tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מונטגומרי, אותו גם ביימה מעוז לצד משה קפטן.
בשנת 2002 גילמה את סטפני בהצגה "דואט לאחת" מאת טום קמפינסקי, בבימויה של אתי רזניק.
בתיאטרון באר שבע: בשנת 2004 גילמה את וואלס ברייאר בהצגה "לא כולל שינה" מאת ליסה לומר, בבימויו של אלון אופיר.
בתיאטרון המסחרי: בשנת 2002 גילמה את הלנה במחזמר "קטנטנות" מאת סמדר שיר, בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2007 גילמה את מלכת נרניה במחזמר "נרניה" מאת ק.ס לואיס, בבימויו של משה קפטן.
בתיאטרון הקאמרי: בשנת 2011 גילמה את עדנה בהצגה "האסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון, בבימויו של אלון אופיר.
באותה שנה גילמה את ציקי בהצגה "בעל למופת" מאת יהושע סובול, בבימויה של איה קפלן.
בשנת 2013 גילמה את מארי בהצגה "הם יורים גם בסוסים" מאת הוראס מק'קוי, בבימויו של שלומי מוסקוביץ'.
בתיאטרון הבימה: בשנת 2014 גילמה את דמותן של הוויקונטית דה בוסיאן והמבשלת בהצגה "אבא גוריו" מאת אונורה דה בלזק, בבימויה של שיר גולדברג.
באותה שנה גילמה את נעמי מואב בהצגה "זרעים של שתיקה" מאת רובי פורת-שובל, בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2015 גילמה את יוקסטה בהצגה "אדיפוס – תיאור מקרה" מאת סופקלס, בבימויו של חנן שניר.
באותה שנה גילמה את זילפה בהצגה "יהוא" מאת גלעד עברון, בבימויו של אילן רונן ואת אלן אלקוק בהצגה "מה עושים עם ג'ני" מאת ד.ר.
ויילד, בעיבודו ובימויו של הלל מיטלפונקט.
בגין משחקה בהצגה זו, זכתה מעוז בפרס השחקנית המצטיינת בטקס פרסי התיאטרון הלאומי הבימה.
בשנת 2017 גילמה את מרגרט ברדלי בהצגה "אמא אמרה שאסור" מאת שרלוט קיטלי, בבימויה של אתי רזניק.
באותה שנה גילמה את איילת בהצגה "ספיניג" מאת אשכול נבו, בבימויו של רועי שגב ואת נטשה בהצגה "שלוש אחיות", מאת אנטון צ'כוב ובבימויו של חנן שניר.
בשנת 2018 גילמה את מרתה בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף" מאת אדוארד אלבי, בבימויו של אילן רונן, ואת פילומנה בהצגה "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו, בבימויו של רוני פינקוביץ'.
באותה שנה גילמה את דמותה של אפי בהצגה "זרים מושלמים", בעיבודו של ארז דריגס ובבימויו של נתן דטנר.
בשנת 2021 גילמה את איילת בהצגה "בקשתה האחרונה של רווקה" מאת נעם גיל ובבימויו של יגאל זקס, ואת רחל מרכוס במחזה "עוד חוזר הניגון" מאת מוטי לרנר בבימויו של משה קפטן.
ממאי 2022 מגלמת את ככה-ככה בהצגה "הרטיטי את ליבי" מאת חנוך לוין, בבימויה של מירי לזר.
בשנת 2022 החלה לגלם את חנה קשמן במחזה מניין נשים מאת נעמי רגן ובבימויה של לילך סגל.
בשנת 2023 החלה לגלם את דמותה של חנה ירקוני בהצגה "הגברת הראשונה" המספרת את סיפורה של גולדה מאיר, מאת מוטי לרנר, בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2024 שיחקה במחזה "סיפורי מקלט" שנוצר בעקבות אירועי ה-7 באוקטובר, ובמחזה "מרי סטיוארט" בתפקיד הכפול של אליזבט מלכת אנגליה ומרי סטיוארט מלכת הסקוטים.
בשנת 2025 החלה לגלם את דמותה של לוריין במחזה "משהו טוב" מאת איליין מרפי.
כמו כן, השתתפה בשלושה פסטיבלי מחזות קצרים בצוותא, במחזות: "סבון", "יודה'לה" ו-"סניף אטלנטה".
בשנת 2004 השתתפה בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2014 השתתפה בסדרה "פלפלים צהובים" בתפקיד ד"ר רחלי שחק.
בשנת 2016 השתתפה בסרט "הפורצת" ובסדרות "כל העולם במה-שייקספיר לילדים".
בשנת 2019 השתתפה בסדרה "מצולמים" של HOT בתפקיד אריאלה הפסיכולוגית.
בשנת 2022 השתתפה בסדרה שקשוקה של כאן חינוכית כאמא של רני.
בשנת 2003 נישאה לבמאי משה קפטן ולהם שני ילדים.
שנהתיאטרוןהצגהתפקידמחבר/כותבבמאי/במאיתהערות / פרסים1996חיפהתשובהליליתנוריאל טוביאסאילן תורן1997מלאכים באמריקההרפרטוני קושנררוני פינקוביץ'טייבל'ה והשד שלהטייבל'היצחק בשביס זינגרמיכאל רזניקוביץ'1998אותלודזדמונהויליאם שייקספיריוסי פולק1999להיות או לא להיותמריהארנסט לוביטשרוני פינקוביץ'1996הספרייהמעגל הגיר הקווקזיאשת המושלברטולט ברכטעידו ריקלין2000טעות ברצחפרידהג'נט גריןמיטקו בוזקוביוסף וכתונת הפסים המשגעתאשת פוטיפראנדרו לויד וובר, טים רייסמשה קפטןמחזמר2001מולי סווינימוליבריאן פרילאתי רזניקהאסופיתמרילהל.מ.
מונטגומריאתי רזניק, משה קפטןגם ביימה2002דואט לאחתסטפניטום קמפינסקיאתי רזניק2000בית ליסיןהרומן הראשון שליליסהדונלד מרגוליסאבישי מילשטייןמועמדת לפרס שחקנית משנה (2001)2005יומניםגליהאורן יעקוביקארין סיגל2008עלמה ורותרבקהגורן אגמוןמיכה לבינסון2009פרינסס מרי 7שרהיואב מיכאלירוני פינקוביץ'פרס השחקנית המצטיינת – פסטיבל "פותחים במה"2004באר שבעלא כולל שינהוואלס ברייארליסה לומראלון אופיר2002מסחריקטנטנותהלנהסמדר שירמשה קפטןמחזמר2007נרניהמלכת נרניהק.ס.
לואיס2011הקאמריהאסיר בלב העירעדנהניל סיימוןאלון אופירבעל למופתציקייהושע סובולאיה קפלן2013הם יורים גם בסוסיםמאריהוראס מק'קוישלומי מוסקוביץ'2014הבימהאבא גוריוהוויקונטית דה בוסיאן / המבשלתאונורה דה בלזקשיר גולדברגזרעים של שתיקהנעמי מואברובי פורת שובלמשה קפטן2015אדיפוס – תיאור מקרהיוקסטהסופקלסחנן שניריהואזילפהגלעד עברוןאילן רונןמה עושים עם ג'ניאלן אלקוקד.ר.
שנהסוגשםתפקיד2004סדרהמעורב ירושלמי2014פלפלים צהוביםד"ר רחלי שחק2016סרטהפורצתסדרהכל העולם במה – שייקספיר לילדים2019מצולמים (HOT)אריאלה, הפסיכולוגית2022שקשוקהאמא של רני
סוגשםהערותפסטיבל מחזות קצרים (צוותא)סבון–פסטיבל מחזות קצרים (צוותא)יודה'לה–פסטיבל מחזות קצרים (צוותא)סניף אטלנטה–
מאיה יינג לין היא אמנית, מעצבת ואדריכלית אמריקאית שעוסקת בעיקר באומנות אדמה (Land art).
מאיה לין, בת למשפחת מהגרים מסין, נולדה באתונה, אוהיו שבארצות הברית.
אביה היגר מסין לארצות הברית בשנת 1948 ואמה היגרה כשנה לאחר מכן, ממש לפני עליית השלטון הקומוניסטי בסין.
אביה כיהן כראש אוניברסיטת אוהיו לאומנויות ובין היתר עסק בחמר ובפיסול ואמה לימדה שם ספרות וכתבה שירה.
לין היא גם אחייניתה של לין היויון, משוררת וארכיטקטית.
הוריה של לין בחרו לגדלה כאמריקאית, דוברת אנגלית בלבד, במטרה שתשתלב בחברה בה גדלה.
היא גדלה בבית אינטלקטואלי עם שני הורים אומנים ונחשפה כבר בגיל צעיר לתחומי האומנות השונים.
לין אהבה ללמוד בבית הספר וכהעשרה לקחה קורסים באוניברסיטה בה עבדו הוריה.
היא הצטיינה בלימודי המתמטיקה, מה שהעצים את רצונה להגיע לתחום האדריכלות אשר משלב את שני הנושאים האהובים עליה, מתמטיקה ואומנות.
לין למדה באוניברסיטת ייל אומנות ואדריכלות.
במהלך לימודיה השתתפה וזכתה בתחרות אדריכלות אמריקאית לבניית אנדרטת הזיכרון למלחמת וייטנאם.
לאחר הזכייה, לין הביעה חשש שבגיל 21 הקריירה שלה הגיעה לשיאה עוד בטרם התחילה.
לין סיימה את לימודי התואר הראשון באומנויות בהצטיינות יתרה בשנת 1981 והמשיכה ללימודי תואר שני באדריכלות, אותו סיימה בשנת 1986.
עדכנית ל-2018, מאיה לין מתגוררת בניו יורק.
היא נשואה לדניאל וולף, צלם, ולהם שתי בנות.
יש לה אח גדול, טאו לין, שעוסק בספרות.
נושא איכות הסביבה העסיק את מאיה לין ובא לידי ביטוי בעבודותיה השונות ובאתרי הזיכרון שהיא בונה, בהם היא התמקדה ביחס של האדם לסביבה והשתמשה באלמנטים של הטבע והמרחבים השונים.
הקו שמנחה אותה בעבודותיה הוא הזרימה עם הנוף הקיים והטבע ולא ההשתלטות עליו.
