tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארבעה ילדים מהכוכב אט-אטין, שהציוויליזציה שבו אינה מקיימת קשרים עם עולמות אחרים, מושלכים לתוך הרפתקה ברחבי הגלקסיה ומקווים למצוא את דרכם חזרה הביתה כשבדרך הם מתמודדים עם קשיים שונים וחוברים לראש כנופיית פיראטים לשעבר.
ג'וד לאו בתור ג'וד נה נאווד.
קפטן פיראטי המסוגל להשתמש בכוח.
ראיין קירה ארמסטרונג בתור פרן.
קיריאנה קראטר בתור קיי-בי (KB).
רוברט טימותי סמית' בתור קולו של ניל.
ילד דמוי פיל מהכוכב אט-אטין.
ניק פרוסט בתור קולו של אס-אם-33 (SM-33).
רובוט, טייס של ספינת חלל.
מתייה קסוביץ בתור גנרל סטריקס.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון21 ביוני 2025תוכנית טלוויזיה משפחתית אהובה"מלחמת הכוכבים: צוות שלד"כוכב טלוויזיה אהוב (משפחה)ג'וד לאוכוכבת טלוויזיה אהובה (משפחה)ראיין קירה ארמסטרונג
מלחמת הכוכבים – פרק 1: אימת הפנטום הוא משחק וידאו מסוג פעולה-הרפתקאות משנת 1999 אשר מבוסס על הסרט "מלחמת הכוכבים – פרק 1: אימת הפנטום".
המשחק פותח על ידי חברת Big Ape Productions ופורסם על ידי חברת לוקאס ארטס במקביל ליציאה לאקרנים של הסרט במאי 1999.
המשחק זכה להצלחה מסחרית ניכרת ועד שנת 2000 נמכרו בסך הכל מעל ל-337,866 עותקים של גרסת ה-Windows של המשחק.
המשחק מכיל שלבים המתבססים על חלקים שונים בעלילת הסרט.
השחקן שולט לאורך המשחק בדמויותיהם של הג'דיי מאסטר קווי-גון ג'ין השולייה שלו אובי-וואן קנובי, המלכה אמידלה, וקפטן פנקה (הדמויות השונות זמינות בהתאם לשלב בו משחקים).
לכל דמות יש כלי נשק ויכולות ייחודיים.
השלבים השונים מתרחשים בין היתר בכוכבי הלכת טאטואין, קורוסאנט ונאבו.
לאורך המשחק השחקן צריך להילחם באויבים שונים, כולל נגד דארת' מול, דרואידים של פדרציית המסחר, וחייזרים מגזעים שונים.
המשחק היה ממשחקי מלחמת הכוכבים התלת-ממדיים הראשונים בהם היה ניתן לקחת חלק בדו-קרב עם חרבות אור.
בנוסף, לאורך המשחק השחקן צריך לפתור חידות שונות, ולקיים אינטראקציה עם דמות שאינם שחקנים מהם ניתן לקבל הנחיות, עימם ניתן לעסוק בסחר, ובאמצעותם ניתן לקבל גישה למשימות משנה שונות שיכולות להפוך חלקים מסוימים במשחק נגישים לשחקן.
המשחק פותח על ידי חברת Big Ape Productions.
המשחק השתמש באלמנטים רבים מהסרט, כולל בפסקול של הסרט ובאפקטים קוליים מהסרט.
בנוסף חלק מהשחקנים הראשיים בסרט דיבבו גם את אותן הדמויות במשחק.
ב-16 בינואר 2024 יצאה לשווקים גרסה מחודשת של המשחק לקונסולות המשחקים פלייסטיישן 4 ופלייסטיישן 5. הגרסה המחודשת כללה גרפיקה משופרת ושינויים קלים בממשק על מנת להתאימו לגיימרים בהווה.
מלחמת הכוכבים: סטארפייטר הוא סרט אופרת חלל אמריקאי בבימויו של שון לוי ובכתיבתו של ג'ונתן טרופר.
הסרט מופק על ידי "לוקאס פילם" ו-"" ויופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני.
הסרט מהווה חלק מזיכיון "מלחמת הכוכבים" ומתרחש כחמש שנים לאחר אירועי הסרט "עלייתו של סקייווקר" (2019).
בסרט מככב ראיין גוסלינג, ולצדו פלין גריי, מאט סמית', מיה גות', ארון פייר, סיימון בירד, ג'מאל וסטמן, דניאל אינגס ואיימי אדמס.
הסרט עתיד לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-28 במאי 2027.
בנובמבר 2022 החל שון לוי בשיחות עם אולפני לוקאספילם לצורך פיתוח ובימוי סרט חדש בזיכיון מלחמת הכוכבים, לאחר שסיים את עבודתו על הסרט "דדפול & וולברין" (2024) עבור אולפני מארוול.
חודש לאחר מכן, אישר לוי את דבר המינוי.
לדבריו, היה בקשר רציף עם נשיאת "לוקאס פילם", קתלין קנדי, במטרה להביע את תשוקתו האישית ליקום "מלחמת הכוכבים", והביע התלהבות להתחיל בכתיבת הסרט מיד לאחר סיום עבודתו על "דדפול & וולברין".
עם זאת, תהליך הפיתוח נעצר במאי 2023 בעקבות שביתת גילדת התסריטאים של אמריקה, והתחדש באוקטובר עם תום השביתה.
קנדי הנחתה את לוי להביא לסרט את אותו סגנון נרטיבי וטונאלי שאפיין את סרטיו הקודמים, ולוי הביע אופטימיות ביכולתו ליצור סרט אישי במסגרת זיכיון קולנועי רחב, בדומה למה שעשה במארוול.
בנובמבר 2023 נמסר כי דייב פילוני מונה לתפקיד המנהל הקריאטיבי הראשי של "לוקאס פילם", לאחר שכיהן כמפיק בפועל במספר סדרות טלוויזיה בזיכיון "מלחמת הכוכבים", והוא יהיה מעורב באופן ישיר בהפקת הסרטים העתידיים.
ביולי 2024 נשכר ג'ונתן טרופר – שותף ותיק של לוי – לכתיבת התסריט.
בדצמבר 2024 דיווח העיתונאי ג'ף סניידר כי ההפקה עתידה להתחיל בספטמבר 2025, וחשף כי דייזי רידלי צפויה לשוב לגילום דמותה של ריי מטרילוגיית ההמשכים, בתפקיד מנטורית לנער או גבר צעיר שימלא את תפקיד הגיבור הראשי.
עם זאת, רידלי דווחה כמי שתופיע בתפקיד דומה גם בפרויקטים אחרים בפיתוח, בהם סרט בבימויה של שארמין עובייד-צ'ינוי על פי תסריט של סיימון קינברג.
בינואר 2025 נכנס ראיין גוסלינג למשא ומתן על גילום התפקיד הראשי.
התעניינותו של גוסלינג בפרויקט האיצה את תהליך ההפקה, שהועבר לעדיפות גבוהה ודווח כי ייתכן שיחל כבר בשלהי 2025. לוי וחברת ההפקה שלו, "", צפויים להפיק את הסרט בשיתוף עם קנדי ו"לוקאספילם".
בעקבות הצלחת הסרט "דדפול & וולברין", לוי נתפס על ידי אולפני וולט דיסני (חברת-האם של "לוקאס פילם" ואולפני מארוול) כבמאי חשוב ומבוקש ביותר.
בפברואר 2025, אישרה קנדי כי סרטו של לוי יהיה סרט "מלחמת הכוכבים" הבא שיופץ אחרי "המנדלוריאן וגרוגו" (2026).
היא ציינה כי מדובר בסרט עצמאי שאינו חלק מסאגת סקייווקר, וכי יכלול בעיקר דמויות חדשות – אם כי דמויות מטרילוגיית ההמשכים עשויות לחזור – וכי עלילתו תתרחש כחמש או שש שנים לאחר אירועי הסרט "עלייתו של סקייווקר" (2019).
באותו כנס נמסר כי ראיין גוסלינג יגלם את התפקיד הראשי, וכי הצילומים יחלו בהמשך השנה.
בתקופה זו נערך ליהוק לתפקיד אחיינו של גוסלינג, וכן לשני נבלים – גבר ואישה – הרודפים אחריהם.
השחקנית מייקי מדיסון ניהלה משא ומתן על גילום הנבלית, אך פרשה עקב מחלוקת כספית.
ביוני 2025 הוכרז כי מיה גות' תגלם את התפקיד.
מאט סמית', אשר לוהק בעבר ל"עלייתו של סקייווקר" אך לא הופיע בו, הצטרף לצוות השחקנים באוגוסט.
עם תחילת הצילומים, אושרה הצטרפותם של גות' וסמית', וכן נחשפה רשימת שחקנים חדשה שכללה את פלין גריי, ארון פייר, סיימון בירד, ג'מאל וסטמן, דניאל אינגס ואיימי אדמס.
הצילומים הראשיים החלו ב־28 באוגוסט 2025 בממלכה המאוחדת, בניצוחו של הצלם קלאודיו מירנדה.
באמצע ספטמבר נערכו צילומים בסרדיניה שבאיטליה, ולוי פרסם תמונה מהסט ב.
מלחמת המינים היא בעיה בתורת המשחקים.
הבעיה היא מסוג בעיות הקואורדינציה, בהן החלטתו של משתתף אחד במשחק תלויה תמיד בהחלטתו של השני, ואין למשתתף אפשרות מועדפת לא-תלויה (כמו שקיימת בדילמת האסיר).
גרסה נפוצה לבעיה זו: זוג נשוי, דן ודנה, הולכים לבלות.
דן מעדיף ללכת למשחק כדורגל, דנה מעדיפה ללכת לאופרה.
שניהם מעדיפים ללכת לאותו מקום מאשר ללכת למקומות שונים.
דן ודנה לא יכולים לתקשר ביניהם.
ניתן לסכם סיטואציה זו בטבלה הבאה (בכל משבצת מצוין הרווח של דן מימין ואחריו הרווח של דנה):
בגרסה נוספת של המשחק (נקראת גם מלחמת המינים 2) אם הם הולכים בנפרד למקום שהם פחות מעדיפים (דן לאופרה ודנה לכדורגל) נגרם להם "נזק" יותר גדול מאשר אם הם הולכים בנפרד למקום שהם יותר מעדיפים (דן לכדורגל ודנה לאופרה).
