tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים מרעיונותיו כמעט זהים למה שכונה בהמשך סינדיקליזם.
באקונין השפיע על תנועות רבות של איגודים מקצועיים - במיוחד בספרד.
כתביו כוללים את "אלוהים והמדינה", "הקומונה הפריסאית ורעיון המדינה" וחיבורים רבים אחרים שהשפעתם על התנועה האנרכיסטית משמעותית גם כיום.
יריבו האידאולוגי העיקרי של באקונין היה קרל מרקס.
בין היתר אמר על מרקס שהוא "יהיר, בוגדני וערמומי", אף שהעריך את עומק הגותו.
מרקס עצמו לא העריך את באקונין, וראה בו טיפוס ספק שרלטן ספק מטורף, שהשקפותיו אבסורדיות וברבריות.
באקונין צפה שהשקפת העולם של קרל מרקס תביא בסופו של דבר לרודנות.
ב־1870 אף פרסם אזהרה בזאת הלשון:
"קחו את המהפכן הקיצוני ביותר, הושיבו אותו על כס כל הרוסים והעניקו לו סמכויות דיקטטוריות, ובתוך שנה הוא יהא גרוע מן הצאר."
מיכאיל מיכאילוביץ' איפוליטוב-איבנוב היה מלחין, מנצח ומורה רוסי, שבין תלמידיו היה גם אראם חאצ'טוריאן.
אחת היצירות הידועות שלו היא "מצעד הסרדר", כחלק מן הסוויטה "רישומים קווקזיים".
איפוליטוב-איבנוב נולד בגטצ'ינה, סמוך לסנקט פטרבורג, לאב מכונאי מעובדי ארמון הצאר.
איפוליטוב-איבנוב למד מוזיקה בבית והיה נער מקהלה בקתדרלה, שם המשיך בלימודי המוזיקה לפני שנכנס בשנת 1875 לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
בשנת 1882 השלים את לימודי ההלחנה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שהשפעתו ניכרת ביצירותיו.
משרתו הראשונה הייתה מנהל הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי שבגאורגיה ומנצח תזמורת העיר.
במשרה זו התמיד בשבע השנים הבאות.
העניין שפיתח בתקופה זו במוזיקה של האזור משקף את העניין הכללי במוזיקה של מיעוטים שאינם סלאביים ושכנים אקזוטיים יותר, עניין כללי שהיה קיים ברוסיה בשנים ההן וזכה לעידוד רשמי גלוי, מסיבות אחרות, לאחר המהפכה.
בשנת 1893 התמנה איפוליטוב-איבנוב לפרופסור בקונסרבטוריון במוסקבה וניהל אותו משנת 1905 עד 1924. הוא היה מנצחן של האגודה הכוראלית הרוסית ושל להקות האופרה של מאמונטוב ושל זימין, ואחרי 1925 ניצח גם על תיאטרון בולשוי.
הוא נודע כתורם לשידורי מוזיקה ולעיתונאות מוזיקלית.
מבחינה פוליטית, איפוליטוב-איבנוב שימר מידה של עצמאות.
הוא היה נשיא אגודת הסופרים והמלחינים בשנת 1922, אבל לא היה שותף למריבות בין מוזיקאים, שרצו לעודד התפתחויות חדשות לבין אלה, שרצו לטפח אמנות פרוליטרית.
סגנונו הוא נוצר בשנות ה-80' של המאה ה-19 בהדרכת רימסקי-קורסקוב, ואליו צירף עניין דומה במוזיקה עממית, בעיקר של גאורגיה, לשם חזר ב-1924 לשנה אחת לארגן מחדש את הקונסרבטוריון בטיביליסי.
איפוליטוב-איבנוב מת במוסקבה בגיל 75.
הסוויטה "רישומים קווקזיים", שנכתבה בשנת 1894, גם היא דוגמה למורשת רימסקי-קורסקוב, כמו גם להשפעת שיר העם, במקרה זה המוזיקה של גאורגיה, במוזיקה של איפוליטוב-איבנוב.
יסוד זה ניכר ב"פתיחה אביבית" משנת 1882 ובסצנות התנכ"יות היוצרות את האופרה "רות".
יצירותיו של איפוליטוב-איבנוב כוללות אופרות, מוזיקה קאמרית ומספר רב של שירים.
סגנונו דומה לזה של מורו, רימסקי-קורסקוב.
פרט לסוויטה "רישומים קווקזיים" (1894), הכוללת את "תהלוכת הסרדר", קטע שמרבים להשמיע בנפרד, כמעט אין משמיעים את המוזיקה שלו כיום.
נוסף ליצירותיו המקוריות, השלים איפוליטוב-איבנוב את האופרה של מודסט מוסורגסקי, "הכלולות".
מיכאיל אחמֶטֶלי (בגאורגית: მიხეილ ახმეტელი; 1895-1963) היה מהגר, איש אקדמיה, מומחה לחקלאות סובייטית ולזמן מה גם ראש מכון מכון ואנזה, מכון מחקר בניהול האס אס שליד המוסד ללימודי ברית המועצות בגרמניה הנאצית.
אחמטלי נולד בבורג'ומי שבדרום-מרכז גאורגיה, שהייתה באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית (פלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז).
בין השנים 1915-1917, הוא למד באוניברסיטת חרקוב ובשנת 1919, היה בחסות הממשלה המנשביקית של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה כאשר המשיך את לימודיו באוניברסיטת ינה.
פלישת הצבא האדום לגאורגיה של 1921 מנעה ממנו מלחזור למולדתו, ובשנת 1925 הוא סיים את הדוקטורט באוניברסיטה הגרמנית ושנה לאחר מכן הוא הצטרף למכון המזרח אירופי בברסלאו (כיום ורוצלב, בפולין).
בשנת 1937 העביר השלטון הנאצי חלק מהמכון סמוך לברלין למכון מחקר בבעלותה, מכון ואנזה; ואחמטלי מונה למנהל המכון החדש.
בתחילה הוא היה ביחסי ידידות עם אלפרד רוזנברג והשלטונות ציפו ממנו לספק חוות דעת על הכלכלה הסובייטית.
תחת הפסבדונים קונסטנטין מיכאל, הוא כתב ספר על החקלאות הסובייטית ועל הקולקטיביזציה הכפויה.
בשנת 1940 הוא הודח מתפקידו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא שימש כמנהל הוועידה הלאומית הגאורגית שבסיסה היה בברלין, שהתמקדה בגיוס שבויי מלמה גאורגים-סובייטים ממחנות הריכוז הנאציים ללגיון הגאורגי.
לאחר המלחמה, התיישב אחמטלי במינכן ועבד כפרופסור באוניברסיטת מינכן.
הוא נשאר אופוזיציה לשלטון הסובייטי בגאורגיה ולקח חלק בגוש האומות האנטי בולשביקיות.
מיכאיל או חמוד ביי (მიხეილ შარვაშიძე, מת ב-1866) מבית שרוואשידזה היה הנסיך ששלט בנסיכות אבחזיה משנת 1823 ועד 1864.
מיכאיל עלה לשלטון זמן קצר לאחר שנסיכות אבחזיה הוכרזה למדינת חסות של האימפריה הרוסית במניפסט שפורסם על ידי הצאר אלכסנדר הראשון.
במהלך מלחמת קרים (1853–1855) פלשו העות'מאנים לאבחזיה ומיכאיל אולץ להכריז על נאמנותו לטורקים.
הצהרה זו רדפה אותו מאוחר יותר, בשנת 1864, כאשר הרוסים כבשו בחזרה את אבחזיה והאשימו אותו בשיתוף פעולה עם הטורקים במהלך המלחמה.
הוא אולץ לוותר על כיסאו והוגלה לוורונז' שברוסיה.
הצעד לא נתקבל באהדה בקרב תושבי אבחזיה.
מיכאיל מת בגלות זמן קצר לאחר הגלייתו, בשנת 1866. מותו סימן את סוף השלטון העצמי של אבחזיה.
ביוני 1864, בוטלה הנסיכות והחלפה במחוז צבאי של האימפריה הרוסית – אוקרוג סוחומי.
בשנת 1866 החלה התקוממות עממית בראשות בנו של מיכאיל, גיאורגי השני, שלא האריכה ימים.
מיכאיל פדורוביץ' בודרוב היה דיפלומט סובייטי בכיר ושימש כשגריר ברית המועצות בישראל.
מיכאיל בודרוב נתקבל בשנת 1946 למשרד החוץ של ברית המועצות.
בשנים 1946 - 1948 שירת כיועץ בשגרירות ברית המועצות בצ'כוסלובקיה.
בחודש אוגוסט 1948 נתמנה לשגריר ברית המועצות בבולגריה.
כשגריר בבולגריה היה לבודרוב תפקיד חשוב בחידוש היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל.
היחסים נותקו ב-11 בפברואר 1953, יומיים לאחר הפיגוע בצירות הסובייטית, שבו מחתרת צריפין הניחה פצצה בבניין צירות ברית המועצות בשדרות רוטשילד בתל אביב, וגרמה לפיצוץ בו נפצעו ארבעה מאנשי הצירות ובהם אשתו של הציר פבל ירשוב.
לאחר מות סטלין ב-5 במרץ 1953 חל מפנה בחיי ברית המועצות; החלה תקופה שכונתה תקופת ההפשרה, במקום שלטון יחיד כונן בברית המועצות שלטון קולקטיבי, גבר בה בהדרגה חופש הפרט והופשרו יחסיה עם מדינות העולם.
כחלק מתהליך זה החלו גישושים בין ברית המועצות וישראל על חידוש היחסים הדיפלומטיים ביניהן והחלו להתקיים שיחות גישוש בסופיה בירת בולגריה בין מיכאיל בודרוב לבין מיופה הכוח הישראלי בסופיה גרשון אבנר.
השיחות הבשילו וב-20 ביולי 1953 פורסמו הודעות, בו זמנית בירושלים ובמוסקבה על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
בשנת 1954 שב מיכאיל בודרוב למוסקבה ונתמנה לסגן מנהל מדור במשרד החוץ הסובייטי.
בשנת 1958 סיים השגריר הסובייטי הראשון בישראל בתקופה שלאחר חידוש היחסים, אלכסנדר אברמוב, את תפקידו כשגריר בישראל וב-21 בינואר 1958 נתמנה מיכאיל בודרוב כשגריר בישראל במקומו.
