tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל הן מלוות בגשם כבד ולעיתים גם ברוח, ברד וטורנדו חזקים.
בחודשי החורף, ירידת שלג יכולה להתרחש בעת סופת רעמים.
סוצ'אבה (ברומנית: Judeţul Suceava) הוא מחוז בצפון רומניה באזור בוקובינה.
בירת המחוז היא העיר סוצ'אבה וסימון המחוז הוא SV.
המחוז הממוקם בצפון מזרח רומניה הוא בעל עבר היסטורי עשיר השולח את שורשיו עד לתקופות הפרה-היסטוריות.
בשנת 1359 יוסדה במרחב זה נסיכות מולדובה.
האזור סבל במרוצת ההיסטוריה מפלישות רבות של "שכנים", ובשנת 1868 עבר האזור לשליטתה של אוסטרו-הונגריה, זו שלטה באזור זה 50 שנה עד לסיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918.
שני שלישים מהמחוז שוכנים בחלק הדרומי של האזור ההיסטורי של בוקובינה, בעוד ששאר המחוז נמצא במערב מולדביה עצמה.
שטח המחוז הוא כ-8,553 קילומטרים רבועים, והוא המחוז השני בגודלו ברומניה אחרי מחוז טימיש.
הצד המערבי של המחוז מורכב מהרים מקבוצת הקרפטים המזרחיים: הרי רודנה, הרי ראראו, הרי ג'ומאלאו ורכסי בוקובינה.
גובה המחוז יורד לכיוון מזרח, עם הגובה הנמוך ביותר בעמק נהר סירת.
הנהרות החוצים את המחוז הם נהר סירט עם יובליו: נהרות מולדובה, סוצ'בה וביסטריצה.
מחוז ניאמץ, מחוז חרגיטה ומחוז מורש בדרום.
מחוז ביסטריצה-נסאוד ומחוז מרמורש במערב.
בשנת 2011 מנה מחוז סוצ'אבה 634,810 תושבים, עם צפיפות אוכלוסין של 74/קמ"ר.
גרמנים (גרמנים בוקובינאים, ציפצרים וגרמני הממלכה הישנה) - 0.11%
סלאבים (פולנים, סלובקים וצ'כים) - 0.5%
מועצת מחוז סוצ'אבה, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-36 חברים ("יועצים").
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 18 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 13 מפלגת תנועת העם (PMP) 5
מחוז סוצ'אבה מחולק ל-5 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 11 ערים ו-98 כפרים גדולים (קומונות).
ויקובו דה סוס (Vicovu de Sus)
הענפים הכלכליים השולטים במחוז הם כלהלן:
סוצ'אבה או סוצ'יאווה (ברומנית: Suceava, בפולנית: Suczawa, ביידיש: שאָץ (נהגה "שוֹץ"), באוקראינית: Сучава) היא בירת מחוז סוצ'אבה שבדרום בוקובינה, צפון רומניה.
העיר חולשת על עמק שבו זורם נהר בשם זהה.
השם ההונגרי המקורי של המקום הוא סִיצ'וָאר (Szűcsvár) ומובנו, "עיר הפרוונים".
בין השנים 1565-1348 הייתה סוצ'אבה בירת נסיכות מולדובה.
העיר נזכרת פעם ראשונה במסמך משנת 1388 כשהייתה בשלטונו של הנסיך פטרו מושט (Petru Muşat), שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1391-1375.
הנסיך שטפן הגדול בנה בה כנסייה בכל פעם שניצח אויב והוא מת בה ב-1504. על שמו "מצודת שטפן הגדול".
אלכסנדרו לאפושניאנו שהיה נסיך מולדובה פעמיים ובתחילת תקופת נסיכותו השנייה (בין אוקטובר 1564 ל-5 במאי 1568) העביר את הבירה ליאסי (תקופת נסיכותו הראשונה הייתה בין ספטמבר 1561 ל-18 בנובמבר 1552).
ב-1600 מיכאי האמיץ כבש את העיר במטרה לאחד את ולאכיה, נסיכות מולדובה וטרנסילבניה ולקבוע בה את בירתו, אך הוא נוצח.
חבל בוקובינה כולו היה בשליטה אוסטרית של בית הבסבורג (עד 1867) וקיסרות אוסטריה-הונגריה בשנים 1918-1775.
ב-1787 אוחדה בוקובינה עם גאליציה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך החבל לחלק מרומניה הגדולה.
כנסיית גאורגיוס הקדוש בסוצ'אבה הוכרה ב-1993 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאחת מ-7 הכנסיות המצוירות של מולדובה.
היישוב היהודי בעיר החל עם התיישבות סוחרים יהודיים מגאליציה והונגריה בראשית המאה ה-15 בעקבות הזמנת נסיך מולדובה, אלכסנדרו סֶל בּוּן.
לעיר הייתה חשיבות רמה בחיי המסחר כיוון שהיא היוותה מעבר לסחורות מגאליציה והונגריה לנמלי הדנובה והים השחור.
יהודים שברחו מרוסיה והמדינות הסמוכות מאימת פרעות ת"ח ות"ט הגיעו בין השאר לאזור רומניה דהיום ובכלל זה לסוצ'אבה, והביאו עימם את היידיש.
קהילה יהודית מאורגנת החלה בראשית המאה ה-18 בראשות רב שמונה בעידוד הנסיך אנטיוך קנטמיר שאישר ליהודים להתיישב בעיר.
עד שלטון בית הבסבורג ב-1775 כחלק שלטון לא היו גזרות נגד היהודים.
ב-1782 גורשו 31 משפחות יהודיות שמנו 90 נפשות מתוך 50 המשפחות ו-203 הנפשות שחיו אז בעיר בעקבות הוראת הגנרל אנזנברג לגרש את כל היהודים שהגיעו לבוקובינה מ-1769 ולא שילמו מס שנתי לשלטונות.
ב-1802 נסגרו כל מפעלי ייצור המשקאות החריפים של היהודים משום שהצלחתם פגעה במפעלים הנוצריים המקבילים, כשהתואנה הייתה שליהודים לא היו האישורים הנדרשים להפעלת המפעלים.
הגזרה פגעה קשות בקהילה היהודית שרוב חבריה התפרנסו מייצור ושיווק משקאות חריפים.
ובנוסף גם הוטלו מיסים כבדים על יהודי בוקובינה.
לאחר אביב העמים ב-1848 עמים רבים קיבלו עצמאות מכובשיהם, והיהודים קיבלו שוויון זכויות.
היחס החיובי ליהודים גבר ביתר שאת מ-1867 עם שלטון פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה-הונגריה שנשאר בתודעה הקיבוצית כאוהד היהודים, והקהילה היהודית שגשגה והתפתחה במהירות.
באותה תקופה רוב בתי מרכז העיר היו בבעלות יהודית, ושם אחד הרחובות הראשיים היה "רחוב היהודי" (Judengasse), שם שנשמר בפי התושבים עד גירוש היהודים ב-1941. ב-1914 הגיע מספר היהודים לשיא של 8,000 נפשות.
ב-1930 מספר התושבים היהודיים היה 3,522 שהיוו כחמישית מהאוכלוסייה הכללית.
השלטון הרומני לאחר מלחמת העולם הראשונה היה אנטישמי, אך בעקבות חוזה ורסאי נכפה על רומניה משטר דמוקרטי והרומנים נאלצו לכבד את זכויות היהודים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה פרצה החוצה האנטישמיות שרווחה בציבור ובשלטון והחלו הסתה אנטי יהודית וגזרות ורדיפות שהוחמרו כל הזמן.
הגזרות הקשות גרמו שרבים ירצו לעלות לארץ, אך כיוון שהוגבל מספר אישורי העלייה (סרטיפיקט) שהעניק שלטון המנדט הבריטי, רבים לא הצליחו לעלות.
בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעה רדיפת היהודים לשיא והתרבו הרציחות.
בי"ז בתשרי תש"ב (8 באוקטובר 1941) הוקם גיטו, ובשלושת הימים שאחרי גורשו כל יהודי סוצ'אבה ובאלצ'יאנה הקרובה לטרנסניסטריה.
סבתו מרים-חיה, בתו של ר' מאיר מפרמישלאן שקיבלה בירושה מאביה את מקלו, חיה בעיר והייתה ידועה כבעלת מופת בזכות עצמה.
היא ביקשה שלאחר מותה יניחו את המקל של אביה בקברה להגנה על העיר, ובמלחמת העולם הראשונה כל העיירות בסביבה נשרפו למעט סוצ'אבה שנותרה שלמה.
היא נפטרה בכ"ה באדר תרס"ג (1903) ומעל קברה הוקם אוהל מפואר בבית העלמין הישן שהיה עוד פעיל אז.
בנוסף, בז' באדר תרמ"ז, נולד בעיר הרב מאיר שפירא (בן דודו של הרב משה חיים לאו), ראש ישיבת חכמי לובלין, ויוזם לימוד הדף היומי.
כך הג'וינט היה יכול לעזור בשיפוץ בית הכנסת הגדול בנוסף לשיפוץ בית העלמין ועזרה במזון ולבוש, וכך יכולה הייתה להתקיים פעילות ציונית ורבים עלו לארץ.
לאחר הקמת המדינה נפתחו שערי רומניה ורובם ככולם של יהודי העיר הגישו בקשות לעלייה לישראל, למעט חלק מתומכי המשטר הקומוניסטי החדש.
במרץ 1949 (תש"י) השלטונות אסרו את הפעילות הציונית.
למרות זאת היו גלי עלייה בנקודות זמן שבהם התירו השלטונות לעלות כמו בתחילת שנות ה-50, בשנות ה-70 ושנות ה-80. אך יהודים שהגישו בקשות לעלות בזמנים אחרים כמו בתחילת תשי"ד (סוף 1953) פוטרו מעבודתם או סולקו מלימודיהם באוניברסיטה.
היו יהודים לא מעטים שהיגרו למדינות המערב באירופה וצפון אמריקה.
עשרה בתי כנסת פעלו בסוצ'אבה.
הראשון הוא בית הכנסת הגדול שהוקם במאה ה-18 ונשרף ב-1771, ואת אבן הפינה של המבנה החדש הניח ר' חיים טירר.
היום עומד על תילו רק "בית הכנסת גמילות חסדים" שהיה השני שהוקם (בתר"ל, 1870).
מבית הכנסת הגדול נותרו רק קירות.שלושה בתי קברות יהודים ידועים בסוצ'אבה בית העלמין העתיק הוקם כבר בראשית המאה ה-14 על פי כתובות על המצבות העתיקות.
