tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כיהן כמנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של בוסטון משנת 1949 עד 1962, והיה הראשון שלקח את התזמורת לסיור קונצרטים מעבר לים.
בשנת 1967 ייסד את תזמורת פריז.
מינש הצטיין במוזיקה צרפתית מודרנית ונחשב לסמכות בביצועי ברליוז.
רשימת הקלטותיו מקיפה ורחבת-ממדים גם בבוסטון וגם באירופה, הן עם התזמורות שהיה מנצחן הראשי והן בהופעות אורח.
מינש מת בריצ'מונד, וירג'יניה, בסיור אמריקאי עם תזמורת פריז.
קודמו כמנצח ראשי בסימפונית של בוסטון היה סרגיי קוסביצקי.
ממשיכו שם היה אריך ליינסדורף, ממשיכו בתזמורת פריז היה הרברט פון קאראיין.
שארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי היה סופר ואיש צבא.
שארל ז'וזף נולד בבריסל לקלוד למוראל, נסיך לינייה השישי ולאליזבת, נסיכת זאלם, בתם של לודוויג אוטו, נסיך זאלם ואלברטינה יוהנה, נסיכת נסאו-האדאמר.
אמו נפטרה כשהיה בן ארבע שנים בלבד, והוא קיבל את חינוכו ממורה פרטי שהטביע בו חותמו.
בהיותו בן חמש עשרה שנה כתב את יצירתו הראשונה: "מאמר על מקצוע הלחימה".
ב-1751 אביו, קלוד למוראל הנסיך דה לין, לקח אותו לווינה והציגו בפני הקיסר פרנץ הראשון ובפני אשתו מריה תרזה, שהעסיקה אותו בחצרה.
ב-6 באוגוסט 1755 הוא נשא לאישה בווינה את פרנסואז-מארי כיסאבייר, נסיכת ליכטנשטיין.
כאזרח אוסטרי התגייס לצבא האימפריאלי של אוסטריה ולחם בגבורה במלחמת שבע השנים (1756–1763) בקרבות בגרמניה.
אחרי המלחמה נתמנה לסגן שר הצבא, והפך לידידו של הקיסר יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שארל דה לין ירש מאביו נחלות רבות, וחי בהוד ובהדר עד שחזר לשירות פעיל במלחמת הירושה הבווארית.
הייתה זו מלחמה קצרה, שלאחריה ערך מסעות באנגליה, גרמניה, איטליה, שווייץ וצרפת, ובילה את זמנו בחצרות מלכים, במחנות צבא, בסלונים ספרותיים ובחברתם של מדענים ופילוסופים.
בין היתר, נפגש לעיתים קרובות עם וולטר ועם ז'אן-ז'אק רוסו.
הוא ליווה את יקטרינה הגדולה מלכת רוסיה במסעה לחצי האי קרים, והיא העניקה לו תואר של מרשל רוסי.
זמן קצר אחרי כן נתבקש לעמוד בראשה של תנועת השחרור הבלגית, שבה לקחו חלק בנו וקרוביו, אך הוא סירב בנימוס.
הקיסר יוזף השני חשד בו כתומך במורדים הבלגים, אך הם המשיכו להיות ידידים.
אחרי מות הקיסר יוזף השני, שארל דה לין נשאר בווינה.
נחלותיו בחבל בראבנט נפלו בידי הצרפתים ב-1792–1793. בנו בכורו נהרג במערכה נגד הצרפתים, אך הם העניקו לשארל דה לין תואר כבוד של מרשל, והוא הקדיש את זמנו לכתיבה.
שארל דה לין נפטר בווינה בדצמבר 1814. הוא הוריש את כתב ידו לחיל המשמר של קיסר אוסטריה, שבו שימש כקצין.
יצירותיו הופיעו ב-34 כרכים במשך שנות חייו האחרונות.
יצירתו החשובה על נושאים צבאיים היא: "דעות קדומות וחזיונות שווא צבאיים", שהופיעה לראשונה ב-1780. ביצירה זו הוא מציע, בין היתר, להקים אקדמיה בינלאומית לאמנות הלחימה שבאמצעותה ניתן יהיה להעריך נכונה את פעולותיהם הצבאיות של גנרלים.
יצירותיו החשובות שהופיעו בשפה הצרפתית:
"יצירות נבחרות, שארל דה לין" (פריז 1809)
"מכתבים והרהורים" (בעריכת מאדאם דה סטאל 1809)
"יצירות על נושאים צבאיים" (זולצבאך 1814)
שארל חילו היה פוליטיקאי לבנוני שכיהן כנשיא לבנון בשנים 1964–1970.
חילו נולד בביירות למשפחה מרונית מבעבדה.
סיים בהצטיינות את אוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות ב-1929 והשלים לימודי משפטים ב-1934. חילו היה איש עסקים מצליח וייסד בלבנון שני עיתונים בצרפתית - L'Eclair du Nord ו-Le Jour.
ב-1936 הוא נכנס לראשונה לזירה הפוליטית כשהצטרף לפייר ג'ומאייל בהקמת מפלגת הפלנגות.
חילוקי הדעות שלו עם ג'ומאייל, עם זאת, הובילו מאוחר יותר לפרישתו מהמפלגה.
תפקידו הרשמי הראשון של חילו היה כשגריר לותיקן בשנת 1947. לאחר מכן שימש כשר הבריאות והמשפטים בשנים 1954–1955, וכשר החינוך (1964).
כבן טיפוחיו של פואד שהאב, הוא נבחר על ידי הפרלמנט הלבנוני להחליף אותו בנשיאות ב-1964.
את תקופת נשיאותו של חילו אפיינה צמיחה כלכלית משמעותית, שנפגמה רק בשל קריסת אינטרה בנק ב-1966, ואי יכולתה של לבנון להימנע ממעורבות בסכסוך הישראלי-ערבי.
מלחמת ששת הימים ב-1967 העלתה מחדש את השסעים בחברה הלבנונית.
מוסלמים רבים דרשו כי לבנון תצטרף למאמץ המלחמתי הערבי, בעוד מרבית הנוצרים ביקשו להימנע מהמלחמה.
חילו הצליח לשמור את לבנון מחוץ ללחימה, למעט תקיפת אוויר אחת, אך לא הצליח להשקיט את המתחים הפנימיים שזו יצרה.
בבחירות לפרלמנט של שנת 1968 נוצרו שני גושים בעלי שלושים מושבים כל אחד - האחד פרו-ערבי ובראשו רשיד כראמי, והשני פרו-מערבי בהנהגת הנשיא לשעבר כמיל שמעון, פייר ג'ומאייל וריימונד אדה.
הממשלה הלבנונית ניצבה גם מול קריאת התיגר של הארגונים הפלסטיניים בדרום המדינה, והתנגשויות בין צבא לבנון לבין כוחות אש"ף הפכו תכופות יותר ויותר.
חילו ניסה להתמודד מול דרישותיהם של הפלסטינים, אך משהבין כי לא יוכל להביא לסיום ההתקוממות באופן צבאי, הסכים לחתום על הסכם קהיר ב-1969, שהתיר למחבלים הפלסטינים לתקוף את ישראל מבסיסיהם בשטח לבנון.
חילו קיווה כי הסכמתו זו תגרום לפלסטינים להסתפק בתקיפת ישראל, ותסיר את לחציהם מעל ממשלתו הוא.
תקוותו התבדתה והפלסטינים רק החריפו את תקיפותיהם כלפי לבנון עצמה.
ב-1970 מינה חילו את אליאס סארקיס ליורשו בתפקיד, אך הוא הפסיד בבחירות באספה הלאומית, בקול אחד, לטובת סולימאן פרנג'יה.
בניגוד לנשיאים קודמים, שנותרו פעילים בזירה הפוליטית גם לאחר תום כהונתם, בחר חילו להיעלם מהחיים הציבוריים.
הוא המשיך לעסוק במפעלי רווחה, ועזר לייסד רשת בתי תמחוי לקשישים.
שארל מלורן, דוכס מיין היה ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת.
שארל היה בנו השני של פרנסואה, דוכס גיז, ואחיו של אנרי הראשון, דוכס גיז.
המלך קרא לאספת המעמדות להתכנס בארמונו שבעיר בלואה.
משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך.
ביום המחרת הוצא להורג גם אחיו הצעיר, לואי השני, הקרדינל מגיז.
אחרי רצח שני אחיו (דצמבר 1588), הפך שארל מלורן, דוכס מיין, לראש הליגה הקתולית.
הוא עשה הכנות לעלות על פריז, וגייס אנשי צבא בחבל בורגון ובחבל שמפאן.
בעקבות רצח האחים גיז, התקוממה פריז נגד המלך, והפגנות רחוב קראו להדחתו.
ב-21 בספטמבר 1589 הובס שארל מלורן בידי אנרי מלך נווארה בקרב ארק שהתחולל ליד חופי התעלה.
פליפה השני, מלך ספרד שלח לעזרת שארל מלורן יחידות צבא שחנו בארצות השפלה, אולם ב-14 במרץ 1590 הוא ניגף שוב בקרב איברי בידי אנרי, מלך נווארה.
באותה שנה נפטר בכלאו שארל הראשון, קרדינל דה בורבון, והקתולים הקיצוניים דרשו למנות למלך צרפת מועמד קתולי חדש.
אך המתונים בקרב הקתולים, שחששו מהשתלטות בית הבסבורג על צרפת, ביקשו לקיים שיחות שלום עם אנרי, מלך נווארה ההוגנוטי, שעם מות המלך השלישי, הפך ליורש העצר החוקי של הממלכה.
ב-25 ביולי 1593 קיבל על עצמו אנרי מלך נווארה את הדת הקתולית, וב-27 בפברואר 1594 נמשח למלך צרפת בקתדרלת שארטר בשם אנרי הרביעי.
שארל מארי רנה לקונט דה ליל היה משורר ומתרגם צרפתי.
שארל מארי רנה לקונט דה ליל נולד באי בורבון (כיום ראוניון) שבאוקייאנוס ההודי לאב ממוצא ברטוני שהיה כירורג בצבאו של נפוליון בונפרטה.
בהיותו בן ארבע שנים עברה משפחתו להתגורר בחבל ברטאן שבצפון מערב צרפת.
ב-1832 שב עם משפחתו לאי בורבון.
נשלח על ידי אביו למסע באיי הודו המזרחית כדי להכינו לעסוק במסחר.
