tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח משמש גם לתיאור ההתפשטות הטריטוריאלית הרוסית והתפתחותו של משטר סמכותני המבוסס על לאומנות ופולחן אישיות ברוסיה.
האידאולוגיה הרשיסטית נסמכת על רעיון "השליחות הציוויליזציונית המיוחדת" של העם הרוסי.
על פי תפיסה זו, מוסקבה (המכונה רומא השלישית ) היא הממשיכה והיורשת הלגיטימית היחידה של האימפריה הרומית, ולפיכך רוסיה זכאית להתפשט טריטוריאלית בכוח הזרוע.
בנוסף, מתבטא הרשיזם בסנטימנט אנטי-מערבי מובהק ובטיפוח רגשות אירדנטיזם בקרב הציבור הרוסי.
גורמי ממשל וכלי תקשורת אוקראינים משתמשים לעיתים קרובות במונח "רשיסט" לתיאור לוחמים בכוחות המזוינים הרוסים.
המונח נטבע במשמעותו הנוכחית בתקופת מלחמת צ'צ'ניה הראשונה (1995).
השימוש במונח נפוץ לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה וביתר שאת בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה.
המונחים "רשיזם" ו-"רוסיזם" הם הלחם בסיסים של המילים "רוסיה" ו-"פשיזם".
השונות במונחים נובעת מתעתיק משפות מקור שונות (אוקראינית ורוסית, בהתאמה).
המונח (בגרסת התעתיק הרוסי "רוסיזם") זכה לפופולריות ולשימוש נרחב בשנת 1995 על ידי נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, ג'וחר דודייב, שראה בפעולה הצבאית של רוסיה בצ'צ'ניה ביטוי לעלייתה של אידאולוגיה חדשה ברוסיה.
המונח שימש מאוחר יותר את הנשיא הבא של הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, אסלאן מסחאדוב, שראה ברשיזם סוג עתיק יומין ומסוכן במיוחד של פשיזם.
אתר החדשות הצ'צ'ני Kavkaz Center הציג טור קבוע שכותרתו "רוסיזם", בו פורסמו כ-150 מאמרים בין השנים 2003 ל-2016.
השימוש במונח "רשיזם" נעשה נפוץ יותר בתקשורת האוקראינית בעקבות סיפוח חצי האי קרים על ידי הפדרציה הרוסית, הפלת טיסה 17 של מלזיה איירליינס על ידי כוחות רוסים ליד דונצק ב-17 ביולי 2014 ותחילת מלחמת אוקראינה–רוסיה ב-2014. המונח מופיע בשירו בשפה הרוסית "זה רשיזם, בייבי!
[פשיזם אורתודוקסי!]" של המלחין, הזמר והיוצר האוקראיני בוריס סבסטיאנוב.
ועדת הראדה העליונה למדיניות הומניטרית ולמדיניות מידע תומכת ביוזמתם של מדענים, עיתונאים, מדעני מדינה וארגוני החברה האזרחית באוקראינה לקדם את השימוש במונח "רשיזם" ברמה הלאומית והבינלאומית.
ערב הפלישה הרוסית לאוקראינה היו המונחים "רשיסט" ו-"רשיזם" בשימוש נרחב על ידי גורמים צבאיים, פוליטיים ותקשורתיים באוקראינה.
אולקסי דנילוב, מזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה, תמך בשימוש במונח "רשיזם" לתיאור התוקפנות הרוסית, וטען כי הוא גרוע מפשיזם:
ב-23 באפריל 2022 חזה נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, כי המונח "רשיזם" יופיע בספרי ההיסטוריה:
ב-2 במאי 2023 הכירה רשמית הראדה העליונה של אוקראינה ברשיזם כאידאולוגיה הממלכתית של רוסיה.
באופן דומה, ב-22 במאי 2023 השתמשה האספה הפרלמנטרית של נאט"ו במונח רשיזם לתיאור את האידאולוגיה והפרקטיקות של הפדרציה הרוסית.
בנאום מצב האומה שנמסר ב-7 במרץ 2024 השווה הנשיא האמריקני ג'ו ביידן את רוסיה תחת שלטונו של ולדימיר פוטין לגרמניה של תקופת כיבושי אירופה תחת אדולף היטלר.
על פי ההיסטוריון טימותי סניידר מאוניברסיטת ייל, האידאולוגיה של פוטין ומשטרו הושפעה מהגותו של הפילוסוף הלאומני הרוסי איוואן אילין (1883–1954).
מספר עבודות של אילין קידמו את רעיונות הפשיזם.
אילין צוטט על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ונחשב בעיני כמה חוקרים להשראה אידאולוגית מרכזית עבור פוטין.
לדברי סניידר, אילין "סיפק הצדקה מטאפיזית ומוסרית לטוטליטריות פוליטית" בדמות מדינה פשיסטית, וכיום "רעיונותיו זכו לתחייה על ידי ולדימיר פוטין".
ספרו של אילין, "המשימות שלנו", הומלץ ב-2013 כקריאה חיונית לפקידי מדינה על ידי ממשלת רוסיה.
על פי מגזין האקונומיסט, פוטין "קרא שוב ושוב" את ספרו של אילין – "המשמעות של פירוק רוסיה עבור העולם".
בשנת 1997 פרסם ההוגה הרוסי אלכסנדר דוגין, הידוע בהשקפותיו הפשיסטיות, את "יסודות הגאופוליטיקה: העתיד הגאופוליטי של רוסיה", ספר שזכה להשפעה משמעותית בקרב האליטה הרוסית בצבא, במשטרה ובשירות החוץ.
בספרו טען דוגין כי יש לספח את אוקראינה לרוסיה כיוון ש"לאוקראינה כמדינה אין משמעות גאופוליטית", "אין חשיבות תרבותית מיוחדת או משמעות אוניברסלית, אין ייחוד גאוגרפי, אין בלעדיות אתנית", וכי "[השאיפות הטריטוריאליות שלה] מהוות סכנה עצומה עבור אירואסיה כולה, ובלי לפתור את הבעיה האוקראינית, באופן כללי אין טעם לדבר על פוליטיקה".
הוא טען כי אין לאפשר לאוקראינה להישאר עצמאית, אלא אם כן מדובר ב"קורדון סניטר ", מצב שלדידו יהיה "בלתי קביל".
ייתכן שהספר השפיע על מדיניות החוץ של ולדימיר פוטין, שהובילה בסופו של דבר לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
למרות שקיימת מחלוקת על היקף היחסים האישיים בין דוגין לפוטין, השפעתו של דוגין מורגשת בחוגי הצבא והביטחון הרוסי.
הוא הפך למרצה באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של רוסיה בשנות ה-90, וספרו "יסודות הגאופוליטיקה" נכנס לתוכנית הלימודים הרשמית בה, כמו גם בכמה אקדמיות צבא ומשטרה ומוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
לדברי החוקר ג'ון דנלופ ממכון הובר, "ייתכן ולא פורסם ספר נוסף ברוסיה בתקופה הפוסט-קומוניסטית שהשפיע על אליטות הצבא, המשטרה ומדיניות החוץ הרוסית באותה המידה כמו [...] 'יסודות הגאופוליטיקה'."
לפי אתר החדשות האירופאי Euractiv , הפעיל הפוליטי הרוסי טימופיי סרגייצב הוא "אחד האידאולוגים הראשיים של הפשיזם הרוסי המודרני".
לדברי סמואל רמני, מומחה לענייני רוסיה מאוניברסיטת אוקסופרד, המאמר "מייצג את המיינסטרים המחשבתי של הקרמלין".
ראש משרד החוץ הלטבי, אדגארס רינקביצ'ס, כינה את המאמר "פשיזם טיפוסי".
טימותי סניידר תיאר אותו כ"מדריך לרצח עם", וכ"אחד המסמכים הגלויים ביותר לרצח עם שראיתי מעודי".
רטוריקה דומה הופיעה במאמר של פיטר אקופוב שפורסם באותו האתר ב-26 בפברואר, שכותרתו "בואם של רוסיה ושל העולם החדש", בו שיבח את פוטין על "פתרון השאלה האוקראינית בזמן".
המאמר הוסר מהאתר לאחר שלוש שעות.
עמדתה הרשמית של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית היא שהפלישה הרוסית לאוקראינה היא בחזקת "מלחמת קודש".
בפסגה בינלאומית שהתקיימה במרץ 2024 אישרה הכנסייה מסמך הקובע כי "מלחמת קודש" זו נועדה להגן על "רוסיה הקדושה" ועל העולם כולו מפני גלובליזם וערכי המערב, שלדבריה "נפל קורבן לשטניזם".
המסמך קבע עוד כי כל אוקראינה צריכה להיכלל באזור ההשפעה של רוסיה, וכי האוקראינים והבלארוסים "צריכים להיות מוכרים רק כקבוצות תת-אתניות של הרוסים".
בתום הפסגה נשא הפטריארך קיריל תפילה לניצחון במלחמה.
בסוף 2022 ביצע שירות הביטחון האוקראיני חיפושים במוסדות הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית (פטריארכיית מוסקבה) במספר ערים ומחוזות באוקראינה.
במסגרת החיפוש גילה השירות, בין היתר, מדריכים של הפטריארך קיריל להפצת תעמולה פרו-רוסית בקרב קהילת המאמינים, כמו גם ספרות פרו-רוסית מאת ההוגה הפשיסטי איוואן אילין.
משנת 1999 ועד פברואר 2020 היה ולדיסלב סורקוב, פוליטיקאי רוסי רב השפעה המכונה 'הקרדינל האפור', האידאולוג הראשי של הקרמלין, ונחשב כראש המדיניות של פוטין ביחס לאוקראינה.
בין השנים 1999–2011 כיהן כסגן ראש הסגל הנשיאותי הרוסי.
מדצמבר 2011 עד מאי 2013 כיהן סורקוב כסגן ראש הממשלה של הפדרציה הרוסית.
לאחר התפטרותו חזר ללשכה הנשיאותית והפך ליועץ אישי של פוטין ליחסים עם אבחזיה, דרום אוסטיה ואוקראינה.
סורקוב סייע בהקמת מספר תנועות נוער פרו-ממשלתיות, כולל תנועת הנוער "נאשי", ונפגש עם מנהיגיהן ומשתתפיהן מספר פעמים.
