tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אונות הכותרת פרושות לרווחה, קירחות, קודקודן קהה ושפתן גלונית.
הגביע משתייר וחמשת האונות שלו מאוחות בבסיסן אל ציר התפרחת.
הפרי עשוי 4 פרודות חומות, קירחות, מקומטות.
הפריחה מתחילת אפריל עד סוף אוגוסט.
עוקץ-עקרב גלוני (Heliotropium bacciferum) עוקץ-עקרב גלוני הוא בן-שיח מדברי נפוץ, שרוע, שגבעוליו העשבוניים זקופים ומגיעים לגובה 20 ס"מ, חלקיהם המעוצים אינם עולים על 5 ס"מ (אין גבעול ראשי).
צמח בעל גוון ירוק משחיר (לא מאפיר).
הגבעולים הירוקים מכוסים שערות זיפניות קצרות וצפופות המקנות לצמח גוון מאפיר.
על פי רוב משחירים גם הענפים המתייבשים שנשארים בצד הצמח ומוסיפים על הגוון הכללי.
העלים ירוקים, מחוספסים וצרים, דמוי אזמל, גלוניים בשפתם ואורכים פי 2 ויותר מרוחבם.
הם כהים מאוד משחירים ומכוסים שערות זיפניות קצרות וצפופות המקנות לצמח את הגוון הכהה.
הפרחים מסודרים בתפרחות, לאורך קצות הגבעולים.
הפרחים קטנים, לבנים עם כתם צהוב קטן בלוע הפרח, אורכם 6 מ"מ קוטרם כ-3 מ"מ, אוגן הכותרת שלו זקוף וצר ואיננו פתוח לרווחה.
אונות הכותרת מעוגלות, לעומת עוקץ-עקרב מדברי ועוקץ-עקרב ים המלח להם אונות כותרת משולשות ומחודדות, ואין שיניים זקופות מצויות בין האונות.
המאבקים קבועים בגובה אמצע צינור הכותרת או למטה מזה.
עמוד השחלה יושב בראש השחלה, הצלקת מורחבת בבסיסה אורך הצלקת גדול מרוחבה.
עוקץ-עקרב גלוני גדל רק בערוצים חצציים קטנים, מישורים ובחולות לאורך הבקעה הדרומית מאזור אילת, ודרום הנגב והערבה המרכזית הדרומית עד ים המלח.
מין סודני-מדברי המותאם לגדול בבתי גידול יבשים קיצוניים.
גדל בערוצים קטנים או בסלעים במקומות החמים והיובשניים ביותר.
הפריחה מסוף פברואר עד תחילת יוני, ועיקרה ממרץ מאי, אולם באתרים לחים הפריחה נמשכת בדלילות כל חודשי השנה.
עוקץ-עקרב גלוני, עוקץ-עקרב מדברי, עוקץ-עקרב ים-המלח חולקים את אותו בית גידול.
עוקץ עקרב גלוני נבדל מהם בקלות העלים שלו צרים ארוכים וגלוניים והאונות הכותרת שלו מעוגלות ולא משולשות חדות.
עוקץ-עקרב ים-המלח (Heliotropium maris-mortui) הוא בן שיח מדברי ירוק-עד, לא מצוי, בלעדי (אנדמי) לבקעת ים המלח בישראל ובירדן.
בסיסו מעוצה וגבעוליו עשבוניים, גובהו 15 עד 35 ס"מ, והוא משתרע על פי רוב על הקרקע ויוצר כר ירוק שקוטרו 20 עד 40 ס"מ, כולו מאפיר-מכסיף עז ומכוסה בלבד בהיר, כלומר שערות לבנות וקצרות.
העלים קטנים, עגולים-אליפטיים, פזורים לאורך כל הגבעולים.
התפרחות הממוקמות בקצות הגבעולים צורתן כזנב עקרב על עוקצו (מכאן שמו), אבל על פי רוב גבעול התפרחת ישר בדומה למינים נוספים.
בכל תפרחת קבוצה של 5 עד 15 פרחים לבנים.
הפרחים קטנים ולבנים ובעלי כתם צהוב בפתח צינור הכותרת.
הגביע קצר בן 5 שיניים.
צינור הכותרת שעיר מבפנים ומבחוץ, בולט החוצה מן הגביע באופן ברור ונפתח לאוגן גדול בן 5 אונות משולשות, שקודקודן החד כפוף ופונה למרכז.
אוגן הכותרת שעיר בדלילות או קירח, שזהו סימן היכר מובהק.
עוקץ-עקרב ים-המלח גדל בערוצים, במישורים, במדרונות חצציים וצדי דרכים במדבר החם, מתחת לקו גשם 100 מ"מ.
הוא נפוץ לאורך ים המלח ובמדבר יהודה הנמוך, בעיקר על גבי מדרונות סלעיים, ונדיר וכתמי בנגב המזרחי, באזור המכתש הקטן ובאזור נחל צין.
בבקעת ים המלח הוא מאכלס בעיקר בתי גידול חדשים, כמו 2 או 3 קווי חוף של ים המלח הנסוג, צדי דרכים ותשתית של נחלים המתחדשת עקב פעולות הסחיפה.
עוקץ-עקרב ים-המלח דומה מאוד לעוקץ-עקרב עגול-עלים הנפוץ בשאר ישראל, באזור הספר ובחבל הים תיכוני היובשני, לשניהם עלים עגולים המכוסים לבד של שערות פשוטות ורכות אבל לעוקץ-עקרב עגול-עלים יש כותרת קירחת וצינור הכותרת קירחת לחלוטין מצדו הפנימי, והוא אינו בולט מהגביע.
הפריחה בעיקר באביב, מסוף פברואר עד תחילת יוני ובתנאים טובים היא נמשכת באופן מצומצם כמעט כל השנה.
עוקץ-עקרב מדברי (Heliotropium arbainense) הוא בן-שיח מדברי מצוי, ירוק-עד, מסועף ומכוסה כולו בשערות זיפניות צפופות וזקופות, בסיסו מעוצה וגבעוליו עשבוניים, גובהו 20 עד 35 ס"מ, ונופו כר ירוק חי (לא מכסיף) שקוטרו 25 עד 30 ס"מ.
פרחיו הצעירים צהובים שהופכים לבנבנים עם בגרותם ולכן התפרחת נראית צירוף של נקודות צהובות ולבנות, שזהו סימן היכר מובהק.
הוא מכיל בענפיו ובעליו חומרים אלקלואידים רעילים ולכן אין הוא נאכל על ידי אוכלי עשב.
השם המדעי של הצמח נקרא על שם ואדי אל ארבעין בדרום סיני, שם התגלה לראשונה.
העלים פשוטים, קטנים, דמוי ביצה מוארכת או דמויי אזמל, פזורים לאורך כל הגבעולים.
הטרפים בעלי שפה גלית מעט, עורקי העלה שקועים מאד בצד העליון ובולטים בצד התחתון.
התפרחות חסרות עלים וממוקמות בקצות הגבעולים צורתן כזנב עקרב על עוקצו (מכאן שמו), אבל, על פי רוב גבעול התפרחת ישר בדומה למיני מדבר נוספים והיא כך נראית רק בתפרחות הצעירות.
הרווחים בין פרח לפרח גדולים יחסית.
הפרחים גדולים יחסית, כוכביים, קוטרם כ-8 מ"מ וצהובים בהיפתחם לאחר שעות אחדות או למחרת הם מלבינים, לאחר האבקה.
חרקים לומדים לבקר בפרחים הצהובים שבהם יש צוף.
צינור הכותרת קירח מבפנים וארוך בהרבה מאוגן הכותרת, והוא בולט החוצה מן הגביע באופן ברור ונפתח לאוגן גדול בן 5 אונות משולשות קהות (כוכביים), וישנה שן בין כל 2 אונות.
פרודות הפרי קירחות וחבויות בתוך גביע משתייר.
עוקץ-עקרב ים המלח גדל בערוצים, במישורים, ושקעים במדבר במידבר החם הקיצוני, מתחת לקו גשם 100 מ"מ.
הוא פזור עד מצוי בכל החבל המדברי בישראל מבקעת ים המלח ודרומה.
הוא פזור באזור ים המלח הדרומי ודרומה ומתמעט והופך לנדיר בחלקו הצפוני.
נדיר מאוד בערוצים של הבקעה.
הפריחה מסוף דצמבר עד סוף אפריל.
עוקץ-עקרב ים-המלח נבדל מעוקץ-עקרב עגול-עלים בצינור כותרת שבולט מהגביע באופן ברור ושעיר מבחוץ ומבפנים, לעומת צינור כותרת שאינו בולט מהגביע וקירח לחלוטין מצידו הפנימי אצל ע"ע עגול-עגלים.
עוקץ-עקרב עגול-עלים (Heliotropium rotundifolium) הוא בן שיח מאפיר ירוק-עד, מעוצה בבסיסו ומסועף, הגדל בבתות ים תיכוניים, נפוץ למדי בבתות ספר הים תיכוניים, בערבות, במדבר (למשל בערוצים ובבתי גידול לחים בהר הנגב) אבל לא במדבר הקיצוני והוא חודר לבתות בחבל הים תיכוני על גבי סלעי קרטון.
הוא שכיח בשטחים שהרעייה בהם חזקה, מכוון שאוכלי העשב אינם מחביבים אותם.
במין זה נמצאו חומרים אלקלואידים הפוגעים בכבד של יונקים.
הוא דומה לעוקץ-עקרב אירופי לעוקץ-עקרב אפור, אבל שני האחרונים צמחים עשבוניים חד-שנתיים.
הגבעול מעוצה בבסיסו, גובהו 15 עד 25 ס"מ.
ומכוסה בלבד (שערות קצרות והדוקות) אפור-מכסיף חזק.
העלים כולם עגולים או עגולים פחות או יותר (דמוי ביצה רחבה), מרביתם בגודל 1 ס"מ, אפורים, בעלי שערות צפופות והדוקות שפתם אינה גלית (בשונה מעוקץ-עקרב גלוני).
התפרחות ארוכות ומרובות פרחים אם כי גם רפות מאוד ודלילות.
הגביע ארוך כאורך צינור הכותרת או קצר ממנו במקצת או הרבה.
בכל אופן צינור הכותרת אינו בולט מגביע הפרח (בשונה מעוקץ-עקרב ים-המלח).
צינור הכותרת שעיר מבחוץ וקירח לחלוטין מבפנים (בשונה מעוקץ-עקרב ים-המלח).
