tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נבחרה לתקופות כהונה מלאות ב-2001, 2007, ב-2013 וב-2016. בתקופת היותה של המפלגה הליברלית באופוזיציה כיהנה בממשלת הצללים כשרה לפיתוח ותעסוקת ילידי אוסטרליה (אבוריג'ינים), כשרה לענייני מועצת ממשלות מדינות אוסטרליה, וכשרת השיכון.
היא כיהנה כחברה בוועדה המשותפת של בתי הפרלמנט לענייני חוץ, הגנה ומסחר וכראש תת-הוועדה לזכויות האדם.
בספטמבר 2013 מונתה לשרה לשירותי אנוש בממשלתו של ראש הממשלה החדש טוני אבוט.
בספטמבר 2015, לאחר היבחרו של מלקולם טרנבול לראשות הממשלה, מונתה פיין לשרת ההגנה בממשלתו.
בכך הייתה לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד.
בתקופת כהונתה חתמה ממשלת אוסטרליה על חוזה בסך 50 מיליארד דולר אוסטרלי עם חברת DCNS הצרפתית לבניית צי של 12 צוללות חדשות, שייבנו ברובן בעיר אדלייד.
באוגוסט 2018 מונתה לשרת החוץ בממשלתו של ראש הממשלה החדש סקוט מוריסון.
מארין פטרוסיאן (בארמנית: Մարինե Պետրոսյան; נולדה ב-16 באוגוסט 1960) היא משוררת, מסאית, ובעלת טור ארמנית.
תחילת הקריירה הספרותית של מארין פטרוסיאן הגיעה עם סופה של ברית המועצות.
ספרה הראשון פורסם בירוואן ב-1993, שנתיים אחרי שארמניה, לשעבר הרפובליקה הסובייטית, הפכה לעצמאית.
השירים באוסף זה תורגמו לצרפתית על ידי ואהה גודל, ובשנת 1995 יצא ספרה בצרפת, בשם J'apporterai des pierres.
הספר זכה להצלחה ולביקורות חיוביות, בין היתר מעיתון "לה מונד", ובעקבות זאת החליטה ההוצאה לאור להוציא עוד ספר שלה, Erevan, ב-2003.
מאז, פטרוסיאן פרסמה עוד ארבעה ספרי שירה בארמניה.
ב-2015, ההוצאה לאור הארגנטינאית אודיסאה פרסמה את Disparó el arma, אוסף שירים של פטרוסיאן המתורגמים לספרדית, על ידי אליס טר-גהבונדיאן.
אירוע ההוצאה של הספר נערך בספריה הלאומית של ארגנטינה, ופטרוסיאן זכתה לסיקור בעיתונות הפופולרית.
פטרוסיאן שמשה כסופרת הבית בבית הסופרים דג'ראסי, בוודסייד שבקליפורניה, ככלת מענק אונסק"ו לאמנות (2005); ברובע המוזיאונים בווינה בווינה (2013); וכן במרכז אומני הבינלאומי לאמנויות בניו יורק (2015).
פטרוסיאן מתרגמת בעצמה את שיריה לאנגלית.
המסה של פטרוסיאן "אנטי-שירה, או כאשר המשורר אינו מחפש אליבי" עורר שיח אינטנסיבי בחוגי הספרות הארמנית.
במאמר זה, פטרוסיאן מדבר על "אנטי-שירה"—שירה שאינה נראית כמו שירה, וקוראת תיגר על התפישה הרווחת לגבי שירה וטוענת כי אנטי-שירה הוא הכיוון העכשווי בשירה הארמנית.
פטרוסיאן ידועה בארמניה גם בתור כותבת טורים בעיתונות.
היא התחילה בכתיבתה ב"גארון", עיתון ארמני מוביל, אוד בסוף שנות השמונים, בסמוך לפריצת סוגיית קרבאך.
בשנים 2007–2009, תקופה של התפתחויות פוליטיות מתוחות לפני ואחרי הבחירות הארמניות לנשיאות של 2008, היא כתבה טור שבועי בעיתון היומי "הייקקן ג'אימנאק" ("הזמן הארמני"), עיתון האופוזיציה הראשי.
מאמריה על נושאי היום הפוליטיים זכו לקהל קוראים תקדימי, והיא הפכה בשל כך לדמות ציבורית בארמניה: הרבה תוכניות טלוויזיה הזמינו אותה להתארח כפרשנית בסוגיות ציבוריות.
מאמריה מאוחר יותר לוקטו בספר "הפוסטר האדום" (2011).
ב-2007, פטרוסיאן זכתה בפרס "טיגראן היירפטיאן" עבור המסה שלה "למה המלחמה לא מגיעה לסיומה".
ב-2006, כחלק מפרויקט עיתונות מטעם אונסק"ו, פטרוסיאן תרגמה מספר גדול של טורים של עיתון הגרדיאן הבריטי לארמנית, לשימושם של סטודנטים לתקשורת, כדי לסייע להם ללמוד עיתונות בינלאומית בתקופת המעבר מהנורמות הסובייטיות.
מאריס אולט , הידועה יותר בשם הבמה שלה, מאריס היא מתאבקת קנדית, מנהלת היאבקות, שחקנית, אשת עסקים, כוכבת ריאליטי ודוגמנית המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית Raw, שבה משמשת כמנהלתו של בעלה בחיים האמיתים, המיז.
לאחר שנים ששימשה כדוגמנית, כולל זכייה בתחרות מיס הוואי טרופיק קנדה בשנת 2003, אולט הוחתמה לחוזה בארגון ההיאבקות, ה-WWE, באוגוסט 2006, לאחר שהשתתפה בתחרות חיפוש הדיווה.
היא שהתה במתחמי הפיתוח Ohio Valley Wrestling וב-Florida Championship Wrestling, ששימשו את ה-WWE בפיתוח המתאבקים הנמצאים תחת חוזה.
בשנת 2008 היא הופיעה בתוכנית סמאקדאון.
בחודש דצמבר של אותה השנה, מאריס זכתה באליפות הדיוות והחזיקה בתואר זה במשך שבעה חודשים, מה שהפך את תקופת כהונתה להיות השלישית באורכה בהיסטוריה.
באפריל 2009, היא הועברה לתוכנית Raw כחלק מהדראפט.
בפברואר 2010 היא זכתה שוב באליפות הדיוות, מה שהפך אותה כמי שהחזיקה בתואר ביותר מפעם אחת.
באמצע שנת 2010, היא שימשה כמאמנת של המתאבק טד דיביאסי במסגרת התוכנית NXT, לפני שהובלה לפיטוריה באוקטובר 2011. מאריס חזרה לחברה באפריל 2016 והחלה לשמש כמנג'רית של בעלה במציאות, המיז, כשתחת תקופתה כמנג'רית שלו, הוא זכה שלוש פעמים באליפות הבין-יבשתית.
ב-8 ביוני, היא והמיז השיקו סדרה העוקבת אחרי חייהם הנקראת Miz & Mrs.
הפרק הראשון של הסדרה שודר בערוץ USA ב-24 ביולי 2018, והסדרה חודשה לעונה שנייה.
אולט החלה את קריירת הדוגמנות שלה כמשתתפת בתחרות יופי, שבאחת התחרויות הצליחה לזכות בתחרות מיס הוואי טרופיק קנדה בשנת 2003. בשנת 2007, מאריס הופיעה על השער של מגזין הגברים, פלייבוי.
ב-20 באפריל 2007 מאריס ושאר מתאבקות כמו אשלי מסארו, טורי וילסון, ברוק אדמס, ליילה, וברברה בלנק כיכבו בקליפ של הזמר טימבלנד (ביחד עם להקת ההייבס) בשיר "Throw It on Me".
בינואר 2009, היא הופיעה ביחד עם איב טורס ומישל מק'קול במגזין Muscle & Fitness.
בשנת 2016, נודע שמאריס תשתתף בעונה השישית של הסדרה Total Divas העוקבת אחרי המתאבקות של ה-WWE.
בשנת 2018, היא ובעלה הופיעו בסדרה העוקבת אחר חייהם, Miz & Mrs.
השוטרת דייוויסהעוזר הקטן של סנטה מנגינה2016 Karla סידנידלילה איימי לניגן Isle of the Dead מיקאלה אוסילביץ' 2017 The Marine 5: Battleground אנה 2018 Enter the Fist and the Golden Fleecing מייסי דאס
שפת האם של אולט היא צרפתית.
בנוסף לכך, היא מדברת אנגלית באופן שוטף, ואף יכולה לקרוא בשפה הספרדית.
לאולט יש קעקוע של אביה, גיא, על מרפק כף היד השמאלי שלה.
יש לה תואר ראשון במנהל עסקים וחגורה שחורה באמנות לחימה.
המתאבקת שאותה מגדירה אולט כהשראה לקריירת ההיאבקות שלה היא ליטה.
בראיון היא ציינה שהמתאבקות ליטה וויקטוריה הן היריבות החלומיות שלה.
בשנת 2013, אולט התארסה למתאבק מייק מיזאנין, הידוע יותר בשם הבמה - המיז.
הזוג התחתן באיי בהאמה ב-20 בפברואר 2014. ב-27 במרץ 2018, מאריס הולידה את ילדתם הראשונה, שנקראה מונרו סקיי מיזאנין.
ב-20 בספטמבר 2019, נולדה לזוג בת נוספת והיא נקראה בשם מדיסון ג'ייד מיזאנין.
ב-27 ביוני 2018, מאריס הפכה לתושבת קבע של ארצות הברית.
PWI דירג אותה במקום ה-9 מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2009
מארינר 10 הייתה גשושית אמריקאית שנבנתה כחלק מתוכנית מארינר של נאס"א.
הגשושית הייתה הגשושית האחרונה בתוכנית.
היא הייתה מתוכננת לעבור ליד נוגה וכוכב חמה.
מארינר 10 הייתה הגשושית הראשונה שניצלה מקלעת כבידתית בשביל לעבור מסלול למסלול.
הגשושית נבנתה על ידי בואינג כאשר נאס"א הציבה רף עליון לעלות הפרויקט - 98 מיליון $.
בגשושית הותקנו מספר מכשירי מדידה.
בניית הגשושית הסתיימה ביוני 1973 כאשר היא עזבה את המפעל בסיאטל.
השיגור בעזרת משגר אטלס-קנטאור בוצע ב-3 בנובמבר.
במהלך שבוע הראשון של הטיסה בוצעו צילומים של כדור הארץ ושל הירח שאפשרו לעדכן את המפות של הירח.
