tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרד השתתפו גם נשים סוריות.
המרד האירי של 1798 , היה מרד של רפובליקנים אירים כנגד השלטון הבריטי בארצם.
המרד, שהושפע מהכרזת העצמאות בארצות הברית, כמו גם מן המהפכה הצרפתית, דוכא על ידי הבריטים, שהכוחות האיריים לא היוו עבורם יריב של ממש.
בנוסף, מבחינה גאוגרפית, אירלנד לא מתאימה למלחמת גרילה, וכך, מרגע שהמורדים ניסו להילחם בקרבות סדורים או להשתלט על שטח, ידם הייתה על התחתונה.
דיכוי המרד נעשה בתקיפות, ולעיתים באכזריות, על ידי הבריטים ותומכיהם בקרב האוכלוסייה המקומית.
בין הפרקטיקות שהופעלו בעת דיכוי המרד ניתן למצוא רצח שבויים ופצועים, מעשי טבח, עינויים, אונס ושריפת בתים של המורדים ותומכיהם, שאף הם לא ישבו בחיבוק ידיים.
מעשי אכזריות אלה הוזנו מהיות המרד, במובנים רבים, מלחמת אזרחים.
זאת כיוון שמגזרים חשובים בחברה האירית תמכו בשלטונות, וכתוצאה, הייתה מעורבות רגשית רבה כרוכה במאבק זה.
סיבה אחרת למעשי האכזריות הייתה שהמורדים, נתיני הכתר הבריטי, נחשבו לבוגדים, והיחס אליהם היה בהתאם.
בשלב מאוחר של המרד נחתו כוחות צרפתיים באירלנד, בשני אתרים ובשני מועדים שונים, בכוח לא מספיק ולאחר שהמומנטום עבר לצד הבריטי, החזק יותר מלכתחילה.
אירלנד, אשר רוב אוכלוסייתה הייתה קתולית, נשלטה, בהשראת ובעזרת חקיקה בריטית, על ידי מיעוט של בעלי קרקעות, אנשי כנסייה ופקידים, השייכים רובם ככולם לכנסייה האנגליקנית, הדומיננטית בבריטניה.
לקראת סוף המאה ה-18 חלה הקלת-מה במידת האפליה.
להקלה זו נלוותה הרחבת מסוימת במידת השלטון העצמי של אירלנד, ולמעשה של המעמד השליט בה, במסגרת הכתר הבריטי.
ב-1791 קמה בבלפסט "חברת האירים המאוחדים" (Society of United Irishmen) על ידי ליברלים פרוטסטנטים.
מטרותיה היו רפורמות דמוקרטיות ואמנסיפציה לקתולים.
אל הארגון, שסניפים שלו הוקמו ברחבי הארץ, הצטרפו גם קתולים כמו גם חברי כתות פרוטסטנטיות שלא מן הזרם המרכזי.
מספר חבריו גדל והגיע, ככל הנראה, ליותר מ-100,000. בנוסף, "חברת האירים המאוחדים" התחברה במשך הזמן לארגונים אירים אחרים הקרובים אליה בשאיפותיהם.
פרוץ המלחמה בין בריטניה לבין צרפת המהפכנית ב-1793 הביא לאיסור על פעילות החברה ודחף אותה למחתרת.
מטרתה הראשית הייתה באותה עת הינתקות מבריטניה, אלא ששררה מחלוקת האם לעשות זאת בעזרה צרפתית או למרוד בכל מקרה.
התערבות צרפתית כזו אכן הושגה, פרי מאמציו של מנהיג החברה תאובלד וולף טון, וצבא צרפתי הגיע למפרץ באנטרי (Bantry Bay), שבפינה הדרומית מערבית של אירלנד, בדצמבר 1796. אלא שנחיתת הכוחות הצרפתיים נכשלה לחלוטין.
לנוכח אי-השקט בקרב האירים, בד בבד עם ההמחשה על היות אירלנד מעין "דלת אחורית" פוטנציאלית לפלישה לבריטניה, הטילו השלטונות משטר צבאי על האי במרס 1797, תוך נקיטת אמצעי דיכוי חמורים כנגד המתנגדים לשלטונם.
במרס 1798 עצרו השלטונות בדבלין את רוב המנהיגות של "חברת האירים המאוחדים".
במקביל, לנוכח אותו אי-שקט, החלו להתארגן אירים ששאפו להישאר תחת השלטון הבריטי, כנגד המתנגדים ולצורך תמיכה בשלטונות.
אלה נכנסו בעיקר תחת קורת הגג של "מסדר אורנג'" (Orange Order), אשר נוסד בשנת 1795.
לנוכח הלחץ הגובר החליטו מנהיגים מיליטנטיים של "האירים המאוחדים" למרוד מבלי להמתין לעזרה צרפתית.
התאריך שנקבע היה ה-23 במאי, כשעל פי התוכנית המורדים היו אמורים להשתלט על דבלין.
התקוממות במחוזות הסמוכים לדבלין אמורה הייתה למנוע מעבר תגבורות, ומרידה שתפרוץ מאוחר יותר ביתר חלקי האי תרתק אליהם את חילות המצב.
השלטונות, שנהנו ממידע מודיעיני מוקדם, כולל מקומות הריכוז המיועדים של המורדים בדבלין, הזרימו אליהם כוחות גדולים, ואלה הגיעו כשעה לפני המועד שנקבע לתחילת הפעולות.
המורדים נאלצו להתפזר ולהטמין את נשקם.
אלא שהמרידה במחוזות הסמוכים לדבלין פרצה כמתוכנן והתנגשויות ראשונות החלו בשחר ה-24 במאי.
לרוב, הצליחו כוחות הממשלה לדכא את המרד, פרט למחוז קילדייר בו הם נאלצו לסגת מחשש לניתוקם.
במקביל, תומכי הממשלה הוציאו להורג עצורים החשודים בתמיכה במורדים.
במחוזות המזרחיים של אירלנד, כמו מחוז ויקלו ומחוז וקספורד נחלו המורדים הצלחות זמניות.
בויקלו, שם ניטשה מלחמת גרילה בין המורדים לבין הלויאליסטים (הנאמנים לממשלה), הצליח ג'וזף הולט (Holt), אשר לרשותו עמדו לכל היותר כאלף מורדים, לרתק כוחות בריטיים גדולים, עד כניעתו באוקטובר.
בווקספורד אף הוקמה לזמן קצר ממשלה אזרחית רפובליקנית שהחזיקה מעמד מספר שבועות.
אלא שהבריטים שלחו לאותו מחוז כ-20,000 חיילים והנחילו למורדים סדרת תבוסות בבנקלודי (Bunclody) ב-1 ביוני, בניו רוס (New Ross) ב-5 ביוני, ובארקלו (Arklow) שבמחוז ויקלו, ארבעה ימים אחר כך, עת המורדים ניסו להרחיב את שליטתם אל שטח המחוז הסמוך.
ב-21 ביוני, לאחר קרב נוסף ב"גבעת החומץ" (Vinegar Hill) נואשו המורדים כליל, לאחר תבוסה נוספת, מן הניסיון לכבוש ולהחזיק בשליטתם בשטחים.
המורדים עזבו את וקספורד לכיוון אלסטר שבצפון האי.
בדרכם הוכו ב-14 ביולי פעם נוספת בידי הבריטים בנייטסטאון בוג (Nightstown Bog) שבמחוז מית' שמדרום ליעדם.
טור אחר הוכה באותו יום בסמוך לדבלין.
הצלחות זמניות נחלו המורדים, רובם מן הזרם הפרסביטריאני, גם במחוז אנטרים שבצפון מזרח האי, בו פרצה ההתקוממות ב-6 ביוני.
בהנהגת הנרי ג'וי מקרקן (McCraken) הם השתלטו לזמן קצר על רוב שטח המחוז, אולם ניסיונם להשתלט על העיר אנטרים טאון (Antrim Town) ב-7 לחודש כשל, אם כי רוב התוקפים הצליחו לסגת.
מכאן ואילך דעך המרד במחוז.
גורל דומה, כלומר, הצלחה התחלתית וכישלון בטווח הארוך יותר, פקד את מחוז דאון (Down), אף הוא בצפון מזרח אירלנד.
לאחר ניצחון בסיינטפילד (Saintfield) ב-9 ביוני, הם נוצחו שלושה ימים אחר כך בבולינהינץ' (Ballynahinch).
מנקודת ראות צרפתית, המרד האירי השתלב היטב, כהסחה, במסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים.
בכל זאת, מעט מדי ומאוחר מדי, מנקודת הראות של המורדים, הגיע אליהם סיוע צרפתי ישיר.
ב-22 באוגוסט, לאחר שעיקר המרד דוכא זה מכבר, נחתו כאלף חיילים צרפתים, בפיקוד ז'אן אימבר (Jean Humbert), לחופי מחוז מאיו שבצפון מערב האי.
הצטרפו אליהם כמה אלפי מורדים אירים, ויחד הם נחלו מספר הצלחות בראשית התנסותם בשדה הקרב, וטרם התארגנות הבריטים: ב-27 לחודש הם הביסו כוח של כ-6,000 חיילים בריטים בקסלבר (Castelbar) במה שנודע כ"מרוצי קסלבר" (Castlebar Races), שם המרמז על מהירות בריחתם של הנסוגים.
לאחר מכן הביסו הצרפתים כוח בריטי נוסף שניסה לעצרם.
כיוון שכך, ב-31 לחודש הוקמה בחסות צבא המשלוח הצרפתי רפובליקה אירית (הרפובליקה של קונוט, Republic of Connaught) בשטחים שהוצאו מידי הבריטים, וזו החזיקה מעמד 13 ימים.
העזרה הצרפתית, בד בבד עם ההכרזה על הקמת הרפובליקה עוררה את האירים למרידות בכמה מקומות, אולם אלו דוכאו במהרה.
הבריטים חרצו לשבט את גורל הפלישה כאשר הנחילו לצרפתים תבוסה בבולינמק (Ballinamuck) שבאמצע הדרך בין אתר הנחיתה לבין דבלין, ב-8 בספטמבר.
הצרפתים שנכנעו הוחזרו לארצם תמורת שבויים בריטיים, אך מאות מן השבויים האיריים הוצאו להורג.
הבריטים חדרו בהמשך החודש לרפובליקה, ותוך כך טבחו מאות מן המורדים ומתומכיהם בפעולה שסיימה למעשה את המרד האירי של 1798.
ב-12 באוקטובר ניסה כוח צרפתי גדול יותר, ובו כ-3,000 חיילים, לנחות במחוז דניגול שבחלק הצפוני של אירלנד (ממערב לצפון אירלנד של ימינו).
