tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוב בתי הספר היסודיים והתיכוניים בחינוך הממלכתי-דתי בישראל, תוכנית לימודי הקודש לבנות כוללת לימוד תנ"ך, משנה, הלכה ומחשבת ישראל, בעוד שהבנים לומדים גם תלמוד, שנחשב ליותר מעמיק וקשה להבנה.
בעבר כמעט לא הייתה מסגרת לנשים שרצו לעסוק בלימודי תלמוד והלכה במסגרת דתית, גם הרבה לאחר שלימודי תלמוד באוניברסיטה היו פתוחים עבורן.
מהפכת המדרשות לנשים, שהחלה בציבור הדתי-לאומי בשנות השבעים עם הקמת מדרשת לינדנבאום, יצרה לראשונה מסגרות כאלה.
בית הספר פלך בירושלים היה מחלוצי שילוב לימודי הגמרא בתוכנית הלימודים לבנות, וכיום ישנם אולפנות ותיכונים נוספים המצטרפים למגמה זו.
אליהם מצטרפות בעשורים האחרונים עוד ועוד מדרשות לבנות שמעניקות השכלה תורנית גבוהה.
הסרט חיוך של מונה ליזה מתאר נשים בקולג' בשנות ה-50 בארצות הברית, וכיצד בתקופה זו גם כאשר נשים מהחברה הגבוהה זכו להשכלה, היה זה בדרך כלל מאמץ לתפוס בעל איכותי ולא במטרה להשיג השכלה או מקצוע.
הסרט האחיות מגדלנה מציג כיצד נערות ונשים באירלנד שחשדו בהתנהגות לא ראויה נשלחו למנזרי מגדלנה, הועבדו בעבודת פרך ככובסות מקומיות, ועבור סוגים שונים של התעללות.
השכבה הפלקסיפורמית החיצונית היא שכבה של סינפסות עצביות ברשתית העין.
השכבה מורכבת מרשת צפופה של סינפסות בין הדנדריטים של תאים אופקיים מהשכבה הגרעינית הפנימית לבין מקטעים פנימיים של תאים קולטי אור מהשכבה הגרעינית החיצונית.
השכבה דקה באופן משמעותי מהשכבה הפלקסיפורמית הפנימית, שבה תאים אמקרינים משתלבים עם תאי הגנגליון ברשתית.
הסינפסות בשכבה החיצונית נמצאות בין קצות התאים קולטי האור לתאים האופקיים.
"השכם להרקידו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי ליאור נרקיס.
הוא יצא ב-19 בנובמבר 2024 בהוצאה עצמית, והופץ לשירותי הסטרימינג דרך Mobile1 Music כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"השכם להרקידו" נכתב והולחן על ידי נרקיס, דולב רם, גרשון (אודימן) אורהייב, צוק אלגזי ויוסי גנגינה.
רם ואלגזי הפיקו אותו מוזיקלית.
השיר מעלה על נס את ערך השמחה והחגיגות הקטנות של החיים.
הטקסט מתאר אווירה קלילה ומשוחררת, בה כולם "אפ למעלה", שותים אלכוהול ונהנים.
המסר המרכזי הוא ש"מצווה גדולה להיות בשמחה" ושיש לנצל את הרגעים הקטנים כדי לברוח מהשגרה ולהרים את מצב הרוח.
בחלקו השני, השיר עובר לטון עממי ומחובר לאווירת מסיבה, המשלב הומור קליל ("יהודה קפוץ לאוטו תביא את התפילין") עם מוטיבים מסורתיים.
החיבור בין אלמנטים של שמחה, קצב והתמסרות מוחלטת להנאה משקף את התרבות הישראלית שמטפחת את ערך הריקוד והשירה ככלי לשחרור והעצמה.
"השכם להרקידו" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד של מדיה פורסט, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים במדינה.
השכונה של מר רוג'רס היא תוכנית טלוויזיה אמריקאית לילדים אותה יצר פרד רוג'רס אשר גם הנחה את התוכנית.
התוכנית שודרה במקור בארצות הברית מ-19 בפברואר 1968 עד 31 באוגוסט 2001, תחילה ברשת National Educational Television ובהמשך ברשת PBS.
בעוד שהסדרה מיועדת בעיקר לילדים בגילאי הגן, היא סווגה על ידי רשת PBS כ"מתאימה לכל הגילאים".
התוכנית הייתה פורצת דרך ביכולתה לעסוק בסוגיות חברתיות ורגשיות מורכבות בצורה נגישה לילדים, והיא סייעה לצופים הצעירים לפתח אינטליגנציה רגשית, ללמוד מיומנויות חברתיות וללמוד יכולות למידה.
כל פרק בתוכנית התחיל בכך שמר רוג'רס נכנס לביתו בעודו שר את שיר הפתיחה של התוכנית בעודו מסיר את הקרדיגן שלו ומחליף את נעלי הספורט בכפכפים בכניסה לבית.
לאחר מכן הוא היה נהג לדבר ישירות אל הצופים הצעירים על הנושא של הפרק.
פרקי הסדרה עסקו במגוון רחב של נושאים, כמו בין היתר חוויות יומיומיות כמו ביקור אצל הרופא, רגשות, טוב לב, התמודדות עם מצבים קשים בחיים, ועוד.
בפרקים רבים בסדרה מר רוג'רס ביקר במקומות שונים בארצות הברית, כמו מפעלים או סדנאות, על מנת להראות לילדים כיצד יוצרים דברים, או שהוא הזמין לתוכנית אורחים שונים, כולל מוזיקאים, אמנים ואנשי מקצוע אשר חלקו עם הצופים את הידע והחוויות שלהם.
חלק מרכזי בתוכנית הייתה הפינה "שכונת Make-Believe" בה נעשה שימוש בבובות לצורך המחשת בעיות מורכבות יותר כמו אבל, גירושין ושוויון באופן רגיש למדיי לקהל הצופים הצעיר.
המעברים בין העולם האמיתי לפינת שכונת Make-Believe סומנו באמצעות שימוש בקרונית מיניטורית שנסעה מהסלון של מר רוג'רס לשכונת Make-Believe.
בסוף כל פרק מר רוג'רס היה חוזר על הלקחים העיקריים מאותו הפרק, ולעיתים רבות גם שר שיר העוסק בלקחים של הפרק.
כל פרק הסתיים בשיר "It's Such a Good Feeling" אשר התנגן בעת שמר רוג'רס שוב שם את נעלי הספורט שלו והקרדיגן שלו, והזכיר לצופים הצעירים שהם מיוחדים בדיוק כפי שהם.
השכונה של מר רוג'רס הפכה עם השנים לאחת מתוכניות הילדים האהובות והמשפיעות ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקנית.
התוכנית זכתה לאורך השנים במספר פרסי אמי ופרס פיבודי.
בשנת 2002 פרד רוג'רס עצמו קיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
גם לאחר שהתוכנית הסתיימה ב-2001 פרקי התוכנית ממשיכים להיות משודרים לאורך השנים בטלוויזיה האמריקאית בשידורים חוזרים, והופקה בהשראתה סדרת הילדים המונפשת "טיגי הטיגריס".
כמו כן, ההשפעה של התוכנית הובילה גם להפקה של הסרט התיעודי בשנת 2018 ושל סרט הדרמה הביוגרפי "יום יפה בשכונה" בשנת 2019 בו טום הנקס כיכב בתפקיד מר רוג'רס.
בדצמבר 2023 כתב העת האמריקאי וראייטי דירג את התוכנית במקום ה-89 ברשימת מאה תוכניות הטלוויזיה הטובות ביותר בכל הזמנים.
השלום הרומאי או פַּקס רוֹמָנָה הוא כינויה של התקופה שנמשכה משנת 27 לפנה"ס ועד שנת 180, בה שרר שלום ושקט יחסי ברחבי האימפריה הרומית.
שקט זה התרחש בשלושה מישורים:
הבטחת אורח חיים מוגן לאזרחים בתוך שטחי העולם הרומי באמצעות קווי גבול מבוצרים ועוצמת הצבא הרומי.
הגעה לאיזון ושיתוף פעולה בין רומא לבין נתיניה באימפריה, אם כתוצאה מכיבוש ישיר ואם כתוצאה מהסכמים כפויים.
הגעה להבנה ושיתוף פעולה בין המעמדות השונים בקרב הרומאים.
השלום הרומאי היה תוצאה ישירה של הקמת הקיסרות ומשטר הפרינקיפאט על ידי אוגוסטוס קיסר, תהליך שהגיע לסיומו בשנת 27 לפנה"ס.
הכוח רוכז בידיו של איש אחד, שהחזיק הן את הנהגת הצבא והן את המינהל הרומי.
במהלך תקופת שלטונו הממושך של אוגוסטוס נקבעו רוב העקרונות שעליהם הושתת השלום הרומאי: הריבוד המעמדי ברומא מוסד, הצבא הרומי נבנה מחדש ותחת שליטתו הישירה של הקיסר, הוסדרו היחסים בין הסנאט לקיסר ואורגן המינהל בפרובינקיות הרומאיות על בסיס של קבע.
גבולות האימפריה נקבעו פחות או יותר בהתאם לתחומיהן הטבעיים של ארצות הים התיכון: במערב, האוקיינוס האטלנטי, בצפון, נהרות הדנובה, ריינוס והאלבה, במזרח, מדבר ערב ונהר הפרת, ובדרום מדבר סהרה והאשד הראשון של נהר הנילוס.
יורשיו של אוגוסטוס המשיכו במידה זו או אחרת את עקרונות השלטון שהוא טבע, מה שאפשר תקופה של שלום יחסי עד שנת 69, השנה בה הסתיים שלטון השושלת היוליו-קלאודית עם התאבדותו של נירון.
על אף המאבק העקוב מדם בשנה זו בין מצביאי הצבא על השליטה באימפריה, השלום הרומאי נשמר פחות או יותר והשלטון התבסס בשנית בידי המנצח, הקיסר החדש, אספסיאנוס.
התקופה שבין שנת 98 לשנת 180 לספירה נחשבת לתקופת הפריחה של האימפריה והשלום הרומי.
