tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2019 הוכרז על שיתוף פעולה בין אגד לבין חברת Via, לפיו אגד תפעיל צי מיניבוסים שמשתמש בטכנולוגיה שפיתחה Via.
השירות בשם תיקתק החל לפעול במרץ 2020, בחיפה.
בספטמבר 2020 החל השירות לפעול גם בירושלים.
בינואר 2023 הפסיק השירות מלפעול בירושלים ובמרץ 2023 הפסיק לפעול בחיפה.
בשנת 1982 החלה אגד להפעיל את קו 100, במקביל לקו של החברה המצרית "איסט דלתא", אשר נסע מתל אביב לקהיר, בירת מצרים, באמצעות אוטובוס מרצדס 303 מיוחד בו הותקן תא שירותים.
הקו דעך בהדרגה בגלל חוסר רווחיות, עד שסיים את פעילותו בשנת 1996.
אֶגְבֶּרְט (Egbert; לערך 771 – יולי, 839), מלך וסקס מ-802 עד מותו, אדון מזרח אנגליה או מלך הסקסים המזרחיים ואנשי קנט, בפיו.
בימיו הפכה וסקס לחשובה בממלכות ההפטרכיה האנגלו-סקסיות, בגוזלה תואר זה מממלכת מרסיה.
אי בהירות קיימת בדבר זהות הוריו של אגברט.
הכרוניקון האנגלו-סקסי מציין, תחת השנה 825, כי בכיבושיו במזרח השיב אגברט את השטח שלגיטימית שייך לו ולקרוביו.
נמסר כי שם אבי אגברט היה אֶאָלְמוּנְד.
לחוקרים מוכר אאלמונד אשר מלך בקנט ומוזכר בכתב המתוארך לשנת 784, בו הוא מזוהה עם אביו של אגברט.
אף על פי כן, מתקבל על הדעת כי הכרוניקון האנגלו-סקסי מתייחס לתביעת בעלות דרך אין מלך וסקס אשר אגברט היה צאצא לאחיו אִינְגֶלְד.
אחר רצח קינוולף מלך וסקס בשנת 768, אגברט היה ככל הנראה טוען לכתר שעבר לבַּאוַרְטרִיק, בן בריתו של אוֹפַה מלך מרשיה.
בשנת 789 לערך יצא אגברט לגלות בחצרו של קרל הגדול, מלך הפרנקים.
הגלות של אגברט נמשכה 13 שנים.
עם מותו של באורטריק אגברט חזר לממלכת וסקס שם הוכר כמלך הסקסונים המערביים באופן רשמי.
ביום המלכתו הנהיג אֶתֵלְמוּנְד, רוזן הוייס, פשיטה לתוך וסקס.
וֵאוֹקסטַן, רוזן וילטשייר חסם את מעבר הנהר והרג את אתלמונד אולם שילם בחייו עבור ניצחונו.
בשנת 815 בזז אגברט את שטחי הוולשים המערביים מקורנוול.
כנראה משלטונו ניתן לשייך את קורנוול כחלק מווסקס.
האירוע המשמעותי הבא בשלטונו התרחש בשנת 825. הוולשים המוכנעים התמרדו, אך אגברט השקיט את המרד ומיהר לצאת להגנת ממלכתו מפני באורוולף מלך מרשיה באלדון.
לאחר ניצחונו נכנעו קנט, סארי, סאסקס ואסקס לוסקס.
ממלכת מזרח אנגליה, שהתמרדה נגד השלטון המרשי ושמה קץ לחיי באורוולף, קיבלה את אגברט כשליט עליון.
בשנת 829 כבש אגברט את מרשיה, מה שגרר את כניעתה של נורתמבריה למלך כדי להימנע מקרב עם כוחותיו.
שנה לאחר מכן הנהיג אגברט משלחת צבאית לוויילס בהצלחה.
באותה השנה מרשיה קיבלה חזרה את עצמאותה תחת ויגלף, אולם אין לדעת אם כתוצאה ממרד או כתוצאה ממחווה של אגברט לויגלף.
בשנת 836 נחל אגברט תבוסה לפולשים דנים, אולם כעבור שנתיים הביס אגברט אותם ואת בני בריתם, הברטונים, בהינגסטון דון שבקורנוול.
אגברט נשא את רדבורגה, נסיכה פרנקית (גיסת קרל הגדול), שילדה לו שני ילדים (בן בשם אתלוולף ואדית').
אגברט איחד את רוב הממלכות האנגלו-סקסוניות, אולם הוא לא כינה את עצמו - וגם לא היה - מלך אנגליה הראשון (כפי שאחדים קוראים לו).
תחתיו מלכו מלכים מקומיים דוגמת ויגלף על מרשיה ואתלוולף על קנט, והוא זוהה כבּרֶטְוַלְדַה העשירי במספר.
בין יתר פעולותיו היו החלוקה למחוזות של וסקס, ארגון ה"פְרִיד" (צבאו) ומתן סמכות וכוח לכנסייה הנוצרית.
אגברט מת בשנת 839 ונקבר בוינצ'סטר.
הר אגברט ברכס דאגלס באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אגברט מלך וסקס, וזאת בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס דאגלס הנקראים על שמם של מלכים סקסוניים.
אֲגַג\זאב הוא דמות מקראית, אחרון מלכי העמלקים.
האזכור הראשון בתנ"ך של אגג הוא בברכת בלעם, בה מברך בלעם את ישראל שממלכתם תינשא מעל זו של אגג:
אגג היה מלך עמלק בעת ששאול המלך יצא למלא את מצוות השמדת עמלק בהנחיית הנביא שמואל.
שאול לא ביצע את המצווה עד סופה כיוון שלא השמיד את רכוש עמלק ולא הרג את אגג, ועל כך ניבא לו שמואל כי ישלם בכתרו.
אגג הוצא בסוף להורג על ידי שמואל, הדיאלוג בין שמואל הנביא לאגג מובלט בסיפור על רגעיו האחרונים של אגג:
אגג חותם את חייו במילים "אָכֵן סָר מַר-הַמָּוֶת" (אכן הגיע זמני למות),
על אף הריגתו של אגג בידי שמואל, ממקומות נוספים בתנ"ך מוכח שהעם העמלקי לא הושמד באופן סופי.
בהמשך ספר שמואל מתוארות מלחמותיו של דוד בתקופת ישיבתו בשדה פלשתים, שם מוזכרת בין השאר לחימתו בעמלקים.
מספר פרקים לאחר מכן, בסוף ספר שמואל א' מתוארת פשיטה של עמלקים על העיר צקלג (עיר המזוהה על ידי מספר חוקרים כתל שרע) ורדיפה של דוד ואנשיו אחריהם, לאחר שלקחו בשבי את משפחותיהם.
גם לאחר שדוד ואנשיו מכים בעמלקים במשך יממה שלמה, ארבע מאות מהם מצליחים לברוח.
מקום נוסף בו אנו פוגשים בשארית עמלק הוא בפתיחת ספר שמואל ב', שם דוד שב "מהכות את העמלק" ואליו מגיע נער עמלקי המספר לו שהרג את שאול בעקבות בקשתו של שאול עצמו, לאחר שנפצע אנושות בקרב נגד הפלשתים בהר הגלבוע.
גרסתו של הנער העמלקי סותרת את המסופר על מות שאול, והפרשנים נחלקו מה מידת האמת בדבריו.
בכל אופן, דבריו מציגים אירוניה הטמונה בקשר שבין חטאו של שאול כשלא השמיד את העמלקים, לבין העובדה שאחד מהם לבסוף הרג אותו, וכל זאת בשעה שדוד, שנבחר לרשת את כתרו, עושה חיל במלחמתו בעמלקים.
מאחר שעמלק הוא סמל האויבים של ישראל, גם מלכו נחשב כגדול האויבים של ישראל.
ברוח זו מיוחס מוצאו של המן הרשע לאגג: "הָמָן בֶּן-הַמְּדָתָא הָאֲגָגִי".
והפרשנים נחלקו בשאלה האם מדובר בצאצא גנטי ממש, או בבן במובן של ממשיך דרכו הרעיונית של אגג.
לאחר אירועים אלו אין מסופר עוד דבר על קיומו של עמלק או מלכם אגג.
מספר פסוקים בספר דברי הימים מספרים על קבוצת לוחמים מבני שמעון אשר בימי המלך חזקיהו הכו את "שארית הפליטה לעמלק", כלומר - השמידו את אחרון העמלקים, ובכך כנראה הושמד סופית עם זה.
המדרש מספר כי בין נפילתו של אגג בשבי ובין הוצאתו להורג הפריד יום, אשר במהלכו הספיק אגג לשכב עם שפחה עמלקית.
בין צאצאי שפחה זו, אומר המדרש, היה המן.
כך מפרש המדרש את הצירוף "המן האגגי".
אגאתרכידס היה היסטוריון וגאוגרף יווני שחי במאה ה-2 לפנה"ס.
כיום מוכרים בעיקר ספריו של אגאתרכידס "אודות הים האריתראי" (הים האדום), שבהם הוא מתאר את הגאוגרפיה, הפאונה והאנתרופולוגיה של אזור זה.
המידע שיש בידינו על אגאתרכידס הגיע בעיקר מתוך הקדמתו שלו לחיבורו "על הים האדום" ומסוף הספר החמישי שלו, וכן מתוך הקדמתו של פוטיוס לקטעים הרבים שהוא מביא מתוכו.
מלבד חומר זה ישנן פיסות מידע אקראיות ממקורות אחרים.
אגאתרכידס נולד כנראה בקנידוס (כיום בטורקיה), שהייתה אז עיר יוונית.
הוא שימש בתפקידים שונים בחצר המלוכה של בית תלמי באלכסנדריה.
אגאתרכידס לא גדל עם משפחתו שלו, אלא על ידי קינאוס, אדם בעל מעמד רם בבית המלוכה של תלמי השישי (פילומטור).
במשך תקופה ארוכה אגאתרכידס עבד כמזכירו של הרקלידס למבוס , שבשנת 169 לפנה"ס נשא ונתן בשם חצר המלוכה התלמיי עם אנטיוכוס אפיפאנס, בעת פלישתו למצרים.
פוטיוס טוען כי חסותו של הרקלידס למבוס היא זו שאפשרה לאגאתרכידס להשיג הכרה ספרותית.
פירושו של דבר הוא שאגאתרכידס היה במגע קרוב עם חצר המלוכה התלמי בין השנים 170–145/4 לפנה"ס, תקופה של משבר פנימי גדול.
