tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאזן הניצחונות הכולל של מקגווייר כמאמן ראשי ב-NBA עומד על 197 ניצחונות ו-260 הפסדים.
בשנת 1992 הוציאו הניקס לגמלאות את גופייתו של מקגווייר, עם המספר 15. בשנת 1993 הוצג מקגווייר כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, שנה לאחר שהוצג אחיו הצעיר אל מקגווייר, ששיתף איתו פעולה בניקס בין השנים 1951–1953. בכך הפכו האחים מקגווייר לצמד האחים היחיד אי פעם שהוצג בהיכל התהילה.
ב-3 בפברואר 2010 מת מקגווייר כתוצאה מקרע באבי העורקים, בגיל 84.
דיקדיק גינתר (שם מדעי: Madoqua guentheri; קרוי גם דיקדיק ארוך-חוטם) הוא מין אנטילופה קטנה בסוג דיקדיק שבתת-משפחת הצבאיים המצוי במזרח אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1864 על ידי אולדפילד תומאס, וקרוי על שמו של הזואולוג הגרמני אלברט גינתר אשר גילה מין אחר של דיקדיק.
יש לו בין 2 ל-4 תת-מינים.
מין זה הוא אחד הנפוצים בסוג לצד דיקדיק קירקי, וטווח התפוצה שלו חופף עם כל המינים.
בשל המבנה המיוחד של חוטמם, טקסונומיות מסוימות רואות בדיקדיק גינתר ודיקדיק קירקי מינים השייכים לסוג נפרד או תת-סוג הקרוי "Rhynchotragus"; סופר המדע ג'ונתן קינגדון, לעומת זאת, סובר שאין מקום לחלק בין המינים, וזאת הדעה המקובלת כיום.
דיקדיק גינתר הוא יונק קטן עם מבנה גוף דק, צוואר ארוך וראש קטן ומחודד.
פלג גופו האחורי גבוה בדרך כלל כמו הכתף או אף למעלה מכך.
לדיקדיק יש זנב קצר במיוחד אשר שעיר בצידו העליון ועירום בצידו התחתון, ואורכו הוא 3–5 סנטימטרים.
לדיקדיק עיניים גדולות עם עפעפיים שחורות, ובנוסף יש לו זוג בלוטות פראורביטאליות גדולות מתחת לעין אשר אף הן שחורות.
אוזניו של הדיקדיק גדולות ולבנות בצידן הפנימי.
הרגליים שלו דקיקות וארוכות והפרסות קטנות וחדות.
על פני המצח, יש לדיקדיק ציצת שיער בולטת וזקורה.
סימן ההיכר הבולט ביותר של מין זה הוא חוטמו היוצא דופן אשר גדול מכל המינים בסוג ונראה יותר כחדק מאשר כאף רגיל; המבנה שלו, רחב ונפוח מאוד ומזכיר במיוחד את הסאיגה, והוא נראה כתלוי על הפה בדומה לטפיר.
החדק גמיש מאוד והדיקדיק מסוגל לנענע אותו לכל הצדדים.
ההשערה הרווחת היא שהחדק משמש כאמצעי קירור, כאשר דם העורקים מופנה על ממברנות החוטם ובתהליך מורכב של אידוי הוא מתקרר בהם.
פתחו של החדק בעל 3 חורים עגולים מחוברים אשר גורמים לחדק להיראות כמשאבה.
הפרווה של דיקדיק גינתר רכה ודקה ומורכבת משערות צפופות וזיפיות.
ההרכב שלה כולל שערות אפורות, צהובות, חומות, כתומות, שחורת ולבנות המקנות לה מראה אפרפר-צהבהב מחוספס כשל צבי הסלעים, עם נטייה לחום דהוי באזור הצלעות והרגליים.
המפשעה, הגחון, החזה וצידי הרגליים הפנימיים - לבנים.
הראש נבדל משאר הגוף בצבע החום-בהיר שלו, להוציא את הלחיים האפרפרות, הסנטר הלבן, וללא טבעות עיניים לבנות סביב העיניים.
ציצת השיער במצח משתנה בצבעה מפרט לפרט: לעיתים צבעה חום בהיר כשאר הראש, לעיתים צבעה אפרפר-צהבהב-לבנבן בדומה לצבע הגוף, וישנם מקרים בהם היא תהיה בעלת מראה שחרחר.
לזכרי הדיקדיק יש קרניים שחורות וקצרות באופן כללי, אך הן ארוכות יחסית למינים האחרים בסוג ואורכן מגיע לכ-9.8 ס"מ.
הקרניים ישרות בדרך כלל או מתעגלות בקצה לאחור בקו ישר עם המצח; הקרן מחורצת ברכסים טבעתיים בולטים בדומה לקרני הצבי (עד כ-6 רכסים), והקצוות חדות וחלקות בדרך כלל.
לעיתים הקרניים מוסתרות בציצת השיער שמזדקרת מעל המצח, אך לרוב הן עדיין נראות בשל אורכן.
דיקדיק גינתר מפגין דו-צורתיות זוויגית: הנקבות גדולות מהזכרים, אין להן קרניים, והציצה של הזכרים בהירה וארוכה משלהן.
דיקדיק גינתר הוא יונק תת-אנדמי אשר תפוצתו מוגבלת לאזורים הצחיחים של מזרח אפריקה.
הטווח הנוכחי שלו משתרע על פני דרום ומזרח אתיופיה (אורומיה, סומלי ומדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום), דרום-מזרח דרום סודאן (מחוז אקווטוריה המזרחית), צפון אוגנדה (המחוזות המערביים של האזור הצפוני), צפון ומרכז קניה, ומרבית סומליה להוציא את רצועת החוף המרכזית וצפון סומלילנד ופונטלנד.
בית הגידול של דיקדיק גינתר מאופיין ברוב המקרים בסבך של צמחייה נמוכה מאחר שההישרדות של הדיקדיק מסתמכת על מסתור בצמחייה.
עם זאת, הוא אינו מצוי כמעט בצמיחה צפופה בגלל מגבלות התנועה וצמצום טווח הראייה ההכרחי לאתר טורפים.
בתי גידול מועדפים כוללים ספיחי קוצים צחיחים, שיחים, ופסיפס של כרי דשא וחורש סוואנה, או כרי דשא וחורש על גדות הנהרות.
מספרי הדיקדיק גדולים במיוחד באזורים שבהם נפוץ מרעה של בעלי חיים מקומיים או באזורים המוטרדים מפעילות אנושית, מאחר שאזורים כאלו מתאפיינים בצמחיית סבך נמוכה ובמקורות מזון זמינים.
כמו כן הם נמצאים במספרים משמעותיים בצידי הדרכים ובשיחים צעירים הפורחים בשדות עם צמחייה מזדקנת.
קרקע בית הגידול נעה בין קרקע חולית לבין קרקע אדומה או גבעות טרשים.
מגבלת הגובה של הדיקדיק היא 1,200 מטר מעל פני הים.
הטמפטורות בתחומי המחייה של הדיקדיק 20–36 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא בסביבות 1,000-100 מילימטר לשנה.
דיקדיק גינתר הוא בעל חיים פעיל יום בעיקרו, אך בדרך כלל הוא פעיל גם בשעות הדמדומים ובשעות הלילה.
לעיתים קרובות, טווח הפעילות שלו יהיה מהזריחה עד ל-3 בבוקר, כשלאחר מכן הוא פורש למנוחה קצרה עד עלות השחר.
הסיבה לכך היא שגופו הקטן של הדיקדיק צורך מזון רב בשל קצב חילוף החומרים המהיר.
דיקדיק גינתר חי בטריטוריה קבועה המכילה משפחה קטנה: זכר, נקבה ועופר צעיר.
העופר נפלט בדרך כלל מהטריטוריה לאחר ההמלטה הבאה של הנקבה.
אף על פי ששני בני הזוג חיים בטריטוריה, הם נראים לעיתים קרובות ביחידות.
במקרה שאחד מבני הזוג עוזב את הטריטוריה או מת, בן הזוג השני מצרף אליו בהקדם בן זוג חדש, אם כי הוא עשוי להישאר בגפו.
גבולות הטריטוריה נקבעים על ידי ערימות גללים בקוטר של כ-12 ס"מ הנעשים על ידי בני הזוג, ולרוב, זוהי הפעילות הראשונה המשמשת כהכרזה על תפיסת השטח.
אף על פי ששני בני הזוג יוצרים ערימות גללים, הזכרים עושים זאת בתדירות יותר, ובנוסף הם גם מסמנים באמצעות שתן וגירוד עם הפרסות באדמה.
בדרך כלל, הנקבה עושה ראשונה את צרכיה ואז הזכר בא בעקבותיה ועושה את צרכיו באותו מקום.
ההפרשות מבלוטות הריח שבעיניים גם הן משמשות לסימון השטחים.
שיטה נוספת להכרזה על תפיסת השטח היא באמצעות קול: הזכרים משמיעים לרוב קול דמוי שריקה כאשר הם מופרעים על ידי זרים.
חדירה של דיקדיק זר לטריטוריה תגרום לזכר לבצע סדרת קפיצות המלוות בשריקות בעת הנחיתה על הקרקע, ובכך הוא מאותת למשפחתו להתקבץ יחדיו למקום אחד.
שריקות אלו נשמעות כ"זיק-זיק" או "דיק-דיק" ומכאן המקור לשמם.
הזכר גם חורט בגזעי העצים עם קרניו כדי לסמן את הטריטוריה.
הזכר הוא המגן הבלעדי של השטח, והוא הופך לתוקפני במיוחד בזמן היחום של הנקבה.
הקרבות בין הזכרים סמליים: לאחר סדרת דקירות קצרה המנצח ירדוף בעקבות המפסיד כשלעיתים הוא דוקר את הצמחייה, ובתום סילוק היריב הוא יבצע את טקס הגללים מחדש.
לפעמים זוגות דיקדיקים מטריטוריות שכנות עשויים לעמוד בגבולות שטחם ולהביט אחד בשני.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי דיקדיק גינתר.
דיקדיק גינתר הוא יונק צמחוני הבררן במזונו.
תזונתו כוללת בין השאר עלים, פרחים, גבעולים, פירות, זרעים, ותרמילים של שיחים או עצים.
