tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איטליה מחזיקה בשגרירות בריאד ובקונסוליה כללית בג'דה.
מאידך, ערב הסעודית מחזיקה בשגרירות ברומא, בירת איטליה.
יחסי איטליה–דרום אפריקה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין רפובליקת דרום אפריקה.
לשתי המדינות יחסים דיפלומטיים ארוכים שראשיתם בשנת 1929 כשכוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן.
לאיטליה שגרירות בפרטוריה, קונסוליות ביוהנסבורג, קייפטאון ודרבן לצד עוד שתי קונסוליות של כבוד באיסט לונדון ופורט אליזבת.
לדרום אפריקה שגרירות ברומא, קונסוליה כללית במילאנו ועוד שבע קונסוליות של כבוד בבארי, בולוניה, פירנצה, גנואה, נאפולי, טריאסטה וונציה.
ליחסים בין המדינות היסטוריה ארוכה, שהחלה ב-1929 עם כינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
באותה עת שלט באיטליה בניטו מוסוליני ודרום אפריקה הייתה דומיניון בריטי וחברה בחבר העמים הבריטי.
עם פרוץ המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה התעורר ויכוח בדרום אפריקה באשר לעתיד חבר הלאומים.
הוויכוח התנהל בעיקר בין שני הצדדים, המתיישבים האירופים מחד והאפריקאנרים, שמצידם היו מפולגים בתוכם באשר ליחס לאימפריה הבריטית.
במצב עניינים זה נאלצה ממשלת האיחוד שנשלטה על ידי האפריקאנרים לפעול תוך שמיעת קולות ביקורת מצד האופוזיציה האפריקאנרית הקיצונית שטענה שריבונות האיחוד הצטמצמה בעקבות מעורבותה של בריטניה.
ויכוחים אלו הושפעו מהשיח על "ציוויליזציה" שלא רק גרמה להשקפות שונות לגבי מעמדה של אתיופיה בחבר הלאומים, אלא גם לגבי יציבות ההגמוניה הלבנה במדינה שתמכה בהפרדה על רקע גזעי.
במלחמת העולם השנייה סייעו כוחות מדרום אפריקה לכיבוש איטליה על ידי בעלות הברית, וביניהם הדיוויזיה המשוריינת הדרום אפריקאית השישית שלחמה בחזית האיטלקית בשנים 1944–1945.
בשנת 2014 נערכה ועידה משותפת לאיטליה ודרום אפריקה.
בין השנים 1876–1976 היגרו לאפריקה 460 אלף איטלקים, כ-2% מכלל ההגירה ליבשת, נתון נמוך ביחס למדינות אירופאיות אחרות, שעיקרה הייתה בהגירה למושבות האיטלקיות בצפון ומזרח אפריקה.
עם זאת, באמצע שנות ה-90 הגיע מספרם של האיטלקים בדרום אפריקה ל-120 אלף איש, חלקם איטלקים שהיגרו וחלקם בעלי מוצא איטלקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחזקו בדרום אפריקה 92 אלף שבויי מלחמה איטלקים, שייתכן ותרמו לעלייה במספר המהגרים האיטלקים למדינה.
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-3.349 מיליארד דולר.
עיקר הסחורות שייצאה איטליה לדרום אפריקה בהיקף של 949 מיליון דולר כללו מתכת ופלדה, עופרת, סיג ודגה; בין הסחורות בהיקף של 2.4 מיליארד דולר שייצאה דרום אפריקה לאיטליה היו מכונות, מינרלים וציוד אלקטרוני.
יחסי איטליה–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין איטליה לקוריאה הדרומית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 ביוני 1884.
איטליה סיפקה סיוע רפואי ומתקנים לכוחות האו"ם במהלך מלחמת קוריאה.
הסחר בין שתי המדינות, על פי נתוני 2006:
מקוריאה לאיטליה: 4,300,000,000 $ (מכשירי תקשורת אלחוטית, רכב, אוניות)
מאיטליה לקוריאה: 2,900,000,000 דולר (בגדים, חלקי רכב, מוצרים כימיים)
איטליה מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול ו-2 קונסוליות ב פוסאן ודאיגו.
קוריאה הדרומית מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-5 קונסוליות בפירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי ופלרמו.
יחסי איטליה–מקדוניה הצפונית הם יחסי החוץ בין איטליה לבין מקדוניה הצפונית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1991, זמן קצר לאחר שמקדוניה הכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה.
בשנת 2020 הצטרפה מקדוניה הצפונית לנאט"ו.
כמו כן מקדוניה הצפונית היא מועמדת להצטרפות ל, ואיטליה תומכת בהצטרפותה לארגון.
איטליה מחזיקה במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה.
מקדוניה הצפונית מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-2 קונסוליות במילאנו וונציה.
יחסי איטליה–בוסניה והרצגובינה הם יחסי החוץ בין איטליה לבין בוסניה והרצגובינה.
איטליה פתחה קונסוליה כללית בסרייבו בשנת 1863. במהלך מלחמת העולם השנייה שלטה איטליה הפשיסטית בחלק מבוסניה, כחלק משלטונה ביוגוסלביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1991, זמן קצר לאחר שבוסניה והרצגובינה הכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה.
בשנת 2016 הגישה בוסניה והרצגובינה בקשת הצטרפות לנאט"ו.
כמו כן בוסניה והרצגובינה היא מועמדת להצטרפות ל, ואיטליה תומכת בהצטרפותה לארגון.
איטליה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
יחסי איטליה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין כורדיסטן העיראקית.
לאיטליה יש קונסוליה כללית בארביל, ולכורדיסטן העיראקית נציגות ברומא.
היחסים מתוארים כחזקים, ולאיטליה ישנה נוכחות בכורדיסטן העיראקית.
בשנת 2018, כ-800 חיילים איטלקים פעלו בשטחי כורדיסטן העיראקית.
היחסים בין האיטלקים לכורדים החלו כאשר הגנרל הרומאי פומפיוס פלש לשטחי מערב וצפון עיראק מידי קרטיגיני באימפריה הפרתית.
בשנת 69 לפנה"ס, זרביינוס (Zarbienus), מלך קרטיגיני, תכנן למרוד כנגד טיגראנס הגדול, משליטי ממלכת ארמניה העתיקה.
הוא שוחח עם אפיוס קלאודיוס פולכר, פוליטיקאי רומאי וביקש עזרה ממדינתו.
אך לבסוף, התוכנית נחשפה וזרביינוס נרצח על ידי טיגראנס.
לאחר המקרה, לוקיוס ליקיניוס לוקולוס, קונסול רומאי, בנה אנדרטה לכבוד זרביינוס ולאחר מכן, כבש את קרטיגני.
לאחר הצלחתו של פומפיוס בכיבוש ארמניה וקצת מממלכת פונטוס, פראטס השלישי, מלך האימפריה הפרתית, החל לחשוש מפני הסכם שלום עם הרומאים.
למרות זאת, פומפיוס דרש את אזור קרטיגיני.
הוא שלח מספר שליחים, אך לאחר שראה כי אינו מקבל תשובה, שלח את לוקיוס אפרניוס, קונסול רומאי, שהביס את קרטיגיני ללא קרבות.
ביקורים רבים נערכו בין איטליה לכורדיסטן העיראקית.
בנובמבר 2005, מסעוד בארזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית לשעבר, ביקר את סילביו ברלוסקוני, ראש הממשלה האיטלקי.
הוא נפגש איתו בשנית בשנת 2009. בספטמבר 2012, נפגש בארזאני עם ג'וליו טרצי, שר החוץ האיטלקי, ברומא כדי לדון על הקשרים הכלכליים והתרבותיים בין שתי המדינות.
הביקור האחרון נערך בפברואר 2020, כאשר מסרור בארזאני, ראש ממשלת הממשלה האזורית של כורדיסטן, נפגש עם הנשיא האיטלקי ג'וזפה קונטה.
שתי המדינות חתמו על הסכם סביבתי ביולי 2017.
סיוע צבאי איטלקי לכורדיסטן העיראקית
בדצמבר 2015, ראש ממשלת איטליה לשעבר, מתאו רנצי, שלח כ-450 חיילים לכורדיסטן העיראקית, כדי להגן על סכר מוסול.
נכון לינואר 2017, החיילים האיטלקים אימנו כ-7,000 חיילים כורדים.
לאיטליה קונסוליה כללית בבירה האוטונומית ארביל.
לכורדיסטן העיראקית נציגות בבירה רומא.
בין איטליה לקוסטה ריקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מאז 1849. שתי המדינות חברות ב-OECD ובאו"ם.
לאיטליה יש שגרירות בסן חוסה, ולקוסטה ריקה יש שגרירות ברומא.
המגעים הראשונים בין קוסטה ריקה למדינות איטליה החלו בשנת 1849 עם ההכרה בקוסטה ריקה על ידי פרננדו השני, מלך ממלכת שתי הסיציליות.
ב-1861 הכירה קוסטה ריקה בהכרזה על ממלכת איטליה על ידי ממלכת סרדיניה, ושנתיים לאחר מכן חתמו קוסטה ריקה וממלכת איטליה על הסכם ידידות.
היחסים בין שתי המדינות נעשו מתוחים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-8 בדצמבר 1941, יום לאחר המתקפה על פרל הארבור, הכריזה קוסטה ריקה על מלחמה נגד יפן, גרמניה ואיטליה.
כתוצאה מכך, ממשלת קוסטה ריקה רדפה אזרחים ממדינות הציר שחיו בקוסטה ריקה, כמו גם את צאצאיהם.
לאחר המלחמה, שתי המדינות ביססו מחדש את יחסיהן ב-1948.
יחסי איטליה–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הבילטרליים בין איטליה לרפובליקה הדומיניקנית.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-22 במרץ 1854. לרפובליקה הדומיניקנית יש שגרירות ברומא, ולאיטליה יש שגרירות בסנטו דומינגו.
