tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר תקופה זו שב לארץ ישראל ונודע בכינויו "הצדיק ממוצא".
בשנת 1911 נבנה בית כנסת מפואר בבולוואיו.
בשנת 1920 היגרו יהודים יוצאי ספרד מהאי רודוס למושבה הבריטית לשעבר, ובשנת 1931 יסדו בבירה בית כנסת ספרדי.
בשנת 1930 הגיעו יהודים מגרמניה.
אל הקהילה הצטרפו מעט יהודים לאחר השואה.
היהודים שהתיישבו בסולסברי ובבולאביו ייסדו תנועות נוער ציוניות ואף הוקם בית ספר יהודי בשם שרון בבירה ובית ספר בשם כרמל בבולוואיו.
הקהילה היהודית ברודזיה הייתה ייחודית בניסיונותיה להקים חוות חקלאיות המבוססות על עבודה עברית.
בנוסף עסקו המתיישבים בענף היהלומים והתעשייה.
עם תחילת המאבק השחור וההידרדרות במצב הביטחוני בשנות השבעים, עזבו מרב היהודים את המדינה.
קצב ההגירה היהודית הלך וגדל והגיע לשיאו ב-1961 .
רבים עזבו את המדינה בשנת 1979 סמוך להקמת רפובליקת זימבבואה.
רוב היהודים שעזבו התיישבו בדרום אפריקה הסמוכה ואחרים בישראל, אוסטרליה ובריטניה.
כיום חיים בזימבבואה כ-300 יהודים, כמאה בהארארה, לשעבר סולסברי, שהיא עיר הבירה של זימבבואה, וכ-150 בבולוואיו (Bulawayo).
ובודדים גרים ב"קווה קווה" (KweKwe), "גרו" (Gweru) ו"קדומה" (Kadom).
רוב היהודים הגרים היום במדינה הם כאמור מבוגרים.
המוסד המרכזי של הקהילה בהארארה הוא בית אבות, אשר בו מתגוררים כ-30 יהודים.
בימי חול בית האבות הוא גם בית הכנסת ומתקיימים בו תפילות שלוש פעמים ביום עם רב המקום.
בשבת מתקיימת התפילה בבניין הקהילה.
בית הספר היהודי "כרמל", אשר נוסד עבור ילדים יהודים, מונה 200 תלמידים, מתוכם רק 5 יהודים.
ההורים הלא-יהודים מבקשים לבניהם מוסד חינוכי בעל רמה ומוצאים את בית הספר היהודי מתאים לכך.
הלימודים מתחילים במסדר בוקר שבו כל הילדים אומרים מודה אני.
ביום שישי נערכת קבלת שבת ומסיימים את הטקס בשירת התקווה.
את הקידוש עורך ילד יהודי אך את ברכת המזון אומר תלמיד לא יהודי.
אין לימודים בבית הספר בימי שבת וחגי מועד.
הרב אליהו בירנבוים, ראש תוכנית "עמיאל", השולחת רבנים לקהילות יהודיות ברחבי העולם והמבקר בעיקר בקהילות בהן מספר היהודים אינו רב, מציין כי בקהילות נוספות בעולם קיים מצב דומה: בבית ספר על שם אלברט איינשטיין בקיטו (אקוודור), בבית הספר היהודי בלה פס (בוליביה), בבית ספר בפורט אליזבת (דרום אפריקה) ועוד .
בערב יום כיפור ה'תשס"ג (2002) הוצת בית הכנסת הגדול של קהילת בולאוויו אשר הכיל 1,500 מקומות.
בית הכנסת שהיה גאוות הקהילה נשרף כולו, אך ספרי התורה ניצלו.
לאור הסיכוי הקלוש כי תוקם מחדש קהילה גדולה בעיר, הוחלט למכור את המבנה לכנסייה.
הכנסייה הסכימה כי המקווה שבמבנה שבחצר יישאר לשימוש הבלעדי של היהודים.
גורל דומה היה גם לבתי כנסת אחרים במדינה.
בעבר (2001–2003) היו שליחים מטעם הסוכנות היהודית (פרויקט "ערבים").
אך כיום השליח לדרום אפריקה מוסיף לטפל ביהודי זימבבואה.
יהדות חצי האי ערב הייתה קהילה יהודית עתיקה.
מסורות מרחיקות את היווסדה לימי הבית הראשון.
יהדות חצי האי ערב חרבה.
חלקה נהרג ומרביתה גורש מחצי האי בעקבות עליית מוחמד והאסלאם במהלך המאה ה-7 לספירה.
למן המאה ה-1 ישנן עדויות כתובות על מצבות קבורה הנושאות שמות יהודים.
היהודים חיו בערב בשבטים בנאות מדבר לאורכם של נתיבי המסחר השונים.
יהדות חצי האי ערב מוזכרת במשנה, בתלמוד ובמדרשים.
לפי עדות המסורת המוסלמית, במאות ה-6 וה-7 הייתה אוכלוסייה יהודית ניכרת בחג'אז, בעיקר בסביבות העיר יתריב, היא אל-מדינה.
זאת בין השאר בזכות היחס האוהד של יוסף ד'ו נואס מלך חמיר שצר על העיר, שאף קיבל על עצמו כנראה את הדת היהודית והתגייר.
שלושת השבטים הגדולים שבהם היו בני שבט בני נדיר, בני קוריט'ה ובני קינוקאע.
שבט נוסף הוא שבט בני ג'או שהיגרו לצפון אפריקה.
כאשר התחזק מוחמד הוא קיווה כי יצליח למצוא ביהודים בני ברית אך רעיון זה נכשל.
לאחר כישלונו גירש את בני קינוקע ואת בני נדיר, ואת בני קוריטה הרג וחילק את אדמותיהם.
כשעלה לשלטון החליף עומר בן אל-ח'טאב, הוא האמין כי ביקש מוחמד בצוואתו לגרש את כל היהודים מערב וכך פעל.
הוא אמר כי לא ייתכנו שתי דתות בחג'אז.
מאז אותו גירוש, כמעט ואין עדויות על קיום יהודים בערב הסעודית והקהילה נעלמה כמעט כליל.
עם זאת, נצרים של שבטי בני נדיר ובני קינוקאע המשיכו להתקיים.
דוד הראובני, לפי עדותו (הנמצאת בסימן שאלה במחקר) היה כנראה בן שבט יהודי שחי בחייבר.
הוא מספר כי שבטו הוא צאצאי שבט ראובן והם חיים בשלטון יהודי עצמאי.
ייתכן שגם אלדד הדני בן המאה התשיעית חי בערב הסעודית.
במאה ה-12, בנימין מטודלה ערך מסע בו ביקר בין השאר בתימא ובח'ייבר ותיעד נוכחות של קהילות יהודיות שם.
קהילה יהודית הייתה קיימת בנג'ראן, בדרומה של המדינה, מזמן כיבושה ב-1934 על ידי ערב הסעודית עד 1950.
עד שנת 1994 נאסרה כניסת יהודים לערב הסעודית למעט מקרים יוצאי דופן כמו ביקור מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר.
פולחן של כל דת מלבד דת האסלאם אסור.
בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, חיילים יהודיים מהצבא האמריקאי הוצבו בערב הסעודית, והשלטונות התעקשו שאלה יתפללו על ספינות אמריקאיות ולא על אדמה סעודית.
משנת 2019, הרב יעקב ישראל הרצוג, ישראלי יליד ארצות הברית, מבקר תכופות בסעודיה ופועל להעמקת הקשרים עם מנהיגיה המוסלמים של הממלכה, ותמיכה בתיירים יהודיים, אנשי עסקים ואנשי צבא אמריקאים.
מטרתו היא להקים קהילה יהודית במדינה.
בממלכה הסעודית מתגוררים כיום כ-3,000 יהודים אשר עובדים עבור חברות רב-לאומיות.
מדובר בתמהיל של יהודים ששורשיהם בארצות קנדה, ארצות הברית, צרפת, דרום אפריקה ואחרות.
קהילה יהודית בבחריין הייתה קיימת באי כבר במאה ה-7. הנוסע היהודי בנימין מטודלה שביקר באזור במאה ה-12 הזכיר את קיומם של שתי קהילות יהודיות בבחריין:
קיש - אי שבו באר אחת.
התושבים חיים על מי גשמים.
הם אינם מעבדים את האדמה.
עיסוקם הוא במסחר של מוצרים המיובאים מסביבתם הקרובה: בדי משי, פשתן סגול, כותנה, קנבוס, צמר מעובד, חיטה, שעורה, דוחן, שיפון, ומיני מזון נוספים.
מהודו מיובאות כמויות גדולות של תבלינים.
אל-קטיפה - בה הוא מצא קהילה גדולה של 5,000 יהודים.
תושבי המקום עוסקים בשליית פנינים, אשר בבעלות המלך ופקיד יהודי ממונה על כך.
במאה ה-19 היה האי מרכז מסחרי ומשפחות של סוחרים יהודים הגיעו אליו מאיראן, הודו ועיראק.
בשיאה מנתה הקהילה היהודית 1,500 איש.
הם השתלבו בחברה וקיימו יחסים טובים עם התושבים המוסלמים.
בית-הכנסת באי הוקם בשנת 1930. בשנת 1932 התגלה נפט בבחריין, בעקבותיו הגיעה הקידמה לאי ויחד עימה גברו הרגשות האנטי-בריטיים ששלטו אז במדינה, והאנטי-יהודיים.
בתי היהודים נהרסו, בית הכנסת חולל וספרי התורה נגנבו (אחד מספרי התורה הוחזר והוא נמצא הים בבית הכנסת "גן עדן" בסטנפורד היל שבלונדון).
ב-1947 לאחר תוכנית החלוקה אירעו פרעות מנאמה.
בזמן מלחמת העצמאות וכן במלחמת ששת הימים התקיימו מהומות אלימות נגד היהודים, שמצאו מקלט בבתיהם של מוסלמים.
בעשורים שלאחר קום מדינת ישראל עזבו רובם, בעיקר לאנגליה.
ב-1948 חיו בבחריין כ-600 יהודים ובשנות ה-60 המוקדמות נותרו בה בין 200 ל-300 יהודים.
ב-2006 נשארו בבחריין 36 יהודים.
