tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבנת חבלה – מטען חבלה צבאי תקני שנועד לביצוע פעולות חבלה התקפית והריסות קטנות (פריצת דלת, השמדת פריטי אמל"ח או מטעני חבלה).
מוקש – מטען חבלה צבאי תקני המיועד לפגוע בכלי רכב וחיילים של האויב.
כיום השימוש במוקשים נגד אדם מוגבל על ידי אמנת ז'נבה.
מטען חבלה מאולתר – מטען חבלה לא תקני.
בדרך כלל בשימוש על ידי כוחות לא סדירים וארגוני טרור.
שמלה- מעטפת הסוואה להטמעת המטען בשטח.
בדרך כלל מבוצע מפיברגלאס ומדמה באופן מושלם את שאר הסלעים באזור.
מטען חלול הוא מטען אשר מעוצב בצורה גאומטרית מוקפדת שבה חומר הנפץ מעוצב כגליל בעל חלל חרוטי (קוני) פנימי, כשלדופנותיו צמוד חרוט מתכת (בדרך-כלל עשוי סגסוגת נחושת) המכונה "ליינר".
צורת המטען מביאה בעת יזימתו לניתוב עוצמת הפיצוץ ליצירת גל הדף ממוקד המתיך את ה-"ליינר" ויוצר סילון מתכת נוזלית המותזת בטמפרטורה ובמהירות גבוהים.
האנרגיה הקינטית הגבוהה של סילון המתכת מעלה משמעותית את יכולתו לחדור את מיגון המטרה, ביחס למבני מנגנון פיצוץ אחרים (כדוגמת "מטען מעיך").
אם הפיצוץ הצליח לחדור את מעטה המגן של המטרה, חודר לחלל המטרה הליינר, כשהוא 'מושך' אחריו סילון גזים לוהטים ורסיסי מתכת (ממיגון המטרה עצמו) ומהווה את 'גורם ההרס' בתוך המטרה.
גורם ההרס מתפזר בצורה חרוטית בקירוב, החל מנקודת חדירת המיגון ובקו ישר הלאה.
מנגנון ההרס העיקרי של גורם ההרס הוא רסיסי המתכת ומנגנוני ההרס המשניים הם גל הלחץ הגבוה והטמפרטורה הגבוהה.
מסיבה זו יעילותו של מטען חלול בהשמדת המטרה תלויה במידה רבה בסוג תכולת המטרה (אם מאוחסנת תחמושת בתוך המטרה מנגנון ההרס המשני עשוי ליזום אותה ובכך להעצים את הנזק שהוא גורם) ובמיקום תכולת המטרה (מנגנון ההרס העיקרי נע בקו ישר ולכן לא יפגע במה שאינו נמצא על קו ישר זה).
השימוש במטען חלול נפוץ בעיקר כראש קרבי של רקטות וטילים נגד טנקים ונגמ"שים שמצוידים בשכבת שריון עבה.
שמות נוספים למטען הם: מטען הזרקה (פעולתו מזכירה פעולת הזרקה), Hollow charge או HEAT (ראשי תיבות של High Explosive Anti-Tank).
ככלל, המטען החלול מורכב ממעטפת ובתוכה חומר נפץ המסודר סביב חלל חרוטי (ומכאן השם "מטען חלול"), עליו נשענת שכבה דקה של חומר מתכתי ("ליינר") - בדרך כלל נחושת.
כאשר חומר הנפץ מתפוצץ, נוצר גל הלם מאונך לדופן החרוט, אשר מתחלק לווקטור למרכז החרוט ווקטור לכיוון פתח החרוט.
הווקטורים לכיוון מרכז החרוט מאיינים אחד את השני (בשל הסימטריה הגלילית של המטען), וכך מתקבל גל הלם הנע בכיוון צירו של החרוט.
גל הלם זה גורם לקריסת השכבה המתכתית מבפנים החוצה (כעין הפיכת גרב פנים חוץ) ולהפיכתה לסילון לוהט בעל אנרגיה קינטית גבוהה, המיועד לחדירת שריון.
גילוי העיקרון הפיזיקלי שעל פיו בנוי המטען החלול מיוחס לצ'ארלס א.
מונרו , כימאי שעבד בתחנת המחקר לחקר הטורפדו של צי ארצות הברית בניו-פורט, רוד איילנד.
במסגרת עבודתו גילה כי כאשר מארז של כותנת נפץ, אשר שם היצרן מוטבע בו, התפוצץ בסמוך ללוח מתכת, האותיות הוטבעו אל תוך המתכת.
התופעה נקראה על שמו - "אפקט מונרו".
בתחמושת הנורית אל המטרה, כגון רקטות, מעטפת המטען מעוצבת בצורה אווירודינמית ומכילה את המרעום בחזיתה, שכן לצורך השגת יעילות מרבית, על המטען להיות מופעל במרחק מה מן המטרה, כדי לאפשר מרחק האצה מיטבי לסילון (Stand Off).
המרעום בנוי בדרך כלל מגביש פיאזואלקטרי, אשר הופך את מכת הפגיעה למתח חשמלי המצית את חומר הנפץ ומתחיל את תגובת השרשרת של הפיצוץ.
על פי רוב, כושר החדירה של המטען החלול עומד ביחס ישר פחות או יותר לקוטרו של המטען.
על כן, נהוג לציין מדדים שונים הקשורים למטען החלול כפונקציות של קוטר המטען.
לדוגמה, מרחק ההאצה האופטימלי הוא בסדר גודל של ארבעה קוטרי מטען.
דהיינו, כדי לקבל חדירה מיטבית עבור מטען חלול שקוטרו הוא 10 ס"מ, יש להפעיל את המטען כארבעים ס"מ מהמטרה.
המטען החלול הוא החימוש הנפוץ ביותר של רקטות נ"ט וטילים נגד טנקים, והוא קיים גם במוקשים מסוימים.
כמו כן נעשה בו שימוש במטעני חבלה ובפצצונות נ"ט, המפוזרות מפצצת מצרר.
גרסה מתקדמת יותר של מטען חלול, הנפוצה בעיקר ברקטות וטילי נ"ט, היא ראש נפץ כפול ("טַנְדֵּם") המיועד נגד מיגון ריאקטיבי, כך שראש הנפץ הראשון מייזם את המיגון הריאקטיבי, וראש הנפץ השני פועל על שריון הכלי.
גרסה נוספת של המטען החלול היא מטען קלע אשר בו הליינר מעוצב בצורה כיפתית.
עיצוב זה מגדיל את טווח החדירה האפקטיבי על חשבון החדירות עצמה.
קיימים גם שימושים אזרחיים למטען חלול, כגון ניקוב חורים בשכבות סלע קשות בהפקת שמן אדמה.
כנגד הרש"ק החלול פותחו שלושה סוגי מיגונים:
מיגון ריאקטיבי – מעיל קסטות המכילות חומר נפץ הודף שמטרתן להטות את סילון ה"ליינר" בעת פגיעה בכלי, ובכך למנוע מה"ליינר" לחדור.
מיגון כלוב – שריון סורגי מתכת מעל השריון הפסיבי הראשי שמטרתו להטות את הרש"ק בעת יזימתו, כך שהסילון שייווצר יפגע במיגון המטרה בזווית קהה ככל שניתן ובכך יפחית את יכולת החדירה שלו.
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים – מערכת המיירטת את הרקטה/טיל/פגז לפני שהוא פוגע בטנק.
מִטַּעַם היה כתב עת רבעוני ישראלי שהגדיר את עצמו כ"כתב עת לספרות ומחשבה רדיקלית".
ב"מטעם" פורסמו מסות, שירים וסיפורים קצרים מקוריים ומתורגמים.
העורך היה הסופר והמשורר יצחק לאור.
הגיליון הראשון של "מטעם" יצא בחורף 2005, במקביל ליציאת "דקה", "מעין" ו"הו!".
בגיליון הראשון התפרסמה מסה שתקפה את "משוררות הפנאי" החדשות, בהן אגי משעול וליאת קפלן, על שירתן, שהעיתון הגדיר כשירה המתפנקת הנלווית לחוויית הצריכה ולחיים של נוחות שקועה-בעצמה.
בגיליון השני התפרסם מאמר של לאור שביקר את גישתו של הסופר א.
עם המשתתפים ב"מטעם" נמנו המשוררים יעקב ביטון, הילה להב, מאיה קופרמן, נוית בראל, סיגל בן יאיר, עמיר עקיבא סגל, אהרן שבתאי וגליה אבן-חן, הסופרת לילך גליל, החוקרים ענת מטר, שמעון זנדבנק, אילן פפה וסיגל נאור-פרלמן, המתרגם עודד וולקשטיין.
בנובמבר 2011 הודיע לאור על סגירת את כתב העת, ובדצמבר 2011 יצא לאור הגיליון ה-28 והאחרון שלו.
מטע הוא מושב ליד העיר בית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה ומהווה חלק מיישובי המזלג.
היישוב הוקם על ידי עולים מתימן וקלט מאוחר יותר עולים מצפון אפריקה.
בשנים האחרונות עבר המושב הרחבה וקלט אוכלוסייה חדשה, בעיקר ילידי הארץ בעלי מקצועות חופשיים שעובדים בערים ירושלים ובית שמש.
המושב נמצא באזור הררי מיוער, כשמונה קילומטר דרומית מזרחית לבית שמש בסמוך לכביש 375 בקטע שבין צור הדסה לבין קיבוץ נתיב הל"ה.
המושב הוקם בשנת 1950 באדמות הכפר הערבי עלאר שהיה במקום עד למלחמת העצמאות.
בתחילה השתייך המושב למועצה אזורית האלה, עד שזו התמזגה בשנת 1964 לתוך מועצת מטה יהודה.
המושב משתייך לזרם הפועל המזרחי אך כיום רוב אוכלוסייתו חילונית.
השם ניתן למושב על שם המטעים בסביבה ומבוסס על הפסוק (): "והקימותי להם מטע לשם, ולא יהיו עוד אסופי רעב בארץ ולא ישאו עוד כלימת הגויים".
המושב ממוקם בגובה 625 מטר מעל פני הים, את השם הציע זאב וילנאי.
המושב הוקם על ידי עולים מתימן, אשר נטשו אותו כעבור שנתיים, וקלט מאוחר יותר עולים מצפון אפריקה.
בעבר, המושב התבסס על מטעי נשירים ועל לול, אך כיום רוב תושביו אינם עוסקים בחקלאות.
