tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיתון מתח ביקורת על מצבה של יהדות האימפריה העות'מאנית ועל הנהגתה ויצא לאור עד ספטמבר 1908. לאחר הפיכת הטורקים הצעירים שב לאיסטנבול, ובין 1915 ל-1933 הועסק כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת איסטנבול.
ב-1934 הוסיף את השם בודרומלו לשם משפחתו כפועל יוצא מחקיקת חוק "שמות המשפחה" בטורקיה.
גלנטי חקר את תולדות יהדות טורקיה וכתב ספרים רבים בנושא.
עוד עסק בבלשנות והתעמק בחקר השפה הטורקית.
הוא התנגד להנהגת האלפבית הטורקי במסגרת רפורמות אטאטורק ותמך בהשארת האלפבית הערבי.
גלנטי היה חבר מפלגת העם הרפובליקאית ובין 1944 ל-1946 כיהן כחבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
הוא נותר רווק עד יום מותו.
הלך לעולמו ב-1961 באיסטנבול והוא בן 88 שנים.
ארכיונו האישי של אברהם גלנטי שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
אוסף מסמכים וחומר לתולדות היהודים בתוגרמא - כולל 114 תעודות ופירמאנים שתורגמו על ידו לצרפתית, קושטא ה'תר"צ
אישים ועניינים של היהודים הפורטוגזים במזרח - בצרפתית, קושטא ה'תרפ"ז
מקורו ומהותו של ספר "המורבי" - בטורקית
ענייני לשון וכתב - ההבדלים שבכתב הערבי והלטיני לטורקי, בטורקית
לקט מספרי המדע בשאלות החיים
המחוקקים - חייהם ופועלם של שלושת המחוקקים השמיים, המורבי, משה ומוחמד, בטורקית
ערכו של הכתב הערבי בתולדות ההתפתחות - בטורקית
הלשון הספרדית-קסטילית בערי המזרח הקרוב - בצרפתית, הודפס בקהיר
הלשונות האחיות במזרח - השפעת הערבית על העברית - בצרפתית, הודפס בקהיר
תיקוני נוסחאות ושיבושים - הערות על השינויים שחלו בהעתקת שמות גאוגרפים בעולם המוסלמי, בצרפתית, הודפס בקהיר
דון יוסף נשיא - פרקים מתקופתו, לאור תעודות חדשות
אסתר קיירה - מחקר על האשה הגדולה בחצר הסולטן, ומותה הטראגי בארמון כליל פחה, חייה ופועלה בראשית המאה ה-17, הודפס ב"מזרח ומערב" מאת אברהם אלמליח, חלק ב'
קורות יהודי האיים רודוס שיאו וקוס - כתב יד
עזרת יהודי קושטא בייסוד הכלכלה של עיר בירת תוגרמא
מכתמים, שירים וסיפורים בקרב יהודי המזרח
פרקים לתולדות יהודי קושטא ואיזמיר
שבתי צבי על פי מקורות ותעודות חדשות
הרמה התרבותית של יהודי תוגרמא במשך הדורות האחרונים
האהבה הפראית (רינייו) - סיפור מחיי היוונים ברודוס
טורקים ויהודים - מחקרים היסטוריים ומדיינים, קושטא ה'תרצ"ב
ר' אברהם דאנון היה משכיל עברי, רב, משורר, מתרגם, עיתונאי, היסטוריון ומחנך יהודי-ספרדי עות'מאני.
אברהם בן הרב בכור יוסף בן הרב שמואל דאנון נולד באדירנה, האימפריה העות'מאנית למשפחה רבנים ספרדית.
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובישיבה בעיר מולדתו, וכן היה תלמיד של המזרחן הנודע פרופ' יוסף הלוי, השתלם בשפות זרות רבות ובהשכלה מסורתית וכללית.
בשנת 1880 נסע לפריז ללימודי פילוסופיה ולאחריהם חזר לעיר מולדתו.
דאנון היה מעורב בפעילות השכלה עברית מגיל צעיר, ובשנת 1879 ייסד את "חברת שוחרי תושיה" שהייתה ידועה גם בשם "דורשי ההשכלה".
האגודה עודדה לימודי ספרות והיסטוריה יהודית וכן הפצת השכלה כללית בקרב הצעירים היהודים.
הוא היה נואם ידוע והרבה להרצות מעל במות שונות באדירנה על נושאים היסטוריים.
במרץ 1888 ייסד את העיתון "יוסף הדעת" (בלאדינו: "איל פרוגריסו"), העיתון היהודי הראשון באדירנה.
העיתון התפרסם כל ארבעה ימים ומעל דפיו התפרסמו כתבי ספרות והיסטוריה בעברית באותיות מרובעות, לאדינו באותיות רש"י ובטורקית עות'מאנית.
בין הכותבים הקבועים המרכזיים לעיתון היה גם שלמה אברהם רוזאניס.
בחירתו להקים עיתון עברי למחצה הייתה ביטוי לתמיכתו הגדולה בהחייאת השפה העברית, והוא עצמו אף עסק בחידוש מילים ומונחים מודרניים בעברית.
דאנון היה גם תומך של התנועה הציונית.
בדצמבר 1888 הממשל העות'מאני סגר את העיתון ביחד עם עיתונים רבים אחרים, וכך גזר את סופו של מפעל קצר-ימים זה.
בשנת 1887 פרסם את ספרו הראשון, "תולדות בני אברהם", תרגום לעברית של מחקרו ההיסטורי L'Histoire des Israélites של תאודור ריינאך תוך שילוב סיכומים ממחקריהם של גרץ, שולמן וגייגר.
בשנת 1888 פרסם ספר שירה עברית פרי עטו בשם "משכיל לאידן".
בספר תרגם לעברית גם משיריהם של המשורר הרומי ורגיליוס, המשורר הפרסי הקלאסי סעדי והמשורר הצרפתי ויקטור הוגו.
מלבד ספר זה הרבה לחבר שירה עברית ולפרסמה מעל כתבי עת שונים במהלך חייו.
דאנון חיבר מחקרים רבים בנושאים היסטוריים, בעיקר על ההיסטוריה של יהודי האימפריה העות'מאנית.
בין היתר חיבר מספר מאמרים מקיפים על כת השבתאות.
היה גם ראשון החוקרים היהודים להתעניין בכת הדונמה.
במקביל לעיסוקיו הספרותיים עסק בחינוך.
תחילה היה מנהל של תלמוד תורה מקומי באדירנה ולאחר מכן, בשנת 1891, ייסד בית מדרש לרבנים בעיר מטעם חברת כל ישראל חברים.
תוכנית הלימודים שילבה בין לימודים רבניים מסורתיים להשכלה כללית מודרנית.
דאנון היה חבר באגודות אקדמיות שונות, בהן האגודה ללימודים אסייתיים של צרפת והאקדמיה המלכותית של מדריד.
בשנת 1897 נסע לפריז והשתתף בקונגרס בינלאומי של מזרחנים.
בשנת 1898 עבר להתגורר באיסטנבול, וחיתן את בתו סולטנה, שעבדה כמורה בבתי הספר של כי"ח, לרב חיים נחום אפנדי.
גם באיסטנבול הוא ייסד ועמד בראש בית מדרש חשוב לרבנים.
בנובמבר 1908 מונה ביחד עם הרב נחום אפנדי והרב ד"ר דוד מרכוס ל"מועצה הרוחנית" של יהודי איסטנבול.
הוא הוצע לתפקיד הרב הראשי (חכם באשי) של יהודי האימפריה העות'מאנית, אולם לבסוף קיבל את התפקיד הרב חיים נחום אפנדי שהיה יותר מעורב בפוליטיקה המקומית וקיבל את תמיכתה של חברת כל ישראל חברים.
במשך כל אותה תקופה ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא המשיך בניהול בית המדרש לרבנים באיסטנבול.
מבית מדרש זה יצאו רבנים רבים לכלל קהילות המזרח, לרוב רבנים משכילים המאופיינים בפתיחות רבה למודרנה.
בשנת 1917 בעקבות מלחמת העולם הראשונה נסע לפריז, שם מונה למורה לעברית בבית המדרש למורים של כל ישראל חברים (École Normale Israélite Orientale).
בשנת 1920 מונה למנהל בית המדרש.
דאנון היה פוליגלוט ושלט בשפות רבות, בהן עברית, טורקית, לאדינו, ערבית וכן שורה של שפות אירופאיות בהן צרפתית, יוונית, איטלקית, גרמנית, אנגלית ועוד.
לאורך השנים שמו כחוקר יצא למרחק.
הוא פרסם מעל כתבי עת ועיתונים בעברית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, אנגלית ועוד.
הוא חיבר גם מספר ערכים אנציקלופדיים עבור האנציקלופדיה היהודית.
בנוסף פרסם מספר ספרים נוספים, בהם קובץ של רומאנסות בלאדינו בצירוף תרגומם לצרפתית, מחקרים בלשניים על הלאדינו, ספר העוסק בהיסטוריה השושלתית העות'מאנית, ומחקרים רבים על ההיסטוריה של היהדות העות'מאנית, יהדות ספרד, והיהדות בכללותה.
הוא נפטר בפריז בשנת 1925. הותיר מאחוריו בכתב יד מילון עברי-צרפתי בן שני כרכים, קטלוג של כתבי היד הטורקיים בספריית המכון ללימודים אוריינטליים בפריז, וביוגרפיות שחיבר על תנאים ואמוראים.
עם תלמידיו נמנה הרב שבתאי ג'אין.
אשתו וידה הייתה בתו של הגביר יעקב חלפון.
השניים נישאו באדירנה בשנת 1876.
אברהם דאנון, תולדות בני אברהם : או קורות היהודים מיום חרבן בית שני עד היום הזה, פרעסבורג : דפוס דוד לאווי ואברהם אלקאלאי, תרמ"ז (1887).
אברהם דאנון, משכיל לאידן : קבץ מבחר השירים אשר שרתי, אדריאנופלה : דפוס הממשלה בהוצאת חברת שוחרי תושיה, תרמ"ח (1888).
אברהם דאנון, כנור ציון, החרות, 2 ביולי 1909.
אברהם דאנון, 'כת יהודית־מושלמנית בארץ תוגרמא', בספר השנה, בעריכת נחום סוקולוב, שנה א' (1900), עמ' 154–184.
אברהם גינזבורג (23 במאי 1930 – 29 בדצמבר 1994) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
גינזבורג שיחק בעמדת החלוץ המרכזי, והוא מלך השערים של הפועל חיפה בכל הזמנים.