הכוח נתגלה טרם נחיתה על ידי הצי הבריטי, ונכנע לאחר שלוש שעות של קרב.
וולף טון, שנלווה אל הצרפתים, נידון למוות, וכיוון שבקשתו למות אל מול כיתת יורים נדחתה, התאבד בכלאו.
במבט לאחור, נראה שהאיום הצרפתי שימש כסמן אדום לבריטים, ועקב כך הם הכפילו את מאמציהם להשקיט את אירלנד, ומכאן, שהקשר עם הצרפתים הקטין את סיכויי ההצלחה של המורדים, שמלכתחילה היו הצד החלש.
יתרה מכך, נראה שהחבירה למעצמה עימה היו לבריטניה סכסוכים מזה מאות שנים, ועצם ניסיון פלישתה של אותה מעצמה אל תוככי האיים הבריטיים, רק הדגישה את ממד הבגידה של האירים בעיניים בריטיות.
וככל הנראה, מעורבות הצרפתית שימשה כדלק נוסף לנקמת הדמים באירים בעת דיכוי המרד.
כלומר, חבירה זו הייתה פרי חישוב מוטעה, והזיקה לשני הצדדים, האירי והצרפתי.
קבוצות של שרידי המורדים המשיכו במלחמת גרילה מספר שנים נוספות לאחר דיכוי המרד.
האחרונות מבין קבוצות אלו נכנעו ב-1803 וב-1804.
חוק האיחוד של 1800 הוא אחד מתוצאות המרד העיקריות.
חוק זה, שחוקק הפרלמנט הבריטי, איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה, תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שקמה ב-1 בינואר 1801. טרם חוק זה אירלנד נחשבה לממלכה נפרדת תחת הכתר הבריטי ולאחריו היא הפכה לחלק בלתי נפרד מבריטניה.
כתוצאה מכך פחתה האוטונומיה של המעמד השליט האירי, הפרוטסטנטי, ושוויון זכויות לקתולים הושג בהדרגה בשנים שלאחר מכן.
עם זאת, קיפוח כלכלי והתמרמרות של האירים הקתולים שררו גם שנים רבות אחר כך.
מחיר הדמים של המרד נאמד בעשרת אלפים ויותר הרוגים אירים, כ-530 חיילים בריטים נהרגו, וכן כ-2,000 לויאליסטים, לוחמים ואזרחים.
המרד הסלובקי (בסלובקית: Slovenské národné povstanie; בראשי תיבות: SNP) היה מרד בשנת 1944 בסלובקיה שאורגן על ידי המחתרת הסלובקית.
המרד החל ב-29 באוגוסט 1944 בבאנסקה ביסטריצה בניסיון לסלק את משטרו של יוזף טיסו אשר היה נתון למרות גרמניה הנאצית.
אף שהמרד דוכא על ידי צבא גרמניה הנאצית, פעולות המחתרת המשיכו עד שהצבא האדום שחרר את סלובקיה בשנת 1945.
לאחר המלחמה ניסו ארגונים פוליטיים שונים ליטול קרדיט על המרד.
השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה הציג את המרד הסלובקי כפעולה שהייתה יוזמת הכוחות הקומוניסטים במדינה.
מנגד, לאומנים סלובקים טוענים כי המרד היה למעשה קשר נגד האומה הסלובקית, כיוון שאחת ממטרותיו הייתה להפיל את ממשלת הבובות הסלובקית ולייסד מחדש את צ'כוסלובקיה, אשר בה העם הסלובקי נשלט על ידי העם הצ'כי.
במציאות, הלוחמים במרד הסלובקי היו ממגוון רחב של תנועות ופלגים, כולל חיילים רבים שערקו מן הצבא הסלובקי, לאומנים, פרטיזנים קומוניסטים ולוחמים זרים.
המרד לא זכה לתמיכה ציבורית גורפת בסלובקיה, אולם לוחמיו היו מכל הדתות, המעמדות, המינים, גילים וזרמים אנטי-נאציים בחברה הסלובקית של אותה עת.
אדווארד בנש אשר עמד בראש הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה יזם את תחילת ההכנות למרד אפשרי בשנת 1943, כאשר יצר קשר עם יחידות של מתנגדים למשטר בקרב הצבא הסלובקי.
בדצמבר 1943 החלו קבוצות שונות - בהן הממשלה הגולה, דמוקרטים צ'כוסלובקים, קומוניסטים ויחידות בצבא הסלובקי - לגבש את המחתרת הסלובקית וחתמו על הסכם המכונה "הסכם חג המולד", בו הכריזו על הכרה בסמכותו של בנש ועל כוונה לייסד מחדש את צ'כוסלובקיה לאחר תום המלחמה.
מועצה שהורכבה מנציגי הגורמים השונים הייתה אחראית להכנות למרד.
בחודש מרץ 1944 הופקד ניהול ההכנות בידי לויטננט קולונל יאן גוליאן מן הצבא הסלובקי.
כחלק מן ההכנות נאגרו כסף, תחמושת ואספקה במחנות צבאיים במרכז ובמזרח סלובקיה.
הכוחות המורדים כינו עצמם בשמות "הכוחות הצ'כוסלובקים של פנים המדינה" ו"הצבא הצ'כוסלובקי הראשון".
כ-3,200 חיילים סלובקים ערקו לשורות הכוחות המורדים, או לשורות הצבא האדום.
בחודש אפריל 1944 נמלטו היהודים הסלובקים רודולף ורבה ואלפרד וצלר מאושוויץ וסיפרו על הנעשה במחנה ההשמדה.
בקיץ 1944 הגבירו הפרטיזנים הסלובקים את פעולותיהם נגד הצבא הגרמני, במיוחד בהרים שבצפון-מרכז המדינה.
ביולי החלה התקדמות של כוחות הצבא האדום בברית המועצות ובפולין לעבר סלובקיה.
באוגוסט הגיעו כוחות הצבא האדום לעיר קרוסנו בפולין, הנמצאת במרחק של 40 ק"מ מן הגבול הסלובקי.
בקיץ 1944 הועברו שתי דיוויזיות משוריינות של הצבא הסלובקי וכן כל חיל האוויר הסלובקי לאזור פרשוב, בפינה הצפון-מזרחית של המדינה, זאת במטרה לאפשר את ביצוע אחת משתי התוכניות האפשריות למרד:
שתי הדיוויזיות יפתחו במרד לאחר שיתפסו את מעבר דוקלה, מעבר הרים אסטרטגי המחבר בין סלובקיה לפולין דרך הרי הקרפטים, זאת במקביל להגעת הצבא הסובייטי, כוחות החזית האוקראינית בפיקוד מרשל איבן קונייב.
פתיחה מיידית במרד בפיקוד יאן גוליאן מול כוחות הפלישה של הצבא הנאצי ואחיזה במעבר ההרים עד להגעת הצבא הסובייטי.
מפקדן של שתי הדיוויזיות, קולונל וילם טלסקי, קיבל עליו את סמכות מנהיגות המרד והסכים לביצוע אחת משתי התוכניות, בהתאם לנסיבות שיתפתחו.
ב-23 באוגוסט 1944 התבצעה ברומניה הפיכה בראשות המלך מיכאי הראשון בה הודח יון אנטונסקו ורומניה התייצבה לצד בנות הברית.
ב-27 באוגוסט 1944 הרגה קבוצת פרטיזנים קומוניסטים, אשר פעלו על פי פקודות ממפקדה בקייב, 30 חיילים גרמנים אשר עשו דרכם מרומניה, סמוך לעיר מרטין.
למחרת פלשו כוחות גרמנים לסלובקיה במטרה לדכא את אותות המרי.
הכנות לפלישה הזו נעשו במשך שבועות קודם לאירוע.
ב-29 באוגוסט 1944, בשעה 19:00 הכריז שר ההגנה הסלובקי, פרדיננד צ'טלוש, בשידור רדיו כי גרמניה פלשה לסלובקיה ונטלה שליטה במדינה.
בשעה 20:00 שלח גוליאן שדרי רדיו מוצפנים לכל היחידות במחתרת לפתוח במרד.
במקום לדבוק בתוכנית שהוסכמה מראש, ב-30 באוגוסט אסף קולונל טלסקי את כל חיל האוויר הסלובקי, נטש את שתי הדיוויזיות ללא פיקוד, וטס לאזור נחיתה בפולין והצטרף לצבא האדום.
שתי הדיוויזיות שנותרו ללא מפקד, פורקו מנשקן על ידי הצבא הגרמני עוד ביום ה-30 באוגוסט, מבלי שנורתה ירייה אחת.
משכך, המרד נפתח באובדן אחד מן הכוחות העיקריים בו ובניגוד לתוכניות שהוסכמו מראש.
קיימים נתונים סותרים באשר למספר הלוחמים במרד הסלובקי.
בתחילת המרד כוחות הפרטיזנים הסלובקים היו מורכבים מכ-18,000 לוחמים.
לאחר גיוס שנערך ב-9 בספטמבר 1944 גדל הכוח לכ-47,000 לוחמים, ומאוחר יותר הגיע עד ל-60,000 לוחמים ובתוספת של כ-18,000 לוחמי מחתרת מכ-30 מדינות אחרות שהצטרפו ללחימה.
לחיל האוויר של כוחות המרד היה מספר קטן של מטוסים מיושנים.
בנוסף לכוחות הסלובקים, בשורות המורדים לחמו אף שבויי מלחמה צרפתים שנמלטו ממחנות שבויים, פרטיזנים סובייטים, לוחמי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית ומשרד השירותים האסטרטגיים האמריקאי.
הכוחות המורדים קיבלו סיוע צבאי מן הצבא הסובייטי וב-7 באוקטובר 1944 נחתו בשדה תעופה בסילאץ', סמוך לבאנסקה ביסטריצה, מטוסי B-17 אמריקאים שהביאו אספקה ויועצים צבאיים.
בטרם עזיבתם אספו המטוסים 25 טייסים מבנות הברית ו-5 פרטיזנים צרפתים.
ב-29 באוגוסט 1944, בשעה 20:00, פרץ המרד הסלובקי תחת פיקודו של יאן גוליאן.
ב-30 באוגוסט נכנסו כוחות הפרטיזנים לבאנסקה ביסטריצה וקבעו שם את מפקדתם.
באותה עת פירקו הגרמנים את שתי הדיוויזיות הסלובקיות המשוריינות, במזרח המדינה, מנשקן.
