tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"סקירת הסחר הימי" (Review of Maritime Transport, RMT), דו"ח של ועידת האו"ם לסחר ופיתוח (United Nations Conference on Trade and Development; בראשי תיבות: UNCTAD) על תחבורה ימית, מסווג אוניות סוחר בקטגוריות הבאות:
אוניות צובר ואוניות צובר מעורבות
אוניות מטען כלליות - אוניות רב-תכליתיות וכלי שיט לפרויקטים ומטענים
אוניות אחרות: קטגוריה זו כוללת מכליות גז טבעי נוזלי וגז פחמימני מעובה, מכליות כימיקלים, אוניות מכליות מתמחות, אוניות קירור, אוניות אספקה לאסדות ימיות, גוררות, אוניות מחפר, אוניות תענוגות, מעבורות, אוניות גלנוע ואוניות אחרות שאינן נושאות מטען.
אוניית משא היא כל סוג של אונייה או כלי שיט הנושאת מטענים, סחורות וחומרים מנמל אחד למשנהו.
אלפי אוניות מטען, בכל הגדלים, מפליגות בים ובאוקיינוסים של העולם מדי שנה; הן מובילות את רוב הסחר הבינלאומי.
אוניות מטען בדרך כלל בנויות למשימה זו, ולעיתים קרובות מצוידות במנופים ובהתקנים אחרים לטעינה ופריקה.
אוניות צובר הן אוניות המשמשות להובלת מטענים יבשים בתפזורת, כלומר מטענים שאינם ארוזים, כמו דגנים, סוכר, עפרות ברזל, בוקסיט, פחם, מלט ומטענים דומים.
ניתן לזהות אוניות צובר על ידי פתחי ה הגדולים, דמויי הקופסה, על הסיפון.
מידות אוניות הצובר נקבעות לעיתים קרובות על ידי הנמלים ונתיבי הים שהן צריכות לשרת, ועל ידי הרוחב המרבי של תעלת פנמה.
אוניית מכולות היא אוניית מטען הנושאת את מטענתה במכולות סטנדרטיות.
אוניות אלה הן אמצעי נפוץ להובלת מטענים שניתן להעבירם בקלות לאמצעי תחבורה אחרים, כמו רכבת או משאית.
מכלית היא אונייה שנועדה להובלת נוזלים בכמויות גדולות.
גודלן של מכליות יכול לנוע בין כמה מאות טונות, שנועדו לשרת נמלים קטנים ויישובי חוף, לכמה מאות אלפי טונות, כאשר אלה מיועדות להובלה לטווח ארוך.
מגוון רחב של מוצרים מובלים על ידי מכליות, כולל:
מוצרים פחמימניים כגון נפט וגז במצב נוזלי;
כימיקלים כגון אמוניה, כלור וסטירן;
מוצרים שונים דורשים טיפול והובלה שונים, ולכן נבנו סוגים מיוחדים של מכליות, כגון מכליות כימיקלים, מכליות נפט ונושאי גז.
אוניות סחר חופיות הן אוניות סוחר קטנות יותר, הנושאות כל סוג של מטען לאורך נתיבים חופיים ולא טרנס-אוקייניים.
אוניות אלה הן בעלות שוקע נמוך, ומשמשות לסחר בין מיקומים באותו אי או יבשת.
גופיהן הרדודים מאפשרים להן לשוט מעל שוניות ומפגעי ניווט שקועים אחרים, בעוד שספינות המיועדות לסחר במים כחולים הן בדרך כלל בעלות שוקע עמוק בהרבה, המסייע להן לשמור על יציבות רבה יותר.
אוניית נוסעים היא אונייה שתפקידה העיקרי הוא לשאת נוסעים.
הקטגוריה אינה כוללת אוניות סוחר שונות, נושאות מטען, שבהן יש מקומות לינה למספר מוגבל של נוסעים, כגון אוניות המשא שהיו נפוצות בעבר, ובהן היו מיטות לשנים עשר נוסעים.
באוניות אלו הובלת הנוסעים היא משנית להובלת מטען, ולכן אינן נחשבות לאוניות נוסעים.
עם זאת, סוג זה כולל סוגים רבים של אוניות המיועדות להובלת מספר משמעותי של נוסעים וכן מטען.
ואכן, עד לאחרונה כמעט כל האוניות המפליגות באוקיינוסים היו יכולות להעביר דואר, מטען חבילות ומטענים אקספרס, וכן מטענים אחרים בנוסף לנוסעים ולמטענם.
אוניות אלו היו מצוידות בכל הדרוש להובלת מטען, כולל מדורים לאחסנתו ומנופים להטענת ולפריקת המטען.
באוניות קו אוקייניות חדשות יותר וכמעט בכל אוניות התענוגות הוסרה יכולת נשיאת המטען הזו.
מעבורת היא אונייה הנושאת נוסעים ולפעמים את כלי הרכב שלהם.
מעבורות משמשות גם להובלת מטענים (במשאיות ולפעמים במכולות מטען לא מונעות) ואפילו בקרונות רכבת (במקרה של מעבורת רכבת).
אוניית צי ארצות הברית (בראשי תיבות: אצא"ה; באנגלית: United States Naval Ship, בראשי תיבות: USNS) היא קידומת שם אונייה הניתנת לאוניות בשירות לא פעיל שהן רכוש צי ארצות הברית (USN).
אוניות הצי של ארצות הברית הן כלי שיט עזר לא חמושות בבעלות הצי האמריקאי, הנתונות בשירות לא פעיל על ידי פיקוד התובלה הימית הצבאית ומתופעלות על ידי צוות אזרחי.
חלק מהספינות כוללות גם צוות צבאי קטן לביצוע תפקידי תקשורת ומשימות מיוחדות, או להגנה על הכוח.
בהשוואה, ספינות הצי האמריקאי שנכנסו לשירות צבאי נושאות את הסימון USS, הן חמושות ומאוישות על ידי אנשי הצי.
בנוסף, סמל סיווג גוף ספינות הצי האמריקאי מתחיל ב-"T-" כדי לציין את הצוות האזרחי.
קידומת USNS יכולה להינתן רק כאשר הספינה נמצאת בבעלות הצי האמריקאי.
אם, לאחר הוצאה מהשירות, הספינה מועברת למנהל הימים של ארצות הברית, הקידומת חוזרת להיות קידומת של ספינה אזרחית, כמו במקרה של .
אונס (קרוי גם אינוס) הוא סוג של אלימות מינית.
בהגדרתו הרחבה והמקובלת אונס הוא כפיית מעשים מיניים.
מושג זה אינו תלוי במינם של הצדדים.
בהגדרות משפטיות מסוימות (בחוק הישראלי עד לאפריל 2025) אונס מוגדר ככזה רק כשהוא כולל בעילה, בעוד עבירות מין חודרניות אחרות יכנסו לקטגוריה של מעשה סדום ש"דינו כדין אונס".
גבר הכופה על גבר מין אוראלי או אישה הכופה על גבר מעשה מיני כלשהו, צפויים להעמדה לדין בגין מעשה מגונה, עברה קלה מאונס או מעשה סדום.
בישראל, החל מאפריל 2025, אוחדה עבירת מעשה סדום אל תוך עבירת האונס והורחבה כך שגם מין אוראלי שלא בהסכמה נחשב כאינוס, וגם מעשה סדום נחשב כאינוס, ואין תלות בשאלה אם גבר או אישה ביצעו את המעשים.
אונס הוא פשע המתרחש בין אנשים מכל המינים והמגדרים, אך הרוב המוחלט של התוקפים הם גברים.
ישנם מספר תרחישי אונס שלמטרות משפטיות, אקדמיות, או חברתיות מסווגים תחת שם או כינוי, אך אלה אינם התרחישים היחידים הקיימים ואונס יכול להתרחש בין כל סוגי האנשים ובנסיבות שונות.
קיימים מקרי אונס המתרחשים במקום העבודה, לרוב תוך ניצול יחסי מרות.
קיימים מקרי אונס הכרוכים בגילוי עריות.
עם השנים חלה עלייה בדיווחים על התעללות מינית מצד קרוב משפחה מדרגה ראשונה, הורה, אח או בן.
נראה שמקרים רבים שבעבר היו מטואטאים מתחת לשטיח הולכים ומתגלים.
על הפולמוס באשר לאמינות תלונות בבגרות על התעללות מינית שנחוותה בילדות, ראו הערך זיכרון אנושי.
אונס בפגישה – כאשר האונס מתרחש במסגרת פגישה רומנטית או חברתית.
נחשב לסוג האונס הנפוץ ביותר בישראל ובעולם החל משנות ה-90 של המאה ה-20. :המונח התפרסם בישראל לאחר שידור הסדרה אהבה מעבר לפינה, שבה שירלי (בגילומה של אגם רודברג) נאנסה על ידי בן זוגה, ארז (בגילומו של יהונתן כיס-לב).
השידור הביא לתלונות צופים, אך לדברי עורך הסדרה העיסוק בנושא הביא ל"שירות חינוכי" נוכח השתלשלות האירועים ובשל העובדה שהנאנסת הגישה תלונה במשטרה.
אונס קבוצתי – כאשר ישנם מספר אנסים.
אונס על ידי אדם זר – כאשר בין התוקף והנתקף או הנתקפת אין הכרות מוקדמת.
התרחיש הזה הוא הרווח בתפישת הציבור, אך למעשה הוא אינו תרחיש נפוץ.
המחקרים מראים כי בישראל רוב מקרי האונס (כ-80%) אינם מתרחשים על ידי אנשים זרים, כי אם על ידי אנשים המוכרים לקורבן.
אונס משמש לרמיסת אוכלוסייה אזרחית בעת מלחמה.
המטרות הן שליטה, השפלה, ביזוי והשתקה.
בעבר חשבו שלא ניתן למנוע אונס בזמן מלחמה.
בשנת 1992 קבע האו"ם שמדובר בפשע בין-לאומי.
בהמשך נקבע כי הפעלת אלימות מינית בעת מלחמה היא פשע נגד האנושות.
לפעמים עשוי האונס להיות מערכתי ומוכוון על ידי ההנהגה הצבאית.
מעשי אונס הנעשים בצורה מערכתית ורחבת היקף מוכרים כפשעי מלחמה וכפשעים נגד האנושות.
