tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטורניר הגדול הראשון בו השתתפה פאוול כמאמנת הייתה אליפות אירופה 2001 שנערכה בגרמניה.
בטורניר עצמו, האנגליות לא הרשימו וסיימו במקום האחרון בבית, אחרי שני הפסדים ותיקו אחד.
שנתיים אחר כך, היא הפכה לאישה הראשונה שסיימה את ההכשרה וקיבלה תעודת פרו של אופ"א.
בשנים הבאות העפילו פאוול ואנגליה לטורנירים הגדולים, אך הנבחרת לא הצליחה להגיע להישגים משמעותיים - היא הודחה בשלב הבתים של יורו 2005 (למרות ששימשה כמארחת הטורניר) והפסידה ברבע גמר גביע העולם 2007 לגרמניה (שזכתה בסופו של דבר).
ב-2009, לאחר שבמשך 11 שנים לא הצליחה להגיע עם הנבחרת להישג משמעותי, הובילה פאוול את אנגליה לגמר אליפות אירופה שנערכה בפינלנד.
היא פגשה בגמר את גרמניה, שבאותם ימים נחשבה לנבחרת הטובה בעולם, והתקשתה לעמוד מולה.
המשחק נגמר בתבוסה 6-2, והגרמניות קטפו את התואר בפעם החמישית ברציפות.
בגביע העולמי שנערך ב-2011, הפסידה אנגליה לצרפת ברבע הגמר, לאחר הפסד 3–4 בדו-קרב בעיטות הכרעה.
אחרי המשחק פאוול כינתה את השחקניות שלא התנדבו לבעוט את הפנדלים "פחדניות", וזכתה לביקורת רבה מצד התקשורת האנגלית ומצד השחקניות עצמן.
שנה לאחר מכן, היא נבחרה לאמן את נבחרת בריטניה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון.
הנבחרת הוקמה במיוחד לצורך המשחקים האולימפיים, והיא כללה 16 שחקניות מאנגליה ושתיים מסקוטלנד.
אחרי שאנגליה הודחה בשלב הבתים של אליפות אירופה 2013, הביקורות על פאוול גברו, אך היא עדיין זכתה לתמיכה מצד ההתאחדות האנגלית.
אף על פי כן, ב-20 באוגוסט 2013, הוחלט לפטרה מאימון הנבחרת לאחר כ-15 שנים.
לאחר הפסקה של ארבע שנים מאימון, קיבלה פאוול את משרת המאמנת של קבוצת הנשים של ברייטון אנד הוב אלביון, וכבר בעונה הראשון עלתה איתה לסופר ליג.
האי הופמן הוא אי מלאכותי בשטח של 45 דונם במפרץ ניו יורק התחתון, ליד החוף הדרומי של סטטן איילנד, ניו יורק.
אי מלאכותי קטן יותר בשטח של 16 דונם - האי סווינברן, שוכן מיד מדרום לו.
האי נוצר בשנת 1873 על שרטון מיוער על ידי הוספת מילוי קרקע.
במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 שימשו איי הופמן וסווינברן כתחנות הסגר, ששוכנו שם מהגרים אשר עם הגעתם לתחנת בדיקת המהגרים באליס איילנד הסמוכה, הראו תסמינים של מחלות מידבקות.
בשנת 1860 נערמו ערימות של חולות שנחפרו מנמל ניו יורק, לשני תלוליות, עד שיצרו את איי ההסגר החדשים: הופמן בגודל 45 דונם, ודיקס בגודל של 16 דונם.
בנייני הניהול למבצע ההסגר נבנו ברוזבנק בסטטן איילנד, לא הרחק מפורט וואדסוורת'.
שמו של דיקס איילנד שונה בסופו של דבר ל-סווינברן, על שם גיבור מלחמת האזרחים והמנתח ד"ר ג'ון ס.
סווינברן, שכקצין בריאות הנמל, פיקח על פיתוח האיים.
האי סווינברן, או ההסגר התחתון, הושלם ב-1870, והאי הופמן, או ההסגר העליון, הסתיים ב-1873.
ספינות מהגרים היו מגיעות לנמל ניו יורק, ורופאים מתחנת ההסגר היו עולים על הספינות כדי לערוך בדיקה שטחית של הנוסעים.
כל הספינות מאיי הודו המערבית, דרום אמריקה או החוף המערבי של אפריקה - אזורים הידועים במחלות זיהומיות - נאלצו לעצור לבדיקה.
נוסעים שסבלו ממחלות מידבקות, אושפזו באי סווינברן.
אלה שנחשפו למחלות אך ללא תסמינים, נעצרו באי הופמן.
לפי מחברו של מאמר מהירחון הפופולרי של פרנק לסלי ב-1892 (שהיה ידוע גם בשם המגזין האמריקאי), המקום המעניין ביותר באי הופמן היה תא החיטוי בבניין המינהל החדש.
בפנים, סדרה של מעברים צרים החזיקו מדפים עיליים שבהם נדחפו סלים המכילים בגדים מזוהמים.
המקום נשמר אטום ככל האפשר, והכל בו היה עשוי מברזל.
האי הופמן לא היה מקום של בית חולים (למטרות ריפוי), אלא "הסגר למטרת "תצפית רפואית" עבור אלה שנחשפו לאבעבועות שחורות או טיפוס.
האי סווינברן שיכן בית חולים המוקדש למקרי כולרה וקדחת צהובה, משרפה וחדר מתים.
שם, חולים עברו חיטוי בגופרית, ואלו שהלכו לעולמם באי, הלכו לבית המתים או למשרפה, בהתאם לעונה, וכן להעדפות של קרוביהם או חבריהם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בתי החולים של האיים שימשו את הצבא והצי האמריקאי לטיפול באלפי חיילים עם מחלות מין.
ככל שהתקדמו שנות ה-20, ההגירה לארצות הברית שככה מאוד, כך שהצורך במתקנים להסגר לא היה כה גדול.
ארצות הברית העבירה את חוקי ההגירה בשנת 1923 ו-1924, שהגבילו מאוד את כניסתם של אסייאתיים ודרום ומזרח אירופאים.
ניו יורק גילתה גם דרכים חדשות לשלוט במחלות זיהומיות, וגורמים אלה תרמו לסגירתם של רבים ממתקני תחנות ההסגר.
הופמן והאי סווינבורן ננטשו עד 1938. בשנת 1934, שריפה הרסה רבים מבנייני סווינברן ובעקבותיה, בין השנים 1934–1937, האי הופמן שימש להסגר תוכים מיובאים כאמצעי זהירות מפני קדחת התוכים, מחלה זיהומית שעלולה להתפשט לבני אדם.
בשנת 1938 - השירות הימי של ארצות הברית פתח בית ספר, בעיקר באי הופמן אך גם בסווינברן, להכשרת ימאים לצי הסוחר, שהופעל במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך אותה תקופה, האי היה מצויד, על פי המגזין Popular Mechanics, ב"רציפים, מגדלים, תרנים, רובים, מנופי מטען, משרדים, בנייני בתי ספר ובקתות מלבנים אדומות".
באי היה גם מעגן לרשת נגד צוללות שהשתרעה על פני הכניסה לנמל ניו יורק.
הרשתות נועדו להגן על מפרץ ניו יורק ופעילויות השילוח ממנו, מפני צוללות אויב הנכנסות מהאוקיינוס האטלנטי.
מאז מלחמת העולם השנייה הוצגו כמה הצעות לניצול איי הופמן וסווינבורן.
בשנות ה-50, מתכנן הערים רוברט מוזס והיועץ הפוליטי ברנרד ברוך דגלו בהפיכת האיים לפארק עירוני, אך תוכנית זו לא מומשה.
בשנת 1961 נהרסו כל המבנים הקיימים באי הופמן.
בשנת 1965 נעצרו באי הופמן אחד עשר בני אדם, כולל יוצר הסרטים ליאון גאסט, באשמת הסגת גבול וחשיפה מגונה, בגין תפקידיהם ביצירת סרטי עירום על האי.
בשנת 1966 רכשה העיר ניו יורק את האיים תמורת 10,000 דולר, כדי לשמר את הנוף הטבעי של המפרץ והנמל.
בשנות ה-80, בתגובה לתוכניות של העיר ניו יורק לפתוח מקלטים חדשים לחסרי בית בתוך שכונות המגורים של סטטן איילנד, כמה מהתושבים שעלולים להיפגע, הציעו תוכנית שמעולם לא יושמה, לבניית מקלט חסרי בית באי הופמן, באי סווינברן או שניהם.
בשנת 1972 הוחזרו שני האיים לממשלה הפדרלית כחלק מאזור הבילוי הלאומי Gateway .
כיום הם משמשים כמקלט לציפורים לציפורי חוף מקננות: אנפות למיניהן, שחפים למיניהם ואחרים, כמו גם כלבי ים - ומפוקחים על ידי שירות הפארקים הלאומיים - NPS וחברת אודובון של ניו יורק.
כיום באי הופמן יש שרידי רציפים נטושים, וחלקו הפנימי הוא בעל צמחייה צפופה, שחושף רק את היסודות של המבנים שנהרסו.
הופגורדן (שוודית: Hovgården, הגייה בשפת המקור: הוֹבְגוֹרְדֶן) הוא אתר ארכאולוגי השוכן על האי אדלסה (Adelsö) שבאגם מלארן במזרח שוודיה.
הופגורדן שימש ככל הנראה כמקום המגורים של המלכים והמנהיגים ששלטו באזור זה של שוודיה המודרנית.
במהלך התקופה הוויקינגית האזור העיקרי המשגשג בעמק מלארן היה היישוב בירקה, שהוקם באמצע המאה ה-8 וננטש בשלהי המאה ה-10, ושכן דרומית לאדלסה, על האי ביירקה (Björkö).
בשנת 1993 הכריז אונסק"ו על הופגורדן ועל בירקה כאתר מורשת עולמית.
האתר נמצא כ-30 ק"מ מערבית לסטוקהולם.
האתר שוכן באזור מישורי הנמצא צפונית-מערבית לכנסיית אדלסה הרומנסקית, המוגדר על ידי עמק שבר צר המשתרע צפונה לכיוון המורנות המיוערות.