אחרי מסע זה הגיע לעיר רן (בחבל ברטאן) כדי להשלים את לימודיו, ולמד בעיקר יוונית, איטלקית והיסטוריה.
ב-1837 נסע לפריז וב-1838 קיבל שם תעודת בגרות.
הוא שב פעם או פעמיים אל האי בורבון, אך ב-1846 התיישב בפריז.
קובץ שיריו הראשון "ונוס ממילו" הביא להיכרות עם מחברים שהיה להם עניין בספרות קלאסית.
הקובץ "פואמות עתיקות" הופיע ב-1852 והקובץ "פואמות ושירים" ב-1854. בקובץ "שירים ברבריים" (1862), כמו בקובץ "פואמות עתיקות" הוא מתאר את יפי הטבע.
לקונט דה ליל כתב גם מספר טרגדיות ברוח הטרגדיה היוונית ותרגם לצרפתית את שירת הומרוס והסיודוס ואת מחזותיהם של אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס.
ב-1873 התמנה לעוזר הספרן הראשי של ספריית ארמון לוקסמבורג בפריז.
ב-1884 הופיע קובץ שיריו "פואמות טרגיות" וב-1886, אחרי תשעה ניסיונות לא מוצלחים, נבחר לבסוף לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של ויקטור הוגו שמת שנה לפני כן.
שארל מארי רנה לקונט דה ליל מת בעיירה לובסיין שבחבל איל דה פראנס ב-1894.
לקונט דה ליל נחשב לאבי אסכולת הפארנאס בשירה הצרפתית.
תלמידיו נודעו כמשוררי אסכולה זו ובהם: תאופיל גוטייה, תאודור דה באנוויל, סילי פרידום ופול ורלן.
בהקדמות לקובצי שירתו לקונט דה ליל הציג מספר עקרונות שסביבם התרכזו משוררים בני דורו בתקופה שבין תנועת הרומנטיזם לבין זו של הסימבוליזם.
בהשפעת רעיון ה"אמנות לשם אמנות" שהגה תאופיל גוטייה, לקונט דה ליל התנתק מן הרומנטיזם והחל לדגול בתאוריה חדשה שבאה על ביטויה באסכולת הפארנאס.
תאוריה זו התבססה על מספר עקרונות ובהם:
על השירה להיות בלתי אישית (אסור למשורר לבטא בשירתו את האגו שלו).
על המשורר לשים את הדגש על הצורה במקום להיסחף על ידי השראתו חסרת המעצורים.
עליו לשאוף ליפה שהשירה העתיקה (יוונית, הודית, צפון אירופאית) משמשת לו כמודל.
שארל טורנמיר היה מלחין ונגן עוגב צרפתי, שנודע בעיקר באלתורים שלו, שצמחו במקרים רבים מן המוזיקה של המזמור הגרגוריאני.
יצירותיו כוללות יצירות רבות לעוגב, שמונה סימפוניות (אחת מהן כוראלית), ארבע אופרות, שתים-עשרה יצירות קאמריות ושמונה-עשרה יצירות לפסנתר.
טורנמיר היה תלמידו הצעיר ביותר של סזר פרנק, ונשא בתואר נגן העוגב של בזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז משנת 1898 עד 1939. כמו כן היה פרופסור למוזיקה קאמרית בקונסרבטואר של פריז ומורה לאלתור בעוגב.
טורנמיר הקליט בשנת 1930 חמישה אלתורים, שמוריס דיריפלה תיעתק בהמשך מהקלטות פונוגרף.
"ל'אורג מיסטיק'" שלו, קבוצה של 51 קבצים בני חמישה קטעים כל אחד, חוברה בין 1927 ל-1932. היא מקיפה את מחזור השנה הליטורגית של הדת הקתולית, כשכל קובץ בה מבוסס על המזמורים הגרגוריאנים של היום.
טורנמיר מת בארקאשון ב-1939. הסיבה למותו איננה ידועה בוודאות, וכמוה גם תאריך המוות (3 או 4 בנובמבר).
שארל טרנה היה זמר צרפתי וכותב פזמונים.
עיקר פרסומו של טרנה היה בזכות הקלטותיו החל משלהי שנות ה-30 ועד למחצית שנות ה-50, אף שהקריירה המוזיקלית שלו נמשכה עד לשנות ה-90 של המאה ה-20. בתקופה שבה נדירים הזמרים הכותבים לעצמם את שיריהם, טרנה היה כותב פזמונים פורה והקליט רק את שיריו.
טרנה הקליט קרוב לאלף שירים.
אף שרוב שיריו עוסקים בנושאי שירה רגילים כגון אהבה, פריז, וגעגועים נוסטלגיים לעת שהיה צעיר, הדבר המייחד את שיריו של טרנה הוא נימתם האישית, הפואטית, לעיתים מוזרה, הנמזגת בשנינות חמימה.
חלק משיריו עסקו בנושאים לא רגילים, מלווים בדמיון מבודח כמעט סוריאליסטי.
כך שירו Y'a d'la joie מעורר עליצות בעזרת סדרת דימויים מנותקים (אך כולם בעלי רמזים פאליים), כולל רכבת תחתית הנורית מתוך מנהרתה אל האוויר, מגדל אייפל חוצה את הרחוב ואופה האופה לחם מצוין.
האוהבים במינואט Polka du Roi מגלים עצמם כמי שאינם אנושיים עוד: הם עשויים משעווה ולכודים במוזיאון השעווה גרבן (Musée Grévin).
רבים מלהיטיו משנות ה-30 וה-40 יוצרים שילוב בין המלודיה והמילים של הפזמון הצרפתי של אותה תקופה עם מקצבי הסווינג האמריקאי.
שירו La Mer, אשר על פי התרבות הפופולרית הולחן יחד עם הפסנתרן לאו שוליאק במהלך נסיעה ברכבת בשנת 1943, הוקלט בשנת 1946. La Mer הוא ככל הנראה שירו הידוע ביותר של טרנה מחוץ לעולם דובר הצרפתית והוקלט ביותר מ-400 גרסאות.
לשיר זה אף גרסה אנגלית, שאיננה תרגום מצרפתית, בשם Beyond the Sea ואשר הפכה ללהיט בפי בובי דארין בתחילת שנות ה-60. השיר שימש פסקול בסרטים רבים.
כאשר היה טרנה בן שבע התגרשו הוריו והוא נשלח לפנימייה בבזייה, אולם הוא שב לביתו חודשים ספורים אחר כך כשהוא סובל מטיפוס הבטן.
בעת תקופת החלמתו מן המחלה התגלו כשרונותיו האמנותיים והוא החל ללמוד מוזיקה, ציור ופיסול.
בשנת 1922 עקר טרנה לפרפיניאן (Perpignan) והחל ללמוד שם.
צייר צבעי מים ידוע, שהיה ידיד המשפחה, נהג לקחתו עמו לצייר בסביבה.
שנים אחר כך נאמר עליו כי לשירתו איכויות של צייר, בהקפדתה על הפרטים והצבע.
רבים משיריו מתייחסים לסביבתו, כגון אתרים סמוך לנרבון, הרי הפירנאים וחוף הים התיכון.
בשנת 1927 השלים את תעודת הבגרות הצרפתית בהצלחה רבה, אף ששנא את לימודי המתמטיקה.
הוא עזב את צרפת לעיר ברלין שם החל בלימודי אמנות, לימודים אותם המשיך לתקופה קצרה בצרפת.
בשנות ה-30 שב לפריז, שם עבד באולפן קולנוע כעוזר תפאורה, ומאוחר יותר הצטרף לקהילת האמנים ברובע מונפרנאס.
הערצתו באותה תקופה למשורר הסוריאליסטי מקס ז'אקוב ואהבתו לג'אז היו שניים מן הגורמים שהשפיעו על שירתו של טרנה.
בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה
בין השנים 1933–1936 עבד טרנה עם הפסנתרן השווייצרי ג'וני הס, והם נודעו כצמד "שארל וג'וני".
הצמד הופיע במקומות רבים בעיר פריז והקליטו יחד 18 תקליטים בחברת Pathé.
בתקליטים אלה נשמע ג'וני הס מנגן על פסנתר והצמד שר בהרמוניה, חולקים ביניהם את תפקיד הסולו.
בשנת 1935 החל הצמד להיות מושמע תדיר ברדיו.
הצמד המשיך להופיע יחד עד לשנת 1936, כאשר טרנה נקרא לשירות לאומי.
עם סיום שרותו הלאומי החל טרנה להיות נודע בכינוי "השוטה המזמר" .
בשנת 1937 החל טרנה בקריירת סולו, והקליט את תקליטו הראשון בחברת קולומביה רקורדס ובו השירים Je chante/Fleur bleue.
השיר Je chante (מילולית: אני שר) יצר לטרנה את תדמית הזמר הנודד, נושא אשר חזר ועלה במספר משיריו המוקדמים.
במרץ 1938 חיזק את מעמדו ככוכב-על של הזמר הצרפתי על ידי הופעותיו באולם A.B.C בפריז שבניהולו של מיטי גולדן.
בתחילת המלחמה גויס טרנה לצבא, הוא סיים את שרותו רק עם נפילת צרפת לידי גרמניה, ביוני 1940, ואז שב לפריז.
לאחר שובו הופיע במועדוני לילה בעיר, בהם פולי ברז'ר, לעיתים בפני קהל של קצינים וחיילים מצבא גרמניה.
צרפתים משתפי פעולה עם הנאצים ניסו להכתים את שמו של טרנה וטענו ששמו האמיתי הוא נטר - שם משפחה יהודי, אולם בחקירה שנערכה, טרנה הראה לשלטונות כי אין יהודים בעץ משפחתו.
פעולה זו של התגוננות הושמעה נגדו כביקורת עם תום המלחמה, ואף העובדה כי, דוגמת אמנים צרפתים רבים אחרים, הוא בחר להמשיך ולעסוק בבידור הכוחות הכובשים ולא להקריב את הקריירה שלו באותם זמנים קשים.
הוא אף הסכים לבקשת הגרמנים לנסוע לגרמניה ולהופיע בפני שבויי מלחמה צרפתים שהוחזקו שם.
טרנה, כהומוסקסואל, היה בעצמו בסכנה באותה תקופה, וייתכן שחש כי אין לו ברירה אלא לשתף פעולה עם שלטונות הכיבוש.
עם תום המלחמה החליט טרנה להגר לארצות הברית, שם התגורר מספר שנים ואף הצליח כזמר.
