tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטיוטה עדכנה את המגבלות על השקעות בפלטפורמות המספקות תוכן מוזרם בשידור חי, העוסק בכלכלה, חינוך, ספורט ופוליטיקה, שיכולים למעשה להשפיע על דעת הקהל.
המזכיר לשעבר של מזכירות איגוד כל עיתונאי סין, גו יונגואה, תיאר את טיוטת המגבלות כבעלת אופי קומוניסטי מובהק.
בפוסט ברשת חברתית שהעלה במסגרת איגוד התקשורת הכלכלית של סין, הנתמך על ידי הממשל, אמר כי "לא משנה כמה יתרחבו חברות התקשורת, הן יצטרכו לפעול במסגרת חוקים הנוגעים להן ויצטרכו למנוע מהון פרטי ושיקולים של רווח להתערב בדעת הקהל המרכזית".
הטיוטה המדוברת בעצם שלחה סימן לחברות האינטרנט לנקוט במשנה זהירות, ולא, הן יסגרו ויישאו בהשלכות.
הצנזורה כוללת הימנעות מסיקור נושאים הנתפסים כרגישים או אסורים כמו מקור מגפת הקורונה, טבח כיכר טיאן-אן-מן, טיבט ודימויים של אנשי הממשל.
בנוסף לכך נמצא גם כי יש רשימה של מונחים אסורים בסין, הכוללת ערבוב של מונחים הקשורים למין ופורנוגרפיה לצד ביטויים שהמפלגה הקומוניסטית הסינית רגישה אליהם במיוחד וכן מגוון מונחים כלליים בהרבה.
מגבלות אלו מונעות מהמשתמשים גישה לכמות עצומה של תוכן.
דוגמה לפתרון מודרני של המפלגה הקומוניסטית בסין לחשיפה הגלובלית לאינטרנט היא אפליקציית WeChat אשר הושקה בשנת 2011. WeChat נחשבת לאפליקציה רב-תכליתית המאפשרת למשתמשים לשלוח הודעות, לבצע תשלומים דרך המובייל ולהשתמש בשירותים מקומיים.
היא מכונה לעיתים "האפליקציה להכל" בסין, ומדי חודש משתמשים בה יותר ממיליארד אנשים.
כמו כל פלטפורמה חברתית סינית, גם WeChat מחויבת לצנזר תכנים שהממשלה מגדירה כבלתי חוקיים.
בדו"ח שפורסם במרץ 2020 נחשף כי כבר מ-1 בינואר של אותה שנה צונזרו מילות מפתח הקשורות להתפרצות נגיף הקורונה.
אפליקציית WeChat היא לא רק כלי תקשורת פופולרי בסין, היא מרכיב מהותי ובלתי נפרד מהחיים החברתיים במדינה.
יש 3 מיליון מיני-יישומונים בתוך פלטפורמת ה-WeChat.
האפליקציה כל כך משולבת בחיי היומיום בסין, שעבור רבים היא למעשה האינטרנט כך שלמעשה היא שוללת במובן מסוים את החסך מהחשיפה לתוכן אינטרנטי עולמי בצורה שמתכנסת עם האינטרס השלטוני.
אפליקציית WeChat מצויה תחת שליטה הדוקה ובלתי מוגבלת של הממשלה והמפלגה הקומוניסטית.
השליטה הזו מאפשרת לרשויות הממשלתיות לצנזר תכנים, לעקוב אחרי משתמשים ולהגביל את חופש הביטוי במדינה, כל זאת תוך שימוש בפלטפורמה שנראית על פניו ככלי יומיומי ופשוט.
מודל ההצלחה של האפליקציה מבוסס על כך שהיא חיונית לחיים בסין, לא רק בזכות השירותים שהיא מציעה, אלא גם משום שהיא משרתת את ערכי המשטר.
ממשלת סין מסייעת ישירות להצלחתה של האפליקציה, בין אם באמצעות סבסוד של החברה המפעילה אותה ובין אם באמצעות חסימות והגבלות על אפליקציות מתחרות, מה שמותיר את WeChat כברירה הכמעט יחידה בשוק וכן האטרקטיבית ביותר.
מדובר למעשה במהלך רגולטורי מוצלח של המפלגה הקומוניסטית לבסס מערכת מסוגרת של תקשורת, העונה על כל צורכי המשתמשים וכן להמעיט את הרצון של הקהל לחפש מידע תקשורתי מחוץ לכותלי המדינה.
הפתרון מותאם לקהל היעד ובמקביל מקיים את שאיפות המשטר ומבטיח בקרה מתמדת על התוכן ועל המשתמשים.
סין מחזיקה במספר מאפיינים ייחודיים מבחינת ניהול שוק התקשורת שלה בהשוואה למדינות מערביות בעולם.
מאפיין בולט של התקשורת הסינית הוא הדגש המושם על עיתונות מפלגתית.
במרבית העולם שיטה זו ננטשה לפני שנים, אך בסין, עיתונים ומגזינים פוליטיים עדיין מהווים את עמוד השדרה של התקשורת.
מאפיין נוסף, הוא כפיפות המדיה לסל ערכים קומוניסטי-מדיני, בשונה ממדינות רבות שחולקות סל ערכים בין-לאומי אחיד, אותו אשררו בחוק בין-לאומי.
סין איננה מנותקת מערכים בין-לאומיים, אך היא נוטה להתאימם לנרטיבים שתואמים את הרעיון הקומוניסטי שעומד בליבת המדינה.
מאפיין בולט שלישי הוא גוף הפיקוח המרכזי.
בסין, הגוף המפקח הוא מחלקת התעמולה של המפלגה השולטת, בעוד שבמדינות רבות אחרות מערכת המשפט המדינית אמונה על פיקוח על התקשורת.
לרוב קיימת שאיפה שמערכת המשפט תהיה מנותקת ממטרות פוליטיות.
במובנים הללו, סין שונה ממרבית העולם.
ההבדלים העמוקים בשוקי התקשורת מביאים לא פעם לביקורות רבות מצד המערב על ניהול שוק התקשורת בסין.
הממשל הסיני נתון תחת ביקורת מערבית אודות ההתנהלות שלו, במיוחד באשר להגבלה של אמצעי התקשורת במדינה.
גופים שונים הנלחמים על זכויות אדם וכן מדינות מערביות טוענים כי המדינה מפרה את הזכויות לחופש הביטוי וחופש התקשורת חשוב להבין כי למדינות קומוניסטיות ולמדינות בעלות תפיסה מערבית מקובלת יש השקפות עולם שונות באשר לחופש הביטוי.
בראי הקומוניזם הסיני, המפלגה היא הייצוג הכי מובהק של הציבור כי היא פועלת למענם, למען מעמד הפועלים.
על כן התבטאויות המפלגה מהוות את רצון העם ואין טעם בשיח על גישות שונות שהעם, לכאורה, לא רוצה.
התפיסה המערבית לעומת זאת, דוגלת לרוב במידה יותר חופשית של חופש הביטוי ופתיחות להבעת ביקורת ציבורית כגורם מרסן של השלטון.
הפערים התפיסתיים הללו גורמים לשיפוטיות רבה כלפי הגישה הקומוניסטית בסין.
מדד ה-Freedom House, מפרסם מדי שנה דו"ח חירות עולמי ופועל בשביל לנסות להציג מדד כמותי לרמת הדמוקרטיה והחופש במדינות בעולם.
מדדי הדו"ח הביעו ביקורת כלפי מדינת החופשיות בתקשורת הסינית ובשנת 2024 מדד החופש דירג את מדינת סין עם ציון 9 מתוך 100 וקבע כי היא אינה מדינה חופשית.
דוח החופש העולמי הוא מדד אמריקאי שמעריך את רמת הזכויות הפוליטיות וחירויות האזרח באזור גאוגרפי נתון.
על השאלה "האם יש תקשורת חופשית ועצמאית במדינה?" העריך המדד את סין בציון 0 מתוך 4 וקבע כי סין היא אחת מהמדינות עם הסביבות התקשורתיות המגבילות ביותר בעולם ובעלת מערכת הצנזורה הבעייתית ביותר.
המפלגה הקומוניסטית הסינית (ה-CCP) שומרת על שליטה בדיווחי החדשות באמצעות בעלות ישירה על כלי תקשורת, הסמכת עיתונאים, ענישה חמורה כלפי ביקורת על מנהיגי המפלגה או על המפלגה עצמה, והפצת הנחיות יומיות לערוצי תקשורת ואתרי אינטרנט, המכתיבות את אופן הסיקור של אירועים חדשותיים שוטפים.
הניהול המדינתי של תשתית התקשורת מאפשר חסימת אתרים, הסרת אפליקציות מהשוק המקומי ומחיקה המונית של פוסטים וחשבונות ברשתות חברתיות העוסקים בנושאים אסורים.
הציון של סין במדד, ובמיוחד בתחום התקשורת, מביע באופן חד את אי ההסכמה של מדינות בעלות אופי מערבי עם אופן פעולתה של המפלגה הקומוניסטית בסין.
תקשורת ממשלתית () הוא מונח המתייחס לגופי תקשורת הנמצאים בבעלות ממשלת השלטון או מופעלים ומושפעים באופן משמעותי על ידיה.
מודל תקשורת זה נפוץ יותר במדינות בעלי משטרים עם גוון אוטוריטרי (משטרים לא דמוקרטיים או בתהליך מעבר לדמוקרטיה) ומשרת בתור כלי מכריע בשליטת השלטון על החברה.
בעת הנוכחית, ממשלות סין ורוסיה נחשבות לחזית של מודל תקשורת מסוג זה, אך מערכות דומות שולטות במדינות מגוונות כמו אתיופיה, איראן, רואנדה, וייטנאם, וזימבבואה.
במדינות המערב, כגון ארצות הברית, לא קיימות דוגמאות רבות לכלי תקשורת ממשלתית.
עם זאת, יש מספר מקרים שבהם התערבו הממשלות בתכנים התקשורתיים כדי להשפיע על דעת הקהל (כגון תעמולות צבאיות ברדיו ובעיתונות במהלך מלחמת העולם השנייה).
אף על פי שחלק גדול ממוסדות התקשורת בעולם נחשבים ככאלו הנמצאים בבעלות הציבור או המדינה, לא כולם עונים על ההגדרה של תקשורת ממשלתית.
