tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מורה שיביא את תלמידיו לתוצאות טובות גם כן יתוגמל ויצוין לשבח
להיות למשען לתלמידים השוקדים על התורה בתשוקה רבה ורואים פרי בעמלם, להחזיק בידם כדי שיתמידו בלימודם.
לעורר את נדיבי עמינו לחומלה על העניים והאביונים, ובייחוד על אלה שנמנעים לקחת צדקה בפרהסיה.
לפקח על הכנסות והוצאות הקהילה ובתי הכנסת.
להשתדל בעזרה לנישואי יתומים ויתומות ובני עניים.
להשגיח על הכנסת אורחים של העוברים והשבים ובייחוד על חכמי ועניי ארץ ישראל תובב"א
לשלוח בכל שנה חכמים לכל בתי הכנסת לבדיקת ציציות ותפילין, ובכל שלוש שנים גם את המזוזות.
להעמיד לרשות הציבור חכמים קודם חג סוכות שיוכלו לבדוק עבורם את כשרות סוכתם.
להשגיח על התנהלות ציבורית הגונה בכל ענייני המיסים.
להשגיח על הגינות בעלי המלאכה
אמנם תפקידי ראשי האגודה הם לקבוע, לפקח ולהשגיח אולם הרב אברהם היה הולך גם בעצמו לסייע בפעולות החסד והמצווה של הקהילה כך למשל מסופר בעיתון מגיד מישרים:
"שהרבנים אברהם משה הלל ור' אברהם אליהו נהגו לאסוף כספים עבור בעלי בתים צנועים מחוסרי בגדים, ושהנ"ל פעלו עוד הרבה לטובת הציבור".
שלא כמו אגודת שומרי מצווה שהיה גוף התנדבותי הרי שאת הקהילה ייצג גוף קטן ורשמי שהייתה לו אחריות לתת דין וחשבון מול השלטון העות'מאני והוא גם החזיק בסמכויות מתוקף התפקיד.
גוף זה היה מחולק לוועד הרוחני והוועד הגשמי - בפניהם היה צריך החכם באשי לבוא בטרם נכנס לתפקידו, ורק להם הייתה הסמכות להעביר ביקורת ואי אמון על החכם באשי.
בשנת ה'תרל"ט (1879) הגדילה קהילת בבל את הוועד הגשמי מ"שבעת טובי העיר" ל-12 איש.
כחכם ותיק היה הרב אברהם הלל לעיתים בין נציגי החכמים במועצת "הוועד הגשמי", לא רק בשנותיו כחכם באשי אלא גם בשנים נוספות אחרות.
להשגיח על הכנסות והוצאות הקהילה.
לתקן תקנות לטובת הקהילה והעניים.
לקבוע את מיסי הקהילה ולמנות מעריכים נאמנים וגובים.
לקבוע את ההערכות של הנדבות שצריכות להינתן לשד"רים מארץ ישראל המבקרים בבגדד ושאר עוברים ושבים.
המוכתרים היהודים שבעיר יהיו תחת השגחתם.
במקרה שיש ויכוח בין שני צדדים ורוצים לעשות צדק או פשרה או כשרוצים לכתוב שטרות והסכמים שונים במעמד עדים ודיינים ועוד., פנו יהודי בבל אל בית הדין, אשר בסמכותו היה לפסוק
להם משפט, כן עסק בית הדין בענייני ציבור, ענייני אישות ונושאים רבים אחרים.
בית הדין מורכב משלושה דיינים, הגדול מבין שלושתם גם החזיק בתואר אב בית דין.
בשנת ה'תר"ל (1870) נתמנה לדיין בבגדד.
בשנת ה'תר"ם (1879) אנו מוצאים את הרב אברהם הלל בתפקיד דיין לצד החכם באשי הר' אלישע דנגור שהיה אז האב"ד ואיתם ישב ר' יחזקאל ב"ר משה הלוי.
בשנת ה'תרמ"ט (1889) מונה הרב הלל לתפקיד האב"ד וחברי בית דינו היו ר' יחזקאל ב"ר משה הלוי, ור' משה חיים שמאש.
הרב אברהם הלל המשיך לשמש מעת לעת בדיינות לצד חכמים שונים לסירוגין עד לשנת ה'תרע"ד (1913).
נמצאו פסקי דין שונים בהם חתום הרב אברהם הלל יחד עם דייני בית הדין בנושאים רבים.
למשל בנושא חזקה שהיה לספר תורה שהקדיש הנשיא שיך ששון לבית הכנסת הגדול בתנאי שישתמשו בספר זה כספר ראשון בכל ימי החגים והמועדים ובשנת ה'תרמ"ד 1883 ניסו לערער על חזקה זו ולבטלה, ובית הדין פסק שיש לשמור על חזקה זו.
באמצע המאה ה-19 תמו ביהדות בבל ימי שלטון הנשיאים והתחילו ימי שלטון הרבנים הראשיים בעלי תואר "חכם באשי".
מוסד זה נתקיים בבגדאד משנת 1849 ועד שנת 1932 - שמונים ושלוש שנים.
תפקיד זה נקבע על ידי ממשלת טורקיה בהמלצת החכם באשי בעיר הבירה קושטא שהתחשב לרוב בדעתם של חכמי ומנהיגי קהילת בגדד.
את תפקידו של החכם באשי מתאר הנוסע בנימין השני כך:
הרב אברהם הלל שימש בתפקיד חכם באשי של יהודי קהילת בגדד ויהדות בבל בשלוש תקופות לסירוגין: בשנת (1884), בין השנים (1886-1889) ובין השנים (1911-1914).
כלומר, גם לעת זקנתו נתמנה לרב ראשי על כורחו ושלא בטובתו.
בשנת ה'תרמ"ד 1884, בהמשך למחלוקת ארוכה לגבי נושא משרת החכם באשי, העבירו זמנית את הרב אלישע דנגור מתפקידו עד שתהיה הסכמה, ובינתיים ביקשו מהרב אברהם הלל שהיה אחד החכמים שישבו עמו בבית הדין, למלא את מקומו.
לאחר שנה הושגה הסכמה והשלמה וביקשו מהרב אלישע דנגור לחזור לתפקידו, הוא נעתר לבקשת הקהילה אך לאחר כשנה החליט לפרוש בכל זאת מתפקידו כחכם באשי אך נשאר אב"ד לפיכך חזרו ומינו את הרב הלל לחכם באשי והוא מצידו המשיך לפעול בעצה אחת יחד עם הרב אלישע דנגור.
על מינויו הרשמי כחכם באשי פורסם בעיתונות כך:
באותו עיתון גם פורסמה השקפתו החינוכית ופועלו בעניין זה כך:
במסגרת תפקידו דאג הרב הלל לכל עדת יהודי בבל.
כך למשל, בשנת ה'תרמ"ז 1887, פנה אל המושל כדי להתלונן על התנכלויות חוזרות ונשנות של מוסלמים שיעים בעיר כאט'מיה לסוחרים יהודים שפקדו את העיר מדי יום.
בעתות מצוקה שפקדו את יהודי בבל השכם והערב יצא בקריאה אל יהודים בקהילות שונות ברחבי עולם לתרום לשיקום הקהילה שנפגעה, או שנתן יחד עם חכמים נוספים כתב המלצה לשד"רים הגונים שעברו בשליחות קהילתם כמו למשל ההמלצה שנתן לשליח של קהילת "כות-אל-חיי" בעיראק.
ביט באלול בשנת ה'תרמ"ט (1889), לאחר הפוגרום שהיה בלילה הקודם בעת קבורת מנהיג העדה הרב עבדאללה סומך, ניגש הרב הלל יחד עם חכמים נוספים אל המושל הנקרא הואלי לדרוש שייעשה משפט צדק אך המושל במקום זאת ציווה לכלוא את החכמים שבאו בבית הסוהר "אל קלעה" ל-40 יום.
האירועים הרבים הקשורים לפרשיה זו הרעישו בזמנם את היהדות העולמית בכלל ואת יהודי בבל, קושטא ולונדון בפרט.
הרב הלל המשיך במשרתו גם בשלישית כחכם באשי עד למלחמת העולם הראשונה, שאז נאלצו להביא רב ראשי מקושטא לאור קשיי העניינים בממשלה.
בה'תרע"ד (1914) הצטרף הרב הלל ל"אגודת הרבנים הכללית" מיסודו של רבי אהרון מנדל הכהן אב"ד קהילת האשכנזים בקהיר, אשר מטרתה הייתה לייסד בית דין הגדול בירושלים.
הנוסע מ' אדלמן שביקר בבגדד בזמנו מתאר אותו:
תלמידיו מספרים עליו שהיה ענוותן כהלל וכן שלא היה קפדן, ואומרים שהיה לו שכל זך ותופס במהירות.
החוקר אברהם בן יעקב כתב עליו שנתחבב מאוד על העם משום שהראה פעילות רבה בעניין גביית המס כופר נפש לצבא שחויבו בו כל בני המיעוטים באימפריה במקום גיוסם לצבא (מס שהועלה כל הזמן ואף הוכפל ב-1886) וכן בעניין גיוס הבנים לצבא בזמן שלטון הטורקים הצעירים.
וכן מספרים עליו שלקראת חג השבועות בשנת ה'תרע"ד קודם מלחמת העולם הראשונה, הלך לממשלה כדי לקחת רשות ליהודים המשרתים בצבא לבוא הביתה בחג הנזכר.
והמושל הצבאי השיב לו כי לא יוכל להרשות להם מפני כוננות בהוראה מגבוה.
והוא היה זקן בן 94 שנה.
התחיל לשפשף בזקנו הלבן והמסולסל כאילו רצה להגיד לו: עשה למען הזקן הזה.
ואז המושל הצבאי נאנח ולא השיב פניו ריקם.
ואמר לו בפירוש שהוא מוכרח לישא עליו את האחריות הזאת.
והרשה לכל היהודים ללכת הביתה בחג השבועות.
ובא לביתו שש ושמח על ההצלחה הזאת.
על אף שלא נהג במידת קפדנות, לא נמנע מלגלות יוזמה והחלטיות.
לדוגמה, ידוע שביטל "מנהג שטות", מנהג מוסלמי תפל שהשתרש אצל היהודים הקשור לחופה.
בשנת ה'תרל"ו (1876) היה בין 27 גדולי ההוראה בבגדד שחתמו על כתב חרם לכל הקהילה נגד המורה יעקב אוברמאיר בעקבות פגיעתו וזלזולו בכבוד הבן איש חי ובענייני הדת.
