tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלילת הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של החקלאי מוש השור בחוותו אשר מכילה חיות רבות ושונות, יחד עם חברו הטוב, צבי הצב וכלבו רקס.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1989 -1990 ובשידורים חוזרים לאורך השנים.
כיום הסדרה משודרת בערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית מבצעים חני בודגוב וחיים פנירי.
סיפורי חסידים (או סיפורי הצדיקים) הוא תת-סוגה ספרותית בהגיוגרפיה היהודית, המאפיינת בייחוד את החסידים, אך קיימת גם בקבוצות אחרות ביהדות, ועוסקת בעיקר בסיפורי שבח על תולדות חייו ומעשיו ונפלאותיו של צדיק מסוים.
הסיפורים מסופרים בדרך כלל בטיש (יידיש: שולחן) החסידי ומלוקטים למקבצים שונים של סיפורים.
בהקדמה לספרו "סיפורי חסידים", תיאר הרב שלמה יוסף זוין כמה מגמות אפשריות בסיפורי חסידים.
חלקן חינוכיות, כמו בירור נקודה על ידי מתן פרשנות מחודשת לפסוקים ומאמרי חז"ל, להראות את יד ה' המתגלה בעולם באופן ניסי באמצעות הצדיק ולבטא מגמה מוסרית של עשיית צדק בעולם, וחלקן פולקלוריסטיות, ונועדו להמחיש את חכמת החיים והפקחות של גיבור הסיפור, או לתאר את האווירה ואורח החיים של התקופה.
יואל רפל, בהקדמה לספרו "יראה ואהבה: סיפורים ומימרות חסידים", הציג את הסיפור החסידי הבא על מנת לתאר את ההבדלים בין סיפור חסידי לבין סיפורת רגילה:
לפי רפל, סופר שהיה נדרש לאירוע דומה היה מאריך בפרטי פרטים על הבית שבו נולד רבי מנחם מנדל; על עולמו של מתנגד; על ההווי בעיירה ועוד כהנה וכהנה.
אך בסיפור החסידי, התמציתי, הכל לכאורה - ורק לכאורה - מושמט, ונשארים השורשים, הגזע והתפרחת, הנותנים לאדם רשות ואפשרות לדמיין את העץ הגדול.
סוגה חדשה זו, שהכילה סיפורים רבים שנועדו לפאר דמות מסוימת ובייחוד דמויות חסידיות, הובילה לפולמוס רעיוני, שכמעט לא הורגש לעומת פולמוסים אחרים על החסידות, והביא לפילוג דעות אף בתנועה החסידית עצמה.
על מייסד החסידות הבעש"ט סופרו סיפורים רבים, שלוקטו בספר שבחי הבעש"ט.
על סיפורים אלו יש אמרה, לפיה, "מי שמאמין כי כל הסיפורים קרו כפי שהם מסופרים - הוא פתי, אך מי שלא מאמין כי יכלו לקרות - הוא כופר".
החסידים היו ערים לעובדה כי הסיפורים המסופרים מפה לאוזן אינם בהכרח מדויקים, אך גם לכך שאין זה מהנמנע שבכוחו של הצדיק לעשות מופתים כמו שמספרים עליו.
בכתבי חסידויות שונות, כגון חב"ד, יש המקפידים על סיפורי צדיקים עד כדי דיוק במילים מהסיפור.
רבי נחמן מברסלב, מייסד חסידות ברסלב, כותב בספרו ליקוטי מוהר"ן בשבח סיפורי חסידים.
הוא אף כתב את הספר סיפורי מעשיות משנים קדמוניות, שלהבדיל מסיפורים חסידיים רגילים, הסיפורים בספר הם מעין אגדות עם על מלכים, נסיכות ודמויות אגדיות, ולמעשה מולבשים בהם רעיונות קבליים עמוקים.
עם זאת, בספר כוכבי אור של רבי אברהם בר נחמן מחסידי ברסלב מצוטט ר' נחמן כמתנגד לסיפורים לא אמיתיים על הבעש"ט, לעומת סיפורים אמיתיים ומבוררים שסופרו על ידי צדיקים.
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין אמר על אמרה נפוצה בקרב חסידים "סגולה לפרנסה לספר במוצאי שבת סיפורי בעש"ט"; "ואני אומר, לא רק מהבעש"ט אלא מכל הצדיקים, ולא רק לפרנסה אלא לכל הדברים, ולא רק במוצאי שבת אלא כל זמן שמדברים מצדיקים זהו סגולה לכל מה שצריך".
ביקורת על סיפורי חסידים הושמעה, באופן טבעי, בקרב מתנגדי תנועת החסידות.
כך למשל אמר הנצי"ב לבנו, רבי חיים ברלין, שכל מטרת הסיפורי צדיקים היא עצת היצר הרע לבטל מלימוד.
באופן דומה מסופר על רבי אלחנן וסרמן שחסידים שאלו אותו שיספר להם מופתים על רבו החפץ חיים אמר להם הרב וסרמן: "אתם מספרים איך הקב"ה עושה רצון צדיק אנו מספרים איך הצדיק עושה רצון הקב"ה".
הסטייפלר כתב באגרותיו שכל מספר חסידי לוקח את הנקודה שמעניינת אותו, כך שאחרי כמה מספרים משתנה הסיפור לבלי היכר.
למעשה, גם בין החסידים עצמם היו שהתנגדו לסיפורים לא אמינים.
הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר, כתב בספרו ויואל משה נגד סיפורי חסידים "שמתחלפים מפה לאוזן" ואינם אמינים דיים.
בחב"ד ישנה נטייה לייחס לסיפורים אמינות המגובה בפירוט ובאזכור שמות ותאריכים, אף כי גם בחסידות זו קמו עוררים על הדיוק ההיסטורי של הסיפורים, ביניהם ידוע במיוחד החוקר הרב יהושע מונדשיין שעסק בכך.
האדמו"ר מצאנז בספרו "שפע חיים" חלק א' כתב כנגד סיפורי צדיקים ואמר שכל מטרת הסיפורים הייתה להראות לעמי הארץ שאינם לומדים שיש אפשרות לקיים מופתים, אך באמת אין להתעסק בכך.
מוטיבים ומושגים שונים המופיעים בסיפורי חסידים
בין הסיפורים החסידיים מפורסמים הסיפורים על האחים רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי, הידועים גם בכינוי "האחים הקדושים".
מכיוון ששני האחים עברו מקומות רבים ונודעו כאנשים קדושים, התפתחה סביבם מסורת סיפורים ייחודית.
חלקם לוקים בחוסר דיוק היסטורי, כגון תיאורים של מפגשים של האחים הקדושים עם אנשים שנפטרו זמן רב לפניהם או נולדו אחריהם.
ישנם אחים נוספים שכונו בשם זה, כגון רבי שמעלקע מניקלשבורג ורבי פנחס הורוביץ בעל ההפלאה, וכן נכדיו של רבי פנחס מקוריץ, שכונו גם "האחים הקדושים מסלאוויטא" וגם "המדפיסים הקדושים".
בחסידות בעלז מכונים האדמו"ר רבי אהרן ואחיו רבי מרדכי מבילגוריי בכינוי "האחים הקדושים".
סיפורי פּוּגִי הוא אלבום הבכורה של להקת כוורת.
האלבום, שיצא בשנת 1973, נחשב לאחד האלבומים החשובים ביותר במוזיקה הישראלית בכלל וברוק הישראלי בפרט, והניב להיטים רבים.
"סיפורי פוגי" היה אלבום הבכורה של להקת כוורת, שעברה גלגולים שונים לפני שהתגבשה כקבוצה.
לפני הקלטת האלבום הקליטו חברי הלהקה השונים ומשתתפים נוספים שירים שלא במסגרת אלבום.
רבים משירים אלו מצאו את דרכם לתקליט בסופו של דבר, בביצוע ההרכב הסופי של הלהקה.
עיקר האלבום התבסס על האופרה "סיפורי פוגי" שהקליט סנדרסון בשנת 1972 יחד עם חבריו ללהקת הנח"ל, בהם גידי גוב, אלון אולארצ'יק ואפרים שמיר שהפכו לחברי הלהקה, בנוסף למירי אלוני, מנחם זילברמן, דייוויד שאנן ותמי עזריה שלא היו חלק ממנה בסופו של דבר.
אברהם דשא (פשנל) שהחתים את הלהקה והפיק את האלבום, דרש לפרק את מבנה האופרה כדי להפוך את האלבום לקליט ונגיש יותר לקהל.
את רוב השירים באלבום כתב והלחין דני סנדרסון, כאשר לעיתים הצטרפו אליו חברי להקה אחרים במילים או בלחן.
סנדרסון וחברי הלהקה היו אחראים גם להפקה המוזיקלית.
השירים התאפיינו ברובם בהומור נונסנס, משחקי מילים וסיפורים לא ריאליסטיים.
עם זאת נכללו בו שירי אהבה ונושאים רציניים יותר.
המוזיקה באלבום נעשתה בהשראת להקות הרוק של שנות ה-60 בחו"ל, בייחוד הביטלס, האחים אולמן ומובי גרייפ.
השיר "לא ידענו מה לעשות", נלקח מתוך "אופרת פוגי".
השיר "המגפיים של ברוך" הופיע מוקדם יותר ביצירה של סנדרסון שקדמה לאופרה, "הסיפור המחריד על הילד מברזיל".
"יוסי מה נשמע" הוא קטע כליי שסנדרסון הלחין בתור תרגיל בגיטרה ליהודה עדר, מחליפו בלהקת הנח"ל (לימים עדר חבר אל סנדרסון להקמת להקת "דודה").
השיר "ביום ובלילה" התבסס על שיר בשם "The Cold Shoulder" שסנדרסון כתב יחד עם חברה בשם מליסה קונל בעודו בן 15. השיר בוצע בזמנו על ידי להקתם של השניים, "הקטקומבות", אותה הם הקימו בזמן לימודיו של סנדרסון בתיכון בארצות הברית.
ראשיתו של השיר "ילד מזדקן" היה ב"פינות פוגי" בתוכניתו של דורי בן זאב בגלי צה"ל, שנקרא במקור "פוגי מתחשמל".
אלון אולארצ'יק טען כי הלחן יפה מכדי להתבזבז על מערכון וכתב לו מילים חדשות ורציניות, חריגות ביחס לשאר האלבום, הקליל יותר באופיו.
השירים "יו יה" ו"פה קבור הכלב", לדוגמה, מתבססים על כפל משמעות בפתגמים עבריים ויוצרים משחקי מילים המשנים את משמעותם המקובלת.