ב-3 באוקטובר 2019, לשכת המסחר האיטלקית–דומיניקנית ארגנה פגישה כדי לדון בפיתוח קשרים מסחריים ותיירותיים בין איטליה לרפובליקה הדומיניקנית.
שגריר איטליה ברפובליקה הדומיניקנית, , אירח את הפגישה עם כמה שרי סחר מהרפובליקה הדומיניקנית.
לשכת המסחר האיטלקית–דומיניקנית הוקמה כדי לחזק את קשרי הסחר בין שתי המדינות, במיוחד בייצוא ותיירות.
בשנת 2019 ייצאה איטליה 338 מיליון דולר לרפובליקה הדומיניקנית, כאשר הייצוא הגדול ביותר הוא עבור תכשיטים.
הרפובליקה הדומיניקנית ייצאה באותה שנה 64 מיליון דולר לאיטליה, הייצוא הגדול ביותר הוא עבור סגסוגות ברזל.
הדומיניקנים באיטליה החלו להגר לאיטליה בשנות ה-90 של המאה ה-20. עד 2014, יותר מ-28,000 דומיניקנים חיו באיטליה, כאשר הערים הנפוצות ביותר הן לה ספציה, רומא ומילאנו.
בשנת 2018 חיו יותר מ-60,000 דומיניקנים באיטליה, מחציתם היו בעלי אזרחות איטלקית, וכמעט 300,000 ברפובליקה הדומיניקנית ממוצא איטלקי.
דומיניקנים רבים ממוצא איטלקי מחזיקים בדרכון איטלקי.
יחסי איטליה–ישראל הם היחסים הרשמיים בין איטליה למדינת ישראל.
ישראל ואיטליה ביססו את קשריהן מיחסים זהירים לאחר הקמת מדינת ישראל, יחסים שידעו עליות ומורדות, עד ליחסי הידידות הקרובים השוררים ביניהן כיום.
שתי המדינות מחזיקות שגרירויות; שגרירות ישראל ברומא, בירת איטליה, ושגרירות איטליה בתל אביב בישראל.
בין המדינות פועלת לשכת מסחר ותיקה הדואגת לקשרי הסחר המפותחים בין שתי המדינות.
כמו כן, ישראל ואיטליה מקיימות קשרים רחבים בפן הצבאי, הכלכלי, החינוכי והמדעי-טכנולוגי.
היחסים הדיפלומטיים בין איטליה וישראל כוננו לאחר הכרת איטליה במדינת ישראל בינואר 1949. ישראל מינתה את אריה אורון לקונסול ברומא, באפריל מונה שלמה גינוסר לציר ישראל באיטליה, ובנובמבר 1949 הגיע לישראל ציר איטליה הראשון, אנריקו אנצילוטי.
ב-1956 הועלה דרג היחסים בין המדינות לשגרירות.
בסוף שנות ה-50, הקפידה איטליה לנהל מדיניות זהירה עם ישראל.
בשנים אלו היא ניסתה לרכוש את אמונן של מדינות ערב ולבסס לעצמה מעמד נכבד במזרח התיכון.
להסתייגות של איטליה מישראל תרם גם החשש שלה מהצטרפות של ישראל לארגונים כלכליים אירופיים, שמא מוצרי החקלאות של מדינת ישראל, יתחרו בייצוא החקלאי שלה ויפגעו בו.
מנגד, ראתה ישראל באיטליה בעלת ברית חשובה באזור הים התיכון.
ביקורה של שרת החוץ, גולדה מאיר ברומא באוגוסט 1958 והזמנתה לארח את מנהיגי איטליה בישראל, הם הוכחה לכך.
לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין אוגנדה לישראל ב-1972, הייתה איטליה למעצמה מעניקת חסות עבור האינטרסים הישראלים באוגנדה.
בנובמבר 1975 הצביעה איטליה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם הקובעת כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
במאי 1989, העביר הפרלמנט של איטליה החלטה הקוראת לממשלה לדרוש את ביטול ההחלטה.
ב-12 ביולי 2001, ביקר ראש ממשלת ישראל אריאל שרון באיטליה.
הביקור התקיים בשיאה של האינתיפאדה השנייה, במטרה לגייס את איטליה להפעלת לחץ אירופי על הרשות הפלסטינית להפסקת האלימות והפיגועים.
במהלך הביקור, נפגש שרון עם נשיא איטליה קרלו צ'אמפי, ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני ושר ההגנה האיטלקי.
ב-17 בנובמבר 2003, שוב הגיע שרון לביקור בן שלושה ימים באיטליה, לאחר גל האנטישמיות שהתרחש באירופה ושוחח עם המנהיגים האיטלקיים.
במאי 2002, החליטו שלטונות המכס באיטליה, להטיל הגבלות על הייבוא מישראל, עם חיוב כספי על יבואני סחורות מישראל, שיוחזר רק אם יתברר כי מקור הסחורה אינו בהתנחלויות.
משרד החוץ אמר כי זהו צעד חמור העלול להפסיק את יחסי המסחר של איטליה עם ישראל.
החל משנת 2004, החלו מאמצים איטלקיים גדולים לצירופה של ישראל לאיחוד האירופי.
בנובמבר 2006 תמכו חברי פרלמנט איטלקים באיחוד האירופי בצירוף ישראל לאיחוד, ואף תכננו יוזמה ובה ישראל יכלה להציע את מועמדותה כבר באותו זמן, אך צירופה המלא ייעשה לאחר חתימת הסכם שלום עם הפלסטינים.
בפועל יוזמות אלו לא פעלו, ונכון ל-2024, ישראל איננה חברה באיחוד האירופי.
ב-3 בנובמבר 2005, לאחר התבטאותו של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד כי "יש למחוק את ישראל מהמפה", התקיימה ברומא שבאיטליה הפגנת תמיכה גדולה בישראל מול שגרירות איראן באיטליה במחאה על דבריה של איראן, וכללה כ-15 אלף מפגינים.
במקביל נערכה הפגנה בת כ-2,000 אנשים תומכי ישראל, מול הקונסוליה האיראנית במילאנו.
למחרת ההפגנה, התנוססו כותרות ראשיות באתרי החדשות האיטלקיים הגדולים שהעמידו את נושא התמיכה בישראל במרכז העניינים ודיברו על ההפגנה הגדולה שנערכה במדינה אמש.
שגריר איראן זומן לשיחה במשרד החוץ האיטלקי, ושר הרפורמות האיטלקי קרא לגרש אותו מהמדינה.
בינואר 2009, בעת מבצע עופרת יצוקה, החלו להתקיים הפגנות גדולות נגד ישראל באיטליה.
אירועי המחאה במדינה הלכו וצברו תאוצה, והגיעו לשיאם כאשר ב-9 בינואר 2009, חמישה אלמונים רעולי פנים פרצו למשרדי חברת הספנות הישראלית צים סמוך לעיר ונציה.
יממה לאחר מכן, הופיעו ברחבי רומא כתובות נאצה אנטישמיות רבות, והפגנות המוניות נערכו בכל רחבי המדינה, בין השאר בעיר מילאנו, וארגון סוחרים מקומי קרא לחרם על חנויות יהודים.
למרות ההפגנות לגנותה של ישראל, מרבית מנהיגי איטליה המשיכו לתמוך בישראל וגינו את פעילותו של חמאס ברצועת עזה.
ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני היה ידוע בתמיכתו בישראל לאורך כל שנות הכהונה שלו.
ב-1 בפברואר 2010, הגיע ברלוסקוני לישראל לביקור ממלכתי בן יומיים יחד עם עוד שבעה שרים איטלקיים.
באותה שנה, כמה חודשים לאחר מכן, עורר ברלוסקוני סערה בקרב הקהילה היהודית באיטליה, לאחר שסיפר בדיחות על השואה בפומבי וזכה לגינויים רבים, אפילו מצד הוותיקן.
ב-7 באוקטובר, השתתף ברלוסקוני בעצרת תמיכה בישראל שהתקיימה ברומא, גינה את איומיה של איראן כלפי ישראל, ואף הכריז כי הוא מרגיש "ישראלי".
במרץ 2009, החליט שר החוץ האיטלקי להחרים את ועידת דרבן השנייה, מאחר שחשש כי תשמש לניגוח ישראל, לאחר שסדר היום של הוועידה הוסט מ"הבעיות האמיתיות של אפליה וגזענות".
שנתיים אחר כך הודיעה איטליה כי תחרים גם את ועידת דרבן השלישית.
ב-1 ביולי 2012 כמה חודשים לאחר שהכו בצפון איטליה רעידות אדמה רבות וגרמו לנזק רב, הגיע שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן לאיטליה במטרה להעניק תרומה בשם איש עסקים קנדי-ישראלי לארבעה בתי חולים שדה בצפון המדינה למען נפגעי הרעידות.
בנוסף, נשלחה לאזור האסון באיטליה משלחת ישראלית של מומחי טראומה על ידי ראש הממשלה.
לאחר הרעידות, הוכרז על סטודנט ישראלי שנעדר במדינה, וב-8 באפריל, נמצאה גופתו של הסטודנט, שזוהה על ידי אביו ששהה במקום והיא הוטסה חזרה לישראל.
ב-13 ביוני 2013, נחת בישראל לביקור ראשון, ראש ממשלת איטליה החדש אנריקו לטה, במהלכו נפגש עם ראש הממשלה נתניהו, שאמר: "אנו רוצים שלום, חייבים לחתור לסיום הסכסוך".
ב-11 בדצמבר 2018 ביקר בישראל סגן ראש ממשלת איטליה ושר הפנים, מתאו סלביני, שידוע כאוהד ישראל.
הוא נפגש עם ראש הממשלה ושרים נוספים.
