tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו של באנקרו, מריו, ודודו שיחקו פוטבול באוניברסיטת וושינגטון גם כן.
הוריו הכירו בזמן שלמדו באוניברסיטת וושינגטון.
דודנו מצד אביו, כריס באנקרו, משחק בליגת העל הפיליפינית בכדורסל.
השניים זכו באליפויות בתיכון או'דיאה.
באנקרו הוא ממוצא אפרו-אמריקאי מצד אימו ואיטלקי מצד אביו, ובפברואר 2020 קיבל אזרחות איטלקית.
פאולה פירסט הייתה מחנכת רפורמית גרמנייה-יהודייה.
פירסט נולדה בגלוגוב לאוטו פירסט, סוחר יהודי, ומלווינה פירסט לבית רוזנברג.
אביה מת בטרם עת, והיא עברה לברלין, גרמניה, עם אמה ואחותה הגדולה.
במהלך לימודי צרפתית והיסטוריה התוודעה לעקרונות שיטת מונטסורי, והתרשמה מדרך חינוך זו.
היא השיגה תעודת מונטסורי בלימודים בברלין וברומא, והפכה לראש כיתת מונטסורי הראשונה בברלין.
בנוסף, הייתה מרצה תדיר בנושאים פדגוגיים.
לפי האידאולוגיה הנאצית, שיטת מונטסורי הופצה בעיקר על ידי "גורמים יהודיים", ותרמה להתנהגות אנוכית ואנטי לאומית.
כתוצאה מכך, נאלצה פירסט להתפטר מתפקידה כמורה ב-1933, סמוך לאחר עליית הנאצים לשלטון.
באותה שנה הפכה למורה הראשית של בית הספר תיאודור הרצל בברלין, בית ספר ציוני עם 600 תלמידים.
כשהנאצים החמירו את תנאי חייהם של היהודים בגרמניה, הידרדרו התנאים בבית הספר הרצל.
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938, הציע ליאו בק לפירסט לנהל את בתי הספר היהודיים בגרמניה.
היא ליוותה ילדים רבים לקינדר-טרנספורט ללונדון, אך סירבה להישאר בחו"ל, למרות שחיי היהודים בגרמניה הפכו בלתי נסבלים ומלחמת העולם השנייה הייתה בפתח.
לא ברור היכן ומתי נרצחה.
היסטוריונים משערים שהיא נרצחה במחנה השמדה, אולי באושוויץ, מאוחר יותר באותה שנה.
פאולה קורטלזי (באיטלקית: Paola Cortellesi, נולדה ב-24 בנובמבר 1973) היא במאית קולנוע, שחקנית, זמרת, תסריטאית ומפיקה איטלקייה.
היא שיחקה בכ-20 סרטים וכן בהצגות תיאטרון, תוכניות טלוויזיה ורדיו.
זכתה בפרסים אמנותיים ופרסי קולנוע רבים.
פאולה קורטלזי נולדה וגדלה ברומא.
בגיל 13 הקליטה את השיר Cacao meravigliao שהיה שיר הנושא של תוכנית טלוויזיה פופולרית באיטליה.
בגיל 19 החלה לימודי משחק בבית ספר למשחק "Teatro Blu" ברומא.
שיחקה במספר תוכניות בידור בטלוויזיה האיטלקית, והתפרסמה במיוחד בתוכנית "זליג" בשנים 2000 עד 2011, בה עשתה בעיקר חיקויים פרודיים של פוליטיקאיות איטלקיות.
בשנת 2004 הייתה בין המנחים של פסטיבל סן רמו.
שיחקה בכ-20 סרטים, בהם הקומדיה "סליחה שאני קיימת!" וסרט טלוויזיה אודות חייה של מריה מונטסורי, שהופק בשנת 2007. קורטלזי זכתה בפרס על משחקה בסרט זה בפסטיבל סרטי הטלוויזיה של רומא באותה שנה.
בשנת 2011 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר מטעם האקדמיה לקולנוע איטלקי.
שיחקה גם בתפקיד הראשי בסדרה הבלשית "Petra" בשנים 2019–2020.
כמו כן שיחקה בתיאטרון, בין השאר בתפקיד הראשי בהצגה המצליחה "Gli ultimi saranno gli ultimi" ("האחרונים יהיו האחרונים") בבימוי מסימיליאנו ברונו, שהוצגה בעשרות תיאטראות באיטליה בין שנת 2005 ל-2007. קורטלזי קיבלה מספר פרסים על תפקידה זה.
כזמרת, קורטלזי הוציאה מספר אלבומי מוזיקה, וכן שיתפה פעולה עם מוזיקאים איטלקיים בולטים.
כמו כן השתתפה כמדובבת לאיטלקית בסרטים רבים, וקריינה בתוכניות רדיו ובספרים מוקלטים.
בשנת 2014 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה "Un boss in salotto" בדמותה של כריסטינה דאבולה.
בשנת 2023 ביימה את סרטה הראשון, "C'è ancora domani" ("מחר יום חדש"), שזכה להצלחה מסחרית.
הסרט הוקרן במספר פסטיבלי קולנוע, בהם פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
קורטלזי זכתה בפרס "כרטיס הזהב" על בימויה בפסטיבל הסרטים של סורנטו.
הסרט זכה בפרסי קולנוע רבים, בהם פרס חבר השופטים ופרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים ברומא.
באפריל 2024 זכה בפרס על שם פסל דוד של דונטלו מטעם האקדמיה לקולנוע איטלקי, לאחר שצפו בו מעל ל-5.5 מיליון איש.
ספר ביוגרפי על חייה ראה אור בשנת 2006. באותה שנה יצא גם סרט תיעודי על חייה.
קורטלזי נשואה לבמאי ריקרדו מילאני, ולהם בת.
פולט (פאולה) סיראגאן יעקוביאן سيراكان يعقوبيان; בארמנית: Փոլէթ Սիրական Եագուպեան; נולדה ב-4 באפריל 1976) היא חברת פרלמנט לבנונית ועיתונאית לשעבר.
יעקוביאן נולדה ב-1976 למשפחה נוצרית ארמנית.
אביה הגיע ללבנון לאחר שניצל מרצח העם הארמני.
ב-1999 סיימה לימודי מינהל ציבורי ומדעי המדינה באוניברסיטה הלבנונית.
בגיל 19 הצטרפה כעיתונאית לתחנת הטלוויזיה העצמאית שהקים אנרי ספיר - ICN (Independent Communications Network).
לאחר שהתחילה בתור מגישת חדשות, קודמה לתפקיד ראש דסק החוץ והחלה להגיש את התכנית "הרשות הרביעית" .
ב-1998 נסגר הערוץ ויעקוביאן עברה להגיש בערוץ החדשות הממלכתי LBCI את תוכנית הבוקר וכן שימשה כאחת הקרייניות במהדורת החדשות הבינלאומית של הערוץ.
ב-1999 החלה לשדר במקביל בערוץ MTV הלבנוני ובתחנת הרדיו של רשת ART.
לאחר נישואיה למוופק חרב, איש תקשורת לבנוני-שיעי, עברו השניים להתגורר בארצות הברית ויעקוביאן החלה לשדר בערוץ החדשות של הממשל האמריקני אל-חורה, שאותו ניהל חרב.
חרב עזב את תפקידו זמן קצר לאחר מכן, ויעקוביאן נשארה בערוץ ארבעה חודשים בלבד, בהם שידרה רק שלוש פעמים.
עם חזרתה ללבנון הצטרפה לערוץ החדשות אל-מסתקבל (מילולית: העתיד).
ב-2017 הייתה הראשונה לראיין את סעד חרירי לאחר שהתפטר במפתיע מתפקיד ראש ממשלת לבנון.
הראיון נערך בריאד לאחר שחרירי עזב את לבנון, אך יעקוביאן ספגה ביקורת על כך שהראיון היה מבוים.
בשנת 2018 הכריזה יעקוביאן כי תתמודד לפרלמנט הלבנוני על המושב המשוריין לנציג העדה הארמנית במחוז ביירות.
במהלך קמפיין הבחירות שלה הצהירה כי תיאבק כנגד השחיתות השלטונית בלבנון, והיא נבחרה כמועמדת עצמאית, והאישה הראשונה ממוצא ארמני לכהן בפרלמנט הלבנוני.
היא נחשבה למתנגדות הבולטות לממשלה, בין היתר על רקע הפסקות החשמל הרבות, והמשבר בפינוי האשפה במדינה.
היא הגישה הצעות חוק שקראו לביטול תוארי הכבוד הרשמיים בלבנון, שהיו שריד לאימפריה העות'מאנית ולמנדט הצרפתי, ולאיסור על שריפת פסולת.
ב-2019, במהלך הבחירות לדובר הפרלמנט, רשמה יעקוביאן את שמה של הבמאית הלבנונית נדין לבאקי, האישה הערביה הראשונה שזכתה באותה שנה בפרס בפסטיבל קאן, במחאה על ביקורת של חזבאללה כנגד הבמאית.
לאחר כהונה של כשנתיים, בעקבות אסון הפיצוץ בנמל ביירות, יעקוביאן וחברי פרלמנט נוספים התפטרו מתפקידם, והיא בחרה להצטרף למאבק האזרחי בממשלה.
בבחירות לפרלמנט שנערכו בשנת 2022 התמודה יעקוביאן בשנית, הפעם במסגרת מפלגת "הזרם הפטריוטי החופשי" בראשותו של ג'בראן באסיל, ונבחרה מחדש.
היא הייתה אחת המתנגדות הבולטות מקרב חברי הפרלמנט להסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון.
ב-2025, במהלך הבחירות לנשיאות לבנון בפרלמנט הלבנוני, מתחה יעקוביאן ביקורת על חברי הפרלמנט השיעים, על כך שמנעו בחירת נשיא במשך תקופה ארוכה, והתעמתה על כך עם חבר הפרלמנט סלים עאון, המקורב לחזבאללה.
יעקוביאן נישאה לבעלה הראשון, מוופק חרב, בנישואים אזרחיים, היות שהיא בת לעדה הארמנית והוא בן לעדה השיעית.
ב-2016 השניים התגרשו לאחר שהביאו לעולם את בנם המשותף פול.
יעקוביאן נישאה בשנית ב-2021 לווהבה תמרי, לבנוני ממוצא פלסטיני.
בשנת 2013 השיקה יעקוביאן את פרויקט "דאפא" לגיוס תרומות למשפחות נזקקות, המבוסס כולו על פעילות התנדבותית.