השירים "המגפיים של ברוך" ו"שיר המכולת" היו למעשה המשך של המערכונים מאופרה שלא הוקלטו באלבום אך בוצעו בהופעות.
עטיפת האלבום, אשר באופן חריג לאלבומים ישראלים מהתקופה לא הציגה את חברי הלהקה (תצלום של חברי הלהקה מופיע בעטיפה האחורית), צוירה על ידי איתמר ניומן, חבר של סנדרסון.
האלבום יצא בסוף שנת 1973, מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים.
לפני המלחמה לא זכו השירים "שירות עצמי" ו"פה קבור הכלב" מתוך האלבום להצלחה ברדיו, וההומור של חברי הלהקה התקבל כיוצא דופן ובלתי מובן, אך לאחריה התקבל האלבום בהצלחה עצומה, הן מבחינה ציבורית והן מבחינה מסחרית.
האווירה הקלילה וההומוריסטית של האלבום התקבלה באהדה בקרב הציבור הישראלי לאחר טראומת המלחמה, והופעות הלהקה בקרב חיילי מילואים זכו אף הן להצלחה גדולה.
עד מהרה הפכו הופעות הלהקה ללהיט והאלבום עצמו נמכר כבר בשנה הראשונה ב-70,000 עותקים, כשעד סוף שנות השמונים נמכרה גרסת התקליט ביותר מ-140,000 עותקים, מה שהפך אותו לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בתולדות המוזיקה הישראלית.
גם ברדיו זכו השירים לפופולריות רבה, בהם "המגפיים של ברוך" (שאף זכה בתואר שיר השנה של קול ישראל ושל גלי צה"ל באותה שנה), "שיר המכולת" (מקום שלישי במצעד גל"צ 1973), "ילד מזדקן", "פה קבור הכלב" (מקום 16 באותו מצעד), "יו יה", ועוד.
בעקבות הצלחת האלבום וההופעות זכתה להקת כוורת בתואר "להקת השנה" של קול ישראל.
שנה לאחר יציאת האלבום הוציאה הלהקה את האלבום "פוגי בפיתה" שכלל אף הוא שירים מתוך אופרות הרוק המוקדמות וזכה להצלחה גדולה בקהל.
בשנת 1989 יצא האלבום על גבי תקליטור.
לכבוד ההוצאה המחודשת, צירפה חברת הד ארצי חמש רצועות חדשות לאלבום, אשר לא נכללו בהוצאתו המקורית.
בין היתר צורף גם ביצוע של חברי הלהקה לשיר הקלאסי "היו לילות", מתוך חזרה בשנת 1973, ומערכונים הומוריסטיים כמו "מתמטיקה" ו"שיעור פסנתר" שהוקלטו על ידי סנדרסון, גוב ופניגשטיין ב-1971 ל"פינות פוגי" בגלי צה"ל.
בספטמבר 2005, האלבום דורג במקום השלישי ברשימת '100 האלבומים הישראליים של כל הזמנים' מטעם עיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 2013, לרגל 40 שנה לצאת האלבום, התאחדה הלהקה בפעם הרביעית מאז פירוקה בשנת 1976. לרגל האיחוד נערך בגלי צה"ל פרויקט מחווה לאלבום, בו ביצעו להקות צעירות כדוגמת מרסדס בנד, קרח תשע ואחרות את שירי האלבום.
הפרויקט יצא כאלבום בהוצאת גלי צה"ל בשיתוף חברת התקליטים פונוקול בשנה שלאחר מכן.
הפרויקט אף זכה בפרס מפקד גלי צה"ל לתוכנית הרדיו לשנת תשע"ג (2013).
דני סנדרסון - שירה, גיטרה חשמלית, מילים ולחנים
גידי גוב - שירה, דקלום וכלי הקשה
אפרים שמיר - שירה וגיטרות
אלון אולארצ'יק - גיטרה בס ושירה
יצחק קלפטר - גיטרה חשמלית ושירה
יוני רכטר - קלידים ושירה
טומי פרידמן - טכנאי הקלטה (אולפני טריטון)
אברהם דשא פשנל - מפיק
מפיקים: דני סנדרסון וחיים שמש.
מיקס מחודש: יעקב מורנו, טכנאי; עמי איילי, עוזר טכנאי.
עריכה אנלוגית: יהודה זייתון ורזי בן עזר, אולפני "סיגמא", יוני 1989.
עריכה דיגיטלית: בן ברנפלד, ה.מ.
עדכון גרפי: רפי דייגי (על-פי עטיפה מקורית).
תודות: אברהם דשא פשנל, דורית לנץ, יאיר ניצני.
ספר סיפורי מעשיות משנים קדמוניות הוא קובץ הכולל שלושה עשר סיפורים, רובם בסגנון של סיפורי עם, שסופרו בידי רבי נחמן מברסלב ביידיש.
הוא יצא לאור על ידי תלמידו, רבי נתן מברסלב, שליקט וערך את הספר.
רבי נחמן הרבה לספר סיפורים אך רובם לא נכללו בספר סיפורי מעשיות.
בשנת תקע"ה-תקע"ו, כארבע שנים לאחר מותו של רבי נחמן, ליקט תלמידו הבולט רבי נתן מברסלב שלושה עשר סיפורים נבחרים והוציאם לאור במתכונת דו-לשונית עברית בחלקו העליון ויידיש בחלקו התחתון.
אף שהשפה היום יומית של יהודי מזרח אירופה הייתה יידיש שפת הכתיבה העיקרית הייתה עברית.
פרסום הסיפורים גם ביידיש נעשתה על פי בקשתו המפורשת של רבי נחמן.
לרוב הסיפורים שבקובץ זה יש ממד הגותי וקבלי עמוק ורחב.
עם זאת ספר זה כולל גם סיפורים של מעשים שהיו (למשל, סיפור ח, מעשה מרב ובן יחיד), ומצד שני יש סיפורים לא מעטים שיש בהם ממד הגותי וקבלי שלא זכו להיכלל בקובץ זה.
השאלה למה בחר רבי נתן דווקא בשלושה עשר סיפורים אלה נידונה הרבה במחקר ועדיין לא ניתנה לה תשובה מכרעת.
מקום הדפוס לא נזכר והחוקרים חלוקים אם הספר נדפס במאהלוב או באוסטרהא.
ר' נתן הוסיף לסיפורים אין ספור ביאורים וגלוסות שבאים בין סוגריים, הן במסורת העברית הן במסורת היידיש.
לצד זה במקרים רבים אותו משפט בא במסורת אחת בסוגריים ובמסורת האחרת כחלק מגוף הסיפור, ובמקרים אלה קשה להבחין בין דברי המספר, רבי נחמן, ובין דברי המהדיר, ר' נתן.
בכמה וכמה מקרים יש בדפוס הראשון ביטויים השייכים בלי ספק לגוף הסיפור עצמו ועם זאת הם באים בסוגריים.
הספר נדפס פעמים רבות במהדורות דו-לשוניות, בעברית בלבד, ביידיש בלבד.
כמו כן נדפסו גם סיפורים בודדים.
שאלת היחס בין מסורת היידיש ובין מסורת העברית נידונה הרבה במחקר:
לדעת שמואל זצר שההדיר את י"ג הסיפורים ביידיש, לעיתים מסורת היידיש מנוסחת על פי המסורת העברית וכי לא תמיד מסורת היידיש משקפת את לשון העל פה של רבי נחמן.
מנדל פייקאז' סבור אף הוא כך.
לדעתו המסורת העברית פחות מעובדת ממסורת היידיש וכי רבי נתן עיבד יותר את היידיש והתרחק מהניסוחים המקוריים של ר' נחמן כדי להקל על ההמון.
לעומתו, קניג, חסיד ברסלב, כותב בחיבורו נוה צדיקים שמסורת היידיש משקפת את לשונו של רבי נחמן אות באות.
ממחקר חדש שנערך לאחרונה עולה שהצדק לכאורה עם זצר.
במקומות שונים לאורך הסיפורים ניתן לראות מילים וביטויים עבריים שאינם בשימוש כלל ביידיש ואינם אלא העתקה ממסורת העברית.
ניסיון ראשון של השוואת מדויקת של ההבדלים המרובים בין מסורת היידיש ובין מסורת העברית נערך בידי טרייטל בעבודת הדוקטורט שלו שבה ערך את הסיפורים כולם במהדורה סינופטית.
כלומר, שורה בעברית מול שורה ביידיש.
מהדורה זו מציגה בבהירות מרבית את מאות ואלפי ההבדלים - בתוכם גם הבדלים של ממש הנוגעים לתוכן - בין שתי המסורות.
מהדורה סינופטית זו עשויה להוות כלי עזר למצות את המחקר בשאלה זו.
בקרב חסידי ברסלב נפוץ המנהג, לקבע בשבת לאחר תפילת מוסף שיעור בספר סיפורי מעשיות.
חסידי ברסלב וותיקים, דוברי יידיש שמקורם במזרח אירופה, קוראים את מסורת היידיש.
ככל הנראה בעיניהם מסורת היידיש היא היא לשונו של רבי נחמן.
הסיפורים זכו לעיבודים שונים ומגוונים.
בשנת תרפ"ט פרסם שמואל זצר מהדורה מעובדת ביידיש.
זצר מכנה את מהדורתו 'מדעית'.
הוא שינה במקומות רבים את ניסוחי היידיש על פי העברית.
למעשה מדובר בעיבוד ולא במהדורה מדעית.
עיבוד עכשווי של הספר בוצע על ידי הסופר אליעזר שטיינמן בספרו "כתבי רבי נחמן" שבסדרת באר החסידות (ה'תשי"א).
ב-1971 יצא הספר בעיבוד בידי יהודה יערי, בהוצאת מוסד הרב קוק בשם „סיפורי מעשיות משנים קדמוניות".
בשנת 1981 הוציא הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) שישה מסיפורי המעשיות בצירוף מבוא ופירושים, בהוצאת דביר.
פנחס שדה פרסם חלק מסיפורי רבי נחמן ("תיקון הלב", הוצאת שוקן, 1981).
תרגומים של ספר סיפורי מעשיות
מרטין בובר תרגם את הסיפורים ב-1906 לגרמנית.
מעשה מאבדת בת מלך (סיפור לא גמור)
מעשה מבן מלך שהיה מאבנים טובות
מעשה מבן מלך ובן שפחה שנתחלפו
מעשה משבעה בעטלרס (בעטלרס - קבצנים) (סיפור לא גמור)
סיפור א, מאבדת בת מלך וסיפור יג, משבעה בעטלירס לא גמורים.
