tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי אשתו הראשונה, פאטי בויד, אימו של האריסון תמכה בו במיוחד: "כל מה שרצתה עבור ילדיה היה שהם יהיו מאושרים, והיא הכירה בכך ששום דבר לא משמח את ג'ורג' כמו יצירת מוזיקה".
לואיז הייתה חובבת מוזיקה נלהבת, והיא נודעה בקרב חבריה בזכות קול שירתה הרם, שלעיתים הבהיל את המבקרים בכך שהרעיד את חלונות בית המשפחה.
כשהייתה בהיריון עם ג'ורג' נהגה להאזין לעיתים קרובות לשידור השבועי של "רדיו הודו".
הביוגרף של האריסון, ג'ושוע גרין, כתב: "בכל יום ראשון היא האזינה לצלילים מיסטיים של סיטארים וטאבלות, בתקווה שהמוזיקה האקזוטית תביא שלווה ורוגע לתינוק שברחמה".
האריסון התגורר ברחוב ארנולד גרוב 12 עד 1 בינואר 1950, לאחר שבסתיו 1949 הוצע למשפחתו בית פרטי והיא עברה להתגורר ברחוב אפטון גרין 25. שנתיים קודם לכן, בשנת 1948, נרשם האריסון ללימודים בבית הספר היסודי דובדייל.
הוא עבר את בחינת הקבלה ללימודים תיכוניים ולמד ב, בין השנים 1954 ל-1959. למרות שבמכון הוצעה לתלמידים מגמת לימוד מוזיקה, התאכזב האריסון מהעובדה שלא היו בה גיטרות, וחש כי המכון "הפך [תלמידים] לפחדנים".
בנעוריו הושפע האריסון מוזיקלית בעיקר מאמנים דוגמת קאב קאלוויי, ג'אנגו ריינהארדט והוגי קרמייקל; עד שנות ה-50 השפיעו עליו קארל פרקינס ולוני דונגן באופן משמעותי.
בתחילת 1956, בעת שרכב על אופניו, שמע את השיר "Heartbreak Hotel " של אלביס פרסלי מתנגן מבית סמוך, ובכך התעוררה בו התעניינותו ברוק אנד רול.
בשיעורים הכיתתיים הוא ישב, בדרך כלל, בחלק האחורי של הכיתה, ובספרי הלימוד שלו נהג לצייר גיטרות.
מאוחר יותר אמר ש"הייתי מרותק לחלוטין לגיטרות".
כשהיה בן 14 בערך הציע חברו של האריסון, ריימונד יוז, למכור את הגיטרה שלו.
אימו של האריסון שילמה עבור הגיטרה, שעלתה 3 פאונד ו-10 שילינג.
אחד מחבריו של אביו לימד את האריסון לנגן מספר שירים.
בהשראת המוזיקה של דונגן ייסד האריסון להקת סקיפל בשם ה-Rebels, יחד עם אחיו פיטר וחברו ארתור קלי.
באוטובוס התלמידים לבית ספרו פגש האריסון את פול מקרטני, שלמד גם הוא בבית הספר לבנים של מכון ליברפול, והשניים התחברו בזכות אהבתם המשותפת למוזיקה.
מקרטני וחברו, ג'ון לנון, היו חברים בלהקת סקיפל בשם The Quarrymen.
במרץ 1958, בעידודו של מקרטני, נבחן האריסון מבחן במה עבור הלהקה, אך לנון סבר כי האריסון, שזה עתה מלאו לו 15, צעיר מדי מכדי להצטרף ללהקה.
מקרטני ארגן מבחן חוזר, שנערך על אוטובוס בליברפול, במהלכו הרשים האריסון את לנון בכך שניגן את תפקיד הגיטרה הראשי בשיר האינסטרומנטלי "".
בתחילה התרועע האריסון עם חברי הלהקה, מילא את תפקיד הגיטרה לפי הצורך, ולאחר מכן התקבל ללהקה באופן רשמי.
למרות שאביו רצה שימשיך את לימודיו, האריסון עזב את בית הספר בגיל 16 ועבד במשך מספר חודשים כשוליית חשמלאי בחנות כלבו מקומית.
במהלך סיבוב ההופעות הראשון של הלהקה בסקוטלנד, בשנת 1960, אימץ האריסון את שם העט "קרל האריסון", על שם קארל פרקינס.
בשנת 1960 דאג האמרגן אלן ויליאמס שהלהקה, שכעת כבר קראה לעצמה הביטלס, תופיע בשני מועדוני לילה בהמבורג.
אולם תקופת מגוריהם הראשונה בהמבורג הסתיימה בטרם עת כאשר האריסון גורש מהמגורים בשל היותו בן 17 (קטין), מה שאומר שהוא צעיר מכדי לעבוד במועדוני לילה.
כאשר בריאן אפשטיין הפך למנהל הלהקה, בדצמבר 1961, הוא שיכלל את תדמיתה, ומאוחר יותר הבטיח לחבריה חוזה הקלטות עם EMI.
הסינגל הראשון של הלהקה, "Love Me Do", הגיע למקום ה-17 ברקורד ריטיילר, וכשאלבום הבכורה שלה, Please Please Me, יצא לאור בתחילת 1963, החלה תקופת ה"ביטלמניה".
בתקופה זו נחשב האריסון ל"חבר השקט" בלהקה.
כינוי זה הומצא כאשר הגיעו הביטלס לארצות הברית בתחילת 1964, והאריסון לקה בדלקת גרון סטרפטוקוקלית וסבל מחום.
הוא קיבל ייעוץ רפואי לפיו עליו להגביל את דיבורו ככל האפשר עד שיופיע בתוכנית "המופע של אד סאליבן" כמתוכנן.
הוא קיבל שני קרדיטים של שירה מרכזית באלבום, בהם השיר "Do You Want to Know a Secret" שכתבו לנון ומקרטני, ושלושה קרדיטים באלבומם השני, With the Beatles.
הקרדיט האחרון היה על השיר "Don't Bother Me", השיר הראשון פרי עטו של האריסון שהופיע באלבום של הלהקה.
ב-1965 יצא אלבומה החמישי של הלהקה, Help!, בו הופיעו שני שירים שיצר: "I Need You" ו"You Like Me Too Much".
האריסון שימש מעין "גשש" של הלהקה לאיתור אלבום אמריקאי חדש, בשל בקיאותו במוזיקת נשמה.
באותה השנה יצא גם האלבום Rubber Soul.
עד ליציאת אלבום זה לאור החל להוביל את הביטלס לסגנון הפולק רוק, עקב התעניינותו בבוב דילן וב, ולסגנון המוזיקה הקלאסית ההודית דרך שימוש בסיטאר בשיר "Norwegian Wood (This Bird Has Flown)".
מאוחר יותר אמר כי Rubber Soul הוא "אלבום הביטלס האהוב עליו".
האלבום Revolver, שיצא לאור בשנת 1966, כלל שלושה משיריו: "Taxman", שנבחר כרצועת הפתיחה של האלבום, "Love You To" ו"I Want to Tell You".
לדברי האתנומוזיקולוג דייוויד רק, השיר האחרון באלבום ("Tomorrow Never Knows") קבע תקדים במוזיקה הפופולרית כדוגמה לייצוג התרבות האסייתית על ידי אנשי העולם המערבי בכבוד וללא פרודיה.
האריסון המשיך להעמיק את התעניינותו בכלי נגינה לא-מערביים, וניגן על בשיר "Strawberry Fields Forever".
בסוף 1966 העמיק האריסון את תחומי העניין שלו והתרחק מעט מהנעשה בלהקה.
הדבר בא לידי ביטוי בבחירתו בגורואים ובמנהיגים דתיים מהמזרח להכללה בעטיפת האלבום Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band, שיצא לאור ב-1967. השיר היחיד שאותו יצר ונכלל באלבום היה "Within You Without You", שאותו הלחין בהשראת המוזיקה ההודית.
יתר חברי הלהקה לא הופיעו כלל בשיר זה.
בשיר ניגן האריסון בסיטאר ובטמבורה , בליווי מוזיקאים מ.
מאוחר יותר אמר על האלבום: "זו הייתה אבן רחיים ואבן דרך בתעשיית המוזיקה...
בערך חצי מהשירים אני אוהב ואת החצי השני אני לא סובל".
בינואר 1968 הקליט את רצועת הבסיס לשירו "The Inner Light" באולפן של EMI בבומביי, בעזרת קבוצת מוזיקאים מקומיים שניגנו על כלי נגינה הודיים מסורתיים.
השיר, שיצא כצד B ל"Lady Madonna" של מקרטני, היה השיר הראשון של האריסון שהופיע בסינגל של הלהקה.
מילות השיר, הנגזרות מציטוט מהדאו דה ג'ינג, שיקפו את התעניינותו הגוברת של האריסון בהינדואיזם ובמדיטציה.
במהלך הקלטות הלהקה באותה שנה גברה המתיחות בתוכה והמתופף רינגו סטאר אף פרש ממנה לזמן קצר.
ארבע תרומותיו של האריסון לכתיבת שירי האלבום הכפול כללו את "While My Guitar Gently Weeps", בו השתתף גם אריק קלפטון, ו"Savoy Truffle" המבוצע בידי כלי נשיפה.
לבוב דילן ול היו השפעה מוזיקלית גדולה על האריסון בסוף דרכו בלהקת הביטלס.
במהלך ביקור בוודסטוק בסוף 1968 החל בקשרי חברות עם דילן ומצא עצמו נמשך לתחושת היצירה המוזיקלית הקהילתית של הבנד ולשוויון היצירתי בין חבריה, דבר שעמד בניגוד לשליטתם של לנון ומקרטני בנושאי כתיבת השירים וההנחיה היצירתית של הלהקה.
הדבר אירע במקביל לתקופה פורייה בכתיבתו וברצונו הגובר לפרוש מהלהקה.
המתחים בתוך הלהקה צצו שוב בינואר 1969, באולפני טוויקנהאם, במהלך החזרות המצולמות לאלבום Let It Be, שהפכו לסרט תיעודי שעלה לאקרנים ב-1970. האריסון, שהיה מתוסכל מאולפן הסרטים הקר והסטרילי, מניתוקו היצירתי של לנון מהביטלס, וממה שנתפס כגישה שתלטנית מצידו של מקרטני, עזב את הלהקה ב-10 בינואר.