נקודת המפתח ההכרחית לגוף תקשורת מוסדי היא שליטה אפקטיבית של המדינה או המוסד על תכניו.
על פי רשת הידע האלקטורלי גוף תקשורת ממשלתי יכול להיות כזה הנמצא בבעלות המדינה (וכמו שאר שירותי המדינה, ממומן על ידי כספי הציבור) ונשלטת ישירות על ידה, או לחלופין כזה הנמצא בבעלות ובשליטת הממשלה הנוכחית.
לעומת זאת, גופי תקשורת ציבוריים ממומנים על ידי כספי המיסים של הציבור ומשדרים תכנים הפועלים למען האינטרסים של הציבור כולו, ללא נאמנות למפלגה ספציפית, לרבות מפלגת השלטון.
כמו כן, יש להבדיל בין תקשורת ממשלתית לבין גופי תקשורת מפלגתיים או מזוהים עם מפלגות, אשר לאו דווקא חלק מהשלטון.
כדי להישאר בשלטון, משטרים אוטוריטריים נדרשים להרחיק מספר עצום של אנשים מהפוליטיקה.
אחת הדרכים לסייע לשמירת הכוח של מפלגת השלטון היא לקיחת השליטה על גופי התקשורת לידי המדינה.
בין השאר, המדינות יכולות להשפיע על התקציב למימון כלי התקשורת בעלי עמדה התואמת לזו של השלטון על חשבון מימון כלי תקשורת עצמאיים וביקורתיים יותר.
במדינות שבהם המנגנונים הממסדיים והדמוקרטיים חלשים, לשלטון יש יותר כוח ואפשרות להתערב בענייני המדיה לטובת גופי התקשורת אשר מוטים לטובתו.
לממשלות בעלות שליטה הדוקה על מימון המדיה, יש את האפשרות להרחיב את התקציב או לחתוך אותו בהתאם לעמדות המובאות בתכני התקשורת או תגובות הקהל כלפיהם.
שליטה במימון התקשורתי נחשבת לשיטה אפקטיבית ביותר לשליטה בתקשורת בכלל ביחס לשיטות שליטה אחרות (רגולציות, חוקים, איומים והתקפות פיזיות)
באמצעות זאת, הממשלה יכולה להשתמש בתקשורת כדי להדגיש את יתרונות הסטטוס קוו ולבצע דמוניזציה להתנגדויות אליו.
התקשורת הממשלתית מאפשרת לממשלה לטעון לחיזוק או שימור הזהות הלאומית, תוך כדי שהם ממסגרים אותה ככזו התלויה בעמדות פוליטיות וגישות תרבותיות המחזקות את השלטון.
באמצעות זאת, אמצעי התקשורת הממשלתית פועלים כדי לגרום לציבור ההמונים לכבד ולפחד מהמשטר, לצד טיפוח אדישות ופסיביות פוליטית אצל ההמון.
כמו כן, קיימים כלי תקשורת ממשלתיים בעלי תפוצה בינלאומית (לדוגמה, אתרי אינטרנט ממשלתיים) המסוגלים להשפיע על סביבת המידע של מדינות אחרות.
שיטת הפעולה המרכזית של מוסדות אלו משלבת בין סטייה, עיוות, והסחת דעת מהמציאות.
באמצעות שיטה זו, התקשורת הממשלתית מקדמת "סמכותניות זומבית", כינוי אשר נהגה על ידי החוקר הדמוקרטי איוון קרסטב.
המסרים האידאולוגים המועברים במדיה ממשלתית יכולים להשתנות בהתאם לשינויים בשלטון.
תיאוריה זו קובעת כי בעלות ממשלתית מועילה יותר לאזרחי המדינה באמצעות תיקון כשלי שוק.
התיאוריה נותנת שלושה הסברים לקיומה של תקשורת ממשלתית: ראשית, מידע הוא נחלת הכלל, וברגע שהוא מסופק לחלק מהאוכלוסייה לא ניתן למנוע את הפצתה (או לכל הפחות, יהיה יקר יותר למנוע אותה).
שנית, התקשורת הממשלתית יוצרת מצב בו הפצת מידע עשויה להניב תשואות גדולות, בעוד העלויות הקבועות והשוליות נשארות נמוכות יחסית (ארגון מתקני ייצור והפצה), דבר המאפשר מקסום רווחים אפקטיבי.
שלישית, אם הצרכנים בורים ולכן אינם מסוגלים להבדיל בין הטיות שונות, לתקשורת הממשלתית יש פוטנציאל לחשוף את הציבור למידע שלם יותר ופחות מוטה.
לעומת תאוריית מניע העם, קיימת תאוריית הבחירה הציבורית המציעה כי תקשורת בבעלות ממשלתית תעוות ותערפל מידע כאמצעי לחזק את הפוליטיקאים שבשלטון, תסית מצביעים וצרכני תקשורת מקבלת החלטות מושכלות ובסופו של דבר תחתור תחת הדמוקרטיה והשוק החופשי בו זמנית.
תקשורת פרטית ועצמאית מציעה מגוון דעות אלטרנטיביות לציבור ומאפשרות לאינדיבידואל לבחור בין דעות פוליטיות או מוצרים שונים, ללא חשש מעונש.
בנוסף, תחרות בין גופי תקשורת שונים מאפשרים לקהל המצביעים ולצרכני התקשורת, לקבל מידע מדויק ולא מוטה בממוצע.
כמו כן, העיקרון בתיאורית הבחירה הציבורית מחוזק באמצעות הכללתה של מודל תקשורת עצמאית ותחרותית כחלק ממנגנוני האיזונים והבלמים של הדמוקרטיות המודרניות.
התקשורת לעיתים מכונה "הרשות הרביעית", לצד הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
מעניין לציין, כי גם כלכלנים פיגוויאנים, התומכים ברגולציה ואף הלאמה בתעשיות אחרות, עדיין מביעים תמיכה במודל של תקשורת חופשית ופרטית.
העיתון אל-אהראם ("הפירמידות" בערבית) נוסד ב-1875 על ידי המהגרים הסורים, סלים ובשארה תקלא.
עד שחרורה של מצרים מהאימפריה הבריטית הביע העיתון בעיקר עמדות לאומניות.
לאחר קבלת העצמאות של מצרים החל העיתון לשמש בתור שופר לממשל וכמקור מידע על התהליכים הפוליטיים של המדינה.
רמת הצנזורה והמקום לביקורות בתוך העיתון השתנתה בהתאם לשליט מצרים הנוכחי.
בין השאר, בתקופת הנשיאות של מוחמד מורסי, הם ניסו להקטין את תמיכת האזרחים בהפיכת הממשלה רק בשביל להפוך את עמדתם לאחר הדחתו.
העיתון נחשב לאחד העיתונים הנקראים והמשפיעים ביותר במצריים.
הטלוויזיה המרכזית של סין (CCTV) משמשת כערוץ השידור הלאומי של סין משנת 1958, כאשר מאז 2018 נשלטת ישירות על ידי המפלגה הקומוניסטית הסינית (CCP) ולא על ידי המדינה הסינית.
מערכת ה-CCTV מופעלת על ידי מינהל הרדיו והטלוויזיה הלאומי, המדווח ישירות למחלקת הפרסום של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
תפקידי ה-CCTV הם מנעד של ידיעות חדשותיות, חינוך, תרבות, בידור ולשמש ככלי משחק מפתח ברשת התעמולה הממשלתית של סין.
הדיווחים של ה-CCTV בנושאים רגישים לממשלת סין ובפרט לדרג השלטון והמפלגה הקומוניסטית הסינית מעוותים ולעיתים קרובות משמשים כנשק נגד מי שנתפש כאויב המפלגה.
רשת השידור אל-ג'זירה, הנמצאת בבעלות מדינת קטר, החלה את שידוריה בשנת 1996. הרשת הוקמה ביוזמת אמיר קטר של אותה תקופה, השייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, בניסיון להתחיל תהליך דמוקרטיזציה של המדינה.
במקור היא מומנה באמצעות הלוואה של 137 מיליון דולר, עם הציפייה כי בהמשך הרשת תצבור רווח וכתוצאה מכך תעבור לידיים פרטיות.
לאחר שהרשת נכשלה לייצר רווח, ההלוואה הורחבה לזמן בלתי מוגבל.
מודל הבעלות של הרשת הוא היברידי - בזמנים שקטים היא מתנהלת בצורה הדומה לרשתות בבעלות פרטית בעוד בזמני חירום (כגון מלחמות) היא עוברת לשליטה גבוהה יותר של הממשלה.
בשל מודל זה, הרשת נחשבת ככלי דיפלומטי חשוב לשלטונות קטר.
מחד, לאל ג'זירה מיוחסת אמינות גבוהה ברמה של רשתות שידור פרטיות.
מאידך, ממשלת קטר מסוגלת להשתמש ברשת על מנת להפיץ מסרים אשר תומכים בעמדותיה ומקדמים את מטרותיה הדיפלומטיות.
בשל אותו המודל, הרשת מקבלת ביקורות רבות על סיקור מוטה כלפי אירועי קונפליקט פוליטיים.
לדוגמה, במהלך חתימת הסכם ספטמבר 2007 בין קטר לערב הסעודית, שגריר ארצות הברית בקטר האשים אותם על מיתון הביקורות כלפי ערב הסעודית במהלך סיקור האירוע.
בתגובה לטענות אלו, אל ג'זירה שחררה הצהרה שבה היא הכחישה את הטענות והביעה נאמנות ל-"עקרונות התקשורת החופשית".
כמו כן, בראיון עם ראש ממשלת קטר, הוא הכחיש את הטענות ואף טען כי הרשת מהווה "מקור לכאבי ראש" בשל סיקוריה הביקורתיים כלפי שלטונות של מדינות מוסלמיות אחרות.
מודל התקשורת הממשלתית חווה הצלחה בעת המלחמה הקרה על ידי מדינות קומוניסטיות.
ניתן לראות דוגמה לכך בשתי התחנות המרכזיות בטלוויזיה של ברית המועצות - התוכנית הראשונה (אשר הוקמה ב-1960) והתוכנית השנייה (אשר הוקמה ב-1982).
תחנות אלו היו תחת בעלות הממשלה אשר פיקחה, ביקרה ואישרה את תוכניהם כדי שיתאימו לעמדות הפוליטיות של המפלגה.
