tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך זמן קצר התפרסמה הבירה והנזירים החלו למוכרה כדי לממן את ייצורה.
לאחר תקופת התענית, ולאור ההצלחה, המשיכה המבשלה לייצר את הבירה.
הצלחתה הייתה כה גדולה עד שמבשלות חילוניות באזור מינכן שלחו בשנת 1634 עצומה לשליט בוואריה, שבה דרשו לאסור את המכירה הפומבית של הבירה.
עצומה זו, וההוראה שבאה בעקבותיה, היו לאזכור הראשון בכתובים של מבשלת פאולנר בשמה.
הוראה זו נשארה על כנה כ-150 שנה ובוטלה על ידי נסיך בוואריה לקראת סוף המאה ה-18. מאז ועד היום מיוצרת פאולנר סלבטור לקראת התענית ועד לאחר הפסחא.
כמחווה לאותו נסיך בווארי, עד עצם היום הזה, נערך טקס באופן שנתי בתחילת התענית, וכוס הבירה הראשונה מוענקת לשליט בוואריה.
פאולנר וייסביר היא בירת חיטה לא מסוננת המיוצרת החל משנת 1634, צבעה זהוב ומעונן, והיא מוגזת יותר מבירות אחרות.
נהוג לשתות אותה בכוס גבוהה וצרה, בה שטח הפנים של הבירה הבא במגע עם האוויר קטן ככל האפשר.
אחוז האלכוהול בבירה הוא 5.5%.
פאולנר דונקל (דונקל פירושו כהה בגרמנית) היא בירת חיטה כהה לא מסוננת על פי המסורת הבווארית.
ההבדל המרכזי בין בירת החיטה הבהירה של פאולנר לפאולנר דונקל הוא השימוש בלתת קלוי בתהליך הבישול.
אחוז האלכוהול בבירה הוא 5.3%.
פאולנר סלוואטור היא בירת ה"דאבל בוק" הראשונה בעולם, שיוצרה על ידי נזירי מנזר סט.
פאולה במינכן כבר ב-1634. כמחווה לסלבטור הסיומת של כל בירות ה"דאבל בוק" הגרמניות היא "טור".
סלוואטור היא בירה כהה, ומאופיינת בתכולת אלכוהול גבוהה ובכמות לתת כפולה.
לכן, הנזירים כינו אותה "לחם נוזלי".
אחוז האלכוהול בבירה הוא 7.9%.
פאוליוס שירביס (בליטאית: Paulius Širvys;
שיריו הליריים, השאובים במידה רבה מאירועי חייו, הם בדרך כלל קצרים ועל רבים מהם חוברו לחנים.
נחשב לאחד ה"בארדים" (משוררי העם, דאיניוס dainius) של עמו, יצירותיו אהובות על כמה דורות של ליטאים.
פאוליוס שירביס נולד בשנת 1920 בכפר פּדוּסטֶליס במחוז זאראסאי.
מילדותו נאלץ לעבוד על מנת לעזור לפרנסת המשפחה.
למד בבתי ספר יסודיים בעיירות דוסטוס ואלכסנדרוולה.
בשנת 1940 סיים את לימודיו בבית ספר חקלאי בסלאי ועבר ללמוד בבית ספר לפיקוח וטרינרי (kontrolasistentų kursus) בגרוזדג'יאי.
אחרי כניסת הכוחות הסובייטים לווילנה למד שם בבית ספר צבאי סובייטי בשנים 1940-1941.
בימי מלחמת העולם השנייה, פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות מצאה אותו בשבנצ'יונליאי.
נפל בידי הגרמנים כשבוי מלחמה ואחרי שברח ממחנה השבויים על יד מינסק נתפס שוב ונשלח לעבודות כפייה בגרמניה בשנת 1942.
בשנת 1944 הצליח שוב לברוח, חצה את קווי החזית בליטא וחזר לשורות הצבא הסובייטי כחייל בחטיבה הליטאית הסובייטית 16. השתתף בקרבות בצפון ליטא ובקורלנד, שבה נפצע בקרב.
אחרי המלחמה שוחרר מהצבא והתחיל לעבוד כעורך עיתונים מקומיים ברוקישקיס, פנדליס, מרקינה ורודישקס.
יצירותיו הראשונות פורסמו בכתבי עת בשנת 1948. בשנים 1954–1955 עבד במערכת כתב העת "ליטרטורה איר מנאס" "Literatūra ir menas ("ספרות ואומנות") ובשנים 1958-1962 בכתבי העת "מוסקלייביס" "Moksleivis" ("התלמיד") ו"גניס" Genys ("הנקר")
ב-1957 סיים לימודי ספרות במכון ע"ש מקסים גורקי במוסקבה.
בין השנים 1967–1969 עבד כהגאי באניות הדייגים שבסיסן בקלייפדה.
השירה הלירית של שירביס מושפעת מזכרונותיו מזמן מלחמת העולם השנייה ומהמסורת הפולקלורית הליטאית.
יש בה כנות ביטוי ומלודיות עצובה המזכירה את שירי העם.
פאוליוס שירביס נפטר בווילנה במרץ 1979, בגיל 59.
הובא לקבורה בבית הקברות אנטקלניס בווילנה.
שירביס פרסם שישה קובצי שירה:
Ošia gimtinės beržai 1956 רשרוש עצי הלבנה הילידים
תורגם לרוסית על ידי דוד מרקיש ול.מיל (1961)
פאוליוס שירביס תרגם לליטאית משיריו לילדים של סמואיל מרשק
1972 - חתן פרס הרפובליקה לספרות, בשביל קובץ השירים "געגועים הם שיר"
1995 - מחוז הולדתו, זאראסאי, הקים פרס לשירה על שמו, המוענק כל שנתיים
ז'וזה פאולו בזרה מסיאל ז'וניור (José Paulo Bezerra Maciel Júnior; נולד ב-25 ביולי 1988), הידוע בכינוי פאוליניו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
החל את קריירת הכדורגל ב-2004 במועדון הנוער של פאו די אסוכר שבסאו פאולו, עיר הולדתו.
הוא לא הצליח להגיע לקבוצת הבוגרים של המועדון, ועזב למזרח אירופה, שם שיחק במועדון וילנה שתי עונות, מ-2006. לאחר שהקבוצה ירדה לליגה השנייה בליטא, עבר פאוליניו למועדון אל קיי אס לודז' בפולין.
לאחר עונה אחת בקבוצה, בה לטענתו סבל בין השאר מגזענות האוהדים, חזר פאוליניו לברזיל לקבוצת נעוריו פאו די אסוכר ב-2008. לאחר עונה מוצלחת בקבוצה, הוא עבר לקבוצת ברגנטינו ב-2009.
ב-2013 עבר פאוליניו לשחק באנגליה, בטוטנהאם הוטספר, תמורת סכום שיא עבור המועדון, כמעט 17 מיליון לירות שטרלינג.
הוא הבקיע במסגרת הפרמייר ליג 6 שערים עבור המועדון בעונת 2013-2014, ותרם גם במסגרת משחקי המועדון באירופה.
ב-29 ביוני 2015 חתם פאוליניו בגואנגג'ואו אוורגראנד הסינית.
ב-14 באוגוסט 2017 הודיעה קבוצת ברצלונה על סיכום עם גואנגג'ואו אוורגראנד על רכישתו של פאוליניו תמורת 40 מיליון אירו.
ב-16 בספטמבר 2017 כבש את השער הבכורה שלו במדי ברצלונה במשחק חוץ מבישול של ליונל מסי וקבע את תוצאת הסיום, 2:1 על חאטפה.
הוא הפך להיות לשחקן הרכב בקבוצה וזכה עימה בדאבל.
ב־8 ביולי 2018 הודיעה ברצלונה כי פאוליניו יושאל לשנה לגואנגג'ואו אוורגראנד, עם אופציה לרכישה בתום העונה, וירוויח כ-15 מיליון אירו.
ב-1 באפריל 2019 הפעילה גואנגג'ואו את סעיף הרכישה והחתימה את פאוליניו תמורת 42 מיליון אירו.
ב-22 ביולי 2021 חתם פאוליניו באל-אהלי הסעודית.
פאוליניו הופיע לראשונה במדי נבחרת ברזיל בכדורגל ב-14 בספטמבר 2011, במשחק נגד נבחרת ארגנטינה במסגרת ה"הסופר-קלאסיקו של האמריקות".
הוא הבקיע לראשונה במדי הנבחרת במשחק נגד ארגנטינה שנה מאוחר יותר, בסופר-קלאסיקו של 2012. הוא היה שותף פעיל בזכייתה של ברזיל בגביע הקונפדרציות 2013, ובסיום הטורניר הוענק לו תואר "כדור הארד" כשחקן השלישי הטוב ביותר הטורניר.
פאוליניו נכלל בסגל נבחרת ברזיל למונדיאל 2014, בו הגיעה למקום הרביעי.
הוא נכלל גם בסגל נבחרת ברזיל למונדיאל 2018.
כנסיית סנט פאול (גרמנית: Paulskirche) היא כנסייה בעיר פרנקפורט.
היא נבנתה בין השנים 1789 ל-1833 במקום כנסייה ימי ביניימית שנהרסה בשנת 1786, עד 1944 הייתה הכנסייה הלותרנית הראשית של פרנקפורט.
בין 1849 ל-1850 התקיימו בכנסייה ישיבות של האספה הלאומית של פרנקפורט.
אחרי הפצצות ב-18 במרץ 1944 הכנסייה נשרפה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הכנסייה שופצה.
הכנסייה נפתחה מחדש ב-18 במאי 1948 וקיבלה שם חדש, ביתם של כלל הגרמנים (גרמנית: Haus aller Deutscher).
היא הוכרזה כאתר מורשת לאומית ומשמשת בעיקר לאירועים ציבוריים.
מדי שנה בכנסייה נערך טקס הענקת פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית.
פאולינה, נסיכת וירטמברג (גרמנית: Pauline, Prinzessin von Württemberg, 25 בפברואר 1810 - 7 ביולי 1856), הייתה אשתו של וילהלם, דוכס נסאו.
