tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קגנסקיה החליטה כך למרות האהבה הגדולה שרחשה לתרבות הרוסית, כתוצאה מרצונה להשתייך לעם היהודי ובה בעת גם עקב האנטישמיות שפשתה בקרב המשכילים הרוסים.
קגנסקיה הייתה מסורבת עלייה במשך שבע שנים, עד 1976, אז עלתה לישראל והתיישבה בירושלים.
היא פרסמה מאמרי ביקורת ספרות בעיתונים כל העיר והארץ.
קגנסקיה כתבה כ-500 מסות ברוסית, שמתוכן כ-30 תורגמו לעברית, רובן בידי ידידה פטר קריקסונוב.
לפני מותה עסקה בכתיבת תולדות חייו היצירתיים של זאב ז'בוטינסקי ברוסית עבור מכון ז'בוטינסקי.
קגנסקיה נהגה להתבטא בבוטות ובזלזול כלפי התרבות הישראלית, וחשבה אותה לפרובינציאלית.
בפרט היא נהגה להתבטא כנגד "האוריינטליזציה החזקה של ישראל" והשפעתם התרבותית והחברתית של המזרחים והערבים.
היא הביעה את סלידתה ממקימי המדינה ומתנועות הפועלים וראתה בתנועה הקיבוצית תנועה פרו-סטליניסטית.
יש הטוענים כי קגנסקיה הייתה בעלת דעות קרובות לימין, ולכן "מודרת" מן השיח המרכזי בתקשורת ובתרבות הישראלית.
הייתה נשואה לסופר זאב בר סלע.
בתה, אילנה גומל, כיהנה בעבר כראש המחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
מאיה קגנסקיה נפטרה בירושלים ב-2011.
פרס על שם רוז אטינגר לפרסום רוסי ,1982
פרס הסוכנות היהודית לעיתונות עברית
דמדומי אלים (Сумерки богов) מאיה קגנסקיה; עברית: פטר קריקסונוב, תל אביב: ספרי עליית הגג, 2005 – מסות על סופרים רוסים נבחרים, כמו דוסטויבסקי, בולגקוב, סולז'ניצין, צווטאייבה, נבוקוב ועוד.
מאיה סימנטוב (נולדה ב-25 ביוני 1982) שהייתה ידועה בתור מאיה בלבד, היא זמרת-יוצרת המאופיינת בסוגות מוזיקליות כמו דאנס, האוס ו-R&B ומזוהה בעיקר בעבודתה המשותפת עם המפיקים המוזיקליים עופר ניסים, ינון יהל, שגיא קריב ואיתי קלדרון, ובדואט "בשבילך" עם הזמר ליאור נרקיס אותו כתבה והלחינה.
סימנטוב נחשבת לאחת מהאמנים הישראליים המצליחים ביותר בשנות האלפיים וזאת, בנוסף לכך שהיא האישה היחידה שהופיעה ארבע פעמים ברשימת השירים הישראליים המושמעים ביותר בספוטיפיי.
היא בעלת קריירה בין-לאומית ואלבומיה מושרים בשפה האנגלית בעיקר.
אף על פי כן, הקליטה מספר שירים בשפה העברית – אחד מהם "תיפול אליי" יצא ביחד עם יהל בשנת 2020.
בשנת 2005, הוציאה עם המפיק המוזיקלי עופר ניסים את אלבום הבכורה שלה, First Time.
אף על פי שיצא בשנת 2005, נחשב לאלבום לאחד מהאלבומים הישראליים המושמעים ביותר בכל הזמנים בספוטיפיי, עם סך מצטבר של למעלה מ-10 מיליון השמעות.
לאור הצלחתו של First Time, הוציאו סימנטוב וניסים את Second Time.
בשנת 2010 הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, Over You.
האלבום הצליח לצבור מיליוני השמעות בספוטיפיי, בעוד השיר "Hook Up" צבר למעלה ממיליון וחצי השמעות.
שירם של סימנטוב וניסים "First Time" צבר ביוטיוב למעלה מ-13 מיליון צפיות והפך לאחד מהשירים הישראליים הנצפים ביותר באותה השנה.
רוב המוזיקה שלה הופצה בישראל על ידי חברת התקליטים IMP רקורדס, ובעולם על ידי חברות התקליטים סטאר 69 רקורדס, סנס אוף דקורום, דאנספוש ו-One27Records.
בשנת 2005 ראה אור אלבומם הבינלאומי הראשון של סימנטוב ועופר ניסים, First Time, וזאת במקביל לשני אלבומים בישראל: גרסה מקומית ל-First Time ו-The Remixes, אלבום רמיקס שהפיק ניסים ללהיטים של זמרים ישראלים ובינלאומיים.
האודיו של "First Time" צבר ביוטיוב למעלה מ-12 מיליון צפיות והפך לאחד מהשירים הישראליים הנצפים ביותר באותה השנה.
2010–הווה: Over You והמשך הקריירה
באלבומה השני, Over You, ביצעה סימנטוב את שירה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, "I'm That Chick", הלקוח מ-E=MC².
האלבום יצא לאור ב-1 ביולי 2010 וכלל את להיטי המועדונים "Illusion", "Over You", "Cuando", ו-"Tel Aviv" שהוקלט לכבוד חגיגות מאה שנה להיווסדה של העיר תל אביב-יפו.
מאז יצא Over You, לא הוציאה סימנטוב אלבומים נוספים, אך המשיכה להוציא סינגלים בעיקר עם עופר ניסים.
מעבר לכך, המשיכה בקריירה שלה כיוצרת, כאשר כתבה שירים לאמנים שונים כדוגמת דנה אינטרנשיונל, ריטה ושרית חדד.
בשנת 2014 הוציאה עם ניסים את "Everybody Needs a Man – Radio" ו-"Everybody Needs a Man – Club" שצברו מיליוני השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הווידאו קליפ של השיר צבר למעלה מ-9.2 מיליון צפיות ביוטיוב.
קליפ נוסף צבר למעלה מ-2 מיליון צפיות.
בנובמבר 2015 יצא לאור "Love U Till I Die" של עופר ניסים ושרית חדד, אותו כתבה סימנטוב.
ביוני 2016 יצא לאור "We Can Make It" של ניסים ודנה אינטרנשיונל אותו כתבה סימנטוב גם כן.
ב-30 בספטמבר 2020 יצא לאור "Hubby" של ניסים ונסרין קדרי אותו כתבה.
בשנת 2021 כתבה עבור ניסים וזהבה בן את השיר "אליי", שהופץ ביוני באותה השנה.
בשנת 2021 השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות אקס פקטור ישראל, במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2022. סימנטוב עברה את האודישנים, אך נפלה בשלב החלטות השופטים.
בהמשך השנתיים, הוציאה מספר סינגלים עם די ג'יים כדוגמת עופר ניסים, ינון יהל, דני ברזיל, שגיא קריב, איסק סלזאר ואריק איביזה.
ביוני 2023 כתבה עבור דנה אינטרנשיונל ואיתי גלו את "Big D*** Energy".
מאיה מיכאילובנה פְּליסֶצְקאיה הייתה רקדנית בלט סובייטית-יהודייה, פרימה בלרינה אסולוטה, כוריאוגרפית, מנהלת בלט ושחקנית.
לאחר נפילת ברית המועצות, החזיקה באזרחות ליטאית וספרדית, במשך שנים הייתה הרקדנית הראשית של תיאטרון הבולשוי.
על פעילותה בתחום הבלט זכתה בפרס לנין, בתואר "אמן העם" (1959) וכן בתואר "גיבור העמל הסוציאליסטי".
בשנת 2006 הוענק לה תואר "פרמיום אימפריאלה" היוקרתי.
פליסצקיאיה נמנית בין הבודדות שהוענק להן עיטור ההצטיינות למען המולדת בכל ארבע הדרגות.
פליסצקאיה נולדה במוסקבה למשפחת יהודית ממוצא ליטאי.
שנות ילדותה נעכרו בשל דיכוי פוליטי ואובדן.
אביה, מיכאיל, היה פעיל בכיר במפלגה הקומוניסטית ואמה, רחל מסרר, הייתה שחקנית קולנוע.
בשנים 1932–1936 התגוררה המשפחה בסבאלברד ואביה היה ראש הנציגות הסובייטית באזור.
בשנת 1938 נעצר אביה במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, שבהם נרצחו אלפי אנשים, ובאותה שנה הוצא להורג (בשנות ה-50 טוהר מכל אשמה).
אמה של מאיה נאסרה לשנים אחדות ואחר נשלחה למחנה עבודה של נשות "אויבי העם" עם בנה התינוק, עזרי.
הילדים הגדולים יותר היו בסכנת שליחה לבית יתומים, אבל קרובי משפחה מצד אמם דאגו להם.
מאיה חיה במשך שנים אחדות עם משפחת דודתה, שולמית מסרר, שהייתה רקדנית בלט בתיאטרון בולשוי, ואלכסנדר נלקח למשפחת דודו, אסף מסרר; הן אלכסנדר והן עזרי היו עם הזמן לרקדני סולו בבולשוי.
בשנת 1941 קיבלה אמהּ אישור לחזור למוסקבה, אבל נאסר עליה לחזור לקריירת המשחק.
פליסצקאיה למדה בלט בבית הספר של הבולשוי בלט מגיל תשע, והופיעה לראשונה בתיאטרון הבולשוי בגיל אחת-עשרה.
היא למדה בלט אצל יליזבטה גרדט ואצל דודתה, שולמית מסרר.
בשנת 1943, בגיל שמונה-עשרה, הצטרפה ללהקת הבולשוי בלט, וקודמה במהרה לדרגת סולנית ראשית.
בשנות ה-50' רקדה פליסצקאיה במספר בלטים חדשים לפי כוריאוגרפיה של יורי גריגורוביץ'.
בשנת 1956 יצא תיאטרון בולשוי לסדרת הופעות באירופה ללא פליסצקאיה, שלא הורשתה להצטרף להופעות מסיבות פוליטיות ובשל היותה יהודייה.
החל משנת 1959, הייתה פליסצקאיה בין הרקדנים שיצאו למסעות הופעות וזכתה להכרה בינלאומית.