במהלך טיסה לכיוון נוגה התרחשו מספר בעיות טכניות אך היה ניתן להמשיך כמתוכנן.
בינואר 1974 בוצעו צילומי של שביט Kohoutek וב-21 בינואר בוצע עדכון המסלול.
הגשושית החלה בצילומי נוגה ועד ל-13 בפברואר בוצעו 4165 צילומים.
ביצוע מקלעת כבידתית היה מוצלח וגשושית החלה לנוע במסלול לכוכב חמה.
ממצאי המדידות וצילומים הוכיחו קיום עננים נעים על נוגה וקיום שדה מגנטי חלש.
המעבר הראשון בקרבת כוכב חמה התרחש ב-29 במרץ 1974 כאשר המרחק היה 703 ק"מ בלבד.
בהמשך המסלול גשושית עברה לידה פעם נוספת ב-21 בספטמבר.
המעבר האחרון התרחש ב-16 במרץ 1975 כאשר מרחק מכוכב לכת היה 327 ק"מ בלבד.
במהלך כל הפגישות הועברו צילומי כוכב חמה למרכז התקשרות.
על בסיס 2,800 צילומים שהתקבלו החל הכנת מפת כוכב חמה.
ב-24 במרץ 1975 הקשר עם הגשושית הופסק.
ניתן להניח שהיא נמצאת במסלול סביב השמש גם כיום.
מארינר 9 הייתה גשושית אמריקאית שנבנתה כחלק מתוכנית מארינר־מאדים 1971 של נאס"א.
הגשושית הייתה הגשושית הראשונה בהיסטוריה שהגיעה למאדים והתייצבה במסלול סביב כוכב לכת.
הגשושית פעלה עד לאוקטובר 1972 והחזירה 7,329 צילומים.
מטרת המשימה הייתה להמשיך במיפוי מאדים ולהגיע לכיסוי של כ-70% מהשטח.
שלושה שבועות קודם לשיגור גשושית זו שוגרה גשושית נוספת מארינר 8 במסגרת אותה תוכנית אך שיגורה נכשל.
חלק ממשימותיה של מארינר 8 נוספו לפרופיל המשימה של מארינר 9 ובוצעו בהצלחה.
השיגור נערך ב-30 במאי 1971 מכן שיגור 36B בנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם אטלס-קנטאור.
הגשושית הופרדה מהמשגר כ-13 דקות לאחר השיגור.
מצלמת הגשושית הייתה ברגישות של 98 מ'.
בנוסף על הגשושית הותקנו מכשירי מדידה שונים.
ספקטרומטר אופטי בתחום אולטרה סגול נבנה באוניברסיטת קולורדו.
ספקטרומטר בתחום תת אדום פותח במרכז החלל גודרד ונבנה על ידי טקסס אינסטרומנטס.
כאשר הגשושית הגיע ליעד ב-14 בנובמבר התברר שעל כוכב לכת מתרחשת סופת חול חזקה ולמעשה לא היה ניתן לבצע תצפיות קרקע.
מחשב הגשושית תוכנן מחדש וביצוע צילומים החל רק כעבור מספר חודשים.
הגשושית פעלה במסלול כשנה והעבירה 7,329 צילומים שכיסו 85% מהשטח.
בין היתר התגלה אולימפוס מונס בגובה של כ-22 ק"מ ומערכת ואליס מארינריס באורך של כ-4,000 ק"מ.
בנוסף לצילומי מאדים בוצעו צילומי פובוס ודימוס
מאריס גי מיצוקו הייתה שחקנית ודוגמנית צרפתייה.
בשנת 1948, עקב מלחמת האזרחים הסינית, נמלטה יחד עם אימה לצרפת באונייה.
לאחר מכן, עם הגעתן, העבירה אותה אימה לבית יתומים.
היא הפכה לדוגמנית בפריז ולאחר מכן הופיעה בסרט הבכורה שלה.
היא הופיעה גם בסרטי ריגול איטלקיים-צרפתיים מאותה תקופה, וכן גם בסרט "כדור הרעם" מסרטי ג'יימס בונד, שם גילמה את מיס לה-פורט.
בסרט זה, קולה מדובב על ידי קתרין קלמנס.
בשנת 1965 התאהבה במארק בלונדו, עימו הביאה לעולם בן.
הם נפרדו בתחילת שנות ה-90.
מארינר 1, שנבנתה כדי לבצע את טיסת המעבר הפלנטרית הראשונה של ארצות הברית סביב נוגה, הייתה החללית הראשונה בתוכנית מארינר הבין-כוכבית של נאס"א.
היא פותחה על ידי מעבדת ההנעה הסילונית (JPL).
עיצובה הראשוני של מארינר 1 (ושל אחותה, מארינר 2) עבר שינוי כאשר עקב בעיות זמינות משגר לוויינים הותאמו הגשושיות לשיגור ממשגר שונה מזה שתוכנן מלכתחילה.
מארינר 1 נועדה לבצע סדרה של ניסויים כדי לקבוע את טמפרטורת נוגה, וכן למדוד שדות מגנטיים וחלקיקים טעונים ליד כוכב הלכת ובחלל הבין-כוכבי.
מארינר 1 שוגרה ב-22 ביולי 1962 על ידי משגר לוויינים אטלס-אג'ינה מתחנת החלל 12 בקייפ קנוורל.
זמן קצר לאחר ההמראה, סטה הטיל ממסלולו, עקב שגיאות בתקשורת בין הטיל למערכות ההנחיה הקרקעיות שלו, וצוות הבטיחות נאלץ להשמיד אותו.
השגיאות נבעו מטעות במפרט של משוואות ההנחיה שנכתבו בכתב יד ולאחר מכן קודדו בתוכנת המחשב.
עם ההגעה על ידי גשושיות לירח, הפנו המעצמות את מבטן אל כוכבי הלכת.
נוגה, ככוכב הלכת הקרוב ביותר לכדור הארץ, הציגה מטרה מושכת לטיסות חלל בין-כוכביות.
נוגה וכדור הארץ מגיעים למיקומם היחסי במסלוליהם סביב השמש, פעם אחת מידי 19 חודשים, כך שנדרשת מינימום דלק כדי לנוע מכוכב לכת אחד למשנהו דרך מסלול הוהמן.
הזדמנויות אלה מסמנות את הזמן הטוב ביותר לשיגור חלליות חקר, הדורשות את מינימום הדלק כדי לבצע את המסע.
לאחר אי עמידה במועדי הזדמנויות קודמים לשיגור לעבר נוגה ולקראת מועד הזדמנות נוספת לשיגור בקיץ 1962, חתמה נאס"א על חוזה עם מעבדת ההנעה הסילונית (JPL) ביולי 1960 לפתח את מארינר A כשהשיגור תוכנן להתבצע באמצעות משגר אטלס-קנטאור שטרם סיים את פיתוחו.
באוגוסט 1961 התברר ששלב ה-קנטאור של המשגר לא יהיה מוכן בזמן.
JPL הציעה לנאס"א לבצע את המשימה באמצעות חללית קלה יותר שתשוגר על ידי משגר לוויינים אטלס-אג'ינה שהיה פחות חזק אך פעיל.
הוצע להשתמש בגרסה היברידית של Mariner A ו-Block 1 Ranger של JPL, שכבר הייתה בפיתוח.
נאס"א קיבלה את ההצעה, ו-JPL החלה בתוכנית בלחץ זמנים של 11 חודשים לפיתוח "Mariner R" (שנקרא כך משום שהיה נגזרת של Ranger).
שלוש חלליות מדגם מארינר R נבנו: שתיים לשיגור ואחת לביצוע ניסויים, אשר נועדה לשמש גם כחלופה.
מלבד יכולותיה המדעיות, מארינר נדרשה לשדר נתונים חזרה לכדור הארץ ממרחק של יותר מ-26,000,000 מייל (42,000,000 ק"מ), ולשרוד קרינת שמש עוצמתית פי שניים מזו שנתקלת בה במסלול סביב כדור הארץ.
משקלן של כל שלושת חלליות מארינר R, כולל מארינר 1, לא חרג מהמשקל המתוכנן 203 ק"ג ש 184 ק"ג מתוכו הוקדשו למערכות לא ניסיוניות: מערכות תמרון, דלק וציוד תקשורת לקבלת פקודות ולשידור נתונים.
לאחר פריסה מלאה בחלל, עם שני "כנפי" פאנלים סולאריים מורחבות, גובהה של מארינר R היה 3.7 מ' וברוחב 5.0 מ'.
גוף הכלי הראשי היה משושה עם שישה מארזים נפרדים של ציוד אלקטרוני ואלקטרומכני:
שניים מהמארזים כללו את מערכת החשמל: ציוד מיתוג שוויסות והעביר חשמל מ-9800 תאי השמש למצבר כסף-אבץ נטען של 1000 וואט.
שני מארזים נוספים כללו את מקלט הרדיו, את המשדר של שלושה וואט, ואת מערכות הבקרה לניסויים של מארינר.
המארז החמישי הכיל אלקטרוניקה לדיגיטציה של הנתונים האנלוגיים שהתקבלו בניסויים לצורך שידור.
המארז השישי נשא את שלושת הגירוסקופים שקבעו את כיוון החללית של מארינר בחלל.
הוא הכיל גם את המחשב המרכזי ואת הרצף, "המוח" של החללית שתיאם את כל פעילויותיה בהתאם לקוד במאגרי הזיכרון שלה ולוח זמנים המתוחזק על ידי שעון אלקטרוני המכוון לציוד בכדור הארץ.
בחלק האחורי של החללית הותקן מנוע רקטי חד-דלק (הידרזין נטול מים) לצורך תיקוני מסלול.
מערכת ייצוב המונעת על ידי גז חנקן, המורכבת מעשר חרירי סילון, הנשלטים על ידי גירוסקופים, חיישני שמש וחיישני כדור הארץ, שמרה על מארינר מכוונת כראוי לקבלת נתונים ולשדר אותם לכדור הארץ.
האנטנה הפרבולית הראשית בעלת ההגבר הגבוה הותקנה בחלק התחתון של מארינר והוחזקה מופנית כלפי כדור הארץ.
אנטנה רב-כיוונית על גבי החללית שידרה בזמנים בהם החללית הייתה באוריינטציה מתאימה ליצירת קשר עם כדור הארץ; כאנטנה לא ממוקדת, האות שלה היה חלש בהרבה מהראשית.
מארינר גם כללה אנטנות קטנות על כל אחת מהכנפיים שאיפשרו קבלת פקודות מתחנות קרקע.