ב-6 במרץ 1958 הגיש השגריר מיכאיל בודרוב את כתב האמנתו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי.
שנות כהונתו של מיכאיל בודרוב בישראל, מ-1958 עד 1964, היו שנים של רגיעה יחסית במצב הביטחוני של מדינת ישראל וביחסי החוץ שלה, לרבות ביחסיה עם ברית המועצות.
היה זה לאחר סיום מלחמת סיני ונסיגת צה"ל מסיני.
בגבול רצועת עזה הוצב כוח של משקיפי או"ם והשקט נשמר, מצרי טיראן נשארו פתוחים בפני ספינות ישראל ובזירת הטרור לא אירעו אירועים מיוחדים.
ארגון הפת"ח הוקם רק ב-27 במאי 1964 ופעולת הטרור הראשונה שלו, שארעה ב-3 בינואר 1965, בניסיון פיגוע במוביל הארצי, הייתה כבר לאחר תום כהונתו של בודרוב בישראל.
במישור היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות נמשך הקפאון.
בחודש יולי 1958 הציע בן-גוריון לשגריר בודרוב, כי ברית המועצות תתווך בין ישראל למצרים, תשפר את יחסיה עם ישראל, ותספק נשק להגנתה, אך הסובייטים לא הגיבו על ההצעות הללו.
הצעה אחרת של בן-גוריון, לבקר בברית המועצות כדי לשוחח עם ראש ממשלתה ניקיטה חרושצ'וב, לא נענתה מיד, ולאחר תזכורת מצד ישראל נתקבלה תשובה שלילית, בנימוק שביקור כזה מוקדם מדי.
הגורמים שהביאו לקיפאון ביחסים עם ברית המועצות היו יחסיה הקרובים של ברית המועצות עם מדינות ערב וכן התקרבותה של ישראל למערב גרמניה, בדרך לקשירת יחסים דיפלומטיים ביניהן.
בייחוד הייתה לצנינים בעיני הסובייטים פגישתו של בן-גוריון עם הקנצלר קונראד אדנאואר ב-14 במרץ 1960.
לעומת הקיפאון ביחסים הרשמיים נחשפה פעילות חשאית של ברית המועצות בתחום הריגול; אהרן כהן מזרחן וחבר מרכז מפ"ם נעצר ב-17 באוקטובר 1958 והועמד לדין על מסירת ידיעות סודיות לאיש השגרירות הסובייטית.
ב-31 במרץ 1961 נעצר הפרשן לענייני ביטחון, ישראל בר, כחשוד בריגול למען ברית המועצות.
בר, שהיה במעקב של השב"כ מזה זמן, נחשף באותו ערב על ידי חוליית מעקב של השב"כ, כשהוא מקיים מפגש סמוי עם מפעיל סוכנים סובייטי בשם ולדימיר סוקולוב, שיצא ממתחם השגרירות הסובייטית באבו כביר.
ב-5 בינואר 1964 בא האפיפיור פאולוס השישי לביקור חטוף במדינת ישראל.
האפיפיור הגיע לישראל מממלכת ירדן בשיירת מכוניות, שחצתה את גבול ישראל (שעבר באותה עת שלפני מלחמת ששת הימים דרומית לחבל תענך).
השיירה המשיכה לתל מגידו, האפיפיור סקר משמר כבוד של צה"ל ונתקבל בטקס קבלת פנים רשמי על ידי כל צמרת מדינת ישראל ובראשה נשיא המדינה זלמן שזר וראש הממשלה לוי אשכול.
השגריר מיכאיל בודרוב, שהיה זקן הסגל הדיפלומטי, עמד בראש סגל הנציגים הזרים שנכחו בטקס.
ב-15 במאי 1964 תמה תקופת כהונתו של השגריר מיכאיל בודרוב בישראל והוא שב למוסקבה ונתמנה לסגן מנהל מדור במשרד החוץ הסובייטי.
מיכאיל אילריונוביץ' וורונצוב היה מדינאי רוסי בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה, קנצלר החל משנת 1758 ועד 1763.
וורונצוב נולד במשפחת אצילים וכבר בגיל 14 החל לשרת בסביבת הנסיכה יליזבטה.
ביחד עם פיוטר שובלוב ליווה את הנסיכה בערב ההפיכה השלטונית.
בהמשך היה בין מבצעי המעצר של אנה לאופולדובנה ומשפחתה.
על פעילותו בזמן ההפיכה השלטונית קודם בדרגות וקיבל אחוזות לבעלותו.
בינואר 1742 התחתן עם בת דודה של הקיסרית.
בשנת 1744 קודם לדרגת סגן-קנצלר וקיבל תואר רוזן.
בשנת 1748 נחשד בקשירת קשר נגד השלטון אך הצליח לצאת מכך.
בשנת 1758 קודם לתפקיד קנצלר.
המשיך מדיניות חוץ של קודמו בתפקיד.
מיכאיל וורנצוב היה קשור לפיוטר השלישי וניסה להגן עליו לאחר שיקטרינה הגדולה הגיעה לשלטון.
הוא סירב להישבע אמונים לקיסרית החדשה והסכים לכך רק לאחר מותו של פיוטר השלישי.
למרות זאת הוא המשיך בתפקיד הקנצלר והיה אחראי על מדיניות חוץ של המדינה.
אומנם יחסים מתוחים עם מקורבי יקטרינה הגדולה ובמיוחד עם ניקיטה פנין אילצו אותו לעזוב את השרות בשנת 1763.
הוא נפטר במוסקבה בשנת 1767.
רוב ההיסטוריונים רואים בו מדינאי ללא כישורים מיוחדים וללא יוזמות גדולות, וכמעט כולם מסכימים שהוא היה בן אדם ישר והומני.
במשך תקופה ארוכה היה חבר ופטרון של מיכאיל לומונוסוב.
מיכאיל אוסטרוגרדסקי היה מתמטיקאי רוסי ממוצא אוקראיני, בין המתמטיקאים הבולטים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
אוסטרוגרדסקי נולד בכפר בגוברניית פולטבה למשפחה אמידה.
ב-1816 החל ללמוד באוניברסיטת חרקוב, אך לימודיו שם הופסקו בעקבות סילוק המנחה שלו מהאוניברסיטה.
בתקופה זו פרסם מספר מחקרים שקיבלו ביקורות חיוביות.
ב-1828 חזר לרוסיה עם מוניטין של מתמטיקאי נודע, והחל ללמד בבית הספר הגבוה למהנדסי תחבורה.
בשנת 1830 נבחר לכהן באקדמיה הרוסית למדעים.
הוא קיבל לידיו עבודות של ניקולאי לובצ'בסקי, אך לא הבין את חשיבותן ומשום כך פסל אותן.
מחקריו של אוסטרוגרדסקי עוסקים באנליזה מתמטית, מכניקה, מכניקת המוצק, מגנטיות, תורת ההסתברות, אלגברה ותורת המספרים.
הוא פיתח את שיטת אוסטרוגרדסקי למציאת אינטגרל של פונקציה רציונלית.
אוסטרוגרדסקי היה הראשון שהוכיח את משפט גאוס, אחד המשפטים החשובים באנליזה הווקטורית.
במסגרת תפקידו כמורה בבית הספר הגבוה להנדסה צבאית ברוסיה, פיתח שיטות מתמטיות לבדיקת מוצרים המסופקים לצבא רוסיה.
מיכאיל אדוארדוביץ' אוסייבסקי (Осеевский Михаил Эдуардович; נולד בלנינגרד ב-30 בנובמבר 1960) הוא כלכלן ומדינאי רוסי.
כיהן כסגן מושלת סנקט פטרבורג, ולנטינה מטוויינקו וכיהן כסגנהּ בכל משך כהונתה כמושלת העיר.
בינואר 2012, דמיטרי מדבדב מינה אותו לתפקיד סגן שר לפיתוח כלכלי של רוסיה.
בשנת 2012 מונה לסגן יו"ר דירקטוריון הבנק למסחר חוץ.
ב-3 במרץ 2017 מונה לנשיא חברת רוסטלקום.
מיכאיל אוסייבסקי נולד בלנינגרד לאדוארד אוסייבסקי ב-30 בנובמבר 1960.
בשנת 1983 סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של לנינגרד ע"ש מיכאיל קלינין.
עד 1986 היה מזכיר הוועדה של הקומסומול בפקולטה למכניקת החשמל במכון הפוליטכני של לנינגרד והתקדם בעבודה עד לתפקיד של מהנדס בכיר.
מ-1986 ועד 1993 היה מהנדס בחברת "אלקטרופיזיקה".
בשנים 1993–1999 היה סגן מנהל הבורסה לניירות ערך בסנקט פטרבורג וכיהן במקביל גם כחבר במועצה המומחית של הוועדה הפדרלית לניירות ערך.
בספטמבר 1999 היה סגן יו"ר מועצת המנהלים של בנק התעשייה והבנייה (Промышленно-строительный банк) בסנקט פטרבורג.
בנובמבר 2003 התמנה לסגן מושל סנקט פטרבורג, והיה ליועץ הכלכלי של ולנטינה מטוויינקו שהתעסק בפיתוח הכלכלי של העיר.
בנובמבר 2005 התמנה ליו"ר מועצת המנהלים של חברת "מטרוקום" והיה חבר מועצת המנהלים של בנק VEB-Invest.
ב-2008 הוא ביקר בישראל בראש משלחת של כ-160 איש, על מנת לחתום על הסכם שיתוף פעולה ייחודי בין ממשלת העיר סנקט פטרבורג לעיריית חיפה והיה זה הסכם שיתוף הפעולה הראשון מסוגו שנחתם בין עיר רוסית לעיר ישראלית.
ביוני 2010 מונה לראש האדמיניסטרציה של מושלת סנקט פטרבורג והיה ממייסדי התחרות הלאומית לאנשי העסקים המוצלחים ביותר של רוסיה, הנערכת מדי שנה מאז 2010.
כשכיהן כסגן מושל העיר, אוסייבסקי היה ממארגני פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה, מתוקף תפקידו כמחזיק תיק הכלכלה במועצת העיר ויו"ר ועדת התיאום של הפורום.