בשנת 1959, בתקופת הדטאנט של חרושצ'וב, החלה לצאת למסעות הופעות מחוץ לגבולות ברית המועצות, תחילה עם להקת הבולשוי ואחר ביחידות.
פרסומה כבלרינה לאומית שירת את האומה הסובייטית להפגנת הישגיה בשנות המלחמה הקרה.
ראש הממשלה ניקיטה חרושצ'וב ראה אותה כ"בלרינה הטובה ביותר לא רק בברית המועצות, אלא בעולם כולו".
בשנת 1958 התחתנה מאיה פליסצקאיה עם המלחין רודיון שצ'דרין.
סוף שנות ה-50 ושנות ה-60 היוו את שיא הקריירה שלה כרקדנית.
בשנות השלטון הסובייטי רקדה בתפקידים ראשיים באגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת, ראימונדה ועוד.
ב-1960, לאחר שהבלרינה הרוסיה הנודעת גלינה אולנובה עזבה את הבמה, הייתה פליסצקאיה לפרימה בלרינה אסולוטה של הלהקה, למשך שנים.
בשנת 1972 היא הייתה רקדנית ראשית וגם כוריאוגרפית של הבלט "אנה קרנינה" מאת בעלה, רודיון שצ'דרין.
שצ'דרין כתב עוד מספר בלטים, שפליסצקאיה רקדה בהם את התפקיד הראשי.
בשנות ה-80 התגורר הזוג תקופה ארוכה מחוץ לגבולות ברית המועצות.
מאיה פליסצקאיה הייתה מנהלת אמנותית של להקות בלט ברומא ובמדריד.
החל משנות ה-90, הם התגוררו לרוב בגרמניה.
מראשית דרכה, הייתה פליסצקאיה בלרינה מזן אחר.
היא רקדה תקופה קצרה מאוד עם רקדניות הלהקה לאחר סיום לימודיה ותוך זמן קצר הייתה לסולנית.
שערה האדמוני והופעתה המרשימה שיוו זוהר לדמותה, הן על הבמה והן מחוצה לה.
"ריקודה הצטיין בגמישות וזרימה, אך גם בעוצמה", לדברי "מילון אוקספורד למחול".
"התיאטרליות האיתנה והתשוקה שביטאה בתפקידיה עשו אותה לבלרינה סובייטית אידיאלית." פרשנותה למחול "הברבור הגווע", קטע ראווה קצר שהתפרסם הודות לאנה פבלובה, הייתה לכרטיס הביקור שלה.
פליסצקאיה נודעה בגובה קפיצותיה, בגמישות יוצאת הדופן של גבה, בחוזק הטכני של ריקודה, ובכריזמה שלה.
היא הצטיינה הן באדג'ו והן באלגרו, תופעה חריגה ביותר אצל רקדניות.
על אף השבחים שזכתה להם, לא נהנתה פליסצקאיה מיחס חיובי מצד הנהלת הבולשוי.
היא הייתה יהודייה בתקופה שפעולות התנגדות של המשטר הסובייטי לציונות חברו לפעולות דיכוי אחרות נגד חשודים בהתנגדות לשלטון.
משפחתה הייתה קורבן הטיהורים הגדולים בתקופת סטלין, והיא הייתה מתריסה מטבעה.
כתוצאה מכך, לא הורשתה פליסצקאיה לצאת למסעות הופעות מחוץ לברית המועצות במשך שש-עשרה שנים לאחר הצטרפותה ללהקת הבולשוי.
ברית המועצות השתמשה באמנותם של רקדנים כדוגמת פליסצקאיה להפגין את הישגיה בתקופת המלחמה הקרה עם ארצות הברית.
ההיסטוריונית כריסטינה אזרחי מציינת, "בשאיפה להשיג לגיטימיות תרבותית, הוצג הבלט הסובייטי למנהיגי אומות זרות".
פליסצקאיה ציינה בזכרונותיה, כי מבקרים מן החוץ "נלקחו כולם לבלט.
וכמעט תמיד, לאגם הברבורים ...
חרושצ'וב ישב תמיד עם האורחים רמי-הדרג בתא", בהם מאו דזה-דונג וסטלין.
כותבת אזרחי, "שגעון הרדיפה הטבוע במשטר הסובייטי גרם לו להחרים את פליסצקאיה, אחת הרקדניות המהוללות ביותר, ממסע ההופעות הבינלאומי הגדול הראשון", כיון שנחשבה ל"חשודה פוליטית" והייתה "בלתי ניתנת לייצוא".
בשנת 1948 נכנסה לפעולה דוקטרינת ז'דאנוב, ועם היסטוריה משפחתית כשלה, וכיהודייה, הייתה ל"מטרה טבעית ...
הייתה קורבן להשפלה פומבית ולהוקעה בעוון אי-השתתפות באסיפות פוליטיות." כתוצאה מכך, נשללו ממנה פעם אחר פעם תפקידי ריקוד ובמשך שש-עשרה שנים יכלה לסייר אך ורק בארצות הגוש המזרחי.
היא הייתה ל"אמנית פרובינציאלית, שנידונה למסעות מדכאים, משוללי-סיפוק, באוטובוס, לצריכה מקומית בלבד", כותבת הומאנס.
בשנת 1958 קיבלה פליסצקאיה את תואר "אמנית העם של ברית המועצות".
באותה שנה נישאה למלחין הצעיר רודיון שצ'דרין, ובהמשך חלקה עמו את תהילתו.
כיון שרצתה לרקוד ברחבי העולם, התמרדה והתריסה נגד ציפיות המשטר הסובייטי.
באחד המקרים, בכוונה למשוך תשומת-לב וכבוד מצד כמה ממנהיגי המדינה, הגישה את אחד הביצועים העוצמתיים ביותר בקריירה שלה, באגם הברבורים, לקונצרט במוסקבה בשנת 1956. הומאנס מתארת ביצוע זה, ה"יוצא מן הכלל":
מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב חשש עדיין, כותב ההיסטוריון דייוויד קוט, ש"עריקתה תביא תועלת למערב כתעמולה אנטי-סובייטית".
היא כתבה לו "מכתב ארוך וגלוי-לב שבו ביטאה את הפטריוטיות שלה ואת תרעומתה על הספק שהוטל בה".
כתוצאה מכך, הוסר האיסור על יציאתה בשנת 1959 בהתערבותו האישית של חרושצ'וב, שהבין, כי להרחקת פליסצקאיה מרקדני הבולשוי עלולה להיות השפעה שלילית חמורה על הצלחת הסיור.
בספר זכרונותיו כותב חרושצ'וב, כי פליסצקאיה "הייתה הבלרינה המעולה ביותר לא רק בברית המועצות, אלא בעולם כולו"
עכשיו, משיכלה לסייר בעולם כחברת הבולשוי, שינתה פליסצקאיה את עולם הבלט בכוח כישוריה והטכניקה שלה והציבה רף גבוה לבלרינות הן בברק טכני והן בנוכחות דרמטית.
לאחר שהתיר לה להופיע בניו יורק, הפיק חרושצ'וב סיפוק רב לאין ערוך מקריאת הביקורות על הופעתה.
"הוא חיבק אותה בשובה: ילדה טובה, יפה שחזרת.
לא גרמת לי להיראות כמו טיפש.
תוך שנים ספורות, הוכרה פליסצקאיה כ"כוכבת-על בינלאומית" וכ"להיט קופות ברחבי העולם".
ברית המועצות נהגה בה כבשגרירת תרבות מועדפת, כ"רקדנית שלא ערקה".
אף כי הרבתה במסעות הופעות בשנים של עריקת רקדנים אחרים, כמו רודולף נורייב, נטליה מאקארובה ומיכאיל ברישניקוב, "פליסצקאיה חזרה תמיד לרוסיה", כתב ההיסטוריון טים שול.
פליסצקאיה מסבירה, שבעיני הדור שלה, ובייחוד בעיני משפחתה, עריקה הייתה סוגיה מוסרית: "מי שרץ אל שורות האויב הוא בוגד." היא שאלה פעם את אמה מדוע לא עזבה משפחתם את ברית המועצות כשהייתה להם הזדמנות לכך, בתקופה שחיו בנורווגיה.
אמה אמרה, ש"אביה היה נוטש [אותה] עם הילדים בן רגע בגלל עצם השאלה.
מישה לעולם לא היה בוגד."
אף כי לא קיבלה את ההכשרה וההדרכה מן המעלה הראשונה שלהן זכו בנות-גילה, פליסצקאיה "פיצתה" על כך ב"פיתוח סגנון אישי, מנתץ-מוסכמות, שבא לביטוי בנוכחותה הבימתית המחשמלת," כותב ההיסטוריון טים שול.
היא ניחנה ב"העזה שאך נדירות רואים כמותה על בימות הבלט בימינו, ובעוצממה גברית כמעט בקפיצותיה".
ההיסטוריון ומבקר הבלט ואדים גאייבסקי אמר על השפעתה על הבלט, ש"היא החלה ביצירת סגנון משלה וסופה שיצרה תיאטרון משלה." אחת מהופעותיה הזכורות ביותר הייתה ב-1975, ריקוד חופשי בצורתו, בסגנון מודרני, למוזיקה של הבולרו מאת מוריס ראוול בכוריאוגרפיה של מוריס בז'אר.
ביצירה זו, היא רוקדת סולו על במה עגולה מוגבהת, מוקפת ומלווה 40 רקדנים גברים.
מבקר אחד כתב, "מילים אינן יכולות להשתוות להוד וליופי המוחלט שהציגה פליסצקאיה":
פליסצקאיה יצרה מספר רב של תפקידים ראשיים, בהם תפקידיה ב"פרח האבן" של לברובסקי (1954), "ספרטקוס" של מויסייב (1958), הגרסה המוסקבאית של גריגורוביץ' ל"פרח האבן" (1959), אורורה בבימוי של גריגורוביץ' לבלט "היפהפייה הנרדמת" (1963), גרסת מוסקבה של גריגורוביץ' ל"אגדת האהבה" (1965), כרמן ב"סוויטת כרמן" של אלברטו אלונזו (1967) ועוד.
לאחר הופעתה ב"ספרטקוס" במהלך מסע הבכורה שלה בארצות הברית ב-1959, הציג אותה מגזין לייף, בגיליון שהוקדש לבולשוי, כשנייה רק לגלינה אולנובה.