בשנת 2009 הציגה בניו יורק תערוכה בשם "מרחבים ממוחזרים" שבה עשתה שימוש חוזר בחומרים מהיום-יום, כמו קרטונים וצעצועים ישנים.
בשנת 2009 יצרה את האנדרטה "מה חסר?" () בשיתוף פעולה עם מדענים ואמנים נוספים.
בעבודה זו, ביקשה מאיה לין להפנות את תשומת לב המתבוננים בעבודה לתהליך התפרקות ה"פאזל" הענק בשם כדור הארץ בשל פעולות אנוש.
יצירה זו מורכבת מארבעה אלמנטים: פסל קבוע, אתר אינטרנט המתעדכן כל הזמן, ספר וסיור.
ב-1981, בעודה תלמידה באוניברסיטת ייל, עיצבה לין את פרויקט סוף השנה שלה שזכה בתחרות אמריקאית להקמת האנדרטה לזכר מלחמת וייטנאם.
האנדרטה עשויה משני קירות גרניט שחורים הממוקמים בצורה שיוצרת את האות "וי".
על הקירות חקוקים שמות 58,282 הנופלים והנעדרים במלחמת וייטנאם לפי סדר כרונולוגי, כדי לייצר תחושת הזדהות ומעין מעגל שנסגר במהלך המעבר באנדרטה.
את ההשראה לעבודתה על האנדרטה שאבה לין מאנדרטת תיאפוואל לנעדרי הסום בצרפת שעיצב הארכיטקט הבריטי אדווין לצ'אנס.
כמו כן, הושפעה לין מזרם האומנות המינימליסטית משנות השישים של המאה ה-20.
בראיונות שונים תיארה לין את מסעה כסטודנטית בשנה האחרונה בייל ובתחרות: ארכיטקטית צעירה שרבים זלזלו בה בשל מוצאה, מינה וגילה הצעיר.
על השאלה האם היא מוצאת אירוניה בעובדה שבחורה אסיאתית נבחרה לעצב את אנדרטת וייטנאם, השיבה לין בנחרצות שאין לשפוט אדם לפי מוצאו.
במהלך עבודת המחקר לקראת פרויקט האנדרטה, לין הגיעה לתובנה שרוב אנדרטאות ההנצחה בהן ביקרה מעבירות מסר של האדרת המנהיגים ופחות של הנצחת החללים שנפלו בקרב.
הרעיון שהציעה לין לתחרות היה נחשב מהפכני ורבים בתחילה לא אהבו אותו.
גם לאחר זכייתה בתחרות, נשאר הרעיון שנוי במחלוקת בקרב מיעוט בציבור האמריקאי ובין חברי ועדת הפרויקט.
הקמת האנדרטה עוררה זעם בקרב השמרנים, שטענו כי עיצוב האנדרטה אנטי-מלחמתי מדי, ולכן נוסף בסמוך, על פי דרישתם, פסל שלושת החיילים, הקונבנציונלי יותר.
בין המתנגדים היה תום קארהארט, חבר בוועדה הבוחנת של התחרות, שאמר: "אני לא חושב שיש משהו יותר מעליב מהאנדרטה הזו.
אף אחד לא צריך לעשות תואר באומנות בשביל להבין מה האנדרטה הזו מסמלת.
מאז הקמתה מבקרים באנדרטה כארבעה מיליון איש מדי שנה.
כעבור שנים רבות ובראייה לאחור אמרה לין: "אני מרגישה שהאנדרטה הזו משקפת את הראייה שלי על אתרי זיכרון ואיך הם צריכים להיראות: כנים לגבי המציאות של המלחמה, מדברים על אובדן החיים במלחמה והזיכרון של מי ששירת, במיוחד אלו שנהרגו".
לאחר ההצלחה בבניית האנדרטה, לין פנתה לקריירה אומנותית ארכיטקטית, שבה היא עיצבה מבנים שונים שהמוכר ביותר מבניהם הוא המוזיאון הסיני בניו יורק.
בשנת 1988 עיצבה לין אנדרטה לתנועת זכויות האזרח באלבמה בה עשתה שימוש באלמנטים דומים ובאותו קו מינימלסטי: אבן גרניט שחורה עליה ציטוט של מרטין לותר קינג: "יש לי חלום".
בשנת 1993 עיצבה לין את "שולחן הנשים", שמוצב באוניברסיטת ייל ומטרתו להנציח את הנוכחות הנשית באוניברסיטת ייל.
בשנת 1995 יצרה לין את הראשון מתוך שלושה בסדרת "גלים" שנראה כמו משטח דשא עם גלי ים.
לאחר עשר שנים יצרה את השני בסדרה, ובשנת 2009 יצרה את האחרון בסדרה.
בשנת 2000 יצרה לין אנדרטה בעלת שבעה חלקים שמתארת את ההשפעה ההיסטורית של הילידים באמריקה על צפון-מזרח ארצות הברית.
מאיה לין מקפידה לציין בראיונות עימה כי היא חשה חיבור מיוחד לאתרי הזיכרון שבנתה משום שלדבריה הם מנציחים התרחשויות ושינויים שחלו בחברה האמריקאית בשנות ילדותה והשפיעו על עיצוב אישיותה.
2000 - פרס אקדמיה של הצלחה
2007 - פרס עשרים וחמש השנים (אנדרטת מלחמת וייטנאם)
2009 - המדליה הלאומית לאמנויות
2014 - פרס דורותי וליליאן גיש
2016 - מדליית החירות הנשיאותית
בשנת 2005 נבחרה לין כמודל לאקדמיה האמריקאית לאומנות וספרות ולהיכל התהילה הנשי בסנקה פולס, ניו יורק.
מרגוט אלמקיס עזרן (1941 – 31 בדצמבר 2018), שנודעה בשם הבמה מאיה קזביאנקה הייתה זמרת ישראלית שזכתה להצלחה גדולה בצרפת בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20, והופיעה ברחבי העולם, כולל איראן, סוריה ולבנון.
מרגוט (מרגלית) אלמקיס עזרן נולדה בקזבלנקה שבמרוקו למשפחה יהודית.
בשנת 1949 עלתה לישראל עם דודתה והתגוררה בחיפה.
בגיל 13 יצאה לפריז לפגוש את הוריה שנמלטו ממרוקו.
אחד המפיקים של חברת "פיליפס" שמע אותה שרה במסיבה בבית הוריה את השיר: "רחל רחל" (השיר היה מפורסם בביצוע שושנה דמארי), והחתים אותה על חוזה הקלטות.
קזביאנקה הייתה התגלית הבאה של המפיק המוזיקלי ז'אק קנטי, אשר אסר עליה לשיר בעברית.
איב מונטאן היה שותף להצעה לשנות את שמה למאיה קזביאנקה.
היא התפרסמה בצרפת, שם הופיעה בין השאר לצדם של ז'ורז' ברסנס ואיב מונטאן באולימפיה.
התקליט הראשון שהוציאה כלל להיטים בצרפתית ובהם "רומנטיקה" ו"ילדי פיראוס".
בסוף שנות ה-50 פיתחה קריירה מצליחה בצרפת שהפכה אותה לכוכבת בינלאומית שהופיעה במדינות כמו רוסיה, מצרים, לבנון, איראן, ודרום אפריקה.
קזביאנקה הופיעה בצרפתית, ערבית, פרסית וטורקית, והקליטה ב-12 שפות.
בשנת 1961, בעת שביצעה את השיר "אווה מריה", נהגה להצטלב כדי שיחשבו שהיא נוצרייה.
בשנות ה-60 הפכה קזביאנקה לבת זוגו של השחקן והזמר המצרי-סורי פריד אל-אטרש (רומן שתועד בספר שהופץ במדינות ערב).
באותה תקופה התגוררה קזביאנקה עם אל-אטרש בארמונו הפרטי בחמדון שבלבנון.
בהמשך נישאה קזביאנקה לפייר דנלו (Danlou) שהיה אבי בתה והמפיק שלה, ושימש מנהל רדיו מונטה קרלו .
דנלו היה חבר קרוב של רנייה, נסיך מונקו.
עד שנות ה-80 הייתה קזביאנקה מוקפת בשומרי ראש שהגנו עליה ממעריציה הרבים.
בשנת 1967, בזמן הופעתה בתיאטרון בולשוי במוסקבה, הציגה את זהותה הישראלית בהמנון "התקווה".
בקהל היו אלכסיי קוסיגין והקוסמונאוט יורי גגארין.
מספר ימים לאחר ההופעה ברוסיה הוזמנה קזביאנקה להופיע בדמשק, לפני נשיא סוריה נור א-דין אל-אתאסי.
בזמן הופעתה הגיעו אנשי מודיעין סוריים לכיכר מרג'ה.
קזביאנקה נאלצה לברוח ללבנון, משם לקפריסין ולישראל.
העביר לאנשי המודיעין הסוריים את פרטיה לאחר הופעתה במוסקבה.
באמצע שנות ה-70 שבה קזביאנקה להתגורר בישראל והחלה לשיר גם בעברית.
בשנת 1973 השתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי עם "איילת מחמדים".
בפסטיבל הזמר והפזמון 1979 שרה את "היום אפשר לשיר" וביצעה מספר שירים מוכרים בארץ בשנות ה-80 כמו "שובה אליי", "אהבתי על חוף" ו"שמור לי את הריקוד האחרון".
ניסיונותיה לשחזר בישראל את הישגיה במדינות אחרות לא תמיד הצליחו, והיא יצאה מדי פעם להופעות מחוץ למדינה.
בשנות חייה האחרונות התגוררה בשכונת הדר בחיפה, ועבדה לפרנסתה כמורה לפיתוח קול.
קזביאנקה הקליטה 320 שירים, כ-30 מהם היו להיטים בישראל.
בין להיטיה המוכרים מחוץ לישראל: "אל מטאדור", "יא ג'מיל", "טנגו גיטרה", "רומנטיקה".
בשנת 2001 הוציאה את ספרה האוטוביוגרפי "אני והוא".
קזביאנקה נפטרה ב-31 בדצמבר 2018 ונטמנה בכפר תבור.
מאיה לבני (נולדה ב-10 ביולי 1997) היא שחקנית, מדבבת וזמרת ישראלית.
לבני נולדה בווייטנאם ובגיל שלושה חודשים אומצה והגיעה לישראל.
