tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבלי לחשוף את האמת על משפחתו, וינס מקבל את טוני מהכלא ומעסיק אותו בשכר לעזור בביתו כדי להיות יותר עם בנו.
וינס גם לוקח בחשאי שיעורי משחק אצל מיכאל מאלקרוב (אלן ארקין), ומתחיל ליצור קשר אפלטוני עם מולי (אמילי מורטימר), עוד שחקנית שאפתנית.
בינתיים, בתו של וינס בת העשרים, ויויאן (דומיניק גרסיה-לורידו, בתו גם בחיים האמיתיים של אנדי גרסיה), לא סיפרה למשפחתה שהיא הושעתה מהמכללה ואיבדה את המלגה שלה בגלל שנתפסה מעשנת מריחואנה.
וינס נבחן בהצלחה לאודישנים לתפקיד בסרט של מרטין סקורסזה, בעוד אשתו מחפשת תשומת לב מינית אצל טוני שמסרב לכך.
וינס הבן מתיידד עם השכנה השמנה שלו, שעוזרת להביא אותו קרוב יותר לילדה שמנה שאליה הוא נמשך בבית הספר.
בסוף הסרט מתגלים הסודות של כולם בזה אחר זה.
וינס מגלה למשפחתו שהוא לומד משחק ושטוני הוא בנו, טוני, שגילה שוויויאן חשפנית, מגלה שוינס הוא אביו ואילו ויויאן מגלה להוריה שהיא סולקה מהקולג' והם לא כועסים עליה ("חמודה, כולם מעשנים סמים בקולג'").
אנדי גרסיה משחק את וינס ריזו
ג'וליאנה מרגוליס משחקת את ג'ויס ריזו
סטיבן סטרייט משחק את טוני נארדלה
אמילי מורטימר משחקת את מולי צ'ארלסוורת
עזרא מילר משחק את וינסנט "ויני" ריזו ג'וניור
דומיניק גרסיה-לורידו משחקת את ויויאן ריזו
אלן ארקין משחק את מייקל מאלקוב
קארי בייקר ריינולדס משחקת את דניס
הופ גלנדון-רוס משחקת את שריל
סיטי איילנד קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל ומחזיק ב-81% אחוזי טריות ("טרי") באתר דירוג הסרטים Rotten Tomatoes.
באתר הדירוגים Metacritic, שמשתמש בממוצע הביקורות של המבקרים, יש לסרט ממוצע של 66/100, דבר שמעיד על ביקורות אוהדות בדרך כלל.
בקופות, הסרט זכה להצלחה מינורית, וגרף $6,671,036 בארצות הברית ו-$7,875,862 בסך הכל בעולם כאשר תקציבו של הסרט היה 6 מיליון דולר.
סיטי טאוור היא סדרת טלוויזיה ישראלית בת 29 פרקים אשר שודרה בערוץ 2 בשידורי רשת במשך עונה אחת בשנים 2001 -2002 המספרת על מעלליהם הבדיוניים של הגרים בדירות המגורים שבקומות העליונות בלאונרדו סיטי טאוור.
את שיר הנושא לסדרה, "הלילה הוא הלילה", כתבו לאה גלובוס ואשר לגזיאל, והלחין צביקה פיק שמבצע אותו.
עלילת הסדרה מספרת על משפחת פלג שבה דורון, רופא גינקולוג, הוא אלמן עם שלוש בנות.
אשתו מילי נהרגה בתאונת מטוס.
הוא מכיר אישה חדשה בשם אורית עמינדב, עורכת דין במקצועה ואם לשני בנים והם עוברים לגור יחד בביתו של דורון בשרתון סיטי טאוור.
דנה, בתו האמצעית של דורון, לא אוהבת את הרעיון ושונאת את אורית.
עמית, אחיה של אורית, הוא מנהל המסעדה בבניין ונשוי לשני.
הוא מנסה להביא איתה ילדים, אבל היא לוקחת גלולות.
שני יצאה בעבר עם אחיו איתמר, הייתה בהיריון ממנו וממשיכה לנהל איתו רומן.
עמית בוגד בשני עם אוסי, מלצרית בבניין המגורים המפואר שלהם ברמת גן ובתו של מני השומר בבניין.
דייר נוסף הוא מיקי שרון, כוכב מפורסם שרב כל העת עם אשתו דפנה.
בסוף הסדרה דורון ואורית נוסעים יחד עם שני בניה של אורית ובתו הצעירה של דורון כדי להתחתן בבית הרב.
אולם, מישהו חיבל להם בבלמי הלימוזינה, וכתוצאה מכך הלימוזינה מתנגשת במשאית, והסדרה מסתיימת בשל כך בסיום מותח.
דורון פלג (פולי רשף) - רופא גינקולוג.
אבא של דנה, גלי ומיכל.
בהמשך הסדרה מתברר גם כאבא של אדם.
אורית עמינדב (ענת עצמון) - בת זוגו של דורון.
אמא של עידן ואיתי, ואחות של עמית ואיתמר, עורכת דין של מיקי שרון וחברת ילדות שלו.
עמית טל (דן תורג'מן) - אח של אורית ואיתמר, הבעלים של המסעדה בבניין.
שני טל (רות גונזלס) - אשתו של עמית.
בת זוגו לשעבר של איתמר וילדה את הילד שלו בגיל 16, שבהמשך מסרה אותו לאימוץ.
בסוף הסדרה, נכנסת להריון מאיתמר שנית, לאחר סטוץ.
אוסי שמילוביץ (מירי בוהדנה) - מלצרית במסעדה בבניין.
ניהלה זוגיות למשך כמה זמן עם אדם.
מיקי שרון (צביקה פיק) - זמר מפורסם.
בעלה של דפנה ואבא של כנרת.
היה מסוכסך עם אשתו, עד שהם התפייסו בסוף הסדרה.
דפנה שרון (אילנה אביטל) - אשתו של מיקי ואמא של כנרת.
הייתה מסוכסכת עם בעלה וניהלה מערכות יחסים אחרות תוך כדי, עד שהם התפייסו בסוף הסדרה.
כנרת שרון (מלי לוי) - הבת של מיקי ודפנה.
מגלה שחברה לשעבר הוא נשא איידס.
אדם פלג (עידו לב) - בנם של דורון ואריאלה.
אחיהם למחצה של מיכל, דנה וגלי.
תחילה מנהל זוגיות עם אוסי.
בהמשך מתאהב בכנרת, בתם של מיקי ודפנה.
מיכל פלג (לירון לב) - הבת הבכורה של דורון.
אחותם של דנה, גלי ואדם.
בהתחלה מנהלת זוגיות עם איתמר, שבהמשך היא נפרדת ממנו לאחר שהוא בגד בה עם דפנה.
בהמשך הסדרה מתחילה רומן עם המרצה שלה אך מגלה שהוא שיקר לה ושהוא חי עם אשתו.
דנה פלג (קרן ברי) - הבת האמצעית של דורון.
אחותם של מיכל, גלי ואדם.
נערה מתבגרת, בעייתית ומרדנית ששונאת את אורית מאוד ומראה זאת כלפיה מספר פעמים, ובנוסף היא לוקחת קשה את העובדה שאמה אינה בחיים ואף טוענת שהיא לא מתה.
גלי פלג (מאי בן אריה) - הבת הצעירה של דורון.
אחותם של מיכל, דנה ואדם.
איתמר טל (דדי זהר) - אחיהם של עמית ואורית.
בוחר נשים עשירות כדי לחיות על חשבונן.
בן זוגה לשעבר של שני והאבא של התינוק שלה שילדה בגיל 16. בסוף הסדרה, מגלה ששני בהריון ממנו שנית, ומחליט שלא לחזור על אותה שגיאה ולהילחם על אבהותו של התינוק.
גדעון עמינדב (זאב שמשוני) - בעלה לשעבר של אורית.
איש אלים ומניפולטיבי שמנסה למצוא דרכים כדי להזיק לאורית ולדורון, ויחד איתו משתפת פעולה אריאלה בת זוגו לשעבר של דורון.
איתי עמינדב (עודד פרי) - הבן הבכור של אורית וגדעון, חייל.
עידן עמינדב (רועי הודס) - הבן הצעיר של אורית וגדעון, תלמיד תיכון.
נגרר אחרי דנה למרדנות ומתחיל איתה רומן.
מני שמילוביץ (צחי נוי) - שומר בכניסה לבניין.
אריאלה רפפורט (מירי שילון) - אמא של אדם, והמאהבת לשעבר של דורון בזמן שהיה נשוי לאשתו הראשונה.
אישה תככנית ומרשעת הבאה לנקום בדורון על שעזב אותה בהיותה בהיריון, ואף משתפת פעולה עם גדעון, בעלה לשעבר של אורית נגד דורון ונגד אורית.
סיסי ארסיסי (אסנת וישינסקי) - עיתונאית.
נופלת קורבן לניצול של איתמר אשר עושק אותה וחי על חשבונה.
אביגדור (חיליק כהן) - הספר של מיקי.
נדב זמיר (ניצן רוזנברג) - המציל בבריכה של המגדל.
חולם להיות שחקן ומבקש מדפנה עזרה בשירה ומשחק ומתחיל איתה רומן.
מילי פלג (עירית פרנק) - אשתו של דורון.
אמא של מיכל, דנה וגלי.
חוזרת לחייהם בפרקים האחרונים של הסדרה כעוזרת בית בביתם.
אבישי רובין (יותם זילברמן) - המרצה של מיכל באוניברסיטה.
משקר לה שהוא פרוד מאשתו ומתחיל איתה רומן.
חזי קירון (ישראל טרייסטמן) - פסיכולוג.
במהלך העונה הרביעית של התכנית "רק בישראל" דמותה של לימור ציינה מספר פעמים שהיא עברה לגור בשכנות עם צביקה פיק ב"סיטי טאוור".
סיטאגליפטין (Sitagliptin נמצאת במותגים המסחריים ג'נוביה Januvia, סיטגליפטין, סיטאר פלוס, סיטמט-אבניר, ג'נואט, סטגלוז'ן) היא תרופה לטיפול בסוכרת, אשר אושרה לשימוש בשנת 2006, והיא התרופה הראשונה ממשפחת התרופות מעכבי האנזים Dipeptidyl Peptidase IV (הנקרא בקיצור DPP-IV).
כיום המשפחה הזאת מונה כ-10 תרופות, כאשר ארבע מהן משווקות בישראל.