נשיא המדינה ראובן ריבלין הודיע שלא ייפגש עם סלביני.
ביוני 2023 החליטה ממשלת ישראל למנות את בני כשריאל לשגריר באיטליה, החל מקיץ 2024, אך נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, פסל את כשריאל על רקע עברו כראש עיריית מעלה אדומים וכראש מועצת יש"ע.
ב-21 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הגיעה ראש ממשלת איטליה ג'ורג'יה מלוני לביקור בישראל לשם הבעת תמיכה וסולידריות ונפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-10 באוקטובר 2024, יוניפי"ל דיווח כי חיילי צה"ל ירו מכוונה לעבר עמדה שלו בדרום לבנון, מה שגרם לנזקים לכלי רכב ומכשירי קשר.
שר ההגנה האיטלקי האשים את ישראל שהפגיעה הייתה מכוונת ושגריר ישראל זומן לשיחת נזיפה.
היחסים הצבאיים בין איטליה לישראל גם הם התפתחו בהדרגה, והחלו לתפקד לאחר הקמת מדינת ישראל, עם אימון טייסים ישראלים בבתי ספר לטיס באיטליה.
בשנת 2000 סיפקה חברת "תדיראן-ספקטרלינק" מקבוצת תדיראן לצבא איטליה מערכות חיפוש והצלה מוטסות.
באוקטובר 2009, הותר לפרסום קיומו של תרגיל אווירי גדול בין חיל האוויר הישראלי לאיטלקי בסרדיניה, תרגיל שהיה אמור להתקיים עם חיל האוויר הטורקי ובוטל.
בתרגיל תורגלו קרבות אוויר, תקיפות קרקעיות ותדלוק אווירי.
ב-19 ביולי 2010, נפגש הרמטכ"ל גבי אשכנזי עם ראשי הצבא האיטלקי באיטליה.
שנה לאחר מכן, בדצמבר 2011, שוב התקיים תרגיל משותף בין חילות האוויר של המדינות שהתקיים בישראל.
התרגיל נמשך במשך חודשיים והתקיים בבסיס עובדה.
בסוף 2011, קיימה ישראל משא ומתן עם המדינות קוריאה הדרומית ואיטליה, על רכישת 30 מטוסי אימונים חדשים שיחליפו את מטוסי הסקייהוק הישנים שבבעלות חיל האוויר הישראלי.
בנובמבר, גילתה קוריאה הדרומית כי ישראל חתמה על הסכם זיכרון דברים עם איטליה בנוגע לעסקה, והתלוננה בפני ישראל, כי משרד הביטחון שלה עבר על חוק חובת המכרזים, ונתן עדיפות לאיטליה.
מטוסי ה-M-346 הראשונים הגיעו לישראל באמצע שנת 2014. כחלק מעסקת התמורות, בתמורה ל-30 המטוסים האיטלקיים, תספק התעשייה האווירית לישראל לאיטליה לוויין תצפית ושני מטוסי התרעה, בעסקה של כחצי מיליארד דולר.
מסירת המטוסים הושלמה בינואר 2018.
ב-7 בדצמבר 2012, דיווחה סוכנות הידיעות האיטלקית, כי משטרת איטליה סיכלה ניסיון הברחת נשק על ידי אזרח מצרי בעיר נאפולי, הודות למידע מודיעיני ישראלי מוקדם שהגיע לאיטליה.
הניסיון כלל חמש מכולות מלאות באמצעי נשק, ביניהם משגרי רקטות.
באוקטובר של אותה שנה, ביקר לראשונה רמטכ"ל איטליה בישראל, הגנרל ביאג'יו אבראטה, ונפגש עם הרמטכ"ל הישראלי בני גנץ.
בינואר 2024 חשף שר החוץ האיטלקי אנטוניו טאיאני כי מדינתו הטילה אמברגו נשק על ישראל מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023. באיטליה קיימת חקיקה שאוסרת מכירת נשק למדינות שנמצאות במלחמה.
במאי 1952 חתמו לראשונה שתי המדינות על הסכם תעופה שהתיר לחברת אל על לבצע טיסות המשך מרומא לניו-יורק, וינה ואתונה.
בשנת 1955 הוקמה לשכת המסחר והתעשייה איטליה-ישראל.
בשנת 1993, קיבלה הלשכה הכרה רשמית מממשלת איטליה.
באפריל 1968 נחתמה אמנת מס בין ישראל ואיטליה למניעת כפל מס בין שתי המדינות, וב-8 בספטמבר 1995 נחתמה אמנה חדשה.
באפריל 2008, נחתם הסכם תעופה חדש בין איטליה לישראל המתיר לחברות תעופה נוספות של המדינות להפעיל טיסות ביניהן.
בהסכם הוחלט כי כל צד יוכל להפעיל עד 26 טיסות שבועיות בקווי ישראל-איטליה, לעומת 20 טיסות שהיו לפני כן בחודשי הקיץ ו-15 בחודשי החורף.
ב-2 בפברואר 2010, חתם שר התמ"ת בנימין בן אליעזר, ביחד עם נציגי ממשלת איטליה וראש הממשלה האיטלקי על שלושה הסכמים של שיתופי פעולה; בתחום הכשרת עובדים עם שר הרווחה האיטלקי, בתחום המים עם השרה האיטלקייה לאיכות הסביבה, ובתחום הכלכלה עם שר הכלכלה האיטלקי.
באוקטובר 2012, עם ביקורו של ראש ממשלת איטליה מריו מונטי בישראל, חתמו הוא ובנימין נתניהו על חמישה הסכמים להגברת שיתוף הפעולה הישראלי-איטלקי.
בין ההסכמים, נחתם הסכם בתחום רישיונות הנהיגה, בין שר התחבורה ישראל כץ עם שר הכלכלה והתשתיות האיטלקי, ובו יוכלו נהגים ישראליים להמיר את רישיון הנהיגה שלהם באיטליה לרישיון איטלקי, ללא צורך במבחני נהיגה חוזרים, כך גם לנהגים איטלקיים השוהים בישראל.
על פי נתוני משרד התמ"ת, ההסכם צפוי להקל על כ-40 אלף אנשי עסקים ישראליים השוהים באיטליה.
על פי נתוני התאחדות התעשיינים בישראל לשנת 2011, עלה הגירעון המסחרי של ישראל עם איטליה ב-77.5 אחוזים בתשעת החודשים הראשונים של השנה לעומת התקופה המקבילה אשתקד, והסתכם ב-1.3 מיליארד דולר.
היצוא לאיטליה מישראל בתקופה זו של השנה עלה בארבעה אחוזים ועמד על מיליארד דולר, ואילו היבוא מאיטליה לישראל זינק ב-36 אחוזים ועמד על 2.35 מיליארד דולר.
בשנת 2009, עמד הייצוא הישראלי לאיטליה על כמיליארד דולר, והייבוא ממנה עמד על 2.1 מיליארד דולר.
בשנת 2011 כל הייבוא מאיטליה לישראל עמד על כשלושה מיליארד דולר.
הסכם זה הביא לחתימתו של ההסכם הראשון לשיתוף פעולה במדע בין המדינות, אשר נחתם ביולי 1975. ביוני 2000 חודש ההסכם בין המדינות.
בתוכנית שיתוף הפעולה שהחלה בשנת 2011 ושהוקצתה לה כשני מיליארד יורו, מומנו כ-11 פרויקטים בתחומי מחקר של אנרגיה מתחדשת, חקלאות ומזון.
באוגוסט 2003, אישרה קרן המחקר והפיתוח ישראל-איטליה 6 פרויקטים חדשים בהיקף של 5.9 מיליון יורו בין חברות איטלקיות וישראליות, בהשתתפות המדען הראשי במשרד התמ"ת ומנהל אגף המזרח התיכון במשרד החוץ האיטלקי.
בשנת 2008, הגיעה לישראל, במחווה לחגיגות ה-60 שלה, משלחת בת 30 מדענים איטלקיים במטרה לחזק את קשרי המדע בין המדינות.
ב-16 ביוני 2009, חתם שר המדע והטכנולוגיה דניאל הרשקוביץ בפריז, על הסכם שיתוף פעולה מחקרי במשימות חלל בין סוכנויות החלל של ישראל ואיטליה בנוכחות ראשיהם.
שיתוף הפעולה כולל פיתוח משותף של לווייני תצפית ותקשורת בין המדינות.
ב-23 במאי 2011, הגיעה לישראל משלחת גדולה בתחום הביו-רפואה, הכוללים נציגים מהמוסד הלאומי לבריאות (ISS), מועצת המחקר הלאומי (CNR) והמוסד האיטלקי לטכנולוגיה (ITTׂׂ), נציגים מחברות תרופות גדולות באיטליה, נציגי בתי חולים ואוניברסיטאות איטלקיות ויועצים בתחום הביוטכנולוגיה לרגל תערוכת ביו-רפואה שנערכה בישראל.
שנה לאחר מכן, באפריל 2013, הגיעו לישראל נציגים מ-30 ארגונים ותעשיות בתחום החלל באיטליה, כדי לקדם את שיתוף הפעולה עם תעשיית החלל בישראל, בהשתתפות ראשי סוכנויות החלל של שתי המדינות ושגריר ישראל באיטליה.
מ-11 באפריל עד 13 באפריל 2016 התקיים בארץ כנס מדעי בתחום של הפיזיקה של מערכות מחוץ לשווי משקל .
הכנס התקיים באוניברסיטת בר-אילן ואורגן על ידי ד"ר עמנואל דלה טורה ושותפים איטלקיים נוספים.
שגריר איטליה נכח בפתיחה של הכנס והזכיר את דברי ראש הממשלה בקשר לתנועת החרם נגד ישראל באומרו "מי שמחרים את ישראל מחרים את עצמו".
