tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיום הפסקת האש, ב-12 באפריל, פתחו כוחות הביטחון העיראקיים את השלב הבא של המבצע, שהיה מוצלח ביותר מבחינתם: כוחות הביטחון העיראקיים ביצעו פעולות פינוי וטיהור מכוונות ברחבי העיר, והתקדמו מהשכונות הדרומיות של העיר אל עבר השכונות הצפוניות, תוך השתלטות על השכונות העיקריות שעליהן שלטו כוחות צבא המהדי.
בשלב זה, עצרו הכוחות העיראקיים מאות מבוקשים והחרימו כמויות גדולות של מטענים, רובים ואמצעי לחימה אחרים, מרביתם ממקור איראני.
מסוף אפריל ועד תחילת מאי השתלטו הכוחות העיראקיים על שאר חלקי העיר.
בימים 6–7 במאי טיהרו הכוחות את שכונת א-לטיף, ובכך הסתיים שלב הכיבוש וההשתלטות על העיר.
לאחר סיום המתקפה על העיר פעלו הכוחות העיראקיים בשיתוף עם כוחות מערביים על מנת לבסס את שליטתם ואחיזתם באזור.
שלב זה כלל בעיקר פעולות לביסוס הביטחון, הפעילות הכלכלית וההתנהלות הפוליטית בעיר, ובמקביל גם פעולות שמטרתן לשלוט על הגבול עם איראן, הסמוך לעיר.
תקופה זו, שנמשכה עד נובמבר 2008, כללה מרדף אחרי חברי מיליציות שנמלטו לאזורים שמסביב לעיר וקטיעה של נתיבי מסחר ונשק מאיראן לעיראק.
המבצע היה אבן דרך בהתגבשותו וביסוסו של השלטון העיראקי לאחר סיומה של מלחמת האזרחים במדינה.
התחרות הפנים-שיעית על השפעה, שליטה ומשאבים הוליכה לחוסר-יציבות רב בעיראק.
עד אותה עת, היו המיליציות חזקות יותר מהמדינה העיראקית הצעירה והמלחמה הייתה ציון דרך ראשון בשינוי מאזן הכוחות בין הצדדים.
בסיכומו של דבר, הקואליציה נוכחה לראות שההתנגדות של צבא המהדי התפוררה מהר יותר ממה שחזו לפני הקרבות.
צבא המהדי יצא מכשירות מבצעית למשך למעלה משנה.
הכוחות העיראקיים וכוחות הקואליציה התקרבו צעד נוסף למיגור המיליציות שהתנגדו להן, והמשטר האיראני איבד כמעט את כל המיליציות שבהן תמך.
המבצע גם הוביל להישגים תודעתיים ופוליטיים עבור אל-מאלכי וממשלתו: ההצלחה הטקטית הבולטת בקרב בצרה סיפק תמונה ברורה של יכולותיו המתפתחות של צבא עיראק ושל התגבשותו של השלטון המרכזי במדינה.
במונחים פוליטיים, מלחמת האזרחים בין הקבוצות השיעיות לבין ממשלת אל-מאלכי הסתיימה בניצחון ברור של ראש הממשלה.
המבצע השפיע גם על מוקתדא א-סדר וצבא המהדי.
קרב בצרה, והקרב שהתנהל לאחריו במדינת א-סדר בבגדאד, הובילו לצמצום כוחו הפוליטי של א-סדר ולפגיעה משמעותית בדומיננטיות שלו בחברה השיעית, והחליש את כוחו הצבאי של צבא המהדי ואת הדומיננטיות שלו.
עם זאת, הקרבות גם יצרו הזדמנויות חדשות עבור א-סדר: המצב החדש אפשר לו להתנתק מאותם חלקים של צבא המהדי שבהם שליטתו הייתה פחותה, ולהמריץ ולהחיות אלמנטים אחרים, כמו התוכניות החברתיות והדתיות שלו עבור המדינה העיראקית.
בנוסף, כישלונותיו בקרבות בבצרה ובמדינת א-סדר עודדו אותו לעבור מתפקיד משני של מפקד מיליציה ישירות למרכז הזירה הפוליטית, כמנהיגו של זרם פוליטי חשוב, הרם הסדרי.
ביטוי לשינוי פעולתו של א-סדר והשפעה על צבא המהדי היה ב-13 ביוני 2008 כשפרסם מכתב שקבע שינוי אסטרטגי באופן הפעולה של הארגון בעיראק.
א-סדר הצהיר כי הוא מחלק את צבא המהדי והופך אותו במידה רבה לתנועה אזרחית העוסקת בענייני דת, חברה ותרבות.
עם זאת, גם בשנים הבאות לאחר הצהרה זו, לא פירק א-סדר את המיליציה ובשנת 2010 אף הכריז כי הוא משקם אותה.
בשנת 2014, בעקבות כניסתו של ארגון המדינה האסלאמית לעיראק, חידש א-סדר באופן מלא את פעילותה של המיליציה תוך שינוי שמה ל"גדודי השלום".
לאחר הכרעת המדינה האסלאמית פעל א-סדר בשיתוף עם ראש הממשלה דאז, חיידר אל-עבאדי, במאמץ להכפיף את כל המיליציות לפיקוד כוחות הביטחון הרשמיים של המדינה, והצהיר שהמיליציה הראשונה שתפורק תהיה המיליציה שלו, "גדודי השלום", אך על אף הצהרותיו, א-סדר לא השלים את פירוקה של המיליציה ולא הכפיף אותה לכוחות הביטחון.
הקרב על ברוויל היה קרב בין הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 ודיוויזיית הרגלים הגרמנית 346, בין 8 ל-13 ביוני 1944, במהלך השלבים המוקדמים של הפלישה לנורמנדי במלחמת העולם השנייה.
ביוני 1944 כבשו יחידות של דיוויזיית הרגלים 346 את ברוויל-לה-מונטס, כפר על קו פרשת מים בין הנהרות אורן ודיווס.
מנקודת תצפית זו יכלו חיילי הדיוויזיה לצפות על עמדות של הדיוויזיה המוטסת השישית שהגנה על גשרי נהר אורן ותעלת קאן ומעבר להם חוף סורד הבריטי באויסטרהאם.
בעקבות מספר התקפות גרמניות על עמדות בריטיות מ-Bréville-les-Monts הפכה לכידת הכפר חיונית לצורך אבטחת עמדות הדיוויזיה המוטסת ה-6 ולהגנה על קו החוף של בעלות הברית.
המתקפה הבריטית התרחשה בליל 13 ביוני 1944, כאשר הפעיל מייג'ור-גנרל ריצ'רד גייל את כוחות העתודה היחידים שהיו בפיקודו, גדוד הצנחנים ה-12 (יורקשייר), פלוגה מהגדוד ה-12, רגימנט דבונשייר ופלוגת הצנחנים העצמאית ה-22.
כדי לתמוך במתקפה, הוקצו לדיוויזיה פלוגת טנקים מההוסרים המלכותיים ה-13/18 וחמישה רגימנטים של ארטילריה.
במהלך ההסתערות נאלצו הלוחמים להתמודד מול אש ארטילרית הגרמנית וגם אש ידידותית בריטית, שהרגה או פצעה מספר חיילים, כולל כמה קצינים בכירים.
בסופו של דבר הגיעו התוקפים ואיבטחו את הכפר.
עם זאת, כל קצין או רב-סמל שהשתתף בהתקפה נהרג או נפצע.
לאחר כיבוש ברוויל לא ניסו הגרמנים לפרוץ שוב את קווי הדיוויזיה המוטסת, והסתפקו בירי ארטילריה ופצצות מרגמה.
זה נמשך עד 17 באוגוסט, אז החלו הגרמנים לסגת והדיוויזיה המוטסת ה-6 התקדמה לנהר הסן.
ב-6 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה המוטסת ה-6 בנורמנדי כדי לאבטח את האגף השמאלי של אזור הנחיתה הבריטי.
מטרות החטיבה היו ללכוד שלם את גשר תעלת קאן, גשר נהר אורן, להרוס את סוללת התותחים של מרוויל – שהיה בעמדה להפעיל כוחות הנוחתים בחוף סורד הסמוך – והגשרים החוצים את הנהר Dives, האחרונים כדי למנוע מתגבורת גרמנית להתקרב לנחיתות ממזרח.
שתי חטיבות הצנחנים של הדיוויזיה, שנחתו בשעות המוקדמות של 6 ביוני, היו מפוזרות ברחבי השטח במהלך הצניחה.
רוב הגדודים יכלו לגייס רק כשישים אחוז או פחות מכוחם הכולל באזורי הירידה (DZ).
עם זאת, הם ביצעו את כל המטרות שלהם, לפני הדיוויזיה המוטסת ה-6 הגיעה באמצעות דאונים כדי לתגבר אותם בשעה 21:00.
הדיוויזיה המוטסת ה-6, כעת עם מפקדי חטיבת השירות המיוחד ה-1 בראשו, הייתה צריכה להגן על ראש הגשר אורן.
זו לא הייתה משימה קלה שכן היא נאלצה להתמודד עם כוחות של דיוויזיית הפאנצר ה-21 מדרום ודיוויזיות הרגלים ה-346 וה-711 ממזרח.
החטיבות המוטסות של הדיוויזיה התכוננו להחזיק בעמדות שכבשו, כאשר חטיבת הצנחנים ה-5, כמערך העומק של הדיוויזיה, נחפרה במזרח גשר נהר אורן, החטיבה המוטסת ה-6 הייתה בדרום בין Longueval ו-Hérouvillette.
שתי החטיבות הנותרות התחפרו לאורך רכס על הקרקע הגבוהה, שאם אבד, הציע לגרמנים עמדה להשקיף מלמעלה על אזור הנחיתה הבריטי.
חטיבת השירות המיוחד הראשון הייתה בצפון בקו מ-Hamo Oger ל-Le Plain, בין הקומנדו לחטיבה המוטסת הייתה חטיבת הצנחנים ה-3.
קו ההגנה שלהם, לעומת זאת, לא היה שלם, שכן הכפר הקטן ברוויל-לה-מונט, בין הקומנדו לבין חטיבת הצנחנים ה-3, הוחזק בידי הגרמנים.
ממוקם על קו הרכס הוא נתן לגרמנים תצפית אל רנוויל, בלב העמדה הבריטית, שני הגשרים כבשו ומרחוק חוף סורד.
הקומנדו תקפו את הכפר מגרמנים, תפסו כמה שבויים, כמה מקלעים וארבעה כלי ארטילריה.
אחר כך הם נסוגו לעמדתם המקורית, הגרמנים כבשו מחדש את הכפר ויצרו עמדות הגנה משלהם, מול קו הרכס המוגן על ידי הדיוויזיה המוטסת ה-6, עמדותיהם בודדו גם את גדוד הצנחנים ה-9, שכמעט היה מנותק משאר החטיבה, למחרת סיור מגדוד הצנחנים ה-9 סייר את שאטו סנט קום.
