האלף לך שלמה, תירוצים על קושיות התוספות לפירוש רש"י
יצחק ידיד (נולד ב-29 בספטמבר 1971) הוא מלחין ופסנתרן ישראלי, יליד ירושלים, הוא גם פרופסור עמית באקדמיה לאמנויות הבמה במערב אוסטרליה.
ידיד הוא חתן פרס עזריאלי למוזיקה יהודית לשנת 2021, חתן פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2006, וזוכה פרס לנדאו לאומנויות הבמה לשנת 2008.
סגנון הקומפוזיציה של ידיד מתואר כ "אקלקטי, רב-תרבותי ואישי מאוד, המשלב מוזיקה יהודית, מוזיקה קלאסית אירופית, ג'אז ואוונגרד, אקראיות ושילוב של טכניקות".
בארי דייוויס כתב בג'רוזלם פוסט (2017): "במהלך שני העשורים האחרונים בערך, עיצב ידיד מגוון אקלקטי כמעט של עבודות והקלטות.
הרקע המשמעתי שלו כולל מוזיקה קלאסית מערבית, ג'אז, אלתור חופשי, מוזיקה ערבית וחומר ליטורגי.
הקומפוזיציות שלו מורכבות ומעניינות, ולעיתים קרובות מרשימות מבחינה ויזואלית, עם תפקיד הפסנתר הדורש מידה מסוימת של פעילות קלסטית ומינון משמעותי של השקעות רגשיות וטכניות.
ידיד הוא בוגר האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים וקונסרבטוריון ניו-אינגלנד שבבוסטון.
חבר באנסמבל "ראס דשן", אותו הקים עם נגן הסקסופונים אבטה בריהון.
האנסמבל מחבר מוזיקה בסגנון אתיופי מסורתי עם מוזיקה קלאסית ישראלית, אלתור וג'אז.
יצירותיו של ידיד מתאפיינות בשילוב של סגנונות ובטכניקת כתיבה עשירה.
ידיד מבטא ביצירותיו רגשות הצומחים מן העולם היהודי-ישראלי.
בסגנון המיוחד לו הוא חוקר ומפתח טכניקת כתיבה מקורית, המחברת בין "המוזיקה הקלאסית המערבית" לבין אלתורים בסגנונות מזרחיים ויהודיים, בין נגינה מדויקת לחופשית.
ידיד מושפע ביצירותיו מנושאים חוץ-מוזיקליים, כדוגמה, "משל המערה" של הפילוסוף היווני אפלטון.
יצירותיו מוצגות לעיתים כסיפור בשפת המוזיקה ומציגות תמונות ומפגשים של תרבויות וסגנונות שונים.
בשנת 1999 הקליט ידיד אלבום עבור חברת הקלטות "מוזה" מיצירותיו לפסנתר סולו.
בין היצירות, יצירה לזכרו של יצחק רבין.
את הסוויטה תחנון כתב ידיד בשנת 2000 בהזמנת פסטיבל "הזרם השלישי" לפתיחת פסטיבל המוזיקה בת זמננו בווינה.
יצירה זו בוצעה בישראל פעמים רבות, והביצוע מפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון למוזיקה קאמרית בכפר בלום" הוקלט ושודר בערוץ 2.
בשנת 2001 יצא לאור אלבומו השני של ידיד זעקה פנימית בחברת ההקלטות "מוזה".
היצירה משל המערה משנת 2002 נחשבת מהחשובות ביצירותיו.
היא נכתבה בהזמנת חברת ההקלטות הגרמנית "ביטווין דה ליינז".
היצירה, שזכתה לשבחים רבים במגזיני ועיתוני המוזיקה החשובים בעולם, בוצעה בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם- ביניהם גרמניה, אוסטריה, רומניה, קנדה וארצות הברית.
האלבום "משל המערה" זכה לדירוג של חמישה כוכבים בכמה מהמגזינים החשובים.
