tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר ניהלה החזית את מבצע פטאסמו-קירקינס לכדה חלק מצפון פינלנד וממחוז פינמרק בנורווגיה.
ב-15 בנובמבר של אותה שנה פורקה החזית, וחייליה נשלחו למזרח הרחוק הרוסי והיוו מאוחר יותר את הבסיס ליצירת חזית המזרח הרחוק הראשונה.
חזית עבר הקווקז הייתה חזית (מקביל לקבוצת ארמיות בצבאות מערביים) של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
החזית הוקמה ב-23 באוגוסט 1941 על בסיס פיקוד עבר הקווקז, וכמפקדה הראשון מונה דמיטרי קוזלוב.
החזית הוקמה כהכנה לקראת הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן, ובמהלכה כבשה את איראן בשיתוף פעולה עם כוחות בריטיים על מנת למנוע את התייצבותה של איראן במלחמה לצד מדינות הציר.
לאחר הפלישה תפקידה של החזית היה להגן על הגבול עם טורקיה איראן והים השחור.
היא כללה את הארמיות ה-45 וה-46 על הגבול הטורקי, ואת הארמיות ה-44 וה-47 על הגבול האיראני.
ב-30 בדצמבר של אותה שנה פורקה החזית ועל בסיסה הוקמה חזית הקווקז.
ב-15 בפברואר 1942 הוקמה החזית מחדש וכמפקדה מונה איוואן טיולנב.
החזית השתתפה בקרבות בצפון הקווקז ובחבל קובאן, ובכלל זה בקרב על קווקז.
לאחר סיום המלחמה ב-25 באוגוסט 1945 פורקה החזית ועל בסיסה הוקם פיקוד טביליסי.
חזית קרים הייתה חזית, של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
החזית הוקמה ב-28 בינואר 1942 על בסיס חזית הקווקז וכמפקדה מונה דמיטרי קוזלוב.
החזית כללה את הארמיות ה-44 ה-47 וה-51, וקיבלה גם שליטה מבצעית על המחוז הצבאי צפון הקווקז, צי הים השחור, שייטת אזוב ובסיס הצי בקרץ'.
החזית הוצבה באזור המזרחי של חצי האי קרים, והצליחה להתבסס באזור.
במתקפה שבאה בעקבות קרב קרץ' הובסה על ידי הגרמנים, והכוחות פונו תוך השארת שבויים רבים וציוד צבאי רב.
חזית צפון הקווקז הייתה חזית של הצבא האדום, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
חזית צפון הקווקז הוקמה ב-20 במאי 1942 על בסיס חזית קרים והחזית הדרומית.
כמפקדה הראשון מונה סמיון בודיוני.
החזית ספגה את המתקפה הגרמנית בין יולי לספטמבר במסגרת הקרב על קווקז, וב-4 בספטמבר של אותה שנה פורקה ועל בסיסה הוקמה קבוצת הים השחור.
החזית הוקמה מחדש ב-24 בינואר 1943, וכמפקדה מונה איוואן מסלניקוב החזית כללה את הארמיות ה-9 ה-37 ה-44 וארמיית האוויר ה-4, והשתתפה בקרב על קווקז.
במאי של אותה שנה עבר איוואן פטרוב לפקד על החזית, ופיקד עליה במהלך קרבות בחצי האי קרץ'.
החזית פורקה ב-20 בנובמבר 1943, ועל בסיסה הוקמה ארמיית החוף.
חזית עבר הבאיקל הייתה חזית, של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
החזית הוקמה ב-15 בספטמבר 1941 על בסיס פיקוד עבר הבאיקל וכמפקדה הראשון מונה מיכאיל קובליוב.
החזית נפרשה לאורך הגבול עם השטחים שתחת שלטון האימפריה היפנית באזור ימת באיקל.
החזית כולה לא השתתפה בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, אולם בהדרגה נשלחו מרבית חייליה לחזית זו.
ביולי 1945 קיבל רודיון מלינובסקי את הפיקוד על החזית, ובאוגוסט של אותה שנה היא השתתפה במבצע סערת אוגוסט אשר במסגרתו פלשה למנגצ'אנג והגיעה עד חוחחוט, וכן למערב מנצ'וקוו תוך שהיא מגיעה עד מוקדן וצ'אנגצ'ון.
באוקטובר 1945 ועל בסיסה הוקם מחדש פיקוד עבר הבאיקל.
חזק יותר הוא סרט דרמה ביוגרפית אמריקאי שהוקרן לראשונה ב-2017. הסרט מבוסס על ספר הזיכרונות של ג'ף באומן וברט וויטר הקרוי באותו שם.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2017, והוא עלה לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-22 בספטמבר אותה שנה.
הסרט זכה לתשבחות המבקרים על עיבוד הסיפור ועל משחקו של ג'ילנהול, אך נחל כישלון בקופות כשהרוויח 8 מיליון דולר בלבד, לעומת תקציב של 30 מיליון דולר.
ג'ף באומן הוא תושב בוסטון שעובד בדלפק מעדנייה של קוסטקו ומתגורר בדירה קטנה יחד עם אמו האלכוהוליסטית פאטי.
ביום שבו נפתח הסרט, כשהוא בפאב המקומי, ג'ף פוגש את חברתו לשעבר ארין, שנמשכת לטוב לבו ולקסמו אבל מתוסכלת מחוסר המחויבות שלו ומצרות אופקיו.
אחרי שנודע לו כי ארין רצה במרתון בוסטון כדי לגייס כספים לבית החולים שבו היא עובדת, ג'ף מבקש מכל הנוכחים בפאב לתרום, ומבטיח שיחכה לה על קו הסיום.
ביום המרתון ג'ף מפלס את דרכו לקו הסיום ומגיע אליו קצת לפני ארין.
כשהיא מתקרבת למקום מתפוצצת פצצה בסמוך לג'ף.
לאחר שהוא מובהל לבית החולים, נגדעות שתי רגליו עד מעל הברך.
כאשר הוא שב להכרה אומר ג'ף לאחיו שהוא ראה את הטרוריסט, והוא מתאר אותו לאנשי ה-FBI.
כמה ימים לאחר מכן הטרוריסט נתפס על ידי הרשויות המקומיות וג'ף מוכתר כגיבור.
ג'ף נאבק להסתגל למצבו כמו גם לפרסום ולתהילה.
פאטי מתאמת מספר ראיונות וכתבים מקיפים את ג'ף לכל אורך תהליך השיקום שלו, אותו הוא עובר לצד ארין, כשמאז הפיגוע הם חזרו להיות יחד.
בהמשך, ג'ף ומשפחתו מוזמנים על ידי הבוסטון ברואינס למשחק השני של הסיבוב הראשון בטורניר גביע סטנלי נגד טורונטו מייפל ליפס.
הברואינס מבקשים מג'ף להניף את הדגל במהלך טקס הפתיחה של המשחק.
הקהל הגדול מעורר בג'ף פלאשבקים טראומטיים מהפיגוע ולאחר טקס הנפת הדגל הוא מתמוטט.
ארין מנחמת אותו ומתעקשת שידבר עם משפחתו על מצבו הנפשי השברירי ועל האופן השלילי שבו משפיעה עליו החשיפה התמידית לציבור.
פאטי מתאמת לג'ף ריאיון עם אופרה וינפרי מבלי לשאול אותו מראש, והדבר מוביל לוויכוח בינה לבין ארין שמטיחה בה כי תשומת הלב המתמדת מצד התקשורת מעצימה אצל ג'ף הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
בסוף הוויכוח מודה ג'ף כי הוא לא רוצה עוד ראיונות ופאטי המדוכדכת אומרת לג'ף כי היא רק רוצה שהעולם יראה עד כמה מדהים בנה.
בהמשך נראה כי היא מאפשרת לג'ק לחזור להרגליו הגרועים, הנטייה לשתייה ולחוסר מעש, ובין השאר הוא מתחיל להחסיר פגישות פיזיותרפיה.
באחד הלילות, ארין, שכבר עברה להתגורר יחד עם השניים, מוצאת את פאטי מעולפת על הספה ואת ג'ף מקיא באמבטיה.
למחרת היא תוקפת את פאטי על האנוכיות והרשלנות שלה וכועסת גם על ג'ף בגלל הרחמים העצמיים שלו וסירובו לעמוד נגד אמו.
היא עוזבת בסערה ונוסעת לביתה.
באותו לילה, ג'ף לא מגיע לפגישה שקבע עם ארין ובמקום הוא נשאר לשתות בפאב עם אחיו.
שני לקוחות שמזהים את ג'ף שואלים אותו על הפצצה וטוענים שהם יודעים שכל העניין היה קונספירציה ממשלתית כדי לפתוח במלחמה נגד איראן, ושג'ף קיבל תשלום כדי להיראות כמו קורבן.
נעלבים, ג'ף ואחיו פותחים בקטטה עם השניים, ולאחר מכן נוהגים בשכרות אל הבית.
מאוחר יותר באותו לילה ארין מבשרת לג'ף שהיא בהיריון, והוא מגיב בפאניקה וטוען שהוא לא מוכן להיות אבא, וארין מוכיחה אותו על כך שהוא בורח מהבעיות שלו.
היא משאירה אותו במכונית מבלי לקרב אליו את כיסא הגלגלים ונכנסת לדירה כדי לארוז את חפציה.
ג'ף זוחל אל הדירה, מה שמעורר בו פלאשבק פוסט טראומטי של הפיצוץ בשלמותו.
ג'ף נפגש עם קרלוס, האדם שטיפל בו מיד לאחר הפיצוץ והציל את חייו.
קרלוס מספר לו שבנו היה נחת שנהרג בעיראק, ולאחר מותו הוא ניסה להתאבד אך ניצל ונאלץ להשתתף בלוויה של בנו כשהוא על אלונקה.
בנו הצעיר, שלא יכול היה לשאת עוד את מות אחיו והכאב המתמיד של אביו, התאבד.
קרלוס מגלה לג'ף כי העובדה שהצליח להציל אותו עזרה לו להשלים עם מות ילדיו.
ג'ף מתחיל להבין כי הרצון שבו לחיות על אף מצוקותיו הוא הדבר שמעורר באנשים השראה ומנחם אותם.
הוא מפסיק לשתות ומתחיל לקחת את תהליך השיקום שלו ברצינות רבה יותר.
הוא משאיר לארין הודעה קולית בה הוא מתנצל על התנהגותו ולוקח אחריות על חוסר הבגרות שלו והפחד ממחויבות.