בקרת הטמפרטורה הייתה פסיבית, שכללה רכיבים מבודדים ומחזירי אור גבוהים; ואקטיבית, שכללה תריסים להגנה על המארז הנושא את המחשב המובנה.
בזמן בניית המארינרים הראשונים, לא היה קיים תא ניסויים לדמות את סביבת השמש הקרובה לנוגה, כך שלא ניתן היה לבדוק את יעילותן של טכניקות קירור אלו לפני השימוש בהן בפועל במהלך המשימה.
בתחילת פרויקט מארינר, רק מעט ממאפייניה של נוגה היו ידועים בוודאות.
האטמוספירה האטומה של נוגה מנעה מחקר טלסקופי של הקרקע.
לא היה ידוע אם היו מים מתחת לעננים, אם כי זוהתה כמות קטנה של אדי מים מעליהם.
קצב הסיבוב של כוכב הלכת לא היה ודאי, אם כי מדעני JPL הסיקו באמצעות תצפיות מכ"ם שנוגה סובב לאט מאוד בהשוואה לכדור הארץ, מה שקידם את ההשערה ארוכת השנים (שבסופו של דבר הופרכה) לפיה כוכב הלכת נעול גאות ושפל ביחס לשמש (כמו הירח ביחס לכדור הארץ).
לא זוהה חמצן באטמוספירה של נוגה, דבר המצביע על כך שאין חיים כפי שקיימים על כדור הארץ.
נקבע כי האטמוספירה של נוגה הכילה לפחות פי 500 פחמן דו-חמצני מזה של כדור הארץ.
רמות גבוהות יחסית אלו הצביעו על כך שכוכב הלכת עשוי להיות נתון לאפקט חממה דו-חמצני עם טמפרטורות פני שטח גבוהות עד 327 מעלות צלזיוס, אך זה עדיין לא נקבע באופן חד משמעי.
החללית מארינר נועדה לאמת השערה זו על ידי מדידת טמפרטורת נוגה מקרוב; במקביל, נועדה המשימה לקבוע אם קיים פער משמעותי בין טמפרטורות הלילה והיום.
מגנטומטר מובנה ומערכת גלאי חלקיקים טעונים נועדו לקבוע אם לנוגה יש שדה מגנטי משמעותי ודומה לחגורות ואן אלן של כדור הארץ.
מכיוון שרוב זמנה של החללית מארינר יהיה במסע לנוגה בחלל הבין-כוכבי, הציעה המשימה גם הזדמנות למדידה ארוכת טווח של רוח השמש של חלקיקים טעונים ולמפות את השינויים במגנטוספרה של השמש.
בכוונה לחקור גם את ריכוז האבק הקוסמי מעבר לסביבת כדור הארץ.
ניסויים למדידת נוגה והחלל הבין-כוכבי כללו:
מיקרופון קריסטל למדידת צפיפות האבק הקוסמי, המותקן על המסגרת המרכזית.
גלאי פרוטונים לספירת פרוטונים בעלי אנרגיה נמוכה ברוח השמש, המותקן גם הוא על המסגרת המרכזית.
שתי שפופרות גייגר-מילר (GM) ותא יונים, למדידת חלקיקים טעונים בעלי אנרגיה גבוהה בחלל הבין-כוכבי ובמקבילה של כוכב נוגה לחגורות ואן אלן של כדור הארץ (אשר מאוחר יותר הוכחו כלא קיימות).
אלה הורכבו על הציר הארוך של מארינר כדי להימנע מהשדות המגנטיים של ציוד הבקרה וכן מקרינה משנית הנגרמת מקרניים קוסמיות הפוגעות במבנה המתכתי של החללית.
שפופרת GM ייעודית, למדידת קרינה באנרגיה נמוכה יותר, במיוחד ליד נוגה, גם היא מותקנת הרחק מהמסגרת המרכזית.
מגנטומטר פלוקסגייט תלת-צירי למדידת השדות המגנטיים של השמש ושל נוגה, המותקן גם הוא הרחק מהמסגרת המרכזית.
רדיומטר, בקוטר 510 מ"מ, אנטנה פרבולית בעומק של שנועדה לסרוק את נוגה למעלה ולמטה בשני אורכי גל (19 מ"מ ו-13.5 מ"מ), האטה והיפוך מהירות כאשר מצא נקודה חמה.
אורך הגל של 19 מ"מ נועד למדידת טמפרטורת פני השטח של כדור הארץ, בעוד שאורך הגל של 13.5 מ"מ מדד את טמפרטורת פסגות העננים של נוגה.
המכשיר הותקן ממש מעל המסגרת המרכזית.
שני חיישנים אופטיים אינפרא-אדומים למדידה מקבילה של טמפרטורת נוגה, אחד ב-8 עד 9 מיקרון, השני ב-10-10.8 מיקרון, המותקנים גם הם מעל המסגרת המרכזית.
באף אחת מחלליות מארינר R לא הייתה מצלמה לצילומים חזותיים.
עם שטח מטען מוגבל, מדעני הפרויקט ראו במצלמה מותרות מיותרות, שאינן מסוגלות להניב תוצאות מדעיות מועילות.
קרל סייגן, אחד ממדעני מארינר R, נלחם ללא הצלחה על הכללתן, וציין כי לא רק שייתכנו סדקים בשכבת העננים של נוגה, אלא "שמצלמות יכולות גם לענות על שאלות שהיינו טיפשים מכדי אפילו לשאול".
נקבע כי חלון השיגור של מארינר, המוגבל הן על ידי היחס המסלולי של כדור הארץ ונוגה והן על ידי מגבלותיה של אטלס-אג'ינה, יחול בתקופה של 51 ימים, שבין 22 ביולי ל-10 בספטמבר.
תוכנית הטיסה של מארינר הייתה כזו ששתי החלליות הפעילות ישוגרו לעבר נוגה בפרק זמן של 30 יום במסגרת חלון זמן זה, במסלולים שונים במקצת כך ששניהם יגיעו לכוכב הלכת המטרה בתוך תשעה ימים זה מזה, בין ה-8 ל-16 בדצמבר.
קומפלקס השיגור 12 של קייפ קנוורל היה זמין לשיגור טילי אטלס-אג'ינה, ולקח 24 ימים להכין טילי אטלס-אג'נה לשיגור.
משמעות הדבר הייתה מרווח שגיאה של 27 יום בלבד עבור לוח זמנים של שני שיגורים.
כל מארינר ישוגר למסלול חניה, ולאחר מכן יופעל שוב שלב האג'ינה שתשלח את מארינר בדרכה לנוגה (שגיאות במסלול יתוקנו על ידי שריפת מנועי המארינר באמצע המסלול).
מעקב מכ"ם בזמן אמת אחר החללית מארינר בזמן שהייתה במסלול חניה ועם עזיבתה, מטווח הטילים האטלנטי, יספק מעקב מכ"ם בזמן אמת עם תחנות באסנשיון ובפרטוריה, בעוד שמצפה פאלומר סיפק מעקב אופטי.
תמיכה בחלל העמוק סופקה על ידי שלוש תחנות מעקב ותקשורת בגולדסטון, קליפורניה, וומרה, אוסטרליה, ומצפה הכוכבים בסמוך ליוהנסבורג, דרום אפריקה, בפרישה על פני הגלובוס ביניהן של כ-120° לכיסוי רציף.
שיגורו של מארינר 1 תוכנן לשעות הבוקר המוקדמות של ה-21 ביולי 1962. מספר עיכובים שנגרמו עקב בעיות במערכת פיקוד בטיחות הטווח עיכבו את תחילת הספירה לאחור בלילה שלפני כן.
כ-79 דקות בלבד לפני השיגור, גרם נתיך שרוף במעגלי בטיחות השיגור לביטול השיגור.
הספירה לאחור אופסה באותו לילה ונמשכה, עם מספר עצירות, מתוכננות ולא מתוכננות, עד הבוקר המוקדם של היום למחרת.
בשעת בוקר ב-22 ביולי 1962, שוגר משגר האטלס-אג'ינה עם מארינר 1. השיגור התנהל כולו לפי התוכנית עד למועד הפרדת המאיץ.
במהלך שלב השיגור, החלה מערכת ההנחיה להוציא הוראות היגוי לא תקינות, מה שגרם לאטלס לנוע ימינה ושמאלה.
מסלול הטיסה שלו החל להצביע כלפי מטה ושמאלה מהמקום בו היה אמור להיות, מה שיצר חשש שהוא עלול לפגוע בנתיבי הספנות הצפופים של האוקיינוס האטלנטי.
אותות טלמטריה התקבלו מהגשושית למשך דקה וחצי נוספות.
מנהל תוכנית מארינר, ג'ק ג'יימס, האמין שהשמדת הרקטה הייתה מיותרת ושהיא לא הייתה נוחתת בשום מקום מלבד באמצע האוקיינוס.
בתחילה חשדו מהנדסי JPL על סמך הסטייה ההדרגתית ולא החדה ממסלולו, שהתקלה טמונה במשוואות הטיסה שהועלו למחשב ההנחיה מהקרקע במהלך עלייתו.
נדרשו חמישה ימים של ניתוח לאחר הטיסה למהנדסי JPL לקבוע את גורם התקלה במארינר 1: שגיאה בלוגיקת מחשב ההנחיה בשילוב עם כשל חומרה.
מחשב ההנחיה השתמש בנתונים שהועברו אליו ממשואת הקצב של האטלס והשתמש במידע זה כדי להוציא פקודות היגוי.
במהלך עלייתו, איבד המאיץ של מארינר 1 לזמן קצר את נעילת ההנחיה עם הקרקע.
מכיוון שזה היה מקרה די נפוץ, האטלס-אג'ינה תוכנן להמשיך במסלול מתוכנת מראש עד לחידוש נעילת ההנחיה עם הקרקע.
עם זאת, כאשר הופעלה מחדש נעילת ההנחיה, גרמה לוגיקת ההנחיה הפגומה לתוכנית לדווח בטעות כי "המהירות משתנה בצורה לא יציבה ובלתי צפויה", דבר שהתוכנית ניסתה לתקן, מה שגרם להתנהגות לא יציבה של ממש, והביא להחלטה להשמדת הרקטה.
הלוגיקה השגויה שימשה בהצלחה בעבר לשיגורים במסגרת תוכנית ריינג'ר, אך משואת הקצב לא התקלקלה בהם, כך שהבעיה לא הופיעה שם.