הכותרת שאורכה 4 עד 6 מ"מ, קוטרה כ-4 מ"מ, לבנה ובעלי כתם צהוב קטן בפתח צינור הפרח.
אונות פרח חדות ובעלות חוד קצר המופנה כלפי פנים (בשונה מעוקץ-עקרב אפור חודי אונות הכותרת שלו מופנים החוצה).
בין אונות הכותרת אין שיניים.
היא אינה שעירה בצדה הפנימי.
עמוד השחלה קצר בהרבה מהצלקת.
הפרודות כרגיל 4, קטנות, דמויות ביצה ובעלות 3 מקצועות.
הגביע נשאר זמן מה על הגבעול לאחר שנשרו מתוכו הפרודות.
עוקץ-עקרב צהוב (Heliotropium digynum) הוא בן שיח מדברי לא מצוי, קטן ומסועף שכל פרחיו צהובים שהופכות לחום בהיר.
אונות הכותרת מחודדות (משולשות וצרות) ואין שיניים משניות מצויות בין האונות, אבל יש קיפול בכל מפרץ שבין האונות.
צינור הכותרת מכוסה שערות משי מבחוץ, קירח מבפנים.
המאבקים קבועים בקרבת לוע הכותרת ולא המאבקים קבועים בגובה אמצע צינור הכותרת או למטה מזה כבשאר המינים בישראל.
העלים דמוי אזמל מוארכים וצבעם ירוק, מעט כהה.
העלים המחוספסים קשים והגבעולים הקשיחים מכוסים שערות כוכביות זקופות, קצרות וקשות.
מין זה גדל בעיקר בחולות הנודדים, ואף שולט שם.
הוא עמיד לתנועת חול ולחשיפת שורשיו.
השורש העומד חשוף מפתח קליפה קשה המונעת התייבשות, מאידך הצמח רגיש לכיסוי על ידי חול רב הקובר אותם כליל וגורם למותו.
תפוצתו של עוקץ-עקרב צהוב היא בנגב הצפוני מערבי וגם בדרום הבקעה (בערבה) ובסיני.
עוקץ-עקרב צהוב קרוב לעוקץ-עקרב מדברי, והוא נבדל ממנו באונות הכותרת המחודדות שלו, בגוון הקרם של פרחיו הבוגרים, בתפרחותיו הקצרות ומעטות פרחים ובבית גידולו החולי.
עוקץ-עקרב ריחני (Heliotropium suaveolens) הוא צמח עשבוני חד-שנתי לא מצוי, קטן עד בינוני, גובהו עד 30 ס"מ, זקוף ומסתעף מבסיסו.
הוא נפוץ בבתות ובתי גידול מופרעים בעיקר על חול במישור החוף ועל אדמת בזלת ברמת הגולן.
העלים דמויי ביצה רחבה ועליהם כסות דקה ולא צפופה של שערות קצרות, שרועות ושוות המקנות להם גוון מכסיף עדין.
הפרחים גדולים יחסית (קוטרם 3 עד 5 מ"מ), מפיצים ריח עדין ונעים בשעות בין הערביים, לבנים ובעלי כתם צהוב עז קטן ולא בולט בלוע צינור הכותרת בשלב הנקבי של הפרח צבע הכתם הופך לצהוב בהיר.
צינור הכותרת ארוך רק במקצת מאוגן הכותרת.
צינור הכותרת קירח מבפנים ובעל שעירות דלילה או קרח בצידו החיצוני.
פרי מורכב מ-2 עד 4 פרודות זעירות.
עוקץ-עקרב ריחני פורח במשך כל הקיץ ויותר מסוף אפריל עד תחילת דצמבר.
עוקץ-עקרב שעיר (Heliotropium hirsutissimum) הוא צמח עשבוני חד-שנתי לא מצוי.
עֹקֶץ-עַקְרָב שְׂעִיר-פְּרִי (Heliotropium lasiocarpum) הוא צמח עשבוני חד-שנתי ים-תיכוני נדיר מאוד.
הוא נדיר מאוד בגולן, בקעת חולה, הגליל התחתון, הרי יהודה, עמון, מואב.
תפוצתו בעיקר באזורים החמים ממצרים עד דרום מזרח רוסיה האירופית ועד צפון מרכז סין.
הפרחים הדוקים זה לזה בצפיפות והתפרחת נראית כזנב רחב בו ניכרים שני טורים.
הפרודות מכוסות בצפיפות שערות מפושקות.
לבלוב העלווה מסוף מרץ והקמילה באמצע אוקטובר.
הפריחה מאמצע מאי עד תחילת ספטמבר.
פרי ירוק מצוי מסוף מאי, פרי בשל מצוי בסוף אוגוסט והפצת הזרעים מתחילת ספטמבר ועד סוף נובמבר.
עוקץ-עקרב שרוע (Heliotropium supinum) הוא צמח עשבוני חד-שנתי לא מצוי, שרוע, מלבין-מאפיר של מעונות לחים.
הצמח, שגובו 15 עד 40 ס"מ, מסועף מבסיסו, מכוסה בשערות ארוכות, זקופות ודלילות, ובין השערות האלה ישנן שערות קצרות, שרועות וצפופות.
העלים דמויי ביצה, בעלי חוד קהה בראשם ושפתם אינה גלית.
התפרחת קצרה יחסית, ובה פרחים לבנים זעירים שגודלם 1 עד 2 מ"מ אונות הכותרת מעוגלות בקודקודן ומסתיימות בחוד קהה.
בין אונות הכותרת אין שיניים זקופות.
אונות הגביע אינן מתפשקות לצדדים בזמן הבשלת הפרי והגביע נושר יחד עם הפרי
הפרי אינו נפרד ל-4 פרודות בהבשלתו, ובכך הוא שונה משאר בני מינו.
הפרודות נשארות מלוכדות לכדי פרודה גדולה (3 עד 4 מ"מ) ומבריקה, פחוסה בצדה האחד וקמורה בצדה השני ומעובה בשפתה הפרודה שבה רק זרע אחד ניתקת מהצמח יחד עם הגביע הסגור.
עוקץ-עקרב שרוע גדל בקרקעות כבדות ובמיוחד של שלוליות חורף או שדות המוצפים בחורף.
נפוץ ברוב אזורי צפון הארץ ומרכזה.
הלבלוב בתחילת מאמצע מרץ והפריחה עיקרה מאמצע מאי עד תחילת נובמבר.
עור זית הוא מונח המתאר סוג גוון עור המאופיין בגוונים תחתיים (undertones) ירקרקים-חומים, הנותנים לעור מראה דומה לזית בשל.
העור מסוג זה נפוץ בעיקר באוכלוסיות אזור הים התיכון והמזרח התיכון.
המונח נפוץ במיוחד בתחומי האסתטיקה, האופנה והקוסמטיקה, אך גם בשיח האנתרופולוגי והתרבותי.
בשפה האקדמית, בעיקר בספרות אנתרופולוגית מהמאה ה־19–20, נעשה שימוש במונח כדי לסווג אוכלוסיות לפי פיגמנט העור, בעיקר אזור הים התיכון, מזרח אירופה וצפון אפריקה אולם בשיח היומיומי המודרני המונח יותר קוסמטי.
המונח "עור זית" אינו מדעי לחלוטין ואינו מתאר קטגוריה מוגדרת היטב מבחינה ביולוגית.
הוא עשוי להשתנות בהקשרים תרבותיים שונים; בחלק מהתרבויות מתייחס לגוון עור בינוני בלבד.
במקומות אחרים מתפרש גם על עור כהה יותר כל עוד נשמר התת-גוון הירקרק–זהוב.
בשל חוסר האחידות בהגדרה, המונח נפוץ בעיקר באסתטיקה ולא במדעי העור הקליניים.
בתרבויות קלאסיות כגון יוון ורומא, וכן במסורות עבריות עתיקות, תיאורי עור היו לרוב כלליים או מטאפוריים – "כהה", "בהיר", "שזוף" או "כצבע החיטה" – ולא קיבלו סיווג מובהק או מונח קבוע.
עם המעבר לעידן המודרני, החל השימוש במונח כקטגוריה מוגדרת, הן בספרות והן במחקר אנתרופולוגי, בעוד שבשיח הקוסמטי המודרני הוא מתייחס בעיקר לתת-הגוון וההשפעה האסתטית על מראה הפנים והעור.
המונח '"עור זית" ("olive skin") מופיע לראשונה בספרות האנתרופולוגית והאתנוגרפית כבר במאה ה-18, כאשר ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון (1707–1788) תיאר את אוכלוסיות הים התיכון וצפון אפריקה כ"בעלות עור בצבע זית" ("complexion commonly olive"), עם נטייה ירקרקה-צהבהבה.
בספרו "Histoire Naturelle" כתב כך כדי לתאר את עורם של פרסים, בעודו מצטט מדבריו של יוהאן אולריוס (Johann Olearius),:
בסוף המאה ה-19, פליקס פון לושאן (1854–1924) פיתח את סולם הצבעים שלו ("Von Luschan's Chromatic Scale"), שבו הוגדר גוון העור הזיתי כקטגוריה של עור כהה-בינוני עם תת-גוון ירקרק או צהבהב, בעיקר לצורכי סיווג אתני ואנתרופולוגי.
המונח "עור זית" החל להופיע בשפה האנגלית בעיקר במאה ה־19, הן בספרות תיאורית והן בכתיבה אנתרופולוגית, לתיאור גוון עור בינוני עד כהה עם תת־גוון ירקרק-צהבהב, במיוחד בקרב אוכלוסיות הים התיכון, מזרח אירופה וצפון אפריקה.
בספרות הקלאסית והמודרנית נעשה שימוש במונח לתיאור דמויות בולטות מבחינה חזותית.
במחקרים אנתרופולוגיים נעשה שימוש במונח כדי לתאר פיגמנטציה טיפוסית של אוכלוסיות ים-תיכוניות, לעיתים במסגרת סיווגי העור לפי סולם פיצפטריק (סוג III–V), כאשר עור זית משתזף בקלות ונדיר שנשרף (Coon, "The Races of Europe", 1939).
עור זית הוא גוון עור אנושי בינוני-כהה התואם בדרך כלל לטווח III–IV בסולם פיצפטריק, ומתאפיין ברמת מלנין גבוהה יותר משל עור בהיר מאוד אך פחותה משל עור כהה מאוד.