למדה בבית הספר "קמפוס אריסון לאמנויות", בוגרת "המסלול לתיאטרון ומחזות זמר" של עידן ליפר.בן זוגה של לבני מ-5 באוקטובר 2024 הוא השחקן דין גרבר.
מגיל 7 החלה להופיע בסדרות והצגות רבות כמו "בית הכלבים" בתפקיד מוש, "יובל המבולבל", "רחוב שמש 22", "חבורת ירון גאון" בתפקיד גלי, "הקלמרים", "פסטיגל גיבורי על", "פסטיגל גיבורי הממלכה האבודה (פנטזיה)", "פסטיגל על הזמן" ועוד.
בשנת 2009 שחקה במחזה "היה או לא היה" בבמויו של עמרי ניצן ובמחזמר "אוליבר" בבמויו של משה קפטן.
בשנת 2010 שיחקה במחזמר "אנה ומלך סיאם".
בין השנים 2008 עד 2015 שיחקה במחזמר "ספר הג'ונגל – חברים לנצח" בבימויו של אמיר פיי גוטמן.
החל משנת 2017 משחקת במחזמר "אבניו קיו" בבמויו של עידן ליפר.
בשנת 2013 השתתפה בתוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל", שם צלחה את האודישן הראשון עם השיר "אילו יכולתי" של ריקי גל, אך הודחה במחנה האימונים.
החל משנת 2018 משחקת במחזמר "אנני" בבימויו של צדי צרפתי.
בשנת 2019 החלה ללמוד ב"סטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין" והחלה לדבב ב"מגלים צלילים עם לולי".
בנוסף, השתתפה בעונה השלישית של התוכנית "צומת מילר" בתפקיד מרלין.
בשנת 2021 גילמה את נעמי בסדרה מאנקיז.
בשנת 2022 גילמה את סו לין בסדרה אינפיניטי.
באותה שנה החלה לשחק במחזמר "החבדניקים" ב-תיאטרון הקאמרי בבימוים של אודי גוטשלק וגלעד קמחי לדובב בסדרה "מיני טף".
החל משנת 2025 משחקת במחזמר "פריסילה מלכת המדבר" בהבימה בבימויו של משה קפטן.
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2022פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקנית אהובה בסדרת נועראינפינטי
מאיה סנדו (ברומנית: Maia Sandu; נולדה ב-24 במאי 1972 בריסיפן) היא נשיאת מולדובה מ-24 בדצמבר 2020.
סנדו, רומנייה במוצאה, היא כלכלנית ופוליטיקאית מולדובית בעלת גישה פרו-אירופית.
עמדה בראש מפלגת "פעולה וסולידריות" וכיהנה בעברה כראש הממשלה של מולדובה, מ-8 ביוני עד ל-14 בנובמבר 2019, וכשרת החינוך בשנים 2012–2015.
מאיה סנדו נולדה בשנת 1972 לגריגוריה ואמיליה סנדו בכפר ריסיפן, במחוז פלשט, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית, שהייתה אז חלק מברית המועצות.
בשנים 1989–1994 למדה סנדו בפקולטה למנהל עסקים באקדמיה ללימודי כלכלה של מולדובה.
בשנים 1995–1998 למדה יחסים בין-לאומיים באקדמיה למנהל ציבורי ליד נשיאות רפובליקת מולדובה.
בשנים 2009–2010 היא למדה לתואר שני במנהל ציבורי בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בשנים 2010–2012 היא עבדה כיועצת של מנכ"ל הבנק העולמי בוושינגטון די.
החל מ-24 ביולי 2012 ועד ה-30 ביולי 2015 כיהנה באופן רצוף כשרת החינוך של רפובליקת מולדובה בממשלות של ולאד פילאט, יוריה ליאנקה, קיריל גאבוריץ' ונטליה גרמן.
החל משנת 2016 עמדה סנדו בראש המפלגה הפרו-אירופית "פעולה וסולידריות" שכרתה ברית עם מפלגה פרו-אירופית נוספת "כבוד ואמת" של אנדריי נסטאסה, תוך יצירת הגוש ACUM.
באותה שנה היא הייתה מועמדת לנשיאות מולדובה, אך הפסידה עם 48% מקולות הבוחרים לראש המפלגה הסוציאליסטית הפרו-רוסית, איגור דודון, שזכה ב-52% מהקולות.
משבר פוליטי והגעתה לתפקיד ראש הממשלה
בבחירות הכלליות שנערכו ב-24 בפברואר 2019 זכתה מפלגתה, יחד עם מפלגתו של נסטאסה, ב-26 מתוך 101 מושבי הפרלמנט.
לאחר מבוי סתום ממושך בהרכבת קואליציה ממשלתית, ב-7 ביוני 2019 הורה בית הדין החוקתי של מולדובה על פיזור הפרלמנט הנבחר החדש ועל קיום בחירות חוזרות בעוד שלושה חדשים.
אחרי שב-8 ביוני 2019 הוקמה קואליציה מפתיעה בין המפלגה הסוציאליסטית (הפרו-רוסית) של הנשיא דודון וברית ACUM הפרו-אירופית בראשות סנדו ונסטאסה, כונס הפרלמנט החדש ועל בסיס הקואליציה הזו הרכיבה מאיה סנדו ממשלה חדשה.
נציגים של רוסיה, האיחוד האירופי וארצות הברית תמכו בהקמתה ברגע האחרון של הקואליציה, על מנת למנוע את ההגמוניה של 'המפלגה הדמוקרטית' במדינה, שהייתה בראשות האוליגרך ולדימיר פלחוטניוק, בעל השפעה רבה בכלכלה, במוסדות המשפט ובתקשורת.
למחרת בית הדין החוקתי הדיח את הנשיא דודון והעניק את סמכויותיו לראש הממשלה שכיהן עד אז מטעם המפלגה הדמוקרטית, פאבל פיליפ, והכריז על ממשלתה של מאיה סנדו כבלתי חוקית בגין האיחור כביכול בהרכבת הקואליציה.
בית הדין החוקתי הכיר בממשלתו המכהנת של פיליפ כממשלת מעבר בפועל עד לקיומן של בחירות חוזרות.
המשבר החוקתי-פוליטי התלווה בהפגנות מחאה של שני המחנות.
מפלגות הקואליציה הממשלתית החדשה האשימו את בית הדין החוקתי, שהושפע לדבריהן על ידי המפלגה הדמוקרטית של פלחוטניוק בהחלטה מוטה ושגויה לפזר את הפרלמנט "אחרי 90 יום" ולא אחרי 3 חדשים.
ב-15 ביוני 2019 ביטל בית הדין החוקתי את החלטותיו אלה והכיר בממשלת סנדו ובפרלמנט הנבחר.
אחרי שיחה בין ראש הממשלה הקודם פאבל פיליפ לשגריר ארצות הברית בקישינב ולחצים רבים מצד האיחוד האירופי ורוסיה, הסכימו פאבל והמפלגה הדמוקרטית לוותר על השלטון.
ראש המפלגה ולדימיר פלחוטניוק עזב זמנית את המדינה.
סנדו כיהנה כראש ממשלה עד נובמבר באותה שנה.
בעקבות מחלוקת על רפורמה במינוי פרקליט המדינה הקואליציה התפרקה והממשלה נפלה בהצבעת אי אמון ב-12 בנובמבר 2019 בפרלמנט מיוזמת המפלגות הדמוקרטית ובתמיכת המפלגה הסוציאליסטית.
סאנדו נשארה בראש הממשלה הזמנית עד להשבעת ממשלה חדשה.
בימי כהונתה ערכה מאיה סנדו ביקורים רשמיים ברומניה, בלגיה, אוקראינה, גרמניה, ליטא וארצות הברית.
ניסתה להחליף את "חג השחרור מהפאשיזם" (23 באוגוסט) ביום האירופי לזיכרון לקרבנות הסטליזנים והנאציזם, אך נתקלה בהתנגדות שותפיה הסוציאליסטים לקואליציה.
הממשלה החדשה שהחליפה את ממשלתה הורכבה על ידי יון קיקו.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות מולדובה שהתקיים ב-1 בנובמבר 2020 התמקמה במקום הראשון עם 35.77% מקולות המצביעים לעומת הנשיא דודון עם 32.87%.
חלק גדול מהאזרחים המתגוררים בחו"ל הצביעו בעד סנדו.
בסיבוב השני של הבחירות ב-15 בנובמבר 2020 ניצחה סנדו את דודון ונבחרה לנשיאה עם 55.6% מהקולות.
היא הושבעה לתפקיד ב-24 בדצמבר 2020, והיא האישה הראשונה שמכהנת כנשיאת מולדובה.
סנדו פעלה למען שילוב מולדובה באיחוד האירופי וארגנה משאל עם בנושא ביום הסיבוב הראשון לבחירות לנשיאות ב-20 באוקטובר
הקולות בעד גברו בהפרש קטן מאוד על הקולות הנגדיים.
סנדו ייחס את התוצאה הצמודה ל"מתקפה ללא תקדים על חופש ארצנו ועל הדמוקרטיה" באמצעות התערבויות על ידי "קבוצות פשיעה" והמקדמות אל האיטנרסים הרוסיים.
בשנת 2024 התמודדה שנית לנשיאות כנציגת הגוש הפרו-אירופי, מול אלכסנדר סטויאנוגלו (אנ'), שזכה לתמיכה מצד סוציאליסטים פרו-רוסים.
סנדו ניצחה בבחירות בתמיכתם של כ-55% מהקולות.
סנדו היא רווקה, שולטת בשפות אנגלית, רומנית, רוסית וספרדית.
היא גם בעלת אזרחות רומנית.
בשנת 2018 אמרה סנדו שהמרשל יון אנטונסקו, מנהיג רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, היה "דמות היסטורית שעליה אנחנו יכולים להגיד דברים טובים ורעים כאחד".
סנדו הגיבה אחר כך לביקורת בריאונות ואמרה: "אני מצטערת שדברי על הרודן יון אנטונסקו נתנו מקום לפירושים...
גישתי כלפי כל משטר קרימינלי מן המאה ה-20, נאצי או קומוניסטי, שמיליוני חיי בני אדם עמדו על מצפונם, היא ידועה היטב והיא שלילית וחד משמעית.
יון אנטונסקו היה פושע מלחמה, שהוקע בצדק על ידי הקהילה הבינלאומית בגלל פשעי המלחמה נגד היהודים והצוענים".