התקשורת הממשלתית הסובייטית סיפקה אמצעי מבוסס ומקיף להפיץ מידע לקהל ההמוני ואפשר לעצב את הנרטיב הפוליטי.
כמו כן, הערוצים אפשרו מחד לפעול לעיצוב זהות לאומית סובייטית אחידה ומאידך להפיץ תעמולה ברחבי העולם לעוררות תמיכה בברית המועצות.
אפילו לאחר התפרקות ברית המועצות, רוב ערוצי התקשורת הרוסיים בעלי תפוצה רחבה נמצאים בבעלות הממשלה או בעלים פרטיים המקורבים לה.
בין השאר, אתר החדשות רוסיה היום (RT) נחשב לאחד הארגונים המשפיעים ביותר בזירה הכלכלית-עולמית של דיסאינפורמציה.
מדובר בארגון הרשמי בעל המימון הגבוה ביותר בעולם וצוות העובדים הגדול ביותר בעולם, המייצר, מפיץ ומשווק חדשות בשירות הקרמלין.
הארגון נוסד בצילה של מערכת התקשורת הסובייטית ומבוסס על מנגנוניה הארגוניים.
רדיו קול ישראל החל בתור תחנת הרדיו המחתרתית של ההגנה, אשר פעלה החל מ-1940. שידורי התחנה נמשכו רק מספר חודשים ולאחר מכן חודשו בשנת 1945. תחנה זו אפשרה למחתרת בין השאר תקשורת בין חבריה השונים, גיוס חברים חדשים, הבהרת מטרותיה האידאולוגיות והעברת מסרים אסטרטגיים וקודים צבאיים כנגד הכוחות הבריטים.
ב-2 במרץ 1950, קול ישראל החל את שידוריו בתור תחנת רדיו ממלכתית אשר הוקדש לה משרד בממשלת ישראל.
לאחר פרישתו של דויד בן-גוריון מראשות הממשלה ב-1963, החלו תהליכים להפוך את השידורים האזרחיים של קול ישראל לחלק מרשות ציבורית, אשר אינה תלויה ישירות בממשלה.
תהליכים אלו הובילו ליצירת רשות השידור, אשר נהפכה בשנת 2017 לתאגיד כאן.
במהלך מלחמת העצמאות, התרחשו שידורי רדיו מפוזרים של כוחות הצבא אשר הכילו בעיקר דיווחים משדה הקרב.
השידורים המפוזרים אוחדו ל-"שידורי צבא ההגנה" אשר פעלו פעמיים ביום, בבוקר ובערב, למשך חצי שעה.
בסוף המלחמה, הוחלט לסיים את שידורי הצבא העצמאיים ולכלול אותם בשידורי "קול ישראל" הממלכתיים.
ביולי 1950, התפרסמה ידיעה בעיֹתון דבר לפיה מתוכנן להקים שירות שידור צבאי מיוחד.
תחילה, התקיימו מחלוקות רבות לגבי עצם קיומה והיחס בינה לבין שידורי הרדיו האזרחיים של "קול ישראל".
בין השאר, הידיעה התפרסמה מבלי שמנכ"ל ראש הממשלה, ראש שירותי המודיעין ומנהל שירות השידור ידעו על ההקמה.
בנוסף, אנשי "קול ישראל" ראו בשידורי גלי צה"ל תחרות לשידוריהם, האמינו כי אין לתחנה צבאית זכות קיום וטענו כי תוכני התחנה צריכים להיות משודרים כחלק מהשידורים האזרחיים.
תחנת השידור הצבאית הרשמית נחנכה לראשונה ב-24 בספטמבר 1950. מחד, התחנה נועדה לשמש כמכשיר ביטחון והתגנוננות אשר יסייע לגיוס, אימון, זירוז והפעלה של כוחות צה"ל השונים.
מאידך, התחנה תספק גם תכנים חינוכיים לנוער, לעולים חדשים ולעם הישראלי בכלל, אשר יסייעו להם להשתלב בתרבות הישראלית, להפנים את ערכיה וללמוד את הלשון העברית (בהתאם למדיניות כור ההיתוך של התקופה).
בנוסף, התחנה תשדר מוזיקה ותכנים בידוריים נוספים על מנת להנעים את זמנם של החיילים.
לאחר שקול ישראל נפרד מהממשלה ונהפך לחלק מרשות השידור הציבורית, הציעו גם לגלי צה"ל להצטרף אליהם בתור תחנה אזרחית.
עם זאת, חוגי הצבא הקשורים לתחנה חששו מאופיה החופשי יותר של הרשות ומפיקוח אזרחי על תוכני התחנה.
לטענתם, האובייקטיביות והנייטרליות אשר ניסו להשיג באמצעות רשות השידור מובטחים בגלי צה"ל בשל היותה תחנה צבאית.
לבסוף נקבע כי התחנה תישאר בבעלות צבאית.
עם זאת, חוק רשות השידור ב-1965 קבע כי גלי צה"ל תהיה נתונה לפיקוח היברידי, צבאי ואזרחי בו זמנית.
החוק קבע כי רשות השידור תהיה בעלת סמכויות פיקוח על התוכניות האזרחיות בעוד התוכניות הצבאיות יהיו בפיקוח בלעדי של שר הביטחון.
החוק קיבל ביקורות רבות, כולל ממפקדי התחנה אשר טענו כי הפיקוח ההיברידי יפחית באפקטיביות של שני סוגי הפיקוחים.
ביקורת נוספת הגיעה משופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין, אשר הגדיר את התחנה כ-"אנדרוגינוס משפטי ומהותי".
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, באו לידי ביטוי מתחים רבים בין מהותה הצבאית של התחנה לבין האופי האינדיבידואליסטי והיצירתי שלה באותה התקופה (אשר החל בין השאר בזכות המדיניות החופשית יותר של יצחק לבני, מפקד גלי צה"ל בשנים 1968–1974).
מחד, התחנה הייתה מחויבת להתגייס למטרותיהם הצבאיות של צה"ל, אליו הם משתייכים.
מאידך, התחנה הייתה מחויבת לעקרונות עיתונאים-מקצועיים פלורליסטיים אשר לעיתים קרובות הצריכו מהם לבטא עמדות הנוגדות ואף מבקרות את הצבא.
באותה התקופה, אנשי התחנה נאלצו להתמודד עם התערבות בתכניה מצד שר הביטחון, כדוגמת הדחות שדרנים אשר התבטאו בצורה ביקורתית או פעלו פוליטית כנגד המלחמה.
בטאון חיל האוויר הוקם ב-1948 באמצעות שיתוף פעולה בין חיל האוויר לשירות התרבות של החיל (בראשות ד"ר אברהם שאנן) לצורכי הסברה ובידור החיילים.
הגיליון האחרון יצא ב-01 בדצמבר 2023.
תקשורת ישנה הוא מונח בתחום התקשורת המתאר ערוצי תקשורת אשר היו דומיננטיים בעבר, לפני הופעת האינטרנט והטכנולוגיה הדיגיטלית.
אמצעי תקשורת אלו כוללים עיתונים מודפסים, שידורי רדיו, קולנוע ושלטי חוצות.
התקשורת הישנה מאופיינת בריכוזיות, פיקוח מוסדי על תכנים והיעדר אינטראקציה עם קהל.
מושג זה התבסס עם הופעתה של התקשורת החדשה, המבוססת על פלטפורמות דיגיטליות ואינטראקטיביות כמו רשתות חברתיות, אתרי חדשות מקוונים, פודקאסטים, אפליקציות ועוד.
בעוד שהתקשורת הישנה מעבירה תוכן לקהל באופן פסיבי, התקשורת החדשה מאפשרת לקהל להגיב ולנהל שיח בזמן אמת, ובבסיסן עומד הפער במהירות העברת המידע.
עם זאת, ועל אף ההבדלים, הגבול בין התקשורת הישנה לתקשורת החדשה אינו ברור לחלוטין.
גם בעידן הדיגיטלי, ניתן לראות כיצד אלמנטים של התקשורת הישנה ממשיכים להתקיים ומשתלבים באמצעי התקשורת החדשה.
למשל, עיתונים מודפסים החלו להפעיל אפליקציות להעברת התוכן, ניתן להאזין לכל תחנות הרדיו מהטלפון הנייד או מהטלוויזיה, וכן תכנים שבעבר היו אקסקלוסיביים לבתי הקולנוע נגישים לכל בית.
התקשורת הישנה מתבססת על מערכת מוסדות ריכוזית, אשר מנגישה ומתווכת את המידע לציבור.
מאפייניה כוללים שליטה בלעדית על אמצעי התקשורת, פיקוח מוסדי וצנזורה, תהליכי הפקה ייחודיים וכן חד-כיווניות באופן צריכת התוכן.
בנוסף, התקשורת הובילה לטשטוש בין מרחבי הזמן והמקום, ושברה את הגבולות הפיזיים בין בני האדם ובין מדינות.
התקשורת הישנה מאופיינת בריכוזיות גבוהה, הכוללת בעלות ושליטה כלכלית מצומצמת.
הריכוזיות מייצרת מצב בו רק למספר מצומצם של שחקנים יש שליטה על התוכן והמידע, כך שהחברות הגדולות נמצאות בבעלות הממשלה או בבעלות של מספר מצומצם של בעלי הון.
כך בעלי השליטה זוכים לכוח משמעותי בקביעת סדר היום של הציבור, ובמסגור האירועים בו.
החל משנות השמונים מדינות העולם החלו לעבור תהליכי הפרטה של אמצעי התקשורת, ובהתאם להיחשף לתכנים משאר העולם.
גופים שונים רכשו תכנים תקשורתיים ממדינות אחרות והחלו לשדר סרטים וטלוויזיה זרה, וכן לאפשר גישה לאמצעי תקשורת ממדינות שונות בעולם.
בהתאם, נולד הצורך בהקפדה על רגולציה תוך מדינית על התכנים המשודרים, זאת במטרה לאפשר מקום לתרבות המקומית אל מול התפתחות הגלובליזציה.
לכן, התקשורת מפוקחת על ידי הממשלה והתאגידים השונים אשר מכתיבים את סדר היום התקשורתית ומגדירים את הנושאים והאופן בו הם יסוקרו.
פיקוח זה מאפשר מצד אחד את היותה של התקשורת מנגנון שמירה על הדמוקרטיה- המידע העיתונאי והחדשותי מספק ערכים חברתיים, כלכליים ובידוריים, הפצת מידע לציבור והעברת ביקורת על השלטון.