חלק מן החיילים נאסרו ונשלחו למחנות בגרמניה, אחרים נמלטו, הצטרפו לכוחות הפרטיזנים הקומוניסטים, או שבו לביתם.
ב-5 בספטמבר הפך יאן גוליאן למפקד כל כוחות המרד בסלובקיה והועלה לדרגת גנרל.
בגיוס כוחות שהוכרז במרכז סלובקיה הצטרפו לכוחות המרד 47,000 לוחמים.
בניתוח ראשון של מאזן הכוחות סבר גוליאן כי כוחותיו יוכלו להחזיק מעמד מול הצבא הגרמני במשך כשבועיים.
עד ה-10 בספטמבר השתלטו כוחות המרד על שטחים גדולים במרכז ובמזרח סלובקיה, כולל שני שדות תעופה, שבהם נעשה שימוש כדי להטיס לכוחות אספקה וציוד על ידי חיל האוויר הסובייטי.
למרות המרד, ממשלת הבובות של טיסו נותרה בשלטון בעיר הבירה ברטיסלאבה.
גרמניה העבירה 40,000 חיילי אס אס לסלובקיה, בפיקודו של אובר-גרופנפיהרר גוטלוב ברגר, כדי לדכא את המרד.
בשלב ראשון פורקו שתי דוויזיות סלובקיות, בהן כ-20,000 חיילים, מנשקן.
בחודש דצמבר 1943 נפגש בנש עם סטלין במוסקבה כדי לגייס את תמיכתו למרד המתוכנן, אולם סטלין והסטאבקה לא ספקו את התמיכה הנדרשת לכוחות המרד ואפילו מנעו הצעות סיוע של כוחות הברית ממערב, באופן דומה לגישתם בעת מרד ורשה, רק שבועות ספורים קודם לכן.
מרשל קונייב ומפקדת הפרטיזנים בקייב, המשיכו לחבל בפעולות כוחות המרד בכך שציוו על כוחות פרטיזנים סובייטים שלחמו בחזית לבצע פעולות באופן עצמאי, וללא תאום עם מפקדת המרד.
הפרטיזנים הסובייטים אף דרשו וקיבלו נשק ותחמושת שנדרשה לכוחות המרד הסלובקי.
באופן דומה, הרוב המוחלט של הציוד והאספקה שהוצנחה על ידי חיל האוויר הסובייטי מעל אזורי השליטה של המורדים הוחרמה על ידי הפרטיזנים הסובייטים וכמעט שלא הגיעה לידי החיילים המיומנים של הצבא הסלובקי שלחמו בשורות המורדים באמצעים דלים.
ב-8 בספטמבר החל הצבא האדום במתקפה על מעבר דוקלה, בגבול פולין-סלובקיה, וניסה לפרוץ דרכו דרך הקרפטים כדי לחדור לתחום סלובקיה.
המתקפה תוכננה ברשלנות, הניבה מספר עצום של נפגעים לשני הצדדים, ועד מהרה עצרה והפכה לקרב נייח כמעט למשך חודשיים.
במתקפה זו היו לסובייטים 85,000 נפגעים, מהם 21,000 הרוגים.
בין בנש, הפרטיזנים הסובייטים ופלגים אחרים בין כוחות המרד, פרץ ויכוח שבו כל אחד מן הכוחות ביקש שליטה ופיקוד.
גנרל גוליאן לא הצליח, למרות מאמציו, לשכנע מי מהצדדים לתאם את פעולותיהם עם מפקדת המרד.
ב-7 באוקטובר הוטס אל הכוחות גנרל רודולף ויסט, קצין סלובקי מנוסה שהיה בשטח ברית המועצות, והוא נטל את הפיקוד על המרד כאשר גנרל גוליאן היה לשני בשרשרת הפיקוד.
אף ויסט לא הועיל בקידום התאום בין הכוחות.
ב-17 בספטמבר נחתו שני מטוסי B-17 בשדה תעופה בשליטת כוחות המרד והביאו עימם יועצים צבאיים אמריקאים.
דיווח היועצים אישר את החששות כי כוחות המרד נקלעו למצוקה.
ב-19 בספטמבר הועבר אובר-גרופנפיהרר גוטלוב ברגר מתפקידו ובמקומו מונה גנרל הרמן הפלה.
באותו שלב כבר הוצבו בסלובקיה שמונה דיוויזיות גרמניות ובהן כ-48,000 חיילים, כולל ארבע דיוויזיות ואפן אס אס ויחידה אחת סלובקית פרו-נאצית.
ב-1 באוקטובר שונה שמם של הכוחות המורדים והם נקראו מאותה עת "הצבא הצ'כוסלובקי הראשון בסלובקיה", זאת כדי לסמל את תחילת האיחוד המחודש בין צ'כיה לסלובקיה שבו הכירו כוחות הברית.
ב-17–18 באוקטובר החלה מתקפה גדולה של כוח גרמני ובו 35,000 חיילים שנכנס לסלובקיה מהונגריה.
בה בעת החליט סטלין להעביר את כובד משקלה של ההתקפה הסובייטית ממזרח סלובקיה לעבר הונגריה, אוסטריה ופולין, והתקדמות הכוחות הסובייטים לעבר סלובקיה נעצרה באחת.
בסוף אוקטובר שש דוויזיות גרמניות ויחידה סלובקית פרו-נאצית השתלטו מחדש על רוב השטח שבו שלטו המורדים בשיא המרד, והטילו מצור על כוחות המרד הנותרים.
בקרבות נפגעו לפחות 10,000 איש משני הצדדים.
ב-27 באוקטובר פינו כוחות המרד את באנסקה ביסטריצה זמן קצר בטרם הגיעו למקום הכוחות הגרמנים.
היועצים הבריטים והאמריקאים נסוגו אל ההרים לצד אלפים שנמלטו מפני הגרמנים המתקדמים.
בדעת כוחות המרד היה לשנות בשלב זה את טקטיקת הלחימה ולעבור למלחמת גרילה.
ב-28 באוקטובר שלח ויסט מסר ללונדון ובו הודיע כי המרד המאורגן תם.
ב-30 באוקטובר חגגו גנרל הופלה והנשיא יוזף טיסו בבאנסקה ביסטריצה והעניקו מדליות לחיילים הגרמנים על חלקם בדיכוי המרד.
אף על פי שארגון המרד התפורר, הפרטיזנים ושרידי כוחות המרד המשיכו את פעולותיהם בהרים.
בתגובה, כוחות איינזצגרופן הוציאו להורג סלובקים רבים ובהם יהודים רבים אשר לא נשלחו עד לאותה עת למחנות הריכוז וההשמדה.
93 כפרים סלובקים נהרסו לאחר שנחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים.
לאחר תום המלחמה התגלו 211 קברים המוניים בסלובקיה של הרוגי פעולות הנקם.
הוצאות להורג המוניות בולטות היו בקרמניצקה, שם נרצחו 747 איש, רובם יהודים וצוענים, וכן בנמצקה שם נרצחו כ-900 איש.
ב-3 בנובמבר נתפסו הגנרלים ויסט וגוליאן בכפר סמוך לבאנסקה ביסטריצה, הם נחקרו והוצאו להורג.
הכוחות האמריקאים והבריטים שנמלטו להרים התאחדו והעבירו שדר לכוחות הברית בו בקשו סיוע מיידי.
כוחות גרמנים איתרו את מקומם ותפסו אותם ב-25 בדצמבר.
חלקם נורו במקום ושאר האנשים נשלחו למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם עונו ונרצחו.
הניצחון הגרמני על המורדים רק דחה את קץ השלטון הפרו-נאצי בסלובקיה.
שישה חודשים לאחר מכן נכבשה צ'כוסלובקיה.
בדצמבר 1944 הדפו כוחות רומנים וסובייטים את הכוחות הגרמנים מדרום סלובקיה בעת הקרב על בודפשט.
ב-19 בינואר 1945 השתלט הצבא האדום על מזרח סלובקיה.
ב-3–5 במרץ השתלט הצבא האדום על צפון-מערב סלובקיה.
ב-25 במרץ נכנס הצבא האדום לבאנסקה ביסטריצה וב-4 באפריל צעד בחוצות ברטיסלאבה.
בעיר בראשוב, ברומניה, ב-15 בנובמבר 1987 פרץ מרד של עובדי בית החרושת למשאיות "הדגל האדום" לאחר שקיבלו תלושי משכורת עם ניכוי כמחצית השכר ללא הסבר.
חלק מהעובדים יצאו אל מרכז העיר, אל משכן מרכז המפלגה הקומוניסטית הרומנית, כדי למחות ובהגיעם למקום ראו את הפאר ואת המזונות המשובחים, שהוכנו שם לקראת חגיגה.
בשנות השמונים של המאה העשרים הציב ניקולאה צ'אושסקו לרומניה מטרה לפרוע את כל חובות החוץ שלה.
לשם השגת המטרה הוכנסה המדינה למשטר צנע וקיצוצים, שנועד להפנות משאבים ליצוא ופרעון חובות.
חיי התושבים הושפעו לרעה והחל מ-1986 התחילו להופיע תסיסות של עובדים כנגד המצב.
בתקופה זו השלטונות נהגו לקבוע לעובדים מכסות עבודה גבוהות ואם העובדים לא הצליחו להשלים אותן, ניכו להם חלק מהשכר.
על רקע זה היו מהומות עובדים בנובמבר 1986 בקלוז'-נאפוקה ובפברואר 1987 ביאשי.
עשר שנים לאחר שביתת הכורים בעמק הז'יו (1977) ושנתיים לפני המהפכה הרומנית פרץ מרד עובדים בבראשוב.
במפעל לייצור משאיות קיבלו עובדי משמרת הלילה את תלושי המשכורת ונדהמו לראות שמשכורתם קוצצה בחצי לטובת סעיף תמוה בו נכתבה רק מילה אחת: "סוציאלי".
העובדים פנו לאחראי והוא התייחס אליהם בזלזול ואמר שבטח יבינו זאת בבוקר.
עובדי משמרת הלילה הפסיקו את העבודה ובבוקר נפגשו עם משמרת הבוקר וכולם יחד החליטו לא לעבוד, להשבית את המכונות ויצאו אל העיר, אל מושב המפלגה המקומי לתבוע את משכורתם כשהם צועקים סיסמאות: "רוצים את הכסף שלנו!", "רוצים אוכל וחימום!", "רוצים אוכל עבור הילדים שלנו!", "רוצים לחם ללא הקצבה!" וכדומה.
בשלב מסוים הפועלים התחילו להשיר את המנון מהפכת 1948 בוולאכיה, התעורר, רומני!.
