tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ריקוד ישראלי לתזמורת סימפונית" (1951) התזמורת הפילהרמונית.
היצירה חוברה קודם לפסנתר (1950), ביצוע בכורה: אליהו רודיאקוב.
"דיוורטימנטו" לכלי קשת, חובר במקור לחמישיית כלי נשיפה (1958).
"סינפונייטה רוסטיקאנה" לתזמורת סימפונית ביצוע בכורה: תזמורת קול ישראל בניצוח מנדי רודן, 1970. הנושאים של שלושת פרקי הסינפוניה נלקחו משיר עממי של מתתיהו שלם (1969)?
"סונאטינה" לאבוב ופסנתר (1943) ביצוע בכורה: הוגו באייר ופרנק פלג, 1945. ליצירה שלושה פרקים והיא בין יצירותיו המושמעות ביותר של אדל.
"סוויטה לזכר קדושי פולין" לפסנתר, אבוב, קלרינט ובסון (1947) ביצוע בכורה: פאול בו חיים, אליהו טורנר, יונה אטלינגר ומרדכי רכטמן, 1948, נכתבה בהזמנת יהויכין סטוצ'בסקי.
נוסח לשלישיית פסנתר (1947) בוצע בנגינת חרות ישראלי, אלכסנדר טל ויעקב מנזה.
"קפריצ'ו זעיר לכינור סולו" (1950) ביצוע בכורה: צבי רוזן 1950. עיבודים של אדל מאותה שנה לכינור ופסנתר ולצ'לו ופסנתר.
רביעיית מיתרים, הראשונה או "המיקסולידית", בשני פרקים (1957) ביצוע בכורה: נגני התזמורת הפילהרמונית, 1958.
רביעיית מיתרים שנייה, בשלושה פרקים, מכילה סולו לסופרן, למילים מתוך ספר תהילים (1965).
ביצוע בכורה: הרביעייה הישראלית עם ליליה שני (1967).
"קאפריצ'ו", היצירה החשובה ביותר של אדל לפסנתר (הודפס 1969).
"טריפטיק", יצירתו האחרונה לפסנתר (1963) ביצוע בכורה: חרות ישראלי, 1967.
פרס ראשון בתחרות השיר הישראלי היפה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים לשנת 1938 על "שיר הרועה"
פרס "דיפלומה די מריטו" בתחרות בינלאומית באיטליה לשנת 1952 על "קאפריצ'ו" לתזמורת
פרס אנגל לשנת 1956 על "קנטטת-אבל לבן"
פרס קול ישראל לחגיגות העשור של מדינת ישראל (1958) על רביעיית המיתרים הראשונה
פרס מילוא לשנת 1968 על מכלול יצירתו כמלחין וכמחנך.
יסודות המוזיקה: הכנה להרמוניה, תל אביב: מ.
"השיר הארץ-ישראלי", תל אביב: מרכז לתרבות (ספריה שמושית לבעיות תרבות), תש"ג 1946. (הרצאה) (יצא גם בתרגום לאנגלית ביוזמת איגוד המלחינים היהודים בניו יורק).
הייתי מורה לזמרה – זכרונות וחוויות, שאדל לא הספיק לסיים ונותרו בכתב יד.
אחייניתו גילה אוריאל פרסמה לקט מתוכו.
יצחק אדל: משנתו בחינוך ובמוזיקה; בעריכת גילה אוריאל, תל אביב-יפו: מכון למוזיקה ישראלית, תש"ם 1980.
וילי י' אליאס, 'רשימת יצירותיו של יצחק אדל, ביבליוגרפיה'.
עשרה שירי לכת לנער (שנות ה-30?) למקהלה.
שבעה שירים מעובדים למקהלה: זמר הדגלים / י.
אדל -- 3. שיר העבודה והמלאכה / ח.נ.
שני שירים עממיים ו"הללויה" מתוך "המשיח" מאת הנדל מעובדים על ידי יצחק אדל למקהלה.
פרפרזה על השיר העממי "בין נהר פרת ונהר חדקל" לח.נ.
קטעים מהאורטוריה "יהודה המכבי" ל-ג.פ.
הנדל ; (מעובד על ידי י.
אדל) למקהלה עם מילים עבריות (1942).
שתי מקהלות ושירת-לאה מהאופירה "המכבים" מאת אנטון רובינשטיין.
שא עיניך (מתוך האורטוריה "אליהו") / פליקס מנדלסון-ברתולדי.
מעוז צור ישועתי : נוסח ישן-חדש / בעריכת יהויכין סטוצ'בסקי.
אדל -- מקהלה מעורבת / מ.
סטרומינסקי (מרדכי סתר)-- פסנתר / מ.
זמר עם: קבץ לפולקלורה מוזיקלית יהודית; נערך ונסדר בידי יצחק אדל, שמשון מלצר, יהויכין סטוצ'בסקי, דב שטוק, תל אביב: מ' ניומן, תש"ו 1945.
שלושה שירי גולה: שיר ערש: נומי, נומי בת-שעשוע / העבוד פ.
לואו -- שיר אביב / שירי ילדים / בעבודו של פ.
לוואו -- נוי, נוי אני / שירי ילדים / בעבודו של פ.
עיבודים למקהלה מאת יצחק אדל (1946?).
מוזיקה לחנכה תש"ז : 1. מעוז צור / מעובד לשני קולות על ידי י.
אדל -- 2. קטע מהאורטוריה "יהודה המכבי" / להנדל ; בעיבוד י.
אדל למקהלה עם מילים עבריות.
משירי חבת ציון (1950?) למקהלה.
בשיר וזמר : שירי מקהלה מעובדים ב-2-3 קולות (1956).
סביבון סב / הלחן עממי ; עיבוד לשתי חליליות מאת יצחק אדל בחוברת "עלי חליל", כרך 1 (1956).
שירים עממיים למקהלה : בשנים ובשלשה קולות שוים (1960).
שירים שונים למקהלה לשניים ולשלושה קולות (1965).
אם אשכחך למילים של מנחם מנדל דוליצקי, הלחן של היימן כהן.
יצחק אדל, עיבוד מוזיקלי, 1971..
יצחק אברהם עבאדי (25 באוקטובר 1897 – 22 בדצמבר 1969) היה מורה, עיתונאי, עסקן וסופר, המתרגם הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בדרגת פקיד רם דרג.
פרסם בעיתוני הארץ מאמרים בענייני מדיניות ולשון.
נולד בירושלים ב-25 באוקטובר 1897 (כ"ט בתשרי ה'תרנ"ח) לאברהם עבאדי שהיה סוחר שעלה מדמשק והיה בן למשפחה שמוצאה מחלב, ולסולטאנה שהייתה צאצאית למשפחת ברוך מזרחי ולרב ניסים חיים משה מזרחי.
לימים היה גיסו של דב יוסף.
התייתם בגיל צעיר, והשלים לימודיו בבית הספר למל, בית הספר למסחר של חברת העזרה בירושלים, ואחר כך בבית המדרש למורים העבריים, שם השלים את מסלול לימודיו בשנת 1914 (ה'תרע"ד), ותוך כדי כך קנה בלימודים עצמיים שליטה בשפות.
תחילה תפקד בהוראה, ולאחר כיבוש הארץ על ידי האנגלים, נמנה עם מייסדי חברת הסולל והשתתף בעריכת עיתוניה "דואר היום" בעברית כעורך, "פלשתיין ויקלי" באנגלית, ו"בריד אל יום" בערבית.
העיתונים שערך היו בהשקפת עולם יהודית וארץ ישראלית ברורה, השוקדת על הבנה הדדית על שלום וגומלין, ובמשך שנים רבות היה מבין ראשי הציבור היהודי, נוצרי ומוסלמי שהיו מתכנסים בביתו של איתמר בן-אב"י.
עד תום חייו היה מהמאמינים הגדולים בשיתוף פעולה יהודי וערבי.
על פי המלצת הנציגות היישובית (אליעזר הופיין - יוסף מיוחס - יעקב טהון) הועסק בתחילה במשרדי מושל מחוז ירושלים סיר רונלד סטורס כמתרגם מברקי "רויטרס" מאנגלית לעברית לצד אחד מאויבי היהודים חאג' אמין אל-חוסייני (לימים המופתי של ירושלים), עמו היה מחליף תדירות דעות.
בשנים 1920 - 1945 שימש כמתורגמן הרשמי לעברית של ממשלת המנדט (ראש משרד התרגומים הראשי).
תפקיד בו היה עד למרבית הפגישות בין הנציבים העליונים והמזכירים הראשיים עם ראשי היישוב.
בתפקיד זה קנה שם כאשר לא היה מתרגם פסוק כפשוטו אלא נשא דבר התושבים היהודיים בא"י (דוגמת תרגום המונח "פלשתינה" ל"ארץ ישראל".
בתפקיד המתרגם הראשי לממשלת המנדט התפרסם כאשר תרגם את המונח "פלשתינה" ל"ארץ ישראל", וקבע אותו כתואר-רשמי.
פרסם מאמרים רבים בעיתוני הארץ ובעיתוני חו"ל, ותרגם ספרים רבים, ביניהם (זכרונותיו של סטורס, "יומן ארץ ישראלי" מאת פרדריק קיש, "המדריך לארץ ישראל" של הארי צ'ארלס לוק ואדוארד קית'-רוץ'), ערך את קובץ החוקים של דרייטון בעברית, השתתף בעריכת המילון האנגלי - עברי ועוד.
במסגרת זו חידש הרבה מונחים בעברית, ואף כי מוצאו בבית מדרשו של אליעזר בן-יהודה, העדיף יותר לפתור בעיות לשוניות בדרך של פרשנות.
שימש בכל ועדות החקירה שפקדו את הארץ, מוועדת הייקראפט שחקרה את מאורעות יפו, דרך ועדת הכותל, וועדת שו וועדת פיל.
ראשי היישוב ניצלו את קשריו לפניה פוליטית אל האנגלים.
כך ניצל מנחם אוסישקין את קשריו על מנת לפנות להרברט סמואל בדיון בבית הלורדים לצורך התנגדות לתוכנית החלוקה.
נמנה עם עורכי "אוצר לשון המקרא" (הקונקורדנציה התנ"כית המקיפה), ובחיבורו "בינינו לבין האנגלים" סיכם את כהונתו בכך שהקרע שנגרם בין היישוב היהודי לבין האנגלים נבע לא רק מטעמים מדיניים אלא גם מגישות שונות של הלכי רוח והשקפת עולם וחברה.
על שמו רחוב בירושלים בשכונת גבעת הוורדים.