התקשורת הישנה מאפשרת לקיים צנזורה על התוכן המפורסם, דבר הכרחי בהקשרים פוליטיים-מדיניים, ומאפשר שמירה על תכנים שאינם אמורים להתפרסם לציבור או כאלו שמטרתם להסית נגד קבוצות מסוימות.
עם זאת, מצד שני, הפיקוח והצנזורה עשויים להגביל את חופש הביטוי ולצמצמם את הנושאים העולים לסדר היום, תוך הגבלת תכנים מסוימים.
הליך הייצור של התקשורת הישנה מאופיין בשלבים ברורים דרך תהליך היררכי והכרחי לפני שידור התכנים.
ניתן לחלק את תהליך ההפקה הן לשלבים טכניים של כתיבה, עריכה, אישור והפקה, אך המאפיין הדומיננטי בו הוא מערכת מקצועית המבוססת על היררכיה.
כל תוצר עובר סינון ובקרה באמצעות אנשי מקצוע אשר מכתיבים את אופי ההפקה.
מאפיינים אלו מבטיחים אחידות ואמינות, אך עם זאת ישנן גם השפעות חיצוניות כמו אינטרסים כלכליים ופוליטיים או גופי פרסום אשר מעצבים את תהליך זה ומשפיעים על תוצאותיו.
התקשורת הישנה מאופיינת בחד כיווניות, כלומר, אין לקהל יכולת להגיב בזמן אמת.
הדיון הציבורי מתקיים באיחור לשידור, ואינו משפיע באופן מידי על התוכן המשודר, כך שהכוח ביצירת התוכן והפצתו נתון למספר מצומצם של גופים.
רעיון ההפצה ההמונית מאפיין את הקהל כ"מסה של יחידים מנותקים, המחוברים למדיה, אך לא אחד לשני", כלומר למדיה יש השפעה חד כיוונית בלבד, בזמן שלקהל אין יכולת להגיב בזמן אמת.
אך עם עלייתו של העידן הדיגיטלי, תופעה זו החלה להשתנות.
הגלובליזציה מאפשרת לכל אדם לפרסם ולהפיץ תוכן ככל שירצה, וכן נגישות התוכן מאפשרת תגובות בזמן אמת מצד הציבור.
התקשורת הביאה עימה ערעור על תפיסות הזמן והמקום.
אמצעי תקשורת שונים כמו טלוויזיה ורדיו ייצרו תחושת זמן חדשה, בה ההפרדה בין הזמן והמרחק נשברת.
אדם יכול להיות במקום אחד ובמקביל לצפות במתרחש במקום אחר, מה שמייצר חוויה של "נוכחות מרחוק".
יתרה מזאת, התפתחות אמצעי המדיה הובילו להגברת הטשטוש בגבולות הזמן והמקום, בעודם מאפשרים צפייה חוזרת בתכנים מסוימים וכך מטשטשים את הגבולות בין העבר, ההווה והעתיד.
לתקשורת הישנה ישנן גם מגבלות פיזיות בזמן ובמקום.
כך למשל עיתונים מודפסים מופצים בהתאם לחלוקת אזורים וכן בהתאם לשעות מסוימות, ושידורי רדיו וטלוויזיה משודרים על פי לוח זמנים ברור וקבוע.
בהתאם, חיי המדף של אותם תכנים מוגבלים לזמן קצר למדי.
העיתונים לרוב נזרקים לאחר יום או יומיים, שידורי הרדיו אינם חוזרים על עצמם (למעט פיתוחים טכנולוגיים של הקלטת תוכן), ופעמים רבות התוכן כלל אינו נשמר אלא בארכיונים ייעודיים להם לקהל בבית אין גישה.
התפתחות הדפוס על ידי יוהאן גוטנברג בשנת היוותה נקודת מפנה בהפצת המידע התקשורתי.
החל מהמאה ה־17 ניתן לראות התפתחות של עיתונים יומיים ועיתוני המונים, אשר פנו לקהל הרחב ולרוב עסקו בענייני היום.
המצאת הדפוס הובילה לעלייה חסרת תקדים במספר העותקים שניתן היה לייצר ובהתאם בירידה חדה בעלויות, מה שהנגיש אותם לקהל הרחב.
העיתונות בתקופה זו שימשה תפקיד חשוב בגיבוש סדר היום וכן בגיבוש זהות לאומית בקרב הדמוקרטיה המודרנית.
עם זאת, העיתונות המודפסת מאופיינת בריכוזיות גבוהה הכוללת שליטה על התוכן, מה שהשפיע על קביעת סדר היום.
בנוסף, העיתונות הייתה נתונה לצנזורה גבוהה וכן פיקוח מוסדי, אשר הגבילו את התוכן המופץ והדגישו את התקשורת החד כיוונית בצריכת התוכן.
במרוצת השנים העיתונים המודפסים התייתרו עם התפתחות הטכנולוגיה, ואלו נגישים לכל אדם בעל טלפון נייד דרך אפליקציות ייעודיות המצריכות לרוב מנוי בתשלום.
שנות השלושים עד שנות החמישים היו תור הזהב של הרדיו, אשר באותן שנים שימש אמצעי להעברת חדשות, תוכני בידור ומוזיקה בקרב הציבור.
שידורי הרדיו כללו שידורים חיים, חדשות, שידורי מוזיקה, קומדיה, תוכניות ילדים, שעשועונים ועוד.
בניגוד לעיתונות המודפסת, צריכת המידע ברדיו נעשית באופן פסיבי יותר, לרוב בנהיגה או בזמן פעילות אחרת.
המאזינים לא יכלו להגיב בזמן אמת והחוויה נחשבה מוגבלת בזמן, כך שלא היה ניתן להאזין לה פעם נוספת.
עם זאת, הרדיו עדיין משמש מרכיב מהותי בתקשורת.
השידור הראשון בטלוויזיה התקיים בבריטניה בשנות השלושים.
באותם ימים היה מספר מצומצם של ערוצים אשר היו בבעלות ממשלתית והושפעו משליטה חיצונית, למשל ה־BBC בבריטניה או רשות השידור בישראל.
בדומה לרדיו, גם הטלוויזיה התבססה על לוח שידורים קבוע, אשר קיבע את פסיביות הקהל והכתיב את אופן התנהלותו.
עם זאת, הטלוויזיה אפשרה את תחושת ה"נוכחות מרחוק", כך שאנשים יכלו לצפות בשידורים ממקומות שונים ולהרגיש כאילו היו נוכחים בהם.
כמו הרדיו, הטלוויזיה נותרה מרכיב מהותי גם בתקשורת החדשה, ועברה התפתחות אדירה עם עידן הגלובליזציה.
התקשורת הישנה בישראל התבססה על עיצוב זהות לאומית והחייאת השפה העברית, והיוותה מרכיב תרבותי חשוב.
אמצעי התקשורת שימשו ככלי להעברת מידע, אך גם כדרך לשיקוף נושאים לציבור וכן אפשרות לביטוי פוליטי ומפלגתי.
העיתונות המודפסת בתחילת דרכה של ארץ ישראל התבססה על עיתונות מפלגתית ששיקפה את החלוקה הפוליטית בארץ.
'דבר' ביטאו את הסתדרות העובדים ומפא"י, 'הצופה' ייצגו את תנועת המזרחי, 'המשקיף' את התנועה הרוויזיוניסטית ועוד.
כך, העיתונות בישראל לא רק שימשה כמקור ידע, אלא זירה פוליטית לביטוי דעות הציבור, באופן שאינו חד כיווני.
תחנות שידור היו קיימות בארץ ישראל עוד מתקופת המנדט הבריטי.
עם הקמת המדינה הוקמה תחנת 'קול ישראל' כתחנת הרדיו הרשמית של ישראל, וכן בשנת 1965 נחקק חוק רשות השידור שהסדיר את פועלה.
עם הקמתה, הפכה לגוף עצמאי, אך נותרה עם תלות של בעלות ממשלתית רגולטורית.
השידור הראשון בטלוויזיה התקיים בשנת 1968 לאחר מלחמת ששת הימים, והוא סימן את יריית הפתיחה לשידורי הטלוויזיה בישראל.
השידורים היו נתונים לפיקוח ורגולציה ממשלתית, ורק במרוצת השנים החלו להתפתח שידורים מסחריים ופרטיים.
עד תחילת שנת 2018 הטלוויזיה המסחרית הוגבלה לשני מתחרים- ערוץ 2 וערוץ 10, מה שהדגיש את הריכוזיות בשוק באותם ימים.
התקשורת בישראל נתונה לרגולציה ופיקוח עוד מתקופת הקמתה.
פקודת העיתונות אשר נחקקה בימי המנדט הבריטי נועדה לאפשר לשלטונות לפקח על העיתונות הערבית והיהודית בשנות השלושים על מנת לדכא מחאות והתנגדות לשלטון.
עם זאת, בשנת 2017 פקודה זו בוטלה, ואין חלופה אחרת לה.
גם בתחום הרדיו והטלוויזיה ישנו פיקוח ממשלתי משמעותי.
החוק בישראל קובע כי רישיון לשידור יוענק רק לתאגיד רשום המצוי בשליטה של אזרחים ישראלים, ולא יוענק למי שהורשע בעבירה או לסוכן פרסום או למפלגה.
הרגולציה בישראל מטרתה לייצר איזון בין חופש הביטוי של הציבור לבין שמירה על האינטרסים הציבוריים והממשלתיים.
באשר לרדיו, בשנת 2014 חוקק חוק השידור הציבורי וכן נקבעו כללי פיקוח על התכנים המשודרים.
מטרת חוקים אלו היא לבסס תוכן ציבורי בישראל ולהחליף את שידורי רשות השידור בטלוויזיה וברדיו כדי להוות מקור יצירה ותוכן באינטרנט.
המעבר לתאגיד השידור נועד לייצר מערכת שידורים ציבורית עצמאית.
תקשורת שיווקית (MARCOM - Marketing Communications) היא תקשורת תומכת-מכירות, המסייעת להשגת המטרות העסקיות של הארגון.
היא כוללת את כל סוגי אמצעי התקשורת בהם ניתן להשתמש כדי להעביר מסרים לקהל היעד, החל משילוט, ביגוד או מחזיקי מפתחות נושאי לוגו, דרך חומר מודפס, מצגות או וידאו, ועד הפקת תערוכות ואירועים אחרים ללקוחות.