באוגוסט 2011, מפלגת רוסיה המאוחדת קידמה אותו כמועמד לתפקיד מושל העיר סנקט פטרבורג, לצד ואדים טיולפאנוב וגאורגי פולטאבצ'נקו, שנבחר לבסוף למושל העיר.
בינואר 2012 היה לסגן השר לפיתוח כלכלי של רוסיה.
מאז 2012 הוא סגן יו"ר דירקטוריון הבנק למסחר חוץ ובמרץ 2017 מונה לנשיא חברת "רוסטלקום".
מיכאיל נשוי ויש לו שני בנים.
מיכאיל סביאטוסלבוביץ' אוסינוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר וכיום עוזר מאמן ברוסטוב.
אוסינוב שיחק במספר קבוצות ברוסיה, ובעונת הגיע לישראל ושיחק תקופה קצרה במכבי תל אביב.
בשנים 2001–2009 שיחק ברוסטוב, והחל מ-2004 היה קפטן הקבוצה למשך 5 שנים.
עבור נאמנותו למועדון הפך לאהוב האוהדים מרוסטוב על הדון.
את משחקו האחרון במדי רוסטוב ערך מול קובאן קרסנודר ב-19 בספטמבר 2009.
אוסינוב הוא שיאן ההופעות במדי רוסטוב בכל הזמנים, כאשר שיחק בקבוצה 222 משחקים בכל המסגרות.
סך הכל בליגה הרוסית (בכל המועדונים) הוא ערך 308 משחקים (מקום 13 בין כל השחקנים).
ב-10 בינואר 2010 עבר אוסינוב כשחקן חופשי לאוראל, ולאחר מכן עבר לקבוצת מיתוס נובוצ'רקסק.
ב-11 בספטמבר 2011, במשחק ליגה מול אולימפיה גאלנדצ'יק, כבש אוסינוב כבר אחרי 3.17 שניות.
מקורות שונים, בהם הצהובון הבריטי "הסאן", טענו שזהו השער המהיר ביותר בתולדות הכדורגל.
בקיץ 2012 עזב אוסינוב את מיתוס נובוצ'רקסק, ולאחר מכן החל לשחק בקבוצות חובבים.
זכייה בליגה הרוסית הראשונה - 2008
השחקן המצטיין בליגה הרוסית הראשונה - 2008
מיכאיל פטרוביץ ארציבשב היה עיתונאי, סופר ומחזאי רוסי.
מיכאיל ארציבשב נולד בחווה ביישוב דוברוסאבובקה בנפת אחטיר בפלך חרקוב (כיום מחוז סומי), בצפון מזרח אוקראינה באימפריה הרוסית.
אביו היה בעל אדמות זעיר ואמו, ממוצא פולני, נפטרה משחפת, כשהיה בן 3. הוא למד עד גיל 16 בעיירה המקומית, אוחטירקה, ובשנים 1895 - 1897 עבד כפקיד.
בשנים 1897 - 1898 למד בבית הספר לאמנויות בחרקוב.
ב-1897 ניסה להתאבד וב-1898 נשא לאישה את אנה קובושקו, ממנה נולד לו בנו, בוריס ארציבשב.
הוא נפרד מרעייתו ב-1900. ב-1898 התיישב בסנקט פטרבורג, שם עבד כעיתונאי חופשי ופרסם סיפורי משעשעים.
ב-1901 סולק מהעיר בגלל השתתפות בהפגנה.
באותה שנה כתב את הסיפור "פאשה טומאנוב", אך לא הצליח לפרסם אותו בגלל מגבלת הצנזורה.
הספר "סאנין", שנכתב על ידו בשנת 1903, אך פורסם רק ב-1907, שוב בגלל הצנזורה, עורר נגדו קוראים רוסים רבים בגלל תוכנו.
הספר נכתב תחת השפעת הפילוסופיה של מקס שטירנר ומנסה להציג את עקרונות האנרכיזם האינדיבידואלי.
סאנין תורגם לעברית על ידי אברהם סלמן ויצא לאור בהוצאת עידית בשנת 1953.
ארציבשב עבר ב-1912 למוסקבה ולאחר מהפכת אוקטובר התחיל לכתוב נגד הבולשביזם.
ב-1923 עבר לפולין והתאזרח שם.
ארציבשב נפטר בוורשה, בירת פולין, בשנת 1927.
מיכאי רזבאן אונגוריאנו (ברומנית: Mihai-Răzvan Ungureanu; נולד ב-22 בספטמבר 1968, יאשי) הוא היסטוריון, דיפלומט ופוליטיקאי רומני, שכיהן כראש ממשלת רומניה מפברואר ועד מאי 2012.
בעבר כיהן כשר החוץ של רומניה בין השנים 2004–2007 וכמנהל שירות ביון החוץ של רומניה בין השנים 2007–2012. התמנה על ידי הנשיא טראיאן בססקו לראשות הממשלה אחרי התפטרותו של אמיל בוק אך איבד את הרוב בפרלמנט.
הוא מכהן כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת בוקרשט.
בשנת 2012 היה ליושב ראש "הברית רומניה ימין" ונבחר כסנטור מטעמה.
החל משנת 2014 היה לסגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית ליברלית.
בדצמבר 2014 התמנה ליועץ של הנשיא קלאוס יוהאניס ובשנת 2015 חזר לנהל את שירות ביון החוץ של רומניה עד שהתפטר בספטמבר 2016 מסיבות בריאות.
מיכאי-רזבאן אונגוריאנו נולד ביאשי בשנת 1968 כבנו של פרופסור לכימיה פיזיקלית, שטפאן אונגוריאנו, לימים סגן ראש העיר יאשי בין השנים 1996–2000.
הוא למד בבית הספר התיכון למתמטיקה - פיזיקה ע"ש קוסטקה נגרוצי בעיר הולדתו, שבו סיים את לימודיו בהצטיינות, כראשון במחזורו.
בעת השלטון היחיד של המפלגה הקומוניסטית ברומניה, התקדם אונגוריאנו בהייררכיה של איגוד הנוער הקומוניסטי הרומני והיה לחבר משנה בוועד המרכזי של הארגון.
בשנת 1988 התקבל ללימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת "אלכסנדרו יואן קוזה", של יאשי.
בעת לימודיו בלט כמנהיג בארגוני הסטודנטים ונבחר לחבר בסנאט של האוניברסיטה בין השנים 1992-1990. כמו כן היה למזכיר מנהל של האיגוד הבינלאומי של הסטודנטים להיסטוריה בין השנים 1990–1993.
בשנת 1992, בתום לימודיו באוניברסיטת יאשי, התחיל ללמד לזמן קצר כמורה להיסטוריה בבית הספר תיכון "מיכאי אמינסקו" ביאשי ולאחר מכן התקבל לסגל החוג להיסטוריה מודרנית של רומניה באוניברסיטת "אלכסנדרו יואן קוזה" ביאשי: בין השנים 1992–1995 כמדריך, בין השנים 1995–1998 כ"אסיסטנט", בין השנים 1998–2004 כ"לקטור", ובין השנים 2004–2006 כמרצה.
בשנים 1992–1993 השתלם אונגוריאנו באנגליה וסיים את עבודת המסטר שלו במסגרת מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2004 סיים את עבודת הדוקטור בהיסטוריה מודרנית תחת הדרכתו של אלכסנדרו זוב, בנושא "המרת דת והתבוללות בחברה הרומנית בתחילת התקופה המודרנית".
החל משנת 2007 התמנה לפרופסור להיסטוריה מודרנית של רומניה בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט.
הוא מכהן גם כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה הלאומית לביטחון של רומניה, החל משנת 2005.
החל משנת 1998 התקבל אונגוריאנו לשירות הדיפלומטי של רומניה.
בין השנים 2000-1998 היה מזכיר מדינה במשרד החוץ הרומני בתקופת כהונתו של אנדריי פלשו ובין השנים 2001–2003 היה מנכ"ל- נציג מיוחד בווינה של הברית ליציבות בדרום-מזרח אירופה (הנקראת כעת "המועצה לשיתוף פעולה אזורית" בדרום מזרח אירופה) ובין השנים 2004-2003 סגן האחראי על תאום פעילויות של אותו ארגון בווינה.
במקביל לתפקידים אלה נבחר אונגוריאנו ליושב ראש המכון הרומני ללימודים אסטרטגיים (החל מ-2001), חבר בהנהלת מכללת אירופה החדשה בבוקרשט (החל משנת 2002) וחבר בהנהלת המרכז למדיניויות ביטחון בסגד, הונגריה (החל משנת 2003).
אחרי שנת 2003 קיבל את המשרה הדיפלומטית של שר יועץ.
בשנת 2004 נכנס אונגוריאנו לפוליטיקה כחבר במפלגה הלאומית ליברלית.
החל מ-29 בדצמבר 2004 התמנה לשר החוץ בממשלת קלין פופסקו טריצ'אנו.
אונגוריאנו הודה שלא הודיע לראש הממשלה על מעצר הפועלים מפני שסבר כי העניין הצריך טיפולו הבלעדי של משרד החוץ, כנושא להתערבות קונסולרית.
הוא שיתף את הנשיא כבעל הסמכות היחידה להכריע בנושא מן הסוג הזה.
כמחוות כבוד הסכים אונגוריאנו להתפטר, אף על פי שהצהיר שעמד על דעתו.
ראש הממשלה דאז טריצ'אנו הצהיר בזמנו על כוונתו להציג את מועמדותו של אונגוריאנו לחברות בפרלמנט האירופי בראש רשימת המפלגה הלאומית ליברלית.
רק בחודש מרץ 2007 הסכים הנשיא בססקו לקבל את סיום תפקידו של שר חוץ אונגוריאנו ואף התנגד למועמדותו לתפקיד של אדריאן צ'ורויאנו, שהוצעה על ידי המפלגה הלאומית ליברלית.
ב-14 במרץ 2007 הציג מיכאי-רזבאן אונגוריאנו במסיבת עיתונאים את מאזן פעילות משרד החוץ תחת ניהולו.
לדבריו השתדל למנות שגרירים על בסיס מקצועי (דיפלומטים מקצועיים או אנשי אקדמיה), תוך צמצום מינויים פוליטיים.