פאולינה נולדה בשטוטגרט ב-25 בפברואר 1810, לפאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-23 באפריל 1829 התחתנה פאולינה עם וילהלם, דוכס נסאו, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1839 מת בעלה וילהלם, ובנו אדולף, דוכס נסאו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1848 פרץ ברחבי הדוכסות מרד כחלק ממהפכות אביב העמים, ואדולף ופאולינה דיכאו אותו.
ב-7 ביולי 1856 מתה פאולינה בביתה בוויסבאדן, ובשנת 1857 נוסד בוויסבאדן הוסטל לנערות על שמה.
ב-23 באפריל 1829 התחתנה פאולינה עם וילהלם, דוכס נסאו, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פאולינה תרזה, דוכסית וירטמברג (4 בספטמבר 1800 – 10 במרץ 1873), הייתה בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג ואשתו של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג.
פאולינה תרזה נולדה ב-4 בספטמבר 1800 בריגה שבלטביה, ללודוויג, דוכס וירטמברג ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
ב-15 באפריל 1820 התחתנה פאולינה תרזה עם וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
נישואי השניים לא היו מוצלחים, אולם אף על פי כן גידלה פאולינה תרזה במסירות את ילדיהם, ואף היוותה אם חורגת לילדיו הקודמים של וילהלם.
במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1948, הזמינה אותה בתה החורגת סופיה, נסיכת וירטמברג למקלט בהולנד.
בשנת 1864 מת בעלה וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ובצוואתו נישל את פאולינה תרזה מכל חלק בירושה.
לאחר מותו התגוררה פאולינה תרזה בשווייץ, וב-10 במרץ 1873 מתה בשטוטגרט.
בשל נדיבותה ואופיה הטוב הייתה פאולינה תרזה מאוד אהודה על האזרחים, ולאחר מותה נקראו הרבה מקומות וכבישים על שמה.
ב-15 באפריל 1820 התחתנה פאולינה תרזה עם וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
פאולינה, נסיכת וירטמברג (; 19 בדצמבר 1877 - 7 במאי 1965), הייתה בתו של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
פאולינה נולדה ב-19 בדצמבר 1877 בשטוטגרט, לוילהלם, נסיך וירטמברג ולמריה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת נסאו, והייתה דודניתם של וילהלמינה, מלכת הולנד וקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
בהיותה בת 4 מתה אמה מריה, נסיכת ולדק ופירמונט, ובשנת 1886 התחתן אביה בשנית עם שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה.
בשנת 1891 הוכתר אביה כמלך וירטמברג, אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התפטר מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית.
ב-29 באוקטובר 1898 התחתנה פאולינה עם וילהלם פרידריך, נסיך ויד, ממנו היו לה שני בנים.
לאחר הנישואים התגוררו בני הזוג בפוטסדאם, ובשנת 1902 הם עברו להתגורר בברלין.
בשנת 1907 הם עברו לגור בנויוויד, ובאותה שנה קיבלה תפקיד בכיר בצלב האדום.
בשנת 1933 הצטרפה פאולינה למפלגה הנאצית, אולם מעולם לא מילאה בה תפקיד כלשהו.
בשנת 1945, זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מת בעלה וילהלם פרידריך, נסיך ויד, ולאחר מותו עברה פאולינה להתגורר בווירטמברג.
לאחר המלחמה הסתירה פאולינה בביתה את פושע המלחמה הנאצי אוגוסט הייסמאייר ואשתו גרטרוד שולץ-קלינק, ואף הועמדה על כך לדין על ידי צבא ארצות הברית בשנת 1948. לאחר מכן הקדישה פאולינה את חייה לגידול סוסים, וב-7 במאי 1965 מתה פאולינה בביתה בלודוויגסבורג.
ב-29 באוקטובר 1898 התחתנה פאולינה עם וילהלם פרידריך, נסיך ויד, ממנו היו לה שני בנים:
פאולינה גרסיה (בספרדית: Pali García; נולדה ב-27 בנובמבר 1960, סנטיאגו דה צ'ילה) היא שחקנית קולנוע טלוויזיה ותיאטרון, במאית תיאטרון ומחזאית צ'יליאנית.
זוכת בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 2013.
פאולינה גרסיה נולדה בסנטיאגו, צ'ילה.
היא למדה באוניברסיטה בעירה וקיבלה תואר בתיאטרון, בימוי וספרות.
עוד בהיותה סטודנטית היא השתתפה בהצגות של התיאטרון באוניברסיטה.
בשנת 1984 היא השתתפה לראשונה בסדרת טלוויזיה.
בשנת 1993 היא ביימה לראשונה ויצירה שלה זכתה בפרס APES הצ'יליאני.
פאולינה גרסיה מלמדת בבית הספר לתיאטרון באוניברסיטה ובמוסדות נוספות.
בשנת 2013, על משחקה בסרט גלוריה היא קיבלה פרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בנוסף לכך בצ'ילה היא קיבלה שלוש פעמים פרס APES עבור משחק ובימוי ופעמיים פרס Altazor עבוד משחק.
בשנת 2014 היא קיבלה פרס עבור משחקה בפסטיבל הסרטים בברזיל.
בשנת 2017 השתתפה בדרמה הפוליטית הארגנטינאית "הפסגה" לצד השחקן ריקרדו דרין.
בשנת 2022 כיכבה לצדה של לואיסנה לופילטו בסרט הפשע הארגנטינאי "פיפה"; הסרט השלישי בסדרה לאחר "הנערה הנעדרת" ו"תחושת בטן".
פאולינה לבל-אלבלה (בסרבו-קרואטית: Paulina Lebl-Albala, בסרבית קירילית: Паулина Лебл-Албала; 9 באוגוסט 1891, בלגרד, ממלכת סרביה – 8 באוקטובר 1967, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה סופרת, מתרגמת, חוקרת ומבקרת ספרות, ועיתונאית יהודיה בת קהילת בלגרד, שפעלה בממלכת יוגוסלביה ובארצות הברית.
נולדה בבלגרד במשפחה יהודית אשכנזית, לנטליה ולסימון, מהנדס רכבות.
רכשה השכלה יסודית בניש ותיכונית בבלגרד.
בהמשך, רכשה השכלה אקדמית בספרות צרפתית וספרות סרבית באוניברסיטת בלגרד.
עם סיום לימודיה תרגמה מספר יצירות לסרבית ובמקביל הועסקה כמורה בבית ספר התיכון לנשים בבלגרד.
ב-1920 נישאה לד"ר דוד אלבלה וב-1925 נולדה בתם ילנה.
בתקופת בין המלחמות כיהנה כנשיאת אגודת הנשים האקדמיות בממלכת יוגוסלביה.
לבל-אלבלה פרסמה עשרות ספרים, מאמרים ותרגומים שונים לאורך הקריירה שלה בממלכת יוגוסלביה וכן ערכה מספר ביטאונים בתחומי הספרות.
ב-1940 נלוותה לשליחותו של בעלה בארצות הברית ופרסמה מספר מאמרים בעיתונות בתחום הספרות.
ב-1945 שבה לבלגרד ועסקה בתרגום יצירות לסרבית.
ב-1947 עלתה לארץ ישראל המנדטורית ובראשית שנות ה-50 עזבה לקנדה ובהמשך ללוס אנג'לס בארצות הברית, שם הלכה לעולמה ב-1967.
פאוליניו דה ויולה (בפורטוגזית: Paulinho da Viola, בשמו המלא פאולו סזאר בטיסטה דה פאריה, נולד ב-12 בנובמבר 1942 בריו דה ז'ניירו) הוא זמר-יוצר ברזילאי, מלחין שירים בסוגות הסמבה ושורו ו"מוזיקת עם ברזילאית" MPB, גיטריסט, נגן קווקיניו ומנדולינה.
פאוליניו דה ויולה נודע בהרמוניות המתוחכמות שלו ובקולו הרך והעדין ונחשב לחשוב בין מלחיני אסכולת הסמבה פורטלה שבריו דה ז'ניירו ולאחד מגדולי ה"סמביסטים " של ריו לצידם של קרטולה, זה קטי, נלסון קווקיניו, אלטון מדיירוס וקנדייה .
פאולו סזאר בפטיסטה דה פאריה נולד בשנת 1942 ברובע בוטפוגו של ריו דה ז'ניירו במשפחה מעורה עמוקות בשמירת מסורת הסמבה.
גדל לצידם של הוריו, אחיו, סביו והסנדקית שלו ברחוב פיניירו גימראאש.
עוד כילד התוודע פאוליניו מקרוב לאליטת מבצעי הסמבה של ריו.
אביו, סזאר פאריה (או בשמו המלא - בנדיטו סזאר ראמוס דה פאריה), היה גיטריסט, חבר לשעבר בלהקת השורו "Época de Ouro" ("עידן הזהב").
האם נקראה פאולינה בטיסטה דוס סנטוס.
מוזיקאים ידועים כמו פישינגיניה, ז'קוב דו בנדולים, טיה אמליה ודינה "סטה קורדס" (דינו "שבעה מתירים") פקדו לעיתים קרובות את ביתו לשם חזרות, בעוד פאוליניו הביט בהם במשך שעות.
השתתף גם בערבים מאורגנים על ידי ז'קוב דה בנדולים.
אחרי אירועים כאלה היה פאוליניו לוקח בעצמו את הגיטרה של אביו ופורט במיתריה את האקורדים המעטים שידע.
בניגוד לרצון אביו, הפך גם הוא לגיטריסט.
(אפיזודה המוזכרת בשיר הסמבה Catorze anos "כשהייתי בן 14") שכנע את אביו לקנות לו גיטרה ובגיל 15, בזמן שהיה תלמיד של מכללת ז'ואקים נבוקו, למד אצל מורה פרטי, ידיד של המשפחה, המלחין והנגן זה מריה לפי שיטת ההוראה הקלאסית של מתאו קרקאסי
מאוחר יותר הושפע פאוליניו על ידי הגיטריסט שיקו סוארס, שנודע בשם קניוטו דה פראיבה שאותו פגש בשנת 1959
השתתף במפגשי ג'ם אצל אומן המנדולינה ז'קוב דו בנדולים ועקב בעיון רב אחרי נגינתם של המוזיקאים המנוסים.
כבר אז החל כותב ומלחין את שיריו .