בשנת 145/4 לפנה"ס נסתיימה תקופת שירותו במצרים, עם עלייתו לשלטון של תלמי השמיני פיסקון.
בתקופת שלטון הטרור שלו פרצה מלחמת אזרחים והאינטלקטואלים היוונים נמלטו ממצרים.
אגאתרכידס, שהיה אז כבר אדם זקן ותשוש, ברח לאתונה, שם חי את שארית חייו.
ספריו של אגאתרכידס אודות הים האדום נכתבו בגוף ראשון, ומהם ניתן ללמוד כי הוא נטל חלק במערכה צבאית בדרום מצרים.
בתקופה זו היה לו תפקיד חשוב בבית המלוכה, ומשערים שהוא ליווה את אחד מבניו של תלמי השמיני בקרבות אלו.
למרות שאין פרטים נוספים על חייו, נראה שהוא מת בסוף המאה ה-2 לפנה"ס.
אגאתרכידס כתב ביוונית אטית, ועל פי פוטיוס, סגנון כתיבתו היה דומה לזה של תוקידידס.
מרבית כתביו של אגאתרכידס לא שרדו.
פוטיוס מוסר שבנוסף לחיבור "אודות הים האריתראי" בחמישה כרכים, שבו סקר את הארצות סביב הים האדום, אגאתרכידס כתב חיבור "אודות אסיה" בעשרה כרכים, שבו סקר את קורות הדיאדוכים, וחיבור "אודות אירופה" בארבעים ותשעה כרכים, שבו סקר את תולדות יוון, ככל הנראה משנת 323 לפנה"ס ועד נפילת מוקדון.
אתנאיוס מצטט מתוך חיבור בשם "היסטוריה של אירופה", שהוא כנראה אותו חיבור שעליו מדבר פוטיוס.
מספרים אלו שרדו קטעים בודדים.
הוא חיבר גם מספר חיבורים קטנים נוספים, אולם לא ידוע עליהם דבר מלבד שמותיהם.
החיבורים האבודים שידוע שכתב, היו אוסף סיפורי פלאות, קיצור של שירה מיתולוגית, ויצירה אתית על חברות.
החיבור על אירופה עסק בתולדות העמים ההלניים, ככל הנראה עד זמנו של אגאתרכידס עצמו.
מתוך 49 הכרכים שרדו 15 קטעים קצרים, כולם אצל אתנאיוס מלבד אחד אצל יוספוס.
החיבור על אסיה עסק בארצות אסיה ואפריקה, כולל מצרים, אתיופיה ולוב.
הוא כתב בו על האימפריות האשורית, הבבלית והפרסית ועל תקופת שלטון אלכסנדר ויורשיו.
הכרך השמיני עסק בשלטון אלכסנדר ואילו תקופת יורשיו נפרשה על פני שני הכרכים האחרונים של החיבור, וככל הנראה הגיעה עד מותו של הדור הראשון של היורשים בשנות ה-280 לפנה"ס.
מתוך 10 הכרכים שרדו רק חמישה קטעים.
בין חמשת כרכי החיבור על הים האדום, ניתן לשחזר במידה רבה את תוכנם של השני והחמישי.
חלקים גדולים מהם שרדו אצל דיודורוס סיקולוס, סטראבון ופוטיוס.
בחיבור "אודות הים האריתראי", שאותו השלים אגאתרכידס כנראה בשנת 113 לפנה"ס, לאחר חזרתו מהמסע, הוא מתאר באריכות את הגאוגרפיה והאנתרופולוגיה של אזור קרן אפריקה:
דרום מצרים, אתיופיה הגדולה של תקופתו, והחוף משני צדיו של הים האדום.
החיבור מתרכז בבעיות הקיום, המאבק היומיומי להישרדות, והסתגלותם של התושבים לחום, רוחות, משאבי מים מוגבלים, אזורים מדבריים והים המאתגר.
בין אלה בולט תיאור מכרות הזהב במדבר הדרום-מערבי של מצרים (ואדי אל-עלאקי ), שהיו ידועים לשמצה בשל ניצול אסירים פוליטיים, שבויי מלחמה ומשפחותיהם.
באפילוג לחיבור, אגאתרכידס כותב כי בחר שלא לכתוב על האיים בים האדום ותושביהם, מאחר שגילו אינו מאפשר לו לקחת על עצמו את המשימה.
ניתן לשער שהשלים את החיבור זמן קצר לאחר הגעתו לאתונה, כשכבר היה אדם זקן.
אגאתרכידס מתייחס בחיבור זה למקור השם אריתראה, והוא מתאר את אורחות החיים של תושבי המקום.
בין החיות שאותן הוא מזכיר ניתן לציין את הפיל, הג'ירף והקרנף.
כמו כן, אגאתרכידס היה הראשון שגילה את הנמטודה אשר גורמת למחלת הדרקונקוליאסיס ("מחלת התולעת הגינאנית"), והראשון שהבין את הסיבה להצפות הנילוס.
בין הרבים שציטטו את אגאתרכידס בספריהם ניתן להזכיר גם את פליניוס הזקן.
כיום, אחד המכתשים על הירח קרוי על שמו של אגאתרכידס.
התייחסות של אגאתרכידס ליהודים נמצאת בשני קטעים הנוגעים בכיבוש ירושלים על ידי תלמי הראשון בשנת 302/1 לפנה"ס, בזמן קרב איפסוס, שהכריע את המאבק בין אנטיגונוס מונופתלמוס, חביבם של היהודים, לבין המפקדים האחרים לשעבר בצבאו של אלכסנדר הגדול.
הקטע המדובר מצוטט פעמיים על ידי יוסף בן מתתיהו.
הגרסה הקצרה יותר מצוטטת ב"קדמוניות היהודים", והמלאה יותר ב"נגד אפיון".
בקטע המצוטט, אגאתרכידס לועג לדבקותם של היהודים במנהגים עתיקים:
שני הציטוטים של יוספוס מתוך כתביו של אגאתרכידס הם האזכורים העתיקים ביותר של השבת שנשמרו בספרות היוונית.
אי לכך, אגאתרכידס היה הראשון מהסופרים ההלניסטיים שציינו את היום השביעי של היהודים כיום מנוחה.
יוספוס אינו מציין איזה מחיבוריו של אגאתרכידס היה המקור לקטע שהוא מצטט ב"נגד אפיון", אך בקטע ב"קדמוניות היהודים" הוא מתייחס ל"ספר על מעשי היורשים" (הדיאדוכים).
לא ידוע לנו על חיבור בשם זה וגם פוטיוס אינו מציין חיבור כזה.
נראה, אם כך, שיוספוס התייחס לחיבור "על אסיה", שהסתיים בשני ספרים על תקופת הדיאדוכים.
לדעת ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, מדובר בשני קטעים משני חיבורים שונים: הקטע הקצר ב"קדמוניות היהודים" לקוח מהחיבור "על אסיה", שם הופיע בהקשר לתיאור הרציף של האירועים סביב קרב איפסוס בקוילה-סוריה.
הקטע הארוך יותר ב"נגד אפיון" נלקח ככל הנראה מהחיבור "על אירופה", מאחר ש"על אסיה" לא הכיל את תולדותיו של סלאוקוס השני – הרקע לפרשת סטרטוניקי, שאגאתרכידס מביא כהקבלה לאמונתה הטפלה את סיפור כיבוש ירושלים.
אגאתרכידס השלים את החיבור "על אירופה" לפני החיבור "על אסיה", ולכן כאשר חזר על הסיפור הזה ב"על אסיה", ראה לנכון לקצר אותו.
אגברט (950 – 9 בדצמבר 993) היה הארכיבישוף מטריר משנת 977 ועד מותו.
אגברט היה בנו של דירק השני, רוזן ארצות השפלה.
לאחר שלמד במנזר אגמונד ובחצרו של ברונו הראשון, הוא הפך לקאנצלר של אוטו השני בשנת 976. בשנה שלאחר מכן אגברט מונה לראש הארכידיוקסיה של טריר.
בשנת 984 הוא הצטרף לקנוניה של היינריך השני, דוכס בוואריה, שזמן להדיח את אוטו, אך שנה לאחר מכן העביר את נאמנותו לאוטו פעם נוספת.
אגברט היה ידוע כפטרון של המדעים והאמנויות.
אגברט היה זה שהזמין ממנזר רייכנבאו כרך מאויר של ספר תהילים (כרך זה היה ידוע בכינוי הקודקס האגברטי).
עם זאת, החל ממינויו לארכיבישוף החלה טריר להתמודד מול רייכנאו על תפקיד המרכז האמנותי בעולם האוטוניאני.
אֲגָבָה (שם מדעי: Agave) הוא סוג צמח המשתייך לתת-המשפחה Agavoideae, המכיל כ-275 מינים שמוצאם ממקסיקו ומאמריקה התיכונה.
בניגוד לסברה הרווחת, צמח האגבה אינו סוג של קקטוס, ומדובר במשפחה טקסונומית נפרדת.
אלו צמחים בעלי עלים קוצניים, בשרניים וגדולים הערוכים בשושנת-עלים.
הפרחים ערוכים במכבד המגיע לגובה של כמה מטרים ולהם עטיף בצורת צינור שעליו קבועים האבקנים.
פרי האגבה הוא הלקט בעל זרעים רבים הנפתח בשלוש קשוות.
הצמח גדל מספר שנים כשושנת-עלים, ולעת הפריחה הוא מצמיח גזע ארוך ועבה שעליו מכבד של אלפי פרחים צהובים וריחניים.
ההאבקה נעשית על ידי ציפורים.
לאחר הפריחה, העלים נובלים והשורש מצמיח צמח חדש על ידי רבייה וגטטיבית.
צמח האגבה הובא לארצות אגן הים התיכון במאה ה-16. הצמח הסתגל בקלות לאזור התפוצה החדש, אם כי נראה כי הדבר גרם להאטת התבגרותו: בעוד שבאמריקה הצמחים פורחים בגיל של 8–10 שנים, בארצות אחרות הדבר מתרחש כשהצמחים כבני 20 שנה, ולעיתים אף 50 ו-100 שנה.
סירופ אגבה הוא נוזל צהוב שקוף, דומה לדבש אך דליל יותר, שמופק מצמח האגבה.
חברות מסחריות משווקות סירופ אגבה כמוצר בריאות בטענה (הנכונה כנראה) שהוא בעל מדד גליקמי נמוך יחסית לסוכר, כלומר מביא ליצירה של פחות אינסולין על ידי הלבלב, לעומת סוכר.