העשבים מהווים חלק קטן מאוד מהתזונה שלו (להוציא את זרעי ופרחי העשב), אולם כאשר התנאים הסביבתיים יאפשרו זאת, הם ילעסו בהרחבה את קצות הדשא הירוק.
דיקדיק גינתר אינו מתרכז בצמח אחד בעת האכילה, ובמקום זאת נוהג לפשוט על מספר צמחים בו זמנית, כשבכל אחד הוא בורר את החלקים העשירים בחלבון.
התנהגות זאת חיונית עבור האקלים המדברי בקרן אפריקה שבו איכות הצמחים נמוכה בשל מחסור במשקעים.
הרכב התזונה של הדיקדיק משתנה בהתאם לעונה: במהלך העונה היבשה הוא ניזון מ-סנגליית סנגל, שיח ערבות (Combretum), הפאגרה (Zanthoxylum) ו-Harrisonia abyssinica (מהפיגמיים), הגרוויה (Grewia; מהחלמיתיים), ומהתמרינדי, ובעונה הגשומה גם מלפופית, כומיפהורה (Commiphora) ואוזן-ארי (Leonotis nepetifolia).
הדיקדיקים נוהגים לפשוט על יבולים ומטעים וכן לאכול צמחים בשרניים.
מבין הגידולים החקלאיים, ניצני שומשום אהובים עליהם במיוחד.
הדיקדיק מסוגל לשרוד ללא שתיית מים רגילים, ותחת זאת ילקק טל מהעלים בלילה או ישתה מים מצמחים בשרניים.
בשל גובהו הנמוך, הדיקדיק ניזון לרוב מפריטי מזון הנמצאים על פני הקרקע, אותם הוא מלקט באמצעות לשונו ושפתו העליונה.
למין זה ישנם מספר התאמות מיוחדות המאפשרות לו ללקט עלים קטנים המוקפים קוצים וכן ללקט מזון ביעילות באזורים העניים בצמחייה.
ההתאמות הללו כוללת חוטם מוארך, צוואר דק וארוך, לוע ולשון צרים וגוף רזה; החוטם משמש כאמצעי ליקוט בדומה לחדקו של הפיל, בעוד שהלוע הצר והצוואר הארוך מותאמים לחדור לצמחייה קוצנית מבלי להידקר.
הדיקדיק משתמש ברגליו הקדמיות כדי למשוך ענפים גבוהים עד שיהיו בהישג ידו, וכן נעמד על רגליו האחוריות כדי להגיע לענפים גבוהים בזמן שרגליו הקדמיות נשענות על גזע העץ.
בעת הצורך, הדיקדיק משתמש בפרסותיו ובקרניו על מנת לחפור באדמה ולהגיע לשורשים הקבורים בה.
הרגלי האכילה של בעלי חיים אחרים כמו פרימטים, מכרסמים ועופות, מסייעים בעקיפין לתזונת הדיקדיק; הללו נוהגים לפזר בשטח מבלי משים תרמילים, ניצנים, עלים ופירות אשר הופכים עקב כך לזמינים עבור הדיקדיק התר מתחת לחופת העצים אחר פריטי מזון.
הדיקדיק נוהג ללקט מזון מהזריחה עד לאמצע הבוקר, ולאחר מכן מאמצע הצהריים עדר לרדת החשיכה.
דיקדיק גינתר הוא חיה ביישנית אשר תסתתר במהירות בסבך כאשר תרגיש בצל של סכנה; לאחר שהדיקדיק מאתר צמחייה סבוכה הוא כורע על האדמה ונשכב בצורה שטוחה עד חלוף הסכנה.
בשל גודלו הננסי, טורפיו של הדיקדיק רבים למדי; ביניהם ניתן למנות נמרים, צבועים נקודים, צבועים מפוספסים, ברדלסים, קרקלים, סרוואלים, חתול בר, וכן תנים שחורים, תנים לבני-פס, זאבים אתיופים, זאבים זהובים אפריקנים, מיני בבונים (בבון צהוב, בבון זית, בבון מצרים), עיטי סוואנה ופיתונים.
הדיקדיק עשוי להגיב בצורה שונה בהתאם לסוג הטורף; לדוגמה, אם נמר נמצא בקרבת מקום הדיקדיק ישרוק כדי להזהיר את השאר, בעוד שבנוכחות הצבוע הדיקדיק ישתוק ורק יצפה בו כל עוד הוא במרחק סביר.
על מנת להתחמק מטורפיו הרבים, הדיקדיק משתמש בחושי הראייה, השמיעה והריח המצוינים שלו, בנוסף לזריזותו הרבה והכרת הטריטוריה שלו; גודלו הננסי יסייע לו להשתחל לאזורים סבוכים שבהם טורפים גדולים יתקשו לנוע.
דיקדיק גינתר מגיע לבגרות בתוך שנתו הראשונה, ומוסגל להתרבות בהצלחה עד גיל 10. משך זמן היחום של הנקבה הוא בין יום לשבוע, והממוצע הוא יום וחצי.
היחום אינו מושפע מתנודות עונתיות והוא מתרחש בכל השנה.
תקופת ההריון נמשכת בדרך כלל 170–180 ימים לאחריהם נולד עופר יחיד; נקבת דיקדיק ממליטה לרוב פעמיים בשנה.
במהלך הלידה, הרגליים הקדמיות מקופלות לאחור ולא מתוחות קדימה; מבין מעלי הגירה, מאפיין זה ייחודי לדיקדיק להוציא את האיילון.
בדרך כלל, במהלך עשרת הימים שלאחר הלידה הנקבה נכנסת ליחום, וכתוצאה מכך, ההמלטה וההזדווגות מתרחשת באותו זמן.
עקב כך, נקבת הדיקדיק נמצאת בהריון במשך רוב השנה, כולל בזמן שבו יש לה עופר צמוד.
בעוד שאצל מעלי גירה גדולים הצאצאים יונקים במשך מספר חודשים, עופר הדיקדיק מסוגל לאכול מזון מוצק כבר בגיל שבוע.
הדיקדיקית מסתירה את העופר בסבך במשך שבועיים עד שלושה, ובניגוד לצבאים ואיילים רבים, היא נשארת צמודה אליו במשך הימים הראשונים.
במהלך השהייה בסבך הדיקדיקית ניזונת מהשלייה שלה המספקת לה חומרים מזינים ומקילה עליה את השהייה במשך זמן רב ללא גיחה לחוץ.
בתום הימים הראשונים, הדיקדיקית מגיחה מחוץ לסבך לעיתים קרובות ולפרקי זמן קצרים על מנת ללקט מזון, ועם הזמן הגיחות לחוץ מתארכות והופכות לתכופות יותר.
בסופו של דבר הדיקדיקית תבוא לבקר את העופר במסתורו ארבע פעמים ביום בלבד (בזריחה, בצהרי היום, בין הערביים ובשקיעה).
לאחר מספר חודשים ובתום תקופת ההסתתרות, העופר יוצא ממחבואו ונלווה לשני ההורים בליקוט מזון בטריטוריה.
האב לא נוטל שום חלק בגידול העופר, וההורות שלו מתבטאת בכך שהוא סובלני לנוכחותו ומאפשר לו להסתובב בטריטוריה.
כאשר הזכר תוקפני הוא עשוי להוציא את זעמו על העופר.
העופר עשוי לרוץ ולהתחבא באזור סבוך בעקבות הקריאות של אימו, וכאשר תחלוף הסכנה היא תודיע לו על כך.
העופרים שותקים במשך היום, אך ייתכן שהם שורקים במהלך הלילה.
הצבעוניות של הדיקדיק הצעיר זהה למבוגרים כבר בלידה.
האוזניים, האף והרגליים גם הם מפותחים היטב.
בין שבעה לתשעה שבועות, הקרניים מתחילות להופיע אצל הזכרים, אם כי בהתחלה הן מוסתרות על ידי ציצת השיער שבמצח.
הקרנות מגיעות לגודלם המלא לאחר שנתיים.
העופר מגיע לגובה ולמשקל המלא בגיל שמונה חדשים.
תוחלת החיים המרבית של דיקדיק גינתר בשבי היא 17.5 שנים.
דיקדיק גינתר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שהוא לא מתקרב לאחד מהקריטריונים הנדרשים עבור העפלה לקטגוריה מאוימת יותר ומגמת אוכלוסייתו יציבה.
אוכלוסיות הדיקדיק שכיחות עדיין ברחבי הטווח ההיסטורי שלו, ואם המגמות הנוכחיות ימשכו, מצבו יישאר משביע רצון.
נכון להיום, אין איומים מרכזיים על המין, אם כי המין ניצוד לעיתים קרובות על פני טווח התפוצה שלו במזרח אפריקה, בייחוד במדינות בעלות היסטוריה ארוכה של עימותים מזוינים.
במהלך המאה ה-19, דיקדיק גינתר ניצוד באלפיו לצורך יצוא העור לאירופה, ואף כיום הם ניצודים באופן חוקי ולא חוקי.
העור שלהם אשר נמכר בתור "עור צבי", מבוקש מאוד בתעשיית הכפפות, ולעיתים קרובות עבור זוג כפפות נדרשים שני דיקדיקים שלמים.
בציד-חובבים לעומת זאת, הדיקדיק שנוא על הציידים בשל העובדה שהוא מזהיר בשריקותיו את בעלי החיים הגדולים על נוכחות סכנה באזור.
דיקדיק גינתר מתרחש במספר אזורים מוגנים, כגון הפארק הלאומי אומו, הפארק הלאומי יאבלו, הפארק הלאומי מאג'ו, והפארק הלאומי נצ'יסר (אתיופיה), עמק קידפו (אוגנדה), והפארק הלאומי סיבילוי, שמורת מרסביט, שמורת סמבורו ושמורת מרו (קניה).
חלק הארי של האוכלוסייה מצוי בתחומי האזורים המוגנים.
אומדן האוכלוסייה העולמי של דיקדיק גינתר הוא בסביבות 511,000 פרטים נכון לשנת 1999. צפיפות האוכלוסייה היא 1–23 פרטים לקמ"ר (תלוי באזור).
דיקדיק כסוף (שם מדעי: Madoqua piacentinii), הוא מין אנטילופה זעירה ונדירה בסוג דיקדיק שבשבט אנטילופות סבך האנדמית לקרן אפריקה.