במסגרת הפרויקט נערכו אירועי גיוס תרומות שנתיים, אך מאז המשבר הכלכלי ומגפת הקורונה הוא פועל על בסיס קבוע ומספק מזון, בגדים, צעצועים ועוד ליותר מ-250,000 משפחות בלבנון.
בשנת 2022 הייתה יעקוביאן על טיסת חברת התעופה הלאומית של לבנון, "מידל איסט איירליינס" מעמאן לביירות, בעת שהמטוס נפגע מכדור תועה במהלך הנחיתה בנמל התעופה בביירות.
ב-2014 השיקה יעקוביאן ליין של תיקי נשים ואביזרי אופנה עם המעצב ממוצא לבנוני פטריק זורבי.
באוגוסט 2017 קיבלה יעקוביאן את אות מסדר הכתר ממלך בלגיה פיליפ כהוקרה על פועלה.
בשנת 2018 זכתה להוקרה בטקס הגאלה השנתי של קרן רנה מעווד על פעילותה במסגרת פרויקט "דאפא".
פאולה סוארס (בבלארוסית: Paola Suárez; נולדה ב-23 ביוני 1976) טניסאית עבר ארגנטינאית.
היא זכתה להצלחות בתחרויות זוגות נשים בהם זכתה 8 פעמים בתחרויות גראנד סלאם, כולם לצד וירחיניה רואנו פסקואל.
באולימפיאדת אתונה היא זכתה במדליית ארד בתחרות זוגות נשים.
פאולה סוארס נולדה בשנת 1976 בעיירה פרגמינו באזור בואנוס איירס.
בגיל 15 היא ניצחה לראשונה בתחרות סבב הטניס העולמי לנשים של ITF.
בשנת 1996 היא נכללה במאה הראשונה של דירוג הטניסאיות.
בנוסף לתחרויות הנשים החל משנת 1997 סוארס החלה לשחק בתחרויות זוגות לצד וירחיניה רואנו פסקואל.
ההצלחות הגדולות הגיעו בשנת 2001 כאשר הן ניצחו באליפות צרפת הפתוחה 2001 ובשמך באליפות ארצות הברית הפתוחה 2002 ואליפות אוסטרליה הפתוחה 2004. בסך הכול הן ניצחו 8 פעמים בתחרויות גראנד סלאם אך באליפות וימבלדון הפסידו בגמר 3 פעמים.
סוארס שיחקה בתחרות טניס בסידני, אתונה ולונדון.
באתונה היא זכתה במדליית ארד.
פאולה סוארס הייתה חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של ארגנטינה.
בשנת 2005 סוארס נפצעה, עברה ניתוח ובסופו של דבר חזרה להתחרות.
בשנת 2007 סוארס הודיעה על פרישה ולא שיחקה מספר שנים.
היא חזרה לתחרויות לקראת משחקים האולימפיים.
לאחר פרישה בשנת 2024 סוארס מתגוררת באוביידו עם משפחתה.
פאולה מילנה טורס (בספרדית: Paula Milena Torres; נולדה ב-17 באוקטובר 2000) היא אתלטית אקוודורית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025) בתחרות הליכה ל-35 ק"מ.
טורס נולדה וגדלה בקואנקה שבאקוודור.
אלופת אמריקה הדרומית עד גיל 23
באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 23 שנערכה בקסקבל שבברזיל בספטמבר-אוקטובר זכתה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20,000 מטר בתוצאה של 1:34.52 שעות.
באליפות אמריקה הדרומית שנערכה בסאו פאולו שבברזיל ביולי זכתה במדליית כסף בתחרות הליכה ל-20,000 מטר בתוצאה של 1.33.06.1 שעות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 38 בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:38:03 שעות.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום תשיעי בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:28:48 שעות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכתה במדליית ארד בתחרות הליכה ל-35 ק"מ בשיא אקוודור חדש של 2:42:44 שעות, אחרי מריה פרס מספרד (2:39:01 שעות) ואנטונלה פאלמיסאנו מאיטליה (2:42:24 שעות).
פאולו דל פוצו טוסקנלי (באיטלקית: Paolo dal Pozzo Toscanelli; 1397, פירנצה – 10 במאי 1482), איש אשכולות מפורסם מתקופת הקדם-רנסאנס.
כאחד ממבשרי הרנסאנס החשובים, טוסקנלי היה בעל ידיעות מרובות בשטחי מדע רבים: מתמטיקה, רפואה, גאוגרפיה ואסטרונומיה.
הוא נולד בפירנצה ועשה את לימודיו באוניברסיטת פדובה.
שמו הלך לפניו כבעל גישה מדעית מקורית שנאחזה בתצפיות מדויקות.
הוא סיים את לימודי הדוקטורט ברפואה בשנת 1424. חיבוריו החשובים באסטרונומיה - שאינם מושפעים רק מן התפישה התלמאית - לא נמצאו וככל הנראה אבדו לעד.
טוסקנלי תכנן את הגנומון (המחוג הניצב של שעון שמש) המפורסם שעומד עד היום בסנטה מריה דל פיורה, הקתדרלה של פירנצה.
הגנומון מודד את היפוך הקיץ עד כדי מחצית השנייה, ובמהלך השנים שימש לבדיקת ותיעוד מסלול השמש.
אמריגו וספוצ'י היה בין תלמידיו.
טוסקנלי התפרסם בתצפיות וחישובים מדויקים של כוכבי שביט.
בשנת 1456 הוא תיעד כוכב שביט שלימים - בעת חזרתו בשנת 1768 - התפרסם כשביט היילי.
בשנת 1474 חיבר טוסקנלי איגרת לידיד, כומר פורטוגלי בשם מרטינז, ובה הוכחה (מוטעית) שכדור הארץ קטן בשליש משיודעים כיום, ולכן הדרך הקצרה ביותר למזרח הרחוק היא דווקא מערבה מחצי האי האיברי ולא בנתיב הסובב את אפריקה.
האיגרת הגיעה לאפונסו החמישי, מלך פורטוגל, וממנו לקולומבוס.
כך שלמעשה הודות לחישוב המוטעה של טוסקנלי, קולומבוס "גילה" את אמריקה.
טוסקנלי מת בפירנצה, העיר שבה בילה את רוב ימיו, ב-10 במאי 1482, בגיל מבוגר מאוד יחסית לתקופתו.
מפת טוסקנלי כוללת את אסיה, אירופה ואפריקה, את האוקיינוס האטלנטי ואת האוקיינוס ההודי.
המפה שגודלה 82X41 ס"מ, נתגלתה מחדש בשנת 1941 ושמורה בימינו בספרייה הלאומית של פירנצה.
לפי חישובי טוסקנלי היה היקף כדור הארץ לאורך קו המשווה רק 33 אלף ק"מ (למעשה 42 אלף ק"מ), מהם 23 אלף ק"מ יבשה (למעשה 14 אלף ק"מ) והיתר ים.
כלומר, טוסקנלי סבר שהמים מכסים רק כשליש מכדור הארץ (למעשה 70 אחוזים).
העתק של האיגרת ובה הוכחתו של טוסקנלי הגיעה לידיו של כריסטופר קולומבוס בשנת 1481 והוא נטל אותה עמו במסעותיו הימיים, בדרכו מערבה בדרך הים כדי לגלות דרך חדשה לאסיה, שהובילה אותו לגילוי אמריקה בשליחות ספרד.
גם פרדיננד מגלן נטל עמו את המפה שצייר טוסקנלי בשכנעו את חצר מלך פורטוגל שהמסע סביב כדור הארץ אפשרי בשל היקפו "הקצר".
ייתכן שגילוי אמריקה והקפת כדור הארץ היו מתעכבים בכמה דורות אילו ידעו מלכי ספרד ופורטוגל את היקפו האמיתי של כוכב הלכת.
פאולו מלדיני (באיטלקית: Paolo Maldini: נולד ב-26 ביוני 1968, מילאנו, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות ההגנה בקבוצת מילאן, שימש כקפטן הקבוצה, מלדיני נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים בכל הזמנים.
במהלך הקריירה שלו מלדיני הגיע להישגים נדירים כשהשתתף בלמעלה מ-1,000 משחקים רשמיים, וזכה חמש פעמים בליגת האלופות.
1985 - 1987: הבכורה במילאן ותחילת הקריירה
מלדיני החל את קריירת המשחק שלו כבר במועדוני הנוער של מילאן, הקבוצה שבה שיחק לאורך כל הקריירה המקצועית.
ב-20 בינואר 1985 ערך מלדיני את משחק הליגה הראשון שלו בקבוצה כאשר היה בן 16 בלבד.
בעונה שלאחר מכן מלדיני אשר היה בן 17 בלבד הפך להיות שחקן הרכב במילאן כאשר הוא תפקד תחילה בתור מגן ימני עם הספרה 3 על הגב, שהוענקה לו משום שאביו נהג לשחק איתה גם כן.
מאוחר יותר החל מלדיני לשחק בתור מגן שמאלי בעקבות יכולתו הטובה ברגל שמאל.
את ההופעה הראשונה שלו בגביע האיטלקי הוא ערך ב-21 באוגוסט 1985, ואת ההופעה האירופית הראשונה שלו בקבוצה הוא ערך ב-18 בספטמבר אותה שנה.
מלדיני כבש את שער הליגה הראשון מתוך ה-29 שכבש, ב-4 בינואר 1986 נגד קומו.
1987 - 1991: ההצלחה הבינלאומית הראשונה ו"בני האלמוות"
האליפות הראשונה אותה לקח מלדיני עם מילאן, הייתה בעונת 1987/1988 תחת המאמן אריגו סאקי.
אותה אליפות הייתה לתואר הראשון שמלדיני זכה בו.
אותו סגל, שאותו אימן אריגו סאקי, כונה "בני האלמוות" בעקבות רמת השחקנים ששיחקו בה, רוברטו דונאדוני, קרלו אנצ'לוטי, מרקו ואן באסטן, רוד חוליט, פרנק רייקארד ופאולו מלדיני היו לטובים ביותר באותה התקופה.
תחת אריגו סאקי, מלדיני היה משחק לצידם של אלסנדרו קוסטקורטה, מאורו טאסוטי ופרנקו בארזי בחוליית ההגנה, אותה הגנה נחשבת גם היום לאחת מחוליות ההגנה הטובות בהיסטוריה.
בעונת 1987/1988 מילאן ספגה סך הכול 14 שערים מה שמקבע את חוליית ההגנה הזו לאחת מן הגדולות בתבל.
