tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו של דיק רשמה פונטית את הקולות אותם הפיק, וגילתה כי הוא דובר יוונית קוינה, סוג של יוונית עתיקה אותו לא למד מעולם.
דיק גילה מאוחר יותר כי הברית החדשה ותרגום השבעים נכתבו במקור ביוונית קוינה.
עם זאת, לא הייתה זו הפעם הראשונה בה חווה דיק דיבור בלשונות זרות לו.
עשור לפני כן, דיק טען כי הוא מסוגל לחשוב, לקרוא ולדבר לטינית שוטפת תחת השפעת LSD.
במאמרו "האם תשוכלל אי פעם הפצצה האטומית, ואם וכן, מה יהא על רוברט היינליין?" (Will the Atomic Bomb Ever be Perfected, And if so, What becomes of Robert Heinlein?) מזכיר דיק כי הוא החל לראות אור ורוד במהלך חוויית LSD שמונה שנים לפני שכתב וייחס את "קרני הלייזר הוורודות" לוואליס.
על אף ההרגשה כי הוא חווה, בצורה כלשהי, תקשורת אלוהית, דיק לא יכול היה לתרץ באופן מלא את האירועים.
עד סוף ימיו הוא נאבק על מנת להבין באופן מלא את המתרחש, בהטילו ספק בשפיותו ובתפיסת המציאות שלו.
הוא הצליח לרשום חלק ממחשבותיו ביומן בן 8,000 עמודים ומיליון מילים שנקרא "הפרשנות" (Exegesis).
הוא בילה לילות ללא שינה בכתיבה מאומצת ביומנו, פעמים רבות תחת השפעת אמפטמינים, מה שתרם ללא ספק לנימה האקלקטית של הכתוב.
נושא חוזר ב"פרשנות" הוא ההשערה של דיק שההיסטוריה נעצרה במאה הראשונה לספירה, וש"האימפריה מעולם לא תמה".
הוא ראה ברומא את פסגת החומרנות, שלאחר שהדיחה את הגנוסטיקנים למחתרת לפני 1900 שנה, החזיקה את האנושות במצב של עבדות לרכוש חומרי.
דיק האמין כי ואליס יצרה קשר עמו ועם עוד מספר אלמונים על מנת לגרום להדחתו של ריצ'רד ניקסון, בו ראה דיק את התגלמותו של הקיסר.
ככל שעבר הזמן, הפך דיק פאראנויד יותר ויותר, דמיין שנקשרו נגדו עלילות בידי הק.ג.ב.
וה־FBI, והאמין כי טומנים לו מלכודות ללא מנוחה.
במקרה אחד הוא האמין כי אנשי ה-FBI היו אחראים לפריצה לביתו בה נגנבו מסמכים שונים וכספתו נפרצה בעזרת חומר נפץ; מאוחר יותר טען דיק כי ככל הנראה הוא ביצע את הפריצה בעצמו ושכח מכך.
יצירתו המאוחרת יותר, בעיקר טרילוגיית ואליס, הייתה אוטוביוגרפית במידה רבה, עם השפעות ואזכורים רבים של "2-3-74".
כמו כן, דיק קרא בשקיקה יצירות על דת, פילוסופיה, מטאפיזיקה וגנוסיס, ורעיונות אלה מצאו את דרכם לרבים מסיפוריו.
הרומן האחרון פרי עטו שפורסם בימי חייו היה The Transmigration of Timothy Archer, אך רבים נוספים פורסמו לאחר מותו (הראוי ביותר לציון שבהם הוא Lies, Inc.).
דיק מת משבץ ב־1982 (בגיל 53), בלא שלמד מה גרם לחזיונותיו.
יש המשערים כי דיק סבל מהתפרצויות של אפילפסיה של האונה הרקתית.
דבר כזה יכול לגרום להתקפים לא משתקים, שיכולים לגרום בתורם לרגשות הנעים מחוסר-התמצאות כללי ועד לחזיונות שמתפרשים לעיתים קרובות על ידי הקורבנות כחוויות "רוחניות" או כהתגלויות.
האזור המסוים הזה במוח אחראי להפרדה בין מציאות לדמיון ורגיש מאוד לפעילות אפילפטית.
התסמינים הנלווים לפעילות כזו דומים לתיאור העשור האחרון בחייו של פיליפ ק.
חלק בלתי נפרד מהתקפים כאלו הוא תופעה התנהגותית הנקראת "היפרגרפיה", בה הקורבן מתעד בצורה אובססיבית את חוויותיו, בדרך כלל בצורת יומן.
כשתאומתו ג'יין נפטרה בינקותה, גולפה מצבה עם שמות שני התאומים ועליה הושאר מקום ריק לתאריך הפטירה של פיליפ.
לאחר מותו (הוא נותק ממכונת ההחיאה ב־2 במרץ, אך רישום ה־EEG כבר היה איזואלקטרי חמישה ימים קודם לכן), הביא אביו, אדגר, את גופת בנו לפורט מורגן, קולורדו.
לאחר חמישים-ושלוש שנים, התאריך השני נחצב גם הוא, ופיליפ ק.
דיק נישא חמש פעמים: ארבעה נישואים הסתיימו בגירושין ולאשתו החמישית נותר נשוי עד למותו.
נולדו לו שתי בנות ובן.
מאי 1948, לג'נט מרלין (נמשכו שישה חודשים);
יוני 1950, לקליאו אפוסטולידס (התגרשו ב־1958);
18 באפריל 1973 לטסה באסבי (בן, כריסטופר).
יוביק (Ubik), תרגמה: מלכה פרידמן, הוצאת מסדה, 1982
האיש במצודה הרמה (The Man in the High Castle), תרגום ראשון: יוסף גרודזינסקי, הוצאת מסדה, 1981. תרגום שני: הוצאת עם עובד, 2012
בלייד ראנר: האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?
סורק אפלה (A Scanner Darkly), תרגם: בועז וייס, הוצאת גוונים, 1997
הצלם (The Simulacrum), תרגמה: נורית יהודאי, הוצאת מסדה, 1980
ואליס (VALIS), תרגם: אסף כהן, הוצאת אודיסיאה, 2001
השחקנים של טיטאן (Game Players of Titan), הוצאת מסדה, 1981
כשל זמן (Martian Time-slip), תרגמה: לאה זיו-הן, הוצאת אודיסיאה, 2001
האדם שמחוץ למשוואה וסיפורים אחרים, תרגום: חגי אברבוך, אמיר שרף, הוצאת טרה ספרים, 2013.
פוסטר, אתה מת וסיפורים אחרים, תרגום: חגי אברבוך, יעל לקסמן-בהט, הוצאת טרה ספרים, 2013.
זולגות דמעותי, אמר השוטר, תרגום: עמנואל לוטם, הוצאת כתר, 2015
בלייד ראנר (Blade Runner) - על־פי הספר "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות".
סקרימרס (על בסיס הסיפור הקצר "Second Variety")
צ'ק פתוח (Paycheck, מבוסס על סיפור קצר באותו השם)
נקסט (next) - על פי הסיפור הקצר "האיש המוזהב"
רדיו אלבמוט החופשית (Radio Free Albemuth)
האיש במצודה הרמה, סדרת טלוויזיה על פי הספר באותו שם.
חלומות חשמליים - אנתולוגיה על פי סיפורים קצרים של דיק, בהפקת בריאן קרנסטון
ספריו של דיק מוסיפים להתפרסם ולהיות נקראים.
בשנים האחרונות הוצאו מחדש אחדים מהם במסגרת הסדרה "יצירות מופת של המדע הבדיוני" (Science Fiction Masterworks).
גם השפעתו על הז'אנר ממשיכה.
מכלול יצירתו השריש כמה מונחים אופייניים של המדע הבדיוני (כגון Terra ו-Terran לתיאור כדור הארץ או בן-אנוש, וכן Conapt לתיאור דירה בסביבה עירונית).
הספר "פיליפ ק' דיק מת, כמה נורא" של מייקל בישופ, אשר תורגם גם לעברית, מהווה מחווה ליצירתו של דיק מבחינת התוכן ומבחינת שילוב דמותו כסופר במציאות בעולם דמיוני.
מספר ספרים ביוגרפיים התפרסמו אודותיו.
פרס ספרותי חשוב של המדע הבדיוני נקרא על שמו, ומוענק כל שנה ליצירה הטובה ביותר שפורסמה לראשונה בכריכה רכה, פורמט הנחשב זול בניגוד לפרסום בכריכה קשה הנחשב יוקרתי יותר.
בחירה זו מייצגת את קשייו הכלכליים של דיק במהלך חייו.
פיליפ פולמן הוא סופר ילדים בריטי מצליח ונודע בעיקר כמחבר הטרילוגיה "חומריו האפלים" (His Dark Materials).
זכה ב-2005 בפרס אסטריד לינדגרן.
1995 Northern Lights (שנקרא בגרסה האמריקאית שלו The Golden Compass) תורגם לראשונה ב-1998 תחת השם אורות צפוניים בהוצאת אופוס ומאוחר יותר, ב-2003, בתרגום מחודש תחת השם המצפן הזהוב בהוצאה משותפת של אופוס וכתר ספרים.
1997 The Subtle Knife תורגם ב-2004 כ-הסכין המעודן
2000 The Amber Spyglass תורגם ב-2005 כ-משקפת הענבר
La Belle Sauvage 2017 תורגם ב-2018 כ-סירת מבטחים
1985 The Ruby in the Smoke תורגם ב-2007 כ-מסתרי אבן האודם
פיליפ פרנק (גרמנית: Philipp Frank; ) היה מתמטיקאי, פיזיקאי ופילוסוף אוסטרי-אמריקאי ממוצא יהודי; ממייסדי הפוזיטיביזם הלוגי וחבר החוג הווינאי.
פרנק, יליד וינה, למד פיזיקה באוניברסיטת וינה, שם קיבל ב-1907 תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית על עבודה שנערכה בהדרכת לודוויג בולצמן.
במהלך לימודיו התעניין במיוחד בפילוסופיה של המדע ונפגש רבות עם קבוצת סטודנטים שהיוותה את הבסיס לחוג הווינאי, אז גם פגש את הפיזיקאי ריכרד פון מיזס, מפגש שהוביל לידידות ולשיתוף פעולה במשך כל חייהם.