תנועת הנוער הוגדרה על ידי העיתונאי הבריטי אדוארד לוקאס כגרסה הפוטיניסטית לקומסומול מהתקופה הסובייטית.
סורקוב הודח מתפקידיו במשרד ההנהלה הנשיאותי בצו נשיאותי בפברואר 2020.
ב-26 בפברואר 2020 העניק ראיון לעיתון "Aktualnyie kommentarii" בו הודה כי היה מעורב בנעשה בדונבאס ובאוקראינה, אך החליט לעזוב את תפקידו כיוון ש"הקונטקסט השתנה".
במהלך אותו ראיון הצהיר סורקוב כי "אין אוקראינה; יש אוקראיניוּת [...] כלומר, זו הפרעה ספציפית של הנפש, תשוקה פתאומית לאתנוגרפיה, שנלקחה לקיצוניות שלה...
ההיסטוריה המקומית שם כל כך עקובה מדם.
יש רק עלון תעמולה המתכנה 'אוקראינה', אבל אין אוקראינה.
השאלה היחידה היא האם אוקראינה כבר נעלמה, או שעדיין לא...
כפיית יחסי אחווה בכוח היא השיטה היחידה שהוכיחה את יעילותה ביחס לאוקראינים, אני לא חושב שתומצא שיטה אחרת".
דמיטרי מדבדב, סגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה ונשיא רוסיה לשעבר, תואר כ"רשיסט" וכ"נאצי של הקרמלין" על ידי התקשורת האוקראינית והאמריקנית.
בכתביו טען כי "אוקראינה איננה מדינה, אלא מקבץ שטחים שנאספו בצורה מלאכותית", וכן שהשפה האוקראינית "איננה שפה" אלא "ניב רוסי".
בהתבטאות אחרת טען כי אוקראינה לא צריכה להתקיים בשום צורה וכי רוסיה תמשיך לנהל מלחמה נגד כל ישות אוקראינית עצמאית.
לדברי מדבדב, "קיומה של אוקראינה מסוכן אנוּשות לאוקראינים; הם יבינו שחיים במדינה משותפת וגדולה עדיפים על מותם ומות יקיריהם.
ככל שיקדימו האוקראינים להבין זאת, כן ייטב".
ב-22 בפברואר 2024 תיאר מדבדב את תוכניותיה העתידיות של רוסיה בפלישה הרוסית לאוקראינה: הצבא הרוסי יפלוש לעומקה של אוקראינה, יכבוש את העיר הדרומית אודסה ויאיים מחדש על הבירה קייב.
כנשאל היכן יעצרו ענה הכוחות הרוסים השיב: "אני לא יודע".
מדבדב הוסיף כי בירת אוקראינה היא "עיר רוסית" וכי "מזמן רצינו את אודסה בפדרציה הרוסית.
בזכות ההיסטוריה של העיר הזו, סוג האנשים שחיים בה, השפה שמדברים בה, זו היא העיר הרוסית שלנו".
בשנת 2023 איים מדבדב לספח את שטחי הרפובליקות הבלתי-מוכרות אבחזיה ודרום אוסטיה.
ב-4 במרץ 2024, במהלך פסטיבל בסוצ'י, הצהיר מדבדב כי "אחד המנהיגים לשעבר של אוקראינה אמר פעם שאוקראינה היא לא רוסיה.
הרעיון הזה צריך להיעלם לנצח", והכריז כי "אוקראינה היא בהחלט רוסיה".
במילותיו התייחס מדבדב לספרו משנת 2003 של נשיא אוקראינה לשעבר, ליאוניד קוצ'מה, בשם "אוקראינה היא לא רוסיה".
בנובמבר 2023 פרסם קוצ'מה את ספרו החדש "אוקראינה היא לא רוסיה: 20 שנים לאחר מכן".
על פי כתב העת הבריטי האקונומיסט, הרשיזם התהווה והתגבש על ידי ולדימיר פוטין כתגובה לדעיכה העקבית בפופולריות שלו בתחילת שנות ה-2010, תוך הסתמכות על צורת חשיבה ועולם מושגים שמאפיין את הפשיזם הפוסט-סובייטי.
לדברי מבקר התרבות הרוסי מארק ליפובצקי , הרשיזם הוא "המיינסטרים התרבותי של רוסיה הפוטיניסטית".
לאבחנה זו מתחברת הזהרתו של יגור גאידר, ראש הממשלה הראשון של רוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות, שהבחין בשנת 2007 בהתגברות הנוסטלגיה הפוסט-אימפריאלית בחברה הרוסית וקבע כי "רוסיה עוברת תהליך מסוכן".
בהתייחסו להיסטוריה של אירופה במאה ה-20 העיר כי "העובדה ש-15 שנים הפרידו בין קריסת הקיסרות הגרמנית לעליית אדולף היטלר לשלטון, וכן בין התפרקות ברית המועצות לרוסיה של שנת 2006–2007, צריכה לגרום לנו לחשוב".
בשנת 2014 מתח מנהיג האופוזיצי הרוסי בוריס נמצוב ביקורת על מה שהוא תפס כ"טיפוח ותגמול האינסטינקטים הנמוכים ביותר באנשים, עידוד השנאה והלחימה" על ידי המשטר הרוסי, וקבע בראיון האחרון שלו – שעות לפני ההתנקשות בו – כי "רוסיה הופכת במהירות למדינה פשיסטית.
כבר יש לנו תעמולה שפועלת בהתאם לדגם של גרמניה הנאצית, יש לנו גם גרעין של חטיבות תקיפה...
אלכסנדר יאקובלב, אדריכל הרפורמות הדמוקרטיות תחת מיכאיל גורבצ'וב, עמד על הקשר בין שירותי הביטחון והביון הרוסים לבין עליית הפשיזם וקבע כי "איום עליית הפשיזם הוא ממשי.
מאז 1917 התרגלנו לחיות בעולם קרימינלי עם מדינה קרימינלית המקודשת על ידי אידאולוגיה – הניסוח הזה מתאים גם לקומוניסטים וגם לפשיסטים".
מספר חוקרים טוענים כי רוסיה הפכה למדינה פשיסטית – או שפשיזם מתאר בצורה הטובה ביותר את המערכת הפוליטית הרוסית – בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. כך לדוגמה, האקדמאי הרוסי ולדיסלב אינוזמטסב העריך ב-2017 כי רוסיה היא מדינה פשיסטית בהתהוות.
תומאש קמוסלה , חוקר פולני של לאומיות ואתניות, ואליסטר הית', עיתונאי בדיילי טלגרף הבריטי, מתארים את המשטר הרוסי הסמכותני הנוכחי כפשיזם פוטיניסטי.
באופן דומה, מדענית המדינה מריה סנגובאיה מאמינה שרוסיה בהנהגת פוטין היא משטר פשיסטי.
במרץ 2022 השווה אוד ארן ווסטאד , היסטוריון מאוניברסיטת ייל, את דבריו של פוטין על אוקראינה ל"כמה מהטיעונים הגזעיים הקולוניאליים של מעצמות אימפריאליות בעבר, רעיונות מסוף המאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20".
במאמר "האנטומיה של הרשיזם" שפורסם על־ידי המכון להיסטוריה של אוקראינה נטען כי רוסיה מעולם לא התעמתה עם טראומות העבר הטוטליטרי, ולא ביטלה את המורשת הטוטליטרית הסובייטית שלה, זאת בניגוד לאוקראינה.
על פי המאמר, זו הסיבה העיקרית להיווצרותו ולהתפתחותו המהירה של הרשיזם ברוסיה המודרנית, הן בקרב האליטות הפוליטיות והן בקרב האליטות האינטלקטואליות-תרבותיות.
עוד צוין כי הרשיזם ימשיך להוות איום על הסדר העולמי והשלום הגלובלי כל עוד לא ייענה ב"גינוי בינלאומי של האידאולוגיה הקומוניסטית/בולשביקית ויורשיה - הרשיזם והפוטיניזם".
במאמרו של ההיסטוריון טימותי סניידר משנת 2022 תיאר החוקר את ההיסטוריה, הנחות היסוד והמוזרויות הלשוניות של המונח "רשיזם".
לדבריו, המונח "הוא המשגה שימושית של השקפת עולמו של פוטין".
סניידר הבחין כי "נטינו להתעלם מהדוגמה המרכזית לתחיית הפשיזם, שהיא משטר פוטין בפדרציה הרוסית".
עוד נכתב במאמר כי "לפשיסטים רוסים בולטים ניתנת גישה לתקשורת ההמונים במהלך מלחמות, כולל זו.
חברי האליטה הרוסית, בעיקר פוטין עצמו, מסתמכים יותר ויותר על תפיסות פשיסטיות".
לדידו, "עצם ההצדקה של פוטין למלחמה באוקראינה [...] מייצגת צורה נוצרית של פשיזם."
בהמשך למאמר זה פרסם סניידר בחודש מאי חיבור שכותרתו "צריך להגיד את זה בבירור: רוסיה היא פשיסטית".
לדבריו, "רבים מהססים לראות את רוסיה של ימינו כפשיסטית מכיוון שברית המועצות של סטלין הגדירה את עצמה כאנטי-פשיסטית".
בהתבסס על כך, סניידר מתייחס למשטרו של פוטין כסכיזו-פשיזם, מונח ששימש גם את מיכאיל אפשטיין שהגדיר את ה"סכיזופשיזם" ברוסיה, או "הפשיזם המחופש כמאבק נגד הפשיזם", כ"תפיסת עולם המשלבת את התיאוריה של עליונות מוסרית, אתנית או גזעית, שליחות אלוהית, אימפריאליזם, לאומנות, שנאת זרים, שאיפה לכוח-על, אנטי-קפיטליזם, אנטי-דמוקרטיה, אנטי-ליברליזם".
בדיון באפריל 2022 ביטא ההיסטוריון ניל פרגוסון את דעתו כי "אפשר להשוות את המשטר הקיים כעת ברוסיה למשטר פשיסטי", והוסיף כי "השקפת העולם של פוטין היא קוקטייל רעיל ופשיסטי במובהק של לאומיות רוסית, אורתודוקסיה ונוסטלגיה אימפריאלית.
אם תצפו בעצרת האחרונה באצטדיון הכדורגל של מוסקבה, זה היה אירוע פשיסטי, אם מסתכלים על הדרך שבה מתנהלים החיילים הרוסים באוקראינה, זה נראה מאוד כמו פשיזם בפעולה – לא פחות מהסצנות המחרידות שראינו עכשיו בסרטונים מבוצ'ה...