לאחר פרישתו של פרנקו בארזי מלדיני החל לשתף פעולה עם אלסנדרו נסטה.
באותה השנה בנוסף לאליפות איטליה מלדיני היה שותף לזכיית מילאן בסופר קאפ האיטלקי.
בעונות 1988/1989 - 1989/1990 היה מלדיני שותף לצמד הזכיות הרצופות של מילאן בליגת האלופות, בסופר קאפ האירופי ובגביע העולם למועדונים.
ב-19 בפברואר 1989 ערך מלדיני את הופעתו ה-100 בליגה האיטלקית.
באותה שנה הוא אף זכה בפרס בראבו אשר ניתן לשחקן הטוב ביותר בעולם עד גיל 23.
בעונת 1990/1991, שהייתה עונתו האחרונה של סאקי כמאמן מילאן, היא הגיעה רק לרבע גמר ליגת האלופות ולמקום השני בליגה האיטלקית, כשפעם נוספת היא הייתה בעלת ההגנה הטובה בליגה: מילאן ספגה בסך הכל 19 שערים.
מלדיני ומילאן המשיכו לשלוט באירופה בכלל ובאיטליה בפרט, בעונת 1991/1992 מלדיני היה שותף לעונה הבלתי מנוצחת של מילאן בליגה האיטלקית.
בסך הכול מילאן הצליחה להישאר בלתי מנוצחת באיטליה במשך זמן שיא של 58 משחקים רצופים, מה שהעניק להם את השם "הבלתי מנוצחים".
בעונת 1992/1993 זכתה מילאן שוב באליפות איטליה, באותה השנה מלדיני עזר למילאן להגיע לגמר ליגת האלופות שבו הפסידה הקבוצה 1-0 לאולימפיק מרסיי.
באותה עונה מלדיני כבש את שערו הראשון במסגרת אירופית בניצחון קבוצתו 1-0 נגד סלובן ברטיסלאבה.
בנוסף לכך באותה שנה ערך מלדיני את הופעתו ה-200 בליגה האיטלקית.
בעונת 1993/1994 זכתה מילאן פעם נוספת באליפות איטליה בפעם השלישית ברציפות, כשהיא מסיימת עם ההגנה הטובה ביותר, מלדיני וחבריו ספגו אך ורק 15 שערי ליגה.
מלדיני אף עזר למילאן להגיע בפעם השנייה ברציפות לגמר ליגת האלופות.
בגמר הדפו מלדיני וחבריו להגנה את "קבוצת החלומות" של ברצלונה בהנהגת יוהאן קרויף כמאמן וחריסטו סטויצ'קוב ורומאריו בהתקפה.
מילאן הצליחה לנצח ולזכות בגביע השלישי שלה, כשמלדיני הצליח יחד עם חבריו, לשמור על שער נקי בניצחון 4-0 על ברצלונה.
אחרי הזכייה השלישית בליגת האלופות וההגעה לגמר מונדיאל 1994 עם נבחרת איטליה, מלדיני זכה לתשבחות ותארים אישים רבים, וביניהם כדורגלן העונה של עיתון World Soccer, מקום שלישי בפרס כדור הזהב ומקום חמישי בפרס שחקן השנה של פיפ"א.
בעונת 1994/1995 זכתה מילאן בסופר קאפ האיטלקי, אך נחלה אכזבה ולא הצליחה לזכות באליפות הליגה האיטלקית לאחר שלוש זכיות רצופות.
למרות הכישלון בליגה האיטלקית, עזר מלדיני למילאן להגיע בפעם השלישית ברציפות לגמר ליגת אלופות, שבו הפסידה לאייאקס 1-0. באותה עונה מלדיני הגיע שני רק לג'ורג' ואה בפרס שחקן השנה של פיפ"א.
מלדיני הגיע להופעה ה-300 בליגה האיטלקית ב-17 בפברואר 1995.
בעונת 1995/1996 זכה מלדיני באליפות החמישית שלו.
בעקבות עזיבתם ופרישתם של מספר שחקני מפתח, מילאן החלה לצבור תוצאות מאכזבות בשנים הבאות.
היא הפסידה בסופר קאפ האיטלקי של 1996 לפיורנטינה, והודחה באותה עונה כבר בשלב הבתים של ליגת האלופות.
מילאן כשלה להעפיל לכל מסגרת אירופית במשך שנתיים רצופות.
בסוף עונת 1996/1997, בעקבות פרישתם של מאורו טאסוטי פרנקו בארזי, מונה מלדיני לקפטן הקבוצה.
למרות הכישלונות הרבים של מילאן באותן שנים, בהנהגתו של מלדיני הגיעה מילאן לגמר הגביע האיטלקי לשנת 1998, שבו הפסידה.
בעונת 1998/1999 הצליחה מילאן לשוב ולזכות באליפות הליגה האיטלקית.
מלדיני ערך את הופעתו ה-400 בליגה האיטלקית ב-25 באפריל 1999. מילאן לא הצליחה לזכות בסופר קאפ האיטלקי של שנת 1999 כשהפסידה לפארמה.
בעונת 1999/2000 המשיכה מילאן בכישלונותיה כשהגיעה רק למקום השלישי בליגה האיטלקית וסיימה במקום האחרון בביתה בליגת האלופות.
בעונת 2000/2001 הודחה מילאן כבר בסיבוב המוקדמות השני להעפלה לליגת האלופות ונחלה כישלון מהותי בזירה המקומית, כשסיימה במקום השישי בליגה האיטלקית.
מילאן שבה להיות כוח דומיננטי בזירה האיטלקית והאירופית תחת קרלו אנצ'לוטי.
בעונת 2001/2002 הגיעה מילאן למקום הרביעי בליגה האיטלקית, מיקום שהעלה אותה לליגת האלופות.
בנוסף הגיעה מילאן לחצי גמר גביע אופ"א, מה שהיווה הסיום הטוב ביותר שלה במסגרת זאת.
באותה עונה מלדיני זכה בפרס הקריירה הלאומית שמוענק לשחקן מעל גיל שלושים אשר משחק בליגה האיטלקית.
בעונת 2002/2003 יצר מלדיני יחד עם קאפו, אלסנדרו נסטה ואלסנדרו קוסטקורטה רביעיית הגנה שעוד תיחשב לאחת מן הטובות בהיסטוריה.
את אותה עונה סיים מלדיני במקום השלישי בליגה ועם זכייה בפעם הראשונה בקריירה בגביע האיטלקי.
מלדיני ערך את הופעתו ה-500 בליגה האיטלקית ב-15 במרץ 2003, וזכה בליגת האלופות פעם נוספת באותה עונה.
בפעם הראשונה בהיסטוריה הגמר היה כל-איטלקי: מילאן התמודדה מול יובנטוס, שאותה ניצחה 3-2 בפנדלים לאחר שלא הובקעו שערים לאורך 120 דקות.
מלדיני זכה לראשונה בליגת האלופות בתור קפטן בדומה לאביו, אשר זכה גם הוא 40 שנים קודם לכן בליגת האלופות כקפטן מילאן, גם כן על אדמת אנגליה.
מלדיני זכה בתואר שחקן המשחק, ובפעם הראשונה בקריירה שלו הוא זכה למקום בנבחרת השנה של אופ"א, והגיע בפעם השנייה בקריירה שלו למקום השלישי בפרס כדור הזהב.
בעונת 2003/2004 הפסידה מילאן בפנדלים ליובנטוס בסופר קאפ האיטלקי.
באליפות העולם לקבוצות נגד בוקה ג'וניורס הפסידה פעם נוספת בפנדלים, אך הצליחה לנצח את פורטו ולזכות בסופר קאפ האירופי.
מילאן שבה ולקחה את אליפות איטליה כשמלדיני הוא הקפטן, אולם הודחה מהגביע האיטלקי בחצי הגמר.
באותה עונה הגיעה מילאן רק לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי דפורטיבו לה קורוניה.
באפריל 2004 נמנה מלדיני ברשימת השחקנים הטובים ביותר של 50 השנים האחרונות של פיפ"א.
בנוסף לכך הוא נמנה ברשימת פיפ"א 100 - רשימה של 125 הכדורגלנים הטובים ביותר שיצר פלה.
בסיום העונה מלדיני נבחר לשחקן ההגנה של הסרייה א'.
מלדיני החל את עונת 2004/2005 בהנפת הסופר קאפ האיטלקי לאחר שמילאן ניצחה את לאציו.
מילאן סיימה שנייה ליובנטוס באותה עונה בליגה, ואף הגיעה לגמר ליגת אלופות פעם נוספת, שבו הפסידה לליברפול בפנדלים לאחר שהובילה 3-0 במחצית.
משחק זה נחשב לגמר ליגת האלופות הגדול בהיסטוריה.
באותו גמר מלדיני קבע שיא חדש, כאשר כבש כבר בדקה הראשונה של המשחק.
זהו שיא לשער המהיר ביותר בגמר ליגת האלופות.
בנוסף לכך מלדיני הפך לשחקן המבוגר ביותר שכובש בגמר ליגת האלופות.
בסוף אותה עונה מלדיני נבחר בפעם השנייה בקבוצת השנה של אופ"א והוא אף נבחר בקבוצת השנה של פיפ"א.
בעונת 2005/2006 סיימה מילאן פעם נוספת שנייה ליובנטוס בליגה האיטלקית.
בליגת האלופות הגיעה מילאן לחצי הגמר, שבו הודחה על ידי הזוכה ברצלונה.
באותה עונה כבש מלדיני בפעם הראשונה והיחידה שלו צמד שערים במשחק נגד רג'ינה קלצ'ו.
ב-25 בספטמבר 2005 שבר מלדיני את שיאו של דינו זוף והפך לשחקן עם מספר ההופעות הרב ביותר בליגה האיטלקית עם 571 הופעות, כששבוע לפני הוא ערך את הופעתו ה-800 בכל המסגרות עבור מילאן.
בעונת 2006/2007 עזר מלדיני למילאן להגיע למקום הרביעי בליגה האיטלקית, כשהוא מוביל אותם למיקום שאיפשר עלייה לליגת האלופות.
מלדיני השתתף ב-8 גמרים של ליגת האלופות, דבר שנשבר רק על ידי פרנסיסקו חנטו מריאל מדריד.
מלדיני זכה חמש פעמים בליגת האלופות, מתוכן פעמיים כקפטן.
מלדיני זכה בסוף אותה עונה בתואר שחקן ההגנה של אירופה.