במלחמת בוסניה עשו בוסנים סרבים שימוש באונס נגד עשרות אלפי ילדות ונשים בוסניות מוסלמיות.
ב-2001 הורשעו לראשונה בפשע נגד האנושות בעקבות אונס כזה בוסנים סרבים בבית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר.
אירועי האונס בבוסניה שימשו כבסיס לסרט "גרבאוויצה".
מקרה נוסף הוא האונס של נשים בטריטוריות משוחררות של גרמניה הנאצית במזרח אירופה, על ידי הצבא הסובייטי ששחרר אותן .
יחסי מין בין בני זוג נשואים הם דבר מקובל וטבעי, והדבר הביא בעבר להתייחסות שונה לאונס במסגרת הנישואים.
אך התפיסה השתנתה וכיום אונס במסגרת הנישואים נחשב לאונס לכל דבר.
יתרה מזאת, בית המשפט העליון פסק כי הזכות להפסיק את יחסי המין שמורה בכל עת, גם תוך כדי היחסים, ואי-היענות לדרישה להפסיק נחשבת גם היא לאונס.
מעשי אונס במסגרת עבדות מינית
עבדות מינית היא צורה מסוימת של שעבוד, הכוללת מגבלות על האוטונומיה של האדם, על חופש התנועה ועל הכוח להחליט על עניינים הקשורים לפעילות המינית.
הפשע כולל גם נישואים כפויים, או עבודת כפייה אחרת שבסופו של דבר כרוכה בפעילות מינית מאולצת.
בניגוד לעבירת האונס, שהיא עבירה שהושלמה, העבדות המינית מהווה עבירה מתמשכת שבה הקורבן נאלץ לקיים יחסי מין בניגוד לרצונו שוב ושוב.
אונס תוך שימוש סם האונס או אלכוהול
קיימים סמי אונס ואלכוהול שונים, המבטלים, או מצמצמים מאוד, את כוחו של הקורבן להתנגד לאקט המיני, לרוב תוך גרימת תחושת אופוריה ערפול חושים ואפאטיות לקורבן.
חומרים אלה מוגנבים לרוב למשקה של הקורבן, וגורמים לו לאבד את ההכרה.
לרוב הקורבן מתעורר עם תחושה מוזרה, ולעיתים קרובות אינו מודע לכך שעבר אונס ואינו יכול לתאר את התוקף.
עם זאת, ההשפעות הפסיכולוגיות של מקרים אלה חמורות במידה דומה.
לקורבן לרוב יש זיכרונות חלקיים ועמומים מהאירוע, השפעת החומר המרדים, אף היא ניכרת עליו פסיכולוגית, וכיוון שאינו יכול לתאר את הסיטואציה, הוא יתקשה לתת לה פרשנות, שתקל על יכולתו לחוש שוב שליטה בחייו.
החומרים שנעשה בהם שימוש לרוב אסורים לשימוש כסמים מסוכנים (ניתן להשתמש גם בסוגי תה ופטריות למטרה זו).
חוקרים מאסכולות פסיכולוגיות ופילוסופיות שונות ניסו להבין אם קיימים מניעים אוניברסליים שגורמים לאדם להפוך לאנס.
הגישות הפסיכופתולוגיות רואות את מבצע האונס כאלים מטורף (Rape Fiend) הנדחף על ידי כוחות שלא ניתן להשתלט עליהם.
ראייה זו הביאה לחקיקה בשנות ה-30 ושנות ה-40 נגד "פסיכופאתים מיניים".
הגישה מדגישה בעיות פסיכולוגיות באישיותו של האנס ומסבירה אונס במושגים כמו "פרברסיה" בפסיכואנליזה, סופר אגו חלש, תסביך אדיפוס לא פתור, תסביך סירוס, נחיתות מינית, והומוסקסואליות לטנטית.
אולם חוקרים מגישה זו התקשו להסביר את תופעת עבירות המין בגורמים קליניים חד-משמעיים.
פסיכוזות אובחנו רק בקרב 1%–5% מעברייני המין.
עקב ממצאים אלו החלו להשתמש באבחנות כמו "נטיות סוציופאתיות" ו"הפרעת אופי".
הגישות הסוציולוגיות הסבירו פשע במונחי השפעת הסביבה, הקבוצה ותת-התרבות, ובעזרת מונחים כמו עיור, מנגנוני למידה וליקויים במערכת הפיקוח.
הסוציולוגים טענו כי אונס נפוץ בקרב קבוצות שהנורמות ההתנהגותיות שלהן אינן שוללות זאת, למשל בתת-התרבות של המעמד הנמוך, בקרב מהגרים ובקבוצות אתניות מסוימות.
הטענה היא כי ישנו צידוק לאלימות בתרבות הרחבה, לרבות באמצעי התקשורת ובאוכלוסייה כולה.
גישות אלו מדגישות את הנורמליות של מבצעי האונס, ורומזות לתאוריה של החוקרים סייקס ומצא הטוענת שעבריינים שותפים למערכת הערכים הנורמטיבית בחברה, ועל פיה משתמשים בטכניקות נטרול להצדקת מעשיהם.
בארצות הברית מצאו קשר בין שיעורי האונס בחברה לבין מידת אי השוויון בין המינים, תפוצת הפורנוגרפיה, חוסר היציבות החברתית, עיור, פערים בכלכלה ואבטלה.
לפי הגישה הפמיניסטית, גברים אונסים נשים על מנת לשמר את תחושת העליונות הגברית ואת נחיתות מעמדן של הנשים.
כלומר, אונס הוא תוצאה של מסורות חברתיות ממושכות, בהן לגבר יש דומיננטיות פוליטית וכלכלית.
האונס תלוי ישירות במעמדן הפוליטי והכלכלי של נשים באותה תרבות.
בחברות רבות קיימת התייחסות אל נשים כאל רכוש השייך לגבר.
נוצר תהליך של היזון חוזר: אי-השוויון בין המינים משפיע על האינטראקציה בין גברים ונשים.
הפחד מאונס משפיע על נשים להגביל את עצמן לפעילויות בטוחות, שבהן הקשר עם גברים זרים הוא מינימלי או מוגבל לתנאים בטוחים, וכך מוגבלת הצלחתן ומשתמר אי-השוויון.
הנורמות התרבותיות מכינות את האישה להיות נאנסת (סוציאליזציה לתפקיד הקורבן): עליה להיראות רצויה, פסיבית, כנועה ולהמעיט בהתנגדות.
הסטריאוטיפים הקיימים מחלקים נשים לאלו הראויות להגנה (אם, אחות, רעיה – המתנהגות "כראוי") ואלו "המופקרות" (היוזמת, הרווקה, הפעילה מינית).
הסטריאוטיפים נותנים לגיטימציה לאונס ויוצרים אשמה אצל הקורבן.
פורנוגרפיה וזנות הם שני תחומים שבאמצעותם משמרים הגברים את נחיתותן של הנשים, משום שהם מובילים לדה-הומניזציה של נשים ולתפיסתן כחפץ מיני, ובכך תורמים לשיעורי האונס הגבוהים.
הגישה טוענת כי מקרי האונס יופחתו במספר דרכים: החמרה בענישה, השגת שוויון בין המינים במונחים סוציו-אקונומיים, והעלאת מודעות ומקורות תמיכה בקורבנות.
על פי הגישה הפמיניסטית, הסיפוק המיני אינו המניע לאונס, אלא האמצעי.
המניע הוא אלימות לשם שימור העליונות והפיקוח הגברי על נשים.
אונס הוא מעשה פסאודו-מיני, המונע על ידי תשוקה לכוח ושנאת נשים.
התאוריה הפמיניסטית פיתחה את מושג "תרבות האונס" לתיאור תרבות שהנורמות בה מקדמות אונס.
אלימות נגד נשים, ובתוכה אונס, הם תוצאה גם של מסורות חברתיות (השפעה חברתית) וגם של ניסיון אישי, כששני אלו מתווכים על ידי תפישת תפקידי המין ועל ידי עמדות הקושרות בין אלימות ומין במוחו של הגבר.
(גישה זו משלבת בין הגישה הפמיניסטית וגישתו של התאורטיקן אלברט בנדורה לאלימות).
לפי תאוריה זו, חשיפה עקבית לגירוי כלשהו – תיצור עמדות ותחושות חיוביות כלפי אותו הגירוי.
בנדורה טען כי אלימות נלמדת באמצעות חיזוקים וחיקוי (Modeling).
המודלים לחיקוי אלימות באים משלושה מקורות: קשרים ראשונים (משפחה וחברים), תרבות או תת-תרבות אליה שייכים, ואמצעי תקשורת ההמונים.
אמצעי תקשורת ההמונים מלמדים בפועל דרכי אלימות, מתעלמים מהמעצורים והמגבלות החברתיות נגד אלימות, יוצרים דה-סנסיטיזציה לאלימות, ומלמדים דרכי נטרול ורציונליזציה לאלימות.
על פי גישה זו, פורנוגרפיה מגבירה נטייה לאנוס, ומגבירה עמדות שתומכות בביצוע אונס, ועמדות שתומכות באלימות כלפי נשים.
אונס הוא התנהגות אלימה הנלמדת באמצעות ארבעה תהליכים הקשורים ביניהם:
חיקוי – חיקוי של אלימות ואונס כפי שנצפו במציאות או בתקשורת – The Modeling Effect.
קישור בין אלימות ומין – עקב הופעתם יחד באותו ההקשר – Sex-Violence Linkage.
חזרה על מיתוסים לגבי אונס – למשל: "נשים רוצות / מגיע להן להיאנס" – Rape Myth.
הורדת רגישות לכאב, לפחד ולהשפלה הקשורים באלימות מינית – Desensitization Effect.
לפי גישה זו גורמים ביולוגיים מסבירים את הסטייה המינית: כמות גבוהה מדי של ההורמון הגברי טסטוסטרון TST (הקשור לדחפי מין) היא גורם אפשרי לאונס.
בנוסף, תומכי גישה זו עוסקים בחיפוש אחר אזור במוח (בהיפותלמוס) הקשור להתנהגות מינית.
הם מציעים דרכי התערבות לדיכוי הדחף המיני של אנסים מסוכנים: סירוס כירורגי (ניתוח הסרת אשכים) וסירוס כימי-הורמונלי (תרופות אנטי הורמונליות מדכאות TST).
