tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"יהוה שמרן" ו"יהוה תמן" הם התגלמויות מקומיות של האלוהות יהוה, בדומה להתגלמויות מקומיות של אלים כנעניים אחרים (כגון בעל חרמון, בעל חצור ועוד בעלים), ויש לכך גם רמזים במקרא ; נגד תפיסה זאת של התגלמויות מקומיות של יהוה יצאה ההשקפה הדויטרונומיסטית התומכת בריכוז הפולחן.
"שמרן" מתייחס לעיר שומרון, לחבל השומרון או לכל ממלכת ישראל (שכן כונתה במקרא ומחוצה לו כך); "תמן" היתה, כנראה, עיר חשובה באדום, ובמקרא השם "תימן" מסמן גם את הדרום ככלל, וקשור להופעותיו של יהוה מהדרום (במיוחד ב).
גם מי שכתב בניב הישראלי וגם מי שכתב בניב היהודי עבדו התגלמויות מקומיות של יהוה.
"אשרתה" (צורה ארכאית ל"אשרתו") היא "אשרה שלו" – לפי רוב החוקרים, מדובר באלה אשרה, בת זוגו של יהוה, שעבודתה בישראל מתועדת במקרא, והיא הייתה חלק יסודי מהאורתודוקסיה בדת הישראלית באותה עת.
הזוג "יהוה ואשרתו" מוכר גם מכתובת מחורבת אל כום.
לפי ברוך מרגלית, היעדרה של אשרה מהמקרא כאלוהות לגיטימית נובעת מעריכתו של המקרא בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון.
הביטוי "יהוה ואשרתו" מופיע בכתובות בתוך נוסחאות ברכה:
נוסחות הברכה המלאות מגלות קרבה לנוסחות ברכה בעמונית, אדומית, פיניקית ואף אוגריתית ואכדית (השוו במיוחד במכתב הפיניקי מסקארה: "אמר לאחֹתי , אמר אחֹתך , ושלֹם את?
אף אנכִ שלֹם, ברכתִך לבעל צפֹן ולכל אלֵ תחפנחס", ובאוסטרקון האדומי מחורבת עוזה: "אמר , אמר ל, השלֹם אתָ?
על כתפי שלושה פיטסים נחרת לפני צריפתם (כלומר לפני שהגיעו לאתר חורבת תימן) , ככל הנראה קיצור ל"קרבן".
כתובות רבות אחרות הן חסרות חשיבות דתית, אך בכל זאת תורמות למחקר האתר.
מכתובות הקדשה על חפצים שונים, ומכתובות המכילות רשימות שמות, ניתן ללמוד על האונומסטיקון הישראלי העתיק, ובמיוחד על זהות יושבי האתר כישראלים ולא יהודאים – שכן הרכיב התאופורי היחיד בו השתמשו היה "יו", כנהוג בממלכת ישראל (ולא "יהו" כנהוג בממלכת יהודה).
בכמה כתובות הוזכר "שרער" (שר העיר), תואר המופיע גם במקרא ועשוי לרמוז על היררכיה בקרב יושבי האתר.
כתובת אחרת, היחידה שנכתבה על טיח שלא נפל מהקיר, מכילה את המשפט , שאולי מזכיר את בני קין שהשחיתו שדה (ואולי גם "מרום ה[רים]").
מטרת הכתובות איננה ודאית; הכתב בהן מעיד על מיומנות כתיבה, ואין עדות לכך שמדובר בהתלמדות; נראה שהכתובות על הפיטסים הן תרגול עצמי של יושבי המקום, אף שייתכן שמדובר בסופר ממלכתי מיומן שאימן פקיד זוטר שכבר היה בעל ידע בכתיבה, תוך הקניית נוסחות מכתב מקובלות.
ניתן להשוות כתובות אלה לכתובת פיניקית על פיטס מהעיר צרפת מהמאות ה־5–4 לפנה"ס שכללה גם היא אלפבית ונוסחת פתיחת מכתב.
בהיותן תרגילי כתיבה, אין בהן עניין מעשי, אלא תרגול של נוסחות ברכה ששימשו במכתבים, ולכן ריבוי נוסחות הברכה שבהן; נוסחי הברכות מגלים זיקה למקרא ולברכות הידועות מהממצא האפיגרפי העברי הקדום, האדומי, העמוני והפיניקי.
כתובות הטיח, לעומת כתובות הפיטסים, כתובות בכתב רהוט יותר, ורמת הציורים על הטיח גבוהה יותר גם היא; ניתן להשוותן לכתובת בלעם.
סגנון הכתובות מעיד על רמה ספרותית גבוהה.
נראה שהאימוץ של האלפבית הפיניקי בידי היהודאי שכתב את כתובת הטיח העברית בכתב פיניקי נעשה בשל יוקרתו, וייתכן שהדבר מהווה עדות להשפעה פיניקית על יהודה בסוף המאה ה־9 לפנה"ס.
את רוב הציורים בחורבת תימן ניתן לסווג לאחת משתי קבוצות: קבוצה ראשונה מתארת, או מתייחסת, לשליט, חצרו ופעילויותיהם, והקבוצה השנייה כוללת ציורים בעלי אופי אלוהי, שלרוב מציגים דימויים שתכליתם לגונן ולהבטיח פריון.
על שברי טיח נמצא דגם חזרתי צבעוני של משבצות צהובות, אדומות ולבנות עם אלכסונים אדומים.
על פיטס א' נמצא, בנוסף לציורים המוזכרים בהמשך, ציור חיה כלשהי לצד זוג הדמויות, ועל פיטס ב' נמצא גם ציור פר (חלקו מכוסה בכתובת).
הציורים כולם מגלים זיקה לאמנות במבני שלטון בלבנט, המתארת את השליט ופעילותו וכוללת דימויים דתיים־מאגיים שנועדו להגן על המבנה.
הזיקה לסגנון ומוטיבים המוגדרים במחקר המודרני כאמנות פיניקית, על אף המרחק הגאוגרפי, מעידה ככל הנראה על תנועת אוכלוסיות מגוונות באתר, סביר להניח שלצורכי סחר.
האמנות באתר מייצגת, אפוא, אמנות שלטונית לבנטינית, ועשויה להעניק תמונה מסוימת בנוגע לאמנות ארמון מלכי ישראל בשומרון.
הדוגמה המובהקת ביותר לקבוצה הראשונה היא ציור על הקיר בכניסה למבנה A, ובו מלך יושב על כסאו, מאחוריו עומדת דמות שכל שנותר ממנה הוא חלק מבגדה.
לציור זה חשיבות להגדרת אופי מבני האתר, במיוחד מבנה A, שכן הבחירה לצייר את המלך בכניסה למבנה מסמנת אותו כמבנה שלטוני, ולהבהיר לבאים כי המבנה שייך לשליט; תנוחת הישיבה מחזקת מסקנה זאת, שכן מלכים באמנות דתית עומדים מפני כבוד האלים.
גם על שבר חרס מהאתר נמצא ציור של שליט.
לכל אלה קיימות מקבילות באמנות אשור, צפון סוריה והפיניקים.
ציור שורת דמויות על פיטס ב', שחוקרים רבים פירשו כשורת מתפללים הפורשים ידיהם השמימה, עשוי למעשה להשתייך לקבוצת הציורים השלטוניים – המטה ביד ראש התהלוכה, בגדי הדמויות ומקבילות מאשור עד מצרים מצביעות על היותם תהלוכת נכבדים מול המלך.
מהבולטים בקבוצת הדימויים האלוהיים הוא ציור עץ חיים שמצדדיו יעלים מעל אריה.
מכל אחד מצדי העץ נשען עליו יעל, ומתחת לעץ והיעלים עומד אריה.
מוטיב העץ והיעלים הוא מוטיב עתיק המתועד בארץ ישראל כבר מהאלף ה־5 לפנה"ס, והוא נפוץ בזיקה לאלוהויות נשיות; הוולוטות (המייצגות כפות עצי תמר) והלוטוסים מקשרים את העץ למסורות העץ המסוגנן בלבנט.
עץ הוולוטות נפוץ במיוחד ב, והוא מיוצג גם בכותרות פרוטו־איוליות, בשנהבי שומרון ובשני כני חרס פולחניים מתענך.
הצבת העץ והיעלים מעל אריה, מהווה המשכיות למסורות כנעניות מהאלף ה־2 לפנה"ס, בהן כל הסמלים האלה סימלו אלה נקבית כגון אשרה.
אמנם, מיעוט חוקרים טוענים שהעץ המקודש, שבתקופת הברונזה סימל אלוהות נקבית, הפך באלף ה־1 לפנה"ס לאביזר פולחני שלא מסמל אלה, ושהמונח "אשרה" איבד גם הוא בתקופת הברזל את מהותו האלוהית; אך העדות המקראית מזהה את המונח אשרה כאלוהות, כעץ רענן המזוהה עמה, וכפסל, שאולי עוצב בצורת עץ והוצב במקדש.
מוטיבים אלה מקבילים למוטיבים שהופיעו באמנות מונומנטלית אשורית וסורית־צפונית באותה תקופה, וסימלו את פריון האדמה והמים, רכיבים חשובים בחברת יושבי הקבע; החזרתיות בעיצובים אלה ברצועות ארוכות הביאו חוקרים לחשוב שמדובר במוטיבים קישוטיים בלבד, אך נראה שלחזרה על מוטיבים יוחסו סגולות שפע, בדומה לחזרה על השבעות.
זוג הדמויות על פיטס א'
חלק מהחוקרים מציעים שזוג הדמויות שעל פיטס א', שזכו לתשומת לב יוצאת דופן במחקר, מייצגים את "יהוה ואשרתו" המוזכרים בכתובות, כולל בכתובת שמעליהם.
חוקרים רבים רואים קשר בין עיצובן של זוג הדמויות לעיצוב המקובל של האל המצרי השולי בס, ננס גרוטסקי, הידוע מאוד גם מהאיקונוגרפיה הפיניקית ומארץ ישראל בתקופת הברזל II, ועל כן לא מייצגות את יהוה ואשרה.
מהות הציורים על הפיטסים והקירות
הדבר מתחזק לאור מסקנות פרחיה בק שחקרה את הציורים ומצאה שצוירו בידי מספר ציירים שונים.
אף שציורי קיר נדירים בממצא בארץ ישראל, ניתן להשוות את ציורי הטיח (כמו את כתובותיו) לציורי טיח שנמצאו בדיר עלא (כמו גם כתובת טיח שנמצאה שם, כתובת בלעם).