מחלת הסוכרת היא מחלה כרונית שאחראית כיום לתחלואה ניכרת וגוברת בעולם המערבי.
המחקר על מחלת הסוכרת הביא בשנים האחרונות להופעתן של תרופות חדשות עם מספר מנגנוני פעולה שונים.
אחת מהתרופות החדשות היא סיטאגליפטין.
יתרונות התרופה בטיפול בסוכרת היא נטילה פומית של התרופה, שילוב אפשרי עם מטפורמין ותרופות אחרות לטיפול בסוכרת והשפעה נייטרלית על המשקל.
הוספה של סיטאגליפטין לתרופה אחרת גורמת לירידה ברמות המוגלובין מסוכרר בדומה להוספת תרופה ממשפחת הסולפוניל-אוראה אך עם פחות עלייה במשקל ופחות הופעת היפוגליקמיה בהשוואה לסולפוניל-אוראה..
במחקרים קליניים שנעשו על התרופה, סיטאגליפטין הראתה יעילות בהורדת רמות המוגלובין מסוכרר ורמות גלוקוז בדם לאחר צום או לאחר שעתיים מהארוחה, גם כשניתנה כתרופה לבד (מונותרפיה) וגם כאשר ניתנה בשילוב עם עוד תרופות.
הורמון מסוג אינקרטין הוא הורמון שמופרש מהמעי בתגובה למזון (בעיקר פחמימות) שמגיע למעי.
האינקרטינים מגרים הפרשת אינסולין ותורמים להפרשת אינסולין כתלות ברמות הגלוקוז בדם.
קיימים מספר הורמונים אינקרטיניים והידועים בהם הם GIP ו-GLP-1. זמן מחצית החיים של GLP-1 הוא קצר מאוד משום שהוא עובר פירוק על ידי האנזים DPP-IV.
סיטאגליפטין מעכב את פעילות האנזים DPP-IV ובכך מאריך את משך הפעילות של האינקרטינים ועוזר לאזן את רמות הגלוקוז בדם.
אין להשתמש בתרופה סיטאגליפטין אם:
קיימת רגישות יתר לסיטאגליפטין או לאחד מהמרכיבים בתכשיר.
יש להיזהר בשימוש בסיטאגליפטין במצבים הבאים:
מחלת כבד - במצב חמור מומלץ להימנע משימוש מאחר שהתרופה לא נחקרה במטופלים אלו
מחלות כליה - נדרשת התאמת מינונים
לכל תרופה קיימות תופעות לוואי שחלקן איננו קשור לפעילותה הפרמקולוגית של התרופה (למשל - תגובה אלרגית) וחלקן קשורות בפעילותה הפרמקולוגית:
סוכר נמוך בדם (היפוגליקמיה) יכול להופיע אצל עד 1 מתוך 10 אנשים שנוטלים את התרופה, ובמיוחד נוטלים אותה יחד עם תרופה אחרת כגון סולפונילאוריאה או אינסולין.
סימנים ותסמינים של סוכר נמוך בדם עלולים לכלול: כאב ראש, נמנום, חולשה, סחרחורת, בלבול, רגזנות, רעב, דופק מהיר, הזעה, תחושת מתח.
בעיות בכליות, מופיעות בשכיחות שאינה ידועה ומצריכות לפעמים דיאליזה.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר של סיטאגליפטין כוללות: זיהום בדרכי הנשימה העליונות, אף סתום או נוזל וכאבי גרון וכאב ראש.
לסיטאגליפטין טבע יכולות להיות תופעות לוואי נוספות ,כולל: מחלת ריאות אינטרסטיציאלית, אי נוחות בבטן, שלשול, עצירות או הקאה; דלקת מפרקים ניוונית, כאבי שרירים, כאב בזרוע או ברגל וכאבי גב, גירוד, בצקות היקפיות ודווח גם על נפיחות של הידיים או הרגליים - כאשר התרופה ניטלת עם מטפורמין ורוזיגליטזון.
עוד תופעות לוואי חמורות בהקשר לסיטאגליפטין כוללות:
דלקת חריפה של הלבלב (פאנקריאטיטיס) היא תופעת לוואי נדירה אך עלולה להיות חמורה ולהוביל למוות.
יש לעקוב אחרי המטופל שנוטל את התרופה ולעקוב אחרי סימנים של דלקת בלבלב.
דלקת בלבלב מתאפיינת בכאב חמור באזור הבטן שאינו חולף.
הכאב יכול להקרין גם לאזור הגב ולעיתים גם להיות מלווה בהקאה.
מחקרים שנעשו על התרופה סאקסאגליפטין ואלוגיפטין, שהן תרופה מאותה משפחה של סיטאגליפטין, הראו כי בקבוצת המטופלים שנטלה תרופות אלו נצפתה עלייה בשיעור האשפוזים על רקע אי ספיקת לב.
לפיכך ה-FDA דרש מחברות התרופות לבדוק את הנתונים עבור כל התרופות ממשפחת מעכבי ה-DPP-IV, כולל סיטאגליפטין.
כפי הנראה, שלסיטאגליפטין אין השפעה לרעה על הלב, ומתן של התרופה לא העלה סיכון להחמרת התפקוד הלבבי או אשפוזים על רקע אי ספיקת לב..
מתן של מעכבי האנזים DPP-IV, כולל סיטאגליפטין, היה כרוך בהופעת תגובות אלרגיות אשר עלולות להיות חמורות.
הן כוללות: פריחה, סרפדת (כתמים בולטים אדומים על העור) ונפיחות הפנים, השפתיים, הלשון והגרון, אשר עלולה לגרום לקשיים בנשימה או בבליעה (אנגיואדמה).
גם תגובה בעור שנקראת פמפיגוס עלולה להצריך טיפול בבית חולים וכן תגובה אנאפילקטית, ווסקוליטיס.
תופעות לוואי אלו גם התרחשו במטופלים שנטלו מעכבי ACE או תרופות ממשפחת ה-ARB ורגישות יתר יכולה להתבטא גם ברגישות לשתי התרופות.
כאב חמור עד כדי נכות
בשנת 2015, הוסיף ה-FDA אזהרה חדשה לגבי סיכון לכאבי מפרקים "חמורים וגורמי נכות" לתוויות של כל מעכבי האנזים DPP-IV.
בנוסף לסיטאגליפטין, גם מעכבי DPP-IV אחרים כגון לינגליפטין (טרג'נטה), סקסגליפטין (אונגליזה) ואלוגליפטין חייבים לשאת גם את תווית האזהרה.
השם המסחרי הוותיק של סיטאגליפטין בישראל הוא Januvia, והיא קיימת כטבליות במינונים הבאים:
המינונים הנמוכים מיועדים לחולים בהפרעות בדרגות שונות של תפקוד כלייתי.
מאחר שסיטאגליפטין מופרש בעיקר בשתן, הרמות שלו עלולות להצטבר בדם במצבים של מחלות כליה ולשם כך נדרשת התאמת מינונים למטופלים אלו.
מאחר שמטפורמין מהווה כיום את טיפול הבחירה בסוכרת, קיימים תכשירים המשלבים סיטאגליפטין יחד עם מטפורמין.
תכשירים אלו נועדו לשפר הענות לטיפול התרופתי.
השם המסחרי הוותיק ביניהם הוא ג'נואט Januet.
סיטון הווארד פרדריק לויד היה ארכאולוג אנגלי, נשיא בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, מנהל המכון לארכאולוגיה של אנקרה, ופרופסור לארכאולוגיה אסייתית מערבית במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת לונדון (1962–1969).
הוא היה בעל אות מסדר האימפריה הבריטית.
לויד נולד בשנת 1902 בברמינגהאם באנגליה למשפחה קווייקרית, והיה הבן השני במשפחה של שמונה ילדים.
לאחר לימודים בבית ספר אפינגהאם (Uppingham School), החל ב-1920 ללמוד בלונדון ארכיטקטורה בבית הספר לאדריכלות של האגודה האדריכלית (Architectural Association School of Architecture).
ב-1923 עבר ללונדון ובשנת 1926 השלים את הכשרתו כאדריכל.
הוא השלים את התמחותו במשך שנתיים אצל סר אדווין לוטיינס (Edwin Lutyens).
בשנת 1928 הקים משרד קטן לאדריכלות עם שני שותפים נוספים.
הניסיון הראשון שלו בארכאולוגיה היה ב-1929, באתר הארכאולוגי אל-עמארנה במצרים, שנחפר באותה עת על ידי משלחת בראשותו של הנרי פרנקפורט עבור החברה לחקר מצרים.
הוא הגיע למשלחת בתפקיד אדריכל יועץ, בהחליפו את חברו שהיה מיועד להצטרף למשלחת, אבל התארס.
בחפירה זאת צבר ניסיון רב בחפירה ארכאולוגית, שיחודה היה בהיותה אתר חד שכבתי.
ב-1930 הוא הוזמן על ידי פרנקפורט להצטרף כאדריכל יועץ למשלחת החפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, שיצאה לסדרה של חפירות ארכאולוגיות באזור עמק נהר דיאלא בעיראק.
המשלחת הייתה יוזמה של הארכאולוג ג'יימס הנרי ברסטד וג'ון ד.
סטון הגיע לעיראק בסתיו 1929, וניצל את הזמן עד להתחלת החפירות לביקור באתרים שונים בעיראק שנחפרו באותה עת, כמו אור, כיש ואורוכ.
החפירות התקיימו במשך 6 עונות חפירה, בין השנים 1930–1937. בתקופה זו הוא קיבל הכשרה כארכאולוג, והיא ביססה אותו במיוחד כמומחה בנושא סטרטיגרפיה וחפירות אתרים הבנויים מלבני בוץ.
במשלחת זאת הוא חפר בתל אסמר, חפג'ה יחד עם הארכאולוג היהודי פנחס דלוגץ ותל אגרב , כולם באזור בו שכנה בתקופה הבבלית הקדומה ממלכת אשנונה.
החפירות התקיימו בחודשי החורף בין נובמבר- דצמבר למרץ.
בסיום החפירות נהג לויד בדרכו חזרה לאנגליה, לסייר בין אתרים ארכאולוגים שונים במזרח התיכון וביוון, במטרה להכיר את החפירות המתקיימות וליצור קשרים עם ארכאולוגים שונים.
