tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המימון וחומרי הבנייה אזלו כאשר אדוארד העביר את תשומת לבו לסקוטלנד, והטירה מעולם לא הושלמה למרות שהוא שילם תמורתה כ-15,000 לירות שטרלינג.
במהלך עבודות הבנייה הורה אדוארד לתושבי העיירה הסמוכה לאנפיס (Llanfaes) להתפנות מבתיהם ולעבור להתגורר בעיירה ניובורו הנמצאת מעבר לנהר.
ג'יימס מסנט ג'ורג', האדריכל שהועסק על ידי אדוארד, השתמש בכל כישרונו על מנת לתכנן את הטירה ואת קווי האספקה שלה.
הטירה נבנתה לפי תוכנית קונצנטרית - מצודה בתוך מצודה - כאשר החלק הפנימי מוקף במלואו על ידי חלק חיצוני.
לטירה היה מזח שהיה פעיל לפי תנאי הגאות והשפל, ובאופן זה ניתן היה להעביר אליה אספקה דרך הים.
היא הוקפה בחפיר, והגנתה כללה חרכי ירי לחיצים, ופתחים אשר מוקמו בסמוך לכניסותיה, ואשר דרכם ניתן היה לשפוך שמן רותח על האויב.
כל כוח צבאי שתקף את הטירה נתקל ב-14 מכשולים נפרדים ובארבעה קווי ביצורים שנבנו לפי הדפוס הקונצנטרי.
צורתה של הטירה דומה לריבוע, ויש לה דמיון רב לקרפילי והרלך.
החלק הפנימי הוא מלבני עם מגדל עגול בכל פינה.
בצד הצפוני ובצד הדרומי נמצאים בתי שער גדולים, ומשני הצדדים של כל אחד מהם יש מגדל כך שצורתה דומה לאות D.
האולם הראשי ומבנים נוספים נבנו בתוך החלק הפנימי.
מסביב לקיר החיצוני ביותר של החלק הפנימי נמצאת חומה המוגנת באמצעות שני מגדלים ובתי שער.
המבנים הללו לא בנויים בהתאם לתוכנית הבנייה של בתי השער הפנימיים, ותפקידם היה למנוע מהתוקפים את האפשרות לחדור ישירות לתוך החלק הפנימי.
קיר המזח מחבר את הקיר הדרומי שליד בית השער, כך שהוא משמש כמשטח לירי הגנתי.
בניגוד לחומות החיצוניות הפשוטות בקרפילי והרלך, החומות בבומריס עבות מאוד ויש בהן מעברים פנימיים המאפשרים גישה אל חרכי הירי המוגנים.
כיבושה של ויילס הושלם הלכה למעשה בזמן הבנייה, והעלות הגבוהה של השלמת הטירה עשויה הייתה לגרום להתכלות התקציב שנועד ללוחמה בסקוטלנד.
העבודות הסתיימו באופן רשמי ב-1298, והחלקים שנותרו לא גמורים הם המגדלים של החלק הפנימי, בתי השער הגדולים ומבנים רבים בחלק זה.
במאה ה-14 התבצעו עבודות נוספות, אך בקנה מידה קטן יותר.
טירת בומריס לא ספגה נזקים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית והיא השתמרה בצורה טובה.
טירת אוגוסטוסבורג וטירת פאלקנלוסט , יחד עם הגנים רחבי הידיים המקיפים אותן, מהוות אתר מורשת עולמית החל משנת 1984 ושוכנות בבריהל, שבחבל הריין, גרמניה.
ארמון אוגוסטוסבורג, דוגמה מרהיבה לאדריכלות רוקוקו אשר התפתחה מהברוק (Baroque), שימש כמעונו של קלמנס אוגוסט של בוואריה (1700-1761, Clemens August), הנסיך הבוחר והארכיבישוף של קלן, בן לבית ויטלסבאך.
בניית הארמון החלה בשנת 1725 על חורבות טירה מימי הביניים והסתיימה בשנת 1768. האדריכלים יוהאן קונרד (Johann Conrad Schlaun) ופרנסואה דה קוויליס (François de Cuvilliés) יחד עם אומנים כגון בלתסר ניומן (Balthasar Neumann) תרמו לפאר הארמון.
טירת פאלקנלוסט, שנבנתה בין השנים 1729 ל-1737 על ידי פרנסואה דה קוויליס (François de Cuvilliés), שוכנת על שפת חורשה מבודדת, במרחק הליכה של כ-2.5 ק"מ מארמון אוגוסטוסבורג.
הטירה שימשה כבית ציד עבור קלמנס אוגוסט וחצרניו, והם נהגו להתכנס באולמותיה לאחר ציד אנפות.
ב-1730 נבנתה קפלה בסמוך לטירה, מעשה ידיו של פייר לאפורטרי (Pierre Laporterie).
שתי הטירות מעוטרות בגנים, אשר עוצבו על ידי דומיניק ג'רארד (Dominique Girard), אך עוצבו מחדש על ידי פטר יוזף לנה (Peter Joseph Lenné) במאה ה-19 והפכו לגן נוף.
עד לשנת 1994 שימשה טירת אוגוסטוסבורג כאולם קבלת פנים לאורחיו של נשיא גרמניה.
בשנת 1974 הפכה מדינת נורדריין-וסטפאליה (North Rhine-Westphalia) את טירת פאלקנלוסט למוזיאון פתוח לציבור.
גם ארמון אוגוסטוסבורג, לאחר תקופה בה שימש כמקום לאירועים ממלכתיים, פתוח כיום לציבור כמוזיאון.
מאז שנת 2001 מציעה הנהלת האתר סיורים במקום לתיירים.
בקרבת האתר נמצא גם מוזיאון מקס ארנסט, אמן גרמני מהזרם הדאדאיסטי והסוריאליסטי.
טירת אבונדייל או טירת סטרטהייבן היא טירה הממוקמת בסמוך לעיירה סטרטהייבן בדרום לנרקשייר שבסקוטלנד.
הטירה הוקמה ככל הנראה בשנת 1350 לערך על ידי משפחה מקומית בשם ביירד.
לימים הועברה הטירה לידי משפחת סינקלייר ולאחר מכן לרוזני דאגלס.
לאחר שג'יימס השני, מלך סקוטלנד הביס את רוזני דאגלס בשנת 1455, הוא בזז את הטירה והרס חלקים נרחבים ממנה.
בשנת 1457 הוענקו שרידי הטירה לסר אנדרו סטיוארט, נכדו של מרדוך סטיוארט, דוכס אולבני.
סטיוארט, לימים לורד אבונדייל, בנה את הטירה מחדש.
בשנת 1534 הועברה הטירה לידי סר ג'יימס המילטון מפינארט אשר הרחיב את הטירה, ובשנת 1611 נמכרה הטירה לג'יימס המילטון, מרקיז המילטון.
הטירה ננטשה בשנת 1717, ובהיעדר תחזוקה נהרסה בשל פגעי מזג האוויר.
שרידי הטירה מהווים אתר לאומי היסטורי בסקוטלנד.
הטירה ניצבת בראש תל מלאכותי בחלקו.
מבנה התל מעניק לטירה הגנה ממזרח, דרום וממערב.
מבנה הטירה היה מבנה מלבני, בן שלוש קומות, שמידותיו 11.2 מטרים על 21.2 מטרים.
בפינה הצפון מזרחית של המבנה נבנה מגדל מעגלי, ומגדל נוסף הבולט מהמבנה מצוי בפינה הדרום מזרחית של המבנה.
עמדות התותחים שבמגדל העגול נוספו, ככל הנראה במאה ה-16.
טירת אשפורד היא טירה מבוצרת מתקופת ימי הביניים בקרבת העיר קונג, במחוז גולוויי שבאירלנד.
הטירה ממוקמת על שפכו של נהר קונג לאגם (לוך) קוריב.
המקום מהווה עתה בית מלון.
הטירה נבנתה בשנת 1228 בידי בית ברק האנגלו-נורמני, לאחר תבוסתם למשפחת אוקונר, מבית קונכט המלכותי.
אנשי בית ברק בנו עוד מספר טירות ברחבי אירלנד, ואף אחת קרובה לשפכו של נהר קוריב לים והעיר גולוויי, אך טירת אשפורד היא הגדולה שבהן והיא היוותה את מעוזם העיקרי.
לאחר יותר משלוש מאות וחמישים שנים, עברה הטירה לבעלות לורד בינגהם, מושל קונכט, לאחר קרבות קשים בשנת 1589.
בשנת 1852 רכש את הטירה בנג'מין לי גינס, בן למשפחת גינס, יצרנית הבירה האירית המפורסמת גינס.
גינס שיפץ את הטירה: הרחיב את שטחה עד לשטח של 110 קילומטרים רבועים, בנה תוספת בסגנון ויקטוריאני ונטע אלפי עצים.
בנו של גינס, ארתור, שהיה גנן חובב, המשיך את פיתוח האזור, עיצב את הגנים ועודד את השיט באגם ובתעלה.
עידוד השיט תרם לפיתוח המסחר באזור.
בשנת 1939 נמכרה הטירה, ונואל האגרד, הבעלים החדש, הפך אותה למלון יוקרתי.
בשנת 1970 נמכרה הטירה שוב, לידי ג'ון מולכני, שהכפיל את שטחה, בנה את מסלול הגולף ופיתח את אדמותיה וגניה של הטירה.
בשנת 1952 צולם בטירה ובסביבתה סרט קולנוע, האדם השקט, בכיכובו של ג'ון ויין.
בשנת 1985 קבוצה של משקיעים אירים - אמריקנים רכשה את הטירה ומכרה אותה לאיש עסקים אירי מקומי בשנת 2007 בסכום של 50 מיליון אירו.
בטירה נמצא כיום בית הספר של אירלנד לאילוף בזים ויש בה בית ספר לרכיבה על סוסים ובית ספר לדיג.
טירת אניק (; באנגלית: Alnwick Castle) היא טירה השוכנת בעיירה אניק שבמחוז נורת'מברלנד, אנגליה.
הטירה הייתה ועודנה מקום מושבם של מרבית דוכסי נורת'מברלנד ורוזניה מבית פרסי.
היא נבנתה לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה, ומאז שופצה ועוצבה מחדש מספר פעמים.
היא בניין רשום מדרגה I.
אניק היא הטירה המיושבת השנייה בגודלה (אחרי טירת וינדזור) בכל אנגליה.
