tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלילת הסדרה עוקבת אחר ניסיונותיה של הייסינת' להוכיח את עליונותה החברתית, ולהתיידד או להתחבב על אנשים שונים אשר לדעתה משתייכים למעמד הגבוה.
ניסיונותיה נכשלים תמיד בסופו של דבר, לרוב לאחר הופעתם של בני משפחתה המורחבת, אשר משתייכים למעמד הנמוך, ואשר אותם היא מנסה נואשות להסתיר.
"פשוט נהדרת" - קומדיית מצבים בריטית עטורת פרסים שהופקה על ידי ה-BBC בין השנים 1992 ל-2012. הסדרה נוצרה על ידי הקומיקאית ג'ניפר סונדרס אשר גם מככבת בסדרה בתפקיד אחת הדמויות הראשיות.
"האצילות מחייבת" - קומדיית מצבים בריטית בהפקת ה-BBC ששודרה במקור בין השנים 1979 ל-1981. הסדרה עסקה בין היתר בסנוביזם שכרוך במערכת המעמדות הבריטית ובשנאת הזרים הקיימת, בנוסף לתפקיד של מעמד האצולה בחברה הבריטית.
"הפתן השחור" - קומדיית מצבים שהופקה על ידי ה-BBC.
הסדרה כוללת 24 פרקים בני חצי שעה ששודרו במקור בשנים 1983–1989 ושלושה פרקים מיוחדים (ספיישלים) ששודרו בשנים 1988 ו-2000 ותשע הופעות נוספות.
הסדרה נוצרה על ידי ריצ'רד קרטיס ורואן אטקינסון.
התוכנית ממוקדת בעלילותיו של האנטי-גיבור הציני והשנון אדמונד בלקאדר (אותו מגלם רואן אטקינסון).
"מישהו מטפל בך?" - קומדיית מצבים בריטית ששודרה במקור בין השנים 1972 עד 1985. עלילת הסדרה מתרחשת בקומת הבגדים וההלבשה התחתונה בחנות כלבו בריטית.
כפארודיה על מערכת המעמדות הנוקשה בבריטניה, דמויות הסדרה פונות זו לזו בשמות משפחותיהן, גם לאחר שעות העבודה.
תכנים בריטים רבים ממוקדות בדמויות סוררות אך אהובות, אשר לרוב ממעמד הפועלים המרושש, אשר מנסים 'לרמות את המערכת' על מנת להיטיב עם עצמם.
להלן מספר דוגמאות בולטות בהומור הבריטי לתכנים הממוקדים באספקט זה:
"על שוטים ואנשים", סדרות טלוויזיה קומיות (1981–2003) בכיכובו של דייוויד ג'ייסון כדל טרוטר.
מצבים מביכים כתוצאה ממחסור בכישורים חברתיים
דוגמאות בולטות לתכנים בהומור הבריטי הממוקדמים במצבים מביכים כתוצאה ממחסור בכישורים חברתיים:
"מיסטר בין" - סדרת טלוויזיה קומית בכיכובו של רואן אטקינסון.
התוכנית מתמקדת בעלילותיו של מר בין, דמות אקסצנטרית, ילדותית ומיזנתרופית.
פרק טיפוסי בתוכנית מורכב משלושה מערכונים שונים, המציגים את בין בסיטואציות יומיומיות שגרתיות, אלא שבין הופך אותן למצבי ביש שמהם הוא נחלץ בדרכים יצירתיות ומשעשעות אך בלתי יעילות.
"המשרד" - סדרות טלוויזיה קומיות בכיכובו של ריקי ג'רווייס
"Extras" - סיטקום בריטי העוסק בניצבים העובדים בסדרות טלוויזיה, בסרטי קולנוע ובהצגות תיאטרון.
הסדרה הופקה במשותף על ידי BBC ו-HBO והיא נוצרה, נכתבה ובוימה על ידי ריקי ג'רווייס וסטיבן מרצ'נט, אשר גם מככבים בסדרה.
"קרועים" - קומדיית מצבים בריטית ששודרה בשנים 2008–2010 בערוץ הטלוויזיה הבריטי E4. הסדרה נכתבה על ידי דיימון ביסלי ואיאן מוריס.
הסדרה עוסקת בחייו של ויל מק'נזי, נער מהפרברים באנגליה ושלושת חבריו.
"דרק" - דרמה קומית בריטית שהפקתה החלה בשנת 2012 ואשר עדיין מופקת עד היום.
הסדרה נכתבה ובוימה על ידי ריקי ג'רווייס שגם מגלם את התפקיד הראשי בה.
"אלו אלו" - על אף שעלילת התוכנית מתרחשת בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, הדמויות הלא אנגליות דברות באנגלית במבטא צרפתי או גרמני מוגזם, כאשר לכך אורך הסדרה משולב הומור רב אודות הסטריאוטיפים הבריטיים והסטריאוטיפים של העמים האחרים.
"ננס אדום" - גם בסדרה זו משולב הומר רב על הסטראוטיפים של העמים השונים ברחבי הממלכה המאוחדת, ונעשה שימוש במבטאים ודיאלקט אזוריים שונים.
בעוד שבעבר בדיחות גזעניות היו חלק מההומור הבריטי, כיום הן נחשבות מקוממות בעיני מרבית הבריטים.
משנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר תכנים קומיים עוסקים בגזענות הדבר נעשה לרוב מתוך ביקורת ולא מתוך אהדה.
הסדרות "Love Thy Neighbour" ו-"Till Death Us Do Part" היו שתיהן סדרות שעסקו בסוגיות אלה בתקופה בה הגיע גל הגירה גדול לתחומי הממלכה המאוחדת.
בעוד שבסדרה "המלון של פולטי" בעל המלון הבריטי התייחס באופן מבזה למלצר הספרדי מנואל, המטרה לכך הייתה להדגיש עד כמה הוא חסר סובלנות כלפי אנשים אשר שונים ממנו וחלילה לא ליצור אהדה לאנשים שבוחרים להתנהג באופן זה.
"הפתן השחור" - אדמונד בלאקדר נוהג באופן תדיר להתייחס בבריונות ובאופן סרקסטי לעוזר שלו בלדריק.
"המלון של פולטי" - בזיל פולטי נוהג באופן תדיר להתייחס בבריונות ובאופן סרקסטי למנואל ,המלצר הראשי במלון .
"המופע של ריקי גרוויס" - לאורך כל הסדרה סטיבן מרצ'נט וריקי גרוויס נוהגים ללעוג באופן תדיר לתפיסת העולם הייחודית של קארל פילקינגטון על החיים.
דוגמאות בולטות לתכנים בהומור הבריטי הממוקדמים בפרודיות על סטריאוטיפים בריטים:
"הממלכה הקטנה" - סדרת טלוויזיה קומית הבנויה ממערכונים ששודרה בשנים 2003–2006 בהפקת ה-BBC.
יוצרי הסדרה וכותבי המערכונים הם מאט לוקאס ודייוויד ואליאמס, והם גם השחקנים הראשיים.
"עלי ג'י" - דמות בדיונית סאטירית אותה מבצע הקומיקאי הבריטי סאשה ברון כהן.
בין השנים 2000 עד 2004 כיכבה הדמות בתוכנית "המופע של עלי ג'י" בערוץ 4 הבריטי בה עלי ג'י ניהל ראיונות קומיים באולפן ויצא לכתבות שטח.
הוא הצליח לגרום למרואיינים רבים לגלות דעות ורגשות שבדרך כלל מוסתרים, בהם אנטישמיות, הומופוביה, שנאת נשים, עודף תקינות פוליטית, צביעות ועוד.
בשנת 2002 הופקה גם סרט באורך המלא בו מככבת הדמות עלי ג'י .
דוגמאות בולטות לתכנים בהומור הבריטי הממוקדמים בחיבה לאקסצנטריות:
סרטי האנימציה של וולאס וגרומיט
"מורקמב ווייז" - מופע קומי בכיכובם של אריק מורקמב וארני וייז.
"Qi" - שעשועון טלוויזיה בריטי המשודר ברשת ה-BBC החל משנת 2003 בו בפאנל, אשר מורכב מארבעה ידוענים, המשתתפים מקבלים נקודות על היותם די מקוריים, בעוד שהמשתתפים מאבדים נקודות אם הם מציינים תפיסות שגויות נפוצות.
אבולוציה מתכנסת: ארבע דוגמאות ממספר קבוצות ציפורים אשר פיתחו באופן עצמאי צורת מקור המאפשרת להן להיזון מצוף.
למעלה: המין Vestiaria coccinea (ימין) מקבוצת החוחיות והמין Phaethornis guy מקבוצת הקוליבריים (שמאל).
הומופלסיה מוגדרת כאבולוציה עצמאית של מאפיין או מצב מאפיין דומים אצל שני מינים או יותר, כלומר כאלו שלא נרכשו מאביהם הקדמון המשותף.
במילים אחרות, בתופעה זו מינים שאינם בהכרח בעלי קשר קרוב מפגינים פתרון דומה לבעיה משותפת.
לכן, מאפיין הומופלסי שונה ממאפיין הומולוגי: זה האחרון משותף לשני מינים או יותר, אך כזה שכן נרכש מהאב הקדמון המשותף שלהם, ובשל כך מוצאו ייחודי ולא הופיע מספר פעמים בהיסטוריה.
כל תכונה של אורגניזם נחשבת כמאפיין , ואילו גרסאותיו הן מצב המאפיין .
לדוגמה, קיומן של אצבעות בגפיים האחוריות הן המאפיין, ואילו מספרן או צבען הם מצבי המאפיין.
בתוך קבוצת היונקים השיער הוא מאפיין הומולוגי מכיוון שהורש מהאב הקדמון של הקבוצה אל כל צאצאיו (על אף שחלקם איבדו אותו עם הזמן).
עם זאת, בהשוואה לקבוצת הפטרוזאורים שניחנו בסיבים דמויי שיער , השיער הומופלסי מכיוון שהתפתח באופן נפרד למטרה דומה אצל שתי הקבוצות השונות .