המורדים פרעו במרכז המפלגה המקומי, פגעו במנהיגות המפלגה המקומית, ראש העירייה הוכה ונשברה לו גבה, אחד השוטרים הוכה והופשט מבגדיו ומדיו נקרעו לגזרים.
הפועלים והעירוניים, שהצטרפו אליהם, שברו חלונות ורהיטים, שרפו חומרי תעמולה, מסמכים וספרים וחילקו ביניהם את המזונות.
לקראת ערב השלטונות הפעילו את היחידה למלחמה בטרור ופיזרו את המורדים באלימות.
ראשי המורדים אותרו, נעצרו, נחקרו תוך הפעלת אלימות ונשפטו לעונשים שלא עברו את הרף של שלוש שנות מאסר ופוזרו ברחבי רומניה.
המרד האלבני (1910) (בטורקית: 1910 Arnavutluk İsyanı, באלבנית: Kryengritja e vitit 1910) היה מרד שהתחולל בין החודשים מאי - יוני 1910, הובל על ידי מיליציות אלבניות וכוון נגד שלטון האימפריה העות'מאנית, בעיקר באזור וילאייט קוסובו.
המרד דוכא באכזריות על ידי כוחות הצבא העות'מאני תוך חורבן יישובים רבים והוביל לכ-150,000 פליטים.
קהילות יהודיות ביישובים קטנים חרבו ובני הקהילות עזבו בעיקר לסקופיה ולביטולה.
המרד האלבני התחולל בין החודשים מאי - יוני 1910 באזור וילאייט קוסובו של האימפריה העות'מאנית (בימינו שטחים המצויים ב:אלבניה, מקדוניה וקוסובו).
ההתקוממות החלה במחאה נגד המדיניות הריכוזית הנוקשה שהוחלה באזור אלבניה, על ידי הממשל העות'מאני החדש של הטורקים הצעירים.
היא לובתה וזכתה לתמיכה כלכלית וחומרית של ממלכת סרביה.
מיליציות אלבניות בהיקף של כ-50,000 לוחמים תקפו את הכוחות העות'מאניים בפרישטינה ופץ' וחסמו את קו מסילת הברזל לסקופיה.
המורדים השתלטו על יישובים אחדים בחבל וביניהם פריזרן ושקודרה.
בנוסף, הוחרבו יישובים רבים בעלי אוכלוסייה נוצרית.
השלטון העות'מאני החיל משטר צבאי ברחבי הויילאייט ושלח כ-16,000 חיילים לסקופיה לצורך דיכוי המרד.
היקף הכוחות לא הספיק לדיכוי המרידה והצבא העות'מאני הגדיל את חיל המשלוח באזור ל-50,000 חיילים.
במהלך חודש יוני עלה בידי העות'מאנים להשתלט על הערים הגדולות ודרכי הגישה אליהן, אך האזורים ההרריים נותרו בשליטת המורדים.
הצבא העות'מאני פעל בשיטת אדמה חרוכה, העלה באש והחריב יישובים רבים והוציא להורג רבים מראשי ההתקוממות, מהמתקוממים ומבני היישובים שתמכו בהם.
ההרס העצום שנוצר מהמרד ודיכויו הוביל לכ-150,000 פליטים בני לאומים שונים שהגיעו לערים שונות במקדוניה העות'מאנית ובסרביה.
העות'מאנים נקטו בצעדי דיכוי נוספים כגון איסור על לימודי האלף-בית האלבני.
השלכות המרד על קהילות יהודיות
המרד האלבני הביא לחורבנן של קהילות יהודיות באזור בעיקר ביישובים קטנים וגל של פליטים יהודים הגיע לערי מקדוניה.
הפליטים היהודים הגיעו ללא רכוש ובמצב כלכלי קשה מאוד, וקליטתם הקשתה על הקהילות השונות.
בני קהילת קומאנובו איבדו את רכושם, עזבו את העיר לבלי שוב ועברו להתגורר בסקופיה.
במיטרוביצה, חלק מבתי ורכוש הקהילה נפגע והמשפחות שנותרו ללא קורת גג עברו לסקופיה.
בסטרומיצה הועלו באש בתי היהודים ובית הכנסת ו-25 משפחות נמלטו לסקופיה ולביטולה.
המרד בהכחדה הוא תנועה חברתית-פוליטית המשתמשת בהתנגדות לא אלימה כדי למחות כנגד משבר האקלים, אובדן המגוון הביולוגי, והסיכון להכחדה אנושית ולהתמוטטות אקולוגית.
זאת, אף שתחת כל תרחיש אפשרי של שינויי האקלים, אפשרות הכחדת האנושות אינה על הפרק.
התנועה הוקמה בבריטניה במאי 2018 כאשר כמאה אנשי אקדמיה חתמו על עצומה הקוראת לפעולה באוקטובר 2018, והתחילה לפעול בסוף אוקטובר על ידי רוג'ר האלאם, גייל ברדברוק, סיימון בראמוול, ופעילים אחרים מקבוצת הקמפיין Rising Up!
בנובמבר 2018 בוצעו בלונדון פעולות שונות של מרי אזרחי.
בפעולה מתמשכת, באפריל 2019 השתלט הארגון על ארבעה אתרים בולטים במרכז לונדון: קרקס אוקספורד, מארבל ארץ', גשר ווטרלו והאזור סביב כיכר הפרלמנט.
בהסתמך על תנועות עממיות כגון תנועת אוקיופיי, תנועת העצמאות של גנדי, הסופרז'יסטיות, מרטין לותר קינג והתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, רוצה תנועת "המרד בהכחדה" לעורר תמיכה ברחבי העולם סביב תחושת דחיפות משותפת כנגד משבר האקלים.
מספר רב של פעילים בתנועה התחייבו להיעצר ואף להיכנס לכלא, בדומה לטקטיקות המעצר ההמוני של ועדת 100 ב-1961.
בלוגו של התנועה מופיע בתוך עיגול שעון חול המסמל הכחדה.
אתר התנועה קובע את מטרותיה:
"על הממשלה לומר את האמת על האקלים ועל מצב החירום האקולוגי הרחב יותר, לשנות את מדיניותה הלא עקבית ולעבוד לצד התקשורת כדי לתקשר עם אזרחים.
על הממשלה לחוקק תקנות מדיניות ומחייבות במטרה להפחית את פליטת הפחמן לאפס עד 2025 ולהפחית את רמות הצריכה.
אסופת אזרחים לאומית תפקח על השינויים, כחלק מיצירת דמוקרטיה שמתאימה למטרה".
באתר התנועה מופיעה ההצהרה הבאה המפרטת את עקרונות המחאה:
"יש לנו חזון משותף של שינוי - יצירת עולם שמתאים לדורות הבאים.
קבענו את המשימה שלנו - גיוס 3.5% מהאוכלוסייה כדי להשיג שינוי במערכת, באמצעות רעיונות כגון "ארגון מונע-תנופה".
אנו זקוקים לתרבות רגנרטיבית - תרבות בריאה, גמישה וניתנת להתאמה.
אנו מאתגרים את עצמנו ואת המערכת הרעילה שבה אנחנו חיים - יוצאים מאזורי הנוחות שלנו כדי לפעול לשינוי.
אנו מעריכים את החשיבה והלמידה - אנחנו פועלים במעגל של פעולה, ניתוח, למידה ותכנון לפעולה נוספת.
אנחנו לומדים מתנועות והקשרים אחרים, כמו גם מהחוויות שלנו.
אנו מקבלים בברכה את כולם ואת כל חלק של כולם - אנחנו פועלים כדי ליצור מקומות בטוחים יותר ונגישים יותר.
אנו נמנעים באופן אקטיבי מכוח - מטרתנו היא שבירת היררכיות של הכוח להשתתפות יותר שוויונית.
אנחנו נמנעים מהטלת אשמה ו"שיימינג" - אנחנו חיים במערכת רעילה, אבל אין אדם אחד שאשם.
אנחנו רשת לא אלימה - משתמשים באסטרטגיה לא אלימה כדרך היעילה ביותר להביא לשינוי.
אנו מבוססים על אוטונומיה וביזור - אנחנו יוצרים באופן קולקטיבי את הגופים שאנחנו צריכים.
כל מי שעוקב אחר העקרונות והערכים המרכזיים הללו יכול לפעול בשם RisingUp!"
ב-26 באוקטובר 2018 חתמו כמאה אקדמאיים על קריאה לפעולה התומכת בתנועה.
ב-9 בדצמבר 2018 פורסם מכתב תמיכה שני חתום על ידי עוד מאה אקדמאים.
במהלך "המרד הבינלאומי", שהחל ב-15 באפריל 2019, הגיעו מסרי תמיכה שונים ממספר מקורות, בהם נאומה של השחקנית אמה תומפסון, ביקורה המתוכנן של גרטה טונברי, מנהיגת שביתת התלמידים בבית הספר, והצהרות של מדעני נאס"א לשעבר, ג'יימס הנסן, הבלשן והפעיל נועם חומסקי.
ב-17 באוקטובר 2018 קיימו פעילי "מרד ההכחדה" ישיבה במטה הבריטי של גרינפיס, הארגון הסביבתי לפעולה הישירה, "לעודד את חברי המחאה להשתתף באירועי הפרת סדר המוניים כאלטרנטיבה היחידה שנותרה כדי למנוע את האסון הגרוע ביותר" ולהצטרף פעילויות עתידיות של התנועה.
ב-31 באוקטובר 2018 נערכה בכיכר הפרלמנט בלונדון עצרת "הצהרת המרד" כנד ממשל בריטניה שבה השתתפו יותר מאלף אנשים.
באירוע נאמו דונצ'אד מקארתי, ג'וליה ברדבורי, "Green MEP", מולי סקוט קאטו, וכן גרטה טונברי בת ה-15, התלמידה השוודית הנמצאת "בשביתה" מבית הספר בגלל חוסר הפעולה של ממשלת שוודיה בנושא האקלים.
העצרת עברה לחסום את הכביש שממול לבתי הפרלמנט, ובעקבות כך נעצרו 15 מפגינים.
בשבועיים הראשונים להקמת התנועה בנובמבר 2018 נעצרו יותר מ-60 אנשים על השתתפות בפעולות של מרי אזרחי שאורגנו על ידי מרד ההכחדה.
ב-12 בנובמבר 2018, פעילים חסמו את הכניסה למחלקה הבריטית לאסטרטגיה עסקית, אנרגיה ותעשייה, וחלקם הדביקו את ידיהם אל דלתות המחלקה.
