tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2004 עצרה רשות האוכלוסין וההגירה את זקי שלום, עקב העסקה של עובדים זרים בלתי חוקיים ושיכונם בתנאים בלתי הולמים.
בסניף הרשת בחולון נמצאו 14 עובדים זרים, שישנו במבנה ללא תנאים בסיסיים כגון שירותים, חשמל ומקלחת.
העובדים סיפרו כאשר נעצרו כי הם עובדים 17 שעות ביום.
הרשת נקנסה אחר כך בסכום של כ-140 אלף שקל.
בנובמבר 2005 הורשעה הרשת בהטעית צרכנים ושילמה קנס בסך 150 אלף שקל, זאת לאחר שכללה את מחיר אריזת הפלסטיק במשקל הכולל של מוצרי המעדניה ולא כללה את סכום הפיקדון במחיר בקבוקי המשקה שנמכרו בסניפיה.
במרץ 2009 נחשף שהרשת פעלה כמה חודשים ללא תעודת כשרות, בלי שהודיעה לקונים על כך.
זאת לאחר שהרבנות בראשון לציון ביטלה לרשת את תעודת הכשרות בשל מחלוקת כספית.
באוקטובר 2011 שילמה הרשת פיצויים בסך 60 אלף שקל, במסגרת הסכם פשרה, לעובדת שפוטרה לאחר שהודיעה על הריונה ועל כך שהוטרדה מינית.
במרץ 2012 השתלטו בעלי חצי חינם בכוח על מפעל "סלטי יד המלך", סגרו אותו בפני השותף שלהם ( גיסו ואחיינו של אח של מוטי קופרלי) שהחזיק 50% מהבעלות, ונעלו את העובדים בתוך המפעל.
לטענתם עשו זאת לאחר שהשותף נמצא מועל בכספי החברה.
עיר סה"כחנויות ראשון לציון 3 חולון 2 פתח תקווה 1 הוד השרון 1רחובות1
חצי האי רליובו הוא חצי אי מכוסה קרח, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
חצי האי בולט מחוף דאנקו לכיוון מצר ז'רלאש בין מפרצון דוארטה, שמדרום לחצי האי, ומפרצון בריאלמון שמצפון לחצי האי.
אורכו של חצי האי 4.8 קילומטרים, ורוחבו 5.2 קילומטרים.
בקצה חצי האי מצויים נקודת רנצו ונקודת צ'ארלס.
חצי האי מופה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
חצי האי נקרא על שם הכפר רליובו (Рельово) שבמערב בולגריה.
חצי מרתון ולנסיה (בספרדית: Medio Maratón de Valencia) היא תחרות ריצה שנתית למרחק של חצי מרתון (21.1 ק"מ) המתקיימת בולנסיה, ספרד.
התחרות מאורגנת על ידי מועדון הספורט S.D.
Correcaminos האחראי גם לארגון מרתון ולנסיה.
במהלך השנים נקבעו בריצה מספר שיאי עולם.
האירוע התקיים לראשונה בשנת 1991 כריצת 20 ק"מ והמשייך להתקיים בממסגרת זאת עד לשנת 2005. החל משנת 2006 הוגדל המרחק לחצי מרתון.
השינוי הוביל לעלייה גדולה במספר המתחרים ובאיכות התוצאות.
בשנת 2017 קבעה הרצה הקנייתית ג'וסלין ג'פקוסגיי שיא עולם לנשים כשקבעה זמן של 1:04:51 שעות.
בשנת 2018 קבע הרץ הקנייתי אברהם קיפטום בריצה שיא עולם חדש, 58:18 דקות.
שנה לאחר מכן נשבר השיא בחצי מרתון קופנהגן על ידי ג'פרי קומווארור, שהוריד 17 שניות מהשיא הקודם.
הרשימה מתייחסת רק לשנים 2006 והלאה, בהן התקיימה התחרות במתכונת של חצי מרתון
חצי האי שוסטקוביץ' הוא חצי האי מכוסה קרח, בדרום האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם צפונית למפרצון סטרווינסקי, ובולט לתוך מדף הקרח באך.
שיא גובהו של חצי האי - 327 מטרים מעל פני הים.
חצי האי שוסטקוביץ' הוא אחד משמונת חצאי האי שבאי אלכסנדר.
חצי האי מופה לראשונה על ידי מחלקת "הסקרים מעבר לים" (Overseas Surveys) של הממלכה המאוחדת בהתבסס על תצלומי לוויין שצולמו על ידי הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה של ארצות הברית (U.S.
National Aeronautics) וסוכנות החלל של ארצות הברית (Space Administration); המיפוי בוצע בשיתוף פעולה עם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
חצי האי נקרא על שמו של המלחין הרוסי דמיטרי שוסטקוביץ'; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
חצי האי רקלוס או חצי האי רקלו הוא חצי אי באזור חוף דנקן, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
חצי האי מהווה את הגדה המערבית של מפרץ שארלוט.
אורכו של חצי הוא 13 קילומטרים.
גובהו של חצי האי 382 מטרים מעל פני הים.
חצי האי מופה לראשונה בשנת 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ז'רלאש נתן ללשון היבשה שבקצה הצפוני של חצי האי את שמה – כף רקלוס.
ז'רלאש קרא ללשון היבשה על שמו של ז'אק אליזה רקלוס, גאוגרף וסופר צרפתי.
בשנת 1960, הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, נתנה את השם רקלוס לחצי האי כולו.
חצי האי ריסר-לארסן או חצי האי רייסר-לארסן הוא חצי אי גדול, המסמן את הגבול בין חוף הנסיכה ראגנהילד וחוף הנסיך האראלד, בארץ המלכה מוד, שבאנטארקטיקה.
חצי האי מהווה את הגבול המערבי של פתחו של מפרץ לוצו-הולם.
גובהו של חצי האי 27 מטרים מעל פני הים.
חצי האי התגלה על ידי קפטן היילמאר ריסר-לארסן, אשר גילה את חצי האי בטיסה מעליו, שיצאה מהאונייה נורווגיה (Norvegia), ב-21 בפברואר 1931.
חצי האי נקרא על שם מגלהו.
שטח של 4,540 דונמים של מדף הקרח הצמוד לחצי האי, וכן חצי האי, הוגדר כאזור ציפורים בעל חשיבות על ידי ארגון BirdLife International, מאחר שבמקום מושבה של כ-4,600 פינגווינים קיסריים, (נכון לשנת 2009, בהתאם לתצלומי לוויין של האזור).
חצי משוגעת הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נסרין קדרי.
את השיר הוציאה חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, ב-23 באוגוסט 2021, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי אלמוג קריאף, נדב אהרוני, שגם הפיק את השיר.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי כתב ביקורת שלילית על השיר, העניק לו שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה, ואף ציין לרעה את הפקתו.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםעולם23 באוגוסט 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגהליקון ארומה מיוזיק
חצי הכדור הדרומי הוא חציו (המיספירה) של כדור הארץ הממוקם מדרום לקו המשווה.
הוא כולל חמש יבשות או חלקים מהן (אנטארקטיקה, אוסטרליה, כ-90% מאמריקה הדרומית, שליש מאפריקה, ומספר איים המשויכים לאסיה), ארבעה אוקיינוסים (ההודי, האטלנטי הדרומי, הדרומי, והשקט הדרומי), את ניו זילנד ואת מרבית האיים הפסיפיים באוקיאניה.
80.9% משטח חצי הכדור הדרומי הם מים, בהשוואה ל-60.7% המהווים את שטח חצי הכדור הצפוני.
חצי הכדור הדרומי כולל 32.7% משטחי היבשה של כדור הארץ.
הודות לנטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ ביחס לשמש ולמישור המילקה, הקיץ בחצי הכדור הדרומי נמשך מדצמבר עד אמצע מרץ והחורף נמשך מיוני עד אמצע ספטמבר.
22 בספטמבר או 23 בספטמבר היא נקודת השוויון האביבית ו-20 במרץ או 21 במרץ היא נקודת השוויון הסתיוית.
הקוטב הדרומי מצוי במרכזו של חצי הכדור הדרומי.
בחצי הכדור הדרומי, השמש נעה ממזרח למערב דרך צפון השמיים, בניגוד למתרחש בחצי הכדור הצפוני, שם השמש נעה דרך דרום השמיים.
צלליות שיוצרת השמש נעות נגד כיוון השעון לאורך היום, והשעות בשעוני שמש מתקדמות נגד כיוון השעון גם כן.
במהלך ליקויי חמה הנצפים מנקודה בדרום חוג הגדי, הירח נע משמאל לימין על פני דיסקה שמכסה את השמש.
קבוצת הכוכבים קשת, המכילה את מרכז הגלקסיה, היא קבוצה דרומית וכך גם שני ענני מגלן.
לכן, בתנאי ראות טובים ניתן לראות מחצי הכדור הדרומי את שמי הלילה בצורה מושלמת, יחד עם מספר כוכבים בוהקים.
ליערות בחצי הכדור הדרומי מאפיינים מיוחדים המבדילים אותם מאלה המצויים בחצי הכדור הצפוני.
צ'ילה ואוסטרליה, חולקות בין היתר מינים ייחודיים של עץ אשור ואשור דרומי, ובניו זילנד ישנם עצים מהמינים הקרובים אשור כסוף ואשור אדום.
אקליפטוס הוא מין שמקורו באוסטרליה, אך כיום ניטע גם בדרום אפריקה ובאמריקה הלטינית לצורך ייצור זול, ובאופן הולך וגובר גם לשימושי דלק ביולוגי.
האקלים בחצי הכדור הדרומי נוטה להיות מתון יותר בהשוואה לאקלים המאפיין קווי רוחב דומים בחצי הכדור הצפוני, פרט לאנטארקטיקה, שם האקלים קר בהשוואה לאזור הארקטי.
זאת מכיוון שבחצי הכדור הדרומי ישנם יותר אוקיינוסים והרבה פחות קרקע; מים מתחממים ומתקררים לאט בהשוואה לקרקע.
הבדלים אלו מיוחסים גם למעברי חום באוקיינוסים ולפערים בלכידת גזי החממה בשני חצאי הכדור.