עור זית מאופיין בגוון בסיסי שנע בין בהיר לכהה, עם גוונים תחתיים המשלבים ירוק עדין עם חום זהוב.
בניגוד לעור עם גוונים תחתיים ורודים (cool undertones) או צהובים (warm undertones), עור הזית מציג שילוב ייחודי שנותן לו מראה עשיר ורב-ממדי.
יכולת השתזפות גבוהה – בעלי עור זית נוטים להשתזף בקלות ובמהירות
עמידות לכוויות שמש – רמת מלנין גבוהה מספקת הגנה טבעית מקרינה אולטרה-סגולה
שמירה על השיזוף – השיזוף נשמר לזמן ארוך יותר בהשוואה לסוגי עור אחרים
התאמה לאקלים חם – מתאים לחיים באזורים עם חשיפת שמש אינטנסיבית
עור זית נפוץ בעיקר ב:
דרום אירופה: איטליה (במיוחד דרום), יוון, ספרד, פורטוגל, מלטה
איי הים התיכון: קפריסין, כרתים, קורסיקה, סרדיניה
חלקי דרום אמריקה: ארגנטינה, אורוגוואי (צאצאי מהגרים מהים התיכון)
עור הזית התפתח כהתאמה אבולוציונית לחיים באזורים עם קרינת שמש אינטנסיבית אך לא טרופית.
האיזון בין הגנה מקרינה לבין יכולת ייצור ויטמין D הופך אותו לאידיאלי עבור אזורי הים התיכון.
עור זית זוכה להכרה כמאפיין יופי קלאסי באמנות הים-תיכונית ונתפס כסמל לבריאות וחיוניות.
בציור הקלאסי, האמנים הדגישו את הגוון הייחודי של עור הזית כביטוי למוצא ים-תיכוני.
בתעשיית היופי והאופנה, עור זית נחשב לרב-תכליתי במיוחד, מכיוון שהוא מתאים למגוון רחב של צבעי בגדים וקוסמטיקה.
עוֹרְבִיִּים (שם מדעי: Corvidae) הם משפחה בסדרת ציפורי השיר.
הם עופות גדולים מאוד יחסית לציפורי השיר ולמעשה הגדולים ביותר כשהגדול מכולם הוא עורב עב-מקור שמגיע לאורך 64 ס"מ ולמשקל 1.5 ק"ג ודומה לו אך קטן יותר הוא עורב שחור.
אלו עופות שחלקם שחורים ואחרים צבעוניים, חומים או לבנים.
הם בעלי מקור גדול ונוקשה שמבליט אותם וקולם חד וצורמני.
רבים מהמינים בסדרה הם אוכלי כל הניזונים מצמחים, אגוזים, פירות, זרעים וגם מהחי כמו מציד של יצורים קטנים או של ביצים וגוזלים.
חלקם הם אוכלי נבלות מובהקים.
המינים הגדולים, ובעיקר העורבים, מראים יכולות למידה מרשימות.
הם חיים בכל העולם ויכולים להסתגל למגוון בתי גידול מיערות גשם ועד הטונדרה והמדבריות וכן לערים הגדולות.
בישראל נמצאים המינים הבאים: עורבני שחור-כיפה, זג צהוב-מקור, זג אדום-מקור, עקעק זנבתן, קאק, עורב הודי, עורב מזרע, עורב אפור, עורב חום-עורף, עורב שחור ועורב קצר-זנב.
עוֹרֵב הוֹדִי (שם מדעי: Corvus splendens) הוא מין בסוג עורב, הנפוץ בדרום-מזרח אסיה (בדרום מערב תאילנד), בתת-היבשת ההודית, באיים המלדיביים והלקדיביים ובחופי דרום איראן.
הוא הגיע, בעזרת האדם, למזרח אפריקה, באזור זנזיבר וסודאן, לרוטרדם שבהולנד ולאוסטרליה, שם הודבר.
במקומות בהם אינו מין מקומי, הוא רודף עופות מקומיים ומאיים עליהם בהכחדה.
העורב ההודי חולק את אזורי המחיה שלו עם האדם - הוא חי בהתיישבויות של האדם, מכפרים קטנים ועד לערים.
הוא ניזון משאריות האדם ומבעלי חיים קטנים הנמצאים בסביבה האנושית - עכברים, שממיות וכדומה.
צבעו שחור, והצוואר והחזה אפורים, כאשר מידת הכהות של האזור האפור משתנה בהתאם לתת-המין.
בישראל, הוא עוף פולש, המופיע בצורה סדירה באזור מפרץ אילת, השרון ובערבה.
עיריית אילת הגישה בקשה לירות בעורבים פולשים עקב תוקפנותם לאנשים ובעיקר לילדים.
עקב תקופת המעבר של הממשלה שאינה מאפשרת לספק אישורי ירי המשרד להגנת הסביבה פרסם הוראת שעה לתקופה בת שנתיים, אשר מגדירה את העורב ההודי כמין מוגן, וזאת על מנת להעביר את הסמכות הירי בעורבים מהמדינה לרשות הטבע והגנים שיוכלו לספק רישיונות ציד ולדלל את מספרם..
עוֹרֵב הַמִּזְרָע (שם מדעי: Corvus frugilegus) הוא מין של עורב.
צבעו שחור עם כתם לבן (למעשה, אזור חשוף מנוצות ליד המקור).
עורב המזרע הוא ציפור חובבת קור - על אף שהוא נמנע משלג ומקרח, הוא מעדיף אזורים קרים ונמנע מאזורים חמים, פרט לחורף.
למין שני תת-מינים: תת-המין הראשון Corvus frugilegus frugilegus נפוץ בכל רחבי אירופה, פרט לסקנדינביה, ובחלקה המערבי של אסיה הקטנה.
תת-המין השני, Corvus frugilegus pastinator, נפוץ בצפון אסיה, כולל סיביר, יפן, קוריאה וצפון סין.
ניזון בעיקר מחרקים ותולעים ומדגנים מתורבתים.
עורבים אלו חברותיים מאוד, וחיים בלהקות.
בחורף מתאחדות מספר להקות ויוצרות להקות ענק - דווח על להקה של 65,000 פרטים בסקוטלנד.
בתום החורף, העורבים חוזרים ללהקותיהם הקטנות לצורך רבייה.
במהלך החיזור, הזכר 'רוקד' מסביב לנקבה וקורא.
לאחר מכן הוא עשוי להביא לה תשורת מזון, ואז תתקיים ההזדווגות.
לאחר מכן, כל זוג עורבים מקים לעצמו קן מזרדים, בו יוטלו 3–5 ביצים, ומגן על הטריטוריה סביב לו.
הנקבה דוגרת על הביצים במשך 18 יום, שבהם הזכר מספק לה אוכל.
הגוזלים מגיעים לגודל מלא בגיל 40 יום, אך תלויים במזון שמביאים הוריהם עד גיל חודשיים, ואינם עצמאיים לחלוטין עד גיל חמישה חודשים.
כמו רבים ממשפחת העורביים, לעורב המזרע מיוחסות מספר תכונות על-טבעיות:
יש המאמינים כי קהילת עורבי מזרע ננטשת מביאה מזל רע לבעלי האדמה שבה גרו.
מיוחסות להם תכונות של חיזוי מזג אוויר ומוות.
עורבי מזרע, לפי אמונות מסוימות, מלווים נשמות צדיקים לגן עדן.
עוֹרֵב חוּם-עוֹרֶף (שם מדעי: Corvus ruficollis) הוא עוף מדברי.
הוא שוכן בצפון אפריקה ועד קניה, חצי האי ערב, המזרח התיכון ואיראן.
בישראל הוא שוכן קבע באזורים המדבריים, ובעיקר בנגב ובמדבר יהודה, אך הוא מופיע לעיתים גם באזורים שאינם מדבריים.
גודלו של העורב חום-העורף 52–56 סנטימטר ומשקלו 500–830 גרם.
צבעו שחור, פרט לעורפו שהוא חום (בגוזלים אין כתם חום בעורף).
פרט לכך, הוא דומה מאוד לעורב השחור, אך מקורו מעט עדין יותר.
הוא ניזון ממגוון רחב של מזונות - אשפה, נחשים, חגבים, גרעינים, פירות ועוד.
העורב חום-העורף הוא ציפור מתלהקת - הוא חי בזוגות המקימים להקות טריטוריאליות.
יחידים (בעיקר צעירים), שאינם משתלבים בקבוצה, חיים בבדידות.
עורב זה מקים את קינו מזרדים וממקמו בצוקים, עצים או בתים ישנים.
הקן עשוי זרדים גסים המרופדים בחומרים רכים יותר, כגון צמר, קרעי בד וכדומה, והנקבה מטילה בו 2–5 ביצים.
עוֹרֵב קְצַר-זָנָב (שם מדעי: Corvus rhipidurus) הוא ציפור ממשפחת העורביים.
צבעו שחור ואורך גופו 44–55 ס"מ.
מקורו מגושם יחסית וזנבו קצר.
מוצא העורב קצר-הזנב הוא אתיופיה והוא חי באזורים מדבריים.
בעולם הוא נפוץ במזרח התיכון, צפון אפריקה, סודאן וקניה.
בישראל הוא מופיע במדבר יהודה ובקע הערבה.
כפי הנראה המים בנאות מדבר יהודה הם הגורם המגביל את תפוצתו של עורב קצר-הזנב ברחבי המדבר.
כלומר, העורב מתרכז בעיקר ליד נאות מדבר שבהם מקורות מים.
העורב קצר-הזנב ניזון מחרקים ומפרוקי-רגליים אחרים, מגרעינים שהוא מוצא בצואת מעלי גירה, ומאשפת אדם.
הוא נצפה אוכל טפילים מעל גמלים.
פירות נאכלים בשמחה כאשר הם זמינים.
העורב קצר-הזנב מקנן על מדפי סלע וצוקים.
בסומליה נצפה מקנן גם על עצים ומטיל 2–4 ביצים.
חוקרים מצאו כי מין זה משליך אבנים על ביצים כדי לפצחן, ובכך נמנה עם אחד ממיני העופות היחידים המשתמשים בכלים.
עורבני (שם מדעי: Garrulus) הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת העורביים הנפוץ בעולם הישן.
בניגוד לרוב המינים במשפחה זו, העורבני אינו שחור אלא צבעוני - המינים שונים מאוד בצבעיהם, אך הם מאופיינים בשת לבן.