בית העלמין הישן לא נצא בשימוש מסוף המאה ה-19, והיהודים קברו את מתיהם בבית העלמין החדש יותר שהוקם ב-1892.
בשנת 2021 ראו אור שני כרכים של הספר "היה פעם בסוצ'אבה-בוקובינה".
הספר הוא לקט של זכרונות של 56 יהודים ילידי סוצ'אבה.
העורכת והמפיקה היא ד"ר לילי (וינטראוב) פאוקר, ילידת סוצ'אבה ותושבת קריית מוצקין.
הפרקים כתובים בעברית, באנגלית וברומנית.
היוזם לכתיבתם של הסיפורים שההורים סיפרו לכותבים היה של פול ליינבורד.
הסופר נורמן מאנה הוסיף ערך על יהדות רומניה.
סופת חול או סופת אבק היא תופעה מטאורולוגית בה רוח מנתקת גרגרי חול ואבק מן הקרקע ומעלה אותם מעלה לכדי יצירת ענן אבק וחול.
ההבדל בין סופת חול לסופת אבק הוא משך הסופה.
חלקיקי החול כבדים מאבק, ולכן הרוח נושאת אותם באוויר פחות זמן.
לעומת זאת, האבק, בעל המשקל הזעיר, נשאר באוויר זמן ארוך יותר, וכך עשויה הסופה להגיע למקומות רחוקים יותר.
התופעה נפוצה בצפון אמריקה, בחצי האי ערב, במדבר גובי שבמונגוליה, הטאקלמן שבצפון סין, במדבר סהרה, בנגב ובמקומות נוספים.
סופת החול היא בדרך כלל תוצאה של פגיעה פתאומית של אוויר חם בקרקע.
האוויר שמעל החול מתחמם ומתרומם.
כך נוצרים הבדלים בלחץ האוויר ובטמפרטורה.
הרוחות הקרירות יותר מתחילות לנשוב במהירות ומתחזקות עד כדי להזיז חולות.
סופות חול המגיעות ממדבר סהרה לאירופה נקראות "סימוּן".
שאריות של סופות כאלו מצויות גם בקרקעית האוקיינוסים והימים הקרובים למקום ההתרחשות.
סופות אלו עשויות להגיע עד לגובה של כ-1,500 מטרים.
לסופות אלה תפקיד אקולוגי חשוב, בהביאן חומרי מזון לאוכלוסיית האצות והפלנקטון באוקיינוס.
אצות ופלנקטון מהוות חלק ניכר מהבסיס של שרשרת המזון באוקיינוס, ולמידת שגשוגן השלכות רבות.
לאחר סופות שכאלה ניתן לעיתים לחזות בפריחת אצות ופלנקטון – עליית האוכלוסייה במאות מונים, עד שצבע האוקיינוס משתנה.
סופות חול יכולות ליצור מצב ראות אפס, מצב שכלל לא ניתן לראות בעת התרחשותו.
במצבים כאלו מומלץ לא לצאת ממקום מחסה, ולהימנע מפעילות גופנית מחוצה לו.
בישראל נפוצות סופות חול, המגיעות מהנגב וממדבר סהרה.
לסופת חול יש מספר תנאים על מנת שהיא תיווצר:
חול דק – ככל שגרגרי החול קטנים יותר, קל יותר לרוח לשאת אותם.
לכן, סופות חול מתרחשות בדרך כלל במדבריות, שם גרגרי החול קטנים.
בחוף הים, לעומת זאת, גרגרי החול עבים מאוד, ולא מצליחים להתרומם מעבר לזמן קצר.
יובש החול – חול חייב להיות יבש כדי שהרוח תוכל לשאת אותו.
אדמות מסוימות סופגות מים והופכות למוצקות וכבדות יותר.
לכן, כאשר לחות האוויר נמוכה יותר, גבוה יותר הסיכוי לסופת חול.
עוצמת הרוח – הרוח צריכה להיות חזקה מספיק על מנת שתוכל להרים את גרגרי החול.
ברוב האזורים המדבריים מספיק שהרוח תהיה בעוצמה של 20 קשר.
יציבות האוויר – כאשר הקילומטרים התחתונים של האטמוספירה אינם יציבים נוצרים זרמי אוויר אנכיים שמסיעים את החול והאבק כלפי מעלה.
כאשר האטמוספירה יציבה לא תיתכן סופת חול.
סופת חול מתפתחת בשני שלבים עיקריים:
הינתקות גרגרי חול ואבק מן הקרקע.
העלאת גרגרי החול והאבק כלפי מעלה.
שני השלבים האלו מתרחשים עד שנוצר מעין ענן.
ישנן שתי אפשרויות ליצירת סופת אבק.
הראשונה, הינתקות של חול מתילי חול.
בקרקע החולית נוצרים מעין גלים, וגרגרי החול שנמצאים ב"קצה" הגל ניתקים על ידי הרוח.
תהליך נוסף שעשוי להתרחש הוא היווצרות של הפרשי לחץ בין האוויר שנמצא בין גרגרי החול לבין האוויר שנמצא מעל החול.
לחץ האוויר יפחת אם תנועתו תוגבר, כך שהאוויר המצוי בין הגרגרים נדחף החוצה, משחרר את הלחץ, מתגבר על כוח המשיכה וגורם להעלאתם של החלקיקים.
הגרגרים הגדולים יותר, אותם הרוח אינה מסוגלת לשאת, נופלים חזרה וגורמים להקפצה (בלעז: Saltation) של גרגרים אחרים.
כאמור גרגרי החול אינם מגיעים לגובה רב בסופת חול עקב מסתם.
לאחר שעלו כמה מאות מטרים הם נופלים ואינם מגיעים למרחקים גדולים מאזור ההתאבכות.
לעומתם, גרגרי האבק נופלים לאיטם, נישאים בקלות על ידי הרוח, מגיעים לגובה של קילומטרים וגומאים מרחק עד אלפי קילומטרים עד שקיעתם.
גורמים נוספים שמשפיעים על יצירת סופת החול הם זרמים עולים של מערבָּל (קונווקציה, Convection) שקיימים בשעות היום, על כן סופות חול מתרחשות בעיקר ביום.
יתר על כן, שקע ברומטרי או חזית עשויים גם הם לגרום לעליית האוויר.
סופת חול בעלת ממדים רחבים
ישנן סופות שנוצרות עקב מערכות סינופטיות עם רוחות בעוצמה חזקה במרחב גדול.
לדוגמה, שקע חזיתי שעובר בצפון אפריקה בהיעדר גשמים עקב היובש, גורם לסופות חול נרחבות.
כמות החול הגדולה במדבר סהרה יוצרת ענני אבק המגיעים לאירופה ולאסיה, ולעיתים אף לאמריקה, שם הם גורמים לאובך.
סוגים שונים של רוחות מדבר
סופות אבק נוצרות במקומות יבשים כאשר רוחות חזקות נושאות כלפי מעלה גרגרי אבק שממלאים את האוויר.
עקב היות החול יבש הרוח יכולה לשאת כמות גדולה של חול למקומות שונים.
כאשר סערה מגיעה מכיוון מזרח אל הים התיכון, רוחות דרומיות חזקות נושבות.
כשאזור הלחץ הנמוך של הסערה ממוקם מדרום לספרד או ממערב לאפריקה רוחות מזרחיות-דרומיות בעלות מזג חם ויבש נושבות במרוקו לכיוון האוקיינוס האטלנטי – רוחות אלו נקראות לֶסְטֶה (Leste).
בעוד הלסטה נושבת, רוח מזרחית אחרת נושבת במצר גיברלטר המכונה לוונטר (Laventer).
כאשר מגיעה סערה אל הים התיכון, נושבות רוחות מכיוון אלג'יריה לספרד.
באזור זה הרוחות מכונות לווצ'ה, ומביאות איתן כמות גדולה של חול.
הרוח לא מספיקה להתקרר כאשר היא עוברת מעל הים משום שהדרך שהיא עוברת שם קצרה למדי, לכן, כאשר הרוח מגיעה לספרד היא מעלה את הטמפרטורה במידה ניכרת.
הרוח החזקה ביותר במדבר סהרה נקראת "שירוקו" (Sirocco) ומכונה גם "נשיפת סהרה".
רוחות אלו מגיעות ממרכז המדבר לכיוון איטליה כשהן מלאות באבק ובחול, שם הן נתקלות בהרים ומורידות גשם מעורב עם אבק וחול המכונה "גשם אדום".
שקעים שנמצאים במזרח התיכון באים יחד עם רוחות מכיוון דרום במצרים, ירדן וישראל.
רוחות אלה שכיחות בעונות מעבר, שיש בהן עלייה חדה בטמפרטורה וירידה בלחות.
משמעות המילה "חמסין" בערבית היא 50. ככל הנראה מקור השם בכך שרוחות חמסין נושבות 50 ימים בשנה או שתקופתן היא חמישים הימים שבין פסח לשבועות.
כאשר הסופה יוצרת קיר מובחן של ענני אבק מתגלגלים היא מכונה חבוב.
מקור הכינוי ערבי, מאזור סודאן, אך הוא משמש גם באנגלית.
הקיר נוצר לאורך החזית הקרה ומופיע לעיתים בסהרה ובמדבר המערבי.
בשנת 2017 נצפתה תופעה כזו בדרום הערבה שבישראל.
סופות חול מחוץ לכדור הארץ
סופות חול מתרחשות גם מחוץ לכדור הארץ, במאדים.
סופה כזו שהתרחשה במאדים בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הביאה לפריצת דרך בהבנת התהליך של חורף גרעיני.
ב-2018 נמצא כי סופות דמויות אלה מתרחשות גם בטיטאן, ירחו של שבתאי.
סופת קרח הוא סרט דרמה אמריקאי מ-1997, בוים על ידי אנג לי ומבוסס על רומן מ-1994 בשם זהה שנכתב על ידי ריק מודי.
הסרט מציג עם הרכב השחקנים: קווין קליין, ג'ואן אלן, טובי מגוויר, כריסטינה ריצ'י, אלייג'ה ווד וסיגורני ויבר.
הסרט מתרחש בתקופת חג ההודיה, 1973, שתי משפחות שכנות בפרברי קונטיקט: הוד וקארבר, מתמודדות עם התבגרותם המהירה של ילדיהם, בגידות בחיי-הנישואין, חוסר-סיפוק וניכור רגשי.