הם מצאו אותו נטוש, אבל נוכחותם של ביגוד, ציוד, ארוחה שאכלה למחצה ותשלום שכר שהכיל 50,000 פרנק צרפתי הסגירו את הכיבוש הגרמני האחרון.
יחידות של רגימנט הגרנדירים 857, חלק מדיוויזיית חי"ר ה-346, תקפו בצהריים את עמדת הגדוד.
נראה שזו הייתה רק התקפת גישושים, שהודחה בקלות על ידי קבוצה 'A'.
מאוחר יותר באותו יום תקפו הגרמנים את קבוצות "A" ו"C".
הפעם הם נהדפו מאש מקלעי ויקרס והתקפת נגד על ידי מחלקת הנ"ט של הגדוד, עם קבוצת מקלעי ברן בפיקודו של רס"ר הגדוד.
המתקפה הגרמנית הבאה הייתה עם שחר ב-9 ביוני, כאשר הפצצת מרגמות כבדה נחתה על עמדות גדוד הצנחנים ה-9 ואז פלוגות 'A' ו-'C' הותקפו בו-זמנית לאחר שספגו אבדות רבות, נסוגו הגרמנים אל היער המקיף את הטירה, שם עשו רפורמה וביצעו עוד התקפה כעבור שעה.
מפקדת החטיבה הותקפה על ידי כוח של גרמנים שחדר דרך היער וסגן אלוף טרנס אוטוויי, מפקד גדוד הצנחנים התשיעי, אסף את פלוגת 'C', צוות המטה שלו וקבוצה קטנה חמושה ברובי MG 42 גרמניים.
הם התקרבו לגרמנים מהעורף ולכדו אותם באש צולבת, תשעה עשר נהרגו ואחד נשבה באותו אחר הצהריים תקפו שתי כיתות חי"ר פלוגה א' אך נהדפו בהתקפת נגד מעמדת פלוגה ג'.
בשעה 17:30 תקפה טיסה של מטוסי פוקה-וולף Fw 190 של הלופטוואפה את ראש הגשר של אורן, וגרמה מעט נזק.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעו מפציצי שורט סטרלינג של חיל האוויר המלכותי לבצע הטלת אספקת מצנחים עבור הדיוויזיה.
בצניחה נכללו תותחי נ"ט של 6 פאונד, שעד אז תמיד הונחתו בדאונים כארבעים ואחד מהנעדרים של גדוד הצנחנים התשיעי הגיעו לעמדתם בשעה 21:00, מה שהעלה את כוח הגדוד לכ-200 איש.
סיירת סיור מגדוד הצנחנים ה-13 דיווחה על התקהלות גדולה של גרמנים בברוויל וחשד כי מתקפה קרובה.
בשעה 08:00 נפלה הפצצת ארטילריה ומרגמה מאסיבית לאורך קווי חטיבה 1, בעוד שרגימנט הגרנדירים 857, שהתאסף בכפר, תקף את קומנדו מספר 6. עד השעה 10:30, ההתקפה על קומנדו מס' 6 נהדפה לאחור, אך משמאלם בהאוגר מס' 4 קומנדו נאלצו לנצח בקרב מגע לפני שהגרמנים נסוגו.
פעמיים נוספות במהלך היום הותקפו אנשי הקומנדו ללא הצלחה, מסלנלס בצפון ושוב מ-Bréville.
בשעה 09:00 חצה גדוד אחד של רגימנט גרנדירים 857 את מרחב הירידה והתקרב לעמדות חטיבות הצנחנים ה-5. שתי היחידות הקדמיות שלו, גדוד הצנחנים ה-7 וגדוד הצנחנים ה-13, החזיקו באש עד שהגרמנים היו רק משם.
הניצולים המעטים מההסתערות נמלטו ליער הסמוך.
בתחילת 10 ביוני הגיעה קבוצה נוספת של שלושים ואחד גברים לעמדת גדוד הצנחנים ה-9. נפטרים אלה ואחרים, שהגיעו במהלך הלילה, הביאו את כוח הגדוד לכ-270 איש, בשעה 11:00 הגרמנים תקפו שוב פלוגת 'א', אך הפעם ההתקפה לא הייתה מתואמת ונהדפה בקלות.
זמן קצר לאחר מכן הרג הגדוד כחמישים גרמנים, שהחלו לחפור הגנות לעיני העמדה הבריטית.
ואז פלוגת א' ארבה לסיירת גרמנית, וגרמה למספר נפגעים.
באותו אחר הצהריים כוח חזק של גרמנים כבש את הטירה והשתמש בו כבסיס כדי להתחיל בהתקפה של חיל רגלים ותותח עצמי על הגדוד הבריטי.
ללא תחמושת מרגמה, הבריטים נאלצו להשתמש בנשק הנ"ט ובמקלעי הפיאט שלהם כדי לעצור את המתקפה.
המתקפה הגרמנית הבאה הייתה בתוקף, תוך שימוש בגדוד 2, גדוד גרנדיר 857, גדוד 1 ו-2 של גרנדיר 858 וכמה פלוגות של גדוד גרנדיר 744 עם תמיכה בטנקים ומשוריינים.
הם ניסו לכפות פער בקווים הבריטיים בין הקומנדו לבין חטיבת הצנחנים השלישית כדי להגיע לרנוויל.
שתי פלוגות חי"ר תקפו את עמדת גדוד צנחנים 9 בפלוגה ב'.
ההתקפה הזו הייתה נחושה יותר, אפילו תמיכה בירי ימי לא עצר את המתקפה.
כששתי חטיבות הצניחה שלו וחטיבת הקומנדו היו מעורבים בכבדות , מייג'ור גנרל ריצ'רד גייל יצר קשר עם הקורפוס הראשון לתמיכה בשריון.
הוא החליט לנקות את היער מגרמנים.
המטרה ניתנה לגדוד הצנחנים השביעי ולטייסת 'B' 13/18 ההוסרים המלכותיים.
הטנקים התקדמו על פני הקרקע הפתוחה, כשהכיסוי היחיד שלהם היה רחפנים שהתנגשו.
בינתיים, פלוגות "A" ו-"B" יפנו את היער, בקרב הנפגעים הבריטים היחידים נפצעו עשרה בגדוד הצניחה, אך שמונה גברים מההוסרים נהרגו וארבעה טנקים קלים של שרמן בינוני ושני סטיוארט הושמדו.
לגרמנים מגדוד הגרנדירים 857 היו עשרים הרוגים ו-100 איש נכנעו, והם גורשו מהיער.
ה-Black Watch תוקף את ברוויל מדרום מערב, אך לפני המתקפה שלח פלוגה להשתלט על ההגנה על הטירה.
בשעה 04:30 בתמיכת התותחים והמרגמות של הדיוויזיות המוטסות והגבוהות החלה המתקפה.
כדי להגיע לברוויל היה על הגדוד לחצות של קרקע פתוחה, וכשהם התקרבו לכפר הפסיקה הארטילריה הבריטית אש.
לאחר מכן פתחו הגרמנים באש עם הארטילריה, המרגמות והמקלעים שלהם, פלוגה אחת נמחתה כליל מאש המקלע הגרמני כשהתקדמה מעל הקרקע הפתוחה, נתקל באש מרוכזת כה כבדה, הגדוד ספג 200 נפגעים וההתקפה נהדפה, הניצולים נסוגו לשאטו אך הותקפו מיד על ידי הגדוד השלישי, גדוד חיל הרגלים 858, שסבלו בעצמם אבדות כבדות.
באותו אחר הצהריים נשלחו שלושה חיילים של טנקים מההוסרים המלכותיים ה-13/18 לתגבר את המשמר השחור, אך הם רק החלו לנוע לעבר הטירה כאשר שלושה טנקים הושמדו על ידי תותחים גרמניים מונעים מוסתרים.
הטנקים האחרים נסוגו מכיוון שלא יכלו להתפרס באדמה המיוערת סביב הטירה.
שאר היום והלילה חלפו ללא התקפה נוספת, אך הגרמנים שלחו סיורים כדי לקבוע את המיקום המדויק של העמדות הבריטיות וניתן היה לשמוע משוריינים גרמניים נעים לחזית במהלך הלילה.
משלא יכלו להתאפק הם נאלצו לסגת לבוא דה מונט, והצטרפו לגדוד הצנחנים ה-9, שהותקף על ידי השריון הגרמני.
בריגדיר ג'יימס היל הוביל באופן אישי התקפת נגד של ארבעים איש מהגדוד הקנדי שהדף את הגרמנים עד השעה 20:00 נוקה השטח המוגן על ידי שני הגדודים מכל התנגדות וקו החזית הוחזר.
גייל הגיע למסקנה שכדי להקל על הלחץ על הדיוויזיה, הוא היה צריך לקחת את ברוויל.
היחידות היחידות שהיו זמינות למתקפה היו עתודת הדיוויזיה, שהורכבה מגדוד הצנחנים ה-12 (350 איש), ומגדוד ה-12 של פלוגת דבונשייר (שמונים ושישה איש).
ההתקפה על ברוויל תתחיל בשעה 22:00, מתוכננת לתפוס את הגרמנים עייפים ולא מוגנים בעקבות הלחימה של היום.
קו הזינוק היה בפאתי אמפרוויל, שכבר אובטח על ידי קומנדו מספר 6.
סגן אלוף ג'וני ג'ונסון מגדוד הצנחנים ה-12 פיקד על ההסתערות.
הוא החליט שפלוגת 'C' תבטיח את צומת הדרכים הראשון; ואז חברת דבונשייר תגיע לצפון הכפר.
במקביל פלוגה א' תתקדם דרך פלוגת ג' ותבטח את דרום מזרח.
מאחור תהיה פלוגת 'ב', המילואים הגדודיים, ההתקפה הייתה צריכה לחצות של קרקע פתוחה כדי להגיע לכפר.
לתמוך בהסתערות ולהרוס עמדה גרמנית מקו הזינוק ילווה אותם קבוצת טנקי שרמן.
בשעה 21:50 פתחה הארטילריה הבריטית באש, והגרמנים הגיבו עם ארטילריה ומרגמות משלהם אשר אילצו את רוב הבריטים לתפוס מחסה, במשך חמש עשרה הדקות הבאות, עד שהפוגה באש הגרמנית אפשרה להם להמשיך.
בראש 'C' פלוגת 'C' חצתה את קו הזינוק בשעה 22:00, אולם כל הקצינים שלה וסמל הפלוגה (CSM) נפצעו, והמשנה הבכיר אדמונד (אדי) וורן קיבל את הפיקוד על ה-CSM.