הקיסרים, על אף שלטונם האבסולוטי, שמרו על אווירת פיוס עם הסנאט הרומי, הנהיגו מינהל מתוקן ונקי משחיתות, הראו מסירות לתפקידם ונראה שדאגו כמיטב יכולתם והבנתם לביטחונה ושגשוגה של הקיסרות.
הפרובינקיות הרומיות ואזרחיהן השתלבו יותר ויותר במבנה האימפריה, נוצרה אחדות בחיים הציבוריים והפרטיים של תושבי האימפריה השונים, התרחשו תהליכים מואצים של עיור והתפתחות טכנולוגית והובטחו סחר חופשי ונתיבי תחבורה בטוחים ונוחים.
ימי שלטונו של אנטונינוס פיוס, בין השנים 138–161, היוו את שיאה של תקופת השלום הרומאי.
היסטוריונים רבים מתארים תקופה זו כשיא הצלחתה של האימפריה.
ההיסטוריון אדוארד גיבון אף הרחיק לכת וטען בחיבורו המפורסם, "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", שזהו שיא האושר בתולדות המין האנושי.
מימי שלטונו של הקיסר נרווה ועד מרקוס אורליוס, תקופה של כמאה שנים, לא העבירו הקיסרים את השלטון לבנם הבכור, או לבן אחר.
כיוון שהדבר היה מנוגד לחוק הרומאי, הקיסרים אימצו את האיש שרצו שיהיה הקיסר אחריהם.
האנשים שאומצו היו בדרך כלל אנשי צבא שהוכיחו את עצמם, ושקיבלו חינוך יווני-רומאי שהיה מקובל על האליטה.
על אף שתקופת השלום הרומאי נחשבת לאחת התקופות השלוות והפורחות ביותר בתולדות העולם העתיק, היא הייתה רחוקה מאוד ממצב של שלום, הן מבית והן מחוץ.
במהלך כל התקופה הייתה רומא שקועה במלחמות גבול עם הפרתים במזרח ועם השבטים הגרמאניים בצפון.
בשנת 9 היא ספגה תבוסה צורבת מידי המנהיג הגרמני ארמיניוס בקרב יער טויטובורג, תבוסה שבה הושמדו שלושה לגיונות.
בימי הקיסר קלאודיוס כבשה האימפריה הרומית את בריטניה, ובימיו של הקיסר דומיטיאנוס פלשו הדאקים לאימפריה והסבו לה נזק גדול.
הקיסר טראיאנוס, ששלט בשנים 98–117, הוביל את רומא לשורה של מלחמות, שמהלכן נכבשו דאקיה, ארץ הנבטים, ארמניה ושטחים נרחבים מהאימפריה הפרתית (כיבוש זה לא החזיק מעמד לאחר מותו).
בתחום הפנים סבלה רומא ממספר עימותים פנימיים, כגון מרידות היהודים השונות (המרד הגדול, מרד התפוצות ומרד בר כוכבא), מלחמת ארבעת הקיסרים בשנת 69, ורציחתם של קיסרים שונים כגון קליגולה ודומיטיאנוס.
מקובל לטעון כי השלום הרומאי הגיע לקיצו בשנת 180 לספירה, השנה שבה עלה קומודוס לשלטון.
שלטון העריצות של קומודוס ורציחתו, משברים כלכליים, עימותים חברתיים ומאבקים צבאיים מתמשכים, כל אלה הביאו את האימפריה למשבר חמור, שבמהלכו התרבו הפלישות החיצוניות והמלחמות הפנימיות.
האימפריה לא התאוששה ממשבר זה (משבר המאה ה-3) עד לעלייתו של דיוקלטיאנוס לכס הקיסרות במאה ה-4 לספירה.
קיסרי רומא בתקופת השלום הרומאי
מרקוס אורליוס, שלט במשותף עם ורוס עד מותו של זה (161–180)
השלושרים הייתה להקת רוק שפעלה בישראל בשנים 1969–1970. היא הוקמה ביוזמתו של המפיק והזמר בני אמדורסקי, שצירף אליו את שלום חנוך ואת חברו של חנוך מקיבוץ משמרות חנן יובל.
שם הלהקה הוא שילוב של "שלושה ששרים" ו"קלושרים" (Clochards, "נוודים" או "בטלנים" בצרפתית).
המוזיקה של השלושרים נחשבה חדשנית לתקופתה, באופן שבו שילבה בשיריה השפעות מוזיקת רוק (בעיקר מהביטלס) עם מילים בעברית.
אלבומה היחיד שיצא ב-31 באוגוסט 1969 זכה להצלחה מסחרית נאה.
בין המשתתפים בנגינה באלבום היו המוזיקאי דני סנדרסון בגיטרות, שמוליק ארוך בבס (אלי מגן ניגן על בס בהופעות), אהרל'ה קמינסקי בתופים ומישה סגל, שעיבד את כל שירי האלבום, בקלידים.
שלום חנוך הלחין את רוב שירי הלהקה, בהם: "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן), "האוהבים את האביב", "לילי שלי" (מילים: יענקל'ה רוטבליט ושלום חנוך), "צרות טובות" (מילים: שמרית אור) ו"איפה נטשה ופייר" (מילים: יהונתן גפן).
שירים אחרים הולחנו על ידי מלחינים אחרים: "ציף ציף מעל הרציף" (לחן: דני ליטני) ו"לו הייתי פירט" (לחן: יאיר רוזנבלום) – שניהם נכתבו על ידי ירון לונדון.
את עטיפת האלבום הראשון ("השלושרים") צייר ועיצב הגרפיקאי והאמן דוד טרטקובר, בצירוף תצלומים מאת הצלמת אלונה איינשטיין.
מייד עם צאת אלבומם הראשון והיחיד ב־1969, הפיקו אולפני רול תוכנית מיוחדת ששודרה בטלוויזיה הישראלית, אשר כללה את מיטב שירי הלהקה וקטעי קישור.
לתוכנית קראו "סתם ככה עם השלושרים" והיא זכתה להצלחה רבה.
את התוכנית ביים שמואל אימברמן שגם משתתף בתוכנית בתפקיד עצמו.
באותה שנה זכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר החסידי שירו של שלמה קרליבך "והאר עינינו" בביצועם.
ב-1970 הקליטה הלהקה ארבעה שירים (שכנראה נועדו לאלבום השני של הלהקה), שמתוכם הפכו שלושה ללהיטים והם "היושבת בשורה הראשונה" (שלום חנוך), "זה לא יכול להיות" (יהונתן גפן/אלונה טוראל) והביצוע המקורי ל"פגישה לאין קץ" (נתן אלתרמן/נעמי שמר).
לאחר הקלטת השירים הללו עזב שלום חנוך ללונדון, בניסיון לבנות לעצמו קריירת רוק בינלאומית, ובעקבות זאת נגנזו התוכניות לאלבום שני והלהקה התפרקה.
בשנת 1993 התאחדו "השלושרים", בתוכנית טלוויזיה שהוקדשה לבני אמדורסקי, אשר נפטר ממחלת הסרטן מספר חודשים לאחר מכן.
השלום היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס.
ההצגה הוצגה לראשונה בשנת 421 לפנה"ס באתונה וזכתה בפרס שני בתחרות בה השתתפה.
במחזה זה תוקף אריסטופאנס את בני תקופתו ובהם אוריפידס, ראקינוס, קליאון והיפרבולוס.
המחזה נכתב זמן קצר לאחר חוזה השלום של ניקיאס, ותוקף בציניות רבה את החוזה.
גיבור המחזה הוא החקלאי הזקן טריגאאוס.
בעוד אתונה וספרטה לוחמות אחת בשנייה במלחמה הפלופונזית, עולה טריגאאוס על חיפושית זבל ענקית, בסגנון רכיבתו של בלרופון על פגסוס, במטרה לעוף אל השמים ולהיפגש שם עם זאוס.
חלק של המחזה רצוף בדיחות נמוכות, באשר חיפושית הזבל ניזונה מגללים.
משרתיו של טריגאאוס נדרשים לאסוף מספיק גללים על מנת שיהיה לחיפושית מה לאכול במסעה, ואנשי העיר נדרשים שלא לעשות צורכיהם על מנת שלא להסיח את דעתה של החיפושית במעופה.
טריגאאוס מגיע לשמים ומגלה שכל האלים האולימפיים למעט הרמס עזבו את השמים והשאירו אותם בשליטת "מלחמה" ו"אי סדר".
כמו כן הוא מגלה כי אלת "השלום" נכלאה בתוך בור עמוק מכוסה באבנים כבדות.
"מלחמה" ו"אי סדר" ישבו יחד ותכננו תוכניות להרוס את יוון, אחת התוכניות היא לרמוס את כל ערי יוון עם עלי אולם הם לא מוצאים אף עלי.
בעודם מחפשים עלי, מצליח טריגאאוס לקרוא למקהלה (חקלאים של ערים יווניות שונות) העוזרים לו לשחרר את אלת השלום מכלאה.
בעלי מלאכות המרוויחים מהמלחמה (כגון יצרני הנשק) מנסים להפריע להם במלאכתם אולם לבסוף הם מצליחים לשחרר את אלת השלום.
אלת השלום מגיעה, מלווית ב"יבול" ו"פסטיבל" אולם היא כועסת על היוונים (מאחר שאלה הפרו הסכמי שלום רבים), והיא מוכנה לדבר עם היוונים רק באמצעות הרמס.
לבסוף היא משתכנעת לשוב לאתונה.
טריגאאוס מסכים לשאת את יבול, ופסטיבל נשלח להכין את החגיגה.
כבש נבחר כקורבן אולם אלת השלום אינה מוכנה לשפיכות דמים, גם של כבש.
אורקל שמגיע ומנבא נגד השלום מגורש מהמקום.
מאחר שהמלחמה נגמרה מגיעים סוחרי הנשק ומנסים למכור את מרכולתם במכירת חיסול - אולם איש לא קונה אותה.
טריגאאוס מציע לרכוש מגן בתור כיסא, וחניתות בתור תמוכות לגפן, והסוחרים עוזבים את המקום בכעס.
המחזה מסתיים בחתונתם של טריגאאוס ויבול.
ג'ורג' תיאודוריטיס, 2002: טקסט מלא.