משמעות השם המדעי garrulus glandarius הוא "צווחן של בלוטי האלון", "פטפטן של בלוטי האלון".
על אף השם הזהה, העורבני אינו קרוב לעורבנים החיים ביבשות העולם החדש כמו עורבני כחול ועורבני שטלר ששייכים לסוג ציאנוסיטה, או עורבני פלורידה.
העורבני הכי קרוב מבחינה גנטית לעקעק זנבתן ולקאק וכן לשאר בני משפחת העורביים החיים באזורים נרחבים של העולם הישן.
הוא מעדיף לקנן בהסתעפות של שני ענפים ולחיות בתחומי יישובים קרוב למגורי אנשים.
בהתאם לכך, כושר תעופתו מוגבל והוא יכול בעיקר לנתר מעץ לעץ.
העורבני, ככל בני משפחת העורביים, הוא אוכל-כול, אך חובב במיוחד פירות ובלוטי אלון.
כמו כן, הוא נוהג לחמוס קינים של ציפורי שיר אחרות, ולכן אלו נוהגות לתקוף אותו.
אפשר לזהותו לפי הכתם הכחול הזוהר בכנפיו.
הוא נפוץ בחבל הים התיכוני.
בארץ ישראל מצוי תת-המין עורבני שחור-כיפה, הנפוץ מהצפון ועד לצפון הנגב.
שני בני הזוג דוגרים במשך 16 ימים על ארבע עד שש ביצים בצבע טורקיז מנומר שמטילה הנקבה, ומאכילים את הצאצאים עד ליציאתם מהקן בגיל שלושה חודשים.
לעורבני קול צורמני ייחודי אך הוא יכול לחקות קולות מצוין.
הוא מסוגל לחקות ציוצים של ציפורים שונות, בכי של ילד, יללות חתולים, צלצול טלפונים וחריקות של דלתות.
הזואולוג פרופ' ישראל אהרוני כינה את העורבני בשם זה על שום פסוק במסכת חולין דף ס"ד עמוד א' שם כתוב שאסור לקנות ביצי יונים מנוכרי מחשש שאלו ביצי עורב הדומות לביצי יונה.
אהרוני הסביר שלא ניתן להתבלבל בין ביצי העורב הירוקות והמנוקדות ובין ביצי היונה הלבנות, והציפור היחידה בארץ ישראל שדומה לעורב ומטילה ביצים הדומות לביצי יונה היא העורבני, ומכאן גזר את כינויו.
עוֹרֵב שָׁחוֹר (שם מדעי: Corvus corax) הוא מין עוף מסוג עורב שבמשפחת העורביים ובסדרת ציפורי השיר.
הוא אחד מהעופות בעלי התפוצה הטבעית הנרחבת ביותר מבחינת שטח ומספר פרטים, ועל כן באנגלית הוא מכונה Common raven (עורב מצוי).
בישראל אין מין זה נפוץ במיוחד: הוא נדיר למדי בהרי הצפון והמרכז, וזוגות מעטים מקננים בנחלי מדבר יהודה ובנגב.
העורב השחור הוא הציפור הלאומית של בהוטן.
המין נמצא במדינות ובטריטוריות הבאות:
באירופה: אוסטריה, איטליה, איי פארו, איסלנד, אירלנד, אלבניה, אנדורה, אסטוניה, בלגיה, בלארוס, בולגריה, בוסניה והרצגובינה, גאורגיה, גיברלטר, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, טורקיה, יוון, לטביה, ליכטנשטיין, ליטא, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה, נורווגיה, סלובניה, סלובקיה, סן-פייר ומיקלון, ספרד, סרביה, פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קפריסין, קרואטיה, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ
באסיה: אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, אוקראינה, איראן, אפגניסטן, ארמניה, בהוטן, הרפובליקה העממית של סין,טג'יקיסטן, טורקמניסטן, יפן, ירדן, ישראל, מונגוליה, נפאל, סוריה, עיראק, קזחסטן, קירגיזסטן,
באפריקה: אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מצרים, מרוקו,
ביבשת אמריקה: אל סלוודור, ארצות הברית, גואטמלה, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, קנדה,
משערים כי הוא נמצא אף במדינות ובטריטוריות הבאות, אך טרם תועד בוודאות:
העורב השחור מעדיף שטחים פתוחים למחיה: טונדרה חסרת עצים או יערות נטושים, הרים ומצוקים, חופי ים, גדות נהר גדולים, מישורים ומדבריות.
אולם בהיותו עוף סתגלן מאד ניתן למוצאו במרבית אתרי המחיה למעט יערות גשם טרופיים.
באזורים אחדים של תפוצתו, בעיקר באירופה ובאסיה, ניתן לראותו גם באזורים מיושבים ואף באזורים אורבאניים על אף אופיו החששן.
באזור תפוצתו החדשה יותר, ביבשת אמריקה, מקושר יותר לאזורי הטבע הפראיים ולמקומות הנטושים.
ניתן לראות את המין במנוחה בעיקר על מדפי סלעים או על צמרות עצים, אך ניתן לראותו במנוחה גם על עמודי חשמל ושילוט חוצות, אשר הפכו עבורו לאתרי קינון בעידן המודרני.
העורב השחור נקרא כך בזכות צבען השחור של נוצותיו.
הוא העוף השני בגודלו (לאחר המין עורב עב-מקור) מבין ציפורי השיר: אורכו 54 עד 69 סנטימטרים, ומוטת כנפיו .
על הגרון נוצות מרובות שצבען שחור מעט דהוי הנוטה להתפרע, הן משתתפות בהתקשרות בין פריטים.
למין חד-צורתיות זוויגית, על אף שלעיתים הנקבות קטנות במעט מהזכרים.
בעת תעופה יוצרות נוצות הכנף מבנה דמוי יד עם אצבעות.
קיים מידע מועט על האופן בו זוגות עורבים חוברים יחדיו למטרות רבייה.
מופעי ראווה בין פריטים מתרחשים תדיר לאורך כל השנה, וקשה להבחין בוודאות בינם לבין חיזור.
מופעי הראווה מתגברים בעוצמתם בסתיו ובחורף.
יש עדויות על זוגות הנשארים כל השנה, אך אין עדות לזיווג לכל החיים.
המין נצפה תדיר במבנה חבורתי או כזוג בשעת תעופה.
עונת הרבייה מתרחשת פעם אחת בכל שנה, מאמצע פברואר וממשיכה לחודש מאי.
הנקבה מזמינה את הזכר להזדווג עימה על ידי מספר תנועות: הליכה שפופה, השמטת הכנפיים וניעור והגבהת הזנב.
מרבית ההטלות מתרכזות בחודשים מרץ ואפריל.
כאשר בכל תטולה בין 3 ל-7 ביצים, עליהן דוגרים במשך 20–25 יום עד בקיעתם.
הקן הוא אסימטרי בצורתו ובנוי מענפים וזרדים.
הגוזלים פורחים מהקן כעבור 5–7 שבועות מבקיעתם.
לעיתים קרובות נשארים במחיצת הוריהם לעוד שבוע שבועיים עד לעצמאות מלאה.
בגרות מינית אצל הזכרים והנקבות כאחת, בגיל 3 שנים.
פריטים החיים בטבע עשויים להגיע לתוחלת חיים של 13 שנים, אולם מרבית הפריטים מתים בשנים הראשונות של חייהם.
בשבי, תועדו פריטים שתוחלת חייהם הייתה 44 שנה ובמקרה אחר 80 שנה, אך הממוצע המתועד עומד על 24 שנים.
עורבים שחורים מפגינים בהתנהגותם יכולות אינטליגנציה ודינמיקות חברתיות מורכבות ומסוגלים לפתור בעיות חדשות בדרכים חדשניות.
עורבים שחורים נוטים להתלהק ולשחר אחר מזון בקבוצות גדולות, כאשר המשאבים מרשים זאת.
פריטים שאינם מתרבים, משחרים יחד בצורה שיתופית.
אולם מרבית הפריטים חיים ביחידות או בזוגות.
זוגות בעונת הרבייה תופסים טריטוריה שגודלה משתנה בין 5 ל-40 קמ"ר, בהתאם למשאבים הצפויים בטריטוריה.
המין אינו נודד, אך ניתן לשער שאוכלוסיות אחדות בקצוות התפוצה משנות את מיקומן בהתאם למשטר האקלים.
תנועת המין בהליכה על הקרקע ובתעופה, הוא מסוגל בדאייה ובנסיקה.
לעורבים מערכת תקשורת קולית ייחודית ומגוונת, הקולות מושמעים באמצעות הגרון וכן על ידי הקשות מקור וניעור כנפיים.
נמצא כי הקולות משרתים בין 15–33 הקשרים חברתיים שונים ולמטרות שונות: קריאות אזהרה, קריאות מרדף, קריאות הנאה וקריאות הגנה ופרסום הטריטוריה.
נטען כי המין מחקה בעלי חיים שונים, אך עניין זה לא תועד באופן חד משמעי, סביר יותר כי קולות אחדים שנשמעו הזכירו קולות בעלי חיים אחרים.
פריטים צעירים נוהגים לפתוח בקונצרט קולות הנמשך דקות עד שעות אחדות ומקיף מגוון קולי, כל זאת כהתנהגות חברותית תוך מינית.
לעורבים גם תקשורת פיזית מפותחת, כאשר תצוגות שונות מסמלות איום ופיוס ובאות כדי לשמר את מעמד הפרט בלהקה.
סירוק נוצות הדדי נצפה לעיתים.
זוגות השומרים על טריטוריה, עשויים לרדוף אחרי פולש לנחלתם למרחק קילומטרים אחדים ולתוקפו במידת הצורך.
עורבים שחורים הם אוכלי נבלות מובהקים, אך ניזונים גם ממגוון אורגניזמים חיים : פרוקי-רגליים, דו-חיים, יונקים קטנים, עופות וזוחלים.
כאשר ייגשו לנבלה ייזונו אף מהחרקים המפרקים אותה (בעיקר מרימות וחיפושיות).
נצפו מקרים בהם ניזונו משליה של יונקים גדולים ככבשים.
תוכן הקיבה מראה כי עיקר התזונה מתבססת על מזון מהחי, בעיקר עופות וחרקים, אולם המין אינו בוחל במזון צמחי כדגנים, בלוטים, פירות וניצנים.
את המזון הם אוספים מהקרקע ונוטים לאגור שיירים כאגוזים, עצמות, שברי ביצים ופיסות בשר שאינן ניתנות לעיכול.