בחצי כדור זה, כוח קוריוליס גורם לסופות ציקלון ולסופות טרופיות להסתובב עם כיוון השעון (בניגוד למתרחש בחצי הכדור הצפוני).
באזור הדרומי הממוזג, המהווה חלק מחצי הכדור הדרומי, הרוב המכריע של השטח הוא אוקיינוס.
נכון לשנת 2015, יותר מ-800 מיליוני אנשים חיים בחצי הכדור הדרומי, ואלו מהווים כ-10%–12 מסך כל האוכלוסייה האנושית.
מתוך 800 מיליוני האנשים הללו, 200 מיליון חיים בברזיל, שהיא המדינה הגדולה ביותר בשטחה בחצי הכדור הדרומי; 145 מיליון חיים באי ג'אווה שבאינדונזיה, שהוא האי המאוכלס ביותר בעולם.
המדינה המאוכלסת ביותר בחצי הכדור הדרומי היא אינדונזיה, שבה 267 מיליון איש בסך הכל (כ-30 מיליון מהם חיים מצפון לקו המשווה, והיתר מדרום לו).
פורטוגזית היא השפה המדוברת ביותר בחצי כדור זה: 230 מיליון איש דוברים פורטוגזית, בשמונה מדינות שונות.
מרכזים כלכליים ומסחריים חשובים בחצי כדור זה כוללים בין היתר את סאו פאולו שהיא מקום מושבה של הבורסה B3; סידני המהווה משכנה של שוק הביטוח האוסטרלי; ג'קרטה המהווה מקום מושבה של הבורסה האינדונזית; יוהנסבורג שבה ממוקמת בורסה; ובואנוס איירס, שבה נמצאת הבורסה הוותיקה ביותר בחצי הכדור הדרומי.
מוזמביק ובורונדי ממקומות בתחתית, עם מדדי פיתוח אנושי של 0.456 ו-0.433 בהתאמה (מקומות 181 ו-185).
התמ"ג הממוצע לנפש בשתי מדינות אלה נמצא מתחת ל-550 דולר אמריקאי, סכום המהווה שבר קטן בלבד מההכנסה של האוסטרלים ושל הניו זילנדים.
הדתות הנפוצות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן נצרות (בדרום אמריקה, בדרום אפריקה, באוסטרליה ובאוקיאניה), אסלאם (ברוב איי אינדונזיה וכן בחלק מאפריקה הדרומית) והינדואיזם (בעיקר באיים באלי, מאוריציוס, לומבוק וסביבתם).
העיר העתיקה ביותר שמאוכלסת באופן רציף בחצי כדור זה היא בוגור, הנמצאת בג'אווה המערבית, ונוסדה בשנת 669 לספירה.
כתבים עתיקים מממלכות הינדואיסטיות שהתקיימו באזור, מציגות בבירור את שנת 669 לספירה כשנה שבה בוגור נוסדה.
אולם, מספר ממצאים מראים כי זנזיבר, נמל עתיק עם כ-200 אלף תושבים באזור החוף של טנזניה, עשויה להיות עתיקה מבוגור.
טקסט יווני-רומי שנכתב במאה הראשונה לספירה, הנקרא "הפריפלוס של הים האריתראי", מזכיר את האי מנותיאס כנמל הסחר בחוף המזרחי של אפריקה, שהוא ככל הנראה האי הטנזני בן ימינו אונג'ואה, שבו שוכן חבל הארץ זנזיבר.
התרבויות המונומנטליות העתיקות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן נורטה צ'יקו וקסמה-סצ'ין, שתיהן מאזור החוף הצפוני של פרו.
תרבויות אלה הקימו ערים, פירמידות וכיכרות באזור עמקי הנהרות של צפון פרו.
חלק מהחורבות שנמצאו באזורים אלה מתוארך לשנת 3600 לפנה"ס.
אפריקה – כשליש ממנה ממוקם בחצי הכדור הדרומי, ממוגדישו שבסומליה במזרח ועד לדרום ליברוויל שבגבון במערב; מקו המשווה בצפון עד כף אגולס בדרום.
אנטארקטיקה – כל היבשת בשלמותה וכן איים סמוכים לה, כולם ממוקמים בחצי הכדור הדרומי; מקצהו הצפוני של חצי האי טריניטי ועד לקוטב הדרומי.
אסיה – רק החלק הדרומי של אסיה הימית, כולל מזרח טימור ומרבית אינדונזיה, ובנוסף לטריטוריה הבריטית ההודית ושניים מתוך 26 האטולים של האיים המלדיביים באוקיינוס ההודי.
היבשת עצמה נמצאת כולה בחצי הכדור הצפוני.
מקו המשווה עד לאי פמנה באינדונזיה.
אוסטרליה – היבשת כולה ואיים סמוכים כגון טזמניה וגינאה החדשה, כולם משויכים לחצי הכדור הדרומי; מקו המשווה עד לאיונים בישוף וקלארק בטסמניה שבאוסטרליה.
דרום אמריקה – מרביתה המכרעת של דרום אמריקה נמצאת בחצי הכדור הדרומי, משפך נהר האמזונאס בברזיל ממזרח ועד לצפון קיטו שבאקוודור ממערב; מקו המשווה בצפון עד לאיון אגווילה בדרום (חלק מאיי דייגו ראמירס בצ'ילה).
זילנדיה (יבשת משוערת ש-94% ממנה מתחת למים) – כל היבשת משויכת לחצי הכדור הדרומי, כולל קלדוניה החדשה, ניו זילנד, האי נורפוק, ואיים נוספים במפלס נמוך מעל פני הים; מבלפ שבקלדוניה החדשה עד לאי ז'קמארט.
אי הנסיך אדוארד (דרום אפריקה)
האי הרד ואיי מקדונלד (אוסטרליה)ה
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי (הממלכה המאוחדת)
הטריטוריה האוסטרלית באוקיינוס ההודי (אוסטרליה) - אי חג המולד, איי קוקוס
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים (הממלכה המאוחדת)
סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה (הממלכה הבריטית) - האי גוף
סאו טומה ופרינסיפה - רוב האי רולאס האוקיינוס הדרומי
אי הפסחא (צ'ילה) - האי סאלאס וגומז
האיים פיטקרן, הנדרסן, דוצ'י ואואנו (הממלכה המאוחדת)
טריטוריית איי ים האלמוגים (אוסטרליה)
פולינזיה הצרפתית (צרפת) - טהיטי
פפואה גינאה החדשה - בוגנוויל
מערב גינאה החדשה (אינדונזיה) - פפואה ופפואה המערבית
חצי הכדור הצפוני הקרוי גם בשם ההמיספירה הצפונית הוא חציו של כדור הארץ הממוקם מצפון לקו המשווה.
בעבור כוכבי לכת אחרים במערכת השמש, חציים הצפוני מוגדר כחצי הכדור הפונה לכיוון השמימי של הקוטב הצפוני של כדור הארץ, ביחס ל של מערכת השמש.
בשל נטיית ציר הסיבוב בסיבוב כדור הארץ ב-23.439281°, החורף בחצי הכדור הצפוני נמשך מנקודת ההיפוך המתרחשת בדצמבר ועד נקודת השוויון המתרחשת בחודש מרץ, בעוד שהקיץ נמשך מנקודת ההיפוך בחודש יוני ועד נקודת השוויון בספטמבר.
התאריכים המדויקים משתנים מדי שנה בשל ההבדל בין השנה הקלנדרית לשנה האסטרונומית.
60.7 אחוזים מפני השטח של חצי הכדור הצפוני מכוסים במים, לעומת 80.9% בחצי הכדור הדרומי.
כמו כן, 67.3 אחוזים מהשטח היבשתי על פני כדור הארץ נמצאים בחציו הצפוני.
שטחן של היבשות אירופה וצפון אמריקה מוכל כולו בחצי הכדור הצפוני של כדור הארץ, וכך גם יבשת אסיה ללא האיים המשתייכים אליה.
בקווי הרוחב שנמצאים מצפון לקו המשווה, הצל של שעון שמש נע בכיוון השעון.
בקווי הרוחב הללו, ניתן להבחין בשמש בכיוון דרום כאשר היא נמצאת בשיא הגובה בשעות הצהריים.
באזור קו המשווה, מיקום השמש בשיא הרום תלוי בעונות השנה, ובתקופות מסוימות של השנה ניתן לראות את השמש בכיוון צפון, ישירות מעל הצופה, או בכיוון דרום.
בחצי הכדור הדרומי, שמש הצהריים נמצאת בצפון.
כאשר צופים בירח מחצי הכדור הצפוני, הוא נראה הפוך בהשוואה לצפייה בו מחצי הכדור הדרומי.
הקוטב הצפוני פונה לקצה המנוגד למרכז הגלקטי של שביל החלב.
כתוצאה מכך, שביל החלב נראה דליל ועמום יותר בחצי הכדור הצפוני בהשוואה לחצי הכדור הדרומי.
האזור הארקטי הוא שמו של האזור הממוקם סביב הקוטב הצפוני (קו רוחב 90°).
האקלים באזור מאופיין בחורפים קרים ובקיצים קרירים.
שלג הוא המשקע הנפוץ באזור.
באזור החוג הארקטי (קו רוחב 66°34′), ישנם מספר ימים בקיץ שבהם השמש לא שוקעת, ובחורף ישנם ימים שבהם היא לא זורחת.
באזור הקרוב לקוטב, תקופה זו נמשכת מספר חודשים, ואילו באזורים שנמצאים מעט דרומה משך התקופה הוא מספר ימים.
בין החוג הארקטי לאזור חוג הסרטן (23°26′) נמצא אזור האקלים הממוזג.
השינויים בין הקיץ לבין החורף באזור הם בדרך כלל מתונים - החורף לא קר בצורה קיצונית, והקיץ לא חם בצורה קיצונית.
עם זאת, לעיתים מזג האוויר באזור הוא מאוד לא צפוי.
באזור הטרופי (בין חוג הסרטן לבין קו המשווה) מזג האוויר בדרך כלל חמים במשך כל השנה.
באזורים הללו העונה הגשומה מתרחשת בחודשי הקיץ, והעונה היבשה מתרחשת בחודשי החורף.