איב דה וסי (Yves de Vescy), ברון אניק, הקים את חלקיה הראשונים של הטירה ב-1096. היא נבנתה על מנת להגן על גבולה הצפוני של אנגליה מפני הפלישות הסקוטיות ומפני שודדים שחיו לאורך הגבול.
ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד צר על הטירה פעמיים – ב-1172 וב-1174, במהלך התקפותיו על הנרי השני, מלך אנגליה; אך הוא נתפס מחוץ לחומותיה של הטירה בקרב אניק .
ב-1309 הטירה נקנתה מאנתוני בק, בישוף דורהאם, על ידי הנרי דה פרסי, ברון פרסי הראשון, ומאז הייתה שייכת לבית פרסי, שהחזיק בתפקיד רוזן נורת'מברלנד ואחר-כך דוכסה.
ברון פרסי הראשון שיקם את הטירה, ומאז שיקום זה עומדים מגדל אבוט (Abbot Tower), השער המרכזי (Middle Gateway) ומגדל הנציב (Constable's Tower) על מכונם.
ב-1404–1405 בית פרסי מרד בהנרי הרביעי, מלך אנגליה, שצר על המצודה וכבש אותה.
במהלך מלחמות השושנים, הטירה הוחזקה כנגד אדוארד הרביעי, מלך אנגליה, עד לכניעתה בספטמבר 1461 לאחר קרב טאוטון .
בחורף שלאחר מכן היא נכבשה מחדש על ידי סר ויליאם טיילבויס (Wiliam Tailboys) מבית לנקסטר.
מחצית השנה לאחר מכן טיילבויס נכנע לכוח שהובילו ויליאם הייסטינגס, ברון הייסטינגס הראשון וסר ג'ון הווארד, מסר לידיהם את הטירה ונמלט לסקוטלנד.
בעלי הטירה התחלפו מספר פעמים נוספות, ובינואר 1463 הייתה בידיים לנקסטריות לאחר שכוח מטעמה של המלכה מרגרט מאנז'ו כבש אותה.
ב-1464, לאחר ניצחונותיו בקרב הדג'לי מור (Hedgeley Moor) ובקרב הקסהאם (Hexham), בית יורק קיבל לידיו את הטירה.
הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד שיפץ את הטירה במאה ה-16. במחצית השנייה של המאה ה-18 האדריכל רוברט אדם ביצע בטירה שינויים רבים.
במאה ה-19, אלגרנון פרסי, הדוכס הרביעי מנורת'מברלנד שינה את עיצוב הטירה לראוותני פחות.
מאז מלחמת העולם השנייה, חלקים מהטירה שימשו מספר מוסדות חינוכיים: תחילה את התיכון לבנות של כנסיית ניוקאסל, מאוחר יותר בשנים 1945–1975 שימש כמכללה להכשרת מורים, ומאז 1981 משמש כאחד מהקמפוסים של אוניברסיטת המדינה של סנט קלאוד.
תצוגות מיוחדות נמצאות בשלושת המגדלים ההיקפיים של הטירה.
במגדל האחורי מוצגת תערוכה שנושאה דוכסי נורת'מברלנד והעניין שלהם בארכאולוגיה, ונמצאים בו תמשיחים מפומפיי, שרידים ממצרים העתיקה ופריטים רומנו-בריטים.
במגדל האמצעי נמצאים מיצגים צבאיים, ובמגדל אבוט נמצא המוזיאון לרובאי נורת'מברלנד.
במקום יש גם משחקי ילדים, חנות מזכרות, מסעדה ובית קפה.
הטירה שימשה כאתר צילומים לחלק מהסצנות בסרטי "הארי פוטר" שהתרחשו בבית הספר הוגוורטס.
הטירה פתוחה לציבור במהלך הקיץ.
היא דורגה במקום העשירי מבין הבתים ההיסטוריים המתוירים באנגליה, לאחר שב-2012 פקדו אותה כמאתיים אלף מבקרים.
הטירה מורכבת משתי טבעות בניינים עיקריות.
הטבעת הפנימית מקיפה חצר קטנה, והיא כוללת את החדרים הראשיים של הטירה.
מבנה זה נמצא במרכזה של חצר (Bailey) גדולה יותר.
מאחר שברבות השנים המבנים הפנימיים לא הספיקו לשיכון כל אנשי הצוות, בניינים נוספים הוקמו בצדה הדרומי של החצר הגדולה.
שני אזורי מגורים אלו מחוברים על ידי בניין מקשר.
מגדלי שמירה נמצאים לאורכה של החומה החיצונית.
חלק מן החומה החיצונית הונמך על-מנת שיהיה ניתן לצפות מפנים הטירה אל הפארק הסמוך אליה.
בסביבת הטירה נמצאים שני פארקים.
מצפון לטירה קיים פארק קטן, שמשתרע עד לנהר האלן (Aln), ואשר עוצב על ידי אדריכל הנוף האנגלי הנודע לנסלוט בראון ותומאס קול (Call) במאה ה-18. בסמוך נמצא הפארק הגדול יותר, פארק הולן (Hulne).
מצבה התחזוקתי של הטירה טוב, והיא משמשת למטרות רבות, בהן ביתו של דוכס נורת'מברלנד ומשפחתו וכן משרדים בהם מנוהל רכושו הנרחב של הדוכס.
בתחילת שנות ה-2000 הוקם בסמוך לטירה גן אניק , ביוזמתה של דוכסית נורת'מברלנד, ג'יין.
עלות הקמתו של הגן הייתה 42 מיליון ליש"ט.
הוא שייך לקרן צדקה נפרדת מ"נכסי נורת'מברלנד" (Northumberland Estates), אולם הדוכס תרם לצורך העניין את השטח ו-9 מיליון ליש"ט.
בניית הגן החלה באוקטובר 2001. האטרקציה המרכזית בגן היא קומפלקס בית העץ הגדול, ששטחו 560 מטרים רבועים.
הקומפלקס כולל בין היתר בית-קפה.
גן אניק הוא מהגנים המתוירים ביותר בממלכה המאוחדת, וב-2004 הוערך כי הוא שלישי רק לגני קיו (Kew) וגן וויזלי (Wisley), לאחר שפקדו אותו למעלה מחצי מיליון מבקרים.
בחלוף השנים הגן הורחב ונוספו לו פינות חדשות, כמו גינת צמחים רעילים, בהם קיקיון מצוי, אגוז הקיא, בלדונה ואף קוקה, פרג האופיום וקנאביס סאטיבה.
טירסו דה מולינה (בספרדית: Tirso de Molina; שמו שניתן לו לאחר לידתו: גבריאל טֶלְייֶס, (בספרדית: Gabriel Téllez); 24 במרץ 1579 מדריד – 20 בפברואר או 12 במרץ 1648 אלמסאן (Almazán) שבחבל אראגון) היה מחזאי, משורר ופרוזאיקן ספרדי, אחד מגדולי הסופרים של הבארוק הספרדי ושל מאת הזהב בתולדות התרבות הספרדית.
היה נזיר, חבר במסדר המרצדיאני.
ידוע במיוחד בגלל המחזה "El Burlador de Sevilla y Covidado de piedra" (הפתיין מסביליה והאורח מאבן) שבו הגיבור הראשי הוא דון חואן, סמל לאינדיבידואליזם חסר המעצורים, הפתיין הבוגד התמידי, שהיווה השראה ליוצרים כמו מולייר, מוצרט ולורנצו דה פונטה (באופרה "דון ג'ובאני)" וביירון.
הנתונים הביוגרפיים על טירסו דה מולינה בעיקר על ילדותו ונעוריו הם מעטים מאוד ושנויים במחלוקת, כולל במה שנוגע להוריו ולתאריך לידתו.
כיום ידוע כי הוריו היו אנשים מהמעמד הנמוך.
אביו, אנדרס לופס, היה משרת של הרוזן דה מולינה הררה, ושם אמו היה חואנה טלייס.
אחותו הגדולה של הסופר, קטלינה טלס, הייתה לנזירה במנזר מגדלנה הקדושה במדריד, תחת השם קטלינה דה סאן חוזה.
גבריאל טלס למד באוניברסיטת אלקלה דה אנארס, שם הכיר את לופה דה וגה.
ב-4 בנובמבר 1600 הצטרף גבריאל טלייס למסדר הנזירים "הבתולה הקדושה מריה של הרחמים ושל פדות השבויים" (ידוע כ"לה מרסד" La Merced או המסדר המרסדיאני).
חי ולמד במנזרים שונים, כאשר את תקופת החניכות עבר במנזר סאן אנטולין בגוודלחרה (ספרד) (1601) ולאחר מכן הוסמך ככומר בעיר טולדו בשנת 1606. שם המשיך לימודיו לאמנויות ולתאולוגיה.
התגורר בטולדו תקופה ארוכה ושם עשה את התחלתו כסופר תחת שם -העט טירסו דה מולינה.
משם נסע בכמה מסעות - לגליסיה (בשנת 1610 או 1611), עיר סלמנקה (בשנת 1619 ולליסבון.
התגורר זמן מה עם בסביליה, סוֹריה - אראגון, סגוביה וואיאדוליד.
שנות פעילותו הספרותית והעימותים עם השלטונות
יש סבורים שהמצליחים שבמחזותיו נכתבו בתקופה 1612–1625. בגלל טענות שהועלו על ידי חוגים כנסייתיים נגד כתביו הספרותיים ומחזותיו, כבר בשנים 1614–1615, נאלץ טירסו דה מולינה לסגת למנזר אסטרקוואל (Esterquel) בארגון.
לאחר מכן, במשך כשלוש שנים, ב-1616–1618 מילא שליחות דתית-חינוכית כפרופסור לתאולוגיה בסנטו דומינגו באיי הודו המערביים, ברפובליקה הדומינקנית של היום.
בהזדמנות זו נהיה התוודע לפרטים רבים של תולדות כיבוש אמריקה הדרומית והמרכזית על ידי הספרדים (לה קונקיסטה), שהשתמש בהם ביצירותיו.
השנים 1621–1625 מצאו אותו שוב במנזר המרצדיאני בעיר הולדתו, מדריד.
במדריד השתלב טירסו דה מולינה במפגשים של האקדמיה לשירה שהקים שם סבסטיאנו דה מדראנו.השתתף בתחרויות לשירה שידעו תנופה באותן השנים והשקיע זמן ומרץ רבים בכתיבת מחזות.