הוא חזר אליה 12 ימים אחר כך, לאחר שחבריו ללהקה הסכימו להעביר את פרויקט הסרט לאולפן משלהם ולנטוש את תוכניתו של מקרטני לחזור להופעות פומביות.
היחסים בין הביטלס הפכו ללבביים יותר, אם כי עדיין היו מתוחים, כאשר הקליטה הלהקה את אלבומה משנת 1969, Abbey Road.
האלבום כלל שני שירים שיצר האריסון: "Here Comes the Sun" ו"Something", שזכו להצלחה רבה.
במהלך הקלטת האלבום גילה האריסון שליטה יצירתית רבה יותר מבעבר, ודחה הצעות לשינויים בשירים שלו, במיוחד מצד מקרטני.
"Something" הפך לשיר הראשון של האריסון שנכלל ב-צד A, כשהוא יוצא כסינגל כפול עם השיר "Come Together"; השיר הגיע למקום הראשון במצעדי המוזיקה בקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד וגרמניה המערבית, ושני השירים יחדיו הגיעו לראש מצעד "בילבורד הוט 100" בארצות הברית.
בשנות ה-70 הקליט פרנק סינטרה את "Something" פעמיים (1970 ו-1979) ומאוחר יותר כינה אותו "שיר האהבה הגדול ביותר ב-50 השנים האחרונות".
סשן ההקלטות האחרון של האריסון עם הביטלס היה ב-4 בינואר 1970, אז הקליט, יחד עם מקרטני וסטאר, אובר-דאב לשיר "Let It Be" עבור אלבום אולפן הנושא את אותו השם.
עוד לפני פירוק הביטלס הקליט והוציא האריסון שני אלבומי סולו: Wonderwall Music ו-Electronic Sound, ששניהם מכילים בעיקר קטעים אינסטרומנטליים.
האלבום Wonderwall Music (1968), אלבום פסקול לסרט "Wonderwall" , מכיל לחנים המשלבים כלי נגינה הודיים עם כלי נגינה מערביים, בעוד ש-Electronic Sound המאופיין במוזיקה אלקטרונית ואוונגרד.
Wonderwall Music היה אלבום הסולו הראשון של חבר הביטלס והראשון שיצא על ידי חברת אפל רקורדס.
בדצמבר 1969 השתתף האריסון בסיבוב הופעות קצר באירופה עם הלהקה האמריקאית .
במהלך סיבוב ההופעות החל האריסון לנגן בגיטרת סלייד ולכתוב את השיר "My Sweet Lord", שהפך לסינגל הראשון שלו כאמן סולו.
במשך שנים רבות היה האריסון מוגבל בתרומתו כפזמונאי לאלבומי הביטלס, אך ב-1970 הוציא את האלבום All Things Must Pass, אלבום משולש ובו שני דיסקים של שיריו ודיסק שלישי המכיל הקלטות של האריסון עושה ג'אמינג עם חבריו.
האלבום נחשב ליצירתו הטובה ביותר והוא הגיע לראש מצעדי ההקלטות משני צידי האוקיינוס האטלנטי.
בין המוזיקאים שלקחו חלק באלבום נמנים רינגו סטאר, אריק קלפטון, בילי פרסטון וקלאוס פורמן.
עם יציאתו לאור התקבל האלבום בשבחי המבקרים; כתב מה"רולינג סטון" תיאר אותו כ"בעל פרופורציות ספקטוריאניות קלאסיות, וגנריאניות, ברוקנריאניות, מוזיקה של פסגות הרים ואופקים עצומים".
הסופר והמוזיקולוג איאן אינגליס רואה במילות שיר הנושא של האלבום "הכרה בארעיות הקיום האנושי...
זהו סיום פשוט ונוגע ללב" ללהקת הביטלס.
בשנת 1971 תבעה חברת התקליטים Bright Tunes את האריסון בגין הפרת זכויות יוצרים על השיר "My Sweet Lord", בשל דמיונו ללהיט משנת 1963, "".
כאשר התיק נדון בבית המשפט בשנת 1976 הכחיש האריסון כי העתיק במכוון את השיר, אך הפסיד בתיק, שכן השופט פסק כי עשה זאת באופן לא מודע.
האריסון נענה לבקשתו של ראווי שנקר לארגן את מופע הצדקה "הקונצרט למען בנגלדש", שנערך ב-1 באוגוסט 1971. האירוע משך למעלה מ-40,000 איש לשתי הופעות במדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
מטרת האירוע הייתה לגייס כסף לסיוע לפליטי מלחמת בנגלדש.
במופע השתתפו, בין היתר, בוב דילן, אריק קלפטון, ליאון ראסל, בילי פרסטון ורינגו סטאר.
אלבום הופעה משולש של האריסון, The Concert for Bangladesh, יצא לאור בדצמבר 1971, ולאחריו סרט הופעה בשנת 1972. האלבום הגיע לראש מצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס גראמי לאלבום השנה.
אלבומו של האריסון משנת 1973, Living in the Material World, החזיק במקום הראשון במצעד "בילבורד" במשך חמישה שבועות, והסינגל מהאלבום, "Give Me Love (Give Me Peace on Earth)", הגיע גם הוא למקום הראשון בארצות הברית.
בבריטניה הגיע האלבום למקום השני והסינגל למקום השמיני.
לדעת הביוגרף של האריסון, ג'ושוע גרין, האלבום "הכיל רבות מהיצירות החזקות ביותר בקריירה שלו".
מנגד, היו מבקרים שפחות התרשמו מהאלבום, ותיארו אותו כיצירה כמביכה, חסודה וסנטימנטלית יתר על המידה.
בנובמבר 1974 הפך האריסון לחבר הביטלס הראשון שערך סיבוב הופעות באמריקה הצפונית.
בסיבוב ההופעות, שנקרא "Dark Horse", השתתפו, פרט להאריסון, גם חברי להקתו שלו, ובילי פרסטון, וכן ראווי שנקר.
למרות ביקורות חיוביות רבות, הקונצנזוס הכללי כלפיו היה שלילי.
חלק ממעריציו של האריסון התאכזבו מנוכחותו המשמעותית של שנקר בו.
בנוסף, הוא עיבד מחדש את המילים של כמה משירי הביטלס, ועקב העובדה שסבל אז מדלקת במיתרי הקול כינו חלק מהמבקרים את האריסון "צרוד אפל" ("dark hoarse"; הומופון של "Dark Horse").
לעומת זאת, הסופר סיימון לנג כינה את סיבוב ההופעות "פורץ דרך" ו"מהפכני בהצגתה של מוזיקה הודית".
ב-16 בנובמבר 1974 ביקרו האריסון וכמה משתתפים אחרים בסיבוב ההופעות ב.
הם הוזמנו על ידי בנו של הנשיא ג'רלד פורד, ג'ק.
בדצמבר אותה שנה הוציא האריסון את האלבום Dark Horse, שזכה לביקורות הכי פחות חיוביות בקריירה שלו.
האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד ה"בילבורד" והסינגל "Dark Horse" מתוך האלבום הגיע למקום ה-15, אך השניים לא הצליחו לעשות רושם בבריטניה.
עם זאת, מבקר המוזיקה מיקאל גילמור תיאר את האלבום כ"אחת מיצירותיו המרתקות ביותר של האריסון - אלבום על שינוי ואובדן".
אלבום האולפן הבא שלו, Extra Texture (Read All About It), הגיע למקום ה-8 במצעד ה"בילבורד" ולמקום ה-16 בבריטניה.
האריסון סבר כי האלבום הוא הכי פחות מספק מבין שלושת האלבומים שהקליט מאז All Things Must Pass.
חברו הוותיק קלאוס פורמן העיר: "הוא לא היה בעניינים...
זו הייתה תקופה נוראית כי אני חושב שהיה אז הרבה קוקאין בסביבתו, ואז יצאתי מהתמונה...
לא אהבתי את הלך הרוח שלו".
הוא הוציא שני סינגלים מהאלבום: "You", שהגיע לטופ 20 של "בילבורד", ו"This Guitar (Can't Keep from Crying)".
Thirty Three & 1/3, אלבומו הראשון של האריסון שהוציאה לאור חברת התקליטים שלו, בשנת 1976. מהאלבום הצליחו השירים "This Song" שנכתב בעקבות המשפט על שירו "My Sweet Lord" והיותו "העתקה לא מודעת" לשיר "He's So Fine" של להקת השיפונז, והשיר "Crackerbox Palace" אשר הווידאו קליפ שלו צולם בביתו של האריסון.
ההומור הסוריאליסטי של השיר שיקף את הקשר של האריסון עם אריק איידל מלהקת מונטי פייתון, שביים וידאו קליפ קומי לשיר.
הסינגל השלישי מהאלבום היה גרסת כיסוי – דבר נדיר אצל האריסון – לסטנדרט הפופ של קול פורטר "True Love".
האלבום זיכה את האריסון בביקורות החיוביות ביותר שלו בארצות הברית מאז צאת האלבום All Things Must Pass, והשיג יותר מכירות משני אלבומיו הקודמים.
כחלק מקידום האלבום, הופיע האריסון בתוכנית "Saturday Night Live" עם פול סיימון.
בשנת 1979 הוציא האריסון לאור את האלבום George Harrison.
האלבום, שהופק במשותף עם , כמו גם הסינגל "Blow Away", נכנסו שניהם לטופ 20 של מצעד ה"בילבורד".
האלבום סימן את תחילתה של נסיגתו ההדרגתית של האריסון מעסקי המוזיקה, כאשר כמה מהשירים נכתבו בסביבת מאווי השלווה, באיי הוואי.
באותו זמן השתלב האריסון גם בתעשיית הסרטים, כשהקים את חברת ההפקות Handmade Films בשנת 1979 שהפיקה מספר סרטים, וביניהם שניים של חבורת מונטי פייתון (בריאן כוכב עליון ומונטי פייתון בהופעה חיה בהוליווד בוול).
האריסון אף נתן הופעות אורח קצרצרות בחלק מן הסרטים שהפיק.
