tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2010–2012 הגיעה שאלת התקיפה באיראן לשיא הדיון הציבורי בישראל, תוך עימות חסר תקדים בין הדרג המדיני העליון לבין בכירי מערכת הביטחון והמודיעין לשעבר והווה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק ראו בפרויקט הגרעין האיראני איום קיומי ונטו לשקול בחיוב תקיפה צבאית אם המאמצים הבינלאומיים לעצירת איראן לא יישאו פרי.
מנגד, ראשי זרועות הביטחון הן המכהנים והן שפרשו ובראשם ראש המוסד מאיר דגן והרמטכ"ל גבי אשכנזי הסתייגו בעקביות מתרחיש של תקיפה חד-צדדית ישראלית ללא גיבוי אמריקני, ובטרם מוצו דרכי פעולה אחרות.
בראיון ב-2015 טען אהוד ברק כי חברי הקבינט משה יעלון ויובל שטייניץ הם אלו שהתנגדו למבצע.
מתח זה הגיע לנקודת רתיחה בשנת 2011. עם התפטרותם ופרישתם של ראש המוסד מאיר דגן וראש השב"כ יובל דיסקין, החלו שני האישים הללו (יחד עם הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי ונשיא המדינה שמעון פרס) להעביר ביקורת חריגה בפומבי על האפשרות של תקיפה.
דגן, מיד עם סיום תפקידו, הצהיר כי מתקפה באיראן היא "רעיון גרוע ביותר" ועלולה להצית מלחמה אזורית רחבה.
הוא הדגיש שהאופציה הצבאית צריכה להיות מוצא אחרון בלבד, וכי איראן עדיין רחוקה מפצצה גרעינית מבצעית.
ביוני 2011 אמר דגן שישראל תעשה טעות חמורה אם תפעל צבאית בטרם עת, וטען שעדיין יש "זמן נוסף" להמתין להתפתחויות ולפעול באמצעים אחרים.
דיסקין הצטרף לעמדה זו והזהיר מפני "הימור על עתיד המדינה" בהרפתקה צבאית.
לפי פרסומים בישראל, דגן ודיסקין אף נקטו צעדים אקטיביים בכדי לבלום מהלך צבאי: השניים נחשדו בהדלפת מידע לעיתונאים ולפוליטיקאים באופוזיציה כדי לעורר ביקורת ציבורית על תוכניות נתניהו וברק.
גורמים בלשכת רה"מ האשימו אותם כי באמצעות אותן הדלפות ותדרוכים, ניסו "לסכל תקיפה" ולפגוע בלגיטימיות של החלטה צבאית אפשרית.
התנגדותם הגלויה של דגן, דיסקין ואשכנזי שבאה לידי ביטוי גם בהתבטאויות פומביות וגם בערוצים חשאיים לא הייתה שכיחה בתולדות ישראל, שבהן בדרך כלל ראשי ביטחון נמנעו מעימות ישיר עם הדרג הנבחר בנושאי אסטרטגיה.
היא שיקפה את עומק החשש שלהם שתקיפה באיראן, ללא שיתוף פעולה מלא עם ארצות הברית, תסכן את ישראל יותר מאשר תועיל.
הם טענו שיש למצות את הסנקציות הכלכליות, את הלחץ הבינלאומי ואף פעולות חשאיות לעיכוב התוכנית, וכי פעולה צבאית עלולה לכל היותר לדחות את הפרויקט האיראני בשנתיים-שלוש, במחיר כבד של תגובה קשה מצד איראן ושלוחותיה.
ואכן, דבריהם קיבלו חיזוק ממקבילים אמריקניים: הגנרל מרטין דמפסי, ראש המטות המשולבים של צבא ארצות הברית באותה עת, הצהיר כי הממשל בטהראן "מתנהג באופן רציונלי" וכי תקיפה מוקדמת אינה רצויה אמירה שצוטטה בהסכמה על ידי דגן.
שיאו של הוויכוח הפנימי הגיע באוגוסט 2012, כשהנשיא שמעון פרס בעל מעמד מוסרי ציבורי רם יצא בפומבי נגד תקיפה ישראלית חד-צדדית.
פרס הצהיר בטלוויזיה: "ברור לנו שלא נוכל לעשות זאת לבד.
אנו יכולים לעכב את התוכנית, אבל עלינו לפעול בשיתוף עם ארצות הברית".
הוא הביע אמון בנשיא האמריקני ברק אובמה, שלדבריו התחייב למנוע איראן גרעינית, ולכן הדגיש שישראל אינה לבדה במערכה.
אמירתו של פרס הייתה בגדר התרסת-נגד לעמדת נתניהו וברק, שרמזו שישראל אולי תיאלץ לפעול לבדה.
גורם בלשכת רה"מ הגיב בביקורת חריפה ש"פרס שכח מה תפקידו" ושהוא טועה מבחינה ביטחונית, אך לעובדה שנשיא המדינה מתייצב נגד כוונת תקיפה הייתה השפעה ציבורית רבה.
במידה רבה, חזית זו יחד עם אי-קבלת אור ירוק מארצות הברית בלמה את אפשרות הפעולה הצבאית באותה תקופה.
גם הממשל האמריקני של אובמה פעל אז בגלוי כדי למתן את הדיבורים על מלחמה.
במרץ 2012, טרם פגישתו עם נתניהו, נאם אובמה בפני ועידת איפא"ק (השדולה הפרו-ישראלית) והזהיר מפני "דיבור רופף על מלחמה".
אובמה טען שרטוריקה לוחמנית בשבועות האחרונים רק מיטיבה עם ממשלת איראן על ידי העלאת מחיר הנפט והפחתת הלחץ הכלכלי עליה.
הוא קרא לזכור ש"הסנקציות הבינלאומיות צריכות לקבל עוד זמן לפעול" והבהיר שעדיין קיימת הזדמנות לדיפלומטיה מוצלחת, אם כי הבטיח ש"לא נוריד שום אופציה מהשולחן" אם זו תיכשל.
דברי אובמה התקבלו בחשדנות מסוימת בירושלים, אך שרטטו את הקו האמריקני: תמיכה בביטחון ישראל, לצד התנגדות להרפתקה צבאית מוקדמת והעדפת פתרון בדרכי שלום.
במסגרת זו, הלובי הישראלי בארצות הברית מצא עצמו במצב מורכב איפא"ק ומרבית הממסד היהודי תמכו בהמשך לחץ מקסימלי על איראן ושימור אופציית הכוח (בהתאם לעמדת ממשלת ישראל), אך נמנעו מעידוד פומבי של תקיפה יזומה.
לעומתם, ארגונים פרו-ישראלים ליברליים כמו ג'יי סטריט הביעו תמיכה בעמדת אובמה להתמקד בדיפלומטיה, ואף הזהירו שפנייה לכוח צבאי עלולה להיות טעות אסטרטגית.
המאמצים החלופיים לעיכוב הגרעין האיראני
במקביל לדיונים על תקיפה צבאית, ישראל, ארצות הברית ובעלות בריתן נקטו שורה של צעדים מדיניים, כלכליים ומבצעיים שמטרתם לעכב את התקדמות תוכנית הגרעין של איראן בלי להגיע למלחמה כוללת.
צעדים אלו שחלקם פורסמו רשמית וחלקם נותרו עמומים תחת כותרת של "מבצעי מודיעין" מוצגים על ידי גורמים ישראליים ובינלאומיים כחלופות מועדפות, לפחות בשלב הראשון, על פני הפצצה גלויה של מתקני הגרעין.
בזירה המדינית-כלכלית, מאמצי הדיפלומטיה התרכזו בהידוק הסנקציות הבינלאומיות על איראן והבאתה למשא ומתן.
ישראל פעלה במרץ מאחורי הקלעים ומול דעת הקהל לגיבוש קואליציה עולמית נגד הגרעין האיראני.
בתקופת ממשלת אולמרט וממשלת נתניהו התנהל קמפיין בינלאומי שהציג את איראן כבעיה גלובלית, ולא רק ישראלית, ובכך סייע לעודד מדינות כמו רוסיה, סין והאיחוד האירופי לתמוך בסבבי סנקציות במועצת הביטחון (2006, 2007, 2008, 2010).
ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו מצידן סנקציות חסרות תקדים על מגזרי הנפט, הבנקאות והסחר של איראן.
מדיניות "הלחץ המקסימלי" הגיעה לשיאה ב-2012 עם אמברגו הנפט האירופי, שהכביד מאוד על הכלכלה האיראנית.
ההערכה בירושלים הייתה שהלחץ הכלכלי עשוי להביא את הנהגת איראן לוותר על תוכנית הגרעין הצבאית בלי צורך לתקוף או לחלופין, ליצור לגיטימציה רחבה יותר לפעולה צבאית אם כלו כל הקצין.
עשור לאחר מכן התברר שאיראן מפעילה צי צללים לטובת מסחר פיראטי על מנת לעקוף את הסנקציות האלו.
למרות זאת, שילוב הלחץ הבינלאומי עם חילופי השלטון באיראן (בחירת הנשיא חסן רוחאני ב-2013) הוביל לחידוש המשא ומתן.
הפחד מחתימה על הסכם שיאפשר לאיראן להעשיר אורניום הוביל את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו לנאום בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית מה שלא עזר למנוע את לחתימת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית
ביולי 2015. ממשלת ישראל בראשות נתניהו התנגדה נחרצות להסכם בטענה שהוא פגום ומאפשר לאיראן להתקרב לפצצה בהמשך אך גם לאחר חתימתו המשיכה לפעול בזירה הדיפלומטית לשימור הלחץ על איראן ולתיקון ההסדרים עימה.
בזירה המבצעית-חשאית, המוסד וגורמי מודיעין מערביים ניהלו "מלחמת צללים" כדי לשבש את התקדמות הגרעין האיראני.
לפי פרסומים זרים, כבר במחצית השנייה של שנות ה-2000 בוצעו פעולות חבלה מתוחכמות: בשנת 2010 התגלה וירוס מחשב בשם "סטקסנט" שתקף את מערכות הבקרה התעשייתיות במתקן העשרת האורניום בנתנז וגרם לנזק משמעותי לצנטריפוגות.
