tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחברים הציעו לקרוא לאוכלוסייה זו האדם הדניסובי, על משקל "האדם הניאנדרטלי" שאף הוא קרוי על שם אחד המקומות בו התגלה לראשונה.
החוקרים גם מיפו חלק גדול משאר הדנ"א מתוך דניסובה 3, מה שאיפשר להם הערכה מדויקת יותר של המרחק הגנטי בינו לבין הניאנדרטלים והאדם המודרני, ושל גיל האבות הקדמונים המשותפים שלהם.
על פי הערכה מעודכנת זו האדם הדניסובי והניאנדרטלי קרובים זה לזה יותר מאשר לאדם המודרני.
החוקרים העריכו שהשושלת הדניסובית-ניאנדרטלית התפצלה מהשושלת שמוליכה לאדם המודרני לפני כ-800 אלף שנה בממוצע, והדניסובים התפצלו מהניאנדרטלים לפני כ-640 אלף שנה.
התגלית המפתיעה ביותר עליה דיווח המאמר היא שהגנום הדניסובי דומה יותר לגנום של אדם מלנזי בן ימינו מפפואה, בשיעור של 4% עד 6%, מאשר לגנומים של בני-אדם אחרים בני-ימינו – בושמני, ניגרי, סיני, וצרפתי.
ההסבר הפשוט ביותר לממצא הוא שחלק מהגנום המלנזי הוא ממקור דניסובי, כתוצאה מכך שאבותיהם של ילידי מלנזיה העמידו צאצאים משותפים עם הדניסובים.
ממצא זה הצטרף לתגלית קודמת מתוך הגנום הניאנדרטלי, לפיה אבותיהם של בני-האדם המודרניים מחוץ לאפריקה העמידו צאצאים משותפים עם הניאנדרטלים.
לעומת זאת המחקר לא מצא עדויות לגנים ממקור דניסובי אצל האפריקאים והאירופים בני-זמננו, וגם לא אצל הניאנדרטלים שחלקם חיו אף הם בהרי אלטאי באותה תקופה.
באוקטובר 2012 דיווח צוות בינלאומי גדול בראשות פבו ורייך על מיפוי הגנום המלא של האצבע המסומנת "דניסובה 3" ברמת כיסוי של פי 30 (היינו, כל מקטע בגנום מופה בממוצע 30 פעם), רמת ביטחון דומה לזו של מיפוי גנומים של בני-אדם חיים.
רמת ביטחון גבוהה זו אפשרה להעריך את מידת ההטרוזיגוטיות של הגנום, והסתבר שהיא נמוכה מאוד, ככל הנראה לא בגלל נישואי קרובים בדורות האחרונים, אלא בגלל גודלה הקטן של אוכלוסיית הדניסובים, שהפך אותה להומוגנית מאוד.
רמת הקרבה בין הוריה של בעלת האצבע דמתה לקרבה שבין אחים למחצה.
תוצאה זו אינה מראה בהכרח שהוריה אכן היו בעלי הורה אחד משותף, אלא יכולה לנבוע מכך שהאוכלוסייה כולה הייתה הומוגנית מאוד, בגלל גודלה הקטן או בגלל צוואר-בקבוק גנטי בעבר.
בינואר 2014 פרסמו חוקרי מכון מקס פלאנק בראשותו של פבו את רצף הגנום השלם מתוך עצם הבוהן דניסובה 5 שהתגלתה במערה.
הסתבר שבניגוד לשני הגנומים הקודמים מהמערה זהו גנום של אישה ניאנדרטלית.
תגלית זו מראה שגם ניאנדרטלים וגם דניסובים גרו במערה, אם כי עדיין לא ברור אם באותו זמן או בתקופות נפרדות.
גנום זה פוענח ברמת כיסוי גבוהה מאוד של פי 50, ובצירוף עם הממצאים הקודמים סייע לשחזר בדיוק גבוה יותר את מאורעות רביית הכלאיים בין אוכלוסיות האדם השונות.
הממצאים אישרו תרומה דניסובית בשיעור של 3% עד 6% לגנום של ילידים מלנזים ואוסטרלים בני-ימינו, ובנוסף הראו תרומה של הניאנדרטלים הסיבירים לגנום הדניסובי בשיעור של פחות מ-0.5%.
באופן מפתיע, נמצאו גם רמזים לכך ש-0.5% עד 8% מהגנום הדניסובי מקורו ברביית כלאיים שלהם עם אוכלוסייה רביעית בלתי-ידועה, שאינה דניסובית, ניאנדרטלית או אוכלוסייה מודרנית, והתפצלה מהם לפני כמיליון שנה.
באוגוסט 2018 פרסמו חוקרי המערה וחוקרי מכון מקס פלאנק בראשותו של פבו את הגנום של דניסובה 11, שבר עצם בן למעלה מ-50 אלף שנה מן המערה.
לפי ניתוח הגנום, דניסובה 11 הייתה אשה בת-כלאיים לאם ניאנדרטלית ואב דניסובי.
באפריל 2019, צוות חוקרים מטיבט, סין, גרמניה, בריטניה וצרפת דיווח על לסת תחתונה דניסובית שהתגלתה במערת באישיה (Baishiya Karst Cave), בגובה של 3,280 מטר מעל פני הים, במחוז גאנסו ברמת טיבט.
הלסת התגלתה עוד בשנת 1980, אך הסיווג והתיארוך שלה לא היו ברורים.
הצוות תיארך את הלסת לתקופה של לפחות 160 אלף שנה לפני זמננו, והראה שהיא מכילה אללים מהגנום הדניסובי באמצעות אנליזת חלבון עתיק.
ממצא זה הוא הראייה הראשונה להימצאותם של דניסובים מחוץ למערת דניסובה.
לפי ההשערה, אללים מסוימים שרווחים כיום בקרב טיבטים ובני עם השרפה, ומאפשרים להם לתפקד טוב יותר בגבהים דלי החמצן של רכס ההימלאיה, הגיעו אל האדם המודרני מהאדם הדניסובי, באמצעות רביית כלאיים, והשיעור של האללים הללו באוכלוסייה הטיבטית גדל מאוד בזכות ברירה טבעית.
האדם הדניסובי הוא האוכלוסייה הראשונה של בני-אדם קדומים שהתגלתה והוגדרה באמצעות מחקר גנטי, תודות להשגים במיצוי דנ"א מעצמות מאובנות.
עקב היעדר מאובנים מפורטים יותר שלו, בשנים הראשונות לגילויו לא היה ידוע כמעט דבר על תכונותיו האנטומיות, ולכן גם לא היה ברור היחס שלו לאוכלוסיות ומינים קדומים אחרים כמו הומו היידלברגנסיס או הומו ארקטוס.
השן הטוחנת שהתגלתה היא גדולה בממדיה, ובכך אופיינית יותר לטווח הגדלים של אוכלוסיות מתקופת הפלייסטוקן התיכון, כלומר להיידלברגנסיס ולארקטוס, מאשר לניאנדרטלים ולבני-אדם בני-ימינו.
בשנת 2019 פרסם צוות חוקרים מהאוניברסיטה העברית מהמעבדה של לירן כרמל מאמר המשחזר את המורפולוגיה של שלד האדם הדניסובי.
השחזור בוצע על סמך דנ"א שהופק מעצם הזרת דניסובה 3 ועל מיפוי המתילציה שאותם חוקרים שחזרו מתוך עצם הזרת כמה שנים קודם לכן.
במחקר שילבו החוקרים את המידע על הקשר בין גנים לתכונות מורפולוגיות שונות המתבטאות בשלד יחד עם נתוני המתילציה של אותם גנים.
מכיוון שמתילצית דנ"א מהווה מנגנון בקרה המווסת את פעילות הגנים ניתן, בהצלבת המידע, להבין כיצד התבטאו תכונות שונות בהתאם לרמת פעילות הגנים המקושרים אליהן.
החוקרים מצאו שהאדם הדניסובי היה ברוב תכונותיו דומה מאוד לאדם הניאנדרטלי, קבוצת האדם הקרובה אליהם ביותר.
עיקר ההבדלים מרוכזים בגולגולת, שאצל דניסובים היא רחבה יותר משל ניאנדרטלים ובעלת מבנה לסת ושיניים שונה.
הערכת המחקר המעודכנת לשנת 2010 היא שהאדם הדניסובי התפצל מן השושלת המובילה לבני-האדם בני-ימינו לפני כ-800 אלף שנים, מעט מוקדם יותר מן ההתפצלות לאדם הניאנדרטלי לפני כ-600 אלף שנה.
מכאן שהאדם הדניסובי והאדם הניאנדרטלי קרובים זה לזה מעט יותר מאשר כל אחד מהם קרוב לאדם המודרני.
עדיין לא מוסכם מי הייתה אוכלוסיית האב של הדניסובים, הניאנדרטלים והאדם המודרני.
אך מספר פלאואנתרופולוגים, ביניהם המומחה הבריטי למאובני אדם ארכאי כריס סטרינגר, מציעים לזהות אותם עם מאובני הומו היידלברגנסיס.
לא ידועים שלדים מאתרים אחרים, פרט למערת דניסובה, שניתן ליחסם בוודאות לדניסובים.
כריס סטרינגר הציע לזהות את הדניסובים עם מאובני אדם ממספר אתרים ארכאולוגים בסין, כמו דאלי (Dali), ג'יניושן (Jinniushan) ומאבה (Maba), שמתוארכים לגילים של 280 אלף עד 100 אלף שנים.
לפי הנפח הפנימי של הגולגולות, מאובנים אלו היו בעלי מוח בנפח של 1,120 עד 1,260 סמ"ק, שנחשב גדול מהטווח האופייני לארקטוס האסייתי, דומה לזה של מאובני היידלברגנסיס מאירופה, ועדיין קטן במקצת מהממוצע של בני-אדם בימינו ושל ניאנדרטלים מאוחרים.
לפני גילוי הגנום הדניסובי, כמה חוקרים ראו במאובנים אלו ענף מזרחי של היידלברגנסיס.
רביית כלאיים עם אוכלוסיות אדם אחרות
למרות הפיצול העתיק בין הדניסובים לאדם המודרני, מחקרים מצאו שאנשים בני-ימינו ילידי פפואה, מלנזיה ואוסטרליה נושאים בגנום שלהם שיעור מסוים – נמוך אומנם – של אללים שאופייניים לגנום הדניסובי.
תגלית זו מצביעה על רביית כלאיים מאוחרת יחסית בין האדם הדניסובי לחלק מן האנושות המודרנית.