תקשורת שיווקית נחלקת לחמישה מרכיבים: פרסום, קידום מכירות, יחסי ציבור, שיווק ישיר ומכירה, ומתקיימת במנעד ערוצים, פלטפורמות וכלים, הן המוניים והן ישירים, הן אונליין והן אופליין.
בהגדרתה הרחבה ביותר, תקשורת שיווקית היא כל פריט עליו ניתן להטביע סמליל או להעביר באמצעותו מסר, המשפיע על קהל מטרה.
תאורטית, הגדרה זו צריכה לחול על כל ערוצי השיווק, כולל סוכנים, חנויות וכדומה.
לרוב, מוסכם כי חשוב שהמסר העובר דרך מרכיבי התקשורת יהיה אחיד ומתואם, על אף שמדובר במרכיבים וערוצים שונים בעלי מאפייני תקשורת שונים.
מכיוון שמטרות עסקיות משתנות בדרך כלל על-פי קהלי מטרה, מוצרים, שפות, תרבויות וכו', תקשורת שיווקית טובה חייבת להיות גמישה אך בו בזמן גם קשוחה.
גמישה - להתאמות מקומיות, אולם קשוחה - בתוך סטנדרטים ברורים, עם אסטרטגיה בהירה ובאותה "הופעה" ("Look & Feel") ככל שניתן בכל המקומות ובכל סוגי המדיה.
אחידות זו תורמת משמעותית גם ליצירת מיתוג (Branding) תוך חיסכון באמצעים תדמיתיים.
כמו כן, כל ארגון מחליט מהו התקציב המופנה לתקשורת השיווקית ומה החלוקה התקציבית בין מרכיבי ותמהילי התקשורת.
תקשורת שיווקית תדמיתית עושה בדרך כלל שימוש באמצעים כמו פרסום, יחסי ציבור, קידום מכירות.
ניהול מסעות לקוח ומשפכי שיווק, לרבות תקצוב, ניהול ספקים ורכש מדיה, אפיון והקמת תשתיות, ומדידה ובקרה - הם ליבת העשייה של מקצוע המרקום.
יודגש, כי תקשורת שיווקית אופטימלית חייבת לשלב אמצעים מגוונים ולשאוף ליצירת תגובה ולאפשר דו-שיח.
אחרת, בהגדרה, אין זו תקשורת (Communications), אלא רק אמירה (Promotion) חד-כיוונית.
תקשורת שיווקית משולבת (נקראת גם IMC - Integrated Marketing Communication) משקפת גישה שיווקית מודרנית המסנכרנת בין אמצעי התקשורת השונים על מנת להעביר מסר אחיד לקהל המטרה.
בניגוד לגישה הישנה והמסורתית שעושה שימוש בכלים תקשורתיים אחדים על מנת להעביר את המסר, באמצעות גישה שיווקית משולבת, ניתן למצות את מרב הפוטנציאל מכל כלי תקשורת בפני עצמו וביחד עם שאר הכלים התקשורתיים כמו יחסי ציבור, פרסום, קידום מכירות, שיווק ישיר, תקשורת פנים ארגונית, עיצוב אריזות ושיווק דיגיטלי.
זאת על מנת להעביר מסר אחיד, עוצמתי וחזק.
אחת משיטות השיווק המצליחות כיום היא שיווק ברשתות חברתיות, הנעשה על ידי משפיענים באתרי מדיה חברתית ושיווק מוצר ספציפי דרכם.
שיווק משפיענים ממנף את ההשפעה של אנשים בפלטפורמות מדיה חברתיים כדי לקדם מוצרים ושירותים.
למשפיענים במדיה החברתית יש השפעה על התנהגות הצרכנים, תוך שימת דגש על יכולתם לעצב דעות, לבנות מודעות למותג ולהניע החלטות רכישה.
שיווק משפיעים מוצג כתחום דינמי ומתפתח המציע הזדמנויות ייחודיות למותגים להתחבר לקהלי היעד שלהם בצורה אותנטית ומושכת.
ישנם סוגים של משפיענים, כמו מאקרו ומיקרו משפיענים:
משפיעני מאקרו הם בדרך כלל אנשים עם קהל עוקבים גדול בפלטפורמות המדיה החברתית, בעוד של משפיעני מיקרו יש קהל קטן יותר אך מעורב יותר.
הבחירה במשפיען הנכון, בין אם מאקרו או מיקרו, היא קריטית להצלחת קמפיינים שיווקיים.
המותגים צריכים לקחת בחשבון גורמים שונים בבחירת משפיען, כגון טווח הגעה של המשפיען, שיעור מעורבות של הקהל, רלוונטיות לערכי המותג והתאמה לדמוגרפיה של קהל היעד.
התאמת הפרסונה וסגנון התוכן של המשפיען עם התדמית והמסרים של המותג חיונית ליצירת שותפויות אותנטיות ואפקטיביות.
על ידי בחירה קפדנית של משפיענים שמתאימים ליעדי המותג והעדפות קהל היעד, מותגים יכולים לשפר את האמינות והאפקטיביות של מאמצי השיווק המשפיעים שלהם.
גישה אסטרטגית זו לבחירת משפיענים יכולה להוביל למעורבות מוגברת, למודעות למותג, ובסופו של דבר, לתוצאות חיוביות עבור המותג בנוף התחרותי של שיווק במדיה חברתית.
אנשי ומנהלי תקשורת שיווקית (מרקום, מאנגלית: marketing communication) אחראים על התקשורת השיווקית של החברה.
תפקידם נפרד ונגזר מזה של מנהל/ת השיווק, והם אלו שבונים מותג ומוציאים לפועל את האסטרטגיה השיווקית ואת התכנית והתקציב הביצועי.
מנהלי השיווק אמונים ואחראים על האסטרטגיה ועל התמהיל השיווקי (ה-5'P/ממים: מוצר, מחיר, מיקום, מכירות, מטרות-לקוחות) - ומנהלי המרקום אמונים על היישום והביצוע ועל ניהול הספקים, הערוצים והתשתיות.
ניהול מרקום או ניהול תקשורת שיווקית – הוא תחום באגף השיווק או הפרסום, שאינו נחשב למקצוע פורמלי או תפקיד הנהלה.
התפקיד מוגדר תחת הרבה מאוד שמות וכובעים, הוא פעמים רבות "משרתם של מספר אדונים".
מדובר בתפקיד הנחשב למורכב יחסית מבחינה ביצועית ותפעולית, מחייב יכולות שליטה, ביצוע וארגון, הוא מולטי-דיסציפלינארי וכולל הרבה מאוד תחומי הכשרה, ביצוע וניהול.
לתפקיד מרקום יש מקום מרכזי וחשוב במערך השיווק הארגוני, ככזה המרכז ומתכלל מידע רב ועשיה מגוונת, דורש השכלה מתאימה, ידע, ובמקרים רבים מחייב ניסיון והכשרה.
מחלקת המרקום היא הגוף המיישם, התומך והמקשר בין הנחיות השיווק לבין הביצוע בפועל של חלק ניכר מהצרכים השיווקים של הארגון בו הוא פועל.
המחלקה יכולה לפעול ולהשפיע כלפי חוץ הארגון וכלפי פנים הארגון בהתאם לצורכי הארגון, כאשר היקפי העבודה והתפקיד ותחומי האחריות, הם נגזרות של גודל הארגון וצרכיו השונים.
לא בכל ארגון יש מנהל/ת תקשורת שיווקית תחת מנהל/ת מחלקת השיווק, ולא בכל ארגון יש מנהל/ת שיווק מעל מנהל/ת התקשורת השיווקית.
ישנם מוסדות לימוד ספורים בהם ניתן ללמוד קורסים ספציפיים בנושא ניהול מרקום.
בישראל, ניתן ללמוד תואר ראשון בפרסום ותקשורת שיווקית.B.A ותואר שני באסטרטגיה דיגיטלית ותקשורת שיווקית.M.A ב.
בשנת 2020 הוקם בישראל איגוד המרקום הישראלי, המוגדר כבית מקצועי לאנשי ומנהלי התקשורת השיווקית, הארגונית, הדיגיטלית, המיתוגית והחזותית בישראל.
איגוד המרקום - הפונה הן לשכירים והן לעצמאים, ואף לספקי פתרונות תקשורת שיווקית - מבדל עצמו מאיגוד השיווק הישראלי המיועד למנהלי וסמנכ"לי שיווק בלבד ולחברות מפרסמות הגדולות במשק, בכך שפונה לכל מנהלי הביצוע השיווקיים, ולחברות ועסקים בכל סדרי הגודל (גם כאלו בעלי תקציבי שיווק ופרסום מינימליים).
תקשורת תומכת חליפית (בראשי תיבות: תת"ח; באנגלית: Augmentative and alternative communication, AAC) היא כינוי לעזרים המספקים תקשורת מורחבת לאלה המוגבלים בדיבור או שאינם יכולים לדבר בצורה מילולית.
תקשורת זו כוללת שימוש במחוות, שפת סימנים, אסטרטגיות תקשורת, עזרים כמו פנקס ועט וטכנולוגיה מסייעת אלקטרונית (כגון פלט קולי, מתגים שונים, מחשב, לוח תקשורת אלקטרוני) ושאינה אלקטרונית (כגון לוחות תקשורת ידניים, כרטיסיות תקשורת).
תקשורת חליפית ותומכת יכולה לעזור באופן דרמטי לחלק מהאנשים שמתקשים להתבטא אך לא לכולם.
המאמצים של העוסקים במקצוע (קלינאי תקשורת עם הכשרה נוספת בטכנולוגיה מסייעת) להכליל באופן תאורטי את מי שתקשורת כזו תעזור לו ומי שלא, לא צלחו.
ניתן לחלק את המשתמשים בתקשורת חליפית ותומכת לשתי קבוצות: אנשים שיש להם קושי גם בהבנת שפה וגם בביטויה לעומת אנשים שיש להם קושי רק בביטוי השפה.
בין האנשים שיש להם קושי רק בביטוי שפה אך לא בהבנתה, יש אנשים עם לקות נקודתית במערכת הדיבור ויש אנשים עם לקויות נרחבות.
אנשים עם לקות נקודתית במערכת הדיבור יכולים להיות אנשים שעברו עקירה של מיתרי הקול בגלל סרטן בגרון (כמו השרה פרופ' יהודית נאות) ואנשים שעברו אירוע מוחי שפגע בעיצבוב שרירי הגרון.