אתר חורבת תימן מתייחד באקלימו המדברי היבש, מה שאפשר לכמות יוצאת דופן של ממצאים אורגניים להשתמר, ביניהם אריגים, ממצאי עץ, כברה כמעט שלמה ואף שלושה רימונים שלמים למדי.
כ־120 פיסות אריגים נמצאו באתר, המספר הגבוה ביותר שנמצא באתר ישראלי – בזכות השתמרותם באקלים המדבר היבש.
כמעט כל האריגים הם אריגי פשתן ורק אחת־עשרה מהפיסות עשויות צמר, דבר מפתיע בהתחשב בהיותם של אריגי הצמר השכיחים והעממיים בארץ.
נמצאו גם שתי פיסות שעטנז, באחת הן נצבעו חוטי הצמר באדום וחוטי הפשתן בכחול.
גם ממצאי עץ השתמרו באתר הודות לאקלים המדברי היבש, רובם ענפי אשל לא מעובדים שנועדו לקירוי מבנה A וחיזוק קירותיו.
גם רוב השרידים הבוטניים האחרים הם מצמחים הגדלים באזור; ממצאים חריגים כגון פיסת ארז או ענף אלה פרסית (הגדלה בהרי דרום סיני) מעידים על קשרי האתר עם אזורים מרוחקים.
ממצאי העץ המעובדים שנמצאו באתר גם הם ייחודיים בקרב האתרים הישראליים מתקופת הברזל.
אלה כוללים שרידי נול, ידית נשיאה מעוצבת לסל עשויה עץ צפצפת הפרת, חלק מקרש מחורר ששימש להבערת אש בחיכוך, קרשים לבנייה, חלק מכף, חלק מלוח עץ עשוי פיקוס בת־שקמה ופקק לקנקן.
חפצים אלה מעידים על חיי היום־יום באתר.
מכלול ממצאי הפאונה – העצמות שהתגלו באתר – הושווה לאתרים בני התקופה מסיני, הנגב ודרום יהודה, ביישובים רגילים, מצודות ואתרים פולחניים, ולא תאם לאף אחד מאתרים אלה.
קונכיות ועצמות דגים מהאתר הגיעו הן מהים התיכון והן מים סוף.
בדיקות פחמן 14 עדכניות של שפע הממצאים האורגניים מהאתר מדייקות את תארוכו לשנים 820–745 לפנה"ס; מחקר כלי החרס והכתובות (לפי הקבלות מאפייני הממצאים לאתרים אחרים) תומך בתארוך זה.
סיבת נטישת האתר לא וודאית.
הגורמים האפשריים הם חורבן פתאומי ברעידת אדמה, סיום האספקה שבמחסנים ואי חידושה, התייבשות הבארות הסובבות לאחר שנות בצורת רצופות, או פקודה מהשלטון המרכזי.
אף שבמקרא מוזכר רעש אדמה בתקופה זאת, הסטרטיגרפיה באתר מרמזת שרעש האדמה התרחש לאחר נטישת האתר.
הממצאים יוצאי הדופן באתר, שאין להם מקבילה בארכאולוגיה של הלבנט, מקשים על הבנת מהותו ושימושו.
תוכנית האתר היא כשל מצודה ישראלית, אך ממצאיו מרמזים שלא שימש כמצודה.
נמצאו בו כתובות בעלות תוכן דתי, אך חלקן נכתבו כשרבוטים, תרגילים או בדיקות עטים.
ממצאים שונים באתר מצביעים על קשר הדוק בינו לבין ממלכת ישראל: אזכור "יהוה שֹמרֹן", בירת ישראל; הרכיב התאופורי "יו" האופייני לישראל (בניגוד ל"יהו" האופייני ליהודה), המצביע על זהות יושביו, רובם ככולם, כישראלים ולא יהודאים; ומקורם הישראלי המרוחק, ובייחוד הכלים שמוצאם מהעיר שומרון, של חלק מהכלים באתר.
עם זאת, מוצאם של הכלים הגדולים מאזור ירושלים מעלה תהיות, וייתכן שמצביע על מרותו של מלך ישראל על ירושלים.
המכלול הקירמי, שלא כולל כלים המזוהים עם נוודי המדבר (אף שאלה מהווים אחוז גבוה מהממצא באתרים מדרום לבקעת באר שבע), תורם גם הוא לשאלת מהות האתר, ומלמד על אופיה המסוגר של קהילת האתר בפני הנוודים באזור.
עדות הממצאים על השיתופיות בין יושבי האתר, כגון מיעוט כלי הבישול והמטבחים המשותפים, תורמים להבנת אופי הקהילה.
גם לממצאים החשובים ביותר מהאתר – הכתובות והציורים – חשיבות להבנת מהות האתר, אולם המסקנות מהם בנושא זה אינן מוסכמות.
סביר להניח שהאתר הוקם בשליחות מלך ישראל.
מיקום האתר אמנם סביר מבחינת הגאוגרפיה (גבעה, מקורות מים, קרבה לדרך), אך הבחירה באתר זה ולא בקדש ברנע, הקרובה יותר לדרך עזה ושופעת מים ואפשרויות חקלאיות תמוהה גם היא, במיוחד לאור הממצא מקדש ברנע המצביע על היותה לא מיושבת בתקופת הפעילות בכונתילת עג'רוד.
ייתכן שהבחירה במקום פחות נוח, 15 ק"מ מדרך עזה עם מקורות מים דלים, נובע מהימנעות להתיישב באתר המזוהה עם יהודה.
הצעה נפוצה במחקר היא קיומה של תחנת דרכים למנוחת שיירות; אחרים בכל זאת רואים בו מצד, או מרכז מסחר מבוצר.
ישנם חוקרים הרואים באתר מרכז פולחני (אף שממצא העצמות מהאתר לא תומך במסקנה זאת), ואף הוצע ששימש בית ספר דתי (אף שחוקרי הכתובות מתנגדים לזיהוי הכתובות ככתובות תלמידים, בשל רמתן הגבוהה).
סביר שחדרי מגורים בקומה השנייה של מבנה A, אם התקיימו, שימשו את יושבי המקום בלבד, ואף שמבקרים יכלו לחנות למרגלות הגבעה, לא נמצאה עדות לחניון או לחניה כזאת בסקר ארכאולוגי שנעשה.
ממצא הקונכיות ועצמות הדגים שמקורן הן בים התיכון והן בים סוף מעיד על מעבר אנשים במקום משני הכיוונים.
ממצא האריגים והנולים איננו אופייני לתחנת דרכים; אריגי פשתן קשורים בטקסים דתיים בסהר הפורה, וגם במקרא לבושים הכהנים פשתן ואף עוסקים באריגה.
אף שלא ניתן לזהות בוודאות את מהות האתר, ניתן להסביר את ייחוד ממצאיו: ריחוקו ונטישתו המוקדמת השכיחוהו, ורפורמת יאשיהו (ואולי אף רפורמת חזקיהו) – שמחקה, כנראה, אתרים דומים עד היסוד – לא הגיעה לאתר הנשכח, וכך ניצלו ממצאיו.
בן המערב הראשון שהגיע בעת החדשה לאתר היה המזרחן האנגלי אדוארד הנרי פלמר, בסביבות 1870, ותיאר אותו בספרו "המדבר של יציאת מצרים"; הוא תיאר את האתר כמצודה חרבה, ואף מצא בו כדים, על אחד מהם חרותה "האות הפיניקית אל"ף".
הוא הציע לזהות את האתר כ"גיפסריה" (Gypsaria) המצוינת בין חלוצה ובין אילת במפת פויטינגר.
זיהוי זה התקבל ואף הופיע במספר מפות מאוחרות יותר, עד אשר הארכאולוג הישראלי בנו רותנברג אסף ב-1967 חרסים שהיו על פני השטח, ותיארך אותם לתקופת המלוכה ולא לתקופה הרומית.
הנוסע אלואיס מוסיל הגיע גם הוא לאתר בתחילת המאה ה-20, ותיאר את הרפתקאותיו באזור: מדריכו הציע לו לראות כתובות בכונתילת עג'רוד, ומאחר ששמע עליה רבות הסכים; הם טיפסו לגבעה אך לא מצאו את הכתובות, והשבט הבדואי המקומי התקיף אותם ביורדם מהגבעה בטענה שעלו למקום קדשם.
בין השנים 1975–1976, בעת שהיה חצי האי סיני בשליטת מדינת ישראל, נחפר האתר בשלוש עונות חפירה על ידי משלחת שכללה מתנדבים, רובם אנשי המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית, בראשות הארכאולוג זאב משל, ובסיועם של קציני מטה ארכאולוגיה של צה"ל בסיני, אבנר גורן ובנימין זאס.
במסגרת הסכם שנערך בין משלחת ארכאולוגים מצרית לרשות העתיקות הישראלית ב־1993, מסרה ישראל למצרים ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בזמן השלטון הישראלי המודרני בחצי האי סיני; בין הממצאים הללו היו גם ממצאי כונתילת עג'רוד.
ממצאים אלה לא הוצגו בפומבי ולא היה ידוע מיקומם.
לאחר שבמהומות במצרים בתחילת 2011 נשדדו ממצאים ארכאולוגיים ממוזיאונים ברחבי מצרים, נמסר בתחילת פברואר של אותה שנה על ידי השר המצרי לענייני עתיקות, זאהי חוואס, כי ממצאים רבים נשדדו ממחסן בקנטרה וכי 288 מהם הוחזרו.
לאחר כחודש, נמסר כי ממצאים ארכאולוגיים רבים הועברו מקנטרה לקהיר, למקום בטוח יותר, וכי הפריטים הללו כוללים גם ממצאים שהועברו מישראל למצרים במסגרת ההסכם.
הרשל שנקס, עורך כתב העת Biblical Archaeology Review הסיק כי ממצאי כונתילת עג'רוד כנראה שמורים עתה בקהיר.
כוס של ברכה הוא מונח בהלכה היהודית המתאר כוס של יין שעליה מברכים ברכה מסוימת.
בנוגע לברכות וטקסים שונים, תיקנו חכמים שיש לומר אותם בעת אחיזת כוס יין, לברך בסמוך לאותה הברכה את ברכת בורא פרי הגפן, ולשתות את כוס היין.
באירועים אלה, ישנה ברכה מיוחדת המתאימה לתוכן האירוע, ובשעת אמירתה המברך אוחז בידו כוס יין, ומברך עליה "בורא פרי הגפן" ולאחריה את ברכת האירוע תוך החזקת הכוס בידו.