היא מצטרפת לתגלית קודמת מתוך הגנום הניאנדרטלי בדבר רביית כלאיים בין האדם הניאנדטלי לבני-אדם מודרניים מחוץ לאפריקה (ילידי אירופה, אסיה, אוסטרליה ואמריקה).
בדומה לשאר בני-האדם המודרניים שאינם אפריקאים, הגנומים של ילידים מלנזים ואוסטרלים בני-ימינו דומים יותר לגנום הניאנדרטלי בשיעור של כ-3%-2%, בהשוואה לגנומים של אפריקאים בני-ימינו, אך בנוסף לכך, הגנומים המלנזים והאוסטרלים גם דומים יותר לגנום הדניסובי בשיעור של 4% עד 6%, יחסית לשאר בני-האדם בני-ימינו (ילידי אפריקה, אירופה, אסיה ואמריקה).
התסריט הפשוט ביותר שהוצע להסברת עובדות אלו מורכב משלושה שלבים:
בשלב הראשון, בתקופה שאולי החלה כבר לפני כ-100 אלף שנה, בני-אדם מודרניים אנטומית שיצאו מאפריקה קיימו שיעור נמוך של רביית כלאיים עם ניאנדרטלים ילידי המזרח התיכון, אסיה ואירופה.
בשלב השני, כמה מבני אוכלוסייה זו היגרו מזרחה בדרכם להפוך לאבות המלנזים של היום, וקיימו שיעור נמוך של רביית כלאיים עם דניסובים, קרוב לוודאי לפני כ-50 אלף שנה בעת שעברו באסיה.
תסריט זה רומז שהאדם הדניסובי היה נפוץ ברחבי אסיה בתקופה זו.
בשלב השלישי, הדניסובים נדחקו לצפון אסיה, אולי כתוצאה מהלחץ של אוכלוסיות אדם מודרני, וכך הגיעו לסיביר ולמערת דניסובה, שממצאיה מתוארכים לתקופה של כ-40 אלף שנה לפני זמננו.
זמן לא ידוע לאחר מכן נכחד האדם הדניסובי גם מצפון אסיה.
תסריט זה עדיין אינו מסביר מדוע גנומים של ילידי מזרח אסיה של היום, בניגוד לילידי מלנזיה ואוסטרליה, מראים רק שיעור נמוך מאוד או אפסי של דמיון לגנום הדניסובי.
להסברת עובדה זו הוצע שגלי הגירה מאוחרים יותר של בני-אדם מודרניים מן המערב התנחלו במזרח אסיה והחליפו את גל ההגירה הראשון, שבו נטמעו הדניסובים, אך צאצאי גל זה עדיין שרדו במלנזיה ובאוסטרליה.
כמו כן נמצאו בגנום הדניסובי תרומות ניאנדרטליות בשיעור של פחות מ-0.5% כתוצאה מרביית כלאיים שלהם עם ניאנדרטלים מסיביר, שהגנום שלהם נמצא במאובן אחר ממערת דניסובה, ותרומות של 0.5% עד 8% כתוצאה מרביית כלאיים שלהם עם אוכלוסייה בלתי-ידועה שהתפצלה מן הדניסובים, הניאנדרטלים והאדם המודרני לפני כמיליון שנה.
הועלתה השערה שאוכלוסייה זו מייצגת את המין הומו ארקטוס.
אין עדיין קונצנזוס מדעי בנוגע להגדרה הטקסונומית של האדם הדניסובי, ואין לו שם מדעי רשמי, אך הוא שייך ללא ספק לסוג האדם (הומו).
פלאואנתרופולוגים "פצלנים" , שמסווגים את האדם הניאנדרטלי כמין אדם "ניאנדרתלנסיס" נפרד מספיינס, יראו קרוב לוודאי גם את האדם הדניסובי כמין נפרד בסוג אדם.
לעומת זאת פליאואנתרופולוגים "אחדנים" (lumpers), המסווגים את האדם הניאנדרטלי כתת-מין של ספיינס, עשויים להגדיר באופן כזה גם את האדם הדניסובי, במיוחד לאור הראיות לרביית כלאיים שלו עם אוכלוסיות ספיינס.
השוואה מפורטת של הגנום הדניסובי לגנומים שלמים של ניאנדרטלים ושל בני-אדם בני ימינו מכל העולם מראה כי המרחק הגנטי בין הדניסובים והניאנדרטלים גדול רק במקצת מהמרחק הגדול ביותר שניתן למצוא בין אוכלוסיות אדם בנות-ימינו מכל העולם.
כל אוכלוסיות האדם כיום שייכות לכל הדעות לאותו המין, ואין להן כל קושי להתרבות אלו עם אלו ולהעמיד צאצאים פוריים לחלוטין.
לכן השוואה זו מרמזת שאפילו אם יסווגו הניאנדרטלים כמין נפרד מספיינס, הדניסובים צריכים להחשב כתת-מין או אוכלוסייה של ניאנדרטלים.
עם-זאת, השוואה זו מבוססת על רצפים גנטיים בלבד, ואם בעתיד יתגלו מאובנים דניסובים שהאנטומיה שלהם שונה מן האנטומיה הניאנדרטלית, יהיה בכך סיוע לסיווגם כמין נפרד.
האדופ הוא פרויקט קוד פתוח של מוסד התוכנה אפאצ'י המגדיר מסגרת תוכנה ליישום מבוזר המעבד כמויות גדולות של נתונים (Big Data).
האדופ מאפשר עבודה של אלפי יחידות עיבוד (Nodes) המטפלות בו זמנית במידע בהיקף של פטה-בתים.
העבודה היא על קבצים גדולים המבוזרים על פני אשכולות מחשבים תוך שימוש במודל תכנות פשוט.
לניהול העבודות במערכת מנוצלת חבילת תוכנה אפאצ'י אוזי ההשראה לפרויקט באה מטכנולוגיות של חברת גוגל: MapReduce ומערכת הקבצים Google File System.
הוא נכתב במקור בשפת Java כפרויקט פנימי של חברת Yahoo!
היא התורמת הגדולה ביותר לפרויקט ומשתמשת בתוצריו באופן אינטנסיבי.
נכון לספטמבר 2011 החברות Yahoo!
ו-Facebook שתי המשתמשות בעלות נפח הנתונים הגדול ביותר שטופל באמצעות Hadoop.
יוצר התוכנה הוא דאג קטינג שייעד אותה במקור לפרויקט מנוע החיפוש Nutch.
Hadoop הוא שמו של פיל הצעצוע של בנו של קטינג.
תמונתו של פיל זה מופיעה בלוגו של הפרויקט.
נכון ל-31 באוגוסט 2022 הגרסה האחרונה של האדופ היא 3.3.4.
הארכיטקטורה מורכבת מ-Master ורכיבי עיבוד המעבירים לו מידע.
ב-Master מתקבלות תוצאות ומופקת תוצאת העיבוד.
תוכנת Hadoop מחולקת לשלושה פרויקטי ליבה ולפרויקטים נוספים המשלימים אותם, היוצרים ביחד את המוצר השלם.
רכיב זה כולל מרכיבי תשתית בסיסיים לצורך עבודה שלו, ובנוסף להם תוכנות בהיבטים שונים הקשורים בעבודת Hadoop, שפותחו על ידי חברים בקהילה.
ברכיב זה נמצאים מנגנונים לגישה למערכות קבצים הנתמכות על ידי Hadoop.
מערכת קבצים המנהלת קבצים מבוזרים באופן המאפשר ביצועים גבוהים בגישה למידע אפליקטיבי (יישומיים).
תוכננה כמערכת בעלת יכולת לנהל קבצים עם כמויות נתונים גדולות במיוחד (פטה-בתים) המבוזרות באלפי נקודות קצה ומשתמשות בחומרה רגילה, תוך שמירה על רמת שרידות גבוהה.
מסגרת לתזמון תהליכים וניהול משאבי אשכול מחשבים.
מסגרת תוכנה לעיבוד מבוזר של קבצים גדולים הנמצאים באשכולות מחשב.
שלב המיפוי (Map) - בשלב זה מקבל ה-Master קלט שעל פיו הוא מחליט כיצד לחלק את העבודה המבוזרת בין תהליכי משנה (Sub processes) כאשר כל אחד מהם מספק פתרון לחלק מהבעיה.
לאחר מכן מחליט ה-Master כיצד לחלק את תהליכי המשנה בין Nodes שונים המבצעים כל אחד עיבוד שנותן פתרון לחלק הבעיה שהוקצה לו.
שלב הצמצום (Reduce) - בשלב זה אוסף ה-Master את תוצאות העיבודים של תהליכי המשנה שכל אחת מהן מהווה פתרון לחלק מהבעיה ומייצר מהן פלט המהווה פתרון כולל לבעיה.
מסגרת זו התחדשה עם יציאת YARN וכעת ניתן להשתמש במסגרת הישנה ללא YARN ובמסגרת החדשה (x.2) המבוססת עליו.
גרסה ללא שרידות של name node - X.0.23
Avro - מערכת לסריאליזציה של נתונים (Data Serialization)
קסנדרה - בסיס נתונים ראשי (multi-master database) שמאפייניו הם: בסיס נתונים מבוזר, שרידות גבוהה וסילומיות (Scalability) גבוהה.
Chukwa - מערכת לאיסוף מידע מתוך מערכת קבצים ב-HDFS.
HBase - בסיס הנתונים של Hadoop.
מיועד לגישה רנדומלית בזמן אמיתי ל-Big Data לצורך ביצוע פעולות קריאה וכתיבה.
טבלה בתוך בסיס הנתונים עשויה להכיל מיליארדי שורות ומיליוני טורים.
Hive - מחסן נתונים ל-Hadoop.
מתאים לסיכום נתונים, לניתוח נתונים ולשאילתות אד הוק.
העבודה מולו היא בשפת HiveQL - שפה דמוית SQL.
mahout - מאפשר בניית ספריות של מערכות ללימוד על ידי מכונה התומכות בסילומיות (Scalability) גבוהה.
(מיושם מעל מנגנון Map/Reduce של Hadoop.
ניתן להשתמש בו גם בסביבות טכנולוגיות אחרות המיישמות מנגנון Map/Reduce.)
Pig - שפת תכנות גבוהה לניתוח נתונים באמצעות עיבוד מקבילי.
zookeeper - שירות לקואורדינציה בין אפליקציות מבוזרות בסביבה עם דרישות ביצועים גבוהות.