ביישוב פועל מאז 2002 "יקב נבו" שענביו מגודלים ביישוב.
בחלקו הנמוך של מושב מטע, בלב גרעין המושב מצוי "גן המעיין" שהוקם סביב מעיין הכפר הערבי הקדום, עין עלאר.
המעיין זורם במשך כול השנה לתוך בריכת בטון רדודה.
יובל ראשי של נחל זנוח מתחיל כ-2.5 ק"מ מזרחית למושב מטע, עובר סמוך למעיין וממשיך בדרכו מערבה.
כ-1 ק"מ ממערב למושב מטע בוקעים עוד שני מעיינות חשובים נוספים המזינים את נחל זנוח: עין מטע ועין תנור.
בשני המעיינות נביעות פעילות בכל מהלך השנה, המשמשות חלק משבילי טיולים חשובים על 'שביל ישראל' העובר באזור.
לא רחוק מעין מטע מצוי שביל מטיילים חשוב נוסף: דרך הקיסר, המתחיל בחורבת חנות.
באזור המושב קיים מגוון של חיות בר מקומיות כגון צבאים.
נוסף עליהם, חזירי בר וצבועים יובאו לאזור מהגולן.
מטען הוא כתב עת ספרותי עברי, בעל גוון פוליטי שמאלי רדיקלי, שיצא לאור בין השנים 2014-2005. עד שנת 2014 יצאו לאור 26 גיליונות של כתב העת.
כותרת המשנה של כתב העת היא: מטען – לחשיבה ולפעולה.
המוסף הספרותי של העיתון נקרא "מטען צד".
על עטיפתו מתנוסס אגרוף, הזהה לסמלה של תנועת כך.
כתב העת נוסד על ידי המשורר, חתן פרס ראש הממשלה, מקסים גילן, שהיה עורכו עד פטירתו בשנת 2005. מקסים גילן היה ידוע ביושרו האינטלקטואלי, שעליו היה נכון לשלם מחיר אישי.
הוא סירב לשתף פעולה עם כלי תקשורת מהמרכז ומהימין.
גילן וסגנו, יוסי גרנובסקי, הגדירו את כתב העת "כתב עת שמאלי אמיתי".
לאחר מותו של גילן ירש את תפקיד העורך יוסי גרנובסקי אליו הצטרפו בהמשך רומן וטר כעורך, ואלטייב ענאים כסגן עורך.
לצד העורכים מתכבדת מועצת מערכת רחבה ובלתי פעילה, הכוללת בין השאר את: אריק א.
על גיליון 24 כותב המשורר יובל גלעד:"כתב העת 'מטען' הוא כתב עת חשוב מעין כמותו, ולו בשל העובדה שהוא משלב בין סופרים ומשוררים יהודים וערבים תוך זיקה ליפו, העיר הכמעט אחרונה בה עוד מתקיים דו קיום...
הגלגול הראשון של כתב העת שילב בין מאמרי שמאל 'קיצוני' לבין ספרות מחאה, בעריכת המהפכן והמשורר מקסים גילן.
גלגולו השני הנוכחי נערך על ידי הסופר יוסי גרנובסקי, שוויתר על המניפסטים הפוליטיים, מהם יש די והותר תחת כל עץ רענן, והתמקד בספרות בלבד, אבל תוך קשר בין יהודים לערבים."— יובל גלעד, 31 בינואר 2014
בספטמבר 2005 יצא לאור גיליון מס' 9 של כתב העת – גיליון שהוקדש לזכרו של מייסד כתב העת מקסים גילן.
בחלק הספרותי של הגיליון משתתפים, בין היתר, פדריקו גרסיה לורקה, איאד ברגותי, הווארד נמארוב, אביה בן דוד, וכמובן – מקסים גילן, שנודע גם בשיריו.
יוסי גרנובסקי, שהיה סגנו של גילן לעריכת כתב העת וערך בפועל את הגיליון המיוחד הזה, כתב במאמר המערכת לזכרו של גילן: .
בקיץ 2006 יצא לאור גיליון מס' 10 של כתב העת, ובו, בין השאר, תרגומים של עודד פלד וגיורא לשם, וכן יצירות מקוריות משל פסח מילין, אביה בן דוד דודו פלמה, משוררת היידיש ברכה קופשטיין, ואחרים.
בינואר 2007 יצא לאור גיליון מס' 11 של כתב העת.
בין המשתתפים: אילן פפה, דן יהב, איליה אהרנבורג, אלישע פורת, עודד פלד, מקסים גילן, אדוניס, יחזקאל רחמים, יהונדב פרלמן, חגית גרוסמן, רן יגיל, מירה הרשקו ואחרים.
בנובמבר 2007 יצא לאור גיליון מס' 12 של כתב העת, שהוקדש ברובו לתרבות ולספרות הפולנית.
בין המשתתפים: מקסים גילן, בוריס גרוס, עודד פלד, אשר רייך, דודו פלמה, עוז פריימן, נוית בראל, אודי לזר, ראובן דותן, שמעון מרמלשטיין, דן יהב, יוסי אמיתי, יונתן בן-נחום, מארק חלאסקו, סטניסלב לם, סמא שקרה, ואחרים.
בינואר 2012 יצא לאור גיליון 20 של כתב העת, הכולל לקט מהשירה הפלסטינית החדשה, בדגש על הדור הצעיר: שמונה מתוך ארבעה עשר המשוררים שמשתתפים בגיליון נולדו אחרי 1970.
בינואר 2014 יצאו לאור גיליונות 26-25. בשירה משתתפים: שולמית ירון, איריס שריד, מוחמד אגואני, אריאל גלילי; תרגומי שירה מאת: איוואן ילגין, דימיטרו פבליצ'קו, אולה קוצרב; סיפורים מאת: ירון אביטוב, רונה ברנס, רן יגיל, ועוד; וכן תרגומים מהספרות הערבית.
מטסקוויה (שם מדעי: Metasequoia glyptostroboides) הוא מין יחיד בסוגו של עץ השייך לתת-משפחת הסקווים, וגדל באזור סצ'ואן-חוביי שבסין.
הגזע והעלים דומים לאלו של סקוויה נאה, אך העץ נשיר באותה מידה כמו ברוש קירח ויכול לגדול גם בביצות.
גזע העץ עשוי להתעקל אם יונח על קרקע לא ישרה.
העץ גדל עד לגובה של כ-45 מטרים, כאשר קוטר הגזע הוא שני מטרים.
נכון ל-2008) קיימים פרטים של מטסקוויה בני שישים שנה, המגיעים עד לגובה של 25–40 מטרים ולקוטר גזע של כ-1.3 מטרים.
העלים מסודרים בסידור נגדי זה מול זה משני צידי הגבעול, אורכם 1 עד 3 ס"מ וצבעם ירוק בהיר כשהם רעננים, ואדום-חום בתקופת הנשירה.
האצטרובל הוא בצורת כדור-אליפסואיד בקוטר 1.5 - 2.5 ס"מ, ויש להם 16 - 28 קשקשים המסודרים בסידור נגדי של ארבע שורות שהזווית בין כל אחד היא 90 מעלות.
אורכם של האצטברולים המואבקים הוא 5–6 ס"מ, והם מבשילים כ-9 חודשים לאחר ההאבקה.
באזורים שבהם האקלים חם האצטרובלים מייצרים דורבנים ארוכים, אך רק בתחילת האביב.
עד כה התגלו שלושה מינים נכחדים של הסוג מטסקוויה: occidentalis, milleri ו-foxii.
המין Metasequoia occidentalis גדל בעבר בחלק המערבי של דקוטה הצפונית, וניתן למצוא מאובנים של יערות נרחבים של מטסקוויה באי אקסל הייברג שבצפון קנדה.
שיגרו מיקי תיאר לראשונה את המטסקוויה כמאובן מהמזוזואיקון ב-1941, אך בשנת 1944 העץ התגלה מחדש בסין על ידי ז'אן ואנג.
העץ לא נחקר עד ל-1946, לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה, ורק בשנת 1948 זוהה כמין חי של הסוג מטסקוויה על ידי ואן צ'ון צ'נג ויו הסן הסו.
משלחת מטעם הגן הבוטני של אוניברסיטת הרווארד הגיע לסין ב-1948 על מנת לאסוף זרעים, וזמן קצר לאחר מכן החלו האוניברסיטאות לקבל שתילים לצורך גידול נסיוני.
בשנות ה-80 התגלה כי עצי הדור השני בטיפוח סובלים ממוטציה גנטית העשויה לגרום להגברת הפגיעות למחלות, ולחוסר פוריות.
הסיבה לכך הייתה שמקורם של רוב העצים היו שלושה עצים בלבד, מה שגרם להקטנת השונות הגנטית.
בשנות ה-90 הגיעו לסין משלחות איסוף זרעים רבות על מנת לנסות לפתור את הבעיה שהתעוררה, על ידי הגדלת השונות הגנטית.
מטע היא יחידת ייצור חקלאית המאופיינת, לרוב, בגידול חקלאי יחיד.
במטע מגדלים גידולים שונים כגון כותנה, טבק, קפה, קנה סוכר או עצי פרי.
אף על פי כן, השימוש במונח "מטע" אופייני כיום בעיקר לתיאור מטעי עצים.
מטע הוא צורת פעילות חקלאית מתוכננת ושיטתית שמיועדת להשיג יבולים גדולים תוך הקפדה על שימוש מיטבי במשאב הקרקע ובתשומות אחרות כמו מים, דשן, כוח אדם, הדברת מזיקים והגנה מפני איומים אחרים.
הנטיעה נעשית בשורות ובטורים, דבר המקל על שלבי נטיעה, ההשקיה, הטיפול והקטיף.
בדור האחרון מקובלת שיטת הגנה באמצעות רשתות, כדי להפחית מנזקי ציפורים ורוח חזקה.
מבחינה זו מתקרבת שיטת המטעים לשיטת החממות.
הנוף הארכאולוגי של מטעי הקפה הראשונים בדרום-מזרח קובה (בספרדית: Paisaje arqueológico de los primeros cafetales en el sureste de Cuba) הוא שמו של אתר מורשת עולמית הכולל את שרידיהם של מטעי הקפה שהוקמו באזור הסיירה מאסטרה, במחוזות גואנטנמו וסנטיאגו דה קובה של ימינו, במהלך המאה ה-19.
