tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ון הרטפילד הוא שמו האנגלי של אמן הפוטומונטז' הגרמני הלמוט הרצפלד.
היה גרפיקאי גרמני, שהיה ידוע בכרזותיו הפוליטיות ובראיית הנולד החדה בכל הקשור לגרמניה ולמלחמת העולם השנייה, כבר בשנות ה-30.
הרטפילד נולד כהלמוט הרצפלד ושינה את שמו במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להביע את סלידתו מן הלאומנות הגרמנית.
הוא התנגד למלחמה וראה בה מלחמה אימפריאליסטית.
לאחר המלחמה הוא הצטרף לקבוצת אנשים שבין חבריה היה ג'ורג' גרוס, שייסדה את קבוצת הדאדא הברלינאית.
בתקופה זו הוא החל לפתח את סגנונו האמנותי שכלל שימוש בתמונות ביצירות פוטומונטז'.
הרטפלד נחשב לממציא הפוטומונטאז' יחד עם אלכסנדר רודצ'נקו וראול האוסמן.
הרטפילד היה קומוניסט נלהב ונהג ליצור עבודות בעלות מסרים פוליטיים שתוקפות את אויבי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והתפרסמו ב-AIZ – עיתון הפועלים המאויר.
כבר בשנות ה-20 אייר את הנאצים כמפלצות, במסגרת מאבקו בפשיזם.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח הרטפילד מגרמניה.
באפריל 1933 הוא עבר עם אחיו לפראג, שם המשיך לעבוד עבור העיתון AIZ בו יצר כרזה שבועית, ברובן פוליטיות וחדות כנגד המשטר הנאצי ובעד הקומוניזם.
אחת מעבודותיו המוכרות יותר נעשתה בשנים אלו לעיתון זה - "הידד החמאה נגמרה", עבודה שנעשתה בעקבות אמרתו של גרינג "ברזל מחזק את הידיים, חמאה רק גורמת להשמנה".
עבודה זו מתארת משפחה גרמנית תחת המשטר הנאצי ישובה לשולחן האוכל וניזונה מכלי נשק ושאריות מכונות מברזל.
כאשר הנאצים השתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1938 ברח עם אחיו לאנגליה, שם המשיך הרטפילד לפעול נגד המשטר הנאצי במסגרות אמנותיות שונות.
שנה אחת לאחר מכן הוא יצר עבודה בשם "Kaiser Adolf" שפורסמה בדף הראשי של העיתון פוסט.
העבודה הציגה את היטלר באופן נלעג בלבושו של הקייזר הגרמני וילהלם השני.
באותה שנה אף הציג בלונדון תערוכה בשם "מלחמתו של אדם אחד נגד היטלר", ותערוכה לא חוקית בבזל.
הרטפילד חזר לגרמניה בשנת 1950 והתיישב בגרמניה המזרחית.
יצירותיו הוצגו במקומות רבים בעולם, בהם ברלין, סטוקהולם ותל אביב.
הוא נפטר בשנת 1968 בברלין.
לזכרו הוצא בול במזרח גרמניה בשנת 1971.
ג'ון הריסון היה נגר ובונה שעונים אנגלי שבנה את הכרונומטר הראשון באמצעותו יכלה אונייה לחשב במדויק את קו האורך בו נמצאה.
לכרונומטר הימי שפיתח ונכנס לשימוש ב-1730 הייתה השפעה מרחיקת לכת על הספנות והמסחר הימי ועל בטיחות השיט, משום שטעויות בניווט עקב אי ידיעה מדויקת של קו האורך היו נפוצות, והסתיימו לא אחת באובדן האונייה על אנשיה ומטענה ואף באובדן ציים שלמים שנטרפו לחוף או עלו על שרטון וטבעו.
בעקבות אסון הצי האנגלי ליד איי סילי ב-1707, בו טבעו ארבע אוניות מלחמה ועימן ירדו למצולות 1400 מלחים וקצינים, חוקק הפרלמנט הבריטי את "חוק קו האורך" (Longitude Act) והקים את ועדת קו האורך, שמשימתה למצוא שיטה פשוטה, יעילה ואמינה לחישוב קו האורך בים.
הוועדה אף הקציבה פרסים כספיים גדולים למי שיציע פתרון מעשי ויעיל לבעיה.
על רקע זה ניגש ג'ון הריסון לבניית הכרונומטר הימי שלו, שגבר על כל הפתרונות האחרים והוא בשימוש עד ימינו אנו.
הריסון נולד בפוּלְבִּי, ליד וֵייקְפִילְד שבמערב יורקשייר, הבכור בין חמישה ילדים במשפחתו.
אביו החורג עבד כנגר באחוזת נוֹסְטֶל פְּרָיוֹרִי הסמוכה .
אחד מבתי האחוזה, הנחשב לביתו של הריסון, נושא כיום על קירו שלט כחול המציין זאת.
בסביבות 1700 עברה המשפחה אל הכפר בָּארוֹ שעל הַהַמְבֶּר שבצפון לינקולנשייר.
הריסון, כמו אביו, עסק לפרנסתו בנגרות, ובנה ותיקן שעונים בשעותיו הפנויות.
אגדה מספרת כי בהיות בן שש, כששכב חולה באבעבועות רוח, ניתן לו שעון לשעשוע והוא האזין לו שעות וחקר את חלקיו הנעים.
הריסון היה גם חובב מוזיקה נלהב, ונעשה לימים מנצח על מקהלת הכנסייה במקום מגוריו.
הריסון בנה את שעון התיבה ("שעון סבא" ) הראשון שלו ב־1713, בהיותו בן עשרים.
המנגנון היה עשוי כולו מעץ, בחירה טבעית למי שעיסוקו נגרות.
שלושה מבין שעוני העץ הראשונים של הריסון שרדו לימינו; הראשון (1713) נמצא באוסף "האגודה הנכבדה של בוני שעונים" בגילדהול, ומאז 2015 בתצוגה במוזיאון המדע בלונדון; השני (1715) גם הוא במוזיאון המדע והשלישי (1717) בנוֹסטֶל פְּרָיוֹרי ביורקשייר ונושא את הכתובת "ג'ון הריסון בארו".
לשעון נוסטל, הניצב בחדר הביליארד של מבנה מפואר זה, תיבה חיצונית בסגנון ויקטוריאני, עם חלונות זכוכית קטנים בכל צד דרכם ניתן לראות את מנגנון השעון בפעולתו.
בתחילת העשור של 1720 הוזמן הריסון לבנות שעון צריח חדש בברוקלסבי פארק , בצפון לינקולנשייר.
השעון עדיין פועל, וכמו שעוניו המוקדמים של הריסון גם לו מנגנון עשוי אלון וליגנום ויטה .
אולם בשונה משעוניו הראשונים הוא כולל כמה פרטי מבנה מקוריים לשיפור הדיוק, כמו מחגר חרגול .
בין 1725 ל־1728 בנו ג'ון ואחיו ג'יימס, נגר מוכשר בזכות עצמו, לפחות שלושה שעוני מטוטלת מדויקים, גם הם בעלי מנגנונים עשויים אלון וליגנום ויטה ונתונים בתיבה גבוהה.
באותה תקופה פיתח הריסון את המטוטלת הדו־מתכתית .
שעון מס' 1, הנמצא כיום בידי אספן פרטי, היה לפנים ב"Time Museum" בניו יורק, עד סגירתו בשנת 2000 ומכירת כל אוספיו במכירה פומבית ב־2004. שעון מס' 2 נמצא במוזיאון העירוני של לידס .
הוא המוצג המרכזי בתערוכת קבע המוקדשת לג'ון הריסון ולשעוניו.
התערוכה נפתחה ב-2014 והייתה האירוע הראשון שציין את יובל 300 השנה לחוק קו האורך.
שעון מס' 3 נמצא באוסף "האגודה הנכבדה של בוני שעונים" בלונדון.
הריסון היה אדם רב כישרונות, ובין שאר הישגיו נמנה שכלול מנגנון שעון המטוטלת.
הוא המציא את המטוטלת הדו-מתכתית, שהייתה בנויה משני מוטות, האחד מפליז והשני מברזל.
המוטות הורכבו באופן כזה, ששיעורי ההתפשטות וההתכווצות השונים שלהם ביטלו אחד את השני, כך שדיוקו של השעון נשמר גם בתנאי טמפרטורה משתנים.
שעוני מטוטלת עדינים אלה נחשבים על ידי אחדים למדויקים ביותר בעולם בזמנם, והם במידה רבה החוליה המקשרת הישירה עם שעוניו הימיים של הריסון.
דוגמה נוספת ליצירתיות הגאונית שלו היה מחגר החרגול – הֶתְקֵן לשחרור מבוקר של מנגנון ההנעה של השעון, שהיה שכלול של מחגר העוגן .
מחגר החרגול היה חסר חיכוך כמעט לגמרי ולא נזקק לסיכה, מאחר שחלקיו יוצרו מעץ ליגנום ויטה.
הדבר היה ליתרון חשוב בתקופה בה הידיעות על חומרי סיכה ותכונותיהם היו מועטות ביותר.
כאשר החל הריסון לבנות כרונומטרים ימיים סייע לו מבחינה כספית וגם בדרכים אחרות ג'ורג' גְּרֶם בונה השעונים והמכשירים.
הריסון התוודע לגרֶם באמצעות אדמונד האלי, האסטרונום המלכותי, שתמך בהריסון ובעבודתו.
את מקומה המדויק של נקודה על פני כדור הארץ (ביבשה או בים) מציינים על פי קו האורך וקו הרוחב העוברים דרכה.
קו האורך מציין את מיקומה של הנקודה מערבית או מזרחית למרידיאן ראשי שרירותי אך מוסכם, למשל המרידיאן העובר דרך גריניץ', והוא מבוטא במעלות.
השאלה, כיצד לחשב במדויק את קו האורך הגאוגרפי של אונייה העושה דרכה בים, או עוגנת במקום לא מוכר אותו היא מבקשת למפות כדי לשוב אליו בעתיד, העסיקה את הספנים והנווטים מאות בשנים.
היא קיבלה משנה חשיבות בתקופת התגליות הגאוגרפיות הגדולות, אז גם התרחב הסחר הימי הטרנס-אוקיאני.