באפריל 1968 עלה "השלום", בעיבוד ובימוי של אריה זקס עם צוות "במת השחקנים", שכלל בין היתר את אמנון מסקין, לבנה פינקלשטיין וטוביה צפיר.
המחזה תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי זיוה כספי ויצא לאור בהוצאת מגנס.
פרומקין; 1896 – 11 באפריל 1974) היה ממייסדי ההסתדרות ומאנשי כלכלתה.
חבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י, ועורך כתב העת "רבעון לכלכלה".
פרומקין נולד בשנת 1896 בעיר בוברויסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
הצטרף לתנועה הציונית הסוציאליסטית בגיל צעיר.
פעיל ציוני סוציאליסטי בתנועות "צעירי ציון" ו"החלוץ" ברוסיה ובפולין, ובשנת 1920 היה ציר בוועידת פראג, שבה הוקמה ההתאחדות.
עם עלייתו ארצה היה פועל כבישים (כביש חיפה-ג'דה) וחבר קבוצת דגניה ב'.
לאחר מכן החל בפעילות ציבורית, בהיבחרו כציר בוועידת ההסתדרות הראשונה מטעם "הפועל הצעיר".
פרומקין היה חבר קבוע של "המשרד לעבודות ציבוריות" של ההסתדרות (שהפך להיות "סולל בונה") ומנהלו.
כמו כן, היה ממקימי בית הספר לפעילי ההסתדרות.
פרומקין כתב כדרך קבע על נושאים כלכליים, ציוניים ומדיניים בעיתון "דבר" וביתר ביטאוני תנועת העבודה.
את הרצאותיו ומאמריו פרסם בספרו "עליה ופיתוח בדרך למדינה".
כחבר ב"וועד הפועל של ההסתדרות" היה אחראי למחלקה הכלכלית שלו.
הוא שימש כיועצם הכלכלי של מנהלי המדיניות של ההסתדרות שקיבלו תפקידי מפתח בסוכנות היהודית ולאחר מכן בממשלת ישראל.
בשנת 1940 מונה כחבר במועצת המנהלים של בנק הפועלים.
בנוסף, היה בין יוזמי ומנהלי "כופר היישוב" – מס שהטיל על עצמו היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי למטרות מימון פעולות לשמירה על הביטחון.
פרומקין כיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה, והיה חבר בוועדת הכספים שלה.
בשנת 1951 היה בין המייסדים של "בית הספר לפעילי הסתדרות", שם ניהל את הסמינר למשק וכלכלה.
בשנת 1953 ייסד את כתב העת "רבעון לכלכלה", והיה עורכו הראשון במשך כ-21 שנה, עד פטירתו בשנת 1974.
בתו, צביה, הייתה נשואה לסופר ואיש הציבור משה שמיר, אף הוא היה חבר הכנסת.
עליה ופיתוח בדרך למדינה, תל אביב: תרבות וחינוך, 1971.
"ארבע שנים: 1932–1935: יסודות להרצאה במועצה ל"ג של ההסתדרות", תל אביב: הוועד הפועל, תרצ"ו.
"מעשים במצר", תל אביב: הוועד הפועל, תש"ב 1941.
"התכוננות כלכלית", תל אביב: עם עובד, הוועד הפועל, תש"ג 1943.
"חברת העובדים: מהות, מבנה, בעיות", תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל – מרכז לתרבות והסברה, תשי"ב.
השלהבת המסתורית של המלכה לואנה (באיטלקית: La Misteriosa Fiamma della Regina Loana) הוא ספר מאת אומברטו אקו אשר יצא באיטליה בשנת 2004. שם הספר לקוח משמה של מהדורה איטלקית של אלבום קומיקס אמריקאי.
הספר תורגם לעברית בידי אריה אוריאל, ויצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2007.
הספר עוסק בימבו, סוחר ספרים עתיקים ממילאנו בן 59 אשר איבד את זכרונו (episodic memory) כתוצאה משבץ.
בתחילת הספר הוא מסוגל לזכור כל דבר אשר אי פעם קרא, אך אינו זוכר את משפחתו, את עברו או אפילו את שמו.
ימבו מחליט לחזור לבית משפחתו בעיירת ילדותו סולרה, שאותה נטש בעקבות טרגדיה משפחתית, במטרה להיווכח אם הוא יכול לגלות מחדש את זכרונותיו האבודים.
מקץ ימים תמימים של חיפוש בעיתונים ישנים, בתקליטים, בספרים, בכתבי עת ובספרי קומיקס ילדותיים, לא עולה בידו לשחזר את זכרונותיו.
בחיפושו אחר זכרונותיו האבודים, הוא מצליח לשחזר את סיפור הדור והחברה של הוריו וסביו.
ברגע אשר הוא מוכן לנטוש את משימתו, הוא מגלה עותק מקורי של ספר משנת 1623. ההלם אשר אוחז בו עקב מציאת הספר המקורי מסייע לו בשחזור זכרונות ילדותו.
הפרק האחרון של הספר עוסק בהסבר ספרותי לתופעה שבה חולפים לנגד עיניו של אדם כל חוויות חייו.
ימבו מת לפני שהוא מצליח להיזכר בפנייה של אהובתו מתקופת היותו סטודנט.
המחבר כלל בספר רבדים שונים של תרבות, ציורי קומיקס משנות הארבעים של המאה העשרים.
זכרונות ההתבגרות של גיבור הספר משמשים לסופר לצורך ההצגה של האירועים והמאבקים בין הפשיסטים של מוסוליני לבין המחתרת שפעלה נגדם בנוסף ציין המחבר כי זהו הספר האחרון שהוא מתכוון לכתוב.
השלולנים היא סדרת אנימציה בריטית בעלת 13 פרקים, אשר הופקה לשידור בשנת 1986. הסדרה נוצרה על ידי האנימטור הבריטי מייק יאנג.
בישראל שודרה הסדרה מספר פעמים לאורך השנים בדיבוב לעברית - לראשונה בשנת 1989 בטלוויזיה החינוכית בשם "השלוליתים", בהמשך בשנת 1990 בערוץ 2 הניסיוני ובערוץ הילדים בשם "השלולנים", ואז בערוץ הופ!
השלולנים הם יצורים ירוקים קטנים עם כובעים שעשויים מבלוטים אשר גרים בכפר קטן וסודי בשם שלוליתה אשר ממוקם בחצר אחורית מאחורי גדר שיחים עבה.
כל פרק בסדרה מתמקד בחיי היומיום של השלולנים ובהרפתקאות השונות שהם חווים.
פרקי הסדרה עוסקים לרוב בחשיבות של ידידות, שיתוף פעולה ובחשיבות של הטבע.
השלום הדמוקרטי, היא תאוריה הגורסת שסכסוכים בין מדינות דמוקרטיות פחות נוטים להסלים לכדי מלחמה בהשוואה לסכסוכים בהם אחת מהמדינות אינה דמוקרטית, או לסכסוכים בין שתי מדינות שאינן דמוקרטיות.
ראשיתה של התאוריה בהגותו של עמנואל קאנט, שכתב בספרו "לשלום הנצחי" בשנת 1795 אחרי שהגיע למסקנה כי דמוקרטיות יווניות לא נלחמו האחת בשנייה, כי משטר חוקתי רפובליקני הוא אחד התנאים להשגת שלום בר קיימא.
התאוריה של קאנט הייתה שלעולם לא יושג רוב של העם אשר יצביע לטובת יציאה למלחמה, להוציא מקרה של הגנה עצמית.
להבנתו של קאנט, דמוקרטיות יצאו למלחמה כמעט בכל המקרים כנגד אוליגרכיות, ממלכות או עריצויות והמקרים בהן נלחמו דמוקרטיות האחת כנגד רעותה היו שוליים בהיסטוריה האנושית.
מקרים בהם מדינות דמוקרטיות נלחמו האחת בשנייה
מתיו ווייט מונה 22 מקרים בהיסטוריה שבהם לכאורה נלחמו מדינות דמוקרטיות או גורמים בתוך מדינות דמוקרטיות אלה באלה:
המלחמות הפנימיות ביוון העתיקה במאות החמישית והרביעית לפנה"ס
המלחמות הפוניות במאות השלישית והשנייה לפנה"ס
המלחמות האינדיאניות בארצות הברית בשנים 1776–1890
מלחמות המהפכה הצרפתית בשנים 1793–1799
המלחמה הימית בין צרפת לארצות הברית בשנים 1797–1799
מלחמת 1812 בין ארצות הברית ובריטניה בשנים 1812–1815
מלחמת האזרחים בארצות הברית בשנים 1861–1865
מלחמת ארצות הברית–ספרד, בשנת 1898
המלחמה בין בריטניה ובין הבורים בדרום-אפריקה בשנים 1899–1901
מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918
כיבוש חבל הרוהר בגרמניה בידי צרפת בשנת 1923
מלחמת העולם השנייה (במהלך המלחמה, פינלנד לחמה לצד הגרמנים) בשנים 1940–1945
מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה בשנים 1947–1948
מלחמות האזרחים באיראן, שבה תמכה ארצות הברית בשנת 1953
מלחמת האזרחים בלבנון (שישראל התערבה בה) בשנים 1978 ו-1982
מלחמת העצמאות של קרואטיה בשנים 1991–1992
מלחמת הגבול בין אקוודור ופרו בשנת 1995
מלחמת הודו-פקיסטן הרביעית בשנת 1999
וויט מציין כי התשובה לשאלה אם אמנם בכלל המקרים הללו מדובר אכן במלחמה, תלויה בהגדרת המושגים "דמוקרטיה" ו"מלחמה", ובנסיבות הספציפיות של המלחמה.
האם ראוי למשל לקרוא למלחמת הבקלה (סכסוך הדיג בין איסלנד לבריטניה) "מלחמה" בהתחשב בעובדה שאיש לא נהרג בהן?
המסקנה היא שבכל המקרים שהובאו לעיל (שהם המקרים היחידים של אלימות גלויה בין דמוקרטיות), קשה למצוא דוגמה למלחמה בין דמוקרטיות.