הגישה האבולוציונית רואה באונס אקט מיני בעיקרו, הנובע מדחף הרבייה האבולוציוני.
ייתכן כי היה יתרון אבולוציוני לזכרים האלימים יותר, שנטו להשתמש בכפייה לשם כיבושים מיניים.
גברים אלו השאירו יותר צאצאים והורישו להם את הנטייה למין אלים.
השקעת זמן ואנרגיה בתהליך ההולדה של יונקים שונה אצל זכרים ונקבות: האישה יכולה ללדת מספר פעמים מוגבל, ונוטה להדגיש טיפול בתינוקות, ולכן שואפת לגבר אחד שייטפל בצאצאים.
נוצרה אצלה תגובה א-מינית (בעיקר לגברים שלא הראו רצון למחויבות כזו).
לעומתה, היונקים הזכרים, עקב אי יכולתם ללדת, ועקב הביטחון הנמוך יחסית באבהותם, נוטים לפעילות מינית רבה המגבירה את הפצת המטען הגנטי שלהם, ומכאן נטייתם לאנוס גבוהה מזו של נשים.
כך נוצר מתח בין הגישות האופטימליות של נשים וגברים כלפי הפריה והולדה, ומתח זה הביא לתופעת האונס.
הגישה האינטגרטיבית מנסה לשלב חלק מהגישות שהוצגו ומדגישה ארבעה גורמים:
גורמים מוטיבציוניים: שני דחפים בבסיס האונס – הדחף המיני והדחף לבעלות ושליטה.
לא ניתן לבודד את השפעתם ולקבוע באיזו מידה כל אחד מהם תורם לאונס.
הצורך לשליטה קיים גם אצל נשים (באהבה ובקנאה) אך הביטוי שלו שונה.
לפי טענה זו, קיימות הוכחות לכך שהדחף לבעלות ושליטה הוא בבסיס האונס: בעבר אונס נחשב לעבירת רכוש (לכן רווחו מנהגים כחטיפת נשים ופיצוי כספי לאבי הנערה), ובנוסף, זכרים יונקים (וגם אחוז קטן מהאנסים) מסמנים בשתן את קורבנותיהם כביטוי להשפלה ובעלות.
דוגמה לכך היא אונס גברים בכלא, שעל פי מחקרים, למעלה מ-10% מהאסירים בארצות הברית נופלים לו קורבן.
סוג אונס זה, המבוצע על ידי גברים שאינם הומוסקסואלים בדרך כלל, מתבצע על רקע מאבקי כוח ברורים.
מעשי אונס אלו הם בדרך כלל אלימים במיוחד.
גורמים נלמדים: השיטה בה נוקט הגבר לאנוס היא נלמדת בעיקרה.
היא נלמדת בעיקר דרך התניה אופרנטית (ניסוי וטעיה – הגבר מנסה לאנוס, מצליח, מקבל חיזוק חיובי ומנסה שוב) ומעט באמצעות חיקוי וגורמי עמדה (כמו מיתוסים במדיה ובפורנוגרפיה).
האלימות הקשורה באונס אינה מטרה בפני עצמה, אלא טקטיקה שנלמדה לצורך סיפוק מיני, כשגברים מסוימים חשופים יותר ללמידה.
גורמים אבולוציוניים: הסלקציה הטבעית יצרה נשים מונוגמיות וגברים הטרוגמים.
לגברים יש דחפים מיניים חזקים ודחף לבעלות ושליטה על מספר בנות זוג, מה שמניע אותם לאנוס.
גורמים נוירו-הורמונליים: האנדרוגן והורמוני מין אחרים יוצרים דחפים מיניים כלפי מספר שותפים מיניים.
ככל שיהיו לגברים יותר הורמונים – דחפים אלו יהיו בעוצמה ובתדירות גבוהות יותר ויובילו לאונס.
לאונס השלכות קשות ורבות שנים על בריאות הקורבנות.
הם מדווחים על חרדות, סיוטים, פלאשבקים, דיכאון, ניסיונות התאבדות, דיסוציאציה, התנהגות אובססיבית, הפרעות אכילה ובעיות זיכרון.
בנוסף מדווחים על קשיים ביצירת מערכות יחסים חברתיות, רומנטיות או מיניות.
יכול להיפגע גם התפקוד בחיי היומיום, לצד תחושות של זיהום והשפלה.
אצל הקורבנות עלולה להתפתח תחלואה גופנית בטווח הקצר והארוך, כגון מחלות מין והיריון מהאונסים, פציעות באיבר המין, כאבי אגן כרוניים, הפרעות במערכת העיכול, כאבי ראש ומחלות לב.
כל זאת בשיעור של פי ארבעה לפחות מהאוכלוסייה הכללית.
ההשפעה עלולה להיות קשה במיוחד אם אירועי ההתעללות אירעו בילדות.
היסטוריה: בשנת 1974 הציעו האחות אן וולברט ברג'ס והסוציולוגית לינדה ליטלה הולמסטרום לנסח אבחנה חדשה שתתאר את ההשלכות ההתנהגותיות, הפיזיות והפסיכולוגיות שיש לאונס על הקורבן, בעקבות עבודתן עם נפגעות ונפגעי תקיפה מינית במרכז ייעוץ שהקימו בבית החולים העירוני של בוסטון.
הן הציעו לקרוא לאבחנה "תסמונת טראומה בעקבות אונס".
בסופו של דבר, בשל מכלול של סיבות, האבחנה לא נכנסה למדריכים הפסיכיאטריים המרכזיים, אך בהמשך שנות ה-70 הוצעה והתפתחה האבחנה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית , ובסופו של דבר בשנת 1980 אבחנה זו נכנסה למדריך ה-DSM השלישי בעוד תסמונת טראומה בעקבות אונס נותרה מחוץ לספרים.
עם זאת, האבחנה שהציעו ברג'ס והולמסטרום לא נשכחה, והניחה את הבסיס להמשך מחקר על ההשפעות הפסיכולוגיות של אלימות מינית, מחקר שבין היתר הוביל בשנות התשעים לניסוח האבחנה של פוסט-טראומה מורכבת.
במקרים רבים, מופנית הטענה (במיוחד כלפי נשים), כי האונס היה באשמתן, כאילו "ביקשו את האונס" או "הזמינו על עצמן את האונס".
המחקר מצביע על הקשרים תרבותיים רבים לטענה זו.
בחברות מערביות, מצוינת תחושת האיום של המין הגברי, עם התעצמות המין הנשי בחברה, כגורם להאשמת נשים ב"הזמנת האונס".
המספר הרב של מקרי אונס שבהם האישה הכירה את התוקף, מחזק את העמדה שהאישה יכלה לצפות את התקיפה, ולכן להימנע ממנה.
עמדה זו אינה לוקחת בחשבון את האמון שנוצר במערכות יחסים אלה, ולכן את הנטייה להתעלם מסימני אזהרה, שקל יותר לשים לב אליהם כאשר מדובר באדם זר.
עמדות מסורתיות שונות טוענות כי נשים צריכות להיות תמיד בסביבה מוגנת, ולכן אינוסן הוא תוצר צפוי של פעילות שנחשבת בעינינו יומיומית, כמו יציאה לבילוי או אפילו לשוק.
גישה זו מייחסת לאישה אפשרות למנוע את האונס, ובכך מצדיקה את "האשמת הקורבן".
בתרבויות מסוימות האישה נתפסת כרכושו של הבעל, ולכן משגל עם הבעל, בין אם מרצונה של האישה ובין אם שלא מרצונה, לעולם אינו נחשב לאונס בתרבויות אלה.
לעומת זאת, אינוס שנעשה על ידי אדם שאינו בעלה של האישה, נתפס כפגיעה ברכושו של הבעל, ולכן בכבודו.
הסבר נוסף הוא ההסבר הפסיכואנליטי, שלפיו החברה מתקשה להתמודד רגשית עם תופעת האונס ועם תחושת האשמה שמתעוררת בה בעקבותיו, ולכן היא מכחישה את האונס על ידי אוטוסוגסטיה, שלפיה הנאנסת הזמינה את האונס ולפיכך בעצם לא קרה באמת אונס ועל ידי כך היא מקלה על עצמה רגשית להתמודד עם התופעה.
התופעה מתחזקת במקרים של אונס בפגישה, כיוון שהסיטואציה הרומנטית-מינית מערפלת את התחושה של הסכמה או דחייה ברורה.
גורם נוסף לתופעה זו הוא הנטייה הפסיכולוגית להאשמה עצמית בסיטואציות של אונס.
נטייה זו גורמת לקורבן לחוש אחריות כלפי דבר שלא הייתה לו עליו כל שליטה (במקרה הזה אונס).
לעיתים קרובות, בשל הפחד, סובל הקורבן משיתוק, ואינו יכול להתנגד כפי שהיה יכול בחיי היומיום.
תופעה זו מחריפה הן את הנטייה להאשמה עצמית, והן את הנטייה החברתית להאשים את הקורבן.
אונס גברים מכיל אלמנטים נוספים המחזקים את הנטייה להאשמה עצמית.
גברים שחוו אונס, בשל הדימוי החברתי של גברים כחזקים יותר, עשויים לחוש השפלה על כך שלא התנגדו.
הנטייה להאשמה עצמית, במקרים כאלה, גורמת לערעור הזהות המינית של הקורבן, ולכן מחזקת את הנטייה להדחיק את המקרה ולא לדווח עליו.
עם זאת, הנטייה החברתית להאשמת הקורבן קטנה יותר במקרים אלה, שכן גברים אינם נתפסים ברוב החברות כאובייקטים של פיתוי לגברים אחרים.
האשמת הקורבן, והנטייה להאשמה עצמית, נחשבות לאלמנטים שמפחיתים את הנטייה לחלוק את מקרה האונס עם אחרים, ומכאן מפחיתים את הנטייה לדיווח על אונס, להגשת תלונה ולקבלת עזרה רפואית ונפשית.
נטייה זו מחזקת את תחושת הבדידות של הקורבן, שאינו חש כי הוא יכול לחלוק את סיפורו עם אחרים, מתוך חשש מהאשמה, ומתוך תחושת בושה.
תופעה זו מקשה הן על הטיפול בקורבן, והן על הטיפול באנס.
המציאות האובייקטיבית לרוב אינה מצדיקה את התחושה הזו.