סיפורים אלו משקפים את המציאות החסרה, כלומר, עולם שלא בא על תיקונו ופרטי העלילה מבטאים את הציפייה לגאולה.
אשר לסיפור ז, מזבוב ועכביש, בסיומו מעיר רבי נתן 'שיש עוד הרבה בזה', ולפי זה אף סיפור זה לא גמור.
אבל לאחרונה הראה אליעזר טרייטל כי רבי נחמן השלים סיפור זה וכי במהלך העריכה ובהבאה לדפוס נפלו אי דיוקים ולדעתו אין להחשיב סיפור זה בקטגוריה של הסיפורים הבלתי גמורים.
ב-2005 עיבד שי אזנקוט את להצגה בשם "מלכת השמחה" שביימה מיכל רנד.
ב-2009 הפיק אריאל ברמן את הסרט מעשה מביטחון בהפקת הינדיק הפקות.
ב-2015 יצא הסרט "סיפורי מעשיות של רבי נחמן" שכתב וביים צבי פישמן, בכיכובו של יהודה בארקן.
הסרט מבוסס בין היתר על הסיפור "מעשה מחכם ותם".
ספרי פירוש ויצירות ספרות בעקבות המעשיות
רמזי המעשיות - רבי נחמן מטשערין.
חכמה ותבונה - רבי אברהם חזן.
רבי נחמן מברסלב - עיונים בספוריו - הרבנית יהודית קוק.
פירושו של הרב עדין שטיינזלץ, על שישה מסיפוריו (1981).
פירושו של הרב אריה קפלן על כל סיפורי מעשיות , בהוצאת מכון נחלת צבי.
אורח בעל כנפיים - הרב ארז משה דורון.
נהרי אפרסמון - הרב אליעזר שלמה שיק
בני אתונו - שיחות מוסר על פי סיפורי מעשיות מהרב יודא שיינפלד
כששומעים סיפור זה אחרת - צבי אייל, הוצאת ידיעות אחרונות (ה'תשס"ו)
בגן הגעגועים - על מעשה מאבדת בת מלך, מאת הרב שלום ארוש
ישמח לב מבקשי ה' - על מעשה מאבדת בת מלך, מאת הרב עמיר כץ
בגן החכמה - על מעשה מחכם ותם, מאת הרב שלום ארוש
דרך אמונה בחרתי - על מעשה מחכם ותם, מאת הרב עמיר כץ
בטעם גן עדן - ביאורים על סיפורי מעשיות - מאת הרב אהרון ישכיל
דרכים של עוצמה, אוהד אזרחי, פירוש ל"מעשה מבעל תפילה", הוצאת אולפני בראשית 2005
קלפי מעשיות ברסלב, אוהד אזרחי, סט קלפים לעבודה פנימית והתבוננות מבוססים על סיפורי רבי נחמן
דרכי נועם - סדרת חוברות על רוב המעשיות, חוברת למעשה, הרב ניסן דוד קיוואק
לעובדא ולמעשה - הרב אפרים נחמן אנשין, שני כרכים על מעשיות א-ב
לוית חן - על פי שיעוריו של ר' לוי יצחק בנדר, בתוך "סיפורי מעשיות" הוצאת אבן שתייה
החיים כגעגוע - קריאות חדשות בסיפורי מעשיות.
אסופת מאמרים של רבנים, חוקרים, מטפלים וסופרים, בעריכת רועי הורן
הרב יאיר דרייפוס, חתונה של אבודים, קריאה חדשה במעשה משבעת הקבצנים, מהדורה ראשונה אפרתה תשע"א
הרב בני קלמנזון, סיפורים נפלאים מרבי נחמן מברסלב, עיונים חדשים בסיפורים שגילה ר' שמואל הורביץ, הוצאת גילוי - ישיבת עתניאל, תשע"ז
הרב יאיר פרנק, שערות של זהב: עיונים בסיפורי מעשיות על פי תורותיו ושיחותיו של רבי נחמן מברסלב, תש"פ.
רן ובר, בודאי ישנה אהבה - זוגיות לאור מעשה מאבידת בת מלך
סיפורי קָנְטֶרְבֶּרִי הם יצירתו האחרונה והבלתי גמורה של הסופר והמשורר האנגלי בן המאה ה-14 ג'פרי צ'וסר, המקובלת כאחת מיצירות המופת החשובות ביותר שנכתבו בשפה האנגלית.
המערכת המעמדית של החברה באירופה בכלל ובאנגליה בפרט בימי הביניים, כללה שלושה מעמדות עיקריים:
אצולה - "אלה שלוחמים" - בכללם המלך, חצר המלכות והאבירים.
כמורה - "אלה שמתפללים" - בכנסייה ובמנזרים.
איכרות - "אלה שעובדים" - המעמד הנמוך, היצרני.
בימי הביניים המאוחרים, החלה מערכת זו להתערער, עם עלייתו של מעמד הביניים שכלל סוחרים, פקידים ועוד.
ג'פרי צ'וסר, תושב לונדון שלא נמנה עם בני המעמדות העליונים, השתייך גם הוא לאותו מעמד בינוני עולה והיה לאדם המעורה הן בענייני העיר מתוקף עסקיו והן בחצר המלוכה כנושא משרה רשמית בחצרותיהם של אדוארד השלישי ויורשו ריצ'רד השני לאורך עשרות שנים.
עובדה זו תרמה לכך שצ'וסר נחשף לכל גוני האוכלוסייה, לסיפורים שסופרו בכל מעמד ולסוגות הספרותיות השונות שנהגו בהן.
בשנות ה-80 של המאה ה-14 החל צ'וסר בכתיבת יצירתו הגדולה האחרונה - סיפורי קנטרברי.
סיפורי קנטרברי בנויים כאוסף של סיפורים, חלקם מקוריים וחלקם לא, המקושרים זה לזה באמצעות סיפור מסגרת.
בסיפור המסגרת, יוצאת מלונדון חבורה מגוונת וצבעונית של כ-30 צליינים העולים לקברו של המרטיר תומאס בקט בקתדרלה של קנטרברי.
דמותם של הצליינים מתוארת בפרולוג הכללי על ידי צ'וסר, הנוטל בעצמו חלק בסיפור ובמסע כאחד הצליינים.
המשתתפים מחליטים לערוך מעין תחרות סיפורים על מנת להנעים את שהותם המשותפת בדרך וכל אחד מהם, בתורו או שלא בתורו, מספר סיפור.
הסיפורים, שחלקם הומוריסטיים וחלקם רציניים, עוסקים כולם בהיבטים שונים של הטבע האנושי וביצרים אנושיים בסיסיים.
הסיפורים נוגעים, במישרין ובעקיפין, בסוגיות כמו אהבה, מיניות, נישואין, בגידה, הבדלי מעמדות, תאוות בצע ועוד.
עם זאת, הסיפורים נבדלים זה מזה בסוגה, בסגנון הכתיבה, במשלב הלשוני ועוד, ומהווים למעשה יצירות עצמאיות ומגוונות.
היצירה כתובה כולה בשורות קצרות חרוזות בסופן, למעט שניים מהסיפורים הכתובים כפרוזה.
כמו כן, ניכר כי לא נעשה תכנון מלא של היצירה השלמה קודם העלאתה על הכתב אלא גיבושה נעשה תוך כדי כתיבה.
חוקרים רבים מחלקים את סיפורי קנטרברי לכעשרה , כאשר בכל פרגמנט קיים קשר בין הסיפורים באמצעות שיחה מגשרת, הזמנת המספר הבא וכו' אך בין עשרת החלקים הללו עצמם, הקשר רופף למדי.
יצירה בלתי גמורה או כוונת מכוון
בהכרזה על התחרות, מציע הפונדקאי הארי ביילי כי כל אחד מהמשתתפים יספר ארבעה סיפורים - שניים בדרכם לקנטרברי ושניים בדרכם חזרה - סך הכול כ-120 סיפורים.
בפועל, סופרו 26 סיפורים בלבד, ובמובן זה נוצר הרושם כי מדובר למעשה ביצירה שלא נשלמה.
במשך השנים הועלתה גם הטענה ההפוכה והיא שאופיה הבלתי-שלם של היצירה הוא פרי תכנונו המקורי של צ'וסר.
טענה זו נסמכת על כך שביילי אמנם מציע כי כל משתתף יספר ארבעה סיפורים, אך אין עדות לכך שצ'וסר הסופר קיבל את ההצעה, מה גם שמבין כל הצליינים, רק צ'וסר עצמו מספר יותר מסיפור אחד.
המבנה של סיפורי קנטרברי מוכר גם מיצירות אחרות מימי הביניים, בכללן דקאמרון של ג'ובאני בוקאצ'ו, ככל הנראה אחד ממקורות ההשראה העיקריים של צ'וסר - הן בצורה והן בתוכנם של כמה מהסיפורים.
מה שמייחד את צ'וסר הוא הדמויות של סיפורי קנטרברי.
לעומת דמויותיו של בוקאצ'ו, שבע נשים ושלושה גברים, צעירים כולם ובני המעמד הגבוה, דמויותיו של צ'וסר מצטיינות בגיוון אנושי רחב מאוד ובכלל זה ייצוגם של מרבית טיפוסי המעמד הבינוני של זמנו.
בתארו את הדמויות השונות נוקט צ'וסר באירוניה דקה מן הדקה באמצעות אמירות המשתמעות לכמה פנים ומאפשרות קשת פרשנויות ושיפוט באשר לדמויות ופועלן.
לא די בכך שהמשתתפים עצמם מגוונים, הסיפורים שצ'וסר שם בפיהם מגוונים לא פחות ומעידים על ההרכב האנושי הרבגוני.
גם בכך מפגין צ'וסר את כישרון הכתיבה הייחודי שלו.
הבחירה במסע צלייני כסיפור מסגרת משרתת היטב את האפשרות ליצור מגוון כה רחב של אנשים וסיפורים.
אופיו של מסע זה על משתתפיו המוזרים הרוכבים בנוחות על סוסיהם, ללא אזכור תפילות או התעכבות במקומות קדושים הנקרים בדרכם, משווים למסע אופי תיירותי לא פחות מאשר דתי.
המסע, שבקצב רגיל של רכיבה על סוס היה צפוי להסתיים תוך יום אחד, מתנהל באיטיות בשל כמות המשתתפים וסיפוריהם.
