tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר ההיתכנות שהכינה קרואטיה כדי לנתח את האלטרנטיבות האפשריות הגיע למסקנה שבניית גשר תהיה האפשרות הטובה ביותר שכן היא קיבלה את הציון הגבוה ביותר בקריטריונים הרבים (בטיחות, השפעה על התנועה, השפעה סביבתית) וניתוח עלות-תועלת, בהשוואה לאפשרויות אחרות; מסדרון כביש מהיר, חיבור למעבורת או בניית מנהרות.
הפרויקט הוכן בהתייעצות עם שלטונות בוסניה והרצגובינה.
ההכרח לשמר את המורשת הטבעית של קרואטיה היה קריטריון חיוני שנלקח בחשבון בכל שלבי הכנת הפרויקט.
הנציבות האירופית גם העריכה את הפרויקט לפני אימוץ מומחים עצמאיים במסגרת הסיוע המשותף לתמיכה בפרויקטים באזורי אירופה לגבי כדאיותו וכדאיותו הכלכלית.
מחקר צרפתי הציע בדצמבר 2013 שהגשר הוא הפתרון האפשרי ביותר, ושר התחבורה הקרואטית סינישה חאידש דונצ'יץ' הצהיר כי בניית הגשר תתחיל בשנת 2015. ביולי 2015, ממשלת קרואטיה אמרה כי הבנייה צפויה להתחיל באביב 2016.
עד 2016, ממשלת קרואטיה אמרה שהבנייה תתבצע עם או בלי כספי האיחוד האירופי.
מועדי הבנייה עוכבו עוד בעקבות תלונה רשמית על מסמכי המכרז.
הנציבות האירופית הודיעה ב-7 ביוני 2017 כי 357 מיליון אירו מכספי מדיניות הלכידות יועמדו לרשות הגשר והתשתית התומכת (מנהרות, עוקפים, ויאדוקטים ודרכי גישה), כשההשלמה מתוכננת לשנת 2022. התרומה של האיחוד האירופי תסתכם ב-85% מסך עלויות הבנייה, במטרה להועיל לתיירות, מסחר ולכידות טריטוריאלית.
למרות מחאות מצד גורמים פוליטיים בוסנים, השרה הקרואטית לפיתוח אזורי, גבריאלה ז'לאק, כמו גם ראש ממשלת קרואטיה, אנדריי פלנקוביץ', אישרו כי בניית הגשר תימשך.
ב-15 בספטמבר 2017 הוכרז כי החברה "China Road and Bridge Corporation (CRBC)" , חברת הבנייה האוסטרית "Strabag" , חברת הבנייה האיטלקית "Astaldi" והחברה הטורקית "Içtas" הגישו בקשה למכרז לבניית גשרים.
האוסטרים הציעו עלות של 2.6 מיליארד קונה (351 מיליון אירו) לצורך בניית הגשר, ההצעה האיטלקית-טורקית הייתה 2.6 מיליארד קונה (341 מיליון אירו), בעוד שההצעה הסינית הייתה 2.1 מיליארד קונה (278 מיליון אירו).
ב-15 בינואר 2018, חברת "Hrvatske ceste" קיבלה החלטה רשמית לפיה CRBC זכתה במכרז.
בנוסף לכך שהציעה לשלם את המחיר הנמוך ביותר בעד הבנייה, CRBC הציעה גם להשלים את הפרויקט שישה חודשים מוקדם יותר מתאריך היעד המקורי שנקבע לסיום בנייתו.
הבנייה החלה באמצע 2019, ובנייתם של עמודי הגשר החלה באוקטובר אותה שנה.
הרעיון של גשר גדול המחבר את פליישץ לקרואטיה היבשתית עורר דאגה בקרב פעילי איכות הסביבה בקרואטיה, שהתנגדו לו בגלל פגיעה אפשרית בחיי הים במפרץ מאלי סטון , כמו גם לחקלאות הימית.
סיכונים וחששות אלה טופלו במפורש על ידי הבנאים במחקרים ראשוניים.
באוקטובר 2015, המשרד הקרואטי לאיכות הסביבה והגנת הטבע הוציא החלטה המאשרת כי בוצעה התייעצות חוצת גבולות בנוגע להשפעת הפרויקט על הסביבה של בוסניה והרצגובינה על פי האמנה בדבר הערכת השפעה על הסביבה בהקשר חוצה גבולות .
בוסניה והרצגובינה לא הגישה את תצפיותיה או ביקשה הארכה של לוח הזמנים של ההתייעצות.
הרעיון ספג התנגדות גם מסיבות כלכליות שונות: האם באמת נחוץ גשר כזה או שאפשר לעשות הסדרים חלופיים עם בוסניה והרצגובינה, האם יהיה יקר מדי לבנות אותו לפי תקנים סביבתיים, והאם עדיף לבנות מנהרה תת-ימית במקום.
הרעיון לבנות במקום צינור שקוע כעיצוב חסכוני יותר שלא הפריע לגישה לנאום זכה ללעג ומעולם לא התקבל על ידי השלטונות הקרואטים.
לפי תוכנית החדשות Dnevnik Nove TV, אפשרות נוספת הייתה מסדרון כביש מהיר דרך בוסניה והרצגובינה עם חומות גבוהות ומעקב קפדני.
בתהליך הצטרפותה של קרואטיה לאיחוד האירופי טענה ממשלת קרואטיה כי גשר יהווה "תנאי מוקדם" לכניסת קרואטיה לאזור שנגן.
הנציבות האירופית בכל זאת הצהירה ב-2010 שזו הייתה רק אחת מכמה אפשרויות לטפל בנושא.
זרימת התנועה על הגשר מציגה תנודות עונתיות משמעותיות, כאשר חודשי הקיץ מגיעים למספרים הגבוהים ביותר של מעברים.
שני מיליון מעברים הושגו ב-30 ביוני 2023, ושלושה מיליון ב-12 בספטמבר 2023.
גשר קניון ניו ריבר הוא גשר קשתות פלדה באורך 924 מטרים מעל ערוץ נהר ניו ריבר ליד , וירג'יניה המערבית, בהרי האפלצ'ים שבמזרח ארצות הברית.
עם הקשת שאורכה 518 מטרים, גשר קניון ניו ריבר היה גשר הקשתות הארוך ביותר בעולם במשך 26 שנים; כעת הוא החמישי באורכו, והארוך ביותר מחוץ לסין.
כשהושלם קטע הכביש הבין מדינתי מס' 19 שעובר מעליו, הושלם פרוזדור L - אחד מתוך מספר "מעברים הכרחיים" בצורה של כבישים מהירים שחוצים את שרשרת הרי האפלצ'ים.
הכביש שעל גשר קניון רכב ניו ריבר נמצא 267 מטרים מעל הנהר, מה שהופך את הגשר לאחד מגשרי כלי הרכב הגבוהים בעולם; הוא השלישי בגובהו בארצות הברית.
כשהושלם בשנת 1977, הוא היה הגשר הגבוה בעולם הנושא כביש רגיל, תואר בו החזיק עד פתיחת גשר ליגואנגה בסין בשנת 2001.
חטיבת הכבישים המהירים של מערב וירג'יניה בחרה בחברת "מייקל בייקר אינטרנשיונל" למשימת תכנון הגשר.
הם תכננו גשר בעל קשת יחידה באורך כקילומטר מעל נהר.
שירותיהם כללו מחקרי מיקום, תכנון מקדים וסופי, פיתוח חלופות, הערכת סביבה, ליווי בשלב הבנייה ובדיקה וניתוח מעמיקים.
חטיבת הגשרים האמריקאית של חברת US Steel קיבלה את חוזה הבנייה.
ביוני 1974 הוקם מסלול כבלים בין ארבעה מגדלים - שניים מכל צד של הקניון - כדי לחצות את הערוץ עם 2 עגלות התלויות על הכבלים (2 רכבלים).
הופעלו מנופים כדי להניע את איברי הפלדה המסיביים למקומם.
שתי העגלות היו מסוגלות לשנע 50 טון כל אחת, עובדה שאפשרה להעביר מנות במשקל של עד 92 טון למקומן, כשהן עובדות במקביל.
העגלות נעו על כבלים בקוטר 7.62 סנטימטרים (3 אינץ').
רוב חלקי הגשר הגיעו באמצעות רכבת לעיירה לנלן שבוירג'יניה המערבית, ולאחר מכן הועברו במשאיות לאורך 30 קילומטרים לאתר הבנייה.
חלק מהחלקים היו כבדים מדי להובלה במשאיות, והיה צורך להרים אותם באמצעות מנוף מפסי הרכבת שבתחתית הערוץ, אל הרכבל.
כדי להימנע מהצורך לצבוע את הגשר, בנו אותו מפלדת בליה.
השימוש בפלדה זו הציב בפני המתכננים והמבצעים כמה אתגרים, שהבולט שבהם היה ההבטחה שנקודות הריתוך יעברו בליה באותו קצב כמו שאר הפלדה.
לפלדת בליה יש מראה דמוי חלודה, שלעולם אינו זקוק לצביעה.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1977, הסתיימה הבנייה והגשר נפתח.
עלות הבנייה הסופית הייתה 37 מיליון דולר (שווה ערך ל-140 מיליון דולר ב-2022 דולר).
זה היה כ-4 מיליון דולר, או 15 מיליון דולר ב-2022, מעל הצעת המחיר.
הגשר ממוקם באזור שהיה פעם אזור סְפַר במערב וירג'יניה.
הוא ממוקם בחלק הצפוני של הפארק הלאומי והשמורה של קניון ניו ריבר שהוא באורך כ־85 קילומטרים, ומהווה יחידה של שירות הפארקים הלאומיים.
הגשר מוקף ביער השופע של הרי האפלצ'ים.
בניצב לגשר ולכביש הבין מדינתי מס' 19, עובר קו רכבת לאורך כל צד של הנהר בתחתית הערוץ.
לגשר הזה קדם הגשר הוותיק יותר ושמו Fayette Station Bridge.
הגשר נבנה בשנת 1889 כדי להחליף מעבורת שחיברה בין שתי קהילות כריית פחם מתפתחות שנוסדו ב-1873 לאורך מסילת הרכבת של צ'ספיק ואוהיו.
בשנת 1978, פחות משנה לאחר השלמת גשר קניון ניו ריבר, נסגר הגשר הישן לתנועת כלי רכב.
בעת סגירתו, נשא הגשר את כביש WV 82 שמתפתל במעלה ובמורד הגבעות המעטרות את שני צידי הנהר.