דוגמה נוספת משתי קבוצות אלו הן הכנפיים: אם אצל העטלפים הן מאפיין הומולוגי מכיוון שהורש מהאב הקדמון של הקבוצה, בהשוואה לפטרוזאורים הן מאפיין הומופלסי מכיוון שהתפתחו באופן נפרד.
תחת ההגדרה הומופלסיה נכללים שלושה דפוסים אבולוציוניים: אבולוציה מתכנסת, אבולוציה מקבילה (parallel evolution) והיפוך אבולוציוני (evolutionary reversal).
התפתחותם של מאפיינים דומים באופן שטחי, אצל מינים שאינם בעלי קשר קרוב.
במקרה זה המינים היו בעלי "נקודת התחלה" שונה, אך בשל לחצים דומים מהסביבה פיתחו פתרון דומה.
לדוגמה, הן לבעלי החוליות והן לסילוניות חסרות החוליות יש עיניים בעלות עדשה ורשתית.
אולם, מאפיינים משותפים אלו אינם ירושה מאביהם הקדמון המשותף, אלא התפתחו בנפרד.
בשל כך, שתי צורות עיניים אלו נבדלות באופן ניכר.
אחת מדוגמאות האבולוציה המתכנסת הוא החיקוי: תופעה בה מאפייניו של מין אחד התפתחו במיוחד כדי להידמות לאלו של מין אחר.
שניים מסוגי החיקוי הנפוצים ביותר הם החיקוי הביטסיאני (Batesian mimicry) והחיקוי המילריאני (Müllerian mimicry).
בסוג הראשון, מין לא מסוכן או כזה המתאים לאכילה (החקיין) מחקה מין אחר מסוכן או לא מתאים לאכילה (המודל).
בסוג השני, שני מינים או יותר המסוכנים או שאינם מתאימים לאכילה פיתחו דמיון אחד לשני.
ביטוי אחד של סוג חיקוי זה הוא "מארג חיקוי" (mimicry ring), בו מספר מינים באזור מסוים דומים אחד לשני.
דומה לאבולוציה מתכנסת, אך מופיעה אצל מינים קרובים או דומים.
מינים אלו ירשו מאביהם הקדמון "נקודת התחלה" דומה, כגון מבנה גוף או גן מסוימים, ובשל לחצים סביבתיים דומים "הובלו" בדרכים התפתחותיות דומות אל אותו הפתרון.
לדוגמה, אצל קבוצות סרטנאים רבות, חלק מגפי החזה (thoracic legs) – המבנה ההתחלתי שירשו מאביהם הקדמון המשותף – התפתחו לכדי מבני אכילה (Maxillipeds).
חלק מהחוקרים אינם רואים בדפוס אבולוציוני זה דבר נפרד מהאבולוציה המתכנסת.
התפתחותם של מאפיינים מאוחרים (derived state) למצב המזכיר מאפיינים מוקדמים יותר של אביהם הקדמון.
לדוגמה, הדינוזאורים התרופודים המודרניים, העופות, התפתחו ממינים תרופודים אחרים שחסרו את יכולת התעופה.
עם זאת, קבוצות מיני עופות אחדים (כמו הפינגוויניים) איבדו את יכולת התעופה שלהם, ובכך הפכו דומים לאבותיהם.
הומופיליה (מיוונית עתיקה: φιλία ὁμοῦ: ביחד ו- חברות, או בתרגום חופשי, "אהבת הדומה") הוא מונח מתחום הסוציולוגיה המתאר את נטייתו של האדם ליצור קשרים עם אנשים דומים לו כפי שמתבטא בביטוי השגור "מצא מין את מינו".
הנושא נחקר רבות בתחום הרשתות במיוחד בתחום הרשתות החברתיות.
יותר ממאה מחקרים הדגימו הומופיליה בצורה זו או אחרת והוכיחו כי הדמיון בין אנשים עוזר ליצור קשר ביניהם.
התכונות המשותפות כוללות גיל, מין, מעמד חברתי ותפקיד בארגון .
אנשים הנמצאים ביחסים עם הדומים להם חולקים גם מאפיינים משותפים כגון אמונות, ערכים, השכלה.
המאפיינים המשותפים מקלים על תקשורת ועל יצירת מערכת יחסים.
מונח הפוך ל"הומופיליה" הוא "הטרופיליה".
הומופיליה מביאה לעיתים קרובות גם לנישואין בין אנשים עם מאפיינים דומים, והיא אחד הגורמים המשפיעים על פוריות.
נצפתה פוריות גבוהה יותר באנשים שיוצרים יחסים עם אנשים אחרים בעלי מאפיינים משותפים.
הומופיליה נחקרה גם בתחום של ביולוגיה אבולוציונית לגבי נטייה ברורה של בעלי חיים להזדווג עם דומים להם.
החוקרים לזרספלד ומרטון ב-1954 הגדירו את המונח לראשונה והבדילו בין הומופיליה לפי סטטוס והומופיליה לפי ערכים.
החוקרים מצאו כי אנשים עם מאפיינים זהים של סטטוס חברתי נוטים יותר להתקשר זה עם זה מאשר באופן אקראי.
"סטטוס" כולל מאפיינים מולדים כמו גזע, מוצא אתני, מין וגיל וכן מאפיינים נרכשים כמו דת והשכלה.
לעומת זאת, הומופיליה לפי ערכים קשורה להתקשרות של אנשים על בסיס דעות דומות, גם אם יש הבדל במאפייני סטטוס באנשים אלה.
המחקרים הראשונים בנושא זה בחנו התנהגות בקבוצות חברתיות קטנות באמצעות תצפיות בגני ילדים, בתי ספר ושכונות קטנות.
תצפיות אלו זיהו שקיימת הומופיליה המבוססת על ממדי דמיון דמוגרפיים – גיל, מגדר, גזע והשכלה.
עם התפתחות המחקר, התגלו ממדי דמיון נוספים - מעמד חברתי, התנהגות ועוד.
כמו כן, נמצאו גורמים המהווים את הבסיס ליצירת קשרים הומופיליים, כדוגמת מיקום גאוגרפי, קשרים משפחתיים וסטטוס ותפקידים בלתי רשמיים.
אחת הסיבות להיווצרות הומופיליה היא שדמיון בין אנשים מאפשר תקשורת נוחה יותר, ומקל על יצירת קשרים.
קשרים הומופיליים נמצאו כמקור בעל ערך לתמיכה, סיוע ורגשות חיוביים הקשורים באימות עצמי.
לצד זאת, הומופיליה נמצאה גם כמגבילה את מאגר הקשרים האפשריים ומקושרת ליצירה ושימור של חוסר שוויון בחברה.
מרחק גאוגרפי – אנשים שנמצאים קרוב זה לזה נוטים להיות בעלי מאפיינים דומים ולתקשר עם אנשים שיותר קרובים אליהם.
לאנשים אלה נוצר ידע משותף וטעמים תרבותיים דומים דבר שמגביר את היווצרות ההומופילה.
טכנולוגיות מודרניות כגון טלפון, דואר אלקטרוני ורשתות חברתיות צמצמו את ההשפעה של המרחק אך לא ביטלו אותה לחלוטין.
קשרים משפחתיים – קשרים משפחתיים נוטים להביא לקשר הדוק ותדיר גם במרחקים גאוגרפיים, אם כי קשרים אלה נוטים להתרופף בהדרגה עם הזמן.
ארגונים – בית ספר, עבודה, פעילות התנדבותית מאפשרים יצירת קשרים רבים.
מחקר הראה שתפיסה שיש דמיון בין אנשים בקבוצה משפר שיתוף פעולה בקבוצה וציפייה לתגמול מהאינטראקציה מעל המצופה.
מחקר אחר הראה שהומופיליה יוצרת סובלנות ושיתוף פעולה במרחבים חברתיים.
ישנם מחקרים שמראים כי הומופיליה מסייעת לאנשים לגשת למידע, להטמיע חדשנות וליצור דעות ונורמות חברתיות.
הומופילה הקשורה למין וגיל נמוכה יותר יחסית לגזע ומוצא אתני.
גברים ונשים לעיתים קרובות גרים זה עם זה ומייצגים קבוצות גדולות ודומות בגודלן.
מרסדן (1988) מצא הומופיליה בין קבוצות גיל שונות.
נמצא קשר חזק בין גיל ומרחק חברתי לאנשים אחרים ונטיה להיות גלוי.
לדוגמה ככל שפער הגילאים בין שני אנשים היה גדול יותר, כך היה סיכוי קטן יותר לדון בנושאים חשובים ביניהם.
ההשפעה של הומופילה ברשתות חברתיות מתבטאת בשני אופנים: השפעה על אופן התפתחות של הרשת ונטייה של האנשים להשפיע על אנשים אחרים שדומים להם.
כריסטאקיס ופאולר בספרם "מחוברים" מצאו כי הרשתות הן דינמיות, ומרכיביהן נוטים לחבור למרכיבים אחרים הדומים להם.
אנשים מעצבים את הרשת שלהם בדמותם: בני אדם יוצרים ובונים מחדש את הרשתות החברתיות שלהם כשאחד העקרונות המנחים הוא הומופיליה.
מרכיבי הרשת מחפשים לחבור לאותם מרכיבים ששותפים לאינטרסים שלהם, להיסטוריה שלהם.
זו הסיבה למשל שניסיונות לפיזור אוכלוסייה אינם עולים יפה, ושבני אדם בעלי מאפיינים דומים נוטים להתגורר באותה סביבה.
במחקר שערכו המחברים, נמצא כי קיימת סבירות של 52% ששניים ממכריו של האמריקאי הטיפוסי מכירים זה את זה.
מסקנתם היא כי הרשת משפיעה מאוד על עיצוב חיינו, הבחירות שלנו והטעם שלנו והופכת אותנו דומים מאוד להרבה אנשים אחרים ולחלומותיהם.
הומופיליה על פי מוצא אתני
הרשתות החברתיות של היום בעלות חלוקה בולטת לגזע ומוצא אתני.