דרך אחת לחישוב קו האורך הגאוגרפי היא באמצעות תצפיות אסטרונומיות אחר תנועת גרמי השמיים.
שיטה אחרת, קלה יותר, מתבססת על ידיעת השעה המדויקת בנקודת מוצא נתונה מוסכמת (למשל גריניץ'); ההפרש בין הזמן המקומי, שניתן למדוד אותו בקלות, לבין הזמן בנקודת המוצא, מבטא את ההבדל במעלות אורך בין נקודת המוצא לבין מיקומה של האונייה באותו רגע.
הסיבה לכך היא, שכדור הארץ משלים סיבוב אחד סביב צירו פעם ביממה, ולכן 24 שעות שוות ל־360 מעלות אורך, כך שכל שעה שווה ל־15 מעלות.
לכך נחוץ שעון מדויק, כזה שלא יושפע מטלטולי האונייה ומשינויי לחות וטמפרטורה קיצוניים.
הראשון שהגה את רעיון השימוש בשעון מדויק לחישוב האורך הגאוגרפי היה המתמטיקאי והקרטוגרף ההולנדי גמה פריסיוס ב־1553.
טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי (1707) (באסון קיפחו חייהם מעל 1,400 איש, כנראה בגלל טעות בחישוב האורך הגאוגרפי) כמו גם החשיבות הגוברת והולכת של הסחר הימי הטרנס־אוקיאני, הביאו את הפרלמנט הבריטי לחוקק ב־1714 את "חוק קו האורך" ולהקים את "ועדת קו האורך".
החוק הציע פרס כספי עצום למי שימציא שיטה יעילה, מעשית ושימושית לחישוב קו האורך.
בונה השעונים האנגלי הנרי סאלי, שעשה את רוב שנותיו בצרפת, המציא שעון ימי לקביעת קו האורך, והציג אותו ב־1716 בפני האקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא בנה עוד שני דגמים של אותו שעון מטוטלת מתוחכם, אלא ששעוניו הראו קריאה מדויקת רק במזג אוויר נאה, מאחר שהיו תלויים בתנועתה היציבה של המטוטלת.
הריסון, שכבר קנה לו פרסום בשעוניו המדויקים, גמר אומר בלבו לבנות כרונומטר ימי ולהתחרות על פרס ועדת קו האורך.
ב־1730 הכין הריסון הצעה ושרטוטים של כרונומטר ימי שיתחרה על פרס ועדת קו האורך, ויצא ללונדון להשיג עזרה כספית.
הוא הציג את רעיונותיו בפני אדמונד האלי, האסטרונום המלכותי, שהפנה אותו אל ג'ורג' גְּרֵייהֶם, בונה השעונים הראשון במעלה באנגליה באותה עת.
אין ספק כי גרייהם התרשם לטובה מהריסון, שכן הוא הילווה לו מכיסו כסף למימון הבנייה של השעון הימי שהוצג בפניו.
בניית שעון מספר 1 (H1) ארכה חמש שנים.
הייתה זו ההצעה הראשונה שהוגשה לוועדה ונמצאה ראויה לבדיקה בים.
ב־1736 הפליג הריסון עם שעונו לליסבון באה"מ "סנטוריון" ושב לאנגליה באה"מ "אורפורד".
הוא זכה לשבחים על המכשיר מפי הקפטן של "אורפורד" והחובל הראשי שלה.
רב החובל אף ציין שעל פי חישוביו נמצאה האונייה 60 מייל מזרחית מן המקום אליו הגיעו, בעוד הריסון חישב אותו במדויק בעזרת הכרונומטר שבנה.
חברי הוועדה התרשמו מן הכרונומטר, ועל אף שלא הייתה זו הפלגה טרנס אטלנטית, הוחלט להעניק להריסון 500 ליש"ט להמשך פיתוח המצאתו.
הוא החל בבניית כרונומטר שני, קומפקטי ועמיד יותר מקודמו.
ב-1741, לאחר שלוש שנות עבודה עליו וניסויו ביבשה, היה כרונומטר מס' 2 מוכן.
לא ניתן היה לבודקו בים, כי בריטניה נמצאה אז במלחמת הירושה האוסטרית עם ספרד, ואיש לא רצה להסתכן בנפילת השעון יקר הערך לידי האויב.
בכל מקרה, הריסון הפסיק לפתע את עבודתו על השעון לאחר שגילה פגם רציני ברעיון המַתְנֵד בעל מוטות איזון (bar balances) במקום המטוטלת הרגילה.
בזמן ההמתנה לסיומה של המלחמה העניקה הוועדה להריסון 500 ליש"ט נוספות, בהן השתמש לבניית כרונומטר שלישי, H3. שבע־עשרה שנות עבודה השקיע הריסון באותו "שעון ימי" שלישי, אך חרף כל מאמציו לא עמד הכרונומטר בציפיותיו.
למרות זאת, לא הייתה זו ברכה לבטלה.
תוך כדי עבודתו על שעון זה הוריש הריסון לעולם שתי המצאות יקרות־ערך: התקן הדו-מתכת והמיסב הגלילי שגליליו נתונים בתוך כלוב.
לאחר מכן הציע הריסון לבנות שני דגמים חדשים, כרונומטר מס' 4 וכרונומטר מס' 5. כרונומטר מס' 4 הוא שעתיד להיות גולת הכותרת של השעונים שבנה.
כל הדגמים שבנה קודם לכן היו מכשירים כבדים, שצריך היה לתלותם מקורת הסיפון באנייה, וכולם תוכננו לעמוד בטלטולים ובנדנודים של הסערות העזות ביותר.
כרונומטר מס' 4 הוא מכשיר כליל יופי על שום שצורתו כשל שעון-כיס גדול.
בניית כרונומטר מס' 4 נמשכה שלוש-עשרה שנים.
הריסון, שהיה אז כבר בן 68, שלח אותו ב-1761 לניסוי בהפלגה טרנס-אטלנטית בהשגחת בנו, ויליאם.
כאשר הגיעה האנייה לג'מייקה, נמצא ששגיאתו שני מילין בלבד.
מששבה האנייה לאנגליה ציפה הריסון לפרס בסך 20,000 לירות; אך ועדת קו האורך סרבה להאמין, כי דיוק הכרונומטר לא היה עניין של מזל בלבד ודרשה לערוך ניסוי נוסף.
זעמם של הריסון ובנו גאה והם תבעו בתוקף את הפרס.
בסופו של דבר נדון העניין בפרלמנט, אשר הציע להעניק להריסון 5,000 לירות בלבד.
הריסון סרב, וכדי ליישב את המחלוקת הציע לערוך הפלגה נוספת, הפעם אל נמל ברידג'טאון, באי ברבדוס שבקבוצת האיים הקאריביים.
תוך כדי השתלשלות אירועים אלה פותחה שיטה אחרת למציאת קו האורך בים, שיטת המרחקים הלונאריים (Lunar Distances), והגיעה לשלב בו הייתה מוכנה לניסוי.
הירח נע במהירות מספיק גדולה, כמעט 15 מעלות ביממה, כך שאפשר למדוד בקלות את תנועתו מיום אחד למשנהו.
על ידי השוואת הזווית בין הירח והשמש ביום עריכת המדידה בים לבין הזווית שנמדדה ביום היציאה מן הנמל (או כפי שהיה מקובל יותר מעל גריניץ'), ניתן היה לחשב את 'המיקום האמיתי' של הירח.
אחר כך חושב קו האורך על ידי השוואה בין 'המיקום האמיתי' עם זווית הירח מעל האופק.
אל הפלגת הניסוי השנייה של כרונומטר מס' 4 נתבקש להצטרף הכומר נוויל מסקליין (Nevil Maskelyne), כדי לבדוק את שיטת המרחקים הלונאריים.
כרונומטר מס' 4 הוכיח פעם נוספת את מידת דיוקו המדהימה, כשמדד את מרחקה של האנייה מברידג'טאון בשגיאה של 10 מילין.
מדידותיו של מסקליין גם הן היו טובות למדי, כדי שגיאה של 30 מילין, אך השימוש בשיטתו היה כרוך בעמל רב ובחישובים רבים.
תוצאות הניסוי של כרונומטר מס' 4 הוצגו בפגישת הוועדה ב-1765, ושוב סירבו חבריה להאמין כי לא היה זה רק עניין של מזל.
פעם נוספת הגיע העניין לפרלמנט, אשר הציע להעניק להריסון 10,000 לירות לאלתר, ואת המחצית השנייה של הפרס לאחר שימסור את תוכניותיו לשם בניית העתקים נוספים של הכרונומטר על ידי בוני שעונים אחרים.
בינתיים הוחלט להעביר את הכרונומטר לידיו של האסטרונום המלכותי לבדיקה ממושכת ביבשה.
איתרע מזלו של הריסון, ונוויל מסקליין התמנה עם שובו מברבדוס לאסטרונום המלכותי, אשר מתוקף תפקידו עמד גם בראש ועדת קו האורך.
מסקליין הגיש דוח שלילי על כרונומטר מס' 4, כשעיקר טענותיו כי 'גודל השגיאה' של השעון, היינו כמה זמן הוא מאחר או מפגר ביממה, נובע למעשה מחוסר דיוק.
הוא גם סירב להוספת מקדם שגיאה בעת חישוב קו האורך.
על אף שהוכיח עצמו כבר פעמיים הלכה למעשה, לא עמד אפוא כרונומטר מס' 4 בדרישות הוועדה.
הבדיקות נמשכו, כרונומטר מס' 4 נשלח להפלגה סביב העולם (ואפילו לאוקיינוס הארקטי), ותוך כדי כך החל הריסון לבנות את כרונומטר מס' 5. שלוש שנים אחר כך נגדשה סאת מרוריו, הוא חש מנוצל והחליט לבקש את עזרת המלך ג'ורג' השלישי.
הוא ביקש וקיבל פגישה עם המלך, אשר נמלא כעס רב לשמע הדברים.
המלך ג'ורג' בדק בעצמו בארמונו את כרונומטר מס' 5, ולאחר שפיגר רק ארבע וחצי שניות בעשרה ימים, התפרץ בזעם באומרו: "חי שמיים, הריסון, אני רואה שצדקת!".