הכנס סוקר בעיתונות בעברית ובאנגלית.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה איטליה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
בהודעה שפרסם ראש ממשלת איטליה, מריו מונטי, נמסר כי הצעד עולה בקנה אחד עם תמיכתה של איטליה בפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
ההודעה פורסמה לאחר שמונטי התקשר לנשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, ולראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, כדי להסביר את החלטתה של איטליה.
הצבעת איטליה הייתה בניגוד להבטחה קודמת של ראש הממשלה סילביו ברלוסקוני לא לתמוך בהחלטה.
ב-27 בפברואר 2015 הפרלמנט האיטלקי הצביע בעד החלטה להכיר במדינה פלסטינית, ברוב של 300 תומכים מול 45 מתנגדים.
זאת בעקבות הצעה שהועלתה על ידי המפלגה הדמוקרטית של ראש הממשלה מתאו רנצי.
בין איטליה לבין גרמניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בשנת 57 לפנה"ס כבש יוליוס קיסר את גאליה, ובשנים לאחר מכן כבש יורשו אוגוסטוס קיסר את גרמניה עילית.
במהלך נדידת העמים השתלטו שבטים גרמאנים על שטחים נרחבים של הקיסרות הרומית, ובכך הביאו בסופו של דבר לנפילת הקיסרות הרומית המערבית בשנת 476. במאה ה-8 הוקמה האימפריה הפרנקית ששלטה הן על חלקים מגרמניה והן על חלקים מאיטליה.
במהלך ימי הביניים שלטה האימפריה הרומית הקדושה על צפון איטליה, והתקיימו סכסוכים רבים בין האפיפיור לקיסר, והערים האיטלקיות נחלקו ביניהם במי מהשניים לתמוך, במה שנודע כמחלוקת הגוולפים וגיבלינים.
בתקופת שלטונו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה עיקר מושבו בפלרמו, סיציליה, והוא שלט כמעט כל שטחי איטליה המודרנית.
בשלהי המאה ה-14 החלה תנועת הרנסאנס באיטליה, אשר השפיעה מאוד גם בגרמניה, ובסופו של דבר הביאה לרפורמציה הפרוטסטנטית.
בתקופת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התרחשו המלחמות האיטלקיות, ובשנת 1527 אף בזזו חיילים גרמנים את רומא.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשו הן מדינות איטליה והן מדינות גרמניה על ידי נפוליאון, ובפעם הראשונה בתולדותיהם זכו לסוג של איחוד מדיני, תחת חסותה של צרפת.
בקונגרס וינה הוחזרה עצמאותן של המדינות השונות בגרמניה ובאיטליה, אך בעוד בגרמניה נשלטו המדינות על ידי שליטים מקומיים, המדינות באיטליה נשלטו בעיקר על ידי מעצמות זרות.
בשנת 1848 נעשו מאמצים להביא לאיחוד גרמניה ואיטליה במהלך מהפכות אביב העמים, אולם במהלך הריאקציה לאחר מכן נכשלו הניסיונות הללו.
בשנת 1861 הוקמה ממלכת איטליה, ובשנת 1866 סייעה איטליה לפרוסיה במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובתמורה קיבלה לאחר מכן את העיר ונציה.
בשנת 1870 ניצלו האיטלקים את מלחמת צרפת–פרוסיה, אשר הובילה לאיחוד גרמניה, וסיפחו את רומא, שהפכה להיות עיר הבירה של הממלכה.
בשנת 1882 הוקמה הברית המשולשת בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה, אולם למרות ההסכם נמנעה איטליה להצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, ולבסוף אף הצטרפה למדינות ההסכמה.
בשנת 1934 מנע מוסוליני מגרמניה הנאצית לספח את אוסטריה, אולם בשנת 1936 נחתם ציר רומא-ברלין, ושתי המדינות שיתפו פעולה במלחמת האזרחים בספרד לצידו של פרנקו, ובעקבות כך הסיר מוסוליני את התנגדותו לאנשלוס בשנת 1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתפו השתיים פעולה, והיטלר אף התערב לטובת האיטלקים במלחמת איטליה–יוון, והורה לוורמאכט לכבוש את יוון, אולם לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה חתמו האיטלקים על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, ובעקבות כך פלשו הגרמנים לאיטליה ופרקו את הצבא המלכותי האיטלקי מנשקו.
הלחימה באיטליה נמשכה עד סוף המלחמה, ובצפון המדינה אף הקימו הגרמנים ממשלת בובות - הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, והעמידו בראשה את מוסוליני, שאותו שחרר צוות בראשות אוטו סקורצני מכלאו במבצע נועז.
לאחר המלחמה היו איטליה וגרמניה המערבית ממקימי קהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפך מאוחר יותר לארגון האיחוד האירופי.
שתי המדינות שיתפו פעולה ביניהם במגוון תחומים, והרבה איטלקים היגרו לגרמניה על מנת לחפש בה את מזלם.
במהלך משבר החוב האירופי בשנת 2010 סייעה גרמניה לאיטליה להתגבר על המשבר, ואף נתנה לה מענקי סיוע כדי להיחלץ מהמשבר.
כיום שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים, ובכלל זה בתחומי הכלכלה, המסחר, הביטחון והתרבות, ושתי המדינות אף חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
גרמניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-11 קונסוליות בבארי, בולצנו, קליארי, פירנצה, ג'נובה, מסינה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, רימיני וונציה.
מאידך, איטליה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-13 קונסוליות בברמן, קלן, דורטמונד, דרזדן, פרנקפורט, פרייבורג, הנובר, קיל, לייפציג, מינכן, נירנברג, שטוטגרט ווולפסבורג
יחסי איטליה–לבנון הם היחסים בין איטליה לבין לבנון.
שתי המדינות הן חברות איחוד מדינות הים התיכון.
בשנת 64 לפנה"ס, המצביא הרומי פומפיוס סיפח את לבנון וסוריה לרפובליקה הרומית.
עוד קודם לכן התקיימו בין הפיניקים והרומאים חילופי ידע, הרגלים ומנהגים שונים.
בשנת 1946 נפתחה בלבנון צירות איטליה, אשר הפכה לשגרירות בשנת 1955. שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ושיתוף פעולה בשנת 1949. מרכז התרבות האיטלקי בלבנון שוכן בקומת הקרקע של השגרירות בפרבר של בעבדא.
באפריל 2014, ביקר שר ההגנה האיטלקי רוברטה פינוטי בלבנון ונפגש עם נשיא לבנון מישל סלימאן וראש הממשלה תמאם סלאם לדון בתמיכה הבינלאומית בצבא לבנון.
בשנת 2016, היקף הסחר בין איטליה ללבנון הסתכם ב-1.64 מיליארד דולר אמריקאי כאשר איטליה ייצאה ללבנון סחורה בשווי 1.59 מיליארד דולר אמריקאי ולבנון ייצאה לאיטליה סחורה בשווי 50.6 מיליון דולר אמריקאי.
איטליה מייצאת ללבנון בעיקר נפט מזוקק, גזי נפט, פסטה, שוקולד, נקניקיות, יין, אוכל לחיות, מים בטעמים, מכוניות, חלקי רכב, אופנועים, דבק, דיו, ווקס, אורז, דגנים, שסתומים, לוחות חשמליים, טורבינות גז, נייר טואלט, גומי ועוד.
לבנון מייצאת לאיטליה בעיקר עופרת, סבון, תכשיטים, חלקים של מוטות חשמליים, חלקי רכב, אגוזים, שסתומים, עץ מנוסר ועוד.
הממשלה האיטלקית סייעה בשיקום לבנון לאחר הסכם טאיף.
בדצמבר 2013, הממשלה האיטלקית הודיעה על הגדלת המימון ללבנון, כדי לסייע ללבנון בהתמודדות עם פליטים שנמלטו בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
איטליה הודיעה גם על משימת חילוץ, שבה פעלה עם חמש עד שבע ספינות לחילוץ אלפי מהגרים, בעיקר סורים, באזור הים התיכון
יחסי איטליה–אינדונזיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין רפובליקת אינדונזיה.
היחסים בין המדינות הם יחסים היסטוריים שהחלו בימי הביניים כאשר חוקרים איטלקיים הגיעו לארכיפלג אינדונזי וביקרו במדינה לצורכי מחקר וגילוי.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות החלו מיד לאחר שאיטליה הכירה באינדונזיה, ב-29 בדצמבר 1949. במרץ 1952, נפתחה הקונסוליה האינדונזית ברומא בעוד שבאוקטובר 1952, נפתחה הקונסוליה האיטלקית בג'קרטה.
בדצמבר 1953, הסכימו שתי הממשלות לעלות את הנציגויות לדרג השגרירות.
ב-1997, ביקר נשיא איטליה, רומנו פרודי, באינדונזיה.
ב-2002, נשיא אינדונזיה, עבדורחאן וחיד, הגיע לביקור רשמי באיטליה.
ב-2003, שרי החוץ של שתי המדינות חתמו על אמנה בדבר שיתוף פעולה דו צדדי.
בחודש אפריל 2012, ביקר שר החוץ האיטלקי באינדונזיה.
המדינות מקיימות יחסים לבביים למרות חילוקי הדתות, שהרי איטליה מכילה כמות גדולה של תושבים קתולים בניגוד לאינדונזיה שהיא בעלת האוכלוסייה המוסלמית הגדולה בעולם.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה לאיטליה הגיעה לסך 1.89 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה שמן דקלים, גומי, קפה, בגדים, דג מעובד, טלפונים, טורבינות גז ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאיטליה לאינדונזיה הגיעה לסך 1.77 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה מכונות כביסה, רכבות, שסתומים ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה לאיטליה הגיעה לסך 2.07 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה שמן דקלים, משאיות, קפה, פחם, בגדים, גומי ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאיטליה לאינדונזיה הגיעה לסך 1.21 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה טורבינות גז, שמנים, שסתומים, טלפונים, מזגנים, מכונות כביסה ועוד.