הם המשיכו להתקדם דרך הפצצת הארטילריה והמרגמה, כשהם מונחים לעבר מטרתם על ידי סבבי קליע נותב מטנקי ההוסאר.
נפגע שוב ושוב על ידי הארטילריה והטנקים, ברוויל עלתה בלהבות עד שחמישה עשר הניצולים של הפלוגה הגיעו לכפר.
גם פלוגת א' של הגדוד ספגה גורל דומה: הקצין המפקד נפצע בחציית קו הזינוק, ובמקביל כל חבר במחלקה ב' נהרג או נפצע.
ה-CSM קיבל את הפיקוד על הפלוגה אך נהרג כשהגיעו לברוויל.
הפלוגה השנייה בפיקוד, שהעלתה את העורף, הגיעה לכפר ומצאה שלמחלקה השלישית נותרו רק תשעה אנשים, אבל הם הצליחו לנקות את הכפר שאטו והמחלקה הראשונה פינתה את שטחה.
פלוגת דבונשייר נעה לכיוון אמפרוויל כאשר סבב ארטילרי נחת ביניהם ופצע כמה גברים.
בשעה 22:45 אובטח הצומת על ידי מה שנותר מפלוגת 'C', שמונה עשר הניצולים של פלוגת 'A' היו בין הבניינים הדרום-מזרחיים של ברוויל.
בצפון-מזרח הכפר כבשו עשרים הניצולים של חברת דבונשייר את מטרתם ההפגזות פסקו כאשר פלוגת 'ב' הגיעה לכפר ללא התנגדות וכבשה שוחות גרמניות נטושות ליד הכנסייה, מחשש להתקפת נגד גרמנית על הגדוד המוחלש שלו, הורה פארקר על הפצצת ארטילריה הגנתית.
עם זאת, הייתה אי הבנה כאשר הפקודה הגיעה לתותחים והפצצה כבדה נחתה על העמדות הבריטיות בכפר, וגרמה למספר נפגעים כולל שלושה מהקצינים ששרדו.
בשעה 02:00 ב-13 ביוני הגיעה טייסת ההוסרים המלכותית ה-13/18 לעמדת פלוגת 'C' בצומת הדרכים, ואחריה חמישים ואחד גברים מפלוגת הצנחנים העצמאית ה-22, ברוויל שוב היה בשליטה הבריטית בפעם השלישית מאז הנחיתה ב-6 ביוני.
אבל היו מעט מכדי להתגונן מפני התקפת נגד גרמנית, אז הגדוד הראשון של רובי אולסטר המלכותי, חלק מחטיבת הנחתת האווירית השישית, הועבר לכפר כדי להשתלט על ניצולי המתקפה.
ההתקפה האחרונה עלתה ב-126 הרוגים בגדוד הצנחנים ה-12, והותירה את שלוש פלוגות הרובים שלו עם שלושים וחמישה איש בלבד ביניהן.
לפלוגת דבונשייר ה-12 היו עוד שלושים ושישה הרוגים.
בין הנפגעים, כל קצין או קצין צבאי, שנהרג או נפצע.
המגינים הגרמנים מגדוד 858 של הגרנדירים, מנו 564 איש לפני ההתקפה הבריטית, עד שהכפר נכבש נותרו רק 146 מהם.
אולם האגף השמאלי של אזור הפלישה היה כעת מאובטח, ב-13 ביוני קיבלה דיוויזיית הרגלים ה-51 (היילנד) אחריות על הגזרה הדרומית של ראש הגשר אורן, ושחררה את חטיבת הנחתת ה-6 לחיזוק עמדת הדיוויזיה המוטסת ה-6 לאורך קו הרכס.
החודשיים הבאים היו תקופה של לוחמה סטטית, עד 17 באוגוסט, אז חצתה הדיוויזיה את נהר הדיבס והתקדמה צפונה לאורך החוף הצרפתי.
עד 26 באוגוסט הם הגיעו להונפלור בשפך נהר הסיין, לכדו למעלה מ-1,000 אסירים ושחררו של צרפת.
מאז נטען כי הקרב על ברוויל היה "אחד הקרבות החשובים ביותר של הפלישה" אילו הפסידה הדיוויזיה בקרב, היו הגרמנים בעמדה לתקוף את חופי הנחיתה, אבל לאחר הקרב, הגרמנים לא ניסו שוב להתקפה רצינית על הדיוויזיה, על ההישג שלהם, ברוויל היה אחד משישה תוארי קרב שהוענקו לגדוד הצנחנים עבור המערכה בנורמנדי.
קרב בית חאנון היה קרב שהתרחש 5 פעמים בין צה"ל לחמאס וארגוני טרור פלסטינים אחרים ברצועת עזה כחלק מהלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
עם פרוץ המלחמה והתמרון הקרקעי נפתח הקרב הראשון בבית חאנון.
הכוח המשמעותי שלחם בגזרה זו היו עוצבת סיני (אוגדה 252) וחטיבה 551.
ביום השני למלחמה, 8 באוקטובר, פורסם כי חיל האוויר הפציץ כ-120 מטרות בעיר.
בלילה שבין 28 ל-29 באוקטובר תקפה עוצבת סיני, בפיקוד תא"ל מורן עומר את שכונת הסביבון בבית חאנון ונכנסה אליה קרקעית.
את ההתקפה הובילו כוחות עוצבת חצי האש, עליה פיקד אל"ם עידו קס.
את ההתקפה הוביל גדוד 697 של החטיבה, שתחתיו פעלו גם פלוגת שריון מגדוד 8108 מעוצבת יפתח, ופלוגת הנדסה מגדוד 271. לאחר ובמקביל להפעלת אש אווירית וארטילרית לסיוע ותקיפת יעדים, תפס הגדוד את פאתי השטח הבנוי, הרג מספר פעילי חמאס והשמיד תשתיות אויב ואמצעי לחימה.
מאוחר יותר נכנסה גם חטיבה 12 למרחב והשתתפה בקרבות ובהשמדת התשתיות.
במקביל נכנסה חטיבה 14 ל"מוצב פלסטין" ששימש בסיס אימונים של חמאס לפעילויות טרור בסמוך למרחב בית חאנון, וכבשה אותו.
ב-2 בנובמבר נפל סרן במילואים יובל זילבר, מפקד מחלקה בגדוד 7007 שבחטיבת הראל, במהלך הקרב על מוצב פלסטין.
בליל 10 בנובמבר לוחמי המילואים מאוגדה 252, בהכוונת שב"כ, תקפו בלילה 19 מחבלי חמאס שנערכו לתקיפת כוחות צה"ל.
בבוקר אותו היום נפלו 4 מלוחמי גדוד 697 של עוצבת חצי האש, ונפצעו 6 נוספים בפיצוץ של פיר ממולכד בבית חאנון ביניהם: רס"ן (מיל') משה ידידיה לייטר, רס"ר (מיל') מתן מאיר, רס"ם (מיל') יוסף חיים (יוסי) הרשקוביץ, ורס"ר (מיל') סרגיי שמרקין.
החטיבה המשיכה בקרב בימים הבאים, השמידה תשתיות חמאס והרגה פעילי חמאס רבים.
בנוסף סיכלה מטרות ובהן השמידו הכוחות אמצעי לחימה, תחמושת ומטענים שאותרו בגן ילדים במרחב.
ב-13 בנובמבר לוחמי המילואים של חטיבה 551, פשטו על חדר הילדים של ביתו של ראש ארגון הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני, ואיתרו אמצעי לחימה.
כמו כן, בגזרת העיר בית חאנון איתרו לוחמי החטיבה פיר מנהרה, חומרי מודיעין ואמצעי לחימה.
בהמשך החודש פשטו הכוחות על מרחב הקסבה של בית חאנון, והשמידו תשתיות אויב נוספות במרחב.
במהלך קרבות אלו הצטרפה חטיבה 14 לחטיבות 551 ו-12 שכבר נלחמו במרחב.
ב-13 בנובמבר נפל רס"ר במילואים רז אבועלפיה, לוחם פלחה"ן בגדס"ר חטיבת הנגב, במהלך קרב סמוך לבית הספר של אונר"א בעיר.
איתי אנגל שהתלווה ללוחמי היחידה פרסם בתוכנית עובדה סרט המתעד את יום הלחימה, במהלכו נמצאו בבית הספר כלי נשק ותחמושת.
ב-14 בנובמבר נפל סרן במילואים עמרי יוסף דוד, סגן מפקד פלוגה בגדוד 9217 שבחטיבת הנגב במהלך קרב במרכז העיר.
במהלך אותו קרב נפצעו כ-4 לוחמים נוספים.
ב-15 בנובמבר נפצעו כ-2 חיילים מגדוד 9217 במהלך קרב במרכז העיר.
ב-16 בנובמבר נפצעו כ-13 חיילים מגדוד 6863, חטיבה 12, בהם ארבעה נפצעו באורח קשה בהיתקלות בבית בסמוך לקסבה של בית חאנון.
ב-17 בנובמבר בצהריים, לוחמי איסוף קרבי מיחידה 636 של חיל הגנת הגבולות פעלו במרחב בית חאנון.
הלוחמים זיהו עמדת תצפית וחוליית מחבלים חמושים בטילי נ"ט.
לוחמי האיסוף הכווינו תקיפה אווירית במהלכה נהרגו חברי חוליית המחבלים.
בערב, מיד לאחר שיגור מטח הרקטות הכבד לעבר שטח ישראל מרצועת עזה, לוחמי מילואים של חטיבת ירושלים זיהו את המחבלים שביצעו את הירי מגג של בניין והכווינו כלי טיס של חיל האוויר לביצוע סיכולים ממוקדים.
ב-22 בנובמבר צוותי קרב של חטיבת הראל, חטיבה 14 וחטיבה 261 פעלו במרחב בית חאנון כאשר במהלך הפעולה איתרו אמל"ח והשמידו תשתיות טרור.
ב-18 בדצמבר פורסם כי עוצבת סיני סיימה את תפקידה בלחימה בבית חאנון.
זאת לאחר שהעוצבה השתלטה על תשתיות חמאס ובהם פירי מנהרות ואמצעי לחימה.
פלגת לוחמים של יחידת הלוט"ר מחטיבת המרום אשר נלחמת לראשונה בעזה כחלק מצוותי הקרב החטיבתיים, במהלך פעילות באזור בית חאנון זיהו הלוחמים מחבל יוצא מפיר מנהרה תוך שהוא יורה צרורות לעבר הכוח ככל הנראה במטרה למשוך אותם לכיוון מטען שהונח בסמוך ללוחמים.
ב-8 במרץ 2024 פורסם כי גדוד נצח יהודה פעל במשך השבוע במרחב בית חאנון בצפון הרצועה, במקביל להגנה על הגדר ועוטף עזה.