גינזבורג נולד ביבנאל וגדל ברחובות.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת הראל.
גינזבורג החל לשחק כדורגל לאחר השחרור מצה"ל, בקבוצת הכדורגל של הפועל רחובות ששיחקה בליגה השנייה.
בשנת 1953 זומן לנבחרת ישראל על ידי המאמן ג'רי בית הלוי, למשחקים מול ו במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954. גינזבורג יצא עם הנבחרת למסע משחקים בדרום אפריקה, והותיר את רושמו על דוד שווייצר, שבשנת 1955 העבירו מהפועל רחובות להפועל חיפה.
גינזבורג עבר לגור עם אשתו שרה ברמת שאול, שכונה חדשה שרק נבנתה בחיפה, ואימן בהתנדבות את קבוצת "מגן", קבוצת הכדורגל של ילדי השכונה (שוער קבוצת הילדים היה יענקלה רוטבליט), ועבד במקביל כנהג בחברת החשמל.
בשנת 1957 היה מלך השערים של הליגה הראשונה, כאשר כבש 14 שערים מתוך 22 השערים של קבוצתו.
בסך הכל כבש בהפועל חיפה, בה שיחק עד שנת 1962, 66 שערים.
בחצי גמר "גביע העשור" (1958) מול מכבי פתח תקווה כבש ארבעה שערים, והעלה את קבוצתו לגמר מול הפועל ירושלים.
לפני הגמר חלה בשפעת, ולא שיחק, ובסופו של דבר זכתה הקבוצה בגביע.
במהלך הקריירה שלו בהפועל חיפה שיחק גם ב"נבחרת העיר" חיפה.
מהפועל חיפה חזר לתקופה קצרה להפועל רחובות וסיים את הקריירה בהפועל אילת.
לאחר שפרש מכדורגל אימן את קבוצת הנוער של הפועל חיפה, ובשנת 1966 סיים את המחזור הראשון של בית הספר למאמנים במכון וינגייט ואימן (במקביל לעבודתו בחברת החשמל) את הפועל בני נצרת, הפועל קריית אתא, הפועל נהריה ועוד מספר קבוצות בצפון הארץ.
אברהם גינזבורג נפטר ממחלה קשה ב-29 בדצמבר 1994 בהיותו בן 64, ונטמן בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
הותיר אחריו את אשתו שרה ושלוש בנות, בהן הסופרת ועורכת הדין דורית זילברמן.
2022, נקרא על שמו רחוב אברהם גינזבורג בחיפה
אברהם גנצוויך (בפולנית: Abraham Gancwajch; 1902 – 1943) היה יהודי שפעל כמשתף פעולה עם הנאצים וסוכן הגסטפו בגטו ורשה.
הנהיג קבוצת משתפי פעולה שנקראה "ה-13", שכונתה על ידי תושבי הגטו "הגסטפו היהודי" ועסקה בעסקי הברחות ושוק שחור תחת חסות השלטונות הנאצים.
אברהם גנצוויך נולד בשנת 1902 בעיר צ'נסטוחובה בדרום פולין.
בצעירותו היה לעיתונאי בעיר לודז' והיה פעיל בתנועת "השומר הצעיר".
לאחר מכן עבר לווינה בירת אוסטריה ושימש בה ככתב השבועון Gerechtigkeit (צדק) שבעריכת אירנה הרנד, שהייתה פעילה למען זכויות האדם ונגד האנטישמיות ומי שתוכר לימים כחסידת אומות העולם.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס (סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית), חזר גנצוויך ללודז' בה הוציא לאור מגזין בשם Wolność (חופש) שנפוץ בקרב הקוראים היהודים.
ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ופולין נכבשה תוך חודש.
כאשר לודז' נכבשה על ידי הנאצים נאסרו כל אנשי מערכת המגזין.
גנצוויך לא נעצר והגיע לוורשה כפליט מלודז'.
הם זכו להטבות מפליגות על שיתוף הפעולה, כל עוד נזקקו להם הנאצים.
גנצווייך שאף להחליף את אדם צ'רניאקוב בתפקיד יושב ראש היודנראט ולהשתלט על כמה מתחומי אחריותו של היודנראט.
באמצעות קשריו עם האס אס הצליח לקבל שליטה על כמה ממוסדות הגטו ולנהל יותר ממאה בניני דירות.
אנשיו יכלו לצאת באופן חופשי מן הגטו אל הצד הארי של ורשה והיו אף פטורים מלשאת על זרועם את הסרט עם המגן דוד.
במציאות הדלה של חיי הגטו הם חיו יחסית בתנאי פאר וצברו בסחיטה סכומי כסף נכבדים.
התועלת שהביאו לנאצים התבטאה באיסוף מידע והלשנה.
כדי לשוות לפעילותו צביון חברתי לכאורה יזם גנצווייך פעילויות תרבות, תמך כספית ברבנים ובאישי ציבור וארגן מוסד לעזרה ראשונה בגטו.
למרות מאמציו של גנצוויך התייחסו מרבית תושבי הגטו בשלילה לארגונו, ראו בו גוף מסוכן וחששו מפני כל מגע איתו.
אדם צ'רניאקוב תיאר אותו ביומנו כיצור בזוי ומכוער.
במרוצת הזמן הקימו הנאצים גוף נוסף של משתפי פעולה יהודים שנקרא "הלפיד" בפולנית: Żagiew , שגם בראש העמידו את גנצוויך.
מטרתו של הגוף הייתה לחדור לארגוני המחתרת היהודיים ולחשוף את קשריהם עם המחתרת הפולנית.
בשנת 1942 כאשר התבצעו ה"אקציות", הגירושים ההמוניים של היהודים מגטו ורשה אל מחנות ההשמדה, החלו הגרמנים לחסל סוכנים ומלשינים שעבדו איתם בגטו.
אז חוסלו גם מרבית אנשי קבוצת ה-13 וגנצוויך עבר לצד הארי של ורשה.
שם גנצוויך ואנשי ה-13 שעברו עמו לצד הארי הציגו עצמם כלוחמי מחתרת יהודית ועסקו במצוד אחר פולנים שנתנו מחסה בבתיהם ליהודים.
הוא ניסה גם לחבל בהכנות למרד גטו ורשה.
הארגון היהודי הלוחם גזר עליו דין מוות, אך נבצר ממנו מלבצעו.
לפי אחד המקורות הוא כנראה נרצח יחד עם אשתו ובנו בראשית שנת 1943.
הרב אברהם גורביץ הוא ראש ישיבה אנגלי-ליטאי, המכהן מאז 1982 כראש ישיבת גייטסהד.
נולד באנגליה, בנם השני של ראש ישיבת גייטסהד הרב אריה זאב גורביץ וליבה בת הרב אליהו לופיאן.
מצד אם אביו מתייחסת המשפחה לגאון מווילנה.
למד אצל אביו ובישיבת בריסק אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק ונישא לשרה, בת-דודו, ביתו של הרב אריה ליב לופיאן שכיהן אף הוא כראש ישיבת גייטסהד.
הרב גורביץ מעביר שיעור יומי ושיעור שבועי.
חלק משיעוריו נדפס בסדרת הספרים "לקט הערות".
מלבד ספרים אלו פרסם הרב גורביץ סדרת ספרים על סוגיות שונות בתלמוד בשם "ענפי ארז", ושיחות על התורה ועל המועדים בשם "וענפיה ארזי אל".
הרב גורביץ מדגיש את חשיבות מצוות שבין אדם לחברו.
בשונה מרוב ראשי הישיבות הליטאיות הוא מוסר שיעור מוסר של כרבע שעה בחובות הלבבות בתחילת כל שיעור יומי.
הוא מוסר גם שיעור בספר חפץ חיים בשבת אחר התפילה.
נשוי לשרה (בת דודו הרב אריה ליב לופיאן).
אסתר רייכל - אשת הרב ברוך לוי פייבלסון, ראש ישיבת דרך החיים בירושלים.
הרב משה אהרן - ר"מ במנצ'סטר.
הרב אליהו - ר"מ בישיבת גייטסהד וחתנו של הרב ברוך דב פוברסקי.
גיטל (נפטרה ב-2019) הייתה אשת הרב ניסן שלמה קפלן, בנו של הרב נפתלי קפלן.
בעבר ר"מ בישיבת מיר וכיום ראש ישיבת דעת אהרן ורב קהילה בגבעת המבתר בירושלים.
הרב מנחם - ר"מ בישיבת ברנדייס מנצ'סטר.
אברהם גיורא קריצ'בסקי (כינוי מחתרתי: דן; 27 בדצמבר 1902 – 29 ביוני 1943) היה סגן מפקד ההגנה בירושלים, מפקד הסניף הירושלמי והתל אביבי של האצ"ל.
קריצ'בסקי נולד בזולוטונושי, פלך פולטאבה באוקראינה, ב-27 בדצמבר 1902, לבן-ציון ולסוניה לבית אברבנאל.
בגיל צעיר הצטרף לציונות ולתנועת החלוץ.
קריצ'בסקי נשאר נאמן לה גם אחרי שהשלטון הבולשביקי ברוסיה אסר כל פעילות ציונית.
בדרכו לארץ ישראל עבר לפולין משם לרומניה.
בצ'רנוביץ נפצע, לאחר שהשתתף בהגנה עצמית של יהודים נגד סטודנטים פורעים.
קריצ'בסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1922.
קריצ'בסקי הצטרף לארגון ההגנה בירושלים.
תוך פרק זמן קצר התבלט וקודם.
קריצ'בסקי ומפקדו אברהם תהומי נשלחו לקורס מדריכים ארצי, קורס "איטליה 22", שהתקיים על הר הכרמל באוגוסט 1925 ונמשך 14 שבועות.
היה זה קורס המפקדים הארצי היחידי שקיימה ההגנה בשנות העשרים.
"הקבוצה הירושלמית" ובראשם אברהם תהומי ואברהם קריצ'בסקי הצטיינו באימונים ובליכוד הפנימי ביניהם.
קריצ'בסקי השתלם בקורסים של הדרכה ופיקוד והגיע לדרגת סגן מפקד ההגנה בירושלים.
לאחר פרעות תרפ"ט לקח ק'יצ'בסקי חלק במפקדת העיר, בפיקודו של אברהם תהומי ביחד עם : רחל ינאית, יעקב דוסטרובסקי-דורי, ויוסף אבידר (רוכל).
על אברהם וחבריו נכתב בתולדות ההגנה כך:
בשנת 1929 מונה קריצ'בסקי למדריך ההגנה בשומרון, ולאחר מכן למדריך ההגנה בגליל העליון.
