tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות זאת המשיכה אן ליידע את שרה בנושאים פוליטיים באמצעות מכתבים, והתייעצה איתה ברובם.
שרה נודעה בכך שאמרה למלכה בדיוק מה היא חושבת, ולא ניסתה מעולם להתחנף אליה.
היא הייתה, הלכה למעשה, מנהלת עסקית שהחזיקה בהשפעה על מעמדה של המלכה כגון שליטה בתקציב וקביעה מי יהיו האנשים שיורשו להיכנס לחצר המלוכה הבריטית.
אן ציפתה לאדיבות וחמלה מחברתה הקרובה.
שרה לא התנהגה בהתאם לציפיות הללו, ולעיתים קרובות כפתה את רצונה על אן.
אחת המחלוקות הפוליטיות העיקריות ביניהן התרחשה בעקבות דרישתה של שרה שחתנה, צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, יושבע כחבר במועצה המלכותית.
שרה מיצבה את עצמה כבעלת ברית של הוויגים, שתמכו בדוכס ממרלבורו במלחמה וקיוו לנצל את מעמדה על מנת להפוך לחביביה של המלכה.
אן סירבה למנות את סנדרלנד כיוון שהתנגדה בנחרצות לוויגים הרדיקלים, בהם ראתה איום על סמכותה המלכותית.
שרה השתמשה בידידותה ההדוקה עם רוזן גודולפין, שנהנה מאמונה של אן, על מנת להבטיח את המינויים, והמשיכה לפעול בעצמה אצל אן.
היא שלחה גם חומרי תעמולה ויגיים לאן בניסיון לשכנע אותה לעבור למפלגה הפוליטית המועדפת עליה.
ב-1704 התוודתה אן בפני סידני גודולפין על כך שלדעתה היא ושרה לא יוכלו להיות יותר ידידות אמת.
שאפתנותה ורצונה לכוח של שרה, שזכו להערצת אן בתחילת ידידותן, הפכו למטרד.
שרה נהנתה מיחסים קרובים עם שני הגברים החזקים ביותר במדינה, מרלבורו וגודולפין, בניגוד לנשים רבות באותה תקופה שלא היו בעלות השפעה על בעליהן.
גודולפין, למרות ידידותו עם שרה, שקל לסרב לתפקיד הבכיר שהוצע לו לאחר הכתרת אן, והעדיף להתרחק מסביבתה הפוליטית של שרה שהייתה סמכותנית, מתערבת ואחת שאמרה לו מה לעשות בתקופות היעדרותו של מרלבורו מאנגליה.
על אף שחיה בעולם שנשלט על ידי גברים היא הייתה מוכנה תמיד לתת את עצתה, להביע את דעותיה, להתנגד לביקורת שלא הושמעה בפועל, והתעקשה לומר את דברה בכל נושא אפשרי.
אולם, היה לה מרץ ומזג תוסס שזכה להערצתם של רבים, והיא הצליחה בלא מאמץ רב לשמח את אלה שהשתוו אליה מבחינת פקחותם.
הסתייגותה לכאורה של אן מחיבתה לשרה התרחשה כתוצאה מסיבות אחדות.
היא הייתה מתוסכלת מהיעדרויותיה הארוכות של שרה מחצר המלוכה, ושלחה לה מכתבים רבים בנושא.
למרות זאת שרה המשיכה להיעדר, ואת תירוציה כתבה במכתבים לאן.
בין השתיים היו גם הבדלים פוליטיים: אן הייתה טורית ושרה הייתה ויגית.
אן לא רצתה כי מחלוקת זו תחצוץ ביניהן, אך שרה רצתה שאן תעביר את תמיכתה לוויגים כאמצעי להגברת כוחו של בעלה, ואן לא הייתה מוכנה לעשות זאת.
ב-1703 הוזעקה שרה לקיימברידג', היכן שבנה היחיד ג'ון, המרקיז מבלנדפורד, חלה באבעבועות שחורות.
הדוכס ממרלבורו הוחזר מהמלחמה, וביחד עם שרה ישב ליד מיטתו עד שמת ב-20 בפברואר 1703. שרה התאבלה על אובדן בנה, ולמשך זמן מה הסתגרה בביתה והביעה את אבלה באמצעות ריחוק מאן על ידי אי החזרת תשובה למכתביה או החזרת תשובה בטון קריר ורשמי.
אולם, שרה לא הייתה יכולה להרשות לאן להתרחק ממנה כשזו סבלה משכול.
ב-1708, לאחר מות בעלה של אן, הנסיך ג'ורג', הגיעה שרה לארמון קנזינגטון לפי הזמנה ומצאה את אן לצד גופת בעלה.
היא שכנעה את המלכה לעבור לארמון סנט ג'יימס שבלונדון, אך אן סירבה בנחרצות ופקדה על שרה להביא לפניה את אביגייל מאשם.
שרה לא צייתה להוראה כיוון שהייתה מודעת להשפעתה הגוברת של מאשם, ובמקום זאת גערה באן על כך שהיא מתאבלת על מותו של הנסיך ג'ורג'.
בסופו של דבר הסכימה אן לעבור לארמון סנט ג'יימס, אך נפגעה מחוסר הרגישות של שרה, שחיזקה את המתיחות ביניהן.
היריבות הפוליטית עם אביגייל מאשם
שרה הביאה את בת דודתה הענייה, שהייתה ידועה כאביגייל היל, לחצר המלוכה, על מנת למצוא עבורה משרה.
אביגייל, הבת הבכורה של דודתה של שרה, עבדה כמשרתת בביתו של סר ג'ון ריברס מקנט.
שרה העסיקה אותה במשק הבית שלה בסנט אלבנס, וב-1704, לאחר תקופה של עבודה משביעת רצון, מונתה היל לתפקיד הגבירה אשר על חדר המיטות.
שרה כתבה בזיכרונותיה כי היא גידלה את אביגייל כאילו הייתה אחותה.
אביגייל הייתה גם בת דודתו מדרגה שנייה של מנהיג הטורים רוברט הארלי.
האופי הנינוח שלה היה מנוגד לאופי הנמרץ והנוקשה של שרה.
במהלך היעדרויותיה התכופות של שרה מחצר המלוכה חלה התקרבות בין אן לאביגייל; היא נתנה למלכה את האדיבות והחמלה שלא קיבלה משרה, ולא דיברה עמה בנושאים פוליטיים; אן הגיבה בפאתוס למחמאותיה והתנהגותה של אביגייל.
אן, ללא ידיעתה של שרה, נכחה בחתונתה הסודית של אביגייל עם סמואל מאשם ב-1707.
שרה לא הייתה מודעת לידידות הנרקמת בין אן למאשם, והופתעה לגלות על מפגשים פרטיים ביניהן.
היא למדה על נישואיה של מאשם חודשים אחדים לאחר שנערכו, ומיד הלכה לאן על מנת ליידע אותה על כך.
בשיחה זו גילתה אן בטעות שהיא ביקשה ממאשם לספר לשרה על הנישואים, דבר שהגביר את חשדותיה של שרה לגבי טבעם האמיתי של האירועים.
היא חקרה במשך שבוע את משרתי הארמון אודות נישואיה של אביגייל, ולבסוף גילתה כי אן נכחה בטקס והעניקה לה 2,000 לירות שטרלינג כמתנת חתונה.
בעיני שרה היווה הדבר הוכחה לבוגדנותה של אן, כיוון שבתור גזברית משק הבית היא לא ידעה על התשלום הזה.
ביולי 1708 זכו הדוכס ממרלבורו ובן בריתו הנסיך אויגן מסבויה בניצחון גדול בקרב אאודנארדה.
במהלך נסיעתן לטקס בקתדרלת סנט פול התווכחה שרה בלהט עם אן על התכשיטים שענדה לכבוד הטקס, והראתה לה מכתב מהדוכס שבו הוא מקווה כי המלכה תנצל את הניצחון להשגת יעדים פוליטיים.
אן נפגעה מאוד מהרמיזה כי עליה לתמוך בפומבי בוויגים; בטקס עצמו אמרה שרה למלכה לשתוק לאחר שהיא חידשה את הוויכוח, ובכך פגעה בה עוד יותר.
אן כתבה למרלבורו וביקשה ממנו לא לפרסם את הקרע בינה לבין שרה, אך מרלבורו לא היה יכול למנוע מאשתו לדבר על כך.
שרה המשיכה לתמוך בוויגים בקולניות במכתביה ובשיחותיה עם אן, בתמיכתם של גודולפין ושרים ויגים אחרים.
החדשות על התמיכה הפומבית בוויגים הגיעו אל הדוכס באמצעות מכתבים משרה וגודולפין, שהשפיעו על עצותיו הפוליטיות למלכה.
אן, שסבלה מבריאות רופפת, חשה מנוצלת וחיפשה פתרון למצב, אותו מצאה אצל אביגייל מאשם.
אן טענה קודם לכן שהיא אינה רוצה לפרסם את המשבר בינה לבין שרה, כיוון שכל סימן לכך יגרום להשפעה מזיקה על סמכותו של הדוכס ממרלבורו כקפטן-גנרל של הצבא.
שרה הושארה בכל תפקידיה, אך הקרע בין השתיים המשיך גם בתחילת 1711, שהייתה השנה בה הסתיימה מערכת היחסים באופן סופי.
שרה קינאה בחיבתה של אן לאביגייל משם, ושיתפה פעולה עם בעלה ורוב המפלגה הוויגית בניסיון להשפיע על אן לפטרה.
כל הניסיונות נכשלו, למרות איום מפורש של נציגי הוויגים בפרלמנט, שחששו מהשפעתה של מישהי בעלת נטיות טוריות כמו מאשם.
אירועים אלה הזכירו במידת מה את סירובה של אן לפטר את שרה בתקופת ויליאם השלישי ומרי השנייה, אך האיום הפרלמנטרי הסלים את המצב בהשוואה לשלהי המאה ה-17. בסופו של דבר הצליחה אן לסכל את המהלך, לאחר ששוחחה עם פוליטיקאים בכירים משתי המפלגות ושכנעה אותם להתנגד.
החיבה שהפגינה אן כלפי מאשם, ביחד עם סירובה הנחרץ לפטרה, הרגיזו את שרה עד כדי כך שרמזה כי בין השתיים מתנהלת מערכת יחסים לסבית.