הוספת כוס היין בהזדמנויות אלו נועדה להעניק כבוד וחשיבות לטקס.
בהתאם לכך, פרטי ההלכה שנאמרו בעניינה של הכוס מוסיפים נופך לטקסיות של המעמד.
החיוב לצרף כוס יין לקיום המצוות האמורות נובע ממקורות שונים, ובדרגות חשיבות שונות.
ה"כוס של ברכה" החשובה ביותר היא זו של הקידוש בליל שבת: נאמר בתורה "זכור את יום השבת לקדשו" (), ופירשו חז"ל שיש להזכיר את השבת עם כניסתה, והזכרה זו יש לעשות בשילוב שתיית יין דווקא: "זוכרהו על היין".
הראשונים חלוקים בדעתם בשאלה האם צירוף היין הוא חובה מן התורה, או שאין זו אלא אסמכתא לתקנת חכמים.
שאר ה"כוסות של ברכה" לכל הדעות אינן מחויבות מן התורה, אלא שגם בהן יש הבדל במעמדן ההלכתי: ארבע כוסות בליל הסדר נקבעו על ידי חכמים כחובה מדרבנן.
לעומת זאת צירוף הכוס לברית מילה, נישואין ופדיון הבן אינו מוזכר בתלמוד כלל, וזהו מנהג מתקופת הגאונים לצרף את היין לשמחות, על סמך המימרא "אין אומרים שירה אלא על היין".
באשר לברכת המזון, קיימת מחלוקת תנאים האם היא "טעונה כוס", כלומר, האם חייבו חכמים לברך בצירוף כוס יין דווקא.
המחלוקת לא הוכרעה לגמרי בין פוסקי ההלכה, והדעה המקובלת והנהוגה היא שהדבר אינו מחויב, אלא שאם כמה אנשים אוכלים יחד וחייבים בזימון - רצוי ("מצווה מן המובחר") לברך על הכוס.
הלכות כוס של ברכה מובאות בתלמוד בכמה מקומות, ובעיקר בסוגיה במסכת ברכות, ועל פיה נפסקה ההלכה בשולחן ערוך אורח חיים סימן קפב-קפג.
על פי דעה אחת בסוגיה שם בכוס של ברכה נאמרו עשר הלכות:
אולם רבי יוחנן קבע: "אנו אין לנו אלא ארבעה" מתוך העשרה (הארבעה יצוינו להלן).
להלכה התקבלה הדעה המרחיבה, אבל רק כ"הידור מצווה" לכתחילה.
הדחה - היינו שטיפת הכוס, מאחר שהכוס צריכה להיות נקיה.
אם יש בה שאריות משתייה קודמת - יש לשוטפה מבפנים ומבחוץ.
בדיעבד או כאשר אין מים, ניתן לנקות את הכוס עם מפית.
דין זה הוא אחד מארבעת הפרטים החשובים יותר.
שטיפה - בתלמוד נאמר: .
חי - יש לערב מים ביין על מנת שיהיה ראוי לשתייה.
בתלמוד נאמר שרבע מהכוס יהיה יין והשאר מים.
דין זה נאמר רק בזמן התלמוד, מאחר שהיין בימיהם היה חזק, וקשה היה לשתותו בריכוז גבוה יותר.
בימינו אין צורך בתוספת מים.
מאידך נאמר בתלמוד להפך, שהיין צריך להיות "חי" (אף זה מן ה"ארבעה"), ומובנו הרווח - יין ללא מים.
ליישוב סתירה זו, יש מפרשים שצריך לתת תחילה את היין החי ולאחר מכן להוסיף את המים; ויש מפרשים ש"חי" האמור כאן מובנו - יין טרי, מחבית שנפתחה זה עתה.
מלא - נאמר בתלמוד שהכוס צריכה להיות "מלאה" (אף דין זה מן ה"ארבעה").
מקובל לפרש שהכוונה למילוי הכוס על כל גדותיה, ויש מפרשים שהכוונה למילוי כמקובל בשתייה ותו לא.
עיטור - בתלמוד נאמר שיש "לעטר" את הכוס, ופירושו: להקיף, או לקשט.
הוזכרו בתלמוד שני מנהגים כיצד לעשות זאת: הקפת האדם המברך, שיעמוד במרכז ואלו השומעים את ברכתו יעמדו סביבו, או הקפת הכוס עצמה בכוסות נוספות.
כיום לא נוהגים להקפיד על פרט זה.
עיטוף - יש שכתבו שעיטוף הכוונה התעטפות בטלית.
וכתב במשנה ברורה שהנוהגים ללכת עם כובע וחליפה, יתעטפו בהם.
נוטלו בשתי ידיו - יש לאחוז את הכוס בשתי הידיים, כדי להמחיש את החיבה למצווה זו.
התלמוד מביא לכך רמז משני פסוקים: "שאו ידיכם קודש וברכו את ה'", ו"כוס ישועות אשא ובשם ה' אקרא".
נותנו בימין - לאחר מכן יש לאחוז את הכוס ביד ימין בלבד, ללא תמיכה של השמאל, כמקובל גם במצוות אחרות (נטילת לולב, תקיעת שופר, עבודת הקורבנות, ועוד).
מגביהו מן הקרקע טפח - יש להרים את הכוס עד גובה טפח (כעשרה ס"מ) מעל השולחן.
אדם שלא יכול להרים את הכוס (כגון חולה פרקינסון), ויש לו צער למסור את קיום המצווה לאחר - יכול לאחוז בכוס כאשר היא מונחת על השולחן, שכן הרמת הכוס אינה מעכבת.
נותן בו עיניו - בשעת הברכה יש להסתכל על הכוס, כדי שלא להסיח את הדעת מתוכן הברכה.
מלבד עשרת העניינים הנזכרים, ישנם עוד דינים והלכות נוספים:
כמות היין - הנצרכת היא מינימום רביעית הלוג (על פי האומדן המקובל - 86 סמ"ק, בגימטריה: "כוס", אולם לפי החישוב המדויק השיעור הוא 75 סמ"ק).
יין פגום – אם טעמו מן הכוס, ולו מעט – מה שנשאר אינו ראוי לברכה, אלא אם כן יוסיפו עליו מעט יין חדש.
המברך – בזמן התלמוד היה מקובל שהמברך על הכוס גם מברך את כל ברכת המזון בקול רם, והשאר שומעים ומקיימים את המצווה על ידי שמיעתם.
התלמוד ממליץ להעניק את הזכות לברך לאדם "טוב עין", גומל חסדים ונותן צדקה, כי הוא מברך ומודה לה' על המזון בלב שלם.
אין לסרב לבקשה להיות המברך.
על המברך להיות "עטוף", ללבוש בגד עליון או לכסות את ראשו.
הברכה – המברך אסור לשוחח בנושאים אחרים מאז שקיבל את הכוס, ושאר השומעים אסורים לשוחח מאז שהמברך התחיל את ברכתו ועד שתיית הכוס.
השתייה – יש לשתות מן היין לגימה מלאה רצוי שגם השומעים את הברכה ישתו, אחרי המברך.
במיוחד צוין בתלמוד שיש לכבד בשתייה את בעלת הבית.
מצד שני, במסכת כלה מופיעה אזהרה שהעברת היין לאשת בעל הבית תהיה בידיעת בעלה, כסייג מטעמי צניעות.
חמר מדינה – בתלמוד נאמר שבמקום שבו בירה ("שכר") היא התחליף ליין ("חמר מדינה" - היין של המדינה) - ניתן להשתמש בה להבדלה (במקרה זה תיאמר הברכה "שהכל נהיה בדברו" במקום "בורא פרי הגפן").
היתר זה מקובל גם לגבי מי שקשה לו לשתות יין מסיבה בריאותית.
מן האמור לגבי הבדלה למדו פוסקי ההלכה גם לגבי שאר סוגי כוס של ברכה, והתירו את השימוש ב"חמר מדינה" בעת הצורך אפילו בארבע כוסות בליל הסדר (כשאינו חמץ), אך לגבי הקידוש בליל שבת הדעות חלוקות.
ישנם חילוקי דעות בין הפוסקים האחרונים בהגדרת "חמר מדינה":
יש אומרים שרק משקה אלכוהולי ומשכר יכול להחשב "חמר מדינה".
יש אומרים שכל משקה נחשב כ"חמר מדינה" אם יש לו חשיבות והוא מוגש לאורחים ומקובל לשתייה בעיר זו, כמו קפה או מיצים טבעיים, אבל לא מים ומשקאות קלים.
כאשר יש ברית מילה בימי צום עולה השאלה כיצד מתבצע דין כוס של ברכה: מצד אחד אסור לשתות מן היין, ומצד שני אין לברך על יין בלי שמישהו ישתה ממנו, למעשה נחלקו בכך הפוסקים:
לדעת השולחן ערוך (אורח חיים סימן תרכא סעיף ג) יש לערוך את הברית ללא כוס יין, וכך המנהג ברוב עדות המזרח.
לדעת הרמ"א יש לברך על היין, ולתת לקטן שהגיע לחינוך לשתות מעט ממנו, וכך מנהג האשכנזים.
בדברי הגאונים הוזכרה אפשרות שלישית, לברך על הכוס ולא לשתות ממנו כלל עד צאת הצום: ברכת "בורא פרי הגפן" איננה רק על השתייה וההנאה מן היין, אלא גם על התועלת בבריאתו לכבד את הטקס.
אפשרות זו איננה נהוגה למעשה כיום.
כוס אולד פאשנד, ידועה גם בשם לואו בול (), היא כוס המשמשת בעיקר להגשת משקאות חריפים נקיים ואת הקוקטייל הנקרא גם הוא אולד פאשנד.
הכוס היא סמל לאלגנטיות ולאופן הקלאסי שבו נהנים ממשקאות חריפים.
מקורה של הכוס הזו לוט בערפל, אך היא הפכה לחלק בלתי נפרד מתרבות המשקאות והקוקטיילים לאורך השנים.
עם קיבולת של בין 200 ל-300 מיליליטר, היא נוצרה כדי להגיש משקאות חריפים בצורה המכבדת ביותר את עוצמת הטעם והבשומת (ארומה) שלהם.
כוס אולד פאשנד עשויה מזכוכית רחבה ושקופה, מה שמאפשר למשתמש להעריך את הצבע והמראה האסתטי של המשקה.
הצורה הרחבה תוכננה כך שתתמוך בקרח, אם בוחרים להוסיף, מבלי להציק לחוויה הכוללת של השתייה.