עורבים צעירים מתנסים באספת חפצים שאינם אכילים כלל, בחודשים הראשונים לאחר עזיבתם את קן הוריהם.
לעיתים רחוקות נצפה המין נטרף, גם לא כפרט צעיר או כביצים בקן.
יונקים טורפים כסמוריים (דלק למשל) וכלביים (כזאב מצוי וזאב ערבות), דורסי יום ודורסי לילה נוהגים לטרוף פריטים החוסים בקן.
עורבים בוגרים לא יהססו לתקוף טורף שמאיים על צאצאיהם.
נצפו מקרים שבהם המין ממתין לאוכלי נבלות אחרים, בפרט עורביים אחרים, כדי להימנע מסכנה.
עוֹרְבָנִי שְחוֹר-כיפה (שם מדעי: Garrulus glandarius) הוא מין עוף בסוג עורבני שבמשפחת העורביים ובסדרת ציפורי השיר הנפוץ באירופה ואסיה, לרבות ארץ ישראל.
גודלו של העורבני שחור-הכיפה הוא כגודלה של יונת התור.
הוא ניזון מבעלי חוליות קטנים, מחרקים, פירות וזרעים.
העורבני שוכן בחורשות ומקנן על עצים.
הנקבה מטילה 4–6 ביצים, והדגירה, הנמשכת 16–17 ימים, מבוצעת על ידי שני ההורים.
צבעו של העורבני שחור-הכיפה הוא אפור חום.
על ראשו כתם שחור גדול ומכאן בא לו שמו "שחור-כיפה".
על כנפיו, כתם לבן על רקע שחור ומשבצות בצבע כחול לבן.
מבנה הרגל מותאם ללפיתה ולתנועות ניתור זריזות בין הענפים.
הכנף קצרה, רחבה, והקצה שלה מעוגל.
לרוב נוצות הגוף - הן בחלקי הגוף העליונים והן בגחון, גוון בז'-ורדרד.
כיפת הראש שחורה ומפוספסת מעט.
הנוצות של הכיפה עשויות להזדקר בכעין ציצה קטנה במצבים שונים של התנהגות.
בפנים בולט פס שפם שחור.
אברות היד שחורות והזנב שחור.
(ר' לעיל: סימני זיהוי בולטים).
אין הבדלים בצבעי הניצוי בין הזכר לנקבה ובין עונות השנה.
עורבני כחול (שם מדעי: Cyanocitta cristata) הוא מין של ציפור שיר צפון-אמריקאית ממשפחת העורביים.
עורבני זה משויך לצד המין עורבני שטלר לסוג הטקסונומי ציאנוסיטה (Cyanocitta), בניגוד לבני הסוג עורבני אשר חיים בעולם הישן.
הוא נפוץ בדרום קנדה, במזרח ומרכז ארצות הברית, בפלורידה ובצפון מזרח טקסס.
לאחרונה תפוצתו של המין התרחבה גם לחוף האוקיינוס השקט, לקולומביה הבריטית ולקליפורניה.
העורבני הכחול חי במגוון גדול של בתי גידול - החל מיערות האשוחית של צפון אונטריו ועד יערות האורן של פלורידה.
אולם הוא מעדיף יערות דלילים, שבהם מגוון סוגי עצים.
המין הסתגל היטב למציאות בני אדם בסביבתו.
על ראשו ציצת נוצות שעולה ויורדת לפי מצב רוחו של העורבני הכחול.
צבע הנוצות מתקבל על ידי שבירת האור, ואינו נובע מפיגמנט, תופעה הנקראת צבעוניות מבנית.
צבעי נוצותיו מזכירים במקצת את הדגל האסטוני (כחול-שחור-לבן).
העורבני הכחול הוא אוכל-כול, וניזון מבלוטים, זרעים, דגנים, פירות, חרקים וכן חסרי חוליות קטנים אחרים.
לעיתים הוא ניזון מביצים או גוזלים מקיני ציפורים אחרות.
עורות קדשים הם מונח ביהדות הבא לתאר את עורות הקורבנות המועלים לקרבן במקדש.
חלק מעורות הקודשים ניתנים לכהנים, והם אחד מעשרים וארבע מתנות כהונה.
מקור המצווה הוא בספר ויקרא (), שם נאמר לגבי קורבן עולה:
לפי המשנה לא רק בקורבן עולה, עור הקורבן ניתן לכהן, אלא גם בשאר קדשי קדשים, כלומר, גם עור של קורבן חטאת, קורבן אשם, וזבחי שלמי ציבור - ניתן לכהנים.
במשנה ובגמרא הובאו כמה דרשות כמקור לכך שעור כל קדשי הקדשים ניתן לכהנים.
מלשון התורה משמע שעור העולה ניתן דווקא לכהן המקריב את העולה, ולא לכהנים אחרים; אולם לפי ההלכה עורות כל הקודשים הקרבים במקדש בכל יום, מתחלקים לכל הכהנים השייכים לבית האב שעבד במקדש באותו יום.
לפי זה, כוונת התורה באומרה "והכהן המקריב את עולת איש...
לו יהיה", היא לומר שרק כהן שראוי לעבוד במקדש באותו יום - נוטל מעורות הקודשים, אבל כהן שלא היה ראוי לעבוד במקדש באותו יום, וכגון שהיה טמא - אינו נוטל מן העורות.
בתוספתא מתואר כיצד ניצלו משפחות הכהנים החשובות את כוחן כדי ליטול לעצמן את כל עורות הקודשים, ולמנוע חלוקה שווה של העורות, וכיצד התמודדו חכמים עם מצב זה.
עור העולה הניתן לכהן - אין בו קדושה, והוא רכושו של הכהן לכל דבר.
לכן, הכהן רשאי להשתמש בעור ללא כל הגבלה, ואף למכור את העור למי שאינו כהן.
העור לא ניתן לכהן אלא בקודשי קודשים, אולם בקודשים קלים, כמו קורבן שלמים וקורבן תודה - העור שייך לבעלים.
בגמרא נאמר, כי בעלי הבתים בירושלים היו רשאים ליטול את עורות הקודשים של הקורבנות שהוקרבו על ידי עולי הרגל שהתארחו בבתיהם, וזאת כ"פיצוי" על האירוח בבתיהם, שהיה נעשה בחינם, בהתאם להלכה ש"אין משכירים בתים בירושלים".
בכמה קורבנות הקרויים "פרים ושעירים הנשרפים" (פר ושעיר של יום הכיפורים - , פר העלם דבר של ציבור - , ושעירי עבודה זרה - ) אין מקריבים את בשר הקורבן על המזבח, אלא מוציאים את בשר הקורבן אל מחוץ לירושלים, ושורפים אותו שם במקום מיוחד, הנקרא "בית הדשן".
בקורבנות אלו, אף שהם נחשבים קודשי קודשים, לא היה העור ניתן לכהנים, אלא הוא היה נשרף ביחד עם הבשר.
עוֹרְבָא פָּרַח הוא ביטוי שפירושו דברים חסרי בסיס, שאין בהם ממש.
הביטוי, שמקורו בארמית ותרגומו המילולי "העורב מתעופף" נלקח ממסכת ביצה כאשר רב אויא סבא שאל את רב הונא שאלה הלכתית קשה, השיב לו רב הונא: "עורבא פרח".
מקרה דומה מופיע במסכת חולין דף קכד ע"ב כאשר רב אויא סבא שואל שאלה קשה את רבה בנו של רב הונא ונענה בצורה דומה, "עורבא פרח" או בדיבור עכשווי: "תראה, ציפור!", שאומרו עושה בו שימוש במטרה להסיט את תשומת הלב ולחמוק מן השאלה.
לפי הסבר רש"י, רב הונא ובנו העבירו נושא במתכוון, על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו.
לפי פירושו של רבינו חננאל, דבריו "עורבא פרח" מכוונים כלפי דבריו של אותו אמורא, שדעתו היא דעתם של ילדים המשחקים בציפורים ועורבים - כלומר הבלים שאין בהם כל ממש.
רבה, בנו של רב הונא (ובחולין רבא בנו של רבה), שאל אותו לפשר הדבר, שהרי רב הונא היה מכבד את רב אויא סבא באופן מיוחד בהצביעו על גדלותו המיוחדת בתורה.
עורב קירח-ראש (שם מדעי: Picathartes gymnocephalus) הוא מין של עוף טרופי בגודל בינוני במשפחת הפיקטרטיים אשר בסדרת ציפורי השיר.
הוא חי ביבשת אפריקה, במדינות גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב וגאנה.
העורב חי בדרך כלל ביערות סלעיים, או באזורים בעל רום גבוה יותר באזורים בין גינאה לגאנה, ומעדיפה במיוחד הרים בודדים (הרים הנמצאים באמצע סביבה מישורית בלי הרים אחרים לידם).
האוכלוסיות נמצאות באזורים שונים ומקוטעים, ומבודדות זו מזו.
לעורב קירח-הראש אין תת-מינים, בשונה מרוב העופות האחרים, שלהם ישנם תת-מינים השונים במעט זה מזה, וכל אחד מהם חי בשטח מחיה מצומצם יחסית למפת התפוצה הכוללת של המין.
גופו העליון של העורב קירח-הראש הוא בצבע שחור-סגול, וגופו התחתון בצבע לבן.
זנבה ארוך ובוצע חום, ומשמש בעיקר לשיווי משקל.
הראש כמעט בלי נוצות, ורובו הוא עור צהוב חשוף בצבע צהוב מלבד שני כתמים שחורים ונעגליים שנמצאים מאחורי העיניים.
למרות שהעורב קירח-הראש שקט בדרך כלל, כמה קריאות שלו ידועות למדע.
העורב קירח-הראש ניזון מחרקים, למרות שההורים מאכילים את גוזליהם הצעירים בצפרדעים קטנות.
אחת מדרכי האכילה שלו היא התחקות אחרי נחיל של נמלי כידן, ואכילת שיירי החרקים שנהרגו על ידיהן.
העורב קירח-הראש נע ברחבי היער בעיקר בדילוגים וקפיצות, או טיסות קצרות בצמחייה נמוכה.
העורב קירח הראש כמעט ולא עף למרחקים ארוכים.
העורב הוא מונוגמי, והזוגות חיים לבדם או במושבות, שלפעמים כוללות אף 8 פרטים ומעלה.
עורבות הוא ספר מאת הסופר הבריטי קן פולט.
