tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרפאום באלכסנדריה נהרס על ידי המון נוצרי או חיילים רומים בשנת 391 (אם כי התאריך שנוי במחלוקת).
קיימים מספר תיאורים סותרים בקשר להרסתו.
לפי פיטר בראון, תהיה הסיבה אשר תהיה, הרס הסרפאום, שתואר על ידי הסופרים הנוצרים טיראניוס רופינוס וסוזומנוס, היה מחזה ראווה החזק ביותר מבין עימותים אלימים דומים.
לעומת זאת, מספר מחברים עתיקים ומודרניים אחרים פירשו את הרס הסרפאום באלכסנדריה כמייצג את ניצחון הנצרות וכדוגמה ליחסם של הנוצרים כלפי עובדי האלילים.
יחד עם זאת, פיטר בראון ממפה את פרץ ההרס והאלימות על רקע תקופה ארוכה של אלימות המונים בעיר, שבה נלחמו הרובע היווני ורובע היהודי במשך ארבע מאות שנה, מאז המאה ה-1 לפנה"ס.
גם אוסביוס מזכיר את קרבות הרחוב באלכסנדריה בין נוצרים ללא-נוצרים, שהתרחשו כבר בשנת 249. ישנן עדויות לכך שלא-נוצרים השתתפו במאבקים ברחבי העיר הן בעד ונגד אתנסיוס מאלכסנדריה בשנים 341 ו-356. דיווחים דומים נמצאים בכתביו של סוקרטס מקונסטנטינופול.
מקמולן שבשנת 363 (כמעט 30 שנה קודם לכן), הוצא להורג בגלל מעשיו החוזרים ונשנים של זעם, עלבון וזילות של האוצרות הקדושים ביותר של העיר.
ללא תלות באירועים הקודמים, הסרפאום של אלכסנדריה לא נבנה מחדש.
לאחר החורבן, הוקם מנזר ונבנתה כנסייה עבור יוחנן המטביל, המכונה האוונגליסט.
עם זאת, הכנסייה נהרסה בסביבות שנת 600 לספירה.
היא שוחזרה על ידי (681–684 לספירה), ולבסוף נהרסה במאה ה-10. במאה ה-20 שכן במקום בית קברות מוסלמי, "באב סידרה".
לפי מקורות נוצריים מוקדמים, הבישוף היה הפטריארך של ניקנה כאשר גזירות הקיסר תאודוסיוס הראשון אסרו על קיום פולחן פומבי של כל טקס מלבד נוצרי.
תאודוסיוס הראשון הפך בהדרגה את החגים הפגאניים שהיו מכובדים בעבר לימי עבודה, אסר על קורבנות ציבוריים וסגר מקדשים פגאניים.
הגזירה שפורסמה בשנת 391 כי "אף אחד לא ילך למקדשים, [או] ללכת דרך המקדשים" הביא לנטישת מקדשים רבים ברחבי האימפריה, מה שהכין את הבמה להסבה נרחבת של אתרים אלו בכנסיות נוצריות.
באלכסנדריה השיג הבישוף תאופילוס חזקה חוקית על מקדש אחד כזה, של דיוניסוס, שאותו התכוון להמיר לכנסייה.
במהלך השיפוצים הוסרו חפצי הפולחן האליליים שעדיין הוחזקו בתוכם, במיוחד הפאלי הפולחני של דיוניסוס, הם הוסרו והוצגו בתהלוכה חושפנית פוגענית ולעגנית על ידי הפטריארך.
זה הסית המוני פגאנים לחפש נקמה.
הם הרגו ופצעו נוצרים רבים לפני שהשתלטו על הסרפאום, עדיין המרשים ביותר מבין המקומות הקדושים שנותרו בעיר, התבצרו בפנים, לוקחים איתם נוצרים שבויים.
מקורות אלו מדווחים כי השבויים נאלצו להקריב קורבנות לאלוהויות האסורות, וכי אלו שסירבו עונו (שוקיהם נשברו) ובסופו של דבר הושלכו למערות שנבנו למען קורבנות דם.
עובדי האלילים הלכודים שדדו את הסרפאום.
תאודוסיוס הוציא צו, שהציע לעובדי האלילים הפוגעים חנינה וקרא להשמדת כל התמונות האליליות, מה שמרמז כי אלו היו מקור המהומות.
כתוצאה מכך, הסרפאום נהרס, או (לפי סוזומנוס) והוסב למקדש נוצרי, וכך גם המבנים שהוקדשו לאל המצרי קנופוס.
גל ההרס של אלילים לא-נוצרים התפשט ברחבי מצרים בשבועות הבאים, כפי שתועד באיור שולי על פפירוס מתוך כרוניקה עולמית שנכתבה באלכסנדריה בתחילת המאה ה-5, שבה נראה תאופילוס המנצח.
תמונת הפולחן של סראפיס, עטורת המודוס, נראית בתוך המקדש בתחתית.
קיים תיאור חלופי של האירוע ב"חייהם של פילוסופים וסופיסטים" מאת אונאפיוס, ההיסטוריון האלילי של הנאופלאטוניזם המאוחר.
מתואר כאן שהמון נוצרי, ללא התגרות, יישם בהצלחה טקטיקות צבאיות כדי לתקוף ולהרוס את הסרפאום ולגנוב כל דבר שאולי שרד את המתקפה.
לפי אונאפיוס, שרידיהם של פושעים ועבדים, שכבשו את הסרפאום, נוכסו על ידי נוצרים, הונחו במקדשים פגאניים ששרדו והוערצו כקדושים מעונים.
הסרפאום היה המעוז האחרון של עובדי האלילים שהתבצרו במקדש ובמתחם שלו.
עובדי האלילים גורשו, המקדש נבזז ותכולתו נחרבה.
בערך בתקופה זו, הבישוף של אלכסנדריה, לו הוענק על ידי הקיסר, על פי בקשתו, מקדש דיוניסוס, הסב את המבנה לכנסייה.
הפסלים הוסרו, האדיטה (פסלים נסתרים) נחשפו, וכדי להטיל דופי בכלי הפולחן הפגאניים, הוא ערך תהלוכה להצגת חפצים אלה.
את הפאלי (סמלים פולחניים של דיוניסוס), וכל חפץ אחר שהוסתר באדיטה שבאמת היה, או נראה, מגוחך, הוא כלל בתערוכה פומבית.
עובדי האלילים, שנדהמו מחשיפה כה בלתי צפויה, לא יכלו לעבור עליה בשתיקה, אלא קשרו קשר לתקוף את הנוצרים.
הם הרגו רבים מהנוצרים, פצעו אחרים ותפסו את הסרפאום, מקדש שבלט ביופיו ובמרחביו והיה נשגב.
הם הפכו אותו למצודה זמנית, ואליה העבירו רבים מהנוצרים, עינו אותם עינויים והכריחו אותם להקריב קורבן.
אלה שסירבו לציית נצלבו, שתי רגליהם נשברו או הוצאו להורג בצורה אכזרית כלשהי.
כאשר המרידה נמשכה זמן מה, באו השליטים והפצירו בעם לזכור את החוקים, להניח את נשקם ולוותר על הסרפאום.
לשם הגיע רומנוס, גנרל הלגיונות הצבאיים במצרים; ואבגריוס היה מושל אלכסנדריה.
עם זאת, מכיוון שמאמציהם לשכנע את העם לכניעה היו לשווא, הם סיפרו מה שהתרחש לקיסר.
אלה שהסתגרו בסראפיום עברו להתנגדות נמרצת יותר, מחשש לעונש שידעו שימתין להליכיהם הנועזים, והם הונעו עוד יותר למרוד על ידי שיח מסית של אדם בשם אולימפיוס, לבוש בבגדי פילוסוף, שאמר להם שעליהם למות ולא להזניח את אלוהי אבותיהם.
בהבינו כי הם נרתעים מאוד מהרס פסלי האלילים, הוא הבטיח להם כי נסיבות כאלה אינן מצדיקות את התנערותם מדתם.
כי הפסלים היו מורכבים מחומרים מושחתים, והיו רק תמונות, ולכן היו נעלמו, ואילו הכוחות ששכנו בתוכם, טסו לשמיים.
על ידי מצגות כאלה, הוא שמר על ההמון איתו בסראפיון.
כאשר נודע לקיסר על התרחשויות אלה, הוא הכריז כי הנוצרים שנרצחו היו מבורכים, שכן הם התקבלו בכבוד למות מות קדושים, וסבלו בהגנה על האמונה.
הוא הציע חנינה חינם לאלה שהרגו אותם, בתקווה שעל ידי מעשה חנינה זה הם יהיו מוכנים יותר לאמץ את הנצרות.
הוא ציווה על הריסת המקדשים באלכסנדריה שהייתה הגורם להסתה העממית.
אומרים שכאשר הצו הקיסרי הזה נקרא בפומבי, הנוצרים השמיעו צעקות שמחה רמות, כי הקיסר הטיל את האשמה של מה שהתרחש על הפגאנים.
האנשים ששמרו על הסראפיון היו כל כך מבועתים למשמע הצעקות האלה, שהם ברחו והנוצרים השיגו מיד את השליטה במקום, שבו הם שומרים מאז.
נודע לי שבלילה שקדם להתרחשות זו, שמע אולימפיוס את קולו של אחד ששר הללויה בסראפיון.
הדלתות היו סגורות והכל היה דומם; וכיוון שלא יכול היה לראות איש, אלא יכול היה לשמוע רק את קולו של הזמר, הוא הבין מיד שזה אות.
בסתר, בלי לידע איש, הוא עזב את הסראפיון ויצא לאיטליה.
מסופר שכאשר המקדש נהרס, נמצאו כמה אבנים, שעליהן היו תווים הירוגליפים בצורת צלב, אשר עם הגשתם לבדיקה של המלומדים, פורשו כמסמלים את החיים הבאים.
סמנים אלו הובילו להמרת דתם של חלק מהפגאנים, כמו גם כתובות אחרות שנמצאו באותו מקום, ואשר הכילו תחזיות על חורבן המקדש.
כך נכבש הסראפיון, וזמן קצר לאחר מכן הוסב לכנסייה; הוא קיבל את שמו של הקיסר ארקדיוס.
(סוזומנוס, היסטוריה כנסייתית, 7: 15)
אחד החיילים, מוגן יותר על ידי אמונה מאשר על ידי נשקו, תופס גרזן חרב פיפיות, מייצב את עצמו ובכל כוחו פוגע בלסת הפסל הישן.