בקבוצות קטנות יותר קיים שוני קטן יותר בשל מספר קטן של חברים בקבוצה, וכך בקבוצות של מיעוט אתני נצפית הומופיליה בעוצמה גבוהה.
ישנו קשר בין גזע ומוצא אתני לרמת ההשכלה ותחומי התעסוקה, דבר המגביר את ההומופילה הבסיסית בקבוצות אלה.
הומופיליה אתנית מעידה על החשיבות של אתניות כקריטריון ליצירת קשרים, ועל סימון או מחיקה של גבולות אתניים.
רשתות כמו פייסבוק יוצרות אווירת הומופיליה.
כאשר משתמשים אוהבים מאמר או פוסט של אידאולוגיה מסוימת, האלגוריתמים של פייסבוק ממשיכים להראות פוסטים של אותה האידאולוגיה (מתוך אמונה שזה מה שהאדם רוצה לראות).
סוג זה של הומופיליה עשוי להגביר פערים ו"תיבות תהודה" ברשתות החברתיות המקוונות וליצור מצב בו רק אנשים עם אידאולוגיה דומה מתקשרים זה עם זה.
מחקר של פרופ' ריצ'רד פרימן, כלכלן באוניברסיטת הרווארד, וויי הואנג יצאו לבחון את השפעת הגיוון בתחום העיסוק שלהם, שוק הפרסומים האקדמיים.
נבחנו מאות אלפי מאמרים מדעיים שהתפרסמו במספר רב של כתבי עת לאורך 28 שנה.
הם קטלגו את המחברים לפי מוצאם, שאותו גזרו משם המשפחה.
אלגוריתם מיוחד סרק את שמות המחברים וזיהה מי מהם סינים, יפנים, קוריאנים, וייטנאמים, הודים או היספאנים ומי מהם נושאים שמות אמריקאיים "טהורים" יותר.
וכך צוותי המחברים סווגו לשני סוגים: מעורבים ואחידים.
המחקר מצא כי מחברים מובילים אמריקאים נטו לעיתים קרובות לעבוד עם שותפים ממוצא אתני דומה.
החוקרים זיהו קשר בין רמת הגיוון של צוותי המחקר לבין איכות תוצרי העבודה שלהם.
צוותים אחידים והומופיליים הניבו מחקרים שתרומתם המדעית הייתה פחותה יותר בממוצע; הם פורסמו בכתבי עת שוליים יותר וזכו לתשומת לב פחותה.
צוותים מעורבים הפיקו בממוצע מחקרים איכותיים יותר, שהופיעו בכתבי עת יוקרתיים יותר ושימשו בסיס ותימוכין ליותר עבודות המשך.
הקשר נצפה גם בכיוון ההפוך: ככל שההישגים המחקריים של חוקר מרשימים יותר, כך גדל הסיכוי שיהיה שותף בצוותים מעורבים.
גם התפזרות מחברי המחקרים על פני מוסדות שונים העלתה את מדד האיכות של עבודותיהם.
שיתוף פעולה בין חוקרים מאוניברסיטאות שונות וארצות שונות הוליד עבודה אקדמית איכותית ומועילה הרבה יותר בממוצע מזו שצמחה בשיתוף פעולה בין חוקרים מאותו המוסד, גם אם דובר באוניברסיטה מהמובילות בעולם.
מחקרם של אזי לב און סבינה ליסיצה, מאוניברסיטת אריאל בדק את המושג "מרחק חברתי" בין יהודים וערבים בישראל.
המושג מוגדר על פי מידת האהדה שחשים בני קבוצה אחת כלפי קבוצה שנייה.
השערת המחקר מבוססת על תאוריה של לזרספלד ומרטון משנת 1954 האומרת כי "מגע בין אנשים המשתייכים לקבוצות שונות מבחינת גזע, דת ומוצא עשוי לצמצם סטריאוטיפים הדדים".
המושג "מרחק חברתי" מתייחס לנכונות של בני קבוצה מסוימת להתמודד עם צורך לתקשר עם בני קבוצה חברתית אחרת.
המרחק החברתי מוגדר על ידי מידת האהדה שחשים בני קבוצה אחת כלפי בני קבוצה אחרת, הצבת גבולות הקבוצה החוצים בין אלה ששייכים אליה ואלה שלא, תדירות האינטראקציות ההדדיות וההבדלים התרבותיים בין הקבוצות.
ממצאי המחקר מצביעים על תדירות נמוכה מאוד של מגע אונליין בין יהודים לערבים: 75% מהיהודים לא נמצאים במגע אונליין עם הערבים באמצעות מדיה חברתית.
עם זאת, ככל שתדירות המגעים עם המגזר הערבי עולה, כך אותם גולשים יהודים חשים קרבה רבה יותר.
המפגשים שנעשו במסגרות של מדיה חברתית על בסיס תחומי עניין משותפים, תרמו למעט יותר קרבה לערבים, כפי שהגולשים היהודים מדווחים.
עינת יהודה מאוניברסיטת בן-גוריון ערכה מחקר שבדק "הומופיליה אתנית" בקרב משכילים – מבנה היחסים האתניים בדור השלישי ומעלה, בין שלוש קבוצות אתניות וותיקות בחברה היהודית בישראל: מזרחים, אשכנזים ומעורבים.
המחקר הראה כי מזרחים ואשכנזים גילו העדפה בולטת לקשרים תוך-אתניים, לעומת אדישות לאתניות בקרב מעורבים.
כמו כן, הממצאים מראים על קשר חיובי בין גודל הקבוצה האתנית למספר הקשרים התוך אתניים.
כלומר, גודל הקבוצה האתנית חשוב, מכיוון שהוא מבנה את ההזדמנויות או מציב אילוצים על יצירת קשרים תוך אתניים.
חברת האנליטיקס Gnip (שנרכשה על ידי טוויטר), בחנה 11.5 מיליון ציוצים שפורסמו במהלך המבצע "עמוד ענן" (נובמבר 2012) או עסקו בו, ומצאה כי רק 10% מהשיח התנהל בין תומכים של שני הצדדים.
סקירה דומה של פעילות מקוונת במהלך מחאות הגזע ב-2014 בפרגוסון שבמיזורי, הראתה כי ליברלים ושמרנים בארצות הברית ציטטו עובדות וטיעונים שונים לחלוטין, ונוצר רושם שהם כמעט לא מכירים אלה בקיומם של אלה.
וול סטריט ג'ורנל עורך פרויקט בשם Blue Feed, Red Feed ("פיד כחול, פיד אדום") המציג זה לצד זה את המקורות החדשותיים הפופולריים בקרב קהלים ליברליים (כחולים) ושמרנים (אדומים).
התוצאה הייתה יצירת שני "פידים" שונים לגמרי.
קרין נהון ושירה ריבנאי נהיר חקרו את התופעה במערכות בחירות בישראל.
הומופיליה ברשת התבטאה בקרב גולשים רבים ממחנה השמאל בהיוודע תוצאות הבחירות לכנסת ה-20, שטענו כי לפי התכנים אליהם נחשפו בפייסבוק, היה ברור כי מחנה השמאל הולך לנצח.
אשליה זו נוצרה משום שפייסבוק מסננת תכנים שאינם מתאימים לגולשים, וכך איש שמאל רואה תכנים של חבריו מהשמאל בלבד, ואיש ימין יטה לראות תכנים של חבריו מימין.
הבעייתיות עליה מצביעים אם הדבר נובע מבחירה אישית אלא משליטה על תכנים על ידי פלטפורמה.
לדברי פרופ' נהון הבעיה נובעת מהיותנו לא חשופים לכל הידע הקיים ברשת.
תופעה המכונה "חוק הכוח"- כאשר תשומת הלב של המשתמש מרוכזת בידי מעט ספקים.
98% מהגולשים משתמשים בארבעה מנועי חיפוש בלבד.
הדבר מאפשר לפייסבוק לנתב לנו את המידע.
המשתמש רואה רק 7% מהפיד שלו ולא מודע לשיח שמתנהל בין אנשים אחרים בעלי מאפיינים שונים.
"פייסבוק הוא צנזור ראשי, הוא לא מאפשר שיח חוצה מחנות.
כאשר אנשים מרגישים שהסביבה הארגונית בה הם נמצאים דומה להם, יש לכך השפעה חיובית על תפיסת הארגון בעיניהם, וכן על ההזדהות שהם מרגישים כלפי הארגון ועל המחויבות שלהם כלפיו.
לדוגמה, חברי משפחה העובדים בעסקים משפחתיים, ייטו להיות דומים האחד לשני מבחינת ערכים, רקע אתני ועוד.
בעסקים אלו, ניתן לזהות תחושות חזקות של שייכות ומחויבות לארגון.
כמו כן, קשרים הומופיליים בין אנשים מאפשרים תקשורת קלה יותר.
אנשים החולקים עולם מושגים דומה, או רקע השכלתי דומה, יכולים להעביר ביניהם מידע באופן הדורש פחות מאמץ, ולרוב גם מלווה בפחות קונפליקטים, דבר המייעל את העברת המידע.
עם זאת, אחת ההשלכות של הנטייה לקשרים הומופיליים עשויה להיות אופן חשיבה מוגבל, שכן היא ממעיטה את החשיפה לדרכי חשיבה אחרות ולידע שונה וייחודי.
קשרים הומופיליים הם מקור בעל ערך רב לתמיכה ולסיוע, הנובעים מתוך דמיון והיכרות ראשונית עמוקה יותר.
ארגונים הומופיליים נשיים בלבד, לדוגמה, עשויים לספק מסגרת תמיכה לנשים, אשר מאפשרת צמיחה לתפקידים בכירים יותר .
הנטייה להומופיליה בקשרים בין אישיים עשויה גם לקדם חלוקה לא שווה של משאבים בארגון.
כך, קבוצות המהוות את הרוב השולט בארגון נהנות מכוח והשפעה רבים יותר, לעומת קבוצות מיעוט.
במקומות עבודה לדוגמה, אחוז הנשים ככלל ואחוז הנשים הנמצאות בעמדות בכירות בפרט, קטן יחסית.