מומחי אבטחה העריכו שסטקסנט פותח במשותף על ידי ישראל וארצות הברית כחלק ממבצע משחקים אולימפיים, וכי הייתה זו מתקפת הסייבר הגלויה הראשונה ששימשה לעיכוב פרויקט גרעיני צבאי.
במקביל, בין 2010 ל-2012 אירעו מספר התנקשויות מדויקות במדעני גרעין איראנים: חמישה מדענים בכירים נהרגו מפיצוצים וירי באיראן במבצעי חיסול שיוחסו למוסד הישראלי.
בשנת 2018 פרשה ארצות הברית (תחת ממשל טראמפ) מהסכם הגרעין, ואיראן בתגובה החלה לסגת בהדרגה ממגבלות ההסכם ולהאיץ שוב את פעילות הגרעין.
בראשית שנות ה-2020 מצאה עצמה הקהילה הבינלאומית מול מציאות שבה איראן מקרבת את יכולותיה ל"סף גרעיני" (צבירת אורניום מועשר ברמות גבוהות), ללא מסגרת הסכם שמרסנת זאת.
מצב זה החזיר לשולחן את האפשרות או האיום של פעולה צבאית ישראלית או אמריקנית אם איראן תתקרב לפצצה.
ממשלת ישראל החריפה את הרטוריקה והדגישה ש"ישראל לא תאפשר לאיראן להשיג נשק גרעיני", ברמיזה שאף מוכנה לפעול צבאית בעת הצורך.
צה"ל החל לתרגל תרחישי תקיפה למרחקים ארוכים, וחיל האוויר ביצע אימונים רחבי-היקף המדמים תקיפה באיראן, תוך שיתוף פעולה עם פיקוד המרכז האמריקני.
מנגד, במערכת הביטחון והמודיעין הישראלית עדיין נשמעו קולות זהירים המדגישים שהאופציה הצבאית היא מוצא אחרון.
ההערכה הרווחת בקרב מומחים היא שאם לא יחול שינוי דרמטי, תקיפה תהיה מוצלחת ככל שתהיה תוכל רק לעכב את איראן לזמן מוגבל (שנתיים עד חמש לכל היותר, לפי פרסומים) ולא לחסל את הידע והיכולת הגרעינית שצברה.
גם בזירה הבינלאומית, נכון ל-2025, נמשכת ההתנגדות הרחבה לצעד צבאי חד-צדדי.
ממשל ארצות הברית הנוכחי מתמקד בחידוש הערוצים הדיפלומטיים: החל מראשית 2023 החלו מגעים עקיפים בין וושינגטון לטהראן, בתיווך מדינות כמו עומאן, מתוך כוונה להשיג הסכם גרעין משופר או הבנות ביניים שיגבילו שוב את תוכנית איראן.
במסגרות אלו הדגישו שליחי המעצמות (ה-E3 צרפת, בריטניה, גרמניה) כי אם לא תושג התקדמות, ישקלו להפעיל סנקציות "סנאפבק" באו"ם עד קיץ 2025, אך עדיין מעדיפים פתרון דיפלומטי על פני עימות.
דונלד טראמפ הבהיר בפגישות עם ראש הממשלה הישראלי כי בשלב זה ארצות הברית אינה תומכת במתקפה ומבקשת למצות את הנתיב הדיפלומטי מול איראן.
על פי דיווחים, ישראל הציגה לאמריקנים תוכניות תקיפה אפשריות "מוגבלות" שאינן תלויות לחלוטין בסיוע ארצות הברית, אך האמריקנים הביעו הסתייגות מחשש לערעור היציבות האזורית.
במקום זאת, ארצות הברית הבהירה שתמשיך לחזק את ההרתעה במפרץ (כוחות צי, מערכות הגנה) כדי לסייע לבלום כל פרובוקציה איראנית, ותעניק גיבוי הגנתי לישראל אם זו תותקף אך תוצאה של תקיפה יזומה עלולה להיות הרסנית בעיניה.
התנגדות לגלגול, המכונה לעיתים חיכוך גלגול או גרר גלגול, היא הכוח המתנגד לתנועה כאשר גוף (כגון כדור, צמיג או גלגל) מתגלגל על משטח.
היא נגרמת בעיקר מהשפעות לא אלסטיות; כלומר, לא כל האנרגיה הדרושה לעיוות (או תנועה) של הגלגל, מצע הכביש וכו', מוחזרת כאשר הלחץ מוסר (אובדן אנרגיה).
שתי צורות לכך הן הפסדי היסטרזיס, ועיוות קבוע (פלסטי) של האובייקט או המשטח (למשל אדמה).
ההחלקה בין הגלגל למשטח גורמת גם לאובדן אנרגיה.
אף על פי שחוקרים מסוימים כללו גורם זה תחת התנגדות לגלגול, חלקם מציעים להתייחס לגורם אובדן אנרגיה זה בנפרד מהתנגדות לגלגול מכיוון שהוא נובע מהמומנט המופעל על הגלגל ומההחלקה הנובעת מכך בין הגלגל לקרקע, מה שמכונה אובדן החלקה או התנגדות החלקה .
בנוסף, רק מה שמכונה התנגדות להחלקה מערבת כוחות חיכוך, ולכן השם "חיכוך גלגול" הוא במידה מסוימת שם מטעה.
בדומה לחיכוך החלקה, התנגדות לגלגול מתבטאת לעיתים קרובות כמקדם כפול הכוח הנורמלי.
מקדם התנגדות גלגול זה לרוב קטן משמעותית ממקדם חיכוך ההחלקה.
כל רכב בעל גלגלים שנע ללא לחיצה על הגז יאט בהדרגה עקב התנגדות לגלגול, כולל זו של המיסבים, אך קרון רכבת עם גלגלי פלדה הנע על פסי פלדה יתגלגל רחוק יותר מאוטובוס בעל אותה מסה עם צמיגי גומי הנע על אספלט/מסלול.
גורמים התורמים להתנגדות לגלגול הם מידת העיוות של הגלגלים, העיוות של פני השטח של מצע הכביש ותנועה מתחת לפני השטח.
גורמים נוספים התורמים כוללים קוטר הגלגל, עומס על הגלגל, אדהזיה של פני השטח, החלקה והחלקה מיקרוסקופית יחסית בין משטחי המגע.
ההפסדים עקב היסטרזיס תלויים במידה רבה גם בתכונות החומר של הגלגל/צמיג ובמשטח.
לדוגמה, לצמיג גומי תהיה התנגדות גלגול גבוהה יותר על כביש סלול מאשר לגלגל מסילת ברזל על מסילת פלדה.
כמו כן, חול על הקרקע ייתן התנגדות גלגול גדולה יותר מבטון.
מקדם ההתנגדות לגלגול של הקרקע אינו תלוי במהירות.
התנהגות היא מושג שמתייחס לפעולות או תגובות של אורגניזם, כלומר – יצור חי.
ההתנהגות של אורגניזמים היא בררנית, כך שבכל עת ובכל שעה האורגניזם מגיב רק על גירויים מסוימים, מתוך גירויים רבים המופיעים אותה שעה והוא מוציא לפועל רק אחדות מן התגובות האפשריות הרבות אשר עומדות לרשותו.
בנוסף על כך בני אדם וחיות אחרות, יכולים להפעיל מערך התנהגויות גמיש גם מעבר לתגובות המשויכות לגירויים ספציפיים.
היכולת לווסת את התגובות והפעולות באופן גמיש, לצורך הפקת התנהגויות מושכלות ומכוונות מטרה, מכונה שליטה קוגניטיבית או תפקודים ניהוליים.
סקינר, "בהתנהגות, אני מתכוון לתזוזה של האורגניזם או של חלקיו הנפרדים בתוך מערכת קואורדינטות, המוכתבת על ידי האורגניזם עצמו, על ידי אובייקטים חיצוניים, או שדות כוח".
התנהגות תמיד מתרחשת בהקשר סביבתי כלשהו, היא לא מתקיימת בריק.
ההתנהגות היא תוצאה של יחסי גומלין מורכבים בין האורגניזם לסביבה, והאפיון העיקרי שלה הוא השינוי הסביבתי אותו היא מחוללת.
להתנהגות יש טופוגרפיה – תיאורה באמצעות מדדים פיזיים, ועל פי מדע ההתנהגות היא נחשבת כפונקציה של ההשפעות הסביבתיות.
התנהגות יכולה לבוא לידי ביטוי בדרכים מגוונות.
היא יכולה להיות גלויה (דיבור, שחייה, ריצה וכו') או נסתרת (מחשבות, דמיון, היזכרות, הצפת רגשות).
מדעני ההתנהגות כיום נוטים לחלק אותה לשני סוגים:
התנהגות תגובתית (רספונדנדטית) – תגובתו של האדם כלפי הסביבה.
היא נגרמת על ידי גירוי ונשלטת על ידי מערכת העצבים האוטונומית.
התנהגות אופרנטית – פעולה של האדם כלפי הסביבה.
היא מתרחשת (יותר מאשר נגרמת) ונשלטת על ידי מערכת העצבים המרכזית.
ההתנהגות האנושית מתייחסת לתגובות של אדם יחיד או של קבוצת אנשים לגירויים חיצוניים או פנימיים.
תגובות אלו כוללות את כל הפעולות הפיזיות והרגשיות הנצפות של המין האנושי, חברות אנושיות ואנשים בודדים.
על אף שהמניעים היסודיים להתנהגות משותפים אצל בני האדם (עקב אותו מבנה אנטומי בסיסי), דרכי התגובה כלפי אותם הגירויים לרוב שונות בין אדם אחד למשנהו, וזאת משום שכל אדם נחשף להשפעות סביבתיות שונות במהלך חייו.
השפעות הסביבה כוללים בתוכם גורמים רבים, כגון: השכלה, תרבות, חינוך, סטרס, מצב כלכלי, מצב משפחתי, מצב חברתי, דת, אקלים ועוד.
מידת המקובלות של ההתנהגות נמדדת ביחס לנורמות חברתיות ומווסתת על ידי אמצעים שונים של שליטה חברתית.
החינוך הוא כלי משמעותי של החברה בתהליך החיברות של הדור הצעיר.
תהליך זה הוא חלק מרכזי בהתפתחות חברתית.
התרבות עצמה נחשבת כאוסף של התנהגויות שגובשו בקהילה מילולית מסוימת.