בחצי הכדור הצפוני, אפקט קוריוליס פועל בכיוון ימין ביחס לכיוון התנועה, ולכן עצמים הנעים על פני כדור הארץ נוטים לסטות מעט ימינה.
כתוצאה מכך, זרימות אוויר אופקיות נוטות ליצור המסתובבות עם כיוון השעון.
רוחות הסחר נושבות ממזרח למערב בסמוך לקו המשווה, מצפון אליו.
הרוחות מזיזות את המים, ויוצרות זרמים הנעים מערבה בהשפעת כוח קוריוליס.
לאחר מכן הזרמים מתעקלים ימינה, לכיוון צפון.
בסביבת קו הרוחב של 30 מעלות צפון, מערכת נפרדת של רוחות הנעות מערבה דוחפת את הזרמים חזרה מזרחה, ובכך מייצרת לולאה סגורה שנעה עם כיוון השעון.
בחצי הכדור הצפוני, זרמי האוקיינוסים הללו יכולים לשנות את מזג האוויר בצורה דרסטית.
זרימת אוויר בכיוון השעון אופיינית למזג אוויר בלחץ גבוה בחצי הכדור הצפוני.
לעומת זאת, אזורים שיש בהם אוויר בלחץ נמוך נוטים למשוך אליהם אוויר שנע נגד כיוון השעון.
מסיבה זו, סופות טרופיות, שרובן מסיביות ונוצרות בלחץ נמוך, מסתובבות נגד כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני.
נכון ל-2021, בחצי הכדור הצפוני חיים כ-6.8 מיליארד בני אדם שהם כ-86% מכלל האוכלוסייה האנושית של כדור הארץ, המונה 7.9 מיליארד אנשים.
כ-60% מאוכלוסיית העולם מתגוררים ביבשת אסיה (כ-4.5 מיליארד נכון ל-2017, ומתוכם כ-2.7 מיליארד בסין ובהודו לבדן).
9.59% נוספים מתגוררים באירופה, ו-7.6% בצפון אמריקה.
השאר מתגוררים בחציה הצפוני של אפריקה ובחלק הצפוני של דרום אמריקה.
אפריקה – כשני שלישים ממנה ממוקמים בחצי הכדור הצפוני, מהמדינות הגובלות בים התיכון בצפון ועד לקו המשווה בדרום, ממוגדישו שבסומליה במזרח ועד לדרום ליברוויל שבגבון במערב.
אסיה – כל החלק הצפוני הכולל את אסיה היבשתית, נמצא בחצי הצפוני של כדור הארץ.
כך גם חלקה הצפוני של אינדונזיה, כל מלזיה, הפיליפינים, ואיים צפוניים קטנים יותר.
אירופה – היבשת מוכלת בשלמותה בחצי הכדור הצפוני.
אמריקה הצפונית ומרכז אמריקה – היבשת מוכלת בשלמותה בחצי הכדור הצפוני.
גם איים הממוקמים ממזרח למרכז אמריקה כמו סנט וינסנט והגרנדינים, ברבדוס וגרנדה נמצאים בחצי הכדור הצפוני.
אמריקה הדרומית – מרביתה המכרעת של אמריקה הדרומית נמצאת בחצי הכדור הדרומי, והאזורים שנמצאים בחציו הצפוני ממוקמים בין קראקס שבצפון ונצואלה, לבין קו המשווה בדרום.
הגבול המזרחי עובר בשפך נהר האמזונאס בברזיל, והמערבי בצפון קיטו שבאקוודור.
חצי הכדור המערבי הוא חציו של כדור הארץ הנמצא ממערב לקו גריניץ', שהוא קו האורך 0° העובר ברובע גריניץ' שבלונדון, וממזרח לקו האורך 180°, שהוא קו התאריך הבין-לאומי.
במונחים גאופוליטיים, המונח משמש לרוב כדי להתייחס לאמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, והאיים שמסביב.
בפועל, קווי אורך 20°W ו-160°E נחשבים לגבולות האזור.
הכינוי משמש פעמים רבות כדי לתאר את "העולם החדש", כפי שנעשה, למשל, בשמו של מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני.
בשימוש במונח במשמעות הזו, מושמטים מגבולותיו האזורים שבשוליים – חלקים מאירופה ומאפריקה שנמצאים בשוליים המזרחיים, חלקים מאסיה שנמצאים בשוליים המערביים, ואנטארקטיקה הנמצאת בשוליו הדרומיים.
חצי הכדור המערבי כולל את שטחה של יבשת אמריקה, למעט חלק מהאיים האלאוטיים שנמצאים מדרום-מערב לאלסקה.
בנוסף, בקצותיו של חצי הכדור נכללים הקצה המערבי של אירופה, החלק המערבי ביותר של אפריקה, האזור המזרחי הקיצוני של יבשת אסיה, שטחים מאוקיאניה, וחלק גדול מיבשת אנטארקטיקה.
מרכזו של חצי הכדור המערבי ממוקם בלב האוקיינוס השקט, במפגש של קו האורך 90°W עם קו המשווה, באזור איי גלאפגוס.
היבשה הקרובה ביותר לנקודה היא האי .
ההר הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי הוא אקונקגווה שגובהו , והוא חלק מרכס האנדים של ארגנטינה.
הבניין הגבוה ביותר מעשה ידי אדם בחצי הכדור הוא מגדל סי אן שגובהו 553.33 מטרים, והוא ממוקם בטורונטו, קנדה.
חצי האי ריידברג הוא חצי אי רחב, בארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם בין מפרצון קרול, ומפרץ פלאדרר, לחוף ים בלינגסהאוזן.
אורכו של חצי האי 56 קילומטרים.
בבסיסו של חצי האי ממוקם הר קומבז.
חצי האי מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961– 1966.
חצי האי נקרא על שמו של רב חובל סוון ריידברג (Sven Rydberg) מפקד אוניית צי ארצות הברית "אלתנין" (USNS Eltanin), בהפלגותיה לאנטארקטיקה בפברואר 1962 עד יוני 1963.
חצי האי ריי הוא חצי אי המהווה את החלק הצפון מערבי של חצי האי ביירז, באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 7 קילומטרים ורוחבו 2.8 קילומטרים.
חצי האי ממוקם בין מפרץ בארקלי שמצפון לו, ובין מצר ניו פלימות' שמדרום לו.
בקצהו הצפון מערבי של חצי האי מצויות נקודת סטארט, ונקודת אקסס.
במרכז חצי האי מצויה רמת דוספיי.
הרמה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968; מיפוי מדויק נעשה על ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1992; מיפוי מדויק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
חצי האי נקרא על שם רב החובל אמריקאי קפטן נתנאל ריי (Nathaniel Ray), שפקד על הסקונר הרמוניה (Harmony) שהייתה אוניית ציד כלבי ים, שצדה באיי שטלנד הדרומיים בעונת הקיץ האנטארקטי שבשנים 1820–1821.
חצי האי ריי הוא היא חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד "חצי האי ביירז" - אזור מוגן מיוחד מספר 126 (ASPA 126), והיא אחד משני האזורים המוגבלים בו (restricted zones), שהכניסה אליהם אסורה.
חצי האי שמידט הוא חצי אי קטן, המקושר במצר יבשה אל חצי האי טריניטי, בחלקו הצפוני ביותר של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
מצר הים המקשר בין חצי האי שמידט לבין חצי האי האנטארקטי, מקושר אל כף לגופיל שבחצי האי טריניטי.
הקצה המערבי של חצי האי שמידט הוא נקודת באהאמונדה.
הנונאטאק מופה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי משלחת החקר הצ'יליאנית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1947–1948.
חצי האי נקרא על שם קפטן הוגו שמידט פראדו, מצבא צ'ילי, שהיה המפקד הראשון של בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמה שהוקם בשנת 1948 בחצי האי הזה.
חצי האי שימוקיטה (ביפנית: 下北半島) הוא חצי אי הממוקם במחוז אאומורי, בקצה הצפוני של האי היפני הונשו.
שטחו של האי הוא 1,876.86 קילומטרים רבועים.
לפי אומדן אפריל 2024, אוכלוסיית חצי האי משוערת ב־87,672 תושבים, והצפיפות – 46.7 נפשות לקמ"ר.
חצי האי ממוקם בקצה הצפוני ביותר של האי היפני הגדול ביותר – הונשו, במחוז אאומורי.
צורתו דומה לצורת גרזן, ומכאן נובע גם שמו הנוסף של האי: "חצי האי הגרזן".
מצידו המזרחי של חצי האי נמצא האוקיינוס השקט.
בדרום ובמערב נמצא מפרץ מוצו , הקרוי של שם העיר הגדולה ביותר בחצי האי – מוצו.
מצפון נמצא מצר צוגרו, המחבר בין האוקיינוס השקט לים יפן, בין האיים הונשו והוקאידו.
האי מחובר ליתר מחוז אאומורי באמצעות מצר יבשה שרוחבו הממוצע כ־10 קילומטרים.
בשנת 2012 נקבע שיא עולם לקידוח הימי העמוק ביותר (לעומק 2,111 מטרים), שהתבצע במימי מצר צוגרו, מול חופי חצי האי.
על פי שיטת קפן, האקלים בחצי האי הוא אקלים ימי (Cfb), אך ישנה השפעה של ההרים המצויים בחצי האי.
חצי האי רוקאוויי המכונה בדרך כלל The Rockaways או Rockaway (להלן: "רוקאוויי"), הוא חצי אי בקצה הדרומי של רובע קווינס בעיר ניו יורק בלונג איילנד, ניו יורק.
הוא מבודד יחסית ממנהטן ומחלקים עירוניים אחרים של העיר, ועל כן הפך רוקאוויי למקום מפלט קיץ פופולרי בשנות ה-30 של המאה ה-19. מאז היא הפכה לתערובת של שכונות מהמעמד הנמוך, הבינוני והגבוה.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, הוא הפך לאחד מהאזורים עם מיזמי ג'נטריפיקציה המהירים ביותר בעיר.