הכיר, פרט ללופה דה וגה, דמויות מופת של חיי התרבות בספרד, כמו פרנסיסקו דה קוודו, לואיס דה גוגורה אי ארגוטה, פדרו קלדרון דה לה ברקה, חואן רואיס דה אלרקון.
במדריד פורסמו בשנית 1624–1635 חמישה כרכים ממחזותיו.
בשנת 1625, הואשם כי כתב קומדיות חילוניות ו"בלתי מוסריות",ונקרא לתת הסברים בפני ה"חונטה" לרפורמת המנהגים "Junta de Reformación de las Costumbres" שהוקמה בקסטיליה על ידי ה"רוזן-דוכס" דה אוליוורס.
אנשי הכנסייה לא התשכנעו מדבריו של האח גבריאל טלייס ואסרו עליו להתעסק בתיאטרון.
מסדרו החליט להגלותו אל המנזר קואנקה שבארגון.
למרות הכל המשיך טירסו דה מולינה לכתוב עוד מחזות, עד שנת 1632. ב-1626 הופיע שוב במדריד ומשם נשלח לנהל כ"קומנדאדור" את מנזר המסדר בטרוחיליו, על יד קאסרס בחבל אקסטרמדורה.
היישוב טרוחיליו היה מקום מוצאם של הקונקיסטדורים למשפחת פיסארו.
לאחר מכן שב לטולדו ואחר כך שוב למדריד ובשנים 1632–1639 התגורר בקטלוניה.
בהזדמנות זו קודם במסגרת המסדר והגיע לדרגת "דפינידור חנראל", והוטלה עליו המטלה לכתוב את ההיסטוריה של המסדר.
בשנת 1639 הוענק לו על ידי האפיפיור אורבנוס בשמיני את תואר "מגיסטר" של המסדר.
כעבור שנה הוגלה שוב פעם לפרק זמן קצר לקואנקה.
אולם את שנותיו האחרונות בילה בסוריה, בארגון, שם מונה בשנת
1645 בתפקיד הראשי - פריור - של המנזר.
טירסו דה מולינה הלך לעולמו בשנת 1648 במנזר המרסדיאני באלמסאן, על יד סוריה.
נקמתה של תמר המבוסס על סיפור הגיולי עריות שבין אמנון ותמר מספר שמואל ב
האישה השולטת בבית - (על איזבל התנכ"ית)
מחזות פולחניים (סקרמנטליים) (Autos sacramentales)
טרילוגיה על משפחת פיסארו: האמזונות בהודו (Amazonas en las Indias),
טירת אגנברג (גרמנית Schloss Eggenberg) היא טירה השוכנת ברובע אגנברג במערבה של העיר גראץ שבאוסטריה.
הטירה ידועה בסגנונות הבארוק והרוקוקו בהם היא נבנתה, ובזכות גניה רחבי הידיים.
עוד ידועה הטירה במספר אוספים של מוזיאון יואנאום (Universalmuseum Joanneum) השוכנים בה.
טירת אגנברג נחשבת לאחד מנכסי התרבות החשובים באוסטריה, ובשנת 2011 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבותה התרבותית וההיסטורית, וצירף אותה להכרזתו את המרכז ההיסטורי של העיר גראץ כאתר מורשת עולמית.
הקרקע שעליה הוקמה הטירה נרכשה לפני 1460 בידי בלתאזר אגנברג , יזם שעשה בשירותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא הקים במקום טירה ובשנת 1470 בנה במרכזה קפלה, שלפי שטר מחילה אפיפיורי מ-30 במאי 1470, זכתה לשם "קפלת הבתולה הברוכה מרים בטירת אקנפרג" (Capella Beate Marie Virginis Sita In Castro Eckenperg).
הטירה נבנתה מחדש החל ב-1625 בהוראתו של הנסיך האנס אולריך פון אגנברג , ששימר רק את המגדל המרכזי של המבנה המקורי, שבו שכנה הקפלה.
האנס אולריך שהמיר את דתו לנצרות קתולית, היה מקורב לקיסר פרדיננד השני, ונחשב לאחד המדינאים הבולטים בראשית המאה ה-17 באימפריה הרומית הקדושה.
ב-1621 הוא מונה למושל שטיריה ולאחר מכן לנסיך קיסרי ולדוכס קרומאו שבבוהמיה.
לשם הקמת הטירה מחדש, שכר אגנברג את שירותיו של האדריכל האיטלקי ג'ובאני פייטרו דה פומיס , אשר הושפע מסגנונו של ארמון אל אסקוריאל שליד מדריד.
דה פומיס פיקח באופן אישי על עבודות הבנייה עד מותו ב-1633, ואז מונה אדריכל המצודות ההולנדי לורנס ואן דה סיפה (Laurenz van de Syppe) להחליפו.
שושלת אגנברג גוועה בתחילת המאה ה-18, עם מותו בלא יורש של הנסיך האחרון, ורכוש המשפחה בשטיריה עבר לידי הרוזן הרברשטיין (Herberstein), בעלה של הנסיכה האחרונה לבית אגנברג.
בין השנים 1754–1763 עוצבה הטירה מחדש, הפעם בסגנון הרוקוקו.
ציורי התקרות המקוריים לא שונו, אך עיטורי הקירות והריהוט הוחלפו, ותיאטרון הטירה נהרס והפך לכנסייה.
לאחר שהטירה אבדה את תפקידה הרשמי במאה ה-19, היא נפתחה לביקור מבקרים החל ב-1830. משפחת הרברשטיין שמרה על הבעלות בטירה עד 1939, מועד בו מכרה אותה לממשלת מחוז שטיריה.
הטירה ספגה נזקים במלחמת העולם השנייה, ולאחריה הפכה קומתה הראשונה למוזיאון בניהולו של מוזיאון יואנאום, הוותיק במוזיאוני אוסטריה.
ראשיתם של גני הטירה במאה ה-17, עת עוצבו בסגנון "הגן האיטלקי" המוקפד של הרנסאנס.
הגנים עוצבו מחדש בסגנון הרוקוקו הצרפתי במחצית השנייה של המאה ה-18 ונפתחו לקהל הרחב.
החל ב-1802 לבש הגן דמות של גן אנגלי, והמבוכים, השבילים הישרים והמזרקות פינו את מקומם לגן נופי טבעי.
במאה ה-20 איבדו הגנים את ייחודם והפכו לפארק עירוני גרידא, אך החל ב-1993 הם עוצבו מחדש, וחלקם שונה לחלוטין, דוגמת "גן ההנאה האבודה" שהוחלף ב"גן כוכבי הלכת".
הטירה שוכנת כשלושה ק"מ ממערב למרכז ההיסטורי של העיר גראץ.
בהקמת הטירה ביקש הנסיך האנס אולריך פון אגנברג ליצור לעצמו משכן ייצוגי שיפגין את מעמדו הפוליטי העולה, תוך שילוב רעיונות אלגוריים ואוטופיים.
כך, לדוגמה, יש בטירה 365 חלונות, כמניין ימי השנה, ו-52 מהם (כמספר שבועות השנה) שוכנים ב-24 חדרי הפיאנו נובילה (כמניין שעות היממה).
בכל אחת משתי הקומות האחרות בטירה, שוכנים 31 חדרים, כמספר ימי החודש.
בהשפעת ארמון אל אסקוריאל בספרד, בנויה הטירה בצורת מלבן שאורכו 70 מטרים ורוחבו 65 מטרים, והיא מתנשאת לגובה של שלוש קומות.
בארבע פינותיה של הטירה שוכנים מגדלים בני חמש קומות הנושאים גגות רעפים מחודדים, ואלה מייצגים את עונות השנה.
פינתו החיצונית של כל אחד מהמגדלים פונה לאחת מארבע רוחות השמיים.
במרכז המבנה שוכן המגדל המרכזי וגם הוא נושא גג רעפים מחודד.
המגדל הוא השריד היחיד מהטירה הראשונה שהוקמה באתר במאה ה-15. הקפלה השוכנת בקומתו השנייה של המגדל מעוצבת בסגנון גותי מאוחר.
מרכז המבנה מחולק לשלוש חצרות פנימיות הערוכות בצורת האות T.
הפיאנו נובילה על 24 חדריה הייצוגיים, שוכנת בקומה השנייה של הטירה.
תקרות חדרי הקומה מעוטרות בכ-600 ציורי שמן בסגנון הבארוק, בעוד שקירותיה, מעשה ידיו של האמן יוזף היבר (Josef Hueber) עוטרו בסגנון הרוקוקו.
ציורי התקרה, מעשה ידיהם של אמנים שונים בני המאה ה-17, עוסקים במיתולוגיה היוונית והרומית, בסיפורי התנ"ך ובאגדות אירופיות שונות.
הבולט בחדרי הקומה הוא "אולם כוכבי הלכת", שזכה בשמו על-שום נושא עיטורי הסטוקו שעל תקרתו - שבעת כוכבי הלכת שהיו ידועים בעת העתיקה ושנים-עשר המזלות.
האולם הוא מעשה ידיו של הצייר האנס אדם וייסנקירשנר (Hans Adam Weissenkircher) מזלצבורג.
שלושה מחדרי הקומה עוצבו בסגנון המזרח הרחוק, ובאחד מהם מתוארת העיר אוסקה על וילונות נייר.
מוזיאון יואנאום מציג שלושה מאוספיו בטירה:
"הגלריה הישנה" (Alte Galerie) מתמקדת באמנות אירופית (אמנות גותית, אמנות הרנסאנס ואמנות הבארוק).
המוזיאון הארכאולוגי מציג מוצגים ארכאולוגים מרחבי שטיריה, כמו גם ממצרים העתיקה.
טירת בודיאם היא טירה עם חפיר מהמאה ה-14 ליד רוברטסברידג' במזרח סאסקס, אנגליה.
הטירה נבנתה בשנת 1385 על ידי סר אדוארד דלינגריג', אביר לשעבר של אדוארד השלישי, באישורו של ריצ'רד השני, כדי להגן לכאורה על האזור מפני פלישת צרפת במהלך מלחמת מאה השנים.
הטירה תוכננה בצורת ריבוע ללא מגדל עוז וחדריה השונים בנויים סביב חומות ההגנה החיצוניות והחצרות הפנימיות.
פינותיה וכניסותיה מודגשות חזותית בצריחים בעלי שינות.
המבנה, הפרטים והמיקום בנוף המימי המלאכותי מעידים כי חזותה הייתה היבט חשוב בעיצובה כמו גם ייעודה להגנה.