מלחמת המפרץ, הידועה גם כמלחמת המפרץ הראשונה וכמבצע סופה במדבר היא מלחמה שהתנהלה מ-2 באוגוסט 1990 ועד 28 בפברואר 1991 (מבצע "סופה במדבר" עצמו החל ב-17 בינואר 1991), ובמהלכה הוקמה, באישור האומות המאוחדות, קואליציה בראשות ארצות הברית בת 34 מדינות, שמטרתה הייתה שחרור כווית הכבושה.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית וכיבושה, נקטה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בסנקציות נגד עיראק והציבה בפניה אולטימטום – נסיגה תוך ארבעה חודשים מכווית, או שקואליציה רחבה תנקוט בפעולה צבאית לשחרור כווית.
משפג האולטימטום, פתחה קואליציה בת 34 מדינות, בראשות ארצות הברית, במבצע "סופה במדבר" שהחל במתקפה אווירית רחבת הֶקף, ולאחר מכן גם במהלך קרקעי בן 100 שעות במהלכו שוחררה כווית.
עיראק ניסתה להפעיל לחצים על מדינות אלו, אך נתקלה בסֵרוב.
בנוסף לכך, עיראק האשימה את כווית על כך שהיא חורגת מהמכסה שהוקצתה לה על ידי אופ"ק ומביאה לירידת מחירי הנפט, מה שפגע בכלכלת עיראק הרעועה.
העימותים בקשר להפקת הנפט התחזקו ונהפכו למלחמה כלכלית, בשל טענה עיראקית לפיה כווית מבצעת קדיחות משופעות לתוך מאגרי נפט עיראקיים, תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, זאת במטרה לפגוע בכלכלת עיראק ולהקשות על התאוששותה.
בנוסף לסכסוך הכלכלי, נוספה גם הדרישה העיראקית לשליטה על כווית.
מיד לאחר הקמתה בשנת 1932, הודיעה הממשלה העיראקית כי כווית היא חלק ממחוז בצרה בעיראק, כפי שהייתה תחת השלטון העות'מאני ועד הקמתה על ידי בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
השושלת השולטת בכווית, בית סבאח, חתמה עם בריטניה על הסכם חסות בשנת 1899, שהעביר את כל ענייני החוץ של כווית אל בריטניה.
בריטניה גם שרטטה את קו הגבול בין המדינות, וזאת בכוונה תחילה על-מנת לצמצם כמה שאפשר את הגישה העיראקית למפרץ הפרסי ובכך לצמצם את האיום של ממשלה עיראקית על כוחות בריטיים באזור.
ב-23 ביולי, ה-CIA דיווח כי עיראק הציבה 30,000 חיילים בקרבת הגבול, מה שהביא את הצי האמריקאי למצב כוננות.
לפי תמליל השיחה ביניהם, גלספי אמרה לשליט העיראקי כי "לארצות הברית אין עמדה בנוגע לסכסוכים פנים-ערביים".
ב-2 באוגוסט 1990, פלשה עיראק לכווית.
היא הנחיתה מכה מקדימה באמצעות הפצצות רבות על הבירה מדינת אל-כווית.
את ההתקפה העיקרית הובילו כוחות קומנדו שנפרסו בעיר בעזרת מסוקים וסירות והשתלטו על חלקים בה, בעיקר מוסדות הקשורים לארמון המלוכה וכלי התקשורת.
בנוסף, השתלטו כוחות צבא גדולים על נמלי תעופה ובסיסים של חיל האוויר הכוויתי.
לאחר יומיים של לחימה אינטנסיבית, חלקים מהצבא הכוויתי נרמסו על ידי צבא עיראק, בזמן שחלקים אחרים ממנו ברחו אל ערב הסעודית.
לאחר הניצחון העיראקי, מינה סדאם חוסיין את בן דודו, עלי חסן אל-מג'יד, למושל כווית, שכונתה "המחוז ה-19 של עיראק", כשחלקים ממנה סופחו אל מחוז אל-בצרה.
ב-23 באוגוסט, הופיע סדאם חוסיין בערוץ הטלביזיה הלאומי של עיראק, עם מספר בני ערובה מערביים שסֵרב לשחרר.
בווידאו, הוא טפח על גבו של ילד בריטי צעיר בשם סטיוארט לוקווד, נגע בשיערו ושאל אותו, בעזרת המתרגם שלו, האם הוא מקבל חלב, והוסיף "אני מקווה שהנוכחות שלכם פה לא תהיה להרבה זמן.
הנוכחות שלכם פה, ובמקומות אחרים, נועדה למנוע את אימת המלחמה".
אחת הדאגות העיקריות של המערב הייתה האיום המשמעותי שהיוותה עיראק לערב הסעודית.
בעקבות כיבוש כווית, הצבא העיראקי היה במרחק קצר משדות הנפט הסעודיים.
שליטה על שדות הנפט האלו, בנוסף למלאי הנפט הכוויתי והעיראקי, היו מעניקים לסדאם חוסיין את השליטה על רוב מלאי הנפט בעולם.
עיראק כבר הייתה מצויה במספר סכסוכים עם ערב הסעודית.
העיקרי שבהם היה חוב של 26 מיליארד דולר שהלוותה ערב הסעודית לעיראק במהלך מלחמתה עם איראן (ערב הסעודית תמכה בעיראק בשל חשש מפני השפעה שלילית מאיראן על המיעוט השיעי הסעודי, שכן מרבית שדות הנפט של ערב הסעודית נמצאים באזורים המאוכלסים על ידי קהילות שיעיות).
לאחר המלחמה, טען סדאם שהוא אינו צריך לשלם את חובותיו לערב הסעודית שכן הוא עזר לה בבלימת איראן.
מיד לאחר כיבוש כווית, החל סדאם חוסיין לתקוף מילולית את ערב הסעודית.
הוא טען שערב הסעודית הנתמכת על ידי ארצות הברית אינה מדינה לגיטימית ואינה ראויה להגן על הערים הקדושות לאסלאם: מכה ואל-מדינה.
הוא נהג לשלב ביטויים של קבוצות אסלאמיות שלחמו באפגניסטן כנגד ברית המועצות ועם הרטוריקה ששימשה את איראן נגד ערב הסעודית.
בשל החשש מתקיפה עיראקית על ערב הסעודית, הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, כשהוא פועל על פי דוקטרינת קרטר, על התחלת מבצע "הגנתי לחלוטין" על-מנת למנוע מעיראק לפלוש אל ערב הסעודית, בשם "מבצע מגן במדבר".
מבצע מגן במדבר החל ב-7 באוגוסט 1990, כשנשלחו אל ערב הסעודית חיילים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית, גם בשל הודעת הנשיא בוש, וגם בשל בקשת שליט ערב הסעודית, המלך פהד, לעזרה אמריקנית.
ארצות הברית נטשה את רעיון המבצע ה"הגנתי לחלוטין" ב-8 באוגוסט 1990, לאחר שסדאם חוסיין סיפח חלקים מכווית אל מחוז בצרה וקבע כי היתר הם המחוז ה-19 של עיראק.
חיל הים האמריקני הציב באזור שתי קבוצות קרב ימיות שכללו את נושאת המטוסים על שם דוויט אייזנהאואר, בנוסף לחיל האוויר האמריקני שהנחית בערב הסעודית 48 מטוסי F-15 שהחלו בסיורים בשמי גבול ערב הסעודית-עיראק.
מיד לאחר מכן, נחתו בערב הסעודית כ-543,000 חיילים אמריקאים (מספר הכפול ממספר החיילים האמריקאים שהשתתפו בפתיחת מלחמת עיראק השנייה).
סדרה של החלטות המתייחסות לפלישה העיראקית לכווית התקבלה על ידי ארגוני האומות המאוחדות והליגה הערבית.
ההחלטה החשובה ביותר הייתה החלטה מספר 678 של האו"ם , שהתקבלה ב-29 בנובמבר 1990. החלטה זו הציבה לעיראק אולטימטום להסיג את כל כוחותיה מכווית עד 15 בינואר 1991, ואישרה "שימוש בכל האמצעים על-מנת לאכוף וליישם את החלטה 660".
ארצות הברית הקימה קואליציה בת 34 מדינות בראשותה.
מתוך 33 המדינות שהצטרפו אליה:
31 מדינות שלחו כוחות צבאיים:
אוסטרליה, איחוד האמירויות הערביות, איטליה, אפגניסטן, ארגנטינה, בחריין, בנגלדש, בריטניה, דנמרק, קוריאה הדרומית, הולנד, הונגריה, הונדורס, טורקיה, יוון, מצרים, מרוקו, נורווגיה, ניז'ר, סנגל, עומאן, ערב הסעודית, סוריה, ספרד, פולין, פורטוגל, פקיסטן, צ'כוסלובקיה, צרפת, קטר, וקנדה.
סה"כ היו 956,600 חיילים בקואליציה, 73% מהם היו חיילים אמריקאים.
שתי מדינות, גרמניה ויפן, סייעו כספית על ידי תרומות בסך 6.6 מיליארד דולר ו-10 מיליארד דולר בהתאמה.
רבות ממדינות הקואליציה לא ששו להצטרף אליה.
חלקן ראו במלחמה ענין פנים-ערבי, או לא הסכימו להגברת מעורבות ארצות הברית במזרח התיכון.
לבסוף, המדינות שוכנעו בשל גילויי התוקפנות שהביע סדאם בדבריו כלפי מדינות ערביות אחרות, וכן בתמורה להצעות לסיוע כלכלי ומחיקת חובות.
ומנגד, אף הקפאת כספי סיוע למסרבות.
ב-12 בינואר 1991, התקבלה החלטה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית שאישרה שימוש בכוח על-מנת להסיג את עיראק משטחי כווית.
ההחלטה עברה ברוב של 47–52 בסנאט, כאשר 10 דמוקרטים חצו את הקווים (ביניהם אל גור וג'וזף ליברמן) לעומת רק שני רפובליקנים שעברו את הקווים.
בבית הנבחרים עברה ההחלטה ברוב של 250 לעומת 183, כאשר 86 דמוקרטים חצו את הקווים לעומת שלושה רפובליקנים שחצו אותם.
אלו היו ההפרשים הקטנים ביותר בהצבעות על שימוש בכוח צבאי מאז מלחמת 1812. לאחר קבלת ההחלטה, עשו כן גם שאר המדינות שהיו חברות בקואליציה בראשות ארצות הברית.
הן ארצות הברית והן ארגון האומות המאוחדות נתנו מספר הצדקות להתערבות בסכסוך.
ההצדקה הראשונית הייתה האלימות שהציגה עיראק בפלישתה לכווית.