כיום יחסי היהודים והמוסלמים בבחריין נחשבים טובים ובחריין היא המדינה היחידה בחצי האי ערב שבה יש קהילה יהודית של ממש, עם בית כנסת ובית קברות.
מלך בחריין חמד בן עיסא אל ח'ליפה ידוע ביחסו הטוב ליהודים, ואלה מעידים שאינם סובלים מכל אפליה.
יהודי בשם אברהם דוד נונו מונה ב-2002 לבית העליון בפרלמנט, ובת דודו הודא עזרא נונו היא שגרירת בחריין לארצות הברית, ובעבר עמדה בראש אגודה לזכויות אזרח הפועלת לביטול עונש המוות בממלכה.
בעבר, יהודי בחריין ושאר אזרחי הממלכה היו מנועים מלבקר בישראל.
בסוף שנת 2017 הכריז מלך בחריין על ביטול איסור הנסיעה של אזרחי המדינה לישראל.
ב-1776, העיר בצרה שבעיראק נכבשה בידי הפרסים.
רבים מיהודיה היגרו לכווית, והם תרמו לתנופת הבנייה והמסחר במדינה.
במאה ה-19 חיו בכווית סיטי כ-80 משפחות יהודיות והתקיימו בעיר בית כנסת ושוק שנקרא "שוק היהודים".
שוק זה היה סגור בשבת ובו נמכרו בין השאר טקסטיל מיובא ואלכוהול שהם ייצרו.
היהודים סחרו עם הודו, בגדאד וחלב, ואף עם אירופה וסין.
יהודי הקהילה נהגו ללבוש גלימות ארוכות או חליפות אירופאיות וחבשו תרבוש, מה שהבדיל את מראם החיצוני מזה של שאר האוכלוסייה.
במאה ה-20 עם עליית פייסל הראשון, מלך עיראק עזבו היהודים את כווית, רובם חזרה לבגדאד וחלקם להודו.
קבר המזוהה עם הדמות המקראית איוב נמצא בעיר סלאלה שבדרום עומאן.
במאה ה-9, סוחר יהודי בשם יצחק בן יהודה תיעד את הקהילה היהודית שהתקיימה בעומאן.
במאה ה-12, בנימין מטודלה הגיע במסעותיו לעומאן ותיעד את הקהילה היהודית בעיר מסקט.
במאה ה-19, קצין בריטי כתב בזכרונותיו ממסעו לחצי האי ערב שישנם מספר יהודים במאסקט, רובם הגיעו לשם מבגדאד ב-1828 משום שסבלו שם מהטרדות.
הוא כתב כי בעומאן השתלבו היהודים בחברה ולא סבלו מכל אפליה.
היהודים במאסקט עסקו בעיקר בצורפות, בנקאות ומכירת אלכוהול.
למרות כל זאת, הקהילה היהודית בעומאן נעלמה לפני 1900. בזמן מלחמת העולם השנייה, חייל יהודי מהצבא האמריקאי שהוצב בעומאן פגש קהילה יהודית קטנה במסקט, אך רובם היו מהגרים חדשים מתימן.
בקטר מעולם לא התקיימה קהילה יהודית נרחבת בעת החדשה.
יהדות איחוד האמירויות הערביות בנימין מטודלה תיעד במאה ה-12 קהילה יהודית באזור ראס אל-ח'ימה, אזור שכיום מצוי בשטח איחוד האמירויות.
בדצמבר 2018 נחנך בית הכנסת הראשון בדובאי בראשות הרב לוי דוכמן רב הקהילה הפועל במדינה משנת 2014. הקהילה המקומית פועלת בתוך וילה ובה אזור תפילה, מטבח כשר ומספר חדרי שינה המיועדים עבור שומרי שבת.
הקהילה המקומית מונה 500 איש, בעיקר מאנשי עסקים בתחום הפיננסים, האנרגיה והיהלומים.
ניתן להשיג עופות כשרים במדינה כמו כן בדובאי פועלים כיום 4 מסעדות כשרות וקייטרינג המנגיש בשר כשר (שהוא הבשר הכשר היחיד שנמכר באיחוד האמירויות) ליהודי האזור.
וכן 2 מלונות תחת השגחת ועד הכשרות שע"י הרב לוי דוכמן רב הקהילה היהודית EAKC.
תלמוד תורה פועל מדי שבוע בימי ראשון ובוא לומדים כ-70 ילדים ממשפחות הקהילה.
בשנת 2021 החל לפעול מחנה קיץ גן ישראל המיועד לילדי הקהילה ופועל בחופשים.
מקוה טהרה הוקם על ידי הקהילה היהודית jcc בשנת 2021.
בפברואר 2019 הכיר האיחוד באופן רשמי בקהילה היהודית במדינה.
בשנת 2019 התמנה הרב יהודה סרנה , יליד מונטריאול ובוגר ישיבת הר עציון וישיבת רבנו יצחק אלחנן, כרב הרשמי של קהילת JCE.
בספטמבר 2019 הכריזו באיחוד על הקמת מרכז דתי שיכלול בין היתר בית כנסת ראשון במדינה, שעתיד להיפתח בשנת 2022.
במאי 2020, פרסמה הקהילה היהודית באיחוד האמירויות הערביות את הנוסח שלהם לתפילה לשלום המלכות.
כיום יש באיחוד האמירויות בית חב"ד הפעיל משנת ה'תשע"ד בראשות הרב לוי דוכמן, חבר איחוד הרבנים במדינות האסלאם שמשמש אף כרב הקהילה היהודית המפעיל בית כנסת מפואר.
יהדות תימן היא קהילה יהודית עתיקת יומין.
היא הייתה הקהילה הגדולה ביותר בחצי האי ערב ומנתה בשיאה עשרות אלפי יהודים.
כמעט כל האוכלוסייה היהודית עזבה את תימן בשנים 1949–1950 במבצע על כנפי נשרים.
רובם חיים כיום בישראל, חלקם בארצות הברית, ובודדים נשארו בתימן.
בשנת 2009 נשארו בתימן כ-300 יהודים, רובם בני למעלה מ-70. יהודי תימן בארץ ובתפוצות מונים כ-530,000 מהם 435,000 בישראל, כ-80,000 בארצות הברית בעיקר בניו יורק, ובבריטניה יש כ-10,000 איש רובם מעדן אשר הייתה בשליטה בריטית וכן הגירה מאוחרת משאר חלקי תימן.
וכן כ-50 יהודים נשארו עדיין בתימן וממומנים על ידי חסידות סאטמר.
יהדות יוון היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר, וראשיתה בתקופה ההלניסטית.
תחת שלטון ביזנטיון סבלה הקהילה מגבלות ורדיפות, ואולם עם תחילת שלטון העות'מאנים במאה ה-15, חל שיפור בחיי הקהילה היהודית ביוון העות'מאנית, ויהודים רבים שגורשו בגירוש ספרד התיישבו מחדש ביוון.
המגורשים נעשו ליסוד הדומיננטי בקהילה, שנהגה ברובה לפי מנהגי יהדות ספרד, ואולם באיים ובמקומות נוספים נשמרו קהילות קטנות של יהודים רומניוטים, ששמרו על מנהגים דתיים קדומים ודיברו בניב ייחודי של יוונית, יווניטיקה.
קהילה יהודית-ספרדית גדולה וחשובה במיוחד התפתחה בעיר הנמל סלוניקי.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו ביוון כ-80,000 יהודים (כשני שלישים מהם בסלוניקי) אשר למעלה מ-60,000 מהם נספו בשואה.
בשנות האלפיים, מונה הקהילה שנותרה ביוון כ-5,300 איש.
נכון לשנת 2024, מעל 360 יוונים לא-יהודים קיבלו את תואר "חסידי אומות העולם" מיד ושם על פועלם להצלת יהודים בזמן השואה, מספר גבוה יחסית לגודלה של המדינה.
העדויות הראשונות המעידות על קיום יהודים ביוון הן מהתקופה ההלניסטית (תקופה שנמשכה בין השנים 323 לפנה"ס ועד 30), ולפיהן חיו יהודים בערים סלוניקי, לאריסה, ביזנטיון ועוד.
בתנ"ך מצויים מספר מקומות שמעידים על יישוב יהודי ביוון גם בתקופות קדומות יותר:
במחצית הראשונה של המאה השלישית לפנה"ס ישנן ידיעות על קשר בין יהודה וספרטה.
ספר מקבים א' מתאר חליפת מכתבים בין יונתן הוופסי לבין אנשי אשפרתא, היא ספרטה – חליפת מכתבים שנועדה לחדש קשר קודם.
הכהן הגדול חוניו השלישי נמלט לספרטה מפני אנטיוכוס אפיפנס; אדם במעמדו נמלט רק למקום שיש בו קהילה שתקיים אותו ברמת חיים גבוהה.
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר הוא כתובת מן המאה ה-3 לפנה"ס שבה נזכר עבד משוחרר, מוסכוס בן מוסכיאון שישב בעיר הנמל אורופוס שבאזור בויאוטיה.
בתקופת גזירות אנטיוכוס (168 לפנה"ס) ומרד המכבים, גדל מס' היהודים שהובאו ליוון כעבדים, כפי שמעידות כתובות מן התקופה הזאת שנמצאו בדלפי.
לאחר שחרורם התיישבו רבים מהם במקומות שאליהם הובלו.
במאה ה-1 לספירה היו, לפי עדותו של פילון האלכסנדרוני יהודים ברוב חלקי הפלופונסוס.
אספסיאנוס שלח אלפי שבויים יהודים אל נירון קיסר לעבוד באיסתמוס הקורינתי.
קיסר האימפריה הרומית קונסטנטינוס הפך את דת הקיסרות לנצרות ואף הטיל חוקים שהקשו על חיי היהודים ביוון, אך גם פגע בפגאנים שחיו באותה תקופה ביוון.
באותה עת החלה התבוללות מסוימת בקרב יהודי יוון.
הובטח להם שאם ימירו את דתם לנצרות, ההגבלות תפוגנה.
אבל דבר זה לא קרה, ויהודי יוון חיו במשפחות יהודיות מפולגות שכללו את החלק מבני המשפחה שבינתיים המירו את דתם לנצרות.
בתקופה הביזנטית סבלו יהודי יוון, בדרך כלל, מרדיפות ומגבלות חוקיות קשות.