צ'וסר איננו מרבה לתאר את התקדמות המסע או את עצירות הביניים אך רומז לכך שהמסע נמשך מספר ימים ואף מזכיר את ה-18 באפריל כאחד מימי המסע.
אחד מחוקרי צ'וסר ציין את ה-17 באפריל 1387 כתאריך יציאת החבורה למסעה.
באשר למידת הריאליה שביצירה, הסיפור הוא בדיוני לפי אופיו על אף שכמה מהדמויות הנזכרות, כגון צ'וסר עצמו, הפונדקאי והטבח, ידועות לנו ממקורות אחרים כדמויות היסטוריות.
במחקר הועלתה הטענה כי בסיפורי קנטרברי קיימות התייחסויות להתרחשויות פוליטיות בנות זמנו של צ'וסר וכי כמה מהסיפורים מכוונים ישירות כביקורת כנגד אישים ספציפיים.
אחד האירועים המרכזיים המצוינים ככאלה המהווים רקע לעלילה כולה הוא מרד האיכרים באנגליה ביוני 1381, שבו צעד ההמון מקנטרברי ללונדון במסע ביזה ורצח בתביעה להקלה במסים ולהוצאתו להורג של הארכיבישוף מקנטרברי.
האיכרים פרצו לבירה דרך השער שמעליו התגורר צ'וסר עצמו (Aldgate).
בפרולוג הכללי מתנצל צ'וסר על כי "שכח" לסדר את הדמויות על פי מעמדן וכן על כך ש"ייאלץ" לצטט את הסיפורים כלשונם, ובכלל זה תיאורים גסים ושאינם הולמים, כל זאת מתוך "נאמנות לאמת".
בערמומיות מציע צ'וסר לקורא לדלג על הסיפורים שאינם לרוחו.
גם ב"דברי החרטה" המובאים בסופה של היצירה ונכתבו ככל הנראה כשהבין צ'וסר באחרית ימיו שלא יספיק להשלים את המלאכה, מביע צ'וסר חרטה על כתיבת אחד הסיפורים ככזה ש"אינו מוסרי".
גם כאן, על אף ההשערות, נותרה כוונתו מסתורית מאחר שהוא אינו מציין לאיזה סיפור הוא מתכוון.
נקודות אלו והאירוניה בעיצוב הדמויות שהוזכרה לעיל הן דוגמאות ספורות למידת הערמומיות והתחכום שנוקט צ'וסר כדי להחביא את כוונותיו שלו, ערמומיות ותחכום המצריכים מידה רבה של קריאה זהירה ורגישה מצד הקורא כדי לעמוד על המשמעויות הסמויות הטמונות ביצירה.
רבים רואים בצ'וסר את אחד מאבותיה של הספרות האנגלית ואחד מהחלוצים שביכרו את השפה האנגלית על פני הצרפתית (השפה הרשמית באנגליה הנורמנית של אותם ימים) והלטינית (השפה הבינלאומית, ה"לינגואה פרנקה" באירופה דאז).
עם זאת, עולם המחקר חלוק בשאלה האם צ'וסר הוביל את המגמה הזו או היה רק חלק ממנה, אחד מני רבים בני דורו.
כך או כך, סיפורי קנטרברי תרמו תרומה משמעותית להפיכתה של האנגלית לשפה שבה נכתבת ספרות.
סיפורי קנטרברי קבעו את מקומם כנכס תרבות ראשון במעלה בספרות האנגלית והפכו מושא לחיקוי.
החל מימי הביניים ועד ימינו יצירות רבות נכתבו כפרפרזה לסיפורי קנטרברי וכתגובה להם, והסיפורים עצמם הומחזו, הוסרטו ואף זכו לעיבוד טלוויזיוני ואנימטורי.
במאתיים השנים האחרונות הפכו סיפורי קנטרברי גם למושא מחקר, הואיל ויש בהם כדי לנסוך אור על תופעות ותהליכים שונים שהתרחשו באירופה בכלל ובאנגליה בפרט של אותם ימים.
המחקר עוסק בעיקר בשלוש זירות:
ספרות - סיפורי קנטרברי נחשבים ליצירה האנגלית הגדולה ביותר שנכתבה במאה ה-14, ויהיו שיאמרו בימי הביניים המאוחרים בכלל עד זמנו של ויליאם שייקספיר.
המחקר מבקש לחשוף את מקורות ההשראה האנגליים, הלטיניים והצרפתיים של סיפורי קנטרברי תוך כדי עמידה על המיוחד והחדשני שבהם.
בלשנות - סיפורי קנטרברי כתובים בניב לונדוני של אנגלית תיכונה, הניב שהפך לסטנדרטי באנגלית המודרנית.
משום כך, שפתו של צ'וסר איננה כה רחוקה מהאנגלית בת ימינו, שלא כמו יצירות אחרות בנות זמנו (כדוגמת "סר גווין והאביר הירוק"), שבהן השוני הלשוני הוא מהותי.
סיפורי קנטרברי משמשים מקור חשוב להבנת התהוותה של האנגלית המודרנית, אופן הגייתה ומקורותיה.
סוציולוגיה - הבדלי המעמדות ומערכת היחסים ביניהם משתקפים היטב ביצירה.
סיפורי קנטרברי עצמם משמשים מקור ראשון במעלה להבנת צמיחתו ומקומו של מעמד הביניים - מעמד שלא זכה לתיאור ספרותי כה רחב כבסיפורי קנטרברי.
סוגיה חשובה נוספת אשר זוכה לעיסוק במחקר היא שאלת צ'וסר והיהודים.
סיפורה של אם המנזר הוא סיפור הנוגע לעלילת דם ורווי אנטישמיות המתוארת בצבעים עזים.
קיומו של הסיפור ואופן כתיבתו עורר את השאלה באשר לדעתו של צ'וסר עצמו בסוגיית היהודים - האם סיפורה משקף אך ורק דעה הקיימת בחוגי הכמורה, או שמא היקפה של שנאת היהודים באנגליה רחב הרבה יותר וכלל גם משכילים מקרב בני המעמד הבינוני.
קיימת טענה שהסיפור הוא למעשה ביקורת סרקסטית של צ'וסר על אם המנזר, שמתוארת בפרולוג כצדקנית ובעלת מוסר כפול.
צ'וסר עצמו חי עשרות שנים רבות לאחר גירוש יהודי אנגליה ב-1290, בתקופה שבה, באופן רשמי, כף רגלו של יהודי לא הורשתה לדרוך על אדמת אנגליה.
עובדה זו מחדדת את השאלה שטרם באה על פתרונה המוחלט.
כאמור, סיפורי קנטרברי נכתבו באנגלית שאיננה זהה לאנגלית המודרנית, ועם השנים תורגמה היצירה לאנגלית מודרנית מספר פעמים.
כמו כן, חלקים מהיצירה תורגמו במהלך השנים לעברית.
התרגום המלא היחיד שנעשה לעברית הוא של פרופ' שמעון זנדבנק (ירושלים תש"ם), תרגום המשמר את צורות החריזה והמשקל המקוריות.
להלן השוואה בין לשונו של צ'וסר באנגלית התיכונה, אחד התרגומים לאנגלית מודרנית והתרגום העברי.
הקטע המצוטט הוא הקטע הפותח את הפרולוג הכללי - שמונה עשרה השורות הראשונות של פסקת הפתיחה שהפכו לקלאסיקה, שורות שתלמידים רבים ברחבי העולם דובר האנגלית נדרשים לשנן על פה.
כמו כן, כאן ניתן להאזין לגרסה מוקלטת של פיסקה זו בהגייה אשר על פי המשוער קרובה לזו של צ'וסר.
בשנת 2009 יצא לאור עיבוד לפרוזה של "סיפורי קנטרברי", מעשה ידי פיטר אקרויד.
תרגום לעברית של עיבוד זה, בידי מאיר ויזלטיר, יצא לאור בשנת 2013.
סיפורי עמים הייתה סדרת טלוויזיה בהפקה אמריקאית-בריטית ששילבה לייב אקשן עם בובות.
הסדרה הופקה על ידי ג'ים הנסון בין השנים 1987 ו-1988. בישראל שודרה הסדרה בצהרי יום שישי בטלוויזיה החינוכית בשלהי שנות השמונים.
הסדרה שבה לשידור בכאן חינוכית בימים שישי ושבת החל מה-29 במרץ 2019, בעריכת וידאו מחודשת.
הסדרה זכתה בפרס אמי בקטגוריית "תוכנית הילדים הטובה ביותר".
הסדרה הציגה מחדש אגדות עם אירופאיות שונות שנוצרו בשילוב בין שחקנים ובובות.
סיפור הבסיס סופר על ידי מספר סיפורים זקן (ג'ון הרט) שישב מול האח וסיפר סיפור לכלבו המדבר (בובת כלב מציאותית, אותה הפעיל ודיבב בראיין הנסון).
הסדרה הולחנה על ידי רייצ'ל פורטמן.
הסדרה כללה תשעה פרקים בני חצי שעה.
בשנת 1990, הופקה סדרת ספין אוף בת ארבעה פרקים בשם "סיפורי עמים: מיתולוגיה יוונית".
ב-21 בפברואר 2019 נודע כי הסופר והתסריטאי ניל גיימן עובד על גרסה חדשה לסדרה "סיפורי עמים".
בשלהי שנות ה-2000, חברת פליי רקורדס הוציאה בשיתוף ערוץ ג'וניור את כל פרקי הסדרה בשני חלקים (בנפרד לספין-אוף) על גבי תקליטורי DVD.
הסדרה נכתבה בידי אנתוני מינגלה ("הכישרון של מר ריפלי", "הפצוע האנגלי").
החייל והמוות – מתוך סיפור עם רוסי.
חייל חוזר לביתו לאחר 20 שנות מלחמה, כשלא יותר משלושה ביסקוויטים בתרמילו.
בדרכו הוא פוגש בשלושה קבצנים להם הוא מחלק את הביסקוויטים, ובתמורה הם נותנים לו יכולת לשרוק, יכולת לרקוד, וכן חפיסת קלפים ושק מעופש.
בעזרת אלה, החייל צריך להערים על שדים, להציל ממלכה, ולנסות להערים על המוות.
אל-פחד – מתוך סיפור עם גרמני.
סיפורו של נער שיוצא למסע לגילוי מהותו של הפחד, כשהוא מלווה בצועני חסר יושר.
הוא עובר אינספור מכשולים בלי שלמד מהו פחד, רק כדי לגלות שהפחד קרוב למפתן דלתו, כאשר אהובתו עומדת למות.