אנשים שמתקשים רק בביטוי שפה אך לא בהבנתה בשל לקויות נרחבות יכולים להיות אנשים עם בעיה בכלל שרירי הגוף או אנשים עם בעיה בעיצבוב כלל שרירי הגוף כמו חלק מהלוקים בשיתוק מוחין או טרשת נפוצה.
אצל מי שיש לו בעיה פיזית כלל גופנית שמקשה גם על הדיבור, מכשיר התקשורת עשוי להיות מחובר במנשא מיוחד אל כיסא הגלגלים.
בין האנשים שיש להם בעיה גם בהבנת שפה וגם בביטויי ויכולים להיעזר בתקשורת חליפית ותומכת מצויים חלק מאנשי הקשת האוטיסטית.
מאוד קשה להכליל מי מהם זקוק לתקשורת זו ומי לא.
יש לדוגמה, אנשים עם "קווים אוטיסטים" שזקוקים לה ויש כאלה שלא.
אדם עם קווים אוטיסטים עשוי להזדקק לתקשורת חליפית ותומכת אם קשה לו לדבר גם בגלל הקושי בהבנת שפה וגם בגלל תכנון מוטורי לקוי או בגלל רגישות סנסורית קשה לקולו שלו.
אנשים אחרים שיכולים להיעזרת בתקשורת חליפית ותומכת שיש להם קשיים גם בהבנת שפה וגם בביטויה הם אנשים עם לקויות קוגניטיביות נרחבות הקשות לאבחון.
העוסקים בתחום אינם נוהגים לדבר על מנת המשכל של אנשים אלה משום שבדיקת משכל אצל אדם שיש לו גם קשיים קוגניטיביים וגם קשיי תקשורת עשויה להיות לא אמינה.
חלק מהמשתמשים בתקשורת חליפית ותומכת הם אנשים עם לקות קשה מאוד בהבנה ובביטוי שפה הקרויים "מתחילי תקשורת".
אנשים כאלה עלולים להיחשב על ידי אדם לא מקצועי כאנשים שאינם מתקשרים כלל.
אולם, קלינאי תקשורת שמראיין את מכריהם עשוי לגלות שהרבה מהם הבינו סימנים שאנשים אלה המציאו כדי לבקש או להביע דבר מסוים.
במקרה כזה, קלינאי התקשורת יקבץ את כל הסימנים האלה ללקסיקון קצר שיכול להכיל הסברים על כשלושים סימנים המוכרים ל"מתחיל התקשורת" ולחלק עותקים של הלקסיקון בין מכרי האיש.
לקסיקון כזה יכול לשפר דרמטית את איכות חייו ותפקודו של מתחיל התקשורת.
יש להבחין בין תקשורת חליפית ותומכת, שהיא שיטה מבוססת מבחינה מדעית, לבין תקשורת מסוייעת, שהיא פסאודו-מדע.
בתקשורת מסוייעת המנחה מנחה את ידו של המטופל בהקלדת אותיות.
ישנה הסכמה רחבה שבתקשורת מסוייעת, מחברת המסר היא המנחה, ולא המטופל.
לוח תקשורת ידני הוא משטח שעליו מופיעים סמלים שונים וההצבעה עליהם בעזרת יד או חלק גוף אחר (רגל, מבט וכו') מחליפה תקשורת קולית.
הסמלים יכולים להיות איורים, צילומים, מילים, אותיות או סמלים שהומצאו במיוחד עבור לוחות תקשורת כגון סמלי בליס (Blissymbol).
היתרונות של הלוח הידני על האלקטרוני הם מחירו, עמידותו בתנאי סביבה קשים, משקלו הקל והיכולת של יהודים דתיים להפעילו בשבת .
יש אנשים שמצוידים בלוחות תקשורת משני הסוגים ומשתמשים בהם בהתאם לנסיבות.
התאמת לוח התקשורת נעשית באופן טיפוסי להתאמה של אמצעי טכנולוגיה מסייעת – על פי צורכי המשתמש, סביבתו, יכולותיו הגופניות והקוגניטיביות, טעמו האישי ויכולת המימון שלו.
לוח תקשורת אלקטרוני הוא שיכלול של לוח התקשורת הידני שנותן מגוון אפשרויות תקשורתיות רב יותר.
לוח כזה יכול להוסיף פלט קולי או להשתנות במהירות בהתאם ללחיצות הקודמות עליו כך שהוא מזרז את השיחה או מגדיל את רפרטואר הסמלים הרלוונטיים לנושא השיחה.
לוח תקשורת אלקטרוני יכול להיות מחשב נייד או מחשב לוח רגיל עם תוכנה מיוחדת, מחשב מיוחד, משטח עם מתגים, העט החכם של לייבסקרייב עם הנייר הייעודי שלו וכיוצא בזה.
אפשר להפעיל פלט קולי פשוט על ידי לחיצה על מתג.
פעולה זו מאפשרת למשתמש לבטא את עצמו בצורה קולית על ידי מסר שהוקלט בפלט מוקדם יותר.
מערכת זו יכולה להיות משוכללת יותר וברמות שונות – ייתכנו מתגים רבים למשתמש אחד, והוא יכול לבחור בכל מצב מה הוא רוצה לומר.
פלט קולי יכול להיות גם תוכנת קורא מסך – תוכנה להקראת המלל על מרקע המחשב שעוצבה במקור עבור לקויי ראייה או דיסלקטים.
אדם המתקשה בדיבור יכול לכתוב את דבריו במעבד תמלילים ולהפעיל תוכנה זו.
חסרונו העיקרי של מעבד התמלילים כאביזר תקשורת חליפית לעומת לוח התקשורת האלקטרוני הוא איטיותו.
יתרונו העיקרי של הפלט הקולי הוא היכולת להעביר מסר גם לאנשים שלא נמצאים ממש על יד המשתמש ולא עוקבים אחר כל הצבעה או מבט שלו, וכן האפשרות להשתלב בשיחה בצורה המדמה דיבור טבעי.
תקשורת סלולרית היא טכנולוגיית תקשורת המאפשרת שימוש בטלפון סלולרי, טלפון אלחוטי נייד, שניתן להפעילו לא רק באזורים נרחבים, אלא גם ובעיקר, שניתן להפעילו תוך כדי תנועה ממקום למקום.
הטכנולוגיה המתבססת על אזורים הנקראים "תאים" ("Cells"), כאשר בכל תא יש לפחות משדר-מקלט אחד המאפשר העברת שיחה או נתונים.
כל תא משתמש בתדרים שונים מאלו המשמשים תאים סמוכים כדי למנוע הפרעות בשידור.
משתמש שמנהל שיחה או תקשורת נתונים באזור של תא מסוים מקושר לאחד המשדרים-מקלטים בתא.
כאשר המשתמש משנה את מיקומו ועובר לאזור של תא סמוך, מתבצעת "העברת מקל" ("handoff") והשיחה שלו מועברת למשדר/מקלט בתא החדש.
בצורה זו מתאפשרת תקשורת רצופה גם כאשר המשתמש נמצא בתנועה.
התקשורת הסלולרית שנהייתה נגישה להמונים באמצע שנות ה־80 של המאה ה־20, היוותה את אחת מהמהפכות הגדולות ביותר בתולדות התקשורת.
היא הביאה לשינויים מרחיקי לכת, בעיקר במישור החברתי, כשהיא אפשרה אינטראקציה רחבת היקף במגוון אפשרויות – שיחות טלפון, מסרונים (SMS), גלישה באינטרנט והעברת נתונים.
התקשרות הסלולרית תרמה תרומה מכרעת להפיכת העולם כולו לכפר גלובלי.
מערכות תקשורת סלולריות קיימות נכון ל-2016 מתוך אוכלוסיית העולם כ־95% (כ־8 מיליארד בני אדם) נמצאים בתחומי הכיסוי של מערכות תקשורת סלולריות, אך כ־53% מהאוכלוסייה בכלל העולם (75% מאפריקה, 21% בארופה)לא משתמשים באינטרנט סלולרי למרות היותם בתחומי הכיסוי של המערכות.
צ'יינה מובייל נחשבת לחברת הסלולר הגדולה בעולם, ודווח שבאמצע שנת 2014 שירתה מעל ל־790 מיליון מנויים.
המילה סלולרי נובעת מהמילה cell – תא, באנגלית.
בחוקי מדינת ישראל קרויה תקשורת סלולרית בשם תקשורת תאית או שירותי רט"ן ומכשיר הטלפון הסלולרי קרוי רט"ן – רדיו טלפון נייד, אך כמעט ולא נעשה שימוש במונחים אלה מחוץ לחקיקה ולרגולציה של משרד התקשורת.
התקשורת הסלולרית מבוססת על כך ששני מכשירי טלפון ניידים אינם מדברים ביניהם ישירות – בניגוד לרשת רדיו רגילה – אלא דרך רשת של תחנות בסיס סלולריות שכל אחת מהן מכסה תא שטח קטן יחסית (cell).
כל טלפון מתקשר עם תחנת הבסיס הקרובה אליו.
תחנות הבסיס מקושרות ברשת קווית או אלחוטית למתג סלולרי הקרוי MSC.
המתג אחראי לניתוב השיחות מן התא המתאים ואליו.
כאשר הטלפון הסלולרי עובר מתא שטח אחד לשני, מועברת השיחה מתחנת בסיס אחת לתחנת בסיס אחרת.
תהליך ההעברה נקרא "העברת שיחה" .
המתג הסלולרי מקושר מצידו לרשת הטלפון הציבורית (PSTN) וכך מאפשר שיחות מטלפון קווי לסלולרי ולהפך.
פריצת הדרך המרכזית שאפשרה את פיתוח הטלפונים הסלולריים, היא זו של השימוש החוזר בתדרים – בתחנות בסיס שונות, המופרדות זו מזו גאוגרפית, כך שמספר מוגבל של תדרי שידור מאפשר כמות כמעט בלתי מוגבלת של שיחות.
הרעיון של טלפונים סלולריים אינו חדש.
עוד בשנת 1947 נהגה במעבדות מחקר, הרעיון של תאים שיקושרו לטלפונים ניידים, באמצעות שימוש חוזר בתדרים, אולם הטכנולוגיה של תקופה זו לא אפשרה את מימוש הרעיון.