ובנוסף לכך גם פרסמו מכתב תשובה חריף לעורך המגיד ולרבני ירושלים.
בשנת ה'תרמ"ו (1886) הדפיס דרוש הספד על מות משה מונטיפיורי.
בשנת ה'תרנ"ה (1895) חתם יחד עם רבנים נוספים ביניהם גם הבן איש חי על תשובה בהלכה לקהילת ראנגון.
בספר "אוהלי שם" על רבני קהילות ישראל שנכתב ב-1912 מוזכר שהיה בכוונתו של הרב אברהם הלל "לעלות לארץ הקודש ולבלות שמה את שארית ימיו בתורה ועבודת ה'".
בהספד שנשא רבי צאלח מכמח על מיטתו נאמר בין היתר "עסיק באורייתא תדירא, משנה וגמרא פשט וסתרי תורה למד בטהרה, דרכו דרך ישרה בפלפול וסברא, קולע אל השערה, לו זרוע וגבורה, עבד את המקום באהבה וביראה רבה בהשתוקקות ובחיבה".
ר' יחיא משה עבודי מזכיר פירוש משלו בספרו "דורש בעדי".
על שמו קרוי רחוב בעיר רמלה.
רבי אברהם הכהן מקליסק (1741 - ד' בשבט ה'תק"ע, 9 בינואר 1810) היה מתלמידי המגיד ממזריטש, אב"ד קאליסק וממנהיגי עליית החסידים לארץ ישראל בשנת תקל"ז (1777).
החל מפטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק בשנת תקמ"ח (1788), עמד בראש היישוב החסידי בארץ ישראל.
נולד בעיירה קאליסק (Kolyshki; היום בבלארוס, ממזרח לוויטבסק) שברוסיה הלבנה , שהייתה אז בשליטת האיחוד הפולני-ליטאי, לרבי אלכסנדר.
הוא התקרב לרבי דב בער, 'המגיד ממזריטש', והפך לחסידו הנלהב.
סביבו התרכזו חסידים רבים שדבקו בדרכו שהתאפיינה בהתלהבות גדולה ובדבקות עילאית.
התנהגותם החריגה של חסידיו עוררה תמיהה והתנגדות עזה מצד הסובבים אותם, גויים ויהודים.
לימים, טען רבי שניאור זלמן מלאדי שההתנהגות הפראית של חסידיו הייתה בין הגורמים לחרמות שהוטלו על החסידים בליטא.
נשא לאישה את רוחמה אחותו של המגיד ממזריטש ואלמנתו של ר' נח אלטשולר (בנה הוא שלום שכנא אלטשולר, חתנו של רבי שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר הזקן) - מייסד חסידות חב"ד, ואביו של רבי מנחם מנדל שניאורסון (צמח צדק) האדמו"ר השלישי של חסידות חב"ד).
בשנת תקל"ז (1777) הצטרף לשיירת העולים בראשות חברו־רבו רבי מנחם מנדל מוויטבסק ועמד לימינו בהנהגת השיירה הגדולה.
את חתימתו ניתן למצוא על רוב האגרות שנשלחו לחוץ לארץ מצורפת לחתימת ידו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
רבי אברהם נשאר בצפת גם לאחר שנת תקמ"א (1781) בה נאלצו החסידים לעזוב את העיר ולעבור לטבריה.
הוא עצמו הצטרף לחסידים בטבריה רק כעבור שנתיים.
בטבריה ייסד בית מדרש עצמאי בסמוך לבית מדרשו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק צמוד לבית מדרשו של רבי חיים אבולעפיה, אף כי היחסים בין שני המנהיגים היו ידידותיים.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק בשנת תקמ"ח (1788) עמד רבי אברהם מקאליסק בראש עדת החסידים בארץ ישראל.
כמנהיג היישוב החסידי בארץ ישראל זכה להערכה רבה מצד מנהיגי החסידות במזרח אירופה.
באיגרת ששלח רבי שניאור זלמן מלאדי לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק הוא מזכיר בהערצה את "הרב הקדוש אדמו"ר מורינו אברהם הכהן הגדול שיחיה, הממלא מקום קדושת רבינו הקדוש זלה"ה בחכמה וביראה".
במשך 22 שנים היה רבי אברהם מקליסק המנהיג המוכתר של היישוב ועשה רבות להרחבתו ולביסוסו.
מכתביו הרבים שנשתמרו מספקים תמונה ברורה של חיי היישוב החסידי בטבריה בתקופתו.
במכתביו המריץ את חסידי חוץ לארץ לתמוך באחיהם בארץ ישראל והיה בין מקימי קופת מעות ארץ הקודש, ואף הדריכם הדרכה רוחנית.
בשלהי המאה ה-18, בעקבות יציאתו לאור של ספר התניא, פרצה מחלוקת עזה בינו לבין ידידו ותומכו, רבי שניאור זלמן מלאדי מחבר הספר.
רבי אברהם מקליסק טען כנגד החיבור שהוא סוטה מדרכה המקורית של תנועת החסידות.
לדבריו סטה רבי שניאור זלמן מדרך ההנהגה שסללו "רבותינו" - כלומר המגיד ממזריטש ורבי מנחם מנדל מוויטבסק "שהיו נשמרים ונזהרים מאוד בדבריהם שלא להשמיע לרוב החסידים ורובם ככולם, כי אם בדרך מוסר ולהכניסם בברית אמונת חכמים".
הוא סבר שאת הנהגת כלל החסידים יש לבסס על 'אמונת חכמים' ועל יראת שמים פשוטה, בעוד שאת העיסוק ברזי תורה, אותם חשף רבי שניאור זלמן בספרו, יש להגביל לבני עלייה.
המחלוקת שפרצה לאחר הדפסת הספר בשנת תקנ"ז (1797) הלכה והסתעפה, ובמשך השנים היו מעורבים בה גדולי אדמו"רי החסידות באותה העת.
אל רבי אברהם הצטרפו רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי אשר מסטולין ואילו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב תמך ברבי שניאור זלמן.
רבי נחמן מברסלב ניסה להשכין שלום בין הצדדים בזמן ביקורו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט (1799).
המחלוקת הייתה מלווה גם במחלוקת בענייני גיוס הכספים מחו"ל לטובת יהודי ארץ ישראל.
כאשר מתחילת העלייה היה הרש"ז אחראי על גיוס והעברת הכספים, ואילו במהלך המחלוקת בינו לרבי אברהם מקאליסק רבי אברהם ניסה לארגן שגיוס הכספים יהיה אצל אחראים מטעמו (והצליח רק חלקית).
בעקבות המחלוקת עברו כ-15 משפחות מחסידי רבי שניאור זלמן מלאדי מטבריה לחברון, וייסדו את היישוב החב"די בעיר.
נראה שבמשך השנים סבל רבי אברהם מאסונות שונים שפגעו בבני משפחתו.
נפטר בד' בשבט ה'תק"ע (1810) ונטמן בבית העלמין בטבריה.
על מצבתו נכתב: "פה נטמן אדמו"ר הרב הגדול והקדוש כמוהר"ר אברהם במו"ה אלכסנדר כהן לאל עליון".
בשנת התשע"ה הושיבו ישיבה על קברו בעיר העתיקה סמוך לבית העלמין העתיק, בבית הכנסת "חסד לאברהם קאליסק", במקום פועל גם כולל גבוה להוראה, ומקווה טהרה.
קונטרס שחיבר חסד לאברהם נדפס בסוף הספר 'חסד לאברהם' לרבי אברהם המלאך ובמהדורות נוספות.
אגרות יחידות ומקובצות הודפסו במקומות רבים
אברהם שלמה הלקין (Abraham S.
נולד להלל הלקין בפלך מוגילב (רוסיה הלבנה), בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בשנת 1914, בעודו נער, היגר עם משפחתו לארצות הברית.
התחנך בבית ספר ציבורי בניו יורק, ולאחר מכן למד לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1930 החל ללמד בבית המדרש לרבנים באמריקה, והיה חבר סגל בו עד לפרישתו לגמלאות ב-1977. היה מופקד על הקתדרה על-שם סטיוארט רוזנברג (Stuart E.
בנוסף, בין השנים 1938–1970, היה פרופסור ללימודים עבריים בסיטי קולג' של ניו יורק.
עם פרישתו ב-1977 עלה לישראל.
הלקין חקר את תולדותיהם ופועלם של חכמי ספרד בימי הביניים ובראשם הרמב"ם.
ערך, תרגם וההדיר את ספריהם של המשוררים והפילוסופים משה אבן עזרא ויוסף אבן עקנין.
במחקריו התייחס זם לנושא השומרונים, בין היתר למקור תרי"ג מצוות אצל אהרן בן מניר בהקשר לרמב"ם.
השתתף בכתיבת ערכים באנציקלופדיה העברית בתחום התמחותו, ובין השאר כתב את הערך על משפחת .
סייע לגיסו פרופ' שאול ליברמן בתרגום המילים הערביות בפירושו לתוספתא, והוא אף מודה לו על כך.
הלקין מת בירושלים כתוצאה מדלקת ריאות בגיל 86, והובא למנוחות בבית העלמין ארץ החיים בבית שמש.
היה נשוי לשולמית (בתו של מאיר בר-אילן), והתגורר בניו יורק.
הלל הלקין - סופר ומתרגם.
אחיו הוא הסופר והחוקר שמעון הלקין.
גיסיו הם: הרב פרופ' שאול ליברמן וטוביה בר-אילן.
בעקבות הרמב"ם: מדברי סנגוריו, מבקריו ופרשניו, ירושלים: מרכז זלמן שזר להעמקת התודעה ההיסטורית היהודית - החברה ההיסטורית הישראלית, תשל"ט.
איגרת תימן / לרבנו משה בן מימון; המקור הערבי ושלשת התרגומים העבריים ערוכים ומוגהים בצירוף מבוא והערות בידי אברהם שלמה הלקין; ונוסף עליהם תרגום אנגלי מאת בועז כהן, ניו יורק: האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות, תשי"ב.
ספר העיונים והדיונים, מאת משה אבן עזרא.
עריכה, תרגום והגהה מאת אברהם ש.
התגלות הסודות והופעת המאורות: פירוש ערבי לשיר השירים ; מאת יוסף אבן עקנין; ההדיר: אברהם שלמה הלקין, תשכ"ד.
כמו כן תרגם קטעים מן הפרקים הראשונים.