איטליה מיוצגת באינדונזיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת אינדונזיה.
אינדונזיה מיוצגת על ידי 5 קונסוליית כבוד בטרייסטה, נאפולי, מילאנו, ג'נובה ובבארי.
כמו כן, אינדונזיה מיוצגת גם על ידי שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת איטליה.
יחסי איטליה–ארגנטינה הם יחסי החוץ שבין ארגנטינה לאיטליה.
הקשר בין המדינות נחשב לידידותי במיוחד והושפע מאוד מן ההגירה האיטלקית לארגנטינה.
שתי המדינות הן חברות ב-G-20.
לאיטליה יש שגרירות בבואנוס איירס וקונסוליות במאר דל פלאטה, קורדובה, באיה בלנקה, לה פלאטה ורוסאריו.
לארגנטינה יש שגרירות ברומא וקונסוליה במילאנו.
חברות התעופה אארולינאס ארחנטינס ואליטליה מפעילות קו תעופה ישיר בין המדינות.
כשארגנטינה הכריזה על עצמאותה מן האימפריה הספרדית, איטליה הייתה עוד מחולקת לנסיכויות שונות.
במאי 1836 ממלכת סרדיניה הייתה הישות האיטלקית הראשונה שהחלה לקיים יחסים דיפלומטיים עם ארגנטינה.
בשנת 1850 מלך סרדיניה (מי שעתיד לכהן כמלך הראשון של איטליה המאוחדת) ויטוריו אמנואלה השני מינה שגריר לארגנטינה.
בשנת 1855 נחתמו הסכמים שחיממו את היחסים.
בשנת 1924 הנציגות האיטלקית בבואנוס איירס הפכה לשגרירות.
באותה השנה ביקר הנסיך האיטלקי אומברטו השני במדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ארגנטינה הייתה נייטרלית, בעוד שאיטליה לחמה כחלק ממעצמות הציר.
למרות הנייטרליות, שליט ארגנטינה חואן דומינגו פרון תמך בהתלהבות בשליט איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני.
ב-1944, בעקבות לחץ בינלאומי, הכריזה ארגנטינה רשמית מלחמה על מדינות הציר.
בשלב זה, איטליה כבר נכנעה לבעלות הברית.
מאוחר יותר, ארגנטינה תרמה חיטה לאיטליה שסועת המלחמה.
בתקופת "המלחמה המלוכלכת"- דיכוי שביצע השליט הצבאי בארגנטינה חורחה רפאל וידלה כנגד מתנגדי משטר, נעדרו כשמונה איטלקים.
בשנת 2007 נשפטו חמישה קצינים על רצח שלושה מתוך שמונת הנעדרים.
בשנת 1982, בזמן מלחמת פוקלנד, איטליה תמכה באופן דיפלומטי בממלכה המאוחדת, אך הייתה נייטרלית מבחינה צבאית.
בשנים 1870–1960, למעלה משני מיליון אזרחים איטלקים היגרו לארגנטינה.
רוב האיטלקים עזבו את איטליה בגלל עוני ומלחמות.
כיום (2018) כ-25 מיליון ארגנטינאים הם ממוצא איטלקי.
הגירה זו השפיעה רבות על השפה והתרבות הארגנטינאית.
בארגנטינה יש את הקהילה האיטלקית הגדולה ביותר בעולם לאחר איטליה וברזיל.
מהכיוון השני, יש למעלה מ-11,000 איטלקים ממוצא ארגנטינאי.
בשנת 2015 הסחר בין ארגנטינה ואיטליה הסתכם ב-1.9 מיליארד דולר.
היצוא העיקרי של ארגנטינה לאיטליה כולל: חיטה, פולי סויה, סרטנים קפואים, אגסים ובשר.
הייצוא העיקרי של איטליה לארגנטינה כולל: טורבינות קיטור, מכונות ורפואה.
חברות הרכב פיאט, למבורגיני ופרארי מאוד דומיננטיות בארגנטינה.
ביקורי נשיא\ראש ממשלת איטליה בארגנטינה
יחסי איטליה–בולגריה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה האיטלקית לבין הרפובליקה הבולגרית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1879.
בשנת 2016, ייצאה איטליה לבולגריה סחורה בשווי 2.03 מיליארד דולר אמריקאי שעיקרה טרקטורים, מכוניות, קפה, נפט גולמי ובשר חזיר.
לעומתה, בולגריה ייצאה לאיטליה סחורה בשווי 2.68 מיליארד דולר אמריקאי.
שעיקרה נחושת מזוקקת, חיטה, מכוניות, תירס ושסתומים.
בולגריה מיוצגת באיטליה על ידי שגרירותה ברומא, בירת המדינה.
בנוסף, בולגריה מחזיקה קונסוליה כללית במילאנו ובמספר קונסוליות כבוד באנקונה, בפירנצה, בג'נובה, בנאפולי, בטורינו ובטרוויזו.
איטליה מיוצגת בבולגריה על ידי שגרירותה בסופיה, בירת המדינה.
בנוסף, איטליה מחזיקה קונסולית כבוד בפלובדיב.
יחסי איטליה–יפן הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין הרפובליקה האיטלקית ליפן.
הקשר הראשון בין שתי המדינות נוצר עוד במאה השש עשרה, ושיתוף הפעולה המרכזי ביניהן זכור כשלקחו חלק במלחמת העולם השנייה, כחלק ממדינות הציר.
כיום, מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים בין יפן לאיטליה.
מריו, דמות מפורסמת מסדרת משחקי וידאו שנוצרו על ידי החברה היפנית נינטנדו, הוא איטלקי.
הקשר הראשון בין שתי המדינות נוצר עוד במאה השש עשרה.
בשנת 1749 נשלח דאימיו יפני קתולי לאפיפיור גרגוריוס השלושה עשר בתור שגריר.
בשנת 1899 לחמו שתי המדינות זו לצד זו יחד עם מדינות אירופאיות נוספות, במטרה לדכא את מרד הבוקסרים בסין.
הן נלחמו נגד מורדים סיניים שמחו על השפעתן ההולכת וגוברת של מדינות אירופה בארצם.
הן ליפן והן לאיטליה היו אז אינטרסים משותפים: לשתיהן היו שאיפות קולוניאליות בסין, שאז נשלטה על ידי שושלת צ'ינג.
בשתי מלחמת העולם, לחמו איטליה ויפן באותם הצדדים.
במלחמת העולם הראשונה לחמו שתי המדינות בצדן של מדינות ההסכמה, כדי להרחיב את שטחי ההשפעה שלהן: איטליה באוסטרו-הונגריה ויפן בקולוניות הגרמניות באוקיינוס השקט.
בסוף המלחמה השתתפו שתי המדינות בוועידת השלום בפריז, והרחיבו את שטחיהן.
שיתוף הפעולה הזכור ביותר ביניהן אירע במלחמת העולם השנייה, כאשר יפן ואיטליה לחמו בצד מדינות הציר, על מנת להמשיך מגמה זו.
יחד עם גרמניה הנאצית, היוו איטליה ויפן את הצדדים הראשיים בברית.
בסוף המלחמה הובסו שתי המדינות על ידי בעלות הברית, בעיקר בעזרת ארצות הברית.
מעבר לכך, לא היה שיתוף פעולה מלחמתי גדול בין שתי המדינות במהלך מלחמות העולם (שליחת חילות משלוח, תחמושת וכדומה) עקב המרחק הגאוגרפי ביניהן.
לאיטליה יש שגרירות רשמית בטוקיו, בירת יפן.
כמו כן, איטליה מחזיקה קונסוליה כללית בעיר אוסקה.
ליפן יש שגרירות רשמית ברומא, בירת איטליה.
כמן כן, יפן מחזיקה קונסוליה כללית בעיר מילאנו.
יחסי איטליה–איראן (באיטלקית: Relazioni bilaterali tra Iran e Italia, בפרסית: روابط ایتالیا و ایران) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האיטלקית ובין הרפובליקה האסלאמית של איראן.
גם בזמנים של מתחים פוליטיים בין האיחוד האירופי לבין איראן, שמרו איטליה ואיראן על יחסים אקטיביים.
על אף הטלת הסנקציות שהפחיתו משמעותית את הסיכויים לסחר עם איראן, נטרו גורמים איטלקים על יחסים עם גורמים איראנים בנושאים פוליטיים רבים, אם כי במהלך כהונתו של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד, היקף הסחר בין שתי המדינות הופחת.
לאחר הסכם הביניים של תוכנית הגרעין האיראנית ב-2013, הפכה אמה בונינו לשרת החוץ האירופאית הראשונה לבקר בטהראן מאז כהונתו של הנשיא מוחמד ח'אתמי.
בתפקידה כשרת חוץ איטלקית, ולימים נציגת העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, תמכה פדריקה מוגריני במשא ומתן הגרעיני.
בשנת 2005 במהלך ראיון של ערוץ הטלוויזיה האיטלקי RAI, אמר נשיא איראן חסן רוחאני כי איטליה הייתה שותפת הסחר הראשונה בקרב מדינות האיחוד האירופאי, שנים מספר לפני הטלת הסנקציות הבינלאומיות וכי איראן רואה באיטליה כמדינה החשובה ביותר לסחר ולשיתוף פעולה כלכלי פורה.
איטליה רואה באופן רשמי בארגון האופוזיציוני מוג'אהדין ח'לק – הקוראת להפלת המשטר האיראני המקומי – כארגון טרור.
בשנת 2005 הייתה איטליה שותפת הסחר השלישית בגודלה של איראן, עם 7.5% מכלל הייצוא לאיראן.
החל משנת 2017 איטליה היא שותפת הסחר הגדולה של איראן באיחוד האירופי.
איטליה מיוצגת באיראן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטהראן, בירת המדינה.