בזכות הצלחתו קיבל הצעות להופיע בסרטים בהוליווד, הוא אף יצר קשרים עם לואי ארמסטרונג וצ'ארלי צ'פלין.
בהופעותיו הוא שילב שירים חדשים שכתב.
בשנת 1954 הופיע על בימת אולימפיה לראשונה בחייו.
החל משנת 1958 טרנה הופיע במופע המרכזי של מספר מועדוני לילה ידועים בעיר.
בשנת 1963 היה טרנה עצור במשך 28 ימים בכלא באקס-אן-פרובאנס, זאת לאחר שהואשם בהשחתת נפשם של ארבעה בני נוער מתחת לגיל 21 (הם היו בני 19).
נהגו טען כי טרנה משתמש בו כסרסור.
בסופו של דבר בוטלו האישומים, אולם האירוע הביא לתודעת הציבור את העובדה כי טרנה היה הומוסקסואל.
טרנה לא הבליט את נטיותיו המיניות ודיבר על כך לעיתים נדירות בלבד.
בשנת 1970 ייצג טרנה את צרפת בתערוכה העולמית אקספו 70' שנערכה בעיר אוסקה ביפן.
בשנת 1971 הוא עזב את חברת התקליטים קולומביה, עימה עבד שנים ארוכות.
הוא אף הופיע באולימפיה, בהופעה יוצאת דופן.
בשנת 1973, במלאת לו 60, הקליט טרנה אלבום חדש, Chansons en liberté.
באלבום נכללו 12 שירים, חלקם חדשים וחלקם ותיקים.
התקשורת הצרפתית ציינה באופן בולט את יום הולדתו ה-60.
בשנת 1975, בסיומה של סדרת הופעות באולימפיה, הודיע טרנה כי הוא פורש, וקיים פרידה מרגשת בהופעתו האחרונה.
בשנת 1979 נפטרה אמו והוא לא נראה בציבור במשך שנתיים.
למרות הודעתו על פרישה, בשנת 1981 הקליט טרנה אלבום חדש, המוקדש לזכרונות ילדותו.
את רוב זמנו בילה בדרום צרפת ומדי פעם הופיע בהופעות מיוחדות בפני קהל.
בשנת 1983 הופיע בהופעת פרידה במונטריאול, אולם אף לאחר הופעה זו המשיך בקונצרטים, כולל סדרת הופעות במשך שלושה שבועות במרכז הקונגרסים בפריז, בשנת 1986.
ב-21 במאי 1999 הוא שב לתודעת הקהל כאשר הוציא אלבום חדש בשם Les poètes descendent dans la rue, ובו 14 שירים חדשים.
האלבום הצליח בצרפת וטרנה שב להופיע על הבמה בהצלחה רבה.
בחודש אפריל 2000 אושפז טרנה לאחר שסבל משבץ מוחי.
הוא שהה בבית החולים מספר שבועות, אולם הצליח להחלים דיו כדי להופיע לחזרה להופעה של שארל אזנבור בפריז ב-25 באוקטובר 2000. זו הייתה הופעתו הפומבית האחרונה.
בחודש נובמבר 2000 הפך הבית בנרבון שבו נולד, למוזיאון לכבודו, השוכן ברחוב שארל טרנה 13.
שארל מוראס היה הוגה דעות צרפתי לאומני ואנטישמי, האידאולוג הראשי של אקסיון פראנסז.
שארל מוראס נולד למשפחה בורגנית מפרובאנס וגדל אצל אמו ואצל סבתו בסביבה קתולית ומלוכנית.
הוא למד בקולז' קתולי בעיר אקס-אן-פרובאנס והפך לחירש כבר בשנות נעוריו.
הוא היה מתלמידיו של הסופר פרדריק מיסטרל ותמך בתחיית השפה האוקסיטנית.
בגיל 17 פרסם את מאמרו הראשון בכתב העת "פילוסופיה נוצרית".
אחרי שעבר את בחינות הבגרות הגיע לפריז ב-1885. עד מהרה איבד את אמונתו הדתית והתיידד עם אנטול פראנס שחיזק בקרבו את ההשקפה הפילוסופית של האגנוסטיות.
הוא היה נתון גם להשפעת הפוזיטיביזם של אוגוסט קונט.
ב-1889 פגש את מוריס בארס וב-1894–1895 שיתף עמו פעולה בעיתון הלאומני "לה קוקאר" שתמך בגנרל ז'ורז' בולנז'ה שכמעט הפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית בשנות השמונים המאוחרות של המאה התשע עשרה.
שארל מוראס כתב מאמרים בשבועון "גאזט דה פראנס" שהיה שופרם של המלוכנים.
במאמריו אלה שיבח את הקלאסיציזם וגינה את הרומנטיזם.
ב-1896 נסע ליוון כדי לסקר את המשחקים האולימפיים הראשונים של העת החדשה.
הוא נכנס לפוליטיקה בעת פרשת דרייפוס ותמך במסמכים המזויפים של הקולונל אנרי שמטרתם הייתה להאשים את אלפרד דרייפוס בבגידה.
לדעתו היה צורך להקריב את דרייפוס למען האינטרס הלאומי, ובכך הוא שיקף את הלאומנות ואת האנטישמיות בצרפת.
בדצמבר 1898 הוא כתב: "צריך להוציא להורג בירייה את הבוגדים, תומכיו של דרייפוס." הוא טיפח את הרעיון של "תורת גזע מדעית" וקרא לאנטישמיות מטעם המדינה.
הוא אימץ לעצמו השקפה מלוכנית שהייתה מכוונת נגד המהפכה הצרפתית והיה פעיל ב"תנועת הפעולה הצרפתית" מייסודו של מוריס בארס.
ב-1899 ייסד את כתב העת המלוכני "הפעולה הצרפתית", וב-1905 ייסד את "הליגה של הפעולה הצרפתית" במטרה לגייס חברים נוספים לתנועה זו.
ב-1914 האפיפיור פיוס העשירי הכניס שבעה מספריו של שארל מוראס לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית, וזאת בשל דעותיו האגנוסטיות.
ב-1926 האפיפיור פיוס האחד עשר צירף לרשימה זו ספרים נוספים של שארל מוראס וגינה את "תנועת הפעולה הצרפתית" - מה שגרם נזק רב לתנועה זו.
ב-1925 שארל מוראס איים ברצח על שר הפנים הצרפתי אברהם שראמק וכתב: "אם תנצל לרעה את מעמדך הציבורי כדי לשפוך דם צרפתי למען הבנדיטים ממוסקבה, לא אהסס להתיר את דמך."
ב-1938 שארל מוראס נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית וב-1939 ספריו הוסרו מרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית.
שארל מוראס תמך ברודן אנטוניו דה אוליביירה סלזר מפורטוגל וגם בגנרל פרנסיסקו פרנקו מספרד.
בניטו מוסוליני אימץ לעצמו את רעיונותיו של שארל מוראס כבסיס לפשיזם.
במלחמת העולם השנייה תמך שארל מוראס בממשלת וישי וב-1945 הוא נידון למאסר עולם.
בשל בריאותו הרופפת הוא שוחרר ב-1952 מספר חודשים לפני מותו.
הלאומנות עמדה במרכז רעיונותיו של שארל מוראס - מה שהוא כינה "לאומיות אינטגראלית".
הייתה זו אמונה בסדר חברתי המבוסס על מנהיגות חזקה - מה שהיווה את הבסיס לתמיכתו בתנועה המלוכנית ובכנסייה הקתולית.
הוא דחה את עקרונות הדמוקרטיה כמנוגדים ל"אי השוויון הטבעי" וכתב דברי ביקורת חריפים נגד המהפכה הצרפתית שלדעתו השפעתה הייתה שלילית והרסנית.
בגללה צרפת איבדה את גדולתה שמקורה היה בגאליה הרומאית ושעוצבה על ידי ארבעים מלכים שהקימו את צרפת.
הוא פחד מתהליך ההתנוונות שאותו ייחס לעידן האורות - מה שהוא כינה "רעיונות שווייצריים" (הכוונה לקלווין לרוסו ולרפורמציה הפרוטסטנטית).
הוא האשים ארבע קבוצות בהתנוונות זו: הפרוטסטנטים, היהודים, הבונים החופשיים והזרים.
במאבקו בשמאל הפוליטי סיסמתו הייתה "הפוליטיקה מעל הכול" אם כי החזיק בדעות אגנוסטיות, הוא חשב כי דת המדינה מהווה מכשיר לשמירה על הסדר הציבורי וראה בכנסייה הקתולית גורם מאחד המשותף לכל הצרפתים.
גנרל שארל עמנואל מאס היה איש צבא צרפתי, והיה בעל תפקיד חשוב במהלך שחרור צפון אפריקה מכוחות מדינות הציר.
מאס הצטרף לצבא הצרפתי ושירת בתפקידים שונים, ובהם נספח צבאי בטוקיו.
במלחמת העולם השנייה, במהלך התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת מונה לתפקיד ראש מטה הקורפוס העשירי בדרגת בריגדיר גנרל זמנית.
הוא נשבה על ידי הנאצים, ושהה בשבי בגרמניה עד ספטמבר 1941.
מאס נשלח על ידי אנשי צרפת של וישי לפקד על הדיוויזיה השלישית הצפון אפריקנית של צבא וישי באלג'יריה.
מלכתחילה נחשד כי הוא אוהד את בעלות הברית ואף נעצר לתקופה קצרה.
הוא המשיך לשרת בתפקידי פיקוד שונים בצבא וישי, כשהוא עומד בקשר עם אנשי בעלות הברית, בהם הדיפלומט האמריקאי רוברט מרפי.
מרפי הכניס את מאס לסוד נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה.
מאס ואנשיו דרשו להיפגש עם נציג אמריקני בכיר כדי לתאם את שיתוף הפעולה ביניהם.
כתוצאה מכך ארגן מרפי מפגש בעיר האלג'ירית שרשל, עם הגנרל מארק קלארק, מבכירי הפיקוד האמריקאי, שהונחת אל החוף בצוללת.
בפגישה, שנערכה ב-21 באוקטובר 1942, הבטיחו קלארק ומאס את שיתוף הפעולה ההדדי.
לאחר סיום מבצע לפיד, והצטרפות אנשי וישי בצפון אפריקה, בראשות האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, אל כוחות בעלות הברית מונה מאס למפקד כוחות צבא צרפת במצרים ובסוריה.
במאי 1943, לאחר סיום המערכה בתוניסיה וכיבוש הערים תוניס וביזרטה מונה מאס כמושלה הצבאי של תוניס.