יחד עם קבוצת חברים ארגן חבורת קרנבל (bloco de carnaval) בשם "Foliões on Rua Anália Franco" ("בלייני הרחוב אנליה פרנקו") בשם רחוב שבו גרה דודתו טרינדד, ברובע וילה ואלקיירה שבאזור המערבי של ריו.
כשנהג לבקר אצל דודתו בסופי שבוע הרגיש לראשונה חופשי לבלות במסיבות הסמבה הליליות.
הצטרף באותה תקופה למלחיני בית הספר לסמבה União de Jacarepaguá.
שם פגש יוצרי סמבה כמו קאטוני וז'ורז'ה משאו וניגן בקוואקיניו.
בשנת 1962 יצר את "Pode Ser Ilusão", אחד הסמבות הראשונות שלו, שלא הוקלטה מעולם..
בשנת 1963 הביא אותו בן דודו, אוסקר ביגודה, אל בית הספר אחר לסמבה, "קונז'ונטו פורטלה".
פאוליניו התוודע למלחיני בית הספר פורטלה ב"בר דה נוזיניו" שם בוצעה לראשונה הסבמה "Recado" (מסר) שהושלמה על ידי עמיתו, קסקיניה.
בכל זאת לא העז לחשוב על קריירה של אמן מקצועי ומלחין עד שפגש בשנת 1964 את המשורר ארמיניו בליו דה קרוואליו.
באותם הימים סיים פאוליניו קורסים לטכנאות ולהנהלת חשבונות ועבד כפקיד בנק בריו.הוא הכיר את ארמיניו במפגשי הג'ם בביתו של ז'קוב דו בנדולים.
השניים התיידדו ובקרוב התחילו ליצור שירים יחדיו.
שירם המשותף הראשון היה "Duvide-o-dó" שאותו הקליטה הזמרת איזאוריניה גרסיה.
פאוליניו התחיל אז להופיע עם שיריו במסעדה-בר "זיקרטולה" בריו, שהייתה בבעלותם של אמן הסמבה המפורסם קרטולה ושל אשתו, דונה זיקה.
הוא בחר בשם הבמה שלו בשנת 1965 כשהופיע כחבר בלהקת הסמבה A Voz do Morro (קול הגבעות), לצידם של זה קטי ואוסקר ביגודה.
אחרי מפגש ההקלטה הראשון, אחד מאנשי חברת ההקלטות אמר לו "פאולו סזאר אינו שם של סמביסטה", ואכן זה היה שם שכיח מאוד בקרב העם.
זה קטי יחד עם העיתונאי סרז'יו קבראל החליטו שייקרא מאז ואילך "פאוליניו דה ויולה" (כשהכוונה היא "פאוליניו גיטרה", מכיוון שוויולה או וויולאו -violão הוא השם הברזילאי לכלי נגינה זה).
בשנת 1965 תרם פאוליניו שלוש יצירות לתקליט Roda de Samba.
ב-1966 זכה שירו Memórias de um Sargento de Milícias (זכרונות של שוטר) בתחרות הקרנבל קריוקה.
גם יצירות נוספות הצטיינו בתחרויות, למשל השיר Sinal Fechado בשנת 1969.
בשנות ה-1970 היה פאוליניו בשיא הקריירה שלו, כשהוא הציא אלבום אחד מדי שנה.
שמו הפך למותג בחוגי הסמבה, השורו ומוזיקת העם הברזילאית "MPB ".
תרמו לכך גם סיוריו ברחבי ברזיל והשתתפותו בפסטיבלים באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1972 ערך סיור הופעות באוסטרליה יחד עם מריה בתניה ועם סבסתיאו טפז'וס .
תפוקתו והפופולריות שלו התחילו לדעוך באמצע שנות ה-1980 כשהחליט להתמקד בעיקר ביצירת שירים ופזמונים משלו.
ב-1996 עלה שוב פרסומו אחרי הוצאת האלבום המהולל על ידי רבים "'Bebadosamba"', שבו שילב כוחות עם ארמיניו בליו דה קרוואליו ועם אלטון מדיירוס, כותבי שיריו הראשונים.
אלבום זה מכר מעל 100,000 עותקים וזכה ל"תקליט זהב".
שיא ההצלחה עבור מלחין של סמבה הוא כשיצירה שלו זוכה להיבחר על ידי אחד מבתי הספר לסמבה (escola de samba) בימי הקרנבל השנתי בסמבדרום של ריו דה ז'ניירו.
פאוליניו דה ויולה הצליח בכך מספר פעמים.
השירים הזוכים צריכים להיות פשוטים ובני שניים או שלושה בתים.
הם אמורים לדבר על אהבה, על געגועים (saudade) ,על שמחות הסמבה או על הקרנבל עצמו.
שיר המקהלה או הפזמון צפויים להיות מושרים להנאת ההמונים למשך שבועות רבים ברחובות העיר.
להבדיל מיוצרים כמו מרטיניו דה ויולה או שיקו בוארקה, נמנע פאוליניו דה ויולה ביצירותיו מרמזים לבעיות פוליטיות או חברתיות.
הודות ליפי מנגינותיו, למתינותו הפוליטית ולאישיותו הנעימה, נחשב דה ויולה למלחין האהוב ביותר של מוזיקת סמבה המסורתית במחצית השנייה של המאה ה-20.
פאוליניו דה ויולה יצר גם גרסה ברזילאית של השיר We are the world והשתתף ברוח זו גם במיזם למען צפון-מזרח ברזיל מוכה הבצורת באמצעות שיריו Chega de mágoa ו Seca d´água.
האמן זכה לשבחים על כישרונו לפרשנויות מוזיקליות אינדיבידואליות אולם ספג בקורת בנוגע להרמוניזציה ושילוב הקולות במקהלה.
פאוליניו דה ויולה חי בריו דה ז'ניירו וממשיך לערוך סיורי הופעות ברחבי ברזיל.
הוא ידוע כאוהד קבוצת הכדורגל וסקו דה גמה.
2016 - פאוליניו דה ויולה נבחר לבצע גרסה איטית של המנון ברזיל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
דמותו של פאוליניו דה ויולה בקולנוע
2003 - הבמאית איזבל ז'גואריבה הפיקה את הסרט התיעודי Meu Tempo é hoje - "זמני הוא עכשיו" - המוקדש לחייו וליצירתו של פאוליניו דה ויולה
הופיע בסרט התיעודי "סראוואה" בבימוי פייר ברוך
פאולינה פסחוב פלד (נולדה ב-20 באפריל 1950) היא טניסאית עבר ישראלית.
3 פעמים אלופת ישראל בטניס (1976–1978), ייצגה את ישראל במשחקי אסיה (טהראן 1974) וזכתה במדליית הזהב בזוגות מעורבים ביחד עם יאיר ורטהיימר ובמדליית הכסף בטורניר לנשים.
פלד הגיעה במסגרת טורנירי גראנד סלאם 4 פעמים לסיבוב השני, 3 פעמים באליפות וימבלדון (1974, 1975 ו-1977) ופעם אחת באליפות ארצות הברית הפתוחה (1974).
פאולינה פסחוב נולדה בליטא הסובייטית.
בגיל 16 היא עלתה עם משפחתה לישראל.
היא התאמנה בקבוצת הפועל חיפה.
בתחילת שנות ה-70 היא למדה באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
באליפות וימבלדון שנערכה בסוף יוני 1973 היא ניצחה משחק מוקדמות אחד ולא הצליחה להגיע לטורניר הראשי.
בטורניר המקצועני לנשים צ'יצ'סטר, אנגליה שנערך על מגרש דשא כהכנה לאליפות וימבלדון ביוני 1974 זכתה פלד בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על סו ברקר מבריטניה בשתי מערכות (2-6, 2-6).
באליפות קנט, אנגליה שנערכה על מגרש דשא כהכנה לאליפות וימבלדון ב-15 ביוני אותה שנה היא זכתה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על קייט לאטהאם מארצות הברית ב-3 מערכות (7-5, 3-6, 4-6).
באליפות וימבלדון שנערכה בסוף יוני 1974 היא ניצחה בסיבוב הראשון את קרי מאייר מארצות הברית בשתי מערכות (4-6, 3-6), אך בסיבוב השני היא הפסידה לקרי האריס מאוסטרליה בשתי מערכות (6-3, 6-3).
בטורניר לזוגות נשים ביחד עם ג'קי פייטר היא הגיעה לסיבבו השני.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בסוף אוגוסט אותה שנה היא ניצחה בסיבוב הראשון את לזלי צ'ארלס מבריטניה בשתי מערכות (2-6, 5-7), אך בסיבוב השני היא הפסידה לקטיה אבינגהאוז מגרמניה ב-3 מערכות (4-6, 7-5, 7-4).
במשחקי אסיה שנערכו בטהראן, איראן בספטמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם יאיר ורטהיימר ומדליית כסף בטורניר לנשים לאחר שהפסידה במשחק הגמר לליטה סוגיארטו מאינדונזיה בשתי מערכות (7-6, 6-4), למרות שהיא הובילה במערכה הראשונה 0-5 ו 0-40 במשחקון.
לפתע החלה סערת רוחות וגשם החל ירד.
השופט סירב להפסיק את המשחק והיא הפסידה את המשחקון.
עם הפסקת הגשם החלה יריבתה מאינדונזיה לנצח את המשחקונים ,זה אחרי זה, עד לניצחון במערכה ולבסוף גם במשחק כולו וזכתה בטורניר ובתואר.
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה בתחילת יוני 1975 היא הגיעה לסיבוב הראשון, אך הפסידה בו לאלי אפל-ווסיס מהולנד בשתי מערכות (6-4, 6-1).
בטורניר לזוגות נשים ביחד עם מארי פינטרובה מצ'כוסלובקיה הן הפסידו בסיבוב הראשון ב-3 מערכות לצמד שחקניות מספרד.
באליפות וימבלדון שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא הפסידה בסיבוב השני לג'ולי אנתוני מארצות הברית בשתי מערכות (6-2, 6-3).
בטורניר זוגות מעורבים היא שיחקה לצדו של פרד מקנייר מארצות הברית (בשנת 1976 דורג במקום 1 בעולם בזוגות) והם הפסידו בסיבוב הראשון ב-3 מערכות (0-6, 6-3, 6-3).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1976 זכתה פלד בתואר לראשונה בקריירה שלה.
