tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שאי ההבנה הובהרה, אושר לאחים דוסטויבסקי לחזור ולהוציא מגזין לאור.
ב-1864 הקימו פיודור ומיכאיל דוסטויבסקי ירחון נוסף בשם "Эпо́ха" ("התקופה"), שיצא לאור לראשונה במרץ של אותה שנה.
בגיליון הראשון של הירחון פרסם דוסטויבסקי את החלק הראשון של ספרו "כתבים מן המרתף".
זמן קצר אחר כך נפטרה אשתו מריה דימטריבונה, אובדן שגרם לו זעזוע קשה.
ביולי 1864 נפטר גם אחיו מיכאיל.
לאחר מות אחיו לקח על עצמו דוסטויבסקי לדאוג לאלמנתו ולילדיו.
מצבו הכלכלי באותה תקופה הלך והידרדר, והוא שקע בחובות.
הוא סגר את "Эпо́ха", שמעולם לא הגיע לתפוצה של הירחון הקודם בניהולו.
התמכרותו להימורים עלתה לו בכספים רבים, והוא ברח מנושיו למערב אירופה, שם החל שוב ברומן עם אפולינאריה סוסלובה, שסירבה להצעת הנישואים שלו.
כדי לעמוד בהתחייבויות הכספיות שלו כתב ופרסם דוסטויבסקי את הרומן "החטא ועונשו" בשנים 1865–1866. הוא מכר את כל הזכויות על הספרים שפרסם עד אז למוציא לאור בשם סטלובסקי תמורת 3,000 רובל בלבד.
מלבד הזכויות על הספרים הקודמים התחייב דוסטויבסקי לספק לסטלובסקי רומן חדש עד נובמבר 1866. במסגרת העבודה על רומן זה, שיצא לאור בשם "המהמר", פגש דוסטויבסקי את אשתו השנייה, אנה גריגורייבנה סאניטקינה.
אנה בת העשרים החלה לשמש כקצרנית ורשמת עבור דוסטויבסקי ב-4 באוקטובר 1866. זמן קצר קודם לכן סיימה אנה לקרוא את "החטא ועונשו", ונמנתה עם מעריציו של הסופר.
השניים התחתנו בפברואר 1867, וחודשיים לאחר מכן נסעו לחו"ל, זמן קצר אחרי ששניים מנושיו של דוסטויבסקי הגישו תביעות נגדו.
אנה הייתה בת למשפחה אמידה, ודוסטויבסקי ניסה לעיתים קרובות לשכנע אותה לבקש כסף ממשפחתה.
במהלך ביקור בבאדן שבגרמניה הוא הפסיד בהימורים את כל כספם, ולאחר מכן מישכן חלק מתכשיטיה של אשתו על מנת להמשיך להמר.
מצב עניינים זה נמשך עד שאנה הצליחה לחסוך מספיק כסף למעבר של השניים לז'נבה, שם לא היה קזינו, באוגוסט 1867. בפברואר 1868 נולדה לזוג בת בכורה, אך היא נפטרה לאחר שלושה חודשים.
בתם השנייה, ליובוב, נולדה ב-1869 בדרזדן.
בשנה זו השלים דוסטויבסקי את הרומן "אידיוט", ושנה לאחר מכן פרסם את הרומן "הבעל הנצחי".
בשנת 1871 חזרו בני הזוג לסנקט פטרבורג.
בתקופה זו החל המזל להאיר להם פנים: דוסטויבסקי הוציא לאור את הרומן "שדים" ב-1873 במימון עצמי, והספר זכה להצלחה רבה.
בשנים 1873–1874 הוא שימש עורך של השבועון השמרני "האזרח", שהיה בבעלות הנסיך משצ'יסקי, משרה שהעניקה לו הכנסה נאה.
את רוב 1875 בילו בני הזוג דוסטויבסקי בעיירה סטאראיה רוסה, אותה עזבו בספטמבר בחזרה לסנקט פטרבורג, שם החל דוסטויבסקי לפרסם באופן חודשי את "יומן הסופר", ירחון בן 16 דפים שכתב לבדו.
באותה השנה נולד לבני הזוג בן נוסף, מיכאיל, שנפטר בגיל שלוש מקדחת.
במשך מרבית שנות ה-70 של המאה ה-19 נהג דוסטויבסקי להתעורר בשעה שתיים בצהריים, לשתות כוס תה ולקרוא את העיתון תוך שהוא מעשן סיגריה מגולגלת.
אחרי התה הוא היה מקבל אורחים, ובשעה שלוש בצהריים אוכל ארוחה קלה, עמה היה לוגם כוס וודקה ולועס לחם שחור.
לאחר מכן היה נוהג לצאת לטיול רגלי, ולרוב עוצר בבית הדפוס.
הוא היה חוזר הביתה בשש בערב, אוכל ארוחת ערב עם המשפחה ומשכיב את הילדים לישון.
לאחר מכן היה מתיישב לעבוד, ולעיתים היה כותב עד שעות הבוקר המוקדמות.
בשנת 1880 סיים את יצירתו "האחים קרמזוב", שהתפרסמה קודם לכן בחלקים בעיתון "רוסקי ווסטניק" (השליח הרוסי).
דוסטויבסקי נפטר ב-9 בפברואר (28 בינואר לפי הלוח הישן) 1881 ונקבר בבית העלמין טיחווין במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
מבחינה היסטורית ספרותית, נחשב דוסטויבסקי לחלק מהזרם הריאליסטי, אך הריאליזם של דוסטויבסקי הוא מיוחד במינו: זהו ריאליזם נפשי, ששואב את כוחו מהדיוק הרב של האבחנות הפסיכולוגיות, ומאופן התיאור של חיי הרגש לעומת הפרטים החיצוניים.
הפילוסוף המרקסיסטי והמבקר הספרותי ג'רג' לוקאץ' מבחין כי בעוד פאוסט, וילהלם מייסטר, והדמויות המרכזיות שעיצב בלזק, נאלצים להתמודד עם בעיות ומכשולים – הם אינם נהפכים למכשול בעצמם.
"רק כאשר האינדיבידואל פונה פנימה, רק כאשר אינו מצליח למצוא לעצמו נקודת ארכימדס במהלך המאורעות החברתיים או בשאיפה אגואיסטית מוחשית, מופיעה בעיית הניסוי העצמי בנוסח דוסטויבסקי".
חוקר הספרות וההוגה הרוסי מיכאיל בכטין טען כי דוסטויבסקי יצר רומן מסוג חדש, שהוא מגדיר כרומן פוליפוני (בכטין משתמש גם במונח "הטרוגלסיה" כדי לתאר את המאפיין הבולט של רומן מסוג זה).
הרומן הפוליפוני של דוסטויבסקי, לפי בכטין, מתאפיין בריבוי קולות אוטונומיים ולעיתים מנוגדים, שמופיעים ברומן כהשקפה עצמאית שאינה תלויה או משועבדת לעמדתו האידאולוגית של הסופר עצמו.
כך, דמויות כמו סווידריגאילוב בהחטא ועונשו או סטאברוגין בשדים מייצגות עמדות ברורות ומובחנות מעמדתו של דוסטויבסקי, עמדות שזוכות לפיתוח מלא במהלך הסיפור ואינן משמשות כקול משני שאמור להאיר את הרעיון המרכזי.
מעבר לכך, "קול" של דמות לעולם לא יישמע לבד, אלא תמיד על ידי התנסחות עם "קול אחר", פנימי או חיצוני.
כך מציג דוסטויבסקי קיום בו־זמני של תודעות שונות, אשר אינן שואפות להתמזגות או לסתירה.
קיום בו־זמני, קיום של זה לצד זה, בעת ובעונה אחת.
מאפיין נוסף שמוצא בכטין ברומנים של דוסטויבסקי הוא מוטיב ה"קרנבל".
מושג זה, שמופיע בעבודתו של בכטין על הסופר והכומר הצרפתי פרנסואה רבלה, קשור לריבוי האירועים ולדחיסותם מבחינת הזמן והמקום (האירועים העיקריים בהחטא ועונשו מתרחשים בפרק זמן של כשבועיים, בחלק מצומצם מאוד של סנקט פטרבורג), ולהיפוך של הסדר החברתי.
אווירת הקרנבל משמשת אנטיתזה למציאות היומיומית המוכרת, ויוצרת תחושה של "הכל יכול לקרות" – כפי שאכן קורה לעיתים קרובות ברומנים של דוסטויבסקי.
הקרנבל מאתגר את הנורמות של "החיים הרגילים" וכך בטל בקרנבל כל סדר היררכי מצורה זאת.
הקרנבל מדגיש את השוני, את האחרות, את מה שנדחק אל השוליים ודוכא בחיי היום־יום.
אנו יכולים לראות היבט זה בהגותו של דוסטויבסקי, ראשית כל על ידי הפוליפוניה העוצמתית שקיימת בזאת.
ריבוי קולות שאינם מתמזגים ואינם משמשים כשופר לתודעתו של המחבר-סופר.
כל הקולות "שווי ערך", כל קול עומד בפני עצמו ולא משועבד לקולות אחרים.
כך בעצם בטלה סמכותו של "המרכז" האימנתי, ומתאפשר פתח לקולות "שוליים" יותר.
חשוב גם הוא ליצירותיו של דוסטויבסקי הוא דמות הכפיל-מדיח.
לרוב גיבוריו קיימת דמות כפיל-מדיח אשר מאתגרת את דמותו, ויוצרת עימות עם תודעתו.
על אף השאלות שמעסיקות את דוסטויבסקי – התוקף של מושגים כמו טוב ורע, אמונה באלוהים והדרך לגאולה – נראים לנו כיום יותר כמושגים פילוסופיים מאשר מעשיים.
ברוסיה של המאה ה-19 שאלות אלה ריחפו בחלל האוויר, ובוודאי עוררו עניין ציבורי.
באיגרת ששלח לעורך העיתון "רוסקי וסטניק" (הכרוז הרוסי), שבו תכנן להדפיס את הרומן "החטא ועונשו", כתב דוסטויבסקי:
"מקרים אחדים שאירעו באחרונה ממש שיכנעוני כי נושא יצירתי אינו אקסצנטרי כלל, היינו, דווקא העובדה שהרוצח הוא אדם צעיר מפותח ואפילו בעל נטיות חיוביות.
סיפרו לי במוסקבה בשנה שעברה על אודות סטודנט אחד - שגורש מהאוניברסיטה לאחר פרשת הסטודנטים המוסקוואיים – שהחליט להרוס את בית הדואר ולהרוג את הדוור.