לדמותו של ר' יוסף בן יהודה אבן עקנין, בתוך ספר היובל לכבוד צבי וולפסון, ירושלים, האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות, תשכ"ב, עמ' צג-קיא.
לתולדות השמד בימי האלמוחדין, בתוך: לעדה: קובץ מחקרים לזכר יהושע סטאר, ניו-יורק, המועצה לחקירה במדעי החברה, תשי"ג, עמ' 25–147.סנגוריה על ספר משנה תורה, תרביץ כ"ה, תשט"ז
דוד ילין החוקר, פרקי בית המדרש, תשל"ב, 1972.
הקיים לעומת החולף במשנות האידאולוגיות של אבות המחשבה הציונית, ירושלים: ספריית שזר - המכון ליהדות זמננו - האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ז.
אברהם (רוֹבֶּר) הטל היה ביבליוגרף, ספרן ואספן של ספרות יהודי תוניסיה.
הטל, אשר נולד בפריז, בילה את שנות ילדותו ונעוריו בתוניסיה.
בשנים 1947–1956 היה חבר בהנהגת "תורה ועבודה" ושל בני עקיבא ונשלח מטעמה לאלג'יריה ולצרפת.
בתקופה זו עבד כהידרולוג במשרד ממשלתי.
את כל החומר שהביא איתו הפקיד במכון בן צבי.
הטל היה ספרן בספריית המכון והוא טיפח והגדיל אותה.
הוא פיתח, גם, שיטת קטלוג ייחודית שהקלה על המשתמש בספרייה
בנוסף לכך פיתח אוסף פרטי של ספרות ערבית יהודית ושל עיתונות יהודית בתוניסיה.
האוסף הזה כלל 1,400 יצירות בערבית יהודית שלא ניתן, ברוב המקרים למצוא אותן במקום אחר.
האוסף נמכר, לפני מותו, לספרייה הלאומית.
התרגומים כוללים תרגומי מקרא, ספרות חז"ל, הגדות לפסח וכן סיפורים כמו אלף לילה ולילה, ספרות ההשכלה – אברהם מאפו, ספרות אירופית ועוד.
בדצמבר 1954 פרסם את מאמרו הראשון, "Note succinte sur la démographiede juifs de Tunisie" (רשימה תמציתית על הדמוגרפיה של יהודי תוניסיה).
ב-1979 פרסם יחד עם קלוד סיטבון ספר מקיף על תולדות יהודי תוניסיה: Regards sur les Juifs de Tunisie (מבט על יהודי תוניסיה).
ב-1986 ארגן יחד עם סיטבון תערוכה בשם "מקרתגו לירושלים".
גם על יהודי אלג'יריה הוציא ספר מקיף: Regards sur les juifs d'Algérie (מבט על יהודי אלג'יריה), 1996.
הטל התרכז במחקריו בספרות הערבית-היהודית ובמיוחד זו שיצאה לאור בתוניסיה.
הוא היה אחד המומחים הגדולים ביותר לספרות זו.
בקיאותו התבטאה בביבליוגרפיות הרבות שחיבר בנושא הזה.
הביבליוגרפיה הראשונה שחיבר יצאה ב-1973. היא עסקה בנושא יהדות צפון אפריקה והיו בה 5,700 ערכים.
ב-1993 הוא פרסם מהדורה שנייה של הביבליוגרפיה ובה הוכפל מספר הערכים ("Les juifs d'Afrique du nord: bibliographie").
הוא פרסם גם ביבליוגרפיות של חוקרי קהילות המזרח.
ביניהם: שלמה דב גויטיין, דוד צבי בנעט, חיים זאב הירשברג ואחרים.
כמו כן עסק בהיסטוריה של יהודי צפון אפריקה אבל לא רק שלהם.
מאמרו הראשון שהתפרסם בירחון האלג'יראי "Information Juive", עסק בדמוגרפיה של יהודי תוניסיה.
הוא כתב גם כמה מחקרים על המהפכה הצרפתית.
כמו כן כתב ביבליוגרפיה על יהדות יוון מגירוש ספרד עד ימינו, תשנ"ו.
מחקר חשוב שלו הוא כתובות מצפון-אפריקה בירושלים במכון בן-צבי, בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובמוזיאון ישראל שיצא ב-1984.
הוא אסף עיתונות יהודית הכתובה בערבית יהודית והאוסף שלו הוא אחד הגדולים בעולם של ספרות ועיתונות יהודית ערבית.
כך אחד המאמרים שלו הוא על העיתון היהודי הראשון במגרב-אדזירי, בכתב העת פעמים, תשמ"ד 1983.
תחומי העניין שלו היו נרחבים בתוך תחום המחקר שבחר לו.
כך הוא פרסם מחקר על הדפוס העברי במגרב, 1980 ובנושא אחר לקסיקון של הערבית-היהודית התוניסאית הכתובה, תשנ"ט.
הטל פרסם גם יצירות לא מחקריות: ספר שירה סיפורים וספר זיכרונות קצר על תקופת שלטון הנאצים בתוניסיה.
פרס מטעם משרד הדתות, 1992
בתפוצות הגולה: רשימה ביבליוגרפית על יהדות צפון אפריקה.
ירושלים: דפוס ג'רוסלם פוסט, תשכ"א.
פרסומים על יהדות צפון אפריקה: רשימה ביבליוגרפית.
ירושלים: מכון בן-צבי על ידי קרית ספר, תשכ"א.
פרסומים על יהדות לוב (רשימה ביבליוגרפית).
ירושלים: מכון בן צבי של יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה עברית, תשל"ג 1973.
הגדת אלג'יר: פקסימלי של ההגדה הראשונה שנדפסה בצפון אפריקה, אלג'יר תרט"ו, על פי טופס מאוסף שמעון דרמון, ירושלים.
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' שלמה דב גויטיין.
ירושלים: החברה המזרחית הישראלית והמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית, תשל"ה 1975.
ספרי רבי שלום בכ'אש: איש השכלה.
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' דוד צבי בנעט.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ט.
יהודי המזרח וצפון אפריקה: ביבליוגרפיה מוערת: תשל"ד-תשל"ו (1974-1976).
העיתונות היהודית בצפון אפריקה: רשימת האוספים הנמצאים במכון יד בן צבי, בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, בארכיון הציוני ובאוסף אברהם הטל בירושלים.
ירושלים: מכון בן צבי, תש"ם.
העיתון היהודי הראשון במגרב-אדזירי: l'israelite algerien.
תדפיס מתוך: 'פעמים, פרקי עיון במורשת ישראל במזרח, מס' 17, תשמ"ד 1983
יהודי צפון-אפריקה: ביבליוגרפיה מוערת תשל"ד-תשל"ט.
יהדות יוון מגירוש ספרד ועד ימינו: ביבליוגרפיה.
ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ד 1984
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' נחמיה אלוני.
באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הפקולטה למדעי הרוח והחברה, תשמ"ד.
כתובות מצפון-אפריקה בירושלים במכון בן-צבי, בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובמוזיאון ישראל.
ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ד 1984.
מאת אברהם הטל ומאירה הראש.
פרסומי יצחק רפאל מלכו: רשימה ביבליוגרפית.
הגדת המאה: פקסימילה של ההגדה של פסח הראשונה שנדפסה בתוניס בשנת תר"ן.
פנקס הכתובות של הקהילה הפורטוגאלית בתוניס במאות הי"ח -הי"ט: רשימת הפרטים.
ירושלים: מכון בן-צבי, |c תשנ"ב.
מחזור לראש השנה וליום הכפורים לפי מנהג תוניס.
יהדות יוון מגירוש ספרד ועד ימינו: ביבליוגרפיה - השלמות למהדורה הראשונה.
ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשנ"ו.
כתבי עת ועיתונים יהודיים בצפון אפריקה.
לקסיקון של הערבית-היהודית התוניסאית הכתובה.
הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה: מאה שנות יצירה (1861-1961): ציונים ביבליוגרפיים.
ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשס"ז 2007.
פרסומים על יהדות לוב: רשימה ביבליוגרפית.
ספר זיכרון ליצחק בן-צבי ב (תשכד) שפג-שצח.
שבט ועם; במה לברור בעיות חברה ותרבות של יהודי ספרד והמזרח בארץ ובגולה.
תלונתם של הסוחרים היהודים בעיר צפאקס (תוניסיה) (תעודה משנת 1867).
חקרי מזרח; לזכר דוד צבי בנעט.
ירושלים: הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשלט, עמ' 175-179.
השלמות לביבליוגרפיות של כתבי י' זנה, ח"ז הירשברג, ד' קורקוס וד"צ בנעט.
על גרמניה הנאצית בשירה העממית של יהודי תוניסיה.
קריאה לעלייה לארץ-הקודש מפי הרב הראשי באלג'יר, תרנ"ט.
פעמים; רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח.
בית החיים היהודי הישן בתוניס.
רשימת הפרסומים של פרופסור חוה לצרוס-יפה.
דת ומדינה באסלאם; גיליון מיוחד לזכרה של פרופסור חוה לצרוס-יפה (ספר זיכרון, תשסא)
בתי כנסיות בתוניס בשנת 1956 : סקירה טופוגרפית.
תרשיש; מחקרים ביהדות תוניסיה ומורשתה.
עורכים: אפרים חזן, חיים סעדון.
רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשסט, עמ' 47-74.
מזיכרונותיו של אברהם הטל על היות נער בתוניס תחת השלטון הנאצי
רבי אברהם הלוי אמיגו (ה'ש"ע 1610 (לערך), אדריאנופול - ה'תמ"ג 1683, ירושלים) היה מחכמי ארץ ישראל שבאו מטורקיה.
פוסק נודע, מקובל, דרשן ובעל מוסר.
נולד באדריאנופול בשנת ה'ש"ע (1610) לערך, למשפחה שמקורה בספרד.
בעודו צעיר לימים נתקבל לרב בעיר אדריאנופול.
עלה לארץ ישראל בערך בשנת ה'תט"ו (1655), התיישב בירושלים ונמנה עם חכמי ישיבת בית יעקב שבראשה עמד רבי יעקב חגיז.
רבני מצרים וטורקיה הפנו אליו שאלותיהם בהלכה, ותשובותיו נחשבו בעיני חכמי דורו כמכריעות.
כמו כן התכתב עם רבי אהרן אבן חיים (השני).
ר' יעקב עמדין בספרו "תורת הקנאות" מנה את ר' אברהם בין שלושת גדולי הדור שהיו בירושלים.