פעילים תלו כרזת "שינוי האקלים...
אנחנו נדפקנו" על גשר וסטמינסטר והדביקו את עצמם לשערי רחוב דאונינג, ליד ביתו הרשמי של ראש הממשלה, ב-14 בנובמבר.
ב-17 בנובמבר 2018, במה שנקרא "יום המרד", השתתפו כ-6,000 איש בפעולה מתואמת לחסימת חמשת הגשרים העיקריים על נהר התמזה בלונדון (סאת'ק, בלקפריירס, ווטרלו, וסטמינסטר, ולמבת') במשך מספר שעות, וגרמו להפרעות תנועה גדולות ; כ-70 איש נעצרו.
הגרדיאן תיאר את הפעולה כ"אחד המעשים הגדולים ביותר של מרי אזרחי בדרכי שלום בבריטניה במשך עשרות שנים".
באותו היום הייתה פעילות של התנועה בסטוקהולם, וכן עצרות בדבלין, קורק, גולוויי, בלפסט, קופנהגן, ברלין, מדריד וניו יורק.
החל מ-21 בנובמבר 2018, החל קמפיין שנודע בשם מחסומים "חפוזים" (חסימת דרכים חוזרת של כ-7 דקות בכל פעם), קבוצות קטנות של פעילים ביצעו מחאות על ידי צמתי דרכים בכבישים ברחבי העיר וגרמו לשיבוש רציני בתנועה בשעת העומס ובהמשך לאורך כל היום.
פעולות דומות נמשכו גם ביומיים הבאים בלונדון, כאשר קבוצה אחת עברה לרחוב אוקספורד באחר הצהריים של יום הקניות בלאק פריידי.
ב-23 בנובמבר, בפעולה ראשונה מחוץ ללונדון, עצרו פעילים בניו יורק את התנועה בקופרגייט, ברחוב קליפורד, במדרכה ובגשר אוס, וכן בהפגנה מחוץ למשרדים המערביים של מועצת העיר.
באזור אוקספורד נחסמה את התנועה על כביש בוטלי באותו יום.
ביום "המרד השני", שבוע לאחר הראשון, מרד ההכחדה חסם את הכבישים סביב כיכר הפרלמנט, ואז קיים צעדת הלוויה מדומה לרחוב דאונינג ולאחר מכן אל ארמון בקינגהאם.
מייסד התנועה, גייל ברדברוק, קרא מכתב למלכה, ופעילה אחת הדביקה את עצמה לשערי הארמון, לפני שהתהלוכה חזרה לכיכר הפרלמנט.
ב-24 בנובמבר התרחשו פעולות מחוץ ללונדון על ידי קבוצות במנצ'סטר, שפילד,Machynlleth ואדינבורו.
ב-15 בדצמבר 2018, פרופסור לפסיכולוגיה נעצר על "גרפיטי שינוי אקלים" על בניין המחלקה לענייני סביבה, מזון וענייני הכפר (DEFRA), וכתגובה הוקמה מחאה במרכז קניות מקומי.
ב-21 בדצמבר 2018, קיימה התנועה מחאה כנגד ה-BBC על כך שהוא "אינו מדווח" על "מצב חירום אקלימי".
מטה ה-BBC בלונדון הושם בהסגר על ידי המשטרה.
בין 15 ל-18 באפריל 2019 התייצבו אלפי פעילי התנועה בכמה אתרים במרכז לונדון.
המפגינים הקימו ביום שני מאהלי מחאה וחוסמים מאז כבישים במארבל ארץ', בגשר ווטרלו, בכיכר הפרלמנט ובכיכר אוקספורד ודרשו שממשלת בריטניה תכריז על מצב חירום לאומי, תפעל לעצירת כל פליטות הפחמן במדינה עד לשנת 2025, ושפרטי תוכנית החירום לא יונחתו מלמעלה, אלא ייקבעו על ידי אסיפות עממיות.
המשטרה עצרה כ-700 בני אדם בשלושת ימי ההפגנות.
ב-27 במאי 2019 התקיימה בתל אביב פגישת היכרות והתנעה לתנועת "המרד בהכחדה" המייצגת בישראל את ערכי התנועה הבינלאומית.
לפגישה הגיעו כ-200 איש מרחבי הארץ.
בין המארגנים נמנית קהילת "עץבעיר".
בפגישה הוצגה צורת ההתארגנות של התנועה והוגדרו מספר קבוצות עבודה וקבוצות דיון.
הפעילים יעברו הכשרה בנושאי פעולה ישירה ומשבר האקלים, ובהמשך יארגנו חוגי בית.
בין האירועים של התנועה בישראל:
ב-7 באוקטובר 2019, חסמו הפעילים את הכניסה למתחם הבורסה ברמת גן, וכמה מהם נעצרו על ידי המשטרה.
ב-13 בדצמבר 2020, חסמו הפעילים את הכניסה לתחנת הכוח רוטנברג ולמתחם קו צינור אילת-אשקלון מדרום לאשקלון.
פעילויות דומות נערכו במהלך שנת 2021.
פעולות נוספות של המרד בהכחדה כוללות: מחאה מול גופי תקשורת, מול בנקים ובתי השקעות בקריאה להסתת השקעות מדלקים פוסילים, כניסה לכנסים של חברות מזהמות ושיבושם, חסימת משרדי ממשלה (האוצר והאנרגיה), חסימת תחנת הכוח בחדרה וחסימת השירות המטאורולוגי.
המרד בהכחדה עוסק גם בלחץ על הממשלה להכריז על מצב חרום אקלימי ולחוקק חוק אקלים משמעותי.
המרד היעקוביטי של 1745 נקרא גם "מרד הארבעים וחמש" ובסקוטלנד כונה "השנה של צ'ארלס" (בגאלית סקוטית: Bliadhna Theàrlaich), היה ניסיון של צ'ארלס אדוארד סטיוארט להחזיר את שלטון בית סטיוארט לכס המלוכה הבריטי ולהכתיר את אביו ג'יימס.
המרד התרחש במהלך מלחמת הירושה האוסטרית כאשר כוחות הצבא הבריטי היו עסוקים בלחימה באירופה, הוא היה להתמרדות האחרונה ברצף של מערכות יעקוביטיות במהלך סוף המאה ה-17 והמחצית הראשונה של המאה ה-18.
כוחות היעקוביטים גויסו על ידי אצילים סקוטים מקומיים משבטים שונים בעיקר משבט מארי, מקדונלד, קמרון, פרייזר ומשבט גורדון, הכוח הראשוני כלל כ-2,500 לוחמים אשר החל בהתקדמות דרומה לכיוון אדינבורו ואל תוך אנגליה.
לאחר מספר הצלחות בדרום סקוטלנד כולל הבסת כוח בריטי בקרב פרסטונפנס וכיבוש אדינבורו (מלבד הטירה שלא נפלה) הכוח היעקוביטי גדל לכ-5,000, ואלו חצו אל תוך אנגליה בתחילת נובמבר 1745 בשאיפה לחבור ליעקוביטים אנגלים ולקבל תגבורת מצרפת.
היעקוביטים כבשו את קרלייל בצפון אנגליה ומשם המשיכו דרומה וכבשו את מנצ'סטר ב-29 בנובמבר, לאחר מכן הגיע הכוח לדרבי - אך משום שלא הגיעה נחיתת כוחות צרפתיים ומשום שלא הייתה תסיסה אנגלית משמעותית בסיוע המרד, הכוח החליט לחזור חזרה לסקוטלנד.
בסוף דצמבר הצבא היעקוביטי עבר חזרה את הגבול לסקוטלנד ומספר ימים לאחר מכן קרלייל נפלה חזרה לידי הבריטים וכ-300 מורדים אנגלים ("רגימנט מנצ'סטר") שהצטרפו ליעקוביטים נפלו בשבי הכוחות הבריטים.
בתחילת ינואר הצבא היעקוביטי החל לצור בעזרת ארטילריה שסיפקה צרפת על טירת סטרלינג כס המלוכה הסקוטית, באותה עת הכוח הבריטי עלה צפונה לכיוון אדינבורו במטרה לשחררה.
ב-17 בינואר כוח יעקוביטי של כ-8,000 לוחמים פגש את הכוח הבריטי של כ-7,000 חיילים בפיקוד לוטננט גנרל הנרי האולי בביצת פלקירק (פלקירק מויר), הקרב היה ניצחון טקטי ליעקוביטים אך לא תרם לבלימת הבריטים.
בסוף ינואר כוח בריטי נוסף נחת בסביבת אדינבורו וזו שוחררה מידי היעקוביטים, מאחר שהכוח הבריטי היה בדרכו לסטרלינג והמצור לא הצליח להכניע את הטירה הכוח היעקוביטי נסוג ב-2 בפברואר אל עבר אינוורנס.
בשלב זה הכוח הבריטי בפיקודו של דוכס קמברלנד התקדם צפון ועצר באברדין בסוף פברואר, שני הכוחות עצרו עד שמזג האוויר יאפשר את המשך המערכה.
ב-8 באפריל הבריטים יצאו מאברדין לכיוון כוח המורדים באינוורנס ושני הכוחות נפגשו בשדה הקרב בקולודן (מספר קילומטרים מזרחית לאינוורנס).
היעקוביטים ניסו להפתיע את הכוח הבריטי ובליל 15 באפריל יצאו לצעדה לילית קשה במטרה לאגף את הבריטים, המהלך לא הצליח להפתיע את הבריטים וגרם לכוח היעקוביטי להתייצב בשדה הקרב כשהוא מותש ועם רק 5,000 - שכן מספר רב של לוחמים פספסו את שדה הקרב במהלך הלילה.
מולם ניצב הכוח הבריטי של כ-8,000 חיילים בפיקוד דוכס קמבלרנלד, אלה נהנו מנקודת פתיחה עדיפה בהרבה לאחר שהחיילים ישנו טוב בלילה וזכו לאספקה סדירה בשבועות שקדמו לקרב, שלא כמו היעקוביטים שסבלו ממחסור בציוד ומזון מאז הגעתם לצפון סקוטלנד.
החיילים הבריטים היו מאומנים היטב ופיתחו שיטות לחימה כנגד סגנון הלחימה של ההילנדרים הסקוטים ובמיוחד 'הסתערות ההיילנדים', שדה הקרב הבוצי מנע מהיעקוביטים את היתרון שבהסתערות זו והביא את כל הכוח לתקוף באגף הימני בין הביצות.