באליפות וימבלדון שנערכה בסוף יוני 1977 היא עלתה לטורניר הראשי לאחר שניצחה את שלושת משחקי המוקדמות.
בסיבוב הראשון היא ניצחה את מארי פינטרובה מהונגריה בשתי מערכות (1-6, 1-6).
בסבוב השני היא הפסידה לרייני פוקס מארצות הברית ב-3 מערכות (6-4, 4-6, 6-4).
בטורני זוגות נשים היא שיחקה לצד פלורנצה מיכאי מרומניה והן הזוג הפסידו בסיבוב הראשון.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה היא הגנה על תוארה.
באליפות וימבלדון שנערכה בסוף יוני 1978 היא עלתה לטורניר הראשי לאחר שניצחה את שלושת משחקי המוקדמות.
היא הפסידה בסיבוב הראשון לסו מאפין מבריטניה בשתי מערכות (6-2, 6-4).
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בסוף אוגוסט אותה שנה היא הפסידה בסיבוב הראשון של המוקדמות.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה היא זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוקטובר 1979 היא הפסידה במשחק הגמר לחגית צוברי (6-4, 6-3).
במסגרת גביע הפדרציה ייצגה פלד את ישראל ב-14 טורנירים.
בין היתר, היא גם מוכרת מתפקידיה בסדרות "Mi Corazón es Tuyo" (ליבך שייך לי) מהשנים 2014–2015, "Un Camino Hacia el Destino" (הדרך אל הגורל) משנת 2016, "El Vuelo de la Victoria" (התעופה אל הניצחון) משנת 2017 ו"אמא יש רק שתיים" (Madre Solo Hay Dos) של נטפליקס משנת 2021.
לאחר ההצלחה של "Niña de mi Corazón", חתמה גוטו על חוזה עם חברת ההקלטות סוני מיוזיק מקסיקו באביב 2010 כדי להקליט את אלבום הבכורה שלה כסולנית.
קרלוס לארה הלחין את רוב שירי האלבום.
לינדה תומאס ופדרו דמיאן היו שותפים גם הם להקלטת האלבום.
גם הזמרת המקסיקנית דולסה מריה השתתפה בכתיבת אחד השירים לאלבום.
לפני שהאלבום יצא לאור, שניים מן השירים, "Mío" (שלי) ו-"A Pesar del Tiempo" (מלבד הזמן), הופיעו בטלנובלה "Niña de Mi Corazón" כדי לקדם את האלבום שעתיד לצאת.
ב-7 ביוני 2010, יצא לאור הסינגל הראשון שלה, "Mío", בצורה דיגיטלית לחנות האייטונס ובצורה פיזית לסניפי החנות MixUp שנמצאים ברחבי מקסיקו.
הסינגל הושמע מעל ל-39 אלף פעמים בתחנות הרדיו בשבועות הראשונות ליציאתו.
הקליפ לסינגל צולם בחודש מאי 2010 ויצא בסמוך לפרקים הסיום של "Niña de Mi Corazón".
גוטו הוציאה לאור את אלבום הבכורה המלא שלה, בשם "Paulina Goto", ב-22 ביוני 2010. באותה השנה, שימשה בתור מופע הפתיחה של דולסה מריה בסיבוב ההופעות Extranjera On Tour בברזיל.
במשך השבוע הראשון ליציאתו, האלבום הגיע למקום השביעי בדירוג "האלבומים הטובים ביותר של מקסיקו" של חנות המוזיקה המקוונת אייטונס.
האלבום הגיע למקום ה-66 בדירוג "100 האלבומים המקסיקנים הטובים ביותר".
הוא הגיע למקום 43 בדירוג של AMPROFON (איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני) במשך שבוע, והיה בדירוג Top 100 של AMPROFON במשך ארבעה שבועות סך-הכול.
כדי לקדם את האלבום שלה, גוטו הופיעה בתוכניות רדיו שונות ובפסטיבלים במקסיקו ובמרכז אמריקה בהמשך אותה השנה.
בסוף שנת 2010, גוטו תרמה את קולה לשיר הנושא "La Vida es un Cuento de Hadas " (החיים הם סיפור אגדה) של הסרט "ברבי: אגדת אופנה" בדיבובו הלטיני.
הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה, "Vete Al Diablo" (לך לעזאזל), היה מתוכנן לצאת במהלך שנת 2011 אבל לאחר מכן נגנז מסיבות לא ידועות.
לא תוכננו לאחר מכן סינגלים נוספים או סיבובי הופעות.
לאחר שקיבלה את התפקיד הראשי בטלנובלה "מיס 15", גוטו הצטרפה ללהקה "EME-15", אותה להקה בדיונית שהוקמה בטלנובלה.
היא הייתה סולנית הלהקה לצד חמשת חבריה הנוספים: אלעזר גומז, נטשה דופיירון, מקרנה אצ'גה, יאגו מוניוז וג'ק דוארטה, שגם שיחקו לצידה בטלנובלה.
הלהקה הוציאה לאור את הקליפ הראשון שלה "Wonderland" (ארץ הפלאות), ב-4 באפריל 2012. הקליפ צולם באוקטובר 2011 בגן הסובטרופי לאס פוסאס, שנמצא בעיירה סיליטלה (Xilitla) שבמדינת סאן לואיס פוטוסי שבמקסיקו.
בהמשך השנה, יצאה מהדורה מורחבת של האלבום לכבוד חג-המולד, שכללה 6 שירי בונוס - 2 מקוריים מהסדרה, ועוד 4 של חג-המולד.
ב-2013 השתתפה הלהקה, בשיא הצלחתה, לקמפיין שיווקי עם החטיף צ'יטוס במקסיקו, והוציאו שיר משותף יחד עם דמות הקמע, צ'סטר צ'יטה, בשם Baila.
ב-18 בדצמבר 2013, הוכרז באופן רשמי למעריצים דרך חשבון הטוויטר הרשמי של הלהקה שהיא עומדת להתפרק לאחר ההופעה האחרונה שלהם ב-5 בינואר 2014 ביריד המגה-אימפריאלי באקפולקו, מקסיקו.
לאחר פירוקה של EME-15 וסיום הטלנובלה "מיס 15", גוטו ניסתה לחזור ולהתמקד בקריירה מוזיקלית ולהוציא אלבום שני.
היא הוציאה את הסינגל העצמאי "Mi Corazón es un País" (הלב שלי הוא מדינה) שהיה אמור להיות חלק מהאלבום השני שלה, שהיה אמור להיקרא "11:11", אבל נגנז.
באותה שנה השתתפה בטלנובלה "Mi Corazón es Tuyo" (ליבי שייך לך), ומשם יצא השיר "Llévame Despacio", אותו פאולינה חידשה עם הזמר נואל שחריס בשנת 2022.
פאולו הנריקה סמפאיו פילו (בפורטוגזית: Paulo Henrique Sampaio Filho; נולד ב-15 ביולי 2000), הידוע בכינוי פאוליניו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ באתלטיקו מיניירו.
לאחר שהתקדם באקדמיה של ואסקו דה גאמה, פאוליניו הועלה לסגל הקבוצה הראשונה של המועדון ב-19 ביוני 2017. ב-13 ביולי 2017, יומיים לפני יום הולדתו השבע-עשרה, ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 4–1על ויטוריה במסגרת ליגת העל הברזילאית.
דקות לאחר שנכנס למגרש, הוא רשם את הבישול הראשון שלו.
אחד עשר ימים לאחר מכן, הוא פתח בהרכב בפעם הראשונה וכבש פעמיים בניצחון 2–1 בליגה על אתלטיקו מיניירו, והפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם שהבקיע בליגה, והשחקן הראשון שנולד בשנות ה-2000 שכבש בליגת העל הברזילאית.
בפברואר 2018 כבש את השער הראשון שלו בגביע ליברטדורס בניצחון 0–2 על אוניברסידד דה קונספסיו.
השער הזה הפך אותו לשחקן הראשון שנולד בשנות ה-2000 שכובש בגביע הליברטדורס.
ב-27 באפריל 2018, הודיע מועדון באייר לברקוזן מהבונדסליגה כי הגיעו להסכם עם ואסקו דה גאמה על העברתו של פאוליניו.
המועדונים הסכימו לתשלום של 20 מיליון יורו, עסקת שיא מועדון עבור ואסקו.
הוא הצטרף ללברקוזן לקראת עונת 2018/2019 וחתם על חוזה לחמש שנים.
ב-1 בספטמבר ערך הופעת בכורה בהפסד 1–3 לוולפסבורג.
ב-10 באוקטובר 2019 כבש שער בכורה בניצחון 0–2 על ולפסבורג.
ביולי 2023 חתם באתלטיקו מיניירו לאחר השאלה בת חצי עונה.
במרץ 2017, פאוליניו, יחד עם ויניסיוס ז'וניור, לינקולן ואלן, עזרו לברזיל לזכות באליפות דרום אמריקה עד גיל 17. הוא כבש שני שערים במהלך הטורניר, כולל שער הפתיחה בניצחון 5–0 של ברזיל על צ'ילה בגמר.
באוקטובר 2017, פאוליניו עזר לברזיל להגיע למקום השלישי של גביע העולם עד גיל 17 2017. פאוליניו כבש את שערי הניצחון מול ספרד, צפון קוריאה, וברבע הגמר מול גרמניה.
ב-17 ביוני 2021, פאוליניו זומן לנבחרת ברזיל לקראת אולימפיאדת טוקיו (2020).
הוא כבש במשחק הפתיחה של ברזיל נגד גרמניה.
ב-16 בנובמבר 2023 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-1 ל במוקדמות מונדיאל 2026.
אליפות דרום אמריקה עד גיל 17: 2017
פאולינה גאמוס (בספרדית: Paulina Gamus; 11 בינואר 1937 – 11 ביולי 2025) הייתה
פרשנית פוליטית יהודייה מוונצואלה, חברה באספה הלאומית של ונצואלה ועורכת דין.
הייתה בוגרת האוניברסיטה המרכזית של ונצואלה.
פאולינה גאמוס נולדה בקראקס למשפחה יהודית.
