tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישראל ינון ניצח כאורח על תזמורות חשובות בישראל ובעולם כמו התזמורת הסימפונית ירושלים, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של אנטוורפן, תזמורת רדיו צפון גרמניה, התזמורת הסימפונית של וינה והתזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין.
ביצועיו של ינון זכו להערכה בגלל נאמנותם, רגישותם ודיוקם האמנותי.
בו זמנית התאפיין סגנונו ברוח חיה ובמזג לוהט.
ישראל ינון התמוטט על הבמה ונפטר בשעת קונצרט במרכז התרבות והקונגרסים של לוצרן, ב-29 בינואר 2015, תוך כדי ניצוח על "סימפוניית האלפים" מאת ריכרד שטראוס עם "התזמורת הפילהרמונית הצעירה של מרכז שווייץ".
בתו, שירי רן ינון, היא ויולנית ופועלת בברלין.
1993 - פרס מבקרי התקליטים הגרמנים
1995 - הפרס הממלכתי לתרבות של הרפובליקה הצ'כית
2003 - אות הזהב של העיר גראץ
ישראל יוזמת היא קבוצה א-מפלגתית הפועלת לקידום יוזמה ישראלית למינוף האינטרסים המשותפים לישראל ולמדינות ערב הסוניות ליצירת ברית אזורית שמטרתה חיזוק ישראל מבחינה אסטרטגית, וכן השגת פתרון שתי המדינות בין ישראל לפלסטינים.
הקבוצה מנהלת שיחות ומפגשים עם אישים בישראל, במדינות הערביות ובקהילה הבינלאומית על מנת לגבש הצעה ל'עסקת חבילה אזורית', ופועלת בקרב מקבלי ההחלטות בישראל לקידום תהליך מדיני אזורי.
ב-6 באפריל 2011 הוצגה "יוזמת השלום הישראלית" על ידי תנועת "ישראל יוזמת" כמענה ליוזמת השלום הערבית ממרץ 2002. התנועה הוקמה על ידי יובל רבין, בנו של ראש הממשלה יצחק רבין, קובי הוברמן, יעקב פרי (ראש שב"כ לשעבר), ואמנון ליפקין-שחק (רמטכ"ל וחבר הכנסת לשעבר).
הצטרפו אליהם כ-50 מובילי דעת קהל מהמגזר העסקי, הביטחוני, האקדמי והחברתי, אשר חתמו על היוזמה.
התנועה נרשמה כחברה לתועלת הציבור בשם "ישראל יוזמת בע"מ", ובין בעלי מניותיה יובל רבין, קובי הוברמן, יעקב פרי, אברהם ביגר, עקיבא אלדר ומרב מיכאלי.
היוזמה מדגישה את ההיבט הכלכלי כבסיס ליצירת שלום אזורי, בהובלת אנשי עסקים בכירים ובכירי מערכת הביטחון, כולל ראשי שב"כ, המוסד וצה"ל לשעבר.
פעיליה ממוקמים משמאל לבנימין נתניהו במפה הפוליטית.
קובי הוברמן, ממייסדי היוזמה, ציין כי המטרה היא לקדם "עסקת חבילה אזורית" שתכלול היפרדות הדרגתית מהפלסטינים לשתי מדינות, לצד שיתופי פעולה ביטחוניים וכלכליים עם מדינות האזור.
בין מובילי יוזמת השלום הישראלית נמנים אנשי עסקים בכירים שראו במרכיב הכלכלי בסיס להתקדמות לשלום, לצד בכירים במערכת הביטחון, בהם ראשי שב"כ, המוסד וצה"ל לשעבר.
בין החותמים על היוזמה: עמי אילון, דני יתום, עמרם מצנע, משה שחל, איש העסקים עידן עופר, עליזה שנהר ועדינה בר-שלום, כלת פרס ישראל.
קובי הוברמן, ממייסדי הארגון והיזמה הצהיר:
"יוזמת השלום הישראלית" שפרסמה הקבוצה ב-2011 היא תוכנית מדינית-ביטחונית-כלכלית עליה חתמו, וכן הציגו וקידמו אותה בכירים ממגוון רקעים :אנשי עסקים, אנשי ביטחון, דיפלומטים, אקדמאים ופעילים חברתיים בתגובה ליוזמת השלום הערבית.
דרישה מהפלסטינים הכרה בישראל כמדינה היהודית ומנגד התחייבות בשם הצד הישראלי להכיר בפלסטין כמדינת הפלסטינים.
ההסכמה לקבל את הריבונות הפלסטינית היא בלעדית ליוזמה זו.
התייחסות לפליטים היהודים ולאלו הפלסטינים, ופירוט אפשרויות לפתרונות עבור הצד הפלסטיני.
בעיית הפליטים היהודים הגרים במדינות ערב היא סוגיה כאובה עבור מדינת ישראל, אך היא מעולם לא הוזכרה באף הסכם אחר.
ציון נסיגה ישראלית מטריטוריות אך לא "נסיגה מלאה".
מבחינה זו אין הבדל משמעותי בין 'יוזמת השלום הישראלית' לבין החלטה 242 שכן שתוכנית 'ישראל יוזמת' מכירה, ראשית, בצורך לערוך התאמות לגבול ומשלבת תיקונים מוסכמים, ובנוסף לכך, היא מפרטת לראשונה את הצעדים בהם יש לנקוט באופן מעשי על מנת להבטיח הצלחה בביצועה תוך שמירה על ביטחון אזורי.
חלוקת ירושלים: השכונות היהודיות יהיו בריבונות יהודית והשכונות הערביות תחת ריבונות פלסטינית.
כמו כן, בעיר העתיקה יונהגו הסדרים מיוחדים, אשר יבטיחו, בין השאר, כי הרובע היהודי והכותל המערבי יהיו בריבונות ישראלית.
הר הבית ללא ריבונות (או "בריבונות האל") ויונהגו בו הסדרים מיוחדים, לפיהם המקומות הקדושים לאסלאם ינוהלו על ידי הווקף המוסלמי.
נכון ל-2015 מדובר בוקף הירדני.
התוכנית אינה מפרטת איזה מהווקפים (הגופים האדמיניסטרטיבים המוסלמים) ינהל את הר הבית.
הקמת ועדת פיקוח ישראלית-בינלאומית לצורך מימוש הסדרים אלו.
זכות השיבה: מתן האפשרות לפליטים פלסטינים לשוב לבתיהם תתאפשר רק לבתים אשר יהיו בטריטוריה פלסטינית, כלומר בשטח שהועבר משליטה ישראלית לריבונות פלסטינית.
היקף סמלי בלבד של פליטים חריגים יורשו לשוב לשטח שיוגדר ישראלי.
היזמה הישראלית לשלום כוללת התייחסות מפורטת בנוגע ליחסי ישראל עם סוריה ולבנון, על פיה הגבול בין ישראל לסוריה יתבסס על קווי 4 יוני 1967 והגבול עם לבנון על החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם וזאת בתנאי שתשרור יציבות פוליטית במדינות אלו והן יביעו מחויבות ליוזמה הערבית לשלום.
יוזמת 7 הנקודות לפריצת דרך מדינית
בנובמבר 2015 הגיעה ישראל יוזמת להסכמה עם נציגי הרשות הפלסטינית על הצעה ליצירת פריצת דרך מדינית המבוססת על משא ומתן אזורי.
ישראל תצהיר על קבלת יוזמת השלום הערבית כמרכיב מרכזי במסגרת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
כל הצדדים יסכימו להתנעת מנגנון משא ומתן אזורי הכולל:
ערוץ ישראלי-פלסטיני בו ידונו הפתרונות לסוגיות הליבה של הסכסוך.
ערוץ ישראלי-אזורי בו ידונו ישראל והמדינות הערביות על צעדי נורמליזציה מדינית וכלכלית בין ישראל לעולם הערבי.
ערוץ יישום הממוקד בשינוי המציאות בשטח על מנת לבנות אמון בין הצדדים.
המדינות הערביות והליגה הערבית תמלאנה תפקיד משמעותי בתמיכה בהחלטות הקשות אשר שני הצדדים צריכים לקבל.
תמיכה והובלת עצרת רבין ה-19
העצרת המרכזית לציון 19 שנה להירצחו של ראש הממשלה יצחק רבין, נערכה בנובמבר 2014 בכיכר רבין בתל אביב.
בעצרת השתתפו עשרות אלפי משתתפים.
את העצרת הובילה וארגנה התנועה "ישראל יוזמת" בראשות יובל רבין.
העצרת עמדה בסימן קריאה לממשלה להציג יוזמת שלום אזורית תוך מינוף יוזמת השלום הערבית.
הנואם המרכזי של העצרת, הנשיא לשעבר שמעון פרס קרא "לקדש את דרכו של יצחק רבין – לוחם השלום הגדול".
את הערב הנחתה יעל אבקסיס והופיעו הזמר אברהם טל, הזמרת קרולינה, ולהקות "דה אנג'לסי", הדג נחש, משינה ותיסלם.
מושב "ישראל יוזמת" בכנס הרצליה ה-16
ב-16 ביוני 2016 התקיים מושב של "ישראל יוזמת" במסגרת כנס של המכון למדיניות ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
בין הנואמים נמנו שגריר מצרים, שגריר ירדן, אליאס זנגירי מהוועדה הפלסטינית הכפופה לאבו מאזן וד"ר רוברט דנין, ראש המטה המדיני בארצות הברית לנושאי המזרח התיכון של מזכיר המדינה.
השגריר המצרי, חאזם חיירת, בנאומו הפומבי הראשון מאז הכנסו לתפקיד הצהיר כי על ישראל והפלסטינים לפתוח במשא ומתן בהקדם, וכי מצרים תומכת בוועידת פריז ובמאמצים הבינלאומיים להגיע להסדר בין הצדדים.
חיירת הדגיש כי "פתרון שתי המדינות הוא היחיד לסיום הסכסוך..
לא נשאר הרבה זמן ואין עוד חלופות".
הוא הוסיף כי "היעדר התקווה לא רק חותר תחת היציבות האזורית והבין לאומית אלא, גם מעודד ארגונים קיצוניים, שמפיצים הרג ושנאה".
לדבריו, הצעדים שישראל נוקטת בשטחי הפלסטינים עלולים לטרפד את התקווה לשלום.
הוא רמז על סירובה של ישראל לשתף פעולה בנושא הגרעין ואמר כי "חוסר הרצון הפוליטי של גופים מסוימים היא זו שהובילה לכישלון ההבנות שהושגו בוועדה שהתקיימה בנושא בשנת 2012, וגם לניסיונות המאוחרים יותר בוועידת ה-NPT שהתקיימה בשנת 2015".