פרסום מאמר בנושא הסיבתיות, משך את תשומת לבו של איינשטיין והוביל לסדרת של דיונים בקרב שני הפיזיקאים חובבי פילוסופיית המדע.
פרנק מונה ב-1910 למשרת מרצה באוניברסיטת וינה, ובהמלצת איינשטיין החליף את האחרון כראש המחלקה לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קארל בפראג, ב-1912. הקשר בין השניים נמשך לאורך השנים ופרנק אף כתב ביוגרפיה אודות איינשטיין.
פרנק נשאר בפראג עד 1938, אז, בעקבות הסכם מינכן, הועברו שטחים נרחבים בצ'כוסלובקיה לשליטת הנאצים.
לחץ פוליטי שהופעל על החוג הוביל לבריחת מרבית חבריו לארצות דוברות האנגלית.
פרנק נמלט לארצות הברית, שם שימש כמרצה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
לצד עבודתו הנרחבת בפילוסופיה ובפיזיקה עסק רבות גם במגוון תחומים מתמטיים כחשבון וריאציות, טור פורייה, מרחבים פונקציונליים, אופטיקה גאומטרית, מכניקת הגל של שרדינגר, ויחסות.
פיליפ סטארק (צרפתית: Philippe Starck; נולד ב-18 בינואר 1949) הוא מעצב תעשייתי צרפתי הפעיל בכל העולם.
סטארק עוסק בעיקר בעיצוב מוצרים ביתיים אך תחום עיסוקו כולל גם אדריכלות, עיצוב פנים ואף עיצוב כלי רכב.
פיליפ סטארק נולד לאנדרה סטראק, מהנדס אווירונאוטיקה.
מוצא המשפחה מצד האב הוא מחבל אלזס.
סטארק התחנך בבית הספר הקתולי "נוטר דאם דה סנט קרואה" בניי-סיר-סן ואחר כך אצל האמן אנרי מלוו בבית הספר קמונדו על שם משפחת קמונדו בפריז ופתח את משרד העיצוב הראשון שלו כבר ב-1968 שהתמחה בעיקר במוצרים מתנפחים.
שנה מאוחר יותר ניהל את החברה יחד עם מעצב האופנה האיטלקי פייר קרדין.
במהלך שנות ה-70 עסק בעיקר בעיצוב של מוצרים ביתיים זולים יחסית ובעיצוב פנים.
הקריירה שלו נסקה בשנות ה-80, בעיקר לאחר שב-1982 עיצב את דירתו הפרטית של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
סגנונו של סטארק מתאפיין בעיצוב של צורות אורגניות ושילובי חומרים בלתי שגרתיים.
אחד המוצרים הידועים ביותר של סטארק הוא מסחטת הלימונים "Juicy Salif" , שעיצב ב-1990 שהפכה לאייקון בעיצוב התעשייתי ולפריט אספני.
בישראל היה סטארק אחראי לעיצוב השטחים המשותפים ושותף בעיצוב הדירות במגדלי YOO שנבנו בתל אביב.
מותג YOO ניתן לכמה מבני מגורים שסטארק עיצב גם במדינות אחרות.
פיליפ סימור הופמן היה שחקן אמריקאי.
הופמן נולד בפיירפורט (Fairport), מדינת ניו יורק שבארצות הברית; אביו היה עובד בכיר בחברת "זירוקס", פרוטסטנטי ואימו הייתה שופטת בבית משפט לענייני משפחה, קתולית באמונתה.
היו לו שתי אחיות ואח (גורדי הופמן, תסריטאי, שכתב את התסריט ל"באהבה לייזה", בו כיכב אחיו פיליפ).
ב-1989 סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק, שם למד קולנוע ומשחק.
תפקידו הראשון כשחקן היה כנאשם בפרק בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר" (1991).
הפריצה הקולנועית שלו הגיעה כעבור שנה, כשהופיע בארבעה סרטים, הנודע שבהם היה "ניחוח אישה", בו גילם את בן כיתתו הערמומי של צ'ארלי סימס (בגילומו של כריס אודונל).
בהמשך ביסס עצמו כשחקן משנה מצליח ומוערך המגלם דמויות מגוונות וייחודיות, כשהוא עובד עם מגוון רחב של במאים בולטים, כדוגמת פול תומאס אנדרסון, ג'ואל ואיתן כהן, קמרון קרואו, ג'יי ג'יי אברהמס, ספייק לי, דייוויד מאמט, רוברט בנטון, ג'ואל שומאכר, טוד סולונדז ואנתוני מינגלה.
הוא הופיע בחמישה סרטים אותם ביים פול תומאס אנדרסון ("שמונה בטוח", לילות בוגי", "מגנוליה", "מוכה אהבה" ו"המאסטר").
ב"באהבה לייזה" שיחק לראשונה בתפקיד הראשי.
הוא גילם אלמן שאשתו התאבדה, המתמכר לשאיפת אדי בנזין.
ב"פרשת מאהוני" גילם פקיד בנק המנהל חיים סודיים כמהמר, ומתחיל לגנוב כספים ממקום עבודתו לאחר שנקלע לחובות.
לאחר מכן המשיך לככב בתפקידי משנה בסרטים הוליוודיים מצליחים כדוגמת "ואז הגיעה פולי", "קולד מאונטן" ו"משימה בלתי אפשרית 3".
ב-2006 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי על משחקו בסרט "טרומן קפוטה", בו גילם את דמות הסופר האקסצנטרי וההומוסקסואל שכתב את הרומן "בדם קר", שהזניק אותו לתודעה, אך גם הרס את חייו.
הוא היה מועמד 3 פעמים נוספות לפרס אוסקר לשחקן משנה, ב-2008, ב-2009 וב-2013 על תפקידיו בסרטים "מלחמתו של צ'ארלי וילסון", "ספק" ו"המאסטר".
בנוסף לקריירה הקולנועית המצליחה שלו, הופמן מוכר גם כשחקן תיאטרון.
הוא היה מועמד פעמיים לפרס טוני: ב-2000 על "המערב האמיתי" מאת סם שפרד, בו הופיע לצד ג'ון סי.
ריילי וב-2003 על העלאה המחודשת של מסע ארוך אל תוך הלילה, מאת יוג'ין או'ניל.
בנוסף ביים כמה הצגות אוף ברודוויי.
הופמן היה במערכת יחסים ממושכת עם מעצבת התלבושות מימי אודונל.
הם נפגשו ב-1999 כשעבדו על המחזה "In Arabia We'd All Be Kings", אותו הפיק הופמן.
לזוג שלושה ילדים: בן, השחקן קופר הופמן, ושתי בנות.
ב-2 בפברואר 2014 נמצא הופמן מת בדירתו על ידי חברו, התסריטאי והמחזאי דייוויד בר כץ.
הוא מת כנראה ממנת יתר של סמים, בהיותו בן 46.
"העופר" (1994) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: פרנק האנסן.
"לא פראייר של אף אחד" (1994) - בתפקיד: הקצין ריימר.
"טוויסטר" (1996) - בתפקיד: דאסטין דייוויס.
"התחנה הבאה וונדרלנד" (1998) - בתפקיד: שון.
"אנשים מושלמים" (1999) - בתפקיד: הטרנסקסואל ראסטי.
"מגנוליה" (1999) - מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך - בתפקיד: האח הסועד את המפיק הגוסס.
"הכישרון של מר ריפלי" (1999) - בתפקיד: פרדי מיילס.
"סטייט פינת מיין" (2000) - בתפקיד: ג'וזף טרנר וייט.
"כמעט מפורסמים" (2000) - בתפקיד: כתב הרוק לסטר בנקס.
"קולד מאונטן" (2003) - בתפקיד: המטיף המושחת, הכומר ויזי.
"ואז הגיעה פולי" (2003) - בתפקיד: סאנדי לייל.
"אימפריות נופלות" (שנת 2005) - סדרת מיני טלוויזיה, מועמדות לפרס אמי - בתפקיד: צ'ארלי מיין.
"טרומן קפוטה" (2005) - בתפקיד: טרומן קאפוטה.
"משימה בלתי אפשרית 3" (2006) - בתפקיד: אוון דאביאן.
"מלחמתו של צ'ארלי וילסון" (2007) - בתפקיד: גאסט אבראקוטוס.
"סינקדוכה, ניו יורק" (2008) - בתפקיד: קיידן קוטארד.
"מרי ומקס" (2009) - בתפקיד: דיבוב קולו של : מקס ג'ארי הורוביץ.
"כלים שלובים" (2012) - בתפקיד: רוברט גלבארט.
"התלקחות" (2013) - בתפקיד: היועץ פלוטארק הוונזובי.
"הג'וב האמריקאי האחרון" (2014) - בתפקיד: מיקי סקרפטו.
"עורבני חקיין" (2014, 2015)- בתפקיד: היועץ פלוטארק הוונזובי.
"איש מבוקש מאוד" (2014) - בתפקיד: גונטר באקמן.
פיליפ סילביין סנדרוס (Philippe Sylvain Senderos; נולד ב-14 בפברואר 1985 בז'נבה) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ממוצא סרבי וספרדי ששיחק כבלם.
לזכותו 57 הופעות בנבחרת שווייץ.
בסיום עונת עם 11 משחקי ליגה רצופים ללא ספיגה (כאשר סול קמפבל נעדר עקב פציעה).
על אף שסנדרוס לא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל, הרי שתרומתו הייתה משמעותית, בין היתר בעונת כאשר עזר לקבוצה לא לספוג שער בליגת האלופות במשך עשרה משחקים.
גם במהלך אליפות אפריקה הוא מילא היטב את מקומו של קולו טורה בהרכבה של ארסנל.
באוגוסט 2008 הושאל סנדרוס לקבוצת מילאן לעונה אחת, בעיקר בשל התחרות על המקום בהרכב עם קולו טורה וויליאם גאלאס.
בינואר 2010 הושאל לאברטון האנגלית בה השתתף בשני משחקים בלבד.
ביוני 2010 חתם בפולהאם לשלוש שנים.
ב-31 בינואר 2014 הושאל לולנסיה הספרדית.
ב-5 ביוני 2014 חתם באסטון וילה לשנתיים.
ב-29 בינואר 2016 חתם בגראסהופרס ציריך עד לסוף העונה.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם בגלאזגו ריינג'רס לעונה אחת.