"ספרטקוס" היה לבלט משמעותי לבולשוי, ומבקר אחד תיאר את "סערת הביצוע של הבולשוי", בהתגלמותה אצל פליסצקאיה כבלרינה, "שהגדירה את הבולשוי".
במהלך מסעותיה, הופיעה גם כאמנית אורחת עם בלט האופרה של פריז, הבלט הלאומי של מרסיי ובלט המאה ה-20 בבריסל.
בשנת 1962, לאחר פרישת אולנובה, יצאה פליסצקאיה לעוד מסע הופעות עולמי של שלושה חודשים.
כרקדנית, מציינת ג'ניפר הומאנס, היסטוריונית ומבקרת בלט, "הצטיינה בתפקידים חדי הקצוות, התובעניים מבחינה טכנית, שאולנובה רחקה מהם, כולל "ריימונדה", הברבור השחור באגם הברבורים, וקיטרי ב"דון קישוט".
בהופעותיה, כתבה הומאנס, הייתה פליסצקאיה "לא יומרנית, מרעננת, ישירה.
היא רקדה ללא איפוק." אולנובה הוסיפה, ש"המזג האמנותי של פליסצקאיה, אופטימיות הנעורים התוססת, באים לביטוי בבלט הזה במלוא עוצמתם."
האמרגן בעל השם העולמי סול יורוק אמר, שפליסצקאיה הייתה הבלרינה היחידה אחרי פבלובה ש"גרמה לו מכת-חשמל" בצאתה אל הבמה.
רודולף נורייב צפה בהופעת הבכורה שלה כקיטרי ב"דון קישוט" ואמר לה אחריה, "התייפחתי מאושר.
בסיום הופעה אחת במטרופוליטן אופרה, קיבלה פליסצקאיה תשואות שנמשכו חצי שעה.
הכוריאוגרף ג'רום רובינס, שאך זה סיים את המחזה סיפור הפרברים בברודוויי, אמר לה, כי הוא "רוצה ליצור בלט במיוחד בשבילה".
תפקידיה המהוללים ביותר של פליסצקאיה היו אודט ואודיל באגם הברבורים (1947) ואורורה בהיפהפייה הנרדמת (1961).
בן-זוגה לריקוד ב"אגם הברבורים" מצהיר, שבמשך עשרים שנה חלקו הוא ופליסצקאיה את במות העולם בבלט זה, והופעתה יצרה תמיד את "הרושם העז ביותר על הקהל".
ראויה בה במידה לציון הופעתה כ"ברבור הגווע" מתוך קרנבל החיות של קאמי סן-סאנס.
המבקר וולטר טרי תיאר הופעה אחת: "מה שהיא עשתה היה להשיל את זהותה היא כבלרינה ואפילו כבת-אדם ולשוות לעצמה את המאפיינים של יצור קסום.
הקהל נתקף היסטריה, והיא נדרשה לתת הדרן." היא רקדה את הבלט המסוים הזה עד סוף שנות ה-60 לחייה, ואחת מהופעותיה האחרונות בתפקיד זה הייתה בפיליפינים, וגם שם לא חדלו התשואות עד שיצאה וביצעה הדרן.
הסופר טרומן קאפוטה זכר הופעה דומה במוסקבה, שם ראה "גברים מבוגרים בוכים במעברים ונערות מעריצות חובקות זרים מחוצים למענה".
הוא ראה אותה כ"רוח רפאים צחורה מקפצת בקשתות חלקות וססגוניות", עם "ראש מלכותי".
היא אמרה על סגנונה, כי "סודה של הבלרינה הוא לגרום לקהל להגיד,,כן, אני מאמין.'"
מעצבי האופנה איב סן לורן ופייר קרדן ראו את פליסצקאיה כאחד ממקורות השראתם; קרדן נסע למוסקבה יותר מ-30 פעמים רק כדי לראות את פליסצקאיה רוקדת.
היא ייחסה לעיצובי התלבושות של קרדן את הצלחתה ואת ההכרה שזכתה בה בבלטים "אנה קרנינה", "השחף" ו"הגברת עם הכלבלב".
היא מזכירה את תגובתו כשהציעה לראשונה שיעצב אחת מן התלבושות שלה: "עיני קרדן אורו כפנסים.
כאילו זרם חשמלי עבר בהן."
בשנת 1967 הופיעה ככרמן ב"סוויטת כרמן", לכוריאוגרפיה שיצר במיוחד בשבילה הכוריאוגרף הקובני אלברטו אלונזו.
המוזיקה נכתבה מחדש מן המקור של ביזה בידי בעלה, רודיון שצ'דרין, ונושאיה עובדו ל"סיפור מודרניסטי וכמעט מופשט".
הרקדנית אולימפיה דאוד, שרקדה לצדה, כותבת, שהייצוג הדרמטי של פליסצקאיה לכרמן, התפקיד האהוב עליה, עשה אותה לאגדה, והיה עד מהרה ל"ציון דרך" ברפרטואר של הבולשוי.
עם זאת, "כרמן" שלה "טלטלה תחילה את הממסד הסובייטי", ש"היה מזועזע מן החושניות הלטינית שלה".
היא הייתה מודעת לכך, שסגנון ריקודה רדיקלי וחדשני, ואמרה כי "לכל מחווה, לכל מבט, לכל תנועה הייתה משמעות, [הבלט הזה] היה שונה מכל הבלטים האחרים ...
ברית המועצות לא הייתה מוכנה לסוג זה של כוריאוגרפיה.
זו הייתה מלחמה, הם האשימו אותי בבגידה בריקוד הקלאסי."
היו מבקרים מחוץ לרוסיה, שראו בהתרחקותה מן הסגנונות הקלאסיים פעולה הכרחית להצלחת הבולשוי במערב.
מבקרת הבלט של הניו יורק טיימס, אנה קיסלגוף, אמרה, "ללא נוכחותה, דלות ההמצאה בתנועה הייתה גורמת לאיבוד חזקתם בביצוע.
זו הטרגדיה של הבלט הסובייטי, שרקדנית בעלת גאוניות יחידה במינה כשלה לא הרחיבה את יכולתה היצירתית." פרשן חדשות רוסי כתב, "היא מעולם לא חששה להביא להט והתלהבות אל הבמה", והם תרמו להיותה "למלכה האמיתית של הבולשוי".
חייה ועבודתה תוארו בדברי מבקר הבלט הצרפתי אנדרה פיליפ ארסן כ"גאוניות, העזה וחדשנות".
אחרי שגלינה אולנובה פרשה מן הבימה ב-1960, הוכרזה מאיה פליסצקאיה כפרימה בלרינה אסולוטה של תיאטרון בולשוי.
ב-1971 כתב בעלה, רודיון שצ'דרין, בלט על אנה קרנינה, שבו רקדה פליסצקאיה את התפקיד הראשי.
"אנה קרנינה" היה גם ניסיונה הראשון ככוריאוגרפית.
כוריאוגרפים אחרים יצרו בלטים למענה: יורי גריגורייביץ', רולאן פטי, אלברטו אלונזו ומוריס בז'אר עם "איזדורה".
היא יצרה את "השחף" ו"הגברת עם הכלבלב".
היא כיכבה בסרט "הסוס בעל הדבשת" משנת 1961, והופיעה כשחקנית בכמה סרטים, בהם הגרסה הסובייטית של "אנה קרנינה" (1968), עם מוזיקה מאת שצ'דרין, ששימשה אותו בהמשך בפרטיטורת הבלט שלו.
הבלט שיצרה בעצמה באותו שם צולם לסרט בשנת 1974.
בעת מסע הופעות בארצות הברית בשנת 1987, הנחתה פליסצקאיה כיתות אמן במרכז הבלט של דייוויד האוורד.
בסקירה במגזין "ניו יורק" נאמר, שאף כי פליסצקאיה הייתה בת 61 כשהנחתה, "היא הציגה את הגמישות והעוצמה של רקדנית בשיא יכולתה הגופנית".
באוקטובר אותה שנה הופיעה עם רודולף נורייב ומיכאיל ברישניקוב בליל פתיחת העונה עם להקתה של מרתה גראהם בניו יורק.
בעלה של פליסצקאיה, רודיון שצ'דרין, כתב את המוזיקה לרבים מן הבלטים שלה, בהם "אנה קרנינה", "השחף", "כרמן" ו"הגברת עם הכלבלב".
משנת 1994 עמדה בראש תחרויות הבלט הבינלאומיות השנתיות, שנקראו "מאיה", וב-1996 נבחרה לנשיאת הבלט הרוסי האימפריאלי.
אחרי נפילת ברית המועצות התגוררו פליסצקאיה ושצ'דרין בעיקר בגרמניה, ואת חודשי הקיץ בילו בביתם שבליטא בשילוב עם ביקורים מזדמנים במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
בשנת 2005 הוענק לה פרס נסיך אסטוריאס לאמנויות, יחד עם הבלרינה תמרה רוחו.
היא קיבלה גם את "מדליית הזהב הספרדית לאמנות".
ב-1996 רקדה את "הברבור הגווע", תפקיד החותם שלה, במופע גאלה לכבודה בסנקט פטרבורג.
ביום הולדתה ה-80 כתב הפיננשל טיימס:
מנהל מסע ההופעות של פליסצקאיה, מקסים גרשונוב, שגם עזר לקדם את תוכנית החילופין הסובייטית/אמריקאית, מתאר אותה כ"לא רק אמנית דגולה, אלא גם מציאותית וארצית מאוד ...
שהשקפתה על החיים פתוחה וכנה מאוד".
במהלך מסעותיה בארצות-חוץ, התיידדה פליסצקאיה עם מספר רב של אמני תיאטרון ומוזיקה, בהם המלחין והפסנתרן ליאונרד ברנשטיין, שעמו הייתה בקשרי ידידות עד מותו.
הפסנתרן ארתור רובינשטיין, עוד ידיד, יכול היה לשוחח עמה ברוסית.
היא ביקרה אצלו לאחר קונצרט שלו ברוסיה.
הסופר ג'ון סטיינבק, כשביקר בביתם במוסקבה, הקשיב לסיפוריה על התלאות בדרך למעמד בלרינה, ואמר לה, שצד הבלט הנסתר מאחורי הקלעים יכול להוות חומר ל"רומן מעניין ביותר".