מערכת ההנחיה ששימשה בכלי הטיס אטלס-אג'ינה הייתה מקור מתמשך לבעיות, ופעלה באופן לא תקין בשיגורים רבים לאחר תחילת השימוש באטלס-אג'ינה בשנת 1960. מערכת ההנחיה נוצרה מהתאמה של מערכת ההנחיה קודמת ששימשה בטילי אטלס B,C ו-D, ואשר הוסבה לאלקטרוניקה המקורית של צינורות ואקום לטרנזיסטורים, אך השינוי בוצע בחיפזון ולא היה אמין.
לאחר כשלים חוזרים ונשנים בהנחיה אטלס-אג'ינה, עוצבה מחדש מערכת ההנחיה במהלך 1963 כדי להתאים כראוי לאלקטרוניקה של טרנזיסטורים.
ההשפעות הקטסטרופליות של שגיאה קטנה "סיכמו את כל בעיית אמינות התוכנה" ותרמו לפיתוח תחום הנדסת התוכנה.
תיאורים פופולריים מאוחרים יותר של התאונה התייחסו לעיתים קרובות לסימן השגוי כ"מקף" (המתאר את הרכיב החסר בסמל) ולא כ"קו R"; אפיון שגוי זה הונע על ידי תיאורו של ארתור סי.
קלארק את התקלה כ"מקף היקר ביותר בהיסטוריה".
אובדן החללית הבין-כוכבית הראשונה של אמריקה היווה נסיגה עבור נאס"א.
התקרית הדגישה את החשיבות של תיקון וניפוי שגיאות יסודי של תוכנה לפני השיגור, כמו גם את הצורך לתכנן תוכנות כך ששגיאות קלות לא יוכלו לגרום לכשלים קטסטרופליים.
ההליכים שיושמו כתוצאה מכך שירתו את נאס"א היטב, ובסופו של דבר הצילו את נחיתות הירח של פרויקט אפולו שבהן למרות שגיאות תוכנה בתוכנת רכב הנחיתה הירחי במהלך הנחיתה, הן לא גרמו לכישלון המשימה.
לאחר שהתגלתה במהירות טעות הלוגיקה, לא היה צורך בעיכוב מיותר.
מארינר 2 הזהה כבר הייתה בהישג יד, ושיגור שני מאותו משטח היה אפשרי לפני סוף אוגוסט.
ב-27 באוגוסט 1962 שוגרה בהצלחה חללית האחות של מארינר 1, והפכה ב-14 בדצמבר 1962 לחללית הראשונה שהחזירה נתונים מסביבת נוגה.
מארס אקספרס היא גשושית של סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל האיטלקית.
הגשושית שוגרה ב-2 ביוני 2003 מהקוסמודרום בבייקונור שבקזחסטן באמצעות משגר סויוז-פרגאט, והחלה במסעה לעבר מאדים.
השימוש במילה "אקספרס" במשימה זו מתייחס במקור לפרק הזמן הקצר יחסית של מסעה, שבוצע בעת שכדור הארץ ומאדים היו להערכת אסטרונומים במרחק הקצר ביותר ב-60 אלף השנים האחרונות, אולם הוא גם מתאר היטב את המהירות והיעילות שבה תוכננה ונבנתה הגשושית.
הגשושית נשאה בתוכה גם רכב נחיתה, "ביגל 2", שתוכנן לחפש סימני ביולוגיה ולמחקרי גאוכימיה.
המדענים ששיגרו אותה קיוו שיוכלו לשפוך אור על השאלה האם היו אי פעם תנאים לחיים על מאדים ואולי ישנם כאלה גם היום.
רבים מהמכשירים על המקפת, לרבות מצלמה וכמה ספקטרומטרים הם העתקים של אלו שאבדו בשיגור הכושל של משימת "מארס 96" הרוסית (כאשר מדינות אירופה פיתחו ומימנו את השיגור הכושל).
התכנון הבסיסי של "מארס אקספרס" מבוסס על הגשושית רוזטה שעל פיתוחה הוצא סכום כסף רב.
בתכנון נעשה שימוש חוזר נוסף בגשושית ונוס אקספרס.
הדבר נעשה בעיקר כדי לקצר את זמן הפיתוח ואת העלויות ולהגביר את האמינות.
הגשושית הגיעה למאדים ונכנסה למסלול סביבו ב-25 בדצמבר 2003, ו"ביגל 2" נכנסה לאטמוספירה של מאדים באותו היום.
לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים ליצור קשר עם הנחתת היא הוכרזה כאבודה ב-6 בפברואר 2004. כ-11 שנים אחר כך, בינואר 2015, אותרה הנחתת כשהיא שלמה ופרוסה בצילום של המקפת MRO.
בינתיים החלה המקפת מארס אקספרס בשלב המדעי שלה שכלל שנתיים של מחקר מקיף של מאדים.
בשנת 2005 דיווחה סוכנות החלל האירופית כי מכשיר בשם אומגה (ספקטרומטר מיפוי בתחום האור הנראה והאינפרה-אדום) גילה נוכחות של זרחנים הידרטיים, סיליקטים ומבחר מינרלים יוצרי סלעים.
ספקטרומטר אחר - מדגם ספקטרומטר פוריה גילה מתאן באטמוספירה המגיע מאזור ליד קו המשווה המכיל קרח תת-קרקעי, גילוי חשוב במיוחד המעיד על פעילות געשית או אולי אף על קיומם של מיקרו-אורגניזמים מתחת לפני השטח.
ב-4 במאי 2005 פרשה מארס אקספרס את הראשונה מבין שתי אנטנות המכ"ם שלה, באורך 20 מטרים, עבור ניסוי בשם מארסיס (Mars Advanced Radar for Subsurface and Ionosphere Sounding).
האנטנה הראשונה לא הצליחה להתייצב במקום המיועד לה ואולם חשיפה לשמש במשך כמה דקות ב-10 במאי אפשרה תיקון התקלה.
האנטנה השנייה הותקנה בהצלחה ב-14 ביוני.
שתי האנטנות נדרשו כדי ליצור אנטנה דו-קוטבית באורך 40 מטרים.
המכ"ם היה אמור להיפרש עוד באפריל 2004, אולם המהנדסים חששו כי הפרישה הזו תפגע בגשושית.
המכ"ם החל לפעול מעשית במהלך יולי 2005.
בסוף אוקטובר 2005 הודיעה סוכנות החלל האירופית כי מארס אקספרס גילתה באמצעות המכ"ם החדש מאגרי מים תת-קרקעיים.
לפי התכנון המקורי, הייתה מארס אקספרס אמורה להפסיק את פעילותה בסוף דצמבר 2005, אולם הוחלט להמשיך בהפעלתה כל עוד מכשיריה עובדים.
ב-2018 היו לה מספר תגליות חשובות.
מארס אקספרס פעלה לפחות עד 31 בדצמבר 2022.
ב-2010 עברה מארס אקספרס סמוך מאוד לירח פובוס וגילתה כי מבנהו ספוגי, עובדה המסבירה את משקלו הסגולי הנמוך.
"מארס מטודי" הוא כינויו של פסל ברונזה אטרוסקי מסוף המאה ה-5 לפנה"ס.
גובהו של הפסל הוא 141 ס"ס.
הפסל נתגלה בשנת 1835 והוא מוצג כיום במוזיאון הוותיקן ברומא.
הפסל מייצג הישג טכני ואמנותי ניכר בהתפתחותה של האמנות האטרוסקית לכיוונים ריאליסטיים יותר.
הדמות בפסל היא דמותו של חייל אטרוסקי המקריב קורבן.
תווי הדמות ריאליסטיים, וכך גם פרטי הלבוש והשריון, אשר מתוארים בקפדנות.
קיימים קווי דמיון משותפים בין פסל זה לבין הפסל היווני "הרכב מדלפוי".
אולם, למרות קווי המתאר המעודנים של הדמות, ניכרים בה סממנים והשפעות מן האמנות המזרחית.
בייחוד בולטת נוקשות זו בשריון אשר מכסה על תווי המתאר של הגוף.
מָארְן הוא נהר הזורם באגן הפריזאי שבצרפת.
הוא נשפך לתוך נהר הסן, ומקורו במישור לאנגר (Langres) בין החבלים שמפאן-ארדן ובורגון.
במלחמת העולם הראשונה נערכו קרבות חשובים סמוך לנהר, בין היתר הקרב הראשון על המארן שהסתיים בניצחון צרפתי-בריטי ומניעת כיבושה של פריז, ובכך חיסל את הסיכויים לניצחון גרמני מהיר במלחמה.
מארלי ואני הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה, בבימויו של דייוויד פרנקל.
הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי המצליח של ג'ון גרוגן, הנושא את אותו השם.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-25 בדצמבר 2008, ושבר את שיא ההכנסות מסרטים בחג המולד, עם הכנסות ממכירת כרטיסים בשווי 14,750,000 דולר.
ברחבי העולם הכניס הסרט 244 מיליון דולר.
את דמותו של מארלי משחקים 22 כלבי לברדור שונים.
ג'ון (אוון וילסון) וג'ני (ג'ניפר אניסטון) גרוגן, הם זוג עיתונאים, נשואים טריים, שאחרי שירד שלג ביום חתונתם והם הגיעו קפואים הביתה, מואסים בחורפים המושלגים והקשים של מישיגן ומחליטים להתחיל חיים חדשים בפאלם ביץ', פלורידה, מקום בו שניהם מצליחים למצוא עבודה, בית וחברים.
ג'ון לא משוכנע שהוא מוכן להביא ילדים לעולם, ועל מנת ליצור אצל ג'ני תחושת אימהות הוא מחליט להביא קודם כל את מארלי (על שמו של בוב מארלי שאת אחד משיריו שמע ג'ון עם הכלב בדרך חזרה מהאימוץ), כלבלב מסוג לברדור.
הכלכלב, שכאשר בחרו אותו היה קטן מאחיו, אוכל ללא הפסק, גם דברים שאינם אמורים להיאכל על ידו וגדל במהירות רבה להיות כלב גדול וחזק.
חזק עד כדי כך שהוא מצליח לצאת דרך הרשת של דלת רשת ללא מאמץ.
בין מעלליו - שתיית מים ישירות מהאסלה, אכילת קירות הגבס והספה החדשה.
הניסיון לאלף אותו נכשל, כאשר מאלפת הכלבים גברת קורנבלוט (קתלין טרנר) נכנעת לתעלוליו ומתייאשת מלאלף אותו.
ג'ון, שהקריירה שלו נשרכת אחרי זו של ג'ני מקבל את הצעתו של ארני (אלן ארקין), עורך העיתון בו הוא עובד, לכתוב טור בעיתון.
מחוסר רעיון טוב יותר הוא כותב טור על "צער גידול כלבים".
הטור השנון והמצחיק זוכה להצלחה.