בשנת 2003 הלחין ידיד את תשוקות ותפילות, שישייה המוקדשת לירושלים, בהזמנת חברת ההקלטות "ביטווין דה ליינז".
היצירה בוצעה בבכורה ב"פסטיבל ישראל 2004".
תקליטור היצירה יצא לאור ביולי 2005.
בשנת 2004, הלחין ידיד את השתקפויות על שש דמויות בהזמנת הפסטיבל למוזיקה בת זמננו בווינה.
ביצירה מוצגות השתקפויות של שש דמויות, הלקוחות מעולם הדמיון - שהן מפגשים, תמונות, מרקמי צבעים וחיבורים מרתקים של תרבויות וסגנונות שונים.
היצירה בוצעה בפסטיבל בווינה בספטמבר 2004, והוקלטה לרשות השידור.
התקליטור יצא לאור בשנת 2006.
בשנת 2005, הלחין ידיד את השלישייה לעוד-קונטרבס-פסנתר, היצירה זכתה לביצועים בקונצרטים ובפסטיבלים ברומניה, אוסטריה, קנדה וארצות הברית.
בארץ היצירה בוצעה בפסטיבל העוד והוקלטה על ידי רשות השידור.
היצירה זכתה בפרס מאת משרד החינוך על היצירה המקורית בפסטיבל העוד.
יצירתו האחרונה משנת 2005 מיום שאהבה נפשי בוצעה בבכורה ב"אתנחתא" ב-28 בנובמבר 2005.
במרץ 2009 זכה בפרס מפעל הפיס ע"ש לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2008 בתחום הג'אז.
שלישייה, 12 דקות בפרק יחיד
יצחק ידיד- פסנתר, מיכאל מארון- עוד, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
תקליטור יצא לאור במאי 2008 בחברת "ביטווין דה ליינס"
יצחק ידיד- פסנתר, דניאל הופמן- כינור, גליה חי- ויולה, יוני גוטליבוביץ- צ'לו, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
פרנסווה הול- קלרינט, גליה חי- ויולה, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
תקליטור יצא לאור בינואר 2007 בחברת "ביטווין דה ליינס"
אלון ראובן- קרן, ירון אוזנה- טרומבון, אורית אורבך- קלרינט ובס קלרינט, גליה חי- ויולה, אורה בועזסון חורב- קונטרבס, ויצחק ידיד- פסנתר
תקליטור יצא לאור ב-2004 בחברת "ביטווין דה ליינס"
יצחק ידיד-פסנתר, פרנסווה הול- קלרינט ובס קלרינט, אורה בועזסון חורב- קונטרבס
תקליטור יצא לאור ב-2003 בחברת "ביטווין דה ליינס"
אבטה בריהון- סקסופונים ושירה, יצחק ידיד- פסנתר
תקליטור יצא לאור ב-2003 בחברת "אם סי איי"
יצחק ידיד- פסנתר, אורה בועזסון- קונטרבס וולד נדלין- תופים וכלי הקשה
54 דקות, סוויטה בארבעה חלקים.
יצחק ידיד-פסנתר אורה בועזסון חורב- קונטרבס ולד נדלין- כלי הקשה
תקליטור יצא לאור ב-2002 בחברת "מוזה"
תקליטור יצא לאור ב-2001 בחברת "מוזה"
פול בליי- פסנתר, יצחק ידיד- פסנתר
מאסשי הראדה- כלי הקשה, בהב רייני- סופרנינו, יצחק ידיד- פסנתר
הרב יצחק ידידיה פרנקל (כ"ו בתשרי תרע"ד, אוקטובר 1913 – ד' באלול תשמ"ו, 8 בספטמבר 1986) היה הרב הראשי וראש אבות בתי הדין בתל אביב-יפו.