ב-7 באוגוסט 2017 חתם ביוסטון דינמו.
כשחקן בקבוצת הנוער של המועדון השווייצרי סרבט ז'נבה, פיליפ היה צריך לבחור עבור איזה נבחרת לאומית הוא ישחק.
הייתה לו האפשרות לשחק עבור ספרד הודות לאביו הספרדי, עבור סרביה הודות לאימו הסרבית או עבור שווייץ, ארץ מולדתו.
סנדרוס בחר בשווייץ ושיחק בכל הנבחרות של שווייץ החל מהנבחרת עד גיל 15 והלאה.
הוא תפס את תשומת לבו של עולם הכדורגל רק לאחר שבתור קפטן הנהיג את נבחרת הנוער של שווייץ לאליפות אירופה עד גיל 17 ב-2002. כתוצאה מהופעתו המרשימה, קבוצות מהטובות באירופה כגון מנצ'סטר יונייטד, ליברפול, יובנטוס ושתי הקבוצות המילאנזיות אינטר מילאנו ומילאן.
כאשר חתם בסוף במועדון האנגלי ארסנל.
סנדרוס שימש כקפטן נבחרת שווייץ במספר משחקים לאחר מונדיאל 2006, ביניהם משחק הידידות מול נבחרת אנגליה.
פיליפ פיקט הוא מוזיקאי אנגלי ומנהיג הרכבי מוזיקה עתיקה.
הוא פגש את דייוויד מונרו, שעודד אותו לנסות כלי נשיפה מעץ כמו חלילית וקלמית.
הוא למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
בשנת 1972 התמנה לפרופסור לחליליות וביצוע היסטורי, משרה בה החזיק במשך עשרים וחמש שנים.
הוא ניגן באקדמיה של סנט מרטין בשדות, בתזמורת הקאמרית האנגלית, עם נגני מוצרט הלונדונים ובעוד תזמורות רבות.
פיליפ שילב יסודות תיאטרליים בקונצרטים שלו, ביניהם מופעי להטוטנים ובולעי-אש באכסדרה.
ב-1976 הצטרף ללהקת אלביון, להקת פולק-רוק בהנהגת אשלי האצ'ינגס.
הלהקה ניגנה תערובת של מוזיקה עממית מסורתית ולחנים מימי הביניים על מגוון רחב של כלים - דולציאן, קלמית, חלילית, קרומהורן, חמת חלילים, ראקט, שאלומו (קלרינט מוקדם) וסינתסייזר.
בשנת 1998 הוציא פיקט את האלבום היחיד שלו, "האלכימאי".
האלבום כלל כמה מחיבוריו הוא בחיקוי לסגנון ימי הביניים.
באותה שנה הוציא את "עצמות כל בני האדם" בשיתוף פעולה עם ריצ'רד תומסון וחברי Fairport Convention, שבה ניגן לחני מוזיקה עתיקה בליווי מקצבי רוק וגיטרה חשמלית.
בשנת 1993 היה למנהל אמנותי של סדרת המוזיקה העתיקה באולם פרסל.
באותה שנה התמנה למנהל המוזיקה העתיקה בתיאטרון גלוב השקספירי, השוכן לא רחוק מאולם פרסל.
ההרכב שלו, "נגני הגלוב", התמחו במוזיקה אנגלית מן המאות ה-16 וה-17 .
הקבוצה מכרה תקליטורים, בעיקר בתיאטרון גלוב, והופיעה על הבימה.
במקביל עמד פיליפ בראש קונסורט לונדון החדש.
להרכב זה היה רפרטואר רחב יותר, שכיסה מוזיקה אנגלית, ספרדית, איטלקית וגרמנית מימי הביניים.
חומר רב נלקח מן המחקר המקורי של פיקט בספריות באירופה.
הוא יצר עיבודים מלהיבים, מעוררי השתאות למוזרות הצלילים.
משנת 1994 עד 1997 היה מייסדו ומנהלו של פסטיבל אלדבורו למוזיקה עתיקה.
ב-4 בדצמבר 2013 הושם פיקט במעצר בעוון האשמות נגדו על ניצול מיני.
ב-10 בפברואר 2015 נמצא אשם בשני מקרי אונס ובשתי תקיפות חמורות בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, אשר התרחשו בין השנים 1979 ל-1983. לבסוף נגזר דינו ל-11 שנה בכלא.
פיליפ לה רנוטייר פון פרארי היה אספן צרפתי, שנחשב לבעל אוסף הבולים הגדול ביותר בהיסטוריה.
הוא אסף גם מטבעות וגלויות, אך נודע בעיקר בשל אוסף הבולים.
פון פרארי היה בן למשפחת אצולה.
אביו, איש עסקים אמיד, היה שותף בחברת השקעות שהשקיעה בפרויקטים גדולים כמו תעלת סואץ ותוכנית אוסמן להתחדשות פריז, ונחשבה למתחרה בעסקיה של משפחת רוטשילד.
אמו הייתה נצר למשפחת המלוכה של מונקו.
הוא נולד והתגורר כל חייו בהוטל מאטיניו (Hôtel Matignon) שבפריז, בניין שהוקם על ידי לואי ה-18 ומשמש כיום כמעונו הרשמי של ראש ממשלת צרפת.
לאחר מות אביו בשנת 1871 ועם התחזקות האווירה עוינת האצולה בפריז, עזבה אימו לאוסטרו-הונגריה.
ביתם הפך לשגרירות האימפריה, ופון פרארי אומץ בידי הרוזן האוסטרי מרנוטייר והפך לאזרח אוסטרי.
פון פרארי החל לאסוף בולים בגיל צעיר, והחליט להקדיש חלק ניכר מהירושה הגדולה שקיבל מאביו לרכישת בולים ומטבעות נדירים.
בחלק מהמקרים רכש אוספים בשלמותם.
אוסף הבולים הוחזק בחדר מיוחד, והוא העסיק אוצר ושתי מזכירות לשם סידורו והטיפול בו.
הוא הרבה במסעות לחו"ל לשם איתור בולים נוספים, ולעיתים שילם בזהב.
הוא נחשב ללקוח אימפולסיבי במיוחד, שלא ייחס משמעות לכספו.
רבים מהסוחרים ניצלו זאת ומכרו לו בולים במחירים מופקעים.
עם הבולים שהיו ברשותו של פון פרארי נמנים:
בול 3 הסקילינג הצהוב - בול שוודי מ-1855 שהודפס בטעות בצהוב במקום בכחול.
בול מג'נטה 1 סנט מגיאנה הבריטית - בול שהודפס ב-1856 על נייר מג'נטה בשל מחסור בלתי צפוי בנייר.
בול המיסיון של הוואי בערך של 2 סנט - הבול היחיד מסדרת הבולים הראשונה שהונפקה בממלכת הוואי ב-1851 שבו לא נעשה שימוש.
בעליו הקודמים של בול זה, גסטון לרו, נרצח בידי אספן בולים אחר שחשק בבול.
פון פרארי לא חש בטוח כאזרח אוסטרי בצרפת בזמן מלחמת העולם הראשונה, ולכן, ב-1917 הותיר את מאות אלבומיו בבניין השגרירות, ועזב לשווייץ.
עם סיום המלחמה, ממשלת צרפת החרימה את אוסף הבולים, בטענה שמדובר בפיצוי על נזקי המלחמה.
צוואתו של פון פרארי, ובה הוריש את האוסף למוזיאון הדואר בברלין, על מנת שיוצג לציבור הרחב, לא הוגשמה.
תחת זאת, נמכר האוסף בסדרה של מכירות פומביות בין 1921 ל-1926, שהניבו סכום של כ-30 מיליון פרנקים.
אספנים רבים המחזיקים בהם כיום מתגאים בהצגתם כ"אקס-פרארי".
פיליפ סטמה יליד חאלב שבסוריה, ולאחר מכן תושב אנגליה וצרפת, היה אמן שחמט ואחד מחלוצי השחמט המודרני.
סטמה היה מבקר קבוע בבית הקפה סלוטרס בלונדון, מרכז שחמטאי המאה ה-18 ונחשב לאחד מהשחקנים החזקים באנגליה.
המוניטין שלו נשען בעיקר אל ספרו "שחמט - המשחק האצילי" שפורסם בשנת 1737 בצרפת ותורגם בשנת 1745 לאנגלית.
ספר זה הציג את הגישה המזרח-תיכונית לסיומי משחק לאירופאים וסייע להחייאת העניין האירופאי בחקר תורת הסיומים.
בשנת 1747 הובס סטמה על ידי פרנסואה אנדרה פילידור בתוצאה +8 =1 -1 בדו-קרב מפורסם שציין את עלייתו של פילידור לגדולה.
העובדה שפילידור שיחק בכלים השחורים בכל המשחקים רק מעצימה את תבוסתו של סטמה.
על שמו קרוי מט סטמה, המציג אפשרות למט כפוי בעזרת מלך ורץ מול מלך ורגלי או מלך ופרש מול מלך ורגלי.
בעמדה זו זוכה הלבן בין אם תורו ובין אם תור השחור.
הנה דוגמה להתרחשות מט כזה במשחק בין נוגוריס- גונגורה באליפות קובה לשחמט, משנת 2001:
פיליפ פּינל היה רופא צרפתי ונחשב כאבי הפסיכיאטריה הרפואית-מדעית המודרנית.
הנהיג רפורמה הומניטארית בטיפול בחולי נפש.
בשנת 1793, אחרי המהפכה הצרפתית, מונה פינל למנהל בתי המחסה הגדולים לחולי רוח סלפטרייר וביסטר שנוהלו עד אז כחלק ממערכת בתי הכלא.
גישתו הייתה שאפשר ונכון לטפל בחולי נפש כבני אדם – בהתחשבות ובעדינות.
בהוראתו הפסיקו להכות את החולים, הפסיקו לקשור אותם בשלשלאות, ושמו אותם בכותנות כפייה הומאניות.
בעקבות הטיפול החולים היו יותר רגועים, שקטים והיגייניים.
בנוסף, כמחצית מהחולים שוחררו לביתם בגלל שיפור ניכר במצבם.
