tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת לבדוק האם באמת הארון קדוש והוא גרם לצרותיהם החליטו הפלשתים לעשות בדיקה - הם הניחו את הארון על שתי פרות ושלחו אותן לדרכן.
הפלשתים עשו לעצמם סימן: אם הפרות ילכו לישראל סימן שבאמת הארון קדוש ואם לא - סימן שצרותיהם לא קרו בגלל הארון.
הם מבקשים מאנשי קריית יערים שיבואו לקחת את הארון.
אנשי קריית יערים לוקחים את הארון ושמים אותו לשמירה בביתו של אבינדב ().
את אלעזר, בנו של אבינדב, קידשו אנשי אנשי קריית יערים להיות שומר הארון.
כעבור 20 שנה, בתקופת דוד המלך, מועלה הארון לירושלים על פי החלטת דוד ().
באירוע גדול מעלים את הארון מבית אבינדב לכיוון ירושלים.
אבינדב שולח שניים מבניו להסיע את העגלה שעליה שמו את הארון - אחיו ועוזה.
בדרך רואה עוזה כי הארון מתנדנד ועומד ליפול, על כן הוא תומך בארון בידו ומשיב אותו כראוי על העגלה.
ה', שכעס על הזלזול בהעלאת הארון ועל כך שעוזה נגע בארון הברית, הורג את עוזה בו במקום.
דוד כועס מאוד על מעשהו של ה' ומחליט כי לא ייקח את הסיכון בהבאת הארון לביתו בירושלים, ומשאיר את הארון בבית עובד אדום הגיתי.
דוד קורא למקום ההוא "פרץ עוזה" על שם ההתפרצות של ה' בעוזה - מי שלא מוסמך ויודע כיצד לנהוג נכון בארון המכיל אנרגיה גרעינית רדיואקטיבית צפוי לסכנת מוות.
כמו כן, האורים והתומים, האבנים המשובצות בחושן הוארו בעזרת הארון ושימשו כאמצעי קשר בעזרת האותיות עליהם.
בספר מובא חזון המרכבה של יחזקאל הנביא.
יחזקאל רואה ענן עצום המכיל אש ופולט ברקים ואור זוהר.
בהמשך מתאר הנביא כי מרכז האש נראה כמו חשמל, ובתוכה 4 דמויות של חיות.
יצורים אלה מתוארים כמכונפים ודמויי אדם, מאיצים קדימה ואחורה כמו הבזק ברק ואש נעה הלוך ושוב בין היצורים.
כמו כן לכל אחת מהן יש 4 ראשים שפניהם נראות כ: אדם, אריה, שור ונשר.
הנביא ממשיך ומתאר ארבעה חפצים נוצצים, שכל אחד נראה כאופן בתוך אופן.
אובייקטים אלו יכלו לעוף והיו קשורים ל-4 דמויות החיות.
כשדמויות החיות הלכו, הגלגלים הלכו איתן, וכאשר היצורים התרוממו מהקרקע, הגלגלים עלו איתם.
ב הנביא חוזר על התיאור בשינוי אחד: פני השור מוחלפים בפני כרוב.
מרכבת יחזקאל על פי אסכולת האסטרונאוט הקדמון
בפרק הרביעי של הספר מרכבות האלים, שכותרתו "האם אלוהים הוא אסטרונאוט", פון דניקן מעלה את הסברה כי יחזקאל ראה חללית או חלליות.
תאוריה זו נכתבה לראשונה על ידי מוריס ג'סאפ ב-1956 ועל ידי ארתור דאבליו.
אורטון ב-1961. גרסה מפורטת של השערה זו תוארה על ידי יוסף פ.
בלומריך בספרו החלליות של יחזקאל (1974).
אריך פון דניקן היה אחד מראשי אסכולת האסטרונאוט הקדמון בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, אשר צבר קהל מעריצים גדול באמצעות הפרסום ב-1968 של רב המכר "מרכבות האלים" וספרי ההמשך שלו.
חפצים מסוימים ומבנים מונומנטליים נטענו ידי פון דניקן כדורשים יכולת טכנולוגית מתוחכמת יותר בבנייה שלהם יותר ממה שהיה זמין לתרבויות העתיקות שבנו אותם.
פון דניקן טוען כי ממצאים אלה נבנו באופן ישיר על ידי מבקרים מהחלל החיצון או על ידי בני אדם שלמדו את הידע ההכרחי מאותם "מבקרים".
עתיקות אלו כוללות את סטונהנג', המואי של אי הפסחא, הפירמידה הגדולה של גיזה וסוללת בגדאד.
פון דניקן טוען כי אמנות עתיקה ואיקונוגרפיה בכל העולם ממחישות כלי רכב באוויר ובחלל, יצורים שאינם בני אדם, אלא אסטרונאוטים קדומים אינטליגנטיים וממצאים של טכנולוגיה אנכרוניסטית מתקדמת.
פון דניקן גם טוען כי לתרבויות היסטוריות מופרדות גאוגרפית יש נושאים אמנותיים משותפים, הרומזים למוצא משותף.
דוגמה אחת כזו היא פרשנותו של פון דניקן למכסה הסרקופג על קברו של שליט פלנקה מתקופת המאיה הקלאסית, פאקאל הגדול.
פון דניקן טען כי העיצוב ייצג אסטרונאוט יושב, ואילו האיקונוגרפיה והטקסט הנלווה של המאיה מזהה אותו כדיוקנו של השליט עצמו עם עץ העולם על פי המיתולוגיה של המאיה.
אירועי הולדתן של דתות רבות מתפרשים על ידי פון דניקן כתגובות למפגשים עם גזע חייזרים.
על פי השקפתו, בני האדם החשיבו את טכנולוגיית החייזרים כעל טבעית ואת החייזרים כאלים.
פון דניקן טוען כי המסורות בעל פה ובכתב של רוב הדתות מכילות הפניות למבקרים זרים בדרך של תיאורי כוכבים וכלי רכב שנעו באוויר ובחלל.
דוגמה אחת היא חזון המרכבה של יחזקאל הנביא המופיע בתנ"ך, שפון דניקן מפרשו כתיאור מפורט של נחיתת חללית.
השערותיו של פון דניקן הפכו פופולריות בארצות הברית לאחר תוכנית הטלוויזיה התיעודית ברשת NBC, "חיפוש אחר אסטרונאוטים עתיקים", בהנחיית רוד סרלינג, והסרט "מרכבות האלים".
מבקריו טוענים כי פון דניקן סילף נתונים, רבות מטענותיו היו בלתי מבוססות, וכי אף אחת ממסקנותיו המרכזיות לא אומתה.
הסדרה של זכריה סיטשין "יומני כדור הארץ", המתחילה ב"כוכב ה-12", סובבת סביב פרשנותו הייחודית לשומרית עתיקה וטקסטים מזרח תיכוניים, אתרים מגליתיים וחפצים מכל רחבי העולם.
הוא טוען שהאלים של מסופוטמיה העתיקה היו בעצם אסטרונאוטים מכוכב הלכת "ניבירו", וכי השומרים האמינו שהוא הכוכב ה-12 (כאשר השמש, הירח ופלוטו נחשבים ככוכבי הלכת) הקשור לאל מרדוך.
לדברי סיטשין, ניבירו ממשיך להקיף את השמש שלנו במסלול שאורכו 3,600 שנה.
האסטרונומיה המודרנית לא מצאה ראיות תומכות לטענותיו של סיטשין.
סיטשין טען שישנם טקסטים שומריים המספרים את הסיפור הבא:
משלחת של 50 אנונקי, תושביו של כוכב לכת בשם ניבירו, הגיעה לכדור הארץ לפני כ-400,000 שנים על מנת לכרות בו חומרי גלם, במיוחד זהב, ולהובילם חזרה לניבירו.
עקב גודלה הקטן של המשלחת, הם עייפו מהמשימה ויצרו על ידי הנדסה גנטית פועלים שיחליפו אותם בעבודה במכרות.
לאחר תהליכי ניסוי וטעייה רבים הם יצרו בסופו של דבר הומו סאפיינס: "אדפה" (דגם אדם) או האדם של המיתולוגיה המאוחרת יותר.
סיטשין טוען כי האנונקי היו פעילים בענייני בני האדם עד להרס תרבותם באסונות הגלובליים שהתרחשו בסיומו הפתאומי של עידן הקרח האחרון לפני כ-12,000 שנים.
בראותם כי בני האדם שרדו, ואילו כל מה שהם בנו נהרס, האנונקי עזבו את כדור הארץ לאחר שנתנו לבני אדם את ההזדמנות והאמצעים לשלוט בעצמם.
עבודתו של סיטשין לא קיבלה תמיכה מהזרם המרכזי במדע וספגה ביקורת נמרצות על ידי אנשי מקצוע שסקרו את השערותיו.
חוקר השפות שמיות מייקל ס.
הייזר אומר שרבים מהתרגומים של סיטשין של השומרית ומילות המסופוטמית אינם עולים בקנה אחד עם מילונים דו לשוניים בכתב יתדות המסופוטמי, אשר נכתבו על ידי סופרים אכדים עתיקים.
בספרם מ-1966 חיים תבוניים ביקום, האסטרופיזיקאים יוסף שקלובסקי וקרל סייגן הקדישו פרק לטיעונים שונים שמחייבים מדענים והיסטוריונים לשקול ברצינות את האפשרות שקשר עם חיים מחוץ לכדור הארץ התרחש במהלך ההיסטוריה המתועדת.
עם זאת, שקלובסקי וסייגן הדגישו כי רעיונות אלה היו ספקולטיביים ולא מוכחים.
שקלובסקי וסייגן טענו שנסיעה בין כוכבים במהירות גדולה ממהירות האור על ידי חוצנים מחוץ לכדור הארץ הייתה ודאית כאשר לוקחים בחשבון כי לחוצנים היו אותן טכנולוגיות שנוסדו או התאפשרו לבני האדם בסוף שנות ה-60 וכן את הנרטיבים הפרה-מדעיים לקשר עם זרים.
לדוגמה, סייגן מצטט את המשלחת 1786 של החוקר הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז, שיצרה את הקשר הראשון המוקדם בין התרבויות האירופיות ושבט הטלינגיט.