בשנת 1204, בעקבות מסע הצלב שבו נחרבה העיר קונסטנטינופול החלו להתעורר בקהילה תקוות משיחיות.
עד כיבוש יוון על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 היו עליות ומורדות בחיי היהודים לפי מצב רוחם של השליטים באותה עת.
בזמן השלטון העות'מאני בין השנים 1453 עד 1832 זכו היהודים לחופש דתי ופולחני בגלל סובלנותם של השליטים הטורקים.
לאחר גירוש ספרד גדלה הקהילה מאוד, בקולטה גולים מספרד ופורטוגל שהגיעו ליוון, שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית שהסכימה לקבל יהודים רבים.
הקהילה קיבלה ברובה הגדול את מנהגי יהדות ספרד ואת שפת הלאדינו ועמדה בקשרים הדוקים עם פוסקי הלכה בטורקיה.
על-פי רוב עמדו היהודים בקשרים טובים יותר עם הטורקים שהתיישבו ביוון מאשר עם היוונים.
צמיחתה של קהילת סלוניקי מוסברת בין היתר בכך שעיר זו הייתה בתקופה העות'מאנית בעלת אופי טורקי יותר מאשר יווני.
בשנת 1821 עם התקוממות היוונים כנגד הטורקים במלחמת העצמאות היוונית, תמכו רוב יהודי יוון בטורקים.
בעקבות זאת, נרצחו כ-5,000 יהודים בחצי האי פלופונסוס בשל אהדתם לצד הטורקי בעימות.
פרעות ביהודים נלוו למלחמה בטורקים, ולפיכך היגרו יהודים רבים מיוון למדינות אחרות.
בחג הפסחא של שנת 1847 אירעו פרעות אנטישמיות שבמהלכן נפגע רכושו של דוד פסיפיקו, סוחר בעל אזרחות בריטית.
ממשלת בריטניה הטילה מצור ימי בן שנתיים על יוון, עד שהממשלה היוונית נעתרה לדרישתה ופיצתה את פסיפיקו.
לאחר הכיבוש הגרמני בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, נשלחו כ-46,000 יהודים מבני קהילת סלוניקי הגדולה לאושוויץ, ושם נרצחו רובם.
בסך הכל נרצחו במהלך השואה כ-60,000 מיהודי יוון, כ-80% מהיהודים שהיו בה לפני המלחמה.
מספרם הכולל של הניצולים שנמצאו ביוון מייד לאחר המלחמה נאמד בכ-10,000 איש, רובם התרכזו באתונה, סלוניקי ולריסה.
בינואר 1945 נספרו באתונה 4,985 יהודים ובסלוניקי כ-2,000 יהודים.
רבים מהניצולים היגרו לאחר מכן לארץ ישראל ומיעוט מהם לארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
בשנות האלפיים, מונה הקהילה היהודית ביוון כ-5,300 יהודים, מתוכם כ-3,500 באתונה ו-1,000 בסלוניקי.
בשניהם פועל גם בית חב"ד מקומי.
קהילות קטנות קיימות גם בלאריסה, וולוס, קורפו, יואנינה, רודוס, זקינטוס, כלקיס וטריקלה.
הקהילה הגדולה ביותר מכל קהילות יוון הייתה קהילת יהודי העיר סלוניקי.
הקהילה הוקמה כבר בימי התקופה ההלניסטית, בשנת 140 לפנה"ס וישנם אזכורים להתיישבות יהודים במקום כבר בימים ההם.
לאחר גזרות ת"ח ות"ט בפולין היגרו יהודים ממנה לסלוניקי והתיישבו בה.
הקהילה שהוקמה הייתה הגדולה ביותר ביוון עד ימי הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית במקום הגיעו אליה יהודים רבים משאר מדינות אירופה שבהן ישבו הנוצרים.
לקהילה היו מספר בתי מלאכה גדולים שבהם עבדו חלק מבני הקהילה באריגה וצביעת בדים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היוו היהודים למעלה ממחצית מתושבי העיר, והקהילה נחשבה לאחת הקהילות החשובות ביותר בין קהילות הבלקן ואף כונתה "ירושלים דבלקן".
הנוכחות היהודית בעיר הייתה כה ניכרת עד כי הנמל הושבת ממלאכה בשבתות ומועדי ישראל.
בשנת 1917 כילתה שרפה גדולה את הרובע היהודי ומאז חלה שקיעה במצבם של היהודים.
הגרמנים נכנסו לסלוניקי ב-9 באפריל 1941. יומיים לאחר כניסתם הם סגרו את כל העיתונים היהודיים, אך עד יולי 1942 לא הופעלו חוקים מיוחדים נגד היהודים.
ב-11 ביולי 1942 נצטוו כל היהודים בגילאי 19–45 להתייצב בכיכר החירות בעיר.
9,000 יהודים עמדו בשמש הלוהטת והוכרחו לבצע תרגילי התעמלות ולרקוד לקול צחוקם של הגרמנים והקהל היווני.
תוך כדי הריקודים הם ספגו מכות אכזריות, ורבים נזקקו לטיפול.
לאחר אירוע זה הופיעו גזירות נוספות כמו עבודות כפייה.
בדצמבר הפכו הגרמנים את הרב צבי קורץ, רבה של סלוניקי, לראש היודנראט המקומי.
הרב קורץ שיתף איתם פעולה, ודמותו נותרה שנויה במחלוקת עוד שנים רבות לאחר המלחמה.
בינואר 1943 זימן אייכמן את עוזרו דיטר ויסליצני לברלין והטיל עליו את המשימה של חיסול יהודי סלוניקי.
ב-25 בפברואר 1943 פורסמו חוקי הגזע בסלוניקי, ועל היהודים הוטלו גזירות שונות.
הגרמנים ריכזו את היהודים בשלושה גטאות צפופים.
גטו אחד בשכונת הברון הירש היה צמוד לתחנת הרכבת ונועד לריכוז היהודים לקראת שילוחם.
הימלר היה מקבל דו"ח על כל משלוח.
המשלוח ה-19 והאחרון יצא מסלוניקי ב-10 באוגוסט 1943 והגיע לאושוויץ ב-18 באוגוסט 1943. סה"כ הוגלו מסלוניקי 46,061 יהודים, ואך מעטים מהם שרדו.
רוב הניצולים עלו למדינת ישראל לאחר המלחמה בשנים 1945–1948.
יישובים שהוקמו על ידי בני התפוצה בארץ ישראל או שהיו בין המקימים או בין התושבים הראשונים ביישוב:
צור משה - הוקם על ידי עולים מקסטוריה בשנת 1937
שכונת פלורנטין בתל אביב - הוקמה על ידי שלמה פלורנטין יליד סלוניקי.
נמל תל אביב הוקם ברובו על ידי עולים מיוון.
הקהילה היהודית בטקסס היא אחת הקהילות היהודיות הגדולות בארצות הברית.
יהודים היו חלק מההיסטוריה של טקסס מאז שהגיעו מגלי הארצות האירופאים הראשונים לאזור במאה ה-16. ב-1990 היו בטקסס כ-108,000 איש המזדהים כיהודים.
הערכות עדכניות יותר מציבות את המספר בסביבות ה-120,000 איש.
טקסס תחת הכיבוש הספרדי לא קיבלה בברכה יהודים בעלי סממנים חיצוניים בולטים, אבל הם הגיעו בכל מקרה.
ז'או דה לה פורטה וז'אן לאפיט הגיעו לגלווסטון בשנת 1816, ומוריס הנרי הגיע לוולסקו בסוף שנות ה-20. יהודים לחמו בצבאות המהפכה הטקסנית ב-1836, חלקם עם ג'יימס פאנין בגוליאד, אחרים בקרב סן חסינטו.
ד"ר אלברט לוי, שהיה מנתח בכוחות הטקסנים המהפכניים ב-1835, השתתף בכיבוש בקסאר, והצטרף לצי הטקסני בשנה שלאחר מכן.
המשפחות הראשונות היו אנוסים מיהדות ספרד.
מתיישבים מאוחרים יותר כמו משפחת סימון בראשות אלכס סימון הגיעו בשנות ה-60 ותרמו לבניית בתי כנסת ומבנים אחרים, כגון תיאטרון סימון.
לוינסון, מנהיג אזרחי יהודי טקסני, הגיע לטקסס ב-1861. כיום, הרוב המכריע של הטקסנים היהודים הם צאצאים של יהודים אשכנזים, שהיגרו לטקסס ממרכז ומזרח אירופה לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית או מאוחר יותר.
יהדות מאורגנת בטקסס החלה בגלווסטון עם הקמת בית הקברות היהודי הראשון של טקסס בשנת 1852. בשנת 1856 הוקמו השירותים היהודיים המאורגנים הראשונים בביתו של תושב גלווסטון, איזדור דייר.
שירותים אלה יובילו בסופו של דבר להקמת הקהילה היהודית הרפורמית הראשונה והוותיקה ביותר בטקסס, קהילת בני ישראל, בשנת 1868.
בית הכנסת הראשון בטקסס, קהילת בית ישראל של יוסטון, נוסד ביוסטון בשנת 1859 כקהילה אורתודוקסית.
עם זאת, ב-1874 הקהילה הצביעה בעד שינוי השתייכותם לטובת התנועה הרפורמית המתהווה.
השנים שלאחר מכן לוו בהתפשטות היהדות ברחבי טקסס.
קהילת בית אל נוסדה בסן אנטוניו ב-1874, ואחריה נוסדה קהילת עמנו-אל בדאלאס ב-1875, וקהילת בני אברהם בברנהאם ב-1885. הקהילות היהודיות הרפורמיות של טקסס ידועות בשל תמיכתן הפתוחה מאוד בקהילת הלהט"ב היהודית, בעוד שקהילת בני אברהם, בראשותו של הרב ליאון טובין, הוא בית הכנסת האורתודוקסי הוותיק ביותר במדינה.
בין 1907 ל-1914, פעלה תוכנית יישוב מחדש, הידועה בשם תוכנית גלווסטון, שמטרתה הייתה להסיט מהגרים יהודים שהגיעו ממזרח אירופה הרחק מערי המהגרים הצפופות בצפון-מזרח ארצות הברית.