מאס שימש בתפקיד זה עד פברואר 1947. בשנה זו קיבל גם תואר קצין בכיר בלגיון הכבוד.
לאחר מכן שב לצרפת ושימש בתפקידי הדרכה ומטה עד לפרישתו בשנת 1950.
מאס מת בפריז בשנת 1977.
אוגוסט פול שארל אלבר נוֹגֵס (בצרפתית - Auguste Paul Charles Albert Noguès; 13 באוגוסט 1876 - 20 באפריל 1971) היה איש צבא צרפתי, ששימש כמושל כללי של מרוקו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומפקד כללי של צבאות צרפת בצפון אפריקה.
נוגס היה נאמן למשטר צרפת של וישי, ועל כך נדון למאסר של עשרים שנה, אותו לא ריצה.
נוגס נולד לאיכר בכפר במחוז הפירנאים העליונים.
בגיל צעיר התגייס לצבא, קיבל דרגת קצונה בחיל התותחנים, ושירת רוב הזמן בצפון אפריקה, שם שירת תחת פיקודו של יובר ליוטי.
את מלחמת העולם הראשונה סיים בתפקיד מפקד גדוד תותחנים.
לאחר המלחמה שירת במשרות שונות בצרפת ושב לאפריקה ב-1924. הוא עלה בסולם הדרגות ושימש בתפקידי קצונה וממשל.
בשנת 1925 קיבל דרגת קצין בלגיון הכבוד.
בשנת 1936, והוא נושא בדרגת גנרל, מונה למושל הכללי של מרוקו שהייתה אז פרוטקטורט צרפתי.
בשנת 1939 מונה למפקד כללי של חילות צרפת בצפון אפריקה.
עם התבוסה הצרפתית במהלך המערכה על צרפת ביוני 1940 קיבל נוגס, במפתיע, מעמד מיוחד.
רבים דיברו על המשך הלחימה מעבר לים, במושבות צרפת, ונוגס עמד בראש אחת הגדולות שבמושבות, כשלפקודתו צבא בן עשרות אלפי חיילים, נמלי ים, ושדות תעופה.
בתקופת הביניים הקצרה שבין נפילת פריז לבית הקמת משטר צרפת של וישי, תקופה בה ישבה ממשלת צרפת בבורדו, הייתה לעמדת המושבות משמעות רבה, במאבק בין הרוצים להמשיך בלחימה, לבין אלו החפצים בכניעה.
רבים ראו את צפון אפריקה כמקום בו תתרכז ההתנגדות העתידית.
שארל דה גול פנה לנוגס ב-19 ביוני במברק והודיע לו כי אם יתנגד לשביתת הנשק, יעמיד עצמו לפקודתו.
נוגס עצמו שלח ב-25 ביוני מברק לממשלת בורדו ובו הודיע על רצונו להמשיך בלחימה.
לאחר מכן שינה את טעמו, והכריז על נאמנותו לממשל החדש.
לאחר הכרזת משטר וישי ביולי 1940 עלתה קבוצה של 27 חברי פרלמנט מורדים, וביניהם שר הפנים ז'ורז' מנדל, ראש הממשלה לשעבר אדואר דאלאדיה ופייר מנדס פראנס על סיפון אונייה בשם "מאסיליה" כאשר בכוונתם להגיע אל מרוקו ולבסס בה ממשלה בגלות.
עם הגיעם לקזבלנקה הורה נוגס על מעצרם.
לאחר מכן שלח אותם בחזרה לצרפת, כדי שיעמדו שם למשפט.
חלק מנוסעי האוניה היו נאשמים במשפט ריום, משפט ראווה בו ניסה משטר וישי להטיל את האחריות למלחמה על ממשלות הרפובליקה השלישית שקדמו לו.
מנדל בילה ארבע שנים במעצר, ונרצח על ידי אנשי המיליס, המשטרה החשאית של משטר וישי.
רק לאחר שלושה ימי לחימה, שעלו באבידות הן לכוח הפולש והן לכוחותיו של נוגס, נוכח הוראת הכניעה של ז'אן פרנסואה דרלאן באלג'יר, נכנע נוגס לאמריקאים.
בתחילה נותר נוגס בתפקידו, והצטרף לאנשיו של דרלאן, ולאחר רציחתו של דרלאן בדצמבר 1942, אל הגנרל אנרי ז'ירו שהקימו בצפון אפריקה ממשל צרפתי האוהד את בעלות הברית.
אך עם הזמן ז'ירו נטה לסילוק אנשי וישי ממנגנונו, וכן הופעל לחץ על ידי דה גול לסלק את נוגס שזוהה עם משטר וישי.
ביוני 1943 התפטר נוגס, ופרש לפורטוגל.
נוגס הוחלף בידי הדיפלומט הוותיק גבריאל פואו.
ב-1947 נדון נוגס על ידי בית משפט בצרפת לעשרים שנות מאסר עם עבודת פרך, על חלקו במשטר וישי.
ב-1954 שב לצרפת, וגזר דינו לא הופעל.
הוא מת בצרפת בשנת 1971.
על אף שבמרוקו לא הופעלה החקיקה האנטי יהודית שהופעלה במקומות אחרים, עדיין לחץ נוגס על מלך מרוקו מוחמד החמישי לחתום על צווים כנגד היהודים.
במהלך ועידת קזבלנקה תועדה שיחה בין נוגס ובין רוזוולט.
נוגס התלונן בפני רוזוולט כי כל המאמץ האדיר לניצחון במלחמה בצפון אפריקה אינו ראוי אם פירושו הוא שהיהודים ישובו לעמדות הכוח וההשפעה שהיו להם לפני המלחמה.
רוזוולט הסכים כי יש לצמצם את מספרם של היהודים במקצועות כרפואה ועריכת דין לחלקם היחסי באוכלוסייה, וכי במובן זה יש גם לטענות הגרמנים כנגד היהודים הצדק מסוים.
שארל ז'ול אנרי ניקול היה רופא ומיקרוביולוג צרפתי, חתן פרס נובל לרפואה בשנת 1928 על גילוי התפקיד של כיני הגוף כווקטור במיפות של טיפוס הבהרות אצל בני אדם (1909).
שארל ניקול נולד וגדל ברואן, בחבל נורמנדיה, כבנם האמצעי של אז'ן ניקול (1884-1832), רופא בבית חולים מקומי ושל אלין לבית לובריה (1925-1839).
נמשך מילדות לספרות, היסטוריה ואמנות, משיכה שלא עזבה אותו כל חייו.
את השכלתו הקלאסית הרחבה העשיר
בימי לימודיו בבית הספר התיכון ע"ש פייר קורניי בעיר הולדתו.
אחרי התעמקות בביולוגיה בהדרכת אביו, הוא למד, בהתאם לרצון המשפחה ובעקבות אחיו הגדול, מוריס, למשך שלוש שנים בבית הספר לרפואה של העיר (L'École préparatoire de médecine et pharmacie).
אחרי שהשלים לימודי הרפואה בפריז אצל אלבר גומבו (Albert Gombault) ובמכון פסטר (שבו שימש כמדריך בקורס למיקרוביולוגיה) אצל אמיל רו, סיים ניקול בשנת 1893 את עבודתו לתואר דוקטור לרפואה (MD) בנושא "חקר השאנקר הרך" (Recherches sur le chancre mou).
בשובו לרואן, עבד בבית הספר לרפואה המקומי
ובבית חולים והקדיש את פעילותו בעיקר לדרמטולוגיה ולסיפיליגרפיה, כלומר חקר העגבת וטיפולה.
המשך פעילותו המדעית בצרפת ובתוניסיה
בגלל הידרדרות מהירה בשמיעתו, נאלץ להפסיק את עבודתו הקלינית שדרשה, בין השאר אוסקולטציה בנקודות שונות בגוף המטופלים והעביר את רוב עבודתו למישור המעבדתי.
בשנת 1896 התמנה לראש המעבדה הבקטריולוגית של רואן.
בין הנושאים שהעסיקו אותו בתחילת הקריירה היו חקר הסרטן והכנת אנטי-נסיוב נגד דיפתריה.
עם זאת בשמונה השנים ברואן הרגיש ניקול מתוסכל מפני שלא קיבל מעמד קבוע בעבודה ורבים מעמיתיו הסתייגו מרעיונותיו המודרניים בתחום המיקרוביולוגיה.
בשנת 1903 התמנה למנהל מכון פסטר בתוניס, בירת תוניסיה, אז מושבה צרפתית, תפקיד שסורב קודם לכן על ידי אחיו מוריס, וניהל אותו עד יום מותו.
צפון אפריקה הייתה אז קרקע פורייה למחלות זיהומיות רבות, חלקן פחות נפוצות באירופה, כולל ברוצלוזיס, לישמניאזיס, קדחת הכתמים הים תיכונית, קדחת חוזרת, מלריה, צרעת ובמיוחד מגפות טיפוס הבהרות שפקדו תכופות את תוניס ולא נחקרו די הצורך.
ניקול ערך מחקרים בעיקר בנוגע לטיפוס הבהרות וברוצלוזיס ובנוגע לתפקיד בעלי החיים בהפצת המחלות.
העברת הטיפוס על ידי כיני גוף
מגפות הטיפוס היו פורצות בתוניסיה בעיקר בעונה הקרירה ופגעו במיוחד במקומות צפופי אדם כמו בתי כלא, בתי מחסה, כפרי מאהלים וגם בבתי חולים, בהם זרעו מוות בקרב צוות חדרי הקבלה והרופאים הבודקים.
יחד עם ארנסט קונסיי ושארל קונט חקר ניקול מגפות אלה במשך מספר שנים.
הצוות הוכיח בשנת 1909 כי הסוכן המפיץ את המחלה הוא הכינת הגוף.
הרופאים הבחינו כי בבית החולים צאדיקי (כיום בית החולים "עזיזה עות'מאנה"), שהיה משרת אוכלוסייה ענייה, אנשי הצוות הרפואי לא נדבקו אף פעם בטיפוס, פרט לאדם שקיבל את החולים והחליף להם את הבגדים לבגדי בית החולים בהתאם לתקנון המוסד.
בתחום בית החולי צאדיקי, קסרקטין לשעבר, היה קיים חמאם מורי.
שם החולה גולח ונוקה מכינים.
מן הרגע הזה הוא הפסיק להדביק אנשים אחרים.