חצי האי מחולק לעשר שכונות או קטעים, שהם ממזרח למערב כדלקמן:
פָאר רוקאוויי, מקו מחוז נסאו (הכביש בכיוון דרום צפון שממזרח לשם "פאר רוקאוויי", במפת התצלום שבביאור הנ"ל), לרחוב ביץ' 32;
בייזווטר, ממוקם מצפון מזרח ל-Far Rockaway, לאורך החוף הדרום מזרחי של מפרץ ג'מייקה.
Edgemere, מרחוב ביץ' 32 לרחוב ביץ' 56;
Arverne, מרחוב ביץ' 56 לרחוב ביץ' 77;
Rockaway Beach, מרחוב ביץ' 77 לרחוב ביץ' 97;
Rockaway Park, מרחוב ביץ' 98 לרחוב ביץ' 126;
Belle Harbor, מרחוב ביץ' 126 לרחוב ביץ' 141;
חוף נפונזיט, מרחוב ביץ' 141 עד לרחוב ביץ' 149
Breezy Point, מרחוב ביץ' 169 ועד לקצה המערבי.
זה כולל את האזורים הקטנים יותר של רוקסברי ורוקאוויי פוינט, כמו גם פורט טילדן.
כל חצי האי, על שכונותיו ומקטעיו, מוגדרים באופן רשמי כ-District מס' 14 של רובע קווינס
בספטמבר 1609, הנרי הדסון וצוותו היו האירופאים הראשונים שתועדו שרואים את אזור הרוקאוויי ומפרץ ג'מייקה.
ב-11 בספטמבר הפליג הדסון אל מפרץ ניו יורק העליון ולמחרת החל מסע במעלה מה שנקרא כיום נהר ההדסון על שמו.
עד 1639, שבט המוהגן מכר את רוב חצי האי רוקאוויי לחברת הודו המערבית ההולנדית.
בשנת 1664, האנגלים ניצחו את המושבה ההולנדית, והשתלטו על אדמותיהם בניו יורק של היום.
בשנת 1685, ראש השבט והמושל האנגלי של המחוז, הסכימו למכור את הרוקאוויי ל - קפטן פאלמר ב-31 לירות שטרלינג.
חצי האי רוקאוויי הוגדר במקור כחלק מהעיירה המפסטד, אז חלק ממחוז קווינס.
פאלמר והעיירה המפסטד התווכחו על מי הבעלים של רוקאוויי, אז ב-1687 הוא מכר את האדמה לריצ'רד קורנל, אחד מעשירי פלאשינג.
קורנל ומשפחתו גרו באחוזה במה שהיא כיום סנטרל אווניו בפאר רוקאוויי, ליד חופו של האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1808 פוצל הנכס של קורנל ל-46 מגרשים בעקבות הליך משפטי.
בשנת 1833 מספר עשירים מניו יורק הקימו את "אגודת רוקאוויי", שרכשה רבים מהמגרשים, והחלה לפתח אתרי נופש באזור.
רוקאוויי הפכה לאזור פופולרי עבור מלונות חוף החל משנות ה-30, כאשר אתר הנופש הראשון נוסד ב-1835 בפאר רוקאוויי.
במאה ה-19 נסעו אנשים לרוקאוויי בכרכרות רתומות לסוסים או רכובים על סוסים.
מעבורת המונעת בקיטור הפליגה ממנהטן תחתית לברוקלין.
הפופולריות של חצי האי גדלה בשנות ה-80 של המאה ה-19 עם בנייתו של ענף רוקווי ביץ' של קו הרכבת של לונג איילנד אל תחנת לונג איילנד סיטי וטרמינל פלטבוש (כיום אטלנטיק טרמינל), מה שהאיץ את גידול האוכלוסייה.
חצי האי רוקאוויי היה במקור חלק מהעיירה המפסטד, אז חלק ממחוז קווינס.
ב-1897 התאחדו העיירות המרכזיות בחצי האי, ושולבו ככפר רוקאוויי ביץ'.
הכפר רוקאוויי פארק השתלב בעיר ניו יורק רבתי ב-1 בינואר 1898.
החל משנת 1900 עברו רוב המגרשים ברוקאוויי תהליכים של מכירה וקנייה, חלקם במכירה פומבית על פי צו בית משפט.
מתקני שעשועים רבים נבנו לאורך החופים.
מערכת רחובות חדשה, המבוססת על רחובות ממוספרים עם הקידומת "חוף", הוקמה עבור הרוקאוויי בשנת 1912 כדי לסייע בפיתוח.
יזמים הקימו שכונות מגורי יוקרה, והחל משנת 1919, החלו טיסות טראנס אטלנטיות משדה התעופה בנפונזיט.
בשנות ה-30, רוברט מוזס מונה לנציב הפארקים של ניו יורק ומיזמי הכבישים והתחבורה הנרחבים שלו היו גם תועלת וגם אסון לשכונות חצי האי.
כנציב, מוזס הורה לבנות את גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל ואת גשר קרוס ביי וטרנס ממוריאל.
גשר ה-Marine Parkway נבנה מערבה יותר על חצי האי, בין פארק ג'ייקוב רייס ל-בריזי פוינט המקשר בין הקהילות המבודדות בחצי האי, לברוקלין.
גשר קרוס ביי "נחת" באמצע שכונת רוקאוויי ביץ'.
בניית שני הגשרים החלה להפוך את השכונה ואת שאר חצי האי לאזור מגורים לכל ימות השנה, או לעיר יוממות, מכיוון שלאנשים הייתה דרך נוחה יותר לנסוע לעבודה וממנה.
ההסבה של ענף רוקאוויי ביץ' של קו הרכבת של לונג איילנד (LIRR), לקו הרכבת התחתית של ניו יורק (קו A), תרמה גם היא לגידול בתושבי הקבע של חצי האי.
למרות שהגשרים נועדו לשפר את מצב תושבי חצי האי, מיזמים אחרים של מוזס פגעו בקהילה במישרין ובעקיפין.
פרויקט כושל אחד כזה היה הבנייה המתוכננת של כביש החוף בשנות ה-50 וה-60. ברצונו לחבר את סטטן איילנד להמפטונס (לונג איילנד), התמקד מוזס ביצירת כביש מהיר דרך חצי האי רוקאוויי.
הרעיון שלו היה לחבר את גשר ה-Marine Parkway עם גשר החוף האטלנטי, שחיבר את חצי האי רוקאוויי למחוז נסאו.
התוכנית אמורה הייתה לספק הרחבה באמצע הדרך, שתכלול את גשר קרוס ביי.
רבים חששו שפרויקט נרחב כל כך יזיק לחצי האי יותר מאשר יועיל, והצביעו על עקירת הקהילה שהתרחשה בדרום הברונקס בגלל סלילת הכביש של מוזס.
למרות שמוזס מעולם לא הצליח לבצע את הכביש המהיר שלו, הוא הטביע את חותמו.
חלק מהדרך המהירה המתוכננת שעברה ממערב למזרח בשכונות רוקאוויי פארק ורוקאוויי ביץ', נבנה ונפתח בשנת 1939. בתים נחתכו לשניים כדי לבנות את הכביש בעל ארבעת הנתיבים.
חלק מהבתים הללו עומדים עד היום.
הרחוב הקיים, שעדיין לא גמור, מכונה מקומית "הכביש משום מקום לשום מקום" מכיוון שאין לו קשרים רלוונטיים לשום אזור או כביש מהיר אחר.
בניית אזורי פנאי ומתקנים אחרים של רוברט מוזס, כמו האקווריום של ניו יורק והפארק הלאומי ג'ונס ביץ', השפיעו בעקיפין גם על חצי האי.
מתקני פנאי אלה, שהיו מודרניים יותר מאלה שהקים בזמנו ברוקאוויי, פיתו תיירים ומשתמשי חוף לבלות הרחק מחצי האי.
עם פחות לקוחות, עסקים ומלונות סגורים, בשנות ה-50, האזור נקלע לדעיכה כלכלית.
המעבר, מאזור נופש קיץ לשכונות מגורים ב"משרה מלאה", עשה את שלו.
המחצית השנייה של המאה ה-20 והמאה ה-21
עם כניסתם של טיסות זולות, מערכות מיזוג אוויר, הקמת נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי ומערכת הכבישים הבין-מדינתיים, רוקאוויי איבדה את זוהרה כאזור בילוי, והפיתוח הפך חלק גדול ממנה לקהילות מגורים.
כיום, האזור עדיין מושך קהל במהלך הקיץ עם חופים מטופחים.
פארק ג'ייקוב רייס ופורט טילדן ממוקמים לכיוון הקצה המערבי של חצי האי, והם חלק מאזור הפנאי הלאומי Gateway, אשר נוצר בשנת 1972 כאחד הפארקים הלאומיים העירוניים הראשונים.
טיילת רוקאוויי באורך 8.9 ק"מ של חופים חוליים, הנגישים במלואם באמצעות הרכבת התחתית, הופכים את זה לטיול יום קיץ פופולרי עבור תושבי ניו יורק.
לאחר 2010, הייתה התעוררות גדולה בפופולריות של חצי האי.
כלי תקשורת שונים החלו לדווח על אמנים כמו אנדרו ואן וויינגארדן, מייסד שותף של להקת הרוק הפסיכדלי הפופולרית MGMT, שרוכשים בתים על החוף.
חצי האי זכה לכינוי "וויליאמסבורג על הרוקאוויי", מכיוון שחלק מהגולשים שם, החלו לבלות קייצים שלמים במגורים על החוף.
מספר עסקים המשרתים אותם הפכו לפופולריים בקרב תיירים יומיומיים אלה.
יש אפילו אוטובוס הסעות בקיץ (בנוסף לקו A של הרכבת התחתית), שמסיע אנשים מוויליאמסבורג לרואקווי.
בפברואר 2016, חצי האי רוקאוויי היה אחת מארבע שכונות שהופיעו במאמר ב"ניו יורק טיימס" על "השכונות החמות הבאות של ניו יורק.
חצי האי רוקאוויי משוּרת על ידי מספר מערכות של תחבורה ציבורית:
לקו הרכבת התחתית של ניו יורק סיטי לרוקאוויי יש שני ענפים בחצי האי: הענף המזרחי, המופעל על ידי רכבת A, משרת את אזור הרוקאוויי המזרחי, ומכיל טרמינל בתחנת Far Rockaway–Mot Avenue.