שחזור הגשר התרחש בין השנים 1997-1978, ונוספו לו שני שבילים להולכי רגל.
הגשר המשוחזר נקרא מחדש כגשר Tunney Hansaker ב-8 בנובמבר 1998.
באותה תקופה, הגשר החדש היה הפרויקט הגדול ביותר בתולדותיה של מחלקת הכבישים המהירים של מערב וירג'יניה.
הוא היה חשוב הן מבחינת העלות הכוללת שלו והן שהממשלה הפדרלית סיפקה 70 אחוז מהמימון.
הבנייה נתנה דחיפה לכלכלה הממלכתית והמקומית; ושיפרה במידה גדולה מאד את התחבורה באזור.
הגשר חתך את זמן הנסיעה של הרכב מצד אחד של הערוץ לצד השני מכ-45 דקות ל-45 שניות.
בשנת 2005, המבנה זכה לתשומת לב נוספת כאשר המטבעה האמריקאית הנפיקה את הקוורטר (רבע דולר) של מדינת מערב וירג'יניה עם הגשר מתואר בצד אחד.
ב-14 באוגוסט 2013, הגשר נרשם ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים.
זאת למרות שעדיין לא מלאו לו 50 שנים.
הוא נרשם בשל השפעתו יוצאת הדופן על התחבורה המקומית ומשמעותה ההנדסית.
גשר קניון ניו ריבר נמצא בתוך הפארק הלאומי קניון ניו ריבר של שירות הפארקים הלאומיים, אשר מגן על חלק זה של ערוץ ניו ריבר.
בקצה הצפוני של הגשר מפעיל שירות הפארקים מרכז מבקרים; יש לו תצפיות נוף וגרם מדרגות היורד חלק מהדרך אל תוך הערוץ.
מסלול פלדה ברוחב 60 סנטימטרים עובר לכל אורכו של הגשר מתחת לכביש.
המסלול נבנה במקור כדי להקל על הבדיקות, והמסלול פתוח לסיורי "הליכת גשר" מודרכים, נגישים לנכים.
המבקרים משתמשים בציוד בטיחות כמוצג בתמונה משמאל.
מאז פתיחתו, הגשר הוא מרכז האירועים של "יום הגשר", של מחוז פאייט, שנערך בשבת השלישית בכל אוקטובר.
יום זה מנציח את השלמת גשר ניו ריבר ג'ורג' ב-1977. באותו יום, כל ארבעת הנתיבים של הגשר סגורים לכלי רכב, ונפתחים להולכי רגל.
כמו כן מאפשרים באותו יום קיום קפיצות בסיס מהגשר ופעילויות אתגריות נוספות כגון סנפלינג ובאנג'י.
גשר פרנסיס סקוט קי היה גשר באזור בולטימור במדינת מרילנד בארצות הברית.
הגשר שהיה עשוי מפלדה עבר על נהר פטפסקו התחתון ועל נמל בולטימור הנושא את כביש 695 של מרילנד בין בולטימור לדאנדוק .
גשר זה היה ידוע במקור בשם מעבר הנמל החיצוני עד ששמו שונה ב-1976, בעודו עדיין בבנייה.
מִפתח הגשר העיקרי שרוחבו 366 מטרים היה המפתח השלישי ברוחבו של גשר מסבך רצוף כלשהו בעולם.
זה היה הגשר השני באורכו באזור המטרופולין של בולטימור, אחרי גשר מפרץ צ'ספיק.
הגשר קרס ב-2024 לאחר שהתנגשה בו אוניית המכולות MV דאלי.
הגשר נפתח ב-23 במרץ 1977, ונקרא על שם המשורר פרנסיס סקוט קי (1779–1843), מחבר המנון ארצות הברית.
הגשר היה החיצוני ביותר מבין שלושה מעברי אגרה של נמל בולטימור, שתי מנהרות וגשר אחד.
עם השלמתו, מבנה הגשר ודרכי הגישה אליו הפכו לקישורים האחרונים בכביש הבין-מדינתי 695, "Baltimore Beltway", והשלימו פרויקט בן שני עשורים.
למרות השילוט I-695, שאופייני למערכת הכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית, הגשר נחשב רשמית לחלק ממערכת הכבישים המהירים של מרילנד ומוגדר כביש 695 של מרילנד.
אורך הגשר היה 2,632 מטר, ועל פי הערכות עברו בו 11.5 מיליון כלי רכב בשנה.
זה היה נתיב ייעודי למשאית חומרים מסוכנים, שהובלתם נאסרה במנהרת נמל בולטימור ובמנהרת פורט מקהנרי.
הגשר היה כביש אגרה שהופעל על ידי רשות התחבורה של מרילנד (MDTA).
נכון ל-1 ביולי 2013, תעריף האגרה למכוניות היה 4.00 דולר.
הגשר היה חלק ממערכת E-ZPass וכלל שני נתיבי E-ZPass ייעודיים ברחבת האגרה שלו הן לכיוון צפון והן לכיוון דרום.
באפריל 2019, MDTA הודיעה שהגשר יהפוך לכביש אגרה ללא מזומן עד אוקטובר 2019. עם מערכת זו, לקוחות ללא E-ZPass ישלמו באמצעות אגרת וידאו.
אגרה ללא מזומן החלה על הגשר ב-30 באוקטובר 2019.
ב-26 במרץ 2024, בשעה 01:28 EDT (05:28 UTC), קרסו העמודים העיקריים של הגשר לאחר שאוניית המכולות MV דאלי, שאורכה 290 מטר, איבדה את יכולת ההיגוי שלה בעקבות נפילת חשמל ודקות לאחר מכן התנגשה באחד מעמודי התמיכה.
צוות האוניה שלח קריאת מצוקה Mayday שהתנגשות עם הגשר היא בלתי נמנעת, ובעקבותיה נסגר מיד הגשר לתנועה משני הכיוונים.
8 פועלי בניין שעבדו באותו זמן על הגשר נפלו למים.
בבדיקת סונאר זוהו מספר כלי רכב מתחת למים, שני עובדים נמשו מהנהר בחיים, ושישה הוגדרו כנעדרים.
הגשר קרס על חרטום האונייה, ופינוי מסבכי הגשר וחלקי הכביש שנחתו על החרטום נמשך כמעט חודשיים.
ב-20 במאי 2024 הדאלי שוחררה, היא הוצפה ונגררה בעזרת 5 ספירות גרר לרציף במרחק של כ-2 קילומטר, באותו ממקום שממנו הפליגה, להמשך טיפול.
גשר ג'ורג' קלינטון קינגסטון-ריינקליף הוא גשר אגרה המשתרע מעל נהר ההדסון במדינת ניו יורק, הנושא את כביש ניו יורק NY 199 מצפון לעיר קינגסטון ולכפר ריינקליף.
הוא נפתח לתנועה ב-2 בפברואר 1957, כגשר דו-נתיבי (אחד לכל כיוון).
הפתיחה הרשמית הייתה ב-11 במאי 1957. העלות המקורית הייתה 17.5 מיליון דולר.
שמו של גשר קינגסטון-ריינקליף מעט מטעה, מכיוון שהוא למעשה מחבר את מזרח קינגסטון עם ריינבק.
למעשה, הגשר קיבל את שמו מהמעבורת שחצתה בעבר את ההדסון באזור זה.
בשנת 1999 שונה שם המעבר באופן טקסי ל"גשר ג'ורג' קלינטון קינגסטון-ריינקליף", כדי לכבד את המושל הראשון של מדינת ניו יורק.
עם זאת, רוב האנשים עדיין מתייחסים לגשר כ"גשר קינגסטון-ריינקליף".
פקידים מקומיים ציפו שהתנועה חוצת ההדסון תגדל לאחר מלחמת העולם השנייה, והציעו הקמת גשר חדש כדי להתמודד עם הביקוש, במקום חידוש שירות המעבורות.
תמיכה בגשר בין קינגסטון לריינקליף הופיעה לראשונה ב-1944, כאשר שני סנאטורים: האחד ממחוז אלסטר, והשני ממחוז דאטשס, תמכו בחקיקה להקצאת 50,000 דולר למחקר בנושא.
למרות שהצעת החוק עברה בשני בתי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, המושל תומאס דיואי הטיל וטו על הצעת החוק, עד להוכחה שהגשר המוצע הוא הכרחי.
בינתיים, דיואי אישר, החל משנת 1946, את חידוש המעבורת קינגסטון-ריינקליף תחת ניהולה של רשות הגשרים של מדינת ניו יורק.
לאחר מספר התנגדויות נוספות מצידו, דיואי אישר לבסוף את חוק וויקס-הטפילד (על שם שני הסנאטורים במדינה שנתנו חסות ל- חקיקה מקורית), שאישרה מחקרים עבור הגשר המוצע.
במרץ 1947 הכריז מפקח מחלקת העבודות הציבוריות של מדינת ניו יורק, על גשר קינגסטון-ריינקליף המוצע כ"כביש מהיר נחוץ", המאפשר להתחיל את תכנונו.
אתר הגשר, כפי שהוצע במקור, היה בין קינגסטון פוינט למרכז העיר ריינבק.
התכנון היה בתחילה גשר תלוי, כמעט זהה במראהו לגשר מיד-הדסון, שנמצא כ-30 קילומטרים דרומית לאתר הנוכחי.
כשהאתר הועבר כ-4.8 קילומטרים צפונה, לא היה סלע יציב למעגנים, ולכן העיצוב שונה לסוג הגשר הנוכחי.
הבנייה החלה בשנת 1954. כאשר הוצע להקים את גשר ניוברג-ביקון, שמיקומו כ-50 קילומטרים מדרום לגשר הנוכחי, הוכנסו הוראות בחקיקה המורה, כי לא ניתן להתחיל בבניית האחרון, עד להשלמת גשר קינגסטון-ריינקליף.
בסוף 2019 נוסף שביל להולכי רגל לגשר.
רוחבו 4 רגל, והוא מופרד מהתנועה באמצעות מחסום בגובה 3 מטר.
השביל הוא חלק מפרויקט אמפייר סטייט טרייל.
השביל נמצא בצד הדרומי של הגשר, לצד התנועה לכיוון מזרח.
שביל זה מיועד להולכי רגל בלבד; רוכבי אופניים ימשיכו להשתמש בשולי הכביש.
החוצים את הגשר מזרחה מחויבים בתשלום אגרה בסך 2.15 דולר, הנגבה באופן אלקטרוני.
גשר פטנאם היה גשר נפתח מסתובב שהשתרע מעל הארלם ריבר יחד עם המסילה הסמוכה של קווי הרכבת המרכזית של ניו יורק , בעיר ניו יורק.