בדרך כזו או אחרת, רוסיה הגיעה בסופו של דבר למשטר פשיסטי, עם אידאולוגיה פשיסטית וצורות פעולה פשיסטיות".
באותו דיון השתתף גם הכלכלן ג'ון ה.
קוקרן, שטען כי לרוסיה תחת פוטין יש את "אותו המודל הכלכלי של שאר המשטרים הפשיסטיים: תעשייה פרטית נומינלית המנוהלת על ידי חבורה של אוליגרכים קלפטוקרטים עם מונופולים קטנים משלהם, אשר סוחרים בעושרם העצום כדי לזכות בתמיכה פוליטית מהמשטר".
על פי מדען המדינה היפני-אמריקאי פרנסיס פוקויאמה, משטרו של פוטין דומה יותר מכל למשטר גרמניה הנאצית, שהאידאולוגיה היחידה שלו היא לאומנות קיצונית.
עם זאת הוסיף כי משטרתו של פוטין "פחות ממוסד, וסובב רק סביב אדם אחד: ולדימיר פוטין".
בראיון מפברואר 2023 לעיתון עצמאי בשפה הרוסית Meduza הבחין הפילוסוף הסלובני סלבוי ז'יז'ק כי "האידאולוגיה של אנשים בסביבת פוטין, ושל פוטין עצמו, נראית די ברורה.
הם לא משתמשים במונח הזה, אבל כל המסגרת של ההשקפות האימפריאליסטיות הרוסיות – עם הזכות להרחיב באגרסיביות את גבולות המדינה, הפוליטיקה הפנימית ביחס לאוליגרכים וכו' – הלך הרוח הזה הוא הליבה של מה שהיינו מכנים נאו-פשיזם".
על פי יוליה סטרבקובה מהמכון הפוליטכני של קייב, רשיזם בשילוב עם אוקראינופוביה מהווים את הווקטור האתנו-לאומי של הדוקטרינה האידאולוגית הרוסית הנאו-אימפריאלית המכונה "העולם הרוסי".
במאמר שפרסם החוקר בוריס דמיאננקו ושכותרתו "רשיזם כקוואזי-אידאולוגיה של הנקמה האימפריאלית הפוסט-סובייטית" תואר הרשיזם כאידאולוגיה מיזנתרופית ותערובת אקלקטית של נאו-קולוניאליזם אימפריאלי, שוביניזם מעצמתי, נוסטלגיה לעבר הסובייטי ומסורתיות דתית.
דמיאננקו סבור כי במדיניות הפנים הרשיזם מתבטא בהפרה של זכויות אדם יחד עם דיכוי חופש המחשבה, רדיפת מתנגדים, תעמולה והתעלמות מהליכים דמוקרטיים.
לעומת זאת, במדיניות חוץ מתאפיין הרשיזם בהפרה של החוק הבינלאומי, רוויזיוניזם היסטורי והצדקה של כיבוש וסיפוח שטחי מדינות אחרות.
מדען המדינה סטניסלב בלקובסקי טוען שהרשיזם מתחפש לאנטי-פשיזם, אך הוא בעל מהות פשיסטית.
מדען המדינה רוסלן קליוצ'ניק מציין כי האליטה הרוסית רואה עצמה זכאית לבנות "דמוקרטיה ריבונית" משלה, ללא התייחסות לסטנדרטים מערביים, אלא תוך התחשבות במסורות מדינתיות רוסיות.
משאבים מנהליים ברוסיה הם אחד האמצעים לשימור הפסאדה הדמוקרטית, המסתירה את מנגנוני המניפולציה המוחלטת של רצון האזרחים.
מדען המדינה הרוסי אנדריי פיונטקובסקי טוען שהאידאולוגיה של הרשיזם דומה במובנים רבים לנאציזם, שכן נאומיו של הנשיא ולדימיר פוטין משקפים רעיונות דומים לאלו של אדולף היטלר.
לפי אלכסנדר ג'ון מוטיל, היסטוריון ומדען מדינה אמריקאי, הפאשיזם הרוסי הוא בעל המאפ+יינים הבאים:
מערכת פוליטית לא דמוקרטית, שונה הן מהסמכותיות המסורתיות והן מהטוטליטריות;
פולחן היפר-גברי של המנהיג העליון (בדגש על אומץ ליבו, הלוחמנות והתעוזה הפיזית שלו);
תמיכה עממית כללית במשטר ובמנהיגו.
על פי פרופסור אולכסנדר קוסטנקו, רשיזם היא אידאולוגיה ש"מבוססת על אשליות ומצדיקה כל שרירותיות בשם האינטרסים המדומיינים של החברה הרוסית.
במדיניות החוץ, הרשיזם מתבטא, במיוחד, בהפרה של עקרונות המשפט הבינלאומי, כפיית הגרסה שלו לאמת ההיסטורית על העולם (אך ורק לטובת רוסיה), ניצול לרעה של זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם, וכן הלאה.
בפוליטיקה הפנימית הרשיזם מתאפיין בהפרה של חופש המחשבה, רדיפת מתנגדי משטר, שימוש בתקשורת להטעיית הציבור וכדומה".
גם אולכסנדר קוסטנקו, בדומה לחוקרים אחרים, רואה ברשיזם ביטוי לסוציופתיה.
ההיסטוריון טימותי סניידר טען כי "נוסע בזמן משנות ה-30 [...] לא יתקשה" לזהות את המשטר הרוסי של שנת 2022 כפשיסטי, וכתב:
הסוציולוג הרוסי המרקסיסטי בוריס קגרליצקי מתאר את השלטון הרוסי כ"פוסט-פשיסטי", תוצאה הגיונית של "נאו-ליברליזם ופוסטמודרניזם".
לדבריו, הרשיזם הוא "תולדה של ההשפלה של החברה הסובייטית המאוחרת בשילוב עם השפלה של הקפיטליזם המאוחר", אשר "לא מציע אינטגרציה – אלא פיצול של החברה".
לכן, המשטר לא עוקב אחר "תפיסת עולם קוהרנטית", אלא מסתמך על "הדבקה מקרית של רעיונות, פיסות של מושגים ותמונות שהורכבו באופן אקראי".
האקטיביסט הרוסי איליה בודרייצקיס מצטט את ההגדרה של "פוסט-פשיזם" על פי החוקר האיטלקי אנצו טרברסו: בניגוד לפשיזם של המאה ה-20, שהיה "תנועה", הפשיזם המודרני הוא "מהלך" שמגיע מלמעלה, שכן "פוסט-פשיזם...
אינו זקוק עוד לתנועות המונים או אידאולוגיה קוהרנטית.
הוא מבקש לקבע את אי השוויון החברתי ואת הכפפת המעמדות הנמוכים למעמדות הגבוהים ללא תנאי כמציאות היחידה האפשרית וכחוק החברתי הבלעדי".
הצטמצמה בעקביות למצב של קורבנות שקטה, חומר בר עיבוד שממנו ניתן לבנות משטר פשיסטי מן המניין".
הסוציולוג הרוסי גריגורי יודין הדגיש את חשיבות האטומיזציה החברתית והדה-פוליטיזציה של החברה הסובייטית ב"עידן הסטגנציה" (1964-1985) ומאוחר יותר בתקופת שלטונו של פוטין, כמו גם התגייסות החברה הרוסית למתקפה על אוקראינה ב-2022. לדבריו, כל המשטרים הפשיסטיים לאורך ההיסטוריה פירקו את החברה כדי לגייס את פרטיה.
יודין מוסיף כי התדמית של התמיכה העממית הכללית בפוטין היא שקרית ושפוטין משתמש בה כדי לאיים על האליטות והעם: האליטות חוששות ש'העם' יתמוך בדיכוי נגדם, בעוד שפרטים מהחברה המפורקת חוששים להתנגד, שכן אם יביעו את אי הסכמתם, הם לבדם יתעמתו עם "המוני העם" הלא קיימים.
קגרליצקי טען שהמונח "מולקוריזציה" מתאים יותר, שכן החברה מפוצלת לא לאטומים, אלא ל"מולקולות – משקי בית, שיכולים להיחשב כצורת הקיום ההיסטורית האחרונה של הקהילה הרוסית".
בשנת 2014, השחקן הרוסי איבן אוקלוביסטין, המחזיק בדעות פרו-פוטיניסטיות, כינה את עצמו בפומבי "רשיסט" והתקעקע "כסימן לכך שאני רשיסט, לעד אחיה כרשיסט ואני אמות בתור רשיסט".
בשנת 2015 הוציא סדרה של שעוני יד מעוטרים במונוגרמת כי רו, בטקסט "I am Rashist" (Russian ) על לוח השעון, כתוב בגופן גותי, ובסיסמה "לא רק קרים שלנו – הכל שלנו!" על גב השעון.
המונח אומץ גם על ידי הלאומן הרוסי יגור חולמוגורוב שפרסם מאמר שכותרתו "רוסיזם.
בחירה בפוטין", בו פירק את הרשיזם לשלושה רכיבים: "רוסיה היא מעל הכל.
רוסיה היא מדינה של רוסים.
אלוהים נמצא עם רוסיה והרוסים".
הכלכלן הרוסי יעקב מירקין מתנגד לשימוש במונח "רשיזם".
לדעתו, המונח מייחס לכל האומה הרוסית "אידאולוגיה שמביאה צרות".
הוא ציין כי מכיוון שהנאציזם מעולם לא כונה "גרמניזם" והפשיזם האיטלקי מעולם לא כונה "איטלקיזם", האידאולוגיה של פוטין צריכה להתכנות ב"כינויים האכזריים ביותר", אך לא "רשיזם".
היזם והאוליגרך הרוסי אולג טינקוב הצהיר כי הוא מקווה שאחרים "ילכו בעקבות הדוגמה שלי ויפסיקו לפעול למען הפשיזם" לאחר שוויתר על אזרחותו הרוסית לאחר הפלישה ב-2022.
בשנת 2023 קבע אולג אורלוב, יו"ר מועצת מרכז זכויות האדם "ממוריאל", כי רוסיה תחת פוטין הדרדרה לפשיזם וכי הצבא מבצע "רצח המוני".