ב-2007 זכתה מילאן בסופר קאפ האירופי כשניצחה את סיביליה.
מלדיני הפך לקפטן האירופי הראשון שמניף את תואר אליפות העולם למועדונים לאחר שמילאן גברה על בוקה ג'וניורס.
בסוף אותה עונה הודיע מלדיני כי יפרוש ממשחק אך דחה את ההחלטה לסיום עונת 2008/2009.
ב-16 בפברואר 2008 ערך מלדיני את הופעתו ה-1,000 במסגרת רשמית כשרק פיטר שילטון, השוער האנגלי, שיחק יותר משחקים ממנו.
מלדיני שיחק את משחקו האחרון בליגת האלופות ב-4 במרץ 2008 בהפסד של מילאן לארסנל, שהדיחה את מילאן כבר בשלב שמינית הגמר.
ב-2008 זכה מלדיני בפרס תואר המצוינות של פיפ"א.
זהו התואר הגבוה ביותר שפיפ"א מחלקת.
בנוסף לכך הוא זכה בפרס ג'אצ'ינטו פאקטי, פרס אשר מוענק לשחקן אשר הראה יכולת טובה לאורך הקריירה ושמר על חוקי המשחק ההגון.
ב-28 באוגוסט 2009 העניקה אופ"א למלדיני פרס על הקריירה שלו.
ב-18 באפריל 2009 הודיע מלדיני כי יפרוש ממשחק פעיל בסוף העונה.
ב-17 במאי 2009 ערך מלדיני את הופעתו ה-900 במדי מילאן בכל המסגרות.
משחקו האחרון בסן סירו היה ב-24 במאי 2009 בהפסד של מילאן לרומא, באותו משחק מלדיני זכה לתשואות רבות וכבוד רב מהקהל.
הופעתו האחרונה במילאן ובליגה האיטלקית הייתה ב-31 במאי 2009, בניצחון של מילאן 2-0 על פיורנטינה.
בעקבות פרישתו מילאן הפרישה את מספר החולצה שלבש, 3, אך הודיעה כי אם יום אחד בנו ישחק בשורותיה, הוא יזכה ללבוש את המספר שלו, כפי שמלדיני לבש את מספר 3 שהיה מזוהה עם אביו.
בשנת 2019 ערך דניאל מלדיני, בנו של פאולו, את הופעתו הראשונה במדי מילאן.
מלדיני הגיע עם נבחרת איטליה עד גיל 21 למקום השני ביורו הצעירות לשנת 1986, שם הפסידה איטליה לספרד.
שנתיים לאחר מכן הוא שיחק שוב ביורו הצעירות לשנת 1988, שם איטליה הודחה כבר בסיבוב הראשון.
מלדיני ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת הבוגרת בגיל 19 ב-31 במרץ 1988. מלדיני זומן למשחקים האולימפיים לשנת 1987 אף על פי שלא לקח חלק בהם.
מלדיני שיחק בכל המשחקים ששיחקה נבחרת איטליה ביורו 1988, שבו הגיעה עד לחצי הגמר והודחה על ידי נבחרת ברית המועצות.
הופעתו הראשונה במונדיאל הייתה במונדיאל 1990 אשר נערך באיטליה.
מלדיני השתתף בכל שבעת המשחקים ששיחקה נבחרתו.
מלדיני עזר לנבחרת לצבור 5 ניצחונות רצופים ובנוסף לכך הצליח לשמור על שער נקי באותם 5 משחקים, מה שמהווה שיא מונדיאל.
מלדיני וחבריו לחוליית ההגנה ספגו לבסוף שער בחצי גמר המונדיאל נגד ארגנטינה, וזאת לאחר זמן שיא של 518 דקות ללא ספיגה במונדיאל.
המשחק הסתיים בהפסדה של איטליה לארגנטינה בפנדלים.
עם זאת, היא הצליחה לנצח את נבחרת אנגליה בקרב על המקום השלישי.
נבחרת איטליה סיימה את הטורניר כקבוצה ההגנה הטובה ביותר, לאחר שספגה שני שערים בלבד לאורך כל הטורניר, ומלדיני שובץ בקבוצת הטורניר.
גמר מונדיאל 1994 ומינוי לקפטן
שערו הראשון של מלדיני בנבחרת איטליה הגיע במשחק ה-44 שלו בנבחרת, ב-20 בינואר 1993. מלדיני וחבריו לנבחרת איטליה כשלו להעפיל ליורו 1992.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 1994 מונה מלדיני לקפטן זמני של נבחרת איטליה.
במהלך מונדיאל 1994 שיחק מלדיני בכל שבעת המשחקים של נבחרתו, והצליח לעזור להגנת איטליה לשמור על שער נקי בארבעה משחקים.
הוא הוביל את הנבחרת לגמר, כשבמהלך הטורניר מלדיני שיחק גם כבלם וגם כשחקן אגף.
למרות פציעות רבות של כמה שחקני מפתח מההגנה האיטלקית במהלך הטורניר, מלדיני עזר לנבחרתו לשמור על רשת נקייה במשחק הגמר נגד נבחרת ברזיל, אך בסיומו הפסידה לברזיל בפנדלים.
מלדיני שובץ בקבוצת הטורניר פעם נוספת, וזאת 32 שנה אחרי שגם אביו זכה לאותו תואר במונדיאל 1962.
לאחר פרישתו של פרנקו בארזי בשנת 1994, מונה מלדיני לקפטן הנבחרת באופן סופי.
ביורו 1996 נחלה נבחרת איטליה אכזבה, כשהודחה כבר בשלב הבתים עם ארבע נקודות.
הבית של איטליה באותו יורו כונה "בית המוות", כששתי פייבוריטיות שיחקו יחד איתה, נבחרת גרמניה ונבחרת צ'כיה.
מלדיני שיחק בכל שלושת המשחקים של הנבחרת בשלב הבתים.
את מונדיאל 1998 בצרפת החלה נבחרת איטליה בסערה כשסיימה ראשונה בבית.
בשלב שמינית הגמר איטליה ניצחה את נבחרת נורווגיה וברבע הגמר פגשה את נבחרת צרפת, והפסידה לה בפנדלים.
איטליה הודחה מהמונדיאל בפעם השלישית ברציפות בפנדלים.
יורו 2000 והמונדיאל הרביעי והאחרון
מלדיני ערך את הופעתו ה-100 בנבחרת ב-28 באפריל 1999. ביורו 2000 הגיעה נבחרת איטליה עד לגמר, שם התמודדה מול אלופת העולם נבחרת צרפת והפסידה בתוספת הזמן.
מלדיני שיחק בכל ששת המשחקים של נבחרת איטליה בטורניר.
איטליה סיימה בראשות הבית שלה לאחר שניצחה כל משחק.
מלדיני, ששיתף פעולה עם פאביו קנבארו ואלסנדרו נסטה בהגנה, סייע לנבחרת לספוג רק שני שערים לאורך הטורניר עד הגמר.
בחצי הגמר מלדיני וחבריו הצליחו לשמור על שער נקי ולהוביל את המשחק לפנדלים, שם, על אף שמלדיני פיספס את אחד הפנדלים, איטליה ניצחה בדו-קרב הבעיטות 3-1. מלדיני שובץ בקבוצת הטורניר.
ב-7 באוקטובר 2000, בניצחונה של נבחרת איטליה במוקדמות מונדיאל 2002, עקף מלדיני את דינו זוף והפך לשחקן עם הכי הרבה הופעות בנבחרת איטליה עם 113 הופעות.
המונדיאל הרביעי של מלדיני והשני שלו כקפטן היה מונדיאל 2002. מלדיני שיחק בכל ארבעת המשחקים של איטליה בטורניר, כשהוא שומר על שער נקי במשחק הפתיחה נגד אקוודור.
איטליה הודחה כבר בשמינית הגמר לאחר שנותרה בעשרה שחקנים.
מלדיני פרש מהנבחרת בגיל 34 עם מספר ההופעות הרב ביותר.
הוא כבש שבעה שערים במדיה, כולם נכבשו במשחקי בית על אדמת איטליה.
מלדיני ערך 74 הופעות כקפטן הנבחרת.
למרות היכולת הטובה שהציג עם הנבחרת, כולל הגעה לשני גמרי מונדיאל וגמר יורו, מלדיני לא הצליח לזכות בתואר.
מלדיני ערך 23 הופעות במונדיאל והוא שני רק ללותר מתאוס במספר ההופעות במונדיאל.
מלדיני מחזיק בשיא הדקות ששחקן שיחק במונדיאל עם 2,216.
בפברואר 2009, החליט מאמן איטליה מרצ'לו ליפי לקיים משחק ראווה לכבוד מלדיני, שבו הוא יוכל לשחק את משחקו האחרון בנבחרת.
מלדיני סירב להצעה בטענה שהוא רוצה לשחק רק ב"משחק מקצועי".
לאחר הפרישה שלו מלדיני הודיע כי הוא לא ישוב לעולם לאמן.
הוצע לו לחבור למאמנו לשעבר קרלו אנצ'לוטי באימון צ'לסי אך הוא ויתר.
בשנת 2012 נכנס מלדיני להיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי.
ב-4 במרץ 2014 הוא השתתף במשחק ראווה למען נפגעי הטייפון בפיליפינים, לצד שחקנים כמו רונאלדו נאזריו, זינדין זידאן, לואיש פיגו ועוד.
ב-1 בספטמבר 2014 השתתף לצד כוכבי עבר והווה "במשחק עבור השלום" שהתקיים ברומא.
במאי 2015 הוכרז כי מלדיני יהפוך להיות שותף בקבוצת הכדורגל מיאמי FC מהליגה השנייה בארצות הברית, וזאת במטרה שהקבוצה תוכל להעפיל לליגה הראשונה באמריקה, ה-MLS, בעתיד.
ב-1 במאי 2016 הפך מלדיני לשחקן השני היחיד שזכה בפרס "השחקן ששיחק במועדון אחד" מטעם קבוצת הכדורגל מאתלטיק בילבאו.
מלדיני פתח בקריירה חובבנית של טניס לאחר הפרישה.
ביוני 2017 הוא העפיל ל-Aspria Tennis Cup, תחרות טניס מקצועית יחד עם שותפו סטפנו לנדוניו.
הם הודחו כבר בסיבוב הראשון.
לאחר שהודחו מלדיני אמר כי זה ככל הנראה יהיה המשחק המקצועי האחרון אותו ישחק בטניס.
באוגוסט 2018, הסכים מלדיני להפוך ולהיות מנהלה המקצועי של מילאן.