הספר יצא לאור ב-2002. עלילת הספר עוסקת במבצעי המודיעין הבריטי, על רקע יום הפלישה המתקרב של בעלות הברית לנורמנדיה.
הספר מבוסס על אירועים אמיתיים, אך חלק מן הדמויות והאירועים דמיוניים.
עלילת הספר מתרחשת באביב 1944. פליסיטי המכונה "פליק", סוכנת חשאית של ה-S.O.E, ובעלה, מפקד מחתרת צרפתי, מודעים לחשיבות האסטרטגית של מרכזת הטלפונים הגדולה באירופה עבור הגרמנים בימים שלפני מתקפת בעלות הברית.
הם וחבריהם לתא המחתרת הצרפתית נכשלים בניסיונם להשמיד מרכזת טלפונים גרמנית בנורמנדי, שמעבירה מידע בין המפקדות השונות של הצבא הגרמני הפרוס לאורך רצועת החוף.
לאחר שתא המחתרת חוסל, בעלה נעדר ומפקדיה אינם עוד בטוחים בכישוריה, עמדה בפני פליק הזדמנות אחת לביצוע המשימה.
בסיוע איש המשרד לשירותים אסטרטגיים, רב-סרן פול צ'נסלור, היא הקימה צוות שכולו נשים שאינן נשות מבצעים מיומנות, והכשירה אותן בתוך ימים ספורים.
הצוות, ששם הצופן שלו הוא "עורבות", עתיד לנסות ולהסתנן למרכזת מתחת לאפם של הגרמנים.
הגרמנים, ובראשם דיטר, קצין ביון נגדי מוכשר וחסר מעצורים, כבר מוכנים כעת והיא אינה יודעת מה תוכניותיהם ועד כמה חשוף המבצע לנגד עיניהם.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת מודן ב-2004.
עורב פלסטלינה הוא סרט אנימציה רוסי-סובייטי, שיצר אלכסנדר טטארסקי בשנת 1981.
החלק הראשון, "תמונה", נכתב על ידי המושרר אלכסנדר קושנר, והוא מלמד על סגנונות ציור שונים: ציור נוף, טבע דומם, ודיוקן.
החלק השני, "משחק", נכתב על ידי שיקה דריז, והוא מראה סבא ונכד שמשחקים במשחק פשוט: עוצמים ופוקחים עיניים ומסתכלים על דברים שונים בעולם.
החלק השלישי "ואולי, ואולי..." הוא המפורסם ביותר, והוא נתן לכל הסרט את שמו.
הסרט עשוי בטכניקת הנפשת פלסטלינה (קליימיישן) מכאן השם: "עורב פלסטלינה".
העלילה של הסרט היא ניסיון של המספרים לספר סיפור ידוע על עורב, שועל וגבינה – משל איזופוס, השועל והעורב, הידוע ברוסית בעיבוד של איוואן קרילוב.
המספרים לא זוכרים במדויק את הסיפור ומנסים להיזכר בו, מכאן כל הטוויסטים בעלילה ובתמונה, התהפכויות של דמויות לדמויות אחרות שפלסטלינה מאפשרת לעשות וגם ההומור והאבסורד שמאפיינים את הסרט.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי גריגורי גלדקוב.
עורבני מצויץ-כיפה (שם מדעי: Cyanocorax chrysop) הוא מין ממשפחת העורביים.
הוא חי אך ורק ביערות באמריקה הדרומית במדינות: ברזיל הדרום-מערבית, בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי, צפון-מזרח ארגנטינה וכן באזור הדרומי של אגן האמזונאס ובביצות הפנטנל.
תפוצתו משתרעת מהיערות עד החוף והוא נמצא גם מעל יובלי האמזונאס.
העורבני הוא עוף בינוני בגודלו ומגיע לאורך 36 ס"מ.
נוצות כחולות ושחורות מעטרות את גופו ועל ראשו כיפה מצוייצת גדולה.
עיניו צהובות ומעוטרות בקווים כחולים.
העורף לבן וקצה הזנב והבטן בצבע קרם.
העורבני מחפש את מזונו בין העלים והענפים ביער.
מזונו מורכב מחרקים, מתולעים, מחולייתנים קטנים, מביצים ומגוזלים של עופות אחרים וגם מפירות ומזרעים.
הוא חי בקבוצות קטנות ביער ומתחבא בסבך הצמחייה כשיש סכנה.
עוֹרֵב עַב־מָקוֹר (שם מדעי: Corvus crassirostris) הוא מין של עורב החי בקרן אפריקה והוא ציפור השיר הגדולה ביותר בעולם.
עורב עב־מקור הוא העורב וציפור השיר הגדולה בעולם.
אורכו מגיע ל־60–64 סנטימטרים ומשקלו עד ל־1.5 קילוגרם.
הוא דומה מאוד למין עורב לבן־עורף (Corvus albicollis) המצוי מעט יותר דרומה ממנו, אך מאוד דומה לו.
הוא בעל נוצות כהות ביותר, מקור שחור ועבה עם קצה לבן (ממנו קיבל את השם) ועליו חריצים קטנים.
העורף לבן ושאר הגוף שחור.
לעורב זה קול צורם ונמוך יותר משאר העורביים ובשבי חלק מהעורבים הצליחו לחקות עופות אחרים.
עורב זה מצוי באתיופיה, אריתריאה וסומליה ומצוי בעיקר ברמת אתיופיה ורמות והרים בגובה 1,500-3,400 מטר.
כמו שאר העורבים גם העורב עב־המקור הוא אוכל-כול הניזון מזחלי חרקים, חיפושיות זבל, שאריות בשר ופגרים ומזון המגיע מהאדם.
הם גם נוברים בגללים כדי לחלץ זחלי חיפושיות זבל וניזונים גם מזרעים.
העורבים מקננים על העצים והמצוקים באזור מחייתם.
הם מטילים בקן 3–5 ביצים.
עוֹרֵב צָבוּעַ (שם מדעי: Corvus albus) הוא מין של עורב המצוי באפריקה ובעל צבעים כהים עם חזה לבן.
המין מזכיר מאוד את עורב הנבלות (Corvus corone) מאירופה.
הוא בעל נוצות שחורות עם מקור גדול ושחור, ראש מצויץ וכן נוצות סנטר מצויצות וצוואר קצר מאוד עם חזה ועורף לבנים וכנפיים ובטן שחורים.
המין מצוי ברחבי אפריקה באזורים צחיחים וכן בערבות העשב.
הוא מצוי מסנגל, סודאן, סומליה ואריתריאה ומדרים עד כף התקווה הטובה, מדגסקר, ארכיפלג קומורו, איי אלדברה, זנזיבר, פמבה והאי ביאוקו.
מין זה מצוי גם בקרבה גדולה מאוד ליישובי האדם, אך יכול לחיות גם בשטחי בר, כמו באריתריאה.
העורבים מעופפים בזוגות או בקבוצות קטנות, אך בשעת אוכל יימצאו בקבוצות נרחבות יותר.
הם מחפשים טרף קטן כמו חרקים, עכבישים, זוחלים קטנים, מכרסמים, ציפורים קטנות וביציהם וכן ניזונים מבוטנים, אגוז אדמה, פירות ושאריות של האדם ומפגרים.
הם יתקיפו גם עופות דורסים שהם רואים כמו חיוויאי ושלך אך לא את הדיות.
המין מקנן על עצים גבוהים ומבודדים או על עמודי טלפון ושני המינים בונים קן ומטילים 3–6 ביצים.
עורבאים (שם מדעי: Corvida) היא אינפרא-סדרה של ציפורי שיר מתת-סדרת דמויי-דרור.
זוהי קבוצה המכילה בעיקר את ציפורי השיר האוסטרליות כמו הנבליים, העדניים או סבכיי פיות וכן את העורביים, הזהבניים, החנקניים וקרוביהם.
העורבאים גדולים יחסית למיני קבוצת הדרוראים וחיים במגוון תנאי מחיה: מיערות טרופיים ועד למדבריות ולמרומי ההרים.
לחלקם ישנם נוצות כהות ואחרים בעלי צבעים בהירים.
מקורם ארוך ונוקשה והם פולטים צעקות חזקות שאינם דומים לקריאות הנעימות של ציפורי שיר עדינים יותר.
עם זאת חלקם יכולים לחקות קולות של חיות אחרות.
לחלק מהעופות ישנם הבדלים בולטים בין הזכרים לנקבות, בייחוד למינים האוסטרליים והניו זילנדים.
כך למשל הנבליים או העדניים המפוארים שבנוסף לנוצותיהם מרקדים בצורות מוזרות לפני הנקבות.
ציפורים אלה הן אוכלות כל הניזונים הן מצמחייה והן מנבלות, חרקים ומחולייתנים קטנים.
משפחה וירואיים (Vireonidae)משפחה חנקני זיפים (Pityriaseidae)
משפחה דבשניים (Meliphagidae)משפחה חנקני הקסדה (Prionopidae)
עורבני הפעמון (שם מדעי: Strepera) הוא סוג של עופות משפחת הארטמיים החיים בדרום אוסטרליה ובאי טסמניה.
למרות שמם ומראם הם אינם קרובים במיוחד לעורביים.
אורכם של עופות אלה 45–50 ס"מ והם בעלי ראש גדול, מקור שחור עבה ועין גדולה צהובה.
הגוף כהה ברובו והכנפיים גדולות.
הם מצויים הן על העצים והן על הקרקע.
עופות אלה חיים באזורים הקרירים יחסית של היבשת ואינם חיים במדבריות.
הם אוכלי כל הניזונים מפירות שונים, פירות יער, חרקים, תולעים, נבלות ויצורים קטנים.
רבים מהם שודדים קני עופות אחרים.
הם עופות מתלהקים, ובתנאים טובים הם יכולים לנוע בלהקות של עד 100 פרטים.
עוֹרֵב קַלֶדוֹנְיָה הַחֲדָשָׁה (שם מדעי: Corvus moneduloides) הוא מין עורב המצוי בקלדוניה החדשה שבאיי האוקיינוס השקט, ממזרח לאוסטרליה.
זהו עורב ממוצע באורך 40 ס"מ בעל נוצות שחורות ומקור שחור וארוך.
עורב זה חי בחורשות והיערות של קלדוניה, בהם מתחבאים מיני חלזונות, זחלים וחרקים בין הענפים והעורב ממלא את מקומם של הנקריים ושל החטט הנקרי שנעדרים מהאי.