שרה הייתה היחידה שלא לבשה בגדי אבלות בתקופת האבל שלאחר מות בעלה של אן, ובכך נתנה את הרושם כי היא לא מאמינה שאן באמת מתאבלת על בעלה.
התמיכה בהסכם שלום שיסיים את המלחמה הלכה וגברה, וכתוצאה מכך החליטה אן כי היא אינה זקוקה יותר לדוכס ממרלבורו ופיטרה אותו בהאשמה בדויה של מעילה.
ניסיונה האחרונה של שרה לשקם את הידידות בינה לבין אן אירע ב-1710, כשנפגשו בפעם האחרונה.
בזיכרונותיה כתבה שרה כי היא התחננה לקבל הסבר מאן מדוע הידידות ביניהן על סף סיום, אך אן סירבה.
כשהדוכס ממרלבורו שמע על כך הוא הבין כי אן עומדת לפטר אותו, וביקש ממנה להשאיר אותם בתפקידיהם למשך תשעה חודשים נוספים, כדי שיוכלו לפרוש בכבוד במקביל לסיום המלחמה וחתימת הסכם רייסוויק.
אן סירבה לכך ואמרה למרלבורו כי שרה חייבת להתפטר לאלתר ולהחזיר את מפתח הזהב, סמל התפקיד שלה, בתוך יומיים.
כששרה שמעה על כך היא ביקשה מבעלה להחזיר למלכה את המפתח באופן מיידי.
בינואר 1711 פוטרה שרה מתפקידי הגבירה אשר על הגלימות ונערת הגלימה, והוחלפה על ידי אליזבת סימור, הדוכסית מסומרסט.
אביגייל מאשם החליפה אותה בתפקיד גזברית משק הבית.
צעדים אלה הפרו את ההבטחה שנתנה אן, לפיה יחולקו התפקידים בין ילדיה של שרה.
שרה ובעלה איבדו גם את המימון הפרלמנטרי לבניית ארמון בלנהיים, ובפעם הראשונה מאז תחילת העבודות ב-1705 הן הופסקו.
לאור הקלון שדבק בהם הם החליטו לעזוב את אנגליה, ונסעו לאירופה.
כתוצאה מהצלחותיו במלחמת הירושה הספרדית הפך הדוכס לאחד האנשים הפופולריים בחצרות המלוכה הגרמניות ובאימפריה הרומית הקדושה, והמשפחה נדדה בין המקומות הללו שבהם זכתה לכבוד רב.
שרה לא אהבה להיות מחוץ לאנגליה, ולעיתים קרובות התלוננה על כך שבאירופה הם מקבלים כבוד רב אך באנגליה הם סובלים מחרפה.
הנסיעות בין חצרות המלוכה הקשו עליה, והיא השתעממה מאורח החיים בהן.
היא טענה כי המים באאכן הם הסיבה לבריאותה הרופפת, ביחד עם מקורביה באנגליה שיכלו לספק לה רכילות פוליטית.
היא השקיעה את עיקר זמנה בתחומי ההתעניינות שלה, כגון הנצרות הקתולית.
על אף שנפילתה של שרה יוחסה בעיקר לאנוכיות ומערכת היחסים החד-צדדית שלה עם המלכה אן, היא הייתה גם אישה אינטליגנטית ונמרצת, שקידמה בנאמנות את האינטרסים של אן כשזו הייתה נסיכה.
אן לא הייתה בעלת יכולת לנהל דיון מעניין, ושרה לא ראתה בהימצאות בחברתה אירוע מאתגר.
שרה האמינה כי יש לה זכות לכפות את עצתה הפוליטית, בין אם אן אהבה זאת או לא, וכעסה אם אן התעקשה לא לקבל אותה.
אביגייל מאשם הייתה גורם נוסף לנפילתה של שרה.
היא הייתה צנועה ושלווה, וקידמה באופן פעיל את המדיניות הטורית של בן דודה רוברט הארלי.
על אף שחבה את מעמדה בחצר המלוכה לדוכסית ממרלבורו, היא הפכה ליריבתה תוך זמן קצר ודחקה אותה ממעגל המקורבים של אן.
שרה והמלכה מעולם לא השלימו לאחר המריבה האחרונה, אך נטען כי אן שאלה האם המרלבורואים הגיעו לחוף, דבר שהוביל לגל שמועות על כך שהיא בעצמה קראה להם לחזור.
אן מתה ב-1 באוגוסט 1714 בארמון קנזינגטון; חברי מועצת המלוכה הוויגים-פרוטסטנטים דרשו להיות נוכחים בשעת מותה, ומנעו מהוויקונט הראשון מבולינגברוק להכריז על ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט כמלך.
שרה ובעלה חזרו לאנגליה בשעות אחר הצהריים של יום מותה של אן.
חוק ההסדר של 1701 הבטיח את הירושה הפרוטסטנטית לכתר הבריטי באמצעות סילוקם מסדר הירושה של למעלה מ-50 טוענים לכתר קתוליים, ובהכרזה על גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, כמלך ג'ורג' הראשון.
השלטון החדש זכה לתמיכת הוויגים הפרוטסטנטים, והטורים נחשדו בתמיכה בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט.
ג'ורג' הראשון גמל לוויגים באמצעות הקמת ממשלה ויגית; בקבלת פנים שערך בבית המלכה בגריניץ' הוא שוחח עם הוויגים אך לא עם הטורים, ושרה הביעה תמיכה בבחירות שלו לתפקידי השרים.
בנוסף לכך, ג'ורג' היה ידיד קרוב של שרה ובעלה; הדוכס ממרלבורו נלחם לצד המלך במלחמת הירושה הספרדית, וביחד עם אשתו ביקר פעמים רבות בהנובר בתקופת גלותם הכפויה מאנגליה.
ג'ורג' הביע את תקוותו שצרותיו של מרלבורו הסתיימו, והחזיר אותו לתפקיד הקפטן-גנרל של הצבא.
שרה חשה הקלה לאחר חזרתה לאנגליה.
הדוכס ממרלבורו הפך לאחד היועצים הקרובים ביותר למלך, ושרה חזרה לבית מרלבורו, שם דיברה בשבחה של נכדתה, הנרייטה גודולפין, בתקווה למצוא לה שידוך ראוי.
באפריל 1717 נישאה הנרייטה לתומאס פלהאם-הולס, הדוכס הראשון מניוקאסל, ושאר נכדיה של שרה מצאו גם כן שידוכים עם בני המעמד הגבוה.
דאגתה של שרה לנכדיה הוסחה כשבעלה לקה בשני אירועי שבץ ב-1716, כשהשני גרם לו לאבד את יכולת הדיבור.
שרה הקדישה את רוב זמנה לבעלה, וליוותה אותו לרויאל טנברידג' ולס ולבאת', דבר שסייע לו להחלים תוך זמן קצר.
גם לאחר החלמתו היא פיקחה על כל התכתובות שלו וסיננה אותן, למקרה שהתוכן ישפיע עליו לרעה ויגרום לו לשבץ נוסף.
יחסיה של שרה עם ילדיה היו גם כן מתוחים.
למרות הקשר הטוב בינה לבין בתה אן, היא התרחקה מבנותיה הנרייטה, אליזבת' ומרי.
לאחר מות בתה אן ב-1716 היא שמרה כמזכרת קווצת שיער שלה, ואימצה את דיאנה, הבת הצעירה ביותר של אן, שהפכה לנכדה המועדפת עליה.
שרה לא השלימה מעולם עם בתה מרי, שהאריכה ימים אחריה.
ג'ון צ'רצ'יל מת באכסניית וינדזור ב-1722, ושרה ארגנה עבורו הלוויה גדולה.
בתם, הנרייטה, הפכה לדוכסית מרלבורו בזכות עצמה.
בצוואתו הפך הדוכס את שרה לאחת הנאמנות של נכסי מרלבורו, והיא השתמשה בכישוריה העסקיים על מנת לפזר את ההון המשפחתי באפיקי השקעה שונים, כולל ההכנסה של בתה הנרייטה.
הכנסתה האישית של שרה הייתה גדולה, והיא השקיעה את כספה בקרקעות, כיוון שהאמינה שאפיק השקעה זה יגן עליה מפני פיחות המטבע.
היא רכשה את אזור וימבלדון שבלונדון ב-1723, ובנתה מחדש את בית האחוזה שלו.
עושרה היה כה גדול עד שהיא קיוותה להשיא את נכדתה, ליידי דיאנה ספנסר, לפרדריק, נסיך ויילס, כיוון שלצורך זה היה עליה לשלם נדוניה בגובה 100,000 לירות שטרלינג.
אולם, רוברט וולפול הטיל על כך וטו.
על אף שהיה ויגי בהשקפתו הוא התרחק משרה לאור תמיכתו בהסכם שלום באירופה, ובנוסף לכך היו ביניהם חשדות הדדיים בנוגע ליושר בניהול כספים.
למרות זאת נמשכו היחסים הטובים בין שרה למשפחת המלוכה, ולעיתים קרובות היא הוזמנה לחצר המלוכה על ידי המלכה קרולין, שניסתה לטפח עמה ידידות.
שרה ידעה להתנהל היטב בנושאים כלכליים, באופן שהיה חריג לתקופה שבה נשים הודרו מרוב הדברים שמחוץ לניהול משק הבית שלהן.
ארתור מיינוורינג, אחד מידידיה של שרה, כתב עליה כי הייתה מוכשרת בעסקים יותר מכל גבר אחר.
על אף שמעולם לא חיבבה את ארמון בלנהיים, אותו כינתה "ערימה גדולה של אבנים", היא החלה לעסוק באופן נמרץ בבנייתו וכתבה לדוכס סומרסט על מאגרי המים של הארמון.
היא התנגדה לכל הוצאה שחשבה למיותרת, ובין השאר הורתה להקטין את אורוות הארמון לשליש מהגודל שתכנן ג'ון ואנברו.
שני האלמנטים המפוארים היחידים שהיא התירה לבנות היו קבר הדוכס בקפלת הארמון, ועמוד הניצחון הדורי בפארק, שהתנשא לגובה 40 מטרים.
היא פיקחה מקרוב על בניית כל החלקים של בלנהיים, והסתכסכה עם כל מי שלא הגשים את רצונה במדויק.
היא יישמה את הביקורות הקפדניות גם ברכישות קרקע פחות משמעותיות.