על סמך תצפיות אלה, הסיק הצוות
את המסקנה כי פעולות פשוטות של היגיינה וסילוק החרק הטפיל היו מספיקות כדי למנוע מגפה ולהציל נפשות רבות.
אחרי התצפיות הארוכות ערכו ניקול וצוותו שישה ניסויים על קופים, (שימפנזות ובעיקר מקוקים).
הם הזריקו, למשל, דם של אדם חולה לשימפנזה אשר פיתחה את המחלה כעבור 24 שעות.
אחר כך הזריקו דם מאותה שימפנזה למקוק.
אצל הקוף הופיעו סימני המחלה כעבור 13 יום.
29 כיני גוף שהובאו במגע עם אותו מקוק העבירו את המחלה לקבוצה של מקוקים נוספים.
הניסויים נמשכו בין יוני ובין אוגוסט 1909. בספטמבר היה יכול ניקול להודיע לאקדמיה למדעים הצרפתית על ממצאיו החד משמעים.
מאוחר יותר, התברר שהכינים מדביקים לא על ידי עקיצתם אלא על ידי חיכוך צואתם בעור ובעיניים של בני האדם.
כשנה אחרי מחקריו של ניקול, ריקטס וויילדר שעבדו במקסיקו אישרו את דבר העברת המחלה באמצעות כיני גוף.
בשנת 1916 אנריקה דה רוסה-לימה זיהה את הגורם הפאתוגני וקרא לו ריקטסיה פרובצקי, לזכר שני החוקרים ריקטס ופרובאצק שמתו מטיפוס תוך כדי מחקריהם המדעיים.
בשנת 1903 ניצל ניקול עצמו כשביטל ביקורו בבית כלא שבו פרצה המגפה.
שני הקולגות שלו שביקרו שם בלעדיו מתו מהמחלה.
בעד מחקריו על הטיפוס, זכה ניקול בשנת 1928 בפרס נובל לרפואה.
כעבור שנה הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
בימי מגפת השפעת הספרדית אחרי 1 בספטמבר 1918 ערך ניקול בעקבות אמיל רו ואחרים ניסויים בעזרת פילטרים שמברלאן.
רו מצא בזמנו עשרה סוגים של חיידקים ונגיפים שנראו חשודים בהעברת השפעת.
ניקול הזריק לבני אדם מתנדבים ולקופים דכמי רוק של חולי שפעת שעברו סינון בפילטר וכאלה שלא.
בכמה מקרים הצליח לשחזר אצל המוזרקים מחלת חום דמוית שפעת.
מאוחר יותר חוקרים יפנים הצליח להגיע לתוצאות דומות.
כשכעבור עשור זוהו הנגיפים של שפעת, הוכר הישגו של ניקול כבידוד ראשון של גורמי השפעת וכאחד שתרם תרומה חשובה בדרך לגילוים.
ניקול ייחס את החשיבות המרבית לתגלית אחרת שלו: הנשאות האסימפטומתית.
תוך כדי מחקרים על הטיפוס הניסויי, מצא ניקול כי קביות מסוימות הן אכסניות טובות לגורם הטיפוס ושאחדות מהן יכולות לפתח טיפוס ללא חום אחרי הידבקות ראשונה בטיפוס עם חום.
בהמשך הוא גילה תופעות דומות גם במקרים אחרים של זיהומים בקטריאליים, טפיליים או נגיפיים.
לדעת צ'ארלס וינסלו (1943) המושג של זיהום סמוי ונשאות ללא תסמינים הוא אחד המושגים החשובים ביותר באפידמיולוגיה של המחלות הזיהומיות ובמשך מאות שנים הוא היה אחת החוליות החסרות, שמנעה את הבנתם המלאה של עקרונות העברת המחלות המדבקות.
במותו בשנת 1936 הובא לקבורה במכון פסטר בתוניס.
על מצבתו עוצבו ענף עץ תפוח וענף עץ זית מחוברים זה לזה, סמלי נורמנדיה ותוניסיה.
אחיו הבכור של שארל ניקול, מוריס ניקול (1932-1862) היה גם הוא מיקרוביולוג, כיהן כמנהל המכון המיקרוביולוגי באיסטנבול וכפרופסור במכון פסטר בפריז.
1929 חבר האקדמיה הצרפתית למדעים
1931 אות לגיון הכבוד בדרגת מפקד
1946 בית החולים האזרחי הצרפתי הישן של תוניס קיבל את שמו
1953 - בית החולים הכללי של רואן אימץ את השם "שארל ניקול"
ברוסיה ואוקראינה מעריכים כי החוקר הרוסי גריגורי מינך פרסם ברוסית על תפקיד הכינה בהפצת הטיפוס עוד בשנת 1892.
(מבוא למסלול של הרפואה הניסויית)
בנוסף למאמרים מדעיים, חיבר שארל ניקול גם מספר יצירות ספרותיות ופילוסופיות.
(לידה, חיים ומוות של מחלות זיהומיות)
שארל לואי אלפונס לבראן היה רופא צרפתי וזוכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1907 על מחקרו בנוגע לפרוטוזאה כגורמים למחלות ובפרט למחלת המלריה.
אביו, ד"ר לואי תיאודור לבראן היה רופא צבאי בכיר ופרופסור בבית הספר לרפואה "אקול דה ואל דה גראס" (École de Val-de-Grâce).
אמו, ניאה גואנרד דה לה טור, הייתה בתם ונכדתם של שני מפקדים בכירים בצבא הצרפתי.
לבראן הלך בעקבות אביו והחל את לימודי הרפואה שלו בשנת 1863, בבית הספר לבריאות הציבור בשטראסבורג.
בתום לימודיו ובפרוץ המלחמה הפרנקו-פרוסית (1870) היה לבראן קצין אמבולנס בכמה מהקרבות הגדולים במלחמה זו.
לאחר המלחמה, שובץ לבראן כרופא בבית החולים בעיר הצרפתית ליל, ולאחריו בבית החולים סנט מרטין שבפריז.
כמו כן, בשנת 1878 הוא נבחר לשמש כראש המחלקה למחלות צבאיות ומגפות בבית הספר "אקול דה ואל-דה-גראס", משרה שאוישה בעבר גם על ידי אביו.
בתום תקופת כהונתו נשלח לבראן לאלג'יריה לעיר בונה (Bône) ולאחר מכן לקונסטנטין, בתקופה זו ערך לבראן את מחקרו המשמעותי ביותר על הגורמים למחלת המלריה בבני אדם.
בניסוייו, לבראן הצליח לבודד את הטפיל למחלת המלריה ובשנת 1882 הוא ערך את הניסוי החשוב בו הוא נסע לרומא כדי לבדוק האם הטפיל, שהוא שיער כגורם למחלת המלריה ואשר בודד מדמו של חולה מלריה באלג'יריה, זהה לזה שנמצא בדמו של חולה מלריה ברומא.
כאשר הניסוי נחל הצלחה, פרסם לבראן את ממצאיו.
בתחילה, קיבלה הקהילה המדעית את מאמרו של לבראן בספקנות, כיוון שהיה זה המקרה הראשון שבו פרוטזאה נחשב כגורם למחלה.
בהדרגה, ובעקבות מחקרים נוספים בנושא, שביססו את ממצאיו של לבראן, אין כיום ספק כי לבראן אכן מצא את הגורם למחלת המלריה בבני אדם.
מאלג'יריה חזר לבראן לצרפת לאחר שהועלה לדרגה של קצין רפואה בכיר מהדרגה הראשונה והיה גם ראש בית החולים הצבאי בעיר ליל.
בשנת 1897, הצטרף לבראן למכון פסטר ושם ערך מחקרים מקוריים נוספים.
בשנת 1907 זכה לבראן בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה על מחקרו פורץ הדרך במחלות הנגרמות על ידי פרוטוזואה.את חצי מכספי הזכייה תרם לטובת הקמת מחלקה למחלות טרופיות במכון פסטר.
בשנה לאחר מכן הוא הקים את "החברה לפתולוגיה אקזוטיות" (Société de Pathologie Exotique) והיה נשיאה למשך 12 שנים נוספות.
בכל השנים הללו לבראן המשיך את התעניינותו ואת מחקריו בנוגע למחלת המלריה.
הוא ביקר באזורים מוכי המלריה בצרפת ועודד רופאים ווטרינרים למצוא את הטפיל למחלת המלריה מחוץ לגוף האדם.
וכאשר מחקרו של רולנד רוס בנוגע לקשר בין יתושי האנופלס למחלת המלריה התקדם, הצטרף לבראן למחקרו שטען כי טפילי המלריה מועברים לאדם דרך יתושי האנופלס.
בנוסף, לבראן היה בין ראשי הקמפיין הנרחב שנעשה על מנת למגר מחלות הנגרמות מקרבה לביצות בקורסיקה ובאלג'יריה.
לבראן התחתן בשנת 1885 ונפטר בפריז ב-18 במאי 1922 בעקבות מחלה של כמה חודשים, הוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס.
מחקרו של לבראן עסק בעיקר בפתוגנים ממשפחת הפרוטוזואים.
הצלחתו של לבראן בבידודו של טפיל המלריה והגילוי כי הוא שייך למשפחת הפרוטוזואים הייתה תגלית מדעית חדשנית כיוון שעד אותו הזמן לא נתגלה פתוגן ממשפחה זו.
ולכן מחקרו של לבראן פתח תחום חדש בפתולוגיה (לאחר מכן נתגלה כי פרט לטפילי המלריה גם מחלת הדיזינטריה, מחלת השינה ומחלות נוספות נגרמות על ידי פרוטוזואים).
לאחר הצלחתו בבידוד הגורם למלריה, השקיע לבראן מאמצים גם בגילויו של הגורם למחלת השינה (גם כן ממשפחת הפרוטזאים).
הוא פרסם מאמרים רבים על מחלת השינה בבעלי חיים שונים ובאזורים שונים בעולם.
ובעבודתו שלא הושלמה הוא אף התקרב למציאת תרופה למחלה.
שרל שלום טואטי (נכתב גם "תואתי", במקור "אתוואתי") היה רב וחוקר פילוסופיה יהודי-צרפתי.
טואטי הוא בנו של הרב חיים תואתי, שהיה רב בתלמסאן, נצר לשושלת רבנים באלג'יריה.
סבו של אביו היה רבי חיים בלייח, וסב סבתו היה רבי חיים קצבי.