ב-Hadoop משתמשות חברות תוכנה רבות וידועות במיוחד לצורך ניהול כמויות גדולות של נתונים באינטרנט.
בין המשתמשים רשתות חברתיות מקוונות ומנועי חיפוש.
למעשה Hadoop הופך לסטנדרט דה פקטו בתחומו לאחר שיצרנים מובילים רבים משתמשים בו ככלי אסטרטגי ויצרנים מובילים אחרים הכריזו על שימוש בו בעתיד הקרוב.
בין המשתמשים הבולטים בתוכנה ניתן למנות את Yahoo!, פייסבוק, אמאזון, IBM, טוויטר, PayPal, אמריקה און ליין ועוד.
EMC, מיקרוסופט ואורקל הכריזו על שימוש עתידי ב-Hadoop במסגרת הפתרונות שלהם ל-Big Data.
Cloudera היא חברה בולטת המבססת את מוצריה על Hadoop בתוספת מוצרי קוד פתוח נוספים.
האדם הגלילי (או הגולגולת הגלילית) הוא כינוי פופולרי לשברי מצח ופנים של גולגולת אדם קדמון, שהתגלו במערת זוטייה שבנחל עמוד על ידי הארכאולוג הבריטי פרנסיס טרוויל-פיטר בשנת 1925. בספרות המדעית הגולגולת נקראת לרוב "גולגולת זוטייה" (Zuttiyeh skull) או "זוטייה 1".
אין ודאות או הסכמה בין פלאואנתרופולוגים לגבי שיוכו המדויק של האדם הגלילי, והוא מסווג לעיתים כניאנדרטל, "קדם-ניאנדרטל", הומו היידלברגנסיס, ספיינס ארכאי ואף צורה מוקדמת של אדם מודרני אנטומית.
השרידים נמצאו ככל הנראה בשכבה האשלו-יברודית במערה, ולכן מקובל לתארכם לסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-400 עד 220 אלפי שנים לפני זמננו.
זו גולגולת האדם הקדומה ביותר שנתגלתה עד כה בארץ ישראל.
היא נמצאת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
בחפירת טרוויל-פיטר במערת זוטייה נמצאו שברי גולגולת, שחוברה וכונתה "האדם הגלילי".
לפי דיווחו, הם נמצאו בתחתית השכבה הארכאולוגית, בעומק 2 מ' מתחת לפני השטח, בתוך שקע רדוד ברצפת המערה, והיו מכוסים בשני סלעי מפולת.
הגולגולת מאובנת לחלוטין, כבדה ואדמדמה בצבעה, מצב זהה לעצמות בעלי החיים שנמצאו בשכבה הארכאולוגית.
ניתן להקביל את המקום בו נמצאה לשכבה האשלו-יברודית שזוהתה בחפירות המאוחרות יותר במערה, וכך, גילה המשוער הוא כ-400,000 עד 220,000 שנים - הגולגולת הקדומה ביותר בארץ ישראל.
הממצאים כללו חלקים מעצמות הפנים והמצח.
מבחינת המורפולוגיה, לגולגולת יש רכסי גבות עבים האופייניים להומינידים קדם-מודרניים, אך גם מצח יחסית גבוה בדומה להומו ספיינס.
השתמרותה החלקית של הגולגולת (בעיקר עצם המצח) מקשה על הגדרתה הטקסונומית, אם כי ברור שהיא קדומה לאדם המודרני בצורתה.
תחילה, סר ארתור קית גדיר את הממצא כאדם ניאנדרטלי.
כיום אין הסכמה בין החוקרים אם היא טיפוס מאוחר של הומו ארקטוס והאם היא קרובה יותר להומו ספיינס או לאדם הניאנדרטלי - שניהם מינים מאוחרים יותר.
האדם האמפיבי הוא סרט סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים לנפילם ב-1961. הוא הפך לשובר קופות בברית המועצות (למעלה מ-65 מיליון צופים).
הסרט מבוסס על רומן של אלכסנדר בלייב באותו שם.
הפופולריות של הסרט הפכה אותו לסרט סובייטי קלאסי, שמוקרן גם 50 שנה לאחר הפקתו.
לצילום הסרט היה צורך בצילומים תת-מימיים רבים והיו ספקות לגבי היכולת הטכנית לבצע אותם.
התסריט הוכן כבר בסוף שנות ה-40 אך אף במאי קולנוע לא היה מוכן לגשת ליישומו.
גם בארצות הברית היה רעיון לצלם את הסרט אך גם הוא לא מומש.
בסוף שנות ה-50, לאחר התייעצות עם המומחים והספורטאים הוחלט להתחיל בצילומים.
הצילומים התת-מימיים בוצעו בים השחור לחופי חצי האי קרים.
השחקנים הראשיים עברו קורס צלילה וביצעו רוב הסצנות בעצמם.
ראשי תעשיית הקולנוע הסובייטית לא האמינו בהצלחת הסרט, אך לאחר תחילת ההקרנות התברר שהוא זכה להצלחה גדולה.
דייגים ומחפשי פנינים בבואנוס איירס מפחדים מ"שד הים" - ייצור בדמות אדם שיכול לשהות מתחת לפני הים במשך תקופה ארוכה.
איש העסקים פדרו זוריטה (מיכאיל קוזקוב) מעוניין ללכוד את היצור ולאלף אותו למציאת פנינים גדולות.
"שד ים" זה הוא בחור צעיר שבילדותו עבר ניתוח מסובך להשתלת זימים של כריש.
הוא לא מכיר את העיר ורוב הזמן מבלה בים או בבית של הרופא המנתח שלו, סלבטור.
במהלך שחייה בים הבחור מציל בחורה צעירה בשם גוטיארה (אנסטסיה ורטינסקי שהייתה בת 17 וזו היה התפקיד הראשון שלה בקולנוע) ומתאהב בה, אך אביה לוחץ שהיא תתחתן דווקא עם זוריטה.
לאחר מספר ניסיונות, זוריטה מצליח ללכוד את הבחור ושם אותו בחבית עם מים מזוהמים.
גוטיארה מצילה אותו, אך יכולתו לנשום באוויר נפגעה והוא חייב מעתה לשהות במים בלבד.
האדם האחרון (מגרמנית: Der letzte Mensch) הוא מושג בספר כה אמר זרתוסטרא המשמש את ניטשה לתיאורו של אדם המהווה אנטיתזה לעל-אדם, עליו מבשר זרתוסטרא.
האדם האחרון עייף מחייו, אינו לוקח סיכונים ותר אחר שלווה וביטחון בלבד.
הופעתו העיקרית של מושג האדם האחרון בספר כה אמר זרתוסטרא תופסת מקום מרכזי בפרולוג של הספר, כאשר זרתוסטרא נושא נאום בפני קהל האנשים המחכים להופעתו של לוליין על חבל, וטועים לחשוב שזרתוסטרא עומד להציגו.
לאחר ניסיונו הכושל של זרתוסטרא להביא לקבלתו של העל-אדם בקרב הקהל, הוא מנסה לעורר בקרב הקהל סלידה מפני הפוכו של העל-אדם, הוא האדם האחרון.
לפי דבריו, האדם האחרון הוא המטרה לקראתה צועדת החברה האירופאית, חברה אשר מתאפיינת בחוסר יכולת לבצע גדולות והיעדר יכולת לחלום.
ביטוי נוסף של האדם האחרון בחברה האירופאית הוא שחברה זו נעדרת סיבה או תכלית לקיומה.
בחברה עדרית זו אין הבחנה בין שולט לנשלט, בין חזק לחלש, בין הצטיינות לבינוניות.
העייפות וחוסר התכלית מבטלות קונפליקטים ואתגרים חברתיים.
כתוצאה מכך, כל פרט חי בשוויון מוחלט ובהרמוניה.
יצירתיות וגאונות נתונים לדיכוי, ולכן אין ביטוי למקוריות או לייחודיות של הפרט.
כך למשל, מתאר זרתוסטרא כיצד תראה החברה של האדם האחרון:
האדם האחרון יוצא כנגד הרצון לעוצמה, אותו כוח רצון ושאיפה העומד בבסיסו של הטבע האנושי.
חברתו מנוונת, ניהיליסטית ונטולת מטרות, חסרת הפרדה בין טוב לרע ורודפת תענוגות משניים.
אולם לאחר הזהרותיו מפני האדם האחרון, ההמון קורא לזרתוסטרא "הבא לנו את האדם האחרון, הפוך אותנו לזה האדם!" וצחוק נשמע ברחבי הקהל.
כתוצאה מתגובה זו, זרתוסטרא מפנה גבו לקהל בעגמומיות ותוהה בליבו לגבי הבנתם את רעיונותיו "אני לא הפה לאלו האוזניים", ולגבי רגשותיהם כלפיו "הם שוזפים בי מבטם וצוחקים צחוק רווי שנאה, ישנו קרח בצחוק זה".
ניטשה מדגיש כי האדם האחרון נגרם בשל מות האלוהים, אך תוצאותיו של מאורע עצום זה עודן בלתי ניתנות לחיזוי.
האדם הבלתי נראה הוא רומן של הסופר האפרו-אמריקאי רלף אליסון, אשר יצא לאור בשנת 1952. הספר מתייחס לסוגיות חברתיות ואינטלקטואליות שעמדו בפני שחורים בארצות הברית בעשורים הראשונים של המאה ה-20, כולל לאומנות שחורה, היחסים בין זהות שחורה למרקסיזם, והפוליטיקה הגזעית הרפורמיסטית של בוקר טי.
האדם הבלתי נראה זכה בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית לשנת 1953, והפך את אליסון לאפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס זה.
ב-1988 הספרייה המודרנית דירגה את הספר מספר 19 ברשימת 100 הספרים הטובים בשפה האנגלית של המאה ה-20. מגזין "טיים" כלל אותו ברשימת 100 הספרים הטובים בשפה האנגלית משנת 1923–2005.
האדם הבלתי נראה, תרגם אורי בלסם, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
האדי ניי (בנורווגית: Haddy Njie; נולדה ב-25 ביוני 1979) היא זמרת ועיתונאית נורווגית.
ניי נולדה באוסלו כאחת מחמישה ילדים לאם נורווגית ואב מגמביה.
היא עבדה ככתבת עבור "Dagsrevyen", מהדורת חדשות הערב של תאגיד השידור הנורווגי וככותבת טורים ב-Dagbladet, אחד העיתונים הנקראים בנורווגיה.