לאחר שרכשה את אחוזת וימבלדון ואת בית הולדנבי שליד אלת'ורפ, היא ניהלה תיעוד מדויק של נכסיה והוצאותיה, בנוסף למעקב הדוק אחר היושר של עובדיה.
ידידותה עם המלכה קרולין הסתיימה לאחר ששרה סירבה לבקשתה לעבור דרך אחוזת וימבלדון, דבר שגרם לשרה לאובדן הכנסה של 500 לירות שטרלינג, אותה קיבלה בתוקף תפקידה כשומרת הראשית של וינדזור גרייט פארק.
שרה התנהגה בחוסר כבוד גם כלפי המלך ג'ורג' השני, דבר שהרחיק אותה עוד יותר מחצר המלוכה.
מעמדה כאישיות בלתי רצויה בחצר המלוכה שנשלטה על ידי וולפול, ולא היה ביכולתה למנוע את עלייתם של הטורים; המסים והסכם השלום עם ספרד שיזם וולפול היו לא פופולרים בחוגי השלטון האנגלים, דבר שחיזק עוד יותר את הטורים.
למרות הפופולריות המתדרדרת שלה קיבלה שרה הצעות נישואים רבות לאחר מות בעלה, כולל אחת מיריבה הוותיק צ'ארלס סימור, הדוכס השישי מסומרסטהיברט 320 - 321. בסופו של דבר היא החליטה לא להינשא מחדש, על מנת לשמור על עצמאותה.
שרה המשיכה לעתור נגד החלטות הכתר שקבעו כי המימון לארמון בלנהיים יהיה מנכנסי משפחת מרלבורו ולא מהממשלה.
דבר זה גרע מהפופולריות שלה, כיוון שלא היה לה כל קושי לממן את הבנייה בעצמה.
היא התאבלה רבות לאחר מות בתה הנרייטה ב-1733, אך המשיכה לריב עם בתה הצעירה מרי, דוכסית מונטגיו.
היא מתה בבית מרלבורו ב-18 באוקטובר 1744 בגיל שמונים וחמש, ונקברה בארמון בלנהיים.
לפי צוואתה הוצאו עצמותיו של בעלה ממקום קבורתן במנזר וסטמינסטר, ונקברו מחדש לצדה.
לאורך שנות חייה ניסחה שרה 26 צוואות, שהאחרונה מתוכן נכתבה חודשים אחדים לפני מותה; היא רכשה גם 27 אחוזות.
שווי הקרקעות שלה היה 4 מיליון לירות שטרלינג, נכסיה המושכרים היו שווים 17,000 לירות שטרלינג, והיו לה גם הכנסות שנתיות בגובה 12,500 לירות שטרלינג.
היא הורתה להוריש תרומות לשרים ויגים כגון ויליאם פיט ופיליפ סטנהופ.
היא הורישה סכום קטן לעניים וכמעט כלום לצדקה, אך למשרתיה הורישה סכומים גבוהים מהממוצע שהיה נהוג באותה תקופה.
המשרתת החביבה עליה, גרייס רידלי, קיבלה קיצבה שנתית בגובה 16,000 לירות שטרלינג, שהיא שוות ערך לכ-1,320,000 לירות שטרלינג בערך הנוכחי של המטבע.
רוב הכסף שנותר לאחר ביצוע בקשותיה המיוחדות של שרה עבר לחזקתו של נכדה, ג'ון ספנסר, בתנאי שהוא לא יקבל מינוי פוליטי בממשלה.
הוא ירש גם את שאר אחוזותיה של שרה, כולל וימבלדון.
בית מרלבורו לא היה מאוכלס במשך 14 שנים, למעט ג'יימס סטיבנס שהיה אחד ממבצעי צוואתה, לפני שהפך לרכוש הדוכס ממרלבורו לאחר מותו.
ב-1817 הפך הבית לבית מגורים מלכותי, והיה בבעלות של חברי משפחת המלוכה הבריטית עד שהפך לרכוש מזכירות חבר העמים הבריטי ב-1959. בית וימבלדון פארק נשרף ב-1785; בית הוליוול, מקום לידתה של שרה בסנט אלבנס, נהרס ב-1827.
המשורר הסקוטי טוביאס סמולט כתב כי שרה מתה "עשירה מאוד ועם מעט מאוד חרטה, אם על ידי משפחתה שלה או על ידי העולם בכללותו", אך מאמציה להמשיך את מורשת מרלבורו לא היו זניחים.
הודות להשפעתה היא הצליחה להשיא את בני ובנות משפחתה לשושלות האריסטוקרטיות הידועות ביותר בהיסטוריה של אנגליה.
בין הצאצאים המפורסמים שלה ושל בעלה ג'ון ניתן למנות את וינסטון צ'רצ'יל ודיאנה, הנסיכה מוויילס.
בסרט "המועדפת", שיצא לאקרנים בשנת 2018, משחקת רייצ'ל וייס את שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו.
5 ביוני 1660–1677 (תאריך מדויק לא ידוע): העלמה שרה ג'נינגס
27 ביוני 1722 - 18 באוקטובר 1744: הוד מעלתה הדוכסית האלמנה ממרלבורו
תמונהשםתאריך לידהתאריך פטירה הערות - הארייט צ'רצ'יל אוקטובר 1679 אוקטובר 1679 מתה בינקותה הנרייטה צ'רצ'יל (גודולפין) 19 ביולי 1681 24 באוקטובר 1733 נישאה לפרנסיס גודולפין ב-23 באפריל 1698. נולדו להם חמישה ילדים.
הייתה הדוכסית ממרלבורו בזכות עצמה.
אן צ'רצ'יל (ספנסר) 27 בפברואר 1683 15 באפריל 1716 אן נישאה לפוליטיקאי הוויגי צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, ב-14 בספטמבר 1699. בנה צ'ארלס הפך לדוכס השלישי ממרלבורו לאחר מות אחותה הנרייטה.
בנה ג'ון היה אבי אבותם של רוזני ספנסר, ולפיכך גם של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
בתה דיאנה הייתה אמורה להינשא לנסיך ויילס, אך לבסוף נישאה לדוכס הרביעי מבדפורד.
ג'ון צ'רצ'יל, המרקיז מבלנדפורד 13 בפברואר 1686 20 בפברואר 1703 ג'ון היה היורש של דוכסות מרלבורו.
הוא מת רווק וללא ילדים ב-1703, כך שתואר הדוכס ממרלבורו עבר לאחותו הנרייטה לאחת מות אביהם ב-1722. אליזבת' צ'רצ'יל (אגרטון) 15 במרץ 1687 22 במרץ 1713/1714 נישאה לסקרופ אגרטון, הדוכס הראשון מברידג'ווטר, ב-9 בפברואר 1703. ילדה לו בת אחת בשם אן.
מרי צ'רצ'יל (מונטגיו) 15 ביולי 1689 14 במאי 1751 נישאה לג'ון מונטגיו, הדוכס השני ממונטגיו, ב-15 במרץ 1705. ילדה לו שלושה בנים ושלוש בנות.
שרה צ'יזיק (כונתה גם שרה החורפית, "צ'יזיק" פירושו ציפור בשם "חורפי"; י"ד בחשוון ה'תרנ"ח, 9 באוקטובר 1897 – י"א באדר ה'תר"פ, 1 במרץ 1920) הייתה ממגינות תל חי שלחמה לצידו של יוסף טרומפלדור בהגנה עליה והיא דמות המייצגת את אירועי תל חי בתודעה הציבורית.
צ'יזיק נולדה בעיר טומשפול שבאוקראינה, בת שישית למשפחה בת עשרה ילדים.
עלתה עם מרבית משפחתה לארץ ישראל ב-1907, כשנה לאחר עליית שני אחיה ברוך וחנה.
המשפחה התקשתה בקליטה בארץ ונאלצה להחליף כמה מקומות מגורים.
צ'יזיק התגוררה עם משפחתה תחילה בסג'רה ובהמשך במושבה כנרת שם מתה אחותה, רבקה, בעת עבודתה בייבוש ביצות הירדן.
ב-1913 השתקעה המשפחה במושבה מנחמיה, ושם השלימה צ'יזיק את לימודיה.
על פי עדות מחנכה זאב כרמי, בחיבור שכתבה עם סיום לימודיה בבית הספר היסודי היא הביעה את רצונה לזכות להשתייך לאלה שנפלו על קידוש הארץ.
ב-1916 עברה צ'יזיק לעבוד בפתח תקווה עם קבוצת פועלות שארגנה חנה, אחותה.
במהלך הלוחמה בין הצבא הבריטי לטורקי בארץ ישראל, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, חצתה שרה ברגל את קווי האש והגיעה לבית הוריה במנחמיה, מסע הדורש אומץ ויכולת גופנית גבוהה.
לאחר כיבוש צפון הארץ מידי הטורקים עברה שרה ליפו, כדי לסייע לאחותה, חנה, בנטיעת חורשה בסמוך לגמנסיה הרצליה.
ביפו פגשה שרה את יוסף חיים ברנר שהשפיע עליה רבות.
השהות ביפו ובתל אביב העיקה על צ'יזיק, והיא התלבטה האם לעלות צפונה לאילת השחר או לסייע לאחיה ברוך צ'יזיק בהקמת מוזיאון חקלאי ירושלים.
על פי ליקוטים מזיכרונותיה ומכתביה שפורסמו בעיתון "הצפירה" ב-4 ביוני 1920 (לאחר שנהרגה בתל-חי), הייתה שרה בראשית שנת 1919 בקבוצת פועלים בעקרון.
באותה התקופה הגיעה גם לחולדה כדי להחליף בחורה שהייתה שם וחלתה.
היא הייתה לבחורה השנייה במקום.
הקבוצה בחולדה וגם החווה שם מצאו מאוד חן בעיניה.
בחורף תר"ף 1919–1920 נקלעו למצוקה רבה היישובים היהודים בגליל העליון: מטולה, כפר גלעדי, תל חי.
קריאה נרגשת לצעירים לבוא לעזרה פורסמה בכתב העת "קונטרס" של "אחדות העבודה".
באזכרה לזכר אהרן שר, חבר קבוצת כנרת, נשמעו קריאות כי לא ניתן להגן על היישובים בגליל העליון ולסכן את המתנדבים.
נערכה הצבעה והוחלט על תגבור הכוחות.