מכה את העץ הנאכל על ידי תולעת, מושחר על ידי עשן הקורבן, פעמים רבות שוב, הוא מוריד אותו חתיכה אחר חתיכה, וכל אחד מהם נישא אל האש שמישהו אחר כבר הצית, שם העץ היבש נעלם בלהבות.
הראש יורד, ואז הרגליים נפרצות, ולבסוף איבריו של האל נקרעים מפלג הגוף העליון בחבלים.
וכך קורה, חתיכה אחר חתיכה, הבופון הסנילי נשרף ממש מול מעריצתו, אלכסנדריה.
פלג הגוף העליון, שנותר ללא פגע, נשרף באמפיתיאטרון, במערכה אחרונה של התנשאות.
לבנה בכל פעם, הבניין מתפרק על ידי הצדיקים (sic) בשם אדוננו אלוהים: העמודים שבורים, הקירות מופלים.
הזהב, הבדים והגולות היקרות מוסרים מהאבנים הטמאות החדורות בשטן.
[...] המקדש, כוהניו והחוטאים הרשעים מובסים כעת ונדחקים ללהבות הגיהנום, כאשר אמונת ההבל הטפלה (פגאניות) והשד העתיק סראפיס נהרסים לבסוף.
- טיראניוס רופינוס, היסטוריה כנסייתית, 2: 23
הארכיטקטורה נקשרה לתקופה התלמיית המוקדמת ולתקופה הרומית שנייה.
החפירות באתר העמוד של דיוקלטיאנוס בשנת 1944 חשפו את של הסרפאום.
נמצאו שני סטים של עשרה לוחות: אחד מזהב, אחד מכסף, אחד מברונזה, אחד מפאיאנס מצרי, אחד מבוץ נילוס מיובש.
על כל הלוחות רשום ביוונית ובמצרית תלמי השלישי יורג'טס בנה את הסרפאום, עדויות מצביעות על כך שפרמניסקוס פרמניון מונה לאדריכל.
פיקדונות יסוד פולחניים של מקדש שהוקדש לחר־פא־חֿרד (הרפוקרטס) מתקופת שלטונו של תלמי הרביעי פילופטור נמצאו גם כן בתוך קירות המתחם.
סימנים מצביעים על הרס ראשון במהלך מלחמת קיטוס בשנת 116 לספירה.
חוקרים משערים שהוא נבנה מחדש תחת אדריאנוס.
הדבר נתמך בממצא משנת 1895 של פסל דיוריט שחור, המייצג את סראפיס בהתגלמות שור האפיס שלו עם דסקת השמש בין קרניו.
כתובת מתארכת אותו לתקופת שלטונו של אדריאנוס (117–138).
משערים גם כי היה פולחן של אלת הבריאות, הנישואין והחוכמה איסיס.
גלריות תת-קרקעיות מתחת למקדש היו ככל הנראה האתר של המסתורין של סרפיס.
עמודי גרניט מרמזים על בנייה מחדש והרחבה של הסרפאום האלכסנדרוני בשנים 181–217 לספירה.
בחפירות נמצאו 58 מטבעות ברונזה ו-3 מטבעות כסף, עם תאריכים עד 211. פלג גוף עליון של פסל שיש של Mithras מיתראס נמצא ב-1905/6.
לפי שברים שנמצאו, היו קיימים פסלים של שנים עשר האלים.
מימאוט הזכירה במאה ה-19, תשעה פסלים עומדים אוחזים בגלילים, שיתאימו לתשע אלות האמנויות, שנכחו על פי הדיווחים בספריית אלכסנדריה.
אחד עשר פסלים נמצאו בסאקרה.
סקירה של "Les Statues Ptolémaïques du Sarapieion de Memphis" ציינה שהם כנראה פוסלו במאה ה-3 מאבן גיר וסטוקו, חלקם עומדים אחרים יושבים.
הרציונל של הקריאות להסרה והטיעונים שכנגד
התומכים בהסרתם מצטטים ניתוח היסטורי לפיו האנדרטאות לא נבנו כאתרי מורשת, אלא כדי להפחיד את האפרו-אמריקאים ולתקֵף מחדש את "העליונות הלבנה" לאחר מלחמת האזרחים.
עוד טענו כי הם מנציחים זיכרון מביש של ממשלת הקונפדרציה שהעיקרון המכונן שלה היה הנצחת והרחבת העבדות.
על כן, לדעתם, אסור להאדיר את שמם, ויש להסירם מעיני הציבור האמריקני הסולד מגזענות.
הם גם טענו שהנוכחות של אנדרטאות אלו יותר ממאה שנים לאחר תבוסת הקונפדרציה, ממשיכה לשלול זכויות ולהרחיק את האפרו-אמריקאים.
לדבריהם, רוב האנדרטאות נבנו במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20, וגם במהלך המאבק של התנועה לזכויות האזרח, וכתגובת נגד של קבוצות מיעוט, כל זאת כשמלחמת האזרחים הסתיימה בתבוסת הקונפדרציה עוד בשנת 1865.
המתנגדים רואים בהסרת האנדרטאות מחיקת חלק מההיסטוריה או סימן של חוסר כבוד למורשת.
לאומנים לבנים ונאו-נאצים בפרט עוררו מחאות והתנגדות להסרה.
חלק ממדינות הדרום העבירו חוקי מדינה המגבילים או אוסרים הסרה או שינוי של אנדרטאות ציבוריות.
חוק זה קיבל בשנת 2021 גיבוי ותוקף מחודש מבית המשפט העליון של המדינה.
כך גם במיסיסיפי, טנסי ווירג'יניה.
ברם, בתהליך איטי החלו מוסדות וערים במדינות הללו, לרבות מיסיסיפי ודרום קרולינה להסיר אנדרטאות, ולעיתים להקים במקומם אנדרטאות שמזדהות עם מאבק האפרו אמריקאים.
גם בווירג'יניה, לרבות בבירתה ריצ'מונד, שהייתה בירת הקונפדרציה, התחילו להסיר פסלים כבר בשנת 2019.
במקומות מסוימים, המון זועם ניתץ, הסיר והשחית אנדרטאות.
הבולטת שבהן היא האנדרטה לזכרו של המנהיג הדרומי אלברט פייק בוושינגטון הבירה.
כשלוש שנים קודם לכן, אנדרטה לזכר "גיבורי מחוז מונטגומרי, מרילנד", שהייתה מוצבת בעיירה רוקוויל, פרוור של וושינגטון הבירה, הועברה בחשאי, וללא הודעה מוקדמת, על ידי רשויות מחוז מונטגומרי, לאתר פרטי במחוז - וייט'ס פרי.
בשנת 2017, בעיצומו של הפולמוס, האגודה ההיסטורית האמריקאית יצאה בהצהרה שהסרת האנדרטאות הללו איננה מחיקה של ההיסטוריה (כפי שטענו מתנגדי ההסרה), כי אם הפניית תשומת הלב לפרשנות הקודמת שלה.
האגודה קבעה כי רוב האנדרטאות הוקמו ללא כל הליך דמוקרטי, והמליצו לשקול מחדש את החלטות ההקמה הללו.
על פי האגודה, רוב אנדרטאות הקונפדרציה הוקמו במהלך סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, והיוו חלק בלתי נפרד מתחילת הפרדה חוקית וביטול זכויות נרחב ברחבי הדרום.
בהצהרתה, חזרה האגודה על טענות התומכים בהסרה, שמטרת המקימים הייתה להפחיד את האפרו-אמריקאים מבחינה פוליטית, ולבודד אותם מהזרם המרכזי של החיים הציבוריים.
לדבריהם, גל מאוחר יותר של בניית אנדרטאות עלה בקנה אחד עם המאבק נגד התנועה לזכויות האזרח, והיוו עד לאחרונה סמלים של "עליונות לבנה".
אוצר ההיסטוריה במוזיאון האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ווסט פוינט, הציג עמדה דומה, ואף כינה את מנהיגי הקונפדרציה בוגדים, והציע להשאיר רק את האנדרטאות המציינות השתתפותם של אנשי צבא בקרבות.
גישה דומה הציגו החל משנת 2015 חוקרים ומוסדות אקדמיים רבים: ההיסטוריון של מלחמת האזרחים אדם גודהארט מהמכללה לאומנות של וושינגטון שבמרילנד ; הסוציולוג מאוניברסיטת ייל פרופ' אליה אנדרסון והסכים איתו הרולד הולצר , מנהל המכון למדיניות ציבורית של בית רוזוולט ב-האנטר קולג'.
כך גם דֶל אפטון , ראש המחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס; ג'ודית גיזברג פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת וילאנובה; אלינור הארווי, אוצרת בכירה במוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית וחוקרת תולדות מלחמת האזרחים; והיסטוריון מלחמת האזרחים דייוויד בלייט מאוניברסיטת ייל.
הסופר פרנק מק'קני בספר משנת 1993 על הנושא בג'ורג'יה טען: שהאנדרטאות הללו היוו מאמצים קהילתיים, אמנות ציבורית והיסטוריה חברתית.
חיילים ופוליטיקאים לשעבר התקשו לגייס כספים להקמת אנדרטאות ולכן המשימה נפלה בעיקר על הנשים: "האימהות, האלמנות היתומות, הארוסות והאחיות השכולות של החיילים שאיבדו את חייהם.
אגודות הנצחה רבות של נשים הוקמו בעשורים שלאחר סיום מלחמת האזרחים, שרובן הצטרפו לארגון "בנות המאוחדות של הקונפדרציה" לאחר הקמתה בשנת 1894.
שריל בנרד נשיאת הברית לשיקום המורשת התרבותית טענה נגד הסרת אנדרטאות המלחמה של הקונפדרציה במאמר שנכתב עבור The National Interest: לדידה, הרעיון שהדרך להתמודד עם ההיסטוריה היא להשמיד כל שרידים שמזכירים משהו שלא אוהבים, הוא מדאיג ביותר.
היסטוריון מלחמת האזרחים, ג'יימס ו.
רוברטסון הבן אמר בראיון, שהאנדרטאות אינן "אות של ג'ים קרואו או התרסה".
הוא כינה את האווירה הנוכחית, של לפרק או להרוס את המונומנטים של הקונפדרציה, כ"עידן של אידיוטיות", שלדבריו מוּנַע על ידי "אלמנטים שרוצים לפרק את האחדות שדורות של אמריקאים בנו בכאב".