כאמור, התנהגות אנושית יכולה להיות שכיחה או בלתי רגילה, מקובלת או לא מקובלת מבחינה חברתית.
מנהג הוא התנהגות מקובלת בחברה מסוימת.
התנהגויות מוזרות ולא רגילות מכונות אקסצנטריות.
התנהגות שנמצאת מחוץ לגבולות המקובלים בתרבות מסוימת מכונה טאבו.
הפרעת התנהגות היא הפרעה נפשית המתבטאת בדפוס חוזר ונשנה של פגיעה בזכויות אחרים והפרת נורמות חברתיות.
לדוגמה, הפרעת תריסים היא הפרעה התפתחותית התנהגותית בחלונות.
מתאפיינת בדפוס חוזר ונשנה של התנהגות נגטיביסטית, מתריסה, מתנגדת ועוינת כלפי דמויות סמכות.
קיימים גם דפוסי התנהגות בעלי מאפיינים ייחודיים, כמו התנהגות פסיבית-אגרסיבית, דחיינות, עצלנות, חוליגניות, חוצפה ואופורטוניזם.
ישנם תחומים רבים במדע אשר חוקרים את ההתנהגות באופן ישיר או עקיף.
לדוגמה, פסיכולוגיה וזרמים שונים בתוכה חוקרים את העולם הנפשי של היחיד, והסוציולוגיה מתארת מערכות חברתיות שמשפיעות על היחיד.
אנתרופולוגיה מתארת התנהגויות של תרבויות פרימיטיביות, פיזיולוגיה ומדעי המוח חוקרים את התהליכים הביולוגים שמתרחשים בתוך הגוף בזמן ההתנהגות, ביולוגיה אבולוציונית מסבירה את קיום האורגניזם וסוגים מסוימים של התנהגות בתנאים טבעיים.
התחומים העיקריים שחוקרים ישירות את התנהגות היחיד הם ניתוח התנהגות יישומי וביהביוריזם.
ההתנהגות האדם מושפעת ממורשתו הגנטית, הניסיון הקודם שלו ומהסביבה הנוכחית.
זאת משום שהמפגשים של האדם עם הסביבה משנים את אופן ההתנהגות באמצעות השפעה על מערכת העצבים ובכך מאפשרים תהליכים של זיכרון ולמידה.
היכולת של מערכת העצבים להשתנות בהתאם להתנסות של האורגניזם בסביבה מכונה הפלסטיות של מערכת העצבים.
ניתוח ההתנהגות עוסק בחקר התפקודי של ההתנהגות של האורגניזם להשפעות הסביבתיות ללא הפניה אל מערכת העצבים.
תחום זה עוסק הן בהתנהגויות של בני אדם והן בהתנהגות בעלי חיים.
בנוסף לביהביוריזם קיימים תחומי מחקר אשר מתמקדים בעיקר בהתנהגות של בעלי חיים.
מושגים מרכזיים שהתפתחו מתוך התחום הביהביוריסטי הם:
התניה קלאסית – תהליך פיזיולוגי של הסתגלות לסביבה חדשה, בו האורגניזם מגיב עם תגובה בעלת ערך הישרדותי לגירוי חדש.
למשל, חיה קטנה שנמצאת ליד שיחים מרשרשים יכולה להיטרף על ידי הטורף שנמצא בהם.
אם החיה הקטנה נמלטה מהטורף, בעתיד כאשר היא תשמע רשרוש של שיחים היא תברח מידית.
הרשרוש זהו גירוי נייטרלי, ומגע או הופעתו של טורף זהו גירוי ביולוגי מעורר תגובת הימלטות.
התניה אופרנטית – תהליך פיזיולוגי של הסתגלות לסביבה חדשה, דרך שינוי ההתנהגות כתוצאה מהשינויים הסביבתיים אליהם ההתנהגות מובילה.
עיצוב התנהגות – שיטה להקניית דפוס התנהגות מסובך לאדם או לבעל חיים בעזרת פירוק דפוס ההתנהגות לפעולות פשוטות ומתן חיזוק לעשיית כל פעולה כזו.
אילוף כלבים הוא מקצוע העוסק בכלבים מההיבט ההתנהגותי, לרבות הקניית הרגלים והתנהגויות, הכחדתם, עיצובם או עמידה על נסיבותיהם למטרה מעשית.
טיפול התנהגותי – שיטה טיפולית המניחה שהפרעות נפשיות הן תוצאה של דפוסי התנהגות, או הרגלים לא יעילים שנלמדו במהלך החיים.
מטרת הטיפול ההתנהגותי היא שינוי דפוסי ההתנהגות של המטופל תוך שימוש בעקרונות ביהייביוריסטים כמו התניה קלאסית והתניה אופרנטית.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי – טיפול רגשי המשלב את הגישה של הטיפול ההתנהגותי עם טיפול קוגניטיבי.
ניתוח התנהגות יישומי – גישה טיפולית לשינוי דפוסי התנהגות, המבוססת על עקרונות תאוריית הלמידה הביהייביוריסטית.
הטיפול בגישה זו כולל עיצוב תוכנית מתן חיזוקים המפעיל את כל סביבת המטופל.
התאמת החיזוקים מהסביבה מגבירה את ההסתברות להופעת ההתנהגות הרצויה.
הקהיה שיטתית – שיטת טיפול התנהגותי לטיפול בפוביות באמצעות שילוב של טכניקת הרפיה וחשיפה הדרגתית.
חיקוי הוא התנהגות בה פרט אחד צופה בפרט אחר וחוזר על התנהגותו של האחר.
למידת הימנעות היא מושג פסיכולוגי המתאר התנהגות שמתרחשת על מנת למנוע גירוי בלתי נעים (גירוי אברסיבי).
בימי הביניים החלו לחקור את המוח לאור שינויים בהתנהגות של אנשים שסבלו פגיעת ראש.
התפתחות מדעי המוח אפשרה להעמיק את ההבנה אודות הקשר בין המוח להתנהגות.
נוירופסיכולוגיה היא תחום ידע מדעי העוסק בניסיון להבין כיצד מבנה המוח ותפקודו קשורים לתהליכים פסיכולוגיים ספציפיים.
בין היתר, היא עוסקת גם בהיבטים מוחיים של התניה והתנהגות.
התנהגות נשלטת על ידי המערכת האנדוקרינית ומערכת העצבים.
מורכבות ההתנהגות של האורגניזם קשורה למורכבות של מערכת העצבים שלו.
באופן כללי, אורגניזם בעל מערכת עצבים מורכבת הוא בעל יכולת גבוהה יותר ללמוד תגובות חדשות ועל ידי כך להתאים את ההתנהגות שלו ולהסתגל.
מערכת העצבים מורכבת מתאי עצב רבים המקיימים תקשורת רצופה ביניהם ומסוגלים לתקשר גם עם תאים מסוגים שונים.
עיקר התקשורת מתבצע בסינפסה שהיא אזור החיבור בין תא העצב המשדר לתא המטרה הקולט.
בהתאם לכך, רוב התרופות שמשפיעות על ההתנהגות עושות זאת באמצעות השפעה על תהליך ההעברה המתרחש בסינפסה.
תרופות אלו מתחלקות לשני סוגים:
אגוניסט – סוג של תרופה הגורמת לשפעול הפעולה של המוליך העצבי המסוים על התא הבתר-סינפטי.
אנטגוניסט – סוג של תרופה שמתנגד או מעכב את הפעולה של המוליך העצבי המסוים על התא הבתר-סינפטי.
התנהגות היא תוצאה של השפעות הסביבה (השפעות של הברירה הטבעית והשפעות תלויות חיזוק).
ישנם רפלקסים ודפוסי התנהגות מולדים, כגון דפוסי התנהגות הישרדותיים הפועלים בצורה אינסטינקטיבית, אך הרוב המכריע (בעיקר אצל האדם) הוא התנהגות אופרנטית מעוצבת על ידי התוצאות ורפלקסים מותנים.
השתייכות לדת כלשהי, או תרבות כלשהי מנותחת כהתניה.
הסוציוביולוגיה חוקרת את הקשר שבין האבולוציה להתנהגות חברתית.
אקולוגיה התנהגותית היא תחום מחקר חדש יחסית במדעי החיים, החוקר את ההשפעה האדפטיבית של האקולוגיה, הסביבה ולחצי הבריזה על התנהגות בעלי החיים והסתגלותם לבתי הגידול שלהם.
התנדבות היא מעשה שנעשה מבחירה חופשית של אדם, ללא תמורה חומרית או אחרת, והמונע על ידי רעיון או מטרה מסוימת.
חלק מההגדרות מתייחסות לתפיסת הפעולה כבעלת ערך על ידי המבצע אותה.
כאשר אדם מחויב להצטרף, בהוראת אחרים לפעולה שנעשית בהתנדבות, נאמר שהוא "מנודב".
מאז מחקרו החלוצי של סילס (David L.
Sills, 1957) בתחום ההתנדבות, הועלו מספר הגדרות שונות שניסו להתמודד עם שאלות כמו: מיהו מתנדב, ומתי הופכת פעילות ספונטנית למען הזולת להתנדבות של ממש.
ואן טיל (Van Til, 1988) הגדיר את ההתנדבות, באמצעות המניעים והתגמולים של פעילות זו: "התנדבות יכולה להיות מוגדרת כפעולה מסייעת של יחיד, שנתפסת כבעלת ערך על ידו, ושאינה מכוונת באופן ישיר לרווח כספי ואינה נכפית על ידי אחרים, או מחויבת על פי חוק.
כך, במובן הרחב ביותר, התנדבות היא כל פעילות עזרה לא כפויה שעוסקים בה, שלא על מנת להשיג, בראש ובראשונה, רווח כספי, ואינה נכפית או מחויבת על פי חוק" (עמוד 6).
סוזן אליס ונויס (Eliis & Noyes, 1990) שמו דגש אף הן על המניע להתנדבות: "התנדבות פירושה לבחור לפעול מתוך הכרה בצורך קיים, ומתוך גישה של אחריות חברתית, זאת ללא ציפייה לתגמול כלכלי, עשייה שהיא מעבר לחובותיו הבסיסיות של אדם" (עמוד 4).