ב-2005 הוציאה אלבום כזמרת, לאחר מכן הקליטה שני אלבומים נוספים.
מ-2009 ועד 2011 וב-2013 לקחה חלק בהנחיית "TV-aksjonen", אירוע צדקה שנתי שמארגן ערוץ NRK1
היא הייתה בין שלושת המנחים של אירוויזיון 2010.
ב-2011 הנחתה את "Idrettsgallaen", טקס פרסי הספורט הנורווגי.
היא הנחתה את הקונצרט לזכר נפגעי מתקפת הטרור בנורווגיה (2011).
היא הייתה חברה בצוות הקומדיה "Queendom" המכיל מספר נורווגיות ממוצא אפריקאי, איתם יצאה גם לסיבוב הופעות.
ב-2014 נישאה לפוליטיקאי טרונד גיסקה, ב-2016 ילדה בת.
האדי ח'וסרושאהי (בפרסית: سید هادی خسروشاهی; 1939 – 27 בפברואר 2020) היה איש דת ודיפלומט איראני שכיהן כשגריר איראן הראשון בוותיקן.
כשהיה בן 15 הצטרף ח'וסרושאהי למנהיג האסלאם פאדאיין (חסידי האסלאם), סייד מוג'תבא מיר-לוחי, המכונה נוואב ספווי, שהיה קרוב לאחים המוסלמים במצרים.
בהתבסס על הראיונות שלו, לפחות בשני מקרים הוא ביקש את אישורו של ח'ומייני לרצח הנשיא הראשון של הרפובליקה האסלאמית, אבולחסן בני-סדר, והמלכה האחרונה של איראן פארה דיבה, שגרו בפריז.
לדברי ח'וסרושאהי, ח'ומייני דחה את הרעיון.
ח'וסרושאהי היה דמות בולטת בסמינר קום והיה נציגו של רוחאללה ח'ומייני במשרד התרבות וההדרכה האסלאמית לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979.
שנתיים לאחר מכן מונה לשגריר הרפובליקה האסלאמית בוותיקן.
הוא היה איש הדת השיעי הראשון המשרת ומייצג את הרפובליקה האסלאמית בוותיקן.
בעת שהותו בוותיקן, הקים את מרכז התרבות האסלאמית באירופה, בסיס להפצת האסלאם השיעי במערב.
לאחר שירותו בוותיקן נשלח ח'וסרושאהי לקהיר, שם ייצג את טהראן במשך שנתיים באגף האינטרסים של הרפובליקה האסלאמית.
האדי ח'וסרושאהי מת ממחלת הקורונה ב־27 בפברואר 2020.
האדונית והרוכל הוא סרט טלוויזיה משנת 1989, המבוסס על סיפורו של ש"י עגנון הנושא את אותו השם.
את הסרט ביים חיים גיל וכיכבו בו לאורה ריבלין ושלמה תרשיש.
יוסף הוא רוכל יהודי המהלך ביער, במטרה למכור חפצים אותם הוא נושא על גבו.
הוא מגיע לביתה של לני, אדונית נוצרייה שקונה ממנו סכין ציידים, אך מסרבת לתת לו מחסה ומגרשת אותו.
כשסערה פורצת והוא מוצא עצמו בלב יער הוא חוזר לבית האדונית כדי לבקש שוב מחסה, והאדונית נענית לו ונותנת לו לישון ברפת.
בבוקר מגלה האדונית כי יש חור בגג ביתה ומציעה לרוכל שיתקן את הגג ובתמורה היא תאפשר לו להישאר יום נוסף בביתה.
לאט לאט נוצר קשר בין האדונית והרוכל, קשר שהופך לקשר רומנטי.
תוך כדי הקשר הרוכל עובר מהרפת למחסן, לחדר בבית ולבסוף למיטת האדונית.
עם חיזוק הקשר הרומנטי והתשוקה שבין הסוחר לאדונית, הסוחר מפסיק את עבודותיו בבית ונשאר כבן זוג לאדונית ללא מחויבות.
לאחר זמן מה שהאדונית והרוכל בקשר, הרוכל מוצא את עצמו כלא יודע דבר על עברה של האדונית ועל כך שהיא איננה אוכלת, והוא שואל אותה על כך.
היא עונה לו לאחר מה כי היו לה שישה בעלים שונים ושאכלה כל אחד מהם ושהיא אוכלת רק בשר ודם אדם.
הרוכל המבולבל והלא מבין אם האדונית צחקה או דיברה ברצינות מחליט להתעלם ולהמשיך בקשר עם האדונית למרות הדאגות והסיוטים שפוקדים את חלומו.
לאחר כמה חלומות וסיוטים הוא מחליט כי יעזוב עם שחר את בית האדונית וימשיך לדרכו.
לפניי עוזבו חש חרטה על הזנחת עבודת ה' מצידו ויוצא ליער להתפלל ולומר קריאת שמע.
כשחוזר הסוחר מהיער אל בית האדונית, הוא מוצא אותה שרועה על מיטתה לצד הסכין שמכר לה בתחילת הסרט ומתבוססת בדמה, כשהיא רואה אותו מגיע היא אוזרת כוחות ומנסה לנשוך אותו בצווארו כדי לאוכלו.
מזה אנו מבינים את אי אוכלה במשך כל הסיפור ואת תשוקתה לבשר אדם.
האדונית איננה מצליחה לטרוף את הרוכל ומתה בידיו.
לאחר מכן יוצא הרוכל וקובר אותה באדמת ביתה, לוקח את חפציו וממשיך במסעו ביער.
האדי עַמר הוא פקיד ממשלתי אמריקאי המשמש כנציג מיוחד לענייני פלסטינים מאז ה-22 בנובמבר 2022. הוא היה בעבר סגן עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני ישראל-הרשות הפלסטינית בלשכה לענייני המזרח הקרוב במחלקת המדינה של ארצות הברית.
התפקיד החדש מהווה שדרוג משמעותי ביחסים עם הרשות הפלסטינית.
הוא מונה לתפקיד תחת הנשיא ג'ו ביידן ב-20 בינואר 2021. הוא נולד בלבנון, ויש לו קשרים הדוקים עם האזור, זוכה לשבחים מצד מנהיגים ישראלים ופלסטינים כאחד.
לעמר יש קשרים הדוקים עם ההנהגה הפלסטינית.
הוא עבד כמנתח מדיניות ופרסם מחקרים על יחסי ארצות הברית עם העולם המוסלמי ועל הסכסוך הישראלי-ערבי, לבנון, ירדן, וההתפתחות החברתית והכלכלית של העולם הערבי.
שימש כיועץ בכיר למדיניות ב, כסגן עוזר מנהל הסוכנות לפיתוח בין-לאומי של ארצות הברית למזרח התיכון, וכסגן שליח מיוחד של ארצות הברית למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים בין השנים 2014–2017.
עמר נולד בביירות שבלבנון בשנת 1967, אך גדל בעיקר בניו ג'רזי ובווירג'יניה.
הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת טאפטס, ותואר שני ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטת פרינסטון.
הוא עבד במחלקת ההגנה של ארצות הברית בתקופת ממשלו של ביל קלינטון.
באותה העת הוא עבד זמן קצר במרכז ללימודים אסטרטגיים של המזרח הקרוב ודרום אסיה באוניברסיטה לביטחון לאומי.
בין השנים 2001–2006 הוא עבד כיועץ עצמאי.
הוא אף עבד וייעץ לבנק העולמי, לפורום הכלכלי העולמי ולמוסדות בין-לאומיים אחרים.
הוא חבר במועצה ליחסי חוץ, שהיא קבוצת חשיבה בניו יורק, וכיהן בעבר בוועדה המייעצת של בית הספר על שם וודרו וילסון למדיניות ציבורית ומדיניות חוץ באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 2002 מינה אותו מושל וירג'יניה, מארק וורנר, לחבר בדירקטוריון של רשות בתי הספר הציבוריים בווירג'יניה, והמושל טים קיין האריך את כהונתו לתקופה נוספת, עד שנת 2010.
בין השנים 2006–2010 שימש כעמית במכון ברוקינגס ומנהל המייסד של מרכז ברוקינגס בקטר.
בנובמבר 2020 שימש כחבר מתנדב בצוות העברת השלטון הנשיאותי לאחר ניצחונו של הנשיא הנבחר, ג'ו ביידן, בבחירות לנשיאות שנערכו באותו החודש, ועסק בנושאים הקשורים למחלקת המדינה האמריקאית.
עמר הוא מחבר מאמרים שונים בנושאי מדיניות החוץ של ארצות הברית ביחס לעולם המוסלמי.
בין היתר פרסם מאמרים בעיתונים "ניוזוויק", ה"וושינגטון פוסט", והרולד טריביון.
הוא חיבר מספר דו"חות עבור האו"ם, בהם דו"ח שנערך לארגון UNICEF "מצבו של הילד הערבי".
בשנת 2002 פרסם מאמר שכותרתו "אבנים, טנקים ופרס נובל לשלום" ובו כתב: "...בדצמבר 1987, שאבתי השראה מן האינתיפאדה הפלסטינית..."
ב-14 במאי 2021, בעיצומו של מבצע שומר החומות, הגיע לישראל כשליחו של נשיא ארצות הברית, בניסיון לתווך הפסקת אש בין החמאס לישראל.
האדי אל-עאמרי הוא פוליטיקאי עיראקי שיעי ויו"ר ומזכיר הארגון "בדר", ארגון שיעי בעיראק.
הוא גם עומד בראש הפלג החמוש של הארגון, "חטיבת בדר".
בצעירותו השתתף האדי אל-עאמרי במאבק החמוש נגד משטר סדאם חוסיין.
במהלך מלחמת איראן-עיראק, הוא מצא מקלט באיראן עד לנפילתו של סדאם חוסיין.
לאחר מכן השתתף בהקמת ארגון חטיבת בדר, זרוע חמושה של המועצה העליונה למהפכה האסלאמית בעיראק, מפלגה פוליטית שיעית שנלחמה במשטר העיראקי במהלך מלחמת איראן-עיראק בשנים 1980–1988.
עאמרי הכחיש את הטענות לפיהן פיקח על טיסות העוברות במרחב האווירי העיראקי מאיראן לסוריה שהכילו משלוחי נשק כדי לסייע לממשלת סוריה במלחמת האזרחים בסוריה.