השגריר המצרי הזכיר בנאומו את קריאתו של נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי ב-17 במאי, לישראלים ולפלסטינים להגיע להסכם שלום שישים קץ לסכסוך.
כשנשאל חיירת האם יש צורך בסיוע צד שלישי על מנת לגשר בין הצדדים או שיש ליצור ערוץ לשיחות ישירות, השיב כי שתי הדרכים רלוונטיות כל עוד יביאו לשלום אזורי.
הוא הזכיר בהקשר זה את מוכנות הקהילה הבינלאומית לסייע.
השגריר הירדני, וליד עבידאת, העביר בנאומו מסר דומה: "יש לנו תמיכה בינלאומית ותמיכה אזורית.
אנחנו בירדן, כמו גם במדינות ערב, סבורים שהיוזמה הערבית לשלום עומדת מעל כל היוזמות האחרות, כשאנחנו מדברים על התקדמות אזורית.
הרעיון של שלום כולל וביטחון כולל לא נתמך רק על ידי מדינות ערב, אלא על ידי איחוד המדינות האסלאמיות.
אנחנו מדברים על 58 מדינות" הוא הדגיש כי "יוזמת השלום הערבית היא היוזמה העיקרית לשלום אזורי, שלום מלא וביטחון מלא...מה ישראל יכולה לבקש יותר?" הוא המשיך ושאל "האם אנחנו צריכים לראות עוד מלחמה?
בירדן אנחנו לא רוצים לראות את זה.
שלום הוא הכרחי ולא יכול להיבנות רק על ידי משא ומתן ישיר, לכן אנחנו תומכים גם ביוזמה הצרפתית".
סגן יו"ר הוועדה המקשרת של אש"ף לחברה הישראלית, אליאס זנאנירי, האשים בנאומו את ממשלת ישראל במצבו העגום של המשא ומתן עם הצד הפלסטיני.
"אני יודע שממשלת ישראל לא פרטנר, אבל יש לה אפשרות לעשות את זה, כי מנחם בגין עשה את זה.
אם בגין עשה, למה לא נתניהו?" זאנירי הוסיף כי "אין לנו את המותרות להחמיץ עוד הזדמנות..האתגר המרכזי הוא איך לצאת מהמבוי הסתום..
אנחנו חיים את השניות האחרונות של ההזדמנות האחרונה.
מחר עלול להיות מאוחר מדי".
בכנס נשא דברים השר להגנת הסביבה, אבי גבאי, שהתפטר לאחר הדחת יעלון ממשרד הביטחון.
בנאומו מתח ביקורת על נתניהו ועל אבו מאזן בהיעדר פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני: "העמים זקוקים למנהיגים אמיתיים".
הוא הרחיב בדבריו: "יש לנו בעיה של מנהיגים.
העמים רוצים שלום, המנהיגים לא.
בירושלים האנשים מסתדרים, חיים ביחד עם כל המתח הזה.
העמים זקוקים למנהיגים אמיתיים, שיעשו הסברה שלצד השני יש נקודת מבט משלו והיא לגיטימית.
לדעתי לשני הצדדים אין מנהיגים כאלו", אמר גבאי.
מוקדם יותר בכנס התייחס יו"ר האופוזיציה, יצחק הרצוג, ליוזמה הערבית.
"עצם הרעיון שקבוצה של מדינות ערב מתונות מוכנות להיכנס לתהליך מדיני עם ישראל באמצעות יוזמה אזורית הוא הזדמנות ייחודית", אמר, וכן התייחס לתפקיד החשוב של הנשיא המצרי, עבד אל פתח אל-סיסי, ב"הרגעת האזור ובבלימת כוחות רדיקליים".
בכנס השתתף גם חבר הכנסת יעקב פרי ממפלגת "יש עתיד", אשר הכריז כי "הגיע הזמן להתחיל לקחת יוזמה, ולהפסיק רק להגיב מתוך הידחקות לפינה.
על ממשלת ישראל לפעול מתוך הבנה כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני אינו מתקיים בחלל ריק וכי פתרון הוא אינטרס ישראלי".
מושב "ישראל יוזמת" בוועידת ישראל לעסקים של העיתון "גלובס"
ב-12 בדצמבר 2016, קיימה ישראל יוזמת מושב בוועידת ישראל לעסקים של העיתון "גלובס".
במושב השתתפו אליאס זנאנירי, סגן ראש הוועדה הפלסטינית לקשר עם הציבור הישראלי, וא'אל שעייב, הנספח הכלכלי המצרי, ריאד אל חורי, כלכלן וחוקר ירדני ויורם גבאי, כלכלן ויו"ר "פעילים".
קובי הוברמן, ממובילי הקבוצה, הציג את ההזדמנות האזורית שישראל יוזמת מזהה:
ישראל יוסף קניאז'ר (1 באפריל 1894 בפולין – 4 במאי 1958) היה שחמטאי ישראלי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא עלה לארץ ישראל והיה פעיל בשחמט.
הוא השתתף במספר תחרויות שחמט שנערכו בתל אביב.
בשנת 1951 הוא השתתף באליפות ישראל בשחמט הראשונה וסיים במקום ה-2. בשנת 1953 הוא השתתף באליפות ישראל בשחמט וחלק מקום 2–3.
בשנת 1955 הוא פרש מהאליפות עקב מצבו הבריאותי.
הוא נפטר ב-1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
קניאז'ר השתתף באולימפיאדת השחמט בשנת 1954.
הרב ישראל יצחק פיקרסקי (תרס"ה 1905 – כ"ג באלול תשנ"ב, 1992) היה ראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית – 770 בניו יורק במשך כ-40 שנה.
נולד בעיר סוסנוביץ בפולין למרדכי מנחם פיקרסקי, מחסידות אמשינוב.
בגיל 12 החל ללמוד בישיבתו של הרב אריה צבי פרומר ואף קיבל ממנו סמיכה.
בהמשך עבר לעיר ורשה, שם למד אצל הרב אברהם ויינברג, מחבר הספר "ראשית ביכורים".
היה חסידו של רבי יוסף קאליש מאמשינוב.
בשנת תרצ"ו נישא לאסתר מרים, בת אריה קלפמן.
לאחר נישואיו היה ראש ישיבת "כתר תורה – רדומסק" בעיר כשאנוב שבגליציה.
לאחר מכן רב העיירה מודז'יוב בפולין, בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיע ללונדון והתמנה לרב בית המדרש בשכונת ווייטשאפל וראש ישיבת "מתיבתא" של הרב אברהם יששכר פרדס.
בשנת תש"ז השיג הרב יצחק הוטנר ויזה עבור משפחתו של הרב פיקרסקי, והם עברו לגור בניו יורק, שם מונה לרב בית הכנסת ואב"ד בקהילת "צעירי אגודת ישראל" בשכונת הברונקס.
בשנת תש"י נפגש הרב פיקרסקי לראשונה עם הרבי מלובביץ ושיחתם הקצרה הותירה עליו רושם.
שנה לאחר מכן התמנה לראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית ב-770, במקום הרב ישראל זאב גוסטמן שעזב שנה קודם.
הוא מסר שיעור בגמרא פעם בשבוע.
היה אחראי עם הרב מרדכי מנטליק על לימוד הלכות שחיטה לתלמידי הישיבה.
בשנת תשי"ד מונה לרב בית הכנסת וקהילת "בית יעקב" בשכונת "פורסט הילס" בקווינס.
בשנים תשמ"ו–תשנ"א ערך אצלו הרבי מלובביץ' את מכירת החמץ.
הלווייתו עברה על־יד מרכז חב"ד העולמי – 770 בדרך לישראל, והוא נקבר בכ"ה באלול בהר המנוחות בירושלים.
לרב פיקרסקי 3 בנים ו-2 בנות.
בנו הרב יוסף הוא ראש כולל בכולל אור ישראל בבורו פארק.
בתשי"ז יצא לאור ספרו הראשון "חקרי הלכות".
בהקדמה כתב הרב פיקרסקי: "הגם שאני יודע מך ערכי [...] אך תמכתי יתדותי על הוראתו של כבוד קדושת מרן אדמו"ר הגה"ק שליט"א מליובאוויטש".
חקרי הלכות - הערות וביאורים על שולחן ערוך אדמו"ר הזקן, תשעה כרכים, תשי"ז-תשמ"ט, הוצאת ספרים קה"ת
אוצרות השיעורים - לקט שיעורים בש"ס שמסר בישיבת תומכי תמימים - 770, ברוקלין תשכ"ב
אבן ישראל - על פרק קמא דיבמות, ניו יורק, תש"ח
הגדה של פסח - עיני ישראל, יצא לאחר פטירתו על ידי בנו יוסף מרדכי שהוסיף הגהות בשם 'יד יוסף', תשנ"ח
בשנת תשע"ו יצא על ידי בנו מנחם הספר "חקרי הלכות" בשלוש כרכים, מתוך ספרי אביו מסודים לפי הסדר של שולחן ערוך.
ישראל יוסקוביץ (נולד ב-1984) הוא עיתונאי, פרשן פוליטי-מדיני ועורך החדשות של השבועון "משפחה".
נולד באשדוד למשפחת חסידי גור.
אביו, משה יוסקוביץ, שימש בעבר כעורך חדשות החוץ של עיתון "המודיע", תחת פסבדונים "משה יוד".
סבו מצד אביו הוא הרב פנחס מנחם יוסקוביץ שהיה רבה הראשי של פולין; סבו מצד אימו הוא הרב שלום דרמר שהיה רבה הראשי של קריית גת.
למד בישיבת גור בקריית הרצוג.
מכהן כעורך החדשות וכפרשן פוליטי-מדיני של השבועון "משפחה".
מדי שבוע מפרסם טור אקטואליה מרכזי בעיתון.
יוסקוביץ חבר בתא הכתבים המדיניים.
בספטמבר 2020 התפרסם בעקבות חשיפת ההקלטות מראיון שהעניק לו היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט למגזין החג של עיתון משפחה.
יוסקוביץ מגיש את סדרות הפודקאסט של משפחה "הפסקת אש" ו"זירת לוחמה" שבהן הוא מארח בכירים במערכת הביטחון ומשוחח איתם על המבצעים הגדולים בתולדות המדינה וענייני אקטואליה.
לצד תפקידו העיתונאי, מכהן כמנהל היחידה ללימודי חוץ של המרכז האקדמי לב.
שימש בעבר כסמנכ"ל פרויקטים ושותפויות ב.