ארצות הברית הצדיקה התערבות בתמיכה בערב הסעודית שהייתה מדינת מפתח באספקת הנפט בעולם.
במהלך נאום מיוחד במושב הקונגרס האמריקני ב-11 בספטמבר 1990, אמר הנשיא האמריקני, ג'ורג' בוש:
הפנטגון טען כי תמונות לווין שמראות התעצמות של ריכוזי כוחות עיראקיים ליד גבול ערב הסעודית הן המקור לטיעון האיום עליה.
כתב עיתון ה"סיינט פיטרסברג טיימס" השיג מספר תמונות לוויין מסחריות של האזור, אך לא גילה יותר מאשר מדבר ריק ליד גבול ערב הסעודית.
הצדקות נוספות להתערבות בינלאומית היו העבר הידוע של הפרות זכויות האדם על ידי משטרו של סדאם חוסיין.
עיראק הייתה גם ידועה באחזקת נשק כימי וביולוגי שהיו בשימוש בזמן מלחמת איראן–עיראק ובמהלך טיהור אתני שביצע סדאם חוסיין באוכלוסיית הכורדים בעיר חלבג'ה שבעיראק.
עיראק גם ניסתה מספר פעמים לפתח ולהשיג נשק גרעיני, ניסיונות שהופסקו בין היתר על ידי ישראל במבצע אופרה.
זמן קצר לאחר הפלישה לכווית, הוקמה עמותת "אזרחים למען כווית חופשית" בארצות הברית.
העמותה הייתה ידועה בפועלה למען שחרור כווית במספר דרכים, החל מפעולות במכללות וכלה בפרסומים רחבי היקף של עדויות בפני בתי הקונגרס האמריקני.
הפעילות המפורסמת ביותר של העמותה הייתה כביכול-עדות של מי שנטען שהיו אחיות בבית חולים כוויתי.
אלה שהעידו על אלימות מצד חיילים עיראקיים שכללה השלכת תינוקות מאינקובטורים והותרתם לגסוס על הרצפה.
"עדות האחיות" היטתה עמדות בציבור ובקונגרס לטובת התערבות במלחמה.
בין היתר אמרו שישה סנאטורים כי העדות הספיקה להם על-מנת לאשר שימוש בכוח צבאי.
הנשיא האמריקני, ג'ורג' בוש, נהג לחזור על העדות ועל השוואת פעולות העיראקים לפעולות הנאצים.
כשנה לאחר המלחמה הובררה הטענה כשקר, וכי העדות לא היו אחיות, ואחת מהן, שזוהתה רק בשמה הפרטי ניִירה (בערבית نيره, באנגלית Nayirah), הייתה לאמיתו של דבר נאיירה א-סבאח (نيره الصباح), בתו של שגריר כווית בארצות הברית סעוד נאסר א-סעוד א-סבאח, שכלל לא חיה בכווית במהלך הפלישה העיראקית אליה.
השניים אף משתייכים לבית סבאח המושלת בכווית.
חברת היל ונולטון , אשר נשכרה על ידי עמותת "אזרחים למען כווית החופשית", הואשמה כי הייתה מעורבת ביצירת הסיפור השקרי במטרתה להגביר את התמיכה במלחמה, דבר שהחברה הכחישה.
באותו הזמן, עיראק ביצעה מספר פשעי מלחמה מתועדים היטב, כמו הוצאה להורג של שלושה אחים על ידי מספר חיילים עיראקיים, הנחתם בערימה ברחוב, ונטישתם להירקב שם.
מועד האולטימטום של החלטה מספר 678 חלף, ובבוקר 17 בינואר 1991, החל מבצע סופה במדבר, במתקפה אווירית רחבת היקף על עיראק.
במהלך היממה הראשונה הוטלו יותר מ-2,000 טון פצצות במהלך קרוב ל-2,000 גיחות אוויריות היוצאות משדות תעופה בערב הסעודית ומנושאות מטוסים במפרץ הפרסי.
השלב הראשון של המתקפה היה השמדת חיל האוויר העיראקי ומתקני הנ"מ שלו, בשלב זה שימשו מטוסי ה-F117 החמקנים תפקיד מפתח ופגעו במטרות עיקריות של מערך הנ"מ העיראקי.
השלב השני של המתקפה היה השמדת מתקני פיקוד ותקשורת צבאיים.
ציפיות הקואליציה היו שההתנגדות העיראקית תקרוס יחד עם שלילת הפיקוד והשליטה.
השלב השלישי של המתקפה, והגדול בה, כלל מטרות בכל רחבי עיראק וכווית, בעיקר טילי סקאד ומשגריהם, מתקני תעשיות נשק והכוח הימי של עיראק.
קרוב לשליש מהכוח האווירי בשלב זה הוקדש לתקיפת הסקאדים, מטרה קשה בשל הקושי באיתור הסקאדים שהיו מותקנים, בין היתר, על משאיות.
על-מנת לסייע לתקיפת הסקאדים על ידי חילות האוויר, נשלחו מספר צוותים של יחידות מיוחדות בניסיון לאתר משגרים בחלקה המערבי של עיראק.
הגנת הנ"מ העיראקית שהייתה מבוססת על סוללות טילי קרקע-אוויר, טילי כתף ותותחים, הייתה לא יעילה בצורה מפתיעה.
בסך הכל איבדו צבאות הקואליציה כ-75 כלי טיס ב-100,000 גיחות, כשניים מתוכם במהלך קרבות אוויר, בנוסף לעוד מספר מטוסים שניזוקו במהלך קרבות אוויר עם חיל האוויר העיראקי.
בסך-הכל ביצעו כוחות האוויר של צבאות הקואליציה יותר מ-100 אלף גיחות במהלך המערכה האווירית, והטילו מעל ל-88,500 טון של פצצות, בהן גם סוגים חדשים של פצצות חכמות.
על המערכה האווירית פיקד לוטננט גנרל צ'אק הורנר מחיל האוויר של ארצות הברית, אשר קודם מהפיקוד המרכזי האמריקאי (CENTCOM) ושימש לזמן קצר כמפקד העליון של כוחות הקואליציה, בזמן שגנרל שוורצקופף היה עדיין על אדמת ארצות הברית.
במהלך המלחמה, הפעילו האמריקאים כ-450 מסוקי קרב מדגמי אפאצ'י וקוברה בהצלחה מרובה.
לדוגמה, בלילה הראשון של המערכה, מסוקי קרב אמריקאיים חדרו לעומק עיראק, מתחת לגובה הגילוי של מערך ההתרעה האווירית העיראקי, ומבלי שהתגלו השמידו מטרות בעזרת טילי הלפייר, ולמעשה, מסוקי הקרב ומטוסי ה-F-117 נייטהוק החמקנים פתחו נתיבי טיסה בטוחים למטוסי הקרב של הקואליציה.
במהלך ששת השבועות של המערכה האווירית, הופעלו מסוקי הקרב בפשיטות רבות והצליחו ברוב המקרים כנגד הכוחות העיראקיים.
החל מהרגע בו נפתחה המערכה היבשתית, ליוו טייסות של מסוקי קרב את כוחות הרגלים שפלשו אל העורף העיראקי, במסגרת התמרון ללפיתת הכוחות העיראקיים בכווית ממערב.
ממערב כווית, הם ערכו פשיטות על הכוחות העיראקיים, והשמידו עשרות כלים משוריינים וכלי רכב צבאיים.
באחת הפשיטות, אף נכנע גדוד רגלים עיראקי למסוקי קרב, לאחר שאלו שתקפו את מוצביו.
מסוקי הקרב גם ליוו את החי"ר המוסק, כאשר אלו הונחתו לפעולות קומנדו בעורף העיראקי.
כמו כן, ליוו המסוקים את הכוחות המשוריינים, במהלך ההבקעה של מערך ההגנה העיראקי ממערב לכווית, וחברו לכוחות המסוקים ששהו צפונה, ועזרו להם להשלים את לפיתת הכוחות העיראקיים בכווית.
במקרים רבים, נעו מסוקי הקרב לפני הכוחות הקרקעיים, ו"ניקו" להם את הדרך.
לדוגמה, טייסי מסוקי הקרב שהוקצו לדיוויזיה הממוכנת 24, טענו כי השמידו 102 כלים משוריינים עיראקיים.
מפקד דיוויזיה זו זקף לזכותם של מסוקי הקרב את המהירות והקלות שבה הבקיעו כוחותיו אל העורף העיראקי.
במערכה היבשתית הופל רק מסוק אפאצ'י אחד, ותורת הלחימה שפותחה למסוקי הקרב לאחר מלחמת וייטנאם, הוכחה כמוצלחת ויעילה.
ב-17 בינואר 1991 פתחו ארצות הברית וכוחות הקואליציה במבצע "סופה במדבר".
בין היעדים הראשונים שהותקפו היו משגרי טילי הקרקע-קרקע הנייחים במערב עיראק.
לאחר תקיפת מטרות אלו, רווחה ההנחה בוושינגטון ובסעודיה כי איום הטילים הוסר.
פחות מ-24 שעות לאחר מכן התמונה השתנתה.
סקאדים (כונו בעיראק "אל חוסיין" לאחר ששודרגו על ידי ג'רלד בול), החלו לפגוע בישראל ובסעודיה.
כל הטילים שוגרו ממשגרים ניידים.
המשגרים הנייחים, כך התברר, היו לא יותר מאשר אמצעי הונאה.
הנזק של פגיעת הטילים בגוש דן ובחיפה אמנם לא היה גדול, אבל החשש הגדול בוושינגטון מפני תקיפה ישראלית הולכת וקרבה, בישראל גם הייתה תוכנית לכיבוש מערב עיראק, והלחץ על ארצות הברית הלך וגדל.
ראשי הממשל האמריקאי מיהרו ליצור קשר טלפוני עם עמיתיהם בישראל ולהבטיח כי ארצות הברית עושה כל שביכולתה כדי לעצור את הסקאדים.
בוושינגטון רווחה הדעה, כי גנרל שוורצקופף ואנשיו לא עושים די כדי להתמודד עם הסקאדים.
כאשר דיק צ'ייני (מזכיר ההגנה) וקולין פאוול, יושב ראש המטות המשולבים, עברו על הדו"חות שהגיעו מסעודיה, הם הבחינו כי מעט מאוד משאבים וגיחות מופנים לטובת הניסיון לאתר ולהשמיד את משגרי הטק"ק הניידים של עיראק.