עשרת אלפים מהגרים יהודים עברו בעיר הנמל גלווסטון בתקופה זו, כשליש מכמות היהודים שהיגרו באותו פרק זמן לשטחי ארץ ישראל שהייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית.
הנרי כהן, רבה של קהילת בני ישראל דאז, היה בין הפעילים הבולטים בהקמת התנועה.
טקסס, לעומת זאת, סבלה מאנטישמיות כמעט מהרגע שהפכה למדינה במאה ה-19. במהלך שנות ה-20, הקו קלוקס קלאן הפך לגורם רב השפעה בטקסס.
בילי מייפילד ערך עיתון שבועי של הקו קלוקס קלאן ביוסטון שהשתמש בסטריאוטיפים יהודים של אנטישמיים כדי לתקוף יהודים כטפילים שרק מעוניינים להפיק רווח כלכלי מהקהילה.
הוא כתב במאמר כי "יש הרבה יהודים טובים ביוסטון ובכל רחבי טקסס; אתה מוצא אותם עם מצבות מעל ראשיהם".
אולם רוב הפעמים, האלימות כוונה נגד האפרו-אמריקאים ולא נגד היהודים.
איומי הקו קלוקס קלאן סייעו לאחד את הקהילות היהודיות השונות ביוסטון.
עד 1924, הקו קלוקס קלאן איבדו הרבה מהתמיכה וההשפעה המקומית שלהם והעיתון של מייפילד פשט את הרגל.
אפילו בתקופת השיא של הקו קלוקס קלאן, רבים מיהודי יוסטון היו שחקנים חזקים בכלכלתה.
עד שנות ה-20, חנויות כלבו גדולות ביוסטון, כמו רשת פולי'ס ובטלשטיין, היו בבעלות יהודים.
האחים סימון וטוביאס סאקוביץ' היגרו מרוסיה בילדותם, וב-1915 הם פתחו חנות בגדים ביוסטון שהפכה לבסוף לחנות של סאקוביץ', אחת מחנויות הכלבו המשובחות בעיר.
ב-1959 הם בנו חנות דגל חדשה ברחוב ווסטהיימר; עשר שנים מאוחר יותר נבנה מולו קניון הגלריה הגדול.
הכלבו של סאקוביץ' התרחב מעבר ליכולתיו, ובשנות ה-70 הכריז על פשיטת רגל במהלך המיתון הכלכלי של שנות ה-80, ומכר את רוב עסקיו לחברה אוסטרלית.
כל החנויות של רשת סאקוביץ' נסגרו סופית בשנת 1990.
בין הפילנתרופים המובילים בטקסס היו כמה יהודים, כמו בן טאוב.
טאוב שנולד וגדל ביוסטון, הפך לאיל נדל"ן מוביל.
הוא תרם את הקרקע עבור אוניברסיטת יוסטון כאשר היא נוסדה בשנת 1936. הוא גם עזר למכללת ביילור לרפואה לעבור ליוסטון מדאלאס בשנת 1943. טאוב ייסד בית חולים ציבורי חדש אשר ידוע כיום כבית חולים בן טאוב.
הקהילה היהודית החליטה בשנת 1958, להקים מכון מחקר יהודי רפואי בסך 450,000 דולר, אותו תרמו למכללת ביילור לרפואה עם השלמת בנייתה בשנת 1964. לאופולד מאייר היה תורם מרכזי ומגייס תרומות עבור בית החולים לילדים בטקסס.
מהגרים יהודים רבים שגשגו ביוסטון, כמו ג'ו וינגרטן לדוגמה.
וינגרטן שנולד בפולין הפך לבעל רשת מרכולים מצליחה מאוד.
הוא בנה רשת מקומית שהגיעה ל-70 סניפים עד מותו ב-1967. הוא היה גם פעיל מאוד במוסדות היהודיים.
ג'ו שטראוס, הוא יושב ראש בית הנבחרים של טקסס לשעבר.
שטראוס נבחר ליושב הראש ב-13 בינואר 2009 והוא יושב הראש היהודי הראשון בתולדות טקסס.
בשנים האחרונות, טקסנים יהודים בולטים כוללים את הקמעונאי סטנלי מרקוס, מנכ"ל רשת ניימן-מרקוס שבסיסה בדאלאס, ומייקל דל, מייסד ומנכ"ל חברת האלקטרוניקה דל.
בשנת 2022 התרחש משבר בני הערובה בבית הכנסת בית ישראל בטקסס.
הרב הנרי כהן (נולד ב-7 באפריל 1863–12 ביוני 1952) היה רב, פעיל חברתי, חוקר והיסטוריון אשר כיהן בין השנים 1888–1949 כרב קהילת בני ישראל בעיר גלווסטון (Galveston) שבטקסס.
סמואל דרבן (נולד ב-1 ביוני 1878), חייל מעוטר ביותר בצבא ארצות הברית אשר פעל כשכיר חרב במלחמות ומהפכות שונות.
ג'ק רובי (נולד ב-25 במרץ 1911), בעל מועדון לילה בדאלאס, טקסס, אשר ב-24 בנובמבר 1963 ירה למוות בלי הארווי אוסוואלד, החשוד ברצח קנדי.
מייקל דל (נולד ב-23 בפברואר 1965), מקים חברת המחשבים דל ומנכ"ל החברה.
סטיב אדלר, ראש עיריית אוסטין.
קהילת אגודס' ישראל - אוסטין טקסס
קהילת תפארת ישראל - אוסטין טקסס
קהילת בית שלום - אוסטין טקסס
קהילת בית ישראל - אוסטין טקסס
קהילת בית אל - אוסטין טקסס
קהילת חב"ד לישראלים (Chabad Israeli Center) - סן אנטוניו, טקסס
קהילת רודפי שלום (Congregation Rodfei Sholom) - סן אנטוניו, טקסס
קהילת בית אל (Temple Beth-El) - סן אנטוניו, טקסס
קהילת בית יעקב (Congregation Beth Jacob) - גלווסטון, טקסס
קהילת בני אברהם (B'Nai Abraham Synagogue) - ברנהאם, טקסס
קהילת בני ישראל (Temple B'nai Israel) - גלווסטון, טקסס
קהילת עמנו-אל בדאלאס (Temple Emanu-El of Dallas) - דאלאס, טקסס
קהילת פרידה (Temple Freda) - בריאן, טקסס
קהילת בית ישורון - יוסטון, טקסס
קהילת בית אל (Temple Beth-El) - קורסיקאנה, טקסס
יהדות יוגוסלביה הייתה קהילה יהודית גדולה המורכבת ממספר רב של קהילות שחיו במספר אזורים, באזור הבלקן, המרכיבים את יוגוסלביה.
הקהילה היהודית ביוגוסלביה הייתה אחת המגוונות באזור הבלקן שכן היא מורכבת מקהילות מסלובניה, סרביה ומונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה ומקדוניה וכן כל אחת מהן נשלטה כולה או בחלקה על ידי מעצמה שונה בעיתות שונות ולכן כל אחת מהן מגוונת עד מאוד ויחד הן יוצרות מגוון רחב של קהילות אשכנזיות וספרדיות.
היהודים הראשונים הגיעו ליוגוסלביה בעת הכיבוש של האימפריה הרומית במקום.
גלי ההגירה משמעותיים יותר הגיעו בסוף המאה ה-15, לאחר גירוש ספרד, כאשר יהודים מספרד שהגיעו לסלוניקי וקושטא חיפשו מקורות פרנסה, לאחר שלא הצליחו למצוא כאלה בערים אליהן הגיעו, ולכן היגרו לבלגרד שבסרביה, לסרייבו שבבוסניה ולסקופיה וביטולה שבמקדוניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוחדו כל מדינות האזור ולכן אוחדו גם הקהילות יחדיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופרדו יוגוסלביה, סרביה וקרואטיה ומתוך קהילות גדולות של כ-80,000 יהודים בכולן יחד, נותר רק מספר אלפים מועט של יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נותרה יוגוסלביה מדינה אחת מאוחדת עד מלחמת יוגוסלביה שבעקבותיה פורקה למספר מדינות.
יהדות טג'יקיסטן היא קהילה יהודית בוכרית קטנה במרכז אסיה הממוקמת באזור טג'יקיסטן של ימינו.
היהודים הראשונים שישבו בטג'יקיסטן היו יהודים מאוזבקיסטן ומפרס השכנה שהיגרו למדינה השכנה משום שהייתה ממוקמת על הנתיב בין אירופה לסין.
עד לשנות ה-30 של המאה ה-20 היו כל יהודי טג'יקיסטן חלק מיהדות בוכרה שחלקם היגרו מאוזבקיסטן השכנה והשתכנו בדושנבה.
עד להגעת יהודים אשכנזים שנמלטו מאירופה עם כיבושי גרמניה הנאצית.
בשנת 1945 מנתה הקהילה היהודית במדינה כ-250,000 יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו רוב הפליטים היהודים מטג'יקיסטן למקומות מגוריהם הקודמים במזרח אירופה או שעלו לארץ ישראל.
עד 1990 היו בטג'יקיסטן כ-50,000 יהודים, אך רובם עזבו את המדינה לאחר פרעות שנלוו ליציאת הכוחות הרוסים מטג'יקיסטן עם התפרקות ברית המועצות, וכמה עשרות אלפים יצאו ברכבת אווירית מטג'יקיסטן לישראל, ארצות הברית ואוסטריה.
כיום יש בטג'יקיסטן כמה עשרות יהודים, רובם בדושנבה הבירה.
מאיר חיים גבריאלוב שהיה מראשי הקהילה נרצח באכזריות בשנת 1998.
יאשי הייתה שנים רבות מרכז יהודי חשוב ביותר בארצות הרומניות.
הקהילה הייתה מבוססת כלכלית ובעלת חיים דתיים ותרבותיים, אך לאחר הרדיפות של הממשלות האנטישמיות של אמצע המאה ה-20 והדיכוי של התקופה הקומוניסטית דעכה הקהילה ומרבית היהודים עלו לישראל.
מאות שנותיה של הקהילה היהודית בעיר, שהייתה בעברה בירת נסיכות מולדובה, לא היו נטולות קשיים.
יהודי העיר ידעו רדיפות והתנכלויות, אך חרף זאת הצליחה יהדות המקום לשגשג, להתפתח ולפרוח עד לעליית הפשיסטים לשלטון בשנות השלושים של המאה העשרים.