אחרי היריון כושל אחד, ג'ני יולדת את פטריק.
לאחר זמן מה, ג'ני שוב בהריון וג'ון מקבל טור יומי (ותוספת נכבדה לשכר) על מנת לממן בית חדש וגדול יותר.
זמן לא ארוך אחר כך יולדת ג'ני את קונור.
גם גידול הילדים והקשר שלהם לכלב מהווים נושאים לכתיבה בטור של ג'ון.
למשל, איך משכנעים כלב לא לאכול את התינוק החדש, למרות שהוא נראה כמו צעצוע לעיסה, ואיך הכלב בלע מחרוזת שג'ון קנה לג'ני והדרך בה השתמש על מנת למצוא אותה חזרה.
ג'ני עוזבת את העבודה ומתמסרת לגידול הבנים, אחרי ששכנתם מותקפת על ידי פורץ, המשפחה עוקרת לבית גדול בשכונת יוקרה ונולדת להם ילדה, קולין.
הילדים גדלים תוך שהכלב מהווה עבורם חלק מהמשפחה וכאשר הוא מזדקן, עובדת הזדקנותו מהווה עבורם משבר, המתעצם כאשר ג'ון נאלץ להרדים אותו על שולחן הטיפולים אצל הווטרינרית, בגיל 13 לערך.
אוון וילסון - ג'ון גרוגן
ג'ניפר אניסטון - ג'ני גרוגן
אלן ארקין - ארני קליין
קת'לין טרנר - גברת קורנבלוט
המשימה נוהלה עבור נאס"א על ידי המעבדה להנעה סילונית בקליפורניה, בה תוכננו ונבנו הרוברים, ומשם נשלטו הרוברים בזמן התוכנית.
משימתם המרכזית של הרוברים הייתה לחקור את הרכבם של האבנים והאדמה בכוכב הלכת, ולנסות למצוא רמזים למים שזרמו שם בעבר.
התוכנית היא חלק מתוכנית כוללת של נאס"א לחקר מאדים, שכללה שתי תוכניות מוצלחות קודמות, גשושיות הוויקינג ב-1976 והמרס פאת'פיינדר ב-1997.
עלות התוכנית, כולל התכנון, הבנייה, השיגור והפעלת הרוברים לכ-90 ימי מאדים (אורך המשימה שתוכננה במקור), עלתה 820 מיליון דולר.
מפני ששני הרוברים המשיכו לפעול אחרי 90 יום, כל רובר קיבל 5 משימות נוספות.
המשימה החמישית ניתנה באוקטובר 2007 ונמשכה עד לסוף 2009. 4 המשימות הנוספות עלו 104 מיליון דולר והמשימה החמישית עלתה כ-20 מיליון דולר.
ביולי 2007, סופת חול שהשתוללה במאדים הציבה את משימתם הרביעית של הרוברים בסכנה, מפני שלא היו בטוחים שיוכלו לקבל אנרגיה סולרית מהשמש שנחסמה על ידי החול, והיה חשש שהרוברים יושבתו לצמיתות.
בסופו של דבר הסתיימה סופת החול בלי לגרום לנזק לרוברים.
ב-1 במאי 2009 נתקע ספיריט באדמה רכה על מאדים.
אחרי תשעה חודשים של ניסיונות כושלים לחילוץ הרובר, הודיעה נאס"א ב-26 בינואר 2010 כי היא הופכת את ספיריט לתחנת מחקר מדעית נייחת.
ב-JPL קיבלו את השדר האחרון מספיריט ב-22 במרץ 2010, וניסו ליצור איתו קשר מחדש עד ל-25 במאי 2011, אז הסתיימה משימתה של ספיריט, שארכה 6 שנים, חודשיים ו-19 יום - פי 25 ממשך המשימה המקורית.
ביוני 2018 נקלע אופרטוניטי לסופת אבק שמנעה מהלוחות הסולאריים שלו לייצר חשמל.
ב-10 ביוני 2018 התקבל השדר האחרון מהרובר.
ב-13 בפברואר 2019 הכריזה נאס"א על הפסקת הניסיונות לחידוש הקשר עם הרובר, ובכך הגיעה התוכנית כולה לסיום לאחר 16 שנות פעילות.
כהוקרה על תרומתם המדעית העצומה, נקראו שני אסטרואידים על שמם של הרוברים, 37452 Spirit ו-39382 Opportunity.
מטרות תוכנית מרס רובר הן:
לחפש ולחקור מגוון סלעים ודוגמאות קרקע היכולים להעיד על זרימת מים במאדים בעבר או בהווה.
לקבוע את הרכב המינרלים, האבנים והאדמה סביב לאתר הנחיתה.
לקבוע אילו תהליכים גאולוגיים עיצבו את פני השטח של מאדים, ואיך אלו השפיעו על התהליכים הכימיים על פניו.
התהליכים יכולים להיות זרימות מים, רוחות חזקות, התפרצויות וולקניות, מטאורים ועוד.
לאמת תצפיות שנמצאו על ידי ה-MRO, ובכך ללמוד על יעילות ואמינות התצפיות שבוצעו, מבוצעים, ויבוצעו בעתיד ממסלול סביב מאדים.
לאתר מינרלים נושאי ברזל ולזהות ולכמת סוגים שונים של מינרלים היכולים להעיד על היתכנות מים במאדים.
לאפיין את המינרלוגיה ואת טקסטורות האבנים והאדמה על פני מאדים, היכולים להסביר את התהליכים שגרמו להיווצרותם.
למצוא רמזים גאולוגיים למצב הסביבתי שהיה במאדים בזמן שזרמו על פניו מים.
במשך שני העשורים הקרובים מתכננת נאס"א לשגר עוד מספר משימות שיבדקו האם היו אי פעם חיים על פני מאדים.
החיפוש מתחיל בבדיקת השאלה: האם המצב הסביבתי במאדים אפשר אי פעם קיום חיים?
אף על פי שלרוברים אין אפשרות מעשית למצוא חיים, הם מסייעים רבות בלמידת ההיסטוריה הגאולוגית של מאדים, שתאפשר אולי יום אחד להוכיח כי חיים התקיימו על מאדים.
הרוברים שוגרו ביוני וביולי 2003 ונחתו במאדים בינואר 2004 במקומות שונים מבחינה גאולוגית, כך שיוכלו לבחון כמה שיותר סוגי קרקע.
ב-21 בינואר 2004 איבדה רשת החלל העמוק קשר עם ספיריט מסיבה שחשבו שהייתה קשורה לסופות רעמים מעל אוסטרליה.
הרובר שלח בתחילה שדר בלי שום מידע בתוכו אבל מאוחר יותר באותו יום לא יצר קשר עם המארס גלובל סרוויור, שהיה אמור לקבל ממנו אותות.
יום לאחר מכן קיבלו JPL 'צפצוף' מהרובר שהודיע כי הוא נמצא במצב תקלה.
ב-23 בינואר הצליחו בצוות המשימה ליצור קשר מחדש עם הרובר.
התקלה יוחסה לבעיה במערכת זיכרון הבזק של הרובר.
הרובר לא ביצע אף משימה מדעית במשך עשרת הימים שלאחר מכן, אלא עבר בדיקות, טיפולים ומבחנים על ידי צוות המשימה בכדור הארץ.
התקלה תוקנה על ידי פירמוט מערכות הזיכרון של הרובר והתקנת טלאי תוכנה למניעת עומסים.
הטלאי הותקן גם ברובר אופרטוניטי ליתר ביטחון.
ספיריט חזרה לפעילות מבצעית מלאה ב-5 בפברואר.
ב-23 במרץ 2004 כונסה מסיבת עיתונאים בה הוכרז על גילויים מרעישים של רמזים לקיום מים בעבר על מאדים.
החוקרים הציגו תמונות ומידע שחשפו תופעות של שיכוב באבנים בתוך המכתש במרידיאני פלאנום, אתר הנחיתה של אופרטוניטי.
הסידור הבלתי רגיל של כלור וברום באזור העידו על כך שהמקום היה יכול להיות קו חוף של ים כלשהו שהתאדה.
ב-8 באפריל 2004 הודיעה נאס"א על הארכת משימות הרוברים משלושה חודשים לשמונה חודשים.
בספטמבר, בעקבות ההודעה, הוסיפה ממשלת ארצות הברית עוד 15 מיליון דולר לתוכנית ועוד 2.8 מיליון דולר עבור כל חודש פעילות נוסף.
מאוחר יותר באותו חודש הגיעה אופרטוניטי אל מכתש אנדיורנס ונדרשו לה 5 ימים לעבירת 200 המטרים שלו.
בספטמבר הודיעה נאס"א על הארכת המשימות בעוד שישה חודשים.
על אופרטוניטי הוטל לחזור ולמצוא את מגן החום שלה ולהמשיך אל מכתש ויקטוריה.
על ספיריט הוטל לנסות ולטפס על גבעות קולומביה.
עם שני הרוברים שעדיין עבדו מצוין, הכריזה נאס"א על הרחבת התוכנית בעוד 18 חודשים עד לספטמבר 2006. על אופרטוניטי הוטל לבקר ב"Etched Terrain" ועל ספיריט לנסות ולטפס במדרון התלול של הסבנד היל (Husband Hill - אחת מגבעות קולומביה).
ב-21 באוגוסט 2005 הגיעה ספיריט לפסגת הסבנד היל לאחר 581 ימי מאדים ומסע של 4.81 ק"מ.
ספיריט חגגה יום הולדת שנה (שנת מאדים היא 669 ימי מאדים, השווים ל-687 ימי ארץ) על מאדים ב-20 בנובמבר 2005 ואופרטוניטי חגגה יום הולדת ב-12 בדצמבר 2005, זאת אף על פי שטכנאים היו בטוחים שהרוברים "ימותו" אחרי 90 ימי מאדים.
לפי כריס לגר, אחד מנהגי הרוברים, גבעות קולומביה "היו חלום".
ב-13 במרץ 2006, בזמן שהרובר היה באמצע מסעו אל מק'קול היל (McCool Hill), חדל הגלגל הימני הקדמי של ספיריט לעבוד.
נהגי הרובר ניסו לגרור את הגלגל המשותק מאחורי הרובר, אך דבר זה עבד עד שהגיעו לחולות רכים מאוד במדרונות הנמוכים של הגבעה.
נהגי הרובר הכווינו את הרובר אל מדרון משופע שכונה "Low Ridge Haven", שם עבר על הרובר חורף ארוך בעוד הוא מחכה לאביב שיבוא, ואיתו מספיק כח סולארי לנסיעה.