בשנים 1933 ו-1934, לויד ביחד עם הארכאולוג הדני טורקילד יקובסן , שגם השתתף במשלחת, חפרו תקופה קצרה בדור שרוכין, שהייתה בירת ממלכת אשור, וחקרו את מערכת אספקת המים של סנחריב בג'רוואן (Jerwan) בצפון עיראק של היום.
לאחר מכן בין השנים 1937–1939 הוא חפר ביחד עם ג'ון גרסטנג במרסין שבדרום טורקיה במשלחת של אוניברסיטת ליברפול.
חפירה זאת הופסקה בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה.
החפירה התקיימה בכל שנה מהסתיו ועד האביב.
חפירה זאת הביאה אותו להכרות עם הארכאולוגיה של אנטוליה, אליה חזר בתקופה מאוחרת יותר בחייו.
לאחר סיום עונת החפירות הראשונה במרסין באביב 1938, הוא יצא לאזור הרי סינג'אר כדי לבצע סקר ארכאולוגי במטרה להשלים את הפער בידע שהיה קיים לגבי האזור שבין אשור לעמק נהר החבור.
בסקר שנערך במשך שלושה שבועות, הוא ביקר וסקר 78 אתרים אותם ציין על גבי המפה.
בשנת 1939 הוא מונה להיות ארכאולוג יועץ למחלקת העתיקות של עיראק.
הוא שהה בבגדאד לכל אורך מלחמת העולם השנייה.
בתפקידו זה הוא סייע למוזיאון הלאומי של עיראק, שהוקם על ידי גרטרוד בל.
הוא אימן ולימד ארכאולוגים עיראקים והיה קשור במספר חפירות ארכאולוגיות, שהידועות בהן הן בתל אוקייר (Tell Uqair) בשנים 1940–1941, תל חסונה (Tell Hassuna) בשנים 1943–1944 וארידו בשנים 1947–1948. הוא עבד בצמוד לארכאולוג פואד ספאר, והדריך את הארכאולוג טהא באקר בחפירותיו בדור-כוריגלזו ותל חרמל.
באביב 1940 הוא נשלח לשנה אחת לירושלים.
בתקופה זאת הוא עבד על ספרו "The Twin Rivers" על ההיסטוריה של עיראק.
את תפקיד יועץ למחלקת העתיקות של עיראק הוא מילא עד 1949.
ב-1949 הוא הפך למנהל המכון הבריטי לארכאולוגיה באנקרה (British Institute of Archaeology at Ankara), שהוקם ב-1948 על ידי גרסטנג, שהיה מנהלו הראשון.
בעקבות כך העביר את פעילותו מעיראק לטורקיה.
הוא חפר יחד עם ג'יימס מלארט וארכאולוגים נוספים באחת החפירות הראשונות של בית הספר של אנקרה, בתל ב-Beycesultan במערב אנטוליה.
בנוסף ניהל חפירות בפולטלי (Polatlı) במרכז אנטוליה בנפת אנקרה, חרן, סולטנטפה (Sultantepe) ואתרים נוספים באנטוליה.
את תפקידו זה מילא במשך 12 שנים.
בשנת 1961 התפטר מתפקידו כמנהל המכון, וחזר לאנגליה.
בשנת 1962 החליף את מקס מלוואן בתפקיד פרופסור לארכאולוגיה אסייתית מערבית במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת לונדון, תפקיד שהחזיק בו עד פרישתו ב-1969. בתקופה זאת ניהל מספר חפירות בטורקיה.
הוא המשיך להיות מעורב במכון הבריטי לארכאולוגיה באנקרה.
בין השנים 1962–1972 שימש כמזכיר המכון.
בשנת 1975 נבחר לנשיא המכון, תפקיד בו שימש עד 1981, ולאחר מכן היה סגן נשיא כבוד של המכון עד למותו.
בנוסף שימש בין השנים 1979–1982 כנשיא המכון הבריטי ללימודי עיראק ולאחר מכן סגן נשיא כבוד של המכון.
ב-1931, בעת חזרתו ממשלחת חפירות בעיראק, התארס עם אליזבט פרימנגר, לה נישא ב-1932. היא התלוותה אליו לעונות החפירה הבאות בעיראק.
נישואים אלה לא החזיקו מעמד והם התגרשו ב-1935. באפריל 1943 פגש את סרג'נט אולריקה הייד, חיילת בצבא הבריטי שהגיעה בשיירה מקהיר לבגדאד.
הם נישאו בפברואר 1944. הייד הייתה אמנית ופסלת.
נולדו להם שני ילדים: ג'ון בשנת 1945 בירושלים וקלייר ב-1949, לאחר שעברו לטורקיה.
אשתו נפטרה ב-1987. סטון נפטר בשנת 1996, בהיותו כמעט בן 94, בעיר פרינגדון (Faringdon) במחוז אוקספורדשייר בדרום אנגליה.
סִיטוֹן היא סדרת דרמה משפטית אשר שודרה בערוץ הראשון ב-1995. הסדרה בוימה והופקה על ידי האחים אורי ובני ברבש, ובתפקיד הראשי שיחק ששון גבאי.
לסדרה צולמו שתי עונות בהן 21 פרקים ללא אורך קבוע, בין 28 ל-46 דקות.
בהתחלה הוזמנו 13 פרקים, ולאור ההצלחה הגדולה הוחלט על עונה שנייה בת 8 פרקים.
הסדרה מספרת את סיפורו של גבריאל רומנו סיטון, עורך דין ירושלמי עצמאי, ומלווה אותו הן בהופעותיו בבית המשפט, והן בחייו האישיים.
הסדרה עוסקת בנושאים רבים, בהם סוגיות ההפלות, אבהות, קיום יחסי מין ומערכות יחסים עם קטנים, תורמת איברים ואפילו פרשת ילדי תימן.
עורך הדין הירושלמי חגי סיטון הגיש תביעת דיבה נגד רשות השידור בשל פרקי הסדרה ובשל מודעות הפרסומת לה על אוטובוסים.
תביעתו נדחתה, אך בערעור שהגיש לבית המשפט המחוזי התהפכה ההחלטה.
סיטות אוסטרליות (שם מדעי: Neosittidae) היא משפחה מסדרת ציפורי שיר, שמתוכה זוהה סוג יחיד - סיטה אוסטרלית (Daphoenositta), ובו שני מינים.
מינים אלה חיים רק באוסטרליה ובגינאה החדשה.
אלו מינים הדומים מעט לסיטות מהעולם הישן ובעבר נחשבו לחלק מהם אך כיום מסווגים כמשפחה עצמאית.
למעשה, נמצא, שהם קרוביהם של המלנוכריים ושל הדבשניים מאוסטרליה הטרופית.
מנים אלה בעלי מקור ארוך וצר, איתו הם שולפים חרקים מחורי העצים.
הם בעלי טפרים ארוכים איתם הם מטפסים.
צבעם אפור עם זנבות וקצוות כנפיים שחורים ואצבעות רגליים צהובות.
הזוויגים דומים מאוד אחד לשני.
מין סיטה אוסטרלית שחורה (Daphoenositta miranda)
סִיט (גם רוחב הסיט, מלוא רוחב הסיט או מלוא הסיט) היא מידת אורך תנאית ששימשה בזמן חז"ל למדידות הקשורות בבגדים ואריגים (אריגה, טוויה, תפירה צביעה וכיוצא בזה).
שיעורה העיקרי של מידת הסיט נאמר בהקשר לל"ט אבות מלאכה האסורים בשבת.
בראשונים ישנם מספר דעות איך לשער את מידת הסיט:
דעת רש"י ועוד ראשונים, ששיעור הסיט הוא כפי המרחק שיש בין האצבע לאמה כשהן פתוחות ומפושקות.
אמנם במקום אחר כתב רש"י שהשיעור הוא גדול יותר, כפי המרחק שיש בין האגדול לאצבע.
דעת רבינו חננאל ששיעור המידה הוא כאורך המרחק שיש בין תחילת האגודל (במקום הצמוד לכף היד) עד לראש האצבע כאשר האצבעות צמודות זו לזו, או בין ראש האגודל לראש האצבע כאשר האצבעות מפוסקות.
לדעת רבי אליהו מווילנא שיעור הסיט הוא כפי המרחק שיש מראש האגודל לראש הזרת.
בשיעורה של מידת הסיט ישנם דעות שונות (בהתאם למחלוקת הקודמת האיך יש לשער מידה זו):
לדעת הרמב"ם שיעור מידת הסיט הוא שני שלישים ממידת הזרת:
מאחר ששיעור זרת הוא חצי ממידת אמה, ואמה שיעורה הוא שישה טפחים, נמצא שיעור הזרת שלושה טפחים, אם כך שיעור הסיט לדעת הרמב"ם הוא שני טפחים.
בשיעור המידות על פי שיעורי ימינו, ישנה מחלוקת רחבה, האם שיעור הביצה נתקטן משיעורו כפי שהיה בימי חז"ל או לא.
לדעת החזון איש נתקטנו השיעורים, ושיעור הטפח כיום הוא - 9.6 ס"מ, ואילו לדעת הגר"ח נאה שיעורו הוא - 8 ס"מ.
נמצא ששיעור הסיט הוא כ־4.8 ס"מ או 4 ס"מ בהתאמה.
לדעת רש"י שיעורו של הרמב"ם לסיט - הוא שיעור של סיט הכפול, ואילו סיט רגיל, הוא כחצי משיעור זה.
נמצא שלרש"י שיעור סיט הוא חצי משיעורו של הרמב"ם.
במשנה במסכת שבת נזכרו כמה מל"ט מלאכות שבת ששיעורם הוא סיט או סיט כפול:
בתוספתא נזכר שאף מלאכת גוזז שיעורה הוא כשאר גזז כמות צמר שאפשר לטוות ממנה חוט שאורכו לפחות כמלוא רחב הסיט כפול.
וכן שיעור מאלכת הוצאה של בדים וחוטים, בכדי להתחייב, הוא כשיעור הסיט.
מידה נוספת הנמדדת אף היא על פי הסיט היא מידת סיט כפול שהיא שיעור כפול משיעור הסיט.
לדעת הרמב"ם ששיעור הסיט הוא שני טפחים, נמצא ששיעור סיט כפול הוא ארבעה טפחים.
לדעת רש"י שיעור סיט הוא טפח, וסיט כפול הוא שני טפחים.
סיטווה (בבורמזית: စစ်တွေမြို့) היא עיר במיאנמר, שמשמשת כבירת מדינת ראקין.