כמה ימים לאחר מכן, הוא וקרלוס מתארחים במשחק הבוסטון רד סוקס, שם הוא נפגש עם שחקן העבר של הקבוצה, פדרו מרטינז .
ג'ף זורק את הזריקה הראשונה של המשחק וארין צופה בהם מהבית ומחייכת.
אחרי המשחק ניגשים אל ג'ף עשרות אנשים שמספרים לו איך ומדוע הוא השפיע עמוקות על חייהם.
בסצנת הסיום פאטי מסיעה את ג'ף לדיינר שבו הוא נפגש עם ארין לאחר שהוא נכנס למקום על רגליו התותבות, בפעם הראשונה ללא סיוע.
ג'ף אומר לארין שהוא אוהב אותה והיא עונה לו "טוב"; והוא אוחז בידה ומחייך.
חזית הסערה הוא ספר פנטזיה מאת הסופר ג'ים בוצ'ר שיצא לאור ב-2000. זהו הספר הראשון בסדרת תיקי דרזדן, העוקבת אחרי מעלליו של הארי דרזדן, מכשף מקצועי ובלש פרטי.
הסדרה זכתה לפופולריות רבה, ובוצ'ר הוציא החל מ"חזית סערה" ב-2000, ספר חדש בסדרה מדי שנה עד לשנת 2015, אז יצא להפסקה של 5 שנים.
לפי דבריו של בוצ'ר בראיונות ופרסומים בבלוג שלו, הוא מתכנן להמשיך לפחות ל-20–21 ספרים בסדרה, ולסיים אותה בטרילוגיית סיום אפוקליפטית.
ב"חזית הסערה" מוצג לראשונה הארי דרזדן, הגיבור הראשי של הסדרה, דרך נקודת מבטו אנו קוראים את הסיפור.
הארי הוא בלש פרטי ומכשף, שמתפרנס בדוחק מעבודתו ומתמודד בספר זה עם מכשף אפל שמשתמש בכוחות שלו ליצור סם מסוכן וממכר.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה בת עונה אחת ששודרה בערוץ SyFy האמריקאי ב-2007, ולא חודשה לעונות נוספות.
דרזדן נשכר על ידי אישה שמגיעה למשרדו, למצוא את בעלה הנעדר, ויקטור סלס, מכשף חובב.
לאחר מכן, דרזדן נקרא על ידי קרן מרפי, מנהלת היחידה לחקירות מיוחדות (ח"מ), ממשטרת שיקגו.
השותף של מרפי, מראה לדרזדן את גופותיהם של שני אנשים שמתו לאחר שליבם נקרע מקרבם, ככל הנראה באמצעות קסם.
דרזדן מבין שהוא החשוד המיידי ברציחות מבחינת הצוהר החשדן שלו מורגן, שמאשים את דרזדן בשימוש בכישוף שחור - עבירה שעונשה מוות.
לדרזדן יש צוהר, מאחר שבעברו הוא הרג את המנטור הקודם שלו, ג'סטין דה-מורן, שניסה להכריח את דרזדן הצעיר לעסוק בכישוף אפל.
ככל שהחקירה מתקדמת, מתברר שוויקטור סלס הוא שייצר את הסם כדי לגבור על בוס המאפייה, ג'וני מרקון ולהשתלט על שוק הסמים המקומי.
סלס, מודע לכך שעוקבים אחריו, השתמש בכישוף מסוכן כדי להרוג את אויביו, בעיקר אנשיו של מרקון, וכל אחד אחר שעלול לסכן את עסקיו - במטרה לדחוק את מרקון מחוץ למעגל והשתלטות על מסחר הסמים בשיקגו.
דרזדן מפריע להטלת הכשף של סלס ותוקף אותו.
בתום מאבק, דרזדן שורף את ביתו של סלס ובורח למרפסת בקומה השנייה, בהשאירו את סלס להתמודד עם השריפה והיצורים שהוא זימן כדי לתקוף את הארי, עקרבי ענק ושד שמתקרבים לתקוף את סלס עצמו.
דרזדן כלוא במרפסת, עד שמורגן מופיע ומציל אותו, ולאחר מכן נאלץ להעיד, בניגוד לרצונו, בעד הארי מול המועצה הלבנה של המכשפים, כדי לזכות אותו מהאשמה על השימוש בכישוף שחור.
הארי דרזדן - הגיבור שמספר את הסיפור מנקודת המבט שלו; מכשף מקצועי ובלש פרטי, היחיד מבין המכשפים שרשום בספר הטלפונים
מוניקה סלס - לקוחה של דרזדן, ואשתו של ויקטור סלס
סגן קרן מרפי - מנהלת של מחלקת חקירות מיוחדות, משטרת שיקגו
בלש רון קרמייקל - השותף של מרפי בח"מ
ג'וני מרקון - מאפיונר דומיננטי, ששולט בעולם הפשע בשיקגו
הנדריקס - שומר הראש הגדול מאוד של מרקון.
מאק - הבעלים והעובד היחיד ב"מסבאת מאקניאלי", מקום המפגש הלא רשמי של מכשפים ושאר יצורים קסומים
סוזן רודריגז - עיתונאית אמביציוזית בצהובון ה"ארקיין", ומושא אהבתו של דרזדן
טוט-טוט - גמד מעולם הפיות שמסייע לדרזדן
דונלד מורגן - חלק מהמועצה הלבנה של המכשפים, ממונה לשמור אישית על הארי ולהרוג אותו מיידית, אם הארי יעבור לצד האפל
מיסטר - החתול של הארי
בוב - רוח אוויר תבונית, הכלואה בגולגולת.
הוא מסייע להארי במידע על העולם הפנטסטי, ומעיר הערות סקסיסטיות.
עלילת הספר עובדה לפיילוט של 90 ד' עבור ערוץ SyFy, ומאוחר יותר נערך ושודר כאחד הפרקים בעונה הראשונה של הסדרה "תיקי דרזדן" ב-2007.
הספר עובד למיני-סדרה של 8 חוברות קומיקס, על ידי מארק פאוורס וציורים מאת אדריאן סייף וברט בות'.
הוא אלבום סולו מספר 14 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1997 בחברת גל פז והוא מורכב מלחנים של יוצרים חרדיים מוכרים, בהם יוסי גרין, משה לאופר ואברהם פריד עצמו.
האלבום מכיל שירים בעברית בלבד.
יש שראו באלבום את אחד האלבומים שהכי השפיעו על המוזיקה החסידית של התקופה.
האלבום יצא בשנת 1997 ובו 11 רצועות עם לחנים חסידיים, של המלחינים הגדולים במוזיקה החסידית, מהאלבום יצאו הלהיט המוכר "חזק!" ועוד שירים מפורסמים כמו "מודה אני", "לבנימין" ועוד.
בהצבעה שנערכה לכבוד 20 שנה לאלבום ב-2018, בחשבון הפייסבוק של אברהם פריד, "חזק!" נבחר לשיר האהוב ביותר מהאלבום.
השיר "לבנימין אמר" המיוסד על פסוק מספר דברים בברכת משה לשבטי ישראל, הפך להיות באירועים שונים כפתיח מסורתי לכבודו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הן בקרב הציבור החרדי ובפרט בציונות הדתית בעצרת השנתית לציון יום ירושלים בישיבת מרכז הרב בו ראש הממשלה הוא הנואם הראשי.
השיר תקע בשופר זכה לקאבר מאת זאנוויל ויינברגר יחד עם מקהלת מלכות ויואלי דיקמן.
יוסי גרין- לחנים וקולות רקע בחלק מהשירים
חזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה היא חזקה בהלכה היהודית האומרת כי אדם לא יכין סעודה או יטרח הרבה לריק.
בעקבות חזקה זו, הנושא את הבתולה וטען כי לא מצא לה דם בתולים והיא אינה בתולה – נאמן שאינו משקר, ופטור מלשלם לה את כספי הכתובה, משום שלא יהיה חפץ להוציא לחינם את הוצאות החתונה.
חזקה זו היא הוכחה על דרך השלילה.
החזקה מועילה אך ורק במקרה שטוען מיד, אבל אם טוען כך לאחר זמן, אינו נאמן, מפני שאומרים שתחילה רצה לנשאה ועכשיו חזר בו ורוצה לגרשה וטוען כך בכדי להפטר מתשלום הכתובה.
חזק עם הלב וקרוב עם הגוף הוא אלבום הסולו החמישי של המוזיקאי הישראלי מוקי.
את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק ב-6 בדצמבר 2022. האלבום כולל את הסינגלים שהוציא מוקי בשנים 2018–2022. באלבום הופעות אורח של ברי סחרוף, שקל ועברי לידר.
במרץ 2018, על מנת לקדם את הסינגל הראשון מהאלבום, "יותר מדי", העניק מוקי ראיון לישראל היום בו אמר כי טרם החליט אם השיר יהווה חלק מאלבום אולפן חדש, והצהיר: "העולם השתנה.
עד היום הסתכלתי על אלבומים שעשיתי כעל רצון לאגד איזה פרק בחיים, תקופה.
כיוונתי מראש לאלבום שלם, אבל אין ספק שמבחינה מסחרית חשיבות האלבומים היום פחותה.
הצריכה של מוזיקה נעשית היום בדרך אחרת לגמרי, לפי שירים.
אז כרגע אני עובד על שירים, ומתישהו אני מניח שנאגד אותם לאלבום".
לבסוף, החליט מוקי לאגד את השירים שהקליט במהלך שנים אלו לאלבום, באומרו כי "זה היה שווה את זה ואני אוהב את מה שיצא".
האלבום כולל שיתופי פעולה רבים, וזהו אלבומו הראשון של מוקי אשר על הפקתו אמונים מפיקים שונים, ואינו נשען על מפיק יחיד.
השיר "מהצוואר שלך" הוא שירו הראשון של מוקי בו לא היה מעורב בכתיבתו, כאשר השיר נכתב, הולחן והופק על ידי סתיו בגר בלבד.
עיקר האלבום מתאפיין בסוגות הרוק, הפופ וההיפ הופ, אך הוא כולל בתוכו השפעות של מוזיקה ים-תיכונית, תוך מעורבות של מוזיקאים ים-תיכוניים שונים ביצירת שיריו, בהם עדן חסון ואבי אוחיון.
בהתייחס לשיתופי הפעולה באלבום, אמר מוקי כי לא כיוון לסגנונם של האמנים המשתתפים, אלא בחר אותם לפי התאמתם לאופי השירים שהקליט.