באותו ספטמבר הגיעה אופרטוניטי אל שפת מכתש ויקטוריה, ונאס"א דיווחה כי היא ממשיכה את המשימות עד לספטמבר 2007. ב-6 בפברואר 2007 הפכה אופרטוניטי לרכב הראשון שגמא דרך של 10,000 מטרים על אדמת מאדים.
אופרטוניטי אמורה הייתה להיכנס אל מכתש ויקטוריה ב-28 במאי 2007, אך בגלל סופות חול חזקות על פני מאדים הכניסה נדחתה לזמן לא מוגבל עד שמזג האוויר ירגע, ומספיק כוח יוכל להגיע את הרובר.
חודשיים לאחר מכן חזרו ספיריט ואופרטוניטי לפעילות אחרי שכמעט ו"מתו" במהלך סופות החול העזות שעברו עליהם.
ב-1 באוקטובר 2007 החלו ספיריט ואופרטוניטי את משימתם החמישית, שהאריכה את משימתם הכוללת עד ל-2009 - סך של 5 שנות פעילות.
ב-26 באוגוסט 2008 החלה אופרטוניטי את המסע בן שלושת הימים ליציאה ממכתש ויקטוריה, עם חששות כבדים שתקלת הגלגל של ספיריט תחזור על עצמה בגלל תסמינים דומים שהופיעו באופרטוניטי, ולא יאפשרו לרובר לצאת אי פעם מהמכתש.
אופרטוניטי שהתה בתוך מכתש ויקטוריה מ-11 בספטמבר 2007. נכון לינואר 2009, שני הרוברים שלחו יחד 250,000 תצלומים ועברו כ-21 ק"מ.
לאחר שיצאה ממכתש ויקטוריה ועברה כ-3.2 ק"מ, ב-7 במרץ 2009, ראתה אופרטוניטי לראשונה את שפתו של מכתש אנדוור.
היא עברה את קו ה-10 מיילים (16 ק"מ) שלה ביום מאדים 1897. באותו הזמן, במכתש גוסב שקעה ספיריט עמוק בתוך חולות מאדים.
ב-3 וב-24 בינואר 2010 חגגו ספיריט ואופרטוניטי 6 שנות ארץ על מאדים (בהתאמה).
ב-26 בינואר הודיעה נאס"א על הפיכת הרובר ספיריט לפלטפורמה נייחת לאחר חודשים רבים של כישלונות לחלצו מהחול בו שקע.
ב-24 במרץ 2010 הודיעה נאס"א שאופרטוניטי עברה 20 ק"מ מאז נחיתתה במאדים, זאת בעוד שבתכנון המקורי לא יועדו הרוברים לנסוע יותר מ-600 מטרים.
שבוע לאחר מכן הודיעה נאס"א כי ספיריט נכנסה ל"תרדמת חורף" ואולי לא תתעורר לעולם.
ב-8 בספטמבר 2010 הודיעה נאס"א כי אופרטוניטי עברה את חצי המרחק (19 ק"מ) בין מכתש ויקטוריה למכתש אנדוור.
ב-24 במאי 2011 הודיעה נאס"א כי הפסיקה לנסות ליצור קשר עם ספיריט, שכבר הייתה תקועה בחולות שנתיים.
ההתקשרות המוצלחת האחרונה עם ספיריט בוצעה ב-22 במרץ 2010. המסר האחרון לרובר הועבר ב-25 במאי 2011.
ב-9 באוגוסט 2011 הגיעה אופרטוניטי לשפת מכתש אנדוור.
המרס רובר נבנה כך שיתאים לאחסון בראש משגר דלתא 2. כל רובר כלל מספר פריטים:
מגן אחורי ומצנח: 209 ק"ג
שלב השיוט של הרובר (בכחול) הוא השלב שעושה את הדרך מכדור הארץ אל מאדים כשהרובר בתוכו.
קוטרו של שלב זה הוא כ-2.65 מטרים וגובהו 1.6 מטרים כולל רכב הנחיתה (בוורוד).
השלב עשוי ברובו מאלומיניום וחלקין החיצוניים צופו בפאנלים סולריים שסיפקו כ-600 ואט בקרבת כדור הארץ ו-300 ואט במאדים.
מערכות חימום וקירור מותקנים בשלב ושמרים על המערכות האלקטרוניות של הרובר בטמפרטורה שתאפשר להם לפעול.
על שלב השיוט מותקנים גם אמצעים שמאפשרים לו לנווט.
יש לו חיישני שמש וקוראי כוכבים שמאפשרים לו לחשב את מיקומו בחלל לפי יחס השמש ושאר הכוכבים כלפיו.
סטיית החללית ממסלולה נלקחה בחשבון לאור המסע בן 500 מיליון הקילומטרים שעליה לעבור ולכן המהנדסים תכננו אותה כך שתוכל לעשות עד שישה תיקוני מסלול לאורך הדרך.
כדי להבטיח את הגעת הרוברים אל אזורי הנחיתה שנבחרו עבורם, החללית נשאה שני תאי אלומיניום קטנים שנשאו כ-31 ק"ג של דלק הידרזין.
על ידי "פליטת" פולסים של הדלק החללית יכלה לבצע שלושה סוגי תמרון: שינוי מהירות, תזוזה לצדדים ושינוי נקיפה.
החללית השתמשה בפס X לצורך התקשרות, מה שאפשר צריכת פחות כוח ואנטנות קטנות יותר מאשר חלליות ישנות יותר שתקשרו על פס S.
לחללית היו שתי אנטנות לתקשור.
אנטנה לטווח קצר ששימשה ליד כדור הארץ ואנטנה לטווח בינוני ששימשה עם התרחקות החללית מכדור הארץ.
האירושל היה המגן של הנחתת לאורך שבעת חודשי המסע אל מאדים.
יחד עם הנחתת והרובר עצמו הוא היווה את "רכב החדירה".
מטרתו העיקרית הייתה להגן על הנחתת והרובר מהחום העז שנוצר בעת החדירה לאטמוספירת מאדים.
הוא התבסס על תכנון ועיצוב הוויקינג והמרס פאת'פיינדר.
האירושל היה מורכב משני חלקים מרכזיים, מגן חום ומגן אחורי.
מגן החום היה חלק שטוח שהגן על הנחתת והרובר בעת החדירה לאטמוספירה ובעצם שימש כמעצור הראשון שלהם.
המגן האחורי היה גדול וחרוטי שנשא את המצנח ופריטים נוספים ששימשו בשלבים שאחרי החדירה לאטמוספירה.
מצנח - המצנח האט את הנחתת והרובר במהלך החדירה לאטמוספירה והנחיתה.
המצנח נפתח בגובה של 10 ק"מ מעל פני מאדים ומגן החום היה מושלך.
לאחר מכן הנחתת הייתה יורדת לאט מתוך האירושל אל 20 מטרים מתחת למצנח.
רקטות האטה - מפני שצפיפות האטמוספירה על מאדים היא רק אחוז אחד מצפיפות האטמוספירה של כדור הארץ, המצנח לבדו לא יכול להאט את הנחתת והרובר למהירות כזאת שהם לא יתרסקו על מאדים.
לכן הוספו שתי רקטות שהביאו את הנחתת והרובר לעצירה מוחלטת בגובה של 10-15 מטר מעל פני מאדים.
רדאר - כדי לדעת את הגובה מעל פני מאדים כך שהמצנח והרקטות יפעלו בזמן הנכון, הותקן רדאר ברכב הנחיתה.
כשהגיע רכב הנחיתה לגובה הנכון שוחררה הנחתת מהרצועות שקשרו אותה אל האירושל.
כריות אוויר - כריות האוויר נופחו רגעים ספורים לפני הנחיתה על מאדים.
מטרת הכריות הייתה לרכך את נחיתת הרובר אם אזור הנחיתה מלא בסלעים או בתנאי שטח קשים.
הכריות אפשרו לרובר לקפץ על פני מאדים בחופשיות עד לעצירה, אז התרוקנו הכריות.
לכל רובר היו 4 כריות (כרית לכל צלע של הארבעון), כל כרית מורכבת משישה כדורים מלאי אוויר שחוברו יחדיו.
הנחתת שימשה כמגן עבור הרובר.
כאשר כריות האוויר התרוקנו, הנחתת, שהייתה בצורת ארבעון הייתה נעצרת על אחד מצלעות הארבעון ונפתחת כך שהרובר היה עומד על גלגליו.
הרובר שלח אז שדרים ותמונות לכדור הארץ ונהגי הרובר יכלו לכוון את צלעות הנחתת כך שהרובר יוכל לרדת ממנו בביטחה.
הרוברים הם רובוטים בעלי שישה גלגלים המונעים על ידי אנרגיה סולרית בגובה של 1.5 מטרים, רוחב של 2.3 מטרים, אורך של 1.6 מטרים ומשקל של כ-185 ק"ג.
לכל רובר ישנם שישה גלגלים המחוברים למערכות קפיצים כך שכל ששת הגלגלים נמצאים על הקרקע בכל זמן.
העיצוב אומנם מקטין את מהירות התנועה של הרובר בחצי אבל מאפשר לו לעבור מכשולים ומכתשים הגדולים יותר מקוטר הגלגל (250 מ"מ).
לכל גלגל ישנם גם מעין צמיגים המקנים לו יכולות תנועה טובות יותר.
לכל גלגל יש מנוע משלו.
לכל אחד משני הגלגלים הקדמיים והאחוריים יש ציר משלו, דבר המאפשר לרובר להסתובב במקומו ולבצע עוד מספר תמרונים שימושיים.
הרובר מתוכנן כך שיוכל לעמוד בסטייה של עד 45 מעלות לכל כיוון בלי להתדרדר.
עם זאת, הרובר נמנע מלטפס על שיפועים הגדולים יותר מ-30 מעלות.
הרובר יכול לסובב את אחד מגלגליו הקדמיים במקום כדי להתחפר במקומו, כדי שהרובר לא יזוז בזמן שהמקדחים שלו קודחים בעת בדיקה מדעית.
המהירות המרבית של הרוברים בקרקע שטוחה היא 50 מ"מ/שנייה (0.18 קמ"ש).
עם זאת ממוצע המהירות של הרובר עומד על 10 מ"מ/שנייה מפני שבכל 10 שניות הרובר עוצר ל-20 שניות כדי לבחון את השטח וללמוד אותו.
כשהרובר מואר כולו, התאים הפוטו-וולטאיים שלו מייצרים כ-140 ואט למשך 4 שעות בכל יום מאדים.
לרובר דרושים 100 ואט כדי לנסוע.