הוא הורה להריסון לתבוע מן הפרלמנט את מלוא הפרס, לאחר שאיים להופיע אישית בפניו ולנזוף בו.
כך, ב-1773, קיבל הריסון את הפרס בסופו של דבר.
ג'יימס קוק השתמש באחד מן ההעתקים של כרונומטר מס' 4 בהפלגותיו, אך משום שמחיר הכרונומטרים היה כה גבוה, הוסיפה שיטת המרחקים הלונאריים להיות בשימוש נרחב למשך מאה השנים הבאות.
הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית סנט ג'והן שבהמפסטד, הממלכה המאוחדת, לצד אשתו השנייה אליזבט ובנם ויליאם.
קברו שופץ בשנת 1879 על ידי איגוד השענים של לונדון, על אף שמעולם לא היה חבר באיגוד זה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נתגלו הכרונומטרים והשעונים של הריסון במחסן במצפה המלכותי בגריניץ' במצב רעוע למדי.
מצא אותם קצין הצי המלכותי רופרט גולד (Rupert Gould), אשר השקיע מספר שנים בתיקונם ובשיפוצם.
גולד ולא הריסון, הוא שהעניק לכרונומטרים את מספריהם הסידוריים (H1 עד H5).
כיום מוצגים הכרונומטרים המשופצים 1, 2 ו-4 במוזיאון הימי הלאומי הבריטי, במצפה המלכותי בגריניץ'.
כרונומטר מס' 5 נמצא בבעלות Worshipful Company of Clockmakers של לונדון, והוא מוצג ב־Clockmaker's Museum בגילדהול בלונדון, כחלק מאוסף החברה.
ב-24 במרץ 2006 הוצב לוח הנצחה לזכרו במנזר וסטמינסטר.
ג'ון הרטסון הוא כדורגלן עבר ולשי, אשר שיחק כחלוץ.
להרטסון יותר מ-50 הופעות בנבחרתו הלאומית, נבחרת ויילס.
הארטסון החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת לוטון טאון בשנת 1992, ועוד בטרם מלאו לו 20 עבר תמורת 2.5 מיליון ליש"ט לקבוצת ארסנל.
לאחר שנתיים במדי ארסנל עבר לשחק במדי וסטהאם יונייטד עם הקשר הישראלי אייל ברקוביץ'.
לשניים ארעה תקרית מפורסמת, בה תועד הרטסון במצלמות הטלוויזיה כשהוא בועט בפניו של ברקוביץ' במהלך אימון הקבוצה.
בינואר 1999 עבר הארטסון לוימבלדון תמורת 7.5 מיליון ליש"ט, והיה לרכש היקר ביותר בתולדות המועדון.
עם וימבלדון נשר הארטסון לליגת המשנה האנגלית בתום עונת , ובינואר 2001 עבר אל קובנטרי סיטי עד לסיום העונה.
באוגוסט 2001 הצטרף הארטסון לקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית.
הוא שיחק בסלטיק במשך חמש עונות, לאחריהן עבר לוסט ברומיץ' אלביון, ובשנת 2008 פרש ממשחק פעיל.
ג'ון הקטן הוא דמות המוזכרת באגדות רובין הוד.
ג'ון מתואר באגדות כסגנו של רובין הוד, ומופיע כחלק מ"האנשים העליזים" כבר בבלדות הראשונות המזכירות את רובין הוד.
במאה ה־15, בבלדה המכונה "רובין הוד והנזיר" מסופר שלאחר שרובין התייחס בצורה רעה אל ג'ון, עזב אותו ג'ון בכעס, אולם כאשר רובין נתפס על ידי אויביו, ג'ון חילץ אותו, ואז סירב לקבל את הנהגת האנשים העליזים.
בבלדה מהמאה ה־17 מתואר ג'ון כאיש גדל ממדים (שגובהו עולה על שני מטרים), ושמו ניתן לו בלשון סגי נהור.
בבלדה מתוארת פגישתם הראשונה של ג'ון ורובין – עת שניסו לחצות גשר צר ואף אחד מהשניים לא הסכים לפנות דרכו בשביל השני, והם נאלצו להילחם במטות העץ שלהם, עד שרובין נפל אל הנהר.
לאחר הדו־קרב הסכים ג'ון להצטרף לרובין ואנשיו.
על אף העדר כל עדויות היסטוריות לקיומו, ישנה מסורת לפיה קבור ג'ון הקטן בבית הקברות בכפר האתרסייג שבדרבישייר.
מצבה מסמנת את מקום הקבר.
הקבר היה בבעלות משפחת ניילור, ואכן בחלק מהאגדות מופיע שמו של ג'ון כ"ג'ון ניילר".
ג'ון הקטן מופיע גם ברומן ההיסטורי של וולטר סקוט, "אייבנהו".
סר ג'ון וינסנט הרט היה שחקן קולנוע בריטי זוכה 3 פרס באפט"א ומועמד ל-2 פרסי אוסקר, והיה חבר במסדר האימפריה הבריטית.
נמנה עם שחקני האופי הידועים והמבוקשים ביותר בבריטניה.
במהלך הקריירה המגוונת שלו, שהחלה עוד בשנות השישים של המאה העשרים, גילם באופן מהימן תפקידי אופי רבים, רבים מהם מבוססים על דמויות היסטוריות.
הרט נולד בצ'סטרפילד, דרבישייר אנגליה לפיליס, שחקנית חובבת וארנולד הרברט הרט, כומר.
למד אמנות בבית הספר לאמנויות "סנט מרטין", אולם ב-1962 פנה למשחק.
הופיע עם ה"רויאל שייקספיר קומפני" ולמד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
במשך שנים היה אלכוהוליסט, אולם נגמל עם חלוף הזמן.
תפקידו הקולנועי הראשון, משנת 1962, היה בסרט "הפראיים והנכונים",
אולם את דמותו המרכזית הראשונה גילם בסרט "אדם לכל עת", כריצ'רד ריץ'.
היה זה תפקידו כקוונטין קריספ השערורייתי, בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "עובד המדינה העירום" (1975), שהקנה לו את פרסומו – הרט זכה בפרס באפט"א לטלוויזיה בגין תפקידו זה.
בשנת 1976 גילם את דמותו של הקיסר הרומי הנודע לשמצה, קליגולה, בסדרת הדרמה הבריטית "אני, קלאודיוס".
כן גילם תפקיד ראשי בשובר הקופות של סאם פקינפה (The Osterman Weekend" (1983", ובסרט "תשוקות באפריקה" (1987).
הרט שיחק פעמיים בעיבודים לספרו של דוסטויבסקי, "החטא ועונשו", ב-1979 גילם את רסקולניקוב התפקיד הראשי במיני-סדרה טלוויזיונית, ובשנת 2002 הופיע בתפקיד החוקר פורפירי בסרט קולנוע בבימויו של מנחם גולן.
במהלך הקריירה שלו גילם דמויות פוליטיות רבות, השונות זו את זו באופיין – בתחילת הקריירה שלו גילם את דמותו של וינסטון סמית' בעיבוד הקולנועי לספר 1984. מאידך, בשנת 2006 גילם את מנהיגה של בריטניה הפאשיסטית בסרט "ונדטה".
ב-2007 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "רציחות באוקספורד", שבו גילם את ארתור סלדום, פרופסור באוניברסיטת אוקספורד.
קנדי, בכיכובה של נטלי פורטמן.
הרט גילם את דמותו של מספר הסיפורים הזקן בתוכנית הטלוויזיה הבריטית סיפורי עמים, שהופקה בשנים 1989-1988 ואת דמותו של הקיסר קליגולה בסדרה הבריטית אני, קלאודיוס שהופקה על פי רומן בשם זה.
הוא שימש כקריין בסדרה כוכב האדם.
בשנת 2013, הוא גילם לדקות ספורות את התגלמותו האבודה של הדוקטור בסדרת המדע הבדיוני דוקטור הו.
בנובמבר של אותה שנה, חזר הארט וגילם את "דוקטור המלחמה" בספיישל ה-50 שנה לסדרה.
ביוני 2004 קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית.
ג'ון וב היה אדריכל אנגלי.
ג'ון וב נולד בסמיתפילד שבלונדון.
וב נשא לאישה את אחייניתו של האדריכל ומעצב התפאורות והתלבושות לתיאטרון איניגו ג'ונס בשנת 1628 והפך עוזרו האישי ושותפו של ג'ונס.
וב וג'ונס תכננו יחד את בית הסעודות שבוייטהול ברובע וסטמינסטר שבלונדון; את בית וילטון שבסולסברי שבוילטשייר.
לאחר מותו של ג'ונס בשנת 1652 ירש וב את רכושו של ג'ונס לרבות ספרייתו הגדולה ואוסף הציורים האדריכלים הגדול שלו.
בשנת 1652 תכנן וב את אכסדרת העמודים הראשונה בסגנון נאו קלאסי שנבנתה באנגליה - ד'ה ויין שבהמפשייר.
בשנת 1662 תכנן וב את חצר המלך צ'ארלס בגריניץ' בסמוך לבית המלכה במסגרת התוכניות לבנייה מחדש של ארמון פלסנטיה אשר לא יצאו אל הפועל.
לימים מבנה זה הפך לחלק מבית החולים גריניץ'.
בין השנים 1654–1668 תכנן וב את הבנייה של טירת בלוובר בלסטרשייר, וכן ביצע מספר תוספות לבית נורת'מברלנד.
וב חקר את סטונהנג' ופרסם ספר אודות המבנה יחד עם איניגו ג'ונס ועם וולטר צ'רלטון, וכן כתב תזה על השפה הסינית - ספר המבוסס על יומני מסע של נזירים ישועיים כיוון שמעולם לא ביקר בסין.
סר ג'וֹן פְרֶדרִיק וִילְיַאם הֶרְשֶל, הברונט הראשון היה איש אשכולות אנגלי: מתמטיקאי, אסטרונום, כימאי ומחלוצי הצילום.
הרשל היה בנו היחיד של האסטרונום ויליאם הרשל ובעצמו אב ל-12 ילדים.