היישוב היהודי בארץ היה מצומצם בהיקפו ובאמצעיו והעזרה ליישובים התעכבה מלהגיע.
מסכת אירועים אלו נגעו לליבה של שרה.
היא התייצבה במרכז המתנדבים בתל אביב.
כששמעה שחבורת המתנדבים שארגן אברהם הרצפלד התעכבה בטבריה, מיהרה שרה להשיגם.
כאשר הגיעה, הודיעה לו שבכוונתה להצטרף לשיירה, הרצפלד ניסה לדחות אותה וגם אפרים, אחיה, ניסה להניא אותה מכוונתה.
הקבוצה שיצאה לתל חי נחלקה לשתיים.
צ'יזיק יצאה עם הקבוצה הראשונה, שיצאה ברגל דרך ההרים, והגיעה לכפר גלעדי בשבת בצהריים.
צ'יזיק נשלחה למושבה מטולה, שם נמצאה אחותה הבכורה, מניה (סבתו של אהוד יערי).
היא פגשה את ד"ר גרשון גרי, והוא ביקש שתעבוד איתו בבית החולים המאולתר שעמד לארגן.
אך היא ביקשה להיות קרוב למוקד המתיחות, בתל חי או בכפר גלעדי.
ביום שני, י"א באדר תר"ף 1920, יצא טרומפלדור לכפר גלעדי, וחברי הקבוצה בתל חי יצאו לעבודתם ולמרעה.
לפתע נשמעו יריות ומאות שודדים ערבים צרו על חצר תל חי.
טרומפלדור וחבריו מיהרו להתייצב בעמדות המוכנות.
שרה שהתה אז בחדר העליון יחד עם דבורה דרכלר, בנימין מונטר, זאב שרף ויצחק קנב.
הערבים ובראשם כאמיל אפנדי דרשו להיכנס באמתלה שהם מחפשים חיילים צרפתים.
כאשר עלו לחדר העליון נתקלו בקבוצת המגינים.
אחד מהם ניסה לקחת את האקדח מידיה של דרכלר, והיא צעקה לטרומפלדור.
מיד החל קרב יריות והושלך רימון יד לחדר העליון ממנו נפגעו כל החמישה; ציז'יק, דרכלר, מונטר ושרף נהרגו; קנב נפצע קשה.
במשך הקרב נהרגו טרומפלדור ויעקב טוקר.
בעקבות מותה של שרה, כתב אפרים לאחיו:
לקראת טקס סיום בית הספר שבמנחמיה, כתבה שרה חיבור על שכנה, משה ברסקי, אשר לתפיסתה נהרג על קידוש השם בעת שהגן על העם והארץ ונפל כגיבור.
בסיום החיבור הוסיפה שרה על ברסקי וחבריו:
לאחר שנהרגה אסף ברנר לקט ממכתביה ופרסם אותם.
בכתבים אלו ניכרו כשרונה הספרותי ומודעותה החברתית.
צ'יזיק כתבה על בעיית המגדר, על מעמדה ולסבלותיה של האישה באשר היא, והיהודיה במיוחד; בין השאר כתבה על
לאחר הקרב נטמנו ששת הנופלים בשני קברי אחים מאולתרים, אחד לגברים ואחד לנשים, בסמוך לכפר גלעדי.
בשנת 1924 הועברו קברי השישה אל בית הקברות האזרחי בתל חי, ליד קבריהם של שניאור שפושניק ואהרון שר.
בשנת 1928, הוחלט על הקמת אנדרטה לזכרם בסמוך לקבריהם בבית הקברות בתל חי.
האמן אברהם מלינקוב עצב אותה בדמותו של "הארי השואג".
האנדרטה נחנכה בתרצ"ד 1934, ארבע עשרה שנים לאחר הקרב, בנוכחות אביה, שמואל זנוויל צ'יזיק.
אנדרטה נוספת לזכרה של שרה ציז'יק, מעשה ידיה של הפסלת בתיה לישנסקי, הוקמה ביער חולדה, ובה מופיעות דמויותיהם של שרה ואפרים צ'יזיק ואדם נוסף, כנראה בנימין מונטר.
קריית שמונה נקראה על שמם של שמונת הנופלים בתל חי.
שרה לואיז כריסטין צ'וֹק היא שחקנית, מדבבת ודוגמנית קנדית.
התפרסמה בעיקר בזכות תפקידה בתור בקי קונר היילי בסיטקומים "רוזאן" ו"משפחת קונר", וכן בתור ד"ר אליוט ריד בקומדיית המצבים הרפואית "סקראבס".
בנוסף, זכורה כבת זוגו של טד, ד"ר סטלה זינמן, בסיטקום "איך פגשתי את אמא", וכמדבבת של בת' סמית' בסדרת האנימציה הקומית למבוגרים "ריק ומורטי".
צ'וֹק נולדה באוטווה, אונטריו שבקנדה, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני ובריטי.
צ'וֹק היא השנייה מבין שלוש אחיות, לאביהן דאגלס צ'וק המגיע ממשפחה קנדית, ולאמה אנג'לינה צ'וק (לבית פייפר) המגיעה ממשפחה מרוסטוק שבגרמניה.
צ'וֹק גדלה בצפון ונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה.
מלבד אנגלית בגרסתה הקנדית, היא דוברת גם גרמנית בעקבות כך שדיברו בשפה זו בביתה, וכן צרפתית בשל בית ספר בו התחנכה בשפה זו.
צ'וֹק סיימה את לימודיה בבית הספר העל-יסודי האנדסוורת', כבוגרת תיכון בשנת 1994.
סבתה ודודתה של צ'וֹק מתו מסרטן השד, שנתגלה אצלן בשלבים מאוחרים מידיי של המחלה.
ומאז החלה לעודד בדיקה תקופתית לגילוי מוקדם אצל נשים, וכן העלתה מודעות בנוגע לטיפול כירורגי-מניעתי.
קריירת המשחק של צ'וֹק החלה כבר בגיל שמונה, עת שיחקה במחזות זמר.
היא שיחקה בתור בקי קונר, הבת הבכורה בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "רוזאן" בשנים 1994, 1995 ו-1997 (בשנים האחרות של התוכנית שיחקה בתפקיד זה שחקנית אחרת).
בשנת 2001 לוהקה לתפקיד נשי מרכזי בסדרת הטלוויזיה "סקראבס", שם גילמה את ד"ר אליוט ריד — תפקיד שאותו המשיכה לשחק עד לסיום הסדרה ב-2010. במקביל, הופיעה בין השנים 2008–2009 במספר פרקים של הסיטקום "איך פגשתי את אמא", בתור ד"ר סטלה זינמן, רופאת עור ובת-זוגו של טד (ג'וש רדנור).
בנוסף, השתתפה במספר סרטים, בהם "כלה להשגה" (2005) ו"חיים מסתובבים" (2007).
בשנת 2008 היא נבחרה לשמש כפרזנטורית של האנס, חברת הלבשה תחתונה, והופיעה במספר פרסומות שביים עמיתה ל"סקראבס", זאק בראף.
בשנים 2010–2011 כיכבה בסיטקום "אהבה מטורפת" של רשת CBS; לצידם של ג'ייסון ביגס וג'ודי גריר.
בשנת 2012 הופיעה בפרק בעונתה התשיעית של סדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי", בו גילמה אם לבן שסבל ממחלה לא מאובחנת, שהתבררה בסופו של דבר כמחלת קווסאקי.
צ'וק לקחה על עצמה את התפקיד במטרה להעלות מודעות למחלה, ממנה סבל גם בנה במציאות.
החל משנת 2013 צ'וק מדבבת את בת' סמית' בסדרת האנימציה למבוגרים הקומית "ריק ומורטי".
בשנת 2018 הופיעה צ'וק במספר פרקים בעונה העשירית והמחודשת של הסיטקום "רוזאן".
באותה שנה החלה לדבב בסדרת האנימציה למבוגרים הקומית "משטרת פרדייס" של נטפליקס, את דמותה של השוטרת האגרסיבית ג'ינה ג'בובסקי.
בשנת 2019 גילמה את מריל מורגן בעונתה השנייה של הסדרת הקומית "חברים מהקולג'" של נטפליקס.
בשנת 2020 שיחקה בסרט מבית NBC Peacock "בניחוש חוקר 2: לאסי שובי הביתה", הסרט השני הממשיך את עלילת הסדרה הקומית-משטרתית "בניחוש חוקר".
שיחקה גם בתפקיד משני בסרט הקומדיה מבית נטפליקס .
בשנת 2021 החלה לגלם את קייט מולרקיי, אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה "פיירפליי ליין" של נטפליקס; הסדרה מבוססת על רומן באותו שם מאת כריסטין האנה.
בהמשך השנה, החלה לדבב בסדרת האנימציה הקומית "כלבי החלל" את דמותה של סטלה.
הסדרה עלתה בבכורה בנטפליקס ב-18 בנובמבר 2021.
בדצמבר 2006 היא התארסה לעורך-הדין הקנדי, ג'יימי אפיפי, לאחר כשלוש שנות זוגיות עמו.
בדצמבר 2009 נולד בנם הבכור.
בגיל שנתיים בנם אובחן במחלת קווסאקי.
במאי 2016 נולדה בתם השנייה.
בספטמבר 2022 דווח כי צ'וק ואפיפי נפרדו, וכי בוטלו אירוסיהם.
היא אוהדת של קבוצת ההוקי קרח הקנדית ונקובר קנאקס.
שנה סדרה תפקיד הערות1992Neon Riderאנניפרק: "Labour Day"The Odysseyמתווכתפרק: "A Place Called Nowhere" City Boy אנג'ליקה סרט טלוויזיה של PBS 1993 Relentless: Mind of a Killer קארי סרט טלוויזיה של NBC Woman on the Ledge אליזבת' 1993–1997 רוזאן בקי קונר היילי תפקיד ראשי (עונות 6–7, 9)
שרה קת'רין פולסון היא שחקנית אמריקאית, זוכת פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בהפקות תיאטרון בניו יורק לפני שהופיעה בברודוויי במחזות "ביבר הזכוכית" בשנת 2005 ו"הרומן הראשון שלי" בשנת 2010.
מאוחר יותר היא הופיעה בסרטי קומדיה כמו "מה נשים רוצות" (2000) ו"לגמור עם האהבה" (2003) ובסרטי הדרמה "השביל למלחמה" (2002) ו"בטי פייג' הידועה לשמצה" (2005).