בעיתונינו אפשר למצוא עוד עקבות רבים לרפיפות המושגים העצומה, המביאה לידי מעשים איומים ...
בקיצור, הריני משוכנע שהנושא שלי מוסבר לפחות בחלקו על ידי מאורעות ימינו"
דוסטויבסקי היה חובב ספר נלהב מגיל צעיר מאוד, ושנות לימודיו בבית הספר הוצאו כמעט לחלוטין על קריאת ספרים.
בילדותו היה שקוע בקריאת וולטר סקוט, אלכסנדר פושקין וההיסטוריון והסופר הרוסי ניקולאי קרמזין.
לאחר מכן קרא בשקיקה את כתבי שייקספיר, גתה, ביירון, ויקטור הוגו ופרידריך שילר.
דוסטויבסקי העריץ במיוחד את בלזק, ואף תרגם בתחילת דרכו את הרומן אז'ני גראנדה של הסופר הצרפתי.
הוא תרגם בנוסף גם את ז'ורז' סאנד ואז'ן סי.
סופר נוסף אותו העריץ דוסטויבסקי היה צ'ארלס דיקנס, שספריו היו כמעט היחידים שקרא בתקופת מאסרו, מלבד כתבי הקודש.
מבחינה סגנונית הושפע דוסטויבסקי הצעיר רבות מניקולאי גוגול, ומיוחסת לו האמירה: "כולנו יצאנו משולי האדרת של גוגול" בנוגע לספרות הרוסית של המאה ה-19. ספרו הראשון של דוסטויבסקי, אנשים עלובים, אף הביא רבים לראות בו ממשיכו של גוגול.
בספר מופיעה אף התייחסות ישירה לגוגול: הפקיד דבושקין קורא את הסיפור "האדרת" של גוגול, ואף מבקר את הסוף שבוחר הסופר לדמותו של הפקיד אקאקי אקאקייביץ'.
ביקורת קלה זו נהפכת למתקפה של ממש בסיפור הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו, אותו כתב דוסטויבסקי לאחר שחרורו מהכלא.
חוקר הספרות יורי טיניאנוב, אחת הדמויות הבולטות באסכולת הפורמליזם הרוסי, ראה בהתקפה של דוסטויבסקי על גוגול ביטוי פרטי של נטייה אוניברסלית מצד סופרים צעירים לתקוף דמויות סמכותיות מהדור הקודם.
"הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו" כולל גם פרודיה על פושקין ועל איוון טורגנייב, שני כותבים נוספים מהם הושפע דוסטויבסקי.
על אף ההערכה שרחש לטורגנייב, שתמיד הכיר בכישרונו ואף סייע לו כספית, היה דוסטויבסקי ביקורתי מאוד כלפי הנטייה הרומנטית של טורגנייב, האווירה האריסטוקרטית ברומנים שלו והטון הנוסטלגי שבהם.
הפרודיה על סגנונו של טורגנייב בהכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו ניכרת במיקום, באפיון הדמויות ובסיפור האהבה שבחר דוסטויבסקי, שמזכירים מאוד את סיפוריו של טורגנייב.
אלא שבניגוד לטורגנייב, חיי האחוזה מתוארים אצל דוסטויבסקי "ללא שמץ של אווירה רומנטית נוסטלגית, אלא כהתגלמות של אבסורד, אכזריות ושנאה של הכל כלפי הכל".
נטייה דומה מאפיינת את הביקורת של דוסטויבסקי כלפי לב טולסטוי.
על אף שהעריך מאוד את כתיבתו, וגם החזיק מקבץ רחב מאוד של כתביו, ראה דוסטויבסקי ברומנים של טולסטוי כמייצגים את עולם העבר, יופי שנהפך כבר להיסטורי.
גם לטולסטוי הייתה ביקורת משלו על דוסטויבסקי.
הוא אמר על החטא ועונשו כי כבר לאחר קריאת הפרקים הראשונים אפשר לנחש את סופו של הרומן.
עם זאת, דווח כי טולסטוי פרץ בבכי כאשר שמע על מותו של דוסטויבסקי, וכי על השידה שליד המיטה בה נפטר היה מונח עותק של האחים קרמזוב.
דוסטויבסקי מצדו אמר על מלחמה ושלום של טולסטוי כי זוהי "יצירת אמנות חסרת פגמים".
אין הרבה ענקים בספרות העולמית שזכו לביקורת נוקבת כמו זו שספג דוסטויבסקי, בימי חייו ולאחר מכן.
בין היתר הואשם דוסטויבסקי שכתיבתו לא עשירה ומסוגננת כמו זו של יוצרים אחרים בני זמנו, שהוא נוטה לחזור על עצמו ושהדמויות שלו הן לרוב טיפוסים המייצגים עמדות מוסריות או חברתיות מוגדרות, ולא בני אדם ממשיים.
הסופר ולדימיר נאבוקוב טען בהרצאותיו כי מבחינה אמנותית דוסטויבסקי הוא סופר בינוני ביותר.
"אני מודה", הוא כותב, "שחלק מהסצנות שלו (של דוסטויבסקי), חלק משורות הפארסות העצומות שלו הן משעשעות בצורה בלתי רגילה.
אבל הרוצחים הרגישים שלו והזונות עם הנשמה הגדולה הם בלתי נסבלים אפילו לרגע אחד – לפחות על ידי הקורא הזה!".
ארנסט המינגוויי, שבספרו האוטוביוגרפי חגיגה נודדת מתואר יחסו האמביוולנטי לדוסטויבסקי, מתפלא "איך הוא יכול לכתוב כל כך רע, כל כך רע באופן בלתי יאומן, ועדיין לגרום לך רגשות כל כך אמיתיים?".
כתיבתו של דוסטויבסקי השפיעה רבות על דורות של סופרים שבאו אחריו.
וירג'יניה וולף כתבה עליו במאמרה "נקודת המבט הרוסית" (The Russian Point of View):
"הרומנים של דוסטויבסקי הם מערבולות גועשות, סופות חול מסתלסלות, עמודי מים שרותחים ושורקים ושואבים אותנו פנימה.
הם מורכבים באופן בלעדי מהחומרים של הנשמה.
כנגד רצוננו אנו נמשכים פנימה, מסתחררים סביב, סומאים, נחנקים, ובאותו הזמן מתמלאים בהתלהבות עליזה.
מלבד שייקספיר, אין קריאה יותר משלהבת מזאת".
1877 - נבחר לחבר מתכתב של "האקדמיה הקיסרית למדעים של סנקט פטרבורג".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה הכנה להוצאה לאור אוסף יצירות של דוסטויבסקי ב-30 כרכים בעריכת גאורגי פרידלנדר.
הכרך האחרון יצא לאור בשנת 1990.
בימי בגרותו המאוחרת החל דוסטויבסקי להתקרב לרעיונות לאומניים רוסיים שהעלו על נס את ההיסטוריה הרוסית הייחודית והדגישו את זיקתה של הלאומיות הרוסית לכנסייה האורתודוקסית.
הוא יצא נגד השפעת הקתוליות והסוציאליזם על רוסיה.
כחלק מהשקפת עולמו ביטא דוסטויבסקי גם השקפות אנטישמיות כלפי היהודים.
בגיליון מרץ 1877 של "יומנו של סופר" תיאר דוסטויבסקי את היהודים ברוסיה כמדכאים ומנצלים את ההמונים הרוסיים, כשולטים בעולם, וכמהווים סכנה רוחנית ותרבותית לעם הרוסי.
יש הרואים בתיאורי דמויות יהודיות אצל דוסטויבסקי סממנים של אנטישמיות סטראוטיפית.
כך למשל בתארו בספרו האוטוביוגרפי "רשימות מבית-המוות" את דמותו של איסאי פומיץ' בומשטין, כמי שאין לו בעולמו אלא אלוהים וכסף, והוא מתאר את התנהגותו: כמו כן הוא מגלה בתיאור זה בורות באשר להווי החיים היהודי-דתי, כשהוא מתאר את היהודי מתעטף בטלית ומניח תפילין בליל שבת.
בספרו "שדים" מתואר היהודי ליאמשין כבעל תכונות דומות מאוד לאלו של בומשטין, והוא אף עולה עליו בתכונותיו השליליות: הוא פחדן, חנפן, אכזר כלפי החלשים ממנו, מלווה בריבית, מלשין.
בספרו "האחים קרמזוב", כאשר אליושה, הדמות המרכזית החיובית, נשאל על ידי בת-שיחתו האומנם נכונות הן עלילות הדם, משתמט הנזיר מלהשיב ומניח את העניין בבחינת שתיקה כהודאה.
פיודור איבאנוביץ' טיוטצ'ב (; 5 בדצמבר 1803 - 27 ביולי 1873) היה משורר ודיפלומט רוסי.
פיודור טיוטצ'ב נולד למשפחה אריסטוקרטית ותיקה באחוזה שלה ליד בריאנסק.
הוא למד בפקולטה לספרות של אוניברסיטת מוסקבה, לאחר מכן במשך יותר מעשרים שנה שירת כדיפלומט רוסי במינכן, שם נכח בהרצאותיו של פרידריך וילהלם שלינג במינכן וקשר קשרים עם היינה.
לאחר מכן היה דיפלומט בטורינו.
עם שיבתו לרוסיה התחיל את שירותו כצנזור.
הוא תרגם מכתבי פרידריך שילר, היינריך היינה ויוהאן וולפגנג פון גתה לרוסית.
טיוטצ'ב כתב כארבע מאות שירים.
שירתו של העשור השני של המאה התשע-עשרה היא שירה מסורתית בסוגת אודה של המאה השמונה-עשרה ברוסיה.
בשירים של שנות השלושים נראים מוטיבים רומנטיים, בעיקר רומנטיזם גרמני (תמונת הלילה, כאוס).
הנושאים העיקריים הם הרהורים על מערכת העולם, גורלו של האדם וטבע.
בשנות הארבעים טיוטצ'ב כמעט שלא חיבר שירים, אבל כתב כמה מאמרים על היחסים בין רוסיה והתרבות המערבית.
בשנת 1854 הוצאה לאור אוסף שיריו הראשון על ידי ידידיו, ללא השתתפות המחבר.
ב-1860–1870 רווחים בשירתו של טיוטצ'ב המוטיבים הפוליטיים.