לרוב לקורבן האונס הייתה שליטה מועטה, אם בכלל, על הסיטואציה שבה נפגע, ולא ניתן היה לצפות מתוך הנסיבות את סיטואציית האונס.
כמו כן, על אף כל הנסיבות שנאמרו לעיל, החברה המערבית נוטה לשלול את האשמת הקורבן, ולכן הוא אינו צפוי לספוג גינוי מהחברה הסובבת אותו, וממשפחתו.
עם זאת, מקומות המגישים עזרה לנפגעי אונס נוטים לשמור על דיסקרטיות, מתוך הבנה של התחושות המורכבות שמלוות תופעה זו.
המשפט הישראלי דוחה כל קישור בין שאלת אשמתו של הקורבן ובין אחריותו של העבריין בפלילים.
בפס"ד פנקס קבע בית המשפט העליון, כי אף אם ישנה אשמה מצד הקורבן הרי שאין היא משפיעה על האחריות המהותית בפלילים.
שלא כבדיני הנזיקין – שבהם יכול אדם למחול לזולת על חבותו הואיל ועל זכותו שלו הוא מוותר – הרי שבאחריות הזולת בפלילים אין אדם יכול למחול, הואיל והאישום הפלילי אינו בא לאכוף את זכותו אלא את זכות הציבור, ואין אדם יכול למחול על מה שאין לו.
בפס"ד מסנר, למשל, נידון אונס של בחורה ששתתה עם האנס במועדון והסכימה להתלוות אליו לדירתו.
נפסק, ברוח פס"ד פנקס, כי התנהגות מתירנית של המתלוננת אינה יכולה לשמש הגנה לזיכוי הנאשם אשר משתמש בכוח כדי לבעול את המתלוננת, כאשר אין היא מסכימה להיבעל על-ידו.
אך התבטאויותיה הקשות של השופטת כלפי המתלוננת חשפו את מורת רוחה מהתנהגותה של המתלוננת ומ"חוסר האחריות" שלה, ואף הביאו להקלה בעונשו של הנאשם.
בניתוח פסק הדין הזה טוען מנחם מאוטנר כי מ"קריאת פסק-הדין משתמע שהצעירה עליה כתבה לא רק נפלה קורבן לאונס, אלא, לאחר מכן, 'נשפטה' גם היא, על ידי השופטת, כמו הנאשם, ותוייגה על ידיה כמי שהתנהגותה ראויה לגינוי.
יוצא שבמקרה זה לא רק האנס נענש על ידי השופטת, אלא גם הצעירה קורבן האונס 'נענשה' על ידיה".
שופט בית המשפט העליון יצחק עמית מתח ביקורת על התופעה
האשמת שווא באונס היא דיווח שקרי על מקרה אונס שלא אירע במציאות.
ככל הנראה לא ניתן להעריך את השכיחות המדויקת של דיווחים על אונס כוזב, אך ההסכמה המחקרית היא שכ-2% עד 10% מהדיווחים הם האשמות שווא.
מחקר שנערך באוניברסיטה בארצות הברית מצא כי מתוך 136 מקרים שדווחו בתקופה של עשר שנים, 5.9% מהדיווחים היו ככל הנראה כוזבים.
התמודדות החברה עם תופעת האונס
לטענת התנועה הפמיניסטית, עד שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הייתה נפוצה תופעה של האשמת הנאנסת באונס.
תופעה זו נפוצה פחות, אולם עדיין דרכי ההתמודדות עם האונס מתמקדות בהגשת סיוע ותמיכה לנאנסת ולא במציאת דרכים למנוע את האונס עצמו, או את התופעה כתופעה חברתית.
פעילות חינוכית ובפרט חינוך מיני נתפסת כאמצעי שביכולתו להקטין התנהגות מינית מסוכנת ובתוך כך לצמצם את ממדי תופעת האונס.
אכיפה וענישה ראויה מספקות אמצעי מרתיע גם כן.
הן מעשי אונס והן האיסור על אונס הם אוניברסלים אנושיים, כלומר קיימים בכל תרבויות האדם.
לאונס אזכורים מפורסמים בתנ"ך, אך ללא שימוש במושג זה, שיסודו בשפה הארמית, אלא במושג המקראי 'עינוי'.
בין מעשי האונס ניתן למנות את אונס דינה (בראשית ל"ד), מעשה פילגש בגבעה (ספר שופטים, פרקים יט-כא) ומעשה אמנון ותמר (שמואל ב' י"ג).
בכל המקרים הללו, מעשי האונס אינם עוברים בשתיקה.
במקרה של דינה, אחיה, שמעון ולוי, נוקמים והורגים את אנשי עירו של שכם (האונס), מתוך התפיסה שהם שותפים לפשע באי הענשת האונס.
במעשה פילגש בגבעה, שבטי ישראל יוצאים למלחמת חורמה כנגד אנשי שבט בנימין, שאינם מוכנים להסגיר את האונסים, תושבי הגבעה, וכמעט ומשמידים את השבט.
ואילו במעשה אמנון ותמר, אבשלום – אח תמר, נוקם את נקמתה, ורוצח את אמנון, אחיו מאב.
בהלכה, דינו של האונס כדין שאר חבלות, שהחובל עובר איסור ומתחייב לפצות את הנחבל על הנזק שהסב לו (בגין הצער, הבושת וכו').
בדיני עונשין, דינו של האנס כמי שהיה בועל את אותה בעילה ברצון האישה, למעט במקרה של אונס נערה, שבו הטילה התורה על האנס עונש מיוחד: לשלם את מוהר הבתולים ולשאת את האישה, אם רצונה ורצון אביה בכך, בלי שיותר לו לגרשה.
בכך מוטלת על האנס בעייתה הקשה ביותר של הנאנסת בחברה המסורתית – הפיכתה לזיווג בלתי נחשק בעיני חתנים פוטנציאליים.
לעניין השאלה האם הבעילה הייתה באונס או ברצון, קובעת התורה שבעילה בשדה חזקתה שהייתה באונס ("צָעֲקָה הַנַּעֲרָ הַמְאֹרָשָׂה וְאֵין מוֹשִׁיעַ לָהּ") ובעילה בעיר חזקתה שהייתה ברצון האישה ("עַל דְּבַר אֲשֶׁר לֹא צָעֲקָה בָעִיר").
המפרשים מבארים כי גם בעיר, אם איים הבועל על האישה שלא תצעק, דינו כאנס, ולהפך: אף בשדה, אם היו שם אנשים שיכלו להושיעה ולא צעקה, אין מדובר באונס אלא בפיתוי.
על פי דירוג של אתר NationMaster משנת 2010, ישראל נמצאת במקום ה-26 בשיעור מקרי האונס מתוך 119 מדינות שדורגו (מדינות מערביות שדורגו עם ממדי אונס גבוהים יותר מישראל הן שוודיה בראש, ואחריה אוסטרליה, בלגיה, ארצות הברית, ניו זילנד, איסלנד.
בנורווגיה, בצרפת ובפינלנד דווחו מספרים דומים לאלו שבישראל).
קשה לאמוד את היקף התופעה.
יש המעריכים כי למעלה מ-80% מהמקרים אינם מדווחים למשטרה או לרשויות, ויותר מ-50% מהמקרים אינם מדווחים כלל.
בתקשורת הישראלית הוצגו נתונים שמקורם המחקרי לא ברור, שלפיהם אחת מתוך שלוש נשים תחווה תקיפה מינית במהלך חייה, בעוד אחת מתוך ארבע או חמש נשים תחווה אונס.
בקרב ילדים שיעור הנאנסים והנאנסות שווה, אך בקרב מבוגרים – נשים נאנסות יותר מגברים.
בחוקי מדינת ישראל, אונס הוא עבירת מין הכוללת החדרת איבר מאיברי גופו של אדם או החדרת חפץ כלשהו על ידי אדם לאיברים האינטימיים של אישה וגבר אחרים: איבר מינה של האישה, הפה של כל גבר ואישה, ופי הטבעת של גבר או אישה, ללא הסכמתם החופשית, ( לחוק העונשין).
עד אפריל 2025 ההגדרה בחוק הישראלי קבעה כי פעולת האונס מופנית אך ורק כלפי נשים.
תקיפה מינית של גבר לא הוגדרה עד אז בחוק כאונס אלא כביצוע מעשה סדום (חוק העונשין, סעיף 347).
אך פרט לשימוש במילה שונה לתיאור האקט היחס החוקי למעשה סדום הקביל לאונס וחוק העונשין קבע ש"דינו כדין אונס".
ברובם המכריע של המקרים מבצע האונס הוא זכר, אך נרשמו גם מקרים שבהם נשים אנסו.
קיום יחסי מין עם קטין מוגדר על פי החוק כאונס, אף אם הקטין רצה בו לכאורה (זהו אונס סטטוטורי).
עם זאת, אין מקובל להגדיר קטין בהקשר זה כבן פחות מ-18, אלא כילד או נער הנמצאים לפני גיל מסוים הקבוע בחוק, שנקרא "גיל ההסכמה" (גיל 16 בישראל).
בישראל יחסי מין עם קטין מתחת לגיל 16 מותרים כאשר הבועל מבוגר לכל היותר בשלוש שנים מהקטין, אך אסורים בכל מקרה שבו הקטין צעיר מגיל 14, וזאת אף אם הבועל באותו גיל או אף צעיר מהקטין.
אותו דין חל על מעשי סדום, גם לקטינה וגם לקטין.
שאלת הגבול, כלומר באילו נסיבות קיום יחסי מין ייחשב כאונס ובאילו נסיבות לא ייחשב ככזה, הובאה פעמים רבות להחלטתו של בית המשפט, והתשובה לה השתנתה במהלך השנים, במגמה לראות יותר מצבים של חוסר הסכמה כאונס.
דרישה מקובלת להרשעה בעבירת אונס הייתה התנגדות בכוח של הקורבן.
דרישה זו התעלמה מחולשתה של האישה בסיטואציה זו.
בתיקון 22 לחוק העונשין שונתה ההגדרה מ"נגד רצונה" ל"שלא בהסכמתה".
שינוי נוסף נעשה בפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת האונס בשמרת, שבו בוטלה קביעתו של בית המשפט המחוזי שכיוון שהנאנסת לא הביעה מפורשות סירוב לקיום יחסי מין אין הדבר מהווה אונס.