כאשר גילו השניים את הנתונים, סופר כי הראשון זעם ואמר כי "המשימה בעדיפות הראשונה היא לשמור על ישראל מחוץ למלחמה".
פאוול דאג להעביר את רוח הדברים לשוורצקופף והדגיש כי הדרישה של מזכיר ההגנה היא להפנות יותר משאבים וגיחות של מטוסי תקיפה לטובת ציד הסקאדים.
לאור הדרישות מהחלונות הגבוהים בוושינגטון לעצור את ירי הסקאדים, נאלץ שוורצקופף באי רצון להפנות משאבים רבים לשם ביצוע המשימה.
רבע מגיחות התקיפה של מטוסי התקיפה F-15E, רבע מגיחות התקיפה של מטוסי ה-F-16 המצוידים במערכת לנטירן להכוונת חימוש מונחה, שמינית מהגיחות של מפציצי ה-F-111, שבעה אחוזים מהגיחות של מטוסי הסיוע הקרוב, A-10, ועוד מספר גיחות רב של מטוסים אחרים - הוקצו לטובת איתור והשמדת משגרי הסקאד.
בוצעו כ-750 גיחות נגד מקומות מסתור אפשריים, 450 גיחות נגד מתקני ייצור ותשתית, 215 גיחות כנגד משגרים ניידים, עשרות פשיטות חשאיות מוטסות על ידי 15 צוותי קומנדו אמריקאים וארבעה צוותי קומנדו של יחידת SAS הבריטית.
יותר מ-500 לוחמי קומנדו מקרב שני הצבאות, השתתפו במאמצים לאיתור המשגרים וקרוב ל-20 מהם נהרגו.
המשאבים הרבים שהופנו, ובראשם, הקצאת מטוסי תקיפה איכותיים למשימה, לא פתרו את הבעיה.
מטוסי התקיפה לא הצליחו לאתר את המשגרים הניידים, שהיו אלו שבפועל ששיגרו את הטילים והוסוו היטב.
בנוסף לכך, היו מפוזרים במערב עיראק עשרות משגרי דמה באיכות גבוהה מאוד.
כמו גם העובדה כי 80% מהשיגורים התבצעו בחשיכה, הפכו את המשימה לכמעט בלתי אפשרית.
כאשר הצליחו מטוסי התקיפה לאתר מטרות על סמך חתימת החום שלהם, בעזרת מערכות דימות תרמי דוגמת הלנטירן, לא הצליחו לזהות הטייסים אם מדובר במשגר אמיתי, או במשגר דמה.
במרבית המקרים שבהם דיווחו הטייסים על פגיעה במשגרים, התגלו המטרות מאוחר יותר כמשאיות גדולות או מכליות דלק, אשר להן חתימת חום דומה.
למרות המאמצים הרבים והמשאבים הרבים שהושקעו, הקואליציה נחלה כישלון חרוץ בסוגיה זו.
ועד סוף המלחמה שוגרו 39 טילים לעבר ישראל ו-46 טילים לעבר סעודיה, אך אף משגר נייד לא הושמד במלחמה.
מספר שנים לאחר מכן, מפקד חיל האוויר האמריקאי במלחמת המפרץ, הגדיר את ההתמודדות עם הסקאדים ככישלון הגדול ביותר שלו.
ב-29 בינואר, לאחר ניסיונות רבים של סדאם חוסיין לגרום לעימות יבשתי בין הצבא העיראקי לבין צבאות הקואליציה, יצאו מדרום כווית כוחות עיראקיים שכללו את הדיוויזיות הממוכנות ה-1 וה-5 יחד עם הדיוויזיה המשוריינת ה-3 למתקפה על עיר החוף הסעודית חפג'י במטרה לכבוש אותה.
מרבית הכוחות העיראקיים, שנפגעו קודם לכן מתקיפות אוויריות מרובות של צבאות הקואליציה, נהדפו על ידי כוחות מסיירת חיל הנחתים.
עם זאת, כוח עיראקי קטן של רגלים ושריון הצליח להגיע אל העיר חפג'י ולכבוש אותה.
בחמש אחר הצהריים של 30 בינואר.
יצאו שני גדודים סעודיים מחיל המשמר הלאומי יחד עם שתי פלוגות קטריות, בסיוע של כוחות אוויר וארטילריה אמריקאים, למתקפה על העיר על-מנת לכבוש אותה חזרה.
הגל השני של כוחות הקואליציה תקף את העיראקים ב-8:30 בבוקר 31 בינואר.
הגדוד ה-8 של החטיבה הסעודית היה אמור להתפרס בעיר עד לשעה 10:00, בעוד שהגדוד ה-5 תקף טור של טנקים עיראקיים מצפון לעיר.
בקרב נהרסו כ-13 טנקים ונגמ"שים עיראקיים, 6 כלי רכב נוספים נשבו יחד עם 116 חיילים עיראקיים.
לסעודים היו שני הרוגים ושני פצועים.
הגדוד ה-8 תקף את העיר מצפון המזרח, וחבר לגדוד ה-7. בעוד הגדוד ה-8 כבש את החלק הדרומי של העיר ונותר בה, נסוג הגדוד ה-7 לנוח ולהתחמש ושב לקרב בשעה 18:30. במהלך הקרב שלחו העיראקים כוח ימי כתגבורת, אולם זה זוהה בידי האמריקאים בים הפתוח והושמד ברובו.
במהלך כל הקרב ניתן חיפוי אווירי מסיבי לכוחות הסעודים והקטרים.
ב-1 בפברואר הסתיים הקרב בשחרור העיר ושארית הכוח העיראקי נכנעה.
בסופו של דבר, נהרגו כ-25 אמריקנים (11 מהם מירי דו-צדדי, 14 מהם בהתרסקות מטוס הרקולס מסוג AC-130, שהופל מאש עיראקית) ו-18 חיילים סעודיים וקטרים.
בצד העיראקי נהרגו בין 60 ל-300 חיילים, 400 נשבו ו-80 כלי רכב משוריינים הוצאו מכלל שימוש.
בתחילה, עם כיבוש חפג'י על ידי עיראק, העיראקים עשו שימוש תעמולתי בניצחונם וב"גירוש אמריקנים מטריטוריה ערבית".
בשביל רבים בעולם הערבי, הניצחון אכן היה של הצבא העיראקי, וסדאם חוסיין ניסה לנצל אותו כמה שרק אפשר לצרכים פוליטיים.
לעומת זאת, עם הכיבוש החוזר של העיר על ידי צבאות הקואליציה, גבר אמון הכוחות האמריקניים בצבאות ערב הסעודית וקטר, יחד עם התחושה שהכוח העיראקי העומד בפני צבאות הקואליציה במקרה של פעולה קרקעית הוא "כוח חלול", שכן הקרב היווה מעין הדגמה לכושר ההתנגדות הצפויה.
הכיבוש החוזר של העיר גם שימש לצורכי תעמולה עבור ערב הסעודית.
למרות ההישגים בקרב, הפעולה הקרקעית של הקואליציה החלה רק ב-24 בפברואר, וארכה כ-48 שעות בלבד.
הקואליציה שלטה באוויר ובים בין היתר בשל היתרון הטכנולוגי, אך המערכה הקרקעית הייתה צפויה להיות מעט יותר שקולה בין הכוחות הלוחמים.
עם זאת, כבר מתחילת המערכה הקרקעית היו לצבאות הקואליציה מספר יתרונות בולטים על פני הצבא העיראקי:
לצבאות הקואליציה הייתה העליונות האווירית שהושגה במהלך החודש שקדם למערכה הקרקעית.
מטוסי סיוע קרוב, כמו ה-A-10 ת'נדרבולט II ומסוקי קרב דוגמת האפאצ'י והקוברה נעו יחד עם הכוחות ונתנו להם סיוע צמוד.
טנקי המערכה העיקריים של צבאות הקואליציה, כמו ה-M1 אברהמס האמריקני, או הצ'אלנג'ר 1 הבריטי, היו עליונים לאין שעור על-פני טנקי ה-T-72 מגרסת הייצוא הסובייטית שהיו בשימוש צבא עיראק.
בנוסף לכך, צוותי הטנקים בצבאות הקואליציה היו מאומנים יותר ופעלו לפי תורת לחימה שהושקעו מאמצים רבים בפיתוחה ושיפורה.
שימוש במערכות GPS, יחד עם סיורים אוויריים, איפשרו לצבאות הקואליציה לנוע שלא על כבישים או על דרכים עיראקיות מסומנות אחרות.
בנוסף לכך, צבאות הקואליציה ידעו בשל כך את מיקומי כוחות הצבא העיראקי מראש ויכלו לתמרן ביניהם.
ב-22 בפברואר 1991, עיראק הסכימה להצעת ברית המועצות להסכם הפסקת אש.
ההצעה כללה את נסיגת הכוחות העיראקיים מכווית אל העמדות טרם הפלישה אליה בתוך 6 שבועות, בעקבותיה תבוא הפסקת אש מלאה בין הצדדים, כשעל כל מהלך הנסיגה מפקחת ומשגיחה מועצת הביטחון של האו"ם.
הקואליציה דחתה את ההצעה, אך הוסיפה כי כוחות עיראקיים שיסוגו מכווית לא יותקפו.
בתוך כך, ניתן גם אולטימטום לכוחות העיראקיים לסגת מכווית בתוך 24 שעות.
ב-23 בפברואר החלה הפלישה אל עיראק דרך ערב הסעודית.
במהלך תפיסת העמדות, נלחמה דיוויזת השריון הקל ה-6 בדיוויזיית החי"ר ה-45 של צבא עיראק, כשהיא שובה חיילים עיראקיים רבים במחיר נפגעים מעטים.
האגף הימני של הכוחות הפולשים הוגן על ידי דיוויזיית השריון הבריטית הראשונה.
לאחר שכוחות הקואליציה פלשו עמוק אל תוך שטח עיראק, הם פנו מזרחה על-מנת לאגף את הכוח העלית של המשמר המלכותי מכווית ולמנוע ממנו לברוח.
הקרב ארך מספר שעות, במהלכו הושמדו מעל ל-50 כלי רכב עיראקיים וכוחות הקואליציה ספגו נפגעים מעטים.
ב-25 בפברואר שוגר טיל סקאד שפגע בבסיס אמריקני וגרם למותם של כ-28 חיילים אמריקנים.
דיוויזיית החי"ר ממוכן ה-24, בפיקוד גנרל בארי מקאפרי, ביצעה תמרון איגוף שמאלי בן 370 קילומטרים אל תוך עיראק.