הענף המערבי, המופעל על ידי רכבות A ו-S, משרת את מרכז רוקאוויי ומסתיים בתחנת Rockaway Park–Beach 116th Street.
האחרון היה הטרמינל של ענף Rockaway Beach לשעבר של הרכבת של לונג איילנד (LIRR).
תחנת המסוף Far Rockaway עבור הענף Far Rockaway של הרכבת של לונג איילנד (ה-LIRR) ממוקמת ב-Far Rockaway.
אוטובוס החוף של NYC, אוטובוס הסעות המופעל באופן פרטי בין מרכז העיר ברוקלין או וויליאמסבורג והאזור שמסביב לרחוב ביץ' 84 ופארק ג'ייקוב רייס, פועל גם הוא באזור.
לאחר שבאוקטובר 2012 הוריקן סנדי הרס חלק ניכר מקו IND Rockaway (קו A ו-S בתחום חצי האי רוקאוויי), החלה מפעילת המעבורות SeaStreak להפעיל שירות מעבורות מסובסד עירוני בין רציף המעבורת ברחוב ביץ' 108th וב-ביץ' Channel Drive ב-Rokaway Park לבין Pier 11/Wall Street ב-מנהטן תחתית.
לאחר מכן הקו המשיך אל רציף המעבורת של רחוב 34 מזרח במנהטן.
באוגוסט 2013 נוספה עצירה בטרמינל הצבאי בברוקלין (בפורט המילטון).
השירות הוארך מספר פעמים, והסתיים לבסוף ב-31 באוקטובר 2014. ב-1 במאי 2017, נתיב Rockaway של NYC Ferry החל לפעול בין Pier 11/Wall Street ברובע הפיננסי של מנהטן לבין רחוב ביץ' 108th ב-Rokaway Park, עם עצירה בטרמינל הצבאי של ברוקלין.
בסטטיסטיקה, החציון (קרוי גם המאון ה-50 או האחוזון ה-50) הוא מדד מרכזי לקבוצה סדורה של נתונים חד-ממדיים.
החציון מוגדר כערך החוצה את הקבוצה, עם מספר שווה של ערכים מעליו ומתחתיו.
למשל, החציון של {1,2,3,8,10} הוא 3. כאשר מספר הנתונים אי-זוגי החציון הוא הערך האמצעי.
כאשר מספרם זוגי אפשר לבחור כל ערך בין שני הערכים האמצעיים, וכאשר נדרש ערך חד-משמעי מקובל לבחור בתור החציון את הממוצע שלהם.
חציון גאומטרי הוא מדד מרכזי שמוגדר גם עבור קבוצות סדורות של נתונים רב-ממדיים.
לחציון תכונות מסוימות, המשותפות עם הממוצע, אולם הם שונים מהותית בהיבטים אחרים.
ההבדל המשמעותי ביניהם הוא בכך שהחציון מתעלם מגודלם של הנתונים ולוקח בחשבון רק את הסדר שלהם.
כך למשל החציון של הקבוצה {1,2,5} זהה לחציון של הקבוצה {1,2,1000}, על אף שהממוצעים של שתי הקבוצות שונים מאוד.
בפרט, החציון פחות רגיש לשגיאות גדולות בערכים בודדים או לערכים חריגים, אבל גם לשינויים מהותיים בהתפלגות של הזנבות.
החציון הוא אחת ממספר דרכים לתמצת את הערכים הטיפוסיים המשויכים לאיברי המדגם, לכן זהו פרמטר מיקום אפשרי.
כשהחציון משמש כפרמטר מיקום בסטטיסטיקה תיאורית, ישנן מספר דרכים למדוד את השונות: הטווח, הטווח הבין-רבעוני, הממוצע של הסטייה המוחלטת והחציון של הסטייה המוחלטת.
מסיבות מעשיות, ההשוואה בין מדדי מיקום ופיזור שונים, נעשית לרוב על בסיס טיב יכולת שיעור ערכי המדגם.
לחציון יש תכונות טובות בהקשר הזה.
אמנם לא מיטבי לשער התפלגות של אוכלוסיית המדגם, אך התוצאה בדרך כלל טובה במידה סבירה.
לדוגמה, השוואת היעילות של דרכי הערכה אפשריות, מראה כי הממוצע סטטיסטית יותר יעיל מהחציון, כאשר המידע אינו מזוהם על ידי מידע מהתפלגויות בעלות זנב משמעותי או מהתפלגויות מעורבות, אבל אחרת פחות יעיל.
לעומת זאת, היעילות של החציון גדולה יותר עבור מגוון רחב של התפלגויות.
ליתר דיוק, לחציון יש 64% יעילות בהשוואה לזו של ממוצע בעל שונות מינימלית (עבור מדגמים נורמליים גדולים), כלומר השונות של החציון תהיה גדולה בכ-50% משונות הממוצע.
כמדד של קבוצת נתונים, יש לחציון כמה הגדרות מקובלות שכולן שקולות אם הקבוצה כוללת מספר אי-זוגי של נתונים.
במקרה זה, החציון שווה לערך המופיע במקום האמצעי לאחר סידור הנתונים.
אם בקבוצה מספר זוגי של נתונים מסודרים, , כל מספר שבין ו- עשוי להיחשב כחציון, וכאמור נהוג לרוב לבחור את הממוצע שבין שני ערכים אלה.
כאשר מדובר בנתונים מקובצים (למשל: כמה תלמידים קיבלו ציון שבין 61 ל-70), החציון שייך לקבוצה שפחות ממחצית הנתונים מעליה, ופחות ממחצית הנתונים מתחתיה, אם יש כזו.
במקרה כזה מקובל למקם את החציון כאילו הנתונים בקבוצה שאליה הוא שייך היו מתפלגים באופן אחיד, וכך מחלק החציון את ההיסטוגרמה לשתי מחציות שוות-שטח.
אם לא קיימת קבוצה כנזכר למעלה, אז קיימת נקודת חיתוך בין שתי קבוצות, החוצה את הנתונים לשתי קבוצות שוות, ואז מקובל לקבוע אותה כחציון.
הגדרת החציון חלה, באופן כללי יותר, בכל מקרה שבו הנתונים סדורים באופן מלא.
במקרה זה, חציון תמיד קיים (לפחות אחד) אם לכל חתך של הטווח של המשתנה המקרי (דהיינו, חלוקת הטווח לשתי קבוצות הממצות אותו ואשר כל איבר באחת גדול מכל אחד מאברי השנייה) יש לפחות קבוצה אחת המרכיבה אותו שיש לה איבר הקטן ביותר ואיבר הגדול ביותר.
בדומה לתוחלת, החציון מוגדר גם עבור משתנה מקרי ממשי X, בתור ערך , המקיים: גם
האופרטור M הוא הומוגני ושומר על הזזות (כלומר, ); יתרה מזו, לכל פונקציה מונוטונית ממשית .
התוחלת של סכום משתנים מקריים שווה לסכום התוחלות, ובתנאים מסוימים טענה דומה נכונה גם עבור השונות.
לעומת זאת, אין קשר ברור בין החציון של סכום משתנים לבין שני החציונים.
החציון של משתנה מקרי המקבל בהסתברות את הערך (כאשר והערכים אינם בהכרח שונים), שווה לחציון של סדרת הערכים .
מכיוון שכך, ניתן לראות בהגדרה לחציון של קבוצת ערכים, מקרה פרטי של ההגדרה למשתנים מקריים.
לדוגמה, החציון של התפלגות אחידה רציפה, הוא מרכז הקטע.
החציון של התפלגות סימטרית, כגון ההתפלגות הנורמלית, שווה לתוחלת.
את הממוצע x של קבוצת מספרים אפשר להגדיר כמספר (היחיד) שעבורו סכום הריבועים הוא הקטן ביותר.
באופן דומה, מספר הממזער את סכום הערכים המוחלטים נקרא חציון של הקבוצה.
על-פי הגדרה זו, ישנם לקבוצה בגודל זוגי אינסוף ערכי חציון אפשריים (בדרך כלל); מקורות אחדים בוחרים אחד מן הערכים האלה להיות החציון, כפי שהוצע לעיל בבחירת הממוצע של שני הערכים המרכזיים.
חצצית הוא שמו של אמצעי לפיזור הפגנות ומערכת נשק אל-הרג העושה שימוש ביידוי אבני חצץ לצורך פיזור הפגנות אלימות ומהומות.
החצצית פותחה בידי רפא"ל עבור צה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה, מתוך כוונה שתשמש אמצעי לפיזור הפגנות שאיננו קטלני.
הרעיון של שימוש באבני חצץ נבע מהסיכון המועט בהשלכת אבן קטנה, שגודלה בערך כגודל זית, לעבר המפגינים כמו-גם מהעלות הנמוכה של החצץ וזמינותו הרבה לעומת אמצעים אחרים לפיזור הפגנה.
בתחילה פותחה מערכת "חצצית" שנישאה על-גבי רכב ולאחר מכן פותחה גם מערכת דומה שנישאה על ידי מסוק.
עקרון פעולתה של מערכת ה"חצצית" מושתת על מכונה חקלאית לפיזור דשנים בשדות חקלאיים.
מערכת ה"חצצית" הותקנה על-גבי קומנדקר שנשא מכל ובתוכו חצץ.
החצץ "הוזרם" למכל אחר שבו סבב במהירות ציר שממנו בלטו מספר זרועות קצרות, שבקצהן מעין שקע.
אבני החצץ שנשפכו למכל זה נאספו לתוך שקעים
אלו ובגלל תנופת הסיבוב של הזרועות הושלכו החוצה, דרך פתח רחב שנקבע לרוחב המכל, לעבר האזור שמול קדמת הקומנדקר.
בגלל פשטות המנגנון התקבל פיזור בלתי מדויק, גם אם אחיד למדי, של מטר אבני חצץ שניתך למרחק של בערך 50–100 מטר לפני הקומנדקר.
מערכת סגריר-אבא - לאחר פיתוח מערכת החצצית הרכובה, פותחה גם מערכת לפיזור חצץ ממסוק לאותה המטרה.