בנוסף, הכוס מאפשרת לארומות להתפשט ולהגיע לאף בצורה אופטימלית, מה שמחזק את החוויה החושית של נטילת המשקה.
בעולם הקוקטיילים, כוס אולד פאשנד אינה משמשת רק להגשת המשקה הקלאסי אולד פאשנד שנושא את שמה, אלא גם למגוון רחב של משקאות חריפים אחרים וקוקטיילים.
השימוש בכוס זו להגשת משקאות איכותיים מדגיש את הרצון ליהנות לא רק מהטעם אלא גם מהארומה והצבע.
זוהי בחירה הנעשית מתוך הבנה שהחוויה החושית היא כוללת וכי האופן בו מגישים משקה יכול לשפר משמעותית את הנאת השתייה.
כל משקה איכותי שעבר יישון, כגון: טקילה אנייחו, רום ג'מייקה דארק וכו'.
קוקטיילים מבוססי ויסקי, בעיקר אולד פאשנד.
כוס פוקו גראנדה (מספרדית: Poco Grande; מילולית: "מעט גדול") היא כוס המשמשת בעיקר להגשת משקאות חריפים.
נודעת גם בשמות כוס טוליפ (צבעוני) או כוס בל (פעמון).
כוס זו מסוגלת להכיל בין 400–600 מיליליטר נוזל.
נהוג להגיש בה קוקטיילים צבעוניים המכילים כמויות גדולות של נוזלים או מרכיבים רבים.
כוס הוריקן היא כוס הדומה לכוס פוקו גראנדה, אך שונה מעט בצורה שלה.
כוס שוט ידועה גם בשם: Shooter, היא כוס המשמשת בעיקר להגשת משקאות חריפים.
כוס שוט מכילה בין 50–60 מיליליטר נוזל.
נהוג להגיש בה משקאות חריפים שרוצים להימנע מהטעם שלהם.
לרוב, המשקאות הנלגמים מכוס שוט יהיו בעלי אחוזי אלכוהול רבים.
כאשר רוצים להשתכר תוך זמן קצר, קל יותר לצרוך כמויות גדולות של אלכוהול בצורה זו.
קיימים משחקים בהם המפסיד חייב לשתות אלכוהול מכוס שוט, למשל בהכאת כלי במשחק שחמט שתייה, איקס עיגול ועוד.
בישראל נהוג לקרוא לגרסה מוקטנת של כוס השוט "צֵ'יְיסֶר", אם כי במקור, צ'ייסר הוא למעשה משקה עם מעט אלכוהול כמו בירה ששותים לאחר המשקה הכבד כמו ויסקי או טקילה.
טקילה באופן מסורתי מוגשת בכוס זו.
סוגים שונים של קוקטיילים בשכבות.
כוס הייבול היא כוס ארוכה וצרה, המכילה בין 220 ל-330 מיליליטר נוזל.
המשמשת בדרך-כלל להגשת קוקטיילים המורכבים ממשקה אלכוהולי המעורבב עם משקה קל.
כּוֹס (שם מדעי: Athene) הוא סוג של עוף לילה דורס ממשפחת הינשופיים, בתת-המשפחה Surniinae.
מרחב תפוצתו בעולם כולל את כל היבשות פרט לאוסטרליה, אנטארקטיקה ואפריקה שמדרום לסהרה.
גודל הינשופים הוא כגודל פרגית, אך בגלל נוצותיהם הם נראים גדולים יותר מגודלם הממשי; צבעם של הינשופים - חום מנומר; הכנפיים והזנב שלהם מחוספסים.
רגליהם של הינשופים חזקות מאוד, קצרות ומכוסות בנוצות.
בנוסף, כל רגל של הינשוף מצוידת בטפרים חדים, כאשר שתי אצבעות של הרגל פונות קדימה, והשתיים האחרות פונות אחורה.
ראשו של הינשוף גדול ורחב, ועיניו נמצאות בחלק הקדמי של הראש (כמו אצל בני האדם, אך אצל עופות אחרים מסוגו, עיניים בחלק הקדמי הן תכונה נדירה).
העיניים בולטות קדימה, ועל ידי כך מקנות לינשוף יכולת ראייה סטריאוסקופית.
ככל דורסי הלילה, פרצוף-השמע שלהם משמש לקליטת זעזועי אוויר והעברתם לחלל האוזן.
צווארו של הינשוף ארוך וגמיש, דבר שמקנה לו יכולת לסובב את ראשו בזווית של עד 270 מעלות, אף יותר מחצי סיבוב ימינה ושמאלה.
בניגוד ליתר הינשופיים, מספר מינים של כוס פעילים גם בשעות היום, אך הם לרוב נמנעים מהחום בשעות הצהריים ומנהלים את מרבית פעילות הצייד שלהם בשעות הדמדומים.
מזונו העיקרי של הכוס בקיץ הוא חרקים גדולים, עקרבים, זוחלים וצפרדעים ובחורף הוא ניזון גם מעופות קטנים ממנו ויונקים קטנים כחדפים ועכברים.
שישה מינים מסווגים תחת הסוג כוס, והם:
Athene brama – נפוץ בהודו ובדרום-מזרח אסיה (באזורי אקלים טרופי).
כוס המחילות (Athene cunicularia) – נפוץ ביבשות אמריקה הצפונית והדרומית.
כוֹס הֶחֳרָבות (Athene noctua) – מין הכוס הנפוץ סביב הים התיכון באירופה, אפריקה ומרכז אסיה, ובפרט בארץ ישראל.
ממצאים פלאונטולוגיים הראו שבתקופת הפליסטוקן הפרה-היסטורית היה באי כרתים מין של כוס (Athene cretensis) שגודלו כ-60 ס"מ, חסר או כמעט לגמרי חסר יכולת תעופה, שנכחד מעט לאחר תקופת ההתיישבות האנושית על האי.
מאובנים מתקופת המיוקן המאוחרת, אשר התגלו ברודבאניה שבהונגריה, שויוכו למין זה, אך על פי הערכות זהירות ייתכן שמקורם במאובן מענף יותר קדום בסוג כוס.
שמו הלועזי של הכוס, Athene, נובע משיוכו ביוון העתיקה, ובעיקר באתונה, לאלת החוכמה - אתנה.
במיתולוגיה היוונית, אתנה מתוארת רבות עם ינשוף המכונה גלאוקוס (Γλαῦκος), אשר הועתק גם בייצוגה של מינרווה, מקבילתה במיתולוגיה הרומית.
גלאוקוס נתפס כסמל מייצג לחוכמה ולדריכות בזכות יכולתם של הינשופיים לראות בחשכה ועובדת היותם ערים ופעילים בשעות הלילה.
מסיבה זו נעשו דמויות ממשפחת הינשופיים לסמל המדע, והוטבעו על מטבעות אתונה, בהם הוא מופיע בדרך כלל.
הוא נזכר גם כעוף מדברי המסמל חורבן ושממה, ובהקשר זה הוא מוזכר גם בספר תהילים: "דָּמִיתִי לִקְאַת מִדְבָּר הָיִיתִי כְּכוֹס חֳרָבוֹת:" ().
בגמרא הוא נזכר במסכת ברכות יחד עם ינשוף ותנשמת כעופות שהופעתם בחלום זהו סימן רע.
כוס כימית היא כלי המשמש לערבוב, לאידוי, לחימום ולמדידת נוזלים.
על פי רוב היא גלילית בצורתה ובעלת תחתית ישרה.
רוב הכוסות הכימיות מצוידות בפייה, המאפשרת לרוקנן בקלות מתכולתן.
נפח הכוס נע בין מיליליטרים בודדים למספר ליטרים.
הכלי נכנס לשימוש בשנת 1453.
(א) כוס כימית שהכניס לשימוש ג'ון ג'וזף גריפין שגובהה גדול פי 1.4 מקוטרה.
כוס זו היא הנפוצה ביותר.
(ב) כוס כימית הנקראת על שמו של ברצליוס, שגובהה גדול פי שניים מקוטרה.
כוס זו משמשת בעיקר לטיטרציה.
(ג) בכוס זו נעשה שימוש גם בתהליך הגיבוש וגם על מנת לחמם בה פריטים אחרים.
הכוס הכימית נבדלת מבקבוקוני מעבדה ("קולבה") בכך שדפנותיה ישרות ואנכיות למשטח שעליו היא מונחת.
יוצאת מכלל זה היא הכוס הכימית המכונה "כוס פיליפ".
הכוסות הכימיות מיוצרות מזכוכית (כיום בעיקר מזכוכית בורוסיליקט), אך לעיתים גם מפלסטיק (בעיקר מפוליאתילן, פוליפרופילן, טפלון) וממתכות (פלדת אל-חלד, אלומיניום).
הכוס הכימית מסומנת בשנתות, שאין בכוחן לשמש למדידה מדויקת, אך נועדו לאפשר הערכת נפח גסה.
על מנת להגן על תכולת הכוס, ניתן לכסותה על ידי כוס גדולה יותר או באמצעות זכוכית שעון.
לרוב, החלק הפנימי של כוס הנייר מכוסה בחומר המונע מהנוזל המאוחסן בה להיספג בנייר או לדלוף.
חומר זה יכול להיות שעווה, סוגים של פולימר (כגון, פוליפרופילן או PET) ואף עמילן.
חלקה החיצוני של הכוס עשוי מסוגי נייר שונים.
כוסות נייר נבדלות זו מזו בעיקר בעובי הנייר ומשקלו, כאשר הממוצע נע סביב 180–200 גרם למ"ר.
כוסות הנייר יכולות לשמש עבור שתייה חמה או קרה.
כוסות עבור שתייה חמה עשויות מחומרים עמידים בחום.
השימוש בכוסות חד פעמיות נפוץ בדוכנים של מאכלי רחוב, מסעדות של מזון מהיר ובטייק אוויי.
כמו כן, פעמים רבות מונחות כוסות נייר ליד בר מים ציבורי במקומות כמו משרדים, חדרי קבלה ומטבחונים משותפים.
ישנן כוסות נייר חד פעמיות ממותגות, שמודפס עליהן לוגו או מסר שיווקי כלשהו.
ניתן למצוא כוסות חד פעמיות ממותגות במשרדי חברות ועסקים השמים דגש משמעותי על קו המיתוג של החברה.
הנייר, החומר ממנו עשוי הדיפון הפנימי ותהליך הייצור חייבים לעמוד בתקנים הרלוונטיים (אירופאי או אמריקאי).
היצמדות לתקנים אלה חשובה במיוחד כאשר מדובר בכוסות חד פעמיות עם הדפס או מיתוג, שכן מרבית חומרי הגלם בעולם הדפוס רעילים ואסורים לשימוש בתעשיית המזון.