סיפור קשר זה נשמר כמסורת שבעל פה בידי שבט הטלינגיט, ונרשם לראשונה על ידי האנתרופולוג ג'ורג' ט.
אמונס יותר ממאה שנים לאחר התרחשותו.
למרות היותו חלק מהפרדיגמה תרבותית ורוחנית של שבט הטלינגיט, הסיפור מתאר במדויק את המפגש ב-1786. על פי סייגן, זו הוכחה כי בנסיבות מסוימות, קשר קצר עם תרבות זרה יתועד בצורת שחזור.
השחזור יסייע במידה רבה אם:
האירוע תועד בכתב מיד לאחר התרחשותו.
בעקבות האירוע חל שינוי משמעותי בחברה שנוצר איתה קשר.
לא נעשה כל ניסיון על ידי הציוויליזציה היוצרת קשר להסוות את מוצאה החוצני.
בנוסף, שקלובסקי וסייגן ציטטו את סיפורם של האואנים, אשר נחשבים לאלו שהורו והעבירו לשומרים הקדומים ידע בתחומי החקלאות המתמטיקה, והאמנויות, כדוגמה אפשרית של קשר חוצני בשל העקביות והפירוט של סיפור זה.
בספרו מ-1979, במוחו של ברוקה, סייגן הציע שהוא ושקלובסקי עוררו השראה לספרי אסטרונאוטים עתיקים בשנות ה-70, והביע את מורת רוחו מ-"פון דניקן וסופרים ביקורתיים אחרים" שבנו על רעיונות אלה לא כספקולציות אלא "כהוכחה בת תוקף של קשר עם חייזרים מחוץ לכדור הארץ".
סייגן טען שבעוד שאגדות רבות וחפצים מלאכותיים (רגילים ומחוץ למקום כביכול כאחד) הובאו לתמיכה בתאוריית החייזרים הקדומים, "מעט מאוד דורשים יותר מאזכורים אקראיים" ויכולים להיות מוסברים בקלות על ידי היפותזות קונבנציונליות יותר.
סייגן גם חזר על מסקנתו כי ביקורים קדומים של חייזרים בכדור הארץ הם אפשריים אך לא מוכחים, ואולי בלתי סבירים.
תנועות דתיות חדשות שונות, כולל כמה ענפים של התיאוסופיה, הסיינטולוגיה, הריאליזם, וכת שער גן עדן האמינו ומאמינים בקשר עתיק ועכשווי יומיומי עם חוצנים אינטליגנטיים.
רבות מדתות אלה רואות גם את הכתבים העתיקים וגם את הגילויים האחרונים במדע כקשורים לפעולות של חייזרים ממערכות שמש אחרות.
סוציולוגים ופסיכולוגים מצאו כי יש דמיון בין דתות UFO המצביע על כך שחברים בקבוצות הללו באופן מודע או בתת מודע נוטים לשייך קסם עם ממים של מדע בדיוני.
ראיות שהובאו על ידי חסידי האסכולה
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון נוהגים לצטט מיתולוגיות עתיקות על מנת לתמוך בתאוריית האסטרונאוטים העתיקים.
נקודת המבט שלהם מבוססת על הרעיון כי מיתוסי בריאה עתיקים של אלים שירדו מהשמים לכדור הארץ כדי ליצור את האנושות או ללמדה הם למעשה ייצוגים של מבקרים זרים, שהטכנולוגיה העדיפה שלהם גרמה לתפיסתם כאלים על ידי בני האדם.
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון מנסים לצייר אנלוגיה להתרחשויות בעידן המודרני, כאשר תרבויות מבודדות נחשפות לטכנולוגיה מערבית, למשל, בתחילת המאה ה-20, "כתות מטען" התגלו בדרום האוקיינוס השקט: תרבויות שהאמינו כי ספינות מערביות שונות והמטען שלהם נשלחו מהאלים כהתגשמות של נבואות הנוגעות לשובם.
המיתוס השומרי הקדום של אנומה אליש, אשר חקוק על לוחות בכתב יתדות שנמצאו בספריית אשורבניפל, מספר כי המין האנושי נוצר כדי לשמש אלים נקראים "אנוננקי".
תומכי התאוריה מאמינים כי האנוננקי היו חייזרים ענקיים שהגיעו לכדור הארץ לכרות זהב עבור כוכב הבית שלהם.
על פי סיפור אנומה אליש, האנוננקי הבינו כי כריית הזהב גובה מהם מחיר קריטי להישרדות הגזע שלהם, ולכן יצרו את המין האנושי כדי שישמשו כעובדי כרייה במקומם.
במיתולוגיה ההינדואית, האלים והאווטארים שלהם נוסעים ממקום למקום בכלי טיס (שלרוב נקראים "מרכבות מעופפות", "מכוניות מעופפות" או וויאמנה).
יש הרבה אזכורים של מכונות המעופפות אלה בראמאיאנה, המתוארכת למאה ה-4 או ה-5 לפנה"ס.
ספר 6, קאנטו 523, מכונית הקסם:
אריך פון דניקן דן בראמאיאנה ובוויאמאנה בפרק 6 של מרכבות האלים ומציע שהיו "רכבי חלל".
כדי לתמוך בהיפותזה שלו, הוא מציע ציטוט שלדבריו לקוח מתרגום מ-1889 של המהאבהארטה ידי ק.
רוי: "בהימה טס עם הוויאמנה שלו על קרן עצומה שהייתה מבריקה כמו השמש ועשתה רעש כמו רעם סערה".
חסידי תאוריית האסטרונאוטים העתיקים מאמינים כי ציורי מערות של שבטי ההופי שנמצאו במדבר בדרום מערב אמריקה, קושרים את מקורות השבט עם "אנשי כוכבים" (המכונים לעיתים "קאצ'ינאס").
הם מצביעים על תחריטים דומים שנמצאו במערות על פני כדור הארץ כעדות לכך שחייזרים ביקרו בתרבויות עתיקות רבות ושונות.
הם טוענים, כי ציורי ההופי מתארים מגע עם "ישויות מהחלל שאינם אלים, אבל הביאו ידע מכוכב אחר".
תמיכה אמנותית אחרת לאסכולת האסטרונאוט הקדמון נראתה בציורי מערות מהתקופה הפלאוליתית.
הוונדג'ינה באוסטרליה ובציורי הסלע בוואל קמוניקה, באיטליה מציגים דמויות שיש בהן דמיון במראה ובלבוש לאסטרונאוטים בני המאה ה-20 והמאה ה-21. התומכים בתאוריית האסטרונאוטים העתיקים מפרשים ציורי דמויות בעלי ראש בצורת כיפה כיצורים חובשי קסדות חלל, וטוענים כי יש בכך כדי להוכיח שחוצנים ביקרו בכדור הארץ ויצרו קשר עם האדם הקדמון.
תמיכה נוספת לתאוריה מצויה באמנות ימי הביניים והרנסאנס המציגה יצירות שאפשר לראות כמייצגות צלחות מעופפות.
הדבר מראה לפי חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון שיוצרי האנושות שבו כדי לבדוק את היצירה שלהם.
קווי נסקה הם ציורי קרקע ענקיים החרוטים בקרקע המדבר בדרום פרו.
חלקם מעוצבים כדמויות בעלי חיים ובני אדם, בעוד שהם פשוט קווים ישרים הנמתחים לאורך מטרים רבים.
כדמויות שעוצבו כך שניתן יהיה לראותן מגובה רב, הם נקשרו עם אסכולת האסטרונאוט הקדמון.
אריך פון דניקן (1970), אומר כי קווי נסקה והדמויות נעשו "על פי הוראות ממטוסים" ומציע כי הקווים הרחבים יותר עשויים להוות מסלולי נחיתה עבור חלליות.
עם זאת, פרופסור ג'ו ניקל מאוניברסיטת קנטקי, במסגרת ניסוי שערך, יצר מחדש את אחת הדמויות באמצעות יתדות ומיתרי עץ בלבד.
בפרק של חייזרים מן העבר, הוצע שהנסקה זכו לביקור של חייזרים בעבר, ואחרי שהם עזבו, הם ציירו את דמויות הענק כדי לנסות ולמשוך אותם בחזרה לכדור הארץ.
הראיות הפיזיות המוכיחות לכאורה את תאוריית האסטרונאוטים העתיקים כוללות חפצים מלאכותיים שנתגלו במצרים (ציפור סקארה) בקולומביה ובאקוודור, ודומים מאוד למטוסים ודאונים מודרניים, לעומת זאת, הזרם המרכזי בארכאולוגיה מפרשם כעיצובים המייצגים ציפורים וחרקים.
הראיות כביכול לחייזרים קדומים כוללות מונומנטים עתיקים וחורבות מגליתיות כמו הפירמידות בגיזה שבמצרים, מאצ'ו פיצ'ו בפרו, בעלבכ בלבנון, המואי של אי הפסחא וסטונהנג' באנגליה.
טענות אלה נדחו על הסף על ידי הזרם המרכזי בארכאולוגיה.
חלק מהארכאולוגים השתתפו בניסויי העברת מגליתים גדולים.
ניסויים אלו הצליחו להזיז מגליתים במסה של עד 40 טון.
מסקנת הארכאולוגים הייתה כי עם כוח עבודה גדול יותר ניתן יהיה לגרור מגליתים כבדים יותר וכל זאת על ידי שימוש בכלים ובטכנולוגיה שהיו ידועים בעת העתיקה.
טענות מסוג זה אינן ייחודיות בהיסטוריה, לעומת זאת, חשיבה דומה מסתתרת מאחורי הפלא של מבנים דמויי ציקלופים בערי יוון המיקנית, אשר ב"ימי החשיכה של יוון", היו מקור לאמונה כי ציקלופ ענק בנה אותם.
מספר תרבויות עתיקות, כמו מצרים העתיקה וכמה שבטים אינדיאנים, האריכו באופן מלאכותי את הגולגולות של ילדיהם.
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון מציעים כי הדבר נעשה כדי לחקות את המבקרים מחוץ לכדור הארץ, שהם ראו כאלים.
בין השליטים העתיקים המתוארים עם גולגולות מוארכות אפשר למצוא את פרעה, אחנתון ונפרטיטי.
עובדה ידועה היא כי החייזרים האפורים, שתוארו על ידי אנשים הטוענים כי נחטפו על ידי חוצנים, בעלי צורת ראש דומה.