הסיפור מתמקד בפרק-זמן קצר כשסופת קרח חזקה מכה בעירם ניו כנען.
משפחת הוד: בן (קווין קליין), אלינה (ג'ואן אלן) וילדיהן, פול (טובי מגוויר) בן ה-16 וונדי (כריסטינה ריצ'י) בת ה-14;
ומשפחת קארבר: ג'ים (ג'ימי שרידן), ג'ייני (סיגורני ויבר) וילדיהן: מייקי (אלייג'ה ווד) וסנדי (אדם האן-בירד).
שתי המשפחות לא מתפקדות ומסתירות את חייהן האישים ואת מעשיהן מבני המשפחה: בן, חסר-סיפוק בנישואיו, מנהל רומן מגושם עם ג'ייני (באחד המפגשים שלהם בן משעמם את ג'ייני בשיחה על מקום עבודתו ובפגישה השנייה ג'ייני יוצאת מן החדר באמתלה שעליה לקחת אמצעי-מניעה ונוסעת מן הבית).
אלינה משועממת, אינה יודעת כיצד להפיג את השעמום ואף אינה יודעת כיצד להביע את רגשותיה (במהלך הסרט נראית משוחחת בעניין עם אחד הכמרים, יוצאת בהתרגשות למסע-אופנים ומחפשת ריגוש על ידי גנבה מבית-מרקחת מקומי).
וונדי, בתם בת ה-14, מגלה את המין, נהנית ממשחקים מינים עם ילדי הקארברים, מתעלסת עם מייקי הגדול באחים ובאחת הסצנות מגלה את אבר-מינה לסנדי הקטן באחים והמפוחד, ובתמורה מבקשת לראות שלו.
האירוע מגיע עד התפרצותו המבוהלת של סנדי).
ופול (אשר איתו מתחיל הסרט), שחוזר לחופשת החג, בתול ומאוהב בחברתו ללימודים ליביטס קייסי (קייטי הולמס).
הוא ילד טוב, טוב מדי (כך נראה שהוא מרגיש.
באחת הסצנות מדגישה זאת ליביטס באמרה שהיא אוהבת אותו כאח).
קשה להתעלם מזה שפול הוא אולי הנורמלי מבין כולם בייחוד מפני שהוא היחיד שלומד הרחק ממשפחתו מחוץ לניו-קיינן.
באופן כללי נושאי השיחה והחדשות בטלוויזיה, עוסקים במאפייני שנות השבעים: שערוריית ווטרגייט, מסיבת מפתחות (מסיבה בה מפתחות המשתתפים מושלכים לקערה משותפת וביציאה, מבלי להסתכל, כל אישה מוציאה צרור והולכת הביתה עם בעליו) וגרון עמוק (סרט פורנוגרפי מ־1972).
הפרבר מתפקד כסמל לריחוק מסביבה נורמלית.
בן ואלינה מפסיקים את טיפול הזוגיות שלהם (הם סוטים מן הדרך הנורמלית לטפל בזוגיות הרעועה שלהם ויוצאים מעתה לטפל בה בדרכם האישית).
הסופה מתפקדת כמטאפורה על האופי הקפוא של הדמויות, אך גם על ההסתגרות שלהם מפני הסופה ובריחתם אל עצמם מפני הסופות בחוץ.
לא ההודים ולא הקארברים מדברים בינם לבין עצמם אלא עוזבים ונעזבים למחשבותיהם ונראה בבירור כי חסר להם מגע גופני ולכן הבגידות, הניסיונות המינים והרצון למגע.
לדוגמה ונדי כאשר היא נכנסת למיטה עם סנדי הם כשני ילדים, אחים, לאו דווקא נאהבים; כאשר היא מתעלסת עם מייקי לא נראית אהבה ביניהם; פול שמשתוקק למערכת יחסים עם ליביטס; הבגידות של ג'ייני ובן; גנבותיה של אלינה; כל אלה רצון משווע לרצון כל אדם: לשיחה, הבנה ומגע.
מסיבת-המפתחות בסרט משקפת את כוחו הדל של המין ביצירת קשר אמיתי בין בני זוג.
באמצעות ונדי ומשחקיה המיניים; בגידותיו של בן עם ג'ייני, רצונו של פול ליחסי-מין עם ליביטס, אזכורו של הסרט הפורנוגראפי גרון עמוק.
לאחר ההיכרות עם הדמויות מגיעה הסופה לשיאה בלילה (צילומי הסופה מרהיבים ביופיים).
סנדי וונדי נרדמים יחד במיטה.
פול ישן ברכבת התקועה בסופה לאחר פגישתו עם ליביטס שם גילה כי הוא לא נאהב אלא אהוב כאח.
במסיבת המפתחות המתקיימת באותה-עת מתגלה הרומן של בן עם ג'ייני (ג'ייני יוצאת עם בחור צעיר ובן מתנגד לכך בצורה מביכה), אלינה וג'ים מקיימים יחסי-מין חפוזים במכונית...
לפנות-בוקר מגיעים ג'ים ואלינה לביתו של ג'ים; ג'ייני אחרי שנפרדה מהבחור הצעיר עמו יצאה מן המסיבה שוכבת שוב לבדה במיטה; אלינה מגלה את בתה במיטה עם סנדי, בן מתפכח ונוסע חזרה הביתה (בדרך הוא מגלה את גופתו של מייקי לצד הדרך ומביא אותו לבית הקארברים).
ג'ים מתאבל על בנו, ונדי מנסה לנחם את סנדי וג'ייני שומעת את הבכי מתחת לסדינים.
אור הבוקר מתחזק, נראים עקבותיה של הסופה (הן בחוץ והן בבית הקארברים), נראה שהכול התפרק ומול מראה המשפחות המפורקות נראה כי החיפוש אחרי האושר העצמי נעשה באופן המביש ביותר.
בן, אלינה וונדי נוסעים אל תחנת הרכבת לאסוף את פול שחוזר מביתה של ליביטס.
ברגע שכולם יושבים במכונית בן נשבר ומתחיל לבכות.
ועל המשפחה בהיותה מורכבת מכמה פרטים, השגתו קשה יותר, וכי תפקיד זה מוטל בעיקרו על כתפי ההורים אשר זוגיותם היא הבסיס לכך – ובכך טמון חוזקו של הסרט.
סוֹצְ'י היא עיר לחופו של הים השחור, בדרום-מזרחו של חבל קרסנודאר ברוסיה.
לעיר מעמד של חבל עירוני (городской округ) המשתרע על פני 3,502 קמ"ר, הגדול ברוסיה, ואילו השטח הבנוי של העיר גופא משתרע על-פני 176.77 קמ"ר.
מקורה של העיר במבצר שהקימו הרוסים לראשונה בשנת 1838. בתקופה הסובייטית היא התבססה כאתר תיירות לחופי הים השחור.
העיר ידועה כמרכז לספורט חורף וכנקודת מוצא לאתרי הקווקז המערבי, ובכללם השמורה הביוספרית הלאומית של הקווקז, שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1999. עוד ידועה העיר בחופיה ובאקלימה הנוח וכן במבנים הסטליניסטיים שהוקמו בה במהלך ימי השלטון הסובייטי.
סוצ'י אירחה את משחקי החורף האולימפיים בשנת 2014, שהביאו לעיר תנופת פיתוח.
היא נמנתה גם עם הערים שארחו את משחקי גביע העולם בכדורגל ב-2018, באצטדיון פישט האולימפי שנבנה לקראת אולימפיאדת החורף ומכיל 40,000 מושבים.
סוצ'י שוכנת על מישור צר על חופו הצפון-מזרחי של הים השחור, כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לגבולה של רוסיה עם אבחזיה שבגאורגיה.
אורכה של העיר לאורך חופי הים השחור הוא 145 ק"מ, והיא אחת הערים הארוכות באירופה.
גבולה המזרחי של העיר עובר לאורך הגבול הבינלאומי עם גאורגיה ולאורכו של נהר פסואו, ואילו ממערב ומצפון היא גובלת בנהר שפסי.
בעורפה של סוצ'י שוכן רכס הקווקז המערבי המגיע לשיאו בגבהים של מעל ל-3,000 מטר במרחק של 40 עד 60 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר.
עם זאת, פסגות ההרים מגיעות לגבהים של כ-1,000 מטר כבר במרחק של 15 עד 20 ק"מ מהעיר, ולשיאים של 2,000 מטר במרחק של כ-30 ק"מ ממנה.
בשטחה של העיר זורמים נחלים רבים המנקזים את רכס הקווקז המערבי אל הים השחור, ובמרכזה נשפך נחל סוצ'י אל הים.
מתוך כלל שטחו של החבל העירוני רק שטח של כ-250 קמ"ר בנוי או משמש לשימושים עירוניים.
רובע מרכז (Центральный - "צנטרלני") - 32 קמ"ר.
רובע לזרבסקי (Лазаревский) בצפון-מערב - 1,744 קמ"ר.
רובע חוסטה (Хостинский - "חוסטינסקי") בצמוד ממזרח למרכז - 374 קמ"ר.
רובע אדלר (Адлерский - "אדלרסקי") לאורך גבולה המזרחי של העיר רבתי וצפונה לעבר ההרים - 1,352 קמ"ר.
אקלימה של סוצ'י הוא סובטרופי גשום, ויוצא דופן ברוסיה.
העיר שוכנת בקו הרוחב 45° צפון, ומתאפיינת בקיץ חם וארוך ובחורף קצר ומתון.
תנאים אלה מתאפשרים בשל ההגנה שמעניק לה רכס הקווקז המונע חדירת אוויר קר מצפון, בשל ריבוי המשקעים ובשל השפעתו הממתנת של הים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 14°C, ומגיעה בקיץ לממוצע של 23°C ובחורף ל-6°C.
טמפרטורת מי הים הממוצעת בחודש אוגוסט היא 24.1°C.
אקלימה של סוצ'י עשיר במשקעים ומדי שנה יורדים בה בממוצע 1,584 מ"מ.
חודשי החורף גשומים בהרבה מחודשי הקיץ.
בינואר ובדצמבר עשויים לרדת 200 מ"מ בחודש, ואילו בקיץ יורדת בכל חודש כמחצית מכמות זו.
בדרך כלל קורה הדבר בקיץ במספר ימים גשומים במיוחד.
עם זאת, נתונים אלה מתייחסים למרכזה של העיר, ובהרים שבתחומה שורר אקלים קר יותר המתאפיין בחורף מושלג, אך גם זה מתון ביחס לאזורים אחרים בעולם השוכנים באותם גבהים ובאותו קו רוחב.