עם זאת, הוא הכריז על חיבתו לקאסם סולימאני, מפקד כוח קודס, חטיבה של משמרות המהפכה האסלאמית, שלדעתו היה לו חלק חשוב בתמיכה בנשיא סוריה בשאר אל-אסד.
הוא היה מפקד הכוחות העיראקיים במבצע לשחרור ג'ורף אל סאחר במהלך מלחמת האזרחים השנייה בעיראק.
כמפקד אל-חשד א-שעבי, הוא היה פעיל בפעולות נגד המדינה האסלאמית.
הוא תואר כ"פרו-איראני שהוא אולי החזק ביותר בעיראק", כאחד ממנהיגי אל-חשד א-שעבי, ולעיתים קרובות נפגש עם ברט מקגורק, שליחו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ עבור הקואליציה הבינלאומית נגד המדינה האסלאמית לעיראק.
ב-2011 הוא ליווה את ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי לביקור בבית הלבן בתקופת נשיאותו של ברק אובמה, בתפקידו כשר התחבורה וגם כיריבו של נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין.
ב-31 בדצמבר 2019, מזכיר המדינה האמריקני מייק פומפאו טען כי אל-עאמרי הנהיג מתקפה על שגרירות ארצות הברית בבגדאד שאירעה ב-31 בדצמבר 2019, יחד עם אבו מהדי אל-מוהנדס וקייס ח'זעלי (מנכ"ל עסאיב אהל אל-חק).
לאחר התקיפה בנמל התעופה הבינלאומי בבגדאד ב-3 בינואר 2020, שהביאה למותם של קאסם סולימאני ואבן מהדי אל-מוהנדס, אל-עאמרי נתפס כמועמד להחליף את אל-מוהנדס כמנהיג כוחות אל-חשד א-שעבי, קואליציית מיליציות עיראקיות שנלחמו נגד המדינה האסלאמית.
אל-עאמרי החרים את הבחירות לפרלמנט בעיראק ב-2021 בטענה שהן מפוברקות.
סייד האדי ח'אמנאי, (בפרסית: سید هادی خامنهای; נולד ב-26 בינואר 1948) הוא פוליטיקאי רפורמיסט, אג'תהאד ובלשן איראני.
הוא חבר מפתח באיגוד הרפורמיסטי של אנשי הדת הלוחמים וסגן שר לשעבר במג'לס (הפרלמנט) האיראני המייצג את מחוז טהראן.
ח'אמנאי הוא אחיו הצעיר של המנהיג העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי, ממנו היה מנוכר בעקבות היותו רפורמיסט בניגוד לאחיו שמחזיק בעמדות פונדמנטליסטיות שמרניות.
האדי ח'אמנאי, נולד ב-26 בינואר 1948, לג'וואד ח'אמנאי, איש דת איראני אזרי , והאם פרסית אתנית מיזד.
הוא אחד משמונה אחים, בילה את זמנו הפנוי בגידול ציפורים ובספורט.
הוא מספר שאביו לא הכריח אותו ללמוד לימודי דת.
האדי ח'אמנאי הפך לרפורמיסט מוביל בשנות ה-90, דבר שהעמיד אותו בסתירה לאחיו הגדול, שאת עמדתו הרשמית הוא ביקר כבעל כוח רב מדי.
האדי ח'אמנאי היה יועץ חשוב של הנשיא הרפורמיסטי מוחמד ח'אתמי וסגן שר בשנות ה-80.
מלבד החברות במועצת אנשי הדת הלוחמים, האדי ח'אמנאי הוא המזכיר הכללי של אספת הכוחות של האימאם לין.
"הימין הפוליטי באיראן אומר שהמנהיג העליון של איראן הוא מעל החוק, הוא יכול לשנות את החוק, הוא יכול לגזור כל מה שהוא מרגיש שהוא צודק.
הסמכויות הללו יכולות לגרום לדיקטטורה", את הדברים האלה האדי ח'אמנאי אמר לסופר האמריקאי רובין רייט בראיון בשנת 2000 בטהראן.
ח'אמנאי טוען כי הבדיקה של מועצת שומרי החוקה אודות המועמדים בבחירות מאיימת על הדמוקרטיה האיראנית.
הוא סבור שחלק מהמועמדים הרפורמיסטים נמנעים בטעות מלהתמודד.
בשנת 1998, מועצת שומרי החוקה דחתה את מועמדותו של האדי ח'אמנאי למושב במועצת המומחים האיראנית, כביכול בשל "שאין לו מספיק כישורים תאולוגיים".
בשנות ה-90, האדי ח'אמנאי נאם בסמינרים ברחבי איראן והשיק עיתון רפורמיסטי כדי לספק סיקור חלופי לתקשורת הממלכתית.
בסוף שנות ה-90, קיימו מתנגדי התנועה הרפורמיסטית, קמפיין שכוון כנגדו, וכלל תקיפה פיזית במהלך הרצאותיו.
לטענת מתנגדיו של האדי, הרצאותיו היו ביקורתיות כלפי ההנהגה השמרנית.
באחד המקרים הוא נזקק לאשפוז בשל פגיעות ראש שנגרמו לו במסגד בעיר קום.
מתנגדי התנועה הרפורמיסטית קראו לאסור את הפצת עיתונו ופסלו אותו מלהתמודד למועצת המומחים האיראנית.
ב-11 בפברואר 1999, כמאה אנשים תקפו את האדי ח'אמנאי בקום.
ההמון השתמש ב"אבנים, מקלות, מוטות ברזל ונעליים" כדי לתקוף את ח'אמנאי.
המשטרה האיראנית עצרה 45 בני אדם שעל פי החשד היו מעורבים בתקיפה.
עורכי 12 עיתונים חתמו על מכתב בגנות המתקפה על האדי ח'אמנאי.
גם המשרד להכוונה לתרבות האסלאמית ו"חברת המרצים והחוקרים בסמינר התאולוגי של קום" גינו את המתקפה.
כמה פוליטיקאים שמרנים האשימו את ח'אמנאי בתקיפה.
חבר הפרלמנט האיראני, רג'אב רחמני טען כי האדי ח'אמנאי ביים את התקיפה כדי למשוך תשומת לב ורחמים.
מוחמד מוהאג'רי מהעיתון "קייהאן" טען שההערות של האדי ח'אמנאי הן "הגורם העיקרי לאלימות".
האדי ח'אמנאי היה המוציא לאור של עיתונים שונים, כולל העיתון חייט-אי-נו Hayat-e-No.
בית הדין המיוחד לאנשי הדת, בית דין שמונה על ידי המנהיג העליון, האשים את העיתון חייט-אי-נו ב"עבירות על עקרונות העיתונות".
העיתון הואשם בפרסום קריקטורה שמעליבה את האימאם חומייני.
בתגובה, אמר ח'אמנאי בפרלמנט שהוא היה מעדיף למות מאשר להיות מואשם בהעלבת האימאם.
בית המשפט המיוחד לאנשי הדת אסר זמנית את המשך הפצת העיתון בינואר 2000. לפי הגרדיאן, העיתון חייט-אי-נו הוא עיתון אמין.
פייננשל טיימס קבע כי העיתון חייט-אי-נו היה יומון פרו-רפורמי.
הפצת העיתון נאסרה בדצמבר 2009 על ידי מועצת הפיקוח על העיתונות "בשל פרסומים שמחוץ לתקנות".
העיתון השני של האדי ח'אמנאי, ג'האן-אי אסלאם Jahan-e Islam, נסגר ב-1995. העיתון הואשם בהעלבת האמונות האסלאמיות ובפרסום מידע כוזב.
לפי הניו יורק טיימס, ג'האן-אי אסלאם היה יומון מתון.
עם זאת, ב-1995, ה"ניו יורק טיימס" אפיין את ג'האן-אי אסלאם, כ"עיתון אסלאמי קשוח".
האדם האחרון על כדור הארץ הוא סרט אימה מסוגת זומבים פוסט-אפוקליפטי.
הסרט יצא בשנת 1964, בבימוים של סידני סלקוביץ' ואובאלדו רגונה, ובכיכובו של וינסנט פרייס.
הסרט מבוסס על הרומן "אני האגדה" מאת ריצ'רד מת'סון.
העלילה מתמקדת בדמותו של ד"ר רוברט מורגן (פרייס), האדם האחרון שנשאר בחיים אחרי מגפה עולמית שהפכה את כל שאר האנשים לערפדים.
הסרט עוסק במאבקו לשרוד ובניסיונותיו למצוא תרופה למגפה.
בעולם פוסט-אפוקליפטי, ד"ר רוברט מורגן חי בבידוד, נאבק בהמוני ערפדים המנסים להורגו מדי לילה.
הוא מבלה את ימיו במציאת אספקה, חיסול הערפדים הישנים, וחיפוש אחר תרופה שתשיב את המין האנושי לקדמותו.
במהלך הסרט, הוא פוגש אישה מסתורית בשם רות, שמסתירה סוד שעשוי לשנות את מצבו ואת עתיד האנושות.
וינסנט פרייס בתפקיד ד"ר רוברט מורגן
פרנקה בטויה בתפקיד רות קולינס
אמה דניאל בתפקיד וירג'יניה מורגן
האדם האחרון על כדור הארץ זכה לביקורות מעורבות עם יציאתו, אך נחשב עם השנים לקלאסיקת אימה.
הופעתו של וינסנט פרייס זכתה לשבחים, במיוחד על הדרך בה הוא מגלם את הבדידות והייאוש של הדמות.
הסרט זכה לציון של 79% באתר Rotten Tomatoes.
הוא הפך להשפעה חשובה בז'אנר סרטי הזומבים והמדע הבדיוני.
האדם החד-ממדי: מחקרים באידאולוגיה של החברה התעשייתית המפותחת הוא ספר משנת 1964 מאת הפילוסוף הגרמני-אמריקאי הרברט מרקוזה, שמזוהה עם אסכולת פרנקפורט ועם תאוריה ביקורתית.
הספר תורגם לעברית יחד עם "המסה על השחרור" ויצא לאור בהוצאת ספריית פועלים ב-1970.
בספר מעביר המחבר ביקורת רחבה הן על החברה הקפיטליסטית העכשווית של הגוש המערבי והן על החברה הקומוניסטית של ברית המועצות.
מרקוזה מתאר את העלייה המקבילה של צורות חדשות של דיכוי חברתי בשתי חברות אלה, ואת ירידת הפוטנציאל המהפכני במערב.