ביאשי כתב נפתלי הרץ אימבר טיוטה ראשונה של "התקווה".
ביאשי נוסד גם התיאטרון היידי, כשהאב המייסד, אברהם גולדפאדן, הציג בעיר לראשונה בשנת 1876 בתיאטרון "העץ הירוק" (Pomul Verde).
ההיסטוריון החובב יעקב פסנתיר איתר ביאשי מצבות של יהודים המתוארכות לשנת 1467 ולשנת 1549, אולם ההנחה היא שהיו יהודים במקום גם לפני כן.
כבר במאה ה-15 נעזר שטפן הגדול, שליט נסיכות מולדובה, ברופאים יהודים ועל פי אחד המקורות (שיש החולקים על מהימנותו) היה לו לוגופט יהודי בשם יצחק בן בנימין שור מיאשי.
עם הפיכת יאשי לבירת נסיכות מולדובה עלתה, צמחה והתפתחה הקהילה היהודית המקומית.
פליטים יהודים רבים, שנסו מפני חילות הקוזאקים בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, מצאו מקלט בנסיכות מולדובה וחלקם ביאשי עצמה.
אך מקלט זה לא החזיק מעמד כשהקוזאקים פלשו לנסיכות מולדובה, כדי ללחוץ על השליט, וסילה לופו, להסכים לשידוך של בתו הצעירה, רוקסנה, עם טימוש, בנו של בוגדן חמלניצקי.
הקוזאקים תפסו יהודים, עינו אותם כדי שיגלו איפה החביאו את כספם ושחררו אותם רק תמורת תשלום ואת חלקם הרגו.
תופעה זו חזרה על עצמה כשהקוזקים ליוו לחתונתו ביאשי את טימוש חמלניצקי, בשנת 1652, ורק התערבות הבישוף מקריוס מאנטיוכיה, שהיה במקרה ביאשי, הצילה את הקהילה מחורבן גמור.
במסמך שראה פרופסור גאורגה גיבנסקו (Gheorghe Ghibănescu) הוזכרו בתי ספר יהודים ביאשי בתקופת שלטונו של איליאש אלכסנדרו (1666 - 1668).
הרבנים הראשונים ומוסד החכם באשי (1600 - 1800)
בשנת 1657 קנו היהודים של יאשי את חלקת הקרקע עליה הוקם בית הכנסת הגדול של יאשי, בית כנסת ראשון בנוי מאבן בארצות הרומניות.
בית הכנסת נחנך על ידי הרב נתן נטע הנובר.
בין חותמי מסמכי הקנייה מוזכר גם גיסו של הרופא מויסה וב-1662 הרופא מויסה קנה כמה בתים ביאשי, ברחוב העקום (Uliţa Strâmbă)..
הרב הראשון המקושר לעיר יאשי במסמכים היסטוריים הוא שלמה בן ערבי שהגיע מתימן ושהתפרנס מרפואה וכתב ספרי קבלה, אי שם בסוף המאה ה-15, תחילת המאה ה-16. במסמכים מוזכרים בהמשך סוחרים יהודים נודדים וכאלה שהתיישבו במקום, רופאים ומרפאים שונים.
בהמשך כיהנו הרבנים נתן נטע הנובר ופתחיה (בנו של דוד לידא, מחבר "יד כל בו").
בשנת 1719 מינו העות'מאנים את החכם באשי הראשון ביאשי, את בצלאל הכהן, בנו של נפתלי הכהן ובהמשך עברה הכהונה בירושה לבנו יצחק.
במקומו מונה נפתלי בן יצחק.
השליט גריגורה השלישי גיקה, שכונה גם אלכסנדרו גיקה, אישר את המינוי והרחיב את סמכויות גביית המס של החכם באשי.
לאחר שנת 1790 שבה כהונת החכם באשי למשפחת כהן ממנו באמצעות נפתלי, בנו של יצחק, שקיבל אישור לכך ב-1793 מהשליט מיכאי סוצו ואשרור מיורשו בתפקיד, קונסטנטין איפסילנטי.
מנפתלי עבר התפקיד לבנו, ישעיהו, שבגלל התנהלות לא נכונה שלו תרם לביטול המוסד ב-1834.
החל מאמצע המאה ה-18 התרכזו יהודי יאשי ברובע משלהם.
הם החזיקו כמעט בלעדיות בענפי מסחר ומלאכה רבים ומאמצע המאה ה-19 דחקו בהדרגה את רגלי הטורקים והיוונים מהמסחר ומהבנקאות ותפסו את מקומם.
בשנת 1831 הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים היוו 43% מכלל הסוחרים ובעלי המלאכה המקומיים ובשנת 1860 הם הגיעו לשיעור של 78%.
בשנת 1755 היו ביאשי 1,353 משקי בית, 65 של יהודים, 30 של יהודים שהמירו את דתם לנצרות ו-33 של נישואים מעורבים.
בשנת 1808 היו ביאשי 574 משפחות יהודיות, שכללו 2,404 נפשות.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 הוציאו שלטונות נסיכות מולדובה צווים שנועדו לעצור את הגירת היהודים אל מחוזם ולגרש יהודים חסרי אמצעי קיום מוכחים.
ביום 14 באוקטובר 1843 הוצאו הוראות לטיפול במשוטטים, הוראות שהופנו בעיקר כלפי היהודים.
צו שהוצא על ידי המועצה המנהלת ביאשי קבע איסור על היהודים להחזיק דירות או חנויות ברחובות הראשיים.
בצו צוינו הרחובות שנאסרו על היהודים וניתנה תקופת מעבר של 3 שנים לסיום כל חוזי השכירות עם היהודים.
לאותם יהודים שהיו בתים משלהם ברחובות אלה נתנו רשות לגור בהם, אך לא יכלו להשכיר או למכור ליהודים אחרים, אלא רק לנוצרים.
בגלל שחיתות האצולה המקומית ההוראות לא בוצעו במלואן.
הוראה נוספת אסרה על היהודים לעסיק משרתים/משרתות נוצריים מתחת לגיל 30 ועל בעלי המקצוע היהודים נאסר לקבל שוליות נוצריים.
בתחילת המאה ה-20, היו ביאשי שני בתי כנסת גדולים: בית הכנסת הגדול של יאשי ברחוב קוקו ובית הכנסת הגדול בפודו רושו (הגשר האדום) והיכל רפורמי קטן שנבנה ב-1865 על ידי נדבן.
בנוסף לכך, היו בתי תפילה רבים ויותר מ–100 חדרי תפילה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התרחשו בעיר אירועי דמים שהיו מהפוגרומים האכזריים ביותר בהיסטוריה של יהודי מזרח אירופה.
מבחינות רבות מהווה פוגרום זה את תחילתה של ההשמדה ההמונית של יהדות אירופה.
ב-29 ביוני 1941 (ד' בתמוז ה'תש"א) הורה שליט רומניה, יון אנטונסקו, לפנות את כל האוכלוסייה היהודית מהעיר.
באותו יום יצאו למבצע הפינוי כוחות צבא ומשטרה רומניים יחד עם פורעים רומנים אנטישמיים, בסיוע כוחות צבא גרמניים ששהו באותה תקופה ביאשי.
במהלך הפעולה היהודים נשדדו, בתיהם, עסקיהם ומוסדותיהם נבזזו, ויהודים רבים נרצחו - 13,266 קורבנות לפי ספירת השלטונות הרומניים, 14,850 קורבנות לפי רשימה שמית, שערכה הקהילה היהודית.
בנוסף למספרים אלה נרצחו יהודים נוספים שלא היו רשומים בפנקסי הקהילה, לכן המספר הכולל המדויק לא ידוע, ויש הערכות שונות שמגיעות עד 20,000 נרצחים.
יהודים רבים אחרים הוכו, עונו והושפלו.
לפני הפרעות היו ביאשי לפחות 45,000 יהודים (34,753 לפי מפקד אוכלוסין שנערך בחודש אפריל 1941), כולל יהודים רבים שגורשו מהכפרים ומערי השדה על פי צווים שלטוניים והגיעו ליאשי זה מקרוב, ללא רכוש או פרנסה.
לאחר הפרעות, במאי 1942, במפקד "בעלי הדם היהודי", נספרו 32,364 יהודים.
בין השנים 1948 - 1968 פעל ביאשי תיאטרון יהודי בשפת היידיש.
במהלך עשרים שנות פעילותו התיאטרון היהודי הציג 107 מחוזות מפרי עטם של אברהם גולדפדן, שלום עליכם, מולייר, גוגול ורבים אחרים.
בין השנים 1622–1834 הקהילה היהודית של יאשי הייתה מאורגנת ב"גילדת היהודים" (Breasla Jidovilor), שהוקמה בשנת 1622 וזכתה להכרת השלטונות.
באותה תקופה בקירוב הוקמה גם חברה קדישא מקומית.
במסמך רומני מוזכר שב-17 ביוני 1729, אפוסטול הפרוון ורעייתו מכרו בית לאורסול סטאר ואברם הנכד של חיים, מראשי חברה קדישא.
הגילדה ובהמשך מוסד החכם באשי, גבו מיסים מהיהודים עבור השחיטה הכשרה, אגרה על אירוסים, על נישואים ועל גירושים ושלמו במרוכז לשלטונות את המס (הגאבלה) המוטל על היהודים.
ביתרה השתמשו לצורכי הקהילה, תחזוקת בית הכנסת, תלמוד התורה, שכר לרבנים, גבאיים ושוחטים, בית המחסה לעניים, בית העלמין, קרן לפדיון בני ערובה וכספים שהועברו לתמיכה ביהודי ארץ ישראל.
חברה קדישא, כאמור, הוקמה כבר ב-1729 וב-1796 גילדת הגזרנים והתופרים היהודים שהתאחדה בהמשך עם גילדת החייטים היהודים וב-1797 קמה גילדת הכובענים היהודים.
ביאשי התקיימו ארבעה תלמודי תורה והגדול שביניהם היה "בית ת"ת ע"ש אהרן וואדא" שנוסד ב-1876. בשיאו היו במוסד זה 250 תלמידים שבנוסף ללימודים קיבלו גם ארוחות וביגוד ללא תשלום.