הדגש של פרס וליס (1975) הוא על נושא התמורה: "התנדבות היא מתן שירות מאדם לאדם מרצון חופשי וללא תמורה (או ליתר דיוק, ללא תמורה הדומה, איכותית וכמותית, למחיר השוק של השירות)" (עמוד 1).
גדרון (1997) הוסיף להגדרה את נושא המוטבים: "התנדבות היא עבודה שאדם עושה, מבלי לקבל שכר, במסגרת ארגונית או אחרת, ושעוזרת לאנשים שאינם בני משפחה או חברים" (עמוד 10).
ההגדרה המופיעה בקוד האתיקה נחלקת לכמה רמות:
מתנדב/ת: אדם הפועל למען הזולת והחברה מתוך רצון חפשי, וללא קבלת תמורה כלכלית עבור הפעולה ההתנדבותית.
פעילות התנדבותית: תרומת זמן, שירות, מומחיות, ידע, יוקרה או מערכת קשרים על ידי מתנדב, לפחות למשך פרק הזמן לגביו התחייב המתנדב, באופן ישיר או עקיף, לאנשים מוכרים (למעט בני משפחה) או בלתי-מוכרים, לארגונים, למוסדות ולתנועות, לקהילה או לסביבה.
עמותה, גוף ציבורי (למשל, ממשלתי או מוניציפלי) או גוף עסקי, המפעיל מתנדבים על-מנת להשיג מטרות למען החברה.
קבוצת אנשים הפועלת בהתנדבות על-פי מטרות שהציבה לעצמה, ללא כוונת רווח.
ברם, כל ההגדרות שהובאו לעיל אינן מתייחסות לפעילות מסודרת ותוך ארגונית של מתנדבים, וכך כמעט כל אדם העושה מעשה זולתני, ויהא זה מעשה חד פעמי ולא מאורגן, יכול לחסות תחת הגדרות ההתנדבות הללו.
סקרים הבוחנים את היקפי ההתנדבות דווקא פועלים בדרך כלל לפי ההגדרה הצרה של ההתנדבות: ההתנדבות הרשמית, שמובחנת מפעילות אלטרואיסטית אגבית.
פנר (Penner, 2004) הסביר כי להתנדבות רשמית ומסודרת ארבעה מאפיינים: היותה פעילות מתוכננת ולא ספונטנית; התנהגות ארוכת טווח; היעדר קשר חברתי בין המתנדב למוטבים; והקשר ארגוני.
לעומת זאת, פעילות אלטרואיסטית אגבית (לדוגמה סיוע לקשיש לעבור את הכביש) היא ספונטנית, משך ההחלטה אם לבצע אותה קצר, ורק לעיתים רחוקות מכיר המתנדב את מקבל העזרה.
התנדבות מתמשכת, לעומתה, אינה ספונטנית, משך ההחלטה אם להשתתף בה ארוך ויש למתנדב אפשרות לבחור בין אלטרנטיבות שונות.
ישנם סוגים רבים של פעילות התנדבותית.
התנדבות יכולה להיות מכוונת לאדם ספציפי - למשל עזרה לתלמיד, לקשיש או לנכה, למען קהילה - כמו למשל שירות במשמר אזרחי, במקלט לנשים מוכות, ולעיתים אף למען מטרות שאינן קשורות במישרין לבני אדם כגון התנדבות למען בעלי חיים ושמירה על איכות הסביבה.
מגוון הפעולות הנחשבות התנדבות גדול ולמעשה כל מלאכה המבוצעת לשם תמורה יכולה להיעשות גם בהתנדבות.
בנוסף, גם פעילויות שנפוצות יותר כפעילויות פנאי כספורט, טיולים, כתיבה ועוד יכולות להחשב כפעילות התנדבותית אם הוגדרו ככאלה (למשל, כתיבת תוכן חופשי לשימוש הכלל).
ארגונים רבים מגייסים מתנדבים למערך הפעילות שלהם.
ניהול של מערך מתנדבים מפרק כל אחד משלבי ההתנדבות לגורמים, תוך תשומת לב ושיפור של כל שלב ושלב.
זיהוי צורך במתנדבים - הגדרה מדויקת של המשימות להן נדרשים מתנדבים, כמה מתנדבים חסרים, לכמה שעות, אילו מרכיבי אישיות נדרשים מהמתנדבים בכל משימה.
הערכות לגיוס מתנדבים - פילוח קהילות יעד שיכולות להתאים לדרישות (כגון: תלמידים או גמלאים), מקומות כינוס של אותן אוכלוסיות (בתי ספר, מרכזים קהילתיים, פורומים שונים באינטרנט).
גיוס המתנדבים - ביצוע גיוס ממוקד בקרב קהילות היעד.
קליטת מתנדבים - ראיון, שיחת קבלה, קליטה במסד נתונים, ביצוע הדרכה ייעודית.
בישראל פועלת עמותה Helpapp להגדלת היקף המתנדבים בישראל ואף פועלת להוצאת משלחות מחוץ לגבולות המדינה.
כמו כן, המדינה הקימה את המועצה הלאומית להתנדבות בישראל להסדרת פעילות חשובה זו בתחומים שונים.
במרבית העיריות בארץ קיים מדור התנדבות באגף לשירותים חברתיים, המרכז את העבודה מול ארגוני המתנדבים בכל התחומים.
מדינת ישראל מכירה בעבודתם של המתנדבים ובתרומתם לחברה, ולכן באמצעות המוסד לביטוח לאומי היא דואגת לפצות מתנדבים שנפגעו תוך כדי ועקב פעולת ההתנדבות על הנזק שנגרם להם כתוצאה מהפגיעה, בדומה לביטוח של עובדים.
הביטוח ניתן למתנדבים ללא עלות, כל עוד ההתנדבות ותהליך הביטוח עומדים בדרישות הנוהל.
התנגשות הציביליזציות היא תאוריה שהוצעה על ידי הפרופסור למדע המדינה סמואל הנטינגטון, שהניבוי העיקרי שלה הוא שהזהות התרבותית והדתית תהיה המקור העיקרי לסכסוכים בעולם שלאחר המלחמה הקרה.
ראשיתה של התאוריה בהרצאה שנשא הנטינגטון במכון האמריקני ליוזמה (AEI), בעקבות פרסום ספרו של פרנסיס פוקויאמה – "קץ ההיסטוריה והאדם האחרון" (1992).
פוקויאמה טען בספרו שהעולם שלאחר המלחמה הקרה יתאפיין בעליונות המערב, הדמוקרטיה הליברלית והשלום העולמי.
עד מהרה, בשנת 1993, הרחיב וסיכם הנטינגטון את שאמר בהרצאתו שנה קודם לכן, במאמר בכתב העת Foreign Affairs תחת הכותרת "התנגשות הציביליזציות?".
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1996, הוציא הנטינגטון גם ספר בנושא זה.
חלק ראשון: עולם של ציוויליזציות
פרק ב – ציוויליזציה בהיסטוריה ובימינו: מהי ציוויליזציה, רשימת הציוויליזציות הקיימות כיום ופירוט על כל אחת מהן, התפתחות הציוויליזציות בהיסטוריה עד היווצרות מערכת ציוויליזציות כמו שהיא היום, ויחסי הגומלין כיום בין ציוויליזציות.
פרק ג – ציוויליזציה אוניברסלית?
מודרניזציה והתמערבות: משמעויות קיומה של ציוויליזציה אוניברסלית, השפות והדתות בעולם, המקורות ההיסטוריים של ציוויליזציה אוניברסלית, המקשר בין המערביות למודרניזציה, המאפיינים המייחדים את הציוויליזציה המערבית, שלוש הדרכים של תגובה של מדינות לא מערביות להתמערבות ולמודרניזציה – דחייה, כמאליזם ורפורמיזם.
חלק שני: מאזנן המשתנה של הציוויליזציות
פרק ד – דעיכתו של המערב: כוח, תרבות וילידיות: עידן עליונות המערב, ירידת כוחו של המערב כיום, בהשוואה לעליית כוחן של ציוויליזציות מזרח-אסייתיות.
פרק ה – כלכלה, דמוגרפיה והציוויליזציות הקוראות תיגר: קריאת התיגר של הציוויליזציה האסלאמית והסינית כלפי המערב.
חלק שלישי: הסדר המתהווה של ציוויליזציות
פרק ו – הבסיס התרבותי לתוצרתה המחודשת של הפוליטיקה העולמית: פוליטיקה של זהות, תרבות ושיתוף פעולה כלכלי, מדינות ליבה, מדינות קרועות ורוסיה, טורקיה, מקסיקו ואוסטרליה כמקרי בוחן.
פרק ז – מדינות ליבה, מעגלים קונצנטריים וסדר הציוויליזציות: מדינות ליבה וגבולות הציוויליזציות.
חלק רביעי: התנגשויות בין ציוויליזציות
פרק ח – המערב והשאר: בעיות בין ציוויליזציות: האוניברסליזם המערבי, הִתְרבות תפוצת הנשק בעולם, הגידול בסחר הנשק בין סין ומדינות האסלאם הקיצוני, זכויות האדם והדמוקרטיה בעולם, בעיות הגירה בינלאומיות וארצות הברית כמקרה בוחן.
פרק ט – הפוליטיקה העולמית של הציוויליזציות: מדינות ליבה וסכסוכי קו שבר, האסלאם והמערב, מזרח אסיה והמערב, ומפת בריתות הציוויליזציות המתהווה.
פרק י – ממלחמות מעבר למלחמות קו שבר: תולדות המלחמה והמעבר שמתרחש כיום למלחמות מסוג "מלחמות קו שבר".
פרק יא – הדינמיקה של מלחמות קו שבר: אופן התרחשותן ומאפייניהן של "מלחמות קו שבר".
פרק יב – המערב, הציוויליזציות והציוויליזציה: פרק סיכום.
הנטינגטון רואה בציוויליזציות בעידן שלאחר המלחמה הקרה כוח מניע ראשי במערכת היחסים הבינלאומיים.
יתרה מזו, ציוויליזציות, כפי שההיסטוריה מראה לנו, הן "כוח על" בהיסטוריה ששורד את שלל המהפכים שתרבויות, עמים ומדינות יכולים לעבור – אידאולוגיים, התנהגותיים, שלטוניים וכו'.
