tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-22 במאי 1991, חוק "אודות הגנת זכויות הצרכן" שאומץ על ידי המועצה העליונה של ברית המועצות הציג חובת אישור למוצרים (סחורות, יצירות ושירותים) טרם מכירתם.
מאז 1992 נקראה בשם ועדת התקינה הממלכתית.
בשנת 2004 הפכה לסוכנות פדרלית של ממשלת רוסיה בשם הסוכנות הפדרלית להסדרה טכנית ומדידה.
מאז 2010 ידועה הסוכנות בכינוי "רוססטנדרט" (Росстандарт) ומהווה כלי חשוב של הממשלה להסרת חסמים על המסחר ולקירוב הכלכלה הרוסית לשוק הגלובלי והיא הגוף העיקרי המספק את חותמת התקינה הלאומית GOST R.
הסוכנות מייצגת את הפדרציה הרוסית בפני ארגוני תקנים בינלאומיים ואזוריים (כגון ISO, הנציבות הבינלאומית לאלקטרוטכניקה ו-EASC) והיא כאמור מנהלת את תוכנית התקינה GOST R למוצרים.
הסוכנות הפדרלית לטכנולוגיות מידע היא הגוף הפדרלי הרוסי שהיה קיים בשנים 2005–2010 והיה כפוף למשרד התקשורת.
ביצע את ענייני ניהול נכסי מדינה ומתן שירותים ממלכתיים בתחום טכנולוגיית המידע, כולל שימוש בטכנולוגיית מידע עבור משאבי מידע ממלכתיים ומתן גישה אליהם.
הסוכנות הייתה הסמכות הבלעדית המורשית בתחום השימוש בחתימות דיגיטליות אלקטרוניות.
ראש הסוכנות מאז הקמתה היה ולדימיר מאטיוחין, שהודח על ידי ראש הממשלה ולדימיר פוטין בינואר 2010.
הסוכנות בוטלה ב־25 באוגוסט 2010 על פי צו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, תפקידיה הועברו למשרד התקשורת של הפדרציה הרוסית.
הסוכנות הרגולטורית לתרופות ומוצרי בריאות היא סוכנות מבצעת של משרד הבריאות והטיפול החברתי בבריטניה, האחראית להבטיח כי תרופות ומכשירים רפואיים פועלים ובטוחים באופן מקובל.
ה-MHRA הוקם בשנת 2003 עם מיזוג הסוכנות לבקרת תרופות (MCA) וסוכנות המכשור הרפואי (MDA).
באפריל 2013 היא התמזגה עם המכון הלאומי לתקנים ובקרה ביולוגיים (NIBSC) ועברה מיתוג מחדש, כאשר זהות ה-MHRA שימשה אך ורק למרכז הרגולטורי בקבוצה.
הסוכנות מעסיקה יותר מ-1,200 עובדים בלונדון, יורק ודרום מימס, הרטפורדשייר, והיא הסוכנות המרכזית למתן אישור לחיסונים ותרופות בבריטניה.
מהווה מקבילה בריטית למנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) והשירות הפדרלי הרוסי לפיקוח בתחום הבריאות.
ה-MHRA מחולק לשלושה מרכזים עיקריים:
MHRA Regulatory - הרגולטור לתעשיית התרופות והמכשור הרפואי
קישור נתונים למחקר מעשי קלינית - מפקח על נתוני טיפול ראשוני קליני למחקר
המכון הלאומי לתקנים ובקרה ביולוגיים - אחראי על סטנדרטיזציה ובקרה של תרופות ביולוגיות
ל-MHRA מספר ועדות ייעוץ עצמאיות המספקות לממשלת בריטניה מידע והכוונה בנוגע להסדרת תרופות ומכשירים רפואיים.
כיום יש שמונה ועדות כאלה:
מועצה מייעצת לרישום מוצרים הומאופתיים
ועדה מייעצת עצמאית עצמאית לחקר מאגרי מידע של MHRA
בשנת 1999, הסוכנות לבקרת תרופות (MCA) השתלטה על השליטה במאגר המחקר הכללי (GPRD) מהמשרד לסטטיסטיקה לאומית.
הסוכנות לבקרת תרופות (MCA) וסוכנות המכשור הרפואי (MDA) התמזגו בשנת 2003 להקמת MHRA.
באפריל 2012 הורחב מאגר המחקר הכללי והושק מחדש כנתון קישור למחקר קליני (CPRD).
באפריל 2013 התמזגה MHRA עם המכון הלאומי לתקנים ובקרה ביולוגיים (NIBSC) ועברה מיתוג מחדש, כאשר זהות ה MHRA שימשה לארגון האם ולאחד המרכזים בקבוצה.
במקביל, CPRD הפכה למרכז נפרד של ה-MHRA.
בסוף נובמבר 2020, ממשלת בריטניה הגישה בקשה ל-MHRA להעריך את AZD1222 החיסון שפותח על ידי אוניברסיטת אוקספורד וחברת אסטרהזניקה, לצורך אספקה זמנית כהגנה מפני מחלת נגיף הקורונה.