המודלים ההסברתיים של התאוריה של קאנט
על פי המודל התרבותי-נורמטיבי, סכסוכים אלימים בין דמוקרטיות יהיו נדירים כיוון שמקבלי ההחלטות במדינות אלו נוטים לפתור קונפליקטים על ידי פשרה והיעדר אלימות תוך כיבוד זכויותיהן של יריבותיהן הפוטנציאליות, ובנוסף תצפנה להתנהגות זהה מצד דמוקרטיות אחרות.
לפי מודל זה ההתנהלות הפוליטית הפנימית של המדינה תבוא לידי ביטוי בהתנהגותה בזירה הבינלאומית.
על פי המודל המבני-מוסדי, האילוצים שיוצרים מנגנוני האיזונים והבלמים, הצורך בביקורת ולגיטימציה ציבורית מאטים את קצב קבלת ההחלטות המביא לשימוש באלימות.
כמו כן, דמוקרטיות מצפות לכך שגם אצל הדמוקרטיות העומדות מולן יתבצעו תהליכים דומים.
על כן, גלישה של סכסוך בין שתי דמוקרטיות יציבות לפסים אלימים, אינו סביר.
מחקרים מדעיים של הסוגיה החלו להתקיים בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות התפרקות הגוש הקומוניסטי, נוצר בקרב אנשי אקדמיה קונצנזוס רחב של תמיכה בקביעה שדמוקרטיות כמעט שאינן נלחמות זו בזו.
חוקר מדע המדינה האמריקאי רודולף ראמל הראה שדמוקרטיות לעיתים נדירות מבצעות מעשי רצח עם מסוגים שונים.
תיאוריה מעט מבודחת יותר המנסה לקבוע כלל דומה היא תאוריית הקשתות המוזהבות של תומאס ל' פרידמן, הקובעת כי לא יפרוץ עימות צבאי אלים בין שתי מדינות שבשתיהן יש סניפים של רשת מקדונלד'ס.
פרידמן עצמו מסייג בספרו הלקסוס ועץ הזית כי מלחמת יוגוסלביה חרגה מהכלל, כך גם מלחמת אוקראינה–רוסיה.
השלום העות'מאני או פַּקס עוֹת'מָנָה , הוא כינויה של תקופת היציבות הכלכלית והחברתית שהושגה במחוזות שנכבשו על ידי האימפריה העות'מאנית.
מושג זה שימש גם לתיאור המצב במאות ה-16 וה-17, באזורים שנשלטו על ידי העות'מאנים, בבלקן, באנטוליה, המזרח התיכון, צפון אפריקה והקווקז.
המונח משמש בעיקר סופרים והיסטוריונים בעלי דעה חיובית על השלטון העות'מאני ועל השפעתו בארצות שהוחזקו על ידי האימפריה העות'מאנית.
מטרתו העיקרית היא לצורך השוואה בין חוסר היציבות שאפיין את האזורים למיניהם לפני השתלטות האימפריה העות'מאנית עליהם, כמו גם לחוסר היציבות שהתפתח בהם (בייחוד בבלקן) לאחר תום השלטון העות'מאני.
המונח נוצר מתוך אנלוגיה למונח "השלום הרומאי" (Pax Romana), המתייחס ליציבות שנוצרה בזמן האימפריה הרומית במהלך המאה ה-1 וה-2 לספירה.
בשנת 1878, במסגרת תנאי קונגרס ברלין, קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית מנדט על שטחי בוסניה והרצגובינה.
באופן רשמי האימפריה העות'מאנית נותרה שליטה באזור, אולם בפועל הוא נשלט בידי הממשלות של אוסטריה והונגריה.
ב-1908 סיפחה אוסטרו-הונגריה רשמית את השטחים, ועוררה בכך את משבר בוסניה.
השליטה האוסטרו-הונגרית בבוסניה והרצגובינה המשיכה להתקיים עוד עשר שנים, עד שב-1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הועברו השטחים למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים.
ב-1867 נכללו האזורים בוסניה והרצגובינה אשר נשלטו בידי האימפריה העות'מאנית במסגרת וילאייט בוסניה.
בעקבות קונגרס ברלין ב-1878, קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית מנדט על השטחים, פרט לאזור הרצגובינה הישנה אשר הועבר למונטנגרו.
העות'מאנים נותרו השליטים הרשמיים באזור, אולם בפועל הוא נוהל בידי האוסטרו-הונגרים.
הצרה הייתה שהאימפריה האוסטרו-הונגרית הייתה ממלכה דואלית אשר בה היה מקום שווה הן לאוסטריה והן להונגריה.
שתי המדינות גבלו בבוסניה, ולא הצליחו להגיע להסכמה איזו מהן תספח אותה.
לפיכך הוחלט ששתי המדינות ינהלו את האזור במשותף.
מה שהפך את הבירוקרטיה המסובכת בלאו הכי של האימפריה, למסובכת אפילו יותר בבוסניה והרצגובינה.
זכויות שונות כמו זכות החנינה, הוענקו לשר האוצר המשותף (בניגוד לרוב המשרות באימפריה, לא היו שרי אוצר נפרדים לאוסטריה ולהונגריה, אלא שר אוצר משותף אחד).
מושל מטעם הצבא היה אחראי על הניהול בפועל של האזור.
האוסטרו-הונגרים שאפו לספח לחלוטין את השטחים, והצליחו להגיע להבנה בנושא עם העות'מאנים, ממלכת איטליה והקיסרות הגרמנית.
עם זאת סרביה ומונטנגרו היו בדעה שהשלטון האוסטרו-הונגרי בבוסניה והרצגובינה הוא זמני, וכי השטחים צריכים להתחלק ביניהן.
באוקטובר 1908 נכנסו כוחות אוסטרו-הונגריים לבוסניה, מה שפתח את "משבר בוסניה".
האימפריה הרוסית, בריטניה וצרפת הודיעו שהן לא מכירות בסיפוח, וסרביה ומונטנגרו גייסו את צבאן.
בתחילת 1909 חזרו בהם הרוסים, הבריטים והצרפתים, בניסיון למנוע מלחמה, והפעילו לחץ מתואם על הסרבים להכיר גם הם בסיפוח.
בלית ברירה נתנו הסרבים את הסכמתם.
מונטנגרו רוצתה בהכרה בשליטתה המלאה בשתי ערי חוף ובקבלת היתר להקים צי.
הצלחותיה הצבאיות של סרביה במהלך , כמו גם הזעם על סיפוח בוסניה, עוררו רגשות לאומיים אצל הסלאבים הרבים שחיו באוסטרו-הונגריה ורצו להסתפח לסרביה ולהקים עמה את "יוגוסלביה".
בחמש השנים שקדמו ל-1914, ביצעו לאומנים סרבים מספר רב של פעולות טרור והתנקשות כנגד הממשל האוסטרו-הונגרי בבוסניה, הרצגובינה וקרואטיה.
פעולות אלו זכו לתמיכה ספוראדית וחשאית מצד סרביה.
ב-1910 ניסה סטודנט צעיר בשם בוגדן ז'רייץ' לרצוח ביריות את המושל הצבאי של בוסניה, הברון ורשנין.
על אף שנכשל, ותואר בעיתונות כמטורף, מעשהו עורר השראה אצל לאומנים סרבים ובוסנים רבים, במיוחד צעירים.
ארגונים לאומניים רבים כמו "היד השחורה" ו"בוסניה הצעירה" פעלו באזור.
ביוני 1914, רצחו לאומנים בוסנים בסרייבו את פרנץ פרדיננד יורש העצר האוסטרו-הונגרי.
הרצח הוביל למשבר יולי, אשר בעקבותיו פרצה מלחמת העולם הראשונה.
המלחמה הסתיימה ב-1918, ובעקבותיה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
שטחי בוסניה והרצגובינה סופחו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ובהמשך לממלכת יוגוסלביה.
המושלים הצבאיים של האזור היו:
השלום המונגולי הוא מונח היסטוריוגרפי במתכונת הביטוי המקורי פאקס רומנה, המתאר את השפעות הייצוב של כיבושי האימפריה המונגולית על החיים החברתיים, התרבותיים והכלכליים של תושבי אירו-אסיה שכבשו המונגולים במאות ה-13 וה-14. המונח משמש לתיאור התקשורת והמסחר שהממשלה המאוחדת סייעה ליצור ואת תקופת השלום היחסי שבאה בעקבות כיבושי המונגולים.
הכיבושים של ג'ינגיס חאן (1206–1227) ושל יורשיו התפרשו ממזרח אסיה עד מזרח אירופה וחיברו בין עולם המזרח והעולם המערבי.
דרך המשי חיברה בין מרכזים מסחריים ברחבי אסיה ואירופה.
נהוג היה לומר כי "עלמה הנושאת על ראשה גוש זהב עשויה לשוטט בבטחה ברחבי האימפריה".
השלום המונגולי החל לאחר גל הכיבושים של האימפריה המונגולית, החל מתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן בראשית המאה ה-13. בתהליך כיבוש השבטים השונים באזור חולל ג'ינגיס חאן מהפכה בדרך בה נבנתה החברה השבטית המונגולית.
לאחר כל ניצחון חדש שולבו יותר ויותר אנשים תחת שלטונו של ג'ינגיס חאן, ובכך שינו את האיזון החברתי של השבט.
בשנת 1203 הורה ג'ינגיס חאן, במאמץ לחזק את צבאו, על רפורמה שארגנה מחדש את מבנה צבאו תוך פירוק הדיוויזיות המסורתיות שבסיסן היה של בני השבט והנחלה השבטית, אשר בעבר פיצלו את החברה והצבא.
הוא ארגן את צבאו לארבנים (קבוצות בין-אתניות), ואנשי הארבן נצטוו להיות נאמנים זה לזה ללא קשר למוצא האתני.
עשרה ארבנים יצרו זון, או חברה; עשרה זונים הרכיבו מיינגן, או גדוד.
עשרה מיאנגנים יצרו צבא של 10,000 חיילים.
ארגון מערכת עשרוני זו של הצבא החזק של ג'ינגיס חאן התגלה כיעיל מאוד בכיבוש, ושליטה על השבטים הרבים של מרכז אסיה וחיזק את החברה המונגולית כולה.
עד 1206 התרחבותו הצבאית של ג'ינגיס חאן איחדה את שבטי מונגוליה, ובאותה שנה הוא נבחר והוערך כמנהיגם.