ניתן לצרף לכוס הנייר פריטים שונים המיועדים להקל על השימוש בה או לייעלו.
אופי הפריטים תלוי בסוג השתייה ובאופן צריכתה.
למשל, לכוסות נייר המיועדות לשתייה חמה מצורף לעיתים קרטון המיועד להקיף את שטח הפנים החיצוני של הכוס ולבודד את החום מידו של האדם האוחז בכוס.
לעיתים מצורף לכוס הנייר מכסה המיועד למנוע מהנוזל להישפך משפת הכוס בזמן תנועה.
החורים הנמצאים על המכסה מאפשרים לאדם לשתות את הנוזל ישירות דרכו או באמצעות קשית שתייה.
עבור משקאות המצריכים ערבוב נהוג לצרף לכוס גם מבחש.
על פי נתון מ-2017, מיליארדי כוסות נייר מוטמנות ולא מועברות למחזור בגלל ציפוי העשוי מפולימור שלא כלכלי למחזר אותו.
ממחקר מ-2010 שבדק את ההשפעה הסביבתית של כוסות חד פעמיות עולה כי כוסות חד פעמיות המצופות פולימר (מסוג PET) דורשות יותר משאבים בייצורן ומשחררות יותר פליטות מזיקות מאשר כוסות שעשויות מקרטון בלבד.
אומדן הפליטות בייצור 100,000 כוסות המצופות בפולימר היה כ-4,080 ק"ג פחמן דו-חמצני, ואילו אומדן הפליטות בייצור כוסות קרטון היה נמוך בכ-80%.
קיימות הערכות כי הזמן הנדרש להתכלותה של כוס נייר הוא כ-30 שנה.
כּוּנְתִּילֶה (ערבית: كونتيلة) היא תחנת דרכים קדומה הנמצאת בצומת דרכים במזרח סיני, באגנו העילי של נחל פארן, כחמישה קילומטרים ממערב לגבול ישראל-מצרים.
הצומת מחבר את דרב אל-ע'זה (הדרך מאילת לעזה ולאל עריש) עם דרב אל-חג'.
ליד התחנה באר שופעת מים.
באזור נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית.
בתקופת המנדט הבריטי הוקמה במקום תחנת משטרה ובעת השלטון המצרי היה במקום בסיס צבאי.
בשנות הסכסוך הצבאי בין ישראל ומצרים אירעו בכונתילה מספר התנגשויות בין צה"ל והצבא המצרי.
לא רחוק משם נמצאת כונתילת עג'רוד.
כדי להבדיל בין השתיים מכנים המקומיים את כונתילה בשמה המלא - "כונתילת ג'ראפי" (ג'ראפי הוא נחל פארן).
ליד משטרת כונתילה זיהה הגאולוג הבריטי שו (Shaw), במהלך המיפוי הגאולוגי של הנגב בשנות ה-40 של המאה ה-20, משקעים אגמיים.
זהו "פרט כונתילה" המורכב מחומרי סחף דקי גרגר המשולבים בתלכידי נחלים שבהם נסחפו ושקעו חלוקים עד לגודל של 50-40 ס"מ.
בחתך זה משולבים גם משקעים אגמיים שהתפתחו במספר אתרים בנגב הדרומי ובערבה.
מספר חוקרים מזהים את כונתילה עם "גֶרָסָה", יישוב הנזכר אצל תלמי, גאוגרף בן המאה ה-2, ואף במפת פויטינגר מן התקופה הרומית.
בגלל החיץ הטופוגרפי שיוצר הר הנגב המרכזי, המקום נמצא על הדרך מעזה, דרך קוסיימה, לעקבה.
וכן על דרב אל חג', דרך עולי הרגל ממצרים למכה.
ובנוסף לכך, היה על גבולה הדרומי של ארץ ישראל המנדטורית.
על כן הוקמה בו תחנת משטרה.
לאחר מלחמת העצמאות הקימו המצרים מספר מחנות צבא ומוצבים סביב בניין משטרת כונתילה כחלק ממערך ההגנה שלהם על גבול ישראל-מצרים.
גדוד 890 בפיקוד אריאל שרון פשט על משטרת ומוצבי כונתילה.
לאחר מסע רגלי לילי וקרב קצר, כבש הכוח הישראלי את המשטרה, פוצץ אותה ושב לשטח ישראל.
למצרים היו 17 הרוגים, שישה פצועים ו-29 שבויים.
לצה"ל היו שני הרוגים ושני פצועים.
ב-29 באוקטובר 1956, כחלק מפתיחת מלחמת סיני, כבשה חטיבה 202 את מתחמי כונתילה.
הכוח הישראלי המשיך במסע רכוב על גבי זחל"מים מערבה, כבש את ת'מד ואת נח'ל וחבר אל גדוד 890 שהוצנח בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה.
במהלך תקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים נערכה חטיבה 8 הישראלית, בפיקודו של אלברט מנדלר מול גיזרת כונתילה והיוותה כח הטעיה צה"לי כנגד הצבא המצרי בחזית סיני.
בלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני חצה גדוד 129 של חטיבה 8 את הגבול והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה ה-6, בפיקודו של סעד א-שאזלי.
בקרב שריון שהתפתח הושמדו טנקים מצרים רבים, בעוד לגדוד 129 נפגעו 2 טנקים בלבד.
בהמשך הלחימה הועברה עיקר כוח חטיבה 8 לפיקוד צפון ואילו בסיני נשאר כח מוקטן של החטיבה (גדוד 89 ושתי פלוגות טנקים של גדוד 129), בפיקודו של סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן-פורת.
ב-7 ביוני כבש הכוח הישראלי את כונתילה והמשיך להתקדם עד לאזור נח'ל שם ניהל מארב שריון יחד עם כוחות אוגדה 38, בפיקודו של אריאל שרון, מול שריון מצרי נסוג.
כוֹס המחילות (שם מדעי: Athene cunicularia) הוא מין של דורס לילה החי במחילות שבערבות עשב.
בדרך כלל הוא אינו בונה את המחילות בעצמו אלא משתלט על מחילה של נובחנית כלבית או מכרסם גדול ונפוץ אחר.
המין ניזון מעכברים, עופות, זוחלים וחרקים.
הוא ניזון גם מחיפושיות זבל שהוא מושך על ידי הבאת גללי ביזון למחילתו.
המין מצוי באמריקה הצפונית והדרומית מארצות הברית ועד ברזיל ופטגוניה וגם באיים הקאריבים.
כוּס: הצהרת עצמאות הוא ספר פמיניסטי מאת אינגה מוסיו משנת 1998, הקורא לשבירת הגבולות בין נשים ומיניותן.
הספר בא לשנות את המשמעויות השליליות של כינויי גנאי לנשים ולאברים נקביים, ונוגע בנושאים כמו וסת, אונס, ותחרות בין נשים.
הספר זכה לביקורת פמיניסטית נלהבת, ונכלל ברשימות ספרים חשובים ורבי מכר לסביים ופמיניסטיים.
הוא נחשב גם ליצירה חשובה במסגרת הגל השלישי של הפמיניזם.
המהדורה הראשונה של הספר יצאה ב-1998 בהוצאת Seal Press.
מהדורה שנייה מורחבת פורסמה על ידי Seal ב-2002. ההקדמה למהדורת 2002 נכתבה על ידי מחנכת המיניות בטי דודסון.
הוצאה מחודשת למהדורה השנייה פורסמה ב-2005.
מוסיו מתחילה בדיון לגבי המילים וגינה וכוס.
היא מצביעה על כך שווגינה היא מונח רפואי שמתייחס לחלק ספציפי מהגניטליה הנקבית, בעוד כוס היא מילה, שלמרות הקונוטציות השליליות שלה, מתייחסת "לחבילה כולה" של הנשיות.
היא מסבירה שכוס היא מילה בעלת עוצמה, בעוד וגינה היא מהלטינית, ופירושה 'נדן חרב', דבר המתייחס בעצם לפונקציונליות עבור האיבר הזכרי, ומצהירה ש"לי אין שום וגינה".
בחלקו השני, הספר דן באופנים השונים שנשים נגרמות להרגיש בושה בשל הווסת שלהן, כולל אמירות רווחות כמו שהכאב ואי-הנוחות "זה הכל בראש שלך", ושנשים צריכות להתקלח לעיתים קרובות כדי למנוע את המבוכה שתגרם אם יריחו כמו דם.
מוסיו מתארת את החוויות האישיות שלה בבית ספר יסודי, בשיעור חינוך מיני, בו שלחו את הבנים החוצה לשחק בזמן שהציגו לבנות סרטון על "מסתרי הווסת המטונפת".
היא גם תוקפת חברות שמייצרות "מוצרי היגיינה" לכאורה, כמנציחות את הסטריאוטיפים השליליים ובשל העלות הגבוהה של מוצרים אלו.
מוסיו רוצה לקדם תדמית חיובית לווסת, ומציעה לקיים לבנות מסיבות "מנארש" (הווסת הראשון), וליצור הכרות עם מחזוריות הירח כדי להגביר מודעות למקצבים הביולוגיים של הגוף הנקבי.
היא גם ממליצה על מוצרי וסת אלטרנטיביים, כמו ספוגי ים וגביעוניות.
הנושא הבא שהיא תוקפת הוא אמצעי למניעת היריון.
מוסיו מספרת על שלוש הפלות שעברה בחייה - שתיים בקליניקת הפלות, והשלישית שהיא גרמה לעצמה.
היא מתארת את ההפלות הרפואיות כחוויות מכאיבות, לא אישיות, שנוצרו על ידי גברים.
היא טוענת שההפלה העצמית, שמוחלת בעזרת צמחי מרפא, מסאז' בבטן, ואמצעים טבעיים אחרים, עדיפה על הדרך הקלינית.
היא גם מדברת על הדרכים שבהן אמצעי מניעה יכולים להזיק לנשים, ולגרום להן למצוקה, וממליצה על קונדומים בתור אמצעי מניעה עיקרי.
מוסיו סוקרת את ההיסטוריה של הזנות, ומתייחסת לעבודותיה של האקטיביסטית קרול קווין לגבי ההתייחסות לנשים אלו בזמנים קדומים, כאשר זונות היו קדושות בדתות מסוימות.
מוסיו קוראת לנשים לאמץ מחדש את הזנות (לעשות ריקליימינג), ולמגר את הסטיגמה המיוחסת לה.