בהתאם לכך (ובהתחשב בנטייה ליצירת קשרים הומופיליים על בסיס מגדר) גם כמות הקשרים האפשרית עבור נשים קטנה יותר.
כתוצאה, הגישה של נשים לידע בנושאים הקשורים להתנהלות הארגון מוגבלת יותר משל גברים.
מצב זה מייצר קושי ביכולת להתחרות על המשאבים בארגון ואף תפיסה שגויה ובעייתית בנוגע ליכולת וללגיטימציה לדרישת שכר הולם, דרישות קידום ותנאי תפקיד נאותים.
עקב כך, משתמר חוסר השוויון הקיים בתחומים אלו.
כמו כן, נמצא כי בתוך ארגונים אנשים השייכים לקבוצות מיעוט אתניות נוטים ליצור קשרים עם אנשים אחרים מאותה קבוצת מיעוט.
מעבר לצמצום כמות הקשרים האפשריים הנובעת מכך, קשרים אלו נוטים להעצים את הבולטות של מימד הגזע והמקור האתני.
כתוצאה מכך, מתחזקות תחושות של איום לגבי הזהות, בידוד חברתי וחששות הנוגעות לאפליה.
כחלק מההומור בתרבות היהודית, צחוק והומור על סוגיו השונים נכחו בגרמניה הנאצית, בגטאות ובמחנות הריכוז וההשמדה הנאציים בתקופת השואה.
כסוג ספציפי של קומדיה שחורה, הם מילאו תפקיד חשוב בחיי היומיום של הכלואים בהם והיוו מנגנון הגנה.
מלבד אלו, התפתח גם הומור בקרב הגרמנים באותה התקופה, הומור נמוך בלתי הולם והומור אנטישמי עכשווי יותר.
השואה הייתה תקופה טראומטית עבור העם היהודי שסבלו מגזענות, אפליה ובהמשך רדיפה להשמידם.
ההומור סייע ליהודים רבים בהדחקת הטראומות במהלך השהייה במחנות הריכוז, עודד אותם ונתן להם תקווה.
כבר בשנת 1946 עם סיום המלחמה, כתב ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ ויקטור פראנקל בספרו האדם מחפש משמעות על נושא ההומור במחנות הריכוז וההשמדה.
על פי פראנקל שימוש בהומור מדי פעם היה חלק חשוב מחיי היומיום במחנות.
פראנקל מתאר את התגובות בעת הכניסה למקלחות כאשר במקום גז זלגו בהם מים רגילים: "הנה כי כן נהרסו אחת-אחת האשליות שעדיין השתעשעו בהן אחדים מאתנו, אך פתאום, שלא כצפוי, תקף על רובנו איזה חוש-הומור זעום.
ידענו כי שוב לא היה לנו להפסיד כלום חוץ מחיינו הערומים עד-גיחוך.
כשהתחילו המים זורמים מן המקלחות, התאמצנו כולנו להתבדר, לצחוק לעצמנו ולצחוק איש לרעהו.
אחרי ככלות הכל: מים, מים ממש זרמו מן המזלפים".
שאלת ההומור במחנות, אשר בניגוד לדעה הרווחת היה אחד ממרכיבי הקיום במחנה ומילא תפקידים חשובים ומגוונים, לא זכתה לאורך השנים למחקר מדעי נרחב.
חוקרת השואה רות בונדי כתבה בספרה "שורשים עקורים": .
על פי זיגמונד פרויד, ההומור משמש בני אדם לתיעול דחפים מיניים ותוקפניים שלא ניתן לתארם באופן חופשי.
ההומור מאפשר שחרור רגשות מודחקים ולשיטתו ככל שהבדיחה עוסקת בנושא גס וכואב יותר, כך היא מעוררת צחוק רב.
הומור עצמי – אודות המראה הכחוש, הבגדים הדלים והקרועים והשיער הגזור.
היהודים צחקו על התספורת הקצרה כשסיפרו בדיחות כ"היכן הסתפרת?" או לגלגו על כותנות האסירים שלבשו.
הומור שחור – הומור העוסק במוות במטרה להפיג את חרדת הקיום וכלל בדיחות על השריפה בתאי גזים, הפיכת האפר לסבון וכו'.
הומור הקשור באוכל – סייע כמנגנון הגנה נגד הרעב: היהודים נהגו לספר בדיחות על אוכל גורמה ותיארו מתכונים מפורטים.
השיחות כללו תיאור מאכלים ומתכונים בהם של מאכלי בשר, מאפים ודימוי תפקידים כטבחים וקונדיטורים.
ישנו תיעוד נרחב על מופעי קברט בטרזין, שירים הומוריסטיים מגטו ורשה, קריקטורות שצוירו במחנה גירס.
ההומור שימש כתחליף למרד פיזי וכאמצעי להבעת התנגדות לדיכוי הנפש והגוף.
בשנת 2000, חוקרת השואה ד"ר חיה אוסטרובר, חיברה את עבודת הגמר לדוקטורט על "ההומור כמנגנון הגנה בשואה".
ספרה של אוסטרובר: ללא הומור היינו מתאבדים (הוצאת יד ושם, 2009) מבוסס על עבודת הדוקטורט שכתבה באוניברסיטת תל אביב ותורגם לאנגלית וגרמנית.
הספר כולל ראיונות עם ניצולי שואה וניתוח של ההומור ותפקידו בגטאות ובמחנות ההשמדה.
הספר הוא ניסיון להבנת התפקידים הפסיכולוגיים שמילא ההומור בקרב מקצת היהודים בעת מלחמת העולם השנייה, נושא שכמעט ולא נחקר לפני ספר זה.
כשהחלה אוסטרובר במחקר היסטוריונים בכירים טענו בפניה כי "אין טעם לחפש היבטים הומוריסטיים בחייהם ובנסיבות מותם של היהודים בשואה".
אך בעקבות המחקר והראיונות שביצעה המחברת עלה כי גם בתנאים בהם שהו, ההומור שימש עבורם מנגנון הגנה בריא, שסייע להם להתרחק מהמציאות ולראותה מזווית אחרת וגם אם ההומור לא שינה את מצבם הוא השפיע על התחושה האישית שלהם וסייע באינטראקציות חברתיות בחיי היומיום.
עבור חלק מהיהודים בגטאות ובמחנות שימש ההומור אמצעי ביטוי למרד רוחני ואיפשר להם להרגיש שהם שומרים על אורח חיים נורמלי.
בעקבות ספרה של אוסטרובר הופקו ארבעה סרטי קולנוע.
כמו גם, הפקת תיאטרון "ובכל זאת צחקנו" של אנסמבל ת'ספיס, בבימויו של מאיר בן סימון.
הסרט "הצחוק האחרון" של הבמאית פרן פרלסטין עוסק בהומור בזיכרון השואה.
בסרט הבוחן את מקומו של ההומור בזיכרונות השואה, משתתפים ניצולת השואה רֵנֶה פיירסטון שרוב בני משפחתה ניספו בשואה, והקומיקאים מל ברוקס, קרל ריינר ובנו רוב ריינר, לארי דייוויד, ג'רי סיינפלד, ג'ואן ריברס ושרה סילברמן והסופר אתגר קרת.
הסרט מציג את תגובותיה של פיירסטון לקטעי סטנד־אפ, קולנוע וטלוויזיה בהם יש ניסיון לנפץ את הטאבו סביב נושא השואה תוך שימוש בהומור.
על פי פיירסטון צחוק היה הנשק היחיד בגטו, כי הומור היה הדבר היחיד שהנאצים לא יכלו להבין.
השואה אינה מצחיקה אך ההומור סייע לניצולים לשרוד.
ב-2020, פורסם ספר דומה "Laughter After: Humor and the Holocaust" שחיברו דויד סלוקי, גבריאל פינדר ואבינועם פט.
מאמרי הספר עוסקים בסדרות אנימציה, הומור שואה בקומדיות מצבים אמריקאיות, הומור יהודי בגרמניה ובסרטי הקולנוע ג'וג'ו ראביט והחיים יפים.
ד"ר ליאת שטייר-לבני עסקה בנושא בשני ספרים שחיברה על התחום: בספר "הר הזיכרון יזכור במקומי" העוסק בתרבות שהתפתחה סביב השואה החל משנות ה-80 ו"Is It O.K.
to Laugh About It?" ובה מקושר ההומור לשימור החרדה והטראומה בתרבות הישראלית המודרנית.
פרופ' אריה סובר קיבץ מספר מאמרים בשם "הצחוק" ובהם "הקומיקס כסוכן זיכרון השואה" מאת פנינה רוזנברג שעוסק ברומן גרפי שחיברה ניצולת השואה אווה גאבאני והמאמר "שואה גם שלנו –מזרחים והומור–שואה בתרבות הפופולרית בישראל" מאת ליאת שטייר-לבני.
בספרו האחרון שמוקדש לתולדות ההומור היהודי הקדיש סובר פרק להומור היהודי בשואה.
בשנת 2004 ראה אור ספרו של חוקר השואה איתמר לוין מבעד לדמעות: הומור יהודי תחת השלטון הנאצי, העוסק בנושא ההומור בתקופת השואה.
הספר מנסה לספק צד נוסף של זיכרון השואה דרך ההומור.
בספר סקירה ודוגמאות מחיי תרבות ערים והוא מציג את הניסיון לשמר את ההומור היהודי גם בתקופות משבר קשות ביותר.
חלק מהדוגמאות המובאות בספר הן התיאטרון בטרזין והצגות שהועלו בגטו לודז' ובמקומות אחרים כחלק מהמארג התרבותי של היהודים שם שניסו לשמור על צלם אנוש.
ביום השואה 2020, שודר בכאן 11 הסרט הייתם צריכים להיות שם ובו הקומיקאי טל פרידמן, בן למשפחה ניצולת שואה, חוקר את התחום ומשוחח עם ניצולים על ההומור בתקופתם.
ירון ניסקי סיפר בראיון איתו ש"הרעיון לסרט היה של אבי מרקדו, הוא קרא את הספר של ד"ר חיה אוסטרובר, 'ללא הומור היינו מתאבדים', ונורא רצה לעשות סרט על זה."