בשבוע של סוף חודש מרץ ותחילת אפריל הגדוד ביצע פעילות התקפית נוספת במרחב, והשמיד עשרות מבנים ששימשו לטרור.
הפשיטות הממוקדות נמשכו גם לחודש אפריל, כאשר ב-16 בחודש נכנסו כוחות של גדוד נצח יהודה של כפיר וגדוד 890 של צנחנים לבית הספר מהדיה א-שווא בעיר כדי לעצור מספר מחבלים ששהו במתחם בחסות האוכלוסייה, על פי מידע מודיעיני.
לפי דיווחים ערביים לכוחות היו רשימות מדויקות של השוהים במקום, והם כרזו להם לצאת, פינו את כל האזרחים מהמתחם, הקימו מרכז לחקירות העצורים, ולאחר מכן עזבו את המקום.
ב-7 במאי, לאחר מספר שבועות של חקר הנדסי, הכריז דובר צה"ל כי מנהרה התקפית שהתקרבה עד כ-150 מטר מגדר הגבול, הושמדה בתקיפות אוויריות עוד לפני כן.
המנהרה התגלתה כבר ב-2014 במבצע צוק איתן.
החקר התבצע בידי מערך ההנדסה של פיקוד הדרום ושל אוגדת עזה, באבטחה של כוחות החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
ב-22 במאי פעל גדוד נצח יהודה של חטיבת כפיר במרחב בית חאנון.
לוחמי נצח יהודה ערכו פעילות לסיכול תשתיות טרור בבית חאנון.
בעודם פועלים במרחב, צלף חמאס ארב ללוחמים ופגע בירי צליפה בסגן מפקד פלוגה בגדוד סרן ישראל יודקין, ולוחם הגדוד סמ"ר אליהו חיים אמסלם,שכתוצאה מכך נהרגו במקום.
בנוסף באירוע אחר, כתוצאה מפיצוץ פיר ממולכד בבית, שקרס והביא למספר פצועים נוספים נהרג לוחם סילוק פצצות של יחידת יהל"ם רס"ר גדעון חי דירוא.
באותו אירוע נפצעו באורח קשה קצין לוחם מגדוד 97, חטיבת כפיר, ולוחם במילואים מיחידת יהל"ם, של חיל ההנדסה הקרבית.
באירוע בו נפלו סרן ישראל יודקין וסמ"ר אליהו (אלי) חיים אמסלם, נפצע באורח קשה לוחם בגדוד 97, חטיבת כפיר.
ב-26 במאי הותר לפרסום כי לוחם גדוד נצח יהודה סמ"ר בצלאל צבי קובץ נפטר מפצעיו לאחר שנפגע באותה תקרית הצליפה בה נפלו קצין ולוחם מהגדוד, סמ"ר אליהו אמסלם וסרן ישראל יודקין, היו הראשונים מהגדוד שנהרגו במלחמה.
ב-19 בספטמבר הודיע דובר צה"ל כי גדוד נצח יהודה סיים 7 חודשי לחימה בבית חאנון ויצא מהרצועה.
ב-22 בדצמבר פרסם דובר צה"ל כי צה"ל החל לפעול מערבית לבית חאנון.
ב-23 בדצמבר הותר לפרסום שמם של 3 חללי צה"ל אשר נהרגו בבית חאנון במהלך התקפה על רחוב עם מחבלים בפיצוץ זירת מטענים
בליל 28 בדצמבר נכנסה חטיבת הנח"ל בפיקוד אוגדת עזה לסבב לחימה נוסף בבית חאנון, העיירה היחידה בצפון הרצועה שלא טופלה במסגרת קרב ג'באליה השלישי.
באותו לילה נורו רקטות ארוכות טווח מבית חאנון לכיוון ירושלים, וב-29 בדצמבר שוגרו 5 רקטות לשדרות, בעקבות כך דובר צה"ל בערבית פרסם שוב אזהרת פינוי לכל צפון רצועת עזה ובעיקר בית חאנון.
ב-30 בדצמבר נכנס גדוד נצח יהודה (97) למרחב בית חאנון.
במהלך הכניסה, בוצעה סריקת מבנה על ידי כוח לוחמים של הגדוד, טיל נ"ט שירו מחבלי חמאס פגע במבנה שבו היה הכוח.
ב-6 בינואר 2025 במהלך חילופי אש כבדים בבית חאנון בין לוחמי פלוגת החוד של גדוד 932 של החטיבה לבין מחבלי חמאס ולאחר שטיל נ"ט פגע בכוח נהרגו מפקד הפלוגה רס"ן דביר ציון רווח וכן סגנו סרן איתן ישראל שכנזי ולוחם נוסף.
באות היום, במתחם אחר בבית חאנון במהלך פעילות של כוח סיירת הנח"ל במרחב, הכוח הותקל בחילופי אש כבדים עם מחבלי חמאס.
ב-8 בינואר 2025 במהלך פעילות גדוד 46 של החטיבה בבית חאנון, טנק של הגדוד נפגע מפיצוץ מטענים שהטמינו מחבלי חמאס.
גורם בצה"ל מסר כי המטען שפוצץ על הטנק היה מטען נפץ עוצמתי של צה"ל, שמשמש לפיצוץ מנהרות והגיע לידי המחבלים.
ב-11 בינואר 2025, נהרגו מפיצוץ מטען חבלה רב-עוצמה ארבעה מלוחמי כוח חפ"ק של סגן החטיבה הורכב מלוחמי גדוד 931, שנסע בציר מינהלתי בבית חאנון.
בנוסף, בתקרית נפצעו חמישה לוחמים נוספים, בהם שניים במצב קשה.
ב-13 בינואר 2025, פעל כוח של סיירת הנח"ל בבית חאנון.
ב-19 באפריל לראשונה מאז חידוש התמרון הקרקעי נהרג בחטמ"ר צפונית ונפצעו 5 לוחמים ולוחמות נוספים.
כתוצאה מירי RPG, נפצעו באורח קשה שלושה לוחמות איסוף קרבי.
זמן קצר לאחר הירי RPG הגיע כוח החילוץ בפיקודו של מח"ט גפן.
כחצי שעה לאחר ה-RPG הראשון- הופעל מטען רב עוצמה על רכבם של הגששים של החטיבה הצפונית.
ב-24 באפריל פעלו לוחמי השריון במילואים של גדוד 79 של חטיבת המחץ (14) בבית חאנון.
במהלך נסיעה על ציר מנהלתי, הלוחמים יצאו מהטנק למשימה מבצעית.
מחבלי חמאס ירו לעברם טיל נ"ט שלא פגע, ובמקביל ביצעו ירי צליפה שפגע, הרג את רס"ר (במיל') אסף כפרי נהג טנק, ופצע שלושה לוחמים נוספים, שניים באורח קשה ואחד בינוני.
קרב ביירות (12 ביולי 1941) סימן את סיום הלחימה במערכה בסוריה ולבנון של מלחמת העולם השנייה.
במערכה פרסו בעלות הברית 2 חטיבות מהדיוויזיה ה-7 האוסטרלית, חטיבה מדיוויזיית הפרשים הבריטית ה-1, חטיבת הרגלים ההודית ה-5 שנפרסה מיד מאריתריאה לאחר כניעת הדוכס מאאוסטה, מספר יחידות שריון ואוויר.
של הדיוויזיה הבריטית ה-6, כוח קומנדו מיוחד (גדוד C של חטיבת השירות המיוחד) ו-6 גדודים של הדיוויזיה הצרפתית החופשית ה-1.
ב-8 ביולי, עוד לפני נפילת דאמור, ביקש מפקד צרפת של וישי - הגנרל אנרי דנץ - שביתת נשק: ההתקדמות לביירות יחד עם כיבוש דמשק של בעלות הברית בסוף יוני והתקדמות מהירה של חיילי בעלות הברית לסוריה מעיראק.
בתחילת יולי ללכוד את דיר א-זור ולאחר מכן לדחוף לכיוון חאלב הפכה את עמדת וישי לבלתי נסבלת.
בדקה אחת אחרי חצות ב-12 ביולי נכנסה לתוקף הפסקת אש.
לכל דבר ועניין, בכך הסתיים המערכה וב-14 ביולי נחתמה שביתת הנשק ב"בסיס סידני סמית'" בפאתי העיר עכו .
שביתת הנשק הפקידה את סוריה תחת הגנרל הצרפתי שארל דה גול.
כניסתה של הדיוויזיה ה-7 האוסטרלית לביירות כוננה בהצלחה את כיבוש לבנון בידי בעלות הברית.
מאוחר יותר הפכה ביירות לבסיס חשוב של בעלות הברית לפעולות ימיות ב.
קרב בנוונטום (275 לפנה"ס) היה הקרב האחרון במלחמת פירוס.
הקרב היה ליד בנוונטום, בדרום איטליה, בין כוחותיו של פירוס, מלך אפירוס, לבין הרומאים, בראשות הקונסול מניוס קוריוס דנטטוס.
התוצאה הייתה ניצחון רומי (אולי אסטרטגי) ופירוס נאלץ לחזור לטרנטום, ואחר כך לאפירוס.
מלחמת פירוס פרצה כאשר פירוס, מלך אפירוס, ביוון הפליג לדרום איטליה, כביכול כדי לסייע לעיר היוונית טרנטום בדרום איטליה בסכסוך עם הרומאים.
היסטוריונים עתיקים הסכימו שהמניע האמיתי שלו היה כיבוש איטליה.
מלבד הטרנטינים, שלושה עמים איטליים מדרום איטליה, הסאמניטים, הלוקאנים והברוטים, שהיו מסוכסכים עם הרומאים, לחמו לצד כוחותיו של מלך יוון זה.
פירוס ניצח בשני קרבות (קרב הרקלאה וקרב אסקולום) שהיו בזבזניים ביותר עבורו מכיוון שספג אבדות כבדות.
הוא הבין שהוא לא יכול לקיים יותר קרבות עם הרומאים וטבע את הביטוי ניצחון פירוס.
הם דילדלו את כוחותיו, ואילו מאגר כוח האדם הצבאי של הרומאים היה עדיף בהרבה.
כתוצאה מכך, כאשר התבקש על ידי ערי המדינות היווניות של מזרח ודרום סיציליה לעזור להן נגד הקרתגים בחלק המערבי של האי, הוא נענה ונסע לסיציליה.
הדבר הרגיז את בעלי בריתו בדרום איטליה, שנותרו לבדם נגד הרומאים.
פירוס תפס את כל המעוזים הקרתגיים מלבד ליליבאיום, שהוא לא הצליח ללכוד.
לאחר מכן החליט לבנות צי גדול כדי לתקוף את הקרתגים באפריקה.
כדי לאייש ולצייד את הצי הזה הוא התייחס בצורה רודנית לערי המדינה היווניות.