המערכת המוסקת פעלה באופן שונה מאחר שלא היה בה צורך בזרועות מסתובבות כדי להשליך את החצץ לעבר המתפרעים.
במערכת המוסקת החצץ פוזר דרך צינור, באמצעות כח הכובד בלבד, ממכלים שהותקנו על המסוק.
בעדותו בפני ועדת אור תיאר ניצב אליק רון את החצצית:
תוך זמן קצר התברר חוסר האפקטיביות של השימוש בחצצית.
טווח זריקת אבני החצץ לא עלה על 100 מטר, והפגיעה בהמון מתפרע לא הייתה משמעותית.
חציל (שם מדעי: Solanum melongena) הוא צמח מאכל רב־שנתי נפוץ ממשפחת הסולניים.
הוא בעל מרקם ספוגי, וקליפתו בצבע סגול, לבן או שחור ויש גם חציל מפוספס בפסים של סגול–לבן לאורכו.
מבחינה בוטנית, חלקו הנאכל של החציל הוא פרי, שכן הוא מתפתח מחלקי הפרח הפנימיים של הצמח ומכיל זרעים.
מקורו של צמח החציל באזורי הודו וסרי לנקה.
החציל הגיע למרחב הארץ הישראלי בעקבות הכיבוש הערבי.
החציל אינו פופולרי כמאכל כאשר הוא נא.
לאחר בישול הוא מקבל טעם עשיר ומורכב יותר, וטיפול מתאים מסלק ממנו טעם מריר.
המילה חציל בעברית היא תחדיש של אברהם לונץ משנת תרנ"ז , על פי המילה הערבית הנדירה حَيْصَل (בתעתיק מדויק: חַיְצַל).
המילה הרגילה בערבית לציון פרי זה היא باذِنْجان (במקור מהמילה הפרסית בַּאדִ'נְגַ'אן).
צורות הבישול השכיחות ביותר של חצילים הן טיגון בשמן, אפייה בתנור, קלייה במחבת כבדה או צלייה על האש.
בישול רגיל בסיר קיים אך פחות נפוץ.
החציל משמש כמרכיב עיקרי במגוון רחב של סלטים מן המטבח הבלקני והים־תיכוני, בהם סלט חצילים רומני, זקוסקה, סביח, חציל במיונז, חציל ברוטב מרוקאי, חציל על האש, חציל בגזר, חציל פיקנטי, חציל בטעם כבד ועוד.
הבאבא גנוש, סלט חצילים קלויים בטחינה, הוא סלט ערבי הנפוץ במטבח הישראלי.
תבשיל חצילים עם בשר טחון או קצוץ ובתוספת עגבניות בציפוי ביצים וקמח נקרא מוסקה, והוא נפוץ במרחבי האימפריה העות'מאנית לשעבר, בייחוד באסיה הקטנה ובחבל הבלקן.
מאכל נוסף מאזורים אלה הוא ה"אימאם ביילדי" (imam bayıldı) שפירושו בטורקית – "האימאם התעלף", מאכל העשוי מחצאי חצילים ממולאים בשר טחון עם תבלינים, אפויים בתנור.
המאכל הנ"ל גם ידוע בשם נוסף בתפוצת יהדות יוצאי טורקיה בשם "קרנה יריק" (karnıyarık) שפירושו בטורקית "בטנו פתוחה" או "בטנו מפוצלת".
ביוון מאכל זה נקרא "אימאם", וכשהוא מצופה בגבינה הוא נקרא "פַאפוּצַ'אקִי".
כירק ממשפחת הסולניים, מכיל החציל הלא בשל סולנין בכמויות גדולות יותר מאשר חציל בשל.
החציל הוא הירק האכיל העשיר ביותר בניקוטין.
עם זאת, ריכוז הניקוטין בחציל ובירקות אחרים זניח ביחס לטבק, ובכ־9 ק"ג חצילים כמות הניקוטין שווה לזו של סיגריה רגילה.
חציל, כירק המכיל סולנין עלול לגרום לתגובה אלרגית בקרב הרגישים לחומר זה.
התגובה עלולה לכלול סחרחורות, הקאות ועוד.
המלחת רקמת החציל הפנימית לפני הבישול (כגון המלחת קוביות או רצועות בשר החציל) עשויה להקטין את הסבירות להימצאות סולנין בשל ספיחת נוזלים מבשר החציל (ובזה גם חומרי מזון בהם סולנין).
רבי דוד קמחי זיהה את החציל עם פקעת השדה במקרא.
כמו כן, ר' נתן זיהה אותו עם הקנרס המוזכר במשנה, אך מעיון בדברי הגאונים עולה שחלק מהגאונים רק השוו את החציל לקנרס.
(ר' תנחום על היד החזקה, הלכות יום טוב פ"ג, ה"ז).
רבי אשתורי הפרחי בעל "כפתור ופרח" פקפק לגבי כשרותו של החציל, וסבר ששיח החציל נחשב לעץ, שהרי מתקיים הוא כמה שנים, ואם כן יש בו משום איסור ערלה, ומשכך אי אפשר לאכול את החציל מפני שאינו עושה פירות לאחר שלוש שנים.
הרדב"ז התיר את החצילים הלבנים באכילה מאחר שזורעים אותם בכל שנה מחדש אך בחציל שחור החמיר על עצמו, אלא שמאחר וראה שנהגו היתר באכילתו במצרים ובארץ ישראל, הביא טעמים שונים על מנת ללמד זכות על המתירים, שביניהם – א.
משום שפרי שגדל בשנה הראשונה לזריעתו נחשב לירק ואין בו ערלה, ב.
משום שטעם החציל נגרע והולך משנה לשנה.
על פי הרדב"ז נהגו להקל גם האר"י והבית יוסף.
מהר"י חאגיז, שהכיר גם הוא את המנהג להקל, הביא שני טעמים נוספים להיתר – א.
על פי הגמרא בסוטה מג: הקובעת כי נטיעות גפנים קטנות נחשבות כירק ניתן לומר כי כל מין שאינו גדל לגובה דינו כירק ב.
כיוון שגזע החציל חלול אין הוא דומה לעץ ואולי אינו נחשב כעץ.
הרב חיים יוסף דוד אזולאי, יליד ירושלים, (1724–1806) נדרש גם הוא לסוגיה זו והכריע שמותר לאכול חציל.
כמו כן כתב על פי אבי סבו, הרב אברהם אזולאי, שמנהג קדום היה לאכלם, וזאת משני טעמים: שפירותיהם מגיעים כבר בשנת הגידול הראשונה, ושאינם עושים פירות לאחר שלוש שנים.
הדיון נמשך עד שקבעו רבי אברהם ישעיהו קרליץ, החזון איש (1878–1953) והרב עובדיה יוסף (1920–2013) שאכילת חציל מותרת.
ראש ישיבת פומבדיתא, רב האי גאון (939–1038), קבע שיש לברך על החציל ברכת "בורא פרי האדמה", וכך גם קבע הרב חננאל בן חושיאל (955–1055) מקירואן.
אמוג'י החציל הוא אמוג'י המכיל תמונה של חציל סגול.
זהו אחד האמוג'ים הנפוצים ביותר באתרי מדיה חברתית כגון פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם.
חצצון (שם מדעי: Sagittaria), סוג השייך למשפחת כף הצפרדע, אשר כל סוגיה הם צמחי מים וביצה.
מיני החצצון הם עשבים רבשנתיים בעלי קנה שורש, שגבעולם הזקוף והגבוה שקוע בחלקו התחתון במים, אולם העלים הנישאים עליו בולטים מעל פני המים.
רוב המינים בסוג נפוצים באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית אך גם באירופה, אסיה ואפריקה.
חצץ הוא מונח גאולוגי המתייחס לכל סוג של סלע הגדול משני מילימטר וקטן מ-64 מילימטר.
חצץ הוא גם כינוי לאבנים קטנות.
יש המתייחסים לחצץ כאל סלעים או אבנים בגודל 2–4 מילימטר, בעוד חלוקים הם אבנים גדולות יותר (4–75 מילימטר).
סלע או אבן שגודלם קטן מ-2 מילימטר (אך גדול מ-0.02 מילימטר) ייקרא בגאולוגיה "גרגר חול".
השימוש בחצץ לבניית תשתיות נרחב וכולל שימוש, תוך עירוב עם בטון, לבנייה; עירוב עם זפת ליצירת טרמק, המשמש לסלילת כבישים, ושימוש ללא בטון ליצירת דרכים.
זה האחרון נפוץ ביותר בעיקר בדרכים כפריות או במקומות עניים יותר.
כיום קיימות בעולם יותר דרכי חצץ מאשר דרכים סלולות בטון, אספלט או טרמק.
קיימים מרבצי חצץ טבעיים, הנוצרים כתוצאה מתנאי האקלים ושחיקת סלעים.
פעילותם של גורמי מים (נהרות, גלים) מפיקה ערימות של חצץ, שלעיתים מתלכדות לכדי קונגלומרט.
צורכי התעשייה אינם מאפשרים הסתפקות בחצץ טבעי, וקיים גם ייצור חצץ, באמצעות הפקה של חצץ במחצבות, בעיקר מסלעים כמו אבן חול, גיר, או בזלת.
חלוקים הוא כינוי לחצץ טבעי שנוצר בעיקר בנחלים, או באגמים.
צורת החלוקים היא בדרך כלל מעוגלת.
אגרגט הוא חצץ המשמש בתהליך הבנייה לשיפור חוזק הבטון.
בתפקיד זה יכול לשמש גם חול נקי.
פרמטר המציין חלק יחסי של משקל של גרגרים קטנים מאוד מתוך כמות של חומר גרגרי נקרא דקים.
בהלכה היהודית חציצה היא שכבה היוצרת הפרדה בין שני גופים, במקום בו נדרש חיבור ביניהם, לדוגמה בין גוף האדם למי מקווה בשעת טבילה.
כיום הלכות חציצה נידונים בעיקר לעניין טבילת נידה, שטובלת על מנת להיטהר לבעלה, אמנם יש להן השלכות רלוונטיות נוספות, כגון נטילת ידיים או טבילה לשם עליה להר הבית.