ב-6 באוגוסט 2024, במסגרת מלחמת אוקראינה–רוסיה המתמשכת, פתחו הכוחות המזוינים של אוקראינה בפלישה למחוז קורסק במערב רוסיה והתעמתו עם הכוחות המזוינים הרוסים ומשמר הגבול הרוסי.
לפי רוסיה, לפחות 1,000 אוקראינים חיילים חצו את הגבול, נתמכים על ידי טנקים וכלי רכב משוריינים.
כוחות אוקראינים השתלטו על מספר יישובים במחוז סודז'נסקי.
במחוז קורסק הוכרז מצב חירום, וכוחות עתודה רוסיים הוקפצו לאזור.
ב-9 באוגוסט הקרמלין הצהיר על משטר צבאי ל"סיכול טרור" במחוזות בלגורוד, בריאנסק וקורסק.
מאז החלה הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, היו מספר פשיטות קטנות יותר לרוסיה על ידי כוחות פרו-אוקראינים, כולל על ידי חיל המתנדבים הרוסי.
אוקראינה תמכה בפלישות הקרקעיות הללו, אך הכחישה מעורבות ישירה.
המתקפה על קורסק היא הפעולה הקרקעית הראשונה של צבא אוקראינה על אדמת רוסיה בהיסטוריה והיוותה שלב משמעותי בלחימה בין שתי המדינות.
נכון ל-13 באוגוסט, בהצהרה של המפקד העליון האוקראיני אולקסנדר סירסקי, הודיע שצבאו כבש 1,000 ק"מ רבועים משטח רוסיה.
בקרמלין נוצר משבר אמון בין הנשיא פוטין למפקד הצבא גנרל ולרי גרסימוב, ודיווחים שונים טענו שפוטין העביר את האחריות למצב בקורסק לידי שירות הביטחון הפדרלי.
אלכסיי דיומין מונה למתאם פעולות השלטון והצבא בקורסק.
לפי הדיווחים, הרוסים והאוקראינים הסיטו כוחות מחזיתות אחרות לאזור.
בסוף אוגוסט 2024, ניכר היה כי חלה האטה בהתקדמות של צבא אוקראינה בשטח.
עד סוף אוגוסט אוקראינה כבשה 1,250 קילומטר רבוע.
ב-10 בספטמבר, רוסיה פתחה במתקפת-נגד במחוז קורסק בגבול אוקראינה, קצת יותר מחודש אחרי תחילת המתקפה הגדולה של הכוחות האוקראיניים.
פורסם כי נכבשו עשרה יישובים מחדש.
מתקפת נגד נוספת התחוללה כעבור חודשיים, בתגבור של חיילים מקוריאה הצפונית.
עד סוף 2024, רוסיה החזירה לעצמה כ-40% מהשטח שאיבדה.
ב-5 בינואר 2025, צבא אוקראינה פתח במתקפת נגד במחוז מכמה כיוונים.
לפי הדיווחים שהגיעו משדה הקרב, מצבם של הכוחות האוקראיניים בקורסק הידרדר במהירות בתחילת מרץ 2025. הכוחות האוקראיניים בקורסק פוצלו לשניים – כשהכוח המרכזי, כשני שלישים מכלל אלו ששהו במחוז, היה מכותר כמעט לגמרי על-ידי כוחותיה של רוסיה.
הכוח הזה, שלפי אחד הדיווחים, מספרו עומד על 10,000 חיילים, מחובר עדיין למוקד השני של הכוחות האוקראיניים שממנו פוצל, דרך מסדרון צר מאוד ברוחב של 500 מטר ובאורך של קילומטר אחד.
לפי רויטרס, הכוחות הרוסיים ניסו להשלים כיתור מלא של הכוח האוקראיני המרכזי, ולנתק את ציר החיבור האחרון הזה.
הגנרל אפטי אלאודינוב, מפקד הגדוד הצ'צ'ני "אחמט" הלוחם לצד צבא רוסיה, טען ב-8 במרץ כי רוסיה פתחה במתקפה נרחבת נגד עמדות צבא אוקראינה במחוז קורסק.
למחרת, פורסם כי כוחות של צבא רוסיה פלשו לעיר סודז'ה שבמחוז קורסק, שהייתה בשליטת אוקראינה, דרך צינורות גז תת-קרקעיים.
צבא רוסיה הצליח לרשום הפתעה דרמטית במערכה, עם החדרת מאות לוחמים לעיר.
כתוצאה מכך, התנהלו בעיר קרבות קשים.
עד אמצע מרץ 2025, לפי ההערכות, האוקראינים שלטו ברצועה אדמה הסמוכה לגבול הבין-לאומי.
לפי רויטרס שניתחה מקורות מידע חופשי, האוקראינים שולטים כעת בקורסק רק על 110 קמ"ר – ביחס ל-1,368 קמ"ר שכבשו שם תחילה.
עד אז, רוסיה השתלטה על העיר סודז'ה.
בחסות הפגזות ארטילריות כבדות ושימוש נרחב בכטב"מים כדי לפגוע בקווי האספקה של האוקראינים בקורסק, לאורך החודשים הקודמים הצליחה רוסיה להשתלט שם מחדש על עוד ועוד שטחים.
צבא רוסיה תוגבר ב-12 אלף צפון קוריאנים.
ב-26 באפריל 2025 הודיע ראש המטה הכללי על שחרור המחוז כולו.
האוקראינים בתגובה אמרו שהם נלחמים בשטח קטן בתוך המחוז.
חזית עממית היא קואליציה של אנשים וקבוצות המשתייכים למעמד הפועלים.
חזיתות עממיות לרוב כוללות גם קבוצות ליברליות וסוציאל-דמוקרטיות שנאבקות כנגד שליטים פשיסטים.
החזיתות העממיות הידועות ביותר פעלו במהלך שנות ה-30 באירופה כנגד קבוצות פשיסטיות בגרמניה הנאצית ובאיטליה הפשיסטית.
החזיתות העממיות קמו בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה.
לדוגמה, החזית העממית של ספרד לחמה במלחמת האזרחים בספרד כנגד כוחות פשיסטים של פרנסיסקו פרנקו בין יולי 1936 ל-1939.
גם בסין קמה חזית עממית שהשפיעה על הקמתה של הרפובליקה העממית של סין, במהלך שנות ה-20 וה-30.
בצרפת קמה החזית העממית (Front populaire), איחוד של מפלגות השמאל ואיגודי העובדים בצרפת שהתקיים מ-1936 ועד 1938. החזית נוצרה על מצע של מאבק משותף בפשיזם של תנועות הימין הקיצוני וכתוצאה מכך זכתה לתמיכה רבה בפרלמנט הצרפתי
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית (CPUSA) פעלה שנים רבות כ-"חזית עממית" אנטי-פשיסטית בה היו שותפים אינטלקטואלים רבים, בהם יהודים רבים ואמנים.
הרפובליקה העממית של סין תחת המפלגה הקומוניסטית של סין (החזית המאוחדת)
הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם תחת המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם (חזית המולדת הווייטנאמית)
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס תחת המפלגה הקומוניסטית של לאוס (החזית הלאוסית לפיתוח לאומי)
בתקופת מלכותו החריבה האימפריה האשורית החדשה את הממלכה השכנה, ממלכת ישראל, ואף כבשה חלקים מממלכתו.
חזקיהו מתואר במקרא כמלך שלחם בפלשתים, מרד באשור, ביטל את פולחן האלילים ואת הפולחן מחוץ למקדש שבירושלים.
חזקיהו הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
פירוש שמו של חזקיהו הוא יהוה חזק, או יהוה הוא חוזקי.
שמו של חזקיהו חוזר על עצמו 44 פעמים בספר מלכים, בשלוש צורות שונות: חזקיהו (35 פעמים), חזקיה (8 פעמים) ויחזקיהו (פעם אחת).
דמותו של חזקיהו וקורות מלכותו מתוארים בהרחבה במקרא.
בספרות ההיסטוריוגרפית של המקרא הוא מתואר בספר מלכים (בפרקים יח-יט-כ שבמלכים ב') ובספר דברי הימים, שם הוא מכונה "יחזקיהו" (בפרקים כט-ל-לא-לב בדברי הימים ב'), ובספרות הנבואה שבמקרא הוא מתואר בספר ישעיהו (הנביא ישעיהו מתואר במקרא כבן תקופת חזקיהו).
חזקיהו מוזכר גם באילן היוחסין של ישו בבשורה על-פי מתי בברית החדשה.
בנוסף, מוזכרת דמותו של חזקיהו במקורות אשוריים שונים, כמו הכתבים האשוריים של סרגון השני ושל סנחריב שמלכו באותה תקופה.
מקורות אלה מתייחסים גם לכיבושים האשוריים המוזכרים במקרא, למשל כיבוש רוב ממלכת יהודה הנזכר במנסרת סנחריב.
ב-2015 נמצאה גם בולה עם טביעת חותמו באזור העופל.
על קיומו של חזקיהו בסופה של המאה השמינית לפני הספירה יש בידינו עדויות חוץ מקראיות, במנסרות סנחריב מוזכר קיומו של "חזקיהו היהודי", מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ידוע על טביעות חותם של חזקיהו המצויות בשוקי העתיקות.
בדצמבר 2015 פורסמה לראשונה טביעת חותם כזו שמקורה בחפירה מסודרת שנערכה בסוף שנת 2009 במתחם העופל שלמרגלות הכותל הדרומי של הר הבית, עליה כתוב: "לחזקיהו [בן] אחז מלך יהדה".
מנגד, על תקופת מלכותו המדויקת אין בידינו עדויות חוץ מקראיות, ואילו במקרא עצמו ישנם נתונים סותרים.
במחקר המודרני אומצו שני התיארוכים בידי חוקרים שונים, שיישבו את המקורות המקראיים הסותרים בדרכים שונות.
לאור בולות מסחר שבהן מופיעות שנות מלכותו של המלך חזקיהו, הסיק נדב נאמן כי מסע סנחריב התרחש בשנתו ה-26 של חזקיהו כמלך.
לפיכך, משער נאמן כי חזקיהו מלך בין השנים 728 או 727 לפנה"ס לשנים 699 או 698 לפנה"ס.
ב-701 לפנה"ס יצא סנחריב במסע צבאי במטרה לדכא מרד רחב היקף בו השתתפו ממלכות רבות באזור סוריה וארץ ישראל.
במהלך ההכנות למרד חזקיהו כבש והכניע את ערי הפלשתים שהתנגדו לו.