היה מנכ"ל קרן "מעמד" (שח"ר צדקך).
במסגרת תפקידו, ארגן פורום בכירי משק לשילוב חרדים בשוק התעסוקה.
יוסקוביץ נשוי לרחלי, חסידת גור, ביתה הבכורה של אסתי וינשטיין.
לזוג חמישה ילדים והם מתגוררים בבית שמש.
הרב ישראל יוסף הכהן הנדל (נולד בו' בחשוון תשי"ב, 5 בנובמבר 1951) הוא חבר בבית דין רבני חב"ד, רב קהילת חב"ד במגדל העמק ומשגיח ראשי בישיבת תומכי תמימים המקומית.
נולד במונטריאול שבקנדה לשיינא חוה ולרב יצחק הנדל אב"ד במונטריאול.
למד בישיבת תומכי תמימים מונטריאול, בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד ובישיבת תומכי תמימים המרכזית ב-770.
בי"ג בסיוון תשל"ד נישא לטויבא פרידא בת הנגיד שמואל אייזיק פופאק.
בי"א בשבט תשל"ו, 1976 נשלח על ידי הרבי מחב"ד לארץ ישראל, כחלק מקבוצה של 23 שלוחים, שם למד בכולל אברכים בצפת אצל הרב אריה ליב קפלן.
בסוף שנת תשל"ח ביקש המשפיע הרב מנחם מנדל פוטרפס שקבוצה משליחי הרבי לישראל עליה נמנה הרב הנדל תעבור להתגורר במגדל העמק ותמונה לצוות הישיבה.
לאחר שהתקבלה ברכת הרבי עבר לגור בעיר והחל לשמש בצוות ישיבת "תומכי תמימים – מגדל אור" שהקים הרב יצחק דוד גרוסמן.
לאחר שהישיבה עברה לרשות חב"ד התמנה שם למשגיח ראשי.
בשנת תשמ"ח בברכת הרבי ובתמיכת בית דין רבני חב"ד והרב גרוסמן התמנה הרב הנדל לרב קהילת חב"ד במגדל העמק המונה כיום מאות משפחות חב"ד.
בשנת תש"פ התמנה לחבר בית דין רבני חב"ד, לאחר ששנתיים קודם שימש כדיין בבית הדין.
לרב הנדל 7 בנים ו-6 בנות, בהם:
הרב מנחם מנדל, (חתן הרב יחיאל מנחם מנדל קלמנסון) רב ושליח חב"ד באתונה, יון.
חתנו הרב לוי איידלמן, ר"מ בישיבת תומכי תמימים בקריות.
חתנו הרב חיים שלום הלוי סגל, שליח חב"ד והרב מקומי במלטה.
בשנת תשס"ז נהרג בנו לוי עם עוד שני בחורים בתאונת דרכים בדרך לשמח חיילים בחג החנוכה.
טוען שאפשר לעשות ברכת כהנים בארץ ישראל רק ביום טוב ולא בשבת וימי חול.
טוען שאסור לאכול מוצרים עם גופי כשרות שראשיהם ורבניהם נכחו במעמדים בהם דיברו נגד הרבי מלובביץ', בשנים תשמ"ט ותש"ן, ולא מחו על כך.
בחור ישיבה שגר מחוץ לישראל ולומד בישראל חייב לחגוג יום טוב שני של גלויות.
חולה קורונה שנמצא בבידוד עדיף שיעשה כפרות על כסף ולא על תרנגול באמצעות שליח.
קדושים תהיו – מדריך לזוג הנשוי לחיי קדושה בתקופת הטהרה, קטעי מקורות על מצות עונה
מדריך לטהרת המשפחה – על פי שיטת חב"ד, תשס"ט, בשנת תשע"א יצא גם באנגלית
ממלכת כהנים – פסקים וחידושי תורה משלושה דורות למשפחת הנדל: אביו הרב יצחק הכהן הנדל, מעצמו, ושיעורים ששמע בנו הבחור לוי על מסכת גיטין בהיותו בישיבת תומכי תמימים בלוד, תשע"ד
שלחן כהנים – הלכות הנוגעות לברכת כהנים, קדושתם וטהרתם, תשע"ח
ישראל יעקב דינסטאג (Dienstag; כ"ד באלול ה'תרע"ב, 6 בספטמבר 1912 מיילץ, פולין - כ"ו בטבת ה'תשס"ח, 4 בינואר 2008, ניו יורק ארצות הברית) היה ביבליוגרף של הרמב"ם והוגים אחרים, ספרן ישיבה יוניברסיטי במשך עשרות שנים ובר סמכא בתחומו.
אביו היה הרב בנימין ביינוש דינסטאג
דינסטאג פרסם עשרות מאמרים בתחומי התמחותו בבמות העיקריות של מדעי היהדות, בין מאמריו:
בנימין זאב בכר בתור חוקר הרמב"ם, סיני: ירחון לתורה ולמדעי היהדות, נה, תשכ"ד, עמ' סה–פב
סיני: ירחון לתורה ולמדעי היהדות, סו, תש"ל, עמ' 347–366
ר' שלמה זלמן חיים הלברשטם כחוקר הרמב"ם.
סיני: ירחון לתורה ולמדעי היהדות, סז, תש"ל, עמ' 219–223
תרומתם של חכמי אמריקה לחקר הרמב"ם ומשנתו.
ישראל יעקב קלפהולץ (מוכר גם כר' ישראל באכניער, על שם עיר מולדתו; 6 ביוני 1905, ד' בסיון ה'תרס"ה – 30 בינואר 1988, י"א בשבט ה'תשמ"ח) היה סופר חרדי פורה, חסיד בעלז ומשב"ק בבית רבי אהרן מבעלז.
נולד בבוכניה לר' חיים מנחם, מחסידי בעלז.
למד בישיבת אהל תורה שבברנוביץ ובישיבת קלצק.
אשתו וילדיו נהרגו במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל, נישא שוב בתש"ט ללאה שיינדל (ג'ני) לבית קרמר-רוכברגר, שהייתה צעירה ממנו ביותר מעשרים שנה (האדמו"ר מבעלז והמשב"ק שלו עזריאל גרשון רייבר היו העדים בחתונתו).
התגורר בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק.
מנישואיו השניים לא היו לו ילדים.
כתב והוציא לאור עשרות ספרים אשר חלקם תורגמו ליידיש, לאנגלית ולספרדית.
נטל פעילות בתנועת התשובה, וכשזו החלה כתב ספרים שיועדו לקהל בעלי התשובה.
הקים בערד ספרייה בשם "פאר ישראל", וכן הקים מדרשת מעל"ה לבעלות תשובה.
נפטר בי"א בשבט ה'תשמ"ח ונקבר בהר המנוחות.
קלפהולץ חסה בצל האדמו"ר רבי ישכר דב מבעלז, תחילה בהולושיץ ולאחר מכן בבעלז, בה שהה רבות בין השנים ה'תרפ"ד–ה'תרפ"ז.
לאחר פטירת רבי ישכר דוב, נהיה קלפהולץ לחסידו של בנו רבי אהרן מבעלז, ולאחר עלייתם לארץ ישראל אף שימש אותו.
עסק בביסוס מוסדות חסידות בעלז בבני ברק, בהנצחת חסידות בעלז ואדמו"ריה שטרום מלחמת העולם השנייה, ובפרסום דברי תורתם ומנהגיהם של האדמור"ים.
בשל הקפדת אדמו"רי בעלז שלא להדפיס את תורתם, פרסם קלפהולץ את דבריהם בסטנסיל, אך גם לכך נמצאו מתנגדים.
ההכנסות מהשכפולים הוקדשו למוסדות החסידות.
בשנים ה'תשכ"ב–ה'תשכ"ד, ערך יחד עם הרב נתן אורטנר את הקובץ התורני "נתיבות התורה", שיצא לאור על ידי כולל האברכים של חסידי בעל בבני ברק, ופרסם בו גם מחידושי תורתו.
כתב והוציא לאור עשרות ספרים מתחומים שונים ביהדות: מאמרי חסידות של אדמו"רים, ספרי ביוגרפיה (בעיקר חסידית, ושל חסידות בעלז), סיפורת, סיפורי ואגדות חז"ל, ועוד.
חלק מספריו תורגמו ליידיש, לאנגלית ולספרדית.
ישראל סמיונוביץ' יעקובובסקי היה קצין יהודי סובייטי, מפקד מחלקת נ"ט ברגימנט המשמר ה-6 של דיוויזיית המשמר השנייה בארמייה ה-56 בחזית צפון הקווקז) ב.
נולד בעיר צ'רקסי במשפחה יהודית.
לאחר שסיים 7 שנות לימוד של בית הספר, עבד כמסג במפעל.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות התפנה עם הוריו לאוזבקיסטן.
בסוף 1942 גויס יעקבובסקי לצבא האדום.
בשנת 1943 סיים קורס קצינים בטשקנט.
נמצא בחזית מאז ספטמבר 1943. הוצב לשרת כמפקד מחלקת נ"ט בצפון הקווקז.
בנובמבר 1943 דיוויזיה, בה שירת יעקובובסקי, השתתפה בנחיתה בחצי-האי קרצ' (החלק המזרחי של חצי האי קרים).
על יעקובובסקי הוטל לפקד על השתלטות והחזקה של קטע חוף.
לצורך כך, בנוסף למחלקת נ"ט שבפיקודו תוגברה בשתי מחלקות רובאים.
בלילה של ה-2 בנובמבר הכוח בפיקודו של יעקובובסקי הונחת מהסירות ליד הכפר ז'וקובקה, בפאתי העיר קרץ'.
הלוחמים התבצרו בחוף ואבטחו אותו, בהמתנה להנחתת כוחות נוספים.
במשך כל הלילה הותקף הכוח בפיקודו של יעקובובסקי באשר מרגמות.
עם עלות השחר ניסו הגרמנים מספר פעמים להסתער עליהם, אך כל פעם נהדפו.
בצהרי היום החלה התקפה משולבת על הכוח של יעקובובסקי.
הלוחמים המותשים החלו לסגת מהעמדות.
ישראל יעקובובסקי, קם והסתער על הגרמנים התוקפים, תוך מתן דוגמה אישית לחייליו.
הנסיגה הופסקה והחיילים יצאו להתקפת נגד אחרי מפקדם.
בסופו של דבר הכוח של יעקובובסקי הצליח להחזיק מעמד עד להנחתת תגבורות נוספות במקום.
כעבור יומיים נפצע יעקובובסקי קשה בקרב ופונה מחצי האי אל בית חולים צבאי בקווקז.