אזורי המרעה הללו עובדו לצורך חקלאות במהלך המאה ה-19 וכמעט לא השתנו מאז, כפי שניתן לראות במספר חוות הנמצאות באזור.
השרידים הארכאולוגיים העתיקים ביותר באדלסה, שנמצאו צפונית להופגורדן, הם שדות ותילי קבורה מתקופת הברונזה, ומתוארכים בקירוב לפרק הזמן שבין 1500 ל-500 לפנה"ס.
תרבות זו התקיימה ככל הנראה גם בשלהי תקופת הברזל (500–800) כיוון שבאזור יש מספר מקומות שבהם התגלו קברים המתוארכים לחלק הראשון של התקופה.
בהופגורדן התגלו כ-124 קברים; העתיק ביותר הוא מתקופת הברזל הרומית (1–400), והחדש ביותר מתוארך לראשית ימי הביניים, דבר המצביע על כך שהאזור היה מיושב ללא הפרעה לאורך תקופה זו.
צפונית לכנסייה המקומית התגלו חמישה תילי קבורה ששלושה מתוכם מכונים "תילי המלכים" (kungshögar).
לפי ממצאים אלה נטען כי הופגורדן היה המקום של אחוזה מלכותית החל מהתקופה הוויקינגית.
בחפירות שנערכו ב-1917 באחד התילים נחשפו השרידים של אדם עשיר שהתגורר באזור בערך בשנת 900. הוא נשרף כאשר הוא שוכב בתוך סירה ולבוש בביגוד יקר אך ללא כלי נשק, ונלוו אליו סוסים, פרות וכלבים.
בירקה, העיירה העתיקה ביותר בשוודיה, הייתה בעבר נקודת מסחר בינלאומית.
ההשערה היא כי ההתיישבות המלכותית בהופגורדן הוקמה כדי להיות אמצעי השליטה של המלך בבירקה.
אולם, בניגוד לבירקה שננטשה באמצע המאה ה-10, האחוזה לא ננטשה כיוון שבסמוך לתילים המלכותיים הוקמה אבן רונות עבור המלך, והיא מתוארכת לשנת 1070 בקירוב.
הופגורדן היה בעבר חלק מאופסלה אד - רשת של אחוזות מלכותיות שבהן התגוררו מלכי שוודיה, וישנם תיעודים היסטוריים שלפיהם היה קשר בין הופגורדן לבין המלך האקון מגנוסון מנורווגיה.
יתר על כן, המלך מגנוס השלישי הורה בשלהי המאה ה-13 להחליף את הטירה הישנה בארמון לבנים שנקרא אלסן האס (Alsnö hus - בית אלסן), והיה אחד ממקומות המפגש המועדפים של המלך ויועציו.
מגנוס ייסד בארמון את המערכת הפאודלית השוודית, לאחר שב-1279 הוא נתן את ההוראה הידוע כצו אלסן (Alsnö stadga).
אולם, הארמון נחרב לפני סוף המאה, ובמקביל להזנחת השרידים הופגורדן איבד מחשיבותו.
הופמן לה רוש תעשיות פרמצבטיות היא חברת תרופות שווייצרית.
בשנת 2017 דורגה כחברת התרופות בעלת ההכנסה השנייה בגדולה בעולם.
היא עוסקת במחקר, פיתוח, ייצור ושיווק של תרופות.
כחברה ביו-טכנולוגית מהגדולות בעולם, הביאה רוש לפריצות דרך רפואיות משמעותיות והיא מובילה בתחום האונקולוגיה, המטולוגיה, ראומטולוגיה, השתלות, אנמיה ומחלות וירליות.
אסטרטגיית שירותי בריאות מותאמים-אישית (Personalized healthcare strategy) של חברת רוש מיועדת לספק תרופות וכלי אבחון אשר יאפשרו שיפור משמעותי בבריאות החולים, בהישרדותם ובאיכות חייהם.
עשרים וארבע תרופות שפותחו על ידי חברת רוש כלולות ברשימות של ארגון הבריאות העולמי כתרופות חיוניות, ביניהן אנטיביוטיקה מצילת חיים, תרופות נגד מלריה וכימותרפיה.
רוש השקיעה 8.9 מיליארד פרנקים שווייצריים בהסכמי מחקר ופיתוח [R&D] ודיווחה על היקף מכירות של כ-47.5 מיליארד פרנקים שווייצריים.
חברת ג'ננטק, בארצות הברית, נרכשה במלואה על ידי חברת רוש ומהווה חלק מהקבוצה.
חברת רוש מחזיקה ברוב המניות של חברת שוגאי פרמצבטיקה, ביפן.
מדעני החברה זכו בשני פרסי נובל, ולחברה הסכמי מחקר ופיתוח ובריתות אסטרטגיות עם שותפים רבים, כולל בעלות על חברת ג'ננטק ורוב בבעלות של חברת שוגאי.
בשנת 2001 רכשה חברת התרופות השישית בגדולה בעולם נוברטיס, הממוקמת אף היא בעיר בזל, 20% מהופמן לה רוש.
בשנת 2018 חברת רוש רכשה את החברה Foundation Medicine המתמחה בבדיקות דם מיוחדות.
במרץ 2020 קיבלה חטיבת האבחון של החברה אישור FDA למערכת לבדיקת SARS-CoV-2 המסוגלת לאבחן בין 1,400 ל-8,800 דגימות בתוך 24 שעות.
בספטמבר 2025 החברה רכזה חברה אמריקאית-ישראלית 89ביו.
בישראל הוקמה נציגות של החברה בשם רוש פרמצבטיקה בע"מ בשנת 1999 והיא מעסיקה כ-100 עובדים.
כמו כן השקיעה בקרן "פונטיפקס", קרן הון סיכון הגדולה בישראל לתחום מדעי החיים.
בשנת 2010, רכשה את חברת מדינגו הישראלית, שפיתחה משאבת אינסולין ממוזערת לחולי סוכרת, תמורת 170 מיליון דולר.
ההופ דאנס הוא ריקוד בסגנון חופשי המשלב תנועות טכניות וחישוק הולה הופ.
מטרת הריקוד להוות אימון לכל הגוף.
הריקוד התפתח במועדונים בלוס אנג'לס בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, ומשם התפשט לשאר חלקי ארצות הברית.
קהילות ריקוד הופ דאנס נפגשות ברחבי העולם בפארקים ופסטיבלים, שם הן עוסקות בריקוד.
בישראל המפגשים מתרחשים ברחבי הארץ.
בפארקים, פסטיבלים ונקודות מפגש ספונטיות.
הופ דניס דייוויס היא שחקנית אמריקאית.
דייוויס נולדה באנגוולד, ניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית אדוקה ממוצא וולשי בעיקרה.
בתם האמצעית מתוך שלושה של המהנדס ויליאם דייוויס ושל הספרנית ג'ואן.
שם כתבה והופיעה בהצגות בילדותה ביחד עם שכנתה מעבר לכביש באותה עת, מירה סורבינו (שחקנית זוכת אוסקר לעתיד).
דייוויס התחנכה וגדלה בניו ג'רזי, וכן למדה בתיכון טינפליי.
בוגרת מכללת ואסר שבמדינת ניו יורק, עם תואר במדעי הקוגניציה.
למדה משחק מסטודיו אייץ' בי שבעיר ניו יורק.
שיחקה לראשונה ב-1990 במותחן של הבמאי ג'ואל שומאכר "קו הדממה" את אן קולדרן ארוסתו של הסטודנט לרפואה ג'ו הארלי.
לאחר מכן ביססה את מעמדה בתפקידים ראשיים בסרטים העצמאיים "המטיילים" ו"תחנה הבאה וונדרלנד".
הופיעה במותחן "סכנה ברחוב ארלינגטון" בתור ברוק וולף חברתו של הפרופסור מייקל פארדיי (ג'ף ברידג'ס).
דייוויס הצליחה להשיג לראשונה את תשומת לבם של מבקרי הקולנוע בזכות הופעותיה בסרטי הדרמה "לבבות באטלנטיס" בדמות ליס אמו האלמנה של הילד בובי גארפילד (אנטון ילצ'ין), ו"אודות שמידט" בתפקיד ג'ני בתו המאורסת של האלמן וורן שמידט (ג'ק ניקולסון).
ב-2003 באחת משנותיה המוצלחות בקריירה, הייתה מועמדת דייוויס לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הקומית "אמריקן ספלנדור" בתור ג'ויס ברבנר אשתו של כותב הקומיקס האובדני הארווי פיקאר (פול ג'יאמטי).
בנוסף, הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור רופאת השיניים דנה הארסט בסרט "סודות החיים".
ב-2005 שיחקה בסרט הדרמה "הוכחה" את קלייר אחותה של קת'רין (גווינת' פלטרו), בסרט קומדיית הפשע "מטאדור" את קרוליין אשתו של איש העסקים דני רייט (גרג קיניר) ובדרמה "החזאי" בתור נורין אשתו לשעבר של מגיש תחזית מזג אוויר דייוויד ספריץ, אותו גילם ניקולס קייג'.
ב-2007 השתתפה במותחן הפסיכולוגי "התשעה" בתפקיד משולש, משלוש תקופות שונות.
באותה שנה שיחקה גם בסרט הדרמה הקומי "צ'ארלי ברטלט" בתור מרילין, אמו הדיכאונית של הנער צ'ארלי ברטלט.
ב-2008 שחקה בסרטו הראשון של צ'ארלי קאופמן "סינקדוכה, ניו יורק".
ב-2010 גילמה את הפוליטיקאית הילרי קלינטון בסרט הדרמה הביוגרפי "היחסים המיוחדים", עליו הייתה מועמדת גם לפרס גלובוס הזהב וגם לפרס אמי.
ב-2011 שיחקה בתור הדודה דברה בסרט המדע-בדיוני "פלדה אמיתית" בכיכובו של יו ג'קמן.
דייוויס החלה במקביל לשחק בתיאטרון עם פריצתה דרך המסך הגדול.
ב-2009 הייתה מועמדת דייוויס לפרס טוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר על הופעתה בברודוויי בהצגה "אלוהי הקטל".
החלה את דרכה בטלוויזיה ב"סיקור קטלני", וב"שש דרגות" בתפקיד האלמנה, לורה מורגן.