במקום זאת נקבע שעל הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, ואם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס.
בפסק דין נוסף של בית המשפט העליון נקבע שמצב שבו החלו בני זוג לקיים יחסי מין בהסכמה, ותוך כדי כך דרשה האישה בצורה מפורשת לחדול מכך והגבר לא נענה לדרישה זו, גם הוא אונס.
המשפט הפלילי בישראל התבסס על המשפט האנגלי.
בשנת 1977 פורסם נוסח מאוחד לחוק העונשין בישראל.
סעיף 345 לחוק זה, העוסק באונס, פתח במילים: "הבועל אישה, שאינה אשתו, נגד רצונה".
ניסוח זה הבהיר את שהיה מקובל קודם לכן, בעקבות המשפט האנגלי, שכפיית יחסי מין במסגרת הנישואים (כלומר על ידי בעל על אשתו), אינה בגדר אונס.
כעבור כחצי שנה פורסם תיקון טעות לנוסח זה, ונקבע שהנוסח הנכון הוא "הבועל אישה, שלא כדין, נגד רצונה" (תיקון טעות זה החזיר למעשה את הנוסח שהיה טרם קבלת הנוסח המאוחד).
בשנת 1980 פסק בית המשפט העליון, בהרכב שכלל את נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי והשופטים מרים בן-פורת ודוד בכור, שכפיית יחסי מין על נשים במסגרת הנישואים גם היא בגדר אונס.
פסיקה זו הייתה בניגוד למשפט האנגלי, והתבססה על המשפט העברי, בהתאם לחוות דעתו של היועץ למשפט עברי במשרד המשפטים נחום רקובר (התייחסות שלילית לגישת המשפט האנגלי הופיעה כבר בפסקי דין משנות ה-60, של שופטי בית המשפט העליון בנימין הלוי וצבי ברנזון).
ב-6 באפריל 2009 נגזרו על גבריאל תורג'מן 45 שנות מאסר בפועל, העונש הגבוה ביותר שהוטל אי פעם על עבריין מין בישראל.
בדין הישראלי קיימים מספר אפשרויות להוכחת קיום אונס:
חתכים באיבר המין הנשי שנצפו וטופלו זמן קצר אחר האירוע בבית חולים, ותועדו ברשומות.
ראייה פורנזית של שפיכה בבית חולים או מחלקת זיהוי פלילי במשטרה.
עדים לאירוע האונס או להטרדות מיניות קודמות מצד הנאשם.
עדות לפירוש הקורבן כי מדובר באונס (בטווח קצר מהאירוע).
אוֹנָנוּת היא פעולה מינית עצמית, שבדרך כלל אין מעורבים בה בני זוג או אנשים נוספים.
האוננות מתבצעת על ידי גירוי איברי המין, שהם אזורים ארוגניים שנמצאים בהם עצבים רבים ורגישים.
אצל האישה מתבצעת אוננות באמצעות גירוי הדגדגן (לרוב באמצעות לחץ משתנה של אצבע/ות), אזור הפות, השד או איברים ארוגניים אחרים.
אצל הגבר מתבצעת אוננות באמצעות גירוי (שפשוף; לרוב עם רוק, סבון או חומר סיכה) של הפין, האשכים או אזור פי הטבעת.
האוננות עשויה להסתיים באורגזמה ולהביא לחוויה גופנית עזה.
ככלל, האוננות אינה משמשת לשם רבייה, אלא לשם סיפוק והנאה מינית.
יוצאי דופן הם למשל אוננות לצורך תרומת זרע לשם הפריה חוץ גופית, או אוננות במסגרת משחק מקדים לקראת חדירה וגינלית (באם זו מכוונת להיריון).
מחקר אבולוציוני מעלה את הסברות שאוננות התפתחה כדי להפחית זיהומים, או כדי לשפר את הפוריות.
המונח בעברית נגזר משמו של אוֹנָן, בנו של יהודה, הנזכר בספר בראשית כמי ש, אף על פי שלדעת כל המפרשים מעשיו של אונן לא היו בגדר מה שהיום מוגדר כאוננות, אלא מה שמכונה בימינו "משגל נסוג".
ההבנה המוטעית נובעת מהקריאה הנוצרית של הפסוק, ומהמונח הלועזי "onanism", אשר כיום לא נמצא בשימוש באנגלית במובנו הישיר, אלא מהווה סמל לכל פעולה חסרת תועלת המרוכזת באדם.
הביטוי העברי לאוננות גברית, שהיה מקובל קודם תחילת השימוש במונח החדש במאה ה-20, הוא "הוצאת זרע לבטלה", המתייחס לפעולת הפליטה המתרחשת בדרך כלל בזמן האורגזמה המגיעה עם האוננות.
הסיפור המקראי אודות אונן משמש בסיס לתיאור פעולת האוננות גם בשפות נוספות, בהן גרמנית (Onanie), יוונית (αυνανισμός, avnanismós), יפנית (オナニー, onanī) ושוודית (onani).
המחקר הרפואי המודרני רואה באוננות פעולה טבעית, נורמלית ובריאה.
אצל גברים, האשכים מייצרים תאי זרע באופן רצוף מגיל הבגרות המינית ועד המוות, ולכן הגוף חייב להתרוקן באופן שגרתי מתאי זרע ישנים.
דרך אחת להתרוקן היא קרי לילה – הפרשת הזרע באופן לא מודע תוך כדי שינה.
הדרך השנייה היא אוננות – עינוג עצמי, פיזי ומנטלי, עד לאורגזמה ושפיכה.
פעולת האוננות התגלתה במחקרים רפואיים וסטטיסטיים רבים כבעלת יתרונות רבים, בהם:
גם נשים וגם גברים מדווחים על השפעות רגשיות חיוביות של אוננות, בעיקר הרפיה, הפגת מתחים ותחושת אושר.
אצל נשים, אוננות יכולה להקל על כאבי מחזור.
אצל נשים, אוננות יכולה להפחית תסמינים של גיל המעבר.
אצל גברים, ישנם רמזים שאורגזמה מפחיתה את הסיכון לסרטן הערמונית.
בקרב גברים, נמצא שאורגזמות קשורות לאריכות ימים, ובפרט סיכון נמוך יותר לתמותה ממחלות לב.
אצל גברים, אוננות יכולה לשפר היבטים מסוימים של פוריות.
בעבר היו דעות קדומות לגבי סכנות של אוננות, אשר הופרכו.
תסמונת האוננות הטראומטית זהו מונח המתאר שיטות אוננות גבריות המפעילות לחץ רב על איבר המין וכך מפחיתות רגישות של עצבים בו.
לאחר התנסות בשיטות אלו הגבר עלול להגיע למצב שבו אינו מסוגל ליהנות מקיום יחסי מין רגילים ומתקשה להגיע לשפיכה במהלכם.
הסקסולוגים הישראלים גילה ברונר וצחי בן ציון תיארו שיטות אוננות מזיקות במאמר שכתבו בנושא.
ביניהן שיטות אוננות כדוגמת שכיבה על הבטן ושפשוף איבר המין במזרן, גירוי באמצעות זרימת מים חזקה לאיבר המין או שימוש בזרימת אוויר חזקה של שואב אבק כדי לעורר את הגירוי.
מטופלים שהתרגלו לאונן בדרך זו התקשו ליהנות מיחסי מין רגילים.
התנזרות מאוננות לזמן מה ולאחר מכן תרגול של אוננות שגרתית ולא טראומטית הנעשית ביד בעדינות יכולים לסייע לתיקון הנזק של אוננות טראומטית.
הסקסולוגים המליצו למטפלים מיניים לברר עם מטופליהם את פרקטיקות האוננות שלהם כדי לוודא שמקור בעיותיהם אינו בהן.
המונח אוננות טראומטית שהתייחס בעיקר לאוננות המתבצעת על ידי התחככות במזרן הוטבע על ידי סאנק במאמר ראשוני בנושא.
רוב בני האדם אוננו בשלב כלשהו בחייהם, אך קשה לאסוף נתונים מדויקים, מפני שהסקרים מבוססים על דברי המשתתפים בסקר שיכולים להיות מוטים.
מחקר של אלפרד קינסי בארצות הברית בשנות השישים העלה כי 92% מהגברים ו-62% מהנשים אוננו במהלך חייהם.
תוצאות דומות נמצאו גם בסקר בריטי משנת 2007. אוננות נפוצה הן בקרב גברים והן בקרב נשים, אולם מחקרים מציעים כי גברים נוטים לאונן יותר.
בתרבויות ודתות רבות לא היה מקובל לדבר בפומבי על נושא האוננות, שנתפסה כפעולה מגונה והוצגה כשחיתות מוסרית ומעשה הנוגד את רצון האל ואת טובת החברה.
כתוצאה נוצרו בתרבויות אחדות אמונות שגויות ומיתוסים אשר נועדו להפחיד את האדם ולמנוע אותו מלאונן, בהן האמונה כי אוננות יכולה לגרום לעיוורון או לצמיחת שערות בכף היד, וכן כי אוננות מוגזמת עלולה לכלות את מלאי תאי-הזרע אצל הגבר.
היו שהתייחסו לאוננות כמעשה אנטי-חברתי של אנוכיות, וכמעשה לא מוסרי.
הפילוסוף עמנואל קאנט כתב כי: "אוננות היא הפרה של חובת האדם לעצמו… וללא ספק נוגדת את המוסר בדרגה הגבוהה ביותר".
בקרב הדתות המונותאיסטיות, ובפרט ביהדות, היחס לאוננות ול"השחתת זרע" חמור במיוחד, בין השאר בשל העובדה שהזרע עתיד להתפתח לאדם שלם, ולכן האוננות מהווה 'מעין רצח' של פוטנציאל החיים.
בקרב אותן דתות, לעיתים הופיעה ההתנגדות בנימוקים רפואיים.
הרמב"ם, רופא ופוסק בן המאה ה-12, כתב כי יציאת נוזל הזרע מהגוף מזיקה לגוף מכיוון שהזרע הוא כוח הגוף, ובזבוזו בהפרזה מחליש את האדם.
הוא מצטט את דבריו של שמואל (אמורא שעסק ברפואה) שאמר (כנראה על דרך הגזמה) כי מתוך כל אלף אנשים שמתים, 999 מהם הם אנשים שחייהם קוצרו על ידי יציאת נוזל הזרע מהגוף, אם על ידי אוננות מרובה ואם על ידי קיום יחסי מין באופן אובססיבי ומוגזם.