אקלימה של העיר משפיע על הצומח, ובמקום גדלים עצי דקל ובננה והדרים, והעיר אף מתפארת במטעי התה הצפוניים באירופה.
סמל העיר ודגלה משקפים את נתוניה הטבעיים ובהם ארבעה מרובעים המציגים את השמש, עץ דקל, קו חוף הים ואת צללית ההרים.
במרכז נראה ענן מוריד טיפות גשם, ומעליו צללית הרי הקווקז.
בעת העתיקה התגוררו הזיגים (Ζυγοί) באזור, עם צ'רקסי עתיק אשר תואר על ידי סטראבון כשבט שחי מצפון לקולכיס.
ארצם שנקראה זיקס השתרעה במורדות הצפוניים של הקווקז, מזרחית להר אלברוס.
במאה ה-5 לפנה"ס החלו יוונים להתיישב באזור, אך השפעתם באזור הייתה קטנה מהשפעתם בחופי אסיה הקטנה ובאזור חצי האי קרים.
מהמאה ה-6 ועד המאה ה-7 נשלט האזור בידי ממלכת אגריסי, ולאחר מכן בידי ממלכת אבחזיה אשר הגיעה לשיאה במאה ה-9 ובמאה ה-10. שתי ממלכות נוצריות אלו הקימו מספר כנסיות בתחומה של סוצ'י כיום, והקיר הצפוני של בזיליקה ביזנטית מהמאה ה-11 עדיין ניצב ביישוב לואו ברובע לזרבסקי.
במהלכה של תקופה זו חרבו היישובים הנוצריים לאורך חופי הים השחור מידיהם של שבטים טורקים וממלכת הכוזרים מספר פעמים.
מהמאה ה-15 ואילך שלטו שבטים הרריים צ'רקסיים מקומיים בחופיו הצפון-מזרחיים של הים השחור, ועל אלה נימנים האוביחים, השפסוגים והסדזים.
האזור היה אמנם נתון לשליטה עות'מאנית, אך זו הייתה רופפת למדי.
השם סוצ'י נזכר לראשונה בתקופה זו על ידי אווליה צ'לבי, הנוסע העות'מאני בן המאה ה-17, אשר הזכיר את ההרים הסמוכים למקום וכינה אותם בשם "סוצ'ה".
המלחמה העות'מאנית-רוסית הסתיימה בהסכם אדריאנופול שנחתם ב-14 בספטמבר 1829 ולפיו קיבלה האימפריה הרוסית את השליטה במזרחו של הים השחור.
בשנת 1837 הקימו הרוסים את "מבצרי רוח הקודש" (форты Святого Духа - "פורטי סוויאטוגו דוחה") באזור שהיה מיושב בידי הסדזים והמהווה כיום את רובע אדלר בדרום-מזרח העיר.
ב-21 באפריל 1838 הוקם מבצר גם בשפך הנהר סוצ'י במרכזה של העיר כיום, אזור בו ישבו האוביחים.
המבצר נקרא "מבצר אלכסנדריה" (форт Александрия) על שמה של אלכסנדרה פאודרובנה, אשתו של הצאר ניקולאי הראשון, אך שנה לאחר מכן, ב-18 במאי 1839, שונה שמו למבצר נווגינסקי (Навагинское - "נווגינסקויה") על שמו של הכוח הצבאי שהיה מוצב בו.
עוד הוקמו שני מבצרים נוספים - "לזרבסקי" (Лазаревский) על שמו של אדמירל מיכאיל לאזארב בשטחם של השפסוגים, ו"גולובינסקי" ( Головинский) באזור שיושב בידי האוביחים, ואלה היו לגרעין היישוב העתידי בחלקה המערבי של העיר.
המבצרים היו חלק מקו ההגנה שהקימו הרוסים במלחמת קווקז אותה ניהלו כנגד הצ'רקסים.
ב-1854, שנה לאחר פרוץ מלחמת קרים, פונה מבצר נווגינסקי כדי למנוע את נפילתו בשבי של הכוח הצבאי שהיה מוצב בו, והצבא הטורקי אכן נחת בחופי אדלר זמן קצר לאחר מכן.
לאחר המלחמה, בשנות השישים של המאה ה-19 גורשו רוב הצ'רקסים מסביבות סוצ'י לתחומי האימפריה העות'מאנית ובחוף הצפון-מזרחי של הים השחור נותר יישוב דליל.
לחלק מהשפסוגים הותר להישאר בסוצ'י ועד היום הם ממשיכים לשמור על אופי ייחודי של כפר צ'רקסי ברובע לזרבסקי.
רובם של הצ'רקסים בישראל הם פליטי סוצ'י.
רוסים, ארמנים ויוונים התיישבו באזור, והמצודה על נחל סוצ'י הוקמה מחדש ב-25 במרץ 1864, הפעם בשם "דחובסקי פוסאד" (Даховский Посад).
עם תום מלחמת קווקז איבדה המצודה את חשיבותה האסטרטגית, ויישוב עירוני החל צומח במקום.
כנסייה ראשונה הוקמה בו ב-1874, וב-6 באוקטובר 1896 שונה שמו של היישוב לסוצ'י על שמו של הנחל הסמוך.
ב-1902 קמו במקום המרחצאות הרפואיים הראשונים, וכיום שוכנים בעיר ובסביבותיה כ-300 אתרי ספא.
החל בתחילת 1905 ולקראת מהפכת 1905 החל חוסר שקט פוליטי בעיר, כמו בכל רוסיה, ונערכו בה מספר הפגנות.
לאחר פרסום מנשר אוקטובר התארגנה בעיר מיליציה, והמרד המזוין בעיר פרץ ב-28 בדצמבר 1905 והסתיים ב-5 בינואר 1906. פעילי המהפכה נשפטו ודינם נגזר בחודש יולי 1907 לתקופות גלות ממושכות בסיביר מלוות בעבודת פרך.
ב-1909 הוקמו בסוצ'י שני בתי המלון הראשונים, וב-1910 החל מתפרסם בה העיתון הראשון - "חבל הים השחור" (Черноморский край - "צ'רנומורסקי קראי").
בשנה זו ניטעו מטעי התה הראשונים ברובע לזרבסקי, וב-1913 החלו פנסי חשמל להאיר את רחובותיה של סוצ'י.
ב-1917 קיבל היישוב מעמד של עיר, ובאותה שנה הגיעה אליו מסילת הרכבת שלאורך חופו הצפוני של הים השחור (Северо-Кавказская железная дорога).
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה נערכו מספר קרבות באזור בין הצבא האדום, הצבא הלבן והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
המערכה, אשר זכתה לכינוי סכסוך סוצ'י, התמשכה ברמה משתנה מיולי 1918 עד מאי 1919. והסתיימה בתיווך בריטי שקבע את הגבול בין רוסיה לגאורגיה.
בתקופתו של סטלין החלה העיר מבססת את מעמדה כאתר קיט, ולסטלין עצמו הייתה דאצ'ה בעיר.
בעיר החלו להיבנות מבנים בסגנון נאו-קלאסי וסטליניסטי.
ב-1937 צורפה העיר למחוז קרסנודאר, ונחנך בניין תיאטרון החורף (Зимний театр - "זימני תאטר").
בעת מלחמת העולם השנייה שימשו המרחצאות הרפואיים ובתי המלון בעיר כמתקני הבראה של הצבא האדום ובסך הכל שהו בהם כחצי מיליון חיילים.
מסלול המראה נסלל באדלר ב-1941, והמקום ששימש כשדה תעופה צבאי בעת המלחמה, הפך לנמל התעופה האזרחי של העיר החל ב-1948. צבא גרמניה הנאצית הגיע עד סמוך לקווקז בנובמבר 1942, וסוצ'י נמצאה בקרבת החזית עד הדיפתו בתחילת 1943.
באמצע שנות החמישים התאוששה סוצ'י מהשפל בתנועת התיירות שנגרם בעקבות מלחמת העולם השנייה, וב-1959 החלה תחנת טלוויזיה לשדר בעיר.
ב-10 בפברואר 1961 אוחדו ארבעת הרבעים המהווים יחד את "סוצ'י רבתי" (Большой Сочи - "בלשוי סוצ'י"), והעיר קיבלה את ממדיה הגאוגרפיים הנוכחיים.
לאחר התפרקות ברית המועצות ומשאיבדה רוסיה את השליטה בחצי האי קרים, הפכה סוצ'י לבירת נופש הקיץ הבלתי רשמית של רוסיה, וביישוב דגומיס שבלזרבסקי שוכן אחד ממעונותיו של נשיא רוסיה.
בראשית המאה ה-21 חוותה העיר תנופת התפתחות וזרם של השקעות.
העיר הציגה את מועמדותה לאירוח משחקי החורף האולימפיים בשנת 2014, ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין נרתם אישית לקידום הרעיון.
ב-4 ביולי 2007 הכריז הוועד האולימפי הבינלאומי כי סוצ'י זכתה בזכות זו, ואולימפיאדת סוצ'י נערכה בעיר בין ה-7 בפברואר 2014 ל-23 בפברואר 2014.
ב-1864, לפני גירוש הצ'רקסים, מנתה אוכלוסיית האזור כ-300,000 איש.
לאחר מכן התדלדלה האוכלוסייה באופן משמעותי ועמדה בשנת 1900 על כ-33,000 תושבים בלבד, דהיינו, כ-11% מגודלה הקודם.
עוד התגוררו בעיר גאורגים, צ'כים, פולנים, טורקים ואסטונים.
להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז 1897 ועד להווה:
בשנת 2002 מנתה אוכלוסיית העיר סוצ'י 328,809 איש ובסוצ'י רבתי התגוררו אותה עת כמעט 400,000 איש.
מאז נרשמה עלייה מתונה באוכלוסיית העיר ובשנת 2010 הוערכה זו במעט יותר מ-420,000 איש.
באותה עת מנו הרוסים בסוצ'י רבתי 69.92% והקבוצות האתניות האחרות היו הארמנים (20.09%), האוקראינים (2.29%), הגאורגים (2.03%) ומעט יוונים.
347,932 מהתושבים התגוררו באזור העירוני של העיר והיתר בפריפריה.
מבחינת חלוקת האוכלוסייה העירונית לפיה רבעיה, מספר התושבים הגדול ביותר הוא ברובע המרכזי (145,694) ולאחריו באדלר (76,534), לזרבסקי (68,336) ובחוסטה (64,604).