למרות היותו מגן שמאלי רוב הקריירה שלו, מלדיני היה בכלל ימני והחל לשחק במילאן בעמדת המגן הימני.
הוא הועבר לעמדת המגן השמאלי בעקבות הלחץ שהופעל על מאורו טאסוטי בעמדה הימנית.
המעבר הזה היה אפשרי בעקבות יכולתו הטובה של מלדיני בשתי הרגלים שהעניקה לו את האפשרות לשחק בכל מקום אפשרי בחוליית ההגנה.
נתונים אלו אפשרו לו לעשות קריירה נפלאה במילאן ובנבחרת איטליה.
מלדיני היה ידוע בזכות היכולת הטקטית שלו, האתלטיות שלו, הגלישות שלו, הסיבולת לב-ריאה החזקה שלו, הריצה המהירה שלו קדימה שהפכה אותו ממגן לשחקן כנף בכל פעם שהוא היה רץ קדימה.
בנוסף לכך הוא היה מגביה כדורים מצטיין והיה משמעותי ואפקטיבי למשחק ההתקפה של מילאן, כשכבש ובישל מספר שערים לאורך הקריירה שלו.
בשנים האחרונות לקריירה שלו הוא איבד ממהירותו והועבר לתפקיד הבלם, שבו הוא הפגין יכולת מצוינת הודות לניסיון הרב, השליטה בכדור והיכולת הטקטית הגבוהה שהייתה לו.
כבלם מלדיני נגלה כשחקן אשר ידע לסמן ולשמור על שחקנים בצורה מצוינת.
בשל הירידה ביכולת הפיזית שלו, הוא נמנע מלרדת לגלישות והעדיף לתמרן את היריב בעזרת מיקום נכון וקריאת משחק מבריקה.
בנוסף לכך מלדיני היה ידוע גם בשמירה האזורית שלו, וביכולת המסירה שלו.
היכולת למסור פסים ארוכים גם בעמידה על קו ההגנה היוותה בונוס, כי בכך הוא היה מבטל את כל הקישור.
מלדיני נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בהיסטוריה.
הוא מתואר "כאגדה הג'נטלמנית של המשחק", בזכות הרוגע והמשמעת העצמית שהביא איתו למגרש וקריאת המשחק הפנטסטית שלו, כשהוא מעדיף משחק מתוחכם ואלגנטי על פני משחק פיזי ואגרסיבי (לאורך הקריירה שלו הוא קיבל רק שלושה כרטיסים אדומים).
הוא שובץ כשחקן הגנה ב"קבוצת החלומות של המונדיאל" אשר נוצרה ב-2002.
בנוסף לכך הוא נכלל מספר פעמים בקבוצת השנה של אופ"א, בקבוצת העונה של פיפ"א, בקבוצת הטורניר של המונדיאל, של היורו ועוד.
מלדיני הפך לסמל של נבחרת איטליה, הוא היה ידוע ביכולת המתמשכת שלו העבודה הקשה שלו והנאמנות שלו כשפתח בהרכב מילאן רק בגיל 16 ונשאר בה כל הקריירה שלו עד גיל 41.
לאורך הקריירה שלו מלדיני היה מנהיג של נבחרת איטליה ומילאן, הוא זכה לכינוי "אל קאפיטנו" (הקפטן).
מנהיגותו באה לידי ביטוי במוטיבציה שהעניק לשאר השחקנים, הרוגע והאופטימיות שהשרה סביבו.
המנהיגות והאינטליגנציה שלו באו לידי ביטוי גם ביכולת שלו לייצג את הקבוצה במסיבות העיתונאים ובתשובותיו החכמות.
מלדיני שיחק למעלה מ-1,000 משחקים מקצועיים לאורך כל 25 העונות שלו במילאן, הוא מחזיק בשיא ההופעות בליגה האיטלקית, והוא שיאן ההופעות במילאן.
מלדיני הוא גם השחקן ששיחק בהכי הרבה משחקי גמר של ליגת האלופות, שמונה.
מלדיני נולד במילאנו בשנת 1968 ונישא בוונצואלה לדוגמנית לשעבר אדריאנה פוסה בשנת 1994. לזוג שני ילדים, שגם שניהם, כמו מלדיני, שיחקו במחלקות הנוער של מילאן.
לאביו של פאולו מלדיני, צ'זארה מלדיני, ולפאולו עצמו יש הרבה דברים משותפים - צ'זארה מלדיני גם הוא שחקן עבר אשר תיפקד בחוליית ההגנה, היה קפטן מילאן וקפטן נבחרת איטליה, ואימן אותה בהמשך.
במהלך תקופת האימון של צ'זארה, הוא אימן את בנו בנבחרת איטליה עד גיל 21 כמו כן גם במילאן.
ב-3 באפריל 2016, הלך לעולמו אביו, צ'זארה מלדיני.
אמו של מלדיני הלכה לעולמה שלושה חודשים לאחר מכן, ב-28 ביולי 2016.
מלדיני מחזיק בחברת אופנה - fashion label – Sweet Years, חברה שהוא מנהל יחד עם כריסטיאן ויירי, חברו מהימים ששיחקו יחדיו במילאן.
ב-2 בפברואר 2020, ערך דניאל מלדיני, בנו של פאולו, את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, במהלך משחק במסגרת הליגה האיטלקית, ובכך הוא המשיך את שושלת מלדיני במילאן.
אליפות אירופה בכדורגל: מקום שני (2000)
אליפות אירופה עד גיל 21: מקום שני (1986)
כדורגלן העונה של עיתון עולם הכדורגל: 1994
כדורגלן העונה באירופה של עיתון אל פאיס: 1994
כדורגלן העונה באירופה של קרן החירום הבינלאומית של האומות: 1993/94
שחקן השנה של פיפ"א: מקום שני (1995)
קבוצת החלומות של פיפ"א: 2002
שחקן המשחק של גמר ליגת האלופות: 2003
שחקן ההגנה בליגה האיטלקית: 2004
שחקן ההגנה של אופ"א: 2005
תואר המצוינות של פיפ"א: 2008
פרס ההצלחה בליגת האלופות: 2009
קבוצת כל הזמנים של עיתון עולם הכדורגל: 2013
פרס קבוצה אחת שחקן אחד: 2016
קבוצת היורו של כל הזמנים
היכל התהילה של הספורט האיטלקי: 2018
התואר "אגדה" מהעיתון לה גזטה דלו ספורט: 2018
שיאן ההופעות במדי מילאן בכל המסגרות: 902
שיאן ההופעות במדי מילאן במשחקי הליגה: 647
שיאן ההופעות במדי מילאן בטורנירי אופ"א: 174
שיאן ההופעות במדי מילאן במסגרות האירופיות: 168
שיאן ההופעות במדי מילאן בליגת האלופות: 139
שיאן ההופעות בליגה האיטלקית: 647
שיאן ההופעות במשחקים במסגרות האירופיות: 168
מקום שני במספר ההופעות בטורנירי אופ"א: 174
שיאן ההופעות בגמרים של ליגת האלופות: 8 (יחד עם חנטו)
השחקן הצעיר ביותר שפתח במילאן: 16 ו-208 ימים
שיאן השנים בהן שחקן שיחק בקבוצה אחת: 24 ו-132 ימים
שיאן ההופעות במונדיאל עבור נבחרת איטליה: 23
השער המהיר ביותר שנכבש בגמר ליגת האלופות: 50 שניות מהפתיחה
השחקן המבוגר ביותר לכבוש בגמר אירופי: 36 ו-333 ימים
שיאן הזכיות בסופר קאפ האירופי: 4 (יחד עם דני אלבס)
שיאן ההופעות בסופר קאפ האירופי: 5 (יחד עם דני אלבס)
פאולו סבולדלי (נולד ב-7 במאי 1973 בקלוזונה שבנפת ברגמו שבאיטליה) הוא רוכב אופניים (רוכב עבר) איטלקי.
הישגיו הגדולים ביותר הם שני ניצחונותיו בג'ירו ד'איטליה בשנים 2002 ו-2005. הוא מכונה "Il falco" (הבז) הודות לכישוריו הבלתי רגילים ברכיבה במורדות ההרים.
ב-1996 קיבל חוזה מקצועני בקבוצת רוזלוטו שנוהלה על ידי רוכב העבר המפורסם מורנו ארג'נטין.
ב-1998 עבר לקבוצת סאקו ובמדיה זכה בניצחון חשוב ראשון כשניצח במרוץ הג'ירו דל טרנטינו.
הוא שב וניצח בג'ירו דל טרנטינו גם ב-1999 ומיד אחר כך זכה במקום השני בג'ירו ד'איטליה (אחרי המנצח איוון גוטי) וסומן, בעקבות הישגו זה, כאחד מהכוחות העולים של רכיבת האופניים האיטלקית במרוצי הקטעים הארוכים.
בשנת 2000 זכה סבולדלי, עדיין במדי סאקו, במרוץ הקטעים היוקרתי המתקיים בשווייץ, הטור דה רומאנדי.
אולם, לאחר מכן נפצע בתאונה ונאלץ לוותר על הג'ירו ד'איטליה של אותה שנה.
ב-2001 סיים סבולדלי את הג'ירו ד'איטליה במקום ה-14 בלבד דבר שהביא לכך שקבוצתו החתימה את ג'ילברטו סימוני כרוכב המוביל עבורה בג'ירו ד'איטליה ועקב כך, נאלץ סבולדלי לעבור לקבוצת אינדקס אלקסיה שהייתה קבוצה מהדרג השני בלבד ונעדרה מחלק גדול מהמרוצים החשובים.
בג'ירו ד'איטליה של 2002 הפתיע סבולדלי את כולם כאשר הצליח לנצח במרוץ.
כפי שב-1999 נהנה סבולדלי מהדחתו של המוביל במרוץ, מרקו פנטאני, בשל חשד לשימוש בחומרים אסורים, כך גם ב-2002 הוא יצא נשכר מהדחתם המוקדמת של כל המועמדים המובילים במרוץ.
סטפנו גרצלי וג'ילברטו סימוני נזרקו מהמרוץ בשל גילוי חומרים אסורים בשתן ובדם ופרנצ'סקו קזגרנדה הושעה מהמרוץ בשל פעולה בלתי ספורטיבית שגרמה לפציעת רוכב מתחרה.
גם מתחרהו של סבולדלי שסיים בסופו של דבר במקום השני, האמריקאי טיילר המילטון סבל חלק גדול מהמרוץ מפציעה משמעותית בכתפו.