בזמנו הפרסונל הדיפלומטי עבר ריענון, כשאחוז הדיפלומטים הצעירים (בגילים 25–35) עלה מ25ֵ% ל-40%.
לדעתו ההישג העיקרי של מדיניות החוץ הרומנית בזמנו היה אימוץ נושא הים השחור במסגרת מדיניות השכנות של האיחוד האירופי וכיעד אסטרטגי מיוחד אמריקאי.
הושגה "מהלך יציב, על בסיס צפי ואמון" בשיח הפוליטי עם רפובליקה מולדובה והשגה הסכמת מדינה זאת לפתיחת שתי קונסוליות רומנית זמניות בערים קחול ובלץ.
נעשו מאמצים להגיע להפגת מתחים ביחסים עם אוקראינה, בלי שרומניה תימנע להביע בקול חזק את דעתה בסכסוכים בנוגע לאי הנחשים ולתעלת ביסטרויה.
משרד החוץ הרומני רכש ניסיון בפתרון בעיות הקשורות למשבר בני הערובה בעיראק, בהחזרה למולדת של כאלף אזרחים רומנים מלבנון בימי מלחמת לבנון השנייה, שהיו מצבי חדשים ובלתי צפויים.
לראשונה אחרי 1948 רכש משרד החוץ נכסים, לרבות שטח שעליו מתכוונים לבנות עבורו בניין חדש
מנהל המכון התרבותי הרומני, הוריה-רומאן פאטאפייביץ' הצהיר כי אונגוריאנו שיחק תפקיד מהותי בהפיכת המכון לכלי יעיל לקידום התרבות הרומנית.
באותה שנה ויתר אונגוריאנו על חברותו המפלגתית.
בסופו של דבר אונגוריאנו הוחלף בתפקיד על ידי ראש הממשלה טריצ'אנו לזמן קצר ובמהשך לתפקיד מונה אדריאן צ'יורויאנו והוא עצמו חזר לתפקיד שלו כסגן מתאם בווינה של הפעילויות המועצה לשיתוף פעולה אזורי בדרום מזרח אירופה בין החודשים מרץ -דצמבר 2007.
ב-26 בנובמבר 2007 הציע הנשיא בססקו את מינויו של מיכאי רזבאן אונגוריאנו בראש שרות ביון החוץ של רומניה אחרי שהתפקיד לא אויש ממרץ 2007 אחרי התפטרותו של קלאודיו ספטויו.
ועדות הפרלמנט אישרו את המינוי עם 295 קולות מתוך 318.
ב-2015 באישור הפרלמנט חזר אונגוריאנו לנהל את שירות ביון החוץ של רומניה.
ממשלתו של אונגוריאנו לא האריכה ימים.
אחרי 78 יום (פברואר-אפריל 2012) פוטרה עקב הצעת אי אמון שהוצגה נגדה על ידי האיחוד הסוציאל-ליברלי שבראשות ויקטור פונטה.
הצעת אי האמון אושרה על ידי הפרלמנט ב-235 קולות בעד ו-9 נגד, 4 קולות מבוטלים.
פעילותו הפוליטית אחרי הדחת ממשלתו
ביולי 2012 הקים אונגוריאנו ארגון לא ממשלתי בשם "היוזמה האזרחית מרכז - ימין" ICCD יחד עם המנהיגים הליברל-דמוקרטים קריסטיאן פרדה ומוניקה מקוביי.
באוגוסט 2012 ארגון זה הצטרף ל"ברית רומניה- ימין" שכללה את המפלגה הדמוקרטית-ליברלית, המפלגה הדמוקרטית-נוצרית הלאומית של האיכרים ומפלגת "רפובליקה חדשה".
בסוף חודש 2012 חבר אונגוריאנו למפלגה בשם "מפלגת הכוח האזרחי".
בקונגרס של מפלגת הכוח האזרחי נבחר אונבגוריאנו ליושב ראש המפלגה.
מפלגתו הפכה ל"נציג האלרטוקלי" של הארגון ICCD והחליף אותו ב"ברית רומניה ימין".
בהמשך פעל אונגוריאנו למען הצטרפות מפלגה זו לקבוצת מפלגת העם באיחוד האירופי.
בבחירות שנת 2012 אונגוריאנו נבחר כסנטור מטעם "הברית רומניה ימין".
בשנת 2014 מפלגתו נכנסה למסגרת המפלגה הדמוקרטית ליברלית ואונגוריאנו נבחר לסגן יושב ראש מפלגה זו.
המפלגה הזאת התמזגה בהמשך עם המפלגה הלאומית ליברלית.
(המרת דת והתבוללות דתית במולדובה בתחילת התקופה המודרנית)
המרת דת והתבוללות בחברה הרומנית בתחילת התקופה המודרנית
(יחד עם תדה קאהל ומיכאל מצלטין)2004 וינה, מינסטר 2006
תעודות סטטיסטיות בנוגע לעיר יאשי (1755-1828), 2 כרכים, יאשי 1997 (יחד עם פרופ יואן קאפרושו)
(ארכונדולוגיה גדולה של הבויארים של מולדובה
אונגוריאנו פרסם מעל 80 מאמרים.
הוא עורך מתאם של הסדרה "היסטוריה" של הוצאה לאור פולירום ביאשי ובוקרשט.
מיכאי רזבאן אונגוריאנו שולט בשמונה שפות, כולל הונגרית ויודע אנגלית, צרפתית וגרמנית על בוריין.
הוא נשוי לדניאלה ואב לבן.
1998 - הפרס וסילה פוגור מטעם עירית יאשי על מחקריו בנוגע לתולדות העיר יאשי
1999 - הפרס קורנליו קופוסו של ארגון הנוער של המפלגה הלאומית של האכרים- לאומית נוצרית - על פעילותו הדיפלומטית
2000 הפרס דומיטרו אונצ'ול של הקרן לתרבות "מגזינול איסטוריק" בשביל ההוצאה לאור של ספר "היחסים רומניים-סובייטים.
תעודות 1934-1917" כרך א, בוקרשט 1999 (בשיתוף פעולה עם משרד חוץ של הפדרציה הרוסית)
2000 - קצין בכיר של המסדר הלאומי "להצטיינות" של רומניה
2000 - מפקד בדרגה א של המסדר המלכותי דאנברוג מדנמרק
2004 - פרס מיכאיל קוגלניצ'אנו של האקדמיה הרומנית על ספרו "המרת דת והתבוללות בחברה הרומנית בתחילת התקופה המודרנית"
2007 - העיטור להצטיינות דיפלומטית של רומניה - דרגת קצין
מיכאיל אלכסייב 1857 - 8 באוקטובר 1918) היה גנרל רוסי מפקד העליון במהלך מלחמת העולם הראשונה ומראשי הצבא הלבן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה נחשב לאוטוריטה מקצועית עליונה בקרב הפיקוד.
מיכאיל אלכסייב נולד ב-15 בנובמבר 1857 למשפחתו של מיור בגמלאות.
בשנת 1873 הוא התגייס ובשנת 1876 סיים בית הספר קציני חיל רגלים במוסקבה.
בתור קצין צעיר הוא השתתף בקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
תקופה מסוימת הוא היה עוזר של מיכאיל סקובלב ונפצע בקרבות סביב פלבן.
בשנת 1887 אלכסייב החל ללמוד באקדמיה צבאית וסיים אותה בהצטיינות יתרה בשנת 1890. באותה שנה הוא קודם לדרגת קפטן.
בשנת 1894 אלכסייב קודם לדרגת לוטננט-קולונל ועבר לשירות במטה הכללי של הצבא הרוסי.
במקביל הוא החל ללמד באקדמיה צבאית ובשנת 1901 הוענק לו תואר פרופסור.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן אלכסייב נשלח לחזית ושירת במטה הארמייה השלישית.
לאחר סיום המלחמה, הוא חזר למטה הכללי ובשנת 1908 מונה למפקד פיקוד קייב.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה אלכסייב מונה לראש מטה של החזית הדרום-מערבית.
ב-17 במאי 1915 הוא התמנה למפקד החזית הצפון-מערבית.
במהלך אביב 1915 אלכסייב פיקד על הכוחות בתקופת הנסיגה הגדולה.
ב-4 באוגוסט 1915 הוא קודם למפקד החזית המערבית.
לאחר שניקולאי השני ויתר על תפקיד המפקד העליון, ב-18 באוגוסט 1915 אלכסייב מונה לראש מטה של המפקד העליון (סטבקה) ומעשית פיקד על הצבא עד למהפכת פברואר.
בתקופת נובמבר 1916 -פברואר 1917 אלכסייב היה חולה ומעשית לא השתתף בניהול הצבא.
במהלך מהפכת פברואר מיכאיל אלכסייב תמך בעמדת ראשי הדומה שיש לסיים כהונת ניקולאי השני כקיסר.
בהתאם לכך הוא שלח פנייה לכל ראשי הצבא תוך בקשה לשלוח לקיסר מברק בהקשר לסיום כהונתו.
חוץ מאלכסנדר קולצ'ק כולם נענו לפנייה זו.
כתוצאה מלחץ זה הקיסר ניקולאי השני התפטר.
אלכסייב היה בדעה שיש למנות לקיסר את נסיך הגדול מיכאיל, אך כאשר הוא סירב, אלכסייב הכיר בממשלה הזמנית.
אלכסייב לא הסכים עם הרפורמות של אלכסנדר גוצ'קוב שהיה שר ההגנה בממשלה הזמנית ולכן מונה למפקד העליון של הצבא רק ב-2 באפריל 1917. הוא ניסה לעצור את האנרכיה בצבא, התנגד לוועדות החיילים (שהיה להם זכות לדון בביצוע פקודות הקצינים) וניסה לחדש את צורת הפיקוד המסורתית של קצינים.
ב-21 במאי 1917, במהלך הכנות למתקפת יוני פוטר מתפקיד המפקד העליון.
בעקבות פרשת קורנילוב באוגוסט 1917 ובמטרה להציל את משתתפי המרד חזר לפיקוד.
ב-1 בספטמבר 1917 הוא אישר את מעצר ראשי המרד כולל לאוור קורנילוב.
אלכסייב דאג שראשי המרד שנעצרו ייהנו מביטחון מרבי ותנאי אחזקתם בכלא יהיו סבירים.