הדיקדיק הכסוף תואר מדעית לראשונה בשנת 1911 על ידי הלוטננט קולונל הבריטי ראלף אוולין דרייק-ברוקמן (1875–1952) שהיה חוקר טבע ומחבר מספר ספרי טבע, ביניהם, "היונקים של סומליה".
היו הצעות בעבר שהדיקדיק הכסוף מהוות תת-מין של דיקדיק סולט, אולם טקסונומים רבים ראו בו מין נפרד וזוהי הדעה המקובלת כיום.
זהו המין הקטן והנדיר בסוג דיקדיק, ובין האנטילופות הבודדות שהרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור שלהן.
הדיקדיק הכסוף קטן באופן עקבי ממיני הדיקדיק האחרים: גובהו בכתפיים: 33-30 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 50-45 ס"מ ומשקלו 2–3 ק"ג בלבד.
מבנה גופו קומפקטי, צר ועגלגל, צווארו דק וארוך יחסית לגופו, וראשו משולש ובעל חרטום קצר.
אוזניו גדולות יחסית לגופו ומשולשות בקצוות (אם כי קטנות יותר בהשוואה לדיקדיקים אחרים), וזנבו קצרצר מאוד (5-4 ס"מ).
עיני הדיקדיק גדולות במיוחד וממוקמות בצידי ראשו, כשצבע הקשתית שלהן חום-כתום והאישונים גדולים מן הרגיל.
הרגליים דקיקות וארוכות כמקלות, והן נתמכות על ידי פרסות עדינות וחדות.
הפרווה של הדיקדיק הכסוף רכה וקטיפתית, וצבעיה גורמים לדמיון רב בינו לבין הביירה המצויה בסומלילנד.
המראה הכללי הוא של גוון כסף-מתכתי הנוטה להתכהות מעט באזור הגב והכתפיים - בדרך כלל עם גוונים של אפור-צפחה.
הצוואר והגרון נוטים להיות בצבע אפרפר-כסף חיוור ובהיר מאוד.
הרגליים בצבע חום בהיר אדמוני, והגחון ופנים הרגליים בצבע צהבהב קרמי או לבנבן.
הברק הכסוף של הפרווה נובע מצבעי השערה: מרביתה בצבע בהיר להוציא קטע שחרחר באמצע והקצה אף הוא שחור.
ראשו של הדיקדיק הכסוף ססגוני למדי: הלחיים בצבע כסף חיוור לעומת המצח והחרטום שצבעם אפור-כסוף כהה.
בין העיניים יש כתם כתום-אדמדם שמשתרע לעיתים עד השפה, וקצה החוטם שחרחר.
במרכז המצח ישנו כתם בצבע כתום-צהבהב עם קצוות שיער שחורות אשר ממוקם במקום בו אמורה להיות ציצת שיער שנעדרת לעיתים קרובות אצל מין זה.
סביב העיניים יש טבעות לבנות דקות שפחות בולטות לעומת מינים אחרים, ומהחלק האחורי נמשך פס לבנבן עד לאוזן.
האוזניים בצבע אפרפר-לבנבן בצד הפנימי וכתמתם בצד האחורי, ויש להן רצועה שחורה צרה בקצה.
הדיקדיק הכסוף הוא בעל חיים תת-אנדמי, כלומר, התפוצה שלו מוגבלת לאזור גאוגרפי מסוים (במקרה הזה: קרן אפריקה) הנמצא בשטחם של מספר ישויות מדיניות.
טווח התפוצה הוודאי של המין הוא לאורך רצועת החוף המרכזית של סומליה על שפת האוקיינוס ההודי במחוזות: גלגודוד, מודוג ושאבלה דקסה (כמעט עד למוגדישו), כשהטווח לא משתרע יותר מ-10 ק"מ פנימה מקו החוף.
משנת 2006 ואילך, תצפיות במדינת סומלי (אוגדן) שבדרום אתיופיה דיווחו על נוכחות של דיקדיקים כסופים באגן הניקוז של נהר שבלי וביובליו התחתונים, אולם טרם ניתן לקבוע בבירור האם הם נפוצים באוכלוסייה נפרדת שם או שמא הטווח של המין משתרע באופן רציף משם עד לחופי סומליה.
בהנחה שהטווח הרציף, הדיקדיק מאכלס גם את המחוזות הסומלים בקול וחיראן.
בית הגידול של דיקדיק כסוף נמצא באזורים נמוכים מאוד בגובה של 100–200 מטר מעל פני הים, וכולל סבך צפוף הגדל לאורך מישור החוף הסומלי המרכזי שבו יש כתמים של קרקעות פוריות וחול תחת הרוח הימית העזה המשמשת כאמצעי קירור יעיל לדיקדיק.
בחלק הדרום-מזרחי של אתיופיה, הדיקדיק הכסוף נמצא בארץ שיחים הכוללת סבך צפוף למחצה של שיחי המור (Commiphora; קומיפורה) ועצי שיטה וכן באגני ניקוז של נהרות או סוואנת שיחים דוקרנית.
מגבלת הגובה העליון של הדיקדיק באתיופיה היא 1,000 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–250 מילימטר לשנה.
הדיקדיק הכסוף ניזון מגפנים, עלים של שיחים ועצים שונים, פירות, דשא ירוק, וצמחייה נמוכה אחרת הנמצאת סמוך לגובה הקרקע.
טורפים גדולים, נדירים כיום בסומליה, ובין הטורפים הפוטנציאליים שלו באזור ניתן למנות סרוואל, קרקל, חתול בר, פיתון, תן וצבוע.
אין שום מידע זמין על האקולוגיה שלו, וניתן להניח שאורח חייו דומה לדיקדיקים האחרים: פעיל יום, חי בזוגות למשך כל חייו, וטריטוריאלי.
הנקבה תמליט פעמיים בשנה עופר יחיד, אשר ישהה יחד עם הוריו עד גיל 7 חודשים.
תוחלת החיים בטבע נמוכה כנראה בדומה לדיקדיק סולט (4-3 שנים).
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של הדיקדיק הכסוף, בשל מחסור במשך שנים רבות בנתונים מטווח התפוצה הידוע שלו עקב המצב הפוליטי הרעוע בסומליה.
היקף התפוצה שלו באתיופיה שבה התגלה לראשונה בשנת 2006, כמו גם צפיפות האוכלוסייה - אינה ידועה נכון להיום, וכן טרם ידוע האם טווח התפוצה בסומליה ובאתיופיה נפרד או מחובר.
עקב כך, הדיקדיק הכסוף מסווג בינתיים כמין חסר נתונים (DD).
מגמת האוכלוסייה שלו לעומת זאת, נמצאת בוודאות בירידה.
בית הגידול של הדיקדיק הכסוף מאוים על ידי נוכחות אנושית מוגברת ופעילות אחרת; במהלך התקופה הגרועה ביותר של מלחמת האזרחים בסומליה, פעמים רבות נסעו לאורך כבישי החוף שיירות כבדות של לוחמים חמושים אשר בוודאי יכלו בקלות לטבוח בדיקדיקים שחלפו בצידי הדרכים.
העורות של הדיקדיק הכסוף מוערכים מאוד בתור חפצי אומנות ונוי ובשרו משמש לבשר.
מין זה לא מתרחש כלל באזורים מוגנים, בשל המצב הפוליטי הרעוע הן בסומלי האתיופית והן בסומליה השכנה בה יש מאבק בלתי פוסק בין הממשל המרכז לבין ארגונים בדלנים או ארגוני טרור כדוגמת א-שבאב, היזבול אסלאם ולאחרונה גם המדינה האסלאמית.
מספר קטן מאוד של דיקדיקים כסופים נמצא בשבי בשנת 2013 בגן חיות במוסקבה, ומדובר כנראה בפעם הראשונה מאז גילוי המין שבו הוא מגודל בשבי.
בהתחשב בתגלית של גילוי המין באתיופיה, נדרשים סקרים נוספים כדי להבין טוב יותר את טווח התפוצה ואומדן ומגמת האוכלוסייה של המין.
ב-1999, האוכלוסייה המשוערת של הדיקדיק הכסוף הייתה בסביבות 30,000 פרטים בחופי סומליה, וההערכה התבססה על צפיפות ממוצעת של 2.0 פרטים לק"מ על פני שטח תפוסה של 15,000 ק"מ.
מאחר שאומדן זה נעשה טרם גילוי המין באתיופיה ובמהלך העשורים האחרונים לא נעשתה הערכה נוספת, לא ניתן לקבוע את האומדן הנוכחי של האוכלוסייה העולמית.
דיקדיק סולט (שם מדעי: Madoqua saltiana), הוא מין של אנטילופה קטנה בסוג דיקדיק שבמשפחת הפריים האנדמי לקרן אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1880 על ידי הזואולוג הצרפתי אנסלם גטן דסמרסט.
השם המדעי של הסוג ("Madoqua") נשאל מהמילה האמהרית "medaqqwa" ופירושו "אנטילופה קטנה"; השם המדעי של המין ("saltiana"), הוא על שמו של מגלה המין - האגיפטולוג האנגלי הנרי סולט.
מבחינה גנטית ואנטומית, דיקדיק סולט קרוב בעיקר לקרובו הדיקדיק הכסוף בשל המבנה הפשוט של חוטמו לעומת המינים האחרים המתאפיינים בחוטם דמוי חדק.
דיקדיק סולט הוא אחד מארבעת המינים בסוג דיקדיק; הוא משויך לשבט אנטילופות סבך בתת-משפחת הצבאיים המסווגת במשפחת הפריים.
על פי קרבה גנטית ואנטומית, המינים בסוג דיקדיק חולקו לשני תת-סוגים: "Madoqua" בו נכללים דיקדיק סולט ודיקדיק כסוף, ו-"Rhynchotragus" בו נכללו דיקדיק קירקי ודיקדיק גינתר; הסיבה לכך היא שמבנה החוטם של הדיקדיקים שונה אצל שתי הקבוצות כשאצל ה-"Rhynchotragus" הוא דומה יותר לחדק.
עם זאת, חוקרים מסוימים ערערו על החלוקה לתת-סוגים וטענו שאין צורך בכך, וכיום, ארבעת הדיקדיקים מוכרים יותר כמינים בסוג אחד מאשר כמינים בשני תת-סוגים.