בר מזל – מתוך סיפור עם רוסי.
מלך רשע מנסה להרוג את ילד המזל, בן שביעי לבן שביעי, אשר נובא כי יום אחד יהיה למלך ובסופו של דבר לעבור את המשימה הבלתי אפשרית והקשה ביותר מכולם, להשיג את נוצתו של הגריפין.
בפרק משולבים אלמנטים הלקוחים ממעשיות האחים גרים.
את דמותו של בר מזל מגלם סטיבן מקינטוש.
הסיפור החסר – עיבוד לסיפור "מרק האבן".
מספר הסיפורים מביא את עלילותיו כשהיה נווד, והגיע לטירה.
הוא משטה בטבח הטירה לעזור לו להכין מרק מאבן, וכשזה מגלה את התרמית הוא מבקש לבשלו חי.
מלך הטירה מציע פשרה, והיא שמספר הסיפורים יספר לו סיפור, אחד בכל יום מימות השנה, בתמורה לכתרי זהב.
בפרק זה משתתפת ברנדה בלתין בתפקיד אשתו של מספר הסיפורים.
הנס, קיפוד שלי – מתוך סיפור עם גרמני.
סיפורו של הנס, שנולד מכוסה דורבנים כקיפוד ומגורש מביתו אל היער על ידי אביו, ששנא אותו.
כאשר הנס עוזר למלך למצוא את דרכו ביער, המלך מבטיח לו את בתו.
שלושת העורבים – מבוסס על סיפור עם גרמני.
לאחר מות המלכה, מכשפה רעה לוכדת את המלך והופכת את שלושת בניו לעורבים על מנת להיפטר מיריביה.
הנסיכה נמלטת ואסור לה לדבר אל נפש חיה למשך שלוש שנים, שלושה חודשים, שלושה שבועות ושלושה ימים כדי להסיר את הכישוף.
ג'ואלי ריצ'רדסון מגלמת את הנסיכה, מירנדה ריצ'רדסון מגלמת את המכשפה וג'ונתן פרייס מגלם את המלך.
"סאפסורו" – מתוך סיפור עם צרפתי, עם אלמנטים מ"סינדרלה".
למלך אחד היו שלוש בנות, ששתיים מהן מרושעות ואחת טובה.
"סאפסורו", בתו השלישית, היא טובת לב ויפת מראה בניגוד לאחיותיה ויש לה חברים רבים מממלכת החיות שמתחבאים מתחת למיטתה בחדרה.
אין מלכה, מכיוון שעל פי המסורת המלך לא יכול להתחתן עד שטבעת מיוחדת תוענד ותתאים לאישה אחרת ולה המלך יתחתן.
שתי הבנות הרעות, מחשש שאימן החורגת החדשה תקבל את הירושה שלהן, מחליטות לנסות לענוד את הטבעת בעצמן כדי למנוע מאביהן להינשא לעולם.
הן לא מצליחות לענוד את הטבעת והטבעת נופלת על הרצפה והבת הטובה על מנת להסתירה עונדת על אצבעה את טבעתה של אימה בטעות.
הדבר מחייב אותה להינשא לאביה, אך היא לא יכולה להתחתן עם אביה, אבל היא לא יכולה להתעלם מהחוק.
כדי לא להתחתן עם אביה "סאפסורו" מבקשת שמלות מיוחדות כדי לעכב את החתונה ובעזרת ידידיה החיות שמכסות אותה בפרוות והופכות אותה ליצור מגעיל היא בורחת ליער ומוצאת עבודה במטבח לנסיך גאוותן ומתאהבת בו.
ג'ניפר סונדרס ודון פרנץ' מגלמות את האחיות הרעות וג'יימס וילבי מגלם את הנסיך.
הענק חסר-הלב – מתוך סיפור עם גרמני.
ענק חסר לב נשבה ונאסר לאחר שהטיל טרור בממלכה.
הוא מתיידד עם הנסיך, אשר משחררו.
אחיו של הנסיך יוצאים ללכוד את הענק, וכשאינם חוזרים, הנסיך יוצא לחפשו.
כאשר הוא מוצא אותו, הוא מחליט לחפש אחר ליבו של הענק, דבר שאינו פשוט, שכן הלב שוכן בתוך ביצה שבתוך ברווז שבתוך באר בכנסייה שבאגם שבהרים הרחק מכאן.
הכלה האמיתית – מבוסס על סיפור עם גרמני.
סיפורה של אניה, שנאספת לביתו של טרול, שמאלץ אותה לבצע מטלות קשות בשבילו, וזאת לאחר שביתו הטרולית נעלמה, בעקבות המטלות אריה לבן עוזר לאניה בכך שהוא עושה העבודה שטרול הטיל עליה.
את דמותה של אניה מגלמת ג'יין הורוקס ואת דמותו של הנסיך מגלם שון בין.
את הספין-אוף "סיפורי עמים: המיתולוגיה היוונית" הגיש מייקל גמבון, כאשר נדד עם הכלב בלבירינת של מינוטאור.
העונה הראשונה זיכתה את הסדרה במספר מועמדויות ופרסים:
1987 זכייה בפרס אמי בקטגוריית תוכנית לילדים הטובה ביותר, על הפרק "Hans My Hedgehog".
1988 מועמדות לפרס אמי בקטגוריית תוכנית לילדים הטובה ביותר, על הפרק "A Story Short".
1988 מועמדות לפרס אמי בקטגוריית תוכנית לילדים הטובה ביותר, על הפרק "The Luckchild".
1989 זכייה בפרס באפט"א לטלוויזיה על תוכנית לילדים הטובה ביותר.
1989 זכייה בפרס בפטא בקטגוריית עיצוב התלבושות.
1989 מועמדות לפרס בפטא בקטגוריית האיפור
סיפורי יצחק שמי הוא ספר משנת 1951 שכינס לראשונה את כל הסיפורים שפרסם הסופר העברי יצחק שָמי במשך חייו.
הספר, שיצא לאור רק לאחר מותו של הסופר, תרם לחשיפת יצירותיו של שמי, מראשוני הסופרים העבריים החדשים, שבגלל כתיבתו המצומצמת נשכח במשך הזמן ולא נודע לקהל קוראים רחב.
על אף שהספר יצא לאור רק לאחר מותו של יצחק שמי במרץ 1949, הרעיון לספר נולד עוד כששמי היה בחיים.
נוימן – לשעבר בעלי בית ההוצאה לאור "מצפה", שפרסם את ספרו של שמי "נקמת האבות" כשלושים שנה קודם – לברר מה עלה בגורלו של יצחק שמי.
משנודע לו כי שמי חולה ומתגורר בחיפה, הגיע לשם ושכנע את שמי, שכבר לא כתב זה שנים, לכנס את כתביו, ואף הציע לו תשלום על כך.
אולם, כעבור כמה שבועות נפטר שמי.
כתביו נמסרו לבית ההוצאה "מצפה", בצירוף מכתב שכתב שמי ושמצוטט במבוא לספר:
הרשימה כללה שישה סיפורים קצרים ששמי פרסם בביטאונים ספרותיים שונים, את הנובלה היחידה שחיבר – "נקמת האבות", שני פרקים ראשונים של סיפור לא גמור בשם "שומר המסגד האחרון", וכן מספר מאמרים פרי עטו, בנושאים שונים, שעסקו בין השאר בספרות ובתיאטרון הערביים.
בית ההוצאה מסר את האוסף לידיו של הסופר אשר ברש, ידידו של שמי משכבר הימים, וביקשו לערוך את הספר.
ברש החליט לפרסם רק את נחלתו הסיפורית של שמי, ומתוכה בחר רק בעבודותיו הגמורות.
משום כך הספר כולל רק שבעה סיפורים, שבמקור פורסמו בין 1907 ל-1937, בתוספת מבוא מאת ברש, שבו הוא מסכם את יצירתו של שמי כך: "משא יצירה קל רק מבחינת הכמות.
אבל מבחינת האיכות -- משקלו רב.
וראוי למקום כבוד במדף הפרוזה העברית החדשה".
ממכלול שבעת הסיפורים, אשר נכתבו במשך תקופה שמשתרעת על פני שלושים שנה, ניכרת התפתחותו של שמי כסופר במשך חייו.
סיפוריו הראשונים, שכתב עוד בטרם מלאו לו עשרים שנה, היו תיאוריים בעיקרם, ובמקום לספק עלילה הם שטחו בפני הקורא פרקים מחיי הדמות המרכזית, שעזרו להבין את אופייה ומהותה.
במשך הזמן אימץ לעצמו שמי את המבנה הקלאסי של ז'אנר הסיפור הקצר הכרוך סביב עלילה, אשר הולכת ומסתבכת בתחילת הסיפור, מגיעה לנקודת שיא, עד שלבסוף מסתיימת.
בסיפוריו האחרונים חזר שמי למבנה פחות סטנדרטי, שבו הוא נטה לסטות מהעלילה, כדי לספק פרטים על דמויותיו וליצור אווירה שמשקפת את עולמם.
למרות שמבנה הסיפורים, אורכם, ותוכנם שונה מסיפור לסיפור, בכולם גיבורי הסיפור הן בני עדות המזרח או ערבים, ובכולם הדמות המרכזית עוברת משבר שאיתו היא אינה יכולה להתמודד.
להלן הסיפורים הכלולים בספר, לפי הסדר שבו הם מופיעים:
נקמת האבות היא היצירה הנודעת ביותר של שמי.
הסיפור יצא לאור לראשונה כנובלה בשנת 1927 על ידי ההוצאה לאור "מצפה".
הסיפור כרוך סביב נימר אבו אילשאואריב, תושב העיר שכם אשר בתחילת הסיפור מתנדב להנהיג את משלחת העיר בתהלוכות מוסאם נבי מוסא של אותה השנה.
במהלך המסע מסתכסך אבו אילשאואריב עם מנהיג המשלחת החברונית, סכסוך שמסתיים בשפיכות דמים.
אבו אילשאואריב בורח לקהיר בתקווה להגיע להסכם עם משפחתו של המנהיג החברוני.
באין הסכם, אילשאואריב מחליט בכל זאת להסתכן ולעלות לרגל לעיר חברון, לבקש את סליחת שלושת האבות על כך שבמעשיו חילל את זכרם, ושם הוא מוצא את מותו.
הסיפור בולט בין סיפוריו של שמי בגין התיאור המפורט של חיי הערבים בארץ ישראל בתחילת המאה העשרים.