כיום, לאור תהליכי החילון ועם התפתחות מדעי הרפואה והפסיכולוגיה, זוכה נושא האוננות לחשיפה נרחבת, והוא אף מוסבר או נלמד במוסדות חינוך רבים.
כבר ידוע בוודאות שאוננות סבירה איננה מזיקה לגוף.
עם זאת, בקרב חוגים דתיים ושמרניים רבים היא ממשיכה להיחשב כטאבו.
אנתרופולוגים רואים את הטאבו על אוננות בחברות מסוימות כחלק ממכלול רחב של התייחסות שלילית לכל פעילות מינית שאינה מכוונת ילודה.
סקירות של חברות רבות מראות שיש קשר בין התמיכה של חברה בילודה לבין הטאבואים המיניים השונים בחברה.
יש הרבה יותר טאבואים מיניים בחברות תומכות ילודה מאשר בחברות שאינן תומכות בה, גם אם מדובר בחברות פרימיטיביות, ובהן החופש המיני גדול יותר.
לפי גישה זו, החופש המיני במחצית השנייה של המאה העשרים קשור במידה רבה לירידת הערך המיוחס לילודה, וירידת הילודה בעולם בכלל.
השקפת הדתות האברהמיות על האוננות
על אף שהאוננות אינה אסורה במפורש בתורה, ההלכה ומסורת התורה שבעל פה רואות בה איסור הלכתי וחטא גדול.
מעשה האוננות נאסר בשולחן ערוך משום הוצאת זרע לבטלה, והאיסור מוזכר רבות בספרות ההלכה.
קיצור שולחן ערוך מציין: "ולפעמים בעונש זה, חס-ושלום, בניו מתים כשהם קטנים, או שיהיו רשעים, והוא בא לידי עניות".
האוננות מומשלת לרצח, כביכול האדם שוחט את בניו הפוטנציאליים, ומשחית את כח החיים.
חז"ל שוללים את האוננות, מכיוון שבעיניהם לכל כח בעולם ישנו ייעוד, והמיניות קיימת באדם לצורך הקשר בין גבר והאישה המיוחדת לו.
נחלקו פוסקים באשר לרמת חומרתו של איסור זה: יש שסברו שמדובר באיסור דאורייתא, ובספר מצוות קטן אף מנה זאת בתור מצוות לא תעשה.
אחרים נקטו כי מדובר באיסור מדרבנן.
היחס לאוננות של אישה מקל יותר.
אף שישנה מחלוקת הלכתית אם גם נשים נצטוו על איסור השחתת זרע, לפי דעת אחדים מהראשונים אוננות נשית אינה בכלל זה, אך הרמב"ן ואחרים כתבו שגם אוננות נשית מוגדרת בתור השחתת זרע.
האר"י ובעקבותיו הרב יוסף חיים ("הבן איש חי") מדמים אוננות אישה מבחינה רוחנית לאוננות של גבר.
הרב אליעזר מלמד כותב שאוננות נשית היא אסורה, פרט למקרה שהיא נצרכת לשם קיום מצוות עונה.
אך ישנן גם עמדות הלכתיות המתירות אוננות נשית.
ברוב העדות הנוצריות נתפסה האוננות כחטא, בשל התפיסה הכללית כי המין הוא ביטוי לחטא הקדמון, ושיש לקיימו רק לצורך הולדת ילדים.
כיום חל שינוי בעמדה זו, ויש נטייה לראות באוננות מעשה ילדותי או לא-ראוי, אבל לא חטא חמור.
שינוי זה בא בד בבד עם ראיית יחסי המין יותר כצורך אנושי וכביטוי לקשר טוב בין בני זוג ופחות כאמצעי לרבייה גרידא.
שינוי זה ניכר בייחוד בכנסייה הקתולית.
באסלאם נתפסת האוננות בעיקרון כחטא חמור, וזאת לשני המינים כאחד.
אולם, בפלגים מסוימים אוננות תהיה מותרת רק כדי להימנע מניאוף, וזה יתקבל כמעשה חטא שמטרתו למנוע חטא יותר גדול בחומרתו.
הרחצה הכרחית בכל מקרה של פליטת נוזל זרע, בין אם בשל אוננות, יחסי מין או קרי לילה.
בערבית מקובל לכנות את האוננות "ההרגל הסודי" (ألعادة ألسرية).
בגיליון יולי 1920 של המגזין האמריקאי "The Little Review" פורסם הפרק "נאוסיקה" מספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס", שבו גיבור הספר, לאופולד בלום, מאונן בקרבת כנסייה.
נגד המגזין הוגשה תלונה על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה.
שתי עורכות המגזין נעצרו, הועמדו לדין ב-1921 בבית המשפט המחוזי של ניו יורק, הורשעו ונקנסו ב-50 דולר כל אחת, והודיעו כי אין בכוונתן לפרסם עוד חומר פרי עטו של ג'ויס.
בספרו של פיליפ רות, "מה מעיק על פורטנוי", נכלל פרק שבו מתאר גיבור הספר, אלכס פורטנוי, את אובססיית האוננות שלו.
לאוננות מקום נרחב בספר נוסף של רות, "התיאטרון של מיקי שבת".
התייחסות לאוננות בקולנוע ובטלוויזיה נעשית בדרכים אחדות, החל מהתייחסות מילולית בלבד או מרומזת וכלה בהצגה גלויה.
בסרט "ההיסטוריה המטורפת של העולם", של מל ברוקס, יש משחק מילים שאי אפשר לתרגמו לעברית ומכיל את המילה "אוננות".
האדונית מחזרת שם אחרי גבר, והעבדים שלה עייפים מהחזקת האפיריון ומנסים להתערב.
בסרט "שיער" יש שיר שדן בערכים ובמנהגים שהדור הקודם ראה כמגונים.
שרים שם "אוננות עושה לי טוב".
בסרט "שם הוורד" מנהלתן המנזר מכריז בעת שמעלים אותו על המוקד כי ממילא הוא לא עשה במנזר שום דבר משמעותי מלבד "שפשוף התורן".
בסרט "מוכרחים להיות שמח" של ג'ולי שלז, נורה, המגולמת על ידי קרן מור, לא מצליחה למצוא דקה לאונן בשקט כי חמותה רינה, המגולמת על ידי רבקה מיכאלי, לא חדלה מלהתקשר.
"ההתערבות" – פרק בקומדיית המצבים "סיינפלד", העוסק בתחרות בין ארבעת גיבורי הסדרה (אישה ושלושה גברים) שמטרתה לקבוע מי מהם מסוגל להימנע מאוננות במשך פרק הזמן הארוך ביותר.
המילה "אוננות" אינה מוזכרת לכל אורך הפרק, והנושא מתואר באמצעות שורה של ביטויים בלשון נקייה.
בקומדיית המצבים "רוזאן" הוקדש פרק שלם בעונה השישית, כאשר נתגלה לרוזאן ודן שבנם בן ה-12, די.ג'י, התחיל לאונן.
בסדרה "עברייני על" של E4, נגיעה של אחת מכוכבות הסרט בגבר גורמת לו לרצות לקיים איתה יחסי מין (כוח שקיבלה בעקבות ברק שפגע בה ובחבריה).
גיבור אחר מהסדרה לא מוכן שתיגע בו מסיבה כלשהי, אז הם מאוננים.
רק פניהם מוצגים בזמן האקט, אבל ניתן להבין לפי תנודות הכתפיים.
בסרטו של פדרו אלמודובר, "לחזור", לאחר שריימונדה, גיבורת הסרט, מסרבת לקיים יחסי מין עם בעלה, הבעל מאונן במיטתם.
הצופים רואים רק את חלק גופו העליון, מהכתפיים ומעלה, ומבינים ממראה פניו ומתנודות הכתפיים במה הוא עוסק.
אלמודובר מציג בצורה בוטה יותר אוננות גברית בתחילת סרטיו "מטדור" ו"חוק התשוקה", ואוננות נשית בסרטו "קשור אותי!
בסרטו של ברנרדו ברטולוצ'י "החולמים" דורשת איזבל, במסגרת משחק, מאחיה תאו שיאונן, בנוכחותה ובנוכחות חברם מתיו, מול תמונתה של מרלן דיטריך, התלויה בחדרו.
בסרט "אקספרס של חצות", גיבור הסרט ששהה במאסר ממושך ונשתבשה עליו דעתו מאונן מול החברה שלו בעת שהיא באה לבקר אותו בכלא.
בסרט "האפר של אנג'לה" (Angela's Ashes) יש סצנה שבה הגיבור וארבעת חבריו מאוננים מול גדר אבן בשדה.
בסרט "קן פארק" של הבמאי לארי קלארק, המציג בסרטיו את חיי הנוער בשולי החברה, נכללת גם סצנה המציגה בצורה גלויה אוננות תוך חניקה עצמית מול משחק טניס בטלוויזיה.
בסרט "שורטבאס", המציג בגלוי יחסי מין במגוון צורות, נכללות גם סצנות אחדות שבהן מוצגת אוננות, של גברים ונשים, בצורה גלויה ביותר.
השחקן המגלם את ג'יימס, דמות גיבור הסרט, נראה במהלך אוננות כאשר הוא ניצב ב"עמידת נר", ומכופף את הגב כך שאיבר מינו מגיע אל פיו, הוא מבצע מציצה עצמית ונראה בבירור כשהוא פולט זרע אל תוך פיו.
בסרט "השנה שבה התחלתי לאונן" של רשת נטפליקס, גיבורת הסרט, הנמצאת במשבר גיל הארבעים, מתפטרת מעבודתה ונפרדת מבעלה, מקבלת עצה מחברה: להתחיל לאונן, והיא פועלת לפי עצה זו.
האוננות זוכה להתייחסות גם במוזיקה פופולרית.
בין האמנים שהתייחסו לכך בשיריהם ניתן למנות את טוני ברקסטון, מיינדלס סלף אינדלג'נס, בריטני ספירס, באזקוקס, גרין דיי, פינק וסינדי לאופר ששירה "She Bop" היה מ־15 הראשונים שחויבו לשאת תווית "פיקוח הורים" (לתוכן מיני) בשל ההתייחסות לנושא.