הטקסונומיה של מיני הדיקדיק עצמם אף היא מורכבת למדי ונתונה במחלוקת, בשל אי ההסכמה לגבי המעמד הטקסונומי של חלק מהם כמו גם לגבי תת-המינים.
על פי הטקסונומיה המקובלת משנת 1978, דיקדיק כסוף מהווה מין בפני עצמו, ולדיקדיק סולט ישנם 5 תת-מינים:
saltiana - נמצא בצפון אתיופיה, אריתריאה ובמזרח סודאן; הוא יחסית גדול עם גב אדמדם-אפור.
hararensis - נמצא באזור הררג במזרח אתיופיה; גבו אדמדם והאגפים שלו אדמדמים כהים.
lawrenci - נמצא במזרח ובדרום-מזרח סומליה; גבו כסוף והאגפים שלו אדמדמים.
phillipsi (דיקדיק פיליפ) - נמצא בצפון סומליה; העורף והצלעות שלו אפורות, ואילו המותניים והחזה בצבע כתמתם.
swaynei - נמצא באזור עמק ג'ובה בדרום אתיופיה, וכן בדרום סומליה וצפון קניה; העורף שלו בצבע חום-אפור.
בשנת 2003, הוצע שכל אחד מתת-המינים הנ"ל עשוי לייצג מין בפני עצמו, אך כיום, מקובל עדיין להתייחס אליהם כתת-מינים.
בשנת 1972, בוצעה חלוקה אחרת מהחלוקה דלעיל; על פיה, מלבד דיקדיק קירקי ודיקדיק גינתר ישנם 3 מיני דיקדיק כדלהלן: דיקדיק סולט (כולל את תת-המין saltiana ותת המין cordeauxi), דיקדיק פיליפ (כולל את תת-המינים: phillipsi ,gubanensis ,hararensis ו-lawrencei) ודיקדיק סאוויני (כולל את תת-המינים: swaynei ,erlangeri וכן את הדיקדיק הכסוף).
עם זאת, על פי החלוקה המאוחרת דלעיל (מ-1978) שמקובלת כיום, תת-המינים cordeauxi ,gubanensis ו-erlangeri אינם בעלי מעמד של תת-מין נפרד.
הפרווה של דיקדיק סולט רכה וקטיפתית, והמראה שלה משתנה בין תת-המינים.
באופן כללי, צבע הפרווה נע בין חום אדמדם לאפור צהבהב, עם שילוב של שערות לבנות, שחורות, אפורות, חומות וצהובות והוא דומה למדי לדיקדיק גינתר.
הרגליים נוטות להיות בצבע חום בהיר או חלוד, והגחון, המפשעה, פנים הירכיים והחזה בצבע לבן קרמי עד לבן בוהק.
אצל תת-המין דיקדיק פיליפ, יש מעין אדרת חומה המשתרעת על החלק התחתון של גופו ובכך הוא ניתן לזיהוי בנקל משאר תת-המינים.
צבע הצוואר משתנה בין אפור כסוף לאדמדם.
אצל כל תת-המינים צבע הראש הוא כדלהלן: המצח, הפנים והחרטום בצבע חום בהיר-אדמדם, הלחיים בצבע אפור-כסוף, והסנטר והשפתיים בצבע לבנבן-צהבהב.
מעל העיניים יש גבות לבנות גדולות ובולטות במיוחד.
גופו של הדיקדיק רזה וצר, יש לו צוואר ארוך וראש מחודד.
הרגליים דקיקות ובעלות פרסות קטנות וחדות.
העיניים של הדיקדיק כתומות וגדולות ולהן אישונים רחבים.
החוטם דומה מאוד לחוטם הצבי.
ציצית השיער שלו במצח קטנה יחסית, וצבע חום אדמדם.
הזנב קצרצר מאוד ומסתיים בציצת שיער דקה ובולטת.
הזכרים גבוהים וחזקים מהנקבות; נוסף על כך, לזכרים זוג קרניים קצרות, מוצקות וישרות המתאפיינות ברכסי טבעת לכל אורכן ובקצוות חדים.
הקרניים מוסתרות בחלקן בציצת השיער שבמצח.
לנקבות יש ארבע פטמות בבטן בדומה לבקר.
משקל דיקדיק בוגר עד 6 ק"ג והמשקל הממוצע הוא 4.25 ק"ג.
דיקדיק סולט הוא יונק תת-אנדמי לקרן אפריקה.
טווח התפוצה שלו משתרע על פני מרבית סומליה (כולל סומלילנד ופונטלנד) להוציא את האזור הדרומי, ג'יבוטי, אריתריאה, מזרח, צפון-מזרח ודרום-מזרח אתיופיה, וגלישות קטנות לצפון-מזרח סודאן וקניה.
דיקדיק סולט חי באזורים יבשים יחסית (כולל אזורים מדבריים למחצה כמו מדבר דאנקיל) עם צמחייה עבותה.
בתי גידול כאלה מתאפיינים לעיתים קרובות במדרונות סלעיים בגובה 3 ק"מ או במשטחי שיחים נמוכים המנוקדים בעצי שיטה ובסבך דוקרני.
הוא מצוי עד גבהים של 2,000 מטר מעל פני הים ביערות דאלו בסומלילנד.
בהרגייסה - בירתה של סומלילנד הוא תועד אף בגינות העיר.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–34 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-100 מילימטר לשנה.
דיקדיק סולט הוא בעל חיים פעיל יום, עם שיא פעילות בשעות הבוקר ואחר הצהריים.
ביום מעונן או עם מזג אוויר נוח, הדיקדיק יהיה פעיל במשך כל שעות הצהריים לתוך הלילה.
על פי רוב, הדיקדיק הוא יונק ביישן וחמקמק.
הוא חי בקבוצות משפחתיות קטנות המורכבות מזוג מונוגמי והצאצא שלהם.
שני בני הזוג נוטלים חלק בסימון הטריטוריה כדי להרחיק דיקדיקים זרים, אך הזכר לבדו נושא בעול הגנת הטריטוריה מפולשים.
הלחימה בין הזכרים סמלית בעיקרה ורק לעיתים נדירות תגרום לפצעים.
בתוך הטריטוריה של הדיקדיק יש רשת נתיבים קבועים שנוצרו על ידו בתוך הסבך, ואשר בהם הוא משתמש כדי לנווט את דרכו בצמחייה מאזורי האכלה לאזורי מנוחה.
סימון הטריטוריה נעשה על ידי שתן, צואה, ריח, וגירוד עם הקרניים.
לדיקדיק חושים חדים של שמיעה, ריח וראייה.
כאשר הדיקדיק מבוהל, הוא זוקף את ציצת השיער שעל מצחו ונמלט בדפוס ריצות של זיג-זג כדי להקשות על הטורף לתופסו.
הוא גם נוהג להשמיע את קריאת האזהרה שלו ("דיק-דיק") שהיא גם המקור לשמו.
בין טורפיו בקרן אפריקה ניתן למנות צבוע מפוספס, נמר, קרקל, סרוואל, ושלל טורפים גדולים וקטנים.
דיקדיק סולט הוא יונק צמחוני אוכל עשב.
תזונתו כולל בין השאר שיחים, ניצנים, פרחים, פירות, ועשבי תיבול.
חלק נרחב מתזונתו מבוסס על עלי שיטה.
הדיקדיק אינו זקוק למי שתייה ומסתפק בלחות שבצמחים הנאכלים על ידו.
עונת ההזדווגות מתרחשת לאורך כל השנה.
עם זאת, הרוב המכריע של הלידות נופל בתחילת וסוף עונת הגשמים.
הדיקדיקית ממליטה עופר פעמיים בשנה לאחר תקופת הריון 170–180 ימים.
העופר שוקל בעת הלידה 0.8-0.5 ק"ג, והוא שוהה בהחבא בצמחייה לפחות 2–3 שבועות.
הדיקדיקית אוכלת את השליה על מנת למנוע מטורפים לאתר את המחבוא באמצעות הריח.
בגיל שבוע, העופר כבר מסוגל לאכול מזון מוצק.
אף על פי כן, הדיקדיקית מניקה אותו עד גיל 3 או 4 חודשים.
בגיל חודש, לעופר הזכר מתחילות לצמוח קרניים.
הזכר מגיע לבגרות לאחר 8–9 חודשים, והנקבה מגיעה לבגרות לאחר 6–8 חודשים.
העופרים מגיעים לגודלם המלא בגיל 8 חודשים, ומפסיקים לגדול לחלוטין בגיל 12 חודשים.
לאחר הבגרות, העופר מסולק מהטריטוריה ללא קשר למינו, והוא מוצא במהירות בן זוג; השניים מקימים יחדיו טריטוריה בלעדית בה הם חיים לאורך כל חייהם.
תוחלת החיים הממוצעת של דיקדיק סולט בטבע נמוכה למדי בגלל הטריפה והיא בסביבות 3–4 שנים בלבד.
תוחלת החיים בשבי לעומת זאת עשויה להיות מינימום 10 שנים.
דיקדיק סולט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מאחר שלמרות הירידות המקומיות במספריו האוכלוסיות שלו יציבות עדיין בחלקים רבים מטווח התפוצה שלו.
אין ראיות המצביעות על ירידה כוללת ברמה הנדרשת עבור העפלה לקטגוריה מאוימת יותר.
הציד לצורך מזון מהווה איום עיקרי עבור הדיקדיק בחלקים מסוימים של תפוצתו.
ציד כזה עשוי להיות כבד במיוחד באזורים שבהם ישנם קונפליקטים אזרחיים וצבאיים השכיחים בקרן אפריקה כבר עשרות שנים.
בסומליה שבה המצב הפוליטי רעוע מאז 1990, הציד מהווה בין אמצעי הקיום עבור המקומיים, כשהדיקדיק ניצוד עבור בשרו, ועורו מיוצא למדינות המפרץ הסמוכות.
בשנות ה-2000 היו דיווחים גם על יצוא של דיקדיקים חיים בתור חיות מחמד או כטרף עבור בזים מאולפים הנמצאים ברשות תושביה העשירים של חצי האי ערב, אך ככל הנראה היה מדובר בתופעה זמנית.
השפעה אנושית על בית הגידול של הדיקדיק באמצעות רעיית יתר של בעלי חיים מקומיים משפיעה על הדיקדיק בכל רחבי צפון-מזרח אפריקה, ונמסר שהיא בין הגורמים לפיחות שחל במספרי הדיקדיק בג'יבוטי.