בראשית ההתיישבות הספרדית בקובה, העדיפו הספרדים את הקקאו על הקפה.
משלוחי הקפה הראשונים הגיעו לקובה ב-1748, על ידי סוחרים מסנטו דומינגו.
גידול קפה החל רק בסוף המאה ה-18, לאחר שמשפחות צרפתיות שנמלטו מהאיטי בשל מרד העבדים החלו להקים מטעים באי.
עד 1827 כבר היו בקובה 2,000 מטעי קפה, רובם למרגלות הסיירה מאסטרה, ותעשיית הקפה במדינה שגשגה כמו תעשיית הסוכר.
לקראת סוף המאה ה-19 דעכה תעשיית הקפה בשל תחרות קשה מצדן של ברזיל, ונצואלה וקוסטה ריקה, ורווחים קטנים יותר ביחס להשקעה, לעומת הרווחים שהניבו גידולי הסוכר, צמצמו בהדרגה את מספר המטעים.
מלחמת עשר השנים בשנים 1878-1868, במהלכה ניסתה קובה להשיג עצמאות מספרד, זרעה הרס רב במזרחה של קובה, ולמעשה המיטה חורבן על גידולי הקפה בסיירה מאסטרה.
המטעים ננטשו, וצמחייה טבעית החלה לגדול במקומם.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הטילה ממשלת קובה מכסים גבוהים על ייבוא, מה שעורר מחדש את גידולי הקפה במדינה.
גידולים אלה החלו במטעים חדשים, ולא במטעים שהוקמו בסיירה מאסטרה.
בשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על אזור בשטח של 814.75 קמ"ר ובו שרידיהם של 171 מטעי קפה כאתר מורשת עולמית.
בהחלטה צוין כי המטעים מהווים עדות ייחודית לצורה חלוצית של חקלאות בתנאי שטח קשים, וכי הם שופכים אור על ההיסטוריה הכלכלית, החברתית והטכנולוגית של אמריקה הלטינית ושל האיים הקריביים.
במרכזו של המטע ניצבים מגורי בעליו וסביבו בתיהם הצנועים של העבדים שעבדו במטעים ובאחוזה עצמה.
בית הבעלים נבנה מעץ או אבן בסגנון בסקי שהותאם לאקלים הטרופי, והוקף לעיתים קרובות בתעלה שנועדה להעניק לו הגנה.
בתי העבדים היו עלובים ועשויים מעץ ומענפים, וכוסו בגג מענפים ועלים.
בית הבעלים השקיף על משטח ייבוש פולי הקפה (secadero), שהוקף בתעלות ובבארות, ובסמוך לו ניצבו מבני הייצור האחרים בהם נטחנו ונקלו פולי הקפה.
במטעים הגדולים ביותר היו גם בתי מלאכה לעיבוד עץ ומתכות.
בין המטעים קישרו דרכים שתוחזקו היטב בתחומי האחוזות עצמן.
הדרכים שמחוץ למטעים לא תוחזקו באותה מידה, אך אפשרו את משלוח הקפה על פרדות אל סנטיאגו דה קובה לשם המשך עיבודו או לשם יצואו.
גשרי אבן ועץ נבנו מעל יובלי הנחלים ותעלות השקיה, שנסללו לעיתים קרובות בצורת אמות מים, הובילו מים אל המטעים לשם השקיה ולשם תהליכי הייצור.
בשטחים פנויים במטעים נטעו עצי הדרים, גויאבה ופירות טרופיים ואחרים, ואלה שימשו את צורכיהם של דיירי המטע.
בחלקות סמוכות לבתים גידלו גם ירקות ובחלק מהמטעים השתרעו שדות תירס.
לעיתים נשתלו במטעים גני פרחים בסגנון צרפתי ששימשו כמקום מנוחה והתרגעות לבעלי המטעים ולבני משפחותיהם.
מטען ייעודי (בראשי תיבות: מטע"ד; באנגלית: Payload) הוא המטען השימושי הנישא על ידי פלטפורמות כגון כלי טיס מאוישים ובלתי מאוישים, כלי שיט, רכב קרבי משוריין כגון טנקים ושריוניות ולוויינים.
המטע"ד יכול לכלול פצצות וטילים, מטען מדעי או טכנולוגי ונועד להגשמת מטרת הפלטפורמה הנושאת.
לדוגמה, המטע"ד בלוויין צילום הוא המצלמה.
מדד חשוב ביכולותה של פלטפורמה, הוא משקל המטע"ד אותו היא מסוגלת לשאת.
ככל שהמטען הייעודי כבד יותר, יכולת התנועה של הפלטפורמה מוגבלת יותר.
לסטורן 5, יש יכולת נשיאה של מטע"ד למסלול לווייני נמוך של 118,000 ק"ג, אולם למסלול לווייני לירח יכולת הנשיאה של מטע"ד היא רק 47,000 ק"ג.
במהלך שנות האלפיים חלה מהפכה בכל הקשור ליכולות מיזעור מטע"די החיישנים מצד אחד ובמקביל שיפור הביצועים מצד שני.
הדבר בולט במיוחד בתחום הרחפנים עם מטע"די מצלמות יום ואמצעי ראיית לילה לגילוי מטרות ביום ובלילה איכותיים וקלי משקל.
מטען בתפזורת הוא מטען סחורות, אשר נשלחות באמצעי תחבורה, בכמויות גדולות וכשהן לא ארוזות.
המטען נפרק, או נשפך, אל תוך אמצעי התחבורה, באמצעות כף מחפר, או צינור, כשהוא במצב נוזלי או מוצק.
בין אמצעי התחבורה המשנעים מטענים בתפזורת נמצאים: אוניות צובר, קרונות רכבת, או משאיות.
סחורות בתפזורת מסווגות לסחורות יבשות או נוזליות.
נושאת התפזורת הגדולה בעולם היא אוניית הצובר Berge Stahl, לה הדחק של 364,768 טון.
נמל התפזורת העמוס בעולם הוא נמל ניו אורלינס.
גרעינים (חיטה, תירס, שעורה, אורז, שבולת שועל, שיפון, דורה, סויה, וכדומה)
עפרת ברזל (וכן מטילי ברזל, שבבי ברזל, וכדומה)
כימיקלים (דשנים, פתיתי פלסטיק, אבקת שרף, וכדומה)
מוצרי מזון יבשים (לחיות משק או לבני אדם: כופתאות אלפלפה, כופתאות הדרים, בוטנים, סוכר גולמי או מעובד, עמילן, וכדומה)
תוצרי כרייה (חול, חצץ, עפרת נחושת, מלח, וכדומה)
מוצרי מזון נוזליים (שמן צמחי, מיצים, וכדומה)
המטען בהרלדיקה ובווקסילולוגיה הוא צורה המאכלסת את שדה המגן או הדגל.
בבלאזון המילה "מטען" יכולה לשמש גם כפועל (לדוגמה, אם על מגן מופיעים שלושה אריות, נוכל לומר כי "המגן מוטען בשלושה אריות").
חשוב להבדיל בין המטען לבין חלוקת השדה, ולהבחין כי המטענים עצמם עשויים להיות מוטענים גם כן.
אלפי אובייקטים מעולם הטבע, המיתולוגיה והטכנולוגיה הופיעו ומופיעים מעל שלטי אצולה לצד מטענים אשר אופייניים לעולם המושגים ההרלדי.
המטענים עשויים להיות כל דבר החל בבעלי חיים, חפצים וכלה בצורות גאומטריות.
הצורות הרגילות נקראות לעיתים מטענים נכונים (proper charges) ואילו מטענים אחרים נקראים מטענים נפוצים (common charges).
בבלאזון הצרפתי הצורות הרגילות נקראות pièces ואילו המטענים האחרים שניתן לשבץ בכל מקום על גבי המגן הם meubles (ניידים).
מטען הכאב הוא מותחן מלחמה אמריקאי משנת 2008, בבימויה של קתרין ביגלו.
הסרט זכה לפרסים רבים, בהם שישה פרסי אוסקר (מתוך 9 מועמדויות) כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, וכן פרסי באפט"א לסרט, הבמאי, התסריט המקורי, הצילום, העריכה והסאונד הטובים ביותר.
הסרט מספר את סיפורה של יחידה לסילוק פצצות בצבא האמריקאי, המוצבת בעיראק בזמן מלחמת עיראק.
התסריט נכתב על ידי מארק בול, סופר פרילנסר שהתלווה ליחידת סילוק פצצות.
ג'רמי רנר, אנתוני מאקי ובריאן גראת'י מככבים בסרט בתור חברי יחידת סילוק הפצצות והסרט מתאר את התמודדותם עם המתח שבפירוק הפצצות, סכנת החיים שמציבות בפניהם חוליות מיליציה המשתייכות לכוחות ההתקוממות בעיראק והמתיחות המתעוררת בין שלושת חברי הצוות.
שם הסרט מגיע מסלנג באנגלית המתאר פציעה כתוצאה מפיצוץ מטען.
הסרט לא זכה להצלחה רבה על האקרנים ובמדינות רבות לא הופץ כלל בקולנוע, ובחלקן נרכש להקרנה במסגרת שידורי הטלוויזיה או להפצה ב-DVD.
לאחר שההתעניינות בסרט גברה, בעקבות ההכרזה על מועמדותו לאוסקר וההשערות על סיכויו לזכות, במדינות מסוימות, בהן ישראל, רכשו חברות הפצה את הסרט להקרנה.
בישראל, הסרט שודר בטלוויזיה בלוויין ב-7 במרץ, ערב שידורו של טקס האוסקר, והוקרן בקולנוע החל מ-11 במרץ.
כיום הוא נחשב לאחד מסרטי המלחמה המשפיעים ביותר של שנות ה-2000 והמאה ה-21. בשנת 2020, הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסרט נפתח בציטוט מתוך הספר רב-המכר משנת 2002 "War Is a Force That Gives Us Meaning" של הכתב לענייני מלחמה של הניו יורק טיימס כריס הדג'ס: "הריגוש שבקרב מהווה התמכרות חזקה ולעיתים קרובות קטלנית, כי מלחמה היא סם".
בחודשים הראשונים שלאחר פלישת כוחות הצבא האמריקאי לעיראק, רב-סמל ויליאם ג'יימס מתמנה למפקד הצוות של יחידה לסילוק פצצות בפלוגה בראבו של צבא ארצות הברית, כאשר הוא מחליף את סמל ראשון תומפסון, שנהרג מפיצוץ מטען צד, שהורכב על בסיס מרגמה 155, והופעל מרחוק.