ב-2009 הצטרפה דייוויס אל צוות הסדרה האמריקאית "בטיפול" ושיחקה את עורכת הדין מיה, מטופלת לשעבר של הפסיכיאטר פול וסטון, אותו גילם גבריאל ביירן.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2015 שיחקה את סוכנת המודיעין קטיה אוק'ונר במותחן הריגול של רשת NBC "Allegiance", גרסה אמריקאית לסדרה הישראלית "תא גורדין" שיצרו רון לשם, עמית כהן ודני סירקין עבור yes.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של רשת Showtime "כבודו" המבוססת על סדרת ישראלית באותו שם, שיצרו רוני ניניו ושלמה משיח.
הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב, לשני פרסי אמי, לפרס אינדפנדנט ספיריט ואף לפרס טוני, אם כי בסופו של דבר היא לא-זכתה בהם.
הייתה נשואה לקולנוען פורד אבנסון.
מאז שנת 2020 נשואה לשחקן ג'ון פטריק ווקר, עמו חובקת שתי בנות.
היחסים המיוחדים (אנ') (2010) – סרט טלוויזיה של HBO
הופ ארנב הוא סרט אנימציה משנת 2011 של Illumination Entertainment, המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן.
הסרט בוים על ידי טים היל והופק על ידי כריס מלדנדרי.
בינתיים, שני אפרוחים בשם קרלוס ופיל (שניהם בגילומו של האנק עזריה), מגרשים הפיכה נגד אבא ארנב כדי להשתלט על הארגון הממתקים, בלוס אנג'לס, אי.
מצליח לרדוף אחריו ולעצור אותו, מרוב מאמצים רבים, אי.בי.
עוצר את קרלוס (שהפך לחצי ארנב וחצי אפרוח) והופך יחד עם פרד לארנב ממתקים.
יו לורי - אבא ארנב
ג'נט הילי - הכומתות הוורודות
האנק עזריה - קרלוס / פיל
גארי קול - הנרי או'הרה
ג'יימס מרסדן - פרד או'הייר
קיילי קווקו - סם או'הייר
הופ אמליה סולו היא כדורגלנית עבר אמריקאית ששיחקה בעמדת השוערת.
סולו נולדה בריצ'לנד, וושינגטון ב-30 ביולי 1981. אביה, ג'פרי, היה ממוצא איטלקי שגדל ברובע הברונקס, ויוצא מלחמת וייטנאם.
כשהייתה בת שש, התגרשו הוריה וסולו עברה לגור עם אימה.
למרות המרחק ממנו, סולו מזכירה שוב ושוב שלאביה הייתה השפעה מרכזית על חייה, עד מותו ביוני 2007 עקב אי-ספיקת לב.
סולו נשואה לשחקן ג'רמי סטיבנס, ובשנת 2020 נולדו להם תאומים בן ובת.
סולו החלה לשחק כדורגל בקבוצת "Three Rivers" באזור מגוריה, ריצ'לנד.
כשהייתה בתיכון, שיחקה כחלוצה והובילה את קבוצתה לשלוש אליפויות ליגה רצופות (1996-1998) ולזכייה באליפות המדינה בשנתה האחרונה, תוך כדי שהיא כובשת 109 שערים.
כשהחלה לשחק בנבחרת של אוניברסיטת וושינגטון, שינתה את תפקידה ועברה לעמדת השוער.
בתקופת לימודיה, נבחרה סולו שלוש פעמים לנבחרת "התאחדות מאמני הכדורגל של צפון אמריקה" וארבע פעמים לנבחרת ה-Pac-12 (התאחדות ספורט של תריסר אוניברסיטאות מובילות).
עם סיום לימודיה, הוזמנה סולו לקבוצת ה-WUSA פילדלפיה צ'ארג', אולם הליגה פורקה וסולו עברה לשחק בשוודיה.
סולו שיחקה 19 משחקי ליגה בשביל קבוצת גטבורג מליגת העל השוודית, ובשנת 2005 עברה לשחק באולימפיק ליון מהליגה הצרפתית.
ב-16 בספטמבר 2008 נבחרה סולו לשחק בקבוצת סנט לואיס אתלטיקה מה-WPS - ליגת הכדורגל האמריקאית החדשה שתוכננה לקום באפריל 2009. למרות פתיחת עונה חלשה, שבה ספגה סולו שישה שערים בארבעה משחקים, השתפרה וב-13 המשחקים הבאים ספגה רק שמונה שערים.
בסיום השנה, נבחרה כשוערת העונה בליגה.
במאי 2010 קבוצת סנט לואיס התפרקה וסולו חתמה בקבוצת אטלנטה ביט, גם היא מליגת ה-WPS.
במהלך העונה, שתי התבטאויות של סולו ברשת הטוויטר גרמו לרעש תקשורתי ולביקורת נגד סולו; אחרי משחק חוץ של קבוצתה נגד בוסטון בריקרס, האשימה סולו את הקהל המקומי בגזענות וסירבה לחתום לאוהדים.
באותו ערב היא צייצה: "שיש לבוסטון קומץ אוהדים שלא נותן כבוד לקבוצה ולליגה".
שתי הקבוצות פרסמו הודעה משותפת שבה נכתב שלא הייתה התארגנות של קריאות גזעניות, ושסולו הייתה צריכה להפנות את טענותיה כלפי האחראים ולא לפרסם ברשת החברתית את דעותיה.
ההתבטאות השנייה של סולו הייתה נגד הנהלת ושופטי הליגה, כשאמרה שהמשחק נגד וושינגטון היה מכור, בטענה שהנהלת הליגה רצתה שזו תעלה לפלייאוף ולא אטלנטה.
סולו נקנסה על ידי קבוצתה ב-2,500 דולר והורחקה ממשחק אחד, כשבסוף העונה החליטו שני הצדדים להיפרד.
בסיום העונה, נאלצה לעבור ניתוח קשה בכתף - ממנו התאוששה בצורה טובה ומהירה, בניגוד לדעת הרופאים שטענו שלא תוכל לשחק בגביע העולם.
לפני עונת 2011 עזבה סולו את אטלנטה וחתמה בקבוצת מג'יק-ג'ק מפלורידה.
קבוצתה של סולו סיימה את העונה במקום השלישי.
בשנת 2000 זומנה סולו בפעם הראשונה לנבחרת ארצות הברית, לאחר ששיחקה קודם לכן בנבחרת הצעירה.
את הופעת הבכורה שלה ערכה ב-5 באפריל 2000 במשחק נגד נבחרת איסלנד, במשחק שהתקיים בצפון קרוליינה.
לטורניר הכדורגל של המשחקים האולימפיים ב-2004 זומנה סולו, אבל רק בתור שוערת מחליפה לבריאנה סקארי.
שנה לאחר מכן, כבר תפסה את מעמדה והפכה לשוערת הראשונה של הנבחרת, תוך שהיא מדיחה את סקארי בת ה-34. בשנים אלו היא קבעה שיא של 1,054 דקות ללא ספיגה - שיא שהופסק בניצחון 1-4 על צרפת בגביע אלגארבה.
לגביע העולם ב-2007 הגיעה סולו כשוערת הבכירה של הנבחרת.
למרות זאת, בחצי הגמר נגד ברזיל, העדיף המאמן גרג ריאן את בריאנה סקארי, השוערת הוותיקה שלא שיחקה שלושה חודשים, רק משום שהיה לה עבר טוב נגד הברזילאיות.
האמריקאיות הפסידו 0-4, ורצף של 51 משחקים ללא הפסד נקטע.
בראיון ספונטני שנערך אחרי חצי הגמר נשמעה סולו מאוכזבת מאוד מהחלטת המאמן: "זו הייתה החלטה שגויה של המאמן, כל מי שמבין כדורגל יודע את זה.
אין לי ספק שהייתי עוצרת את הכדורים האלה.
אנחנו לא ב-2004, אלא ב-2007 וזה לא משנה מה מישהי עשתה לפני שלוש שנים במשחק על מדליית זהב.
אתה לא יכול לחיות את העבר".
ראיון זה גרם לכעס רב כנגד סולו, למרות שיום למחרת התנצלה בפני סקארי וטענה שהריאיון לא היה נגדה אלא נגד החלטת המאמן, גרג ריאן.
יומיים לאחר מכן, החליט ריאן לספסל את סולו ולא לשתף אותה במשחק על המקום השלישי נגד נורווגיה.
קפטנית הנבחרת, קריסטין לילי, הבהירה שההחלטה להשעות את סולו הוחלטה והוסכמה על ידי כל הקבוצה.
סולו נכללה בסגל הנבחרת המורחב לסדרת המשחקים נגד נבחרת מקסיקו שנערכו זמן קצר לאחר גביע העולם.
למרות פנייה של שחקניות הנבחרת לפדרציית הכדורגל של ארצות הברית בטענה שמגיע לסולו לשחק, היא לא זכתה להשתתף באף אחד משלושת המשחקים.
המשחק השלישי נגד מקסיקו שנערך ב-20 באוקטובר, היה משחקה האחרון של הנבחרת ב-2007, כשבסוף השנה, ריאן עזב את תפקיד המאמן ובמקומו מונתה פיה סונדהאגה השוודית.
ב-23 ביוני 2008, פורסם סגל הנבחרת למשחקים האולימפיים בבייג'ינג, וסולו סומנה כשוערת הפותחת.
בריאנה סקארי השוערת הוותיקה, לא זומנה לסגל ונראה היה כי שום דבר כבר לא יוכל להדיח את סולו מההרכב הראשון.
ב-21 באוגוסט, נערך גמר הטורניר, בשחזור של חצי גמר המונדיאל משנה לפני כן - ארצות הברית נגד ברזיל.
הפעם, ידן של האמריקאיות הייתה על העליונה וניצחון קטן של 0-1 בהארכה, הביא את מדליית הזהב לארצות הברית.
אחרי המשחק, גרפה סולו את רוב השבחים - אחרי שעצרה שוב ושוב את ההתקפה הברזילאית בראשות השחקנית הטובה בעולם דאז, מרטה.
למרות שהחמיצה את רוב שלב המוקדמות עקב הפציעה בכתף, זומנה סולו לסגל הנבחרת לגביע העולם ב-2011 שנערך בגרמניה.