בשנת 1962 הזמין הנשיא ג'ון פ.
קנדי את בלט הבולשוי להופיע בבית הלבן, ופליסצקאיה סיפרה, שהגברת הראשונה ז'קלין קנדי קידמה את פניה במילים "את ממש כמו אנה קרנינה".
בעת שהותה בצרפת בשנת 1865, הוזמנה פליסצקאיה לביתם של הצייר היהודי-רוסי מארק שאגאל ואשתו.
שאגאל עבר לצרפת ללימודי ציור בשנת 1910. הוא ביקש ממנה ליצור כמה תנוחות בלט לעזור לו במיזם שבו עסק אותו זמן, ציור קיר לביתה החדש של המטרופוליטן אופרה בניו יורק, שיראה תמונות שונות המייצגות את האמנויות.
היא רקדה והתייצבה בפוזות שונות והוא רשם, ותמונותיה מתנוססות על ציור הקיר, "בפינה השמאלית העליונה, להק ססגוני של בלרינות,"
פליסצקאיה התיידדה עם מספר רב של אישים ופוליטיקאים ידועי-שם, שהתפעלו מעבודתה ועקבו אחריה בהתלהבות.
היא פגשה את השחקנית השוודית אינגריד ברגמן, שהתגוררה אותו זמן בארצות הברית, אחרי הופעה של "אנה קרנינה".
ברגמן אמרה לה, שתמונות שתיהן, שצילם הצלם הנודע ריצ'רד אבדון, הופיעו באותו עמוד במגזין ווג.
ברגמן הציעה לה "להימלט מן הקומוניזם", נזכרת פליסצקאיה, והוסיפה, "אני אעזור לך."
השחקנית שירלי מקליין ערכה פעם מסיבה לכבודה וליתר רקדני הבולשוי.
היא זכרה, שראתה את פליסצקאיה רוקדת בארגנטינה כשהייתה בת שישים וחמש, והיא כותבת "כמה משפיל זה היה, שפליסצקאיה הייתה צריכה לרקוד על במת וודוויל בדרום אמריקה להשלמת הכנסה."
הרקדן דניאל נגרין ציין, שהיא הייתה רקדנית ש"המשיכה לרקוד לשמחת צופים בכל מקום שהוא ובה בשעה הכחישה את המיתוס של פרישה מוקדמת".
על אחיה של מקליין, השחקן וורן ביטי, נאמר, שידידותם נתנה לו השראה לכתוב ולהפיק ב-1981 את הסרט אדומים, על המהפכה הרוסית.
הוא ביים את הסרט וכיכס בו לצד דיאן קיטון.
פגישתו הראשונה עם פליסצקאיה הייתה בבברלי הילס והתפעל מיופיה של הרקדנית הקלאסית.
פליסצקאיה התיידדה עם שחקנית הקולנוע נטלי ווד ואחותה, השחקנית לנה ווד.
ווד, שהוריה היגרו מרוסיה, העריצה את פליסצקאיה, ופעם הזמינה למענה פאה יקרה שיוצרה במיוחד בשבילה להופעתה בבלט "ספרטקוס".
השתיים נהנו מחברותן על סיפון היאכטה של ווד.
התובע הכללי של ארצות הברית רוברט פ.
קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא ג'ון פ.
קנדי, התיידד עם פליסצקאיה, שהייתה שותפה לתאריך הולדתו, 20 בנובמבר 1925. היא הוזמנה להתכנסויות עם קנדי ומשפחתו באחוזתם בקייפ קוד בשנת 1962. בהמשך קראו לסירת המפרש שלהם "מאיה", על שמה.
כיון שמשבר הטילים הקובני הסתיים שבועות אחדים קודם לכן, בסוף אוקטובר 1962, יחסי ארצות הברית וברית המועצות היו בשפל המדרגה.
דיפלומטים משתי המדינות ראו בקשרי הידידות שלה עם קנדי נכס רב-ערך לחימום היחסים, לאחר שבועות של עימות צבאי מדאיג.
שנים לאחר מכן, כשנפגשו ב-1968, היה רוברט קנדי בעיצומה של מערכת הבחירות לנשיאות וגם עכשיו סברו הדיפלומטים שידידותם תמשיך לסייע ליחסים בין שתי המעצמות.
פליסצקאיה מסכמת את מחשבות הסובייטים בנושא:
על ידידותם, כתבה פליסצקאיה באוטוביוגרפיה שלה:
רוברט קנדי נרצח בידי מתנקש ימים ספורים לפני שהיה אמור לפגוש שוב את פליסצקאיה בניו יורק.
גרשונוב, המנהל של פליסצקאיה אותו זמן, מספר שביום ההלוויה, היו רוב התיאטראות ואולמות הקונצרטים בניו יורק "חשוכים", סגורים כביטוי לאבל וכבוד.
גם להקת הבולשוי תכננה לבטל את הופעתה, אבל במקום זאת החליטו להעלות בלט שונה מן המתוכנן, כזה שיוקדש לקנדי.
גרשונוב מתאר את הערב ההוא:
פליסצקאיה מתה במינכן, גרמניה ב-2 במאי 2015, מהתקף לב.
בצוואתה האחרונה ביקשה שגופתה תישרף, ואחרי מות בעלה האלמן, רודיון שצ'דרין, שגם גופתו תישרף, יאוחד אפרם ויפוזר על אדמת רוסיה.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, הביע את תנחומיו, וראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב אמר, "עידן שלם של בלט חלף-הלך לו" עם פליסצקאיה.
נשיא בלארוס אלכסנדר לוקאשנקו מסר את תנחומיו למשפחתה ולידידיה.
ב-2006 העניק לה קיסר יפן אקיהיטו את הפרמיום אימפריאלה.
הצייר הברזילאי אדוארדו קוברה צייר ב-2013 ציור קיר בגובה 2 מטרים של פליסצקאיה, הנמצא ברובע התיאטראות המרכזי של מוסקבה, סמוך לבולשוי תאטר.
המנצח והמנהל האמנותי ואלרי גרגייב, שהיה ידיד קרוב של פליסצקאיה, ניצח במוסקבה ב-18 בנובמבר 2015 על קונצרט שהוקדש לזכרה.
ב-20 בנובמבר 2015 הנציחה ממשלת רוסיה את זכרה בקריאת כיכר על שמה במרכז מוסקבה, באוליצה בולשאיה דמיטרובקה, סמוך לתיאטרון הבולשוי.
שלט ארד נקבע בכיכר ועליו חרות:כיכר מאיה פליסצקאיה על שם הבלרינה הרוסית היוצאת מן הכלל.
בסנקט פטרבורג, כיבדה התזמורת הסימפונית של תיאטרון מריאינסקי את זכר פליסצקאיה בקונצרט ב-27 בדצמבר 2015. על הקונצרט ניצח ואלרי גרגייב והוא כלל הופעה של רקדנית הבלט דיאנה וישנבה.
בלט מריאינסקי הופיע לאחר מכן ב"מופע הוקרה למאיה פליסצקאיה" באקדמיה למוזיקה של ברוקלין, ב-פברואר 2016.
הבולשוי תאטר ביצע קונצרט לזכר פליסצקאיה בקוליסיאום של לונדון ב-6 במרץ 2016.
בכיכר במרכז מוסקבה, בבולשאיה דמיטרובקה, הקרויה על שם מאיה פליסצקאיה, הוסר הל מעל אנדרטה לזכרה.
האנדרטה הוצגה לציבור ב-20 בנובמבר 2016, יום הולדתה, והיא נראית בה בפוזה מתוך "כרמן".
אחד המשקיפים, שתיאר את האנדרטה, אמר על הפסל ויקטור מיטרושין ועל עיצוב הפסל:
פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2005)
מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (1990)
מסדר הדוכס גדימינאס הגדול הליטאי
מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין
מסדר השמש העולה, דרגה שלישית
האמנית העממית של ברית המועצות
עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה
העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה
עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית
אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית
האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
מפקד של מסדר הדוכס גדימינאס הגדול
מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה
מאיה יושידה (נולד ב-24 באוגוסט 1988) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי.
יושידה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של נגויה גראמפוס בעמדת הקשר אחורי.
בשנת עלה לקבוצה הבוגרת והועבר לעמדת הבלם.
ב-10 במרץ 2009 הוא הבקיע את השער הראשון של נגויה גראמפוס בליגת האלופות האסיאתית במשחק נגד אולסן יונדאי הוראנג-י.
ב-11 בספטמבר 2011 הוא כבש שער בבעיטת מספריים לאחר כדור קרן בתיקו 3-3 נגד פ.ס.וו.
איינדהובן, ושער זה זכה לתואר "שער העונה" בהולנד.
ב-30 באוגוסט 2012, חתם בסאות'מפטון ל-3 שנים תמורת 3 מיליון פאונד.
ב-15 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–6 נגד ארסנל.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו בסאות'המפטון ההפסד 1–2 לסנדרלנד בגביע הליגה ב-6 בנובמבר 2013. ב-22 בפברואר 2014 הוא הבקיע את שער הליגה הראשונה שלו בהפסד 1–3 נגד ווסטהאם יונייטד.
ב-31 בינואר 2020 הושאל לסמפדוריה עד לסוף העונה אשר בסיומה עבר אליה בצורה רשמית.
ב-5 ביולי 2022 חתם יושידה בשאלקה 04 לעונה אחת.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי לשנה וחצי.
בקיץ זומן לסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת בייג'ינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ביפן ב-6 בינואר 2010 במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2011 נגד .
ב-29 בינואר 2011 זכה עם הנבחרת בגביע אסיה.
הוא נכלל בסגל הנבחרת גם לקראת אולימפיאדת לונדון (2012), גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014.
מאיה לובינסקי היא שחקנית בריטית.
מאיה לובינסקי נולדה בישראל והעבירה את שנות ילדותה בשליחויות של הוריה בחו"ל.
לבסוף השתקעה בלונדון, שם למדה לתואר ראשון במשחק בבית הספר לאמנות ArtsEd.
ב-2014 שיחקה בסדרה "משפחה טובה" מאת איתן פוקס ובבימויו של אלון זינגמן ששודרה בערוץ 1. לובינסקי גילמה את ג'ו סמית, אשת עסקים יפה ומסתורית המגיעה לישראל לרכוש חברת סטארט אפ ישראלית.