השיר המפורסם ביותר של טיוטצ'ב הוא "!Silentium".
ב-1850 התאהב באצילה רוסית שירדה מנכסיה – ילנה אלכסנדרובנה דניסייבה.
הוא הקדיש לה כמה שירים שנונים, שבהם תיאר את האהבה כאסון גורלי.
מאוחר יותר החוקרים והעורכים קיבצו את השירים האלה באוסף 'דניסייבסקיי'.
אחד משיריו מתאר את רוסיה:
טיוטצ'ב נחשב לאחד מגדולי משוררי רוסיה במאה ה-19 ושמו מוזכר בהקשר זה בסמיכות לשמו של אלכסנדר פושקין.
טיוטצ'ב היה פטריוט רוסי וביחד עם ניקולאי אלכסייביץ' נקראסוב היה ידוע כמבטא העליונות של העם הרוסי, אותו מכנה זאב ז'בוטינסקי האתה בחרתנו של העם הרוסי.
אל מול הקדמה המערבית הוא טען את אמרתו המפורסמת ש"בשכל לבדו לא ניתן להבין את רוסיה, שום אמת מידה רגילה אינה מקיפה את גדולתה והיא עומדת לבדה בייחודיותה - ברוסיה ניתן רק להאמין".
כן טען טיוטצ'ב לעליונות רוחנית ושליחות משיחית של רוסיה.
רחל כצנלסון-שזר כתבה עליו: "טיוטצ'ב בשיריו, שאין דוגמתם ברוסית לחופש האינטלקט ולחדירה האימפרסיוניסטית ליפי הטבע, כפר במוסריותן הנעלה של הופעות הטבע, וחי בייאוש בטוח של הוגה דעות ושל משורר, השואב את אמתו מכל מעיינות ההכרה".
בדור עתיד אמצא קורא (תרגמה: אלה סוד, פתח דבר ומבואות: זויה קופלמן), אנתולוגיה הכוללת תרגומים לשירים נבחרים של ארבעה משוררים רוסים מן המאה ה-19.תל אביב: גוונים, תשע"ז.
פיודור השני ) היה הצאר של רוסיה מאפריל ועד יוני שנת 1605 במשך 49 ימים.
פיודור בוריסוביץ', בנו ויורשו של בוריס גודונוב, נולד במוסקבה.
לאור מותו הפתאומי של אביו נועד לרשת את כתר הקיסרות כבר בגיל 16. הסכסוכים והמאבקים שהחלו עוד בתקופת בוריס גודונוב התחזקו, וקבוצת אצילים דרשה את הסרתו מהשלטון, בייחוד לנוכח הופעת דמיטרי הכוזב הראשון שהציג את עצמו כיורש העצר הנסיך דמיטרי , בנו של איוואן הרביעי "האיום".
הנסיך דמיטרי מת ב-1591 בנסיבות לא ברורות עוד בימיו של בוריס גודונוב, אך קמו לו כמה מתחזים .
בגילו הצעיר לא היה לפיודור השני ניסיון צבאי ולכן הסתמך על משפחת בסמנוב.
האצולה המוסקבאית נחלקה – חלק תמכו בצאר הצעיר וחלק במי שהתחזה לנסיך דמיטרי בנו של איוואן הרביעי.
הכוחות של הצדדים נפגשו באזור העיר קרומי .
במהלך ההכנות לקרב עבר המפקד העליון של צבא הצאר, הוויווד פיוטר בסמנוב, לצד הנגדי.
ערקו גם אצילים נוספים, וכתוצאה מכך צבא הצאר הובס והתפזר.
תומכים של דמיטרי הכוזב הראשון הגיעו למוסקבה ואסרו את פיודור, אימו ואחותו.
ב-20 ביוני הוצא פיודור השני להורג יחד עם אמו.
על פי הגרסה הרשמית, פיודור ואמו התאבדו בבליעת רעל, אך ההיסטוריון השוודי פיטר פטריוס קבע שלאור הסימנים על גופם מדובר בחניקה (גופותיהם הוצגו לציבור).
על אף היותו בן 16 נודע פיודור השני כנער חזק ביותר שנדרשו 4 גברים כדי להכניעו.
הוא נחשב לנבון מאוד וזכה להשכלה כללית מעולה.
בהנחייתו הוכנה מפת ארצו, שנערכה והודפסה באמסטרדם על ידי הסל חריץ ב-1613, הופיעה במערב במהדורות נוספות ושימשה מקור מידע חשוב על הגאוגרפיה של רוסיה.
פיודור דוּס-חוטימירסקי או דוּז-חטימירסקי היה שחמטאי סובייטי-אוקראיני.
הוא השתתף חמש פעמים באליפות רוסיה לאמני שחמט.
באליפות השנייה של רוסיה הוא סיים במקום ה-15 (המנצח: מיכאל צ'יגורין), באליפות השלישית של רוסיה הוא סיים במקום ה-15 (המנצח: מיכאל צ'יגורין), באליפות הרביעית של רוסיה הוא חלק את המקומות 8-10 (המנצח: גרז סלווה),
באליפות החמישית של רוסיה הוא חלק את המקומות 8-9 (המנצח: עקיבא רובינשטיין) ובאליפות השישית של רוסיה הוא הגיע למקום הרביעי (המנצח: רובינשטיין).
בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1901 הגיע דוס-חוטימירסקי למקום השביעי (מנצח: לבדב).
בשנת 1907 חלק מקום 11-12 בתחרות קרלסבד המנצח: רובינשטיין); באותה שנה ניצח בתחרות מוסקבה לפני בנימין בלומנפלד וגאורג מרקו ומקום שלישי בתחרות נוספת במוסקבה בה ניצח צ'יגורין.
בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות מוסקבה (מנצח: ) ומקום 11 בתחרות פראג (מנצחים: אולדריך דוראס וקרל שלכטר.
באותה שנה סיים בתיקו דו-קרב עם פרנק מרשל +2 -2 =2
בשנת 1909 הגיע למקום ה-13 בתחרות סנקט פטרבורג אך ניצח במפגשים עם אלוף העולם המכהן עמנואל לסקר ועם רובינשטיין.
בשנת 1910 הגיע למקום הרביעי בתחרות סנקט פטרבורג (ניצחו סרגיי פון פריימן, לבדב וגריגורי לבנפיש.) באותה שנה חלק מקום 7-8 בתחרות המבורג (ניצח: שלכטר)
בשנת 1911 סיים במקום ה-22 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן), ובאותה שנה חלק מקום 1-2 עם אויז'ן זנוסקו-בורובסקי בתחרות סנקט פטרבורג.
ב-1913 הפסיד בדו-קרב קצר שהתקיים בסנקט פטרבורג לחוסה ראול קפבלנקה +0 -2 =0.
בשנת 1921 חלק מקום 7-8 בתחרות מוסקבה (מנצח: גריגורייב).
בשנת 1923 חלק מקום 3-5 בפטרוגרד באליפות ברית המועצות השנייה (ניצח: פטר רומנובסקי).
בשנת 1924 חלק מקום 10-11 במוסקבה באליפות ברית המועצות השלישית (ניצח: יפים בוגוליובוב), ב-1925 הגיע למקום החמישי בלנינגרד (ניצח: בוגוליובוב), באותה שנה חלק מקום 5-7 במוסקבה (ניצח: סרגייב).
בשנת 1927 חלק מקום 3-4 במוסקבה באליפות ברית המועצות החמישית (ניצחו: פדור בוהטירצ'וק ורומנובסקי).
באותה שנה הגיע למקום השני, לאחר סורוקין בתחרות טיפליס.
בשנת 1930 חלק מקום 3-5 במוסקבה (ניצח: אברהם רבינוביץ).
בשנת 1931 ניצח דוס-חוטימירסקי באליפות אוזבקיסטן השנייה לשחמט.
ב-1933 הגיע למקום ה-19 באליפות ברית המועצות השמינית (ניצח: מיכאל בוטביניק).
ב-1942 הגיע למקום ה-15 בתחרות מוסקבה (ניצח: וסילי סמיסלוב).
ב-1944 חלק מקום 15-16 בתחרות מוסקבה (ניצח: אלכסנדר קוטוב).
ב-1947 חלק מקום 2-4 בתחרות ירוואן (ניצח: איגור בונדרבסקי).
בשנת 1950 הוענק לדוס-חוטימירסקי תואר אמן בינלאומי לשחמט.
פיודור ליטקה (28 בספטמבר 1797, סנקט פטרבורג – 8 באוקטובר· 1882, סנקט פטרבורג) היה מגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני.
ליטקה היה פעיל בחקר צפון מזרח רוסיה ואזור אלסקה, והיה נשיא האקדמיה הרוסית למדעים בשנים 1864–1882.
ליטקה, שהיה דור שלישי של משפחתו ברוסיה, החל את השרות בצי הרוסי הקיסרי בשנת 1812. בשנים 1817–1819 השתתף במסע סביב העולם על האונייה "קמצ'טקה".
בשנים 1821–1824 עמד בראש משלחת לחקר צפון מזרח סיביר ובמיוחד אזור האי נובאיה זמליה.
בשנת 1826 החל במסע סביב העולם על האונייה "סניאבין".
במהלך המסע צוירו מפות רבות של אזור ים ברינג, חצי האי קמצ'טקה ואיים באוקיינוס השקט במסע השתתף גם הבוטנאי והצייר אלכסנדר פוסטלס.
בשנת 1832 התמנה להיות המורה האישי של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה).
בהמשך היה הנסיך שר הימיה הרוסי והנשיא הראשון של החברה הגאוגרפית הרוסית, כאשר ליטקה ניהל את החברה בפועל.
במהלך שירותו הצבאי התקדם עד לדרגת אדמירל.
בשנים 1864–1882 היה נשיא האקדמיה הרוסית למדעים.
על שמו נקראו תהום ליטקה, כף, חצי אי ומפרץ באי נוביה זמליה, איים באוקיינוס הקרח הצפוני ומצר באוקיינוס השקט.
פיודור הראשון היה הצאר הרוסי האחרון משושלת רוריק.
זמן קצר לפני מותו, איוואן הרביעי הרג את בנו איוואן ופיודור נהפך ליורש.
הוא התחיל את כהונתו בשנת 1584 בגיל 27. אביו קבע כי הוא מתאים יותר לכנסייה מאשר לניהול המדינה.
מאשתו אירינה הייתה לו בת יחידה שנפטרה בגיל 9 חודשים.