הייתה היא ביתם של משפחת דלינגריג' (Dalyngrigge) ומרכז האחוזה של בודיאם.
חזקת טירת בודיאם עברה בתוך משפחת דלינגריג' בירושה במשך מספר דורות, עד שהשושלת נכחדה, אז עברה הטירה בנישואים למשפחת לבקנור (Lewknor).
במהלך מלחמות השושנים תמך סר תומאס לבקנור בבית לנקסטר, וכאשר ריצ'רד השלישי מבית יורק הפך למלך ב-1483, נשלח כוח להפעיל מצור על טירת בודיאם.
לא מתועד אם המצור יצא לבסוף אל הפועל, אך נהוג לחשוב שבודיאם נכנעה ללא התנגדות רבה.
הטירה הוחרמה, אך הוחזרה לבני הזוג לבקנור כאשר הנרי השביעי מבית לנקסטר הפך למלך בשנת 1485. צאצאי משפחת לבקנור היו הבעלים של הטירה לפחות עד למאה ה-16.
עם תחילת מלחמת האזרחים האנגלית ב-1641 עברה טירת בודיאם לרשותו של לורד ת'אנט.
הוא תמך באבירות המלכותית, ומכר את הטירה כדי לעמוד בתשלום קנסות שהוטלו עליו על ידי הפרלמנט.
לאחר מכן פורקה הטירה, ונותרה כחורבה ציורית עד לרכישתה על ידי ג'ון פולר בשנת 1829. תחת חסותו שוחזרה הטירה באופן חלקי עד שנמכרה לג'ורג' קוביט, הברון הראשון של אשקומב, ולאחר מכן ללורד קורזון, שניהם לקחו על עצמם ביצוע עבודות שיקום נוספות.
כיום מוגדרת ומוגנת הטירה כבניין רשום בדרגה I ומונומנט רשום.
הטירה עברה לבעלות קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי בשנת 1925, כתרומה של הלורד קורזון לאחר מותו, והיא פתוחה לציבור.
אדוארד דלינגריג' (Edward Dalyngrigge) היה הבן הצעיר יותר ולכן נשללו ממנו אחוזותיו של אביו באמצעות נוהג העדפת הבן הבכור, עקב כך הוא נאלץ לעשות את הונו בעצמו.
עד 1378, הוא החזיק באחוזה בבודיאם בזכות נישואיו לבת משפחה בעלת קרקע.
מ-1379 עד 1388, דלינגריג' היה אביר הפלך של סאסקס ואחד האנשים המשפיעים ביותר במחוז.
בתקופה זו הגיש למלך בקשה לקבלת רישיון לקרנל (בניית טירה), ומלחמת מאה השנים התנהלה בין אנגליה לצרפת כבר במשך 50 שנה כמעט.
אדוארד השלישי מאנגליה (שלט בשנים 1327–1377) לחץ על תביעתו לכס המלכות הצרפתי והבטיח את השטחים של אקיטן וקאלה.
דלינגריג' היה אחד מאנגלים רבים שנסעו לצרפת כדי לחפש את מזלם כחברים בחברות החופשיות (Free Companies) - קבוצות של שכירי חרב שנלחמו עבור ההצעה הגבוהה ביותר.
הוא עזב לצרפת ב-1367 ונסע עם ליונל, דוכס קלרנס ובנו של אדוארד השלישי.
לאחר שנלחם תחת הרוזן מארונדל, הצטרף דלינגריג' לפלוגתו של סר רוברט נולס, מפקד ידוע לשמצה, שנחשב כמי שהרוויח 100,000 מטבעות כתר זהב כשכיר חרב בשוד וביזה.
כחבר בחברות החופשיות גייס דלינגריג' את הכסף לבניית טירת בודיאם וחזר לאנגליה ב-1377.
חוזה ברוז' (1375) הבטיח שביתת נשק למשך שנתיים, אך לאחר שפג תוקפו התחדשו הקרבות בין אנגליה לצרפת.
בשנת 1377 ירש ריצ'רד השני את אדוארד השלישי.
במהלך המלחמה נאבקו אנגליה וצרפת על השליטה בתעלת למאנש, עם פשיטות בחופים של שני עברי התעלה.
עם חידוש פעולות האיבה, הצביע הפרלמנט כי יש להפנות הוצאות ומשאבים על הגנה וביצור החוף הדרומי של אנגליה, והגנות הוקמו בקנט בציפייה לפלישה צרפתית.
בתקופה זו החלה תסיסה פנימית במקביל לאיומים החיצוניים, ודלינגריג' היה מעורב בדיכוי מרד האיכרים האנגלי ב-1381. בשנת 1383 קיבלה הנחלה של בודיאם צ'רטר המתיר לקיים שוק שבועי ויריד שנתי.
בשנת 1385, צי של 1,200 ספינות - שהורכב מקוגים, ארבות וגאליות - התאסף מעבר לתעלת למאנש ב-Sluys, פלנדריה; אוכלוסיית דרום אנגליה נכנסה למצב של פאניקה.
מאוחר יותר באותה שנה, קיבל אדוארד דלינגריג' את הרישיון לבצר את אחוזתו.
הרישיון של דלינגריג' מריצ'רד השני איפשר לו לבצר מחדש את בית האחוזה הקיים שלו, אך במקום זאת בחר באתר חדש לבנות עליו טירה.
הבנייה הושלמה בשלב אחד, ורוב הטירה נבנתה באותו סגנון אדריכלי.
הארכאולוג דייוויד ת'קרי הסיק מכך שטירת בודיאם נבנתה במהירות, כנראה בגלל האיום מצד הצרפתים.
טירות אבן נבנו, בדרך כלל, תוך זמן רב והיו יקרות לבנייה, ולעיתים קרובות עלו אלפי פאונד.
דלינגריג' היה קפטן נמל ברסט בצרפת בשנים 1386 עד 1387, וכתוצאה מכך, ככל הנראה, נעדר בשנים הראשונות לבניית הטירה.
הוא החליף את בית האחוזה הישן הראשי של דלינגריג' כמעונו והמרכז המנהלי של האחוזה.
אין תיעוד תאריכי בו הושלמה טירת בודיאם, אך ת'קרי מציע שזה התרחש לפני 1392; לדלינגריג' לא נותר זמן רב לשהות בטירה לאחר השלמתה, מכיוון שנפטר ב-1395.
את האחוזות של דלינגריג', כולל הטירה, ירש בנו, ג'ון דלינגריג'.
כמו אביו, ג'ון נהנה מחסדו של המלך ותואר "אביר המלך".
בשנת 1400 הוענקה לו קצבה שנתית של 100 מארק על ידי המלך.
הוא מת ב-27 בספטמבר 1408, והותיר אחריו צוואה לפיה רכושו יעבור לאלמנתו אליס למהלך חייה.
מאחר שלא היו להם ילדים, עם מותה של אליס (שהתרחש ב-1442), העיזבון עבר לבן דודו של ג'ון, ריצ'רד דאלינגריג', בנו של אחיו של אדוארד וולטר.
עם מותו של ריצ'רד בשנת 1470, ולאחר שאחיו ויליאם מת לפניו, הוא הותיר את האחוזות לסר רוג'ר לבקנור, בנו של אחותו של ריצ'רד פיליפ דאלינגרידג'.
(פיליפ התחתן עם סר תומאס לבקנור מהורסטד קיינס לפני 1417, ומת ב-1421; סר תומאס, שערך נישואים שניים, מת ב-1452).
בדרך זו, טירת בודיאם עברה ממשפחת דלינגריג' למשפחת לבקנור.
סר תומאס לבקנור, בנו של סר רוג'ר, תמך בבית לנקסטר במהלך מלחמות השושנים, שהחלו בשנת 1455. כאשר ריצ'רד מבית יורק עלה לכס המלכות כריצ'רד השלישי ב-1483, הואשם לבקנור בבגידה והעלאת לוחמים לדרום-מזרח אנגליה.
בנובמבר 1483, דודו של לבקנור ותומאס הווארד, הרוזן מסארי, קיבלו אישור לבנות יחידה צבאית ולצור על טירת בודיאם, שבה שכן לבקנור.
לא נרשם אם המצור יצא לדרך, ות'קרי משער שלבקנור נכנע ללא התנגדות רבה.
רכושו הוחרם, וניקולס ריגבי מונה לאחראי מנהלי על הטירה.
עם עלייתו של הנרי השביעי לכס המלכות האנגלי בוטלה האחריות המנהלית, וטירת בודיאם הוחזרה ללבקנור.
עם זאת, לא כל האדמה שמסביב הוחזרה למשפחה עד 1542. חזקת טירת בודיאם עברה מספר דורות במשפחת לבקנור.
אף על פי שניתן לעקוב אחר הירושה של הטירה במאות ה-16 וה-17, יש מעט המצביע על אופן השימוש בה בתקופה זו, או אם המשפחה שהתה בה זמן רב.
לאחר מותו של סר רוג'ר לבקנור ב-1543, נחלקו אחוזותיו בין צאצאיו, והטירה והאחוזה פוצלו.
ג'ון לבט מסילהרסט רכש את הטירה בשנת 1588. ב-1623, רוב האחוזות של בודיאם נקנו על ידי סר ניקולס טופטון, לימים רוזן ת'אנט.
עם מותו של ניקולס ב-1631, בנו, ג'ון טופטון, הרוזן השני מת'אנט, ירש את רכושו של אביו.
היה זה ג'ון טופטון שאיחד את החזקה בטירה ובאחוזה כשקנה את טירת בודיאם ב-1639. ג'ון טופטון תמך באינטרס המלכותי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, והוביל מתקפה על לווס , והיה מעורב בתבוסה המלכותית בהיוורדס היט .
כדי לעמוד בתשלום הקנס שהוטל עליו, מכר טופטון את טירת בודיאם במרץ 1644 תמורת 6,000 ליש"ט (1,100,000 ליש"ט כיום) לנתנאל פאוול, חבר פרלמנט.
לאחר מלחמת האזרחים, הפך פאוול לברון על ידי צ'ארלס השני.
למרות שאין תיעוד מתי טירת בודיאם פורקה, כנראה תהליך זה החל להתרחש לאחר שנקנתה על ידי פאוול.
במהלך ואחרי מלחמת האזרחים, טירות רבות פורקו כדי למנוע שימוש חוזר מחומרי הגלם שלהן.
לא כולן נהרסו כליל, ובחלק מהמקרים אף הקפידו למנוע את השחתת המבנה שלא לצורך.