מאיה עשת (נולדה ב-9 במאי 1990) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית בעלת קריירה בארצות הברית.
אמה, אילווה עשת, עלתה משוודיה וכיום שחקנית ומדבבת ומורה למשחק.
אביה, אריק עשת, הוא מפיק תיאטרון, שחקן, מדבב, מורה למשחק, והיה בין מייסדי הסניף הירושלמי של הסטודיו למשחק ניסן נתיב וניהל אותו במשך שנים, כשבהמשך הקים את תיאטרון האינקובטור, שבו הוא משמש עד היום כמנהל אמנותי.
אחיותיהן הן השחקנית מילי עשת ונועם עשת, בעלת מותג בגדים.
בגיל תשע החלה עשת לעבוד בדיבוב, ודיבבה לעברית את הדמות של אולי בסדרת האנימציה לילדים "רולי פולי אולי".
לאחר מכן, דיבבה לעברית גם בסדרת האנימציה לילדים "השלישייה".
בשנת 2002, בגיל 12, קיבלה את תפקידה הראשי הראשון בסרט הקצר "שיעור מולדת: עבדי השם", בו גילמה נערה דתייה שהתכוננה לבת המצווה שלה.
בנוסף, שיחקה בתפקידים זוטרים בסרט "מישהו לרוץ איתו", ובסדרת הדרמה "משמורת".
בגיל 18 היגרה לארצות הברית כדי ללמוד בבית ספר למשחק ע"ש סטלה אדלר בניו יורק במשך שלוש שנים, ולאחר מכן עברה ללוס אנג'לס.
בשנת 2013 שיחקה בהצגה "The Outsider - Lovecraft Nightmare Suite" (עיבוד בימתי לסיפורו הקצר של ה.פ.
לאבקרפט, "הזר") בתיאטרון לקס שבלוס אנג'לס.
בשנים 2016–2014 שיחקה בעשרה פרקים בתור מרדית' ווקר בסדרת פנטזיית הנעורים האמריקאית "זאב צעיר" מבית MTV.
ב-2017 שיחקה בסרט הדרמה האמריקאי "עד העצם" מבית נטפליקס, בכיכובם של לילי קולינס וקיאנו ריבס.
בנוסף באותה שנה, שיחקה בסרט הדרמה האמריקאי "פרח", בכיכובה של זואי דויטש.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד מרכזי בתור לומי ת'ורן בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית "נייטפלייר" מבית רשת Syfy ונטפליקס.
הסדרה בוטלה לאחר עונתה הראשונה.
בנוסף באותה שנה, שיחקה בדרמת הפשע האמריקאית של הבמאית הישראלית הגר בן-אשר "נשים מתות מהלכות".
בשנת 2023 הצטרפה לקאסט העונה השמינית והאחרונה של הסדרה "אימת המתים המהלכים".
נשואה לקונסטנטין מליקוב, שחקן אמריקאי-יהודי ממוצא רוסי, אותו הכירה במהלך לימודי המשחק בניו יורק.
+שנהסרטתפקידהערות נוספות2014Bro, What Happened?פילאר2017עד העצםפרלפרחקלודיןKeep Watchingמריסה ואסקז2018נשים מתות מהלכותבקיסרטה של הגר בן-אשרTBAEvilouמישלין10 KILOSסרטו של דורון ערן
מאיה יעקבס (נולדה ב-1972) היא פעילה סביבתית, מומחית לאיכות הסביבה הימית ויזמת בתחום הגנת הסביבה ובריאות הציבור.
בין השנים 2012 ל-2022 כיהנה מנכ"לית עמותת "צלול" להגנת הים, נחלים ומים של ישראל.
שירתה בצה"ל כקצינה בחיל האוויר השתחררה בדרגת סגן.
בעלת תואר ראשון בתקשורת והיסטוריה יהודית, תואר משולב מאוניברסיטת תל אביב ובית הספר "כותרת" לתקשורת.
בעלת תואר שני ביחסים בינלאומיים, התמחות בתקשורת בינלאומית ופתרון סכסוכים מאוניברסיטת קולומביה, ותואר שני במנהל ציבורי מהמרכז הבינתחומי הרצליה.בשנים 1999 – 2000 שימשה דוברת בלשכת ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק.
בשנים 2000 - 2005 שימשה כקצינת הסברה ראשית בקונסוליה ישראלית בניו יורק.
בשנים 2005 - 2002 שימשה כנציגת "הסכם יוזמת ז'נבה" בצפון אמריקה.
בשנים 2010 - 2008 ניהלה את המרכז לפילנתרופיה בארגון "שיתופים", שימשה כיועצת עצמאית בתחום ההשקעות החברתיות עבור פילנתרופים, פוליטיקאים וארגונים.
בשנים 2012 - 2010 סמנכ"ל קשרי ממשל ותקשורת הקרן לידידות.
עד שנת 2022 שימשה כמנכ"לית עמותת "צלול".
משנת 2011 פעלה בשיתוף "צלול" לסגירת מכל האמוניה בחיפה, אליה הצטרפו עיריית חיפה וארגונים סביבתיים נוספים של קבוצת חיפה.
משנת 2015 חברת ועד מנהל בעמותת "חיים וסביבה", ארגון הגג של ארגוני הסביבה.
בקשת הפסקת הזרמת 5 מיליון טון בוצת ביוב של השפד"ן לים מדי שנה, שזיהמו את הים מראשון לציון ועד הרצליה, הפסקת הזרמת הביוב של ירושלים לנחל קדרון.
פעלה לחשיפת הליקויים החמורים בתהליך ניקוי נחל הקישון.
בעתירה משותפת עם החברה להגנת הטבע קידמה פתרון לזיהום נחל קדרון מזיהום בשפכי עיריית ירושלים, ועתירה בנושא חשיפת זיהום הביוב הממושך בנחל הירקון בתל אביב.
יעקבס נבחרה בין 20 הנשים האקטיביסטיות של ליידי גלובס לשנת 2018.
מאיה כהן לוי (נולדה ב-2 באוגוסט 1955) היא ציירת, פסלת ואמנית וידאו ישראלית.
אמה, רינה בראון לוי, ניצולת שואה, ציירת וגננת, נפטרה בגיל צעיר.
ציורים שציירה כילדה בתקופת השואה, מוצגים באגף האמנות במוזיאון יד ושם.
אביה, חסיד לוי, יליד אפגניסטן, עלה לישראל כילד וגדל בשכונת הבוכרים בירושלים.
שנים רבות עבד כפועל בניין ואחר-כך כקבלן.
מאיה כהן לוי נולדה וגדלה בתל אביב.
בתקופת התיכון למדה ציור במוזיאון תל אביב לאמנות.
בהמשך למדה פילוסופיה, תולדות האמנות ותפאורה באוניברסיטת תל אביב, אמנות בבית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי (קלישר).
כמו כן, למדה פיסול אצל יחיאל שמי והדפס אצל אלימה.
בשנות השמונים השתלמה כהן לוי בקליגרפיה ובציור סומיא ביפן, ובשנות התשעים השתלמה בציור סיני מסורתי במחלקה לאמנות באוניברסיטת בייג'ינג שבסין .
את תוצאות המפגש עם תרבות זו ניתן לראות בעבודתה לאורך השנים.
ב-1989 חייתה שנה בקיבוץ נאות סמדר בערבה והייתה שותפה להקמתו.
כהן לוי לימדה בבית הספר לאמנות קלישר, בו עמדה גם בראש המחלקה לציור, ולימדה במחלקה לאנימציה של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
כמו כן, העבירה כיתת אמן באוניברסיטת תל אביב.
כיום מלמדת ציור ורישום ומנחה כיתות אמן בסטודיו "חדר עבודה" בתל אביב, אותו הקימה בשנת 2005.
מאיה כהן לוי אוצרת תערוכות, בין היתר היא הייתה אוצרת של תערוכת ורוניק ענבר בשנת 2017.
תערוכתה הראשונה של כהן לוי התקיימה ב-1981 בחלל ציבורי בדיזנגוף סנטר, שם נתגלתה על ידי אטיין דבל בעליה של גלריה דבל הירושלמית, בה הציגה בשנות השמונים מספר תערוכות יחיד.
נקודת המוצא של עבודתה הייתה אקספרסיוניסטית וסוערת.
את הדימויים שאבה כהן לוי מתוך תפיסת עולם יונגיאנית כמו בסדרת הציורים "ריקוד עם נמר", "ריקוד העורבים" או "מסע".
עבודות אלה הוצגו בתחילת שנות השמונים בגלריה דבל בירושלים בגלריה אחד העם בתל אביב, ובגלריה ראפ בתל אביב, ועסקו בדימויים ארכיטיפים, כמו האישה כדמות אנדרוגינית או דימויי העורב והנמרים.
סדרות אלה התפתחו מאוחר יותר לחיבור מורכב בין אקראיות לחוקיות, בין סדר ופריעת הסדר.
עבודתה האמנותית של כהן לוי מתאפיינת בסדרות המתפתחות זו מתוך זו.
בסדרות העבודות "לב החמנית", "גזעי עץ דקל" ו"סוכות", שהוצגו ב"גלריה שלוש" בשנות התשעים, ניתן להבחין בהשפעת שהותה ביפן ובסין ובלימודי הקליגרפיה וציור הסומיאה.
נעמי אביב: "אל פני השטח של העבודות מתייחסת כהן לוי כאל גוף או אובייקט שיש לחלץ ממנו את חוקיו הפנימיים.
פני השטח כפני צלקת שנרקמו על פי שיטה, אותו חוק פלאי המארגן את הגרעינים השחורים בפרח החמנית על פי יחסים מספריים.
גם גזע הדקל מצמח את עליו בטור מספרי עולה או בספירלת זהב מתפתחת."
בשנים אלה גם הוצג פסלה "מסע עם עורב" בתערוכה העמוד באמנות הישראלית בגלריה האוניברסיטאית בתל אביב וכיום מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
דמות העורב גם חוזרת בעבודותיה המאוחרות יותר של כהן לוי.
בשנת 2000 הוצגה תערוכתה בריכות במוזיאון תל אביב לאמנות באצירתה של ורדה שטיינלאוף.
במאמרה בקטלוג כתבה שטיינלאוף: "בסדרה בריכות, יוצרות שכבות הצבע מרקמים צבעוניים...