לרובר ישנם שני סוללות יוני ליתיום נטענות, כל אחת שוקלת 7.15 ק"ג, המספקות אנרגיה לרובר כשהשמש לא זורחת, בעיקר בלילה.
עם הזמן הסוללות ישחקו ולא יטענו במלואן.
הצפי היה כי אחרי 90 ימי המשימה המקוריים שתוכננו, הלוחות הסולריים יספקו רק כ-50 ואט בגלל הצפי שהלוחות הסולריים של הרובר יכוסו באבק מאדים מפני שינוי העונה.
עם זאת, לאורך שנות הארץ שחלפו, אספקת הכוח לרובר נעה בין 300 ואט-שעה ל-900 ואט-שעה, תלוי בכמות האבק שכיסתה את הלוחות.
הלוחות הסולריים נוקו מדי פעם על ידי רוחות מאדים, יותר ממה שנאס"א ציפו, ובכך הלוחות יכלו לספק יותר אנרגיה ולהאריך את משך המשימה.
במהלך סופת חול עצומה שהתחוללה במאדים ב-2007, הרוברים חוו את האנרגיה הנמוכה ביותר שהייתה להם לאורך כל משימתם (אופרטוניטי הסתפק רק ב-128 ואט-שעה).
בנובמבר 2008, ספיריט עבר שיא זה והסתפק ב-89 ואט-שעה בלבד, זאת בעקבות סערה במכתש גוסב בו הוא שהה.
הרוברים מריצים מערכת הפעלה VxWorks על מעבד radiation-hardened RAD6000 עם 20 מגה-הרץ עם 128 מגה-בייט של DRAM ו-3 מגה-בייט של EEPROM.
לכל רובר יש גם 256 מגה-בייט של זיכרון פלאש.
כדי להשלים את משימתם, על הכלים החיוניים על הרובר להישאר תמיד בטמפרטורה של בין -40 (מינוס 40) ל-40 מעלות צלזיוס.
בלילות הרוברים מחוממים על ידי שמונה מחמים רדיוסטופיים אשר מספקים כל אחד 1 ואט של אנרגיה תרמית מריקבון הרדיונוקלידים, יחד עם מחממים חשמליים שפועלים בעת הצורך.
לבידוד משמשים סרט זהב, צורן דו-חמצני ואירוג'ל.
האנטנה לטווח הקצר משדרת לכל הכיוונים ושידוריה נקלטים על ידי רשת חלל עמוק בכדור הארץ.
הרוברים משתמשים באנטנה לטווח קצר לשדר גם ללוויינים הנמצאים במסלול סביב מאדים כמו המרס אודיסיי והמרס גלובל סרוויור (לפני שהפסיק לעבוד).
הרוברים גם מקבלים מידע מכדור הארץ, מידע שנשלח דרך המרס אודיסיי.
ללוויינים המקיפים את מאדים יש קשר טוב יותר עם הרוברים מאשר הקשר שיש לאנטנות על כדור הארץ עם הרוברים, ולכדור הארץ יש קשר טוב יותר עם הלוויינים מאשר עם הרוברים.
לכל רובר יש 9 מצלמות, אשר מספקות תמונות ברזולוציה של 1024 × 1024 פיקסלים במשקל של 12 בייט לפיקסל, אך המצלמות המשמשות לניווט מצלמות ב-8 בייט לפיקסל כדי לחסוך מקום וזמן.
לאחר הצילום התמונות נדחסות באמצעות ICER ונשלחות אל כדור הארץ.
לרובר יש מספר כלים למחקר מדעי.
שלושה מהם מורכבים על אותו מתקן:
מצלמה פנורמית (Pancam) לקביעת תוואי השטח של פני הקרקע.
מצלמת ניווט (Navcam) בעלת שדה ראייה רחב יותר אך רזולוציה נמוכה יותר המשמשת את נהגי הרוברים.
מראה עבור הפליטה התרמית המיניאטורית של הספקטרומטר (Mini-TES) אשר מזהה אבנים ואדמה בעלי עדיפות מדעית וקובעת את התהליך שיצר אותם.
מראה זו נבנתה על ידי אוניברסיטת המדינה של אריזונה.
המצלמות מורכבות על ראש ה"תורן" המרכזי של הרובר, בגובה מטר וחצי.
ראש התורן יכול להסתובב סביב צירו 360 מעלות לצדדים ומעלה ומטה.
ה-Mini-TES יכול לנוע 30 מעלות מעל לאופק ו-50 מעלות תחתיו.
ארבע מצלמות חד-גוניות נמצאות על גוף הרובר, שתיים מלפנים ושתיים מאחור.
מצלמות אלו מצלמות את הקרקע שנמצאת ממש לפני הרובר ומשמשות את נהגי הרוברים על כדור הארץ.
ה-(instrument deployment device (IDD שנקרא גם "זרוע הרובר" נושא עליו מספר כלים מדעיים:
Göstar Klingelhöfer באוניברסיטת יוהנס גוטנבורג בגרמניה המשמש לבדיקה מדעית מינרלוגית של אבנים ואדמה בעלי ברזל.
Alpha Particle X-Ray Spectrometer שפותח על ידי Max Planck Institute for Chemistry בגרמניה המשמש לאנליזה של שכיחותם של אלמנטים היוצרים אבנים וסלעים.
אוניברסיטאות נוספות שעסקו בפיתוח כלי זה הם אוניברסיטת גואלף, אוניברסיטת קליפורניה ואוניברסיטת קורנל.
מגנטים ללכידת אבק מגנטי שפותחו על ידי קבוצתו של ג'נס מרטין קנודסן ב-Niels Bohr Institute בקופנהגן.
האבק המגנטי שנאסף עובר בדיקה מדעית על ידי שני המתקנים לעיל.
כלי לשחיקת סלעים שפותח על ידי Honeybee Robotics שמשמש לשחיקת חלקי הסלע החיצוניים ועל ידי כך אפשר לבחון את פני הסלע ה"טריים".
השמות ספיריט ואופרטוניטי נבחרו בתחרות חיבור.
הזוכה הייתה סופי קוליס, תלמידת כיתה ג' מאריזונה.
לפני מתן השמות, הרוברים נודעו בכינויים MER-1 (אופרטוניטי) וMER-2 (ספיריט).
בסופו של דבר נאס"א קוראת לרוברים גם בשמות MER-A (ספיריט) וMER-B (אופרטוניטי) לפי סדר נחיתתם על מאדים (קודם ספיריט ואחריו אופרטוניטי).
JPL משתמשים בשני רוברים הנמצאים במעבדותיהם כדי לבחון מצבים על מאדים.
רובר אחד שוקל 180 ק"ג והוא זהה כמעט לחלוטין לספיריט ולאופרטוניטי.
רובר שני שוקל רק 80 ק"ג מפני שכך בעצם שוקלים הרוברים על פני מאדים.
הרוברים שימשו בין היתר ב-2009 לבחינת אפשרויות חילוץ של הרובר ספיריט כשנתקע בחולות במאדים.
תוכנית מארס סקאוט הייתה יוזמה של נאס"א לשליחת גשושיות מחקר זולות למאדים, שיבחרו בצורה תחרותית מהצעות שיתקבלו מן הקהילה המדעית.
על כל משימת מארס סקאוט היה לעלות פחות מ־485 מיליון דולר.
רק שתי משימות אושרו ונבנו לפני ביטול התוכנית ב־2010: פיניקס ו־MAVEN.
המשימה הראשונה בתוכנית סקאוט הייתה משימת פיניקס שכללה נחתת שתוכננה במקור עבור תוכנית מארס סרוויור 2001 שבוטלה.
פיניקס שוגרה ב־4 באוגוסט 2007 ונחתה על קרחוני הקוטב הצפוני של מאדים ב־25 במאי 2008. יעודה של פיניקס היה למצוא עדויות לחיים מיקרוביאליים ולחפש עדויות למים שזרמו בעבר.
המשימה המרכזית ארכה 90 יום והושלמה בהצלחה ב־10 בנובמבר 2008, לאחר שהטכנאים על כדור הארץ לא הצליחו ליצור עוד קשר עם הנחתת.
האות האחרון התקבל מהנחתת ב־2 בנובמבר.
ב־15 בספטמבר 2008 הודיעה נאס"א כי בחרה בחללית MAVEN להיות משימת סקאוט השנייה.
תקציב המשימה (נכון ל־2007) עומד על 475 מיליון דולר.
הגשושית שוגרה ב־18 בנובמבר 2013.
מארס פאת'פיינדר הייתה גשושית אמריקאית שהנחיתה תחנת מחקר ורובר על מאדים ב-1997. הגשושית כללה נחתת שנקראה Carl Sagan Memorial Station ורובר רובוטי קטן (10.6 ק"ג) שנקרא Sojourner (סוג'ורנר), על שמה של סוג'ורנר טרות' שפעלה במאה ה-19 למען זכויות שחורים וזכויות נשים.
הגשושית שוגרה על ידי נאס"א ב-4 בדצמבר 1996 על גבי משגר דלתא 2 חודש אחרי שיגור מארס גלובל סורבייר, ונחתה ב-4 ביולי 1997 במאדים, באזור שנקרא Chryse Planitia בOxia Palus quadrangle.
אחרי הנחיתה הנחתת נפרשה ושחררה את הרובר שערך מספר ניסויים על פני השטח של מאדים.
התוכנית הייתה חלק מתוכנית דיסקברי של נאס"א שקידמה את השימוש בחלליות זולות ושיגורים תכופים תחת המוטו "זול יותר, מהיר יותר ויעיל יותר" ("cheaper, faster and better") שאותה קידם מנהל נאס"א דניאל גולדין.
התוכנית נוהלה על ידי המעבדה להנעה סילונית, מחלקה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה שניהלה עבור נאס"א את תוכנית המחקר במאדים.
המשימה הייתה הנחיתה המוצלחת הראשונה מאז גשושיות הוויקינג שנחתו על מאדים ב-1976. אף על פי שברית המועצות שלחה רוברים אל הירח במסגרת תוכנית לונחוד, ניסיונותיה להנחית רוברים על מאדים מעולם לא הצליחו.
מלבד היעדים המדעיים שהוצבו לרובר ולנחתת, במשימה נבחנו מספר אמצעים טכנולוגיים, כגון נחיתה באמצעות כריות אוויר ומערכות בקרה שאחר כך שימשו בתוכנית המארס רובר ב-2003.
להוכיח את יעילות ונכונות המוטו "זול יותר, מהיר יותר ויעיל יותר" (תכנון המשימה ובניית הגשושית לקחו רק 3 שנים ובמחיר של פחות מ-150 מיליון דולר).