המרד נכשל וסנחריב הכניע את הממלכות המורדות זו אחר זו, כבש את הערים המבוצרות ביהודה – כולל העיר לכיש, וצר על ירושלים.
בספר מלכים מסופר כי חזקיהו שלח אל סנחריב, בעודו בלכיש, ממון רב מאוצרות המקדש כדי שלא יכבוש את ירושלים, אך כנראה שוחד זה לא הועיל.
בישעיהו ובדברי הימים לא מוזכרת שליחת הזהב.
בתואם לכתוב במקרא המנסרת מתארת את כיבושיו בערי יהודה, לעומת זאת כלפי ירושלים נכתב, "וספרתי כשלל.
בזמן המצור על ירושלים נשלחו אל ירושלים שלושה שרים אשורים – תרתן, רב-סריס ורבשקה במטרה לשכנע את יושבי ירושלים להיכנע לאשור, ואם חזקיהו יתנגד – אף למרוד בו.
הדובר העיקרי במשלחת היה רבשקה, שם שמשמעותו כנראה היא שר המשקים, והוא נשא נאום ארוך בו קרא אל העם שלא לשעות לעידודיו של חזקיהו ולהיכנע למלך אשור.
רבשקה הכיר היטב את השפה בה דיברו אנשי ירושלים, "יהודית" (העברית המקראית), והתעקש לדבר בה במקום בשפה הבינלאומית דאז, הארמית.
רבשקה הכיר גם את הרפורמה הדתית שביצע חזקיהו, שבמרכזה עמדה הסרת הבמות, ואת הדעות שכנראה רווחו בעם שהתייחסו למעשה זה כפגיעה בעבודת ה' וחילול הקודש.
כאשר חזקיהו שמע את הנאום משריו, הוא עלה והתפלל במקדש ושלח שליחים אל ישעיהו בן אמוץ הנביא שיתפלל גם הוא לישועה.
ישעיהו הרגיע אותו וניבא לו שסנחריב ישוב לארצו וימות שם.
רבשקה שלח שוב שליחים אל חזקיהו, עם מכתבים החוזרים על הטענה שהשמיע בנאומו, וחזקיהו חזר והתפלל במקדש.
בעקבות תפילתו שלח אליו ישעיהו מכתב, בו ניבא כי צבאו של סנחריב יובס באופן ניסי ולא יפגע בירושלים.
מסופר כי באותו לילה יצא מלאך והרג 185,000 חיילים ממחנה אשור.
סנחריב חזר לארצו לאחר תבוסתו למלך יהודה חזקיהו, וב-680 לפנה"ס נרצח על ידי בניו.
הצלתה של ירושלים ממלך אשור, בזמן שכל שאר ערי הארץ נחרבו, חיזקה את התחושה העממית שעודד ישעיהו כי האל מגן על ירושלים ועל מקדשו ולא ייתן להם להיפגע.
האידאה הזו טופחה במשך שנים עד אשר בתקופת החורבן, כ-150 שנים מאוחר יותר, ירמיהו הנביא נאבק נגד האומרים "היכל ה'" שטענו שהאל לא יפגע במקדשו.
לאנשים האלו הוא קרא להיזכר בחורבן משכן שילה.
בשנת 701 לפנה"ס פלשו האשורים לממלכת יהודה במסגרת מסע המלחמה של סנחריב.
שני הצבאות התנגשו בסמוך לעיר המקראית אלתקה (בסמוך למושב גאליה של ימינו).
רוב החוקרים מסכימים שהתיאור הנ"ל מתאר את תוצאות הקרב בין תרהקה לסנחריב.
לתוצאות אלה היו ככל הנראה השלכות מרחיקות לכת על ממלכת יהודה, מפני שלולא ההתערבות המצרית, הייתה ככל הנראה חרבה ממלכת יהודה בראשותו של חזקיהו ב-701 לפנה"ס, 115 שנה מוקדם יותר מהחורבן שאירע בסופו של דבר בשנת 586 לפנה"ס.
אירועים נוספים על פי המקרא
במקרא יש שלושה מקורות עיקריים למאורעות שאירעו במהלך מלכותו של חזקיהו.
המקור הראשון הוא , המתאר את נפילת ממלכת ישראל, ופרקים – המתארים את מלכותו של חזקיהו.
המקור השני הוא ספר ישעיהו פרקים עד שמקבילים, בשינויים, למלכים ב' מ עד סוף .
המקור השלישי הוא עד , שמלכות חזקיה מתוארת בו באופן כרונולוגי, בניגוד לשני המקורות האחרים.
בנוסף מספר נבואות מספר ישעיהו משקפות כנראה אירועים מימי חזקיהו.
בספר מלכים בתיאור מלכותו של חזקיהו, מסופר על ניצחונו במלחמה עם הפלשתים.
מלחמה זו אינה מוזכרת בתיאור מלכותו בספר דברי הימים, אולם ייתכן שיש סֶמֶךְ לקיומה במקום אחר באותו הספר.
בתיאור צאצאי שבט יהודה נאמר, , ובנוסח תרגום השבעים גורסים "גרר" במקום "גדר".
העיר גרר ניצבה על אם הדרך בין עזה לבאר שבע, והייתה נתונה תחת שלטונה של עזה הפלשתית.
אישוש נוסף לשליטתו של חזקיהו בפלשת ניתן למצוא במקורות האשוריים.
במנסרת סנחריב נאמר על אנשי עקרון כי הסגירו את פַּדִי מלכם לידי חזקיהו מלך יהודה, וכי כתוצאה ממעשה זה סנחריב העניש אותם, חילץ את פדי מירושלים והחזיר אותו למלכותו על עקרון.
בנוסף נמצאו בעקרון שתי חותמות למלך שמקורן בממלכת יהודה.
לפי העדות המקראית כבר בשנה הראשונה למלכותו, חידש חזקיהו את עבודת ה' בבית המקדש בירושלים.
הרקע למעשה זה היה פעילותו של אחז, אביו של חזקיהו, שסגר את דלתות בית המקדש לה' והפסיק את עבודת הקודש בו.
חזקיהו ראה בזה את המקור לכל הפורענויות שחלו בתקופתו של אחז, כולל כיבוש חלקים מיהודה על ידי הארמים וממלכת ישראל, המלחמות עם הפלשתים והערבים, וגם הריגת בנו הבכור של אחז (מעשיהו) והפקידים הבכירים בממלכתו במהלך המלחמות ולקיחת נשיו בשבי.
לדעתו היה הזעם של ה' על העם הסיבה לכך.
המסקנה של חזקיהו הייתה שצריך לפתוח מחדש את בית המקדש בירושלים ולחדש בו את עבודת ה', במטרה לפייס את האל ולשכך את זעמו.
חזקיהו אסף את כוהני ה' והורה להם לטהר את בית המקדש.
הכוהנים פתחו מחדש את דלתות בית המקדש שהיו סגורות מתקופת אחז והחלו להוציא את כל החפצים לעבודה זרה שהיו שם ולהשמיד אותם בנחל קדרון, כולל המזבח בדגם עבודת האל האשורי שהקים אחז.
מלאכת הטיהור נמשכה שמונה ימים ובסופה ניתן היה לחדש את עבודת ה' בבית המקדש ולהעלות קורבנות בחודש הראשון עם כל העם שהתאסף בירושלים.
הפולחן בתקופה זו היה נפוץ הן במתכונות משפחתיות-שבטיות והן במתכונות ציבוריות ממלכתיות.
מקדשים גדולים היו קיימים הן בעיר הבירה ירושלים, והן בערים הגדולות בית אל, לכיש, באר שבע וערד.
לפי הגישה הרווחת בחקר המקרא, במקרא עצמו מצויות שתי גישות נוגדות בקשר לפולחן הדתי, גישה אחת תומכת בהפצת הפולחן, והשנייה מצווה על ריכוז הפולחן, ואוסרת על קיומו מחוץ למקום המרכזי בירושלים; הגישה האחרונה מוכרת בשם הגישה הדויטרונומיסטית.
חזקיהו מתואר במקרא כמלך צדיק, זאת מכיוון שיישם לראשונה את ריכוז הפולחן.
על פי המקרא הוא עקר את האשרות שהיו עבודה זרה שנפוצה ביהודה והיה הראשון שביטל את עבודת הבמות, ברוח הציווי הדויטרונומיסטי.
חזקיהו כיתת את נחש הנחושת שבנה משה, כיוון שהעם ראה אותו כאלהות עצמאית, והקטיר לו קטורת.
תיאור זה תואם את הגישה הדאוטרונומיסטית הרואה בהפצת הפולחן חטא.
הארכאולוג יוחנן אהרוני ניסה לקשור את חורבנו של המקדש והמזבח בבאר שבע ואת ביטול הפולחן במקדש בערד למהפכת חזקיהו, אולם ממצאיו שנויים במחלוקת רבה בין הארכאולוגים, בין היתר משום שייתכן כי הם נחרבו במסע הכיבוש של סנחריב שהתרחש באותה תקופה ולא בגלל פעילותו של חזקיהו.
על עצם קיומה של אותה מהפכה יש עדויות סותרות, כמו התבליט האשורי של חורבן לכיש המתאר חיילים הנושאים כלי פולחן, ומכאן שהפולחן בלכיש לא פסק לגמרי בתקופתו של חזקיהו.
עם זאת בעת חפירות בשנת 2016 שנערכו בתל לכיש סביב לשער העיר, נתגלה מקדש ובו מזבח שקרנותיו נופצו ובקודש קודשיו הוצבה מחראה, הנקשרים לרפורמה הדתית של חזקיהו.
על פי האסכולה הדויטרונומיסטית, המחבר המקראי ייחס לחזקיהו את המהפכה בהשראת מהפכת יאשיהו, שהתרחשה סמוך לתקופת חיבור ספר מלכים, זאת כדי להצדיק את תיאורו במקרא כצדיק, וללא כל ביסוס היסטורי לקיומה של אותה מהפכה.
לאחר חורבן ממלכת ישראל בסביבות שנת 720 לפנה"ס, היריבות ההיסטורית בין ישראל ליהודה נגוזה ונוצרה הזדמנות לאיחוד מחודש של שרידי ממלכת ישראל עם יהודה.
על פי ספר דברי הימים, חזקיהו ניצל את ההזדמנות וקרא לכל שבטי ישראל לבוא ולהקריב את קורבן הפסח במקדש בירושלים.
קריאתו של חזקיהו נענתה באופן חלקי.