רצח ג'ון לנון ב-8 בדצמבר 1980 הטריד את האריסון וחיזק את דאגתו בת עשרות השנים בנוגע לסטוקינג אחריו.
הרצח היווה גם אובדן אישי עמוק עבורו, למרות שהאריסון ולנון לא ניהלו קשר רב בשנים שלפני הירצחו של לנון.
לאחר הרצח שינה האריסון מילים של שיר שכתב במקור עבור רינגו סטאר, "All Those Years Ago", ושלושת חברי הביטלס הנותרים ביצעו אותו יחד כמחווה ללנון; השיר יצא לאור כסינגל של האריסון, הגיע למקום השני במצעדים האמריקאים ונכלל באלבומו הבא, Somewhere in England.
בשנת 1982 הוציא את האלבום Gone Troppo שזכה להתעלמות מצד הביקורות והקהל.
לאחריו נמנע מלהוציא אלבום במשך חמש שנים.
במהלך תקופה זו הוא הופיע במספר הופעות אורח; בשנת 1985 השתף במופע מחווה לקארל פרקינס; במרץ 1986 הופיע בהפתעה במהלך סיום מופע הצדקה שנערך למען גיוס כספים עבור בית החולים לילדים של ברמינגהאם.
בשנה שלאחר מכן הופיע בהופעה של קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס ב בלונדון, וביצע את "While My Guitar Gently Weeps" ו-"Here Comes the Sun"` בפברואר 1987 הופיע יחד עם בוב דילן, ג'ון פוגרטי ו בשך שעתיים, עם מוזיקאי הבלוז טאג' מאהל .
אלבומו הבא, Cloud Nine, שאותו הפיק יחד עם ג'ף לין, יצא לאור בנובמבר 1987 וזכה להצלחה רבה; גרסת הכיסוי שביצע לשיר Got My Mind Set on You (במקור של רודי קלארק מ-1962) הגיעה למקום הראשון במצעדים האמריקאים ולמקום השני במצעדים בבריטניה.
הווידאו קליפ הנלווה זכה להשמעות רבות, וסינגל נוסף, "When We Was Fab", זכה בשתי מועמדויות לפרסי הווידאו קליפים של MTV בשנת 1988. באלבום זה השתתפו מספר אמנים, בהם אלטון ג'ון (פסנתר), אריק קלפטון ורינגו סטאר.
לימים הפך Cloud Nine לאלבום הסולו המלא האחרון שהוציא האריסון בעודו בחיים.
הטרוולינג וילבריס והחזרה לסיבובי הופעות (1988–1992)
בשנת 1988 הקים את הלהקה הטרוולינג וילבריס, יחד עם כמה מן האמנים המצליחים ביותר באותה תקופה: טום פטי, בוב דילן, רוי אורביסון, ובניהולו של מפיק העל ג'ף לין.
ביחד ניגנו מוזיקה עממית משולבת עם רוק, קאנטרי ובלוז.
אלבומם הראשון יצא באוקטובר אותה שנה והגיע למקום ה-16 בבריטניה ולמקום ה-3 בארצות הברית.
כלהקה הם השתמשו בשמות בדויים – כולם אחים לבית משפחת וילברי.
שם העט של האריסון באלבום היה "נלסון וילברי"; באלבום השני של הלהקה השתמש בשם "ספייק וילברי".
בשנת 1989 הוציא האריסון אלבום אוסף שכלל שירים החל משנת 1976 וכן שלושה שירים חדשים, בהם השיר "Cheer Down" אשר יצא קודם לכן באותה שנה כחלק מפסקול הסרט "נשק קטלני 2".
אלבומה השני של הטרוולינג וילבריס יצא באוקטובר 1990 ונקרא Traveling Wilburys Vol.
3. לדברי לין, "זה היה הרעיון של ג'ורג'.
הוא אמר, 'בואו נבלבל את המטומטמים'".
בשיאו הגיע האלבום למקום ה-14 במצעד האלבומים הבריטי ולמקום ה-11 במצעד האמריקאי, שם זכה בתואר של אלבום פלטינה.
הלהקה מעולם לא הופיעה ולא הקליטה אלבום נוסף לאחר מכן.
בדצמבר 1991 יצאו האריסון וקלפטון לסיבוב הופעות ביפן, הראשון אליו יצא האריסון מאז 1974, ולימים התברר גם כאחרון שלו.
שנה לאחר מכן הוציא אלבום הופעה (Live in Japan) שכלל הקלטות מסיבוב זה.
ב-6 באפריל 1992 ערך האריסון מופע צדקה למען מפלגת חוק הטבע באלברט הול.
זו הייתה הופעתו הראשונה בלונדון מאז הופעת הביטלס על הגג ב-1969. באוקטובר אותה השנה הופיע במופע מחווה לבוב דילן במדיסון סקוור גארדן בניו יורק, לצד קלפטון, מקגין, טום פטי וניל יאנג.
בשנת 1994 החל האריסון לשתף פעולה עם מקרטני, סטאר וג'ף לין עבור הפרויקט "The Beatles Anthology".
הפרויקט כלל הקלטת שני שירים חדשים של הביטלס שנבנו סביב קלטות סולו של שירה ונגינת פסנתר שהוקלטו בידי לנון, וכן ראיונות ארוכים אודות הקריירה של הלהקה.
השיר "Free as a Bird", שיצא בדצמבר 1995, היה הסינגל הראשון של הלהקה מאז 1970. במרץ 1996 הם הוציאו סינגל שני, "Real Love".
הם גם ניסו לסיים סינגל שלישי, "Now and Then", אך לא הצליחו לעשות זאת מכיוון שאיכות השמע של הקלטת הייתה, לדברי האריסון, "גרועה מאוד".
השיר הושלם מאוחר יותר על ידי מקרטני וסטאר ויצא ב-2023, 22 שנה לאחר מותו של האריסון.
לאחר פרויקט זה שיתף האריסון פעולה עם ראווי שנקר באלבום Chants of India של האחרון.
הופעתו הטלוויזיונית האחרונה של האריסון הייתה בספיישל של VH1 לקידום האלבום, שהוקלט במאי 1997. זמן קצר לאחר מכן, באוגוסט אותה שנה, אובחן האריסון, שהיה מעשן כבד במשך שנים ארוכות, כחולה בסרטן הגרון; הוא טופל בקרינה, שנחשבה באותה התקופה לשיטה מוצלחת.
הוא טען בפומבי שהסיבה למחלתו היא אכן עישונו הכבד.
בשנות ה-90 המאוחרות נאבק במחלה וגידולים הוסרו מגרונו וריאותיו.
לאחר הניתוחים הוא החלים, אך המחלה שבה ותקפה אותו ב-2001.
בינואר 1998 השתתף בהלווייתו של קארל פרקינס, שם ביצע ביצוע מקוצר של שירו של פרקינס, "".
בשנה שלאחר מכן היה הפעיל ביותר מבין חברי הביטלס לשעבר בקידום ההוצאה המחודשת של סרט ההנפשה בכיכובם משנת 1968, "צוללת צהובה".
ב-30 בדצמבר 1999 הותקפו האריסון ואשתו אוליביה בביתם שבלונדון.
התוקף היה מייקל אברם, גבר בן 34 הסובל מסכיזופרניה פרנואידית, שפרץ פנימה לבית, תקף את האריסון בסכין מטבח, ניקב את ריאתו ופצע את ראשו, לפני שרעייתו אוליביה בלמה אותו.
האריסון ואשתו אוליביה נאבקו בפורץ והצליחו לעכב אותו עד הגעת המשטרה.
לאחר התקיפה אושפז האריסון בבית חולים עם יותר מ-40 דקירות, וחלק מריאתו המנוקבת הוסר.
אברם, שהאמין שהוא נשלח על ידי אלוהים להרוג את האריסון, זוכה מאוחר יותר מאשמת ניסיון רצח מחמת אי-שפיות ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי מאובטח.
הוא שוחרר ממנו בשנת 2002. עם שחרורו הביע אברם חרטה על מעשיו.
בסופו של דבר החלים האריסון מהפציעה, אך לאחריה מיעט להיראות בציבור.
לדעת כמה מקורביו, התקיפה הייתה הסיבה לחזרתה של מחלת הסרטן בגופו של האריסון.
במאי 2001 נחשף כי האריסון עבר ניתוח להסרת גידול סרטני באחת מריאותיו, וביולי דווח כי הוא טופל בגידול מוחי במרפאה שבשווייץ.
בעת שהותו בשווייץ ביקר אותו רינגו סטאר, אך זה נאלץ לקצר את שהותו כדי לנסוע לבוסטון, שם עברה בתו ניתוח חירום במוח.
בנובמבר החל האריסון בטיפולי רדיותרפיה, עקב סרטן הריאה של תאים שאינם קטנים שהתפשט למוחו.
עת פורסמה הידיעה התלונן האריסון, שמת תוך חודש, על הפרת פרטיותו מצד רופאו, ועיזבונו תבע מאוחר יותר פיצויים על כך.
את חודשיו האחרונים העדיף לבלות בביתו עם משפחתו וחבריו הקרובים.
הוא אף עבד על מספר שירים יחד עם בנו דאהני, שיצאו באלבום לאחר מותו.
השיר האחרון שהקליט האריסון היה Horse to the Water, באוקטובר 2001. השיר התפרסם באלבומו של ג'וליאן (ג'ולס) הולנד, Small World Big Band שיצא באותה שנה.
האריסון נפטר ב-29 בנובמבר 2001 בבית בבוורלי הילס שבלוס אנג'לס השייך לפול מקרטני, בן 58 היה במותו.
לבקשתו, נשרפה גופתו ואפרו פוזר בנהרות הגנגס והיאמונה בהודו, בטקס פרטי שערכה משפחתו ליד העיר ואראנסי.
הוא הוריש כמעט 100 מיליון ליש"ט בצוואתו.
אלבום האולפן האחרון של האריסון, Brainwashed, יצא לאור אחרי מותו לאחר שהושלם על ידי בנו דהני וג'ף לין.
סינגל שהופץ לתקשורת בלבד, "Stuck Inside a Cloud", הגיע למקום ה-27 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים של בילבורד.
הסינגל "Any Road", שיצא במאי 2003, הגיע למקום ה-37 במצעד הסינגלים הבריטי.