גם בישראל הובעה עמדה נגד ההסרה מטעמים של מחיקת היסטוריה שאינה נוחה.
ג'וליאן הייטר, היסטוריון מאוניברסיטת ריצ'מונד , הציג גישת ביניים: קונטקסטואליזציה מחדש.
הוא תומך בהוספת "הערת שוליים בעלת פרופורציות אֵפּיות" כמו סימן היסטורי בולט או סמן המסביר את ההקשר שבו נבנו האנדרטאות, כדי לעזור לאנשים לראות מונומנטים ישנים באור חדש.
הוא מציע להשתמש בקנה המידה והפאר של האנדרטאות האלה נגד עצמן.
הוא ציין ש"חסר לנו דמיון כשאנחנו מדברים על אנדרטאות.
זה הכל או לא כלום...
כאילו אין שום דבר באמצע שנוכל לעשות כדי לספר סיפור מעשיר יותר על ההיסטוריה האמריקאית".
אריק פונר , היסטוריון של מלחמת האזרחים והביוגרף של אברהם לינקולן טען, שיש להקים יותר פסלים של אפרו-אמריקאים כמו נט טרנר.
סקר של רויטרס משנת 2017 מצא כי 54% מהמבוגרים האמריקאים הצהירו שהאנדרטאות צריכות להישאר בכל המרחבים הציבוריים, ו-27% אמרו שיש להסיר אותן, בעוד 19% אמרו שהם לא בטוחים.
לפי רויטרס, התגובות לסקר היו מפוצלות בחדות לאורך קווים גזעיים ומפלגתיים.
עם זאת, כאשר לבנים ו"רפובליקנים" תומכים במידה רבה בשימור, "דמוקרטים" ומיעוטים היו בעלי סבירות גבוהה יותר לתמוך בהדחה.
סקר נוסף מ-2017, שפורסם בהפינגטון פוסט, מצא כי 48% מהמשיבים העדיפו את האפשרות "להשאיר", 33% העדיפו הסרה ו-18% לא בטוחים.
הרדיו הציבורי הלאומי של ארצות הברית פרסם סקר של מכון מאריסט לחקר דעת הקהל שפורסם באותה שנה, ואשר מצא שרוב האמריקאים, כולל 44% מהאפריקאים האמריקאים, מאמינים שפסלים המכבדים את מנהיגי הקונפדרציה צריכים להישאר במקומם.
בשנת 2020, בעקבות רצח ג'ורג' פלויד וההפגנות שהתרחשו לאחר מכן, התמיכה בהסרת האנדרטאות גדלה ל-52%, כשרק-44% התנגדו.
בשל הסודיות עליה שומר מערך החשבונאות ההוליוודי, לא ברור איזה סרט הוא בעל התקציב היקר ביותר שנעשה אי פעם.
מלחמת הכוכבים – פרק 9: עלייתו של סקייווקר מחזיק בשיא רשמית עם תקציב נטו של 489 מיליון דולר.
סרטי הנוקמים השלישי והרביעי (הנוקמים: מלחמת האינסוף והנוקמים: סוף המשחק) שהופקו ביחד הם ההפקה הכוללת היקרה ביותר בהיסטוריה, עם עלויות הפקה משולבות של למעלה ממיליארד דולר, לפי אחד הבמאים.
רשימה זו מכילה רק סרטים שכבר יצאו לקהל הרחב ולא סרטים שעדיין נמצאים בהפקה או פוסט-פרודקשן, שכן העלויות יכולות להשתנות במהלך תהליך ההפקה.
להלן העלות השלילית נטו: עלויות הצילומים בפועל, לא כולל עלויות קידום מכירות (כלומר פרסומות, פוסטרים וכו') ולאחר התחשבנות בסבסוד מס.
התרשימים מסודרים לפי תקציבים שנבדקו באופן עצמאי או אושרו רשמית על ידי חברות ההפקה שבהן הם ידועים; רוב החברות לא נותנות הצהרה על עלויות ההפקה בפועל, כך שלעיתים קרובות זמינות רק הערכות של חוקרים מקצועיים וכותבים של תעשיית הקולנוע.
כאשר הערכות התקציב מתנגשות, מתקבל אומדן התקציב הנמוך יותר.
אינפלציה, טכניקות צילום וכוחות שוק חיצוניים משפיעים על הכלכלה של הפקת סרטים.
העלויות עלו בהתמדה במהלך העידן הראינוע של הסרטים השקטים כאשר בן-חור: סיפור ישו (1925) קבע שיא שנמשך גם אל תוך עידן הקולנוע.
לטלוויזיה הייתה השפעה על עליית העלויות בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, שכן הקולנוע התחרה בה על הקהל.
שיא לתקציב סרט הגיע לשיא ב-1963 עם הסרט קלאופטרה; שלמרות היותו הסרט המרוויח ביותר של השנה, הוא לא החזיר את עלויותיו ביציאתו המקורית.
בשנות ה-90 נשברו שני ספים חדשים, כאשר שקרים אמיתיים עלה 100 מיליון דולר ב-1994 וטיטניק עלה 200 מיליון דולר ב-1997, שניהם בבימויו של ג'יימס קמרון.
מאז זה הפך להיות נורמלי שסרט מאולפן סרטים גדול עולה מעל ל-100 מיליון דולר ומספר גדל והולך של סרטים עולה מעל ל-200 מיליון דולר או יותר.
ההפקות היקרות ביותר (ללא התאמה לאינפלציה)
רק הפקות עם תקציב נטו של למעלה מ-200 מיליון דולר בדולרים נומינליים רשומות כאן.
בשל השפעות האינפלציה, כל הסרטים בטבלה הופקו במאה ה-21.
ההפקות היקרות ביותר (עם התאמה לאינפלציה)
זיכיונות הסרטים היקרים ביותר בכל הזמנים
ציר זמן של הסרטים היקרים ביותר לאורך ההיסטוריה
הסרטים הישראליים היקרים ביותר בכל הזמנים
הסרטן והשועל הוא משל שמקורו ביוונית ונחשב לאחד ממשלי איזופוס; הוא מספר 116 בסיווג פרי.
מוסר ההשכל הוא שאדם נקלע לאסון עקב אי דבקות בתפקיד שהוקצה לו בחייו.
סרטנים אינם מזון טבעי עבור שועלים, אך בעבר הם הושוו לסרטני נהרות.
כמו כן, סרטני נהרות נאכלו על ידי שועלים באזור הדנובה בחבל הבלקן.
הגרסה היוונית של הסיפור מסופרת בקצרה ועוסקת בסרטן הנוטש את חוף הים וזוחל לאחו סמוך, שם נטרף למוות על ידי שועל.
המשל הופיע בכתב יד של בית מדיצ'י ב ומאוחר יותר תועד על ידי ב-1692. ב הופיע המשל בתרגומו החדש של עם מוסר ההשכל: "סיפוק בגורלנו הוא מרכיב של אושר".
הסרסורית (בהולנדית: De Koppelaarster) היא ציור ז'אנר מוקדם מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר, המתוארך לשנת 1656. זוהי היצירה הראשונה החתומה שלו, והיא נחשבת לאחת החריגות ביצירתו, הן בשל אופייה התיאטרלי, והן בשל התוכן החברתי-ארוטי שלה, השונה מאוד מהשפה האינטימית והמאופקת שאפיינה את ציוריו המאוחרים.
הציור מציג סצנה צפופה ומאורגנת היטב של ארבע דמויות, המתרחשת בחלל סגור, ככל הנראה בית בושת.
הגבר הצעיר משמאל, חובש כובע ברט רחב־שוליים ולבוש בבגדים כהים, מושיט מטבע לאישה צעירה היושבת לצידו.
היא מחייכת ומחזיקה בגביע יין.
ביניהם יושבת אישה מבוגרת, שתפקידה הוא לתווך בין הצדדים - זוהי הסרסורית, שעל שמה נקרא הציור.
מאחוריהם, דמות גבר שתוי מחזיקה כוס יין ומביטה החוצה לעבר הצופה.
הדמות הזו מנותקת פיזית מהאירוע המרכזי, אך נוכחותה בולטת מאוד.
מבטו הישיר שובר את הגבול בין הסצנה לצופה, ומייצר תחושת מבוכה או מודעות עצמית.
האווירה ביצירה אינטימית אך מתוחה.
החלל תחום, התאורה חזקה וממוקדת, וההבעות של הדמויות טעונות ברגש: מהנאה גסה ועד סקרנות וביקורת.
הקומפוזיציה מעבירה תחושה של שליטה צורנית: קשרי העין, הידיים, והאובייקטים (הגביע, המטבע, הבגד) יוצרים מבנה חזותי שמדגיש את רגע העסקה.
הבדים הכבדים והעשירים, הריהוט, והצבעים החמים מעצימים את החומריות של הסצנה.
הקומפוזיציה ב"הסרסורית" סגורה ומהודקת, עם ארבע דמויות הצפופות יחד בקדמת חלל תחום.
הדמויות ממוקמות בקו רוחב כמעט אחיד, כאשר הקשר ביניהן נוצר באמצעות מבטים, תנועות ידיים ומחוות גוף.
המבנה מדגיש את מרכז הסצנה - העברת המטבע בין הגבר לצעירה - באמצעות תיאום צורני בין קווים, צבעים וקומה פיזית של הדמויות.
ורמיר בחר בפלטה צבעונית דרמטית, הכוללת אדום עז, זהב עמוק, שחור קטיפתי ולבן בוהק.
השימוש באולטרמרין טבעי בשמלת האישה והבהקים צהובים בלבוש הסרסורית מחזקים את התחושה של עושר חומרי ורגשי.
האור נופל ישירות על מרכז הסצנה, מותיר את הרקע חשוך ומצמצם את עומק החלל – פתרון חזותי שמוביל את העין לנקודת ההתרחשות.
השפעתם של הקרוואג'יסטים מאוטרכט ניכרת בסצנה - בעיקר בשימוש הנועז באור וצל ובתיאור הדמויות באופן בימתי, עם מחוות מוחשיות וחדות.
ורמיר שואב מהשפה הדרמטית הזו, אך מעדן אותה באמצעות קצב פנימי מדויק ושימוש באיזון צורני.
הסצנה מתוכננת כמעין תבליט בימתי: כל הדמויות מסודרות בשורת רוחב קרובה לקדמת החלל, משתתפות באירוע מרוכז אחד, באופן המזכיר את המבנה של פריז קלאסי.