בארץ ישראל שינה קריצ'בסקי את שם משפחתו לגיורא.
אחת התוצאות של פרעות תרפ"ט הייתה הפילוג שחל בארגון ההגנה באפריל 1931, שהביא להקמתו של "הארגון הצבאי לאומי בארץ-ישראל".
הפילוג היה קשור באברהם תהומי ששימש מפקד מחוז ירושלים בהגנה, וחבריו בצמרת הארגון.
בשנת 1930 יצא קריצ'בסקי ללימודים אקדמיים בברלין.
לפי בקשתו של אברהם תהומי, לאחר התבססות הארגון מחדש בירושלים, הפסיק את לימודיו וחזר להתמנות כמפקד הסניף הירושלמי מטעם האצ"ל.
קריצ'בסקי ארגן קבוצת אינטלקטואלים אשר רובם היו סטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, והם הציעו את השם: "הארגון הצבאי לאומי בארץ-ישראל".
את ההצעה העביר קריצ'בסקי לתהומי והמרכז אישר אותו כשמו הרשמי של הארגון).
בשנת 1939 נישא לרופאת הילדים הד"ר שרה קרפ.
כשהוקם האיחוד מחדש נתמנה לסגן המפקד בהגנה המאוחדת, אך בגלל החיכוכים בין אנשי שני הזרמים, פרש מן העבודה בהגנה והסתדר כפקיד בחברת "מסחר ותעשייה" בתל אביב.
קריצ'בסקי נפטר בתל אביב, ב-29 ביוני 1943, ממחלה ממארת ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בנו דן אשר נולד ארבעה ימים לפני מותו, נקרא בשם המחתרתי של אביו.
הרב אברהם גרינבורג (1839–1918) היה רב העיירה קז'מארוק בסלובקיה במשך 44 שנים, ייסד ישיבה בעיר ושימש כראש הישיבה.
נולד בשנת ת"ר (1839) להוריו צבי זאב ויטל.
למד אצל רבי יהודה אסאד, אצל הכתב סופר ואצל רבי אפרים מטשאבא.
בשנת תרכ"ט התמנה לדיין בעיר מישקולץ,
בשנת תרל"ה התמנה להיות רב העיירה קז'מארוק, ושימש בתפקיד 44 שנים.
רבי אברהם הקים בעיר ישיבה ובה למדו תלמידים מבני הקהילה ומקהילות נוספות.
מתלמידיו בישיבה היה רבי משה סופר מערלוי.
עמד בקשרי מכתבים עם גדולי רבני הונגריה, כמו רבי יהודה אסאד, המהר"ם שיק ורבי מרדכי וינקלר.
כמו כן נתן הסכמות לספרים רבים, והיה חתום על מכתבים רבים שנתפרסמו על ידי רבני הונגריה בזמן הקרע ביהדות הונגריה.
מצבתו נשתמרה עד ימינו אנו, ועל מצבתו הוקם אוהל.
הרב אברהם שטרן כתב עליו "היה עניו ושונא מתנות, אף שהיה בעל ייסורין שם לילות כימים בתורת ה', והיה מפורסם לגאון, לעמקן נפלא ובעל הוראה גדול, וכמעט לא הסתכל חוץ לד' אמותיו".
היה נשוי לרבקה, בתו המאומצת של רבו רבי אפרים מטשאבא, והיו להם עשרה ילדים.
בנו רבי שמחה נתן גרינבורג מילא את מקומו ברבנות העיר קז'מארוק.
בתו שרה נישאה עם הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ.
אברהם גפנר (בפולנית: Abraham Gepner 28 ביוני 1872 - 3 במאי 1943) היה איש עסקים ופוליטיקאי פולני יהודי, מראשי קהילת ורשה בשנותיה האחרונות, מעוטר פעמיים על ידי ממשלת פולין בצלב ההצטיינות (זהב).
מראשי הקהילה בגטו ורשה, תמך בתנועות המחתרתיות ועזר בהזנת הילדים בגטו.
נולד בוורשה למשפחה דלת אמצעים.
בגיל 12 התייתם מאביו ונאלץ לעבוד לפרנסת אמו ואחיו.
גפנר הועסק כנער שליח בבית מסחר L.
Prywes למוצרי מתכת, מחלוצי הענף, ובמקביל השלים את התחנכותו בשיעורי ערב.
גפנר התקדם בעבודתו וקודם עד לתפקיד מנהל בכיר בבית המסחר.
גפנר עזב את בית המסחר והקים חברה למסחר משלו, שהתמחתה במוצרי מתכת לא ברזלית וסגסוגות.
גפנר התגלה כאיש עסקים לא רגיל, בעל ידע מקצועי רחב, חזון, עם חוש טוב לעסקים וליחסי אנוש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוחרמו כל חומרי הגלם, אמצעי הייצור והתוצרים המוגמרים שהיו ברשותו על ידי הצבא הרוסי, ובכך למעשה הקיץ הקץ על החברה.
עם הכיבוש הגרמני של ורשה, הוצע לגפנר לעמוד בראש הגוף המנהלי שהקימו הגרמנים לצורך עיקול מתכות שהיו ברשות פולנים לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני.
על אף הפוטנציאל העסקי הברור של ההצעה הנדיבה, והסיכון הרב שבדחייתה, סירב גפנר בכל תוקף ובאומץ רב לקבל על עצמו תפקיד זה, מתוך ראיית הכיבוש הגרמני בכלל והתפקיד בפרט כבלתי מוסריים.
גפנר אכן שילם מחיר כבד והיה מטרה להתנכלויות של השלטונות הגרמניים בכל תקופת הכיבוש.
עם עצמאות פולין ב-1918, החל גפנר לקומם את הריסות החברה.
הצלחתו העסקית של גפנר הפכה את החברה ליצרן המתכות המוביל בפולין עם מוניטין בין לאומיים.
בשנת 1938 הוציאה החברה מדריך אנציקלופדי בשם "מתכות לא ברזליות וסגסוגות" שהופץ בחינם ליצרנים, סוחרים ובעלי מלאכה בתחום.
היה זה מדריך ברמה גבוהה וראשון מסוגו.
החל מ-1916 מילא תפקידים בכירים באיגוד הסוחרים היהודים בפולין, ובשנת 1935, לאחר פטירתו של וצלב וישליצקי התמנה ליושב-ראש האיגוד במקומו, תפקיד בו כיהן עד לכיבוש פולין ב-1939. גפנר היה גם חבר מועצת עיריית ורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא מאוריצי מייזל, ראש מוסדות הקהילה היהודית, לברית המועצות והקשר עמו נותק.
מוסדות הקהילה שהיו אחראים על תפעול בתי החולים, בתי היתומים, בית הקברות היהודי בעיר ועוד חדלו למעשה לתפקד.
מספר קבוצות פוליטיות וארגוני הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים הקימו במהירות גוף שימלא את החלל הריק שנוצר, ולראשותו מונה גפנר.
ישיבות המועצה שנערכו במהלך הימים הראשונים של המלחמה נערכו במשרדיו.
הגוף שהוקם ניסה לתת מענה לטיפול בהרוגים, הפצועים וההרס הרב שגרמו הפצצות הגרמנים על העיר.
לאחר כיבוש ורשה, ב-4 בנובמבר 1939, נעצר גפנר על ידי הגסטפו, יחד עם שמואל זיגלבוים ונכבדי קהילה אחרים, כבן ערובה להבטחת שיתוף הפעולה של הקהילה היהודית עם הכיבוש הגרמני.
מיד לאחר שחרור בני הערובה התארגנה המועצה מחדש ובראשה הועמד אדם צ'רניקוב.
גפנר שימש כאחד מחברי ההנהלה.
מיד לאחר כניסתם לוורשה החרימו הגרמנים את כל נכסיו של גפנר - מבנים, מכונות ומלאי המתכות, ובכך הביאו את הקץ על החברה שבבעלותו.
הייתה זו הפעם השנייה בה ראה את מפעל חייו נחרב.
גפנר נעצר בשנית, יחד עם שאר חברי מועצת היהודים, מיד עם הקמת הגטו, כבני ערובה לקיום הצו שעל היהודים לעבור תוך 3 ימים לאזור שיהפוך לגטו.
לאחר הקמת הגטו שוחררו חברי המועצה ומונו על ידי הגרמנים לשמש כיודנרט.
גפנר מונה לעמוד בראש האגף הלוגיסטי של היודנרט, שהופקד על אספקת מזון, תרופות, בגדים, פחם ומצרכים חיוניים אחרים לגטו, תחום הפעולה והאחריות הרגיש ביותר בתנאי הגטו והקריטי ביותר לקיומו.
באחריותו היה הטיפול באספקה לגטו, מרכישת המצרכים, עיבודם במידת הצורך ועד לחלוקתם לתושבי הגטו.
מראשית כהונתו נתקל גפנר בבעיות בלתי פתירות בעליל: מאיוש סגל הגוף שבראשו עמד באנשים מקצועיים וישרים, בעלי ניסיון במנהל קהילתי, דרך התמודדות עם אובדן תדיר של אנשים אלו.
גפנר גייס מאות אנשי הגטו והגוף שבראשו עמד, למעט מקרים בודדים של חוסר אתיקה פעל במקצועיות גבוהה.
הצלחתו של הגוף בניהולו אפשרה את המשך החיים בגטו.
אחד מעובדיו של גפנר תיאר את תפקודו במהלך המלחמה:
על אף שהבין היטב מה כוונת הגרמנים, השקיע את כל שיכל על מנת להציל את יהודי הגטו, לא פעם תוך סיכון אישי עצום ותוך ניצול הונו האישי על מנת להגדיל את אספקת המזון, לא פעם ללא ידיעת היודנרט.
דאגתו העיקרית הייתה נתונה לילדים וליתומים.
באוגוסט 1942, לאחר שילדי כל בתי היתומים שבגטו נשלחו למותם בטרבלינקה, יסד גפנר בית יתומים אליו אסף ילדים נטושים ששוטטו ברחובות הגטו.
גפנר סירב לשתף פעולה עם הסלקציות ולהכין רשימות שיפטרו את אנשיו מהן.
כך הלך והצטמצם הסגל שעמד לרשותו, ובחודשים האחרונים לקיום הגטו פעל גפנר בגפו.
בשלב מוקדם למדי יצר קשר עם המחתרת הפוליטית היהודית בוורשה, תמך בתנועות החלוציות ועקב אחרי פעילותן.