אחרי ששמרה על שער נקי בשני המשחקים הראשונים נגד צפון קוריאה וקולומביה, ספגה סולו שני שערים בהפסד לשוודיה - הפסד שגרם לארצות הברית לסיים במקום השני בבית המוקדם, ולפגוש את יריבתם המרה, ברזיל, ברבע הגמר.
המשחק בין השתיים נשלח לדו-קרב בעיטות הכרעה, לאחר שאבי וומבאך האמריקאית כבשה שער שוויון בדקה האחרונה של ההארכה.
במהלך דו-קרב הפנדלים, עצרה סולו את הפנדל השלישי של הברזילאיות והעלתה את ארצות הברית לחצי הגמר נגד צרפת.
אחרי המשחק, סולו שיבחה את חברותיה לנבחרת ואמרה לתקשורת ש"למרות שהיינו עם שחקנית אחת פחות ובפיגור של שער אחד בהארכה, הרגשנו שמשהו הולך לקרות".
בניצחון 1-3 על צרפת בחצי הגמר, הפכה סולו לשוערת השנייה בהיסטוריה שמגיעה למאה הופעות בינלאומיות (אחרי חברתה לנבחרת, בריאנה סקארי).
במשחק הגמר, פגשו האמריקאיות את נבחרת יפן המפתיעה.
למרות שפעמיים הובילו ביתרון של שער, לא הצליחו האמריקאיות לשמור על התוצאה ובסופו של דבר, הפסידו ליפן 1-3 בדו-קרב פנדלים.
למרות ההפסד, הפגינה סולו הערכה רבה כלפי הנבחרת היפנית ובירכה אותם.
בטקס הסיום של הטורניר, זכתה סולו בפרס כפפת הזהב (השוערת המצטיינת) ובכדור הארד (השחקנית השלישית בטיבה במונדיאל).
כמו כן, היא נכנסה להרכב מצטייני הטורניר.
לאחר גביע העולם ב-2011, ובעיקר לאחר משחקה המצוין נגד ברזיל ברבע הגמר, הפכה סולו בין לילה לכוכבת אמריקאית ואף לסמל מין.
חודשיים לאחר מכן, הוזמנה סולו להשתתף בתוכנית הריאליטי, רוקדים עם כוכבים וסיימה במקום הרביעי.
באוקטובר 2011, הופיעה בעירום על שער המגזין ESPN, במהדורה שנתית שאת כולה מעטרים ספורטאים מובילים ללא בגדים.
המשחקים האולימפיים 2012 וגביע העולם 2015
סולו זכתה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב שנייה ברציפות באולימפיאדת לונדון.
בינואר 2015 הושעתה סולו מנבחרת הנשים הלאומית של ארצות הברית לתקופה של 30 ימים, בשל תקרית בה הייתה מעורבת במחנה האימונים.
בקיץ 2015, זכתה עם הנבחרת בטורניר גביע העולם בכדורגל שהתקיים בקנדה וגם בכפפת הזהב הניתנת לשוער הכי טוב בטורניר.
זוהי הייתה זכייתה שנייה בגביע כפפת הזהב לאחר טורניר גביע העולם שהתקיים ב-2011.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הודחה נבחרת ארצות הברית בשלב רבע הגמר על ידי נבחרת שוודיה.
לאחר המשחק כינתה את שחקניות שוודיה "חבורת פחדניות".
לאחר שתגובתה של סולו עוררה הרבה רעש סביב הנבחרת, התאחדות הכדורגל האמריקאית החליטה להשעות את הופ לחצי שנה ולעצור את החוזה שלה עם הנבחרת.
בתגובה שנמסרה מטעמם הם טוענים כי "ההחלטה נבעה בשל מקרים נוספים שקרו עם סולו בזמן ששיחקה עבור הנבחרת".
השעיה זו הייתה ההשעיה השנייה של סולו מהנבחרת במהלך הקריירה שלה עמה.
לאחר שההשעיה נגמרה, סולו לא חזרה לשחק בנבחרת ארה"ב ואף הודיעה לפני כן כי היא עוזבת את קבוצת הכדורגל שלה "Seattle Reign" שנמצאת ב-NWSL.
הופ סאמרס היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men Vol.2 #205, ונוצרה על ידי הכותב מייק קארי והמאייר כריס בצ'לו.
הופ סאמרס היא נכדתם המאומצת של סקוט סאמרס וג'ין גריי-סאמרס, שנולדה בתחילת אירועי "תסביך משיח" ונלקחה לאימוץ בידי קייבל, אשר גידל אותה בעתיד.
בעקבות אירועי "בית אם", מספר המוטאנטים בעולם צנח דרמטית ממאות מיליונים לכמה מאות בלבד, והתינוקת המוטאנטית שנולדה כונתה בפי כל "משיחת המוטאנטים" אשר תביא לגאולתם.
אחרי מאורעות "אקס-מן: הביאה השנייה", חמישה מוטאנטים חדשים מאותרים בידי סרברו.
על הופ מוטלת המשימה לאתר את אותם "חמשת האורות" ולעזור להם ללמוד אודות כוחותיהם החדשים - אידי אוקונקווה מניגריה, לורי טרומט מקנדה, גבריאל קוהואלו ממקסיקו, טיאון מאסיק ממיאמי ביץ', פלורידה וקנג'י אואדו מטוקיו.
הופ אליס רוס לאנג הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי על תפקידה בקומדיית המצבים "הרוח וגברת מיור" .
הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1958 על תפקידה בסרט "פייטון פלייס".
לאנג נולדה בעיירה רדינג שבקונטיקט.
בתם של מינט, שחקנית, וג'ון ג'ורג' לאנג, צ'ליסט ואמרגן מוזיקלי שעבד עם פלורנץ זיגפלד.
עברה להתגורר ביחד עם משפחתה בגריניץ' וילג', שם מלצרה בנערותה במסעדה בבעלות אמה לאחר שאביה נפטר.
לאנג למדה ריקוד, דגמנה ושיחקה בברודוויי מגיל צעיר.
למדה במשך שנתיים ב"מכללת ריד" שבפורטלנד.
לאנג החלה את דרכה בתעשיית הסרטים בשנות ה-50 של המאה ה-20 עם הופעות משניות בדרמות "סיפורו האמיתי של ג'סי ג'יימס" לצידו של רוברט ואגנר ו"תחנת אוטובוס" לצד כוכבי הקולנוע מרילין מונרו ודון מארי.
הופעותיה המוקדמות זכו להערכה בהוליווד ובעקבותיהן הופיעה בתפקיד הפריצה שלה, סלינה קרוס בדרמה "פייטון פלייס", עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בנוסף כיכבה לצד מרלון ברנדו ומונטגומרי קליפט בסרט המלחמה של אדוארד דמיטריק "כפירי אריות", ובתפקיד ראשי בדרמה "הטוב ביותר מכל דבר" בתור המזכירה קרוליין בנדר.
לאנג מיעטה לשחק בסרטי קולנוע בשנות ה-60, והתפרסמה רק בקומדיה של פרנק קפרה "כיס מלא בניסים" (בישראל נקראה "גברת ליום אחד") בתפקיד קוויני מרטין, חברתו של דייב (גלן פורד); ולצידו של אלביס פרסלי בדרמה המוזיקלית "Wild In The Country".
לאנג זכתה בשני פרסי אמי ברציפות, בשנים 1969 ו-1970, על הופעותיה בתור האלמנה הצעירה קרוליין מוייר בקומדיית המצבים הפופולרית "הרוח וגברת מיור".
במהלך שנות ה-70 שיחקה לאנג לצידו של הקומיקאי המצליח דיק ואן דייק בסיטקום "מופע דיק ואן דייק החדש".
כן שיחקה במותחן הפשע "משאלת מוות" בתור ג'ואנה, אשתו של פול קרסי (צ'ארלס ברונסון).
בשנות ה-80 שיחקה לאנג ביצירתו האפלה של דייוויד לינץ' "קטיפה כחולה", בתפקיד אמה של הצעירה סנדי ויליאמס (לורה דרן).
בנוסף שיחקה בסרט האימה "סיוט ברחוב אלם 2: נקמתו של פרדי" בתפקיד שריל, אמו של הצעיר ג'סי וולש.
לאנג הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה.
נישואיה הראשונים, שנמשכו כשש שנים, היו לכוכב הקולנוע דון מארי, איתו שיחקה בסרט "תחנת אוטובוס"; ללאנג ולמארי נולדו שני ילדים - השחקן כריסטופר מארי והצלמת פטרישיה מארי.
בעלה השני היה הבמאי אלן ג'יי פאקולה, לו הייתה נשואה במשך 8 שנים.
לאנג נישאה בפעם השלישית בשנת 1986 למפיק צ'ארלס הולרית'; הזוג נשאר נשוי עד למותה של לאנג.
לאנג נפטרה ב-19 בדצמבר 2003 מזיהום בכלי הדם בבית החולים ג'ון שבסנטה מוניקה, בגיל 70.
סיפורו האמיתי של ג'סי ג'יימס (1956)
סיוט ברחוב אלם 2: נקמתו של פרדי (1985)
הופ אמרסון הייתה שחקנית אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1950 על הופעתה בסרט "נעולה".
אמרסון נולדה בעיר האוורדן שבמדינת איווה.
לאחר שסיימה את לימודייה נסעה לניו יורק כדי להשתתף כשחקנית חובבת במופעי וודוויל.
ערכה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית בשנת 1930 בהפקת תיאטרון של נורמן בל גדס.
היא התגלתה בתפקידי משנה בסרטים "צלע האדם" ו"זעקת העיר".
בשנת 1950 הייתה אמרסון מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד הסוהרת הסדיסטית אוולין הרפר בדרמת כותלי הכלא של ג'ון קרומוול "נעולה".
אמרסון המשיכה לשחק בתפקידי משנה גם במערבון של ויליאם ולמן "נשים בכיוון מערב" ובסדרות הטלוויזיה "פיטר גאן" בתור הזמרת והפסנתרנית "אמא" ו"המופע של דניס אוקיפי".