בתחילת כהונתו הוא היה תחת ההשפעה של אספת האצילים ומאוחר יותר תחת ההשפעה של בוריס גודונוב, אחי אשתו.
החל משנת 1587 השליטה במדינה למעשה עברה לבוריס גודונוב.
גם נציגי המדינות השכנות היו מודעים למצב וכל ההתייעצויות איתם נערכו אצל בוריס גודונוב.
לאחר פטירת פיודור הראשון אשתו אירינה ירשה את השלטון.
לאחר 9 ימים היא התפטרה והלכה להיות נזירה במנזר נובודוויצ'י במוסקבה.
עם מותו נפסק הענף המוסקבאי של שושלת רוריק - צאצאים של איוואן הראשון.
מייסד שושלת רומנוב מיכאיל הראשון היה בן דודו של פיודור.
1584 - קוזאקים של דון מצטרפים לרוסיה הצארית.
1585–1591 - בניית חומות סביב העיר הלבנה במוסקבה
1590–1593 - מלחמה נגד שוודיה ושבסיומה חזרו לרוסיה חלק מהערים שהועברו לשליטה שוודית לאחר מלחמת ליבוניה.
צירוף סיביר המערבית לרוסיה הצארית
בנוסף לפיודור לאיוואן הרביעי היה בן נוסף - הנסיך דמיטרי.
הוא נולד בשנת 1582 מאשתו השישית של אביו ובהתאם לחוקי הכנסייה לא היה יכול להיות יורש הצאר.
יחד עם זאת לאצולה היו חששות שדמיטרי יכול להפוך להיות מרכז של כל מתנגדי שלטון של פיודור.
ועדת החקירה שחקרה את הנושא אכן אישרה שמדובר בתאונה למרות הגרסה שהילד נהרג לפי ההנחיות שהגיעו למוסקבה.
קיימת גם גרסה נוספת, שיש לה תומכים עד היום שדמיטרי לא נהרג באותו יום.
כך או אחרת, בתקופת הצרות הופיעו מספר גברים שטענו שהם הנסיך דמיטרי האמיתי.
פיודור השלישי היה הצאר השלישי ממשפחת רומנוב.
פיודור התחנך על ידי כומר ממערב רוסיה וכתוצאה מכך היה קרוב לתרבות הפולנית.
הוא היה בן אדם משכיל, דיבר באופן חופשי פולנית ולטינית, אהב שירה ומוזיקה.
לאחר פטירת אחיו הבכור אלכסיי, הוכרז כיורש העצר.
כמו כל אחיו היה חולני מילדות.
במהלך כהונתו הקצרה הצליח להעביר מספר החלטות חשובות ולבצע מספר רפורמות:
ביצוע מפקד אוכלוסין בשנת 1678
שינוי שיטת המיסוי בשנת 1679
רפורמה צבאית בשנת 1682 תוך שינוי בשיטת קידום הקצונה.
המשך הרפורמה הדתית ברוסיה תוך רדיפת מתנגדיה.
פטירתו בגיל צעיר השאירה את המדינה במצב לא ברור בהיבט העברת השלטון.
אחיו איוואן החמישי אומנם היה בן 16, אך חולני והבויארים חששו שלא יאריך ימים.
אחיו הנוסף פיוטר היה בן 10 בלבד.
על רקע זה החל מרד צבאי במוסקבה.
עם סיומו שני האחים החלו בכהונה משותפת ואחותם סופיה התמנתה לעוצר לידם.
פיודור התחתן עם אצילה ממוצא פולני, אגפיה גרושצקיה.
כתוצאה מכך חל שינוי מהותי בחצר הצאר.
בפעם הראשונה האצילים החלו להופיע בבגדים מערביים.
בקיץ 1681 אשתו נפטרה במהלך הלידה, וזמן קצר לאחר מכן נפטר גם בנם.
בפברואר 1682 התחתן פעם שנייה עם מרפה אפרקסינה, אך אשתו הייתה צארינה רק במשך 71 ימים.
פיודור אפרקסין היה אציל רוסי, בין המפקדים הבולטים בצי הרוסי בתקופת פיוטר הגדול.
מוצאה של משפחת אפרקסין הוא טטרי.
בשנת 1371 עזבה המשפחה את אורדת הזהב והתיישבה באזור ריאזן.
האחים אפרקסין החלו להתקדם בחצר הצאר פיודור השלישי לאחר שאחותם נישאה לו בשנת 1681. פיודור אפרקסין שירת בסביבת פיוטר הגדול עוד כשהיה פיוטר ילד, מה שהוביל לידידות אשר נמשכה לאורך כל חייהם.
בשנת 1692 נשלח פיודור אפרקסין לשמש כמושל העיר ארכנגלסק, שהייתה באותה תקופה עיר הנמל הראשית של רוסיה הצארית.
אפרקסין יזם את בניית אחת מספינות המסחר הראשונות של רוסיה ואת הפעלתה לצורך סחר בינלאומי.
בשנת 1696 הועבר אפרקסין לסביבת וורונז' לפיקוח על בניית האוניות הראשונות של הצי הרוסי.
בשנת 1696 השתתף הצי בפיקודו במצור על אזוב, ובסיום המערכה התמנה אפרקסין למושל האזור.
גם לאחר תחילת המלחמה הצפונית הגדולה המשיך אפרקסין בבניית מבצרים בדרום רוסיה, ובמיוחד בפיתוח העיר טגנרוג.
לאחר דיכוי המרד באסטרחן הועבר אפרקסין למוסקבה.
בשנת 1707 התמנה לראש הימיה הרוסית.
בשנת 1708 התמנה למושל אינגריה והיה אחראי על הגנת מרחב סנקט פטרבורג מפלישות שוודיות.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711) שימש אפרקסין מפקד הצי בים השחור, חזר לחזית הצפונית והשתתף בכיבוש ויבורג והלסינקי, והתמנה למושל החבלים הכבושים של אסטוניה, אינגריה וקרליה.
היה מפקד הצי בקרב גנגוט.
בשנים 1710-1720 פיקד על פעולות הצי בים הבלטי ובנחיתות של החיילים על החוף השוודי.
פעילות זו הייתה מוצלחת ובסופו של דבר הביאה לחתימת הסכם נישטאד שסיים את המלחמה.
על פעילות זו הוא קודם לדרגת גנרל-אדמירל (מקבילה לפילדמרשל) והוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר של האימפריה הרוסית.
בשנת 1715 התגלו אי-סדרים ואף מעשי שחיתות בניהול משרד הצי.
לאחר חקירה, נדרש פיודור אפרקסין לשלם קנס כספי.
עקב האשמת אחיו הבכור בתמיכה בנסיך אלכסיי, נדרש פיודור להפגין בנושא זה נאמנות לפיוטר הגדול תוך השתתפות בחקירת הנסיך.
היה מפקד הצי הרוסי במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723).
בשנת 1725, לאחר מותו של פיוטר הגדול, התקרב עוד יותר לשלטון ובשנת 1726 התמנה לחבר במועצה הסודית העליונה.
פיודור אפרקסין מת בשנת 1728 ונטמן במנזר במוסקבה.
קברו השתמר עד להריסתו על ידי השלטונות בשנות ה-30 של המאה ה-20.
פיודור פיודורוביץ אושקוב היה מצביא רוסי, אדמירל, בהתאם להחלטת הכנסייה האורתודוקסית הוכרז קדוש.
אושקוב נולד בכפר במחוז ירוסלבל במשפחת אצולה לא עשירה.
בשנת 1766 סיים את בית הספר הימי בסנקט פטרבורג והחל את השרות בצי הבלטי.
בשנת 1769 הועבר לדרום במסגרת תגבור הכוחות המשתתפים במלחמת רוסיה-טורקיה (1774-1768).
בשנת 1772 התמנה למפקד ספינת סיור.
בשנת 1775 התמנה למפקד פריגטה.
בשנת 1780 קיבל פיקוד על היכטה המלכותית, אך ביקש להעבירו לפיקוד על אוניית קו.
כבר באותה שנה קיבל את המינוי והועבר לצי שבסיסו היה בים השחור.
היה פעיל בהתרחבות בסיסי הצי בחרסון וסבסטופול.
בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) היה מפקד של ספינת "הפאבל הקדוש" - אוניית הדגל של הצי.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) הוא היה המפקד של הצי בים השחור.
הוא ניהל את המלחמה תוך ניצול שיטות לחימה חדשות שפיתח.
ההיכר העיקרי של שיטת הלחימה שלו - התקרבות לצי האויב ללא שינוי סדר האוניות ומיקוד הקרב מול אוניות הדגל.
הוא תמיד דאג להפריש עתודה שנוצלה לאש תותחים מדויקת ומרדף לאחר האויב הנסוג.
בשנת 1790 ו-1791 ניצח את הצי הטורקי במספר קרבות.
בשנת 1798 התמנה למפקד הצי הרוסי בים התיכון.
מטרת הצי הייתה לתמוך בברית מדינות שלחמו עם צרפת.
במסגרת התפקיד הוא הראה את עצמו כמפקד צבאי ופוליטיקאי מוצלח.
הוא היה בין יוזמי להקמת רפובליקת שבעת האיים, הצליח לכבוש מספר איים בים האגאי ותמך בכוח היבשתי במצור על רומא, נאפולי וג'נובה.
במהלך המערכה היו לו ויכוחים עם הוריישו נלסון בהקשר לצורת ניהול המערכה.
בשנת 1799 קודם לדרגת אדמירל.
בשנת 1800 הכוח שבפיקודו חזר לסבסטופול.
הקיסר אלכסנדר הראשון לא העריך את אושקוב.
הוא מינה אותו לתפקיד משני בצי הבלטי ובשנת 1807 הוא עזב את השירות.
במהלך מלחמת רוסיה–צרפת (1812) הוא התמנה למפקד צבא מתנדבים של מחוז טמבוב, אך סירב לאור מצב בריאותו.
הוא נפטר באוקטובר 1817 באחוזתו במורדוביה של היום.
ביולי 2018 הועברו שרידיו לקבורה בקרונשטאדט.
בנוסף לפאבל נחימוב, פיודור אושקוב מהווה דמות שקשורה עם מסורת ותהילה של הצי הרוסי.
על שמו נקראו מספר אוניות הצי - אוניית נושא שריון שהוטבע בקרב צוסימה, אוניית קו של הצי הסובייטי שהייתה פעילה בשנים 1953–1987 וסיירת גרעינית מסדרת קירוב שנמצאת בשרות כיום.