הדכאנות של החברה הקפיטליסטית אינה נופלת מזו של החברה הקומוניסטית בכך שהיא משתלטת על אורח החשיבה ואורח החיים של חבריה ומשעבדת אותם.
היא יוצרת תודעה חד-ממדית שאין בה מקום לחשיבה חופשית.
מרקוזה מבקר בחריפות את הצרכנות ואת ה"חברה המתועשת" המודרנית, שלטענתו היא סוג של מערכת שליטה חברתית.
הוא טוען שבעוד שהמערכת שבה חי המערב עשויה לטעון שהיא דמוקרטית, היא למעשה טוטליטרית.
לדבריו, "החברה המתועשת המפותחת" יצרה צרכים כוזבים, הגורמים לכך שאינדיבידואלים ישתלבו במערכת הייצור והצריכה הקיימת באמצעות תקשורת המונים, פרסום, ניהול התעשייה וקביעת אופני החשיבה העכשוויים.
כתוצאה מכך נוצר יקום "חד-ממדי" של חשיבה והתנהגות, שבו היכולת למחשבה ביקורתית והתנהגות אופוזיציונית מתפוגגים.
סוג של רציונליות טכנולוגית כפתה את עצמה על כל היבט של התרבות והחיים הציבוריים, והפכה להגמונית דרך ההזדהות שלנו עם האידאולוגיה של החברה התעשייתית המודרנית.
אידאולוגיה זו אינה רק מייצגת סוג של "תודעה כוזבת", אלא גם הצליחה להשתלט על המציאות.
בנוסף, חברות תעשייתיות מודרניות יצרו "חברת שפע", אשר מסווה את האופי הנצלני של המערכת השלטונית באמצעות חיי נוחות, ובכך מחזקת את אמצעי השליטה.
"חברת השפע" המודרנית מגבילה אפוא הזדמנויות למהפכה פוליטית נגד הקפיטליזם.
לטענתו של מרקוזה, בחברות בנות זמננו הנשענות על צרכנות, נבחרים מעטים מחזיקים בכוח לעצב את תפיסותינו לגבי חופש בכך שהם מציעים לנו חופש מדומה בעזרת אמצעים לרכוש אושר.
במצב זה של "חוסר חופש", צרכנים פועלים באופן לא רציונלי בכך שהם עובדים יותר מכפי שהם חייבים לעבוד כדי למלא את צורכיהם הבסיסיים הממשיים, מתעלמים מההשפעות הנפשיות ההרסניות הנובעות מכך ומהפסולת והנזק לסביבה שהצרכנות המופרזת גורמת, ומזהים את עצמם באמצעות פריטים חומריים.
במילים של מרקוזה: "הבריות מזהים את עצמם בסחורות ובמוצרים שלהם: הם מוצאים את 'הנשמה היתירה' שלהם במכוניתם, במערכת הסטריאופונית שלהם, בקוטג' הדו-מפלסי שלהם, בציוד המטבח החדיש שלהם..."
לצד הרציונליות הטכנולוגית, קיים בחברה התעשייתית המפותחת היבט של אי-רציונליות קיצוני, משום שיצירת מוצרים חדשים והעידוד להשלכת מוצרים ישנים מתדלקים את הכלכלה ואת הממסד ומעודדים את הצורך לעבוד יותר כדי לקנות יותר.
אדם מאבד את אנושיותו וחירותו והופך לכלי במכונה התעשייתית ולגלגל שיניים במכונה הצרכנית.
בנוסף, הפרסום מקיים את הצרכנות, שמפוררת את ההתנהגות החברתית, מועבר להמונים ויוצר את האשליה שאפשר לקנות אושר, רעיון שגוזל את חירותו של הפרט ומזיק לאדם מבחינה נפשית.
בנוסף, מרקוזה מחשיב את הנטייה לביורוקרטיה במערב הקפיטליסטי כמתנגדת לחופש ותומכת בשעבוד של האדם בדיוק כמו במדינות מרקסיסטיות.
יש אלטרנטיבות להתמודדות עם אורח החיים הצרכני.
אנטי צרכנות הוא אורח חיים המוותר על כל צריכה מיותרת, כמו גם עבודה מיותרת, בזבוז וכו'.
אבל גם אלטרנטיבה זו מסובכת לאור החדירה הקיצונית לחיינו של הפרסום והסחורות, שכן הכול הוא סחורה, גם דברים שהם צרכים ממשיים.
על רקע זה מקדם מרקוזה את "הסירוב הגדול" (המתואר בהרחבה בספר) כהתנגדות היחידה המתאימה למערכות שליטה כוללניות.
חלק גדול מהספר הוא הגנה על "חשיבה שלילית" ככוח המשבש את הפוזיטיביזם הרווח.
מרקוזה מנתח גם את השילוב של מעמד הפועלים התעשייתי בחברה הקפיטליסטית ובצורות חדשות של ייצוב קפיטליסטי, ובכך מטיל ספק בהנחות המרקסיסטיות של הפרולטריון המהפכני ומראה כי המשבר הקפיטליסטי הוא בלתי נמנע.
בניגוד למרקסיזם האורתודוקסי, מרקוזה דוגל בכוחות של מיעוטים, אאוטסיידרים ואליטות אינטלקטואליות רדיקליות שאינם משולבים במערכות הקיימות, בניסיון להזין מחשבה והתנהגות אופוזיציוניות באמצעות קידום חשיבה והתנגדות רדיקליות.
הספר "האדם החד-ממדי" חיזק את המוניטין של מרקוזה כפילוסוף מערבי בן זמננו.
התאורטיקן הביקורתי דאגלס קלנר טען ש"האדם החד-ממדי" בולט כיצירה מובילה של שנות ה-60 ונשאר אחת התרומות הספרותיות החתרניות ביותר של המאה העשרים.
הפילוסוף רונלד ארונסון כתב ב-2014 ש"האדם החד-ממדי" הוא ספר נבואי יותר ממה שמרקוזה יכול היה לשער, ושהוא רלוונטי היום יותר מתמיד.
התזות שהציג מרקוזה התפרשו מחדש ונדונו על ידי הפילוסוף יורגן הברמאס בספרו "טכנולוגיה ומדע כ'אידאולוגיה'".
הבמאי עמוס גיתאי הקדיש סצנה מתוך סרטו "כיפור" (2000) לפילוסופיה שמציג מרקוזה בספר "האדם החד-ממדי".
בשנת 2024, כביקורת על הרברט מרקוזה, מציין הפילוסוף פלורנט שומאכר במאמרו "אידולון: סימולקרה והיפר-מודרניות" כי בחברות היפר-מודרניות במערב, האמנה החברתית קובעת שאנו מחויבים להשתמש ב"סימולקרה".
המושג העכשווי של סימולקרה מצביע על כך שלכולנו יש מערכת יחסים מוטה עם המציאות, לא משום שהמציאות אינה נגישה, אלא משום שאנחנו רוצים לא לראות את הדברים כפי שהם נראים.
הוא מכנה תהליך זה "חד־ממדיות מרהיבה":
"חד־ממדיות מרהיבה הפכה לאמיתית, היא שלך, שלנו, הממד הייחודי הזה.
אלא שהחד-ממדיות הזו, החיים האלה לצד הסימולקרה, כבר אינם מאפשרים לנו להתעלות.
מה שראה מרקוזה ...הפך לבסיס עצמו.
החברה החד-ממדית אינה חברה חסרת מעמדות, גם אם היא מייצגת רק את המנהיגים, אלה שהצליחו, המיליארדרים, הספורטאים, הבורגנים הגדולים וצמיתיהם, בעלי טורים, עורכים, סופרים וסוציולוגים עולמיים.
זוהי חברה שבה למעמדות המנוצלים אין יותר אפשרות להכיר בעובדה שהם מנוצלים.
הם נמחקו, נמחקו מייצוג, בדיוק כמו שברוב המוחץ של המקרים, נשים אינן מופיעות בשום מקום אלא כיוצאות דופן או כקורבנות גרידא."
האדם הנֵיאַנְדֶּרְטָלִי (נכתב גם ניאנדרתלי) הוא אוכלוסייה נכחדת של אדם קדמון, שהייתה נפוצה באירופה, במזרח התיכון (ובכלל זה בארץ ישראל), במערב אסיה ובמרכזה, במהלך תקופות קרחוניות ובין-קרחוניות של הפליסטוקן התיכון והעליון.
האדם הניאנדרטלי מסווג כמין נפרד בשם הומו ניאנדרתלנסיס (Homo neanderthalensis) בסוג אדם על ידי חלק מהחוקרים בתחום הפלאואנתרופולוגיה, או כתת-מין של הומו ספיינס, המין האנושי המודרני, על ידי חוקרים אחרים.
הניאנדרטלים מוכרים למדע משלדים מאובנים רבים שהתגלו החל מתחילת המאה ה-19, ובשנים האחרונות גם מרצף הגנום שלהם, אשר מופה על-פי די-אן-איי שמוצה מעצמותיהם.
כלי האבן, עצמות בעלי החיים, וממצאים ארכאולוגיים נוספים שהתגלו ביחד עם שלדים אלו, מספקים מידע רב על אורחות חייהם בתקופה הפלאוליתית התיכונה.
הניאנדרטלים הופיעו בצורתם המובהקת לפני כ-130 אלף שנה, אך הם דומים לטיפוסי אדם קדומים יותר המסווגים לרוב כהומו היידלברגנסיס, "ספיינס ארכאי" או "קדם-ניאנדרטלים".
הניאנדרטלים נכחדו לפני 40 אלף עד 28 אלף שנה.
שאלות הנוגעות למקומם של הניאנדרטלים באבולוציה של האדם, טיב שפתם ותרבותם, יחסיהם עם בני-אדם מודרניים והסיבות להכחדתם, מעוררות עניין במדע ובציבור, בשל חשיבותן להגדרת הייחוד האנושי ו"מותר האדם".
גובהם של הניאנדרטלים היה בממוצע בין 164 ל-168 סנטימטרים לגברים ובין 152 ל-154 לנשים, דומה לאירופאים בחברה הקדם-תעשייתית, ומשקלם הממוצע 82 ק"ג לגברים ו-66 ק"ג לנשים.
הם היו חסונים מאוד, עם גוף רחב וגפיים קצרות יחסית, ועצמות השלד שלהם היו עבות יחסית.
הגולגולת שלהם מעידה על מוח בגודל מוח בני-אדם בני-ימינו, אך היא שונה במאפיינים אנטומיים קדומים, כמו רכסי גבות מודגשים וחוסר בליטת סנטר.