שכבות צבע כהות מתערבבות בשכבות בהירות ליצירת מארג רקמתי המרצד לעיניו של המתבונן עד שאינו יודע להחליט איזו שכבה נמצאת מעל ואיזו מתחת...
כהן לוי מקלפת באמצעות סכין חיתוך את תבניות התודעה תוך שהיא נוגעת לא נוגעת במסוכן ובאפל, מעמתת את הנסתר עם הגלוי, את החשוך עם המואר."
בשנים 2000–2005 ניכרת התפתחות המחקר שלה בכל הנוגע למבנה וסדר ולפריעתו.
כך למשל בסדרות "אורנמנטיקה איסלמית", "שורשים" ו"גשרים ועמודי חשמל" וקריסתם, עוסקת כהן לוי במבט ובזמן, בפירוק ובניה מחודשת של עולם שלם המבוסס על שפות שונות, המייצרות יחד שריגים, הסתעפויות ומארגים.
"היא משרטטת תחילה תבנית גאומטרית של קוים הנותרים חשופים על הבד הלבן ולאחר מכן נעה ביניהם במשיכות מכחול קצרות אקראיות, חד פעמיות, המשבשות את הסדר המוקפד ובה בעת מזרימות אליו חיים.
היא יוצרת תבניות צורניות המורכבות מיחידות החוזרות על עצמן.
יש בהן המשכיות והכפלה הסטה והשתנות".
בעבודות האלה מופיע בפעם הראשונה בצורה מובהקת הדימוי כחלל ריק והקיווקוו רב השכבות הוא המרובה מחזיק את הריק, ומאפשר לדימוי להתגלות.
משנת 2005 החלה כהן לוי לעבוד עם מדיומים נוספים ופיתחה טכניקות, בהן הצילום המקולף.
מונומנטים אורבניים כמו מגדלי עזריאלי, המופיעים גם בסדרות הציור הקודמות,.
ב-2011 יצרה כהן לוי את עבודת הווידאו "מלאך בוונציה" בה היא משתמשת לראשונה בטכניקת סטופ מושן ותהליך עבודת הקילוף של הצילום מייצר נרטיב.
ב-2017 הוזמנה להציג את המיצב "צל על צל וכופל" באָטֶליֶה שמי שבקיבוץ כברי.
עבודה זו היא מיצב של 30 אלף גפרורים שרופים למחצה, הנטועים בתוך חורים על לוח עץ שעליו רישום קליגרפי של כתם נוף.
מן העבודה בוקע קול של צ'לו וטייפ סלילים, יצירה משותפת של דן וינשטיין וגרישא שכנס.
מיצב דומה – "שמש שחורה" – הוצג מאוחר יותר באותה שנה במסגרת הביאנלה לפיסול בטוקמצ'י, יפן.
משנת 2005 כהן לוי משתמשת במוטיבים מוכרים מתוך התרבות הישראלית, בין אם מדובר באורבניות מקומית מגדלי עזריאלי, צומת עזריאלי או משרד הביטחון, עבודות שהוצגו בתערוכה מקיפה בגלריה האוניברסיטאית תל אביב, או בטבע הארצישראלי, שדות, קוליסים, ים המלח, ומעניקה להם משמעויות שחוצות את המימד המקומי ומקשרות אותו אל המהות האוניברסלית.
בטרילוגיה "נדודי לילה" שהוצגה בגלריה גורדון ב-2018 הציגה מיצב וידאו של חיזיון לֵילי, נוקטורנו בשלושה פרקים: "שמש שחורה", "הלך", "ים המלח".
טלי תמיר: "המתבונן תוהה אם הוא חוזה ברגע של בריאה או בדרמה של גסיסה, בשלבי התחלה או בחזיון הקץ...
בשלב מסוים מייצרת כהן לוי רגע נדיר שבו הירח והשמש מתפצלים לשני כדורים זוהרים, כמייצגים של שני כוחות בסיסיים ומנוגדים...
מאיה כהן לוי ממשיכה לייצר תמונת עולם קדומה ועכשווית בו-בזמן."
מאיה כהן לוי, מתגוררת בתל אביב, נשואה לדוד כהן לוי, איש תיאטרון ומנהל יחידה לאמנויות במשרד החינוך, ולהם שני ילדים: דניאל, יוצרת ומבצעת בתחום התיאטרון, ונעם, אגרונום.
1991 – פרס האמן הצעיר, משרד החינוך התרבות והספורט
1993 – מלגת שרת להשתלמות באוניברסיטת בייג'ינג, סין
1997 – מלגת שהייה במשכנות שאננים, ירושלים
1999 – מלגת שהייה בווילה וולדברטה, מינכן, משרד התרבות מינכן
2002 – פרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים
2003 – מלגת שהייה בווילה ולדברטה, מינכן, משרד התרבות מינכן
2004 – פרס דן סנדל לפיסול, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2005 – פרס שרת התרבות בתחומי האמנות הפלסטית, משרד החינוך והתרבות
2008 – פרס ע"ש מישל קיקואין, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, הפקולטה לאמנות, תל אביב
2008 – פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן
2017 – מלגת שהייה בגלריה יאניקאווה, ניאיגטה, יפן.
1996 – "עורבים על דקל", פסל בחזית בית מוזס, שדרות רוטשילד, תל אביב
2005 – "מסע בעקבות העורב", גן הפסלים, מוזיאון תל אביב לאמנות
1983 – גלריה הוראס ריכטר, יפו
1983 – גלריה דבל, ירושלים
1984 – "עבודות חדשות", גלריה דבל, ירושלים
1990 – "ציורים", הגלריה לאמנות ישראלית בקריית טבעון
1993 – "סכך וחלות דבש", מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
1994 – "ציורים", גלריה קיבוץ לוחמי הגטאות
1994 – מיצב בגלריה "המשרד" תל אביב
1998 – "יש נוף אין נוף", סמינר אורנים, קריית טבעון
1999 – "גזעים של עץ דקל", הגלריה העירונית, רחובות ומרכז ההנצחה, טבעון [קטלוג]
2000 – "בריכות", מוזיאון תל אביב לאמנות [קטלוג]
2002 – "אורנמנטיקה איסלמית, עצים ועוד עבודה אחת", גלריה אלון שגב, תל אביב
2003 – "לראות דרך הצללים", Villa Waldberta, מינכן
2004 – "עמודים, מגדלים, גשרים", גלריה אלון שגב, תל אביב
2005 – "מגדלים", מוזיאון הרצליה
2008 – "מתחת לפני השטח", גלריה דצמבר, ברלין
2009 – "דמדומים", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, תל אביב [קטלוג]
2009 – "דברים אחדים", גלריה גורדון, תל אביב
2012 – "מראות לילה", גלריה גורדון, תל אביב
2012 – "מלאך בוונציה", גלריה גורדון, תל אביב
2013 – "לבי במזרח", מוזיאון וִילְפְרִיד ישראל, קיבוץ הזורע [קטלוג]
2014 – "עקבות וצללים", גלריה גורדון, תל אביב [קטלוג]
2017 – "עקבות וצללים 2", גלריה Yamakiwa, טוקמצי, ניאיגטה, יפן
2018 – "נדודי לילה", גלריה גורדון, תל אביב.
1993 – "לב החמנית", מוזיאון ישראל, ירושלים וגלריה שלוש, תל אביב
1996 – "גזעי דקל", הגלריה העירונית, רחובות ומרכז ההנצחה, טבעון
2000 – "בריכות", מוזיאון תל אביב לאמנות
2009 – "דמדומים", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, תל אביב
2014 – "עקבות וצללים", ספר אמן, גלריה גורדון, תל אביב.
1997 – דורית פלג, רישום סיני, קובץ פרוזה, הספריה החדשה, סימן קריאה והקיבוץ המאוחד
1999 – דורית פלג, שתי אגדות, אגדות למבוגרים, הוצאת אבן חושן
2004 – אדמיאל קוסמן, ארבעים שירי אהבה: ושני שירי אהבה נוספים לאלוהים, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2007 - אדמיאל קוסמן, סידור אלטרנטיבי: לשבעים ואחד שירים חדשים, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2009 - פועה הרשלג, תנאים של ציפה שירים, הוצאת אבן חושן.
אוסף האמנות של העיתון הארץ
אוספים ציבוריים ופרטיים בישראל ומחוצה לה.
מאיה סונדי היא שחקנית ותסריטאית בריטית.
סונדי נולדה בעיר ברמינגהאם שבאנגליה.
היא התחילה להתעניין במשחק כשלמדה לבחינות הבגרות (A-levels), ולמדה במרכז האמנויות מידלנדס.
אחר כך במשך שלושה שבועות הופיעה עם התיאטרון הלאומי לנוער.
היא המשיכה בלימודי משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
היא ידועה בעיקר מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "האזרח קהאן", "Family Affairs" ו"שחיתות".
שנה שם שם באנגלית פרקים רשת שידור 2014 The Kumars at No.
מאיה לוי נשיץ (בהונגרית: Lőwy Naschitz Maya; טימישוארה, 26 בינואר 1927 – קלוז'-נאפוקה, 1 במאי 2012) הייתה מורה בגימנסיה לשפות אנגלית-צרפתית, מחנכת, סופרת סיפורי ילדים, כותבת זכרונות, אשתו של ד"ר קארוי לוי, אמו של ד"ר דניאל לוי (כימאי).
מאיה לוי נשיץ נולדה במשפחה יהודית.
היא הייתה תלמידה מצטיינת וראשונה בכיתה בגימנסיה כרמן סילווה בעיר הולדתה עד שנאלצה לעזוב את בית הספר עקב יישום חוק הנומרוס קלאוזוס גם ברומניה.
היא סיימה את השנתיים האחרונות כתלמידה בבית הספר התיכון היהודי בטימישוארה, אך יכלה לגשת לבחינת הבגרות רק בתום מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן סיימה את לימודיה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת ויקטור באבש (Victor Babeș Tudományegyetem) בקלוז' עם תואר בצרפתית ובאנגלית.
מאחר שבתחילת שנות החמישים הוטל בספק אם השפות הזרות יישארו בתוכנית הלימודים בבתי הספר, היא נאלצה לכלול גם את הרומנית בלימודיה כסטודנטית בשנה האחרונה.
פרופסור אמיל פטרוביץ' הבחין ברמה הגבוהה של עבודות הגמר שלה ותמך בה שתוכל לקבל תואר הוראה באנגלית, בצרפתית וברומנית בשלוש התמחויות, באופן יוצא דופן.