סנבורן ולרב טוראי אוון אלדרידג', שתפקידם לתקשר עם מפקד הצוות דרך מכשיר קשר שנמצא בתוך חליפת המגן שלו ולחפות עליו בזמן שהוא בוחן ומנטרל מטעני חבלה.
במשימה הראשונה שלהם יחד, ג'יימס מתעקש להתקרב למטען חבלה בלי לשלוח קודם לכן את רובוט סילוק הפצצות שברשות הצוות, מה שגורם לשני חברי הצוות האחרים לראות בו אדם פזיז וחסר זהירות.
הוא מגלה שם מטען מרגמה 155 שחוטיו מובילים אותו לעוד 6 מטענים.
הסרט מראה שמפעיל המטענים רץ מראש הבניין ליציאה ממנו (קרוב לפצצות) על מנת להפעילם.
אלא שג'יימס מנטרל בזריזות את כולן ומציג בהתרסה את המרעום המנותק בפני המפעיל (אפילו שהוא לא ידע שזה המפעיל) והמפעיל בורח.
במחנה מתיידד ג'יימס עם ילד מקומי שקורא לעצמו "בקהאם" (על שמו של הכדורגלן האנגלי דייוויד בקהאם), שעובד אצל סוחר מקומי המוכר סרטי DVD פיראטיים.
במשימות הבאות ג'יימס מנטרל פצצה בבניין האומות המאוחדות בבגדאד, חברי הצוות חוברים לצוות בריטי של שכירי-חרב, איתו הם נלחמים בצלפים והצוות מגלה אמצעי לחימה שטרם נעשה בהם שימוש בתוך מחסן, כל זה בזמן שהמתיחות בין חברי הצוות גואה עקב חוסר הזהירות המשווע והשיטות הלא מקובלות של ג'יימס.
במשימה מאוחרת יותר, ג'יימס מגלה גופה של ילד שבבטנו הושתלה בניתוח כושל פצצה.
ג'יימס סבור שהילד הוא בקהאם, חברו מדוכן הסרטים הפיראטיים, אך סנבורן ואלדרידג' לא בטוחים בכך.
כשהוא לבוש בחולצה אזרחית ומכנסיים צבאיים, ג'יימס חומק החוצה מהבסיס, חוטף את הסוחר עבורו בקהאם עבד ומורה לו באיומי אקדח להסיע אותו לביתו של הילד.
בתוך הבית, ג'יימס פוגש בפרופסור עיראקי, ממנו דורש לדעת מי היה מעורב בהפיכתו של בקהאם ל"פצצה אנושית".
הפרופסור לא מראה שום סימן שהוא מבין את הדרישה של ג'יימס וחושב שהוא סוכן של ה-CIA.
הוא מזמין אותו בנימוס לשבת איתו כאורח.
כאשר אשתו של הפרופסור רואה את ג'יימס, היא נבהלת ומגרשת אותו בכוח מהבית.
ג'יימס חוזר לבסיס באישון ליל, שם השומרים כמעט ויורים בו כיוון שבתחילה הם חושבים שהוא מחבל מתאבד.
באותו הלילה, הצוות מוזעק לאזור הירוק על מנת לחקור זירת פיצוץ של מכלית, בו נהרגו אזרחים רבים.
כשהוא פועל לפי תחושת בטן, ג'יימס מורה לצוות שלו לבוא בעקבותיו אל מעבר למכתש הפיצוץ ולתוך הרחובות החשוכים שבסביבה.
סנבורן מביע מחאה ומציע לחכות לפלוגת חי"ר שתטהר את האזור, אך ג'יימס דוחה את ההצעה.
הוא סבור שהמורדים שפוצצו את המכלית מרחוק צופים בחיילים הסורקים את הזירה מחורשה בקרבת מקום.
ג'יימס פוקד על חייליו להתפצל כך שכל אחד משלושת חברי הצוות בודק סמטה; ג'יימס וסנבורן לא מוצאים דבר, אך עד מהרה הם שומעים יריות מהכיוון אליו הלך אלדרידג'.
כשהם מתקרבים לאזור ממנו נשמעו היריות הם נתקלים בגופה של מורד מת, אך אין זכר לאלדרידג'.
כשהם נכנסים לסמטה, הם מבחינים בשני מורדים הנושאים את אלדרידג' איתם.
ג'יימס פותח באש, הורג את שניהם אך פוגע בטעות ברגלו של אלדרידג'.
אחרי שהם חוזרים לבסיס, ג'יימס מתמוטט במקלחת בעודו לבוש בציוד מלא ופורץ בבכי.
בבוקר שאחרי, בקהאם, בריא ושלם, ניגש אל ג'יימס והאחרון מבין שטעה בזיהוי הגופה.
הילד מנסה לשוחח איתו, אך ג'יימס ממשיך בדרכו בלי לומר מילה.
לפני שמפנים אותו לבית החולים הצבאי, אלדרידג' מאשים את ג'יימס בפציעתו, בטענה שהוא סיכן אותו שלא לצורך כדי שיוכל לקבל את "מנת האדרנלין" שלו.
כאשר נותרים רק יומיים עד לסיום תקופת ההצבה שלהם, נקראים ג'יימס וסנבורן, חברי הצוות הנותרים, לסייע באירוע במסגרתו אדם נשלח בניגוד לרצונו להתפוצץ במחסום צבאי, כאשר לגופו מחובר כלוב מתכת נעול במנעולים המחבר לגופו פצצת זמן.
בזמן שהאדם בוכה ומתחנן על חייו, ג'יימס מנסה לפרק את הפצצה ולהסירה מגופו של האדם, אך הוא נכשל ובורח רגעים ספורים לפני שהפצצה מתפוצצת והורגת את האדם אליו הייתה קשורה.
בנסיעה בחזרה לבסיס, סנבורן נכנס לסערת רגשות ומתוודה בפני ג'יימס שאין ביכולתו להתמודד עוד עם השירות ביחידה לסילוק פצצות, ומביע שמחה לאור עזיבתו את עיראק והאפשרות שלו להתחיל משפחה.
ג'יימס חוזר הביתה לאשתו וילדו, שם הוא נראה מבצע ברוגע את פעולות השגרה היום-יומיות של חייו האזרחיים.
לילה אחד הוא מדבר אל בנו הפעוט, ואומר לו שיש רק דבר אחד בעולם שהוא יודע שהוא אוהב.
בסצנה הבאה ג'יימס חוזר לעיראק, כשהוא מוכן לשרת שנה נוספת במסגרת יחידה לסילוק פצצות מפלוגה דלתא.
ג'רמי רנר בתור סמל-ראשון ויליאם ג'יימס.
אנתוני מאקי בתור סמל JT Sanborn.
בריאן ג'ראטי בתור המומחה אוון אלדריג'.
גאי פירס בתור סמל-ראשון מתיו תומפסון.
כריסטיאן קמארגו בתור לוטננט קולונל ג'ון קיימברידג'.
דייוויד מורס בתור קולונל ריד.
ראלף פיינס כמנהיג יחידה של פלוגה צבאית פרטית.
אוונג'לין לילי בתור קוני ג'יימס.
מלקולם בארט בתור סמל פוסטר.
סם ספרואל בתור הקבלן צ'רלי.
סוהיל דבאך כאדם שנאלץ ללבוש אפוד פצצה.
הסרט בעל התקציב הקטן הופק באופן עצמאי ובוים על ידי קתרין ביגלו.
התסריט נכתב על ידי מארק בול, תסריטאי עצמאי שהיה עיתונאי ב-2004 עם צוות צלמי מלחמה של צבא ארצות הברית בעיראק.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה באיטליה במהלך 2008. לאחר שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו, הוא יצא להפצה בארצות הברית על ידי Summit Entertainment.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 ביוני 2009, אך זכה לאקרנים תיאטרליים נרחבים יותר ב-24 ביולי 2009.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר בטקס פרסי האוסקר ה-82 ב-2010, למרות שהסרט עדיין לא כיסה את תקציבו עד למועד הטקס.
הוא זכה בשישה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (האישה הראשונה שזכתה בפרס זה) והתסריט המקורי הטוב ביותר, והתסריט המקורי הטוב ביותר.
מטען הכאב מבוסס על דיווחיו של מארק בול, עיתונאי עצמאי שהיה משולב עם חוליית פצצות אמריקאית במלחמה בעיראק במשך שבועיים בשנת 2004. בשנת 2005, בול העלה סרט המבוסס על מאמר פלייבוי שלו "האיש בחליפת הפצצה" לבמאית קתרין ביגלו.
ביגלו הכירה את עבודתו של בול לפני חוויותיו, לאחר שעיבד את אחת ממאמריו האחרים בפלייבוי כסדרת הטלוויזיה קצרת הימים The Inside בשנת 2002. כאשר בול גויס שוב לצבא הוא שמר על קשר עם ביגלו באמצעות דואר אלקטרוני בה סיפר על חוויותיו.
בול השתמש בחוויותיו כבסיס לדרמה בדיונית המבוססת על אירועים אמיתיים.
הוא אמר על מטרת הסרט, "הרעיון הוא שזה הסרט הראשון על מלחמת עיראק שמתיימר להראות את החוויה של החיילים.
רצינו להראות את סוגי הדברים שעוברים חיילים שאי אפשר לראות ב-CNN, ואני לא מתכוון שבצורה של צנזורה-קונספירציה אני רק מתכוון שכתבי החדשות ממש לא מכניסות צלמים ליחידות שהן האליטה הזו.
ביגלו הייתה מוקסמת מהאפשרות לחקור את "הפסיכולוגיה מאחורי סוג החייל שמתנדב לקונפליקט המסוים הזה ולאחר מכן, בגלל כישרונו, נבחר וניתן לו ההזדמנות להיכנס לנטרול פצצות והולך לקראת מה שכולם ברחו ממנו".
ביגלו ובואל החליטו לאחר מכן להימנע מ"פולמוס" על הסכסוך עצמו כדי להתמקד במתח.
בזמן שעבדה עם בול ב-2005 על התסריט, שנקרא במקור "The Something Jacket", ביגלו התחילה לעשות כמה סטוריבורד ראשוניים ומחוספסים כדי לקבל מושג על המיקום הספציפי הדרוש.