הוריה הגיעו לוונצואלה בשנת 1929, מחאלב (אביה) ומסלוניקי (אמה).
גדלה במשפחה בת חמישה ילדים.
היא מונתה לסגנית המנהלת של מפלגת הפעולה הדמוקרטית ב-1984, לשרת המדינה לתרבות, לנשיאת המועצה הלאומית לתרבות (קונאק) בין 1986 ל-1989 ולסנאטורית ממדינת קוחדס.
גאמוס הייתה היהודייה היחידה בוונצואלה שהייתה חברה באספה הלאומית.
ביולי 2018 היא פרסמה את זיכרונותיה, בספר בשם "Permítanme Contarles" ("הרשו לי לספר לכם") (הוצאת Dahbar, 20183) בו היא מספרת על כניסתה לפוליטיקה של ונצואלה בגיל 31, ועד לעזיבתה לאחר מכן, בגיל 68.
היא הייתה דודתה של השגרירה לשעבר של ונצואלה בארגנטינה, אליסה טרוטה גאמוס .
פאולינה פאודורוף (בפינית: Pauliina Feodoroff; נולדה ב-1977) היא במאית קולנוע ותיאטרון, מחזאית ותסריטאית פינית ממוצא סאמי-סקולטי.
היא גם פוליטיקאית, אקטיביסטית ופעילה למען שימור תרבות סאמית וזכויות סאמיות, וכן פעילה למען איכות הסביבה.
כיהנה כיושבת ראש המועצה הסאמית.
ידועה בעיקר באקטיביזם פוליטי ובפרויקטים של שיקום אקולוגי.
מעורבת רבות בשיקום נהרות ודיג, בהגנה על זכויות הקרקע של הסאמים וקידום מעמדה של קהילת הלהט"ב הסאמית בקרב הסאמים.
ב-2022 ייצגה יחד עם האמנית מארט אנה סארה והאמן אנדש סונה את הסאמים בביתן הנורדי בביאנלה ה-59 של ונציה.
פאולינה פאודורוף נולדה בעיירה אינארי, במחוז אינארי בפינלנד בשנת 1977 למשפחת העוסקת בגידול איילים.
משפחתה של פאודורוף היא משפחה של רועי איילים סקולטים במקור מסונג'ל שבחצי האי קולה בחלק הרוסי של הסאפמי.
משפחתה נאלצה לעבור לפינלנד ב-1944 בתום מלחמת העולם השנייה עקב סיפוח טריטוריאלי על ידי ברית המועצות.
לסקולטים יש תרבות ושפה מובהקים, למשל הם שימרו את מועצת הסקולטים שלהם כגוף ממשל ילידים.
שפתם נמצאת בסכנת הכחדה, מכיוון שרק 300 אנשים דוברים אותה כיום, רובם מתגוררים במקום מרוחק ברוסיה.
פאודורוף עסקה רבות בחברה ובתרבות הסקולטית המסורתית והייתה מעורבת כנציגתה בניסיון לפתור בעיות קרקע ומים.
היא בוגרת תואר ראשון באמנות ותואר שני בבימוי ודרמטורגיה של האקדמיה לתיאטרון הלסינקי בשנת 2002.
פאודורוף ביימה את הסרט הראשון שלה "non profit" באורך מלא על התרבות הסקולט-סאמית.
הסרט צולם במשך עשור בין השנים 1997 ל-2007 והופק בתקציב של 20,000 אירו.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סקבאמגובה-קאמוס באינארי בינואר 2007. היא זכתה בפרס Kritiikin Kannukset (פרס ביקורת) על סרט זה.
הסרט זכה לשבחים שונים בעיתונות ו על ידי מבקרים.
בשנת 2009, פאודורוף הפכה למנהלת האמנותית של תיאטרון טאקומו יחד עם בת זוגה מילז'ה סרקולה.
היא עבדה כמנהלת האמנותית של תיאטרון טאקומו ושל קבוצת התיאטרון רוספוטו, שניהם בהלסינקי, פינלנד.
בשנת 2017 אצרה פאודורוף את התוכנית האמנותית 'Vuosttaš álbmogat / First Nations' עבור פסטיבל התיאטרון Baltic Circle Helsinki.
התוכנית התרכזה בקולוניזציה במדינות הנורדיות.
כמה אמנים סאמים, כולל אנדש סונה, השתתפו בתוכנית.
במסגרת זו ביימה ב-2017 מחזה בשם CO2lonialNATION שהוצג בבכורה ב-Giron Sámi Teáhter, המחזה מחה נגד הקולוניזציה והשלכותיה על הסאפמים באמצעות 'ועדת האמת התיאטרלית'.
בתערוכה הוצג מיצג וידאו של האמנית בשם "מטריארכיה"
כפעילת אקלים, החל מהעשור השני של המאה ה-21 היא הייתה מעורבת במערכה הנרחבת להגנה על יערות הגידול הישנים האחרונים בלפלנד הפינית המזרחית, למען רעיית איילים סאמים.
היא עבדה עם מגוון בעלי ברית, כולל גרינפיס, ובסופו של דבר זכתה בניצחונות היסטוריים עבור הרועים והפיקה סרט על הקרב אותו ניהלה.
בעקבות פעילותה היא נבחרה לנשיאת המועצה הסאמית הפאן-נורדית, הארגון הפוליטי העליון של כל העמים הסאמיים, תפקיד אותו מילאה משנת 2006 עד 2008. במהלך נשיאותה, היא ביקרה בקהילות שבטיות סאמיות נידחות ברוסיה והביאה טענות נגד לחצי כרייה לחזית הפוליטיקה ואת התנגדות הילידים.
היא גם השתתפה במחקר רב שנתי לשימוש בקרקע ותפוסה.
בשנת 2015 פנתה אל נשיא פינלנד עם סמן דיו שחור בו נכתב "169" על מצחה - והדגישה שפינלנד עדיין לא אישרה את אמנת ILO 169 בדבר זכויות הילידים.
ב-2019 היא ניהלה את המנדט לוועדת האמת והפיוס בפינלנד.
עבודתה הנוכחית עוסקת בכריתת יערות תעשייתית ותפקידה בקריסת המגוון הביולוגי של נהרות ומנהגי דיג.
הפרקטיקה שלה עוסקת גם בתפקיד המודרניזציה ומדיניות הממשלה בהרס המודלים הקולקטיביים של קיום וטיפול באדמה העומדים בבסיס החברה הסאמי.
היא פעלה לשימור רעיית איילים ביערות בצד הפיני של סאפמי וחקרה את ההשפעה של מיצוי קרקע על ידי חברות כרייה בחלק הרוסי של סאפמי.
פיודורוף היא משתפת פעולה פעילה עם קואופרטיב Snowchange, במיוחד בפרויקט 'תוכנית ניהול נהר משותף', שבו היא מרכזת את פרויקט השיקום והניהול האקולוגי של נהר Njâuddam, נהר חיוני בצד הנורווגי והפיני של אזורי הסקולט הסאמי.
מטרת הפרויקט היא להשתמש בפרקטיקות של טיפול קרקע סאמי ובידע מקומי ומדעי כדי להגן ולשקם את המים, אזורי השרצת הדגים ואת האדמה שמסביב לנהר.
"פינלנד התייחסה לאדמות האבות שבהן חיינו במשך מאות שנים כאל משאב הטבע שלה לניצול ולמכור חלק אחר חלק לכל שוק שצריך את זה.
יערות סאמים נכרתים עבור נייר טואלט.
ביליתי את חיי בתיעוד כל ההפסדים בכל הרמות, אבל עכשיו זה חיוני להתמקד במה שעדיין יש לנו ואיך לחזק אותו.
כאשר כדור הארץ משתנה, בעלי החיים זקוקים למקלטים ולזמן להסתגל.
העבודה שלי מציעה דרכים להגן על יערות הגידול הישנים האחרונים שנותרו ולתת לאזורים הללו זמן להחלים.
המסר שלנו הוא, נא לא לקנות את האדמה שלנו, לקנות את האמנות שלנו במקום."פעילותה המקומית היא חלק מניסוי גדול לחדש את הקוטב הצפוני על ידי חידוש המגוון הביולוגי של בתי גידול של איילים, שעוזרים לווסת את הטמפרטורות של כדור הארץ.
פיאודורוף בן מנהלת במקביל עשרות משאים ומתנים סאמים לרכישת חלקות אדמה אסטרטגיות.
היא מתקשרת עם אנשי שימור ומוסדות כדי להעלות את המודעות לכריתת יערות בבתי הגידול של איילי הצפון, ודוחפת להגדיר מחדש את היערות הללו כשופכים תחת סמכות שיפוט בינלאומית, ולא לאומית..
פאודורוף תרמה למספר פרויקטים של ספרים, כולל Queering Sápmi, פרויקט של שרה לינדקוויסט ואלפרידה ברגמן המאתגר את הנורמות המגדריות ומציע סיפורים על חייהם של סמים קווירים, והאטלס הסאמי המזרחי מאת העורכים טרו מוסטונן וקאיסו מוסטנון בהוצאת קואופרטיב Snowchange, 2011.
בשנת 2012 זכתה פאודורוף בפרס בוגרת של האקדמיה לתיאטרון לאמנים, פדגוגים או אנשי מקצוע אחרים על הישגיהם הבולטים בתיאטרון יחד עם מיליה סרקולה.
פאודורוף היא לסבית מוצהרת, בת זוגה היא במאית התיאטרון מילז'ה סרקולה.
פאולין קוריארד הייתה ציירת רוסיה, חברת כבוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
היא ידועה בעיקר בזכות הקמת חוג האמנות לנשים בסנט פטרסבורג והנהיגה אותו.
היא הציגה את יצירותיה ברחבי אירופה.
פאולין נולדה ב-1848 בסנט פטרסבורג במשפחת אצולה ותיקה.
אביה, היה גנרל בצבא הרוסי.
היא התחנכה בהדרכתו של אמן פופולרי לב לאגוריו.
היא הציגה לראשונה בגיל 28 וזכתה להצלחה.
היא נישאה לרופא השווייצרי אלפרד קוריארד, שעבד בבית החולים מרינסקי בסנט פטרסבורג וקיבלה את שם משפחתו.