למרות התוכן הישיר, ורמיר נמנע מקריקטורה או שיפוט חזותי.
הסגנון שואף לריאליזם רגשי ולא לתיאטרליות מוגזמת.
הבחירה במרקמים מפורטים (קטיפה, עור, שיער, זכוכית) מעצימה את תחושת הממשות, מבלי להעמיס על הצופה.
במחקר חזותי־חישובי שנערך במסגרת חקר פרספקטיבה בציורי מאסטרים מהמאה ה־17, נמצא כי נקודת המגוז בציור "הסרסורית" ממוקמת ישירות מאחורי ידו של הגבר השמאלי (החשוד גם כדיוקן עצמי של ורמיר).
קווי האדריכלות, הריהוט והמרחב הפנימי מתכנסים לנקודה זו, באופן ייחודי המעגן את המבט ואת זרימת הקומפוזיציה סביב הדמות המרכזית.
המבנה מלמד על שליטה פרספקטיבית גאומטרית מתקדמת, המייצרת תחושת תיאטרון חד־ממדי: הדמויות סגורות בקדמת הציור, אך מתואמות בהתאם לעומק המדומה.
היישור בין המבטים, קווי הרהיטים ופרטי הרקע מצביע על תכנון מדוקדק של נקודת מבט אחת.
וילוק ג'וניור ציין כי רמת הדיוק גבוהה במיוחד, ומעידה על כך שוורמיר הכיר היטב את עקרונות הפרספקטיבה המתמטית.
בהתאם להשערות מחקריות מהעשורים האחרונים, עלתה האפשרות שוורמיר הסתייע במכשירים אופטיים כמו קאמרה אובסקורה על מנת להשיג דיוק כה חד, אך לא נמצאה לכך עדות ישירה בציור זה עצמו.
הדמות הגברית משמאל נחשבת לדיוקן עצמי אפשרי של ורמיר.
המחוות, החיוך והביטחון שבהצגתו, בצירוף העובדה שזהו הציור החתום הראשון של האמן, חיזקו את הסברה.
אין הוכחה חד־משמעית, אך מדובר בהופעה היחידה הידועה של ורמיר בציור כלשהו.
האישה הצעירה מזוהה כקורטיזנה, והאישה המבוגרת כסרסורית.
הדמות האחורית מהווה אלמנט מתבונן, החושף את הצופה לנוכחותו שלו בתוך הסצנה.
בינסטוק טוען שוורמיר השתמש בבני משפחתו כדוגמנים: ייתכן שהסרסורית היא אשתו, קתרינה ורמיר, והחייל הגס - אחיה, וילם.
הציור הסרסורית עוסק במערכת יחסים משולשת של כוח, מין וכסף, בה כל דמות ממלאת תפקיד ברור: הגבר משלם, האישה הצעירה מספקת מענה, והסרסורית מתווכת.
אין סימנים של התנגדות או דרמה חריפה - אלא שקט עסקי, כמעט פורמלי, דבר שמהדהד את הנורמות החברתיות של המאה ה־17 בנוגע ליחסי מין בתשלום.
יחד עם זאת, ורמיר אינו מבצע אידיאליזציה של הסצנה, אך גם אינו מגחיך אותה.
הדמויות אמנם נוטלות חלק בפעולה בלתי מוסרית לפי הקריטריונים של התקופה, אך הן מוצגות באופן אנושי, שקול ומכבד.
אין כאן סאטירה, קריקטורה או עונש מוסרי - אלא ייצוג של מציאות.
פרשנות מגדרית רואה ביצירה שיקוף של מודל חברתי־פטריארכלי שבו נשים צעירות ממוסחרות, וגברים (כולל הצופה) הם צרכני זנות.
הגבר השתוי מביט החוצה לעבר הצופה, ובכך שובר את הקיר הרביעי ומחייב את הצופה לבחון את עצמו כמשתתף או שותף מבט.
הסצנה כולה אינה מוסרנית אך גם אינה נייטרלית.
היא משקפת מערכת קיימת של כוח ומין, תוך כדי שהאמן מציע מבט קר, מדוד, ומעורב־למחצה.
זהו ציור של חברה, לא רק של אנשים.
"הסרסורית" שונה מהותית מהיצירות המאוחרות של ורמיר - מוזגת החלב, נערה עם עגיל פנינה ועוד - בהיבטים של קומפוזיציה, אור, נושא ויחסי דמויות.
כאן מופיעות ארבע דמויות, באינטראקציה מוחשית, קרובה וטעונה.
באותן יצירות מאוחרות - מופיעה בדרך כלל דמות אחת או שתיים, בפעולה שקטה, לעיתים מדיטטיבית.
בהשוואה לציור הנערה הישנה (Slapend meisje), ציור מאוחר יותר של ורמיר, ניכרת מגמה של ריכוך הסצנה: האישה בציור המאוחר ישנה, לבד, והאירועים מרומזים ולא מתרחשים בפועל.
אין עסק או פעולה, אלא אווירה פואטית.
ההשוואה מצביעה על המעבר שוורמיר עובר – מהצגת התרחשות ברורה ליצירת מצב פנימי של שקט ומורכבות רגשית.
אחת ההשוואות המרכזיות שנעשו בציור זה היא ליצירה באותו שם מאת דירק ואן באבורן, משנת 1622. שתי הסצנות דומות במבנה: אינטראקציה בין גבר לאישה בתיווך סרסורית, בתוך חלל סגור.
עם זאת, ורמיר שינה את הטון: במקום סצנה גרוטסקית ומוגזמת, בחר באיפוק, איזון רגשי ושפה חומרית מהודקת.
יצירתו של ואן באבורן הייתה מוכרת לורמיר - עותק שלה היה תלוי בבית חמותו, מריה תינס – וייתכן שהיא שימשה כהשראה ישירה בעת ציור הסרסורית של ורמיר.
הציור הסרסורית הוא הראשון שבו מופיעה חתימתו הידועה של יאן ורמיר: IVMeer – תעתיק מקוצר של שמו: "יוהנס ורמיר".
החתימה מוצגת בפינה השמאלית העליונה של הציור, ונכתבה בפורמט ברור, כחלק מהקומפוזיציה.
למרות זאת, לאורך השנים התעוררו ספקות לגבי ייחוסו של הציור.
בעבר, הוא יוחס לצייר ההולנדי תיאודור ואן באבלינגן, בשל תוכנו הארוטי והסגנון התיאטרלי – שאינם אופייניים ליצירות ורמיר המאוחרות והמזוהות עמו.
אולם, ניתוח סגנוני, השוואות חומריות וקריאה של החתימה בצירוף עם ממצא היסטורי – הספיקו לשכנע את מרבית החוקרים כי מדובר ביצירה אותנטית של ורמיר.
לאחר השלמתו בשנת 1656, הציור הסרסורית נמכר לפטרונו המרכזי של ורמיר, פיטר ואן רויבן מדלפט.
לאחר מותו עבר הציור לידי אלמנתו, מריה דה קנין, ובהמשך לידי בעלה השני, יאקוב דיסיוס.
זהו אחד מהציורים היחידים של ורמיר שתועדו בוודאות כנמכרו עוד בחייו.
בהמשך עבר הציור לידי אוסף ולדשטיין בעיר דוכוב בצ'כיה.
בשנת 1741 נרכש עבור אוגוסט השלישי, מלך פולין והאלקטור של סקסוניה, והועבר לאוספי האמנות הסקסוניים.
אין לבלבל ציור זה עם הסרסורית של דירק ואן באבורן משנת 1622, ולא עם גרסה מזויפת שיוחסה בעבר בטעות לוורמיר.
בשנת 2011, ניתוח טכני של אותו זיוף חשף נוכחות של בקיליט – חומר פלסטי מודרני – דבר שהוכיח סופית שמדובר ביצירה מזויפת.
הזיוף יוחס ככל הנראה להאן ואן מייחרן, זייפן נודע שיצר כמה ורמיריים מדומים תוך שימוש בבקיליט לייבוש צבע.
מדובר באחת מהיצירות היחידות של ורמיר שתועדה כנמכרה במהלך חייו, דבר הממחיש את הקשר הישיר שלו עם פטרונים מקומיים בדלפט.
הסרסורית או השדכנית (בהולנדית: De koppelaarster) היא ציור שמן על לוח מאת הצייר ההולנדי חרארד ואן הונטהורסט, שנוצר בשנת 1625. היצירה מוצגת כיום במוזיאון סנטרל בעיר אוטרכט, ונרכשה עבורו בשנת 1951 על ידי אגודת רמברנדט.
ואן הונטהורסט היה חלק מזרם הקרוואג'יסטים של אוטרכט.
בין השנים 1610 ל-1620 שהה באיטליה, שם התמחה בציורים ליליים המאופיינים בקונטרסט דרמטי של אור וצל (קיארוסקורו), סגנון שהקנה לו את הכינוי "ג'רארדו דלה נוטי".
הציור מציג אישה צעירה בעלת מחשוף פרובוקטיבי וחיוך מפתה; היא מלווה בגבר האוחז בארנק בידו ובאישה זקנה.
שלושתם ממוקמים בחלל תחום וקרוב לעין הצופה.
אור הנר שעל השולחן מדגיש את מחשופה של האישה הצעירה ואת לבושה הססגוני, המקושט בנוצות.
משמאל נראית שדכנית זקנה, שלה שן בולטת מבעד לפיה הסגור, והיא עוקבת בדריכות אחר המתרחש.
הלאוטה, בהקשר זה, היא חפץ המזוהה עם פרוצות ולכן נושאת משמעות ארוטית.
הלאוטה משמשת גם כסמל לאיבר מין נשי ולתאווה.
הציור מלא בניגודים – לא רק בין אור לחשיכה, אלא גם בין נעורים לזקנה.
קצה פטמתה הימנית של האישה הצעירה נראה בה בקושי.
חרארד ואן הונטהורסט ודירק ואן באבורן ונמנים עם הדמויות המרכזיות בזרם הקרבאג'יסטי שפעל באוטרכט בראשית המאה ה־17. שניהם שהו באיטליה, נחשפו לאמנותו של קאראווג'ו, ואימצו את סגנונו הדרמטי, המתאפיין בשימוש חד באור וצל ובדמויות בגודל טבעי.