הגשר חיבר את שכונת הארלם במנהטן לקונקורס בברונקס, ליד מיקומו הנוכחי של הינקי סטאדיום.
הגשר נשא שתי מסילות של קו הרכבת של ניו יורק-ופטנאם , ומאוחר יותר את הקו העלי של השדרה התשיעית של חברת Interborough Rapid Transit Company (IRT) , וכן שני שבילים להולכי רגל מחוץ למבנה הראשי של הגשר.
הגשר איפשר לנוסעי קווי הרכבת המרכזית של ניו יורק, להגיע אל השדרות הששית והתשיעית, ומשם למרכז ודרום מנהטן .
ב-1879 וב-1880, הוקם קו נוסעים חדש דרך מחוז וסטצ'סטר ומחוז פטנאם, מברוסטר ל-High Bridge בברונקס, ובשנת 1881 הצטרף המעבר על גשר פטנאם לקו, והוא שאפשר את המשך נסיעת הנוסעים לתחנות השונות במנהטן.
הגשר נקרא פטנאם על שם הקו שעבר מעליו, אך התייחס גם למחוז פטנאם, שיחד עם מחוז וסטצ'סטר, היו ספקי משלוחי החקלאות העיקריים של המטענים שהועברו באמצעות הקו הזה לעיר ניו יורק.
הגשר נפתח לתנועת רכבות והולכי רגל ב-1 במאי 1881, ופעל עד שהופסקו כל שירותי הרכבות הרלוונטיות ב-31 באוגוסט 1958. הצרוּת הקיצונית של הגשר שרוחבו היה 7.9 מ' בלבד בין מרכזי המסבכים, בשילוב עם הקרבה לגשר סכר מאקומבס, הפכו את קיום הגשר כעורק תחבורה לבלתי מעשי ומיותר, והוא הוסר בשנת 1960.
גשר פלהאם הוא גשר נפתח הממוקם ברובע ברונקס, ניו יורק, ממש במורד הזרם של גשר הרכבת מפרץ פלהאם שהוא גשר מסילת ברזל.
גשר פלהאם נושא את כביש החוף ושביל הליכה בצד הגשר הפונה למורד הזרם של נהר האצ'ינסון שמעליו הוא מגשר.
הגשר מופעל ומתוחזק על ידי משרד התחבורה של עיריית ניו יורק .
הגשר נקרא לעיתים בשם זה, ולעיתים בשם גשר מפרץ פלהאם, אך כדי להבדיל בינו לבין גשר הרכבת, שסמוך לו במעלה הזרם, מוסיפים לשם הגשר הסמוך את הצירוף גשר הרכבת.
קווי האוטובוס BL45 מ/אל איסטצ'סטר במחוז וסטצ'סטר וכן ה-Bx29, הפועל בין סיטי איילנד לקו-אופ סיטי , פועלים מעל הגשר הזה.
גשר פלהם נפתח לתנועה ימית לעיתים קרובות; בשנת 2014, הוא נפתח 724 פעמים.
תנועת כלי השיט מתחת לגשר זה גדולה יותר מאשר כל גשר נפתח אחר בעיר.
הגשר הראשון במקום, גשר אבן שנבנה ב-1815, נהרס בסערה ב-12 באפריל 1816. גשר נוסף לא נבנה במקום במשך שמונה עשרה שנים.
הגשר הנוכחי החליף גשר ישן שדרש תחזוקה מתמדת ויקרה.
הגשר החדש נפתח לתנועה ב-15 באוקטובר 1908, בטרם הושלם במלואו, על מנת לחסוך בעלויות בתחזוקת הגשר הישן.
במהלך הבנייה, נאלצו להפסיק את זרימת המים בצינור של סיטי איילנד ופארק מפרץ פלהאם, ומים יובאו מניו רושל, בעלות של 5,323 דולר.
הגשר שוחזר בשנת 1985. חגיגת המאה לגשר התקיימה ב-28 באוקטובר 2008.
גשר קרוזל הוא גשר שלוש קשתות הבנוי מעל נהר הסן בפריז ומחבר אתרים ידועים בגדה הימנית של הנהר ברובע הראשון (כגון מוזיאון הלובר וגני טווילרי) עם המפגש בין הרובע השישי והרובע השביעי בגדה השמאלית.
הגשר נבנה בתחילת המאה ה-19 ונבנה מחדש ב.
בניית הגשר החלה ה-1831 במורד הזרם מגשר גשר האומנויות בתכנונו של האדריכל אנטואן-רמי פולנצ'או (Antoine-Rémy Polonceau).
בתחילת העבודות הוא נקרא "גשר סנט פר" (Pont de Saints Peres) מכיוון שהיה המשכו של רחוב בשם דומה בגדה השמאלית .
הגשר תוכנן לשפר את הגישה מהגדה המערבית למוזיאון הלובר.
ב-1834 נחנך הגשר בנוכחות מלך צרפת לואי פיליפ שקבע ששמו יהיה "גשר קרוזל" על שם כיכר קרוזל ושער הניצחון של קרוזל הקרובים לגשר בצד של הגדה הימנית.
הגשר עצמו נבנה מברזל יצוק ומשטח הכביש מעץ והוא עבר על שלוש קשתות שנסמכו על שני עמודים שנבנו בסן.
אורך הגשר היה כ-168 מטר, רוחבו כ-12 מטר והמפתח המרבי של הקשתות היה כ-48 מטר.
עיריית פריז מכרה את הזיכיון על הגשר לגורם פרטי שגבה דמי מעבר מהעוברים בגשר.
ב-1845 החליטה עיריית פריז לרכוש, בהדרגה,את הזיכיון.
ב-1845 הוצבו, בכל אחת מפינות הגשר, פסלי אבן שייצגו את התעשייה, השפע, העיר פריז והסן.
ב-1906, לאחר שבעים שנות שימוש, בוצע בגשר תהליך חידוש שכלל בעיקר את החלפת מרכיבי העץ במתכת.
במסגרת השיפוץ נמצא שהגשר סטה מעט ממקומו המקורי דבר שהיווה סכנה מסוימת.
כמו כן הגיעה מועצת פריז למסקנות שהגשר כבר צר מדי להיקף התנועה הנדרש וכן שהוא קרוב מדי לפני המים ומגביל תנועת סירות בנהר.
ב-1930 הוחלט להחליף את הגשר בגשר חדש לחלוטין וכן הוחלט שהגשר החדש יוקם עשרות מטרים במורד הנהר כך שיתחבר ישירות לכיכר קרוזל.
לתכנון הגשר החדש נשכרו הארכיטקטים גוסטב אומבדנסטוק וג'ורג' טורי והם תכננו גשר מבטון ואבן שהיה רחב יותר וגבוה יותר מהגשר הקיים אך עדיין שמר על הצורה המקורית של שלושת הקשתות אליה התרגלו הפריזאים.
הליכי התכנון והאישורים נמשך עד 1935.
הגשר החדש נבנה בשנים 1935–1939 והיה באותו אורך כמו קודמו (168 מטר) ומפתח הקשתות נשאר 48 מטר אך רוחבו הוגדל ל-33 מטר (ביחס ל-12 מטר של הגשר המקורי).
בסיום הבנייה פורק הגשר הישן וארבעת הפסלים בפינותיו הועתקו לגשר החדש.
עבודות פיתוח נוספות בגשר וסביבתו נעצרו כליל בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1946 הותקנה בגשר החדש מערכת תאורה מתקדמת, בתכנונו של האמן ריימונד סובה .
מערכת זו כללה עמודי תאורה טלסקופים שמגביהים את התאורה בלילות.
לאחר מספר שנים גרמו תקלות להפסקת פעולת הטלסקופים ורק לאחר שיפוץ המערכת ב-1999 היא חזרה לפעול.
ב-1 במאי 1995 תפסו אנשי כנופיה של קיצונים ימנים, מתנועת האיחוד הלאומי, אזרח ממוצא מרוקאי בשם בראהים בוארם , הכו אותו והשליכו אותו מגשר קרוזל לסן, שם טבע.
הפרשה משכה תשומת לב רבה והפנתה זרקור לקיטוב העדתי השורר בצרפת.
ב-2003 קבע ראש עיריית פריז לוח זיכרון על הגשר המנציח את בוארם וקורבנות נוספים שמצאו את מותם באירועי גזענות.
גשר צֵ'קוֹ (באיטלקית: Ponte di Cecco) הוא גשר הולכי רגל שנמצא בעיר אסקולי פיצ'נו שבמזרח איטליה.
הגשר הנוכחי הוא שיחזור מדויק של גשר עתיק שניצב במקום ותוארך לתקופה הרומית.
הגשר נמצא בדרומה של העיר אסקולי פיצ'נו (נפת אסקולי פיצ'נו שבחבל מארקה במזרח איטליה).
הגשר עובר מעל נחל קסטלנו הזורם לעיר מדרום ונשפך במרכז העיר לנהר טרונטו המגיע מהרי האפנינים שממערב ונשפך ל.
קיימות שתי גרסאות למקור השם צ'קו:
הגרסה העממית משייכת את השם למשורר האיטלקי, בן המקום, צ'קו מאסקולי שחי בעיר בשנים 1327-1269
לפי הגרסה הנתמכת על ידי חוקרים מקור השם הוא בצ'קו אפרוטינו (Cecco Aprutino) שהיה בנאי אמן ובנה מחדש את הגשר ב-1349.
אורך הגשר כ-25 מטר ורוחבו כשישה מטר.
הגשר נשען על שתי קשתות לא סימטריות כשמפתח הקשת הגדולה הוא 14.5 מטר ומפתח הקשת הקטנה 7.2 מטר.
גובה הגשר בנקודה הגבוהה ביותר שלו הוא 25 מטר
במרכז הגשר קיים מבנה דמוי בית קטן ששימש כשער הכניסה לעיר מדרום ונקרא "שער המכס"
עד למאה ה-19 רווחה ההנחה שהגשר נבנה בתקופת ימי הביניים.
מחקר של הארכאולוג האיטלקי, ג'ובאני בטיסטה קרדוצ'י , מצא דמיון רב בין גשר צ'קו לגשרים אחרים שבנו הרומים עבור הדרכים העתיקות שסללו מרומא למזרח איטליה וקבע שהתיארוך הראשוני שגוי והגשר נבנה, למעשה, בתקופת הרפובליקה הרומית, דהיינו 30-500 לפני הספירה.
ב-16 ביוני 1944, במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה, הרסו הגרמנים את הגשר (וכן את גשר מאג'ורה הסמוך) כדי למנוע מעבר של כוחות בעלות הברית צפונה.