האימפריה המונגולית החדשה עברה במהירות לסיפוח שטח נוסף.
הכיבושים המונגולים הראשונים היו בצפון מערב סין.
בשנת 1209 כבשו המונגולים את האזור המערבי.
בין 1213 ל־1214 כבשו המונגולים את אימפריית ג'ין, ובשנת 1214 כבשו את מרבית הארץ שמצפון לנהר הצהוב.
בשנת 1221 החלו הגנרלים המונגוליים סובודי וג'בא במסעם לעבר הים הכספי ולתוך רוסיה.
בשנת 1235 פלשו המונגולים בהצלחה לקוריאה.
ב-1237 החלו באטו חאן וסובודי בכיבושה של רוסיה.
הם פלשו לפולין והונגריה בשנת 1241. בשנת 1252 החלו המונגולים בפלישתם לדרום סין.
הם השתלטו הבירה אנגז'ו ב-1276. בשנת 1258 כבש הולאגו חאן את בגדאד.
כל ניצחון חדש העניק למונגולים את הזדמנות לשלב אנשים מעמים חדשים, בעיקר מהנדסים ופועלים זרים.
כל כיבוש חדש, גם הוסיף נתיבי סחר חדשים וההזדמנות לגביית מיסים.
לפיכך, התפשטות הטריטוריאלית, יצרה את האומה המונגולית כאימפריה, וקידמה אותה מבחינה טכנולוגית ומבחינה כלכלית מתקדמת.
בשיאה השתרעה האימפריה המונגולית מסין במזרח לבודפשט במערב, מרוסיה בצפון ועד טיבט בדרום.
פירוש הדבר שחלק גדול מאוד מהיבשת אוחד תחת סמכות פוליטית אחת.
כתוצאה מכך הפכו נתיבי הסחר בהם השתמשו הסוחרים בטוחים לנסיעות, מה שהביא לצמיחה והתרחבות כוללת של הסחר מסין במזרח לבריטניה במערב.
לפיכך, השלום המונגולי השפיע רבות על תרבויות רבות באירואסיה במהלך המאות ה-13 וה-14.
בזמן שלטון המונגולים הוחלפו טכנולוגיות וסחורות חדשות ברחבי העולם הישן, ובמיוחד באיראסיה.
אלסן ציין כי חילופי כוח אדם רבים התרחשו במהלך התקופה המונגולית.
היו התפתחויות משמעותיות בכלכלה (במיוחד במסחר ובמימון ציבורי), צבא, רפואה, חקלאות, תזונה, אסטרונומיה, דפוס, גאוגרפיה, ואלה כללו גם את צפון אפריקה בנוסף לאירואסיה.
מערכת הסחר העולמית: דרך המשי
לפני עליית המונגולים, העולם הישן כלל מערכות אימפריאליות מבודדות.
האימפריה המונגולית החדשה שילבה את התרבויות המבודדות של העבר למערכת יבשתית חדשה, והקימה מחדש את דרך המשי כשיטת תחבורה דומיננטית.
איחוד אירואסיה תחת המונגולים הפחית במידה ניכרת את מספר המתחרים בתחומי רשת הסחר והבטיחו ביטחון גדול יותר בנסיעות.
במהלך השלום המונגולי עשו את דרכם סוחרים אירופים, כגון מרקו פולו, אביו ודודו, בין אירופה וסין בדרכים מתוחזקות היטב.
על השיירות בדרך המשי היבשתית הובילו משי סיני, פלפל, זנגביל, קינמון, ואגוז מוסקט שהגיעו למערב מאיי התבלינים.
מזון מהמזרח הוצג בפני האירופאים.
כותנה, פנינים ואבנים יקרות נמכרו באירופה, כמו גם כלי נשק, שטיחים ומוצרי עור מאיראן.
אבק שרפה יובא לאירופה מסין.
בכיוון ההפוך, אירופאים שלחו כסף, בד משובח, סוסים, פשתן וסחורות אחרות למזרח הקרוב והרחוק.
הגברת המסחר פירושה שהמדינות והחברות בהתאמה הגדילו את חשיפתן לסחורות ושווקים חדשים, וכך הגדילו את התוצר של כל מדינה או חברה שהיו מעורבים במערכת הסחר.
כל הערים שהשתתפו במערכת הסחר העולמית של המאה ה-13 צמחו במהירות.
יחד עם נתיבי סחר יבשתיים נוצרה "דרך משי ימית" שתרמה לזרימת הסחורות בתקופת השלום המונגולי.
דרך זו החלה עם מסלולי חוף קצרים בדרום סין, וככל שהתקדמה הטכנולוגיה ושיטות הניווט התפתחו מסלולי שייט אלה לנתיב ים מרכזי באוקיינוס ההודי.
בסופו של דבר התפתחו מסלולי השייט סביב הים הערבי, המפרץ הפרסי, הים האדום וחופי מזרח אפריקה.
יחד עם סחורות מוחשיות, אנשים, טכניקות - הועברו גם מידע ורעיונות ברציפות ברחבי אירופה.
לדוגמה, ג'ובאני ממונטקורבינו, הארכיבישוף של בייג'ינג ייסד מסיונים בהודו ובסין וגם תרגם את הברית החדשה לשפה המונגולית.
סחר למרחקים ארוכים הביא שיטות חדשות לניהול עסקים מהמזרח הרחוק לאירופה; שטרות חליפין, בנקאות פיקדונות וביטוח הוצגו באירופה במהלך השלום המונגולי.
שטרות חליפין הקלו משמעותית על נסיעה למרחקים ארוכים מכיוון שהנוסע לא סחב משקל גדול של מטבעות מתכת.
שיטות מתמטיקה, אסטרונומיה, וכן המדע עשו את דרכם אל אפריקה, מזרח אסיה מאירופה במהלך התקופה.
שיטות לייצור והדפסת נייר עברו מסין לאירופה.
הוקמו מערכות בנקאות משוכללות, ושינוי כסף והארכת אשראי היו נפוצים, וכתוצאה מכך הצטבר עושר רב.
מיקומה הגאוגרפי המרכזי של מונגוליה ביבשת אסיה הייתה סיבה חשובה לכך שהיא הצליחה למלא תפקיד כה גדול במערכת הסחר.
הצבא המונגולי היה מסוגל בקלות להגן על שלטון חזק ברוב האימפריה.
הצבא דאג לכך שקווי אספקה ונתיבי סחר יהיו בטוחים.
יחידות קבועות הוקמו בדרכי סחר כדי להגן על הנוסעים בדרכים אלה.
שיטות מיסוי וסחיטה שהיו רווחות בדרכים לפני השלטון המונגולי חוסלו כדי להבטיח את הזרימה החלקה של סוחרים וסחורות דרך האימפריה.
מערכת של משקולות ומידות נקבעה גם היא.
כדי להפוך את הנסיעות בדרכי הסחר ליותר בטוחות, המונגולים הרחיקו לכת ושתלו עצים בדרכים כדי להצל על הסוחרים והנוסעים בחודשי הקיץ.
עמודי אבן שימשו לסימון הדרכים בהן עצים לא יכלו לצמוח.
המונגולים חיפשו בריתות עם מדינות וחברות אחרות כדי להבטיח את זרימת הסחר דרך האימפריה.
הצבא המונגולי שימש גם לעיצוב מחדש וייעול הסחר ביבשת על ידי השמדת ערים בדרכים הפחות חשובות או הבלתי נגישות.
הצבא המונגולי היה מורכב ברובו מחיל פרשים.
מה שאפשר לצבא לנוע במהירות ובקלות לאורך מרחקים גדולים.
המונגולים פיתחו את מושגי האחריות ביחס להשקעות והלוואות בשותפויות, וקידמו סחר והשקעות כדי להקל על השילוב המסחרי של האימפריה המונגולית.
המשקיעים המונגולים השתמשו במטבעות מתכת, כסף, מטילי זהב וכסף וסחורות סחירות להשקעות בשותפות ובעיקר מימנו הלוואות כסף לפעילויות סחר.
יתר על כן, האליטות המונגוליות יצרו שותפויות סחר עם סוחרים ממרכז ומערב אסיה ואירופה, כולל משפחתו של מרקו פולו.
קוד החוק המונגולי, המכונה "יאסה" ("החוק הגדול"), קבע כללים ועונשים מחמירים באזורים רבים באימפריה המונגולית, ובמיוחד באזורים הקשורים למסחר.
יאסה עזרה להעלים את הגורמים המסורתיים שיצרו סכסוכים שבטיים והביאו למלחמה, ובכך עזר להבטיח מסחר שקט ובטוח.
גנבת בעלי חיים הוצאה אל מחוץ לחוק, והאימפריה המונגולית תחת ג'ינגיס חאן אף הקימה מערכת מסיבית להשבת בעלי חיים לבעליהם.
עונשים קשים כולל קנסות של פי תשעה מערכם המקורי של סחורות גנובות סייעו להרתיע את הגנבים בדרכים המונגולים.
יאסה גם קבעה חופש דת מלא, והבטיחה כי בודהיסטים, מוסלמים, נוצרים, ואחרים, יכלו לנסוע בחופשיות ברחבי האימפריה.
מנהיגים דתיים קיבלו פטור ממיסוי, וכך גם רופאים, עורכי דין, קבלנים, מורים ומלומדים.
יאסה לא אפשרה גמישות ועליה התבססו מערכות משפט בחלקים מרוחקים של האימפריה.
בכך שימרה פתיחות לאגודות שונות והבטיחה שלום ויציבות.
על מנת להבטיח את אכיפת החוק המונגולי, פותחה היררכיה של ניהול משפטי ממועצה מרכזית ועד רמת המחוזות הקטנים.
עליהם הופקד אכיפת החוק והייתה להם סמכות לעצור חשודים.
שיטה זו הקלה מאוד על ניהול החוקים ברחבי היבשת.
המונגולים הקימו את מערכת התקשורת הראשונה שקשרה בין המזרח הרחוק למערב.
תחנות ממסר הוקמו כל 25–30 מיילים או יום נסיעה ממוצע על סוס.
תחנות אלו הוצגו על ידי אוגדאי חאן, בשנת 1234 וסיפקה סוסים רעננים ומספוא.