בינינו לבין האנגלים: ניסיון לניתוח מערכת היחסים שבין אנגלים ליהודים ובין יהודים לאנגלים.
יצחק אברג'יל (נולד ב-14 בפברואר 1969) הוא עבריין ישראלי.
נחשב לאחד מראשי הפשע המאורגן בישראל, ולאחד מהעבריינים הבולטים בתולדות מדינת ישראל.
אברג'יל הורשע בעבירות רצח, ניסיון רצח וניהול ארגון פשע.
אברג'יל נולד וגדל בשכונת בנית בלוד בן משפחה מרובת ילדים של עולים חדשים ממרוקו.
אביו שלום היה אלכוהוליסט שהתקיים מקצבת נכות, ואמו ג'וג'ו, עבדה במשק בית.
יצחק הוא הצעיר מבין עשרה ילדים, בהם שישה בנים כולל יצחק עצמו, שהפכו גם הם לעבריינים (אחיו מאיר, יעיש, יעקב, אברהם ואלי).
לפי עדותו בבית המשפט, החל משנת 1980, בגיל 11, עסק בגנבות תיקים מכלי רכב, פריצות לבתים וחטיפת תיקים מנשים מבוגרות והחל לצבור רישומים פליליים.
בגיל 13 ירה במאבטח, לאחר שסירב להכניסו למועדון לילה, ופצע אותו ברגלו.
בגיל 14 פתח תחנת ממכר לסמים.
בגיל 15 פתח תחנת ממכר נוספת, ובגיל 15 וחצי פתח שתי תחנות נוספות לממכר סמים באילת ובחיפה.
במקביל, החל לייבא סמים מהולנד.
בטרם מלאו לו 16 שנים רכש מרווחי הסמים דירה סמוכה לבית הוריו ממנה ניהל את עסקיו.
בשנת 1984, בהיותו במעצר באגף הנוער באבו כביר, ארגן מרד עצירים בתגובה להחלטת מפקד הכלא להחרים סיגריות שהוברחו לכלא.
במהלך המרד נפצעו סוהרים רבים.
תקופת מאסרו הראשונה בגין רצח
בשנת 1986, בגיל 17, הורשע אברג'יל לראשונה ברצח.
הנרצח, יעקב כהן מלוד, נחשד על ידי אברג'יל בהסתרת חלק מרווחי הסחר בסמים.
פענוח הרצח התאפשר הודות לעד המדינה שמעון שטרית, חברו הטוב ביותר של אברג'יל, שנועד להתחתן עם אחותו.
אברג'יל נידון ל-17 שנות מאסר, אותן ריצה במספר בתי כלא.
במהלך מאסרו הנהיג את האסירים מול מפקדי הכלא, לעיתים תוך ייזום מהומות או תסיסה בקרבם.
בהיותו בגיל 18 דקר את קצין הביטחון של כלא באר שבע.
למרות התנהגותו הקשה ותקופות הבידוד שאליהן נשלח, נעשו מאמצים לשקמו על ידי בכירים בשב"ס, ובעיקר ניסיון של מפקד הכלא שלמה טוויזר.
הוצמד לו חונך פר"ח אישי שהיה סטודנט לפילוסופיה.
אברג'ל החל ללמוד קרוא וכתוב ולאחר מכן החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה.
לטענתו היה זה דווקא אסיר העולם שמעיה אנג'ל שלימד אותו קרוא וכתוב ועודד אותו לרכוש השכלה.
בתקופת מאסרו הצליח לגרום לבכירי שירות בתי הסוהר להאמין ששוקם וזנח את עולם הפשע.
בין היתר הרבה לשוחח עם סביבתו על ספרי פילוסופיה שקרא ובהם יצירות של ניטשה ואיין ראנד.
בספטמבר 1994 התחתן עם ליאת קאופמן, בת יחידה מרחובות, שהכירה את אברג'יל כשראיינה אותו לצורך עבודת סמינריון באוניברסיטה.
בעקבות נישואיהם ניתקה משפחת קאופמן קשר עמה.
ב-19 במאי 1997 הוזמן לתוכנית הטלוויזיה "בשידור חי עם דן שילון" בזמן צפיית שיא, וזאת בהמלצת מפקד הכלא טוויזר שהאמין שאברג'יל אכן השתקם.
בתוכנית אברג'יל הציג את עצמו כאדם שהתפכח מדרך החיים השגויה שבה חי בעבר.
עוד אמר, שלאחר שחרורו מהכלא אין סיכוי שיחזור לעולם הפשע, כי הוא אינו רוצה לאכזב את מי שנתן בו אמון.
המשדר עורר הד תקשורתי רב ויצר לחץ לשחרור מוקדם.
בין היתר התעניין בו חבר הכנסת והשר יוסי שריד, שנפגש עמו והציע לו עזרה בשיקום ובקידום שחרור מהכלא.
לימים הודה שריד שאברג'יל הוליך אותו שולל.
מנגד בכירים בשב"ס מתחו ביקורת נוקבת על הופעת טוויזר בתוכנית הטלוויזיה כפטרונו של אברג'יל, ועל ההתייצבות הנחרצת לטובת אסיר מסוכן ובעייתי.
בפברואר 1999, בגיל 30, שוחרר מהכלא לאחר שריצה 13 שנות מאסר.
כחלק מתנאי שחרורו, נקבע כי אברג'יל יגורש, ולא יוכל לגור בישראל.
כך, בשנים העוקבות נדד בין ספרד, הולנד, בלגיה וארצות הברית ומקומות נוספים באירופה.
למרות התדמית השיקומית שבנה, בתקופת שהותו בכלא המשיך אברג'יל לנהל את עסקי ההימורים יחד עם שותפיו.
לאחר השחרור חדר במקביל לשתי טריטוריות של שני ארגוני פשע, מה שהוביל בשנים 2002–2003 לסדרת רציחות בהיקף חסר תקדים בישראל בין ארגוני הפשע.
בשנת 2003 פרץ סכסוך בין ארגון הפשע של משפחת אבוטבול מנתניה, ושותפיהם זאב רוזנשטיין והאחים אוחנה מגני תקווה, נגד משפחת אברג'יל ושותפיו אז: משפחת גבריאלי, ומשפחת אלפרון, סביב נושא מיחזור פחיות שתיה.
במסגרת הסכסוך, נרצח חנניה אוחנה בתחילת 2003 מול מצלמת אבטחה בחנייה בביתו, ביריות אקדח של שני רוכבי אופנוע חבושי קסדות.
בתגובה, רצח ירון סנקר בשליחותם של האחים אוחנה את חיים שאבי, פעיל בארגון אברג'יל, ונחשד על ידי האחים אוחנה כמי שנטל אף הוא חלק ברצח אחיהם חנניה.
יחד עם שאבי נרצח גם תומר שבת, עובר אורח חף מפשע.
אירוע הרצח הכפול בוצע לאחר מספר ניסיונות נפל של סנקר להוציא לפועל את הרצח, כישלונות שגררו אחריהם ביקורת חריפה על סנקר מצד האחים אוחנה.
לרוע מזלו של שבת, לבש באותו היום חולצה בצבע זהה לזו שלבש שאבי.
סנקר שלא רצה להיכשל שוב בביצוע ההוצאה להורג וירה בשניהם.
תפיסתם בשנת 2009 של כל המעורבים במעגל הרציחות מטעם האחים אוחנה עצרה לזמן מה את מסעות הרצח.
בשנת 2003 הקים אברג'יל, ביחד עם עודד טוויטו, רשת הברחה גדולה של סם האקסטזי באמסטרדם ובארצות הברית.
על פי הערכות המשטרה, הופצו באמצעות הרשת מיליוני כדורי אקסטזי.
בשנת 2004 גיבשה המשטרה רשימת נכסים השייכת לארגון אברג'יל הכוללת 37 חברות, 48 דירות ו-56 כלי רכב (חלקם הגדול מכוניות פאר וכלי שיט).
סכסוכי ארגוני הפשע וניסיונות ההתנקשות ההדדיים
ביוני 2002 נרצח אחיו הגדול של יצחק, יעקב אברג'יל, שנורה מתחת לביתו ולעיני ילדיו.
הוא היה אב לחמישה וסב לשני נכדים.
בשנת 2004 אברג'יל השתלט על החלפנים והשוק האפור באזור תל אביב, לאחר שקיבל הלוואת ענק מאחד החלפנים ובעל מסעדת יוקרה ידוע.
בחול המועד פסח באותה שנה, התפרסם שמשטרת ישראל משתפת פעולה עם גופי אכיפה בעולם ומנסה להעמיד את אברג'יל לדין באירופה.
בשנת 2005, בדרכו לביתו בערד, ניסו להתנקש בחייו כאשר ירו על מכוניתו.
במקום נמצאה רקטת כתף "לאו" דרוכה.
באותה שנה היה מעורב בעסקי הימורים בירושלים, לקראת שחרורו של אלי נעים ("קוסם").
בשנת 2006 המשטרה עצרה חוליית מחסלים מבלארוס שניסתה להתנקש במאיר אברג'יל ובעזרא "שוני" גבריאלי (אביה של ח"כ ענבל גבריאלי).
בעקבות המעצרים, נחשפו רשתות הימורים אינטרנטיות ואברג'יל נעצר, אך שוחרר.
בשנת 2007 שידרו חדשות ערוץ 2 תמונות ממצלמת ביטחון, בה נראה אברג'יל סופג מכות מאנשי משפחת אלפרון.
ב-7 בספטמבר 2004, נעצר אברג'יל בהולנד עם נחיתתו במדינה, בשדה התעופה, לאחר שהתקבלה בקשת הסגרה מבלגיה בשל חשדות נגדו בגין עבירות סמים.
אברג'יל היה עצור במשך שלושה שבועות ולאחר מאבק משפטי של עורך דינו, שרון נהרי, הוכח כי נפלה טעות טכנית בבקשת ההסגרה לבלגיה והשופט ההולנדי שחרר אותו ממעצר.
לאחר ששוחרר ממעצר חזר לישראל.
ב-2008 נעצר אברג'יל בחשד למעורבות ברצח מרגריטה לאוטין על בחוף "טובגו" בבת ים, לעיני בתה הקטנה ובעלה, במסגרת מלחמת כנופיות.
המשטרה קשרה את אברג'יל להזמנת רצח העבריין רמי אמירה, וב־2013 עצרה את מוטי חסין, עבריין בכיר בארגונו של אברג'יל, בחשד למעורבותו בהזמנת התנקשות זו.
מעצרו, הסגרתו לארצות הברית וחזרתו לישראל
ב-2008 נעצר אברג'יל בחשד לרצח סוחר הסמים הישראלי סמי אטיאס, הלבנת הון, סחר בסמים והשתייכות לארגון פשע.