סירופ אגבה מיוצר בעיקר במקסיקו ונמצא בשימוש נרחב בארצות הברית כתחליף בריא לסוכר.
מאידך, יש הטוענים שרב בו הנזק על התועלת, כי סירופ אגבה מכיל כ־90% פרוקטוז, בניגוד לסוכר לבן שמכיל סוכרוז.
פרוקטוז הוא אחד החשודים העיקריים ביצירה של תנגודת לאינסולין (קדם סוכרת, סוכרת סוג 2), ומכאן השמנה ומחלות אחרות.
מהמין אגבה אמריקנית (Agave americana) נוהגים ילידי מקסיקו להכין את המשקה הלאומי, הפּוּלְקֶה (Pulque) על ידי קיטום עמוד-התפרחת לפני פריחתו.
מוהל הצמח הפורץ לאחר הקיטום עובר התססה וכך מכינים את המשקה שטעמו מתקתק.
המשקה מסקל (Mezcal) מיוצר מזן אחר של מין זה.
מעליו של מין זה נהוג לייצר חבלים ונייר, שכן הסיבים שבהם חזקים מאוד.
ליבת הצמחים מהמין Agave tequilana (אגבה כחולה) משמשת לייצור טקילה, שהוא משקה אלכוהולי מקסיקני חזק ממשפחת המשקאות הלבנים.
הטקילה מיוצר בעיקר בסביבות העיר טקילה, במדינת חליסקו ובמדינות מקסיקו הסמוכות.
מהמין סיסל (Agave sisalana) מפיקים סיבים הקרויים, גם הם, סיסל.
הם מוצאים מתוך העלים באופן ידני או על ידי מכונות המשמשות לכך, ולאחר ניקוי וייבוש משמשים להכנת חבלים ומברשות.
הייצור העיקרי של סיבי סיסל בעולם הוא בהודו, אינדונזיה ואפריקה שמדרום לסהרה.
סיבים מופקים גם ממינים נוספים של אגבה: סיבי היניקן (henequen) מופקים מעלי המין Agave fourcroydes וסיבי איסטל (istle) מופקים מעלי המין Agave heteracantha.
בשנות ה-50 של המאה העשרים ניטעו בנגב, בבקעת באר שבע, כ-15,000 דונם של צמחי אגבה, שיועדו לשמש לתעשיית חבלים ושקים.
מטרת המיזם הממשלתי היה לפתח מקורות תעסוקה לעיירות הפיתוח שהוקמו באותה עת, דימונה, אופקים ונתיבות.
הוקם אף מפעל לעיבוד הסיבים.
המיזם נכשל מסיבות מסחריות בשנות ה-60 של המאה ה-20, וחלק משטחי האגבה הוסבו ברבות השנים לשטחים חקלאיים רגילים, אך ריכוזים של אגבות עדיין קיימים בנגב.
עמודי תפרחות האגבות שנכרתו שימשו את חניכי תנועות הנוער בישראל כ"סֶנָדוֹת" לבניית מתקנים בפעילויותיהם.
כיום, נהוג בישראל ובארצות הים-התיכון לנטוע את הצמח למטרות נוי בלבד.
הערבים נוהגים לנטוע אותו בבתי-קברות.
אגאפטוס הראשון כיהן כאפיפיור משנת 535 ועד מותו.
אגאפטוס נולד ברומא שבממלכת האוסטרוגותים.
תאריך לידתו המדויק אינו ידוע.
אגאפטוס היה בנו של גורדיאנוס (Gordianus) - כומר אשר נרצח במהלך המהומות שאירעו בתקופת כהונתו של האפיפיור סימכוס.
שמו של אביו יכול לרמז על קשר משפחתי לשני אפיפיורים אחרים: פליקס השלישי וגרגוריוס הראשון.
גרגוריוס היה צאצא של פליקס, ואביו של גרגוריוס, אדם בשם גורדיאנוס, גם החזיק בתפקיד בכנסייה הרומית.
אגאפטוס פעל לצד קסיודורוס וייסד ברומא ספרייה כנסייתית של כתבי יד בשפות היוונית והלטינית, וכן פעל לצד קסיודורוס ותרגם את כתבי הפילוסופים היווניים ללטינית.
בשנת 535 נבחר לתפקיד האפיפיור.
פעולתו הראשונה כאפיפיור היה שרפה פומבית של צו הנידוי שהוצא כנגד בוניפקיוס השני.
במהלך כהונתו עמד הגנרל הביזנטיני בליסאריוס לפלוש לממלכת האוסטרוגותים.
המלך תאודאהאד פנה אל האפיפיור וביקש כי יסייע במניעת המלחמה בכך שיפעיל את השפעתו על קיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון.
על מנת לממן את המסע נאלץ אגאפטוס למשכן חפצי קודש כנסייתיים, ויצא באמצע החורף, מלווה בחמישה הגמונים ושיירה גדולה לקונסטנטינופול, אליה הגיע בפברואר 536.
שליחותו של אגאפטוס נכשלה ויוסטיניאנוס פלש לאיטליה.
בקונסטנטינופול פרץ סכסוך בינו לבין קיסרית האימפריה הביזנטית תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית בעקבות השבתו לכהונה של אנתימוס הראשון, הגמון קונסטנטינופול אשר הודח על ידי אגאפטוס בשל דעותיו המונופיזיטיות.
בעת שהותו בקונסטנטינופול חלה אגאפטוס ומת ב-22 באפריל 536, אחרי כהונה של כעשרה חודשים.
גופתו הובאה לרומא והוא נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
לימים הוכרז אגאפטוס כקדוש נוצרי הן בקרב הכנסייה הקתולית והן בקרב הכנסיות האורתודוקסיות.
יום חגו הוא 22 בספטמבר בקרב הכנסייה הקתולית, ו-22 באפריל בכנסיות המזרחיות.
אגבוס היה נביא או משיח יהודי מיהודה, שפעל בתקופת התגבשות הקהילה היהודית-נוצרית (הקהילה המשיחית).
הוא נזכר במעשי השליחים שם מסופר עליו כי הגיע אל קהילת היהודים-נוצרים (הקהילה המשיחית) באנטיוכיה ובפיו הבשורה: "ויאמר כה אמר רוח הקדש ככה יאסרו היהודים בירושלים" שבו הוא מתייחס אל היהודים בגוף שלישי.
קבוצות נבואיות-משיחיות, קטנות וקיצוניות, צמחו בתקופת השלטון הרומי, בעיקר בעידן הנציבות הרומית השנייה (66-44), כשהמצב הכללי ביהודה החמיר והלך.
השלטונות הרומיים התייחסו בחומרה רבה לתופעה זו בשל ההקשר הכישופי של אירועי ההתנבאות, ויותר מכך – בשל החשש שהתרכזויות המוניות סביב אותם משיחים ונביאים עלולות לקדם תופעות מרדניות.
לנבואה זו חשיבות רבה בהבנת העובדה שפאולוס ענה להם שהוא גם מוכן להיאסר ולמות עבור ישו.
מסורות מאוחרות יותר משייכות את אגבוס ל-70 השליחים המוזכרים בבשורה על פי לוקאס 10 א.
ומונות אותו בין המרטירים של אנטיוכיה.
"אגד אמני ארץ ישראל" או "אגד" היא שמה של תערוכת אמנות מודרנית שהתקיימה בתל אביב בסוף שנת 1929. התערוכה נחשבת לאחת מן הביטויים המרכזיים של התארגנות העצמית של האמנים המודרניים בתל אביב תקופת מגדל דוד.
תערוכת "אגד" נפתחה ב-29 בדצמבר 1929 בדירה ברחוב אלנבי מס' 38 בתל אביב (כיכר מוגרבי).
במקביל לתערוכת "אגד" הוצגה בתל אביב תערוכה של קבוצה בשם "מסד", ובה הציגו אמנים מודרניים צעירים יותר כגון אהרן פריבר, אביגדור סטימצקי ואחרים.
בספרו "ביאליק יום-יום (תש"ה), תיאר גליקסבורג את ביקור חיים נחמן ביאליק בתערוכה:
אַגְבָּארִיָּה הוא שם המשפחה הערבי הנפוץ בישראל.
שם המשפחה אגבאריה מגיע ככל הנראה משמה של העיר אע'בר על גבול סעודיה-תימן של ימינו.
המשפחה היגרה מאזור תימן לירדן, כנראה בשל סכסוכי שבטים, לאחר מכן התנחלה באזור שכם, עד שהגיעה לבסוף לאום אל-פחם.
המשפחה התיישבה באום אל-פחם בשכונה הנושאת את השם שכונת אלאגבאריה, והיא כוללת את המשפחות מוסא, בשיר, מוחמד, ח'ליפה.
איימן אגבאריה (יליד 1968) – משורר, מחזאי ומרצה ערבי–ישראלי
חסן אגבאריה (יליד 1967) – איש חינוך ישראלי
עפו אגבאריה (יליד 1949) – פוליטיקאי ערבי–ישראלי
ח'אלד אגבאריה (יליד 1960) - פוליטיקאי ערבי–ישראלי
פואד אגבאריה (יליד 1981) – אמן ערבי–ישראלי
ריאד אגבריה (יליד 1959) – פרופסור לפרמקולוגיה
אגסיהורן הוא הר באלפים הברניים המתנשא לגובה 3,946 מטר.
הוא ממוקם על הגבול שבין הקנטונים ברן וואלה צפונית מזרחית לפסגה הגבוהה ביותר ברכס, הפינסטרארהורן (Finsteraarhorn).
ההר נקרא על שם המדען והגאולוג יליד שווייץ לואי אגאסי, הידוע גם בשל מחקריו הגזעניים.
בשנת 2007, לציון 200 שנה להולדתו, הוצע לשנות את שם ההר ל"הר עבדי קונגו", על שם העבדים שצילם אגאסי בדרום קרוליינה כדי להוכיח את נחיתותם הגזעית.
אגאתיוס הקדוש (מת ב-303) הוא קדוש נוצרי, אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
על פי המסורת הוא היה יווני מקפדוקיה בדרגת קנטוריון בצבא הרומי.
הוא נאסר בשל אמונתו הנוצרית שהייתה אז אסורה באימפריה הרומית ונשפט במרמרה שבתראקיה.
הוא עונה והובא לביזנטיון, שם הולקה וראשו נערף.
חגו חל ב-8 במאי, אז על פי המסורת הוצא להורג.
ב-630 הועברו שרידיו לכנסייה בסקילצ'י שבאיטליה.