אחיו אגאטאי חאן וטולוי ואחיינו באטו חאן האריכו רשת זו.
הצבא המונגולי ניהל את מערכת הדואר.
היא נמתחה על פני שטח מונגוליה ממזרח אירופה ועד האוקיינוס השקט.
המסלולים היו מאורגנים, ממומנים, מתוחזקים ומנוהלים על ידי המונגולים.
מערכת תקשורת ונסיעות מתוחכמת זו הקלה יחסית על העברת הודעות חשובות ונסיעות למרחקים ארוכים בפרקי זמן קצרים יחסית.
כתוצאה מהתקשורת היעילה וקלות התנועה, המונגולים הצליחו לשלוט באימפריה העצומה, ובכך להבטיח יציבות פוליטית וכלכלית.
סמוך לתקופת שקיעתה האימפריה המונגולית כללה שטחים רבים ושונים.
כל טריטוריה הוגדרה "ח'נאט" .
בשל הבידוד מהעולם המונגולי, שליטים רבים במאה ה-14 החלו להתמקד בח'אנאטים שלהם.
חוסר סובלנות דתית היה גורם אחד חשוב לדעיכת השלום המונגולי.
המונגולים ברוסיה, באזור המכונה "אורדת הזהב", איבדו כוח בשטחם, בשל חוסר סובלנות כלפי דתות שונות.
המונגולים האלה התאסלמו והצטרפו לממלוכים המצריים מסיבות פוליטיות.
בשלב מסוים במלחמה, אף תקפו אנשי אורדת הזהב את המונגולים הפרסים.
לחלק המזרחי של אורדת הזהב, היו יחסים ידידותיים עם האילחנאט והחאן הגדול.
הביזור התרחש בשל ירידת התקשורת, שהייתה קשה בשל מערכת הסחר שקרסה, והתגברות היריבות בין הנסיכים המונגוליים.
בסופו של דבר התאסלם המנהיג המונגולי הפרסי בשנת 1295.
בסין, טענו צאצאי קובלאי חאן כי המונגולים החלישו את כוחם בכך שהם הפכו ל"סיניים מדי".
הדבר הוביל לכך שקיסרי יואן התבדלו מהנתינים שלהם כדי להדגיש את זהותם המונגולית ולדחות את תרבותם הסינית.
קובלאי חאן קידם את התרבות הסינית ואת חשיבות הקשרים איתה, אך תחת יורשיו קיסרי יואן הדבר היה אסור.
ככל שהתרבות הסינית השתנתה, חוסר הסובלנות נעשה נפוץ יותר.
הסינים חשבו כי המונגולים תכננו להרוג ילדים סיניים ולבצע בהם טקסים מיניים.
כתוצאה מכך הפכו סינים רבים לשונאי המונגולים.
שנאת זרים זו הובילה את הסינים לגרש את המונגולים מסין ולהקים את שושלת מינג.
ההפרדה והפיצול של הח'נאטים באימפריה המונגולית לא היו הגורמים היחידים שתרמו לדעיכתו של השלום המונגולי.
פרוץ מגפת המוות השחור מילאה תפקיד הרסני בשקיעתה של האימפריה המונגולית מכיוון שגישרה בין אזורים רבים, דבר שהקל על התפשטות מהירה של המגפה.
מקניל ציין כי המגפה הועברה ממכרסמים החיים בדרום הרי ההימלאיה של דרום סין ובורמה לחיילים מונגולים כאשר פלשו לאזור בשנת 1252. בשנת 1331 אובחנה המגפה בסין.
ממזרח אסיה היא נישאה מערבה בנתיבי הסחר על ידי סוחרים וחיילים מונגולים שנסעו באופן חופשי ומהיר בכל היבשת.
פרעושים נגועים במחלה פגעו ברוכבי הסוסים, הם עברו על שערות גמלים או בעזרת חולדות השוכנות במטענים או בשקי אוכף.
ההערכה היא כי המוות השחור הרג כשליש מאוכלוסיית סין וכ-25–50% מאוכלוסיית אירופה.
כשהם מוחלשים מבחינה דמוגרפית, לא הצליחו המונגולים לכפות את שלטונם על אזורים מרוחקים באימפריה, שהחלו להתקומם ברגע שפרצה המגפה.
מרידות אלה שיבשו את ייצור הסחורות ואת זרימת הסחר, מה שזירז את סוף תקופת השלום המונגולי.
במהלך 300 השנים לאחר מכן הפכה סין מבודדת יותר ויותר.
היא אסרה על כניסת זרים, אסרה על סחר חוץ ודיבור בשפות שאינן סיניות.
קונפוציאניזם וטאואיזם הושבו על כנם כדתות לאומיות.
במהלך שנותיה הראשונות של שושלת מינג, על אף מסעותיו של ג'נג חה, היה הסחר עם שאר העולם במגמת ירידה.
הדבר מיוחס למלחמות, מגפות ושיבושים נרחבים ולא רק ל"שינוי מדיניות סמלי".
קשיים כלכליים תרמו גם לירידת סין כשחקן סחר עולמי חשוב.
המוות השחור התפשט במהירות לשאר מערכת הסחר העולמי, והמסחר למרחקים ארוכים שהיה נפוץ במשך השלום המונגולי פסק כמעט לגמרי.
השכרת רכב היא פעילות במסגרתה משכירה סוכנות או חברה כלי רכב ללקוחות לפרקי זמן קצרים, שבדרך כלל נעים בין מספר שעות למספר שבועות.
לעיתים קרובות קיימים לסוכנות סניפים מקומיים רבים (המאפשרים למשתמש להחזיר רכב למיקום אחר), ובעיקר בסמוך לשדות תעופה או באזורים עירוניים.
לעיתים קרובות עושה הסוכנות שימוש באתר אינטרנט המאפשר להזמין הזמנות מקוונות.
סוכנויות להשכרת רכב משרתות בעיקר אנשים הזקוקים לרכב זמני, למשל אלה שאינם בבעלותם רכב משלהם, תיירים, או בעלי כלי רכב פגועים או הרוסים הממתינים לתיקון או לתגמול ביטוחי.
סוכנויות להשכרת רכב עשויות גם לשרת את צורכי תעשיית ההובלות, על ידי השכרת טנדרים או משאיות, ובשווקים מסוימים ניתן גם להציע סוגים אחרים של כלי רכב כמו אופנועים או קלנועיות.
לצד השכרה בסיסית של רכב, סוכנויות להשכרת רכב בדרך כלל מציעות גם מוצרים נוספים כמו ביטוח מפני תאונות, ביטוח מפני גניבה, מערכות ניווט (GPS), מערכות בידור, טלפונים ניידים, WiFi ומושבי בטיחות לילדים.
ענף סוכנויות הרכב פועלות באמצעות רכישה או השכרה של מספר כלי רכב ומכירתם או השכרתם ללקוחותיהם בתשלום.
הענף בישראל מגלגל עשרות מיליארדי שקלים בשנה ומהווה את אחד מהענפים המרכזיים בשוק.
תחום סוכנויות הרכב כולל בתוכו חברות ישראליות, חברות בינלאומיות, יבואנים ועוד.
הדוגמה המוקדמת ביותר למכוניות המוצעות להשכרה היא 1906. חברת Sixt הגרמנית הוקמה בשנת 1912 בשם Sixt Autofahrten und Selbstfahrer (Sixt רכב שייט ונהגים עצמיים).
ג'ו סונדרס מאומאהה, נברסקה התחיל לראשונה עם דגם פורד T אחד שהושאל בשנת 1916, אך עד שנת 1917, חברת פורד ליברי שלו שכרה 18 דגם Ts בעשרה סנט לקילומטר.
שם החברה הפך למערכת סאונדרס Drive-It-Yourself ואז מערכת סאונדרס.
חברת סאונדרס נקנתה על ידי אוויס בשנת 1955.
מתחרה מוקדם של סונדרס היה וולטר ל.
ג'ייקובס, ששכירת האוטו-שיקגו שלו בשיקגו נפתחה בשנת 1918 עם שנים עשר פורד דגם T.
החברה נקנתה בשנת 1923 על ידי ג'ון הרץ.
בבריטניה, השכרת רכב החלה עם גודפרי דייוויס, שהוקמה בשנת 1920, ונרכשה על ידי יורופקאר בשנת 1981.
הגידול בנסיעות אחרי מלחמת העולם השנייה הוביל להקמתן של כמה חברות בינלאומיות ידועות, כולל National Car Rental (1947), Europcar (1949), Enterprise Rent-A-Car (1957), Thrifty Rent A Car (1959) ו- Budget Rent A Car (1958).
חברות השכרת רכב פועלות באמצעות רכישה או שכירות של מספר כלי רכב והשכרתם ללקוחותיהם בתשלום.
בבריטניה ניתן להסתיר את רישום המכוניות השכורות על ידי שימוש בראשי תיבות או חברות בנות לא מוכרות, מה שיכול להגדיל את ערך המכירה מחדש דרך יצרן או סוחרי צד ג'.
בצפון אמריקה מקובל לראות חברות להשכרה עם סוחרי מכוניות משומשות משלהן, שם מלאי השכירות לשעבר נמכר ישירות לציבור.
לחלופין, מכירות פומביות משמשות לרוב בארצות הברית ועם כניסת הפלטפורמות הדיגיטליות מכוניות שכורות יותר ויותר מכרו את הרכבים ישירות לסוחרי רכב חדשים ומשומשים שעוקפים את ערוצי המכירה הפומבית.
מרבית משרדי השכרת הרכב מציעים מגוון גודלי רכב שיתאימו למגוון תקציבים ודרישות של לקוחותיהם וחלקם מציעים כלי רכב מיוחדים שיתאימו למיקומם כמו גג נפתח, דגמי יוקרה, כלי רכב היברידיים / חשמליים, או רכבי שטח וטנדרים.
בשדות תעופה מרכזיים או בערים גדולות יותר, סוכנויות עצמאות להשכרת רכב מציעות כלי רכב יוקרתיים להשכרה.
יש חברות המתמחות שמציעות כלי רכב ישנים במחירים מוזלים.