עמד בראש ישיבת "בעלי בתים".
השתלם בקבלה והיה בחוג המקובלים של רבי יעקב צמח.
בין תלמידיו היו ר' דוד הכהן מחבר דעת קדושים ורבי חיים אבולעפיה, ממייסדי היישוב היהודי המחודש בטבריה.
לחם בתקיפות נגד שבתי צבי ופעל להחרמתו.
בשנת ה'תכ"ו (1666) נבחר בידי רבני קושטא כאחד מארבעת גדולי ישראל שנשלחו לעזה, לחקור את נתן העזתי, שליח של שבתי צבי.
הרב אמיגו נפטר בירושלים בשנת ה'תמ"ג (1683).
"פרי חדש" - על שולחן ערוך אורח חיים מהלכות פסח עד סופו (להבדיל מספר "פרי חדש" המפורסם של ר' חזקיה די סילוה)
שו"ת, פסקים, וחידושים לתלמוד - הוזכרו על ידי החיד"א.
רוב התשובות אבדו, וכמה מהם הודפסו בספרי חברו ר' שמואל גרמיזאן "משפטי צדק" וב"נהרות דמשק" לר' שלמה קמונדו.
בשנת ה'תש"ן נדפס ספרו "חידושי מהר"א אמיגו" - על התנ"ך והש"ס.
הרב אברהם הכהן יצחקי (1789 בערך – ח' בכסלו ה'תרכ"ה, 7 בדצמבר 1864), היה דיין בעיר תוניס, מגדולי רבני יהדות תוניסיה בכל הדורות.
נודע בעיקר בזכות חיבורו "משמרות כהונה" על הש"ס.
נולד בתוניס כנצר למשפחת רבנים, לרב יצחק חי יצחקי, בנו של הרב שמואל יצחקי, אב"ד תוניס.
אמו הייתה בת הרב משה כרייף, מחבר הספר "באר משה" על מסכת נזיר.
למד אצל הרב ישועה בסיס, והתפרסם בשקידתו.
מעידים עליו ש"למד כל התלמוד שלוש פעמים בעיון ושקידה רבה" (הרב יצחק חי בוכובזה בהקדמה לספר "גנזי שלום" מאת הרב שלום שמעוני).
נישא לאסתר, בת דוד הכהן, תלמיד חכם ואיש עסקים נכבד ועשיר (המוזכר בספרו "חסדי כהונה"), ומשלא ילדה לו אשתו בנים, נשא עליה אישה נוספת, גזאלה.
התמנה לדיין בבית דינו של הרב בסיס, כפי הנראה קרוב לשנת ה'תקצ"א (1830).
בשנת ה'תר"ך (1859), לאחר פטירת הרב בסיס, התמנה הרב נתן בורג'יל (השני) לכהן כאב"ד במקומו, והרב אברהם המשיך לכהן כדיין.
בגלל ההערכה הגדולה שרכש הרב בורג'ל אליו הוא כינה אותו בתואר "ראב"ד מקודש" (בהסכמה לספרו "משמרות כהונה") על אף שהוא עצמו היה אב בית הדין.
נפטר בשנת ה'תרכ"ה ונקבר בבית העלמין הישן בבורג'יל.
לימד תלמידים רבים ומהם יצאו גדולי תורה:
הרב משה ברבי – ראש רבני תוניס.
הרב שלמה דאנה – ראש ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס.
הרב חיים דוד גדג' – בעל ספר "חיים לישראל".
הרב דוד וזאן – מחבר ספר "מגן דוד".
הרב ניסים הכהן – מחבר פירוש "מעשה ניסים" על ספר משנה תורה.
משמרות כהונה – ג' כרכים (ח"א, ח"ב, ח"ג באתר היברובוקס).
ספרו הגדול והמפורסם על הש"ס, בו ניכרת חריפותו ועומק עיונו.
הספר הוא מהחיבורים היחידים שנכתבו על כל מסכתות הש"ס, לרבות המשניות שבסדר טהרות, והמסכתות הקטנות, ספרי, ספרא ומכילתא.
והוא התפרסם ביותר בקרב הלומדים.
שלחנו של אברהם – חידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
מצוות כהונה – שאלות ותשובות, נדפס בסוף הספר "שולחנו של אברהם".
עיני הכהן – חיבור על הלכות טרפות.
כף הכהן – חידושים על התנ"ך על פי הקבלה.
חסדי כהונה – לקט הספדים, נדפס בסוף הספר "כף הכהן".
כתר כהונה – חיבור על הקבלה.
כמו כן, פסקי דין רבים שלו הודפסו בקבצים שונים, כגון בספר "מעשה בית דין" (סי' יז, כ–כב, כח, לד), ובספר "גנזי שלום" (או"ח סי' ב, ד).
אברהם הירש (1892 – 1 באוקטובר 1955) היה ראש ועד המושבה הרצליה, ראש המועצה המקומית הרצליה ויושב ראש מועצת ההדרים הראשון.
אברהם הירש נולד ברוסיה, תחת שלטון הצאר.
בצעירותו נמשך אחר פעולות מהפכניות נגד משטר הצאר הרוסי, ובעקבותן הוא נאסר והוגלה.
הוא ברח ממקום גלותו ובשנת 1913 הגיע לארצות הברית.
רעייתו, מרים, הצטרפה אליו כעבור שנה.
בארצות הברית הירש נמשך אחר קסם התנועה הציונית.
הוא עסק בהוראת עברית, היה פעיל בארגונים ציוניים, וקנה חלקת קרקע בארץ ישראל מ"קהיליית ציון אמריקאית".
מרחוק הוא שלח כספים לנטיעת פרדס על אדמתו, ובשנת 1930 עלה ארצה עם רעייתו לאדמתו שבהרצליה.
בהרצליה הוא עיבד את פרדסו והתעניין בעסקנות ציבורית.
בראשית יולי 1934, נבחר ועד מושבה חדש שהירש היה חבר בו, עם משה כהני בראשו.
כחודשיים לאחר מכן, התפטר משה כהני מראשות ועד המושבה, ובמקומו נבחר אברהם הירש.
מיד עם היבחרו, הבהיר הירש לחברי הוועד את תוכנית פעולתו.
הוא סבר, שהאוכלוסייה הגדלה של הרצליה לא תוכל להתפרנס כולה מענף הפרדסנות, וכדי לשפר את הכלכלה של הרצליה, יש לפתח את תחומי המסחר, התעשייה ולפעול לפיתוח חוף הים.
כדי לשלם על הפיתוחים הללו, יש להטיל מיסים על תושבים.
כראש ועד החליט להתמסר לשני דברים: לכינון מועצה מקומית, שלה יהיו סמכויות חוקיות על התושבים, והרחבת מסגרת משלמי המיסים.
באותה תקופה חיו במושבה הרבה משפחות שראו עצמן פטורות מתשלום מיסים, אף על פי שנהנו משירותים שהמושבה הציעה כמו בית הספר והמרפאה.
המצב הכספי של ועד המושבה לא היה טוב.
תושבים רבים לא נענו לדרישות לתשלום המיסים, כאשר באותה תקופה הם קיבלו שירותים ציבוריים במרפאות, בבתי ספר ובגני ילדים תמורת תשלום מאוד נמוך.
נוצר מצב שלא היה אפשר לשאתו, ורק מסגרת חוקית תוכל לפתור את הבעיה ולתרום בעוד תחומים.
למועצה המקומית תהיה סמכות לקבל הלוואות לפיתוח המושבה, מה שלוועד המושבה אין.
הייתה התנגדות לקבלת מעמד רשמי של מועצה מקומית מצד גורמים שונים.
היו שחששו שהממשלה תתערב בעניינים פנימיים של המועצה, ובנוסף, הייתה גם בעיה פנימית של בני בנימין אשר לא הכירו בוועד המושבה, ולכן הם שללו ממנו את הרשות לנהל משא ומתן עם הרשויות, בשם כל המושבה.
לשם פתירת הבעיות, נבחרה ועדה שהורכבה מכל החוגים, כולל בני בנימין.
כל חברי הוועדה הסכימו שישנם יתרונות להקמת מועצה מקומית, אך היו הסתייגויות.
החקלאים דרשו שהאדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה, כי הם פחדו שהיא תטיל מיסים גבוהים על החקלאות.
רוב חברי הוועדה הסכימו שכל אדמות הרצליה יהיו בתחום שיפוטה של המועצה.
הוסכם כי אברהם הירש יהיה אחד משני הנציגים של "חקלאים מתקדמים" במועצה וכי הוא יהיה ראש המועצה.
סגן מושל המחוז עבר על בקשותיהם, והכריז כי האדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה ושהוא מאשר את החלטתם על אברהם הירש כראש המועצה.
בראשית 1937 החלה המועצה המקומית בפעולתה הרשמית.
המועצה המקומית הוקמה בתקופת מאורעות הדמים בארץ.
היישובים העברים הותקפו על ידי ערבים והמצב הביטחוני הרע הוביל למצב כלכלי רע.
הירש רצה לפרוץ את הקיפאון על ידי מעשה מיוחד לפיתוח המושבה.
הוא הציע לקחת הלוואה בסך 15 אלף לירות לפיתוח המושבה, דבר שיספק עבודות לפועלים וישפר את המסחר.
ב-1937 הייתה זו הצעה נועזת, במיוחד עקב המצב הכלכלי שכבר היה קשה.
אנשים רבים התנגדו להצעתו של הירש כיוון שהם כבר היו שרויים בחובות על רכוש פרטי, ולא יכלו להרשות לעצמם לשלם על הלוואה גדולה שכזו.
ההלוואה ערערה את אמונו של הציבור בהירש, ועוררה התנגדות אליו.
נסתיים זמן כהונתה של המועצה הראשונה, וב-30 באוקטובר התרחשו בחירות למועצה הבאה.
ראש המועצה הנבחר היה שמעון זאב לוין, ואברהם הירש ישב באופוזיציה, כנציג היחיד של ה"חקלאים המתקדמים".
אי בחירתו של הירש לראשות המועצה הרגיזה אותו, ובחשאי, הוא ירד לארצות הברית וחזר לעסוק במקצוע ההוראה.
לאחר מספר שנים עלה חזרה ארצה, כאילו נולד מחדש.
מיד עם הקמת מדינת ישראל, הירש התמנה לסמנכ"ל משרד החקלאות ולראש מועצת ההדרים של הממשלה הראשונה.