בשנות ה-60 נערך פרויקט קימום של הגשר במהלכו נאספו אבני הגשר מקרקעית הערוץ ושימשו לבנייתו מחדש באותו מבנה שקדם להריסתו.
גשר קניון חואג'יאנג (בסינית: 花江峡谷大桥) הוא גשר תלוי ב שבסין.
הגשר חוצה את כשהוא עובר דרך קניון חואג'יאנג' העמוק והוא הגשר הגבוה בעולם, בגובה 625 מטרים מעל תחתית הערוץ.
הוא עולה על הגשר הגבוה ביותר הקודם, , שחוצה את אותו נהר 200 קילומטרים במעלה הזרם.
הגשר נפתח לציבור ב-28 בספטמבר 2025.
בין הסיבות לבניית הגשר היו החייאת אזור כפרי מאוד וקידום התיירות, עם הקמת מרכז ספורט אתגרי בתחתית הקניון.
מחוז גוויז'ו נמצא במצב כלכלי ירוד, ובמשך רוב ההיסטוריה שלו מבודד משאר סין עקב הטופוגרפיה הקרסטית שלו.
זמן חציית הקניון, שלקח בעבר כשעתיים, יקוצר לשתי דקות.
הקמת הגשר החלה ב-18 בינואר 2022. ב-21 באפריל 2023 הגיע המגדל הראשון של החלק התלוי לגובה של 199 מטרים ובניית הקורה הרוחבית העליונה החלה.
ב-21 באוגוסט 2025 החל הגשר את מבחן העומס שלו.
המבחן הושלם בהצלחה ב-25 באוגוסט 2025. הגשר נפתח רשמית ביום ראשון, 28 בספטמבר 2025.
אורכו הכולל של הגשר הוא 2,890 מטרים, כולל מפתח ראשי של 1,420 מטרים.
הוא נתמך על ידי שני מגדלים ראשיים בגובה 262 מטרים.
כתוצאה מכך, הפרש הגובה בין המשטח למפלס המים של הנהר מגיע ל-625 מטרים, שיא עולם.
הגשר נושא את גוויז'ו S57, כביש מהיר המחבר את המחוז המיוחד ליו-ג'י והמחוז המיוחד אנלונג.
גשר ריו–אנטיריו הוא גשר מעוגן כבלים, המקשר בין העיר ריו, בצפון הפלופונסוס, לעיר אנטיריו, הממוקמת מעבר למפרץ קורינתוס, על אדמת מערב יוון.
הגשר, שנחנך ב-7 באוגוסט 2004, משפר באופן דרמטי את הגישה לפלופונסוס, שנעשתה קודם לכן רק דרך מצר קורינתוס.
אורכו של הגשר מגיע ל-2,252 מטר (ויחד עם גשרי הגישה הוא מגיע ל-2,882 מטר).
כיוון שהוא מורכב כולו מ-4 עמודים ו-5 רשתות כבלי מתכת, הוא למעשה המישור התלוי על ידי כבלים הארוך ביותר בעולם.
רוחבו 28 מטר, והוא כולל כביש בעל ארבעה נתיבים, שניים לכל כיוון, נתיב חירום נוסף ומדרכה להולכי רגל.
הגשר נקרא באופן רשמי "גשר כארילאוס טריקופיס" על שמו של חרילאוס טריקופיס, מהבולטים בראשי הממשלה של יוון ברבע האחרון של המאה ה-19, שהגה את רעיון בניית הגשר בין ריו ואנטיריו, אולם הטכנולוגיה של אז לא איפשרה זאת.
הגשר נחשב ליצירת מופת ארכיטקטונית והנדסית עקב ההתגברות המתוחכמת שנעשתה בבניתו על הקשיים הרבים שעמדו בפני מהנדסי הגשר.
קשיים אלה כללו מים עמוקים, חומרי בניין לא בטוחים ליסודות, פעילות סייסמית באזור, וסכנת צונאמי והתרחבות מפרץ קורינתוס עקב תזוזת לוחות טקטוניים.
תכנון הגשר החל באמצע 1990, הכנת האתר לבנייה החלה ב-1998, ובניית העמודים התומכים בשנת 2000. ב-2003 הסתיימה בניית העמודים והחלה בניית רשתות הכבלים התלויות ונתיבי התחבורה.
ב-21 במאי 2004 הסתיימה הבנייה המרכזית והחל הגימור (יצירת מעקים, מדרכות, צביעה וכדומה) והכשרת הגשר לעמידה בפני מים וחלודה.
ב-7 באוגוסט 2004 נחנך הגשר, שבוע לפני תחילת אולימפיאדת אתונה (2004), ונושאי הלפיד האולימפי היו הראשונים שעברו עליו רשמית.
העלות הכוללת של הגשר הייתה 630 מיליון אירו, ומומנה בחלקה הגדול על ידי האיחוד האירופי, בנייתו הסתיימה לפני לוח הזמנים, שקבע את סיום הבנייה בין ספטמבר לבין נובמבר 2004. תכנון הגשר, ורוב בנייתו נעשתה על ידי החברה הצרפתית "vinci", שמתפעלת אותו תחת זיכיון דרך חברת הבת שלה "Gefyra" ("גשר" ביוונית).
הארכיטקט הראשי של הגשר הוא ברד מיקאליאן.
עקב המאפיינים המסובכים של האזור נדרשו פתרונות הנדסיים מיוחדים.
נסיבות אלה כללו עומק מים של 65 מטר, קרקעית המפרץ שלא יכולה לשאת משקל רב וליצור התנגדות מספקת, פעילות סייסמית, התרחבות מפרץ קורינתוס ב-30 מילימטר בשנה, והסכנה של תזוזות טקטוניות.
כדי להתמודד עם הקשיים יושמו טכניקות מיוחדות:
הושקעו 200 צינורות באורך 25 מטרים, בצורה אנכית, בשטח המיועד להצבת העמודים.
כדי למנוע שקיעת העמודים לקרקע החולית בעת רעידת אדמה.
העמודים המרכזים של הגשר לא נבנו על אדמת הים, או נקברו בה, אלא הונחו על מצע של חצץ, שפוזר ושוטח לגובה אחיד על קרקעית הים (משימה מסובכת מאוד בעומק 65 מטר).
מטרת מבנה זה היא שבמקרה של תזוזה טקטונית יכלו העמודים לנוע, ללא התמוטטות, על קרקעית הים, בעוד מצע החצץ יספוג אליו את האנרגיה של התנועה.
חלקי הגשר מחוברים לעמודים ולכבלים במגבהים ובמרסנים הידראולים, ובכך מאפשרים לגשר לא להיות נוקשה יותר מדי, דבר שיגרום להתמוטטות ברעידת אדמה, ולא מדי גמיש, מה שיגרום נזק לעמודים, ולבסוף להריסתם.
הגמישות של הגשר מאפשרת גם להתגבר על ההתרחבות ההדרגתית והטבעית של מפרץ קורינתוס.
המחיר לנסיעה על הגשר למכוניות פרטיות הוא 14.7 אירו, ולאופנוע - 1.9 אירו.
גשר שער הזהב הוא גשר תלוי המחבר בין שני קצותיו של מצר שער הזהב, שהוא נתיב הכניסה למפרץ סן פרנסיסקו מהאוקיינוס השקט.
הגשר מחבר בין שתי לשונות היבשה הסוגרות את המפרץ: בין העיר סן פרנסיסקו לבין מחוז מרין (בסמוך לעיר סוסליטו).
אורכו של הגשר הוא 2,737 מטר, המרחק בין שני מגדליו הוא 1,280 מטר וגובהם 230 מטר מעל גובה פני הים.
עיצוב הגשר ושמו הוא פרי יצירתו של מהנדס אמריקאי-יהודי בשם ג'וזף שטראוס, שאחראי על יותר מ-400 גשרים מתרוממים, אף על פי שהללו היו קטנים במידה ניכרת מפרויקט זה.
בין אנשי המפתח האחרים בפרויקט היו גם האדריכל אירווין מורו, האחראי על הסגנון (אר דקו) ועל צבעו של הגשר, המהנדס צ'ארלס אלטון אליס ושרטט הגשר הלטבי-אמריקאי-יהודי לאון מויסף, ששיתפו פעולה בחישובים המתמטיים המורכבים.
שטראוס גייס בצפון קליפורניה תמיכה ברעיונו במשך יותר מעשור.
תכנונו המקורי של שטראוס לא היה מושך את העין, היות שכלל עמודי תמיכה רבים וגדולים מכל צד, מחוברים למתלה מרכזי.
בניית הגשר החלה ב-5 בינואר 1933, תחת חסות של WPA (Works Projects Administration), תוכנית של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ליצירת מקומות עבודה ציבוריים באמצעות כספי השלטון המרכזי, ולהקלת השפעתו של השפל הכלכלי הגדול.
לפני שהתחילו בעבודה הניח שטראוס, בוגר אוניברסיטת סינסינטי, לבנה שנלקחה מאולם ה"מקמיקן" שנהרס.
במהלך תכנון והקמת הגשר החליט שטראוס להימנע מהריסתו של מבצר פורט פוינט שנבנה ב בגדה הדרומית של המצר ולכן בנה קונסטרוקציית מתכת מעל המבצר.
הקמת הגשר הושלמה באפריל 1937, והוא נפתח להולכי רגל ב-27 במאי באותה שנה.
למחרת אישר הנשיא את פתיחת הגשר לרכב.
עלותה הכוללת של בניית הגשר הייתה 27 מיליון דולר (שווה ערך לכ-533 מיליון דולר של שנת 2010).
היבט מיוחד של הבנייה הייתה רשת ביטחון שנתלתה מתחת לגשר והפחיתה באופן משמעותי את מספר ההרוגים במהלך הבנייה, שהיה נמוך בהשוואה למספר ההרוגים בפרויקטי בנייה מסדר גודל דומה בתחילת המאה ה-20: הרוג אחד על כל מיליון דולר שמושקע בבנייה.
כ-11 עובדים נהרגו בזמן הבנייה וכ-19 נוספים ניצלו הודות לרשת הביטחון.
רוב מקרי המוות אירעו לקראת סיום הבנייה, כשרשת הביטחון עצמה כשלה בעקבות נפילת פיגום.
עד 1964 היה המיפתח שבין המגדלים הארוך ביותר מבין הגשרים התלויים, אך אז נחנך גשר וראזאנו נארוז, המקשר בין נמל ניו יורק בברוקלין לבין סטטן איילנד ולו מיפתח ארוך יותר.