פרוטוקול נטרול פצצות מחייב שטח ביטחון, אך היא רצתה להפוך את הסרט לאותנטי ככל האפשר ו"להכניס את הקהל למגפיו של חייל על הקרקע".
רוב האולפנים הגדולים לא היו מעוניינים בהפקת התסריט מכיוון שסרטה הקודם של ביגלו, קיי-19 (2002), היה כישלון בקופות ומכיוון שסרטי מלחמת עיראק נטו להיות לא רווחיים.
ניקולס צ'ירטייר מחברת ההפקות "Voltage Pictures" סוף סוף נתן אור ירוק להפקה עם תקציב של 30 מיליון דולר (תקציב נמוך במונחים של הפקות קולנוע).
עבור הדמויות הראשיות, ביגלו הקפידה ללהק שחקנים לא ידועים יחסית: "זה הדגיש את המתח, כי עם חוסר ההיכרות מגיעה גם תחושה של חוסר חיזוי".
דמותו של סמל-ראשון וויליאם ג'יימס, היא דמות מורכבת, בעלת איכויות המבוססות על אנשים שהתסריטאי בול הכיר כאשר שובץ עם חוליית החבלנים.
ביגלו ליהקה את ג'רמי רנר על סמך עבודתו בדהמר , סרט על ג'פרי דאהמר, הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה שקורבנותיו היו גברים.
כדי להתכונן לסרט, צוות השחקנים בילה שבוע בחייו ובאימונים בפורט ארווין, שמורה של צבא ארצות הברית במדבר מוהאבי בקליפורניה.
הם למדו להשתמש בחומרי נפץ C4, למדו כיצד לעבד מטעני חבלה מאולתרים בטוחים וכיצד ללבוש חליפת חבלן.
אנתוני מאקי מגלם את סמל ג'יי טי סנבורן.
כשתיאר את חווית הצילומים בירדן בקיץ, הוא אמר, "היה כל כך חם בצורה נואשת, והיינו נסערים בקלות.
אבל הסרט הזה היה כמו לעשות מחזה.
באמת שמרנו אחד על השני, וזה היה נהדר.
ניסיון זה גרם לי להאמין בקולנוע".
כמה מאות אלפי פליטים עיראקים חיים בירדן, חלק מהם עם רקע במשחק לוהקו לסרט, כמו סוהיל דבאך המגלם את האיש התמים שמתגלה כמחבל מתאבד בסוף הסרט.
הסרט צולם בירדן, במרחק קילומטרים מהגבול העיראקי, כדי להשיג את מטרת האותנטיות שביגלו ביקשה להשיג.
פליטים עיראקים שימשו כניצבים והצוות עבד בחום העז של המזרח התיכון.
ביגלו רצתה לצלם בעיראק, אבל צוות האבטחה של ההפקה לא יכול היה להבטיח את שלומם מפני המורדים העיראקים.
יוצרי הסרט חיפשו מיקומים במרוקו, שאותם העדיף צ'רטייר (המפיק) בשל עלותם הזולה יותר, אך ביגלו הרגישה שהם לא דומים מספיק לעיראק.
אנשי הקשר של בול בסוכנות הביון המרכזית הציעו לצלם בירדן משום שעיר הבירה שלה עמאן דומה מאוד לבגדד ומשום שמשפחת המלוכה הירדנית תמכה מאוד בהפקות סרטים מערביות.
ממשלת ירדן, שניסתה להקים תעשיית קולנוע מקומית, אכן הייתה נדיבה מאוד כלפי הסרט.
היא הציעה תעריפי משלוח מוזלים ואף עזרה לממן את הסרט כאשר אגרת החוב שלו כמעט נמשכה לאחר שמפיק-קו פרש בשלושת השבועות הראשונים של הצילומים.
סיוע זה אפשר לביגלו לקצץ את התקציב ל-15 מיליון דולר בלבד.
ירדן השתמשה ביצירת הסרט כדי לייסד בית ספר לקולנוע ותוכנית התמחות.
בנוסף, ביגלו רצתה להגיע כמה שיותר קרוב לאזור המלחמה.
חלק מהמקומות היו פחות משלושה קילומטרים מהגבול העיראקי, והיו בטווח של קילומטרים ספורים מאזורי סכסוך פעילים בעיראק עצמה.
להפקה היה בתחילה אישור מיחידת הקשר הקולנועית של משרד ההגנה של ארצות הברית לצלם בבסיס לוגיסטי אמיתי של צבא ארצות הברית במחנה אריפג'אן, כווית.
עם זאת, אישור הצילומים בוטל מכיוון שגורמים צבאיים האמינו שצולמו סצנות חדשות שלא היו בתסריט המאושר.
לאחר שמשרד ההגנה האמריקאי השעה את שיתוף הפעולה עם הסרט, הוא השתמש במקום זאת בציוד של הצבא המלכותי הירדני.
הצילום הראשי החל ביולי 2007 בירדן.
הטמפרטורות היו בממוצע 49 מעלות צלזיוס במהלך 44 ימי הצילום.
השחקנים שוכנו באוהל עם רצפות עפר ועודדו לשחק במשחק מתודי.
לעיתים קרובות ארבעה או יותר צוותי צילום צילמו בו-זמנית, מה שהביא לכמעט 200 שעות של צילומים.
המפיק גרג שפירו סיפר על דאגות ביטחוניות של צילומים בירדן, "היה מעניין להגיד לאנשים שאנחנו הולכים לעשות את הסרט בירדן כי השאלה הראשונה שכולם שאלו הייתה על המצב הביטחוני כאן".
הבחירה של ביגלו לצלם בירדן נתקלה בהתנגדות מסוימת.
בדיון היא גילתה שחלק מהצוות שלה חלקו סטריאוטיפים של האזור מהתרבות האמריקאית.
"לצערי לאנשים באמריקה ובלוס אנג'לס יש את התפיסות האלה", אמרה, "אבל ברגע שאתה יורד מהמטוס אתה מבין שזה כמו מנהטן בלי העצים", המשיכה.
מכיוון שעיראק שלטה בשיח באמריקה וברחבי העולם, ביגלו האמינה שיוצרי קולנוע ימשיכו לחקור את הסכסוך, מה שהופך את ירדן למקום הטבעי לצילום.
לדברי המפיק טוני מארק, הדם, הזיעה והחום שנתפסו במצלמה בהפקה שיקפו מאחורי הקלעים."זה סרט קשה וקשוח על נושא קשה וקשה", אמר מארק בראיון, "היה מתח מורגש לאורך כל הסט.
זה היה בדיוק כמו הסיפור על המסך של שלושה בחורים שנלחמים זה בזה, אבל כאשר הגיע הזמן לעשות את העבודה, הם מתאחדים כדי לבצע את העבודה".
ג'רמי רנר נזכר, "יש לי פשפשי מזון.
ואז קיבלתי הרעלת מזון: ירדתי 15 ק"ג בשלושה ימים".
בנוסף לנטל החום, חליפת סילוק הפצצה שנאלץ ללבוש כל היום שקלה 36–45 ק"ג.
בסצנה שבה דמותו נושאת ילד עיראקי מת, רנר נפל במורד כמה מדרגות וסובב את קרסולו, מה שעיכב את הצילומים כי הוא לא יכול היה ללכת.
באותו שלב, "אנשים רצו להפסיק.
כל המחלקות נאבקו לבצע את עבודתן, אף אחת מהן לא התקשרה".
שבוע לאחר מכן, הצילומים חודשו.
המפיק מארק נזכר שהוא גילה בסיום יום צילום של 12 שעות, שהוא צריך להישאר ער כל הלילה כדי לייצר תחמושת מתאימה לרובה צלפים, מכיוון שהאספקה לא אספה את המכס הירדני בזמן לצילום המתוכנן, עקב הגבלות יבוא על אביזרים צבאיים.
אמן האפקטים המיוחדים של הסרט, ריצ'רד סטוצמן, השתמש בזיקוקים סיניים לאבק שריפה.
יום אחד, הוא הרכיב אביזר, והחום והחיכוך גרמו לזיקוקים להתפוצץ בפניו.
כעבור יומיים הוא חזר לעבודה.
לצילומי הסרט היו מעט מההטבות הרגילות של הוליווד ; אף אחד על הסט לא קיבל קרוואן ממוזג או חדר אמבטיה פרטי.
רנר אמר כי ננקטה זהירות רבה להבטיח את האותנטיות של הסרט, צילום הסרט במזרח התיכון תרם לכך; "היו שני אנשי הפקה שהשליכו מסמרים ואבנים מבניינים דו-קומתיים שפגעו בי בקסדה ...
ירו עלינו כמה פעמים בזמן שצילמנו", אמר רנר, "כשתראה את זה, אתה תרגיש כאילו היית במלחמה".
אנתוני מאקי מוסיף: "אתה לא יכול לזייף את כמות החום הזו, כשאתה על הסט וכל הניצבים הם פליטים עיראקים, זה הופך אותך למודע לסרט שאתה עושה.
כשאתה מתחיל לשמוע את הסיפורים מפרספקטיבה אמיתית של אנשים שהיו שם, זה נותן לך נקודת מבט ברורה על המקום שבו אתה נמצא כאמן ועל הסיפור שהיית רוצה לספר.
זו הייתה חוויה נהדרת להיות שם".
עבור הסרט, הבמאית ביגלו ביקשה להטמיע את הקהל "למשהו שהיה גולמי, נע וקרביים".
היא התרשמה מעבודתו של הצלם בארי אקרויד על טיסה 93 ועל הרוח שמרעידה את השעורה והזמינה אותו לעבוד על סרטה.
בעוד שהסרט הופק באופן עצמאי וצולם בתקציב נמוך, ביגלו השתמשה בארבע מצלמות 16 מ"מ כדי ללכוד נקודות מבט מרובות.
על כך אמרה:"כך אנו חווים את המציאות, על ידי הסתכלות על המיקרוקוסמוס והמקרוקוסמוס בו זמנית.
העין רואה אחרת מהעדשה, אבל עם אורכי מוקד מרובים וסגנון עריכה שרירי, העדשה יכולה לתת לך את הפרספקטיבה של המיקרוקוסמוס/מאקרוקוסמוס וזה תורם לתחושה של טבילה מוחלטת".
בבימוי קטעי הפעולה של הסרט, ביגלו לא רצתה לאבד את תחושת הגאוגרפיה והשתמשה במספר מצלמות כדי לאפשר לה "להסתכל על תפאורה מסוימת מכל פרספקטיבה אפשרית".