בסוף הספר מספקת מוסיו "מדריך אהבת כוס ליקום" שהוא אינדקס מידע לגבי הנושאים שהיא כותבת עליהם בספר.
במהדורה השנייה ישנה אחרית דבר שכוללת תגובות לספר, ומתייחסת למעמדן של נשים טרנסיות בפמיניזם ותנועת זכויות הלהט"ב, נושא שהיה חסר במהדורה הראשונה.
כוס: הצהרת עצמאות נכלל ברשימת רבי המכר הלסביים של מגזין Curve במקום השישי, ובביקורת שלה כתבה רייצ'ל פפר, "רחוק מלהיות פארסה, הספר בוחן באופן רציני ואף משעשע את המקומות הפיזיים האינטימיים ביותר שלנו".
היא הוסיפה שהספר מדגיש את מה שמשותף לכל הנשים.
הספר נמנה עם מאה הספרים הפמיניסטיים החשובים של Ms.
בעלת הטור מישל לי כתבה בירחון הפמיניסטי-רדיקלי off our backs: "הספר הזה הוא כל כך משמעותי לי והוא באמת עזר לי לעצב את מי שאני כאישה ובת אנוש." לי קראה ל"כוס: הצהרת עצמאות" ספר חשוב באופן אישי ובאופן כללי לנשים.
ונדי ברבר מהמגזין הפמיניסטי הקנדי Herizons קראה לספר "קריאה מענגת ומעוררת מחשבה לגבי היחס שלנו לגוף שלנו, ובעיקר לכוס שלנו".
ברבר כתבה שהספר הוא "אחד הספרים הפמיניסטיים הטובים ביותר שנכתבו על הגוף הנקבי".
ב-Publishers Weekly הספר קיבל ביקורת שלילית, בעיקר בשל סגנון הכתיבה ומבנה הספר, ובעיקר מה שהמבקרת כינתה "סטיות מבולבלות" מהנושא.
מוסיו קיבלה כמויות גדולות של דברי משטמה לאחר שהספר יצא, והיא אמרה ש"תגובות לספר עם השם 'כוס' תמיד יהיו חריפות.
הדבר היחיד שלא נתקלתי בו בתגובה זה אמביווילנטיות".
בהשראת הספר נולדה תנועה בשם Cuntfest, שחוגג נשים ונשיות, ומקיימת פסטיבלי מוזיקה במגוון ערים בארצות הברית בשיתוף פעולה עם ארגונים פמיניסטיים מקומיים.
הספר הפך ליצירה חשובה של הגל השלישי של הפמיניזם ונכלל ברשימות קריאת חובה של קורסי מגדר ובריאות האישה באוניברסיטאות.
כוס קולינס היא כוס זכוכית שנפחה נע בין 300 ל-410 מיליליטרים.
משמשת להגשת משקאות מעורבבים, במיוחד קוקטיילים של טום קולינס.
המבנה שלה גלילי וצר יותר מכוס הייבול, מה שעוזר לשמור על המשקה מוגז לזמן רב יותר על ידי הקטנת שטח הפנים של המשקה.
כוס ברנדי סניפטר (מאנגלית: snifter; נקראת גם "כוס בלון") היא כוס בעלת רגל קצרה ובית קיבול רחב כדי שיהיה קל לאחוז בו ביד.
כשהיד עוטפת את בית הקיבול, המשקה מתחמם מהבל היד ומשחרר ארומות לאפו של הלוגם.
הכוס מיועדת בעיקר לקוניאק ולברנדי.
רום מיושן (זהוב או כהה)
כוס מרטיני (מאנגלית: Martini Glass) היא כוס בצורת חרוט רחב שקודקודו מחובר אל רגל הכוס.
הכוס דומה לכוס קוקטייל קלאסית, אך קטנה יותר ודקה יותר.
הכוס משמשת בעיקר לקוקטייל מרטיני ועל שמו נקראת "כוס מרטיני".
את הכוס מקררים לפני ההגשה.
צורתה נובעת מכך שכל הקוקטיילים מוגשים מצוננים ומכילים מרכיב ארומטי, מבנה זה מאפשר לשותה להחזיק בכוס מבלי להשפיע על טמפרטורת המשקה, ובית-הקיבול הרחב מציב את המשקה מתחת לאפו של הלוגם ומבטיח שלאלמנט הארומטי יהיה את האפקט הרצוי.
כוס בירה (או ספל בירה) היא כוס המיועדת להגשה ושתייה של בירה.
קיימים שני סוגים נפוצים של כוסות בירה הנבדלים בעיקר בצורתם: "מאג" ו"פילזנר".
ה"מאג" היא כוס כבדה לעיתים מחוספסת ובעלת ידית, דומה בצורתה לספל, ובעלת מראה כפרי וגס.
המאג קיימת בשלושה נפחים: שליש ליטר, חצי ליטר וכוס של ליטר שלם.
ה"פילזנר" היא כוס צרה וארוכה בעלת מראה עדין.
הפילזנר היא הכוס הנפוצה יותר וזאת בשל משקלה הקל ומראה העדין יותר.
כיום חברות המשקאות נוהגות לייצר כוסות בירה ממותגות לצורך שיווק ופרסום.
כוס יין היא כלי המשמש לשתייה ולטעימת יין.
הכוס מורכבת משלושה חלקים: בית קיבול (גביע), רגל ארוכה, ותחתית.
ישנן כוסות שונות עבור סוגי יין שונים.
מאחר שחימום היין עלול להשפיע על טעמו, כוסות היין בנויות כך שניתן יהיה להחזיק אותן מרגליהן ולא מדפנותיהן, וכך נמנע חימום היין על ידי חום היד האוחזת.
הכוסות הנחשבות לאיכותיות במיוחד היו עשויות מבדולח, וכך השותה נהנה מראייה צלולה של צבע היין, אך שימוש בחומר זה מביא עימו סכנות בריאותיות עקב נוכחות העופרת בבדולח ולכן השימוש בהם הולך ופוחת לטובת כוסות העשויות מזכוכית נטולת עופרת.
ישנן כוסות המיוצרות ממתכת או חרס.
השפעתה של צורת הכוס על טעמו של היין לא הוכרעה על ידי מחקר מדעי כלשהו.
עם זאת, יש המאמינים שצורת הכוס מרכזת את הטעם ואת הארומה במטרה להדגיש את המאפיינים של הזנים שונים.
כוס יין אדום מאופיינת בבית קיבול ופתח רחבים ובצורה מעוגלת.
צורתה מותאמת ליין אדום כדי שאוויר יפתח אותו וישחרר ארומות וטעמים שאצורים בתוכו.
ישנם סוגים מסוימים של יין אדום שלהם כוסות משלהם.
כוס יין לבן מאופיינת בבית קיבול צר וארוך יותר, היות שטעמיהם של היינות הלבנים עדינים ופחות מורכבים מאלו של היינות האדומים.
ויש פחות צורך באוויר שישחרר טעמים וארומות.
ישנם יינות לבנים עם כוסות משלהם; בין השאר קיימות כוס שמפניה הצרה והארוכה, וכוס ליין מזן שרדונה שצורתה צרה וקצרה.
הכוס המכונה "קופיטה" (copita) מעוצבת עם בית קיבול גבוה ורחב יחסית על מנת לחזק את הארומות של יינות מחוזקים דוגמת פורט, שרי, ואפריטיפים נוספים.
יש גם המשתמשים בכוסות דוגמת כוס ה"שונר" (Schooner) הגדולה (המשמשת להגשת שרי בבריטניה, ובאזורים אחרים משמשת להגשת סוגי בירה מסוימים) ובסוגים נוספים של כוסות, בהתאם למשקה ולאזור.
כוס המשמשת להחזקת יין (אדום לרוב, אך גם לבן לעיתים) עליו נאמרת ברכת הקידוש על מנת לקדש את השבת והחגים במסורת היהודית.
הכוס לרוב עשויה מכסף טהור מתוך הידור המצוה (אך כל כוס מספקת) ומוכרחת להכיל לכל הפחות רביעית נוזלים.
בכוס זו נוהגים שלא תהיה לה רגל.
יצרנים ידועים של כוסות יין
שפיגלאו - Spiegelau (חברת בת של רידל)
כוס ניצי (שם מדעי: Surnia ulula) הוא מין של דורס לילה קטן ממשפחת הינשופיים הדומה לכוס, והוא המין היחיד בסוגו.
הוא חי באזור הטייגה בצפונה של אמריקה הצפונית וצפון אירואסיה, והוא יכול להדרים עד סין.
מקור השם ניצי הוא מדמיונו למין נץ קופר החי ביערות אמריקה הצפונית.
אורכו של כוס זה 36–42.5 סנטימטר ומשקלו עד 300 גרם בזכרים.
הנקבות גדולות יותר באורך 37.2–44.5 סנטימטר ומשקלן עד 340 גרם.
מוטת כנפיהם הממוצעת של שני הזוויגים 45 ס"מ.
הכוס בעל נוצות כנפיים חומות כהות.
החלק העליון לבן ושאר הגוף לבן.
החזה מפוספס בשחור והכתפיים, הצוואר וצידי הראש החיצוניים שחורים.
מקור הכוס כתום והעיניים צהובות וגדולות.
כמו הרבה מיני כוסים הוא יכול להפנות את צווארו לצדדים כדי לראות יותר טוב.
הכוס הוא פעיל לילה או בין הערביים.
הוא מצוי ביערות הטייגה או יערות מחטניים נוספים, בהם הוא מחפש בעיקר נברנים מהסוג נברן שדות וכן מכרסמים נוספים וגורי ארנבות, בייחוד ארנבת השלג.
טרף נוסף כולל סנאי אדום, עכברים, חולדות, למינגים הנפוצים בצפון, מיני עופות כמו שכווי האשוח, יונים, נקרים, דרורים, אדומי חזה, עורבנים, זרזיריים, פרושיים וגבתוניים.
בחורף צד הכוס עופות גדולים יותר כמו שכווי השלג.
הכוס חי עם בן זוג קבוע והם מתרבים בחודש מרץ, לפני האביב.
הנקבה מקננת בחורים טבעיים או בנויים ומטילה 3–11 ביצים.
שני ההורים מביאים מזון לצאצאים עד הבגרות ותוקפים כל מסיג גבול.
כוס ויסקי גלנקיירן היא כוס המשמשת להגשת ויסקי נקי, הגלנקיירן נחשבת לכוס הרשמית לשתיית ויסקי על ידי מומחים ברחבי העולם.
גלנקיירן יוצרה לראשונה על ידי חברת Glencairn Crystal Ltd.