הרשל הנהיג את השימוש ביום היוליאני באסטרונומיה, נתן שם לשבעה מהירחים של כוכב הלכת שבתאי ולארבעה מהירחים של אורנוס, הרים תרומות חשובות להתפתחות הצילום, וחקר את תופעת עיוורון הצבעים ואת ההשפעה הכימית של קרינת על-סגול.
הרשל נולד בסלאו (Slough) שבבקינגהמשייר, מערבית ללונדון, והחל ללמוד בבית הספר היוקרתי איטון.
מסיבה שאינה ידועה, אולי בשל חששות אמו או דעות קדומות ביחס למוצאו (אביו, ויליאם הרשל, היה ממוצא גרמני וסבו אייזק היה יהודי), הורחק הרשל מבית הספר והשלים את לימודיו בביתו בעזרת מורים פרטיים.
בגיל 17 החל ללמוד ב"סנט ג'ון קולג'" שבאוניברסיטת קיימברידג'.
שם התיידד עם צ'ארלס בבג' וג'ורג' פיקוק (George Peacock), לימים מתמטיקאים נודעים, והשלושה כרתו ברית ביניהם "לעשות את המיטב לוֹ יוכלו כדי להיפרד מן העולם כשהוא חכם יותר ממה שהם מצאו אותו".
הוא סיים את לימודיו ב-1813 במקום הראשון (המכונה באנגלית, במינוח המיוחד לאוניברסיטת קיימברידג', senior Wrangler) ברמה העליונה של מבחני המתמטיקה של אוניברסיטת קיימברידג', מבחנים יוקרתיים המכונים טריפוס (Tripos).
הוא החל לכתוב מאמרים על חשבון אינפיניטסימלי ועל נושאים משיקים במתמטיקה ב-"Philosophical Transactions" ("פרוטוקולים פילוסופיים" - ביטאונה הוותיק (מ-1665) של החברה המלכותית הממשיך לצאת לאור גם כיום), וב-1821 זכה בגין מאמריו אלו במדליית קופלי, פרס שנתי על תרומה למדע, שהוא הפרס החשוב ביותר שמעניקה החברה המלכותית.
ב-1816 החל הרשל לעסוק באסטרונומיה ובנה טלסקופ מחזיר אור שקוטר המראה שלו הוא 18 אינץ' (כ-45 ס"מ) ואורך המוקד שלו הוא 20 רגל (כ-6 מטר).
בין 1821 ל-1823, יחד עם האסטרונום ג'יימס סאות, הוא המשיך את המחקר של אביו על כוכבים כפולים, צבירי כוכבים וערפיליות.
על ידי השוואה בין הרשימות של אביו לתצפיות שערך, גילה הרשל שבכמה גרמי שמים יש תנועה היקפית.
עבור עבודתו זו העניק לו מכון צרפת (Institut de France גוף-העל של האקדמיות לשפה, לתרבות ולמדע של צרפת) ב-1825 את פרס לאלנד (Lalande), והחברה המלכותית לאסטרונומיה העניקה לו ב-1826 את הפרס הראשי שלה, מדליית הזהב (בה זכה שוב ב-1836).
בין 1824 ל-1827 שימש בתפקיד מזכיר החברה המלכותית, וב-1827 נבחר ליושב ראש החברה לאסטרונומיה (שמה של "החברה המלכותית לאסטרונומיה" באותה עת).
ב-1831 קיבל תואר אביר ב"מסדר גואלף המלכותי" (KH).
בשנת 1835 הוא גילה ערפילית פלנטרית NGC 3132
ב-3 במרץ 1829 נשא לאישה את מרגרט ברודי סטיוארט (Margaret Brodie Stewart, 1864-1810).
במטרה לקטלג את כל הכוכבים, צבירי הכוכבים, הערפיליות ושאר הגופים השמימיים כפי שהם נראים בשמי חצי הכדור הדרומי, החליט הרשל ב-1833 לעבור זמנית לדרום אפריקה.
מיזם זה אמור היה להרחיב ולהשלים את המיזם אותו החל אביו, ויליאם הרשל, לקטלג את הגופים השמימיים בשמי הצפון.
הרשל דחה הצעה של הנסיך אוגוסטוס פרדריק, דוכס סאסקס (אחד מבניו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה) להעמיד לרשותו תאים בספינה של חיל הים המלכותי למטרה זו, והעדיף לשלם מכספו עבור הנסיעה.
הרשל ומשפחתו הפליגו בספינת הקיטור Mountstuart Elphinstone שיצאה מנמל פורטסמות' ב-13 בנובמבר 1833 והגיעה לקייפטאון ב-15 בינואר 1834. הרשל התיישב בווינברג (Wynberg – כיום פרוור דרומי של קייפטאון) בבית אחוזה ישן ושמו פלדהאוזן (Feldhausen), שהיה בצדו הדרום-מזרחי של הר השולחן.
בבית זה התקין הרשל טלסקופ פרטי שקוטר המראה שלו 21 רגל (כ-6.4 מטרים).
בין השאר צפה בחזרה של שביט היילי לשמי כדור הארץ.
בנוסף לעבודתו באסטרונומיה, מסע זה לפינה רחוקה של האימפריה הבריטית אפשר להרשל להימלט מהלחצים שהיו מנת חלקו בלונדון, שם היה אחד מאנשי המדע הבריטיים המבוקשים ביותר.
בשהותו בדרום אפריקה עסק במגוון נרחב של מחקרים מדעיים כשהוא משוחרר מתחושת החובה לקהילה המדעית הנרחבת.
הייתה זו כנראה, כך נזכר מאוחר יותר, התקופה המאושרת בחייו.
תוך כדי סטייה יוצאת דופן מאסטרונומיה, הוא שילב בין כישרונותיו לאלו של אשתו, מרגרט, ובין 1834 ל-1838 הם ייצרו 131 איורים בוטניים באיכות מעולה, המראים את הפלורה של אזור הקייפ.
ג'ון הרשל השתמש בקמרה לוסידה (סוג של מכשיר אופטי) על מנת לייצר את קווי הרקע המדויקים של הדוגמיות והשאיר לאשתו להשלים את הפרטים.
תיק העבודות שהכינו ג'ון ומרגרט הרשל נועד במקור למטרות אישיות.
עם זאת, הביצוע המדויק של האיורים הפך אותם ליקרי ערך יותר מאוספי איורים בני זמננו, אף על פי שאין באיורים של בני הזוג הרשל חתכים של הפרחים כמקובל.
112 מתוך 132 איורי הפרחים עליהם ידוע נאספו והוצאו לאור בשנת 1996 בספר "הפלורה של הרשל" .
הרעיונות שהופיעו בספרו של צ'ארלס לייל, "עקרונות הגאולוגיה", בדבר היצירה ההדרגתית של נופים, ריתקו את דמיונו של הרשל.
הוא כתב ללייל הערות על הנושא כשהוא מדרבן אותו לחפש את חוקי הטבע שבבסיס "תעלומת התעלומות" - כיצד נוצרו בעלי החיים השונים, כשהוא מקדים לדבריו צמד חרוזים
כשהוא מקבל את נקודת ההשקפה שהתפתחות העולם הייתה הדרגתית, העיר:
המסמך שכתב הרשל הופץ בין חוגי המדענים, וצ'ארלס בבג' כלל קטעים מתוכו ב"מסת ברידג'ווטר" התשיעית (הבלתי-רשמית), שהעלתה השערה בדבר כללים שנקבעו על ידי מתכנת אלוהי.
ב-3 ביוני 1836, בעת שהספינה "ביגל" עגנה בקייפטאון, ביקרו רוברט פיצרוי, רב החובל של הספינה, וחוקר הטבע הצעיר צ'ארלס דרווין את הרשל.
מאוחר יותר הושפע דרווין מכתביו של הרשל בעת שפיתח את תאוריית האבולוציה שלו, שהוצגה לבסוף ב"מוצא המינים".
בשורות הפותחות עבודה זו כתב דרווין כי כוונתו היא "לשפוך מעט אור על מוצא המינים; - תעלומת התעלומות, כפי שקרא לכך אחד מהפילוסופים הגדולים ביותר שלנו", כשהוא מתייחס להרשל.
החל ב-25 באוגוסט 1835, בזמן שהרשל שהה בדרום אפריקה, החלה להתפרסם בעיתון ניו יורק סאן סדרה של שישה מאמרים שהיו חתומים לכאורה בשמו וטענו למציאת חיים על הירח, וכללו תיאור של מגוון חיות פנטסטיות.
את המאמרים שגרמו להתרגשות רבה כתב ריצ'רד אדמס לוק שהחליט להשתמש בשמו של ג'ון הרשל משום שהיה אז האסטרונום הידוע ביותר.
אירוע זה זכה לכינוי מתיחת הירח הגדולה, אם כי ריצ'רד אדמס לוק טען אחר כך שכוונתו הייתה בעצם סאטירית ולא התכוון שמאמריו יילקחו ברצינות.
בתחילה היה הרשל משועשע וציין שתגליותיו האמיתיות לעולם לא יכלו להיות כה מדהימות.
השעשוע פינה את מקומו מאוחר יותר לכעס, כאשר התמודד עם שאלות מאנשים שלקחו ברצינות את המתיחה.
הרשל חזר לאנגליה ב-1838 וקיבל תואר ברונט (תואר אצולה אנגלי העובר בירושה ומוענק על ידי המלך.
מעמדו מתחת לברון ומעל אביר) מהמלכה ויקטוריה, שנה אחרי הכתרתה.
ב-1847 פרסם הרשל את הספר "תוצאות התצפיות האסטרונומיות שנעשו בכף התקווה הטובה".
בספר זה הוא הציע שמות לכל שבעת ירחי שבתאי שהיו מוכרים, שמות בהם נעשה שימוש גם כיום: מימס, אנסלדוס, טתיס, דיוני, ריאה, טיטאן ויאפטוס.
באותה שנה העניקה החברה המלכותית להרשל בפעם השנייה את הפרס החשוב ביותר שלה, מדליית קופלי, בגין עבודה זו.
כמה שנים אחר כך, ב-1852, הציע הרשל שמות לארבעת ירחי אורנוס שהיו ידועים אז, שמות בהם נעשה שימוש גם היום: אריאל, אומבריאל, טיטניה, ואוברון.