דיקדיק סולט מצוי במספר אזורים מוגנים (בעיקר בפארקים לאומיים שונים באתיופיה).
בסומלילנד שבה המצב הפוליטי יציב יחסית לשאר סומליה, דווח שהמין די נפוץ, ומקומיים טענו שהם אינם צדים אותו; בנוסף, הנדירות היחסית של כלבי בית פראיים ברחבי סומלילנד מהווה גורם חיובי עבורו.
האוכלוסייה העולמית של דיקדיק סולט הוערכה בשנת 1999 בכ-485,600 פרטים, בהתבסס על צפיפות ממוצעת של שני דיקדיקים לקמ"ר על פני שטח של 242,800 קמ"ר.
צפיפויות האוכלוסייה משתנות בין האזורים: באזור אוגדן שבאתיופיה ובסומלילנד הוא נפוץ למדי, ומצוי באופן דליל בצפון אריתריאה.
בג'יבוטי מספריו פחתו בעשורים האחרונים.
דיקדיק קירקי (שם מדעי: Madoqua kirkii), הוא מין של אנטילופה קטנה בשבט אנטילופות סבך ממשפחת הפריים.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1880 על ידי הזואולוג הגרמני אלברט גינטר.
מקור השם המדעי של הסוג ("Madoqua") הוא מהמילה "medaqqwa" בשפה האמהרית ופירושה הוא "אנטילופה קטנה"; השם המדעי של המין ("kirkii"), הוא על שמו של סר ג'ון קירק (1922-1832) חוקר טבע סקוטי, הקונסול הכללי הבריטי של זנזיבר בין 1880 ל-1887 ורופא במשלחת של דייוויד ליווינגסטון בתוככי אפריקה.
דיקדיק קירקי הוא המין הנפוץ והמוכר בסוגו.
דיקדיק קירקי תואר מדעית לראשונה בשנת 1880 על ידי הזואולוג הגרמני אלברט גינטר, והוא אחד מארבעת המינים בסוג דיקדיק; לצידו נמצאים בסוג דיקדיק גינתר, דיקדיק סולט ודיקדיק כסוף, ורובם אנדמיים למזרח אפריקה.
סוג זה כלול בשבט אנטילופות סבך הכולל מינים ננסיים נוספים כמו הביירה, צבי הסלעים, ודוקרן.
השבט משויך לתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים.
בשל המבנה המיוחד של חוטמם, טקסונומיות מסוימות, רואות בדיקדיק קירקי ודיקדיק גינתר מינים השייכים לסוג נפרד (או תת-סוג) הקרוי "Rhynchotragus"; סופר המדע ג'ונתן קינגדון לעומת זאת, סובר שאין מקום לחלק בין המינים וזאת הדעה המקובלת כיום.
לדיקדיק קירקי ישנם ארבעה תת-מינים, אם כי רבים סבורים שכל אחד מאלו עשוי לייצג מין בפני עצמו.
הגנטיקה של הדיקדיק משתנה למדי; בדרך כלל יש לו מספר כרומוזומים שנע בין 46 ל-48, אך התגלו דיקדיקים עם 49 כרומוזומים.
צאצאי הכלאיים בין דיקדיק קירקי לבין דיקדיק גינטר הם עקרים.
דיקדיק קירקי הוא אנטילופה קטנה באופן יחסי: גובהו בכתפיים: 45-35 ס"מ; אורך ראשו וגופו: 77-55 ס"מ, ומשקלו: 6.5-2.7 ק"ג.
נקבת הדיקדיק כבדה יותר מהזכר.
הדיקדיק הוא יצור עדין עם חרטום מחודד, נייד וגמיש, עיניים גדולות וכתומות עם ריסים שחורים בולטים, ציצת שיער זקופה על המצח המזכירה בלורית, ובלוטות פראורביטאליות בולטות סמוך לעין.
יש לו רגליים דקיקות וארוכות, ואלו האחוריות מזכירות במבנה שלהם את הארנבת וגדולות בצורה משמעותית מהקדמיות.
צווארו דק וארוך, ואוזניו ארוכות מאוד יחסית לראשו וגופו.
לדיקדיק יש שריד זנב שכמעט ואינו נראה, ואורכו הוא 4–6 ס"מ.
בהתאם לבית הגידול המחוספס והקוצני שלהם, לדיקדיקים יש פרווה זיפית שנעה בצבעה בין אפור לחום צהבהב ואדמדם, כאשר פלג הגוף הקדמי, הצלעות, הצוואר, הרגליים והראש נוטים לצבע חום בהיר או זהוב.
סביב לעין יש טבעות לבנות והגחון, המפשעה, הסנטר ופנים האוזניים בצבע לבנבן.
לזכר הדיקדיק יש קרניים חרוטיות קצרות באורך של כ-6-11 ס"מ, וצמיחתן היא לכיוון אחורה באלכסון.
אופן הצמיחה של הקרניים הוא בקו ישר עם הראש הזוויתי, ובחצי הבסיס של הקרן יש 7–9 רכסים טבעתיים; לעיתים קרובות, מרבית הקרן תהיה מכוסה כליל בציצת השיער של מצחו של הדיקדיק.
צבע הקרניים נע בין אפרפר לשחרחר.
הדיקדיק הקירקי מפגין דו-צורתיות זוויגית: הנקבות גדולות וחסרות קרניים, בעוד שהזכרים מתאפיינים בלוע מפותח יותר, בציצה גדולה יותר והם נוטים להיות בהירים יחסית.
דיקדיק קירקי מותאם היטב לחיים באזורי מדבר הצחיחים של מזרח אפריקה.
יש לו חוטם שעיר בעל נחיריים קטנים דמויי משאבה, והוא מזכיר במידה רבה את חוטם הסאיגה.
חוטם זה מכיל תאי חלל גדולים ועשיר בכלי דם, כאשר הדיקדיק מקרר את עצמו באמצעות נשיפות מהירות דרך האף: פעולת הנשיפה מובילה זרימת אוויר מהירה דרך החוטם אשר הלחות שבו מתאדת לתוך חלל האף ומקררת את הדם בטרם האוויר נשאב לריאות.
תהליך זה יעיל מבחינה נוספת, שכן הוא מונע מהלחות באוויר הנשאף להתאדות ובכך מתרחש הפסד מינימלי של מים.
לדיקדיק יש שיטות נוספות לשימור מים ואנרגיה, כמו היכולת לתת לטפרטורות הגוף לטפס לגובה רב, הורדת קצב חילוף החומרים, שתן מרוכז וצואה יבשה, וכל אלו יחד גורמים לחיסכון מקסימלי באיבוד לחות ומים ומסייעים לו לשרוד באקלים הצחיח.
יתר על כן, חוקר טבע אחד צפה בדיקדיק מלקק נוזלים מקצה חוטמו או מצואתו.
בהשוואה לבקר, לדיקדיק יש צפיפות נמוכה באופן משמעותי של בלוטות זיעה בגוף.
מבחינה התנהגותית, הדיקדיק נוטה להיות פעיל דמדומים בשעות קרירות יחסית, בעוד שאת שעות היום החמות יבלה במנוחה באזור מוצל כדי למנוע איבוד של נוזלים יקרים.
הדיקדיק גם בררן במזונו ומעדיף עשבי תיבול, עלים וצמחים בשרניים על מנת למקסם את צריכת הנוזלים מהצמחייה.
כאמור, רגליו האחוריות של הדיקדיק ארוכות יותר מהקדמיות; מאפיין זה מקל עליו לנוע באופן יעיל באזור טרשי וסבוך כאשר פלג הגוף הקדמי הנמוך צולל לתוך הסבך ובעקבותיו פלג הגוף האחורי הגבוה.
צווארו הארוך והדק מקל עליו לגשת למזון קוצני מבלי להידקר וכן לחדור לצמחייה סבוכה.
תפוצתו של דיקדיק קירקי מחולקת לשני טווחים עיקריים: מזרח אפריקה ואפריקה הדרומית.
במזרח אפריקה, טווח התפוצה של הדיקדיק כולל את צפון ומרכז טנזניה, מרבית קניה, דרום ומזרח אוגנדה ודרום סומליה.
באפריקה הדרומית, טווח התפוצה של הדיקדיק כולל את דרום ומרכז אנגולה וצפון ומרכז נמיביה.
עקב דרישות בית הגידול של הדיקדיק, הנוכחות שלו בטווחים אלו עשויה להיות מוגבלת לעיתים קרובות לטלאי צמחייה מתאימים בפיזור נרחב.
בנמיביה, הדיקדיק מצוי באזורים מבודדים לאורך אגני הניקוז של נהר פיש ואינו מצוי במדבר נמיב, ולעיתים הוא חולף ברחבי המדבר בין טלאי סבך וצמחייה החופפים למקורות מים.
בית הגידול המועדף על דיקדיק קירקי הוא אזור המתאפיין בנוכחות נאה של סבך אך לא בצמחייה גבוהה.
בתי גידול אידיאליים מכילים מגוון של שיחים ועשבים, כתמי צל נרחבים (תחת עצי שיטה למשל), ופסיפס מגוון של צמחייה סבוכה וקוצנית, שכבות שיחים ועשב קצר שבגובה העיניים שלהם.
כתוצאה מכך, הם עשויים לנדוד ממקום למקום כאשר העשב גדל גבוה מדי ומגביל את תנועתם בצמחייה וכן את יכולת הראייה שלהם.
כן הם מצויים בחורשים פתוחים, גבעות טרשיות על פני הסוואנה ויערות דלילים שעל גדות הנהרות אף שדרישות המים שלו נמוכות.
מגבלת הגובה של הדיקדיק עומדת על כ-2,000 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתם 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-100 מילימטר לשנה.
דיקדיק קירקי הוא בעל חיים ביישן וחמקמק אשר נוהג להסתתר בסבך במשך רוב הזמן.
לעומת זאת, כאשר הדיקדיק מבוהל הוא משמיע שריקות "דיק-דיק" חזקות המזהירות גם את שאר בעלי החיים באזור.
הדיקדיק הוא בעל חיים טריטוריאלי החי בזוגות בשטחים קטנים.