אנשים רבים מממלכת ישראל הגיעו לירושלים, לראשונה זה שלוש מאות שנה להקריב את הפסח, בעוד אחרים התעלמו מקריאתו ובזו לה.
שלושה ימים לפני שסנחריב נרצח על ידי אדרמלך ושראצר בניו, ישעיהו הנביא בא אל חזקיהו שחלה בשחין ונטה למות.
ישעיהו ניבא לו שהוא ימות ואף המליץ לו להכין צוואה.
חזקיהו התפלל, וישעיהו חזר אליו וניבא לו שתפילתו נענתה – הוא יירפא ממחלתו ואף יינצל ממלך אשור המתקרב.
באותו מעמד הבטיח לו ישעיהו על ידי ה' שירושלים תהיה מוגנת ויתווספו לו 15 שנה לחייו.
הנביא הורה לו להניח דבלת תאנים על עורו שתביא לריפויו.
בעקבות השמועה על מחלתו שלח מראדך בלאדן בן בלאדן מלך בבל שליחים אל חזקיהו.
השליחים הגיעו אל חזקיהו לאחר שהבריא, והוא סייר איתם והראה להם את אוצרותיו במטרה לכרות ברית עימם.
ישעיהו זעם עליו וניבא לו שאוצרותיו יילקחו לבבל ובניו יהפכו לסריסים בבית מלך בבל.
חזקיהו מושווה לדוד המלך () כי דאג לרכז את הפולחן, ולמנוע עבודה של אלילים זרים.
ההשוואה לדוד המלך אינה נפוצה, ומופיעה בתיאור מלכותם של שני מלכים נוספים בלבד – אסא ויאשיהו.
במלכים ב פרק י"ח נכתב עליו:
התיאור הייחודי של הרפורמה הדתית של חזקיהו בספר מלכים הותיר רושם עז על חז"ל שתיארו את דורו כדור בו כל העם היו תלמידי חכמים.
על פי המדרש חזקיהו נעץ חרב בכניסה לבית המדרש והכריז כי כל מי שלא ילמד תורה יידקר בחרב, וכתוצאה מכך לא היה בכל ממלכת יהודה ילד או ילדה שלא היו בקיאים בהלכות טומאה וטהרה.
בתלמוד מובא, שביקש הקב"ה למנות את חזקיהו למלך המשיח אלא שהחמיץ חזקיה הזדמנות זאת כי לא אמר שירה והודיה על מפלת סנחריב.
בתלמוד הבבלי במסכת ברכות מתוארת המחלה של חזקיהו כעונש על כך שהוא לא נשא אישה והוליד ילדים, בניגוד לצו פרו ורבו.
נבואתו של ישעיהו הנביא, "צו לביתך כי מת אתה ולא תחיה" מועצמת – "כי מת אתה" בעולם הזה "ולא תחיה" – לעולם הבא.
כאשר ישעיהו מודיע לו כי הסיבה לעונש החמור היא הימנעותו מהולדת ילדים, עונה לו חזקיהו כי הוא ראה ברוח הקודש שבניו יהיו רשעים.
ישעיהו משיב לו: "בהדי כבשי דרחמנא למה לך?
מאי דמפקדת, איבעי לך למעבד.
ומה דניחא קמיה קודשא בריך הוא, ליעביד!" (תרגום: למה לך להיכנס לחשבונותיו הכבושים (הנסתרים) של אלוהים?
מה שצוּוית עשה, ומה שרוצה הקב"ה לעשות הוא יעשה).
חזקיהו מבקש מהנביא שישיא לו את בתו לאישה, ואולי זכות הנביא וזכותו שלו תעמוד להם והעתיד של בניו ישתנה, אבל ישעיהו מתנגד ואומר לו שכבר נגזרה גזירה שימות.
חזקיהו עונה לו: "בן אמוץ, כלה נבואתך וצא.
כך מקובלני מבית אבי אבא, אפילו חרב חדה מונחת על צווארו של אדם אל ימנע עצמו מן הרחמים".
חזקיהו נרפא, נשא את בתו של ישעיהו, ונולדו להם בנים, ביניהם רבשקה ומנשה.
בספר עין יעקב ובהגהות הב"ח (על אתר) מובא המשך למדרש, ומסופר שכשגדלו שני בניו של חזקיהו המלך, רבשקה ומנשה, הוא הוליך אותם על כתפיו לבית המדרש ללמוד תורה.
בזמן הליכתם שמע חזקיהו את שני בניו מתלוצצים עליו, רבשקה הציע לטגן חביתה על ראשו הקרח ומנשה הציע להקריב קורבן לעבודה זרה.
רבשקה נהרג ומנשה חי והפך למלך יהודה.
לפי גרסה זו רבשקה המתואר במדרש איננו רבשקה שליחו של סנחריב, שכן הוא מת בילדותו.
במסכת פסחים מובאת ברייתא המתארת שישה מעשים של חזקיהו, מתוכם לשלושה חכמי דורו הסכימו ולשלושה התנגדו.
ברייתא זו חדרה למשנה ומופיעה במשניות הנדפסות כמשנה האחרונה בפרק הרביעי בפסחים.
המעשים שהסכימו להם הם: 1. "גנז ספר רפואות".
2. "כתת נחש הנחושת", הוא נחש הנחושת שיצר משה רבנו במדבר ואנשים עבדו אותו בתור אליל.
3. "גרר עצמות אביו על מטה של חבלים": אביו הוא אחז הרשע.
מעשים שלא הסכימו להם: 1. "סתם מי גיחון", כדי שלא יבוא צבא אשור וימצאו מים לשתות, ובכך מנע מים גם מתושבי ירושלים.
2. "קצץ דלתות היכל ושגרם למלך אשור".
3. "עיבר ניסן בניסן", כלומר, לאחר שנכנס ניסן עיבר את השנה והחליט שאותו החודש יהיה אדר ב' וחג הפסח יעשה רק חודש מאוחר יותר.
בהיותו כבן 20 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים ולמד בה אצל רבי ישראל יעקב חאגיז בבית יעקב.
במהלך התקופה הקצרה מעלייתו עד לנישואיו, בגיל 22 נשא לאישה את חנה בתו של רבי רפאל מרדכי מלכי, חמיו של רבי משה חגיז, ואחותו של רבי עזרא מלכי (בעל "שמן למאור" על ספר המאור ו"מלכי בקודש" על הרמב"ם).
בנו רבי דוד די סילוה היה רופא בירושלים.
בשנים שלאחר נישואיו עמל בתורה.
ידוע שלמד אצל רבי שלמה קוסטא ורבי יהודה שארף במצרים, ואצל רבי משה גאלנטי בירושלים.
לאחר פטירת של הרב גאלנטי התמנה לראש ישיבה במקומו, עוד לפני הגיעו לגיל 30. בין השנים 1688–1692 נסע בשליחות לאירופה וידוע ששהה באמסטרדם, שם סיים לכתוב את חלק יורה-דעה של ספרו, והדפיסו.
בחזרתו לירושלים הקים בה את ישיבת בית יעקב פירירא, ועמד בראשה עד פטירתו.
מתלמידיו: רבי יצחק הכהן רפפורט, מחבר ספר "בתי כהונה"; רבי שלמה אלגאזי (השני) רבה של מצרים.
בשכונת זיכרון משה בירושלים, קיים רחוב על שם ספרו "פרי חדש".
חיבורו המרכזי, פרי חדש, הוא ספר הלכה המהווה פירוש והרחבה על ספר שולחן ערוך, והוא עוסק בעיקר בחלקים נרחבים מאורח חיים ויורה דעה, וכן בתשעה סימנים באבן העזר שנקטעו בתחילתם ובסופם.
החלק על יורה דעה יצא לאור בחיי המחבר (אמשטרדם תנ"ב, 1692), ואילו החלק על אורח חיים ואבן העזר יצא לאור על ידי בנו, רבי דוד, לאחר פטירתו (אמשטרדם תס"ו, 1706).
חלק גדול מהספר על חלק אורח חיים נקבר עמו בטעות ביחד עם כתבי קבלה שלו.
ספרו מתאפיין בגישה מקורית מאוד, הבוחנת את דברי הפוסקים שקדמו לו באופן ביקורתי לאור דברי התלמוד, ללא משוא פנים.
רבי חזקיה לא נרתע מלחלוק על פוסקים חשובים כמו רבי יוסף קארו ורמ"א.
מרבה הוא לדון בדברי הרמב"ם, עם נטייה מסוימת לבכר את עמדת הרמב"ם על פני ראושנים אחרים.
יש דמיון מסוים בין גישתו כפוסק לבין זו של הגר"א, ובפרטי הלכה רבים יש התאמה בין דעותיהם.
הספר זכה להסכמותיהם של רבני דורו בירושלים, חברון ואמסטרדם, אולם עצמאותו וסגנונו עוררו גם ביקורת.
בשו"ת גינת ורדים לר' אברהם בן מרדכי הלוי ממצרים מובא כי כאשר הגיע הספר פרי חדש למצרים "עברו מעברה על מקצת דבריו ומצאו ששלח רסן לשונו לדבר תועה על גדולי ישראל אשר מימיהם אנו שותים...
ועל רבינו הגדול בית יוסף...
כתב עליו שטנה", ולפיכך החליטו חכמי מצרים להחרים "שלא יקרא שום אדם בספר הלז, לא קריאת עראי ולא קריאת קבע", אך את ר' חזקיה עצמו החליטו שלא להחרים בשל גדולתו בתורה.
המחבר דן האם ניתן להתיר חרם זה לאחר מותו של ר' חזקיה ומסקנתו שדי בכך שבית הדין שאסר על קריאת הספר יתיר את החרם ובכך יהיה מותר לעיין בו.
אמנם תלמידו של הפרי חדש, ר' שלמה אלגאזי נתמנה לרבה של מצרים והיה שם רב במשך ארבעים וחמש שנים, וכל הוראותיו היו כדעת רבו.
בדורות מאוחרים יותר התקבל הספר ללא עוררין, אף נדפסו ליקוטים מדבריו ברוב מהדורות השולחן ערוך, והוא משמש כיום כאחד מספרי היסוד בפסיקת הלכה.
רבי חיים בן עטר כתב את ספרו פרי תואר ליישב את תמיהות הפרי חדש על הפוסקים בחלק יורה דעה.
ישנם מספר ציורים של דמותו, רובם נעשו בחייו.