שריד מזרועו הובא מאוחר יותר לגארדאבלה על ידי בישוף סקילצ'י, ומאז אגאתיוס נחשב לקדוש המגן של העיר.
חלקים משרידיו הובאו גם לקואנקה ולאווילה שבספרד.
גם בסלובניה מוקדשות כמה כנסיות לשמו, כאשר שורשי פולחנו נטועים במאה ה-16, כשנחשב לקדוש המגן על הנאבקים בשלטון העות'מאני.
בדומה לכך, עמידתו העזה בפני השלטון הרומי נחשב בקרב תושבי חצי האי מאני שביוון לסמל מאבקם הממושך בשלטון העות'מאני.
אגאפיוס טוׂמבּוּליס, בשמו האמיתי אגופ או הגופ סטמבוליאן – 1965) היה נגן עוד וג'ומבוש ומלחין יווני ממוצא ארמני, מבצע מוזיקת רבטיקו וסוגות אחרות של מוזיקת עם יוונית,, מוזיקת עם ארמנית, טורקית ויהודית.
ליווה את הקולות הגדולים של מוזיקת סמירנאיקה כמו רוזה אשכנזי, ריטה אבאדזי ואחרים והשאיר גם הקלטות כסולן בעוד.
אגופ סטמבוליאן נולד בשנת 1891 ברובע פרה (כיום ביולו) באיסטנבול, כבן לאב ארמני ולאם יווניה.
אבל מילדותו דיבר בצורה שוטפת טורקית, ארמנית ויוונית.
האגדה מספרת שבעת שיט על יד ארמון דומלמבהצ'ה הסולטן עבדול חמיד השני שמע את סטמבוליאן מנגן בעוד והחליט להעסיקו בתזמורת החצר.
הוא נשאר בתזמורת המלכותית עד להדחת הסולטן והחלפתו באחיו, מהמט רשאט בשנת 1909
אחרי מלחמת העולם הראשונה שבה התרחש, בין השאר, רצח עם בקרב הארמנים, נכח סטמבוליאן בסתיו 1918 בכניסתן של אוניות מעצמות ההסכמה ויווניות במצר בוספורוס וציפה לתחיית העיר היוונית כבראשונה בשנת 1921 הוא התחתן אם אישה יווניה בשם אלכסנדרה ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1922 בעקבות "האסון הגדול" של תבוסת הצבא היווני באנטוליה מצבם של היוונים והניצולים הארמנים בטורקיה הידרדר.
בשנת 1924 היגר סטמבוליאן יחד עם משפחתו לנמל סלוניקי שהייתה לחלק מהמדינה היוונית.
הוא ניגן בבתי הקפה ובטברנות שלו עד שנת 1928 כשעברו לגור באתונה.
הוא נודע ביוון כאגאפיוס טומבוליס, כששם המשפחה החדש נגזר לא רק מסטמבוליאן אלא רמז גם על מראה גופו ופניו העגלגלים, דרך המילה הטורקית "טומבול" (שמנמן, עגלגל).
בשנת 1929 פגש באתונה את רוזה אשכנזי והתחיל ללוות אותה בעוד לאורך אותה שנה.
ב-1930 שניהם פגשו את נגן הקמנצ'ה הקלאסי למברוס לאונדארידיס שהצטרף אליהם במועדונים והריכבו את שלישיית סמירנה.
בהמשך צירפו גם את נגן הקאנון למברוס סאוואידיס.
המקום העיקרי שבהם הופיעו היה טברנה ברחוב דורו.
הם התלוו לאשכנזי בסיורים שלה באלבניה, סרביה, מצרים וטורקיה.
בשנת 1931 בהרכב שלישייה - עוד, כינור וסנטור ניגן טומבוליס, בין השאר, בטברנה בפרבר קייסריאני לא רחוק ממרגלות ההר הימטוס.
יחד עם הכנר סימיטריוס סמסיס ניגן טומבוליס גם עם הזמרת ריטה אבאדזי.
אחיין שלו היה גם הוא נגן עוד בניו יורק.
מחבוב אבן קוסטנטין היה סופר והיסטוריון ערבי נוצרי, הידוע בעיקר בזכות חיבורו הארוך "כיתאב אל-עונואן" ("ספר הכותרות" או "ההיסטוריה").
הוא היה הבישוף המלכיתי של מנבג' (Hierapolis), בסוריה.
הוא היה בן זמנו של הכרוניקאי אוטיכיוס מאלכסנדריה (סעיד אבן בטריק), גם הוא מלכיתי.
החיבור ההיסטורי שלו מתחיל עם יסוד העולם ונמשך עד לזמנו.
החלק העוסק בתקופה הערבית שרד רק בכתב יד אחד ונקטע בשנה השנייה לח'ליפות של אל-מהדי (160 להיג'רה, 776/7 לספירה) ובזמן בו הקיסר היה לאון הרביעי (775–780).
עבור ההיסטוריה המוקדמת של הנצרות, אגאפיוס עשה שימוש ללא ביקורת בחומרים אפוקריפיים ואגדתיים.
עבור ההיסטוריה החילונית והכנסייתית בהמשך, הוא הסתמך על מקורות סוריים, במיוחד הכרוניקה העולמית של ההיסטוריון המרוני תאופילוס מאדסה (מת בשנת 785) עבור סוף התקופה האומיית ותחילת העבאסית.
הוא השתמש ב"תולדות הכנסייה" של אוסביוס רק באמצעות אוסף של קטעים קצרים מתוך החיבור.
את זה הוא משלים ממקורות אחרים.
הוא נותן קטע שלא ידוע ממקור אחר מאת פפיאס; ורשימה של מטרופוליטנים מזרחיים.
הוא משתמש בחיבור ההיסטורי האבוד של בר-דיסאן , אך רבים ממקורותיו נותרו עלומים.
החיבור ההיסטורי של אגאפיוס מכיל גרסה של העדות הפלוויאנית – אזכור, שהאותנטיות שלו שנויה במחלוקת, של ישו והנוצרים בספרו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים", שנכתב בסוף המאה ה-1. וכך הוא מצטט מתוכו:
במיתולוגיה היוונית, אגבה (ביוונית עתיקה: Ἀγαύη, "מפואר, אצילי") עשויה להתייחס לדמויות הבאות:
אגבה, אחת מ-50 הנראידות, נראוס ודוריס האוקיינידית.
אגבה ואחיותיה האחרות ניחמו את תטיס כשהיא זועקת באהדה על צערו של אכילס על פאטרוקלוס.
אגבה, אחת מהדנאידות, בתו של דנאוס, מלך לוב ואירופה, מלכה.
היא נישאה ליקוס, בנם של איגיפטוס וארגיפיה.
אגבה, בתו של קדמוס ואמו של פנתאוס.
אגבה, מיינאדה, אמו של פנתיאוס ורוצחתו בהתקף שיגעון שהמיט עליה דיוניסוס.
אגאפה (מיוונית עתיקה ἀγάπη (agápē)) היא הצורה הגבוהה ביותר של אהבה, צדקה, אהבת אלוהים את האדם ואהבת האדם את אלוהים.
אגאפה היא אהבה חובקת-כל, אהבה שאינה תלויה בדבר, והקרבה למען הזולת.
מדובר באהבה החורגת מגבולות הידידות, המשפחה והזוגיות - אותן כינו היוונים בשמות אחרים.
בברית החדשה, מופיעה המילה אגאפה בהטיות שונות מעל מאתיים פעמים.
כמה סופרים בעת החדשה ביקשו להרחיב את השימוש במילה אגאפה - כך שתקבל משמעות גם בהקשרים של אהבה אוניברסלית לא-דתית.
המושג אגאפה נידון ברחבה גם בדתות שונות ובפילוסופיה של המוסר.
למילה אגפה היו שימושים נוספים ביוון העתיקה, והמחקר מתאר גם שימוש במילה בהקשרים של כבוד.
בקרב קהילות הנוצרים המוקדמות, היו גם "סעודות אגאפה" לחיזוק האחווה בין המאמינים.
המילה אגאפה הייתה בשימוש נרחב אצל נוצרים כביטוי ספציפי לאהבה או צדקה נוצרית (הראשונה לקורינתים 13:1–8).
הביטוי "אלוהים הוא אהבה" (ὁ θεὸς ἀγάπη ἐστίν) מופיע פעמיים בברית החדשה ומצביע על מרכזיות האהבה בדתיות הנוצרית.
לואיס משתמש במילה אגאפה ב"ארבע האהבות" כדי לתאר את מה שהוא ראה כהאהבה הגבוה ביותר הידועה לאנושות - אהבה חסרת אנוכיות המחויבת בלהט לרווחתם של אחרים.
אגד אירופה היא חברת בת של חברת התחבורה הציבורית הישראלית "אגד" המפעילה שירותי תחבורה ציבורית בהולנד ופולין.
החברה הוקמה בשנת 2006, כחלק מהתרחבות אגד מחוץ ישראל, ופועלת כיום באמצעות שתי חברות בנות: Mobilis בפולין ו־EBS בהולנד.
ב-2025 הפעילה אגד אירופה כ-1,100 אוטובוסים,העסיקה כ-3,200 עובדים ובצעה כ-80 מיליון קילומטרים של נסיעות בשנה.
מחזור הפעילות השנתי של החברה עמד אז על כ־1.4 מיליארד שקל.
אגד החלה לפעול בפולין ב-2006, לאחר שרכשה 90% ממניות חברת (Mobilis).
מוביליס, שהוקמה ב-1982 על ידי בני הזוג שימונק, נרכשה תמורת 4 מיליון אירו.
כיום מפעילה החברה תחבורה ציבורית בוורשה, בקרקוב וורוצלב.
בעקבות זכייתה במכרזים, מפעילה החברה כ-405 אוטובוסים ומעסיקה כ-1,030 עובדים, מתוכם 800 נהגי אוטובוס.
חברת מוביליס מחזיקה ב־35% משוק האוטובוסים הפרטיים לתחבורה ציבורית בפולין.
בינואר 2025 זכתה מוביליס במכרז נוסף בוורשה, שייכפיל את פעילותה בעיר מ-100 ל-150 אוטובוסים.
בנוסף, זכתה החברה במכרז בקרקוב, שהכפיל את מספר האוטובוסים מ-80 ל-150. הכנסות מוביליס ב-2024 הסתכמו ב-243 מיליון שקל.
אגד נכנסה לשוק ההולנדי ב־2011 באמצעות חברת.