לגשר שער הזהב היו גם המגדלים התומכים הגבוהים ביותר בזמן בנייתו.
ב-1957, עלה אורכו של גשר מקינק במישיגן על אורכו של גשר שער הזהב בין המעגנים והפך לגשר הארוך ביותר בעולם באורכו הכולל.
הגשר הארוך ביותר בקטע שבין מגדלים הוא, נכון ל-2007, גשר אקשי-קייקיו הממוקם ביפן.
בשנת 2022 נפתח לתנועה גשר הדרדנלים בטורקיה, הארוך מהגשר היפני בכ32 מטר.
נפח התעבורה היומי הממוצע על הגשר הוא 100,000 כלי רכב.
על מנת לצאת מסן פרנסיסקו צפונה לכיוון מחוז מרין יש לנסוע על גשר שער הזהב.
הגשר מתחבר אל הכביש המהיר של ארצות הברית 101 ואל דרך המדינה קליפורניה 1. לגשר יש שישה נתיבים למעבר רכב ומעבר להולכי רגל ולרוכבי אופניים משני צידי הגשר.
הסימונים בין הנתיבים המרכזיים ניתנים להזזה על מנת לשנות את כיווני הנסיעה בנתיבים המרכזיים בהתאם לתנועה.
בבקרי ימי חול נעה רוב התנועה דרומה לתוך העיר, ולכן הנסיעה בארבעה מתוך ששת הנתיבים שעל הגשר היא לכיוון דרום.
במהופך, בערבי ימי חול מופנים ארבעה נתיבים לכיוון צפון.
למרות דיונים רבים לגבי אמצעי ההפרדה הזה, לא נמצא עדיין פתרון שישביע את רצון השלטונות.
בסופי שבוע הנתיב המזרחי להולכי רגל משרת הולכי רגל בלבד, והנתיב המערבי פתוח לרוכבי אופניים בלבד.
בימי השבוע חולקים הולכי הרגל ורוכבי האופניים את הנתיב המזרחי בחלק משעות היום.
שני המעברים סגורים בשעות הלילה, בהן יכול רק רכב ממונע לעבור על הגשר.
שמו של מצר "שער הזהב", אשר על שמו קרוי הגשר, ניתן לו בשנת 1846 על ידי חוקר הארצות ג'ון פרימונט.
החוקר בחר בשם זה עבור המצר משום שחזה את הדמיון שיתקיים בין השפע שזרם לקרן הזהב מהמזרח הקרוב בעבר, לבין השפע שיזרום למצר מהמזרח הרחוק בעתיד.
ב-1 בספטמבר 2002 עלה המס לרכב הנוסע דרומה מ-$3 ל-$5. הנסיעה צפונה נותרה חינם.
צבע הגשר הוא כתום-שני המכונה גם כתום בינלאומי.
הצבע נבחר על ידי האדריכל אירווינג מורו בגלל השתלבותו הטובה בסביבה הטבעית וכיוון שהוא מגביר את נראות הגשר בזמן ערפל.
הגשר נחשב בעיני רבים לאחד הגשרים היפים ביותר הן מבחינת עיצוב המבנה והן מבחינה אסתטית.
הגשר הוכרז אחד מפלאי העולם על ידי האגודה האמריקאית של מהנדסים אזרחיים.
קפיצה מגשר היא דרך נפוצה להתאבד.
בממוצע קופץ אדם מגשר שער הזהב מדי שבועיים, ובסך הכול התאבדו בקפיצה ממנו יותר מ-1,350 איש (הספירה הרשמית הסתיימה ב-1995, כשמספר המתאבדים הגיע ל-1,000).
מספר המתאבדים מגשר זה הוא הגבוה מבין שאר המבנים היחידים בשאר העולם.
כמעט כל המתאבדים קפצו מהצד המזרחי של הגשר, כי רק צד זה פתוח להולכי רגל.
מרחק הנפילה עד פני המים הוא 67 מטר, זמן הנפילה הוא 4 שניות והמהירות בזמן הפגיעה במים היא 120 קילומטר לשעה.
נכון לשנת 2003 ניצלו מהקפיצה רק 26 בני אדם.
רבים מהניצולים דיווחו שהתחרטו בזמן שהיו בין שמים לארץ, כל הניצולים פגעו במים תחילה ברגליהם ומרביתם סבלו מפגיעות פנימיות קשות ומעצמות שבורות.
בשנת 2005 חשף אריק סטיל, במאי סרטי תעודה, את העובדה שרימה את ועדת הגשר כך שתאפשר לו להסריט את הגשר במשך חודשים ספורים, תוך כדי שהוא מתעד כ-20 התאבדויות.
מועצת המנהלים של הגשר התנגדה בעקביות לקריאות להצבת מחסום שימנע ממתאבדים לעבור מעל המעקה הנוכחי שגובהו 1.2 מטר.
אולם, ב-11 במרץ 2005 התחילה ועדת הגשר בצעדים ראשונים לקראת אישור פרויקט בניית מחסום שעלותו כשני מיליון דולר.
ב-10 באוקטובר 2008 החליטה מועצת המנהלים, לאחר בחינת חלופות שונות, כי המחסום שיבנה יהיה רשת תחת הגשר.
במאי 2011 אושר תקציב ראשוני בסך חמישה מיליון דולר לתכנון הרשת.
בינתיים, פוזרו לאורך מעבר הולכי הרגל תאי טלפון לשיחות ישירות לארגוני סיוע, עם שלטים המפצירים להתקשר, בכל אדם שחושב לקפוץ.
גשר שער הזהב בקולנוע ובטלוויזיה
בהיותו סמל מובהק של סן פרנסיסקו, מופיע הגשר במספר לא מבוטל של סרטי קולנוע, מהם שכל עלילתם מתרחשת בעיר זו, ומהם שסצנה מרכזית שלהם מתרחשת בגשר.
בחלק מהמקרים הסרט מהווה רקע לאירועים, ובאחרים למאפייני הגשר, כגון גובהו, חשיבות מיוחדת.
בתפאורת הרקע הידועה בסרט "ורטיגו" של אלפרד היצ'קוק ניתן לראות את הגשר ברקע כאשר הסצנה מתרחשת מזרחית לפורט פוינט.
הגשר נראה בצורה בולטת ברצף הפתיחה של אופרת הסבון "אהבה היא פאר" ("Love is a Many Splendored Thing"), שמוקמה בסן פרנסיסקו.
לגשר תפקיד חשוב בסצנת השיא של סרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (A view to a Kill).
בסרט שעת האפס ("The Core") חודרים גלים אלקטרומגנטיים שמקורם מהשמש דרך האטמוספירה ומתיכים את גשר שער הזהב ולאחר מכן את סן פרנסיסקו.
בסרט "סופרמן" מציל סופרמן אוטובוס ילדים שעומד ליפול מהגשר.
בסרט "הענק" ("The Hulk") קופץ הענק מהגשר על מנת להציל מטוס קרב.
בסדרת "מסע בין כוכבים" ממוקמות המפקדה והאקדמיה בסן פרנסיסקו, עם הגשר ברקע.
כדי שלא יתאפשר לצופים לחזות בתחבורה העתידית ישנה זכוכית מטושטשת שמסתירה את הנתיבים.
בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", טסה חללית קרב קלינגונית, המוטסת על ידי צוות האנטרפרייז, מתחת לגשר בדרכה לנחיתת אונס אל תוך המפרץ.
מאוחר יותר, בסרט מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9, נהרס הגשר בזמן מלחמת ריבונות עם גזע הברין.
בסרט "הג'ונגל מת מצחוק" מטפס ג'ורג', הילד שגדל בין קופים, על הגשר ומהלך עליו, כאילו היה ביתו האהוב, ובתוך כך מציל עובד תקוע.
בסרט הטלוויזיה "10.5" הורסת רעידת אדמה את הגשר.
בסדרת הטלוויזיה "מכושפות", המתרחשת בסן פרנסיסקו, ניתן לראות את גשר שער הזהב בסצנות רבות, כמרכיב מהותי בנוף העיר.
הגשר נראה, בין השאר, בסצנת הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "צער גידול בנות", המתרחשת בסן פרנסיסקו, ומעביר גם לצופה המזדמן מסר ברור על מקום התרחשותה של הסדרה.
בסרט "אקס-מן 3: המפלט האחרון", מגנטו עוקר את גשר שער הזהב ממקומו, כדי להעביר אותו ואת אחוות המוטאנטים לאי הסמוך.
בסרט "מפלצות נגד חייזרים" התרחש קרב בין המפלצות לחייזרים על הגשר והוא נפגע.
בסרט "כוכב הקופים: המרד" נערך קרב על גשר שער הזהב, בין הקופים המנסים להגיע ליער שמעבר לגשר לבין השוטרים המנסים לעוצרם.
בסרט "שליחות קטלנית: ג'נסיס" נערך מרדף בין המחסלים, שבסופו "תלוי בין שמיים לארץ" אוטובוס על קצה הגשר.
בסדרה "המנטליסט" רוב הסדרה מתרחשת בקליפורניה והגשר מופיע שם בסצנות רבות, כמרכיב זיהוי לעיר.
בסרט הפריצה לאלקטרז, מטוסי הורנט חולפים מתחת לגשר בדרכם לתקוף את האי אלקטרז.
בפתיחת הסרט המצויר 6 גיבורים (Big hero 6) משנת 2014 המתרחש ב"סן פרנסוקיו" (שילוב בין סן פרנסיסקו לטוקיו), נראה גשר שער הזהב כשמגדליו מעוצבים בסגנון טוריאי.
גשר ת'רוגס נק הוא גשר תלוי המחבר בין שכונת ת'רוגס נק שברובע הברונקס לבין אזור בייסייד של קווינס בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
גשר זה הוא החדש בגשרים החוצים את איסט ריבר, ונבנה על מנת להקל את עומסי התנועה על גשר ברונקס וייטסטון הסמוך.
הגשר נפתח לתנועה ב-11 בינואר 1961.
הגשר הוא גשר אגרה בבעלות העיר ניו יורק, והוא מנוהל על ידי רשות המנהרות וגשר טרייבורו - חברת בת של רשות התחבורה המטרופולינית של ניו יורק.
אורכו של הגשר 549 מטרים בין שני מגדלי התמיכה, ואורכו הכולל 887 מטרים.
קנדי ובשמו הקודם גשר טרייבורו הוא מבנה המורכב משלושה גשרים, המחברים את הרבעים השונים של העיר ניו יורק: הברונקס, מנהטן וקווינס.