כ-80% מכלל תושבי העיר הם נוצרים אורתודוקסים, ובתחומי העיר למעלה מ-30 כנסיות וקפלות אורתודוקסיות.
לצד אלה קיימת בעיר קהילה נוצרית ארמנית גדולה למדי, וקהילות קתולית (בעיקר פולנים) ופרוטסטנטית קטנות.
עוד מתגורר בעיר מיעוט מוסלמי שעליו נמנים טורקים, קברדינים, אזרים, טטרים וצ'רקסים.
הקהילה היהודית בסוצ'י היא קטנה מאוד.
בראש הקהילה הדתית עמד הרב אריה איידלקופ, ששימש כשליח חב"ד בעיר, הוא גורש מטעם המדינה משם ב-2017.
המשרה הבכירה בעיר היא ראש עיריית סוצ'י, הנבחר על ידי חברי האספה העירונית של סוצ'י.
מאז ספטמבר 2019 מכהן אלכסיי קופאיגורודסקי כראש העיר הנוכחי.
הגוף המייצג הבכיר היא האספה העירונית המכהנת כפרלמנט עירוני, המורכבת מ-50 צירים הנבחרים על ידי תושבי העיר בבחירות חשאיות אחת ל-5 שנים.
בראש האספה עומד יושב ראש, הנבחר בקרב צירי האספה.
עיריית סוצ'י היא הגוף המנהל העיקרי של העיר ובראשה עומד ראש העיר והיא הגוף העליון לניהול העיר בהתאם לחקיקה הרוסית בנושאי שלטון מקומי.
ענף התיירות הוא החשוב בענפי הכלכלה של סוצ'י, ולאורך כל חופיה של העיר משתרעים בתי מלון, בתי הארחה ומתקני ספא.
לשירותם של הנופשים, רובם ככולם מרחבי רוסיה, עומדים מסעדות, בתי קפה, פארקי מים, גנים בוטניים ומתקנים תיירותיים נוספים.
בעיר אין תעשייה של ממש, למעט מספר מפעלים לחומרי בנייה ומפעלים לייצור מזון.
בשטחה העצום של העיר משתרעים שטחים חקלאיים ובהם מטעי תה והדרים, וגידול צמחי נוי.
עוד פועלת ברובע אדלר חווה לגידול דגי טרוטה שנוסדה ב-1964 בכפר קזאצ'י ברוד (Казачий Брод), ובאזור כולו שוכנות כוורות.
נמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י (Международный Аэропорт Сочи), שכונה בעבר "נמל התעופה הבינלאומי של אדלר-סוצ'י" ("Международный Аэропорт Адлер-Сочи"), הוא נמל תעופה השוכן ברובע אדלר במזרחה של העיר.
בשדה שני מסלולי טיסה מבטון באורך של 2,890 מטר (06–24) ו-2,200 מטר (02–20), אשר שופצו לקראת המשחקים האולימפיים ונסללו מחדש.
עוד נבנו בנמל טרמינל נוסעים וטרמינל אח"ם חדשים, וקיבולתו עומדת על 3,800 נוסעים בשעה ו-4 מיליון נוסעים בשנה.
קו רכבת דו-מסילתי פועל לאורך חופו של הים השחור ומאז שנות החמישים הוא מונע בחשמל.
ב-1978 נחנכה מנהרה באורך של 3 ק"מ אשר קיצרה באופן משמעותי את משך הנסיעה מסוצ'י לקרסנודאר.
המסילה חוצה את כל מרכזיה העירוניים העיקריים של סוצ'י, מצפון-מערב לדרום-מזרח, ועוצרת ב-17 תחנות.
קו הרכבת ממשיך וחוצה את הגבול לגאורגיה, ומגיע עד סוחומי, בירת אבחזיה, אך מאז שזו הייתה לרפובליקה עצמאית דה-פקטו, אין שירותי רכבת הממשיכים ממנה לגאורגיה.
קווי רכבת ישירים פועלים מהעיר אל מוסקבה, סנקט פטרבורג וערים נוספות ברחבי רוסיה, וכן פועל שירות רכבת פרברים לאורך הקו.
קו רכבת מהירה החל לפעול בין מוסקבה לאדלר בתחילת שנת 2014, ובתחומי העיר הוא מוביל 30,000 איש בשעה בכל כיוון.
נמל סוצ'י שוכן במרכזה של העיר, בצמוד לשפך נחל סוצ'י לים השחור, ומטפל בתנועת מטענים ונוסעים.
בנמל שלושה רציפי עגינה לאוניות נוסעים, וטרמינל הנוסעים מסוגל לטפל בכ-350 נוסעים בשעה.
מסילת הרכבת איננה מגיעה אל הנמל ותחנת הרכבת הקרובה אליו נמצאת במרחק של כ-3 ק"מ.
לכן כל תחבורת המטענים היבשתית אל הנמל וממנו היא באמצעות משאיות.
טרמינל נוסעים חדש הוקם בלב ים, במרחק של 1.5 ק"מ מהחוף.
הטרמינל שהושלם לקראת משחקי החורף בשנת 2014 מטפל בספינות טיולים הנושאות עד 3,000 איש.
כמו כן מתוכננת העברתו של מסוף המטענים ממרכז העיר.
התחבורה הציבורית העירונית בסוצ'י נסמכת על אוטובוסים, רכבת פרוורים, ומוניות שירות.
ובנוסף פועלים בעיר פוניקולר ושלושה רכבלים, בין היתר בגן הבוטאני, בעבר תוכננה רשת הרכבת קלה באורך כולל של 86.4 ק"מ שהייתה אמורה לקום לקראת המשחקים האולימפיים לא יצאה אל הפועל.
רובע מרכז העיר מכסה שטח של 32 קמ"ר, והוא הרובע הקטן מבין ארבעת רבעי העיר, אך גם המאוכלס שביניהם, ואוכלוסייתו מנתה 132,734 איש בשנת 2006. בין אתריו החשובים של רובע זה:
קתדרלת המלאך מיכאל (Собор Михаила-Архангела) נבנתה החל בשנת 1874 וציינה את ניצחונה של רוסיה במלחמת קווקז ב-1864. הקתדרלה הייתה הכנסייה האורתודוקסית הראשונה באזור והיא הוקמה במתחם דחובסקי פוסאד שהיה לגרעינה של העיר המודרנית.
בתום ארבע שנים הוקמו קירות הכנסייה והיא כוסתה בגג, אך השלמת המבנה כולו נגררה ונתמשכה עד שהסתיימה רק ב-1890 והכנסייה הוקדשה במיסה חגיגית ב-24 בספטמבר 1891. אורכו של המבנה הוא 25.6 מטר, רוחבו 17.1 מטר וגובהו 34 מטר.
עמוד הגרניט האדומה הנושא את פסלו של הקדוש המגן של העיר, המלאך מיכאל (Монумент Архангела Михаила), הוקם ב-10 במאי 2006 בטיילת בעיר.
העמוד נושא את פסלו של המלאך העשוי ארד והוא נישא לגובה של 7 מטר.
הגן הבוטאני של סוצ'י (Сочинский дендрарий - "סוצ'ינסקי דנדרארי") שוכן על חוף הים ממזרח למרכז העיר.
המקום משמש לא רק כגן בוטאני, אלא גם כמרכז מחקר, ויש בו אוסף של צמחים ועצים טרופיים, סוב-טרופיים ואחרים.
מקורו של הגן בשטח בן 15 הקטאר שהוקם כגן נוי בסגנון מערב אירופאי בשנים 1889–1892. בשנת 1922 הולאם המקום וב-1944 הוקם בו מכון מחקר לעצי חורש סוב-טרופיים והוא גדל לשטח של 49 הקטאר.
למקום הוענק מעמד של אתר לאומי בשנת 1974, ויש בו למעלה מ-1,500 מינים של צמחים.
ב"שדרת ראשי העיר" ניטעים עצי דקל בידי ראשי עיר מכל העולם המבקרים בסוצ'י.
תיאטרון זימני (Зимнего театра) הוקם בשנות השלושים של המאה ה-20 בסגנון נאו-קלאסי והוא מוקף ב-88 עמודים קורינתיים.
על הגמלון שלושה פסלים של המוזות תאליה, מלפומנה וטרפסיכורה.
בניין הטרמינל הימי (Mорской вокзал) הוקם בשנת 1955 והוא נושא מגדל מחודד הנישא לגובה של 71 מטר, ובראשו כוכב.
סביב לבסיס המגדל ארבעה פסלים המסמלים את ארבע רוחות השמיים.
תחנת הרכבת בסוצ'י (Железнодорожный вокзал) נבנתה בסגנון סטלינסטי ונחנכה ב-10 בספטמבר 1952. בניין התחנה הוא אחד המבנים המוכרים בעיר, ויש בה שלוש חצרות פנימיות - שתי הקיצוניות מרובעות והמרכזית אליפטית.
מעליה מגדל בגובה של 55 מטר הנושא ארבעה שעונים, אחד בכל צדדיו, וגם בראשו של מגדל זה תורן הנושא כוכב.
בתחנה רציף צד ושני רציפי אי שאורך כל אחד מהם הוא כ-600 מטר.
רובע לזרבסקי צפונית-מערבית למרכז העיר משתרע על פני שטח של 1,744 קמ"ר ובשנת 2006 התגוררו בו 64,068 איש.
הרובע הוא הגדול בעיר ותופס כמעט מחצית משטחה הכולל.
בלזרבסקוייה (Лазаревское) המרוחקת כ-45 ק"מ ממרכז העיר, ניצבות שתי כנסיות - האחת מ-1903 והאחרת מ-1999, וכן שוכן במקום דולפינריום.
מקורו של יישוב זה במצודה שהוקמה במקום בשנת 1839 והוא העניק את שמו לרובע כולו.
לאחר קום ברית המועצות, החל גידול תה בדגומיס, ובשנות השלושים של המאה ה-20 הוקמו בה אתרי התיירות הראשונים.
עם השנים ביססה דגומיס את מעמדה כמרכז נופש יוקרתי ונערכו בה כנסים ומפגשים גם בהשתתפות בינלאומית.
בין היתר נערכו במקום השיחות בין אוקראינה ורוסיה על חלוקת הצי הימי בים השחור ב-1992 וכן השיחות בין רוסיה וגאורגיה על הפסקת האש בדרום אוסטיה, גם הן ב-1992. בדגומיס שוכן אחד ממעונותיו הרשמיים של נשיא רוסיה (מעון פלגי בושארוב).