בתוכנית חייזרים מן העבר הוצע כי בעלי הגולגולות הגדולות ביותר היו יצורי כלאיים של חוצנים ובני אדם.
אלפורד, המחבר של "Gods of the New Millennium" (1996), היה חסיד של תאוריית האסטרונאוטים העתיקים.
חלק גדול מעבודתו נשען על ההשערות של זכריה סיטשין.
עם זאת, לאחר ניתוח מעמיק יותר הוא הטיל דופי בהיפותזה של סיטשין, וקבע כי: "אני נמצא עכשיו בתקיפות בדעה, כי אלים אלה היו למעשה האנשה של השמיים הנופלים, או במילים אחרות, ירידתם של האלים הייתה תרגום פיוטי של מיתוס המבול שעמד בלבן של דתות המזרח הקדומות".
קהילת הבריאתנות הנוצרית היא אחת המבקרות הגדולות של אסכולת האסטרונאוט הקדמון.
בריאתן גיל העולם הצעיר, הסופר קליפורד א.
וילסון פרסם את הספר "התרסקות המרכבות" (1972) שבו הוא ניסה לערער על כל הטענות שהועלו בספרו של אריך פון דניקן, מרכבות האלים.
בכתבה משנת 2004 במגזין סקפטי, טוען הסופר ג'ייסון קולאביטו כי ספריו של פון דניקן הם פלגיאטים וכי רבים מהמושגים בספריו לקוחים מהספר "הבוקר של הקוסמים" ("Le Matin des Magiciens"), בעוד שספר זה עצמו הושפע במידה רבה מ"המיתוס של קת'ולהו" מאת ה.פ.
מאוחר יותר הוא הרחיב טענה זו בספרו כת האלים החייזרים: ה.פ.
תאוריית החייזרים הקדומים שימשה כרקע או נושא מרכזי ביצירות רבות בדיוניות כמו הסיפור הקצר של ה.פ.
חייזרים מן העבר היא סדרת טלוויזיה שהמשתתפים הקבועים בה הם התומכים העיקריים של אסכולת האסטרונאוט הקדמון, כגון ג'ורג'יו א.
טסוקלוס, דייוויד צ'ילדרס, אריך פון דניקן, סטיבן גריר וניק פופ.
סדרת משחקי Assassin's Creed הציגה בסיפור המסגרת שלה חייזרים קדומים שהיו קיימים עוד משחר האנושות ושעונים לשם "בני האיסו".
לפי נרטיב הסיפור, הם שיעבדו את האנושות, עד אשר אסון בטקטוניקת הלוחות גרם להכחדתם.
חייזרים מן העבר היא תוכנית טלוויזיה אמריקאית של ערוץ ההיסטוריה, לה 20 עונות, והיא משודרת מאז 2010 ועד היום (2024).
התוכנית אשר הופקה על ידי חברת "פרומתאוס בידור", מציגה היפותזות החל מהמיתולוגיות ועד לתאוריית האסטרונאוטים הקדומים ומציעה כי טקסטים היסטוריים, ממצאים ארכאולוגיים ואגדות עממיות, מכילים לכאורה עדויות לקשר בין האדם לבין חוצנים אשר ביקרו בכדור הארץ.
התוכנית זכתה לביקורת נוקבת מצד מדענים על שימוש בפסאודו-מדע (מלטינית: מדע-בדייה) ובפסאודו-היסטוריה (היסטוריית-כזב) והצגתן בתור עובדות, על אף שהן לא-עובדתיות כלל.
הפיילוט של הסדרה, דה פקטו, היה במסגרת תוכנית ספיישל בשם זהה ששודרה ב-8 במרץ 2009. מלבד העונה הראשונה בה כל פרק היה באורך של 90 דקות, כל פרק אורך 42 דקות.
עונתה ה-15 במספר עלתה לשידור ב-24 בינואר 2020.
המפיק בפועל של הסדרה הוא קווין ברנס, שגם ביים וכתב את פרק הפיילוט.
טסוקלוס משמש כיועץ הפקה והופיע על המסך בפיילוט.
תורמים משמעותיים אחרים לתוכנית היו אריך פון דניקן אשר הופיע בפרק הפיילוט וחוקר העב"מים סקוט ס.
ליטלטון אשר שימש כיועץ מומחה לתוכנית עד מותו ב-2010.
מנחה תוכנית הטוק שואו הרדיופונית ג'ורג' נורי דיבר בחמישה פרקים, כולל הפיילוט.
הכומר בארי דאונינג, הידוע בתיאור המלאכים המופיעים בתנ"ך כאסטרונאוטים קדומים, הציע את נקודת המבט שלו בפרק הפיילוט.
הפסיכולוג ג'ונתן יאנג, אשר מביא את נקודת המבט המיתולוגית, הופיע בכל אחד מפרקי הסדרה למעט הפיילוט.
סופר ההיסטוריה האלטרנטיבית דייוויד האטצ'ר צ'יילדרס, מדבר לעיתים קרובות ברוב הפרקים.
כמה מבקרים אפיינו את התוכנית בתיאורים הבאים: "מופרכת", "מאוד ספקולטיבית", ו"פירוט של תאוריות פרועות הטוענות כי חייזרים הסתובבו באופן חופשי בכדור הארץ בימי קדם".
רבים מהרעיונות שהוצגו בתוכנית לא מקובלים על הקהילה המדעית, וזכו לביקורת פסאודו-מדע ו-פסאודו-היסטוריה.
פריץ איבחן כי לפסאודו-מדע כגון תיאורית האסטרונאוטים הקדומים המוצעת על ידי פון דניקן והתוכנית "חייזרים מן העבר" יש פופולריות מחזורית בארצות הברית המופיעה בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה: "בתרבות פופ עם זיכרון קצר ותיאבון רעבתני, חייזרים, פירמידות ותרבויות אבודות ממוחזרות כמו אופנה".
אחד התורמים למגזין פורבס בראד לוקווד, ביקר את הסדרה בקובעו כי היא משמשת דוגמה להפיכתו של ערוץ ההיסטוריה לערוץ של "תוכניות המוקדשות למפלצות, חייזרים ומזימות", וציין כי "חייזרים מן העבר" היא תוכנית המעדיפה בידור על פני אמינות".
גם הארכאולוג קית' פיצפטריק-מתיוס ביקר את ערוץ ההיסטוריה עבור "התייחסות לשטויות (חייזרים עתיקים) כאילו היו עובדה".
סופר המדע בריאן סוויטק היה ביקורתי מאוד כלפי הסדרה, במיוחד על הפרק שהציע כי "החייזרים השמידו את הדינוזאורים כדי לפנות מקום למין שלנו".
הוא אפיין את התוכנית בשם "חלק מהרפש הרעיל ביותר שנמצא אי פעם בבור ללא תחתית הקרוי טלוויזיה".
בתוכנית האנימציה סאות' פארק יצרו פרודיה על התוכנית הזו בפרק "חג ההודיה בערוץ ההיסטוריה" (11 בנובמבר 2011, פרק 15.13).
המבקר ראמזי איסלר העיר "פרק זה היה מוכוון מטרה כלפי "חייזרים מן העבר" במיוחד", ותיאר את תוכנית האנימציה כ"סאטירה מושלמת על הסדרה המגוחכת הזו, כולל אמנות הפוטושופ של תמונות החייזרים בשחור-לבן וראיונות עם אנשים בעלי סמכות מפוקפקת".
ביוני 2011, במהלך ריאיון ל"רולינג סטון", הזמרת קייטי פרי העירה כי נהייתה אובססיבית כלפי הסדרה, באומרה, "כשמדברים בסדרה על אנשי השמים, איך כולם הגיעו מהשמיים ואיך הפירמידות במצרים שימשו לתצפיות כוכבים, זה יותר מידי בשבילי.
זה מחבר את כל הנקודות.
זה דופק את הראש שלי".
במרץ 2012, במהלך הופעתה בתוכניתה של אלן דג'נרס, ציינה השחקנית מייגן פוקס שהיא אוהבת את "חייזרים מן העבר".
אלן הסכימה שהתוכנית והתאוריות העולות בה "מעוררות מחשבה".
חייו של כבאי אמריקאי הוא סרט קולנוע אמריקאי עלילתי קצר אילם בשחור-לבן, שביים אדווין ס.
פורטר עבור חברת ההפקות של תומאס אדיסון.
הסרט צולם בסוף שנת 1902 והופץ בתחילת שנת 1903. זהו אחד מסרטי הקולנוע העלילתיים האמריקאים המוקדמים, המציג הצלה של אישה וילד מבניין בוער.
עלילת הסרט דומה לזה של הסרט האנגלי "!Fire", בבימויו של ג'יימס ויליאמסון.
חייו של כבאי אמריקאי הוא סרט המשלב מספר חידושים בטכניקות הקולנוע של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. באופן ספציפי יותר, פורטר בונה סיפור רציף באמצעות שבע סצנות, הכוללות בסך הכל תשעה שוטים:
כבאי ישן וחולם על אישה וילד.
קלוז אפ על מכשיר אזעקת אש בניו יורק.
חדר המגורים של הכבאים, אשר בקומה השנייה של תחנת כיבוי האש.
טכניקת בניית מרחבי חלל וזמן באופן שכזה בקולנוע לא הומצאה על ידי פורטר, אבל הוא זה שלראשונה מיקסם את הטכניקה הזו, ואף פיתח אותה בסרטו המפורסם יותר משנת 1903, "שוד הרכבת הגדול".
צ'ארלס מוסר, חוקר קולנוע, מציין כי סרט זה מייצג את השינוי בזמן של תפקידם החברתי של הכבאים.
במשך תקופה ארוכה, סרט זה נחשב לבעל סגנון עריכה יוצא דופן משלו, שנחשב לדוגמה המוקדמת ביותר שיש לעריכה צולבת, בעיקר בסצנות האחרונות של הסרט - ההצלה של האישה והילד שלה.
על בסיס זה, פורטר נודע כעורך חדשני.
עם זאת, מחקר שנערך בספריית הקונגרס טוען כי גרסת הסרט, הכוללת עריכה צולבת, היא גרסה שנערכה מחדש, במועד לא ידוע שלאחר המועד המקורי של הפצת הסרט בשנת 1903, וכי בגרסתו המקורית, היו מעט, אם בכלל, שימושים בטכניקות עריכה חדשניות.