בשנת 1864 פרסם הרשל את הקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שכלל 5,079 גרמי שמיים שאת רובם גילו ג'ון הרשל ואביו ויליאם.
קטלוג זה היווה את הבסיס לקטלוג הכללי החדש (NGC) שעדיין נמצא בשימוש.
ג'ון הרשל מת בשנת 1871, בגיל 79, בקולינגווד (Collingwood), שבסמוך לביתו בכפר הוקהרסט (Hawkhurst) שבמחוז קנט.
נערכה לו הלוויה ממלכתית והוא נקבר במנזר וסטמינסטר, אשתו מרגרט מתה 13 שנים מאוחר יותר בגיל 73.
ב-1879, שמונה שנים לאחר מותו, התפרסמה רשימה של למעלה מ-10,000 כוכבים כפולים שנתגלתה בעיזבונו.
הרשל תרם כמה חידושים חשובים לטכנולוגיית הצילום.
הוא לא התעניין ביישומים המסחריים של הצילום, ולא ראה בו מדיום ליצירת דימויים (הוא העדיף לרשום בעצמו את תצפיותיו), אלא התעניין באפשרויות שמספק הצילום לחקר תכונות האור והשפעתו על חומרים, וכן לחקר סודות היקום הבלתי נראים לעין.
הרשל היה מיודד עם אחד מאבות הצילום, ויליאם הנרי פוקס טלבוט, וסייע לו בפיתוח ושכלול ההמצאה.
טלבוט, שזנח לזמן מה את ניסוייו עם חומרים רגישים לאור משנת 1835, מיהר לכתוב לידידו הרשל על גילוייו לאחר שנודע לו על הכרזתו של פרנסואה אראגו ב-7 בינואר 1839, כי הומצא תהליך צילום בצרפת (הדאגרוטיפ).
בעת שהמתין לביקורו של טלבוט הצליח הרשל, שהיה חולה באותו הזמן, להמציא לבדו בתוך ימים ספורים שיטות צילום עצמאיות.
ב-1 בפברואר הציג הרשל את תוצאותיו לטלבוט.
שיטתו הראשונה דמתה ברובה לזו של טלבוט, אך התייחדה בשיפור משמעותי שנבע מהשימוש בנתרן תיוסולפט כקובע (Fixer, מנקה את חלקיקי הכסף הרגישים לאור אשר לא פותחו).
הרשל גילה עוד ב-1819 שנתרן תיוסולפט הוא ממס של הליד הכסף, וב-1839 הוא הבין שניתן בעזרתו לשטוף את גבישי הליד הכסף שטרם נחשפו לאור ולקבע את התמונה.
ללא הקובע המשיך הליד הכסף שלא נחשף להשחיר, וגרם להיעלמות התמונה לאחר זמן מה.
לעומת זאת, שיטתו של טלבוט הצליחה רק לייצב את התמונה בעזרת שטיפת מי-מלח, שהחלישו, אך לא ניטרלו, את פעולתו של הליד הכסף.
בנוסף, ב-19 באפריל 1839 המציא הרשל שיטת קיבוע בעזרת מים טהורים בלבד.
הרשל ערך מאות ניסויי צילום עם חומרים מגוונים והקדים את זמנו בגילוייו.
ב-9 בספטמבר 1839 הצליח ליצור נגטיב על גבי זכוכית - כמה עשורים לפני ששיטה זו הפכה לטכניקת הצילום העיקרית (שיטת הקולודיון).
לנגטיב זכוכית היה פוטנציאל לייצר הדפסים עשירים בפרטים, בניגוד לנגטיב הנייר בעל הסיבים, אך הרשל התעניין בזכוכית משום שהייתה נייטרלית מבחינה כימית יחסית לנייר, ואפשרה לו לבודד את פעולתם של חומרים פוטוכימיים (חומרים הרגישים לאור) מהבסיס שעליו הם מונחים.
ב-1842 המציא הרשל שיטה להכנת נייר צילום, שהפכה למפורסמת ולנפוצה ביותר שלו, הציאנוטייפ.
בשיטה זו מכוסה הנייר בתערובת של שני חומרים (אמוניום ברזל-ציטרתי ואשלגן פריציאני, חומרים נפוצים וזולים יחסית לתרכובות הצילום הסטנדרטי) שלאחר חשיפה לאור על-סגול מקבלים גוון כחול אופייני.
בשנת 1843 אנה אטקינס פרסמה ספר צילומים על בסיס שיטה זו.
נייר צילום זה היה פופולרי בקרב מהנדסים שהשתמשו בו לצילום שרטוטים ומכאן מקור המונח האנגלי blueprint.
הרשל ערך ניסויים בשחזור צבע כשהוא שם לב לעובדה שקרני אור מחלקים שונים של הספקטרום נוטים להקנות את צבעם באופנים שונים לנייר הצילום.
הוא תכנן בשנת 1842 מכשיר מחקר בעזרת לוח צילום, שנקרא "אקטינוסקופ" (Actinoscope); במכשיר, אור השמש, שנועד להיות מוקרן דרך מנסרה, יאיר בצבעים טבעיים נייר שהוטבל בחומרים רגישים לאור.
כך התכוון הרשל לחקור את השפעתו של כל צבע בנפרד.
לולא התרשל האופטיקאי שבנה את המכשיר, וגרם לעיכוב שלא אפשר להרשל לפנות זמן עבור עריכת הניסויים בו, ישנו סיכוי סביר שהיה ממציא שיטה ראשונית לצילום בצבע.
בנוסף, החל הרשל לסכם באופן סיסטמי את הידע אודות הצילום בתקופתו.
הרשל הצטיין גם בתחומים נוספים כדוגמת פיזיקה, כימיה וקריסטלוגרפיה.
כך למשל ב-1823 העלה הרשל את ההשערה שניתן לזהות יסודות כימיים על פי ספקטרום הקרינה שלהם, השערה שהוכחה כעבור 40 שנים.
הרשל סלל את הדרך לגילוי תופעת הקרינה הפלואורסצנטית על ידי סר ג'ורג' סטוקס באמצעות הוספת הקרינה העל-סגולה לספקטרום.
הרשל כתב מאמרים וספרים רבים, את הערכים על "מטאורולוגיה", "גאוגרפיה פיזית" ו"טלסקופ" במהדורה השמינית של אנציקלופדיה בריטניקה ואת הערך "אור" באנציקלופדיה מטרופוליטנה.
ב-1830 הוציא לאור ספר על הפילוסופיה של המדע ובערוב ימיו תרגם לאנגלית יצירות של פרידריך שילר ואת האיליאדה של הומרוס.
על שמו של ג'ון הרשל קרויים אי הרשל (באוקיינוס הקרח הצפוני, צפונית לפרובינציה יוקון שבקנדה), הר הרשל שברכס הרי האדמירליות (באנטארקטיקה) ומכתש J.
Herschel על הירח, כמו גם בית הספר לבנות על שם הרשל בקייפטאון, דרום אפריקה המנציח את שהותו בעיר.
כמו כן היה קרוי על שמו המינרל הרשליט (באנגלית Herschelite) - סוג של חבזיט, שם שהאגודה הבינלאומית למינרלוגיה החליטה לפסול, והמינרל קרוי כיום חבזיט-Na.
יסודות אסטרונומיה (Outlines of Astronomy), 1849. הספר הבסיסי החשוב ביותר באסטרונומיה שנים רבות אחרי שיצא לאור.
מדריך של המחקר המדעי (Manual of Scientific Inquiry), 1849. הרשל שימש כעורך.
קטלוג כללי של ערפיליות וצבירי כוכבים (General Catalogue of Nebulae and Clusters), 1864. רשימה זו מכילה בעיקר תגליות של אביו, אבל גם שלו.
הרצאות מוכרות על נושאים מדעיים (Lectures on Scientific), 1867. אוסף מאמרים בנושא מדע שפרסם לאחר שחזר מדרום אפריקה.
קטלוג כללי של 10,300 כוכבים כפולים ומרובים (General Catalogue of 10,300 Multiple and Double Stars), 1879. הקטלוג יצא לאור לאחר מותו.
ג'ון ואליס , מתמטיקאי אנגלי שלזכותו נזקף חלק מפיתוח החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי המודרני.
ואליס נולד באשפורד שבמחוז קנט.
הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1632. בין השנים 1643 ו-1689 כיהן כקריפטוגרף ראשי עבור הפרלמנט של בריטניה ומאוחר יותר עבור חצר המלכות.
בשנת 1645 הגיע ללונדון והשתתף בפגישות שבועיות עם מספר מדענים.
בהמשך, קבוצה זו הקימה את החברה המלכותית.
בשנת 1649 קיבל משרה של פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
הסיבה למינוי הייתה בעיקרה פוליטית - הוא היה תומך ידוע של הפרלמנט של בריטניה.
הוא החזיק במשרה באוניברסיטת אוקספורד במשך 50 שנים ונפטר באוקספורד.
על שמו קרויים מכפלת ואליס, האסטרואיד 31982 ג'ון ואליס.
לוואליס גם מיוחס השימוש בסימן לציון אינסוף.
סר ג'ון ואנברו היה אדריכל ומחזאי אנגלי, הידוע בעיקר כמתכנן של ארמון בלנהיים וטירת הווארד.
הוא כתב שתי קומדיות רסטורציה דעתניות וישירות, The Relapse (1696) ו-The Provoked Wife (1697), שהיו פופולריות מאוד אך זכו לביקורת רבה בתקופה שלאחר כתיבתן.
ואנברו היה רדיקלי לאורך רוב חייו.
כאדם צעיר וכוויגי נאמן הוא היה חלק מהתוכנית להדיח את ג'יימס השני, להכתיר במקומו את ויליאם השלישי ולהגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית האנגלית, ובגלל פעילותו אף נכלא בבסטיליה שבפריז כאסיר פוליטי.
בקריירה שלו כמחזאי הוא פגע רבות בחלקים אחדים של החברה האנגלית בתקופת הרסטורציה והמאה ה-18, בין השאר בגלל המסרים המיניים שהיו בהם ובגלל ההגנה על זכויות האישה בנישואים.