תגובות ממשלת רוסיה והתקשורת הממלכתית
מגישת הטלוויזיה הרוסית טינה קנדלקי, שתומכת במלחמתה של רוסיה נגד אוקראינה, מתחה ביקורת בערוץ הטלגרם שלה על השימוש של ויקיפדיה במונח "רשיזם", האשימה את ויקיפדיה ב"פשיזם דיגיטלי" כנגד רוסים, וקראה לרוסים להפסיק להשתמש באתר.
על פי דיווחים בתקשורת, גוף הצנזורה הפדרלי של רוסיה, הרוסקומנדזור, הצנזורה הפדרלית של רוסיה, הורה ב-18 במאי 2022 לוויקיפדיה האנגלית להסיר את המאמרים "רשיזם" ו"הפלישה הרוסית לאוקראינה", בטענה שהם מכילים מידע כוזב על המלחמה, אותה ממשלת רוסיה מכנה "מבצע צבאי מיוחד".
בעקבות סירובה של קרן ויקימדיה לעשות זאת הטיל עליה בית המשפט במוסקבה קנס בסך 88,000 דולר, החלטה שהקרן ערערה עליה.
מגיש הטלוויזיה ולדימיר סולוביוב וחבריו בפאנל תוכנית הערב שלו, המשודרת בטלוויזיה הרוסית הממלכתית, הגיבו בזעם לפרסום מאמרו של טימותי סניידר, "צריך להגיד את זה בבירור: רוסיה היא פשיסטית".
סולוביוב תקף את סניידר, כינה אותו "פסאודו-פרופסור של פסאודו-אוניברסיטה" וכן "פשוט שקרן".
ההיסטוריון סטנלי ג'י פיין טוען כי רוסיה של פוטין "איננה שוות ערך למשטרים הפשיסטיים של מלחמת העולם השנייה, אבל היא מהווה את האנלוגיה הקרובה ביותר לפשיזם שצמח במדינה גדולה מאז אותה תקופה".
לדבריו, רשיזם "איננו תוצר של שום תנועה או אידאולוגיה מהפכנית – פשיסטית או אחרת.
הוא בעל מקבץ מאפיינים שכמה אנליסטים פוליטיים כינו 'מדינת מאפיה', אם כי כזו הנמצאת תחת דיקטטורה אישית ריכוזית".
הוא מאמין שהמערכת הפוליטית ברוסיה היא "יותר תחייה של האמונה של הצאר ניקולאי הראשון במאה ה-18, שהדגישה את האורתודוקסיה, האוטוקרטיה והלאום, מאשר כזו שדומה למשטרים המהפכניים והמודרניים של היטלר ושל מוסוליני."
ההיסטוריון רוג'ר גריפין מציין שבניגוד לרודנים הפשיסטים שהעניקו לעצמם סמכות דיקטטורית מוחלטת, פוטין מעדיף לתמרן ב"נבכי השיטה הפרוטו-דמוקרטית", תוך התיימרות "להגן על ולהבטיח את החוקה הרוסית" ולבצע בה תיקונים במקום לדחות אותה לחלוטין.
גריפין מעדיף להשוות את רוסיה ליפן האימפריאלית, ש"חיקתה את הפשיזם במובנים רבים, אך לא הייתה פשיסטית", כך לדבריו.
לדברי החוקרת מריה סנגובאיה, החברה הרוסית "פסיבית ואטומה במיוחד" ומקבלת בהכנעה את רעיונותיו של פוטין, אך אינה מאמצת אותם באופן אקטיבי.
זאת, כיוון שרוסיה היא חברה פוסט-טוטליטרית בעלת "ניסיון רע מאוד עם התגייסות סביב רעיונות גדולים".
עוד אמרה כי "[רוסיה של פוטין] חסרה חזון לעתיד.
רוסיה מתלוננת על הסדר הבינלאומי הקיים ועל מקומה של רוסיה בו, אבל אין לה שום חזון חלופי".
רשימה מקושרת של XOR היא רשימה מקושרת דו כיוונית אשר מנצלת את פעולת הXOR על מנת לחסוך בזיכרון.
בזמן שברשימה מקושרת דו כיוונית רגילה נדרשים שני משתנים אשר מחזיקים את הכתובת של האיבר הקודם ושל האיבר הבא (כפי שמוצג בתרשים הבא):
ברשימה מקושרת של XOR, המידע של שני השדות שמורים במשתנה כתובת בודד, אשר שומר את ערך ה - XOR המתקבל מהכתובת הקודמת והכתובת הבאה בתור (כפי שמוצג בתרשים הבא):
לדוגמה, כאשר עוברים על הרשימה משמאל לימין, אם אנו נמצאים בתא B, אנו ניקח את הכתובת של התא הקודם - A - ונבצע עליו פעולת XOR יחד עם הערך שנמצא במשתנה בתא B.
כתוצאה מהפעולה, נקבל את כתובת התא C ונוכל להמשיך לעבור על הרשימה.
בדומה, אם נלך מהכיוון ההפוך, אנו ניקח את הכתובת של תא C ונפעיל עליו פעולת XOR יחד עם הערך שנמצא במשתנה בתא B, כדי לקבל את כתובת A.
מכך יוצא שכדי לעבור על הרשימה בכיוון כלשהו מנקודה מסוימת, אנו נזדקק לכתובות של שני תאים סמוכים, ולא רק אחד כמו ברשימה מקושרת רגילה.
למרות זאת, זהו חיסכון ניכר בזיכרון - אנו נזדקק למספר קבוע של משתנים (שניים) כדי להחזיק את הכתובות של התאים הרצויים, ונחסוך בחצי הזיכרון שדרוש לרשימה מקושרת דו צדדית רגילה (גודלו של זיכרון זה תלוי ברשימה ולכן אינו קבוע ויכול, תאורטית, להיות בלתי מוגבל).
למרות החיסכון בזיכרון, השימוש בטריק התכנותי הזה אינו מקובל או מומלץ מהסיבות הבאות:
כלי ניפוי שגיאות סטנדרטיים אינם מסוגלים לעקוב אחר שרשרת XOR, דבר שהופך את תהליך ניפוי השגיאות לקשה ומסורבל יותר.
הוזלת הזיכרון, והגדלת נפחו באופן מתמיד הופכים את החיסכון בזיכרון המתקבל מטריק זה לשולי ולא כדאי.
מרבית תוכניות איסוף הזבל לא עובדות עם מצביעים שאינם ישירים.
הקוד הנדרש לכתיבת מימוש זה ברור פחות מהקוד הנדרש לכתיבת רשימה מקושרת דו כיוונית סטנדרטית.
רשימות מבית-המוות (רוסית: Записки из Мёртвого дома) הוא רומן משנת 1862 מאת הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי.
הרומן נכתב בהשראת שהייתו בכלא בסיביר ועבודתו שם.
ברומן מסופר על חייו של אסיר-פרך בשם אלכסנדר פטרוביץ' גוריאנצ'יקוב אשר נשפט לעשר שנים של עבודות-פרך בסיביר על רצח אשתו.
הרומן מתרכז בהצגת חיי היום-יום במחנה העבודה.
הוא מורכב מאוסף רשימות של הגיבור אשר מספרות על האסירים השונים, תנאי המחיה, המשמעת והענישה, ועוד נושאים רבים מחיי המחנה.
רשימה ערבית לבדואים וכפריים הייתה מפלגה שייצגה את הבדואים בישראל.
ב-1973 החליטו מנהגי הבדואים בישראל להקים רשימה עצמית לקראת הבחירות לכנסת השמינית, שתפעל כמפלגת לווין של המערך.
חמאד אבו רביעה נבחר לעומד בראש הרשימה.
אבו רביעה גר בעת שנבחר בבית אבן סמוך לתל מלחתה, לבית ולאזור כולו לא היה קווי טלפון, ולא כבישים סוללים.
ב-10 במרץ 1974 הצביעה בעד הקמתה של ממשלת ישראל השש עשרה, לאחר שהצטרף למערך (ב-26 בפברואר 1974), וכעבור שלושה חודשים גם עבור ממשלת ישראל השבע עשרה (ממשלת יצחק רבין הראשונה).
בעקבות הפקעת אדמות, פרש מהמערך, יחד עם סיעת קידמה ופיתוח ב-8 ביוני 1976, והם הקימו את הרשימה הערבית המאוחדת, בה היו שלושה חברים, חמאד אבו רביעה עצמו, סיף-אלדין אל-זועבי וג'בר מועדי.
אבו רביעה נכנס לכנסת במקומו של סיף-אלדין אל-זועבי, שהתפטר לאחר שתי שנות כהונה בכנסת, באפריל 1979.
רשימות הן שלוש מחברות שנמצאו בחדרו של רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד לאחר פטירתו בשנת תשנ"ד (1994) המכילות חידושי תורה שכתב לעצמו, יומן וכן חוברות שאת חלקן התעתד להוציא לאור, אך לא הודפסו.
ה'רשימות' הוצאו לאור על ידי קה"ת, הוצאת הספרים הרשמית של חסידות חב"ד.
ניתן לחלק את הרשימות לשלשה סוגים: א) אסופות תורניות וחידושי תורה.
הרשימות שהופיעו בחוברות בין השנים 2001-1995 נאספו ויצאו לאור בתשעה כרכים.
מערכת קה"ת הוציאו לאור בשנת תשע"ו במהדורה מסודרת לפי סוגיות ועניינים בנפרד: רשימות היומן, רשימת המנורה, שנים אוחזין בטלית, מראי-מקומות לסדר ברכת הנהנין, מראי מקומות, הגהות והערות קצרות על התניא והגהות לסידור רבינו הזקן.
בשנת 2006 - ה'תשס"ו יצא ה'יומן' לאור בספר מיוחד בן 500 עמודים.
חלק זה כולל את היומן שכתב הרב שניאורסון בין השנים 1929–1949. היומן כולל בעיקר סיפורים, הנהגות ומנהגי חב"ד ששמע מחמיו הרב יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ) במהלך סעודות והתוועדויות.
ברשימות מידע על תולדות חסידי ואדמו"רי חב"ד שלא היה בידי החסידים עד להוצאתן.
כמו כן, מכיל היומן ראשי תוכן לנאומים שהכין לעצמו.
בראש כל רשימה כזו מצוינים שנת ומקום כתיבתה.
רוב הרשימות הן חידושי תורה, בהלכה, באגדה, בקבלה ובחסידות.
מובאות תמצית הסוגיה ונקודות הדורשות ליבון ועיון, ואחריהן ביאור הנושא.