עד אמצע שנות ה-60 הפך האריסון למעריץ של התרבות והמיסטיקה ההודיים, והציג אותן ליתר חברי הביטלס.
במהלך צילומי הסרט "Help!" באיי בהאמה פגשה הלהקה את ממציא שיטת ה, , שנתן לכל אחד מהם עותק חתום של ספרו.
בספטמבר 1966, בין סוף סיבוב ההופעות האחרון של הביטלס לתחילת ההקלטות של האלבום Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band, נסע האריסון להודו עם רעייתו הראשונה, פאטי בויד; שם למד נגינה על סיטאר אצל ראווי שנקר, פגש כמה גורואים וביקר במספר מקומות קדושים.
ב-1968 נסע עם שאר חברי הביטלס לרישיקש שבבצפון הודו, כדי ללמוד מדיטציה אצל מהרישי מהש יוגי.
חוויותיו של האריסון עם ה-LSD באמצע שנות ה-60 היו הזרז להמשך אמונתו בהינדואיזם.
עם זאת, האריסון הפסיק להשתמש ב-LSD לאחר אירוע שחווה בסן פרנסיסקו.
הוא סיפר באנתולוגיה של הביטלס:
לאחר שקיבל ספרי דת שונים משנקר, בשנת 1966, תמך לאורך כל שארית חייו בתורתם של סוואמי ויווקאננדה ופרמהנסה יוגאננדה.
אחרי שסייע גם לחסידי קהילת להתבסס בבריטניה פגש האריסון את מנהיגם, א.
בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה, אותו תיאר כ"ידידי...
אדוני" ו"דוגמה מושלמת לכל מה שהטיף".
האריסון אימץ את מסורת הרא קרישנה והתמיד בה לאורך כל שארית חייו.
בקיץ 1969 הפיק האריסון סינגל בשם "Hare Krishna Mantra", ב-1971 הוא הקליט באולפני אפל תקליט של שירה המוקדשת לקרישנה כאשר חברי קהילת Radha Krsna Temple משמשים לו מקהלת רקע.
בפברואר 1973 הוא רכש למען התנועה מכספו בניין אשר הפך למרכז שלה בלונדון.
בהתאם למסורת היוגה ההינדית, הפך האריסון לצמחוני בסוף שנות ה-60. הוא נשאר צמחוני מטעמים דתיים מפברואר 1968 ועד מותו, ובילה את המחצית השנייה של חייו כתומך ביתרונות התזונה הצמחונית.
האריסון נישא לראשונה לדוגמנית פאטי בויד ב-21 בינואר 1966, כשפול מקרטני ובריאן אפשטיין שימשו שושבינים בחתונתם.
האריסון ובויד נפגשו בשנת 1964, במהלך הפקת הסרט "לילה של יום מפרך", בו לוהקה בויד בת ה-19 לתפקיד תלמידה בבית ספר.
במהלך הפסקת הצהריים על הסט הציע לה האריסון נישואין "בשובבות".
הם נפרדו בשנת 1974 והתגרשו רשמית ב-1977. בויד אמרה שהחלטתה לסיים את הנישואים נבעה במידה רבה מבגידותיו החוזרות והנשנות של האריסון בה.
הבגידה האחרונה הגיעה לשיאה כשהאריסון ניהל רומן עם רעייתו של רינגו סטאר, , בגידה אותה כינתה בויד "הקש ששבר את גב הגמל".
היא תיארה את השנה האחרונה לנישואיהם (1977) כ"מונעת על ידי אלכוהול וקוקאין" וטענה כי: "ג'ורג' השתמש בקוקאין בצורה מוגזמת, ואני חושבת שזה שינה אותו...
זה הקפיא את רגשותיו והקשה את ליבו".
לאחר מכן עברה בויד לגור עם אריק קלפטון, והם נישאו בשנת 1979.
ב-2 בספטמבר 1978 נישא האריסון בשנית לאוליביה טרינידד אריאס, שהייתה מנהלת שיווק בחברת התקליטים A&M רקורדס, ומאוחר יותר בחברת התקליטים Dark Horse רקורדס.
חודש לפני נישואיהם, ב-1 באוגוסט 1978, נולד בנם, דהני האריסון.
האריסון שיפץ את אחוזתו ואת שטח ביתו, שם צולמו כמה מהקליפים לסינגלים שלו; השטח שימש גם רקע לשער האלבום All Things Must Pass.
הוא העסיק 10 עובדים שיחזקו את הגן, ששטחו 145 דונם (36 אקר).
האריסון התייחס למלאכת הגינון כמעין אסקפיזם: "לפעמים אני מרגיש כאילו אני באמת על הפלנטה הלא נכונה, וזה נפלא כשאני בגינה שלי, אבל ברגע שאני יוצא מהשער אני חושב: 'מה לעזאזל אני עושה כאן?'"
להאריסון היה עניין גם במכוניות ספורט ובמרוצי מכוניות; הוא היה אחד מ-100 האנשים שרכשו את מכונית המרוץ מקלארן F1. מגיל צעיר נהג לאסוף תמונות של נהגי מרוצים ומכוניותיהם; בגיל 12 השתתף לראשונה במרוץ מכוניות, גרנד פרי בריטניה 1955. הוא כתב את "Faster" כמחווה לנהגי הפורמולה 1 ג'קי סטיוארט ורוני פטרסון.
ההכנסות מהוצאתו עברו לארגון צדקה ומלחמה בסרטן על שם , שהוקם לאחר מותו של הנהג השוודי מהמחלה ב-1978. מכונית היוקרה הראשונה של האריסון, אסטון מרטין DB5 תוצרת 1964, נמכרה במכירה פומבית ב-7 בדצמבר 2011 בלונדון.
אספן אנונימי של פריטי הביטלס שילם 350,000 ליש"ט עבור המכונית, אותה רכש האריסון בינואר 1965.
במשך רוב הקריירה של הביטלס היו מערכות היחסים בלהקה קרובות.
גרושתו של האריסון, פאטי בויד, תיארה כיצד הביטלס "היו שייכים כולם אחד לשני" והודתה כי "לג'ורג' היו הרבה קשרים עם אנשים אחרים שאני אף פעם לא אוכל לדעת עליהם.
אף אחד, אפילו לא הנשים, לא יכול לחדור לתוכו או בכלל להבין אותו".
רינגו סטאר אמר כי "באמת דאגנו אחד לשני וצחקנו כל כך הרבה ביחד.
בימים עברו היו לנו את סוויטות המלון הגדולות ביותר, את כל קומת המלון, וארבעתנו היינו בסופו של דבר בחדר האמבטיה, רק כדי להיות אחד עם השני".
הוא הוסיף כי "היו כמה רגעים של אהבה ואכפתיות בין ארבעה אנשים: חדר מלון פה ושם - באמת קרבה מדהימה.
רק ארבעה בחורים שאהבו אחד את השני.
ג'ון לנון הצהיר כי מערכת היחסים שלו עם האריסון הייתה "מערכת יחסים של חסיד צעיר וגבר מבוגר יותר...
כשהתחלנו [הוא] היה כמו תלמיד שלי".
מאוחר יותר התחברו השניים בזכות חוויותיהם מה-LSD, ומצאו מכנה משותף כמחפשי רוחניות.
לאחר מכן הם פנו לדרכים שונות באופן דרסטי, כאשר, לדברי הסופר והביוגרף של האריסון גארי טילרי, הוא מצא את האל בעוד שלנון הגיע למסקנה שאנשים הם יוצרי חייהם.
פול מקרטני היה החבר הראשון בלהקה שפגש בהאריסון, לאחר שנסעו יחדיו באוטובוס התלמידים לבית ספרם, ולעיתים קרובות למדו ותרגלו אקורדים חדשים לגיטרה יחדיו.
מקרטני אמר שהוא והאריסון חלקו בדרך כלל חדר שינה במהלך סיבובי ההופעות של הלהקה.
מקרטני התייחס להאריסון כאל "אחיו הקטן".
ייתכן שהמכשול המשמעותי ביותר לאיחוד של הלהקה לאחר רצח לנון היה מערכת היחסים האישית בין האריסון למקרטני, שכן שניהם הודו שלעיתים קרובות הם הרגיזו זה את זה.
ביוני 1965 מונו האריסון ויתר חברי הביטלס לחברים במסדר האימפריה הבריטית (MBE).
הם קיבלו את אות המסדר מידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, בטקס שנערך בארמון בקינגהאם ב-26 באוקטובר.
בשנת 1971 קיבלה הביטלס פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר עבור הסרט "Let It Be".
כוכב הלכת המינורי , שהתגלה בשנת 1984, נקרא על שמו, וכך גם זן של פרח הדליה.
בדצמבר 1992 היה לזוכה הראשון בפרס אמן המאה של בילבורד.
המגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה-31 ברשימת 250 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים לשנת 2023. הוא גם נמצא במקום ה-65 ברשימת "100 כותבי השירים הגדולים בכל הזמנים" של המגזין.
ב-29 בנובמבר 2002, בדיוק שנה לאחר מותו, התקיים בלונדון קונצרט לזכרו (Concert For George) ובו השתתפו מוזיקאים רבים, בהם: קלפטון, מקרטני, סטאר, שנקר ובנו היחיד דהני.
בשנת 2004 נכנס האריסון (לאחר מותו) להיכל התהילה של הרוק אנד רול ובשנת 2006 לשדרת התהילה של המדיסון סקוור גארדן.
ב-14 באפריל 2009 זכה האריסון בכוכב משלו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מקרטני, לין ופטי נכחו בטקס חשיפת הכוכב.
אלמנתו של האריסון, אוליביה, וכן השחקנים טום הנקס ואריק איידל, נאמו בטקס.
בנו של האריסון, דהני, נשא את המנטרה של ההרא קרישנה.
באוקטובר 2011 יצא הסרט הדוקומנטרי "ג'ורג' האריסון: חי בעולם חומרני" בבימויו של מרטין סקורסזה, הסוקר את חייו של האריסון באמצעות קטעי ארכיון רבים וראיונות עם מספר מקורבים אליו, כגון אלמנתו אוליביה, חבריו ללהקת הביטלס פול מקרטני ורינגו סטאר, חברו הקרוב הגיטריסט והזמר אריק קלפטון ועוד.