הוא הותקף על העמדות שהביע, והיה אחד היעדים העיקריים שהותקפו בחיבור Short View of the Immorality and Profaneness of the English Stage של ג'רמי קולייר.
בקריירה שלו כאדריכל הוא היה אחד ממבשרי הבארוק האנגלי.
עבודתו האדריכלית הייתה נועזת כמו פעילותו הפוליטית בראשית חייו ומחזותיו על נישואים, והיא אתגרה דעות שמרניות באותה תקופה.
ג'ון ווד האב היה אדריכל אנגלי שעבד בעיקר בעיר באת' שבדרום-מערב אנגליה.
הוא ידוע בזכות תכנונם של רחובות ומבנים רבים בבאת', בהם הסירקס, פארק פריור, בית החולים סנט ג'ון, נורת' פארייד וסאות' פארייד, ובתים ידועים נוספים שרבים מתוכם הוכרו כבניינים רשומים מדרגה I.
ווד היה בנו של בנאי מקומי בשם ג'ורג' ווד.
בשלהי 1721 רכש חלקת אדמה בלונדון, צפונית לרחוב אוקספורד, על מנת לבנות עליה בית מגורים.
הוא לא זכה להצלחה רבה בבניין זה, והצליח להימנע מפשיטת רגל ולהתחיל בבניית בניין נוסף.
בשלהי 1723 הוא סיים את בניית בית מספר 1 ברחוב אוקספורד, ומצא דייר שיתגורר בו.
בין 1722 ל-1727 הוא עבד לסירוגין באחוזתו של הפוליטיקאי רוברט בנסון, הברון הראשון מבינגלי.
עבודתו הגדולה הראשונה הייתה רחוב כיכר המלכה בבאת', בו התגורר ווד במשך שנים אחדות.
בתים 21 - 27 מהווים את הצד הצפוני של הרחוב, שתואר על ידי ניקולאוס פבסנר כ"אחד ההרכבים הפלדיאניים הטובים ביותר באנגליה שלפני 1730".
ברבות מתוכניות הבניין שלו שילב ווד עיטורי איקונינים וסמלים הקשורים לבונים החופשיים, דבר שהוביל להשערה שמעולם לא בוססה כי הוא היה חבר בארגון.
ווד הרבה לכתוב על גאומטריה מקודשת, וטען שהמיתוסים הקשורים למייסד לכאורה של באת', המלך בלאדאד, הם בעלי בסיס היסטורי ממשי.
עבודה ידועה נוספת של ווד היא תוכנית מתאר מפורטת של סטונהנג'; הוא ערך את הסקר שלו באתר ב-1740, ובמסגרתו ביצע מאות מדידות.
עבודה זו זכתה בתחילה להתעלמות, בעיקר בגלל הביקורות של הארכאולוג ויליאם סטקלי.
סטקלי חלק על פרשנותו של ווד למונומנט, ולא התייחס לתיעוד המפורט של האבנים במקום.
אולם, באמצעות שימוש ביחסי המדידה המקוריים של ווד הצליחו להעתיק את עבודתו למחשב ולהשוות אותה לתוכנית המתאר המודרנית של סטונהנג'.
לסקר של ווד הייתה חשיבות ארכאולוגית בכך שהוא תיעד את האבנים כחמישים שנים לפני קריסת הטריליתון המערבי, שהוצב מחדש רק ב-1958.
ב-1742 נשכר ווד לצורך בניית בית מגורים עבור ראש עיריית באת' ראלף אלן, והקים אותו על גבעה ממנה ניתן היה להשקיף על העיר.
בניין זה הוכר גם כן כבניין רשום מדרגה I, ומאז 1830 הוא משמש את מכללת פארק פריור.
עבודתו הגדולה האחרונה הייתה רחוב הסירקס, שנבנה על ברטון פילדס מחוץ לחומות העיר העתיקה של באת', אם כי הוא לא זכה לראות את הגשמת תוכניותיו כיוון שמת שלושה חודשים לאחר הנחת האבן הראשונה.
הוא הותיר את השלמת העבודה לבנו, ג'ון ווד הבן.
מלבד עבודותיו בבאת' הוא תכנן גם בניינים בערים אחרות, ופרסם מספר ספרים.
הוא נקבר בכנסיית סוויינסוויק שבבאת'.
ג'ון רוברט וודן היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי.
חבר היכל התהילה של הכדורסל הראשון שנבחר הן כשחקן (בשנת 1961) והן כמאמן (בשנת 1973).
וודן זכה בעשר אליפויות של ליגת ה-NCAA בתקופה של 12 שנים כמאמנה של אוניברסיטת UCLA, מהן שבע אליפויות רצופות, הישג אשר אף מאמן מכללות לא הצליח לשחזר.
וודן נולד בעיר האל, אינדיאנה, למשפחה בת ארבעה בנים, ושתי בנות אשר נפטרו בטרם מלאו להן שלוש שנים.
לאחר שמשפחתו עברה להתגורר בעיר מרטינסוויל כאשר היה בן 14, הוביל וודן את נבחרת התיכון שלו לשלוש הופעות בגמר הפלייאוף לתיכונים של אינדיאנה, וזכה עם קבוצתו באליפות באחרון שבהם, בשנת 1927.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, בשנת 1928, נרשם וודן לאוניברסיטת פרדו שבאינדיאנה.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות המכללות לשנת 1932, תוך שהוא נבחר לאחד ממצטייני העונה במשך שלוש העונות שלו במכללה.
לאחר סיום לימודיו במכללה שיחק וודן במספר קבוצות מקומיות, ביניהן "אינדיאנפוליס קאוצקיס", ובמקביל לימד ואימן כדורסל בתיכונים
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס וודן לצי האמריקאי.
הוא שרת כמעט 3 שנים, והשתחרר בדרגת לוטננט.
ב-26 במאי 2010 אושפז וודן במרכז הרפואי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עקב התייבשות ונותר בבית החולים עד לפטירתו בשבוע שלאחר מכן.
וודן אימן שנתיים בבית ספר תיכון בדייטון, קנטקי.
לאחר מכן, חזר לאינדיאנה שם לימד אנגלית ואימן את קבוצת הכדורסל בתיכון "סאות' בנד סנטרל" במשך 11 שנים, עד שהצטרף לכוחות המזוינים של ארצות הברית.
לאחר שחזר ממלחמת העולם השנייה, אימן וודן באוניברסיטת המדינה של אינדיאנה, משנת 1946 ועד לשנת 1948. בנוסף להיותו מאמן כדורסל, אימן וודן במכללה גם בייסבול וניהל את מחלקת האתלטיקה, כאשר במקביל השלים לימודי תואר שני בחינוך.
בעונת התמנה וודן למאמנה הראשי של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
למעשה, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לא הייתה האפשרות המועדפת עליו, וודן קיבל הצעה לאמן גם באוניברסיטת מינסוטה, ומכיוון שאשתו רצתה להישאר במערב התיכון, נטה וודן לבחור בה.
אולם, בשל תנאי מזג האוויר הקשים, לא קיבל וודן את הטלפון שאישר את רצונה של מינסוטה למנותו.
מתוך מחשבה כי מינסוטה לא חזרו אליו מכיוון שהם לא היו מעוניינים, הודיע וודן לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס כי הוא מקבל את המינוי.
לאחר שהודיע וודן ל-UCLA על קבלתו את התפקיד, הצליחו ליצור עמו קשר מאוניברסיטת מינסוטה, אך הוא סירב לקבל על עצמו את התפקיד מכיוון שנתן את מילתו ל-UCLA, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
וודן לקח קבוצה שבעונתה הקודמת רשמה מאזן של 12 ניצחונות מול 13 הפסדים, והפך אותה בשנתו הראשונה לאלופת הבית החוף הפאסיפי (נקרא גם ה-PCC) עם מאזן של 22 ניצחונות מול שבעה הפסדים.
מאזנה הטוב ביותר מאז שהוקמה ב-1919. בעונה שלאחר מכן, הצליח וודן להתעלות גם על ההישג של עונתו הראשונה כשרשם מאזן של 7–24 בעונתו השנייה.
למרות הצלחותיו, וודן לא אהב את תפקידו מכיוון שאשתו לא רצתה להמשיך ולחיות בלוס אנג'לס.
לפיכך התפתה וודן לקבל את הצעתה של פרדו, האוניברסיטה בה למד, לקבל את תפקיד המאמן של קבוצת הכדורסל שלה, שכמאמנה, מל טאוב עזב בשנת 1950. אולם, חוזהו של וודן נחתם ל-3 שנים, והוא הרגיש כי הפרת חוזה כמוה כהפרת המילה שלו, והחליט לוותר על המשרה.
עד עונת ביסס וודן מסורת של הצלחה ב-UCLA, ובעונה זו הוביל את הקבוצה לראשונה לעונה מושלמת ללא הפסדים.
ולרצף ניצחונות שבא לסיומו רק כשהקבוצה פגשה את הקבוצה של אוניברסיטת סן פרנסיסקו שהונהגה על ידי ביל ראסל.
באותה התקופה נפגעה קבוצתו של וודן גם בשל העמדתן של כל קבוצות הספורט של האוניברסיטה בתקופת מבחן, בעקבות שערורייה של תשלומים בלתי חוקיים לשחקנים בקבוצת הפוטבול של האוניברסיטה.
בשנת , לאחר תקופת המבחן, חזר וודן והוביל את הקבוצה לצמרת הליגה.
הוא לקח את קבוצתו צעד אחד קדימה, והחל את תור הזהב האגדי של הקבוצה.
הפסד דחוק, בעקבות שריקה שנויה במחלוקת לעבירה בשלב חצי גמר טורניר אליפות המכללות, שכנעו את וודן כי הקבוצה מוכנה למאבק על תואר האליפות.
שתי עונות לאחר מכן, בעונת , הוביל וודן את הקבוצה לאליפות המכללות הראשונה בתולדותיה.
וודן המשיך והוביל את UCLA לאליפות שנייה ברצף בעונה העוקבת, אולם בעונה שלאחר מכן סיימה קבוצתו במקום השני בבית, ולא העפילה לטורניר הגמר.
וודן המשיך והוביל את הקבוצה ל-9 אליפויות נוספות ברצף, מלבד עונת בה סיים במקום השלישי.