אמרסון מעולם לא נישאה ולא הביאה ילדים, היא נפטרה ממחלת כבד ב-25 באפריל 1960 בהוליווד כשהיא בת 62. היא נקברה ב"בית הקברות גרייס היל" שבעיר הולדתה.
הופי הם קבוצה אתנית של ילידים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe), שבניו חיים בעיקר ב-12 כפרים בשמורת הופי, שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 6,557.26 קילומטרים רבועים בצפון מזרח מדינת אריזונה שבדרום-מערב ארצות הברית.
כפרי ההופי שוכנים על שלושה הרי שולחן, שלוחות הרריות הפונות דרומה המכונות באנגלית, במילה השאולה מספרדית, מֶסָה (Mesa).
שלוש השלוחות מכונות בפשטות "המסה הראשונה", "המסה השנייה" ו"המסה השלישית" (First Mesa, Second Mesa and Third Mesa).
נכון ל-2012 התגוררו בארצות הברית 18,327 מבני ההופי.
שפת הופי היא אחת מ-30 השפות במשפחת השפות האוטו-אצטקיות.
שמורת הופי מוקפת לחלוטין בשטחה של אומת נאוואחו, שמורה גדולה הרבה יותר.
ההופי והנאוואחו נהגו לחלוק את ה"שטח המשותף נאוואחו-הופי", אבל מאז השטח מהווה מוקד למחלוקת.
גם חלוקת אזור זה, המכונה ביג מאונטיין (Big Mountain) באמצעות חקיקה בקונגרס ב-1974 וב-1996, גרמה למחלוקת ארוכת שנים.
תרבות ההופי היא אחת מהתרבויות הרבות של הילידים של דרום מערב ארצות הברית.
כאשר הספרדים נתקלו בתרבויות אלו לראשונה במאה ה-16, הם התייחסו אליהם כאל אנשי הפואבלו משום שחיו בכפרים (פואבלו בספרדית).
ההופי וקבוצה אתנית נוספת, הזוני, הם צאצאי אנשי הפואבלו הקדומים ("היסאצינום" בשפת ההופי או "אנסאזי" בשפת נאוואחו) שבנו מכלולים גדולים של מבני מגורים בצפון מזרח אריזונה, צפון מערב ניו מקסיקו ודרום מערב קולורדו.
הם חיו לאורך שולי מגיון, בייחוד בין המאה ה-12 למאה ה-13, ואז נטשו את כפריהם הגדולים.
אף חוקר לא הצליח לקבוע את הסיבה לכך, אף שייתכן מאוד כי הידלדלות מקורות המים אילצה את התושבים להגר.
אוראיבי העתיקה (Old Oraibi) היא אחד מארבעת כפרי ההופי המקוריים, ואחד מהיישובים העתיקים ביותר שיושבו ברציפות בארצות הברית.
היא נוסדה במקור סביב שנת 1100. בשנות ה-40 של המאה ה-16 העריכו הספרדים כי בכפר התגוררו בין 1,500 ל-3,000 תושבים.
במקור היה היישוב בבסיס "המסה שלישית" וכיום הוא שוכן על הקצה של "המסה השלישית" מעל העיירה קייקוטסמובי (Kykotsmovi), המרכז המנהלי של השבט.
ב-1906 חל פילוג בקרב התושבים בשאלה האם לדבוק במסורות העתיקות או לאמץ סממנים של התרבות האנגלו-אמריקנית, וחלק מהתושבים עזבו והקימו יישוב חדש .
המגע המתועד הראשון של אירופאים עם שבט ההופי התרחש ב-1540. הקונקיסטאדור הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו ערך מסע ממקסיקו למערב ומרכז ארצות הברית של ימינו בחיפוש אחר שבע ערי הזהב האגדתיות.
באמצע יולי 1540, לאחר שכבש את היישוב אותו כינו הספרדים סיבולה (בפועל פואבלו של בני הזוני המכונה האוויקו) הוא שלח משלחת בפיקודו של הסרן פֶּדְרוֹ דֶה טוֹבַאר (Pedro de Tovar).
בתום מסע בן 70 קילומטרים הגיע דה טובאר לפואבלו אַוַוטַפִּי (Awatovi) בצפון מזרח אריזונה של ימינו.
הספרדים לא קיבלו אישור להיכנס לכפר והם השתמשו בכוח על מנת להיכנס.
הספרדים שיערו כי באזור התגוררו כ-16,000 מבני הזוני וההופי.
אזור ההופי היה עני במתכות יקרות אותם חיפש קורנדו, אבל הספרדים למדו על קיומו של נהר גדול הזורם במערב (נהר הקולורדו).
באותו חודש שלח קורונדו משלחת סיור נוספת בראשות גרסיה לופס דה קרדנס (Garcia Lopez de Cárdenas) על מנת למצוא את נהר הקולורדו.
משלחת זו חזרה לאזור ההופי על מנת לרכוש אספקה ולגייס מדריכי דרך.
חברים במשלחת זו חצו את רמת קולורדו והגיעו לגרנד קניון והיו בכך לאירופאים הראשונים שחזו בתופעת טבע מרהיבה זו.
בשנים 1582–1583 ביקרה את ההופי משלחת אנטוניו דה אספחו (Antonio de Espejo).
הוא ציין שהיו להופי כחמישה כפרים שבהם התגוררו 12,000 תושבים.
במהלך השנים הבאות הספרדים חקרו ואף התיישבו בדרום מערב ארצות הברית של ימינו, אבל מעולם לא שלחו כוחות גדולים או מתיישבים לארץ ההופי.
ביקוריהם בכפרי ההופי היו אקראיים ונדירים, ברוב הפעמים היו הביקורים של משלחות צבאיות.
ההתיישבויות של הספרדים היו לאורך הריו גראנדה, ומשום שהופי לא חיו בסמוך לנהרות שמהם הייתה גישה לריו גראנדה, הספרדים לא השאירו חילות מצב על אדמתם.
למשלחות הצבאיות התלוו מיסיונרים קתולים.
החל ב-1629 עם בואם של כ-30 כמרים לארץ ההופי, החל התקופה הפרנציסקנית.
הפרנציסקנים ייעדו מיסיונרים לכנסייה שנבנתה בפואבלו אַוַוטַפִּי.
בתחילה התנגדו ההופי להתנצר, אבל לאחר האירוע שבו החזיר האב פוררס (Porras) לכאורה את מאור עיניו של נער עיוור בכך שהניח צלב על עיניו החלו ההופי בפואבלו אַוַוטַפִּי להאמין בנצרות.
מרבית ההופי בכפרים האחרים המשיכו להתנגד להמרת הדת והתמידו בשמירה על דרכיהם הישנות.
ההצלחה של הכמרים הקתולים הספרדים בהמרת דתם של ההופי לנצרות הייתה שולית והספרדים התנכלו להם משום שההופי התעקשו לדבוק באמונתם הדתית.
בפועל הכובשים הספרדים שעבדו את אוכלוסיית ההופי, חייבו את בני ההופי לעבוד עבורם בכפייה ולהעלות להם כמס מוצרים ויבולים.
הדיכוי הספרדי והניסיונות לנצר את ההופי גרמו במשך הזמן לזעם כבוש כנגד הכובשים הזרים.
בין 1519 ל-1650 נמחו מספר רב של פואבלו של ההופי בשל מגפות שהביאו האירופאים או עקב מעשי אלימות של ספרדים שחיפשו אוצרות.
בסוף של דבר החליטו האינדיאנים בכפרי הפואבלו שלאורך הריו גראנדה להתמרד וביקשו וקיבלו את תמיכת ההופי.
מרד הפואבלו וההופי היה הפעם הראשונה ששבטי אינדיאנים שונים פעלו תוך תיאום על מנת לגרש את המתיישבים הספרדים.
במהלך מרד ההופי כנגד הספרדים, הותקפו מיסיונים קתולים, כל הכמרים והנזירים נרצחו ובנייני המיסיון פורקו עד היסוד.
למעלה משני עשורים עברו עד שהספרדים הצליחו להשתלט מחדש על הפואבלו שלאורך הריו גראנדה, אבל עם זאת ההשפעה הספרדית על האזור המרוחק יותר של ההופי הייתה מוגבלת יותר.
עם תחילת המאה ה-18 החלו הכמרים הספרדים לבנות מחדש כנסייה קטנה יותר בפואבלו אַוַוטַפִּי.
בחורף 1701-1700 תקפו לוחמים מכפרי ההופי האחרים את פואבלו אַוַוטַפִּי על פי בקשה ממנהיג הכפר, הרגו את כל הגברים בפואבלו, והעבירו את הילדים והנשים לכפרים אחרים, ואז הרסו לחלוטין את הכפר ושרפו אותו עד היסוד.
מאז, למרות כמה ניסיונות בודדים במהלך המאה ה-18, הספרדים לא חידשו את שליטתם בארץ ההופי.
ב-1849 מונה ג'יימס קלהון (James S.
Calhoun) כסוכן לענייני האינדיאנים (Indian agent) של הלשכה לענייני אינדיאנים של הטריטוריה הדרומית של ארצות הברית.
המטה שלו היה בסנטה פה והוא היה אחראי לכל התושבים האינדיאניים של האזור.
הפגישה הרשמית הראשונה בין ההופי והממשל האמריקני התרחשה ב-1850 כאשר שבעה ממנהיגי ההופי הגיעו לסנטה פה להיפגש עם קלהון.
הם רצו שהממשלה האמריקנית תספק להם הגנה מפני הנאוואחו, שבט דובר שפת האפאצ'י, אך שונה משאר שבטי האפאצ'י.
מנהיגם של ההופי בתקופה זו היה "נאקוואייאמטווה" (Nakwaiyamtewa).
צבא ארצות הברית הקים את מבצר פורט דפייאנס (Fort Defiance) באריזונה ב-1851, והציב כוחות באזור הנאוואחו במטרה להתמודד עם האיום שהיוו להופי.
הגנרל ג'יימס קרלטון (James J.
Carleton) שקיבל סיוע מהסייר קיט קרסון מונה לסייר באזור.
הם "לכדו" בני נאוואחו והעבירו אותם למבצר.
עקב ההגירה הכפויה המכונה הצעידה הארוכה של הנאוואחו (Long Walk of the Navajo), נהנו ההופי מתקופת שלום קצרה.