הגשר עובר מעל האי וורד והאי רנדל שהיו מצויים בין הרבעים ואוחדו יחד על ידי ייבוש הים.
הקומפלקס הוא, גשר אגרה, הנושא את הכביש המהיר 278 (I-278) וכן את הכביש המהיר של מדינת ניו יורק 900G.
הוא מתחבר עם כביש ה-FDR ו-Harlem River Drive במנהטן, הכביש המהיר ברוקנר (I-278) והכביש המהיר של מייג'ור דיגן (הכביש המהיר 87) בברונקס, ו-Grand Central Parkway (I-278) ושדרת אסטוריה בקווינס .
קנדי תוכנן בשנת 1929 והכוונה הייתה לבנותו על ידי הנפקת איגרות חוב של העיר ניו יורק.
אולם עם קריסת הבורסה בשנת 1929, לא היה ניתן לגייס כספים לבניית הגשר.
עוזר מושל מדינת ניו יורק, רוברט מוזס, לקח על עצמו את פרויקט בניית הגשר והקים לצורך כך את רשות גשר טרייבורו.
עבודות בניית הגשר החלו בשנת 1930. היחסים העכורים בין מוזס לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט איימו למנוע תמיכה פדרלית בפרויקט במסגרת הניו דיל, אולם לחץ בדעת הקהל שהציג את רוזוולט כפוליטיקאי קטן הכריחה אותו להעביר את הכספים והגשר נפתח לתנועה ב-11 ביולי 1936 במעמד הנשיא.
עם השלמתו עברו הכנסות הגשר את הציפיות, והוא היה לפרויקט לדוגמה של הרשות לעבודות ציבוריות.
עלותו של הגשר עלתה על עלות הקמת סכר הובר.
על מנת להקים את הגשר הובאו לעיר ניו יורק מלט ממפעלים צפוניים המצויים במדינת מיין ועד מפעלים דרומיים המצויים במדינת מיסיסיפי.
כמו כן יער שלם במדינת אורגון נכרת על מנת לשמש פיגומים עבור הגשר.
ההכנסות מהאגרה של המעבר בגשר מגיעות ל-933 מיליון דולר מדי שנה (נכון ל-2002) - וכיום משמש כמקור מימון עיקרי לרשות התחבורה העירונית של ניו יורק.
עוברים בגשר כ-200,000 כלי רכב מדי יום.
הגשר התלוי על איסט ריבר (כביש I-278)
אורך חלקו המרכזי של הגשר: 421 מטרים.
אורך כל אחד מחלקיו הצדדיים של הגשר: 213 מטרים.
אורכו הכולל של הגשר: 847 מטרים.
גובה המגדלים מעל פנים המים (בגאות): 96 מטרים.
גובה מרכז הגשר מעל פני המים (בגאות): 44 מטרים.
הגשר מעל נהר הארלם (דרך 900G)
אורך חלקו המרכזי של הגשר: 94 מטרים.
אורך כל אחד מהחלקים הצדדיים: 70 מטרים.
אורך מקצה אל קצה: 235 מטרים.
גובה מגדלי הגשר: 64 מטרים.
הגשר מעל לשון הים ברונקס (I-278)
אורך חלקו המרכזי של הגשר: 117 מטרים.
מערך של חלקי הגשר התלויים: 371 מטרים.
אורך מקצה לקצה: 488 מטרים.
גובה מעל פנים הים (גאות): 17 מטרים.
גשר תלוי הוא סוג של גשר אשר מתאפיין במִפְתָּח גדול ובגמישות של המבנה וכשמו - מִסעתו נתלית בעזרת כבלים.
העיקרון ההנדסי של גשר תלוי הוא המרת כל כוחות הלחיצה והפיתול לכוחות מתיחה, והעברתם דרך כבלים, המאופיינים במשקל נמוך, בגמישות ובעמידה בכוחות מתיחה, אל שני עמודים גבוהים בצידי הגשר, ומהם אל הקרקע.
מבחינה זו גשר תלוי בנוי בעיקרון הפוך לזה של גשר אבן קשתי, שבו כל הכוחות מומרים לכוחות לחיצה, ומועברים דרך האבן אל קצות הקשת.
בין ראשי העמודים בגשר תלוי תלויים כבלים מאסיביים אשר מהם תלויה המיסעה או המדרכה עליה עוברת הדרך.
קצות הכבלים מעוגנים לקרקע בשני הצדדים הקיצוניים ביותר של הגשר.
היתרון הגדול של גשר תלוי הוא בכך שהמשקל של כל הגשר עובר אל העמודים דרך הכבלים ומהם אל האדמה, ולפיכך אין צורך בקורה עבה או במסבך שיחזיקו את מיפתח הגשר באוויר.
יתרון נוסף הוא הגמישות המבנית המקנה לגשר עמידות גבוהה בפני רעידות אדמה.
הגשר התלוי בעל המיפתח הגדול ביותר בעולם הוא גשר הדרדנלים בטורקיה, שנחנך ב-2022 ואורך מיפתחו עומד על 2,023. שני לו הוא גשר אקשי-קייקיו שביפן שנבנה בשנת 1998, אורך מיפתחו 1,991 מטר ואורכו הכולל 3,911 מטר.
עם זאת, יש גשרים תלויים בעלי מיפתח קטן יותר ואורך כולל גדול יותר.
גשרים המתבססים לעיתים על עמוד אחד אינם עונים להגדרה של גשר תלוי המחייב שתי נקודות משען (למשל שני עמודים).
טיפוס זה של גשרים מכונה גשר מעוגן כבלים.
אחד מהאדריכלים הבולטים בתחום הוא סנטיאגו קלאטרווה, אשר תכנן שני גשרים תלויי כבלים בישראל (בירושלים עבור הרכבת הקלה ובפתח תקווה להולכי רגל).
גשרים תלויים מצטיינים גם בנוכחות ויזואלית ייחודית ומרשימה, וכך הפכו מספר גשרים כאלו לסמלים של המקומות בהם הם ניצבים.
בין אלו ניתן לציין את גשר שער הזהב בסן פרנסיסקו וגשר ברוקלין בניו יורק.
גשר סקיי ברידג' 721 שאורכו 721 מטר, הוא הגשר התלוי המיועד להולכי רגל הארוך בעולם.
גשר קניון חואג'יאנג שבסין הוא הגשר התלוי הגבוה בעולם, גובהו 625 מטרים מעל תחתית הערוץ.
גשר ריו-ניטרוי (בפורטוגזית Ponte Rio-Niterói) הוא גשר הנמצא במפרץ גואנברה ומחבר בין הערים ריו דה ז'ניירו וניטרוי שבברזיל.
באופן רשמי הוא נקרא גשר הנשיא קוסטה אה סילבה (Ponte Presidente Costa e Silva), על שמו של הנשיא ארטור דה קוסטה אה סילבה שאישר את בנייתו.
ב-23 באוגוסט 1968 החל פרויקט הבנייה את דרכו במעמד אליזבת השנייה מלכת הממלכה המאוחדת והנסיך פיליפ דוכס אדינבורו לצד מריו אנדראזה, שר התחבורה של ברזיל.
בניית הגשר מומנה בעזרת הלוואת מבנקים אנגליים וממשלת ברזיל.
העבודות הבנייה החלו ב-1969 ונמשכו עד 1974. אורכו 13.29 קילומטר, מתוכם 8.836 קילומטר על פני המים.
הגובה המרבי של המקטע המרכזי הוא 72 מטר מעל פני הים.
שני נתיבי נסיעה של 12.20 מטר כל אחד, ובכל אחד מהם שלושה מסלולים.
עם חנוכתו היה הגשר השני באורכו בעולם והארוך ביותר ללא שימוש במגדלים.
תכנון באמצעות מגדלים לא התאפשר מאחר שהוא ממוקם בנתיב הטיסה של נמל תעופה סנטוש דומונט, ומגדלים על פני הגשר היו חוסמים את נתיבי הגישה אל שדה התעופה.
עם סיום העבודות עמד צפי מעבר כלי הרכב היומי על 9,202 מכוניות, 4,868 משאיות, 1,795 אוטובוסים ובסך הכול 15,865 כלי רכב.
כיום עוברים בממוצע יותר מ-230,000 כלי רכב על הגשר.
מאז שנת 1995 נוהל הגשר בידי חברה פרטית.
הגשר הוא חלק מהכביש הארצי BR-101.
גשש הוא אדם שתפקידו לעקוב אחרי בני אדם או בעלי חיים באמצעות העקבות והשינויים שהם משאירים בשטח.
הגשש מומחה בזיהוי טביעות רגליים ובשינויים לא טבעיים בתוואי השטח.
תפקידו של הגשש הצבאי כולל גם איתור מטעני חבלה שהושארו בשטח.
הגששים בצבא ההגנה לישראל עוברים טירונות כרובאי 05 ולאחר מכן מקבלים את הכשרתם בבסיס אימונים פיקודי (בא"פ) לכיש, רובם ככולם בדואים, פרט לגששים המשתתפים באבטחת הקריה למחקר גרעיני, הנמנים עם קהילת ביתא ישראל (משיקולים של סיווג ביטחוני).
גשר הרכבת של רחוב קנון הוא גשר רכבת במרכז לונדון מעל נהר התמזה.
הגשר מאפשר מעבר רכבות מסאת'ק שבגדה הדרומית של הנהר לתחנת רחוב קנון בגדה הצפונית של הנהר.
בעת הקמתו נקרא הגשר "גשר אלכסנדרה" על שם אלכסנדרה מדנמרק אשתו של המלך אדוארד השביעי.
הגשר תוכנן על ידי ג'ון הנקשו וג'ון וולף-בארי עבור קו הרכבת סאות' איסטרן, ונפתח לציבור לאחר שלוש שנות בנייה, בשנת 1866. הגשר כלל חמש קשתות ברזל יצוק העומדות על עמודים דוריים מברזל.
בשנת 1989 אירע מתחת לגשר אסון מרצ'יונס.
גשר ריאלטו (באיטלקית: Ponte di Rialto), הוא אחד מארבעת הגשרים, יחד עם גשר האקדמיה, גשר היחפנים (Ponte degli Scalzi) וגשר החוקה (של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה), שבעזרתם ניתן לחצות את התעלה הגדולה בוונציה (Canal Grande) מן הגדה האחת לאחרת.
גשר ריאלטו נבנה במקום הצר ביותר בתעלה.
אזור הגשר הוא המרכז המסחרי של העיר ונציה.
הגשר נחשב לבטוח ביותר, אתר תיירותי, ומפורסם בתור פנינה אדריכלית.