מספר שנים לפני מותו של בעלה, היא התגוררה בז'נבה.
היא הציגה את נופיה באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם קיבלה 2 מדליות כסף, ובשנת 1882 הוכרה כחברת כבוד של האקדמיה הקיסרית לאמנויות .
ב-1882 חזרה פאולין קוריארד לסנט פטרסבורג.
באותה שנה היא ייסדה את חוג האמנות הראשון לנשים שמטרתו הייתה להקל את הגישה של נשים לקורסים הניתנים באקדמיה לאמנויות יפות.
היא עמדה בראש חוג האמנות לנשים במשך יותר מעשר שנים.
בשנת 1892 לרגל יום השנה העשירי לחוג, קיבלה קוריארד סדרת רישומים במתנה מתלמידיה.
מוזיאון ז'נבה ירש את הרישומים הללו ב-1899. הרישומים שנתרמו על ידי פאולין קוריארד הוצגו בתערוכה הציירים הרוסים מהמאה ה-19 במוזיאון לאמנות והיסטוריה בז'נבה בשנים 2008–2009.
פאולין קוריארד מתה בשנת 1898 בסנט פטרבורג.
ז'ואאו פאולו דיאש פרננדש (בפורטוגזית: João Paulo Dias Fernandes; נולד ב-9 בנובמבר 1992), הידוע בכינויו פאוליניו, הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק כחלוץ במועדון דפורטיבו טולוקה מליגת העל המקסיקנית אשר שיחק בעבר גם בנבחרת פורטוגל.
פאוליניו נולד בברסלוש, שבמחוז בראגה, ואת דרכו החל במחלקת הנוער של סנטה מריה FC המקומית.
ובהמשך בקבוצה הבוגרת שלה שהתחרתה בליגה הרביעית.
בשנת 2012 הוא חתם בטרופנסה מהליגה הפורטוגלית השנייה, ואת הופעת הבכורה שלו כמקצוען הוא ערך ב-29 ביולי 2012 כששיחק את מלוא 90 הדקות בהפסד 1–5 נגד ק.ד.
אבש בשלב הבתים של גביע הליגה הפורטוגלי.
את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך פאוליניו ב-12 באוגוסט 2012, בהפסד 0–2 לאותה היריבה.
ואת עונת הבכורה שלו הוא סיים עם 11 שערים ב-35 הופעות ליגה.
ביוני 2013 חתם פאוליניו על חוזה בז'יל ויסנטה מהליגה הבכירה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ב-18 באוגוסט 2013, כשנכנס כמחליף בדקה ה-49 בניצחון הביתי 2–0 על אקדמיקה דה קוימברה .
ואת שערו הראשון והיחיד בליגה באותה עונה הוא כבש ב-24 בנובמבר של אותה שנה, בהפסד 2–3 למאריטימו.
הוא זכה ל-20 הופעות בליגה ועוד 8 בגביעים השונים ובסך הכל סיים את העונה עם 3 שערים ב-28 הופעות בכל המסגרות.
גם בעונה שלאחר מכן לא הצליח פאוליניו להתבלט כששוב כבש שער ליגה בודד בכל העונה, כשז'יל ויסנטה סיימה במקום האחד לפני אחרון בליגה ונשרה לליגת המשנה.
בליגת המשנה בעונה לאחר מכן זכה פאוליניו ליותר קרדיט, כשסיים את העונה עם 7 שערים ב-42 הופעות בליגה, תוך שהוא תופס מקום מרכזי בחוד הקבוצה.
אך עונת הפריצה של פאוליניו הייתה בעונה לאחר מכן, עונת 2016/2017 בה כבש פאוליניו 19 שערים ב-36 הופעות ליגה במדי ז'יל ויסנטה והיה סגן מלך השערים בסגונדה ליגה.
ב-24 במאי 2017 עבר פאוליניו לספורטינג בראגה מהליגה הבכירה בחוזה לארבע שנים.
פאוליניו השתלב בבראגה בצורה טובה וסיים את עונת הבכורה שלו בקבוצה כמלך שערי הקבוצה עם 13 שערים ב-30 הופעות בליגה אליהם הוסיף 3 שערים בליגה האירופית ושער בגביע ובסך הכל כבש 17 שערים ב-42 הופעות בכל המסגרות.
בעונה שלאחר מכן עונת 2018/2019 הייתה לו עונה פחות מוצלחת כשכבש 5 שערים בלבד ב-29 הופעות.
אך בעונת 2019/2020, חזר פאוליניו לככב, הוא כבש 17 שערים ב-29 הופעות בליגה אליהם הוסיף שניים בגביע ו-6 בליגה האירופית ובסך הכל סיים את העונה עם 25 שערים ב-48 הופעות בכל המסגרות עבור בראגה ואף נבחר לנבחרת העונה בליגה.
את עונת 2020/2021 החל פאוליניו בבראגה וב-26 בנובמבר 2020, כבש פאוליניו בתיקו 3–3 ביתי עם לסטר סיטי בשלב הבתים של הליגה האירופית, בכך הפך למלך השערים של בראגה באירופה עם 11 שערים.
ב-1 בפברואר 2021 בתום חלון ההעברות של ינואר חתם פאוליניו בשורות ספורטינג ליסבון בחוזה ל-4.5 שנים, ספורטינג שילמה עבורו 16 מיליון אירו במה שהייתה ההעברה היקרה ביותר בתולדותיה עד אז.
פאוליניו אמנם כבש רק 3 שערי ליגה ב-14 הופעות בחצי העונה שלו בספורטינג, אולם ב-11 במאי, כבש פאוליניו את שער הניצחון במשחק הביתי מול בואבישטה, ניצחון שהביא לספורטינג אליפות לראשונה מזה 19 שנה.
ב-15 בספטמבר 2021 ערך פאוליניו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, ואף כבש את השער היחיד לזכות ספורטינג בהפסד 1–5 לאייאקס ההולנדית במסגרת המחזור הראשון של שלב הבתים.
פאוליניו כבש שלוש פעמים בשלב הבתים ועזר לספורטינג לסיים במקום השני בבית ולהעפיל לשמינית הגמר.
ואת העונה סיים עם 14 שערים ב-46 הופעות בכל המסגרות.
בעונה שלאחר מכן פאוליניו כבש 5 שערי ליגה בלבד, אולם סיים כמלך השערים של גביע הליגה 2022/2023 עם שמונה שערים.
עם זאת, בהפסד 0–2 בגמר לפורטו, הוא הורחק בעקבות שני כרטיסים צהובים מהירים, לאחר מכן נגזרה עליו השעיה משלושה משחקים עקב העלבת צוות השיפוט.
את עונת 2023/2024 פתח פאוליניו בסערה, הוא כבש 4 שערים ב-3 המחזורים הראשונים וזכה בתואר שחקן חודש אוגוסט.
עד מחצית העונה הוא כבש 8 שערים ועזר לספורטינג לסיים את הסיבוב הראשון בראש הטבלה נקודה יותר מהיריבה העירונית בנפיקה.
ואת העונה סיים עם 15 שערים בליגה ו-21 בכל המסגרות ב-46 הופעות בסך הכל, והיה חלק משמעותי מהסגל שהביא לספורטינג את האליפות ה-20 שלה.
ב-21 ביוני 2024 חתם פאוליניו על חוזה לשלוש שנים בדפורטיבו טולוקה מליגת העל המקסיקנית.
ב-7 ביולי 2024 ערך פאוליניו את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 0–0 עם גוודלחרה.
שבוע לאחר מכן כבש פאוליניו את שערי הבכורה שלו במועדון כשכבש צמד בניצחון 3–2 על חוארס.
במאי 2018, הוא נכלל על ידי פרננדו סנטוש בסגל הנבחרת הראשוני של 35 שחקנים לקראת מונדיאל 2018 ברוסיה, אך נופה כשהסגל צומצם ל-26 שחקנים.
ב-11 בנובמבר 2020, פאוליניו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק הידידות שנערך בליסבון נגד נבחרתה של אנדורה, פורטוגל ניצחה 7–0 ופאוליניו כבש פעמיים.
באוקטובר 2022, הוא נכלל בסגל המורחב שכלל 55 שחקנים לקראת מונדיאל 2022 בקטר.
אך נופה כשהסגל צומצם ולא הגיע עם הנבחרת לקטר.
נבחרת העונה בפרימיירה ליגה: 2019/2020
מלך השערים של גביע הליגה הפורטוגלי: 2022/2023 (8 שערים)
שחקן החודש בפרמיירה ליגה: אוגוסט 2023
חלוץ החודש בפרימיירה ליגה: אוגוסט 2023
פאולינה ונגרובר זלקינד הייתה אשת עסקים אנגלייה, ממייסדי העיר נהריה ובעלת נכסים.
פאולינה ונגרובר, אשת עסקים ממוצא אנגלי, קשרה את חייה עם הרב ד"ר יעקב מאיר זלקינד, הוסיפה את שם משפחתו לשלה והקימה איתו משפחה.
פאולינה ויעקב מאיר זלקינד עלו לארץ, התיישבו בכרמל וקנו שכונה שנקראה על שמה: שכונת פועה.
ב- 15 במאי 1934 נחתם שטר קניין היסטורי שבו רכשו ארבעה יהודים פרטיים כ-2000 דונם מקרקעות משפחת טואני הנוצרית, בעסקה שהניחה את היסודות לייסוד העיר נהריה.
ארבעת הרוכשים הם היינריך כהן, יוסף לוי, ד"ר זליג אויגן סוסקין והגברת פאולינה ונגרובר – זלקינד.
הקרקעות נרשמו על שמם בטאבו, בלשכת המקרקעין בעכו.
בעקבות רכישת הקרקע, נוסדה בחיפה ב-26 במאי 1934, חברה חדשה בשם "נהריה בע"מ".
בפרוטוקול הייסוד מופיע שפאולינה מסרה "אשת איש" כמשלוח ידה.
קלאוס קרפל כותב שהיא ייצגה שתי משפחות חשובות בארץ ישראל, ולמרות חלקה החשוב במתן הכסף היא פעלה בצנעה ובסתר, כך לא זכתה להילת מייסדת נהריה.