ב-2 בדצמבר 2020 הפכה MHRA לרגולטור התרופות העולמי הראשון שאישר חיסון RNA כאשר הוא נתן אישור רגולטורי זמני לשימוש בחיסון טוזינאמרן (של פייזר) נגד הקורונה.
דו"ח ההערכה הציבורי של הרגולטור לחיסון פורסם ב-15 בדצמבר.
הסוכנות הפדרלית לבינוי ושיכון היה גוף של הרשות המבצעת ברוסיה שתפקידיו היו:
ניהול רכוש ממלכתי בתחום הבנייה, התכנון העירוני, תעשיות חומרי הבניין ושירותי הדיור והקהילה;
פיתוח ויישום מדיניות המדינה והרגולציה המשפטית בתחום הבנייה, אדריכלות, תכנון עירוני, שירותי דיור וקהילה, אספקת אנרגיית חום, הבטחת היעילות האנרגטית של מבנים, כמו גם הגדלת היעילות האנרגטית של כלכלת מחוזות הפדרציה הרוסית והמערכות העירוניות.
למרות התנגשות אינטרסים בתחום אספקת החום והאנרגיה, לא הייתה לו סמכות ניטור ובדיקת חשבונות בתחום, כשעניינים אלה נתונים לפיקוחו של משרד האנרגיה של רוסיה.
על פי צו נשיא רוסיה מ-1 בנובמבר 2013, הפכה הסוכנות הפדרלית לבינוי ושיכון למשרד הממשלתי לבינוי ושיכון של הפדרציה הרוסית, במסגרת ממשלת מדבדב השנייה.
סרגיי קרוגליק (יולי 2005–אוקטובר 2007)
ולדימיר טוקארב (6 באפריל–1 בנובמבר 2013)
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה הייתה סוכנות אס דה נאצית, שהוקמה באוגוסט 1938 כדי להאיץ את ההגירה הכפויה של יהודי אוסטריה והחל מאוקטובר 1939 - כדי לארגן ולבצע את גירושם.
פתרון סוגיות הגירה הנוגעות לאזרחות אוסטרית, זכויות אזרחים זרים, מטבעות זרים ומיסוי נכסים תואמו על ידי סוכנות זו במטרה להאיץ את תהליך ההגירה הזה.
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה הייתה המוסד היחיד שהוסמך לתת אישורי יציאה ליהודים באוסטריה מימי האנשלוס בשנת 1938 ועד האיסור על הגירת יהודים ב-1941. הסוכנות בווינה הפכה לאב-טיפוס של סוכנויות אס-אס דומות ששימשו ליישום גירושם של יהודים באמסטרדם, פראג וערים רבות אחרות באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית.
לפני המלחמה: הקמה ותפקיד בהגירה כפויה
אדולף אייכמן, שנשלח מברלין כראש הסוכנות, ועמיתו אלויס ברונר, קבעו את מכסות ההגירה, והאצילו את הקצאת רישיונות ההגירה לקהילה היהודית בווינה.
הקהילה נסגרה רשמית על ידי הנאצים במרץ 1938 ונפתחה מחדש עם מנהיג שמונה על ידי הנאצים, יוסף לוונהרץ.
ראש "חטיבת ההגירה של הקהילה היהודית" היה בנימין מורמלשטיין.
תפקיד חשוב נוסף בארגון תפס ברתולד שטורפר.
בקיץ 1938 פנו לוונהרץ ועמיתיו לעבודה בקהילה היהודית בווינה לאייכמן בבקשה לפשט את ההליכים המקדימים הבירוקרטיים למי שרוצה להגר.
הרייכסקומיסר האחראי על אוסטריה הנאצית, יוזף בירקל (Joseph Bürckel), הקים את הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה ב-20 באוגוסט 1938, באופן רשמי בהנהגתו של פרנץ ולטר שטאלקר, אך למעשה בפיקוד אייכמן.
מאוחר יותר קיבל פרנץ יוזף הובר, ראש משטרת הביטחון והאס דה של המחוזות הנאציים וינה, אוברדונאו ונידרדונאו, פיקוד על הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה.
הובר העביר את מרבית תפקידיו לסגנו קרל אבנר (Karl Ebner), איש הגסטפו בווינה.
ההוראות לסוכנות המרכזית להגירה יהודית נושאות את חתימתו.
בסוכנות המרכזית יוצגו כל הגורמים הממשלתיים החיצוניים החיוניים שהיו מוסמכים להנפיק "מסמכי תאימות" (גרמנית: Unbedenklichkeitsbescheinigungen) אם לא היו חייבים פיגורים בגין דמי שכירות, אגרות, מיסים או "היטל ההון היהודי" שמניעיו היו גזעניים (גרמנית: Judenvermögensabgabe), וכן דמי תעבורה באמצעי התחבורה של הרייך.