פרידמן נולד בחיפה להורים ניצולי שואה.
אביו הסתתר עם משפחתו בכפר קטן בדרום צרפת ואמו הוברחה לשווייץ כשהייתה בת שבע.
בבגרותה הפכה אמו של פרידמן למומחית לקולנוע נאצי, ופרידמן מתאר שעוד כשהיה ילד צפה בסלון בסרטי 16 מ"מ שהראו את היטלר.
פרידמן משוחח בסרט עם ניצולי שואה שנעזרו בהומור ככלי הישרדותי וממשיכים להיעזר בו עד היום.
השיחות בסרט מציגות נקודות מבט פחות מוכרות על השואה, בין היתר: תיאטרון סאטירי, קריקטורות, בדיחות והומור שהיוו מנגוני הגנה עבור היהודים במחנות ההשמדה שהתמודדו עם המוות.
הסרט מציג גם שיחות עם השחקנים מוני מושונוב, דב נבון, רבקה מיכאלי, ועם חוקר ההומור פרופ' אריה סובר ועוד על הומור בתקופת השואה.
לפי יוצרי הסרט הרעיון המרכזי בו הוא שגם בתנאים לא אנושיים בני אדם מסוגלים למצוא את הכוח לחייך.
העיתונאי עוזי וייל היה מראשוני העיתונאים שהשתמשו בהומור סאטירי בנושא, והחל כבר בעת כתיבת השער האחורי, שם כתב בין היתר כי: "קטשופ זה האושוויץ של העגבניות".
תוכנית הסאטירה החמישייה הקאמרית ביקרה את העיסוק הציני בשואה ואת תחושת הרדיפה הבלתי פוסקת שחש העם היהודי.
כך למשל במערכון "פלדרמאוס באולימפיאדה" מבקש האצן הישראלי להתחיל מספר מטרים לפני האצנים האחרים משום ש"העם היהודי סבל מספיק" וכדי "לצמצם את ההשפלה".
מערכון נוסף ביקר את התמסחרות הטיולים המאורגנים למחנות ריכוז ומערכון דומה הוצג גם בארץ נהדרת אודות זוג החוגג את יום נישואיו באושוויץ.
ההצגה "ובכל זאת צחקנו" של קבוצת התיאטרון "תספיס" שעלתה בשנת 2023, מבוססת גם היא על מחקרה של אוסטרובר.
הומור שחור ובפרט על השואה מעורר אי נוחות וסלידה שכן הוא עוסק בנושאים מקבריים שמרבית האנשים שואפים להדחיק.
באביב 2011 שודר מערכון ריאליטי-שואה בתוכנית הבידור הסאטירית ארץ נהדרת.
במערכון יובל סמו מגלם מלהק לפורמט ריאליטי והוא מסביר את חוקי המשחק למתמודדים עד שמתברר שהפורמט נקרא "המחנה" ובאותה מידה יכול להיקרא "הישרדות טרבלניקה".
על פי התגובות למערכון זה במדיה החברתית, בעיקר בטוויטר ובפייסבוק, נראה היה שהציבור נרתע מהומור כזה והמערכון קיבל תגובות ביקורתיות רבות.
הסתבר שלציבור הצופים בישראל, אף על פי שלכאורה הומור השואה כאן חסין מפני טענות אנטישמיות, העיסוק בנושא הוא רגיש.
הומוקבדגה (בהונגרית: Homokbödöge) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בהומוקבדגה מספר התושבים נמצא בירידה.
בהומוקבדגה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
הומוקומארום (בהונגרית: Homokkomárom) הוא כפר זעיר של כ-160 תושבים במחוז זאלה, בנפת נג'קניז'ה, בגבעות זאלה, באזור הגבעות אגרסג - לטניה.
הכפר הוא יישוב ללא מוצא קרוב לגבול עם קרואטיה, בצד ההונגרי.
הוא יושב כ-13 ק"מ צפונית-מערבית משולי "עמק פרינציפלי" על הכביש מנג'קניזה.
האזכור הראשון בכתב של הכפר מתוארך לשנת 1293 בשם קאמאר או הומוקאמאר.
בשמו הנוכחי הוא ידוע מאז 1741. זו הייתה אחוזה מלכותית בתקופתם של מלכי בית ארפאד.
בשנת 1360 התיישבו במקום נזירים פאולינים (מסדר הנזירים של הנזיר הראשון של פאולוס הקדוש, בלטינית: Ordo Fratrum Sancti Pauli Primi Eremitae).
במהלך הכיבוש הטורקי נהרסו כליל הן המנזר והן הכנסייה.
החלק החיצוני והפנימי של הכנסייה שופצו בשנת 1938 על חשבון László Batthyány-Strattmann.
במרץ 1990 הגיעה "קהילת השמונה אושר" הקתולית לבניין המנזר הריק בהזמנתו של הבישוף יוז'ף סנדי.
בשנת 1992 הקים הכפר פסל של אורבנוס הראשון (הקדוש) לכבודו של פטרון הכרם.
יום הכפרה של הכנסייה ב-13 בכל חודש מושך באופן קבוע קהל רב לא רק מהונגריה אלא גם מעבר לגבולות.
ליד הכנסייה נמצא מנזר "קהילת השמונה אושר", אליה מגיעים עולי רגל קתולים כל השנה.
מסלול "השביל הכחול הלאומי" עובר בכפר.
אזור הכרמים הרציף הגדול ביותר של אזור היין ליד אגם בלטון נמצא באזור.
מעט היהודים במקום הועברו לגטו נג'קניז'ה באפריל 1944. ב-29 באפריל שולחה קבוצה ראשונה של 800 גברים מיושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
יתר תושבי הגטו יחד עם יהודים נוספים שהובאו מיישובים סמוכים (לרבות מהומוקומארום גורשו לאושוויץ ב-17 במאי 1944.
בלה (לב) סאנטו (בהונגרית: Szántó Béla Lőb; בשמו המקורי שרייבר, הוֹמוֹקוֹמַארוֹם, 1 בפברואר 1881 – בודפשט, 1 ביוני 1951) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, קומיסר העם לענייני צבא (שר הגנה) בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, דיפלומט, ציר לענייני הגנה בווארשה של הונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה.
גיזלה סאנטו, מקודם שרייבר (בהונגרית: Szántó Gizella; הומוקומארום, 30 באפריל 1884 – מוסקבה, 30 באפריל 1947) הייתה מורה יהודייה-הונגרי, פוליטיקאית מפלגתית, אחד מבני משפחת סאנטו הענפה.
הומופוביה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה או סלידה (אנטיפטיות) מקהילת הלהט"ב (הומואים, לסביות ועוד).
בהגדרה רחבה יותר, המונח מתאר ביטוי תכונות אלו באפליה, דחייה, שנאה, זלזול, או תוקפנות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימוש הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין וגילויי חיבה בין בני אותו המין.
זכויות להט"ב באוקיאניה לפי מדינה
חוקי באי חג המולד ובאיי קוקוס.
חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.
קוהביטציה לא רשומה בפריסה ארצית משנת 2009. שותפויות מקומיות בטסמניה (2004), באוסטרליה הדרומית (2007), בוויקטוריה (2008), בניו סאות' ויילס (2010) ובקווינסלנד (2012).
איחוד אזרחי בטריטוריית הבירה האוסטרלית (2012).
חוקי משנת 2017. אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים חוקי באוסטרליה המערבית משנת 2002, בטריטוריית הבירה האוסטרלית (2004), בניו סאות' ויילס (2010), בטסמניה (2013), בוויקטוריה וקווינסלנד (2016) ובאוסטרליה הדרומית (2017).
חוקי בפריסה ארצית מאז 2018. כולל טרנסג'נדרים ואינטרסקס.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
טיפולי המרה אסורים בקווינסלנד משנת 2020 ובויקטוריה (2021).
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש בפריסה ארצית מלבד בניו סאות' ויילס וקווינסלנד.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בניו זילנד) חוקי משנת 1986. חתומה על הצהרת האו"ם.
קוהביטציה לא רשומה משנת 2002, איחוד אזרחי משנת 2005. חוקי משנת 2013. חוקי משנת 2013. כולל טרנסג'נדרים.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי.
טיפולי המרה אסורים משנת 2022. ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1993, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2008.
זכויות להט"ב ב: מעמד בחוק של פעילות הומוסקסואלית הכרה בזוגיות חד-מינית נישואים חד-מיניים אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים התרת שירות צבאי של לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית הכרה בשינוי מגדר (ערך מורחב: זכויות להט"ב באיי שלמה) פלילי.
עונש: עד 14 שנות מאסר (לא נאכף בפועל).
מדינה ללא צבא (ערך מורחב: זכויות להט"ב בוונואטו) חוקי משנת 2007. חתומה על הצהרת האו"ם.
מדינה ללא צבא איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה מינית.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בפיג'י) חוקי משנת 2010. חתומה על הצהרת האו"ם.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי מעוגן בחוקה.
טיפולי המרה אסורים משנת 2010 דה פקטו.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בפפואה גינאה החדשה) פלילי בקרב גברים.
עונש: עד 3–14 שנות מאסר (לא נאכף בפועל).
(קולקטיב מעבר לים של צרפת) (ערך מורחב: זכויות להט"ב בצרפת) חוקי (מעולם לא היו קיימים חוקים נגד נטייה חד-מינית בטריטוריה).
הסכם סולידריות אזרחית משנת 2009. חוקי משנת 2013. חוקי משנת 2013. צרפת אחראית להגנה.
מאז 2017, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש.
איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2007, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל צו מבית המשפט העליון.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב באיי מרשל) חוקי משנת 2005. חתומה על הצהרת האו"ם.
מדינה ללא צבא איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
(טריטוריה בלתי משולבת של ארצות הברית) (ערך מורחב: זכויות להט"ב בגואם) חוקי משנת 1978. משנת 2015. חוקי משנת 2015. חוקי משנת 2015. ארצות הברית אחראית להגנה.
איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש.
(טריטוריה בלתי משולבת מאורגנת של ארצות הברית) (ערך מורחב: זכויות להט"ב בארצות הברית) חוקי.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב במיקרונזיה) חוקי (מעולם לא היו קיימים חוקים נגד נטייה חד-מינית במדינה).
מדינה ללא צבא איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בנאורו) חוקי משנת 2016. חתומה על הצהרת האו"ם.
מדינה ללא צבא (ערך מורחב: זכויות להט"ב בפלאו) חוקי משנת 2014. חתומה על הצהרת האו"ם.
קיים איסור חוקתי משנת 2008 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.
מדינה ללא צבא (ערך מורחב: זכויות להט"ב בקיריבטי) פלילי בקרב גברים.
עונש: עד 5–14 שנות מאסר (לא נאכף בפועל).
זכויות להט"ב ב: מעמד בחוק של פעילות הומוסקסואלית הכרה בזוגיות חד-מינית נישואים חד-מיניים אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים התרת שירות צבאי של לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית הכרה בשינוי מגדר <small>(טריטוריה מיוחדת של צ'ילה) חוקי משנת 1999. חתומה על הצהרת האו"ם.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית, ביטוי מגדרי ומאפייני מין.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1974, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2019. (שטח חסות של ניו זילנד) (ערך מורחב: זכויות להט"ב באיי קוק) חוקי בקרב גברים משנת 2023. חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.
איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה מינית.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בטובאלו) פלילי בקרב גברים.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בטונגה) פלילי בקרב גברים.
עונש: עד 10 שנות מאסר וענישה גופנית (לא נאכף בפועל).
(שטח חסות של ניו זילנד) (ערך מורחב: זכויות להט"ב בטוקלאו) חוקי משנת 2003. חתום על הצהרת האו"ם.
(שטח חסות של ניו זילנד) (ערך מורחב: זכויות להט"ב בניואה) פלילי בקרב גברים.
עונש: עד 10-5 שנות מאסר (לא נאכף בפועל).
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בסמואה) פלילי בקרב גברים.
עונש: עד 5–7 שנות מאסר (לא נאכף בפועל).
מדינה ללא צבא איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
טיפולי המרה אסורים משנת 2007 דה פקטו.
(טריטוריה בלתי משולבת של ארצות הברית) (ערך מורחב: זכויות להט"ב בסמואה האמריקנית) חוקי משנת 1980. / משנת 2022 קיימת הכרה בנישואים חד-מיניים שבוצעו באופן חוקי בשטח שיפוט אחר של ארצות הברית.
/ משנת 2022 קיימת הכרה בנישואים חד-מיניים שבוצעו באופן חוקי בשטח שיפוט אחר של ארצות הברית.
(טריטוריה מעבר לים של הממלכה המאוחדת) (ערך מורחב: זכויות להט"ב בפיטקרן) חוקי משנת 2001. חתומה על הצהרת האו"ם.
משנת 2015. חוקי משנת 2015. חוקי משנת 2015. הממלכה המאוחדת אחראית להגנה.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית מעוגן בחוקה.
הומוסקסואליות גברית הייתה לא חוקית באיי קוק, ועונשה היה 5-14 שנות מאסר, מאז 1969, אך החוק לא נאכף מעולם.
ב-2023 בוטל החוק האוסר על הומוסקסואליות גברית.
לעומת זאת הומוסקסואליות נשית הייתה חוקית תמיד.
הכנסייה הקונגרציוניסטית מאמינה כי הומוסקסואליות היא סימן חוסר מוסר אשר משפיעה על עמדות הציבור ומדיניות הממשלה.
עם זאת, יחסים הומוסקסואלים היוו חלק מתרבות איי קוק במשך מאות שנים מבחינה היסטורית.
הגעת מיסיונרים נוצרים זרים שינתה את המוסכמה החברתית, וגרמה לחקיקת החוק שבוטל ב-2023.
הומוסקסואליות פלילית במדינה מאז שנות השמונים במאה ה-19 המטילה 14 שנות מאסר.
עם זאת מחלקת המדינה של ארצות הברית בשנות 2010–2013 הצהירו כי לא היו דיווחים על מעצרים ותביעות.
תיירים הומוסקסואלים אשר מבקרים באי יחד עם בני זוגם מתבקשים להימנע מהפגנות חיבה פומביות שעשויות להיסווג על פי חוק העונשין כמעשה "מגונה, גס או פשע" שמטיל עונש מאסר 5 שנים.
הוועדה לרפורמת חוק הציעה אי-הפללת פעילות הומוסקסואלית בדצמבר 2008, אך המהלך אופיין בהתנגדות רבה.
ממשלת איי שלמה הודיעה לאו"ם בשנת 2011 כי אין בכוונתה להפוך ההומוסקסואליות לחוקית בשטחה.
ביוני 2018, הנגיד הכללי פרנק קבוי, בעודו מכיר בקיום להט"בים באיי שלמה, חזר על התנגדותו לנישואים חד מיניים.
וגינה כל ניסיון שינוי החוקים, והצדיק עמדתו ביחס לחוק המפליל הומוסקסואליות על רקע התייחסותו להזכרת הנושא בתנ"ך בהיותו דתי נוצרי.
בטובאלו, סעיפים 153, 154 ו-155 לחוק העונשין הומוסקסואליות מחוץ לחוק עם עונש עד 14 שנות מאסר, אם כי לא נאכף.
אף על פי איסורה בחוק, אפליה תעסוקתית על בסיס נטייה מינית נאסרה במדינה ב-2017.
הומוסקסואליות לא חוקית בטונגה, ועליה עונש מרבי 10 שנות מאסר, מה שלא נאכף.
החל משנת 2016 מעולם לא היו הרשעות סדום בשל מערכת יחסים הומוסקסואלית בהסכמה.
החברה בטונגו מוגדרת כשמרנית מאוד חברתית-דתית והממשלה דורשת מכל הפניות הדתיות בתקשורת השידור להתאים לאמונות הנוצריות המרכזיות.
תערובת הערכים השמרניים והחוקים הקולוניאליים גרמה לפחד, אפליה והומופוביה בקרב להט"בים.
יחד עם קיריבטי, טונגה היא המדינה הפולינזית היחידה שלא הצביעה בעד הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית, המגנה אפליה כלפי אנשי להט"ב על רקע הומופובי.
לפי החוק בניואה, מעשה סדום הוא עבירה שעונשה עד 10 שנות מאסר, גם עם נשים וגם עם בעלי חיים.
יחסי מין, שאינם אנאליים, בין שני גברים וכן ניסיון לקיום יחסי מין אנאליים אסורים ועונשם הוא עד חמש שנות מאסר.
ניואה היא המדינה האחרונה בממלכת ניו זילנד בה אסור חוקית לקיים יחסי מין הומוסקסואליים, לאחר שאיי קוק ביטלו את האיסור ב-2023.
בניואה, בדומה לאיי קוק, סמואה וניו זילנד, יש אוכלוסייה של המגדר השלישי, שנקראת 'פאפאפין', שמקובלת חברתית עוד לפני הקולוניזציה של האזור.
כיום האוכלוסייה הזו סובלת מסטיגמות ואפליה.
הומוסקסואליות לא חוקית בסמואה ועונשה הוא עד 7 שנות מאסר, מה שלא נאכף.
בדצמבר 2017 תיאר ראש הממשלה טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי נישואים הומוסקסואלים כ-"תועבה" ו-"נוהג סדום ועמורה" והוסיף "אין מדינה נוצרית אמיתית בעולם שתאפשר את קיומם".
בשנת 2009, ועדת הצנזורה בסמואה אסרה הקרנת הסרט מילק המתאר את חייו ומותו של פעיל זכויות הלהט"ב והפוליטיקאי הארווי מילק, שהיה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהונה ציבורית בכירה בקליפורניה, כחבר במועצת העיר סן פרנסיסקו.
בשנת 2019 הוועדה אסרה על הקרנת הסרט רוקטמן על המוזיקאי ההומוסקסואל אלטון ג'ון.
איסור הקרנות הסרטים הובילו לביקורות מצד פעילי זכויות אדם כי פקידי הוועדה "צבועים" ולמחאה מצעד ארגון הלהט"ב "איגוד הפאפאפינים של סמואה".
ישנם דיווחים רבים על פשעי שנאה הומופובים בפיג'י.
ב-1 ביולי 2001 נרצחו מנהיג הצלב האדום ג'ון מוריס סקוט ובן זוגו גרגורי סקריבנר באכזריות בסובה, בהתקפה הומופובית עם מניע פוליטי אפשרי.
סיפורם הפך לנושא סרט תיעודי בניו זילנד משנת 2008, "An Island Calling".
בספטמבר 2017, סטודנט הומוסקסואל גלוי נמצא מת בנסינו.
חוסר אמון במשטרה עקב הטרדה אפשרית מרתיע אנשי להט"ב מלדווח על אלימות הומופובית.
ב-17 במאי 2013, ציון לראשונה היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה במדינה עם אירועי זכויות להט"ב.
ארגון הלהט"ב "Drodrolagi", דיווח בשנת 2018 כי אפליה ובריונות כלפי אנשי להט"ב נותרו בעיות במדינה.
עם זאת, החוקה החדשה בפיג'י מספטמבר 2013, אסרה אפליה מינית ומגדרית.
בשנים האחרונות, התקיימו מהלכים לביטול איסור החוקה על נישואים חד מיניים בחוקת פלאו.
ביולי 2019, בתשובה לשאלה במסיבת עיתונאים שבועית בנוגע לדעותיו בנושא, אמר הנשיא טומי רמנגסאו ג'וניור כי הוא תומך בביטול האיסור בטענה כי הוא מאמין בשוויון מלא ותייג אותו כהומופובי באומרו, "אלה השונים מאיתנו לא אומר שהם צריכים להיות מנודים, אזרחים סוג ב', או שהם לא יכולים לתרום לקהילה.
אני רוצה להבהיר שאני לא מאמין במצב החוקתי שמקדם אפליה.