פאולינה נמנתה על חברי הוועד המנהל של "החברה" כבר בשנת 1935 והיא המשיכה להיות בישיבות הוועד של החברה גם לאחר מכן.
עד שנת 1939 היא נחשבת יחד עם שלוש המייסדים למוכרת קרקעות נהריה.
בעיתונות מופיעים מייסדים נוספים, אולם בפועל, ארבעת המייסדים המוזכרים לעיל היו בעלי המניות המשמעותיים ביותר ופעילים ברכישת הקרקע ובייסוד העיר.
בשנת 1941, כשהוכרזה המועצה המקומית בנהריה, הגיעה פאולינה כמייסדת והביאה לראש המועצה שי.
למרות תרומתה המהותית לייסוד העיר, לא זכתה פאולינה להילת מייסדת נהריה באותה מידה כמו עמיתיה הגברים.
דבר זה משקף נורמות חברתיות של התקופה.
נורמות אלו יצרו תופעה רחבה יותר של התעלמות ודחיקה של נשים מהזיכרון התנועתי והלאומי.
רק בעשורים האחרונים החלה חשיפה מחודשת של תרומתן של נשים אלה.
בימים אלה נעשות פעולות על מנת להנציח את פאולינה כמייסדת, בשל תרומתה להקמת המושבה.
בשנת 1937 נפטר בעלה, הרב ד"ר יעקב מאיר זלקינד.
פועה ערכה את כתבי היד שלו והוציאה לאור את פירושו למשנה כעבור שנתיים, וכן המשיכה בפעולות להנצחתו.
פועה זלקינד, נפטרה בשנת 1950, בגיל 75. משפחתה פרסמה הודעת פטירה בה תוארה כאחת מ"בוני הארץ".
הפַּאוּלִיקְיָאנִים (ב: Պաւղիկեաններ (פאבליקנר); ביוונית ביזנטית: Παυλικιανοί ("חסידי פאולוס"); במקורות ערביים: אל-ביאלקה - البيالقة) היו בני כת נוצרית שנוסדה בארמניה ב.
חסידי הכת התייחסו לעצמם כ"נוצרים טובים".
ידוע אך מעט על האמונה הפאוליקיאנית והוצעו השפעות שונות, כולל גנוסטיקה, מרקיוניזם, מניכאיזם ואדופציוניזם, בעוד חוקרים אחרים טוענים כי מבחינה דוקטרינרית הפאוליקיאנים היו בעיקרם תנועת רפורמה נוצרית קונבנציונלית שאינה קשורה לאף אחד מהזרמים הללו.
על פי המסורת, מייסד הפאוליקיאנים היה ארמני בשם , שהגיע מקהילה סורית ליד בטורקיה של ימינו.
הכת שגשגה בין השנים 650 ל-872 בארמניה ובמזרח אנטוליה, סביב גבול האימפריה הביזנטית עם הח'ליפות הערבית, למרות רדיפות וגירושים לסירוגין מצד הרשויות האימפריאליות בקונסטנטינופול.
לאחר תקופה של סובלנות יחסית, רדיפה ביזנטית מחודשת באמצע המאה ה-9 הניעה את הפאוליקיאנים להקים מדינה שבמרכזה טפריקה באזורי הגבול הארמניים, תחת חסות ערבית.
לאחר מלחמה ממושכת, מדינת טפריקה הושמדה על ידי הביזנטים בשנות ה-70 של המאה ה-9. במהלך המאה הבאה, חלק מהפאוליקיאנים היגרו עמוק יותר לתוך ארמניה, בעוד אחרים הועברו על ידי הרשויות האימפריאליות לגבול הבלקני של האימפריה בתראקיה.
בארמניה, הפאוליקיאנים נטמעו בתנועה הדתית הקשורה של ה במהלך המאה הבאה.
בתראקיה, הכת המשיכה לקיים את אמונתה במשך זמן מה, במקומות מסוימים עד המאות ה-17 וה-18, לפני שהמירה את דתה בהדרגה לדתות אחרות; הם נחשבים לאבותיהם של המודרניים (שהם קתולים), ושל ה המוסלמים.
ייתכן שהתנועה השפיעה גם על תנועות נוצריות הטרודוקסיות באירופה של ימי הביניים, כגון האמונה הבוגומילית וקתרים.
הפאוליקיאנים כינו את עצמם "נוצרים טובים" או "מאמינים אמיתיים", והתייחסו לנוצרים אורתודוקסים כ"רומאיסטים".
השם 'פאוליקיאני' שימש גורמים חיצוניים כדי להתייחס לכת ומשמעותו המילולית היא 'חסידי פאולוס'.
זהותו של פאולוס שעל שמו נקראה התנועה שנויה במחלוקת.
סביר להניח שמדובר בפאולוס השליח, דמות שלפי המקורות הקדומים ביותר זכתה להערצה מיוחדת בקרב הפאוליקיאנים עד להכחדתם לכאורה בעת החדשה המוקדמת.
מקורות ביזנטיים ומוסלמיים מסוימים מימי הביניים משייכים את הכת לפטריארך אנטיוכיה מהמאה ה-3, פאולוס מסמוסטה.
עם זאת, ייתכן שזהו עירוב עם כת הפאוליאניסטים הנפרדת, והמקור הביזנטי הקדום ביותר המתאר את התנועה מבדיל במפורש בין "פאולוס מסמוסטה" שכביכול העניק לתנועה את שמה לבין אבי המינות המפורסם יותר.
מקור אפשרי נוסף הוא פאולוס הארמני, דמות פאוליקיאנית עלומה למדי שנאמר כי הנהיגה את הכת בהגירתה לאפיספריס בעקבות רדיפותיו של יוסטיניאנוס השני בסוף המאה ה-7.
המקורות מציינים כי רוב מנהיגי הפאוליקיאנים היו ארמנים, ומייסד הכת נחשב לארמני בשם קונסטנטינוס, שמוצאו ממננאליס, קהילה ליד .
הוא למד את הבשורות והאיגרות, שילב דוקטרינות דואליסטיות ונוצריות והתנגד נחרצות לפורמליזם של הכנסייה.
מתוך תפיסה כי נקרא לשחזר את הנצרות הטהורה של פאולוס השליח, הוא אימץ את השם (אחד מתלמידיו של פאולוס), ובסביבות שנת 660 ייסד את הקהילה הראשונה שלו בקיבוסה שבארמניה.
עשרים ושבע שנים לאחר מכן, הוא נעצר על ידי הרשויות האימפריאליות, נשפט בגין כפירה והוצא להורג בסקילה.
שמעון, פקיד החצר שהוציא לפועל את הפקודה, המיר בעצמו את דתו, אימץ את השם טיטוס והפך ליורשו של קונסטנטינוס.
הוא הועלה על המוקד, העונש שהוכרז על המניכאים, בשנת 690.
חסידי הכת נמלטו, כשבראשם מנהיגם החדש פאולוס, לאפיספריס.
הוא מת ב-715, והותיר שני בנים, גגנאסיוס (אותו מינה ליורשו) ותאודור.
האחרון, בטענה שקיבל את רוח הקודש, מחה כנגד מנהיגותו של גגנאסיוס אך ללא הצלחה.
גגנאסיוס נלקח לקונסטנטינופול, הופיע בפני הקיסר לאון השלישי, הוכרז חף מכפירה וחזר לאפיספריס, אך מחשש לסכנה עבר עם חסידיו למננאליס במזרח אנטוליה.
מותו (בשנת 745) היווה עילה לפילוג בכת.
בשנת 747, דווח כי הקיסר קונסטנטינוס החמישי העביר מספר משמעותי של פאוליקיאנים ממזרח אנטוליה לתראקיה כדי לחזק את הגבול הבולגרי, ובכך החל את נוכחות הכת באירופה.
למרות גירושים ורדיפות מתמשכות הכת המשיכה לגדול, וקיבלה תוספות מצד חלק מהאיקונוקלאסטים.
בסוף המאה השמינית, סבלו הפאוליקיאנים מפלגנות והתפצלו שתי קבוצות; הבאניטים (המפלגה הישנה) והסרגיטים (הכת הרפורמית).
, המנהיג הרפורמי, היה מטיף קנאי ומוצלח עבור הכת שהקים; הוא התרברב כי הפיץ את בשורתו "ממזרח למערב; מצפון לדרום".
סרגיוס הצליח להחליף את באנס, מנהיג המפלגה הישנה, עד שנת 801 והיה פעיל במשך שלושים וארבע השנים הבאות.
פעילותו היוותה עילה לרדיפות מחודשות מצד הקיסר לאון הארמני.
עם מותו של סרגיוס, השליטה בכת חולקה בין מספר מנהיגים.
בשנת 843 יזמה הקיסרית תאודורה, כעוצרת לבנה מיכאל השלישי, רדיפה גדולה נגד הפאוליקיאנים ברחבי אסיה הקטנה, שבה נאמר כי 100,000 מאמינים בארמניה הביזנטית איבדו את חייהם או את רכושם.
בתגובה לרדיפה המחודשת נמלטו פאוליקיאנים רבים, תחת מנהיגם החדש , מעבר לגבול לאזורים בארמניה תחת שליטה ערבית.
בחסותו של , האמיר של מליטנה, קיבלה הכת רשות לבנות שתי ערי מבצר, ו, ולהקים מדינה עצמאית.
קרבאס מת בשנת 863 במהלך המערכה של הקיסר מיכאל השלישי נגד הערבים, וייתכן שהיה עם עומר ב לפני המכריע, שבו הובס הצבא הערבי ועומר נהרג.
יורשו של קרבאס, ('יד הזהב'), החריב ערים רבות במלחמות המתמשכות עם הביזנטים; ב-867 הוא התקדם עד אפסוס, שם לקח כמרים רבים כשבויים.
בשנת 868, הקיסר בסיליוס הראשון שלח את כדי לארגן את חילופי שבויים ולכרות ברית שלום.
שהותו של פטרוס בת תשעה חודשים בקרב הפאוליקיאנים נתנה לו הזדמנות לאסוף עובדות רבות, אותן שימר בספרו "ההיסטוריה של המינות הריקה והכוזבת של המניכאים, המכונים אחרת פאוליקיאנים".
הצעות השלום לא התקבלו, המלחמה התחדשה, וכריסוכיר נהרג ב בשנת 872 או 878.