שמה הקודם של העיר היה אקואב .
סיטווה נמצאת כ-332 ק"מ מנייפידאו, בירת מיאנמר.
כמות המשקעים הממוצעת היא 4,682 מילימטרים בשנה.
חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (1,250 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
סיטי גירלז הוא צמד היפ הופ אמריקאי ממיאמי, פלורידה.
חברות הצמד הן יאנג מיאמי (נולדה בשם קארשה רומקה בראונלי ב-11 בפברואר 1994) וג'יי טי (נולדה בשם ג'טביה שקארה ג'ונסון ב-3 בדצמבר 1992).
הצמד זכה לתשומת לב לאחר שהתארח בלהיטו של הראפר הקנדי דרייק, "In My Feelings".
לאחר מכן, הוציא הצמד את להיטי הפלטינה "Twerk", בשיתוף הראפרית קארדי בי, ו"Act Up", שנכללו באלבום הבכורה של הצמד, Girl Code, שזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
בשנת 2017 הוציאו את סינגל הבכורה שלהן, "Fuck Dat Nigga", שנכלל באלבום האוסף של חברת התקליטים "קוואליטי קונטרול", Control the Streets, Volume 1, בה חתמו זמן מה לפני צאת הסינגל.
בשנת 2018 הוציאו את הסינגל המוביל מתוך מיקסטייפ הבכורה שלהן, "Where the Bag At".
במאי יצא המיקסטייפ, בשם Period.
המיקסטייפ זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה והצליח להיכנס למקום ה-16 במצעד אלבומי ה-Heatseekers של הבילבורד.
בהמשך השנה, התארחו בלהיטו של הראפר דרייק, "In My Feelings".
בנובמבר 2018 הוציאו את אלבום הבכורה שלהן, Girl Code, שזכה לביקורות מעורבות.
בינואר 2019 הוציאו את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Twerk", יחד עם הראפרית קארדי בי.
השיר הפך במהרה ללהיט, תוך שהצליח להיכנס למקום ה-29 במצעד הבילבורד הוט 100, בכך הפך לסינגל הראשון של הצמד אשר הגיע למצעד.
כמו כן, קיבל הסינגל את תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
באפריל הוציאו את הסינגל השני מתוך האלבום, "Act Up", שהצליח לשחזר את הצלחתו של הלהיט הקודם, תוך שנכנס אל המקום הראשון במצעד השירים הקצביים של הבילבורד וקיבל את תואר הפלטינה אף הוא.
באוגוסט 2019 התארחו ברמיקס ללהיטה של הראפרית סוויטי, "My Type", לצידה של ג'נה אייקו.
ביוני 2020 הוציאו את אלבום האולפן השני שלהן, City on Lock, הכולל שיתופי פעולה עם האמנים יו גוטי, דוג'ה קאט, ליל דורק וליל בייבי.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2019פרסי ה-BETההרכב הטוב ביותרעצמןתגלית השנהפרסי ההיפ הופ של ה-BETוידאו ההיפ הופ הטוב ביותר"Twerk" (עם קארדי בי)סינגל השנה"Act Up"הפרסים החברתיים של ה-BETהגל העכשוויסיטי גירלזפרס המוזיקה של בילבורדאמנית הראפ הטובה ביותר2020פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןתגלית השנה המועדפת2024פרס ה-BETהלהקה הטובה ביותר
סיטי טרנספורמר CT1 היא מכונית מיקרו חשמלית במרכב מיני, בעלת שני מקומות עם אפשרות להרחבה לשלושה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי יצרנית הרכב הישראלית סיטי טרנספורמר משנת 2021. היא נחשפה בישראל ב-15 באוגוסט 2021 והוצגה בתערוכת הרכב של מינכן בספטמבר 2021.
החברה בחרה לחשוף את הרכב בהופעת בכורה בישראל כי היא מהווה לטענתה גאווה לאומית, "רכב כחול לבן ראשון מסוגו בעולם".
עם זאת, הייצור מתקיים בגרמניה על ידי שותף המתמחה בייצור מכוניות.
המכונית הוצגה לאחר כמעט שמונה שנים של ניסיונות בפיתוח אבות טיפוס.
ה-CT1 היא מכונית עירונית חשמלית הבנויה על פלטפורמה המשלבת מנגנון קיפול.
למעשה המכונית מסוגלת להתרחב ולהצר את עצמה בלחיצת כפתור, ובגרסאות המשך היא צפויה לעשות זאת אוטונומית.
אורכו של הרכב הוא 249 ס"מ ורוחבו במצב פתוח הוא 140 ס"מ, צר יותר מסמארט פור טו.
בעת הצורך ישנה אפשרות להצר את הרוחב לכדי מטר אחד, נתון המאפשר חניה במקום המיועד לאופנוע או לחלופין להחנות ארבעה רכבי CT1 בחניה המיועדת לרכב רגיל.
מדובר בחסכון של עד 75% בשטחי חניה.
בעוד שהמרכב מתכווץ ומתרחב, תא הנוסעים נותר ללא שינוי.
תא הנוסעים כולל מושב נהג מלפנים ומושב נוסע מאחור או מושב נהג מלפנים ושני מושבי ילדים מאחור.
ישנה אפשרות לקפל את המושבים האחוריים ולהרחיב את תא המטען לכדי 1,000 ליטר.
הגמישות מאפשרת מגוון שימושים כגון רכב הצלה, לוגיסטיקה ורכבי משלוח והפצה.
המנוע החשמלי כולל סוללת ליתיום-יון בקיבולת 16 קוט"ש המספקת טווח נסיעה מרבי של 180 ק"מ ללא שימוש במזגן או 120 ק"מ עם שימוש במזגן.
טעינה מהירה עד 80% אורכת כ-30 דקות.
המהירות המרבית עומדת על 90 קמ"ש, או 45 קמ"ש במקומות צרים ובסימטאות.
ב-11 באוקטובר הודיעה סיטי טרנספורמר כי תספק במהלך 5 שנים כ-1,000 רכבים מדגמי CT-1 לאיחוד הצלה.
שווי העסקה נאמד בכ- 22 מיליון ש"ח.
בשלב הראשון יסופקו 50 דגמים.
הדגמים יצוידו בציוד רפואי וחלקם יחנו באופו קבוע ליד מקומות מגורים או בניני משרדים, וכאשר יהוו צורך החובש יוכל לפתוח אותם בעזרת אפליקציה.
סיטי טרנספורמר היא יצרנית מכוניות עירניות ישראלית שבסיסה בתל אביב.
היא הוקמה בשנת 2014 על ידי ד"ר אסף פורמוזה יחד עם פרופסור יוהאן טומפורדה, שהעלה את הרעיון לפתוח את חברת סמארט.
רכבה הראשון, סיטי טרנספורמר CT1, נועד לסייע בפתרון בעיית החניה בישראל, על ידי קיפול המרכב החיצוני שלו לתפיסת מקום חניה קטן יותר, ארבעה כלי רכב כאלו נמשלים לתפיסת חניה אחת של מכונית רגילה.
החברה מעוניית בפחות זיהום אוויר ולכן רכבה הוא חשמלי.
המכונית הראשונה שלה מיועדת להובלת משלוחים בעיר, רכב שיתופי, והתניידות קלה בעיר.
לקראת הנפקת הרכב בתל אביב גייסה החברה 15 מיליון שקל.
בסוף ספטמבר 2021 הודיעה קבוצת לובינסקי כי תשקיע בסיטי טרנספורמר וגם קנתה 2.5% ממניותיה של סיטי טרנספורמר.
ב-11 באוקטובר 2021 הודיעה סיטי טרנספורמר כי תספק במהלך 5 שנים כ-1,000 דגמי CT-1 לאיחוד הצלה.
שווי העסקה נאמד בכ־22 מיליון ש"ח.
סיטי וסט (City West), שנודע בעבר בשם "Neuer Westen" ("המערב החדש") או "Zooviertel" ("רובע גן החיות") הוא אזור בחלק המערבי של מרכז העיר ברלין.
זהו אחד מאזורי המסחר העיקריים של ברלין, והוא שימש בעבר כמרכז המסחר של ברלין המערבית בתקופה בה חומת ברלין פיצלה את העיר.
אטרקציות בולטות באזור סיטי וסט כוללות בין היתר את ארמון בלוו, ארמון שרלוטנבורג, כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם, המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה, גן החיות של ברלין, והגן הבוטני של ברלין.
האזור החל להתפתח מסוף המאה ה-19 ואילך כמרכז מסחר ובידור של בירת הקיסרות הגרמנית, בנוסף למרכז ההיסטורי ברובע מיטה.
האזור נפגע באופן קשה במהלך מלחמת העולם השנייה ועבר שיפוץ רב לאחר המלחמה.
מאמצי השיקום התמקדו בעיקר ביצירת מרחב עירוני מודרני והדבר משתקף היטב כיום באדריכלות של האזור.
סיטה דווי (Seeta Devi; 1912–1983), אשר נולדה בשם רנה סמית', הייתה אחת הכוכבות הראשונות של הסרטים האילמים בתעשיית הקולנוע ההודית.
ב-1925 הימנשו ראי ליהק את סמית', שהייתה אנגלו-הודית, לסרטו "Prem Sanyas", הסרט המוכר יותר בשם "האורות של אסיה".
היה זה הסרט הראשון שלה בתור סיטה דווי, סרט שהפך אותה לכוכבת מיידית.
שלושה מהסרטים המצליחים ביותר שלה היו: "האורות של אסיה","שיראז" ו"פראפנצ'ה פאש".
שלושת הסרטים הללו נוצרו באמצעות שיתוף הפעולה של במאי הקולנוע הגרמני פרנץ אוסטן והשחקן-מפיק ההודי הימנשו ראי, יחד עם אימלקה, חברה גרמנית.
טרילוגיה ייחודית זו הייתה קשורה לשלוש דתות שונות ומבוססת על שלושה סיפורים שונים של ההיסטוריה/מיתולוגיה ההודית: "האורות של אסיה" התבסס על חייו של בודהה, "שיראז" עסק בבניית הטאג' מאהל ו"פראפנצ'ה פאש" (זריקת קוביות), התבסס על סיפור מהמהבהראטה.
סיטה דווי הייתה השחקנית הראשית בכל שלושת הסרטים הללו, אם כי התפקיד בשיראז היה של "האישה האחרת".