בשנת 1944 נוסד עיטור על שם אושקוב בעל שתי דרגות ומדליית אושקוב.
פיודור מיכאיליצ'נקו , (1927, רוסטוב על הדון - 1993), היה חסיד אומות העולם שהגן על הרב ישראל מאיר לאו.
בשנת 1942 כבשו הגרמנים את רוסטוב על הדון, ומיכאיליצ'נקו בן ה-16 נשלח לעבודות כפייה בגרמניה.
בנובמבר 1943 נעצר מיכאיליצ'נקו על ידי הגסטפו בדורטמונד, הואשם בשוד ונשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד.
הוא שוכן בצריף שבו שוכנו צעירים שנשלחו לגרמניה לעבודת כפייה.
בינואר 1945 הגיע לבוכנוולד גם הילד ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל, שהיה אז בן שבע.
עם הגעתו הופרד לאו מאחיו הגדול נפתלי והועבר לצריף שבו שהה גם מיכאיליצ'נקו.
מיכאיליצ'נקו נהג לגנוב מזון עבור לאו, תוך סיכון חייו, וסייע לו בדרכים נוספות.
בספרו כתב הרב לאו: "פיודור הרוסי הרבה לדאוג לי בחיי היום יום כאב לבנו.
הדאגה והאכפתיות שלו הקנו לי תחושת ביטחון".
ב-11 באפריל 1945, עם שחרור המחנה על ידי הכוחות האמריקנים, סוכך מיכאיליצ'נקו על לאו מחשש שייפגע מירי.
הרב לאו ידע רק את שמו הפרטי של פיודור, מצילו, ואת העובדה שבא מהעיר רוסטוב על הדון.
במשך שנים חיפש אותו, כולל במהלך פגישות שקיים עם בכירים בברית המועצות, שאף פרסמו הודעה בעיתון סובייטי נפוץ הקוראת לאותו פיודור להתקשר לקרמלין, לקצין שהופקד על חיפוש האיש.
פיודור לא יצר קשר בעקבות המודעה ועקבותיו לא נודעו.
רק בשנת 2008, מעל ל-60 שנה לאחר המאורעות, במהלך מחקר על ילדים במחנה בוכנוולד בארכיון שנפתח אז, הצליח חוקר אמריקאי מאוניברסיטת מישיגן לזהות את מצילו של הרב לאו כפיודור מיכאיליצ'נקו.
בשלב זה כבר לא היה פיודור בין החיים, אך בנותיו אותרו.
השתיים הציגו ללאו סרט בו צולם אביהן עמן בסיור בבוכנוולד, שנה לפני פטירתו.
באותו סרט, מציין האב כי שמר על ילד בשם לוליק וזה וודאי עבר להתגורר בארץ ישראל.
לפי דבריו של מיכאיליצ'נקו בסרט, אם לא יצר עמו עדיין קשר, ככל הנראה נהרג הילד ב"מלחמות מול הערבים" כדבריו, "שכן רבו אלה מאוד".
ב-2009 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם להכיר בפיודור מיכאיליצ'נקו כחסיד אומות העולם.
פיודור ולדימירוביץ ימליאננקו הוא פוליטיקאי רוסי, סמבוקה לשעבר וספורטאי מקצועי בולט בתחום אמנויות הלחימה ככלל ולחימה משולבת בפרט.
כספורטאי זכה בטורנירים ובתארים רבים בתחומים השונים בהם התחרה, בין הישגיו הבולטים הייתה זכייתו באליפות ה-MMA פרייד 2004 ביפן, וארבע זכיות באליפות העולם בסמבו.
פרשני ספורט רבים, כמו גם מתחרים בתחום, רואים בימליאננקו את לוחם ה-MMA הטוב ביותר בעולם אי פעם.
ימליאננקו נותר בלתי מנוצח בתחום ה-MMA כמעט לאורך עשור, תקופה שבה הוכר כלוחם ה-MMA הטוב בעולם במשקל כבד.
ימליאננקו נולד בשנת 1976 בעיר רוביז'נה באוקראינה, עת עדיין הייתה חלק מברית המועצות.
בשנת 1978 עקרה משפחתו לסטארי אוסקול, במחוז בלגורוד ברוסיה.
אמו עסקה בהוראה ואילו אביו היה רתך.
ימליאננקו היה השני מבין ארבעת אחיו.
שני אחיו הצעירים, אלכסנדר ואיוואן, עסקו באמנויות הלחימה.
ימליאננקו סיים לימודי תיכון בשנת 1991, ובשנת 1994 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר למקצועות המסחר.
בין השנים 1995 ועד 1997 הוא שירת בכוחות היבשה הרוסיים כלוחם.
בשנת 1999 הוא התחתן ובאותה שנה נולדה בתו מאשה.
בשנת 2006 הוא התגרש ובשנת 2007 נולדה לו בת שנייה, ואסיליסה, מחברתו מארינה עימה התחתן בשנת 2009. ימליאננקו הוא נוצרי אורתודוקסי אדוק.
ימליאננקו החל את דרכו כמקצוען במסגרת ארגון RINGS היפני, בשנת 2000, שם זכה באליפות במשקל כבד, וב-15 בפברואר 2002 זכה באליפות הכללית במסגרת ארגון זה, שלאחריה עבר להתחרות במסגרת ארגון פרייד (PRIDE).
לאחר ניצחונות במספר קרבות, זכה בשנת 2003 באליפות הפרייד במשקל כבד בקרב נגד אנטוניו רודריגו נוגיירה, תואר שאותו לא הפסיד עד תום הקריירה.
מאותה עת הגן על תוארו בסדרה ארוכה של קרבות, חלקם נגד מתחרים בולטים בתחום ה-MMA במסגרת ארגון זה.
אף שלא התחרה מעולם במסגרת הארגון המקביל, ה-UFC, ניצח ברוב הקרבות בהם התמודד עם יריבים מדורגים מארגון זה.
בשנת 2007 בתחרות השנה החדשה הוא ניצח את צ'וי הונג-מן תוך פחות מ-2 דקות.
הפסדו הראשון של ימליאננקו, מזה כעשר שנים, היה ב-26 ביוני 2010 כאשר התמודד נגד פבריציו ורדום.
ורדום הצליח ללפות את ידו של ימליאננקו וזה נאלץ להיכנע באופן מפתיע.
להבדיל מהפסדיו האחרים של ימליאננקו בקרבות MMA עד לאותו מועד, אשר היו כולם בהחלטת שופטים, היה זה ההפסדו הראשון בהכנעה מאז החל להתחרות בתחום זה.
לאחר קרב זה הודיע ימליאננקו כי הוא שוקל פרישה מן התחום לאור גילו ופציעותיו.
בפברואר 2011 התמודד ימליאננקו נגד אנטוניו סילבה בו ספג מהלומות קשות מסילבה.
הקרב הופסק עם תום הסיבוב השני בהחלטת רופא הזירה, וסילבה הוכרז מנצח מכיוון שימליאננקו איבד את היכולת לראות בעינו הימנית מפאת נפיחות.
ימליאננקו התמודד מול דן הנדרסון ב-30 ביולי 2011 והפסיד בקרב, פעם שלישית ברציפות, לאחר שלא היה יכול להשיב למטר המהלומות שזה המטיר עליו.
לאחר קרבות במוסקבה וביפן, בהם ניצח, הוא התמודד ב-21 ביוני 2012 בסנקט פטרבורג נגד פדרו ריצו.
לאחר שניצח בקרב הודיע ימליאננקו על פרישתו מן הזירה כמתחרה, אף שימשיך לעסוק בתחום אמנויות הלחימה כנשיא איחוד ה-MMA הרוסי.
בשלהי הקריירה שלו כספורטאי מקצועי הודיע ימליאננקו כי בדעתו לעסוק בפוליטיקה.
ב-10 באוקטובר 2010 הוא נבחר לכהונה בת חמש שנים למועצת מחוז בלגורוד כמתמודד מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת.
ב-2 באוגוסט 2012 מונה ימליאננקו כחבר צוות במועצת רוסיה לכושר גופני ולספורט.
מינויו נחתם על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
פיודור ויקטורוביץ' וינברג היה קצין בצבא הצאר במלחמת העולם הראשונה, מו"ל ועיתונאי, שנמלט לגרמניה לאחר מהפכת אוקטובר.
פרסומיו עסקו כמעט אך ורק בתעמולה אנטישמית קיצונית, הוא היה הראשון שפרסם את הפרוטוקולים של זקני ציון בגרמנית והיה הראשון שהטיף בגלוי לרצח עם כולל של העם היהודי.
וינברג נולד בקייב למשפחה בעלת שורשים גרמניים.
אביו, ויקטור פיודורוביץ' וינברג, היה גנרל.
ב-1893 הצטרף לצבא וב-1911 הועלה לדרגת קולונל.
לפני מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בתנועה הימנית הקיצונית "ברית העם הרוסי" והיה אחראי על פרסומיה.
במלחמה היה קצין בגדוד הפרשים הבלטיים ולאחר מהפכת פברואר (1917) עזב את הצבא.
לאחר מהפכת אוקטובר נכלא על ידי הבולשביקים באשמת בגידה בממשלת המעבר הרוסית.
הוא נכלא, שוחרר ב-1918, הצטרף לצבא הלבן ועבר לגרמניה.
ב-1919 היה כבר חלק מקהילת הגולים הרוסים בברלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר הקומוניסטית ברוסיה, זרמו לגרמניה בכלל ולברלין בפרט עשרות אלפי גולים רוסים, ימנים, בני אצולה ומלוכנים שנמלטו מפני רדיפות הקומוניסטים.
וינברג החל להוציא בברלין כתב עת ברוסית בשם "קרן אור" (Луч света) ועיתון גרמני-רוסי בשם "פריזיב" (Prizyv).
בעיתון זה פרסם קטעים מן הפרוטוקולים של זקני ציון בגרמנית כטיעון בעד הצעתו המפורשת שיש להשמיד את כל היהודים.
באווירה ששלטה אז בגרמניה, בעיקר בקרב החיילים המשוחררים והימין, היוו הפרוטוקולים הסבר סביר לתבוסתה הבלתי-מתקבלת-על-הדעת של גרמניה ותדלקו את "אגדת תקיעת הסכין בגב".