הוא בוחר זלזל גדול, תוחב אותו לחור בעץ ותוקע אותו בזחל מתחבא.
לעיתים הזחל מצליח לתפוס את הזלזל ולא משחרר אותו ואז העורב מביא עוד ענף קוצני יותר להיאחז בו.
בכמה מקרים הוא צריך להשתמש בעוד ענף בצורת וו המשמש להיאחז בזחל ולהוציא אותו מהענפים ואז העורב אוכל אותו.
עורב זה הוא אחד העופות החכמים ביותר בעולם.
מחקרים הראו כי הוא מסוגל להשתמש בכלים מורכבים, לפתור בעיות מורכבות, לתכנן פעולות מראש ואף לזהות פרצופים.
יכולותיו הקוגניטיביות הגבוהות הפכו אותו לנושא מרכזי במחקר ההתנהגותי של עופות.
עורבני פלורידה (שם מדעי: Aphelocoma coerulescens) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העורביים החי רק בפלורידה שבארצות הברית.
זוהי הציפור האנדמית היחידה למדינה זו.
צבעו אפור וכחול: הסנטר, הגב והבטן אפורים, הראש (למעט הסנטר), הצוואר, קצות הכנפים והזנב כחולים.
העיניים והמקור שחורים והרגליים הארוכות אפורות כהות.
העורבני מצוי רק בחורש הפתוח של מרכז פלורידה שם ישנם איומים רבים: יובש, שריפות יער וכן מאוים מפגיעה של האדם באזור.
העורבני מעופף בקבוצות משפחתיות בין צמחי האזור ומחפש בלוטים, אגוזים, פירות, חרקים וחולייתנים קטנים.
העורבנים מקננים בין ענפים קוצניים והנקבות מטילות 2–3 ביצים הבוקעות בתוך 17 ימים ומגיעות לבגרות תוך 18 יום.
ואולם עורבנים אלה גם כשהם מתבגרים נשארים עם הוריהם בקן ועוזרים לגדל את הצאצאים הבאים וכן לפקח על טורפים (כמו מיני עקב ונץ).
התנהגות זו נובעת בעיקר מכך שלהורים קשה לצוד לבד בסביבה החורשית הדלה בחרקים ובטרף.
עורבני פעמון שחור (שם מדעי: Strepera fuliginosa) היא מין ציפור ממשפחת הארטמיים החיה בטבע רק באי טסמניה שמדרום לאוסטרליה.
למרות שמו הוא איננו עורבני אמיתי ומשתייך למשפחת הארטמיים.
עורבני זה מגיע לאורך 50 סנטימטרים בממוצע ולמוטת כנפיים של 80 סנטימטרים בממוצע.
משקלו של הזכר עד 405 גרם ושל הנקבות 350 גרם בממוצע.
חוץ מהבדלי הגודל הזוויגים דומים.
צבע העורבני שחור עם מקור ארוך כהה, בעל בליטה בקצהו העליון, ועיניים צהובות.
העורבני הוא פעיל יום המצוי הן על הקרקע והן בין העצים, לרוב בטווח של 200 מטר מעל פני הים.
הוא אוכל-כול הניזון מחרקים, פירות, זרעים שונים וחולייתנים קטנים.
כמו כן הוא ידוע כשודד ביצים של עופות אחרים.
הוא חי בקבוצות קטנות, אך לעיתים נראה בקבוצה של עד 20 ואף עד 80 פרטים.
בעונת הקינון זוג העורבנים יגוננו על קינם באגרסיביות.
מקורם הכבד יכול לגרום לפגיעה חמורה בעת מתקפה.
עורב לבן-עורף (שם מדעי: Corvus albicollis) הוא מין של עורב הקרוב למין עורב עב-מקור שהוא ציפור השיר הגדולה בעולם, והוא דומה לו במראהו אך קטן יותר.
הוא מצוי ברחבי דרום ומזרח אפריקה.
עורב זה בעל נוצות שחורות וראש שחור עם מקור מעוקל ובולט בעל קצה לבן והוא בעל עורף לבן, ממנו קיבל את שמו.
אורכו של העורב 50 עד 54 סנטימטרים, הוא בעל מוטת כנפיים של 752 עד 860 מילימטרים ומשקלו 762 עד 865 גרם בממוצע.
כמו הרבה מיני עורבים העורב מסוגל לחקות מיני חיות אחרות כולל ציפורים רבות, אך לא אנשים.
התנהגות זו נפוצה בעיקר בשביה.
הוא חי בחבורות או בזוגות לאורך אפריקה שמדרום לסהרה, באזורים פתוחים ויבשים כולל באזורים צחיחים למחצה ובאזורים הרריים.
הוא נפוץ גם בסביבות כפרים ועיירות כל עוד יש בסביבתם גבעות עליהם הוא מקנן.
העורב הוא אוכל כל הניזון מנבלות, פירות, זרעים, בוטנים, חרקים, חולייתנים קטנים וגם ממזון אנושי.
עורבים מסוימים התרגלו לאכול מידיהם של אנשים בפארקים בכמה מדינות.
עורבים אחרים עוקבים אחרי נשרים או דיות בחיפוש אחרי נבלות ומחכים שאלה יסיימו לאכול.
העורב בעל תפוצה רחבה ולא נשקפת לו סכנה בטבע.
עורבני שטלר (שם מדעי: Cyanocitta stelleri) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העורביים, החי במערב אמריקה הצפונית וצפון אמריקה המרכזית והוא קרובו לסוג של העורבני הכחול.
שמו ניתן לו כמחווה לחוקר גאורג שטלר.
הוא בעל ציצת "כרבולת" שחורה על ראשו.
המקור שחור ודק והנוצות כחולות ואפורות עם ראש וחזה שחורים.
הצבע הכחול מופיע בעיקר באוכלוסיות דרומיות.
אין הרבה הבדלים בין הזכר לנקבה אך הצעירים בהירים יותר מהבוגרים.
לרוב העורבני מצוי ביערות מחטניים שונים או ביערות הרריים, לרוב לאורך רכס הרי הרוקי.
הוא מצוי גם במקסיקו וצפון אמריקה המרכזית אך פחות מאשר מבקנדה וארצות הברית.
העורבני הוא אוכל כל אינטליגנטי הניזון ממגוון מזונות מהחי והצומח, ביניהם מאגוזים, זרעים, פירות, נבלות, חרקים שונים ושאר חסרי חוליות וגם מביצים או גוזלים, זוחלים קטנים או מכרסמים קטנים.
העורבני הורג את טרפו בחבטה ממקורו החד.
לעיתים הוא יאכל בחבורות קטנות כאשר המזון נפוץ מספיק.
העורבני הוא עוף מונוגמי המקנן בחללי עצים או במבנים מלאכותיים.
הנקבה מטילה בין 2 ל-6 ביצים, הבוקעות כעבור 16 יום בערך.
macrolopha - נפוץ לאורך מרכז ודרום הרי הרוקי
stelleri - נפוץ לאורך החוף הפסיפי מאלסקה עד לקולומביה הבריטית
carlottae - נפוץ באיי המלכה שרלוט.
עורב הוואי (שם מדעי: Corvus hawaiiensis, באנגלית: Hawaiian Crow), בשפה המקומית: ʻalalā, הוא מין של עורב ממשפחת העורביים.
מין זה נכחד בטבע, אך ישנן תוכניות הפועלות להחזירו לטבע.
לפני שעורב הוואי נכחד מן הטבע, המין היה מצוי רק בחלקים המערביים והדרום-מזרחיים של הוואי.
הוא אכלס יערות יבשים בגובה של 1,000–2,000 מטר, בעיקר באזור מאונה-לואה והונולולו.
שרידי מאובנים מעידים כי עורב הוואי היה זן העורבים העיקרי בכל האיים העיקריים של הוואי, יחד עם עוד ארבעה מיני עורבים אחרים שנכחדו.
עורב ההוואי נטרף על ידי חולדות, נמיות אסיאתיות קטנות, חתולי בר וגם על ידי סוג של חיידק (Toxoplasma gondii), חיידק זה הוא טפיל תוך-תאי הגורם למחלה זיהומית קשה וסופנית.
עורב הוואי הוא אוכל-כל, הניזון ממגוון של מקורות מזון, כגון: פירות, חסרי-חוליות, צוף פרחים, יונקים קטנים, חלקי צמחים ומזונו העיקרי הוא ביצי עופות וגוזלים, אשר מהווים את מקור החלבון העיקרי.
העורב מנצל את המשאבים הזמינים לו, והתזונה שלו משתנה לפי זמינות המזון.
החלק העיקרי בתזונה שלו, ומחצית מפעילות ההאכלה שלו מושקעת בחיפוש אחר גזעים, ענפים ועלים, כמו גם חסרי חוליות כמו חלזונות אדמה, זוחלים וחרקים נוספים.
באמצעות המקור שלו עורב ההוואי מקלף קליפות טחב מגזעים או מענפים כדי לחשוף חרקים נסתרים.
המרכיב העיקרי בתזונה שלו מורכב מצמחי ohia ו-koa, אשר גדלים בצמרות העצים הגבוהים והדומיננטיים בסביבתם.
פירות הם המרכיב השני הדומיננטי בתזונת העורב ההוואי, וניתן למצוא הרבה מינים מקומיים של פירות באזור מחייתו.
עורב הוואי מיומן ביותר בשימוש בכלים.
עורבים אשר נמצאים בשבי נצפו משתמשים במקלות ככלי להוצאת מזון מחורים אשר נקדחו בגזעים.
הפרטים הצעירים נצפו משתמשים בכלים גם ללא הכשרה או הדרכה מהפרטים הבוגרים, ולכן מעריכים שמין זה הוא בין המינים המעטים של ציפורים אשר מסוגלים להשתמש בכלים בטבע.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בשנה השנייה או השלישית לחייהן.
הזכרים בדר"כ בשנה הרביעית לחייהם.
בניית הקן מתרחשת בסוף חודש מרץ – תחילת אפריל.
נקבת העורב מטילה בין 2–5 ביצים מאמצע עד סוף אפריל, ודוגרת עליהם 19–22 ימים, מהם רק 1–2 יגיעו לבגרות.
הגוזלים בוקעים בתחילת – אמצע חודש מאי.
הגוזלים תלויים בהוריהם במשך 8 החודשים הראשונים, והם יישארו בסביבת המשפחה עד עונת הרבייה הבאה.