במקום שורר מיקרו-אקלים המתאפיין בטמפרטורה נמוכה ב-2°C מהטמפרטורה השוררת בעיר, ומשמעות שמו של היישוב באדיגית היא "מקום קריר".
לואו (Лоо) במרחק של 18 ק"מ ממרכז סוצ'י קיבלה את שמה משמו של הנסיך האבזי לאו (Лау) או לואובי (Ло́овы).
במקום שוכנים שרידיה של כנסייה ביזנטית מהמאה ה-11 הניצבת על גבעה בגובה של כ-300 מטר כ-1.5 ק"מ מהחוף, ושל מצודה אבזית מהמאות ה-8 וה-9.
גולובינקה (Головинка) במרחק של 30 ק"מ ממרכז סוצ'י התפתחה במקום בו הוקמה מצודת גולובינסקי ב-1839, ליד הנחל שסימן את קו הגבול בין שטחיהם של האוביחים והשפסוגים.
המצודה נהרסה על ידי הרוסים עצמם בעת מלחמת קרים כדי למנוע את נפילתה בידי הטורקים.
רובע חוסטה הוא השלישי בגודלו בסוצ'י ומשתרע על פני שטח של 374 קמ"ר.
אוכלוסייתו מנתה 62,440 איש בשנת 2006. כמעט שליש מתושבי הרובע מתגוררים ביישוב חוסטה השוכן 16 ק"מ דרומית-מזרחית למרכז סוצ'י.
היישוב נזכר במסמכים מימי הביניים בשמות "קסטו" ו"חאמיש" ושוכנות בה חורבותיה של כנסייה מהמאה ה-14. אתרי העניין בחוסטה כוללים, בין היתר, את כנסיית ההשתנות מ-1914, את תיאטרון הקיץ מ-1937 בפארק על שם פרונזה (Ле́тний теа́тр па́рка им.
Фру́нзе - "לטני תאטר") וכן גן בוטאני.
סמוך לחוסטה ניצבות חורבותיה של מצודת חוסטה השוכנת על צוק בגובה של 100 מטר כ-6 ק"מ מהיישוב.
עוד ניצב בסמוך ליישוב מגדל התצפית על הר אחון שגובהו 663 מטר (Гора Ахун).
המגדל נבנה ב-1936 מאבן גיר בסגנון נאו רומנסקי, והוא מאפשר תצפית על כל האזור ועד לתחומי אבחזיה.
רובע אדלר שוכן בדרום-מזרחה ובמזרחה של העיר וגובל בגבול הגאורגי ממזרח.
הרובע הוא השני בגודלו ומשתרע על פני שטח של 1,352 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 70,239 איש בשנת 2006 והייתה השנייה בהיקפה בעיר.
אזור זה שבו שוכן שדה התעופה ובו מתוכננים לקום שני המתחמים האולימפיים, צפוי לעבור את תנופת הפיתוח המקיפה ביותר בעיר עד למשחקים האולימפיים בשנת 2014.
היישוב אדלר עצמו היה עיר עצמאית עד שצורף לסוצ'י בשנת 1961. הוא שוכן בשפך הנהר מזימטה ובו מסתיים קו הרכבת החוצה את העיר.
באדלר בה ישבו סדזים, קם מבצר רוח הקודש ב-18 ביוני 1837, וזה היה הראשון מבין המעוזים שהקימו הרוסים לאורך חופיה של סוצ'י.
בעיר יקום המתחם האולימפי העיקרי, סמוך לחופי הים השחור.
מקור שמה של העיר הוא בשמו הטורקי של האזור - ארטלאר (Artlar) או ארטה (Artı).
קרסנאיה פוליאנה שוכנת בעמק נהר מזימטה בגובה של 600 מטר, 39 ק"מ ממקום שפכו לים השחור.
המקום הוא האתר הידוע ביותר ברובע אדלר בעיקר בשל אתר הסקי השוכן בו, אך גם בשל יופי הסביבה והרי הקווקז המערבי המקיפים את העמק והנישאים עד לגובה של 2,000 מטר.
בקרסנאיה פוליאנה פועל מתחם אולימפי הררי שכולל חמש זירות שמתפרסות לאורך מספר קילומטרים בעמק, וכן כפר אולימפי לעוסקים בענפים באזור.
בנוסף פועל כאן קזינו סוצ'י, מהבודדים שמורשים לפעול ברוסיה.
באזור קרסנאיה פוליאנה נתגלו ממצאים פרהיסטוריים ושרידיהם של כעשרים מבצרים מימי הביניים, אך המקום נזכר לראשונה בכתובים בשנת 1835, כאשר מרגל רוסי נשלח לרגל אחר הסדזים ותיעד את שהותו במקום.
לאחר שהתושבים המקוריים גורשו מכפריהם בשנות השישים של המאה ה-19, הוקם היישוב הנוכחי ב-1869. ביישוב התיישבו רוסים, יוונים ו-36 משפחות אסטוניות, אשר הקימו ב-21 באוגוסט 1886 את הכפר האסטוני אסטוסאדוק (Estosadok, Э́стосадо́к) כ-4 ק"מ מזרחית לקרסנאיה פוליאנה.
ב-1898 נסללה דרך אל היישוב וב-1901 הקים הצאר ניקולאי השני אחוזת צייד מלכותית במקום.
בעקבותיו הקימו מספר אצילים נוספים אחוזות במקום.
לאחר קום ברית המועצות שקע היישוב ושב ועלה על מפת התיירות רק ברבע האחרון של המאה ה-20. כאשר התפרקה ברית המועצות ואתרי סקי רבים בקווקז נותרו מחוץ לגבולות רוסיה, צברה קרסנאיה פוליאנה פופולריות כאתר לספורט חורף.
מזרחית לקרסנאיה פוליאנה שוכן הכפר אייבגה (Аибга).
הכפר בגובה של 840 מטר הוא היישוב הגבוה בסוצ'י וחלק מבתיו שוכנים בשטח אבחזיה.
בניגוד ליישובים היסטוריים אחרים בצפון-מערב קווקז, מורשת התכנון האדריכלי והעירוני של סוצ'י נוצרה, לרוב, בשל בנייני התקופה הסובייטית.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה הפך אתר הנופש סוצ'י-מאצסטינסקי בזמן קצר מאוד ל"אתר הבריאות הגדול ביותר בעל חשיבות לאומית ", שהוקל על ידי אימוץ תוכנית מתאר לשיקום העיר, שעל בסיסו נבנו אובייקטים רבים בעלי חשיבות לאזור בית הבראה, והתשתית הורחבה משמעותית.
מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד סוף שנות השלושים ובתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, המראה האדריכלי של סוצ'י עוצב במאמציהם של האדריכלים המפורסמים ביותר במדינה.
משני צידי שדרות קורורטני (לאורך קטע של יותר מ-30 ק"מ) נוצר הרכב דינמי של מבנים ארכיטקטוניים, הנשלטים על ידי רבי קומות, טרסות על המדרונות ו"חזיתות הפונות לים".
אדריכלות סוצ'י משלבת כמה עבודות בולטות של אדריכלות אקלקטית, מודרנית ואדריכלות סובייטית - עבודות שמשלבות קונסטרוקטיביזם, נאו-קלאסית סובייטית וסגנונות "היסטוריים" - בעיקר כחלק ממבני "ארמון" רב שכבתיים.
הגל הראשון של הפיתוח העירוני בסוצ'י הגיע בתחילת המאה ה-20 וקשור בפרויקט של הקיסר ניקולאי השני, וכתוצאה מכך נבנה אתר הנופש "הריביירה הקווקזית" מכספי האצולה והסוחרים.
בתקופה זו אומצה תוכנית מעין אדריכלות תכנון ערים הטמונה רק בעיירות הנופש ב.
סגנון האר-נובו האירופי, שהיה אופנתי באותה תקופה, נפוץ, לכן במבני התקופה שולבו אלמנטים של חומות מבצר וטירות.
רבים מהוילות נבנו בסוצ'י על בסיס פרויקטים זרים ורוסים.
בפרט, אחת הדוגמאות העתיקות ביותר היא הדאצ'ה של ו.
חלודוב (ששוחזר היום בפארק העירוני "ריביירה", שנבנה בשנת 1896 על ידי האדריכל המוסקבאי לב קקושב.
בודניק, הוקמה הדאצ'ה של א.
יאקובסון, בניין שנראה כמו טירה רומנטית.
בשנת 1910, ראש עיריית סוצ'י נ.
קוסטארב הקים וילה לבנה המכונה בשם "ורה", בניין אקלקטי שהבדיל אותו מהשורה הכללית של הבניינים שמסביבו.
גל הבנייה השני התרחש בשנות השלושים של המאה העשרים, אז התחיל להיבנות "אתר נופש לפועלים" בסוצ'י, שהושקע בבנייתו כ-400 מיליון רובל.
האדריכלות הקלאסית הסטליניסטית התפתחה בעיר ואדריכלים מפורסמים רבים כמו ולדימיר שוקו, אלכסיי שצ'וסב, איוואן זולטובסקי, האחים וסנין, ק.
צ'רנופיטוב, איוואן קוזנצוב, קארו אלאביין, אלכסיי דושקין ואחרים תרמו לעיצוב פני העיר.
בשנת 1934 אומצה תוכנית המתאר הראשונה לשיקום העיר סוצ'י.
באותה תקופה נבנתה הדאצ'ה הממשלתית של יוסיף סטלין באזור נובאיה מאצסטה.
קומפלקס המבנים נבנה ביוזמת האדירכל מירון מרז'אנוב בשנת 1937 וכיום זהו בית הבראה.
בשנת 1935 נבנתה דרך הר אחון שבחלקו העליון (בגובה 660 מטר).
בתוך זמן קצר הוקמו מבנים הנדסיים כמו גשר הריביירה, ורשצ'אגינסקי ומטאסטינסקי - המהווים מונומנטים של אדריכלות אזרחית.
באותה תקופה הוקמו מונומנטים אדריכליים של סוצ'י כמו המוזיאון לאמנות של סוצ'י ותיאטרון החורף.
בשנת 1936 הושלמה הקמת הכביש המהיר הראשי של סוצ'י - שדרת סטלין (כיום שדרת קורורטני), המחברת בין בתי הבראה ואזורי מגורים.
משני צידי הכביש המהיר, מוקמים מבנים מונומנטליים בסגנון נאו-קלאסי.