לובינסקי כיכבה במספר הפקות של חברת התיאטרון הבריטית פאנצ'דרנק.
באנגליה כיכבה בהצגה שוברת הקופות "מסכת המוות האדום" כמדלן, דמות הלקוחה מסיפורו של אדגר אלן פו "נפילת בית אשר".
בניו יורק השתתפה בהפקה "סליפ נו מור", המבוססת על יצירתו של שייקספיר "מקבת".
לובינסקי מתגוררת כיום בברוקלין, כותבת ומשחקת.
הרבה מאיה ליבוביץ (נולדה ב-7 באוגוסט 1947) היא רבה רפורמית ומחנכת.
במשך עשרות שנים עמדה בראש הקהילה הרפורמית "קמץ" שבמבשרת ציון.
עמדה גם בראש מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם).
ליבוביץ נולדה ברמת גן ולמדה בתיכון בליך.
היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בספרות כללית ומוסמכת מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים במחשבת ישראל.
עסקה בהוראה בבתי ספר בישראל ומחוצה לה, עמדה בראש מחלקת החינוך של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל והייתה מתאמת הפעילויות החינוכיות של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת בחבר המדינות.
בשנת 1993 הייתה לאישה הראשונה ילידת ישראל שהוסמכה לרבנות על ידי ההיברו יוניון קולג' בירושלים.
באותה שנה הקימה את קהילת מבשרת ציון (קמץ), שצמחה מגרעין של שש משפחות ראשונות לקהילה מבוססת בת מאתיים משפחות.
היא ניצחה על בניין משכנה של קהילה, בית כנסת הניצב בשכונת רכס חלילים ביישוב.
"קמץ" זכתה למקום מרכזי בחיי מבשרת ציון בזכות פעולתה הנרחבת בתחום התפילות וטקסי מעגל החיים, החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי (מערכת גנים, תנועת נוער וקורסי הוראת טעמי המקרא לנוער), החברה (בנק הזמן, בשותפות עם המועצה המקומית של מבשרת), והתרבות.
בשנים 2011–2014 הנהיגה את מר"ם – מועצת הרבנים המתקדמים בישראל.
נשואה למנחם ואם לארבעה ילדים.
ירחון לחגים שונים (ט"ו בשבט, פורים, שביעי של פסח, שבועות), ירושלים: בית שמואל
עורכת (כולל פתיחה ופרושים): סידור העבודה שבלב ברוסית (תרגום של הנוסח העברי, עורך יהורם מזור), ירושלים: האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת והתנועה ליהדות מתקדמת בישראל, 1998 (הדפסה שנייה: 2001)
עורכת ומחברת שותפה (עם דוד אריאל יואל ויהורם מזור): ברוך שעשני אישה, תל אביב: ידיעות אחרונות וספרי חמד 1999
עורכת ומחברת שותפה (עם דוד אריאל יואל ויהורם מזור): מלחמת גוג ומגוג, תל אביב: ידיעות אחרונות וספרי חמד 2001
"על סיגים וגדרות" (משנה א של אבות), בתוך: יעל משעלי (עורכת), פרקי אמהות: נשים ישראליות מגיבות לפרקי אבות, תל אביב: ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2002
עורכת (כולל פתיחה ופרושים): מחזור כוונת הלב ברוסית (תרגום של הנוסח העברי, עורך יהורם מזור ומרדכי רותם), ירושלים: האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת והתנועה ליהדות מתקדמת בישראל, 2003
עורכת ומחברת שותפה (עם דוד אריאל יואל ומוטי ענברי): מיהו יהודי בימינו, תל אביב: ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2006
עורכת ומחברת שותפה (עם אלונה ליסיצה, דליה מרקס ותמר דובדבני): פרשת המים: טבילה כהזדמנות לצמיחה להיטהרות ולריפוי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד (ספריית היהדות המתקדמת) 2011
"לשאת עיניים ולראות קדימה" (דרשה לפרשת וירא), בתוך: ליאורה ורד-אזרחי, מירה חובב, יהוידע עמיר ואפרת רותם (עורכות), דרור: במה לקידות החירות והאחריות בישראל, ירושלים: התנועה הרפורמית ומועצת הרבנים המתקדמים בישראל, תשע"ד, עמ' 123–125
עורכת שותפה (עם יהוידע עמיר): מדרש רבה: מהפכת הרבנות הרפורמית הנשית בישראל, ירושלים: הוצאת כרמל, 2023
מאיה קאזאן היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אמריקאית.
היא ידועה בזכות תפקידיה כאלינור גלינג'ר בסדרת הטלוויזיה "הניק" וכמייבל תומפסון בסדרה "אימפריית הפשע".
קאזאן היא נכדתו של במאי הקולנוע איליה קאזאן (יליד איסטנבול) והמחזאית מולי קאזאן (לבית תאצ'ר).
כמו כן, היא אחותה הצעירה של השחקנית זואי קאזאן.
היא סיימה לימודי תואר ראשון בלימודי קולנוע מאוניברסיטת ואסיליאן בקונטיקט.
במהלך לימודיה היא כתבה עבור עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה "Wesleyan Argus".
לאחר מכן עברה לניו יורק ולמדה שנתיים בבית ספר לאמנויות הבמה סטודיו ויליאם אספר.
בשנת 2008, ביצעה את הופעת המשחק הראשונה שלה כאשר כיכבה כלוקריס במחזה "השקרן" (The Liar) של פייר קורניי בבימויו של דייוויד אייבס בתיאטרון השייקספירי של ניו ג'רזי.
ב-2014, קאזאן קיבלה את תפקיד פרדיטה במחזה "אגדת חורף" של ויליאם שייקספיר בתיאטרון אולד גלוב'' (Old Globe Theater) שבסן דייגו, קליפורניה.
בכתבה בלוס אנג'לס טיימס מפברואר 2014, כתב עליה מבקר התיאטרון, צ'ארלס מקנולטי: "קאזאן עדיין אינה ניחנת בקול עוצמתי על הבמה אך יש בה את כל הדברים האחרים אשר גורמים לנו להתאהב בפרדיטה - זוהר טבעי, אינטליגנציה חסרת יומרנות ועדינות."
בשנת 2012 שיחקה בסרט בשחור-לבן "פרנסס הא" של במאי הקולנוע נוח באומבך, מועמד פרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע על סרטיו "חיים בין השורות" (2005) ו-"סיפור נישואים" (2020).
ב-2014, מאיה קיבלה את תפקיד אלינור גלינג'ר בסדרה הטלוויזיה "הניק" (The Knick) של רשת סינמקס, בבימויו של סטיבן סודרברג, לצד קלייב אוון.
באותה שנה קיבלה עוד תפקיד, זה של מייבל ג'פריס תומפסון, אשתו הצעירה של נאקי תומפסון, בשרשרת של פלשבקים בעונה החמישית והאחרונה של הסדרה "אימפריית הפשע" של HBO.
+שנהסרטתפקידהערות2012Every Saturdayהאנהפרנסס האקרוליין2015Prismג'ולס2016Blood Moonמאניה2017Avenuesמגי2018The Unicornקייטי2019עונת החתונות (אנ')שיינה2020אהבה, איך שלא תסתכלו על זהקרולייןUseless Humansוונדי2021Alia's Birthג'נההדברים הקטניםרונדה ראת'בורן
+שנהסדרהתפקידהערות2014אימפריית הפשעמייבל ג'פריס תומפסון4 פרקים2015-2014הניקאלינור גלינג'ר13 פרקים2015מינדיקלרהפרק: "Mindy and Nanny"2016-2015סליפי הולוזואי קורינת'5 פרקים2017ג'יין הבתולהקלואי לילנד3 פרקיםZ: ההתחלה של הכלליביה הארט3 פרקיםI Love Bekka & Lucyמאריסדרת רשת; פרק: "#1.5"2018פסיפסלאורה הארליתפקיד ראשי; 6 פרקיםמתחזיםקים בולוקפרק: "Fillion Bollar King"2020הומקאמינגקאיהפרק: "Previously"אוטופיהאוליביהפרק: "Life Begins"2021עובדי אלוהיםרות'פרק: "Oregon Trail: Fording the River"סיפור אהבהאמילי הקסטון3 פרקים
מאיה מיטשל היא שחקנית וזמרת אוסטרלית.
ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של קלי קווין ג'ייקוב אדמס פוסטר בסדרה מבית Freeform, "משפחת פוסטר" (2013–2018) ובסדרת הספין אוף "צרות טובות" (2019–2023), ובשל הופעתה בסרטי דיסני "חוף מהסרטים" (2013) ו"חוף מהסרטים 2" (2015).
מיטשל נולדה בעיר ליסמור, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
אביה, אלכס, הוא נהג מונית ואימה, ג'יל, עובדת במשרד החינוך.
למיטשל יש אח קטן אחד בשם צ'ארלי.
היא מנגנת בגיטרה אשר שולבה בחלק מהעבודות שלה בטלוויזיה ובקולנוע.
את לימודיה עשתה בתיכון הקתולי לבנות בלבד – Trinity Catholic College בעיר הולדתה.
מיטשל החלה לשחק לראשונה לשחק בהצגות בית הספר וגם בהפקות תיאטרון מקומיות.
היא גם התארחה בשנת 2009 בסדרת הטלוויזיה הבריטית-אוסטרלית "K-9", ספין אוף של סדרת הטלוויזיה הבריטית הפופולרית "דוקטור הו" שמתמקדת בכלב הרובוט K-9.
תפקידה הטלוויזיוני הראשון בארצות הברית היה בשנת 2013 בסדרת הטלוויזיה "ג'סי" בערוץ דיסני, שם גילמה את השחקנית שיילי מייקלס לשני פרקים.
לאחר מכן כיכבה בתפקיד הראשי של מקנזי לצדו של רוס לינץ' בסרט המקורי של ערוץ דיסני "חוף מהסרטים", ובהמשכו "חוף מהסרטים 2" משנת 2015.
משנת 2013 עד 2018 היא כיכבה בסדרת הדרמה של Freeform "משפחת פוסטר" בתור קלי קווין ג'ייקוב אדמס פוסטר, תפקיד אשר גילמה עד לתום הסדרה לאחר 5 עונות מוצלחות.