כל בקשה טופלה כמו על סרט נע בפס ייצור, כך שכל הניירת הנדרשת להגירתם של "היהודים שרצו להגר, טופלה במשך שמונה עד ארבעה עשר יום." אייכמן התפאר בכך שמספר "היהודים שנאלצו להגר" הוגדל ל-350 ליום; עד סוף ספטמבר 1938 עזבו 38,000 יהודים את אוסטריה באופן חוקי.
ריינהרד היידריך הצהיר ב-12 בנובמבר 1938 כי המספר הכולל כבר גדל ל-45,000.
עלויות ההגירה הכפויה שולמו על ידי הקורבנות.
הקהילה היהודית בווינה הייתה תחת עומס עקב כמות המשימות הגוברת, הטיפול בבקשות הגירה והצורך לפעול לשם מתן צדקה ליהודים שנותרו באוסטריה, ופעלה במימון מופחת.
הקהילה ביקשה, באישור אייכמן, סיוע במימון מנציג הג'וינט.
בנוסף, מועמדים להגירה נאלצו לשלם "תשלום הגירה" (גרמנית: Auswandererabgabe) בסולם שהתבסס על הכנסה, כדי לכסות את עלויות הנסיעה של יהודים עניים.
המטרה העיקרית של תשלום זה הייתה גניבת הנכסים היהודיים הנאצים במסגרת הנחיות ה"אריזציה".
אזרחים יהודים עשירים קיבלו יחס מועדף אך לא כדי להעניק פריווילגיה אלא כצורה פסאודו-משפטית שבאמצעותה שדדה המדינה הנאצית נכסים יהודיים באופן ישיר, בניגוד לנוהל ה"אריזציה" הרגיל, ממנו הרוויחו בעיקר אנשי המפלגה הנאצית.
הארגון והיעילות של "הסוכנות המרכזית" בווינה, שנמצאה בהיכל אלברט רוטשילד, הפכו במהרה למופת עבור האס אס להקמתה של "הסוכנות המרכזית ברייך לשם הגירה יהודית" (גרמנית: Reichszentrale für jüdische Auswanderung) בברלין.
מאוחר יותר, על בסיס מה שמכונה "מודל וינה", הוקמו באמסטרדם ובפראג סוכנויות מרכזיות להגירה יהודית.
אלויס ברונר, מנהיג הסוכנות המרכזית בווינה באופן רשמי מינואר 1941, היה כבר המפקד בפועל לאחר שאייכמן עזב בשנת 1939. רשימה שלמה של אנשי הסוכנות המרכזית בווינה לא שרדה, אך אנשי האס אס הבאים היו בין 17 ל-20 עמיתים לעבודה בפיקודו של ברונר:
בתקופת המלחמה: תפקיד בגירושים ופירוק הסוכנות
כאשר נוהג אשרות היציאה בחסות המדינה נעצר עם איסורו של היינריך הימלר על הגירה יהודית ב-18 באוקטובר 1941, הסוכנות המרכזית האיצה את הגירושים, עד שבסוף 1942 הייתה "השאלה היהודית" בווינה כמעט "פתורה".
מתוך 206,000 היהודים שהתגוררו באוסטריה בשנת 1938 (בהגדרת חוקי נירנברג הגזעניים) נותרו רק כ-8,000. אנשי הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה היו אחראים ישירות לגירושם של לפחות 48,767 יהודים אוסטרים שנרצחו.
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה המשיכה לפעול עד לפירוקה במרץ 1943. גירושים מאוחרים יותר של קורבנות יהודים מווינה בוצעו על ידי הגסטפו.
חלק מאנשי הסוכנות המרכזית של וינה עברו אחר כך לסוכנות ההגירה היהודית בפראג.
לאחר המלחמה: צדק, "תגלית סנסציונית" ומיקום הימצאם של המסמכים
הביוגרפיות של אנשי הסוכנות המרכזית בווינה לאחר המלחמה מגוונות: חלקן הועמדו לדין, ועונשיהם נעו בין עונשי מאסר קלים יחסית (ארנסט גירזיק, ריכרד הרטנברגר, פרנץ נובאק, אלפרד סלאביק, פרנץ שטושקה, יוזף וייזל) ועד עונשי מוות על אנטון ברונר, אדולף אייכמן וקארל רהם.
ארנסט ברוקלר, אלויס ברונר ואנטון בורגר הצליחו להימנע ממשפט.
מקום הימצאם ופעילותם של פרדיננד דאורך, הרברט גרבינג ואנטון זיטה נותרו עלומים.
הסוכנות המרכזית להגירה יהודית נחשבה "מוקד ונקודת המשען של החיים והמוות היהודיים".
בהתחשב בקשר עם אייכמן, ארכיון המסמכים המרכזי שלה עבר חיפוש על ידי היסטוריונים.