הוא היה מסופק מכך שראה את עצמאותה של מדינת ישראל, אך מהר מאוד לקה במחלה ממארת ששמה קץ לחייו, כשהוא רק בן 63. אשתו, מרים, נפטרה 11 שנים אחריו, ושניהם נקברו זה לצד זה בבית העלמין הישן ברחוב פינסקר בהרצליה.
רבי אברהם הלין (לעיתים: אברהם העלין אשכנזי; נפטר בי"ז בטבת ה'תפ"ו, 21 בדצמבר 1725) היה רב אשכנזי, ראש בית הדין בגלוגא ופרשן מדרש רבה.
נולד לרב יעקב משה העלין, מחבר הפירוש "ידי משה" על מדרש רבה.
היה מתלמידיו של רבי דוד אופנהיים.
נישא לבתו של מנהיג הקהילה היהודית בגלוגא, הפרנס ר' ברוך קרפלס (חתנו של רבי ישראל דרשן שפירא אב"ד קאליש).
הוציא לאור את ספרו של אביו, ושילב בתוכו פירושים משלו.
ובעקבותיו כתב גם הוא חיבור פרשני סביב מדרש רבה, בשם "זרע אברהם".
הספר נדפס בחייו בידי בנו הרב יוסף הלין.
כמו כן, חיבר פירוש לאגדות התלמוד הירושלמי בשם "כבוד חכמים", הודפס פעם אחת עם ספר "יפה מראה" לר' שמואל יפה אשכנזי, אמסטרדם ה'תפ"ז.
בצעירותו כיהן כרבה של קהילת ווארט ומאוחר יותר עקר לגלוגאו מקום מגורי חותנו וכיהן במשך שנים כראש בית הדין בעיר, בשנת ה'תפ"ג (1723) הדפיס את כתביו של ידידו ר' חיים יונה תאומים בסוגיית דינא דגרמי, שנודעו בשם "קונטרס ר' חיים יונה".
בשנותיו האחרונות גר בווינה שבה התיידד עם יהודי החצר הנודע ר' שמשון ורטהיימר שהיה ידען ולמדן, עמו עמד בקשר תורני.
נפטר בווינה בי"ז בטבת ה'תפ"ו, 21 בדצמבר 1725, ונקבר בה.
אברהם הופמן (2 באוקטובר 1938 - 26 באפריל 2015) היה כדורסלן אשר שיחק ברוב הקריירה שלו במכבי ירושלים.
אברהם הופמן נולד וגדל בשכונת גאולה שבירושלים.
ב-1955 התחיל את הקריירה שלו במכבי ירושלים.
בעונתו הראשונה קלע הופמן 234 נקודות.
אברהם הופמן היה אחד הכישרונות העולים של הליגה וכונה יד שמאל הצולפת.
ב-1960 הוביל הופמן את מכבי ירושלים לניצחון מפתיע 67:72 על מכבי תל אביב שנחשבה באותה עת כקבוצה החזקה בישראל.
ב-1963 החלה מכבי תל אביב לנהל עמו משא ומתן על צירופו לקבוצה שבסופו חתם הופמן במכבי תל אביב.
ב-2005 זכה במקום ה-43 בספר היכל התהילה של הכדורסל הישראלי.
קלע 3,641 נקודות ליגה סדירה במהלך הקריירה.
אברהם הופמן הוא אביו של שחקן הכדורסל לשעבר דור הופמן שכיום מתגורר בארצות הברית.
אברהם הופמן נפטר באפריל 2015 בגיל 76.
אברהם הוכמן (1906–1979) היה פרופסור לאונקולוגיה, מנהל המחלקה האונקולוגית בבית החולים הדסה בירושלים, מחלוצי האונקולוגים בישראל.
הוכמן נולד בלודז', פולין למשפחה ציונית דתית.
בשנת 1924 עלה לארץ-ישראל, מלווה באחת מאחיותיו.
התגורר בירושלים עם אחותו הבכורה ובעלה והיה תלמיד בגימנסיה העברית בירושלים.
התקבל ללמודי הרפואה בסורבון בפריז.
במקביל ללמודי הרפואה למד וסיים תואר ראשון במדעי הפילוסופיה.
בסיום הלימודים, (1929), חזר לירושלים, עבד תקופה קצרה כמתנדב במעבדת ההורמונים, בראשותו של פרופ' הרמן צונדק בבית החולים ביקור חולים.
בשנת 1938 התקבל להתמחות במחלקה האונקולוגית בהדסה בניהולו של הפרופ' לודוויג הלברשטטר.
המחלקה הייתה היחידה במזרח התיכון, בגלל מכון הרדיום שהציע טיפול חדשני.
המחלקה טיפלה בנכבדים מארצות ערב, וגם בחולים ממשפחת המלוכה הירדנית והמצרית.
בשנת 1942 נשא את הד"ר שושנה לוי-הוכמן, אותה הכיר מימי הלימודים בגימנסיה העברית.
ב-1947 נסעו בני הזוג לשנת השתלמות בארצות הברית.
ב-מלחמת העצמאות שירת כקצין קשר עם הצלב האדום בדרגת רב-סרן, והיה מארגן חילופי שבויים בין הכוחות הלוחמים.
ב-1949 קיבל את ניהול המחלקה האונקולוגית בבית החולים הדסה, לאחר פטירתו של הפרופ' לודביג הלברשטטר.
הוכמן הירבה לעסוק במחקר, לצד עבודתו הקלינית.
הוכמן היה אחד המשתתפים בחוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה שיזם דוד בן-גוריון.
מתלמידיו: פרופ' פנחס צ'רניאק, פרופ' אליעזר רובינזון, פרופ' יוסי שטיין, שמשנות ה-60, ייסד וניהל את המחלקה האונקולוגית בבית החולים הדסה (תל אביב).
השאיר אישה, שושנה, בת רופאת עור, ובן.
רב אברהם הכהן גאון או אברהם בן יוסף הכהן ריש מתיבתא כיהן כראש ישיבת גאון יעקב בשנות ד'תש"נ - ד'תש"פ.
שמו נמצא בן כתבי גניזת קהיר: "חבורת סנהדרין גדולה בן מרנא יוסף ראש ישיבת ארץ ישראל נשמתו עדן".
באוסף אדלר נמצאה איגרת ממנו אל קהילת התפוצות.
הרב אברהם הלל גולדברג (א' בשבט ה'תר"ע, 1 בנובמבר 1910 – ניסן ה'תשנ"ד, 8 באפריל 1994) היה רבו של כפר פינס ומחבר תורני.
נולד בסקידל, במחוז גרודנה בפולין לאביו הרב יצחק גולדברג אשר שימש בעיר סקידל כשו"ב ולאמו לאה בת ר' הלל זאב עמיאל.
קיבל חינוך מסורתי אצל אביו וגדולי התורה בעיר מולדתו.
למד בישיבות הגדולות בקוברין בראשותו של הרב פסח פרוסקין ובישיבת שער התורה בראשותו של הרב שמעון שקופ מחבר ספר "שערי יושר".
זכה לשמש את בעל ה"חפץ חיים" .הוסמך לרבנות על ידי גדולי התורה בחו"ל ובראשם הרב שמעון שקופ ובארץ על ידי הרב הראשי לפתח תקווה הרב ראובן כץ.
היה ר"מ בישיבה ומורה לתלמוד בבית הספר.
ארגן שיעורים לתורה ומחשבת ישראל לנוער ובעיקר לפועלים והקים וניהל ישיבה קטנה בעיר מולדתו.היה עסקן חינוך בגלילות הספר בפולין, מנהלו של בית-ספר יסודי דתי "תורה ודעת" ששפת ההוראה שלו הייתה עברית, ארגון הנוער החרדי לעלייה.
השתתף בקרנות ומפעלים למען א"י והיה חבר הנהלה של מוסדות חסד ידועים.
עלה לארץ בשנת תש"א לפי דרישה מ"ישיבת הרב קוק" בירושלים ובזכות הרב שבתי שמואלי אשר ניהל את השגת הסרטיפיקטים להצלת יהודים בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ובכך הציל אותו יחד עם הרב משה צבי נריה ואחרים.
בהגיעו ארצה למד בישיבת מרכז הרב תחת הנהגתו של הרב חרל"פ.
כיהן במשך עשרות בשנים כרב המקומי של "כפר פינס", מושב עובדים של "הפועל המזרחי".היה פעיל בחיי הכפר, פיתוחו, הדרכתו ועיצוב דמותו הרוחנית.
כיהן חבר המרכז של חבר הרבנים על ידי הפועל המזרחי בישראל, חבר המרכז הארצי של הארגון למען השבת בישראל.
נתן הרצאות תורניות, חינוכיות ושיעורים בעיון בישיבת "ירחי כלה" בפתח תקווה.
היה חבר ההגנה (פלוגה דתית בפתח תקווה).
השתתף במלחמת העצמאות ושירת בשירות סדיר בצה"ל.
כתב ופרסם בקביעות מאמרים בעיתונות הדתית בחוץ-לארץ: "דרכנו" (ורשה), "דאס ווארט" (וילנה).
ובארץ : "היסוד", "המודיע", "שערים", "דגלנו" ועוד.
כמו כן פרסם חידושי תורה בקובצים שונים.
נפטר ב-8 באפריל 1994 בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים .
הארץ ומצוותיה -הלכות תרומות ומעשרות ,ערלה, כלאיים, שמיטת קרקעות ושמיטת כספים ,חלה, חדש ומתנות עניים.
הספר זכה להסכמותיהם של הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אברהם שפירא, הרב מרדכי אליהו הרב יהושע משה אהרונסון הרב בנימין זילבר והרב שלמה שמשון קרליץ.
הלכות שמיטה : על פי הרמב"ם ופסקי ראשונים ואחרונים, שביעית במשנתו של מרן החזו"א.
"עמוד החסד" (כתוספת לספר "אהבת חסד".
"פה קדוש" (כתוספת לספר "שמירת הלשון".
בשנת תש"ו נשא לאשה את יוכבד בת הרב אליעזר פנחס טהורי.
לזוג היו חמישה ילדים, ביניהם יצחק, יהושע וצבי.
בנו יוסף הוא חבר בית הדין הרבני בתל אביב ומחבר הספר "גט מעושה", נשוי לרבקה בתו של הרב שמואל כהנא שפירא.
בתו לאה נשואה לרב אביגדור ברגר מראשי ועורכי מכון ירושלים.