בגרסה המקורית, צילום פנים הבית הבוער מוצג קודם כל, ובשלמותו - כבאים עולים על סולם, נכנסים לחדר בוער דרך החלון, מחלצים אישה ותינוק, ולאחר מכן מכבים את האש עם צינור.
בשוט שלאחר מכן ישנה חזרה על אותן הפעולות בדיוק, אך הפעם הן מצולמות בצילום חוץ של חזית הבניין.
צ'ארלס מוסר תיעד את ההיסטוריה של מחלוקת זו בתוכנית הטלוויזיה Before the Nickelodeon, והגיע למסקנה כי גרסת הסרט, המכילה את הפעולה החוזרת על עצמה, הייתה זו שפורסמה בשנת 1903.
חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי הוא מחזה באורך ½8 שעות, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
המחזה הוצג בשני חלקים, הראשון באורך 4 שעות עם הפסקה של 15 דקות, והחלק השני באורך ½4 שעות עם שתי הפסקות בנות 12 דקות.
בתחילה הוצג המחזה בשני ערבים רצופים, או בשלמותו החל משעות אחר הצהריים ועם הפסקה לארוחת ערב.
בטלוויזיה שודר המחזה בארבעה חלקים.
הצגת הבכורה הייתה ב-5 ביוני 1980. המחזה הוצג במשך שמונה שבועות בתיאטרון אלדוויץ', וכשהחלק הראשון הוצג בכמה לילות והחלק השני בלילות אחרים.
שני החלקים הוצגו יחד בהצגות יומיות ובהופעה בערבים.
המחזה הוצג מחדש באלדוויץ' במשך שמונה שבועות נוספים בעונת הסתיו של שנת 1980, ובעונת האביב של 1981. אחר כך צולמה ההצגה לטלוויזיה בתיאטרון אולד ויק.
ב-1981 בעונת הסתיו הועלתה ההצגה בברודוויי.
ב-1985 הוצג המחזה מחדש עם צוות שחקנים אחר בתיאטרון רויאל שייקספיר בסטרטפורד, ויצא לסיור הופעות בלוס אנג'לס ובברודוויי.
המחזה הוא עיבוד של המחזאי דייוויד אדגר לספר "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס.
את המחזה ביימו ג'ון קיירד וטרוור נאן.
את המוזיקה והשירים כתב סטיבן אוליבר.
מעצבי התפאורה היו ג'ון נפייר ודרמוט הייז.
ב-4 באוקטובר 1981 הועלה המחזה בתיאטרון פלימות' בברודוויי והוצג עד 3 בינואר 1982. הפקה מחודשת של המחזה הועלתה ב-1986 בברודוויי ובסיור הופעות בארצות הברית.
ב-2006 עד 2008 הועלתה הפקה מחודשת של המחזה בגרסה מקוצצת.
כל השחקנים פרט לריס גילמו מספר דמויות.
בנובמבר 1980 הוחלפו חלק מהשחקנים, פולטון מק'קיי שיחק בתפקיד סקווירס, אמילי ריצ'רד שיחקה בתפקיד קייט ניקלבי וכריסטופר בנג'מין בדמות קראמלס.
פולטון מק'קיי וטימותי ספול עזבו את הלהקה כשההצגה הועלתה בברודוויי והוחלפו על ידי אלן ארמסטרונג ואיאן מקניס בהתאמה.
בקיץ 1981 עם סיום ההופעות בתיאטרון אלדוויץ הועברה ההצגה לתיאטרון אולד ויק והמחזה צולם למיני-סדרה בת ארבעה חלקים עבור ערוץ 4 ורשת"Mobil Showcase Network".
הסדרה שודרה בארצות הברית בינואר 1983.
אחרי הרויאל שייקספיר קומפני הופק המחזה בשלמותו פעמיים על ידי להקות תיאטרון אמריקאיות.
פסטיבל התיאטרון "The Great Lakes" חידש את המחזה ב-1982 וב-1983 בבימוים של אדוארד סטרן ורוברט לנקסטר.
התיאטרון הרפרטוארי של קנזס סיטי העלה את המחזה ב-1983 בבימוים של ג'יימס אסאד ולאון רובין.
בינואר 1986 הועלה המחזה בתיאטרון רויאל שייקספיר בסטרטפורד-אפון-אייבון.
הפקה שנייה בברודוויי הוצגה מ-24 באוגוסט 1986 עד 12 באוקטובר 1986 בתיאטרון ברודהרסט והייתה מועמדת לפרס טוני להפקה המחודשת הטובה ביותר.
על אף ההצלחה של המחזה, בגלל אורכו וצוות השחקנים הגדול שנדרש, מיעטו לחדש אותו.
ב-2006 הכין המחזאי אדגר גרסה מקוצרת של המחזה עבור פסטיבל התיאטרון בצ'יצ'סטר.
הפקה זו הוצגה בדצמבר 2007 ובינואר 2008 בתיאטרון גילגוד בווסט אנד.
גרסה זו הופקה בארצות הברית בפסטיבל שייקספיר בקליפורניה, והוצגה בתיאטרון "ליריק סטייג' קומפני" בבוסטון מאוקטובר עד דצמבר 2010.
1980 פרסי אוליבייה: מחזה השנה; במאי השנה; מעצב השנה; שחקן השנה במחזה חדש לרוג'ר ריס; שחקן השנה בתפקיד משנה לדייוויד תרלפול; שחקנית השנה בתפקיד משנה לסוזן ברטיש
1982 פרסי טוני: המחזה הטוב ביותר, ההופעה הטובה ביותר בתפקיד ראשי במחזה לרוג'ר ריס
1982 חוג מבקרי התיאטרון של ניו יורק: פרס למחזה הטוב ביותר
1987 פרס טוני להפקה מחודשת של מחזה הטובה ביותר
"חייך וחיי" הוא שיר שנכתב על ידי דודו ברק, הולחן על ידי בעז שרעבי ועובד על ידי אלברט פיאמנטה.
השיר בוצע על ידי בעז שרעבי בפסטיבל הזמר והפזמון 1972, והגיע למקום השני.
הוא יצא לאור במאי 1972 כסינגל מתוך אלבומו השני של בעז שרעבי.
השיר בגרסת הכיסוי של ריטה וגידי גוב יצא לאור בספטמבר 1997, עובד על ידי רמי קלינשטיין ונכלל באלבום של גידי גוב "שירים מלילה גוב: האוסף השני" ובאלבום האוסף של ריטה.
השיר בוצע לראשונה במסגרת תוכנית הטלוויזיה "לילה גוב" של גידי גוב.
ביצועים נוספים לשיר כוללים את אלה של אורנה ומשה דץ ונכלל באלבומם "אריס-משל יווני", של עמוס ברזל ושל הצמד זיווה ואילן.
חייו הסודיים של וולטר מיטי הוא סרט קומדיה אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1947, בהפקתו של סמואל גולדווין, עם דני קיי ווירג'יניה מאיו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על סיפור קצר של ג'יימס ת'רבר משנת 1945. בשנת 2013 הפיק נכדו של סמואל גולדווין, רימייק שקשור לסיפור ולגרסה הראשונה רק בשם.
העלילה היא על אדם בעל דמיון מפותח שחייו נעים בין המציאות לדמיון.
גם בסרט עצמו קשה לפעמים להבדיל בין המציאות לדמיון.
וולטר מיטי (דני קיי), עובד כמגיה בחברת "פירס" המוציאה לאור חוברות של ספרות זולה.
הוא גר עם אימו (פיי ביינטר) ששולטת עליו ומתייחסת אליו כאל ילד קטן, דואגת שישתה חלב לפני השינה ומניחה במיטתו בקבוק מים חמים.
וולטר מאורס לגרטרוד (אן רת'רפוד) אך בדמיונותיו הוא מאוהב באישה אחרת.
הבוס שלו, מר פירס (ת'רסטון האל), כועס עליו בגלל התנהגותו המוזרה אבל מעריך אותו בגלל דמיונו הפרוע שמשמש חומר לחברות של החברה.
גרטרוד, אימה ואימו מנדנדות לו כל הזמן והוא בורח לפיכך לעולם הדמיון.
טייס בחיל האוויר המלכותי, אלוף הפלות שמטוסו מכוסה בצלבי קרס על כל המטוסים הגרמניים שהפיל.
קברניט ספינה שמצליח לנווט אותה בסערה קשה.
כירורג שמצליח להציל מנותח לאחר ששאר המנתחים נכשלו.
שחקן פוקר מעולה שמנצח את כולם וזוכה להערצת יפהפייה
אקדוחן במערב הפרוע שמצליח לחסל יריב מסוכן.
יום אחד הוא נתקל באוטובוס באישה יפה אותה ראה בדמיונותיו.
היא מזדהה בשם רוזלינד (וירג'יניה מאיו) ומבקשת שיעזור לה כי עוקבים אחריה.
היא מספרת לו שבמלחמת העולם השנייה החביא דודה פיטר (קונסטנטין שיין) באמסטרדם, אוצרות אמנות כדי למנוע מהנאצים להחרים אותם.
רשימת מקומות המטמון נמצאת בפנקס שחור שנמצא ברשותה.
כאן מתחיל מרדף מטורף בין חבורת הפושעים אחרי וולטר ורוזלינד.
וולטר מתחבא בחנות לאופנת נשים, צופה בתצוגת כובעים של אנטול מפריז ושר עליו שיר מצחיק.
למקום עבודתו מגיע אדם עם פרצוף מאיים בשם ד"ר הולינגשד (בוריס קרלוף).
הוא דורש ממיטי את הפנקס וזה בורח דרך החלון (כמו בסרט "" של הרולד לויד).
לבסוף הם תופסים את מיטי ורוזילנד אך מיטי מצליח להתחמק ולהגיע לטקס חתונתו.
בטקס החתונה שלו עם גרטרוד, הוא מתבונן בה ופניה מתחלפות לאלה של רוזלינד.
במקום טבעת הוא מוצא בכיסו עגיל שרוזלינד נתנה לו ומבין שזה לא היה דמיון.
הוא בורח מן הטקס, מתגנב לבית של פיטר, משחרר את רוזלינד ושניהם מתגברים על הפושעים עד שמגיעה משטרה.