היא גם שיחקה במספר סרטים עצמאיים בין היתר בסרט "מרתה מרסי מיי מרלין" (2011) וקיבלה מועמדויות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על גילום דמותה של ניקול וואלאס בסרט "חוקי המשחק" (2012) של HBO.
היא גילמה את מארי אפס בסרט הדרמה ההיסטורי "12 שנים של עבדות" (2013), את אבי גרהרד בסרט הדרמה הרומנטי "קרול" (2015) ואת טוני ברדלי בסרט הדרמה הפוליטי "העיתון" (2017), כולם היו מועמדים למספר פרסי אוסקר.
בטלוויזיה, היא שיחקה בתור אליסה קרונקייט בסדרת הטלוויזיה "ג'ק וג'יל" (1999–2001).
מ-2006 עד 2007, היא שיחקה בתור הארייט הייז בסדרת הדרמה הקומית של NBC "סטודיו 60", עליה קיבלה את המועמדות הראשונה שלה לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2011, פולסון החל לככב בסדרת האנתולוגיה "אימה אמריקאית", וגילמה דמויות שונות ברבות מעשר העונות של התוכנית.
על הופעותיה בסדרה, היא קיבלה חמש מועמדויות לפרס אמי בפריים טיים.
בשנת 2016, היא גילמה את התובעת מרסיה קלארק בסדרה "אמריקה נגד או.
סימפסון: סיפור פשע אמריקאי", עליה זכתה לשבחי המבקרים ולשבחים רבים, כולל פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
שרה קת'רין פולסון נולדה בטמפה, פלורידה, ב-17 בדצמבר 1974, בתם של קת'רין גורדון (לבית דולקאטר) ודאגלס לייל פולסון השני.
היא בילתה את חייה המוקדמים בדרום טמפה עד לגירושי הוריה כשהייתה בת חמש.
לאחר פרידתם של הוריה, היא עברה עם אמה ואחותה למיין, ולאחר מכן לעיר ניו יורק.
אמה עבדה כמלצרית, ופולסון התגוררה בקווינס ובפארק גראמרסי במנהטן לפני שהתמקמה בשכונת פארק סלופ בצפון-מערב ברוקלין.
היא אמרה על תקופה זו, "אמא שלי הייתה בת 27 [כשעברנו].
היא לא הכירה אדם אחד בניו יורק.
היא קיבלה עבודה במסעדת Sardi's.
לאורך ילדותה, פולסון בילתה את הקיץ עם אביה בפלורידה, שהיה מנהל בחברת ייצור דלתות בטמפה.
היא למדה בבית הספר היסודי P.S.
29 ובבית הספר התיכון ברקלי קרול בברוקלין לפני שעברה לתיכון פיורלו לה גוארדיה במנהטן ולאחר מכן למדה באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה.
פולסון החלה לעבוד כשחקנית מיד לאחר התיכון.
היא הופיעה במחזה "Talking Pictures" של המחזאי הורטון פוט ב-Signature Theatre, ובפרק של הסדרה "חוק וסדר" בשנת 1994.
בשנת 1995 הופיעה פולסון בסרט הטלוויזיה של הולמרק "Friends at Last" לצד קתלין טרנר, אשר גילמה את אימה.
באותה שנה היא גם שיחקה בסדרת הטלוויזיה קצרת המועד "American Gothic" ברשת CBS, וגילמה את רוחה של אישה שנרצחה.
בשנים 1999–2001 היא כיכבה במשך שתי עונותיה של הסדרה "ג'ק וג'יל" ברשת The WB, שם גילמה את אליסיה קרונקייט, עמיתה של ג'ק במשרדי הטלוויזיה.
בשנת 1999 שיחקה פולסון בסרט "יותר מאהבה" בבימויו של גארי מרשל ובשנת 2000 שיחקה בסרט "מה נשים רוצות".
פולסון פרצה לראשונה בתפקיד קולנועי גדול בשנת 2003 בקומדיה "לגמור עם אהבה", ב-2005 השתתפה פולסון בעונה השנייה של סדרת הדרמה התקופתית "דדווד" בתפקיד מיס אייסרינגהאסן וכמו כן גם במערבון החלל המוערך "סרניטי" בתפקיד ד"ר קארון.
בשנת 2006 זכתה פולסון לביקורות אוהדות ולראשונה גם להערכה מקצועית כאשר הועמדה לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור כוכבת תוכנית המערכונים הרייט הייס בסדרה הדרמה הקומית של אהרון סורקין "סטודיו 60".
בשנת 2008 שיחקה בסרט גיבורי העל של פרנק מילר "הספיריט" בתור המנתחת אלן דולן המסייעת לגיבור העל דני קולט "הרוח" (גבריאל מאכט).
בשנת 2011 שיחקה פולסון בסרטים "מרתה מרסי מיי מרלין" בתפקיד לוסי, אחותה של מרתה (אליזבת אולסן), "סילבסטר בניו יורק" בתפקיד גרייס שוואב וכשחקנית אורחת בסדרת האימה "אימה אמריקאית: בית הרצח".
פולסון הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "אימה אמריקאית: המוסד הסגור" בתפקיד העיתונאית הלסבית לנה וינטרס, תפקיד עליו הועמדה לפרס אמי לתפקיד המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2012 הועמדה פולסון לפרס אמי ולפרס גלובוס זהב על הופעתה בתפקיד הפרשנית הפוליטית ניקול וואלאס בדרמה הפוליטית בהפקתו של טום הנקס "חוקי המשחק".
בנוסף השתתפה בתפקיד משנה גם בדרמה העצמאית "הסיפור של מאד".
בשנת 2013 שיחקה פולסון בדרמה ההיסטורית ביוגרפית האלימה "12 שנים של עבדות" בתפקיד מארי, אשתו של בעל מטע הכותנה האכזרי אדווין אפס (מייקל פסבנדר).
בשנת 2016 זכתה בפרס אמי ובפרס גילדת שחקני המסך עבור תפקידה בסדרה "אמריקה נגד או.
בשנת 2017 דורגה על ידי הטיים מגזין כאחת ממאה האנשים המשפיעים בעולם.
בשנת 2017 גילמה את השחקנית ג'רלדין פייג' בסדרת האנתולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, לצידן של ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הפוסט-אפוקליפטי "קופסת הציפורים" בבימויה של סוסנה בייר, עיבוד קולנועי של הרומן מ-2014 בעל אותו השם מאת ג'וש מלרמן.
בשנת 2020, פולסון הופיעה במיני-סדרה "גברת אמריקה" של רשת FX Networks, והחלה לככב בתור מילדרד ראצ'ד בסדרה המותחן הפסיכולוגי של נטפליקס "ראצ'ד", ועבורה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה וגם בתור מפיקה לפרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
בשנת 2021, היא גילמה את לינדה טריפ בעונה השלישית של הסדרה "סיפור פשע אמריקאי" שכותרתה "סיפור פשע אמריקאי: מוניקה לוינסקי".
עבור תפקידה היא זכתה במספר שבחים, כולל מועמדות לפרס אמי.
באוקטובר 2024, יצא לאור הסרט "Hold Your Breath", סרט אימה פסיכולוגי בבימוים של קרי קראוז וויל ג'ויינס.
בסרט פולסון מגלמת את מרגרט, אישה המתמודדת עם חייה בחווה באמצע האגן האבק באוקלהומה בשנות ה-30 של המאה ה-20. פולסון זכתה לשבחי המבקרים על תפקידה בסרט, שבו היא מגלמת אם המתמודדת עם מות בתה והקושי לגדל את שתי בנותיה.
בשנים 2004-2009 הייתה בזוגיות עם השחקנית שרי ג'ונס.
היא יצאה רק עם גברים לפני מערכת היחסים הזו, כולל ארוסה לשעבר, המחזאי טרייסי לטס.
מאז תחילת שנת 2015 היא בזוגיות עם השחקנית הולנד טיילור, המבוגרת ממנה בכ-32 שנים.
היא אובחנה כחולה במלנומה בגבה כשהייתה בת 25, אם כי הגידול הוסר לפני שהתפשט.
באוקטובר 2023, פולסון, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
סימפסון: סיפור פשע אמריקאי מרסיה קלארק תפקיד ראשי; 10 פרקיםאימה אמריקאית: רואנוק שלבי מילר / אודרי טינדל / לנה וינטרס תפקיד ראשי; 10 פרקים 2017 אויבות ג'רלדין פייג'פרק: "And the Winner Is...
(The Oscars of 1963)" אימה אמריקאית: הכת אלי מייפייר-ריצ'רדס / סוזן אטקינסתפקיד ראשי; 11 פרקים2018אימה אמריקאית: אפוקליפסהוילהמינה ונאבל / קורדליה גוד / בילי דין הווארדתפקיד ראשי; 10 פרקים
גם ביימה את הפרק: "Return to Murder House"2019איש משפחהמרסיה קלארקדיבוב; פרק: "You Can't Handle the Booth"2020קורונה טייםקלריסה מונטגומריסרט טלוויזיה של HBOגברת אמריקהאליס מקריימיני-סדרה2020–הווהראצ'דמילדרד ראצ'ד תפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיקה בפועל2021אימה אמריקאית: דאבל פיצ'רקארן / מיימי אייזנהאוארתפקיד ראשי; 10 פרקים
גם מפיקה בפועלסיפור פשע אמריקאי: מוניקה לווינסקילינדה טריפ תפקיד ראשי; 10 פרקים
גם מפיקה בפועל2024מר וגברת סמית'מטפלתפרק: "Couples Therapy (Naked & Afraid)"2025–הווההכל הוגןקרינגטון לייןתפקיד ראשי; 9 פרקים
גם מפיקה בפועלThe Way Downגוון שמבלין לארה מיני-סדרה עתידית של HBO Max
סימפסון: סיפור פשע אמריקאיפרס אמי לבידור בפריים טייםהשחקנית הראשית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרטשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה או סרטאימה אמריקאית: המלוןפרס בחירת מבקרי הטלוויזיההשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או מיני-סדרהאמריקה נגד או.
שרה פרידלנדר (9 באוגוסט 1914, בודפשט – 29 במאי 1948, ירושלים) הייתה ממייסדי ארכיון יד ושם והמנהלת הראשונה של הארכיון.