על מנת לאפשר סיווג אחיד והשוואה קלה בין מחירי השכרת רכב, התאחדות מערכות ותקני תעשייה להשכרת רכב (ACRISS) פיתחה את מערכת קידוד קוד סיווג הרכב ACRISS.
קידוד זה מתאר באמצעות ארבע אותיות את הגודל, מספר הדלתות, סוג תיבת ההילוכים (ידנית / אוטומטית) והאם המכונית ממוזגת.
האות הראשונה בקוד מייצגת את הסיווג הכללי של הרכב (למשל מיני, אקונומי, קומפקט וכו').
האות השנייה מפרטת את גרסת הרכב המוצעת (למשל 4 דלתות, גג נפתח, רכב שטח וכו').
האות השלישית משמשת בדרך כלל לציון סוג תיבת ההילוכים, והאות הרביעית מתארת את סוג הדלק והאם ברכב יש מיזוג אוויר או לא.
השכרת רכב כפופה לתנאים רבים המשתנים ממדינה למדינה ומחברה לחברה אחרת.
בדרך כלל יש להחזיר את הרכב לאותו מצב בו הושכר, ולעיתים קרובות אסור לו לחרוג ממגבלות הקילומטראז', אחרת עלולות להיווצר עמלות נוספות.
מסיבות ביטוחיות, חברות מסוימות קובעות גיל שכירות מינימלי או מקסימלי.
במקרים מסוימים, הגיל המינימלי להשכרה יכול להיות גבוה עד כדי 25, אפילו במדינות בהן הגיל החוקי המינימלי להחזקת רישיון נהיגה נמוך בהרבה, למשל 14, 15, 16 או 17 בארצות הברית.
לא נדיר שיש חיוב עבור שימוש על ידי נהג צעיר לכל הנהגים מתחת לגיל 25.
בכל המקרים, יש צורך ברישיון נהיגה תקף על מנת לשכור רכב, ובמדינות מסוימות נדרש אישור נהיגה בינלאומי (IDP).
מרבית חברות השכרת הרכב דורשות שימוש בכרטיס אשראי כדי לגבות עמלות נוספות אם יימצא ליקוי במכונית בעת החזרתה או עבור אגרה בכבישים, קנסות על נהיגה או דלק חסר.
במקום כרטיס אשראי, חברות מסוימות דורשות פיקדון במזומן.
בישראל פועלות חברות השכרה מקומיות ובינלאומיות.
לרוב המותגים הבינלאומיים כמו אוויס, באדג'ט, הרץ, יורופקאר וסיקסט יש פעילות בישראל הפועלת בשיטה של זכיינות ומספקות פריסה נרחבת של סניפים ברחבי הארץ ואף בנמלי התעופה נתב"ג, רמון וחיפה.
בנוסף פועלות חברות השכרה מקומיות רבות עם סניף אחד או מספר סניפים בודדים כמו אוונטי, אוטו שי, תמיר וסאן קאר המתמקדות באזורים גאוגרפיים מסוימים.
רוב חברות ההשכרה בישראל פועלות גם בתחומים משיקים כמו ליסינג ומכירת רכבים.
מלבד חברות השכרה מסורתיות, פועלות בישראל גם חברות להשכרת רכב שיתופי כמו סיטי קאר, גוטו, אוטותל, ו-Share, המאפשרות השכרה לפי שעה וכן השכרה מחוץ לשעות הפעילות הרגילות של חברות ההשכרה, למשל בלילה או בסופי שבוע/חגים.
מלבד האפשרות להזמין רכב שכור ישירות מחברות ההשכרה עצמן, פועלות גם סוכנויות להשכרת רכב, המתווכות בין השוכרים לחברות ההשכרה המספקות את הרכב.
הדבר נפוץ בעיקר בהשכרות רכב בינלאומיות אך גם בהשכרות בתוך ישראל ניתן לעשות שימוש בסוכנים להשכרת רכב כמו רנטאל קארס, פאפם פאפם ואופרן.
היתרון הגדול בהזמנה דרך סוכנים הוא האפשרות לבצע השוואת מחירים מהירה בין מספר גדול של חברות השכרה בינלאומיות ומקומיות ולקבל מחירים טובים יותר שמשיגים הסוכנים מחברות ההשכרה השונות.
אף על פי שלעיתים קרובות לא נכתב במפורש, חברות השכרת רכב בארצות הברית נדרשות על פי חוק המדינה החל עליהן בכיסוי האחריות המינימלית (למעט בקליפורניה ואריזונה, שם הנהג אחראי באופן בלעדי).
כיסוי זה מכסה עלויות לצד שלישי במקרה של תאונה.
ברוב המדינות, זה לא חוקי לנהוג במכונית ללא כיסוי ביטוחי.
חברות השכרת רכב מחזיקות בביטוח אחריות לרכביהן, עם זאת, חברות מסוימות יגבו על כך תוספת תשלום.
כאשר אתה שוכר רכב, חברת ההשכרה מציעה, בתוספת תשלום, סוגים שונים של ביטוחים משלימים או ויתורי נזק כתוספת אופציונלית בתוספת תשלום.
ישנם מספר סוגים של כיסוי:
ויתור נזקי תאונה (Collision Damage Waiver - CDW) - מגביל את דמי ההשתתפות העצמית במקרה של תאונה, כך שהשוכר ישלם סכום מופחת וידוע מראש ולא את מלוא עלות הנזק.
כפי שהשם מרמז, נזק שאינו נובע מתאונה (למשל: גנבת הרכב) בדרך כלל אינו מכוסה תחת סעיף זה.
ביטוח גנבת הרכב (TP - Theft Protection) - מגביל את דמי ההשתתפות העצמית במקרה של גנבה הרכב, כך שהשוכר ישלם סכום מופחת וידוע מראש ולא את מלוא שווי הרכב.
ויתור נזקי אובדן (Loss Damage Waiver - LDW) - מכסה את עלות הנזק לרכב ההשכרה, עד לשווי הרכב המלא, במקרה של תאונה.
בדרך כלל LDW מכסה עד 100% מהעלויות (במקרה שך אובדן מלא) ומבטיח גם תשלום בגין אובדן ימי השכרה במקרה שבו הרכב נמצא במוסך בעקבות התאונה.
יש לשים לב שכיסוי LDW / CDW אינו ביטוח ואינו מציע מוצר כיסוי זהה לפוליסת ביטוח נזק.
ביטוח אחריות משלימה (Supplemental Liability Insurance - SLI) - מוצר הנמכר לעיתים קרובות בארצות הברית המספק כיסוי במקרה של תאונה שתגרום לנזק גוף או נזק לרכוש לצד שלישי, שאינו השוכר והנוסעים.
ביטוח תאונות אישיות (Personal Accident Insurance - PAI) - מכסה עלויות רפואיות ומוות בשוגג עבור השוכר והנוסעים במקרה של תאונה במהלך ההשכרה.
כיסוי רכוש פרטי (Personal Effects Coverage - PEC) - מבטח מפני סיכון לאובדן או נזק לחפציו האישיים של השוכר (ולעיתים גם בני משפחת השוכר בעת נסיעה עם השוכר) בתקופת ההשכרה.
ביטוח ביטול השתתפות עצמית (Car Hire Excess Waiver Insurance) - ויתור על נזקי התנגשות, כיסוי גנבות ואחריות צד ג' נכללים לרוב במחירי השכרת רכב באירופה, אפריקה ואוסטרליה.
כמעט תמיד, במקרה של תאונה או גרימת נזק, חל תשלום השתתפות עצמית (המכונה Excess או Deductible), הכרוך בסכום כסף שלקוחות חייבים לשלם במקרה של נזק.
ביטוח ביטול השתתפות עצמית (המכונה גם ויתור על אחריות נזק) הוא ביטוח משני המכסה את עלות תשלום ההשתתפות העצמית במקרה של תביעה.
חברות להשכרת רכב באירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה בדרך כלל יציעו כיסוי זה כביטוח משני אופציונלי, אם כי חברות ביטוח צד ג' מוכרות גם כיסוי החזר השתתפות עצמית לרכב שכור, אשר עשוי להציע הגנה גדולה יותר מכיסוי רגיל.
השלושרים הוא האלבום הראשון והיחיד של השלישייה המוזיקלית "השלושרים" שהורכבה מהמפיק והזמר בני אמדורסקי, הזמר-יוצר שלום חנוך, וחברו של חנוך מקיבוץ משמרות חנן יובל.
בהוצאת תקליט הוויניל המקורי: צד א': שירים 1–6, צד ב': שירים 7–12
בני אמדורסקי - שירה, הפקה
חנן יובל - שירה, גיטרה
שלום חנוך - שירה, גיטרה
דני סנדרסון - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית
אהרלה קמינסקי - תופים, כלי הקשה
מישה סגל - עיבודים, קלידים
אלונה איינשטיין - צילום עטיפה
יהודה ושומרון נשלטים על ידי צה"ל בעקבות כיבושם מידי ירדן במלחמת ששת הימים ב־1967. ישראל לא החילה את ריבונותה ביהודה ושומרון ולא סיפחה אותם, אלא הנהיגה בהם ממשל צבאי.
ב־1981 הועברו מרבית סמכויות השלטון האזרחיות לידי המנהל האזרחי, יחידה צבאית הכפופה למתאם פעולות הממשלה בשטחים שבמשרד הביטחון.
ירדן המשיכה לתבוע בעלות על יהודה ושומרון ולמלא חלק במערך האזרחי הערבי־פלסטיני עד לניתוק הזיקה ב־1988. במקביל תבע אש"ף בשם הגדרה עצמית פלסטינית את המרחב יחד עם תביעות נוספות.
בנובמבר 1988 אימצה המועצה הלאומית הפלסטינית את הכרזת העצמאות הפלסטינית על הקמת "מדינת פלסטין", "שבירתה היא ירושלים הקדושה".
ההצהרה קוראת לעם הפלסטיני להמשיך במאבק "עד סיום הכיבוש", תוך קבלת תוכנית החלוקה אך ללא ציון הגבולות של המדינה המוכרזת.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו ב-1994 קיבלה הרשות הפלסטינית את השליטה האזרחית בשטח A ובשטח B, שהם כ-40% משטחי יהודה ושומרון, וחיים בהם כ-90% מהאוכלוסייה הפלסטינית באזור.