כמו כן, כולל חלק זה טיוטות והעתקי התכתבויות עם רבנים שונים, מטבען של טיוטות, היו רשימות אלו קשות יותר לפיענוח ולכן גם הערות הביניים של המוציאים לאור ארוכות יותר מההערות בחלק ה'יומן'.
בחידושי התורה שברשימות אלו ניתן לעיתים לזהות את מבנה שיטתו של הכותב בלימוד התורה: א) מבנה הביאורים: הביאור נחלק לשלשה רבדים - בראשונה, הביאור בדרך תורת ה'נגלה' ; ביאור פנימי יותר (בדרך החסידות והסוד); לימוד הוראה מהסוגיה בעבודת האדם לבוראו.
ב) דרך הלימוד: בניית הביאור על יסוד שיטת הדיוק בפרטים שונים במובאות התורניות, כגון - שם התנא / אמורא בעל האמרה; הבדלי ניסוח בציטוטים התלמודיים, ועוד.
ג) נושאים: ההתמקדות בנושאים ה'חביבים' על הכותב, בנושאים רבים המופיעים ברשימות חזר ועסק בפני קהל החסידים שנים רבות לאחר מכן, כאשר לעיתים הוא מתבסס על אותם יסודות שקבע בביאור נושאים אלו ברשימות.
לעומת זאת, החידושים הללו מתאפיינים במידה רבה ומודגשת בלימוד בדרך הרמז והדרוש, בשונה מתורתו בשנים מאוחרות יותר המתאפיינת בפשטנות ייחודית.
קונטרסים אלו יצאו מאוגד בספר כפי סדר הוצאת הרשימות לאור, אך עדיין לא יצאו בספר מסודר במהדורה סופית.
כך למשל, יום לפני שעלה על אונייה, לנסיעה לארצות הברית מאירופה ב-1941 כתב רשימה על פתגם בגמרא ממסכת סנהדרין ופירש אותו.
קונטרס שיצא בספר נפרד, ובו פלפול תורני העוסק בביאור השיטות השונות בסדר ודיני הדלקת נרות המנורה בבית המקדש, רשימה זו נכתבה על ידי הרב שניאורסון בשנת ה'תרצ"ט (1939) בפריז, לפי הוראת חמיו, הרב יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ), כמכתב לרב שניאור זלמן שמוטקין.
רשימה זו היא הארוכה ביותר מבין הרשימות ובגרסתה המודפסת היא כוללת עשרים חוברות (ע-פט).
חלקה הראשון עוסק בביאור השיטות בסדר הדלקת נרות המנורה בבית המקדש ונימוקיהן, ובחלקה השני עוסקת הרשימה בביאור עניינה של המנורה ויתר כלי המקדש בדרך הדרוש ובדרך תורת חסידות חב"ד.
הביאור הוא בדרך הנגלה, ולאחר מכן ביאור נוסף בדרך הדרוש - בעבודת השם.
אותה רשם בהיותו בפריז שבצרפת בשנת תרצ"ט.
רשימה זו עוסקת בביאור הסוגיה הראשונה בפרק הראשון במסכת בבא מציעא מהתלמוד הבבלי (הדנה בדין חפץ המוחזק על ידי שני אנשים הטוענים לחזקתו) והצעת הסוגיה בדרך הדרוש.
לאחר הצגת קושיות בדרך הנגלה, מבוארת הסוגיה בדרך הדרוש, ואז מוצג פתרון הקושיות שלפי דרך הנגלה, לפי המהלך הדרושי.
חיבור זה נמצא בין מחברות הרשימות כספר מושלם המוכן לדפוס.
את החיבור הזה תכנן הרב שניאורסון להדפיס לקראת שנת ה'תש"ב (1941-1942) בה למדו בישיבות רבות את מסכת 'בבא מציעא', כחוברת ראשונה בסדרה שמטרתה לעורר דיונים בין תלמידי הישיבות בנושאים הנלמדים, אך מסיבות לא ידועות נגנז הרעיון והחוברת לא יצאה לאור.
היא נדפסה בשנת תשנ"ו בספר בפני עצמו ומחדש בשנת תשפ"א עם פיענוח.
נושא עיקרי שעסק בו הרב שניאורסון במשך חייו היה מחקר ספר התניא שחובר בידי מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מלאדי.
הוא ההדיר את התניא במהדורה מתוקנת שעיקרה הוא צילום מהדורת וילנה תר"ע, עליה הוסיף מפתח עניינים, הערות ותיקונים לספר ורשימה ביבליוגרפית של דפוסי התניא, ואף הוסיף לכך מחקר קצר על שמות ספר התניא השונים ותקציר תולדות חייו של המחבר.
אך חזונו הגדול היה להוציא לאור מהדורה מבוארת ומוערת של ספר התניא:
ההשערה הרווחת, כי הרשימות ('מראי מקומות הגהות והערות קצרות על התניא') שנמצאו נלקטו ונכתבו על-ידו לשם הדפסת המהדורה הפרשנית והמחקרית האמורה, ייתכן שזו גם הסיבה לכך שסידר מפתח עניינים מפורט לכל המקומות בהם באו הגהות והערות לספר התניא בספרי אדמו"רי חב"ד.
מסיבות לא ידועות לא הגיע הפרויקט לידי פועל, ומהדורה זו של התניא לא יצאה מעולם לאור.
לאחר גילוי הרשימות הללו, נדפסו כחוברות בודדות על סדר ספר התניא כולו, כאשר בחלק מהחוברות נוסף ליקוט מפירושי הרב שניאורסון לתניא בשנים מאוחרות יותר, בשנת תשע"ד יצא לאור בספר רוב הרשימות על התניא.
מראי מקומות על ברכת הנהנין
חלק נוסף בחוברות הרשימות הם מראי מקומות שכתב הרב שניאורסון על הלכות ברכת הנהנין והלכות נטילת ידיים שבשולחן ערוך הרב בעל התניא.
בנוסף לעבודתו זו סיכם בתמצות את הערות דודו בן רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש בעל הספר שם הגדולים על הלכות ברכת הנהנין.
כפי שכתב לאחד מחסידיו, הוא לא הדפיס את החוברת מ"אפס הפנאי".
רשימות אלו יצאו בספר בפני עצמו בשנת ה'תשס"ו (2006).
בתקופה שבה ניהל הרב שניאורסון את מערכת קה"ת, עסק בההדרת סידור הרב על-פי נוסח האריז"ל, בו מתפללים חסידי חב"ד.
שרידים רבים מעבודתו זו, בהם פרטים רבים שלא פורסמו עד כה, נמצאו ברשימותיו, ונדפסו בקונטרס מיוחד בשם הגהות לסדור רבנו הזקן חלק גדול מהגהות ותיקונים אלו נכנסו למהדורות של הסידור ("סידור עם דא"ח", "סידור רוסטוב", "סידור תורה אור" ו"סידור תהילת ה'").
היום יום - חלק שני
בשנת תש"ג הדפיס הרב שניאורסון ספר ליקוט פתגמים לפי לוח יומי בשם "היום יום".
בשנת תש"ד החל להכין לוח לשנה הבאה ואסף פתגמים חדשים מתורת חמיו רבי יוסף יצחק שניאורסון ללוח זה, אך לא השלים את המלאכה מסיבות שונות.
פתגמים אלו נדפסו בסוף ספר רשימת היומן ובמהדורות שונות של הספר.
הרשימות יצאו לאור במשך 5 שנים ב-187 חוברות, מדי שבוע, בין השנים 1994–2000 (ה'תשנ"ה-ה'תש"ס), כשהחוברת הראשונה יצאה לאור לקראת כינוס השלוחים, בר"ח כסלו תשנ"ה.
מאחר שהמחברות נכתבו לשימושו האישי של הכותב, דבר שמטבע הדברים מקשה על הבנת תוכנן, נוספו בעת ההכנה לדפוס ביאורים ומילות קישור המופיעים בכתב מוקטן.
ובשולי הדברים, ציונים ומראי מקומות למובאות התורניות שברשימות.
הביאורים והציונים נערכו על ידי צוות אוצר החסידים המופקד על הוצאת ועריכת ספריהם של אדמו"רי חב"ד.
בשנת 2000 רכזו המוציאים לאור את החוברות לחמישה ספרים אך למרות זאת נשארה חלוקתן על פי סדר הדפסת החוברות ולא על פי סדר כתיבתן.
בשנת 2015 הוציאו מחדש את הרשימות על התניא, ויצאו לאור חוברות על הרשימות הראשונות.
כן נמצאה רשימה שכתב הרב שניאורסון בבית כנסת החרדים בפריז.
בשנת 2018, הדפיס "ועד תלמידי התמימים העולמי" חלקים מהרשימות בפיענוח מחודש.
רשימה שחורה (Blacklist) בטכנולוגיית המידע בכלל ובאבטחת מערכות מידע בפרט היא מנגנון בסיסי ביותר להגבלת גישה לשירות או למשאב מערכת באמצעות רשימת משוללי הרשאות מוגדרת מראש.
מי שאינו נמנה עם הרשימה זכאי לגשת למשאב.
רשימת משוללי ההרשאות נקראת "הרשימה השחורה" והיא מכילה מזהים של משוללי ההרשאות בהתאם לאופן פעולת המערכת ויכולתה לסנן את הבקשות לשירות.
השיטה המקבילה לרשימה שחורה היא רשימה לבנה (Whitelist) השוללת את הגישה מכולם, פרט לאלו הנמנים עם הרשימה.
לעיתים משתמשים ברשימה אפורה (Graylist) כדי לאחסן באופן זמני רשומות של משוללי גישה ברשימה שחורה או לחלופין של מאושרי גישה ברשימה לבנה.
על הרשימה האפורה יכולים לעבור מנהלי המערכת ולהחליט בנוגע לעתיד הנמנים עליה - האם להוציאם מהרשימה או לחלופין להעבירם לרשימות הקבועות.
רשימה שחורה יכולה תאורטית למנוע גישה מכל אובייקט או משתמש לגשת לכל משאב או שירות בתנאי שקיימת נקודה בין הראשונים לשניים שבה ניתן לבצע את החסימה על פי המזהים שפורטו ברשימה.
ארגונים יכולים לממש רשימה שחורה על תוכנות מחשב או אתרי אינטרנט כדי לשלוט על התכנים שנצרכים במסגרת הארגון אך לאפשר גישה לכל מה שלא נשלל במפורש.