בבודיאם, הטירה הוגדרה כחשובה דיה בכדי לפרק רק את הברביקן, הגשרים והמבנים שבתוכה.
כשנתנאל פאוול מת ב-1674 או 1675, טירת בודיאם הועברה לבנו, שנקרא גם הוא נתנאל.
לאחר מות נתנאל השני, הטירה עברה לרשותה של כלתו, אליזבת קלית'רו.
בשנת 1722 קנה סר תומאס וובסטר את הטירה.
במשך יותר ממאה שנה, טירת בודיאם והאחוזה הקשורה אליה עברה בירושה במשפחת וובסטר.
בתקופה זו הפך האתר לפופולרי כסוג מוקדם של אטרקציה תיירותית בשל הקשר שלו עם תקופת ימי הביניים.
הרישומים הראשונים של טירת בודיאם הם מאמצע המאה ה-18, אז הוצגה כחורבה מכוסה קיסוס.
חורבות ומבנים מימי הביניים כמו טירת בודיאם שימשו השראה לתחייה באדריכלות הגותית ולשיקום מבנים ישנים.
סר גודפרי וובסטר השלישי החל לחפש קונים לטירה בשנת 1815, ובשנת 1829 הצליח סוף סוף למכור אותה ו-97 דונם (24 אקר) מהאדמה שמסביב לג'ון "מד ג'ק" פולר תמורת 3,000 ליש"ט (280,000 ליש"ט היום).
פולר תיקן את אחד הצריחים, הוסיף שערים חדשים לאתר והסיר קוטג' בתוך הטירה שנבנה במאה ה-18; הוא חשב כי קנה את הטירה כדי למנוע ממשפחת וובסטר לפרק אותה ולעשות שימוש חוזר בחומרים שלה.
ג'ורג' קוביט, לימים הברון אשקומב, רכש את הטירה ו-97 הדונמים מנכדו של פולר ב-1849, תמורת למעלה מ-5,000 ליש"ט (550,000 ליש"ט כיום).
קוביט המשיך בשיפוצים שפולר התחיל.
הוא הזמין את הסקר המפורט הראשון של טירת בודיאם ב-1864, וביצע תיקונים בצריח שבפינה הדרום-מערבית של האתר, שקרס כמעט כולו.
מכיוון שהייתה אז אופנה לחורבות מכוסות קיסוס, הצמחייה לא הוסרה למרות השפעתה המזיקה על הבנייה, והעצים שהשתרשו בחצר נותרו.
לורד קורזון גמר אומר כי "אוצר נדיר כל כך [כמו טירת בודיאם] לא צריך ללכת לאיבוד לארצנו ולא לחלל אותו בידיים חסרות כבוד".
קורזון ערך בירורים לגבי רכישת הטירה, אך קוביט לא היה מעוניין למכור אותה.
עם זאת, לאחר מותו של קוביט, הצליח קורזון לעשות עסקה עם בנו של קוביט, והוא קנה את טירת בודיאם ואדמותיה ב-1916. קורזון החל בתוכנית חקירת המצב הקיים בבודיאם ב-1919, ועם האדריכל וויליאם וייר שיחזר חלקים מהטירה.
החפיר, בעומק ממוצע של כ-1.5 מטרים, ובעומק מרבי של 2.1 מטרים בפינה הדרום-מזרחית, נוקז והוסרו 0.9 מטרים של בוץ וסחף.
במהלך החפירות התגלו הבסיסים המקוריים של הגשרים לטירה.
משוכות וגדרות בקרבת מקום הוסרו כדי לספק נוף פתוח של הטירה.
בפנים נערכו חפירות ובמרתף הצריח הדרום-מערבי התגלתה באר מים.
הצמחייה נוקתה, עבודות האבן תוקנו ומפלס הרצפה המקורי הוקם מחדש ברחבי הטירה.
נבנה קוטג' כדי לספק מוזיאון להצגת הממצאים מהחפירות ששימש כבית לאב-הבית.
טירת בודיאם ניתנה לקרן הלאומית ב-1925.
הקרן הלאומית המשיכה בעבודות השיקום, והוסיפה גגות חדשים למגדלים ולשערי הכניסה.
החפירות חודשו ב-1970, והחפיר שוב יובש.
טירת בודיאם שימשה במונטי פייתון והגביע הקדוש (1975) כשוט מכונן שזיהה אותה כ"מצודת הביצות" ברצף "סיפורו של סר לנסלוט".
היא אף שימשה בעבר לצילומים של Camelot, פרק של The Goodies ששודר ב-1973. מאוחר יותר הייתה למיקום הצילומים של סדרת דוקטור הו, "שדי המלך", ששודרה ב-1983.
ב-1990 ביצעה הוועדה המלכותית למונומנטים ההיסטוריים של אנגליה סקר של עבודות העפר המקיפות את טירת בודיאם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, טירת בודיאם עמדה במרכזו של פולמוס בחקר הטירה על האיזון בין פרשנויות מיליטריסטיות וחברתיות לאתרים כאלה.
הטיעונים התמקדו באלמנטים כמו עוצמתן לכאורה של ההגנות - כמו החפיר המרשים - ואלמנטים חזותיים.
שוער כי ניתן היה לנקז את החפיר תוך יממה מכיוון שהסוללה המקיפה אותו לא הייתה מהותית, וכי ככזה הוא לא היווה מכשול רציני לצד התוקף.
כמו כן, החלונות הגדולים בחלק החיצוני של הטירה היו לנקודות תורפה הגנתיות.
הטירה היא מונומנט רשום, ומשמעותה כמבנה היסטורי "בעל חשיבות לאומית" ואתר ארכאולוגי שקיבל אות שימור מפני שינויים בלתי מורשים.
זהו גם בניין רשום בדרגה I, ומוכר כמבנה בעל חשיבות בינלאומית.
כיום הטירה פתוחה לקהל, ולפי נתונים שפרסם איגוד אטרקציות המבקרים המובילות, כמעט 175,598 אנשים ביקרו בשנת 2017. לדעתו של ההיסטוריון צ'ארלס קולסון, בודיאם "מייצג את האידיאל הפופולרי של טירה מימי הביניים".
מיקומה של הטירה נבחר לכאורה כדי להגן על החוף הדרומי של אנגליה מפני פשיטות של הצרפתים.
סקר נוף של הוועדה המלכותית למונומנטים היסטוריים הגיע למסקנה שאם אכן היה זה המקרה, אזי טירת בודיאם ממוקמת בצורה יוצאת דופן, שכן היא רחוקה מקו החוף של ימי הביניים.
האזור המקיף את טירת בודיאם עוצב בעת בניית הטירה, כדי להגביר את המשיכה והפן האסתטי שלה.
הארכאולוגים אוליבר קרייטון ורוברט הייאם תיארו את סביבת בודיאם כאחת הדוגמאות הטובות ביותר לעיצוב נוף כדי להדגיש טירה.
תווי המים היו נרחבים במקור, אך רק החפיר שרד, יחד עם עבודות העפר שנותרו מבנייתו.
המים לחפיר המלבני מגיעים מכמה מעיינות, חלקם בתוכו, והם ההקשו על ניקוזו במהלך החפירות של שנות ה-30 במאה ה-20. בעוד חפיר יכול למנוע מהתוקפים לגשת לבסיס חומות הטירה, במקרה של בודיאם הוא גם הביא לכך שהטירה תיראה גדולה ומרשימה יותר על ידי בידודה בנוף.
החפיר נחשב כיום יותר כמאפיין נוי מאשר להגנה.
הגישה לטירה דרך החפיר ובריכות הלוויין היא עקיפה, ונותנת למבקרים את הזמן לצפות בפאר של הטירה.
ההיסטוריון הצבאי קתקרט קינג מתאר את הגישה כאדירה, ורואה אותה כשווה לטירות מהמאה ה-13 של אדוארד הראשון בוויילס, כמו טירת קרפילי.
הטירה יושבת בערך באמצע החפיר.
השער האחורי היה מחובר בעבר לגדה הדרומית של החפיר באמצעות גשר מתרומם וגשר עץ ארוך.
הכניסה הראשית בצד הצפוני של הטירה מחוברת היום לגדה הצפונית בגשר עץ, אך התוואי המקורי כלל שני גשרים: אחד מהכניסה הראשית לאי בחפיר, ואחר המחבר את האי אל הגדה המערבית.
על פי רוב, הגשר היה סטטי, מלבד הקטע הקרוב ביותר לגדה המערבית, שהיה אמור להיות גשר מתרומם.
האי בחפיר נקרא האוקטגון, ובחפירות שבוצעו בו נחשף גרדרובה , מה שמרמז שייתכן שהיה שומר באי, אם כי לא ברור באיזו מידה הוא היה מבוצר.
האוקטגון היה מחובר לברביקן באמצעות גשר, כנראה גשר מתרומם.
28 בתי השימוש בטירה התנקזו ישירות לתוך החפיר, שלדבריו של הארכאולוג מתיו ג'ונסון שימש למעשה כ"ביוב פתוח".
צורתה של טירת בודיאם ריבועית בערך.
סוג זה של טירה, עם חצר מרכזית ומבנים על קירות המגן , היה אופייני לאדריכלות טירות במאה ה-14. טירת בודיאם תוארה על ידי ההיסטוריון הצבאי קתקרט קינג כדוגמה השלמה ביותר לטירה ריבועית ששרדה.
בכל אחת מארבע הפינות יש צריחים עגולים, עם צריחים מרכזיים מרובעים בקיר הדרומי, המזרחי והמערבי.
הכניסה הראשית היא שער בעל שני צריחים בחזית הצפונית של הטירה.
ישנה כניסה שנייה מדרום והשער האחורי הוא עובר דרך צריח מרובע שבאמצע החומה הדרומית.
הצריחים בני שלוש קומות, גבוהים מהחומות וקירות המגן והמבנים בטירה, שגובהם שתי קומות.
בין האוקטגון לשער הראשי בקיר הצפוני היה ברביקן, שמעט ממנו שרד - רק חלק מהקיר המערבי - למרות שהמבנה היה במקור בן שתי קומות.
המבנה ששרד כולל חריץ לשער מתרומם לשער הצפוני של הברביקן, אם כי אין צירים לשערים.
בסיסו של הגרדרובה מדגים שהקומה השנייה סיפקה מקום למגורים, כנראה חדר שמירה.
רישומים מסוף המאה ה-18 מציגים את קומת הקרקע של הברביקן עדיין עומדת וכוללת פרטים כגון קמרונות בתוך המעבר.