בקרב שארך פחות משעה, הביס הכוח הבריטי את היעקוביטים במחיר של 50 הרוגים ו-259 פצועים, אל מול בין 1,500 ל-2,000 יעקוביטים שנהרגו בקרב ובמרדף הבריטי אחר הכוח הסקוטי הנסוג.
קרב קולודן נחשב לקרב היבשתי האחרון על אדמת בריטניה, הוא הביא לסיום המרד ודיכא את השאיפות השלטוניות של היעקוביטים.
לאחר דיכוי המרד השלטונות הבריטים הכו את הסקוטים ביד קשה במטרה להשליט סדר ולמנוע תסיסות עתידיות, כחלק מכך הוטלו חוקים רבים כנגד התרבות השבטית והכוח המנהלי והחברתי של השבט והאצולה הסקוטית, חוקים שנאכפו על ידי יחידות צבאיות בריטיות שגויסו ברחבי סקוטלנד ובראשם אצילים נאמנים לכתר הבריטי.
בין היתר אצילים רבים איבדו את תאריהם וכוחות צבאיים של שבטים בוטלו, כך נאסר שימוש בנשק, טארטן ואף נאסר שימוש בחצאית סקוטית - איסורים שבהדרגה הורמו ומותנו.
מנהיגי המרד נאסרו ונשלחו לגלות, שלושה מהם הוצאו להורג בהם רוזן קילמרנוק, הלורד בלמרינו משבט אליפינסטון והלורד לובט משבט פרייזר, מפקד 'רגימנט קמרון' ארצ'יבלד קמרון (שבט קמרון) הוסגר אף הוא בהמשך והוצא להורג ביוני 1753 במצודת לונדון - הוא אחרון המוצאים להורג לאחר המרד.
הנסיך צ'ארלי היפה ברח לצרפת אחרי כישלון המרד, שם הוא התקבל כגיבור על העמידה מול השלטון הבריטי.
בהמשך מעמד זה דעך והוא עצמו שקע לבדידות ואלכוהוליזם, הוא גורש מצרפת ב-1748 ועבר לרומא שם נפטר בשנת 1788 אחרי שאשתו וחבריו נטשו אותו.
למרד מקום חשוב בהיסטוריה הסקוטית ובהגדרת תרבות השבטים ההיילנדים.
התדמית הרומנטית של לוחמי סקוטלנד מסתערים על החיילים הסדירים ושירת הברבור של אורח החיים העצמאי והלוחמני של שבטי הרמה הסקוטיים, זכתה במהלך המאה ה-19 להתעסקות רבה כחלק מהתנועה הרומנטית של התקופה הוויקטוריאנית בממלכה המאוחדת ואירופה.
ההיילנדרים הסקוטים שנפלו בקרבות מונצחים באנדרטת גלנפינן שהוקמה ב-1814.
המרד הוא ארגון טרור ימני קיצוני.
על פי פרסומים, הארגון מעיד על עצמו כאנטי-ציוני ודוגל בפירוק מדינת ישראל על מנת להקים את ממלכת ישראל מחדש.
הממלכה תהיה נאמנה להלכה ותתמוך בהריגת הערבים אשר נמצאים בשטחה.
חברי הקבוצה קשורים או משתייכים לנערי הגבעות, והיא התגבשה במהלך 2013. מטרת ההתארגנות היא ביצוע פעולות טרור נגד פלסטינים במטרה להתחיל מלחמה בין העם היהודי לעם הפלסטיני.
כאשר תפרוץ המלחמה, היא תסייע להם להפיל את השלטון המכהן אשר נתפס בעיני מחולליה סלחני ביחסו לערבים ולאחר מכן להקים מדינת הלכה ובית מקדש שלישי.
הארגון פועל לערער את קיומה של מדינת ישראל באמצעות פעולות פרובוקטיביות שיביאו לדיון ציבורי בנושאים רגישים, כדוגמת היחס בין התורה לדמוקרטיה, יחסי דתיים-חילוניים בישראל ואף יחסי יהדות-נצרות, אך לטענתה בצורה זהירה אשר תפרק את יסודות המדינה, אך לא תשבור אותה.
מקור השם בא משמו של מניפסט הארגון שכתב פעיל הימין הקיצוני מאיר אטינגר, נכדו של חבר הכנסת מאיר כהנא אשר נחשב גם כמנהיג הארגון.
הספר מפרט על האידאולוגיה של הקבוצה והדרך להפלת מדינת ישראל.
ספר נוסף שנחשב כמקור אידאולוגי של המרד הוא ספר "תורת המלך" העוסק בהלכות הקשורות להריגת גויים, בזמן שלום ובזמן מלחמה.
חלק זה פותח באיסור ההלכתי העקרוני האוסר הריגת גוי, וממשיך לדיון בסיטואציות שבהן מותר, ולעיתים אף רצוי, להרוג גויים, כענישה על אי קיום שבע מצוות בני נח או בזמן מלחמה.
הספר נכתב בידי הרבנים יצחק שפירא ויוסף אליצור.
השב"כ טוען כי הארגון פועל בצורות יוצאות דופן שלא מאפיינות את שאר ארגוני הטרור היהודים שקדמו לו וכי חברי הקבוצה הם אנשים הנוטים לאלימות.
המרד הדרוזי בחורן פרץ בהר הבשן בשנת 1909 ולווה בהתקוממות אלימה נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בסוריה הגדולה, בהנהגת משפחת אל-אטרש.
הטורקים דיכאו את המרד ביד קשה.
כ-2,000 דרוזים נהרגו ואלפים נוספים נפלו בשבי.
מנהיגי המרד נעצרו והוצאו להורג.
החורן הוא אזור בדרום סוריה, הכולל בחלקו המזרחי את הר הבשן, המכונה בערבית גם "הר חורן".
בשנת 1516 כבש הסולטאן סלים הראשון את הלבנט.
העות'מאנים הניחו לשליטים דרוזים מבית מען לשלוט באזור הר הבשן, ואלו נהנו משגשוג כלכלי.
המשפחה הדרוזית אל-אטרש שלטה במחוז א-סווידא משנת 1879.
בתחילת שנת 1909 החלה מחאה ביישובים הדרוזיים נגד נציגי השלטון העות'מאני.
הגורמים למחאה היו עליית הטורקים הצעירים, העמקת המיסוי, חובת הגיוס לצבא הטורקי, וכן התנגדות לשינויים הכלכליים שנגרמו כתוצאה מהקמת מסילות רכבת חדשות באזור.
במאי 1909 התקיימה בכפר הדרוזי הפגנה נגד השלטון העות'מאני.
המחאה הפכה לאלימה והתפתח עימות מזוין בין הצדדים.
הטורקים נסוגו, והמחאה התפשטה בהדרגה ליישובים דרוזיים נוספים בהר חורן.
באוגוסט 1910 הגיע לדמשק כוח צבאי עות'מאני בן כ-35 גדודים בראשות סמי פאשה אל-פארוקי, ולאחר כחודש החל להתקדם לעבר היישובים הדרוזיים.
הקרב הראשון התרחש בתחילת אוקטובר, והדרוזים נאלצו לסגת.
קרב שני נערך ב-12 באוקטובר, שם שוב ניצחו העות'מאנים.
ב-8 בנובמבר, לאחר מספר קרבות נוספים בהם הובסו הדרוזים, דוכא המרד סופית.
כוחות הצבא העות'מאני כבשו את כל אזור הר הבשן.
כ-2,000 דרוזים נהרגו במהלך דיכוי המרד, אלה היוו כ-10% מהאוכלוסייה.
אלפים נוספים נפצעו או נפלו בשבי ונכלאו בדמשק ובעכו.
מנהיגי המרד נעצרו והוצאו להורג בשנים 1910 ו-1911.
לאחר דיכוי המרד חיזק השלטון את אחיזתו, ותנאי המחיה של הדרוזים, שהיו בין הגורמים למחאה, התדרדרו ביותר.
אל-פארוקי פתח במסע לפירוק הנשק מהיישובים הדרוזיים, בו נאספו כ-10,000 רובים.
הוא גם ערך מפקד אוכלוסין בהר הבשן ובעקבותיו העמיק את גביית המיסים מהתושבים, ועדרי בקר הוחרמו מתושבי הכפרים שלא שילמו מיסים.
הורחבה גם חובת הגיוס, וכ-1,000 דרוזים גויסו לצבא העות'מאני ונשלחו לבסיסי צבא ברחבי האימפריה.
בשנת 1910 פרץ מרד דומה בעיר כרכ, והוא דוכא על ידי העות'מאנים באותו אופן.
בשנת 1916 פרץ המרד הערבי, בהנהגתו של השריף חוסיין בן עלי, כנגד האימפריה העות'מאנית.
כאשר הגיעו הכוחות הערבים לעקבה שלח מנהיג הדרוזים סולטאן אל-אטרש אלף מאנשיו להצטרף למרד.
כאשר הגיעו הכוחות לבוסרה הצטרף אל-אטרש ללחימה ועמד בראש כוח בן 300 לוחמים דרוזים.
ב-29 בספטמבר 1918 היו כוחותיו הראשונים שנכנסו לדמשק והניפו את דגל המרד על בית הממשלה.
אל-אטרש היה ידידו הקרוב של האמיר פייסל, מנהיג המרד, והאחרון העניק לו את התואר אמיר ודרגת גנרל בצבא סוריה.
בשנת 1925 הנהיג סולטאן אל-אטרש את המרד הדרוזי הגדול שפרץ בהר הבשן והתפשט לכל חלקי סוריה וחלקים מלבנון.
המרד במחנה סוביבור היה מרד של כ-600 אסירים שפרץ ב-14 באוקטובר 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה במחנה ההשמדה סוביבור שבפולין הכבושה.
היה זה המרד השני במחנה השמדה, המוצלח בחלקו, של אסירים יהודים כנגד כוחות אס אס, לאחר המרד בטרבלינקה.
מרד הזונדרקומנדו באושוויץ ב-7 באוקטובר 1944 היה השלישי והאחרון מבין שלוש מרידות שפרצו במחנות ההשמדה.
חיילי האס-אס הוציאו להורג באמצעות גז במחנה ההשמדה סוביבור עד 250,000 יהודים.
רוב הקורבנות הגיעו מפולין, כ-33,000 הגיעו מהולנד ומספר אלפים הגיעו מגרמניה.
לאחר המרד הזה, האס אס לא השתמש יותר במחנה המוות.
הנאצים הרסו את המחנה עד היסוד, ויישרו את שטח המחנה.
כדי לחפות על הפשעים שהתחוללו באתר, הקימו במקומו חווה תמימה, בלתי מחשידה, ונטעו יער אורנים על שרידי המחנה.