גם הבוס ושלוש הנשים מגיעות וגוערים בו אך הוא מקבל אומץ וצועק עליהם.
הבוס שלו מרוצה מכך וממנה אותו לשותף בחברה.
מיטי ורוזלינד מתבוננים בשמחה בחדר המרווח החדש של המנהל המשותף.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדני קייוולטר מיטיכותב ספרות זולהוירג'יניה מאיורוזלינד ון הורןפיי ביינטרגב' מיטיאמא של וולטרבוריס קרלוףד"ר הולינגשדפסיכיאטר/עברייןאן רתרפורדגרטרודארוסתו של וולטרת'רסטון האלברוס פירסהבוס של וולטרגורדון ג'ונסטאבימחזר של גרטרודפריץאנטולאמן כובעי נשיםקונסטנטין שייןפיטר ון הורןראש הכנופיה
חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי הוא עיבוד בן תשע שעות לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
הסרט צולם בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית שהועלתה בתיאטרון אולד ויק בלונדון עבור 'ערוץ 4', שזו הייתה הפקת הדרמה הראשונה שלו בעת שהחל לשדר באותה עת.
רוג'ר ריס – ניקולס ניקלבי
אמילי ריצ'רד – קייט ניקלבי
ג'יין דאונס – גברת ניקלבי
ג'ון וודוויין – ראלף ניקלבי
אדוארד פתרברידג' – ניומן נוגס
סוזאן ברטיש – פאני סקווירס
בוב פק – ג'ון ברודי
ניקולס גקס – לורד וריסופט
כריסטופר בנג'מין – וינסנט קראמלס
דייוויד לויד מרדית' – צ'ארלס צ'יריבל
כריסטופר רייבנסקרופט – פרנק צ'יריבל
ג'פרי דנץ' – ארתור גרייד
לוסי גאטרידג' – מדליין בריי
ההפקה זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית מיני-סדרה מצטיינת.
עוד הייתה הסדרה מועמדת לפרס אמי בקטגוריות עיצוב השיער, עיצוב אמנותי, עיצוב גרפי, וכותרות הפתיחה.
רוג'ר ריס היה מועמד לפרס השחקן המצטיין במיני-סדרה או סרט.
דייוויד תרלפול היה מועמד לפרס שחקן המשנה המצטיין במיני-סדרה או סרט, והמחזאי דייוויד אדגר היה מועמד לפרס התסריט במיני-סדרה, סרט או תוכנית ספיישל.
חייהם הסודיים של הצמחים היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC שקוריינה בידי המגיש הבריטי דייוויד אטנבורו.
הסדרה עוסקת בחיי הצמחים לאורך העולם והאתגרים עימם הם מתמודדים ובחלק מהפרקים גם בפטריות ואצות.
לצורך צילום הצמחים השתמשו בשיטות של הנפשה ממוחשבת ושל סטופ מושן ובחלק מהמקרים גם במערכת בקרת תנועה בצילום.
סדרה זו הופקה לצד סדרות על חיי בעלי חיים שונים (כמו חיי הציפורים, חיי היונקים והחיים במקפיא), במהלך ינואר עד פברואר 1995 והיא כוללת 6 פרקים באורך 50 דקות.
היא זכתה ב-1995 בפרס פיבודי.
מטיילים: הפארק הראשון מתאר את יכולתם של כמה צמחים להניע את עצמם.
גדלים: הפרק מציג איך הצמחים מנצלים את אור השמש לגדילתם.
עם זאת חלק מהצמחים טורפים בעלי חיים כמו הדיונאה, הנבלית (Sarracenia) ובבורניאו כדנית מהמין Nepenthes rajah בעלת מלכודת צוף שיכולה לטרוף מכרסמים קטנים.
פורחים: הפרחים נוצרו כדי לתרום להאבקה בין האבקה לעלי ומושכים חיות יונקי צוף לעברם בצורת צוף מתוק.
מספר עופות כמו צופיות וקוליבריים עוזרים לצמח ומעט מיני יונקים וזוחלים אך בעיקר מיני חרקים כמו הגנציאנה ודבורת העץ, סחלביים המפתים חרקים באמצעי הטעיה והלוף ממין Helicodiceros muscivorus המושך זבובים בעזרת ריח בשר נרקב, כולא אותם בתוכו ובבוקר משחרר אותם מלאי אבקה.
לבסוף נראה הפרח הגדול ביותר - לוף ענק.
המאבק החברתי: הפרק מציג את התחרויות בין צמחים.
סערה מ-1987 גרמה לפגיעה בעצים רבים שנפלו אך היוותה הזדמנות לזרעים רבים לשגשג ולגדול לעבר האור.
חיים ביחד: הפרק מציג יחסי סימביוזה בין צמחים לחיות שונות.
שורדים: הפרק האחרון מציג צמחים החיים בתנאים קשים ביותר.
עם זאת יש סכנת אחת קשה ביותר לצמחים כיום - פגיעה אנושית באמצעות כריתת יערות, זיהומים, הרעלות ושריפות היכולות לגרום לנזק גדול בהרבה.
חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה תקופתית משנת 1939 בבימויו של מייקל קורטיז, עם בטי דייוויס, ארול פלין ואוליביה דה הבילנד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "אליזבת המלכה" של מקסוול אנדרסון (1930).
הדמויות אמיתיות אבל העלילה פיקטיבית ומתרכזת בקשרי האהבה והשנאה שהיו בין הרוזן מאסקס למלכה אליזבת הראשונה שהייתה מבוגרת ממנו ב-32 שנים.
דייוויס הייתה בת 31 ושיחקה מלכה בת 63. ב-1955 שיחקה שוב בתפקיד המלכה אליזבת הראשונה בסרט "המלכה הבתולה" ואז גילה התאים יותר לתפקיד.
זה סרטה הראשון של בטי דייוויס בצבע.
שנת 1596 לונדון, רוברט דברו, הרוזן מאסקס (ארול פלין) רוכב בראש חייליו לאחר שהביס את הצי הספרדי בקדיס כשהמוני התושבים מריעים לו בדרכו לארמון וויטהול, שם מחכה לו המלכה אליזבת.
רוברט הוא צעיר ויפה תואר והמלכה זקנה ולא יפה.
פנלופה (אוליביה דה הבילנד) היא אחת ממלוות המלכה והיא מאוהבת ברוברט.
במקום לשבח אותו, המלכה גוערת בו מדוע לא הצליח לתפוס את האוצר הספרדי.
היא גם חוששת מפניו בגלל הפופולריות שלו.
היא מעלה בדרגה את יריביו - סר רוברט ססיל (הנרי דניאל), ויליאם ססיל (הנרי סטיפנססון) ווולטר ראלי (וינסנט פרייס).
רוברט הנפגע פונה אחורה עם גבו למלכה.
היא עוצרת בעדו וסוטרת לו לעיני כולם.
רוברט חוזר לאחוזתו באסקס ורק יועץ המלכה, פרנסיס בייקון (דונלד קריספ) נשאר נאמן לו ומזהיר אותו לא להסתכסך עם המלכה.
מרד בראשות הרוזן מטיירון (אלן הייל) פורץ באירלנד והצבא האנגלי מתקשה לדכא אותו.
אליזבת מזמנת את רוברט ומתכוונת למנות אותו למפקד החימוש והתחזוקה של הצבא (Master-General of the Ordnance) כדי שיהיה קרוב אליה כי היא נמשכת אליו אבל יריביו מתגרים בו ומכוונים אותו לרצות לעמוד בראש חיל המשלוח למיגור המרד באירלנד.
המלחמה באירלנד נוטה לצד המורדים.
הם מזנבים באנגלים ורוברט שולח מכתבים לאליזבת לשם עזרה בציוד ותחמושת אך לא נענה.
פנלופה בהשפעת יריביו של רוברט משמידה את המכתבים בין אליזבת ורוברט.
לבסוף מקבל רוברט מכתב לחזור לאנגליה.
הוא מסרב ופותח בהתקפה אך המורדים שורפים את המחנה שלו עם כל האספקה והוא נכנע וחוזר עם חייליו לאנגליה.
רוברט שמגיש נבגד נכנס עם חייליו לארמון וויטהול.
הוא אומר למלכה שהעם אוהב אותו ומבקש למלוך ביחד אתה.
הם מתחבקים ומתנשקים ואליזבת מסכימה לדרישתו ומבקשת שחייליו ייצאו מהארמון ויתפרקו מנשקם.
הוא מאמין לה ואז הוא נאסר ונדון להוצאה להורג בעריפת ראש בגרזן.
לפני ההוצאה להורג היא מזמנת אותו ואומרת לו שאף על פי שהיא אוהבת אותו יש לה מחויבות יותר לאנגליה.
הוא אומר לה שתמיד יהיה לה לסכנה וזה חורץ את גורלו למוות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותבטי דייוויסאליזבת ה-Iמלכת אנגליהארול פליןהרוזן מאסקסאוליביה דה הבילנדפנלופהמלוות המלכהדונלד קריספפרנסיס בייקוןיועץ המלכהוינסנט פרייססיר וולטר ראליהנרי דניאלסר רוברט ססיליועץ המלכההנרי סטיפנסוןויליאם ססיליועץ המלכהאלן היילהרוזן מטיירוןמצביא אירי
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - צבע
מועמדות לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר
חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים היא ביוגרפיה של הפילוסופים היוונים, שנכתבה ביוונית ככל הנראה במאה ה-3, ומיוחסת לדיוגנס לארטיוס.
כתבי היד הקיימים העתיקים ביותר מתוארכים לסוף המאה ה-11 ועד תחילת המאה ה-12.
החיבור "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים" מתיימר לספק דיווח על חייהם ואמרותיהם של הפילוסופים היוונים.
ליצירה אין כותרת מדויקת בכתבי היד והיא מופיעה בצורות ארוכות שונות.
למרות שזה במקרה הטוב אוסף לא ביקורתי ולא פילוסופי, ערכו בכך שהוא נותן לנו תובנה על חייהם הפרטיים של חכמי יוון, מה שהביא את מישל דה מונטן לכתוב שהוא מצטער שבמקום לארטיוס אחד לא היו תריסר כמותו.