החברה זכתה לראשונה במכרז באזור ואטרלנד מצפון לאמסטרדם.
נכון למרץ 2025, EBS מפעילה כ-750 אוטובוסים ומעסיקה למעלה מ־2,200 עובדים.
זוהי החברה הרביעית בגודלה בשוק ההולנדי.
כ-65% מצי האוטובוסים שלה הם חשמליים; היתר מונעים בגז טבעי ירוק.
בשנת 2011, עם תחילת הפעילות בהולנד, התעוררו מחאות של פעילים פרו-פלסטינים.
הפעילים התנגדו להפעלת קווי אוטובוס על ידי אגד, בטענה שהחברה מפעילה קווי אוטובוס ליהודים בלבד, תושבי ההתנחלויות בשטחים הפלסטינים הכבושים.
הכנסותיה הצפויות מוערכות בכ-1.2 מיליארד שקל למשך 12 שנה.
לפני הזכייה, נתח השוק של אגד בהולנד עמד על כ־15%, והוא צפוי לעלות ל־17%.
בשנת 2006 רכשה אגד 51% מחברת טראנס טריומף (TransTriumf) הבולגרית, שפעלה בוארנה.
פעילות זו הסתיימה ב-2008 בעקבות חילוקי דעות תרבותיים, מסורתיים ובאופן עבודתם של הצדדים.
לפיכך, טראנס טריומף רכשה בחזרה את מניותיה מאגד.
בשנת 2011 שימש גל הרשקוביץ כמנכ"ל החברה.
אפי ארבל מכהן כמנכ"ל חברת אגד אירופה.
במרץ 2025 מונה ערן פולק למנהל פעילות אגד אירופה.
פולק כיהן בעבר כמנכ"ל חברת N-Drip, ולפני כן שימש כמשנה לממונה על התקציבים במשרד האוצר.
אגברט בנסון היה עורך דין, משפטן, פוליטיקאי ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
הוא ייצג את מדינת ניו יורק בקונגרס הקונטיננטלי, בוועידת אנאפוליס ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
בנסון היה חבר בוועידת החוקה של מדינת ניו יורק בשנת 1788, אשר אשררה את חוקת ארצות הברית.
בנוסף כיהן כתובע הכללי הראשון של מדינת ניו יורק, כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק, וכשופט הראשי של בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז השני.
אבי אבות משפחת בנסון באמריקה היה דירק בנסון, שהתיישב בניו אמסטרדם בשנת 1649. אגברט בנסון נולד בעיר ניו יורק שבפרובינציית ניו יורק, בנם של רוברט בנסון (1715–1762) ושל קתרין לבית ואן בורסום (1718–1794).
משפחת בנסון נמנתה עם המשפחות ההולנדיות הראשונות שהתיישבו במנהטן.
בנסון התחנך תחילה בשפה ההולנדית ולמד בה את הקתכיזם.
בהמשך למד ב־'Collegiate School', מוסד חינוכי יוקרתי, והוכן ללימודים אקדמיים בסיועו של הכומר ד"ר ברקלי, רקטור כנסיית טריניטי.
לאחר לימודים פרטיים התקבל ל־'King's College' (כיום אוניברסיטת קולומביה), וסיים את לימודיו בשנת 1765. הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין, ועבר להתגורר ברד הוק שבמחוז דאטשס, שם עסק בעריכת דין, וכן בעיר ניו יורק.
במהלך חייו זכה גם להוקרה אקדמית מאוניברסיטאות הרווארד ודארטמות'.
בני משפחתו כללו דמויות בולטות במהפכה האמריקאית, ובהם בנג'מין בנסון, חייל במלחמת העצמאות, וכן אחיו רוברט בנסון, קצין בדרגת לוטננט קולונל, והנרי בנסון, קפטן שפיקד על כלי שיט חמוש.
בנסון החזיק עבדים: במפקד האוכלוסין של 1790 נרשם כבעל עבד אחד, ובמפקד של 1800 כבעל שני עבדים.
עם זאת, היה חבר פעיל ב'אגודת השחרור של ניו יורק', שפעלה לביטול העבדות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית תמך בנסון בפעילות 'בני החירות', ונטש במידה רבה את הקריירה המשפטית המבטיחה שלו לטובת שירות הציבור.
הוא סייע בארגון אסיפות פוליטיות במחוז דאטשס, שם התגורר.
לאחר כיבוש ניו יורק בידי הבריטים בשנת 1776, נותר בנסון באזור זה במשך כמה שנים.
בשנים 1777–1781 כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק, ונחשב לאחד ממנסחי החקיקה המרכזיים של התקופה המהפכנית.
בשנת 1777 מונה לנשיא ועדת הביטחון המחוזית ונשלח כנציג לאספה המהפכנית של המדינה.
עם הקמת ממשלת המדינה הראשונה מונה לתובע הכללי הראשון של ניו יורק, תפקיד שבו כיהן עד 1788. במקביל נבחר שוב ושוב לאספה המחוקקת.
בשנת 1784 נשלח כנציג ניו יורק לקונגרס הקונטיננטלי.
בשנת 1786 מונה כציר לוועידת אנאפוליס לצד אלכסנדר המילטון, ועידה שקראה לכינוס ועידת החוקה של 1787. בנסון השתתף גם בוועידת האשרור של ניו יורק בשנת 1788, שבה אושרה חוקת ארצות הברית.
עם הקמת הממשל הפדרלי החדש נבחר בנסון כנציג מחוז הקונגרס השלישי של ניו יורק לבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרסים הראשון והשני, וכיהן בשנים 1789–1793. בשנת 1794 מונה לשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק, תפקיד שבו החזיק עד 1801.
בשנת 1798 היה חבר בוועדה בת שלושה חברים שקבעה את מיקומו של נהר סנט קרואה.
בשנת 1801 מינה אותו הנשיא ג'ון אדמס לשופט הראשי של בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז השני.
כהונתו הסתיימה בשנת 1802 עם ביטול בית המשפט.
לאחר סיום תפקידו השיפוטי חזר בנסון לעריכת דין פרטית בעיר ניו יורק.
בשנת 1804 היה בין מייסדי 'האגודה ההיסטורית של ניו יורק', ושימש כנשיאה הראשון עד 1816. הוא חיבר מספר ספרים ומאמרים, ובהם חיבור שהגן על האמריקאים שלכדו את המרגל הבריטי מייג'ור ג'ון אנדרה.
בשנת 1812 נבחר שוב לבית הנבחרים, הפעם כנציג מחוז הקונגרס השני של ניו יורק מטעם המפלגה הפדרליסטית, אך התפטר לאחר כחמישה חודשי כהונה.
בדצמבר 1813 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
בנסון נישא בגיל מאוחר, בשנת 1820, למריה קונובר.
הוא נפטר ב־24 באוגוסט 1833 בג'מייקה שבקווינס, ונקבר בבית העלמין פרוספקט.
קברו סומן בלוח זיכרון היסטורי.
בנסון נחשב לאחת הדמויות המשפטיות והפוליטיות הבולטות של ניו יורק בראשית הרפובליקה האמריקאית.
כתביו ופעילותו הציבורית תרמו לעיצוב המוסדות החוקתיים והמשפטיים של ארצות הברית, ושמו מונצח באתרים היסטוריים ובפרסומים מחקריים.
אגדה אוּרבנית או אגדה עירונית היא סוג של אגדה או אנקדוטה שייחודה בהעברתה מפה לאוזן בטענה שמדובר בסיפור אמיתי.
האגדה האורבנית מסופרת לרוב מפי מישהו המוכר לאדם הקרוב אל המספר, שהיה, כביכול, עד לאירועים במו עיניו.
הסיפורים מסופרים כאמיתיים, ולרוב תוך נקיבה במיקום מסוים שבו אירע כביכול האירוע, או באדם ידוע שהיה עד לו, והדבר המוסיף נופך נוסף של אמינות לסיפור, שהוא לרוב מופרך מיסודו.
האגדות העירוניות לא מתרחשות בהכרח באזורים עירוניים.
הן נקראות כך משום שסוגה זו הומצאה בעת המודרנית, שבה מרבית האנשים מתגוררים בערים.
לעיתים משתמשים במונח אגדה אורבנית גם כדי לתאר "עובדות" מקובלות שאינן נכונות: לדוגמה, ה"עובדה" שאפשר לראות את חומת סין מהירח.
לאגדה כזאת קוראים לפעמים גם "מיתוס אורבני" (או עירוני) או "מיתוס פרוורי".
לחלק מן האגדות האורבניות בסיס כלשהו במציאות, אלא שהן עוותו, והוגזמו במהלך העברתן.
אחרות התחילו את דרכן כבדיחה, שחלק ממעביריה טענו שהיא סיפור אמיתי כדי להוסיף לכוחה הסיפורי והבידורי.
יש אגדות שהתחילו את דרכן כסיפורים שהורים סיפרו לילדיהם כדי להזהיר אותם מתוצאות של התנהגות לא נאותה.
רוב האגדות העירוניות בנויות כסיפורים שלהם דמויות ועלילה.
הן דומות לבדיחות, בייחוד באופן שבו הן מועברות, אבל הן אפלות יותר בנימתן ובנושאיהן.
יש בהן בדרך כלל אלמנטים של מסתורין, אימה, פחד והומור, שהופכים אותן למושכות.
לא אחת הן מכילות מסרים ואזהרות.
רבות מהאגדות העירוניות קשורות לפשעים מזוויעים, מזון מזוהם ומצבים אחרים שיכולים היו להשפיע על אנשים רבים לו היו נכונות.
מי שמאזין לסיפור מרגיש חובה להעביר אותו הלאה כדי להזהיר חברים ובני משפחה, גם אם אינו בטוח בנכונותו.
אגדות אחרות הן אנקדוטות שמטרתן לשעשע ולבדר את השומעים, ותו לא.
אנקדוטות כאלה מכילות סיפורים על התחכמויות של אזרחים מהשורה שבאמצעותן הם השיגו את מטרתם או סיפורים על מעשי טיפשות של אנשים.
השומע עשוי לחזור עליהן גם מפני שהן נשמעות מצחיקות או מעניינות, כמו בדיחות.
אגדה אורבנית ידועה בישראל, למשל, היא האגדה על מטיילים שחזרו מהמזרח הרחוק (תאילנד, או סין, לדוגמה) והביאו עמם כלב קטן.
כאשר נלקח הכלב אל הווטרינר התברר כי מדובר בחולדה תאילנדית (יש הטוענים כי היה מדובר בקפיבארה).