ציור הנמצא בחדר הרבנים של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
במוזיאון ישראל בירושלים ישנו דיוקן אנונימי מאת צייר בן המאה ה-17 (ציור שמן.
השונה מדיוקנו בגיר הנמצא בבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם).
בגנזיו של צבי הירש להרן נמצא ציור נוסף.
פרי חדש על שולחן ערוך אורח-חיים ויורה-דעה
חידושים לגמרא על דרך הסוד שנגנזו
בינה ודעת (קונטרס דבי שמשא) על בין השמשות.
פרטים מדויקים על שנת לידתו ופטירתו ומיקומם אינם ידועים) היה רב ופרשן מקרא צרפתי.
נודע על שם ספרו "החזקוני" על חמשה חומשי תורה.
פרשנותו למקרא נדפסה לראשונה בוונציה בשנת ה'רפ"ד בתוך חמישה חומשי תורה עם רש"י וחזקוני, ולאחר מכן בקרמונה (Cremona) בשנת ה'שי"ט (1559).
בהקדמתו הוא מספר ששוטט במדינות רבות כדי למצוא פירושים ישרים לתורה, וחיבורו מלוקט מעשרים חיבורים אחרים, שמהם הוציא את המיטב.
מאז והלאה נדפס חיבור זה בהוצאות רבות של חמישה חומשי תורה מקראות גדולות.
את חיבורו קרא בשם "חזקוני" על שמו חזקיה שדומה לחזקוני, ועל-פי בקשתו בהקדמה לחיבורו מאת קוראיו שיזכרו אותו ויחזקוהו.
בפירושו נמצאים עקבות של פירושיהם של: רש"י, רבי אברהם אבן עזרא, רשב"ם, רבי יוסף בכור שור ועוד.
אך אינו מזכיר את שמות הספרים מהם ליקט, למעט רש"י.
השפעה מרובה יש לחיבורו של רבי יוסף בכור שור על פירושו, כאשר דרך הפרשנות הפרשנית-מציאותית של בכור שור מאפיינת גם את חזקוני, והוא מרבה להביא ממנו פירושים המנסים לחשוף את הגרעין הריאלי שמאחורי הסיפור המקראי, וכך גם קטעי הגות בטעמי המצוות שנראה שמקורם בחיבורו של בכור שור.
מנוסח הדברים וכן מכך שבעל חיבור זה מצטט את דברי החזקוני בכבוד רב, הוכיח החיד"א שהחזקוני הוא אחד הראשונים.
חֲזָקָה דְרָבָא היא כינוי לכלל שקבע האמורא רבא, שלפיו בן ובת שהגיעו לגיל הבגרות (גיל 13 לבן וגיל 12 לבת) - מניחים שגם הגיעו לבגרות שכלית וגופנית (המוגדרת כהבאת שתי שערות במקום הערווה), על אף שלא נבדקו, והם נחשבים כבוגרים מבחינה הלכתית ללא צורך בבדיקה (לדוגמה, לגבי יכולת להצטרף למניין).
חזקה זו איננה מוחלטת, ובדברים הקשורים למצוות ואיסורים מהתורה, בדרך כלל אין סומכים עליה.
על פי ההלכה, על מנת להחשב כבוגר נדרשים שני תנאים: א.
הגעה לגיל הבגרות - גיל שלוש עשרה לבנים ושתים עשרה לבנות.
התבגרות שכלית וגופנית, המתבטאת בצמיחת שתי שערות לפחות במפשעה, ובלשון ההלכה: "הבאת סימנים".
יש תיאורים מימי התנאים על בדיקת התבגרותן של בנות על ידי נשים: "כל הנבדקות (נשים שנצרכה בדיקת בגרותן לשם פסיקה הלכתית) - נבדקות על פי נשים, וכן היה רבי אליעזר מוסר לאשתו, ורבי ישמעאל מוסר לאמו".
למרות זאת, מאחר שלא תמיד היה מקובל ואפשרי לבדוק את ההתבגרות הגופנית, התעורר דיון בשאלה האם הגעה לגיל הבגרות מהווה הוכחה להבאת סימני הבגרות הנסתרים.
לדיון זה השלכות מגוונות, אולם במשנה ובתלמוד שאלת הבגרות נדונה בעיקר בהלכות מיאון וחליצה.
על פי ההלכה, ילדה שנישאה בהיותה יתומה (מאב) קטנה - אין לנישואיה תוקף משפטי מלא, והיא רשאית "למאן" בחיי הנישואין ולעזוב את בעלה ללא קבלת גט, כל עוד לא הגיעה לבגרות.
אם לא מיאנה, היינו, הגיעה לבגרות והמשיכה בחיי הנישואין - נישואיה קיבלו כעת תוקף גמור, והיא אינה יכולה עוד להיפרד מבעלה ללא גט.
מקרה הפוך הוא דין החליצה: ילדה שנישאה והתאלמנה ללא ילדים - זקוקה לייבום או חליצה מאחי בעלה המת.
אולם חליצה יכולה להתבצע רק על ידי בוגרת ולא על ידי ילדה.
אם כן, המיאון אפשרי רק בקטנה, והחליצה - רק בגדולה.
סביב הלכות אלו קיים דיון מפורט במקורות על הגדרתם המדויקת של סימני הבגרות ועל השאלה האמורה, כיצד יש לנהוג בהיעדר מידע מדויק על הבאת הסימנים.
מכיוון שכך, במוקד הדיון התלמודי עומדת בעיקר בגרותה של הבת.
בדורות מאוחרים יותר, כאשר הנוהג של נישואין בגיל צעיר התמעט עד שפסק כליל, שאלה זו של הגדרת הבגרות נדונה בין פוסקי ההלכה בעיקר מזווית אחרת, והיא מידת חיובם של הנער והנערה במצוות.
השאלה מתעוררת ביתר שאת כאשר החיוב גורר השלכות לקולא, כגון סמכות להעיד, ויכולת להוציא ידי חובה את הזולת במצוות שונות, כגון קריאת התורה.
מעתה, במוקד הדיון בפוסקים עומדת בעיקר בגרותו של הבן, שהוא הפעיל יותר בבית הכנסת.
רבא קבע: "קטנה שהגיעה לכלל שנותיה - אינה צריכה בדיקה; חזקה הביאה סימנין".
כלל זה מכונה כבר בתלמוד "חזקה דרבא".
הדברים מנוגדים לדברי רב נחמן בשם שמואל: "בודקין לקידושין ולגירושין ולחליצה ולמיאונין", כלומר, אין לסמוך על ידיעת הגיל בלבד, אלא יש לבדוק ולוודא את קיום הסימנים.
בתלמוד נאמר שמחלוקת זו קדומה יותר, והנושא שנוי במחלוקת כבר בין תנאים: רבי יהודה סובר כחזקה דרבא, ורבי שמעון חולק עליה.
מחלוקת זו משתלשלת עד לפסיקת ההלכה בראשונים שאחרי התלמוד: רבנו חננאל פסק שלא כרבא, אבל רוב ככל הראשונים פסקו כדעת רבא, וזוהי הדעה המקובלת בשולחן ערוך ובפוסקים האחרונים.
מדברי רבא אודות הבת למדו פוסקי ההלכה גם לגבי הבן.
התלמוד מסייג את דברי רבא, ואומר שדבריו נאמרו רק לגבי מיאון, ולא לגבי חליצה.
משמעות הדברים, שניתן להסתמך על חזקה זו לחומרא, ולהניח שהנערה כבר גדולה ואיננה יכולה לעזוב את בעלה ללא גט, אבל אין להסתמך עליה לקולא, ולהניח בוודאות שהיא כבר גדולה ויכולה לחלוץ.
נחלקו המפרשים בטעמו של סייג זה.
יש אומרים שטעם הדבר הוא שחזקה זו היא רעועה ואינה מוחלטת.
אמנם רוב המגיעים לגיל בגרות מביאים סימנים, אבל קיימת קבוצת מיעוט משמעותית היוצאת מן הכלל, שגם בהגיעם לגיל הבגרות עדיין לא הביאו סימנים.
לפיכך אי אפשר לסמוך על החזקה ולהקל.
על פי דעה אחרת, החזקה אמנם מבוססת ותקפה, אבל קיים כלל הנוהג בכל החזקות, שאין לסמוך על חזקה כאשר ניתן לברר את המציאות באופן וודאי.
ומכיוון שניתן לבדוק את הבגרות הגופנית של הנער והנערה - אין לסמוך על החזקה ללא בדיקה.
על פי נימוק זה עקרונית יש מקום לסמוך על החזקה, ורק לכתחילה אין סומכים עליה.
על פי זה חלוקות הדעות בשאלה האם בדיעבד או בשעת הדחק ניתן לסמוך על חזקה זו אף לקולא.
הדוגמה לכך היא, כאשר נער שהגיע לגיל מצוות ולא נבדק, כתב תפילין: האם ניתן להכשירם בדיעבד, בהנחה שהנער היה בר מצווה בזמן כתיבתם, או שגם בדיעבד אין להכשיר את התפילין, ויש לגונזן?
רבי עקיבא איגר נטה לפסול את התפילין הללו, ואילו רבי יחזקאל לנדא הכשיר אותן.
מדברי כמה ראשונים משתמע כדעה המקילה: הריב"ש כתב שחזקה דרבא "אמיתית היא", ולכן ניתן לסמוך עליה גם לקולא, כשיקול מצטרף לשיקולים נוספים.
המהרי"ק אף כתב, שהדין שלא לסמוך על חזקה זו לקולא נאמר רק באיסורי עריות החמורים, אבל באופן כללי ניתן לסמוך עליה.
כמה מגדולי האחרונים קבעו, שהחילוק הנזכר בתלמוד בין חומרא לקולא נוהג רק בעניינים הלכתיים מדאורייתא, כדוגמת דיני אישות שעליהם מדובר בתלמוד.
אולם בעניינים הלכתיים מדרבנן ניתן להסתמך על חזקה דרבא גם לקולא.
על סמך ההבחנה האמורה בין דינים מן התורה לבין דינים שקבעו חז"ל נפסק להלכה, שמי שהגיע לגיל מצוות יכול להצטרף למניין ואף להיות שליח ציבור גם אם לא נבדקה התבגרותו הגופנית, מפני שהתפילה בציבור היא חובה מדרבנן בלבד.
לעומת זאת אינו יכול להוציא ידי חובה בקידוש בליל שבת, שהוא חובה מן התורה.
לגבי אפיית מצות המיועדות לאכילה בליל הסדר נחלקו הפוסקים: יש אומרים שחובה מן התורה לעשותן על ידי גדולים לשם מצווה, ולכן אין לסמוך על חזקה דרבא, ויש מתירים.