הוא צידד בתנועות הנוער, תמך כספית ובאספקה בהן, בארגון היהודי הלוחם ובהכנות למרד.
גפנר גם הציע לאנשי "החלוץ" סיוע כספי להקמת תחנת רדיו חשאית שנועדה לשדר לעולם מידע באשר למתרחש בגטו.
מתוקף קשריו הנרחבים, כבר עם תחילת המלחמה קיבל גפנר הצעות רבות למלט את נפשו אך לכולן סירב.
הוא ראה בבריחה בגידה באחריותו לקהילה, אך ילדיו ונכדיו מולטו בעוד מועד והוא נשאר בורשה עם אשתו בלבד.
הוא אמר: "מקומי עם בני עמי.
עמם חייתי ועם אחי אמות".
עם פרוץ המרד לא רצה גפנר לרדת לבונקר אלא רצה להילחם ולעזור עד כמה שיכל למרד.
ישראל גוטמן מעיד על השיחה עמו ביומנו:
לאחר הפצרות ירד בלי רצון עם אשתו לבונקר אספקה שבבית ברחוב פראנצ'ישקאנסקה 30, שבו התקבצו עובדי הארגון.
ב-3 במאי 1943 הוציאו הגרמנים את גפנר עם רבים אחרים מהבונקר ורצחו אותו ואת משפחתו.
פילוסופיית החיים של גפנר הושתתה בעיקרה על סיוע הדדי ואמון.
בכסף ראה גפנר אמצעי בלבד.
נאמן לפילוסופיה זו, חי חיי צניעות, עבד לצד עובדיו כאחד מהם.
גפנר קבע לעצמו נוהג של מתן 'מעשר' שנתי מכול עסקיו לצורכי צדקה וסעד.
על פי עדויות, בסיום ימי עבודתו חיכה לו תור של אנשים שהגיעו אליו עם בעיות או בקשות לסיוע פיננסי, בקשות שתמיד זכו להתייחסות.
גפנר היה פטריוט פולני נלהב, ובנדבנותו תמך רבות גם במוסדות לא סקטוריאליים כבית החינוך לעיוורים בלסקי , מפעלי חינוך מקצועיים, בתי-יתומים ורבים אחרים.
הוא ניסה לשלב את היהודים בחיי המדינה - משימה לא פשוטה על רקע התקופה.
עם זאת, בזמן החרם הכלכלי האנטי-יהודי שהכריזו הלאומנים הפולנים ב-1912 התקרב לקהילה היהודית ופנה גם לפעילות בקרב היהודים.
על הישגיו העסקיים ונדבנותו זכה פעמיים בעיטור ההצטיינות.
אלנברג הרטגלס כתב עליו: "מר אברהם גפנר, נשיא התאחדות הסוחרים ואישיות מפורסמת בקרב יהודי פולין...
התבלט ביושרו, בלב יהודי חם ובגישתו החפה מגינונים לענייני הציבור"
בגטו, היה המוטו של גפנר "ילדינו יחיו".
עמנואל רינגלבלום כינה אותו "ידיד האמת של הילדים".
ישראל גוטמן כתב עליו כי "אני נזכר כי זקן זה עמד בין פרנסי עיריית ורשה, כמדומני יהודי יחידי, שעה שראש העיר מסר שהנאצים שכבשו זה עתה את הבירה, תובעים בני ערובה.
כולם שתקו, ורק הסוחר היהודי הזקן, שהיו לו סיבות רבות לחשוש מפני הכובשים, קם והכריז: "אני מתנדב להיות בן ערובה".
בבחרותו התחיל כנער שליח בחברה מסחרית גדולה בוורשה.
לימים ביצר את מעמדו כתעשיין וסוחר מצליח וגם צבר הון רב.
בערוב ימיו פנה לעסקי ציבור.
מעודו לא היה ציוני, אך תמיד נשא את יהדותו בזקיפות קומה.
בגטו השכיל לראות ולהבין שכל חייו, השזורים הצלחות וכיבושים, יסודם בטעות.
לא נשבר, לא ברח, אף-כי רבות היו האפשרויות המזומנות לו, ובעוז רוחו בירך את עיקשותם של הצעירים ומרדנותם.
שמו היה ערובה לטוהר כפיים והוכחה שגם בגטו לא חדלה דמות של עסקן ציבור מסור וחסר פניות."
אברהם גינזבורג (1 באוגוסט 1926 – 30 בדצמבר 2020) היה פרופסור למדעי המחשב, משנה לנשיא הטכניון ונשיא האוניברסיטה הפתוחה.
גינזבורג נולד ב-1 באוגוסט 1926 בנַבַהְרַדַק שבבלארוס.
את השכלתו החל לרכוש בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, ובסיומה עסק בהוראת המתמטיקה לילדי מחנות שארית הפליטה.
ב-1949 עלה לישראל והחל ללמוד בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, שם קיבל תואר ראשון בהצטיינות יתרה.
שנה לאחר מכן קיבל תואר Ingenieur EE.
שנתיים מאוחר יותר קיבל תואר תואר שני בהנדסת חשמל, ולאחר ארבע שנים, עם תום לימודי הדוקטורט ב-1959, הוענק לו על ידי הטכניון התואר D.Sc במתמטיקה.
עם סיום הדוקטורט מונה כמרצה במחלקה למתמטיקה בטכניון.
בין השנים 1965–1967 שהה באוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג שבפנסילבניה, שם כיהן כפרופסור אורח.
עם חזרתו לארץ ב-1967 מונה לפרופסור חבר במתמטיקה, וב-1971 לפרופסור במדעי המחשב.
גינזבורג הקים את המחלקה למדעי המחשב בטכניון וכיהן בה כראש המחלקה הראשון.
בהמשך דרכו בטכניון כיהן גינזבורג כממלא מקום המשנה לנשיא וכמשנה הנשיא לפיתוח.
ב-1976 נקרא גינזבורג להשתלב, כסגן נשיא, בהקמתה של האוניברסיטה הפתוחה, שנוסדה שנתיים קודם לכן ביוזמתה של קרן רוטשילד.
גינזבורג ניווט את האוניברסיטה הפתוחה, גייס את גרעין העובדים, הפיח רוח התנדבות ומסירות, ויצר תחושת שותפות לקידום מצוינות אקדמית.
גינזבורג זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה בבריטניה (1988) ובתואר דוקטור כבוד לפילוסופיה ממכון ויצמן למדע ברחובות (1990).
בשנת 2002 זכה בפרס רוטרי לקידום החינוך הגבוה בישראל.
גינזבורג נפטר ב-30 בדצמבר 2020. היה נשוי לפנינה ואב לחמישה.
גינזבורג השלים את הדוקטורט שלו במתמטיקה בטכניון, בשנת 1959. הדוקטורט שלו נכתב בתחום האלגברה של מערכות בינאריות, בהנחייתו של פרופסור דב תמרי וחלק מפרסומיו שלאחר מכן עוסקים בתחום זה.
במהלך שנות ה-60 המוקדמות עסק גינזבורג במחקר בנושאים תורת החבורות, תורת הגרפים בשילוב תורת האוטומטים, בשיתוף פעולה עם פרופסור מיכאל יואלי.
בעבודתו המוקדמת היו שתי תרומות מרכזיות.
הראשונה הייתה המשפט המפורסם, משפט ארדש-גינזבורג-זיו, אותו הוא הוכיח עם המתמטיקאים פאול ארדש ואברהם זיו.
משפט זה הוא תוצאה חשובה בתורת החבורות האבליות, ומצוטט עד היום.
תרומתו המרכזית השנייה הייתה בפיתוח תורת האוטומטים המסוכמת בספרו Algebraic Theory of Automata ובמאמרים נוספים.
במקביל לעבודתו במחקר, גינזבורג השקיע זמן רב בכתיבת ספרי לימוד במתמטיקה, לתלמידי תיכון ולתלמידי התואר הראשון במתמטיקה והנדסה.
המרכזיים שבהם הופיעו כסדרה של שלושה ספרים תחת הכותרת "Exercises and Solution in Mathematics".
ספרים אלו מכסים נושאים רבים בחשבון אינפיניטסימלי עם משתנה אחד ומשתנים מרובים.
הרב אברהם גרינבוים (ה'תר"צ, 1930 - י"ז בסיון ה'תשס"א, 7 ביוני 2001) היה רב אורתודוקסי וראש ישיבה בבני ברק.
מותו הוא אחד ממקרי הרצח שעדיין לא נפתרו בשווייץ.
גרינבוים נולד בשנת 1930 בפולין.
הוא שרד את מלחמת העולם השנייה במחנה עבודה בסיביר, בעוד הוריו נרצחו על ידי הגרמניה הנאצית, במולדתו פולין.
בביקור בשווייץ, ביום חמישי, נורה גרינבוים סמוך לשעה 22:00 בכביש ווברשטראסה ליד כיכר האלוויל, כשהיה בדרכו לתפילת ערבית.
שני הכדורים, שנורו ממרחק של פחות משני מטרים, פגעו בגרינבוים בפלג גופו העליון.
מעטפה שהכילה יותר מ-1,000 פרנקים שווייצרים שקיבל מתרומות שאסף לכולל ביבנה, כמו גם כרטיסי הטיסה שלו, נמצאו על גופתו.
יש הטוענים כי ברצח היו מעורבים קבוצת הטרור הימנית הגרמנית NSU, אולם, נכון לשנת 2017, לא הייתה כל הוכחה לקשר כזה.
הרדיו בציריך הודיע כי הרוצח הוא ככל הנראה ממוצא טורקי או בוסני.
המשטרה בציריך מעריכים כי הוא נרצח מסיבות אנטישמיות או לאומניות.
בנוסף, שגריר ישראל בשווייץ, יגאל ענתבי, מסר כי באותו היום בו נרצח גרינבוים, הגיעו מכתבים אנטישמיים רבים לשגרירות.
ב-10 ביוני 2001, הוא הובא למנוחות בישראל.
אברהם מיכאל גרינזייד (3 במרץ 1926 – 8 באפריל 2024) היה יושב ראש ארגון ותיקי הַוֵּטֵרָנִים בישראל, חבר מועצת העיר רחובות.
גרינזייד נולד למאיר ולובה גרינזייד ב-3 במרץ 1926, בכפר זגוריצה, רומניה.
בשנת 1943 התגייס לצבא האדום, כנקמה בנאצים שרצחו את בני משפחתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גרינזייד שירת כלוחם בחטיבה 782 בדיוויזיה 282, והשתתף בקרבות בנורווגיה, אסטוניה, פולין וגרמניה.