אגדה עירונית ישראלית מפורסמת אחרת מספרת על שמה הייחודי של הנערה "אוחזת ענף עץ השקד".
במספר תחקירים שנעשו בניסיון להתחקות אחר שורשי האגדה, התברר כי לא הייתה מעולם נערה בשם זה.
אגדה נוספת מספרת כי הדרך המקובלת לקיום יחסי מין במגזר החרדי הוא שימוש בחור בסדין.
אגדה זו נפוצה בעיקר בקרב המגזר החילוני ולרוב שמה ללעג את הנושא.
אמצעי התקשורת המודרניים ובייחוד הדואר האלקטרוני הקלו על הפצה נרחבת ומהירה של אגדות אורבניות.
האינטרנט הוא מקור ליצירת אגדות אורבניות ולמעקב אחריהן.
חלק מהאגדות האורבניות הן תופעות אינטרנט.
אגדה אורבנית ותופעת אינטרנט מפורסמת הייתה תמונה של מטייל שהצטלם על גג מגדלי התאומים בשניות שקדמו לפגיעת המטוסים בפיגועי 11 בספטמבר 2001. בתמונה שהופצה באמצעות הדואר האלקטרוני אכן נראה ברקע המטוס בדרכו למגדלי התאומים.
לבסוף נודע כי זוהי תמונה שנעשתה בדרך של גזירה והדבקה.
במקרה זה נראה כי המחשב האישי או מכשיר הפקס קיבלו את תפקידה הקלאסי של מדורת השבט או של האח המבוערת.
חוקרי פולקלור ואחרים כתבו על התופעה החל משנות השבעים.
ג'אן הארולד ברונוואנד, פרופסור לאנגלית מהאוניברסיטה של יוטה בארצות הברית, טבע את המונח אגדה עירונית במאמר שפרסם בשנת 1979. הוא אסף את האגדות ופרסם אותן בסדרת ספרים.
בספריו טען שאגדות, מיתוסים ופולקלור אינם שייכים רק לחברות שנחשבות פרימיטיביות או מסורתיות.
כמו כן, הוא טען שאפשר ללמוד רבות על החברה המודרנית והעירונית מאגדות אלה.
אגדה או הגדה או אגדתא היא כינוי כולל לכל מאמר חז"ל שאינו עוסק בהלכה.
חז"ל כינו "אגדה" או "הגדה" את החלק מן המדרש שנושאו לימודים עיוניים ביראת השם ובהשגחתו, ודברי מוסר.
במדרש ספרי לספר דברים נאמר: "רצונך להכיר את מי שאמר והיה העולם, למוד הגדה, שמתוך כך אתה מכיר את מי שאמר והיה העולם ומדבק בדרכיו".
האגדה היא חלק מהתורה שבעל-פה.
בספרות התורנית נכללים נושאים רבים, החל מסיפורים כלליים וסיפורי שבחים ומשלים, פרשנות למקרא, וכלה בדברי חכמה ומוסר.
לעיתים האגדה אינה אלא אגדת עם או סיפור מיתולוגי בעל לקח – שבו אף קיימת האנשת האל.
יש והאגדה מגלה דמיון לסיפורים שרווחו בעולם הקדום, כגון השימוש במיתוס של פנדורה באבות דרבי נתן א'.
בגלל אפיונים אלו, נהוג להתבונן בספרות האגדה, כהרחבה של ספרות חוכמה, אשר כמוה קיימת גם במקרא.
מעשיות מצויות בכל ספרות חז"ל; כגון: מדרש רבה, מדרש תנחומא ואחרים.
לעומתם, יש גם מעשיות רבות המשולבות בספרי ההלכה: המשנה, התוספתא, התלמודים ומדרשי ההלכה.
רוב מעשיות התלמוד נאספו בספר עין יעקב.
מבחר מתוך המעשיות קובץ על ידי חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי בספר האגדה (1908-1911).
בשל גיוונה והחופש היחסי שניתן בה, הייתה ספרות המעשיות למקום ביטויים של בעלי הכישרון הספרותי שבין החכמים.
כך, דורות רבים הוסיפו על מפעל המעשיות, "עד שנעשתה לעולם מלא בפני עצמו, עולם נפלא ומיוחד, עם חִנו שלו ועם יופיו שלו.
ויצירה כזו - אי-אפשר שלא יהיה בה הרבה מן הנצחי והעולמי...
יצירת מופת לדורות עולם." (מתוך ההקדמה ל"ספר האגדה").
השימוש באמצעים ספרותיים ומתודיים אף גבר בשל כך תפקידה של ספרות המעשיות - למשוך את לב העם לדברי תורה ומוסר.
שם הגדה/אגדה מורה על סיפור והצעת דברים (ויגד משה - דברים שמושכים לבו של אדם כאגדה).
ונאמר: "פנים של אימה למקרא, פנים בינוניות למשנה, פנים שוחקות לגמרא, פנים מסבירות לאגדה".
בשימוש הרווח "מדרשי חז"ל" הן כל החומר בספרות חז"ל שאינו הלכה למעשה: הדרכות מוסר, דברי הגות וחכמה, סיפורים ומשלים.
אולם, בלשון חז"ל המונח "מדרש" (או "סיפור") מתייחס לסוגה מסוימת מאוד: עיון בפסוקי המקרא שאין בהם הלכה למעשה.
להלן דוגמאות לכך בלשון חז"ל:
בתלמוד מסופר שאנשי אלכסנדריה שאלו את רבי יהושע בן חנניה מספר שאלות, ומתוכן: "שלושה דברי הגדה, שלושה דברי דרך ארץ" (נדה ס"ט, ב' - ע', ב').
בפירוט ה"הגדה" מציין התלמוד שלוש שאלות על פסוקים במקרא, בעוד דברי "דרך ארץ" הם סוגה נפרדת ואינם "הגדה".
עוד נאמר על דרשותיו של רבי מאיר, שכללו (בתרגום לעברית) "שליש הלכות, שליש אגדות, ושליש משלים".
בתוספתא נאמר על דרשתו של רבי אלעזר בן עזריה "היכן הייתה הגדה?
'הקהל את האנשים והנשים והטף'".
השאלה "היכן הייתה הגדה?" מובנה: על איזה פסוק דיבר.
גם ההגדה של פסח נקראת כך משום שבמרכזה עומדים פסוקי המקרא המתארים את יציאת מצרים, וההגדה מרחיבה ומפרשת אותם.
לפיכך, ספרי ה"אגדה" נסדרו על-פי ספרי המקרא.
"רבנן דאגדתא" או "בעלי הגדה" הם החכמים שעסקו בהרחבה בפירוש פסוקי המקרא, ומי שהתקשה בהבנתו של פסוק מסוים היה פונה אליהם.
המומחים שבהם גיבשו כללים מיוחדים להבנת המקרא.
הגישה הרווחת ביהדות האורתודוקסית היא כי האמוראים שחיברו את התלמוד הם אלה שחיברו גם את האגדה.
יש אגדות שנמסרו בעל-פה מפי תנאים.
מספר חוקרים בדורות האחרונים, בשל האבסורדיות שבחלק גדול ממאמרי האגדה, וסתירתו את המציאות הגשמית והרגשית ערערו על מקורותיהן של חלק מאגדות התלמוד, ונחמן קרוכמל אף טען .
לדבריו, כותבי האגדות המאוחרים חמדו לצון עם כותבי התלמוד, ובתקופת הגאונים - תקופה בה מיעטו בלימוד האגדה ונהגו כלפיה בכבדהו וחשדהו - הצליחו להחדיר לתלמוד את הגיגיהם הפרטיים.
סיפורים דרשניים או: הסיפור המקראי המורחב - המונח סיפור דרשני נטבע על ידי עפרה מאיר, והוא מציין סיפורים שדמויותיהם הן בדרך כלל מן המקרא, נקודת המוצא שלהם היא הפסוק המקראי, ומגמתם היא לדרוש אותו ולהפיק ממנו משמעות חדשה.
לדוגמה, האגדה מספרת על הרחבות שונות לסיפור חוה, אדם והנחש וכך פותרת סתירות, פערים או אי-בהירויות בין פרשנויות או בין פסוקי המקרא עצמם.
תרגומי מקרא טומנים בחובם הרמזים לאגדות, אשר מהן מפורטות במקורות אחרים.
מעשי-חכמים: אגדות המספרות על חייהם ומעשיהם של תנאים ואמוראים.
מוסר: חלק ניכר מספרות האגדה מוקדש להתפתחות המוסרית של האדם, בדרך כלל על ידי סיפור שיש בו מוסר השכל.
ביקורתם של בעלי האגדה התייחסה לכל המעמדות שהיו בזמנם, ובכלל זה מעמד החכמים עצמו.
פולמוס: האגדה הייתה המקום העיקרי שבו התייחסו, ישירות או בעקיפין, לדעות שמחוץ לעולם היהדות והתפלמסו עימן – בעיקר כנגד הצדוקים, עובדי האלילים והנוצרים.
לעיתים אותה אגדה מוצגת בניסוחים שונים או למטרות שונות.
סמכות הפסיקה על פי האגדות
ספרות האגדה היא אחד המקורות החשובים ביותר של מחשבת היהדות, ומספר רב של מאמרי אגדה אומצו אחר כך על ידי גדולי מחשבת ישראל, כמו הרמב"ם, רש"י, המהר"ל, המהרש"א, והראי"ה קוק.
יש גם מנהגים הלכתיים שמקורם בספרות האגדה, כגון אמירת הקדיש בידי האבלים.
כמו כן קיימת במחשבת התנגדות למאמרי אגדה מסוימים, למשל הרמב"ם מסתייג מהאסטרולוגיה של חז"ל וגם אינו מקבל את מאמרי האגדה שלהם הנוגעים לשדים ולרפואה כרלוונטיים למעשה.
סמכותן של אגדות חז"ל פחותה ביחס לסמכות דברי ההלכה שלהם.
היחס העקרוני הזה מבוטא בדבריהם של רבים מן הגאונים והראשונים שרווחות בהם קביעות כגון: "אין מקשין מדברי אגדה", "אין סומכין על דברי אגדה", "אין מדקדקין עליהן", "אין משיבין על דברי אגדה", "אין למדים הלכה מדברי אגדה".
אולם לדעת רבינו תם אין לדחות דברי אגדה אם אינם חולקים על התלמוד וכן דעת רוב פוסקי ההלכה האחרונים.