זה אילץ אותו לעזוב את סיציליה ולחזור לאיטליה.
פלוטרכוס נתן את התיאור המפורט ביותר של הקרב.
הוא כתב שבמהלך שלוש השנים שפירוס בילה במערכה בסיציליה, הסאמניטים ספגו תבוסות רבות מידי הרומאים ואיבדו חלק ניכר משטחם.
זה גרם להם להתרעם כלפי פירוס.
לכן רובם לא הצטרפו אליו כשחזר לדרום איטליה.
דיו קסיוס כתב שהסאמניטים שנלחצו על ידי הרומאים גרמו לפירוס לצאת שוב כדי לבוא לעזרתם.
לפי הדיווח של פלוטרכוס, פירוס עסק ברומאים למרות היעדר תמיכה סמניטית.
שני הקונסולים לשנת 275 לפני הספירה, לוקיוס קורנליוס לנטולוס קאודינוס ומניוס קוריוס דנטטוס, נלחמו בלוקאניה ובסאמניום בהתאמה.
פלוטרכוס כתב שפירוס חילק את כוחותיו לשתי קבוצות.
הוא שלח אחת מהן נגד קורנליוס לנטולוס וצעד עם הכוח השני במהלך הלילה נגד מניוס קוריוס, שהקים מחנה ליד בנוונטום והמתין לעזרה מקורנליוס לנטולוס.
פירוס מיהר להעסיק את מניוס קוריוס למקרה שעמיתו יופיע.
עם זאת, חייליו איבדו את דרכם ונקלעו לפיגור כי הוא עבר דרך ארוכה ביער וכוחותיו לא החזיקו מעמד.
דיוניסיוס מהליקרנסוס כתב שפירוס צעד ב"שבילים ארוכים שאפילו לא שימשו אנשים, אלא היו רק שבילי עיזים דרך יערות וסלעים, לא ישמרו על סדר, ואפילו לפני שהאויב יגיע לעין, ייחלשו בגופם בגלל הצמא.
ועייפות." זה עיכב את פירוס ועם עלות השחר הוא ראה את האויב במלואו כשהתקדם עליהם מהגובה.
פלוטרכוס כתב שמאניוס קוריוס הוביל את אנשיו אל מחוץ למחנה ותקף את משמר האויב ולכד כמה פילים שנותרו מאחור.
הצלחה זו הביאה אותו למישור, שם הוא יכול היה להתמודד עם פירוס בקרב על קרקע ישרה.
הוא ניתב כמה מקווי האויב, אך הסתערות של פיליו של פירוס הדפה אותו חזרה למחנה שלו.
הוא קרא לשומרי המחנה שעמדו על מעקי הסוללה.
הם ירדו והשליכו כידונים לעבר הפילים, ואילצו אותם להסתובב.
הם רצו בשורות צבא פירוס שנקלעו לאי סדר, וכתוצאה מכך גרמו הרומאים לאפירוטים לסגת.
דיוניסיוס מהליקרנסוס כתב רק בקצרה על הקרב:
דיו קסיוס סיפר גם על סיפור הגור הפילים הפצוע.
הוא כתב שפירוס הודח בגלל ש
אין מידע על מספר החיילים שנפרסו על ידי שני הצדדים או על מספר ההרוגים.
לאחר תבוסה זו חזר פירוס לטרנטום וויתר על המלחמה.
בזמן הקרב, לעיר הזו היה עדיין שמה המקורי: מאלוונטום.
שש שנים מאוחר יותר (268 לפנה"ס) ביקשו הרומאים להמשיך לאבטח את העיר ואת אזורה על ידי הקמת מושבה רומית בה.
השם שונה ממאלוונטום, שם שהרומאים קשרו לסימנים רעים, שכן משמעותו בלטינית "בא חולה", לשם בנוונטום, שפירושו ברוך הבא בלטינית, שבעיניהם היו לו קונוטציות מוצלחות יותר.
קרב בסיס זיקים התרחש במסגרת הקרבות של טבח שבעה באוקטובר בבא"ח העורף, בסיס הטירונים של חטיבת החילוץ וההצלה, על יד קיבוץ זיקים.
בבוקר יום שבת, 7 באוקטובר, שהו בבסיס 90 טירונים מפלוגת תבור שהתגייסו חודשיים קודם לכן שהיו בתורנות שמירה באותו סוף השבוע.
יחד איתם היו בבסיס 20 מפקדיהם וכ-20 אנשי מנהלה.
בבסיס שהתה גם משפחתו של הרב אלון ובהמשך הגיעו אליו, בזמן האירוע, כ-20 עד 30 אזרחים שברחו מהמחבלים בחוף זיקים.
בשעה 6:29 בבוקר החל ירי טילים כבד מרצועת עזה.
המ"פ אדיר עבודי מורה לחיילי סגל הבסיס לעלות על מדים וציוד קרב מלא, להחליף את הטירונים שהיו בעמדות שמירה סביב הבסיס, והטירונים, אנשי המנהלה והאזרחים נשלחו לתפוס מחסה בשתי המיגוניות.
חמש מהסירות חוסלו על ידי חיל הים ושתיים מהן עמוסות במחבלים ובאמצעי לחימה מגיעות לחוף זיקים, כ-1.5 ק"מ דרומית למחנה זיקים והמחבלים יורים לכל עבר.
לאחר מכן, עזבו המחבלים את החוף באמצעות רכב הסוואנה הצבאי שלוחמי גולני הותירו מאחוריהם לכיוון בסיסי צה"ל הקרובים.
בשעה 7:20, החל ירי של כ-50 מחבלים על הבסיס.
המחבלים פעלו ב-3 חוליות שונות, במקביל, מול שלוש עמדות שמירה שונות: שער גבול מטווחים, שער גבול ים ועמדה ו'.
מול המחבלים ניצבו רק 20 חיילי סגל פלוגת תבור, שנלחמו בגבורה מול עשרות מחבלים.
החיילים היו מצוידים רק בנשק קל, ללא אפודים קרמיים או מיגון אחר, כשעשרות המחבלים מצוידים בנשק ותחמושת רבים כולל רימוני רסס ומטולי RPG.
במשך 52 דקות של קרב הרואי, הוכנעו המחבלים.
שישה מחיילי הסגל וטירון אחד נהרגו במהלך הקרב ו-7 חברי סגל 2 טירונים ואזרחית נפצעו, אך הם הצליחו לבדם למנוע את כיבוש הבסיס.
בעמדת ש"ג מטווחים, העמדה הכי קרובה לעזה, התנהל קרב הרואי בן 52 דקות.
בתחילה מאוישת העמדה על ידי המ"מ סגן אדר בן סימון ואחד הטירונים.
מיד כשהחל הירי שולחת אדר את הטירון למיגונית ובמקומו מצטרפות אליה סמ"ר עדן אלון לוי וסמלת רון.
הן מזהות מחבלים במרחק עשרות מטרים מהן.
המחבלים זורקים לעברן רימונים ולא מפסיקים לירות עד שרון נפגעת בראשה.
המ"מ סגן ינאי קמינקא מגיע אליה, מפנה אותה למקום מוגן ועולה בעצמו לעמדה.
סמלת נועה זאבי נענתה לקריאת עזרה בעמדה.
כשרצה לשם נפגעה מכדור בראשה.
סמ"ר עמרי ניב פיירשטיין רץ אליה, העביר אותה למקום מוגן ליד העמדה ועלה להילחם בעצמו.
ב-8:13 מתקבל אות החיים האחרון מארבעת המפקדים בשער גבול מטווחים.
הם נלחמו עד הרגע האחרון, מנעו כניסה לעמדה שלהם אבל ארבעתם נפלו בקרב.
עמדה ו' בבסיס הפכה לזירת קרב, כאשר מחבלים תקפו אותה בהפתעה מטווח קצר.
חלק מהמחבלים שאחד מהם, כנראה היה צלף, הגיעו כמעט עד לעמדה, מעבר לגדר המעכבת והתלתלית.
תוך דקות ספורות אוישה העמדה במספר מפקדים נוספים, ביניהם רס"ן אדיר מאיר עבודי מפקד הפלוגה, סרן אור מוזס סגנית מפקדת הפלוגה, מפקד מחלקה, רב-הסמל הפלוגתי, החובשת הפלוגתית.
תוך כדי הקרב ופתיחת זיג לכיוון המחבלים נורה ונהרג אדיר המ"פ מכדור בלב.
הסמ"פ אור מנסה לחלץ אותו בעזרת אחד המפקדים ומקבלת גם היא כדור בחזה ונהרגת במקום.
בעמדה זו נהרגו מפקד הפלוגה וסגניתו ונפצעו מספר מפקדים מסגל הפלוגה.
בבוקר ה-7 באוקטובר הפך שער הגבול הימי לנקודת הגנה על הבסיס מפני פלישת מחבלי החמאס דרך הים.
עם פתיחת המתקפה, איישה את העמדה טירונית בודדת.
תוך זמן קצר החלו להגיע כ-30 אזרחים שנמלטו מחוף זיקים הסמוך בו נערכה מסיבה בהשתתפות כמה עשרות חוגגים.
תוך כדי הקרב, פנה הרס"פ לטירונים וביקש ארבעה מתנדבים לפנות את המפקדת שלהם שנפצעה.
נבחרו ארבעה, דניאל גל-אור אבוחצירה, איימן לאלא', נריה אהרון נגארי ושון מרגולין.
הארבעה רצו תחת אש לסמלת נועה זאבי והצליחו להביא אותה לחדר הסגל.
זמן קצר לאחר מכן הצליח מחבל בודד להגיע לחדר הסגל, שהיה צמוד למיגונית בה שהו כחמישים טירונים ואזרחים.
בחדר הסגל שכבה באותה עת סמלת נועה זאבי, שנפצעה קשה באחת העמדות וחולצה על ידי ארבעת הטירונים.
זאבי טופלה בידי מיכל אלון, אשת הרב, אזרחית ואחות במקצועה.
המחבל ירה והרג את הטירון נריה אהרון נגארי שעמד בפתח החדר ופצע את הטירון שון מרגולין ברגלו.
אז פנה לעבר מיכל אלון, ירה שלושה כדורים בגופה ופצע אותה קשה.
הטירון דניאל גל-אור אבוחצירה, שחווה מעצור בנשק, התנפל על המחבל בידיים חשופות, כשהוא מוריד את נשקו של המחבל כלפי מטה, ותוך כדי מאבק, הרחיק אותו מפתח החדר.
במהלך המאבק שלף המחבל סכין, והחל לדקור את דניאל בראשו.
באותה העת, הטירון איימן לאלא' שחמק מהירי, הצליח להגיע לנשקו האישי, יצא החוצה, ירה 5 קליעים לעבר המחבל והרג אותו.