בתחילת דרכה מונתה למרצה באוניברסיטת באבש, שם צורפה למערכת העריכה של המילון האקדמי הרומני-הונגרי בהנהגת בלה קלמן (העבודה בת שני הכרכים פורסמה בשנת 1964; היא עדיין נחשבת למילון הרומני-הונגרי המשמעותי ביותר).
בשל הקמפיין הפוליטי שהושק נגד הדוד שלה בטימישוארה, הקריירה האוניברסיטאית שלה נגדעה, ומאז, במשך כארבעה עשורים, היא לימדה את השפה והספרות הצרפתית והאנגלית וגידלה דורות של תלמידי תיכון בכך שהכירה להם את התרבות, את השפה ואת האזור של העמים דוברי שפות אלה.
המנהלת היינל סאבו הזמינה אותה ללמד בבית הספר הפדגוגי הממלכתי ההונגרי.
מאיה לוי עברה את בחינת ההוראה ברמה 1. לדברי שאנדור פודור: "איזה מורה, איזה מחנכת הייתה מאיה לוי?
מעל לכל כזו שרצתה לראות לא רק את הטוב בתלמידיה, את התכונות המתהוות או שכבר התהוו אצל תלמידיה ועמיתיה ולפתח תכונות אלה עד כמה שניתן.
מעניין שטעויות התלמידים והמורים לא הטרידו אותה וענינו אותה פחות".
בנוסף לפעילות ההוראה המסורה שלה, עבדה גם ככותבת מקצועית; באופן קבוע התפרסמו מאמריה בשבועון החינוכי, הפדגוגי, הפסיכולוגי והתרבותי של "העיתון החינוכי" שהתפרסם בבוקרשט בין השנים 1950–1989.
אחרי לידת נכדתה אליס-אלטה, כתבה מספר סיפורי ילדים ומאז שנת 1990 אלה הופיעו בכמה כרכים:
ככותבת זכרונות פרסמה שני כרכים: "צלילים נשמעים: תמונות רגע מחיי משפחה" (קלוז'-נאפוקה, 1997) ו"אחרי הצלצול": גלריה של מורים ותלמידים בזמן (2011).
מאיה יוסף היא מוזיקאית סורית שמנגנת בקאנון.
פעילה נגד סקסיזם במוזיקה וכונתה 'מלכת הקאנון'.
נולדה בדמשק, סוריה, אביה היה כותב ועיתונאי בשם חסן מ.
יוסף ואימה רוזה מכלוף היא מתורגמנית.
למדה לנגן בכינור בילדותה, לפני שעברה לקאנון.
היגרה לבריטניה ב-2012 עקב מלחמת האזרחים בסוריה.
מאיה מיטלפונקט (נולדה ב-27 באוקטובר 1988) היא מדבבת ושחקנית ישראלית.
מיטלפונקט היא בתם של יעל דן והלל מיטלפונקט, ולה אח קטן בשם אלון.
היא החלה את קריירת הדיבוב שלה בשנת 2006, כאשר היא דיבבה בסדרות טלוויזיה וסרטים רבים.
בין דיבוביה נכללות ההפקות "יו-גי-הו!
GX", "מועדון מכסחי המפלצות", "החמישייה הסודית", "ספיריט: לרכוב חופשי", "אמפיביה", "מירה, בלשית מלכותית", "בוא, כלב, בוא!", "אנקאנטו", ו"לשיר 2".
בנוסף לכך היא דבב בסדרה "החיוך של רוזי".
בשנת 2017 החלה לביים דיבוב, כאשר בין ההפקות שביימה נכללות הסדרות "גליטר פורס", "גליטר פורס דוקי דוקי", "פריקטאון", "התיק של אולי", "אלווין והצ'יפמאנקס", "הגרינים בעיר הגדולה" ו"הדרדסים".
בנוסף לדיבוב, מיטלפונקט עוסקת במשחק, כאשר שיחקה בסרט "שש פעמים" משנת 2013 בתפקיד אחות של תומר (רועי ניק).
מאיה ראכלין (נולדה ב־5 באוגוסט 1998) היא עיתונאית, שדרנית, עורכת ומגישת חדשות ישראלית.
מגישה את תוכנית האקטואליה והראיונות היומית "כאן בשש" המשודרת בערוץ כאן 11, ונמנית עם המגישים של חדשות הערב.
ב־2023 נבחרה על ידי פורבס ישראל לאחת מ־30 הצעירים הישראלים המבטיחים.
ראכלין היא בתם של העיתונאי אלי ראכלין, מגיש ומבזקן בחדשות 13, ונעה מידן, עורכת דין.
את לימודי בית הספר היסודי וחטיבת הביניים עשתה בבית הספר לאמנויות בתל אביב, ואת התיכון בעירוני א' לאמנויות, במגמת התיאטרון.
בשירותה הצבאי שימשה שדרנית בגלי צה"ל.
בסוף 2019, לאחר שחרורה מצה"ל, החלה לעבוד בתאגיד השידור הישראלי כעורכת התרבות של כאן חדשות בדיגיטל, וכן כמבזקנית וכתבת לענייני חוץ ב"כאן 11".
היא הובילה כמה משדרים מיוחדים, והייתה חלק מצוות המגישים בפודקאסט "עוד יום".
מ־2021 מגישה את "מהדורת חמש" לסירוגין עם שרון וכסלר ואורי לוי בערוץ כאן 11, במקום גאולה אבן־סער, שעברה להגיש את "השבוע עם גאולה".
בתחילת 2022 מונתה למגישה קבועה של התוכנית.
בהמשך הפכה למגישת תוכנית האקטואליה הצעירה ביותר בישראל, בהיותה בת 23 בלבד.
ב־27 בספטמבר 2022 הגישה לראשונה את המהדורה המרכזית של כאן חדשות "חדשות הערב", והפכה למגישה הצעירה ביותר של מהדורה מרכזית.
מאז היא אחת המגישות שלה נוסף לטלי מורנו ולטל ברמן, ומגישה נוספת גם בחדשות שישי ובחדשות השבת.
ראכלין לומדת באוניברסיטת תל אביב.
בן זוגה הוא גל חן, כתב לשעבר בחדשות 12 ובהמשך בנקאי.
השניים התארסו ב-2026 לאחר 9 שנות זוגיות.
אחיה הוא אלון ראכלין, שחקן כדורסל בקבוצת מכבי חיפה.
מאיה קוסובר (נולדה ב-29 בנובמבר 1982) היא יוצרת, מגישה ועורכת הסכתים ישראלית.
קוסובר היא ממקימות "כאן הסכתים", מחלקת הפודקאסטים של תאגיד השידור הישראלי, ומשמשת בה מגישה ועורכת בכירה מאז הקמתה.
קוסובר ידועה בתור יוצרת, עורכת ראשית ומגישה קבועה של ההסכת "שיר אחד", אחד מההסכתים המואזנים ביותר בישראל.
קוסובר נולדה בשכונת רמת שאול בחיפה, לשני הורים חירשים.
אביה, אלי קוסובר, עבד כטכנאי בכיר ברפאל, ואימה מירה (לבית שטיין) עבדה בתעשייה הצבאית.
סבתה של קוסובר מצד אימה, אביבה שטיין, שירתה בפלמ"ח כצלפית ומדריכת צלפים.
בצעירותה נהגו הוריה להשמיע לה ולאחיה שידורי רדיו ישראליים, כדי שיסגלו דיבור תקני ורהוט ולא יחקו את צורת הדיבור האופיינית לחירשים.
קוסובר מייחסת לתקופה זו את אהבתה לרדיו ולהסכתים.
לאחר סיום לימודיה בתיכון ליאו באק שירתה קוסובר בצה"ל כמש"קית וקצינת חינוך.
לאחר מכן למדה עיתונאות בבית הספר כותרת באוניברסיטת תל אביב, שם התנסתה לראשונה בלימודי רדיו.
באותה תקופה עבדה כתחקירנית ועורכת תוכן ברדיו ובטלוויזיה.
עם סיום לימודיה עבדה בגלי צה"ל כעורכת התכנית "אנשים בלילה" עם קובי מידן.
התכנית בעריכתה זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל בשנת 2011.
בין השנים 2010 ל-2013 ניהלה קוסובר את תחנת הרדיו 106fm.
בשנת 2014 הצטרפה לצוות ההסכת "סיפור ישראלי" ששודר בגלי צה"ל בפריים טיים של יום שישי בצהריים.
ההסכת היה אחד ההסכתים הראשונים המשמעותיים בישראל, יחד עם ההסכת "עושים היסטוריה" של רן לוי.
לאור ההצלחה של ההסכת בעברית, יצר הצוות גרסה באנגלית, שקיבלה תמיכה כלכלית מהבמאי סטיבן שפילברג.
פרקים נבחרים מההסכת "סיפור ישראלי" שודרו גם ב-NPR, הרדיו הציבורי האמריקאי.
מטרת ההסכת באנגלית הייתה להציג את החברה הישראלית לאמריקאית באופן אנושי, ולא רק פוליטי.
פרק שיצרה קוסובר יחד עם צוות הפודקאסט המואזן Radiolab נבחר על ידי מגזין "אטלנטיק" כאחד מ-50 ההסכתים הטובים ביותר לשנת 2015 וזכה בפרס בינלאומי.
פרק אחר של ההסכת, נכלל בין עשרת ההסכתים המומלצים לשנת 2014 של האתר Medium.
בהסכתים שיצרה הביאה לקדמת הבמה סיפורים מהשוליים החברתיים בישראל ועסקה בשאלות שנוגעות במוסר, אתיקה, טכנולוגיות פריון, היסטוריה ותרבות ישראלית.
בעקבות הצלחת ההסכת, נוצרה גם הצגה שהוצגה בארצות הברית ובקנדה.
ב-2017 הצטרפה קוסובר להקמה של "כאן הסכתים", מחלקת ההסכתים של תאגיד השידור הישראלי.
במסגרת עבודתה בתאגיד, היא לקחה חלק ביצירת והגשת כמה מההסכתים המואזנים ביותר בישראל, בראשם "שיר אחד".
קוסובר עורכת פרקים גם בהסכת הכלכלי "חיות כיס" וכן בספיישלים של כאן הסכתים על דמויות כמו לאונרד כהן, עמוס עוז ורנה שיינפלד.