שלושה מסרטיה המצליחים האחרים, "Durgesh Nandini", "Kapal Kundala" ו-"Krishnakanter Will" היו מבוססים על רומנים פופולריים של בנקים צ'דרה צ'טרג'י.
רבים האמינו שרנה סמית' ואחותה פרסי סמית' הופיעו לחלופין בתור "סיטה דווי".
אהבות של נסיך מוגול (1928) (כותרת אורדו: Anarkali; גם 'ראג'מהאל ני ראמני')
סיחריד אחנס מריה קאח (בהולנדית: Sigrid Agnes Maria Kaag; נולדה ב-2 בנובמבר 1961) היא פוליטיקאית, פעילה בנושאים הומניטריים ודיפלומטית הולנדית.
קאח החלה לעבוד באומות המאוחדות בשנת 1994. בין השנים 2007 ו-2010 היא הייתה המנהלת של אזור המזרח התיכון וצפון אפריקה ביוניצף.
תפקידה הבא היה עוזרת למזכיר הכללי של האומות המאוחדות ומנהלת הלשכה לקשרי חוץ בתוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות.
מאוקטובר 2013 עד ספטמבר 2014 היא פיקחה על פירוק הנשק הכימי בסוריה, במסגרת משימה משותפת של האו"ם ושל הארגון למניעת הפצת נשק כימי.
מינואר 2015 ועד אוקטובר 2017 הייתה המתאמת המיוחדת של האו"ם ללבנון.
קאח נכנסה לפוליטיקה ההולנדית ב-2017 כשרה לסחר חוץ ותיאום הפיתוח מטעם מפלגת דמוקרטים 66, כחלק מממשלתו השלישית של מארק רוטה.
בשנת 2021 נבחרה להנהיג את המפלגה, וגם כיהנה מספר חודשים כשרת החוץ.
בממשלתו הרביעית של רוטה (החל מינואר 2022) כיהנה קאח כסגנית ראש הממשלה וכשרת האוצר.
בשנת 2023 החליטה שלא להתמודד שוב, והוחלפה בראשות המפלגה על-ידי רוב יטן.
בינואר 2024 פרשה מתפקידה כשרה וחזרה לאו"ם כמתאמת בכירה של האומות המאוחדות לנושאים הומניטריים ולבנייה מחדש של עזה.
בינואר 2025 מונתה על ידי מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש לשליחת האו"ם למזרח התיכון במקומו של תור ונסלן.
קאח נשואה ואם לארבעה ילדים.
בעלה, אניס אל-קאק, הוא רופא שיניים ואזרח פלסטיני מירושלים, שכיהן כסגן שר תחת יאסר ערפאת בשנות התשעים וכנציג הפלסטיני בשווייץ.
קאח היא פוליגלוטית ידועה ודוברת שש שפות: הולנדית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית וערבית.
סיטה אירופית (שם מדעי: Sitta europaea) היא ציפור שיר קטנה המצויה ברחבי האזור הפלארקטי ובאירופה.
בדומה לסיטות אחרות, זוהי ציפור קצרת-זנב בעלת מקור ארוך.
חלקיה העליונים בגווני כחול-אפור והיא בעלת פס-עין שחור.
זוהי ציפור קולנית שקריאתה "דוויפ" חזק חוזר ונשנה.
ישנם למעלה מ-20 תת-מינים המחולקים לשלוש קבוצות עיקריות: לאוכלוסיות במערב טווח התפוצה יש חלקים תחתונים כתומים צהבהבים וגרון לבן, לאלו מרוסיה יש חלקים תחתונים לבנבנים, ולאלו במזרח יש ניצוי דומה לאוכלוסיות האירופאיות, אך ללא הגרון הלבן.
בית הגידול המועדף עליה הוא חורש נשירים בוגר או יער מעורב עם עצים גדולים ועתיקים, בעדיפות לעצי אלון.
זוגות מחזיקים בטריטוריות קבועות, ובונים את קינם בחורי עצים, בדרך-כלל בקיני נקר נטושים, אך לפעמים גם בחללים טבעיים.
אם הכניסה לחור גדולה מדי, הנקבה מטייחת אותו בבוץ כדי להקטין את גודלו, ולעיתים קרובות מצפה גם את החלק הפנימי של החלל.
התטולה מכילה שש עד תשע ביצים לבנות מנומרות באדום המונחות על בסיס עמוק של אורן או שבבי עץ אחרים.
הסיטה האירופית ניזונה בעיקר מחרקים, ובמיוחד מזחלים וחיפושיות.
בסתיו ובחורף מתווספים לתפריטה גם אגוזים וזרעים.
הגוזלים מואכלים בעיקר בחרקים, בנוסף למעט זרעים.
המזון נאסף בעיקר על גזעי עצים וענפים גדולים.
הסיטה עשויה לשחר מזון בטיפוס הן כלפי מעלה והן כלפי מטה על גזע העץ.
היא נצפית לעיתים קרובות בשולחנות האכלה לציפורים, אוכלת פריטי מזון שומניים מעשה ידי אדם כמו גם זרעים.
היא אגרנית מושבעת, ואוגרת מזון במשך כל השנה.
הטורף הטבעי העיקרי שלה הוא הנץ המצוי.
דלדול אזורי חורש יכול להוביל לאובדן מקומי של אוכלוסיות מקננות, אך כיום טווח התפוצה של המין עדיין מתרחב.
יש לה אוכלוסייה גדולה וטווח תפוצה נרחב ביותר, ולכן היא מסווגת על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) במצב שימור "ללא חשש".
הסיטות הן משפחה של ציפורי שיר הדומות זו לזו במראן עם זנבות וכנפיים קצרים, גוף קומפקטי ומקור מחודד וארוך.
יש להן חלקים עליון אפורים או כחלחלים, פסי-עין שחורים וכפות רגליים חזקות.
כולן מצויות בסוג Sitta, שהוא הסוג היחיד במשפחת הסיטיים.
בתוך הסוג, הסיטה האירופית יוצרת מין-על ביחד עם המינים: סיטה אדומת-צד (S.
castanea ), סיטה יפהפייה (S.
cashmirensis ) ובעבר נחשבו כולן למין יחיד.
הסיטה האירופית תוארה על ידי קרל לינאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו משנת 1758 תחת שמה המדעי הנוכחי, Sitta europaea.
שם הסוג Sitta נגזר מהשם ביוונית עתיקה של מין זה, , sittē; ושם המין, europaea, הוא מלטינית ומשמעותו "אירופאי".
השם העממי באנגלית "Nuthatch", שתועד לראשונה בשנת 1350, נגזר מהמילים "nut" (=אגוז) ומילה שקשורה כנראה ל-"hack" (=לחטוב, להכות), מכיוון שהסיטות מכות באגוזים אותם תקעו לתוך חריצים.
בשנת 2014 פורסם מאמר הממפה את העץ הפילוגנטי של המין, בהתבסס על דגימות DNA גרעיני ומיטוכונדריאלי של 21 מיני סיטות.
קבוצת europaea קשורה לשני מיני סיטה חובבי סביבות סלעיות, סיטת צוקים (S.
tephronota), ושני ענפים אלו התפצלו לפני 13 מיליון שנים.
בתוך הקבוצה europaea, נראה כי סיטה לבנת-זנב (S.
himalayensis) (וכתוצאה מכך גם סיטה לבנת-גבה (S.
victoriae), למרות שלא נכללה במחקר) מהווים ענף בסיסי, והסיטה האירופית קרובה לסיטה אדומת-צד (S.
nagaensis ) ולסיטה קשמירית (S.
neglecta ), וסיטה סיבירית (S.
arctica ) לא נכללו במחקר.
כל המינים בקבוצה europaea מטייחות את הכניסה לקיניהן.
בשנת 2020 פורסם מאמר חדש שמכסה את הסוג בצורה ממצה יותר; וכולל את ארבעת המינים שהוזכרו לעיל והושמטו מהמיפוי הקודם.
במחקר סקרו שלושה גנים מיטוכונדריאליים ושניים גרעיניים.
שלושת המינים מדרום יבשת אסיה (S.
neglecta) קשורים לסיטה הקשמירית, אך למרבה ההפתעה, הסיטה הסיבירית מוקמה על ענף נקי, במרוחק מהסיטה האירופית, זאת על-אף שנחשבה שנים רבות לתת-מין שלה.
המאמר מ-2020 כלל גם מיפוי מעמיק של תת-המינים של הסיטה האירופית.
הוא חילק את המין לשלוש קבוצות גדולות של תת-מינים, שאינן חופפות לגמרי לקבוצות שבעבר הובחנו על בסיס צבע הניצוי בחלקים התחתונים שלהן.
הקבוצה הראשונה האירופית, כוללת את כל תת-המינים האירופיים, בין אם הם בעלי בטן צהבהבה או לבנה, וכן את תת-המינים של המזרח הקרוב.
היא קרובה לקבוצה ה"סיטה האסייתית", כולל תת-המינים המאכלסים את החלק הצפוני של יבשת אסיה, מקזחסטן ועד קוריאה ויפן, כולם בעלי בטן לבנה.
לבסוף, קבוצה שלישית של תת-מינים, "הסיטה המזרחית", כוללת את תת-המינים האסייתים החיים דרומה יותר, בצפון ובמזרח סין ובטייוואן.
כמעט ואין תיעוד ממאובנים של סיטות, ובאירופה הוא מוגבל ל-Sitta senogalliensis שנכחדה במיוקן התחתון באיטליה ולממצאים מועטים מאוחרים יותר מצרפת; נראה שהמשפחה התפחתה יחסית לאחרונה במונחים אבולוציוניים.
ישנם יותר מ-20 תת-מינים, אך המספר המדויק שנוי במחלוקת.
ניתן לחלק את הטקסונים הללו לשלוש קבוצות עיקריות; ייתכן שהם היו מבודדים גאוגרפית זה מזה עד לאחרונה יחסית.
פרטים בעלי מראה-ביניים נצפים באזורי חפיפה של הקבוצות.