בשנת 1920 הביא וינברג, יחד עם גרמני-בלטי בשם לודוויג מילר פון האוזן, את הספר המלא של הפרוטוקולים לדפוס בגרמניה ומכר מיד 100,000 עותקים, עד 1933 נמכרו בגרמניה יותר משלושים מהדורות של הספר והוא נפוץ במאות-אלפי עותקים.
עקב מעורבותו של וינברג ושל שאר אנשי "פריזיב" בפוטש של קאפ, נאלץ וינברג לעזוב את ברלין ועבר למינכן.
במינכן הכיר אישית את אדולף היטלר ואלפרד רוזנברג והוציא את חיבורו האנטישמי, האנטי-קומוניסטי והמלוכני "הדרך אל הצלב" .
ב-1922 נחשד בשותפות לרצח ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, אביו של ולדימיר נבוקוב ונמלט לפריז, שם מת ב-1927.
פיודור טולבוחין קצין בצבא האימפריה הרוסית, מרשל ברית המועצות מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
טולבוחין נחשב בין טובי המפקדים הסובייטים במהלך המלחמה ובניגוד לרבים אחרים הפגין רגישות לאבדות בנפש.
פיודור טולבוחין נולד למשפחת איכר בכפר במחוז ירוסלבל.
לאחר סיום בית הספר ליד הכנסייה הוא למד בבית הספר למסחר ועבד כמנהל חשבונות בסנקט פטרבורג.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה טולבוחין גויס לצבא ולאחר סיום קורס קצינים נשלח לחזית.
טולבוחין פיקד על פלוגה בחזית בדרום-מערבית ועל גבורתו הוענקו לו מספר עיטורים.
לאחר מהפכת פברואר הוא נבחר להיות יושב ראש ועד הגדוד.
בשנת 1918 הוא השתחרר מהצבא.
באוגוסט 1918 טולבוחין גויס לצבא האדום.
הוא השתתף בקרבות כראש מטה של גיס.
בשנת 1921 הוא השתתף בדיכוי מרד קרונשטאדט.
בשנת 1934 טולבוחין סיים את האקדמיה הצבאית במוסקבה והתקדם בסולם הדרגות.
ביולי 1938 הוא מונה לראש מטה פיקוד צבאי עבר הקווקז ושירת בתפקיד זה עד לאוגוסט 1941.
החל מאוגוסט 1941 טולבוחין שירת כראש מטה של חזית עבר הקווקז, חזית הקווקז וחזית קרים.
במסגרת זו הוא היה אחראי מצד ברית המועצות על תכנון וביצוע של הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן באוגוסט–ספטמבר 1941. בשנת 1942 טולבוחין היה אחראי על תכנון קרב קרץ' ולאחר הכישלון בקרב זה הוא הועבר מתפקידו.
ביולי 1942 הוא מונה למפקד הארמייה ה-57 שהייתה במרכז קרב סטלינגרד.
בפברואר 1943 מונה טולבוחין למפקד הארמייה ה-68, ובמרץ 1943 מונה למפקד החזית הדרומית.
בהמשך מונה טולבוחין למפקד החזית האוקראינית הרביעית והחזית האוקראינית השלישית.
בתפקידים אלו הוא היה אחראי על שחרור חצי האי קרים והשתתף באופן פעיל בהכנה וניהול מבצע יאשי-קישינב.
לאחר שכוחות בפיקודו הגיעו לגבולות ברית המועצות הם המשיכו מערבה ושחררו משליטה נאצית את רומניה, בולגריה, יוגוסלביה, הונגריה ובסופו של דבר הגיעו לווינה.
לאחר סיום המלחמה טולבוחין היה מפקד קבוצת ארמיות שהוצבה בשטח בולגריה ורומניה.
בשנת 1947 לאחר פירוק קבוצת ארמיות זו הוא חזר לפיקוד צבאי עבר הקווקז כמפקד הפיקוד.טולבוחין נפטר לאחר מחלה ב-17 באוקטובר 1949 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
טובלוחין נישא פעמיים והיה אב לבת אחת (מאשתו הראשונה).
ב-7 במאי 1965 לטולבוחין הוענק תואר גיבור ברית המועצות.
בתקופה הסובייטית על שמו נקראו רחובות בבודפשט ובלגרד ועיירה בבולגריה.
בסופיה הוצב פסל שפורק בשנות ה-90 והועבר למחוז ירוסלבל.
פיודור נתנאל בזובוב (נולד ב-1971) הוא מעצב מוצר ישראלי ומרצה במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל.
בזובוב נולד ב-1971 בעיר קייב.
בשנת 1986, עבר עם משפחתו ללנינגרד (סנקט פטרבורג היום).
בלנינגרד למד רישום וסיים מכללה מקצועית במגמה של ציורי קיר.
בספטמבר 1990 עלה עם משפחתו לארץ והתגורר בירושלים.
בשנת 1995 סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה לעיצוב תעשייתי, באקדמיה בצלאל.
בתקופה שבין השנים 1997–2003 עבד במספר משרדים לעיצוב, ביניהם צ.א.ג.
ולאחר שנת 2003 המשיך את פעילותו כמעצב עצמאי.
בשנת 1997 החל להרצות במרכז לעיצוב ויטל, לימד כ 10 שנים במכללת שנקר וכשנתיים ב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
כיום הוא מלמד באקדמיה בצלאל ובסמינר הקיבוצים.
היה שותף למעבדת יצירה FAZA Design Atelier, איתה הציג בתערוכות בינלאומיות רבות.
בשנת 2008 יחד עם ודים קופטייבסקי, הקים בית ספר לרישום וציור אקדמי נקודת מגוז, בתל אביב, שפעיל עד היום.
פרסם שני ספרים: 2014 "כיצד רושמים נפח" ו-2019 "כיצד רושמים חלל ומרחב".
1990 - מגמת ציורי קיר, מכללה מקצועית, בלנינגרד ברית המועצות.
1995 - B.Des, מחלקה לעיצוב תעשייתי, בצלאל.
1995 - פרס קרן שרת על פרויקט גמר בבצלאל.
2004 - פרס משרד התרבות לעיצוב, עם אנטון זובטוב.
2005 - "רישום במרחב- Basic Contrast", גלריה פריסקופ.
2005 - תערוכה אישית של FAZA Design Atelier, סטודיו דיזנגוף 90.
2008 - Cebeatles, נקודת מגוז תל אביב.
2009 - תערוכת האוסף, נקודת מגוז תל אביב.
2019- "בתנועה מתמדת", גלריית סמינר הקיבוצים, קמפוס צפוני.
2003 - "שומר ראש" בגלריה של אקדמיה "בצלאל".
2003 - "About design - רישום של מעצבים" בגלריה של אקדמיה "בצלאל".
תרבות", בית שלוש, תל אביב.
2005 - שבוע עיצוב – תצוגת פאזה של עיצוב תעשייתי בגני תערוכה, תל אביב.
2006 - עיצוב ישראלי, ביינלה סנט-אטיין, צרפת.
2006 - מעצבי החלומות, מוזיאון ישראל.
2010 - פלורה ופאונה, גלריית חווה.
2011- פריסקופטיבה, בית האומנים, תל אביב.
2014 - סדרת ציורים "אומנות שימושית" ביריד "צבע טרי"
2016 - המשך הסדרה "אומנות שימושית" ביריד "צבע טרי"
2017 - קולקציית רהיטים של מותג FAZA המחודש ביריד "צבע טרי".
2018 - תערוכת "חמסה" במוזיאון לאומנויות האסלאם בירושלים.
פיודור אלכסנדרוביץ' לש, שמו בלידה קרל פרדיננד לש, היה רופא רוסי, גרמני-בלטי במוצאו, מיקרוביולוג ופרזיטולוג, פעל ברוסיה ובאוקראינה, כיהן כפרופסור באוניברסיטת קייב.
תיאר לראשונה בשנת 1875 תיאור מפורט של הטפיל Entamoeba histolytica (לו קרא Amoeba coli) ואת מחלת האמביאזיס של המעיים.
פיודור אלכסנדרוביץ' לש נולד בשנת 1840, בסנט פטרסבורג, בירת האימפריה הרוסית, בשם "קרל פרדיננד לש", אז כבנם השני מתוך ארבעה ילדים של אלכסנדר מוריץ לש ושל קרולינה אמילי לבית ברוהנס.
שני ההורים נולדו בפלך אסטלנד של האימפריה, בימינו אסטוניה.
האב, רוקח במקצועו, היה יליד פאידה, במחוז יארבה והאם ילידת העיר רוול או טאלין.
שם המשפחה לש נפוץ ברחבי גרמניה, בעיקר בצפונה, ומוכר גם בגרסאות אחרות להן מקור משותף:"לוזה","לוז" "לוזֶקה","לוזקה פון לויזין","לוזק", "לוזמן" וכו'.
בגיל 6 התייתם פיודור מאמו, ואביו נשא לאישה בהמשך את אחותה למחצה של האם, שרלוטה אוגוסטה ברוהנס.
היא ילדה לו חמישה ילדים נוספים.
פיודור למד רפואה באקדמיה לרפואה ולכירורגיה בסנט פטרסבורג וסיים את התואר השני MD בשנת 1863. כעבור 3 שנים סיים את התואר דוקטור במדעי הרפואה עם תזה בנושא התסחיף הריאתי והאוטם הריאתי.
בשנת 1871 התמנה למדריך בקליניקה של הפרופסור אדוארד א.
בשנים 1872–1885 עבד כמרצה במכללה הרפואית לנשים וכיועץ בבית החולים הצבאי ניקולאייב.
בשנים 1885–1897 כיהן כפרופסור לאבחון רפואי באוניברסיטת קייב.
ונפטר בקייב בשנת 1903 בגיל 63.
בשנת 1870 גילה לש את Balantidium coli בצואה של שני מטופלים וערך מחקר מעמיק של התמונה הקלינית של הבלנטידיאזיס.
באותה תקופה פרסם לש כ-20 מאמרים מדעיים על האבחון וההיבטים הקליניים של מחלות שונות, תוך דגש על הבדיקה המיקרוסקופית של הצואה.
בשנת 1875, על סמך מחקרים משנת 1873 בקליניקה של א.
אייכוואלד בסנט פטרסבורג, במאמר מוקפד תיאר לש היבטים קליניים של האמביאזיס הרקורנטית, זיהה ותיאר את הטפיל שנקרא מאוחר יותר Entamoeba histolytica (הוא קרא לו Amoeba coli) וערך ניסוי שיחזור של המחלה על בעל חיים.