פיליפ פרייהר פון בסלאגר (6 בספטמבר 1917, טירת היימרצהיים ליד בון – 1 במאי 2008, טירת קרויצברג ליד אלטנר, ריינלנד-פפאלץ), קצין ורמאכט גרמני שהיה בין הקושרים נגד היטלר, והאחרון מחברי החוג הפנימי של הנינג פון טרסקו וקלאוס שנק פון שטאופנברג שנותר בחיים.
בסלאגר, נצר למשפחה אריסטוקרטית, היה בעלים של יערות ועסקן בתחום היערנות בגרמניה.
פיליפ פון בסלאגר נולד בשנת 1917 כילד רביעי מבין שמונת ילדיהם של אביו אלברט פון בסלאגר ואמו מריה-תרזה פון סליס-סוליו באחוזת המשפחה, טירת היימרצהיים שבקרבת בון.
במשפחה האריסטוקרטית שררה רוח הקתוליות של חבל הריין.
כקתולי אדוק גילה בסלאגר כבר בנעוריו עמדה מהוססת כלפי הנאציזם.
הסרת הצלבים מבתי הספר קוממה אותו.
בשנת 1936 השלים את לימודיו בבית הספר של המסדר הישועי בבאד גודסברג.
כוונתו הייתה ללמוד משפטים, על מנת להצטרף לשירות החוץ הגרמני.
סבו ייעץ לו שלא לפנות למסלול זה בגלל עמדת השלטון הנאצי, ותחת זאת להתגייס לצבא, ובסלאגר הצעיר הצטרף לרגימנט הרכוב בפאדרבורן.
בסלאגר הוצב כעוזרו האישי של גנרלפלדמרשל גינתר פון קלוגה בחזית המזרחית.
שם התוודע לראשונה להשמדה השיטתית של יהודים וצוענים.
מגעיו עם קציני אס אס בכירים ועם ראשי המפלגה הנאצית שכנעוהו בחוסר המוסריות של הנאציזם וביחסו קל-הערך לחיי אדם.
בשנת 1942 הכיר את הנינג פון טרסקו במהלך התדרוך היומי של זה האחרון על המצב בשטחים שנכבשו מברית המועצות, והצטרף לקבוצת המורדים שהיה מראשיה.
במרץ 1943 היה בסלאגר מעורב בניסיון התנקשות בהיטלר.
כאשר עמד היטלר לבקר בחזית, עלתה האפשרות להתנקש בחייו, ופיליפ בסלאגר ואחיו גאורג התנדבו למשימה.
התוכנית הייתה לירות בהיטלר למוות, אלא שגנרלפלדמרשל פון קלוגה שלל אפשרות זו.
פיליפ דורמר סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד היה מדינאי מטעם המפלגה הוויגית ואינטלקטואל בריטי.
היה מן הבריטים החשובים בתקופת ההשכלה, ומיודד עם וולטר ומונטסקייה.
לורד סטנהופ, כפי הוא כונה לפני מותו של אביו ב-1726, נולד בלונדון ולמד באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר שסיים ללמוד, יצא ל"מסע הגדול" ברחבי יבשת אירופה.
מותה של המלכה אן ועלייתו לשלטון של ג'ורג' הראשון פתחו אפשרויות חדשות בפני סטנהופ הצעיר והוא שב לאנגליה.
קרוב משפחה שלו, ג'יימס סטנהופ, שהיה אחד השרים האהובים על המלך, סידר לו משרה כ"אדון חדר המיטות" של הנסיך מוויילס, ג'ורג' השני.
הוא הפך לחבר בית הנבחרים הבריטי ולאחר שאביו נפטר והוא ירש את התואר המשפחתי, הוא הפך חבר בבית הלורדים.
ב-1728 מונה למשרת השגריר בהולנד, לורד לוטננט של אירלנד וב-1748 למשרת מזכיר הממלכה.
למרות היותו אנגלי, ידידותו עם וולטר ואינטלקטואלים צרפתיים נוספים סייעה לו להיבחר כחבר ב-Académie des Inscriptions et Belles-Lettres ב-1755
פיליפ פטי (צרפתית: Philippe Petit; נולד ב-13 באוגוסט 1949) הוא לוליין ולהטוטן, אמן הליכה על חבל וסופר צרפתי.
התפרסם כאשר הילך בין מגדלי מרכז הסחר העולמי ("התאומים") בשנת 1974.
פטי נולד בעיר נמור במרכז צרפת ולא הסתגל למסגרות חינוכיות.
מגיל צעיר אימן את עצמו במעשי לוליינות.
לפרנסתו עסק במעשי לוליינות בחוצות ערים שונות, בהן ניו יורק, בראשית שנות השבעים, שם חזה בהקמת מרכז הסחר העולמי שהלהיב את דמיונו.
"שש וחצי שנים חשבתי רק על הכבל ואיך למתוח אותו", אמר בראיון, "לרגע לא חשבתי על ההליכה עצמה".
בראיון מאוחר שלו אמר, "אני לא מפחד מכלום, למדתי ללכת בבטחה ואני יודע את הגבולות שלי.
לא אעלה על חבל אם יהיו רוחות חזקות או אם החבל לא קשור טוב.
לקחתי בחיי כמה סיכונים, אבל בשורה התחתונה מה שאני עושה בטוח מאוד".
בשנת 1973 הילך בין שני מגדלי הקתדרלה נוטרדאם דה פארי ובין מגדלי גשר נמל סידני באוסטרליה.
בבוקר ה-7 באוגוסט 1974 מתח בחשאי כבל בין הקומות ה-104 במגדלי התאומים (בגובה 417 מטרים מעל הקרקע ובאורך 43 מטרים) וצעד עליו במשך 45 דקות (במהלכן אף החל לרדת גשם), ללא כל אמצעי ביטחון, כאשר הוא אוחז במוט לשיווי משקל בלבד.
בשנים שחלפו ביצע מעשי לוליינות רבים למטרות שונות, בהן קידום השלום ופעילויות צדקה שונות.
ב-1986 צעד מעל מפלי ניאגרה.
ב-1987 השתתף בפסטיבל ישראל וצעד מעל גיא בן הנום מסינמטק ירושלים להר ציון על כבל שנמתח במקביל לרכבל הר ציון בססמת "גשר בין מזרח למערב".
ב-1989, לרגל יובל ה-200 למהפכה הצרפתית, צעד בהזמנת הנשיא פרנסואה מיטרן על כבל שנמתח מכיכר הטרוקדרו לקומה השנייה במגדל אייפל.
בשנת 2025 השתתף בתפקיד קטן בסרט "מרטי סופרים".
פטי כתב ארבעה ספרים אודות חייו.
ביניהם שניים אודות ההליכה בין מגדלי התאומים, ספר אחד שהתפרסם ב-1975, מיד לאחר המעשה והשני שהתפרסם ב-2002 ומתייחס לאסון התאומים.
על ספר זה כתב מבקר הספרים מיכאל הנדלזלץ:
בשנת 2008 ביים במאי הקולנוע ג'יימס מארש את הסרט Man On Wire , המלווה את פטי, מתעד ומשחזר את ההליכה בין מגדלי התאומים.
הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל סאנדנס, 2008 ובפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2008.
סרט קולנוע מז'אנר דרמה ביוגרפית הנקרא "על חבל דק" יצא לאקרנים בספטמבר 2015 ב-3D ו-IMAX, בבימויו של רוברט זמקיס ובכיכובו של ג'וזף גורדון-לוויט המגלם את פטי.
פיליפ (פנחס) פרוסט הוא רופא ואיש עסקים יהודי-אמריקאי.
כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת טבע תעשיות פרמצבטיות החל ממרץ 2010 עד דצמבר 2014.
ב-2015 דורג על ידי מגזין פורבס במקום ה-341 ברשימת עשירי עולם, עם הון מוערך של כ-5.3 מיליארד דולר.
פרוסט גדל בפילדלפיה, בן למשפחה יהודית מסורתית ולו שני אחים גדולים שלחמו במלחמת העולם השנייה.
אביו היה בעל חנות נעליים מקומית.
למד לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת פנסילבניה ובמהלך הלימודים, אותם סיים ב-1957, שהה שנה אחת באוניברסיטת פריז.
הוא בעל תואר דוקטור לרפואה מקולג' אלברט איינשטיין לרפואה של ישיבה יוניברסיטי (1961).
את הסטאז' עשה במרכז הרפואי מונטיפיורי בניו יורק ואת ההתמחות בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1963–1965 שירת כקצין בחיל הרפואה האמריקאי והוצב במכון הלאומי לסרטן במרילנד.
את התמחותו השלים בבית החולים ג'קסון ממוריאל במיאמי.
ב-1966 הצטרף לסגל בית הספר לרפואה של אוניברסיטת מיאמי.
בשנים 1972 עד 1990 כיהן כמנהל מחלקת הדרמטולוגיה במרכז הרפואי "מאונט סיני" שבמיאמי ביץ'.
ב-1991 מונה לפרופסור קליני בתחום הדרמטולוגיה באוניברסיטת מיאמי.
ב-1972 רכש עם שותף את חברת התרופות "קי" (Key Pharmaceuticals) והיה היו"ר שלה עד למכירתה ב-1986 תמורת 600 מיליון דולר, עסקה שהכניסה לו כ-100 מיליון דולר.
ב-1987 הקים פרוסט עם שותפיו את חברת "איווקס", יצרנית תרופות גנריות ומוצרים וטרינריים.
הוא שימש יו"ר ומנכ"ל החברה, הנפיק אותה בבורסה וב-2006 השלים את מכירתה ל"טבע" לפי שווי של כ-7.4 מיליארד דולר.
לאחר הרכישה שימש כמשנה ליו"ר הדירקטוריון של "טבע" ובמרץ 2010 מונה ליו"ר החברה.
ביוני 2014 הודיע על התפטרותו שנכנסה לתוקף בסוף שנת 2014.
במקביל משמש פרוסט כיו"ר ומנכ"ל חברת הביופארמה אופקו הלת' (Opko) הנסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב, כיו"ר חברת הביוטכנולוגיה פרולור שנסחרת בבורסת AMEX ובתל אביב, יו"ר חברת Castle Brands, חברת משקאות אלכוהוליים הנסחרת ב-AMEX, ויו"ר חברת ההחזקות והשירותים הפיננסים Ladenburg Thalmann.
משקיע בחברות נוספות בישראל ובעולם.