יחד עם זאת, מהלך זה גרם לקרע בין אלכסייב לקורנילוב שבהמשך היו בין מייסדי הצבא הלבן בדרום רוסיה.
כעבור שבוע אלכסייב עזב את התפקיד בעקבות אי-הסכמה עם מדיניותו של אלכסנדר קרנסקי.
במהלך אוקטובר 1917 אלכסייב החליט שיש להקים ארגון צבאי חדש שיוכל להתמודד עם פלישה גרמנית ובולשביקית.
ארגון זה בהמשך היה גרעין של הצבא הלבן.
בימי מהפכת אוקטובר אלכסייב היה בפטרוגרד.
מיד עם ההפיכה השלטונית פעלו הבולשביקים למעצרו של אלכסייב.
ביחד עם מספר מקורבים הוא קנה כרטיסים לרכבת לכיוון רוסטוב על דון ועזב את העיר תחת שם בדוי.
ב-15 בנובמבר 1917 בהיותו בעיר נובוצ'רקסק בדרום רוסיה אלכסייב יצא בפנייה לכל הקצינים "להציל את רוסיה" ולהצטרף לארגון צבאי חדש.
אלכסייב החל בהקמת צבא המתנדבים.
בדצמבר 1917 לאזור הגיע לאוור קורנילוב והוא הצטרף למאמץ.
אלכסייב השתתף במסעות של הצבא הלבן באזור והיה אחראי על ארגון הצבא והממשל באזור.
בהמשך הוא מונה למפקד עליון של הצבא.
אלכסייב פעל לארגון כל הכוחות שפועלים נגד הבולשביקים.
הוא היה בדעה שיש לחדש את המונרכיה במדינה, אך היה מודע שלרעיון זה אין סיכוי של ממש.
אלכסייב התנגד לכל ניסיון לקשר עם מעצמות המרכז והיה בעד קיום התחייבויות למדינות ההסכמה.
אלכסייב נפטר ב-8 באוקטובר 1918 מדלקת ריאות והוטמן בקתדרלה של קרסנודר.
בתחילת 1920 בעקבות נסיגת הצבא הלבן מהעיר גופתו הועברה לבלגרד.
מיכאיל אוליאנוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס לנין ופרס ברית המועצות ובשנת 1969 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1986.
מיכאיל אוליאנוב נולד בכפר במחוז אומסק למשפחת יושב ראש הקולחוז המקומי.
בשנת 1942 מיכאיל החל להשתתף בחוג לתיאטרון שארגנה קבוצת שחקנים שנמלטו משטח שנכבש על ידי הגרמנים.
בשנת 1944 הוא התחיל ללמוד משחק בסטודיו ליד התיאטרון העירוני של אומסק.
לאחר שנתיים של לימודים הוא החליט לנסוע למוסקבה והתקבל לבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב.
בשנת 1950 לאחר סיום קורס לימודים אוליאנוב התקבל ללהקת התיאטרון.
בתיאטרון וכטנגוב אוליאנוב פעל כל השנים ובשנת 1987 אף התמנה למנהל האמנותי של התיאטרון.
במקביל לעבודה בתיאטרון, החל משנת 1954 אוליאנוב היה מלמד בבית הספר למשחק ליד התיאטרון.
בשנת 1953 אוליאנוב לראשונה השתתף בסרט קולנוע.
בשנת 1966 הוא גילם תפקיד ראשי של יושב ראש קולחוז בסרט "היושב ראש" (Председатель).
על תפקיד זה אוליינוב זכה בפרס לנין.
בשנת 1969 הוא השתתף בסרט של איוואן פירייב "אחים קרמזוב".
לאחר פטירת הבמאי, אוליינוב ביחד עם קיריל לברוב השלימו את בימוי הסרט.
בשנת 1968 אוליאנוב גילם בסרט השחרור את דמות של גאורגי ז'וקוב.
הוא גילם תפקיד זה גם בהמשך, בסך הכול ב-15 סרטים.
במהלך הקריירה אוליינוב השתתף ב-69 סרטים (אחרון בשנת 2004).
אוליאנוב היה פעיל בחיים הציבוריים.
הוא מונה למספר תפקידים במנגנון איגוד עובדי תעשיית הקולנוע, איגור עובדי התיאטרון וכו'.
בהיותו חבר מפלגה פעיל הוא אף נבחר לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אוליאנוב הפסיק להופיע על במת התיאטרון בשנת 2005. מיכאיל אוליאנוב נפטר ב-26 במרץ 2007 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
התיאטרון העירוני באומסק נקרא על שמו וכל שנה במחוז אומסק מוענק פרס על שמו עבור פעילות בתחום התיאטרון.
מיכאיל סרגייביץ' בויארסקי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וזמר רוסי וסובייטי.
בשנת 1990 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית, וב-2024 עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה ראשונה.
מיכאיל בויארסקי נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ב-26 בדצמבר 1949, למשפחה של שחקני תיאטרון, סרגיי בויארסקי ויקטרינה מלנטייבה.
סבו אלכסנדר בויארסקי היה כומר.
בויארסקי למד במכון הממלכתי הלנינגרדי לתיאטרון, מוזיקה וקולנוע ובקונסרבטוריון העירוני.
הוא השלים לימודיו ב-1972 והחל בקריירה כשחקן תיאטרון והתפרסם בזכות משחקו במחזמר של גנאדי גלדקוב, "טרובדור וחבריו".
הוא התפרסם במיוחד לאחר 1978 כשגילם את דמותו של ד'ארטניאן בסרט "ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים" ושב וגילם אותו גם בשלושה סרטי המשך.
בשנת 1974 התגייס לצבא ברית המועצות ושירת כמתופף בלהקה המוזיקלית של גדוד הארטילריה והרובאים הנפרד ה-41, בכפר צ'ורנאיה שבמחוז המשנה וסוולוז'בק במחוז לנינגרד.
מאז השתתף בהפקות קולנוע וטלוויזיה רבות והשתתף גם בתוכניות בידור שונות.
לצד אנסטסיה זבורוטניוק השתתף בתוכנית "שני כוכבים" והגיע לגמר.
משנת 1986 נחשב לשחקן הבית של תיאטרון לנסובייט בסנקט פטרבורג.
הוא נשוי ללריסה לופיאן (ילידת 1953) ויש לו ממנה בן: סרגיי בויארסקי, חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ובת: יליזבטה בויארסקיה (ילידת 1985), שחקנית קולנוע וטלוויזיה ידועה, הנשואה לשחקן אחר, מקסים מאטבייב (יליד 1982), להם יש בן: אנדריי מאטבייב.
בויארסקי אוהד מושבע של מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
הוא גם מעשן כבד וידוע כתומך נלהב בזכויות המעשנים והוא חבר באגודה להגנה על זכויות המעשנים.
שנה סרט / סדרת טלוויזיה דמות הערות2023צוערי הצי 5שבאלייה דה בריליה 2023צוערי הצי 4 שבאלייה דה בריליה 2016החתול השחור איגור גראנין סדרת טלוויזיה2016פטרבורג.
באהבה שמאן 2013שרלוק הולמס המפקח לסטרייד סדרת טלוויזיה2011פיוטר הראשון: הצוואה דמיטרי קנטמיר מיני-סדרות טלוויזיה2009טאראס בולבה מויסיי שילו מבוסס על ספרו של ניקולאי גוגול2009שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארןד'ארטניאן2005מאושר מיני סדרה2003 האידיוט קלרמיני-סדרה2001 אשלם מראש!
מיכאיל רספיאטוב1998 חדר ההמתנהויטיה סדרה1996 המלכה מרגומורוולסדרת טלוויזיה1993 סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה ד'ארטניאן1992 המוסקטרים אחרי עשרים שנה ד'ארטניאן1992 טרטף טרטף1991שגעונותניקולאי הראשון, קיסר רוסיה1991לחיי צוערי הצי!דה ברילה1989 דון סזאר דה בזאן דון סזארסדרה1989 אמנות החיים באודסה מ.
1979 ספינת אוויר דיבוב1978 ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים ד'ארטניאןמיני-סדרת טלוויזיה1978 ועדת החקירה 1978 כשהחלום מתגשם 1978 השף והזמרת ברמלייב (דיבוב)1977 כלב בתנומה תאודורו1976 גברילה הפראי 1976 הגור כחול שודד ים (דיבוב)
מיכאי סטלסקו (ברומנית: Mihai Stelescu; 1907 - 16 ביולי 1936) היה פוליטיקאי, עיתונאי ועורך רומני, מנהיג אחוות הצלב, בגיל 25 חבר פרלמנט מטעם התנועה הלגיונרית, מייסד מסע הצלב של הרומניות.
סטלסקו נולד בגאלאץ, רומניה וכבר בבית הספר התיכון הצטרף לתנועה הלגיונרית.
הוא היה מיליטנטי מאוד, לכן גם זכה בצלב הלבן, העיטור הגבוה ביותר של התנועה הלגיונרית.
סטלסקו התקדם במדרג התנועה הלגיונרית במהירות והצטייר כשני רק למנהיג התנועה ומייסדה, קורנליו זליה קודריאנו.
ב-1932 נבחר לפרלמנט הרומני מטעם התנועה הלגיונרית ועם בחירתו החל לקבל משכורת של חבר פרלמנט, מה ששינה בצורה חדה את רמת הכנסותיו ואת סגנון חייו.
הבחירות החדשות, ללא רשימות של לגיונרים, שנערכו בסוף 1933, החזירו אותו למצבו הכלכלי הקודם, אך הוא כבר התרגל להוצאות גבוהות יותר.
בתקופה בה היה חבר פרלמנט הצטיין בנאומיו יותר מכל הלגיונרים.
לאחר שהניקדורים רצחו את יון ג.
דוקה היה בין העצורים והנאשמים במשפט, אך בדומה ליתר הצמרת הלגיונרית, פרט לניקדורים, זוכה במשפט.
בתקופה בה היה עצור בבית הסוהר התחיל סטלסקו לייצור סביבו קבוצת נאמנים ולראות בעצמו שווה ערך לקודריאנו.
לאחר שחרורו מהכלא הוא ביקר את רצח דוקה והתחיל להיות ביקורתי כלפי המנהיג ונוצר הרושם שהוא מתכנן פיצול התנועה או השתלטות עליה.