המחקר התבסס במקור על מקרה קליני של איכר רוסי בשם י.
מרקוב מן האזור ארכנגלסק שעבד במחסן עצים בסנט פטרסבורג.
הנבדק חלה בשלשולים עם דם ומוגלה, מצב כללי גרוע וכאבים בחלחולת.
אחרי הטבה חלקית בעת אשפוז בבית חולים אחר, ואחר כך החמרה חוזרת, הועבר הפציינט לקליניקה שבה עבד לש.
בבדיקה מיקרוסקופית של צואת המטופל גילה לש כמות גדולה של יצורים בתנועה שהוא זיהה אותם כ"אמבות".
הוא ניסה לטפל בחולה באמצעות טאנין, ביסמוט ניטראט, אצטאט של עופרת, אגוז הקיא, סודיום ביקרבונט, יין, אך ללא הועיל.
המחלה החמירה ומספר האמבות בצואה עלה.
עזר לבסוף אך זמנית בלבד טיפול על ידי קינין סולפט אולם בשלב מסוים התרבו הטפילים מחדש, התסמינים החמירו והחולה נפטר.
בנתיחה שלאחר המוות לש מצא כיבים רבים ברירית המעי הגס ובתוכם בבדיקה מיקרוסקופית תאים רבים בגודל הלויקוציטים אותם לא העז לזהות כאמבות.
בהמשך הזריק לש לארבעה כלבים כמויות קטנות מן התוכן של המעי הגס של הנפטר.
כלב אחד פיתח מחלה דומה לזו של הפציינט המנוח, עם שלשולים וצואה מלאה באמבות.
לש הסיק את המסקנה כי האמבות מסוגלות לגרום לגירויים ודלקות ברירית המעי המתפתחים בהמשך לכיבים.
אף על פי שעשה תיאור יוצא דופן בדיוקו של האמבות, הראה את היחס הישיר בין מספר הטפילים לחומרת התסמינים, והצליח לשחזר בכלב אחד "דיסנטריה" באמצעות החדרת חומר צואתי של החולה, לש לא העז להגדיר את האמבות כגורמי המחלה אלא כחשודות בלבד בהחמרת מחלה ראשונית.
מאוחר יותר, בהיסטוריוגרפיה הסובייטית (למשל סוואנידזה) נטען בהפרזה כי לש זיהה את האמבה כגורם הפתוגני של מחלת המעיים.
בשנת 1903 שאודין כינה את האמבות שתוארו על ידי לש בשם Entamoeba histolytica.
בשנת 1895 נמנה עם מייסדי איגוד רופאי המעבדה בקייב.
בשנת 1893 השתתף לב יחד עם הפרופסור ולדימיר פידוויסוצקי בניסוי על ידי מתן סוג של חיסון פומי נגד כולרה לסטודנט ולימים המיקרוביולוג דנילו זבולוטני.
פיודור לש היה נשוי פעמיים: בשנת 1864 להני קונסטנצה לבית וייסמן שילדה לו אחרי שנה את בנו, ארתור, ונפטרה בגיל 26 בשנת 1866, והחל משנת 1870 ליוליה לבית פוגל (1900-1853).
במותו, השאיר פיודור לש בן בשם ארתור פרדיננד, גם הוא רופא.
האח הבכור של פיודור, אלכסנדר יוהאן או אלכסנדר אלכסנדרוביץ' לש, (1889-1837) בחר במקצוע אביו - רוקחות, והיה לפרופסור באקדמיה הצבאית לרפואה בסנט פטרסבורג.
פיודור אלכסנדרוביץ' אברמוב היה סופר ומבקר ספרות סובייטי רוסי.
אברמוב, בן למשפחת איכרים, התיישב בלנינגרד אחרי השתתפותו במלחמת העולם השנייה.
התחיל לפרסם את ספריו החל משנת 1949. אברמוב נחשב לאחד הנציגים הבולטים של "הפרוזה הכפרית" הרוסית (деревенщики "דרוונשצ'יקי") ושל הספרות הרוסית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ספריו מספרים על חיי הכפר הרוסי, ללא כחל וסרק וללא משפטים קדומים, מה שמשך נגדו פעמים חוזרות בקורת מצד הממסד הפוליטי והספרותי הסובייטי.
פיודור אברמוב נולד בשנת 1920 במשפחת איכרים כבן הצעיר מבין חמישה ילדים, ביישוב ורקולה בנפת פינז'סק שבפלך ארכנגלסק בצפון רוסיה.
אביו, אלכסנדר סטפאנוביץ' אברמוב (1921-1878), עבד בהסעות בארכנגלזסק.
האם, סטפנידה פבלובנה לבית זאווארזין (1947-1883), הייתה איכרה, בת למשפחת אדוקי האמונה הנוצרית-אורתודוקסית הישנה.
כשפיודור היה בן שנתיים אביו נפטר מסיבוך של כריתת רגל שנמקה בעקבות מכת קור.
אחרי סיום בית ספר יסודי בוורקולה, עבר אברמוב ללמוד בבית הספר של הכפר קושקופאלה.
בשנת 1933 עבר לכפר קרפוגורה (45 ק"מ מרחק מוורקולה) כדי לסיים 10 שנות לימוד בתיכון המקומי.
עקב הצטיינותו בלימודים התקבל ב-1938 ללא בחינות כניסה לפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת לנינגרד.
בשנת 1941 הוא הפסיק את לימודיו כדי להתנדב בחזית ולהשתתף ב"מלחמה הגדולה להגנת המולדת" נגד הפולשים הגרמנים.
הוא שירת כמקלען ואחר כך בעקבות פציעה קשה בקרב במסגרת חיל הרגלים.
טופל בבית חולים צבאי בלנינגרד בימי המצור ופונה לעורף דרך אגם לאדוגה הקפוא באחד מכלי הרכב האחרונים.
עקב ידיעתו שפות זרות שובץ בארגון הסובייטי לריגול נגדי.
ב-17 באפריל 1943 התחיל לשרת כחוקר בארגון זה.
אברמוב עוטר בעיטור מסדר המלחמה למען המולדת, במדליה להגנת לנינגרד ומדליית הניצחון על גרמניה.
בשנת 1945 התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שהייתה המפלגה היחידה והשלטת במדינה.
אחרי המלחמה סיים את לימודיו בשנת 1948. בשנת 1951 סיים עבודת תואר על יצירתו של מיכאיל שולוחוב.
בשנים 1960-1951 הוא לימד כמרצה במכון לספרות סובייטית של אוניברסיטת לנינגרד.
החל משנת 1962 התפרנס מכתיבה בלבד.
פעילותו בתחום הספרות והבקורת הספרותית
בשנת 1954 פרסם אברמוב את המאמר Люди колхозной деревни в послевоенной прозе ("אנשי הקולהוז בפרוזה שלאחר המלחמה") -שהופיע במגזין הספרותי "נובי מיר", ובו מתח בקורת חריפה על יצירות ס.פ.
בבאייבסקי שהיללו וייפו בצורה מזויפת את חיי האיכרים בכפרים הסובייטיים.
המאמר משך גינוי בתקשורת הכתובה, מצד איגוד הסופרים ובהצהרה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית מ- 23 ביולי 1954 - על שגיאות מערכת העיתון "נובי מיר".
אברמוב דרש באותו מאמר ביטול החוק ששלל מהאיכרים הזכות לדרכונים פנימיים והמליץ להקצות להם שיעור גדול יותר מפרי עמלם.
עקב פרסום מאמר זה סולק אברמוב ממערכת העיתון "נווה".
הרומן שלו הראשון "בראטיה אי סיוסטרי" (אחים ואחיות) נכתב ב-1958. הוא מוקדש לחיים הקשים של האיכרים ברוסיה הצפונית בימי מלחמת העולם השנייה.
אברמוב כתב אחר כך שני המשכים לרומן זה - "דווה זימי אי טרי לטה" (שני חורפים ושני קיצים) (1968) ו"פוטי - פרפוטיה" (דרכים וצמתים) (1973).
בשנת 1978 הוא כתב רומן נוסף "דום" (הבית).
הסופר נפטר בלנינגרד במאי 1983 בגיל 63 בעת שעבד עת כתיבת הרומן ,Chistaya Kniga (ספר ישר) על רוסיה והאזור הולדתו בתחית המאה ה-20, המהפכה ומלחמת האזרחים.
פיודור אברמוב הובא לקבורה על הגדה הימנית של הנהר פינגה.
בגדה השמאלית שלו נמצא המנזר ארטמייבו-ורקולסקי שאברמוב נאבק שנים רבות למען שיפוצו.
אברמוב היה נשוי לליודמילה קרוטקובה.
1975 - פרס המדינה של ברית המועצות על הטרילוגיה "בני פריאסלין"
1980 - עיטור המסדר לנין והאות על הגנת לנינגרד
ביישוב הולדתו, וורקולה, נפתח מוזיאון "פיודור אברמוב".
1977 - האסטרואיד 3409 שנתגלה על ידי האסטרונום הסובייטי ניקולאי צ'רניך, כונה "פיודור אברמוב" לזכרו.
על שמו נקרא נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי
1958-78 – Пряслины (בני פריאסלין) - מחזור רומנים
1968 Две зимы и три лета שני חורפים ושלושה קיצים
1973 Пути-перепутья (דרכים וצמתים) 1973 (בצרפתית - "הכרוניקה מפקאשינו")
1971 - עיבוד הרומן "שני חורפים ושלושה קיצים" הוצג על במת תיאטרון "הקומסומול הלנינינסטי" במוסקבה
1974 - עיבוד לפי הסיפור "סוסי העץ" הועלה על במת תיאטרון "טגאנקה"
1980 - הרומן "הבית" עובד לתיאטרון על ידי לב דודין וההצגה זכתה להצלחה רבה
1973 - סרט הטלוויזיה Своя земля אדמתה - לפי הסיפור Безотцовщина (יתומה מאב), בבימוי פיוטר טודורובסקי
2014 - סדרת הטלוויזיה "שני חורפים ושלושה קיצים" - לפי הטטרלוגיה "אחים ואחיות" (או "בני פריאסלין")
פיודור סרגייביץ' בונדרצ'וק הוא תסריטאי, מפיק ובמאי רוסי.
חתן פרס נשר הזהב ולשעבר יושב ראש דירקטוריון אולפני לנפילם (בשנים 2012-2024).
ביים את הסרט "הפלוגה התשיעית", שהיה שובר הקופות של שנת 2005 ברוסיה.