ואן באבורן, שפעל ברומא בשנים 1617–1620, יצר סצנות מוסרניות כגון הסרסורית ושחקני השש-בש, שבהן שילב תכנים מוסריים עם טיפול חזותי קרוואג'יסטי חדשני.
הונטהורסט התמחה בציורי לילה חושניים, שבהם מופיעות נשים בלבוש חושפני ובתנוחות מפתות, לעיתים באור נר דרמטי, בליווי סמלים ארוטיים כגון לאוטה.
דמויותיו מבוססות על מודלים חיים, ומשקפות תפיסה ציורית גשמית וישירה.
ואן באבורן, לעומתו, הדגיש את המבנה האיקונוגרפי ואת הרובד המוסרי של הסצנה.
הסרסורית הוא השם שניתן למספר ציורים דומים מאת הצייר ההולנדי שפעל בתור הזהב של הציור ההולנדי, דירק ואן באבורן.
הציור מצויר בסגנון הקאראווג'יסטי של אסכולת אוטרכט.
הציור מציג שלוש דמויות: זונה משמאל, לקוח במרכז, והסרסורית מימין, המצביעה על כף ידה כדי לרמוז שהיא מצפה לתשלום.
הלקוח מחזיק מטבע בין אצבעותיו בעודו שם את זרועו סביב הזונה, המנגנת על לאוטה.
הציור הוא דוגמה לז'אנר הפופולרי הידוע בשם Bordeeltjes, כלומר סצנות מבית בושת .
הדמויות החתוכות והקרובות למישור הקדמי של התמונה, על רקע שטוח וריק, הן מאפיין טיפוסי של הקרוואג'יזם האוטרכטי.
ישנן לפחות שלוש גרסאות של הציור.
הגרסאות שברייקסמוזיאום באמסטרדם ובמוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון מיוחסות לדירק ואן באבורן או לסטודיו שלו.
עותק אחד של הציור היה בבעלות מריה טינס, חמותו של יאן ורמיר, ששילב אותו ברקע של שניים מציוריו.
עותק נוסף, הנמצא בבעלות מכון קורטולד בלונדון, זוהה כעבודתו של הזייפן האן ואן מייחרן.
ציור זה הופיע בפרק השלישי של סדרת הטלוויזיה הבריטית ה-?, Fake or Fortune.
אחד מהציורים הללו היה בבעלות חמותו של ורמיר, וייתכן כי היווה השראה לציור מוקדם שלו באותו נושא, הידוע אף הוא בשם "הסרסורית" (1656).
הציור מופיע גם ברקע של שניים מציוריו המאוחרים של ורמיר: "הקונצרט" (בסביבות 1664) ו־"אישה יושבת ליד וירג'ינל" (בסביבות 1670).
בשני ציורים מאוחרים אלה, התשוקה הבוטה המתוארת בציורו של דירק ואן באבורן מוצבת בניגוד לעולם המעודן, אך טעון ארוטית, של נשים ממעמד הביניים בציוריו של ורמיר.
ייתכן כי הניגוד בין הדימויים מרמז גם על "זיקה כללית יותר בין מוזיקה לאהבה".
ורמיר יוצר סדרת ניגודים בין סגנונו העדין והמאופק לבין הריאליזם הגס של באבורן.
על פי מייקל וויין קול ומרי פארדו, הדבר מייצג את מעברו של ורמיר מהתמקדות בנושאים מחיי השפל אל עבר עולמות מעודנים יותר.
הסגנון הישן והגס של דירק ואן באבורן נדחק לרקע, "ומוחלף בסוג מודרני יותר של נושא מעודן, שבו יתמקד ורמיר בהמשך דרכו".
בשנת 1960 הציג ג'פרי ווב גרסה של הציור למכון קורטולד.
בסיום מלחמת העולם השנייה שימש כקצין בעלות הברית באירופה ועסק בחקירת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים.
הוא האמין כי מדובר בזיוף שנעשה בידי האן ואן מייחרן, והעביר את הציור למכון קורטולד ככזה.
להגנתו טען ואן מחרן כי אשתו רכשה את הציור בחנות עתיקות.
אף שבתחילה נחשב הציור לזיוף, אמינותו נותרה שנויה במחלוקת, ובשנת 2009 העלה מחקר מדעי כי ככל הנראה מדובר ביצירה מקורית, שכן לא נמצאו בה פיגמנטים מודרניים.
דובר מטעם הגלריה ציין כי הם "הופתעו" מהממצאים, אך הוסיף כי הראיות מצביעות על כך ש"קרוב לוודאי שמדובר בציור מן המאה ה־17".
בעקבות זאת, תוכנית הטלוויזיה הבריטית של ה־, Fake or Fortune?, ערכה חקירה נוספת.
הסרט התיעודי שנוצר בעקבות החקירה שודר לראשונה ביולי 2011. פיליפ מולד ופיונה ברוס נסעו לאמסטרדם, שם השיגו דגימות של צבעים ששימש בהם הזייפן האן ואן מייחרן.
בין המרכיבים התגלה שרף סינתטי מסוג בקאלייט.
השימוש בבקאלייט הקנה לצבע קשיות גבוהה, ובכך הקשה על זיהויו כצבע מודרני.
ניתוח כימי של הציור שבמכון קורטולד גילה נוכחות של בקאלייט, מה שאישש את ההשערה שמדובר בזיוף מודרני.
האן ואן מייחרן הוא הזייפן היחיד הידוע שעשה שימוש בטכניקה זו, ולכן יוחס לו הציור.
ככל הנראה, הציור נוצר במקור כאביזר לשילוב בזיופי ורמיר.
באירוניה מסוימת, ערכו של הציור כיום כזיוף של האן ואן מייחרן גבוה מערכו כעותק מהמאה ה־17.
הסתדרת הפועל המזרחי היא התאגדות מקצועית, שהוקמה על ידי פועלים דתיים ציונים, בשנת 1922. הסתדרות זו הייתה בתחילת דרכה חלק ממפלגת "המזרחי", ושנים אחדות לאחר ייסודה הפכה לאיגוד מקצועי עצמאי הקשור עם מפלגת הפועל המזרחי (ולאחר מכן - המפד"ל).
הסתדרות הפועל המזרחי שיתפה פעולה עם ההסתדרות הכללית, הייתה חברה במחלקה לאיגוד המקצועי של ההסתדרות והגיעה להסכם בדבר ביטוח כל חבריה בקופת החולים של ההסתדרות (בתקופה שלפני הפרדת קופת החולים הכללית מן ההסתדרות).
הסתדרות הפועל המזרחי מאגדת עובדים על בסיס ציוני-דתי, לאור מספר מטרות:
ייסוד חברת עובדים דתית-לאומית, כמקבילה לחברת העובדים של ההסתדרות הכללית.
עידוד ההתיישבות העובדת בארץ ישראל, כחלק מהרעיון הציוני של תנועת "המזרחי".
סיוע בכל תחומי התעסוקה לציבור הציוני-דתי.
בהתאם למטרות אלו הקימה הסתדרות זו קבוצות קבלניות בענפי חקלאות ובניין, בנק (שהתאחד עם בנק המזרחי שהולאם במשבר מניות הבנקים והופרט לאחר מכן) ובנק למשכנתאות ("בנק אדנים למשכנתאות"), חברה משכנת ("משהב"), קרן פנסיה (גילעד), אגודות שיתופיות, קיבוצים, ומושבי עובדים.
הסתדרות פועלי אגודת ישראל היא התאגדות מקצועית שהוקמה בפולין בשנת 1922.
הסתדרות זו, שקמה כחלק מתנועת אגודת ישראל, נוסדה על-מנת להוות איגוד מקצועי כללי של הציבור החרדי.
הסתדרות העובדים הלאומית (הע"ל) היא התאגדות מקצועית בישראל שהוקמה ב-1934 על ידי התנועה הרוויזיוניסטית.
מטרת הארגון היא הגנה על זכויות העובדים החברים בו ודאגה לרווחתם של העובדים על בסיס חמש המ"מים (מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא) שהגדיר זאב ז'בוטינסקי בתורתו החברתית.
הע"ל היא ארגון העובדים הכללי השני בגודלו בישראל (לאחר הסתדרות העובדים הכללית החדשה, שלה כ-800 אלף חברים), עם כ-100,000 עובדים מיוצגים מתוכם כ-90,000 משלמים דמי חבר ו-10,000 משלמים דמי טיפול.
ב-8 ביולי 1925 הודיעה קבוצת "העמלנים" להנהגת מפלגת הפועל הצעיר כי הם דורשים לקיים חוג רעיוני בתוך המפלגה.
בסוף שנת 1928 התקיימו בחירות לעיריית תל אביב.
ראשי מפלגות הפועלים יצאו לראשונה ברשימה מפלגתית, אשר אינה תחת שם המפלגה אלא בשם "הסתדרות העובדים".
המעשה יצר סערה בתוך הקבוצות הרעיוניות השונות בהסתדרות.
קבוצת העמלנים עמדה בראש המחאה נגד מעשה זה.
בפברואר 1928 קיימה הקבוצה כינוס ארצי של פועלים רוויזיוניסטים בנחלת יהודה, שם התגורר אחד ממייסדי קבוצת העמלנים, יוסף לייב ליבין (סבו של הקומיקאי ספי ריבלין).
בכינוס הורגשה כמות גדולה של פעילים שקראו לצאת מן ההסתדרות.
זאב ז'בוטינסקי קיבל מהם פנייה בנושא, וענה כי אל לה לקבוצה להיחפז בהחלטות וכי הוא מבקש שימתינו עד שובו לארץ ישראל.
באותה שנה התארגן הגוף "גוש העבודה הרוויזיוניסטי" בתוך ההסתדרות.
זמן מה לאחר מכן התקיימו בחירות למועצות הפועלים ולאגודות המקצועיות.
לאחר שהגיש הגוש הרוויזיוניסטי את רשימות המתמודדים לקראת הוועידה ה-4 של ההסתדרות, הוחלט בוועדת הבחירות של ההסתדרות לפסול את כל רשימות הגוש בארץ ישראל.
בכך נשללה למעשה כל אפשרות כי הפועלים הרוויזיוניסטים יוכלו להתקיים כחטיבה רעיונית עצמאית בתוך ההסתדרות.
בסוף מאי 1930 התכנס גוש העובדים הרוויזיוניסטים והחליט לפרוש מן ההסתדרות.