לאחר שהחלים מפציעתו, הוא שובץ כמפקד מחלקה ביחידת חל רגלים בחזית הבלארוסית הראשונה.
נפל בקרב ב־10 באפריל 1944, ליד הכפר סמוליצה שבמחוז מוהילב.
ב-16 במאי 1944 על תפקודו יוצא דופן ועל גבורתו בקרבות בחצי האי קרץ' עוטר ישראל יעקובובסקי (לאחר מותו) בתואר גיבור ברית המועצות.
רחוב בעיר סמרקנד נקרא על שמו.
הרב ישראל יפרח (אדר ה'תש"ד, 1944 – כ"ז בשבט ה'תשפ"ה, 25 בפברואר 2025) היה רב ודיין ישראלי, שימש כדיין וכאב בית דין בבית הדין הרבני באשקלון, כדיין וכאב"ד בבית הדין הרבני בירושלים, וכראש אבות בתי הדין בירושלים.
היה חבר בוועדה לבחירת רבנים ראשיים ורבני ערים.
מחבר הספרים "אמרי ישראל (ב' כרכים) ו"מפסקי ישראל".
נולד בכפר טיסנת שבמחוז איית בולי בהרי האטלס שבמרוקו, בן חמישי להוריו חביב ופריחה (לבית פחימה).
אביו הוא בנו של רבי יצחק יפרח, חתנו של רבי ישועה דנינו אשר בשנים האחרונות התגלה כתב יוחסין המייחס את משפחתו עד לרמב"ם.
למד ב"צלא" בכפר במרוקו ובגיל ארבע עברו הוריו לקזבלנקה, שם שהו כשנתיים בהמתנה להמשך עלייתם לארץ ישראל.
ב-31 באוגוסט 1951 עלה לישראל עם משפחתו באונייה "ארצה".
בראשית ימיהם בישראל שהו במחנה העולים שער העלייה ולאחר מכן עברו למושב אחוזם בחבל לכיש.
שנתיים מאוחר יותר ב-1953 עברו למושב הדתי נעם ונמנו על ראשוני מתיישביו.
למד במסגרת מקומית עד לגיל 12, עת עבר ללמוד בישיבה התיכונית מרום ציון בירושלים.
בגיל 18 החל את לימודיו בישיבת חברון בירושלים שם למד עד לנישואיו.
באותן שנים מורו ורבו היה הרב ברוך מרדכי אזרחי אשר שימש כר"מ בישיבת חברון, והקשר ביניהם נשאר גם לאחר עזיבתו של הרב אזרחי את ישיבת חברון.
את לימודיו התורניים המשיך בבית מדרש לדיינות "המתיבתא הגדולה – בית הראש"ל", ובכולל לדיינות "הר צבי".
בשנים תשל"ג – תשמ"א למד בכולל חזון עובדיה שהוקם על ידי הרב עובדיה יוסף.
לימים, מינה אותו הרב עובדיה יוסף לעמוד בראשות הכולל, שם למד אצלו הרב יצחק יוסף.
בשנת 1982 קיבל את כתב ההסמכה לדיינות מטעם מועצת הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 1984 התמנה לדיין בבית הדין הרבני באשקלון.
בשנת 1986 מונה לאב בית הדין.
בתקופה זו, שימש גם כדיין בירושלים בבית הדין המיוחד להקדשות, שם עמד בתקיפות על זכויות ההקדשות ומניעת השתלטות על נכסיהם.
כמו כן, היה חבר בבית הדין ליוצאי אתיופיה.
במסגרת הרכב זה ובשליחותו יצא שלוש פעמים למסע מיוחד לאתיופיה לצורך איתור בעלים אשר עזבו את נשותיהם והותירו אותן עגונות בארץ.
במסעות אלו נחל הצלחה רבה בשחרור נשים מעגינותן.
נחשב כמומחה בעל שם בתחום הגיטין.
כמו כן, שימש כדיין בבית הדין בקריית ארבע שהתכנס יום בשבוע בבית הכנסת אברהם אבינו בחברון (בית דין זה התכנס עד לפרוץ האינתיפאדה בשנת 2000).
בשנת 1999 התמנה כדיין של קבע בבית הדין הרבני בירושלים, ולאחר שלוש שנים, בשנת 2002 מונה כאב בית הדין.
בשנת 2012 התמנה על ידי נשיא בית הדין הגדול והראשון לציון הרב שלמה עמאר כראש אבות בתי הדין בירושלים, שם כיהן כשלוש שנים עד פרישתו לגמלאות.
מפסקי ישראל - מבחר מפסקי הדין שכתב בשבתו כדיין בענייני ממונות, אישות והקדשות.
אמרי ישראל - דרשות שנשא במקומות ואירועים שונים.
יצאו לאור בשנת תשע"ט ובשנת תשפ"ג.
גישתו הייתה שיש למנוע ככל הניתן עיכוב במתן פסק הדין, בהתחשב בדעת הרמב"ם הסובר כי עינוי דין אסור מן התורה משום "לא תעשו עול במשפט".
פעילותו להגיע לפסק דין במהירות גם במחיר הבנות ופשרות נתפסה לעיתים כוויתור או זלזול, וגררה ביקורת.
באלול ה'תשכ"ו נשא את רחל לבית כהן טוויל, ולהם נולדו שמונה ילדים.
הוא נפטר ב-25 בפברואר 2025, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
רבי ישראל יעקב לייפר (תרי"ז - ט' באדר ב' תרפ"ט) היה אדמו"ר ומייסד חסידות חוסט.
נולד בנדבירנה לרבי מרדכי ולחיה לייפר, נשא לאישה את בילא בת רבי ראובן פרנקל ממעליץ.
לאחר נישואיו החל לכהן כאדמו"ר בצ'רנוביץ, בשנת תר"נ עבר לחוסט בהוראת אביו, בתחילת שנת תרנ"ה נפטר אביו ועל פי צוואתו עבר לבושטינה ומילא את מקומו, כעבור שנה חזר לחוסט.
נודע כבעל מופת ומרשמי התרופות שלו כובדו בבתי המרקחת המקומיים.
בשנת תר"ס הדפיס בסיגעט את ספרו של אביו "מאמר מרדכי".
נפטר בט' באדר ב' תרפ"ט ונקבר באוהל אביו בבושטינה.
בנו רבי שמואל שמעלקא, חתן רבי יעקב קאפיל ברענער אבד"ק רוזשעפניק, מילא את מקום אביו בחוסט
בנו רבי ישכר בער, חתן אחיו רבי שמואל שמעלקא, נרצח בשואה
בנו רבי ראובן מווייזא, חתן רבי צבי הירש ריינמן, כיהן כאדמו"ר בגרוסוורדיין, נרצח בשואה
בנו רבי דוד מגרוסוורדיין, חתן רבי פנחס שפירא מקעכניא, נרצח בשואה
בתו רבקה אשת רבי שלום גרשון גינזבורג רבה של סטורוז'ינץ
חתנו רבי חיים שלמה לאווי מחוסט־טאהש, בן רבי אלימלך מטאהש
יִשְׂרָאֵל יַעֲקֹב שְׁוַרְץ היה מתרגם ומשורר יידי-עברי ליטאי-אמריקאי.
ישראל יעקב שוורץ נולד ב-1885 בפרוור של קובנה (פטרשון בפי היהודים, כיום שכונה בקובנה) בליטא, ובצעירותו למד בישיבות בקובנה.
בשנת 1906, בגיל 25 היגר לניו יורק שבארצות הברית וכבר באותה שנה פרסם תרגום ליידיש לשירים של חיים נחמן ביאליק כדוגמת "משירי החורף", וכן שיר שכתב בעצמו בשם "בלומען" (פרחים), שהתפרסמו בכתב העת דאָס ייִדישע פֿאָלק ("העם היהודי").
הוא למד אנגלית במהרה ובמשך השנים תרגם מאנגלית ליידיש את המחזות יוליוס קיסר והמלט מאת ויליאם שייקספיר (1918), קטע מגן העדן האבוד של ג'ון מילטון (1911), ושירים של וולט ויטמן.
שוורץ היה היחיד בקבוצת שכתב גם בעברית.
עם זאת, בשלב מסוים הוא התנער מחבריה המיליטנטיים והמרדנים, במיוחד בתחילה, בשל שורשיו היהודיים.
בשנים 1918–1928 הוא התגורר בעיר לקסינגטון, בירת מדינת קנטקי, שם פתח עסק משגשג.
על רקע חוויותיו מהעיר והאזור הוא פרסם ב-1925 ספר בשם "קנטוֹקי" (קנטקי), פואמה ארוכה (226 עמודים) המספרת על מהגר יהודי מליטא שהופך לרוכל בארצות הברית ובהדרגה מתעשר והופך לעמוד תווך מכובד ומשגשג בחברה של קנטקי.
הספר הצליח ושוורץ תרגם אותו בעצמו לעברית בשם "שירת קנטקי" (יצא לאור בתל אביב ב-1962).
הספר תורגם לאנגלית בידי גרטרוד דוברובסקי ויצא לאור ב-1990 בשם Kentucky ("קנטקי").
אחר-כך התגורר בפלורידה ושב בערוב ימיו לניו יורק.
ספרים נוספים שהוציא לאור היו "יונגע יאָרן" ("שנות ילדות", 1952) שבהם הוא חזר לנוף ילדותו בליטא על גדות הנהר ניימן ושנותיו בישיבה, ו"געקליבענע לידער" ("שירים נבחרים", 1961).
בנוסף הוא תרגם ליידיש שירים נוספים של ביאליק כמו המתמיד (1908) ו"מגילת האש" (1909), וב-1935 הוציא לאור אסופת שירים של ביאליק, הן שירים שביאליק כתב במקור ביידיש או כאלו ששוורץ תרגם מעברית, בשם "ביאליק, שירים ופואמות".
ב-1946 הוציא לאור אסופת מאמרים, נאומים וסיפורים של ביאליק בשם "ביאליק, כתבים".
כמו-כן תרגם שירים של רבי יהודה הלוי (1931), ושירים ואידיליות של שאול טשרניחובסקי (1957).
כמו-כן תרגם וערך שתי אנתולוגיות של שירה עברית.
ב-1971 זכה שוורץ בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
שוורץ התגורר בשנותיו האחרונות בבית אבות בניו יורק ונפטר שם ב-1971.
יצחקי נולד בצפת כבנם של קלמן, נוטר יליד פולין ושל רוזי, חלוצה צעירה מבריטניה, שמשפחתה היגרה לשם ממזרח אירופה.