תוכנית הלימודים כללה, בנוסף ללימודי קודש, לימודי השפה העברית והשפה הרומנית וגם לימודים כלליים.
בתחילת המאה ה-20 היו ביאשי שני בתי כנסת גדולים, בית הכנסת הגדול של יאשי העתיק מרחוב קוקו ובית הכנסת הגדול מפודו רוש (מהגשר האדום) והיכל רפורמי קטן, היכל נוישוץ שנבנה ב-1865 על ידי הנדבן, הברון יעקב נוישוץ, בנוסף לכך היו עוד בתי תפילה רבים ויותר ממאה חדרי תפילה.
לאחר גזירה שלטונית לסילוק התלמידים היהודים מבתי הספר התיכוניים של יאשי, ב-1912, החליטה הקהילה להקים ישיבה.
ישיבת "בית אהרון" הוקמה בשנת תרפ"ז (1926) וגם בתוכנית הלימודים שלה נכללו לימודי קודש וחול גם יחד.
רבים מבוגרי הישיבה היו לרבני קהילות בערי השדה, שוחטים, ומורים בבתי ספר יהודים.
הישיבה הכילה גם פנימייה ובית תבשיל ובשנת 1937 היו בה שמונים תלמידים.
בעיר פעל בית מדרש למורים ותקופה מסוימת ניהל אותו אפרים פורת.
ניצני התנועה הציונית הופיעו ביאשי כבר בשנת 1866. בשלהי המאה ה-19 דוקטור קרפל ליפה ייסד ביאשי שני ארגונים ציוניים והיה נציג של יהדות רומניה בקונגרס הציוני הראשון בבזל ומי שפתח אותו בנאומו.
בתקופה זו צמחה והתפתחה מאוד העיתונות היהודית ביאשי.
העיתונות היהודית נכתבה בשפות שונות ולעיתים ביותר משפה אחת באותו עיתון, אך השפות העיקריות היו יידיש, רומנית, עברית וגרמנית.
בין כתבי העת שהופיעו בתקופה זו היו:
Revista israelita 1874, כתב עת בשפה הרומנית עם אופי תרבותי ונטייה לפופולריזציה של דמויות מההיסטוריה היהודית.
Nae idise taitung 1881, כתב עת ביידיש עם ידיעות פוליטיות.
Ser rumeiniser isralelit 1882, כתב עת ביידיש בנושאי עלייה.
Braunstein(Mebasan), שכלל פוילטונים ורפורטז'ות על חיי הקהילה היהודית.
Di Idise post 1895, כתב עת ביידיש על חיי הקהילה היהודית ועל הציונות.
Der Weker 1896, כתב עת ביידיש בעל אוריינטציה סוציאליסטית.
Lumina 1896-1897, כתב עת ברומנית עם מאמרים על מעמד העמלים היהודי והבעיה היהודית.
Der Idiser Gaist 1898, כתב עת ביידיש, בעריכתו של אליעזר רוקח, בעל אוריינטציה ציונית, שעסק באנטישמיות האירופאית והמקומית.
Di Idise tucunft 1899, כתב עת ביידיש על נושאים מתחום הציונות.
Talpiot 1898-1899, כתב עת בעברית, בעריכת אליזר רוקח.
Propasirea 1889,1891, כתב עת ברומנית בו פרסם הפובליציסט מקס קאופמן ובו נאבק קרפל ליפה במגמות של התבוללות.
Darabana 1898, כתב עת ברומנית, בעריכתם של בני נוער.
Rasaritul, הביטאון הציוני הרשמי עם נושאים סוציאליים, פוליטיים ותרבותיים.
במסגרת הקהילה היהודית של יאשי, בשנת 1919 התחילה לפעול אגודת "מכבי".
ב-1922 קיבל מרחב לפעילותה במסגרת בית הספר "קולטורה".
ארגון ספורטיבי נוסף בשם "הכוח" פעל תקופה מסוימת בצורה עצמאית, אך לבסוף אוחד עם "מכבי".
הקהילה הצמיחה מתוכה אישים שתרמו לתרבות, לחברה ולכלכלה הכללית והמקומית, ובכללם ברבו פונדויאנו, אליאס שוורצפלד, יוסיף סאבה, ז'אן אנצ'ל, אלכסנדרו ז'ר, הרב הראשי הראשון של יהדות רומניה, יעקב נימירובר ומרדכי הרטל.
לפי רשומות מקומיות מ-1755, היו ביאשי רק 65 בעלי בתים יהודים, מספר שאליו מוסיפים עוד שלושה שהתנצרו ושני רומנים נשואים ליהודיות.
לאחר חלוקת פולין הראשונה וסיפוח גליציה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, יהודים החלו להגר משם דרומה ומספר היהודים במחוז יאשי, ב-1803, הגיע ל-2,972.
השתלטות האימפריה הרוסית על בסרביה יצר גל הגירה נוסף של יהודים עניים שבאו מהמזרח, בורחים מהמדיניות האנטישמית הרוסית וחלקם התיישבו ביאשי.
יהדות טורינו מהווה את הקהילה היהודית הרביעית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא, יהדות מילאנו ויהדות פירנצה.
היא מספקת שירותי דת למשפחות היהודיות המתגוררות ביותר מעשר ערים במחוז פיימונטה.
מספר היהודים בעיר נאמד ב-1,200. קהילת טורינו מפעילה תוכנית לשיקום בתי כנסת יהודיים במחוז פיימונטה.
בעזרת משאבים כספיים של רשויות המדינה היא הצליחה לשפץ אחדים מבתי הכנסת ולעודד ביקור תיירים בהם.
הטיפול בתיירות נמסר לחברת הדרכה המתמחת בארגון תיירות.
היא עורכת, לפי הזמנה, סיורים מאורגנים ב-12 בתי הכנסת, הפתוחים היום לציבור.
בקהילת טורינו בית כנסת גדול הפתוח בחגים ולידו בית כנסת רגיל, בו מתפללים בשאר ימי השנה.
בקהילה בית ספר עממי, בית ספר על-יסודי, בית אבות וספריה גדולה בנושאים יהודיים באיטלקית ובעברית.
בין 1960 ל-1985 סרג'יו יוסף סיארה היה הרב הראשי של הקהילה.
הרבנים ששרתו אחריו כרב הראשי היו: רב הרטום, רב קולומו, רב סומך, רב בירנבאום ורב די פורטו.
מספטמבר 2022 הרב הראשי של הקהילה היהודית בטורינו ומחוז פיימונטה הוא הרב אריאל פינצי.
בית הספר היהודי בטורינו נקרא על שמו של אמנואלה הרטום, אינטלקטואל ופרטיזן יהודי בן טורינו.
התעודה הראשונה המעידה על הימצאות יהודים בטורינו היא משנת 1424. משפחות יהודיות בעיר זוכות לקבל אישור להקים בנק, לפתוח אטליז למכירת בשר כשר ולהקים בית קברות.
היהודים התגוררו באזור המכונה "סטודיום" (Staudium}.
היהודים זכו לאוטונומיה מהדוכס לבית סבויה.
עם זאת היא עברה גם תקופות קשות בין השנים 1553–1580. בשנת 1679 רוכזו 763 יהודי טורינו בגטו הגדול (Ghetto Grande) בין הרחובות: Maria Vittoria,Bogino,Principe Amedeo,San Francesco da Paola.
בשנים 1737–1794 גדלה הקהילה ב-1,300 תושבים והוקם גטו חדש (Ghetto Nuovo) בין הרחובות: S.Francesco, Des Ambois וכיכר Carlina.
ניתן להבחין בקווי האופי המיוחדים של תחום המגורים ליהודים עד היום.
בשנת 1848 המלך, קרלו אלברטו, יצר את החוקה האלברטינית של ממלכת סרדיניה (ששלטה אז בטורינו), בו העניק בין היתר שוויון ליהודי העיר ומאז היו היהודים חופשיים לגור ברחבי העיר.
שלשה מבין הסופרים והמשוררים האיטלקים הבולטים במאה ה-20: קרלו לוי, פרימו לוי ונטליה גינזבורג, הם מטורינו.
היהודים התרכזו בעיקר במספר קהילות גדולות, ביניהן טורינו בה היו כ-6,000 יהודים.
יהדות טורינו תחת השלטון הפשיסטי
תגובתם של יהודי טורינו לעליית הפשיזם תאמה את תגובת כלל החברה: כבר בתחילת דרכו של בניטו מוסוליני בשלטון, יהודים רבים הצטרפו למפלגה הפשיסטית.
אחרים התנגדו לפשיזם, והיו מי שבחרו להגר מאיטליה.
לאחר שנות שלטון אחדות, בזכות תעמולה מאסיבית של השלטונות, ניתן לומר כי בתחילת שנות ה-30 רוב האוכלוסייה, ובתוכה היהודים, קיבלה את מנהיגותו של הדוצ'ה ללא עוררין, והיו גם מי שנטלו חלק פעיל במוסדות השלטון הפשיסטי.
הייתה פעילות ציונית בטורינו, אך כמו ביתר קהילות איטליה, היא לא הייתה בולטת ומשמעותית.
במשך זמן קצר אף פורסם בטורינו כתב עת יהודי פאשיסטי, בשם "לה נוסטרה בנדיירה" ("דגלנו"), על ידי אטורה אובאצה .
בכתב העת העלה אובאצה על נס את הלאומיות האיטלקית, ותמך בפאשיזם בגלוי.
הוא רצה להזכיר לאיטלקים על ההקרבה של היהודים האיטלקים בזמן מלחמת העולם הראשונה, ותקף את הטענה שכל היהודים תומכים בציונות.
לאובאצה היה תפקיד מרכזי בקהילה היהודית בטורינו, והוא ניצל זאת כדי להבטיח שכל תפקידי המפתח בקהילה יוחזקו בידי יהודים פאשיסטים.
הוא נרצח עם משפחתו ב-1943 על ידי חיילי אס אס בגבול שווייץ, בניסיון בריחתם מאיטליה.
לאחר פרסום חוקי הגזע באיטליה ב-1938, פיתחו רוב יהודי פיימונטה עמדה אנטי-פאשיסטית חזקה.
בתקופה זו היו בטורינו רק כ-4,060 יהודים.