במהלך העונה החמישית והאחרונה של הסדרה, הוכרז כי מיטשל וסיירה רמירז יככבו בסדרת ספין אוף משלהן, תחת הכותרת "צרות טובות" כפי שדווח ביוני 2018. הסדרה המדוברת עלתה לשידור בינואר 2019 באותו ערוץ, שעלילתה מתרחשת מספר שנים לאחר אירועי "משפחת פוסטר", קלי ומריאנה עוברות ללוס אנג'לס.
העונה השנייה של הסדרה עלתה ביוני 2019, ובינואר 2020 עלתה עונתה השלישית.
בתחילת העונה הרביעית עזבה מיטשל את הסדרה.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הפילם נואר-דרמת הפשע "לילות קיץ חמים" בתפקיד איימי, בתו של השוטר פרנק קלהאון (תומאס ג'יין).
ב-2018 הוציאה את השיר "Magic", בשיתוף בן זוגה הזמר רודי מנקוסו.
בשנת 2019 כיכבה בסרט הנעורים "הקיץ האחרון" של נטפליקס, לצדם של קיי.
גם, השתתפה בקליפ לשיר "I Wish" של הזמרת היילי קיוקו.
בשנת 2022, מיטשל הודיעה שהיא עוברת בחזרה למולדתה ליסמור, אוסטרליה לצמיתות כדי להיות עם משפחתה בתקופת מגפת הקורונה ובעקבות משבר ההצפות באוסטרליה ב-2022.
שנהסרטתפקידהערות2013הפילוסופים ביאטריס2017לילות קיץ חמים איימי קלהאון2018Never Goin' Backאנג'לה2019הקיץ האחרוןפיבי2022No Way Outטסה2023יושבים בברים עם עוגהליז2025עד הזריחהמלאניTBAFamily Secrets
תפקיד אורח (עונה 5); 56 פרקים2023דודג'רליידי בלה פוקסתפקיד ראשי; 8 פרקים
שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאה2013פרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: הכוכבת של הקיץמשפחת פוסטר2014פרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: שחקנית בסדרת דרמה2015פרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: הכוכבת של הקיץחוף מהסרטים 22016פרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: שחקנית בסדרת דרמהמשפחת פוסטר2017פרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: הכוכבת של הקיץ2019פרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: שחקנית בסדרת דרמהצרות טובותמועמדותפרסי בחירת הנוערבחירת הקיץ: שחקנית בסרטהקיץ האחרוןמועמדות
מאיה כץ (נולדה ב-9 במאי 1986 בהרצליה) היא פוליטיקאית המכהנת כיו"ר האופוזיציה העירונית בהרצליה, שם שימשה בשתי תקופות כממלאת מקום וסגנית ראש העיר.
נבחרה על ידי מגזין פורבס ישראל למקום ה-38 ברשימת הצעירים המשפיעים ביותר בישראל לשנת 2017. בעברה הייתה חברה בנבחרת ישראל בג'ודו וזכתה במקום שלישי בישראל במשקל עד 48 ק"ג.
כץ נולדה וגדלה במרכז הרצליה.
בתם של דורון, מנהל ענף אמנויות לחימה בבני הרצליה, ואסתי, עקרת בית.
יש לה אחות גדולה אחת, חן.
בין השנים 1992 ל-1998 למדה בבית הספר היסודי "הנדיב", לאחריו בחטיבת הביניים "שמואל הנגיד" (בין השנים 1998–2001).
בגיל 5 רשמו אותה הוריה לחוג ג'ודו ובגיל 12 זכתה לראשונה באליפות ישראל לילדות וכעבור שנה התקבלה לנבחרת ישראל.
בכיתה ט' בתור יו"ר מועצת התלמידים, ראשת העיר יעל גרמן פנתה אליה וביקשה ממנה לשכנע תלמידים לעבור ללמוד בתיכון חדש שמייסדים בעיר, תיכון "חדש".
לטענת כץ הצליחה לגייס כ-200 תלמידים.
כץ למדה בו את לימודיה התיכוניים במגמת התיאטרון ובאותה שנה גם הפכה למדריכת ג'ודו.
היא סיימה את לימודיה בתיכון בשנת 2004.
בצעירותה שיחקה בתיאטרון העירוני הרצליה, שימשה כתבת בעיתון המקומי והייתה חברת המועצה הציונית בישראל.
בגיל 16 וחצי החלה כץ את לימודי התואר הראשון שלה באוניברסיטה הפתוחה במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים ומנהל, אותם סיימה בגיל 19. לאחר הצבא, בגיל 22, סיימה את לימודי התואר השני בממשל, עם התמחות בדיפלומטיה וחקר קונפליקטים במסלול הבינלאומי, במרכז הבינתחומי הרצליה.
בגיל 31 סיימה את תוכנית "Shades" לדיפלומטיה, משא ומתן ומנהיגות, הפועלת תחת חסותה האקדמית של אוניברסיטת הארווארד.
כץ התאמנה בג'ודו במועדון מכבי הרצליה.
החל מגיל 12 ועד הצבא הייתה חברה בנבחרת ישראל בג'ודו וייצגה את ישראל בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוצה לה.
ב-2002 זכתה במדליית בתחרות הקדטים הפתוחה בווילסדן שבבריטניה.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ב-9 באפריל 2004 היא זכתה במדליית ארד במשקל של עד 48 ק"ג.
במדליית זהב זכתה טניה סימן טוב ובמדליית כסף זכתה סיוון מזרחי.
בצבא שירתה בחיל המודיעין, כספורטאית מצטיינת.
לקראת הבחירות לרשויות בשנת 2008, גייסה מספר צעירים והקימה את סיעת צעירים נטו, סיעה עצמאית שאינה משויכת לאף מפלגה ארצית, מתוך מטרה לקדם את מטרות הצעירים כגון תעסוקה, דיור, תרבות והשכלה גבוהה לצעירים.
הסיעה הייתה מורכבת מצעירים בגילאי 22–35, בעיר.
במסגרת הבחירות קיבלה מנדט אחד מתוך 19 אשר הפך אותה לחברת מועצת העיר הצעירה ביותר בארץ באותה תקופה.
לאחר הבחירות (בזמן כהונתה של יעל גרמן כראשת העיר) קיבלה לידיה את "תיק הצעירים", שנוסד לראשונה בעיר עבורה כחלק מההסכמים הקואליציוניים.
במסגרת פעילותה, ליוותה בעלי עסקים צעירים בדרכם הראשונה, ודאגה לפתח את תרבות הלילה של הרצליה, כך הוקמו ברים רבים במרכז העיר.
כחלק מפעילות זו, נוסדו בעיר אירועי "אגדה אורבנית" השנתיים, מסיבות רחוב הכוללות הופעות אמנים ידועים במוקדי הבילוי במרכז העיר.
במסגרת תפקידה כחברת מועצת העיר, הקימה כץ את "פורום הצעירים" בעיר, ועדה שכל עיסוקה הוא קידום הצעירים ומטרותיהם בעיר, ויזמה את הקמת מרכז הצעירים בעיר, אשר מספק הכשרות בנושא תעסוקה והשכלה.
אחד מהישגה הבולטים של כץ הוא הקמת המרכז ליזמות טכנולוגית, הידוע בשם "Hac" (ראשי תיבות של Herzeliya Accelerator Center) - חממת הסטארטאפים הראשונה בישראל שממומנת על ידי רשות מקומית.
נכון לסוף 2017, השלים המרכז פעילות עם ארבעה מחזורים, תוך שיתוף פעולה עם גופים כמו משטרת ישראל וחברת סלקום.
המרכז הפך את הרצליה לרשות מובילה בתחום, ובשנת 2017 זכה המרכז בפרס החדשנות מטעם מרכז השלטון המקומי, מה שהוביל גם לביקורו של נשיא גרמניה במרכז, מתוך מטרה ללמוד על המודל הייחודי ולבחון את העתקתו לגרמניה.
במקביל להיותה חברת מועצת העיר, בשנת 2010 החלה לעבוד כיועצת לשר החינוך לשעבר, גדעון סער, תפקיד שביצעה עד שנת 2013, והייתה אחראית על החינוך הבלתי פורמלי, קשרי החוץ, כנסת והתחום הפוליטי.
במסגרת הזו הייתה שותפה לרפורמות רבות שבוצעו במשרד החינוך, ביניהן רפורמת חוק חינוך חינם מגיל 3, רפורמת עוז לתמורה, אשר התמקדה בחיזוק מעמד וסמכות המנהל בבית הספר, מניעת נשירה, שיפור האקלים הבית ספרי, קידום תלמידים בחטיבות העליונות והגדלת שכר המורים, וכן תוכנית לעידוד השירות בצה"ל.
כמו כן, הייתה שותפה ליצירת שותפויות בינלאומיות בתחום החינוך, כמו הסכם שיתוף הפעולה בין מערכת החינוך בישראל ואיטליה וברית מוסדות תאומים בין ישראל וצרפת.
לקראת הבחירות המוניציפליות שהתקיימו בשנת 2013, החליטה כץ להרחיב את פעילות סיעתה גם לנושאי הסביבה והקיימות.
סיעתה, שנקראה "צעירים וסביבה נטו", כללה צעירים ומבוגרים כאחד, ומצעה נתן מענה לכלל האוכלוסיות, תוך דגש על תחומי האוכלוסייה הצעירה ואיכות הסביבה.
בשנת 2013 נבחרה כץ מטעם הסיעה עם 3 מנדטים מתוך 19, בחירה שנחשבה בזמנו מפתיעה והובילה בסופו לבחירתו של משה פדלון לראשות העיר.
כץ מונתה לתפקיד סגנית וממלאת מקום ראש העירייה, ובמסגרת תפקידה היא החזיקה בתיק התחבורה, תיק ההתחדשות העירונית, ותיק הצעירים.
כמו כן, היא שימשה ממלאת מקום יו"ר ועדת המשנה לתכנון ובנייה, חברה בוועדות עירוניות וכיהנה כדירקטורית בחברה לפיתוח הרצליה בע"מ.