בפברואר 2015 הוענק להאריסון פרס גראמי למפעל חיים.
המגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה-31 ברשימת 250 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים לשנת 2023.
ב-24 במאי 2024 הוצב שלט כחול של אנגליה ההיסטורית בבית ילדותו של האריסון, ברחוב ארנולד גרוב 12.
ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה היה מלך בריטניה הגדולה ואירלנד מ-1 באוגוסט 1714 ועד מותו, וכן הנסיך הבוחר של הנובר.
ג'ורג' הראשון הוא המלך הראשון של בית הנובר, שושלת מלכים ששלטה בבריטניה מימיו לאורך מאות שנים.
באופן רשמי הסתיים שלטון השושלת ב-1901, עם זאת גם בית וינדזור המולך עד היום הוא המשך של אותה שושלת.
נולד בהנובר, גרמניה, בשם גאורג לודוויג ושלט על רובה של סקסוניה התחתונה תחת האימפריה הרומית הקדושה.
בגיל 54 הוא ירש את כס המלוכה הבריטי כבן דודה מדרגה שנייה של אן, מלכת בריטניה שנפטרה ללא ילדים.
אף על פי שלאן היו קרובי משפחה מדרגה קרובה יותר הם היו כולם קתולים, ולפי החוק הבריטי רק פרוטסטנטי היה מורשה לרשת את הכתר.
במהלך תקופת שלטונו של ג'ורג' הראשון ירד כוחה של המלוכה הבריטית והתפתחה שיטת השלטון של ממשלת קבינט בהנהגתו של ראש ממשלה.
לקראת סיום שלטונו הכוח האמיתי בממלכה היה בידיו של רוברט וולפול, הנחשב לראש הממשלה הראשון של בריטניה.
המלך ג'ורג' מת במהלך ביקור במולדתו הנובר, שם נקבר.
הנסיך גאורג לודוויג נולד ב-28 במאי 1660 בעיר הנובר שבדוכסות בראונשווייג-לינבורג, שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הוא היה בנו הבכור של ארנסט אוגוסט, בישוף אוסנבריק ורעייתו סופיה, נסיכת פפאלץ.
סופיה הייתה בתה של אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
בשנת 1679 נפטר עוד אחד מדודיו של גאורג ואביו ירש את נסיכות קאלנברג, שבירתה בעיר הנובר.
דודו היחיד שנותר בחיים נישא למאהבתו כדי להפוך את בתו סופיה דורותיאה לחוקית אולם השניים לא ילדו עוד ילדים.
תחת החוק הסאלי נאסר על נשים לרשת את אדמותיהם ותאריהם של אביהן, ולכן נותר גאורג היורש היחיד לדוכסות בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1682 נישא גאורג לבת דודתו סופיה דורותיאה, וכך הצליח לאחד את כל חלקי הדוכסות.
אמו של גאורג התנגדה בהתחלה לשידוך משום שאמה של הכלה הייתה פילגש מהאצולה הנמוכה, אולם היא התרככה לבסוף כאשר הבינה את התועלת שהנישואים יביאו למשפחה.
גאורג אוגוסט (1683–1760) - ירש את אביו כג'ורג' השני, מלך בריטניה.
סופיה דורותיאה (1687–1757) - נישאה לפרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
לאחר היוולדה של בתם היחידה לא נכנסה שוב סופיה דורותיאה להריון.
בני הזוג התרחקו זה מזה וגאורג העדיף את חברתה של פילגשו, שהייתה בת לווייתה של סופיה דורותיאה, שילדה לו שלוש בנות.
גם סופיה דורותיאה לקחה לעצמה מאהב, הרוזן השוודי פיליפ כריסטוף קניגסמארק, והשניים תכננו להימלט יחדיו, אולם בשנת 1694 נרצח הרוזן והחשד נפל על גאורג ותומכיו.
באותה השנה התגרש גאורג מרעייתו ואסר אותה בטירת אהלדן.
היא לא הורשתה לבקר את ילדיה ואת אביה או להנשא מחדש ויכלה לצאת מהטירה רק עם ליווי צמוד.
בשנת 1692 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאביו של גאורג את התואר נסיך בוחר של האימפריה כהוקרה על תרומתו של בית הנובר במהלך מלחמת תשע השנים.
אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לגאורג.
חצרו של הדוכס בהנובר הייתה מוקד תרבותי חשוב ואמנים ומלומדים רבים, כמו המתמטיקאי גוטפריד לייבניץ והמלחין גאורג פרידריך הנדל עברו בה.
מעט לאחר עלייתו של גאורג לשלטון בהנובר נפטר ויליאם, דוכס גלוסטר, בנה ויורשה היחיד של אן, מלכת בריטניה והפרלמנט הבריטי העביר חוק לפיו יעבור הכתר הבריטי לאחר מותה של המלכה לקרוב משפחה הפרוטסטנטי בלבד.
קרובת המשפחה הפרוטסטנטית הקרובה ביותר לאן הייתה בת דודתה סופיה, נסיכת הפלטין, אמו של הדוכס גאורג, שהפכה בן לילה ליורשת העצר לממלכה הבריטית.
בשנת 1701 פרצה מלחמת הירושה הספרדית ונסיכות הנובר לחמה נגד ספרד לצד האימפריה הרומית הקדושה, בריטניה והרפובליקה ההולנדית.
במהלך המלחמה כבש גאורג את שטחי הדוכסויות השכנות, בראונשווייג-וולפנביטל וסקסוניה-לאוונבורג, ואף מונה על ידי הקיסר כפילדמרשל קיסרי.
בשנת 1710 הוא מונה לתפקיד הגזבר הקיסרי.
אמו של גאורג, סופיה, מתה ב-28 במאי 1714 בגיל 83 והדוכס הפך ליורש העצר לכתר הבריטי.
המלכה אן מתה חודשיים לאחר מכן והפרלמנט הבריטי הכריז על גאורג כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הגדולה ואירלנד.
בשל רוחות חזקות שהשאירו אותו מספר שבועות בעיר האג הוא הגיע לראשונה לבריטניה רק ב-19 בספטמבר והוכתר במנזר ווסטמינסטר חודש לאחר מכן.
המלך ג'ורג' העביר את מגוריו לבריטניה אך הוא המשיך לבקר פעמים רבות במולדתו, הנובר, ובילה שם כחמישית מכלל תקופת שלטונו.
במהלך שהייתו בהנובר השלטון בבריטניה היה בידי מועצת עוצרים.
שנה לאחר עלייתו של ג'ורג' לשלטון זכתה המפלגה הוויגית ברוב בפרלמנט וחלק מחברי המפלגה הטורית המובסת החלו לתמוך ביעקוביטים, ששאפו להחליף את ג'ורג' בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אחיה הקתולי של המלכה אן.
המרד, שהחל בהצלחה בסקוטלנד, לא צלח באנגליה וג'יימס סטיוארט נשלח יחד עם תומכיו לגלות בצרפת.
המלך ג'ורג', ששאף להרגיע את הרוחות בממלכה, הראה יד רכה ולא שלח את רוב המורדים להוצאה להורג.
הוא אף השתמש בכספים הרבים שנבעו מהחרמת אדמותיהם של המורדים לבניית בתי ספר בסקוטלנד ולתשלום החוב הלאומי.
לאחר עלייתו לכס המלוכה הבריטי הידרדרו יחסיו של המלך ג'ורג' עם בנו, גאורג אוגוסט, כעת נסיך ויילס.
הנסיך התנגד לחלקים רבים ממדיניותו של אביו ואף הקיף את עצמו ביריביו של המלך.
השפל ביחסיהם של האב והבן היה עם היוולדו של ילדו החמישי של גאורג אוגוסט, הנסיך ג'ורג' ויליאם.
המלך ונסיך ויילס שלא הסכימו ביניהם על זהות הסנדק של התינוק ולאחר ריב גדול גורש הנסיך מארמון סנט ג'יימס.
המלך ג'ורג' היה פעיל בעיקר ביחסי החוץ של בריטניה והשאיר את רוב ענייני הפנים לשר רוברט וולפול, שנחשב בעיני רבים לראש הממשלה הראשון של בריטניה.
בשנת 1727 ביקר המלך בפעם השישית מאז הכתרתו בהנובר, שם קיבל שבץ ומת לאחר יומיים, ב-11 ביוני, בארמון באוסנבריק בו נולד.
הוא נקבר בטירת ליינה אך לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו עצמותיו לארמון הרנהאוזן.
ג'ורג' החמישי , ובשמו המלא ג'ורג' פרדריק ארנסט אלברט, היה מלך הממלכה המאוחדת והדומיניונים הבריטים, וקיסר הודו, החל מ-6 במאי 1910 ועד מותו ב-1936. ג'ורג' היה המונרך הבריטי הראשון מבית וינדזור, אותו הקים מתוך הענף הבריטי של בית סקסה-קובורג-גותה הגרמני.
ג'ורג' שירת בצי המלכותי החל מגיל 12, אך בעקבות מותו המוקדם של אחיו הבכור, הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, הוא התקדם למקום השני בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי אביו.
הוא נישא לארוסתו של אחיו הבכור המנוח, מרי מטק.
אף על פי שהרבה לנסוע עם אשתו ברחבי האימפריה הבריטית הוא נטה להישאר בביתו ולטפח את תחביביו השונים.
ג'ורג' הוכתר למלך-קיסר ב-1910 לאחר מות אביו, המלך אדוארד השביעי.
הוא היה קיסר הודו היחיד שנכח בדורבר דלהי שלו, בו הופיע לפני נתיניו ההודיים כשעל ראשו הכתר האימפריאלי של הודו, שנוצר לכבוד האירוע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ויתר על כל תאריו הגרמניים יחד עם קרובי משפחתו שהיו נתינים בריטיים, ושינה את שמו של בית המלוכה הבריטי לשם אנגלי.
בתקופת שלטונו פוצלה המלוכה על ידי הפרלמנט הבריטי, כך שג'ורג' שלט בכל דומיניון כממלכה נפרדת, ובכך נסללה הדרך להתפתחותו של חבר העמים הבריטי.