הנימוקים שניתנו ליחס זה לאגדות חז"ל הם שדברי האגדה לא לובנו כלימוד הגמרא בצורה של שאלות ותשובות ושלא נכתבו בצורה של פסיקה אלא של דברי מוסר וכדומה.
בתקופות מאוחרות יותר, הוגים אורתודוקסיים נתנו סמכות גדולה יותר לאגדות חז"ל, ולעיתים עמדה שאלה זו ביסוד מחלוקות בין זרמים פתוחים לשמרנים.
בשנת 2003 עורר ביטוי אחד של הוויכוח בעניין פולמוס עז בציונות הדתית.
לאחר שהרב יעקב מדן הוציא ספר המדבר על חטאו של דוד המלך ותשובתו, יצאו כמה ראשי ישיבות, כמו הרב צבי טאו, והרב משה בלייכר כנגד עצם הטענה שדוד חטא – בשל טענתם שאסור לחלוק על דברי הגמרא, שאומרת: "אמר ר"ש בר נחמני כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה".
רבנים אחרים, כמו הרב יובל שרלו והרב יואל בן נון, טענו בין השאר כי אין מחויבות לקבל את המדרש כפשוטו – ובמיוחד כיוון שקיימות דעות חולקות, שכן ניתן להבין את המדרש, כאמירה הגורסת שאין להתייחס לדוד כחוטא, ולא מתכוונת לומר שהוא לא חטא כלל.
רבים מן הראשונים והאחרונים קבעו כללים בלימוד האגדה.
הכללים אינם גורפים ומתייחסים לכל אגדה ואגדה בנפרד.
להלן קצת מעמדותיהם על האגדות השונות:
הן רק כדברי מוסר ועידוד.
הפסוקים המובאים בהן נאמרו רק כאסמכתאות לזיכרון.
לא באו אלא להציע רעיון אפשרי בלבד.
נאמרו בדרך בדיחה ולחידוד בלבד.
כלל הוא, אין סומכין על האגדה
נאמרו כמשלים שלא ניתן לדעת מה הנמשל שלהם.
רבות מן האגדות לא היו אלא משל וחלקן הם חלומות של אמוראים.
רבות מן האגדות יש בהן סוד - קבלה.
רבי אלעזר בנו של רבי יוסי הגלילי היה דורש הגדה בשלושים ושתיים מידות.
ר' יוחנן אומר משום ר' אלעזר ברבי שמעון: "כל מקום שאתה מוצא דבריו של רבי אליעזר בנו של ר' יוסי הגלילי בהגדה, עשה אוזניך כאפרכסת" (תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף פט, עמוד א).
מאז כתיבת התלמוד והמדרשים התמעטו העוסקים בפירוש האגדה.
רוב פרשני התלמוד כתבו מעט מאוד על הסוגיות האגדיות, ורבים מהלומדים נטו ללמוד אותן ברפרוף – ולפעמים אף לדלג עליהן לגמרי, מתוך שימת דגש על תחום ההלכה.
בעבר רבים תפסו את אגדות חז"ל כפשוטן, ולא נטו לראות את דבריהם כמשלים לרעיונות עמוקים ונסתרים.
הרמב"ם מתאר שבחלק מהעם היו תופסים תמיד את אגדות חז"ל כפשט דבריהם, וכן שהדרשנים היו רגילים לדרוש בפני ההמון את הדרשות כפשוטם מילה במילה.
כך תיאר גם רבי יצחק אברבנאל את דרכם של "החכמים האשכנזים", שמפרשים את אגדות חז"ל כפשוטם.
לעומת זאת, הרמב"ם עצמו סבר שאגדות חז"ל נאמרו כמשלים לרעיונות עמוקים.
עמדה זו של הרמב"ם היא חלק מן התפיסה הרציונליסטית שלו, ונקודה זו עמדה במוקד של חלק מן הביקורת שהוטחה כנגד התפיסה.
עם זאת, כבר לפני הרמב"ם היו ראשונים שכתבו שיש אגדות שכוונתן אינה לפשט דבריהן, ואחרי הרמב"ם הלכו בדרך זו ראשונים רבים נוספים.
מאפיין נוסף לדרכו של הרמב"ם וסיעתו הוא פירושים לאגדות בצורה של קירוב דבר האגדה לשכל הישר, כך למשל יתושו של טיטוס מתאר למעשה גידול במוח, או תיאור של פתק שנפל מהשמיים מתאר מחשבה שעברה בראשו של קורא הפתק.
אחרונים חשובים חיברו ביאורים לאגדות חז"ל כמשלים לרעיונות פנימיים, ביניהם ביאורי-אגדות של המהרש"א, המהר"ל, הגר"א, הבן איש חי והראי"ה קוק; איש איש על-פי דרכו והגותו.
בדורות האחרונים החלה פריחה מחודשת של תחום של פירוש ולימוד האגדה, בעיקר בבתי המדרש המשתייכים לזרם הציונות הדתית – וזאת בעקבות הראי"ה קוק שקרא להחיות את לימוד האגדה, ואף כתב את ספרו עין אי"ה המבאר את האגדות המופיעות בספר עין יעקב על מסכתות ברכות ושבת.
את אגדות חז"ל ניתן למצוא בכמה סוגים עיקריים של כתבים:
אגדה במדרשי תנאים, אגדות המשולבות בששת ספרי הש"ס, מדרשי אגדה אמוראיים, מדרש תנחומא וספרי אוספי מדרשים.
רבים מפרשני המקרא היהודיים כינו את חיבוריהם בשם "מדרש" (כמו מדרש לקח טוב, מדרש רבנו בחיי על התורה).
תופעה זו גרמה לבלבול מסוים, במיוחד כיוון שרבים מאותם חיבורים הם גם מקור חשוב לחומר חז"לי, שלא מופיע במקומות אחרים.
לצד החיבורים המקוריים, נערכו גם 'ספרי ליקוט' מסוגים שונים, שליקטו אגדות חז"ל לפי סדר מסוים: לפי סדר המקרא, לפי נושאים, לפי שם הרב שהמאמר מיוחס אליו, או לפי סדר אלפביתי של ציטוטים.
אחד הידועים שבהם הוא "ספר האגדה", פרי עבודתם של ביאליק ורבניצקי.
אף שספרות המדרש נכתבה בעיקרה בימי הביניים, נכתבים גם במאה ה-21 פירושים על התורה בסגנון מדרשי, כדוגמת קובץ מדרשים שכתבו נשים בשם "דרשוני" ו"צוהר תעשה לתיבה" של רונן אחיטוב.
המדרשים הקרויים "מדרש רבה" הם מן המדרשים הידועים והנלמדים ביותר.
אולם למרות הדמיון בשמות, לא מדובר בקובץ מדרשי אחד, אלא בקבצים שנכתבו בתקופות שונות, במקומות שונים ועל ידי מחברים שונים.
בראשית רבה מתוארך למאה השישית.
מדרש על חומש בראשית שיש בו באורי מילים ופסוקים והרחבות אגדתיות, חלקן רחוקות מאוד מפשט הפסוקים.
משולבים בו גם משלים ואמיתות עממיות.
העורך הביא דרשות ממקורות מוקדמים יותר, ובהם המשנה, התוספתא, מדרשי ההלכה ותרגומי המקרא.
הוא מצטט גם מן התלמוד הירושלמי, כנראה בגרסה ששונה במקצת מן הגרסה שבידינו.
יש המקדימים את עריכתו של מדרש בראשית רבה לתחילת המאה ה-5.
ויקרא רבה (אמצע המאה ה-7)
שיר השירים רבה (כנראה לפני אמצע המאה ה-9)
איכה רבה נמסר בשתי גרסאות, אחת נדפסה ב-1519 בפזארו והשנייה, מהדורת בובר, נערכה על פי כתב יד, והיא זו המצוטטת בשולחן ערוך ובמקורות נוספים.
המדרש נערך כנראה במאה ה-5.
מדרשים נוספים מתקופת התלמוד ואילך
מדרש תנחומא, או "מדרש ילמדנו" (המאה ה-9), מדרש אגדה ארצישראלי על התורה, שנתחבר על ידי רבי תנחומא, אמורא בדור החמישי לאמוראים שחי בארץ ישראל.
מחולק גם הוא לפי פרשיות התורה.
במדרש זה נפתחים הדיונים לרוב בשאלות הלכתיות, ואחר-כך עוברים לתכני אגדה.
קיים מדרש בשם "ילמדנו רבינו", אשר מתבסס על מדרש תנחומא הפותח בדרך כלל במילים אלה.
פסיקתא מדרש אגדה על התורה והנביאים (תחילת המאה ה-5)
פרקי (או ברייתא) דרבי אליעזר – חיבור המיוחס לתנא רבי אליעזר בן הורקנוס (ומכאן שמו), העוסק בלימודיו במעשה בראשית, בסיפורים שבתורה, במעשי האבות וביציאת מצרים.
סגנונו הייחודי של מדרש זה הוא בכך שאינו מתעסק ב"דרישת" הפסוקים, אלא בתיאורם והרחבת תוכנם.
מדרש שמואל על ספר שמואל
מדרש שוחר טוב – מדרש אגדה לתהלים.
המדרש פותח בפסוק "שוחר טוב יבקש רצון" (משלי י"א, כז), ומכאן שמו.
סדר עולם רבה, מיוחס לתנא רבי יוסי בן חלפתא.
מתאר את ההיסטוריה מבריאת העולם עד חורבן בית שני.
ילקוט שמעוני – ליקוט של מדרשים על ספרי התנ"ך, שנתחבר בתחילת המאה הארבע עשרה בגרמניה.
הדעות חלוקות באשר לזהות מחברו, ועל פי רוב על ידי רבי שמעון אשכנזי ("ראש הדרשנים") מפרנקפורט.
הספר מצטיין במאגר ספרים עצום של כ-50 ספרים, בדיוק לשוני ובהסמכת וציטוט המקורות.
עין יעקב – ליקוט דברי האגדה מהתלמוד הבבלי, יחד עם הפרשנים המרכזיים - רש"י ותוספות.
נתחבר בסוף המאה ה-15 על ידי רבי יעקב בן שלמה חביב מהעיר סמורה שבספרד.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק ביסס את ספרו על האגדות, עין אי"ה, על ספר זה.
תנא דבי אליהו, מדרש העוסק בטעמי המצוות, לימוד תורה, תפילה ותשובה.
מורכב משני חלקים, סדר אליהו רבא וסדר אליהו זוטא.
נכתב כנראה כולו על ידי מחבר אחד.