ב-10–15 באוגוסט 1930 התכנסה בפראג הוועידה העולמית הרביעית של ברית הצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים) והודיעה כי היא אינה מאשרת את העזיבה, והחליטה לנסות ולהשפיע על הנהגת ההסתדרות לשנות את האופי המפלגתי והמעמדי שלה ולאפשר לקבוצת הפועלים הרוויזיוניסטים להישאר בתוכה.
ב-9 בספטמבר 1930 פנה ז'בוטינסקי אל מנהיגי ההסתדרות באיגרת בה נאמר כי ההסתדרות אינה תומכת בהשקפת הפועלים הרוויזיוניסטים, לפיה על ההסתדרות להיות ארגון מקצועי טהור ללא נטייה מפלגתית וללא התייחסות מפלה כלפי פועלים חברי בית"ר.
כמו כן אף על פי שאין סיכון בקיומה של יותר מהסתדרות עובדים אחת, הפתרון העדיף הוא כי תתקיים הסתדרות מקצועית אחת של כל הפועלים העבריים.
על כן הציע ז'בוטינסקי, כי בין הצדדים יתנהל משא ומתן על הנושאים המדוברים.
בתשובה לאיגרת של ז'בוטינסקי אל הוועד הפועל של ההסתדרות כתב אליהו גולומב הכחשה בדבר האופי המפלגתי של ההסתדרות, ודחייה של ההצעה להיכנס למשא ומתן.
בנוסף כתב גולומב כי לפי טבעו מטרתו ותפקידו של הפועל העברי, אין ההסתדרות יכולה להיות מקצועית בלבד.
ב-22–23 בינואר 1932 התכנסה המועצה הארצית של עובדי הצה"ר ובית"ר והחליטה כי יש לפתוח במשא ומתן עם גורמים שונים לקראת הקמת הסתדרות לאומית.
כמו כן קראה המועצה להקמת קופת חולים עצמאית.
בבית חרושת לביסקוויטים פרומין בירושלים התקבלה לעבודה פועלת המזוהה כפעילת בית"ר.
בתגובה השביתה ההסתדרות הכללית את העבודה במפעל פרומין.
ב-4 בנובמבר 1932 פרסם ז'בוטינסקי את המאמר 'כן, לשבור!' בעיתון היינט.
המאמר מתח ביקורת על הסתדרות העובדים הכללית.
ז'בוטינסקי קרא לשבור את המונופול של הסתדרות העובדים הכללית ולהקים הסתדרות עובדים נוספת.
ז'בוטינסקי טען במאמרו כי לסולידריות לאומית יש עדיפות על סולידריות מעמדית.
לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שזו נאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום, ומשום שנתברר כי שליטתה של לשכת העבודה שלה התערערה כאשר קראו עליה תיגר.
בנובמבר 1933 החליט ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר על הקמת הסתדרות העובדים הלאומית, וזו הוקמה בכינוס ועידת היסוד של הע"ל ב-9 באפריל, פסח 1934 כ"ד בניסן תרצ"ד בקולנוע עדן בירושלים.
הקמת הסתדרות העובדים הלאומית, ובצידה קופת חולים לאומית, נועדו לספק תעסוקה ושרות רפואי לפועלים שאינם חברי ההסתדרות הכללית.
ז'בוטינסקי המשיך בניסיונות להגיע להסכם עם ההסתדרות.
פנחס רוטנברג הציע לתווך בסכסוך.
ב-27 באוקטובר 1934 נפגשו דוד בן-גוריון וז'בוטינסקי בלונדון, וחתמו בראשי תיבות על הסכם המסדיר את היחסים בין ההסתדרות הכללית לבין הע"ל.
חלוקת עבודה צודקת ושוויונית בין כל הפועלים.
איסור על ארגוני הפועלים להתחרות בקבלת עבודה;
ובנוסף לאלו הבטחת זכויות המיעוט במקומות עבודה לקיום בוררות.
את ההסכם היו צריכים לאשר שני הגופים.
הוא אושר במוסדות ברית הצה"ר והע"ל, אך בהסתדרות הובא למשאל סוער בין החברים בה.
בן-גוריון הגן על ההסכם אך הוא לא נתקבל.
ב-29–30 ביולי 1934 התכנסה המועצה הארצית הראשונה של הסתדרות העובדים הלאומית בארץ ישראל בתל אביב.
המועצה קבעה את היסודות הארגוניים להסתדרות החדשה.
נקבעה זיקה בלעדית בין ההסתדרות הלאומית לבין ברית הצה"ר ובית"ר.
בשנים 1995–2004 כיהן כיו"ר הע"ל אברהם הירשזון.
ב-2009 הוא הורשע בגנבת 2.3 מיליון ש"ח מכספי הארגון, ונגזרו עליו 5.5 שנות מאסר בפועל.
הנאשמים האחרים פרשה היו: עובדיה כהן, ששימש כיו"ר עמותת נוער יהודי למען ישראל (ניל"י), השייכת להסתדרות העובדים הלאומית, וגזבר הכספים של ההסתדרות בתקופה בה עמד הירשזון בראשה.
כהן הורשע על פי הודאתו בגנבת 10 מיליון שקלים מקופת עמותת ניל"י והסתדרות העובדים הלאומית.
מתוכם העביר שני מיליון שקלים לאברהם הירשזון, שישה מיליון שקלים לאחיו דוד כהן, שהסתבך בחובות הימורים, ולכיסו לקח סכום הנע בין 328–370 אלף שקלים.
יצחק רוסו, מנכ"ל הסתדרות העובדים הלאומית לשעבר, הודה במסגרת הסדר טיעון כי גנב 335 אלף שקל מהארגון וכן סייע לגנבת 565 אלף שקל.
אמציה בונר, גזבר וחשב עמותת ניל"י לשעבר, הורש במסגרת הסדר טיעון בגנבה של 3 מיליון שקל מכספי העמותה.
משנת 2007 משמש יואב שמחי כיו"ר הסתדרות העובדים הלאומית, כאשר בחירות שהיו אמורות להתקיים להחלפתו ב-2012 נדחו בשלוש שנים מבלי מבלי שלחברי הארגון נמסר על כך, ויאיר שלם מכהן כמנכ"ל הסתדרות עובדים לאומית משנת 2007. בשנת 2014 התקיימו בחירות ובהן נבחר שמחי לכהונה נוספת כיו"ר ההסתדרות הלאומית.
בשנת 2007 היו כ-17 אלף חברים בעלי זכות הצבעה בארגון.
בשנים שלאחר מכן חל גידול משמעותי במספר החברים בהסתדרות הלאומית.
בספטמבר 2014, עברו עובדות הניקיון באוניברסיטת תל אביב מההסתדרות הלאומית לארגון כוח לעובדים, לאחר שגילו שההסתדרות הלאומית השיגה הסכם קיבוצי שדווקא היטיב עם מעסיקיהם.
עם ייסודה, ב-1934 נקבעו העקרונות הבאים כעקרונותיה המרכזיים של הסתדרות לאומית:
הסתדרות העובדים הלאומית מאחדת את כל העובדים העברים הלאומיים בארץ ישראל, הנאמנים לרעיון הקמת המדינה העברית בכל שטח ארץ-ישראל.
הסתדרות העובדים הלאומית היא הסתדרות מקצועית ועוסקת בעניינים המקצועיים של חבריה לאגודותיהם.
הסתדרות העובדים הלאומית רואה בהשלטת העיקרון של בוררות חובה לאומית בכל יחסי העבודה במשק העברי ובהקמת לשכות עבודה נייטרליות את הדרכים היחידות ליצירת יחסים נורמליים בין נותני עבודה ומקבליה העבריים בארץ והתפתחות המשק העברי בארץ.
הסתדרות העובדים הלאומית תילחם עבור השלטת העבודה העברית המוחלטת במשק העברי בארץ.
ההסתדרות העובדים הלאומית תילחם עבור תנאי עבודה הוגנים של העובד העברי בארץ וטיפוח יחסים נורמליים בין העובדים ונותני העבודה העבריים בארץ.
מתוך הוקרה לדת ישראל, שהיא תורת חייהם של המוני העם ומתוך רצון לא לפגוע ברגשות הדתיים, מכריזה הוועידה שהסתדרות העובדים הלאומית תמנע מכל פעולה העלולה לפגוע ברגשות הדתיים, ומתוך כך החליטה הוועידה:
בכל מוסדות ומפעלי ההסתדרות, ישמרו על קדושת השבת, החגים והכשרות.
ההסתדרות לא תוציא לפועל שום עבודה ומלאכה בשבתות ומועדי ישראל.
באספות וכינוסי ההסתדרות שיתקיימו בשבתות ומועדי ישראל לא ייעשו שום דברים העלולים לגרום לחילול שבת והמועדים.
ההסתדרות תילחם שבכל העבודות במוסדות הממשלתיים והמוניציפליים יקבלו העובדים העברים את חופשתם בשבתות ומועדי ישראל.
הוועידה הכריזה כי הדגל הלאומי (תכלת-לבן) הוא הדגל של הסתדרות העובדים הלאומית בארץ-ישראל.
הוועידה הכריזה כי ההמנון הלאומי (התקווה) הוא ההמנון של הסתדרות העובדים הלאומית בארץ-ישראל.
קביעת יום חג העבודה ויום השבתון לעובדים נקבע ב-כ' בתמוז, יום פטירתו של בנימין זאב הרצל.
הגוף הבוחר של הע"ל הוא הוועידה הארצית של הארגון, המתכנסת אחת לחמש שנים (עם אפשרות להארכה לשמונה שנים) ובוחרת את יו"ר הארגון.
הוועידה מונה 251 צירים, מתוכם 150 חברי ארגון מן המחוזות השונים ו-101 חברים המורכבים מהוועד המנהל היוצא, המועצה הארצית היוצאת, נציגי הנוער העובד הלאומי, ועדי עובדים וגופים נוספים הכפופים להסתדרות הלאומית.
ועידה זו מתכנסת אך ורק לצורך הבחירות.
לארגון ישנה מועצה ארצית המורכבת מ-85 חברי ועידה ומתכנסת אחת לחצי שנה.
למועצה זו יש סמכות לדון בכל סוגיה הקשורה לארגון ואף לבצע שינויים בחוקתו.
המועצה הארצית בוחרת ועד מנהל, המנהל את הארגון בפועל, על פי המלצת היו"ר.
מתוקף תפקידו, יו"ר ההסתדרות הלאומית הוא גם יו"ר המועצה הארצית ויו"ר הוועד המנהל.