הסינון יכול להתבצע על המחשבים האישיים עצמם או בשרת מרכזי דוגמת פרוקסי ארגוני.
דוגמה אחרת היא ויקיפדיה המאפשרת לכל אחד לערוך את האנציקלופדיה, למעט משתמשים וכתובות IP בעלי עבר זדוני.
הסינון של המשתמשים במקרה זה נעשה על שרתי האתר.
האינטרנט הכשר ממומש באמצעות רשימה שחורה של אתרי אינטרנט ובאופן דומה גם פועלות שיטות שונות ללחימה בדואר זבל אלקטרוני.
שימוש לא תקשורתי ברשימות שחורות ניתן למצוא בתהליכי אקטיבציה של יישומים שונים.
במקרה זה הסינון נעשה על ידי המספר הסידורי של התוכנה, כך שאם ולחברה המפיצה נודע על פריצת מספר סידורי מסוים - לא תתאפשר אקטיבציה נוספת עבורו.
רשימה אפורה היא סוג של צנזורה (בדומה לרשימה שחורה) שהיא סוג של השראה מהרשימה השחורה.
רשימה אפורה בדומה לרשימה שחורה ועוסקת גם היא בצנזורה אך בניגוד לרשימה שחורה היא פחות מגבילה.
קל להגיד שזה אותו דבר אך מדובר שני דברים שונים אך דומים.
רשימה שחורה היא צנזורה מלאה שבדרך כלל מגבילה חוץ מהדברים ברשימה אפורה (שיצוינו בהמשך) מגבילה גם תוכן כמו:
רשימה אפורה לעומת זאת חוסמת בעיקר:
ותכנים יותר קיצוניים מאשר התכנים ה"מתונים" שמגבילה הרשימה השחורה.
רשימת אהבה הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2000 שנכתב ובוים על ידי דוד פישר והופק על ידי דוד פישר ויהלי גת.
בסרט חמישה אחים בני הדור השני לניצולי השואה שיוצאים למצוא אחות אבודה ולבסוף מוצאים את עצמם.
זהו הסרט הראשון בטרילוגיה המשפחתית של דוד פישר
, שבעקבותיו יצר את הסרטים
לאחר פטירת הוריו, חושש הבמאי דוד פישר שהמשפחה המלוכדת שלו החלה בתהליך של התרחקות היות ששלושת אחיו וגם אחותם מתמודדים כל אחד עם בעיותיו הוא: גירושין, גידול ילדים, לחץ של עבודה ובעיות רגשיות.
פישר ואחיו נוברים במסמכים של המשפחה ומגלים סוד שנקבר במשך זמן רב.
במשך שנים אימם סיפרה שהרתה תאומים, ילד וילדה, ושהילדה נעלמה זמן קצר לאחר הלידה.
האחים ידעו שהיה להם אח גדול שנפטר לאחר מספר חודשים, אבל לא ידעו כיצד להתייחס לסיפורים אודות התאומה שנעלמה.
האם מתה בינקותה, ואם כן היכן נקברה?
או שמא היא עודנה בחיים וחיה ללא כל ידיעה על זהותה.
כיצד היא תיראה ומה קרה לה?
פישר מגייס את עזרת אחיו לפתרון התעלומה בתקווה למצוא מזור וללכד את המשפחה.
במסע דרך בתי קברות, דרך מאבק בבירוקרטיה, דרך חקירה של רשומות מוות מתפוררות, מתחילים האחים לפענח את העבר ובה בעת להביט אל תוך חבלי הלידה של המדינה לפני יותר משישים שנים.
על ידי רתימת האחים לחיפוש אחר האמת פישר חושף משפחה שנלחמת על עצם קיומה.
הסרט צולם בווידאו בטא והועבר גם לפילם 35 מ"מ.
הוא הופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה והמועצה הישראלית לקולנוע עבור נגה תקשורת וערוץ 8 בכבלים.
בהמשך שודר הסרט גם במסגרת שידורי yes דוקו.
הסרט שודר על ידי ARTE באירופה ברצועת Grand Format וברשת הטלוויזיה הציבורית PBS בארצות הברית במסגרת הסדרה Independent Lens .
הסרט הופץ עצמאית לסינמטקים ובתי הקולנוע בישראל
הוא הופץ על ידי חברת Freunde der Deutschen Kinemathek לארצות דוברות גרמנית ועל ידי המרכז הלאומי לסרטים יהודיים בארצות הברית.
בשנת 1999 לפני שהסרט יצא לאקרנים וכחלק מתהליך ההפקה של הסרט, הודפס קלסתרון מדומיין של האחות האבודה בעיתון ידיעות אחרונות.
הקלסתרון הורכב משילוב מאפיינים של חמשת האחים ופורסם בניסיון למשוך את תשומת הלב של האחות, במידה והיא חיה כמו שחשדו האחים פישר.
איה מינסטר – עורכת תסריט
המוזיקה לסרט וכן שיר הנושא " הבן של יוסף ומלי" נכתבו ומבוצעים על ידי אמנון פישר.
הבכורה העולמית של רשימת אהבה הייתה ב-17 ביולי בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים 2000 שבו זכה הסרט בפרס וולגין לסרט התיעודי הטוב ביותר.
למחרת ההקרנה כתב יהודה סתיו מבקר הקולנוע של ידיעות אחרונות: "הפתיחות המדהימה והאותנטיות של חמשת האחים מול המצלמה גרמה להרבה צופים לצחוק ולבכות בעת ובעונה אחת.
רשימת אהבה רשם אתמול את אחד מרגעיו היפים והמרגשים של הפסטיבל.".
אירית שמגר מבקרת הקולנוע של מעריב: "הבמאי דוד פישר הביא אתמול מתנה לפסטיבל הסרטים בירושלים.
סרטו רשימת אהבה הוא סיפר מרגש ומקסים, אישי בלי להיות לוחץ, מביך או מציצני.".
Emanuel Levi מבקר הקולנוע של ורייאטי: "רשימת אהבה הוא סרט דוקומנטארי מרתק, הן מבחינה תמטית והן מבחינה טכנית, שמציג את הגבולות בין הקולנוע הבדיוני והלא בדיוני כבלתי רלוונטיים.
זוכה פרס וולגין לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2000, הסרט נבנה כמסע רגשי רב רבדים של ארבעה אחים ואחות אחת למצוא את הקבר של אחיהם, שמת בינקותו, ולחפש מידע אודות אחותו התאומה, שנעלמה זמן קצר אחרי לידתם בשנת 1951".
לוי מסכם במילים: "מסוגנן ואיכותי מספיק כדי להתמודד עם סרטים דוקומנטארים בפסטיבלים גדולים מסביב לעולם, רשימת אהבה הוא פנינה שמסבה כבוד לקולנוע הישראלי".
בהמשך אותה שנה זכה הסרט בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע לשנת 2000 ופרס דוקונוגה לסרט התיעודי הטוב ביותר.
Michael Fox ב-New Jersey Jewish News העיר: "רשימת אהבה זכה בפרס האקדמיה הישראלית לסרט הדוקומנטארי הטוב ביותר אבל חבל שפישר לא רדף אחרי השערורייה המרומזת בסרט של אחותו האבודה מעבר למבוי הסתום שהוביל אליו החיפוש.
כמו תינוקות רבים שנולדו לניצולי שואה, מסכנים וחלשים, גם האחות לבית פישר נלקחה מהוריה וגודלה על ידי אנשים "ראויים יותר".
האם הייתה למדינה היהודית מדיניות רשמית?
מי אישר ופיקח על היישום של המדיניות?
כיצד שוכנע צוות בית החולים לקחת בכך חלק?"
הבכורה הבינלאומית של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2001 (במסגרת הפורום).
Margarete Wach נימקה בקטלוג הפסטיבל את הבחירה : "החיפוש הפרטי הופך לשורה שלמה של שאלות לחברה בנוגע ליכולת שלה לטפל בעבר...
בלי היסטריה אבל עם חוש מפותח לשכול וגם להומור, בונה הסרט תולדות של משפחה שצריכה להמשיך, להתאמץ, לשרוד ולהישאר מלוכדת כמשפחה גם בעתיד".
Hans-Jorg Rother כתב בעיתון הגרמני Frankfurter Allgemeine Zeitung: "הסרט הישראלי רשימת אהבה הוא אחד מהסרטים הטובים ביותר בקטגוריית הפורום של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין.".
לאחר הפסטיבל, הסרט הופץ להקרנות מסחריות בבתי קולנוע בארצות דוברות גרמנית על ידי Freunde der Deutschen Kinemathek ושודר ברשת הטלוויזיה ARTE בצרפת ובגרמניה.
מבקר העיתון הצרפתי Le Monde סיכם: "הסרט טווה ברגישות את הסיפור האינטימי של ההיסטוריה המשפחתית, הנע בין הייחודי לבנאלי, ובסופו של דבר אל אוניברסלי.".
בשנת 2004 הסרט שודר בארצות הברית ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS במסגרת הסדרה Independent Lens.
Peter Keough כתב ב-Boston Phoenix: "צולמה בווידאו ונראית כסרט ביתי, יצירתו האוטוביוגרפית של במאי הקולנוע הישראלי דוד פישר הופכת לחקירת משמעותם של משפחה, אינדיבידואליות, מוות וזיכרון.".
עם יציאת הסרט להקרנות מסחריות בבתי הקולנוע בישראל כתב מבקר הקולנוע נחמן אינגבר בעכבר העיר: "סרט יומרני, מרגש לפרקים, מסקרן, עשוי באופן מרתק, ותורם להבנתנו את עצמנו, כולל נושא השואה הנמצא ברקע.".
הסרט הוזמן לכנס הטלוויזיה היוקרתי INPUT 2001 בקייפטאון, דרום אפריקה והוזמן לפסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם:
פסטיבל הקולנוע הדוקומנטארי הבינלאומי בטייוואן 2000 – פרס הצטיינות.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בהונג קונג 2001.
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסינגפור 2001.
פסטיבל WorldFest יוסטון, ארצות הברית 2001 - פרס הברונזה.
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסיאטל, ארצות הברית 2001.
פסטיבל הסרטים בבוסטון, ארצות הברית 2001.
פסטיבל הסרטים הדוקומנטארי בשיקגו, ארצות הברית 2001.