ציוויליזציות נבדלות זו מזו בערכיהן הבסיסיים ובהשקפותיהן הבסיסיות ובהנחות היסוד במגוון שאלות ורעיונות.
על פי הנטינגטון, בני האדם מגדירים עצמם במונחים אתניים ודתיים, ועל כן הם נוטים לראות את מערכות היחסים בינם לבין אנשים מקבוצות אתניות או מקבוצות דת אחרות במונחים של "אנחנו" מול "הם".
הבדלים אלו יוצרים חילוקי דעות בסוגיות מגוונות.
כך נוצרים קווי שבר בין ציוויליזציות, והם בלתי נמנעים: למשל בכל הקשור למאמצי המערב לקדם את ערכיו ברחבי העולם נולדות תגובות נגד מצד הציוויליזציות האחרות.
על-פי הנטינגטון, "ציוויליזציה היא הישות התרבותית הרחבה ביותר".
לדעתו, כל אדם עשוי לראות בהשתייכותו הציוויליזציונית את דרגת הזהות המקיפה והגבוהה ביותר שבתוכה הוא "מרגיש בבית" – כך למשל, פריזאי עשוי לזהות עצמו קודם כל כפריזאי, אחר כך כצרפתי, כאירופאי, כקתולי, כנוצרי ולבסוף כמערבי.
ציוויליזציה היא דרגת הזהות הגבוהה ביותר של האדם המבדילה בין קבוצות שונות של בני אדם.
הספר קובע כי הדת היא קריטריון מפתח בחלוקה לציוויליזציות (להוציא את זו האפריקנית, בעלת החשיבות הקטנה יחסית, שיש סימן שאלה לגבי עצם קיומה).
עם זאת, הספר מסתייג וטוען שרק דתות גדולות מספיק במספר מאמיניהן (כשהקטנה שבהן היא דת שינטו של הציוויליזציה היפנית, המונה בערך 120 מיליון מאמינים) יכולה להוות בסיס לציוויליזציה, כגון הנצרות, ההינדואיזם, הבודהיזם והאסלאם.
שמונה הציוויליזציות על פי הנטינגטון
על פי הנטינגטון, העולם נחלק ביסודו לשמונה ציוויליזציות עיקריות:
הציוויליזציה המערבית: המדינות שבהן רווחת הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית; כלומר – מערב אירופה, המדינות הבלטיות, אוסטרליה וניו זילנד ואנגלו אמריקה.
לרוב קובעים את ראשיתה של הציוויליזציה בשנת 700 או 800 לספירה.
המורשת הקלאסית: המערב ירש מאפיינים רבים מהתרבות הקלאסית, ובהם מתרבות יוון העתיקה ומתרבות רומא העתיקה, מהשפה הלטינית ומהנצרות.
גם הציוויליזציה האורתודוקסית והציוויליזציה האסלאמית הושפעו לא מעט מהתרבות הקלאסית, אך זה קרה באופן מועט בהשוואה למערב.
הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית: המאפיין החשוב ביותר המייחד את המערב הוא הנצרות המערבית, שראשיתה בפילוג באימפריה הרומית למזרח ולמערב, שיצר את הנצרות הקתולית במערב ואת הנצרות האורתודוקסית במזרח (שאינה שייכת לציוויליזציה המערבית אלא לאורתודוקסית); לימים התפתחה גם הנצרות הפרוטסטנטית מזו הקתולית.
הלשונות האירופאיות: לחלק מהשפות האירופאיות המודרניות יש מוצא משותף, מלטינית ובאופן קדום יותר מהיוונית העתיקה; ומכאן הדמיון הרב ביניהן.
הפרדה בין הסמכות הרוחנית לסמכות החילונית: המערב מתאפיין בהפרדה חדה בין שני גופים עליונים, הכנסייה והשלטון החילוני, המקיימים מאבקים ביניהם.
אין לכך אח ורע בעולם, מלבד בציוויליזציה ההינדית (שגם בה הייתה הפרדה בין הדת והפוליטיקה).
להפרדה זו היה גם תפקיד חשוב בהתפתחות הדמוקרטיה והחירות במערב, כי היא זרעה את זרעי פירוז הכוחות והפרדת הרשויות.
שלטון החוק: המערב, בניגוד לציוויליזציות אחרות, התאפיין בעקרון עליונות החוק.
את מסורת זו קיבל המערב בעיקר מהחוק הרומי.
הוגי ימי הביניים הרחיבו את רעיון החוק, ובמאות השנים שלאחר מכן בראשית העת החדשה, הוא התעצב באופן משמעותי בעיקר בבריטניה.
מסורת שלטון החוק, הניחה את יסודות החוקתיות וזכויות האדם.
פלורליזם חברתי: החברה המערבית הייתה מבחינה היסטורית פלורליסטית מאוד; הן בהיבט הכלכלי, הן בהיבט המדיני והן בהיבט התרבותי.
גופים ייצוגיים: הפלורליזם החברתי הצמיח, בשלב מאוד מוקדם, אחוזות פאודליות, פרלמנטים ומוסדות אחרים שייצגו את האינטרסים של האצולה, הכהונה, הסוחרים וקבוצות אחרות.
אינדיבידואליזם: האינדיבדיואליזם הוא מאפיין חשוב מאוד של המערב.
הוא התפתח כתוצאה מהמאפיינים שהוזכרו קודם לכן, במהלך המאות ה-14 וה-15 והפך לרווח במיוחד במאה ה-17.
הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית: ציוויליזציה זו דומה לזו המערבית מבחינה דתית (נצרות קתולית, לשונות אירופאיות ועוד), אך למרות זאת נחשבת לציוויליזציה נפרדת.
יש בה אומנם נצרות קתולית, אך נעדרת בה הנצרות הפרוטסטנטית שגם היא שכיחה במערב.
בנוסף לכך, הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, היא פרי שילוב של הציוויליזציה המערבית בתרביות הילידיות של האזור, המייחדות אותה.
מיקומה בארצות אמריקה הלטינית והים הקריבי.
האיטי אינה חלק מהציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, משום שמרבית אוכלוסייתה ממוצא אפריקני, ושפתה הרשמית היא צרפתית.
הציוויליזציה האורתודוקסית: המדינות שבהן רווחת הנצרות האורתודוקסית; כלומר – רוסיה, חלק מהבלקן, חלק מהקווקז, אוקראינה, יוון, בלארוס וקפריסין.
למרות הקשר התרבותי שלה למערב, מוצאה הביזנטי, דתה המיוחדת, מאתיים שנים של שלטון טטרי, עריצות בירוקרטית, וחשיפה מוגבלת לרנסאנס, לרפורמציה ולהשכלה, מייחדים אותה מן המערב.
הציוויליזציה האסלאמית: המדינות שבהן רווחת הדת המוסלמית; כלומר – המזרח התיכון, צפון אפריקה, מרכז אסיה, פקיסטן, בנגלדש, אינדונזיה, מלזיה ועוד מדינות נוספות.
כל החוקרים החשובים בתחום, מכירים בקיומה של ציוויליזציה אסלאמית נפרדת.
האסלאם, שראשיתו בחצי האי ערב במאה ה-7 לספירה, התפשט תחילה צפונה לעבר הסהר הפורה, ומאוחר יותר התפשט מערבה לעבר צפון אפריקה, ומזרחה לעבר מרכז אסיה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
עקב כך, אפשר להבחין באסלאם בריבוי תרבויות, שביניהן אפשר למנות את זו הערבית, הטורקית, הפרסית והמלזית.
הציוויליזציה ההינדית: המדינות שרווחת בהן הדת ההינדית; כלומר – הודו, נפאל ומאוריציוס.
קיימת הסכמה בין החוקרים באשר להתקיימותה של ציוויליזציה אחת, או מספר ציוויליזציות עוקבות בתת-היבשת ההודית החל משנת 1500 לפנה"ס.
הציוויליזציות האלו מכונות בדרך כלל הינדיות או הודיות.
ההינדואיזם ממלא תפקיד חשוב ביחסי הכוחות באזור החל מאמצע האלף השני לפנה"ס, וממשיך לעשות כן ביתר שאת גם היום.
דבר שצריך לשים לב אליו, הוא הגידול בכמותו ובכוחו של המיעוט המוסלמי בהודו, המהווה כבר היום כ-13.5% מכלל האוכלוסייה.
הציוויליזציה הסינית: כל החוקרים החשובים מכירים בקיומה ציוויליזציה סינית נפרדת, שראשיתה סביב שנת 1500 לפנה"ס ואף אולי אלף שנים קודם לכן.
במאמרו של הנטינגטון משנת 1992, הוא נהג לקרוא לציוויליזציה זו בשם "קונפוציאנית".
למרות זאת, בספרו ציין שהוא שינה את דעתו המחקרית בעניין וכעת הוא סבור שמדויק יותר לקרוא לה בשם "סינית".
הציוויליזציה היפנית: רוב החוקרים בתחום מזהים את יפן כציוויליזציה נפרדת, אך מיעוט מקרב החוקרים כוללים אותה יחד עם סין כ"ציוויליזציית המזרח הרחוק".
מכל מקום, ראשיתה של הציוויליזציה היא סביב התקופה שבין שנת 100 לשנת 400 לספירה.
הציוויליזציה הבודהיסטית: הבודהיזם, בניגוד לדתות אחרות, התפצל לזרמים וכתות שונות באופן רחב.
הדת נטמעה בתרבות הילידית של רוב מזרח אסיה (לדוגמה, בטאואיזם ובקונפוציאניזם בסין) או שדוכאה, אך עם זאת, אפשר כן לזהות ציוויליזציה כזאת בזרם הטהרוואדה בבודהיזם הרווח בעיקר בסרי לנקה, מיאנמר, תאילנד, לאוס וקמבודיה.
אזור נוסף של הציוויליזציה הבודהיסטית, לדעת הנטינגטון, הוא הצורה הלמאיסטית של זרם המהאיאנה הבודהיסטי גם הוא, הרווחת בטיבט, מונגוליה ובהוטן.
הציוויליזציה האפריקנית: מרבית החוקרים החשובים של התחום לא נוהגים לכלול את אפריקה שמדרום לסהרה כציוויליזציה בפני עצמה, מלבד ההיסטוריון הצרפתי פרנאן ברודל; עם זאת אין מחלוקת שחלקה הצפוני של היבשת משויך לציוויליזציה האסלאמית.