ב-1847 התיישבו מורמונים ביוטה וניסו להמיר את דתם של האינדיאנים לדת המורמונית.
ג'ייקוב המבלין (Jacob Hamblin), מיסיונר מורמוני, ביקר לראשונה בארץ ההופי ב-1858. הוא הצליח ליצור קשרים חברתיים עם ההופי.
ב-1875 נבנתה כנסייה מורמונית על אדמות ההופי.
ב-1875 ליווה סוחר אנגלי בשם תומאס קימס (Thomas Keams) את מנהיגי ההופי לפגישה עם נשיא ארצות הברית צ'סטר ארתור בבירה וושינגטון.
לולומה (Loololma), מנהיג הכפר אוראיבי בתקופה זו, התרשם מאוד מוושינגטון.
מאחר שהגיע למסקנה שחינוך הוא שאפשר את אורח החיים של הלבנים הוא חזר לכפרו נחוש להקים בית ספר מסודר לילדי ההופי.
ב-1886 חתמו עשרים ממנהיגי ההופי על עצומה שנשלחה למפקח על ענייני האינדיאנים ובו דרשו שיבנה בית ספר על אדמתם.
ב-1887 פתח תומאס קימס פנימייה (Keams Canyon Boarding School) עבור ילדי ההופי ביישוב קימס קניון הקרוי על שמו.
תושבי אוראיבי לא תמכו בבית הספר וסירבו לשלוח את ילדיהם למרחק של 56 קילומטרים מכפריהם.
בית הספר לימד את ילדי ההופי את יסודות התרבות האמריקנית-אירופית: אילץ אותם להשתמש באנגלית ולחדול ממנהגיהם המסורתיים.
הכריחו אותם להסתפר, ללבוש בגדים אחרים, לשנות את שמם לשמות אנגליים וללמוד אנגלית.
הבנים למדו חקלאות ונגרות, והבנות למדו לגהץ, לתפור ולאכול בצורה "תרבותית".
בית הספר קימס גם דאג לחשוף את התלמידים לנצרות.
הארגון המיסיונרי הבפטיסיטי "American Baptist Home Mission Society" ארגן תפילה כל בוקר ולימודי דת במהלך השבוע.
ב-1890 הגיע המפקח על ענייני האינדיאנים לארץ ההופי יחד עם פקידי ממשל אחרים על מנת לבחון את ההתקדמות של בית הספר החדש.
מאחר שראה שרק מעט תלמידים נרשמו לבית הספר הוא חזר יחד עם חיילים לארץ ההופי ואיים לאסור את ההורים אם יסרבו לשלוח את ילדיהם לבית הספר.
הוא הצליח בכך להשלים מכסת התלמידים בבית הספר.
בעיני ההופי הייתה אדמתם קדושה.
חקלאות היוותה חלק חשוב בתרבותם, וכפריהם התפרשו לאורך צפון אריזונה.
ההופי ושכניהם מהנאוואחו לא הכירו בתפיסה המערבית של בעלות על האדמה וחלוקתה.
הם חיו על האדמה עליה חיו אבותיהם.
ב-16 בדצמבר 1682 העביר הנשיא ארתור צו נשיאותי שקבע הקמת שמורה עבור ההופי.
הייתה זו שמורה קטנה בהרבה מהשמורה שהוקצתה לנאוואחו, שהייתה הגדולה במדינה.
שמורת הופי הוקמה בלב שמורת הנאוואחו.
במקור הייתה צורתה מלבן שצלעותיו 88 על 110 קילומטרים כשאדמות כפרי ההופי מהווים כמחצית משטח זה.
הקמת השמורה מנעה פלישה של מתיישבים לבנים לשטחם, אך לא הגנה על ההופי מפני הנאוואחו.
ההופי והנאוואחו המשיכו להיאבק על האדמה, והם ניהלו אסטרטגיות שונות של קיימות, ההופי עסקו בחקלאות והנאוואחו היו רועי צאן.
בסופו של דבר פנו ההופי לוועדת הסנאט לענייני פנים (Senate Committee of Interior and Insular Affairs) בבקשה למצוא פתרון לסכסוך.
המחלוקת בין השבטים הייתה על שטח של 7,300 קמ"ר בצפון אריזונה.
ב-1887 העביר ממשל ארצות הברית את חוק ההקצאה של דוז (Dawes Allotment Act, על שם הסנטור הנרי דוז שהיה היוזם).
מטרת החוק הייתה לחלק את השטח הקהילתי המשותף לחלקות פרטיות ברמת משק בית.
המטרה הייתה לעודד את האינדיאנים לאמץ את המודל האמריקני-אירופי של חקלאות בת-קיימא על שטחי קרקע בבעלות משפחתית.
גודל החלקות המשפחתיות על פי החוק היה 2,600 דונם או פחות.
מחלקת הפנים של ארצות הברית הייתה אמורה להכריז על שארית האדמה שלא חולקה, כ"אדמה עודפת" לשם צורכי השבט ולאפשר את מכירתה לאזרחי ארצות הברית.
עבור ההופי החוק היה עלול להרוס את יכולתם לעסוק בחקלאות, שהייתה מקור הכנסתם העיקרית.
הלשכה לענייני אינדיאנים לא פעלה לחלק את האדמה על פי חוק זה בדרום מערב ארצות הברית.
בעוד שלולולומה, מנהיג הכפר אוראיבי, תמך בהתלהבות בחינוך בני ההופי, היו מבני שבטו שהתנגדו לכך.
מרבית תושבי הכפר היו שמרניים וסירבו לשלוח את ילדיהם לבית הספר.
תושבים אלו כונו "עוינים" ("hostiles"), משום שהתנגדו לממשל האמריקני ולניסיונותיו לכפות התבוללות.
שאר התושבים היו מכונים "ידידותיים" ("friendlies"), בשל הנכונות שלהם לקבל את דרכי האדם הלבן.
ב-1893 נפתח בית ספר ללא פנימייה בכפר אוראיבי.
אף שבית הספר היה בתוך הכפר, סירבו מרבית ההורים לשלוח את ילדיהם ללמוד בו משום שלא רצו שילדיהם יחשפו לתרבותו של האדם הלבן.
ב-1894 שלח הממשל האמריקני חיילים לכפר.
הם אסרו 19 הורים שהודיעו על התנגדותם לשלוח את ילדיהם לבית הספר ושלחו אותם לכלא אלקטרז, שם שהו במאסר במשך שנה.
מנהיג אחר של ההופי בשם "לומאהונגייומה" (Lomahongyoma) התחרה עם לולולמה על מנהיגות הכפר.
הכפר התפלג ב-1906 לאחר עימות בין ה"עוינים" ל"ידידותיים".
העוינים השמרנים עזבו את הכפר והקימו יישוב חדש ושמו "הוטאווילה" (Hotevilla).
אף על פי שבעימות ניצחו ה"ידידותיים" היישוב הנוכחי שומר בקנאות על המסורות, אינו שולח נציגים למועצת השבט אינו מוכן לקבל תקציבים ממנה, ואינו מתיר לתיירים המבקרים בכפר לצלם במקום.
בתחילת המאה ה-20 הקים הממשל האמריקני בתי ספר, ושלח מיסיונרים, יועצי חקלאות ורופאים לכל אחת משמורות האינדיאנים.
במסגרת מדיניות זו חויבה כל שמורה להקים כוח שיטור אינדיאני, בתי משפט שבטיים, ולמנות צ'יף שייצג את השבט כלפי הממשל האמריקני.
במפקד האוכלוסין של 1910 נמנו בשבט ההופי כ-2,000 אנשים.
בני הנאוואחו מנו אז 22,500 איש ואוכלוסייתם גדלה בהתמדה.
במהלך השנים הראשונות של המאה ה-20 חיו רק כ-3% מההופי מחוץ לשמורה.
ב-1924 הכריז הקונגרס האמריקני רשמית על האינדיאנים בארצות הברית כאזרחים של ארצות הברית.
על פי חוק הארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) של 1934, קבעו ההופי חוקה להקמת ממשל השבט, וב-1936 בחרו את מועצת השבט.
המבוא לחוקת ההופי קובע שהם שבט בשלטון עצמי, המתמקד בשיתוף פעולה למען שלום והסכמים בין הכפרים במטרה לשמר את "הדברים הטובים באורח החיים של ההופי".
החוקה כוללת 13 סעיפים המכסים נושאים שונים: טריטוריה, חברות בשבט, ארגון הממשל בחלוקה לרשות מחוקקת, מבצעת ושופטת, בחירות, זכויות אדם ועוד.
החוקה אושרה ב-24 באוקטובר 1936 ועל בסיסה הוקם ממשל חד-ביתי (בניגוד לממשלים המורכבים מבית עליון ובית תחתון) שבו כל הסמכויות רוכזו בידי מועצת השבט.
אף שיש זרוע ביצועית (יושב ראש השבט וסגנו) וזרוע שיפוטית, סמכותם מוגבלת על פי חוקת ההופי.
הסמכויות המסורתיות של כפרי ההופי נשמרו בחוקה של 1936.
המחלוקות על אדמה בין ההופי לנאוואחו
בין שנות ה-40 לשנות ה-70 של המאה ה-20 התקרבו כפרי הנאוואחו יותר ויותר לאדמתם של ההופי וגרמו בכך לפניה מהופי לממשלת ארצות הברית.
פניה זו הובילה להקמת "נפה 6" ("District 6") שהציבה גבולות סביב כפרי הופי וצמצמה את שטח השמורה ל-2,029 קמ"ר.
ב-1962 יצא פסק דין שקבע שממשל ארצות הברית לא העניק לנאוואחו היתר כלשהו להתיישב על אדמות ההופי שהוכרזו ב-1882, ושיהיה שיתוף עם הנאוואחו ביתרת אדמת ההופי.
בין 1964-1951 חתמה מועצת ההופי על הסכמי חכירה עם ממשל ארצות הברית שהתיר לחברות לבצע חיפושים וקידוחי נפט, גז טבעי ומינרלים בשטח ההופי.
קידוחים אלו הכניסו 3 מיליון דולרים לקופת שבט ההופי.