לאחר האליפות האחרונה בעונת , פרש וודן מאימון הקבוצה ומאימון כדורסל.
וודן קיבל הכרה בהישגיו מספר פעמים במהלך בקריירה.
הוא היה לראשון שנבחר להיכל התהילה של הכדורסל הן כשחקן והן כמאמן, ומאז שנת 1977 נקרא הפרס לשחקני המכללות המצטיינים פרס ג'ון וודן על שמו.
ב-17 בנובמבר 2006 נבחר וודן להיכל התהילה של כדורסל המכללות, והיה אחד מחמישה שיצגו בטקס את המחזור הראשון שלו, יחד עם ביל ראסל, אוסקר רוברטסון, דין סמית' וג'יימס נייסמית'.
בשנת 2009 בחר בו המגזין The Sporting News כמאמן הגדול בכל הזמנים.
ב-2003 העניק לו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית, האות האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
הוא החל את קריירת השחייה שלו כשחיין למרחקים ארוכים.
באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכה הנריקס במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי, במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי.
עקב דלקת אוזניים ממושכת הוא החמיץ את אולימפיאדת הלסינקי (1952).
מאמנו הארי גלגר החליט להפוך אותו לשחיין למרחקים קצרים.
כשנה לאחר המשחקים האולימפיים, בשנת 1953 הוא שחה מהר יותר מהשיא האולימפי במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשך חמש השנים הבאות היה השחיין המהיר בעולם למשחה זה.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר קנדה בשנת 1954 זכה הנריקס בשתי מדליות זהב, במשחה ל-110 יארד חופשי (56.5 דקות), במשחה שליחים 3x110 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x220 יארד.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה הנריקס בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 55.4 שניות, לפני חבריו לנבחרת ג'ון דוויט (55.8 שניות) וגארי צ'פמן (56.7 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות).
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה בטאונסוויל שבקווינסלנד באוגוסט 1960 קבע הנריקס במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם חבריו (דייוויד דיקסון, ג'ון קונרדס ומוריי רוז) שיא עולם חדש של 8:16.6 דקות.
באולימפיאדת רומא (1960) סבל הנריקס מקלקול קיבה וסיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.2 שניות ולא הצליח להגן על תוארו, המנצח במשחה זה היה סגנו מהמשחקים האולימפיים הקודמים ממלבורן דוויט (55.2 שניות).
בסך הכל קבע הנריקס שיא עולם אחד במשחה ל-100 מטר חופשי ו-2 שיאי עולם חדשים במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי וזכה ב-11 תוארי אליפות אוסטרליה, מהם 10 במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשנת 1973 זכה הנריקס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ון צ'ארלס הרסני (בהונגרית: Harsányi János Károly "הרשני יאנוש קארוי"; 29 במאי 1920 – 9 באוגוסט 2000) היה פילוסוף וכלכלן אמריקאי יהודי ממוצא הונגרי, שעסק בתורת המשחקים.
ב-1994 זכה בפרס נובל לכלכלה יחד עם ג'ון נאש וריינהרד זלטן.
הרסני נולד בבודפשט שבהונגריה ב-29 במאי 1920 לבעלי בית מרקחת.
הוריו היו יהודים שהמירו את דתם לקתוליות שנה לפני שנולד.
הוא למד בגימנסיה הלותרנית בבודפשט ובמהלך לימודיו זכה במספר תחרויות מתמטיות לתלמידי תיכון.
למרות רצונו ללמוד מתמטיקה ופילוסופיה, אביו שלח אותו ב-1939 לצרפת ללמוד הנדסה כימית באוניברסיטת לוון.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הרסני חזר להונגריה והחל ללמוד רוקחות באוניברסיטת בודפשט.
עם קבלת הדיפלומה ב-1944 התגייס לצבא הונגריה ונשלח ליחידה בחזית המזרחית.
לאחר מספר חודשים, כאשר הנאצים החליטו לשלוח את יחידתו למחנה ריכוז באוסטריה, הצליח לברוח ומצא מקלט לשארית המלחמה במנזר ישועי.
לאחר המלחמה חזר לאוניברסיטת בודפשט והשלים דוקטורט בפילוסופיה ובסוציולוגיה ב-1947. במקביל למד תאולוגיה והצטרף למסדר דומיניקני.
מאוחר יותר עזב את הקתוליות והפך לאתאיסט למשך שארית חייו.
הרסני נשאר באוניברסיטת בודפשט במכון לסוציולוגיה ושם פגש את אשתו לעתיד, אן קלובר.
הוא נאלץ לעזוב את הפקולטה בשל עמדות אנטי-מרקסיסטיות שהשמיע.
הרסני נשאר בהונגריה במשך שנתיים בניסיון למכור את בית המרקחת.
לאחר שהתברר לו שהמפלגה הקומוניסטית מתכוונת להחרים את בית המרקחת, חצה עם אשתו והוריה את הגבול לאוסטריה ב-1951 באופן בלתי חוקי והפליג לאוסטרליה שם היו להוריה מספר חברים.
הרסני ואן השהו את נישואיהם עד להגעתם לאוסטרליה כדי שלא יהיה על אן לשנות את שם משפחתה במסמכי ההגירה.
הם הגיעו לאוסטרליה ב-30 בדצמבר 1950 והתחתנו שלושה ימים לאחר מכן.
איש מהם לא דיבר אנגלית ותאריו של הרסני לא הוכרו מלבד קרדיט באוניברסיטת סידני לתואר שני.
הרסני עבד במהלך היום במפעל ולמד כלכלה בערב באוניברסיטה.
הוא סיים תואר שני ב-1953 ובזמן זה החל לפרסם מאמרים בכתבי עת חשובים בכלכלה.
ב-1954 החל ללמד באוניברסיטת קווינסלנד בבריסבן.
אשתו עבדה כמעצבת אופנה במפעל קטן.
ב-1956 קבל הרסני את מלגת רוקפלר ובעזרתה שהה שנתיים בארצות הברית באוניברסיטת סטנפורד.
הרסני כתב שם דיסרטציה בתורת המשחקים בהנחיית קנת' ארו (אשר מאוחר יותר זכה בפרס נובל לכלכלה).
ב-1959 השלים דוקטורט שני בכלכלה בעוד שאשתו השלימה תואר שני בפסיכולוגיה.
ויזת הסטודנט שלו פגה ב-1958 ובעקבותיה חזרו שניהם לאוסטרליה.
לאחר שעבד תקופה קצרה כחוקר באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה, התאכזב מחוסר העניין בתורת המשחקים באוסטרליה ובעזרת קנת' ארו וג'יימס טובין (אשר זכה אף הוא בפרס נובל לכלכלה) היגר לארצות הברית.
הוא קיבל משרת פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ווין בדטרויט ב-1961. ב-1964 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושם נשאר עד לפרישתו ב-1990. זמן קצר לאחר שעבר נולד לו ילד, טום.
בזמן שהותו בברקלי, חקר בתורת המשחקים.
בשנים 1966-1968 לקח חלק מקבוצת מחקר בתורת המשחקים אשר ייעצה לצבא ארצות הברית ולסוכנות לפירוק נשק.
הרסני נפטר ב-9 באוגוסט 2000 בברקלי כתוצאה מהתקף לב, לאחר תקופה קצרה בה סבל מאלצהיימר.
הרסני זכה בפרס נובל לכלכלה הודות לשלושה מאמרים שפרסם בשנים 1967-1968 תחת הכותרת "משחקים עם ידיעה לא מלאה של שחקנים בייסיאנים" ("Games with Incomplete Information Played by Bayesian Players").
במשחקים עם ידיעה מלאה, כל השחקנים יודעים את העדפות השחקנים האחרים ועל כך מבוסס שיווי משקל נאש.
עד להרסני לא הייתה אנליזה למשחקים עם ידיעה לא מלאה.
הרסני טען כי כל שחקן משתייך לאחד ממספר סוגים, כאשר כל סוג תואם קבוצה של העדפות אפשריות לשחקן ולחלוקה הסתברותית (סובייקטיבית) על פני שאר סוגי השחקנים.
כל שחקן במשחק עם ידיעה לא מלאה בוחר אסטרטגיה על פי הסוג שלו.
תחת דרישת עקביות על חלוקת הסתברות השחקנים, לכל משחק עם ידיעה לא מלאה, יש משחק שקול עם ידיעה שלמה.
כלומר ניתן להפוך משחקים עם ידיעה לא מלאה למשחקים עם ידיעה שלמה.
הגישה של הרסני היוותה בסיס לרוב תחומי האנליזה הכלכלית אשר מערבים מידע, בלי קשר אם הם אסימטריים, פרטים או ציבוריים.
הרסני תרם גם לכלכלת הרווחה ולפילוסופיה של הכלכלה.
סר ג'ון הרינגטון KCB מקלסטון (Kelston), היה סופר ומשורר אנגלי, שידוע כיום כממציא שיטת הדחת המים בשירותים.
הוא נמנה עם הבולטים באנשי החצר של המלכה אליזבת הראשונה, ונודע כ"בן-הסנדקות השנון" של המלכה.
אך בעקבות התוכן של שירתו וכתביו האחרים, סר חנו בעיני המלכה.
העבודה הידועה ביותר פרי עטו היא "בחינה מחדש של נושא מצחין, שינוי הצורה של השירותים" (A New Discourse of a Stale Subject, called the Metamorphosis of Ajax; 1596), שהייתה משל פוליטי ויצאה נגד המלוכה.
ה"בחינה מחדש" תיארה אבטיפוס, שהותקן בביתו שבקלסטון, לשירותים המודרניים המשתמשים בשיטת הדחת המים.
הרינגטון נולד בכפר קלסטון (Kelston) בסאמרסט, אנגליה, כבנו של המשורר ג'ון הרינגטון ושל אשתו השנייה איזבלה מרקהאם, שהייתה אשת חצר של המלכה אליזבת הראשונה וממשרתותיה.
הרינגטון זכה לכבוד כשנבחר להיות בן-סנדקות של המלכה חשוכת הילדים, אחד מבין 102 בני-הסנדקות שלה.