למרות קווי יסוד משותפים מסוימים, אפריקה שמדרום לסהרה היא אזור מפולג שיש בו מספר עצום של זהויות שבטיות.
עם זאת, ייתכן שהאזור בכל זאת יתלכד בעתיד לכדי ציוויליזציה אחת כוללת.
היסטורית, אתיופיה הייתה ללא ספק ציוויליזציה נפרדת.
עם השנים, האימפריאליזם האירופאי הביא לאפריקה יסודות רבים של הציוויליזציה המערבית, כגון הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית והלשונות האירופאיות.
לדוגמה, בדרום אפריקה יצרו המתיישבים ההולנדים, הצרפתים ומאוחר יותר גם האנגלים, תרבות בעלת מאפיינים מערביים.
הציוויליזציה היהודית: מרבית החוקרים לדעת הנטינגטון "בקושי מזכירים אותה".
ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי מתאר אותה כציוויליזציה שנעצרה, שמוצאה מזו הארמית והסורית, המוקדמות יותר.
מבחינה היסטורית, היא מאוד מקורבת לנצרות ולאסלאם.
לאורך רוב ההיסטוריה, חיו היהודים בעיקר בציוויליזציה המערבית, בציוויליזציה האורתודוקסית ובציוויליזציה האסלאמית.
לדעת הנטינגטון, "מאז הוקמה מדינת ישראל יש לה את כל האביזרים האובייקטיביים של ציוויליזציה: דת, לשון, מנהגים, ספרות, מוסדות, ובית מדיני וטריטוריאלי".
לטענת הנטינגטון, חסרה ליהדות זהות סובייקטיבית ברמה מספקת, כלומר הגדרה עצמית המייחדת אותם.
כיום כשלושה רבעים מהיהודים מתגוררים בישראל, והשאר מתגוררים בציוויליזציות רבות אחרות, ולעיתים חלקם מגדירם את זהותם כ"יהדות בשם בלבד והזדהות מלאה עם הציוויליזציה שבתוכה הם יושבים"; עוד הוא טוען, שתופעה זו קיימת בעיקר בקרב היהודים החיים במערב.
המושבות הבריטיות וההולנדיות לשעבר באמריקה הלטינית: מדינות בעלות היסטוריה שונה מזאת של הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית; אך בעלות תרבות משותפת, כאשר המושבות הבריטיות לשעבר מושפעות במידה רבה מהציוויליזציה המערבית.
השפה הרשמית בהן היא אנגלית, ובקרב התושבים שם ישנו ריבוי מאמינים פרוטסטנטים (וגם אנגליקנים) לצד אלה קתולים.
היחסים הבין-ציוויליזציוניים בפתח המאה ה-21
מדינות ליבה, מדינות מבודדות, מדינות שסועות ומדינות קרועות
מדינת ליבה היא מדינה בעלת השפעה ועוצמה כלכלית, צבאית ותרבותית בציוויליזציה שלה.
מדינות הציוויליזציה נוטות בדרך כלל להיערך במעגלים קונצנטריים סביב מדינת או מדינות הליבה, בהתאם לדרגת ההזדהות שלהן עם הציוויליזציה או עם הגוש המדיני שלהן בתוכה.
בהיעדר מדינת ליבה בציוויליזציה, היא תתאפיין בחוסר יציבות.
בציוויליזציה המערבית ישנם שני מרכזי ליבה הפועלים במשותף.
האחד הוא ארצות הברית, מעצמת העל, והשני, במדיה פחותה יותר, הוא הליבה הצרפתית-גרמנית.
מרכז כוח נוסף הוא בריטניה, שמיטלטל ביניהם, ומארגן סביבו את חבר העמים הבריטי.
הליבה הצרפתית-גרמנית ארגנה סביבה את האיחוד האירופי ובפרט את גוש האירו, וארצות הברית ארגנה סביבה את נפט"א כהתאגדות עם קנדה (ועם מקסיקו) ואת ארגון "ANZUS" כברית צבאית עם אוסטרליה וניו זילנד.
בציוויליזציות האורתודוקסית, הסינית וההינדית יש (בכל אחת מהן) מדינת ליבה אחת, הנמצאת במעמד בלתי מעורער (רוסיה, סין והודו, בהתאמה).
הציוויליזציות היפנית והיהודית (אם נחשיב אותה כציוויליזציה) מונות מדינה אחת בלבד כל אחת, ומכאן שאין בהן מדינות ליבה.
בציוויליזציות האסלאמית, הלטינו-אמריקנית והאפריקנית אין כיום מדינות ליבה.
עם זאת אפשר לזהות בכולן מספר מרכזי כוח עולים שעשויים בעתיד להיחשב ככאלו.
בציוויליזציה האסלאמית אפשר לזהות חמש מדינות בולטות שרואות עצמן כמתאימות לתפקיד: טורקיה, ערב הסעודית, איראן, פקיסטן ואינדונזיה.
בציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, בעבר היה אפשר להחשיב את ספרד כמדינת הליבה של אמריקה הלטינית, אך מנהיגיה בחרו במודע שלא יהיה כך הדבר.
ברזיל יכולה לשמש בתפקיד זה מכל הבחינות, אך הבעיה היא שבניגוד למרבית שאר מדינות האזור שבהן היה שלטון ספרדי, בברזיל היה שלטון פורטוגזי, וכך גם שפתה היום היא פורטוגזית.
יש אפוא באמריקה הלטינית ארבע מדינות המתאימות לתפקיד: ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה ומקסיקו.
בציוויליזציה האפריקנית, לאורך שנים רבות בריטניה הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות אנגלית, וצרפת הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות צרפתית.
כיום ישנן שלוש מדינות המתאימות לתפקיד: אתיופיה, דרום אפריקה וניגריה.
מדינה מבודדת היא מדינה חסרת שותפות תרבותית.
דוגמאות לכך אפשר לראות באתיופיה, שיש לה שפה ייחודית (אמהרית), דת ייחודית, והיסטוריה אימפריאליסטית בשונה משכנותיה.
דוגמה נוספת היא האיטי, ששפתה שונה משכנותיה (צרפתית), הרכבה האתני שונה אף הוא (מרבית התושבים הם ממוצא אפריקני), ובנוסף לזה גם הרכבה הדתי שונה (מיעוט פרוטסטנטי ושל דת הוודו).
המדינה המבודדת החשובה ביותר לדעת הנטינגטון היא יפן.
תרבותה הייחודית, ומאפייניה, הם בדלניים ואנטי-אוניברסליים.
לזה יש להוסיף את העובדה שיפן היא אי והרכבה האתני הוא הומוגני.
מדינה בעלת מספר לאומים (מדינה דו-לאומית או רב-לאומית), שכל הלאומים שבה נמנים עם אותה ציוויליזציה, כגון קנדה (צרפתים ואנגלים) או שווייץ (גרמנים, צרפתים ואיטלקים) – סיכויי שרידותה בשלמות גבוהים.
לעומת זאת, מדינה בעלת מספר לאומים מציוויליזציות שונות, כגון יוגוסלביה לשעבר או ברית המועצות לשעבר – סיכויי הישרדותה בשלמות לאורך זמן נמוכים.
מדינה כזאת נקראת "מדינה שסועה".
מדינה קרועה היא מדינה שמעוניינת להשתייך לציוויליזציה אחרת.
לדעת הנטינגטון, כדי שמדינה תצליח להגדיר מחדש את זהותה הציוויליזציונית, היא צריכה לעמוד בשלושה תנאים:
האליטה הפוליטית והכלכלית של המדינה צריכה לתמוך במהלך;
הציבור במדינה צריך להסכים להגדרה מחדש;
האליטות של הציוויליזציה שהמדינה הקרועה מנסה להצטרף אליה, צריכות להסכים לקבל את המדינה.
הנטינגטון סוקר ארבעה מקרים שלדעתו אפשר להגדירם כמקרים כאלו:
רוסיה: כבר מאות שנים ניתן להגדיר את רוסיה כמדינה הקרועה כלפי המערב, ברמה כלשהי.
בשונה ממדינות אחרות, אם רוסיה תחבור למערב, יהיו לכך השלכות עצומות, ובכללן הציוויליזציה האורתודוקסית, שכיום רוסיה עומדת בראשה תחדל ככל הנראה מלהתקיים.
יחסיה של רוסיה עם המערב התפתחו בארבעה שלבים.
בשלב הראשון, שנמשך עד לימי שלטונו של פטר הגדול (1689–1725), התקיימה רוסיה במנותק מן המערב.
השלב השני החל מימי שלטונו של פטר, ועד המהפכה הבולשביקית בשנת 1917. שלב זה התאפיין במודרניזציה איטית של רוסיה, וברצון של חלק ממנהיגיה להופכה למערבית.
השלב השלישי החל במהפכה הבולשביקית.
בשלב זה, רוסיה מיצבה עצמה כמתחרתו הגדולה של המערב.
דבר זה התעצם בעיקר בשנות המלחמה הקרה החל מסיומה של מלחמת העולם השנייה (1945).
השלב הרביעי בתולדות היחסים בין רוסיה למערב החל עם התפרקות ברית המועצות ונפילת הגוש הקומוניסטי בשנת 1991. כיום החברה הרוסית לדעת הנטינגטון שרויה במאבק באשר לעתידה, שאינו ברור.
טורקיה: טורקיה המודרנית היא הדוגמה הקלאסית למדינה קרועה.
בתחילת המאה ה-20, באמצעות שורה של רפורמות, ניסה כמאל אטאטורק מייסד הרפובליקה, להפוך את מדינתו למערבית ולמודרנית.
אטאטורק אסר על לבישת בגדים מסורתיים, אימץ את הכתב הלטיני ואת מערכת החוק השווייצרית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה טורקיה במובהק לבעלת ברית של ארצות הברית ומדינות מערב אירופה ואף הצטרפה לברית נאט"ו.
האליטה הטורקית באותם הזמנים אכן רצתה להיות שותפה מערבית, וגם העם הטורקי ברובו כנראה הסכים למהלך.
אך הבעיה הייתה שהאליטות הפוליטיות והכלכליות במערב לא רצו את טורקיה המוסלמית בחברתן.