נאמני קודריאנו החלו לעקוב אחר מעשיו של סטלסקו.
הם העריכו שסטלסקו עמד בקשר עם חוגי המלך באמצעות גיסו, לוקה גאורגיאדה (Luca Gheorghiade), זכה לתמיכה כספית והבטחות פוליטיות, הכל במטרה לפגוע בתנועה הלגיונרית.
סטלסקו פתח מחנה הבראה על חוף הים השחור עבור לגיונרים שחלו או נחלשו בבתי הכלא.
פתיחת המחנה הייתה, לדברי המקטרגים, בכסף שמקורו בחוגי המקורבים לארמון המלוכה.
למחנה זה הגיעו המקורבים לסטלסקו ולגיונרים שסטלסקו קיווה לקרב אליו.
במחנה היה לגיונר צעיר, שרק סיים סמינר למורים, בשם וסילה קוטאה (Vasile Cotea), שביקר שוב ושוב, כנראה בהשפעת סטלסקו, את קודריאנו ללא תגובה של סטלסקו.
חלק מהלגיונרים עזבו וסיפרו לקודריאנו על הנעשה.
לדברי קוטאה סטלסקו השפיע עליו להתנקש בחיי קודריאנו ולשם כך יצא למחנה שם התאמן בירי באקדח.
הוא נסוג מתוכניתו ולדבריו סטלסקו הציע לו חלופה, להרעיל את קודריאנו וגם סיפק לו את הרעל.
נאמני קודריאנו, שכבר עקבו אחריו, התחברו אליו תוך העמדת פנים שהם חלק מהמזימה, לכן קוטאה דיבר חופשי וחשף את התוכנית.
הוא הובא לקודריאנו והתוודה לפניו על המזימה.
קבוצת לגיונרים יצאה לביתו של סטלסקו ומצאה שם רעל.
ב-25 בספטמבר 1934 דן בית דין כבוד לגיונרי בראשותו של גנרל קנטקוזינו-שומר הגבול בעניינו של סטלסקו ומצא אותו אשם בבגידה כלפי התנועה וקודריאנו - קודריאנו גזר את דינו להרחקה לתמיד מהתנועה.
סטלסקו התכחש להאשמות וטען שקודריאנו הוא זה שניסה להרעיל אותו.
הנשרים הלבנים והחיבור עם פנאיט איסטרטי
לאחר הרחקתו של סטלסקו מהתנועה הלגיונרית הוא השמיע ביתר שאת את ביקורתו על התנהלות התנועה הלגיונרית ובמיוחד התנהלותו של מנהיגה, קודריאנו.
סטלסקו ביקר את הזדהותה היתירה של התנועה הלגיונרית עם גרמניה הנאצית, תוך התעלמות מכך שבמלחמת העולם הראשונה גרמניה הייתה האויב העיקרי של רומניה.
הוא חשש מכך שרומניה תהפוך לגרורה של גרמניה ותאבד את עצמאותה.
סטלסקו הקים תנועה מתחרה לתנועה הלגיונרית בשם "הנשרים הלבנים" (השם השתנה בהמשך ל"מסע הצלב של הרומניות") וביטאון שנשא אותו שם.
הביטאון התאפיין בהתמקדות בביקורת על התנועה הלגיונרית ובעיקר על מנהיגה, קודריאנו.
הביקורת של סטלסקו באה מאדם, שהכיר היטב את התנועה הלגיונרית מבפנים ועיתונים אחרים, רבי תפוצה, פרסמו תכנים אלה על דפיהם.
לאחר שפנאיט איסטרטי פנה לכיוון עצמאי, בהיפרדו מהקו של ברית המועצות ולאחר התגובה החריפה נגדו של חוגי שמאל מסוימים, התחיל איסטרטי לפרסם מאמרים בעיתון הימין Cruciada Românismului (מסע הצלב של הרומניות), שייסד מיכאי סטלסקו לאחר סילוקו מהתנועה הלגיונרית.
היו שראו בכך שינוי עמדות של איסטרטי והפיכתו לאנטישמי ופשיסט, אך לא כך היה הדבר.
איסטרטי תבע מבעל העיתון לשנות את עמדתו האנטישמית, כדי שיתקרב אליו, יתר על כן, פרסם בתחילת 1935, מעל גבי העיתון, מאמר שתקף ושם ללעג את נושא הדגל של האנטישמיים ברומניה, הנומרוס קלאוזוס, שכונה על ידי איסטרטי בשמות "נומרוס דמגוגיקוס" ו"נומרוס פוליטיצ'יאנוס".
איסטרטי מת באותה שנה ולא הספיק להיות עד, בשנה שלאחר מכן, לרצח סטלסקו על ידי הלגיונרים.
סטלסקו, כנראה בהשפעת פנאיט איסטרטי, מיתן את הקו האנטישמי שלו, אך המשיך לתמוך בהנהגת "נומרוס קלאוזוס".
הוא גם דבק באמונתו השגויה שברומניה של 1935 היו שלושה מיליוני יהודים - במציאות מספרם נע סביב 800,000 בלבד.
בקיץ 1936 התאשפז סטלסקו לצורכי ניתוח אפנדיציט.
לאחר שדבר האשפוז נודע ללגיונרים התארגנה קבוצה מזוינת של עשרה לגיונרים, שכונו בהמשך הדצ'מווירים, שרצחו אותו בבית החולים, לדברי הלגיונרים ב-200 יריות ולדברי מקורות אחרים ב-38 יריות.
לאחר הרצח ביתרו את גופו תוך שירת המנונים וריקודים סביב לגופה.
הם נשארו במקום ולא התנגדו למעצרם.
מיכאי דורו פינטילי (ברומנית: Mihai Doru Pintilii; ) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
פינטילי נולד ביאשי והחל לשחק כדורגל בקבוצת אוסר לוגוג'.
בשנת חתם בג'יול פטרושאני ששיחקה אז בליגת העל הרומנית, אך בסיום העונה ירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
בשנת חתם באינטרנציונל קורטאה דה ארגש, ובעונה לאחר מכן חתם בפאנדורי טרגו ז'יו, שם שיחק שנתיים והיה בורג מרכזי במרכז הקישור של המועדון.
בקיץ 2012 חתם פינטילי בסטיאווה בוקרשט, ששילמה עבורו 850 אלף אירו.
ב-2 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק נגד גז מדאן מדיאש.
פינטילי זכה בשתי אליפויות עם הקבוצה, במדיה שימש כקפטן וכבש חמישה שערי ליגה ב-53 הופעות.
ב-7 ביוני 2014 חתם לארבע שנים באל-הילאל מליגת העל הסעודית, עמה הגיע לגמר ליגת האלופות האסיאתית.
בינואר הושאל לפאנדורי טרגו ז'יו עד לסיום העונה.
ב-19 ביוני 2015 הגיע פינטילי לישראל וחתם לשלוש שנים בקבוצת הפועל תל אביב.
לקראת תחילת העונה מונה פינטילי לקפטן הקבוצה, וב-8 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק מול בני יהודה במסגרת גביע הטוטו.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב-24 באוגוסט 2015, במשחק מול בית"ר ירושלים באצטדיון טדי, במסגרת המחזור הראשון של עונת 2015/2016. בסך הכל ערך פינטילי 16 הופעות בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב.
בחלון ההעברות של ינואר 2016 חזר פינטילי לרומניה וחתם לקדנציה נוספת בסטיאווה בוקרשט.
ב-1 בפברואר הודיע על פרישה ממשחק פעיל, וצורף לצוות המקצועי של המועדון.
ב-10 באוגוסט 2011 ערך פינטילי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, בניצחון 1–0 במשחק ידידות נגד .
ב-6 בספטמבר 2013 הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 3–0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. בטורניר הגמר של יורו 2016 שותף פינטילי בשני משחקים בשלב הבתים, ובסך הכל ערך 43 הופעות במדי נבחרת רומניה.
מיכאי רומן (ברומנית: Mihai Roman; נולד ב-16 באוקטובר 1984) הוא כדורגלן עבר רומני ומאמן כיום את בוטושאן.
רומן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת צ'טאטאה סוצ'אבה.
בגיל 22 חתם בקבוצת בראשוב עימה עלה לליגת העל הרומנית כבר בעונתו הראשונה במועדון.
בקיץ חתם בראפיד בוקרשט, אחד מהמועדונים הגדולים ברומניה.
ב-18 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 1–3 נגד שלונסק ורוצלאב הפולנית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית בו גם הבקיע את השער השני עבור קבוצתו.
בנוסף לכך, רומן גם שיחק עם ראפיד במסגרת שלב הבתים של המפעל באותה עונה וגם הגיע עימה לגמר הגביע הרומני.
בקיץ עזב לראשונה את רומניה וחתם בטולוז מליגת העל הצרפתית, אך בתחילת העונה סבל מדלקת בגיד האכילס שהשביתה אותו לתקופה של 7 חודשים מהמגרשים.
ב-5 באפריל 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור טולוז בהפסד 1–2 לליל.
במהלך תקופתו כשחקן ליל סבל מפציעות חוזרות ולא זכה לדקות משחק רבות ובקיץ שוחרר מהמועדון וחתם בבוטושאן.
ב-20 באוגוסט 2018 רומן חתם בסטיאווה בוקרשט.
ב-6 ביוני 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה בניצחון 0–1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ב-27 בינואר 2012 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת בניצחון 0–4 נגד .
מיכאי אלכסנדרו רומן (ברומנית: Mihai Alexandru Roman; נולד ב-31 במאי 1992) הוא כדורגלן רומני המשחק בפטרולול פלוישט.
רומן התחיל את הקריירה שלו באוניברסיטטה קראיובה מליגת העל הרומנית.
בקיץ הצטרף לפטרולול פלוישט בה לא צבר דקות משחק רבות ובקיץ שלאחר מכן הושאל לאוניברסיטטה קלוז'.
בקלוז' רשם רק הופעה אחת בליגה ולכן בינואר הצטרף לטורנו סווארין בה כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד גז מתאן מדיאש.
בתום העונה המועדון הפסיק את פעילותו ורומן חתם בסגאטה נבודאר העולה החדשה לליגת העל.
בתום העונה ירדה סגאטה לליגה השנייה ורומן עזב את המועדון וחתם בפאנדורי טרגו ז'יו.