איראן מיוצגת באיטליה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת המדינה.
איראן מיוצגת באיטליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במילאנו.
יחסי איטליה–טאיוואן הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין הרפובליקה הסינית.
כיום היחסים בין המדינות מתקיימים באופן לא-רשמי לאחר שאיטליה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן ב-6 בנובמבר 1970 וייסדה את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
עד 1970 יוצגה טאיוואן באיטליה באמצעות שגרירות ברומא ובקונסוליה כללית במילאנו.
שגרירות זו הייתה נפרדת משגרירות טאיוואן לקריית הוותיקן, בה הייתה שגרירות נוספת.
הדבר עורר בלבול ב-1989 כשבעקבות אירועי כיכר טיין-אן-מן, הפגינו איטלקים מחוץ לשגרירות טאיוואן בקריית הוותיקן, מתוך מחשבה כי זו השגרירות של הרפובליקה העממית של סין.
ב-1995 התחילה צ'יינה איירליינס להפעיל קו טיסות בין-לאומיות מנמל התעופה הבינלאומי טאויואן לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו, שבהמשך הפך לשותפות קוד עם חברת אליטליה.
ב-2005 אושר לנשיא טאיוואן, צ'ן שואי-ביאן, להיכנס לאיטליה כדי להשתתף בהלוויית האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-2014 החליטה טאיוואן שלא להשתתף באקספו 2015 לאחר שממשלת איטליה החליטה שהיא תיוצג כישות תאגידית ולא כמדינה.
בהיעדר יחסים דיפלומטיים, עמד שווי הסחר בין איטליה לטאיוואן על 4.13 מיליארד דולר בשנת 2014. כ-40 חברות מטאיוואן השקיעו באיטליה בשווי 322 מיליון דולר בשנת 2011.
בשנת 2015 העביר בית הנבחרים, הבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי העביר הצעת חוק כדי למנוע כפל מס בסחר עם טאיוואן.
ב-2016 הושלם ההסכם בין המדינות.
יחסי הכס הקדוש–איטליה מתייחסים ליחסים המיוחדים בין הכס הקדוש, שמחזיק בריבונות על עיר הוותיקן, לבין הרפובליקה האיטלקית.
היחסים עם ממלכת איטליה היו קשים וטעונים בתקופת האפיפיורות של פיוס התשיעי ולאו השלושה-עשר, שנאלצו לסבול את מעמדו של אסיר הוותיקן לאחר כיבוש רומא, בשל סירובם להכיר בחוק ההתחייבויות.
לאו השלושה עשר אסר על הנוצרים להשתתף בבחירות והאשים את איטליה בשליטה על ידי הבונים החופשיים.
רק תחת פיוס האחד עשר נחתמו ההסכמים הלטראניים, שהקימו את מדינת הוותיקן, המאפשרת אוטונומיה אפיפיורית גדולה יותר.
הרפובליקה האיטלקית החדשה שהוקמה בשנת 1946 מכירה בחופש הדת.
עם זאת, תחת פיוס השנים עשר ופאולוס השישי, פרחו הדמוקרטים הנוצרים והשפיעו רבות על הפוליטיקה האיטלקית, כדי למנוע את עליית המפלגה הקומוניסטית האיטלקית לשלטון.
בשל גודלה של מדינת הוותיקן, שגרירויות שהוסמכו לכס הקדוש ממוקמות על שטח איטלקי.
הסכמים שנחתמו בין איטליה למדינת הוותיקן מאפשרים שגרירויות כאלה.
שגרירות איטליה לכס הקדוש היא ייחודית בקרב שגרירויות זרות, בכך שהיא השגרירות היחידה שממוקמת על שטחה הביתי.
הכס הקדוש מקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים עם 176 מדינות ריבוניות, האיחוד האירופי ומסדר מלטה; 69 מהמשימות הדיפלומטיות שהוסמכו לכס הקדוש שוכנות ברומא, אם כי במדינות אלה יש אז שתי שגרירויות באותה עיר, שכן, בהסכם בין הכס הקדוש לאיטליה, לא ניתן לאשר את אותו אדם בו זמנית לשניהם.
זה נראה בבירור מהעובדה שאיטליה מכירה ברפובליקה העממית של סין, וככזו, שגרירות PRC לאיטליה נמצאת ברומא.
עם זאת, מדינת הוותיקן מכירה ברפובליקה של סין (השולטת בטייוואן), וככזו שגרירות ה-ROC לכס הקדוש נמצאת גם היא ברומא.
מכיוון שאיטליה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בכס הקדוש כאומה ריבונית, שגרירותה הייתה הראשונה שהוקמה.
לאיטליה קיימת שגרירות לכס הקדוש הממוקמת ברומא, ואילו לכס הקדוש יש נונציו אפיפיורי לאיטליה שאף הוא שוכן ברומא.
יחסי איטליה–אתיופיה מתייחס ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אתיופיה לבין איטליה.
השאיפות הקולוניאליות האיטלקיות המודרניות לאתיופיה החלו ב-1880. שאיפות אלו הובילו למלחמת אריתריאה בשנים 1887–1889, שבה איטליה כבשה את הטריטוריה האתיופית אריתריאה, וייסדה את המושבה אריתריאה האיטלקית.
שנים מאוחר יותר, המחלוקת על הסכם אוצ'ילי שסיים את מלחמת אריתריאה, הובילה אל המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בין השנים 1894 ו-1896, שבה האתיופים (שנתמכו על ידי האימפריה הרוסית והרפובליקה הצרפתית השלישית) נלחמו בהצלחה בכובשים האירופיים.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועלייתו של הפשיזם האיטלקי, החל משבר אתיופיה, ובסופו של דבר בשנים 1935–1936 התחוללה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
הסכסוך היה אכזרי: אתיופים נהגו להשתמש בכדורי דום-דום ואף הטילו מום בחיילים שנפלו בשבי (לעיתים קרובות עם סירוס) מאז השבועות הראשונים של המלחמה, בעוד האיטלקים השתמשו בנשק כימי.
בשל מאמצי ההתנגדות האתיופית, חלק גדול של המדינה מעולם לא אבד לכוחות הפולשים של מוסוליני, אך באופן רשמי אתיופיה איבדה את עצמאותה והפכה לאתיופיה האיטלקית, חלק ממזרח אפריקה האיטלקית.
איטליה בסופו של דבר איבדה את המושבות באזור.
לאחר שנים של התנגדות מקומית ולאחר התערבות של הצבא הבריטי במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה של מלחמת העולם השנייה, כוחות מפוזרים איטלקים המשיכו להילחם במלחמת גרילה, עד הכניעה הסופית ב-1943.
אחרי העצמאות, רבים מהמתנחלים האיטלקים נותרו במשך עשרות שנים באתיופיה, לאחר קבלת חנינה מלאה על ידי הקיסר היילה סלאסי.
עם זאת, בשל מלחמת האזרחים האתיופית ב-1974, כמעט 22,000 איטלו-אתיופים עזבו את המדינה.
לאתיופיה יש את הריכוז הגדול ביותר של בתי ספר ומוסדות תרבות איטלקיים באפריקה, אשר מטפחים ומקדמים את התרבות האיטלקית והאתיופית באופן חופשי לציבור.
החברה האיטלקית Salini Costruttori נבחרה על ידי ממשלת אתיופיה לעצב ולבנות את סכר הרנסאנס האתיופי הגדול על הנילוס הכחול, אשר כאשר יושלם יהיה הסכר והמפעל ההידרואלקטרי הגדול ביותר באפריקה.
מכיוון שהמהנדסים האיטלקים סייעו בעבר בבניית הרכבת הראשונה מאדיס אבבה לג'יבוטי בעבר, ממשלת אתיופיה חתמה עמם על חוזה נוסף להרחיב את רשת הרכבות יחד עם הודו וסין.
במשך 20 השנים האחרונות, המשיכה איטליה להיות אחת מחמש שותפות הסחר הגדולות עם אתיופיה, ומשקיעה מרכזית בכלכלה האתיופית.
אתיופיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
מאידך, איטליה מחזיקה באתיופיה שגרירות באדיס אבבה.
יחסי איטליה–דנמרק הם היחסים בין איטליה לדנמרק, אשר ראשיתם בשנת 1873. לדנמרק יש שגרירות ברומא, ולאיטליה יש שגרירות בקופנהגן .
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו .
האמנה הראשונה בין דנמרק ואיטליה נחתמה ב-19 ביולי 1873. ב-21 במאי 1885 נחתם הסכם לסעד הדדי.
בשנת 1951 היה לדנמרק ואיטליה עודף גדול במאזן הסחר.
היבוא האיטלקי הסתכם ב-130 מיליון קרונה דנית.
היצוא האיטלקי הסתכם ב 203 מיליון קרונה דנית.
בשנת 2008 היצוא הדני לאיטליה הסתכם ב-17.3 מיליארד קרונה דנית, והיצוא האיטלקי הסתכם ב-20.7 מיליארד קרונה דנית.
דנמרק ואיטליה חתמו על הסכם תרבות בשנת 1956. ל-Società Dante Alighieri שתי ועדות בדנמרק.
ישנם לימודי שפה איטלקית בשלוש אוניברסיטאות דניות.
אלפרדו מנטיקה ביקר בדנמרק באוקטובר 2009; זו הייתה הפעם הראשונה שפוליטיקאי איטלקי ביקר בדנמרק, וגם הדיון הבילטרלי הראשון בין איטליה לדנמרק שלא נדון בבריסל, בלגיה.
יחסי איטליה–אלבניה מתייחסים ליחסים הנוכחיים, התרבותיים וההיסטוריים של אלבניה ואיטליה.
בגלל נוכחותם החזקה של אלבנים באיטליה ונוכחותה ההיסטורית של קהילת ארבארשה שם, שתי המדינות נהנות כיום מיחסים דיפלומטיים ידידותיים מאוד.