אברג'יל נחשד על ידי המשטרה במקרה רצח נוסף של אסיר ובהלבנת הון בהיקפים גדולים, בין היתר של כספי המעילה בבנק למסחר (בעקבות הסתתרות הקבלן גבי הררי בדירתו של אברג'יל באמסטרדם), וכן בניסיונות חיסול רבים של מתחריו בתחום הסמים וההימורים: בני משפחת אבוטבול, זאב רוזנשטיין ובעלי בריתם.
נראה שהמעצר התאפשר עקב הודאות הרוצחים בפרשת הרצח בחוף בת ים.
ב־12 בינואר 2011 הוסגרו יצחק אברג'יל ואחיו מאיר לידי רשויות החוק של ארצות הברית.
תוך פרק זמן קצר שוחרר אחיו מאיר ואילו על יצחק הוטלו שמונה וחצי שנים בכלא.
לאחר 10 חודשי מאסר, האחים הגיעו לעסקת טיעון עם רשויות התביעה בארצות הברית, אחיו מאיר שוחרר ותקופת מעצרו קוצרה, כשהמעצר בישראל הוחשב אף הוא כחלק מהעונש.
בשנת 2012 פורסם שנותרו לו שלוש שנות מאסר בלבד ושהוא מבקש לרצותן בישראל מעט לאחר מכן פורסם שמשטרת ישראל עצרה חמישה חברים החשודים בהשתייכות לארגונו של אברג'יל.
באותה שנה פורסם שנעצרה חוליית חיסול בת 5 אנשים מאנשיו.
בשנת 2013 פורסם שמלחמת כנופיות בין משפחת אברג'יל ומשפחת מוסלי שנמשכה 16 חודשים, וניסיונות המשטרה לעוצרה, כללו תשעה מעשי רצח, ונעדר אחד.
מאוחר יותר עלה מספר הנרצחים ל-16 ושני נעדרים.
הערכת המשטרה הייתה שחלק ממסע הנקמה החל בעקבות היעדרו של ראש הארגון.
ב־30 בינואר 2014 הוחזר לישראל לריצוי יתרת עונשו.
ב־18 במאי 2015, ביצעה המשטרה, בהובלת להב 433 מעצרים של עשרות עבריינים עקב שורת חשדות לביצוע עבירות בתחומי הפשיעה החמורה והמאורגנת, בהן אלימות וסמים.
ב־13 ביולי 2015 הוגש כתב אישום נגד 18 נאשמים, בראשם אברג'יל, שעדיין ריצה את יתרת מאסרו לאחר שהוחזר מארצות הברית.
היחיד שהצליח לחמוק הוא יניב בן סימון, יד ימינו של אברג'ל, עד שנתפס בנובמבר 2022 בדרום אפריקה.
אברג'יל הואשם בניהול ארגון פשע, וסחר בין לאומי בסמים בהיקפי ענק.
כמו כן ייחס כתב האישום לחלק מהנאשמים, ביצוע שורה ארוכה של עבירות אלימות חמורות, לרבות רצח, בין היתר של אזרחים חפים מפשע.
כתב האישום מציין בפירוט כיצד במסגרת מאבקים בין ארגונו של אברג'יל לארגון הפשיעה של העבריין זאב רוזנשטיין, נרצחו שלושה אזרחים בפיגוע החמור ביותר שבוצע ממניע פלילי במדינת ישראל.
הפיגוע הוגדר בישיבת חירום של צמרת המשטרה על ידי מפכ"ל המשטרה שלמה אהרונישקי כקו פרשת המים בלחימה מול ארגוני הפשיעה במדינת ישראל.
על פי עובדות כתב האישום, אברג'ל פנה לאדם (שהפך לאחר מכן לעד מדינה), אותו אדם הניח מטען בגג ברחוב יהודה הלוי בסוף שנת 2003 ופוצץ עם הגעתו של רוזנשטיין למקום.
כאשר אברג'ל הוא היוזם ובעל האינטרס, הוא הכתיב את שיטות הפעולה במטרה לחסל את רוזנשטיין.
ב־24 בנובמבר 2020, הוגש נגד אברג'יל כתב אישום נוסף בעודו במאסר, בגין איומים על התובע במשפטו בפרשה 512.
ב־16 בנובמבר 2021 הורשע אברג'יל בעבירות הבאות: ניסיון רצח, קשירת קשר לביצוע פשע, רצח שלושה עוברי אורח בניסיון החיסול של זאב רוזנשטיין ובאופן תקדימי הורשע בנוסף בניהול ארגון פשע לפי חוק מאבק בארגוני פשיעה.
בהכרעת דינה התייחסה השופטת גיליה רביד לרמת הקפדנות והתכנון לפרטי פרטים של הפיגוע ברחוב יהודה הלוי במילים הבאות "ביוזמת אברג'ל התכנסו בכירי הארגון בבלגיה כדי לקדם את התכנית לחיסול רוזנשטיין ולגייס כספים לביצועה.
באותן פגישות סוכם כי אבי רוחן יעביר לעד המדינה שכונה "בומבי" סכום כסף של 50–70 אלף אירו לטובת המבצע.
שכונה "המהנדס" מטען חבלה ולאחר שעמוס פטריק מצא נכס להשכרה בסמוך למקום הפיגוע, הוטמן מטען החבלה בגג צ'ינג' על ידי עופר בוהדנה.
לאחר הנחת המטען ובמשך שלושה שבועות עד לפיצוצו, בוצעו תצפיות לעבר הצ'ינג' בהמתנה להגעתו של רוזנשטיין".
במועד הפיצוץ זוהה רוזנשטיין מגיע למקום ואז ניתן האות, מי שלחץ על השלט שהפעיל את המטען היה שלומי ווזאנה לאחר שקיבל דיווח מיוסי לוי (ז'וז'ו) על הגעתו של רוזנשטיין.
על התכנון המקדים לפרטי פרטים הוסיפה השופטת "הוכח לפנינו כי מספר ימים לאחר הנחת המטען, נולד הצורך להחליף את הסוללה שחוברה אליו מתוך חשש שהיא התרוקנה.
לצורך כך פורק המטען מעל גג הצינג על ידי ווזאנה הועבר לה.צ.
לצורך החלפת הסוללה ואחר כך הונח שוב על גג הצינג' באותה דרך ושיטה שבהן הוסר".
בהתייחסה לניהול ארגון הפשע סיכמה השופטת במילותיה את חלקו של אברג'ל בניהול ארגון פשע "הוכח כי הלה עמד בראש הארגון ושלט בו שלטון ללא מיצרין, כאשר על פי יישק דבר.
הוא זה שהכווין את פעילות הארגון והגדיר את יעדיו.
המוניטין של הארגון היה המוניטין של העומדים בראשו.
עוצמתו של אברג'יל, הדומיננטיות שלו, מעמדו, הכבוד שרחשו לו והיותו השליט הבלתי מעורער של הארגון מצאו ביטוי ברור ומובהק בהכרעת הדין".
ב־28 ביוני 2022 גזר בית המשפט על אברג'יל שלושה מאסרי עולם ועוד 30 שנים בגין העבירות שבהן הורשע במסגרת פרשה 512.
בהחלטה חריגה, קיבל בית המשפט באופן כמעט מלא את דרישות התביעה לאחר שאברג'ל נמנע מלטעון במסגרת הטיעונים לעונש.
בית המשפט סיכם את הפיגוע ברחוב יהודה הלוי במילים הבאות "מדובר בתוכנית אכזרית שלא הייתה שונה מפיגועי הטרור שהתרחשו באותם ימים, מדובר באחד מהאירועים החמורים שידעה המדינה במלחמות בין ארגוני הפשיעה".
ב-10 בנובמבר 2024 דחה בית המשפט העליון מפי השופט יוסף אלרון, את רוב ערעורו, וגזר עליו 3 מאסרי עולם ועוד 22 שנה (11 מתוכם ירצה בחופף ו-11 במצטבר).
אברג'יל נשוי לליאת, עובדת סוציאלית, אותה הכיר בעת שהגיעה לסיור לימודי בכלא.
בתאריכים 28–30 ביוני 2022 שודרה בכאן 11 סדרה תיעודית בשם "תיק 512", בת שלושה פרקים על התיק, שבמרכזה עמד יצחק אברג'יל.
יצחק (איציק) אוחיון (11 באוקטובר 1945 – 7 במרץ 2020) היה ראש העירייה השמיני של פתח תקווה.
אוחיון נולד במרוקו בעיר מרקש לאסתר וחביב בשם איז'ק אוחיון למשפחה מסורתית ועלה לישראל ב-1956, בגיל 11. בן דודו הוא חבר הכנסת לשעבר שמעון אוחיון.
אוחיון שירת בצה"ל בקבע כנגד והשתחרר מצה"ל בדרגת רב-סמל.
לאחר השחרור קיבל תואר מדריך בכיר באוניברסיטת תל אביב, ובוגר ממכללת בית ברל.
אוחיון שימש בעבר כדירקטור ויושב ראש חברת מיתב ויושב ראש החברה לפיתוח פתח תקווה, וקיבל פרס חינוך משלים מטעם נשיא המדינה יצחק נבון.
אוחיון כיהן בעיריית פתח תקווה כמנהל מחלקת נוער וספורט במשך 10 שנים, וכמנהל אגף גנים ונוף במשך 11 שנים.
ב-1998 התמודד כמועמד עצמאי המזוהה עם מפלגת העבודה מול ראש עיריית פתח תקווה המכהן מטעם הליכוד, גיורא לב, ונבחר לתפקיד ראש עיריית פתח תקווה.
הוא נבחר מחדש בבחירות ב-2003 וב-2008. אוחיון כיהן כסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי.
ב-8 בפברואר 2011 נעצר על ידי המשטרה בחשד לקבלת שוחד וטובות הנאה מאנשי עסקים בעיר, על מנת להעניק להם קרקעות ואישורים וכן בחשד למינויים פוליטיים כשוחד בחירות.
באוקטובר 2013 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת תיק השוחד נגדו מפאת מחלתו הקשה, וסגירת תיק המינויים מחוסר ראיות.
ב-15 בינואר 2013 פרש מכהונתו בשל מחלה, לאחר פרישתו שימש אורי אהד כראש עיר בפועל.
בפברואר 2013 הוענק לו תואר אזרח כבוד של העיר.
בבחירות לכנסת התשע עשרה, שהתקיימו בסמוך לפרישתו, הוצב אוחיון במקום ה-108 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
במאי 2019 התקיים טקס קריאת הפארק הגדול על שמו, בטקס נכחו ראש העיר המכהן, רמי גרינברג וכן משפחת אוחיון.