החלוקה המסורתית של התת-מינים של הסיטה האירופית קבוצת תת-מינים ניצוי תפוצה תת-מינים קבוצת caesia חזה צהבהב, גרון לבן רוב אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון S.
caucasica קבוצת europaea חזה לבן סקנדינביה ורוסיה מזרחה עד יפן וצפון סין S.
arctica (מוכר גם כמין נפרד: "סיטה סיבירית"), S.
seorsa קבוצת sinensis חזה וגרון צהבהבים דרום ומזרח סין, טייוואן S.
arctica הגדול יחסית ובעל המראה הלבן מצפון-מזרח סיביר ייחודי במראהו ובגנטיקה שלו, ומקבל יותר ויותר הכרה כמין נפרד ("סיטה סיבירית", S.
אורכו של הזכר הבוגר מהתת-מין הטיפוסי, S.
יש לו חלקים עליונים כחלחלים-אפורים, פס-עין שחור, וגרון וחלקים תחתונים לבנבנים.
צדדיו ובטנו התחתונה בצבע כתום-אדמדם, מנומר בלבן בתת-זנב.
המקור החזק בצבע אפור כהה עם אזור בהיר יותר בבסיס התחתון, הקשתית חומה כהה והרגליים חומות או אפרפרות.
הסיטות נעות על עצים בקפיצות קצרות, ואינן משתמשות בזנבותיהן לתמיכה.
במעוף יש להן מראה אופייני, עם ראש מחודד, כנפיים עגולות וזנב קצר ומרובע.
המעוף שלהן מהיר, עם כנפיים סגורות בין פעימות, ולרוב הוא קצר.
e europaea שונים זה מזה רק בפרטים קטנים, לעיתים קרובות בגוון החלקים התחתונים, אך S.
הוא גדול, בהיר, בעל מצח לבן ופס-עין מצומצם, ויש לו יותר לבן בזנב ובכנפיים מאשר כל תת-מין אחר (מוכר כיום על-ידי מספר רשימות כמין נפרד, ("סיטה סיבירית", S.
caesia, הנפוץ ביותר מתת-המינים המערביים, יש חלקים תחתונים כתומים צהבהבים, למעט גרון ולחיים לבנים.
תת-המינים המערביים האחרים נבדלים בעיקר בגוון המדויק של החלקים התחתונים, אם כי בחלק מאלו הדרום-מזרחיים מופיעים גם מצח ופס-גבה לבנים.
formosana, מסין וטייוואן בהתאמה, יש חלקים תחתונים צהבהבים כמו לתת-מינים המערביים, אבל יש להם גרונות צהבהבים במקום לבנים.
הנקבה דומה במראה לזכר, אך היא בעלת חלקיה העליונים בהירים יותר במקצת, פסי-עין חומים יותר וגוון דהוי יותר בצדדים ובבטן התחתונה.
asiatica, לחלק מהזכרים יש חלקים תחתונים צהבהבים כמו לנקבה, ופרטים עם ניצוי זה קשים להבדלה בשדה.
פרטים צעירים דומים לנקבות, אך ניצויים עמום יותר ויש להם רגליים בהירות יותר.
ניתן לזהות פרטים ברמת הזוויג באופן אמין החל מגיל 12 ימים בערך על-ידי צדדיהם הבהירים והצהבהבים יותר, או, אצל חלק מהתת-מינים בעלי החזה הלבן, על ידי הגוון הקרמי יותר של חלקיהם התחתונים.
הבוגרים עוברים חילוף נוצות מלא לאחר עונת הקינון במשך כ-80 יום, החל מסוף מאי וכלה בסוף ספטמבר.
החילוף של סיטות סיביריות קצר יותר, ונמשך מיוני עד אמצע ספטמבר.
אצל פרחונים מתקיים חילוף בחלק מסוככות הכנף כסביבות גיל שמונה שבועות.
בחלק גדול מהתפוצה שלה, הסיטה האירופית היא מין הסיטה היחיד.
בדרום-מזרח אירופה ובדרום-מערב אסיה, סיטת צוקים וסיטה מזרחית גדולות ובהירות יותר מהאירופית, ואין להן כתמים לבנים בזנב.
בנוסף, הן מצויות בדרך-כלל בבית גידול שונה וסלעי.
סיטה אדומת-חזה קטנה יותר ובעלת כיפה שחורה וכתם חזה אדמדם.
בדרום-מערב סין, הסיטה אדומת-הצד דומה מאוד לסיטה האירופית, אבל היא כהה יותר בחלקיה העליונים, יש לה פחות לבן בפנים וחלקיה התחתונים אפורים יותר.
arctica) נחשבה פעם לתת-מין של הסיטה האירופית, אך שונה ממנה בצורה ברורה למדי, בהיותה גדולה יותר, בהירה, עם פס-עין קצר ודק יותר, מקור ארוך וישר יותר, ויותר לבן בזנב מכל תת-מין אחר של האירופית.
הסיטה האירופית היא ציפור קולנית, עם קריאות "דוויפ" חזקות וחדות החוזרות בדרך-כלל פעמיים, לפעמים יותר אם היא נרגשת.
יש לה קריאת אזעקה "סררר" או "טסי-סי-סי" צווחני, וקריאה דקה של "טסיט" לפני טיסה.
השירה נשמעת כ"פיי-פיי-פיי" איטי ושורקני, אך בעלת וריאציות רבות, כולל גרסה מהירה יותר, ועשויה להיות מעורבבת עם הקריאות הרגילות.
תפוצת הקינון של הסיטה האירופית משתרע על פני אירואסיה הממוזגת מהאיים הבריטיים (לא כולל אירלנד) ועד יפן.
היא מקננת מדרום לים התיכון באירופה, אם כי היא לא מצויה באיים, מלבד סיציליה.
במזרח, התפוצה כוללת את רוב סין וטייוואן וחלק גדול מקוריאה.
היא נצפתה בלבנון ובאיי התעלה כמזדמנת נדירה.
רוב האוכלוסיות יציבות, מלבד שוטטות מסוימת של פרטים צעירים לאחר הקינון, עם נטייה חזקה להימנעות מחצייה של אפילו קטעים קצרים בלבד של מים פתוחים.
אוכלוסיות צפוניות ומזרחיות תלויות באצטרובלים של האורן הסיבירי (Pinus sibirica), ואם היבול דל, פרטים רבים של התת-המין S.
asiatica עשויים לנוע מערבה לצפון שוודיה ופינלנד בסתיו; ולעיתים נשארים כדי לקנן.
arctica הסיבירי עשוי לנדוד באופן מוגבל יותר דרומה ומזרחה בחורף, ו-S.
amurensis, מדרום-מזרח רוסיה, חורף קבוע בקוריאה.
בית הגידול המועדף עליה הוא חורש בוגר עם עצים גדולים ועתיקים, המספקים צמחייה עשירה ומתאימה לשיחור מזון ולקינון.
באירופה היא מעדיפה יער נשירים או מעורב, ובמיוחד כאשר הוא מכיל עצי אלון.
לעיתים היא נצפית בפארקים, פרדסים ישנים ובתי גידול מיוערים אחרים, כל עוד יש להם לפחות הקטאר של עצים מתאימים.
אוכלוסיות הרריות מעדיפות במיוחד יערות אשוח ואורנים ישנים.
ברוב רוסיה, עצי מחט משמשים לקינון, אך צפיפות הזוגות נמוכה יחסית.
אוכלוסיות מרוקאיות מקננות באלון, ארז אטלס ואשוח.
בתי גידול יוצאי-דופן כוללים ערער ננסי במונגוליה ושטחים סלעיים בחלק מצומצם של דרום סיביר.
המין חובב בעיקר אזורי שפלה נמוכים בצפון תפוצתו, אך מגיע לקו העצים בשווייץ, ברום של 1,200 או יותר, ומקנן מדי פעם בגובה של 1,800–2,000 מטר באוסטריה.
הוא מקנן בגבהים דומים בהרי טורקיה, המזרח התיכון ומרכז אסיה.
בדרום יפן היא חובבת אזורים הררים יותר, בגבהים 760–2,100 מטר, כמו גם בטייוואן, בגבהים של 800–3,000, אך בדרום סין, סיטה אדומת-צד היא המין המגביה יותר, כשהסיטה האירופית נצפית ברום נמוך יותר.
הסיטה האירופית היא מין מונוגמי, וזוג משתלט על טריטוריית קינון בה הוא יבלה גם את החורף.
גודלי הטריטוריות נעים בין 20 ל-100 דונם באירופה עד לממוצע של 3.02 קמ"ר ביערות המחטניים של סיביר.
הזכר שר כדי לסמן את הטריטוריה שלו וכדי למשוך בת-זוג.
לשני הזוויגים יש תצוגת חיזור הכוללת תעופה מרחפת והרטטת הגוף, והזכר מבצע גם תעופות מעגליות עם זנב פרוש וראש מורם.
הוא גם מאכיל את הנקבה כחלק מהחיזור.
על-אף שברוב המקרים הזוגיות היא לכל החיים, מחקר גנטי בגרמניה הראה שלפחות ל-10% מהצעירים באזור המחקר היו אבות אחרים, בדרך כלל מטריטוריה סמוכה.
הקן נבנה בחלל עץ, לרוב חור נקר נטוש, אך לעיתים בחלל טבעי.
מדי פעם הנקבה מגדילה חור קיים בעץ רקוב.
הקן ממוקם בדרך כלל בגובה 2–20 מטר מעל פני הקרקע ויש לו בסיס עמוק של קליפת אורן או שבבי עצים אחרים, לעיתים נדירות בתוספת חומר צמחי יבש אחר.
אם הכניסה לחור גדולה מדי, הוא מטוייח בבוץ, חימר ולפעמים גם בגללים כדי להקטין אותו.
שילוב הכניסה הקטנה וחלל הפנים הגדול, יחד עם שימוש בשכבה עמוקה של שבבי עץ בה מכוסים הביצים והגוזלים כשהבוגרים עוזבים את הקן, עשויים להיות התאמות להפחתת הסיכוי לטריפה.
קינים עם חורי כניסה קטנים הם המוצלחים ביותר מבחינת הצלחת הקינון.
באופן מקומי, כניסה קטנה יכולה לעזור בהפחתת הסיכוי שזרזירים מצויים ישתלטו על הקן.
הנקבה לוקחת על עצמה את רוב העבודה, ולעיתים קרובות מטייחת גם את החלל הפנימי, והשלמת הקן לוקחת עד ארבעה שבועות.
לעיתים קרובות נעשה בקן שימוש חוזר.
התטולה מכילה לרוב 6–9 ביצים לבנות מנומרות באדום, אם כי לעיתים מספר הביצים מגיע עד ל-13. גודלן 19.5 על 14.4 מ"מ בממוצע, ומשקלן 2.3 גרם כאשר 6% מכך מהקליפה.