חזקת הגוף היא מונח הלכתי המתאר חזקה הקובעת כי במקרה ובו יש ספק במצבו הפיזי של גוף, יש להניח כי המצב הבסיסי לא השתנה, וזאת כל זמן שלא הוכח אחרת.
חזקה זו נחשבת חזקה ומשפיעה במצב של עימות מול חזקות אחרות.
דוגמה לכלל זה היא ההנחה שגוף האדם נותר שלם ללא מומים גופנים כפי שנולד, ועל כן אנו מניחים שמום גופני שהתגלה כעת, נוצר מינימום זמן קודם לגילויו, היות שהמצב היסודי וברירת המחדל של הגוף הוא שהגוף נולד שלם ללא מומים.
חזקה זו היא חלק מחזקה מעיקרא, חזקה שמשמעה שהמצב המסופק בהווה נשאר כפי שהיה ידוע בעבר, החזקה הידועה והמשפיעה ביותר מבין החזקות השונות.
ישנה מחלוקת תנאים במקרה ובו חזקת הגוף מתנגשת עם חזקת ממון.
במקרה כזה סובר רבן גמליאל כי כל עוד לא ידוע אחרת, אנו מניחים שכשם שנולדה בלא מומים, כך הייתה בשעת הקידושין ללא מומים, ורק לאחר מכן הם נולדו, וזאת מכח חזקת הגוף.
ההלכה נפסקה כרבן גמליאל, שחזקת הגוף מכריעה גם את כוחה של חזקת הממון.
שונותה של חזקת הגוף משאר החזקות, היא בכך שהיא השתנות אמיתית ומציאותית, והיא השתנות גוף מסוים, אדם או חפץ אחר, ממצב מסוים למצב אחר.
לפי שיטת התוספות, לחזקת הגוף ישנה עוצמה מיוחדת מול כל חזקה אחרת; כאשר חזקת הגוף מנוגדת לכל חזקה אחרת, תכריע תמיד חזקת הגוף.
ישנה מחלוקת בשאלה האם ניתן להניח את חזקת הגוף במקווה שנתמעטו מימיו מהשיעור המינימלי לכשרות, כלומר האם ניתן לומר שהמקווה היה כשר עד מינימום זמן קודם שנמדד ונמצא שנפסל.
רוב הראשונים סוברים שגם במקווה תקף הכלל של חזקת הגוף, היות שהשינוי הוא מציאותי־פיזי בכמות המים במקווה.
לעומת זאת, דעת השב שמעתתא (על פי הבנתו בדברי התוספות) היא שבמקווה לא ניתן להסתמך על חזקת הגוף, אף על פי שהשינוי במקווה הוא שינוי פיזי של התמעטות מימיו.
את הסיבה לכך מסביר השב שמעתתא בכך שהשתנות המקווה אינה השתנות מציאותית, שכן המים עצמם אינם משתנים אם הם במקווה או מחוץ לו, ולכן נחשב השינוי, להשתנות בעלת מובן מופשט־רוחני.
עליונות חזקת הגוף מול שתי חזקות
עליונותה של חזקת מקווה מול שתי חזקות אחרות
על כלל זה, ישנה סתירה לכאורה מגמרא במסכת נדה, בה מדובר אודות מקווה שנמדד שיש בו ארבעים סאה והוא כשר לטבילה, אך לאחר שטבלו בה נמדד המקווה שוב והתברר כי אין בו ארבעים סאה, וממילא מתעוררת השאלה האם בשעת הטבילה, היה המקווה כשר לטבילה, או שהוא כבר נפסל לפני הטבילה.
לפי השיטה הסבורה כי במקווה ישנה חזקת הגוף שהמקוה לא השתנה, מתעוררת השאלה כיצד משתווה הלכה זו עם ההלכה האומרת שלחזקת הגוף ישנה עדיפות על פני כל החזקות האחרות.
על שאלה זו ישנה שלושה תירוצים, המיישבים את כל השיטות: א.
לפי שיטת השב שמעתתא (בשם התוספות), אין בחזקת מקווה חזקת הגוף כלל, וממילא אין השאלה קשה.
לפי שיטת שאר הראשונים, לחזקת הגוף אכן אין כל אלימות מול שתי חזקות אחרות.
חזקת הגוף מסייעת רק לגוף עצמו
לעומת זאת, אם התגלו המומים לאחר האירוסין - אם כי לפני הנישואין, בעוד שהאישה ברשות אביה והכתובה שייכת לאביה, במקרה כזה לא תוכל להכריע חזקת הגוף של האישה על דין הכתובה של האב.
הרב חזקיהו יוסף יצחק מישקובסקי (כ"ט באב תרמ"ד, אוגוסט 1884 - ג' בתשרי תש"ז, ספטמבר 1946) היה מרבני פולין, סגן יושב ראש "אגודת הרבנים", נשיא איחוד הרבנים פליטי פולין, אב"ד קרינקי, מראשי ועד ההצלה ומראשי ועד הישיבות בפולין ובארץ ישראל.
נולד לרבי חיים לייב מישקובסקי, אב"ד סטוויסק (ר' חיים לייב סטוויסקער), ולגיטלה.
בגיל שנתיים התייתם מאמו, ובשנת תרנ"ח, בהיותו בן ארבע עשרה, התייתם מאביו.
למד בישיבות פולין וליטא: לומז'ה, טלז, נובהרדוק וראדין.
בשנת תרס"ב (1902) הוציא את ספרו של אביו "פני הארי החי", וכתב לו הקדמה.
נישא לחנה, בתו של רבי יצחק בלאזר, מגדולי תלמידי רבי ישראל מסלנט ומראשי תנועת המוסר.
מהרבנית חנה נולדו להם 4 ילדים.
לאחר פטירתה ממחלה קשה נישא בשנית לאחותה בריינה.
כעבור שנתיים, בשנת תרס"ד (1904), הצטרף לחותנו ועלה עמו לארץ ישראל.
הם השתקעו בירושלים והרב מישקובסקי נכנס ללמוד בישיבת עץ חיים.
באותה תקופה הוציא לאור את ספרו של חותנו "פרי יצחק" (חלק ב'), והוסיף לו "קונטרס אחרון" ובו חידושי תורה משלו.
לאחר פטירת חותנו, בשנת תרס"ז, התמנה לממלא מקומו בהנהלת הוועד הכללי וכולל וילנה.
בשנת תרע"ג (1913), כשעמד על הפרק עניין מינוי רב בירושלים, נשלח הרב מישקובסקי להיפגש עם גדולי הרבנים בפולין ובליטא כדי לבחון את מועמדותם.
אולם בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה ונבצר ממנו לשוב ארצה.
הוא השתקע מחדש בפולין והתמנה כאב"ד בעיר ז'אלודוק שבפולין, בה כיהן אביו כרב, ולאחר מכן עבר לשמש כרב בעיר ורנובה.
בשנת תרפ"ב התמנה כאב"ד בעיר קרינקי, במקום הרב זלמן סנדר שפירא, שעלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא כיהן כרב בעיר זו במשך שמונה עשרה שנה, עד שנת ת"ש (1940).
בשנות רבנותו היה פעיל מרכזי בהנהגה הציבורית היהודית.
היה סגן יושב ראש "אגודת הרבנים", שאיגדה מאות רבנים בפולין וברוסיה.
השתתף באסיפות רבנים שעסקו בחיזוק הדת והחינוך והיה מראשי הדוברים והפעילים.
היה מקורבם של החפץ חיים ורבי חיים עוזר גרודזנסקי ושימש כשלוחם בעניינים רבים שעלו על הפרק.
בשנת תרפ"ד (1924) היה ממייסדי "ועד הישיבות" בפולין ובליטא, שבראשו עמדו השניים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט תחילה לבדו לז'ולודק ושהה בה במשך שבועיים.
לאחר שהנאצים, שכבשו את קרינקי למשך מספר שעות, פינו את קריניקי, הוא שב לעיירתו.
משנודע לו שווילנה תמסר לידי ליטא העצמאית, עבר עם משפחתו לווילנה יחד עם אלפי יהודים נוספים.
הוא התמנה לנשיא איחוד הרבנים פליטי פולין, ובתפקידו עסק בפעולות עזרה והצלה לאלפי הפליטים שהגיעו לווילנה, בהם ראשי ישיבות ומאות בני ישיבות.
הוא שימש יד ימינו של רבי חיים עוזר גרודז'ינסקי שהנהיג את פעולות ההצלה.
בניסן תש"א (1941) הוא הצליח לצאת עם חלק ממשפחתו מווילנה ולהגיע לארץ ישראל.
בנו ובתו הנשואים וילדיהם, וכן אחיו ואחיותיו וכל משפחתם, נספו בשואה.
בארץ הוא התמסר לייסוד ועד הישיבות הארץ-ישראלי, יחד עם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב מאיר קרליץ והרב זלמן סורוצקין.
כשנפתח הפתח לפעול להצלת שארית הפליטה, הוא התגייס למשימה זו.
הוא נבחר כחבר ועד ההצלה שפעל מטעם הסוכנות היהודית, וכמו כן הוא קיבל סיוע מוועד ההצלה האמריקאי ומארגון הג'וינט.
הוא ריכז אלפי כתובות של פליטים יהודים ברוסיה שהיו בחוסר כל ודאג לשלוח אליהם חבילות מזון, בגדים, תרופות ותשמישי קדושה.
לאחר המלחמה נסע למחנות העקורים במדינות אירופה השונות וסייע רבות לניצולים.
הוא גם פעל יחד עם הרב הראשי יצחק הרצוג להוצאת ילדים יהודים מן המנזרים, שם הוחבאו בתקופת המלחמה.
בערב ראש השנה תש"ז הוא שב לארץ ישראל, כשבתוכניתו לנסוע לאחר החג לקפריסין כדי לעודד את ניצולי השואה שהוגלו לשם על ידי הבריטים.
אולם העומס הנפשי והפיזי הכריע אותו, ולמחרת ראש השנה הוא לקה בלבו ונפטר.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לקבר חותנו רבי יצחק בלאזר.
על שמו הוקמה ישיבת כנסת חזקיהו, שבתחילה פעלה בזכרון יעקב וכעבור זמן עברה לכפר חסידים.
בנו הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, שהיה ראש ישיבת כנסת חזקיהו ורבה של כפר חסידים.