קוסובר היא בוגרת של תוכנית מנהיגות יהודית בתרבות של מכון מנדל.
היא מרצה במסלול ללימודי רדיו בחוג לתקשורת במכללת ספיר, ובעבר לימדה גם בבית הספר "כותרת" באוניברסיטת תל אביב.
היא הייתה חלק מסגל של קורס רדיו ייחודי שהועבר בתחנת "רדיו פוקוס" אשר מופעלת על ידי אסירים מלב בית הסוהר איילון ומשדרת לכל בתי הסוהר בישראל.
כמו כן, היא מעבירה קורסים, סדנאות והרצאות בנושאים שונים לארגונים חברתיים וחברות, כמו כן כתבה מספר טורים ב"הארץ".
בנובמבר 2022 שודר בתאגיד השידור הישראלי הפרק הראשון בגרסה הטלוויזיונית של ההסכת "שיר אחד", בה משמשת קוסובר כתסריטאית ומגישה.
בנובמבר ודצמבר 2022 שודר הפודקאסט "המגפה", אותו יצרה והגישה קוסובר יחד עם ניר גורלי ודניאל מאורר במסגרת "כאן הסכתים".
ההסכת בוחן את תופעת האלימות כלפי נשים ואת המאבק בה ממגוון זוויות.
קוסובר מתגוררת ביפו עם בת הזוג שלה רתם ושלושת ילדיהן.
מאיה קולנוביץ, היא אמנית קנדית, המציגה יצירות ברחבי העולם.
קולנוביץ' נולדה ב-1975 בסרייבו, בוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה.
למדה באוניברסיטת אונטריו קולג' לאמנות ועיצוב בטורונטו, אונטריו, קנדה; אוניברסיטת מימר סינאן באיסטנבול, טורקיה; ומכללת צ'לסי לאמנות ועיצוב (University of the Arts London) בלונדון, אנגליה.
היא גם בוגרת של Goodenough College בלונדון, אנגליה.
בין עם יצירתה הם דיוקנאות, שהיא מכנה "פנים", ארכיטקטורה, המכונה על ידה עבודות "בנייה", נופים או דימויים של טבע דומם, ההתמקדות של קולנוביץ' היא ללכוד אווירה או מצב פסיכולוגי.
היא חוקרת בכוונה עמימות, ובגישתה למשטח המצויר היא עובדת בשכבות מזוגגות וכן בטכניקות ליצירת דימויים המעוררים קשר א-טמפורלי מסוים.
למרות השונות בנושאים, יש ליצירותיה אותה הילה של בדידות, שקט ותשוקה.
עבודותיה נעות בין פיסול וציור לאדריכלות, צילום וקולנוע, וכוללות מסכות מוות רומיות, צילום דאגרוטיפ מהמאה ה-19, סרטים דוקומנטריים, תמונות סטילס מסרטי קולנוע פגומים, ועוד.
אדוארד לוסי-סמית' כתב את הדברים הבאים על עבודתו של קולנוביץ': "אף אחד לא יכול היה לתאר את ציוריה של מאיה קולנוביץ' כ'צילום', אבל מקומם מצוי במסורת הריאליסטית.
עבודתה ריאליסטית באופן שרמברנדט וגויה הם ריאליסטים.
הם מנסים לחקור את מהות הקיום האנושי, ולעיתים קרובות מגיעים עם אמיתות לא נוחות.
האמיתות הללו מועברות באמצעות ציורים שנכללים בקטגוריות מאוד ספציפיות, הקשורות להיררכיית הז'אנרים הישנה שנפסלה על ידי המודרניסטים החלוציים.
אפשר למצוא ציורי טבע דומם, דיוקנאות (לסוגיהם), נופים וקומפוזיציות אדריכליות"
טבע הדומם, הקומפוזיציות האדריכליות, הפנים והנופים במהותם, הם ניסיונות לזהות ולהציג מצב מסוים של הוויה.
תכונה זו היא, כפי שאדוארד לוסי-סמית' קובע, 'הדבר שהופך את עבודתה כל כך שונה מעבודתה של כל אמן אחר מהדור שלה שאני יכול לחשוב עליה מיד'.
במהלך הפיצוץ הראשון היא לא נפגעה, וחשה לעזרת הפצועים, אך אז אירע פיצוץ שני בו מצאה את מותה.
על תפקודה באירוע זכתה בצל"ש אלוף ממשה קפלינסקי, אלוף פיקוד המרכז בשנת 2003.
מאיה קופשטיין נולדה בירושלים ב-2 ביולי 1975 לאיתן ואירית, הבכורה מארבעה ילדים.
היא סיימה תיכון בבית הספר רנה קסין בירושלים במגמת סוציולוגיה.
בנעוריה הייתה פעילה בתנועת הצופים והתנדבה למגן דוד אדום.
עם סיום הלימודים בתיכון, בנובמבר 1993, התגייסה קופשטיין לצה"ל.
בצבא עברה הכשרה כאלחוטאית בחיל הקשר.
היא שירתה כמדריכת קשר של טירונים בחטיבת הצנחנים.
ביום ראשון, 22 בינואר 1995, הייתה קופשטיין בדרכה לבסיס בו שרתה.
היא המתינה להסעה בצומת בית ליד כשמחבל מתאבד התפוצץ במקום עם מטען רב עוצמה.
בפיצוץ הראשון לא נפגעה קופשטיין, היא מיהרה לסייע לפצועים, אך באותו הרגע הגיע מחבל נוסף ופוצץ אף הוא מטען.
בפיצוץ השני נהרגה קופשטיין יחד עם עוד 8 חיילים ואזרח.
בסך הכל נהרגו בפיגוע 22 חיילים ואזרח.
היה זה אחד הפיגועים הקשים שידעה מדינת ישראל והפיגוע הכפול הראשון בתולדותיה.
קופשטיין נקברה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
לאחר מותה הועלתה לדרגת סמל.
משפחתה הנציחה את זכרה במספר דרכים: תרומת ספרים לבית כנסת בירושלים; ייסוד עמותה המעניקה מלגות לתלמידים מבית הספר "רנה קאסן", שמטפלים בילדים נכים; הקמת גן ציבורי בירושלים לזכרה, ושיפוץ גן המשחקים במוסד "אלווין" בירושלים שבו שוהה אחותה, עדי, הנקרא על שמה.
בני משפחות החללים הקימו את "העמותה להנצחת חללי בית ליד – צומת השרון", עמותה שפועלת להקמת אתר הנצחה ליקיריהם.
תלמידי בית-הספר היהודי "אפשטין", באטלנטה שבארצות הברית, נטעו עץ ב"יער הילדים" לזכרם של קופשטיין ושל החללים האחרים.
הרמטכ"ל אמנון ליפקין שחק כתב למשפחתה: "מאיה שירתה כמדריכת קשר בבסיס האימונים של חטיבת הצנחנים ותוארה על ידי מפקדיה כחיילת אחראית, שמילאה את תפקידה במסירות וביסודיות, הדריכה באופן מקצועי את טירוני הצנחנים ואף לעיתים את מפקדי הצנחנים, להשתלבות בקורסים הפיקודיים".
במכתב תנחומים כתב מפקד היחידה: "שירותה המסור והאכפתי היה מופת לכולם.
...מאיה הייתה אהודה בקרב חיילי וחיילות הפלוגה, וחיוכה, כמו גם תלתליה האדמוניים, לא יישכחו מאתנו".
בינואר 2003 העניק אלוף פיקוד מרכז, משה קפלינסקי, לסמלת מאיה קופשטיין ציון לשבח, שנמסר למשפחתה "על חירוף נפש, מימוש ערך הרעות תוך סיכון עצמי, אומץ לב, גילוי תושייה והיותה מופת ודוגמה".
מאיה קרברושיץ' (נולדה ב-29 ביולי 2002), המוכרת בשם הבמה "מאיה קיי", היא דוגמנית, פרזנטורית ואושיית רשת ישראלית.
נולדה בשם מאיה קרברושיץ', להוריה דרגן ואורלי קרברושיץ'.
אביה של מאיה קיי, ד"ר דרגן קרברושיץ', הוא כירורג ילדים בכיר, ומנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים "שניידר".
הוא נולד בסרביה והגיע לראשונה לישראל בשנת 1992 במסגרת חילופי סטודנטים.
בישראל הוא הכיר כאן את אימה אורלי, הם נישאו, חיו תקופה בסרביה, וחזרו לבנות את חייהם בישראל.
כשמאיה הייתה בת שנתיים עברה המשפחה לקנדה בשל עבודת האב.
בגיל שש המשפחה חזרה לארץ והשתקעו בעיר יבנה.
בחטיבת הביניים, מאיה עברה לפנימיית "כפר הנוער ויצו נחלת יהודה", עקב קשיים בבית הספר.
היא התגייסה לצה"ל ושירתה במדור שיווק ודיגיטל של יחידת מיטב, במערך הגיוס של צה"ל.
החלה את קריירת הדוגמנות בגיל עשר, לאחר שבמקרה פנתה אליה מפיקה והציעה לה לדגמן שמלות לאירועים.
עם הזמן, פתחה את חשבון האינסטגרם שלה שצבר במהירות עשרות אלפי עוקבים.
כתוצאה מכך החלו לפנות אליה מעצבי שיער ומאפרים רבים.
בגיל 14 קיבלה קמפיין ראשון לבגדי ים ובגיל 15 נבחרה להוביל את מותג הצעירים והצעירות הישראלי "עדיקה יאנג".
בגיל 16 טסה יחד עם אימה (ששימשה גם כסוכנת שלה באותה העת) לאנגליה, שם קיבלה קמפיינים בולטים לחברת אופנה בריטיות, כגון "אסוס", "אייקוניק לונדון" ו"סקיני דיפ".
בשנת 2019 החלה לשמש כפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית "עדיקה", לצידה של אנה זק.
בשנת 2022 התמודדה בעונה השתים עשרה של תוכנית המציאות "הישרדות" ששודרה ברשת 13, וסיימה כמודחת ה-13. השתתפה בווידאו קליפ לשיר "קומה 28" של הזמר יהונתן מרגי, מתוך האלבום "לא להיות לבד".
במקביל, החלה לככב בפרסומות של מותגים שונים מטעם נציגיהם בישראל, כגון "קרליין", "TRUSSARDI","JUV", "ביופור", "לבלו" ו"סאפורו".