משם עבר לפראג, שם שירת עד סוף המלחמה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, גרינזייד המשיך בשירותו הצבאי עוד 5 שנים בבלארוס.
ב-1950 עזב גרינזייד את הצבא בדרגת סטרשנה, ועבד כמורה מספר שנים.
לאחר מכן שירת כמנהל בית ספר מקצועי ומנהל מכללה.
ב-1990 גרינזייד עלה לישראל, והתגורר ברחובות, שם החל בפעילות ענפה לשימור זיכרון הגבורה היהודית בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, בדגש מיוחד על תוכניות חינוכיות לבני נוער בשיתוף פעולה עם תנועות הנוער.
לקח חלק בהקמת מוזיאון הגבורה היהודית בלטרון ובקידום חקיקת שורת חוקים ותקנות למען רווחתם וזכויותיהם של הווטרנים בישראל.
השתתף בצורה פעילה בוועד המחוזי של רחובות ונבחר למועצת העיר.
במהלך שלוש שנות לחימה, עוטר גרינזייד 3 פעמים באות מיוחד על גילויי גבורה יוצאת דופן, וכן עוטר באות התהילה, אות המלחמה על המולדת ועיטורים נוספים.
ב-2007 קיבל את אות "יקיר העיר רחובות", עיר מגוריו, וב-2010 נבחר להשיא משואת יום העצמאות בהר הרצל.
ב-2019 קיבל תעודת הוקרה על ידי הרמטכ"ל רב-אלוף אביב כוכבי, במסגרת מיזם פרח לניצול.
ב-2021 קיבל מדליה ותעודת הוקרה מהשר בני גנץ על פעילותו להנחלת מורשת הווטרנים ולהכרה בזכויותיהם.
התגורר ברחובות והותיר אחריו נכד ונכדה.
נפטר ב-8 באפריל 2024 והובא לקבורה בבית העלמין ברחובות.
אברהם גרינבאום היה עסקן חרדי בארגון הפקידים ואמרכלים ואגודת ישראל, מראשי עדת ישראל בנירנברג.
התפרסם בין השאר בשל יומנו המתעד את מסעו לארץ ישראל ב־1885 כדי לרכוש בניין לבית החולים שערי צדק.
נולד ב־15 בפברואר 1855 לקלונימוס ולאה גרינבאום בעיר וייסנפלד בגרמניה.
בילדותו עבר לשוואבך שם הפך לתלמידו וחברו הקרוב של הילה ווכסלר.
בגיל 13 עבר לווירצבורג שם למד בבית הספר "מקס" והיה מקורב לרב יצחק דב במברגר ממנו הושפע בדעותיו האורתודוקסיות.
בשבתו בווירצבורג הרבה לבקר בצל אם מיין הסמוכה שבישיבתה רצה ללמוד ושם הכיר את אשתו לעתיד, לאה לבית גולדשמידט, נינת הרב מנדל רוזנבאום.
תוכניתו ללמוד בישיבת צל נגנזה עקב מחלתה של אימו, שריתקה אותו לוייסנפלד.
חייו הכלכליים התחילו בעת לימודיו אצל הילה ווכסלר אשר הכניסו לעסקי המשפחה, הלווה לו כספים וסידר לו מקומות עבודה, מה שאפשר לו ללמוד בנחת.
בבגרותו היה מגדולי סוחרי המתכות בבוואריה בשליש האחרון של המאה ה-19, הפך למומחה למתכות והקים מפעל לרקיעת מתכות יקרות.
ההיסטוריון מרדכי ברויאר מציין שהוא נודע כאחד מהאורתודוקסים בעלי הכח בגרמניה בזכות העסק שהיה לו, מה שסייע למאבקי האורתודוקסים בנירנברג בפרט ובבוואריה בכלל.
בגיל 21 נישא ללאה גולדשמידט ממנה נולדו לו 10 ילדים ובשנת 1892 עבר משוואבך לנירנברג.
תוך זמן קצר הוא היה מעורב בעסקנות היהודית בגרמניה, נבחר לפרנס הקהילה והיה מנאמני הפקוא"מ במגביותיהם בדרום גרמניה.
הוא היה חבר "הוועד להקמת בית חולים יהודי בירושלים" שהיה בנשיאות הגרי"ד במברגר ואחריו בנשיאות הרב להמן, בשנת 1884 הוא נשלח על ידי הוועד יחד עם אברהם רוז לרכוש את בניין הקונסוליה הגרמנית ברובע המוסלמי שעמד למכירה.
במהלך המסע הם לא הצליחו לקבל אישור להקמת בית חולים בבניין הקונסוליה, אך לפני שעזבו גרינבאום הספיק לרכוש את המגרש שעליו עמד שערי צדק הישן, כיום ברחוב יפו.
גרינבאום מסר את המגרש יחד עם סכום כסף לד"ר וולך והוא אכן הקים את בית החולים לאחר שערך מסע התרמה בגרמניה.
יומנו שכתב במהלך המסע מהווה תיעוד נדיר של יהודי ירושלים וחברון ומנהגיהם הכתוב מתוך רגש של אוהב הארץ והעם, הוא תורגם לעברית על ידי מרדכי אליאב ופורסם בכתב העת "סיני".
בגרמניה, שמעו יצא והלך כאחד מעסקני היהודים, משעבר לנירנברג היה מראשי הקהילה הנפרדת שבה (עדת ישראל), ומשקמה אגודת ישראל בשנת 1912 הוא היה ממנהיגיה ואף נשלח לגליציה על מנת לשכנע אדמו"רים חסידיים ולקבל את תמיכתם.
הוא היה בין הפעילים המרכזיים למען תיקון חוקת היהודים בבוואריה, ונבחר ל"הנהלה הגרמנית הולנדית של ענייני א"י", הגלגול המאוחר של הפקוא"מ.
הוא פעל רבות למען החינוך היהודי בגרמניה ולטיפוחה של אגודת ישראל, אך לא היה מהקיצוניים ונטה לשיתוף פעולה עם הציונות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרו במזרח אירופה אלפי יתומים ופליטים יהודים, ואגודת ישראל עשתה מאמצים רבים לסייע להם.
במסגרת זו נסע גרינבאום למזרח אירופה פעמים רבות.
בסוף 1918 קיבל מהרב קליין סמיכת "מורנו".
בין המלחמות התעורר פולמוס סביב שחיטתו של השוחט "זליג" מקיסינגן, בו תקפו רבני מזרח אירופה את השחיטה ואת השגחת רב העיר (הרב יצחק זקיל במברגר, בן הרב שמחה).
כדי להרגיע את הרוחות שלח הרב מקיסינגן לרבני מזרח אירופה מכתב החתום על ידי ר' נתן במברגר מווירצבורג, ר' גדליה טאכוור ור' אברהם גרינבאום מנירנברג, בו הם מעידים כי הם בחנו את השוחט ושחיטתו כשירה.
בשנת 1921 הוא נשלח על ידי אגודת ישראל לשליחות בארץ, אך לקה בהתקף פתאומי בדרך בקנטרה.
הוא נפטר לאחר ימים ספורים בבית החולים שערי צדק אשר הוא דאג להקמתו.
בהלווייתו השתתפו כל יהודי ירושלים, והספידוהו: הרב זוננפלד, הרב זאב פאפנהיים, הרב ד"ר יהודה ברגמן מנירנברג, משה בלוי, ר' יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי, ר' בן ציון יאדלר, הרב ישראל פורת, הרב שלמה אהרן ורטהיימר והרב ניסים יהודה דנון.
המצבה נשארה במקומה ולא הוזזה כלל בימי השלטון הירדני.
לאחר קבורתו אשתו חזרה לנירנברג ונפטרה שם.
בשנת תשל"ה (1973) יצאה אוטוביוגרפיה שלו על ידי פרופ' אהרן קלרמן, ובשנת תשנ"ח (1998) יצאה חוברת "צאצאי אברהם גרינבוים" על ידי נכדו הנושא את שמו.
הקמת בית החולים שערי צדק
בסוף המאה ה-19 לא היו ליהודי ירושלים בתי חולים מסודרים, והתנאים הנחותים אילצו את היהודים להיזקק למרפאה המסיונרית של הבריטים דבר אשר הביא להקמת ה"וועד להקמת בית חולים יהודי בירושלים" על ידי יהודי גרמניה.
בשנת תרמ"ב נודע לר' משה יצחק גולדשמידט, נציג הפקוא"מ בירושלים ומראשי כולל הו"ד, שהקונסוליה הגרמנית מציעה למכירה את הבניין שלה.
מבלי לבדוק את מצב הבניין או אם יינתן רישיון להקים בבניין בית חולים הוא חתם על חוזה קנייה של הבניין ב־11.9.1882. בנובמבר 1884 נשלחו שני שליחים לירושלים: אברהם גרינבאום מטעם "הוועד" ואברהם רוז מטעם הפקוא"מ.
גרינבאום מונה לשליחות המסובכת למרות גילו הצעיר עקב ההנחה כי פקחותו תעמוד לו בעת צרה והוא יוכל לפתור את הבעיות שיתעוררו.
הם הגיעו ליפו בשבת י"ח כסליו תרמ"ה, (6.12.1884), והתקבלו בהתלהבות רבה בקרב יהודי המקום.
ביומנו הוא מראה שבתחילת המסע הוא היה אופטימי והאמין שיצליח להקים את בית החולים, אך ככל שעברו הימים והאישורים לא ניתנו הוא הלך והתייאש.
מלבד התנגדות השלטונות הטורקיים להקמת בית חולים יהודי מחוץ לרובע, היישוב היהודי בארץ גם לא התלהב מהרעיון של הקמת בית חולים, דבר שיגרום לתחרות מיותרת עם ביה"ח ע"ש רוטשילד, משגב לדך וביקור חולים.
אברהם גינצלר (א' בתמוז ת"ר, 1840 – י"ז בתמוז תר"ע, 24 ביולי 1910) היה עיתונאי, סופר ופעיל בתחיית הלשון העברית במרכז אירופה.
מראשוני העיתונאים העבריים בטרנסילבניה, ומבשרי העיתונות היהודית-העברית במרחב הונגריה–גליציה.
כתב בעברית וביידיש, וחתר להשפיע על ההמונים לשוב ליהדות מסורתית באמצעות העיתונות.
נולד באוהעל שבהונגריה לאליעזר וחנה.