בניגוד לתדמיתם הנפוצה בציבור של "אנשי מערות" פרימיטיביים ו"דמויי-קוף", הניאנדרטלים הלכו זקופי-קומה לחלוטין, וקרבתם לקופי אדם הייתה דומה לזו של האדם בן-ימינו.
הם השתמשו באש והתקיימו על ציד ולקט.
ניאנדרטלים חיו במזרח התיכון באותה תקופה שבה חיו בו בני-אדם מודרניים אנטומית, ואולי אף לצדם ויחד עמם, והשתמשו באותה תרבות חומרית, התרבות המוסטרית, המתקדמת מתרבויות עתיקות יותר, אך פחות מתקדמת מתרבויות התקופה הפלאוליתית העליונה.
לא ברור באיזו מידה השתמשו הניאנדרטלים בשפה, אף כי הממצאים האנטומיים והגנטיים רומזים שהייתה להם יכולת דיבור.
ביטויים אמנותיים וטקסיים נדירים מאוד בממצאים ארכאולוגיים של ניאנדרטלים, אף כי אינם נעדרים לחלוטין.
נראה שהם קברו את מתיהם, אך קשה להוכיח באופן חד-משמעי שקבורה זו הייתה טקסית.
באירופה נעלמה האוכלוסייה הניאנדרטלית לאחר שהיגרו אליה בני-המין האנושי המודרני שמוצאם באפריקה, אך לא ברור עדיין אם הם אלה שהכחידו את הניאנדרטלים, ישירות או בעקיפין באמצעות תחרות, האם הטמיעו את הניאנדרטלים בתוכם כתוצאה מרביית כלאיים, או שהניאנדרטלים נכחדו כתוצאה מגורמים סביבתיים.
חקר הגנום של הניאנדרטלים מראה שהם היו אוכלוסייה נפרדת מהאדם המודרני, ועם זאת, מחקרים אחרונים גילו עדות לרביית כלאיים פורייה ביניהם, אם כי בשיעור נמוך.
המונח "ניאנדרטל" (Neandertal) נטבע על שמו של עמק ניאנדר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, שבו התגלו המאובנים הניאנדרטליים הראשונים שהוגדרו כאוכלוסייה של אדם קדמון.
פירושה המילולי של המילה "ניאנדר" (Neander) הוא "אדם חדש".
שם זה ניתן לעמק במקור לכבוד יואכים נוימן (Joachim Neumann), שנודע גם בצורה היוונית של שם משפחתו כיואכים ניאנדר, מלחין מזמורי-דת פרוטסטנטי בן המאה ה-17 אשר נהג לקבל את השראתו מנופי העמק.
המילה "תאל" (בכתיב המקובל באותה תקופה thal) פירושה בגרמנית "עמק", לכן שמו המלא של עמק ניאנדר היה "ניאנדרתאל" (Neanderthal), ועל שמו נקראו המאובנים בשם "ניאנדרתלים" או "אדם ניאנדרתלי".
בשנת 1901 שינתה רפורמה רשמית את צורת הכתיב "תאל" בגרמנית לכתיב המקוצר טאל (thal→tal).
לכן אנשים רבים, ובייחוד אמריקאים, משתמשים כיום באיות החדש "ניאנדרטל", בעוד שבאירופה עדיין מקובל יותר האיות הישן.
שתי צורות האיות נכונות בשימוש (בעברית, האקדמיה ללשון העברית ממליצה על הכתיב "נאנדרטלי").
עם זאת, מכיוון שלפי המוסכמות בתחום הטקסונומיה אין לשנות איות של שם מדעי שכבר ניתן, שם המין הנכון נותר "ניאנדרתלנסיס".
השם המדעי "הומו ניאנדרתלנסיס" (Homo neanderthalensis) בנוי בצורה התקנית של שם מדעי כפול – סוג ומין – שהנהיג קארולוס ליניאוס.
שם הסוג, שפירושו בלטינית "אדם", נטבע במקור על ידי לינאוס כשם הסוג של המין האנושי בן-ימינו הומו ספיינס, בעוד שם המין גזור מהצורה הלטינית של "ניאנדרתלי".
בשיטת מתן השמות המדעיים, כאשר יש צורך לציין גם תת-מין, הוא מתווסף כשם שלישי.
לכן חוקרים המתנגדים להפרדת הניאנדרטלים למין אחר בסוג האדם, וסבורים שיש לכלול אותם כתת-מין נוסף של ספיינס, מכנים אותם בשם המדעי "הומו ספיינס ניאנדרתלנסיס" (Homo sapiens neanderthalensis).
האדם הניאנדרטלי הוא טיפוס האדם הקדום הראשון שהתגלה למדע, ועד היום הוא השכיח ביותר בשרידי מאובנים הומיניניים, פרט למאובני האדם המודרני עצמו.
עם זאת, ייתכן שהסיבה העיקרית לכך איננה שכיחות גבוהה במקור, אלא תפוצתו בחלקי עולם שכיום שוכנות בהם מדינות מתקדמות, שיש בהן עניין רב יותר במחקר פלאואנתרופולוגי, בעיקר בהשוואה למדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה.
חיזוק להשערה זו נמצא בהבדלים שבתוך תחום התפוצה הניאנדרטלי – אתרים ניאנדרטלים רבים יותר התגלו ונחקרו במדינות מערב-אירופה בהשוואה למזרחה, ובתחומי ישראל בהשוואה למדינות אחרות במזרח התיכון.
גורמים נוספים לשפע ממצאי המאובנים היו מגורי הניאנדרטלים במערות, וככל הנראה מנהגם לקבור בהן את מתיהם.
גם האקלים הקר והיבש ששרר באירופה בתקופתם סייע להשתמרות המאובנים שלהם, ואף להשתמרות די-אן-איי במאובנים אלו.
למרות שפע זה של ממצאים ידוע כיום שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה, התקיימה למשך תקופה קצרה יחסית למיני אדם אחרים, וייצגה ענף צדדי למדי באבולוציה של האדם.
תגליות ראשונות והגדרת המין הניאנדרטלי
כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 החלו להיחשף באירופה שלדי אנשים שהאנטומיה שלהם שונה מהאנטומיה של בני-אדם מודרניים.
בשנת 1829 הבחין הרופא פיליפ-שארל שמרלינג ממחוז לייז' שבבלגיה, שילדי אחד החולים שלו משחקים בגולגולות מוזרות של חיות, שאותן מצאו במערת אנז'י (Engis).
שמרלינג חפר במערה וגילה מאובני בעלי-חיים קדומים כמו דוב המערות, כלי-אבן שבדיעבד שויכו לתרבות המוסטרית, ומספר עצמות אדם, אחת מהן הייתה כיפת גולגולת של ילד במצב שימור טוב.
שמרלינג תיאר בפרוטרוט את ממצאיו בספר שכתב, אך הם לא זכו לתשומת לב רבה, ורק כמאה שנה לאחר מכן נמצאה הגולגולת במגירה במוזיאון והוגדרה ללא ספק כניאנדרטל.
בשנת 1848 התגלתה במחצבת פורבס (Forbes' Quarry) שבגיברלטר גולגולת כמעט שלמה של אישה מבוגרת, הידועה כיום בספרות המדעית בסימון "גיברלטר 1".
בדיעבד, לאחר התגלית בעמק ניאנדר , הוגדרה גם גיברלטר 1 כניאנדרטלית.
בשנת 1856 חצבו פועלים במערה במחצבת אבן גיר בעמק ניאנדר שבגרמניה, וחשפו בה עצמות-אדם מאובנות, שאותן השליכו לתל-אשפה סמוך.
יוהאן קארל פולרוט , מורה בית ספר וחוקר-טבע חובב שעבר במקום, זיהה את חשיבות העצמות, והראה אותן ל, פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת בון.
שניהם פרסמו את הממצא במאמר מדעי רשמי בשנת 1857, וכונה "אדם ניאנדרטלי", או בכתיב הישן "אדם ניאנדרתלי".
המאובנים שהתגלו כללו כיפת גולגולת אשר עד היום מסומנת בספרות המדעית כ"ניאנדרטל 1" ונחשבת ל"ממצא מגדיר" (type specimen) של המין.
צורתה המוארכת והנמוכה ורכס הגבות המודגש שלה חרגו בבירור מאלו של בני-אדם בני-ימינו, אף כי נפח החלל הפנימי שלה, המעיד על גודל המוח, הוא כ-1,400 סמ"ק, דומה לממוצע של מוחות אדם בני-ימינו.
יחד איתה התגלו גם שתי עצמות ירך ומספר חלקים של עצמות זרוע, אגן, עצם-בריח וצלעות.
המערה המקורית נהרסה כליל בהמשך העבודות במחצבה, אך כמאה וחמישים שנים לאחר מכן, בשנת 1997, התגלו בחפירות נוספות באותו אתר כלי-אבן רבים ועצמות ניאנדרטליות שהדי-אן-איי המיטוכונדריאלי מוצה מהן בהצלחה.
שפהאוזן ופולרוט ייחסו את עצמות עמק ניאנדר לגזע בני-אדם עתיק שנכחד, אך הסבר זה נתקל באותן שנים בהתנגדות עזה גם בחוגים מדעיים.
רק שנתיים לאחר פרסום התגלית, בשנת 1859, פרסם צ'ארלס דרווין את המהדורה הראשונה של ספרו מוצא המינים, אך בספר זה לא התייחס עדיין למוצא האדם או לשרידים הניאנדרטלים.
תומאס הנרי האקסלי חקר את השרידים הניאנדרטלים על-פי רישומים, תצלומים והעתק גבס ששלח לו פולרוט, ודן בהם בפירוט בחיבורו ההיסטורי "ראיות למקומו של האדם בטבע" משנת 1863, ובמספר מאמרים נוספים.
הוא הסכים שמדובר בשלדים עתיקי-יומין ואף הסיק נכונה שהם אינם קרובים יותר לקופי אדם ואינם מהווים "חוליה חסרה", אך הציע שהגולגולת מזכירה בצורתה גולגולות של ילידי אוסטרליה.
הקסלי גם מתח ביקורת קשה על האנטומאי פרנץ יוזף מאייר, עמיתו של שפהאוזן באוניברסיטת בון, אשר טען כי מדובר בשלד של "קוזאק מונגולי חולני, פליט שנמלט מרוסיה לגרמניה בעת מלחמות 1814".