ב-24 במרץ 2000 פרסמה חברת המחקר בברלין "עובדות ותיקים" ("Facts & Files") הודעה לעיתונות בה נאמר כי ההיסטוריון והארכיונאי הברלינאי יורג רודולף מצא אוסף של "תיקי אייכמן" בארכיונים הנאציים לשעבר של המשרד לביטחון המדינה בגרמניה המזרחית.
הארכיון הועבר לאחר נפילת חומת ברלין לארכיון הזמני של הארכיון הפדרלי הגרמני בהופגרטן ליד ברלין.
רודולף אמר לעיתונות כי תגלית זו מורכבת מכ-15,000 עד 20,000 תיקים, בהם כמעט 100,000 מסמכים בודדים מהסוכנות המרכזית להגירה יהודית של אייכמן בווינה.
"ממצא מרעיש" זה עלה לכותרות והופץ על ידי סוכנות הידיעות אי פי.
במארס 2001 העמיד נציב הממשלה הפדרלית של גרמניה לתרבות ותקשורת חמישה מיליון מארק (כ-2.6 מיליון דולר באותה עת) לרשות הארכיון הפדרלי כדי לבחון את טענת חברת המחקר.
בפברואר 2004 פרסם הארכיון הפדרלי את תוצאות חקירתם:
"ההודעה לעיתונות משנת 2000, שטענה כי ניתן למצוא בארכיון הנאצי עד 20,000 "תיקים של אייכמן", צריכה לעבור לתחום האגדה, לאחר סיום החקירה.
למען האמת, תחת הכותרת "פרויקט אייכמן" היה למשרד לביטחון המדינה אוסף קטן של 20 תיקים, כולל המשרד הראשי של האס דה, הגסטפו, המחלקה של האס דה לאגן העליון של הדנובה, והסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה.
בנוסף, נמצאו כמה חפצים אישיים של אייכמן והכרזה על מצוד, הכרזה שהפיצה אגודת הנרדפים על ידי המשטר הנאצי."
הארכיון הראשי לכאורה של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה, שאת מיקום חותם הארכיון שלו ניסה לשווא רודולף למכור להיסטוריונים מווינה בשנת 2000 תמורת 15,600 מארק (קצת יותר מ-8,000 דולר אמריקאי באותה עת), כלל למעשה 20 תיקים בלבד.
היה זה ניסיון כושל להרוויח ממה שהיה למעשה מסמכי שואה פיקטיביים.
הארכיון הראשי של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה הושמד ככל הנראה, יחד עם חומר אחר של המשרד הראשי לביטחון הרייך בגטו טרזינשטט בסמוך לסיום המלחמה.
מכיוון שהארכיונים הראשיים כבר לא קיימים או שלא נמצאו, המסמכים המשחזרים את פעילות הסוכנות המרכזית בווינה מפוזרים בארכיונים ורשומות מגוונות, כגון מסמכי קרנות ההגירה במרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית וארכיון העיר וינה.
התיעודים כמעט המלאים של הקהילה היהודית בווינה הועברו לאחר המלחמה לארכיון המרכזי להיסטוריה של העם היהודי בירושלים.
עדויות רבות על הקהילה היהודית בווינה נאספו על ידי הג'וינט והן מתעדות את מצבה הרעוע של האוכלוסייה היהודית בווינה בתקופת השואה.
מקום הימצאם של הארכיונים המרכזיים של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה נותר לא ידוע.
הסוכנות הפדרלית למימון דיור היא סוכנות פדרלית הפועלת בארצות הברית והוקמה לאחר שפוצלה ממחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
בין תפקידיה של הסוכנות הייתה להלאים את פאני מאי ופרדי מאק והיא בתפקידים רגולטורים של כ-11 בנקים פדרליים נוספים.
בספטמבר 2019 קבע בית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים כי מבנה הסוכנות אינו חוקתי, התיק המשפטי הזה תלוי ועומד בפני בית המשפט העליון.
נכון ל-2019 עובדים בסוכנות בערך 730 עובדים.
ראש הסוכנות, נכון ל-2024, היא סנדרה תומפסון.
החוק שבמסגרתו הוקמה הסוכנות הפדרלית למימון דיור הוא חוק הרפורמה הרגולטורית הפיננסית של הדיור שחוקק ב-2008 ונחתם על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש ב-30 ביולי של אותה שנה.
הסוכנות הוקמה ב-4 בספטמבר 2008.
הסוכנות לביטחון סייבר היא סוכנות ביון וביטחון לאומי הכפופה למשרד להשכנת שלום באתיופיה, הממליצה ומקדמת מדיניות קיברנטית לאומית.
הסוכנות הוקמה בשנת 2006, על די אבי אחמד במטרה לרגל אחר מתנגדי שלטון וטרוריסטים וזאת כדי להגיש נגדם כתבי אישום.
בחודש אפריל 2018, מונה טמסן טירונה (Temesgen Tiruneh) למנכ"ל הסוכנות.
בחודש אוקטובר 2018, אחריות הסוכנות ואופן פעילותה ניתנה למשרד להשכנת שלום.