במהלך כהונתה פעלה כץ בעיר בתחומים כגון, תחבורה, דיור בר-השגה לזוגות צעירים, קידום הקמת מעונת סטודנטים לתושבי העיר, ושמירה על צביון העיר.
במסגרת הזו הובילה בין היתר את המחאה נגד תוכנית אפולוניה בשיתוף תושבי מערב הרצליה, אשר בסופו בוטלה על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב, וכן את ההתנגדות להרחבת מלון דן אכדיה בשטח חוף הים, אשר בוטלה גם היא בסוף המאבק.
בבחירות 2018 התמודדה לראשות עיריית הרצליה מול ראש העירייה המכהן, משה פדלון, זה לאחר שחמש שנים שימשה כסגניתו ויד ימינו.
כץ הגיעה למקום השני בבחירות שהתקיימו באוקטובר 2018 שהיא זוכה ל-36% מסך הקולות.
סיעתה העצמאית "צעירים, סביבה וקהילה נטו" התחזקה בבחירות ועלתה לארבעה מנדטים.
סיעתה שווה בכוחה לסיעתה של פדלון "חזון וניסיון".
בנובמבר 2018 היא הצהירה אמונים למועצת העיר תוך שהיא נשארה בשורות האופוזיציה העירונית וכהנה כיו"ר האופוזיציה ויו"ר ועדת הביקורת העירונית.
בחודש דצמבר 2022 הצטרפו ארבעת חברי סיעת "קהילה, צעירים וסביבה נטו" כשותפים בקואליציה ובמסגרת הזו, חזרה לתפקידה כמ"מ וסגנית ראש עיריית הרצליה.
במסגרת ההסכם, פדלון וכץ החליטו לנהל מאבקים משותפים בכל החלטה ממשלתית שתפגע בצביונה החילוני ליברלי של הרצליה, המשך המאבק נגד הוותמל בתוכניות הבנייה תוך שימור שמורת אפולוניה (אקו פארק), מדיניות תכנון ובנייה משותפת לתשתיות הקיימות תוך שמירה על ראות ירוקות ועוד.
בתחום התחבורה, פעלה להסדרת חניה חינם בכחול לבן לתושבים והסדרת התנועה במרכז העיר.
בספטמבר 2017 יצאה לדרך רפורמה במערך התחבורה הציבורית בעיר שהובילה כץ, הכוללת ארגון מחדש והוספת קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים של מטרופולין, הגברת תדירותם, הגדלת שעות הפעילות של התחבורה הציבורית וכיסוי מרבי של חלקי העיר.
במסגרת הזו יזמה את "קו הקיץ", קו תחבורה ציבורית חינמי בשבת, מהלך אשר עורר התנגדות בקרב גורמים דתיים.
עוד במסגרת הרפורמה, הובילה כץ את תהליך המשא ומתן על פרויקט "מהיר לעיר", מול משרד התחבורה, משרד האוצר וחברת נתיבי איילון.
מטרת הפרויקט, אשר נאמד ב-250 מיליון ש"ח, היא לדאוג ליצרת נתיבי העדפה לתחבורה ציבורית, פיתוח תשתיות הכבישים והתחבורה הציבורית בעיר, הקמת שבילי אופניים לאורך הצירים המרכזיים, וכן הקמת מרכז תחבורה מרכזי אשר משלב בין מערך האוטובוסים והרכבת בעיר.
בינואר 2018 החל לפעול בעיר מתחם הדרכה חדש לרכיבה על אופניים (בדגש על אופניים חשמליים), אותו יזמה כץ לצורך הקניית הרגלי רכיבה בטוחה לאוכלוסיית התלמידים הרוכבים, בשיתוף פעולה עם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ומשטרת גלילות.
מתחם ההדרכה כולל כיתות לימוד מצוידות באמצעים טכנולוגיים מתקדמים ומתמקד בהקניית ידע לתלמידים באמצעות מערכי שיעור על פי גילאים ורמות.
כץ פעילה בנושא יצירת דיור בר-השגה לזוגות צעירים.
במסגרת פעילותה נוסחו קריטריונים לדיור בר-השגה לזוגות צעירים אשר הפכו מודל עבור רשויות מקומיות נוספות , וכן קודם פרויקט של דיור בר-השגה להשכרה לטווח רחוק לתושבי העיר, הכולל 273 יחידות דיור.
בנוסף, כץ הייתה שותפה פעילה במשא ומתן מול משרד האוצר ורשות מקרקעי ישראל על הסכמי הגג לבניית כ-8,000 דירות חדשות ברחבי הרצליה במחיר למשתכן.
עם חתימת ההסכם, כץ ציינה כי "ההסכם הינו תוצר של משא ומתן ארוך ומעמיק ומהווה הגשמת החזון באחד היעדים שהצבנו לעצמנו, לתרום למאבק הלאומי ולתת מענה לזוגות צעירים תושבי הרצליה המעוניינים לרכוש דירה, להישאר בעיר שבה גדלו ולהקים בה את משפחתם.
במסגרת ההסכם עמדנו על כך שתינתן עדיפות לתושבי הרצליה הצעירים, וייכללו בו כל התאים המשפחתיים הקיימים".
לקראת בחירות 2023 שנדחו בהמשך ל-2024 הצטרפה כץ כמספר 2 בסיעתו של פדלון "המחנה הממלכתי הרצליה".
פדלון התמודד בבחירות אלו מול יריב פישר, לו הפסיד בהפרש קטן.
פדלון פרש מהחיים הפוליטיים וכץ הפכה ליו"ר הסיעה וראש האופוזיציה המקומית.
מאיה נאסר היה עיתונאי וכתב סורי שעבד ב-PRESS TV, שירות שידור איראני בשפה האנגלית.
נאסר נולד בסוריה ב-1979. הוא למד מדע המדינה באוניברסיטת קפלן .
במסגרת עבודתו ב-PRESS TV דיווח ממלחמת האזרחים בסוריה ודיווחיו מחלב הם הבולטים ביותר.
נאסר גם דיווח מארצות הברית, לבנון, ירדן, מצרים, ובחריין.
ב-26 בספטמבר 2012, בעודו מדווח אודות הפיצוצים החזקים במפקדת הצבא הסורי בכיכר אומיה, נורה דרך צווארו על ידי צלף מורד ונהרג.
חוסיין מורטאדה, ראש לשכת דמשק של PRESS TV, וראש ערוץ הטלוויזיה בשפה הערבית אל-עאלם, נפצע ברגלו.
נאסר היה העיתונאי ה-46 שנהרג במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
מאיה ערד יסעור (נולדה ב-25 ביוני 1976) היא מחזאית ישראלית.
מחזותיה הופקו ויצאו לאור בישראל וברחבי העולם.
מאיה ערד יסעור נולדה וגדלה ברמת-גן, למדה בתיכון חדש תל אביב במגמות צילום וקולנוע והיא בעלת תואר ראשון בתקשורת ותיאטרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בדרמטורגיה מאוניברסיטת אמסטרדם ותואר דוקטור בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
התזה שלה, שעסקה בפוטנציאל גוף השחקן לשמש סוכן נרטולוגי ממקד, התפרסמה כספר בשם "Focalizing Bodies" בהוצאה הגרמנית Tectum Der Wissenschaftsverlag.
לאחר הסטאז' עבדה כדרמטורגית-הפקה לצד יוצרים שונים.
היא שימשה דרמטורגית בארבעה מופעים של הבמאית הסרבית-הולנדית סניה מיטרוביץ' (Sanja Mitrović) בהולנד, בצרפת ובפורטוגל.
ב-2009 פגשה את הבמאי הצעיר אילאי דן בור (הו') ויחד הם התחילו תהליך מחקרי של זהות יהודית וישראלית, שהניב סדרה של שש הצגות בשם "החגיגה המובטחת" (Het Beloofde Feest) בה שימשה דרמטורגית-הפקה.
הצגות הסדרה זכו בפרסים והשתתפו בפסטיבלים ברחבי אירופה.
ב-2012 אצרה יחד עם אילאי דן בור פסטיבל קונטקסט לסדרת ההצגות בתיאטרון פרסקטי באמסטרדם.
ב-2010 כתבה את המחזה "Diamond Stars" על שני פליטים התלויים מחוץ לגורד שחקים בעיר מערבית, מנקים את החלונות בסנפלינג וסוגרים חשבונות עבר, בעוד אנשי המשרדים המערביים צופים בהם דרך החלון.
המחזה זכה במקום הראשון בתחרות של המכון הבינלאומי לתיאטרון של אונסק"ו, וזיכה את ערד יסעור בפרס כספי ובקריאה מבוימת של המחזה בתיאטרון בריימרהאבן בגרמניה.
עם חזרתה לישראל ב-2013 הזמין ממנה אילן רונן מחזה בנושא טרור עבור פרויקט של איחוד תיאטרוני אירופה.
היא כתבה את "אלוהים מחכה בתחנה" שעלה ב"הבימה" בבימויו של שי פיטובסקי.
ההפקה השתתפה בפסטיבלים בצרפת ובגרמניה.
המחזה זיכה אותה בפרס "הבימה" על-שם אלה דן ליוצרים בתחילת דרכם והיא הייתה מועמדת עבורו לפרס המחזאי בטקס פרסי התיאטרון הישראלי של 2014. המחזה תורגם לצרפתית, לגרמנית, לפולנית ולאנגלית, זכה להפקות נוספות בתיאטרונים באירופה ויצא לאור בכתבי עת אירופיים.
ב-2015 הזמין ממנה אילן רונן מחזה נוסף לציון עשרים שנה לרצח יצחק רבין.
היא כתבה את "עשר דקות מהבית" שעלה ב"הבימה", בבימוי שי פיטובסקי.
ב-2016 עלה בבכורה עולמית המחזה "Diamond Stars" (שכתבה ב-2010) בתיאטרון Upstream בסנט לואיס שבמיזורי, ארצות הברית.
את המחזה, שערד יסעור שינתה את שמו ל–"Suspended" (תלויים), ביימה לינדה קנדי.
ערד יסעור הייתה מועמדת עבורו לפרס התיאטרון בסנט לואיס בקטגוריה Outstanding New Play.
המחזה פורסם במלואו בכתב העת "תיאטרון".
היו לו שתי הפקות בגרמניה: בדוייטשס תיאטר גטינגן ובתיאטרון טליה בהמבורג והוא תורגם ויצא לאור בסינית.