ניסיונות בריחה של אסירים ממחנה ההשמדה סוביבור, היו לאורך כל תקופת קיומו.
רובם נכשלו והאסירים נתפסו ונרצחו מידית, או שהובאו בחזרה אל המחנה והוצאו בו להורג יחדיו עם אסירים נוספים.
ניסיונות בריחה אלה התקיימו עוד לפני המרד.
בין 47 ניצולי המחנה ששמם נודע היו חמישה אנשי "קומנדו היער" שהצליחו להימלט במהלך ניסיון בריחה קודם.
כל ניסיון בריחה הביא לירי שרירותי באסירי המחנה לדיכוי ניסיונות נוספים.
ביוני 1943, הונח שדה מוקשים מסביב למחנה כדי למנוע בריחות מהמחנה.
רק באזור השער הראשי מול מפקדת המחנה ורחבת המסדרים של מחנה מס.1 לא היו מוקשים כדי לא לסכן את אנשי ה-SS.
באביב 1943 כשהגיעו פחות משלוחים של יהודים למחנה סוביבור, הבינו האסירים שחיסול המחנה מתקרב, ופרוש הדבר הוא רציחתם.
כפועל יוצא מזה הקימו האסירים קבוצת התנגדות של עשרה עד שנים עשר אסירים בראשות ליאון פלדהנדלר.
בקבוצת ההתנגדות הועלו מספר רעיונות ביניהם, להרעיל את אנשי האס אס, להצית את המחנה או לחפור מספר מנהרות מילוט.
בקיץ 1943 החלו האסירים במחנה מספר 3 לחפור מנהרת מילוט.
כשהמנהרה התגלתה והאסירים הוסגרו, אנשי האס אס הוציאו להורג את החופרים בעריפת ראשיהם וירו בכל יתר האסירים שהיו במחנה הזה.
ב-23 בספטמבר 1943 הגיעה למחנה קבוצה של 80 שבויי מלחמה סובייטים, כולל אלכסנדר פצ'רסקי, שהיה סגן בצבא האדום, בטרנספורט שכלל כ-2,000 יהודים.
החיילים מנוסי הקרבות והמאומנים לביצוע פעולות טקטיות הצליחו לתכנן פעולות צבאיות מדויקות ולבצע אותן בדיוק כפי שתכננו.
פלדהנדלר ופצ'רסקי קיימו קשר ביניהם והקימו את "הוועדה המחתרתית" של ארבעה שבויי מלחמה סובייטים וארבעה מאנשיו של פלדהנדלר.
הוועדה התכנסה באופן רציף, שיתפה מידע והגתה תוכניות מילוט.
הם נאלצו לנטוש תוכנית בריחה המונית שתוכננה בתחילה, באמצעות מנהרת מילוט בשל מפלס מי תהום גבוהים ומיקום שדה המוקשים.
לאחר מכן תכנן פצ'רסקי בריחה של כלל האסירים.
לשם כך הוא תכנן להרוג את אנשי האס אס בחשאי, ולאחר מכן לבצע פריצה המונית של כל האסירים אל מחוץ למחנה.
לבסוף, נקבע היום המיועד לבריחה, בשל היעדרותו מהמקום של מפקד המחנה.
הרעיון היה למשוך את אנשי האס אס למארבים שהוכנו בנגרייה ובמחסן הבגדים, באמתלה שהם ינפקו בגדים ונעליים יפים ומיוחדים לנשותיהם, ולרצוח אותם שם בשקט ובחשאי כשעה לפני הבריחה ההמונית.
כדי לחפות על היעלמותם של אנשי האס אס שנרצחו, חלק מהשבויים הסובייטים היו אמורים ללבוש מדי אס אס.
לנגרים במחנה מספר 4 היו בנגריה גרזנים, פטישים וכלי נגרות אחרים לצורך עבודתם.
האסירים בנפחייה הכינו סכינים מפח.
האקדחים של אנשי האס אס שנהרגו היו אמורים להינתן לאסירים הסובייטים שהיו מנוסים בתפעול נשק.
על מנת להבטיח סודיות, היו מעורבים בתוכניות רק 30 עד 40 אסירים, אשר היו אמורים להקים קבוצות קרב.
התאריכים 13 או 14 באוקטובר נבחרו ליום הבריחה.
משום שהאסירים ידעו שמפקד המחנה, פרנץ רייכלייטנר, סגנו גוסטב וגנר, שנחשב מסוכן ואכזרי במיוחד, ואנשי אס אס אחרים לא יהיו במחנה באותו היום.
את קרל פרנצל שהיה אחד ממפקדי המחנות הפנימיים בסוביבור ונחשב לאיש האס אס האכזרי ביותר במחנה, היה צריך לפתות להגיע לצריף הנגרייה ביום המרד ושם סמיון רוזנפלד היה צריך לדקור אותו למוות.
הפעולה הייתה אמורה להתחיל בשעה 16:00 והבריחה תוכננה לשעה 17:00 קרוב לשקיעה.
הקשר הטלפוני כלפי חוץ היה אמור להתנתק בתחילת המרד.
לאחר הריגת אנשי האס אס, כל האסירים היו אמורים להתייצב בשעה 17:00 כרגיל ברחבת המסדרים.
שם אמורים היו להדריך את האסירים שלא היו בין יוזמי התוכנית אודות הבריחה מהמחנה.
בשלב הבא האסירים היו אמורים לצעוד בשורות סדורות אל השער הראשי, בו לא היו מוקשים.
החיילים סובייטים במדי האס אס היו אמורים ללוות את השבויים הצועדים כהסוואה ולפקד עליהם בפקודות גרמניות.
ביער הסמוך היו מקומות מסתור ראשונים בשעה שהחושך ירד.
אם הדרך דרך השער הראשי לא הייתה אפשרית, האסירים הודרכו לפוצץ את המוקשים תוך יידוי אבנים כדי ליצור נתיב מילוט חלופי.
במקרה זה, שבויי המלחמה הסובייטים היו צריכים לרוץ לפתוח את גדרות התיל בצבתות ולהגן מפני אנשי האס אס והשומרים הנותרים באמצעות הנשק שתפסו.
האסירים חילקו ביניהם כסף ודברי ערך כדי להשתמש בהם בשעת בריחה.
משמר המחנה כלל בין 25 עד 30 אנשי אס אס גרמנים, כאשר לפחות 18 מהם נכחו תמיד במחנה.
בנוסף להם היו עוד כ-90 עד 120 שומרים אוקראינים.
התנהגותם הייתה מרכיב אי הוודאות העיקרי ביותר בתוכנית.
"הוועדה המחתרתית" קיוותה שאם החיילים הסובייטים, יהיו לבושים במדי אס אס, יתנו פקודות בגרמנית לאסירי המחנה הצועדים, השומרים מאנשי טרווניקי לא יחשדו.
הבריחה ההמונית תוכננה במקור ל-13 באוקטובר 1943. אך מכיוון שצוות אס אס אחר הגיע למחנה ההשמדה סוביבור באותו יום, הוועדה המחתרתית נאלצה לדחות את הפעולה ביום אחד.
ב-14 באוקטובר 1943 בשעה 16:00 אחר הצהריים (ט"ו בתשרי תש"ד, חג סוכות) סמוך לשקיעה, החל המרד כמתוכנן.
בראשו עמד פצ'רסקי במחנה מספר 1 ופלדהנדלר היה במחנה מספר 2.
כמתוכנן, אנשי האס אס נהרגו בחשאיות ובשקט.
איש האס אס שהיה מפקד כיתה, נהרג ממכת גרזן בעת שניסה מעיל עור בצריף המיון.
בן ה-17 וארקדי וייספאפיר, שהיה שבוי מלחמה סובייטי, הרגו את מפקד האוקראינים זיגפריד גראטשוס ואת האוקראיני אוברמן ראי קלאט, באמצעות גרזנים.
קצין האס אס יוהאן נימאן, סגן מפקד המחנה, היה קצין האס אס בדרגה הגבוהה ביותר שהיה בתפקיד באותו יום, ולכן היה האדם הראשון שבחייו תכננו המורדים להתנקש.
הוא נפגע משתי מכות גרזן בראשו בעת שניסה מעיל עור, על ידי אלכסנדר שובייב.
נימאן וגראצ'וס היו שני קציני האס-אס בעלי הסמכות הפיקודית במחנה באותו ערב במחנה.
סטניסלב "שלמה" שמאזנר היה חלק מקבוצה של ארבעה אסירים שהרגו את הקאפו הראשי של המחנה.
לצורך חימוש הצוות בבית המלאכה שלו שלמה גנב והסתיר כמה גרזני נגרות שנשלחו להשחזה.
בנוסף שמייזנר גנב גם שלושה רובים מהנשקייה לאחר ששכנע את הזקיף האוקראיני ממתנדבי טרווניקי שהוא נשלח לקחת את הרובים לצורך תיקונם.
הוא מסר שני רובים לשבויי המלחמה הסובייטים והתעקש לשמור על השלישי לעצמו.
בסערת הבריחה ירה שמייזנר בשומר שעמד במגדל התצפית.
בשלב זה נותקו גם קווי הטלפון לקשר שמחוץ למחנה.
איש האס אס ורנר דובואה נורה ונפצע קשה ממכת גרזן.
אסיר המחנה חיים אנגל והקאפו פוז'יצקי דקרו את מפקדי מחנה מספר 2, איש האס אס רודולף בקמן ומפקד הכיתה טומס שטפל.
מפקדי כיתות האס אס, פריץ קונרד ויוסף ולסטר, נהרגו בבית המלאכה לבדים, ומפקד חוליית האס אס, פרידריך גאולסטיץ', נהרג ממכת גרזן בנגריה של שלמה לייטמן.
איש האס אס וולטר ריבה מת במוסך.
גם אנשי האס אס נובק, מקס ברי וארנסט שטנגלין נהרגו על ידי האסירים.
עד הערב, שנים עשר אנשי אס אס נהרגו ודובואה נפצע אנושות; עוד 12 מתוך 29 אנשי האס אס שהיו חלק ממשמר המחנה בזמן המרד לא נכחו באותו יום.
כמו כן, נהרגו שני אנשי טרווניקי: שומר אוקראיני אלמוני וקלאט (האיש היחידי מאנשי טרווניקי שלא הכה אסירים במחנה ההשמדה סוביבור).
הסמל ראשון מהאס אס בדרגת אוברשארפיהרר קרל פרנצל לא הגיע לנקודת המארב שטמנו לו בנגרייה, וטוראי האס אס ולטר ריבה נתקל באסיר מהמתקוממים, שלא על פי המתוכנן והוא נדקר למוות.