הכוחות שבפיקודו השמידו 300 טנקים, 300 תותחים, 1200 משאיות, 25 כלי טיס ושבו 5,000 חיילים עיראקיים.
כל זאת תוך ספיגת אבדות מעטות ביותר.
ההתקדמות המהירה של כוחות הקואליציה הפתיעה רבים, אפילו מבין מפקדי כוחות הקואליציה עצמה.
תוך פחות מ-100 שעות, הצבא העיראקי, ששוער כאחד הצבאות הגדולים בעולם, הובס והחל בנסיגה מכווית.
במהלך הלילה שקדם לפלישה אל כווית הכבושה, ליל 23 בפברואר 1991, בוצעו תקיפות רבות על ידי כוחות אוויריים וימיים, בתור פעולת הסחה שתגרום לכוחות העיראקיים להאמין שמתקפת הקואליציה העיקרית תהיה במרכז כווית.
ב-23 בפברואר פלשו אל כווית כוחות אמריקניים שכללו את דיוויזיות הנחתים הראשונה והשנייה יחד עם דיוויזיית החי"ר הממוכן הראשונה, כשמטרתם היא כווית סיטי, בירת כווית, בניגוד לציפיות העיראקים.
הכוחות האמריקניים פלשו אל העיר וכבשו בתוך שעות מעטות את התעלות והמכשולים העיראקיים שמוקמו בעיר והיו מתוכננים היטב, אך ללא הגנה מספקת.
במהלך הקרב נתקלו הכוחות האמריקניים בכוחות קטנים של שריון עיראקי שכותרו במהרה ולא היוו איום ממשי.
לאחר הפלישה האמריקנית הראשונית אל כווית, תקפו כוחות כוויתים גדולים את כווית סיטי ושחררו אותה לאחר שהתגברו על התנגדות עיראקית קלה, במחיר של הרוג אחד ופגיעה אחת בכלי טיס.
מרבית הכוחות העיראקיים העדיפו להיכנע על-פני לחימה.
ב-26 בפברואר החלו כוחות עיראקיים לסגת מכווית, תוך-כדי הבערת בארות הנפט בשטחה.
במהלך הנסיגה, הופצצה בצורה נרחבת שיירת כוחות עיראקיים נסוגים על הכביש המהיר של כווית-עיראק, בתקרית שנודעה כאוטוסטרדת המוות.
בתקרית נהרגו מאות חיילים עיראקיים.
כוחות הקואליציה המשיכו לדחוף את הכוחות העיראקיים עמוק אל תוך שטח עיראק, כך שלפני הסגת כוחות הקואליציה הם היו במרחק של כ-240 ק"מ בלבד מבגדאד.
כ-100 שעות לאחר שהתחילה המערכה הקרקעית, ב-28 בפברואר, הכריז הנשיא האמריקני ג'ורג' בוש על שחרור כווית והפסקת אש.
על אף שבתקשורת נהגו לאמוד את הצבא העיראקי כאחד מהצבאות הגדולים בעולם, ואף לנקוב במספרים של בין 545,000 ל-600,000 חיילים אותם היו אמורים לפגוש צבאות הקואליציה, היום נוטים חוקרים לטעון שהמספרים הללו הופרזו וכללו גם מספרים משוערים של חיילים זמניים וחיילי סיוע.
מרבית החיילים שבאמת פגשו בצבאות הקואליציה, היו למעשה צעירים חסרי מוטיבציה, שעברו אימונים עלובים ושלחמו על פי תורת לחימה סובייטית מיושנת אל מול תורת הלחימה המערבית והמודרנית.
בנוסף לכך, בתחילת המלחמה פרס צבא טורקיה כ-100,000 חיילים לאורך הגבול עם עיראק, דבר שגרם לפריסה נגדית של חיילים עיראקים לאורך הגבול והעניק לצבאות הקואליציה שפלשו אל דרום עיראק עליונות מספרית.
הצבא העיראקי היה צבא מיושן שהתבסס בעיקר על בנייתו ותהליכי הסטנדרטיזציה המהירים שעבר במהלך מלחמת איראן–עיראק כשקנה נשק מסוחרי נשק רבים למטרות המלחמה.
כוחות השריון של הצבא היו מבוססים על טנקים סובייטים מגרסת T-55 ומגרסת ייצוא של T-72 שהיו חסרי כל ציוד טכנולוגי עדכני, כגון מערכות ראייה תרמית ואיכון לייזר.
טנקים אלו נאלצו להתמודד עם טנקים חדישים, בעלי יכולת איתור והשמדת טנק אויב ממרחק הגדול פי שלושה מהמרחק ממנו יכול היה טנק עיראקי לאתר ולהשמיד טנק אויב, מצבאות הקואליציה.
גורם זה, כמו גם גורם הסיוע האווירי הצמוד לכוחות, הביא לכך שלא פעם הושמדו כוחות עיראקיים עוד לפני שפגשו כלל כוחות קרקעיים של הקואליציה.
גם התקיפות האוויריות של הקואליציה, פגעו קשות במרכזי הפיקוד והשליטה של הצבא העיראקי, דבר שהשפיע באופן ניכר על תפקודו.
כישלון נוסף של העיראקים בהגנה על כווית סיטי נבע מהכישלון בתיעול העיר ללחימה אורבנית, בה היה להם יתרון ראשוני על צבאות הקואליציה, דבר שהיה גורם לכמות נפגעים בלתי מבוטלת אצל הכוחות התוקפים.
לחימה אורבנית מוצלחת הייתה יכולה לבטל חלק נכבד מהיתרונות הטכנולוגיים שהיו לצבאות הקואליציה.
לאחר הודעת הנשיא האמריקני, ג'ורג' בוש, על סיום המלחמה וגירוש הכוחות העיראקיים מכווית, נפתחה ועידת שלום בשטחי עיראק הכבושים על ידי כוחות הקואליציה, בה ניהלו שני הצדדים משא ומתן אינטנסיבי, ובסופו הושג הסכם הפסקת אש.
בוועידה הושגה הסכמה לפיה עיראק תוכל להשתמש במסוקים גם באזורים הכבושים עד צאת כוחות הקואליציה, כביכול למטרות ממשלתיות, בשל התשתיות האזרחיות שנהרסו במהלך המלחמה.
מיד לאחר מכן, מרבית המסוקים וכוחות הצבא העיראקי הפחות פגועים, הופנו למטרת דיכוי המרד השיעי שפרץ בדרום המדינה.
המרידה השיעית עודדה על ידי ארצות הברית, בשידור רדיופוני של ארגון ה-CIA ב-2 בפברואר 1991, שידור שנקרא "קול עיראק החופשית".
כמו כן, על עיראק היה לפרק את כל המיזמים הקשורים בפיתוח ושיגור נשק להשמדה המונית, ופקחי האו"ם פיקחו על כך.
בין השאר נהרס גם אב הטיפוס של פרויקט בבל, וחלקי התותח הגדול הושמדו.
בצפון, מנהיגי המיעוט הכורדי הקשיבו להכרזה האמריקנית לפיה ארצות הברית תתמוך במרד, והחלו במרד, מתוך כוונה לגרום להפיכה.
בעקבות אירועים אלו, נקבעו שני אזורים אסורים לטיסה על ידי הקואליציה, מדרום לקו הרוחב 32 (בהמשך הורחב האזור למדרום לקו הרוחב 33) ומצפון לקו הרוחב 36, על-מנת לנסות לעזור למיעוטים על ידי ביטול העליונות האווירית העיראקית עליהם, ולנסות לעודד מרידות חוזרות.
בעקבות החלטה מספר 688 של האומות המאוחדות, מדינות הקואליציה קיבלו את האישור להשתמש בכוח על-מנת לשמור על תוקף ההחלטה.
ההחלטה הביאה למעשה למתן עצמאות למיעוט הכורדי בצפון עיראק.
בכווית הושבה משפחת המלוכה לשלטון, וכ-400,000 איש שנחשדו כמשתפי פעולה של השלטון העיראקי גורשו מהמדינה, ובהם כ-150,000 פלסטינים שרבים מהם היוו עורף כלכלי של ארגון אש"ף, שבסופו של דבר נאלץ לקלוט רבים מהם בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה.
ב-2005, הממשלה החדשה שהוקמה אחרי הפלת משטרו של חוסיין, החליטה לשקם את היחסים ולשלוח שגריר לכווית.
האחרונה, שלא סלחה על המלחמה, סירבה בתוקף.
אבל שר החוץ העיראקי לא ויתר, והציע שגריר שהוא נקי לחלוטין מכל חשד שיתוף פעולה עם משטרו של חוסיין.
המדובר באחד מגדולי מתנגדיו, שרבים ממשפחתו וחבריו נרצחו בידי המשטר, בשם חמיד אלשריפי.
רק אז ניאותה כווית לשקם את היחסים.
כמו כן, עיראק שילמה לכווית פיצויים בגובה של 52.4 מיליארד דולר בגין הפלישה.
ביקורת הוטחה בבוש על התנהלותו ועל העובדה שלא הורה על כיבוש בגדאד והפלת שלטונו של סדאם.
להצדקת התנהלות בוש נטען בין היתר שהפלת שלטון סדאם הייתה גורמת לפירוק הקואליציה, לנזקים פוליטיים לא הכרחיים ולנפגעים רבים.
ב-1992, דיק צ'ייני, מזכיר ההגנה האמריקני במהלך המלחמה, הציג גם הוא את תמיכתו באי-הפלת שלטון סדאם:
הממשלה העיראקית הודיעה עוד טרם הפלישה כי במקרה של מלחמה היא תתקוף את ישראל.
התקפות אלה נמשכו עד תום המלחמה.
38 או 39 טילים נפלו בתחומי מדינת ישראל ב-19 התקפות ומטרתם, מלבד פגיעה באוכלוסייה אזרחית, הייתה לגרור את ישראל לתגובה צבאית שתבקיע סדקים ב"קואליציה" הגדולה בראשות ארצות הברית, שהייתה מורכבת גם מצבאות ערב ועשויה להביא להתפרקותה.
כמו כן, יש שהעריכו כי התקפות הטילים היו בבחינת תגובה ראשונה של סדאם חוסיין למבצע אופרה על ידי ישראל בשנת 1981.
עם זאת, טילי הסקאד גבו מספר קטן של קורבנות בנפש, שלושה הרוגים בלבד, אך הסבו נזק רב ברכוש.
מספר גדול פי כמה של מתים נגרם בעקבות השימוש במסכה, מדום לב ומחנק - 95 הרוגים.