עקב מלחמת העולם השנייה, התחיל את לימודיו בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר ב-1943, וב-1945 עבר לצרפת ולמד רבנות בבית המדרש לרבנים בפריז במקביל להמשך לימודי פילוסופיה בסורבון.
הוא העמיק את ידיעותיו בלימודי התלמוד בדרופסי קולג' בפילדלפיה אצל שלמה צייטלין ב-1949. כשחזר לצרפת כיהן, במשך כמה חודשים, כרב בבית הכנסת אוהל אברהם ברחוב מונטווידאו בפריז וקיבל תואר Grand Rabbin.
הוצע לו להחליף את הרב יעקב קפלן כרב הראשי של צרפת, אך בשל בריאותו הרופפת הוא דחה את ההצעה.
לטואטי היה תואר דוקטור בתאולוגיה ובהיסטוריה של הפילוסופיה.
הוא היה מנהל המחקר בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים (EPHE) במחלקת מדעי הדתות, שם החזיק בקתדרה ליהדות תלמודית ורבנית מ-1972 עד 1994 אחרי מורה דרכו, ז'ורז' ויידה.
כרב, השתתף בחידוש פניה של הרבנות בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-20. כמורה בבית המדרש לרבנים בפריז וב-EPHE וכן בחיבוריו, תרם טואטי תרומה חשובה למחקר הפילוסופיה ביהדות הרבנית בימי הביניים.
הוא נחשב כמומחה עולמי לרלב"ג (1288–1344) ולתאולוגיה היהודית בימי הביניים.
חיבוריו עוסקים גם בתלמוד, בספרות חז"ל ובהלכה.
הוא ניהל יחד עם ז'ראר נהון את "Revue des Études Juives" מ-1981 עד 1996.
הוא היה אחיו של אמיל טואטי.
בשנת 1983 קיבל את אות לגיון הכבוד מידי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן עבור "35 שנות פעולה בתחום הדת".
ב-2001 הגישו לו תלמידיו ועמיתיו את "תורה ומדע: פרספקטיבות היסטוריות ותאורטיות.
מחקרים לכבודו של שרל טואטי", ספר יובל ובו מאמרים העוסקים בתחומי העניין שלו: היחסים בין התורה והחוכמה מאז התקופה ההלניסטית עד ימינו.
ערכו את הספר רבנים ראשיים, רבנים ותלמידים שלו: רנה גוטמן, ז'ילבר דהן , רמי ברג , סיימור פלדמן , פול פנטון, גד פרוידנטל, רולאן גטשל, אלסנדרו גטה, מיריי הדס-לבל, וארן זאב הרוי, מנחם קלנר , דניאל יהודה לסקר, ז'אן-פייר רוטשילד, דב שוורץ וקולט סיראט.
Paris-La Haye, Mouton & Co,1968 (תרגום ספר "'מלחמות השם"' של הרלב"ג
- תרגום מהמקור הערבי של ספר הכוזרי מאת ר' יהודה הלוי
ר' לוי בן גרשום, מלחמות השם, מהדורה מדעית מוערת של מאמרים א-ד.
מאמרים א-ב בעריכת עפר אליאור; מאמרים ג-ד בעריכת שארל (שלום) טואטי ז"ל ועפר אליאור, תל אביב תשע"ח.
שארל לנרזאק היה גנרל צרפתי.
פיקד על הארמייה החמישית בעת המערכה על הגבולות בפרוץ מלחמת העולם הראשונה והודח ערב הקרב על המארן.
לנרזאק נולד ב-31 ביולי 1852 גוואדלופ.
הוא נכנס לאקדמיה הצבאית סן-סיר ב-1869, אולם עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה שנה לאחר מכן כבר נשלח לחזית בדרגת לוטננט.
תפקיד הארמייה, לפי מימוש תוכנית 17 (התוכנית האסטרטגית של המטכ"ל הצרפתי), היה להחזיק את האגף השמאלי (מערבי) ביותר של הקו הצרפתי מול גבול בלגיה, כאשר סמוך לו הוצב חיל המשלוח הבריטי.
כך נפלה בחלקו המשימה הקשה ביותר עם פרוץ המלחמה, התמודדות חזיתית עם שלוש ארמיות של צבא האימפריה הגרמנית שחדרו דרך בלגיה בגזרתו.
זאת תוך יחסים אישיים מעורערים הן עם מפקדו, ז'וזף ז'ופר והן עם עמיתו הבריטי ג'ון פרנץ'.
לנרזאק, בניגוד לז'ופר ולבריטים, חשש כבר מראשית אוגוסט מפני חדירה מאסיבית של כוחות גרמניים דרך בלגיה ב"תנועת מגל" לכיוון צפון-מערב צרפת.
ב-20 באוגוסט, לאחר היסוס, החלה הארמייה בפיקודו בפריסתה בחזית של כ-40 ק"מ לאורך נהר הסמבר, כאשר מרכזה בעיר הבלגית שרלרואה ושוליה המזרחיים באזור המבצר הבלגי בנאמור.
הארמייה של לנרזאק, שהייתה כעת בכוח מוקטן של 15 אוגדות, עקב העברת חיילים ממנה לחבל לורן, עמדה מול 38 האוגדות של הארמייה הגרמנית השנייה בפיקודו של קרל פון בילוב ושל הארמייה השלישית בפיקודו של מקס פון האוזן אשר נעו בכיוון דרום-מזרח.
ב-21 באוגוסט הקימה הארמייה הגרמנית השנייה ראש גשר מעבר לסמבר והחלה לתקוף את הצרפתים.
הלוחמה נמשכה שלושה ימים, תוך עדיפות גרמנית הן בחיילים רגלים והן בארטילריה.
עם נפילת נאמור ב-24 באוגוסט ותוך חשש כבד שקווי הנסיגה שלו ינותקו, הורה לנרזאק על נסיגה (וזאת בניגוד לדוקטרינה הצרפתית אותה הורה בעצמו באקול מיליטר שדגלה ב"התקפה התקפה התקפה").
סביר שנסיגתו של לנזראק הצילה את צרפת מפני "סדאן שנייה" ואובדן היכולת הצרפתית להגן על עצמה ובלמה את תנופת תוכנית שליפן הגרמנית, אך בזמן-אמת היא זיכתה את לנרזאק בביקורת מאת ז'ופר.
נסיגתו אף הכריחה את הקורפוס הראשון של חיל המשלוח הבריטי בפיקודו של הוראס סמית'-דוריאן לנתק מגע בקרב מונס ולסגת, פן ייחשף אגפו.
ב-26 באוגוסט הצליח קצין הקישור הבריטי לכוחות הצרפתים, הגנרל הנרי וילסון, ליצור פגישה משולשת בין ז'ופר, לנרזאק ופרנץ'.
לנרזאק מתח ביקורת קשה הן על התנהלות הפיקוד הצרפתי קצר-הראות, שהתעלם מאזהרותיו על "תנועת המגל" הגרמנית המתגשמת לנגד עיניהם והן על שיתוף הפעולה הלא-קיים של הבריטים.
פרנץ', מצידו, התלונן על נסיגתו של לנרזאק מבלי ליידע את הבריטים.
במגעיו עם הבריטים לא גיבה ז'ופר את הגנרל שלו.
שניהם (ז'ופר ופרנץ') ראו את לנרזאק כמשדר מורל ירוד, תבוסתנות ופחדנות.
בערבו של ה-26 באוגוסט נודע במפקדה הצרפתית על נסיגה בריטית לאחר קרב לה קאטו.
בשחר ה-27 באוגוסט הורה ז'ופר ללנרזאק להתקיף מיד כשיוכל להפעיל את ארטילריית תותחי ה-75 מ"מ שלו.
לנרזאק בילה את כל היום בניסיונות להימנע מהתקפה, לאור נסיגתם הנמשכת של הבריטים.
בבוקרו של ה-29 באוגוסט, לאחר שתי יממות של דין ודברים ולאחר שקיבל פקודה חתומה בכתב מז'ופר, התקיף לנרזאק בקרב סן קנטן, כאשר ז'ופר נוכח במפקדתו על מנת לפקח על תנועותיו.
ז'ופר הופתע מקור רוחו של לנרזאק ותפקודו בניהול הקרב משהחל, בניגוד לתדמיתו, ועזב את מפקדתו של לנרזאק מעודד.
אף על פי שהמתקפה של הארמייה של לנרזאק נחלה כישלון, הציל מפקד הקורפוס הראשון, הכפוף לו, גנרל לואי פראנשה ד'אספרה את המצב בהתקפה שהסיגה את הגרמנים בסופו של יום.
אף על פי שהצליח לעצור את התקפתו של פון-בילוב, נותר לנרזאק במצב פגיע במבלט ונסוג, בהסכמת המטה, לקו עם שאר הכוחות הצרפתיים.
לקראת הקרב על המארן, שנתפס כסיכוי האחרון להציל את פריז, ביקש ז'ופר לעבוד רק עם גנרלים צייתנים, אופטימיים ובעלי רוח התקפית, שיוכלו להשרות על פיקודיהם מורל גבוה ורוח של הצלחה.
לפיכך, ב-3 בספטמבר פיטר ז'ופר את לנרזאק והעביר את הפיקוד על הארמייה החמישית ללואי פראנשה ד'אספרה.
לנרזאק נותר בפרישה עד תום המלחמה.
ביולי 1917 הוכרה תרומתו להצלת המולדת והוענק לו תואר אביר לגיון הכבוד, ב-1924 הועלה למדרגת אביר צלב-גדול של המסדר.
ב-1921 פרסם את ספרו Le Plan de campagne française et le premier mois de la guerre, 2 août-3 septembre 1914 ("תוכנית הקמפיין הצרפתי בחודשים הראשונים של המלחמה: 2 באוגוסט - 3 בספטמבר").
במותו, בשנת 1925, נקבר לבקשתו ללא טקס צבאי רשמי.
שארל מישל הוא מדינאי בלגי, שכיהן כראש ממשלת בלגיה בשנים 2014–2019 וכנשיא המועצה האירופית מאז ה-1 בדצמבר 2019 ועד 2024. מפברואר 2011 כיהן כראש מפלגת התנועה הרפורמיסטית עד להיותו ראש הממשלה.
מישל היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדותיה של בלגיה.
שארל מישל נולד בנאמור שבבלגיה.
הוא בנו של שר לשעבר בלגי של ועדת חוץ והנציב האירופי לואי מישל.
בגיל 16 הצטרף לליברלים הצעירים.
בשנת 1998 למד משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) ובאוניברסיטת אמסטרדם ונהיה לעורך דין.