מאייר אף הרחיק לכת ורמז כי רכס הגבות הגדול של הגולגולת נוצר כתוצאה מהרגלו של בעליה הסובל ממחלות לקמט את מצחו.
גם מומחים נוספים באותן שנים, למשל הפתולוג הגרמני הנודע רודולף וירכו, טענו שמדובר בשלד אדם מעוות כתוצאה ממחלה כלשהי, סברה שנפסלה לחלוטין רק עשרות שנים לאחר מכן עם גילוי מאובנים ניאנדרטלים נוספים ברחבי אירופה.
בשנת 1864 היה הגאולוג הבריטי ויליאם קינג הראשון שהציע כי שרידי העצמות מעמק ניאנדר וממחצבת פורבס שייכים למין נפרד של בני-אדם, שאותו הגדיר רשמית בשם המדעי "הומו ניאנדרתלנסיס".
הקסלי הטיל ספק גם בסיווג של קינג, ובכתביו נמצאה קריקטורה שצייר, המראה ניאנדרטל מוכתר בשם המדעי האירוני "הומו הרקולס קולומרום", כלומר "איש עמודי הרקולס", ככל הנראה ברמז לגולגולת מגיברלטר (הבריטית) שהתגלתה לפני שרידי ניאנדרטל מגרמניה.
הוויכוח בשאלה האם ראוי לסווג את האדם הניאנדרטלי כתת-מין קדום של האדם המודרני או כמין נפרד בסוג אדם נמשך למעשה עד היום .
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1868, התגלה במערת קרו-מניון במחוז דורדון שבצרפת, הראשון מבין שלדי אדם קדמון שמאפייניו האנטומיים זהים לאלו של בני-אדם בני-ימינו, ושונים במובהק מאלו של השלדים הניאנדרטלים.
ממצא זה העלה לראשונה את שאלת היחסים בין "בני קרו-מניון" (במינוח המדעי המקובל כיום "הומו ספיינס מודרני אנטומית") לבין ניאנדרטלים בפרהיסטוריה של אירופה.
מאז סוף המאה ה-19 ועד היום התגלו כמה מאות ממצאי אדם ניאנדרטלי באירופה.
הרשימה להלן כוללת רק כמה מן האתרים הידועים והחשובים ביותר.
מערת שיפקה, צ'כיה בשנת 1880 התגלתה לסת תחתונה של ילד ניאנדרטל במערת שיפּקָה ( Šipka) בצ'כיה, לראשונה באתר שמור היטב מבחינה ארכאולוגית ביחד עם כלי אבן מוסטריים, עצמות של חיות נכחדות, ושרידי כירות שהראו על שימוש ושליטה באש.
ספי, בלגיה בשנת 1886 התגלו שתי גולגולות ניאנדרטליות כמעט מושלמות בספי ( Spy) בבלגיה, ביחד עם כלי-אבן מוסטריים.
מערת קרפינה, קרואטיה משנת 1899 ואילך נחשפו שברי עצם רבים של יותר מחמישים ניאנדרטלים במערת קרָפּינָה ( Krapina) בקרואטיה.
השברים חרוכים ומנופצים באופן שתואר בזמנו כעדות לקניבליזם, או אף לקרב עם בני-אדם מודרניים, אך כיום נוטים יותר לייחס אותם למנהגי קבורה טקסית.
שלוש הגולגולות המושלמות ביותר מאתר זה הן בנפח 1,200 עד 1,450 סמ"ק.
השכבות במערה מתוארכות כיום בשתי שיטות שונות של תארוך רדיומטרי לגיל של 130 אלף שנים לפני זמננו.
לה שאפל-או-סן, צרפתבשנת 1908 התגלה לראשונה קבר ניאנדרטלי במערה בלָה שָאפֶּל-אוֹ-סַן ( La Chapelle-aux-Saints) בצרפת, ובו שלד מפורט של גבר קשיש החסר רבות משיניו, שקיבל את הכינוי הפופולרי "האיש הזקן מלה שאפל".
שלד זה כולל את אחת הגולגולות המפורסמות בתולדות המחקר הפלאואנתרופולוגי (מוצגת בתמונה בראש ערך זה).
נפח המוח שלה הוא 1,620 סמ"ק, גדול מהממוצע של בני-אדם בני-ימינו.
שִחזור שגוי של שלד הזקן מלה שאפל, קשיש נכה שסבל מפתולוגיות רבות וחמורות, גרם במשך עשרות שנים לתפיסה מוטעית של הניאנדרטלים כבעלי יציבה כפופה והליכה-על-שתיים בלתי-מפותחת.
ביחד עם השלד התגלו כלי אבן מסותתים האופייניים לתרבות המוסטרית ועצמות מיני בעלי-חיים קיימים ונכחדים שאופייניים לאקלים קר, כמו קרנף צמרירי, אייל הצפון, ביזון אירופי, מרמיטה וצבוע מערות.
האתר מתוארך כיום לגיל של כ-60 אלף שנה לפני זמננו.
לה פראסי, צרפת בשנת 1909 התגלה שלד מפורסם אחר בלָה פֶרָאסי ( La Ferrassie), מחסה סלע בפריגו שבצרפת, הידוע בספרות המדעית בסימון "לה פראסי 1".
שלד מפורט זה כלל גולגולת גבר בעלת מאפיינים קלאסיים של ניאנדרטל ונפח מוח של 1,600 סמ"ק.
בסמוך לו התגלו גם שרידי ניאנדרטל בוגר נוסף ושישה צעירים, באתר אשר ייתכן ששימש כבית קברות.
השכבות העליונות של אתר לה פראסי תוארכו לגיל של כ-36 אלף שנה לפני זמננו, אבל מחקר מהתקופה האחרונה רומז שהשלדים הם מתקופה מוקדמת יותר, כ-70 אלף שנה לפני זמננו.
לה מוסטייה, צרפת בשנת 1909 גם התגלה שלד חלקי של צעיר ניאנדרטל באתר לֶה מוּסטיֶיה שבמחוז דורדון בצרפת.
באתר זה התגלו כבר בשנת 1864 כלי-אבן, ועל שמו נקראה התרבות המוסטרית של כלי-אבן, האופיינית לניאנדרטלים.
מגדל השד, גיברלטר בשנת 1926 חפרה הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד במחסה סלע הידוע בשם "מגדל השֵד" ( Devil's Tower) בגיברלטר, וגילתה גולגולת חלקית של ילד ניאנדרטל כבן חמש שנים, שהיא כינתה בשם המקראי הבל, ובספרות המדעית ידועה כ"גיברלטר 2".
נפח המוח של הבל, 1450 סמ"ק, מרשים ביותר בשביל ילד כה צעיר.
במערה אחרת בגיברלטר, מערת גורהם, נמצאו שכבות מוסטריות המתוארכות לגיל של 28 אלף שנים לפני זמננו, שכיום נחשבות לעדות המאוחרת ביותר לקיום ניאנדרטלים באירופה לפני הכחדתם.
סן-סזר, צרפת סַן-סֶזֵר ( Saint-Césaire), מחסה סלע במחוז השראנט הימי בצרפת, הוא אחד האתרים המובהקים של התרבות השטלפרונית באירופה.
תרבות זו מתאפיינת בשילוב של כלי-אבן מוסטריים עם חודי צור משוכללים יותר, חודי עצם וחרוזים לקישוט עשויים משנהב ומשיני חיות מחוררות.
השכבה השטלפרונית באתר מתוארכת לתקופה של 36 אלף שנה לפני זמננו בשיטת התרמולומינסנציה.
ב-1979 התגלו בשכבה זו מספר שלדים חלקיים, שהמפורט ביניהם מזוהה בוודאות כניאנדרטל, אחד המאוחרים ביותר שהתגלו.
זהו השלד המזוהה היחיד המקושר באופן ברור לתרבות השטלפרונית, ובכך רומז שהיא הייתה תרבות ניאנדרטלית.
לממצא זה חשיבות רבה בקביעת יכולתם התרבותית של הניאנדרטלים, תארוך הכחדתם ויחסיהם עם בני-אדם מודרניים אנטומית (אנשי קרו-מניון) באירופה.
וינדיה, קרואטיה החל משנת 1974 נמצאו עצמות ניאנדרטלים במערת וינדיה ( Vindija) בקרואטיה, שמחלקן מוצה די-אן-איי נקי מאוד מזיהומים.
הודות לכך אתר זה הוא המקור החשוב ביותר לחקר הגנום הניאנדרטלי.
השכבות העליונות ביותר במערה הן בנות 32 אלף עד 33 אלף שנה לפי תיארוך פחמן-14 – אחד התאריכים המאוחרים ביותר הידועים לקיום ניאנדרטלים באירופה, אבל העצמות שמהן מוצה די-אן-איי נמצאו בשכבה עתיקה מעט יותר, בת כ-45 אלף שנה.
מערת אל-סידרון, ספרד ב-1994 התגלו במערת אל-סידרון ( Cueva de El Sidrón) באסטוריאס, צפון ספרד, מאות שברי עצם של לפחות 12 ניאנדרטלים, בוגרים וצעירים, שנקברו ככל הנראה באותו זמן כתוצאה מהתמוטטות חלק במערה.
הדי-אן-איי המיטוכונדריאלי שמוצה מהם הראה שכל שלושת הגברים הבוגרים השתייכו לאותה שושלת אמהית, ולעומת זאת שלוש הנשים הבוגרות באו משלוש שושלות אמהיות שונות.
ממצא זה מחזק את ההשערה שניאנדרטלים חיו בקהיליות קטנות של קרובי משפחה, כאשר הנשים עוזבות את המשפחה שבה גדלו ומצטרפות למשפחת בן-זוגן (חברה פטרילוקלית).
ממצאי אל-סידרון מתוארכים לתקופה של 49 אלף שנה לפני זמננו באמצעות מספר שיטות תארוך, רדיומטריות ואחרות.:
מערת גואטארי, בעיירה סן פליסה סירקאו שבמרכז איטליה
באפריל 2021, נתגלו שרידי תשעה ניארדנטלים ב, השוכנת במרחק 100 מטר מחוף הים הטירני.
ההערכה היא, ש- 8 מהניאנדרטלים חיו לפני 50 עד 68 אלף שנה והתשיעי חי לפני 90 עד 100 אלף שנה.
כולם מבוגרים, פרט לאחד שמת כנראה בהיותו נער.
החפירות באתר הפרהיסטורי, שהחלו ב-2019, נעשו בין היתר בחלק של המערה שטרם נחפר.