בשנת 2019, דלפו כ-140 סיסמאות של עובדי הסוכנות ונמצא כי השתמשו בסיסמאות ברירת מחדל.
בחודש פברואר 2021, מונה שומטה גיזאו (Shumete Gizaw) לראש הסוכנות.
הסוכנות המרכזית לביטחון המדינה או الجهاز المركزي لأمن الدولة) היא הגוף הממשלתי העיקרי בתימן המהווה את ארגון הביון ושירות ביטחון הפנים.
הסוכנות נועדה להגן על המדינה מפני ריגול, חתרנות פנימית ואיסוף מודיעין.
תפקידי לוחמה בטרור מצויים בידי סוכנות ממשלתית נפרדת למלחמה בטרור.
הסוכנות הוקמה בינואר 2024 ביוזמת רשאד אל-עלימי, יושב ראש מועצת ההנהגה הנשיאותית, להקמת מנגנון מרכזי לביטחון המדינה, במקום המנגנון המרכזי לביטחון מדיני, המנגנון לביטחון לאומי וגופי מודיעין נוספים שהיו מזוהים עם מועצת המעבר הדרומית, כל אלה אוגדו לתוך "הסוכנות המרכזית לביטחון המדינה" החדשה.
הסוכנות לאבטחת סייבר ותשתיות היא סוכנות במחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, האחראית על אבטחת מרחב הסייבר והגנה על תשתיות בכל רמות הממשל.
הסוכנות מתאמת תוכניות אבטחת סייבר עם מדינות ארצות הברית ומשפרת את הגנת הסייבר של הממשלה הפדרלית מפני האקרים פרטיים ומדינות זרות.
בשנת 2007 הוקמה המנהלת הלאומית להגנה ותוכניות (NPPD) כחלק מהמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
מטרתה הייתה לחזק את ביטחון המדינה באמצעות זיהוי ונטרול איומים על תשתיות קריטיות – הן במרחב הפיזי והן בעולם הסייבר.
ב-16 בנובמבר 2018, חתם הנשיא דונלד טראמפ על חוק הסוכנות לאבטחת סייבר ותשתיות, שהגדיר מחדש את תפקידה של NPPD והפך אותה לסוכנות עצמאית בשם CISA.
הסוכנות החדשה קיבלה סמכויות מורחבות והחלה לפעול בשיתוף עם גורמי ממשל וארגונים פרטיים כדי לתת מענה לאיומי סייבר.
כריסטופר קרבס, לשעבר תת-המזכיר של NPPD, מונה למנהל הראשון של CISA, ומת'יו טרוויס מונה לסגנו.
ב-22 בינואר 2019, פרסמה CISA את הנחיית החירום הראשונה שלה (19-01), שהתריעה מפני מתקפות DNS מתוחכמות שבוצעו נגד ארגונים ממשלתיים באמצעות spoofing, טכניקה שבה האקרים מתחזים לשרתים אמינים כדי ליירט מידע.
חוקרי אבטחה של חברת FireEye הצביעו על כך שהמתקפה ככל הנראה קשורה לגורמים איראניים.
בשנת 2020, בעקבות עלייה חדה במידע כוזב הקשור לבחירות לנשיאות ארצות הברית, השיקה CISA אתר בשם Rumor Control שנועד להתמודד עם דיסאינפורמציה.
בספטמבר 2022, פרסמה CISA את תוכנית האסטרטגיה שלה לשנים 2023–2025, שהייתה המסמך האסטרטגי המקיף הראשון מאז הקמת הסוכנות ב-2018. נושא אבטחת הסייבר הפך לסוגיה גלובלית קריטית, ולמעלה מ-50 מדינות כבר פרסמו מסמכים רשמיים המפרטים את המדיניות שלהן בנוגע למרחב הקיברנטי, פשיעת סייבר ואבטחת מידע.
המרכז לאבטחת סייבר (CSD) אחראי על ביצוע שלושה מישורים מרכזיים:
זיהוי, מניעה והתמודדות עם מתקפות סייבר העלולות לפגוע במערכות קריטיות.
פיתוח מערכות מתקדמות, מתודולוגיות ומדיניות שיאפשרו המשך פעילות תקינה גם תחת מתקפות סייבר.
קידום שינויי מדיניות וטכנולוגיה שיקנו יתרון למגני הרשתות, ויגבילו את האפשרויות של גורמים זדוניים לפגוע בתשתיות הלאומיות.
מוביל את המאמץ הלאומי להגנה על תשתיות קריטיות מפני איומים שונים באמצעות ניהול סיכונים והגברת החוסן, תוך שיתוף פעולה עם גורמים ממשלתיים ופרטיים.
האגף מתאם ומשתף פעולה עם גורמים ממשלתיים ועסקיים כדי להגן על תשתיות קריטיות.
הוא מבצע הערכות סיכונים ופגיעות כדי לסייע לבעלי תשתיות, מפעילים ושותפים ממשלתיים בזיהוי ואבטחת תשתיות רגישות.