בנוסף הוא תורם למפלגה הדמוקרטית האמריקאית ותמך בקמפיין של ג'ון קרי ב-2004. הוא הצטרף ליוזמת ביל גייטס ווורן באפט והתחייב לתרום חצי מהונו לאחר מותו.
הודות לתרומה ממשפחת פרוסט ב-2015 הושקה תוכנית מלגות פרוסט ישראל לסטודנטים ישראלים המעוניינים ללמוד לתארים מתקדמים במדעים באוניברסיטת אוקספורד.
בספטמבר 2018 הוועדה לניירות ערך ולבורסות הגישה נגד עשרה אנשים, ובהם פרוסט, כתב אישום, באשמת מניפולציה בשערי מניות במשך כחמש שנים.
פיליפ עירון (22 במאי 1942, בלגיה – 22 במרץ 1995) היה רב חובל, נתב ומנהל מחלקת תפעול בנמל אילת.
הוא היה חבר מועצת עיריית אילת ובשנים 1988–1993 היה סגן ראש עיריית אילת.
עירון נולד ב-1942 בבלגיה כפיליפ הופשטטר לפריץ ומלכה הופשטטר.
היה נתב בנמל אילת, ובמקביל לעבודתו זו הקים, יחד עם רב חובל הנמל, חברה פרטית לשירותי ים בשם "מרין".
עירון מונה לרב חובל של אניית הצובר "מינרל דמפייר" של צי הסוחר הישראלי.
ב-22 ביוני 1995 התנגשה האנייה באנייה קוריאנית, וטבעה.
כל אנשי צוותה, 9 ישראלים ו-21 זרים, טבעו.
גופותיהם של עירון ועוד ארבעה ישראלים אותרו והובאו לקבורה בישראל.
עירון נישא לחיה ולזוג נולדו 3 בנות ובן.
המרינה העירונית באילת קרויה על שמו של עירון.
האנדרטה היא מעשה ידיו של האמן האילתי אמיר אלקיים.
היא בנויה ממבנה אבן ועליו עוגן צבוע בכחול.
בצד האחורי יש פסוק מ: .
בבסיס האנדרטה יש פרטים על קורות חייו של עירון.
פיליפ פרידריך גמלין (1721–1768) היה פרופסור לבוטניקה וכימיה.
גמלין הוא אחיו של הנוסע המפורסם יוהאן גאורג גמלין.
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1742, באוניברסיטת טובינגן.
הוא נבחר לחברה המלכותית בשנת 1758. הוא אביו של חוקר הטבע יוהאן פרידריך גמלין.
פיליפ פרנקס הוא שחקן ובמאי תיאטרון אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהופעותיו בסדרות טלוויזיה בריטיות.
הוא סיפר שהתאהב בתיאטרון כשהיה בן שש והוריו לקחו אותו להפקה של המחזה "הסערה".
שנה אחר כך, כשנודע לו שהוריו הולכים לראות את "המלט", התעקש שהם ייקחו אותו איתם.
כך לדבריו בגיל שבע כבר היה מכור לכל החיים.
התפקידים הידועים ביותר של פרנקס הם בדמות סדריק "צ'אלי" צ'ארלטון בסיטקום הבריטי "The Darling Buds of May" לצדה של קתרין זיטה ג'ונס, ובדמות סמל ריימונד קרדוק בסדרה "Heartbeat".
הוא השתתף בתפקידי אורח בסדרות "פשוט נהדרת", "Pie in the Sky", "רציחות במידסומר" וב"המלחמה של פויל".
עוד בטלוויזיה שיחק במיני-סדרה "בית קדרות", בעיבוד לרומן "מרטין צ'זלוויט", בסדרה "הבודהה מהפרברים", "The Green Man", ובסדרת הדרמה "To Serve Them All My Days".
הוא הופיע כמשתתף קבוע לצדה של סוזי דנט ב"פינת המילון" בשעשועון הטלוויזיה הבריטי "Countdown".
החל מדצמבר 2012 הופיע פרנקס בתפקיד המספר בהפקה של "מופע האימים של רוקי" בחגיגות לציון 40 שנה להצגה.
פרנקס הוא חבר בלהקה השייקספירית המלכותית.
סויר (נולד ב-7 בינואר 1961) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כקצין אג"ם ותכנון של הצי.
ב-1983 סיים תואר ראשון בהנדסת מערכות מהאקדמיה הימית של ארצות הברית, התגייס לצי והוכשר כקצין צוללות.
שירת כקצין קשר, קצין בקרה רדיואקטיבית וקצין תדלוק בצוללת התקיפה "בלופיש".
ב-1988 מונה למדריך במרכז ללוחמה נגד צוללות של הצי האטלנטי.
ב-1991 הוצב כקצין הנדסה בצוללת הטילים הבליסטיים "פלורידה".
בשנים 1994–1996 שירת בענף שיבוץ צוותי צוללות בלשכת כוח האדם של הצי.
באוגוסט 1996 מונה לסגן מפקד צוללת התקיפה "סולט לייק סיטי".
באפריל 1998 מונה לעוזר סגן מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
במאי 2001 מונה למפקד צוללת התקיפה "לה ג'ולה".
תפקידים נוספים אותם מילא הם מפקד פלגת הצוללות 15 בגואם, ראש ענף לוחמה בטרור ואבטחה במטות המשולבים, שירות במטה הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית ופיקוד על כוח הצוללות בפיקוד כוחות הצי.
ב-2010 הועלה לדרגת אדמירל משנה ומונה לסגן מפקד פיקוד המיקוש הימי והלוחמה נגד צוללות, בתפקידו הבא שימש מפקד כוח המשימה 74/54 בצי החמישי.
באוגוסט 2013 מונה למפקד צי הצוללות בפיקוד האוקיינוס השקט.
בספטמבר 2015 מונה לראש מטה סגן מפקד כוחות הצי בפיקוד האוקיינוס השקט.
באוגוסט 2017 מונה למפקד הצי השביעי, חודש לפני המועד המתוכנן לכניסתו לתפקיד.
קידומו בדרגה וכניסתו לתפקיד התרחשו בעקבות הדחתו של תת-אדמירל ג'וזף אוקוין לאחר שתי התנגשויות של משחתות הצי באוניות אזרחיות, תקריות בהן נהרגו 17 מלחים.
הוא סיים את תפקידו בספטמבר 2019. באוקטובר 2019 מונה לקצין אג"ם ותכנון של הצי.
כיהן בתפקיד עד פרישתו ב-2021.
סויר בעל תואר שני בניהול הנדסי מאוניברסיטת אולד דומיניון.
פיליפ פייט היה צייר גרמני ממוצא יהודי, שחידש ופיתח את שיטת ציורי הפרסקו.
פיליפ פייט נולד ב-1793 היה בנם של הבנקאי היהודי שמעון פייט ובתו הבכורה של משה מנדלסון, ברנדל (לימים דורותיאה שלגל).
לאחר הגירושין של הוריו בשנת 1799, פיליפ פייט שהה בתחילה אצל אמו והתגורר איתה ועם בעלה השני פרידריך שלגל בפריז ובקלן, לפני שחזר לאביו בברלין בשנת 1806 וסיים את לימודיו שם.
משנת 1808 למד ציור באקדמיה לאמנות בדרזדן.
במהלך מלחמות נפוליאון התיידד עם ג'וזף פון אייכנדרוף ופרידריך דה לה מוטה פוקו.
בשנת 1814 צייר כמה תמונות, ביניהן תמונה עבור כנסיית היילנישטאדט ליד וינה.
לאחר מכן הלך בעקבות אחיו הצייר לרומא בשנת 1815, שם פגש את הרומנטיקנים הגרמנים שקראו לעצמם לוקאסבונד.
קבוצה זו הורחבה ונקראה "תנועת הנצרתיים".
ביניהם היו פטר פון קורנליוס, וילהלם פון שדו ויוהאן פרידריך אוברבק, שעבדו בציורי הקיר של הקאזה ברתולדי - ציורים מקראיים כגון "יוסף ואשת פוטיפר", ו"שבע השנים הטובות" (בגלריה הלאומית של ברלין), וכן ציורי פרסקו בווילה מאסימו מתוך "הקומדיה האלוהית" של דנטה.
היא הייתה בתם של הפסל ג'ואקינו פוליני ואשתו בנדטה, לבית גורטלר (1783–1824), שאיתו חיה באותה תקופה.
על פי הזמנתו של הכומר בנאומבורג, נוצר הציור "ישו על הר הזיתים" בקתדרלת נאומבורג בשנת 1820.
בשנת 1830 מונה למנהל מכון סטדל בפרנקפורט, שם גם יצר מספר ציורים כנסייתיים, שרובם הופיעו בתחריטים ובליתוגרפיות.
כן ביצע פרסקו גדול במכון סטדל, שנושאו היה "הכנסת הנצרות והאמנויות לגרמניה".
ראוי לציון במיוחד ציור התקרה במכון סטדל, המתאר את עבודתם של הפסלים ההלניים הוותיקים ביותר, ואת מגן אכילס אחרי הומרוס.
עבור האולם הקיסרי ברומר, הוא צייר את הדיוקנאות של קרל הגדול, אוטו הראשון, פרידריך השני והנרי השביעי.
בשנת 1843 הוא ויתר על הנהלת מכון סטדל והעביר את הסטודיו שלו יחד עם סטודנטים לבית המסדר הטבטוני בסקסנהאוזן.
הוא יצר ציור מזבח גדול לקתדרלת פרנקפורט, ובמרץ 1848 נתלתה תמונה גדולה של "גרמניה" בכנסית פאולס.
כעת הציור תלוי בחדר המדרגות של המוזיאון הלאומי הגרמני בנירנברג.
הוא מיוחס לפייט, אך ייתכן שפייט היה רק מקור הרעיון.
בשנת 1853 התמקם פייט במיינץ, שם הפך למנהל אוסף הציורים, ובין היתר יצר קבוצת ציורים בקתדרלת מיינץ.
עבודתו העיקרית של פייט היא הפרסקו הגדול של "הכנסת הנצרות לגרמניה", מוצגת במוזיאון סטדל בפרנקפורט ואילו ב"אלטה נשיונלגלריה" של ברלין מוצג ציורו של "שתי המריות על הקבר".
הוא נפטר ב-18 בדצמבר 1877 ונקבר בבית העלמין המרכזי במיינץ.