מצד שני, חוקרים מודרניים יעצו לטפל בזהירות בעדותו של דיוגנס, במיוחד כאשר הוא לא מציין את מקורותיו.
חשיבותו של דיוגנס גדולה הרבה יותר מסגולותיו, בעיקר בגלל האובדן של אוספים מוקדמים יותר, שעליהם גם דיוגנס הסתמך, כמו שושלות הפילוסופים והחיבורים של דיוקלס ממגנסיה .
כיוון שכך חיבורו של דיוגנס נותר המקור הרציף העיקרי להיסטוריה של הפילוסופיה היוונית.
לארטיוס עוסק בנושא שלו בשתי חטיבות שאותן הוא מתאר כאסכולות האיונית והאיטלקית .
הביוגרפיות של הראשונה מתחילות עם אנכסימנדרוס ומסתיימות עם קליטומאכוס, תאופרסטוס וכריסיפוס מסולי; החטיבה השנייה מתחילה בפיתגורס ומסתיימת באפיקורוס.
האסכולה הסוקרטית על ענפיה השונים, מסווגת עם היונית, בעוד שהאלאטים והפירוניסטים נידונים תחת האיטלקית.
הוא מכליל גם קטע פואטי משלו על הפילוסופים שהוא דן בהם.
ספר 1 – שבעת חכמי יוון: תאלס, סולון, כילון איש ספרטה, פיטאקוס איש מיטילנה, ביאס, קלאובולוס איש לינדוס, פריאנדרוס, אנכארסיס, מיסון איש כנאי , אפימנידס, פרקידס.
ספר 2 – סוקרטס, עם קודמיו ויורשיו: אנכסימנדרוס, אנכסימנס, אנכסגורס, ארכלאוס, סוקרטס, קסנופון, אייסכינס איש ספטוס , אריסטיפוס, פיידון, אוקלידס איש מגארה , סטילפון, קריטון איש אלופקה , סימון הסנדלר , גלאוקון, סימיאס, קבס איש תבאי , מנדמוס .
ספר 4 – האקדמיה האפלטונית: ספאוסיפוס , קסנוקרטס, פולמון מאתונה (סכולארכס), קראטס מאתונה, קראנטור, ארקסילאוס, ביון מבוריסתנס, לקידס איש קירנה , קרנאדס, קליטומאכוס.
ספר 5 – האסכולה הפריפטטית: אריסטו, תאופרסטוס, סטראטון מלאמפסאקוס, ליקון איש טרואס , דמטריוס מפלרון, הרקלידס.
ספר 6 – הציניקנים: אנטיסתנס, דיוגנס, מונימוס , אונסיקריטוס , קראטס מתבאי, מטרוקלס , היפרכיה, מניפוס , מנדמוס .
ספר 7 – האסכולה הסטואית: זנון מקיטיון, אריסטו מכיוס, הרילוס מקרתגו, דיוניסיוס העריק , קלאנתס, ספאירוס , כריסיפוס מסולי.
ספר 8 – האסכולה הפיתגוראית: פיתגורס, אמפדוקלס, אפיכרמוס, ארכיטס, אלקמאון מקרוטון, היפאסוס, פילולאוס, אאודוקסוס מקנידוס.
ספר 9 – האלאטים, האטומיסטים, פירוניסטים: הרקליטוס, קסנופנס, פרמנידס, מליסוס, זנון מאליאה, לוקיפוס, דמוקריטוס, פרוטגורס, דיוגנס מאפולוניה, אנקסארכוס, פירון מאליס, טימון מפליוס.
החיבור כולל הערות אגב על פילוסופים רבים אחרים, ויש תיאורים מועילים הנוגעים להגסיאס מקירנה , אניקריס ותאודורוס (האסכולה הקירנאית); פרסאיוס (סטואית); ומטרודורוס והרמרכוס (אפיקוראיים).
ספר 7 אינו שלם ונקטע במהלך חייו של כריסיפוס מסולי.
ספר 10 כולו מוקדש לאפיקורוס, ומכיל שלושה מכתבים ארוכים שנכתבו על ידי אפיקורוס, המסבירים את התורות האפיקוריאניות.
כתבי היד העתיקים ביותר הקיימים
ישנם כתבי יד רבים של החיבור, אם כי אף אחד מהם אינו עתיק במיוחד, ומקור כולם באב קדמון משותף, מכיוון שכולם חסרים את סופו של הספר השביעי.
שלושת כתבי היד השימושיים ביותר ידועים בשמות P, B ו-F.
כתב יד B (קודקס בורבוניקוס) הוא מהמאה ה-12 ונמצא בספרייה הלאומית של נאפולי.
כתב יד P (פריז) מתוארך למאה ה-11/12 ונמצא בספרייה הלאומית של צרפת.
כתב היד F (פירנצה) מתוארך למאה ה-13 ונמצא בספרייה הלורנציאנית.
כותרות הביוגרפיות האישיות שבשימוש במהדורות מודרניות נעדרות מכתבי היד המוקדמים הללו, אולם ניתן למצוא אותן בתוך החללים הריקים והשוליים של כתב היד P, לשם הוכנסו על ידי יד מאוחרת יותר.
נראה שהיו כמה תרגומים לטיניים מוקדמים, אבל הם לא שרדו.
יצירה מהמאה ה-10 בשם Tractatus de dictis philosophorum מראה קצת ידע על דיוגנס.
ידוע כי הנרי אריסטיפוס תרגם במאה ה-12 לפחות חלק מהחיבור ללטינית, ובמאה ה-14 עשה מחבר אלמוני שימוש בתרגום לטיני עבור חיבורו De vita et moribus philosophorum (מיוחס בטעות לוולטר בורלי ).
המהדורות המודפסות הראשונות היו תרגומים לטיניים.
הראשונה, Laertii Diogenis Vitae et sententiae eorum qui in philosophia probati fuerunt (Romae: Giorgo Lauer, 1472), הדפיסה את התרגום של אמברוגיו טראוורסארי (שעותק כתב היד שהציג לקוזימו דה מדיצ'י מתוארך ליום 8 בפברואר 1433) ונערך על ידי אליו פרנצ'סקו מרקזה (Elio Francesco Marchese).
המהדורה הביקורתית הראשונה של כל הטקסט, מאת H.S.
Long ב-Oxford Classical Texts, הופקה רק בשנת 1964; את מקומה של מהדורה זו, תפסה המהדורה המשופרת של טויבנר מאת מירוסלב מרקוביץ', שפורסמה בין השנים 1999–2002. מהדורה חדשה, מאת טיציאנו דורנדי (Tiziano Dorandi), פורסמה על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2013.
התרגום השלם הראשון לאנגלית נעשה בסוף המאה ה-17 על ידי עשרה אנשים שונים.
תרגום טוב יותר נעשה על ידי צ'ארלס דיוק יונג (1853), אך למרות שתרגום זה היה מילולי יותר, הוא עדיין הכיל אי דיוקים רבים.
התרגום הבא היה של רוברט דרו היקס (1925) עבור ה-Loeb Classical Library, אם כי הוא מצונזר מעט.
תרגום חדש מאת פמלה מנש (Pamela Mensch) פורסם בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2018.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים: שבעת החכמים (ספר ראשון).
תרגם מיוונית: אברהם ארואטי, נהר ספרים, 2020.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים: סוקרטס וממשיכיו (ספר שני).
תרגם מיוונית: אברהם ארואטי, נהר ספרים, 2021.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים: אפלטון (ספר שלישי).
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים: יורשי אפלטון, אריסטו וממשיכיו (ספרים רביעי וחמישי), תרגם מיוונית: אברהם ארואטי, נהר ספרים, 2023.
חֵייחֶה (בסינית: 黑河; בפין-יין: Hēihé; מילולית: "הנהר השחור"; במנצ'ורית: - סָאהָאלְיָאנְ'אוּלָה חוֹטוֹן; ברוסית: Хэйхэ) היא נציבות עירונית במחוז חיילונגג'יאנג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-1.29 מיליון תושבים, מתוכם 223,832 באזור הבנוי, המורכב מרובע אחד.
בשנת 2015 נרשם לחייחה תמ"ג של 44.78 מיליארד רנמינבי.
חייחה מסמנת את הקצה הצפון מזרחי של האלכסוני, המשמש לעיתים לחלק את סין למזרח ולמערב.
ב-13 בדצמבר 1683 נוסדו בסביבות העיר העיירה המבוצרת אייגון כדי לתצפת על הרוסים, מעבר לגבול.
לאחר כיבוש אלבאזין הועברה העיר למקום חדש, מעט במורד הזרם של נהר אמור.
בשנת 1690, אייגון הפכה למושב פודוטונג.
בשנת 1709 ביקרו באייגון שלושה מיסיונרים ישועים שהשאירו תיאור של עיר מבוצרת היטב.
בשנת 1858 נחתם בעיר חוזה אייגון, שקבע את מעבר הגבול בין האימפריה הרוסית לסין לאורך נהר האמור.
בשנת 1900, במהלך מרד איהטואן, נפתחה מכאן אש על בלאגובשצ'נסק הרוסית, והעיר נכבשה זמנית על ידי חיילים רוסים.
לאחר מהפכת 1911, מבני פודוטונג חוסלו סופית (למרות שמחוז חיילונגג'יאנג הועבר רשמית למערכת המינהל האזרחי כבר בשנת 1906, תהליך הארגון מחדש התעכב באופן מקומי) ובטריטוריה זו נוצרו מחוזות.
ב-15 בנובמבר 1980, על פי החלטת מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין, נוצרה העיר חייחה מתוך נפת אייחווי.
ב-28 באפריל 1983 חוסלה נפת אייחווי ושטחו שולב בעיר חייחה.
על פי החלטת מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין מ-9 בפברואר 1993, נוצר הרובע העירוני חייחה ושטחה של העיר חייחה לשעבר הפך לרובע אייחווי בהרכבו.
מאז 2004, נפתחה לאזרחי רוסיה גישה ללא צורך בוויזה לאזור הסחר הרוסי-סיני החופשי שנוצר כאן והתפתחה אוכלוסייה של דוברי רוסית רבים בעיר.
ב-12 ביולי 2019, נפת ננג'יאנג הפכה לנפה עירונית.
בעיר נבנתה תחנת משנה בחלק המערבי של חייחה לצורך ייבוא חשמל מרוסיה.