פרידלנדר, ילידית בודפשט, למדה בגימנסיה, קיבלה השכלה כללית ושלטה בשש שפות.
בשנת 1939 קיבלה תואר דוקטור בספרות גרמנית והונגרית, באוניברסיטת בודפשט.
היא פעלה בשורותיהם של מספר ארגונים ציוניים, בהם ויצו.
היא הייתה פעילה בקרן היסוד, בין היתר בכתיבה ובתרגום.
היא כתבה על סופרים ואישים, בין היתר הנרייטה סולד, הרצל, ביאליק, מרטין בובר ועוד, ותרגמה מיצירותיהם.
פרידלנדר הייתה פעילה בניסיונות להצלת יהודים בהונגריה ואף תרגמה להונגרית את הפרוטוקולים של אושוויץ.
אנג'לו רוטה, שגריר האפיפיור, קיבל תרגום זה.
בקיץ 1944 נשלחה פרידלנדר לברגן-בלזן אך גם שם המשיכה לפעול פעילות תרבותית ולעסוק בתיעוד.
פרידלנדר פעלה בז'נבה וחידשה את מחקריה בתולדות יהדות הונגריה.
היא עלתה לארץ ישראל באניה "וויל ד'ואורן" שעגנה בנמל חיפה ב-2 בספטמבר 1945. הייתה מנהלת ארכיון יד ושם ותחום הכספים במוסד, חברה בהגנה ופעילה בתחומי הנצחת השואה השונים.
לפרידלנדר הוענקה אזרחות פלשתינאית (ארץ ישראלית) ב-25 במארס 1948.
במלחמת העצמאות הייתה פרידלנדר חובשת ובין היתר שירתה בשייח' ג'ראח.
היא נפגעה ב-29 במאי מפגז ליד בית החולים האיטלקי ליד העיר העתיקה, בהיותה בעמדה, ונפטרה באותו היום.
שרה פורסטייה היא שחקנית צרפתייה, זוכת שני פרסי סזאר.
פורסטייה החלה בקריירת המשחק שלה כנערה.
בגיל 16 שיחקה בסרט "משחקי אהבה וגורל" מ-2003 של הבמאי התוניסאי עבדלטיף קשיש.
הסרט שנעשה בתקציב קטן זכה להצלחה כשקטף ארבעה פרסי סזאר כולל לסרט הטוב ביותר.
פורסטייה זכתה על הופעתה בפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר.
בשנת 2009 שיחקה במיני-סדרה הישראלית "לחיות מחדש" של ערוץ 1, שכתב וביים חיים בוזגלו.
פורסטייה גילמה את דמותה של חנה גולדנברג, לצד שחקנים ישראלים וצרפתים כאחד, בין היתר מארי-פראנס פיזייה, לירון לבו וג'וליה לוי בוקן.
ב-2010 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית-פוליטית "שמות של אהבה", וזכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2012 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "לילה אחד" (Une nuit), ב-2013 בסרט "סוזאן" עליו הייתה מועמדת לפרס סזאר.
ב-2015 שיחקה בסרט "בראש מורם" (La Tete Haute), ודיבבה בסרט האנימציה "לעוף על זה" (Gus - Petit oiseau, grand voyage).
2003 : משחקי אהבה וגורל
2010 : Le Nom des gens, בעברית: שמות של אהבה
2012 : Une nuit, בעברית: לילה אחד
2013 : Suzanne, בעברית: סוזאן
2015 : La Tête haute, בעברית: בראש מורם
2017: Primaire, בעברית: בית ספר לחיים
שרה פריש (נולדה בשנת 1948), שופטת בית משפט השלום פתח תקווה בדימוס.
ממקימי המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בהוד השרון, כיום היא עובדת במשרד עורכי הדין "פריש, שפרבר, ריינהרץ ושות' ".
עו"ד פריש משמשת בתפקידים ציבוריים רבים ומגוונים.
פריש נולדה בישראל בשנת 1948. בשנת 1966 סיימה את הלימודים התיכוניים בבית ספר צייטלין.
היא למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב וב-1971 סיימה אותם.
בשנים 1972–1980 עבדה בפרקליטות מחוז המרכז, כעורכת דין והתקדמה לדרגת סגנית בכירה ראשונה לפרקליט המחוז.
בסוף שנת 1980, כאשר הייתה בת 32, נבחרה לשופטת על ידי הוועדה לבחירת שופטים, ובכך הייתה לאישה הצעירה ביותר בישראל שמונתה לשופטת.
דבר מינויה עורר דיון על רקע העובדה שלא שירתה בצה"ל ולא עשתה שירות לאומי, וכך הצליחה לצבור את עשר שנות הוותק הנדרשות למינוי לשופטת בגיל כה צעיר.
בינואר 1981 הושבעה לשופטת בבית המשפט השלום בפתח תקווה.
ב-31 בדצמבר 1994 פרשה מתפקידה כשופטת.
עם פרישתה מכס השיפוט ועד שנת 2004 כיהנה כנשיאת מכללת שערי משפט, ובמקביל הקימה את משרד עורכי הדין יחד עם שותפה, עו"ד אהרון שפרבר.
במשך למעלה מ-20 שנה שימשה עו"ד פריש מרצה בתחום המשפט הפלילי, המשפט המבוים ורשלנות רפואית באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת שערי משפט.
בשנת 1998 מונתה לעמוד בראש ועדת המוניות של משרד התחבורה, ובהמשך הודחה מתפקיד זה על ידי שר התחבורה, מאיר שטרית.
כיהנה בדירקטוריונים של הקרן החדשה לירושלים, רשות שדות התעופה, רפאל ותש"ן והייתה חברה בוועדות איתור אחדות.
ב-12 באוגוסט 2019 הודיע מבקר המדינה מתניהו אנגלמן על מינויה של פריש לעמוד בראשות ועדת ההיתרים.
שבוע לאחר מכן הודיעה פריש כי היא מוותרת על התפקיד נוכח הביקורת על מינויה והפיכת הוועדה ל"כדור משחק במגרש הפוליטי".
זוכת תואר "יקירת העיר פתח תקווה" לשנת 2020.
שרה פכטר היא עיתונאית, סופרת חרדית ישראלית, אשת יחסי ציבור ושדכנית.
פכטר נולדה בארצות הברית ובגיל שנתיים עלתה לישראל עם הוריה.
ספרה הראשון, "פצוע קל", אשר נכתב על גדליה בקר שנלחם בווייטנאם, יצא לאור לפני הגיעה לגיל 17.
בין הספרים שלה אפשר למצוא את לבבות בין הרים, שנכתב על מקום שבו גדלה, מעלה עמוס.
אחדים מספריה יצאו לאור בשתי גרסאות, חרדית וחילונית.
בין השאר התפרסמה בשם העט מלי גרין, אשר תחתיו התפרסמו כתבות רבות במדיה החילונית ובעיתונות החרדית.
השתמשה גם בשם העט מלכה אשלג.
בבעלותה משרד היח"צ והשיווק "שרה תקשורת".
במאי 2024 עלתה לאוויר התוכנית "ווארט" ברשת 13, בה היא משמשת כשדכנית מלווה של המשתתפים בתוכנית, יחד עם יקי רייסנר.
פכטר נשואה לישראל ולהם 11 ילדים.
הם תושבי מטולה, ובעקבות מלחמת חרבות ברזל שכרו דירה בביתר עילית, ולאחר מכן בבית שמש.
בנה אליהו פכטר הוא פובלציסט המפרסם מאמרים בעיתונות החרדית והכללית.
אמא זה לא משחק ילדים, 2009
מילים מהבטן: המדריך האופטימי להריון ולידה, 2012.
מתנה משמיים: המדריך האופטימי להריון ולידה, 2013.
יצאתי מדעתי תכף אשוב, 2021.
שרה פרנקל (ג' בסיוון ה'תרצ"ה, 4 ביוני 1935 - ג' באייר ה'תשע"ז, 29 באפריל 2017) הייתה עיתונאית, כתבת "קול ישראל" והקול של "יהדות הדממה".
שרה בת נפתלי וחנה, הייתה שנים רבות כתבת 'קול ישראל' לענייני מפלגות, טיפלה בנושאים הקשורים לעולם היהודי, לעלייה ולקליטה.
היא הייתה הקול של יהדות הדממה אשר מיזגה שליחותה העיתונאית עם שליחות ממלכתית למען מאבקם של היהודים מאחורי "מסך הברזל", "יהודי הדממה" בברית המועצות בעידן "המלחמה הקרה, שכל שאיפתם הייתה לצאת אל החופש ואל מדינת ישראל.
בשל חריצותה ומצוינותה הוענק לה בשנת 2002 פרס 'בני ברית' על מפעל חיים.
עבדה גם בארגון 'נתיב' ושימשה ראש השלוחה שלו בצפון אמריקה.
נחמיה לבנון, שעמד בראש "נתיב", העיד כי "השידורים בנושא העלייה וקליטה היו חלק מרכזי בעבודתה כעיתונאית, והיא השקיעה כוחות, זמן ומאמצים רבים בקיום קשרים מצוינים עם פעילים".
טרם צאתה בשליחות לארצות הברית, הוענק לה בבית הנשיא יחד עם 29 נשים נוספות "אות שנת השלושים למדינה".
אות שניתן לנשים שהתבלטו בהישגיהן בשלושת העשורים הראשונים למדינה.
פרנקל נולדה ל'משפחה הלוחמת', להוריה חנה ונפתלי.
האב, חבר בית"ר והאצ"ל, נהרג במלחמת העצמאות (ט"ז בתשרי תש"ט) כחובש גדודי בדרגת קצין בחטיבת "גבעתי" בעת שנהג באמבולנס צבאי בגזרת קסטינה לבית החולים להביא ציוד לתחנת העזרה הקדמית שהיה אחראי לה.
גם במערכות האצ"ל, יצא עם האמבולנס לחלץ פצועים תחת אש.
אחיה הצעיר גדעון, חבר בית"ר וספורטאי מצטיין בקבוצת הכדורסל של בית"ר בצפון תל אביב, נהרג בעת שירותו בסיירת חיל השריון ביום הרביעי למלחמת ששת הימים, בדרכו לתעלת סואץ בג'יפ של סמל המחלקה כשהוא מוביל אספקה לעבר התעלה.
הוא הותיר בנופלו אישה ובת שטרם מלאו לה שנה.