מכשול נוסף היה סירובה של נציבות התקשורת הפדרלית (בארצות הברית) FCC, להקצות ספקטרום תדרים למערכות טלפון אלחוטי.
בשנת 1968 הציעו מעבדות בל וחברת AT&T ל־FCC את התפיסה שלפיה יוקמו רשתות של רדיו טלפון נייד שיתבססו על פריסה נרחבת של תחנות שידור, שכל אחת מהן תכסה אזור שידור ברדיוס של קילומטרים ספורים ותפעל רק בחלק מן התדרים המוקצים למערכת כולה.
כאשר המשתמשים יעברו מאזור כיסוי של תחנה אחת לאחרת, יתחלפו אוטומטית תדרי השידור והקליטה שלהם ורציפות התקשורת תישמר.
שני גופים עסקו בפיתוח הרעיון בארצות הברית: מעבדות בל וחברת מוטורולה.
בשנת 1973 הדגימה מוטורולה את הטלפון הסלולרי הראשון, אולם היו אלה מעבדות בל שהציגו בשנת 1979 את האבטיפוס הראשון למערכת סלולרית ופרסו ב־1980 את הניסוי הראשון באזור שיקגו, ובו 2000 משתתפים.
שנה לאחר מכן הוקמה בטוקיו המערכת הסלולרית המסחרית הראשונה.
רק ב־1982 אישר ה־FCC להקים מערכת מסחרית בארצות הברית וזו הוקמה לבסוף בשנת 1983, 36 שנה לאחר העלאת הרעיון בפעם הראשונה.
סיווג המערכות לדורות נובע משינויים מהותיים ברשת הסלולרית.
השינויים כוללים החלפת המרכיבים הטכנולוגיים של הרשת הסלולרית, ובכללם החלפה של האנטנות של הרשת ושינויי פריסה של תחנות הבסיס של הרשת.
לעומתם, שדרוגים קלים יותר לטכנולוגיה מצוינים כחצאי דור או רבעי דור (לדוגמה, דור 3.5 או 2.5).
דור 0 – מערכות לא סלולריות
המערכות הראשונות האלחוטיות היו צבאיות מבוססות מכשירי קשר ולא פעלו בשיטה הסלולרית.
במערכות אלו התקשורת התבססה על ערוץ מסוים, והשימוש בו היה ב־Broadcast (הפצת התשדורת לכל מי שמכוון לאותו ערוץ, ללא הבחנה או זיהוי אישי).
ערוץ השידור היה דו כיווני למחצה (Half-duplex), קרי בכל נקודת זמן השידור היה שידור חד־כיווני אל המשדר המרכזי (דיבור) או ממנו (הקשבה).
מערכות אלו לא יכלו לספק את הדרישה לנהל שיחות רבות בו־זמנית.
המערכות נקראו גם מערכות "לחץ על מנת לדבר" (push-to-talk system).
דור 1 – מערכות אנלוגיות
הטלפונים הסלולריים הראשונים היו אנלוגיים, דהיינו הדיבור הועבר ברשת בצורה אנלוגית, ללא המרה לאות ספרתי.
בעולם פותחו מספר מערכות סלולריות אנלוגיות:
IMTS (קיצור של: Improved Mobile Telephone System) – בשנות ה־60 מערכת מסוג זה הותקנה לראשונה.
במערכת זו הופעלה תחנת בסיס עם שני תדרים: אחד לשידור ואחד לקליטה.
בשנות ה־80 הכול השתנה באמצעות מערכת AMPS.
AMPS (קיצור של: Advanced Mobile Phone System) – היא מערכת אמריקנית שפותחה על ידי AT&T בשנת 1983. מערכת ה־AMPS הייתה עד שנות ה־90 המערכת הסלולרית הנפוצה ביותר ביבשת אמריקה ובמדינות נוספות כגון ישראל.
TACS (קיצור של: Total Access Communication System) – הייתה המערכת האנלוגית האירופית.
המערכת הושקה ב־1985 על ידי חברת Vodafone בבריטניה.
ה־TACS דומה מאוד ל־AMPS, אלא שתחום התדרים שהוקצה לה היה בתחום ה־900 מגה־הרץ.
ה־TACS הייתה בשימוש בבריטניה, איטליה, יפן ומדינות רבות נוספות.
כיום מוחלפת מערכת ה־TACS כמעט בכל מקום על ידי שיטת ה־GSM.
גם מערכת ה־NMT מוצאת משימוש ומוחלפת בעיקר על ידי מערכות GSM אבל גם על ידי מערכות CDMA.
חיש קל התברר כי באזורים אורבניים צפופים, המערכות מגיעות תוך שנים ספורות לקצה יכולת הקיבול שלהן.
החברות ומכוני המחקר ביפן, ארצות הברית ואירופה, נוכחו לדעת כי הטכנולוגיות האנלוגיות אינן טובות מספיק וכי יש צורך בתכנון דור חדש של מערכות סלולריות, שיהיו בעלות התכונות הבאות:
יכולת נדידה (Roaming), כלומר שימוש בטלפון הסלולרי בכל מקום, לא רק בשטח הכיסוי של החברה שהיא ספק השרות שלו.
אימות זהות המשתמש ומניעת הונאה סלולרית.
פרטיות – מניעה או לפחות עיכוב של ציתות בלתי מורשה לשיחות.
יוצאת מן הכלל הייתה חברת מוטורולה, שהייתה באמצע שנות ה־80 המובילה בעולם בייצור טלפונים סלולריים.
דור 2 – מערכות דיגיטליות
מערכת סלולרית דיגיטלית היא בעלת התכונות הבאות:
הדיבור מקודד על ידי מקודד דיבור לאות ספרתי ומועבר ברשת תוך כדי שימוש מסיבי בתיקון שגיאות.
שיטת האפנון היא ספרתית ומותאמת במיוחד לאופי הערוץ הסלולרי.
התמסורת ספרתית ומותאמת לתקני תקשורת מקובלים.
נעשה שימוש בערוצי בקרה ספרתיים בין הטלפון הסלולרי לתחנת הבסיס, לצורך שליטה טובה יותר על המערכת, קבלת דיווחים על עצמת הקליטה, והעברת שיחות סלולריות טובה יותר.
נעשה שימוש בטכנולוגיות ספרתיות כדי להתגבר על דעיכות.
שיטת גישה מרובת משתמשים (Multiple Access) – בעוד במערכות האנלוגיות לכל משתמש תדר משלו, הרי שבמערכות הדיגיטליות נעשה שימוש מתוחכם בגישה לספקטרום, כך שמספר משתמשים חולקים ביניהם את ספקטרום התדרים בו זמנית.
שני גופים עיקריים עסקו באפיון ופיתוח המערכות הדיגיטליות – ארגון התעשיות הסלולריות בארצות הברית CTIA וארגון התקשורת האירופי CEPT.
לצורך הבנת אופן פעילותן של המערכות הסלולריות החדישות, יש להבין טוב יותר את ההבדל בין שיטות הגישה השונות:
FDMA – Frequency Division Multiple Access – גישה מרובה בחלוקת תדר – זוהי הגישה המסורתית במערכות אנלוגיות – כל טלפון סלולרי מקבל תדר משלו לשידור ותדר לקליטה בתא בו הוא נמצא ותדר זה מוחלף כאשר מבוצעת העברת השיחה מתא אחד לשני.
TDMA – Time Division Multiple Access – גישה מרובה בחלוקת זמן זוהי הגישה ברוב המערכות הדיגיטליות מהדור השני – כל טלפון סלולרי מקבל תדר לשידור ותדר לקליטה בתא בו הוא נמצא ובתוך התדר הזה חריץ זמן משלו.
התדר וחריץ הזמן מוחלפים כאשר מתבצעת העברת שיחה.
CDMA היא השיטה החדישה ביותר המקובלת בחלק מן המערכות הספרתיות של הדור השני של הטלפונים הסלולריים ובמערכות החדישות של הדור השלישי.
הסבר שיטה זו מורכב מעט יותר.
שיטת ה־CDMA התפתחה ממערכות צבאיות מסווגות שפעלו בשיטת הספקטרום המפוזר.
בשיטה זו חולקים ביניהם כל הטלפונים הסלולריים את אותו התדר ומשדרים בו־זמנית.
ההפרדה ביניהם נעשית באמצעות קוד פרישה.
ארגון תעשיית הסלולר האמריקני – CTIA, החל בסוף שנות ה־80 לתכנן מערכת סלולרית שתחליף את מערכת ה־AMPS.
התוצאה היא מערכת שתוקננה בשנת 1991, שנודעה בכינוי מערכת TDMA ונודעה גם בשם Digital AMPS.
בשיטת TDMA, כל ערוץ RF של AMPS מחולק ל-3 חריצי זמן.
בכל חריץ זמן משדרת תחנת הבסיס דיבור מקודד למשתמש אחר ובאופן דומה בערוץ העולה משדרים טלפונים סלולריים שונים בחריצי זמן שונים.
ככלל, מגדילה מערכת ה־TDMA את הקיבול, לעומת מערכת ה־AMPS פי 3 בערך.
שני תקנים תוקננו בארצות הברית למערכות TDMA.
הראשון נקרא IS-54 והשני, המתקדם יותר, IS-136.
מערכות TDMA זכו לתפוצה נרחבת בארצות הברית, בדרום אמריקה ובמדינות נוספות.
חברת סלקום שהייתה המפעיל הסלולרי השני במדינת ישראל, החלה את פעולתה בשיטת TDMA בתחילת 1995.
בשנים האחרונות דועך השימוש בשיטה זו, מאחר שאינה יכולה לספק שירותי דור שלישי ורוב המפעילים שהפעילו מערכות מסוג זה עברו להפעלת מערכות GSM.
בישראל הופעלו רשתות כאלו על ידי חברות סלקום פלאפון ופרטנר (לשעבר אורנג').
רשת ה־GSM עושה שימוש בטכנולוגיית גישה מרובה מבוססת זמן, TDMA (אין הכוונה לתקן ה־TDMA).
לכשיצאו היו רשתות ה־GSM הרשתות היחידות בעולם שפעלו בטכנולוגיה דיגיטלית.
בעוד ארגון ה־CTIA בוחר בתקן ה־TDMA כתקן הספרתי של צפון אמריקה, הציעה חברת קוואלקום (Qualcomm) בארצות הברית, במהלך חדשני ונועז, פתרון חלופי המבוסס על שיטת ה־CDMA.