כשהיה בן 18 הפך לחבר מועצה בעיר יודואן (Jodoigne) .
בשנת 1999 נבחר ללשכת הנבחרים הפדרלית שם הפך לשר כשהוא בן 25 בלבד, השר הצעיר ביותר שהיה עד כה בבלגיה.
הוא זכה בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2006 והפך לראש העיר.
בשנת 2007 נבחר להיות שר בשנית בממשלתו השלישית של גי פרהופשטט .
לאחר הבחירות בשנת 2014 הוקמה קואליציה המאחדת ארבע מפלגות שבראשם עומדת מפלגת הנוצרים-הדמוקרטים והפלמית.
כל המפלגות בקואליציה העמידו לראשות הממשלה את מישל וב-11 באוקטובר, לאחר חודשים של משא מתן הוא הושבע לראש הממשלה ה-38 של בלגיה.
לקראת סוף שנת 2014 החל בשורה של צעדי צנע כדי להקטין את הגירעון, מה שגרם לירידה בפופולריות שלו, שהגיעה לשיא עם שביתה לאומית כללית ב-15 בדצמבר.
כמו כן 4 נשים מהתנועה הפמיניסטית "הלילית" הטיחו על מישל באמצע מסיבת עיתונאים המכריזה על הצעדים הכלכליים מיונז וצ'יפס.
מישל ביקר בישראל בפברואר 2017. במהלך הביקור בחר לפגוש את מנכ"ל בצלם ומייסד שוברים שתיקה, צעד שזכה לביקורת מפי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
במהלך חודש דצמבר 2018, התפרקה הממשלה בעקבות התפטרותה של מפלגת NVA מן הקואליציה, כתגובת נגד לתמיכתו ביוזמת האו"ם בנושא הגירה.
בהמשך קיבל מישל שוב את המנדט ממלך בלגיה להקים ממשלה, והצליח להקים ממשלה צרה, המכונה ממשלת מישל 2 (בהולנדית: regering-Michel II).
הממשלה היא הצרה ביותר מאז ממשלת 1940-1944 שאז התקיימה הממשלה בלונדון עקב הכיבוש הגרמני.
בבחירות שהתקיימו במאי 2019 נחלשה מפלגתו, אך הוא נותר ראש ממשלה עד להקמה של קואליציה קבועה חדשה.
ביולי 2019 הוא נבחר לנשיא המועצה האירופית.
בעקבות המינוי שייכנס לתוקף בחודש דצמבר, בסוף אוקטובר מונתה סופי וילמס, חברת מפלגתו ושרה בממשלתו של מישל, למחליפתו בראשות הממשלה הזמנית.
שארל ון דן בורן היה מוזיקולוג, מומחה למוזיקת בארוק וחסיד אומות העולם מבלגיה.
ון דן בורן היה דוקטור למשפטים, פסנתרן חובב ותלמידו של המוזיקאי ארנולד דולמטש.
לאחר קריירה משפטית שנמשכה מספר שנים פנה לעסוק במוזיקה באופן מקצועי.
הוא היה פרופסור למוזיקה, לימד באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) ובאוניברסיטת ליאז' והיה ספרן בסניף הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בבריסל.
בתו של ון דן בורן, מריאן, נישאה לסאפורד קייפ (Safford Cape), מוזיקולוג אמריקאי ומנצח תזמורת בבריסל.
ון דן בורן ואשתו חיו בבית אחד עם מריאן, בעלה ושלוש בנותיה של מריאן בבית בפרברי בריסל.
שם חיו גם בתקופת כיבוש בלגיה על ידי הגרמנים, בין השנים 1940–1944.
מעורבות בפעילות הצלה בתקופת השואה
עם כיבוש בלגיה בידי הגרמנים התפטר ון דן בורן ממשרותיו באוניברסיטה ומתפקידו כספרן בקונסרבטוריום.
בקיץ 1942, כשהחל ריכוז היהודים לשם גירושם למזרח, יצר פעיל המחתרת הבלגית קשר עם ון דן בורן וביקש ממנו לסייע בהסתרת יהודים.
מנובמבר 1942 עד ינואר 1943 הסתיר ון דן בורן בביתו את הילדה היהודיה בת השמונה פלוריס גריפנברג (Gryfenberg), בתם של יהודים יוצאי פולין שחיו בבלגיה.
סאפורד קייפ היה בסכנת מעצר עקב אזרחותו האמריקאית, מכיוון שארצות הברית וגרמניה היו במצב מלחמה מסוף 1941. כשהגיעה המשטרה הגרמנית לעוצרו בביתה של משפחת ון דן בורן, נמלט קייפ אך פלוריס עוררה את חשדם של השוטרים עקב שערה הכהה, בניגוד לשערם הבהיר של בני המשפחה, והיה צורך להעבירה למסתור אחר.
למרות התעוררותו של חשד כלפיהם, הסתירו בהמשך בני הזוג ון דן בורן את אחותה של פלוריס, דניאל בת השלוש.
הם התייחסו אליה כאל בת משפחה, בלא הבדל בינה לבין יתר ילדיה של מריאן.
בשנת 1946 מונה ון דן בורן לתפקיד יושב ראש האגודה המוזיקולוגית של בלגיה.
כמו כן היה חבר באגודות מוזיקליות מחוץ לבלגיה.
ון דן בורן זכה לאותות הוקרה, בהם אות מסדר לאופולד ואות הכתר הבלגי .
ב-2001 העניק יד ושם לשארל ון דן בורן ולאשתו מדלן את אות חסידי אומות העולם.
שארל מנז'ן היה מצביא צרפתי במלחמת העולם הראשונה שפיקד על הארמיות השישית והעשירית.
מנז'ן נולד ב-6 ביולי 1866 בסארבור.
לאחר התבוסה הצרפתית במלחמת צרפת–פרוסיה, וסיפוח אלזס-לורן לגרמניה, עברו הוריו לגור בפריז.
בשנת 1885 התגייס מנז'ן לצבא הצרפתי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-77. בשנת 1888 הצטרף מנז'ן לרגימנט הנחתים ה-1, ונשלח לסודאן, ולאחר מכן לצפון אפריקה הצרפתית, שם נפצע 3 פעמים, ובשנת 1892 חזר לצרפת.
בשנת 1898 הצטרף מנז'ן למשלחת שיצאה לפשודה, ולאחר מכן מילא תפקידים שונים בצבא הקולוניאלי.
עם פרוץ המלחמה מונה מנז'ן למפקד החטיבה ה-8, ופיקד עליה במהלך קרב שרלרואה.
לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ה-5, ופיקד עליה במהלך הקרב על המארן.
בהמשך לחם מנז'ן עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרב ארטואה השני ובקרב ורדן.
ב-4 ביוני 1916 מונה מנז'ן למפקד הקורפוס ה-11, וב-19 בדצמבר 1916 מונה מנז'ן למפקד הארמייה השישית, עימה לחם במהלך מתקפת ניוול.
בעקבות האבדות הקשות שספגו הכוחות במהלך המתקפה פרצו מרידות בצבא הצרפתי, ובעקבות כך הודח מנז'ן מתפקידו ב-4 במאי 1917, ורק בדצמבר 1917 מונה למפקד קורפוס.
ב-10 ביוני 1918 מונה מנז'ן למפקד הארמייה העשירית ופיקד עליה במהלך מתקפת מאה הימים והדף את הכוחות הגרמניים שהיו מוצבים מולו.
בלאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הייתה הארמייה העשירית חלק מצבא הכיבוש הצרפתי בריינלנד.
לאחר מכן מונה מנז'ן לחבר במועצת המלחמה, ולמפקח הכללי של הכוחות הקולוניאליים הצרפתים.
ב-9 במאי 1925 חלה מנז'ן באורח פתאומי, מצבו הידרדר במהירות, וב-12 במאי מת בביתו שבפריז.
שארל מאליכ היה פוליטיקאי, דיפלומט, פילוסוף וסופר לבנוני .
מאליכ נולד בכפר בטוראם בצפון לבנון, לאב חביב מאליכ ואם זריפה קאראם.
בילדותו למד בבית הספר האמריקאי בלבנון והמשיך לימודיו באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 1929 עבר מאליכ לקהיר, שם החל להתעניין בפילוסופיה שאותה המשיך ללמוד באוניברסיטת הרווארד, בשנת 1932 עבר ללמוד באוניברסיטת פרייבורג שבגרמניה עד שנת 1933, לאחר עליית היטלר ומפלגתו לשלטון.
בשנת 1945 מונה מאליכ לשגריר לבנון בארצות הברית ומול האו"ם.
מאליכ שימש כשגריר לבנון כשהאו"ם הוקם.
בשנת 1948 ונטל חלק מכתיבת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ומילא את תפקידו כשגריר עד שנת 1955.
שארל לקלר הוא נהג מרוצים מונגאסקי, המתחרה עבור קבוצת פרארי באליפות הפורמולה 1. בשנת 2016 הצטרף לאקדמיה לפיתוח נהגים של פרארי.
באותה שנה זכה באליפות ה-GP3, ושנה לאחר מכן זכה באליפות הפורמולה 2. לאחר הזכייה עבר להתחרות בפורמולה 1 בעונת 2018 עבור קבוצת סאובר.
בסיום העונה עבר להתחרות עבור קבוצת פרארי כמחליפו של קימי רייקונן.
לקלר החל להתחרות בקארטינג בשנת 2005 וזכה שלוש פעמים ברציפות באליפות צרפת.
בשנת 2009 זכה באליפות הקאדטים הצרפתית.
בשנת 2010 עבר להתחרות בקטגוריית ה-KF3 ושנה לאחר מכן זכה בגביע העולמי בקטגוריה.
לאחר הזכייה עבר להתחרות בקטגוריית ה-KF2 וזכה באליפות האירופאית.
בעונתו האחרונה במרוצי הקארטינג סיים במקום השישי באליפות אירופה בקטגוריית ה-KZ ובמקום השני באליפות העולם אחרי מקס ורסטאפן, שזכה באליפות.
בשנת 2014 עבר להתחרות במרוצי מכוניות חד מושביות והשתתף באליפות הפורמולה רנו 2.0 המרכז אירופאית כנהגה של קבוצת פורטק מוטורספורטס.
במהלך העונה השיג צמד ניצחונות והגיע עוד 5 פעמים לפודיום.
את העונה סיים במקום השני בדירוג הכולל ומקום ראשון בקרב הרוקיז.