למרות פציעתה המשיכה אלון להדריך את הטירונים בטיפול בפצועים.
בעשה 8:30 ניסו האזרחים שברחו מחוף הים ומצאו מקלט בבסיס, לעזוב אותו במכוניותיהם לכיוון צומת זיקים.
חוליה של מחבלים החלה לירות לעברם.
הכוח בעמדת הש"ג חיסל מחבל ופצע מחבל נוסף.
שאר האזרחים שעדיין לא עזבו את הבסיס נשארו במיגונית בעקבות ההיתקלויות במרחב ואזהרותיהם של האזרחים שהותקלו.
במקביל, הכוח בעמדת השמירה ירה לעבר חוליית מחבלים שנמצאה כ-170 מטרים מהם.בשעה 13:30 פונו האזרחים ששהו במיגונית בבא"ח על ידי כוח סיוע ורכבים צבאיים.
סמוך לשעה 9:00 הגיעו מביתם מפקדי הבא"ח הבכירים והצטרפו ללחימה בקרב.
אליהם הצטרפו בהמשך כוחות מגדודים קדם ורם, הם הרגו כ-4 מחבלים שהצליחו לחדור לבסיס ויחד השלימו את פינוי הפצועים, את חילוץ גופות ההרוגים, והחזירו את השליטה על הבסיס לכוחות ההגנה של החטיבה.
בקרב, שהסתיים לפני השעה 10:00, נהרגו שבעה חיילים (ארבעה לוחמים ושלוש לוחמות): מפקד הפלוגה , סגנית מפקד הפלוגה , 2 מפקדי מחלקות – ו, מפקדת כיתת טירונים , לוחם ונהג חפ"ק הפלוגה והטירון .
בנוסף לכך נפצעו שבעה חברי סגל, שני טירונים ואזרחית, אך בסופה של הלחימה המחבלים הוכנעו והבסיס לא נכבש.
לפי הערכת צוות התחקיר, במשך חמשת הימים הבאים הגיעו כ-15 מחבלים למרחב הבא"ח וחוסלו על ידי הכוחות.
יותר מ–90 טירונים שהתגייסו רק חודשיים קודם לכן ונשלחו על ידי מפקדיהם להסתתר במרחבים מוגנים, חולצו ללא פגע.
איתם פונו כ–30 אנשי מנהלה ואזרחים.
ב-27 באפריל 2025 הוצג תחקיר צה"ל על קרב בסיס זיקים.
התחקיר נערך והוצג על ידי סגן אלוף דן הרוש, מפקד בסיס האימונים החטיבתי בזיקים, כלפיו התעוררה ביקורת חריפה על כך שבבוקר הקרב הוא לא הגיע לבסיס אלא בחר להישאר עם משפחתו במרחב המוגן.
במסמך שהפיץ דובר צה"ל עם עיקרי התחקיר נכתב: "מפקד הבא"ח היה צריך, על אף הסכנה, להגיע למחנה זיקים".
מהתחקיר עולה כי כוח של חטיבת גולני שהיה בבסיס עזב את המקום על דעת עצמו ובלי לדווח על כך, בזמן שהייתה בבסיס רק פלוגה אחת, פלוגת תבור, פלוגת טירונים של חטיבת החילוץ וההדרכה, שמפקדיה הגנו על הטירונים, ובזכותם לא נכבש הבסיס.
חיילי גדוד "תבור" של חטיבת החילוץ וההצלה בפיקוד העורף יצאו לריצה על שפת הים של אשקלון לזכר שבעת הנופלים בבסיס זיקים.
קרב גאוגמלה הידוע גם בשם קרב ארבלה הוא הקרב המכריע שהתחולל ב-1 באוקטובר 331 לפנה"ס בין האימפריה הפרסית לבין צבאו של אלכסנדר הגדול, מזרחית למוסול שבצפון עיראק.
קרב זה היה האחרון בסדרת ההתמודדויות בין הפרסים בראשות דריווש השלישי לבין המוקדונים בראשות אלכסנדר הגדול, במסגרת ניסיונם של האחרונים לכבוש את האימפריה הפרסית.
דריווש ביצע הכנות רבות לקראת הקרב וגייס את מרב כוחותיו שאסף מכל השטחים של האימפריה הפרסית רחבת הידיים שנותרו תחת שליטתו.
היה זה הצבא הגדול ביותר שגייס דריווש עד אותו הזמן למלחמתו נגד אלכסנדר.
ניצחונו המכריע של אלכסנדר, בקרב זה, היה שלב קריטי בכיבוש האימפריה הפרסית.
ההתנגדות הפרסית נשברה כמעט לחלוטין ופרט לניסיונות בודדים, לא ניסו הפרסים להתמודד עם אלכסנדר בקרבות נוספים.
כתוצאה ישירה מהקרב נכבשה בבל ללא קרב ואילו דריווש ברח מזרחה, לעבר באקטריה (אזור אפגניסטן) שם נרצח על ידי אחד המצביאים שלו, בסוס, שביקש לתפוס את מקומו בהנהגת ההתנגדות הפרסית לאלכסנדר.
בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר הגדול למסעו לכיבוש האימפריה הפרסית ונחת בחופי אסיה הקטנה.
העילה לפרוץ מעשי האיבה הייתה רציחתו של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול.
אלכסנדר טען שיד הפרסים הייתה בדבר.
עילה נוספת שסיפק אלכסנדר - נקמה על הפלישה הפרסית משנת 480 לפנה"ס.
מסע המלחמה התחיל ברגל ימין מבחינתו של אלכסנדר בניצחון על כוחות השדה הפרסיים שהיו מוצבים באסיה הקטנה בקרב גרניקוס.
תוך שנה נפלה כל אסיה הקטנה לידיו של אלכסנדר, חרף ההתנגדות הפרסית.
הפרסים גייסו את עיקר צבאם ובשנה שלאחר מכן הביס אלכסנדר את דריווש, מלך פרס, בקרב איסוס.
דריווש הצליח, אמנם, להימלט ולהציל את נפשו, אך אשתו ובתו נפלו בשבי המוקדוני.
הניצחון בקרב זה פתח לפניו את האפשרות להכות בלב האימפריה הפרסית באזור מסופוטמיה או לחלופין, לפנות דרום לאורך חופו המזרחי של הים התיכון.
אלכסנדר בחר באפשרות השנייה בעיקר כדי לנתק את הצי הפרסי, שהיה עדיף בהרבה על ציו, מבסיסיו.
הצי הפרסי התבסס על בעלי ברית יוונים מאסיה הקטנה ועל בעלי ברית מפיניקיה.
אסיה הקטנה כבר הייתה בידיו ונותר לו רק לכבוש את פיניקיה ובכך ליטול מהפרסים את השליטה בים.
בפיניקיה התעכב אלכסנדר כחצי שנה במצור על צור עד שהעיר הוכנעה.
גם עזה סירבה להיכנע ללא מצור.
אחרי ניצחונות אלה נכנס אלכסנדר למצרים וכבש אותה מידי הפרסים ללא קרב.
ממצרים התקדם אלכסנדר לסוריה ופנה אל לב האימפריה הפרסית.
צבאו חצה את הפרת והגיע לאזור שבו נערך הקרב.
בשנתיים שחלפו מקרב איסוס התאוששו הפרסים מהתבוסות שספגו והצליחו לגייס צבא גדול שעמד להתנגש בצבאו של אלכסנדר בקרב.
הקרב התרחש במישור רחב ידיים, הנמצא כיום בשטחה של עיראק המודרנית.
אין כיום מידע מדויק על מיקומה של גאוגמלה.
משערים כי הקרב התנהל בקרבת גבעה בצורת דבשת של גמל, "תל גומל" שבקרבת מוסול, ומכאן האטימולוגיה של שם המקום.
פלוטרכוס בספרו "חיי אלכסנדר" טוען כי משמעות השם "בית הגמל" וכי היה יישוב בשם זה בקרבת מקום.
הסברה המקובלת ביותר כיום למיקום הקרב הוצעה ב-1938 על ידי אורל שטיין: מישור מזרחית למוסול (קו רוחב 36.36° צפון וקו אורך 43.25° מזרח).
המקום מצוי כ-100 קילומטרים מערבית לארבלה (כיום העיר אירביל) שאליה נמלט דריווש לאחר הקרב ולכן בטעות כונה הקרב גם "קרב ארבלה".
הפרסים בחרו את המקום בקפידה על מנת לאפשר ניצול מלא של יתרונם המספרי.
השטח בו התחולל הקרב היה נטול כל מכשול טבעי ואף, לפי עדויות אחדות, הוכן במיוחד לקראת הקרב על מנת לאפשר תמרון נוח להמוני הפרשים הפרסיים ומרכבותיהם.
בגלל גודל צבאם היה קו הפרסים ארוך בהרבה מזה של אלכסנדר והיה חשש ממשי לאיגוף כפול של צבא מוקדון על ידי הפרסים.
הפרסים אכן ניסו לעשות זאת, אך ללא הצלחה.
לאחר ההפסד הצורב בקרב איסוס נס דריווש על נפשו תוך הפקרת משפחתו בידי אלכסנדר וזניחת חייליו לטבח שביצעו בהם המוקדונים.
מהצבא הגדול שנלחם באיסוס רק הפרשים הצליחו לשרוד ככוח לוחם.
הרגלים שלא נהרגו נפוצו לכל עבר.
כמעט כל שכירי החרב היוונים נספו או פוזרו ולא היו זמינים לקרב גאוגמלה.
היה זה חסרונו הבולט של הצבא הפרסי, כי פרט לשכירי החרב היוונים לא היו ברשותו של דריווש חיילי חי"ר כבדים וכל מה שהוא יכול היה להציב כנגד הפלנקס המוקדוני האימתני היה חי"ר קל או בינוני.
אומנם היו לו כמה עשרות אלפי קרדקים, אך חימושם היה דל יחסית לשכירי החרב היוונים ולכל היותר אפשר היה לסווגם כחי"ר בינוני, המשתווה לעוצמתו של הפלטסט.
על מנת להתגבר על חולשתו בחי"ר הגה דריווש תוכנית איגוף, במסגרתה היו אמורים הפרשים בשני אגפיו לרסק את אגפיו של אלכסנדר ולטבוח בפלנקס.
בו בזמן הייתה עדיפותו המספרית בחי"ר אמורה לאזן את היתרון האיכותי של הפלנקס.
דריווש יחס את ההפסדים הקודמים בקרבות עם הצבא המוקדוני לעדיפות הנשק המוקדוני, במיוחד אצל הפרשים שהיו חמושים בקסיסטונים ארוכים (סוג של רומח) על פני פרשיו, שהיו חמושים בחרבות וכידוני הטלה.