המושג 'חציצה' משמש במספר נושאים הלכתיים בהם נדרש מגע ישיר בין אדם או כלי למים, כדוגמת: טבילה במקווה, נטילת ידיים, טבילת כלים וקידוש ידיים ורגליים בבית המקדש, או בין יד האדם לחפץ, כגון בנטילת ארבעת המינים, הנחת תפילין וכדומה.
בכל הנושאים האלו, במידה וקיימת חציצה, הפעולה ההלכתית אינה בעלת תוקף, ונדרשת חזרה עליה לאחר הסרת החציצה.
בתלמוד בבלי דייקו מהפסוק "ורחץ במים את כל בשרו", שאסור שיהיה דבר חוצץ בין בשרו למים.
מדאורייתא רק חציצה שהיא על רוב גופו של אדם, וגם הוא מקפיד עליה חוצצת, אמנם חכמים הוסיפו שגם אם רק אחד מהתנאים מתקיים, מקפיד אפילו על חציצה מועטת או שאינו מקפיד או החציצה היא על רוב גופו של האדם זו חציצה.
אם החציצה היא על כל גופו (ולא רק על רוב הגוף), אף על פי שאינו מקפיד עליה להסירה, הרי זה חוצץ מדאורייתא.
מהייתור של המילה "את" (ורחץ "את" כל בשרו) הגמרא לומדת שדיני חציצה קיימים גם בשיער ולא רק בגוף עצמו.
מן התורה מספיק שתעיין בשערותיה לראות שאין בהן קשרים או לכלוכים שעלולים לחצוץ, אך מפאת חומרת הדברים כדי למנוע תקלות תיקן עזרא שכל אשה תחפוף את שערותיה קודם טבילתה.
איש או אישה הטובלים במקווה כדי להיטהר מטומאתם צריכים לטבול את כל גופם בפעם אחת ללא דבר הדבוק לגוף או לשיער המונע מן המים לגעת שם.
כל דבר שרוב בני האדם מקפידים עליו ורוצים לסלק אותו בטרם ילכו לאירוע חשוב, או שהטובל עצמו מקפיד עליו, נחשב חציצה.
באופן זה גם אם הדבר החוצץ מכסה רק חלק קטן מגוף הטובל או שערותיו הרי זה נחשב חציצה.
אם הוא ורוב העולם אינם מקפידים על חציצה זו אין זה נחשב לחציצה אלא אם כן חציצה זו מכסה את רוב הגוף.
למרות זאת, נהגו הנשים לכתחילה להסיר אף חציצות שאינן מקפידות עליהן ואף שהחציצה מכסה רק חלק מועט מן הגוף או השערות.
אף חציצה שאיננה לכלוך או משהו חיצוני הדבוק על גופה נחשבת לחציצה, למשל: אשה שסגרה את כף ידה בחוזק באופן שאין המים יכולים ליכנס לתוך כף ידה וטבלה כך הרי זו כאילו לא טבלה.
וכן הכניסה לפיה אפילו קצה של שערה אחת וסגרה את פיה, כיוון שאין המים מגיעים לקצה השערה שבתוך פיה הרי זו כאילו לא טבלה.
לגבי חציצה בשער, אם נוצר קשר באחת משערותיה וטבלה כך אין המים נכנסין שם וחוצץ.
בית הסתרים (מקומות המוסתרים שבגוף, כגון תוך הפה ותוך האף), אף על פי שאין צריך שיכנסו שם המים, צריך שיהיה ראוי לביאת מים.
מן התורה האשה מעיינת בשערותיה קודם הטבילה לראות שאין בהן דברים העלולים לחצוץ, ודיה בכך.
כדי למנוע תקלות עזרא התקין שתהא אשה חופפת קודם הטבילה, זהו לשון התלמוד הבבלי.
ואילו לשון התלמוד הירושלמי: עזרא התקין שתהא אשה חופפת וסורקת קודם הטבילה.
ושניהם נפסקו להלכה, כלשון הטור: "לעולם ילמד אדם בתוך ביתו שתהא אשה חופפת שער ראשה ושתהא סורקת יפה במסרק, שזו היא מתקנת עזרא".
מטרת החפיפה והסירוק קודם הטבילה היא כדי שכשתטבול יכנסו המים בכל שערותיה ולא יהיה שום דבר חוצץ המונע ביאת מים אפילו לחלק מועט משערותיה, כגון: שערות שהסתבכו ונקשרו זו בזו, שערות שנדבקו זו לזו מחמת זיעה וכדומה, לכלוך או זיעה וכדומה הדבוק על השערות.
שכל אלו באופן שהם מונעים כניסת המים אפילו לקצת משערה אחת הרי זו חציצה.
החפיפה צריכה להיות במים חמים דווקא, מפני שהחופפת את השער במים קרים בלבד המים מקשים את שערותיה והן נדבקות ומסתבכות ועלולה להיווצר חציצה.
כל דבר שחוצץ בטבילה חוצץ בנטילת ידיים.
ולכן כל חציצה המונעת ביאת מים במקומה ומקפיד עליה חוצצת אפילו אם היא על מיעוט היד, וכן חציצה על רוב היד חוצצת אפילו אינו מקפיד עליה.
אבל במיעוט שאינו מקפיד אין לחוש.
לכלוך הנמצא בין הציפורניים לבין הבשר נחשב לחציצה.
צבע, סיד או טיט הדבוק ליד נחשב לחציצה, אלא אם כן מדובר באדם שעובד כצבע ורגיל בצבע הדבוק לידו, ולא אכפת לו שיישאר שם.
כמו כן נשים שדרכן לצבוע ידיהם לנוי וכיוצא בזה, אין אותו צבע חוצץ.
מי שעונד טבעת לאצבעו צריך להסירה בזמן הנטילה אפילו אם היא רפויה, ואם היא רפויה והוא נטל את ידיו מבלי להסיר אותה - יצא ידי חובה בדיעבד.
אם הלכלוך קבוע, ואין דרך להסירו, נוטלים ללא ברכה.
חצקל איש כסית נולד בשם יחזקאל ויינשטיין בריישא שבגליציה המזרחית (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בפולין).
מנעוריו נקט עמדה ציונית והיה פעיל ב"תנועת החלוץ" בקבוצת בורוכוב.
עלה לארץ ישראל בשנת 1929, ונטל חלק בייבוש ביצות כבארה.
לאחר מכן עבר להתגורר בתל אביב והחל לעבוד כשוטף-כלים, טבח, ומלצר, אז הכיר את אשתו לעתיד, לאה.
לאחר שצבר ניסיון בתחום, פתח את "מועדון המלצרים" ברחוב נס ציונה, ובמהלך 1931, שימש תקופה קצרה כמנהל "קפה הוברמן" בטיילת תל אביב הישנה.
בשנת 1935, ייסד ברחוב בן-יהודה 59, יחד עם אילונה מרדכוביץ וליובה, את בית הקפה "כסית".
לאחר התפרקות השותפות, עבר חצקל לרחוב דיזנגוף 117, והקים בית קפה חדש בעל אותו שם, "כסית".
בית הקפה הפך במהרה למרכז הבוהמה של תל אביב, ומשך אליו אנשי-רוח ואמנים רבים כנתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, חיים גורי, אבות ישורון, משה שמיר, חנה רובינא, אלכסנדר פן, יוסף זריצקי, חיים חפר, אורי ליפשיץ, אורי זוהר, שמוליק קראוס, ג'וזי כץ, ואריק איינשטיין.
איש כסית היה אחראי על הסעדת הפמליה של בן-גוריון במהלך ביקורו השלישי בנגב ובאילת ביוני 1949. בן-גוריון אף הודה לו בכתב על כך.
חצקל איש כסית היה ידוע כאיש נדיב והאכיל שחקנים ואמנים רבים ללא תשלום.
דמותו הייתה דומיננטית בבית הקפה ובאי המקום תיעדו אותו בשירים, סיפורים, ציורים ותצלומים רבים.
בתקופה זו דבק בו הכינוי "חצקל".
עם פתיחת בית הקפה ישב חצקל עם אברהם שלונסקי שהציע כי יעברת את שמו מ"ויינשטיין" (בלועזית אבן יין) ל"איש כסית" וקראו לבית הקפה "כסית".
המילה כסית נגזרה מהמילה הארמית "כסיתא" המשמשת בתלמוד הבבלי לאלמוג אדום, ומתאימה לשם משפחה אלמוג- אבן, אדום - יין.
חצקל מופיע גם בשירו של אריק איינשטיין, 'יושב בסן פרנסיסקו על המים' ("פתאום אני רוצה לחזור הביתה חזרה אל הבִּיצה, לשבת בכסית ולצחוק עם משה ועם חצקל"), וגם בשירם של יענקל'ה רוטבליט ושמוליק קראוס 'איך עושים תקליט', המתרחש בבית הקפה ("יבי ושמוליק ישבו אצל חצקל כסית").
עם פטירתו, בשנת 1979, החליט ראש עיריית תל אביב, שלמה להט, לערוך טקס הלוויה רשמי.
במהלך הטקס, נחסם כל רחוב דיזנגוף לתנועה ואת ארונו נשא משמר כבוד אל תוך בית הקפה "כסית", בו נקראו עליו הספדים מפי עמיקם גורביץ ומשה ברנשטיין.
לאחר מכן יצא מסע הלוויה בהשתתפות אלפים מתושבי תל אביב אל בית העלמין קריית שאול.
על קברו נשא השחקן היידי שמעון דז'יגאן הספד ביידיש.
ב"שלושים" למותו נערך ערב לזכרו ב"כסית" בהנחיית אורי סלע ובהשתתפות אנשי בוהמה רבים.
הוא הותיר אחריו את רעייתו לאה ושני ילדיהם משה איש כסית וצביה ליטמן, שהמשיכו לנהל את בית הקפה.
לאחר פטירתם של שני ילדיו, ניהלו את בית הקפה אשתו לאה איש כסית וחתנה זאב ליטמן.
משנת 1996 עד שנת 2001 התנהל מאבק משפטי על בית הקפה בין זאב ליטמן לבין בעלי המקום, שהשכירו לחצקל בשכירות מוגנת, בתקופה זו כבר לא הייתה לאה מעורבת בענייני בית הקפה.