הכוס עוצבה על ידי ריימונד דוידסון מנהל החברה.
צורת הכוס עוצבה בצורה שריחות הויסקי ישמרו בכוס ויגיעו לאף של השותה.
הכוס יוצרה לראשונה בשנת 2001. גובה הכוס 115 מילימטר והיא בנפח 175 מ"ל ומיועדת למילוי 50 מ"ל משקה.
בשנת 2006 זכתה הכוס בפרס המלכה ליוזמה .
הפרס גרם לפרסום רב לכוס ולפופולריות רבה בקרב שותי ויסקי ברחבי העולם.
כוס מרגריטה (מאנגלית: Margarita glass) היא כוס ששפתה רחבה מאוד, גם גוף בקוטר משתנה, בעלת רגל.
באופן מסורתי, הכוס מיוצרת בעבודת ניפוח.
הכוס משמשת בעיקר לקוקטייל מרגריטה, אך גם להגשת מטבלים ואף קוקטייל חסילונים.
צורתה הייחודית של כוס המרגריטה, בעלת השפה הרחבה ומפתח שטוח, הופכת אותה לנוחה במיוחד להגשת קוקטיילים קפואים הנישאים גבוה מעל לשפתותי הכוס.
כוס היין הוא ציור מעשה ידי יאן ורמיר, משנת 1660, ומוצג בגמלדה-גאלרי, ברלין.
הוא מציג אישה יושבת וגבר עומד שותים בחדר, ליד שולחן.
היצירה בוצעה לפי המוסכמות של אסכולת דלפט שפותחה על ידי פיטר דה הוך בסוף שנות ה-50. הוא מכיל דמויות הממוקמות בחדרים מוארים ומרווחים, עם החלל האדריכלי מוגדר מאוד.
הדמויות ממוקמות באמצע התמונה, ולא בחזית.
ורמיר היה כבן 27 כשצייר את היצירה "כוס היין".
הקונספט של דמויות ששותות סביב שולחן, והצגתה של אישה השותה מכוס לקוחים ישירות מתמונת "חצר הולנדית" של דה הוך.
עם זאת, עבודתו של ורמיר מתנתקת מאבות הטיפוס של דה הוך בכך שהפנים מוצגים בסביבה הרבה יותר אלגנטית וברמה גבוהה יותר מיצירותיו של המאסטר שלו.
הבגדים של הדמויות, המפה המעוצבת, מסגרת התמונה המוזהבת התלויה על הקיר האחורי, וסמל הנשק בזכוכית הצבעונית, כולם מרמזים על תפאורה עשירה יותר.
הסצנה כנראה מייצגת סוג של חיזור, אבל התפקידים שממלאים שתי הדמויות אינם ברורים.
האישה רק רוקנה את כוס היין והגבר נראה חסר סבלנות למזוג לה עוד, כמעט כאילו הוא מנסה להשקות אותה.
כלי נגינה, הציתרן, מונח על הכיסא עם מחברות נגינה.
אבל דמותו של טמפרנס מתוארת בחלון הויטראז', מה שמוסיף למתח בסצנה.
בהשוואה לציוריו הקודמים, עבודת המכחול של ורמיר ביצירה "כוס היין" מאופקת, בעוד שהפנים והבגדים של הדמויות מתוארים בקווי מתאר רחבים וחלקים.
רק בשטיח של המפה וזכוכית החלון, האמן הפעיל משיכות מכחול ליניאריות עדינות.
באותה תקופה ורמיר לא היה האמן ההולנדי היחיד שניסה לפתח את רעיונותיו של דה הוך; ציורים עכשוויים מאת יאן סטיין, חרארד טר בורך ופרנס ואן מיריס האב מציגים גם טכניקה מעודנת.
הציור חולק אלמנטים עם עבודות אחרות של ורמיר.
"הנערה עם כוס היין" (1659–1660) מציגה שני גברים, אך במשותף "לכוס היין" יש אישה יושבת ליד שולחן עם כוס יין, ורצפות האריחים וחלונות הוויטראז' בשניהם דומים מאוד.
אותו קנקן יין מופיע בציור מוקדם יותר של ורמיר, "ילדה ישנה" משנת 1657.
"כוס היין" היא יצירת מעבר, וככזו, לא נחשבת בדרך כלל לאחת היפות של ורמיר.
לפי מבקר האמנות לורנס גווינג, בהשוואה בין העבודה ליצירה דואט של חבריאל מטסו, היא "חסרה את השטף החברותי, כושר ההמצאה המפנק".
כוס בזי פפואני (שם מדעי: Uroglaux dimorpha) הוא דורס לילה, מין יחיד בסוגו במשפחת הינשופיים.
הוא תואר לראשונה ב-1874, ובשנת 1937 הוא הופרד לסוג ומין עצמאי.
מגיע לאורך של 30 עד 33 סנטימטרים.
יש לו ראש קטן וזנב ארוך.
פניו לבנים, ובקצות פניו המקומרות ובפרט "בלחיים" יש פסים שחורים עדינים.
חלקו העליון של ראש "חופף" בהדרגה את תוי גבו עם רצועות חומו ושחורות.
גחונו ובתנו לבני בהירים, ומנומרים בתוי פסים שחורים וחומים בולטים.
צבעם של הציפורים הצעירות בהיר יותר מהציפורים הבוגרות.
כוס בזי פפואני הוא מין אנדמי למערב האי גינאה החדשה, דהיינו צפון מדינת פפואה גינאה החדשה.
הוא מאכלס יערות גשם בשפלה, קצוות יער, יערות וסוואנות.
הוא נפוץ בגבהים של מעל 1,500 מטרים.
הוא ניזון מחרקים, מכרסמים קטנים וציפורים בגודל בינוני, כולל יונים פלומתיות.
מעט מאוד ידוע על הרבייה של מין זה, אולם ציפורים צעירות נצפו בתחילת אוגוסט.
כוס של אליהו גם כוס חמישי הוא מנהג, כחלק ממסורת ליל הסדר, לפיו מוזגים כוס נוספת, לאליהו הנביא, מלבד ארבע כוסות,
כוס זה מכונה של כוס של אליהו הנביא, ובספרות האחרונים נאמרו מספר טעמים על כך.
יש שעושים כוס זו גדולה משאר הכוסות.
בחלק מהמקורות נראה שאין קשר בין 'כוס אליהו הנביא' לכוס חמישית'.
אך ברבים מהמקורות מדובר על אותה הכוס.
בליל הסדר תיקנו חז"ל לשתות ארבע כוסות.
תקנה זו מופיעה בדברי המשנה במסכת פסחים: במשנה נוספת מופיע:
מדברי המשנה, נראה כי ישנן ארבע כוסות בלבד, ולא יותר.
ומאחר ואסור להוסיף על הכוסות, אין לשתות כוס נוספת כלל.
בתלמוד, הובאה על אתר ברייתא נוספת, שלפי גרסת רש"י ורשב"ם, וכן מופיע בכל הגרסאות המודפסות, עוסקת אך היא בכוס הרביעית:
אמנם על פי גרסה שמובאת ברי"ף הברייתא מדברת על 'כוס חמישית': .
הרמב"ם בספרו משנה תורה כתב אף הוא - כנראה על פי גרסה זו - שיש מצווה למזוג כוס חמישית, אמנם הוסיף שכוס זו אינה חובה: .
בראב"ד בהשגותיו על בעל המאור כתב בביאור המחלוקת בין התנאים: .
וברא"ש כתב שלגרסת הרי"ף, חובה לשתות כוס חמישית, ולא רשות.
אמנם במרדכי כתב שהוא כעין עצה למי שתאב לשתות יין, שיעשה כוס חמישית.
וכן כתב רבי יוסף טוב עלם בפיוטו אבוא בחיל להתיצבה, אמנם התוספות דחו דבריו, שמאחר שאסור לשתות לאחר הכוס הרביעית האיך תיקנו לו לשתות כוס חמישית.
לדעת הסבורים שישנה כוס חמישית, הסדר הוא לשתות את הכוס הרביעית לאחר אמירת ההלל, ואת הכוס החמישית יש לשתות לאחר סיום הלל הגדול והברכה שלאחריו.
בשולחן ערוך הזכיר רק חובת שתיית ארבע כוסות, ושאין לשתות לאחר הכוס הרביעית.
אמנם ברמ"א כתב שבדיעבד מי שתאב לשתות עוד, ימזוג כוס חמישית כדברי המרדכי: .
למעשה כתבו רבים מהפוסקים, שמאחר שהדבר נתון במחלוקת ראשונים האם תיקנו כוס חמישית, יש למוזגה, אך אין שותים ממנה.
מנהג נוסף מובא במהר"ל לפיו הכוס חמישית שהיא כוסו של אליהו, שותה בעל הבית לבדו.
כוס חמישית זו, נקראת 'כוס של אליהו'.
הראשון שמזכיר אותה הוא רבי זליקמן מבינגא הראשון המזכיר אותה בפוסקים הוא רבי יעקב ריישר הכותב:
בספרי האחרונים נאמרו טעמים שונים רובם דרשניים.
כך למשל מבאר הגאון מווילנא, שכוס של אליהו היא הצעת פשרה בשאלת כוס חמישית מוזגים אבל לא שותים, מכנים אותה כוס של אליהו שעליו נאמר תשבי יתרץ קושיות ואיבעיות.
סיבה נוספת כתב רבי נפתלי צבי יהודה ברלין:
טעמים פשטי יותר נאמר על ידי רבי חיים בנבנישתי לדבריו זוהי כוס ששימשה לשיירי הכוסות, הרב אהרן וירמס טען שהמנהג התגלגל מנוהג להשתמש מכוס גדולה ולמזוג ממנה לכולם, דבר שנחשב ל'דרך חירות'.
כששאלו הילדים הסבירו להם שזה כוס של אליהו.
בראב"ד כתב שאחר שמצינו שתיקנו ארבע כוסות כנגד ארבע לשונות של גאולה, והצאתי והצלתי וגאלתי ולקחתי, וכפי שלמדו בירושלמי: אזי הכוס החמישית היא כנגד והבאתי.
לפי דברי הראב"ד הכוס החמישי מכוונת כנגד והבאתי, והוא הגאולה העתידית, שתהיה כאשר יבשר לנו אליהו על ביאת המשיח, כתבו האחרונים שלכן נקראת הכוס החמישית 'כוס של אליהו'.
על זמן מזיגת הכוס ישנם דעות שונות, כך למשל כותב בקיצור שולחן ערוך: .