השער בחומה הצפונית של הטירה בגובה שלוש קומות, וכיום ניתן להגיע אליו באמצעות גשר סטטי.
במקור, הוא היה מחובר לברביקן על ידי גשר מתרומם.
חלקו העליון של השער הראשי מעוטר, ויש בו חרכי ירי בצריחיו.
השער הראשי הוא החלק היחיד של הטירה שיש בו חרכי ירי, וקיר המגן והצריחים בהם משובצים חלונות הם לשימוש ביתי ולא צבאי.
תחת חדרי השמירה בקומת הקרקע ישנו מרתף.
במקור היו שלושה משקופי עץ בפתחי המעבר.
מעל מעבר הכניסה קיימת קשת בשער, למרות שהיא לא מובילה לשום מקום.
תקרת המעבר בשער הראשי אל הטירה מקומרת ומנוקבת בפתחי הריגה.
ככל הנראה, פתחי ההריגה שימשו להפלת חפצים על תוקפים, בדומה למשיקולי, או לשפיכת מים כדי לכבות שריפות.
ממש מעל השער, יש שלושה שלטי הרלדי מגולפים בתבליט לתוך הקשת.
השלטים הם של משפחות Wardeux, Dalyngrigge ו-Radynden משמאל לימין.
מגן ה-Wardeux היה עבור אשתו אליזבת, ומגן ה-Radynden היה עבור אמו אליס (אחת משלוש בנותיו של ג'ון דה ראדינדן).
מעל שלטי התבליט נמצא הגה הנושא סמל ראש חד-קרן.
שלושה שלטי הרלדי מעטרים גם את השער האחורי; הזרוע המרכזית היא זו של סר רוברט קנולס, שאדוארד דלינגריג' נלחם עבורו במלחמת מאה השנים, אך אלה שצמודים אליה ריקים.
למרות שהחלק החיצוני של טירת בודיאם שרד ברובו, החלק הפנימי שלה נותר הרוס.
המבנים שבתוך הטירה היו צמודים לקירות המגן.
עם זאת, השרידים השתמרו במצב מספק על מנת ליצור מחדש את תוכנית הטירה.
המבנה חולק לאזורי מגורים נפרדים עבור האדון ומשפחתו, אורחים בעלי מעמד גבוה, כוחות המצב ומשרתים.
האור הדרומי של הטירה כלל את האולם הגדול, המטבחים והחדרים הנלווים.
האולם הגדול, ממזרח לשער האחורי הממוקם במרכז, היה בגודל של 7.3 מטרים על 12.2 מטרים והיה גבוה כמו קירות המגן.
ממערב לאולם הגדול שכנו המזווה והמזנון, שהיו מקושרים לאולם הגדול במעבר.
מתחת לשלוש הקשתות שנותרו עומדות בעינן היו מעברי גישה לחדרים שונים, למזווה, למזנון ולמטבח, שהיה בצד המערבי המרוחק של האזור הדרומי.
פריסה זו הייתה אופיינית לבתים גדולים מימי הביניים.
האולם הגדול היה המרכז החברתי של הטירה, ובו היה האדון מארח את אורחיו.
המזנון והמזווה מוקמו בקומה התחתונה, ומעל היה חדר שמטרתו לא ידועה.
למזנון היה מרתף ששימש לאחסון בירה ויין, בעוד שבמזווה אוחסנה האספקה למטבח.
כדי למנוע מהחום של תהליך הבישול להפוך לבלתי נסבל, המטבח נבנה לגובה של 2 קומות - גבוה כמו קירות המגן - וסיפק חלל גדול לקליטת החום.
בצריח הדרום-מערבי הייתה באר מים, ממנה היו שואבים מים לבני הבית.
לאורך הקיר המזרחי היו קפלה, אולם ומבואה.
כדי לספק חלל המתאים לייעוד של קפלה, קיר המגן שבסמוך לפינה הצפון-מזרחית נבנה באופן הבולט ב-2.70 מטרים לתוך החפיר.
כלומר, הוא בלט ממישור שאר הקיר שלאורך הצד המזרחי.
מיד מדרום לקפלה היה מקום הלינה העיקרי של האדון ומשפחתו.
הבניינים היו בני שתי קומות ושולב בהם מרתף.
למרות כל המצוין, הפריסה המדויקת של החדרים אינה ברורה.
לאורך קיר המגן המערבי שכנו אולם נוסף ומטבח.
לא בטוח למה שימשו אלה, אם כי סביר להניח שאלו נועדו לספק את צורכי משק הבית.
ל"אולם השומרים" לא היו חלונות בצדו המערבי והוא היה חשוך יחסית לאולם הגדול.
כמו כן ב"אולם השומרים" לא היה אח, בניגוד לאולם הגדול בו היה אח גדול.
האולם הגדול היה צמוד למטבח, עם חיבור ישיר ביניהם.
מעל "אולם השומרים", שגובהו הוגבל לקומת הקרקע, היה חדר ללא אח ומטרתו לא ברורה.
מזרחית לשער הראשי נבנה בניין בן שתי קומות עם קומת מרתף.
המרתף שימש ככל כנראה לאחסון בעוד שתי הקומות הנוספות סיפקו מקום למגורים.
מטרת המבנים לאורך הקיר המערבי של האזור הצפוני אינה ברורה.
הסידור הדליל, עם מעט אמצעי תאורה, הוביל להשערות שהוא שימש כאורווה, אולם אין בו ניקוזים הקשורים בדרך כלל לאורוות.
לצריח בפינה הצפון-מערבית של הטירה היו גרדרובה ואח בכל אחת משלוש הקומות מעל הקרקע, ומתחתיה קומת מרתף.
טירת אורט (גרמנית: Schloss Ort) היא טירה אוסטרית הנמצאת באגם טראונזה, בגמונדן, 19 קילומטרים מפקלברוק, בירת מחוז פקלברוק, בדרך לזאלצקמרגוט.
הטירה נוסדה בשנת 1080, ושיפור והרחבת הטירה נמשכו לתוך המאה ה-13. ב-1344 האחים פרידריך וריינפרכט הראשון מוולסי רכשו את הטירה, ועברה לבעלותו הבלעדית של פרידריך ב-25 בינואר 1350. הטירה נשארה ברשות המשפחה עד לשנת 1483, אז עברה הטירה לרשות פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בין השנים 1484 - 1491 הטירה הייתה מושב מושל אוסטריה עילית, גוטהרד משטרנברג.
מ-1492, ברנהרד משטרנברג וצאצאיו שלטו בטירה עד שנת 1584. לאחר שעברה הטירה מספר בעלים, כולל העיר גמונדן עצמה, הגיע הטירה לבעלותו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1876, נרכשה הטירה על ידי הארכי-דוכס יוהאן סלבטורה מאוסטריה.
מאוחר יותר, שינה יוהאן את שמו וקרא לעצמו יוהאן מאורט, על שם הטירה שרכש.
לאחר מותו בטביעה בים, והכרזתו כמת בשנת 1911, נרכשה הטירה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הטירה נועדה עבור תלמידי בתי הספר בגמונדן, אבל מלחמת העולם הראשונה שיבשה את תוכניות אלו.
בין השנים 1919 - 1973 הטירה הייתה מוזנחת וללא טיפוח.
כיום הטירה משמשת כמרכז למידה עבור המשרד הפדרלי לקרקעות ויערות (Bundesministeriums für Land- und Forstwirtschaft).
ב-5 בינואר 1995 נרכשה הטירה באופן רשמי על ידי העיר גמונדן.
החל משנת 1996 עד 2004 שימשה הטירה כאתר צילומים עבור סדרת הטלוויזיה "שלוסהוטל אורט".
טירת אגסקוב (בדנית: Egeskov Slot, נהגה:אייסקואו) היא טירה הנמצאת בדרום האי פין, דנמרק.
זוהי טירת המים שנשתמרה בצורה הטובה ביותר באירופה מתקופת הרנסאנס.
טירת אגסקוב נבנתה על ידי פרנדס ברוקנהוס (Frands Brockenhuus) בשנת 1554, קודם לכן הייתה במקום חוה חקלאית המתוארכת למאה ה-15.
בעקבות תקופת אי השקט של "מאבק הרוזנים" (בדנית Grevens fejde) ומלחמת האזרחים של המעבר לרפורמציה הפרוטסטנטית, מרבית אנשי האצולה הדנית בנו את בתיהם כמבצרים.
הטירה ממוקמת בתוך אגם קטן שעומקו המרבי מגיע ל-5 מטרים.
במקור, הכניסה היחידה אליו הייתה בעזרת גשר מתרומם.
לפי האגדה, נדרש יער שלם של אלונים כדי לבנות את היסודות, ומכאן שמה של הטירה, אגסקוב, שפירושה "יער אלונים".
הטירה בנויה משני בניינים המחוברים בעזרת חומה כפולה ועבה, המאפשרת למגנים עליה לנטוש בית אחד ולהמשיך להילחם מהבית השני.
החומה הכפולה בעובי מטר ומכילה באר וגרמי מדרגות נסתרים.
המגנים יכלו להתקיף את שורות האויב משני מגדלים פינתיים עגולים.
הגנות אחרות מימי הביניים כוללים חרכי ירי, משיקולי ותחנות עגינה לארטילריה.
הטירה בנויה על גזעי אלון התקועים בקרקע ומשמשים יסודות.
הלבנים מהם בנויה הטירה הם לבנים גדולות מהרגיל שנקראו לעיתים "לבני נזירים".
המגדלים החרוטיים בנויים מסדרת פנלים נפרדים.
המבנה מכיל דגם של מערכת ביוב ראשונית, מהראשונות שנעשה בהם שימוש באירופה, בעלת פירים אנכיים לפסולת.
החומה העבה כוללת בתוכה באר, שניתן להגיע אליו ממטבח המשרתים בחלק המזרחי של הבניין.
הטירה מכילה תיבת ברזל מסיבית מתחילת המאה ה-16, שהגיעה מטירת הבדהולם, שהייתה שייכת בעבר לאחוזת אגסקוב, שנמצאת כ-10 ק"מ מערבית לטירה.
בתוך הטירה נמצאים ציורי שמן רבים כולל ציור גדול באולם הראשי שבקומה הראשונה של האדמירל הדני נילס ג'ואל, שהביס את הכוחות השוודים בקרב על מפרץ קוגה בשנת 1677.