ב-1974 עבר חוק הסדר הקרקעות הופי-נאוואחו (Navajo-Hopi Land Settlement A).
במסגרת החוק הוקמה ועדת נאוואחו-הופי להעתקת מגורים אינדיאנים (Navajo-Hopi Indian Relocation Commission), שכפתה על כל הופי או נאוואחו שחי על אדמת השבט האחר להעתיק את מגוריו.
את שמורת ההופי חוצה כיום כביש מדינתי 264 של אריזונה, כביש סלול נרחב המקשר בין כפרי ההופי הרבים.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית נמנו בשנת 2012 18,327 בני הופי.
בין בני ההופי בולט היחס הגבוה של לבקנות באוכלוסייה, 1 מכל 200 הופי הוא לבקן.
מבנה הממשל השבטי המודרני של ההופי
שבט ההופי מוכר על ידי הממשל הפדרלי והמטה שלו בקייקוטסמובי (Kykotsmovi) באריזונה.
אחראי על הסדר בדיוני המועצה (Sergeant-at-Arms).
מועצת השבט - במועצה, שהיא בעלת סמכויות נרחבות על פי החוקה, חברים 14 נציגים הנבחרים בבחירות של הקהילה או ממונים על ידי מנהיג הכפר (קיקמונגווי - kikmongwi).
כל נציג משרת במועצה למשך שנתיים.
כפרי ההופי בוחרים נציגים למועצה, או יכולים לדחות זכות זו.
הדחייה אושרה על ידי בית המשפט של ההופי.
בית המשפט של השבט - ממשל שבט ההופי מפעיל בית משפט ובית משפט לערעורים ביישוב קימס קניון (Keams Canyon).
בתי דין אלו פועלים על בסיס החוק השבטי המתוקן שנקבע ב-28 באוגוסט 2012.
מרבית הכנסת שבט ההופי מגיעה ממשאבי טבע.
הרי השולחן עליהם שוכנים כפרי ההופי בנויים מתצורות שונות של שכבות אבן חול צבעוניות.
שכבות פחם דל גופרית שוכנות בתוך תצורת ופו (Wepo formation) בעומקים שבין 10 מטרים ל-75 מטרים מתחת לפני הקרקע.
חברות אמריקניות כורות כמויות משמעותית של פחם בשטח שמורת הופי ומשלמות תמלוגים לשבט.
אחת מהחברות הגדולות ביותר הכורות פחם בשטח שמורת ההופי במשך תקופה ארוכה היא חברת הפחם המערבית של פיבודי (Peabody Western Coal Company).
תקציב התפעול של השבט לשנת 2010 עמד על 21.8 מיליון דולרים, והרווחים המשוערים מזיכיונות כרייה לשנת 2010 עמדו על 12.8 מיליון דולרים.
החברה לפיתוח כלכלי של ההופי (Hopi Economic Development Corporation) היא מיזם שבטי שמטרתו לייצר הזדמנויות כלכליות מעשיות מגוונות.
החברה מפקחת על המרכז התרבותי של ההופי (Hopi Cultural Center) וניהול פרויקט השיכון וולפי (Walpi Housing Management, דירות להשכרה לצוות הרפואי המטפל בהופי).
עסקים נוספים בבעלות החברה כוללים שלוש חוות בקר (Hopi Three Canyon Ranches) בסמוך לערים פלאגסטף, וינסלואו (Winslow) ואיגר (Eagar), מכלול מסעדות על הדרך בשם הופי טרוול פלזה (Hopi Travel Plaza in) בסמוך להולברוק (Holbrook), שלושה נכסים מסחריים בפלאגסטף ואת פונדק קוקופלי (Kokopelli Inn) בסדונה (Sedona).
תיירות היא מקור הכנסה נוסף.
ב-2010 נפתח מלון (Moenkopi Legacy Inn and Suites) בן 100 חדרים בסמוך לעיירה טובה סיטי (Tuba City) בכניסה לשמורת ההופי.
המלון נועד לארח תיירים בדרכם לשמורת ההופי וכולל בידור, הרצאות והדגמות על חיי ההופי.
ב-2009 העריכו כי המלון יעסיק כ-400 עובדים.
השבט מפעיל גם את סוכנות הטיולים Tuvvi Travel Center ואת בית הקפה Tuvvi Café בעיירה מואנקופי.
בניגוד לנעשה בשמורות אחרות, הצביעו בני ההופי כמה פעמים כנגד הרעיון להקים בתי הימורים בשטחם כמקור הכנסה נוסף.
השם הופי הוא קיצור של השם שבו מכנים בני השבט את עצמם בשפתם "הוֹפּיטוּאֶה שי-נוּ-מוּ" ("האנשים שוחרי השלום" או "הקטנים שוחרי השלום").
ההסבר הראשי ב"מילון הופי" למילה הופי היא "אדם שיודע להתנהג, אדם בעל נימוסים, מתורבת, שוחר שלום, אדיב, הדבק בדרכם של ההופי".
בעבר נהגו ההופי להשתמש במונח "הופי" ונגזרותיו על מנת להתייחס לאנשי הפואבלו באופן כללי, בניגוד לשבטים אחרים שהיו לוחמניים.
"הופי" היא תפיסה המעוגנת עמוק ברבדים שונים של התרבות: בדת, ברוחניות ובתפיסת המוסר והאתיקה.
להיות הופי פירושו לחתור לקראת מימוש תפיסה זו, תהליך הדורש מצב נפשי של רכישת כבוד והערצה מוחלטת לכול, לחיות בשלום עם הכול, ולחיות על פי ההוראות של מאסאו (Másaw), היוצר או המטפל של כדור הארץ.
ההופי מקפידים לקיים את הטקסים המסורתיים לטובת העולם כולו.
מסורתית ההופי מאורגנים בחמולות על פי שושלות היוחסין של האם.
כאשר הופי מתחתן, הילדים שייוולדו לו יהיו חברים בחמולה של אשתו.
חמולות אלו מתפשטות בכל הכפרים.
שמם של הילדים נקבע על ידי הנשים בחמולה של האב.
ביום השנים עשר לאחר הלידה מתאספות נשות החמולה של האב, כל אישה מביאה שם ומתנה עבור התינוק.
בחלק מהמקרים שבהם מתאספים קרובי משפחה רבים, יכול לדוגמה התינוק לקבל מעל ל-40 שמות.
הורי הילד בוחרים שם אחד מבין השמות המוצעים.
הנוהג העכשווי הוא להשתמש בשם אנגלי או בשם ההופי שבחרו הורי הילד.
אדם יכול לשנות את שמו בטקס החניכה כשהוא מתקבל לאחת מהאגודות הדתיות כדוגמת אגודת קצ'ינה או עקב מאורע חשוב שהתרחש בחייו.
ההופי מבצעים מחזור מלא של טקסים מסורתיים, אם כי לא בכל הכפרים משמרים או שמכירים את המחזור הטקסי המלא.
מועד ביצוע טקסים אלו נקבע על בסיס לוח שנה ירחי ומקפידים לבצע אותם בכל כפרי ההופי.
כמו קבוצות אתניות אחרות של ילידי אמריקה הושפעו ההופי מהנצרות והעבודה המיסיונרית של כמה זרמי דת נוצריים.
מעטים בלבד המירו את דתם לחלוטין לנצרות תוך כדי נטישה מוחלטת של מנהגי הדת המסורתיים.
ההופי הם חקלאים מוכשרים מאוד בגידול על חלקות קטנות מאוד, אבל הם משולבים בכלכלה האמריקנית, לחלק גדול מההופי יש עבודות רגילות, אחרים מתפרנסים מיצירות אומנות של ההופי:
גילוף בובות קצ'ינה (Kachina dolls בהופי katsintithu) - צלמיות המגולפות משורש עץ הכותנה (מין של צפצפה) שנועד להדריך נערות וכלות טריות על הקצ'ינה, הישויות האלמותיות המביאות את הגשם, ושולטות על היבטים אחרים של החברה ועולם הטבע ופועלות כשליחים בין בני האדם לעולם הרוחני.
עיצוב וייצור של תכשיטים עדינים, בייחוד מכסף סטרלינג
ההופי אוספים ומייבשים את ה-Thelesperma megapotamicum, מין של צמח רב שנתי מקומי ממשפחת המורכבים, המכונה "תה הופי" (Hopi tea), ומשתמשים בו להכנת חליטת צמחים, כתרופה וכצבע צהוב לבדים או לסלים קלועים.
ארמון הופבורג הוא ארמון הממוקם במרכזה של וינה.
היה משכנם של בית הבסבורג שליטי האימפריה הרומית הקדושה ומאוחר יותר שליטי האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית בתקופת החורף, ואילו בתקופת הקיץ הם שכנו בארמון שנברון.
כיום חלק מהקומפלקס משמש בתור משכנו של נשיא אוסטריה.
כיום ממוקמים בארמון שלושה מוזאונים שבהם מבקרים כ-600,000 איש מדי שנה והספרייה הלאומית של אוסטריה.
בארמון נמצאת נשקיית הופבורג, ארסנל ומוזיאון צבאי גדול המכיל את אחד האוספים הגדולים של כלי נשק ושריון מימי הביניים והרנסאנס.
בין השנים 1438–1583 ושוב בין השנים 1612–1806 שימש הארמון בתור משכנם של שליטי האימפריה הרומית הקדושה.
בניית הארמון החלה עוד בתקופת שלטונו של לאופולד השישי.
שליטים מבית הבסבורג המשיכו להרחיב את הקומפלקס של הופבורג.
כיום משמש הארמון, בין השאר, כמקום משכנו של נשיא אוסטריה.
H כיכר הגיבורים (כיכר הטירה החיצוני לשעבר).
הופלוצרטיים (שם מדעי: Hoplocercidae) היא משפחה בת 22 מינים של לטאות מסדרת הקשקשאים, וקרובה רחוקה של האיגואנות.
לטאות אלה שוכנות עצים ביערות הגשם של אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית.
הן מזכירות במראם איגואנה קטנה, בעלת ראש קטן ומפרש עור גדול מתחת לצווארם.
לטאות אלה קטנות ביותר ורק לעיתים רחוקות גודלן עולה מעל 16 ס"מ.