לפי רישום אחר הוכרו 77 הרוגים במהלך המלחמה כחללי פעולות איבה.
החשש מפגיעה במאמץ המלחמתי הבינלאומי נגד עיראק והלחץ האמריקני, מנעו מישראל להגיב כנגד התוקפנות העיראקית.
בנוסף לפגיעה הפיזית של התקפות הטילים, היו להתקפות השפעה מורלית גדולה על האוכלוסייה שהייתה נתונה לחרדה, דבר שבא לידי ביטוי בעזיבה של תושבים מהמרכז לנגב ולגליל.
ראש עיריית תל אביב-יפו, שלמה להט, הצהיר: "מי שעורק מתל אביב עורק גם מהמולדת", ודבריו עוררו ויכוח ציבורי.
הבלבול שנגרם בלילה הראשון של נפילת הטילים, היעדר התגובה של הממשלה, והימנעות ראשיה מפנייה לציבור הוסיפו גם הם לחרדה.
בהיעדר תגובה ממשלתית הציבור נאחז בדמויות אחרות, שהבולטת בהן היה דובר צה"ל תת-אלוף נחמן שי שנחשב ל"מרגיע הלאומי".
במהלך המלחמה צורף מדי פעם ל"מעריב" מוסף לקוראי רוסית, שהיה מהדורה נסיונית לעיתון "ורמיה", שהחל לראות אור כיומון עצמאי עם תום המלחמה.
לאחר המלחמה פרסם משרד החוץ את הנזקים שגרמו 38 טילי הסקאד העיראקיים שנפלו באזורי גוש דן, חיפה, מערב השומרון ודימונה.
למלחמה היו כמה השפעות צבאיות על ישראל.
ראשית, תוכנן להגיב לתוקפנות העיראקית, ובתקופת ממשלת רבין תוכנן מבצע "שיח אטד" להתנקשות בסדאם חוסיין, אך המבצע בוטל בעקבות אסון צאלים ב'.
כמו כן, הוחלט על רכישת 25 מטוסי תקיפה מדגם F-15E בגרסה ישראלית שנקראת F-15I רעם שנקלטו בטייסת הפטישים.
למטוסים אלו טווח פעולה גדול במיוחד, יכולת נשיאת חימוש גבוהה (11 טון) ומערכות מתקדמות לתקיפה קרקעית.
נוסף על כך, הוחלט על השקעה במיזם החץ המיועד ליירוט טילים בליסטיים.
במישור האזרחי הוחלט כי חובה על הקבלנים לבנות מרחב מוגן בכל דירה - ממ"ד, בשטח פנימי של 9 מ"ר לפחות וקירותיו עשויים בטון מזוין.
במרחבים המוגנים קיימת חובה להתקין מסנני אוויר במקרה שהשהייה הנדרשת ארוכה או כשהמדובר בתקיפה באמצעים ביולוגיים, כימיים או רדיואקטיביים.
מלחמת המלכה אן (1702–1713) הייתה השנייה בסדרה של מלחמות הצרפתים והאינדיאנים שנלחמו בצפון אמריקה, שכללו את האימפריות הקולוניאליות של בריטניה הגדולה, צרפת וספרד; המלחמה התרחשה בתקופת שלטונה של אן, מלכת בריטניה.
באירופה, היא נחשבת בדרך כלל כזירה האמריקאית של מלחמת הירושה הספרדית; ביבשת אמריקה, היא נתפסת יותר כקונפליקט עצמאי.
היא ידועה גם בשם מלחמת האינדיאנים השלישית.
בצרפת היא הייתה ידועה בשם המלחמה הבין-קולוניאלית השנייה.
המלחמה פרצה ב-1701 והייתה בעיקר סכסוך בין קולוניסטים צרפתים, ספרדים ואנגלים על השליטה ביבשת אמריקה הצפונית בזמן שמלחמת הירושה הספרדית התרחשה באירופה.
כל צד היה בעל ברית עם קהילות ילידים שונות.
בדרום, פלורידה הספרדית והפרובינציה האנגלית של קרוליינה תקפו זה את זה, ומתיישבים אנגלים לחמו במתיישבים צרפתים שבסיסם בפורט לואיס דה לה לואיזיאן (ליד מוביל, אלבמה של ימינו), עם כנופיות ילידים בעלי ברית מכל צד.
המלחמה בדרום לא הביאה לשינויים טריטוריאליים משמעותיים, אך היא הביאה להרס רציני של האוכלוסייה הילידית של פלורידה הספרדית וחלקים מדרום ג'ורג'יה, עם השמדת רשת הנציגויות הספרדיות בפלורידה.
בניו אינגלנד, מתיישבים אנגלים ובעלי הברית הילידים שלהם לחמו נגד מתיישבים צרפתים והכוחות הילידים שלהם, במיוחד באקדיה והגבולות המעורערים עם קנדה.
קוויבק סיטי הייתה מטרה שוב ושוב של משלחות קולוניאליות בריטיות, והבריטים כבשו ב-1710 את בירת אקדיה פורט רויאל.
קולוניסטים צרפתים וקונפדרציית וואבנקי ביקשו לסכל את ההתפשטות הבריטית לאקדיה, בכך שגבול צרפת החדשה הוגדר כנהר הקנבק במה שנמצא כיום בדרום מיין.
הם ביצעו פשיטות במחוז מפרץ מסצ'וסטס (כולל מיין), המפורסמות ביותר היו הפשיטה על דירפילד ב-1704 ואחת על גרוטון ב-1707, בשני המקרים נלקחו שבויים רבים למונטריאול ולקהנוווק (כפר מוהיקני) לצורך כופר או אימוץ על ידי משפחות מוהיקנים.
בניופאונדלנד, המתיישבים האנגלים שבסיסם בסנט ג'ונס רבו על השליטה באי עם המתיישבים הצרפתים של פליזנס.
רוב הסכסוך כלל פשיטות הרסניות כלכלית על התיישבויות.
המתיישבים הצרפתים כבשו בהצלחה את סנט ג'ונס בשנת 1709, אך המתיישבים הבריטים כבשו אותה במהירות לאחר שהצרפתים נטשו אותה.
פיראטים צרפתיים שבסיסם באקדיה ובפלסנטיה תפסו ספינות רבות מתעשיות הדיג והספנות של ניו אינגלנד.
פריבטירים לקחו 102 פרסים לפלנצ'יה, שנייה רק למרטיניק במושבות האמריקאיות של צרפת.
הסכסוך הימי הסתיים בכיבוש הבריטי של אקדיה (נובה סקוטיה).
הסכם אוטרכט סיים את המלחמה ב-1713, לאחר שלום ראשוני ב-1712. צרפת ויתרה על השטחים של מפרץ הדסון, אקדיה וניופאונדלנד לבריטניה תוך שמירה על האי קייפ ברטון ואיים אחרים במפרץ סנט לורנס.
חלק מהמונחים היו מעורפלים באמנה, והחששות של קהילות ילידים שונות לא נכללו, ובכך היוו את הבמה לסכסוכים עתידיים.
כאשר פרצה המלחמה באירופה בשנת 1701 בעקבות מותו של קרלוס השני, מלך ספרד בנוגע למי שיירש אותו על כס המלכות הספרדי, היא הוגבלה בתחילה לכמה מעצמות באירופה, אך היא התרחבה במאי 1702 כאשר אנגליה הכריזה מלחמה על ספרד וצרפת.
גם הבריטים וגם הצרפתים רצו לשמור על המושבות האמריקאיות שלהם נייטרליות, אך הם לא הגיעו להסכם.
אולם למתיישבים האמריקאים היו מתחים משלהם שהתגברו לאורך הגבולות המפרידים בין המושבות הצרפתיות והאנגליות.
הם היו מודאגים לגבי הגבולות והסמכות השלטונית בגבולות הצפוניים והדרום-מערביים של המושבות האנגליות, שהשתרעו מפרובינציית קרוליינה בדרום ועד למחוז מפרץ מסצ'וסטס בצפון, עם התנחלויות קולוניאליות נוספות או עמדות מסחר בניופאונדלנד ובמפרץ הדסון.
סך האוכלוסייה של המושבות האנגליות היה כ-250,000, כאשר וירג'יניה וניו אינגלנד היו המושבות הדומינננטיות.
המתיישבים היו מרוכזים לאורך החוף, עם יישובים קטנים בפנים הארץ, ולעיתים הגיעו עד הרי האפלצ'ים.
המתיישבים ידעו מעט על פנים היבשת ממערב לאפלצ'ים ומדרום לאגמים הגדולים.
אזור זה נשלט על ידי קהילות ילידים היסטוריות רבות, אם כי סוחרים צרפתים ואנגלים חדרו אליו.
מיסיונרים ספרדים בלה פלורידה הקימו רשת של מיסיונרים במאמץ להמיר את הילידים לקתוליות ולמקד את עבודתם.
האוכלוסייה הספרדית הייתה קטנה יחסית (כ-1,500), והאוכלוסייה הילידית תחת שלטונם נאמדה בכ-20,000.
מגלי ארצות צרפתים איתרו את שפך נהר המיסיסיפי, והם הקימו נוכחות קולוניאלית קטנה בפורט מורפס ליד בילוקסי, מיסיסיפי, בשנת 1699. משם, הם החלו לבנות נתיבי סחר לפנים הארץ, תוך יצירת קשרי ידידות עם צ'וקטאו, קהילה גדולה שאויביה כללו את צ'יקסאו בעלי הברית של הבריטים.
כל האוכלוסיות הללו סבלו במידה מסוימת מהחדרת מחלות זיהומיות כמו אבעבועות שחורות, אנדמיות בקרב חוקרים וסוחרים מוקדמים.
לאינדיאנים לא הייתה חסינות והם סבלו מתמותה גבוהה.
הגעתם של קולוניסטים צרפתים לדרום איימה על קשרי הסחר הקיימים שהמתיישבים של קרוליינה הקימו לפנים הארץ, ויצרה מתח בין שלוש המעצמות.
צרפת וספרד, שהיו בעלות ברית בסכסוך הזה, היו בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת תשע השנים שהסתיימה זמן קצר קודם לכן.
תביעות טריטוריאליות סותרות בין קרוליינה לפלורידה מדרום לנהר הסוואנה הוצבו על ידי איבה על חלוקות דתיות בין המתיישבים הקתולים של ספרד החדשה והקולוניסטים האנגלים הפרוטסטנטים לאורך החוף.
מצפון החזיק הסכסוך במרכיב כלכלי חזק בנוסף לסכסוכים טריטוריאליים.