החשמל מועבר דרך קו הולכת כוח של 500 קילו וולט "אמורסקיה - חייחה" מתחנת המשנה אמורסקיה של חברת החשמל אמור.
בתורה, תחנת המשנה אמורסקיה מקבלת חשמל מתחנת זייסקאיה ובורייסקאיה.
בדצמבר 2019 הופעל צינור הגז חייחה-שנגחאי, המשמש לשאיבת גז רוסי, המסופק לסין דרך צינור הגז עוצמת סיביר דרך מפעל עיבוד הגז אמור.
הנציבות העירונית חייחה משתרעת על פני 74,415 קמ"ר בצפון מחוז חיילונגג'יאנג וגובלת בגבול סין–רוסיה ממזרח, במחוז האוטונומי מונגוליה הפנימית ממערב, בנציבות מצפון-מערב ובשלוש נציבויות עירוניות - מדרום, מדרום-מערב ו מדרום-מזרח.
מרכז העיר ממוקם על הגדה הדרומית של נהר אמור (בסין נקרא "חיילונג") ובצמוד לעיר הרוסית בלאגובשצ'נסק מעבר לגבול, כ-500 ק"מ צפונית לבירת המחוז חרבין.
הנציבות העירונית חייחה מחולקת לרובע אחד, שתי נפות ושלוש נפות עירוניות:
מפהשםסיניתפין-ייןאוכלוסייה (מפקד 2020)שטחצפיפותרובע אייחווי爱辉区Àihuī Qū223,83213,92016.08הנפה העירונית ביי'אן北安市Běi'ān Shì308,2377,10043.41הנפה העירונית וודאליינצ'י五大连池市Wǔdàliánchí Shì243,28315,25015.95הנפה העירונית ננג'יאנג嫩江市Nènjiāng shì355,52815,29023.25נפת שו'נקה逊克县Xùnkè Xiàn82,13418,1204.533נפת סון-וו孙吴县Sūnwú Xiàn73,3874,74215.48
לחייחה יש שפע של משאבי תיירות טבעיים, כולל נהר אמור, אגם וודאליאנצ'ה והרכס הוולקני וודאליינצ'ה, שבו נתיבי תיירות בהרי געש מקומיים.
העיר העתיקה של אייגוּן היא נקודת נוף היסטורית מפורסמת, בה נחתם חוזה אייגון בין סין לרוסיה במאה ה-19.
חייט קטן ואמיץ הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1938 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
זהו עיבוד לאגדת העם של האחים גרים "החייט הקטן והאמיץ", עם מיקי מאוס בתפקיד הראשי.
הסרט, בבימויו של ביל רוברטס, כולל מוזיקה מקורית מאת אלברט היי מאלוט ואת צוות הדיבוב וולט דיסני כמיקי, מרסלייט גארנר כמיני ואדי הולדן כהענק והמלך.
זהו הסרט הקצר ה-103 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים, והחמישי באותה השנה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-11 בשנת 1939, אך הפסיד ל"פרדיננד השור", גם הוא של דיסני.
בשנת 1994, הוא דורג במקום ה-26 בסרטי ההנפשה הטובים בכל הזמנים על ידי חברים בתחום ההנפשה לרשימה שנאספה עבור הספר "The 50 Greatest Cartoons" מאת ג'רי בק.
במהלך ימי הביניים באירופה, מלך מחפש לוחם אמיץ שיוכל להרוג ענק אשר מטיל אימה על הממלכה הקטנה שלו.
ישנם הרבה דיונים בכפר, אבל אף אחד לא מוכן לקחת על עצמו את המשימה.
בזמן שזה קורה, חייט כפרי צעיר (מיקי מאוס) הורג שבעה זבובים בבת אחת בזמן עבודתו.
מתוך התרגשות הוא מפריע לשיחתם של כמה איכרים אחרים הדנים בעניין הענק בכדי להתפאר בהישג שלו:
איכר (לחבריו): "תגיד, הרגת פעם ענק?"
מיקי (מוציא את ראשו מהחלון): "הרגתי שבעה במכה אחת!".
רכילות על כך שמיקי הרג שבעה ענקים במכה אחת מתפשטת במהירות ברחבי הממלכה.
המלך מזמן אותו אליו לארמון ושואל אותו "אתה הרגת שבעה במכה אחת?".
ומיקי מחל לספר בפרטנות כיצד הרג את השבעה (זבובים, לא ענקים כפי שהמלך מאמין), דבר אשר מרשים מספיק את המלך בכדי למנות אותו ל"נציב המלכותי לחיסול הענקים".
עם גילוי אי ההבנה, כל הביטחון העצמי של מיקי נעלם, והוא מתחיל לגמגם ומנסה לבטל את התפקיד.
המלך חושב שהוא מסרב כדי לקבל תשלום גדול יותר ומציע לו עושר עצום יותר ויותר ולבסוף (לפי הצעתה) את ידה של בתו היחידה, הנסיכה מיני, בנישואים אם הוא יוכל להרוג, או לפחות להכניע, את הענק.
שבוי בקסמה של מיני, מיקי מכריז שהוא "יחתוך אותו [את הענק] למידות שלי", ויוצא לכיוון המאורה של הענק.
כאשר שערי הממלכה נסגרים מאחוריו, לעומת זאת, ביטחונו יורד והוא רוצה לחזור בחזרה, אך הוא רואה את מיני ותושבי העיר מעודדים אותו מהחומות ומחליט להמשיך במשימתו.
"אוי, איך תופסים ענק?" נאנח מיקי לעצמו, תוהה מה לעשות.
בדיוק אז, הענק מופיע, מאלץ את מיקי לנוס למקום מסתור בעוד הענק מועך סלעים, עצים ומבנים מתחת לרגליו בזמן שהוא מחפש אחר מזון באזור הכפרי.
האחרון מתיישב על אסם ואוכל עגלה של דלועים כאילו היו ענבים.
מיקי, שהסתתר בתוך העגלה עם הדלועים, נאחז בענבל של הענק בכדי לא להיבלע, מה שגורם לענק להתחיל לשהק.
כדי להפסיק זאת, הענק שולף באר מים מהאדמה ושותה ממנה כאילו הייתה תרמוס, ומיקי ניצל מקיבתו של הענק על ידי היצמדות לדלי של הבאר.
אולם ההקלה הייתה קצרת מועד, שכן הענק תופס מיד את ערימת השחת בה מיקי מוצא מקלט, מגלגל אותה לסיגריה ומדליק אותה עם התנור מבית סמוך (לאחר שהרים את הגג כדי להשיג אותו).
הענק נשען על ממגורה כדי להירגע ומתחיל לעשן להנאתו.
העשן גורם למיקי להתעטש, מה שחושף אותו בפני הענק.
הענק, לאחר שננעץ באף עם זוג המספריים, מנסה למעוך את מיקי, אך מפספס.
מיקי מפתה את הענק להכניס את ידו מתחת לשרוול היד השנייה ובמהירות תופר בחוט ומחט את בגדו של הענק.
לאחר מכן הוא קושר את אפו של הענק כלפי מעלה, מה שמונע ממנו לפקוח את עיניו, לפני שהוא חג סביבו וכובל אותו לכל אורך גופו.
הענק מועד ונופל ארצה, נוחת בעוצמה כזו שגוש אדמה עף באוויר, נוחת על ראשו ומעלף אותו.
מיקי נאנח לרווחה, מרוצה מניצחונו.
בעקבות תבוסת הענק, נבנה פארק שעשועים באתר בו התרחש הקרב.
מתקני הפארק מופעלים, באמצעות סדרה של חגורות וגלגלי שיניים המחוברים לטחנת רוח, על ידי רוח מהענק הנוחר, אשר כפות לאדמה.
הסרט מסתיים כשהמלך ומיקי ומיני הנשואים הטריים נהנים מרכיבה על קרוסלה.
מ-28 באוגוסט עד 27 בנובמבר 1938, רצועת הקומיקס של מיקי מאוס פרסמה 14 קומיקסים בעיתון שמספרים מחדש את הסיפור.
גרסה זו נכתבה במקטעים המציגים את מיקי מאוס ה"אמיתי" בתור שחקן שלוהק על ידי וולט דיסני להופיע בסרט.
גופי מופיע גם בקומיקס זה ולאחר סיומו הוא לובש את אותם הבגדים שלבש בסרט הקצר "ציידי הלווייתנים", שיצא לאקרנים חודש לפני סרט זה.
העלילה נכתבה על ידי מריל דה מריס ואוירה על ידי מנואל גונזלס ופלויד גוטפרדסון, עם צביעה של טד ת'ווייטס.
בשנת 1985, חברת ספרי בנטם פרסמה ספר ילדים בשם "Mickey Meets the Giant" (מיקי פוגש את הענק), בו מיקי נתקל באותו הענק שמופיע בסרט זה.
גרסה זו נאמנה מעט יותר לאגדה המקורית, ומציגה את החייט משטה בענק בכך שככל הנראה מכה אותו במעשי כוח.
חלק מהדיאלוג של מיקי מהסרט עשה שימוש חוזר בסרטים אחרים.
המשפט שמיקי אומר לאחר יציאתו לקרב עם הענק הופיע בסרט "פנטסיה" לאחר שמיקי לוחץ יד עם לאופולד סטוקובסקי.
התעטשותו ותגובתו של מיקי לאחר שהענק עישן את הסיגריה ערכה שימוש חוזר במקטע של "מיקי ואפון הקסם" מתוך הסרט "חופשי ומאושר" שיצא כעשור מאוחר יותר.
בפרק של הסדרה "יצירות מיקי מאוס", מיקי מחקה את תפקידו מסרט זה (ועוד כמה מתפקידי העבר האחרים שלו) כדי להוכיח לעורך דין שהוא הכוכב האמיתי.
הסרט הופץ יחד עם סרטו של גופי "אביר ליום אחד" במהדורות ה-DVD של "החרב באבן".
בישראל הסרט הופיע בדיבוב עברי בקלטות ה-VHS של "זהו מיקי" תחת בימוי הדיבוב של שפרירה זכאי, כאשר בין המדבבים נכלל אוהד שחר בתור מיקי מאוס.
חיידר ג'וואד כאזם אל־עבאדי הוא פוליטיקאי עיראקי ממשפחה בעלת שורשים לבנוניים־שיעים.