בנוסף, האגף מספק מידע על איומים וסיכונים מתפתחים, לצד כלים והכשרות לניהול סיכונים והגנה על מערכות, רשתות ונכסים קריטיים.
המרכז הלאומי לניהול סיכונים (NRMC)
המרכז הלאומי לניהול סיכונים (NRMC) הוא גוף מרכזי בניתוח וניהול סיכונים לתשתיות קריטיות בארצות הברית.
המרכז מספק תמיכה אנליטית ואסטרטגית למזעור סיכונים לתשתיות הסייבר והפיזיות במדינה.
המרכז פועל בשיתוף פעולה עם גורמים ממשלתיים ופרטיים לזיהוי וניהול סיכונים משמעותיים בכל 16 מגזרי התשתיות הקריטיות.
המרכז מקדם אסטרטגיות לצמצום איומים ומשפר את החוסן והביטחון של התשתיות הלאומיות.
האגף לפעולות משולבות (IOD) אחראי על תכנון, ניהול והפעלת מבצעי CISA, תוך הבטחת אספקת יכולות ושירותים להגנת התשתיות הקריטיות של ארצות הברית.
אחראי על פיתוח ושיפור מערכות התקשורת לשעת חירום, ביטחון לאומי והיערכות למשברים.
האגף הוקם בשנת 2007 בעקבות בעיות תקשורת שהתגלו בפיגועי 11 בספטמבר 2001 ובהוריקן קתרינה (2005).
מטרתו להבטיח את תפקודן התקין של מערכות התקשורת המשמשות כוחות חירום ובכירי ממשל.
מערך התקשורת הלאומי לשעת חירום, מוביל שיתוף פעולה ותיאום בין גורמי ביטחון והצלה.
הוא מספקת הכשרות, כלים והנחיות לשותפיה הפדרליים, המדינתיים, המקומיים, השבטיים והפרטיים, במטרה לשפר את היערכות התקשורת למצבי חירום.
האגף למעורבות עם בעלי עניין (SED)
האגף למעורבות עם בעלי עניין (SED) אחראי על ניהול שיתופי הפעולה הלאומיים והבינלאומיים של CISA, תוך קידום תיאום ושיתוף מידע להגנה על תשתיות קריטיות.
האגף מתמקד ביצירת שיתוף פעולה רציף בין הממשל, המגזר הפרטי וגורמים נוספים במטרה לשפר את החוסן הלאומי.
באמצעות רשתות תקשורת מבוססות, האגף מסנכרן תגובות לאיומים ואירועי חירום, מחזק את מודעות המצב ומאפשר תגובה מתואמת.
האגף פועל לשיפור הנגשת משאבים וכלים לשותפים אסטרטגיים, תוך התאמת מוצרי CISA למשוב מהשטח.
תוכנית האסטרטגיה למעורבות עם בעלי עניין מפרטת את מחויבות CISA לחיזוק שיתוף הפעולה ולניהול יעיל של סיכונים בתשתיות קריטיות.
תוכנית האבחון וההתמודדות הרציפה (Continuous Diagnostics and Mitigations - CDM) מספקת כלים ושירותי אבטחת סייבר לסוכנויות פדרליות, במטרה לזהות ולנטרל איומים במהירות וביעילות.
CISA מוציאה הנחיות תפעול מחייבות (Binding Operational Directives), המחייבות סוכנויות ממשלתיות לנקוט בפעולות מיידיות כנגד סיכוני סייבר מסוימים.
במרץ 2021, CISA קיבלה שליטה על הדומיין העליון ".gov" מידי מינהל השירותים הכלליים של ארצות הברית (GSA).
במסגרת תפקידה, הסוכנות מאשרת רישום דומיינים חדשים ומנהלת את שרתי ה-DNS של הדומיין העליון.
באפריל 2021, ביטלה CISA את דמי הרישום לדומיינים ממשלתיים.
בינואר 2023, זכתה Cloudflare בחוזה של 7.2 מיליון דולר לאספקת שירותי רישום ואחסון DNS עבור הדומיין העליון.
CISA מספקת שירותי תגובה לאירועי סייבר הן לרשות המבצעת הפדרלית והן לגורמים פרטיים הפועלים בארצות הברית.
חוק ההגנה הלאומית לשנת הכספים 2021 העניק ל-CISA סמכות להוציא צווים מנהליים (Administrative Subpoenas) כדי לזהות בעלי תשתיות קריטיות המקושרות לאינטרנט אשר מכילות פגיעויות מסוימות.
בשנת 2021, CISA הוציאה 47 צווים מסוג זה.
באותה שנה, פרסמה CISA דוח הנחיות להתמודדות עם מתקפות כופר (Ransomware), זאת בעקבות העלייה החדה במספר מתקפות הכופר שנרשמו בתקופה האחרונה.
הסוכנות לבריאות וביטחון בריטניה היא גוף ממשלתי בממלכה המאוחדת האחראי על ההיערכות והתמודדות עם איומים בריאותיים, לרבות מגפות, מחלות זיהומיות, חירום ביולוגי וכימי, והגנה על בריאות הציבור.