עד סוף ימיו הוא נשאר נאמן לכיוון הסגפני הקפדני של נעוריו, ובעקבותיו הלך גם תלמידו אדוארד ג'ייקוב פון שטיינל.
פילדמרשל סר פיליפ צ'טווד היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
שירת במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה, במהלכה השתתף בקרבות בחזית המערבית באירופה ובמערכה על סיני וארץ ישראל, שם פיקד על "שדרת המדבר" ועל הקורפוס ה-20 של חיל המשלוח המצרי והיה מעורב בקרבות בארץ ישראל לאורך כל תקופת המלחמה.
לאחר המלחמה שירת בתפקידים בכירים במטה הצבא בבריטניה ובצבא הודו הבריטית.
פיליפ צ'טווד נולד בוסטמינסטר שבלונדון לסר ג'ורג' צ'טווד ואליס ג'יין (בת מיכאל תומאס בס Michael Thomas Bass).
צ'טווד התגייס לצבא הבריטי ב-11 באפריל 1888 והוצב ברגימנט חיל הרגלים של אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר.
ב-20 בנובמבר 1889 הוצב ברגימנט ההוסרים ה-19. ב-6 באוגוסט 1890 קודם צ'טווד לדרגת לוטננט.
ב-1892 נשלח צ'טווד עם כוחות בריטים לבורמה כדי להשכין שלום בין שבטים מסוכסכים במערב המדינה.
הסכם שלום נחתם ב-1893 וצ'טווד חזר לאנגליה.
צ'טווד קודם לדרגת קפטן ב-1897. ב-1899 נשלח עם כוחות בריטים לדרום אפריקה על מנת לקחת חלק במלחמת הבורים השנייה.
במהלך השנתיים הבאות השתתף במספר קרבות וביניהם:
הקרב על רייטפונטיין (אוקטובר 1899)
המערכה לשחרור המצור על ליידיסמית' (דצמבר 1899)
הקרבות על ליינג-נק Laing's Nek (יוני 1900) ועל בלפסט (אוגוסט 1900) שהיו חלק מהמערכה לשחרור יוהנסבורג ופרטוריה.
צ'טווד נשאר בדרום אפריקה עד מאי 1902 אז נחתם, לבסוף, "הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging) ששם קץ למלחמה.
במהלך שהותו בדרום אפריקה קודם לדרגת מייג'ור (דצמבר 1901).
עם סיום המלחמה חזר לאנגליה.
לאחר חזרתו של צ'טווד לאנגליה המשיך בשירותו הצבאי.
ב-1906 מונה לעוזרו הצבאי של פילדמרשל סר ג'ון פרנץ'.
בינואר 1908 קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד רגימנט ההוסרים ה-19.
באפריל 1912 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקדה של חטיבת חיל הרגלים הרכוב ("יומנרי") הלונדונית (החטיבה ה-8).
במאי 1914 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקדה של בריגדת הפרשים ה-5.
מלחמת העולם הראשונה - חזית צרפת
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, נשלחה הבריגדה ה-5, בראשות צ'טווד, לקרבות החזית המערבית בצרפת.
השתתף עם יחידתו בתחילת המערכה ובאוקטובר 1914 השתתף בקרב איפר הראשון.
לאחר הקרב, ביולי 1915 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד של דיביזיית הפרשים ה-2.
מלחמת העולם הראשונה - ארץ ישראל וסיני
הפיקוד על "שדרת המדבר" הרכובה
בנובמבר 1916 הועבר צ'טווד לארץ ישראל, מונה למפקד "שדרת המדבר" (תחת פיקודו של גנרל ארצ'יבלד מארי, מפקד חיל המשלוח המצרי) וקודם לדרגת לוטננט גנרל.
שינוי זה נעשה לאחר הניצחון הבריטי בקרב רומני ובתחילת מערכה על סיני וארץ ישראל.
לאחר הגעתו הוביל צ'טווד את שדרת המדבר בסדרה של קרבות שכללו את כיבוש אל עריש (20 בדצמבר 1916), קרב מגדבה (25 בדצמבר 1916), קרב אל מגרונטין (9 בינואר 1917), קרב רפיח (9 בינואר 1917) וקרב עזה הראשון (26 במרץ 1917).
הפיקוד על "הכוח המזרחי" הרגלי
לאחר קרב עזה השני, שהתחולל ב-17 באפריל 1917, על ידי "הכוח המזרחי" בפיקוד לוטננט גנרל דובל, מונה צ'טווד למפקד "הכוח המזרחי" (שהיה מבוסס בעיקר על דיוויזיות רגלים).
את הפיקוד על "שדרת המדבר" העביר צ'טווד להנרי שובל שפיקד לפני כן על דיביזיית אנזא"ק (אותה העביר לאדוארד צ'ייטור).
החודשים הבאים התאפיינו בתגבור כוחות (כחלק מלקחי קרבות עזה) כהכנה מההכנות להמשך כיבוש ארץ ישראל.
בתקופה זו לא בוצעו כמעט פעולות קרביות וחשוה להזכי שב-23 במאי 1917 ארגן צ'טווד פשיטה על מסילת הברזל לקסיימה.
במאי 1917, החל צ'טווד להתוות תוכנית להמשך התקדמות הכוחות הבריטים באגף המזרחי של הטורקים (דרך באר שבע).
ב-27 ביוני 1917 החליף גנרל אדמונד אלנבי את גנרל ארצ'יבלד מארי בפיקוד על חיל המשלוח המצרי ולאחר כניסתו לתפקיד הציג צ'טווד את תוכניתו לאלנבי וזה אישר את התוכנית.
במסגרת התוכנית פורקו "הכוח המזרחי" ו"שדרת המדבר" ובמקומם הוקמו 3 קורפוסים וצ'טווד מונה למפקד הקורפוס ה-20 (גנרל הנרי שובל מונה למפקד "קורפוס-המדבר הרכוב" וגנרל אדוארד באלפין מונה למפקד הקורפוס ה-21).
כמפקד הקורפוס הוביל צ'טווד את הקורפוס לסדרת קרבות כנגד הטורקים:
בינואר 1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, קודם צ'טווד לדרגת לוטננט גנרל ומונה לתפקידי מטה שונים במטה הכללי של צבא בריטניה.
ביוני 1926 קודם לדרגת גנרל.
ב-1928 עבר להודו ומונה לראש המטה של צבא הודו הבריטית וב-1930 מונה למפקד הצבא הבריטי בהודו.
במסגרת תפקידו הבכיר קידם את תהליך חידוש צבא הודו.
צ'טווד חזר לבריטניה ב-1934 ועד 1948 מילא שורה של תפקידי כבוד.
צ'טווד נישא ב-1 ביוני 1899 להסטר אליס קמילה סטפלטון קוטון.
לזוג נולד בן (רוג'ר) ובת (פנלופה).
פיליפ פרהיידן (23 באפריל 1648 - 28 בינואר 1710, לוון) היה מנתח פלמי, אנטומאי וסופר.
פרהיידן נולד בוורברוק (כיום בשטח בלגיה) כילד השלישי מבין שבעה ילדים לזוג תומאס פרהיידן ויוהנה גומן.
הוא הוטבל לנצרות יום אחד לאחר לידתו בכנסייה בעירו.
כילד קטן הוא היה כפי הנראה רועה, וייתכן שלמד קרוא וכתוב בבית הספר הקהילתי בעיר.
היו שמועות שזיכרונו היה כה חריף עד שהיה יכול לדקלם במדויק את נאום הכומר של יום ראשון מיד לאחר ששמע אותו.
הכומר לקח אותו תחת חסותו, ושלח אותו ללימודים למשך שלוש שנים בקולג' טריניטי בלוון משנת 1672.
הוא סיים את לימודיו באומניות היפות בשנת 1675 והמשיך ללימודי תאולוגיה, מתוך כוונה ללכת בדרכי המנטור שלו ולהצטרף למסלול הכשרה לכמורה.
בשלב זה בחייו הוא נאלץ לעבור כריתה של רגלו ולכן היה פסול מלהיות כומר.
הכריתה שינתה לחלוטין את מהלך חייו והוא בחר ללמוד רפואה.
תחילה הוא למד רפואה בלוון, בקולג' טריניטי, ובין השנים 1681 עד 1683 למד בליידן.
לאחר מכן חזר שוב ללוון ושם קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה.
הוא החל להעביר שיעורים ברפואה ובאנטומיה וכן השתתף בניתוחים.
הוא החל לפרסם מאמרים רבים וכך רכש לעצמו פרסום במדינה ומחוץ לה.
בשנת 1693 פרסם את אחד ממאמריו החשובים ביותר, Corporis Humani Anatomia.
פיליפ פרהיידן מת בנובמבר 1710 ונקבר בחצר כנסיית סיינט מיכאל בלוון.
בטרם מותו הוא ציווה שישרפו את גופתו מחוץ לכנסייה כדי שעשן גופו לא יישאר בכנסייה.
בשנת 1862 נערכה חגיגה בוורברוק לזכרו ולזכר הישגיו.
פיליפ סטול היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כנציג המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
פיליפ סטול נולד בעיירה ליטל רוק שבקרוליינה הדרומית.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד תקופה קצרה כמורה ואז פנה ללימודי משפטים.
בשנת 1901 הוא התחיל קריירת עורך דין.
בשנים 1905–1906 פיליפ סטול היה חבר של בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס ושירת עד לשנת 1918 כאשר השתחרר בדרגת לוטננט קולונל.
בשנת 1919 פיליפ סטול נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית ושירת עד לשנת 1923. לאחר שלא הצליח להיבחר מחדש, הוא חזר למדינתו.
בשנת 1931 פיליפ סטול נבחר לשופט וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1946 כאשר פרש.
בשנת 1944 הוא היה שופט במשפטו של ג'ורג' סטיני שתוך יום הסתיים בהרשעה ועונש מוות.
פסק דין זה בוטל בשנת 2014 בעקבות פגמים מהותיים בהליך.
פיליפ סטול נפטר בקולומביה, קרוליינה הדרומית בשנת 1958.
פיליפ נוויל פרנץ' היה מבקר קולנוע ומפיק רדיו אנגלי.
פרנץ' החל את הקריירה שלו כעיתונאי בסוף שנות החמישים, ובהמשך היה למפיק ברדיו BBC.