נולד בלינטשיץ, פולין, לרב אהרון פרנקל, מרבני העיירה, ולימים – רב בית הכנסת "אור תורה" וראש מחלקת הכשרות ברבנות הראשית לתל אביב-יפו, וללאה – בתו של הרב ישראל אליקים (גצל) קניג, מוהל הקהילה היהודית בלינטשיץ.
בגיל 9 החל ללמוד בלינטשיץ בישיבתו של הרב עקיבא אשר גוטפריד תלמידו של בעל האבני נזר מסוכטשוב, ובגיל 13 נשלח ללמוד בוורשה, בהמתיבתא של רבי מנחם זמבה שלמד עימו בחברותא.
בוורשה פגש הרב פרנקל גם את החפץ חיים שברך אותו בברכת כהנים.
הרב פרנקל היה נוסע כחסיד לחצרו של האדמו"ר ה"אמרי-אמת" מגור, הן בפולין והן לאחר מכן בארץ ישראל.
לאחר שנסמך להוראה, הורה האמרי-אמת לכבד אותו בעליה לתורה בשבת בבית המדרש בגור, אף שעדיין היה בחור וזאת למרות שלא היה מקובל שם לתת עליות לבחורים.
לאחר הסתלקותו של האמרי אמת היה הרב פרנקל מקורב לבנו האדמו"ר ה"בית-ישראל".
בשנת ה'תרצ"ב (1932), והוא בן 18, נשא לאשה את הרבנית חנה לאה בתו של הרב חיים אלעזר בראנד מחסידי סקרנביץ' בעיירה קרנוז'ה במזוביה-פולין (הוא ואשתו זלדה-רחל לבית פיטעל מגומבין נהרגו עם כל משפחתם בהפצצה גרמנית על קרנוז'ה בג' תשרי ת"ש).
לאחר חתונתו התגורר בקרנוז'ה ופתח בה ישיבה לבחורים צעירים.
לאחר מכן נבחר לכהן כמו"צ הקהילה החרדית בעיר ריפין בפולין, הקרובה לגבול הגרמני.
בגיל 18, בעת הילוכו ברחובה של העיר דנציג, נקלע לתקרית אנטישמיות מצִידם של שני פולנים ואז החלה להבשיל בליבו ההחלטה לעלות לארץ ישראל.
לאחר סיום כהונתו כמו"צ בריפין בשנת ה'תרצ"ד הוא חזר לעירו לינטשיץ והחל במסירת שיעורים לבחורים בבית המדרש בלינטשיץ ובמקביל החל בהכנות לעליה לארץ ישראל לאחר שקיבל את הסכמת רבו האדמו"ר ה"אמרי-אמת" מגור.
הוא השיג סרטיפיקט בעזרת האדמו"ר מגור ועלה יחד עם רעייתו חנה לאה ושני ילדיו הגדולים איסר ואריה.
בחודש שבט ה'תרצ"ה (ינואר 1935), בהגיעו לארץ ישראל קיבל "כתב הסמכה" מהרב הראשי הרב אברהם יצחק הכהן קוק לאחר שנבחן בו זמנית על ידו ועל ידי הרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק במשך כמה שעות, והחל בחיפוש אחר משרה רבנית המתאימה לו.
הרב פרנקל התיישב בשכונת פלורנטין, והחל למסור שיעורי תורה בתלמוד תורה "סיני".
לאחר הגיעו למקום מונה כרב ומורה הוראה בשכונה על ידי הרב משה אביגדור עמיאל, רבה של תל אביב, וכיהן בתפקידי רבנות בעיר תל אביב מאותו היום ועד יום פטירתו.
בשנת תרצ"ו הוא כבר חתום על כרוז לחיזוק החינוך התורני עליו חתמו כמאה רבנים מארץ ישראל.
בתל אביב התקרב הרב פרנקל הצעיר אל זקן אדמור"י בית רוז'ין – רבי ישראל מהוסיאטין ומונה על ידו לשמש כמו"צ בחצר.
במסגרת פעילות בארגון "עזרת תורה" סייע רבות לרבנים ובני תורה בתל אביב וסביבתה, וכמו כן לנזקקים רבים.