אם הטלת הביצים הראשונה לא צלחה, הזוג יטיל סבב נוסף, תכונה אשר תורמת למאמצי השיקום של המין.
אוכלוסיית עורבי הוואי הייתה אחת מאוכלוסיות הציפורים המקומיות הגדולות ביותר בהוואי.
להיעלמותם מן הטבע היו השפעות קשות על הסביבה ועל בית הגידול בו שהו, ההשפעה המרכזית ביותר הייתה על פיזור הזרעים של הצמחים המקומיים.
רבים מצמחים אלה מסתמכים על אוכלוסיית עורבי הוואי לא רק להפצת זרעים, אלא גם לנביטת זרעים כאשר הזרעים מועברים דרך מערכת העיכול של העורבים, לאחר שהם ניזונים מהם.
ללא פיזור זרעים, אין לצמחים שום אמצעי לגדל דור נוסף ולהתרבות.
כמו כן, העורב ממלא תפקיד מפתח בתחזוקת מיני צמחים מקומיים רבים, אשר עלולים להפוך כיום לנדירים במערכות האקולוגיות של הוואי, במיוחד ביערות היבשים, כאשר צמחים אלו נותרו ללא מפיץ הזרעים העיקרי שלהם.
על כן, היכחדותו של זן עורב הוואי מן הטבע הוא גורם ישיר לבעיה סביבתית ואקולוגית חמורה.
עורב ההוואי מתמודד עם מספר רב של איומים בטבע, הנחשבים כגורמים מרכזיים בהכחדתו מהטבע.
גודל האוכלוסייה הקטן הופך את המין לפגיעים יותר לתנודות סביבתיות, דבר שגם מוביל לצורך גבוהה יותר להתרבות, לעיתים עם מינים אחרים, בעיה שעלולה לגרום לבעיות גנטיות עקב התרבות הטרוגנית.
בניגוד לרוב סוגי העורבים, עורבי הוואי לא הסתגלו היטב לנוכחות האדם.
רדיפה על ידי בני אדם מהווה איום נוסף על הישרדותם.
חקלאים ירו בהם משום שהאמינו שהם מפריעים לגידולים ופוגעים בהם.
הציד הלא חוקי נמשך גם לאחר שניתנה הגנה משפטית לעורבים.
בני אדם גרמו גם לצמצום שטחי בית הגידול של העורבים בעקבות כריתת יערות עבור חקלאות ועבור הקמת חוות.
אובדן כיסוי ההגנה הטבעית של הטבע הפראי חשף את העורבים בפני טורפים מסוכנים.
אפרוחיו של עורב הוואי פגיעים עקב עכברושים המטפסים על עצים, ולאחר שהם עוזבים את הקנים שלהם, לחתולים, כלבים ונמיות.
כריתת יערות מגבירה גם את שחיקת הקרקע והתפשטותם של צמחים ויתושים פולשניים, אשר מהווים גורם ישיר למחלת מלריית העופות.
מלריית העופות (Avian malaria) היא מחלה טפילית של ציפורים, הנגרמת על ידי Plasmodium relictum, הפוגע בציפורים בכל חלקי העולם.
בדרך כלל מחלה זו אינה הורגת ציפורים, אולם בבית גידול מבודד כמו הוואי, ציפורים איבדו התנגדות אבולוציונית ואינן מסוגלות להתגונן מפני הנגיף.
המפיץ העיקרי שלו הוא היתוש Culex quinquefasciatus, שהגיע לאיי הוואי בשנת 1826.
עורב ההוואי מוגן מבחינה חוקית על ידי מדינת הוואי מאז 1931 והוכרז כמין בסכנת הכחדה על ידי ממשלת ארצות הברית מאז 1967. מאז שנות ה-90 הוקצו שטחים טבעיים במורדות הר הגעש מאונה לואה לשיקום בתי גידול והחלמת ציפורים מקומיות.
יתר על כן, תחמו בגדר אזור שדורג כטוב ביותר לצורכי עורב ההוואי, על מנת להרחיק בעלי חיים שהזיקו לעורב, דבר אשר תרם רבות למאמצי השיקום.
החזרת עורב ההוואי לטבע החלה בחורף 2016 ונמשכת עד היום.
בממוצע כ-15 גוזלים בשנה נולדים בשבי, ומתחילים תהליך של שחרור-רך אשר ירגיל אותם בצורה מבוקרת לסביבה החדשה בה יגדלו.
בתהליך הגוזלים מועברים לכלובים מיוחדים בגיל 6 חודשים, בגיל שנה הם משוחררים לכלובים גדולים יותר אשר מדמים את סביבתם הטבעית.
בעודם נמצאים במכלאה, מאכילים, מבקרים ומטפלים בהם צוות הפרויקט.
לאחר השחרור הם ממשיכים לקבל האכלה משלימה ומעקב צמוד.
באזור סביב אתר השיקום ישנה שליטה אינטנסיבית על טורפים.
מאמצי השיקום של העורב החלו בשנות ה-70 של המאה הקודמת, ונמשכים עד היום.
כחלק ממאמצי השיקום, בוצעו ניסיונות רבים להרבות את העורבים בשבי.
מאמצים שנתגלו כלא יעילים – מחקרים הראו שהנקבות הן בונות הקן העיקרי, ואם זכר עורב ההוואי מבלה יותר מדי זמן בקרבת הקן או מנסה לשהות בתוכו, נקבת העורב מפסיקה בתהליכי בניית הקן ואף מגלה תוקפנות כנגד בן זוגה.
דפוס התנהגות זה מעכב את יצירת הביצים, ובממוצע, מספר הביצים שהנקבה מטילה בשביה נמוך בהרבה מן מספר הביצים אותם מטילה בטבע.
הרבייה בכלובים גורמת לחלק מהזכרים להפגין אגרסיביות כלפי בנות זוגם וחוסר יכולת להבין מחוות ידידותיות מצידן.
על מנת לקבל תוצאות מיטביות ברבייה, חשוב מאוד שהכלובים יהיו כמה שיותר דומים לתנאים הטבעיים בהם חיו העורבים, ושהזכרים החברתיים יהיו אלה שיחיו בכלוב עם הנקבות.
עורב הכף הוא מין בסוג עורב.
אורכו 48–50 ס"מ, מעט גדול מעורב הנבלות, הוא שחור כמעט לגמרי למעט ברק סגול בנוצות ראשו.
רגליו כנפיו וזנבו ארוכות באופן יחסי, והמקור ארוך ודק אשר נראה כי נועד לגישוש בתוך האדמה כדי לאתר חסרי חוליות.
עורב הכף הוא בעל נוצות ראש בגוון סגול-נחושת ונוצות גרון ארוכות.
מין זה מופיע בשני אזורים גדולים נפרדים של היבשת אפריקה.
אזור אחד מתחיל מהכף בצד הדרומי של אפריקה עד דרום אנגולה ומעבר לחוף המזרחי של מוזמביק.
האזור השני הוא בחלק גדול מדרום סודאן, אתיופיה, טנזניה וקניה במרכז מזרח אפריקה.
האוכלוסייה היותר צפונית בממוצע מעט קטנה יותר מהדרומית.
מין זה מאכלס שטחי עשב פתוח, אדמת בּוּר (אדמה בלתי מעובדת), שטחים חקלאיים עם מעט עצים או יערות בסביבה לקינון.
נראה שהוא משגשג במיוחד באזורים חקלאיים.
הוא אוכל דגנים וזרעים אחרים, חסרי חוליות שהוא מוצא על ידי חפירה עם מקורו באמצעות דקירות חזקות כלפי האדמה.
הוא פותח גרעיני תירס לפני שהם בשלים לגמרי, בצלים ושורשים של צמחים מסוימים, צפרדעים וזוחלים קטנים, פירות ופירות יער.
בנוסף יכול לאכול גם ביצים ואפרוחים של ציפורים המקננות בקרקע וידוע שהוא הורג ציפורים עד משקל של 450 גרם (במיוחד ציפורים מקומיות).
הוא הופך גללי יונקים על מנת למצוא חרקים.
מקנן תמיד על עצים, בדרך כלל קרוב לצמרת.
הוא ידוע כמקנן בשיחים אבל בתדירות נמוכה יותר.
ישנן בדרך כלל בין 3–4 ביצים שדוגרים עליהן במשך 18–19, והפרחון נמשך בסביבות 38 ימים.
בדרך כלל שורדים רק שלושה אפרוחים.
הקול מתואר כ-"krrah.....krrah.....krrah" או "kah-kah-kah" מהיר יותר, כמו כן הם מפיקים צלילי בעבוע נוזלי וצחקוקים גרוניים.
ישנן עדויות כי הוא נוהג להשתמש במימיקה (חיקוי קולות לא טבעיים למינו) קולית.
"עוּרִי עוּר" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי זמר הרוק הישראלי אביב גפן.
השיר הופץ בשנת 2000 והוא השיר הראשון באלבומו התשיעי של גפן, "יומן מסע".
השיר "עורי עור" של אביב גפן נכתב בשנת 2000. שיר זה מבטא את הרגשות ואת הלכי הרוח של העם בתקופה שבה נכתב.
שמו המקורי של השיר, שבעיקרו נועד להיות אהבה למדינת ישראל, היה "מולדת חשוכה" .
חבריו של גפן שכנעו אותו לשנות את שם השיר, ובמקום "חשוכה" לכתוב "אהובה", כדי לא לעורר כעס ציבורי.
בעקבות כך, גפן שינה את מילות השיר ל"עורי עור", מה שהפך אותו ללהיט ענק בתחנות הרדיו.
טלי ארטמן בכתבתה לאתר ynet טוענת כי בשיר זה גפן הגיע לרגע שבו הוא יכול לגלות למאזינים שלו שאהבה היא דבר נעים ואף מנחם, שמדינת ישראל היא לא מקום מעוות ושנוא, אלא מקום מעוות ואהוב.
השיר עורי עור מתכתב עם שיריהם של החלוצים ושל הצברים שמבטאים את הכוח ואת היכולת לעמוד בפני הקשיים שהיו בעבודת הפרך לפני קום המדינה.
שירי ארץ ישראל הקלאסיים עוסקים בחוויות משותפות או בחוויות אישיות.
אחד הנושאים שמובא בהם הוא היחס למולדת, לארץ ישראל.
כך גם שיר זה מדבר על המולדת האהובה, אך מבטא עייפות, רפיון וצורך לקבל ממנה אהבה.