בתקופה שבין 1934 ל-1939 נבנו 19 בתי הבראה ידועים כמו ארמון: "פרימורי", "פרבדה", "אוזן הזהב", בית ההבראה על שם קירוב, בית ההבראה על שם סרגו אורדז'וניקידזה, בית ההבראה פרונזה, בית ההבראה פבריטיוס, וורושילוב, מטאלורג, איסקרה ואחרים.
בשנת 2010 החלה תנופת בנייה אדירה ולמבנים האדריכליים ההיסטוריים נוספו מבנים מודרניים רבים והעיר עברה שיפוץ מסיבי ונרחב לקראת אולימפיאדת 2014.
בחודש יוני 2006 הכריז הוועד האולימפי הבינלאומי כי סוצ'י היא בין הערים המתחרות על אירוח משחקי החורף האולימפיים ה-22 במספר אשר עלו לשלב הגמר של הבחירות.
שנה לאחר מכן, ב-4 ביולי 2007, בישיבת הוועד האולימפי ה-119 בגואטמלה סיטי בגואטמלה הוכרז על זכייתה של העיר כמארחת המשחקים.
אולימפיאדת החורף בסוצ'י נערכה בין ה-7 בפברואר ל-23 בפברואר 2014, וזו הייתה הפעם הראשונה בה מארחת הפדרציה הרוסית את המשחקים האולימפיים.
זו גם תהיה הפעם הראשונה בה נערכים משחקי החורף האולימפיים באזור הסובטרופי.
המתחם הראשון שנועד לענפים הנערכים באולמות סגורים, שוכן על חוף הים השחור ברובע אדלר, בין שדה התעופה והגבול הבינלאומי עם גאורגיה.
המתחם האחר נועד לענפי הספורט ההררי, ונמצא בקרסנאיה פוליאנה שבהרי הקווקז, 48 ק"מ ממרכז העיר.
התקציב שאושר לאולימפיאדת החורף עמד על 11.7 מיליארד דולר, 60% אך בדיעבד עלותה הגיעה ליותר מ-50 מיליארד דולר, והיא הייתה לאולימפיאדה היקרה ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים.
לקראת המשחקים עברה על העיר מתיחת פנים כוללת בכל התחומים:
תחבורה ציבורית - שדה התעופה, הנמל ומסילת הרכבת החוצה את העיר שודרגו אך הקמת רכבת הקלה נזנחה.
לבתי המלון וההארחה בעיר נוספו 25,000 חדרים, אך התוכניות לבניית חלק מהמלונות על אי מלאכותי בים השחור נזנחו.
סך הכל היו בעיר בזמן המשחקים יותר מ-57,000 חדרי מלון בטווח של 40 ק"מ משדה התעופה ובקרסנאיה פוליאנה
תפוקת החשמל של העיר הוגדלה מ-350 מגהוואט ב-2008 ל-1,129 מגהוואט ב-2011, וזאת בדרך של שיפוץ ובניית ארבע תחנות כוח והקמת ארבע תחנות כוח הידרואלקטריות נוספות לאורך נהר מזימטה.
580 מיליון דולר הושקעו בפיתוח תשתיות התקשורת בעיר ובסביבותיה, ובין היתר הנחת 700 ק"מ של סיבים אופטיים והקמת רשת רדיו סלולרית בהיקף של 10,000 מנויים אשר שמשה לארגון ולפיקוח על המשחקים.
העיר הייתה לאחד מיעדי התיירות המרכזיים במהלך אירועי גביע העולם בכדורגל, כשאצטדיון פישט המקומי אירח 5 משחקים (משחקי שלב הבתים נגד , נגד , נגד , נגד ומשחק שמינית הגמר נגד ) ואירח גם את משחק רבע הגמר בין ל ב-7 ביולי 2018.
אוטודרום סוצ'י אירח את תחרויות הפורמולה 1 של גרנד פרי רוסיה בין השנים 2014-2021.
בעיר פועלים כיום שני מועדוני ספורט גדולים:
מועדון ההוקי סוצ'י, המתמודד בליגת ההוקי הקונטיננטלית והוקם בשנת 2014.
מועדון הכדורגל סוצ'י, המתמודד בליגת העל הרוסית בכדורגל והוקם בקיץ 2018.
בעבר פעלו מועדוני כדורגל מקצוענים כדוגמת מועדון סוצ'י שהתקיים זמן קצר ומועדון "הפנינה" שאף התמודד במשך 7 עונות בליגת העל הרוסית בכדורגל, אך פורק בשנת 2013. עד שנת 2010 התמודדה במסגרות מקצועניות קבוצת הכדוריד סוצ'י שסיימה כסגנית אלופת רוסיה בעונת 2007.
סופת אש היא שרפה עזה והרסנית היוצרת ומשמרת מערכת רוחות משלה.
לרוב מדובר בתופעה טבעית המתרחשת בעת שרפות יער או שריפות גדולות אחרות בשטח פתוח.
סופות אש יכולות להיווצר באופן מכוון ומלאכותי באמצעות הפצצות, דוגמת ההפצצות במלחמת העולם השנייה על טוקיו ועל דרזדן.
סופות אלו הרסניות ביותר וקשה מאוד להשתלט עליהן.
סופת אש נוצרת כאשר לחלל שנוצר מזרם האוויר החם העולה מהשרפה נשאב אוויר מהסביבה.
הרוחות הנושבות לתוך מוקד האש מזינות אותה בחמצן ומלבות אותה.
מערבולות האוויר הנוצרות גורמות לשינויֵי כיוון חריפים של הרוחות.
מערבולות האוויר עשויות ליצור מערבולות אש, מעין עלעולי חול של אש העשויים לנוע לכיוונים שונים.
עוצמת מערבולות האש יכולה להגיע לממדים של סופה ולגרום לסופות טורנדו.
הרוחות הנושבות למוקד האש מלבות את האש ומעצימות אותה.
חום עז קורן מהאש וגורם להצתה של חומרים דליקים הרחוקים מהאש עצמה.
בעירת החומרים מוסיפה לעוצמתה של סופת האש ומגדילה את שטח השפעתה.
הרוחות עלולות לשאוב אל תוך האש אנשים וחפצים שם הם נשרפים כליל.
אנשים מחוץ לבעירה עצמה עלולים למות מחוסר בחמצן שכן הבעירה מכלה את החמצן באוויר.
סופת האש מכלה כל חומר דליק ושוככת רק לאחר שלא נותרים עוד חומרים לבעירה.
סופת קרח היא תופעת טבע וסוג של סערת חורף המאופיינת ב.
סופת קרח נוצרת כאשר שלג יורד דרך שכבה של אוויר חם, ונמס לטיפות גשם, אך הטיפות מתקררות מאוד בעוברן דרך שכבה נמוכה יותר של אוויר קר.
הטיפות קופאות רק בעת הנחיתה על משטחים קרים, כמו דשא, עצים, כבישים או כבלים, ובכך יוצרות .
הגשם הקופא הנוצר מסופת הקרח מכסה הכל ב שקוף והומוגני.
קרח זה מכסה את הכבישים והופך אותם לחלקלקים ומסוכנים לנהיגה, דבר שעלול לגרום לתאונות דרכים קשות ותאונות מרובות רכבים.
הולכי רגל מושפעים מהסופות, כיוון שהמדרכות והמדרגות עלולות להיות חלקלקות, דבר המהווה סכנה להחלקה ונפילה.
ענפי עצים או אפילו עצים שלמים יכולים להישבר עקב משקל הקרח, ובנפילתם לחסום כבישים, ולהרוס קווי טלפון וחשמל.
משקל הקרח יכול להביא גם לקריסת גגות של מבנים.
כתוצאה, תושבי האזור עלולים להישאר ללא חשמל מספר ימים.
הפסקת חשמל ממושכת מקשה על שמירת חום הבית, ויכולה להביא להיפותרמיה.
בנוסף, יש סכנה להרעלת פחמן חד-חמצני במהלך סופות קרח, עקב השימוש בשיטות חימום ובישול חלופיות במהלך הפסקות חשמל ממושכות.
מחוללי גז, פחם, גז פרופאן ותנורי נפט, גורמים להרעלת פחמן חד-חמצני כשהם מופעלים במקומות סגורים.
פחמן חד-חמצני נוצר כאשר מכשיר שורף דלק במקום ללא נוכחות מספקת של חמצן, כגון, מרתפים ומקומות מקורים אחרים.
הרעלת פחמן חד-חמצני ברמה נמוכה גורמת לתסמינים כגון בחילות, סחרחורות, עייפות, כאב ראש, והרעלה חריפה יותר עלולה להביא לאיבוד ההכרה, אי ספיקת לב, ומוות.
סוצ'ה (בסלובנית: Soća) או איזונצו (באיטלקית: Isonzo), הוא נהר באורך 140 ק"מ הזורם בצפון-מערב סלובניה וצפון-מזרח איטליה, 99 ק"מ בתחום סלובניה ו-44 ק"מ בתחום איטליה.
הוא זורם מהאלפים היוליאניים בגובה 1,100 מטר ונשפך לים האדריאטי, ליד העיר האיטלקית מונפלקונה.
הנהר ידוע בצבע הירקרק של מימיו ומכונה "יופי הברקת".
במלחמת העולם הראשונה היה עמק סוצ'ה זירת קרבות קשים בין מאי 1915 לנובמבר 1917. ב-12 קרבות נהר איזונצו נפלו כ-600,000 חיילים איטלקים ואוסטרו-הונגרים.
ארנסט המינגוויי כתב את הרומן "הקץ לנשק" המספר על חוויותיו כחייל אמריקני בעמק סוצ'ה.
סוצ'ון (כתיב בהנגול: 서천왕, בהאנג'ה: 西川王) היה המלך ה-13 בשושלת גוגוריו הקוריאנית אשר שלט בשנים 270 עד 292.
סוצ'ון מלך גוגוריו היה מלכה ה-13 של שושלת גוגוריו הקוריאנית.
בנוסף נקרא גם יָאקְלוֹ, יָאקְאוּ וגם סוֹיָאנְג.
היה בנו השני של ג'וּנְגצְ'וֹן מלך גוגוריו.
למרות ששנת לידתו אינה מתועדת, ידוע כי בשנת 255 לספירה הוכשר סוצ'ון בתור יורש עצר.
בשנת 270 ירש את כס אביו כמלך גוגוריו, ולאחר מכן בשנת 271 התחתן עם בתו של אוּסוּ, מושל בחלק המערבי של הממלכה ובן האצולה הבינונית.
באותה שנה, לאחר פטירתו של מפקד הצבא אוּמְאוּ מינה סוצ'ון את בנו של אומאו, סָנְגְלוּ, בתפקיד זה.