בתקופת המנדט הבריטי, סייע הרב פרנקל רבות ללוחמי המחתרות.
בימי המאבק לאחר הטבעת "אלטלנה" יצא אל ההמונים ליד בית הוועד הפועל של ההסתדרות וקרא להם להימנע משפיכות דמים ומשנאת חינם.
לאחר קום המדינה היה הרב פרנקל חבר בוועדת רבנים שפיקחה על "השירות הדתי", המחלקה שעסקה בענייני הדת בהגנה ובראשית ימי צה"ל.
בשנים ה'תש"ט - ה'תשי"א כיהן כחבר בית הדין הרבני האזורי בתל אביב-יפו.
הרב פרנקל נחשב ל"אב הרוחני" של שכונת פלורנטין.
הוא כיהן כרב בית הכנסת "אהבת חסד" בשכונה (ברחוב אברבנאל), ושם הנהיג במוצאי שמחת תורה ה'תש"ג (1942) את מנהג "הקפות שניות", מתוך הזדהות עם הקהילות היהודיות באירופה, שעקב התנתקות התקשורת עם אירופה לא היה ידוע אם הן חוגגות את שמחת התורה, בשל מלחמת העולם השנייה.
הרב פרנקל אמר אז שאם קהילות אלו אינן חוגגות כעת - בליל יום טוב שני - את שמחת התורה, הרי שאנו נעשה זאת במקומן.
בשנים של מלחמת העולם השנייה היה הרב פרנקל נציג ארגון הג'וינט האמריקאי אשר העביר דרכו סיוע לבני היישוב בארץ ישראל.
כמו כן ייצג הרב פרנקל את שכונות הדרום (פלורנטין מכבי ושפירא) במאבק שניהלו עקב התנכלותה של עיריית יפו הערבית אשר הייתה אחראית מוניציפלית עליהן עד קום המדינה.
במסגרת פעילות זו נפגש הרב פרנקל עם פקידי ממשל של המנדט הבריטי.
כמו כן הנהיג הרב פרנקל את מנהג "שירת הים" ברוב עם.
ציבור גדול היה מלווה את הרב פרנקל בחצות ליל שביעי של פסח מפלורנטין דרך רחוב אלנבי אל חוף ימה של תל אביב, שם הייתה נאמרת על ידו "שירת הים" פסוק בפסוק כאשר הציבור עונה אחריו בשירה.
לאחר מכן נערכו ריקודי שמחה במקום.
במסגרת רבנותו בשכונת פלורנטין שימש הרב פרנקל כבורר בסכסוכים שבין תושבי השכונה וביתו היוה מוקד של עזרה סוציאלית לתושבים.
לאחר הקמת מדינת ישראל, כאשר נחטף יוסל'ה שוחמכר, ניסו להגיע לפשרה בין הוריו לסב, על פיה יתמנה הרב פרנקל לאפוטרופוס של יוסל'ה, וידאג לכך שיקבל חינוך דתי.
אולם הסב לא הסכים לפשרה והיא לא יצאה אל הפועל.בהקשר זה נסע הרב פרנקל בשנת ה'תשכ"א (1961) לארצות הברית ונפגש עם האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, אך בהמשך התנהלות הפרשה הוא פרש מן הטיפול בה כאשר הגיע למסקנה כי לא יוכל לסייע.
הרב פרנקל נשא עמו תמיד את תודעת השואה, ובכל נאום שנשא העלה את עניין השואה ואת השמדתם של יהודי פולין.
בשנת 1950 קרא לקביעת צום מיוחד לזכר השואה, מבלי להסתפק בקביעת עשרה בטבת כ"יום הקדיש הכללי".
בשנת 1963 ביקר בפולין כחבר משלחת ישראל לציון עשרים שנה למרד גטו ורשה.
אמירת ה"קדיש", הראשון לאחר החורבן, על יד מצבת הגטו בעת טקס האזכרה, השאירה רושם עז.