כל זוג מסמן את שטחו באמצעות תהליך המכונה "טקס עשיית הצרכים": תחילה, הנקבה עושה את צרכיה באתר מסוים כשהזכר עומד מאחוריה, ואז הזכר מרחרח את השתן והצואה שלה ומסלסל את שפתו העליונה למעלה וחושף את שיניו בהתנהגות הידועה כתגובת פלהמן.
לאחר מכן, הזכר מגרד את הצואה שלה עם הרגליים הקדמיות שלו ועושה מעל את צרכיו, כשהוא מבצע מספר סיבובים במהלך הטקס.
בתום הטקס, הזכר מסמן את גבעולי הצמחים הסמוכים בהפרשות מבלוטות הריח הפרוביטאליות שלו בעיניים.
הזכר הוא המגן הבלעדי של השטח ואילו הנקבות אינן מסוגלות לשמור על הטריטוריה בעצמן.
הדיקדיקים משתמשים בטריטוריה שלהם בשבילים קבועים בצמחייה ואף שהם מוגדרים כפעילי דמדומים הם פעילים גם בשעות הבוקר והערב ולעיתים גם בלילה.
סכסוכים בין זוגות טריטוריאליים אינם תכופים, אך מתרחשים מדי פעם.
הזכרים משתי הטריטוריות מגיעים למקום מסוים ונוגחים זה את זה שוב ושוב עד שאחד מוותר.
בכל סבב נגיחות הם לוקחים מרחק גדול יותר אחד מהשני ומסתערים עם הקרניים כלפי מטה.
הקרב יבוא על סיומו כאשר המנצח מגרד בקרקע בקרניו ועושה את צרכיו.
מאחר שהדיקדיק הוא יונק קטנטן, הדרישה המטבולית שלו לכל קילו בגופו היא גבוהה, ועקב כך הוא נאלץ לצרוך כמות רבה של מזון ביחס לכל קילו בגופו - יותר משל פרסתנים גדולים.
הדיקדיק חולק את בית גידולו עם קודו גמלוני וקודו זוטר השוהים באזורי סבך ומתריעים על סכנה, ועם הזברה השוהה במישורי עשב.
נוכחותם של פרסתנים אלו מקילה על הדיקדיק להסתובב באזורים חשופים יחסית ובכך מגדילה את מקורות המזון הזמינים עבורו.
שעות ההאכלה העיקריות של הדיקדיק הן מהזריחה עד אמצע הבוקר, ומאמצע הצהריים עד לרדת החשיכה.
הדיקדיק הוא בעל חיים אוכל עשב, והתזונה שלו מורכבת בעיקר מעלווה, פירות, דשא, ופירות יער כמו פטל או אוכמנית.
בשל ההתאמות שלו לאקלים צחיח, הדיקדיק כמעט ואינו זקוק למים ותחת זאת יקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו הצמחי.
הדיקדיק בררן במזונו, והוא מתמקד במזון מהצומח אשר מתעכל במהירות ועשיר בחומרים מזינים ונוזלים ובו זמנית דל בסיבים (עלים ופירות הם דוגמה טובה למזון אידיאלי); עשבים נצרכים על ידי הדיקדיק רק כאשר הם נובטים.
לדברי חוקר מ-1990, כ-80% מתזונת הדיקדיק מורכב מעלי עצים ושיחים, 17% מעשבים, והשאר ממזונות צמחיים אחרים.
בשל העובדות הנזכרות ודרישת המזון הגבוהה שלו, הדיקדיק מוכרח להעלות גירה באופן קבוע במהלך היום והלילה כדי שיתפנה מקום בקיבה לקליטת המזון הבא.
מחקר מ-1975 קבע שהם צורכים מדי יום כ-3.8% ממסת הגוף שלהם.
עקב גודל הקטן, טורפיו של דיקדיק קירקי רבים ומגוונים וכוללים: עיטי סוואנה, חתולי בר, תנים, קרקלים, נמרים, צבועים, ברדלסים, זאבים טלואים, תניני היאור, גיריות דבש, פיתוני סלעים ואריות.
עופרי הדיקדיק נטרפים במיוחד על ידי לטאות כוח, עופות דורסים שונים ובבונים.
בהתחשב בסיכון הגבוה שהדיקדיק נתון בו, חושי הריח, השמיעה והראייה שלו חדים ביותר.
כאשר הדיקדיק חש בסכנה או שומע קריאות אזעקה של בעלי חיים אחרים, הוא מסתתר בסבך ולא בורח שכן פרוותו מתמזגת היטב עם הסביבה המחוספסת.
אם הדיקדיק יחוש מאוים הוא יפלוט שריקות אזעקה אשר נשמעות כ"זיק-זיק" או "דיק-דיק" (אשר גם הקנו לו את שמו), והוא יימלט בריצת זגזוגים ובקפיצות במהירות המגיעה לכ-42 קמ"ש.
בדומה לאנטילופות גמדיות אחרות, דיקדיק קירקי הוא בעל חיים מונגומי, כאשר הזכרים והנקבות חיים יחדיו למשך כל ימי חייהם או עד מותו של אחד מבני הזוג.
נקבת הדיקדיק מגיעה לבגרות מינית בגיל 6 חודשים לעומת הזכר שמסוגל להתרבות רק בגיל שנה.
טקס החיזור של הזכר כולל הליכה אחרי הנקבה עם ראש וצוואר מתוחים.
מספר ההזדווגויות הוא בין 3 ל-5 פעמים בפרק זמן של 9 שעות.
הריונה של הדיקדיקית ארוך יחסית לאנטילופות קטנות ונמשך 169–174 ימים בדומה לפרסתנים גדולים.
בתום תקופה זו, הנקבה ממליטה עופר יחיד אשר בשונה ממעלי גירה אחרים יוצא מהרחם כאשר רגליו הקדמיות מקופלות כלפי הגוף ולא מתוחות קדימה.
מדי שנה הדיקדיקית ממליטה פעמיים, ושיא הלידות מתרחש מנובמבר עד דצמבר ומאפריל עד מאי (תחילת וסיום עונת הגשמים).
אף על פי שאצל הדיקדיקים הבוגרים הנקבה גדולה מהזכר, בעת הלידה, משקל הצאצא משתנה בין 560–680 לנקבה לעומת 725–795 לזכר.
במהלך 6 השבועות הראשונים של העופר, הדיקדיקית מניקה אותו מדי יום כאשר הוא שוהה מוסתר בצמחייה הסבוכה, והוא גודל במהירות ומגיע לגודל של בוגר כבר בגיל 7 חודשים.
שיעור ההישרדות של עופרי הדיקדיק עומד על 50%.
העופר נאלץ לעזוב את הטריטוריה של הוריו בגיל 7 חודשים במקביל להמלטה חדשה של האם, כאשר נקבות נסבלות למשך תקופה נוספת ואילו הזכרים מסולקים על ידי האב.
בפעמים הראשונות שבהם האב מנסה לסלקו מאימו, העופר נשכב על האדמה ופושט את צווארו לאות כניעה; בעקבות כך האב יתיר לו להישאר זמן נוסף באזור, אולם עד מהרה הוא ייאלץ לעזוב לחלוטין.
תוחלת החיים של דיקדיק קירקי בטבע היא לרוב 5 שנים, ולעיתים עשויה להגיע ל-10 שנים.
תוחלת החיים המרבית של דיקדיק קירקי בשבי היא 16.5 שנים לזכר ו-18.4 שנים לנקבה.
דיקדיק קירקי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בהתחשב בכך שהמין אינו קרוב כרגע לעמידה על סף קטגוריה מאוימת.
הוא נותר נפוץ ברחבי תפוצתו ההיסטורית והוא מצוי במספר אזורים מוגנים.
עם זאת, בהנחה שהמגמות הנוכחיות יימשכו, סביר להניח שמעמד השימור של הדיקדיק יתדרדר בהדרגה.
אין איומים מרכזיים ברורים על דיקדיק קירקי; אף על פי שהדיקדיקים מושפעים מהרחבת ההתיישבות החקלאית באזורים מסוימים ששזורה בציד מופרז, מכל מקום, יכולתם להתקיים באזורים שבהם הפלישה אנושית רבה כל עוד יש מספיק אזורי סבך וכן הגמישות שלהם לשינויי הצמחייה המלווים את הגידול באוכלוסייה אנושית מסייעת להם להסתגל לאיומים אלו.
ייתכן אף שהדיקדיק עשוי להעדיף לטווח קצר אזורים כאלו, בשל כך שטורפיו הרבים באזור ניצודים על ידי בני האדם.
על פי IUCN, פעולת המחקר הדחופה ביותר עבור הדיקדיק היא הערכה יסודית של הטקסונומיה והגנטיקה, שכן אם אכן המין מורכב ממספר מינים נפרדים - מצב השימור הספציפי שלהם צריך להיבחן מחדש.
אומדני צפיפות האוכלוסין של דיקדיק קירקי נסקרו ב-1997, ב-1999 וב-2013. הסוקר משנת 1999 העריך, שישנם לפחות 971,000 פרטים, ואף הציע שתיתכן אפשרות שהמספר המדויק של המין עומד על מאה אלף או אפילו על מיליון פרטים.
מגמת האוכלוסייה יציבה לאורך חלקים גדולים של הטווח, אך נמצאת בירידה באזורים מסוימים שבהם ישנה התיישבות אנושית גבוהה.
על פי סוקר מ-2013, צפיפות האוכלוסייה של הדיקדיק באזורים שונים נעה בין 24 פרטים לכל קילומטר בסרנגטי, לבין 109 פרטים לכל קילומטר בפארק הלאומי מזרח צאבו.
האדם הוא האיום הגדול ביותר על קיומו של הדיקדיק, אשר צד אותו עבור עורו ועצמותיו.
הילידים האפריקנים נוהגים לפרוס להם מלכודות באזורי סבך עבור עצמות הרגליים והפרסות אשר משמשים כתכשיטים מסורתיים, בעוד שמהעור הדק והעדין שלו מייצרים כפפות לידיים; חוקר טבע אחד ציין שעל מנת לייצר כפפת עור אחת בלבד זקוקים לדיקדיק שלם.
הסופר המדעי ג'ונתן קינגדון, גילה שהדיקדיק נהנה במידה מסוימת מנוכחות האדם והשפעותיו; חורבן בית גידול על ידי כריתת יערות או שריפת צמחייה מביא בעקבותיו צמיחה של עשב וסבך נמוך המשמש כמקור מזון מושלם וכבית גידול אידיאלי עבור הדיקדיק.