המעבר הראשון מעל התעלה הגדולה (Canale Grande) היה גשר של סירות שנבנה בשנת 1181 בסמוך לרובע הריאלטו.
הוא נבנה על ידי ניקול ברטיירי (Nicol Barattier).
הגשר כונה בשם גשר המטבע (Ponte della Moneta), משום שהמטבעה של הממשל, ה(Zecca), הייתה בכניסה המזרחית לגשר - באי ריאלטו.
עליית חשיבותו של השוק באי ריאלטו, שבו היה גם הנמל של ונציה, הגדילה את חשיבותו של הגשר הנייד מעל התעלה, שהוביל אנשים וסחורות למרכז העיר, לאי סן מרקו.
בשנת 1250 הונח מעל התעלה הגדולה גשר של עץ.
המבנה היה מורכב משני משטחי עץ שהיו מונחים בשיפוע עד למרכז הגשר, כמתכונת הגשר הנוכחי.
הגשר נבנה כך כדי לאפשר מעבר של ספינות מלחמה מסוג גלרה (GALERA).
גשר העץ היה ניתן להזזה כאשר רצו לאפשר מעבר ספינות בתעלה, כולל ספינת המלחמה, רחבת הסיפון עם התורן המוגבה יחסית.
במאה ה-15 נבנו על הגשר שתי שורות של חנויות, כאשר שכר הדירה שהתקבל מהחנויות שימש למימון התחזוקה של הגשר, שהיה חיוני ויקר, כל עוד היה מעץ.
שריפות חיסלו חלקים של הגשר.
בשנת 1591 בנה האדריכל אנטוניו דה פונטה (Antonio da Ponte) את הגשר הנוכחי, כאשר קשת בודדת מאבן מחזיקה את הגשר במלואו.
הגשר מקורה וכולל שלושה מסלולים, שבהם עולים במדרגות נמוכות עד לשיא וממנו יורדים שוב במדרגות נמוכות.
שני מסלולים הם לאורך המעקים החיצוניים של הגשר.
המסלול האמצעי עובר בין שתי שורות של חנויות.
בחנויות מוצרים המיועדים לתיירים: יהלומים ואבני חן, פריטי לבוש ומוצרים מזכוכית מוראנו.
אורכו של הגשר הוא 25 מטר והמרחק האופקי בין שתי הגדות 20 מטר.
תמונה רחבה של גשר הריאלטו - יסודות הגשר הם המוצקים ביותר בעיר.
גשר שייח' חוסיין (או גשר מעוז) הוא גשר הרוס על נהר הירדן, בעמק בית שאן ליד הקיבוץ מעוז חיים ומכאן שמו בעברית.
מקור שמו בערבית הוא בקבר קדוש מוסלמי בשם זה שהיה בעבר מצפון לגשר.
לאחר החתימה על הסכם השלום עם ירדן בשנת 1994, הוסב שמו ל"גשר נהר הירדן".
לכל אורך ההיסטוריה שימש האתר כמעברה בין מזרחה למערבה של ארץ ישראל:
יהודה המכבי עבר בנקודה בשובו ממסעו להצלת היישובים היהודיים בעבר הירדן.
בשנת 63 לפנה"ס עבר שם פומפיוס עם צבאו בדרכו לבית שאן.
בשנת 638 פרצו המוסלמים דרך הגשר הזה לראשונה אל תוך ארץ ישראל.
בשנת 1183 חצה צלאח א-דין עם צבאו את הגשר לכיבוש ארץ ישראל מהצלבנים.
הגשר ההרוס נבנה על ידי העות'מאנים בשלהי המאה ה־19 ופוצץ לראשונה על ידם בשנת 1918 בעת נסיגתם מפני הצבא האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים הוצב דרומית לו גשר עץ זמני שפינה את מקומו לגשר ברזל קבוע שהוצב במקום בשנת 1925.
ב־17 ביוני 1946 פוצצו לוחמי הפלמ"ח מהגדוד הראשון בפיקוד ברוך אקסלרוד את הגשר במהלך מבצע ליל הגשרים.
לאחר תקופה קצרה הוקם במקום גשר ביילי.
ב-14 בפברואר 1948 יצאו אנשי הפלמ"ח עמיקם אלון וצבי משה פרוצל למבצע לפיצוץ מכונית תופת על הגשר, במטרה להביא לקריסת הגשר ובכך למנוע חדירת כוחות אויב מהגבול המזרחי.
השניים הצליחו לפרוץ את המחסומים ולפוצץ את המכונית על הגשר.
אלון הצליח לקפוץ מהגשר לנהר הירדן ולהינצל.
פרוצל, שהיה החבלן שהפעיל את המטען, נהרג מכדורי חיילי הלגיון הערבי.
בשנת 1967, מייד לאחר מלחמת ששת הימים נהרס הגשר סופית, הפעם גם מצידו הירדני בידי הצבא הירדני שחשש שצה"ל ימשיך להתקדם מזרחה מעבר לנהר הירדן.
עם חתימת הסכם השלום עם ירדן ב־1994, הוצב במקום גשר ביילי חדש על ידי נציגי צה"ל וצבא ירדן וזמן קצר אחר כך נפתח מעבר נהר הירדן בין שתי המדינות.
החל משנת 1998, ניצב במקום גשר ביילי גשר כפול מבטון אשר נבנה בצידו הישראלי על ידי מע"צ ובצידו הירדני בידי הירדנים בסיועה של ממשלת יפן.
גשר רושמיה (גשר הגיבורים) הוא גשר ותיק מעל נחל גיבורים ("ואדי רושמיה") בשכונת חליסה, חיפה.
על הגשר עובר הכביש המקשר בין שכונת הדר (רחוב הגיבורים, בעבר רחוב צלאח א-דין) אל שכונת חליסה, וממנה אל מפרץ חיפה, הקריות ויישובי העמקים.
מתחת לגשר עוברת מאז 2013 דרך נחל הגיבורים המחברת בין העיר התחתית ושכונת הדר הכרמל אל מחלף רופין.
אזור הגשר היה מוקד קרבות בראשית מלחמת העצמאות עד שחרור חיפה, ובעקבותיהם שונה שם הגשר לגשר הגיבורים, וזאת כדי להנציח את הקרב על בית הנאג'אדה שחלש על המעבר בגשר.
אורכו של הגשר 90 מטר.
בזמן פתיחתו הוא היה הגשר הגדול בארץ ישראל.
מקורו של השם רושמיה (בערבית ראס מיה, בעברית ראש מיה, ראש מים) הוא כנראה בשמו של ישוב יהודי עתיק מתקופת החשמונאים, הנמצא בסביבת ראש הואדי (היום נחל גיבורים) ובמורדו.
בימי הצלבנים נבנתה באזור מצודה שנקראה באותו שם - מבצר ראש מיה, ששרידיה כיום הם חלק מגן ארכאולוגי בשכונת רוממה.
הקמת הגשר החלה ב-12 ביוני 1927 והוא נחנך ב-7 במאי 1928 בזמן כהונתו של חסן שוכרי כראש העיר חיפה.
באותה תקופה פעלו מחצבות במעלה הוואדי, ולכן הגשר עבר מעל שלוחת מסילת הרכבת שקישרה את המחצבות לנמל.
לימים נסגרו המחצבות ופורקה המסילה.
הגשר נבנה ביציקות בטון ומפורסם בשל מבנה הקשתות המסוגנן שלו.
למבנה זה יתרונות בצורת העברת המשקל וכמות החומר בשימוש.
מבנה הקשתות הוא אליפטי, ומספק מפתח גדול (כ-30 מטר) במקטע המרכזי.
בגשר 5 קשתות, אורך יתר הקשת הראשית הוא 30 מטר וגובה הקשת בעת בנייתו מתחתית הואדי היה 20 מטר.
יתרי הקשתות הצדדיות נע בין 10–12 מטר.
רוחב הגשר כולל המעקה 7.80 מטר.
הצורך בבניית הגשר נוצר בעקבות התרחבות שכונת הדר הכרמל והקמת שכונות חדשות לידה.
כבישי הגישה לעיר התחתית לא היו נוחים.
רק בשנת 1925 חוברה הדר הכרמל לעיר התחתית כשנסלל רחוב הבורג' (היום מעלה השחרור).
כדי לנסוע למפרץ חיפה נאלצו התושבים לעבור דרך הרחובות הצפופים של "ארד אל-יהוד" דרך רחובות סוקולוב והשומר.
המשך התפתחות העיר יצר צורך דחוף בסלילת דרכים חדשות.
גורם נוסף לבניית הגשר היה הרצון ליצור עבודות ציבוריות בתקופה של משבר כלכלי.
בניית הגשר השפיעה מיידית על התפתחות השכונות המזרחיות שהגיעו בעקבות הגשר ואדי רושמיה ועל הביקושים לקרקעות באזור.
הגשר הפך לאחר בנייתו לעורק תחבורה חשוב.
הדר הכרמל הפכה משכונת מגורים שקטה למרכז היישוב, ורחוב הרצל הפך לרחוב הראשי של העיר.
לגשר רושמיה הייתה חשיבות אסטרטגית לחיפה היהודית, בשל היותו שער הכניסה העיקרי לשכונת הדר הכרמל, ודרך הגישה היחידה להדר שלא עברה בעיר התחתית, שבה הייתה אוכלוסייה ערבית עוינת וצפופה.
בעקבות הלחימה, הפך הגשר לציר העיקרי המחבר בין חיפה היהודית ובין הקריות, נשר, עמק יזרעאל והגליל המערבי.
גם התנועה הבין-עירונית בין השרון והמרכז לחיפה עברה דרך הגשר, עקב חסימת כביש חיפה-תל אביב מדרום לחיפה באזור א-טירה והמשולש הקטן.
עקב תוואי נחל גיבורים, הגשר שכן בנקודה נמוכה יחסית לסביבתו, כאשר הקצה המזרחי של שכונת הדר הכרמל היהודית ושכונת חליסה הערבית מתנשאים מעליו ושולטים על הגשר באש ובתצפית.
מיד לאחר החלטת כ"ט בנובמבר תקפו ערבים ביריות 3 מכוניות יהודיות שעברו על הגשר.
התקפה נוספות על הנוסעים בגשר התרחשה ב-8 בדצמבר 1947. כתגובה ביצעה ההגנה פעולת תגמול רחבה בשכונת חליסה, ב-16 בינואר 1948, במהלכה פוצצו שלושה מבנים הסמוכים לגשר על יושביהם.
בפעולה זו נהרגו 35 תושבים ערבים.