כתוצאה מכך הוא ציווה על חיל המשמר שלו להתחמש ברמחים וכ-1,000 פרשים פרסיים הגיעו לקרב כשהם חמושים בנשק זה.
בנוסף לכך הכין דריווש הפתעה לאלכסנדר - מרכבות חרמש.
במקום המרכבה הקלאסית, שבה עומד הנהג וקשת, כלל צוות מרכבת החרמש רק חייל אחד המוגן בשריון קשקשים עבה, על חישוקי המרכבה הורכבו חרמשים, שאמורים היו לקצור באויב.
בנוסף לכך, לפני הסוסים ניצבו רמחים ארוכים שהיו אמורים לשסף את מי שיעמוד לפני המרכבה.
למרות המראה מעורר האימה, התברר נשק זה כחסר תועלת.
המקורות חלוקים בדבר השימוש בפילי מלחמה הודיים.
אריאנוס, שנחשב למקור האמין ביותר לתולדותיו של אלכסנדר הגדול מציין "לפחות 15 פילים".
יתר המקורות לא מציינים את השתתפות הפילים בקרב.
גם אריאנוס לא מוסר מידע כלשהו על אופן השימוש הטקטי בפילים.
לכן, ניתן למצוא שחזורים שבהם יש שימוש בפילים ויש שחזורים שבהם אין בהם שימוש אלה.
בנוסף ל-1,000 שומרי הראש הרכובים היה לדריווש חיל פרשים חזק, מגוון מאוד בהרכבו ואיכותו.
חיל הפרשים הפרסי הורכב מהעמים הנודעים באיכות פרשיהם דוגמת הסקיתים וכלל מספר גדול של פרשים כבדים - לפחות 10,000 ואולי אף 15,000 איש.
לצדם רכבו פרשים קלים מעולים.
חלק מהפרשים הפרסיים היו ממוגנים טוב יותר אפילו מההטיירוי, פרשיו הכבדים של אלכסנדר.
חסרונם העיקרי של הפרשים הפרסיים הכבדים היה נשקם.
רובם היו חמושים בעיקר בחרבות וקשתות ולא ברמחים, מה שגרע מיכולת ההבקעה שלהם.
בעיה נוספת הייתה בעצם מספרם הגדול.
המפקדים הפרסים לא הצליחו לתמרן כמות גדולה כל כך של פרשים בצורה יעילה.
למרות זאת, עצם מספרם העודף היווה יתרון משמעותי עד כדי כך, שהפרסים היו בטוחים בניצחונם.
בלילה שלפני הקרב חשש דריווש ממתקפת פתע של המוקדונים בחסות החשיכה.
בתנאים אלו, ידע, לא יעמוד לו יתרונו המספרי.
רוב המחנה הפרסי נשאר לפיכך ער ואף לא אכל בשעות שלפני הקרב, דבר שככל הנראה גרם לחיילים להגיע עייפים ורעבים לקרב ותרם לתבוסתם.
הצבא המוקדוני - יווני ופיקודו
פרטי הקצינים המוקדונים הבכירים שהשתתפו במערכה ויחידותיהםמספר היחידה בתרשים שם הקצין ותעתיק יווני ביוגרפיה מקוצרת תיאור היחידה1מנידסמצביא ששירת בחיל הפרשים.
לא התבלט באופן מיוחד בעת שירותופרשים שכירים - תפקידם תמיכה בפרשים הכבדים של האגף הימני2בלרקוסמפקד חטיבת רגלים קלים ככל הנראה מתחילת המערכה.
השתתף בקרבות רבים של אלכסנדר.
לא ידוע רבות על תולדותיומטילי כידונים ומחצית האגריאנים - בקרב טיפלו באיום מרכבות החרמש של הפרסים3ארטסלא ידוע דבר על תולדותיו מלבד השתתפותו בקרב זהפרודרומוי - פרשים קלים החמושים בקסיסטון - בקרב תמכו בפרשים השכירים4אריסטון מפקד הפרשים מפיוניה; כמעט שום דבר לא ידוע עליו מלבד העובדה הזאת.
פרשים קלים מפיוניה - תפקידם הגנת האגף 5אטאלוסמפקד הפלטסטים האגריאנים.
פיקד עליהם החל ככל הנראה מתחילת המערכהמחצית האגראינים.
תפקידם תמיכה בפרשים של האגף הימני6פילוטס (Φιλώτας) (בפועל תחת פיקודו של אלכסנדר עצמו)בנו של פרמניון, נולד ככל הנראה בסוף העשור 360-370 לפנה"ס.
פילוטס התנגד להאלהה של אלכסנדר ואף קשר נגדו.
הקשר התגלה ופילוטס הוצא להורג.
בעקבות חשיפת הקשר נרצח אביו, פרמניון, בהוראתו של אלכסנדר ללא משפט.הטיירוי - פרשים כבדים - תפקידם תקיפת לב המערך הפרסי על מנת למוטטו ולהרוג או לפגוע בדריווש.7בריסון (ייתכן שנפלה טעות כתיב ושמו אומבריסון)לא ידוע רבות על מצביא זה.
בריסון נזכר פעם אחת בלבד ולכן משערים שייתכן שנפלה טעות ושמו אומבריסון שמוזכר כמפקד הקשתים החל מכיבוש מצרים.
כך או כך ידוע מעט מאוד על מצביא זה.קשתים - תפקידם הגנת האגף8קלאנדרשירת את אלכסנדר לכל הפחות מתחילת המערכה באסיה.
לאחר כיבוש בבל היה בין מוצאיו להורג של פרמניון.
הוצא להורג בשנת 324 על התעמרות באוכלוסייה מקומית ושלטון לקוי בטריטוריה שתחת ידיו.חיל רגלים שכיר - תפקידם לתמוך ביחידות הקלות בהגנת האגף9אנדרומכוספרשים שכירים - תפקידם הגנת האגף10קוירנוספרשי בעלות הברית היווניות - תפקידם הגנת האגף11פיליפוס בנו של מנלאוס Φίλιπποςמפקד פרשים; פיקד על פרשי בעלות הברית מהפלופונסוס בקרב גרניקוס.
לאחר פיזור היחידה התסלית, עבר לפקד על הפרשים השכירים ושארית הפרשים הסתלים שבחרו להישאר בצבא.
בקרב גאוגמלה פיקד על חטיבת פלנקס.
בהמשך המערכה קיבל פיקוד על חלקים גדולים מצבאו של אלכסנדר ואף הוביל חלק מהצבא בחזרה מהודו לבבל.
נהרג בקרב נגד אאומנספלנקס - חיל הרגלים הכבד של צבא מוקדון.
תפקידו לשבור את התנגדות המרכז של האויב18סימיאספיקד על חטיבת פלנקס בהיעדרו של אחיו הבכור, אמינטס, מפקדם הקבוע שנשלח ליוון לגייס תגבורות.
סימיאס החזיר את הפיקוד על חטיבת הפלנקס לאחיו לאחר שחזר.
לאחר מותו של אמינטס לא חזר לפקד על החטיבה.
ככל הנראה סר חינו בעיני אלכסדר.פלנקס19פוליפרכוןפלנקס20'מלאגרוס (Mελεαγρος)מצביא ככל הנראה ממוצא אפריוטי (היחיד בצבאו של אלכסנדר).
במהלך המסע של אלכסנדר הגודל פיקד על חטיבת פלנקס בקרב גרניקוס ובקרות נוספים.
לא עלה בסולם הדרגות מעבר לתפקיד זה, ייתכן כי היה באופוזיציה לרפורמות של אלכסנדר למיזוג הפרסים בצבא.
לאחר מותו של אלכסנדר תמך בפיליפוס ארהידאוס, אך כשל במאמציו ואיבד את חייו במלחמות הדיאדוכים.פלנקס21פרדיקס (Περδίκκας)התחיל את דרכו הצבאית בחיל ההיפספיסטים עם עלייתו של אלכסנדר לשלטון, קודם למפקד חטיבת פלנקס.
היה אחד המצביאים הנאמנים ביותר של אלכסנדר והצטיין באומץ לב.
בהמשך זכה לפיקוד עצמאי ועם מותו של הפאיסטיון קודם לדגת היפרכוס (מפקד חיל הפרשים).
לא הצליח לשמור על שלמות האימפריה של אלכסנדר.
נרצח על ידי המצביאים שלו בעת מסע נגד אחשדרפןים מורדים שביקשו לקרוע את האימפריה של אלכסנדר הגדול לעצמם.פלנקס22קוינוס (Koῖνος)פיקד עם חטיבת פלנקס בקרבות גרניקוס, איסוס וגאומגלה.
בסוגדיאנה עזר לאחשדרפן, אמינטס בנו של ניקולאוס, להדביר מרד של ספיטמנס ומסגטאי והסב להם אבדות כבדות.
מת ממחלה בשנת 326 לפנה"ס.פלנקס23ניקנור (Nικάνωρ) (365 - 330 לפנה"ס) בנו של פרמניון היה מפקד ההיפספיסטים וקיבל תפקידים חשובים נוספים כגון פיקוד על הפלנקס במערכה נגד הגטים (335 לפנה"ס).
עם רציחתו של פיליפוס, העתיק נאמנותו לבנו, מה שתרם מאוד לביסוס שלטונו של אלכסנדר.
הוצא להורג על ידי אלכסנדר בעקבות חשיפת הקשר של בנו, פילוטס.מפקד האגף השמאלי
הצבא היווני-מוקדוני כלל שלושה מרכיבים עיקריים: בני מוקדון, בעלי ברית יוונים ושכירי חרב.
המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס והטיירוי בחיל הפרשים הכבד.
בעלי הברית היוונים תרמו בעיקר הופליטים שנלחמו, בדומה לפזטיירוי, במערך הפלנקס הצפוף ופרשים.
ההופליטים היוונים נהנו ממיגון טוב יותר מהפזטיירוי, היה להם מגן גדול הרבה יותר ושריון חזק יותר, אך החנית שלהם מסוג דורי הייתה קצרה בהרבה (כשני מטרים בלבד).
הפרשים התסלים היו איכותיים לפחות כמו ההטיירוי ומספרם היה דומה (1,800).
כמו כן, שירתו בצבאו כמה מאות פרשים יוונים נוספים שאיכותם הייתה פחותה יותר.
שכירי החרב הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך בעיקר מתרקיה.
בני תרקיה שירתו בעיקר בתור פלטסטים וחיל הפרשים הקלים.
האגריאנים מוזכרים פעמים רבות במקורות כפלטסטים מעולים.
הצבא התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים.
היה זה הקרב האחרון של הצבא המוקדוני שנוצר על ידי פיליפוס השני.
זמן קצר לאחר הקרב שחרר אלכסנדר את בעלי הברית היוונים משירותם ואפשר להם לחזור הביתה.