מטען הכאב נערך על ידי כריס אינס ובוב מוראבסקי.
שני העורכים עבדו על כמעט 200 שעות של צילומים ממספר המצלמות הידניות שהיו בשימוש במהלך הצילום.
בנוסף לאתגר, לתסריט של בול היה מבנה אפיזודי לא מסורתי, א-סימטרי.
לא היה "נבל" מסורתי, והמתח נבע מהקונפליקטים הפנימיים של הדמויות ומהמתח מהנפצים והצלפים.
הצילומים הגולמיים תוארו כ"נוזל של תנועה מנותקת, מעוררת בחילה, שחצתה ללא הרף את קו 180 המעלות".
איניס בילתה את שמונת השבועות הראשונים בעריכת הסרט באזור הצילומים בירדן, לפני שחזרה ללוס אנג'לס, שם הצטרף אליה מורבסקי.
התהליך ארך יותר משמונה חודשים.
המטרה הייתה לערוך תיאור ריאליסטי ואכזרי של מציאות המלחמה, תוך שימוש באפקטים מיוחדים מינימליים או שיפור טכני.
איניס ובוב הצהירו שהם "באמת רצו שהסרט ישמור על האיכות התיעודית של 'סרט דוקומנטרי'...
יותר מדי אפקטים של שלב-Y היו מסיחים את הדעת.
העריכה בסרט הזה הייתה כולה איפוק".
עריכה במקום הובילה לסיבוכים נוספים בפוסט-פרודקשן.
ההפקה לא הייתה מוכנה להסתכן בשליחת סרטים לא מפותחים דרך שדות תעופה בעלי אבטחה גבוהה שבהם ניתן היה לפתוח את הפחיות, להקרין רנטגן או לפגוע בהן.
בהתאם לכך, הסרט הובל ידנית בטיסה על ידי עוזר הפקה מעמאן ללונדון.
לאחר שהסרט 16 מ"מ הועבר ל-DVcam במעבדה בלונדון, יומני הווידאו הועברו במטוס חזרה למזרח התיכון כדי לייבא אותם למערכת העריכה.
המסע כולו לקח בין שלושה ימים לשבוע והוא תואר על ידי איניס כ"מקבילה של ימינו למשלוח באמצעות עגלת חמורים".
תקציב ההפקה הנמוך והיעדר תשתית סרטים מפותחת באזור הפריעו לתהליך, לדברי איניס, "עבדנו עם סרט 16 מ"מ מגורען, עריכה בהגדרה סטנדרטית.
ניסינו לעשות הורדות FTP, אבל בזמנו, המתקנים בירדן פשוט לא יכלו להתמודד עם זה".
המפיק טוני מארק ניהל מאוחר יותר משא ומתן על השימוש בתחנת רדיו מקומית בשעת לילה מאוחרת כדי לקבל קטעי QuickTime ברמה נמוכה דרך האינטרנט כדי שהצוות לא יצלם בעיוורון.
מרקו בלטרמי ובאק סנדרס הלחינו את המוזיקה.
ביגלו רצתה שבלטרמי ילחין עבור הסרט, מכיוון שהיא אהבה את עבודתו שזכתה לשבחים ב-3:10 ליומה (2007).
Ottosson עבד על עיצוב הסאונד של הסרט.
הפסקול שוחרר ביוני 2009 דרך Lakeshore Records.
מטען הכאב הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה ב-4 בספטמבר 2008, והסרט זכה לתשואות של 10 דקות בסיום הקרנתו.
בפסטיבל זכה הסרט בפרס , ב"פרס ארקה לקולנוע צעיר" עבור "הסרט הטוב ביותר ונציה 65" (שנבחר על ידי חבר מושבעים לנוער בינלאומי); פרס רשת הסרטים לזכויות אדם; ופרס הקולנוע של ונציה המכונה "נאביצלה".
הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-33 של טורונטו ב-8 בספטמבר, שם הוא עורר "עניין רב", אם כי המפיצים לא ששו לקנות אותו מאחר שסרטים קודמים על מלחמת עיראק הפסידו בקופות.
Summit Entertainment רכשה את הסרט להפצה בארצות הברית, דבר שלא התקבל בעין יפה.
בשנת 2008, מטען הכאב הוקרן בפסטיבל הסרטים ה-3 בציריך, בפסטיבל הקולנוע ה-37 , בפסטיבל הסרטים ה-21 במאר דל פלאטה, בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי החמישי של דובאי , ובפסטיבלים רבים נוספים.
מטען הכאב שוחרר לראשונה באיטליה על ידי האחים וורנר ב-10 באוקטובר 2008. Summit Entertainment רכשה את הסרט להפצה בארצות הברית תמורת 1.5 מיליון דולר לאחר שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו.
"מטע הכאב" יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 ביוני 2009, עם הפצה מוגבלת לארבעה בתי קולנוע בלוס אנג'לס ובניו יורק.
במהלך סוף השבוע הראשון הסרט הכניס $145,352, בממוצע $36,338 לאולם.
בסוף השבוע הבא, החל מ-3 ביולי, הסרט גרף 131,202 דולר בתשעה בתי קולנוע, בממוצע של 14,578 דולר לאולם.
הוא החזיק בממוצע הגבוה ביותר למסך מכל סרט שהוקרן בתיאטרון בארצות הברית במשך השבועיים הראשונים של יציאתו לאקרנים, עבר בהדרגה למצעד 20 המובילים עם סרטי אולפן בהוצאה רחבה בהרבה ובתקציב גדול יותר.
הוא החזיק בסביבות מספר 13 או מספר 14 בטבלאות הקופות למשך ארבעה שבועות נוספים.
Summit Entertainment בהמשך תרחיב את הפצתו ליותר מ-200 מסכים ב-24 ביולי 2009, ולמעלה מ-500 מסכים ב-31 ביולי 2009.
הרווח הסופי של הסרט היה 17,017,811 דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-32,212,961 דולר במדינות אחרות, מה שהביא את הסכום העולמי שלו ל-49,230,772 דולר.
זו הייתה הצלחה מול תקציב של 15 מיליון דולר.
לפי הלוס אנג'לס טיימס, מטען הכאב הופק טוב יותר מרוב הדרמות האחרונות על הסכסוך במזרח התיכון.
הסרט עלה על כל שאר הסרטים בנושא מלחמת עיראק כמו בעמק האלה (2007), סטופ-לוס (2008) וכאריות לכבשים בנושא אפגניסטן (2007).
מטען הכאב נפתח בעשירייה הראשונה בממלכה המאוחדת ב-103 בתי קולנוע, וקיבל את הממוצע הרביעי בגובהו למסך של 3,607 דולר, דירוג בין כוח G וג'י.
ג'ו כוח המחץ בממוצע הכולל.
הסרט גרף חצי מיליון דולר בסוף השבוע הפתיחה שלו בממלכה המאוחדת של 28 באוגוסט עד 30 באוגוסט 2009, והכניס למעלה ממיליון דולר בבריטניה, יפן, ספרד וצרפת עד מרץ.
הפצה: מחסור ביצירת סרטים עצמאיים
עד תחילת שנות ה-2010, סרטים בקולנוע הוקרנו מהדפסים פיזיים של פילם, תהליך יקר ומוגבל שגרם לכך שמפיצים של סרטים עצמאיים, כמו מטען הכאב ומזון בע"מ, הפיקו מעט עותקים.
ב-2009 נוצר מחסור בהדפסי פילם, מה שגרם לעיכובים בהגעת סרטים לבתי קולנוע קטנים, במיוחד בקיץ, כאשר שוברי קופות גדולים תפסו את רוב המסכים.
המחסור בהדפסים נבע מכמה סיבות עיקריות: עלות הייצור הגבוהה של עותקי פילם פיזיים, תכנון לקוי של המפיצים בהערכת הביקוש לסרטים עצמאיים, ותחרות קשה על מסכים מול שוברי קופות בקיץ שתפסו נתח משמעותי מהשוק.
כמו כן, הפצת סרטים רבים בזמנים קרובים יצרה עומס לוגיסטי, ואסטרטגיית מיחזור ההדפסים לצמצום עלויות גרמה לעיתים לאובדן הכנסות פוטנציאליות.
"מטען הכאב" שוחרר ב-DVD וב-Blu-ray בצפון אמריקה ב-12 בינואר 2010. דיסק זה כולל פרשנות אודיו נוספת בהשתתפות הבמאית קתרין ביגלו, התסריטאי מארק בול וחברים נוספים בצוות ההפקה; גלריית תמונות של תמונות מאחורי הקלעים מהצילומים ו-15 דקות המדגישות את חווית הצילום בירדן ואת הפקת הסרט.
ל-DVD ולבלו-ריי הבריטי אין את התוספת.
מכירות ה-DVD בארצות הברית הגיעו ל-30 מיליון דולר עד אמצע אוגוסט 2010.
ב-22 בפברואר 2022, שנתיים לאחר הוצאת פורמט 4K דיגיטלי, Lionsgate ו-Best Buy הוציאו מארז פלדה של הסרט, שסימנו את הפעם הראשונה שהוא הגיע לרזולוציית 4K.
"מטען הכאב" זכה להערכה רחבה, כאשר הופעתו של ג'רמי רנר זכתה לשבחים מהמבקרים.
Rotten Tomatoes מעניק לסרט דירוג אישור של 97%, על סמך 290 ביקורות, עם דירוג ממוצע משוקלל של 8.5/10. זה היה הסרט השני בדירוג הגבוה ביותר של 2009, מאחורי למעלה של פיקסאר.
המבקרים טענו, "אפוס מלחמה משוחק היטב, שצולם באינטנסיביות, מלא אקשן, "מטען הכאב" של קתרין ביגלו הוא עד כה הטוב ביותר מבין הדרמטיזציות האחרונות של מלחמת עיראק".
Metacritic, והעניק לסרט ציון ממוצע של 95 מתוך 100, בהתבסס על 37 מבקרים, מה שמצביע על "הערכה אוניברסלית".
רוג'ר אברט מ"שיקגו סאן טיימס" דירג את הסרט כטוב ביותר של שנת 2009, וכתב, "מטען הכאב" הוא סרט נהדר, סרט אינטליגנטי, סרט שצולם בצורה ברורה כדי שנדע בדיוק מי כולם ואיפה הם נמצאים ומה הם.
הוא שיבח את האופן שבו נבנה המתח, וכינה את הסרט "מכושף".