במרץ 1948 ביצעה ההגנה פעולת תגמול נוספת.
הנוסעים על הגשר אובטחו על ידי ממשלת המנדט בעזרת כוחות משוריינים וכן על ידי הצבת עמדת תצפית על גג "בית התעשייה" החולש על הגשר.
הקרב על הגשר במלחמת השחרור
חשיבות הבית נבעה ממיקומו שאיפשר תצפית ושליטה על כל האזור כולל לארד אל-יהוד.
לאחר קרב קשה הגיעו הלוחמים לקומה השלישית והתבצרו בה.
בקרב נהרגו 7 לוחמים ונפצעו 21 לוחמים.
הגשר המקורי היה בעל שני נתיבים צרים בלבד, וכך נוצרו עם השנים עומסי תנועה באזור.
בסוף שנת 1987 החלה הקמתו של גשר חדש נוסף במקביל לגשר הישן, כמה עשרות מטרים מצפון לו.
בסוף 2013 נפתחה לתנועה 'דרך נחל הגיבורים' המתחילה בסמוך למטה המשטרה בעיר התחתית, חולפת מתחת לשני הגשרים, וממשיכה בתוואי נחל גיבורים עד אזור הגרנד קניון, שם היא מתחברת לדרך פיק"א המוליכה למרכז חורב ולדרך שמחה גולן המקשרת בין נווה שאנן ושכונת הדר במחלף רופין.
גשר שְלוּש הוא גשר ברזל ברחוב שלוש בשכונת נווה צדק בתל אביב-יפו.
גשר הברזל מחבר את רחוב אילת ליד שכונת פלורנטין עם רחוב שלוש בשכונת נווה צדק.
הגשר נבנה מעל המבתר שנחפר בגבולה הדרומי של נווה צדק לצורך הנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים בשלהי המאה ה-19, ונחשב לגשר המודרני הראשון שהוקם בתל אביב-יפו (הקדים את גשר יהודה הימית ביותר מ-30 שנה).
אורכו של הגשר 8 מטרים, גובהו 5 מטרים ורוחבו 4 מטרים.
ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית ביפו, צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות.
שלוש היה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו.
באחת הפעמים התהפכה כרכרתו במהלך חציית המבתר שבו עברה מסילת הברזל (כיום פארק המסילה), והוא נפצע.
מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת גשר בין גדות המבתר, שלימים נקרא על שמו של שלוש.
בתקופת המנדט הבריטי הוגבה מבנה הגשר, כדי לאפשר את מעבר הרכבות הבריטיות שהיו גבוהות יותר מאלה העות'מאניות (כיום עדיין ניתן להבחין בהבדל אבני הגשר המקורי לאבני ההגבהה המנדטורית).
תיאור של הגשר מופיע גם בציורה של ציונה תג'ר "הרכבת בנווה צדק" (1928).
בשנת 2000, הוכרז כמבנה מסוכן, ועיריית תל אביב ביצע בו שיקום.
השיפוץ כלל חיזוק קורות הפלדה והמעקות, והחלפת אלמנטים שלא ניתן לשפץ.
הקו האדום של הרכבת הקלה, עובר מתחת לאדמה שמתחת לגשר.
מוצא החלק התחתי של הרכבת הוא בשכונת נווה צדק (תחנת אליפלט) הסמוכה, לאחר תחנת אליפלט הרכבת עוברת לפעול בנתיב עילי לכיוון יפו, דרך שדרות ירושלים ועד לבת ים.
תוכנית לסלילת כביש מהיר מעל נתיב הרכבת הוקפאה בלחץ ועד תושבי השכונה.
באוגוסט 2018 הגשר פורק על ידי חברת נת"ע כחלק מפרויקט בניית המנהרה עבור הרכבת הקלה.
באפריל 2019 הושלמה בנייתו מחדש והוא נפתח שוב לתנועה.
במאי 2020 החלה הקמתו של פארק המסילה מתחת לגשר בתוואי המסילה היסטורי, ומעל למנהרת הרכבת הקלה.
גשרים (ביפנית: 橋をかけろ האשי או קאקרו, מילולית: "בנו גשרים!") היא סוג של חידה שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
החידה פורסמה גם באנגלית בשם Bridges (גשרים) או Chopsticks (מקלות אכילה) (השמות הגיעו משיבוש: האשי שנכתב 橋, פירושו גשר; והאשי שנכתב 箸, פירושו מקלות אכילה).
החידה הופיעה גם בטיימס בשם האשי.
בצרפת, דנמרק, הולנד, ובלגיה החידה מפורסמת בשם Ai-Ki-Ai.
החידה כוללת תאים מפוזרים, בדרך כלל בצורת עיגול, שבתוכם מספר בין 1 ל-8 ("איים").
על הפותר לחבר אותם בקווים ("גשרים") על פי הכללים הבאים:
המספר הכתוב בעיגול מציין את מספר הגשרים שנמתחים מהאי.
אסור לגשרים לחצות גשרים אחרים או איים.
הגשרים יכולים להיות מוצבים אך ורק במאונך או במאוזן.
בין כל זוג איים יכולים לחבר עד שני גשרים.
על הגשרים לחבר בין כל האיים (כלומר, שיהיה אפשר להגיע מכל אי לכל אי).
פתירת גשרים מתבצעת באופן מאוד שיטתי: לאחר שמחליטים שבמקום מסוים חייב להיות גשר, הצבת הגשר במקום זה תשלול אפשרויות אחרות להצבת גשרים במקומות שונים, וכך תגרור הצבת גשרים נוספים וכן הלאה.
אחד מהשיקולים המרכזיים הוא סימון גשרים שחייבים להיות בכל מקרה.
לדוגמה, אם יש אי עם המספר 3 שניתן לחבר לשני איים בלבד, אז לכל אחד מהם ניתן להעביר גשר, מאחר שלכל אחד מהם יהיה לפחות גשר אחד.
שיקול דומה לגבי 5 ושלושה איים או 7 וארבעה איים; כמו כן, אי של 2 שאפשר לחבר רק לאי אחד מחייב העברת שני גשרים אליו, ובדומה 4 שמחובר לשניים, 6 שמחובר לשלושה או 8 לארבעה.
שיקולים כאלה יכולים לעבוד גם אם מהאי כבר הועברו גשרים, בהפחתת הגשרים שהועברו; לדוגמה, אי עם המספר 4, שחובר בגשר אחד לאי שמסומן ב-1 וניתן לחבר אותו לעוד שני איים, ניתן להעביר לכל אחד מהם גשר אחד, בדומה למה שהוסבר קודם.
שיקול חשוב נוסף הוא חיבור כל האיים: בגלל כלל זה, ניתן לפסול כל חיבור היוצר קבוצה סגורה, שאינה כוללת את כל האיים.
לדוגמה, אם יש שני איים ניתנים לחיבור עם המספר 2, ניתן לדעת שכל אחד מהם מתחבר בלפחות גשר אחד לאי אחר, כי אחרת הם יתחברו זה לזה בשני גשרים ויהוו קבוצה סגורה שלא מקושרת לשאר האיים.
מקובל לסמן איים שכל הגשרים שהם מכילים כבר הועברו.
ישנה אפשרות לפתרון החידה בעזרת תכנות ליניארי בדוגמאות ה-MathProg הנמצאות ב-GLPK.
החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli בגיליון מספר 31 (ספטמבר 1990), אף על פי שגרסה מוקדמת יותר של החידה הופיעה כבר בגיליון 28 (דצמבר 1989).
גשר – שירותי השיקום של ישראל (עד פברואר 2018 "קרן - רשת מרכזי אבחון ושיקום מקצועי", לפני כן "קרן למפעלי שיקום"), היא עמותה ציבורית ישראלית, המספקת שירותים לאבחון ולשיקום תעסוקתי במקרים של אנשים עם מוגבלויות.
העמותה פועלת כהקדש ציבורי שנוסד בשנת 1964 על ידי אגף השיקום במשרד הרווחה.
העמותה מפעילה 73 מסגרות ברחבי הארץ ונותנת שירות לכ-14,000 אנשים עם מוגבלות בשנה.
הפעילות הארגונית מתמקדת באבחון, ליווי וטיפול שיקומי, הכשרה מקצועית ושילוב בעבודה של אנשים עם מוגבלות, לקויות וחסמים תעסוקתיים.
ביחידות האבחון עובדים רכזי אבחון, שהם פסיכולוגים ועובדים סוציאליים שיקומיים תעסוקתיים, וכן מאבחנים בעלי השכלה אקדמית במדעי החברה ובריפוי בעיסוק.
האבחונים המתבצעים על ידי העמותה כוללים:
האבחון התעסוקתי בוחן את כישוריו ויכולותיו של האדם, למול מגבלותיו ובהתאמה עם מרכיבי אישיותו, על מנת למצוא דרכים לשלבו בשוק העבודה בהתאם לאפשרויות הריאליות העומדות לרשותו.
תת התמחות של העמותה היא באבחון של אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, המופנים אליה מטעם משרד הרווחה, לצורך קביעת רמת תפקודם המדויקת ומתן המלצות בעניינם.
העמותה מטפלת באנשים עם נכות בגיל העבודה, דורשי הבטחת הכנסה ואבטלה, עולים חדשים עם מוגבלות או חסמים תעסוקתיים, נוער חריג, אנשים בעלי מוגבלות וצרכים מיוחדים.
גורמים מפנים ושותפים בתהליך השיקום
משרד הרווחה – האגף לשיקום
אגף לשרותי טיפול באדם המפגר
תב"ת - תנופה בתעסוקה (מיסודם של ממשלת ישראל וג'וינט ישראל)
ב-2012 הגיע גירעון העמותה ל-23 מיליון שקלים.
במאי 2013 נחתם הסכם הבראה שבמסגרתו יפוטרו 150 מתוך 600 העובדים בתמורה לכיסוי הגירעון.
באוקטובר הודיעה העמותה כי היא עומדת לפני סגירה, עקב אי העברת כספים ממשרד הרווחה.
בהסתדרות טענו כי מטרת משרדי הרווחה והאוצר הייתה לפרק את העמותה.
גשר תעלת סואץ, הידוע גם כגשר השלום המצרי-יפני, הוא גשר מעוגן כבלים מעל תעלת סואץ באזור קנטרה, הנמצא כ־ 60 קילומטרים דרומה מפורט סעיד.
הגשר מקשר בין היבשות אפריקה ואסיה.
הגשר נבנה בסיוע מממשלת יפן.
הקבלן הראשי הייתה חברת קאג'ימה (Kajima).