הרב אברהם הלפרין (ט"ו בטבת ה'תרצ"ז, דצמבר 1936 - ו' באב ה'תשע"ז, 29 ביולי 2017) היה איש עסקים, פילנתרופ יהודי-אמריקאי ויו"ר קרן השביעית.
נולד בתל אביב, בנם הבכור של הדס ושל הרב נחום יואל הלפרין.
אביו היה בנו של הרב יעקב הלפרין, ממשפחה חסידית מחסידות צ'ורטקוב.
הוא מצאצאי הרב יחיאל היילפרין, בעל סדר הדורות.
למד בתלמוד תורה 'יסודי התורה', בישיבת פוניבז' לצעירים ובישיבת חפץ חיים בכפר סבא, והמשיך בישיבתו של הרב משה סולובייצ'יק בשווייץ.
לאחר חתונתו עם בתו של הרב שלום פרידמן, חסיד בעלז.
התגורר באנטוורפן והיה סוחר יהלומים.
לאחר שנתיים עבר להתגורר במנהטן.
אחרי פטירת אביו התמנה ליו"ר קרן השביעית.
בנוסף לכך היה מראשי הקרן לפיתוח העיר בני ברק.
אוספו כלל פרטים נדירים מגדולי תנועת החסידות.
נפטר בעיר ניו יורק בשבת ו' באב ה'תשע"ז, כשהוא בן שמונים.
נקבר בבני ברק, בבית הקברות שומרי שבת שבשכונת זיכרון מאיר, ליד אביו.
השאיר אחריו חמישה ילדים: בתו הבכורה גיטל (נשואה למיכאל יהודה רוטנברג, המחזיק את בית המדרש 'בית מרדכי' הקרוי על שם סבו רבי מרדכי רוטנברג שנרצח בשואה), יוסף שמואל, אהובה (נשואה למרדכי דוד נוימן), צפורה (נשואה למרדכי יהושע ברמן) וחיים יעקב.
הרב אברהם הוכמוט (בהונגרית: Abraham Hochmuth; 14 בדצמבר 1816, באנובצה נאד בבראוואו, ממלכת הבסבורג – 10 ביוני 1889, וספרם, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה רב נאולוגי שכיהן בערים מישקולץ, וספרם, וקולה.
אברהם הוכמוט נולד לפנחס ופרלה, בבאנובצה נאד בבראוואו אשר באימפריה האוסטרית (בשטחי סלובקיה המודרנית).
הוא רכש השכלה במספר ישיבות ובכלל זה בעיר ניטרה.
בהמשך רכש השכלה אקדמית באוניברסיטת קארל בפראג.
בפראג למד תלמוד אצל שלמה יהודה רפפורט.
ב-1846 מונה למנהל בית המדרש במישקולץ.
ב-1852 מונה לרב הראשי של קהילות ורבאס וקולה.
ב-1859 כיהן לתקופה קצרה כרב הראשי של סגד, ובאותה השנה מונה לרב הראשי של וספרם, תפקיד שמילא עד יום מותו.
היה מראשוני הרבנים אשר העבירו דרשות בהונגרית.
הוכמוט מילא תפקיד מרכזי בהקמתם של בתי מדרש למורים בקרב יהדות הונגריה, ונתקל בהתנגדות מצד הזרם האורתודוקסי בשל שילוב תכנים אוניברסליים במערכי הלימוד.
היה חבר בקונגרס הקהילות היהודיות של הונגריה, ובהמשך נמנה עם סגל מורי בית המדרש לרבנים בבודפשט.
כתב מאמרים ומסות לכתבי עת שונים ובכללם "בן חנניה" שערך לאופולד לעף.
אברהם הוכמוט הלך לעולמו בווספרם ב-1889 והוא בן 72.
אברהם הורוויץ (גם: האָראָוויטש או גורעוויטש) (ז' באדר תרכ"ג, 26 בפברואר 1863 – ראש חודש טבת תש"א, 30 בדצמבר 1940) היה סופר ובדחן חתונות במחוז מינסק.
מלבד שירי הבדחנות שחיבר בעצמו, כתב גם רומנים, נובלות, אנקדוטות ושירים ביידיש ובעברית.
אחדים משיריו נכתבו תחת השפעתם של סופרים ומשוררים כגון אליקום צונזר, אברהם גולדפדן, מנדלי מוכר ספרים (שלום יעקב אברמוביץ') ועוד.
כפי שהיה נהוג בקרב הבדחנים, הוא עיבד ושינה גם יצירות של אחרים.
את יצירותיו הוא חתם בשמו או בשמות עט שונים ביידיש וברוסית, כגון "אברהמל דער מארשעליק", "אברהם בדחן", "אברהמל עלקעס", "א.
נולד בעיר בוריסוב שבמחוז מינסק באימפריה הרוסית (כיום בלארוס) למשפחה מרובת ילדים.
אביו, ישראל הורוביץ, היה מלמד.
כילד אברהם למד בחדר אצל אביו ואצל אחד הדודים שלו.
מאוחר יותר, היה תלמיד ישיבת בוריסוב במשך כשלוש עשרה שנים.
הוא נמשך מגיל קטן לאווירה השמחה שבאירועים אליהן הוא התלווה עם אמו אלקה שהתפרנסה כטבחית בחתונות של גבירים, ונקשר לבדחנים ולנגני להקות הכליזמרים שהיו מופיעים שם.
בגיל 16 אברהם הורוויץ חיבר את השיר הראשון שלו ביידיש "א ליד פון חייע-ראנע-מערען" שגרם לסכסוך הראשון בינו לבין אביו שלא היה מרוצה מעיסוקיו של בנו.
אחרי שיחסיו עם אביו החריפו הוא עזב את הבית והתפרנס מבסבלות בתחנות הרכבת ולאחר מכן מעבודה כשומר במפעל בדים.
שם קרתה לו תאונה שבה ידו הימנית נפצעה והייתה צריכה להיקטע על ידי הרופאים בבית החולים במינסק.
אחרי שחרורו מבית החולים חזר לבית הוריו ולמד לכתוב עם ידו השמאלית.
בסביבות 1881 חיבר את השיר "דער אומגליקליכער" (האומלל) בו הוא הביע חרטה עזה על מרדנותו נגד הוריו שבגללה הוא עזב את הבית.
הוא הפך לבדחן אירועים בעקבות קשריו הטובים עם מוכר הספרים המקומי הלל קליבנוב (קליוואנאב) וקרוב משפחתו חיים'קה (חיימקע) הבדחן.
הוא השתקע בעיר ברזינו (ברזין), התחתן ונשאר שם עד סוף ימיו.
הוא התפרנס כבדחן במשך יותר משלושים שנה, אך כדי להוסיף לפרנסתו הוא קנה בשותפות מגרסה, מכולת קטנה ואפילו השכיר דירה לחברי הבונד (האיגוד הכללי של הפועלים היהודים ברוסיה).
ב שימש כבעל תפילה ביישוב קטן אחד.
אחרי המהפכה הרוסית ב-1917 הוא השתכר כשומר באחוזתו של פריץ.
הורוביץ היה בן 68 כשהחל לרשום מחדש את יצירותיו ולשלוח אותן לבנו שאול לארצות הברית שניסה לעזור לו בפרסום יצירותיו.
בהמלצתו של ד"ר יעקב שאצקי, רשם הורוביץ וכתב זיכרונות של אנשים וזיכרונות היסטוריים ממקורות אחרים כדי להנציח את מנהגי החתונות של אותם הימים.
אוסף הזיכרונות הזה היה אמור להתפרסם בכרך ב' של הספר "ארכיוו פאר דער געשיכטע פון יידישן טעאטער און דראמע" (הארכיון לתולדות התיאטרון היידי והדרמה) שלעולם לא התפרסם עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אברהם הורוויץ התעוור לעת זקנה וניסה לטפל בראייה שלו אצל הרופאים במינסק, אך ללא כל הצלחה.
בשנתיים האחרונות של חייו הוא סבל משיתוק, עד שנפטר ב-30 בדצמבר 1940, שלושה עשר ימים לאחר מות אשתו.
במשך חייו פורסמו רק שני הפרקים הראשונים של הרומן שלו "דער שווארצער פעלץ מיטן ווייסן קאלנער" (מעיל הפרווה השחור עם הצווארון הלבן) בשנת 1928 במינסק.
"גאטס גנבים - הימל הינט, אדער די אומגליקליכע ליבע" (1888)
"א קאמפאניע גנבים רויבער איינגעוויקלט אין פרומע מאסקעס" (1890)
"דער שווארצער פעלץ מיטן ווייסן קאלנער" (1928)
"בן שיבא על אמו ואח על אחותו"
"זכור אב נמשך אחריך כמים"
"א ליד פון חייע ראנע-מערען" (1879 בערך)
""צו פינסטערע וועלט בעט הילף (1881)
"דער אומגליקליכער" ( 1881 בערך)
"פון זיידן צו די איינילאך"
"אטליכע ווערטער פון טאטן צום זון"
שירים של אחרים שהוא עיבד
"דער רובעל" (מקור מאת אליקום צונזר)
"דער פעדלער" (מקור מאת אליקום צונזר)
"דער בעל מקנא" (מקור מאת הילל קליוואנאבער)
"צו פארשיידענע וועלט" (מקור מאת אליקום צונזר)
"דער אלטער גאט לעבט נאך (מקור מאת מנדלי מוכר ספרים)
"דער שכן" (מקור מאת מנדלי מוכר ספרים)
יודל - נעשה ונשמע (מקור מאת מנדלי מוכר ספרים)
רבי אברהם הכהן פימינטיל (נפטר בכ"ח באדר ה'תנ"ז, 21 במרץ 1697) היה רב בקהילה הספרדית באמסטרדם ובהמבורג, ידוע בשל ספרו מנחת כהן.
למד בישיבת "עץ חיים" הספרדית באמסטרדם אצל ר' שאול הלוי מורטירה.
לפרנסתו עסק במסחר, לצד קביעת עתים לתורה.
ספר מבוא השמש – בו הוא דן בהלכות זמני סיום היום.
ספר התערובות – בו הוא מסכם באופן שיטתי את הלכות תערובות.
ספר משמרת השבת – העוסק בהלכות בישול בשבת.
לספר מנחת כהן חשיבות רבה, והוא מצוטט פעמים רבות על ידי הפוסקים.
על הספר נכתבו קונטרסים על ידי פוסקים מפורסמים כדוגמת ר' חזקיה די סילוה בעל 'פרי חדש' ור' יוסף תאומים בעל 'פרי מגדים'.