בשנת 280 בני הסוּשֶן, עם אשר ישב במנצ'וריה המזרחית של ימינו, פלשו לשטחה של גוגוריו.
אחיו הצעיר של סוצ'ון, דָלְגָה, פיקד על הצבא שהצליח להניס את הפולשים.
במערכה זו כבש את דָנְלוֹסוֹנְג מידי הפולשים, מנהיגם נהרג ושש מאות משפחות הוגלו לדרומה של בּוּיוֹ אשר גבלה צפונית לגוגוריו.
בנוסף לכך שועבדו לידי גוגוריו שישה כפרים.
לאחר מכן מינה סוצ'ון את דלגה בתור נסיך ביטחון המדינה ובכך הפך למפקד העליון של הצבא.
צבא גוגוריו לאחר מכן המשיך את המערכה מול הפולשים וכבש את כפרי סושן וגם את הכפרים של בני היָנְגְמֶק, שבט נוסף אשר שכן במנצ'וריה המזרחית של ימינו.
בשנת 286 ניסו אחיו הצעירים של סוצ'ון, אִילְאוּ וסוֹבָּל לקשור נגד המלך ולבצע הפיכה צבאית.
הם ניסו להונות את חילות הצבא בכך שהפכו לשרי המלך, אך לאחר שמהלך זה כשל הם נעצרו והוצאו להורג.
בשנים 270 ו-288 יצא סוצ'ון למסע ליישוב שִינְסוֹנג אשר במערב המדינה, ככל הנראה משום שהיה מדובר במאחז חשוב בספר המערבי של גוגוריו.
ניתן לראות את החשיבות אשר נתן המלך לאזור זה בשל כך שמסעו השני ערך כשמונה חודשים.
בשנת 296 נשדד קברו של סוצ'ון על ידי כוחותיו מורונה הווי, שליט השבט המונגולי שיאנבאי ודוכס ליאודונג אשר לחמו בגוגוריו בשנה זו.
לפי המסורת שודדי הקבר נהרגו בעת הביזה וכלי הנגינה אשר הוטמנו בקבר אשר חולל החלו להתנגן והצבא הפולש נס על נפשו.
סופת השלגים נמו הייתה סופת שלגים רבת עוצמה באמריקה הצפונית שהתחילה ב-7 בפברואר 2013 והסתיימה ב-10 בפברואר 2013.
סופשבוע הייתה תוכנית אירוח ישראלית בערוץ הראשון ששודרה בערבי שישי בין השנים 1990–1995 וצולמה בפני קהל.
התוכנית עלתה לשידור לראשונה באוקטובר 1990, בהנחיית ירון לונדון, כתחליף לתוכנית "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי ולתוכנית "סופסופ" עם גבי גזית, ששודרו לסירוגין.
זאת בעקבות החלטת מליאת רשות השידור, ומנהל הטלוויזיה יוסף בראל, לרענן את לוח השידורים.
מתכונת התוכנית כללה שילוב של חדשות, ראיונות, קטעי בידור ומוזיקה של אמנים שונים.
הרעיון היה לשלב את תוכנית החדשות "יומן השבוע" עם תוכנית בידור, ירון לונדון בירך בתחילת השידור את הצופים וסיפר על מה שמתוכנן בהמשך הערב, אחר כך הוא העביר את רשות הדיבור לאנשי היומן.
אחרי כחצי שעה של חדשות עבר המשדר חזרה אל לונדון והוא החל לראיין אנשים שונים.
התוכנית כללה פינת סטנד-אפ שהגיש דורון נשר, ופינת סאטירה שנקראה "סופשבוע באגף הסגור", שאפרים סידון כתב, ושיחקו בה טוביה צפיר, יואב צפיר, מודי בר-און ושי זורניצר ושחקנים נוספים.
בהמשך שולבה פינה של סקירת עיתונות, שהגישו לסירוגין שלמה ניצן ושלום קיטל.
בנובמבר 1990, ערך ירון לונדון במסגרת התוכנית, ריאיון אישי נדיר עם ראש הממשלה יצחק שמיר.
חודשים לאחר שעלתה לשידור, דרש המשנה ליושב ראש רשות השידור שלמה קור, שהיה נציג הליכוד בוועד המנהל של הרשות, להוריד את "סופשבוע באגף הסגור" ואת דורון נשר מהתוכנית.
לטענתו, שתי הפינות בתוכנית הן "חד־צדדיות, לועגות ומבזות באופן קבוע חלק אחד של העם", ואף במקרה אחד "התירה התכנית הסאטירית את דם היהודים בעיני הערבים".
קור יזם כינוס של מליאת הרשות, לדון בדרישתו להוריד את "סופשבוע" מהמסך.
בדיון במליאת הרשות הוחלט להפריד שוב את יומן מתוכנית הבידור, שירון לונדון ינחה לסירוגין עם מנחה נוסף וגם פינות הסאטירה ישודרו לסירוגין.
אם כי השינוי לא יושם באופן מיידי.
בספטמבר 1991, החליט מנהל הטלוויזיה יוסף בראל, ליישם את ההחלטה שירון לונדון יגיש את התוכנית לסירוגין.
בתגובה הודיעה לונדון כי הוא פורש מהגשת התוכנית.
והוחלט להשיב את המתכונת הישנה למסך (כתוכנית בידור בלבד) עם רבקה מיכאלי ואהוד מנור כמנחים מתחלפים.
בנוסף, הודח מפיק התוכנית אהרון גולדפינגר והוחלף בלאה זהבי שהפיקה את התוכנית של מיכאלי, וחיים מלובן שהפיק את התוכנית של מנור.
לאחר עונה אחת פרש אהוד מנור מהתוכנית והוא הוחלף בדורון נשר.
התוכנית שנשר הגיש נקראה "שולחן ארוך עם דורון נשר", שודרה לסירוגין עם מיכאלי.
התוכנית של נשר ספגה ביקורות שליליות והוא הוחלף במרץ 1993 בידי דודו טופז כמנחה "סופשבוע".
בשנים 1994–1995 הנחה את התוכנית יאיר לפיד.
סופת החרבות הוא הספר השלישי בסדרת "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
הספר יצא לאור באוגוסט, 2000. בשונה מהספר השני, "עימות המלכים", שהיווה המשך ישיר לקודמו, "סופת החרבות" מתרחש זמן קצר לפני סוף הספר השני.
בזמן פרסומו, היה סופת החרבות הספר הארוך ביותר בסדרה, ומספר הוצאות ספרים (באוסטרליה, בריטניה, פולין, יוון וישראל) הוציאו אותו בשני כרכים: כרך ראשון אשר נקרא "פלדה ושלג" והוא מכיל 560 עמודים, וכרך שני "דם וזהב" והוא מכיל 592 עמודים.
בצרפת התקבלה החלטה להוציאו בארבעה כרכים.
"סופת החרבות" זכה בפרס לוקוס של 2001 ובפרס גפן הישראלי של 2002. כמו כן היה זה הספר הראשון בסדרה שהיה מועמד לפרס הוגו של 2001, אך הפסיד את תואר הספר הטוב של השנה ל"הארי פוטר וגביע האש".
כמו כן, זה הספר השני בסדרה שהצליח להיכנס עם צאתו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במקום ה-12
בווסטרוז עדיין שוררת מלחמה בין חמשת המלכים.
המלך ג'ופרי מצליח לשמור על כס המלכות שלו, לאחר שבית לאניסטר כרת ברית עם בית טיירל, ויחד הם מביסים את צבאו של סטאניס בארת'יון.
בצפון, המלך מעבר לחומה, מאנס ריידר, מאגד את אנשי הפרא, ויוצר צבא אדיר שצועד לעבר החומה, במטרה לכבוש את הצפון.
במזרח, דאינריז טארגאריין, כובשת ערים ובונה לעצמה צבא אדיר במטרה לכבוש את ווסטרוז.
הסיפור מסופר מנקודת מבטן של עשר דמויות: טיריון לאניסטר, קייטלין סטארק, ג'ון שלג, אריה סטארק, סאנסה סטארק, בראן סטארק, דאינריז טארגאריין, דאבוס סיוורת', ג'יימי לאניסטר וסאמוואל טארלי.
בנוסף פרק הפרולוג מסופר מנקודת מבטו של אח במשמר הלילה, צ'אט.
פרק האפילוג מסופר מנקודת מבטו של מארט פריי, מבית פריי.
בנהרן, קייטלין סטארק עושה עסקה מסוכנת עם ג'יימי לאניסטר.
היא משחררת אותו לחופשי, בתמורה להבטחתו להשיב לה את בנותיה.
בריאן מטארת' הופכת להיות המלווה של ג'יימי במסע שלו חזרה למעלה המלך.
בדרכם, ג'יימי ובריאן מותקפים על ידי הרעים האמיצים המשרתים את רוז בולטון.
בפקודת מנהיג החבורה, וארגו הואט, כורת אחד מאנשי הרעים האמיצים לג'יימי את ידו הימנית כדי לסכסך בין בולטון ללאניסטרים (מה שלא קרה בפועל).
כריתת ידו הימנית של ג'יימי גורמת לו להפוך לחצי-אדם, מאחר שג'יימי איבד את יד החרב שלו, ואיתה איבד את עצמו.
ג'יימי ובריאן נלקחים לטירת הארנהאל, שם בולטון חושף בפני ג'יימי את התוכנית שלו לעשות ברית עם הלאניסטרים.
בריאן נשארת שבויה בטירה, אבל ג'יימי מצליח לחלץ אותה.
לאחר שצבאו של רוב סטארק ממשיך לנצח בקרב נגד צבא לאניסטר, רוב חוזר לנהרן, וחושף כי הוא התחתן עם ג'יין ווסטרלינג, ובכך הפר את נישואיו עם בית פריי.
חלק מצבאו של רוב (אנשי פריי) נוטש בגלל המעשה הזה, וחלק נוסף מתמרד (אנשי קארסטארק) לאחר שמתגלה שקייטלין שחררה את ג'יימי.
לאחר שהוסטר טאלי מת, בנו, ואחיה של קייטלין, אדמור, הופך ללורד נהרן.
רוב חושף כי הוא מתכנן להביס את הגרייג'ויים שכבשו את הצפון, אבל כדי להצליח הוא צריך את התמיכה של בית פריי.
אריה וחבריה נלכדים על ידי אחוות פורעי חוק, המונהגת על ידי לורד בריק דונאדאריון שנהרג והוחזר לחיים שש פעמים.