התייחסויות מוקדמות יותר היו השיר "My Ding-a-Ling" של צ'אק ברי מ־1972, ו-"Mary Ann with the Shaky Hand" משנת 1967 של להקת The Who.
במוזיקה הישראלית התייחסו לאוננות בשיריהם הלהקות פוליאנה פרנק, הדג נחש, תערובת אסקוט, היהודים, כנסית השכל ושב"ק ס' והזמרים דני בן ישראל, דן תורן, שלום חנוך, אריק ברמן, פישי הגדול ויזהר אשדות.
בתרגום העברי למחזמר שיער כתב אהוד מנור: "אל תפחד ממלאכת יד...".
להקת שייגעצ אף הקליטה שיר על אוננות הנקרא "עושה ביד" ונכלל באלבום ניו יורק – רפיח.
בעלי חיים רבים, הן זכרים והן נקבות מאוננים, גם כאשר קיימים שותפים זמינים להזדווגות.
בין היתר, התופעה נצפתה בחתולים, כלבים, צבאים זכרים, קרנפים, חזירי בר, וקופים זכרים.
אוניקום (בהונגרית: Unicum) הוא ליקר עשבים מתוק-מריר שפותח לפני למעלה מ-200 שנה.
הוא אפריטיף ודיז'סטיף ונחשב למשקה הלאומי של הונגריה מאז 1840, ובעבר היה המשקה הלאומי של האימפריה האוסטרו הונגרית.
האוניקום מיוצר על ידי חברת צוואק (Zwack) לפי מתכון שנשמר בסוד אך ידוע שמכיל יותר מ-40 סוגי עשבים והוא מיושן חצי שנה בחביות מעץ אלון.
אחד ממאפייניו המוכרים הוא צורת הבקבוק המיוחדת: בקבוק נמוך ופחוס שעל תוויתו צלב אדום-לבן.
על פי האגדה, מקור השם אוניקום (שמשמעו "מיוחד במינו" בגרמנית) ביוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1790-1741) שחיפש משקה חדש לעיכול המזון בסעודות הפאר שערך.
ב-1790 הכריז המלך על תחרות שבה השתתפו משקאות רבים.
כשטעם מהאוניקום שיוצר על ידי הרופא המלכותי דאז (שהיה אחד מאבותיו של מייסד חברת צוואק), אמר "!das ist unikum" ("זה מיוחד במינו!") ומאז נקרא המשקה כך.
הרוזן אוניקו וילהלם ואן וסנאר (בהולנדית: Unico Wilhelm van Wassenaer Obdam; 2 בנובמבר 1692 – 9 בנובמבר 1766) היה דיפלומט ומלחין הולנדי.
ואן וסנאייר נולד בדלדן למשפחה עשירה, שופעת באנשי צבא חשובים ודיפלומטים.
בשנת 1723 הוא החל ללמוד משפטים בליידן.
הוא נשא לאישה את דודוניאה לוסיה ואן גוסלינגה, ונולדו להם שלושה ילדים.
לא מעט מסתורין ריחף עד לאחרונה מעל ליצירתו החשובה ביותר "6 קונצ'רטי ארמוניצ'י", שהלחין בשנים 1725–1740.
וסנאר נמנע מלפרסמה בשמו בשל היותו אציל (אם כי יש האומרים שסירובו נבע מפקפוקיו שלו ליכולתו הקומפוזיטורית), והיא יוחסה לכנר האיטלקי קארלו ריצ'וטי.
בשלב מאוחר יותר העלה המלחין הפולני פרנצ'ישק לסל את האפשרות שפרגולזי הלחין את היצירה מאחר שסגנון הקונצ'רטי איטלקי מאוד.
את החידה פתר לבסוף המוזיקולוג ההולנדי אלברט דונינג בשנת 1979. הוא מצא את הפרטיטורה המקורית של היצירה בארכיון טירת טוויקל (מקום הולדתו של הרוזן).
בהקדמה לפרטיטורה זו, שאותה כתב וסנאר עצמו, הסביר מדוע סירב לפרסם את היצירה בשמו.
לקונצ'רטי ארבעה חלקים המושתתים על יסודות האופנה האיטלקית (הרומאית) האופייניים לתקופה.
ואולם ניתן להבחין באצילות הצפון־אירופאית שניחנת באיזון, בהתפתחויות ההרמוניות הלא-צפויות, בחשיבה הקונטרפונקטית המורכבת וברגעי השיא.
אונס בהלכה הוא מעשה שבו ניטלה בחירתו החופשית של האדם.
כאשר אדם מבצע עבירה בעל כורחו, נפסק כי "אונס רחמנא פטריה", כלומר הוא פטור לחלוטין.
הפטוֹר המוחלט נלמד מפרשת נערה שנאנסה, המופיע בספר דברים.
כאשר לא מתקיימת מצוות עשה מחמת אונס, אין הדבר נחשב לעבירה אך גם לא נחשב כאילו התקיימה המצווה כהלכה.
במקרים מסוימים ההלכה מתגמשת על מנת לעזור לאדם לקיים את המצווה למרות שלכאורה עבר זמנה.
נאנס בדבר שיוצר דין הלכתי
אישה שאנסו אותה היא חפה מפשע ואינה נענשת כלל, כאמור "אנוס רחמנא פטרה".
עם זאת, יהודייה שנבעלה על ידי אדם שמנוע עקרונית מלקדש אותה – כגון כשהיא נשואה או כשהוא גוי – נאסרת לכהן.
מעמד זה מכונה בהלכה "זונה", ונובע מהדרישות החריגות שהוטלו על הכהנים.
אפילו אם כבר הייתה נשואה לכהן ונאנסה – צריכה להיפרד ממנו.
בהקשר זה מפרשת הגמרא את חלקו הראשון של הפסוק בספר קהלת: "מעוות לא יוכל לתקון וחסרון לא יוכל להימנות".
כלומר, גרימת נזק בלתי הפיך ובלתי פתיר באונס אשת כהן, המאלץ אותה להיפרד מבעלה.
כדי שקידושין יחולו נדרשות הן הסכמת הבעל והן הסכמת האישה.
כשאדם נאלץ לקדש נחלקו הראשונים האם הקידושין תקפים.
הרמב"ם סובר שהקידושין חלים כי הבעל מסכים בדיעבד, אך הטור מביא דעה שהקידושין אינם חלים כי אין הנחה שיש הסכמה אפילו בדיעבד, וכך כותב גם הרי"ף.
להלכה, לא הוכרעה מחלוקת הרמב"ם והטור, ומשום ספק האיסור עליהם לנהוג כחומרת שתי הדעות: יהיו אסורים בייחוד מחד, והאישה לא תוכל להינשא לאיש אחר מאידך.
פתרון מעשי הוא עריכת קידושין חדשים מרצון כדי לאפשר להם להתייחד, או לחלופין לתת גט כך שהאישה תוכל להינשא.
אישה שנאנסה להתקדש לדעת כולם איננה מקודשת.
הסיבה לכך מובאת בגמרא ולפיה מכיוון שהאיש פעל שלא כהוגן (וכפה נישואין על האישה) לפיכך עשו עמו שלא כהוגן והפקיעו את הקידושין.
כשבעל שנאנס לתת גט אין לגט תוקף (זהו גט מעושה), משום שרצון הבעל הוא תנאי הכרחי לגט.
במדינת ישראל החוק מקנה במצבים מסוימים היתר לאסור את הבעל ובמקרים קיצונים אף לכלאו בצינוק, עד שיסכים לתת גט לאשתו.
גט זה תקף מבחינה הלכתית שכן המאסר מתבצע רק כאשר הבעל חייב לגרש על פי ההלכה, וכאמור ההנחה שהוא מסכים בדיעבד.
כשנאנס לייבם הייבום חל מכיוון שלא צריך את רצונו לייבום אלא רק את עצם הפעולה, אך אם עשה את פעולת הייבום מתוך שינה אין זה חל מכיוון שייבום זה גם סוג של קניין וישן לא יכול לקנות.
וכן כשנאנס לחלוץ החליצה חלה מכיוון שלא צריך את רצונו לחלוץ אלא רק את הפעולה עצמה.
אם חלץ מתוך שינה החליצה לא חלה אף שאין זה קניין כי פעולה מתוך שינה אינה נחשבת לפעולה כלל.
נדר ושבועה חלים רק בהסכמת הנודר והנשבע, לכן אם נאנס לעשות זאת אין לכך כל תוקף מחייב.
בשונה מאונס בחטא בו הכלל הוא "אנוס רחמנא פטרה", הכלל בדיני נזיקין הוא , כלומר אדם שהזיק אחראי על מעשיו גם כשנעשו מתוך אונס.
למרות זאת יש מקום לפטור כשהזיק בגלל איומי מוות, מכיוון שאז על פי ההלכה מותר לו להזיק.
בנוסף לגבי קניינים צריך את הסכמת המקנה ובלעדיה הקניין לא יתקיים.
גם חיובו של שומר שהחפץ שעליו שמר ניזוק באונס, תלוי בסוג השמירה ובסיכום מוקדם אם היה לגבי מצב של נזק באונס.
כאמור אדם שהזיק באונס עצמי למשל מתוך שינה או שהקיא בלא כוונה על חפץ וגרם לו נזק, חייב בתשלום מלא.
להלכה נפסק בגמרא, שבכל מקום שקיבל תשלום הוגן הקניין תקף.
מי שנאנס לתת את נכסיו במתנה, לדעת כולם אין המתנה תקפה, כי גם בדיעבד הוא לא מסכים, שהרי אין לו שום תועלת מנתינת המתנה.
לגבי מי שנאלץ לקנות, הרשב"א כותב שהקניין חל כמו מי שנאנס למכור, אך הבית יוסף פוסק שאין הקניין קיים כי אין זה דומה לנאנס למכור.
ההסבר הנראה לדברי הבית יוסף הוא - כאשר נאנס למכור הוא מקבל סכום כסף שמהווה תמורה הוגנת לרכושו לכן הוא מסכים והמכירה קיימת, אבל כשנאנס לקנות - החפץ שלא רצה לקנותו אינו מהווה בעיניו תמורה הולמת אף אם שוויו בשוק גבוה יותר, וזה דומה לנאנס לתת במתנה שהמתנה לא תקפה.