דבר זה התבטא באי קבלתה של טורקיה לאיחוד האירופי, למרות רצונה העז להצטרף.
מכל מקום, כיום עמידותן של הצלחותיו של אטאטורק מוטלת בספק, נוכח הגל האסלאמי הגואה בטורקיה.
מקסיקו: בין שנות ה-30 וה-80 התאפיינה מדיניות החוץ המקסיקנית בקריאת תיגר על העליונות האמריקנית באזור.
אך במהלך שנות ה-80 עלו לשלטון נשיאים פרו-אמריקניים, ששאפו לשנות את תרבותה של מקסיקו, מלטינו-אמריקנית למערבית ובפרט לאנגלו-אמריקנית.
דבר זה הגיע לשיאו עם כניסתה של מקסיקו להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה – נפט"א, יחד עם ארצות הברית וקנדה.
רוב האליטות הפוליטיות והכלכליות במקסיקו רואות בחיוב את ההתקרבות למערב בכלל ולארצות הברית בפרט.
המרחק התרבותי בין טורקיה לאירופה גדול מהמרחק התרבותי בין מקסיקו לארצות הברית.
דתה של מקסיקו קתולית ושפתה ספרדית.
אוסטרליה: מדינה המנסה להשתלב במרחב האסייתי.
רבקיומיות/רב-תרבותיות כפתרון התנגשות הצווילזציות והמלחמות.
התאוריה ספגה ביקורת מצד סופרים אקדמיים שונים, שערערו באופן אמפירי, היסטורי, לוגי או אידאולוגי על הטענות שעולות ממנה.
חוקרי יחסים בינלאומיים בדרך כלל תופסים את התנגשות התרבויות באופן שלילי.
, מומחה למדעי המדינה, ציין כי תאוריית "התנגשות הציביליזציות" נהנית מיוקרה מסוימת בקרב מעצבי מדיניות, אך מעטים המומחים ביחסים בינלאומיים שמסתמכים עליה.
לטענתו התאוריה לא הוכיחה שהיא "מדריך שימושי או מדויק להבנת העולם".
במאמר המתייחס במפורש להנטינגטון טוען המלומד אמרטיה סן (1999) כי "מרבית התרבויות בעולם מתאפיינות בגיוון.
הציוויליזציה המערבית אינה יוצאת דופן בכך.
נוהג הדמוקרטיה שנפוץ במערב בעת המודרנית הוא במידה רבה תוצאה של קונצנזוס שהתגבש מאז עידן הנאורות והמהפכה התעשייתית, ובמיוחד במאה האחרונה לערך.
לראות בכך מחויבות היסטורית – בת אלפי שנים – של המערב לדמוקרטיה, ואז להשוות את זה למסורות של התרבויות הלא-מערביות (ולהתייחס לכל אחת מהן כמונוליתית) – זאת תהיה טעות גדולה".
בספרו "טרור וליברליזם" (2003 ,'Terror and Liberalism'), טוען כי בימינו לא קיימים גבולות תרבותיים מובחנים.
לטענתו, אין "ציוויליזציה איסלאמית" ואין "ציוויליזציה מערבית", והראיות להתנגשות בין ציוויליזציות אינן משכנעות, במיוחד כאשר בוחנים יחסים כמו אלה שבין ארצות הברית לסעודיה.
בנוסף, הוא מציין שרבים מהקיצוניים האיסלאמיים הקדישו זמן משמעותי לחיים או לימודים בעולם המערבי.
לפי ברמן, סכסוך נוצר בגלל אמונות פילוסופיות שקבוצות שונות חולקות (או אינן חולקות), ללא קשר לזהות תרבותית או דתית.
בישראל יצא הספר לאור בעברית בשנת 2003, שש שנים לאחר יציאתו לאור בארצות הברית.
הספר יצא לאור על ידי הוצאת שלם, מטעם מרכז שלם ותורגם על ידי דוד בן-נחום.
לגרסה העברית התווספה הקדמה לקורא הישראלי, על ידי דן מרגלית, בנוסף להקדמתו של הנטיגטון.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדבו רבים מבני היישוב העברי בארץ ישראל לצבא הבריטי כדי להשתתף במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
היישוב ראה עצמו בנסיבות אלה כבן ברית אקטיבי של הממלכה המאוחדת (בריטניה), ובמהלך המלחמה התנדבו 38,000 יהודים לשרת בצבא הבריטי, מספר רב ביותר ביחס לאוכלוסיית היישוב הכוללת באותה עת, שמנתה כ־431,000 איש.
בהתקרב המלחמה הודיע נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, ב־29 באוגוסט 1939, לראש־ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין: "...היהודים עומדים לימין בריטניה הגדולה ...
הסוכנות היהודית מוכנה ומזומנה לפתוח מיד בעשיית סידורים לניצולם של כוח-אדם יהודי, כושר טכני, אמצעים וכיוצא בזה ..." ומכאן ועד סוף המלחמה עשה כל שביכולתו כדי לקדם גיוס יהודים בכלל ובני ארץ ישראל בפרט, בתור שכאלה, לשירות בצבאות בעלות-הברית.
ב־2 בספטמבר 1939 ענה צ'מברלין לוויצמן בנימוס צונן כי הוא שמח לקבל את ההבטחה שבמכתבו, אך "הן לא תחכה לשמוע ממני בשלב הנוכחי יותר מזה שהבטחותיך החדורות רוח של מסירות ציבורית נתקבלו ברצון".
מספר ימים לפני פרוץ המלחמה התריע ארצ'יבלד וייוול (Wavell), מפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון, בפני הלורד גורט (Gort), ראש המטה הכללי הקיסרי, כי יש להיזהר מן האופורטוניזם היהודי, המבקש לנצל את מצוקת בריטניה "כדי לקדם ...
הקמת צבא יהודי בארץ ישראל ...
במסווה המפוקפק של עזרה למאמץ המלחמתי הבריטי".
התעמולה הנאצית טענה כי היהודים הם מחרחרי המלחמה.
קיומן של יחידות עבריות בצבא הבריטי יכול היה לחזק זאת.
מפקד הכוחות של הצבא הבריטי טען כי 40,000 חיילים יהודים מארץ ישראל יפגעו באיזון העדתי העדין שקיים בארץ, שאך עתה הסתיים בה דיכוי המרד הערבי הגדול, ובייחוד לאור מדיניות בריטניה בספר הלבן, שתמכה בהקמת מדינה בעלת רוב ערבי.
אך למרות חוסר התלהבותה, קשיי בריטניה במלחמה, וצורכה בכוח אדם, בשירותים טכניים ובשירותי עזר - ובייחוד באזור מרוחק מבריטניה שמרבית אוכלוסייתו ברמה טכנולוגית והשכלתית נמוכה, אזור שלעיתים הקשר בינו לבריטניה היה קשה - הביאו לגיוס במספרים גדלים והולכים של יהודים מארץ ישראל, ליותר ויותר חילות בצבא הבריטי.
מיד עם פרוץ המלחמה, בסוף שנת 1939, הכריזו המוסדות הלאומיים של היישוב היהודי על מפקד שיביע את נכונות היישוב להתגייס למלחמה באויב הגרמני.
40,000 צעירים התייצבו במפקד והביעו נכונות להצטרף מיד לצבא הבריטי ולהילחם בשורותיו – תחת דגל עברי.
משה שרת (אז – משה שרתוק), ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, הוא שיזם את התוכנית לגיוס המוני לצבא הבריטי.
הצבא הגרמני תקף את ברית המועצות, והיה בדרכו לכיבוש תעלת סואץ – עורק החיים של האימפריה הבריטית.
איטליה, שהייתה בעלת עניין מיוחד במרחב הים התיכון, נכנסה גם היא למלחמה.
בפנייתה של ההנהגה הציונית אל הבריטים נאמר כי "לפני בוא הניצחון, עלולה ארץ-ישראל היהודית להימצא בסכנה חמוּרה.
אם נגזר עלינו כליון, זכותנו לפגשו תוך מלחמה".
המוסדות הלאומיים הכריזו על צו גיוס של רווקים מגיל 20 עד 30 ונקטו אמצעים נגד המשתמטים ממילוי הצו.
היו היסוסים בקרב חייבי הגיוס, בין השאר, בקרב הציבור הדתי, שבדרך כלל נרתע מצבאיות והכיר את הבעיות הכרוכות בשירות בצבא זר.
מרות ההנהגה הלאומית על המתגייסים נשמרה באמצעות עסקני היישוב שהתגייסו לצבא.
אלה גויסו אמנם על מנת לתת דוגמה לציבור, אך נעשה בהם שימוש גם לשמירת המרות היישובית על החיילים במסגרת הצבא.
שיטה זו פעלה במיוחד במסגרת הבריגדה היהודית, בה התקיימו שתי היררכיות: ה"צבאית", מהמטה ליחידות, וה"אזרחית", שהעבירה הנחיות מהמוסדות הלאומיים דרך "ועד הבריגדה".
ההנחיות היו בעיקר בתחום ההכשרה, החינוך ועידוד העלייה של שארית הפליטה באירופה.
הראשונים שהתגייסו לצבא הבריטי היו 12 חיילים, אשר כבר ב־7 בספטמבר 1939 – שבוע ימים לאחר פרוץ המלחמה – התגייסו להפעלת סוללת תותחים אנטי-אווירית במפרץ חיפה, להגנת בתי הזיקוק ונמל חיפה – הנמל עמוק המים היחיד בארץ ישראל.
וכך גויסו רבים ליחידות הנדסה, הובלה, תחזוקה ורפואה וכן אלפים לחיל החפרים.
באשר למניעי הגיוס, היו שטענו כי ברוב המקרים המניעים היו כלכליים גרידא.
בארץ ישראל שררה אבטלה נרחבת, והגיוס לצבא נראה לרבים פתרון הולם, בייחוד כאשר התנהל בעורף החזית, במזרח התיכון ככלל ובארץ ישראל בפרט.
עם זאת היה גם רצון לקחת חלק בלחימה נגד האויב הנאצי, בייחוד אצל העולים שהגיעו בעשור האחרון ממרכז אירופה ועמדו מקרוב על אופיו של המשטר הנאצי.
רשמית הוצגו שתי סיבות: ניצחון על גרמניה והכנת גרעין לצבא העברי, לקראת האתגרים העומדים בפני היישוב היהודי.