הנקבה דוגרת על הביצים במשך 13–18 ימים עד לבקיעה, ומגדלת את האפרוחים הפלומתיים עד שהם פורחים 20–26 ימים לאחר מכן.
שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים בקן וממשיכים לאחר שהם פורחים ועד שהם הופכים לעצמאיים בערך 8–14 ימים לאחר-מכן.
בדרך כלל ישנו מחזור קינון אחד בשנה.
כאשר הקינון מתבצע בתיבות קינון, גודל התטולה ומספר הגוזלים גדול יותר בתיבות גדולות יותר.
מסיבות שאינן ברורות, אין קשר בין גודל החלל לבין תוצאות הקינון של חורי קינון טבעיים.
האופי היציב של מין זה גורם לכך שצעירים יכולים להשתלט על טריטוריה רק על-ידי מציאת אזור פנוי או החלפת בוגר מת.
באירופה, עופות צעירים כמעט תמיד עוברים לבית גידול לא מאוכלס, אך בשטחים הגדולים יותר של סיביר רובם נשארים בטווח הקינון של זוג בוגר.
שיעור ההישרדות השנתי לבוגרים ברוב תחום התפוצה עומד על סביבות 51%, ומחקר בלגי מצא שיעור הישרדות מקומי של 25% לצעירים.
תוחלת החיים הטיפוסית היא כשנתיים והגיל המקסימלי הידוע לפרט חופשי הוא 12 שנים ו-11 חודשים בבריטניה.
בעונות הסתיו והחורף, התזונה מתרחבת גם לאגוזים וזרעים, אגוזי לוז ופירות אשור.
הצעירים ניזונים בעיקר מהחרקים המועדפים על הוריהם, בתוספת זרעים מעטים.
פריטי מזון מלוקטים בעיקר על גבי גזעי עצים וענפים מרכזיים גדולים, אך לעיתים גם מענפים קטנים יותר, ומדי פעם אף מהקרקע; במיוחד מחוץ לעונת הקינון.
הסיטות משחרות מזון גם בטיפוס אופייני כשראשן כלפי מטה.
חלק מהטרף נלכד במעוף, וסיטות יסירו קליפות או עצים רקובים כדי להגיע לחרקים, אם כי הן לא יכולות לקדוח בעץ בריא בדומה לנקרים.
זוג עשוי להצטרף באופן זמני ללהקת מיני ציפורים מעורבת בחיפוש אחר מזון כשזו חולפת דרך הטריטוריה שלהן.
הסיטה האירופית מבקרת תדירה בשולחנות האכלה ומתקנים שונים לציפורים במיוחד בחורף, ותאכל פריטי מזון מעשה ידי אדם כמו שומן, גבינה, חמאה ולחם.
היא אף תועדה אוכלת מפסולת בתי מטבחיים.
הסיטה נוהגת לדחוק פריטי מזון קשים גדולים כמו אגוזים או חרקים גדולים לתוך חריצים בקליפת העץ ולרסק אותם עם מקורה החזק.
היא נוהגת לאחסן מזון צמחי במשך כל השנה, אך בעיקר בסתיו.
זרעים בודדים מוסתרים בסדקים בקליפות עץ, ומדי פעם בקירות או בקרקע.
פריט המזון מוסתר בדרך כלל באמצעות חזזית, טחב או קליפות עץ קטנות.
המזון המאוחסן נשלף במזג אוויר קר.
ציפורים סיביריות אוגרות את הצנוברים של האורן הסיבירי, ולפעמים מספיקמ מזון נאגר כדי להחזיק אותן לשנה שלמה.
מזון במטמון עשוי לכלול לפעמים חומר שאינו צמחי כמו חתיכות לחם, זחלים ודרנים; אותם היא הורגת במהלומות מקור.
אגירה היא אסטרטגיה ארוכת טווח, פריטי מזון מאוחסנים נצרכים רק כאשר הסיטה מתקשה במציאת מזון טרי, לפעמים עד שלושה חודשים לאחר האחסון.
סיטות עם אספקת מזון מאוחסנת טובה יותר בעלות חוסן גבוה יותר מאלו עם משאבים מוגבלים יותר.
יבול פירות האשור משתנה מאוד משנה לשנה; באוכלוסיות בהן הוא מהווה חלק חשוב מהתזונה, שיעורי ההישרדות של בוגרים אינם מושפעים במידה רבה בשנים עם יבול גרוע, אך מספר הצעירים יורד בסתיו כשהם מתיים ברעב או נודדים.
באזורים בהם לוז מצוי הוא סוג העצים הנפוץ, יש דפוס דומה של הישרדות בוגרים ואובדן של פרטים צעירים בשנים עם יבול גרוע.
על פני רוב תפוצתו האירופית, הטורף העיקרי של הסיטה האירופית הוא הנץ המצוי.
מינים נוספים הידועים כטורפים של הסיטה כוללים את הנץ הגדול, בז עצים, לילית מצויה, כוס גמדי, ומיני סמור שונים.
מחקר שוודי הראה כי 6.2% מקני הסיטות באזור המחקר שלהם נפשטו על ידי טורפים.
העבריינים לא זוהו, אבל הטורף העיקרי היחיד של קיני ירגזים באותו מחקר היה הנקר העקוד.
זרזירים מצויים משתלטים לעיתים על חורי קינון של הסיטה האירופית, ומפחיתים את הצלחות הקינון שלהן.
סביר יותר להניח שזה יקרה כאשר הקן גבוה בעץ ויש צפיפות קינון מקומית טובה של הסיטה.
המין הפולש דררה מצויה עשוי להתחרות גם עם הסיטה האירופית על חורי קינון.
התוכים נוטים להופיע בכיסי יערות עירוניים, בעוד שהסיטות מעדיפות חורשות אלון עתיקות גדולות, מה שמפחית את רמת התחרות.
אורניתולוגים שערכו מחקר בבלגיה בשנת 2010 הראו כי הבעיה לא הייתה כה חמורה עד כדי כך שהצדיקה את דילול התוכים.
קרדיות מהסוג Ptilonyssus, כגון P.
sittae, נמצאו בחללי האף של הסיטה האירופית.
מחקרים קטנים בסלובקיה ובספרד לא מצאו טפילי דם, אך סקר ספרדי גדול יותר מצא עדויות מסוימות לזיהום מפלסמודיום.
בסקר של BirdLife International משנת 2015 נאמדה האוכלוסייה האירופית של הסיטה האירופית ב-21.4–42.8 מיליון פרטים, בעוד שהאוכלוסיות בסין, טייוואן, קוריאה, יפן ורוסיה מוערכות כל אחת בין 10,000 ל-100,000 זוגות מקננים.
הסך העולמי של המין מוערך בין 10–500 מיליון פרטים.
תפוצת הקינון הידועה היא בערך 23.3 מיליון קמ"ר, המהווה חלק נרחב מבית הגידול המתאים הפוטנציאלי, ונראה שהאוכלוסייה יציבה.
המספרים הגדולים ותפוצת הקינון העצומה גורמים לכך שמין זה מסווג על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע במצב שימור "ללא חשש".
הסיטה האירופית נפוצה בחלק גדול מהתפוצה שלה, אם כי הצפיפות נמוכה יותר בצפון הרחוק וביערות מחטניים.
המספרים השנתיים בסיביר משתנים בהתאם לזמינות האצטרובלים משנה לשנה.
בעשורים האחרונים התפשטה הסיטה לסקוטלנד והולנד, והרחיבה את תפוצתה בוויילס, צפון אנגליה, נורווגיה ורכס הרי האטלס הגבוה בצפון אפריקה.
asiatica מקנן לסירוגין בפינלנד ובצפון שוודיה באירועי התפרצות לא סדירים של המין.
מכיוון שעצים גדולים הם חיוניים, כריתה או דילול של חורש ותיק עלולים להוביל לירידה מקומית או אף לאובדן אוכלוסיות.
הסיטי גראונד הוא אצטדיון כדורגל על גדות נהר טרנט בנוטינגהאם, אנגליה.
האצטדיון מכיל 30,455 מקומות והוא משמש כמגרשה הביתי של נוטינגהאם פורסט.
הסיטי גראונד היה אחד מ-8 המגרשים שאירחו את יורו 1996.
מועדון הכדורגל נוטינגהאם פורסט הוקם בשנת 1865, ובעשורים הראשונים לקיומו נדד בין מספר מגרשים בעיירה נוטניגהאם, ביניהם מגרש פורסט שמשם קיבל המועדון את שמו.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 עבר המועדון לאצטדיון הטאון גראונד.
ביולי 1897 שונה שמו של המגרש לתקופה קצרה לאצטדיון "הסיטי גראונד" כמחווה למעמד העיר אותו קיבלה נוטינגהאם באותה שנה.
אך מועצת העיר שזה עתה הוקמה תכננה לפתח מחדש את האזור, ונתנה לפורסט אתר מחוץ לגבולות העיר בצד הדרומי של נהר טרנט, בו תוכל הקבוצה להקים אצטדיון חדש שהוא אצטדיון הסיטי גראונד של ימינו.
אדמה זו הוענקה לראש עיריית נוטינגהאם על ידי אדוארד השישי במגילה מלכותית מיום 21 בפברואר 1551, מתוך כוונה שדמי השכירות מהאדמה החקלאית יממנו את תחזוקת גשר טרנט הסמוך.
מועצת העיר העניקה למועדון חוזה חכירה ל-21 שנים על האתר, והמועדון אישר את התוכנית לעבור למגרש החדש בפגישה השנתית שלו בדצמבר 1897.
בכדי לגייס 3,000 ליש"ט שנדרשו לטובת מימון המעבר, המועדון ביקש מחברים, אוהדים ואנשי עסקים לרכוש איגרות חוב של "תוכנית המגרש החדש" בעלות של 5 ליש"ט כל אחת, ובכך גייס המועדון מעל 2,000 ליש"ט.
רבות מאיגרות החוב מעולם לא נפרעו, ובעלי האג"ח למעשה תרמו למימון האצטדיון החדש.
פורסט שיחקה לראשונה באצטדיון סיטי גראונד החדש כבר באפריל 1898, אך האצטדיון לא נפתח רשמית עד למשחק הראשון של העונה שלאחר מכן בליגה הראשונה, ולמעשה הפתיחה הרשמית הייתה ב-3 בספטמבר 1898, כשפורסט אירחה את בלקברן רוברס לעיני כ-15,000 צופים.