טירנו–אדריאטיקו (מכונה גם מרוץ שני הימים) הוא מרוץ אופני כביש החוצה את איטליה לרוחבה, מהחוף הטירני ועד לחוף האדריאטי.
באופן מסורתי נערך המרוץ בראשית עונת המרוצים, והוא מהווה הכנה חיונית למרוץ מילאנו – סן רמו.
בין השנים 2005 ל-2007 היה המרוץ חלק מהסבב המקצועני של איגוד האופניים הבין-לאומי, אך בשנת 2008 ירד לסבב היבשתי האירופי לאחר שמארגניו פרשו מהאיגוד הבין-לאומי לאופניים.
עם זאת, המירוץ שב לדירוג העולמי בשנה שלאחר מכן.
נחשב למרוץ הקטעים החשוב באיטליה לאחר הג'ירו ד'איטליה.
טירנו–אדריאטיקו נערך לראשונה בשנת 1966, וכלל שלושה קטעים.
בשנה שלאחר מכן נוספו שני קטעים, וב-1984 עלה מניין הקטעים במרוץ לשישה.
במשך השנים נע מספר הקטעים בין שישה לשמונה, אך מ-2002 כולל המרוץ שבעה קטעים.
החל ב-1967, המירוץ מסתיים מדי שנה בעיר סן בנדטו דל טרונטו.
הרוכב רוז'ה דה ולאמיק הבלגי מחזיק בשיא הניצחונות בטירנו–אדריאטיקו, עם שישה בין השנים 1972–1977. זהו אחד המרוצים היחיד בהם לא ניצח אדי מרקס.
טירת אדינבורו היא טירה היסטורית הניצבת על גבעה וולקנית במרכז העיר אדינבורו, סקוטלנד.
הגבעה המכונה 'סלע הטירה' הייתה כנראה אתר התיישבות מתקופת הברונזה המאוחרת, לפי זאת נחשבת הטירה לאתר ההתיישבות הרציפה מהקדומים בבריטניה.
החלקים הקדומים ביותר בטירה כיום מתוארכים למאה ה-12 כאשר מאז ועד היום היא הורחבה ושופצה פעמים רבות.
טירת אדינבורו שימשה בתור כס השלטון של מלכי סקוטלנד בין המאה ה-12 ועד לתחילת המאה ה-17, לאחר מכן שימשה הטירה בעיקר סמל שלטוני חשוב ובסיס לחיילי הממלכה.
בשנת 1923 הפסיקה הטירה באופן רשמי לשמש מחנה צבאי.
היא עודנה נחשבת סמל לאומי סקוטי חשוב, ומאתרי התיירות הפופולריים בסקוטלנד.
זאת בשל ערכה ההיסטורי ומיקומה על גבעה במרכז העיר אדינבורו.
היא מכילה את אוצרות המלוכה של סקוטלנד ומספר חיילים ממשיכים לשרת בה בעיקר במשימות משמר טקסיות.
בנוסף לכך מכילה הטירה מספר מוזיאונים צבאיים, אנדרטה לחללים הסקוטים ששירתו בכוחות הבריטים ואף מפקדות של שני רגימנטים פעילים בצבא הבריטי הממוקמים דרך קבע באגף המערבי של הטירה.
חפירות ארכאולוגיות ברחבי הטירה שהתקיימו במהלך שנות ה-90, מצביעות על כך שבמקום התקיים מבצר גבעה החל מתקופת הברונזה המאוחרת ובמהלך תקופת הברזל.
במפה של האזור שיצר תלמי במאה ה-2 לספירה, נראה כי שם היישוב במקום היה "אלואנה" (Aluana; מקום סלעי), אם כי ייתכן שההתייחסות היא לגבעה אחרת באזור.
לאורך ימי הביניים ישנן מספר התייחסויות לגבי תקופה זו על ידי מספר היסטוריונים, שם היא מכונה 'טירת הגבירה' (Maiden Castle, בלטינית; Castellum Puellarum).
במהלך התקופה הרומית בבריטניה, עדויות ארכאולוגיות מצביעות על יישוב במקום שקיים קשרי מסחר עם התיישבויות רומיות באזור.
לפי המקורות ב"דברי הימים של אירלנד" , בשנת 638 לאחר מלחמתו של אי גודוד'ין, מבצרו (שנקרא במקורות אלו "אטין") נכבש על ידי האנגאלים מדרום ובראשם מלך נורת'מבריה אוסוולד וממלכת גודוד'ין הובסה.
כתוצאה מכך אזור אדינבורו נכבש והפך לחלק מממלכת נורת'מבריה שהפכה בעצמה לחלק מממלכת אנגליה במאה ה-10, אך זמן קצר לאחר מכן נסוגו האנגלים ואדינבורו הפכה לחלק מסקוטלנד במהלך כהונתו של אינדלף, מלך סקוטלנד.
מבחינה ארכאולוגית, נראה כי התקיים רצף התיישבותי מאז לפחות התקופה הרומית, אך ישנן מעט עדויות לגבי אופי ההתיישבות.
במהלך כהונתו של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד (תחילת המאה ה-11), הטירה הפכה למוקד כוח חשוב בממלכה.
בנו הצעיר דייוויד הראשון (מלך 1124–1153) פיתח את אדינבורו לכדי מושב הכס של ממלכת סקוטלנד.
בתקופה זו ביצורי הטירה היו ככל הנראה עשויים מעץ, אך עם זאת שני מבני אבן הוקמו במאה ה-12; 'בית התפילה סנט מרגרט' שהוקם לזכר אימו של דייוויד ועודנו ניצב הראש הגבעה; וכנסייה על שם מריה הקדושה שניצב במורד הגבעה במקום בו עומד היום מוזיאון המלחמה.
בשנת 1174 המלך ויליאם הראשון נפל בשבי הצבא האנגלי בקרב אלוויק, במהלך המשא ומתן לשחרורו הוא נאלץ לוותר על מספר טירות בהן גם אדינבורו.
לאחר 12 שנים שבהן שלטו האנגלים בטירה, היא ניתנה חזרה לוויליאם כחלק מנדוניה כאשר נישא לביתו של הנרי השני אמנגרדה.
לקראת סוף המאה ה-12 מקומה של טירת אדינבורו בתור המרכז המלכותי של ממלכת סקוטלנד התבסס ורוב ענייני הממלכה נקשרו בה.
במרץ 1296 פלשו צבאות אנגליה תחת המלך אדוארד הראשון לסקוטלנד ונפתחה מלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד.
כתוצאה מפלישה זו האנגלים כבשו את הטירה לאחר מצור בן שלושה ימים, אוצרות הכתר הסקוטי כמו גם ספרי החוקים והממשל נלקחו והועברו לאנגליה.
האנגלים הביאו בנאים ומהנדסים שעבדו על הטירות שהקים אדוארד ברחבי צפון ויילס (בהם קרנארבון וקונווי) כדי לשקם ולהרחיב את טירת אדינבורו, בנוסף הוצב חיל מצב אנגלי בן 325 חיילים בטירה.
לאחר מותו של אדוארד בשנת 1307 השליטה האנגלית בסקוטלנד החלה להחלש ובמרץ 1314 הצליח רוזן מורי עם כוח צבאי סקוטי לכבוש חזרה את הטירה בתקיפת פתע לילית.
ארבעה חודשים לאחר מכן הביס הצבא הסקוטי תחת המלך רוברט דה ברוס את הצבא האנגלי בקרב בנוקברן מה שהביא לסיום המלחמה.
בשנת 1333 המלך האנגלי אדוארד השלישי, נחוש להכניע את ממלכת סקוטלנד ולהביאה תחת השלטון האנגלי, פלש שוב לסקוטלנד ונפתחה כך מלחמת העצמאות השנייה של סקוטלנד.
הטירה נכבשה ב-1335 ושוב שיקמו האנגלים את הביצורים והציבו בה כוח לוחם, כשהם מחזיקים בה למשך כשש שנים.
ב-1341 הוביל סר ויליאם דוגלאס תקיפה על הטירה, כאשר התוקפים הובילו עגלה עם אספקה לטירה וכשנפתחו השערים הם פרצו פנימה והביסו את חיל המצב האנגלי שמנה כ-100 חיילים.
בשנת 1357 נחתם 'הסכם ברוויק' שהביא לסיום המלחמה, מלך סקוטלנד דייוויד השני תפס את מקומו בטירת אדינבורו והחזיר אותה למעמדה כמרכז השלטון, כשהוא משקם את הביצורים והמבנים בה.
במהלך שנות כהונתו ומספר שנים לאחר מכן, נבנה 'מגדל דייוויד' שחובר לחומות הטירה ומספר שנים לאחר מכן הושלמה בניית 'מגדל השוטר', שני המגדלים פנו לכיוון המוגן פחות של הטירה במדרון המוביל אליה מכיוון מערב.
בתחילת המאה ה-15 התרחשה פלישה אנגלית נוספת תחת המלך הנרי הרביעי לסקוטלנד אשר הגיעה לחומות הטירה והחלה במצור עליה, אך לבסוף נסוגו האנגלים כתוצאה ממחסור באספקה.
בשנת 1440 נכלאו בטירה שני הנערים דייוויד וויליאם דוגלאס (רוזן דאגלס השישי), הם הוצאו להורג בנוכחותו של ג'יימס השני (בן 10 באותה העת) מתוך מאבק שליטה של סר ויליאם קריצ'טון על תפקיד עוצר הממלכה.
כתוצאה מכך, תומכיו של דאגלס צרו על הטירה והסבו לה מעט נזקים.
בתקופה זו הוקמה רחבה במרכז הטירה (המפלס העליון) מעל להיכל קמרון תחתון, רחבה זו נקראת כיום 'כיכר הכתר'.
בשנים שלאחר מכן הורחבו ונבנו שאר בנייני השלטון בהם בית המלוכה וההיכל הגדול שהושלם בשנת 1458. בשנת 1464 נסללה דרך חדשה העולה לטירה, לפני כן הגישה לטירה הייתה על ידי מדרגות בדופן הצוק (לצד השער המתרומם במזרח הטירה), אך כדי לנייד תותחים ואספקה לטירה היה צורך בדרך רחבה ומתונה יותר.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15 הטירה החלה לשמש כמפעל נשק ותחמושת, עם תחילת המאה ה-16 תחת הנחיתו של רוברט בורת'וויק הנשק המלכותי הראשי, מפעלי הנשק באדינבורו כמו גם בטירה סיפקו את מרב התותחים לטירות והאוניות של הממלכה.