הסוכנות הוקמה באוקטובר 2021 כמחליפתה של Public Health England (PHE), במטרה לשפר את יכולת בריטניה להגיב למצבי חירום בריאותיים ולחזק את החוסן הלאומי בתחום הבריאות.
UKHSA אחראית על ניטור התפשטות מחלות, פיתוח אסטרטגיות למניעת התפרצויות, והובלת תגובות ממשלתיות למצבי חירום רפואיים.
הסוכנות פועלת כחלק ממחלקת הבריאות והרווחה של בריטניה ועובדת בשיתוף פעולה עם מערכת הבריאות הלאומית (NHS) וגורמי ממשל נוספים.
מעקב אחר מחלות זיהומיות והתפרצויות
ניהול תגובה לאיומים בריאותיים, כולל מגפות ומקרי חירום ביולוגיים
פיתוח מדיניות וחקר פתרונות לחיזוק החוסן הבריאותי של בריטניה
עבודה משותפת עם גופים בינלאומיים כמו ארגון הבריאות העולמי וה-CDC האמריקאי
הסולטנות הממלוכית הייתה סולטנות ששלטה על חלקים נרחבים מהלבנט בשנים 1260–1517. הסולטנות, שנשלטה על ידי אליטה ממלוכית, הייתה כוח פוליטי וצבאי מרכזי במזרח התיכון וממרכזה במצרים התפשטה לשטחי ארץ ישראל, סוריה, לבנון, עבר הירדן, סודאן ומערב חצי האי ערב.
הסולטנות הממלוכית כבשה את הממלכות הצלבניות שנותרו בלבנט, בלמה את ההתפשטות של הח'אנות האילח'אנית מעבר לנהר הפרת, והתמודדה בהצלחה מול אויבים רבים עד שהובסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
כאשר הגיעה הח'ליפות לאזור מרכז אסיה עמדו שליטיה הערבים על הכישורים הצבאיים של העמים הטורקים שישבו שם.
הטורקים היו נוודים רועי צאן שהצטיינו בפרשות ובקשתות רכובה.
הח'ליפה העבאסי אל-מעתצם בנה לעצמו יחידה גדולה של חיילים טורקיים מאזור הערבה המרכז אסייתית.
אל-מעתצם לא גייס את אותם טורקים כשכירי חרב אלא "יצר (ויש הטוענים שרק מיסד) מנגנון של עבדות צבאית".
אל-מעתצם רכש לעצמו עבדים טורקים ממוצא פגאני, וריכז אותם ביחידה עם דומיננטיות אתנית טורקית.
הח'ליפים העבאסים שבאו אחרי אל-מעתצם "המשיכו ושכללו את השיטה הממלוכית והוסיפו לה שני מרכיבים שאפיינו אותה (על פי רוב) גם במאות השנים שלאחר מכן – רכישת העבדים בגיל צעיר והעברתם במסלול הכשרה מיוחד".
השיטה הממלוכית התפשטה ברחבי עולם האסלאם ובמשך מאות בשנים הקימו שלטים מוסלמיים יחידות ממלוכיות לשרת בצבאם.
שתי קבוצות ממלוכיות עיקריות שלטו במצרים - השושלת הבחרית (משמעות שמם "מן הים" - بحري בשל היות מרכז שלטונם על האי אל מניאל במרכז הנילוס) והשושלת הבורג'ית (משמעות שמה: "מן המגדל" برجي, שכן מרכז שלטונם היה במצודת קהיר).
הבעייתיות בכינויים של שושלות הממלוכים
השושלת הבחרית הוא כינוי בעייתי ולא מדויק לשורה של סולטאנים
ממלוכים, שרובם נקנו כעבדים בערבה הקיפצ'קית, או שהיו צאצאים של ממלוכים קיפצ'קים.
למעשה רק שניים מהסולטאנים של שושלת זו, ביברס וקלאון, באו מקרב הגדוד הבחרי של צאלח איוב .
השושלת הבורג'ית הוא כינוי בעייתי לא פחות לשורה של סולטאנים ממלוכים, שרובם היו צ'רקסים במוצאם.
ראשית השלטון הבחרי ב-1250, כאשר גדוד ממלוכי בשירות השושלת האיובית הביס את הצלבנים בקרב מנצורה ועצר את מסע הצלב השביעי.
כשהבינו הקצינים הממלוכים שאין בכוונת הסולטאן האיובי החדש אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה להעניק לממלוכים פרס על כך שהביסו את הצלבנים, חיסלו קוטוז וביברס את הסולטאן.
סגנו של קוטוז, קצין בשם אייבכ נשא לאשה את פילגשו של הסולטאן אל-מלכ אל-צאלח איוב , שג'ר אל-דור והפך לסולטאן הממלוכי הראשון.
זמן קצר לאחר הקרב רצח ביברס את קוטוז ועלה לשלטון.