בתקופת שלטונו הוא התמודד עם עליית הסוציאליזם, הקומוניזם, הפשיזם, הרפובליקניזם האירי ועם ממשל הלייבור הראשון.
בעשרים שנותיו האחרונות סבל ג'ורג' מבריאות רעועה.
אחריו מלכו בניו אדוארד השמיני וג'ורג' השישי.
ג'ורג' נולד ב-3 ביוני 1865 בבית מרלבורו שבלונדון, והיה בנם השני של נסיך ונסיכת ויילס, אדוארד ואלכסנדרה.
אביו היה בנם הבכור של המלכה ויקטוריה ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
אימו הייתה בתו הגדולה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
בזכות היותו בנו של נסיך ויילס הוא הוכתר בלידתו כהוד מעלתו המלכותי הנסיך ג'ורג' מוויילס.
הוא הוטבל בקפלה הפרטית בטירת וינדזור ב-7 ביולי 1865 על ידי הארכיבישוף מקנטרברי צ'ארלס לונגלי (Longley).
מאחר שהיה בנו הצעיר של נסיך ויילס היה סיכוי נמוך שהוא יוכתר למלך.
הוא היה השלישי בסדר הירושה לכתר, לאחר אביו ואחיו הבכור, הנסיך אלברט ויקטור.
הוא היה צעיר ב-15 חודשים מאחיו, ואף על פי כן חונכו שני הנסיכים יחד.
הכומר ג'ון ניל דלטון מונה למדריך שלהם, ושני האחים לא הפגינו הצטיינות כלשהי בלימודיהם.
כיוון שאביהם סבר כי הצי הוא "מקום האימונים הטוב ביותר עבור כל נער", הם החלו בספטמבר 1877 להתאמן כצוערים באה"מ בריטניה.
החל מ-1879 שירתו שני האחים כקצינים זוטרים על סיפון אוניית הוד מלכותו "בקנטי" (Bacchante), בליוויו של דלטון.
הם הפליגו ברחבי מושבות האימפריה הבריטית לאיים הקאריביים, לדרום אפריקה ולאוסטרליה, וביקרו בנורפוק שבווירג'יניה, בדרום אמריקה, בים התיכון, במצרים, ובמזרח התיכון.
הם אף ביקרו בארץ ישראל, וחגגו את ליל הסדר של שנת 1882 בירושלים בביתו של הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'ל.
דלטון תיאר את מסעם של שני הנסיכים בספר The Cruise of HMS Bacchante.
לאחר חזרתם לממלכה המאוחדת נפרדו דרכיהם של שני האחים; אלברט ויקטור הצטרף לטריניטי קולג' שבקיימברידג', וג'ורג' המשיך לשרת בצי.
הוא הפליג ברחבי העולם וביקר באזורים רבים של האימפריה הבריטית, וסיים את שירותו הפעיל ב-1891. לאחר מכן היו דרגותיו האישיות בעלות מהות טקסית.
ג'ורג' היה איש צעיר שייעודו היה לשרת בצי, ולפיכך שירת במשך שנים אחדות תחת פיקודו של דודו, הדוכס אלפרד, שהוצב במלטה.
בזמן שירותו במלטה נוצר קשר רומנטי בינו לבין בתו של אלפרד, מריה מאדינבורו.
סבתו, אביו ודודו תמכו בקשר ביניהם, אך שתי האימהות, נסיכת ויילס והדוכסית מאדינבורו, התנגדו לו.
הנסיכה מוויילס טענה שלמשפחה יש נטיות פרו-גרמניות חזקות מדי, והדוכסית מאדינבורו רחשה חוסר חיבה לאנגליה.
אימה של מריה הייתה בתו היחידה של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
היא כעסה על העובדה שכאשת בנו הצעיר של הריבון הבריטי היא תיאלץ לוותר על קדימותה לאימו של ג'ורג', הנסיכה מוויילס, שאביה היה נסיך גרמני זוטר לפני שהוכתר למלך דנמרק.
בהנחיית אימה סירבה מריה להצעת הנישואים של ג'ורג', ובמקום זאת היא נישאה לפרדיננד, נסיך הכתר של רומניה.
בנובמבר 1891 התארס אחיו הבכור אלברט ויקטור לקרובת משפחתו הנסיכה מרי מטק, שנודעה כ"מאי" בקרב משפחתה בגלל החודש בו נולדה.
אביה של מרי, הנסיך פרנסיס, דוכס טק, השתייך לענף זוטר של בית וירטמברג.
אימה, הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', הייתה נכדתו באמצעות קו ירושה זכרי של ג'ורג' השלישי, ולפיכך בת-דודתה של המלכה ויקטוריה.
אלברט ויקטור מת מדלקת ריאות כשישה שבועות לאחר אירוסיו, והותיר לג'ורג' את המקום השני בסדר הירושה לכתר, כך שסיכוייו לרשת את אביו השתפרו במידה רבה מאוד.
המלכה ויקטוריה המשיכה להתייחס לנסיכה מרי כשידוך הולם לנכד שלה, ובתקופת האבל המשותפת שלהם החלה להתפתח מערכת היחסים ביניהם.
שנה אחת לאחר מות אחיו הציע ג'ורג' למרי להינשא לו, והיא נעתרה.
הם נישאו ב-6 ביולי 1893 בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס שבלונדון.
לאורך כל ימי חייהם הם נהנו ממערכת יחסים טובה.
ג'ורג' מעולם לא נטל לעצמו פילגש, וכתב למרי בכל יום.
מות אחיו הבכור הביא לסיום הקריירה הצבאית של ג'ורג', שכעת היה מועמד בכיר לרשת את הכתר הבריטי.
ג'ורג' הסכים לוותר על הקריירה שלו בצי, וב-24 במאי 1892 קיבל מהמלכה ויקטוריה את התארים דוכס יורק, רוזן אינברנס וברון קילארני.
לאחר נישואיו למרי היא קיבלה את התואר הוד מעלתה המלכותית הדוכסית מיורק.
הדוכס והדוכסית מיורק התגוררו בעיקר בקוטג' יורק, שהיה אחד מבתי המגורים הקטנים יחסית באחוזת אביו בסנדרינגהאם שבנורפוק, שם חיו בצורה צנועה, יחסית לבני משפחת המלוכה הבריטית.
ג'ורג' העדיף לחיות חיים פשוטים ושקטים, בניגוד לחיי החברה התוססים של אביו.
הביוגרף הרשמי שלו התייאש מהתנהגותו, ותיאר את חייו של ג'ורג' כדוכס יורק במילים: "ייתכן שהוא בסדר גמור כקצין זוטר צעיר וכמלך זקן וחכם, אך כאשר הוא היה דוכס יורק...
הוא לא עשה דבר מלבד להרוג [כלומר לירות] בבעלי חיים ולהדביק בולים".
הוא נודע כאספן בולים מקצועי, והיה לו תפקיד פעיל בהפיכת אוסף הבולים המלכותי לאוסף הגדול והשלם ביותר בעולם של בולי הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי.
לעיתים הוא אף קבע שיאים בתשלום עבור פריטים מסוימים.
נטייתו הנלהבת לאיסוף בולים הייתה לצנינים בקרב המעמד האינטלקטואלי באותה תקופה.
ג'ורג' ומרי ביצעו מגוון תפקידים ציבוריים כשנשאו בתואר דוכס ודוכסית יורק.
עם מותה של המלכה ויקטוריה ב-22 בינואר 1901 הוכתר אביו של ג'ורג' כמלך אדוארד השביעי.
ג'ורג' ירש את התארים דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי, ועד סוף אותה שנה נודע בתואר הוד מעלתו המלכותי הדוכס מקורנוול ומיורק.
ב-1901 סיירו ג'ורג' ומרי ברחבי האימפריה הבריטית, בין השאר בדרום אפריקה, בקנדה, בניופאונדלנד ובניו זילנד, שם הוקם לכבודם פארק קורנוול באוקלנד.
בזמן ביקורו באוסטרליה פתח ג'ורג' את הישיבה הראשונה של הפרלמנט האוסטרלי לאחר הקמת המדינה.
ב-9 בנובמבר 1901 הוכתר ג'ורג' כנסיך ויילס וכרוזן צ'סטר.
המלך אדוארד השביעי רצה להכין את בנו כיורש העצר שלו.
בניגוד למלכה ויקטוריה, שהדירה במכוון את אדוארד מענייני המדינה, הוא העניק לג'ורג' גישה רחבה למסמכי המדינה.
ג'ורג' התיר לאשתו לקרוא את מסמכיו האישיים, כיוון שהעריך את עצותיה ולעיתים אף הסתייע בה במהלך נאומים שנשא.
ב-1906 סייר ביחד עם אשתו ברחבי הודו הבריטית.
הוא הזדעזע מהאפליה הגזענית שנתקל בה, והחל לתמוך בפומבי במעורבות גדולה יותר של ההודים בממשל המקומי.
ב-6 במאי 1910 מת המלך אדוארד השביעי, וג'ורג' הוכתר במקומו.
הוא התנגד להרגל של אשתו לחתום על מסמכים רשמיים כ"ויקטוריה מרי", ודרש שהיא תוותר על אחד מהשמות.
שניהם סברו שלא ראוי שהיא תיקרא המלכה ויקטוריה, ולפיכך היא נודעה רק כמלכה מרי.
הכתרתם נערכה במנזר וסטמינסטר ב-22 ביוני 1911, ולכבוד האירוע נערך פסטיבל האימפריה בלונדון.
מאוחר יותר באותה שנה נסעו ג'ורג' ומרי להודו לצורך הדורבר דלהי, בה הוצגו ב-12 בדצמבר 1911 בפני נכבדים ונסיכים מקומיים כקיסר וקיסרית הודו.
ג'ורג' חבש לכבוד את הטקס את הכתר האימפריאלי של הודו שנוצר זמן קצר קודם לכן, וזאת עקב התנגדות הארכיבישוף מקנטרברי לעריכת טקס דתי נוצרי על אדמת הודו ההינדואיסטית, והכריז על העברת עיר הבירה מכלכותה לדלהי.
ב-15 בדצמבר הוא הניח את אבן הפינה לניו דלהי, ביחד עם המלכה מרי.