מזונם העיקרי של מינים אלו הוא חרקים גדולים וחלקם ניזונים על טרמיטים.
הופליטודרומוס (; בעברית: מרוץ החייל (הופליט)) היה מרוץ אתלטיקה במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה ובמשחקים הפאן-הלניים.
זהו המרוץ האחרון שנוסף לתחרויות, ונערך לראשונה באולימפיאדה ה-65, ב-520 לפנה"ס.
מאז, היה זה המרוץ האחרון שנערך בכל תחרות.
בניגוד לשאר התחרויות שנערכו בעירום מלא, מרוץ זה נערך כשהמתחרים חובשים קסדה ומוקיים ונושאים מגן עץ עם ציפוי ברונזה הנקרא "אספיס".
המשקל הכולל של הציוד היה כ-25 ק"ג.
המירוץ היה קצר יחסית למרוצים אחרים ובניגוד אליהם לא נועד לבחון סיבולת, אלא כוח מתפרץ.
באולימפיה ובאתונה אורך המירוץ היה הקפה אחת של האצטדיון, כ-370 עד 400 מטרים.
במשחקים הנמאיים אורכו היה עד 2 הקפות, ובפלטאיה ובבויאוטיה, כשבע הקפות.
ניכר שהמירוץ הגיע ממטרות אימונים צבאיים יותר מאשר מאימוני ספורט.
עימותים עם הפרסים שהחלו באותה תקופה והמפגש עם קשתים פרסים מיומנים העלו את הצורך לשפר את מהירות החיילים היוונים בשדה הקרב.
כמו כן, משערים שמרחק ה-400 מטרים של המירוץ, קשור לטווח האפקטיבי של קשתות הפרסים.
הופ שרלוט היקס היא אשת יחסי ציבור אמריקאית המשמשת כיועצת לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בעבר כיהנה כמנהלת התקשורת בבית הלבן.
היקס הייתה היועצת הפוליטית הוותיקה ביותר של הנשיא טראמפ.
בעבר הייתה מנהלת התקשורת בקמפיין הבחירות לנשיאות של טראמפ, וכן מזכירת התקשורת הארצית של צוות המעבר.
החל מ-20 בינואר ועד 12 בספטמבר 2017 שימשה כמנהלת התקשורת האסטרטגית בבית הלבן , הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
ב-16 באוגוסט 2017 מונתה למנהלת התקשורת בפועל בבית הלבן במקומו של אנתוני סקרמוצ'י.
ב-12 בספטמבר 2017 מונתה באופן רשמי לתפקיד.
ב-28 בפברואר 2018 הודיעה על התפטרותה, וב-29 במרץ סיימה את תפקידה.
באוקטובר 2018 מונתה למנהלת התקשורת וסגנית נשיא חברת Fox ושימשה בתפקיד זה עד שובה לבית הלבן כיועצת בכירה לנשיא בחודש מרץ שלאחר מכן.
היקס גדלה בגריניץ' שבקונטיקט, למדה בתיכון גריניץ', וכנערה עסקה גם בדוגמנות.
היא בתם של קיי אן (Cavender) ופול ברטון היקס ה-3 שהיה סגן-נשיא התקשורת של ה-NFL.
בגיל 11, היא ואחותה הגדולה נשכרו לדגמן עבור ראלף לורן.
היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית בשנת 2010, שם היא גם שיחקה לקרוס.
הופליטוזאורוס (שם מדעי: Hoplitosaurus; מילולית "לטאת הופליט") הוא סוג של דינוזאור משוריין ממשפחת נודוזאוריים.
דינוזאור זה חי בתקופת הקרטיקון לפני 130 מיליון שנה.
דינוזאור זה נראה דומה מאוד לפולקנתוס (Polacanthus) וכמה מדענים עדיין מעריכים אותו ככזה.
הוא נפרד ממנו על פי כמה מדענים ב-1990. מאובניו התגלו בדרום דקוטה יחד עם מיני דינוזאורים שונים.
הוא הזכיר במראהו גם אנקילוזאורוס ונראה כמו שילוב של שניהם.
היו לו גפיים ארוכים ונוקשים, שעזרו לשאת את גופו, שכנראה הגיע לגובה 1.2 מטר.
יצור זה היה אוכל עשב איטי בעל אלה גדולה בקצה זנבו.
גופו היה מכוסה שריון גרמי, ועליו היו גבשושיות קוצניות.
על כתפיו התנוססו שני זיזים גדולים, ששימשו לדקירת טורפים.
הופמן היא מכונית מיקרו בתצורת תלת אופן מתוצרת Hoffmann מהעיר מינכן, גרמניה, אשר יוצרה בשנת 1951.
הדגם בולט עקב שפע של אלמנטים עיצוביים לא קונבנציונליים.
תלת אופן - מאחור גלגל בודד
דלתות התאבדות - פתיחת הדלת הפוכה לציר התנועה של הרכב
כניסה ויציאה לרכב מאוד קשה בגלל מבנה הדלתות ומבנה עמדת הנהג
צינור מילוי דלק אשר יורד מהגג, ישירות דרך התא של המכונית
החלונות מורמים או מורידים עם רצועה
הגלגל האחורי ממוקם מיד מאחורי הנהג, עם חלק גדול של המכונית מאחוריו
מנוע אחורי התלוי בקירור האוויר, אך העדר מאוורר גורם להתחממות יתר
המנוע הממוקם על אותו ציר כמו מנגנון ההגה האחורי ההגה, כך המנוע נע עם הגלגל כאשר המכונית מנווטת
מנוע צילינדר יחיד, אשר גורם רטט גדול יותר מאשר מנועי רב צילינדר
מתנע הדגם מונח בצורה לא פונקציונלית על ידי הירך הימני של הנהג
הופמן 2CV היא מכונית קבריולה, קטנה, מתוצרת Wolfgang Hoffmann אשר יוצרה בין השנים 1988–2007 בגרמניה.
דגם הופמן 2CV התבסס על דגם סיטרואן 2CV מתוצרת קונצרן הרכב הצרפתי סיטרואן, וגם מאוד דמה לדגם ה"סיטרואן 2CV" חיצונית.
מפעל ייצור הרכב בניהולו של "Wolfgang Hoffmann" מוקם בעיר "Hohenfurch" במדינת בוואריה ששייכת לרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
דגמי "הופמן 2CV" מוגדרים כ"Kit car" .
הווה אומר שמערכות מכניות גדולות כמו מנוע ותיבת הילוכים ועוד רכיבים בסיסים כגון: דיפרנציאל, מתלים, בלמים וכדומה מקורם ביצרני כלי רכב אחרים ובספקים אחרים.
מרכב דגם "הופמן 2CV" עשוי מפיברגלס
הופלוסוכוס (שם מדעי: Hoplosuchus) הוא סוג קדום של זוחל דמוי-תנין שחי בסוף תור היורה.
המאובנים שלו נמצאו בפארק המונומנט הלאומי דינוזאור שבתצורת מוריסון ביוטה בשנת 1926 בידי החוקר צ'ארלס ו' גילמור.
מאובנים נוספים באורך 50 ס"מ התגלו באריזונה אך צורת השימור הגרועה מקשה על הזיהוי המדויק ולא ברור אם השתייך לסוג זה.
ממאובני תנינאים זה נמצא רק פרט אחד באורך 20 ס"מ, ייתכן שהיה פרט צעיר מאוד.
הוא היה בעל גוף קל וצר עם רגליים ארוכות והיה כנראה מותאם לריצה.
הוא דמה במראה להספרוסוכוס מתור הטריאס והיה בעל 2 שורות של אוסטאודרם על גבו.
לא נמצאה גולגולת של היצור אך נראה שהיה אוכל-כול או טורף שניזון מחרקים וחולייתנים קטנים.
כמה חוקרים סוברים שהיה קרוב לסדרה של התנינים הצמחוניים Aetosauria.
הופלוצפלוס סטפנסי (שם מדעי: Hoplocephalus stephensii) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הפתניים החי באוסטרליה.
שמו של המין ניתן על שם האקדמאי האוסטרלי ויליאם סטפנס .
הנחש מגיע לאורך 70 ס"מ כשהשיא הוא 125 ס"מ, והוא בעל קשקשים שחורים-בהירים.
הגוף שטוח בצורתו עם ראש גדול ועיניים שחורות בעלות אישונים מוגדלים.
זנבו של הנחש חזק ועוזר לו לחתור במים.
נחש זה משריץ עד 9 צאצאים חיים.
נחש זה חי בטבע לאורך חופה המזרחי של אוסטרליה בקווינסלנד וניו סאות' ויילס ומדרים עד לסידני.
הוא מצוי באזורי יערות, מישורים נמוכים ובחוף הים.
נחש זה מותאם לחיים במים אך יכול להימצא בין ענפי עצים או בין סלעים.
הוא פעיל בלילות ואז יוצא לחפש בעזרת לשונו המפוצלת טרף הכולל בעיקר לטאות כמו שממיות וגם נחשים אחרים אך גם עופות ויונקים כמו עכברים ועטלפים קטנים.
הנחש בעל ארס חזק המשפיע על קרישת הדם והוא יכול להרוג אם לא ניתנת עזרה בזמן למטופל.
הופלופונאוס (שם מדעי: Hoplophoneus; מילולית: "רוצח חמוש") הוא סוג של טורף ממשפחת הנימרווידיים, שחי מסוף האאוקן עד תחילת האוליגוקן לפני 35 עד 29 מיליון שנה מזמננו.
הוא היה אנדמי לאמריקה הצפונית ומאובניו תוארו לראשונה בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ ב-1874.
ההופלופונאוס היה טורף דמוי חתול בעל שיני חרב בלסתותיו שהיה גדול מאוד ביחס למשפחתו.
הוא היה דומה במראהו לנמר, אף שלא היה חתול אמיתי והיה בעל גפיים קצרות יותר, לסת ארוכה יותר וניבים בולטים ומעוקלים כלפי מטה שצמחו מהלסת העליונה.
הניבים היו מעוצבים לדקירת טרף עם מערכת שיניים חותכות לאורך הלסת שעוצבו לחיתוך ושיסוע.
הוא הגיע עד אורך 1.3 מטרים ומשקל של 160 קילוגרם.