אברט החשיב את רנר "מתחרה מוביל לפרסי האוסקר", וכתב, "המשחק שלו אינו בנוי על נאומים מורכבים אלא על השלכה פנימית של מי האיש הזה ומה הוא מרגיש.
הוא לא גיבור במובן המקובל".
בסופו של דבר הוא דירג אותו כסרט השני הטוב ביותר של העשור, רק אחרי סינקדוכה, ניו יורק.
גם ריצ'רד קורליס ממגזין טיים דיבר מאוד על משחקו של רנר, וכינה אותו גולת הכותרת של הסרט.
קורליס כתב:"הוא רגיל, פרצוף עמוס, שקט, ובהתחלה נראה שאין לו כריזמה על המסך לשאת סרט.
ההנחה הזו נעלמת תוך דקות ספורות, כשרנר חושף לאט את החוזק, הביטחון והאי-חיזוי של ראסל קרואו צעיר.
המיזוג של שחקן ודמות הוא אחד הדברים הגדולים שיש לאהוב בסרט הזה...
זה פלא מפחיד לראות את ג'יימס בפעולה.
חוש אנליטי ותשומת לב לפרטים של ספורטאי גדול, או פסיכופת מאסטר, אולי שניהם".
קורליס שיבח את הטון ה"רגוע והרגוע" של הסרט, המשקף את הדמות הראשית שלו.
קורליס סיכם, "מטען הכאב" הוא סרט כמעט מושלם על גברים במלחמה, גברים בעבודה.
באמצעות דימויים חזקים ואקשן אלים, הוא אומר שאפילו הגיהנום זקוק לגיבורים".
AO Scott מהניו יורק טיימס כינתה את מטען הכאב "הסרט האמריקאי הטוב ביותר על מלחמת עיראק" והדגישה את השילוב בין אקשן מותח וריאליזם עמוק שמאתגר תפיסות מקובלות על המלחמה.
היא שיבחה את בימויה של קתרין ביגלו על הצגת המורכבויות המוסריות והפסיכולוגיות של לוחמה, לצד התמקדות ייחודית בדינמיקה של פצצות ומתח קרבי.
סקוט ציינה שהסרט מתמודד עם הפן המושך והמסוכן של המלחמה, ומציעה מבט מקורי על האופן שבו היא מהווה חוויה ממכרת עבור חלק מהלוחמים והקהל.
איימי טאובין מ-Film Comment תיארה את מטען הכאב כחוויה סוחפת ועמוסת מתח, ושיבחה את הצילום של בארי אקרויד על השימוש בנקודות מבט מרובות.
היא הדגישה את העריכה המהירה והעצבנית, שגורמת לצופים לחוות את האיום מכל כיוון, כמו הדמויות עצמן.
ג'ו מורגנשטרן מהוול סטריט ג'ורנל כינה את מטען הכאב "מותחן פעולה מרהיב ומחקר מעמיק על גבורה בלוחמה עירונית".
פיטר האוול מה-Toronto Star הדגיש את עוצמתו הפיזית והרגשית של הסרט, ואילו ליסה שוורצבאום מ-Entertainment Weekly העניקה לו דירוג "A" ושיבחה את יכולתו לשלב פעולה אינטנסיבית עם הצגת הקרב מבפנים ומהשטח כאחד.
דרק אלי מ-Variety מצא את מטען הכאב מרתק כמותחן, אך מתח ביקורת על פסיכולוגיה לא מקורית ותסריט מלאכותי במקומות.
אן תומפסון מאותו מגזין ציינה את ייחודו של הסרט, במיוחד כבימויה של אישה, וראתה בו מועמד בולט לסרט הטוב ביותר בזכות גישתו השונה לסרטי מלחמת עיראק.
טארה מקלווי מ-The American Prospect טענה ש"מטען הכאב" הוא תעמולה פרו-אמריקאית שמייצרת אמפתיה לחיילים תוך הצדקת אלימות נגד אזרחים עיראקים, ותיארה אותו כ"כלי גיוס יעיל לצבא".
ג'ון פילגר ב-New Statesman מתח ביקורת על הסרט על הפיכת אלימות במדינות זרות לבידור, תוך התעלמות ממחירם הכבד של חיי אדם.
בשנת 2010, ברית הקולנוע והטלוויזיה העצמאית בחרה בסרט כאחד מ-30 הסרטים העצמאיים המשמעותיים ביותר ב-30 השנים האחרונות.
"מטען הכאב" זכה בתואר "הסרט הטוב ביותר של המאה ה-21 עד כה" בשנת 2017 על ידי מבקרי הקולנוע הראשיים של הניו יורק טיימס AO Scott ומנולה דארגיס.
היסטוריון התקשורת פרופ' סטיוארט יואן מתח בסרט ביקורת על מה שהוא תיאר כ"חגיגה שלמה של מטורף בודד, אבל בסופו של דבר הוא הגיבור האמריקאי המובהק, כי משוגעים בודדים הם גדולים מאוד במדינה הזו".
תגובות בקרב בוגרי לחימה בעיראק
מטען הכאב ספג ביקורת מצד ותיקי מלחמה, חיילים ששירתו בעיראק, ומומחים, על חוסר דיוק בתיאור הלחימה.
בין הטענות שהועלו: תיאור הוליוודי של הלחימה, טעויות במדים, חוסר שימוש במכשירי קשר, והתנהגות לא נאותה של חיילים.
צוין גם כי הסרט מציג מצבים לא מציאותיים, כמו שליחת שלושה חיילים עצמאיים למשימות מסוכנות ללא אמצעי תקשורת.
מומחי פצצות טענו שמפקד הכוח בסרט לקח סיכונים לא נחוצים, בעוד שבמציאות מפקדים פועלים לפי הנחיות ברורות ושמים את בטיחות הכוח בראש סדר העדיפויות.
בעוד ביקורות כמו זו של גיא מארוט האשימו את הסרט בחוסר כבוד כלפי אנשי מקצוע ובאי-דיוקים קריטיים, אחרים, כמו הנרי אנגלהרדט, שיבחו את האווירה ואת תיאור האתגרים הרגשיים והפיזיים של משימות מסוכנות.
הסרט הצליח להדגיש את המתח שבמשימות פיצוץ מטענים, גם אם לא תמיד שמר על ריאליזם בפרטים.
החל מההקרנה הראשונית שלו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה 2008, "מטען הכאב" זכה בפרסים ושבחים רבים.
הוא גם דורג ברשימת 10 המובילים של מבקרי קולנוע יותר מכל סרט אחר של 2009.
הוא היה מועמד בתשע קטגוריות בטקס פרסי האוסקר ה-82 וזכה בשישה: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר, מיקס הסאונד הטוב ביותר, המוזיקה הטובה ביותר, ועריכת הסרט הטובה ביותר.
הוא הפסיד את הפרס עבור השחקן הטוב ביותר ל־Crazy Heart , הסרט הטוב ביותר ללמעלה, והצילום הטוב ביותר לאווטר.
ביגלו הפכה לאישה הראשונה שזכתה באוסקר לבמאי הטוב ביותר.
קתרין ביגלו זכתה בפרס גילדת הבמאים של אמריקה על הישג יוצא דופן בסרט עלילתי עבור הסרט, בהיותה רק אחת משלוש נשים שעשו זאת יחד עם קלואי ז'או עבור ארץ נוודים וג'יין קמפיון על כוחו של הכלב.
הסרט זכה בשישה פרסים בטקס פרסי באפט"א שהתקיימו ב-21 בפברואר 2010, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר עבור ביגלו.
"מטען הכאב" היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב.
קתרין ביגלו זכתה בפרס איגוד מבקרי הסרטים בוושינגטון הבירה לבמאי הטוב ביותר, והייתה האישה הראשונה שזכתה בכבוד זה.
הסרט גרף פרסים מרכזיים מקבוצות מבקרים רבות, כולל שיקגו, בוסטון, לאס וגאס, לוס אנג'לס, ניו יורק, ואיגודי מבקרי קולנוע נוספים, הן על הבימוי והן על הסרט הטוב ביותר.
מטען הכאב הוא אחד משישה סרטים בלבד שזכו בשלושת הפרסים הגדולים של קבוצות המבקרים בארצות הברית (לוס אנג'לס, ניו יורק, NSFC), לצד סרטים כמו החבר'ה הטובים, רשימת שינדלר, הנהגת של מר יוסוקה, סודות אל איי והרשת החברתית.
כמו כן, הוא השני בהיסטוריה שזכה גם בפרס הסרט הטוב ביותר לאחר רשימת שינדלר.
הסרט גם קבע שיא עם חמישה פרסים מאגודת מבקרי הקולנוע של בוסטון, המספר הגבוה ביותר לסרט יחיד בתולדות האגודה.
בפברואר 2010, מפיק הסרט ניקולס צ'ארטיר שלח אימייל לקבוצה של מצביעי פרס האוסקר, בניסיון להשפיע עליהם להצביע ל"מטען הכאב" ולא ל"סרט של 500 מיליון דולר" (אוואטר).
צ'ארטיר פרסם התנצלות פומבית לאחר מכן, אך האקדמיה אסרה עליו להשתתף בטקס פרסי האוסקר – הפעם הראשונה שבה ננקטה סנקציה כזו.
במרץ 2010, רב-סמל ג'פרי סארבר, מומחה לסילוק פצצות בצבא ארצות הברית, הגיש תביעה של מיליוני דולרים נגד הסרט מטען הכאב.
הוא טען שהשתמש במונח "לוקר פגוע" (שם הסרט בתרגום חופשי) ובביטוי "מלחמה היא סם" בפני התסריטאי מארק בול, ושדמותו של ויליאם ג'יימס מבוססת עליו באופן משמיץ.
סארבר הרגיש שמנעו ממנו קרדיט וכספים שהגיעו לו, וטען כי הוא מקור הכותרת של הסרט.
עם זאת, יוצרי הסרט טענו שהכותרת מבוססת על ביטוי ותיק מתקופת מלחמת וייטנאם, שמשמעותו מצב קשה או מסוכן.
בול הכחיש את הטענות, והסביר שהסרט הוא יצירה בדיונית שנוצרה בהשראת סיפורים של למעלה מ-100 חיילים איתם שוחח.
עורכת דין בלוס אנג'לס ציינה כי הצבא נתן לבול אישור מלא להשתמש בתצפיותיו.