בשנים אלו תפקידה של הטירה כמעון מלכותי החל לדעוך ומשפחות המלוכה העדיפו לגור בהולירוד הסמוכה, עם זאת ג'יימס הרביעי השלים את בניית ההיכל הגדול החדש בתקופה זו.
בספטמבר 1513 נהרג המלך ג'יימס בקרב פלודן, הסקוטים מחשש להתקפה אנגלית לאחר הצלחתם בקרב, בנו את חומות העיר סביב אדינבורו וחיברו אותם לטירה שגם ביצוריה קיבלו חיזוקים ושיפורים.
עם מותו של ג'יימס החמישי, בתו בת השבוע מרי, מלכת הסקוטים הייתה עתידה לרשת את כס המלוכה, המלך האנגלי הנרי השמיני פלש לסקוטלנד בניסיון לכפות נישואים פוליטיים וחיבור הממלכות.
בשנת 1568 נכלאה מרי בטירת לוך לוון (מספר קילומטרים צפונית לאדינבורו) לאחר שנתגלתה תוכניתה להפיל את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
כתוצאה מכך התחילה מלחמת האזרחים המריאנית ברחבי סקוטלנד בין "אנשי המלך" (תומכיו של בנה ג'יימס והעוצרים השונים) ו-"אנשי המלכה" (תומכיה של מרי).
בשנים אלו מפקד הטירה היה ויליאם קירקלדי מגרנג', שתחילה נמנה עם אנשי המלך אך נאמנותו עברה לתמיכה במרי בסביבות 1571 וכך הוחזקה העיר והטירה תחת פיקודו בשמה.
במאי 1571 אנשי המלך צרו על העיר אדינבורו למשך מספר חודשים ('מצור לאנג'; הארוך), אנשי המלך פנו למלכת אנגליה לסיוע צבאי וזו שלחה שליחים לסייע במשא ומתן.
ביולי 1572 המצור על העיר הוסר והעיר נפלה לידי אנשי המלך, בעוד שקירקלדי המשיך להחזיק בטירה בשם מרי, חצי שנה לאחר מכן אם סיום הפסקת האש החל קירקלדי להפגיז את העיר סביב הטירה למרות כמויות קטנות של אספקה, תחמושת, מים ורק שבעה תותחנים שהפעילו 40 תותחים.
באפריל 1573 הגיע כוח אנגלי של כ-1,000 חיילים לסייע לאנשי המלך במצור על הטירה.
ב-17 במאי, 27 התותחים היו מוכנים סביב הטירה והחלה הפגזת החומות מכל הכיוונים, לאחר חמישה ימים הקיר הצפוני של 'מגדל דייוויד' קרס ואיתו המגדל, ביום למחרת קרס גם 'מגדל השוטר' מה שהוביל לחסימת הגישה לטירה.
בתוך 12 ימים האנגלים ונאמני המלך ג'יימס ירו כ-3,000 פגזים אל עבר חומות הטירה, לבסוף ב-28 במאי קירקלדי נכנע לבסוף לאחר שחייליו איימו למרוד בו.
חיילי הטירה שוחררו לחופשי, בעוד שקירקלדי ועוד שלושה נתלו ב-3 באוגוסט בצלב המרקאט, בעוד שהפיקוד על הטירה עבר לג'ורג' דאגלס מפארקהד אחיו של העוצר ג'יימס דאגלס רוזן מורטון.
המאה ה-17 ומרד היעקוביטים במאה ה-18
בשנים שלאחר מכן שוקמה הטירה מחדש על ידי הרוזן מורטון והמלך ג'יימס.
במקום שני המגדלים המזרחיים נבנה בית שער בעל שער מתרומם והוקמה 'סוללת חצי הסהר' הצופה מהמפלס העליון על דרך הגישה המזרחית לטירה.
בשנת 1639 לאחר שהמלך צ'ארלס ניסה לכפות דת ממלכתית על סקוטלנד, החלה התמרדות של קובננטרים סקוטים (נאמני הכנסייה הפרסבטירית הסקוטית) ופרצה מלחמת אזרחים ('מלחמת הבישופים').
כתגובה לכך אוליבר קרומוול שליט אנגליה שלח את צבאו צפונה במטרה להביס את המתמרדים הסקוטים ולכבוש את סקוטלנד, הטירה נכבשה על ידי קרומוול לאחר מצור בן שלושה חודשים.
לאחר שיקום המלכות באנגליה בשנת 1660 וחזרתו של צ'ארלס השני לכס השלטון, הטירה הפסיקה לשמש טירה מלכותית והיא הפכה למבצר צבאי המכיל בית מעצר וחיל מצב צבאי המגן עליה.
במהלך המהפכה המהוללת בשנת 1688 אשר הביאה לשלטון את ויליאם מאורנג', נתבקש הדוקס ג'ורג' גורדון למסור את הטירה לידי המלך החדש, אך הוא סירב מתוך נאמנות לג'יימס השביעי.
כתוצאה מכך כ-7,000 חיילים אנגלים נשלחו לצור על הטירה כנגד כ-160 חיילים מגנים, המצור נמשך ממרץ עד יוני 1689 כאשר חיל המצב נכנע לכוחות המלך כתוצאה ממחסור באספקה.
בשנת 1707 אנגליה וסקוטלנד אוחדו תחת חוקי האיחוד והטירה נבחרה כאחת מארבע טירות לשימוש הצבא הבריטי החדש (בנוסף לסטרלינג, דמברטון ובלקנס).
בספטמבר 1715 הטירה הותקפה על ידי 100 יעקוביטים יומיים לאחר תחילת מרד היעקוביטים הראשון, אך חיל המצב הצליח להביס אותם ולהחזיק בטירה.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18 שופרו וחוזקו ביצורי הטירה ונבנו הבאסטיונים וסוללות התותחים בחומות הצפוניות והמערביות, בהם 'סוללת ארגייל', 'סוללת מילס מאונט', הסוללות התחתונות והסוללות המערביות.
בספטמבר 1745 במהלך מרד היעקוביטים השני, נפלה העיר אדינבורו לידי המתמרדים ללא קרב אך הטירה בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פרסטון נותרה נאמנה למלך.
המתמרדים, למרות שלא היו להם תותחים, ניסו לצור על הטירה אך חיילי הטירה ירו לעבר עמדות היעקוביטים ברחבי העיר ולבסוף המצור הוסר בהוראת צ'ארלס אדוארד סטיוארט.
האירועים במהלך המרד היו לפעילות הלחימה האחרונה של הטירה ובהמשך המאה ה-18 היא המשיכה לשמש בסיס צבאי ובית מעצר.
בשנת 1811 התרחשה בריחה של 49 אסירים דרך פרצה בחומה הדרומית, מה שהוביל לכך שהטירה הפסיקה לשמש בית מעצר החל משנת 1814. בתקופה זו של תחילת המאה ה-19 החלה הטירה להפוך לסמל לאומי סקוטי.
בשנת 1818 הצליח סר וולטר סקוט למצוא את אוצרות המלוכה הסקוטית בחדר סגור בטירה, הם נותרו בתצוגה בטירה ותרמו למעמדה של הטירה כסמל לאומי.
בשנת 1845 הורחבה הרחבה מול הטירה ובשנת 1888 הוקם שער כניסה חדש בקצה הטירה בעל גשר מעל לתעלה בין רחבת הכניסה לחומות הטירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה שימשה הטירה שוב כמתקן מעצר לפרקי זמן קצרים, במהלך מלחמת העולם השנייה הושמו בה טייסי לופטוואפה שנפלו בשבי.
בשנת 1935 הוחזר התפקיד 'מושל טירת אדינבורו' (לאחר שבוטל בשנת 1876) והוא ניתן באופן טקסי לנושא משרת המפקד העליון של סקוטלנד.
בשנת 1991 עם הקמתה, הועברה האחריות על הטירה לאגודת סקוטלנד ההיסטורית והיא הוגדרה כמונומנט רשום בשנת 1993, בהמשך קיבלו חלקי הטירה 24 רישומים נפרדים כולל 13 בדרגה A.
הטירה ממוקמת על ראשה של גבעה וולקנית עם מדרון מתון לכיוון מזרח המעניק דרך גישה טבעית לטירה, משאר הכיוונים חומות הטירה ניצבות מעל צוקים וולקנים גבוהים מה שהקנה לה לאורך ההיסטוריה מיקום אסטרטגי חשוב והקל על הגנת הטירה בפני מצור.
המדרון לכיוון מזרח יורד אל עבר רחוב המייל המלכותי ולמעשה מהווה המשך לו עד לשערי הטירה.
על גבי המדרון המוביל לטירה נבנתה בסביבות שנת 1753 רחבה מרוצפת הנתמכת משני צדדיה בחומות, בשטח של כ-80 מטרים אורך וכ-50 מטרים רוחב.
משום שזאת הגישה העיקרית לטירה, לאורך השנים עמדה במקום שלוחה הגנתית של הטירה בצורת באסטיון אדמה עד שזה נהרסה בסביבות 1640. לאחר הקמת הרחבה המרוצפת במאה ה-18, היא הורחבה ושופצה בשנת 1845 בתקופה בה חלקים רבים נוספים עברו שיקומים ושיפוצים דומים.
בשנת 1888 נבנה השער המפואר שעומד כיום בין הרחבה לפנים הטירה, השער היה תוספת קוסמטית לטירה והשלים את המראה הייחודי שלה.
משני צידי השער הוצבו פסליהם של רוברט דה ברוס וויליאם וולאס כשומרי השער, ומחוץ לשער עומד משמר דרך קבע חייל מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד.
בין הרחבה לשער נמצא חפיר והגישה לשער היא דרך גשר קבוע, אם כי בעבר היה במקום גשר מתרומם.
רחבת הכניסה היא גם המקום בו נערך כל שנה הטאטו של אדינבורו, מצעד של מספר תזמורות ולהקות מרחבי העולם, שבעיקרו מתבסס על תזמורות צעידה סקוטיות ולרוב קשור בתזמורות צבאיות.
אירוע זה מושך כל שנה אלפי תיירים ולכבודו מוקמות במות ישיבה מיוחדות משני צדדי הרחבה.
לאחר הכניסה בשער הראשי, הדרך מתפתלת במעלה הגבעה בצמוד לחומות המפלס העליון ומגיעה לשער הפנימי שעד המאה ה-19 היה שער הכניסה העיקרי.