מדבריו עולה כי מזיגת הכוס היא מיד בתחילת הסדר.
המנהג הנפוץ הוא למזוג כוס זו קודם אמירת 'שפוך חמתך'.
ומיזגת כוס רביעית נעשית בדרך כלל לאחר שפוך חמתך.
קיימים מנהגים נוספים חפיהם מוזגים את הכוס הרביעית עם כוס של אליהו.
מעיון בהגדות ישנות עולים 2 זמנים שונים למזיגת כוס זו, בחלק מההגדות מופיע למזוג את הכוס מיד בתחילת ליל הסדר, ובהגדות אחרות מופיע למזוג את הכוס לאחר ברכת המזון וקודם אמירת חציו השני של ההלל.
ביהדות תימן ישנם שהיו שותים כוס חמישי כפי שהביא הרמב"ם, כפי שהעיד הרב יוסף קאפח.
וישנם רבים שנמנעו, מפני שאין כוס זה חובה.
הרב שלמה גורן עודד שתיית כוס חמישית לאחר שיבת ישראל לארצו והקמת המדינה.
לדעות שאין שותים את היין שבכוס, ישנם כמה מנהגים:
מנהג חב"ד להחזיר את היין שבכוס חזרה לבקבוק, בשעה שמחזירים המסובין מנגנים הניגון שעל הפסוק אלי אתה ואודך.
יש שנהגו לשמור את הכוס עם היין לקידוש למחרת היום.
מנהג נוסף הוא לשפוך מכוס זו, לכוס הרביעית של המסובים.
הרב מנחם מנדל כשר בהגדה שהוציא כתב והמליץ לשתות את הכוס החמישית, לאור כך שעם ישראל זכה לעלות וליישב בארץ ישראל:
כּוֹס חוּם (שם מדעי: Aegolius funereus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הינשופיים, החי באזורי הטייגה שבצפון אירואסיה ואמריקה הצפונית.
הוא נצפה לעיתים רחוקות ליד מגורי אדם והוא נוטה להתרחק מיישובים.
המין תואר לראשונה בספרו של קארולוס לינאוס ב-1758, על שם אייגוליוס , דמות מהמיתולוגיה היוונית של תושב כרתים שנענש בהפיכה לינשוף.
שם המין הספציפי funereus פירושו מלטינית: "בן לוויה".
זהו ינשוף קטן יחסית ומגיע לאורך של 22 עד 27 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 50–62 ס"מ.
הנקבות כבדות יותר מהזכרים ומשקלם כ-131–179 גרם בממוצע לעומת כ-107 גרם בממוצע לזכרים.
לכוס החום מעטה נוצות עבות חומות מלמעלה עם כתמים לבנים על הכתפיים ובטן בהירה שלאורכה פסים אפורים-בהירים.
הראש גדול עם פרצוף-שמע עבה המכסה את מרבית הראש.
המבנה מעוגל מעט עם עיניים צהובות וסביבם מעטה אפור-כחלחל ובקצוות מעטה כהה יותר, המעניק הבעת גבות לכוס.
המקור צהוב בהיר ודק יחסית.
שני הזוויגים דומים במראם אך הצעירים בעלי גוונים חומים כהים.
בדומה לשאר הינשופים הוא יכול לעופף מבלי להשמיע רעשים מכנפיו.
זהו מין חובב אזורי יערות ולעיתים נצפה גם במורדות הרים גבוהים, כמו הרי הרוקי או האלפים, ובעיקר מצוי סביב הטייגה הצפונית.
הוא מקנן באותם יערות בהם הוא שוכן ואיננו נוהג לנדוד.
ינשופים ממין זה יכולים לחיות עד גיל 16 שנה בטבע, אם כי לרוב הם נטרפים בידי עופות דורסים גדולים יותר.
הוא עצמו טורף של מגוון מיני עופות, צפרדעים, חרקים כמו חיפושיות ועוד חסרי חוליות וכן יונקים קטנים, ביניהם מכרסמים שונים, חפרפרות ועטלפים.
במרבית המקרים הינשופים הם פעילי לילה, אם כי באזורים הצפוניים הם פעילים גם לאורך היום.
כוס השוקולטה היא ציור שמן על בד מאת הצייר האימפרסיוניסטי פייר-אוגוסט רנואר, אשר צויר בין השנים 1877–1878. היצירה מציגה דיוקן נשי אינטימי של אחת מדוגמניותיו הקבועות של האמן, מרגו לגראן.
הציור נמצא כיום באוסף הקבע של מוזיאון הלובר אבו דאבי.
במרכז היצירה נראית אישה צעירה היושבת בבגדי פאר כהים, עם תחרה לבנה בצווארון ופרח מקושט בסמוך לכתפה.
היא אוחזת ביד אחת ברקמת בד ועל השולחן מונחת כוס פורצלן סינית תואמת לצלחת, ככל הנראה עם שוקולטה חמה.
לצידה מונחים כפית כסף ופריט מתיקה נוסף.
הרקע כולל טפט בסגנון יפני ועציץ פרחים, מה שמעיד על השפעות אסתטיות מן המזרח הרחוק.
הבגדים, הריהוט, וההעמדה של הדמות משקפים סגנון בורגני פריזאי מסוף המאה ה-19.
הציור מציג שילוב בין השפעות תרבותיות אירופאיות ומזרח־אסייתיות.
כלי החרסינה הסיניים, הטפט המושפע מאמנות יפנית, ודגם הרקמה האלג'יראית שעל ברכיה של הדמות – כל אלה מבטאים מגמה של סקרנות תרבותית וטעם בין-לאומי שהיו נפוצים בצרפת של אותה תקופה.
בנוסף, הבחירה בדוגמנית פשוטה, שתוארה כבעלת מקצוע צנוע, והצגתה כאישה אלגנטית בביתה, מדגישה את נטייתו של רנואר לטשטש גבולות חברתיים־מעמדיים ביצירתו.
היצירה נותרה ברשותו של רנואר במשך כעשרים שנה, ככל הנראה בשל הקשר האישי שלו עם המודל מרגו, אשר נפטרה זמן קצר לאחר השלמת היצירה.
בהמשך עברה היצירה לאוסף פרטי בפילדלפיה, כחלק מאוסף משפחת פורד.
לאחר תקופה ארוכה שבה לא הוצגה לציבור, נחשפה בתערוכה בלונדון בשנת 2015. בשנת 2022 נרכשה היצירה על ידי מוזיאון הלובר אבו דאבי ונכנסה לאוסף הקבע שלו.
במתמטיקה, כופלי לגראנז' הם משתנים מלאכותיים המוספים לפונקציה ממשית בת כמה משתנים, על-מנת למצוא נקודות קיצון מקומיות של הפונקציה בכפוף לאילוצים.
משתנים אלה קרויים על-שמו של המתמטיקאי האיטלקי ז'וזף לואי לגראנז', ונעשה בהם שימוש נרחב במתמטיקה, בפיזיקה (בפרט במכניקה אנליטית) ובחקר ביצועים לפתרון בעיות תכנון לא-ליניארי.
השיטה הבסיסית למציאת נקודות קיצון של פונקציה גזירה בעלת כמה משתנים, בתחום פתוח, היא להשוות את הנגזרות החלקיות לאפס.
אכן, על פי משפט פרמה, הנגזרות החלקיות מתאפסות בכל נקודת קיצון של פונקציה גזירה בתחום פתוח.
בתחום שאינו פתוח, עשויות להיות נקודות קיצון גם על השפה.
אילוצים על המשתנים, הנתונים בצורת משוואה כגון , הופכים את התחום לקבוצה סגורה, שכולה שפה, ובכך מונעים את השימוש הישיר בשיטת הנגזרות החלקיות.
שימוש בכופלי לגראנז' הופך בעיה עם אילוצים לבעיה בלי אילוצים, ובכך מאפשר להשתמש בהשוואת הנגזרות לאפס.
ניתן לתת אינטואיציה גרפית לשיטה בכך שבנקודות מקסימום של הפונקציה בכפוף לאילוץ, כיוון הנגזרת הכללי יהיה באותו כיוון של הנגזרת של האילוץ, ולכן הן יהיו שוות אחת לשנייה עד כדי מכפלה בסקלר.
השיטה של כופלי לגראנז' נכונה משום שבכל נקודת קיצון של פונקציה f ב-n משתנים על גבי יריעה המוגבלת על ידי אילוצים, הגרדיאנט של f הוא צירוף ליניארי של וקטורי הגרדיאנט של האילוצים באותה נקודה.
בפרט, עבור n-1 אילוצים (המגדירים יחד עקומה ב-), קו הגובה של f (הניצב לגרדיאנט שלה) ישיק לעקומת האילוצים.
שיטת כופלי לגראנז' הופכת את הבעיה של מציאת נקודות הקיצון של פונקציה בת משתנים (כאשר הוא תחום פתוח), בכפוף ל- אילוצי שוויון מהצורה , לבעיה של מציאת נקודות הקיצון של פונקציה בת משתנים ללא אילוצים.
משתנים הם משתנים של הבעיה המקורית ו- משתנים הם כופלי לגראנז'.
השיטה היא להגדיר פונקציה חדשה:
על מנת למצוא נקודת קיצון, נגזור את הפונקציה לפי המשתנים המקוריים - ונקבל משוואות מהצורה , בנוסף ל-האילוצים .
הפתרונות למערכת המשוואות המתקבלות הן הנקודות החשודות כנקודות קיצון, שאותן יש לבדוק פרטנית בדרכים אחרות.
סה"כ קיבלנו משוואות, עבור נעלמים.
ההסיאן של מערכת המשוואות, תחת הנחות מסוימות, מזהה אילו נקודות חשודות הן נקודות מינימום או מקסימום, ואילו הן נקודות אוכף בלבד.
אנו רוצים למצוא את נקודות הקיצון של הפונקציה בכפוף לאילוץ שהנקודות הן על המעגל .
פחית היא גליל בנפח .
כמות חומר הגלם פרופורציונית לשטח הפנים של הגליל ולכן נחפש את הרדיוס והגובה עבורם שטח הפנים של הגליל הוא מינימלי.
לתיאור הגליל דרושים שני המשתנים, רדיוס וגובה .
את נקודת הקיצון אנו צריכים למצוא עבור הפונקציה , כשהאילוץ הוא .
כֻּסֶּמֶת (שם מדעי: Fagopyrum esculentum) היא צמח עשבוני חד-שנתי שמקורו במזרח אסיה, ממשפחת הארכוביתיים (Polygonaceae), שזרעיו משמשים לאכילה.