פתח תקווה אחת הייתה סיעה במועצת עיריית פתח תקווה בהנהגת אוחיון, שהייתה מזוהה עם מפלגת העבודה הישראלית.
הסיעה הייתה מיוצגת במועצת העיר החל משנת 1998. לאחר בחירות 2003 הייתה הסיעה לשנייה בגודלה במועצת העיר עם 4 מנדטים.
גם בבחירות 2008 זכתה הסיעה ל-4 מנדטים.
החל משנת 1998, עת נבחר יצחק אוחיון לראשות עיריית פ"ת, כיהן מס' 2 ברשימה, יעקב בן-שמחון כסגן ראש העיר וכראש אגף מנהל החינוך.
שני חברים נוספים בסיעה שכיהנו במועצת העיר החל משנת 2003 הם ברוריה שכטר ושלום קוטלר.
נפטר בגיל 17 כתוצאה מתאונת עבודה בשעה שעבד כפועל במרחביה.
נולד בשם יצחק שִׁפְרֶה'ס ('בן שפרה') בן היישוב הישן בירושלים, ובצעירותו כינה עצמו "בן-שפרה" בעברית, כדי להימנע מצליל היידיש של השם "שפרה'ס".
בשנת 1910, כאשר נוסד בירושלים ביטאון מפלגת פועלי ציון, "האחדות", הצטרף לצוות העיתון ועבד שם כפועל דפוס.
בשנת 1911, בעקבות התנגשות דמים שארעה בחוות מרחביה בין איש "השומר" מרדכי יגאל לערבים מכפרי הסביבה שתקפו אותו, החליט לעזוב את עבודתו במערכת העיתון ולהצטרף לפועלים בחווה, ולרגל הפרידה מהעיתון שינה את שם משפחתו ל"אחדותי".
תוך זמן קצר נבחר כחבר בקואופרציה.
בי"ד באייר תרע"ב (1 במאי 1912), בעת קציר השעורים, התעקש, למרות חוסר ניסיונו, לנהוג בעגלה הרתומה לפרדות.
הוא נפל מהעגלה, נקבר תחתיה ומת.
הוא היה ראשון הנקברים בבית העלמין במרחביה .הידיעה על מותו העיבה על חגיגות אחד במאי ביפו, והחגיגות בחיפה בוטלו בשל האבל.
למרות חייו הקצרים, השאיר אחדותי רושם רב על רבים מאנשי התקופה, אשר רבים מהם הפכו למנהיגים חשובים בתנועה הציונית.
בין היתר הוא מוזכר בכתביהם של רחל ינאית, יצחק בן-צבי, יעקב זרובבל וזלמן שזר.
הספדים לזכרו התפרסמו בעיתונים "האחדות" ו"הפועל הצעיר".
מותו בעת הקציר הראשון במרחביה הפך סמל לקשר הדם של המתיישבים לאדמת העמק.
רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב (ה'תקס"ה, 1805 - ט' בסיוון ה'תרל"ג, 1873) היה האדמו"ר מזידיטשוב בדור השני של השושלת.
יצחק אייזיק נולד בגליציה בשנת ה'תקס"ה לרבי ישכר בעריש אייכנשטיין מזידיטשוב ולעטיא בתו של רבי אליהו לאנגענויער.
היה תלמידו המובהק של דודו רבי צבי הירש מזידיטשוב מייסדה של החסידות.
אחר פטירת רבי צבי הירש המשיכו את דרכו אחיו רבי ישכר בעריש ורבי משה מסאמבור וחתנו-אחיינו רבי יהודה צבי מראזלה.
לאחר פטירתם החלו חסידים (בהוראת רבי ישראל מרוז'ין) לנסוע לרבי יצחק אייזיק שנמנע מלהתנהג כאדמו"ר רשמי של זידיטשוב כל עוד חי רבו השר שלום מבעלזא.
רבי יצחק אייזיק היה ידוע בהתמדתו בלימוד ובגדלותו בתורה בנגלה ובעיקר בנסתר.
הנהגתו האישית התאפיינה בקדושה וטהרה קיצונית.
הוא מיעט באכילה שתייה ושינה עד כדי צמצומם לכמות המינימלית ביותר.
כדודו וכדרכה של שושלת זידיטשוב הרבה לעסוק בזוהר ובתורת הקבלה וכך גם ספריו שנכתבו על דרך קבלת האר"י.
הוא מהבולטים מההוגים החסידים שדרכם הייתה דרך קבלת האר"י הקלאסית.
אלפי חסידים נהרו לחצרו ובהם גם רבנים ואדמו"רים חשובים.
תלמידו המובהק היה רבי יוסף מאיר וייס מספינקא מייסד חסידות ספינקא.
בניו וצאצאיהם כיהנו גם הם כאדמו"רים בזידיטשוב ובעיירות נוספות.
בשל ההערצה הרבה כלפיו, והעובדה שאדמו"רים רבים היו מתלמידיו, חדרו מנהגי זידיטשוב לחצרות חסידיות נוספות, בהם חסידויות טאש, קוסון, ספינקא, קומרנא, קאליב.
כן שרדו ניגונים שמקורם בחסידות זידיטשוב בחסידיות בעלזא ובמונקטש.
פירוש מהרי"א על מדרש רבה וילקוט שמעוני
ליקוטי תורה וש"ס על התורה.
רבי אלכסנדר סנדר יום טוב ליפא (בערך תקפ"ד - י"א בתשרי תרמ"ד) ממלא מקום אביו.
היה חתנו של הרב לייבוש יאלעס (בנו של רבי יעקב צבי, ה"מלוא הרועים").
רבי שלמה יעקב (בערך תק"ץ - כ"ו בכסלו תרמ"ו) מסטרי.
חתן קרובו רבי יוסף מקוזיבה (חתן רבי צבי הירש מזידיטשוב) ובזיווג שני חתן רבי אברהם אבא משנדישוב.
רבי ישכר בעריש מדולינא (בערך תקצ"ה - כ"ט בשבט תרמ"ו), חתן רבי אברהם מסטרטין.
רבי אליהו אייכנשטיין (תקצ"ז - ה' בסיוון תרל"ח) מזידיטשוב.
חתן רבי יהודה לייביש ערליך רבה של ראזלה (חתנו של רבי צבי הירש מזידיטשוב).
רבי מנחם מנדל (בערך ת"ר - י"א באדר תרס"א) מזידיטשוב.
חתן רבי חיים אברהם ממיקולייב
סאשע רייזל אשת קרובה הרב ישראל יוסף לבין (נכד רבי צבי הירש מזידיטשוב).
יצחק קלדרון אדיג'ס (נולד ב-22 באוקטובר 1937) הוא מומחה עולמי לניהול ולהתנהגות ארגונית ובעל מתודולוגיית ניהול הקרויה על שמו.
שיטתו מתמקדת בשיפור ביצועי ארגונים עסקיים וממשלות על ידי שינויים מרחיקי לכת.
אדיג'ס ייעץ בתחומים אלו לארגונים בינלאומיים ולממשלות שונות ברחבי העולם.
אדיג'ס נולד בסקופיה שבממלכת יוגוסלביה (כיום במקדוניה הצפונית).
במלחמת העולם השנייה נשלחו חלק מבני משפחתו, יחד עם שאר יהודי סקופיה, על ידי שלטונות בולגריה שקיבלה חזקה על שטחי מקדוניה, למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצחו שם.
אדיג'ס בן ה-5 ומשפחתו הגרעינית הצליחו לחמוק מהגירוש לאחר שאביו שילם שוחד לאחד מהפקידים שהיו אחראים על הגירוש.
הם ברחו ממחנה מונופול בו הוחזקו, מערבה, מתחזים כמוסלמים, חצו את הגבול לאלבניה ושם שהו בכפר הררי נידח במשך המלחמה.
אביו של אדיג'ס התחזה לרופא וטיפל בכפריי האזור.
לאחר המלחמה שבו ליוגוסלביה וב-1948 עלו לישראל.
אדיג'ס שירת בצה"ל וסיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית ואת לימודי התואר השני והשלישי במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה.
אחר כך לימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) וב-1982 הקים את "מכון אדיג'ס לייעוץ ארגוני".
הוא כתב שבעה ספרים שתורגמו ל-26 שפות, ועבודתו הוזכרה במספר כתבי עת כלכליים חשובים בארצות הברית.
ב-40 השנים האחרונות עבד אדיג'ס עם אחדים מהארגונים הגדולים בעולם, כגון וולוו, אפלייד מטיריאלס, בנק אוף אמריקה, דומינו'ס פיצה וקוקה-קולה, וייעץ לממשלות רבות, כגון שוודיה, יוון וברזיל.
וכן למשרד הביטחון הישראלי וצה"ל בפרט.
כיום הוא מתגורר בסנטה ברברה בקליפורניה, וממשיך להרצות ולכתוב על תורתו.
הוא מגיע לביקורים והרצאות בישראל במסגרת מכון אדיג'ס ישראל.
נשוי לנורית מאנה אדיג'ס, ולהם שישה ילדים.
על פי אדיג'ס, לארגונים, בדומה לאורגניזמים, יש מחזור חיים המתאפיין בשלבי התפתחות שונים, כגון ינקות, ילדות, בגרות, התבססות, התנוונות ומוות.
ניתן לזהות בארגון תבניות התנהגות לפי השלב בו הוא נמצא.
בכל שלב עומד הארגון בפני אתגרים ייחודיים, ויכולתו להתמודד עמם תלויה ביישומם של השינויים הנדרשים.
ביצוע השינויים הללו בהצלחה אינו דבר פשוט כלל ועיקר; בכל שלב יש ליישם שיטות שונות ממישנהו, ושינויים משמעותיים צריכים להיות מיושמים בהנהגת הארגון ובשיטות ניהולו, כשכל זאת בשיתוף פעיל של ההנהלה.
אדיג'ס פיתח שיטה בת 11 שלבים העוזרת למנהלים להנהיג שינויים בחברה, ליצור יתרון תחרותי, לטפל בקונפליקטים ולהופכם לקונסטרוקטיביים.
בנוסף, אדיג'ס מאבחן כי קיימים ארבעה סגנונות ניהול מרכזיים:
המשימתי (באנגלית Producer – יצרני, מסומן באות P) – מעשי ופרקטי, עוסק בביצוע עם דגש רב על התוכן וללא מתן חשיבות רבה לצורה.
עובד מסור ומשקיע, נמצא שעות רבות בעבודה; נוטה לבצע הכל בעצמו ולא מאציל סמכויות; חושב לטווח הקצר מתפקד טוב במצבי לחץ.
המנהלן (באנגלית Administrator – מינהלן – מסומן באות A) – סגנון עבודה ליניארי, תכליתי ומסודר.
שם דגש על היעילות והתכליתיות, אבל עוסק יותר בדרך ובשיטה בה הדברים מתבצעים.
במילותיו של אדיג'ס: "הוא יעדיף להיות לגמרי טועה מאשר צודק חלקית".
בדרגים הגבוהים, המנתח עשוי להיות סמנכ"ל הכספים או האחראי על הארגון השיטות.
היזם (באנגלית Entrepreneur – יזם – מסומן באות E) – בעל חזון, יצירתי, תזזיתי, רואה דברים לפני כולם, אולם נוטה לפעמים לחולמנות; גדוש ברעיונות, עם נטייה לווכחנות יתר.
בעל יכולת ביצוע מועטת, ועוסק רוב הזמן בחשיבה ושיחה על רעיונות חדשים.
המתכלל (באנגלית Integrator – אינטגרטור – מסומן באות I) – מגשר בין הסגנונות, ער לפוליטיקה הארגונית, מקשיב לאחרים ומתאים את עצמו לדעת הרוב.
מסוגל לראות את התמונה הארגונית הכוללת ולאחד את שאר הסגנונות.
יודע להשכין שלום ולהרגיע ויכוחים אם נוצרים.
טיפוסים נוספים אותם מאפיין אדיג'ס הם בול עץ מת, שעיקר פעולתו עוסקת בשימור המצב הקיים והימנעות משינויים.
המפסיד (באנגלית Loser – מפסידן – מסומן באות L) – נוטה להפסיד בתחרויות, לא מצליח, דמות האפס.
האיש הנדרך בוחר תמיד בהחלטות המוטעות.
על פי אדיג'ס, סגנון ניהולי אחד אינו מספיק לניהול חברה מצליחה – שילוב של כל הארבעה הוא שיוצר את הניהול המושלם.
לטענתו הצלחת השילוב של ארבעת הסגנונות, נעוצה ביצירת זהות אינטרסים ואמון הדדי הדורש הערכה הדדית שמתחילה בהבנת השוני בין הסגנונות השונים.
לאדיג'ס יחס חם ואוהד למדינת ישראל.
על פי המודל שלו, מדינת ישראל כשנולדה ב-48 הייתה בשלב הראשון שלב הינוקא שכלל השרדות, צנע וקשיים שונים.
כמו שיח שמשגשג ומוציא ענפים באופן לא מבוקר.
ישראל הפכה לסטאטרט אפ ניישן.
אינסוף של סטארטאפים הופיעו באופן לא מאורגן והמדינה פרחה.
השלב השלישי הוא שלב ההתמסדות שבו לתפיסתו ישראל נמצאת בעשור השני של המאה ה-21, והוא שלב שבו מחפשים חזון חדש לאחר שהוגשם החזון הישן של ההקמה.
החזון הזה צריך להבהיר מה המשמעות של המדינה.
הרפורמה המשפטית לדעתו היא חלק מהרצון למיסוד.
זה גם שלב הפירוק בשל חילוקי דעות שבא לידי ביטוי במאבק בין השמרנים לליברלים, וחוסר אמון וכבוד, באין חזון מאחד ומלכד.
בהיעדר מנהיג שיאחד את כל העם לדעתו יש להקים ולגייס את טובי המוחות הישראליים מכל גוני הקשת לצוות חשיבה שיצור חזון חדש למשמעות של מדינה יהודית ודמוקרטית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, כשניהל סדנה לחברי המטכ"ל בפיקוד אהוד ברק, ואף לבכירי משרד הביטחון בניהולו של דוד עברי, חשף כי צה"ל ומשרד הביטחון נמצאים בתהליכי הזדקנות והתנוונות שבאים לידי ביטוי בביורוקרטיזציה וטכנולוגיזציה, בהגדלת האדמיניסטרציה והמפקדות על חשבון הכוחות הלוחמים בקו האש, דברים שהעידו שצה"ל הפסיק לשרת את העם.
לדבריו בכירי צה"ל לא מימשו את המלצותיו.
את הביטויים הבולטים להזדקנותו הניוונית של צה"ל הוא רואה בכישלונות של מלחמת לבנון השנייה ובטבח שבעה באוקטובר כשצה"ל סמך הרבה יותר על אמצעים טכנולוגיים מאשר על כוח אדם.
הוא טוען שעמים שהתבססו על מודל צבא העם כמו שווייץ ויוגוסלביה הרתיעו כוחות חזקים מהם כמו גרמניה הנאצית וברית המועצות בהתאמה מלפלוש אליהם.
מסיבה זו הוא טוען שישראל לא תוכל להתגבר על הפלסטינים באמצעיים צבאיים, ולכן הוא מציע ליישם בעזה "תוכנית מרשל" כפי שארצות הברית יישמה בגרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה והפכה את הגרמנים לידידי ארצות הברית.
ספריו של אדיג'ס תורגמו ליותר מ-36 שפות.
ניהול לקוי – סיבות וטיפול, הוצאת צ'ריקובר, 1980
הניהול על-פי פרופ' אדיג'ס: שיחות על ניהול לפי השכל הישר, הוצאת עתרת, 1990
צמיחה והתחדשות בארגונים, מטר, 1991
ילדות במקלט אלבניה, יד ושם, 1994
ניהול הצמיחה והתחדשות הארגון, המרכז הישראלי לניהול, 2000
תורת אדיג'ס לניהול מודרני, מערכות, 2010
להתנהל עם מנהלים: כיצד תעשיר את סגנון הניהול שלך ותתמודד עם אנשים בעלי סגנון שונה משלך, מודן הוצאה לאור, 2012
הרב יצחק אונא (בכתיב ארכאי: אוננא; כ' באדר א' ה'תרל"ב, 1 במרץ 1872 – י' באייר ה'תש"ח, 19 במאי 1948) היה רבה של מנהיים, יו"ר אגודת הרבנים האורתודוקסיים-קהילתיים (שהתנגדו להקמת קהילות נבדלות) בגרמניה, חבר מועצת הסוכנות היהודית, ובערוב ימיו חבר מועצת הרבנים בירושלים.
אונא נולד בעיר וירצבורג שבצפון בוואריה, בגרמניה.
אביו היה הרב משה בן הרב אברהם אליקים געץ, מתלמידיו של הרב יעקב אטלינגר, ואמו הייתה צירל, בתו של הרב יצחק דב הלוי (זליגמן בֶּר) במברגר, רבה של וירצבורג ורב המחוז כולו.
אונא נשא לאישה את גרטרוד (גיטל), בתו של הרב גדליה גויטיין, רב העיר קרלסרוהה, נכדו של מחבר הספר "כסף נבחר".
הוא למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרבנים עזריאל הילדסהיימר ודוד צבי הופמן, ממנו קיבל גם הסמכה לרבנות.
למד גם באוניברסיטת ברלין לשונות קלאסיות והוכתר בתואר דוקטור בשנת ה'תרנ"ה (1895).
הוא היה תלמידו המובהק של הרב ד"ר מרדכי הלוי הורוויץ, רבה של פרנקפורט (הקהילה הכללית) ומחבר ספר השו"ת "מטה לוי", וממנו קיבל היתר הוראה.
ב-1897 התמנה הרב אונא כרב בית הכנסת האורתודוקסי הקטן למלה קלאוס בעיר מנהיים.
כסבו, היה אחד מפעיליה הבולטים של האורתודוקסיה הקהילתית (Gemeindeortodoxie), שהתנגדה לדרך הפרישה של רש"ר הירש וסברה שהאמצעי הטוב ביותר הוא להישאר בעדה אחת עם הרפורמים ולהשפיע מבפנים.
מ-1930 עד 1935 היה יו"ר "התאחדות הרבנים המסורתיים שומרי התורה" (Vereinigung traditionell-gesetzestreuer Rabbiner), שהייתה מזוהה עם השקפה זו וייצגה את רוב האורתודוקסים בגרמניה.
הוא היה יריבו הציבורי הבולט של הרב ד"ר יצחק ברויאר, נכדו של הרב שמשון רפאל הירש, שדגל בפרישה ובהקמת קהילות נפרדות לאורתודוקסים.
הרב אונא חלק על הרב ברויאר והרבה לתקוף אותו בפרסומיו.
הרב אונא נתפרסם כמסביר מעולה בשיעוריו ובהרצאותיו בנושאים תורניים והיסטוריים.
הוא היה מיוזמי "משרד השחיטה", ועמד בראשו משנת ה'תרפ"ח (1928) ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ה (1935).
עם עלייתו ארצה התיישב הרב אונא ברחביה (רחוב אוסישקין 21) וייסד בה את בית הכנסת "בנין ציון", בו התפללו בנוסח פרנקפורט.
הרב אונא נפטר בעיצומה של מלחמת העצמאות ומפאת קשיי המלחמה נקבר בחצר ביתו ולאחר ארבע שנים הועבר לבית הקברות סנהדריה.
פעילותו התורנית הייתה בשותפות הדוקה עם רבנים אחרים, בעיקר עם הרב זלמן ברוך רבינקוב (מתלמידי הרב אליעזר גורדון בישיבת טלז) שחי בעיר האוניברסיטאית היידלברג השוכנת לא רחוק ממנהיים.
אף על פי שהרעיון הלאומי היה קרוב ללבו לא הזדהה הרב אונא עם מפלגה מסוימת, למעט זמן קצר בו היה חבר באגודת ישראל, אך גם ממנה פרש.
הוא שאף לאיחוד כל המפלגות הדתיות לפעולה משותפת ופעל בהתאם.
במהלך חייו פרסם הרב אונא כמאתיים מאמרים, מחקרים ומסות וכמה ספרים, ביניהם ספר על הרמב"ן, על ריש לקיש, על הגאון מווילנה ועל בעל התניא.
בכתיבתו הודגשו היסודות המוסריים שבהלכה.
בארץ ישראל כתב מדי פעם מכתבים לעיתונות שבהם לימד זכות על יהודי גרמניה.
אחד מבניו הוא משה אונא, שהיה פעיל בתנועות המזרחי והפועל המזרחי, ולימים חבר הכנסת מטעם המפד"ל.
בן אחר היה הרב גדליה אונא שהיה ממקימי טירת צבי ונפטר ממלריה בט"ו באב תרצ"ח (12 באוגוסט 1938).
לזכרו הוציאה קבוצת רודגס (לימים קבוצת יבנה) קובץ זיכרון ובו מאמרים רבים של אביו ושל כותבים אחרים, בהם הרב שאול ישראלי ופרופ' שמואל קליין.
בן נוסף, הרב אביגדור אונא, כיהן אחריו כרב בית הכנסת בנין ציון במשך כשלושים שנה.
בתו, ברורית אונא, הייתה ציירת ומחנכת.
נכדו של אונא הוא הפיזיקאי יששכר אונא.
למען האחדות והיחוד - חייו ומשנתו, מאת בנו משה אונא, ירושלים תשל"ה.
רבי משה בן נחמן (הרמב"ן) - חייו ופעולתו.
הרב יצחק אוירבך (י"ב באב תרל"ז, יולי 1877 - כ"ח באדר א' תשי"א, 5 באפריל 1951) היה מרבני ישיבת עץ חיים ורב ומו"ץ שכונת רוחמה בירושלים.
נולד בירושלים, בנו של הרב מנחם נתן נטע אוירבך ונינו של הרב מאיר אוירבך.
אמו, צירל יכט, הייתה בתו של קרוב משפחתו הרב יהושע פלק אוירבך, אב"ד קלצ'בה שבפולין.
למד בישיבת עץ חיים והיה מתלמידי הרב אליעזר דן רלב"ג והרב משה נחמיה כהניו.
בשנת תרנ"ד (1894) נישא לסימה, בת הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג.
בין השנים תר"פ – תר"צ היה ראש ישיבה בישיבת עץ חיים.
לאחר פטירת אביו, בשנת תר"צ (1930), התמנה תחתיו כרב ומורה צדק של שכונת רוחמה.
עסק בהדפסת ספרי אביו "זכות אבות", "ענף אבות" ו"אורח נאמן", שאותו אף הגיה.
אברהם יצחק ה"ק" מכתב שהודפס ב"אגרות הראיה חלק א, מכתב קעא.
נפטר בשנת תשי"א, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
בנו הרב אברהם בנימין אוירבך כיהן כרב בברוקלין.
אחותו שפרה הייתה אשת אברהם ברנט, בנו של זרח ברנט, ואחותו הנדל הייתה אשת מרדכי זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
הרב יצחק אייזיק ב"ר מרדכי הלוי אפשטיין (נודע בכינויו ר' אייזיק הוֹמְלֶר; ~ה'תק"ל, 1770 - כ"ו באייר ה'תרי"ז, 20 במאי 1857) היה רבה של העיר הומל וראש הישיבה בה.
מחסידיו המוקדמים של רבי שניאור זלמן מלאדי ומחבר ספרים העוסקים בקבלה חסידית.
רבי יצחק אייזיק נולד בשנת ה'תק"ל לאביו רבי מרדכי למשפחת אפשטיין (שהיתה משפחת רבנים מיוחסת).
בילדותו למד אצל סבו רבי דוד ולמד שם כנהוג בישיבות ליטא בתלמוד ומפרשיו.
בשיא תקופת ההתנגדות לחסידות עזב ר' אייזיק את ביתו כדי להסתופף אצל רבי שניאור זלמן מלאדי, למרות התנגדותה של משפחתו.
כאשר הגיע לליוזנה בפעם הראשונה כבר סיים ללמוד את הש"ס שבע פעמים עם כל מפרשיו, והחסידים היו מכנים אותו "השביעי" והיה מתבייש מכך.
בשנת תקס"ה התמנה לרב ואב"ד בעיר הומל (שם כיהן במשך למעלה מחמישים שנה עד פטירתו) וכן עמד בראשות ישיבה וכולל לאברכים.
בשנים הראשונות לרבנותו הייתה עליו מחלוקת גדולה אך היא שקטה על ידי השתדלות רבה מצד רבי דובער שניאורי האדמו"ר השני של חסידות חב"ד.
ר' אייזיק הרעיש את עולם הרבנות, כאשר התיר את הדג 'שאייטרע'.
לאחר פטירתו של רבי שניאור זלמן מלאדי היה לחסיד של רבי דובער שניאורי בנו וממשיכו.
לאחר פטירתו של רבי דובער פנו ראשי החסידים לר' אייזיק שיקבל על עצמו את האדמו"רות משום שרבי מנחם מנדל שניאורסון ה"צמח צדק" סירב לרשת את הכס, ר' אייזיק הסכים לקבל את האדמו"רות אך לבסוף התחרט ושידל את רבי מנחם מנדל לקבל על עצמו את ההנהגה.
כאשר הצמח צדק הנהיג את חב"ד נסע אליו לליובאוויטש מספר פעמים.
נפטר בכ"ו באייר תרי"ז ונקבר בעיר הומל על קברו הוקם אוהל.
לאחר פטירתו כיהן חתן בנו הרב צבי דב לאטקר, ברבנות הומל.
עסק בלימוד תורת רבותיו בעמקות וחריפות.
היה מרחק את ההתפעלות ומקרב את ההתבוננות.
מאמר שני המאורות (נחלק לשלושה חלקים)
ספר "חנה אריאל" (על המועדים, וכל פרשיות התורה)
הרב יצחק אייזיק איש-שלום (פרידמן) (ז' באדר תרל"ה - ז' בתשרי תש"ד; 1875 - אוקטובר 1943) היה רב בקורשן וטבריג בליטא, ולאחר עלותו ארצה רבה של נחלת יצחק.
כמו כן, היה פעיל בתנועה הציונית.
נולד בקובנה לרב יוסף פרידמן, רב עיירה בפלך יקטרינוסלב.
את ראשית תורתו קיבל מאביו.
בהיותו בן 12 החל ללמוד בישיבת קובנה, ולאחר מכן למד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון.
שם נשא לאישה את חנה, בת ר' מאיר הלפרין.
לאחר נישואיו למד בכולל האברכים בקובנה והכשיר עצמו לרבנות.
בשנת תרס"ה נתמנה לרב בעיירה גרזד, פלך קובנה, שם חיבר את ספריו: "ישראל ותורתו" בדרוש, ו"אמרי בינה"- פתגמים.
בשנת תרע"ד נתמנה לרב בקורשן, פלך קובנה, שם ישב 14 שנה.
באותה תקופה חיבר את ספריו "טל תחיה" ו"הגיון יצחק" - לקט דברי תורה לסיומי מסכתות.
לאחר מכן נתמנה לרב בעיר טבריג, בה חיבר את "חקר יצחק".
בשנת תרצ"ד עלה לארץ ישראל כתייר, וביקר במושבה "נחלת יצחק" שמייסדיה היו יוצאי ליטא ומהם מכריו.
לאחר שלושה חודשים חזר לטבריג, וכעבור שנה, בחג הסוכות תרצ"ה, עלה ארצה והתיישב בנחלת יצחק, שם נתמנה לכהן כרב השכונה הראשון.
מינויו נעשה יחד עם חנוכת בית הכנסת הראשון בשכונה, בכ"ח בכסלו תרצ"ה (5 בדצמבר 1934).
נפטר בשנת 1943, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הרב איש-שלום היה פעיל ציוני נמרץ.
עוד בכהונתו בקורשן השתתף בפעילות ציונית, ונסע בכל רחבי ליטא לשם תעמולה עבור קרן היסוד.
השתתף ב"אסיפות הקהילות", והיה חבר בוועד הארצי בליטא.
היה חבר "המזרחי" מראשית היווסדו, וחבר מרכז המזרחי בליטא.
השתתף כציר בקונגרס הציוני הט"ו.
זכה להערכה גם מהרבנים המתנגדים לציונות.
יצחק (איציק) אַבֶּרכֹּהֵן (נולד ב-6 בפברואר 1955) הוא מנהל ישראלי.
כיהן כיו"ר חברת שופרסל וקודם לכן כמנכ"ל החברה.
אברכהן שירת בצה"ל כקצין בדרגת אלוף-משנה עד לשחרורו בשנת 2000. במהלך שירותו פיקד על החטיבה הדרומית ברצועת עזה, חטיבת יהודה, ובהמשך שימש סגן מפקד עוצבת הגליל ונספח צבאי בשווייץ.
אברכהן נולד וגדל במגדל העמק.
הוריו ניצולי השואה עלו מרומניה.
אביו עבד כנהג משאית ולאחר מכן ניהל את מחלקת הקירור בפרי העמק, אמו הייתה גננת ופעילה בהסתדרות העובדים.
אברכהן סיפר שהחוויה שעיצבה את אישיותו והדחף שלו להצליח היא פשיטת רגל שחוו הוריו שהיה בן 12.
באוגוסט 1973 התגייס לחטיבת הצנחנים ולאחר קורס קציני חי"ר עבר לשרת בחטיבת גולני.
שימש מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, מד"ר וסמג"ד בבסיס האימונים החטיבתי "בזק" וסגן מפקד גדוד 12. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל פיקד על גדוד 950 בנח"ל (לימים גדוד 50 בנח"ל), בהמשך חזר לחטיבת גולני ושימש מפקד בסיס הטירונים החטיבתי, לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גולני.
ב-1988 מונה למפקד הראשון של החטיבה הדרומית ברצועת עזה ושימש בתפקידו עד שנת 1989, לאחר מכן יצא ללימודים במכללה לפיקוד למטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' שבקנזס.
בשובו מונה ב-1990 למפקד חטיבת יהודה עד שנת 1991. לאחר מכן שירת כסגן מפקד עוצבת הגליל ומח"ט חטיבה מרחבית 228 בצמח.
ב-1993 מונה למפקד מחוז כנרת בפיקוד העורף.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש במשך שלוש שנים כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בשווייץ עם אחריות גם לאוסטריה, סלובקיה וסלובניה.
לאחר שחרורו בשנת 2000 החל לעבוד בחברת שופרסל, בה שימש מנהל אזור חיפה וב-2003 מונה למנהל רשתות עירוניות.
ב-2004 מונה לסמנכ"ל תפעול וכעבור כארבע שנים התמנה גם לאחראי על ניהול שרשרת האספקה.
ב-1 בינואר 2012 מונה למנכ"ל החברה.
כמנכ"ל החברה החל בתהליך של תוכנית התייעלות, שכללה סגירת סניפים וצמצום שטחם של סניפים קיימים, צמצום בכוח האדם, צמצום במגוון המוצרים בסניפי הדיסקאונט, ביטול הנחות למועדוני לקוחות וחיזוק שירות המכירות און-ליין של הרשת ("שופרסל אונליין") תוך הגדלת היקף מכירותיו.
במהלך תקופת כהונתו מניית החברה עלתה ביותר מ-100% וב-2019 הגיעו מכירות החברה ל-13.36 מיליארד ש"ח.
בינואר 2022 הודיע על התפטרותו מתפקיד מנכ"ל שופרסל, שנכנסה לתוקף במרץ אותה שנה.
ביוני 2022 מונה ליו"ר שופרסל.
אברכהן נשוי למיכל ואב לשלוש בנות, ומתגורר בתל אביב.
הוא בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בלתזר יצחק אורוביו די קסטרו (בפורטוגזית: Balthazar (Isaac) Orobio de Castro; 1617 לערך – א' בכסלו ה'תמ"ח 7 בנובמבר 1687) היה פילוסוף ורופא מאנוסי ספרד ששב ליהדות.
ידוע במיוחד בשל היותו היהודי היחיד שהגיב על הפילוסופיה של ברוך שפינוזה בזמן אמת.
נולד למשפחת אנוסים בברגנסה ( Bragança) שבפורטוגל, וכבר כנער צעיר עבר לסביליה שבספרד.
למד פילוסופיה והפך למרצה באוניברסיטת סלמנקה ולאחר מכן למד גם רפואה והיה לרופא של משפחת האצולה מדינה-צ'לי המקורבת למלך.
לאחר שמשרת, שאותו האשים בגנבה, הלשין עליו לאינקוויזיציה הספרדית, הואשם די קסטרו בכפירה יהודית, הושלך לצינוק ונחקר תחת עינויים.
לאחר שלוש שנים, בהן לא חולצה ממנו הודאה, שוחרר בתנאי שיגורש מספרד לצמיתות.
כך הגיע די קסטרו לטולוז, שם קיבל משרת הוראה במחלקה לרפואה באוניברסיטה.
בשנת 1666 נסע לאמסטרדם, שם התוודה בגלוי על היותו יהודי ואימץ את השם איזאק (יצחק).
גם באמסטרדם המשיך די קסטרו לעסוק ברפואה ונבחר לאחד מראשי הקהילה הספרדית-פורטוגזית בעיר עד שנפטר באמסטרדם.
על מצבת קברו נחקק: .
די קסטרו הצטיין בעיקר כמחבר פורה ושנון שיצא להגנת היהדות בפולמוסים שניהל עם הוגים ותאולוגים נוצרים, קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
לעומת זאת הוויכוח בינו לבין ההוגה הרמונסטראנטי (מחשובי התאולוגים הפרוטסטנטים ההולנדים באותם זמנים) נדפס ביוזמת לימבורך ב-1686.
אורוביו די קאסטרו ניהל פולמוס נוקב עם , אותו הכיר בספרד בימים ששניהם למדו באוניברסיטה.
דה פראדו חזר ליהדות באמסטרדם והיה מקורב לשפינוזה.
כשאורוביו די קאסטרו הגיע לאמסטרדם ושמע על החרמתו ועל דברי הביקורת החריפים שהשמיע נגד התורה שבעל פה יצא נגדו בשורה של חיבורים, בהם הוקיע את השקפותיו הכופרות.
Bredenburgi Principia ("מגן האמת בוויכוח על הפילוסופיה האלוהית והטבעית נגד עקרונות יוהנס ברדנבורג"), נכתב בלטינית, נדפס באמסטרדם ב-1684 והקנה לו פרסום ומעמד בקרב האינטלקטואלים ההולנדים של שלהי המאה ה-17.
ב-1654 נשא לאשה את אסתר (איזבל) פרז.
לזוג נולדו שישה ילדים, חנה (אנה), משה (מוזס), רבקה, אברהם ושרה.
אסתר נפטרה באמסטרדם ב-5 ביולי 1712.
יצחק אופק (6 במאי 1931 – 8 בנובמבר 2015) היה יו"ר הוועד האולימפי בישראל, יו"ר ההתאחדות לספורט בישראל ומזכ"ל "הפועל".
נוסף לכך, היה רכז הימייה הארצי במרכז הפועל בתל אביב, יו"ר ועדת השיט ליד ההתאחדות לספורט בישראל, מנהל אגף הארגון ועוזר מזכ"ל (של יצחק פנאי) ורכז ההסברה ודובר מרכז הפועל.
אופק נולד בחיפה להורים שעלו מפולין בסוף שנות העשרים.
בגיל 10, הצטרף עם עוזי אחיו התאום לימיה של הפועל חיפה, שפעלה בחוף "שמן" ליד בית חרושת "שמן" במפרץ חיפה.
מקס קלפוס, מאמן השחייה שראה אותו שוחה בבריכת בת גלים צרף אותו גם למחלקת השחייה שפעלה בברכה ונוהלה מ-1947 על ידי צבי רסנר.
דויד הרשלר (מנהל הספורט בהפועל חיפה), הטיל עליו לגבות מסי חבר מ-72 חניכי מחלקת השחייה.
הוא קיבל עליו את המשימה ברצינות רבה ודמי החבר שימשו למימון נסיעות המחלקה לתחרויות ברחבי הארץ.
בתקופה זו הוסמך אופק כמאמן שחייה על ידי בוב קיפוט, מאמן שחייה אולימפי מפורסם בארצות הברית, שהדריך בקורס למאמנים שנערך בבריכת השחייה בימק"א בירושלים.
אופק נמשך לים למד בבית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה והוא בוגר מחזור ו'.
אופק אימן מספר שנים שחייה באגודת הפועל חיפה.
בין השחיינים שאימן נמנים מיכה קניץ ועמי שלף.
הוא הקים את קבוצת הכדורמים של הפועל חיפה אותה אימן בנימין ראושניץ.
וב-1953 עם הגיעו לתל אביב הצטרף לקבוצת הכדורמים של הפועל תל אביב.
נוסף להדרכה בשחייה הדריך אופק קבוצות נוער בפעילות ימית מעשית ותאורטית.
המטרה הייתה הכשרת ימאים צעירים לשירות בפלי"ם, בצי הסוחר, בדייג והתיישבות ימית.
משנת 1953 ועד 1970 שימש אופק כרכז הימייה הארצי במרכז הפועל בתל אביב ובשנת 1960 כיהן כיו"ר ועדת השיט ליד ההתאחדות לספורט בישראל.
כשיצאה משלחת ישראל למשחקים האולימפיים במלבורן 1956, ביקש אופק מחיים גלובינסקי ראש המשלחת, להביא חומר כתוב על תחרויות השיט באולימפיאדה – תקנונים, סוגי המפרשיות וכדומה.
חומר זה היווה בסיס לפיתוח ענף השיט הספורטיבי.
אופק פנה להתאחדות השיט הבינלאומית בלונדון וזו שלחה בדואר טפסים כדי שישראל תירשם כחברה בהתאחדות הבינלאומית לשיט.
איגוד שיט עדיין לא היה קיים, לכן נרשמה מחלקת הימייה של מרכז "הפועל" כחברה בהתאחדות הבינלאומית לשיט.
בשנת 1960 כאשר הוקמה ועדת שיט ליד ההתאחדות לספורט בישראל, תוקן הרישום בהתאחדות הבינלאומית לשיט, IYRU.
נושא פיתוח השיט הספורטיבי עלה לדיון ב"הפועל" וזכה לתמיכה עקרונית.
ה"חבל ימי לישראל", המתקצב העיקרי של השיט באגודות הימיות, טען שאין זה מתפקידו לממן פעילות ספורט ורכישת מפרשיות, אלא מימון פעולות חינוך והכשרת ימאים לספנות.
ב-1969 קבלה ועדת השיט בהתאחדות לספורט עצמאות והפכה לאיגוד השיט בישראל.
אופק הוביל את השיט הספורטיבי להישגים רבים: הראשון היה ב-1969 זכייה במדליית זהב באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 420 שנערכה בסנדהם, שוודיה והייתה אליפות עולם ראשונה שמדינת ישראל זכתה אי פעם.
בעקבות ההישג, ארחה ישראל ב-1972 את אליפות העולם במפרשיות מדגם 420 בחופי ת"א.
מוקה לימון שימש כיו"ר הוועדה הציבורית ואופק כראש הוועדה המארגנת.
ענף השיט מוסיף עד היום להיות ענף עתיר הישגים במשחקים האולימפיים, באליפויות עולם ובאליפויות יבשת אירופה .
כמו כן כיהן אופק כסגן יו"ר (וגם יו"ר בפועל) של המועצה להסדר ההימורים בספורט שהוקמה בשנת 1967 והזרימה מיליוני שקלים לפיתוח הספורט בישראל.
השנים בהן כיהן יצחק אופק כמזכ"ל הפועל, נחשבות לאחת התקופות המוצלחות של התאגדות "הפועל" והספורט בישראל.
בשנים אלו הוקמו ברחבי הארץ עשרות אולמות ספורט, מגרשי כדורסל ומתקני ספורט: שופץ אצטדיון הכדורגל ברמת גן, הוקם מרכז הספורט הלאומי בשיתוף עיריית תל אביב בהדר יוסף (אצטדיון האתלטיקה, מגרשי הטניס ואולם הכדורסל), הוקם המטווח הלאומי לקליעה בהרצלייה, והוקם מרכז ההדרכה על שם עמנואל גיל במרכז הימי בשדות ים.
אופק הפעיל את משרדי מרכז "הפועל" כמטה יעיל, והפועל זכה להגמוניה בכל ענפים הספורט והשיא היה בעונת 1988/9, בה זכו ספורטאי "הפועל" בכל אליפויות הספורט במדינה למעט טניס.
הפועל תל אביב זכתה באליפות בכדורגל והפועל גליל עליון בכדורסל.
בתקופת כהונתו של אופק כמזכ"ל הפועל נערכו ארבע פעמים "משחקי הפועל", שהיו אירועי השיא של הספורט בישראל.
מוסדות הספורט הבינלאומיים הכירו בהם כמשחקים אזוריים.
משחקי הפועל פורסמו בלוח אירועי הספורט הבינלאומיים בעולם.
במשחקי הפועל השתתפו אלופי עולם, אלופים אולימפיים, אלופי יבשות ומדינות.
משחקי הפועל נערכו אחת לארבע שנים – שנתיים לפני או אחרי משחקי ה"מכבייה".
ב"משחקי הפועל" וב"מכבייה" השתתפו הנבחרות הלאומיות של ישראל בכל הענפים.
במסגרת משחקי הפועל נערכו גם אליפויות CSIT, ארגון ספורט הפועלים הבינלאומי.
באליפויות אלו נטלו חלק מאות ספורטאים מארגוני ספורט הפועלים בעולם.
אופק היה הנציג של CSIT בארגון הגג של התאחדויות הספורט הבינ"ל AGFIS ומושב זה הקנה לאופק ול"הפועל" מגע ישיר עם ראשי התאחדויות הספורט הבינלאומיות, כגון פיפ"א, פינ"א פיב"א פיל"א ועוד 48 התאחדויות ספורט בינלאומיות והקשר הזה סייע מאוד בארגון משחקי הפועל.
במסגרת האגף לספורט עממי של "הפועל" פעלו המחלקות הספורט במקומות העבודה.
ואחת לשנה נערכה ה"ספורטיאדה", כנס ספורט ארצי של מקומות העבודה, ותחרויות בענפי הספורט השונים.
ה"ספורטיאדה" נערכה במקומות שונים בארץ, בטבריה, ובבאר שבע.
החל מ-1983, נערכת ה"ספורטיאדה" באילת, מאז היא מתקיימת שם בקביעות מדי שנה.
זהו מפעל הספורט העממי הגדול במדינה.
במסגרת האגף לספורט עממי וכותרת "הפועל" נערכו בכל שנה עשרות צעדות ומרוצים, משחים עממיים.
ארגון "צעדת ירושלים" עבר לניהול מרכז הפועל.
"מרתון תל אביב" שנערך מדי שנה מאז 1979 בשיתוף עיריית תל אביב והעיתון "ידיעות אחרונות" היה למרוץ מוכר ובינלאומי ובמרוץ "מרתון ת"א" השתתפו רבבות.
הוויכוח על תקציב הספורט בתקופת כהונתו של אופק
ניהול ספורט מחייב תקציבים כספיים גדולים.
אבל תקצוב הספורט על ידי הממשלה הוא שולי, נושאי ביטחון וקליטת העלייה קדמו לכל תחום אחר.
בשנות החמישים תקציבו הזעום של הספורט נכלל בתקציב משרד החינוך בסעיף הכשרת מורים לחינוך גופני.
דוד בן-גוריון שראה בספורט תחום חשוב, הקים בשנת 1960 ועדה בראשות ראובן דפני לבדיקת נושא הספורט.
חברי הוועדה נחמיה בן אברהם וישראל אשל המליצו על הקמת רשות הספורט והחינוך הגופני במשרד החינוך.
המלצות אושרו והוקמה רשות הספורט בראשותו של ראובן דפני.
באותם ימים סבלו אגודות "הפועל" מגירעונות כספיים גדולים, בייחוד הסניפים העירוניים, האחריות לניהול הסניפים חלה על מועצות הפועלים והפיקוח המקצועי והתקציבי על מרכז "הפועל".
סניפי הפועל ניזונו מהקצבות מרכז "הפועל", (מכספי הטוטו), הרשויות המקומיות ומהקצבה זעומה של מועצות הפועלים.
ב-1973 הוקמה במרכז הפועל יחידה לפיקוח על תקציבי הסניפים בראשה ניסן ורדומיצקי, שפעלה בתיאום עם מחלקת הארגון של ההסתדרות.
ההסתדרות קבעה כי חלוקת האחריות לניהול הכספי יהיה בידי מועצות הפועלים, והפיקוח על ידי מרכז הפועל.
אופק חזר ותבע מההסתדרות להעביר את האחריות המלאה לניהול הסניפים לידי מרכז הפועל.
תביעה שנדחתה על ידי מועצות הפועלים שראו בסניף "הפועל" נכס מקומי ואלקטוראלי חשוב.
הוועדה המרכזת של ההסתדרות הקימה ועדה בראשות אהרון הראל מנהל מחלקת הארגון של ההסתדרות לבדיקת המצב.
הוועדה קיימה דיונים ממושכים, ראיינה מזכירי מועצות פועלים ומזכירי סניפי הפועל.
והמליצה בפני הוועדה המרכזת של ההסתדרות שלא לשנות את המצב וכי "האחריות המלאה לניהול סניפי הפועל תהיה על מועצות הפועלים".
הדוחות והמאזנים של המפקח על תקציבים בסניפי הפועל הצביעו על המשך הניהול הגירעוני שתפחו ופגעו גם בפעילות מועצות הפועלים עצמן.
נוצר לחץ אדיר להגדלת ההקצבות.
מרכז "הפועל" לא יכול היה להגדיל את תמיכתו מעבר לתקציבו המאוזן.
בין אופק ומזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר נתגלו אי הבנות.
קיסר דרש שמרכז "הפועל" ימנע הקצבות לסניפים גירעוניים.
מזכירי מועצות הפועלים הפעילו לחצים על מרכז "הפועל" להגדיל את ההקצבות הכספיות.
עצירת ההקצבות משמעותן סגירת קבוצות הכדורגל.
מרכז הפועל סירב לתביעת קיסר, מספר קבוצות כדורגל, בצר להן, פנו לרשות המקומית שהתנתה תמיכת כספית גדולה בהפיכתן לקבוצות עירוניות ללא שם "הפועל", התוצאה: מספר קבוצות כדורגל הפכו לקבוצות עירונית וניהול ושליטת מנהלי חברות פרטיות תמורת חסויות כספיות.
שחקנים זרים בקבוצות הכדורגל והכדורסל
התקשורת ומנהלי הקבוצות בליגות הבכירות בכדורגל תבעו לאפשר שיתוף שחקנים זרים, בהנחה שהמשחקים יהיו יותר אטרקטיביים והכנסות הקבוצות והטוטו יגדלו.
אופק התנגד לשיתוף שחקנים זרים מחשש להגדלת הגירעונות.
קיסר מזכ"ל ההסתדרות תמך בעמדת אופק והתנגד בתוקף לשיתוף שחקנים זרים ונציגי הפועל, שהיוו רוב בהנהלת ההתאחדות לכדורגל, מנעו החלטה לשיתוף שחקנים זרים.
בגין הלחצים הכבדים שהופעלו על ידי האגודות ומזכירי מועצות הפועלים הסיר קיסר את התנגדותו והודיע שלא יתנגד לשיתוף שחקן זר אחד בכל קבוצה.
נציגי הפועל בהתאחדות לכדורגל, בלחצי התקשורת - התירו שיתוף 2 שחקנים זרים וכעבור שנתיים נוספות נפרצו המחסומים והותר לשתף חמישה שחקנים זרים בכל קבוצה.
בדיעבד התברר ששיתוף השחקנים הזרים הביא להעלאת הרמה המקצועית והגדלת ההכנסות, אך גם להגדלת הגירעונות שנבע מהבאת שחקים זרים טובים, והגירעונות תפחו.
התוצאה הייתה שקבוצות הכדורגל של "הפועל" בליגת העל נפרדו למעשה מניהול מועצות הפועלים ומרכז "הפועל" מהווה עבורן גוף ארגוני למען לשמירת האינטרסים המשותפים כלפי ההתאחדות לכדורגל והמועצה להסדר ההימורים.
גם בכדורסל התחוללה מהפכת השחקנים הזרים.
בראש הובילה קבוצת הכדורסל של "מכבי" תל אביב שרשמה לשורותיה שחקנים זרים ברובם מארצות הברית כדי לקחת חלק בפעלי הכדורסל ביבת אירופה וקבוצות "הפועל" תל אביב, גליל עליון, רמת גן, ירושלים שקיבלו חסויות פרסום מחברות מסחריות הלכו בעקבות "מכבי" תל אביב
הוויכוח על ניהול תקציב הספורט באגודות "הפועל" הפך למאבק גלוי בין ההסתדרות למרכז "הפועל".
עמדות מנוגדות בשאלה האחריות לניהול סניפי הפועל.
בראשית 1990, מנתה הוועדה המרכזת של ההסתדרות ועדה מיוחדת, בראשות אורי אור (אלוף מיל) .
שתפקידיה לבחון את המצב בסניפי "הפועל" ולהציע דרכים להבראת הסניפים.
ועדת אורי אור המליצה וההסתדרות אישרה נוסח תקנון חדש למרכז הפועל על מהות הזיקה בין ההסתדרות למרכז הפועל .
אופק נאבק ללא הצלחה בהקמת הוועדה והמלצותיה.
הוועדה הגישה נוסח חדש של תקנון העמותה מרכז "הפועל", שעל פיו מתבטלת למעשה זכותם של נציגי הסניפים לבחור בצורה דמוקרטית את מוסדות מרכז הפועל והמזכ"ל.
ועדת אורי אור ממליצה למעשה על העברת ניהול מרכז הפועל לאחריות ההסתדרות.
אופק התנגד בתוקף להמלצות ועדת אורי אור וטען שהן הוכתבו לוועדה מראש על ידי קיסר, הוא הודיע שיפרוש מתפקידו אם המלצות ועדת אורי אור והצעת התקנון החדש יאושרו על ידי ההסתדרות.
ההמלצות אושרו על ידי ההסתדרות.
בחודש יולי 1990 הודיע אופק בוועידת הפועל על התפטרותו, שנתיים טרם סיום תקופת 4 שנים של כהונתו.
כך תם עידן אופק בהפועל.
ועידת הפועל אישרה את התקנון החדש ובהמלצת ישראל קיסר מזכ"ל ההסתדרות נבחר יורם אוברקוביץ כיו"ר מועצת המנהלים של מרכז הפועל ויעקב אבימור מונה להיות המנכ"ל.
בחודש מאי 1991 אופק פרש מתפקידו ותפקידיו שנבעו מהיותו מזכ"ל "הפועל"
פעילות ציבורית מחוץ למרכז הפועל
הגם שעיקר פעילותו של אופק התמקדה במרכז הפועל הוא נטל חלק בשורה ארוכה של פעילות ציבורית במסגרות ספורט מגוונות.
בשנת 1970 הפך ענף השיט ביזמתו לענף עצמאי בהתאחדות הספורט וישראל אירחה את אליפות העולם בשיט .
בשנת 1972 הוא היה חבר המשלחת האולימפית למשחקי מינכן והחל משנת 1977 היה סגן יו"ר הוועדה המארגנת של המכבייה.
בשנת 1980 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית וב-1984 ו-1988 עמד בראש משלחת ישראל למשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס וסיאול.
בשנת 1988 הוקמה היחידה לספורט הישגי על ידי הוועד האולימפי, ההתאחדות לספורט ורשות הספורט הממשלתית ואופק כיהן כיו"ר הנהלת היחידה על למועד פרישתו מראשות הוועד האולימפי 1991.
משנת 1988 משמש אופק חבר בחבר הנאמנים של מכון וינגייט ב-1999 הוא נבחר לנשיא התאחדות ספורט הוותיקים בארץ ב-2010 ליו"ר כבוד של נשיאות הוועד האולימפי ושימש כיו"ר ועדת הביקורת של מכון וינגייט.