בנוסף לשינוי זה, שולבו שכירי חרב רבים מאוד בצבא ונוספו אליהם גם בני אסיה.
הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר הגדול, שפיקד גם על האגף הימני היוקרתי.
פרמניון, בדומה לקרב איסוס וקרב גרניקוס, פיקד על האגף השמאלי.
בלילה שלפני הקרב, כפי שחשש דריווש, הציע פרמניון לערוך התקפת פתע על המחנה הפרסי, אך זכה לתגובה מתנשאת מצדו של אלכסנדר בטענה ש"אני לא גונב ניצחון בלילה".
הסיבה האמיתית לכך היא שככל הנראה אלכסנדר לא רצה לסכן את צבאו בקרב שלא יכול היה לשלוט בו והתוצאות בו לא היו ודאיות.
במקום התקפה זו, הניח אלכסנדר לצבאו לישון בלילה שלפני הקרב ואף דאג שיקבלו ארוחה מסודרת.
הטקטיקה שנקט בה אלכסנדר הגדול בקרב זה הייתה ייחודית מאוד.
בדרך כלל קרבות מוכרעים על ידי מיטוט החזית בעזרת כוחות כבדים או מיטוט האגף על ידי כוחות ניידים.
במקרה זה לא הייתה לאלכסנדר אפשרות מעשית לאגף את המערך הפרסי שהיה ארוך בהרבה משלו וכוחותיו הניידים באגפים היו חזקים הרבה יותר מאלה של אלכסנדר.
מיטוט החזית בעזרת הפלנקס היה לוקח זמן רב ובזמן זה, היה מצליח הכוח הנייד החזק מאוד של הפרסים למוטט את האגפים של הצבא היווני-מוקדוני.
התקפה חזיתית עם פרשים על מערך סדור של רגלים, אפילו אם אינם מוגנים בשריון רב (כמו במקרה של רגלים פרסיים) היא הימור מסוכן שיכול להסתיים באבדות כבדות לפרשים התוקפים ואף בהפסדם, במיוחד שהפרשים של אלכסנדר לא היו מוגנים בשריון כבד במיוחד.
לכן, בחר אלכסנדר הגדול באופציה אחרת – הוא משך חלק מהמערך הפרסי לעבר האגף ותקף עם פרשיו בפרצה שנוצרה.
לצורך זה הוא בכל זאת תקף מהאגף, אבל במקום להמשיך ולאגף את האגף הפרסי, הפנה את פרשיו לעבר מרכז המערך הפרסי, לנקודה שממנה יצאו הפרשים הפרסיים כדי לתקוף אותו כך שנוצרה פרצה במערך הפרסי.
בזמן שהפרשים המוקדונים הכבדים תקפו את המערך הפרסי הוטל על הכוחות הקלים של האגף המוקדוני הימני להתמודד עם הפרשים הכבדים של הפרסים.
באופן עקרוני כוחות קלים אינם יריב שקול לפרשים כבדים, במיוחד כשהפרשים הכבדים נהנים מיתרון מספרי ואף מתבססים על תמיכה של פרשים קלים.
התזמון המדויק הן בביצוע ההתקפה והן בשילוב הכוחות הקלים בקרב היה מונח בבסיס תוכנית הקרב של אלכסנדר הגדול.
אלכסנדר ידע שניצבים מולו כוחות עדיפים ולכן הגה תוכנית מהפכנית - במקום לנסות ולהאריך את חזיתו על ידי הצבת הפלנקס היווני לצד הפלנקס המוקדוני הוא בחר להציב אותו מאחורי המערך הראשון על מנת למנוע התקפה על עורף הצבא.
האגפים היו מוגנים היטב בחי"ר קל ובפרשים.
ההייטירוי הוצבו בצד ימין והפרשים התסלים בצד שמאל.
אלכסנדר לקח לעצמו את הפיקוד על צדו הימני של הצבא ואילו פרמניון, המצביא הוותיק, קיבל את אגף שמאל.
לא היה מפקד עליון למרכז.
בנוסף, היות שאלכסנדר יצא עם פרשיו לתקוף את הפרסים, לא הייתה לו שליטה יעילה על מרכז המערך והפיקוד נמסר למפקדי חטיבות הפלנקס השונים, ללא מינוי מפקד עליון עליהם.
בתקופה זו לא נהגו להקציב כוחות לעתודה.
עצם הרעיון של קיום העתודה היה זר לרוב צבאות העולם העתיק, ובדרך כלל ניסו להאריך את הקו על מנת לאגף את האויב.
טקטיקה מקובלת אחרת הייתה ריכוז המאמץ באגף אחד על מנת לנסות ולשבור את הקו של האויב.
שתי האפשרויות היו חסומות בפני אלכסנדר - לא משנה כמה היה מאריך את הקו, אורך הקו של צבאו הקטן בהרבה לא היה משתווה באורכו לקו הפרסי.
בגלל אורך הקו הפרסי ועדיפותו הגדולה בפרשים גם הטקטיקה השנייה הייתה בלתי אפשרית.
כפי שניתן היה לצפות, דריווש רצה לאגף את צבאו של אלכסנדר ולשם כך מתח את הקו שלו והציב את כל הפרשים בקו הראשון, יחד עם מעט רגלים במרכז, שנועדו לתת הגנה לו ולאנשי מטהו.
הוא בחר להציב את מרכבתו במרכז כמקובל אצל הפרסים.
בנוסף לכך, הוצבו לפני הקו 200 מרכבות חרמש שנועדו לשבור את מערך הפלנקס ולפגוע בפרשיו של אלכסנדר באגף ימין.
התחבולה לא נחלה הצלחה, כי אלכסנדר צפה מהלך זה מראש והורה לפלנקס לפתוח את השורות ולתת למרכבות לעבור ביניהם, תוך ניצול העובדה שהמרכבה קשה מאוד לתמרון במהירות גבוהה.
בנוסף לאלה אריאנוס מזכיר חמישה עשר פילים אבל נראה שהם לא לקחו חלק בקרב כי הם נעדרים מתיאור הקרב.
היסטוריונים עתיקים אחרים לא מזכירים אותם ואילו אריאנוס לא מסביר מה עשו חיות אלה בקרב.
(הכיוונים בקרב מתוארים מנקודת המבט המוקדונית, אלא אם כן צוין אחרת.
כלומר, באגף ימין הכוונה לאגף ימין של אלכסנדר).
שני הצדדים בחרו לצאת להתקפה.
הפרסים שיגרו את מרכבות החרמש, אלכסנדר הניע את הפלנקס קדימה ואילו הוא עצמו יצא בראש כל אגפו הימני ימינה על מנת למשוך את הפרשים הפרסיים שמולו לכיוון זה.
הפרסים הגיבו כפי שציפה ואכן יצאו לקראתו.
בו זמנית שיגרו הפרסים כוח פרשים חזק נגד אגפו השמאלי של אלכסנדר שהיה תחת פיקודו פרמניון.
המרכז והקו הפרסי השני לא זזו בינתיים ממקומם.
בשלב זה המערכה התפצלה לשלוש מערכות משנה - אגף שמאל, אגף ימין ומרכז.
באגף ימין משך אלכסנדר הגדול את כל האגף ימינה על מנת לגרום לפרשים הפרסיים לצאת לקראתו וגם על מנת למנוע ממרכבות החרמש להתנגש בפרשיו.
הפרסים הגיבו לפי תוכניתו ויצאו לקראתו.
התחבולה הצליחה והמרכבות אכן פספסו את פרשיו.
אלכסנדר הטיל לקרב את הפרשים הקלים, הפרשים השכירים ואת הפלטסטים האגריאנים (בני שבט האגריאנוי מתראקיה), והם הצליחו לבלום את הסתערות הפרשים הפרסיים, אף על פי שהאחרונים היו חמושים טוב יותר מהם.
התפתח קרב פרשים עקוב מדם, ללא יתרון ברור לאחד מהצדדים.
אך היה ברור שבהינתן פרק זמן מספיק, ינצחו הפרסים בזכות חימושם העדיף ויתרונם המספרי.
המטרה של אלכסנדר לא הייתה ניצחון על הפרשים הפרסיים, אלא משיכתם ממרכז שדה הקרב ויצירת פרצה במרכז מערך האויב שבה הוא יוכל להסתער בראש פרשיו הכבדים.
הפרשים הפרסים ניסו להתקיפו מהעורף והאגף, אך פרשיו הקלים בעזרת הפלטסטים האגריאנים הצליחו לאבטח את המקום.
התמרון היה מסוכן מאוד כי כל האגף המוקדוני היה תלוי בעמידתם של חיילים קלי חימוש לעומת פרשים כבדים שבהם השתמשו הפרסים.
אילו חייליו הקלים היו ניגפים, הפרשים הפרסיים היו מתקיפים את אלכסנדר מאחור והוא היה מאבד את יכולת התמרון, כלוא בין המרכז הפרסי החזק ופרשי האויב הכבדים בעורף.
אלכסנדר השתמש בחילו הקטן בצורה טובה יותר והצליח לאתר פרצה במרכז המערך הפרסי, מקום בו עמדו הפרשים הפרסיים לפני הסתערותם.
הוא קיבץ את ההטיירוי וסידר אותם בטריז והתקיף את הקו הפרסי במקום הפרצה, תוך כדי שהוא מנסה להגיע אל דריווש.
ההימור השתלם והקו הפרסי התמוטט תחת לחץ הפרשים המוקדונים הכבדים ואלכסנדר הגיע עד דריווש עצמו, תוך כדי שהוא מפזר את משמרו האישי לכל עבר.
דריווש לא נשאר להילחם, אלא העדיף לברוח.
המרכז המוקדוני התקדם אל עבר המרכז הפרסי על מנת לרתקו למקום.
ההיפספיסטים אבטחו את האגף הימני של הפלנקס ואף עזרו לרעי המלך בפריצת הקו הפרסי.
שני הטכסיסים (חטיבות) הקיצוניים מצד שמאל פיגרו מאחור והפרסים הצליחו לחדור דרך פרצה זו.
זהו מצב קטלני עבור הפלנקס וכמעט תמיד הוא מסתיים בטבח של חייליו.
אלכסנדר חשש שאירוע כזה יכול להתרחש ולכן השאיר פלנקס רזרבי.
בינתיים יצא כוח ההבקעה הפרסי לבזוז את המחנה המוקדוני והפלנקס הרזרבי הצליח להתארגן ולאבטח את הכוח.
הפרסים התקיפו את האגף השמאלי שהיה תחת פיקודו של פרמניון.
בגלל יתרונם המספרי והאיכותי, ניצבו הפרשים המוקדונים לפני בעיה קשה.
רק חלק מפרשי האגף היו בינוניים - התסלים, כל היתר היו קלים ואילו הפרסים הפעילו כמויות גדולות של פרשים כבדים ובינוניים.