פסטיבל הסרטים DOK.Fest מינכן, גרמניה 2001.
פסטיבלים יהודיים בינלאומיים שונים, ביניהם: סן פרנסיסקו, ונקובר, מונטריאול, דנבר ועוד.
רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד היא רשימה של 100 הספרים הטובים ביותר של המאה ה-20, על פי סקר שנערך באביב 1999 על ידי הרשת הקמעונאית הצרפתית Fnac , ועל ידי העיתון הפריזאי לה מונד.
הרשימה החלה מרשימה ראשונית של 200 כותרים שנוצרו על ידי חנויות ספרים ועיתונאים.
לאחר מכן 17,000 צרפתים הצביעו על הספרים על ידי מתן תשובה לשאלה, "איזה ספרים, מבין אלו שברשימה, נחרתו ברמה הרבה ביותר בזכרונך?".
ברשימה שנוצרה, בעלת 100 הספרים, נמצאים רומנים גדולים יחד עם שירה ותיאטרון, כמו גם מספר ספרים מסוגת הקומדיה.
וולס1898 אנגלית 57הזהו אדםפרימו לוי1947 איטלקית 58שר הטבעותג'.ר.ר.
|המקרה המוזר של פיטר לט
|ג'יימס הדלי צ'ייס, שם העט של רנה ריימונד
|רשימותיו של מלטה לאורידס בריגה
|Gaston Lagaffe''אנדרה פרנקן1957צרפתית 99מתחת להר הגעשמלקולם לאורי1947אנגלית 100ילדי חצותסלמאן רושדי1981אנגלית
רשימות על המקדש היהודי הוא כתב יד מאת אייזק ניוטון הכתוב בלטינית, עברית, ארמית ויוונית, אשר מכיל רשימות אודות המקדש היהודי ומנהגי הפולחן בו.
כתב היד מצוי באוספי הספרייה הלאומית בירושלים.
כתב היד כולל ביטויים בעברית ובארמית אשר הועתקו באותיות עבריות על ידי ניוטון, ביניהם משפטים דוגמת "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד".
לצד הביטויים בעברית ובארמית, מופיע בכתב היד תרגומם ללטינית ומופיעים הסברים נוספים אשר מובאים מתוך "אודות הקיצורים העבריים" של ההבראיסט הנוצרי יוהאן בוקסטורף.
כתב היד מכיל הפניות למגוון מקורות ובהם המקרא, המדרשים (דברי התנאים הלל ושמאי), התלמוד, ספר הזוהר, תרגום יונתן.
גודל כתב היד 31 על 20 סנטימטרים.
ניוטון מבסס את כתביו על נבואת ספר יחזקאל בה מופיע תיאור בית המקדש.
כמו כן, ניוטון מתבסס על הפירוש שנכתב על ידי הנזיר הישועי הספרדי חואן בטיסטה וילאלפאנדוס, ועל הביקורת שנכתבה על פירוש זה על ידי לואיס קאפלוס.
ביקורת זו הופיעה במהדורת התנ"ך הרב-לשוני של בריאן וולטון, אשר הייתה ברשותו של ניוטון.
כתב יד זה מתוארך לאחר שנת 1675 ולפני שנת 1685.
לאחר כיבוש לידיה בידי כורש הגדול שלטו עליה אחשדרפנים מטעם השלטון הפרסי.
הם היו ממונים על גביית המיסים ועל בית המשפט וזכו לעצמאות נרחבת.
טיספרנס כהונה שנייה (400 לפנה"ס - 395 לפנה"ס)
טיריבזוס (בערך משנת 392 לפנה"ס - ?)
טיריבזוס כהונה שנייה (בערך משנת 389 לפנה"ס - ?)
רשימות היכל הקש לבחינת הדקויות (סינית מפושטת: 阅微草堂笔记, סינית מסורתית: 閱微草堂筆記, פין-יין: yuè wēi cǎo táng bǐ jì) הן אוסף של סיפורים קצרים מוזרים מתקופת שושלת צ'ינג.
האוסף חובר החל משנת 1789, השנה ה-54 לשלטונו של הקיסר צ'יינלונג, ועד שנת 1798, השנה השלישית לשלטונו של הקיסר ג'יאצ'ינג, בידי גִ'י יוּ'ן הקרוי גם גִ'י שְׂיָאולָאן, בן למשפחת מתלמדים מצטייני בחינות מאקדמיית האנלין.
הספר מורכב ממקטעים קצרים, וזכה לתהילה דומה לזו של ספר אחר הכתוב באותה צורה: "החכם לא ידבר" של יְוֵּ'אן מֵיי.
למעשה הספרים קיבלו את השם המשותף "יו'אן מהדרום וג'י מהצפון".
שני הספרים גם כוללים לא מעט סיפורים זהים.
"רשימות היכל הקש לבחינת הדקויות" התרכז באיסוף מעשיות התקופה העוסקות בשדים ורוחות, בענייני קארמה ובצדק פואטי, כמו גם סיפורים בעלי אופי יוצא דופן על עניינים שונים אשר שמע המחבר מפי מקורביו.
התפוצה הגאוגרפית המוצגת בסיפורים נרחבת מאוד, ומגיעה מיִינִינְג בקצה צפון מערב סין של היום, ועד לדְייֵנְצְ'ייֵן בדרום סין של היום, ולטאיוון וארצות דרום-מזרח אסיה במזרח.
ב"קווים להיסטוריה של הרומן בסין" מביע לו שו'ן הערכה רבה כלפי "רשימות היכל הקש לבחינת הדקויות", וטוען כי סגנון הכתיבה של ג'י יו'ן מחושב, מתוחכם, לעיתים אף משעשע, וכולל תובנות.
השפה הטבעית והשפע המרתק תרמו, לדבריו למקום המשמעותי של היצירה בדורות מאוחרים יותר.
היצירה מתחלקת לחמישה ספרים, בעשרים וארבע מגילות.
ישנם בספר 1208 מקטעים המורכבים מ-400 אלף סימנים.
סיפורים מתוך הספר תורגמו לאנגלית בשני ספרים אשר מכילים מאה סיפורים כל אחד.
ישנו גם תרגום לאיטלקית של חלק מהסיפורים.
מעולם לא יצא לאור תרגום של הספר לעברית.
להלן רשימה של פולימרים סינתטיים שמשמשים בתעשיית הפלסטיק העולמית:
זוהי רשימה של אנשים שהיו, בנקודת זמן במהלך ההיסטוריה, הבאים בתור אחרי מלך בריטניה לרשת את כס המלוכה של ממלכת בריטניה הגדולה (1707-1800), הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד (1801-1922), ואת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד (1922–היום), בתנאי שהמונרך הנוכחי ימות או יוותר על תפקידו.
אלה שאכן ירשו את המלוכה לבסוף מופיעים בכתב מודגש.
הרשימה מתחילה ב-1707 בעקבות חוקי האיגוד של 1707, אשר חיברו את הממלכות של אנגליה וסקוטלנד (בעבר מדינות נפרדות עם מחוקקים נפרדים אבל עם אותו מלך) לממלכה אחת - בריטניה הגדולה.
אן הפכה למלכה של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד ב-8 במרץ 1702 ולמלכת בריטניה מ-1707. חוק ההסדר של 1701 קיבע את מעמדה של הנסיכה הבוחרת סופיה מהנובר כיורשת של כס המלכות הבריטי, קביעה שהורחבה גם לסקוטלנד דרך הסכם האיגוד (סעיף II) וחוקי האיגוד של 1707.
מאז הקמת הכתר הבריטי, היו ארבעה יורשים שלא נהיו שליטים, אך היו נעשים כאלה אילו רק היו חיים מספיק זמן: סופיה מהנובר, פרדריק, נסיך ויילס (הבן של ג'ורג' השני), פרדריק, דוכס יורק (אחיו של ג'ורג' הרביעי), אלברט ויקטור, דוכס קלרנס (הבן של אדוארד השביעי לעתיד).
היו שני אחים צעירים שהיו יורשי העצר עד שלשליט נולד ילד: אדוארד דוכס יורק (אחיו של ג'ורג' השלישי), וארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד (דוד של המלכה ויקטוריה).
נוספת אליהם גם בת אחת של שליטה שהייתה יורשת העצר עד שהוחלפה על ידי אחיה הצעיר: ויקטוריה, הנסיכה המלכותית (הבת של המלכה ויקטוריה).
לאורך כל הרשימה, השליטים מופיעים בלי אזכור התואר (אן, ולא אן, מלכת בריטניה) מטעמי נוחות.
היורשים מופיעים עם תאריהם, שכן הם משתנים מיורש ליורש.
שמות היורשים מופיעים לפי התואר בו החזיקו כשהיו יורשים, ולא לפי תארם העדכני ביותר (גאורג החמישי, נסיך הנובר, וכן הנסיך אנדרו, על אף שהתארים העדכניים הם "מלך הנובר" ו"דוכס יורק", בהתאמה).
זוהי רשימה של חיבורים פילוסופיים, המאורגנים על פי תקופות ועל פי תחום.
כמה סיבות להופעת חיבור ברשימה:
תשתית - חיבור שממשיך להוות בסיס של נושא או תחום כלשהו בפילוסופיה.
פריצת דרך - חיבור שהוסיף באופן משמעותי לידע הקיים טרם פרסמו, או אף היווה שינוי גישה.
השפעה - חיבור שהשפיע באופן משמעותי על העולם ו/או שיש לו השפעה מסיבית על לימודי הפילוסופיה.