עוד לפני שעבדה ב"קול ישראל", עבדה במערכת 'מעוז', עיתון הצעירים של בית"ר (ירחון), ביומונים 'חרות' ו'היום' ועם סגירתו של זה האחרון, כתבה ב"מעריב".
בערוב ימיה הייתה חברת מערכת רבעון 'האומה', במה למחשבה לאומית, לתיעוד ולספרות בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי.
כתבותיה ומאמריה ספוגים היו תמיד אהבה גדולה לעמה במולדת ובתפוצות הגולה; ובמיוחד לאלה הנרדפים על יהדותם וכמיהתם לציון ולירושלים.
יו"ר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל, ידידה מנוער ועורך "האומה", יוסי אחימאיר, אמר כאשר נתקבלה הידיעה על פטירתה: "שרה פרנקל הייתה עיתונאית חרוצה ופורייה.
מותה היא אבדה קשה לי ולכל מכריה, שכה אהבוה".
ובהספד שנשא לזכרה אמר, בין השאר: "כאב כפול, שכול כפול היו נחלתך, אבל בגאון ובנדיבות מילאת את שליחותך העיתונאית, הציונית, היהודית, ועתה, ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל – ובהם שני יקיריך – ושלוש שעות לפני צפירת הדומייה, את נפרדת מאתנו.
חבל שאינך יכולה לראות את הרבים, שבאו להיפרד ממך – משפחת ידידייך ואוהביך מכל תקופות פעילותך – בבית"ר ובתנועת החרות, בתקשורת הכתובה והמשודרת, בעלייה ובקליטה, שותפייך למאבקים למען פתיחת שערי ברית המועצות להמוני אחינו.
כולם נקבצו ובאו לך, מבכים את הסתלקותך".
שרה פייגה פֿוֹנֶר (1854 – 3 במרץ 1937) הייתה, ככל הידוע במחקר, הסופרת הראשונה שכתבה ופרסמה סיפורת בעברית.
פונר נולדה בעיירה זאגר (בליטא) שהייתה בשליטת האימפריה הרוסית, ליוסף ושיינה מיינקין, והייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים.
כשהייתה בת שבע משפחתה עברה להתגורר בדווינסק (בלטביה), ובשנת 1871 השתקעו בריגה.
פונר למדה עברית מאביה, שהיה מתלמידיו של ר' איצלה מוולוז'ין, ומאמה ששלטה בשפה העברית, תופעה ייחודית בקרב נשים יהודיות בשנים אלו.
כשהייתה בת חמש וחצי החלה ללמוד תנ"ך ותלמוד ב"חדר" לבנים.
לאחר מספר שנים עזבה את ה"חדר" והמשיכה ללמוד בעצמה.
אפשר להניח, כי המשיכה את לימודיה באחד משני בתי הספר הפרטיים לבנות יהודיות שנפתחו בדווינסק בשנים 1861 ו-1863, וכן בעזרתם של מורים פרטיים.
היא פרסמה כתבות ב"היום", העיתון היומי הראשון בעברית, אשר הודפס בסנט פטרבורג, וכן בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה".
מלבד כתיבתה, התפרנסה מהוראת השפות עברית וגרמנית בריגה, ביאליסטוק, גראדנו ודיאנבורג.
פונר נישאה בראשונה בשנת 1883 למשכיל יהושע מזח, שהתכחש לנישואים עמה ועזב אותה כשהייתה בהריון.
בשנים 1885 או 1886 נישאה בשנית, לסופר מאיר פונר, עימו גידלה את בנה.
השלושה התגוררו תחילה בבילסק שבפולין הקונגרסאית ולאחר מכן בלודז', שם ייסדה פונר את בית הספר לבנות "בת ציון" ללימודי עברית, ספרות עברית והיסטוריה יהודית.
בשנת 1909 היגרה לארצות הברית.
את ימיה האחרונים העבירה פונר בפיטסבורג בביתו של בנה, כנשיאת הסניף המקומי של ארגון הנשים היהודיות "בנות יעקב".
ב-1918 נשאה דברים בעברית בכנס של "ההסתדרות העברית" בניו יורק, ובעקבות הופעתה, רואיינה לעיתון היידי "דיא ווארהייט".
נפטרה בשנת 1937. מותה לא הובא לפרסום בעיתונות העברית או היהודית במזרח אירופה או בארצות הברית.
יצירותיה של פונר כללו מגוון סוגות, וביניהן רומנים, סיפורי ילדים, נובלות היסטוריות וקובצי זיכרונות.
התיעוד הראשון לכתביה הוא המסה "האביב" שנכתבה בשנת 1876, ופורסמה ב-1882. פונר פרסמה ארבעה ספרי פרוזה.
חלקו הראשון של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות", הרומן ההיסטורי שכתבה, פורסם בווילנה בשנת 1881, והוא הרומן העברי המקורי הראשון שנכתב על ידי אישה.
רומן זה משקף את מאבקה העיקש בבערות ובחסידות.
את חלקו השני של הרומן לא הוציאה לאור כנראה בשל קושי כלכלי לממן את הדפסתו.
פונר הרבתה לעסוק בעברו של העם היהודי ובקורותיו מימי בית שני ועד שנות חייה, נושא המשתקף בכל סיפוריה.
לדוגמה, בשנת 1886 פרסמה פונר את "דרך ילדים או סיפור מירושלים", שהוא ככל הנראה סיפור הילדים הראשון שנכתב בעברית על ידי אישה.
מלבד מספר יצירות נוספות שכתבה בעברית, עסקה פונר גם בתרגום שניים מספריה ליידיש: "אהבת ישרים" שתורגם ל"איינע טרויעריגע ליבע" (לודז', 1889), ו"בגד בוגדים סיפור מימי שמעון כהן גדול" שתורגם ל"דיא קלייד פון א פאררעטער" (ורשה, 1892).
כמו כן, ב-1902 פרסמה את חלקה הראשון של נובלה ביידיש בשם "א ווייבער בונט" ("מרד הנשים") בכתב-עת לנשים ובעת שהייתה בלונדון הוציאה אותה לאור בגרסה שונה בשם "דער פרויען בונט" ("מרד הנשים").
פונר החלה לכתוב זיכרונות מילדותה עוד לפני שהגיעה לגיל חמישים, ובהם המחלוקות בין חסידי חב"ד לבין המתנגדים לחסידות ומלחמת ההשכלה "בת השמיים" בחסידים.
פרסומה האחרון היה סיפור ילדים שנקרא "מזיכרונות ימי נעוריי", שיצא לאור ב-1919 בכתב העת האמריקני "שחרות", ותיאר את הצלחתה בלימוד השפה העברית על אף המחסום התרבותי-מסורתי.
עד שנות השמונים של המאה התשע-עשרה מעטות היו הנשים אשר קראו עברית.
דוגמה לכך היא החינוך השונה שקיבלו שרה פייגה ואחיה יהושע בר, כפי שעולה מזיכרונותיהם.
אי-לכך, במשך שנים נעדרו נשים מקריאת ומכתיבת ספרים, והשליטה בתחום זה הייתה נתונה בידי אליטה גברית למדנית בלבד.
כאשר ביקשו נשים יהודיות כדוגמת רחל מורפורגו שכתבה שירה עברית באיטליה ושרה שפירא שכתבה שירה עברית ברוסיה, ליטול חלק במפעל הספרות של ההשכלה העברית נתקלו בסירובם של הגברים.
סירוב זה היה מעוגן בהלכה היהודית שנשענה על דבריו של ר' אליעזר בן הורקנוס כי "כל המלמד את ביתו תורה, כאילו מלמדה תִפלות".
על אף הצהרותיהם של המשכילים שרצונם הוא שהנשים תהיינה שוות ערך בתנועת ההשכלה העברית, גם נשים משכילות שרכשו את השפה העברית, לרוב לא התקבלו בהערכה בחוגי הגברים המשכילים.
דוגמה לכך היא ביקורתו הקשה של הסופר דוד פרישמן, מגדולי המבקרים של שנים אלו: .
כשהייתה נערה שמה של פונר הלך לפניה בקרב חוגי המשכילים, וי.ל.
גורדון פרסם ביקורת חיובית ברובה על הרומן הראשון שלה "אהבת ישרים", אולם כתביה האחרים לא עוררו הדים בקרב המשכילים בני זמנה או בקרב חוקרי ספרות לאחר מותה.
חלק מכתביה הגיעו לבתי המערכת באמריקה, אך לא משכו את תשומת לבם של העורכים.
ייתכן כי אחת הסיבות לכך הייתה המרחק שבין עיר מגוריה פיטסבורג לבין מרכז הספרות והעיתונות העברית.
אחד הביטויים להתעלמות של אנשי תקופתה מכתביה של פונר הוא העובדה שלא הוזכרה במאמר "אחיותינו העבריות המצוינות בעמנו" שהופיע בעיתון 'החבצלת' בשנת 1890, על אף שאז פורסמו כבר חלק מיצירותיה.
ביקורת על סיפורה "דרך ילדים או סיפור מירושלים" הופיעה לראשונה בשנות ה-70 של המאה העשרים בספרו של אוריאל אופק "ספרות הילדים העברית: ההתחלה".
בעשור זה פורסמה גם סקירה על חייה וכתיבתה של פונר על ידי עקיבא בן-עזרא בספרו "דמויות: אישים ידועים ובלתי ידועים".
ניתוח מעמיק של אחת מיצירותיה של פונר, הרומן "אהבת ישרים", נעשה לראשונה רק ב-שנות השישים של המאה העשרים על ידי דוד פאטרסון מאוניברסיטת אוקספורד.
עשרים שנה לאחר מכן הופיע בארצות-הברית מאמר על סיפורה "דרך ילדים".
אזכור ראשון של פונר בהקשרה של כתיבת נשים בעברית נעשה בידי זיוה שמיר ב-1993.
בראשית המאה העשרים ואחת חלה תפנית יחסית, וכתביה הפכו למושא מחקר בקרב חוקרים רבים יותר מבעבר.
אחת הדוגמאות לכך הם ספריהן של חוקרות הספרות היהודיות-אמריקניות ונדי זירלר וקרול ביילין, שהביעו הערכה לכתיבתה כסופרת העברית הראשונה.
בשנים אלו תורגמו לראשונה לאנגלית כתביה של פונר על ידי אחד מניניה.