מספרם של היהודים פחת מאוד, הן בשל עזיבתם של פליטים יהודים זרים רבים והן מחמת הגירתם של יהודים איטלקים.
יהודי טורינו סבלו מגילויי אנטישמיות רבים, שרק הלכו והחריפו.
גרפיטי אנטישמי החל להופיע על קירות בעיר, במיוחד בקרבת בית הכנסת של טורינו.
בליל ה-14 באוקטובר 1941, היה ניסיון שלא צלח, להצית את בית הכנסת.
בשלושת הימים שלאחר המקרה, החלו להופיע פוסטרים ומודעות ברחבי העיר שקראו לרצוח יהודים, ועליו הופיעו רשימת שמות של יהודים מקומיים וכתובותיהם.
אך על פי דברים שכתב הפרטיזן היהודי אמנואלה הרטום ביומנו, כתובות אלה כלל לא היו מדויקות, וסוכנים גרמנים הם אלה שביצעו את הפעולות.
מוסוליני סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה, ולכן יהודי טורינו לא נפגעו עד לנפילתה של איטליה הפשיסטית.
משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, והן עברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
מצבם של יהודי טורינו החמיר עם כניעתה של איטליה לבעלות הברית, פלישת גרמניה לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו בספטמבר 1943. לאחר שהפכה איטליה למדינה כבושה, החליט היטלר, שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה.
הקהילה היהודית המשיכה לקיים אורח חיים שגרתי למרות המצב הפוליטי החדש שנוצר.
כך לדוגמה, הבחינות בבתי הספר התקיימו כסדרן, כשהמורים תפקדו כשומרים בכניסה לבנייני הקהילה, ובחינות בעל פה התקיימו בגינות ציבוריות או בזמן הליכה ברחוב.
שגרה זו הופסקה, לאחר שבתחילת אוקטובר, כוחות פאשיסטיים פרצו לספרייה של הקהילה היהודית, לקחו את כל הספרים, ושרפו אותם בשריפות ענק בפיאצה קרלינה.
בעקבות האירוע, מרבית יהודי טורינו ברחו באופן מיידי מהעיר או מצאו מקומות מסתור.
כך, מרבית יהדות טורינו ניצלה מהגורל של קהילות יהודיות אחרות באיטליה.
כאשר החלו מבצעי הנאצים להשמדת יהודי איטליה, עם המבצע לאיסוף יהודי רומא להשמדה ב-16 באוקטובר, לא יכול היה להתקיים מבצע דומה בטורינו באותו ההיקף, משום שלא היו בבתיהם.
איסוף היהודים התבצע בעזרת המשטרה האיטלקית, על פי כתובות היהודים במפקד האוכלוסין משנת 1938, שעודכנו במחציתה של 1943. פקידי הממשל של רפובליקת סאלו המריצו את עובדיהם ואת תחנות המשטרה לפעול בחריצות מרבית לאיסוף וגירוש יהודים.
כאשר ביצעו הכוחות הגרמניים חיפושים בבתי היהודים, הם מצאו רק שתי נשים מבוגרות בביתן.
בנוסף, הכוחות הנאצים החרימו רכוש יהודי, ובניינים של הקהילה היהודית הושחתו ונבזזו.
יהודים שעדיין נמצאו בעיר שמרו על זהירות בצעדיהם, והסתמכו על אמונם במכרים איטלקים.
יהודים רבים ניצלו הודות לעזרה של איטלקים שהכירו, אך היו כאלה שנתפסו בשל עזרה של איטלקים לכוחות הגרמנים.
כך לדוגמה, ב-27 באוקטובר, נעצרו 11 מיהודי טורינו בעקבות הלשנות.
חלקם פותו להיכנס לחנויות, שבהן חיכו להם חיילי אס אס.
משפחה אחת נתפסה, משום שחזרה לחנות בבעלותה בעיר.
יהודים רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים שפעלו בעיקר באזורי ההרים של פיימונטה ועמק אאוסטה, המפורסם שבהם הוא אמנואלה הרטום.
יהודים רבים ניצלו הודות לכך שמשפחות איטלקיות, פרטיזנים ואנשי כנסייה הסתירו אותם, תוך כדי סיכון רב לחייהם.
בסך הכל גירשו הנאצים 875 יהודים מטורינו וסביבותיה, מתוכם נותרו בחיים רק 31. כ-400 יהודים מטורינו וסביבותיה נרצחו בזמן השואה.
רדיפת יהודים נמשכה עד היום האחרון של המלחמה, ואפילו ב-25 באפריל 1945, יום כניעת הכוחות הגרמנים, נהרגו שישה יהודים בקרבת קונאו.
בתום מלחמת העולם השנייה נותרו 2,885 יהודים בטורינו.
זאת בנוסף ליהודים זרים רבים אחרים משארית הפליטה, ששוכנו באזור טורינו במחנות עקורים, כשהגדול בהם היה מחנה העקורים גרוליאסקו.
כמה מהקהילות הקטנות יותר סביב טורינו לא הצליחו להתאושש מהמלחמה, וחברי הקהילה ששרדו עברו לגור בקהילות יהודיות אחרות או עלו לישראל.
כיום, בתחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואובה , ישנה מצבת זיכרון ליהודים שגורשו מטורינו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
מרכז הקהילה היהודית נמצא ברחוב פיוס החמישי, בככר הקטנה שנקראת על שמו של הסופר היהודי המפורסם, יליד העיר, פרימו לוי.
המבנה הבולט בככר הוא של בית הכנסת, שנחנך בשנת 1884 לאחר ארבע שנות עבודה ואחר שניטש המבנה הקודם שתוכנן להיות בית הכנסת והפך להיות למולה אנטונליאנה.
בשנים קודמות היו בעיר שני בתי כנסת: האחד, בנוסח הספרדים והשני בנוסח איטליה.
בבית הכנסת הנוכחי 1,400 מקומות.
בית הכנסת בטורינו הוא אחד משורה של בתי הכנסת גדולים ומפורסמים שהוקמו בסוף המאה ה-19, בעידן איחוד איטליה, יחד עם בית הכנסת הגדול של רומא ובית הכנסת הגדול של פירנצה ועוד.
הוא נחשב לאחד המונומנטים המפארים את העיר טורינו.
זהו בניין מרכזי בעל כיפת-תוף על תיליים.
במבנה כולל שלוש חזיתות שבכל אחת בנוי מבנה משנה של כניסה.
בחזית המזרחית קיים שקע ובו מקום לארון הקודש, המוצב בתוך בית הכנסת.
לעיטור החיצוני והפנימי השתמשו במוטיבים מוריים וביזנטיים מרובי גוונים.
בקומה השנייה עזרת נשים המקיפה את המבנה משלושה צדדים (לא כולל המזרח - אליו פונות המתפללות בזמן התפילה).
בבית הכנסת מתפללים רק בחגים ובאירועים חגיגיים.
באשר ימות השנה מתפללים בבית כנסת, בנוסח יהודי איטליה, שהכניסה אליו היא בצד מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת הקטן שימש מאפיה לייצור מצות.
ריהוט בית הכנסת הובא מהעיר "קיארי" והוא מעוצב בסגנון בארוקי פיימונטזי.
קיר לבנים מפריד בין בית הכנסת הקטן לבין חדר תפילה שנועד לתפילה בנוסח אשכנז.
לפניו שש שורות של כיסאות, המוצבות לפני ארון קודש בעל ערך אומנותי עם דלתות בצבע כהה, כביטוי אבל למותו של המלך "קרלו אלברטו" בשנת 1849, השליט שהעניק אמנציפציה ליהדות טורינו.
בדלתות הארון חרוטים תבליטים המתארים את העיר ירושלים.
בית הכנסת נפגע מהפצצה אווירית בריטית בשנות מלחמת העולם השנייה ונהרסו הקישוטים הפנימיים והריהוט של בית הכנסת.
בשנת 1949 הוא שוקם ונפתח מחדש לשירות יהדות טורינו.
יהדות טריאסטה היא הקהילה היהודית החמישית בגודלה באיטליה אחרי רומא, מילאנו, פירנצה וטורינו.
שיוך הקהילה לאיטליה החל רק בתחילת המאה ה-20. במשך מאות שנים היו העיר והקהילה היהודית בשליטת האימפריה הרומית הקדושה.
במרכז העיר ניצב בית הכנסת המונומנטלי, שנחנך בשנת 1912, עת מנתה הקהילה 5,000 איש ואישה.
כיום בית הכנסת הגדול פתוח בחגים, בהזדמנויות חגיגיות ולביקורים בתשלום.
בימי שני וחמישי ובשבתות מתנהלת תפילה במניין בבית כנסת קטן השוכן במבנה הצמוד לבית הכנסת הגדול.
הקהילה היהודית מפעילה בית אבות, מקווה, ספרייה ומאפשרת אספקת מזון כשר.
רב הקהילה הוא אליעזר שי די מרטינו.
לקהילה פעילות אינטנסיבית בהפצת התרבות היהודית בעיר ובהפעלת שני מוזיאונים ליהדות בעיר.
במאה ה-19 נודעה ליהדות טריאסטה חשיבות בתחום הלימודים ההומניים דוגמת הפילוסופיה, הספרות והאמנות, ובענפי התעשייה והמסחר.
מספר רב של יהודים היו גם הראשונים בפיתוח שירותים בנקאיים, מסחריים ועסקי ביטוח בעיר.
ליהודים נודע מעמד פוליטי נכבד והקימו חברות ביטוח ידועות כמו חברת הביטוח "אסיקורציונה ג'נרלי" שנוסדה בשנת 1831. חברת "ללויד אדריאטיקו" (Lloyd Adriatico), אשר נוסדה על ידי ג'וזפה לאצארו מורפורגו, בן למשפחה יהודית מוכרת מצפון איטליה, וחברת "ראס" (R.A.S), שנוסדה בעיר בשנת 1824. אחדים מהיהודים זכו לתוארי אצולה מבית הבסבורג.
אחד מבני טריאסטה המפורסמים הוא הרב פרופ' שמואל דוד לוצאטו (שד"ל), שהיה משורר, פרשן מקרא וראש בית המדרש לרבנים בפדובה שבאיטליה.
אחד מתלמידיו היה המחנך והפרשן משה יצחק אשכנזי (טדסקי), שכתב מספר ספרים, חי בטריאסטה.