לאחר הישגו הגדול, זכה סבולדלי לעבור מקבוצת הדרג השני לאחת הקבוצות העשירות והחזקות בדבוקה המקצוענית, קבוצת טי מובייל.
הוא לבש את מדי הקבוצה בשנים 2003–2004, אך עבור סבולדלי היו אלו שנתיים רצופות בתאונות ובפציעות ולמעשה היו רבים שכבר סתמו את הגולל על הקריירה המקצוענית שלו.
מי שנתן בו אמון הייתה הקבוצה האמריקאית דיסקברי, אליה עבר בתחילת 2005.
בג'ירו ד'איטליה של 2005 הצליח סבולדלי לנצח במרוץ.
אולם הפעם, בניגוד לשנת 2002, הוא עשה זאת תוך כדי מאבק והתגברות על כל המועמדים המובילים והרוכבים הבכירים ביותר במרוץ כגון: איוואן באסו, ג'ילברטו סימוני ודמיאנו קונגו.
לאחר הקטע ה-13 עבר סבולדלי להוביל במרוץ ולבש את החולצה הוורודה.
שיאו של הג'ירו היה בקטע ה-19 והלפני אחרון במרוץ, בשעה שסימוני, שדורג שני אחרי סבולדלי בפיגור של 2.09 דקות, תקף בעלייה הקשה של הפיניסטרה ופתח פער של כ-2.30 דקות על סבולדלי שהתקשה מעט בטיפוס.
אף על פי שנראה היה באותה עת, שזו תהיה נקודת השבירה שלו, החזיק סבולדלי מעמד ותוך תמרון טקטי נבון הביא לסגירת הפער ובסופו של דבר הצליח להישאר במקום הראשון בדירוג הכללי כשסימוני מפגר אחריו בסיום המרוץ ב-28 שניות בלבד.
בשנת 2007 עבר סבולדלי לקבוצת "אסטנה".
הוא הגיע לג'ירו ד'איטליה של אותה שנה עם תקוות גדולות לאחר שסיים שני במרוץ המקדים, הטור דה רומאנדי ואף ניצח בפרולוג של אותו מרוץ.
אולם בג'ירו הוא סיים רק במקום ה-12 בדירוג הכללי, דירוג מאכזב מבחינתו.
הוא הצליח לנצח בקטע ה-20 והאחרון בג'ירו, שהיה מרוץ נגד השעון.
בשנת 2008 הצטרף לקבוצת L.P.R.
Brakes ורכב בג'ירו ד'איטליה כעוזרו של דנילו די-לוקה.
סבולדלי סיים את המרוץ במקום ה-15 בדירוג הכללי ולא זכה בניצחונות בעונה זו.
בסוף שנת 2008 הודיע סבולדלי על פרישתו מרכיבה מקצוענית.
ב-2014, למרות שפרש זה מכבר מרכיבה מקצוענית, הושעה סבולדלי ל-6 חודשים בשל היותו לקוח של ד"ר מיקלה פרארי.
כאמור, יחודו הגדול של סבולדלי היה כושר הגלישה שלו במורדות ההרים.
במקרים רבים הוא ניצל את עליונותו זו לתקיפה במורד שהיא טקטיקה שאינה מקובלת בדרך כלל.
יכולתו זו הקנתה לו גם כינוי נוסף "הקמיקזה".
בנוסף, סבולדלי נחשב כמטפס לא רע וגם כרוכב נגד השעון ברמה סבירה.
תכונה נוספת שלו שבלטה שוב בניצחונו בג'ירו ד'איטליה ב-2005 היא יכולת השרידות הפיזית והמנטלית בתנאים קשים וללא תמיכה.
בעת שרכב בסאקו בסוף שנות התשעים הייתה הקבוצה בנויה סביב המאיץ המפורסם מריו צ'יפוליני וכל תמיכתה הוקדשה במרוצים לצ'יפוליני.
סבולדלי נאלץ להסתגל ולרכוב למעשה כרוכב בודד נטול תמיכה קבוצתית.
בקבוצת אינדקס אלקסיה, שהייתה קבוצת דרג שני, היה סבולדלי מוקף ברוכבים שהיו ברמה נמוכה ביחס לשאר הדבוקה וגם כאן נאלץ לרכוב בקטעים המכריעים של המרוץ ללא תמיכה קבוצתית.
גם ב-2005, רוכבי קבוצת דיסקברי שהתלוו אליו במרוץ לא היו רוכבים מהשורה הראשונה וגם כאן, בקטעים המכריעים נאלץ לרכוב סבולדלי ללא תמיכה קבוצתית והצליח לנצח במרוץ הודות לקור רוחו.
פאולו די קאניו (באיטלקית: Paolo Di Canio; נולד ב-9 ביולי 1968 ברומא) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל איטלקי.
לדי קאניו הייתה קריירה רבת תהפוכות, בה מצד אחד זכה בתארים רבים, אך בו בזמן היה מעורב בשערוריות רבות, הידועה שבהם, מנהגו להצדיע במועל יד בסגנון פשיסטי לעבר אוהדי יובנטוס.
די קאניו ידוע בכנות ובתשוקה שלו למשחק, כמו גם לכישרון ובתעוזה שלו במגרש מחוצה לו.
די קאניו החל את דרכו בלאציו בשנת 1985, בה הוא שיחק עד שנת 1990 בקדנציה הראשונה שלו, כאשר עבר לאחת הענקיות האיטלקיות יובנטוס.
די קאניו שיחק ב"גברת הזקנה" במשך 3 עונות, לאחר מכן עבר לשחק בנאפולי ולאחר מכן במילאן.
ב-1996 הצטרף די קאניו לסלטיק הסקוטית, הקבוצה הבריטית הראשונה שלו.
יכולתו המצוינת בקבוצה, בה הבקיע 15 שערים ב-37 משחקים, הסבה את תשומת לבה של שפילד ונסדיי מהפרמייר ליג, שהעבירה אותו לשורותיה.
באי הבריטי עמד די קאניו במרכזה של תקרית בשנת 1998, בה הוא הטיח את השופט פול אלקוק לרצפה לאחר שזה הרחיק אותו מהמשחק עם כרטיס אדום.
בעקבות זאת הורחק די קאניו מ-11 משחקים ונקנס ב-10,000 ליש"ט.
בינואר 1999 עבר די קאניו לווסטהאם ועזר לה להגיע למקום החמישי ולהעפיל לגביע אופ"א.
שער שכבש בבעיטת וולה נגד וימבלדון במרץ 2000 זכה בתואר שער העונה של ה-BBC, שער שעד היום נחשב לאחד הגדולים בהיסטוריה של הפרמייר ליג.
באותה עונה הוא אף נבחר על ידי אוהדי הקבוצה ל"פטיש השנה" (Hammer of the Year), תואר שחקן העונה של וסטהאם.
בשנת 2001 הוא נבחר על ידי פיפ"א לקבל את פרס המשחק ההוגן.
הוא זכה בפרס לאחר שבדצמבר 2000, במהלך משחק נגד אברטון, בחר די קאניו לתפוס את הכדור בידיו על מנת לעצור את המשחק במקום לנסות להבקיע שער כאשר שוער היריבה שכב פצוע על הדשא.
פיפ"א תארה את הפעולה של די קאניו כ"פעולה מיוחדת של ספורטיביות".
לאחר שווסטהאם ירדה ליגה בעונת 2002/03, עבר די קאניו לשחק בצ'רלטון אתלטיק, שם הפך ליקיר האוהדים.
באוגוסט 2004, הוא חזר לשחק בקבוצת נעוריו לאציו, כאשר הוא ויתר על סכומי כסף גדולים והאהדה של אוהדי צ'רלטון כדי לחזור ולעזור למועדון שנקלע לקשיים כלכליים ונזקק לעזרתו כדי לשרוד בסרייה א'.
די קאניו הוא יקיר האוהדים בלאציו, וחוץ מהתקרית המפורסמת של מועל היד, התפרסם במריבה שהייתה לו עם סימונה אינזאגי על רקע בעיטת פנדל, דבר שמאוחר יותר הביא לעזיבתו של אינזאגי לסמפדוריה והגעתו של תומאזו רוקי בהעברה במקומו.
ביוני 2005 די קאניו חתם באס אס לאציו לעונה נוספת.
בסוף עונת 2005/6 עזב די קאניו את לאציו בטונים צורמים תוך הוצאת דיבה על ראשי לאציו ומאמנו.
לפני שפרש ממשחק פעיל שיחק בקבוצת סיסוקו רומא מהליגה הרביעית.
ב-31 במרץ 2013 מונה די קאניו למאמנה של סנדרלנד מהפרמייר ליג האנגלית, וזאת במקומו של מרטין אוניל שפוטר.
ב-23 בספטמבר 2013, אחרי שורה של תוצאות לא טובות, פוטר די קאניו מהקבוצה.
פאולו מוואנגה , היה פוליטיקאי אוגנדי, שכיהן כנשיא אוגנדה למשך מספר ימים במאי 1980 מתוקף תפקידו כיו"ר הוועדה הצבאית הממשלתית.
מוואנגה סיים את תפקידו עם הקמתה של "הוועדה הנשיאותית של אוגנדה".
ב-12 במאי 1980, הוא חבר ליוורי מוסבני וטיטו אוקלו ויחדיו הדיחו את גודפריי בינייסה מהנשיאות.
הוא תיפקד כראש ממשלה מן ה-1 באוגוסט ועד ה-25 באוגוסט בשנת 1980. מוואנגה מינה את עצמו לראש ועדת הבחירות וב-10 בדצמבר 1980, הוא הכריז על מפלגתו של מילטון אובוטה כמנצחת.
רבים טוענים כי תוצאות הבחירות זויפו ומערערים על נכונותן.
במחאה על כך, ניהל יוורי מוסבני מלחמת גרילה בשלטון שקידמה אותו, בסופו של דבר, לנשיאות.
פאולו פריירה (בפורטוגזית: Paulo Freire; 19 בספטמבר 1921, רסיפה – 2 במאי 1997, סאו פאולו) היה מחנך ברזילאי ותאורטיקן רב השפעה של החינוך.
התפרסם בזכות עבודתו בתחום החינוך העממי, שבאה לידי ביטוי בפעילותו להרחבת ומיסוד מערכת החינוך וייסוד בתי ספר פריירה נחשב לאחד ההוגים הבולטים ביותר בהיסטוריה של הפדגוגיה העולמית.