בעקבות עבודתו של אביו, עברה משפחתו מראש פינה תחילה לירושלים ולאחר מכן לתל אביב.
יצחקי למד בבית ספר אחד העם אצל הסופר יהודה בורלא, שטען בפניו שיש לו כישרון משחק.
בנעוריו עבר עם משפחתו לפתח תקווה, ושם ניסה להתקבל למקהלתו של שלמה קפלן, אך נדחה והתקבל ללהקת שחקנים שהקימה בעיר מניה ארנון.
התיכוניים בזכרון יעקב, שם גם החל לעבוד בבניין ובסלילת כבישים.
הוא נבחן לתחרות כישרונות צעירים, שארגן בתל אביב האמרגן משה ואלין.
שם אלתר להיט של האחיות אנדרוז וזכה במקום השני.
לאחר מכן עבד כמכונאי ב"אגד" ובערבים הופיע לעיתים בבתי קפה בגוש דן.
באחד מהם, בקפה צליל בגבעת רמב"ם שבגבעתיים, הכיר לראשונה את המלצרית שם - יפה ירקוני.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס יצחקי לחטיבת אלכסנדרוני ולחם בכפר חיריה.
בחטיבה הקים עם עמנואל זמיר, קצין התרבות החטיבתי, את "להקת השרון".
הלהקה שרה ארבעה שירים שכתב והלחין יצחקי: "אנו ניפגש", "הגידי, אמרי לי מדוע", "הגענו לכאן חבריא" ו"מוחמד, יה מוחמד".
בשלב מסוים נכללה הלהקה ב"חישטרון", שהייתה להקת הזמר של חיל השדה.
בחישטרון הוא שיתף פעולה עם הזמרת יפה ירקוני ועם הפזמונאי והמלחין בובי פנחסי.
יצחקי זכה לתהילה עם קום מדינת ישראל, ונמנה עם האמנים הראשונים שהקליטו בחברת הד ארצי.
הוא הוציא את אלבומו הראשון בשנת 1949 והקליט שירים מתורגמים וגם מקוריים בסגנון סלוני.
בשנות החמישים היה אחד הזמרים הבולטים והפופולריים ביותר בארץ.
באמצע שנות ה-50 החל לשיר שירים בסגנון הזמר הארץ–ישראלי.
מספר שירים כתב לו אברהם ברושי.
"סימונה מדימונה" שיר שנכתב בהשראת פגישה עם נערה בעיירה דימונה שהוקמה באמצע שנות החמישים.
"משמר הגבול", מעין המנון ליחידה שפעלה אז בעיקר נגד מסתננים שהגיעו מחוץ לגבולות המדינה מארצות ערב.
"לחתונה הלכתי", שיר שנהוג היה להשמיע בחגיגות נישואין, כאשר "פינקלשטיין" ו"רובינשטיין" הנזכרים בשיר היו דמויות פופולריות ומוכרות בציבור.
אבא'לה בוא ללונה פארק, שיר שחיבר עם יוסף כנען ומילא את הצורך בשירי ילדים שלא היו רבים באותה תקופה.
בסוף שנות השישים, לאחר מלחמת ששת הימים, שכנע אותו אמרגן אוסטרלי, שראה אותו בארץ, להגיע להופעות באוסטרליה.
יצחקי השתקע שם והמשיך להופיע כזמר, אולם שינה את שמו ל"רל קיי" (Rael Kay), כדי להקל על התושבים המקומיים לבטאו.
בשנת 1978 לקה בדלקת קרום המוח ובעקבות מחלתו שותק בפלג גופו השמאלי ומיתרי הקול שלו נפגעו.
הוא הצליח להשתקם בעזרת התעמלות בשיטת טאי-צ'י בהדרכתו של רופא טבעוני סיני.
כעבור 17 שנים חזר לישראל ב-1985, בעקבות פטירתה של אחותו.
באחת מהופעותיו בשירי ארץ–ישראל בבית תל אביבי הכיר את רעייתו השנייה, דניז דוקטורצ'יק, עולה מבלגיה.
בשנות ה-90 שיתף פעולה עם גבי ברלין באלבומו "נשיקת אש".
לרגל יום הולדתו ה-85 ולרגל זכייתו בפרס אקו"ם, שהוענק לו על תרומתו "לזמר העברי הקל בראשית דרכו" נערך לו ב"צוותא" ערב מחווה.
יצחקי התאלמן מרעייתו השנייה, דניז, ב-2010 לערך.
ב-11 באפריל 2019 הלך יצחקי לעולמו והוא בן 93.
ישראל יצחקי - במבחר שירים ישראליים, 1956
ישראל יצחקי, הד ארצי, 1957
"אהבתי הראשונה", הד ארצי, 1959
"דו-שיח" -מיני-אלבום (ארבעה שירים), 1960
"הנדנדה", עם צמד הרוניות - מיני-אלבום (ארבעה שירים), 1961
"אגדת לוחמים" - מיני-אלבום (ארבעה שירים), 1961
שירים ביידיש (חלק 1) - מיני-אלבום (ארבעה שירים) הופק בצרפת, 1965
שירים ביידיש (חלק 2) - מיני-אלבום (ארבעה שירים) הופק בצרפת, 1965
זרים בלילה - מיני-אלבום (ארבעה שירים), ישראפון, 1966
"ישראל יצחקי והכוכבים הכחולים" - מיני-אלבום (ארבעה שירים),, EMI, 1967
"ירושלים שטאט פון גאלד" - שירים ביידיש, מיני-אלבום (ארבעה שירים), EMI, 1967
ירושלים של זהב - מיני-אלבום (ארבעה שירים), EMI, 1967
"געשאסן און געטראפן" - שירים ביידיש, HMV, 1967
"בדרכי אלך" (גרסאות מחודשות) - תקליטור, 1995
האוסף המשולש - תקליטור, 2006
ישראל כ"ץ (נכתב גם כץ; נולד ב-21 בספטמבר 1955, ה' בתשרי ה'תשט"ז) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כשר הביטחון מטעם מפלגת הליכוד.
כיהן כשר החוץ, שר האנרגיה, שר האוצר, שר התחבורה, שר החקלאות והשר לענייני מודיעין.
הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד החל מ-1998.
נולד ב-21 בספטמבר 1955 באשקלון למאיר כ"ץ ומלכה (נירה) לבית דויטש, ניצולי השואה שעלו מחבל מרמורש שברומניה.
האם נולדה בצפון מרמורש שהיה חלק מצ'כוסלובקיה והאב היה יליד מרמורש ולמד בישיבה של חסידות סאטמר.
שני ההורים איבדו את רוב משפחותיהם במחנות ההשמדה בשואה.
כץ גדל במושב כפר אחים, שם הכיר את בני גנץ.
בנעוריו למד בישיבה התיכונית "אור עציון" בראשות הרב חיים דרוקמן, וכיום שומר על אורח חיים מסורתי.
בנובמבר 1973 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר.
לאחר קורס קציני חי"ר שב לחטיבה ושירת כמפקד מחלקה, והגיע לדרגת סרן.
שירת כקצין במילואים במלחמת לבנון הראשונה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה וביחסים בין-לאומיים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו, ביוני 1980 נבחר ליו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית במסגרת תא הסטודנטים "קסט"ל" ("קבוצת סטודנטים לאומיים"); מסגרת פוליטית, שאיגדה פעילים ממפלגות הימין "תנועת החרות" ו"התחיה", בהם צחי הנגבי ואביגדור ליברמן.
הוא שימש בתפקיד עד דצמבר 1981. ב-1982 שימש למשך שנה כיושב ראש התאחדות הסטודנטים הארצית.
יחד עם צחי הנגבי נאבק במה שהם כינו "אלימות והסתה נגד מדינת ישראל על ידי הסטודנטים הערבים בקמפוסים".
במאי 1982 הורחק לשנה נוספת, עקב הרשעתו בפלילים על תקרית שרשראות הברזל; עקב כך סיים את לימודיו רק בשנת 1984 וקיבל את התואר רק ב-1987, לאחר שהגיש את עבודת הגמר שלו באיחור רב.
עם סיום תפקידו כיו"ר התאחדות הסטודנטים הארצית, הקים את התנועה החוץ פרלמנטרית צלי"ל - צעירים למען ישראל, שפעלה נגד סרבנות השירות במלחמת לבנון הראשונה, במשותף עם הרמטכ"ל לשעבר רפאל איתן.
באותה תקופה הפך מקורב לאריאל שרון וסייע לו ב על הנהגת התנועה, לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה ביולי 1984, בהן הגיע שרון במפתיע למקום השני בהפרש קטן בלבד מיצחק שמיר.
בשנת 1985 התחרה על תפקיד יושב ראש צעירי חרות בתמיכת אריאל שרון אך הפסיד, בהפרש של 26 קולות, למיכאל רצון שנתמך על ידי יצחק שמיר, משה ארנס ודוד לוי.
אחרי הדחת שרון ממשרת שר הביטחון בעקבות המלצות ועדת כהן הקים את מחנה שרון בליכוד, והוביל את החזרת שרון למרכז הפעילות הפוליטית בליכוד.
בהמשך שימש כעוזרו של שרון במשרד התעשייה והמסחר עד לשנת 1988, ובמסגרת זו סייע בקידום אזורי תעשייה ומסחר ברחבי המדינה, ובמבצע לפיקוח מחירים, במסגרת המדיניות לבלימת האינפלציה, והיה חבר בדירקטוריון החברה הממשלתית כימיקלים לישראל.
בשנת 1988 הוגש נגדו כתב אישום על נהיגה בעת שלילה ושידול נהג של משרד התעשייה והמסחר להעיד במשטרה עדות שקר על נסיבות תאונה שגרמה נזק לרכב של המשרד, כדי להסתיר את העובדה שהוא נהג ברכב.
ביולי 1990 הורשע במסגרת הסדר טיעון שכלל הודאה בנהיגה בפסילה ומחיקת סעיפי המרמה והפרת אמונים מכתב האישום.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 שימש כראש מטה המבצעים המיוחדים בליכוד והוביל מאות אלפי ישראלים לסיורי הדרכה ביהודה ושומרון, במסגרת "מבצע חיים", ובכך תרם, לטענתו, לניצחון הליכוד בבחירות.
הוא התמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת מטעם תנועת החרות.
הוא נבחר להכלל ברשימת ה-35, אולם לא נבחר בשביעיות ונכלל בעשיריה החמישית של רשימת הליכוד לכנסת.
לקראת הבחירות התפטר מתפקידו במשרד התעשייה, אולם מכיוון שהליכוד קיבלה רק 40 מנדטים הוא לא נכנס לכנסת.