"שווה" היא קבוצת צרכנות של ההסתדרות הלאומית שהושקה במרץ 2013 במטרה ליצור רווחה כלכלית לחברי ההסתדרות הלאומית.
קבוצת הצרכנות הוקמה מתוך מטרה להחזיר ערך לחברי ההסתדרות הלאומית.
השם שנבחר – "שווה" – מסמל את ערך השוויון, כדאיות כלכלית וגם נוגע במקורות – זאב ז'בוטינסקי היה חותם על מכתביו בתואר – שווה!.
במסגרת החברות במועדון "שווה" יכולים חברי ההסתדרות הלאומית ליהנות ממגוון רחב של הטבות בתחומי הפנאי, נופש, צרכנות ובילוי.
תפישת העולם של "שווה" היא שעשרות אלפי החברים בהסתדרות הלאומית מהווים קולקטיב ולפיכך הם כוח קניה עצום, המאפשר להשיג הנחות משמעותיות בבתי עסק רבים ולשפר את איכות החיים.
קבוצת הצרכנות "שווה" הוקמה על מנת לנצל כוח חברתי זה.
הילה - הסתדרות ישירה לקידום העובד
"הילה" היא האגודה לקידום מקצועי מייסודה של ההסתדרות הלאומית למען קידומם המקצועי והעצמתם האישית והחברתית של חבריה.
מטרתה לאפשר לכל חבר ההסתדרות הלאומית העצמה אישית והעשרה מקצועית, לשם כך הוקמו מנגנונים שיאפשרו לחבריה לרכוש ידע שיסייע העצמה בפן המקצועי, בפן החברתי ובפן האישי:
פיתוח מסגרות לקידום מקצועי, קורסי הכשרה וקורסים המוכרים לגמול השתלמות במגוון תחומים ומקצועות.
הקמה וניהול של סמינרים והשתלמויות בבתי מלון ברחבי הארץ בקשת רחבה של נושאים.
בבעלות ההסתדרות הלאומית היו שתי קרנות פנסיה:
קרן פנסיה של הסתדרות העובדים הלאומית בע"מ - קרן פנסיה וותיקה שהוקמה על ידי הסתדרות העובדים הלאומית בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1995, עקב משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות ובעקבות המלצותיה של "ועדת פוגל", החליטה ממשלת ישראל על סגירת כל קרנות הפנסיה הוותיקות, כולל קרן הע"ל, למצטרפים חדשים.
בשנת 2008 הולאמה הקרן ועברה לניהול "עמיתים", גוף הניהול של קרנות הפנסיה שבהסדר, לאחרי שהתגלו בה אי סדרים חמורים.
בשנת 2010 פסגות בית השקעות זכה במכרז למכירת קרן הפנסיה הע"ל, לאחר שהציע את המחיר הגבוה ביותר במכרז - כ-107 מיליון ש"ח שניזקפו לטובת עמיתי הקרן.
באותה עת היו בקרן כ-37 אלף עמיתים שמחציתם פעילים ומפקידים, והיא ניהלה כ-6 מיליארד ש"ח.
יובלים ניהול קרנות פנסיה בע"מ- קרן חדשה שהוקמה בשנת 1995, הייתה בין הגופים הראשונים שקיבלו את אישור משרד האוצר להקים ולנהל קרנות פנסיה חדשות.
יובלים מנהלת שתי קרנות פנסיה, קרן פנסיה מקיפה למטרת חיסכון ארוך טווח, וקרן פנסיה משלימה יובלים מנהלים.
בחודש מרץ 2006, רכש בית ההשקעות דש איפקס את הקרן.
ההסתדרות הלאומית היא ארגון העובדים השני בגודלו בישראל, וחברים בו למעלה מ-90 אלף חברים (נכון ל-2017).
בצידה פועלות קרן המלגות המרכזית של מוסדות ה.ע.ל ע"ש יוסף וזהבה ולקר (מלגות לסטודנטים), הילה - הסתדרות ישירה לקידום העובד בע"מ (חל"צ), עמית – קידום העובד מייסודה של ההסתדרות העובדים הלאומית, קופת עלו"ם ליד הסתדרות העובדים הלאומית להלוואות לחברי ההסתדרות.
תחת ההסתדרות הלאומית פועלת ועדה לקידום מעמד האישה.
ההסתדרות הלאומית אשר פועלת לקיים את היסודות החברתיים והמקצועיים של אזרחי המדינה (על כל חלקיה ואפיוניה), פועלת בהתמדה סביב מעגלי החיים של האזרח מיום היוולדו ולכל אורך מסלול חייו, על בסיס חמשת העקרונות שהגדיר ז'בוטינסקי והם – מעון, מזון, מרפא, מלבוש ומורה.
מעון (שיכון) - סלע שיכון ייזום וניהול נדל"ן בע"מ (ומתחתיה החברות: עמרי סוכנות ביטוח בע"מ, חברה לבנייה עממית בע"מ) ו"שווה, קולקטיב חברתי צרכני בע"מ (חל"צ)" שעוסק בפעילות תרבות ורווחה עבור חברי הסתדרות העובדים הלאומית; וכן יזום ועריכת ימי עיון, כנסים ואירועים חברתיים לחברים.
מרפא - לאומית שירותי בריאות – הקמת קופ"ח לאומית.
הסתדרות העובדים הלאומית הייתה הגוף הראשון של התנועה הלאומית שהיה בעל כושר ארגון ובעל מקורות כספיים.
שכן, חברי קופת חולים לאומית חויבו להיות חברי ה.ע.ל.
לא רק חברי תנועת בית"ר הצטרפו לקופת חולים לאומית אלא גם אנשים שלא היו מקורבים לתנועה, אך סלדו מהרעיון שכדי לקבל שרות רפואי אתה צריך להיות כפוף לקו אידאולוגי מסוים.
נמנעה מלהקים בתי חולים (כפי שעשתה קופת חולים כללית) והסתפקה במרפאות.
את הזקוקים לאשפוז שלחו לבתי חולים כלליים ציבוריים (כמו הדסה).
תזרים גדל והולך של מזומנים אפשר הרחבת השירותים והקמת מרפאות בכל רחבי הארץ.
מורה - "אמילי חממה לקטנטנים" (רשת מעונות שאופי פועלה הוא בדומה לנעמת) ותנועת הנוער "הנוער הלאומי" - בית"ר
ההסתדרות הלאומית סייעה לתנועה הרוויזיוניסטית, מאז דצמבר 1938 להוציא את ביטאון התנועה - העיתון היומי "המשקיף" שהמשיך בהופעתו עד הקמת המדינה.
ההסתדרות היא הבעלים המלאים של חברת ההחזקות "ה.ע.ל תשורה".
החברה מחזיקה בחלק ממניות קרן הפנסיה יובלים וחלק בחברה הציבורית ד"ש איפקס.
כאיגוד מקצועי מציעה ההסתדרות הלאומית הגנה על זכויות עובדים, שכר וזכויות סוציאליות, הגנה מפני פיטורים ואפליה בעבודה, חתימה על הסכמים קיבוציים, וניהול משא ומתן מול מעבידים ארציים.
לחברי הארגון מוצע סל שירותים רחב הכולל בין היתר שירותי ייעוץ פנסיה, ביטוח וקרנות השתלמות..
על הארגון נמתחה בעבר ביקורת בנוגע לפעולתו כ"ארגון מטעם המעסיקים" וחתימת הסכמי עבודה ללא מעורבות העובדים תוך הרעת תנאיהם.
משרד הכלכלה אף ביטל מספר הסכמים שנחתמו מסיבות אלה.
הארגון גם הוכיח עצמו כדואג לתנאי העובדים.
ונלחם עבורם גם כאשר המעסיקים מנסים למנוע התאגדות.
בתחילת 2004 חתמו ההסתדרות הכללית והסתדרות העובדים הלאומית בחתימה משותפת על הסכם קיבוצי עם חברות כוח אדם.
ההסתדרות החדשה מחזיקה בנכסים המעטים שנותרו בידי "חברת העובדים".
על פי פרסומיה, נכון לשנת 2020 מיוצגים על ידי ההסתדרות כ-800 אלף עובדים.
מקום מושבה של הנהלת הסתדרות העובדים הכללית החדשה הוא בבית הוועד הפועל של ההסתדרות (שנקרא בעבר "בית הוועד הפועל") ברחוב ארלוזורוב 93 בתל אביב.
ההסתדרות הכללית קמה בשנת 1920, כארגון שנועד לתת מענה כולל, בכל תחומי החיים, לצרכיהם של פועלים יהודים חסרי הון שעלו לארץ ישראל וכמנוף ציוני לבניית היישוב היהודי בארץ ישראל.
המוסדות שהקימה ההסתדרות טרם הקמת המדינה מכונים מוסדות 'המדינה שבדרך'.
בשל תפקיד ייחודי זה צברה ההסתדרות כוח רב והפכה לגוף כלכלי שהחזיק בבעלותו חלק גדול מהמשק הישראלי וכן מוסדות חינוך ובריאות מרכזיים – בנוסף לייצוג מרבית העובדים במשק.
בניגוד לאיגודי עובדים בעולם שימשה ההסתדרות בה-בעת גם כגוף גדול להעסקת עובדים.
הדבר היה חיוני לפי עקרונות ההסתדרות ולפי חזונו של דוד בן-גוריון שראה את ההסתדרות כתשתית בדרך להקמת מדינה.
אולם, בחלוף הזמן ולאחר הקמת המדינה נמתחה ביקורת על מבנה זה שכלל קונפליקטים מובנים.
ההסתדרות נשלטה על ידי סיעות מפלגתיות נבחרות, ועל אף שהיה בה ייצוג למפלגות שונות, מפא"י שהייתה מפלגת השלטון במדינה הייתה גם הטון הדומיננטי בה.
עם הזמן הלך והתהווה נתק בין העסקנים המפלגתיים והמנגנון הבירוקרטי והפקידותי אשר הוביל את ההסתדרות, לבין ציבורי פועלים שהרגישו שדרכם להנהגת הארגון חסומה.
גם הקשר העמוק שבין ארגון העובדים לבין מפלגת השלטון אשר ניווטה את המדינה – מעסיק גדול ומרכזי נוסף, יצרה קונפליקטים מובנים אף היא שהעמיקו את הפער בין הנהגת ההסתדרות ורבים מחבריה – מעמד הפועלים.
לצד זאת סייע קשר זה לשרידותו של המנגנון לאורך שנים.