עד שנת 878, הקיסר בסיליוס הראשון כבש את מעוזי הפאוליקיאנים באסיה הקטנה (כולל טפריקה) והניצולים מחורבן המדינה הפאוליקיאנית נעקרו ברובם.
קבוצה אחת היגרה מזרחה עמוק יותר לתוך ארמניה, שם הם נטמעו בכת ה במהלך המאה ה-10. אחרים הועברו לגבול המערבי של האימפריה, כולל יחידה צבאית של כ-20,000 פאוליקיאנים ששירתו באיטליה הביזנטית תחת הגנרל .
בשנת 970, דווח כי הועברו 200,000 פאוליקיאנים מהשטח הביזנטי על ידי הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס לפיליפופוליס שבתראקיה.
כפרס על הבטחתם לבלום את "הסקיתים" (למעשה בולגרים), הקיסר גילה סובלנות כלפי הקבוצה ואפשר להם לקיים את מנהגי דתם באין מפריע.
אירוע זה סימן את תחילתה של תחייה עבור הכת במערב.
מדיניות העברת הפאוליקיאנים למערב התבררה כמזיקה לביזנטים, כאשר הקבוצה הביאה תועלת כלכלית וצבאית מוגבלת לגבול הבלקני של האימפריה.
הכת גם נכשלה בהיטמעות בקרב התושבים האורתודוקסים הרומאים והבולגרים, ודווח כי הצליחה להמיר תושבים רבים מתראקיה למינות שלהם.
על פי אנה קומננה, עד סוף המאה ה-11 פיליפופוליס וסביבותיה היו מיושבות כליל בפאוליקיאנים ואליהם הצטרפו קבוצות חדשות של מהגרים ארמנים.
על פי , כמה אלפי פאוליקיאנים שירתו בצבא הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס נגד הנורמני רובר גיסקאר בשנת 1081, אך לאחר מכן ערקו מהקיסר ונכלאו.
האלכסיאדה, שנכתבה על ידי בתו של הקיסר אנה, מדווחת שאלכסיוס הראשון הצליח להמיר רבות מהכתות סביב פיליפופוליס לנצרות אורתודוקסית, ובנה עיר חדשה בשם אלכסיופוליס עבור המומרים.
במהלך מסע הצלב הראשון כמה פאוליקיאנים, שנקראו "פובליקנים", נכחו בצבאות המוסלמיים אף על פי שאחרים דווחו כמי שסייעו לצלבנים.
כאשר פרידריך ברברוסה עבר ליד פיליפופוליס במהלך מסע הצלב השלישי, בניגוד לתושבים היוונים, הם קיבלו את פניו כמשחרר.
בשנת 1205, הפאוליקיאנים שיתפו פעולה עם קאלויאן, קיסר בולגריה כדי למסור את פיליפופוליס לידי האימפריה הבולגרית השנייה.
על פי ההיסטוריון יורדן איבנוב, חלק מהפאוליקיאנים התראקים שנותרו המירו את דתם לנצרות אורתודוקסית במהלך האימפריה הבולגרית השנייה.
לאחר נפילת האימפריה הבולגרית וכיבוש תראקיה על ידי האימפריה העות'מאנית, קבוצה זו המירה את דתה יחד עם כמה בולגרים לאסלאם והפכה לעם ה.
הפאוליקיאנים התראקים הנותרים שעדיין קיימו את אמונתם המקורית המירו את דתם בסופו של דבר לנצרות קתולית במהלך המאה ה-16 או ה-17. בסוף המאה ה-17, צאצאים קתולים אלו של פאוליקיאנים חיו סביב ניקופול, וסבלו מרדיפות דתיות מצד העות'מאנים.
לאחר ב-1688, מספר גדול מקבוצה זו נמלט מעבר לדנובה, התיישב באזור באנאט ונודע בשם .
לאחר שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני ב-1878, מספר מבולגרים אלו של באנאט התיישבו מחדש בחלק הצפוני של בולגריה.
בארמניה, לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), קהילות שמנהגיהן נחשבו מושפעים מהפאוליקיאנים או מהטונדרקיאנים עדיין נמצאו בחלק של ארמניה שנשלט על ידי רוסיה.
מסמכים של הצהרות האמונה שלהם והוויכוחים עם הבישוף הגרגוריאני משנת 1837 פורסמו מאוחר יותר על ידי המזרחן הבריטי .
הפאוליקיאנים הזדהו כנוצרים, אך מהות אמונותיהם שנויה במחלוקת.
אמונותיהם הניעו מבקרים נוצרים לתייג אותם כיהודים, מוסלמים ומניכאים, אך סביר להניח שיריביהם השתמשו בכינויים אלה ככינויי גנאי שנועדו להעלות, ולא כשיקוף מדויק של אמונותיהם.
דוגמאות לדוקטרינות השנויות במחלוקת של הפאוליקיאנים כוללות ויכוח לגבי האופן שבו הם תפסו את טבעו של אלוהים, טבעו של ישו, וויכוח סביב טקסי הפולחן שלהם.
קיימים מקורות מעטים לאמונות הפאוליקיאנים למעט דיווחי יריבים וחומר פאוליקיאני מסוים שנשתמר ב"היסטוריה של המינות הפאוליקיאנית" מאת , הכולל איגרות מסוימות המיוחסות ל, ולכאורה, עיבוד מחדש של תיאור ההיסטוריה שלהם שחובר על ידי הפאוליקיאנים עצמם.
עבור חלק מהחוקרים, מקור עיקרי נוסף הוא , טקסט שנטען כי הוא מדריך של הכנסייה הפאוליקיאנית או הטונדרקיאנית בימי הביניים בארמניה.
חוקרים מסוימים טוענים שמערכת האמונה הפאוליקיאנית הייתה דואליסטית, מערכת קוסמולוגית של שני אלים תאומים מנוגדים: דמיורגוס רע שהוא היוצר והאדון של העולם הנראה הנוכחי; ורוח טובה שהיא האל של העולם הבא.
קוסמולוגיות דואליסטיות רווחו בדת המניכאית במזרח הקרוב, וכן בכתות נוצריות קדומות כמו המרקיוניסטים, והזיהוי של הכת עם דואליזם הוביל לכך שהפאוליקיאנים תויגו באופן מסורתי כמניכאים ומרקיוניסטים על ידי מבקרים וחוקרים.
ההיסטוריון הגרמני בן המאה ה-18 מתח ביקורת על זיהוי הפאוליקיאנים כמניכאים, ואף על פי שהסכים ששתי הכתות היו דואליסטיות, הוא טען שהפאוליקיאנים נבדלו במספר נקודות וללא ספק דחו את הדוקטרינה של .
ההיסטוריונים הגרמנים ואוגוסט ניאנדר ראו בכת כנובעת ממרקיוניזם, כשהם רואים בהם צאצאים של כת דואליסטית שעברה רפורמה כדי להתקרב ל, אך לא הצליחה להשתחרר מגנוסטיקה.
עד אמצע המאה ה-19 התיאוריה המחקרית המרכזית הייתה שהכת הייתה דוקטרינה גנוסטית דואליסטית שאינה מניכאית עם יסודות משמעותיים של הנצרות הקדומה הקרובה ביותר למרקיוניזם, אם כי אחרים חלקו על כך.
פרדריק קוניבר טען כי "הפאוליקיאנים אינם דואליסטים בשום מובן אחר מאשר הברית החדשה עצמה היא דואליסטית.
השטן הוא פשוט יריבו של האדם והאל".
הדיווחים של מיסיונרים קתולים שפעלו בקרב הפאוליקיאנים הנותרים בבלקן במהלך המאות ה-16–18 אינם מתייחסים לאמונות דואליסטיות.
ייתכן שהפאוליקיאנים החזיקו במספר אמונות לא אורתודוקסיות לגבי ישו, כולל אנטי-טריניטריזם (האמונה שישו לא היה נצחי במשותף, שווה במשותף ומאוחד באופן בלתי נפרד בישות אחת עם האל האב ורוח הקודש) ודוקטיזם (האמונה שישו רק נראה אנושי, ושצורתו האנושית הייתה אשליה).
אמונות אנטי-טריניטריות רווחו בקרב נוצרים אריאנים וכתות נוצריות קדומות רבות כגון האדופציוניסטים.
הזיהוי עם אנטי-טריניטריזם הוביל לעיתים לתיוג הפאוליקיאנים כאריאנים על ידי מבקרים וכאדופציוניסטים על ידי חוקרים.
פרדריק קוניבר, במהדורתו ל"מפתח האמת", הגיע למסקנה כי "המילה שילוש אינה בשימוש בשום מקום, וכמעט בטוח נדחתה כבלתי תואמת את כתבי הקודש" וכי הפאוליקיאנים האמינו שישו ירד מהשמיים כדי לשחרר את בני האדם מהגוף ומהעולם.
קוניבר טען גם שהתנועה הייתה שרידים של נצרות אדופציוניסטית קדומה בארמניה ולא כתות דואליסטיות או גנוסטיות.
התיאוריה של קוניבר, שהייתה חלק מטיעון רחב יותר לפיו אדופציוניזם ייצג את הצורה המקורית של הנצרות שדוכאה לאחר מכן על ידי הכנסייה הקתולית, התקבלה בספקנות בזמנו.
בשנות ה-60, עם זאת, , במחקר מקיף של מקורות יווניים וארמניים כאחד, טענה בזכות קשר לאדופציוניזם, וקבעה שהפאוליקיאניזם פיתח באופן עצמאי מאפיינים של דוקטיזם ודואליזם.
במאמר שהוצג בוועידת הברית הנוצרית האוניטרית ב-2022, טען שון פיניגן, פרופסור נלווה במכללת המקרא של אטלנטה, שהכת הארמנית שיצרה את "מפתח האמת", למרות היותה אנטי-טריניטרית, לא החזיקה בכריסטולוגיה אדופציוניסטית.
ראיות נגד כריסטולוגיה אדופציוניסטית כוללות אישור של לידת הבתולין בפרק 23 של "מפתח האמת", כמו גם השימוש בביטוי "בן יחיד" בפרקים 2, 17, 21 ו-22.
טקסים, מנהגים והשקפות על כתבי הקודש