כ"ץ נותר מחוץ למעגל העשייה הציבורי וחיפש תפקיד בקרב שרי הליכוד.
הוא פנה לתחום העסקי והקים חברה בתחומי כח אדם והשמת עובדים, אשר בין יתר פעולותיה, ייבאה עובדים זרים לישראל.
בבחירות לכנסת ה-14 הוצב במקום ה-34 ברשימה המשותפת של הליכוד, גשר וצומת.
בנובמבר 1998 נכנס לכנסת במקום אהוד אולמרט, כשזה נבחר לראשות עיריית ירושלים.
היה חבר בוועדת הכנסת, ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט.
לאחר הבחירות לכנסת ה-16 מונה ב-28 בפברואר 2003 לשר החקלאות.
ב-19 בדצמבר 2005, לאחר שאריאל שרון פרש מהליכוד ועבר לקדימה, התמודד על תפקיד יו"ר הליכוד ומועמדה לראשות הממשלה, אך זכה לאחוזי תמיכה בודדים בלבד.
ב-14 בינואר 2006 פרש מהממשלה יחד עם שאר חברי סיעתו.
בבחירות לכנסת ה-17 נבחר במקום ה-12 ברשימת הליכוד, וכיהן כחבר בוועדת הכספים, ובוועדת הפנים והגנת הסביבה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-11 ברשימת הליכוד ונבחר לכהונה נוספת.
עם הקמת הממשלה ה-32 מונה לשר התחבורה.
בבחירות לכנסת ה-19 נבחר למקום ה-4 ברשימת הליכוד, הוצב במקום ה-8 ברשימת הליכוד - ישראל ביתנו ונבחר שוב.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 זכה כ"ץ במקום השלישי ברשימת הליכוד לכנסת ולפיכך למקום הרביעי ברשימה הארצית.
נבחר פעמיים לנשיא ועידת הליכוד ופעמיים כיו"ר מזכירות הליכוד: בפעם הראשונה ב-2004, כאשר גבר על אברהם הירשזון ומיכאל רצון, ובפעם השנייה ב-2013, כאשר גבר על מירי רגב ברוב מכריע, למרות התייצבות רבים משרי הליכוד לצידה, תפקיד בו הוא משמש עד היום.
במסגרת תפקידיו אלה, הוביל להחלטה על קיום משאל בקרב מתפקדי הליכוד בנושא ההתנתקות, בו הושג רוב נגד התוכנית (כ"ץ עצמו הצביע בעד ההתנתקות), ולשינוים ורפורמות במפלגה, בחיזוק הדמוקרטיה הפנימית (ועידת הליכוד 1997), בהגדלת הייצוג לנציגי הפריפריה והשכונות, הנשים והצעירים ברשימה לכנסת, ובהסדרת כללי מינהל תקין לניהול המפלגה.
בזמן כהונתו נערכו רפורמות בכל מועצות הייצור, בהן איחוד מועצת הירקות, מועצת הפירות, מועצת הפרחים ומועצת ההדרים למועצה אחת בשם מועצת הצמחים.
מטרת האיחוד הייתה לחסוך כספים ולשפר את השירות לחקלאי.
צעדים אלו, שנערכו חרף התנגדות ארגוני החקלאים הובילו בין היתר להוזלת היטלים, וצמצום מדיניות "פינוי העודפים" תוך הפנייתם לייצוא, דבר אשר תרם להגדלת הייצוא החקלאי מישראל ולהגדלת מתח הרווחים של החקלאים בשל האטרקטיביות של האירו והדולר.
בנוסף, הביא לאישור הממשלה את התוכנית לפיתוח רמת הגולן, לחיזוק ההתיישבות הכפרית בגולן והביא, ביחד עם שר האוצר, בנימין נתניהו, את תוכנית הסיוע המיוחד לבקעת הירדן.
במאי 2007 פרסם מבקר המדינה ביקורת על שבשנת 2003, שר האוצר בנימין נתניהו ושר החקלאות ישראל כ"ץ מינו את איש העסקים רן קרול ליו"ר הוועדה הציבורית לבחינת הפיקוח על מחירי החלב, בניגוד להחלטת הממשלה שליו"ר ימונה נציג מהאקדמיה.
בנוסף, המבקר כתב שבניגוד להחלטת הממשלה נציג ציבור בעל רקע בתחום החלב לא מונה כחבר בוועדה.
כן נאמר בדו"ח המבקר שהוועדה העסיקה חברת ייעוץ פרטית בבעלות קרול, שמינתה את קרול עצמו כיועץ בשכר שלה.
במרץ 2007, לאחר חקירה שנמשכה שנתיים, המליצה המשטרה להגיש כתב אישום נגד כ"ץ בחשד למרמה והפרת אמונים, בעניין מינוי מקורבים וחברי מרכז הליכוד והתקשרויות לא חוקיות עם ספקים במועצת הצמחים, מועצת הלול, מועצת החלב, בגן הבוטני וברשות לפיקוח חקלאי.
בספטמבר 2009 היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז סגר את התיק בשל קושי בביסוס ראייתי של השיקולים שהנחו את כ"ץ בפעולותיו והשאלה אם הם יכולים לבסס עבירה פלילית.
מזוז קבע גם שהתנהלותו של כץ במסגרת הפרשות שנחקרו בתיק כללה גם פעולות לא ראויות ולא תקינות.
שר התחבורה והבטיחות בדרכים (2009–2019)
בממשלת ישראל ה-32 החל כ"ץ לכהן כשר התחבורה, התשתיות הלאומיות והבטיחות בדרכים, והמשיך בתפקיד זה גם בממשלה ה-33. בממשלה ה-34 המשיך בתפקידו כשר התחבורה, ובנוסף מונה לשר לענייני מודיעין ולחבר הקבינט המדיני-ביטחוני.
ב-17 בפברואר 2019 נבחר לממלא מקום שר החוץ וב-29 במאי 2019 מונה לשר החוץ במינוי קבוע במסגרת ממשלת המעבר.
ב-23 ביוני 2019, יו"ר האיחוד הלאומי בצלאל סמוטריץ' החליף אותו בתפקיד שר התחבורה והבטיחות בדרכים.
בהתמודדות עם גודש בכבישים משרד התחבורה בראשות כ"ץ הצהיר על הובלת "קו מדיניות ברור המעדיף את התחבורה הציבורית על פני הרכב הפרטי", במטרה לעודד מעבר של הנוסעים ברכב פרטי לתחבורה ציבורית.
בהתאם, הוגדל הסבסוד לתחבורה ציבורית וניתנה העדפה תקציבית לתשתיות תחבורה ציבורית ובמיוחד לרכבת ישראל על פני הרחבה מהירה יותר של תשתיות כבישים לרכבים פרטיים.
כ"ץ התנגד לאגרות גודש בטענה שמדובר במס לא הוגן על הנהגים.
ב-2012 מינה כ"ץ את ירון זליכה לראשות ועדה ציבורית לבדיקת כשלי שוק הרכב.
הוועדה פרסמה דו"ח ובו הצביעה על כ-52 הגבלים שונים שיש לפרק, אולם כ"ץ יישם חלק קטן מאוד מההמלצותיה, על פי הערכת הוועדה, יישומן המלא היה חוסך למשק כשלושה מיליארד ש"ח בשנה.
בהנחייתו הביע משרד התחבורה התנגדות למתן אישור להרחבת שירותי הסעה בתשלום ואפשרות לחברת אובר להיכנס לשוק הישראלי, אולם הגמיש את הכללים לקבלת תשלום מנוסעים עבור החזר הוצאות, כך שיאפשרו תחבורה שיתופית.
דו"ח מבקר המדינה מצא שבעשור ששימש כשר התחבורה - כץ נכשל בקידום התחבורה הציבורית.
כשר תחבורה, תמך כ"ץ בהשקעות תקציביות גדולת בקווי רכבת לפריפריה, על פי תוכנית "נתיבי ישראל", שבמשרד האוצר ראו אותם כחסרי הצדקה כלכלית, אף על חשבון דחייה בפיתוח רשת הכבישים.
לטענתו, קווי רכבת אלו הם חובה של המדינה לתושבי הפריפריה.
השר כ"ץ הביא את הגידול במספר הנוסעים ברכבת ישראל, ובמיוחד את הנסועה של רכבת הנגב שעמדה בסוף הרבעון השלישי של 2017 על ממוצע נסיעות יומי של 420,650, כהוכחה לצדקתו בהכרעה למען סלילת קווי הרכבת לפריפריה, בניגוד למבקרים שטענו שאין במסילות צורך.
בנוסף הוחל בהקמת מערכת חשמול לאורך 420 ק"מ מסילות קיימות, והקווים החדשים לירושלים וכרמיאל.
כ"ץ תמך בקידום קו הרכבת לאילת.
ב-25 בספטמבר 2018 חנך את מסילת ירושלים - גנות, אף שבמועד זה הגיע הקו רק מירושלים לנתב"ג.
הפעלת הקו הייתה רצופה תקלות ויצרה עומס כבד בקווים אחרים עקב מחסור בקרונות.
מנכ"ל הרכבת, שחר איילון, אמר לתקשורת כי הוא היה מאריך את הרצת הקו בחצי שנה, לו היה הדבר תלוי בו.
באפריל 2011 הכריז כ"ץ על שינוי מנהלי ברכבת ישראל, מהלך שאושר לאחר כשנה, בעקבות מאבק של ועד עובדי הרכבת בראשות גילה אדרעי.
בשנת 2012 הוציא לדרך את השינויים, לאחר מאבקים מול ועד העובדים וההסתדרות.
השינויים כוללים הסכם בטיחות חדש, שינויי בהתנהלות החברה בכל הקשור לתחומי השרות והתחזוקה, ושילוב חברות בין לאומיות במיקור חוץ בתחום התחזוקה, בהיקף עתידי של 30% מהיקף התחזוקה בציוד החשמלי שיוכנס לרכבת.
חלק מרכזי בשינויים הייתה ההחלטה על הוצאת העבודות על הקמת מסילות חדשות מחברת הרכבת לידי חברת נתיבי ישראל, שנמסרו לאחר הביצוע להפעלה של חברת רכבת ישראל.
כשר התחבורה קידם את הקמת הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב.
הממשלה אישרה בשנת 2013 את השינויים שהציע להוזלת ענף הרכב.
כ"ץ התגאה בפיתוח כבישים חדשים, במיוחד בתשתית שחיברה את הפריפריה למרכז.