בהלכה, כאשר מדברים על חצר, הכוונה היא בדרך כלל לחצר משותפת לכמה בתים הנמצאים בבעלותם של אנשים נפרדים.
החצר משמשת את תושבי הבתים לצרכים פרטיים שונים שאינם יכולים להעשות בבתים, וליציאה לשטח הציבורי בעיר.
בדרך כלל הייתה החצר פתוחה למבוי שהוא רחוב פרטי צר המיועד לחבר בין כמה חצירות לשטח הציבורי בעיר.
החצר מוזכרת בהלכה לגבי כמה דינים, בעיקר לגבי רשויות השבת (שם היא נחשבת לרשות היחיד) ובמשפט העברי.
לרוב הדינים אין משמעות לגבי חצר פרטית השייכת לאדם אחד.
בעבר היו הבתים קטנים מהמקובל היום, ושימושים ביתיים רבים היו נעשים בחצר המשותפת, ששימשה בעיקר לשימושים ביתיים ולא לשימושים חקלאיים.
החצר שימשה לבישול ואפייה בכיריים ובתנור חרס שהיו מוצבים בה, להעמדת רחיים לטחינה, לכביסה, גידול בהמות ועופות, וכמחסן לתבואה, חביות יין ועצים, וכן לצבירת זבל המיועד לזיבול השדות.
בחצר היה ממוקם גם בור המים שממנו שאבו מים לשימושים שונים.
גם בראשית המאה ה-20 נבנו שכונות בצורת בתים קטנים ולהם חצרות גדולות משותפות.
דגם זה של שכונות נקרא שכונת חצר ולו דוגמאות בשכונת נווה צדק בתל אביב ובשכונת נחלאות בירושלים.
במקומות רבים נבנו השירותים מחוץ לבתים, בשטח החצרות.
מדין התורה, חצר היא רשות היחיד אף שהיא משותפת לכמה בעלים.
אולם מדרבנן, יש לעשות עירוב חצרות על מנת להתיר את החצר בטלטול, היות שהיא משותפת לכמה דיירים, דבר שיכול לגרום לבלבול בינה לבין רשות הרבים, בה הטלטול אסור מהתורה.
כל זמן שהחצר לא תוקנה על ידי עירוב חצרות, אסור לטלטל (להוציא ולהכניס חפצים) מהבתים אל החצר.
על ידי עירוב העיר, (בדרך כלל באמצעות צורת הפתח) נעשית כל העיר כ'חצר של רבים' היינו כמקום הנחשב עקרונית לרשות היחיד היות שהוא מוקף מחיצות, אולם בגלל שזה שטח המשותף לרבים, יש לתקנה מדרבנן באמצעות עירוב חצרות על מנת להתיר לטלטל מהבתים אל החצר.
לדין זה אין משמעות במקרה של חצר פרטית לאדם אחד, או חצר משותפת למשפחה האוכלת כולה במקום אחד, שאינם צריכים לערב את החצר בעירוב חצרות, היות שהם נחשבים כאחד.
מדין התורה, חצר הפתוחה בכל צידה הרביעי למבוי או לרשות הרבים - נחשבת לרשות היחיד, היות שדי ב-3 מחיצות על מנת שתחשב לרשות היחיד.
אולם מדרבנן, יש לתקן את הצד הרביעי הפרוץ באמצעות פסי חצר או צורת הפתח, על מנת שהחצר תחשב לרשות היחיד.
כל זמן שהחצר לא תוקנה, היא נחשבת מדרבנן לכרמלית, ואסור לטלטל בה.
(כמו כן יש לוודא שאין פרצה גדולה מי' אמות (כ-4.5 מ') ואם יש פרצה בשיעור כזה, יש לתקנה באמצעות צורת הפתח)
אולם כדי שחצר תחשב לחצר לעניין זה של תיקון חצירות, עליה להיות מרובעת.
אם החצר אינה מרובעת אלא מלבנית, היא נחשבת למבוי, שתיקונו באמצעות לחי, קורה או צורת הפתח, ולא באמצעות פסי חצר.
וכן גם להפך, מבוי שאינו מלבני אלא מרובע - נחשב לחצר לעניין זה, ויש לתקנו דווקא באמצעות פסי חצר או צורת הפתח.
בשל היותה של החצר שטח משותף מצומצם, ישנם דינים רבים במשפט העברי בנושאים שונים הנוגעים לחצר משותפת.
כך למשל לגבי היזק ראיה בין שותפים בחצר, חלוקת חצר משותפת, חזקה בחצר, הזכות לשימושים שונים בחצר ועוד.
חציית ה-T היא שמו של תמרון טקטי שהיה נהוג בלוחמה הימית בעידן אוניות המערכה, מאמצע המאה ה-19 עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך התמרון חוצה קו של אוניות מלחמה את כיוון התנועה של קו אוניות המלחמה של האויב, במאונך לו.
בדרך זו יכול קו אוניות המערכה לירות מטח דופן (broadside) מכל תותחי האוניות, לעומת קו אוניות האויב שיכול לירות רק בתותחיו הקדמיים.
מבחינה טכנית הפך תמרון זה לאפשרי עם הופעתן של אוניות מערכה מונעות בקיטור בעלות צריחי תותחים מסתובבים, שהיו יכולות לנוע במהירות ולהפנות את תותחיהן על פי הצורך; זאת, לעומת אוניות הקו המונעות בכוח המפרשים שתמרנו באיטיות רבה יותר, ואשר תותחיהן היו קבועים במקומם, כשהם פונים לצדי האונייה.
תמרון חציית ה-T הפך למיושן עם הופעתם של מטוסים וטילים ששיגורם אינו מותנה בכיוון הפלגת האוניות המפעילות אותם.
לקראת הכניסה לקרב היו אוניות המלחמה (בדרך כלל אוניות מערכה וסיירות מערכה) מסתדרות בטור, אונייה אחת אחרי חברתה.
בדרך זו היו האוניות יכולות לירות מטחי תותחים מבלי חשש שיפגעו באוניות ידידותיות.
ככלל, ירתה כל אונייה על האונייה המקבילה לה בטור אוניות האויב.
כאשר הפליג קו האוניות בניצב לקו אוניות האויב, בתצורה שיצרה מעין T, היה קו האוניות יכול לירות מטחים על המטרה תוך שימוש בצריחים הקדמיים והאחוריים, וכך להגדיל את הסיכוי לפגיעה.
במונחים צבאיים, זוהי אש אנפילדית.
כאמור, התמרון בוצע בדרך כלל על ידי אוניות וסיירות מערכה, אך גם על ידי סיירות קלות וכבדות, במידה משתנית של הצלחה.
ההתקדמות הטכנולוגית בייצור תותחים ובמערכות ניהול אש אפשרה ניהול קרבות בטווחים גדלים והולכים.
בקרב צושימה, ב-1905, היה הטווח כ-5,500 מטרים; בקרב יוטלנד, 11 שנים לאחר מכן, התחולל הקרב בטווחים של עד 18,000 מטרים.
תותחי האוניות הוארכו, בזכות המצאת אבק שרפה נטול עשן, שבער לאט יותר; המצאה זו גם צמצמה את שחיקת התותחים, דבר שאפשר בניית תותחים ברמה גבוהה יותר.
המכ"ם, שנוסף לאוניות המלחמה במלחמת העולם השנייה, אפשר ירי לטווח רחוק יותר, מדויק יותר, וגם ירי בלילה.
תמרון חציית ה-T בוצע בכמה קרבות בעת המודרנית.
בקרב ליסה (1866) בוצע התמרון בצורה הפוכה: מפקד הצי האוסטרי, אדמירל וילהלם פון טגטהוף אפשר לצי האיטלקי, בפיקוד קרלו די פרסאנו לחצות את ה-T שלו, וכך הצליח להתקרב אליו ולנגוח את ספינותיו.
היה זה הקרב האחרון בהיסטוריה שבו נעשה שימוש בנגיחת אוניות, והניצחון היה של האוסטרים.
בקרב צושימה (1905) הצליח מפקד הצי הקיסרי היפני, אדמירל היהאצ'ירו טוגו, לחצות את ה-T של הצי הרוסי הקיסרי, בפיקודו של זינובי רוז'סטבנסקי.
התוצאה הייתה ניצחון מוחץ לצי היפני.
בקרב אלי (Elli), בשנת 1912, חלק ממלחמת הבלקן הראשונה, חצתה הסיירת המשוריינת היוונית גרגוריוס אוורוף (Georgios Averof) את ה-T של הצי העות'מאני, והאש הכבדה שהמטירה על אוניית הדגל הטורקית הביא לנסיגת הצי הטורקי כולו.
מפקד הצי היווני, אדמירל משנה (Rear Admiral) פאבלוס קונטוריוטיס (Pavlos Kountouriotis), ניצל את מהירותה העדיפה של אונייתו וכך הצליח לבצע את התמרון.
קרב יוטלנד (1916) - בקרב ימי זה, הגדול ביותר במלחמת העולם הראשונה, הצליח מפקד הצי המלכותי הבריטי, אדמירל סיר ג'ון ג'ליקו, לחצות פעמיים את ה-T של הצי הגרמני הקיסרי, בפיקודו של ריינהרד שר.
למרות זאת, הצליח הצי הגרמני לחמוק.
כתוצאה מהקרב נותר הצי הגרמני בנמליו עד סוף המלחמה, אך הבריטים לא הצליחו להביא לקרב השמדה נוסח קרב טרפלגר.
קרב כף אספרנס, 1942, היה הניצחון הימי הראשון של צי ארצות הברית על הצי הקיסרי היפני.
שייטת של סיירות ומשחתות אמריקניות הצליחו לחצות את ה-T של שייטת יפנית דומה, ולאחר קרב לילי מבולבל נסוגו היפנים.
הקרב היה חלק מהמערכה הימית בקרב גוודלקנל.
בקרב מצר סוריגאו, חלק מהקרב הימי הגדול בהיסטוריה, קרב מפרץ לייטה (1944), השמיד כוח אמריקני של שש אוניות מערכה, עם סיירות ומשחתות רבות, כוח יפני קטן יותר.