לאחר מכן החל לכתוב ביקורות קולנוע.
הוא החל לכתוב עבור "האובזרבר" בשנת 1963 והמשיך לכתוב שם ביקורות באופן קבוע עד פרישתו בשנת 2013.
פרנץ' נבחר לקצין מסדר האימפריה הבריטית בדצמבר 2012. עם מותו קרא לו מחליפו של פרנץ' ב"אובזרבר" מארק קרמוד "השראה לדור שלם של מבקרי קולנוע".
פרנץ' נולד בליברפול בשנת 1933 כבנו של סוכן ביטוח.
הוא למד באקסיטר קולג' של אוניברסיטת אוקספורד, למד משפטים.
הוא למד לתואר שני בעיתונאות באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון , באמצעות מלגה.
פרנץ' החל בקריירה העיתונאית שלו ככתב ב"בריסטול איוונינג פוסט" בשנת 1957. הוא היה מבקר תיאטרון עבור "ניו סטייטסמן" בין 1967 ל-1968 וסגנו של מבקר הקולנוע של "הטיימס", דייוויד רובינסון , במשך כמה שנים.
פרנץ' החל לכתוב בעיתון "האובזרבר" בשנת 1963, והיה מבקר הקולנוע שלו משנת 1978. הוא כתב גם עבור "Sight and Sound".
לפרנץ' הייתה חיבה למשחקי מילים, שנבעו מהתמודדותו עם גמגום.
בין ספריו "The Moguls Movie: An Informal History of the Tycoons Hollywood" משנת 1969 ו-"Westerns", שהפיע בגרסה מחודשת בשנת 2005. הוא גם כתב את הספר "Cult Movies" בשנת 1999 יחד עם קארל פרנץ', אחד מבניו.
בין 1959 ל-1990, כאשר פרש לפנסיה מוקדמת, היה פרנץ' מפיק ברדיו BBC.
תחילה היה מפיק בשירות הצפון אמריקאי של הרדיו, אך עיקר הקריירה שלו ב-BBC הייתה ברדיו הבריטי המקומי.
התנגדות זו נדחתה על ידי הממונה על הרסט, הווארד ניובי .
פרנץ' זכה בתואר "מבקר השנה" בפרסי העיתונות הבריטיים בשנת 2009. הוא מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) ב-2013 בשל השפעתו בתחום הקולנוע.
פרנץ' היה ידוע בזיכרונו יוצא הדופן.
מבקר הקולנוע של "הגרדיאן" מייקל בילינגטון מונה לקצין באותו זמן כמו פרנץ'.
בילינגטון נזכר: "סיימתי שיחת טלפון עמו בביטוי, "נתראה בארמון".
במהירות רבה, הוא ענה, "כמו שאמר דירק בוגרד לביל קר בסרט "Appointment in London" בשנת 1953".
באוגוסט 2013 פרש מתפקידו כמבקר הקולנוע של "האובזרבר", ביום הולדתו ה-80.
פרנץ' היה עמית כבוד של בית הספר לקולנוע של לונדון .
לפרנץ' ולאשתו השוודית קרסטי מולין, נולדו שלושה בנים.
בנם הבכור, שון פרנץ', מחבר עם אשתו מותחנים בשם ניקי פרנץ' , ובנו הצעיר, קארל, הוא עורך וסופר.
לאחר שנים של בריאות לקויה, מת פרנץ' מהתקף לב ב-27 באוקטובר 2015, בן 82.
לאחר מותו, אמר עורך "האובזרבר" ג'ון מלהולנד כי פרנץ' היה "דמות ענקית" בהיסטוריה של העיתון ו"חלק מהנשמה שלו ב-50 השנים האחרונות", והוסיף: הוא היה מבקר מבריק, שדורות של אוהבי קולנוע ומפיקי קולנוע כאחד כיבדו את בקיאותו ואת שיקול דעתו.
היה גם תענוג לעבוד לצדו.
הוא היה תמיד חם ונדיב לעמיתים ולאלפי הקוראים שבהם נתקל.
הוא נערץ כאחד המבקרים הנבונים ביותר בדורו, שאהבתו לקולנוע זרחה דרך כתיבתו הבורקת ושובת הלב.
הוא יחסר לו מאוד, אך ייזכר בחיבה ובכבוד על ידי המון המעריצים שלו.
בנו של פרנץ', שון, אמר "אם הקוראים הרגישו שהם מכירים אותו, זה משום שהוא הכניס את אישיותו לכתיבה.
הוא היה אדם מצחיק מאוד, עם מבט קומי מעט קודר על העולם ועם האובססיה הזו למשחקי מילים".
ב"דיילי טלגרף" נאמר כי פרנץ' היה "זקן מבקרי הקולנוע האנגלים", ומספר הסרטים שבהם צפה הוערך ב-14,000 סרטים.
פיליפ פרידמן Friedman; 27 באפריל 1901, לבוב – 7 בפברואר 1960, ניו יורק) היה היסטוריון פולני-יהודי ומחברם של מספר ספרים על היסטוריה וכלכלה.
פיליפ פרידמן נולד בלבוב בשנת 1901. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בלבוב למד פרידמן באוניברסיטת לבוב, באוניברסיטת וינה ובפדגוגיום היהודי תחת שלום בארון.
בשנת 1925 עבר ללודז' לאחר שקיבל דוקטורט מאוניברסיטת וינה.
פרידמן לימד בבית ספר תיכון עברי מוביל ובאוניברסיטה העממית בלודז', עבד ב-YIVO בווילנה (1935) ולאחר מכן לימד בבית הספר תחכמוני בוורשה (1938–1939).
בסתיו 1939 חזר ללבוב, שם עבד באקדמיה למדע של אוקראינה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה עבר לעסוק בכתיבת היסטוריה מקיפה של יהדות פולין מראשיתה ועד המאה העשרים.
לאחר נפילת פולין בראשית מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של לבוב, פרידמן הסתתר מחוץ לגטו לבוב.
הוא שרד את המלחמה אך איבד את אשתו ובתו.
לאחר שחרור פולין לימד פרידמן היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת לודז', וכן שימש כמנהל הוועדה ההיסטורית היהודית (שנוצר על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין) שתפקידה היה לאסוף נתונים על פשעי מלחמה שביצעו הנאצים.
פרידמן אסף עדויות ותיעוד ופיקח על פרסום מספר מחקרים חלוציים, כולל מחקרו על מחנה אושוויץ.
יצירה זו, To jest Oświęcim, פורסמה בוורשה בשנת 1945 והופיעה בגרסה אנגלית מקוצרת בשם This Is Oswięcim (1946).
הוא המשיך לפרסם יצירות היסטוריות, כולל מונוגרפיות על קהילות יהודיות חרבות, ביניהן ביאליסטוק וחלמנו, ועל יחסי יהודים אוקראינים במהלך הכיבוש הנאצי באוקראינה.
במקביל לימד היסטוריה יהודית באוניברסיטת לודז' (1945–1946) והיה חבר בוועדה הפולנית לחקירת פשעי מלחמה גרמנים באושוויץ ובחלמנו.
לאחר שהעידו במשפטי נירנברג, החליטו פרידמן ואשתו החדשה שלא לחזור לפולין.
במשך שנתיים ניהל פרידמן את מחלקת החינוך בג'וינט בגרמניה הכבושה.
הוא עזר למרכז התיעוד של יהדות זמננו בפריז - Centre du Documentation Juive Comtemporaire - להקים את האוסף התיעודי שלו.
הוא עבר לארצות הברית ב-1948 בהזמנת שלום בארון, שם היה תחילה עמית מחקר ומשנת 1951 עד מותו, היה מרצה באוניברסיטת קולומביה.
משנת 1949 עמד בראש בית המדרש למורים יהודיים והעביר קורסים בסמינר למורים בהרצליה והיה מנהל המחקר של הפרויקט התיעודי המשותף של ייוו"א ויד ושם, סדרה ביבליוגרפית בנושא השואה, בין השנים 1954–1960.
מחקרו של פרידמן לאחר המלחמה התמקד בשואה, כולל תיאור של מרד גטו ורשה שכותרתו Martyrs and Fighters: The Epic of the Warsaw Ghetto (1954) וכרך המתאר את ההצלה הנוצרית, Their Brothers' Keepers (1957).
כרך ממאמריו המוקדשים לנושאי השואה, " Pathways to Extinction: Essays on the Holocaust" (1980), יצא לאור לאחר פטירתו ונערך על ידי אשתו, ד"ר עדה אבר-פרידמן.
הוא נותר מחויב לתחומי העניין המדעיים הקודמים שלו, ופרסם מאמרים ביידיש, פולנית, עברית, צרפתית ואנגלית, למשל "היסטוריוגרפיה יהודית פולנית בין שתי המלחמות" ו"המילניום הראשון להתיישבות יהודית באוקראינה ובאזורים סמוכים."
פיליפ פרידמן נפטר בניו יורק ב-7 בפברואר 1960.
פיליפ פרנסיס תומאס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
פיליפ פרנסיס תומאס נולד באיסטון, מרילנד.
ב-1830 הוא סיים את לימודיו בקולג' דיקינסון שבפנסילבניה.
הוא למד משפטים ועסק בעריכת דין בעירו.
ב-1836 הוא היה נציג לוועידה החוקתית של מרילנד.
בשנים 1851–1853 שימש תומאס כמבקר של מרילנד ולאחר מכן ועד 1860 הוא היה גובה המס של נמל בולטימור.
באותה שנה, מפברואר ועד דצמבר, הוא היה נציב משרד הפטנטים של ארצות הברית.
בסוף 1860 מונה תומאס כמזכיר האוצר של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן וכיהן בתפקיד עד ינואר 1861. תומאס מונה לתפקיד זה בעקבות התפטרותו של מזכיר האוצר הקודם האוול קוב, והוא קיבל על עצמו את התפקיד באי-רצון.
מיד עם כניסתו לתפקיד היה עליו לשווק איגרות חוב לתשלום הריבית על החוב הציבורי.
האמון ביציבותה של ארצות הברית היה בשפל בשל איום הפרישה של מדינות הדרום ונראה היה שהמלחמה בלתי נמנעת.
הבנקאים מהמדינות הצפון סירבו להשקיע באיגרות חוב אלו, מתוך חשש שהכספים יגיעו אל הדרום.