במהלך כהונתו, כביש 6 הוארך דרומה עד צומת שוקת ובצפון התקדמו העבודות בקטע מיקנעם עד צומת סומך-קריית אתא, והזרוע הצפון-מזרחית לכיוון קריית שמונה.
בנוסף, כביש 1 לירושלים הורחב וחודש, והתקיימו עבודות להרחבת כביש 2, שחובר גם לנתיבי איילון.
בגוש דן רבתי תוכננה רשת נתיבי תחבורה ציבורית עירונית ובין-עירונית, שהייתה אמורה לשפר את מהירות ותדירות הנסיעה באוטובוסים, אך נכון לשנת 2024 היא בוצעה באופן חלקי ביותר, ועל כן לא השיגה את יעדיה, כמו שיפור התחבורה הציבורית וצמצום הנסועה ברכב פרטי.
ב-28 במרץ 2018 יצאו לפועל שינויים בתעריפי הנסיעה בערים וביניהן, המאפשרים לנסוע בכרטיס אחד, בתעריף אחיד ובמחירים אחידים בכל אמצעי התחבורה.
מאז תחילת 2009 נרשמה עלייה של 40% בנסיעות בתחבורה ציבורית.
ב-1 בינואר 2016 השיק כ"ץ את השינוי בתעריפי התחבורה הציבורית, המאפשר לשלב בין כלל אמצעי התחבורה במטרופולין בתעריף אחיד, ומציעה הוזלות של עשרות אחוזים במחירי המינויים.
ב-1 באפריל 2016 הרחיב כ"ץ את השינוי גם לאזור הגליל והגולן, כך שייושם בכל חלקי ישראל.
ביולי 2013 הודיעו ראש הממשלה, בנימין נתניהו ושר האוצר, יאיר לפיד, כי החליטו לאמץ את תוכניתו של שר התחבורה לרפורמה בנמלי הים, שתגביר את התחרות באמצעות הקמת נמלי מים עמוקים מתחרים, בחיפה ובאשדוד.
חברת נמלי ישראל פרסמה שני מכרזים להקמה והפעלה של נמלים אלו, בניגוד לעמדת ועדי העובדים וההסתדרות.
ביוני 2014 זכתה ענקית התשתיות הסינית, צ'יינה הארבור, במכרז להקמת הנמל החדש באשדוד.
בינואר 2015 זכתה חברת שפיר הנדסה במכרז להקמת הנמל החדש בחיפה.
במאי 2015 חתם כ"ץ על החוזים להפעלת הנמלים החדשים בין חברת נמלי ישראל לחברות הבינלאומיות שזכו במכרזי ההפעלה - חברת TIL מהולנד שתפעיל את נמל הדרום באשדוד וחברת SIPG מסין שתפעיל את נמל המפרץ, בחיפה.
ב-22 במאי 2018 הונפקה חברת נמלי ישראל (חנ"י) בבורסה.
החברה השלימה גיוס בהיקף של כ-2.5 מיליארד שקל בהנפקת האג"ח הראשונה שלה לצורך מימון שני הנמלים החדשים בחיפה ובאשדוד.
בתחילת הדרך הבטיח כ"ץ כי הקמת הנמלים לא תהיה על חשבון תקציב המדינה.
ביוני 2013 חתם כ"ץ על הסכם שמיים פתוחים עם האיחוד האירופי.
לפי ההסכם ייפתחו שמי ישראל בהדרגה, על פני חמש שנים, בפני כל חברת תעופה אירופית וחברות ישראליות תוכלנה להפעיל טיסות לשדות תעופה בכל אירופה.
ההסכם הביא לתחרות במחירי כרטיסי הטיסה לישראל וממנה, להגדלת מספר יעדי הטיסה לרחבי העולם ולגידול של למעלה מ-60% במספר הנוסעים בנמל התעופה בן-גוריון.
במאי 2013 אישרה הממשלה את הצעתו של כ"ץ להקים נמל תעופה בינלאומי נוסף, נמל התעופה רמון.
באוגוסט 2016, לקראת ביצוע עבודות תשתית בתחנת הרכבת תל אביב – השלום, דרשו ראשי הסיעות החרדיות, שר הפנים אריה דרעי, שר הבריאות יעקב ליצמן ויו"ר ועדת הכספים ח"כ משה גפני, כי העבודות לא יתבצעו בשבת.
השר כ"ץ הודיע כי הוא תומך בכך שהעבודות יתבצעו במועדן וכי לא ניתן לבצע חסימה מלאה של ציר מרכזי בתל אביב באמצע השבוע.
במרץ 2019 פרסם מבקר המדינה דו"ח אודות התחבורה הציבורית בישראל והציג כשלים בתחום זה.
בדו"ח ציין המבקר כי על אף שקודמו נושאים בתחום התחבורה, ישנם כשלים רבים בתחום התחבורה הציבורית, שעל ממשלת ישראל ושר התחבורה כ"ץ, הנושא בתפקיד מזה עשר שנים, לתת את הדעת על כך.
החל משנת 2015 כיהן כ"ץ כשר לענייני מודיעין.
במסגרת תפקידו היה שותף עם ראש הממשלה במידע על פעילות גופי המודיעין, "המוסד" והשב"כ.
הוא גם היה חבר בקבינט הביטחוני-מדיני.
התוכנית לא יצאה לפועל והסטטוס קוו, שהתקיים בין רצועת עזה לישראל, נותר ללא שינוי.
כץ נכנס לתפקיד שר החוץ ב-17 בפברואר 2019, בתחילה כממלא מקום ולאחר מכן במינוי קבוע, לצד כהונתו כשר המודיעין.
כבר ביום הראשון בתפקיד יצר משבר ביחסים עם פולין בעקבות התבטאות חריפה לפיה "הפולנים יונקים את האנטישמיות עם חלב אמם".
תקופתו התאפיינה במשבר עמוק במשרד החוץ עקב קיצוצים תקציביים שפגעו קשות בפעילות הדיפלומטית, בכלכלה המדינית ובתחזוקת הנכסים הישראליים בחו"ל.
בספטמבר 2019 ייצג את ישראל בעצרת האו"ם במקום ראש הממשלה, והתמקד בנאומו בצעדי ארה"ב כלפי ישראל, במאבק באיראן, בחטופים בעזה וביוזמות אזוריות.
כץ התמנה לשר האוצר במאי 2020 במסגרת הממשלה ה־35, ומינה מיד את קרן טרנר אייל למנכ"לית משרדו במקום שי באב"ד.
בתחילת כהונתו בעקבות ניהול משבר הקורונה מוצרי בסיס מסוימים הוגבלו בקנייה.
במהלך תקופה זו, אישר כ"ץ שלושה סגרים על המשק, עם פיצויים מעטים, דבר שהיה אחד הגורמים המשמעותיים לסגירתם של כ־70 אלף עסקים קטנים.
מאפריל 2020, אישר הוצאה לחל"ת, במקביל להארכה של תקופת הזכאות במענק אבטלה; מענק האבטלה בוטל ביוני 2021. בתחילת 2021 ניסה כ"ץ להמריץ צעירים לחזור לעבוד באמצעות מענק חזרה לעבודה.
בנוסף, גם ביטל מיסי קנייה בהיקף 1.45 מיליארד ש"ח בשנה.
בתחילת מרץ 2021 איפשר להגדיל את תקציב המדינה בסך של 52.3 מיליארדי ש"ח עבור מענק לכל אזרח, צעד שגרר ביקורת הטוענת כי הדבר נעשה סמוך לבחירות ונועד להשפיע על ציבור הבוחרים.
כתוצאה מהמשבר עלה הגירעון התקציבי בשנת 2020 ל-11.7 אחוזי תוצר והגיע ל-166.4 מיליארדי ש"ח, הגירעון הגבוה ביותר מאז משבר ההיפר אינפלציה של אמצע שנות ה-80, והתוצר של המשק התכווץ ב-3.3%.
במהלך קיץ 2020 התפטר ראש אגף התקציבים שאול מרידור, וביקר את כ"ץ.
בהמשך התפטרו גם החשב הכללי, רוני חזקיהו, ומנכ"לית המשרד, קרן טרנר אייל, שמתחה ביקורת על תפקודו של כ"ץ.
עד לסוף שנת 2020 לא הגישה הממשלה את תקציב המדינה לשנת 2021 לאישור הכנסת, והדבר הביא לפיזור הכנסת ה-23.
כ"ץ נבחר לכנסת ה-24 והיה בה חבר האופוזיציה.
בספטמבר 2022 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "הכוח לעשות".
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע מונה כ"ץ לשר האנרגיה והתשתיות.
סוכם כי כ"ץ יכהן בתפקיד עד דצמבר 2023, תאריך בו ימונה לשר החוץ במקום אלי כהן (שימונה לשר האנרגיה והתשתיות) עד דצמבר 2025, תאריך בו יתחלפו כ"ץ וכהן שוב בתפקידים.
ב-7 במאי 2023 הממשלה אישרה את תוכניתו של כ"ץ להקים מתקן אגירת "חשמל כשר" בבני ברק (מתקן שמספק אנרגיה שמצטברת במתקן לאורך ימות חול ובימי שבת הוא מספק אותו לבתים ולמבנים שמחוברים אליו).
הדבר יסייע בייצור חשמל באמצעות אנרגיה נקייה ויאפשר לספק "חשמל כשר" בשבת לציבור החרדי.
חברת החשמל תקים את מתקן אגירת החשמל ותפעיל אותו במסגרת פיילוט במשך שלוש שנים, ואז היא תמכור אותו לשוק הפרטי על מנת להבטיח שמירה על התחרות במשק.
כשר האנרגיה פעל כ"ץ להגדלת ייצוא הגז מישראל חרף חשש למחסור בגז בעתיד.
באוקטובר 2023 מינה לדירקטורית ציבורית ברשות החשמל את אפרת מינוחין, אשת שיווק המקושרת ל"קבלה לעם", ללא רקע, הכשרה או ניסיון רלוונטי קודם בתחום האנרגיה.
ב-31 בדצמבר 2023 הממשלה אישרה את מימוש הסכם הרוטציה בין כ"ץ ואלי כהן.
על פי ההסכמים שנכתבו עם הקמת הממשלה, כ"ץ ימונה לשר החוץ במקומו של כהן.
ולאחר מכן יחזור כ"ץ לכהן שנה נוספת כשר האנרגיה וכהן יחזור למשרד החוץ.
ב-1 בינואר 2024 החל לכהן כשר החוץ.
בתקופת כהונתו חלה התדרדרות במעמדה הבין-לאומי של ישראל, על רקע מלחמת חרבות ברזל.