ניופאונדלנד הייתה האתר של מושבה בריטית בסנט ג'ונס ומושבה צרפתית בפלאיזנס, כששני הצדדים החזיקו גם במספר יישובי קבע קטנים יותר.
באי היו גם יישובים עונתיים רבים ששימשו דייגים מאירופה.
מתיישבים אלו מנו פחות מ-2,000 מתיישבי קבע אנגלים ו-1,000 צרפתים (ועוד מבקרים עונתיים רבים), שהתחרו זה בזה על הדיג של ה-Grand Banks, לצד דייגים מאקדיה (אז הקיפו את כל נובה סקוטיה וניו ברנזוויק) ומסצ'וסטס.
הגבולות נותרו לא ברורים בין אקדיה לניו אינגלנד למרות קרבות לאורך הגבול לאורך מלחמת המלך ויליאם.
צרפת החדשה הגדירה את הגבול של אקדיה כנהר קנבק בדרום מיין.
היו משלחות קתוליות בנורידג'ווק ו-Penobscot ויישוב צרפתי במפרץ פנובסקוט ליד קסטין, מיין, שהיו כולם בסיסים להתקפות על מתיישבי ניו אינגלנד שהיגרו לכיוון אקדיה במהלך מלחמת המלך ויליאם.
אזורי הגבול בין נהר סנט לורנס ליישובי החוף בעיקר של מסצ'וסטס וניו יורק עדיין נשלטו על ידי עמים ילידים, בעיקר אבנאקי במזרח ואירוקוי ממערב לנהר ההדסון.
מסדרון נהר ההדסון - אגם שמפליין שימש גם לפשיטה על משלחות בשני הכיוונים בסכסוכים קודמים.
האיום של העמים הילידים נסוג מעט בגלל צמצום האוכלוסייה כתוצאה מהמחלות והמלחמה האחרונה, אך הם עדיין היוו איום חזק על יישובים מרוחקים.
על שטחי מפרץ ההדסון (הידועים גם כארץ רופרט) לא התקיימו קרבות באופן משמעותי במלחמה זו.
הם היו זירת מחלוקות רבות על ידי חברות צרפתיות ואנגליות מתחרות החל בשנות ה-80 של המאה ה-17, אך הסכם רייסווייק משנת 1697 הותיר את צרפת בשליטה בכל המאחזים במפרץ למעט אחד.
התקרית היחידה הראויה לציון הייתה מתקפה צרפתית על המוצב של פורט אלבני בשנת 1709. חברת מפרץ הדסון לא הייתה מרוצה מכך שהסכם רייסווייק לא הביא להחזרת שטחיה, והיא לחצה בהצלחה לשובם במשא ומתן שסיים את המלחמה הזו.
הטכנולוגיה הצבאית הקולוניאלית ששימשה בצפון אמריקה לא הייתה מפותחת כמו באירופה.
רק לכמה יישובים קולוניאליים היו ביצורי אבן בתחילת המלחמה, כגון סיינט אוגוסטין, בוסטון, קוויבק סיטי וסנט ג'ונס, אם כי הביצורים של פורט רויאל הושלמו בתחילת המלחמה.
חלק מהכפרים וההתיישבויות היו מוגנים על ידי פליסדות עץ, אך לרבים היו מעט יותר מבתי עץ מבוצרים עם חרכי ירי שדרכם יכלו המגנים לירות, וקומות שניות תלויות שמהן יכלו לירות על תוקפים שינסו לפרוץ למטה.
האירופים והקולוניסטים היו חמושים בדרך כלל במוסקטים חלקי קדח בעלי טווח מרבי של כ אך לא היו מדויקים בטווחים מעבר למחצית המרחק הזה.
חלק מהקולוניסטים נשאו גם רמחים, בעוד שלוחמים ילידים נשאו נשק שסופקו על ידי המתיישבים או היו חמושים בנשק כגון טומהוק פרימיטיבי וקשתות.
למספר קטן של מתיישבים הייתה הכשרה בהפעלת תותחים וסוגים אחרים של ארטילריה, שהיו כלי הנשק היעילים היחידים לתקיפת הגנות משמעותיות מאבן או עץ.
הקולוניסטים האנגלים היו מאורגנים בדרך כלל בפלוגות מיליציות, ולמושבות שלהם לא הייתה נוכחות צבאית קבועה מעבר למספר קטן בכמה מקהילות ניופאונדלנד.
גם המתיישבים הצרפתים היו מאורגנים במיליציות, אבל היה להם גם כוח הגנה סדיר בשם הטרופס דה לה מארין.
כוח זה כלל כמה קצינים מנוסים והוא אויש על ידי טירונים שנשלחו מצרפת, ומנה בין 500 ל-1,200. הם היו פרוסים בכל שטחי צרפת החדשה, עם ריכוזים במרכזי האוכלוסייה הגדולים.
פלורידה הספרדית הוגנה על ידי כמה מאות חיילים סדירים; המדיניות הספרדית הייתה להרגיע את העמים הילידים בשטחם ולא לספק להם נשק.
פלורידה כללה כ-8,000 שבטים ילידים לפני המלחמה, אך מספר זה צומצם ל-200 לאחר פשיטות קולוניסטים אנגליים בתחילת המלחמה.
מתיישבים בולטים צרפתים ואנגלים הבינו בתחילת המאה ה-18 שלשליטה בנהר המיסיסיפי תהיה תפקיד משמעותי בפיתוח ובמסחר עתידיים, וכל אחד מהם פיתח תוכניות חזון כדי לסכל את פעילותו של השני.
החוקר הקנדי הצרפתי פייר לה מואן ד'איברוויל פיתח "פרויקט סור לה קרוליין" לאחר המלחמה הקודמת, שקרא ליצור קשרים עם עמים ילידים בקו פרשת המים של מיסיסיפי ולאחר מכן למנף את היחסים הללו כדי לדחוק את המתיישבים האנגלים מהיבשת, או לפחות להגביל אותם לאזורי החוף.
במרדף אחר האסטרטגיה הגדולה הזו, הוא גילה מחדש את שפך המיסיסיפי (שנמצא לראשונה על ידי לה סאל ב-1670) והקים את מבצר מאוריפה ב-1699. מבסיס זה וממבצר לואיס דה לה מוביל (נוסד בשנת 1702), הוא החל ליצור קשרים עם אנשי צ'וקטאו, צ'יקסאו, נאצ'ז המקומיים וקהילות אחרות.
סוחרים וחוקרים קולוניאליים אנגליים מקרוליינה הקימו רשת מסחר משמעותית על פני החלק הדרום מזרחי של היבשת שהשתרעה עד למיסיסיפי.
למנהיגיה היה מעט כבוד לספרדים בפלורידה, אבל הם הבינו את האיום הנשקף מהגעת הצרפתים לחוף.
גם מושל קרוליינה ג'וזף בלייק וגם יורשו ג'יימס מור ניסחו חזיונות של התרחבות לדרום ולמערב על חשבון האינטרסים הצרפתיים והספרדים.
איברוויל פנה לספרדים בינואר 1702 לפני פרוץ המלחמה באירופה, והמליץ לחמש את לוחמי האפלצ'ים ולשלוח אותם נגד המתיישבים האנגלים ובני בריתם.
הספרדים ארגנו משלחת בפיקודו של פרנסיסקו רומו דה אוריזה; הוא עזב את פנסקולה, פלורידה באוגוסט למרכזי המסחר של האזור העורפי של קרוליינה.
המתיישבים האנגלים קיבלו אזהרה מוקדמת על המשלחת וארגנו הגנה בראש נהר הפלינט, לשם ניתבו את הכוח בראשות ספרד, ולכדו או הרגו כ-500 ילידים בהנהגת ספרד.
מושל קרוליינה מור קיבל הודעה על פעולות האיבה, והוא ארגן והוביל כוח נגד פלורידה הספרדית.
500 חיילים אנגלים ואנשי מיליציות קולוניאליים ו-300 ילידים כבשו ושרפו את העיירה סנט אוגוסטין, פלורידה במצור על סנט אוגוסטין (1702).
האנגלים לא הצליחו להשתלט על המבצר הראשי ונסוגו כאשר צי ספרדי הגיע מהוואנה.
בשנת 1706, קרוליינה הדפה בהצלחה מתקפה על צ'ארלסטון על ידי כוח אמפיבי משולב ספרדי וצרפתי שנשלח מהוואנה.
האפלאצ'י וטימוקואה של פלורידה הספרדית נמחקו למעשה במשלחת פשיטה של מור שנודעה כטבח האפלצ'י של 1704. רבים מהניצולים מפשיטות אלה הועברו לנהר סוואנה, שם הוגבלו בשמורות.
הפשיטות נמשכו בשנים הבאות, והורכבו מכוחות ילידים גדולים, לעיתים כללו מספר קטן של גברים לבנים; זה כלל משלחות גדולות שהופנו לפנסקולה ב-1707 ולמובייל ב-1709. המוסקוגי (קריק), יאמאסי וצ'יצ'סאו היו חמושים והובלו על ידי קולוניסטים אנגלים, והם שלטו בסכסוכים אלה על חשבון הצ'וקטאו, טימוקואה ואפלאצ'י.
לאורך המלחמה, צרפת החדשה וקונפדרציית וואבנקי סיכלו את התפשטות ניו אינגלנד לתוך אקדיה, וגבול צרפת החדשה הוגדר כנהר הקנבק בדרום מיין.
בשנת 1703 פיקד מישל לנוף דה לה ולייר דה בובאסין על כמה קנדים צרפתים ו-500 ילידים של קונפדרציית וואבאנקי, והם הובילו התקפות נגד יישובי ניו אינגלנד מוולס לפאלמות' (פורטלנד, מיין) במסע החוף הצפון-מזרחי.
הם הרגו או תפסו יותר מ-300 מתיישבים.
הייתה גם סדרה של פשיטות עמוקות לתוך ניו אינגלנד על ידי כוחות צרפתים וילידים שמטרתם לתפוס שבויים.
היה סחר פעיל בשבויים, כאשר משפחות וקהילות נאבקו לגייס כופר כדי להשיבם.
בפברואר 1704, ז'אן-בטיסט הרטל דה רווויל הוביל 250 אינדיאנים אבנאקי וקאוגנואוגה (בעיקר מוהוק) ו-50 קנדים צרפתים בפשיטה על דירפילד במחוז מפרץ מסצ'וסטס.
הם הרסו את היישוב, הרגו רבים ולכדו יותר מ-100 שבויים.