הדבר איים על חשאיות השלב הנוכחי במרד והעמיד בסכנה את הבריחה אם הנרצח יתגלה.
לכן פצ'רסקי החליט לתת את האות למפקד הערב, עשר דקות מוקדם יותר, דבר שגרם לתסיסה בקרב האסירים.
הם כעסו כי האות למפקד הגיע בטרם עת ופרנצל, שהיה אחראי על הערעורים, לא הגיע לשטח המפקד במגרש המסדרים.
אחד האוקראינים שרצה לעשות סדר בשורות האסירים שעמדו בתור נהרג כתוצאה מכך.
כאשר הגיע מכונאי האס אס האוברשארפיהרר אריך באואר במשאית, הוא הבחין ששומר מת שוכב על הקרקע בין האסירים ומיד ירה באסירים באקדח.
לאחר מכן פרצה בהלה וכ-600 האסירים נמלטו ללא תיאום.
השומרים האוקראינים מתנדבי טרווניקי המבוהלים החלו לירות ממגדלי השמירה ופרנצל ירה במקלע בעצורים.
60 אסירים ממחנה מספר 4 נעצרו על ידי השומרים בדרכם לשטח המפקד בגלל היריות, נעצרו ונורו.
בניסיונותיהם הנואשים של האסירים הנמלטים להתגבר על גדרות התיל ושדות המוקשים, הם נלכדו במטר כדורי השומרים, בשעה שהם נבלמו על ידי גדרות התיל ודרכו על מוקשים.
כ-365 בני אדם הצליחו להימלט ממחנה ההשמדה, אך רק 200 הגיעו ליער הסמוך.
תוכנית היציאה המאורגנת לא הצליחה לצאת לפועל.
ליאון פלדהנדלר ואלכסנדר פצ'רסקי הספיקו לבקש מהאסירים לברוח כל עוד הם יכולים על מנת לשרוד ולספר לעולם על השמדת היהודים במחנה.
באואר ופרנצל הצליחו לשחזר את חיבור קווי הטלפון החיצוני ולהזעיק תגבורת רק בסביבות השעה 20:00. כל האסירים שנותרו במחנה נרצחו על ידי אנשי האס אס.
אלה שהגיעו ליער נרדפו מאוחר יותר על ידי כ-400 ועד 500 אנשי אס אס ושומרים אוקראינים.
הנמלטים שנותרו בחיים הצטרפו לפרטיזנים או שהסתתרו.
אנשי האס אס שנהרגו במחנה, נקברו בקבורה צבאית בבית הקברות הצבאי, שהיה בעיר הסמוכה, חלם.
לאחר המרד אנשי האס אס הביאו כ-100 אסירים יהודים ממחנה טרבלינקה על מנת לפרק את המחנה, להרוס את מבני המחנה ולסיים את עבודת ההשמדה ושריפת הגופות של אחרוני היהודים שנרצחו במחנה.
בהמשך, היהודים שהובאו מטרבלינקה הוצאו להורג לאחר סיום עבודתם.
הגרמנים דאגו להרוס את המחנה עד היסוד ויישרו את שטח, כדי לחפות על הפשעים שהתחוללו במחנה ההשמדה.
במקום בו עמד מחנה ההשמדה הם הקימו חווה תמימה למראה, בלתי מחשידה ונטעו יער אורנים על שרידי המחנה.
בתום מלחמת העולם השנייה נשארו בחיים 47 מאסירי מחנה ההשמדה סוביבור, בהם 8 נשים.
הניצול ז'ול שלביס כתב מאוחר יותר: "ללא ההתקוממות בסוביבור לא היו נשארים ניצולים שראו את הרצח ההמוני במקום".
משפט סוביבור באמצע שנות ה-60 של המאה העשרים היה משפט כנגד 12 אנשי אס אס ממחנה ההשמדה סוביבור, שנדונו בפני בית הדין האזורי האגן.
קדמו לו שני משפטי סוביבור בברלין ובפרנקפורט בשנת 1950. בשנות ה-70 וה-80 עדיין התקיימו משפטים על הפשעים שבוצעו בסוביבור.
ב-14 אוקטובר 2013, שנת ה-70 למרד, הנציחו ניצולי סוביבור, כולל תומאס בלאט ופיליפ ביאלוביץ , קרובי משפחה, פוליטיקאים, בני נוער ואנשי דת את קורבנות סוביבור.
בשבועון Jüdische Allgemeine, ההיסטוריונית והעיתונאית גבריאלה לסר מתחה ביקורת על העובדה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עדיין לא תרמה כספים לכיסוי העלויות והעיצוב מחדש של אתרי ההנצחה לזכר קורבנות השואה.
סגן שר התרבות והמורשת הלאומית של פולין, פיוטר זוחובסקי, אמר לעיתון: "אנחנו לא מצפים שהגרמנים, שבנו את מפעלי המוות האלה על אדמת פולין, יישאו בכל העלויות עבור האנדרטאות, אבל אנחנו מצפים שהם יישאו בחלק מהן.
הוא ישלח בקשה רשמית לברלין, שכן זה מה שהשותפים הגרמנים שלנו רוצים".
שרת המדינה הגרמנית קורנליה פייפר , האחראית על היחסים עם פולין, הסבירה מנגד כי כמה ימים קודם לכן הבהיר מזכיר המדינה הפולני ולדיסלב ברטושבסקי לשגריר גרמניה בפולין "שגרמניה עדיין לא צפויה לתמוך בסוביבור כרגע, הוא גם ציין שאנחנו עדיין מוכנים לתמוך בפרויקט הזה".
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה מנציח את ההתקוממות במחנה סוביבור, בעמדה העוסקת במרידות במחנות השמדה.
המוזיאון היהודי במוסקבה מנציח את מחנה המוות סוביבור והמרד באזכור שבו השתתפו ונרצחו שבויי מלחמה חיילים סובייטים.
ב-3 ביוני 2019 נפטר סמיון רוזנפלד בגיל 96 בבית החולים קפלן ונטמן בבית העלמין בבני עי"ש.
הוא היה הניצול האחרון שהיה מעורב במרד סוביבור.
Sobibór הוא האיות הפולני לשם הכפר הסמוך למחנה, שעל שמו האס אס קראו למחנה המוות שלהם.
בגרמנית ובאנגלית משתמשים לעיתים קרובות באיות הפשוט "Sobibor".
לאירועי מרד סוביבור הופקו סרטים תיעודיים רבים, כולל ראיונות עם ניצולי המחנה, ומראות קשים שעברו האסירים.
שני סרטים עלילתיים הופקו על סיפור מחנה סוביבור, ומרד האסירים היהודיים:
סוביבור (סרט) - הסרט הוקרן לראשונה באירוע משותף לכנסת ולמועצת הפדרציות של רוסיה, לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה, שהתקיים ב-11 באפריל 2018, באודיטוריום ע"ש שילנסקי בכנסת, במעמד יושב-ראש הכנסת חה"כ יולי (יואל) אדלשטיין ויושבת-ראש הפדרציות של רוסיה ולנטינה מטביינקו.
לאחר הקרנת הסרט, בוצעה שיחת ועידה בווידאו בין היו"ר והשגרירים וכן פאנל מומחים.
הקרנת הסרט בשפה הרוסית עם כתוביות באנגלית, והפאנל בשפה הרוסית ללא תרגום.
אירוע הקרנת הבכורה נערך תחילה בוורשה, פולין ב-23 באפריל 2018 ולמחרת נערכה הקרנת הבכורה ברוסיה בעיר הולדתו של פצ'רסקי, רוסטוב על הדון.
הקרנות מסחריות החלו ב-3 במאי 2018, לקראת יום הניצחון.
מרכז התרבות הרוסי, בחסות השגרירות הרוסית בישראל, ארגן הקרנת בכורה של הסרט בישראל ב-16 במאי 2018.
הסרט נבחר כמועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם רוסיה.
סיפור: בריחה מהגיהנום - התקוממות סוביבור, שידורם של ניקלס פישר והנס ליברנדט, 6. אוגוסט 2021, ספריית האודיו של ARD
המרד הבוהמי היה התקוממות של האחוזות הבוהמיות נגד שלטון השושלת ההבסבורגית שהחלה את מלחמת שלושים השנים.
המרד נגרם מסכסוכי דת וכוח כאחד.
האחוזות היו כמעט לחלוטין פרוטסטנטיות, בעיקר הוסיטית אוטרקוויסטית, אך הייתה גם אוכלוסייה גרמנית גדולה שתמכה בלותרניות.
המחלוקת הגיעה לשיאה לאחר מספר קרבות בקרב האחרון על ההר הלבן, שם ספגו האחוזות תבוסה מכרעת.
זה התחיל את הקתוליזציה מחדש של אדמות צ'כיה, אבל גם הרחיב את היקף מלחמת שלושים השנים על ידי משיכת דנמרק ושוודיה לתוכה.
הסכסוך התפשט לשאר אירופה והרס אזורים נרחבים במרכז אירופה, כולל אדמות צ'כיה, שנפגעו במיוחד בזוועותיה האלימות.
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ללא יורשים, ביקש להבטיח מעבר מסודר במהלך חייו על ידי כך שיורש השושלת שלו (פרדיננד הקתולי העז משטיריה, לימים פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) נבחר לכס המלוכה הנפרד של בוהמיה והונגריה.
כמה מהמנהיגים הפרוטסטנטים של בוהמיה חששו שהם יאבדו את זכויות הדת שהעניק להם הקיסר רודולף השני במכתב הוד מלכותו (1609).
הם העדיפו את הפרוטסטנטי פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (יורשו של פרידריך הרביעי, מקים האיחוד הפרוטסטנטי).
עם זאת, פרוטסטנטים אחרים תמכו בעמדת הקתולים, ובשנת 1617, פרדיננד נבחר כדין על ידי האחוזות הבוהמיות להיות נסיך הכתר, ובאופן אוטומטי עם מותו של מתיאס, המלך הבא של בוהמיה.
לאחר מכן שלח המלך הנבחר שני חברי מועצה קתולים (וילם סלאוואטה מקלום וירוסלב בוז'יטה ממרטיניצה) כנציגיו לטירת פראג במאי 1618. פרדיננד רצה שהם ינהלו את הממשלה בהיעדרו.
ב-23 במאי, אספה של פרוטסטנטים תפסה אותם וזרקה אותם (וגם את המזכיר פיליפ פבריציוס) מחלון הארמון, שהיה כ- מהקרקע.