אחד מראשי ההסתדרות אשר זיהה מגמה זו וניסה לעצור אותה בלא הצלחה היה יצחק בן אהרון אשר התייחס גם להיבט העדתי במשבר זה כאשר טען כי בהסתדרות קיימת "פקידות לבנה על פרולטריון שחור".
עם המהפך בשנת 1977 ולאור הצעדים הכלכליים ליתר ליברליזציה במשק ב-1981 ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 נאלצה ההסתדרות להתמודד מול שרי אוצר עוינים מחד ומול ציבור עובדים עוין מאידך וכתוצאה מכך הגיעה לשיתוק והתפוררות.
בראשית שנת 1994 הציב חיים רמון, שר הבריאות בממשלת רבין ומבכירי מפלגת העבודה, מטרה לעצמו לשנות את המבנה ה"דו ראשי" של ההסתדרות כמעסיק שהוא איגוד עובדים – ו"לברוא אותה מחדש" כ"איגוד עובדים רזה ושרירי".
לשם כך הקים רמון באפריל 1994 את סיעת ר"ם - חיים חדשים בהסתדרות, אשר נתמכה על ידי קשת פוליטית רחבה הן משמאל (מפ"ם, ורצ) והן מימין (שינוי וחברים בסיעת תכלת לבן, שמצעה כמעט אומץ בשלמותו על ידי רמון).
כמו כן נתמך המהלך של רמון על ידי תעשיינים וגורמים עסקיים אחרים.
בוועידה ה-17 של ההסתדרות שהתקיימה ב-10 במאי 1994 זכתה סיעת ר"ם ברוב ולראשונה הדיחה מראשות ההסתדרות את סיעת מפלגת העבודה, בראשות חיים הברפלד.
בעקבות כך יישם רמון את הרפורמה, ושינה את שם הארגון ל'הסתדרות העובדים הכללית החדשה'.
עם הקמת ההסתדרות החדשה בשנת 1994 הופרדה ההסתדרות ממרבית הגופים שהחזיקה בהם – ובראשם הפרדתה מקופת חולים כללית, אשר החברות בה עד אז כללה גם חברות בארגון העובדים, ואשר היוותה מקור תקציבי מרכזי של הארגון.
בעקבות הפרדת קופת החולים מההסתדרות, צנח מספר חבריה בקרוב לשני שלישים.
בין הגופים שהופרטו מן ההסתדרות בתהליך הקמת ההסתדרות החדשה גם סולל בונה, קונצרן כור, נסגר העיתון "דבר" ועוד.
על אף ההפרטה הנרחבת נותרו ברשות ההסתדרות באמצעות חברת העובדים עוד מספר גופים בהם רשת בתי האבות "משען", רשת החינוך המקצועי "עמל", הוצאת עם עובד וקרנות פנסיה גרעוניות (שהולאמו בשנת 2003), אולם מאז הקמת ההסתדרות החדשה – ליבת עיסוקה הוא האיגוד המקצועי וייצוג עובדים.
על אף הירידה התלולה במספר העובדים המאוגדים בהסתדרות בעקבות הפרדת קופת חולים כללית מההסתדרות, נותרה ההסתדרות החדשה ארגון העובדים הגדול והמשמעותי במשק.
מעמד ההסתדרות החדשה במשק הישראלי
החוק בישראל, כמו בכל מדינה דמוקרטית מאז שלהי המאה ה-19, מתיר לעובדים להתאגד, במטרה להבטיח להם זכויות שלעובד הבודד יהיה קשה להשיג במשא ומתן אישי מול ההנהלה.
חתימה על הסכם קיבוצי והכרזה על שביתה אינם בסמכותו של ועד העובדים אלא בסמכותו של ארגון עובדים.
החוק מאפשר לעובדים במפעל לפתוח ב"צעדים ארגוניים" – שביתה או עיצומים – רק לאחר שארגון העובדים מכריז בשבילם על סכסוך עבודה.
כשליש מהעובדים השכירים בישראל עובדים במקומות עבודה מאורגנים עם הסכם קיבוצי, וכרבע מהשכירים חברים בארגוני עובדים, אך קיימת שונות רבה בין האוכלוסיות – שיעור השכירים החברים בארגוני עובדים בקרב הערבים מגיע רק ל-20% ובקרב החרדים הוא אף נמוך יותר, 18%.
מדובר בשיעור נמוך ביחס לעולם המערבי – לעומת למעלה מ-50% במרבית מדינות אירופה ולמעלה מ-80% החברים בארגוני העובדים במדינות מסוימות, כמו מדינות סקנדינביה.
ההסתדרות החדשה שהיא הגדולה מבין ארגוני העובדים בישראל מייצגת נכון למרץ 2017 כ-700 אלף עובדים במסגרת ההסכמים הקיבוציים עליהם היא חתומה, וחברים בה כ-560 אלף עובדים.
מלבדה ישנם מספר ארגוני עובדים פרופסיונאליים ותיקים כגון ארגוני המורים (הסתדרות המורים וארגון המורים העל יסודיים), ההסתדרות הרפואית וארגוני הסגל האקדמי באוניברסיטאות, וכן מספר ארגוני עובדים כלליים קטנים יותר כגון הסתדרות העובדים הלאומית, כוח לעובדים ומען.
כמו כן מהווה ההסתדרות ארגון בענפי המשק השונים, והיא ארגון העובדים הכללי היחיד בישראל החותם מול ארגוני המעסיקים גם הסכמים קיבוציים ענפיים (המורחבים על פי רוב אף הם בצווי הרחבה, כגון בבנייה, בתובלה, באבטחה, בניקיון ועוד).
מדי חמש שנים נערכות בחירות כלליות למוסדות ההסתדרות (על בסיס סיעות) וליו"ר הארגון.
יו"ר הארגון הנבחר בבחירות ישירות, מוסמך (בכפוף לאישור בינ"ה) למנות את חברי הנהגת ההסתדרות – הגוף העליון המנהל את פעולתה וענייניה השוטפים המונה 15–51 חברים, בנוסף ליו"ר ההסתדרות ויו"ר נעמת.
מאז 27 במרץ 2019 יו"ר ההסתדרות הוא ארנון בר דוד.
חלק מחברי הנהגת ההסתדרות הם יושבי ראש של אגפים ואיגודים בהסתדרות, ואחרים הם ראשי ועדים גדולים.
מלבד מוסדות אלו המקבילים למבנה הדמוקרטי של רשות מחוקקת ורשות מבצעת, ישנה בהסתדרות גם רשות שיפוט שתפקידה לברור במחלוקות בין חברי הסתדרות ואיברים שונים בארגון הנוגעות לדרכי פעולתו בהתאם לחוקי המדינה ולחוקת ההסתדרות, ובה דיינים עורכי דין הממונים על ידי בינ"ה.
ההסתדרות כוללת שורת איגודים מקצועיים וענפיים, הכפופים כולם למרות האגף לאיגוד מקצועי המופקד על יחסי העבודה שבין העובדים למעסיקים ובין ההסתדרות לארגוני המעסיקים ומאשרת הכרזת סכסוכי עבודה וחתימת הסכמים קיבוציים.
בכך נבדלת ההסתדרות ממרבית ארגוני-הגג המקצועיים בעולם, בהם בסמכות כל ארגון וארגון בנפרד לנהל את יחסי העבודה בתחומו והם אינם כפופים למרות הארגון המרכזי (דומה לה רק ארגון ה-ÖGB האוסטרי).
יו"ר האגף לאיגוד מקצועי נבחר על ידי בינ"ה.
הוועדה לתיאום ולביצוע באגף זה היא הגוף שבסמכותו להכריז על סכסוכי עבודה ענפיים או כלליים במשק, וזאת בכפוף לאישור בינ"ה.
האיגוד המקצועי הגדול בהסתדרות הוא הסתדרות המעו"ף (שבעבר נקראה 'הסתדרות הפקידים') המונה כ-250 אלף עובדים, אחריו הסתדרות עובדי המדינה, הסתדרות המח"ר (האקדמאים במקצועות החברה והרוח) – וישנם עוד איגודים מקצועיים רבים נוספים כגון איגוד עובדי התחבורה, איגוד עובדי הסלולר, האינטרנט וההיי-טק, הסתדרות עובדי הבניין והעץ, הסתדרות עובדי המזון והפרמצבטיקה ועוד.
מלבד הפילוח לאיגודים מקצועיים, מחולקת ההסתדרות גם ל-30 מרחבים גאוגרפיים (אשר כונו בעבר מועצות פועלים) הכפופים לאגף ארגון ומרחבים.
ההצבעה הכללית מדי חמש שנים לסיעות הוועידה הכללית, נספרות גם על בסיס אזורי – ועל פי הן מכונסות מועצות המרחבים הבוחרות את ראשי המרחבים.
מרחבי ההסתדרות מלווים את המפעלים ומקומות העבודה המקומיים שבאזורם, בעוד האיגודים המקצועיים מלווים את מקומות העבודה בעלי הפריסה הארצית.
על פי רוב במרחבים ישנם מזכירי איגוד מקצועי המלווים גם על ידי האיגודים המקצועיים השונים, ובכל מקרה בכל הקשור להכרזת סכסוכי עבודה כפופים גם המרחבים לאגף לאיגוד מקצועי.
כמו כן, אמונים המרחבים על איגוד מקומות עבודה נוספים בתחומם.
להסתדרות אגפים נוספים, כגון האגף להתאגדות עובדים האמון על הקמת ועדי עובדים חדשים, האגף לקידום השוויון, אגף כלכלה, אגף הרווחה, אגף הספורט, המחלקה המשפטית, המחלקה לקשרים בין-לאומיים, המינהלת לרישום חברים גביה ושירות, אגף מנהל ועוד.
כמו כן, לצד הארגון וכחלק אורגני ממנו פועל ארגון הנשים הגדול בישראל – נעמ"ת (אשר הבחירות למוסדותיו ולמרחביו מתקיימות במקביל לבחירות הכלליות למוסדות ההסתדרות, כשלכלל הנשים החברות בהסתדרות זכות בחירה).
בשנת 2018 הקימה ההסתדרות מכון למחקר כלכלי חברתי, לחברי המועצה האקדמית של המכון נבחרו: ירון זליכה (יו"ר), שי בירן, אפרים צדקה, ניצה (קלינר) קסיר, יוסי זעירא, טלי קריסטל, לאה אחדות ועו"ד בני כהן.