הדיקדיק מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם.
ריצ'רד "דיק" סוויט היה טניסאי יהודי-אמריקאי, בשיאו דורג במקום ראשון בעולם (1951).
סוויט זכה ב-2 תוארי גראנד סלאם ביחידים בשנת 1951, באליפות אוסטרליה ובאליפות וימבלדון.
הוא אף השתתף במכביה השישית (1961) וזכה בשתי מדליות זהב ביחידים ובזוגות גברים.
סוויט נולד וגדל בבייאון ניו ג'רזי, בן למשפחה יהודית.
בהמשך עבר עם משפחתו להתגורר בטקסס.
הוא לימד את עצמו לשחק טניס בגיל 14 ומעולם לא למד באופן מסודר.
הוא הצטיין גם במשחק הכדורסל.
בשנת 1945 הצטרף לצי האמריקאי.
שתי פציעות גרמו לו לסיים את קריירת הכדורסל שלו.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1950 הגיע סוויט לשלב חצי הגמר שבו הפסיד לארתור לרסן מארצות הברית ב-4 מערכות (6-2, 10-8, 7-9, 6-2) שלבסוף זכה בתואר.
באליפות אוסטרליה שנערכה בסוף ינואר 1951 זכה סוויט בתואר ביחידים לאחר ניצחון במשחק הגמר על קן מקגרגור מאוסטרליה (דורג 3) ב-4 מערכות (6–3, 2–6, 6–3, 6–1).
באליפות צרפת שנערכה בתחילת יוני אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד לירוסלב דרובני מצ'כיה ב-5 מערכות (1-6, 6-8, 6-4, 8-6, 6-3) שלבסוף זכה בתואר.
בטורניר לזוגות גברים הוא הגיע למשחק הגמר ביחד עם גרדנר מלוי מארצות הברית והם הפסידו לקן מקגרגור ופרנק סג'מן ב-4 מערכות (2–6, 6–2, 7–9, 5–7).
באליפות וימבלדון שנערכה בתחילת יולי 1951 זכה סוויט בתואר ביחידים לאחר ניצחון במשחק הגמר על קן מקגרגור (דורג 7) ב-3 מערכות (6–4, 6–4, 6–4).
היה זה תואר הגראנד סלאם השני שלו, ובאותה שנה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא הגיע סוויט לשלב חצי הגמר שבו הפסיד לוויק סיישס, יהודי מארצות הברית (13 בטורניר) ב-4 מערכות (6-0, 3-6, 6-3, 6-2).
באליפות אוסטרליה שנערכה בסוף ינואר 1952 הוא הגיע לשלב חצי הגמר שבו הפסיד לקן מקגרגור מאוסטרליה (4 בטורניר) ב-4 מערכות (6-4, 6-4, 3-6, 6-4).
באליפות צרפת שנערכה בסוף מאי אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד לאריק סטרג'ס מדרום אפריקה (6 בטורניר) ב-5 מערכות (6-2, 6-8, 4-6, 8-6, 6-3).
בטורניר לזוגות גברים הוא הגיע למשחק הגמר ביחד עם גרדנר מלוי מארצות הברית והם הפסידו לקן מקגרגור ופרנק סג'מן ב-3 מערכות (3–6, 4–6, 4–6).
באליפות וימבלדון שנערכה בתחילת יולי אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד למרווין רוז מאוסטרליה (דורג 8) ב-5 מערכות (4–6, 6–3, 4–6, 4-6, 6-2) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 1952 שנערכה בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד למרווין רוז (דורג 6) ב-3 מערכות (3–6, 6–8, 6–8).
לאחר קריירת הטניס שלו, נכנס סוויט לעסקי הנפט בלואיזיאנה.
לאחר מכן הוא עבד עבור ליהמן ברדרס בוול סטריט ובשנת 1985 הצטרף ל"שרדרס" .
בשנת 1976 צורף להיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
ריצ'רד אלברט "דיק" ואן ארסדייל היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בשנים 1965–1977. ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA היו 16.4 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
אחיו התאום, טום ואן ארסדייל, שיחק אף הוא ב-NBA בשנים 1965–1977.
ואן ארסדייל נולד וגדל באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, ובשנים 1961–1965 למד באוניברסיטת אינדיאנה.
ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק לצד אחיו טום, ורשם ממוצעים של 17.2 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק.
אותן עונות היו האחרונות בקריירה של מאמן הקבוצה בראנץ' מקראקן, חבר היכל התהילה של הכדורסל.
בדראפט ה-NBA 1965 נבחר ואן ארסדייל על ידי ניו יורק ניקס בבחירה העשירית, ומיד אחריו נבחר אחיו על ידי דטרויט פיסטונס.
בסיום עונת הרוקי שלו נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שקלע 12.3 נקודות בממוצע למשחק, ובשתי העונות הבאות קלע כ-13.1 נקודות למשחק עבור הניקס.
לאחר 3 עונות עם הניקס נבחר ואן ארסדייל על ידי פיניקס סאנס בדראפט ההרחבה של שנת 1968. ב-3 עונותיו הראשונות בפיניקס העמיד ממוצעים כוללים של 21.4 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק, ובשלושתן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, לצד חבריו לקבוצה גייל גודריץ' () וקוני הוקינס ( ו-).
בעונת נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ובכך היה לשחקן השני בתולדות הסאנס (אחרי פול סיילאס) שזוכה לכבוד זה.
בעונת העפילה פיניקס לשלב הפלייאוף מהמקום השלישי באזור המערבי, ועל אף שלא החזיקה ביתרון ביתיות גברה על המדורגת שנייה סיאטל סופרסוניקס (4–2) ועל המדורגת ראשונה גולדן סטייט ווריורס (4–3) בדרך להעפלה ראשונה אי פעם לגמר ה-NBA.
בסדרת הגמר עצמה הפסידו הסאנס לבוסטון סלטיקס בתוצאה 2–4.
בעונת שיחק לצד אחיו טום ואן ארסדייל, אשר הצטרף לפיניקס, ובסיום אותה עונה פרשו שניהם ממשחק, בגיל 34. בעת פרישתו החזיק בשיאי פיניקס סאנס עבור מספר משחקים (685), דקות משחק (24,242), נקודות (12,060) ואסיסטים (2,396) בקבוצה.
בנובמבר 1977 הופרשה גופייתו עם הספרה "5" על ידי הקבוצה.
לקראת סיום עונת מונה למאמנה הראשי של פיניקס סאנס כמחליפו של ג'ון מקלאוד, ועד לסיום העונה רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות חיובי 14–12. בשנים הבאות שימש כסגן נשיא הקבוצה לפעולות כדורסל ("Vice President of
דונלד קנט "דיק" סלייטון היה אסטרונאוט אמריקאי הנחשב לאחד משבעת האסטרונאוטים המקוריים בתוכנית מרקורי, אך מעולם לא טס לחלל במסגרת אותה תוכנית עקב בעיות בריאותיות.
הוא שירת בתפקידים ניהוליים בתוכנית החלל המאוישת של נאס"א.
סלייטון טס לבסוף לחלל במסגרת תוכנית "אפולו-סויוז", משימת החלל המשותפת הראשונה עם ברית המועצות, במהלכה חללית אפולו ביצעה עגינה עם חללית סויוז.
בהמשך הוא הפך ל הראשון של נאס"א ומנהל פעולות צוות הטיסה, האחראי על שיבוץ צוותי נאס"א.
בילדותו עבד סלייטון בחווה המשפחתית, בגידול חיות המשק.
הוא למד בבית הספר היסודי בלאון, ולאחר מכן המשיך בלימודיו ב"".
במשך לימודיו בתיכון הוא התאגרף, ניגן בטרומבון, והיה לחבר פעיל בארגון "" (FFA).
עם סיום לימודיו הצטרף דייק סלייטון לחיל האוויר של ארצות הברית (USAF).
במשך שלוש שנים עבר הכשרה ראשונית, ובאפריל 1943 קיבל כנפי טיסה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח סלייטון לאירופה, שם השתתף בחמישים ושש משימות קרביות ב.
בשנת 1944 חזר לארצות הברית ושימש כ בקרוליינה הדרומית, ולאחר מכן שירת ביחידה מיוחדת.
באפריל 1945 נשלח לאוקינאווה ביפן, שם הטיס מטוסי קרב עד לכניעתה של יפן במלחמה.
בינואר 1959 נבחר סלייטון כאחד משבעת המועמדים לתוכנית מרקורי, תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית.
בשנת 1959 כחלק מהאימונים, התאמן בצנטריפוגה ועבר אלקטרוקרדיוגרמה.
במהלך אימוניו נמצא כי הוא סובל מפעילות לב לא סדירה.
הוא קיבל הערכה רפואית נוספת ב, ואובחן עם פרפור עליות אידיופתי, אך נחשב בריא מספיק כדי להמשיך בטיסה.
הוא ניסה לשפר את בריאותו בעזרת פעילות גופנית תדירה ונמנע משתיית אלכוהול.
סלייטון נבחר למשימה המאוישת השנייה מרקורי-אטלס 7, לה רצה להעניק את השם "דלתא 7".
ב־15 במרץ 1962, חודשיים לפני השיגור, הוחלט כי סלייטון אינו כשיר רפואית למשימה.
הוא הוחלף על ידי סקוט קרפנטר.
לאחר שנמנעה ממנו השתתפות בטיסות החלל, נבחר סלייטון בתחילת 1962 לראש משרד האסטרונאוטים.
אחד התפקידים הראשונים שלו היה בחירת המועמדים לקבוצת האסטרונאוטים השנייה של נאס"א, שהוכרזו בספטמבר 1962. בנוסף, הוא מונה כאחראי על השיבוצים של האסטרונאוטים לטיסות המשך.
בשנת 1963 הפך סלייטון לעוזר מנהל מחלקת טיסות, בנוסף לתפקידו בניהול משרד האסטרונאוטים.
בנובמבר 1963 הוא פרש מחיל האוויר סופית בגלל מצבו הבריאותי והמשיך בתפקידים ניהוליים בנאס"א.