כ"ץ סיים לכהן כשר החוץ ב־7 בנובמבר 2024 עם מינויו של גדעון סער לתפקיד.
בנובמבר 2024 נתניהו פיטר את יואב גלנט מהממשלה והכריז על ישראל כ"ץ כשר הביטחון.
זמן קצר אחרי כניסתו לתפקיד נכנסה לתוקפה הפסקת האש בין ישראל ללבנון.
בינואר 2025 נכנס לתוקף הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025).
הפסקת האש בשתי החזיתות לוותה בהפרות מסוימות ובתקיפות מעטות של צה"ל.
עם תחילת כהונתו החליט להפסיק את השימוש בצווי מעצר מנהליים נגד מתנחלים, ובהמשך ביטל את צווי המעצר המנהליים שהוצאו נגד יהודים.
בינואר 2025 הנחה את הייעוץ המשפטי של משרד הביטחון להשמיט מתגובת מערכת הביטחון לבג"ץ את עמדת צה"ל בנוגע לגיוס חרדים, לפיה ניתן לגייס את כלל הצעירים החרדים במחזור הגיוס בתוך שלוש שנים, עד 2026.
בינואר 2025 פרש הרצי הלוי וכ"ץ מינה את אייל זמיר לרמטכ"ל ואת תמיר ידעי לסגן הרמטכ"ל.
כ"ץ כיהן כשר הביטחון במבצע עם כלביא.
מחלוקת בין השר כ"ץ לשר דודי אמסלם, הממונה על רשות החברות הממשלתיות, גרמה לכך שמאז דצמבר 2024 פועל דירקטוריון התעשייה האווירית לישראל ללא יושב ראש, ובהמשך הסתיימה כהונתן של שתי דח"ציות ולא מונה להן מחליף.
במהלך 2025 התגלע עימות חריף ומתמשך בין שר הביטחון לבין הרמטכ"ל אייל זמיר.
המחלוקת התמקדה בסבב מינויים בצה"ל, במיוחד בתפקיד הנספח הצבאי בוושינגטון, כאשר כ"ץ ונתניהו העדיפו את גיא מרקיזנו על טל פוליטיס.
כ"ץ טען שהרמטכ"ל מקדם מינויים ללא תיאום, בעוד גורמים בצה"ל טענו כי ניסיונות לתאם פגישה עמו נדחו שוב ושוב.
המתח התרחב גם לסוגיות של חקירות ותחקירים, לאחר ביקורת של השר על זימון קצין החשוד בעבירות ביטחון מידע לחקירת מצ"ח.
הדבר הוביל להאשמות הדדיות בלחצים פוליטיים ובייעוץ בעייתי.
המתח בין הצדדים בא לידי ביטוי אף בנאום של הרמטכ"ל זמיר בטקס לזכרו של דוד בן-גוריון, בו קרא ל"מנהיגות אמיצה, החלטית, המסוגלת לשנות את המציאות.
מנהיגות שמכירה גם בכישלון וגם מעזה לחולל שינוי", אשר פורש על ידי פרשנים מסוימים כביקורת מרומזת על הדרג המדיני.
ראש הממשלה נתניהו נדרש לסכסוך ונפגש עם שני הצדדים בנפרד, לאחר שכ"ץ סירב להיפגש עם הרמטכ"ל.
בדצמבר 2025 המליץ הרמטכ"ל זמיר לקדם לדרגת תת-אלוף את אלוף-משנה (מיל') גרמן גילטמן, ששירת במילואים במשך 700 ימים במהלך מלחמת חרבות ברזל, אך השר כ"ץ פסל מינוי זה, בנימוק שבמרץ 2023 השתתף גילטמן במחאת "אחים ואחיות לנשק" ואמר "אני לא מוכן לשרת במקום שהוא לא דמוקרטיה".
"חוק דרומי", הפוטר מאחריות פלילית מי שפועל נגד הפורץ לבית מגורים, משק חקלאי או לבית העסק.
"חוק הנגב" המעניק הנחות במס לתושבי הנגב בשיעור של בין 10% ל-20% הנחות המס בוטלו כעבור שנים מעטות והחוק רוקן מתוכן.
בכנסת ה-15 יזם כ"ץ חוק האוסר על תומכי טרור ומדינות אויב להתמודד לכנסת.
חוק זה הצריך שינוי בחוק יסוד: הכנסת ועבר ברוב של 77 ח"כים.
ועדת הבחירות של הכנסת ה-16 פסלה את רשימת בל"ד בראשות עזמי בשארה מלהתמודד על סמך חוק זה, אולם ההחלטה בוטלה על ידי בית המשפט העליון.
"חוק שריון שלילת זכות השיבה" אותו יזם כ"ץ בשנת 2001 הקובע ש"פליטים לא יחזרו לשטח מדינת ישראל אלא באישור של רוב חברי הכנסת".
ביוני 2016 אישרה הכנסת בקריאה שלישית את החוק שיזם השר כ"ץ להסדרת ההתנהלות בענף הרכב ופתיחת השוק לתחרות.
כ"ץ גר במושב כפר אחים, נשוי לעו"ד רונית כ"ץ..
על פי עדותו האישית הוא נוהג להניח תפילין.
ישראל ישעיהו-שרעבי (20 באפריל 1908 או 1911 – 20 ביוני 1979) היה פוליטיקאי ישראלי, יושב ראש הכנסת השביעית והכנסת השמינית, ושר הדואר.
ישראל ישעיהו-שרעבי נולד בכפר א-סדהה (السدة), שנמצאה לא רחוק מהגבול בין מושבת עדן הבריטית לממלכת תימן שנשלטה על ידי האימאם יחיא חמיד א-דין תחת חסות האימפריה העות'מאנית.
העיירה נמצאת בצומת הדרכים שבין הדרך מהעיר תעז לעדן, ובין הדרך ממחוז עדן למחוז צנעא.
אמו, שמעה (שושנה) בת יחיא חדד, הייתה ממשפחת סוחרים, ואביו, יעיש (ישעיהו) שרעבי, היה בן למשפחת אורגים ענייה, ומבוגר מהאם ב-15 שנה.
היו אלו נישואיו השניים של אביו, שהיה לו ילד מנישואים קודמים.
מבין 20 הילדים שילדה אמו, חמישה נותרו בחיים.
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לבירת תימן והמרכז היהודי שלה, צנעא, כדי שישעיהו-שרעבי ילמד בישיבותיה.
בשל הגעתם מעיירה רחוקה, חשה המשפחה זרות מול יהודיה הוותיקים של צנעא, והם גם נאלצו לעבור דירה מדי כמה שנים.
הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר ("כניס" בלשון יהודי תימן) אצל הרב עזרא קורח, ובהמשך למד בישיבת הרב יחיא קאפח, מייסד תנועת "דור דעה" (דרדעים) בצנעא.
בעקבות אביו פעל בתנועה מגיל 12 ועד סוף שהייתו בתימן.
לפרנסתו בתימן עסק, כמו משפחת אביו, במלאכת האריגה.
בשל איכות האריגה נשכרו הוא, אביו ואחיו לארוג עבור האמאם שליט תימן, ובהמשך עבדו עבורו בבית מלאכה גדול שהקים האמאם במצודה.
עם הפיכתם לעובדים בקבלנות עבור האמאם הוביל ישעיהו-שרעבי הפגנה מול בית המשנה לאמאם, ולפיכך נאסר למספר ימים.
בתחילת פעילותו הציונית הבריח יתומים מתימן לארץ ישראל, והגיע עמם לעדן בתמוז תרפ"ט (1929).
משם עלה לארץ ישראל, לאחר שהתחתן בנישואים פיקטיביים עם אישה שבעלה היה כבר בארץ ישראל, וזאת לצורך קבלת סרטיפיקט.
בארץ ישראל עסק בעבודה חקלאית כפועל בפרדסי ראשון לציון ושומר בכרמיה.
בשנת 1931 השתתף בארגון בניין שכונת הצריפים לעולים בראשון לציון, ובהמשך השתתף בבניין שכונת "מולדת" ושכונת "עם" – משכונותיה הראשונות של העיר חולון (1932–1936), מושב "גאולים" (1947) ושכונת עולי תימן בקריית בנימין.
בשנים 1932–1934 שימש מזכיר אגודת "עזרת אחים" בתל אביב, אגודה שעסקה בעזרה הדדית לנזקקים מבין עולי תימן.
ב-1934–1935 היה מזכיר מועדון הפועלים התימנים, ומ-1936 ואילך – מנהל המחלקה ליוצאי תימן ובני עדות המזרח בוועד הפועל של ההסתדרות.
ישעיהו התפרסם בשנות ה-30 בזכות מאמרים רבים שפרסם בעיתונים הבולטים בתקופה: "דואר היום", "הארץ" ו"דבר".
ב-1935 ייסד את "תנועת העובדים התימניים", ובאותה שנה נשא לאישה את רינה בת נעמי ויוסף בדיחי.
ישעיהו-שרעבי היה חבר מפא"י (לימים מפלגת העבודה) וחבר מרכז המפלגה.
מטעמה נבחר כציר בקונגרסים הציוניים הכ' והכ"א, כציר באספת הנבחרים הרביעית וכסגן בוועד הלאומי.
בנוסף היה חבר מועצת פועלי תל אביב וקופת מלווה של העובדים, וחבר בוועד הפועל הציוני.
הוא נבחר ברציפות לכל הוועידות והמועצות של ההסתדרות.
במקביל היה פעיל בקרב העדה התימנית וחבר הנהלת התאחדות התימנים בישראל.
הוא עמד בראש המחלקה ליוצאי תימן במפא"י.
ערב קום מדינת ישראל ארגן מטעם ארגון ההגנה (יחד עם ירוחם כהן) קורס מיוחד למפקדים ממוצא מזרחי, במטרה להכשירם לתפקידים מיוחדים בארץ ישראל ובארצות השכנות.
עם הקמת המדינה נתמנה לעורך הדיונים של מועצת המדינה הזמנית, עורך הפרוטוקול של הממשלה ומזכיר ועדת החוקה, חוק ומשפט.
לאחר מכן שימש מקשר בין הממשלה והכנסת.
בשנת 1949 נסע לעדן כדי לארגן עליה המונית מתימן לארץ ישראל, במבצע מרבד הקסמים ובהפניית העולים לעבודה התיישבותית ולמקצועות מודרניים שונים.
הוא יזם ארגונם והדרכתם של עשרות מושבי עולים מתימן, וב-1950 טס בראש משלחת יהודי תימן לעדן, כדי לארגן את הצלת רכושם וספריהם של יהודי תימן, בדגש על כתבי יד עתיקים.