להוכיח שאפשר לשלוח מספר רב של מכשורים מדעיים לכוכבי לכת בעזרת מערכת פשוטה מאוד (לשם השוואה, תוכנית ויקינג עלתה 935 מיליון דולר, כ-3.5 מיליארד בדולרים של 1997).
להדגים את התחייבות נאס"א למשימות זולות למחקר כוכבי לכת על ידי סיום התוכנית עם הוצאות של 280 מיליון דולר כולל רקטת השיגור והפעלת התוכנית מכדור הארץ.
הפאת'פיינדר ביצע מספר חקירות מדעיות על אדמת מאדים.
הבדיקות בוצעו על ידי הנחתת ועל ידי הרובר:
מערכות אטמוספיריות ומטאורולוגיות לבחינת לחצים, טמפרטורות ורוחות במאדים.
ספקטרומטר אופטי קרני-X לבחינת חלקיקי אלפא (Alpha particle X-ray spectrometer) - שימש לניתוח אבנים ואדמה על מאדים.
שתי מצלמות שחור-לבן ומצלמת צבע אחת לבחינת המבנה הגאולוגי והגאוכימי של מאדים.
בנוסף לאמצעים אלו, הרובר שימש לבדיקת דברים נוספים כמו בחינת יעילות גלגלי הרובר ובחינת החומרים שממנו הורכב הרובר (לשימוש במשימות שיבואו לאחר מכן).
הרובר כלל גם מצלמות ולייזרים שאיפשרו לו לנוע בלי להתנגש בשום דבר.
שטח הנחיתה של הפאת'פיינדר היה אזור שיטפון עתיק בחצי הכדור הצפוני של מאדים, באזור שנקרא "ארס ואליס" ("Ares Vallis") - עמק ארס - על שם האל היווני המקביל לאל הרומי מארס.
אזור זה הוא אחד האזורים הסלעיים ביותר על פני מאדים, מה שהיווה את אחת הסיבות העיקריות לבחירתו, יחד עם היותו בטוח יחסית לנחיתה.
לאחר שהנחיתה ב הושלמה בהצלחה, האזור נקרא The Carl Sagan Memorial Station - תחנת הנצחה לקארל סייגן, שהיה אסטרונום ומדען מוביל בתחום חקר החלל באמצעות רובוטים.
מהלך המשימה מהשיגור ועד לנחיתה
פאת'פיינדר שוגר מ-LC-17B מנמל החלל קייפ קנוורל ב-4 בדצמבר 1996, 06:58:07 (זמן מקומי) על גבי משגר דלתא 2. הגשושית שייטה בחלל אל עבר מאדים ונחתה עליו ב-4 ביולי 1997, במהלך המסע בוצעו מספר תיקוני מסלול מתוכננים מראש.
הגשושית חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של 6.1 ק"מ לשנייה בתוך קפסולה דומה מאוד לקפסולות ששימשו את תוכנית ויקינג.
הקפסולה הייתה מורכבת ממגן חום קדמי ומגן אחורי.
במהלך החדירה הואטה הגשושית למהירות של 370 מטר לשנייה אז נפרש מצנח שהאט את הגשושית למהירות של 68 מטר לשנייה.
20 שניות לאחר מכן מגן החום הושלך ולאחר 20 שניות נוספות הנחתת ובתוכה הרובר השתלשלה לאורך רצועה באורך של 20 מטרים.
בגובה של 1.6 ק"מ מעל פני הקרקע הופעל מכ"ם שהיה אחראי למתן הפקודות עבור תהליכי הנחיתה בהמשך.
ברגע שהנחתת הגיעה לגובה של 355 מטר מעל פני הקרקע התנפחו כריות אוויר שמולאו תוך פחות משנייה.
לפאת'פיינדר היו ארבע כריות אוויר (כרית בכל צלע של הארבעון), כאשר כל כרית מורכבת משישה בלונים כדוריים מחוברים העשויים חומר חזק במיוחד.
הרקטות שעדיין פעלו הרימו את המצנח והמגן האחורי והרחיקו אותם מהנחתת כך שלא יפגעו בהם כשהם יפגעו בקרקע.
הנחתת, מכוסה בבלוני האוויר, פגעה במאדים במהירות של 14 מטרים לשנייה כך שהתאוטה הייתה 18 G.
כריות האוויר גרמו לנחתת לקפץ.
הקפיצה הראשונה הייתה לגובה של 15.7 מטר ואחריו באו לפחות עוד 15 קיפוצים, אחריהם מד התאוצה של הנחתת הפסיק את המדידות.
מתחילת החדירה לאטמוספירת מאדים ועד לנגיעה בקרקע עברו ארבע דקות.
כשהפסיקה הנחתת לקפץ ולהתגלגל, החלו כריות האוויר לשחרר את הגז שהיה בהן כך שהנחתת, שהייתה בצורת ארבעון, תתייצב ותעמוד בסופו של דבר על בסיסה, גם אם נחתה במקור על אחד הבסיסים האחרים.
74 דקות לאחר הנחיתה, נפרסו צלעות הנחתת והלוחות הסולאריים החלו לייצר חשמל.
פאת'פיינדר נחתה במאדים בלילה והייתה צריכה לחכות לזריחת השמש כדי שתוכל לשלוח אותות ראשונים ותמונות לכדור הארץ.
במהלך יומה הראשון על מאדים ביצעה הנחתת מדידות מטאורולוגיות וצילמה תמונות.
כשהגיעו התמונות לכדור הארץ הבחינו הטכנאים כי אחת מכריות האוויר לא התרוקנה במלואה ויכלה לגרום לבעיות בהורדת הרמפה של הרובר.
כדי לפתור את הבעיה, הורו הטכנאים לנחתת להרים את אחת מצלעתיה ולבצע ריקון נוסף לכריות האוויר.
התהליך הושלם ביום המאדים השני והרובר "סוג'ורנר" ירד מהנחתת.
בתוכנית מארס רובר השתמשו באותה צורת נחיתה עם שיפורים מסוימים ועם מערכות דומות לאלו שהיו על ה"סוג'ורנר'".
הסוג'ורנר היה הרובר השני שנחת על גרם שמים אחר (אחרי הנחתת הרוברים על הירח במסגרת תוכנית לונחוד, ללא ספירת רכב הנדידה הירחי) והרובר הראשון שנחת על מאדים.
הרובר ירד מהנחתת ביום המאדים השני לנחיתתם.
באותו יום הוא התקדם לעבר אבנים קרובות שכונו על ידי המדענים בשמות כמו Barnacle Bill ,Yogi Rock ו-Scooby-Doo על שם כוכבי סרטים מצוירים מפורסמים.
הרובר ביצע מדידות ובדיקות על האבנים ועל האדמה בעוד הנחתת מצלמת אותו ואת השטח סביבם, יחד עם מדידות מטאורולוגיות.
הרובר היה ברוחב 48 ס"מ, גובה 30 ס"מ, באורך 60 ס"מ, שקל 10.5 ק"ג והיה בעל שישה גלגלים ולכל גלגל הייתה הנעה משלו.
מהירותו המקסימלית הייתה סנטימטר לשנייה.
מהלך 83 ימי המאדים שבהם פעל שלח הרובר 550 תמונות וניתח את המאפיינים הכימיים של 16 אזורים בסביבת הנחתת.
לרובר היה מחשב שהיה מבוסס על מעבד Intel 8085 בעל מהירות של 100 קילו-הרץ, 15 קילו-בית RAM ו-176 קילו-בית זיכרון פלאש.
הנחתת שלחה יותר מ-16,500 תמונות וביצעה יותר מ-8.5 מיליון מדידות של לחץ אטמוספירי, טמפרטורה ומהירות רוח.
על אף שהמשימה תוכננה להימשך רק בין שבוע לחודש, המשימה המשיכה לאורך שלושה חודשים.
התקשורת האחרונה עם פאת'פיינדר הייתה ב-27 בספטמבר 1997. הטכנאים ניסו ליצור שוב קשר למשך חמשת החודשים הבאים עד לסיום המשימה המוצלחת ב-10 במרץ 1998. הלוויין MRO ראה את המארס פאת'פיינדר בינואר 2007.
השם סוג'ורנר נבחר במסגרת תחרות שנמשכה שנה, בה תלמידים עד גיל 18 נדרשו לבחור שם של גיבור היסטורי ולכתוב חיבור על הישגיו.
התלמידים נתבקשו גם להסביר כיצד הישגיו של הגיבור שבחרו מתחברים עם סביבת המחקר ותפקידו של הרובר.
הזוכה הייתה וואלרי אמברויס, בת 12 מברידג'פורט, קונטיקט, שכתבה חיבור על סוג'ורנר טרות', אפרו-אמריקאית שחיה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
השם נבחר גם כי המילה Sojourner באנגלית משמעותה "מטייל".
סך הכל התקבלו במסגרת הפרויקט 3,500 עבודות מכל רחבי העולם, כולל תלמידים מקנדה, הודו, ישראל, יפן, מקסיקו, פולין ורוסיה.
כ-1,700 חיבורים נכתבו על ידי תלמידים בגילאי חמש עד 18.
ב-1997 קיבל צוות סוג'ורנר אות הוקרה מהמעבדה להנעה סילונית על מצוינות טכנית.
ב-21 באוקטובר 1997, באספה השנתית של האגודה הגאולוגית של אמריקה, הוענקה לסוג'ורנר חברות בהיכל ההוקרה של האגודה.
ב-2003 הוכנס סוג'ורנר להיכל התהילה הרובוטי.
צילומי הנחיתה של הפאת'פיינדר שימשו בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
בסרט "להציל את מארק וואטני" מ-2015, האסטרונאוט מארק וואטני, שננטש במאדים, נעזר בפאת'פיינדר על מנת ליצור קשר עם נאס"א.
המארס גלובל סרוויור היא חללית רובוטית אמריקנית שפותחה עבור נאס"א על ידי המעבדה להנעה סילונית ושוגרה בנובמבר 1996. החללית בישרה את חזרתה של ארצות הברית לחקר מאדים אחרי 10 שנים שבהן לא שיגרה אף משימה אל מאדים.
החללית השלימה את משימתה הראשית בינואר 2001 והייתה במהלך הרחבת המשימה השלישית שלה, כאשר ב-2 בנובמבר 2006 הפסיקה להגיב לפקודות שקיבלה מכדור הארץ.
מאות שהתקבל שלושה ימים לאחר מכן התברר כי החללית הכניסה את עצמה ל-"Safe Mode".