לאחר התפטרותו של מזכיר הפנים ג'ייקוב תומפסון, התפטר תומאס חודש בלבד לאחר מינויו כמזכיר האוצר, זאת עקב כישלונו בהשגת ההלוואה.
ב-1863 נבחר תומאס שוב לבית הנבחרים של מרילנד.
הוא הציג המלצות להיבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית לתקופת הכהונה שהייתה אמורה להתחיל במרץ 1867, אך לא הורשה להיכנס לתפקידו כאדם "שהעניק סיוע ועזרה" למטרתה של הקונפדרציה, בשל העובדה שהוא נתן כסף לבנו "כדי לסייע לו להצטרף לצבא המורדים".
ההאשמות נגדו היו במחלוקת במאמר בניו יורק טיימס בו הן הוגדרו כ"חוסר סובלנות חד-צדדית" ובעיתון שיקגו טיימס הן הוגדרו כ"עריצות מופקרת".
לאחר מכן נבחר תומאס שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא כיהן בשנים 1875–1877.
ב-1878 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט.
הוא שב לבית הנבחרים של מרילנד פעמיים, ב-1878 וב-1883, ולאחר מכן חידש את עיסוקו בעריכת דין באיסטון.
פיליפ פרנסיס תומאס נפטר בבולטימור ב-2 באוקטובר 1890 ונקבר בבית הקברות ספרינג היל שבאיסטון.
פיליפ פליין הוא מעצב אופנה גרמני ומייסד קבוצת PHILIPP PLEIN הבינלאומית, הכוללת את המותגים פיליפ פליין ופליין ספורט.
פליין למד משפטים כשהחל לעצב מיטות כלבים יוקרתיות.
עד מהרה משך העיצוב שלו תשומת לב ממומחים בענף עיצוב הפנים ובשנת 1998 נוסדה החברה במינכן, גרמניה.
פליין החל לייצר תיקים ואביזרים משאריות העורות האקזוטיים שנמכרו לצד פריטי העיצוב שלו בירידים.
בשנת 2003 התבקש היזם לעצב טרקלין ביריד הסחר הגרמני CPD דיסלדורף, עבור Moët & Chandon, שם הורשה גם למכור את אביזריו.
מותג האופנה הקז'ואלי בעל השם הראשוני נולד כעבור שנה בשנת 2004, בעוד המותג היוקרתי הנוכחי של פיליפ פליין הושק בשנת 2008.
פליין הוא אחד האישים או המשפחה העשירים ביותר בשווייץ לשנת 2019, כך על פי המגזין העסקי Bilanz ב"Die 300 Reichsten" השנתי (ברשימת 300 העשירים ביותר) עם שווי נקי של 300 מיליון פרנק שווייצרים.
יוהאן היינריך פיליפ פרנק היה צייר אימפרסיוניסט, גרפיקאי ומאייר גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
בתמיכת אביו והתעקשותו החל בלימודי אדריכלות במכללה העסקית בפרנקפורט.
כשאביו נפטר, הוא החליט להמשיך אחר ההתעניינות האמנותית האמיתית שלו.
לפיכך, בגיל שבע עשרה הוא נרשם לסטדלשולה, שם למד אצל היינריך הסלהורסט ואדוארד ג'ייקוב פון שטיינל.
הוא התמקד בנופים אך בהנחייתו של שטיינל יצר גם איורים לסיפורי אגדות.
בשנת 1879 עבר לקרונברג אים טאונוס, שם הצטרף למושבת האמנים המקומית.
בעודו שם התיידד עם אנטון בורגר ולקח אצלו שיעורים עד 1881. עם זאת, פרנק היה בעל דעות מוצקות משלו על תיאור הטבע ופנה לאגודת האמנים הגרמנית, שם הומלץ לו ללמוד אצל ג'ייקוב דילמן.
לאחר מכן החל לנסוע, ובסופו של דבר התיישב בוירצבורג.
לאחר שמצא במקום מעט הצלחה, עבר לברלין בשנת 1892 והפך למורה בבית הספר המלכותי לאמנות.
בשנת 1898 הוענק לו התואר פרופסור.
באותה שנה הוא הצטרף ללוביס קורינת ומקס ליברמן כדי לסייע ביצירת הזצסיון הברלינאי.
בשנת 1902 נפטרה אשתו הראשונה וכעבור שנתיים התחתן עם אחת מתלמידותיו.
בשנת 1906, פרנק ומשפחתו עברו להלנסי שבוונזה, שם ניסה להקים מושבת אמנים על פי הדגם של קרונברג, אך לא הצליח.
הוא חזר לברלין והפך למנהל בית הספר המלכותי לאמנות בשנת 1915. בשנת 1928 השתתף בתערוכה הבינלאומית במכון קרנגי.
ספר זיכרונותיו, חיים ואמנות, ראה אור זמן קצר לאחר מותו.
היא מתה באוגוסט 1902 ובשנת 1904 הוא נישא לתלמידתו מרתה קוהלו.
לפיליפ פרנק היו ארבעה ילדים משני הנישואים שלו.
מאז 1906 התגורר פרנק עם משפחתו בברלין-ואנזה.
בן מנישואיו הראשונים היה המדען הנס היינריך פרנק (1888-1961).
בנו מנישואיו השניים, קרל לודוויג פרנק (1904-1985), הפך לאדריכל ידוע.
הפסלת, אינגבורג הונגינגר (1915-2009) הייתה נכדתו והסופרת ג'וליה פרנק היא נכדה נוספת.
פיליפ פון פולץ היה צייר גרמני.
פיליפ פון פולץ היה בנו של הצייר לודוויג פולץ, ממנו קיבל גם את שיעורי האמנות הראשונים שלו, ואחיהם של לודוויג ופרידריך פולץ.
בגיל 20 נסע למינכן בשנת 1825, שם התקבל כתלמיד על ידי מנהל האקדמיה המלכותית לאמנות, הצייר פטר פון קורנליוס.
עד מהרה הותר לפולץ לסייע למורה שלו בעבודה על ציורי הקיר בגליפטותק ותחת ארקדות הופגארטן.
בקניגסבאו החדש עיצב פולץ יחד עם וילהלם לינדנשמיט הזקן, סצנות מהבלדות של פרידריך שילר כנושא שלהן.
בנוסף הוקם סלון קטן ובו 19 תמונות המכילות את שיריו של גוטפריד אוגוסט בורגר.
במהלך תקופה זו יצר פולץ גם מספר ציורי שמן, חלקם בסגנון רומנטי וחלקם ציור ז'אנרי.
יצירתו המפורסמת ביותר מתקופה זו הייתה בשנת 1833 "פרידתו של המלך אוטו הראשון מיוון".
בסתיו 1835 יצא פולץ למסע לימודים לרומא.
שם נוצרה בחורף שלאחר מכן, היצירה המונומנטלית "קללתו של הזמר", על פי שיר באותו שם מאת לודוויג אולנד.
לאחר שהייה של שלוש שנים באיטליה, חזר למינכן וזמן קצר לאחר מכן מונה לפרופסור באקדמיה לאמנות על ידי המלך מקסימיליאן השני.
תיאודור פיקסיס היה בין תלמידיו.
בשנת 1869 הוענקה לפולץ דרגת אצולה, והיה חבר באגודת מינכן לאמנות נוצרית.
בגיל 72 נפטר פון פולץ ב־5 באוגוסט 1877 במינכן.
כנציג ציור ההיסטוריה ייחס פולץ חשיבות רבה לציור מדויק ולביצוע מצפוני של עבודותיו.
כצייר ז'אנר, התמקד בקלילות ובשירה.
ניתן לסווג את עבודתו כשמרנית ואקדמית.
אחיו לודוויג פולץ היה אדריכל ידוע.
פיליפ ג'וזף פייר הוא פוליטיקאי מסנט לוסיה, שמכהן כראש ממשלת סנט לוסיה מאז 28 ביולי 2021, וכמנהיגה הפוליטי של מפלגת העבודה של סנט לוסיה מאז 18 ביוני 2016. הוא ייצג את מחוז מזרח קסטריז בפרלמנט מאז 1997.
פייר שימש בעבר כשר התיירות, התעופה אזרחית והשירותים הפיננסיים הבינלאומיים בין השנים 1997–2000, כסגן ראש הממשלה והשר לתשתיות, שירותי נמל ותחבורה בין השנים 2011–2016, וכמנהיג האופוזיציה בין השנים 2016–2021.
פייר הצטרף למפלגת העבודה של סנט לוסיה (SLP) בשנת 1985, ושימש כגזבר המפלגה בין השנים 1986–1992. בשנת 1992 הוא התמודד לראשונה בבחירות הכלליות במחוז מזרח קסטריז, אך לא ניצח בהן.
לאחר שכיהן כיו"ר ה-SLP בין השנים 1992–1996, פייר התמודד שוב בבחירות הכלליות במחוז מזרח קסטריז בשנת 1997 וניצח.
בממשלתו של קני אנתוני בין השנים 1997–2000 שימש פייר כשר התיירות, התעופה האזרחית והשירותים הפיננסיים הבינלאומיים.
פייר נבחר מחדש כנציג מזרח קסטריז לפרלמנט מזרח בבחירות הכלליות של 2001, 2006 ו-2011. בשנת 2011 הושבע כסגן ראש הממשלה והשר לתשתיות, שירותי נמל ותחבורה.
פייר שמר על מושבו בבחירות הכלליות ב-2016, אך מפלגת העבודה הפסידה בבחירות.
קני אנתוני התפטר מתפקיד ראש המפלגה, וב-18 ביוני 2016 נבחר פייר ליורשו, וכן הפך למנהיג האופוזיציה של הפרלמנט..
בשנת 2019 ארנסט הילייר נבחר לסגנו במפלגה וביחד הם החלו להתכונן לבחירות הבאות לפרלמנט המדינה.
פייר הוביל את מפלגת העבודה בבחירות הכלליות של סנט לוסיה בשנת 2021, בהן זכתה המפלגה ברוב המושבים בפרלמנט (13 מושבים מ-17).
ב-28 ביולי 2021 הוא הושבע לראשות ממשלת סנט לוסיה.
מייג'ור גנרל סר פיליפ פיילין היה קצין בכיר בצבא בריטניה.