משחק הסיבוב הראשון של פורסט בגביע האנגלי נגד אסטון וילה בשנת 1898 משך קהל של 32,070 צופים, וזו הייתה הפעם הראשונה שמשחק כדורגל בנוטינגהאם גרף הכנסות של מעל 1,000 ליש"ט.
האצטדיון עמד בציפיות וזכה להכרה כאחד מהאצטדיונים הטובים באנגליה.
ועל כן נבחר לארח את חצי גמר הגביע האנגלי בשנת 1899. ובין השנים 1899 ל-1905, אירח האצטדיון ארבע פעמים את חצי גמר הגביע.
ואף אירח משחק בינלאומי ב-1909 בין נבחרת אנגליה לנבחרת ויילס.
כמו כן בעשורים הראשונים של המאה העשרים היריבה העירונית נוטס קאונטי השתמשה בסיטי גראונד באופן קבע מכיוון שהאצטדיון שלה, אצטדיון טרנט ברידג' הועדף לטובת משחקי קריקט.
בשנת 1935, דחה המועדון הזדמנות לרכוש את המגרש מהעיר נוטינגהאם תמורת 7,000 ליש"ט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המגרש ניזוק קשות בהפצצה שאירעה במאי 1941.
לאחר מלחמת העולם השנייה עד יורו 1996
בשנות ה-50 עם עלייתה של פורסט חזרה לליגה הראשונה המגרש שופץ והורחב.
וב-12 באוקטובר 1957 נפתח יציע מזרחי חדש שהגדיל את קיבולת האצטדיון ל-48,000 מקומות, ובמשחק הראשון של פורסט מאז 1925 בליגה הבכירה, נגד מנצ'סטר יונייטד נרשם שיא של 47,804 צופים.
שיא הצופים בכל הזמנים של האצטדיון, שעמד על 49,946, נקבע באוקטובר 1967, כאשר פורסט ניצחה את אותה מנצ'סטר יונייטד 3–1 במשחק ליגה, כחמישה חודשים לאחר שבסיום עונת 1966/1967 סיימה פורסט כסגניתה של יונייטד.
היציע הראשי הורחב ושופץ בין השנים 1962 ל-1965, עם משרדים חדשים, חדרי הלבשה, מחסנים, חדרי טיפולים ויציעי עיתונות.
אולם, ב-24 באוגוסט 1968 פרצה שריפה ביציע במהלך משחק ליגה נגד לידס יונייטד, שריפה שהתחילה ליד חדרי ההלבשה והתפשטה במהירות דרך המבנה, שהיה ברובו עשוי מעץ.
היציע ניזוק, אך למרות קהל שמנה 31,126 צופים, איש מהם לא נפגע.
הפציעות היחידות שדווחו היו של צוות הטלוויזיה ששהה על הגג.
אולם אף על פי שהיו מעט נפגעים בנפש, רבים מחפצי המועדון, גביעים ומזכרות אבדו בעקבות השריפה.
בשנת 1991, הציעה מועצת העיר נוטינגהאם לבנות אצטדיון חדש באתר תחנת הכוח וילפורד שיכיל 45,000 מושבים, ויהיה משותף לפורסט ולנוטס קאונטי.
אך פורסט לא הסכימה להצעה ובמקום זאת החליטה להשקיע בשיפוץ הסיטי גראונד.
הפיתוח הגדול הראשון התרחש בשנים 1992–1993, ולאחר מכן שוב בשנים 1994–1996 לקראת אירוח יורו 1996. עמידה בסטנדרטים של אופ"א לאירוח היורו הביאו את המגרש לקיבולת של כ-30,500 מושבים.
המאה ה-21, הצעות להקמת אצטדיון חדש ושיפוץ
לאחר שהיזמים החליטו שלא להמשיך, הוכרזה בשנת 2008 הצעה חדשה לבניית אצטדיון בן 50,000 מושבים בעלות של 100 מיליון ליש"ט ליד המרכז הלאומי לספורט ימי בהולם פיירפונט.
תוכנית שהייתה חלק מהצעתה של אנגליה לאירוח מונדיאל 2018. המועדון טען כי ניתן לשפץ את היציע הראשי בסיטי גראונד כך שהאצטדיון יוכל להכיל 37,000 מקומות ישיבה, אך בעיות גישה יגרמו לכך שהאצטדיון לעולם לא יוכל לארח משחקים במסגרת גביע העולם או טורנירים בינלאומיים אחרים.
האצטדיון החדש לעומת זאת היה דורש בניית גשר חדש מעל נהר טרנט ועבודות הנדסה נרחבות כדי להתגבר על הסיכון שנגרם ממיקומו על מישור ההצפה של הנהר.
אך רעיון זה ירד מהפרק עקב ההנחה כי הוא ייתקל בהתנגדות משמעותית מצד התושבים.
קיבולת האצטדיון החדש תוכננה להיות מופחתת ל-38,000 עם הסרת המושבים הזמניים לאחר גביע העולם.
ההצעה נתקלה בהתנגדות מצד תושבים מקומיים ובמאבק פוליטי, כאשר מועצת מחוז נוטינגהאמשייר חזרה בה מתמיכתה בהצעה זמן קצר לפני הגשתה, בטענה שלא ניתנה תשומת לב מספקת לפיתוח מחדש של שטח העיר והתנגדה להצעה לבנות 4,000 יחידות דיור על שטחים פתוחים, וגם הצעה זו לא יצאה לפועל לבסוף.
ב-2012, נרכשה פורסט על ידי פאוז אל-חסאווי הכוויתי, שהודיע על תוכניות ארוכות טווח לבניית אצטדיון חדש הרחק מהסיטי גראונד, אך הצהיר כי בטווח הקצר הסיטי גראונד ישופץ.
בדצמבר 2012 הותקנו שני מסכים גדולים, יחד עם לוחות פרסום מסביב למגרש בפרויקט שעלותו הייתה יותר ממיליון ליש"ט.
מספר שנים מאוחר יותר בעקבות בעיות בטיחות שהתגלו, קיבולת האצטדיון צומצמה ל-24,357 לקראת עונת 2016/2017. עד למכירת המועדון על ידי משפחת חסאווי ב-2017, הסיטי גראונד ספג ביקורת על כך שהגיע למצב של ריקבון.
ובעקבות כך בקיץ 2017 תחת הבעלים החדש אוונגלוס מרינאקיס, החלו עבודות שיפוץ שכללו חדרי הלבשה משופרים וסככות חדשות עם מושבים מרופדים, לצד עבודות תחזוקה כלליות באצטדיון.
ב-28 בפברואר 2019, חתם המועדון עם עיריית נוטינגהאם על הארכת חוזה השכירות של המועדון על המגרש ל-250 שנים, מה שאפשר למועדון להתמקד בתוכניות ארוכות טווח לפיתוח האצטדיון והאזור שמסביב.
כאשר התכנית הייתה שהמבנה החדש, המודרני והמתקדם יגדיל את קיבולת הצופים של אצטדיון הסיטי גראונד ל-38,000 לאחר השלמתו.
המועדון קיווה שהעבודות יחלו בסוף עונת 2019/2020. עם זאת, תוכניות הפיתוח הוקפאו זמנית עקב מגפת הקורונה.
ב-1 ביוני 2021, הגישה פורסט בקשה לתכנון מתוקן, שכללה תוכניות פיתוח למגורים ששונו כדי לרצות את המתכננים והמשקיעים.
לאחר עיכוב ממושך, ב-28 ביולי 2022, ניתן היתר בנייה על ידי מועצת רובע ראשקליף.
תוכניות הפיתוח הללו שוב עלו בסימן שאלה לאחר סכסוך על דמי השכירות בין המועדון למועצת העיר שצץ בפברואר 2024, מה שהוביל את המועדון להצהיר כי הוא יאלץ לחדש את תוכניותיו לעבור למקום אחר אלא אם כן יושג הסכם.
עם זאת, ביולי 2024 הסכימה מועצת העיר למכור את אדמת האצטדיון למועדון.
אצטדיון סיטי גראונד עבר מאמצי פיתוח משמעותיים, במיוחד לאחר חזרתה של נוטינגהאם פורסט לפרמייר ליג בעונת 2022/2023, לאחר היעדרות של מעל 20 שנה.
ונכון לשנת 2025 הוא מכיל 30,404 מקומות ישיבה.
הסיטי גראונד היה אחד מ-8 האצטדיונים שאירחו את יורו 1996 שנערך באנגליה, ואלו המשחקים שנערכו בו במסגרת הטורניר:
תאריךקבוצה א'תוצאהקבוצה ב'שלב11 ביוני 19960–1שלב הבתים14 ביוני 19961–0שלב הבתים19 ביוני 19960–3שלב הבתים
מלבד כדורגל, האצטדיון אירח גם אירועים גדולים נוספים.
סיטרואן (צרפתית: Citroën) היא יצרנית מכוניות צרפתית שנוסדה בשנת 1919.
מייסד החברה אנדרה סיטרואן נולד בשנת 1878 למשפחה יהודית ממוצא הולנדי (פירוש השם סיטרואן הוא "לימון" בהולנדית וצרפתית).
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא ולאחר שחרורו התקבל לעבודה במפעל המכוניות הכושל מורס, שם פגש את הנרי פורד, מייסד חברת פורד, שהגיע כדי לסייע ביעול תהליכי היצור במפעל.
ב-1913 הקים סיטרואן מפעל ליצור גלגלי שיניים בפטנט ייחודי שאותו רכש – שילוב של שני גלגלי שיניים אלכסוניים זה לצד זה בכיוונים הפוכים, על מנת לבטל את העומס הצירי שנוצר בשל השימוש בגלגל שיניים אלכסוני.
דוגמת שילוב זה הפכה לסימלה של חברת סיטרואן בשנת 1919.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה רכש אנדרה שטח אדמה בפרברי פריז, על רציף Quai de Javel.
הוא הקים מפעל תחמושת שיצר פגזים בשיטות אמריקאיות, והגיע לתפוקה של 5,000 פגזים ליום.
המפעל ירד בחשיבותו לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלה ירידה בביקוש למוצריו.
עם זאת הטכנולוגיה שלו התאימה לחזונו של אנדרה סיטרואן לייצור מכוניות בפס יצור.