דוגמה לבדיוניות של הרומן היא הפיכת אביה של פונר ממבשל יי"ש עבור הצבא הרוסי (כמתועד בארכיון הלאומי של לטביה בריגה) לרב עדת המתנגדים בדווינסק, וכן ביטול המעבר של משפחת מיינקין מדווינסק לריגה, מחוץ לתחום המושב.
בספר זיכרונותיה מספרת פונר שרב עדת המתנגדים היה אדם אחר ולא אביה ושמשפחתה עברה מדווינסק לריגה ב-1871. גם בראיון איתה בכתב העת "דיא ווארהייט" סיפרה פונר שאביה היה "חצי משכיל" וסירב להיות רב.
סיפורה של פונר "תולדות השל"ה הקדוש" אותר ב-2021. עם כל זאת, חלקו השני של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות", והתרגומים ליידיש של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות" ו"בגד בוגדים" עדיין לא נמצאו.
שרה צ'אנג היא כנרת אמריקאית.
הופעותיה הראשונות של הכנרת הצעירה, שהוכרה כילדת פלא, היו כסולנית עם הפילהרמונית של ניו יורק ועם תזמורת פילדלפיה בשנת 1989. היא נרשמה לבית הספר ג'וליארד ללימודי מוזיקה, סיימה אותו בשנת 1999 והמשיכה בלימודיה באוניברסיטה.
בשנות ה-90' ובעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה צ'אנג כסולנית עם רבות מן התזמורות הראשונות במעלה בעולם.
צ'אנג נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, וגדלה בניו ג'רזי.
היא בתם של מיונג-ג'ון, מלחינה, ומין-סו צ'אנג, שהיה כנר ומורה למוזיקה.
הוריה של צ'אנג היגרו לארצות הברית מדרום קוריאה בשנת 1979 לצורך השתלמות המוזיקה של אביה בטמפל יוניברסיטי.
אמה למדה הלחנה באוניברסיטת פנסילבניה.
צ'אנג אמרה, ש"אם כי מעולם לא חיה בפועל בקוריאה...
היא בכל זאת מרגישה בעוצמה רבה ששם נטועים שורשיה."
בשנת 1986, כשצ'אנג הייתה בת 5, היא ניגשה למבחן קבלה לג'וליארד והתקבלה לאחר נגינת הקונצ'רטו לכינור מס' 1 בסול מינור של מקס ברוך.
צ'אנג בילתה בסופי השבוע בשיעורי נגינה בג'וליארד ובקניות בניו יורק עם הוריה.
כשמלאו לה 6, התחילה ללמוד אצל אייזק שטרן מחוץ לבית הספר.
היא באה בקביעות לסטודיו של שטרן ללמוד עמו יצירות חדשות.
ב-1989, החלה לעבוד עם דורותי דיליי בסטודיו שלה בניו יורק, שם קיבל אביה שיעורים במוזיקה, ובבית הספר ופסטיבל המוזיקה של אספן, קולורדו.
גם יו קאנג, סטודנט לשעבר ואסיסטנט של דיליי, השתתף בהכשרתה של צ'אנג.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון בניו ג'רזי בשנת 1999, חזרה צ'אנג לג'וליארד ללימודים גבוהים ולמדה אצל דיליי.
ממשפחתה למדה צ'אנג לדבר קוריאנית שוטפת.
היא דוברת גם גרמנית רהוטה.
הודות להישגיה המוזיקליים, צ'אנג נמנית עם מספר קטן מאוד של אנשי ונשות מקצוע, המוכרים כילדי פלא.
אמה של צ'אנג לימדה אותה לנגן נעימות באצבע אחת על הפסנתר בגיל 3. ליום הולדתה הרביעי קיבלה כינור בגודל 1/16. בגיל 8, ניגשה למבחן בד עם המנצחים זובין מהטה וריקרדו מוטי, שעבדו עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ותזמורת פילדלפיה.
שניהם הזמינו אותה מיד להופיע עמם.
בשנת 1991, כשהייתה בת 10, הקליטה צ'אנג את האלבום הראשון שלה, "דביוט".
חברת EMI קלאסיקס הוציאה את האלבום ב-18 באוגוסט 1992 והוא הגיע במהירות לרשימת רבי-המכר של מוזיקה קלאסית.
צ'אנג התפרסמה חיש-מהר והייתה לכנרת ידועת-שם בקנה מידה עולמי, שהופיעה בכ-150 קונצרטים בשנה.
ב-2006 דירג אותה ניוזוויק כאחת משמונה שיאניות ההישגים בארצות הברית.
בראיון שנלווה לכתבה, אמרה צ'אנג: "אני חושבת, שהעובדה שהגעתי לקריירה בגיל צעיר כל כך שמרה על המיקוד שלי.
אנחנו סוגרים לוח הופעות לפחות שנתיים עד שלוש שנים מראש בתעשייה הקלאסית.
הרגשתי כל כך מחוברת לקרקע והכרתי תודה על שאני יודעת כבר מה הדבר שאני רוצה לעשות בחיי."
בשנת 2002 הופיעה בפיונגיאנג, קוריאה הצפונית.
צ'אנג סיפרה: "הקונצרט היה מלא פקידי ממשלה.
כל המושבים עד האחרון שבהם.
היו הזמנות בלבד, אבל זו הייתה חוויה שלא תאָמן.
מפחידה ומלהיבה בעת ובעונה אחת.
ואני חשבתי רק כמה התמזל מזלי.איזה מזל יש לי שאני מוזיקאית, ובאותו רגע הרגשתי באמת ובתמים, שמוזיקה היא השפה האוניברסלית האחת והיחידה."
צ'אנג השתתפה במסע הפרסום העולמי של חברת השעונים "מובאדו" "אמנות הזמן" עם הטניסאי פיט סמפראס והמלחין וינטון מרסליס.
למשחקים האולימפיים של 2004 נבחרה צ'אנג לשאת את הלפיד האולימפי בניו יורק.
בשנת 2005, הכתיר בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל כיסא באולם ספראג בשמה של צ'אנג.
לאחר זאת, יצאה צ'אנג למסע קונצרטים של שנה עם הפילהרמונית של ברלין ותזמורת הקונצרטחבאו בתוכנית שישייה של פסטיבלי קיץ, שהובילו לקונצרט באולם פילהרמוני בברלין.
צ'אנג הופיעה ברסיטל בקרנגי הול ב-7 באפריל 2007, בליווי הפסנתרן הבריטי אשלי ווס.
ממאי 2009 עד יוני 2010 יצאה לסיורי רסיטלים ברחבי אירופה, צפון אמריקה ואסיה עם הפסנתרן אנדרו פון אוין; בתוכנית של 12 בפברואר 2010 הופיעה ברסיטל באולם ברביקן בלונדון ובמרץ 2010 ניגנה באוניברסיטת דרום קליפורניה את הקונצ'רטו לכינור מס' 1 בסול מינור, אופוס 26, של מקס ברוך.
באוגוסט 2010 הופיעה בהוליווד בול.
ברשותה של שרה צ'אנג כינורות אחדים.
הכינור העיקרי שלה הוא הגוארנרי דל ג'זו משנת 1717, מעשה ידיו של בונה הכינורות בן קרמונה ג'וזפה גוארנרי, שאותו קיבלה בירושה ממורה, אייזק שטרן.
בראיון משנת 2013 אמרה לכתב, שקנתה את הכינור משטרן, לא קיבלה אותו.
1992: מענק קריירה ע"ש אוורי פישר
1993: האמן החדש של השנה לפרס ECHO למוזיקה (גרמניה)
1994: האמן החדש של השנה בפרסים הבינלאומיים למוזיקה קלאסית
2004: היכל התהילה של הוליווד בול, "עד כה, צ'אנג היא הצעירה ביותר שזכתה בתואר זה;" ראו מאמר
פרמיו אינטרנציונלה אקדמיה מוזיקלה שיאניה בסיינה, איטליה.
שרה פיזנטי (נולדה 1933) היא רופאת שיניים ישראלית, פרופסור אמריטה בבית הספר לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר יועצת בתחום רפואת הפה למחלקת עור ומין במרכז רפואי הדסה, חלוצת מחקר וטיפול בתחום מחלות עור המתבטאות בפה בישראל.
תחומי העניין שלה כוללים שיקום הפה ורפואת הפה.
פיזנטי נולדה בשנת 1933 בבולגריה.
בין השנים 1953–1959 למדה פיזנטי רפואת שיניים בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1959–1965 התמחתה פיזנטי ברפואת הפה, בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1963–1965 התמחתה פיזנטי במחלות עור ומין, במחלקת עור ומין, בבית החולים הדסה, ירושלים.
משנת 1966 משמשת פיזנטי יועצת בתחום רפואת הפה למחלקת עור ומין, בבית החולים הדסה, ירושלים.
החל משנת 1989 פיזנטי פרופסור מן המנין בבית ספר לרפואת שיניים, האוניברסיטה העברית בירושלים.
מערכת חדשנית ייחודית למתן תרופות דרך העור פותחה בשנת 2003, בבית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית.
היא עשויה לאפשר ולייעל טיפול במגוון של בעיות, מאקנה ונשירת שיער ועד העברת תרופה לכלי הדם.
הניסויים הקלינים הראשונים באתוזומים נעשו במרכז הדסה עין כרם בשיתוף פרופ' שרה פיזנטי.
ממחקריה של פיזנטי באתר PubMed
שרה פרנסס וייטינג (באנגלית; Sarah Frances Whiting; 23 באוגוסט 1847 – 12 בספטמבר 1927) הייתה פיזיקאית ואסטרונומית, אשר ייסדה את המעבדה לפיזיקה השנייה בארצות הברית והנחתה אסטרונומים וביניהם אנני ג'אמפ קאנון.
נחשבת לאחת הנשים החלוצות בתחום המדע.
שרה פרנסס וייטינג נולדה בעיירה בשם ויומינג במדינת ניו-יורק, ביתם של אליזבת' קומסטוק וג'ואל וייטינג.
מוצאה של אמה היא ממשפחת חלוצים, שהתיישבו בלונג איילנד במאה ה-17. אביה היה אדם מלומד ובעל דעות מתקדמות ביחס לתקופתו ביחס להשכלת נשים.
אביה בוגר מכללת המילטון והחזיק בכמה משרות הוראה וניהול ברחבי מדינת ניו יורק.