מייסדי החברה ארווין ג'ייקובס ואנדרו ויטרבי טענו כי פיתחו שיטה המסוגלת להגדיל את קיבול המערכת הסלולרית פי 10–20 לעומת מערכת AMPS וזאת תוך כדי שיפור איכות הקשר, הקטנת מספר הניתוקים והקטנת צריכת ההספק של יחידות הקצה.
טכנולוגיית ה־CDMA מבוססת על עקרונות דחיסה וקידוד בהם השתמש הצבא האמריקאי במהלך מלחמת וייטנאם.
החידוש בשיטה הוא בכך שהשיחות השונות מופרדות זו מזו באמצעות קידוד ולא באמצעות חלוקה בזמן (כפי שנוקטת טכנולוגיית ה־TDMA/GSM) או באמצעות חלוקת תדרים צפופה (כפי שנוקטת טכנולוגיית ה־NAMPS).
שיטה זו מאפשרת קיום של מספר גדול של שיחות (כמספר הקודים האפשרי) על גבי אותו תחום תדרים ובו־זמנית, מבלי שהשיחות תפרענה אחת לשנייה.
הטכנולוגיה שפיתחה קוואלקום הייתה מורכבת למדי וחייבה שימוש באלמנטים חדשניים כגון קידוד דיבור בקצב משתנה והעברה רכה של שיחות – טכנולוגיה שבה מכשיר סלולרי קולט מידע ממספר תחנות בסיס בו זמנית, מה שמבטיח שהשיחה לא תתנתק במהלך מעבר בין תאים סלולריים.
מאפיין נוסף של טכנולוגיית ה־CDMA הוא בקרת ההספק ההדוקה שבה מכשיר סלולרי משנה את הספקו באופן דינמי בכל רגע.
הופעת ה־CDMA יצרה מחלוקות קשות ופיצול בעולם הסלולרי, מצד אחד, טענו חסידי ה־TDMA ובראשם חברות נוקיה ואריקסון כי טכנולוגיית ה־CDMA מורכבת מדי, אינה עומדת בדרישות ויקרה ליישום.
מצד שני, חברת קוואלקום, מוטורולה ויצרנים קוריאניים ובראשם סמסונג, טענו לעדיפות של ה־CDMA.
בצפון אמריקה הופעלו ב־1995 מערכות בשיטת CDMA, בתקן שנקרא IS-95 או בשם המסחרי cdmaOne והמפעילים בעולם נחלקו לשתי קבוצות – הרוב שהלך עם מערכות GSM וה־TDMA האמריקני והמיעוט שהפעיל מערכות CDMA וזאת למרות שקיבול ה־CDMA אכן הוכח כגדול יותר.
בשנת 2004 הגיע מספר משתמשי CDMA ל־200 מיליון, ובמשך למעלה משני עשורים פעלו מערכות CDMA בקנה מידה גדול ביבשת אמריקה, באוסטרליה, סין, הודו, יפן, קוריאה ובמדינות נוספות ביניהן ישראל, שבה עברה חברת פלאפון לשימוש בטכנולוגיית CDMA במקום הטכנולוגיה האנלוגית שקדמה לה.
כמו בחברות רבות בעולם, פלאפון הפסיקה את השימוש בטכנולוגיה זו ופינתה את התדרים שמשתמשים בה ב־30 ביולי 2017,
גם ביפן פותחו תקנים למערכות דיגיטליות, שהיו שונים הן מאלה שפותחו בארצות הברית והן מאלה שפותחו באירופה.
המערכות היפניות כוללות, מלבד מפעיל הפועל ב־CDMA, שני תקנים נוספים: PDC ראשי תיבות של Personal Digital Cellular, ו־PHS – ראשי תיבות של Personal Handyphone System שהיא בעצם מערכת אלחוטית ביתית שהיא גם מערכת סלולרית ספרתית עם ניידות נמוכה.
חברת NTT DoCoMo, השייכת לחברת האם NTT, היא המפעיל הסלולרי הגדול ביותר ביפן, מצטיינת בחדשנות טכנולוגית רבה והייתה הראשונה להשיק רשת דור שלישי בתקן FOMA באוקטובר 2001. DoCoMo גם אחראית לשירות ה־i-mode שבניגוד לשאר התקנים היפנים, הופץ בעולם.
בתקני ה־GSM הוכנסה אפשרות להעברת נתונים בקצב אופייני של 2400 סל"ש ועד קצב מרבי של 9600 סל"ש.
התפיסה הייתה, שניתן יהיה להעביר נתונים ממחשב למחשב דרך מודם ספרתי בתוך הטלפון הסלולרי.
מתכנני ה־GSM לא חזו כלל את התפתחותה המהירה של רשת האינטרנט ובאמצע שנות ה־90 מצאו עצמם ספקי השירותים הסלולריים ללא כל יכולת לאספקת שירותי נתונים אטרקטיביים.
הבעיות שבפניהן עמדו היו (ועדיין קיימות בחלק גדול מן השווקים):
זמן הקמת קשר נתונים ארוך מאד
מסך אלפא-נומרי זעיר ללא צבע וגרפיקה
עלויות גבוהות – מערכות תקשורת הנתונים הסלולריות פועלות במיתוג מעגלים, דהיינו – הטלפון הסלולרי מקושר לרשת הנתונים דרך קו חיוג ומודם ספרתי, כך שגם כאשר הוא אינו מעביר נתונים, מחויב המנוי עבור זמן אוויר.
החיוב עבור תקשורת נתונים יכול להגיע לסכומים גבוהים מאוד, אף כאשר כמות המידע המועברת קטנה יחסית.
מספר התפתחויות טכנולוגיות החל מסוף שנות ה־90, באו לתקן מצב זה.
GPRS (או: General Packet Radio Service) הייתה הטכנולוגיה הראשונה תחת תקן ה־GSM שעשתה שימוש במיתוג מנות כדי לאפשר תקשורת נתונים יעילה ובעלות פחותה למשתמש מאשר שיטת קו החיוג במיתוג מעגלים.
EDGE (או: Enhanced Data for Global Evolution) היא טכנולוגיה המשפרת את ביצועי מערכת ה־GPRS להעלאת קצבי העברת הנתונים ברשתות טלפוניה סלולרית מסוג GSM.
טכנולוגיה זו מאפשרת לתת שירותים רבים שנחשבים כשרותי "דור שלישי" כגון צפייה בוידאו.
בישראל מופעלת רשת כזו על ידי סלקום ופרטנר.
דור 3 – מערכות דיגיטליות מהירות
החדירה העמוקה של הטלפונים הסלולריים הדיגיטליים מהדור השני הייתה חסרת תקדים.
בחלק מהמדינות הגיע שיעור החדירה ל־100% ואף למעלה מזה (יותר מטלפון סלולרי אחד לכל אדם).
שיעורי ההכנסה והרווח של המפעילים הסלולריים היו גם הם חסרי תקדים.
באמצע שנת 2004 היו בעולם יותר ממיליארד מנויים.
יצרני הציוד הסלולרי, גופי התקינה והמפעילים, החלו עוד בסוף שנות ה־80 בתהליך ארוך של אפיון מערכות סלולריות דיגיטליות מתקדמות, שיתווספו אל מערכות הדור השני ובעתיד יחליפו אותן.
הגוף שהחל לרכז את אפיון מערכות הדור השלישי היה איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ה־ITU).
תהליך התקינה של מערכת סלולרית ארוך ומסורבל ביותר.
מציאת תדרי הפעלה שיהיו מקובלים על כל מדינות העולם ופינוי התדרים האלה
הסכמה על תקנים טכניים למערכות הסלולריות ותרגומם למפרטים
הסכמה על תהליכי רישוי והפעלה של המערכות
הדרישות ממערכות הדור השלישי היו:
טיפול בקצבי העברת נתונים גדולים הרבה יותר
כיסוי כלל עולמי, כולל באזורים שאינם ניתנים לכיסוי על ידי תחנות בסיס סלולריות
קיבול גדול בהרבה מהמערכות הקיימות
מגוון שירותים מתקדמים כגון שירותי מולטימדיה, שרותי נתונים מהירים וכיוצא באלה.
ה־ITU אפיין מסגרת לתקינת שירותי הדור השלישי שנקראת IMT-2000.
UMTS, ראשי תיבות של מערכת טלפוניה ניידת עולמית, היא אחד התקנים הבולטים בדור השלישי.
התקן מנוהל על ידי הארגון 3GPP.
UMTS היא מערכת דור המשך ל־GSM שנועדה לשפר את ביצועי GSM-Packet Data (הנחשב לעיתים דור 2.5).
מערכת ה־UMTS מושתתת על טכנולוגיית W-CDMA (5MHZ).
יש לה שני יתרונות בולטים על־פני GSM-Packet Data.
הראשון הוא היכולת להעביר פסקול בקטעי מולטימדיה שונים כגון וידאו.
השני הוא שהשרות הוא כלל עולמי.
קצב העברת המידע, כמקובל בדור השלישי, הוא 384Kbps בתנועה ו־2Mbps במנוחה, כשהמשתמש מחובר באופן רציף לרשת.
ספקיות דור שלישי עיקריות בסוף 2004 הן דוקומו, שהחלה לשתף פעולה עם חברות סלולר מחוץ ליפן, האצ'יסון וודפון.
זהו תקן נוסף בדור השלישי וחשוב לשים לב לא לבלבל בינו לבין שיטת CDMA.
התקן מהווה התפתחות של תקן הדור השני IS-95. התקן מנוהל על ידי הארגון 3GPP2. בין המערכות הנשענות על תקן זה נמצאות 1xRTT, 1xEV-DO, 1xEV-DV.
הקצבים המתקבלים במערכות אלה נעים בתחום שבין 144Kbps ל־3Mbps.ברשת זו רוחב הסרט הוא 3.75MHZ, פי 3 מהרוחב הרגיל ועל כן קצב העברת הנתונים גדול יותר והרשת מהירה יותר.
זהו תקן פחות מוכר המפותח בסין על ידי החברות דטנג, סימנס והאקדמיה הסינית לטכנולוגיות תקשורת (CATT).
אחד היתרונות ששיטה זו מקנה היא אסימטריה משתנה של יחסי העלאה־הורדה.
דור 4 – מערכות מבוססות IP