ישנם קשרים ברמה גבוהה בין ממשלות אלבניה ואיטליה.
שתי המדינות חברות בארגונים בינלאומיים רבים, וחולקות דעות פוליטיות משותפות על הבלקן והעולם, כאשר איטליה היא תומכת חזקה במועמדותה של אלבניה להצטרפות אל האיחוד האירופי.
במהלך ביקורו האחרון של ראש ממשלת איטליה מתאו רנזי בטירנה, הוא החשיב את אלבניה כבעלת בריתה הקרובה ביותר של איטליה באזור.
קיימת מידה רבה של קווי דמיון היסטוריים ותרבותיים בין אלבנים ואיטלקים אשר סייעה מאוד ליחסי התרבות.
אלבניה היא גם ביתם של 20,000 מהגרים איטלקים והיא מונה 5,000 קהילות של ילידי איטליה.
המדינות הן גם חברות בארגון האמנה הצפוני האטלנטי (נאט"ו) ומועצת אירופה.
כחברה ומייסדת האיחוד האירופי (EU), איטליה תומכת באלבניה בדרכה לשילוב בגוש האירו ונחשבת לאחת התומכות החזקות ביותר באלבניה.
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-1912, לאחר שממלכת איטליה תמכה בהכרזת העצמאות של אלבניה בשנת 1912.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקם הפרוטקטורט האיטלקי על אלבניה על ידי ממלכת איטליה, במאמץ להבטיח את אלבניה העצמאית דה-יורה הנמצאת תחת שליטה איטלקית.
הפרוטקטורט התקיים מ-23 ביוני 1917 עד קיץ 1920. מ-4 ביוני עד 3 בספטמבר 1920 התרחשה סדרה של קרבות בין כוחות איטלקיים שהחזיקו בכל אזור ולורה, ולאומנים אלבנים המחולקים בקבוצות קטנות של לוחמים, וקרבות אלה נקראו לימים "מלחמת ולורה", שסיימה את הפרוטקטורט האיטלקי מעל אלבניה.
מאוחר יותר בתקופת המלוכה ותקופת שלטונו של המלך זוגו, איטליה הפכה לבעלת בריתה הקרובה ביותר של אלבניה, והכריזה שוב על חסות דה-יורה על הממלכה הקטנה.
איטלקית נלמדה כשפה שנייה בכל בתי הספר במדינה, והכלכלה הייתה תלויה מאוד בהלוואות וסיוע כספי שניתן מאיטליה.
באביב 1925 נחתמו שני ויתורים חשובים עם איטליה; הראשון היה הזכות להקמת בנק לאומי והשני אישור הקמת חברה איטלקית (SVEA), לפיתוח כלכלת אלבניה.
בהמשך הוקם הבנק הלאומי של אלבניה עם בירת איטליה ואיטליה סייעה בהנפקה והצגת המטבע הרשמי של אלבניה, הלק.
ב-7 באפריל 1939 פלשו כוחותיו של מוסוליני לאלבניה.
למרות התנגדות עיקשת מסוימת, במיוחד בדורס, האיטלקים כבשו עד מהרה את אלבניה.
המלך זוג נאלץ לגלות, והמדינה הפכה לחלק מהאימפריה האיטלקית כממלכה נפרדת באיחוד אישי עם הכתר האיטלקי.
לאחר כניעת איטליה בשנת 1943, גרמניה הנאצית כבשה את אלבניה ואחרי תום מלחמת העולם השנייה נותקו היחסים בין איטליה לאלבניה.
במהלך השלטון הקומוניסטי באלבניה המדינה הייתה מבודדת ולא התקיימו יחסים עם מדינות המערב, כולל איטליה.
היחסים כוננו מחדש לאחר נפילת הקומוניזם באלבניה.
לאחר התפרקות המשטר הקומוניסטי, איטליה הייתה יעד ההגירה העיקרי של עזיבת אלבנים מארצם.
זאת מכיוון שאיטליה היוותה סמל של המערב עבור אלבנים רבים בתקופה הקומוניסטית ובשל קרבתה הגאוגרפית.
ממרץ 1997 הנהיגה איטליה סיור קפדני על הים האדריאטי בניסיון לבלום את ההגירה מאלבניה.
ומאז איטליה סייעה לכלכלה של אלבניה בתקופת מעבר זו.
איטליה סייעה גם בשיקום החוק והסדר באלבניה לאחר המרד ב-1997, באמצעות מבצע "אלבה".
איטליה היא השותפה העיקרית לייצוא של אלבניה, עם 42.8% מהיצוא וגם שותפת הייבוא העיקרית עם 33.4% מכלל המוצרים המיובאים על ידי אלבניה.
איטליה היא אחת התורמות הגדולות ביותר לאלבניה וגם תומכת גדולה בשילוב האירו-אטלנטי של הרפובליקה של אלבניה.
שתי המדינות חולקות גבול ימי ויש ביניהן אזור כלכלי בלעדי.
איטליה מימנה פרויקטים שונים בתחומים רבים, ובין השאר בתחום הפוליטי, השיפוטי, אנרגיה ותיירות.
ב-24 בנובמבר 2008 ערך ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני, ביקור ממלכתי בטירנה, שם נפגש עם מקבילו ראש הממשלה סאלי ברישה.
במהלך ביקור זה נחתם הסכם להקמת שתי תחנות כוח פחמיות, הממומנות על ידי איטליה שיסייעו בהגברת הכלכלה של אלבניה.
נשיא איטליה, ג'ורג'ו נפוליטנו, ביקר בטירנה ב-4 במרץ 2014, שם נפגש עם הנשיא, ראש הממשלה ויו"ר הפרלמנט.
הוא גם קיים פגישה עם הקהילה האיטלקית המתגוררת בטירנה.
מאוחר יותר ב-10 במרץ, ממשלות של שתי המדינות חתמו על הסכם על שיתוף פעולה באנרגיה לקידום חיבור ושילוב של מערכות אנרגיה חשמלית וגז טבעי בשתי המדינות, מה שהיה החלטה חשובה לפרויקט הצינור הטרנס אדריאטי, שיוביל גז טבעי, החל מיוון דרך אלבניה והים האדריאטי לאיטליה והמשך למערב אירופה.
ב-20 בדצמבר 2014 ביקר ראש ממשלת איטליה, מתאו רנצי באלבניה, במהלך ביקור ממלכתי בו נפגש עם ראש הממשלה של אלבניה אדי רמה, הנשיא בויאר נישני וחברי הקהילה האיטלקית בטירנה.
במהלך פגישה זו נחתם הסכם להכרה בפנסיות.
במהלך נאומו אמר ראש הממשלה רנצי כי אלבניה היא בעלת בריתה הקרובה ביותר של איטליה באזור וכי איטליה תומכת באופן מלא בשילוב עתידי של אלבניה באיחוד האירופי.
ב-13 באוקטובר 2016 ביקרה נשיאת בית הנבחרים של איטליה לורה בולדריני בטירנה, ותמכה שוב בנתיב האינטגרציה של אלבניה וברפורמה המשפטית שעברה הפרלמנט לאחרונה.
אלבניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-6 קונסוליות בבארי, קוסנצה, פירנצה, ג'נובה, לה ספציה ומילאנו.
איטליה מחיקה באלבניה שגרירות בטירנה ושתי קונסוליות בג'ירוקסטרה ובוולורה.
יוון ואיטליה נהנות מיחסים בילטרליים ודיפלומטיים טובים.
היחסים המודרניים בניהן כוננו מיד לאחר איחוד איטליה.
שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי האנרגיה, הביטחון, התרבות והתיירות.
איטליה היא שותפת סחר עיקרית של יוון.
כלכלת איטליה היא היעד החשוב ביותר של יצוא מיוון והמקור השני בחשיבותו, אחרי גרמניה, של יבוא ליוון.
שתי המדינות הן מדינות חברות באיחוד האירופי, באו"ם ובנאט"ו ומשתפות פעולה בארגונים רב-צדדיים רבים אחרים, כמו הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, ארגון הסחר העולמי והאיחוד לים התיכון.
הן מקדמות בנוסף יחסים דיפלומטיים קרובים ושיתופי פעולה עם מדינות מפתח אחרות, כמו ארצות הברית וישראל.
שתיהן תומכות בשילוב מדינות מערב הבלקן באיחוד האירופי.
במסגרת זו קידמו את "אג'נדה 2014" לשילובן באיחוד עד שנת 2014, בה יוון ואיטליה קיבלו זו אחר זו את נשיאות האיחוד.
עם זאת, בזמן נשיאותה של יוון, שילוב מערב הבלקן באיחוד לא היה בראש סדר העדיפויותיה, בין היתר עקב משבר החוב שלה.
יוון (שזכתה לעצמאותה בשנת 1832) ואיטליה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1861, מיד לאחר איחוד איטליה.
פילהלנים איטלקים, כמו המשפטן וינצ'נצו גלינה, אניבלה סנטורה די רוסי דה פומרולו, הרוזן מסנטארוסה וג'וזפה רוזארול, תמכו בעצמאות יוון.
לאורך המאה ה-19 המשיכו הפילהלנים האיטלקים לתמוך ביוון פוליטית וצבאית.
לדוגמה, ריצ'יוטי גריבלדי הוביל משלחת בהתנדבות (גריבלדיני) במלחמת יוון-טורקיה בשנת 1897. קבוצה של גריבלדיני, בראשות המשורר היווני לורנטוס מוויליס, נלחמה גם היא לצד היוונים במלחמות הבלקן.
בתחילת 1912, במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, כבשה איטליה את האיים הדודקאנסיים בים האגאי המיושבים בעיקר ביוונים מהאימפריה העות'מאנית.
על אף שבהסכם וניזלוס-טיטוני משנת 1919 איטליה הבטיחה למסור אותם ליוון, היא נסוגה מההבטחה.