כאשר אלן שפרד קורקע לצמיתות בגלל מחלת מנייר, הוא החליף את סלייטון כראש משרד האסטרונאוטים, בעוד סלייטון המשיך לעבוד בענף התפעול של צוותי החלל, וקודם למנהל בשנת 1966.
סלייטון היה אחראי על שיבוץ האסטרונאוטים בתוכניות ג'מיני ואפולו, והיה אחראי על השיבוצים במשימות אפולו והטיסות לירח.
חלק מהשיבוצים שביצע עוררו מחלוקת.
במהלך השנים סלייטון המשיך לשמור על בריאותו ופעל כדי לחזור לכשירות טיסה ולקבל אישור לטיסה לחלל.
הוא ביצע פעילות גופנית קבועה, נטל ויטמינים, הפסיק לעשן סיגריות ולשתות קפה, והפחית את צריכת האלכוהול.
ב־1970 החל לקחת טיפול באלקלואיד גבישי.
הטיפול נחל הצלחה אך נטילת התרופות הללו פסלה את סלייטון מלטוס.
בניגוד לעצת רופאיו הפסיק סלייטון את נטילת התרופה בתקווה שיקבל את האישור המיוחל.
בשנת 1971, לאחר ביקור במרפאת מאיו, הוחלט שכעת אינו סובל מפרפור עליות.
ב־13 במרץ 1972 הודיעה נאס"א כי סלייטון כשיר לטיסה.
בחודש פברואר 1973, סלייטון שובץ בפרויקט אפולו-סויוז (ASTP) כטייס מודול עגינה, יחד עם המפקד תומאס סטאפורד וטייס מודול הפיקוד ואנס ברנד.
הצוות האמריקאי החל בתוכנית הכשרה שארכה שנתיים, שכללה לימוד השפה הרוסית ונסיעות למרכז ההדרכה על שם יורי גגארין להכשרת קוסמונאוטים, בעיר הכוכבים בברית המועצות.
הוא נשאר בתפקיד ניהולי לאורך כל תוכנית סקיילאב, והתפטר מתפקיד מנהל צוותי הטיסה בפברואר 1974, לקראת השיגור המתקרב.
שתי החלליות – סויוז 19 ואפולו – שוגרו ב־15 ביולי 1975. ב־17 ביולי 1975 החלליות ביצעו התקרבות ומפגש.
החלליות עגנו האחת בשנייה, כאשר החללית האקטיבית בעגינה הייתה האפולו, והיא זו שביצעה את מרבית תמרוני העגינה.
כשלוש שעות לאחר מכן, שני מפקדי החלליות, סטאפורד וליאונוב, לחצו ידיים בפתח חללית הסויוז.
בעוד החלליות עוגנות, ביצעו צוותיהן ניסויים מדעיים משותפים, החליפו דגלים ומתנות שונות (ביניהן גם זרעי עצים שנשתלו לאחר מכן באדמות שתי המדינות), חתמו על תעודות, ביקרו בחלליות השונות, סעדו יחד ושוחחו בשפות השונות (הדובר דיבר בשפת השומע – האמריקאים פנו לרוסים ברוסית והרוסים פנו לאמריקאים באנגלית).
בוצעו גם תמרוני היפרדות ועגינה נוספים, בהם החלליות שינו את תפקידיהן וחללית הסויוז הייתה האקטיבית.
חללית האפולו נשארה בחלל 5 ימים נוספים ונחתה ב־24 ביולי 1975 בשעה 21:18 UTC, לאחר שהות בחלל של 216 שעות ו-28 דקות.
במהלך הנחיתה מערכת האוורור גרמה להכנסה של אדים מגזי הפליטה של המנוע, והצוות אושפז כאמצעי זהירות בהונולולו, הוואי, למשך שבועיים.
במהלך האשפוז, התגלה גידול שפיר בריאה של סלייטון שהוסר לאחר ניתוח.
בזמן טיסתו בחלל, סלייטון היה בן 51, כך שהיה האסטרונאוט המבוגר ביותר בחלל באותו זמן.
במהלך ההכנות לטיסת אפולו-סויוז, סלייטון מונה על ידי כריס קראפט, באותו זמן האחראי על מרכז השליטה של תוכנית החלל המאוישת, כדי לנהל את של מעבורת החלל אנטרפרייז, כחלק מההכנות לתוכנית מעבורות החלל.
סלייטון גם היה מעורב בפיתוח מוביל מעבורת החלל , מטוס הבואינג שהיה אמור להעביר את המעבורת לאחר נחיתתה, ובשלב הטיסות של האנטרפרייז, גם לשחרר אותה באוויר.
לאחר סיום שלב בדיקות הנחיתה והגישה, בשלהי 1977, סלייטון עבר לנהל את תוכנית טיסות המעבורת.
סלייטון פרש מנאס"א רשמית ב-1980 אך המשיך לייעץ עבור טיסת המעבורת הראשונה, STS-1.
לאחר פרישתו מנאס"א, סלייטון כיהן כנשיא חברת "Space Services Inc" , חברה מטקסס לפיתוח מנועים רקטים עבור משגרים קטנים.
סלייטון כיהן כמנהל משימת Conestoga 1 של משימת משגר הקונסטוגה , רקטת שיגור פרטית למטענים קטנים.
המשימה שוגרה בהצלחה ב-9 בספטמבר 1982 והייתה לשיגור הפרטי הראשון.
סלייטון התעניין גם במרוצי תעופה, וכיהן כנשיא הבינלאומי של "Formula One Pylon Air Racing".
בנוסף לכך, שירת גם בוועדה המייעצת בנושאי חלל מסחרי בתוך רשות התעופה הפדרלית.
בשנת 1991 החל סלייטון לעבוד עם היסטוריון החלל מייקל קאסוט על מנת לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, "דייק!
ההיסטוריה של תוכנית החלל המאוישת של ארצות הברית מתוכנית מרקורי ועד למעבורת", שפורסמה ב־1994, שנה לאחר מותו.
סלייטון כתב גם את הספר "Moon Shot" אודות המירוץ לירח יחד עם האסטרונאוט אלן שפרד, שיצא לאור ב-1994.
סלייטון הוזכר בראשי התיבות שלו, ד"ק, שקוצר בסופו של דבר ל"דיק".
ב־1992 אובחן אצלו גידול מוחי.
הצוות המובחר (1983) – גולם על ידי סקוט פאולין.
מהארץ לירח (1998) – גולם על ידי ניק סירצ'י.
moonshot (2009) – גולם על ידי ניגל וויטמי.
מאחורי המספרים (2016) – גולם על ידי אוון הולצמן.
האדם הראשון (2018) – גולם על ידי קייל צ'נדלר.
עבור כל האנושות (2019)- גולם על ידי כריס באואר.
בתרבות האינטרנט, דיק פיק (מאנגלית: Dick pic, שפירושו: תמונת זין) הוא ביטוי שגור המתאר צילום של איבר המין הגברי, הנשלח (לרוב על ידי המצולם) דרך מערכת שליחת הודעות, כדוגמת מסנג'ר, וואטסאפ או ברשת חברתית כדוגמת פייסבוק או סנאפצ'ט.
צילום האיבר נעשה על ידי האיש עצמו, לרוב עם כוונות מיניות כלפי הנמען.
לעיתים תכופות אין הכרות מעמיקה בין השניים, ומדובר בשלבי היכרות ראשונים, בהם הצד המקבל אינו מעוניין לקבל צילום עם אופי חושפני.
תופעה זו הובילה לביקורת ממספר גורמים ולכן חלק מהרשתות, דוגמת פייסבוק הגבילו שליחת תמונות, ואף הפעילו אלגוריתמים של בינה מלאכותית המזהים איברי מין חשופים.
שליחה ללא הסכמה של תמונות של איברים מוצנעים, נחשבת להטרדה מינית.
ריצ'רד קלרנס קלארק היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת איווה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1973–1979.
קלארק נולד ביישוב פריז שבמזרח איווה.
הוא התחנך תחילה באוניברסיטת מרילנד גלובל קמפוס ולאחר מכן באוניברסיטת גתה בפרנקפורט בשנים 1950–1952, במקביל לשירותו בצבא ארצות הברית.
ב-1953 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת איווה עילית ותואר שני ב-1956 באוניברסיטת איווה.
לפני שהיה סנטור, קלארק היה פרופסור באוניברסיטת איווה עילית, ואז שימש כעוזרו של חבר הקונגרס ג'ון קולבר.
בזמן שעבד עבור קולבר, קלארק סייע בארגון מסע הבחירות במהלכו נבחר קולבר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
כחבר המפלגה הדמוקרטית הצליח להיבחר למשרה ציבורית פעם אחת בלבד — ב-1972, עת נערכו בחירות לסנאט בהן גבר על הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ק מילר.
קלארק היה חבר בוועדת החוץ וישב בראשות ועדת המשנה לענייני אפריקה, ובמסגרת תפקיד זה פיתח מומחיות רבה בנושא מלחמת האזרחים באנגולה.
ב-1976 הוא כתב את "תיקון קלארק", שאסר על מתן סיוע מהקבינט של ארצות הברית לקבוצות פרטיות שעסקו בפעולות צבאיות או צבאיות-למחצה באנגולה.
בשל מאמציו נגד ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה, יריבו רוג'ר ג'פסן כינה אותו "הסנאטור מאפריקה".
קלארק כיהן בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות ובוועדת העסקים הקטנים והיזמות.
קלארק התמודד בבחירות חוזרות לסנאט ב-1978, אך הפסיד לרוג'ר ג'פסן.
קלארק מונה אז על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר לשגריר-על ומתאם לענייני פליטים מטעם ארצות הברית ב-1979. קלארק שימש עמית בכיר במכון אספן למחקרים הומניסטיים מאז 1980 ועד למותו.
ריצ'רד וואגסטף קלארק (Richard Wagstaff Clark; 30 בנובמבר 1929 - 18 באפריל 2012) היה איש רדיו וטלוויזיה אמריקאי, מפיק טלוויזיה ושחקן קולנוע, וכן אייקון תרבות אשר נודע במיוחד כמנחה של התוכנית המוזיקלית האמריקנית American Bandstand בין השנים 1957 עד 1988. ב-1961 שיחק בסרט "הרופאים הצעירים" לצידו של פרדריק מארץ'.