הפקה ישראלית של המחזה הגיעה רק ב-2019, כשהבמאי יגאל זקס העלה אותו בפסטיבל עכו.
ב-2022 הפקה גרמנית נוספת של המחזה עלתה בתיאטרון קיל.
ב-2018 זכה המחזה הרביעי שלה, "אמסטרדם", בפרס השטוקמרקט של פסטיבל תיאטר-טרפן בברלין, שזיכה אותה גם בחוזה לכתיבת המחזה הבא שלה בתיאטרון שאושפיל קלן.
המחזה מגולל את קורותיה של כנרת ישראלית בחודש התשיעי להריונה במהלך 24 שעות מהרגע שבו הונח על סף דלת דירתה באמסטרדם חשבון גז מצטבר שלא שולם מאז שנת 1944.
ביוני 2018 הוצגה קריאה מבוימת של המחזה בפריז וביולי 2018 עלה המחזה בבכורה עולמית בתיאטרון חיפה, בבימויה של מור פרנק.
המחזה תורגם לאנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, יוונית, סרבו-קרואטית, רוסית, נורווגית ופינית והיו לו הפקות בלונדון, גרמניה, צרפת, קפריסין, פינלנד ואוסטריה, קריאות מבוימות בפסטיבלים בצרפת, אוסטריה ופינלנד, גרמניה וארצות הברית.
כמו כן, שודר המחזה כתסכית ברדיו הצרפתי פרנס קולטור, ויצא לאור כספר בהוצאה אנגלית, בהוצאה צרפתית, בהוצאה איטלקית ובאנתולוגיה רוסית.
בסך הכול היו למחזה "אמסטרדם" נכון לשנת 2023 כתשע-עשרה הפקות ושבע קריאות מבוימות ברחבי העולם.
במהלך 2020 עלו בגרמניה שני מחזות נוספים של ערד יסעור: "רעד קל בכנף" עלה בבכורה עולמית בתיאטרון שאושפיל קלן תחת הכותרת BOMB בבימוי לילי סייקס.
כמה חודשים אחר-כך עלה המחזה "המבקשים לצאת" תחת הכותרת Blaue Stille בבכורה עולמית בתיאטרון המחוזי של שוואביה בממינגן בבימויה של ספיר הלר.
בשנת 2022 קיבלה מאיה את פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על הישגים מבטיחים וחדשנות דרמטורגית.
בשנת 2023 עלה המחזה שלה טריאז' בתיאטרון בית ליסין בבימוי אילן רונן, והפקה נוספת של "רעד קל בכנף" עלתה בתיאטרון ליבק בגרמניה בבימוי ספיר הלר.
בשנים 2024-2025 נכנס המחזה טריאז' לרפרטואר של תיאטרון קאסל בגרמניה, התיאטרון המחוזי של זלצבורג באוסטריה ותיאטרון גיסן בגרמניה.
בעקבות הטבח ב-7 באוקטובר כתבה מחזה קצר בשם "איך להישאר הומניסטית אחרי טבח ב-17 צעדים" שיצא לאור והוצג בתיאטראות שונים בישראל, באירופה ובארצות הברית.
מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה ושני ילדיהם.
איך להישאר הומניסטית אחרי טבח ב-17 צעדים
בכורה עולמית: התיאטרון המחוזי של שוואביה בממינגן, גרמניה (2020)
בכורה עולמית: שאושפיל קלן, גרמניה, במאית: לילי סייקס (2020)
הפקה שנייה: תיאטרון ליבק בגרמניה בבימוי ספיר הלר (2023)
הפקה ראשונה: תיאטרון חיפה, במאית: מור פרנק (2018).
הפקה שנייה: פולקסתיאטר מינכן, גרמניה, במאית: ספיר הלר (2019)
הפקה שלישית: תיאטרון קיל, גרמניה.
הפקה ששית: תיאטרון One בניקוסיה, קפריסין (2020)
הפקה שביעית: תיאטרון ולטימון בהלסינקי, פינלנד (2020)
קריאות מבוימות: Theatertreffen Stückemarkt בברלין, במאית: פרדריקה הלר (מאי 2018).
קריאות במרסיי ובפריז (יוני 2018) ובפסטיבל אביניון במסגרת חגיגות צרפת-ישראל (יולי 2018).
זוכה פרס תיאטר-טרפן שטוקמרקט 2018.
הועלה ללא קהל על ידי תלמידי תוכנית המצטיינים של החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב במרץ 2021, בזמן מגפת הקורונה ושודר באינטרנט.
הפקה ראשונה: Upstream Theatre, סנט לואיס, ארצות הברית, במאית: לינדה קנדי (2016).
הפקה שנייה: Deutsches Theater, גטינגן, במאי: יאקוב וייס (2018).
במאי: יגאל זקס במסגרת אנסמבל קבוצת עבודה.
זוכה פרס ראשון בתחרות המכון הבינלאומי למחזאות של אונסק"ו.
יצא לאור בכתב העת "תיאטרון" (מאי 2018).
הפקה: תיאטרון הבימה, במאי: שי פיטובסקי (2015).
הפקה ראשונה: תיאטרון הבימה, במאי: שי פיטובסקי (2014).
הפקה שנייה: Volkstheater Vienna, במאי: חנן ישי (2015).
הפקה שלישית: Staatsschauspiel Dresden, גרמניה, במאית: פינאר קרבולוט (2016).
הפקה רביעית: Theater Paderborn, גרמניה (2017).
הפקה חמישית, תיאטרון קיל בגרמניה(2023)
הפקה שישית, תיאטרון היילברון בגרמניה (2024)
יצא לאור בכתב העת הגרמני לתיאטרון Theater Der Zeit (2016) ובכתב העת הפולני Dialog (2017).
קריאה מבוימת באקדמיה לאמנויות של ברלין במסגרת תוכנית מחזאים גרמניה-ישראל, במאית: פרדריקה הלר (2015).
"תוארי לי את העיר" בהוצאת טנג'יר (2025)
מאיה מעוז (נולדה ב-7 ביולי 1973) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
מעוז נולדה בשנת 1973 ברמת גן.
היא בוגרת בית הספר התיכון "תלמה ילין".
שירתה בלהקה צבאית ולמדה משחק במחזור ל"ד (1996) של בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי".
במסגרת לימודיה, זכתה ב-13 מלגות הצטיינות (ירושלמי, זעירי, רודנסקי, קרן אמריקה – ישראל ועוד).
עם סיום לימודיה הייתה מועמדת לפרס אנשי השנה בקטגוריית התיאטרון, ובשנים 1998 ו-1999 הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 1998 נבחרה לאחת מעשרת הצעירים המבטיחים של ישראל במסגרת חגיגות שנת היובל למדינה.
בשנת 2001 הייתה מועמדת שוב לפרס התיאטרון הישראלי, בקטגוריית שחקנית המשנה.
בשנת 2009 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת ע"ש ישראל פלס מטעם פסטיבל "פותחים במה" העשירי של תיאטרון בית ליסין.
בשנת 2016 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בטקס פרסי התיאטרון הלאומי הבימה.
בשנת 2019 זכתה בפרס הדסה ומיכאל קלצ'קין על תפקידה כמרתה במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף".
כמו כן, זכתה בפרס הקרן ע"ש ליא קניג וצבי שטולפר לשנת תשפ"ב 2022 על תפקידה בהצגות "מי מפחד מווירג'יניה וולף", "זרים מושלמים", "בקשתה האחרונה של רווקה", "עוד חוזר הניגון", ועל תרומתה הרבה לתיאטרון הלאומי "הבימה".
בשנת 1998 כאשר שיחקה בהצגה "אותלו", הותקפה מעוז באלימות על ידי השחקן ג'וליאנו מר ועזבה את ההצגה.
לכשתקף מר גם את מחליפתה, הוא הורחק מן ההצגה והשחקן יורם טולדנו נקרא להחליפו, כאשר גם מעוז שבה לשחק בהצגה.
בתיאטרון חיפה: בשנת 1996 גילמה את לילית בהצגה "תשובה" מאת נוריאל טוביאס, בבימויו של אילן תורן.
בשנת 1997 גילמה את הרפר בהצגה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר, בבימויו של רוני פינקוביץ'.
באותה שנה גילמה את טייבל'ה בהצגה "טייבל'ה והשד שלה" מאת יצחק בשביס זינגר, בבימויו של מיכאל רזניקוביץ'.
בשנת 1998 גילמה את דזדמונה בהצגה "אותלו" מאת וויליאם שייקספיר, בבימויו של יוסי פולק.
בשנת 1999 גילמה את מריה בהצגה "להיות או לא להיות" מאת ארנסט לוביטש, בבימויו של רוני פינקוביץ'.
בתיאטרון בית ליסין: בשנת 2000 גילמה את ליסה בהצגה "הרומן הראשון שלי" מאת דונלד מרגוליס, בבימויו של אבישי מילשטיין.
בגין משחקה בהצגה זו, מעוז הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2001. בשנת 2005 גילמה את גליה בהצגה "יומנים" מאת אורן יעקובי, בבימויה של קארין סיגל.
בשנת 2008 גילמה את רבקה בהצגה "עלמה ורות" מאת גורן אגמון בבימויו של מיכה לבינסון.
בשנת 2009 גילמה את שרה בהצגה "פרינסס מרי 7" מאת יואב מיכאלי, בבימויו של רוני פינקוביץ'.
בגין משחקה בהצגה זו, זכתה מעוז בפרס השחקנית המצטיינת מטעם פסטיבל "פותחים במה" העשירי של תיאטרון בית ליסין.
בתיאטרון הספרייה: בשנת 1996 גילמה את אשת המושל בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט בבימויו של עידו ריקלין.
בשנת 2000 גילמה את פרידה בהצגה "טעות ברצח" מאת ג'נט גרין, בבימויו של מיטקו בוזקוב.
באותה שנה גילמה את אשת פוטיפר במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", מאת אנדרו לויד וובר וטים רייס, בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2001 גילמה את מולי בהצגה "מולי סוויני" מאת בריאן פריל, בבימויה של אתי רזניק.
באותה שנה גילמה את מרילה במחזמר "האסופית" מאת ל.מ.