בשנת תרל"ו (1876) הדפיס בסיגט את ספרו הראשון, ביידיש, בשם דאס מעטער מאסס, חוברת שהייתה ברובה כתובה בלשון עברית צחה, מתוך אמונה שחלק מהקוראים מבינים עברית טוב יותר מיידיש.
בשנת תרל"ד (1874) ייסד בסיגט את התור, שהיה העיתון העברי הראשון בטרנסילבניה.
את העיתון ערך יחד עם דוד ישעיהו זילברבוש, במטרה להשפיע על הציבור הרחב ולהביאו לשיפור דרכיו הרוחניות והדתיות.
ובשנת תר"מ ניסה להוציא את העיתון בקולומיאה, אך לא הצליח, ובחודש ניסן בשנת תרמ"א עבר לקרקוב, שם ערך ניסיון שלישי להחיות את העיתון, ניסיון שכמעט צלח – עם כ-250 מנויים מגליציה ו-300 נוספים מרוסיה.
אך בשנת תרמ"א דיווח על פרעות קייב, ובעקבות כך נאסרה הפצת עיתונו בתחומי האימפריה הרוסית, והעיתון נסגר.
מצא מקור פרנסה על ידי לימוד משותף עם בחורים.
בשנת תרמ"ג (1883) הוציא לאור בקרקוב את הקונטרס "מספד מר", שהכיל הספדים על הרב שמעון סופר.
סגנונו הרשים את בנו, הרב רבי ישראל דוד שמחה בונם, שהמליץ לו להפסיק את שיתופו בכתיבה לעיתון "מחזיקי הדת", שהיה לדעתו ירוד מבחינה ספרותית, ולהקים עיתון חדש – "קול מחזיקי הדת", מתוך תקווה שאולי יתאפשר להכניסו לרוסיה.
עם זאת, עורכי "מחזיקי הדת" תבעו אותו בבית דין, והפסיקה הייתה שעליו לוותר על עריכת העיתון החדש ולהשיב לו את תפקיד העריכה בעיתון הישן.
מאוחר יותר הוסרה ממנו גם האחריות העריכתית מחשש שכתיבתו הרהוטה תעודד צעירים להתעניין בלשון העברית ובספרות ההשכלה, והוא הוגבל לכתיבת מאמרים בלבד.
עוד בשנת תרכ"ח (1868) פרסם את החוברת "תוכחת מגולה", תגובה נגד החוברת "דברי שלום" מאת יצחק אוהב שלום (פרידליבר), שפורסמה באותה שנה בפראג, ובה תקף את תנועת הרפורמה שהחלה מתפשטת בהונגריה.
גינצלר ראה בהחייאת הלשון העברית את אחת ממטרות חייו, ופעל לאורך השנים באמצעות ספרים, חוברות ועיתונות לקידומה בקרב הציבור היהודי, תוך מאבק מתמיד בשתי קצוות הספקטרום – גם כלפי פורקי עול הדת וגם כלפי השמרנים הקיצוניים.
נפטר בקרקוב ביום י"ז בתמוז תר"ע (1910).
הרב אברהם איתיאל גורביץ (ו' באלול ה'תרצ"ז, 12 בספטמבר 1937 – י"ג באב ה'תשפ"ה, 7 באוגוסט 2025) היה ראש ומייסד ישיבת "נר משה", ומחבר סדרת הספרים אור אברהם.
נולד בירושלים לאביו הרב משה גורביץ, מתלמידי ישיבת סלבודקה וישיבת מרכז הרב, ועורך הספר אורות האמונה.
בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית, בעקבות מצוקת רעב בארץ ישראל ובשל מינוי אביו לרבנות.
למד בישיבת רבינו חיים ברלין בברוקלין, ניו יורק אצל ראש הישיבה הרב יצחק הוטנר.
בשנת תשי"ח שב לבדו לישראל, ולמד כשנתיים וחצי בישיבת פוניבז'.
לאחר מכן שוב ירד לארצות הברית, והצטרף לישיבת ראמיילעס בראשות הרב ישראל זאב גוסטמן, אשר אף הסמיכו לרבנות.
נישא לצירל, בתו של הרב בנימין ברנשטיין, תלמידו של הרב ברוך בער ליבוביץ ומראשי ישיבת רבנו יעקב יוסף בניו יורק.
לאחר נישואיו למד בכולל "גור אריה" אצל הרב הוטנר.
בתקופה זו ייסד ישיבה לבחורים, שנמנעו מגיוס לצבא האמריקאי בזמן מלחמת וייטנאם.
לאחר עליית חותנו לישראל, עלה אף הוא לישראל, והתגורר בשכונת רמת אשכול בירושלים.
זמן קצר לאחר בואו, התמנה לבקשת הרב מרדכי אליפנט כר"מ בישיבת איתרי, ובהמשך ייסד את ישיבת "משכן התורה".
בשנת תשמ"ד (1984), לאחר פטירת אביו, ייסד את ישיבת נר משה, המיועדת לבחורים שאינם תושבי ישראל, בשכונת גבעת שאול בירושלים, על שמו ולזכרו.
הישיבה נפתחה עם כ-30 בחורים, ובהמשך התרחבה לכ-100 בחורים וכ-65 אברכים.
לצדו כיהן כראש ישיבה הרב שלום שכטר, וחתנו, הרב חנניה מנס, שימש כמנהל רוחני.
חיבר סדרת ספרים בשם אור אברהם, העוסקת בתלמוד, במקרא, במשנה תורה לרמב"ם ובביאורי נוסח התפילה.
לספריו כתב הרב משה פיינשטיין הסכמה נלהבת, וחלקם נדפסו בידי מכון "אור הנר" שליד ישיבת נר משה.
באב תשע"ז (2017) נפטרה אשתו, הרבנית צירל, ומאז כמעט שלא יצא מביתו, מלבד הגעתו לישיבה.
נפטר בי"ג באב ה'תשפ"ה (7 באוגוסט 2025) ונקבר בחלקת "פרושים" בהר הזיתים.
סדרת אור אברהם כוללת עשרות כרכים, ובהם:
אור אברהם על התורה – סדרת כרכים (ירושלים: אור הנר שע"י ישיבת נר משה).
אור אברהם על מסכת אבות ודברי סופרים
אור אברהם על מסכת ברכות
אור אברהם על הלכות תלמוד תורה לרמב"ם
אור אברהם על הלכות תעניות לרמב"ם
אור אברהם על הלכות תשובה לרמב"ם
אור אברהם על מסכתות זבחים ומנחות
אור אברהם על מסכת מגילה
אור אברהם על הלכות מגילה, חגיגה וחנוכה לרמב"ם
אור אברהם על הגדה של פסח (ירושלים, תשמ"ב)
אור אברהם על מגילת אסתר
אור אברהם על מגילת רות
אור אברהם על סוגיות הש"ס
אור אברהם על ספר המצוות לרמב"ם (שני כרכים)
אור אברהם על שיר השירים ותורת הגימטריא
אור אברהם על גורל הגר"א
אור אברהם על סידור התפלה – שני כרכים (ירושלים: אור הנר, תשע"ו–תשע"ח)
חתניו הרב חנניה מנס והרב נחום בודנר, נמנים עם הנהגת ישיבת נר משה, ומשמשים בה כראשי ישיבה.
הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון, נישא לבת אחותו אסתר פרבר.
הישיבה שייסד נודעה כמוקד ללימוד בני חו"ל בירושלים ושילבה אווירה חינוכית משפחתית עם רמת לימוד גבוהה.
בישיבה נמסרו שיעורים מפי ראשיה ואורחים מן העולם התורני.
הרב אברהם דוב כהנא-שפירא (י"א בתשרי תרל"א, 1870 – כ"ב באדר א' תש"ג, 1943) היה רבהּ האחרון של קהילת קובנה, מגדולי הפוסקים במאה העשרים.
הרב כהנא-שפירא היה בנו של הרב זלמן סנדר כהנא שפירא ומצאצאי הרב חיים מוולוז'ין והרב אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא בעל יסוד ושורש העבודה.
בגיל 21 נשא את רחל, בתו של הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן, מחבר ספר "אור גדול", שכונה "הגדול ממינסק".
בגיל 26 מונה לרבה של סמולוביץ', ובגיל 43 מונה לרבה של קובנה, העיר היהודית השנייה בחשיבותה בליטא.
בתקופה שבין שתי המלחמות העולם בין השנים 1939-1920, הייתה קובנה לעיר הבירה של ליטא העצמאית, ורבי אברהם דוב שימש כיו"ר "אגודת הרבנים דליטא", וכסגנו שימש רבי אברהם אריה גרוסברד רבה של שירווינט, ומחשובי הרבנים בה היה רבי אריה ליב רובין רבה של וילקומיר.
בהיותו תלמיד בישיבת וולוז'ין היה פעיל בתנועה סודית של חובבי ציון בשם "נצח ישראל".
התעניין כל חייו בנעשה בארץ ישראל.
השתתף בתרע"ט בוועידת היסוד של תנועת אגודת ישראל העולמית.
ניסה רבות לפעול לשיתוף פעולה בין "האגודה" להסתדרות הציונית העולמית.
היה שותף למשלחת לארצות הברית בתרפ"ד לצורך גיוס תרומות לעולם הישיבות יחד עם הראי"ה קוק שעמד בראש המשלחת והרב משה מרדכי אפשטיין.
בזמן פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהה בשווייץ לצורך החלמה ממחלה קשה.
בנו ירוחם, שגר בניו יורק, הפציר בו שיעזוב את אירופה לטובת ניו-יורק עד סיום המלחמה, אבל הוא חזר משווייץ לקובנה, וסירב להפקיר את קהילתו בשעותיה הקשות.
לכל אורך תקופת המלחמה ניסה בנו להוציא אותו מאירופה לניו-יורק, ללא הצלחה.
נפטר בגטו קובנה בכ"ב באדר א' תש"ג לאחר מחלה.
זכה להיקבר בלוויה עם קהל רב, עניין שנחשב לסכנת נפשות חמורה באותם ימים.
אשתו רחל, בנם הד"ר חיים נחמן, כלתו רעיה, ונכדו, איתמר, בן הארבע עשרה, הוצאו להורג במהלך חודש כסלו תש"ד.
מקום קבורתו בבית העלמין בקובנה.
ליד האהל של הרב ברוך הורוביץ ראש ישיבת סלבודקה ורבה של אלקסוט שבקובנה.
פרופ' חיים נחמן שפירא (ה'תרנ"ה–ה'תש"ד) – למד באוניברסיטת וינה בלשנות של השפות השמיות ופילוסופיה וב-1925 קיבל את תארו האקדמי.