פריירה נולד למשפחה מהמעמד הבינוני וידע עוני ורעב בשנות ילדותו, במרוצת השפל הגדול שהחל בשנת 1929, התנסות אשר השפיעה עמוקות על דאגתו לעניים ואשר סייעה בעיצוב השקפת עולמו החינוכית.
פריירה החל את לימודיו באוניברסיטת רסיפה בשנת 1943 ולמד משפטים, אך גם פילוסופיה ופסיכולוגיה של השפה.
לאחר שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין מעולם לא עסק במשפטים ובמקום זאת עבד כמורה בבית ספר תיכון ולימד את השפה הפורטוגזית.
בשנת 1944 נשא לאישה את אלזה מריה קוסטה דה אוליבירה (Costa de Oliveira), אחת מעמיתותיו להוראה, והשניים עבדו יחדיו עד למותה, תוך כדי גידול חמישה ילדים.
בשנת 1946 מונה פריירה למנהל המחלקה לחינוך ותרבות של השירות הסוציאלי של מדינת פרנמבוקו.
במהלך עבודתו זו, בה עבד בעיקר בקרב עניים אנאלפביתים, החל פריירה לאמץ צורה לא מסורתית של מה שיחשב מאוחר יותר כתאולוגיית השחרור (במקרה שלו, תערובת של מרקסיזם ונצרות).
בברזיל של אותם הימים ידיעת קרוא וכתוב הייתה תנאי להצבעה בבחירות, כך שלעבודתו זו היה פן פוליטי מובהק.
בשנת 1961 מונה פריירה למנהל השלוחה התרבותית של אוניברסיטת רסיפה, וב-1962 נקרתה לפניו ההזדמנות הראשונה ליישום רחב היקף של התאוריות שלו, כאשר 300 עובדים מתעשיית קנה הסוכר למדו קרוא וכתוב ב-45 ימים בלבד.
כתוצאה מהניסוי אישרה הממשלה הברזילאית את הקמתם של אלפי חוגים תרבותיים ברחבי ברזיל.
ב-1964 שמה הפיכה צבאית קץ לפרויקט זה, אשר הסתיים במעצרו של פריירה כבוגד למשך 70 ימים.
לאחר גלות קצרה בבוליביה, עבד פריירה בצ'ילה במשך חמש שנים עבור התנועה הנוצרית-דמוקרטית לרפורמה אגררית.
בשנת 1967 פרסם פריירה את ספרו הראשון: "חינוך כיישום החירות" (Education as the Practice of Freedom).
לאחר שנה בקיימברידג' (מסצ'וסטס) עבר פריירה לז'נבה שבשווייץ, על מנת לעבוד כיועץ חינוכי מיוחד למועצה העולמית של הכנסיות (World Council of Churches).
במהלך תקופה זו פעל פריירה כיועץ לרפורמה חינוכית במושבות הפורטוגליות לשעבר באפריקה, בעיקר בגינאה ביסאו ובמוזמביק.
בשנת 1979 הורשה פריירה לשוב לברזיל, ועשה כן בשנת 1980. פריירה הצטרף למפלגת הפועלים (PT) בעיר סאו פאולו, ופעל כמפקח על פרויקט האוריינות שלה בין השנים 1980 ל-1986. כאשר מפלגת הפועלים זכתה בבחירות העירוניות בשנת 1986, מונה פריירה לשר החינוך בעיר סאו פאולו.
באותה השנה, שנת 1986, נפטרה אשתו אלזה, ופריירה נשא לאישה את מריה ארוז'ו פריירה (Araújo Freire).
בשנת 1991 נוסד "מכון פאולו פריירה" בסאו פאולו על מנת להרחיב ולפתח את התאוריות שלו אודות חינוך עממי.
במכון נמצא כיום ארכיונו של פריירה.
ב-2 במאי 1997 נפטר פריירה מאי ספיקת לב.
פאולו פריירה תרם לפילוסופיה של החינוך אשר שורשיה נעוצים לא רק בגישות קלאסיות שמקורן באפלטון, אלא גם מהוגים מרקסיסטיים ואנטי קולוניאליים.
פריירה מזוהה עם המושגים "חינוך משחרר" ו"פדגוגיה משחררת"- כלומר חינוך שמטרתו אינה העברת ידע והקניית ערכים בלבד אלא שינוי חברתי ושחרור הלומד מדיכוי חברתי ופוליטי.
בין מאפייניו המרכזיים של החינוך המשחרר ניתן לציין את העקרונות הבאים:
פדגוגיה דיאלוגית: יחסים של שוויון וכבוד בין מורה לתלמיד, שבו התלמיד שותף פעיל בתהליך הלמידה והגילוי, ולא רק מקבל פסיבי.
חשיבה ביקורתית: פיתוח יכולת להטיל ספק, לנתח את המציאות החברתית ולזהות כוחות מדכאים.
העצמה (Empowerment): חינוך המעניק כלים לתלמידים ולקהילות מוחלשות לפעול לשינוי מעמדן החברתי והכלכלי.
פריירה מפורסם ביותר עבור התקפתו על מה שכינה "תפיסת הבנקאות של החינוך", בה התלמיד נתפס כבעל חשבון ריק אשר יתמלא בידי המורה.
כמובן, זהו אינו חידוש של ממש, שכן תפיסת הילד כלומד פעיל בידי ז'אן-ז'אק רוסו התרחקה כבר מתפיסתו כטאבולה ראסה (אשר בבסיסה זהה ל"תפיסת הבנקאות"), כמו גם הוגים כג'ון דיואי ואלפרד נורת' וייטהד אשר היו ביקורתיים ביחס להעברה של "עובדות" בלבד כמטרת החינוך.
עם זאת, נחשבת עבודתו של פריירה כאחת מאבני היסוד של פדגוגיה ביקורתית.
פריירה פוסל את הדיכוטומיה של יחסי תלמיד-מורה.
תחת זאת הוא מציע פדגוגיה המבוססת על "מצב של למידה שבו המורה תלמידיו, שניהם כאחד, מהווים קהילה של לומדים ולומדות, קהילה של סובייקטים החושבים ביחד, למרות ההבדלים ביניהם".
על אף שקשה לדמיין יישום רעיון זה באופן מוחלט, פריירה מציע כי יחסי הדדיות עמוקה יהוו חלק מהבנתנו את התלמיד והמורה.
פריירה מבקש שנחשוב במושגי תלמיד-מורה ומורה-תלמיד, כלומר מורה אשר לומד ותלמיד אשר מלמד ככללים הבסיסיים של ההשתתפות בכיתה.
זהו אחד הניסיונות הבודדים ליישם משהו הדומה לדמוקרטיה כשיטה חינוכית ולא רק כיעד של חינוך דמוקרטי.
אפילו דיואי, אשר עבורו דמוקרטיה הייתה אבן הבוחן, לא שילב פרקטיקות דמוקרטיות במלואן בשיטותיו.
עם זאת, בשלביו המוקדמים והקיצוניים הועברה ביקורת על חדר כיתה זה בטענה שהוא מסווה, ולא מתגבר, על סמכותו של המורה.
פאולו פריירה, פדגוגיה של המדוכאים, חיפה: הוצאת פרדס, 2022, תרגום: נעמי זוסמן
פאולו פריירה, פדגוגיה של מדוכאים, ירושלים : מפרש, 1981, תרגום: כרמית גיא
שור, איירה ופאולו פריירה, פדגוגיה של שחרור: דיאלוגים על שינוי בחינוך, ירושלים : מפרש, 1990, תרגום: נתן גובר
פאולו פריירה, מכתבים למורה, לאלה המעזים ללמד, תל אביב, הוצאת דרור לנפש, 2015, תרגום: נירה מאי
פאולו ארשיאס מנדס דה רושה (בפורטוגזית: Paulo Archias Mendes da Rocha; 25 באוקטובר 1928 - 23 במאי 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים ברזילאי.
משנת 1957 תכנן מנדס דה רושה מבנים רבים בברזיל, בעיקר מבטון חשוף, וסגנונו כונה לעיתים "ברוטליזם ברזילאי".
הוא נודע בעיקר בזכות מבני ציבור רבים שתכנן בעיר סאו פאולו, וחלקו בהחייאתה של העיר.
מנדס היה שייך לדור של אדריכלים מודרניסטים שהושפעו מעבודותיו של האדריכל וילה-נובה ארטיגאס.
בעשורים האחרונים לחייו בלט כאחד האדריכלים המובילים באדריכלות הברזילאית העכשווית.
מנדס זכה בפרס מיס ון דר רוהה לשנת 2001 ובפרס פריצקר לשנת 2006; הוא האדריכל הברזילאי השני שזכה בפרס בינלאומי יוקרתי זה, אחרי אוסקר נימאייר.
בשנת 2016 הוענק לו פרס פרמיום אימפריאלה של האקדמיה היפנית לאמנות.
כמה מעבודותיו של דה רושה היו שנויות במחלוקת, והתנהל עליהן ויכוח ער בין מבקרי האדריכלות.
דוגמה לכך היא המוזיאון הברזילאי לפיסול או האכסדרה בכיכר הפטריארכים, שניהם בסאו פאולו, העיר שבה פעל רושה במרבית חייו.
מנדס דה רושה נולד בוויטוריה שבאספיריטו סנטו.
הוא סיים את לימודי האדריכלות והתכנון-העירוני בשנת 1954 בפקולטה לאדריכלות ולאורבניזם של האוניברסיטה הפרסביטריאנית מק-קנזי שבסאו פאולו, והיה בוגר אחד המחזורים הראשונים בתחום באותו מוסד.
בתקופה זו דבקה הפקולטה במודל המדגיש היבטים היסטוריים באדריכלות, אך מנדס דה רושה חבר עם קבוצת תלמידים שהתעניינו באדריכלות המודרנית, ביניהם ז'ורז'ה וילהלם וקרלוס מילאן.
האדריכלות לפי וילה-נובה ארטיגאס השפיעה על מנדס כבר במיזמו הגדול הראשון, אולם ההתעמלות במועדון האתלטי של סאו פאולו.
כבר בעבודות על מיזם זה השתמש מנדס דה רושה בבטון מזוין חשוף, במרחבים פתוחים גדולים ואלמנטים אחרים שעתידים היו לאפיין את אסכולת סאו פאולו.
הוא החל ללמד בפקולטה לאדריכלות ולאורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו (USP) ב-1961, תקופה שבה ניהלו תלמידים ופרופסורים שיח חברתי ער.