המבקר יעקב רבינוביץ טען שבסיפור זה שמי "העלה את הסיפור הערבי אצלנו ב-נקמת האבות לשלימות ציורית ולאמיתיות-תוכן יותר מכל אלה שקדמוהו, וגם לידי עומק.
ולפרקים נדמה לך כי אמן ערבי מלידה לא יכול היה למסור את חיי אומתו ביותר אמת" (מסלולי ספרות, 1971, 60).
הסיפור זכה לפרסום גם בהקשר לא ספרותי, כשב-1955 מצאו על גופתו של החייל אורי אילן פתקים שנוקבו בדפים מהעתק של הספר המקורי שנמצא בתאו בהם ביקש אילן, בין השאר, שינקמו את מותו.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "מולדת" בשנת 1913. "בין חולות הישימון" הוא סיפור בדואי המתרחש בחצי האי ערב על רקע קנאה גדולה שרוחש שיח' ג'עפר כלפי מַנְצוּר, בן לשבט ליִש, על סוסתו המפוארת.
תחילה מזמין השיח' את מנצור לסעודה ומנסה לשכנעו למכור לו את הסוסה, אך מנצור מסרב.
ג'עפר מציע לו לתתה לו במתנה.
תגובתו של מנצור מכעיסה את השיח': "את בתי אתן לך לאָמָה ואולם מסוסתי לא אוכל היפרד, רצחני וִירִשְׁתָנִי!".
לאחר ימים ארוכים של דכדוך שולח השיח' את עבדו, מורג'אן, לגנוב את הסוסה.
העבד מופיע במחנה של מנצור, מתוודה שהוא נשלח על ידי השיח' כדי לגנוב את הסוסה, ומתריס במנצור שיתן לו רק לילה אחד לנסות לגנובה.
מנצור שוצף מזעם, אך מזמין את העבד להישאר עמו בלילה.
בתחבולה מתוחכמת מצליח מורג'אן לגנוב את הסוסה תחת אפו של מנצור.
רק ברגע האחרון מבין מנצור מה קורה, ויוצא לרדוף אחרי העבד עם סיח צעיר, בן הסוסה.
כעבור ימים רצופים של רדיפה, הסוסה עליה רוכב העבד נפצעת מאבן חצץ שפוגעת ברגלה, ומנצור מצליח להקטין את הפער.
הסיפור מסתיים בכך שמנצור מחליט לתת לעבד להתחמק על מנת שלא לפגוע בשמה הטוב של הסוסה, שסיח צעיר השיגהּ.
ב-2001 פרסם המשורר רוני סומק בספרו "המתופף של המהפכה" שיר בשם "משל בדואי על סוסה ונמשל על אורוות המוח" שמבוסס על סיפורו של שמי ומשתמש בו כמשל על הקושי בפני משורר אשר כל יצירה חדשה שלו תמדד כנגד יצירותיו הקודמות.
בשנת ה'תשנ"ג התפרסם ב"מגון" לכיתה ח', (מדריך למורה), בהוצאת תוכניות לימודים של משרד החינוך מאמר של ד"ר אביבה מהלו, (עמ 15 - 22), שבו היא מנתחת את הסיפור לרבדיו השונים ומעלה הצעות להוראתו בחטיבת הביניים.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "מאזניים" בשנת 1937. הסיפור כרוך סביב ערבי רפה שכל בשם ג'ומעה, שהכינוי אלאהבל (האוויל) דבק בו מילדותו.
אביו של ג'ומעה, פלאח עני שקרקעו הופקעה על ידי הסולטאן, התעוור בתאונה, ונטל גידול הילד נפל על אימו של ג'ומעה.
ג'ומעה התחיל לעבוד מגיל שבע תחת פיקוחו של רועה צאן זקן, שאיתו התחבר ונהפך לרועה מיומן.
למרות ההערכה כלפיו כאיש מקצוע, הכפריים מלגלגים על מנהגיו המשונים.
לרוב הוא מתעלם מהם, אך יום אחד, אחרי שרדפו אחריו ילדי הכפר, הוא משתולל מכעס, פושט את בגדיו, מכה ושורט את עצמו לעיני כולם.
חלק מבני הכפר מסתכלים במחזה משועשעים, אך חלקם יראים מפני מחזה שהם מפרשים כאקסטזה דרווישית שעל פי המסורת הסופית סימן הוא שיד אלוהים נגעה בו.
כעבור כמה שעות גוברים עליו תושבי הכפר, משכיבים אותו ארצה ומצליחים להרגיעו.
בעקבות מאורע זה מסתגר ג'ומעה עם צאנו ונמנע מתושבי הכפר.
אך מנהיג הכפר, שיח' דאבור, בא לבקרו, גם לנזוף בו על שכביכול עסק בפעילות מיסטית וגם לבקש את עזרתו בטיפול בפרדתו החולה של השיח'.
ג'ומעה מאבחן מורסה בבטנה של הפרדה, אותה הוא מקיז בשיפוד לוהט.
השיח' משאיר את פרדתו עם ג'ומעה שתחלים.
ג'ומעה נרדם, אך מתעורר לקול הפרדה שהשתחררה ומשתוללת מתוך כאב.
הוא ניגש אליה, אך היא בועטת בו בחזקה, והוא מאבד את הכרתו.
הוא מתעורר לרגע זב דם, והסיפור מסתיים במותו, כשהוא "בעיניים פקוחות לרווחה הסתכל אילם וקופא בדמות הלילה הנצחי והעולם האפל שהוא הולך וחודר לגבולותיו."
סיפור זה היה אמור להיות הראשון ממחזור סיפורים בשם "רועים" שתכנן שמי לכתוב על חיי הערבים.
בניגוד לתוכניותיו, לא עלה בידי שמי לכתוב סיפורים נוספים בסדרה, ו"ג'ומעה אלאהבל" היה הסיפור האחרון שאי פעם פרסם.
הסיפור בולט מבין סיפוריו הקצרים של שמי בגין אופיו הנטורלסיטי.
למרות שחלק מהקשיים שעובר ג'ומעה בחייו נובעים מאנשים שמנצלים אותו או מתנכלים אליו, סופו הטראגי של ג'ומעה אינו תוצאה של לחץ חברתי אלא תוצאה של מאורע לא צפוי ואקראי, בעיטה אחת של פרדה כפויית טובה שרק מספר שעות קודם הציל ג'ומעה את חייה.
עובדה זו מעלה את הסיפור מעבר לביקורת חברתית, כפי שהיא מצטיירת בסיפוריו האחרים של שמי.
אומנם גם בסיפור זה מדגיש שמי את חוסר האנושיות של הכפריים, שמאכלסים את העולם שהוא מתאר, לא רק בגלל אכזריותם כלפי ג'ומעה אלא גם בגלל יחסיהם בינם ובין עצמם, שסכסוכיהם מסתיימים "כמעט תמיד בבטן שסועה כצבר נחתך ובגולגולות מבוקעות כאבטיחים." אך המוטיב העיקרי בסיפור הוא אכזריות הגורל ואדישות הטבע.
במאמרה סיכמה בר יוסף את סגנונו של שמי כך: "אין הוא יודע חיסכון מהו, אף במקום שסופר אחר היה מסתפק באינפורמציה יבשה.
בספרו על פיטוריו של הרועה הזקן הוא משלב דיגרסיות בלתי משמעותיות, כגון 'קרה פעם מקרה לא טהור וצבוע טרף את כבשתו החומה של השיח דאבור, זו המיועדת לתשלום נדר ושמחרוזת זגוגיות צבעוניות ענודה לה על צווארה.' המשפט מסורבל.
אבל הכבשה, ועמה תרבות עשירה מתנוונת, מזדקרות בתוך שתיים-שלוש מילים."
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "התקופה" בשנת 1923. הסיפור מתרחש בדמשק.
האב שבסיפור, חכם צבי כוהן, חוזר ברכבת לביתו בדמשק לאחר שבע שנים בהן צבר רכוש במקומות מרוחקים.
מטרתו כעת היא להשיא את בנותיו לאנשים הגונים, והוא כבר רואה בעיני רוחו כיצד משפחתו תקבל את פניו בתחנה.
כשהוא מגיע ליעדו הוא נוחל אכזבה, שכן אף איש לא בא לפוגשו, ובתו הבכורה ג'מילה ניתקלת בו באקראי תוך נסיעתה בכרכרה.
הבת מתביישת באביה, שכן הוא בעל גינוני עניות שלא לרוחה, ואין הוא מודע לשינויים הרבים שחלו מאז עזיבתו.
כאשר השניים מגיעים לביתם, גם שאר בנותיו, טירה ורוזה, אינן נרגשות לראותו אלא מתייחסות אל בואו במיאוס.
חכם צבי חש במועקה אך אינו מתוודע אליה.
המציאות, שאינה כלל לרוחו, מתחוורת לו כאשר הוא שומע את דברי הנוכחים על בנותיו בתפילת ערבית בבית הכנסת, ובפרט כאשר שכנו מפנה אותו למועדון המירג' שם מופיעות בנותיו.
בהגיעו למקום, האב כועס וזועם על הפריצות של בנותיו: "הנני!
תיכף עולה אליכן, בנות-כלבים!" הוא עולה לבמה ונושך וחובט בבתו הבכורה אשר רוקדת חשופת חזה לצלילי הדרבוקה לקול שירתה של רוזה ולקול פריטה של טירה בנבל: "כחיה טורפת התנפל על הרוקדת, אחזה בשערותיה, נשכה בשיניו ואגרופיו ניתכו כמטר על ראשה".
כעבור רגע ההמון עצר בעדו והשליכו מן המדרגות, בדיוק כפי שנתגלה שיקרה לו בחלום שחלם עוד קודם לכן בביתו.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "העברי החדש" בשנת 1912. הסיפור מתמקד בחכם בכור קמחי, יהודי ספרדי בא בימים אשר מובא על ידי אחיינו חיים לבית אבות.
למרות חששותיו בהתחלה, מתלהב חכם בכור מהמקום, לאחר פגישה עם מנהל המוסד, ומתרשם לחיוב מהעובדה שבמקום זה מותר לאשכנזים וספרדים להתפלל יחדיו במניין.
במהרה מתגלים לחכם בכור התנאים המזוויעים במוסד, תחילה בחדרון עלוב ולאחר מכן בארוחת צהריים תפלה שבה הוא מוצא פגר זבוב בצלחתו.
הוויכוח, שמתפתח בין דיירי המוסד לאחר הארוחה, מוציא את חכם בכור מדעתו.