לעומת זאת, צה"ל שמר על הסמכויות ביטחוניות בשטח B, ובשטח C צה"ל הוא גם הסמכות בנושאים אזרחיים.
בשטחים אלו מתנהלת השליטה באמצעות ממשל צבאי, שהוא הארוך ביותר בהיסטוריה המודרנית.
אזורי השליטה של הרשות הפלסטינית אינם רציפים בשטחם; שטחי A ושטחי B מקוטעים כארכיפלג ל-165 איים המכילים 90% מהאוכלוסייה הפלסטינית, מוקפים בשטחי C.
הרשות הפלסטינית ורבים מהקהילה הבין־לאומית רואים גם באזור זה שטח כבוש וחלק מהשטחים הפלסטיניים.
מבחינת המשפט הבין־לאומי, מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 242 קראה לשלום צודק ובר-קיימא במזרח התיכון, המושתת, בין היתר, על נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שכבשה במלחמת ששת הימים, לצד סיום הלחימה במרחב וכיבוד והכרה בריבונותן ובעצמאותן של מדינות האזור.
ההחלטה משמשת כבסיס בהחלטות נוספות של מועצת הביטחון בסוגיה.
פירושה המדויק של ההחלטה נתון למחלוקת, אך היא משמשת במקרים רבים כבסיס לתביעה לנסיגת כוחות צה"ל מיהודה ושומרון וסיום השליטה הישראלית בהם.
מספר גופים בין לאומיים, בהם בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) והוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הכירו בשלטון הישראלי ביהודה ושומרון ככיבוש.
בית המשפט העליון הישראלי קבע כי כל עוד מדינת ישראל נמנעת מהחלת החוק הישראלי על השטח, הרי הוא נתון ב"תפיסה לוחמתית".
עמדת ישראל הרשמית היא כי שלטון ישראל במרחב אינו בגדר כיבוש ואין להחיל עליו את אמנת ז'נבה הרביעית, הן מפני שהשטח נכבש במלחמת מנע הגנתית, והן מפני סיפוח המרחב לירדן נעשה בניגוד לחוק הבין־לאומי ולכן ערב כניסת ישראל למרחב הוא לא השתייך למדינה ריבונית מוכרת.
לצד זאת מחילה ישראל באופן וולנטרי את האמנה בסוגיות הומאניטריות.
עם התפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה (1914–1918), ועם ההכרה בזכות העמים לשלטון עצמי, היה הכרח להגדיר את אזורי הזכות הלאומית של עמי המזרח התיכון, שהוגדרו בוועידת פריז ובוועידת סן רמו.
הוועידה, וחבר הלאומים, שאמנתו נוסחה בחוזה ורסאי, הפקידה בידי הנאמן בריטניה מנדט על אזור במערב הים התיכון להקים עליו "בית לאומי לעם היהודי", שגבולותיו הסופיים הוגדרו בהסכם ניוקומב-פולה.
בתוך האזור הזה היה רוב ערבי (שלא הוגדר כפלסטיני) ומיעוט יהודי.
האזור כונה על ידי הבריטים 'פלשתינה' (Palestine), שם רומאי-אירופי (מבחינתם).
במהלך תקופת המנדט היה חוק אחד לשטח בין הירדן לים.
במשך כל ימי המנדט היו חיכוכים בין הרוב הערבי והמיעוט היהודי הגדל.
בריטניה השיבה את כתב המנדט שלה אל האו"ם ב-1947 תוך בקשת עצה "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע", דבר שהביא לייסוד ועידת אונסקו"פ ובסופו של דבר ל"תוכנית החלוקה", שחילקה את הארץ בין היהודים והערבים, כשבאזורי השליטה היהודית והערבית מצויות "מובלעות" של אוכלוסייה אחרת.
ההחלטה לא התגשמה והביאה לפריצת מלחמת העצמאות בין היישוב היהודי לערביי המנדט, ולאחר יציאת הבריטים במאי 1948 הצטרפו לעימות גם מדינות ערב השכנות, בהם ממלכת עבר הירדן וממלכת עיראק.
הכוחות העיראקים כבשו את מרחב השומרון הערבי ולחמו בכוחות צה"ל בקרב ג'נין וכן באזור השרון, בעוד כוחות הלגיון הערבי הירדנים כבשו את אזור רמאללה ויהודה.
בתום מלחמת העצמאות התחלק שטח המנדט בין שלוש ישויות: מדינת ישראל היהודית, שטח הכיבוש הירדני־עיראקי באזורי יהודה והשומרון ושטח הכיבוש המצרי, רצועת עזה.
בהסכמי רודוס ב־1949 נקבע הקו הירוק כקו הפסקת אש בין ישראל לירדן, שקיבלה לידיה את שטח הכיבוש העיראקי.
כלכלת ישראל הייתה גדולה פי 10 מזו של יהודה ושומרון ערב הכיבוש, אך חוותה שנתיים של מיתון.
אוכלוסיית יהודה ושומרון עמדה על 585,500–803,600 איש, ובמהלך הכיבוש הירדני היוותה 40% מהתוצר המקומי בירדן, עם שיעור צמיחה שנתי של 6%–8%.
ירדן העדיפה את הגדה המזרחית, בה הושקע רוב התקציב הירדני ושם הייתה הגדילה בעיור, לעומת הגדה המערבית שנותרה סמוכה על כלכלה חלקאית.
הבעלות על קרקעות הייתה בדרך כלל קולקטיבית, וחוק הקרקעות העות'מאניים שנחקק במאה ה-19 נותר בתוקף, ולפיו סווגו הקרקעות לחמישה סוגים – אדמת מוקופה, אדמת מולק, אדמת מירי, אדמת מתרוכה ואדמת מואת – כשהשלושה האחרונים היו אדמות מדינה רשמית.
לפני מלחמת ששת הימים התקיים הסכם לא כתוב בין ישראל לממשלת ירדן לקיים את נייטרליות הגבול בין שתי המדינות לאורך הקו הירוק.
לטענת המלך חוסיין, לאחר שישראל נקמה פעולות של חדירות גרילה וחבלנות הנתמכות בידי סוריה, בביצוע מתקפה על סמוע בגדה המערבית, אזור שנוהל על ידי ירדן, ב-13 בנובמבר 1966, ההסכם נשבר.
ב-5 ביוני 1967 בשעה 8 בבוקר, לאחר שישראל פתחה במלחמה נגד מצרים, התערבה ירדן במלחמה, והחלה להפגיז יעדים ישראליים במערב ירושלים ויישובים לאורך הגבול, ותקפה את שדות תעופה הישראליים רמת דוד ומחנה סירקין ואת נתניה.
בתגובה, צה"ל כבש במערכה מהירה את מזרח ירושלים ויהודה ושומרון במלואם, עד הצהריים ב-8 ביוני.
במהלך הלחימה גורשו תושבי הכפרים בית נובא, יאלו ועמואס שבמובלעת לטרון.
לאחר הגירוש פוצצו שלושת הכפרים; על חורבות בית נובא הוקמה מבוא חורון, ועל חורבותיהן של יאלו ועמואס הוקם פארק קנדה.
עשרות אלפי פלסטינים ברחו לירדן ממחנות הפליטים עקבת ג'אבר ועין א-סולטאן שביריחו לאחר שישראל הפציצה את המחנות.
ממלכת ירדן המשיכה לטעון לריבונות על יהודה ושומרון עד לניתוק הזיקה ביולי 1988.
במהלך מלחמת ששת הימים ישראל מינתה ממשל צבאי לשטחים שכבשה במלחמה, כשיהודה ושומרון נמצאים תחת שליטתו של אלוף פיקוד המרכז, ו"מושלי משנה" ממונים על אזורים מסוימים, קטנים יותר.
מתוקף תפקידו המושל מונה לשמור על החוק הירדני, למעט במקרים המנוגדים לזכויות ישראל ככוח כובש.
הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון פורק בשנת 1981 (בצו צבאי 947), והוחלף במנהל האזרחי, האמון על ניהול המערכת האזרחית, יהודית וערבית כאחד.
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, התקוממות עממית פלסטינית נגד השלטון הישראלי.
האינתיאפדה האפיינה במהומות עממיות בערים פלסטיניות, ידוי אבנים בצירי תנועה, ופיגועים נגד חיילים ואזרחים ישראלים.
במהלך האינתיפאדה נעשו ניסיונות פלסטינים להקים מערכות שלטון חילופיות לממשל הישראלי.
במסגרת הסכם קהיר והסכם אוסלו ב' הוקמה הרשות הפלסטינית שקיבלה מידי הממשל הצבאי את האחריות המלאה לגבי האוכלוסייה הפלסטינית, ואחריות המנהל האזרחי צומצמה לאחריות סביבתית לשטחי C ואחריות כלפי התושבים הישראלים.
ב־2000 פרצה האינתיפאדה השנייה, בה הסלימה האלימות: פיגועי התאבדות, שבוצעו לעיתים בידי צעירים, הפכו למאפיין מרכזי של האינתיפאדה.
בעקבות כך שב צה"ל לפעול צבאית בכלל רחבי יהודה ושומרון, גם בשטחי הרשות הפלסטינית.
ב־2002 בוצע מבצע חומת מגן בו השתלטה ישראל על כל הערים הפלסטיניות ופירקה התארגנויות טרוריסטיות שפעלו בהם, שהשתייכו לתנזים, גדודי חללי אל-אקצא, חמאס, הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני, ואחרים.
עם הזמן העבירה ישראל את האחריות האזרחית חזרה לידי הרשות הפלסטינית.
השפעה כלכלית ראשונית של השלטון הישראלי
בתחילת ימי הכיבוש הוצבו מגבלות קשות על השקעות ציבוריות ועל תוכניות פיתוח מקיפות בשטחים.
בנקים מסחריים בריטיים וערביים, שפעלו בגדה המערבית, נסגרו תוך זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, מכיוון שההפקדות בהם הועברו במהלך המלחמה לעמאן ולא היה ניתן לפתוח את הבנקים מחדש ללא היתר מהרשויות הירדניות.
הממשל הצבאי דרש כי הבנקים ביהודה ושומרון יפעלו בעצמאות מהבנקים בירדן ותחת פיקוחו.