הם נסעו ברחבי תת-היבשת ההודית, וג'ורג' ניצל את ההזדמנות לצורך ציד, והצליח לפגוע ב-21 נמרים.
הוא הצטיין בצליפה, וב-18 בדצמבר 1913 הצליח לפגוע בכ-1,000 פסיונים בפרק זמן של שש שעות, בעת מסע ציד שערך באחוזתו של לורד ברנהאם.
ג'ורג' ירש את הכתר בתקופה בעייתית מבחינה פוליטית.
אסקווית' הוביל ממשלת מיעוט שהסתמכה על תמיכת לאומנים אירים.
רפורמת תקציב העם (People's Budget) נדחתה בשנה שלפני כן על ידי בית הלורדים השמרני.
אסקווית' ביקש מהמלך הקודם (וגם מג'ורג' בסופו של דבר) למנות מספיק אצילים ליברלים כך שיוכל לכפות את העברת התקציב דרך בית הלורדים, אם זה יידחה שוב.
אדוארד הסכים לכך בחוסר רצון ובתנאים מסוימים, והאצילים השמרנים הסכימו לוותר על הנושא לאחר בחירות כלליות בינואר 1910 ובגלל החשש מפני יצירת תארים חדשים.
לאחר הבחירות של דצמבר 1910 אפשרו הלורדים להצעת החוק לעבור בעקבות החשש ממינוי אצילים חדשים.
בחוק הפרלמנט 1911 בוטלה לצמיתות זכות הווטו של הלורדים על חקיקה כלכלית.
כחלק ממדיניותו האירית שאף אסקווית' להעביר חוקים שיתנו לאירלנד שלטון עצמי, אך השמרנים והיוניוניסטים התנגדו לכך.
ג'ורג' רצה בכל כוחו למנוע מלחמת אזרחים באירלנד בין היוניוניסטים ללאומנים, וביולי 1914 כינס בארמון בקינגהאם ועידה של כל הצדדים בניסיון לקיים משא ומתן למציאת הסדר.
לפני שהצדדים הצליחו להגיע להסכם התחוללו התפתחויות פוליטיות משמעותיות באירופה, והדיונים בנושא העצמאות האירית נדחו.
הממלכה המאוחדת וגרמניה היו במלחמה בין 1914 ל-1918. הקיסר הגרמני וילהלם השני, שסימל עבור הציבור הבריטי את זוועות המלחמה, היה בן דודו של המלך.
המלכה מרי, אף שהייתה בריטית כאימה, הייתה בתו של הדוכס מטק, מצאצאי בית המלוכה הגרמני של וירטמברג.
סבו מצד אביו של המלך היה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה; המלך וילדיו נשאו בתארים נסיך או נסיכת סקסה-קובורג-גותה ודוכס או דוכסית סקסוניה.
המלך, גיסיו ובני דודיו היו נתינים בריטיים שנשאו בתארים גרמניים, כגון דוכס או דוכסית טק, נסיך ונסיכת באטנברג, נסיך ונסיכת הסה, ונסיך ונסיכת שלזוויג-הולשטיין.
ב-17 ביולי 1917 החליט ג'ורג' לפייס את הרגשות הלאומיים הבריטיים באמצעות פרסום דבר המלך במועצה, בו שינה את שם בית המלוכה הבריטי מהשם הדמוי-גרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור.
הוא אימץ במפורש את השם וינדזור כשם משפחה עבור כל צאצאי המלכה ויקטוריה שהתגוררו באותה תקופה בממלכה המאוחדת, למעט נשים שנישאו למשפחות אחרות והצאצאים שלהן.
בסופו של דבר ויתרו ג'ורג' ושאר קרוביו, שהיו נתינים בריטיים, על השימוש בתארים ובכיבודים הגרמניים, ואימצו שמות משפחה בריטיים.
ג'ורג' פיצה חלק מבני משפחתו הזכרים באמצעות יצירת תוארי אצולה חדשים עבורם.
באופן זה הפך קרוב משפחתו, הנסיך לודוויג באטנברג, שבתחילת המלחמה אולץ לפרוש מתפקידו כלורד הראשון של האדמירליות בגלל רגשות אנטי-גרמניים, ללואי מאונטבאטן, המרקיז הראשון ממילפורד הייבן.
גיסו, הדוכס מטק, הפך לאדולפוס קיימברידג', המרקיז הראשון מקיימברידג'.
אישים אחרים, כמו הנסיכה מרי לואיז והנסיכה הלנה ויקטוריה, אימצו כשם משפחה את שם הטריטוריה שקיבלו כאצילות.
בכתב ההסמכה שניתן ב-11 בדצמבר 1917, הגביל המלך את השימוש בתואר "הוד מעלתו (או מעלתה) המלכותי" ובתואר הטיטולרי "נסיך (או נסיכת) בריטניה הגדולה ואירלנד" לילדיו של הריבון, ילדיהם של בני הריבון והבן המבוגר ביותר של הבן המבוגר ביותר של נסיך ויילס.
בכתב ההסמכה נאמר גם שתוארי הנסיך והנסיכה השונים יבוטלו, למעט אלה שכבר ניתנו או אלה שלא בוטלו.
כאשר הצאר ניקולאי השני, בן-דודתו של ג'ורג' וידידו מילדות, הודח במהפכה הרוסית של 1917, הציעה ממשלת בריטניה לו ולמשפחתו מקלט מדיני באיים הבריטיים.
עם זאת, הרעת התנאים בקרב הבריטים, והחשש מפני הבאת המהפכה לאיים הבריטיים, גרמו לג'ורג' לחשוב שנוכחות אנשי המלוכה הרוסיים עלולה להיות בלתי ראויה לנוכח נסיבות התקופה.
למרות טענות מאוחרות יותר של לורד לואי מאונטבאטן שדייוויד לויד ג'ורג', ראש הממשלה, התנגד לחילוץ משפחת המלוכה הרוסית, רשומותיו של המזכיר הפרטי של הריבון ארתור ביג, מרמזות על כך שג'ורג' התנגד לחילוץ בניגוד לדעתו של לויד ג'ורג'.
הצאר ומשפחתו הקרובה נותרו ברוסיה ונרצחו בידי הבולשביקים ב-1918. בשנה שלאחר מכן חילצו ספינות בריטיות מחצי האי קרים את אימו של ניקולאי (דודתו של ג'ורג'), מריה פיודורובנה (דאגמאר מדנמרק), וכן מספר חברים ממשפחת המלוכה הרוסית המורחבת.
חודשיים לאחר סיום המלחמה מת בגיל 13 בנו הצעיר של המלך, הנסיך ג'ון, לאחר שנים של בריאות רעועה.
ג'ורג' קיבל את הבשורה על מות בנו מהמלכה מרי, שכתבה "[ג'ון] היה מקור דאגה גדול עבור שנינו במשך שנים רבות...
השבר הראשון במעגל המשפחתי קשה מנשוא, אך אנשים היו כה נחמדים וסימפתיים והדבר סייע לנו מאוד".
במאי 1922 סייר ג'ורג' בצפון צרפת ובבלגיה, וביקר בבתי הקברות והאנדרטאות להרוגי מלחמת העולם הראשונה שנבנו על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
האירוע הונצח על ידי רודיארד קיפלינג בפואמה The King's Pilgrimage.
עד מלחמת העולם הראשונה נשלטה רוב אירופה על ידי מונרכים שהיו קרובי משפחתו של ג'ורג', אך במהלך המלחמה ואחריה גרמו מהפכות ומלחמות לנפילת המונרכיות באוסטרו-הונגריה, בגרמניה, ביוון, בספרד וברוסיה.
ב-1922 נשלחה ספינה של הצי המלכותי ליוון על מנת לחלץ את בני דודיו של ג'ורג', אנדראס ואליס.
הנסיך אנדראס היה אחיין של המלכה האם, אלכסנדרה, דרך אחיה, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, והנסיכה אליס הייתה בתו של הנסיך לודוויג פון באטנברג, אחד מהנסיכים הגרמניים שקיבל תואר אצולה בריטי ב-1917. אחד מילדיהם היה הנסיך פיליפ, שמאוחר יותר נשא לאישה את נכדתו של ג'ורג', אליזבת השנייה.
המונרכיה היוונית הושבה על כנה זמן קצר לפני מותו של ג'ורג'.
המתיחות הפוליטית באירלנד נמשכה, וג'ורג' הביע בפני ראש הממשלה לויד ג'ורג' את מחאתו לנוכח פעולות תגמול והרג בחסות הממשלה.
בשלהי 1922 חולקה אירלנד והוקמה מדינת אירלנד החופשית, ולויד ג'ורג' כבר לא היה ראש הממשלה.
בין 1922 ל-1929 אירעו חילופים רבים בממשלה, כאשר ב-1924 מינה ג'ורג' את ראש הממשלה הראשון מטעם הלייבור, רמזי מקדונלד, אך ממשלת המיעוט שהוקמה על ידו שרדה במשך פחות משנה.
במהלך השביתה הכללית ב-1926 ייעץ ג'ורג' לממשלתו של סטנלי בולדווין לא לבצע פעולה שתלהיט את הרוחות, ופעל באופן חריג למעמדו כשהביע דעה חיובית על השובתים, קרא להם "מהפכנים", ואף אמר "נסו לחיות עם המשכורות שלהם לפני שתשפטו אותם".
ב-1926 אירח ג'ורג' בלונדון את ועידת האימפריה, בה הכירה הצהרת בלפור מ-1926 בגדילת הדומיניונים הבריטיים והפיכתם לקהילות עצמאיות עם ממשל עצמי בתוך האימפריה הבריטית, שוות מעמד, ובכך שבשום מצב לא תהיה אחת מהן כפופה לשנייה.
ב-1931 קבע חוק וסטמינסטר את מעמדו של ג'ורג' כ"סמל ההתאגדות החופשית של חברי חבר העמים והמדינות הבריטי".
החוק קבע גם כי "כל שינוי בחוק הנוגע לירושת הכתר הבריטי או התארים והסמלים המלכותיים" יהיה זקוק להסכמת הפרלמנטים של הדומיניונים ולהסכמת הפרלמנט היושב בווסטמינסטר, שאינו יכול לקבוע חוקים עבור הדומיניונים אלא בהסכמה.