במסגרת התנדבותם של בני היישוב לצבא הבריטי גויסו חלקם לחיל האוויר המלכותי ואחדים, כריצ'רד לוי-הארשר, עזר ויצמן ואהרן רמז, היו לטייסים בחיל האוויר המלכותי.
ביוני 1942 יצאה הסוכנות היהודית לארץ ישראל בקריאה להתנדב ליחידות הצבא הבריטי, לאחר שהוחל כבר בינואר 1942 בגיוס מתנדבים, כולל נשים למקצועות פקידות, חיל רפואה, ונהגות, כולל רכב כבד ואפילו לחיל האוויר.
כ־4,000 מבנות היישוב שירתו במסגרת זו, למעלה מ־3,000 ב־ATS, חיל העזר לנשים, ועוד כ־700 ב־WAAF, חיל העזר האווירי לנשים.
הראשונים שהתגייסו מקרב יהודי ארץ ישראל היו כמה אלפי צעירים שהצטרפו לחיל החפרים ( Auxiliary Pioneers), ליחידות ההנדסה השונות, לפלוגת תפעול הנמלים 1039 וליחידות אחרות כמו חיל הקשר, התובלה, התחזוקה, חיל האוויר ועוד.
חיילים אלו שרתו בכוח עזר לצבא הלוחם במסגרת חיל החפרים, שעסק בין היתר בחפירת עמדות וביצורים, סלילת כבישים ופריצת דרכים, הנחת קווי מים ועוד שלל פעולות הנדסה ובינוי.
היחידות שבהם היו חיילים יהודים השתתפו בלחימה בצרפת, ביוון ובאי כרתים.
בשנת 1941, 1,500 מהם שנלחמו במערכה ביוון, נפלו בשבי הגרמנים עם כניעת הכוחות הברטיים, ורובם רוכזו במחנה STALAG XVIII שמוקם בסמוך לכפר וולפסברג שבאוסטריה.
מרבית השבויים דוברי הגרמנית מבין מתנדבי ארץ ישראל נשלחו כעבור כשנה למחנות שבויים בשטחי פולין (ובמיוחד למחנה STALAG VIII-B שבקרבת העיר למסדורף, כיום וומבינוביצה שבשלזיה), שם הוחזקו כשבויים במחנות עבודה שכללו עבודת פרך במכרות פחם, כריתת יערות ועוד.
לקראת תום המלחמה נשלחו בצעדות מוות לעבר גרמניה.
כ-400 חיילים נהרגו במהלך הלחימה והשבי.
מרבית השבויים שוחררו רק בשנת 1945, עם סיום המלחמה.
פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים חוקר ומנציח את תולדותיהם.
חיילי היישוב השתתפו גם בפעולות של הצבא הבריטי באריתריאה, בסוריה, בעיראק ובהגנה על מצרים.
רק לאחר פרק זמן ניאותו הבריטים לשתף את בני היישוב ביחידות הלוחמות במסגרת של פלוגות הבאפס (כינויו של הגדוד המלכותי של קנט המזרחית).
סיבת השילוב בגדוד קיים הייתה הרצון שלא להקים יחידה מיוחדת לאנשי היישוב.
עד מהרה התברר כי גם במסגרת זו מעסיקים הבריטים את מתנדבי היישוב בתפקידי שמירה על מתקנים, שדות תעופה ומחנות שבויים.
כן נתקבלו מתנדבי היישוב לפלוגות תובלה והנשים המתנדבות שירתו בחיל העזר לנשים.
אחדים ממתנדבי היישוב התקבלו לשרת בחיל האוויר המלכותי ובצי המלכותי (הידועים מביניהם עזר ויצמן ואהרן רמז ששירתו כטייסים בחיל האוויר הבריטי והיו לימים ממפקדי חיל האוויר).
חלק מהחפרים גויסו באוקטובר 1940 ליחידת הקומנדו 51, שמנתה כ־360 לוחמים, יהודים וערבים, כ־60% מהם יהודים.
היחידה, בפיקוד לויטננט קולונל הנרי קייטר, לחמה במדבר המערבי, ולאחר מכן במערכה במזרח אפריקה עד שפורקה באמצע 1941. לוחמי היחידה הצטרפו לאחר מכן ליחידות קומנדו אחרות כגון קבוצת החקירה המיוחדת.
שלוש יחידות של תותחנים הגנו על ארץ ישראל במלחמת העולם השנייה: הגונדה הראשונה, הסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית, גונדת תותחני החוף מס' 17, גדוד תותחני שדה 202 (202 Jewish Field Regiment RA).
למרות שהיו הפצצות על האוכלוסייה האזרחית, כמו שקרה בתל אביב ובחיפה, הרי ההגנה האווירית לא נועדה להגנה על האזרחים.
היחידה הראשונה, שהוקמה ב־7 בספטמבר 1939, מנתה 42 חיילים, ושמה היה גונדת תותחני החוף מס' 17. היא נועדה להגנת חופי ארץ ישראל.
היא כללה 4 תותחי נ"מ 6 אינץ' שהוצבו 2 בבת גלים ו־2 בשפך הקישון.
בסתיו 1941 מנתה הגונדה 7 תותחי נ"מ 6 אינץ' שהוצבו: 3 – על הכרמל בסטלה מאריס, 2 – בבת גלים ו־ 2 בקריית ים של היום, להגנה על בתי הזיקוק.
בנוסף לכך: 2 תותחים דו־קניים 6 ליטראות שהוצבו על שוברי הגלים בכניסה לנמל חיפה להגנה מפני התקפות ימיות ועשרה זרקורים בקוטר 90 ס"מ.
בסתיו 1941 הוקמה היחידה השנייה של ארטילריה נגד מטוסים.
היחידה מנתה בתחילה 81 חיילים ובהמשך הגיעה ל־300 חיילים.
המתנדבים אומנו בתותחי 20 מ"מ איטלקיים ובמקלע כבד נ"מ "לואיס".
סוללה תותחנים אחת צורפה לגדוד תותחנים בריטי בלבנון וסוריה, להגנת הנמל בטריפולי שבלבנון.
נשקם היה: תותחי 75 מ"מ וזרקורים.
הגונדה הארצישראלית הגנה על אזור חיפה, על תחנת הכוח בנהריים, על מפעלי ים המלח ועל שדות התעופה בתל נוף ורמת דוד.
בשנת 1942 הוחלף הנשק לתותחי נ"מ חדישים 40 מ"מ תוצרת "בופורס".
לקראת סוף 1943 עברה הגונדה – כולה ממוכנת – להגנה על האי קפריסין.
היחידה החשובה ביותר הייתה השלישית: בסתיו 1944 הוקם גדוד תותחני שדה 202. הוא מנה 600 חיילים, ביניהם היה אחד מבני משפחתו של הברון רוטשילד, אדמונד דה רוטשילד, יליד 1916 דור חמישי לשושלת רוטשילד הבריטית, אשר הקים ופיקד על סוללת תותחים בבריגדה היהודית, ועוד 300 חיילים בריטיים להשלמת התקנים.
מבנה הגדוד וחימושו היה: 3 גונדות בנות 2 סוללות כל אחת (לכל גונדה מנ"א) סה"כ 24 תותחי שדה 25 ליטראות.
מ־27 במרץ עד 15 באפריל 1944 סייע הגדוד לחי"ל בקרבות ההגנה על נהר סניו, בצליחתו ובמרדף אחרי נמלטים.
בספטמבר 1940 הוקמה הפלוגה העברית הראשונה של חיל הרגלים בתוך הרגימנט האנגלי – Buffs – הכינוי הרשמי של רגימנט Royal East Kent .
בסופו של דבר קמו 15 פלוגות רגלים יהודיות, וב־1942 הורכבו מפלוגות אלה שלושה גדודי הרגימנט הארץ ישראלי, ואלה היוו את המסד להקמת הבריגדה היהודית ב־1944.
הנהגת היישוב דרשה ולחצה במשך כל שנות המלחמה להקים יחידה עברית לוחמת, כדוגמת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
רק בשנת 1944, בהתהפך גלגל המלחמה ולקראת סופה הסכימו הבריטים להקים את "הבריגדה היהודית", או בשמה המלא "החטיבה היהודית הלוחמת", שמפקדה היה בריגדיר לוי בנימין, קצין יהודי בצבא הבריטי, וכל לוחמיה ומפקדיה היו מבני היישוב.
במסגרת תנועת הבריחה, חיילי הבריגדה סייעו לעקורים להתארגן במחנות מעבר לקראת עלייתם לארץ ישראל.
הם דאגו לארגון פעולות חינוך לילדים הניצולים ולפעולות תרבות למבוגרים, אשר ייקלו בעתיד את קליטתם בארץ ישראל.
ביישוב היו ילידי ארצות מרכז אירופה, וטבעי היה שהצבא הבריטי ירצה להשתמש בהם למטרות חבלה ואיסוף מודיעין.
המוסדות הלאומיים מצידם ראו בשליחתם לאירופה גם אפשרות ליצירת מגע עם היהודים בארצות האלה: הן לשם סיוע – אם כי מצומצם, והן לשם ארגון התנועה הציונית.
היתרון של הנבחרים לשליחות היה ההיכרות עם השפות המקומיות וקודי ההתנהגות וחלקם גם נראו כמו בני הארצות הכבושות.
חנה סנש ושישה מחבריה נתפסו והוצאו להורג על ידי הגרמנים.
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי היו יהודים מן היישוב העברי בארץ ישראל שהתגייסו לצי המלכותי הבריטי בשנת 1942, באמצעות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כדי לתרום למאמץ הכולל במלחמה בגרמניה הנאצית וכדי לרכוש ידע בימאות.
הימאים היו פזורים בכלי שיט ובמספנות הצי באגן הים התיכון, ומספר מועט מהם שירתו גם בצוללות, בטרפדות ובמשחתות.
לצי המלכותי הבריטי התנדבו כ־1100 מבני היישוב, מתוכם 13 קצינים.
מתנדבי היישוב לצי המסחרי הבריטי המגויס לצי המלכותי הבריטי היו יהודים ארץ-ישראלים שפעלו ברובם דרך החבל הימי לישראל ובית הספר הימי של בית"ר.