הספר קיבל את הסכמתו של רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה שהרבה לתאר אותו בשבחים.
הספר פורסם לראשונה באמסטרדם בחיי המחבר בשנת ה'תכ"ח.
בשנים ה'תר"א וה'תרל"ט הודפס בלמברג, לאחר מכן יצא לאור שוב בברוקלין בדפוס אברהם יצחק פרידמן, ובסוף המאה ה-20 בירושלים עם פירוש "שמן המשחה", וכן "ספר משמרת השבת" עם פירוש "משמרת למשמרתי" לרב אברהם שקלאר.
בנו ר' יצחק הדפיס את דרשותיו בספרדית, אך הן לא שרדו.
כמו כן, הודפס ממנו ספר דרשות ופסקי הלכה בפורטוגזית.
אברהם הכהן (20 באוקטובר 1911, כ"ט בתשרי ה'תרע"ב – 29 ביוני 2008, כ"ז בסיוון ה'תשס"ח) היה איש ציבור ישראלי, שעסק במגוון תפקידים במגזר הציבורי, כיהן כראש העיר צפת.
הכהן נולד בשנת 1911 בעיר סאמוש איוואר בטרנסילבניה שבהונגריה למאיר ואידה הכהן והוא נכד של ר' יצחק יוסף הכהן, הרב הראשי בעיר (מצד אביו), ושל שרגא שיויטש, עסקן וגביר ידוע בטרנסילבניה.
הכהן התחנך בחינוך מסורתי וכללי ועבר בשנת 1929 לעיר פרנקפורט שבגרמניה, בה לקח חלק פעיל בתנועות הנוער הציוני שפעלו בעיר במקביל ללימודי כלכלה באוניברסיטת פרנקפורט.
בעקבות עליית היטלר לשלטון ומעשי האנטישמיות שבאו בעקבות אותם מאורעות, עלה לארץ בשנת 1935 והחל לשאת בתפקידים רבים בגזרה האזרחית והצבאית.
הכהן שירת במסגרת מלחמת העולם השנייה ב בחיל ההנדסה המלכותי שהוצב במצרים, ולאחר תבוסתו של ארווין רומל הועבר לעיר טריפולי בלוב ואל רומא, שם פעל רבות למען העלייה של פליטי השואה לארץ ישראל.
לאחר מכן 1946, פעל הכהן בימי המנדט והבריח ציוד צבאי מנמל חיפה לבסיסי ההגנה והיה פעיל בארגון ובנוטרות.
לאחר הקמת צה"ל מונה לנהל את הטסת האספקה במטוסים עבור הנגב שנותק על ידי הצבא המצרי בימי מלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו, פעל למען חיילי צה"ל כיושב ראש האגודה למען החייל בצפת.
עם הקמת מדינת ישראל, הצטרף הכהן למפא"י והחל לעבוד בהתנדבות במועצת הפועלים בפתח תקווה בתחום התרבות, קודם למשרת מזכיר האיגוד המקצועי והיה אחראי על המצב הסוציאלי ועל פעילותם התרבותית של עובדים בבתי החולים, המפעלים ההסתדרותיים ואחרים.
הוא החזיק בתפקיד זה עד לתחילת שנות ה-50, בה נקרא לסייע בפיזור אוכלוסיית העולים בפריפריה, תפקיד שהוביל אותו לקריית שמונה שהייתה אז מעברה.
הכהן שימש כמזכיר מועצת הפועלים במקום והיה פעיל בוועד המקומי, בנוסף להיותו ציר בוועידת ההסתדרות השמינית וציר לוועידת מפא"י.
במהלך תפקידו, דאג הכהן לאספקה סדירה של מים וחשמל, והעביר הרצאות בנושאים מגוונים כמו ארץ ישראל, היסטוריה, תנ"ך ואזרחות.
בשנת 1953, כונן בקרית שמונה רשות מקומית, והכהן מונה לראש המועצה הראשון.
במהלך תקופה זו, הכהן לקח חלק בהקמת המכון לאספקת החשמל ועל עבודות ברשות החולה.
בכל אותה תקופה התגורר הכהן בצפון לבדו ואשתו שהתה באזור המרכז.
במאי 1954 מונה למזכיר מועצת הפועלים בצפת.
בתפקידו זה פעל להקמת תשתיות בריאות, חינוך ותעסוקה בצפת, לרבות מלטשת יהלומים, מפעל לייצור נס קפה והקמת אזור תעשייה ופתרון בעיית העלאת המים מוואדי טבחין לעיר.
הוא גם היה מראשי המפגינים בעד העלאת יהודי מרוקו לישראל.
בשנת 1955, התמודד הכהן לתפקיד ראש עיריית צפת ברשימה מאוחדת, והיה הראשון שהשתמש בצירוף המילים 'אמת', של העבודה.
רשימת אמ"ת קבלה 5 מתוך 11 מנדטים והכהן הקים קואליציה עם הפועל המזרחי ואגודת ישראל תוך שהבטיחו שצפת תהיה סגורה בשבתות לתנועת כלי רכב ותאסור מכירת בשר חזיר.
פעולותיו נשאו פרי כאשר בראשית שנות ה-60 הפכה צפת לעיר פופולרית במיוחד בקרב תיירים.
הצלחה נוספת נרשמה כאשר הצליח לשנות את החלטת הממשלה להקים בית חולים ב ולשנות את הייעוד לצפת, צעד שהושלם רק לאחר תום כהונתו.
את הבריכה הקים הכהן למורת רוחם של הדתיים שהיו עמו בקואליציה.
ביוני 1956 הודיע הכהן על בניית הבריכה אותה הוא ראה כמרכיב חשוב בהפיכת צפת לעיר תיירותית.
במרץ 1957 יצא מכרז ובאפריל 1958 הושלמה הבריכה.
במאי 1958, לאחר שהדתיים חברו לחברי האופוזיציה והצביעו במועצת העיר על סגירת הבריכה בשבתות, פירק הכהן את הקואליציה.
לאחר מכן החכיר הכהן את הבריכה לאדם פרטי שפתח את הבריכה בשבת, ומכר את הבריכה במחיר הפסד.
בנוסף, ביקר הכהן מספר פעמים בבריטניה ובארצות הברית לצורכי גיוס תרומות, לימוד והשתלמויות.
הכהן גם אירח את פרויקט הקמפינג השנתי בהר כנען, בו השתתפו מאות אנשי ציבור, ראשי ערים, שופטים ובכירים אירופאיים שהגיעו עם משפחותיהם והתארחו בתנאי מחנאות.
בתחילת 1965 לאחר שבסניף מפא"י בצפת נבחרו חברים לעומתיים אליו, ממתנגדי דוד בן-גוריון שהכהן היה מתומכיו הנלהבים, ולאחר שמועצת הסניף לא בחרה בו כנציגם למרכז מפא"י, הוא התפטר מתפקיד ראש העיר.
לאחר הקמת רפ"י הודיע הכהן שהוא נגד הפילוג.
בהמשך פורסם שבכוונת הכהן להתמודד בראש רשימת רפ"י למועצת עיריית צפת, אך לאחר פגישה עם ראשי המערך יצא בשליחות לארצות הברית ונעלם מצפת.
בתום כהונתו, נשלח הכהן לקנדה בשליחות שמטרתה הייתה גיוס כספים עבור ההסתדרות, והוא התגורר במונטריאול עם אשתו ובנו הצעיר.
במסגרת תפקידו, הצליח לגייס כספים גם למטרה הראשית וגם לטובת העיר צפת, וכך שמר על קשר עם העיר אותה שירת.
בתום השליחות, חזר לצפת ומונה למנהל חברת הבנייה אזורים.
בהמשך, הופקד על פרויקט שיפוץ ושיקום העיר העתיקה של צפת.
בספטמבר 1973 הוא הפסיד בהתמודדות במפלגת העבודה על מועמדות המפלגה לראשות העיר והוצב רק במקום השני.
בעקבות זאת הוא הודיע על התמודדות ברשימה עצמאית.
בבחירות זכתה רשימתו בשני מנדטים בלבד והוא נותר באופוזיציה.
בתחילת 1976 הצטרף עם סיעתו לסיעת המערך בעיר.
לאחר מספר שנים, עבר הכהן עם משפחתו לחיפה, המשיך את פעילותו במפלגה והתנדב ל בעיר.
הכהן נישא בשנת 1943 לרבקה כפרי, ששימשה כאחות הראשית בבית החולים בילינסון.
לאחר פטירתה של ריבה בשנת 1980 בעת טיול משפחתי בברזיל, התחתן הכהן עם אנני רוזנבלט.
הוא הוציא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם "מזכרונותי" המגולל את סיפור חייו ופועלו.
אברהם הכהן (10 בספטמבר 1924, י"א באלול ה'תרפ"ד – 19 בנובמבר 1970, כ' בחשוון ה'תשל"א) היה טייס הניסוי הראשי של התעשייה האווירית בין השנים 1968–1970. אברהם הוביל את פרויקט מטוס ערבה, המטוס הראשון שפותח, תוכנן, יוצר והושק במלואו בתעשייה האווירית בישראל.
ב-19 בנובמבר 1970 נהרג אברהם הכהן בהתרסקות מטוס ערבה 4X-IAI במהלך טיסת ניסוי.
אברהם הכהן נולד בקיבוץ בית אלפא ב-10 בספטמבר 1924 לתמר שוחטוביץ (1900-1991) ולאליעזר הכהן (1900-1971), שהיה ממנהיגי הקיבוץ הארצי ומפלגת מפ"ם.
אברהם גדל והתחנך בקבוצת הילדים הראשונה של הקיבוץ, למד במוסד במשמר העמק וחלם כבר מילדות להיות טייס.
באמצע שנות ה-40 הצטרף אברהם למועדון הדאייה בכפר הילדים וגילה לראשונה את חוויית הטיסה.
במלחמת השחרור שובץ אברהם כנהג משאית בשיירות לירושלים הנצורה ולאחר ההפוגה הראשונה שובץ כלוחם מן השורה בחטיבת הראל.
עם סיום המלחמה, בשנת 1949, הצטרף לקורס טיס השני של חיל האוויר, אותו סיים בשנת 1951.
אברהם שירת בחיל האוויר עד שנת 1956 כקצין וטייס בטייסות הקרב המובילות של החייל וצבר שעות טיסה וניסיון על מטוסי מוסטנג, ספיטפייר, ומטאור.