בינואר 2023 הצטרפה להרכב הדוגמנים של מותג האופנה לצעירים ולצעירות "TwentyFourSeven" של רשת "רנואר" הישראלית.
בינואר 2024 הוציאה את קולקציית הקפסולה הראשונה שלה, "X Maya Keyy קרליין", בשיתוף-פעולה עם חברת הטיפוח הישראלית "Careline" מבית סנו.
בהמשך אותה שנה, השתתפה בעונה השלישית של "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12, שבה הגיעה למקום השני.
בעבר הייתה בקשרים זוגיים עם הדוגמן טל מורד (הכירו זו את זה כמתמודדים ב"הישרדות").
בשנת 2025 החלה קשר זוגי עם עמית אלקסלסי.
מאיה מכלל גלפנד (נולדה ב-23 בפברואר 1983) היא כוריאוגרפית, רקדנית, ומורה למחול ישראלית.
מכלל גלפנד נולדה בשנת 1983. היא גדלה באשדוד ובכיתה א' עברה עם משפחתה לירושלים.
בגיל 10 החלה לרקוד בקונסרבטוריון של האקדמיה למוסיקה ומחול אצל חסיה לוי אגרון.
בשנת 1994 החלה ללמוד בחטיבת הביניים ובתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים, שם התחילה את הכשרתה המקצועית בתחום וסיימה עם בגרות במגמת מחול.
בגיל 16 הופיעה כרקדנית מקצועית באולם המופעים YMCA במסגרת מופעי פולקלור של להקת "הצברים".
כמו כן שימשה כשחקנית בתיאטרון החאן ירושלים בהצגה "The Eternal Triangle" מאת אביבה גלילי.
בשנת 2001 נסעה לארצות הברית.
באותה שנה עבדה כשחקנית בובות בתיאטרון "Tears Of Joy" בקאסט שהופיע בסבבי הופעות בחוף המערבי בארה"ב.
בשנת 2003 זכתה במקום השני בפרס הכוריאוגרפיה בתחרות "Weiler Choreography Competition" שנערכה בפורטלנד, שבאורגון.
כמו כן, השתתפה בפרויקט של תיאטרון התנועה "Imago Theater", בהפקה של "Frogz" בהנהלת ג'רי מאווד (Jerry Mouawad) וקרול טריפל (Carol Triffle).
במקביל היא החלה לעבוד כאסיסטנטית למורה לבלט בסטודיו של הרקדנית סינת'יה טוש (Cynthia Tosh) בבית הספר למחול בפורטלנד.
מאוחר יותר בשנת 2003, שבה לישראל והחלה בלימודי תואר ראשון ותעודת הוראה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בזמן לימודיה, זכתה במקום הראשון בתחרות כוריאוגרפיה ע"ש גרטרוד קראוס.
כמו כן, היא רקדה בלהקת המחול של האקדמיה למוסיקה ולמחול בניהולו האמנותי של פול בלום, וטסה לייצג את המוסד הלימודי בהולנד כחלק מהלהקה.
בשנים 2004–2006 היא רקדה בלהקת "תמי" בתל אביב בניהולו של נמרוד פריד ובלהקת "קולבן דאנס" של הכוריאוגרף אמיר קולבן בירושלים.
היא הופיעה ברחבי העולם וישראל במופעים מהרפרטואר של הלהקות.
במקביל, החלה ללמד מחול במוסדות שונים, ביניהם: "מחולה" בניהולה האמנותי של שוקי הופמן, "בית הספר למחול קריית גנים" בראשון לציון בניהולה של ורדה שובל, סטודיו למחול "אורנה גלס" בגדרה, וב"מרכז מחול ברנר" בניהולה של כרמל נתן שלי בגבעת ברנר.
בשנים אלו העבירה סדנאות במחול מודרני, בלט קלאסי, כוריאוגרפיה, אימפרוביזציה וביצוע ברחבי ישראל.
בשנת 2007 השתתפה כמתחרה בתוכנית הריאליטי הטלוויזיונית של קשת "נולד לרקוד 3" בהנחיית צביקה הדר.
בשנת 2008 ייסדה את "סטודיו למחול מאיה מכלל" הפועל בהרי ירושלים, במבשרת ציון, בהר אדר ובנווה אילן.
בשנת 2011 השתתפה ויצרה את הכוריאוגרפיה לווידאו של יוצר המוזיקה האלקטרונית הישראלי סקאזי, לשירו "My Way".
בשנים 2014–2017 למדה לתואר שני M.Mus בקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בסיום לימודיה יצרה את עבודת הביכורים שלה – "רוץ!".
הטריילר של היצירה הוצג מאוחר יותר במוזיאון תל אביב, ומכלל גלפנד גם הוזמנה ללמד אותה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בשנת 2018.
בשנת 2016 הצטרפה מכלל גלפנד לעמותת הכוריאוגרפים.
באותה שנה זכתה לתמיכה ביצירתה ממשרד התרבות והספורט.
בין עבודותיה הבולטות ככוריאוגרפית נמנות: "POV" שעלתה בפסטיבל הרמת מסך ב-2017, "אורורה" שעלתה בפסטיבל מחול שלם ב-2018, ו-"Bound" שעלתה כהומאז' ללהקת קולבן דאנס בשנת 2016. מאוחר יותר יצירה זו הוצגה בסוזן דלל ובהפקה עצמאית.
בנוסף, הוזמנה מכלל גלפנד כיוצרת עצמאית להציג את עבודותיה וללמד בכנסי מחול ארציים: "פסטיבל מאמ"י אילת" בניהולם של רינה וידידיה עמרם, ובפסטיבל "movement" בניהולו של רן אדרי, אילת.
כמו כן, בשנת 2018 יצרה את "הוויה" ללהקת המחול "איילות" בניהולה של מיכל הברי.
העבודה עלתה בפסטיבל המחול שבוע המחול היהודי - "יש מאין".
בין השנים 2018–2020 לימדה במגמת המחול בקרית גת בניהול שאת אפרת כדורי דרור.
החל משנת 2018 היא עובדת כמורה בכירה לקומפוזיציה ואימפרוביזציה בסגל תיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
נוסף לעשייתה האמנותית ולהוראה, מכלל גלפנד גם מתאמנת באקרובטיקה באמצעות טרפז מעופף, ובתעופת גוף ב-Flybox.
כמו כן היא שרה וכותבת באופן עצמאי.
2003 - זכייה במקום השני בפרס כוריאוגרפיה בתחרות Weiler Choreography Competition
2003 - מקום הראשון בתחרות כוריאוגרפיה ע"ש גרטרוד קראוס, האקדמיה למוסיקה ולמחול ירושלים
מכלל גלפנד חיה עם בן זוגה יונתן גלפנד ובנותיהן מישל ולין ביישוב נטף.
מאיה קניג (נולדה ב-25 במאי 1979) היא תסריטאית, במאית, עורכת ושחקנית ישראלית.
קניג נולדה בתל אביב לאב איש מחשבים ואם מורה לחינוך גופני.
כשהייתה בת חצי שנה עברה עם משפחתה להתגורר בגרמניה בעקבות רילוקיישן של אביה.
כשהייתה בת 6 חזרה עם אימה לישראל בעקבות גירושי ההורים, והן השתקעו ברמת השרון.
בנעוריה עסקה בתחום הקולנוע כתחביב.
סיימה בהצטיינות את לימודיה בתיכון אלון לאמנויות במגמת ספרות וקולנוע.
הסרט שעשתה עם סיום לימודיה התיכוניים: "ילדת מפתח" (1997) זכה בפרס התסריט בתחרות מכון ון ליר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בצה"ל שירתה ביחידת ההסרטה של זרוע היבשה (המפח"ש) שם שימשה בין היתר גם כמדריכת קורס וידאו לצלמים צבאיים.
לאחר סיום שירותה הצבאי נסעה קניג ללמוד קולנוע בלונדון בבית הספר לקולנוע של לונדון London Film School.
במהלך שהותה בלונדון יצרה סרטים קצרים, ועל סרטה "Still water" קיבלה ציון לשבח.
לאחר סיום לימודיה בלונדון חזרה לארץ, והמשיכה את לימודי הקולנוע בבית הספר לקולנוע סם שפיגל בירושלים.
במהלך לימודיה יצרה את הסרט הקצר "גג העולם" בכיכובה של ליאת תמרי ולנה אטינגר.
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, ובישראל הוקרן בפסטיבל הסטודנטים בתל אביב.
סרטה הדוקומנטרי הקצר "אמא שלי" (המתעד את אמה בשעה שהיא מחלקת עיתונים בלילות) אותו גם עשתה במסגרת לימודיה, הוקרן בפסטיבל דוקאביב ושודר בטלוויזיה בישראל ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
קניג מתגוררת בתל אביב, חיה עם בן זוגה הבמאי גור בנטביץ', ולהם שלושה ילדים.
כיום עובדת ביצירה, הפקה ועריכה של סדרות וסרטים.
מכהנת כמנהלת אמנותית של קרן אלי גלפנד לסרטי סטודנטים.
כבמאית ועורכת היא ידועה בבימוי הסרטים "בצל כפות תמר", "גג העולם" ו"אורחים לרגע", הסרט העלילתי הארוך הראשון שלה, שעלילתו מתרחשת על רקע מלחמת לבנון השנייה.
סרטיה זכו בפרסים בפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
כעורכת, ערכה את הסדרות על הספקטרום (זוכה הפרס הראשי בפסטיבל סירייס מאניה) אורי ואלה (הוצגה בפסטיבל הסרטים טרייבקה) ואת הסרט העלילתי ולריה מתחתנת.
התסריט שכתבה לסרט העלילתי "חלב" נבחר להתמודד בשנת 2018 ב-Berlinale Talent Market וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר.
בנובמבר 2023 פורסם שהסרט זכה לציון לשבח מטעם שופטי מסגרת שבוע הביקורת של פסטיבל טאלין.
בסרט מגלמת הילה רוח מוזיקאית שילדה את בתה הראשונה ללא בן זוג.
על מנת להתפרנס היא מוצאת עבודה במחלבה ייחודית המספקת חלב אם.
בסרט משחקים גם הדס ירון, טלי שרון, אורלי רוט פלדהיים, עומר ברנע, מעיין תורג'מן, אליזבת קדם וסמירה סרייה.