מדרש אבא גוריון על מגילת אסתר
מדרש אגדה (בובר) על חמישה חומשי תורה
מדרש הגדול – ליקוט של מדרשים מיהדות תימן, שנתחבר על ידי רבי דוד העדני
פסיקתא דרב כהנא – קובץ מדרשים על ההפטרות הנקראות בחגים ובשבתות מיוחדות במשך השנה.
ילקוט ראובני - ליקוט של מדרשים, מספרי קבלה שונים, שנאסף על ידי רבי אברהם ראובן הכהן סופר, מקובל מפראג במאה ה-17. מורכב משני חלקים: החלק הראשון (ילקוט קטן) מסודר על פי סדר הא-ב; חלקו השני (ילקוט גדול) מסודר על פי סדר פרשיות השבוע.
בנוסף על חיבורי האגדה האמורים לעיל, קיימים חיבורים המתמקדים בענייני מוסר, כגון: מסכת אבות, אבות דרבי נתן, מסכת דרך ארץ (דרך ארץ רבה ודרך ארץ זוטא), תנא דבי אליהו.
רשימת קובצי מדרשים נוספים ניתן למצוא בספרים:
אוצר מדרשים (יהודה דוד אייזנשטיין, ניו יורק 1915)
בית המדרש של אהרן ילינק
אסכולות מחקר בפרשנות סיפורי חכמים
במחקר המודרני קיימות שתי גישות פרשניות שונות להבנת סיפורי החכמים המופיעים בספרות חז"ל.
גישה זו, המאפיינת את רוב ההיסטוריונים חוקרי התקופה התלמודית, סוברת כי חלק מסיפורי החכמים מכילים פרטים היסטוריים שניתן לאמת ולזהות אותם.
סיפורים אלו יאומתו עם מקורות אחרים המספרים את סיפורי התקופה.
לדוגמה: היינריך (צבי) גרץ, היסטוריון בן המאה ה-19, השווה בין כתבי ההיסטוריון יוספוס פלביוס לכתבי חז"ל ובעזרת שילוב של שני המקורות יצר תמונה היסטורית אחידה.
כלומר, גרץ יוצא מנקודת הנחה ששני המקורות הם בעלי חומרים היסטוריים ומקנה להם סמכות זהה.
גישה זו, שבראשה עמד פרופ' יונה פרנקל, סוברת כי יש ספק אודות האמינות ההיסטורית של סיפורי החכמים – וזאת מכיוון שלא ייתכן שהמבנה של סיפור היסטורי יהיה אסתטי ומוקפד כל כך.
לכן מציעה הגישה ניתוח ספרותי של הטקסט התלמודי.
פרנקל גורס ניתוח הטקסט במספר שלבים: 1. קריאה והבנה מילולית של הטקסט, 2. חלוקת הסיפור לחלקים הגיוניים, 3. הגדרת היחסים בין החלקים, 4. מעקב אחר הקשרים בין החלקים, 5. הבנת המשמעות הרעיונית של הסיפור.
לעומת הניתוח ההיסטורי, בניתוח הספרותי אין כל ניסיון להבין מהו הסיפור האמיתי, שהתרחש במציאות.
המטרה אינה אלא להבין מהו הרעיון שמנסה יוצר הסיפור להעביר לקורא.
בניתוח זה, כבכל ניתוח ספרותי, כל פרט המופיע בטקסט משמעותי.
הבחירה להציג את הדברים באופן מסוים משרתת רעיון מסוים, ולכן ייתכנו סתירות בין מקורות תלמודיים שונים (לכל טקסט רעיון מרכזי אחר).
אגדה עירונית הוא סרט אימה משנת 1998, אשר בוים על ידי ג'יימי בלנקס.
חלקים מהסרט צולמו במכללת "טריניטי", בפורט הופ, בטורונטו ובאוקברידג', אשר כולם נמצאים באונטריו, קנדה.
לסרט יצאו שני סרטי המשך: אגדה עירונית 2 שיצא לקולנוע בשנת 2000, והשלישי הוא אגדה עירונית 3 שיצא רק לספריות הווידאו בשנת 2005 ולא הוקרן בבתי הקולנוע.
הסרט יצא בישראל ב-29 באפריל 1999.
הופעתה של אלישיה ויט זיכתה אותה במועמדות לפרס סאטורן לשחקן צעיר.
הסרט נפתח כאשר סטודנטית צעירה, מישל מנסיני, מגיעה בלילה לתחנת דלק.
עובד התחנה המגמגם אשר לקח את כרטיס האשראי שלה כדי לשלם מודיע לה שיש בעיה עם כרטיס האשראי ומבקש ממנה להיכנס למשרד שלו כדי לדבר עם חברת האשראי.
שם הוא נועל אותה בפנים.
מישל חושבת שהוא מנסה לתקוף אותה ולכן היא מרססת אותו בגז מדמיע ובורחת למכונית ונוסעת.
עובד התחנה יוצא מהחנות וברגע זה מתגלה שהוא ניסה להזהיר אותה כשהוא צועק ש"יש מישהו במושב האחורי".
באמצע הנסיעה, האיש מהמושב האחורי אשר לבוש במעיל פרווה ולא רואים את פניו עורף את ראשה של מישל בעזרת גרזן.
בינתיים בקמפוס, סטודנט בשם פרקר ריילי מספר את האגדה העירונית על מסדרון סטנלי לחבריו; בשנת 1973, מורה לפסיכולוגיה מתקדמת איבד את שפיותו, נכנס למסדרון סטנלי ששימש כמגורי הבנים, והרג את כל התלמידים שגרו שם בעזרת סכין ציידים והתאבד.
הסיפור מבוזה על ידי העיתונאי של בית הספר, פול גרדנר, אך נותר דבוק בראשן של נטלי סימון וחברתה הטובה, ברנדה בייטס.
יום למחרת שתי הבנות, יחד עם פארקר, חברו הטוב, דיימון ברוקס, חברתו של פארקר, סשה תומאס ופול, משתתפים בהרצאה של פרופסור ווקסלר המציג את רעיונות האגדות העירוניות ומוכיח שאינן נכונות ומפריח את האגדה העירונית על שתיית מי סודה ואכילת סוכריות קופצות בו זמנית בעזרתם של ברנדה ודיימון.
נטלי שומעת על מותה של מישל ומזועזעת.
דיימון מציע לה לדבר, והשניים נוסעים אל היער הקרוב.
נטלי מגלה לו שהיא הייתה חברה של הקורבן, אף על פי שלא דיברה איתה במשך שנים.
דיימון מנסה לפתות אותה באמצעות סיפור על חברה מזויפת מנוחה, אך הוא נדחה.
דיימון יוצא מהרכב כדי להשתין, אך מותקף על ידי הרוצח, שתולה אותו על עץ בעזרת חבל קשור למכונית.
כאשר הרוצח ניגש לנטלי, היא מנסה לדרוס אותו, וללא ידיעתה חונקת את דיימון בתהליך.
גופתו של דיימון נופלת אל תוך השמשה הקדמית ונטלי בורחת אל מחוץ היער, צורחת, לביתן של ריס וילסון, שומרת האבטחה ומספרת על המקרה.
השתיים, יחד עם עוד כמה שוטרים חוזרים ליער, אך לא מגלים את המכונית או את גופתו של דיימון.
למחרת, מכיוון שלתקרית לא נותרו שום עקבות, איש אינו מאמין לסיפורה של נטלי, בעיקר בשל נטייתו של דיימון למתיחות מסוג זה, ופארקר משער שהוא נסע לטיול סקי יחד עם חבריו.
נטלי מבינה שמותו של דיימון, כמו גם הרצח של מישל, דומים לאגדות עירוניות מפורסמות, והולכת לספרייה יחד עם סשה כדי לקרוא על אגדות עירוניות ומוצאות בספר על אגדות עירוניות מידע על מותם של מישל ודיימון.
במהלך שהותה בספרייה, מותקפת שותפתה הגותית לחדר, טאש, ונחנקת למוות על ידי הרוצח.
כשנטלי חוזרת לחדר היא חושבת שטאש מקיימת יחסי מין (דבר אותו עשתה בעבר), נטלי אינה מדליקה את האור והולכת לישון.
רק בבוקר מגלה נטלי ההמומה את גופתה של טאש, בצירוף המילים "אינך שמחה שלא הדלקת את האור" משורבטות על הקיר.
אנשי בית הספר מסיקים כי טאש התאבדה.
בניסיון לגלות יותר פרטים על טבח מסדרון סטנלי, פורצים נטלי ופול למשרדו של פרופסור וקסלר.
הם מוצאים, בין השאר, מעיל פרווה שחור וגרזן.
וקסלר מפתיע אותם ולוקח אותם לדיקן אדמס.
נטלי ופול חושפים את חשדם, כי פרופסור וקסלר הוא רוצח.
הדיקן נוזף בהם, מודיע לפול שהוא מפוטר ממערכת העיתון, ולנטלי שהשארותה בקמפוס היא על תנאי לאור "תקרית של עבריינות תנועה" שקרתה בעבר.
נטלי הולכת לבריכת השחייה ושם היא חושבת שהרוצח מנסה לרצוח את ברנדה אך מתברר שזו סטודנטית אשר לבשה מעיל דומה.
בהמשך, חושפת נטלי לברנדה את עברה שלה עם מישל: מתברר שלילה אחד, נסעו נטלי ומישל במכוניתן עם פנסים כבויים, ורדפו אחרי הנהג הראשון שנקרה בדרכן.
כמעשה קונדס מישל סינוורה אותו בהבזק אור פתאומי מפנסי הרכב למרות התנגדותה של נטלי, וכתוצאה מכך איבד הנהג שליטה ונהרג בהתרסקות מכוניתו.
על נטלי ומישל הוטל בעקבות המקרה עונש על תנאי, אך האירוע מוסיף לרדוף את נטלי.
ברנדה טוענת כי נטלי צריכה להרחיק מחשבות אלה מראשה, ומציעה לה להתלוות אליה למסיבה שנערכת על ידי פארקר לכבוד 25 שנים לטבח מסדרון סטנלי.
לקראת סוף השבוע, מותקף הדיקן במוסך ונדרס על ידי מכוניתו.
לאחר מכן הוא משופד בחלק האחורי שלה בעזרת יתדות החירום.
מאוחר יותר, מוצאת ריס את משרדו של וקסלר ריק ובו החפצים שבורים ושלולית ענקית של דם.
בינתיים, פול גילה כי הטבח במסדרון סטנלי התרחש במציאות וכי וקסלר היה האדם האחרון שנותר בחיים.