בפאנדורי היה רומן מלך שערי הקבוצה וסגן מלך השערים של הליגה כולה עם 16 שערים ב-32 משחקים.
בנוסף הגיע עם המועדון לגמר הגביע הרומני.
את עונת התחיל בפאנדורי ואף הבקיע 4 שערים ב-9 משחקים, אך לקראת סיום חלון העברות של קיץ חתם בניימכן מליגת העל ההולנדית.
ב-11 באוגוסט 2016 הושאל למכבי פתח תקווה עד לסיום העונה.
ב-30 ביוני 2017 חתם בCSU קראיובה.
ב-16 בפברואר 2018 הושאל לפולי טימישוארה.
מיכאיל לאונידוביץ' בוגדנוב הוא מדינאי ודיפלומט רוסי, סגן שר החוץ של רוסיה מ-23 ביוני 2011 עד 9 ביולי 2025, והיה שליחו המיוחד של נשיא רוסיה למזרח התיכון מ-23 בינואר 2012 עד 31 באוקטובר 2014.
מכהן גם כסגן יושב ראש החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית.
בוגדנוב נולד במוסקבה במרץ 1952. השלים את השכלתו האקדמית במכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ.
משנת 1974 עובד כדיפלומט ונשלח לעבוד בשגרירויות הרוסיות בתימן, בלבנון ובסוריה.
בשנים 1989–1991 עבד במחלקת מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ הסובייטי ולאחר מכן עבד בשגרירות הרוסית בסוריה בשנים 1991–1994.
חזר למוסקבה ב-1994 ומונה לסגן מנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ של רוסיה.
שנתיים לאחר מכן הוא נשלח לכהן כשגריר רוסיה בישראל במקומו של אלכסנדר בובין שפרש לפנסיה.
בוגדנוב כיהן כשגריר רוסיה בתל אביב משנת 1997 עד 2002, כשחזר למוסקבה.
עם שובו מונה למנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה עד שנת 2005, עת נשלח חזרה למזרח התיכון, הפעם לקהיר כדי לכהן כשגריר רוסיה במצרים.
במקביל כיהן גם כנציגה של רוסיה בליגה הערבית.
ביוני 2011 מונה לסגן שר החוץ של רוסיה לענייני המזרח התיכון.
ב-23 בינואר 2012 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב מינה אותו לשליחו המיוחד למזרח התיכון.
מאז המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, בוגדנוב מעורב בניהול המשא ומתן מול ארגוני המורדים הסורים לצורך הגעה להסדר ולסיום מלחמת האזרחים בסוריה.
ב-2016 נקשר שמו לחשיפת מחמוד עבאס (אבו מאזן) כסוכן קג"ב בארכיון מיטרוחין בעקבות פעילותו כשגריר בסוריה.
ב 9 ביולי 2025 פוטר על ידי פוטין ממינויו לסגן שר החוץ של רוסיה לענייני המזרח התיכון
מיכאי טודוסה (ברומנית: Mihai Tudose; נולד ב-6 במרץ 1967 בבראילה) הוא פוליטיקאי רומני שכיהן כראש ממשלת רומניה החל מ-29 ביוני 2017 ועד ינואר 2018. טודוסה הוא נציג של מחוז בראילה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בפרלמנט של רומניה.
מ-2017 הוא חבר הפרלמנט האירופי.
יש לו הכשרה בתחום המשפטים, המנהל, הביטחון והמודיעין.
טודוסה החליף את סורין גרינדיאנו שהודח על ידי חברי סיעתו בפרלמנט עקב משבר אמון עם מנהיג המפלגה, ליביו דראגניה.
כמו גרינדיאנו, הוא הודח על ידי מפלגתו, אחרי כהונה בת 7 חדשים.
טודוסה נולד ב-1967 כבן לאב מהנדס שעבד במנהלה כלכלית מקומית ולאם מורה.
הוא למד בשנים 1985-1981 בתיכון ע"ש "פנאיט צ'רנה" בעיר הולדתו.
בשנים 1995-1991 למד בפקולטה למשפטים ולמנהל של האוניברסיטה הפרטית הנוצרית ע"ש דימיטריה קנטמיר בבוקרשט.
בשנים הבאות למד בקורסים למנהל עסקים באוניברסיטת דנובה התחתונה בגאלאץ, לסוגיות הביטחון הלאומי - במכללה הגבוהה לביטחון הלאומי, שירות המודיעין של רומניה, במרכז האירופי מארשל בגארמיש-פארטנקירכן בגרמניה, במכללה הלאומית לביטחון בבוקרשט.
ב-2008 סיים תואר שני ב"מדיניות כללית אירופאית" ועוד תואר שני בהתכתבות באוניברסיטה ללימודים אגרונומיים ווטרינריים בבוקרשט עם עבודה על פיתוח התיירות.
טודוסה עשה השתלמות נוספת בבית הספר הלאומי ללימודי מדינה ומנהל בבוקרשט (2007-2006) ולימודי המשך בתחום "ניהול התקשורת ויחסי הציבור" בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת דנובה התחתונה.
בשנת 2007 נשלח מטעם המכללה הלאומית לביטחון להשתלמות ב"ניתוח ופתרון סכסוכים צבאיים" באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
השתלם גם כן ביחסים בינלאומיים ואינטגרציה אירופית" במכון הדיפלומטי הרומני.
בשנת 2010 סיים דוקטורט ב"מדעי הצבא והמודיעין", בנושא הגנת התשתיות החיוניות, באקדמיה הלאומית למודיעין "מיכאי האמיץ" בבוקרשט, תחת הדרכתו של גבריאל אופריה, שר לשעבר.
בשנת 2015, לפי ידיעות בתקשורת, הועלו נגדו חשדות לפלגיאט בעבודת הדוקטורט.
טודוסה הודיע בזמנו שביקש לוותר על התואר.
לפי קורות החיים הרשמיים שלו, מילא תפקידי הוראה באקדמיה הלאומית למודיעין (מרצה) אך הדבר הוכחש על ידי דוברי האקדמיה.
משנת 1992 טודוסה הוא חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
החל משנת 2000 נבחר לבית הנבחרים הרומני מטעמה.
בין 17 בדצמבר 2014 ל-4 בנובמבר 2015 כיהן טודוסה כשר הכלכלה, המסחר והתיירות בממשלת ויקטור פונטה הרביעית ושוב באותו תפקיד בין פברואר ליוני 2017 בממשלת סורין גרינדיאנו.
בין 2004-2014 ובין דצמבר 2015 ליוני 2017 היה יושב ראש הוועדה לכלכלה, רפורמה והפרטה של הפרלמנט הרומני.
בשנים 2012-2008 כיהן כיושב ראש הקבוצה הפרלמנטרית לידידות בין רומניה ליוון ובשנים 2017-2012 יושב ראש הקבוצה הפרלמנטרית לידידות בין רומניה לגרמניה.
ביוני נבחר ליורשו של סורין גרינדיאנו.
בממשלה החדשה שר החוץ הוא תאודור מלשקאנו, שר הביטחון - אדריאן צוצויאנו.
מכהנים בה גם שר ממוצא ישראלי, אילן לאופר, שר לעסקים קטנים ובינוניים ולסביבת העסקים, ושרה מוסלמית, ממוצא טורקי-טטרי, סוויל שהיידה, שרה לפיתוח אזורי וסגן ראש הממשלה.
ראש הממשלה לשעבר ויקטור פונטה, חבר לאותה מפלגה, הודיע שלא יצביע בעד ממשלתו של טודוסה.
טודוסה כיהן כראש ממשלה שבעה חדשים עד ינואר 2018, כשהודח על ידי הנהגת מפלגתו אחרי שהחליט לפטר את שר הפנים בגלל "שקרים בפומבי".
מיכאי טודוסה נשוי לקורינה ויש להם בת.
București: RAO, 2013 (ביטחון כלכלי ובעידן התמורות הגלובליות)
מיכאי טראיסטאריו (ברומנית: Mihai Trăistariu; נולד ב-16 בדצמבר 1979) הוא זמר רומני.
טראיסטאריו נולד בפיאטרה ניאמץ למשפחת אמנים, הוא למד לנגן בפסנתר מספר שנים והוא בוגר תואר במתמטיקה מאוניברסיטת יאשי, לאחר מכן הוא גם למד בבית ספר לתיאטרון בקונסטנצה.
ב-2004 הוציא את הסינגל הסולו הראשון שלו וב-2005 הוציא את אלבומו הראשון, הוא השתתף מספר פעמים בתחרות סלקציה נציונלה הבוחרת את נציג רומניה לאירוויזיון וב-2006 הוא זכה בה במקום הראשון עם השיר "Tornerò" (אני אחזור), בתחרות האירוויזיון השיר הגיע למקום הרביעי.
לאחר האירוויזיון הוא נהיה לזמר מפורסם ברחבי אירופה וזכה במספר פרסים, הוא מכר מעל 1,500,000 אלבומים ברחבי העולם.
ב-2006 הוא קיבל אות אזרח כבוד מטעם עיר הולדתו.
בשנת 2021 השתתף בתוכנית המציאות הזמר במסכה רומניה בתור הכוכב והיה למודח השמיני.
מִיכַאִיל יִוֹסִיפוֹבִיץ' אוֹצֶ'רֶט היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו בעצירת טנק וורמאכט במהלך תפיסת מאחז בצידו השני של נהר אודר במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר ז'יטומיר במחוז קייב של ברית המועצות (כעת באוקראינה) במשפחתו של פקיד.
סיים בית ספר עם שבע שנות לימוד.
במהלך אווקואציה הגיע לעיר שבמחוז סראטוב משם התגייס לצבא האדום ב-1943. הגיע לחזית המלחמה באוקטובר 1944.
ב-8 בפברואר במהלך הגנה על מאחז שנוצר לאחר צליחת נהר אודר ליד עצר את הטנק של וורמאכט כשזה התקרב ליחידת פיקוד על ידי זריקת עצמו עם רימונים מתחת לאותו הטנק
ב-31 במאי אותה השנה עוטר על פועלו בעיטור "גיבור ברית המועצות".
מיכאיל סרג'ייביץ' אקימנקו הוא אתלט רוסי, סגן אלוף העולם (דוחה 2019) ואלוף העולם לנוער (יוג'ין 2014) בקפיצה לגובה.