עוד הוציאה יהדות טריאסטה מקרבה דמויות מעולם התרבות, ביניהן הסופר איטלו זבבו והמשורר אומברטו סאבה.
ראש עיריית ניו יורק בשנות השלושים והארבעים, פיורלו לה גוארדיה, נולד לבת העיר יהודיה שהגרה לארצות הברית.
המסמך העתיק ביותר המזכיר את קיומם של יהודים בעיר טריאסטה הוא משנת 1236. קיים אמנם מסמך משנת 949, אך זה ככל הנראה מזויף.
המסמך מעיד על עסקה שנעשתה בין הבישוף ג'ובאני (Vescovo Giovanni) לבין היהודי דניאל דוד (Daniel David), ולפיה שולם לאחרון סך של 500 מארקה (Marche) כדי שימגר את הגנבים שפעלו באזור הקראס הסלובני הסמוך לעיר.
בימי הביניים עסקו יהודי העיר בפעילות בנקאית, בעיקר מתן הלוואות, ובמסחר.
תקנות העיר משנת 1350 ושנת 1375 היו ליברליות ביחס ליהודים והם היו שווי זכויות ליתר האזרחים.
כן נקבע כי לבנקאי של העיר, שהיה בדרך כלל יהודי, יוקצב מקום בבית העירייה, אם כי החוק שקבע שיש להפחית את שיעור החובות במחצית ויש להאריך בשנתיים את זמני הפרעון של שאר החוב פגע ביהודים שעסקו בהלוואה בריבית.
בשנת 1382 צורפה טריאסטה לאוסטריה תחת שלטון בית הבסבורג.
בהזמנת דוכסים מאוסטריה ודוכסים מקומיים הגיעו יהודים מגרמניה לעיר.
עד המאה ה-15 הם לא זכו להכרה חוקית כקהילה דתית ולכן היהודים האשכנזים נאלצו לקיים תפילה בבית פרטי.
מספרם המשוער של היהודים היה 60 מתוך אוכלוסייה של 3,000 תושבים.
החל ממחצית המאה ה-17 החלה הגירת יהודים מאסיבית מאוסטריה - חלקה כתוצאה מגירושם מווינה וחלקה מגילוי היתרונות של נמל טריאסטה בתור מוקד לסחר בין ארצות אגן הים התיכון ואמריקה לבין ארצות מזרח ומרכז אירופה.
בין השנים 1684–1785 הורו השלטונות על הקמת גטו וחייבו את היהודים להתגורר בו.
בשנת 1728 הפכה טריאסטה לנמל חופשי, דבר שהביא לצמיחה מהירה של האוכלוסייה, והיישוב היהודי הגיע בסוף המאה ה-18 ל-1,500 נפש והיה לאחד החשובים בצפון איטליה.
באותן השנים הגיעו לעיר גלי הגירה של יהודים מקורפו ומארצות נוספות.
משנת 1738 היו יהודי טריאסטה פטורים מנשיאת טלאי ההיכר היהודי.
בתחומי הגטו נבנה בית כנסת.
ובסוף שנת 1746 התכנסו ראשי המשפחות היהודיות והחליטו על מיסודה הארגוני של הקהילה במטרה לממן את הפעילות הציבורית והדתית שלה.
במשך קרוב למאה שנה ניתנה רשות למשפחות יהודיות אחדות לחיות מחוץ לגטו.
אבל רק בשנת 1785 בוטלה סופית חובת מגוריהם בשכונה נפרדת.
הקהילה היהודית צפתה בגידול הטבעי של התנועה המסחרית בעיר, אשר הייתה הנמל של האימפריה ההבסבורגית.
תנועת המסעות מארצות השוכנות לחופי נהר הדנובה החלה להתנקז בעיר הנמל טריאסטה.
ובשנת 1746 שלטונות העיר חוקקו חוקים מיוחדים לטיפול בתנועת המטענים, שהלכה וגברה בעיר.
בשנת 1771 פרסמה המלכה מריה תרזה מנשר (La Patenti imperiali di tolleranza - Toleranzpatent) ובו היא אישרה מחדש את הזכויות שניתנו ליהודים השליטים הקודמים.
באופן מיוחד ניתן אישור ליהודים שיקימו בעיר מבנה תעשייה ומחסני מסחר לשמור על דתם באופן חופשי.
כמו כן, ניתן להם רשות להקים בתי-כנסת ובית קברות ונאסר להטביל יהודים בכפייה.
לעידוד נוסף זכו היהודים שהגיעו לטריאסטה מווינה ומארצות האימפריה ההבסבורגית.
הם לא נדרשו לשלם מיסים בבואם לירידים בטריאסטה.
כמו כן, הם הורשו לסגור את עסקיהם בשבתות ובמועדי ישראל.
בספרית הקהילה מצויים מסמכים בחתימת מריה טרזה, הכוללים למעלה ממאה צווים העוסקים בעידוד ההתיישבות היהודית בטריאסטה.
אפשר לראות במסמכים אלה דמיון לאלה אשר הוצאו על ידי בית מדיצ'י במאה ה-16 בליבורנו, דבר שכונה "הכרזת הליוורנינה" (La Costituzione Livornini).
כעשור לאחר מכן חל שדרוג נוסף במעמדם של היהודים בעיר.
בשנת 1782 פורסם "כתב הסובלנות" (Editto di Tolleranza) על ידי יוזף השני שהגדיר את יחסי השלטון והיהודים.
לפי המסמך ניתן ליהודים ליטול חלק בפעילות הכלכלית של העיר בממדים רחבים, כמו מלאכה, מקצועות חופשיים, מסחר וחקלאות.
כמו כן ניתנה להם רשות לשלוח את ילדיהם למוסדות החינוך העירוניים.
כעבור שנים אחדות ניתן צו נוסף ולפיו יש לכלול תמיד שני יהודים בהרכב בית הדין המסחרי.
ביוזמת יהודים יוצאי גרמניה הוקם בעיר בית ספר עממי יהודי בשם "Scuole Pie Normali Israelitiche" ונבנו בעיר שני בתי כנסת נוספים אשר נהרסו בעת הבניה מחדש של העיר העתיקה.
בתקופה זו עדיין עמדו בתוקפן ההגבלות שהיו נהוגות ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ביחס ליהודים:
העדר אפשרות לקבל משרות ציבוריות.
איסור עיסוק במקצועות מסוימים כמו רוקחות.
להלכה היו הגבלות גם על ממדי ההגירה ועל מספר החתונות, אך למעשה הגבלות אלה שנועדו להקטין את ממדי האוכלוסייה היהודית לא נאכפו.
מאידך הורשו היהודים להתגייס לצבא, ובשנת 1820 הכריז הקיסר על כוונתו לשלב את האינטרסים של היהודים באלה של המדינה.
בית הקברות הראשון של הקהילה הוקם בשנת 1446 על ידי מיכאל נוירימברגה (Michael Norimberga), אשר רכש שטח של כרם ענבים לקבורת בני משפחתו ובני דתו.
במהלך השנים היו ליהודי טריאסטה ארבעה בתי קברות בעיר.
מאז 1843 מתבצעת הקבורה בסמוך לבית הקברות העירוני.
למרות שמוצאם של יהודי טריאסטה לא היה באיטליה, הם זיהו עצמם כאיטלקים בדומה לחלק ניכר מתושבי העיר.
היהודים כמו יתר האוכלוסייה העירונית נטלו חלק חשוב בפעילות לאיחוד איטליה, וזאת בניגוד לסביבה הכפרית באזור, שראתה עצמה כסלובנית ושמרה על צביונה המקורי, תוך הזדהות עם מדינות מעבר לגבול איטליה.
ההזדהות של יהודי טריאסטה הגיעה לכך שחלק מהם עברו לאיטליה גופא ובכך הביעו את העובדה כי הם חלק מהעם האיטלקי.
אחד הגולים לאיטליה סאלוואטורה ברזילי, עיתונאי, משפטן ופוליטיקאי, כונה לעיתים בתור "ציר טריאסטה" בפרלמנט ובסנאט האיטלקים.
בתחילת המאה ה-20 הגיע מסלוניקי שאול מודיאנו שהקים את עסקיו בעיר ותרם כספים רבים לקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה טריאסטה לחלק מממלכת איטליה.
עד לשנת 1938 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-6,000 תושבים.
מקומם בחיי הכלכלה חשוב והתבוללותם באוכלוסייה המקומית היה ניכרת.
נמל טריאסטה כונה בפי יהודים "שער ציון".
דרכו עברה רוב תנועת העלייה מאירופה לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בתקופה קודמת, חלק מהעלייה עברה דרך רוסיה, אבל לאחר המהפכה הרוסית נתיב עלייה זה חדל מלפעול.
מעט מושג על היקף התנועה בנמל טריאסטה ניתן לקבל מהעובדה שמספר המהגרים מאירופה לארצות מחוצה לה, מאז סוף המאה ה-19 נאמד ב-40 מיליון איש, ביניהם 4 מיליון יהודים.
כאשר קרבה מלחמת העולם השנייה שימשו שתי אוניות נוסעים בקו הספנות טריאסטה-חיפה.
רב החובל היהודי אומברטו שטינדלר (Umberto Steindler) התגאה כי ביצע מאה נסיעות לארץ ישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
כאשר פרצה המלחמה עזבה אונייתו "ירושלים" את טריאסטה בפעם האחרונה, ביום 1 בספטמבר 1939 והביאה עימה 600 עולים לנמל חיפה.
במלחמת העולם השנייה פחת מספר היהודים בעיר ל-2,300 בשנת 1943 ול-1,500 בתום המלחמה.
כמו באיטליה כולה, בשנת 1938 הוטלו על יהודי טריאסטה חוקי גזע.
יהודים פוטרו ממשרות ציבוריות, ביניהם מהוראה בבתי ספר, ילדיהם הוצאו מבתי הספר הממלכתיים ובעיר הוקמה חטיבת ביניים יהודית בנוסף לבית הספר העממי שהיה קיים כבר.
החשש מהנאצים גרם לכך שמחצית מיהודי העיר ברח ממנה וחלק קטן אחר המיר את דתו.
בשנת 1942 חיללו פשיסטים איטלקים את בית הכנסת.