באותם ימים התנהלו דיונים בנושאים דוגמת תפקידו החברתי של האדריכל, נושאים שלא מצאו חן בעיני קברניטי ההפיכה הצבאית שהתרחשה בברזיל ב-1964. עקב כך נשללו ב-1969 זכויותיו הפוליטיות, ונאסר עליו ללמד.
מנדס חזר לפקולטה רק ב-1980, יחד עם מורים מוחרמים נוספים, ביניהם גם וילנובה ארטיגאס.
בשנת 1998 התמנה פאולו מנדס כפרופסור מן המניין למיזמים אדריכליים בפקולטה, ובאותה השנה יצא לגמלאות.
מאותה עת זכה בסדרת פרסים בינלאומיים שהוקירו את מפעל חייו ואת מיזמיו במספר מקומות בעולם, וביניהם פרס מיס ון דר רוהה (2001) בקטגוריית אמריקה הלטינית בזכות פרויקט שיפוץ גלריית האמנות של מדינת סאו פאולו ופרס פריצקר (2006).
נהוג להצביע על האדריכלות של מנדס דה רושה כדוגמה ייצוגית לחשיבה האסתטית המאפיינת את "אסכולת סאו פאולו של האדריכלות הברזילאית".
גישה תכנונית זו מושפעת מתורתו של ז'ואאו בטיסטה וילה-נובה ארטיגאס, וזכתה לתפוצה משמעותית בקרב סגל הפקולטה לאדריכלות ולאורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו, שבה עתיד היה מנדס דה רושה להתמנות כפרופסור.
על אף הביקורת הנוקבת בעשורים האחרונים על "אסכולת סאו פאולו" בגלל מחירה החברתי והכלכלי הגבוה, דאגתה העיקרית של זו הייתה קידומה של אדריכלות "גולמית, נקייה ובהירה, המכוונת לאחריות חברתית" (במידה מסוימת, תחת השפעתם של האידיאלים האסתטיים של הברוטליזם האירופי).
אסכולה זו הציעה פתרונות פורמליים המאפשרים ל"צרכני האדריכלות" הפנמה מיידית של אידיאלים של חסכנות וסינתזה מרחביים, הנחשפים באלמנטים הצורניים שלה, במסגרת דרך-מחשבה שנהוג לכנות "האמת הסטרוקטוראלית" של האדריכלות.
אסכולה זו מאפיינת גם תנועה המחפשת אחר פתרונות פורמליים לקידום "פרויקט של עיר" או "פרויקט אוטופי" בתוך מציאותו הסביבתית הפנימית של המבנה.
בעבודתו של מנדס דה רושה היו מופעים רבים של אלמנטים אלה, מאוגדים תוך נקיטת עמדה ברורה בפן המרחבי; כראיה מספיק להבחין בבחירות הנעשות במסגרת המיזם האדריכלי.
בעבודתו השתקפו השפעותיהם של "האבות הרוחניים של האדריכלות המודרנית", למשל:
תשומת לב לאדריכלות שעל אף היותה "סינתטית" ו"נקייה" ניתן ללמוד עליה דווקא מהפרטים המבניים הנחקרים בקפידה (מיס ואן דר רוהה).
הבטון החשוף המשתלב עם מרחבים ריקים רחבי ידיים, שבהם יחסי יחיד-מרחב הם מחד אינטימיים ומאידך מונומנטליים (וילנובה ארטיגאס).
אדריכלות פורמליסטית המדגישה פונקציונליות (לה קורבוזיה, הסגנון הבינלאומי).
ניסיון ליצור מרחבים המעודדים שיתופיות בחיים האנושיים, כחלק מהשקפה רחבה על כיצד עיר וחברה צריכים להיראות (רינו לוי, וילנובה ארטיגאס, אלבר אלטו וכו').
תפיסת העולם האדריכלית שקידם מנדס דה רושה מייצגת ניסיון להציג "פרויקט לאנושות", ודפוס פעולה זה מודגש במידה בכל שלבי המיזם (כלומר, לא רק בשלב התכנון), ומוצא את ביטויו באופן כללי גם בכל העבודות של אסכולת סאו פאולו.
ובמילותיו שלו - "הגאוגרפיה היא האדריכלות הראשונית והבראשיתית".
יש אומרים כי עבודותיו היו מאופיינות ב"מחשבה על מישורים ועל אכסדרות".
למעשה, ברבים ממיזמיו התקבלה התצורה המרחבית השלמה באמצעות משחק בין האלמנטים השונים, והשימוש באלמנטים מבניים מסורתיים (קורות, עמודים וכמו כן קירות פשוטים ומשטחי בטון שונים) מעודד גישה זו.
מיזמים לדוגמה, בהם מודגם מאפיין זה, הם המוזיאון הברזילאי לפיסול והחנות "פורמה" ומספר בתי מגורים.
על אף השפעותיהם הברורות של מיס ון דר רוהה ושל ארטיגאס, יש המחשיבים את פאולו מנדס דה רושה כאביה הרוחני של שפה אדריכלית זו.
מנדס דה רושה נפטר בסאו פאולו ב-23 במאי 2021.
1957 - אולם ההתעמלות במועדון האתלטי הפאוליסטני, סאו פאולו.
1957 - עיצוב כיסא פאוליסטנו.
1973 - אצטדיון Serra Dourada, גויאנה, ברזיל, 1973. יחד עם פאלביו מוטה, ז'וליו קטינסקי ורוי אוטקה.
1975 - המוזיאון לאמנות עכשווית של אוניברסיטת סאו פאולו (יחד עם ז'ורז'ה וילהלם).
1986 - המוזיאון הברזילאי לפיסול (MUSE), סאו פאולו.
1989 - המוזיאון לאומנות של קמפינס.
1988\1999 - שיפוץ גלריית האמנות של מדינת סאו פאולו (Pinacoteca do estado de São Paulo).
1998 - בניין נציבות השירותים של מדינת סאו פאולו (המכונה בקרב התושבים ה-Poupatempo - בעברית "חוסך הזמן"), כולל המשרד הראשי.
1999 - שיפוץ מבנה פדרציית התעשיות של מדינת סאו פאולו (FIESP, מבנה בולט הממוקם בשדרות פאוליסטה), כולל המשרד הראשי.
2002 - פרויקט הסככה מעל גלריית "פרסטס מאיה", בכיכר הפטריאך בסאו פאולו.
2006 - פרויקט שיפוץ בתחנת הרכבת לוז (:pt:Estação da Luz) בסאו פאולו, כולל פרויקט המוזיאון של השפה הפורטוגזית, הממוקם באותה תחנת רכבת.
פאולו לינס (בפורטוגזית: Paulo Lins; ) הוא סופר ברזילאי ומחבר רב המכר "עיר האלוהים".
לינס, יליד ריו דה ז'ניירו, עבר בגיל 7, לגור בפאבלה סידאג'י ג'י דאוש (Cidade de Deus, עיר האלוהים), אשר ממערב לריו דה ז'ניירו.
בילדותו היה מתוסכל והרגיש כי הוא שונה מחבריו בשל הקושי לשחק כדורגל ולרקוד סמבה.
על זכרונות ילדותו נוהג לינס לספר שבגיל צעיר היה כותב כעונש חינוכי, וכן את זכרונותיו מכך שבתמונות המחזור הוא היה ה"שחור" היחיד.
בוגר לימודי ספרות, עבד כמורה בחטיבת בינים, תיכון ואוניברסיטה.
בשנת 1986 כתב את הספר "על השמש" (Sobre o sol).
לאחר מכן השתתף לינס בעבודה סוציולוגית שארכה 10 שנים על הפשיעה בריו דה ז'ניירו.
תוך כדי כך כתב את הספר "עיר האלוהים", אשר ראה אור בשנת 1997.
בספרו זה השתמש לינס בשמות של אחדים מתושבי הפאבלה ועל כך נתבע על ידי אחדים מהם.
להגנתו טען לינס כי על אף שהספר מבוסס על המציאות, כפי שהייתה לפני 25 שנים, יש לראותו כפרי דמיונו.
כמו כן, בראיונותיו לעיתונות טען כי השתמש בשמות התושבים בתקווה לעורר אצלם עניין בקריאת ספרים, בלי קשר לדמויות בספר, שהן פיקטיביות.
בשנת 2002 עבר הספר עיבוד קולנועי ובשנת 2003 היה פרננדו מאירלס למועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
לינס הוא פרופסור באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו (Universidade Federal do Rio de Janeiro) ומחזיק בקתדרה על שם מריו דה אנדרדה לתרבות ברזילאית במרכז ללימודי אמריקה הלטינית אשר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כמו כך, משמש לינס כיועץ במזכירות לקידום שוויון גזעי, המקנה העדפות לסטודנטים שחורים.
פאולו רנאטו רבוצ'ו פריירה (בפורטוגזית: Paulo Renato Rebocho Ferreira; נולד ב-18 בינואר 1979) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת המגן הימני או המגן השמאלי.
לפני שהגיע למועדון צ'לסי הוא שיחק במדי מועדון פורטו מאז שנת 2002, ויחד איתו זכה בדאבל בעונה הראשונה, באליפות וגם בגביע פורטוגל.
עונה אחר כך זכה עם המועדון בגביע אירופה לאלופות.
אל מועדון צ'לסי עבר בשנת 2004 יחד עם מאמנה של פורטו, ז'וזה מוריניו, עונה לאחר זכייתם באליפות אירופה.
לפריירה 44 הופעות במדי נבחרת פורטוגל.
בסיום עונת 2012/13, ולאחר זכייתה של קבוצתו בליגה האירופית לאחר ניצחון 2-1 על בנפיקה ליסבון במשחק הגמר בו לא שותף, פרש פריירה ממשחק פעיל.
פאולו בלאסיו (באיטלקית: Paolo Bellasio, 20 במאי 1554 - 10 ביולי 1594) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס.
מקובל לראות בו חבר באסכולה הרומאית, אף כי בשונה משאר חברי הקבוצה, נראה שכתב רק מדריגלים.
אין כמעט מידע על ראשית חייו.
הוא נולד בוורונה, חי ועבד ברומא ב-1582 בשירותו של החשמן פיליפו בונקומפאני ואת השנה שלאחריה עשה במסעות ברחבי קלבריה, כנראה בחיפוש משרה כנגן עוגב.
בשנים 1584 ו-1585 מילא מספר משרות חלקיות בכנסיות שונות ברומא.
קתדרלת אורבייטו שכרה את שירותיו בשנת 1587 אך הוא לא נשאר שם זמן רב וכבר בשנת 1589 חזר לוורונה.