אל־עבאדי מונה לראש ממשלת עיראק בשנים 2014 עד 2018 במקומו של נורי אל-מאלכי, שמיד לאחר בחירתו לכהונה נוספת כראש ממשלה, פלש ארגון המדינה האסלאמית לעיראק וכמעט הביא להתמוטטות המדינה.
אל־עבאדי נולד בבגדאד בשנת 1950 ולאחר סיום לימודיו בבית הספר, למד באוניברסיטת בגדאד והשלים בה תואר בהנדסת חשמל.
הוא עזב את עיראק בשנות ה-70 המאוחרות בשל רדיפות שסבל מהן מצד משטר הבעת' בעקבות פעילותו הפוליטית, שהובילו לבסוף לביטול דרכונו העיראקי בשנת 1983. אל־עבאדי השתקע בבריטניה שבה השלים דוקטורט בהנדסת חשמל מאוניברסיטת מנצ'סטר וניהל חברת ייעוץ שעסקה בפתרונות תחבורה מהירה.
אל־עבאדי חזר לעיראק לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק והפלת משטר הבעת' ב-2003 וכחבר במפלגת הדעווה האסלאמית, מילא תפקידים חשובים בממשלות השונות, כגון סגן ראש הממשלה, שר התקשורת ושר האוצר, תפקיד שבו זכה בשבחים על ניהול העניינים הפיננסיים והכלכליים של עיראק.
לאחר נפילתה המהירה של העיר מוסול לידי ארגון המדינה האסלאמית ביוני 2014, הקים הארגון במהירות את הח'ליפות האסלאמית שלו והחל לבסס לעצמו טריטוריה בצפון עיראק, שהגיעה בגבולה הדרומי עד למרחק עשרות קילומטרים מבגדאד.
מוסדותיה של המדינה העיראקית ניצבו על סף קריסה ומערכי הצבא העיראקי קרסו והובילו את המדינה העיראקית לסף התמוטטות.
בצל המשבר הכבד והאיום הקיומי על קיומה של המדינה ובעקבות הלחץ ציבורי ולחץ שהופעל עליו משורות מפלגת הדעווה האסלאמית שבה היה חבר, התפטר באוגוסט 2014 ראש הממשלה נורי אל-מאלכי, שנבחר מחדש לתפקיד בבחירות שנערכו באפריל 2014.
כדי לשמור על רציפות השלטון ולא לזעזע את המדינה, ביקש נשיא עיראק פואד מעסום, למנות במהירות את אל־עבאדי לתפקיד ראש הממשלה מיד לאחר התפטרותו של אל-מאלכי.
על מינויו של אל־עבאדי שררה הסכמה בשורות חברי מפלגת הדעווה, ובין חברי הפרלמנט ממפלגות נוספות, על רקע המשבר הביטחוני והפוליטית שחוותה עיראק באותה תקופה.
לאחר התפטרותו של אל-מאלכי, הביעו ראשי מיליציות שיעיות שפעלו במדינה את תמיכתם במועמדותו של אל־עבאדי לתפקיד ראש הממשלה, משום שחשבו שמזגו הנוח והקרדיט הרב שקיבל על תפקודו כשר בעבר יהפכו אותו לדמות שתוכל לתרום לייצוב המערכת הפוליטית ולהובלת המערכה נגד המדינה האסלאמית.
תמיכה זו של ראשי המיליציות במועמדותו של אל־עבאדי וההסכמה הרחבה שהושגה עליה בין הכוחות הפוליטיים השונים זירזו את מינויו, שאושרר לבסוף על-ידי הפרלמנט העיראקי ב-8 בספטמבר 2014.
מיד עם כניסתו לתפקיד בספטמבר 2014, הוביל אל־עבאדי מאמצים משולבים לחיזוק האחדות הפנימית בעיראק תוך חיזוק הייצוג הסוני בממשלה ולכינונה של קואליציה בינלאומית שתסייע לעיראק להילחם בארגון המדינה האסלאמית ולהשיב לעצמה את השליטה והריבונות באזורים שאיבדה.
במהלך כהונתו של אל־עבאדי, שנמשכה עד לבחירות הפרלמנטריות של 2018, התמודדה עיראק עם אתגרים גדולים, שללו את המאבק הארוך למיגור המדינה האסלאמית, משברים ביטחוניים וכלכליים שנגזרו מהמהלחמה בארגון ואתגרים רבים לשלטון המרכזי, בעיקר על רקע התבססות המיליציות השיעיות שפעלו תחת ארגון אל-חשד א-שעבי.
אל־עבאדי מילא תפקיד מפתח בהתמודדות עם כל האתגרים הפנימיים והאזוריים הללו ובלט בניסיונותיו להוביל מאמץ להשבת היציבות למערכת הפוליטית העיראקית.
אל־עבאדי מילא תפקיד מכריע בהובלת המאמצים העיראקים להכריע את ארגון המדינה האסלאמית, לתפוס מחדש את השטחים שעליהם השתלט ולחדש את הריבונות של המדינה העיראקית על כל שטחיה וגבולותיה.
תפקידו של אל־עבאדי בלחימה במדינה האסלאמית כלל מספר צירי מפתח:
ייצוב המערכת הפוליטית: אל־עבאדי הבין את גודל שעת החירום ואת החשיבות והדחיפות שבהקמת ממשלת קונצנזוס לאומית בעיראק שתאפשר למדינה לצאת למלחמה הקשה במדינה האסלאמית כשהיא מאוחדת.
הקמת הממשלה החדשה נעשתה בתמיכב בינלאומית רחבה, לרבות לחץ אמריקאי להאיץ את הקמתה ולאפשר לה חופש פעולה.
תיאום הפעולות הצבאיות: אל־עבאדי הוביל את המאמצים הצבאיים להשבת אזורים שנפלו לשליטת המדינה האסלאמית ברחבי עיראק והיה אמון על תכנון תוכנית הקרב המפורטת נגד הארגון בכל השטחים שכבש מעיראק.
פעולות אלו תואמו בין כוחות הצבא העיראקי, הפשמרגה הכורדי, מיליציות אל־חשד א־שעבי, כוחות מקומיים וכוחות הקואליציה הבינלאומית שתמכה בעיקר בסיוע לוגיסטי ומודיעיני ובחיפוי מן האוויר.
כחלק ממאמץ זה, נתן אל־עבאדי קדימות לפעולתם של הכוחות המיוחדים של צבא עיראק, שהוקמו במהלך העשור שקדם למלחמה, אומנו על-ידי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית והוכשרו למלא תפקיד מרכזי במאבק במיליציות חמושות הנלחמות במדינה העיראקית.
ברית עם הקהילה הבינלאומית: חיידר אל־עבאדי פעל לבניית קשרים חיוביים עם מדינות ערביות ומערביות ועם ארגונים בינלאומיים על מנת לתמוך בעיראק במאבק נגד המדינה האסלאמית.
עיראק קיבלה תמיכה בינלאומית וצבאית מהקואליציה הבינלאומית בהובלת ארצות הברית.
בנייה מחדש של אזורים משוחררים: לאחר שחרור האזורים מידי המדינה האסלאמית, התמקד חיידר אל־עבאדי בגיוס משאבים מתוך תקציב המדינה ומסיוע חיצוני שהציעו מדינות כגון ערב הסעודית, איראן ואיחוד האמירויות למאמצי השיקום העצומים שנדרשו בערים ובעיירות שחרבו ובהשבת שירותים בסיסיים לאזרחים שנפגעו.
אחד האתגרים המרכזיים שניצבו בפני אל־עבאדי לאורך שנות הלחימה במדינה האסלאמית וביתר שאת לאחר הכרעת הארגון, היה הצורך להשיג איזון בין כוחות הביטחון הרשמיים לבין עשרות המיליציות השיעיות שפעלו במסגרת מסגרת הפעולה המיליציונית המשותפת אל-חשד א-שעבי במלחמה מול המדינה האסלאמית.
לצד מיליציות שיעיות ותיקות כדוגמת חטיבת בדר או גדודי השלום, עשרות מיליציות שיעיות הוקמו בעקבות פתווה שפרסם האייתוללה עלי סיסתאני מיד לאחר פלישת המדינה האסלאמית למוסול ובה קרא לשיעים לתפוס נשק ולהצטרף למלחמה על עיראק.
על רקע תבוסתו והתפרקותו הכמעט מוחלטת של צבא עיראק בעקבות נפילתה המהירה של מוסול וטבח מחנה ספייקר, לממשלת עיראק ולראש הממשלה החדש אל־עבאדי לא הייתה אפשרות לסרב להירתמות של המיליציות השיעיות המאורגנות תחת אל־חשד א־שעבי ולהימנע משימוש בשירותיהן בקרב ההישרדות נגד הפלישה.
עם תום הקרבות הפכו המיליציות מכוח צבאי משמעותי לגורם חמוש שצבר כוח רב והשפעה ציבורית ופוליטית לא מבוטלת אך אינו כפוף באופן בלעדי למרות המדינה וכוחות הביטחון שלה.
מציאות זו עוררה במערכת הפוליטית העיראקית חששות באשר לריכוזיות הכוח ואף לעצם יציבותה של המדינה העיראקית.
הכפפה זו של המיליציות השיעיות לכוחות הביטחון הייתה חשובה כדי להבטיח את יציבות המדינה ולהימנע מעימותים פנימיים בתוך השירה הפוליטית והצבאית לאחר הכרעת המדינה האסלאמית, באופן שעלול לערער שוב את יציבותה של המדינה ולהוביל אותה מחדש למלחמת אזרחים עדתית.
לפי התוכנית שעליה הכריז אל־עבאדי לאחר סיום הקרבות, שילוב מוסכם ומתואם של המיליציות השיעיות בכוחות הביטחון הלאומיים יהיה חיוני לשם ייצוב המערכת הפוליטית במדינה.
תוכנית זו של אל־עבאדי הייתה מתואמת עם מוקתדא א-סדר, שהצהיר כי יכפיף את לוחמי המיליציה שלו, גדודי השלום, לכוחות הביטחון הרשמיים.
שנתו האחרונה של אל־עבאדי בתפקיד ראש הממשלה הייתה בסימן המאמץ להכפיף את המיליציות השיעיות למנגנוני הביטחון הרשמיים.