לא ידוע במדויק מה היה הקשר המשפחתי בין ג'ון הרינגטון מקלסטון לבין בן זמנו ג'ון הרינגטון, הברון הרינגטון הראשון מאקסטון.
כפי הנראה ג'ון מקלסטון לא ידע מהו אילן היוחסין של סבו, אלכסנדר מסטפני.
למרות זאת ההנחה המקובלת היא שגם ג'ון מקלסטון, כמו הברון מאקסטון, הוא צאצא של הלורד הרינגטון מקלדינגהאם, שהיה ברון בימי המלך אדוארד השני.
הוא רכש את השכלתו באיטון קולג' ובקינג'ס קולג', קיימברידג'.
ב-6 בספטמבר 1583 נישא הרינגטון למארי רוג'רס, בתם של ג'ורג' רוג'רס מקנינגטון וג'ואן וינטר.
נולדו להם תשעה ילדים, שניים מהם מתו בגיל צעיר, כפי שניתן ללמוד מההערות שהוסיף ליצירותיו בכתב יד.
בחצר המלכות של המלכה אליזבת
על אף שלמד משפטים, נמשך הרינגטון כבר מראשית חייו לחצר המלכות, שבה אופיו הפתוח וכישרון שירתו משכו את תשומת לבה של המלכה אליזבת.
המלכה עודדה אותו להמשיך בכתיבה, אך הוא נהג להרחיק לכת בכתיבה ביקורתית, נוסח פרנסואה רבלה, ולכתוב יצירות פרובוקטיביות ומתריסות.
ניסיון התרגום שלו ליצירה האיטלקית "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו הביא לגירושו מחצר המלכות למשך כמה שנים - המילים החריפות שבהן השתמש הרינגטון בתרגום עוררו את כעסה של המלכה, שהורתה לו לעזוב את החצר ולא לחזור עד שהתרגום יושלם.
היא אמנם לא הענישה אותו בגירוש ממשי לצמיתות, אולם המשימה נראתה לה קשה עד כדי כך שהניחה שהרינגטון לא יסיים את התרגום.
עם זאת, הרינגטון בחר למלא את הוראתה של המלכה, ואכן סיים לתרגם את האפוס, תרגום שזכה להצלחה רחבה והתקבל בתשבחות רבות.
תרגומו לאפוס "אורלנדו הזועם" היא הגרסה המקובלת עד היום בקרב דוברי אנגלית.
באותה תקופה המציא הרינגטון את בית השימוש הראשון בבריטניה שהשתמש בשיטת הדחת מים - הוא קרא לו בשם "אג'קס" (Ajax, כלומר "a jakes" - jakes היא מילת סלנג ישנה באנגלית שפירושה שירותים) - בית השימוש הותקן בביתו שבקלסטון.
ב-1596 כתב הרינגטון ספר בשם "בחינה מחדש של נושא מצחין: שינוי הצורה של השירותים", על המצאתו.
הוא פרסם את הספר תחת השם הבדוי "מיסקמוס" (Misacmos).
הספר רמז רמיזות פוליטיות לרוזן מלסטר, שהכעיסו את המלכה, וכמו כן, כפי שמובהר היטב בהערות השוליים שהוסיף בכתב יד לעבודה, היווה הספר מתקפה מוסווית נגד ה"צואה" שמרעילה את החברה, ונגד ההתעמרות בחסות הממשל כנגד קרוביו תומאס מרקהאם וראלף שלדון.
בעקבות זעמה של המלכה על העבודה, גורש הרינגטון שוב מחצר המלכות.
הרגשות המעורבים של המלכה כלפיו היו ככל הנראה הסיבה היחידה שהוא לא הועמד למשפט.
העבודה עצמה, שהתפרסמה ב-1596, זכתה לפופולריות רבה.
בית השימוש שפיתח הרינגטון היה האבטיפוס לשירותים המודרניים המשתמשים בהדחת מים.
היה בו שסתום שטיפה שבשחרורו זרמו מים ממכל המים, ומנגנון שטיפה רוקן את האסלה.
ה"אג'קס" (Ajax) לא אומץ בהיקף נרחב באנגליה, אך הוא אומץ בצרפת תחת השם Angrez.
ב-1599, במהלך מלחמת תשע השנים (1595-1603), שלחה המלכה לאירלנד כוח צבאי, שבראשו עמד רוברט דברו, הרוזן השני מאסקס.
המלכה המליצה בחום לרוזן מאסקס לכלול בצבאו את הרינגטון, והוא הוצב תחת פיקודו של הנרי ריסלי (Henry Wriothesley), הדוכס השלישי מסאות'המפטון, כמפקד יחידת פרשים.
המורשת שהותיר הרינגטון ממערכה זו, היא המכתבים שכתב למלכה והיומן שניהל, מהם התעדכנה המלכה בידיעות מודיעין על התקדמות המערכה והפוליטיקה הנוגעת לה.
הרינגטון כתב, "הייתי מודע די טוב למצב הכללי של המדינה, הן באמצעות תצפית והן באמצעות דיונים ושיחות: כך שאני מחשיב את הידע שרכשתי כאן כשווה יותר מאשר ה-350 פאונד שעלה לי המסע הזה".
במהלך המערכה העניק הרוזן מאסקס תואר אבירות להרינגטון על שום שירותיו המעולים.
הרוזן מאסקס עורר את כעסה של המלכה בעקבות המערכה, מאחר שהוא סיים את הקרבות בהפסקת אש, והן בשל כך שחילק תוארי אבירות רבים מדי לטעמה.
הרינגטון נכח בהסכמי הפסקת האש, וכן ליווה את הרוזן מאסקס כשנתן דין וחשבון למלכה על מעללי הלוחמה.
בפגישה זו חווה את זעמה של המלכה, אולם בזכות שנינותו וקסמו האישי מחלה להם המלכה.
חייו בחצר המלכות לאחר מות אליזבת
לאחר מות המלכה אליזבת, כשהיה איש חצרו של המלך החדש, ג'יימס הראשון, ירד הונו של הרינגטון.
כאשר היה בן דודו סר גריפין מרקהאם מעורב בעלילות ביי (Bye) ומיין (Main) על קנוניות נגד בית המלוכה, ונכנס לחובות בעקבות כך, העמיד עבורו הרינגטון ערבות בסך 4,000 לירות שטרלינג.
הרינגטון לא יכול היה לשלם את חובותיו של בן דודו מבלי למכור את אדמותיו, ובנוסף הוא סירב להינמק בכלא, ועל כן באוקטובר 1603, כשנלקח למעצר, ברח ממנו.
אולם, ג'יימס הראשון הבין שנאמנותו נתונה לממשל והעניק לו תואר אביר מסדר האמבט, וכמו כן העניק לו את הנכסים שנלקחו בעת גלותו של מרקהאם.
לקראת סוף ימיו, היה סר ג'ון הרינגטון למורה פרטי של הנרי פרדריק, נסיך ויילס.
הוא חיבר בעבורו מהדורה מוערת של הספר De praesulibus Angliae מאת פרנסיס גודווין.
נכדו של הרינגטון, ג'ון צ'טווינד, פרסם לאחר מכן מהדורה מוערת זו ב-1653, תחת השם "סקירה קצרה של מצב הכנסייה" ("A Briefe View of the State of the Church").
בתקופה שבה לימד את הנסיך בשיעורים פרטיים, הוא אף תרגם מאיטלקית לאנגלית את החיבור Regimen Sanitatis Salerni ("אסכולת סלרנום"), אוסף של עצות בריאותיות מימי הביניים; התרגום פורסם ב-1607 בלונדון בהוצאת ג'ון הולם וג'ון.
במאי 1612 נפל הרינגטון למשכב, וב-20 בנובמבר 1612 הוא מת, זמן קצר לאחר שמת יורש העצר הנרי פרדריק, נסיך ויילס, ב-6 בנובמבר.
מלבד יצירותיו בתקופת אליזבת, ובהן תרגומו ל"אורלנדו המטורף" ו"בחינה מחדש", המשיך הרינגטון בכתיבה יצירתית גם לאחר מותה של אליזבת, אף על פי שלאחר מותה נשבע להפסיק לכתוב שירה.
הרינגטון זכור גם בשל שיר האפיגרמה הפוליטית שכתב:
"מעשה בגידה אף פעם אינו מצליח, ומדוע?
מאחר שאם היה מצליח, הוא לא היה נקרא בגידה"
ג'ון גורדון הרגרייב היה מדינאי בריטי, ראש מפלגת האשראי החברתי של אנגליה וצפון אירלנד ומייסד תנועת הנוער "קיבו קיפט", שהשפיעה על אופי תנועות הנוער הצופיות.
הרגרייב נולד בדרום אנגליה למשפחת מטיף נודד קוויקרי.
ב-1908 הצטרף לתנועת הצופים של רוברט באדן פאוול.
במלחמת העולם הראשונה שירת בגליפולי כחבר בצוות סיוע רפואי.
חוויות המלחמה רק חיזקו את תפיסת עולמו הפציפיסטית והוא ראה בחומרה את הנטיות הלאומניות והמיליטריסטיות של תנועת הצופים הבריטית בהנהגת באדן פאוול.
השבט היה פתוח לבנים ובנות כאחד, בכך עבר על כלל של באדן פאוול, בשלו סולקו הרגרייב ושבטו מתנועת הצופים ב-1920. התנועה כללה בכל שבט חלוקה לשבט צעיר (לנוערים ונערות במשותף) ושבט בוגר (למבוגרים).
התנועה העלתה על נס, מלבד חיים בטבע, לאומיות בריטית מתונה ופציפיזם.
לכל חבר הוענק שם "אינדיאני", שמו של הרגרייב היה "שועל לבן".
פסגת הפעילות הייתה טיולים ומסעות בטבע, שזכו להילה רוחנית.
הכינוסים, שאורגנו בסוף כל טיול, נקראו "אלת'ינגי", כשמו של הכינוס הנורדי העתיק, וכללו טקסים פרי יצירתו של הרגרייב ששילבו אלמנטים מדומיינים מטקסי אמריקאים ילידים והעמים הנורדיים.
בשנת 1923 נחשף הרגרייב לרעיון האשראי החברתי ושילב את רעיונותיו לתוך המצע הרעיוני של הקיבו קיפט.