Summit Entertainment הביעה תקווה לפתרון מהיר, ובדצמבר 2011 דחה בית המשפט את התביעה וחייב את סארבר לשלם מעל 180,000 דולר שכר טרחת עורך דין.
במאי 2010, חברת Voltage Pictures, שהפיקה את מטען הכאב, הכריזה על כוונתה לתבוע עשרות אלפי משתמשים שהורידו את הסרט ללא רישיון דרך רשתות BitTorrent ו-P2P.
מדובר באחת התביעות הגדולות מסוגה.
תלונה הוגשה נגד 5,000 משתמשי BitTorrent לא מזוהים בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית, עם דרישה לתשלום של 1,500 דולר מכל נאשם כדי לסיים את ההליך.
עם זאת, חלק מהנתבעים סירבו להתפשר, וקבוצת זכויות היוצרים של ארצות הברית ביטלה את כל התיקים לבסוף.
בקנדה, באוגוסט 2011, בית משפט פדרלי הורה לשלוש ספקיות אינטרנט – Bell Canada, Cogeco ו-Vidéotron – לחשוף את שמות וכתובות המנויים שכתובות ה-IP שלהם זוהו כמשתמשים שהורידו את הסרט.
לספקיות ניתנו שבועיים למלא את הצו.
באופטיקה של יונים (ion optics) מטען מרחבי (space charge) הוא מושג המציין את התפלגות המטען במרחב.
בחישוב מסלולי התנועה של חלקיקים טעונים, בקירוב ראשון מחושבת התנועה של כל יון בהשפעת השדות החשמליים והמגנטיים החיצוניים המופעלים עליהם, ואולם מכיוון שהיונים מפעילים כוחות חשמליים זה על זה - קירוב טוב יותר הוא לחשב גם את התפלגות המטען המרחבי ואת השדה החשמלי הנוצר בעקבות כך.
תופעת המטען המרחבי נצפית בחומרים דיאלקטרים (כולל בריק).
בחומרים מתכתיים שבהם מטען זורם בחופשיות, המטען המרחבי מתפזר ומסוכך, כך שלכל רוחב המתכת ישנו פוטנציאל חשמלי אחיד.
תופעת המטען המרחבי נצפתה לראשונה על ידי תומאס אדיסון בניסויים בשפופרות ריק.
ב-2003 הזמין חיל האוויר הפולני את חיל האוויר הישראלי להשתתף ביריד אווירי בראדום לציון 85 שנים להקמת חיל האוויר הפולני.
אמיר אשל, שהיה אז בדרגת תת-אלוף, היה היסטוריון חובב, שחקר את השאלה מדוע לא הפציצו בעלות הברית את אושוויץ.
הוא הפציר במפקדו, דן חלוץ, להיענות להזמנה תוך הצבת תנאי לפיו יותר למטוסי החיל לבצע מטס מראדום לאושוויץ.
טייסי המבנה היו אשל, אבי מאור ואבי לבקוביץ, ובין הנווטים היה שמשון רוזן.
לוחמי צוות האוויר שנבחרו היו בעלי קשר משפחתי לשואה.
במהלך היריד האווירי הוצגו המטוסים בתצוגה קרקעית וכן במפגן אווירי.
המטס מעל אושוויץ תואם עם הטיסה חזרה לישראל, כך שמסלול הטיסה עבר מעל המחנה ללא צורך בשינוי או הארכה חריגים של תוואי הטיסה.
שלושה מטוסי F-15 המריאו משדה התעופה של ראדום במזג אוויר גרוע ולאחר טיסה של כ-200 ק"מ מעל שכבת עננים סמיכה, ירדו לגובה נמוך (1,200 רגל), וטסו במבנה מעל שער המחנה, מסילת הרכבת והרמפה ומעל מסדר חיילי צה"ל.
במהלך המעבר מעל המחנה, הקריא אשל פסקה קצרה שכתב יחד עם איתן הבר והיא הושמעה דרך מערכת הקשר בטקס שבמחנה:
לאחר מכן עלה מטוסו של אבי לבקוביץ וצילם את שני המטוסים האחרים באלכסון מעל בירקנאו.
בתום מטס שארך כדקה חגו המטוסים, שבו לישראל ונחתו בתל נוף.
במטוסו נטל עמו אמיר אשל פריטים סמליים: טלית שהייתה שייכת לניצול השואה, וצילומים בשחור-לבן של בני משפחתו שנספו בשואה.
מתכנני המשימה היו עידו נחושתן ועדי ברשדסקי, שקיימו במקביל למטס, טקס "עדים במדים" בהשתתפות 200 חיילים וקצינים מחיל האוויר על הקרקע.
דפי עד של מי שנרצחו במחנה בדיוק שישים שנה קודם לכן הועברו מהיכל השמות אל המטוסים, והוקראו בזמן הטקס.
למרות שבמקור הפולנים דרשו כי המטוסים יטוסו ללא חימוש, בפועל חלק מהמטוסים היו חמושים – ככל הנראה בחימוש תרגול: בז 733 נשא טיל אוויר-אוויר מסוג פיתון-4 ובז 706 נשא טיל אוויר-קרקע מסוג פופאי.
אף שהמטס עצמו התקיים בהקשר האינתיפאדה השנייה וגל האנטישמיות בעולם באותה תקופה, הרי שמשלוח התמונה והטקסט שנלווה אליה, "לסמוך רק על עצמנו", היה כבר בהקשר הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית.
המטס התקבל בציבור הישראלי בהערכה ובהתרגשות רבה, על פי דברי אשל .
עם זאת, ההנהלה הפולנית של המוזיאון של אושוויץ-בירקנאו מחתה על מה שכינתה "הפגנת כוח בלתי ראויה".
בתגובה ציין שגריר ישראל בוורשה, שבח וייס, שהמטס היה קול זעקה ולא הפגנת כוח.
העיתונאי היהודי-אמריקאי תומאס פרידמן הגדיר את מדינת ישראל במילים "ישראל היא יד ושם עם חיל אוויר".
חנוך מרמרי ואף ארי שביט מקשרים את המטס עם קיטש, תופעה וולגרית ומוקצנת הפועלת כמסחטת רגש, באופן המתנגש עם דימוי חיל האוויר כחיל טכנולוגי ועם אנשיו כאנשים רציונליים וקרי-מזג.
לטענת הביקורת, הקישור בין השואה לבין איומים עתידיים, והגזרה השווה הנלמדת ממיתוס "לעולם לא עוד" לגיבוש ונקיטת אסטרטגיה, מובילה לחשיבה ופעולה היסטרית ובלתי-שקולה.
ואף שהיא יעילה לצורכי חוץ והסברה, אין לגזור ממנה תוכניות פעולה.
בתגובה לראיון עם אמיר אשל בו סיפר על המטס ועל הפרת ההסכמות עם שלטונות פולין, כתב חוקר השואה יהודה באואר כי דבריו של אליעזר שקדי מצביעים על בורות, התעלמות מההתנגדות הפולנית ומכך שהיו אלה הגרמנים שנתנו את הפקודות בשואה.
בינואר 2005 פרסם חיים הכט את הסרט "טיסה אחת בשבילנו" שעוסק בסוגיית הפצצת אושוויץ ובמטס חיל האוויר מעל המחנה.
מטנברג (Mettenberg או Mättenberg) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,104 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
המטנברג ממוקם בצפון-מזרח הרכס המרכזי של האלפים הברניים, בין ההרים אייגר והוטרהורן ומעל העיירה גרינדלוולד ברמת ברן שבקנטון ברן בשווייץ.
בהר מתחיל רכס נוסף החוצה את הרכס המרכזי לרוחבו דרך ההרים קליינס שרקהורן, שרקהורן, לאוטרארהורן, קליין לאוטרארהורן והוגיהורן ועד להר הלאוטראר רוטהרנר, שם מסתיים הרכס בקרחון פינסטראר.
מטעמה קשתי (28 בנובמבר 1934 – 23 בספטמבר 2019) הייתה אשת חינוך וסופרת ילדים ישראלית, זוכת פרס יציב.
קשתי נולדה בשנת 1934 בארץ ישראל להורים יוצאי פולין, וגדלה בתל אביב.
ב-1954, לאחר סיום לימודיה בסמינר למורים בגבעת השלושה, החלה לעבוד כמורה במעברת אבו כביר, ולימדה בכיתות א'-ב' בבית הספר היסודי שהוקם במקום.
סיפוריה הראשונים ראו אור בשנת 1955 ב"דבר לילדים".
בהמשך החלה לנהל מדור בשם "עצתי לכם", בו השיבה לילדים וילדות על שאלות בענייני חברה ומשפחה.
מבחר מרשימותיה אלה כונס לאחר מכן בספר בשם זה.
ב-1957 עברה ללמד בכפר הנוער אלוני יצחק, במשך חמש שנים.
בשובה לגבעתיים, הקימה ספרייה חינוכית בבית ספר יסודי בעיר, והתמחתה בהוראה טיפולית.
במהלך שנות השבעים התמנתה למנהלת בית ספר יסודי באור יהודה, וכעבור שבע שנים מונתה למפקחת על בתי ספר יסודיים בבת ים.
ב-1980 החלה לשמש לאחראית על הרווחה במחוז תל אביב של משרד החינוך, וב-1990 מונתה למפקחת על מערכת החינוך היסודית בגבעתיים, עד לפרישתה ממשרד החינוך ב-1998.
לאורך כל תקופת עבודתה במערכת החינוך, פרסמה קשתי דברי ספרות בעיתונות ילדים ובספרים, אשר התמקדו בנושאים הקשורים בעבודה חינוכית ובבעיותיהם של ילדים ובני נוער.
קשתי הייתה כלת פרס יציב לשנת תש"ך, 1961, על ספרה "השמש אורית".
"סיפוריה, המצטיינים בדקות הרגש ובבהירות המבנה והצליל, יש בהם חדירה אמנותית לעולם הילד והזדהות חווייתית עמו, עד כדי טשטוש תחומי הגיל שבין הכותבת וקוראיה".
קשתי נפטרה ב-23 בספטמבר 2019. הותירה אחריה בעל - יצחק קשתי, פרופסור אמריטוס לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ושלושה ילדים, כולם עוסקים בחינוך; טל, מפקחת חינוכית במשרד החינוך, גיל, מורה ומחנך בתיכון, ובנם הצעיר אור קשתי, פרשן החינוך והחברה של עיתון "הארץ".