חתנו הוא הרב דוד יצחק מן, ראש ישיבת כפר חסידים.
בנו הרב דוד מישקובסקי, שהיה מנהל הישיבה במשך שנים רבות.
בנו הוא הרב חיים אריה מישקובסקי נשיא הישיבה אחריו נפטר ב-21 באוקטובר 2023 (ו' בחשון ה'תשפ"ד).
בנו הרב שלמה מישקובסקי - עסקן חינוך בחיפה, סייע לאשתו פנינה (לבית שוירץ, נהרגה בתאונת דרכים בנובמבר 1985) בהקמת מוסדות 'אחיעזר' ומוסד לילדים נכים.
הוא נפטר בי"ג בתמוז תשמ"ט.
בנם הוא הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי, משגיח ישיבת אורחות תורה בבני ברק.
חתנם היה הרב יצחק ברנשטיין, מראשי ישיבת כפר חסידים.
בנו חיים אריה מישקובסקי, בעלה של המשוררת זלדה.
בתו חנה, אשת הרב נח שימנוביץ, מייסד וראש ישיבת כנסת חזקיהו בזכרון יעקב.
לאחר פטירת בעלה נישאה בשנית לרב שמואל דוד ורשבצ'יק, מראשי ישיבת כנסת חזקיהו.
בתו גיטל טובה, אשת הרב יהושע דוב לפין.
חתניו הם: הרב משה מרדכי חדש, ראש ישיבת אור אלחנן; הסופר והחוקר נחום אריאלי, בתו היא השופטת יעל וילנר; הרב יצחק אברמוביץ, שהיה רבה של שכונת רמת יצחק ברמת גן (בנו של הרב שמואל אברמוביץ) והרב משה גנץ, מראשי ישיבת שעלבים.
הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי (נולד בשנת תש"ח, 1948) הוא דרשן חרדי-ליטאי, והמשגיח של ישיבות ארחות תורה וגאון יעקב בבני ברק ועוד.
נולד בחיפה לפנינה (נהרגה בתאונת דרכים ב-1985) בת יהושע מאיר שוירץ מחסידי גור ולרב שלמה מישקובסקי (נפטר 1989), בנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
הוריו היו עסקני חינוך והקימו מוסד חינוכי בשם "אחיעזר".
בשנות ה-90 מונה למשגיח ומנהל רוחני בישיבת "גאון יעקב" שבראשות הרב אהרון לייב שטיינמן.
בשנת תש"ס מונה לכהן כמנהל רוחני בישיבת "אורחות תורה", אף היא בראשותו של הרב שטיינמן.
כמו כן הוא מוסר שיחות בסניף של ישיבת אורחות תורה - ישיבת רנה של תורה בכרמיאל.
הרב מישקובסקי היה ממקורביו של הרב שטיינמן, חבר הנהלת החינוך העצמאי, ובעל השפעה מאחורי הקלעים במהלכים הציבוריים החרדיים.
קונטרסים ובהם שיחותיו ודרשותיו מוצאים לאור על ידי תלמידיו.
בעבר התפרסם בקביעות עלון חודשי בשם "מתיקות המוסר" ובו דברי תורה שהשמיע.
החל משנת תשע"ח מתפרסם עלון בשם "ארחות חיים" ובו שיחתו השבועית.
נשוי לחיה, בתו של הרב יחזקאל טויב.
מתגורר בבני ברק ואב לשישה ילדים.
בנו, הרב יהושע מאיר, חתנו של הרב יקותיאל כהן, אב"ד בירושלים, הוא ראש ישיבת אמרי משה בירושלים ומחבר סדרת הספרים "בארות מים".
חזקיה היה אמורא בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים, בנם של רבי חייא ויהודית, ותאומו של יהודה.
חזקיה היה בנם של רבי חייא ויהודית, ותאומו של יהודה בריה דרבי חייא.
היה רבו של רבי יוחנן, והוא סתם "חזקיה" המוזכר בתלמוד פעמים רבות.
לדעת רש"י ותוספות הוא נחשב גם לתנא.
על חבריו נמנו רבי ינאי שהיה קשיש ממנו, בר קפרא, רב כהנא (הראשון), ורבי יהושע בן לוי.
על תלמידיו הגדולים נמנה רבי יוחנן, וכל זמן שהוא היה קיים, לא מונה רבי יוחנן לראש ישיבה, מפאת כבוד רבו.
הרב חזקיה הכהן רבין (א' בשבט ה'תרל"ב, ינואר 1872 – ט' בטבת ה'תש"ה, דצמבר 1944) היה הרב הראשי וראש בית הדין בבוכרה, וצאצא למשפחת רבנים שכיהנו ברבנות ודיינות בבוכרה.
בעלותו לארץ ישראל כיהן כדיין בבית הדין לעדת הספרדים בירושלים.
נולד בבוכרה ב-11 בינואר 1872 (א' שבט ה'תרל"ב) לרב יצחק חיים הכהן רבין שהיה רבה של בוכרה, ולאמו יוכבד לבית מאמאן, נכדת רבי יוסף מאמאן המערבי.
אבי אביו היה הרב פנחס הכהן רבין "הגדול".
אחיו היו הרב ניסים הכהן (ה'תרנ"א, 1891 - כ"ג באדר ה'תשל"ח, 1978), והרב פנחס הכהן רבין, נשיא הקהילה בבוכרה שנרצח בשנת ה'תרפ"א על ידי הבולשביקים.
בילדותו, למד בתלמוד תורה בבוכרה.
בצעירותו למד אצל הרב משה ברוך מחבר ספר "תיבת משה", כן למד אצל רבי אהרון בן שמעון.
ב-3 בדצמבר 1901 (כ"ב בכסלו ה'תרס"ב) ירש את מקום אביו ברבנות ובדיינות.
הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר שלח לו סמיכה לרבנות ולדיינות.
גם הרב חיים חזקיהו מדיני, בעל "השדי חמד", שלח לו סמיכה לרבנות ולדיינות.
בנו הוא הרב יהודה הכהן רבין.
בשבתו על כיסא הרבנות והדיינות בבוכרה הגיעו מכל מחוזות בוכרה לסדר גיטין ייבום וחליצה בבית דינו.
בבית דינו היו יושבים כדיינים מפעם לפעם השדרי"ם שפקדו את ערי בוכארה בין השדרים שישבו בבית הדין אנו מוצאים את רבי אליהו משה פאניז'יל לימים הראשון לציון ורבי יצחק אשכנזי - בנו של הראשון לציון רבי אברהם אשכנזי.
בשבתו על כס הרבנות והדיינות שלח מספר שאלות לרב חזקיה מדיני בעל השדי חמד, ולראשון לציון רבי יעקב שאול אלישר.
אל בית הדין היו מגיעים מכתבי תורה והלכה ממקומות שונים ברחבי העולם בספרו "עטרת חזקיה – מזכרת הגיטין" ניתן לראות את מכתבי תורה אלו.
רשימה פרטנית של השליחים מובאת בספר "זרח כוכב מיעקב", ספר המתאר את דמותו של הרב.
הרב חזקיה ביקר בארץ ישראל בשנת ה'תרע"א 1911 באותו זמן ביקר בארבע ערי הקודש ירושלים, צפת, חברון וטבריה את פניו קבלו אותם שליחים שהתארחו בביתו.
בירושלים בחן את תלמידי התלמוד תורה בשכונת הבוכרים רחובות ומסר להם כתב המלצה לעודד את נדיבי העם לחזק את התלמוד תורה.
גם בטבריה ביקר בתלמוד תורה ומסר כתב הסכמה לתלמוד תורה ובית היתומים.
כמו כן נערך לו ביקור רב רושם בבית הזקנים "משגב לדך" שהיה דואג לשלוח תרומות רבות למען החזקתו.
הרב רבין נכח בקבר רבי שמעון בר יוחאי בעת אסון קריסת המעקה בהילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר של שנת ה'תרע"א, 1911.
כשעזב את בוכרה במטרה לעלות לישראל דרך ערי פרס בשנת ה'תרפ"ט, מילא את מקומו אחיינו הרב בן ציון, עד לשנת ה'תרצ"ג.
בשנת התרצ"ה עלה לארץ ישראל וקבע את מקום מגוריו בירושלים, כבר בשבת הראשונה נשא דרשה בית הכנסת הגדול לעדת הבוכרים "בבא תמא" בין הנוכחים היו שדרי"ם רבים שהתאכסנו בביתו ובאו לקבל את פניו.
מאוחר יותר הצטרף ללומדי הקבלה בישיבת "רחובות הנהר" שם גם קבע את מקום תפילותיו.
את לימודי הקבלה למד עם איש הקבלה רבי יעקב מונסה.
לאחר עלייתו ארצה החל הרב לפעול בענייני קהילתו בירושלים.
בשנת 1940 נתמנה כדיין בבית הדין לעדת הספרדים בירושלים בראשותו של רב העיר רבי חזקיה שבתי.
ביוזמתו נוסדה בשכונת הבוכרים רחובות בשנת תרצ"ח "ישיבת ש"ם" ע"ש הגביר רבי שלמה מוסיוף.
בשנת ה'תרצ"ט היה ממקימי בית שחיטה לעופות בשוק בשכונת הבוכארים רחובות, השוק בשכונה היה השוק הגדול ביותר בעיר, והיו בו שלושה עשר איטלזים, ואולם מאחר שלא היה בו בית שחיטה היו שוחטים תחת כיפת השמים, יסוד בית השחיטה הביא שהשחיטה נעשתה בנחת ושלוה.
היה מחברי הנהלת ישיבת שערי ציון.
נפטר בט' טבת ה'תש"ה, הוספד על ידי רבני ירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
"פה נטמן רב משרשיא, אחד מבני עליה, בנן של קדושים, מר דיינא הרה"ג רבי חזקיה הכהן רבין נ"ע בשמיא אשר שרת משך ארבעים שנה רב ראשי דיין ומו"ץ בעיר תהילה בוכארא ואגפיה נלב"ע ט' בטבת תש"ה".
בנו הרב יהודה הקים על שמו את בית הכנסת "עטרת חזקיה".
עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת הר נוף.
לציון חמישים שנה לפטירתו יצא לאור ספר זיכרון על ידי איגוד בני הישיבות יוצאי בוכרה.
עטרת חזקיה - מזכרת הגיטין - מכתבי תורה והלכה שהגיעו אל שולחנו בבית הדין, ובתוכו רוכזו גיטין וחליצות מתקופת כהונתו בבוכרה.