אוגוסטינוס, עיר האלוהים, בתחילת המאה ה-5
רבי סעדיה גאון, ספר האמונות והדעות
תומאס אקווינס, מכלול נגד הגויים, 1260
ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, הנאום על כבוד האדם, 1486
ארסמוס מרוטרדם, שבחי הסיכלות, 1509 (נדפס 1511)
מישל דה מונטן, מסות, 1580
סר פרנסיס בייקון, נובום אורגנום והתחיה הגדולה, 1620
הוגו גרוטיוס, על חוק המלחמה והשלום, 1625
רנה דקארט, מאמר על המתודה 1637
רנה דקארט, הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, 1641
ברוך שפינוזה, מאמר תאולוגי מדיני, 1677
ג'ון לוק, שתי מסכתות על ממשל מדיני, 1689
ג'ון לוק, איגרת על הסובלנות, 1689
גוטפריד לייבניץ, מאמר מטאפיזי, 1686
גוטפריד לייבניץ, מאמרים חדשים על התבונה האנושית, 1704 (נדפס 1765)
גוטפריד לייבניץ, המונדולוגיה, 1714 (נדפס 1720)
ג'ורג' ברקלי, עקרוני הדעת של האדם, 1710
ג'אמבטיסטה ויקו, המדע החדש, 1725
דייוויד יום, מחקר בדבר בינת האדם, 1748
דייוויד יום, מחקר בדבר עקרוני המוסר, 1751
דייוויד יום, דיאלוגים על הדת הטבעית, 1779
ז'אן-ז'אק רוסו, מאמר על המקור והיסודות לאי-השוויון בין בני האדם, 1755
ז'אן-ז'אק רוסו, אמיל, או על החינוך, 1762
ז'אן-ז'אק רוסו, האמנה החברתית, 1762
אדם סמית, תאוריה של הרגש המוסרי, 1759
אדם סמית, עושר העמים, 1776
ג'רמי בנת'ם, מבוא לעקרונות המוסר והחקיקה, 1780
עמנואל קאנט, ביקורת התבונה הטהורה, 1781
עמנואל קאנט, הקדמות לכל מטפיזיקה בעתיד, 1783
עמנואל קאנט, תשובה לשאלה: מהי נאורות?, 1784
עמנואל קאנט, הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות, 1785
עמנואל קאנט, ביקורת התבונה המעשית, 1788
עמנואל קאנט, ביקורת כוח השיפוט, 1790
עמנואל קאנט, הדת בגבולות התבונה בלבד, 1793
עמנואל קאנט, לשלום הנצחי, 1795
יוהאן גוטליב פיכטה, יסודות מדע הידע, 1794
מרי וולסטונקראפט, הגנה על זכויות האישה, 1792
גאורג וילהלם פרידריך הגל, הפנומנולוגיה של הרוח, 1807
גאורג וילהלם פרידריך הגל, מדע הלוגיקה, 1812-1817
גאורג וילהלם פרידריך הגל, קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט, 1820
גאורג וילהלם פרידריך הגל, הרצאות על תולדות הפילוסופיה, הודפס 1837
ארתור שופנהאואר, העולם כרצון וכייצוג, 1819-1859
סרן קירקגור, חיל ורעדה, 1843
סרן קירקגור, מושג החרדה, 1844
מקס שטירנר, האגו ועצמו, 1844
קרל מרקס ופרידריך אנגלס, המניפסט הקומוניסטי, 1848
ג'ון סטיוארט מיל, על החירות, 1859
ג'ון סטיוארט מיל, הרייט טיילור מיל, שעבוד האישה, 1869
פרידריך ניטשה, המדע העליז, 1882
פרידריך ניטשה, כה אמר זרתוסטרה, 1883-1891
פרידריך ניטשה, מעבר לטוב ולרוע, 1886
פרידריך ניטשה, לגנאלוגיה של המוסר, 1887
אנרי ברגסון, חומר וזיכרון, 1896
פטאנג'לי, היוגה סוטרות של פטנג'לי
סוואמי סווטאמרה, האטה יוגה Pradipika
קונפוציוס, המאמרות (נכתב כנראה לאחר מכן על ידי חסידיו)
לאו דזה, דאו דה ג'ינג
ג'ו שי, ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות [עריכה מחדש]
ג'ו שי, הרהורים על דברים בהישג יד, 1175
קוקאי, להשיג הארה זו עצם קיומה, 817
Zeami Motokiyo, סגנון פרח, בסביבות 1400 לספירה
מיאמוטו מוסאשי, ספר חמש הטבעות, בסביבות 1600 לספירה
אדמונד הוסרל, חקירות לוגיות 1900/1901
מרטין בובר, אני ואתה 1923
מרטין היידגר, הוויה וזמן 1927
אדמונד הוסרל, הגיונות קארטזיאניים 1931
אלבר קאמי, המיתוס של סיזיפוס 1942
ז'אן-פול סארטר, היש והאין 1943
מוריס מרלו-פונטי, פנומנולוגיה של התפיסה 1945
ויקטור פראנקל, מבוא ללוגותרפיה: האדם מחפש משמעות: ממחנות המוות אל האקסיסטנציאליזם 1946
סימון דה בובואר, המין השני 1949
אריך פרום, אמנות האהבה 1956
חנה ארנדט, המצב האנושי 1958
ז'אן-פול סארטר, ביקורת התבונה הדיאלקטית 1960
עמנואל לוינס, כוליות ואינסוף 1961
הנס גאורג גדמר, אמת ומתודה 1960
פול ריקר, פרויד ופילוסופיה: מאמר על פרשנות 1965
ז'אק דרידה, על הגרמטולוגיה 1967
מישל פוקו, המלים והדברים: ארכאולוגיה של מדעי האדם 1966
ז'יל דלז, הבדל וחזרה 1968
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, קפיטליזם וסכיזופרניה 1972-1980
לוס איריגארי, ספקולום של האישה האחרת 1974
מישל פוקו, לפקח ולהעניש 1975
ז'אן בודריאר, סימולקרות וסימולציה 1981
ג'רג' לוקאץ', היסטוריה תודעה מעמדית 1923
הרברט מרקוזה, שיטת הגל (תבונה ומהפכה) 1941
אריך פרום, מנוס מחופש 1941
מקס הורקהיימר ותאודור אדורנו, הדיאלקטיקה של הנאורות 1944
הרברט מרקוזה, ארוס וציוויליזציה 1945
לואי אלתוסר, לקרוא את הקפיטל 1965
תיאודור אדורנו, דיאלקטיקה שלילית 1966
יורגן הברמאס, תורת הפעולה הקומיוניקטיבית 1981
ארנסטו לקלאו ושנטל מוף, הגמוניה ואסטרטגיה סוציאליסטית 1985
אלן באדיו, הוויה ואירוע 1988
סלבוי ז'יז'ק, האובייקט הנשגב של האידאולוגיה 1989
צ'ארלס פרס, "כיצד להפוך את הרעיונות שלנו לברורים"
ברטראנד ראסל ואלפרד נורת' וייטהד, פרינקיפיה מתמטיקה 1910-1913
קורט גדל, "על טענות שאינן ניתנות להוכחה בפרינציפיה מתמטיקה ובמערכות דומות", 1931
סול קריפקה, "שיקולים סמנטיים של לוגיקה מודלית"
אלפרד טרסקי, "מושג האמת בשפה מוצרנת"
דאגלס הופשטטר, גדל, אשר, באך: גביש בן אלמוות: פוגה מטאפורית על נפשות ומכונות ברוח לואיס קרול
גוטלוב פרגה, מובן והוראה ברטראנד ראסל, על דנוטציה לודוויג ויטגנשטיין, חקירות פילוסופיות וילארד ואן אורמאן קוויין, מילה ואובייקט
ג'ון אוסטין, בקשה לתירוצים ג'ון אוסטין, איך עושים דברים עם מילים (How to Do Things with Words)
סול קריפקה, שִׁיוּם והכרח פול גרייס, עקרון שיתוף הפעולה
מייקל דאמט, פרגה: פילוסופיה של השפה סטנלי קאבל, האם אנו חייבים להתכוון למה שאנו אומרים?
ג'ון סרל, פעולות דיבור קורה דאימונד, איזה שטויות יכול להיות רוברט ברנדום, להפוך זאת למפורש דייוויד ק.
אלפרד נורת' וייטהד וברטראנד ראסל, פרינקיפיה מתמטיקה פול בנאסרף מה המספרים לא יכולים להיות פול בנאסרף, אמת מתמטית פול בנאסרף והילרי פטנאם, פילוסופיה של המתמטיקה: קריאות נבחרות ג'ורג' בולוגס, לוגיקה, לוגיקה ולוגיקה אימרה לקטוש, הוכחות והפרכות: הלוגיקה של גילוי מתמטי
פנלופה מאדי, פילוסופיה שנייה הארטי פילד, מדע ללא מספרים: ההגנה על נומינליזם מטאפיזיקה
ג'ון דיואי, חוויה וטבע, 1929
לודוויג ויטגנשטיין, טרקטט לוגי-פילוסופי (מאמר לוגי-פילוסופי; הטרקטטוס)
אלפרד נורת' וייטהד, תהליך ומציאות אלפרד ג'ולס אייר, שפה, אמת ולוגיקה רודולף קרנפ, אמפיריציזם, סמנטיקה ואונטולוגיה ד.
ארמסטרונג, ריאליזם מדעי ואונברסלי וילארד ואן אורמאן קוויין, "שתי דוגמות לאמפיריציזם"
וילארד ואן אורמאן קוויין, "על מה שישנו"
ברטראנד ראסל, בעיות הפילוסופיה (1912)
אדמונד גטייר, האם הצדקת האמנה אמיתית היא ידע?
ריצ'רד רורטי, פילוסופיה ומראת הטבע (1979)
סטנלי קאבל, תביעת התבונה: ויטגנשטיין, ספקנות, מוסריות, וטרגדיה (1979,1999)
רודריק צ'יסהולם, תאוריה של ידיעה אלווין גולדמן, אפיסטמולוגיה וקוגניציה אלווין גולדמן, "מהי האמנה מוצדקת?"
ג'ון מקדואל, נפש ועולם סוזן האייק, ראיות וחקירה לורנס בונג'ור, המבנה של ידע אמפירי סטיבן תופר, התנפצות התבונה טימותי ויליאמסון, ידע וגבולותיו קית' דה רוס, המקרה של הקשריות ג'ייסון סטנלי, וידע מעשי ריבית הילרי קורנבלית', ידע ומקומו בטבע ג'ונתן קרנויג, את הערך של הידע ואת המרדף של הבנה דייוויד ק.
לואיס, ידע חמקמק וילארד ואן אורמאן קוויין, נטורליזם באפיסטמולוגיה פיטר אונגר, בורות: מקרה של ספקנות פילוסופיה של הנפש
דייוויד צ'אלמרס, את המודע ואת האופי של התודעה דניאל דנט, התודעה מוסברת דניאל דנט, חלומות מתוקים
תומאס נייגל, "איך זה להיות עטלף?"
תומאס נייגל, את הנוף מכל מקום הילרי פטנאם, המשמעות של משמעות גילברט רייל, המושג של נפש, 1949