אני רוצה להיות מתועד שאני תומך בזכויותיו של כל אדם, כל פלואן, שיתייחסו אליו באופן שווה...
תנו לנו להתייחס זה לזה בכבוד ובכבוד.
זה לא יהיה חיובי עבורנו ברמת האו"ם כמגמה ברחבי העולם, אנחנו עושים צעד לאחור.
כל עוד הם מאמינים באלוהים כמו כולם, אנו יכולים להתייחס זה לזה בכבוד ובכבוד".
פעילים מקומיים שיבחו את הערותיו וכינו אותן כ-"מעשה מאוד מפתיע ומתקדם".
לפי החוק בפפואה גינאה החדשה, יחסי מין אנאליים ואוראליים אסורים גם להומוסקסואלים וגם להטרוסקסואלים, והעונש על ביצוע שלהם יכול להגיע עד 14 שנות מאסר.
העונש על ניסיון לקיים יחסי מין כאלו הוא עד 7 שנות מאסר.
יחסי מין הומוסקסואליים בין גברים אסורים גם ללא מעשים אלו ועונשם יכול להגיע עד 3 שנים.
הומפביה נפוצה בכל רחבי המדינה, אבל יותר ברמה לעומת אזורי החוף בהם ישנה פחות הומופביה.
חברי קהילת הלהט"ב במדינה סובלים ממקרי אלימות, אונס ורצח.
חברי הקהילה חוששים לדווח על מקרי אונס, עקב החשש שיעצרו בעצמם באשמת הומוסקסואליות ויכנסו לכלא.
הומואים שחולים ב-HIV חוששים לפנות למרפאות עקב החשש שיעצרו בעוון הומוסקסואליות.
בפורט מורסבי ישנם מספר מועדוני לילה שמקיימים בהם ערבי הומואים, אבל בילוי כזה נחשב לא בטוח ורוב ההומואים מעדיפים להימנע ממנו.
בחנואבאדה, כפר בפאתי פורט מורסבי, עיר הבירה של פפואה גינאה החדשה, ישנה קהילה הומוסקסואלית וטרנסג'נדרית שנחשבת למוגנת.
בכפר אין מקרי אלימות נגד להט"ב, אף על פי שגם בכפר סובלים חברי הקהילה מקריאות גנאי מצד ילדים.
הכפר מושך אנשים הומוסקסואלים שעוברים אליו לאחר שחוו אלימות ואפליה במקומות אחרים.
הכפר גם משמש כמרכז הומוסקסואלי לגברים מכל העיר, שבאים לשם על מנת לקיים יחסי מין הומוסקסואליים.
על פי דוח של משרד החוץ של ארצות הברית, שעסק בזכויות האדם במדינה ופורסם בשנת 2012, לא התקבלו דיווחים, באותה שנה, על העמדות לדין על רקע החוקים נגד הקהילה הלהט"בית.
לפי הדו"ח גם לא דווח על מעשי אלימות או אפליה נגד קהילת הלהט"ב, אבל חברי הקהילה היו חשופים לסטיגמות.
ב-2 באוקטובר 2016 נרצח הארי פיטר מאלוטאו, על ידי שניים מבני משפחתו המורחבת, על רקע היותו הומו.
ב-2023 אמר ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה, ג'יימס מרפה, שהחוקים במדינה מספיקים כדי להגן על קהילת הלהט"ב, ושאין שום כוונה לחוקק חוק בנושא בזמן הקרוב.
ההומוסקסואליות פלילית בקריבטי עם עונש של עד 14 שנות מאסר, אם כי החוק לא נאכף.
למרות איסור פעילות חד מינית בחוק, הפרלמנט של קירבטי העביר בשנת 2015 איסור על אפליה מינית בתעסוקה.
באוגוסט 2015, כחלק מביקורת אוניברסלית תקופתית, נבדקו זכויות האדם של קיריבטי על ידי מדינות אחרות.
במהלכה, צרפת, סלובניה וצ'ילה קראו לקריבטי לבטל את חוקיה ההומופובים.
עם זאת, הממשלה לא הגיבה להמלצות אלו.
בנובמבר 2016 הצביעה המדינה נגד הצעה להיפטר מהמומחה העצמאי של האו"ם לאלימות ואפליה מינית ומגדרית בעצרת הכללית של האו"ם.
הדחיפה להיפטר ממומחה האו"ם נכשלה בהצבעה של 84–77. מכיוון שההצבעה הייתה תיקון חסימת הצעה נגד להט"בים, הצבעת קיריבטי שמרה על הדובר בתפקידו בעוד קיריבטי יחד עם סרי לנקה היו שתי המדינות היחידות, בהן ההומוסקסואליות עוד מופללת, אשר הצביעו בעד.
אינדונזיה היא המדינה המוסלמית ביותר בעולם, כ-86% מאזרחיה.
המדיניות המשפחתית של הרשויות, הלחץ החברתי להינשא והשפעת הדת מפורשים כדחייה כלפי הומוסקסואליות.
קבוצות פונדמנטליסטיות אסלאמיות רבות בהם חזית תומכי האסלאם (FPI) ופורום מועצת בטאווי (FBR) עוינות בגלוי כלפי להט"בים על ידי תקיפת ביתם או עבודתם של אלה שהם מאמינים בכך שקשורים לקהילה במדינה בטענה כי מהווים "איום על האסלאם".
באינדונזיה לא קיימים "חוקי סדום" ולא מפלילים יחסים הומוסקסואלים בקרב מבוגרים בהסכמה, אך החוק האינדונזי לא מגן על להט"ב מפני אפליה ופשעי שנאה.
למרות זאת, במחוז אצ'ה ובעיר פלמבאנג, הומוסקסואליות היא פלילית על פי השריעה האיסלאמית, ועונשה עשרות מלקות בפומבי.
הרשויות הדתיות במדינה מגנות הומוסקסואליות ומתנגדות בחריפות ללהט"ב במדינה.
ההתנגדות הפעילה ביותר מגיעה מקבוצות איסלאמיות, כאשר מג'ליס אולמה אינדונזיה, הגוף הפקידות המוסלמי הבכיר במדינה, קרא להפוך הומוסקסואליות לפלילית.
קבוצות דתיות נוספות, בהן הנצרות הקתוליות-רומית, הביעו דחייתן מלהט"ב במדינה.
הרשויות הקתוליות האינדונזיות חזרו והדגישו כי הקתוליות לא מכירה בנישואים חד מיניים אך הצהירו כי למרות דחייתן, "יש להגן על אנשי להט"ב ולא לפגוע בהם".
עד לא מזמן, תיאור להט"בים נראה למדי בתקשורת האינדונזית.
עם זאת, לאחר שערוריות הומוסקסואליות לכאורה בהן היו מעורבים מפורסמים אינדונזים, במרץ 2016 הדגישה ועדת השידור הלאומית מדיניות האוסרת תוכניות טלוויזיה ורדיו הגורמות להתנהגות הלהט"ב להיראות "נורמלית" ואמרה כי הדבר נועד להגן על ילדים ונוער שחשופים לחיקוי סטיות.
גל רטוריקה הומופובית החל בינואר 2016 כששר ההשכלה הגבוהה מוחמד נאסיר הצהיר "יש לאסור על אנשי להט"ב מלהגיע לקמפוסים באוניברסיטאות".
בעיצומה של הסוגיה, אוניברסיטת אינדונזיה סירבה להיות אחראית לפעולות הקבוצה והכריזה שהיא אינה ארגון סטודנטים רשמי.
גורם רשמי אחר לחץ בתגובה על שירותי הודעות מיידיות של טלפונים ניידים לחסום אימוג'ים הקשורים להומואים ולסביות ברשתות חברתיות.
מפלגות אסלאמיסטיות בהן מפלגת הצדק המשגשג (PKS) ומפלגת הפיתוח המאוחדת (PPP) התבטאו בחריפות נגד זכויות להט"ב והציעו הצעת חוק לאומית להפללתם במרץ 2016. עם זאת, מפלגת המנדט הלאומי (PAN), למרות התנגדותה לקהילת הלהט"ב האינדונזית ביקשה מאזרחים לא להפלות ולהטריד את אנשיה.
עם זאת, בתמורה, הפצירו באנשי להט"ב "לא לקדם את זכויותיהם במדינה".
האיגוד הפסיכיאטרי באינדונזיה (PDSKJI) מסווג הומוסקסואליות, ביסקסואליות וטרנסג'נדריות כהפרעות נפשיות בהתייחסותו לאינדונזים הומוסקסואליים כ-"אנשים עם בעיות פסיכיאטריות" וטרנסג'נדרים כבעלי "הפרעות נפשיות".
עם זאת, למרות פעולות שנאה הומופוביות עזות, מספר גורמים רשמיים, בניהם מושל ג'קרטה לשעבר בסוקי צ'אג'ה פורנאמה ושר המשפטים והביטחון לשעבר, לוהוט בינסאר פנג'איטן, הגנו על קהילת הלהט"ב מפני הומופוביה.
"מי שהם, באשר הם עובדים, הוא או היא ממשיכים להיות אזרחים אינדונזים.
יש להם גם את הזכות להיות מוגנים", אמר פנג'איטן.
הנשיא ג'וקו וידודו הביע גם תמיכה בזכויות הלהט"ב וקרא להפסיק את אפלייתם.
בשנת 2017, שני גברים הומואים צעירים (בני 20 ו-23) נידונו ל-85 הצלפות על ידי מלקות בפומבי בפני הציבור במחוז אצ'ה בשל מערכת יחסים הומוסקסואלית.
במאי 2017 נעצרו 141 גברים בגין "מסיבת יחסים הומוסקסואלים" בג'קרטה הבירה.
פשיטה נוספת אירעה באוקטובר 2017, כאשר המשטרה האינדונזית פשטה על סאונה במרכז ג'קרטה הפופולרית בקרב גברים הומואים, ועצרה 51 איש.
פרשנות רחבה של "חוק איסור הפורנוגרפיה" עם שתיקה ממשלתית, אפשרה למשטרה להשתמש בו כלפי להט"בים.