בשנת 1913, לאחר תום מלחמת הבלקן הראשונה, נמסרו ליוון אדמות של האימפריה העות'מאנית שנמצאות כיום בשטח אלבניה, אך איטליה, שלא רצתה שיוון תשלוט בשני צידי מצר קורפו, ערערה על ההחלטה ובהסכם לונדון האזור ניתן לנסיכות אלבניה.
האוכלוסייה היוונית המקומית זעמה והקימה את הרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס, לפני שהיא נכנעה בחוסר רצון לאלבניה.
השלום בין אלבניה ליוון הובטח על ידי כוח שמירת שלום איטלקי עד 1919.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גם איטליה וגם יוון היו חברות מדינות ההסכמה ונלחמו נגד מעצמות המרכז.
לאחר המלחמה, כאשר האיטלקים גילו שהובטחה ליוון אדמה באנטוליה בוועידת השלום בפריז (1919), פרשה המשלחת האיטלקית מהוועידה למספר חודשים.
איטליה כבשה חלקים מאנטוליה, שאיימו על אזור הכיבוש היווני ועל העיר סמירנה.
חיילים יוונים הגיעו לאזור ומלחמת יוון–טורקיה החלה עם הכוחות היוונים המתקדמים לאנטוליה.
הכוחות הטורקיים ניצחו בסופו של דבר את היוונים ובעזרת איטליה השיבו את השטח האבוד, כולל סמירנה.
כאשר הפשיסטים האיטלקים תפסו את השלטון בשנת 1922, הם רדפו את דוברי היוונית באיטליה.
בשנת 1923, ראש ממשלת איטליה החדש בניטו מוסוליני השתמש ברצח של גנרל איטלקי בגבול יוון-אלבניה בתור עילה להפגזה וכיבוש זמני של האי קורפו, בגלל עמדתו האסטרטגית בכניסה לים האדריאטי.
הגנרל היווני תיאודורוס פנגלוס, ששלט ביוון כדיקטטור בשנים 1925–1926, ביקש לשנות את הסכם לוזאן משנת 1923 ולפתוח במלחמה נגד טורקיה.
פנגלוס ביקש לשם כך תמיכה דיפלומטית איטלקית, מכיוון שעדיין לאיטליה היו שאיפות באנטוליה, אך מוסוליני לא נענה לו.
לאחר נפילת פנגאלוס והשבת היציבות הפוליטית היחסית בשנת 1926, נעשו מאמצים לנרמל את היחסים עם שכני יוון.
ממשלת יוון, ובמיוחד שר החוץ אנדראס מיכלאקופולוס, שמו דגש על שיפור היחסים עם איטליה, מאמצים שהובילו לחתימת הסכם סחר בנובמבר 1926. ההתקרבות האיטלקית-יוונית השפיעה לטובה על יחסי יוון עם מדינות הבלקן האחרות.
אחרי שנת 1928 ממשלתו החדשה של אלפתריוס וניזלוס התמידה במגמת ההתקרבות, שהגיעה לשיאה בחוזה הידידות שנחתם על ידי וניזלוס ברומא ב-23 בספטמבר 1928. מוסוליני תמך באמנה זו, כיוון שהיא סייעה לו במאמצים לבודד דיפלומטית את יוגוסלביה מבעלי ברית פוטנציאליים בבלקן.
הצעה לברית בין שתי המדינות נדחתה על ידי וניזלוס, אך במהלך השיחות מוסוליני הציע באופן אישי "להבטיח ריבונות יוונית" על מקדוניה והבטיח לווניסלוס כי במקרה של מתקפה של יוגוסלביה על סלוניקי איטליה תצטרף ליוון.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, ניהל מוסוליני מגעים דיפלומטיים ליצירת גוש בלקני התומך באיטליה, שיחבר בין טורקיה, יוון, בולגריה והונגריה.
וניזלוס התנגד למדיניות וחתם על הסכמים דיפלומטיים מדינות שכנות כדי למנוע את יישומה.
הוא הקים גם ועידה בלקנית שנתית לבחינת נושאים הקשורים באינטרסים משותפים, במיוחד נושאים כלכליים, במטרה לקדם איחוד אזורי.
וניזלוס נקט באסטרטגיה של "דיפלומטיה גלויה" והקפיד שלא להתנכר לקשרים היוונים המסורתיים בבריטניה ובצרפת.
הסכם הידידות היווני-איטלקי סיים את הבידוד הדיפלומטי של יוון והיה תחילתה של סדרת הסכמים דו-צדדיים, כגון ועידת הידידות היוונית-טורקית בשנת 1930. תהליך זה הגיע לשיאו בחתימת ההסכמה הבלקנית בין יוון, יוגוסלביה, טורקיה ורומניה.
ההסכמה נועדה לשמור על הסטטוס-קוו הגאופוליטי ולהתנגד לשאיפות של בולגריה להחיל שינויים באזור.
איטליה, שהייתה חלק ממדינות הציר במלחמת העולם השנייה, פלשה ליוון במלחמת איטליה–יוון של 41–1940, אך רק בהתערבות גרמנית הצליחו כוחות מדינות הציר לשלוט ביוון.
הכוחות האיטלקיים היו חלק מכיבוש הציר ביוון.
איטליה מסרה את איי הדודקאנס ליוון במסגרת חוזה השלום לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947.
כיום, עדיין קיימות באיטליה קהילות יווניות היסטוריות המתוארכות לעת העתיקה וקהילות איטלקיות ביוון, מימי הביניים.
יחסים דו צדדיים ושיתוף פעולה
יוון היא אחת השותפות הכלכליות העיקריות באיטליה והמדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, כולל משפט, מדע, חינוך ופיתוח תיירות.
בין המדינות מתקיימים ביקורים קבועים ברמה גבוהה ומתקיימים קשרים תכופים בין המדינות ברמת השרים בעניינים שונים הנוגעים לתחומים ספציפיים.
פרויקטים המשותפים לשתי המדינות כוללים את צינור הגז יוון–איטליה (שהוא חלק מצינור הגז בין טורקיה-יוון-איטליה (ITGI)) והצינור הטרנס אדריאטי (TAP).
יוון ואיטליה הן בעלות ברית של נאט"ו ומקיימות שיתוף פעולה צבאי הדוק.
נראה כי התרגיל "Italic Weld", שהיה תרגיל משולב-קרקעי-אוויר בצפון איטליה שכלל את ארצות הברית, איטליה, טורקיה ויוון, היה אחד התרגילים הראשונים שבהם נבחנה האוריינטציה החדשה של הצבא האיטלקי.
שתי המדינות, יחד עם ארצות הברית, משתתפות גם בתרגילים צבאיים רחבים שנערכו על בסיס שנתי על ידי חברה שאינה משתייכת לנאט"ו, ישראל, אשר מכונה בשם "הדגל הכחול", ואשר מתקיים באזור המזרחי של הים התיכון.
ב-27 במרץ 2017 איטליה השתתפה בתרגיל צבאי "אינוצ'וס 2017", שמאורגן מדי שנה על ידי יוון, יחד עם ארצות הברית, ישראל ואיחוד האמירויות.
שתי המדינות חברות מלאות בארגונים בינלאומיים רבים, כולל נאט"ו, האיחוד האירופי, מועצת אירופה, ה-OECD וה-WTO.
יוון ואיטליה היו גם חלק מהתוכנית לשיתוף פעולה טריטוריאלי אירופי (2007–2013), לטובת הגברת שיתוף הפעולה הגבול בים התיכון .
התרבות היוונית באיטליה המכון ההלני למחקרים ביזנטיים ופוסט-ביזנטיים נפתח בוונציה בשנת 1951, וסיפק את לימוד ההיסטוריה הביזנטית והפוסט-ביזנטית באיטליה.
התרבות האיטלקית ביוון Istituto Italiano di Cultura di Aten באתונה אחראי לקידום התרבות האיטלקית ביוון.
ביולי 2014 נחנכה ברומא תערוכה אמנותית רשמית עם הכותרת "איטליה - יוון: פנים אחת, גזע אחד" לרגל העברת נשיאות מועצת האיחוד מיוון לאיטליה.
כותרת התערוכה מתייחסת לאמרה איטלקית, una faccia, una razza (יוונית: " μια φάτσα μια ράτσα ", mia fatsa mia ratsa), המשמשת לעיתים קרובות לביטוי התפיסה של זיקה תרבותית קרובה בין יוונים לאיטלקים.
יוונים חיו בדרום איטליה במשך אלפי שנים, ונקראים גריקו.
ינואר 2006; ביקור ממלכתי של נשיא הרפובליקה ההלנית מר קרולוס פאפוליאס ברומא.
דצמבר 2006; ביקורו של ראש ממשלת איטליה רומנו פרודי באתונה.
מרץ 2007; ביקור רשמי של שרת החוץ היוונית דורה בקויאניס ברומא.
אוגוסט 2007; פגישה של שר החוץ היווני עם מקבילו האיטלקי מאסימו ד'אלמה ברומא.
ספטמבר 2008; ביקור ממלכתי של נשיא הרפובליקה האיטלקית מר ג'ורג'יו נפוליטנו באתונה.
אוגוסט 2012; ביקורו של ראש ממשלת יוון מר אנטוניס סמאראס ברומא.
ספטמבר 2012; ביקור נשיא הרפובליקה ההלנית מר קרולוס פאפוליאס באיטליה.
אוקטובר 2013; פגישה של ראש ממשלת יוון מר אנטוניס סמאראס עם מקבילו האיטלקי ברומא.
יולי 2014; ביקורו של ראש ממשלת יוון מר אנטוניס סמאראס באיטליה.
פברואר 2015; פגישה של ראש ממשלת יוון מר אלכסיס ציפראס עם מקבילו האיטלקי מתאו רנצי ברומא.