אלה נלקחו למסע יבשתי מאות קילומטרים צפונה לכפר המיסיון Caughnawaga מדרום למונטריאול.
רוב הילדים ששרדו את המסע אומצו על ידי משפחות מוהוק.
כמה מבוגרים נפדו מאוחר יותר או שוחררו בחילופי שבויים במשא ומתן, כולל השר, ויליאמס, שניסה במשך שנים ללא הצלחה לפדות את בתו.
היא התבוללה לחלוטין, והתחתנה עם גבר מוהוק.
כמו כן, באוגוסט 1704, נערכה פשיטה במרלבורו (בחלק של העיר שהפך מאוחר יותר לווסטבורו), ממנה נלקחו שבויים גם לקאוגנואוגה.
התקיים סחר עבדים פעיל של המתיישבים השבויים בשנים אלו, וקהילות גייסו כספים כדי לפדות את אזרחיהן משבי הילידים.
לדוגמה, ילד שנתפס, אשור רייס, הוחזר למרלבורו לאחר שנפדה בשנת 1708 על ידי אביו תומאס רייס.
המתיישבים בניו אינגלנד לא הצליחו להילחם ביעילות בפשיטות הללו, אז הם הגיבו על ידי שיגור משלחת נגד אקדיה בראשות הלוחם המפורסם בנג'מין צ'רץ'.
המשלחת פשטה על גראנד פרה, צ'יגנקטו ויישובים אחרים.
דיווחים צרפתיים טוענים שצ'רץ' ניסה לתקוף את בירת אקדיה, פורט רויאל, אך הדיווח של צ'רץ' על המשלחת מתאר מועצת מלחמה שבה המשלחת החליטה שלא לבצע התקפה.
הכומר סבסטיאן רייל נחשד בהסתה נרחבת של קהילת נורידג'ווק נגד תושבי ניו אינגלנדר, ומושל מסצ'וסטס ג'וזף דאדלי הציב פרס על ראשו.
בחורף 1705, מסצ'וסטס שלחה 275 אנשי מיליציה בפיקודו של קולונל וינתרופ הילטון כדי לתפוס את ראל ולהחריב את הכפר.
אולם הכומר הוזהר בזמן, ונמלט ליער עם המסמכים שלו, אך המיליציה שרפה את הכפר והכנסייה.
הצרפתים וקונפדרציית וואבנקי המשיכו לבצע פשיטות בצפון מסצ'וסטס ב-1705, שכנגדן לא הצליחו המתיישבים בניו אינגלנד להקים הגנה יעילה.
הפשיטות התרחשו מהר מדי מכדי שכוחות ההגנה יוכלו להתארגן, ופשיטות תגמול מצאו בדרך כלל מחנות שבטיים והתיישבויות ריקות.
הייתה רגיעה בפשיטה בזמן שמנהיגים מצרפת החדשה ומניו אינגלנד ניהלו משא ומתן על חילופי שבויים, בהצלחה מוגבלת בלבד.
פשיטות של ילידים נמשכו עד סוף המלחמה, לפעמים בהשתתפות צרפתית.
במאי 1707, ארגן המושל דאדלי משלחת לכבוש את פורט רויאל בראשות ג'ון מארס.
עם זאת, 1,600 איש לא הצליחו לכבוש את המבצר במצור, וגם משלחת המשך באוגוסט נהדפה.
בתגובה, הצרפתים פיתחו תוכנית שאפתנית לפשוט על רוב ההתיישבויות בניו המפשייר על נהר פיסקאטקווה.
עם זאת, חלק גדול מהתמיכה של הילידים הדרושה מעולם לא התממשה, ובמקום זאת הם פשטו על העיירה האברהיל במסצ'וסטס.
בשנת 1709, מושל צרפת החדשה, פיליפ דה ריגו וודרויל, דיווח כי שני שלישים מהשדות מצפון לבוסטון לא עובדו בגלל פשיטות של צרפתים וילידים.
משלחות המלחמה הצרפתיות-ילידים חזרו ללא שבויים מכיוון שהמתיישבים של ניו אינגלנד נשארו במבצרים שלהם ולא יצאו.
באוקטובר 1710, 3,600 כוחות בריטיים וקולוניאליים בראשות פרנסיס ניקולסון כבשו לבסוף את פורט רויאל לאחר מצור של שבוע אחד.
בכך הסתיימה השליטה הצרפתית הרשמית בחלק חצי האי של אקדיה (החלק היבשתי של נובה סקוטיה כיום), למרות שהלחימה נמשכה עד סוף המלחמה.
ההתנגדות של קונפדרציית וואבנקי נמשכה בקרב בלאדי קריק ב-1711 ובפשיטות לאורך גבול מיין.
שאר חלקי אקדיה (היום, מזרח מיין וניו ברנזוויק) נותרו שטח שנוי במחלוקת בין ניו אינגלנד לצרפת החדשה.
הצרפתים בלב ליבה של צרפת החדשה, קנדה, התנגדו לתקיפה בפרובינציית ניו יורק.
הם נרתעו מלעורר את בני האירוקוי, שמהם חששו יותר ממה שפחדו מהקולוניסטים הבריטיים ואיתם עשו את השלום הגדול של מונטריאול ב-1701. סוחרים בניו יורק התנגדו לתקיפה של צרפת החדשה מכיוון שהיא תפריע לסחר הרווחי בפרוות הילידים, שחלק גדול ממנו הגיע דרך צרפת החדשה.
בני האירוקוי שמרו על נייטרליותם לאורך כל הסכסוך, למרות מאמציו של פיטר סקיילר להכניס אותם למלחמה.
(סקיילר היה הממונה על האינדיאנים של אולבני.)
פרנסיס ניקולסון וסמואל וטש ארגנו תקיפה שאפתנית נגד צרפת החדשה ב-1709, עם תמיכה כספית ולוגיסטית מהמלכה.
התוכנית כללה הסתערות יבשתית על מונטריאול דרך אגם שמפליין והסתערות ימית של כוחות ימיים נגד קוויבק.
המשלחת היבשתית הגיעה לקצה הדרומי של אגם שמפלן, אך היא בוטלה כאשר התמיכה הימית המובטחת מעולם לא התממשה להתקפה על קוויבק.
(כוחות אלה הופנו כדי לתמוך בפורטוגל.) בני האירוקוי הבטיחו הבטחות מעורפלות לתמיכה במאמץ הזה, אך עיכבו בהצלחה את שליחת התמיכה עד שנראה היה ברור שהמשלחת עומדת להיכשל.
לאחר כישלון זה, נסעו ניקולסון וסקיילר ללונדון בליווי הנדריק טג'וניהוקאראווה וראשי שבטים אחרים כדי לעורר עניין במלחמת הגבול בצפון אמריקה.
משלחת הילידים עוררה סנסציה בלונדון, והמלכה אן העניקה להם ראיון.
ניקולסון וסקיילר הצליחו במאמציהם: המלכה נתנה תמיכה בכיבוש המוצלח של ניקולסון בפורט רויאל ב-1710 עם הצלחה זו באמתחתו, ניקולסון חזר שוב לאנגליה וזכה לתמיכה בניסיון מחודש לצור על קוויבק ב-1711.
התוכנית לשנת 1711 קראה שוב להתקפות יבשתיות וימיות, אך ביצועה היה אסון.
צי של 15 אוניות קו ואוניות תובלה הנושאים 5,000 חיילים בראשות אדמירל הוונדן ווקר הגיע לבוסטון ביוני, הכפיל את אוכלוסיית העיירה ולחץ מאוד על יכולתה של המושבה לספק אספקה נחוצה.
המשלחת הפליגה לקוויבק בסוף יולי, אך מספר ספינות שלה התנפצו על החופים הסלעיים ליד שפך הסנט לורנס בערפל.
יותר מ-700 חיילים אבדו, ולכן ווקר ביטל את המשלחת.
בינתיים, ניקולסון יצא למונטריאול בדרך היבשה, אך הגיע רק לאגם ג'ורג' כאשר הגיעה אליו השמועה על האסון של ווקר, והוא גם פנה לאחור.
במשלחת זו, בני האירוקוי סיפקו כמה מאות לוחמים להילחם עם המתיישבים האנגלים, אך הם שלחו בו-זמנית אזהרות לצרפתים לגבי המשלחת, ושיחקו למעשה את שני הצדדים של הסכסוך.
החוף של ניופאונדלנד היה זרוע קהילות צרפתיות ואנגליות קטנות, עם כמה תחנות דייג שהוחזקו עונתיות על ידי דייגים מאירופה.
שני הצדדים ביצרו את הערים העיקריות שלהם, הצרפתים בפלאיזנס בצד המערבי של חצי האי אבלון, האנגלים בסנט סנט ג'ונס ובמפרץ קונסנסיון.
במהלך מלחמת המלך ויליאם, ד'איברוויל הרס את רוב הקהילות האנגליות בשנים 1696–1697, והאי הפך שוב לשדה קרב ב-1702. באוגוסט של אותה שנה, צי אנגלי בפיקודו של קומודור ג'ון לייק פשט על הקהילות הצרפתיות המרוחקות אך לא עשה ניסיונות לכבוש את פליזנס.
במהלך החורף של 1705, חזר המושל הצרפתי של פלאיזנס, דניאל ד'אוגר דה סוברקאס, והוביל משלחת משולבת של צרפת ומיקמק שהרסה כמה יישובים אנגלים וצרה ללא הצלחה על פורט ויליאם בסנט ג'ון.
הצרפתים ובני בריתם הילידים המשיכו להציק לאנגלים לאורך כל הקיץ וגרמו נזקים למפעלים האנגלים שהותקפו בסך 188,000 פאונד.
האנגלים שלחו צי ב-1706 שהרס תחנות דיג צרפתיות בחופי האי הצפוניים.
בדצמבר 1708, כוח משולב של מתנדבים צרפתים, קנדים ובני מיקמק כבש את סנט ג'ון והרס את הביצורים.
עם זאת, הם היו חסרים את המשאבים להחזיק בפרס, אז הם נטשו אותו, וסנט ג'ון נכבשה מחדש וחוזקה על ידי האנגלים ב-1709. (אותה משלחת צרפתית גם ניסתה לכבוש את פרילנד, אך היא התנגדה בהצלחה.)
מפקדי הצי האנגלים חשבו על התקפות על פליזנס ב-1703 וב-1711 אך לא ביצעו אותן, זו האחרונה בוטלה על ידי אדמירל ווקר לאחר האסון בשפך של סנט לורנס.