מאותה שנה ועד 1940 שימש מרצה ללשונות שמיות באוניברסיטת קובנה.
התמיד כל השנים בפעילות ציונית בליטא.
ד"ר נח שפירא (מינסק, ט' בסיוון ה'תר"ס – תל אביב, א' באלול ה'תשכ"ד) – למד בישיבות ליטא וב-1924 סיים לימודיו בכימיה באוניברסיטת ברלין.
בשנים 1926–1935 שימש מרצה לכימיה באוניברסיטת קובנה.
עלה לארץ ישראל ב-1935 ועסק בהוראה ובניהול בתי-ספר תיכוניים.
מ-1960 מרצה לתולדות המדעים באוניברסיטת בר-אילן.
ירוחם יהודה ליב שפירא – היגר לארצות הברית.
בפרוץ השואה השתדל ללא הצלחה לחלץ את הוריו מאירופה.
לאחר מות אביו הוציא לאור בניו יורק את החלק השלישי של ספרו "שאלות ותשובות דבר אברהם".
יעקב שפירא – עלה לארץ ישראל, חי ונפטר בה.
שיינדל שפירא-קרופמן - התגוררה ברוסיה ושם נפטרה.
שאלות ותשובות דבר אברהם - כולל שו"ת, חידושי הלכות וביאורי סוגיות והערות של אביו בשם "מסגרת זהב".
החלק הראשון יצא לראשונה בוורשה תרס"ו, השני בפיוטרקוב תרע"ג והשלישי בניו יורק תש"ו.
החלק הראשון יצא במהדורה שנייה עם תיקונים והוספות בתר"ץ.
דפוסי צילום הודפסו בדפוס ליטו אופסט ליון, תל אביב תשכ"א (דפוס צילום מוקטן); בדפוס י' מונזסון, ירושלים תשכ"ט (בשני כרכים); וב"דפוס אופסט פאר", ירושלים תשל"ו (דפוס צילום מוקטן בשני כרכים).
מהדורה חדשה בת ארבעה כרכים (שני כרכים לחלק ראשון) הכוללת עריכה מחדש, גופן מרובע והוספת מפתחות, יצאה לאור בהוצאת "מכון משמחי לב", ירושלים תשנ"ט, ובה הקדמה מבנו על אביו.
דבר אברהם: חלק הדרוש, "דפוס האחים שולזינגר", ניו-יורק תש"ט (דרשות על שבתות מיוחדות ומועדי ישראל)
טהרת המשפחה - הרצאה שנשא בקובנה בחנוכה תרצ"ו, נדפסה במהדורות אחדות ביידיש וזכתה לתפוצה רבה.
בשנת ת"ש נדפסה בקיידן שבליטא בתרגום לעברית של ד' שברץ.
עיבוד מתומצת של ההרצאה נערך על ידי י' זקס וח' רבינוביץ בשם בין איש לאשתו: במובן הרוחני, ויצא לאור לראשונה בהוצאת "ציון", ירושלים תש"ח.
מהדורה שנייה בשם בין איש לאשתו (ללא ההמשך) יצאה בהוצאת "המרכז הארצי למען טהרת המשפחה", ירושלים תשל"ח והודפסה שוב ב"מדריך לכלה", הוצאת "תפוצה", תשמ"ה (מלקט: נ' גרינבוים), עמ' קצ"ג-רס"ה.
חידושים שלו (וגם של אביו) על הש"ס מופיעים בסדרת תורת ראשי הישיבות בהוצאת "מפעל תורת ראשי הישיבות" בירושלים (כוללת בראש כל כרך גם דברי ראשונים שהודפסו לראשונה).
עד כה יצאו מפעל תורת ראשי הישיבות: מסכתא סוכה, תש"ע; תורת ראשי הישיבות: מסכתא מכות, תש"ע; ותורת ראשי הישיבות: מסכתא קידושין, תשע"א.
יעקב יצחק רודרמן - ראש ישיבת נר ישראל בבולטימור, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
אברהם דב בֶּער (דובערוש) פלָאם (פלאהם) (1795–1876) היה יליד ותושב מזריטש, סופר, דרשן ידוע בשעתו, עורך ספרי המגיד מדובנא (ר' יעקב קרנץ) ולמעשה גם מחבר חלקים מהם והביוגרף שלו.
אברהם דב נולד במזריטש לרב דוד פלאם, למד בגרמניה והיה תלמיד רבי עקיבא איגר.
תחילת דרכו כדרשן (בשפה העברית) הייתה בבית הכנסת המרכזי במזריטש, ובהמשך נדד לשברשין, שב למזריטש במשך כמה שנים, ומשם ללובלין שם לימד בישיבה ולוינה..
הוא הכיר מקרוב את תנועת החסידות, בהיותו קרוב משפחה של המגיד מלוצק - מראשוני החסידות, ותלמיד של הרב דב בער המגיד ממזריטש.
הוא היה מצאצאי הרב שאול ואהל, המהר"ם מפדואה וקרוב משפחתו של הרב אברהם אבוש, אב בית דין הקהילה היהודית בפרנקפורט, שהכיר אישית את המגיד מדובנא, וממנו למד פלאם פרטים רבים אודות המגיד.
בשנת תקע"ז (סביבות 1817) מצא בבית הכנסת במזריטש, כתבי יד מהרב יעקב קרנץ - "המגיד מדובנא", שנכתבו כשישים שנה קודם.
פלאם הדפיס ספר עם חלק ממשלים אלו, אותם ערך בתוספת סיפורים ומשלים משלו.
הספר היה להצלחה גדולה, אך למרות הפופולריות של ספר זה וספריו האחרים, פלאם לא הצליח לתרגם את הצלחת הספרים להצלחה כלכלית וחי כל ימיו בעוני.
בעקבות הצלחת הספר פרסם פלאם משלים נוספים וסיפורים מקוריים שלו, תוך היתלות בשמו המוצלח של "המגיד מדובנא".
כמו כן חיפש עוד בגניזה בבית הכנסת במזריטש ומצא מכתבים, טיוטות ורשימות שונות של המגיד.
הוצאת כתבים אלו, וכתיבת הביוגרפיה של המגיד מדובנא, הפכו למפעל חייו של פלאם.
בשנת תקצ"ב (סביבות 1832), הוציא פלאם לאור פירוש להגדה של פסח בשם "חסד לאברהם" עם משלי המגיד מדובנא וכן סיפורים משלו.
ההגדה הייתה להצלחה, והודפסה במהדורות נוספות.
ההגדה הודפסה עם הסכמות של הרב שלמה קלוגר ושל הרב שלמה זלמן טיקטין - ממנהיגי הקהילות באותה עת.
שלא כמקובל, ברוב ספריו אין בהקדמות לספר הסכמות כתובות, ובמקומן הוא הביא נוסח של שני מכתבים הערוכים לכאורה מהגאון מווילנא ומבנו אברהם אל המגיד מדובנא.
בנוסח מכתבים אלו רמז פלאם אל עצמו והדגיש את שמו, ואלו שימשו אותו להוכחת מקוריות כתביו מאוחר יותר, בשנת ה'תקצ"ה (סביבות 1835) כאשר החלו להפר את זכויות היוצרים שלו ולהעתיק את ספריו.
למרות מחאותיו והתחייבויות של סופרים שונים לתקן את העוול, סבל פלאם מאז מחוסר הכרה ביצירתו בכל הנוגע ל"מגיד מדובנא".
למרות זאת, ברוב המהדורות המודפסות בימינו העוסקים ב"מגיד מדובנא", מוזכר פלאם בספר ולעיתים מובאת הקדמתו המקורית כלשונה.
בשנת ה'תקצ"ז (סביבות 1837) הוציא את הספר "עין המים" - הספד על רבו - רבי עקיבא איגר.
בספר זה הוא מתמודד עם המוות בהומור שנון.
חלק מסיפוריו המקוריים הפכו לקלסיקה שנים רבות לאחר מכן, במסגרת סיפורי תנועת המוסר אך ללא אזכור שמו.
כעשור מאוחר יותר בשנת ה'תרי"א (סביבות 1851) הוציא ספר פירושים על ספר איוב, על פי פירושי הגאון מווילנה.
לאחר עשור נוסף, בשנת ה'תרכ"ב (סביבות 1862) הוציא את "ספר המידות" - ספר על ההתנהגות המוסרית הרצויה.
הספר כתוב לכאורה על פי אותו כתב יד של "המגיד מדובנא" שנמצא שנים רבות קודם לכן במזריטש, אך למעשה פרקים שלמים וסיפורים רבים מן הספר הם של פלאם עצמו.
בהקדמה לספר מצורפת ביוגרפיה מלאה באנקדוטות ותיאורים על "המגיד מדובנא", אותם אסף פלאם ממכריו וחבריו של המגיד.
בשנת ה'תרל"ב (1871), כארבע שנים לפני מותו, החל בשיתוף פעולה עם נפתלי משכיל לאיתן אשר ערך מחדש ובמשותף עמו חלק מכתביו.
לאחר מותו של אברהם דב פלאם, המשיך נפתלי משכיל לאיתן להוציא מהדורות חדשות של ספריו, ובהן גם חידושיו הוא וחידושי אביו, אברהם משכיל לאיתן.
למרות שחי עשרות שנים לאחר מותו של המגיד מדובנא, באנציקלופדיות שונות ובספרים המדברים על המגיד, מוזכר אברהם דב פלאם בטעות כ"תלמידו של המגיד" או "חבר של בנו", בכמה מקורות אף מייחסים לו בטעות שיחה יומיומית עם המגיד מדובנא, ואף מספרים בטעות שהיה שמשו של המגיד.
בשנת תקל"ה, 1835 הוציאו ארבעה סופרים אלמונים ספר בשם "משלי המגיד מדובנא" מלוקטים, מתורגמים ליידיש ומקוצרים על פי כתביו של פלאם.
כמו כן באותה שנה יצאה הגדה של פסח "אמת ליעקב" בהשמטת פירוש "חסד לאברהם", ובמקומם "סיפורי יציאת מצרים" ביידיש.
כבר באותה שנה, בניסיון לעצור את הפגיעה בזכויות היוצרים, פלאם צירף להגדה של פסח שלו מכתב בו הוא קורא לעורכים אלו להכיר במקוריות עבודתו.
בשנה שלאחר מכן מחבר ההגדה המועתקת שינה את שם ההגדה מ"אמת ליעקב" ל"הגדה של פסח עם פירושי המגיד מדובנא".