הוא המשיך לשרת בחיל האוויר כטייס מילואים עד יומו האחרון ואף זכה לקבל מינוי חירום של מפקד טייסת במילואים לתקופות קצרות בטייסות 107 מוסטנג, 105 ספיטפייר ו-116 מוסטנג.
לאחר שחרורו מהצבא הצטרף לצוות הטייסים של חברת הריסוס "כימאוויר" ובמקביל השלים תואר של הנדסת מכונות בטכניון.
לימים הפך לטייס הראשי בחברה.
כהוקרה על הצלחתו בביצוע עבודות ריסוס מהאוויר קיבל אברהם את פרס העבודה מידי מזכ"ל ההסתדרות פנחס לבון, בשנת 1957 ה'תשי"ז.
טייס הניסוי הראשי בתעשייה האווירית
בשנת 1960, הצטרף אברהם לצוות טייסי הניסוי של התעשייה האווירית ובשנת 1968 התמנה לטייס הניסוי הראשי של החברה.
ב-21 בינואר 1970 הוביל את טיסת הבכורה של מטוס מטוס המנהלים הראשון מתוצרת התעשייה האווירית, הקומודור ג'ט (שאחר כך שונה שמו ל"וסטווינד").
כטייס הניסוי הראשי של החברה הוביל אברהם את פרויקט מטוס ערבה – המטוס הראשון שפותח, תוכנן ויוצר בתעשייה האווירית.
טיסת הבכורה התבצעה ב־27 בנובמבר 1969. טקס הבכורה הרשמי נערך ב-8 באפריל 1970, בנוכחות ראש ממשלת ישראל דאז גולדה מאיר, שהגיעה לחנוך את המטוס וגזרה את הסרט.
ב-19 בנובמבר 1970 המריא מטוס הערבה 4X-IAI לטיסת ניסוי מספר 92 שכללה ניסוי פרפור, כשעל ההגאים - אברהם שהיה טייס הניסוי הראשי יחד עם טייס הפרויקט דייב לוין, ובתא המטען מהנדס הניסוי הראשי אהרן עוזרי והמכשירן הראשי איתן שפיגל.
היות שהניסוי הוגדר כמסוכן, כל אנשי הצוות היו חגורים במצנחים.
באותה העת, למטוס היו רשומות 110 שעות טיסה ו-92 גיחות.
בהיות המטוס מעל הרי השומרון באזור טולכרם, ביצע הצוות שני יעפים במהירות 205 ו-210 קשר שהיו כשורה.
באמצע ביצוע היעף השלישי, במהירות של 215 קשר, נכנס המטוס לפרפור, תומכי הכנפיים נשברו, הכנפיים נתלשו מהמטוס והוא החל לצלול חסר שליטה.
מהנדסי הניסוי הועפו ממנו, לא הצליחו לפתוח את המצנחים ונהרגו.
אברהם נחבט בראשו, איבד את הכרתו, לא הצליח לנטוש את המטוס ונהרג בהתרסקות.
טייס המשנה דייב לוין זחל לעבר דלת היציאה, מצנחו נפתח בתוך המטוס אך שלף אותו החוצה והוא צנח כשהוא פצוע קל.
כך סיפר יהודה טראו, ראש מינהל ניסויים בתעשייה האווירית, לבטאון חיל האוויר:
הוקם לזכרו אתר ההנצחה בבריכת השחייה של קיבוץ בית אלפא.
בנובמבר 1971, השיקה התעשייה האווירית קרן מלגות לזכר נספי אסון "הערבה".
בטקס חנוכת הבריכה, בשנת 1972, הוצבה בפינה הצפון מזרחית של הבריכה אבן בזלת מרשימה שעליה נכתב שמו באותיות דפוס גדולות.
האבן הוצבה על כן מיוחד שעליו נכתב: "אברהם הכהן טייס.
בשנת 2013 הוצב ליד האבן שלט מעוצב שעליו נכתבו קורות חייו.
בשנת 1949 נשא אברהם לאישה את מאירה קפלן שהצטרפה לקיבוץ הצעיר בתחילת שנות ה-40 יחד עם חבריה לקן השומר הצעיר בתל אביב.
אברהם נקבר למרגלות הגלבוע בביתו בקיבוץ בית אלפא, כשהוא משאיר אחריו את אשתו מאירה ואת ארבעת ילדיו: אבנר, יוני, סמדר ויאיר.
שניים מבניו היו טייסים - אבנר, טייס מסוקי סער (על פעילותו במלחמת יום כיפור נעשה הסרט "כיפור"), ויונתן, שקיבל את עיטור העוז על הובלת פלוגת טנקים מול המצרים בתעלת סואץ במלחמת יום כיפור.
אחר כך סיים קורס טיס ושירת כטייס.
יוני נהרג במהלך טיסת אימונים בסיני בשנת 1980.
רבי אברהם הכהן צבאן היה דיין, מורה הוראה, ראש ישיבה בדבדו ורב העיר מֶלִיָיה שבמרוקו.
נולד בדבדו בשנת ה'תרכ"ב לרב אהרן הכהן – דיין בדבדו, בן למשפחת כהן-סקלי.
למד אצל דודו המהרש"ך רבי שלמה הכהן צבאן – ארבי לקביר ואצל רבי אברהם בן שושן.
לאחר מכן עמד בראשות הישיבה בדבדו בה למדו עשרות תלמידים, ביניהם הרב שמואל מרציאנו (דלחימר).
בשנת ה'תרס"ג ברח ממהומות של מרד בו חמארה בדבדו, הגיע למליליה והתקבל בכבוד גדול.
הוא ייסד בית כנסת וקהילה וכעבור זמן התמנה לרב העיר.
בשנת ה'תר"ף נרצח במליליה על ידי מוסלמים, ונטמן בבית העלמין הישן של מלייה.
על נוסח מצבתו נכתב "הנהרג על דתו מעוטר ומוכתר בנימוסו נזר אלוקיו על ראשו".
השאיר אחריו שני בנים ושתי בנות.
וכתבי יד רבים שטרם ראו אור.
פיוט לזכרו נדפס בספר גביע יוסף (סוסה תרפ"ו), לרבי יוסף בן הרוש.
אחיו הוא רבי יוסף הכהן צבאן, אביו של רבי שלמה הכהן צבאן ראב"ד אוג'דה.
רבי אברהם הכהן סקלי (סביב ה'תקפ"ה, 1824 - כסלו ה'תרל"א, 1870) היה רב, דיין ופוסק הלכה, רב העיר תאזה שבמרוקו ומחבר הספרים "ברית כרותה" ו"באר מים חיים".
נולד בעיר פאס לרב דוד - נצר למשפחת כהן-סקלי, ודור רביעי לרבי אהרן הכהן סקלי המכונה "עטרת זקנים".
מקור משפחת כהן סקלי הוא ב"עיר הכהנים" דבדו (ולפני כן בסיביליה שבספרד), אך ענפים שונים ממנה היגרו לעיר פאס או שהו בה באופן תדיר, והבולט שבהם היה הענף המשתייך לבני משפחת הרב אהרן כהן סקלי.
ענף זה היה מלא ברבנים, דיינים ופוסקי הלכה.
בשנת תר"א נשא את מרים, בת הרב שאול למשפחת בן דוד ויוסף.
ומעט לאחר חתונתו התמנה לרב העיר תאזה שבצפון מרוקו, ושימש בתפקיד במשך כעשרים וחמש שנה עד לפטירתו.
חיבר מספר ספרי הלכה אשר נותרו בכתב יד ונמצאו בידי אחיו, ויצאו לאחר מותו.
על תשובותיו נהג לחתום נא"ה.
רבי אברהם נפטר בעיר תאזה, בכסלו שנת תרל"א, בהיותו כבן 46 שנים.
רבי אברהם לא הניח אחריו בנים כי אם בנות.
אחת מהם נישאת לרבי אליהו מאיר, בן אחיו רבי יוסף, להם נולדו מספר בנים וביניהם רבי יוסף הכהן, שהיה לרבם של רבים מחכמי העיר האחרונים, ביניהם רבי יוסף בן נאים.
ברית כרותה - חיבור על הלכות ברית מילה.
באר מים חיים - על מקצת מטור אורח חיים, דרשות ושו"ת.
פסקי דינים מפוזרים, והערות על גיליוני הספרים.
נדפסה ממנו תשובה בספר דבר אמת לרב ידידיה מונסוניגו (תשובה קל"ד).
אברהם הוס (9 במאי 1924 - 12 ביוני 2015) היה פרופסור חבר למטאורולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית, משורר, סופר ומתרגם ישראלי.
נולד בלבוב, גליציה, וגדל בגרמניה.
ב-1933 עלה לארץ ישראל וגר בתל אביב.
שירת כנוטר במסגרת המשטרה הבריטית, ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים למתמטיקה ולפיזיקה.
בזמן לימודיו באוניברסיטה העברית שירת גם בפלוגת הסטודנטים ובחיל המדע.
לאחר מכן, נסע לארצות הברית ללימודי התואר השלישי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1961, לאחר סיום לימודי הדוקטורט, חזר לירושלים, והיה למרצה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית.
בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
הוס היה בין הראשונים שפיתחו מודלים נומריים של האטמוספירה, והשתתף בבניית המודל המטאורולוגי הראשון של השירות המטאורולוגי הישראלי.
הוא הנחה במשך השנים סטודנטים בעבודות גמר לתואר שני ובעבודות דוקטור.
בין הסטודנטים שאותם הנחה ניתן למנות את עדית ארזי, משה גולדנברג, שושנה גרי, אליהו דורון, מרדכי סגל, קרל פיק ויצחק פליקס.
רבים מתלמידיו השתלבו בתפקידי מפתח באקדמיה ובשירות הציבורי בתחום המטאורולוגיה בישראל.
במקביל לעבודתו המדעית, החל הוס לפרסם משנות הארבעים, שירים, סיפורים ומאמרי ביקורת.
הוס הוציא, כמשורר וכסופר, 5 ספרים, החל מספר שיריו הראשון, "באבן הקשה", שראה אור ב-1972, ועד ספרו האחרון "שירים" ב-2012.
בנוסף, ערך הוס עם אריה ליפשיץ, בתחילת שנות ה-70, את "ירושלים: שנתון לדברי ספרות ואמנות".
חוקר הספרות חנן חבר, שסיכם אחרי מותו של הוס, את דרכו בשירה, הדגיש כמה מוטיבים בשירתו: