tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם כניסתו לתפקיד, רכש גאון באופן פרטי מניות נוספות ממשקיעים אחרים בחברה והוציא לפועל אסטרטגייה למיקוד פעילות החברה בתחום ניהול בקרה ושליטה בטכנולוגיות ומוצרים המיועדים לתחום ה-smart grid של מים וקלינטק תוך יציאה מתחומים אחרים כמו סחר ופיננסים.
כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, חווה העולם התמוטטות כלכלית שגרמה למהפך בדרך ההתנהלות של גופים מוסדיים ובנקים למול חברות אחזקה שעד אז נהנו ממימון ומיחזור חוב לניהול עסקיהם.
גאון, שגייסה לראשונה בתולדותיה, שנה לפני מותו של בני גאון, חוב לצורכי התרחבות והשקעה (בשנת 2007), מצאה עצמה תחת מכבש איומים ולחצים של הבנקים והגופים המוסדיים, ללא כל אפשרות למחזר את החוב מחדש.
למרות המצב הכלכלי החדש והשינוי לרעה באווירת השוק, שגרמו גם לירידה דרמטית בשווי החברה, פעל גאון על מנת להבטיח שהחברה תעמוד בכל התחייבויותיה לבעלי איגרות החוב שלה ולבנקים ולא תגיע להסדר חוב כמו קבוצות אחזקה גדולות אחרות.
המחיר היה כבד ודרש תהליך מכירת נכסים מואץ ופרידה מאחזקות יקרות ערך שהיו בבעלות הקבוצה כמו רימון, המשביר לחקלאי ובית ההשקעות מיטב, וכן מכירה של נדל"ן.
בנוסף לכך, באותה תקופה, סבלה הקבוצה גם מהפסדים כבדים בפעילות הסחר שלה, שכללה בין היתר את השותפות עם קבוצת זבידה ברשת אייס ואת זיכיון רשת הצעצועים הספרדית אימגינריום.
במצב שנוצר הבין גאון, שעל מנת להציל את הקבוצה מסכנת הפירוק שהופעלו נגדה על ידי הגופים המוסדיים ולאפשר לה נתיב לצאת מהפלונטר הכלכלי, ידרש ממנו לוותר על השליטה בחברה ולפעול במהירות להזרמת הון בדמות גיוס והכנסה של משקיע חדש לגרעין השליטה.
ב-2012 פרש גאון מתפקידו כיושב ראש קבוצת גאון אחזקות ומינה לתפקיד את ארז מלצר, במטרה להוביל לגיוס משקיע חדש בחברה והחזרת היציבות לקבוצה.
ביוני 2013 נמכרה השליטה בחברה לקרן ויולה, שהזרימה את ההון הנידרש לחברה ליצובה, ונחתם הסכם שותפים חדש בין משפחת גאון וויולה.
גאון אחזקות היא כיום השחקן המוביל בשוק המים בישראל ביצור צינורות פלדה ופלסטיק בקטרים שונים, מדי מים, מסננים ועוד.
לחברה בעלות ואחזקות במפעלים שונים בהם מפעל חדש של צינורות המזרח התיכון (קבוצת גאון) שהוקם בנאות חובב, פלסים, מדי וורד, פל ים, שגיב ועוד.
משפחת גאון ממשיכה כיום להחזיק כ-14% בחברה, שהוא חלק מגרעין השליטה בחברה.
בשנת 2017 גאון ואחותו מיכל הצטרפו שוב לדירקטוריון החברה הציבורית ב.גאון אחזקות.
בנוסף גאון מכהן כחבר דירקטוריון בחברת הבת - הציבורית קבוצת גאון (צינורות המזרח התיכון).
ב-2013, יחד עם שותפיו באומן, בר וריבנאי, מכר גאון את כל אחזקותיו בקבוצת בב"ר לקבוצת הפרסום הבינלאומית פובליסיס ומאז הוא פועל כאיש עסקים, יועץ אסטרטגי גלובאלי, כיזם עסקי ומשקיע בקרנות ובמיזמי היי טק.
בין היתר השקיע בקרנות הון סיכון ומיזמים בשלבים שונים כמו Orcam, Any Clip, IndieFlow, ו-Wisdo.
ב-2016, לאור סיפורו האישי של ארז גאון בן אחיו, הקים יחד יואב גאון ודרור קליסקי את יוקאן yoocanfind.com, אתר קהילה בינלאומי מבוסס סיפורים אישיים ומידע על ידי ועבור אנשים עם מוגבלויות.
האתר כיום מכיל סיפורים של אנשים ממעל 105 מדינות בעולם ומאפשר לאנשים לשתף בסיפורם האישי, לקרוא סיפורים אישיים של אחרים, ליצור קשר עם חברים בעלי ניסיון רלוונטי, וקישורים לשירותים, מוצרים והטבות לשיפור חייהם.
בשנת 2010 הוציא לאור גאון ביחד עם העיתונאי אטילה שומפלבי את מניפסט "הציונות החדשה" המציע חזון לאומי למדינת ישראל לעשור הבא שבסיסו הקמת קרן לאומית שתפעל להורדת התלות בנפט ופתרון משבר המים העולמי.
הוא היה פעיל ותמך במחאת האוהלים בקיץ 2011. בנוסף, גאון מרצה ומנחה מבוקש בקורסים לניהול ותקשורת ובבתי ספר לתקשורת ולמנהל עסקים.
בשנת 2018 פרסם את הספר "קילר אינסטינקט: המדריך השלם לניצחון בבחירות", מדריך מקצועי ואקדמי לכל העוסקים באסטרטגיה ובניהול קמפיינים פוליטיים, ביחד עם איל ארד ופרופסור ארז יעקובי.
הספר נימכר עם צאתו במספר מהדורות והפך לספר לימוד חובה בבתי הספר לתקשורת, מדעי המדינה וממשל בישראל.
בנובמבר 2024, פרסם גאון את המהדורה הבינלאומית המעודכנת של 'Killer Instinct', המדריך לזכייה בבחירות יחד עם אייל ארד ופרופ' ארז יעקובי.
הספר שכולל גם את אירועי ה-7 באוקטובר 2023 והבחירות בארה"ב ב-2024, הוא מדריך הכשרה מקיף ומעודכן שנועד לשמש משאב לכל מועמד, מנהל קמפיין, צוער משרד החוץ, דובר צבאי ומפקד, ולכל כל מי שרוצה להרחיב את הידע שלו בפסיכולוגיה של מנהיגות.
הספר זמין למכירה באמצעות אמזון, ארצות הברית החל מה-25 באוקטובר 2024.
בשנים האחרונות, בנוסף לפעילותו העסקית, ממשיך גאון בייעוץ אסטרטגי פוליטי וניהול קמפיינים פעיל, לאישים ומפלגות בארץ ובחול, בשיתוף פעולה עם יועצים פוליטיים אחרים.
גאון גרוש ואב לארבעה ילדים.
אחיו הוא העיתונאי והמחזאי בעז גאון ודודו הוא הזמר והשחקן יהורם גאון.
גאון התגורר בכפר הס וכעת מתגורר בתל אביב.
משה ברק (נולד ב-1951) הוא חוקר ישראלי בתחום החינוך, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לשעבר ראש התוכנית הוראת המדעים והטכנולוגיה באוניברסיטה זאת.
ברק גדל בשכונת מגדל, שכונת עולים באשקלון, הוריו היו עולים חדשים מרומניה חסרי השכלה, אביו פועל אינסטלציה ואימו עקרת בית.
את לימודי התיכון עשה בבית ספר המקצועי אורט אשקלון במגמת חשמל אשר בסופם קיבל "תעודת גמר מורחבת", הרחבה חריגה של תעודת גמר תיכון שניתנה בבית הספר המקצועי ואפשרה להירשם לאוניברסיטה.
בראיון שנתן לכתב העת הד החינוך אמר כי אילולי היה מתקבל לבית הספר המקצועי היה הולך לעבוד מיד אחר כיתה ט'.
ברק השלים תואר ראשון בהוראת המדעים עם התמחות בהנדסת חשמל, ותואר שני בהוראת המדעים שניהם בטכניון.
בשנת 1986 קיבל תואר דוקטור D.Sc בהוראת מדע וטכנולוגיה מאותו מוסד.
בהמשך שימש שם גם כמרצה וכעמית מחקר בכיר.
ב-1991 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון, ולאחר מכן התקדם עד לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 2011-2015 שימש כראש התוכנית להוראת המדעים באוניברסיטת בן-גוריון.
כמו כן ברק עסק בהערכת תוכניות לימוד, ובפיתוח השתלמויות מורים ותוכניות לימוד לאוניברסיטאות, מכללות ובתי ספר.
מחקרו מתמקד בהשפעת לימודי מדע וטכנולוגיה על פיתוח מיומנויות קוגניטיביות גבוהות אצל תלמידים.
פיתוח יצירתיות בפתרון בעיות, קידום למידה עצמאית בשיעורי מדע וטכנולוגיה, ויצירת אינטגרציה בין מדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה (STEM) בחינוך.
כמו כן ברק מתעניין בפיתוח מומחיות מקצועית במקום העבודה בתחומי הטכנולוגיה וההנדסה.
שימוש במידע ובטכנולוגיות ממוחשבות (ICT) ללימוד ולמידה.
הערכת תוכניות חינוך במדעים, טכנולוגיה והנדסה.
נוסף לזאת ברק חוקר גם את ההשלכות של למידת מושגים טכנולוגיים על יכולות למידה וחשיבה של התלמידים.
תחום נוסף במחקריו של ברק הוא דרכים לשיפור החינוך למדע וטכנולוגיה באמצעות השתלמויות למורים.
לדעתו של ברק החינוך טכנולוגי הוא האמצעי הטוב ביותר להגשמת מטרת החינוך: פיתוח יכולת לחקור, לפתור בעיות, ליצור, להמציא ולשתף פעולה.
כמו כן, לדעתו בית הספר הראוי ביותר הוא בית ספר מקיף.
כזה המשלב את לימודי המקצוע בתוך הלימודים הכללים.
בהתאמה לכך הוא ממתנגדי בתי הספר הטכנולוגים-מקצועיים נפרדים.
לדידו בתי ספר אלה גורמים להסללת תלמידים, והם מהולים באינטרס למילוי מכסות, כך שבגללם נפגע האינטרס הציבורי ומשלובים בבזבוז כספים אדיר שלא לצורך.
ברק זכה למענקים והכרה מהמועצה הבריטית, FCO המשותפת מלגות קרן קלור (1991); הטכניון למחקר ופיתוח פרס הקרן למצוינות מחקר במימון (1995); אפסילון פאי טאו, כבוד בינלאומי לאנשי מקצוע טכנולוגיה (1998); רש"י-Gustalla מלגה לקידום הוראת המדעים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2002).
מחינוך מקצועי לחינוך טכנולוגי: מהותו, נחיצותו ויוקרתו של החינוך הטכנולוגי בעיני תלמידים, עיונים בחינוך, (2)3, 111-114.
החינוך המדעי-טכנולוגי כמוקד התחדשות של בית הספר הערבי-דרוזי בישראל, עיונים בחינוך, (2)4, 51-76.
חשיבה המצאתית שיטתית בפתרון בעיות ופיתוח מוצרים חדשים – השלכות מהתעשייה לחינוך, כנס האגודה הישראלית לחקר החינוך (איל"ה) מספר 13, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, אוקטובר, 2-3.
למידת נושא מדעי-טכנולוגי בשיעור מתוקשב ברשת: מהתאוריה למציאות, כנס האגודה הישראלית לחקר החינוך (איל"ה) מספר 14, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, אוקטובר, 12
משה (מיזי) ברסקי (תרנ"ו, 1895 – כ"ב בחשוון תרע"ד, 22 בנובמבר 1913) היה חלוץ בקבוצת דגניה א' אשר נרצח בידי ערבים, והפך לסמל להקרבה עבור התיישבות יהודית בארץ ישראל, בשל אופיו ומעשיו ובשל תגובתם של הוריו לאחר הירצחו, שבחרו לשלוח את אחיו למלא את מקומו, ועלו בעצמם ארצה מאוחר יותר.
ברסקי נולד בכפר ליד העיירה סְקְווירה שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב שבאוקראינה), בתחום המושב היהודי, לטובה ונפתלי הרץ ברסקי, משפחה דתית-ציונית.
אביו היה עובד בטחנת קמח, וסבו תלמיד חכם.
בגיל 13 החל ברסקי הצעיר לעבוד עם אביו.
בהיותו בן 18 עלה לארץ ישראל עם אחותו, והם התיישבו בדגניה א'.
התחבב על תושבי המקום בזכות עליזותו וחריצתו.
אירוע הירצחו התחולל שמונה חודשים בלבד לאחר הגיעו לדגניה.
הוא התנדב להביא תרופות לשמואל דיין, שהיה חולה.
חבריו שנזעקו למקום מצאו את גופתו נקובת כדורי רובה.
על גבו נמצאו זוג סנדלים ומקל ערבי, סימן בדואי לכך שברסקי נרצח כנקמת דם.
ברסקי נקבר בחורשת הזיתים שבה עבד על שפת הירדן.
קברו של ברסקי היה הקבר הראשון בדגניה א'.
אירוע הרצח של ברסקי זעזע את חברי קבוצת דגניה א', ולאחר טקס הקבורה התחדשו הדיונים על מהות הקבוצה באתר, על מכלול רעיונותיה הקובע, על אופי ניהולה העצמי, ועל תפקידיה במפעל ההתיישבות הציוני.
אותו שודד שנפצע במאבקו עם ברסקי מת מפצעיו כעבור יומיים, וב-24 בנובמבר 1913 (כ"ד בחשון תרע"ד) רצחו הערבים את יוסף זלצמן מקבוצת כנרת כפעולת נקם על כך.
יעקב כבשנה-עצמון, איש ההסתדרות המצומצמת תיאר לאחר שנים את רשמיו מתקופת עבודתו עם חבריו בדגניה באותם ימים: "וכאילו כדי להעמידנו בבת-אחת לפני שאר בעיות ההתיישבות ותקומתנו בארץ, נתקלנו עוד בשבועות הראשונים לעבודתנו במקרי רצח, שוד ונקמת-דם מצד שכנינו הערבים.
מקרי הרצח של ברסקי בדגניה, זלצמן בכנרת ופלדמן בסג'רה, שימשו לנו לקח מעשי והעמידו אותנו בצורה מוחשית ואכזרית פנים אל פנים מול המציאות של תנאי הארץ" (חביון עֹז, עמ' 23).
סדרת אירועי הדמים הזו זירזה את ועדי המושבות והשומרים בגליל לארגן הגנה עצמית מסודרת באזור.
במסגרתה מונו שומרים לפרשים בשמירה על הדרכים.
ארגון השומר התכנס כדי לדון כיצד לשפר את מעמדו בעיני אנשי המושבות לאחר סדרת האירועים הללו אשר קרו במהלך אותה שנה.
קבוצת דגניה א' הודיעה להוריו של ברסקי על מות בנם.
והתשובה שקיבלה הייתה: "הננו שולחים לכם את בננו השני למלא מקום בננו שנפל, מות משה מעלה את כולנו ארצה".
ואכן הבן שלום, אחיו של משה, הגיע לדגניה באותה שנה.
אחר כך, עלתה לארץ ישראל כל המשפחה.
הזדרזותם של בני המשפחה לעלות לארץ, הגם שמעברם העקרוני לארץ כבר תוכנן, נתפסה באותם ימים כסוג של הנצחה לחייו הפעלתניים והקצרים של משה ברסקי.
מכתב ההורים הוקרא בפני הקונגרס הציוני על ידי נשיאו חיים ויצמן.
מסכת האירועים הללו זעזעו את כלל היישוב היהודי בארץ ישראל.
על רצח משה ברסקי נכתב בתיעוד מסע המושבות של רבני היישוב באותם ימים, בזמן הביקור במושבה מרחביה בכ"ה בחשון ה'תרע"ד 1913, ולמחרת בהיותם בכפר תבור:
האזכרה הזו תוארה על ידי יוסף רבינוביץ איש הפועל הצעיר ומרחביה:
שמואל דיין שהבריא הנציח את זכר מטיבו בשם בנו הבכור, משה דיין, שנולד שנה לאחר הרצח, כפי שכתב משה דיין בספרו האוטוביוגרפי:
ב-2013, במלאת 100 שנים להירצחו, הוקמה אנדרטת זיכרון למשה ברסקי ליד אום ג'וני.
משה בּרַסלַבסקי (9 בינואר 1903, י' בטבת תרס"ג – 1 בנובמבר 1961, א' בכסלו תשכ"ב) היה איש הקיבוץ, סופר והיסטוריון, כותב סדרת ספרים על ההיסטוריה של תנועת הפועלים הארצישראלית.
אחיו הצעיר של חוקר ידיעת הארץ יוסף ברסלבי.
משה ברסלבסקי נולד בשנת 1903 בפלך פולטאבה שברוסיה (אוקראינה), בנם של דוד ברסלבסקי ושרה בת משה יצחק ניימרק.
למשה 4 אחים ואחיות וביניהם יוסף ברסלבי.
בינקותו, בשנת 1905, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ביפו, שם החזיק אביו אכסניה בדרך יפו–ירושלים.
בניגוד למרבית ילדי הסביבה, שלמדו בחדר ביידיש, משה ואחיו למדו עברית בעברית עם מורה פרטי מיפו.
בהמשך למד בבית הספר הציוני-דתי "תחכמוני" ולאחר מכן בבית הספר "עזרה" ובגימנסיה הרצליה.
לאחר ששב מגירוש יפו (שאירע במהלך מלחמת העולם הראשונה) סיים את לימודיו בגימנסיה.
עם תום לימודיו יצא לעבור בחקלאות.
בשנת 1925 הצטרף לקיבוץ בית אלפא שבעמק יזרעאל.
ב-1929 יצא לשליחות אל "החלוץ" בגרמניה, ובראשית שנת 1930 עבר לפולין, שם פעל בחינוך ציוני ובעידוד הכשרה חלוצית.
במהלך השליחות התוודע למנהיגי הקיבוץ המאוחד, ובשובו לארץ בשנת 1933 הצטרף לקיבוץ נען של התנועה.
שם נותר עד יום מותו.
ברסלבסקי עבד כסופר, כהיסטוריון וכעורך "מבפנים", ביטאון תנועת הקיבוץ המאוחד, אך במקביל הקפיד לעבוד בעבודות חקלאיות בקיבוץ ולמלא תורנויות בחדר האוכל.
בשנת 1941 פרסם את הספר "בנפול מצדה", רומן היסטורי לנוער.
בשנת 1946 הוציא ספר זיכרון לחנה סנש, שהיה לרב-מכר.
בשנים 1959–1962 יצאו ארבעה כרכים של ספרו "תנועת הפועלים הארצישראלית", בהוצאת הקיבוץ המאוחד (הכרך הרביעי נותר לא גמור בעזבונו, ויצא לאחר מותו).
ספרים אלו היו תוצאה של עבודת איסוף של למעלה מ-20 שנה שבמהלכן ראיין ברסלבסקי אנשים ואסף מסמכים ששימשו לו כמסד לספר.
מקום נכבד הוא נתן בספר לסיפור העלייה לארץ ישראל שאת הכרתה ראה כהכרחית להבנת תולדות תנועת הפועלים.
ברסלבסקי ראה את עליית תנועת הפועלים ואת מאבקה בקפיטליזם כגורם מרכזי לעלייה ואת העלייה כחיזוק מרכזי של תנועת הפועלים הארץ ישראלית.
ברסלבסקי נודע בביקורתו על האנציקלופדיה העברית בה טען להיעדר תכנון שהביא לכתיבה על נושאים פחות חשובים תוך השמטת נושאים חשובים וכן טען להטייה נגד תנועת הפועלים וההסתדרות.
בעקבות הביקורת מונה נתן רוטנשטרייך לעורך האנציקלופדיה במקביל לישעיהו ליבוביץ.
הצעד ננקט, לטענת שלמה שבא, כדי לרצות את המנויים מחוגי הפועלים.
ברסלבסקי נפטר בשנת 1961 לאחר מחלה ממארת, בן 58 במותו.
לדרכי הפעולה והארגון של הסניף החלוצי, ורשה: החלוץ (ספריית החלוץ), תרצ"ב 1932. (חוברת)
טיול בארץ, ורשה: החלוץ, 1933. (שתי חוברות)
משה בראסלאווסקי, הכשרה אין פוילן, ורשה: החלוץ, 1934. (חוברת) ("הכשרה בפולין")
הקבוץ בימי המצור: פרקי סיכום לקראת המועצה, עין חרוד: הקבוץ המאוחד, תרצ"ט 1939. (חוברת; תוספת ל"מבפנים")
בנפול מצדה, תל אביב: עם עובד, תש"א.
(לנוער; המהדורה השנייה המתוקנת יצאה בשם: "אחרית מצדה", הקיבוץ המאוחד, תש"ך 1960)
תנועת הפועלים הארץ ישראלית: ציונים ומקורות, עין חרוד: הקבוץ המאוחד, תש"ב 1942.
משה בראסלאווסקי, אזא איז אונדזער לאנד, פריז: הסתדרות נוער עולמית דרור-החלוץ-הצעיר – המזכירות לארצות אירופה, 1948. ("כזו היא ארצנו")
פרקים במלחמת ישראל תש"ח–תש"ט; כינס והביא לבית הדפוס: משה ברסלבסקי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ט 1949.
תנועת הפועלים הארץ-ישראלית: קורות ומקורות, 4 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ו–תשכ"ג 1962.
"ההסתדרות הכללית בראי האנציקלופדיה העברית", תל אביב: [חמו"ל], תשי"ח 1957. (חוברת)
פועלים וארגוניהם בעליה הראשונה: קורות ומקורות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"א 1961.
בהיאבקות על הדמות: מבחר מאמרים / משה ברסלבסקי (ערך: משה בסוק; הביא לדפוס: שלמה אבן-שושן) תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז 1967. (לאחר מותו)
חנה סנש – חייה, שליחותה ומותה, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ו 1946. (מבחר כתביה שנמצאו בעזבונה ורשימות חברים על שליחותה ומותה; יצא במהדורות נוספות, מהן מתוקנות ומורחבות.)
יומנים, שירים, עדויות חנה סנש, הביאה לדפוס ורדה בכור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1994.
שלומית לוקוב-בנקובר, בדמי עלומיה: אגרות שלומית; הביא לביה"ד משה ברסלבסקי, נען: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז 1957. (כולל מכתבים מאת המחברת ומקצת חומר לזכרה; יצא במהדורות נוספות.)
סיפורים מן הקיבוץ: אנתולוגיה; המערכת: אריה ל.
אבנרי (המכנס), משה בסוק, משה ברסלבסקי, זרבבל גלעד, אלכסנדר סנד), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"א 1961.
ברסלבסקי, חשבון: לפי ספרי החשבון של הפרופ' יוהנס קיהנל, תל אביב: התקופה, תרצ"ח-ת"ש 1940. (6 כרכים ב-7 ספרים; יצא במהדורות רבות נוספות)
זאת הארץ: הגליל, הריו ועמקיו: ספר מקרא ולמוד, תל אביב: עם עובד (סדרת 'מכורה'), תשי"ב 1952. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תשי"ז 1957.)
א"מ פוכס, בגויים: סיפורים (תרגם מיידיש מ' ברסלבסקי), עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ו 1946.
"חניתה, העלייה, ההתגוננות, ההתאחזות", מהדורה שנייה, תל אביב - עין-חרוד, תרצ"ט, 1938.
"תנועת הפועלים הארץ-ישראלית, ציונים ומקורות, עין-חרוד, תש"ב, 1941.
מֹשֶׁה בַּתֵּיבַה הוא מאכל המורכב מנקניקיות עטופות בבצק עלים.
המאכל מזוהה בעיקר עם המטבח הבריטי, אך הוא נפוץ בעולם בגרסאות שונות.
וריאציות אלה נפוצות בעיקר בישראל, בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, באיטליה, באוסטרליה, באירלנד, בגרמניה, בהולנד, ברוסיה, בקנדה וביפן.
בבריטניה נקרא המאכל Sausage roll ("לחמניית נקניקייה").
בארצות הברית הוא מכונה Pigs in a blanket ("חזירים בשמיכה"), שם שמתייחס במקור למנה מסורתית אחרת מהמטבח הבריטי.
בבריטניה, "חזירים בשמיכה" הם נקניקיות קטנות עטופות בבייקון.
הן מוגשות בדרך כלל בארוחת הצהריים של חג המולד או בארוחות על האש ונחשבות כיום למאכל חג מולד מסורתי ב.
מקור השם בעברית, "משה בתיבה", בספרה של רות סירקיס "ילדים מבשלים" (1975).
בארצות הברית שם המאכל אינו מתייחס לנקניקיות בבצק בלבד.
לעיתים עוטפים את הנקניקיות בביסקוויט, בפנקייק או בקרואסון.
בחנויות כשרות בארצות הברית קיימת גם גרסה עם שתי נקניקיות שנקראת "תורה ציווה לנו משה" על שם הדמיון לספר התורה.
ברוסיה המאכל קרוי "Сосиска в тесте" — "נקניקיות בבצק".
בגרמניה המאכל קרוי "Würstchen im Schlafrock" — "נקניק בחלוק".
הוא מורכב גם הוא מבצק עלים ומכיל לעיתים פנקייק, גבינה ובייקון.
בדנמרק המאכל בנוי מהרכבו המסורתי וקרוי "Pølsehorn" — "נקניק לחמנייה".
בישראל המאכל מזוהה כארוחת ילדים ומוגש עם קטשופ.
נקרא לעיתים גם בורקס נקניק.
משה בריליאנט (Moshe Brilliant; 26 באפריל 1915 – 17 במרץ 1995) היה עיתונאי ישראלי, ששימש גם ככתב חוץ של העיתונות העולמית בישראל.
משה בריליאנט נולד בשנת 1915 בניו ג'רזי שבארצות הברית, וגדל ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק.
בשנת 1933, בהיותו בן 18, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בראשית דרכו בעיתונות שימש כשליח במשרד תל אביב של העיתון בשפה האנגלית ה"פלסטיין פוסט" (Palestine Post).
הוא הרשים את ראש המשרד טד לוריא, שהפכו לכתב בעיתון, ובהמשך התקדם עד שהיה לראש המשרד של העיתון בתל אביב.
בתקופת המנדט הבריטי לא היה בריליאנט חבר בארגון "ההגנה", אך סייע לו במידע ונחשב בעיני רבים כחבר הארגון.
יחד עם זאת גילה אהדה לאצ"ל ואף הפגיש כתבים זרים עם חבריו, בהם שמואל (מוקי) כץ (לימים חבר הכנסת).
האצ"ל מצדו ראה בבריליאנט מקור אמין למידע, בעוד שהארגון נקט גישה חשדנית כלפי עיתונאים אחרים מחשש שהם פועלים עבור הש"י, שירות המודיעין של ההגנה.
איש האצ"ל יעקב עמרמי תיאר אותו כך: משה בריליאנט היה איש ישר והגון ממוצא אמריקאי, שעבד אז בשביל ה-Palestine Post והיה הכתב המקומי של הניו יורק טיימס, חבר "הגנה" וגם אוהד האצ"ל שהיה מקבל אותנו בחום ובלבביות".
ב- 18 ביוני חטף האצ"ל חמישה קצינים בריטיים בתל אביב.
ב-22 ביוני שחרר האצ"ל שניים מן הקצינים.
ב-3 ביולי המיר המפקד הראשי של הצבא הבריטי בארץ את גזר דינם של אשבל ושמחון למאסר עולם.
ולמחרת ב-4 ביולי שחרר האצ"ל את יתר שלושת הקצינים.
לפני שחרורם הוצאו הקצינים ממקום המחבוא בו הוחזקו ברח' סלמה בתל אביב והובילם, כשהם מורדמים בכלורופורם, בתוך ארגז שהועמס על משאית, אל מקום השחרור המיועד.
בדרכם החל לפתע רכב משטרתי לדלוק אחריהם, אך הם התחמקו ממנו, הורידו את הקצינים ברח' שד"ל פינת שדרות רוטשילד והמשאית המשיכה בנסיעתה.
אחד הקצינים שהתנער מתרדמתו החל לרדוף אחר המשאית ללא הצלחה.
לפני השחרור הזמינו אנשי האצ"ל את משה בריליאנט בלווית צלם לחזות בו ולהנציחו.
הודות לכך נותר בידי האצ"ל צילום של הקצין הדולק אחר המשאית.
בסוף שנת 1946 פגש בריליאנט באקראי, בניו יורק, את יעקב חילביץ' - איש אצ"ל שבגד בחבריו והסגירם לידי הבריטים, ואשר הוברח מארץ ישראל לארצות הברית.
האיש נראה מוכר לבריליאנט והוא שאל לשמו.
האיש, המהודר בלבושו, השיב לו כי שמו "ג'ק היל" ונתן לו את כרטיס הביקור שלו ובו כתובתו בעיר ניו יורק, אך כשניסה בריליאנט מאוחר יותר להתקשר אליו, חילביץ' התחמק ממנו.
כל מה שעלה בידי בריליאנט לגלות היה כי חילביץ', בזהותו החדשה, נשא אישה ונולד לו בן וכי הוא עוסק בענייני דפוס.
כדי לעקוף את השלטונות הבריטים שלח הודעה לעיתון לפיה "אזאף חילביץ" (רמז לשמו של יונה אזף שנחשב לסמל הבגידה) נמצא בארצות הברית, אך העורך לא קלט את הרמז.
בהתקרב מועד הקמת מדינת ישראל סיקר בריליאנט את דיוני מועצת העם ומנהלת העם שהתקיימו מאמצע חודש אפריל ועד לאמצע חודש מאי 1948 בבית הקרן הקיימת ברחוב צבי הרמן שפירא בתל אביב (כיום נמצא בו מוזיאון מועצת העם ומינהלתה).
מועצת העם כללה 37 חברים שנבחרו מכל קצוות הקשת הפוליטית שהייתה אז בארץ והיוו את הפרלמנט הראשון של המדינה העתידה להיווסד ומנהלת העם הייתה ממשלתה.
ב-4 במאי 1949 לרגל חגיגות יום העצמאות הראשון תיאר משה בריליאנט, במאמרו שנשא את השם "ערב העצמאות", שנתפרסם בפלסטיין פוסט את הדיונים שקדמו להכרזת העצמאות.
בין היתר גילה כי בישיבת מנהלת העם שנערכה ב-12 במאי 1948 נדון שמה של המדינה העומדת לקום.
הדעה הרווחת הייתה כי ייבחר השם "יהודה", אך נמצא כי שם זה הוא בלתי מתאים מאחר ששטח המדינה החלטת החלוקה היה מחוץ לשטחה של ממלכת יהודה ההיסטורית.
גם השם "ציון" ושמות אחרים נדחו, היה דוד בן-גוריון הראשון להציע את השם "ישראל" ומינהלת העם אישרה את השם ברוב של שבעה מתוך עשרה נוכחים.
ב-14 במאי 1948 נכח משה בריליאנט בטקס הכרזת העצמאות שהתקיים בבית דיזנגוף בתל אביב.
באותה עת קווי הטלפון לירושלים היו מנותקים והוא לא הצליח להעביר את הידיעה על הכרזת המדינה למערכת הפלסטיין פוסט בירושלים.
הכתבה על הכרזת המדינה שהופיעה בעיתון הסתמכה על שידור הטקס ברדיו, אולם היא לא הייתה מדויקת.
הוא היה מתוסכל מכך ושנים רבות מאוחר יותר תיאר את שקרה באותו היום במאמר שהופיע בכתב עת חשוב בארצות הברית.
בזמן המצור על ירושלים, בריליאנט יחד עם שני עיתונאים נוספים הוציאו מהדורה מצומצמת של העיתון בתל אביב.
הם עבדו תחת עומס, שכן היה זה בנוסף לעבודה הרגילה שלהם להעברת ידיעות לירושלים.
כאשר נבחרה, בשנת 1949, הכנסת הראשונה הפך משה בריליאנט להיות לכתב הכנסת הראשון של הפלסטיין פוסט.
מאז ראשית שנות החמישים ועד לפרישתו שימש במקביל גם ככתב של הניו יורק טיימס בישראל.
בתחילה מילא תפקיד של מחליף וממלא מקום הכתב של העיתון בישראל, בזמן שהכתב שהה בחו"ל.
בשנת 1956 הוא הפך לאחד משני הכתבים של העיתון בישראל, משה בריליאנט תושב הארץ, וכתב נוסף שנשלח מארצות הברית למספר שנים.
לקראת אמצע שנות ה-50 הגיע משה בריליאנט לקונפליקט עם הפלסטיין פוסט שאז כבר נקרא ג'רוסלם פוסט, כיוון שהתנגד להתערבותו של שר החוץ משה שרת בתוכן כתבותיו.
שרת נהג לבוא למערכת העיתון בלילה, לקרוא את החומר שעמד להתפרסם ואז לערוך שינויים, אך בריליאנט התנגד להתערבותו.
הקרע אירע כששרת הכניס פרשנות לידיעה חדשותית שלו ובריליאנט הסיר את שמו מהכתבה ולמחרת דרש מעורך העיתון (מי שיהיה לימים ראש עיריית ירושלים) גרשון אגרון למנוע את התערבותו של שרת.
אגרון לא הסכים לכך ומשה בריליאנט שב לעבוד במערכת העיתון בתל אביב, אך לא גילה יותר עניין בעבודה ומאחר שבאותה עת כבר עבד בניו יורק טיימס, התפטר מעיתון.
משה בריליאנט היה הכתב היחידי של הניו יורק טיימס בישראל כשפרצה מלחמת סיני.
בשנת 1956 היה בריליאנט אחד ממייסדי התאחדות עיתונאי חוץ בישראל.
שנים לאחר מכן הפך להיות בנוסף לכך גם לכתבו של הטיימס של לונדון.
כתבותיו על פרשת לבון, שככל הנראה התבססו על מידע פנימי מחוגי השלטון, זכו להערכה רבה והיו הכתבות המהימנות הראשונות שהניו יורק טיימס פרסם על הפרשה.
בשנת 1970 פרסם ברליאנט בארצות הברית את ספרו Portrait of Israel ("דיוקנה של ישראל"), בלוויית תצלומים של מיכה בר-עם ומדריך מאת אשתו, סילביה.
הספר נכנס ל- "מועדון ספר החודש", ה-Book of the Month Club של הניו יורק טיימס.
בעקבות הצלחת הספר הניו יורק טיימס פרסם ספרים נוספים על מדינות אחרות.
משה בריליאנט פרש לגמלאות בשנת 1987, לאחר 38 שנים בהם סיקר את ישראל עבור הניו יורק טיימס.
הוא נפטר בשנת 1995, בגיל 80. הותיר את אשתו סילביה, בן ובת: יהושע וחדוה, ונכדים.
הרב משה ברגמן (כ"ט בשבט תרס"ט, 20 בפברואר 1909 – י"א בטבת תשל"ח, 21 בדצמבר 1977) היה ראש ישיבת בני עקיבא מירון, ולאחר מכן ראש ישיבת רשב"י בבני ברק.
נולד בירושלים, בן הרב אליעזר ברגמן, מצאצאי הרבנים אליעזר ברגמן, משה נחום ולנשטיין ונחום לעווי.
למד בישיבת עץ חיים אצל הרב איסר זלמן מלצר והרב שמואל גדליה ניימן.
נישא לאלטא ליבא רייזיל, בתו של רבי יונה זאב הרשלר מירושלים, ולאחר שנפטרה ממחלת הטיפוס בשנת 1937, נישא בשנית לרחל (נפטרה ניסן תשי"ז).
לאחר פטירתה נישא בשלישית לשרה וויץ.
לאחר נישואיו עסק בהפצת תורה ובארגון שיעורי תורה לבעלי בתים בירושלים.
בשנות ה-30 וה-40 כיהן כרב בבתי כנסת שונים בירושלים, ובהם בית הכנסת זהרי חמה.
בשנת תרצ"ח (1938) התמנה ל"שומר תקנות" של החברה קדישא הכללית של "כוללות האשכנזים" בירושלים.
בתפקיד זה, נשא קודם לכן רבי דוד בהר"ן, ומשהזקין נתמנה על מקומו רבי משה, כחבר החברא קדישא וכירושלמי מדורי דורות.
בעקבות זאת פרסם, בשנת תש"א, את ספרו "זיבולא בתרייתא", העוסק בדיני קבורה לפי מנהג ירושלים.
הספר זכה להסכמתם של רבני ירושלים, ובהם הרב שמשון אהרון פולנסקי והרב זליג ראובן בנגיס.
לאחר קום המדינה ייסד את התלמוד תורה ביהוד.
בשנות ה-50 התמסר ללימוד תורת הקבלה ולשם כך התיישב במירון ואז נרתם לשיקומה של הישיבה החדשה במקום, כשהוא עובר בין המעברות וישובי העולים ומזמין אותם ללמוד בישיבתו.
היה מספק לתלמידיו לינה ומזון ודואג ליתומים ולמעוטי היכולת.
כשרבו התלמידים, פנה אל הגבאים של "ישיבת בר יוחאי" העתיקה, וביקש מהם לאפשר לו לשפץ את חורבות בניין הישיבה לצורך הרחבתה, ובהסכמתם חידש את הבניין שנהרס רובו ככולו בידי הערבים, לפני קום המדינה, ובנה את הבניין מהמסד ועד הטפחות.
רבי משה סיפק לתלמידיו מקומות לינה ושלוש סעודות בכל יום, למען ישבו וילמדו תורה בשקידה באין מפריע.
משנודע לו כי ישנם תלמידים בישיבה אשר יתומים מאב או מאם, החל לדאוג גם לצורכי הלבשת התלמידים וסיפק כל מחסורם.
כדי לאפשר לתלמידים, אשר יד הוריהם לא הייתה משגת כדי לתמוך בהם בעתיד, דאגה הנהלת הישיבה להנהיג בין כתליה שיעורים במלאכת השחיטה והסופרות, וכן חייטות, פקידות, תיקון חשמל וטבחות.
לאחר שבשנת תשכ"ז השתנו צורכי האזור ודרישות התלמידים, ובהתאם גם הישיבה שינתה את פניה והפכה להיות ישיבה טכנולוגית, ומגמות הלימוד היו מסגרות ומכונאות רכב, עזב הרב ברגמן את הכפר ועבר להתגורר בבני ברק, בה הקים את ישיבתו, ישיבת רשב"י.
נפטר בשנת תשל"ח ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
נחום שנדרס על ידי ערבי סמוך לקבר רחל.
צביה זלטה – אשת הרב יעקב גולדמן, בן האדמו"ר מזוויהל הרב מרדכי גולדמן ואמו של האדמו"ר רבי אליעזר גולדמן מזווהיל בארצות הברית;
אסתר – אשת רבי ישראל צבי יאיר דנציגר, האדמו"ר הנוכחי מאלכסנדר.
'זיבולא בתרייתא' על הלכות קבורת המת, ומנהגי ירושלים משעת הגסיסה ועד זיבולא בתרייתא (סיום הקבורה), תש"א.
הודפס במהדורה שנייה בשנת תש"כ.
'גמלא ותיתורא' על ענייני חינוך, דרכי החינוך בהלכה ובפדגוגיה, ירושלים, תש"י.
'עתיר פומבי', ביאורים על אמרותיו של רשב"י בש"ס, מדרשים, ובזוהר.
הוצאת ישיבת הרשב"י בני ברק, תשל"ג.
"מֹשֶׁה בַּתֵּבָה" (ידוע במילותיו הראשונות: "דּוּמָם שָׁטָה") הוא שיר ילדים עברי מאת קדיש סילמן.
השיר בנוסחו המקורי נדפס בשנת תרע"ז בשני ספרי לימוד בארצות הברית: "שחרית" ו"היסטוריה לילדים" (שם מזוהה המחבר).
השיר הולחן בנעימה עממית יידית ועל ידי המלחין נסים נסימוב.
שני הלחנים זכו למספר ביצועים, בהם של הזמרת יפה ירקוני.
השיר נעשה אהוד והוכנס לתוכנית הלימודים של הגנים ובתי הספר הממלכתיים ביישוב ובחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה וסייע לקבע את המיתוס של משה התינוק שט בתיבת הגומא על מי היאור, אף שלפי פשט הסיפור המקראי משה הוטמן על הגדה ושם נמצא.
בגרסה הראשונה, שהולחנה בנעימה עממית, שלושה בתים ומילותיה הן:
בגרסה השנייה, שהולחנה על ידי נסימוב, הושמט הבית האמצעי, והנוסח שלה שונה מעט: השורה המסיימת היא "יֶלֶד יָפֶה וָרַךְ" והשורה השנייה בבית האחרון היא "מֹשֶׁה הַקָּטָן פֹּה שָׁט".
יצירת השיר והרקע ההיסטורי לכתיבתו
סילמן שהיה "ממקימי "אחוזת בית" ולקח חלק בחיי הציבור והחברה של היישוב", הרבה לעסוק בשיריו בלאומיות היהודית החדשה ובמפעל הציוני בארץ ישראל.
סיפור הטמנתו של התינוק בתיבה על ידי אימו ואימוצו על ידי בת פרעה, הובא במקרא.
על פי המסופר בספר שמות, גזר פרעה להרוג בנים זכרים שנולדו אצל שבטי ישראל במצרים.
יוכבד אמו של משה הכינה תיבה מגומא, אשר צופתה בחומר ובזפת, והניחה את בנה בתיבה עשויה מגומא, בין קני סוף של נהר היאור (הנילוס).
אחותו מרים ניצבה בסמוך וצפתה בדאגה על התיבה לראות מה יעלה בגורל אחיה.
השיר המחורז הכולל שלושה בתים, מתאר כביכול מצב הרמוני ושלו.
נהר היאור ששימש להשקיה, תעבורה ורחצה, מתואר כ„זך".
משה התינוק מתואר כ„יפה רך", ואת סביבתו הטבעית בתיבה בין קני הסוף של היאור בנוף מלא אור, יופי ורוגע.
הגם שהראליה של הסיפור, מתארת עולל כבן שלושה חודשים, בזמן שאין ודאות מה יעלה בגורלו וסכנת מוות מרחפת מעליו, הן בשל חוק המדינה המצרית והן בשל תנאי הטבע.
וכך, הדובר פונה אל גלי היאור ומבקש מהם כביכול להרגע, לבל יפגעו בתינוק.
השיר מסתיים בהכרזה: „לֹא יִטְבַּע, חָיֹה יִחְיֶה"; ומכיוון שחייו של משה הם עובדה ידועה לכל, ההכרזה הזו אינה מובנת כפשוטה, אלא כמהלך מטפורי של המשורר.
ההכרזה על הידוע והמובן מאליו, מקפלת בתוכה מסר מהותי, כאשר דמותו וחייו של המנהיג הדגול, הוא מקרה פרטי של חיי האומה וגורלה.
הרב משה ברנשטיין (תרנ"ב, 1892 - י"ח באב תשט"ז, 26 ביולי 1956) היה ר"מ בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, ולאחר מכן מייסד וראש ישיבת קמניץ בירושלים.
נולד בעיר לושה, מחוז מינסק שבבלארוס, לרב אברהם אליהו ברנשטיין, בנו של הרב משה ברנשטיין, רבה של לושה.
למד בישיבת סלוצק אצל הרב איסר זלמן מלצר, ולאחר מכן בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל הרב ברוך בר ליבוביץ.
נישא לנחמה, בתו של רבו הרב ליבוביץ.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבה בקוסובה, ובאותה תקופה למד בחברותא עם החזון איש.
לאחר מכן שימש ר"מ בישיבה של חסידות קרלין בלונינץ.
בשנות ה-30 התמנה על ידי חותנו כר"מ בישיבת בית יצחק ששכנה אז בקמניץ.
כמו כן פתח כולל אברכים בקמניץ ועמד בראשו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט לווילנה.
בחודש ניסן שנת תש"א (1941) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
יחד עם גיסו הרב יעקב משה ליבוביץ יסד בירושלים את ישיבת קמניץ ועמד בראשה עד פטירתו.
עקב מצבו הרפואי שהה בשנה האחרונה לחייו בשווייץ.
שני חתניו, הרב אשר ליכטשטיין והרב יצחק שיינר, מילאו את מקומו בראשות הישיבה.
הרב משה ברנשטיין נפטר ב-26 ביולי 1956 ונקבר בהר המנוחות.
דברי משה (חלק א) - שיעורים על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא
דברי משה (חלב ב) - שיעורים על מסכתות יבמות, גיטין, קידושין, כתובות ונדרים
הגיוניות - הגיונות על עניינים שונים שכתב בימי מחלתו
משה אליעזר בריינהנדלר (בן ענת; 15 באוקטובר 1902 – 7 ביולי 1953) היה עסקן ציבור ישראלי, חבר אחדות העבודה, מפא"י ומפ"ם, חבר מועצת פועלי תל אביב, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר מועצת עיריית תל אביב, ממייסדי קופת מלווה וחסכון של עובדי תל אביב ומייסד משען.
בריינהנדלר נולד בבריסק למשפחה דתית.
קיבל חינוך בחדר מתוקן, למד בבית ספר תיכון ולאחר מכן באוניברסיטת ורשה.
הוא היה פעיל ציוני, חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית, וממייסדי החלוץ בבריסק והסתדרות הנוער הרצליה.
במהלך לימודיו כתב מאמרים רבים בעיתונים ציוניים.
בשנת 1925 התחתן ועלה עם אשתו לארץ ישראל.
לאחר שעבד חודשים אחדים כפועל היה ממייסדי "קופת מלווה וחסכון" של העובדים בתל אביב וכיהן כמזכיר הקופה.
בשנת 1931 יזם את הקמת משען, שעסקה בעזרה לנזקקים.
בריינהנדלר נתן לפונים למשען יחס אישי ואנושי חם שכונה כגישה "רגשנית", לעומת מה שנודע כגישה ה"מפוכחת" של זאב ויינר.
בריינהנדלר היה חבר באחדות העבודה, ועם הקמת מפא"י היה לחבר בה.
בעת הפילוג בשנת 1944 עבר אל התנועה לאחדות העבודה, ועם הקמת מפ"ם ב-1948 היה לחבר בה.
הוא נשא בתפקידים שונים, בהם חבר מועצת פועלי תל אביב, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר מועצת עיריית תל אביב.
נפטר ב-1953 ממחלה ממארת, בגיל 50. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר את אשתו, נעמי, ושני בנים: ברוך (בורלה) בן-ענת (1926–1999) ושמואל בן-ענת.
במלאת שנה למותו נקראה על שמו מרפאה של קופת חולים כללית ביפו.
במלאת 20 שנה לפטירתו קבעו מרכז משען ולשכת המס המרכזית את פרס "משען" על שמו, שיוענק לעבודה בכתב בנושא "העזרה ההדדית בהסתדרות".
משה בָּרֶקֶת (נולד ב-27 בספטמבר 1966) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד מחוז מרכז במשטרת ישראל.
ברקת נולד בירושלים ולמד בתיכון בית הספר רנה קסין בשירותו הצבאי שירת ברקת באגף המודיעין.
התגייס לשורות משטרת ישראל ב-1992. את שירותו התחיל ביחידה המרכזית של מחוז ירושלים, ושירת במחוז בתפקידי קצונה.
לאחר מכן שירת במטה הארצי כראש מדור סדר וביטחון/מחקר.
ב-2006 מונה למפקד היחידה למקומות קדושים בירושלים, בהמשך שירת כראש מדור מבצעים, עוזר המפכ"ל דודי כהן ומפקד מרחב דוד במחוז ירושלים.
ב-2013 מונה לראש חטיבת שיטור וקהילה.
במהלך כהונתו מונה ב-2014 לראש צוות הבדיקה לנושא הכשל המשטרתי בטיפול בשיחה בין הנער החטוף גיל-עד שער למוקד חירום של מחוז ש"י.
מונה למזכיר הביטחוני של השר לביטחון פנים בתקופת כהונתו של יצחק אהרונוביץ', ופעם נוספת בתקופת כהונתו של גלעד ארדן בשנת 2014.
ב-18 בפברואר 2016 הועלה לדרגת ניצב וב-16 במאי נכנס לתפקידו כמפקד מחוז ש"י.
בפברואר 2021 מונה למפקד מחוז מרכז.
באוקטובר 2020 פורסם בכאן חדשות כי ברקת הפר את מגבלות הסגר השני משסעד לצד יותר מעשרה אנשים, בחדר קטן וממוזג וללא חלונות.
ביולי 2021 הכריז כי בכוונתו לפרוש מהמשטרה.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון והאסלאם ותואר שני בקרימינולוגיה.
הוא נשוי לרינה ואב לשניים.
משה מרדכי ברקוביץ' (מרץ 1934 – ספטמבר 2014) היה איש חינוך ויו"ר המועצה הדתית בגבעת שמואל.
נולד בעיירה לספז שברומניה לדובריש (דורה) ויחיאל מיכאל דב בשנת 1934. בהיותו בן 6 פרצה מלחמת העולם השנייה והוא גורש עם משפחתו, ואביו נלקח למחנות עבודה.
אחרי המלחמה, כנער בן 13, צורף לקבוצת עליית הנוער שניסתה להגיע לארץ ישראל באניית המעפילים "מדינת-היהודים" אולם האנייה נתפסה על ידי הבריטים וכל המעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
בתחילת 1948 הובאו הנערים למדינת ישראל והוא נשלח ללמוד במוסד-יקיר אצל הרב שלמה צוקרמן ולאחר מכן בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן.
שרת בצה"ל בחיל השריון והוסמך בלימודי תנ"ך ותולדות עם-ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
במשך שלושים וארבע שנים (1953–1987) ניהל בתי ספר: בכפר הנוער הודיות שבגליל, בבאר יעקב, בבית דגן, בתיכון י"ג בשכונת התקווה בתל אביב, ובבני-ברק.
כהוקרה על פעילותו החינוכית הענפה, הוענק לו פרס החינוך של עיריית תל אביב, וכן אות "יקיר החינוך הדתי" מטעם ארגון המורים הדתיים.
בשנים 1967–1971 היה שליח עלייה מטעם הסוכנות היהודית לדרום אמריקה.
במסגרת השליחות ניהל את בית הספר "תלפיות" בארגנטינה, ו"יבנה" באורוגוואי והיה ממקימי "המרכז לחינוך דתי".
ברמת גן היה ממייסדי בית הכנסת "דובב-עוז" (1971).
בהושענא-רבה שנת תשל"ב (1972), לאחר שעבר להתגורר בשכונת רמת-אילן בגבעת שמואל, גיבש קהילה והקים בית כנסת בו שימש כגבאי, העביר שיעורי תורה, קרא בתורה בקביעות, וארגן תפילות, שיעורי תורה ואירועים חברתיים.
גם ילדי בית הספר החילוני ברמת אילן ביקרו בבית הכנסת בקביעות ביוזמתו ובהנחייתו, לקראת חגי שבועות ולקראת קבלת חומש בכיתה ב' ולקראת עלייתם לתורה בבר המצווה.
כהוקרה על פעילותו זו, הוענק לו עיטור מפעל חיים לעוסקים בצרכי ציבור באמונה מטעם איחוד בתי הכנסת בישראל.
בשנת 1987 נבחר לראשות המועצה הדתית בגבעת שמואל, תפקיד שבו כיהן עד 2004. הוא הקים את עמותת לח"ן – למען חינוך הנוער בגבעת שמואל, שהייתה גם בסיס להקמת בית הספר הממלכתי-דתי הראשון בגבעת-שמואל "מורשת-זבולון".
כהוקרה על פעילותו הרבה למען העיר, הוענק לו אות יקיר-העיר גבעת שמואל.
היה נשוי ליפה (לבית רוט, נכדת הרב שלמה זלמן הבלין), איתה נפגש כשלימדו יחד בכפר הנוער "הודיות".
באלול ה'תשע"ה ביום השנה הראשון לפטירתו נערך בבית הכנסת "רמת אילן" ערב עיון וזיכרון לזכרו, בו הוכרז בית הכנסת כבית הכנסת "רמת אילן" - ע"ש משה ברקוביץ'.
משה בֶּרֶגוֹבסקי (בכתיב יידי: בערעגאָווסקי; ברוסית: Моисей Яковлевич Береговский; 28 בדצמבר 1892 – 12 באוגוסט 1961) היה חוקר ואספן של מוזיקה יהודית אשכנזית במזרח אירופה.
ברגובסקי נולד באוקראינה בשנת 1892, ונחשף למוזיקה ליטורגית בגיל צעיר דרך אביו, שהיה מורה בבית הספר היהודי למוזיקה בקייב ובעל קורא.
ברגובסקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו בקונסרבטוריונים בקייב ובלנינגרד, שם למד הלחנה אצל שטיינברג ואצל יָבוֹרסקי .
בשנת 1917 התגייס לקטלג ולנתח את החומר המוזיקלי שנאסף מהמשלחת האתנוגרפית השנייה של הסופר אנסקי.
בשנת 1919 הקים וניהל את המחלקה לתרבות יהודית בקייב, וכיהן כמנהלה עד לסגירתה בשנת 1921. לפי האנציקלופדיה היהודית, בין השנים 1930–1948 עמד בראש הענף האתנומוזיקולוגי לתרבות יהודית פרולטארית של האקדמיה האוקראינית למדעים.
במהלך תקופה ארוכה זו פעל לאיסוף כתבי יד והקלטות שנאספו על ידי הליגה לתרבות, ש.
אנ-סקי, יואל אנגל ועל ידו.
יואכים בראון הציע בספרו "Jews and jewish Elements in Soviet Music" כרונולוגיה שונה.
על פי בראון, ברגובסקי כיהן כראש המחלקה למוזיקה עממית בין השנים 1928–1936. אז עבר למחלקה לפולקלור של הקונסרבטוריון של קייב, ובין השנים 1941–1949 ניהל את המחלקה למוזיקה עממית של המחלקה לתרבות יהודית של המכון לספרות באקדמיה האוקראינית למדעים.
ברגובסקי פרסם בשנת 1934 ברוסית וביידיש את הכרך הראשון של קובץ הפולקלור המוזיקלי היהודי.
ב-1938 יצא לאור בקייב אוסף השירים שערך יחד עם המשורר איציק פפר לשירי עם יהודיים.
בשנת 1946 הקים ספרייה שצברה למעלה מ-7,000 פריטים ובה נכלל אוסף המוזיקה המזרח אירופאית בן חמשת החלקים המשמעותית שלו.
חלק מהאוסף הזה אבד במהלך מלחמת העולם השנייה, ומה ששרד אוחסן במכון לתיאטרון, מוזיקה וקולנוע בלנינגראד.
"שירי עם יידיים", הכרך השני של ברגובסקי, המוקדש לשירי העם היידיים הודפס בשנת 1938 אבל לא יצא לאור.
הכרך כולל הקדמה ארוכה שנכתבה על-ידו שבה טוען ברגובסקי שאין משהו אחיד במה שמכונה 'מוזיקה עממית יהודית', בהתייחס לתוכן, נושאים וביטוי.
באוגוסט 1950 הוא נעצר ונשפט ל-10 שנות גלות בסיביר.
ברגובסקי שוחרר בשנת 1955 מסיבות בריאותיות.
רק בשנת 1956 הוא נוקה מכל אשמה.
גישתו במחקר המוזיקה היהודית בכלל, ומוזיקה עממית בפרט, שונה בצורה בולטת מגישתו של אברהם צבי אידלסון, לזר סמינסקי והאסכולה הקלריקלית-ציונית.
ברגובסקי קידם רעיון לפיו ה"אלמנטים השאולים" מתרבות הגולה אינן תוספות זרות, אלא שינויים שאומצו והתפתחו מפרספקטיבה יהודית ייחודית ואינם גוף זר שיש לנפותו בדרך לגילוי המקור הטהור והמשותף לכל המסורות המוזיקליות היהודיות.
ברגובסקי קונן על חוסר תשומת לב לשירים עממיים מהפכניים, והקדיש חלק גדול מהקדמתו לסוגה זו של שירים, אותה חילק לשתי קטגוריות עיקריות: שירים שנוצרו לפני התארגנות העובדים ושירים שנוצרו כדי לשרת את ההתארגנות העובדים המהפכנים.
ברגובסקי כלל 83 שירים עממיים מהפכניים, שאותם חילק לקבוצות הבאות: שירים על עבודה, ניצול ועוני, שירים והמנונים מהפכניים ונעימות לשירים מאת וינצ'בסקי, אדלשאט ואחרים.
הוא גם כלל שירים על חיי היום יום, חיילים ומלחמה, כדי להבהיר מה הפולקלור של הפועלים הכניס למוזיקה היהודית העממית.
נגינת פולקלור יהודי (ביידיש ורוסית), פורסם בברית המועצות, 1934.
שירי עם יהודים (ביידיש) (בשיתוף פעולה עם איציק פפר), פורסם בקייב, 1938.
מוזיקה עממית אינסטרומנטלית יהודית (ברוסית), פורסם במוסקבה, 1987.
מנגינות יהודיות ללא מילים (ברוסית), פורסם ברוסיה, 1999.
מוזיקה עממית אינסטרומנטלית יהודית הוצאת אוניברסיטת סירקוז, 2001.
משה ברזילי (18 בינואר 1899 – 30 בינואר 1980) היה עסקן ציבור ישראלי, ראש העירייה השלישי של רחובות.
ברזילי נולד בעיירה לוטוביסקה, שבגליציה המזרחית, אז חלק מהאימפריה הרוסית ובהמשך חלק מפולין.
הוא למד בחדר ובבית מדרש והמשיך לבית ספר תיכון למסחר.
בסיום לימודיו ניהל בית חרושת ובנק קואופרטיבי.
משחר נעוריו היה ציוני, שימש כראש סניף של ההסתדרות הציונית במושציסקה עד עלייתו לארץ.
ב-1936 עלה לארץ ישראל והתיישב ברחובות, בה היה חבר במועצה המקומית ובהמשך חבר במועצת העיר.
בשנים 1955 עד 1967 היה סגן ראש העירייה וב-1967 נבחר לראשות העירייה והחזיק בתפקיד עד 1970.
ברחובות יש על שמו חטיבת ביניים, היכל ספורט ורחוב.
משה ברייטברד (1883 – 1947) היה פעיל אגודת "מפיצי השכלה" בלטביה, חבר בהנהגת הסתדרות המורים העבריים, מחנך, מורה לעברית ומחבר ספר דקדוק לתלמידים.
ברייטברד היה בין מקימי הגימנסיה העברית בריגה, שנהפכה למוסד מרכזי ברשת מוסדות החינוך העבריים בריגה ונהיה למורה ללימודי יהדות והשפה העברית ומזכיר כבוד של הגימנסיה בשנים שלאחד מכן, עד לפלישה של ברית המועצות ללטביה.
הוא עמד על כך, שבין כותלי בית הספר התלמידים ידברו בינם ובין עצמם אך ורק עברית.
הוא גם היה בין החלוצים בריגה שהפך את העברית לשפת הבית ודיבר עם ילדיו מיום הולדתם רק בעברית.
התחיל את לימודיו בחדר מפי אביו ובישיבה, שם קבל חינוך מסורתי.
כבר בצעירותו התחבר לתנועת ההשכלה, למד בכוחות עצמו לימודים כלליים ושפות זרות ורכש השכלה כללית באופן עצמאי.
בשנת 1902 נסע לברלין, בזמנו מרכז האמנציפציה היהודית ותנועת ההשכלה.
בברלין השלים את לימודיו בסמינריון למורים עבריים - Jüdisches Schullehrerseminar.
היה בין מייסדי הסתדרות המורים העבריים "המורה", אשר מטרתה הייתה לארגן את המורים שדגלו ברעיון של בית ספר עברי מודרני ולימוד בשיטת "עברית בעברית".
האיגוד הפך לרוח החיה של החינוך העברי ועמדה בראש המאבק למען הקמת בתי ספר ששפת ההוראה בהם עברית, כאשר היה עליו להתגבר על הלחץ הכבד מצד ארגוני ה"בונד" היידישאי מחד ו"אגודת ישראל" מאידך, שהתנגדו להוראת עברית בבתי הספר היהודים אשר עד כה לימדו ביידיש.
"...להחיות את השפה העברית בפי הדור הצעיר....הילד הגומר בית ספר עברי ידע את השפה העברית...באופן חופשי וטבעי..." (מדברים שנכתבו בחוזר שנשלח למורים).
ספרו "דקדוק לתלמידים" בשני חלקים יצא לאור לראשונה ב־1934 בריגה והיה נפוץ גם בארץ בהוצאת "יבנה".
הספר רכש מקום מכובד בבית הספר העברי וזכה למספר לא מעט של מהדורות - בשנת 1982 יצאה לאור בתל אביב המהדורה השביעית (הדפסה שלושים וחמש) של הספר.
משה ברייטברד לא זכה לעלות לארץ ישראל כמו שייחל, אך הצליח להימלט מריגה לפני כניסת הצבא הגרמני ב-1941. הוא חזר לריגה אחרי מלחמת העולם השנייה, שם נפטר ב-1947.
ברייטברד היה נשוי לגיטה לבית וולפסון (1894 קולדיגה, לטביה – 1946 ריגה).
נולדו להם שני ילדים: יעקב, נפל במלחמת העולם השנייה כחייל סובייטי, ואביבה ברייטברד בראון, אדריכלית, אשר עלתה לישראל ב-1972 ומתגוררת בירושלים.
במאי 1974 נתכנסו בתל אביב בוגרי הגימנסיה העברית בריגה כדי לכבד את זכרו של מורם ומחנכם, משה ברייטברד.
רבים מבין תלמידיו עלו ארצה עוד לפני מלחמת העולם השנייה, אחרים הגיעו לאחר קום המדינה, אך כולם הדגישו שזיקתם לארץ הייתה לא מעט בזכות החינוך העברי שקיבלו בגימנסיה.
בשנת 1989 הוקמה באקדמיה ללשון העברית קרן לזכרו של משה ברייטברד למימון מלגה לחוקרים צעירים על הרצאה שנתית או כתיבת מאמר.
רבי משה ברודא (נהגה: ברוידֶא; ה'תל"ו, 1675 - כ"ו בכסלו ה'תק"ב, 4 בדצמבר 1741) היה רב וראש ישיבה אשכנזי.
נולד לרבי אברהם ברודא, מגדולי חכמי ורבני יהדות אשכנז בדורו, ולאשתו הראשונה, בתו של רבי אליעזר ליפמן גרעץ אב"ד בומסלא.
למד אצל אביו ומפי חכמים נוספים.
נישא בהמבורג לראשה רישא בתו של הרב ישראל פירסט.
כיהן בראשית דרכו כרבה של הנאו, ובשנת 1718 (ה'תע"ט) התמנה כרבה של במברג, משרה בה נשא 13 שנים.
בשנת 1732 (ה'תצ"ב) נקרא לכהן כרבה של ורמייזא במקום הרב מנדל בכרך שנפטר אז.
הוא כיהן כרבה של ורמייזא במשך עשר שנים עד פטירתו בכ"ו בכסלו ה'תק"ב, 4 בדצמבר 1741. ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
חלק מחידושיו שעסקו בדברי אביו, נדפסו כהגהות בתוך ספרו של אביו "אשל אברהם" (פרנקפורט תק"ז) בשם הכללי "אהל משה".
בתוך הספר נרשם לפני כל הערה: "הג"ה מבן המחבר".
בתו שרל נישאה לרב שמואל שלזינגר.
בנם הוא הרב משה גינז, אביו של רבי עקיבא איגר.
משה ברמן (נולד בחצי האי קרים ברוסיה בסוף המאה ה-19 – נפטר בחו"ל (לא ידוע מתי)), היה אגרונום ביישוב.
המנהל הראשון של חוות כנרת.
משה ברמן נולד בחצי האי קרים שבאימפריה הרוסית למשפחה ציונית שעסקה בחקלאות, והאמינה שאקלימה של ארץ ישראל דומה לאקלימה של קרים וכי הם מכשירים עצמם לעלייה ולעבודת האדמה בארץ הקודש.
הוא למד אגרונומיה בברלין ושם הכיר בשנת 1900 את אוטו ורבורג, שבדק באותה העת אפשרויות של התיישבות יהודית ברחבי האימפריה העות'ומנית, ובין היתר גידול כותנה באסיה הקטנה והקמת מושבה יהודית, בשם "מסילה חדשה" ליד קושטא, שתהווה תחנת מעבר והכשרה של עולים לארץ ישראל.
עם סיום לימודיו עבד ברמן במושבה זו כשנתיים, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל בהשפעת גיסו, האגרונום ד"ר זליג סוסקין, שעלה לארץ ב-1896.
ברמן עלה לארץ בשנת 1905 ומונה כמומחה לחקלאות ב"וועדה לחקר פלשתינה-ארץ ישראל", שהקימה ההסתדרות הציונית.
ברמן היה גבה קומה, אמיץ לב, בעל הופעה אישית מרשימה ובעל כישרון לכבוש נפשות, בעל כושר שכנוע רב וידע להטות אנשים לצידו, ולו לזמן קצר.
בשנת תרס"ח (1908) מינה רופין את ברמן כאחראי על הקמת משתלה בלוד לנטיעת יער הרצל על אדמות קק"ל בבן שמן והוא הזמין פועלים ערבים לנטוע שתילי זיתים.
נטיעת יער על שמו של הרצל על ידי פועלים ערבים עוררה התמרמרות בקרב פועלים יהודים.
ברמן טען שלא השיג פועלים יהודים.
לאחר משא ומתן בין ברמן לפועלים סוכם על שילוב פועלים יהודים במשתלה, לצד פועלים ערבים.
עם זאת, קבוצת פועלים מהמושבות באזור, שהגיעה לביקור במשתלה, התכנסה לאספה ובלהט ההתלהבות מספר פועלים עקרו כמחאה את השתילים שנטעו הערבים, וכדי לא לגרום נזק למשתלה נטעו אותם מחדש.
אירוע זה של העסקת פועלים ערבים פגע בתדמיתו של ברמן בקרב הפועלים בארץ.
הרעיון של הקמת חוות כנרת
אדמות דלייקה ואום ג'וני נקנו בשנת 1905 על ידי הקרן הקיימת, בשיתוף עם יק"א בתיווכו של חיים מרגליות קלווריסקי ובנוכחות ברמן, שייצג בעסקה את בנק אנגלו-פלשתינה.
ההסתדרות הציונית חיפשה במשך שנתיים חוכרים יהודים לאדמות שרכשה אך לא מצאה.
כדי למנוע את העברת האדמות לשלטון הטורקי שקבע שאדמות שלא מעובדות במשך שלוש שנים עוברות לשלטון, היא החכירה את השטח לערבים - מהלך שעורר תרעומת בציבור היהודי.
המוסדות הציוניים עסקו במהלך 1906–1908 בבדיקת האפשרויות ליישובן של אדמות דלייקה אום ג'וני והעניין נדון ב"וועדה לחקר פלשתינה-ארץ ישראל".
ברמן שהתמנה כחבר בוועדה העלה לראשונה ביולי 1906 הצעה לשפץ את הח'אן שבמקום למגורים, להחכיר את המקום ולהעסיק בו פועלים יהודים מטבריה ומיפו, או להקים קבוצת רועים.
ממכתביו ניכר שהוא חקר היטב את המקום ונעשו בו תצפיות מטאורולוגיות.
הצעה ראשונה לייסד במקום חווה לניסיונות, ללימוד ולנטיעת עצי זיתים, העלה רופין ביוני 1907. הוא קיווה שתימצא חברה יהודית בארץ שתיאות לחכור את המקום, אך הוא עמד על הקשיים לבצע זאת, בהיעדר יהודים שהסכימו לחכור את השטח ולעבדו.
ההצעות השונות ליישוב המקום מוכיחות, כי מלכתחילה לא חשבה ההסתדרות הציונית לממש את תוכניתה הראשונה לייסד במקום חוות לימוד לפועלים, אלא העדיפה להחכיר את האדמות ליהודים בעלי אמצעים, אבל אלה לא נמצאו.
ב-1908 הוקמה בהסתדרות הציונית חברת הכשרת הישוב, שתפקידה היה לקנות קרקעות ולבצע פעילות התיישבות.
הגורם להקמתה הייתה רצון של ההסתדרות הציונית ליצור לראשונה את היכולת למכור את הקרקע שרכשה בארץ לאנשים פרטיים ולחכור את אדמות הקרן הקיימת ולעבדן, כדי שלא יעברו לידי השלטונות בשל שממונן.
רופין הציע שחברת הכשרת היישוב תחכור את אדמות דלייקה אום ג'וני מהקרן הקיימת ותחכירן לפועלים.
בקונגרס הציוני השמיני (1907) שבו הוחלט על תחילת פעולה התיישבותית שיטתית בארץ ישראל ועל ייסוד המשרד הארץ ישראלי ביפו, דיבר דוד וולפסון לראשונה על ההצעה להקים חוות לימוד חקלאית באדמות דלייקה אום ג'וני.
דוד ורבורג ניסח תוכנית מפורטת ראשונה לגבי מטרותיה המעשיות והחינוכיות של חוות הלימוד בדלייקה והיא הובאה לפני הוועד הפועל הציוני ולפני הקרן הקיימת בינואר 1908.
באותו הזמן הציע ברמן תוכנית כלכלית מפורטת לעיבוד חקלאי של קרקעות דלייקה בידי פועלים.
על פי תוכניתו, יקבלו הפועלים שכר יומי קבוע בתוספת חלק כלשהו מרווחי החווה ויורשו גם לחכור דונמים אחדים ולשלם עבורם משכרם היומי.
בראש החווה יעמוד אגרונום שיקבל שכר שנתי קבוע.
לאחר שיוכיחו את עצמם בעבודה במשך כמה שנים, יתנו לפועלים הלוואה ויאפשרו להם לבנות את בתיהם.
כך תהיה לחוכר הזדמנות ללמוד את העבודה ולהוכיח את עצמו לפני שהחלקה והבית יועברו לרשותו.
באמצעות העבודה בחווה ילמדו הפועלים כיצד לנהל משק רציונלי, ירוויחו כסף ובעזרת הלוואות שיקבלו בעתיד יוכלו להתיישב כאיכרים.
מטרת ההצעה של ברמן הייתה להוכיח, שהעבודה החקלאית בארץ היא רווחית וכי אף חברות אחרות תלכנה בעקבותיה.
על פי חישובי ברמן, הרווח המובטח יהיה 11% מההשקעה.
התוכנית שהציע ברמן עוררה ביקורת מצד גורמים רבים, שבהמשך התבררה כביקורת מוצדקת.
זו התייחסה בעיקר לתכנון הכלכלי הלקוי וחוסר יכולת של החווה להיות רווחית, שיטת הניהול שצפויה לעורר ויכוחים בין המנהל לפועלים, וחוסר יכולתה של חברת הכשרת היישוב לעמוד בנטל ההפסדים של החווה.
בפועל, הקרן הקיימת החכירה בינואר 1908 את אדמות דלייקה אום ג'וני לחברת הכשרת הישוב שהוקמה באותה העת.
לאור המלצותיו של ברמן החליטו חברת הכשרת היישוב וארתור רופין להקים במקום חוות לימוד לפועלים.
הקמת החווה הייתה עבודתו היישובית הראשונה של המשרד הארץ ישראלי שנוסד באביב תרס"ח.
אם כן, מטרתה של החווה הייתה להדריך את הפועלים בשנים הראשונות לעבודתם: להרגיל אותם לאקלים ולאדמה וללמד אותם שיטות עבודה מודרניות, לשלם להם שכר כדי שירגישו שותפים ויוכלו בהמשך לרכוש בהמות וזרעים, לחכור או לקנות בתשלומים אדמה וכך יהפכו לאיכרים עצמאים.
אחד השיקולים לקביעת מיקום החווה היה הימצאותו של ח'אן הרוס חלקית במקום, שמנע את הטורח להשיג רישיון בנייה מהשלטונות.
השגת רישיון זה גרמה בדרך כלל לקשיים רבים להתיישבות היהודית ולא תמיד הוכתרה בהצלחה.
ברמן כמנהל העבודה בחווה בשנת 1908
בינואר 1908 ברמן מונה על ידי ארתור רופין, כנציג של חברת הכשרת הישוב, לתפקיד מנהל העבודה בחווה.
ברמן החל לגייס עובדים לחווה ופנה לפועלים שעבדו במשתלה בלוד בנטיעות של יער הרצל, כי לדבריו עבודתם הוכיחה לו שיש פועלים יהודים שאפשר לסמוך עליהם.
הפועלים קיבלו את הצעתו בהתלהבות.
ברמן גייס שמונה פועלים לעבודה בדלייקה, שכונו ה"קומונה מרומני", על שם עיר מוצאם באוקראינה.
כלומר, ברמן בחר את המובחרים שבפועלים שהוכיחו את ידיעותיהם וניסיונם בעבודה חקלאית ביהודה.
עם הגעת הפועלים למלחמיה, המושבה הקרובה ביותר לדלייקה, כינס ועד 'החורש' - ארגון של פועלי הגליל - אספה ביבנאל שבה השתתפו כ-40 פועלים.
לאחר דיון סוער, החליטו הפועלים, כפשרה בין ההצעות שנדונו, על "בויקוט [חרם] פסיבי" נגד העלייה לאדמות דלייקה.
הנימוקים שלהם, שהובאו במכתב ששלחו לרופין, היו אישיותו של האגרונום ברמן - על פי עבודתו בארץ במשך שלוש שנות ישיבתו בה, הם הסיקו שהוא התייחס לכסף ציבורי מתוך קלות דעת.
יתר על כן, העובדה שהעסיק פועלים ערבים ביער הרצל, הצביעה, לדעתם, על היעדר הבנתו את השאיפות הלאומיות היהודיות בארץ.
אופן עריכתו את תקציב החווה הצביע על אי ידיעתו את תנאי המקום.
לדעתם, התנהגות ברמן כ'פקיד' תגרום לכך שאף הפועלים הטובים לא יתמידו בדרכיהם הטובות ואין לצפות שיעשו את מלאכתם נאמנה.
הם טענו שהימצאות מנהל טוב ופועלים טובים - כרוכים זה בזה, ובלי האחד אין לצפות לשני.
כמו כן הם העלו חשש שהתקציב של חברת הכשרת הישוב, שברמן הכין, שהבטיח רווחים נאים לבעלי המניות כבר בשנה הראשונה, מוגזם - מה שעלול להכשיל את המשרד הארץ ישראלי כבר בצעדיו הראשונים בארץ.
בפועל, נראה ששיקול מרכזי בהחלטת אנשי 'החורש' על הטלת ה'בויקוט', היה התחרות בין פועלי הגליל לפועלי יהודה על מקומות עבודה מוגבלים ואולי גם הבעת מורת רוח על כך שהם לא נבחרו לעבוד בחווה.
מנגד, הפועלים שברמן קיבל לעבודה טענו שבארץ יש תקופת שפל, כי לאחר הקונגרס הציוני השמיני ב-1907 נפסקה לחלוטין רכישת הקרקעות.
כדי לצאת מאווירת היאוש, טענו, צריך לבצע עבודה מעשית ללא דיחוי, בעידודם של ד"ר רופין וד"ר טהון.
לדבריהם, אין חשיבות לתקציב ומותר לברמן לתקן את טעותו ואין אגרונומים אחרים בארץ.
בנוסף, התחלת העבודה בדלייקה עשויה להביא אחרים לפעול ומתוך העבודה יצמחו אנשים מנוסים יותר.
נראה שהפועלים שנבחרו לעבוד בחווה ייחסו חשיבות רבה לעצם הפעולה הלאומית של הקמת התיישבות חדשה והם קיוו שהקמתה של החווה הראשונה תביא בעקבותיה עבודה נוספת.
ב-6 ביוני 1908 החל ברמן עם שמונה פועלים בעיבוד הקרקע של דלייקה.
הם מצאו במקום חאן ערבי הרוס למחצה, מלא זבל, נחשים ועקרבים.
הפועלים שיפצו את החאן והקימו במבנה מטבח, חדר אוכל ובית חולים.
תנאי החיים במקום היו קשים ביותר: חדר השינה היה על הגג, בחום הלוהט ללא צל ומחסה.
התזונה והתנאים הסניטריים הקשים גרמו לקדחת.
ערבי דליקה קיבלו את הפועלים בפנים זועפות, שכן הפועלים פגעו בשלטונם הבלתי מוגבל באזור.
ברמן שידע ערבית וטורקית ידע כיצד לנהוג בערבים ולשמור על קשרים טובים עם השלטונות וכך הפועלים יכלו להתבסס מעט ולהתקדם בעבודתם.
ימים ספורים לאחר עלייתם לקרקע, בחרה הקבוצה לכנות את החווה בשם כנרת.
בתקופה הראשונה היחסים בין ברמן לפועלים בחווה היו תקינים.
ברמן הביע את תקוותו בפני הפועלים, שהוא יצליח להכשיר בדלייקה פועלים טובים שיוכלו לאחר מכן לנהל משקים למופת.
הפועלים עבדו מתוך תחושת סיפוק והרמוניה; הם הזדהו עם עבודתם וחשו שהם שותפים לעבודת היצירה הראשונה של ההסתדרות הציונית בארץ ולחידוש בתחום ההתיישבות בארץ.
הם ראו עצמם שותפים למפעל העם והיו מוכנים ללא היסוס להקריב לכך מכוחם וממרצם.
העבודה על קרקע הלאום נראתה בעיני רבים מהם כעבודת קודש.
הפועלים נודעו בכל הארץ בשל מסירותם המיוחדת לעבודה.
לאחר מספר שבועות חתם ברמן על חוזה עם כל פועל לגבי תנאי העסקתו.
אף על פי שבתחילת עבודתו נטה לשתף את הפועלים בקבלת החלטות, ברמן שלל את הרעיון להקים ועד פועלים.
רופין סיכם את רשמיו החיוביים מביקורו בחווה במכתב מ-22 בדצמבר 1908 ששיגר להנהלת חברת הכשרת היישוב בברלין: "חלה התקדמות רבה בעבודה...
הבית מכיל 6 חדרים וחצר גדולה 50X50 מ'.
בערך 20 פועלים יהודים עובדים במשק, מהם 12 קבועים והיתר זמניים.
היחסים בין מר ברמן והפועלים הם טובים מאוד ויחס הפועלים לעבודה הוא טוב מאוד.
החוקרת מרגלית שילה סיכמה כך את התקופה הראשונה של פעילות החווה: "מעז יצא מתוק.
דווקא הסבל הרב שליווה את תחילת העבודה בחווה, תנאי המגורים הקשים שהן הפועלים והן הפקיד היו שותפים להם, העבודה הקשה מבוקר עד לילה והרצון העז של ברמן להוכיח את יכולתו בעבודה זו ולסתור את דברי אנשי 'החורש', הביאו לשיתוף פעולה ולרגשי אחווה חד-פעמיים בין הפקיד לבין הפועלים.
בתקופה קצרה זו היו הפועלים והפקיד בחזית אחת והם רצו לדחות במשותף את טענות מתקיפיהם.
התקופה בין שבועות לסוכות כונתה "ירח הדבש" של חוות כנרת.
במקום בו היו תנאי העבודה קשים ביותר שררה אחווה מיוחדת".
החרפת היחסים בין ברמן לפועלים בשנת 1909, השביתה הראשונה והקמת דגניה
ככל שהעבודה בחווה התרחבה ומספר הפועלים הלך וגדל עד לכ-40 פועלים, התגלה חוסר כישרונו הארגוני של ברמן בניהול החווה והחלו האשמות הדדית וחיכוכים שקילקלו את היחסים בינו לפועלים.
בנוסף, גנבות של חלק מהיבול על ידי השכנים הערבים, גירעונות כספיים שנבעו מחוסר הכנסות, מחלות בהן חלו חלק מהפועלים ובעיקר הכבדת הוראותיו של ברמן המנהל, הגבירו את המתחים בין חברי הקבוצה וגרמו להתמרמרות בין עובדי החווה.
בנוסף, ברמן כמנהל העבודה לא הצליח לבצע את תוכניות הפיתוח של החווה, ולקראת הזריעה של חורף 1909 לא הצליח להכשיר את כל השטח הנדרש לזריעה.
המתח בין ברמן לפועלים הגיע לשיא בסוף קיץ תרס"ט, כאשר ערימות התבואה היו על הגורן והתעורר חשש שהגשם הצפוי ירטיב את התבואה.
ברמן שיגר שליח לכפר הקרוב והביא קבוצת ערבים לעבודה.
זו הייתה הסיבה המיידית להחלטת הפועלים בחווה להכריז בסוף אוקטובר 1909 על שביתה .
על פי גרסה נוספת, השביתה פרצה על רקע רצונו של ברמן להחתים את הפועלים על חוזה חדש, שנועד לאפשר לברמן להעסיק ערבים בחווה, כאשר הפועלים מסכימים לכך מראש.
בכל מקרה, רופין הוזמן על ידי ברמן לחווה, כדי לפתור את הסכסוך, אך הוא הגיע לחווה לאחר כשבועיים.
בינתיים, השביתה הסתיימה לאחר ארבעה ימים בפיוס בין הצדדים, אבל שמונת הפועלים, אנשי קומונת רומני, שהיו ממייסדי החווה, עזבו ועברו לחדרה, כדי להמשיך את עבודתם השיתופית.