הוא גם הזדהה בשמו בחותמו על פירוש "סיפורי יציאת מצרים" - משה מזאלשין הגדה זו, הייתה לפופולרית בעיקר עבור ילדים, והודפסה בעותקים רבים במשך עשרות שנים, בעוד ההגדה המקורית "ברית אבות - אמת ליעקב וחסד לאברהם" צורפה להגדת המלבי"ם מרובת הפירושים - ונועדה למבוגרים.
בשנת 1839 יצאה מהדורה מהגדתו של מזאלשין, עם צירוף שמו של פלאם כ"תלמידו של הגאון הנודע רבי יעקב קראנץ", אך טקסט זה הושמט ממהדורות מאוחרות יותר אשר כפי הנראה הועתקו מהמהדורות הראשונות.
הצלחה גדולה יותר הייתה לו עם הספר "משלי המגיד מדובנא".
ביידיש ובעברית, זכה פלאם לתיקון המעוות עוד בימי חייו, ושמו אכן מאוזכר ברוב הספרים הדנים במגיד.
פלאם היה סופר בעל סגנון מליצי רווי הומור, למרות שרוב כתביו עוסקים בעצב ובצער.
בסיפוריו הוא נוהג להביא תיאור מפורט של הלבוש, המאכלים, ומראה הסביבה של התקופה, וכן תיאורים חיים של המגיד מדובנא והאנשים שהוא פגש.
פלאם מספר על מציאת כתבי "המגיד מדובנא" באופן אקראי - דבר ששינה את חייו, תוך תיאור פלסטי של נפילתו בחשיכה, בבידוד ובעירום, על מתקן שיפוצים מוזנח שהושאר במקווה טהרה.
כדי לתאר את עוצמת דרשותיו של "המגיד מדובנא", הוא מספר על שני צעירים שהיו ישנים בחדר עם "המגיד" כשהתארח בעיר שלהם.
ביום שהמגיד עמד לעזוב את העיר הוא ביקש מהם לא להגיע לבית המדרש מכיוון שהוא נוהג ביום כזה לדבר באופן מרגש במיוחד, ולדבריו אחד הבחורים היה בעל "לב חלש" והשיחה עלולה הייתה להזיק לו.
השניים צחקו למשמע הדברים והגיעו בכל זאת, אך הסתתרו מאחורי הקהל.
הקהל כולו, כשרק ראה את ארשת פניו של הרב המתקרב לבימה כבר החל לבכות.
ולפי תיאורו, החבר "החזק" החל לבכות כשהמגיד פתח את פיו, ואילו החבר "החלש" החזיק מעמד דקה שלמה ורק אז פרץ בבכי.
הוא בכה כל כך עד שנהיה חולה, ואחרי זמן קצר מת.
בדיון על המוות, הוא מסביר את דברי ר' יהושע במסכת חגיגה על הפסוק "אבדה עצה מבנים נסרחה חכמתם" (ירמיה מ"ט).
לדברי פלאם משמעות הדברים היא, שישנם "חכמים" המשתמשים בחכמתם לרעה בכך שלומדים חוכמות חיצוניות.
אז כל עוד חיים בינינו מנהיגים בעלי שיעור קומה, החכמות הזרות נשארות אצל אותם ה"חכמים" ולא מתפשטת, אך ברגע שהמנהיגים מסתלקים, הדעות המגונות של ה"חכמים" הללו נפוצות לכל עבר.
קול יעקב, ה'תקע"ח, 1818 - משלי המגיד מדובנא על חמש מגילות
כוכב מיעקב, ה'תקפ"ה, 1825 - משלי המגיד מדובנא על ההפטרות
אהל יעקב, ה'תק"צ, 1830 - משלי המגיד מדובנא על התורה.
(הקישור למהדורה הראשונה של הכרך על ספר בראשית) בהקדמה למהדורה זו בשם 'פתח האוהל' כתב בשם בנו של המגיד מדובנא שפלאם נתבקש לערוך את הספרים.
במהדורות מאוחרות יותר הקדמה זו הפכה ללשון עצמו ותיאור דרכו בעריכת הדברים.
חסד לאברהם - פירוש ותוספות מקוריות למשלי המגיד מדובנא על ההגדה של פסח (הודפס עם הגדת "אמת ליעקב" החל מה'תקצ"ב, 1832, וכן ב"הגדת המלבים" יחד עם פירושים נוספים)
אבל יחיד, ה'תקצ"ד, 1833 - מספד לרבי יעקב מליסא
דבר אליהו, ה'תרי"א, 1851~ - פירוש לספר איוב, על פי הגאון מווילנא.
(הקישור למהדורה מאוחרת בהוצאת נפתלי משכיל לאיתן)
שמן המור, ה'תר"ך 1860 - על מטרת העולם, האמונה בתורה מן השמים והשגחה פרטית
ויען אברהם, ה'תרכ"ז 1867~ - על הסליחות לקראת השנה החדשה והימים הנוראים (שם הספר הוא משחק מילים עם מקום הוצאתו: וינה)
ספר המידות, תרכ"ב 1862 - ספר מוסר מכתבי המגיד מדובנא שנכתב על פי טיוטת כתב יד המגיד (הקישור למהדורה משנת תרל"ה, בהוצאת נפתלי משכיל לאיתן, מהדורה מקוונת באתר כתבים עבריים)
רבי אברהם דב מאבריטש (כונה רבי אברהם דוב מאבריץ', הרבי מאבריץ או אד"ם, וחתם את שמו אברהם דוב מאברוטש; ה'תק"ך, 1760 – י"ב בכסלו ה'תר"א, דצמבר 1840) היה רב חסידי שחי בסוף ימיו בצפת.
אהבתו לארץ ישראל משתקפת רבות בספרו בת עין.
נולד בשנת תק"ך בערך לרבי דוד מגיד מישרים בחמילניק.
נישא לבתו של רבי נתן נטע מאבריטש, תלמיד הבעל שם טוב.
היה תלמידם של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל ובנו רבי מרדכי מצ'רנוביל וגם של רבי לוי יצחק מברדיצ'וב.
כיהן כרב בערים ז'יטומיר ואווריטש.
בשנת ה'תקצ"א (1831) עלה לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ, השתכן בצפת, שם נתקבל בכבוד רב על ידי עדת החסידים, שמינו אותו לרבה של העדה.
ד"ר אליעזר הלוי, מזכירו של משה מונטיפיורי, מתאר את התרשמותו מהרב מאווריטש:
בשנת ה'תקצ"ד (1834) התחולל מרד הפלאחים נגד גזירת הגיוס של מוחמד עלי שליט מצרים.
בח' בסיוון (15 ביוני) נכנסו הפורעים לצפת, בזזו את נכסי התושבים, הפשיטו את בגדיהם והשאירו רק בגד דק לעורם.
לרבי אברהם דב אף לא השאירו בגד והוצרכו לשלוח לו מטבריה בגד.
הוא הסתתר לאחר מכן בחצר הקאדי יחד עם עוד מאות יהודים, אך לאחר מספר ימים פינה הקאדי מחצרו חלק מהשוהים, בהם גם חבורת רבי ישראל משקלוב.
רבי אברהם דב ברח לחורבה ליד צפת.
ובמעט ממון שנשאר בבגדה של אשתו, קנו מעט לחם ושמן מהם התקיימו במשך תקופת היותם בשביה, כשרבי אברהם דב מחלק מלחמו לשוהים עמו, עד י' בתמוז.
לאחר שרבי ישראל משקלוב השתדל אצל השלטונות הצליחו להשתחרר.
יום י' בתמוז נקבע לפורים ויום הודיה לדורות.
הרב אברהם דב פנה במכתב לשר משה מונטיפיורי בבקשת עזרה לשיקום היישוב היהודי בצפת.
במרד הדרוזים בשנת תקצ"ח התנגד הרב אברהם דב לעזיבת צפת.
אליעזר הלוי העיד שהרב עונה על ידי חוטפיו וסיכן את נפשו מול איומי רצח.
בכ"ד בטבת ה'תקצ"ז (1837) אירעה רעידת אדמה בצפת ובסביבותיה והפילה חללים רבים.
מסופר שהרב אברהם דב היה אז בבית מדרשו והתפלל תפילת מנחה.
כשהתחילו הזעזועים ציווה הרב לכל המתפללים להתאסף סביבו, ואילו הוא עצמו השתטח על הארץ.
הזעזועים גברו וחלק גדול מבית המדרש התמוטט, אבל אותו חלק שבו הצטופפו כולם נשאר עומד על תילו, וגם הגג נשאר תלוי באוויר והמתפללים ניצלו.
בספרו "בת עין" מסופר שאמר בדרשה כי רעידות האדמה הן סימן לבוא הגאולה.
בשנת ה'תר"א (1841) פרצה מגפה בצפת אשר הפילה חללים רבים.
הרבי מאוורוטש היה בין הלוקים במגפה ולפי האגדה הבטיח כי הוא יהיה הקרבן האחרון בה.
ביום י"ב בכסלו נפטר ואכן פסקה המגפה.
הוא נקבר בבית הקברות העתיק בצפת, במערה שבה טמונים גם רבי דוד שלמה אייבשיץ בעל ה"ערבי נחל" ורבי אריה לייב מוואלטשיסק.
רבי אברהם דב לא השאיר אחריו ילדים.
את מקומו בהנהגת הקהילה תפס תלמידו, הרב שמואל הלר.
הרב מאברוץ' עומד בשולי הטרילוגיה "עיר קסומה" מאת יהושע בר-יוסף ובמרכז של אחד מסיפוריו.
בעשור השני של המאה ה-21 נפוצה סגולה הנקראת "סעודת בת עין", שתוכנה הוא סעודה לעילוי נשמתו והבעת משאלות.
אברהם דה מואבר היה מתמטיקאי צרפתי, הידוע בעיקר בזכות משפט דה-מואבר, אשר הופיע בעבודתו Miscellanea analytica (1730), ובזכות עבודותיו בתורת ההסתברות.
דה מואבר היה אוטודידקט במתמטיקה.
דה מואבר נולד בצרפת, למשפחה פרוטסטנטית (הוגנוטים).
הוא למד באוניברסיטאות בסדאן, בסומיר ובפריז.
הוא היה קלוויניסט, ולכן ב-1685 לאחר ביטול האדיקט של נאנט נאלץ לעזוב את צרפת ועבר לאנגליה, שם הוא בילה את שארית חייו כמורה למתמטיקה.
הוא היה ידידם של אייזק ניוטון ואדמונד האלי, והיה גם חבר בחברה המלכותית.