הסרט זכה בשבעה פרסי קולנוע שונים ושמונה מועמדויות, והיה מועמד מטעם רוסיה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006{{הערה|«Оскар-2007: „9 рота" выходит в свободное плавание» (Российская газета, 27.09.2006)|כיוון=שמאל}}.
בנוסף ביים את הסרטים "האי המיושב" ו"הקרב על האי המיושב", שהיו הסרטים המכניסים ביותר לשנת 2009. ביים גם את דרמת המלחמה "סטלינגרד", סרט שנשלח בשנת 2013 כמועמדה של רוסיה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ואת שובר הקופות "משיכה".
בונדרצ'וק הוא חתן פרס TEFI 2003 בקטגוריית "מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר" על התוכנית "הכורסה" מערוץ CTC.
בשנת 2011 זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בקולנוע", על תפקידו בסרט "יומיים".
הוא יושב ראש דירקטוריון פסטיבל קינוטאבר, חבר אקדמיית ניקה למדעי הקולנוע, ומייסד תאגיד "גלאבקינו" ויוזם פרויקט עיר הסרטים במוסקבה.
הוא מייסד חברת הקולנוע "Art Pictures Studio" וחבר המועצה העליונה של מפלגת "רוסיה המאוחדת".
נולד במאי 1967 במשפחתם של השחקנית אירינה סקובצבה והבמאי סרגיי בונדרצ'וק והיה הילד השני במשפחה (אחותו הבכורה ילנה בונדרצ'וק היא שחקנית תיאטרון וקולנוע).
את מרבית חינוכו קיבל מהסבתא יוליה ניקולאייבנה.
סיים את בית הספר לאמנויות ואת בית הספר מספר 31 במוסקבה (גימנסיה מספר 1520 על שם קפצוב).
לאחר השלמת לימודיו התקבל ללימודים באוניברסיטה לקולנוע ע"ש סרגיי גרסימוב בפקולטה לבימוי.
לאחר השלמת לימודיו התגייס לכוחות המזוינים של ברית המועצות.
שירת בקרסנויארסק בחטיבת הרובאים הממונעת השנייה על שם טמאמן.
בשנת 1987 חזר לאוניברסיטה לקולנוע ע"ש סרגיי גרסימוב והצטלם לסרט "סטלינגרד" שצילם מורו, הבמאי יורי אוזרוב.
היה זה תפקידו השני בקולנוע אחרי שגילם בשנת 1987 את פיודור השני בסרט "בוריס גודונוב" בבימוי אביו סרגיי בונדרצ'וק.
בשנת 1991 השלים בהצלחה את לימודיו באוניברסיטה לקולנוע ע"ש סרגיי גרסימוב.
אחיינו — קונסטנטין קריוקוב (יליד 7.02.1985), מפיק ושחקן קולנוע, צורף.
אחות למחצה (מצד האב) — נטליה בונדרצ'וק (ילידת 10.05.1950), תסריטאית, במאי ושחקנית.
אחיינית — מריה בורליאייבה (ילידת 1987), שחקנית.
רעייתו לשעבר — סבטלנה בונדרצ'וק (טרם נישואיה רודסקאיה; ילידת 17.12.1968), דוגמנית ומנחת טלוויזיה, העורכת הראשית של מגזין "Hello!".
הם נפגשו לראשונה בשנת 1986. במרץ 2016 החליטו להיפרד ולהתגרש,
בנו — סרגיי בונדרצ'וק (יליד 1991), שחקן.
גיסתו — טטיאנה בונדרצ'וק (טרם נישואיה, ממיאשווילי; ילידת 1989), בתו של הספורטאי מיכאיל ממיאשווילי.
נכדתו — ורה בונדרצ'וק (ילידת מאי 2014).
בתו — ברברה בונדרצ'וק (ילידת 2001).
אשתו — פאולינה אנדרייבה (ילידת 12.10.1988), שחקנית קולנוע ותיאטרון.
הם החלו להתראות בסתיו 2015. במרץ 2016 פורסם שהיו מוכנים להינשא ובספטמבר 2019 הם נישאו בפועל באחוזה יוקרתית.
בונדרצ'וק הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "בוריס גודונוב" בבימויו של אביו סרגיי בונדרצ'וק ב-1986, אז גילם את דמותו של פיודור השני.
שנה לאחר מכן, בעודו עדיין סטודנט במכון VGIK, השתתף בצילומי הסרט "סטלינגרד", בבימויו של יורי אוזרוב.
הוא השתתף בסרט הסטודנטים של ידידו טיגרן קאוסיאן "חוף השמש", וגילם חייל צעיר.
לאחר מכן, בשנת 1992, הצטלם לסרטיו של איוואן אוחלוביסטין "השופט" ו"השדים".
הוא השתתף בקליפים מוזיקליים שונים ואף קיבל בשנת 1993 את פרס Ovation בתחום, שקיבל מאביו סרגיי.
באותה שנה השתתף בצילומי הסרט "מלאכי המוות", וניסה את מזלו בבימוי וביים את הסרט הקצר "אני אוהב" (Люблю).
לאחר מכן לקח הפסקה של 5 שנים עד שנת 1998, כשהשתתף בצילומי הסרט "משבר אמצע החיים" של גאריק סוקאצ'יוב.
לאחר מכן הצטלם לסרטו של גריגורי קונסטנטינופולסקי "שמונה וחצי דולר" (8½ $), וגילם בסרט שני תפקידים.
לאחר מכן השתתף בצילומי הסרט "ויטרינה".
בשנת 2001 הצטלם לסרט "דאון האוס" של רומן קצ'נוב, וגילם בו את הנסיך מישקין במה שנחשב לעיבוד הקולנועי לספר "אידיוט" מאת דוסטויבסקי.
לאחר מכן הצטלם לסדרת הטלוויזיה "עבודה גברית" בבימויו של טיגראן קאוסיאן.
ב-2001 קיבל את פרס הכוכבים של גילדת שחקני הקולנוע של רוסיה על תפקידו בסרט "קולנוע אודות קולנוע" בבימויו של ולרי רובינצ'יק.
ב-2002 הפיק ושיחק בסרט "בתנועה" של פיליפ יאנקובסקי ובאותה שנה החל להנחות את תוכנית "הכורסה" בערוץ CTC וזכה בפרס TEFI בקטגוריית "מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר" לשנת 2003.
במקביל החל לעבוד על סרט הקולנוע הראשון שלו כבמאי — הסרט "הפלוגה התשיעית".
בתחילה הסרט נועד להיות רימייק לסרט משנת 1959 "גורל האדם" שבוים על ידי אביו סרגיי.
אירועי הסרט נועדו להתרחש תחילה במלחמות צ'צ'ניה.
אך לבסוף הוחלט לספר על גיבוריה הנשכחים של מלחמת אפגניסטן.
לדברי בונדרצ'וק, תסריט הסרט התבסס ברובו על אירועים אמיתיים.
יועץ צבאי לסרט היה שר ההגנה לשעבר פאבל גרצ'וב, שהשאיר את הערותיו על דפי התסריט וכתב: "זה יהיה הסרט הטוב ביותר אודות מלחמת אפגניסטן"''.
צילומי הסרט התרחשו בחצי האי קרים ונמשכו 5 חודשים.
הסרט הפך לשובר הקופות הרוסי של שנת 2005 ואף זכה ל-8 מועמדויות ו-7 פרסים בתחום הקולנוע, לרבות "סרט הביכורים הטוב ביותר בבימוי".
"הפלוגה התשיעית" גרף 25 מיליון דולרים אל מול תקציב צנוע של 10 מיליון דולר בלבד.
בשנת 2005 אף הצטלם לכמה סרטים ביניהם "היועץ הממלכתי", "אמא אל תבכי 2", "ממאה שמונים ויותר" וסדרת הטלוויזיה "מותה של האימפריה".
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרטו של רוואז גיגיניישווילי "חמסין", שהיה הסרט הראשון בהפקת Art Pictures Studio (חברת הפקות שהקים בונדרצ'וק עם המפיק דמיטרי רודובסקי).
בונדרצ'וק הפיק וגילם תפקיד בסרט.
הסרט הרוויח 16.5 מיליון דולרים.
באותה שנה, 2006, בונדרצ'וק הצליח לקבל את אישורו של בוריס סטרוגצקי לעבד לקולנוע את הספר "האי המיושב".
תקציב הסרט נאמד ב-36.6 מיליון דולר והוא צולם במשך 222 יום.
בשלבי ההפקה הוחלט לפצלו לשני חלקים: "האי המיושב" (שהופץ ב-18 בדצמבר 2008) ו"הקרב על האי המיושב" (2009) כשחברת Art Pictures Studio הפיקה והפיצה.
בונדרצ'וק עצמו ביים, הפיק וגילם את אחד התפקידים הראשיים.
בשנת 2007 גילם תפקידים במספר סרטים, לרבות: "מלחציים", "השחקנית", "אני נשאר" ו"שבעה תאים".
בשנים 2008–2009, במקביל להשלמת העבודה על "האי המיושב" הוא גילם תפקידים גם בסרטים "הסרט הטוב ביותר 2", ו"אדמירל".
בשנת 2008 החל ליזום את פתיחת קומפלקס הקולנוע "גלאבקינו".
ב-2010 יצאו מספר סרטים בהן בונדרצ'וק גילם שלל תפקידים, לרבות: "פובוס.
מועדון הפחד", סדרת הטלוויזיה "המרצה", "פירמידה", "אודות האהבה" ו"אוהב אותך, מוסקבה" (דרמה קומית רומנטית המורכבת מסרטים קצרים, הקשורים לנושא האהבה ומתרחשים ברובעי העיר מוסקבה).
ב-2011 יצא לאקרנים סרטהּ של אבדוטיה סמירנובה, "יומיים", שגילם בו את התפקיד הראשי וקיבל את פרס נשר הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
הוא גם גילם תפקידים בסרטים "חתונה להחלפה", ובסדרת הטלוויזיה "הגווארדיה הלבנה", העיבוד הטלוויזיוני לספר בעל אותו שם מאת מיכאיל בולגקוב.
ב-2012 יוצא לאקרנים הפרויקט הראשון מבית היוצר של "גלאבקינו" — הסרט "אוגוסט.
השמיני" בהפקת בונדרצ'וק ומגולל עלילה דרמטית על רקע אירועי המלחמה בדרום אוסטיה.