שומר שהחפץ שעליו שמר נלקח ממנו או ניזוק באונס חיובו תלוי בסוג השמירה, ובכל מקרה תמיד אפשר לסכם בהתחלה שהשומר יתחייב או יפטר במקרה של אונס.
שומר חינם: אדם ששומר ללא קבלת תמורה פטור במקרה של אונס, ואפילו במקרה שהחפץ אבד או נגנב השומר פטור
שומר שכר ושוכר: אדם ששומר ומקבל תמורה ואדם ששכר חפץ בתשלום פטורים במקרה של אונס כגון שוד, אך גנבה אינה נחשבת אונס ובמקרה זה חייבים לשלם.
שואל: אדם שקיבל בהשאלה או בהלוואה חפץ ללא מתן תמורה חייב לשלם אף במקרה של אונס.
במקרה שלווה כסף שנאסף עבור פדיון שבויים ונאלץ למוסרו תחת איומים על חייו, פטור מלשלם, כי הכסף שימש למטרה לה נועד ופדה את חייו של הלווה.
לאורך ההיסטוריה היהודית פעמים רבות גזרו השלטונות לעשות פעולות הנוגדות את הדת ולהימנע מקיומה.
התייחסות ההלכה מחלקת בין מצב שהסיבה לגזירה היא משיקולים ענייניים או כדי לגרום צער ליהודים- בהם עדיף לחטוא מאשר למות, לבין מצב הקרוי "שעת השמד" שהכוונה לגרום לעזיבת הדת - בו אסור להישמע לגזירה גם למען הצלת החיים, כי מצב זה עלול להתפתח להתבוללות מוחלטת.
גם כשאין כוונה מגמתית להחטיא אם האונס הוא לחטוא בשפיכות דמים עבודה זרה וגילוי עריות אסור לחטוא בשום אופן.
להלן אירועים מפורסמים לאורך ההיסטוריה:
בשנת 167 לפנה"ס גזר אנטיוכוס הרביעי שורה של גזירות כנגד שמירת המצוות.
מבחינה הלכתית מכיוון שמטרתו הייתה לגרום לעזיבת התורה, אסור להישמע לגזירות אפילו במחיר מוות, ואכן יהודים רבים נרצחו עקב שמירת המצוות.
בשלב מאוחר יותר פרץ מרד החשמונאים במטרה לאפשר את קיום המצוות.
להלן מספר התמודדויות של היהודים מול מצבי אונס מצד השלטון הרומאי:
באמצע המאה השנייה לספירה, גזר השלטון הרומאי איסור על לימוד תורה קיום ברית מילה וציווה לחלל את השבת.
מבחינה הלכתית זה "שעת השמד" ולכן היה אסור לחלל את השבת גם במחיר מוות.
לאור המצב החמור ארגן רבי אלעזר בן שמוע הפגנה לילית מול מרכז השלטון הרומאי במהלכה הכריז "אי שמים!
לא בני אב אחד אנחנו?
לא בני אם אחת אנחנו?
מה השתננו מכל אומה ולשון שאתם גוזרים עלינו גזירות רעות." ההפגנה הועילה הרומאים ביטלו את גזירת השמד וחיי היהודים ניצלו.
בתקופת בית המקדש השני גזרו הרומאים איסור על הבאת ביכורים לבית המקדש ועל הבאת עצים למזבח, בכל הכניסות לירושלים הועמדו חיילים רומאים למנוע הכנסת הביכורים והעצים.
היהודים עקפו את הגזירה בדרך פשוטה, את פירות הביכורים החביאו בתוך סל ואת העצים שרצו להביא חיברו לסולמות, לשומרים הסבירו שהם זקוקים לסולמות להוריד גוזלים משובך, וכך נכנסו לירושלים בשלום.
בשנת ד' אלפים תתנ"ו (1096) במהלך מסעי הצלב נאלצו קהילות רבות לבחור בין התנצרות למוות.
מבחינה הלכתית אסור להתנצר כיוון שזה עבודה זרה שהיא אחת מג' (שלוש) העבירות שדינם ייהרג ואל יעבור, ואכן קהילות שלמות נרצחו מכיוון שלא הסכימו להתנצר.
פולמוס נרחב התנהל בין פוסקי אותה תקופה בשאלה האם צריך להמית ילדים כדי למנוע את הטבלתם לנצרות בעל כורחם.
הרב יום טוב מינאני (מחבר הפיוט "אמנם כן יצר סוכן" הנאמר בתפילה בליל יום כיפור) שחט 60 ילדים ובסוף גם את עצמו כדי שלא יוטבלו על כורחם לנצרות.
בספר חסידים נפסק לאסור לעשות זאת, בספר גם מסופר על רב קהילה ששחט את הילדים כדי למנוע את התנצרותם בכפייה, וכעונש על כך נהרג במיתה משונה.
בשנת 1492 חתם מלך ספרד על צו המאלץ את יהודי ספרד להתנצר או לגלות.
ההלכה אוסרת להתנצר בשל העובדה שמדובר בעבודה זרה שלגביה נאמר "ייהרג ואל יעבור", ובנוסף אין זה אונס גמור מפני שהתאפשר ליהודים לגלות לארץ אחרת ולהישאר ביהדותם.
לעומת יהודים רבים (המכונים אנוסים) שהתנצרו בניגוד להלכה, בחרו רוב יהודי ספרד לגלות.
בשנת 1839 נאלצו יהודי משהד לבחור בין התאסלמות למוות.
הרמב"ם כותב בספרו איגרת השמד כי התאסלמות פחות חמורה מהתנצרות ואינה נחשבת לעבודה זרה, ובנוסף עקב העובדה שאחר ההתאסלמות אין כפייה מעשית ולכל ברור שהיהודים נשארים נאמנים לדתם, מותר להתאסלם כדי להישאר בחיים.
לאור פסיקה זו יהודי משהד התאסלמו והמשיכו לקיים מצוות בסתר.
במחנות הריכוז הנאצים לא הייתה כלל מטרה של המרת דת, אלא ראייה של היהודים כגזע ביולוגי ורצון להשמידם בלי קשר לאמונתם.
התנאים במחנות היו קשים ביותר, ובין היתר נאלצו לחלל שבת באופן קבוע.
למרות זאת יש עדויות רבות על יהודים שקיימו מצוות תוך סכנת מוות על אף שמבחינה הלכתית לא היו חייבים לעשות זאת.
לעומת זאת נכפה על היודנראט לעיתים קרובות להעביר את יושבי הגטאות למוות; היו שהזהירו מלעשות זאת מאחר שמדובר בעבירה על אחת משלוש עברות החמורות, שפיכות דמים.
אוֹנָן הוא דמות מקראית, בנו השני של יהודה ובת־שוּעַ, ובעלה השני של תמר, שנישא לה בהתאם לנוהג הייבום לאחר מותו של אחיו הבכור ער.
חטאו של אונן, שסירב להפרות את תמר, הוא המקור לאיסור על אוננות ביהדות.
אונן סירב להפרות את תמר ושפך את זרעו ארצה (אף שמדובר במשגל נסוג, מכאן צמח הביטוי "אוננות" בעברית ובשפות אחרות) – היות שעל פי מהות הייבום, הילד שהיה אמור להיוולד מזיווגם לא יישא את שמו אלא את שם אחיו הבכור עֵר ולכן גם יהיה היורש החוקי של האב יהודה.
על פי המסופר, הדבר לא מצא חן בעיני אלוהים, ועל כן נענש אונן בידי שמים במוות: ().
לדעת פרשנים אחדים, ציון המילה רומז כי גם אחיו ער חטא בהוצאת זרעו לבטלה.
ב מסופר על מותו של ער אחיו.
בעל ספר דברי הימים אינו מזכיר את סיפור הייבום.
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י"ב עקב מותו אביו היה אונן (הלכה), וזהו מקור שמו.
אוניריה אורזיצ'ן (ברומנית: Unirea Urziceni) היא קבוצת כדורגל רומנית מהעיר אורזיצ'ן שברומניה המשחקת בליגה החמישית ברומניה.
המועדון זכה באליפות הרומנית בפעם הראשונה בתולדותיה בעונת , תואר מפתיע לקבוצה קטנה יחסית ובעלת תקציב מצומצם מאוד.
המועדון הוקם תחילה בשם "יאולימצה" (כשם המחוז בו נמצאת אורזיצ'ן) ושיחק בשנותיו הראשונות נגד מועדונים מקומיים.
לאחר מכן, הצטרפה אורזיצ'ן לסבב הליגות הרומניות אך שיחקה מרב שנותיה בליגות הנמוכות.
בשנת 1976 הוקם אצטדיונה של הקבוצה, אצטדיון טינרטולוי (אצטדיון הנוער").
בשנת 1988 הגיעה הקבוצה עד לשלב שמינית הגמר של הגביע הרומני, הישג השיא של הקבוצה באותה תקופה.
בשנת 2006 עשתה הקבוצה הקטנה היסטוריה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה ברומניה.
בשל העובדה שמדי הקבוצה היו כחולים ומאמנה היה דן פטרסקו, שהיה קשור לצ'לסי, הקבוצה כונתה "צ'לסי של יאלומיצה".
בעונת חוללה הקבוצה היסטוריה וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות רומניה, בפער של 5 נקודות מהשנייה בטבלה, דינמו בוקרשט.
באותה העונה הקבוצה הופיעה לראשונה במפעל אירופי כלשהו, בגביע אופ"א, אז שיחקה מול קבוצת המבורג הגרמנית בסיבוב הראשון ולאחר שהוציאה תוצאת תיקו 0-0 בגרמניה הפסידה 0–2 בביתה והודחה מהמפעל.
עקב זכייתה של הקבוצה באליפות, העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-20 באוקטובר 2009 רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה באירופה בניצחון החוץ 1–4 על גלאזגו ריינג'רס הסקוטית.
במסגרת משחקיה בליגת האלופות האירופאית סיימה הקבוצה במקום ה-3 בבית והודחה למשחקי הנוק-אאוט בליגה האירופאית, שם הודחה על ידי ליברפול בשלב 32 האחרונות.
לאחר שסיימה במקום השני בעונת 2009/2010 בליגה הרומנית, העפילה הקבוצה למוקדמות ליגת האלופות שם הפסידה לזניט סנקט פטרבורג והודחה למוקדמות הליגה האירופית בהם הפסידה להיידוק ספליט והודחה מהמפעל.