בינואר 2018 פשטה משטרת אצ'ה עם תמיכה מהממשלה האוטונומית בשטחה ועינתה את כל אזרחי הלהט"ב בתוך מתחם הטרקלין, גילחה את ראשיהן של נשים טרנסג'נדריות, הפשיטה את חולצתן וחזיותיהן והציגה אותן ברחוב תוך שהיא מכריחה אותן לצעוק "להפוך לגברים".
האירוע זכה לביקורת חריפות מצד ארגוני זכויות אדם.
בשנת 2018, העיר פריאמן בסומטרה העבירה תקנה לקנוס את תושביה ההומואים במיליון רופי אינדונזי (70 דולר) על הפרת "הסדר הציבורי" על ידי איסור "מעשים הנחשבים להט"בים".
התקנה אוסרת מערכת יחסים בין זוגות חד מיניים בטענת "מעשים לא מוסריים" ואוסרת על התושבים להציג קרוס-דרסינג.
מספר ערים במחוז סומטרה המערבית, נקטו בתגובה צעדים לצמצום כוחן של קבוצות עבור זכויות להט"ב באזור.
במרץ 2019, אינדונזי בן 30 הגיש לבית המשפט לעניינים מנהליים בסמרנג במרכז ג'אווה תביעה נגד המשטרה המחוזית בטענה שהפרה את חוק האפליה בטענה שהוא פוטר על היותו הומו לאחר שעמיתים הוציאו אותו ואת בן זוגו בכוח מהארון והגיש בנוסף תלונה לנציבות זכויות האדם.
במאי 2019 דחה בית המשפט את התביעה.
עורך דינו קבע כי צוות השופטים החליט כי הם אינם יכולים להמשיך ולבדוק את המקרה מכיוון שהיה צריך לערער לראשונה על הפיטורים לרשויות במשטרת ג'אווה המרכזית כאשר קיבל את מכתב הפיטורים לפני שפנה להגשת תביעה.
ביוני 2019, ראש אוכלוסיית התכנון המשפחתית, תייג את אזרחי הלהט"ב במדינה כ-"אויב העיקרי של הפיתוח הלאומי".
הומוסקסואליות היא עבירה פלילית בברוניי על פי חוק השריעה האסלאמי ועונשה הוא מוות, 100 הצלפות על ידי מלקות או בסקילת אבנים.
הומוסקסואלית נשית נידונה לעונשי 40 הצלפות או מאסר.
לפני החוק הנוכחי, העונש של הומוסקסואליות היה עד 10 שנות מאסר.
בשנת 2014 הודיע חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי כי ב-2019 יתחיל להטיל את חוק השריעה במדינה.
השחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני, המנחה אלן דג'נרס והזמרת הבריטית דואה ליפה קראו להחרים את בתי המלון של אל-בולקיה לאחר הצגת החוקים.
בשנת 2011, אקדמאים באוניברסיטת ברוניי ערכו מחקר רשמי על הומואים ברוניים.
המחקר הדגים כיצד בחרו לשמור על שתיקה ודיסקרטיות בנוגע לנטייתם המינית כתוצאה מהומופוביה רחבה ומצא רק כ-29 משיבים אשר היו מוכנים להיסקר בעוד כי חלקם הוגדרו כזרים.
פרויקט ברוניי, שהוקם בשנת 2015, מבקש לקדם זכויות אדם, לרבות חופש דת, חופש ביטוי וזכויות להט"ב בברוניי באמצעות מדיה חברתית.
הקבוצה ארגנה אירוע קהילתי פרטי בשנת 2016, שציין את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה הראשון של ברוניי.
נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, התבטא בשנת 2019 כי פעם היה הומוסקסואל, אך "נרפא בזכות נשים יפיפיות" והפך "שוב לגבר".
ב-2015, שנה לפני שנבחר לנשיאות, אמר שגם הומואים "נבראו על ידי אלוהים ולכן הדת צריכה להכיר בהומוסקסואליות" והוסיף כי "נישואים חד מיניים זה טוב.
לכולם מגיע להיות מאושרים", אם כי לאחר ניצחונו בבחירות, ב-2016, קרא לשגריר ארצות הברית בפיליפינים: "הומו בן זונה", ושנה לאחר מכן הצהיר כי "אנחנו קתולים.
ויש קוד אזרחי שבו אתה יכול להתחתן רק עם אישה, ואישה יכולה להתחתן רק עם גבר.
דוטרטה השתמש לא פעם במונחים כגון "באקלה" או "באות", מילות סלנג להומוסקסואלים, כעלבונות ליריביו הפוליטיים.
בינואר 2019 תקף דוטרטה בישופים קתולים במדינה וטען שרובם הומואים לאחר שהכנסייה מתחה ביקורת על צורת מלחמתו בסמים והצהיר כי "רק אני יכול לומר שהבישופים הם בני כלבים, לעזאזל...
במאי 2004 קיבלו מפיקים של מספר תוכניות טלוויזיה תזכיר מכיסא המועצה לביקורת וסיווג סרטים וטלוויזיה (MTRCB), אזהרה מפני תיאורים חיוביים של מערכות יחסים בין לסביות פיליפיניות בה נכתב כי "מערכות יחסים הומוסקסואליות הן חריגות/סטייה בתוכניות טלוויזיה בפריים-טיים".
עבור קהילות מוסלמיות בפיליפינים, התמודדות עם הומוסקסואליות היא חטא וכפירה.
העיר מאראווי, שהכריזה על עצמה כ-"עיר אסלאמית", הצהירה על מדיניות המאפשרת אפליה של אנשי להט"ב והומוסקסואליות היא פלילית בשטחה מאז 2004. המדיניות טרם ניתנה לערעור בבית המשפט.
מוהאגר איכבל, מנהיג בכיר בקבוצת ה-"MILF" (חזית השחרור האיסלאמית של מורו) הצהיר כי "אין לנו מדיניות להרוג הומואים ולסביות, אך אנו מרתיעים הומוסקסואליות".
ההצהרה הגיעה אחרי דיווחים על כך שאנשי להט"ב נמלטים ממאראווי בשל הומופוביה רחבה וזינוק בדיווחי התעללות בבתי הספר כלפי תלמידים להט"בים אשר עלתה בהתמדה.
בשנת 2012, עלונים ושידורי רדיו ממקורות לא מזוהים שוחררו בקמפוס אוניברסיטה בעיר בה נאמר כי כל אנשי הלהט"ב צריכים להתרחק מהעיר, אחרת יירצחו באמצעות "וואג'יב" הידועה כ-"חובה מוסלמית".
דיווחים מצאו כי בתוך 4 שנים, 8 חברי להט"ב קרובים של טרנסוואנית מוצהרת בעיר נרצחו.
בשנת 2001, סקר מצא כי 82% מהווייטנאמים סבורים שהומוסקסואליות "לעולם אינה מקובלת".
בשנת 2002 הכריזה התקשורת המנוהלת על ידי הממשל כי הומוסקסואליות היא "רוע חברתי" הדומה לזנות, הימורים ושימוש בסמים בלתי חוקיים והבטיחה כי תקוים חקיקה שתאפשר לממשלה להילחם בה ולעצור יחסי זוגות להט"בים.
פרסומים כגון "Thế Giới Phụ Nữ" ו-"Tiếp thị & Gia đình" דיברו על הומוסקסואליות כמחלה ו-"התנהגות סוטה שאינה תואמת את המוסר הטוב והמנהגים הנכבדים של וייטנאם".
בספטמבר 2010 פרסמה מהדורת האינטרנט של העיתון "Tuoi Tre", מכתב של נער בן 18 המתאר את התמודדותו הקשה עם משפחתו לאחר שגילו שהוא הומו.
המכתב קיבל מאות תגובות תומכות מצד קוראים אחרים שהובילו את האתר לסיים אותו בראיון עם ד"ר הוינה ואן סון, מהבולטים במחלקת הפסיכולוגיה באוניברסיטה הפדגוגית בהו צ'י מין סיטי.
לאחר מכן, בפעם הראשונה, התקשורת הממלכתית הגדולה הסכימה כי "הומוסקסואליות היא נורמלית".
דו"ח "USAID" מ-2014 קבע כי 54% מתלמידים להט"בים הצהירו שבית הספר שלהם איננו מקום בטוח עבורם אשר כתוצאה מכך רבים מתוכם נשרו מלימודיהם.
מבין אלה שחוו אלימות, שליש אמרו שהם חושבים להתאבד וכשמחצית מאלה ניסו זאת.
אחוז הנושרים היה גבוה יותר בקרב תלמידים טרנסג'נדרים (85%).
מחקר שנערך בשנת 2015 גילה כי כ-44% מתלמידי להט"ב ווייטנאמיים בגילאי 14–22 התמודדו עם סטיגמה, אפליה ואלימות הומופובית בשל זהותם.
מחקר נוסף שנערך על ידי אונסק"ו באותה שנה מצא כי 19% מהתלמידים ראו את הבריונות ההומופובית כ-"לא מזיקה".
70% מההורים בהאנוי הצהירו כי לא יתנו לילדיהם לדבר עם סטודנטים הומואים, וחלקם סברו שטיפול המרה יכול לרפא אותם.
בשנת 2013 דיווח משרד החוץ של ארצות הברית כי "אפליה חברתית המבוססת על נטייה מינית ואנשים החיים עם HIV/איידס" נפוצה ברחבי לאוס, וכי חיי קהילת הלהט"ב בשטחה תוארו כ-"בלתי נראים" אם כי ראו עלייה בנראות בשנים האחרונות.
ממשלת המדינה חסמה את הגישה לדפי אינטרנט בנושא להט"ב בעבר והדיונים בנושא זכויות להט"ב בלאוס בתקשורת הם נדירים, אם כי טרנסקסואלים נראים למדי בתרבות כאנשי בידור.
בשנת 2015, חברי ארגון הלהט"ב, "Proud to be Us Laos" ציינו במדינה את היום הבינלאומי הראשון נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה (IDAHOT) בתמיכת ארגון האיחוד האירופי.