אקימנקו זכה במדליית זהב באליפות העולם לנוער 2014 שנערכה ביוג'ין, לאחר שניתר לגובה של 2.24 מטרים.
מקדים את דמיטרי נאבוקו ואת וו סאנג-היוק שקבעו אותה תוצאה.
באליפות העולם 2019, בגמר זכה אקימנקו במדליית הכסף עם תוצאה של 2.35, 2 סנטימטרים פחות מ-2.37 המטרים שקבע מועתז עיסא בראשים שזכה במדליית הזהב.
התוצאה היוותה עבור אקימנקו גם שיא אישי חדש.
גם איליה איוואניוק קבע תוצאה דומה, אך השתמש ביותר ניסיונות.
מיכאיל וסילייביץ' איגנאטייב (בצ'ובאשית: Mihal Vślin yvӑl Jӑkӑnatjev; 8 בינואר 1962 – 18 ביוני 2020) היה פוליטיקאי צ'ובאשי, שכיהן כראש הרפובליקה של צ'ובשיה, תפקיד שהיה ידוע כנשיא הרפובליקה עד 2011.
מינואר 2002 עד מאי 2004 כיהן כשר החקלאות של צ'ובשיה ולאחר מכן כסגן ראש הממשלה, באוגוסט 2010 מונה על ידי הנשיא דמיטרי מדבדב לנשיא רפובליקת צ'ובשיה.
בשנת,2012 שונה שם המשרה ל"ראש הרפובליקה", אך הוא שמר על תפקידו.
ב-29 בינואר 2020, הנשיא ולדימיר פוטין פיטר את איגנאטייב והחליף אותו באולג ניקולאייב כראש הרפובליקה.
זאת בעקבות סדרה של שערוריות בהן היה מעורב.
על פי הדיווחים, הוא השפיל כבאי בכך שאילצו לקפוץ כדי לקבל מפתחות לכבאית חדשה ועודד "לטהר" עיתונאים ברפובליקה שכותבים נגד השלטון.
בעקבות התקרית סולק ממפלגת השלטון.
ב-20 במאי 2020 הגיש איגנאטייב תביעה לבית המשפט העליון של רוסיה נגד הצו שהביא לפיטוריו.
ברם ב-18 ביוני 2020 מת בעקבות סיבוכי נגיף COVID-19 בבית החולים בעיר צ'בוקסרי.
היה נשוי ללריסה יורייבנה, בוגרת המכללה להכשרת מורים בקאנאש ומורה בבית ספר יסודי.
עבדה קרן הפנסיה של רוסיה, יו"ר מועצת הנאמנים של קרן הצדקה של מועצת הנשים הרפובליקנית "צ'ובאש".
לשניים בן ובת - איוואן ומריה.
מיכאיל דמיטרייביץ' בונץ'-ברוייביץ' (; 24 בפברואר 1870 – 3 באוגוסט 1956) היה לוטננט גנרל ממוצא ליטאי בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על החזית הצפונית במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הצטרף ל.
בונץ'-בורייביץ' נולד במוסקבה ב-30 באוגוסט 1868, למשפחה שהשתייכה בעבר לאצולת הדוכסות הגדולה של ליטא.
אביו היה מודד אדמות במקצועו, ולפיכך למד מיכאיל במכון קונסטנטינובסקי למדידות במוסקבה.
לאחר מכן למד באקדמיית המטה הכללי וב-1892 הוצב ברגימנט הגרנדירים ה-12 של אסטרחאן.
בהמשך אותה שנה הוא הועבר לרגימנט המשמר הליטאי שהוצב בוורשה.
ב-1898 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית ניקולייב והחל לפרסם מאמרים בעיתונות הצבאית.
בהמשך הוא גם פרסם ספר הדרכה בטקטיקה ביחד עם הגנרל מיכאיל דרגומירוב.
ב-6 בדצמבר 1907 הוא הועלה לדרגת פולקובניק ובאוקטובר 1908 מונה למפקד מבצר ליבאו.
במרץ 1914 הוא מונה למפקד הרגימנט ה-176 בצ'רניגוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה הרגימנט של בונץ'-ברוייביץ' חלק מהארמייה השלישית ולחם עמה בקרב גליציה.
ב-10 בספטמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
הוא הוצב במטה החזית הצפון-מערבית ובמסגרת תפקידו יזם פינוי של החיילים היהודים מקו החזית באשמת ריגול.
במקביל, במרץ 1916 הוא מונה למפקד חיל המצב בפסקוב.
ב-29 באוגוסט 1917 הוא מונה למפקד החזית הצפונית עד 9 בספטמבר של אותה שנה.
לאחר מהפכת אוקטובר הפך בונץ'-ברוייביץ' לאחד הגנרלים הראשונים שנשבעו אמונים למשטר החדש.
אחיו הצעיר ולדימיר היה פעיל בולשביקי בולט.
במרץ 1918 מונה למנהל המועצה הצבאית העליונה, ולראש מטה השדה של המועצה הצבאית המהפכנית, ומילא תפקיד מרכזי בתחילת מלחמת האזרחים הרוסית בארגון הצבא האדום והגנת המדינה הסובייטית.
חבריו לשעבר ששרתו כעת ב הכריזו עליו כעל מבוקש ובאחת הפעמים אף ערכו פשיטה על רכבת שהם חשדו שהוא נמצא בה.
ב-1919 הוא פרש מהצבא והחל למלא תפקידים אזרחיים עבור הסובייט העליון.
הוא נעצר ב-1923, אך שוחרר לאחר שראש האו.ג.פ.או.
ב-1925 הוא הקים וארגן את לשכת הצילום האווירי.
הוא נעצר שוב בפברואר 1931, יחד עם קצינים לשעבר מהצבא הקיסרי אשר נחשדו כי קשרו קשר נגד המשטר הסובייטי, אך הוא שוחרר ללא שהוגש כנגדו כתב אישום.
הוא שרד את הטיהורים הגדולים, והועלה לדרגת קומדיב (מפקד דיוויזיה) ב-1937. ב-1944 הוא הועלה שוב לדרגת גנרל לייטננט.
הוא נפטר במוסקבה ב-3 באוגוסט 1956.
מיכאיל מיכאילוביץ' אדמוביץ' (6 ביולי 1884 - 16 בנובמבר 1947) היה צייר דקורטיבי ומונומנטלי רוסי ואמן פורצלן.
הוא ידוע בעבודות החרסינה שלו ודימויים של אמנות סובייטית.
אדמוביץ' נולד ב-1884. ב-1907 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות ועיצוב תעשייתי במוסקבה וזכה במלגה ללימודים באיטליה עד לשנת 1909, אז הוזמן לעצב ציורי קיר לבניינים בסנט פטרסבורג ומוסקבה.
הוועדה המשמעותית הראשונה שלו הייתה עבור פסיפסים לקברו של המלך ג'ורג' הראשון מיוון.
אדמוביץ' עבד בלנינגרד בעקבות המהפכה הרוסית ושירת שנתיים במשמר המהפכה.
מפעל הפורצלן הקיסרי נוסד על ידי הקיסרית אליזבת פטרובנה בשנת 1744 כמפעל הפורצלן הראשון ברוסיה.
ב-1918 שונה שמו למפעל הפורצלן הממלכתי ואדמוביץ' הועסק בו.
הוא עיצב קרמיקה ששיקפה את מטרות הממשלה החדשה ברוסיה.
מאוחר יותר המשיך אדמוביץ' לעבוד במפעל הקרמיקה וולכוב בנובגורוד.
ב-1927 חזר למוסקבה כדי לעצב עבור מפעל הקרמיקה דולבו.
אחד העיצובים של אדמוביץ' מ-1921, Kapital נבחר על ידי מנהל המוזיאון הבריטי ניל מקגרגור כאובייקט מייצג בתוך סדרת תוכניות רדיו שהחלה ב-2010 כשיתוף פעולה בין ה-BBC והמוזיאון הבריטי.
הצלחת שנבחרה עוצבה בשנת 1921 ומציגה פועל סובייטי מטביע את המילה "קפיטל" בסגנון פוטוריסטי.
האובייקט מייצג את עובד התורם את כוח התעשייה לטובת העם ולא לקפיטליסטים.
העיצובים שלו משנת 1921 כוללים את הכרזה מי שלא עובד לא אוכל, מה שהמחיש את המחויבות למהפכה.
בין העיצובים שיצר על צלחות פורצלן בגודל עשרה אינץ' הציגו את ראש לנין, הכוכב האדום.
צלחות אלה נתפסו כצורת ביטוי חדשה של אמנות עבור העובד הרוסי.
צלחת "קפיטל" שנבחרה עבור ה-BBC נוצרה למעשה עשרים שנה לפני כן, ב-1901, כאשר הייצור של מפעל הפורצלן היה שמור כולו למשפחת המלוכה הרוסית.
הצלחות הללו נאספו והמתינו לקישוט.
הצלחות מ־1921 הופקו על ידי בית החרושת הממלכתי לפורצלן וצוירו ביד על הזיגוג הקיים.
הצלחות לא היו עבור שימוש קבוע ונועדו בעיקר לקישוט.
הלוחות נשאו פטיש ומגל כסימן של יוצריהם, אך הם נשאו את הסימן גם של הייצור הקיסרי המקורי שלהם, שהוטבע עשרים שנה לפני כן.
הייצור הקטן במפעלים בתקופה זו נועד לפחות בחלקו לייצוא.
צוין כי עדיף לא לצבוע מעל סימני היצור המקוריים, שכן הם קיבלו ערך גבוה מרוכשים מחוץ לרוסיה.
אדמוביץ' הועסק מאוחר יותר בציור עיצובים על בנייני במוסקבה.
בחייו הציג במספר תערוכות בינלאומיות, ובשנת 1925 זכה במדליה בתערוכה הבינלאומית בפריז.
מיכאיל איבנוב היה צייר, אקוורל ואקדמאי רוסי.
אביו היה חייל בגדוד סמיונובסקי.
בשנת 1762, הוא ואחיו התקבלו לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בתחילה הוא לקח קורסים מעשיים בציור, בשנת 1764, הפך לתלמידו של איוון גרוט, אשר הדריך אותו בציור ציפורים, חיות ופרחים.