בהמשך אותו היום הוא צופה בתהליך גסיסתו של אחד הקשישים במוסד, וחכם בכור רואה נגד עיניו את הגורל הצפוי גם לו.
הוא אוזר אומץ לברוח מהמוסד ומצליח במשימתו, אך הסיפור מסתיים בנימה עגומה כשמחוץ לכותלי המוסד הוא מבין שבעצם אין לו לאן ללכת: "כאן במרחב זה ישב ובכה והערה את כל היגונים הכלואים בקירבו: אנה יברח?..."
סיפור זה פורסם במקור בביטאון הספרותי "העומר" בשנת 1907, והיה הסיפור הראשון ששמי פרסם.
עלילת הסיפור מתרחשת בדמשק, וכל-כולו של הסיפור עוסק בתחושותיה של פלור, אישה עקרה נשואה, בערב שבו לוקח לעצמו בעלה פרסיאדו, שהוא גם בן-דודה, אישה שנייה.
אישה זו, אשר מוזכרת רק בתור "הבתולה", צעירה מפלור, ופרסיאדו נישא לה על מנת שזו תספק לו ילדים.
שמחתם של הנוכחים בטקס הכלולות, והעובדה שבמשך הלילה מתחילים האורחים להתעלם ממנה, מעיקות על ליבה של פלור.
תוך כדי הסיפור מתגלה שהייתה זו פלור עצמה שהציעה לפרסיאדו לקחת לו אישה שנייה, לאחר שראתה את יחסו אל ילד זר במהלך סדר פסח.
פרסיאדו ניאות מיד להצעתה ומוצא לעצמו אישה תוך שבוע ימים.
במשך ערב הנישואים מתמלאת פלור זעם, עד אשר "רוצה היא למרוט את ראש החצופה שהעיזה לגזול ממנה את בעלה.
רוצה היא לגלגל מן המדרגות את כל האספסוף הזה שבא הנה לאכול בשרה, לסבוא את דמה." לבסוף נמלטת פלור לחדרה.
כאשר נכנס פרסיאדו, הוא מביט עליה ברחמים אך מיד פונה החוצה ויוצא, והסיפור נגמר בכך שפלור נכנעת לפחדיה ומסיקה שבעלה ישכח אותה.
הסיפור "העקרה" לפעמים מוזכר על ידי מבקרים כמקביל לסיפור הקצר "עגונות" של ש"י עגנון, אותו הכיר שמי בתקופת לימודיו בירושלים.
שני הסיפורים נכתבו באותה תקופה, שניהם פורסמו באותו הביטאון ("העומר") בהבדל של מספר חודשים, עבור שני הסופרים היו אלו הסיפורים הראשונים שפרסמו, שני הסיפורים עוסקים באישה שנחלה אכזבה עמוקה בחייה, ומשניהם עולה נימה ביקורתית כלפי היחס לנשים ביהדות.
עם זאת, שני הסופרים שאפו לכיוונים שונים בסיפורם.
עבור עגנון, העובדה שסיפורו מתרחש בארץ ישראל הייתה חשובה מבחינה סמלית - עד כדי כך שעגנון מכנה את סיפורו כ"מעשה רב מארץ הקודש" - אך עגנון לא שאף לכתוב סיפור ישראלי אלא סיפור שמתאר את התחושה האוניברסלית של ניתוק וניכרות.
שמי, לעומת זאת, כינה את יצירתו "סיפור מחיי הספרדים" ובכוונה שאף לחשוף בפני הקורא לא רק את הפן האנושי של דמויותיו אלא גם את הסממנים המיוחדים של התרבות שממנה הם נשאבו.
הבדלים אלו מסבירים את היחס השונה של יוסף חיים ברנר, מבקר הספרות המוביל בתקופה שבה פורסמו שני הסיפורים, לשתי היצירות.
סיפור זה פורסם במקור בביטאון הספרותי "העומר" בשנת 1907, ויצא ביחד עם הסיפור "העקרה" כחלק מזוג סיפורים תחת הכותרת "סיפורים מחיי הספרדים".
מבנה הסיפור דומה לסיפור "העקרה" בכך שאין בו עלילה של ממש, אלא תיאור של דמות הנחשפת בפני הקורא תוך מסכת זכרונותיה.
הסיפור מתחיל בליל איסרו-חג של שמיני עצרת בירושלים, ושמי, כהרגלו, מתחיל בתיאור העיר ורק לבסוף מתכנס לעבר הדמות הראשית, חכם מירקדו בכר, אשר יושב לבדו בבית הכנסת שכבר התרוקן מחוגגים ומתייסר במחשבותיו.
מהרהוריו לומד הקורא שמירקדו בא לירושלים מכפר קטן שבו הפרנסה דחוקה ללמוד להיות שוחט, חזן, ומוהל, ושבכוונתו לחזור לכפרו, ללמוד תורה, ואולי אף להיות לרב.
בירושלים הוא מקדיש את זמנו נמרצות ללמוד, ומשיג סמכות גם מרב אשכנזי וגם מספרדי.
לאחר שהפציר במורו, מוהל זקן, שיתיר לו לנסות לימול, מוצא לו מורו משפחה תימנית ענייה אשר נולד להם עוד בן ועבור סכום כסף קטן הם מוכנים לתת למוהל לא מנוסה לימול את בנם.
אירועי הברית צפות במעורפל במוחו של מירקדו, והוא אינו זוכר אם הן מהיום או אתמול.
עוד לפני שמגיע הזמן לימול את התינוק מקננות בליבו חששות על מה המסובים סביבו חושבים, והוא קופא על מקומו כשהוא נזכר במשמעות השם גיא בן הינום שבו הם נמצאים.
מהברית עצמה, כל זכרונו הוא ש"היד רעדה פתאום...
והחלף דומה שנסתבך באמצע ואיננו זז...
דם, דם, דם!..." ושמישהו בקהל מכנה אותו "הורג נפש".
מירקדו עוזב את בית הכנסת ונודד לביתם של אותה משפחה.
הוא נעמד מול החלון ומדמיין כיצד יגיבו אם יכנס.
כוח סמוי מניע אותו להיכנס לדירה בעל כורחו.
אמו של הנימול מיד מזנקת לעברו ונושכת את בוהנו מרוב כעס.
מירקדו מקבל את עונשו, מגמגם ומציע להם כסף שיקראו לרופא.
האם אינה מאמינה שיחזור, ובסופו של הסיפור היא שולחת את בעלה איתו לקבל את כופר הנפש.
חשיבותו של הספר נעוצה בכך שעזר לפרסם את סיפוריו הקצרים של שמי, אשר היות שפורסמו בביטאונים ספרותיים פזורים נשארו פחות ידועים מיצירתו "נקמת האבות".
עם זאת, מבקרים מעטים ייחסו חשיבות ספרותית לסיפורים אלו, והשפעתן התרבותית הייתה מועטה.
יעקב רבינוביץ סיכם תחושה זו כשטען "בסיפוריו מחיי ישראל נשאר שמי סופר דל-ערך" (מסלולי ספרות, 1971, 60).
החשיבות שמייחסים מבקרים לסיפוריו הקצרים נובעת בעיקר מהדמויות שמופיעות בהן, קרי יהודים בני עדות המזרח וערבים.
לעובדה זו יש משמעות כפולה.
ראשית, סיפוריו של שמי נותנים קול לקהילות היישוב שמרבית הספרות מאותה התקופה התעלמה מקיומן, ולכן מהווים מקור מהימן נדיר על אורח חייהן.
שנית, רבים מייחסים חשיבות סמלית לעובדה שיהודי כמו שמי היה בכלל יכול להכיר את התרבות הערבית על בוריה ולכתוב סיפורים כאלו אודותם.
פעילים פוליטיים במיוחד השתמשו בסיפוריו כעדות ליחסי ידידות והבנה שררו פעם בין יהודים וערבים בעיר חברון, בניגוד ליחס העוין והמתוח ששרר בין שתי הקהילות בחברון לפחות מאז מאורעות תרפ"ט.
דוגמה לכך הייתה החלטתה של האגודה האקדמית הפלסטינית לאמץ את שמי ב-2004 – למרות היותו סופר עברי, יהודי, ובנוסף לכל ציוני – כאחד מ"הסופרים הפלסטינים" החשובים של המאה העשרים.
מדי פעם, אוסף הסיפורים של שמי שנקבץ בספר "סיפורי יצחק שמי" ראה אור מחדש, לרוב לפי אותו סדר שבחר במקור אשר ברש.
בשנת 1971 הוציא בית ההוצאה ניומן מהדורה מחודשת של הספר תחת השם המקורי "סיפורי יצחק שמי." ב-1983 יצא לאור ספר שכלל רק את סיפוריו הקצרים תחת השם "שישה סיפורים" מטעם הוצאת "תרמיל".
בשנת 2000 פורסם תרגום של כל סיפוריו (כולל הנובלה "נקמת האבות") לאנגלית תחת השם Hebron Stories (סיפורי חברון) מטעם בית הדפוס Labyrinthos.
העורך, ארנולד בנד, הסביר שהשם נבחר אף על פי שהסיפורים עצמם לרוב מתרחשים מחוץ לעיר חברון, אך בסיפורים ניכרת השפעת העיר בה נולד וגדל שמי ושבה התערה עם תושביה הערבים של העיר.
ב-2006 פורסם תרגום לצרפתית של אותם סיפורים, שוב תחת השם סיפורי חברון (Nouvelles d'Hébron) מטעם בית הדפוס השווייצרי Labor et Fides.
ב-2015 יצא לאור הספר "טחנת החיים" מטעם "זמורה ביתן" הכולל את כל הסיפורים שהופיעו בספר המקורי יחד עם מאמרים שפרסם שמי בעיתונים שונים וסיפור קצר שהחל לכתוב אך טרם גמר.
סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים הוא סרט הרפתקאות-פנטזיה אפית אמריקאי-בריטי שבוים על ידי אנדרו אדמסון ומבוסס על הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים" מאת ק.ס.
ויליאם מוזלי, אנה פופלוול, ג'ורג'י הנלי וסקנדר קיינס מגלמים (בהתאמה) את פיטר, סוזן, לוסי ואדמונד, ארבעה ילדים בריטים שפונו במהלך הבליץ לכפר, שם הם מוצאים ארון המוביל לעולם פנטזיה בשם נרניה.
שם הם באים בברית עם האריה אסלן (בקולו של ליאם ניסן), נגד כוחותיה של ג'אדיס, המכשפה הלבנה (טילדה סווינטון).