בביקורו במחנה ההשמדה בטרבלינקה גילה כי עצמות היהודים עדיין פזורות בשטח המחנה ההרוס.
הוא אסף את העצמות והביאן לקבורה בבית העלמין נחלת יצחק.
על הקבר הקים את האנדרטה הגדולה עליה חרוטה המילה "טרבלינקה".
מדי שנה היו מתאספים לידה שרידי הנספים וקרוביהם, ואת טקס האזכרה היה עורך הרב פרנקל.
כמו כן יזם את הקמת האנדרטאות לקדושי "באבי יאר" וקהילות אחרות, בבית קברות נחלת יצחק.
הרב פרנקל פעל רבות גם במסגרת "האגודה להשבת נדחי השואה" בעזרה ליתומי - שואה שנשארו בפולין ולא עלו לישראל.
הרב פרנקל היה ידידו הקרוב ואיש סודו של האדמו"ר מגור, רבי שמחה בונם אלתר, ושימש לצידו כחבר נשיאות ישיבת חידושי הרי"ם בתל אביב.
בשנת ה'תשל"ג (1973) נבחר לכהן כרבה האשכנזי של תל אביב יפו, במקומו של הרב שלמה גורן שנבחר לכהן כרב הראשי לישראל, וכיהן בתפקיד זה עד יום פטירתו.
הרב פרנקל היה מועמד יחיד לתפקיד וקיבל 84 מתוך 95 קולות, מאחר שצעירי המפד"ל החליטו להימנע בהצבעה.
במקביל לתפקידו כרבה הראשי של תל אביב יפו מונה הרב גם לתפקיד ראש אבות בתי הדין בבית הדין הרבני האזורי בתל אביב יפו.
כעשר שנים לפני פטירתו עזב את שכונת פלורנטין ועבר להתגורר בלב תל אביב.
מאז היה לו בית כנסת בביתו ברחוב בלפור וכן היה נוהג להתפלל את תפילת שחרית של שבת בבית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי בתל אביב.
בשנות כהונתו כרב ראשי לתל אביב היה הרב פרנקל נושא דרשה מיוחדת בשפת היידיש בבית הכנסת הגדול בתל אביב בלילה הראשון של אמירת הסליחות למנהג האשכנזים.
דרשה זו הייתה מיועדת ליהודים בברית המועצות בעידן מסך הברזל.
הדרשה שודרה אליהם באמצעות הרדיו ורבים מהם היו מקשיבים לה.
הרב פרנקל היה חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית (1984), וכן קיבל את פרס הרב מימון ופרס הרב טולידאנו לספרות תורנית (תשמ"ב) על ספרו "דרך ישרה".
בשנת חייו האחרונה נבחר כ"אזרח כבוד" של העיר תל אביב.
הרב פרנקל נפטר בד' באלול תשמ"ו (8 בספטמבר 1986), ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
לזכרו ועל שמו הוקמה ישיבת "נתיבות יצחק" בתל אביב.
נשיא הישיבה הוא חתנו הרב ישראל מאיר לאו ובראשה עומדים שניים מנכדיו: הרב צבי יהודה לאו והרב משה קירשטיין.
בשנת תשנ"ד הוסב שמו של "רחוב עמק יזרעאל" בשכונת פלורנטין בתל אביב ל"רחוב הרב יצחק ידידיה פרנקל" על פי החלטתה של עיריית תל אביב יפו.
בקצה הרחוב במקום בו הוא נפגש עם רחוב אברבנאל שוכן בית הכנסת אהבת חסד אותו ייסד הרב פרנקל.
לרב פרנקל ולרעייתו חנה לאה (נפטרה: ד' בשבט ה'תשנ"ז, 12 בינואר 1997), נולדו ארבעה בנים ובת:
חתנו של הרב עקיבא גרוס.
רבה של שכונת בקעה בירושלים.