במקביל השתתף בשישה מרוצים בסבב האירופאי של התחרות וסיים שלושה מרוצים מתוכם במקום השני.
בשנת 2015 עבר להתחרות באליפות אירופה בפורמולה 3, כנהגה של קבוצת ואן אמרספורט ההולנדית.
במרוץ השני, שהתקיים במסלול סילברסטון, זינק מהפול פוזישן וקבע את זמן ההקפה המהירה.
במרוץ השלישי, שהתקיים יום למחרת, חזר על ההישג ורשם גם ניצחון בכורה באליפות.
במהלך העונה השיג עוד שלושה ניצחונות ושבעה פודיומים וסיים במקום הרביעי בדירוג הנהגים.
בפברואר 2016 חתם בקבוצת ART והתחרה בקטגוריית ה-GP3. כמה ימים לאחר מכן צורף לאקדמיית הנהגים של קבוצת פרארי.
במהלך העונה ניצח בשלושה מרוצים וזכה בתואר האליפות, כשנותר עוד מרוץ אחד לסיום העונה.
במהלך השבוע שלאחר הזכייה הודיע לקלר על הצטרפותו לקבוצת פארמה באליפות הפורמולה 2.
במרוץ הבכורה, שהתקיים בבחריין, זינק מהפול פוזישן, אך סיים רק במקום השלישי.
במרוץ הספרינט שהתקיים באותו מסלול בחרה הקבוצה לבצע עצירה בפיט, צעד שאינו מקובל במרוצים הקצרים.
לפני העצירה הוא הוביל את המרוץ בפער של 9 שניות, אך בעקבותיה ירד למקום ה-14. לאחר החזרה למסלול הצליח לעקוף את 13 הרכבים שלפניו וניצח את המרוץ.
הוא הצליח להגדיל את הפער מאוליבר רולנד עד לפער של 57 נקודות, כשנותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה.
במרוץ הראשון שהתקים בחרס השיג את הניצחון השישי בעונה, ניצחון שהבטיח את הזכייה באליפות.
בכך הפך למנצח הצעיר ביותר בתולדות אליפות קטגוריית המשנה (19 שנים ו-356 ימים) והראשון שזוכה בתואר בעונת הרוקי שלו מאז ניקו הולקנברג שעשה זאת בשנת 2009. במהלך העונה קבע שיא אליפות נוסף, כשזינק 8 פעמים מהפול פוזישן.
בצמד מרוצי סיום העונה, סיים במקום השני ובמקום הראשון.
זכייתו של לקלר באליפות ה-GP3 הביאה את פרארי לצרף אותו במהלך מרץ 2016 לאקדמיית הנהגים כנהג פיתוח של הקבוצה ושל קבוצת האס.
בחודש יולי לקח חלק במקצי האימון של הגרנד פרי הבריטי.
התכנון המקורי היה, שאם זכה באליפות ה-GP3, יצטרף ישירות לקבוצת האס.
היה זה גונתר שטיינר, מנהל הקבוצה, שהתעקש כי ימשיך להתפתח באליפות הפורמולה 2. באוגוסט 2017 השתתף ביום המבחנים הראשון שהתקיים בהונגריה וקבע את הזמן המהיר ביותר, כשהוא נוהג בפרארי SF70H.
בדצמבר הודיעה קבוצת סאובר על החתמתו כנהג הקבוצה בעונת 2018, לצידו של מרקוס אריקסון.
לקלר הפתיע רבים כשסיים בגרנד פרי אזרבייג'ן, המרוץ הרביעי בעונה במקום השישי למרות שזינק מהמקום ה-13. בארבעה מתוך חמשת המרוצים הבאים הצליח לסיים בעשירייה הראשונה ולצבור נקודות.
למרות רצף של חמישה מרוצים אותם סיים ללא נקודה, בספטמבר הודיעה פרארי על החתמתו של לקלר כמחליפו של קימי רייקונן לעונה הבאה.
במרוץ הראשון בעונה היה מהיר יותר מסבסטיאן פטל, אך הוראת קבוצה אסרה עליו לעקוף אותו.
בגרנד פרי בחריין זינק לראשונה מהפול פוזישן והוביל לאורך מרבית המרוץ.
בעיה חשמלית ברכב הובילה לאיבוד כוח דבר שאיפשר ללואיס המילטון וולטרי בוטאס לעקוף אותו.
מכונית בטיחות שיצאה למסלול בשתי ההקפות האחרונות סייעה לו להבטיח את המקום בפודיום.
בגרנד פרי סין דורג במקום הרביעי אחרי פטל.
בפתיחת המרוץ הצליח לעקוף אותו, אך קיבל הוראה לאפשר לפטל לעקוף אותו בחזרה.
בגרנד פרי אוסטריה דורג במקום הראשון.
הוא הוביל במהלך מרבית המרוץ, אך נעקף לקראת סיום המרוץ על ידי מקס ורסטאפן.
במהלך העקיפה נוצר מגע בין המכוניות, דבר שעורר ויכוח ארוך בקרב שופטי המרוץ, שהחליטו בשעות הערב המאוחרות שלא לנקוט צעדים ולאשר את תוצאות המרוץ.
קרב צמוד עם ורסטאפן התקיים גם במהלך גרנד פרי בריטניה.
לקלר הצליח לשמור על המקום השלישי לאורך כל המרוץ למרות מספר ניסיונות עקיפה של ורסטאפן.
הניצחון הראשון הגיע בגרנד פרי בלגיה אליו זינק מהפול פוזישן.
הניצחון, שהיגע יום אחד לאחר מותו בתאונה של חברו אנטואן הובר, הפך את לקלר למנצח הצעיר בתולדות הקבוצה.
שבוע לאחר מכן חזר על ההישג, הפעם במונזה, הנחשב למרוץ הבית של פרארי, במהלכו לקח לקלר פול פוזישן, ניהל את המירוץ בצורה מדהימה והצליח פעם אחר פעם להדוף את ההתקפות של לואיס המילטון ובוטאס, לבסוף לקלר ניצח את המירוץ וביסס את מעמדו ככוכב בשל כך.
בסיום העונה דורג במקום הרביעי, במהלכה השיג: 2 ניצחונות, 7 פול פוזישן ו-10 פודיומים.
בנוסף לקלר הצליח לסיים 24 נקודות לפני בן קבוצתו פטל(4 פעמים אלוף העולם) שסיים חמישי.
בעקבות הישגיו הוארך בתום העונה חוזהו עד לשנת 2024.
את עונת 2020 סיים במקום ה-8 לאחר עונת שפל לפרארי.
בעונת 2021 נראה שיפור משמעותי ביכולת של לקלר ופרארי, לקלר השיג פול פוזישן במירוץ מונקו אך לא השתתף במירוץ עקב נזק שנגרם לתיבת ההילוכים.
שבוע לאחר מכן השיג פול פוזישן נוסף במירוץ אזרבייג'אן אך סיים את המירוץ במקום הרביעי.
במירוץ סילברסטון הוביל לקלר כמעט לאורך כל המירוץ, אך נעקף 4 הקפות לסיום על ידי לואיס המילטון וסיים את המירוץ במקום השני.
בהמשך העונה הראה שיפור מתמיד ביחס לעונה שעברה וצבר הרבה יותר נקודות וסייע לפרארי להשיג את המקום ה-3 באליפות היצרנים לפני מקלארן שסיימו 4.
את עונת 2022 פתח עם פול פוזישן בבחריין, לאחר מכן גם ניצח את המירוץ וגם קטף את ההקפה המהירה.
במירוץ הבא בערב הסעודית הגיע למקום השני במקצה הדירוג אחרי סרחיו פרז וסיים את המירוץ במקום ה-2. במירוץ השלישי לעונה באוסטרליה השיג לקלר גראנד סלאם (פול פוזישן, ניצחון במירוץ, ההקפה המהירה והובלת המירוץ לאורך כל אורכו).
רגע המפנה בעונה הגיע במרוץ ספרד בו השיג פול פוזישן והוביל את המירוץ בבטחה עד שתקלה טכנית גרמה לו לפרוש, עקב כך מקס ורסטאפן ניצח את המירוץ ועלה למקום הראשון באליפות הנהגים.
במירוץ לאחר מכן במונקו השיג פול נוסף אך במירוץ עצמו סבל מאסטרטגיה רעה של קבוצות וסיים במקום הרביעי.
במירוץ הבא בבאקו, שוב השיג פול ולא בפעם הראשונה בעונה זאת בעיה טכנית גרמה לו לפרוש.
בקנדה ניזק מהמקום ה-19 הודות לתקלה הטכנית במירוץ הקודם וסיים לבסוף במקום החמישי.
בסילברסטון לקלר הוביל בבטחה את המירוץ אך מכונית בטיחות שיצאה בזמן רע מבחינתו הובילה לשינוי במירוץ ואסטרטגיה רעה מאוד של קבוצותו שלו לא החליפה לו צמיגים, לאחר מכן נעקף על ידי סאינז שזכה במירוץ והיה חלק מקרב אדיר נגד המילטון ופרז.
לבסוף לקלר סיים רביעי במירוץ הזה.
במירוץ אוסטריה ניצח לקלר במירוץ לאחר דומיננטיות לאורך כל המירוץ.
בצרפת לקח לקלר פול פוזישן ובמירוץ התרסק ופרש מהמירוץ.
בהונגריה סבל שוב מאסטרטגיה רעה וסיים במקום השישי.
לאחר מכן לקלר השיג 5 פודיומים ברציפות בהן לקח פול פוזישן במירוץ הביתי של פרארי באיטליה ובמירוץ סינגפור.
את העונה סיים לקלר במקום ה-2 באליפות הנהגים במהלכה השיג 9 פול פוזישנים, 11 פודיומים ו-3 ניצחונות והשיג 290 נקודות.
בתחילת עונת 2023 סבל לקלר מהמון חוסר מזל, במירוץ הראשון של העונה בבחריין היה לקלר בדרכו לסיים במקום השלישי, אך מספר הקפות לסיום סבל מבעיה טכנית ברכב ונאלץ לפרוש.
במרוץ הבא, בגרנד פרי של ערב הסעודית, לקלר קיבל עונש של הורדה בעשרה מקומות בזינוק לאחר שהותקנה ברכבו מערכת בקרה אלקטרונית חדשה, בניגוד לכמות המותרת לעונה.
הוא התחיל מהמקום ה-12 והצליח להתקדם עד למקום השביעי, מאחורי חברו לקבוצה, קרלוס סאינז.