הסרט יצא לאקרנים ב-9 בדצמבר 2005 באירופה ובאמריקה הצפונית, וזכה לביקורות חיוביות ולהצלחה רבה בקופות.
באותה שנה זכה הסרט בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר ובמגוון פרסים נוספים, והוא הראשון בסדרת הסרטים המבוססים על הספרים.
במהלך הבליץ, ארבעת ילדי פבנסי (פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי) מפונים מביתם אשר בלונדון אל ביתו הכפרי של פרופסור קירק.
יום אחד, בזמן משחק מחבואים, לוסי מגלה ארון בגדים שמוביל אותה לממלכת נרניה הקסומה.
היא מבלה מספר שעות בביתו של הפאן מר טומנוס, שם הוא מספר לה שהממלכה קוללה בחורף נצחי, ללא חג המולד.
הוא מודה בפניה כי בכוונתו למסרה לידי המכשפה הלבנה, שהורתה כי כל בן אדם שיתגלה יימסר לידיה.
אולם, מר טומנוס מחבב את לוסי ושולח אותה חזרה דרך ארון הבגדים, שם נראה כי הזמן עמד מלכת.
היא מנסה לשכנע את האחרים בדבר ארון הבגדים, אך השער לממלכה נסגר.
באישון לילה, לוסי נכנסת שוב דרך ארון הבגדים, אך אדמונד עוקב אחריה ונתקל במכשפה הלבנה, שמציעה לו רחת לוקום תמורת מסירת מידע בנוגע לאחיו ולאחיותיו.
לאחר לכתה, אדמונד פוגש בלוסי ויחד הם חוזרים לאחרים.
אדמונד מכחיש שהיה עם לוסי וטוען שהיה זה רק משחק, מה שמעציב את לוסי.
יום למחרת, בעת שהם חומקים מגבירת הבית לאחר ששברו חלון, הארבעה מסתתרים בארון הבגדים ועוברים לממלכת נרניה.
פיטר וסוזן מבקשים את סליחתם מלוסי על שלא האמינו לה.
הם מגלים שמר טומנוס נלקח בידי המשטרה החשאית ונפגשים עם בונים מדברים שמספרים להם על אסלן.
לפיהם, אסלן מתכוון לקחת שליטה מחדש בנרניה מהמכשפה הלבנה, וכי שני בני אדם ושתי בנות חוה יצטרכו לעזור לאסלן ולצאצאיו, כדברי הנבואה.
אדמונד חומק ועושה את דרכו לטירתה של המכשפה הלבנה, שזועמת על כי לא הביא עמו את אחיו ואחיותיו.
אדמונד מושלך לצינוק, שם הוא פוגש את מר טומנוס, שעקב אי ציות למלכה נהפך לאבן.
המכשפה הלבנה שולחת את המשטרה החשאית שלה, להקת זאבים, לעצור את בני פבנסי הנותרים ולהביאם לידיה.
אולם, הם מצליחים להימלט ומגיעים לשולחן אוכל.
בראותם מזחלת שלג באופק הם חוששים כי המכשפה הלבנה רודפת אחריהם, אך מסתבר כי זהו סנטה קלאוס (נושא המתנות).
הוא נותן ללוסי בקבוק שיקוי חיים ופגיון, לסוזן חץ וקשת ושופר, ולפיטר חרב ומגן.
אב חג המולד אומר להם כי החורף עומד להסתיים, אך פירוש הדבר שהאגמים מפשירים, ושלושת האחים ושני הבונים נמלטים אל צידו השני של האגם הקפוא.
החמישה מגיעים למחנה של אסלן, שמתגלה כאריה גדול ואצילי, ומציע לעזור בהצלתו של אדמונד.
מאוחר יותר, שני זאבים אורבים ללוסי וסוזן, סוזן נושפת בשופר ופיטר מבחין שמשהו לא בסדר.
כאשר פיטר מתערב לעזור, מוגרים - ראש הלהקה - תוקף אותו.
פיטר הורג את הזאב, וכתוצאה מתעוזתו הרבה מצטרף לשורות צבאו של אסלן.
שאר הצבא רודף אחרי הזאב השני חזרה אל הטירה ומציל את אדמונד.
אסלן עורך שיחה עם אדמונד, ומבקש מאחיו לסלוח לו על התנהגותו.
עד מהרה מגיעה המכשפה הלבנה ודורשת שאדמונד יוחזר לרשותה היות שהוא שייך לה, בהתבסס על חוק קדום של נרניה לפיו בוגדים שייכים לאדוניהם.
אסלן מגיע עם המכשפה הלבנה לפשרה, והיא מוותרת על אדמונד.
בתמורה, אסלן מקריב את עצמו ונכנע למכשפה.
כשלוסי וסוזן מתבוננות בנעשה בחשאי, אסלן מושפל ונהרג על שולחן האבן, והמכשפה הלבנה מכריזה מלחמה על כוחותיו של אסלן.
אולם אסלן מוחזר לחיים משום קיומו של כוח קסם שאינו ידוע למכשפה הלבנה - אם קורבן חף מכל פשע מציע עצמו במקומו של בוגד, אז שולחן האבן ייסדק ומעשה המוות יוחזר לאחור.
אסלן לוקח את לוסי וסוזן, ויחד הם מגיעים לטירת המכשפה, שם הם משחררים את יצורי הממלכה הלכודים באבן, ובכך יוצרים לעצמם צבא.
צבאו של פיטר מתחיל להפסיד בקרב נגד צבאה של המכשפה הלבנה, ואדמונד נפצע קשות על אף שמצליח לשבור את המטה שלה, שהופך יצורים לאבן.
היא עומדת להרוג את פיטר כשאסלן מגיע עם צבאו והורג אותה.
לוסי, בעזרת השיקוי, גורמת להחלמתו של אדמונד ואחרים מפצעיהם, ואסלן משחרר את תושבי נרניה הלכודים באבן.
לאחר המלחמה מוכתרים הארבעה כמלכי ומלכות נרניה.
שנים רבות לאחר מכן, כשהם מבוגרים, הם יוצאים לציד אחר אייל לבן שמסוגל למלא משאלות.
הארבעה מגלים את ארון הבגדים בטעות שוב, שדרכו הם חוזרים חזרה לעולמם, שם נדמה כי לא חלף כלל הזמן.
במהלך כתוביות הסיום מנסה לוסי לחזור לנרניה דרך ארון הבגדים, אך הפרופסור אומר לה שלא יהיה אפשרי לעשות זאת למשך הרבה זמן.
כאשר הם עוזבים, דלת הארון נפתחת קלות, ושאגתו של אסלן נשמעת שנית.
ג'ורג'י הנלי – לוסי פבנסי
סקנדר קיינס – אדמונד פבנסי
ויליאם מוזלי – פיטר פבנסי
אנה פופלוול – סוזן פבנסי
טילדה סווינטון – המכשפה הלבנה
ג'יימס מק'אבוי – מר טומנוס
ג'ים ברודבנט – פרופסור דיגורי קירק
הרעיון ליצירת סרט הקולנוע היה עוד מתחילת שנות ה-90, אך הטכנולוגיה ששימשה ליצירת סרטים מסוג זה עוד הייתה בראשיתה.
בדצמבר 2001 הודיעה חברת "וולדן מדיה" כי רכשה את הזכויות לסרט.
הצלחת הסרט הארי פוטר ואבן החכמים הובילה את המפיקים להבנה כי ניתן ליצור גרסה נאמנה לספר.
צילומים החלו ב-28 ביוני 2004 ונמשכו עד לפברואר 2005, במקומות כמו בריטניה, פולין ופראג.
עם תקציב ענק של 180 מיליון דולר, הסרט הכניס 23 מיליון דולר ביום הקרנתו הראשון בלבד, ו-65 וחצי מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו, במקום השני לאחר "שר הטבעות: שיבת המלך".
הסכום הכולל נאמד בקרוב ל-745 מיליון דולר, כאשר קרוב ל-292 מיליון דולר מתוכם בארצות הברית בלבד.
בכך הפך לסרט השני המכניס ביותר של שנת 2005, מיד לאחר "מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'".
סרט זה היה המכניס ביותר בתולדות חברת וולט דיסני, עד שעברו אותו "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" ב-2006 ו"שודדי הקאריביים: סוף העולם" ב-2007.
סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן הוא סרט פנטזיה אמריקאי-בריטי המבוסס על הספר השני (והרביעי מבחינת הכרונולוגיה העלילתית) בסדרת ספרי הפנטזיה האפית "דברי ימי נרניה" של ק.ס.
הסרט, שהוא השני בסדרת סרטי נרניה, ממשיך את הסרט הראשון, "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים".
את הסרט ביים אנדרו אדמסון, ועל ההפקה אחראים חברת "וולדן מדיה", בהפצת חברת וולט דיסני.
שנה חלפה מאז ההרפתקה האחרונה של בני פבנסי בנרניה, אולם בנרניה חלפו 1,300 שנים, ובני אדם השתלטו עליה.
ארבעת האחים פיטר, אדמונד, סוזן ולוסי לומדים בעולם שלנו, בעוד הם מביעים את הרצון העמוק שלהם לחזור לנרניה, אך הם מבינים שיעבור זמן עד שיחזרו, אם יחזרו, ושזהו ביתם עכשיו.
בינתיים בנרניה, המלך המרושע מירז מונע את כס המלכות מידי אחיינו, הנסיך כספיאן.
בתגובה, כספיאן משתמש בקרנה של סוזן, שהושאר מאחור, על מנת לזמן את ארבעת ילדי פבנסי לעזור לו בהשבת שלטונו על נרניה.
הוא מצליח לשכנע את אנשי היערות שהוא רוצה להפיל את דודו והם מסכימים לעזור לו.
ארבעת האחים מגיעים באורח פלא לנרניה, שם הם מגלים שטירתם נהרסה אך חפציהם נשארו במקומם.
האחים מצילים גמד בשם טרמפקין והוא מגלה להם שהטלמרינים השתלטו על נרניה ושעברו 1,300 שנים מאז שעזבו.
האחים פוגשים בכספיאן ובריפיצ'יפ- עכבר לוחם, והם מגלים שהוא צריך את עזרתם בהפלת שלטונו של דודו.
הם נענים לבקשתו, ויחד הם מגיעים לשולחן אוכל, המקום בו אסלן מת לכאורה.
הם מגבשים תוכנית תקיפה נגד הטלמרינים ונעזרים בקנטאורים.
הכל הולך כשורה, וכספיאן מגיע לחדרו של דודו בשביל להרוג אותו אך הוא אינו מסוגל.