ב-1932 הסכים ג'ורג' למסור את הודעת חג המולד המלכותית ברדיו, ובכך פתח מסורת הנמשכת עד היום.
הוא לא נטה לטובת החדשנות בדרך מסירת ההודעה, אך השתכנע על ידי יועציו שזה רצון העם.
הוא היה מודאג מאוד מעליית המפלגה הנאצית בגרמניה, והזהיר את השגריר הבריטי בברלין וביקש ממנו להשגיח היטב על הפשיסטים.
ביובל הכסף למלכותו ב-1935 הוא כבר היה מלך אהוב על ידי העם, ובתגובה להערצת ההמונים אמר "אינני יכול להבין זאת, אחרי הכל אני רק אדם רגיל מאוד".
יחסיו של ג'ורג' עם יורשו, אדוארד, נסיך ויילס, הידרדרו בשנים האחרונות לחייו.
ג'ורג' התאכזב מכישלונו של אדוארד להתמסד, והזדעזע בגלל הרומנים הרבים שהיו לאדוארד עם נשים נשואות.
בניגוד לכך הוא חיבב מאוד את בנו השני, הנסיך אלברט (לימים ג'ורג' השישי), והגה חיבה רבה לנכדתו הבכורה, הנסיכה אליזבת; הוא כינה אותה "ליליבת'", והיא כינתה אותו בחיבה "סבא אנגליה".
ג'ורג' אמר על בנו אדוארד "לאחר מותי הילד יהרוס את עצמו בתוך 12 חודשים", ועל אלברט וליליבת' "אני מתפלל לאלוהים שבני הבכור לעולם לא יינשא ויוליד ילדים, כך שדבר לא יפריד בין ברטי וליליבת' והכתר".
מלחמת העולם הראשונה גבתה מחיר כבד מבריאותו של ג'ורג' (הוא נפצע קשה ב-28 באוקטובר 1915 כאשר נזרק מסוסו בזמן שביקר חיילים שהוצבו בצרפת), והתמכרותו לעישון גרמה נזקים רבים לריאותיו.
הוא סבל מנפחת, ברונכיטיס, מחלת ריאות חסימתית כרונית ודלקת צדר.
ב-1928 חלה התדרדרות משמעותית בבריאותו, ובמשך השנתיים הבאות מילא בנו אדוארד רבים מחובותיו המלכותיים.
ב-1929 פרש ג'ורג' למשך תקופה קצרה לבית קרייגווייל בעיירת הנופש בוגנור שבסאסקס.
כתוצאה מכך קיבלה העיירה את הכינוי "רג'יס", שפירושו בלטינית "של המלך".
ג'ורג' מעולם לא התאושש ממחלותיו.
בשנה האחרונה לחייו הוא נזקק לעיתים למסכת חמצן.
בליל 15 בינואר 1936 הלך ג'ורג' לחדרו בבית סאנדרינגהאם, והתלונן על קור; הוא מעולם לא יצא מחדרו חי.
הוא החל לסבול מחולשה כללית שהלכה וגברה ומהכרה מעורפלת.
ב-20 בינואר היה ג'ורג' על סף מוות.
רופאיו, בראשותו של לורד דוסון, פרסמו הודעה מיוחדת שבה נאמר "חייו של המלך מתקדמים בשלווה לסיומם".
ביומנו הפרטי של דוסון, שנחשף רק לאחר מותו, נכתב כי מילותיו האחרונות של המלך, שמלמל "אלוהים יקלל אותך!", כוונו לעבר האחות שנתנה לו תרופת הרגעה בליל 20 בינואר.
דוסון כתב שהוא זירז את מות המלך באמצעות מתן זריקה קטלנית של קוקאין ומורפין, על מנת למנוע כאב נוסף מהמשפחה ועל מנת שמות המלך בשעה 11:55 יוכרז במהדורת הבוקר של הטיימס.
כאות כבוד לאביהם עמדו לצד ארונו במשמר הנסיכים (Vigil of the Princes) בניו הנותרים אדוארד, אלברט, הנרי וג'ורג', כשזה ניצב על בימת המת בליל 28 בינואר, יום אחד לפני ההלוויה.
הפעם הבאה שבה נערך טקס זה היה לאחר מות כלתו של ג'ורג', אליזבת בווס-ליון, בשנת 2002. ג'ורג' נקבר בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור.
המלחין הגרמני פאול הינדמית, ששהה בלונדון לקראת עריכת הצגת הבכורה של עבודתו Der Schwanendreher, הלך לאולפני ה-BBC בבוקר שלאחר מותו של ג'ורג' ובתוך שש שעות כתב את קונצרט הוויולה Trauermusik (מוזיקת אבל).
הקונצרט נוגן באותו ערב בשידור ישיר ב-BBC, בה ניצח אדריאן בולט על תזמורת רשות השידור הבריטית.
הצגת הבכורה שתוכננה בוטלה בעקבות כך.
פסלים של ג'ורג' החמישי הוצבו בין השאר בבריסביין ובאדלייד שבאוסטרליה, וכן ליד מנזר וסטמינסטר שבלונדון.
מגרשי המלך ג'ורג' שבממלכה המאוחדת הוקמו ביוזמת הלורד ראש העיר של לונדון כאנדרטה לזכר המלך, וכיום כל אחד מהם הוא קרן צדקה מוכרת.
ב-1925 נקרא על שמו של ג'ורג' האצטדיון הלאומי של ניופאונדלנד.
בפריז נקראו על שמו שדרה רחבה בין תחילת השאנז אליזה לנהר סן, וכן תחנת רכבת תחתית.
שדרות על שם ג'ורג' קיימות גם במקומות רבים אחרים, כגון במלזיה ובהונג קונג.
שתי אוניות מערכה של הצי המלכותי נקראו על שמו, אה"מ המלך ג'ורג' החמישי ב-1911 וספינה נוספת באותו שם ב-1939.
ג'ורג' החמישי זכור בתולדות ארץ ישראל כמלך אשר בתקופת מלכותו פורסמה הצהרת בלפור שהבטיחה כינון של "בית לאומי יהודי" בארץ ישראל.
שמו הונצח בארץ בקריאת רחוב על שמו בירושלים, רחוב נוסף בתל אביב ורחוב בחיפה (ששונה אחר כך ל"שדרות המגינים").
כמו כן נקרא על שמו הגן המרכזי ברמת גן (לימים גן דוד המלך), שנחנך ביום הולדתו ה-70, ב-3 ביולי 1935, וכן "גן המלך" בטיילת חוף הים בנתניה שנותר על שמו עד היום.
עד 1927 היה שמו המלא של המלך ג'ורג' "הוד מלכותו ג'ורג' החמישי, בחסד האל, של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ושל הדומיניונים הבריטים שמעבר לים, מלך, מגן האמונה, קיסר הודו".
באותה שנה שונה שמו ל"הוד מלכותו ג'ורג' החמישי, בחסד האל, של בריטניה הגדולה, אירלנד והדומיניונים הבריטים שמעבר לים, מלך, מגן האמונה, קיסר הודו".
22 בינואר 1901 – 9 בנובמבר 1901: הוד מעלתו המלכותי הדוכס מקורנוול ומיורק
9 בנובמבר 1901 – 6 במאי 1910: הוד מעלתו המלכותי הנסיך מוויילס
בסקוטלנד: הוד מעלתו המלכותי הדוכס מרות'סיי
לעיתים, מחוץ לממלכה המאוחדת, ובעיקר בהודו: הוד מלכותו האימפריאלי המלך-קיסר
4 באוגוסט 1884: אביר מסדר הבירית
5 ביולי 1893: אביר מסדר הדרדר
20 באוגוסט 1897: אביר מסדר פטריק הקדוש
28 בספטמבר 1905: אביר מפקד גבוה של מסדר כוכב הודו
9 במרץ 1901: אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
28 בספטמבר 1905: אביר מפקד גבוה של מסדר האימפריה ההודית
30 ביוני 1897: אביר מפואר של מסדר ויקטוריה המלכותי
31 במרץ 1903: מסדר השירות הקיסרי
8 ביוני 1893: עמית מלכותי של החברה המלכותית
1905 - 1907: לורד חמשת הנמלים ונציב טירת דובר
1893 - 1895: נשיא החברה החקלאית המלכותית של סקוטלנד וההיילנדס
1897 - 1903: נשיא החברה החקלאית המלכותית של אנגליהדרגות שהוענקו לו ותפקידים אותם מילא:
ספטמבר 1877: שוחר, אה"מ בריטניה
8 בינואר 1880: פרח חובלים, אה"מ בקנטי והקורבטה קנדה
3 ביוני 1884: לוטננט-משנה, הצי המלכותי
8 באוקטובר 1885: לוטננט, אה"מ ת'אנדרר, אה"מ דרדנוט, אה"מ אלכסנדרה, אה"מ נורת'מברלנד
ספינת טורפדו 79, ספינת תותחים אה"מ ת'ראש
24 באוגוסט 1891: קומנדר, אה"מ המלאמפס
2 בינואר 1893: קפטן, הצי המלכותי
1 בינואר 1901: אדמירל משנה, הצי המלכותי
26 ביוני 1903: תת-אדמירל, הצי המלכותי
1910: אדמירל הצי, הצי המלכותי
מפקד חיל האוויר המלכותי (תואר ולא דרגה)
לג'ורג' היו גם מספר שלטי אצולה.
בתקופתו כדוכס יורק החזיק בשלט האצולה המלכותי עם המגן של סקסוניה, המוטען בפס רחב עם שלוש תגיות, שהמרכזית שבהן נושאת עוגן כחול.
בשלט האצולה שלו כנסיך ויילס הושמט העוגן מן התגית המרכזית.
לאחר הכתרתו למלך הוא קיבל את סמל הממלכה המאוחדת כשלט האצולה שלו.
ב-1917 הורה באמצעות צו מיוחד להסיר את המגן הסקסוני מכל שלטי האצולה של צאצאי הנסיך העוצר (אף על פי שהשלטים המלכותיים עצמם מעולם לא נשאו את המגן).
ג'ורג' הנרי מקנזי , שחמטאי סקוטי אמריקאי.
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1880 כאשר היה ממוקם רביעי בעולם.