ב-1263 כבש את הר תבור ונצרת.
בהרסו ערי נמל קבע עקרון ממלוכי חשוב - הוא הרס את המצודות לחלוטין ובאבניהן מילא את הנמל והוציא אותו מכלל שימוש.
כך נמנעה הגשת סיוע ימי לצלבנים וכמו כן המסחר הימי חייב היה לעבור דרך ערי מצרים במקום דרך ערי ארץ-ישראל.
ב-1266 הטיל ביברס מצור על צפת.
מצודת צפת נפלה כתוצאה מהסכם כניעה וביברס ערף את ראשיהם של 700 אבירים טמפלרים ושיפד אותם על החומות.
ב-1277 מת ביברס וממלכת ירושלים הצלבנית בשטח ארץ ישראל נותרו רק שרידים.
ב-1279 עלה לשלטון הסולטאן קלאון.
בנו, אל מלכ אל-אשרף ח'ליל בן קלאון כבש את עכו, דבר שהביא לנטישת צור, צידון, וחיפה.
עתלית שרדה עד אוגוסט 1291. בתאריך זה בא הקץ על ממלכת ירושלים הצלבנית ואזור המזרח התיכון נשלט על ידי הסולטנות הממלוכית.
בן נוסף של קלאון, מוחמד בן קלאון, מלך ארבע שנים, הודח, חזר לתקופה של עשר שנים, הודח שוב וחזר לתקופת שלטון שלישית שהיא הקדנציה הארוכה ביותר של שליט ממלוכי אי פעם: 1309–1341. רוב הבניה הממלוכית המוכרת היא מימיו.
הוא היה מוסלמי מלידה והפגין מידה גדולה של ביטחון עצמי מול אנשי הדת.
כמו כן הפגין רוחב לב יחסי למיעוטים הנוצרי והיהודי.
הוא התיר לפרנציסקנים לבנות מנזר בהר ציון בירושלים וליהודים התיר לבנות בתי כנסת בירושלים, עזה וקהיר.
בשנים 1347–1382 סבלה הסולטנות הממלוכית מהמגפה השחורה והשלכותיה.
אין מספר מדויק למתים, אך לפחות כמה מאות-אלפים מתו במרחב המזרח התיכון.
בשנת 1382 עלה לשלטון הסולטאן הצ'רקסי הראשון.
הסולטאן הראשון שלא בא משורות הגדוד הבחרי - ברקוק.
עלייתם של הסולטאנים הצ'רקסים (הבורג'יים) מבשרת תקופה של נסיגה.
המצב הכלכלי העולמי התדרדר ומרכז הסחר עבר לערי איטליה, שנמצאו בסכסוך מתמיד עם הממלוכים.
השליטים הבורג'ים היו שמרנים ביותר מכל הבחינות.
בעת בה עלה בעולם השימוש בנשק אש (נשק חם וארטילריה) סיסמת הממלוכים הייתה: "רק נשים הורגות מרחוק.
גברים הורגים פנים אל פנים." דבר זה היה להם לרועץ כאשר הסתערו באומץ רב, בחרבות שלופות, אל מול קני תותחים.
קץ הסולטנות הממלוכית הגיע זמן קצר לאחר ה-24 באוגוסט 1516 בקרב מול הכוחות העות'מאניים ליד מָרג' דאבֶּק, צפונית לחלב.
המערכה נמשכה מעלות השחר ועד הצהריים.
בתחילתה ידיהם של הממלוכים הייתה על העליונה, אך לאחר שהצטרפו התותחים גברו העות'מאנים על הממלוכים.
הנשק החם גרם למהומה בקרב הפרשים הממלוכים, בייחוד בין הסוסים ולמנוסתם.
קיים בידנו תעוד יוצא-דופן, בעברית, מאת אליהו קפשאלי בן התקופה המתאר:
הממלוכים במצרים לאחר נפילת הסולטנות הממלוכית
הממלוכים המשיכו לשלוט במצרים שנותרה לה אוטונומיה בענייני פנים.
בשנת 1768 הכריז הסולטאן עלי ביי אל כאביר עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אך חיילות המצב הממלוכים דיכאו את מרידתו.
נפוליאון הביס את הכוחות הממלוכים בקרב הפירמידות בשנת 1798 כאשר פלש למצרים, ולאחר שעזב לא הצליחו הכוחות הצבאיים שהשאיר לדכא את המרד הממלוכי, ובעקבותיו, בשנת 1801 נאלצו הכוחות הצרפתיים שהשאיר לברוח ממצרים.
נפוליאון לקח עמו כוח ממלוכים קטן לשירות צבאו במלחמותיו באירופה.
אפילו במשמר הקיסרי של נפוליאון היו חיילים ממלוכים, ובהם שומר הראש האישי של נפוליאון - רוסטאן.
בשנת 1806 מונה מוחמד עלי למושל מצרים, ובשנת 1811 הזמין אליו את מנהיגי הממלוכים (בין 64 ל-700 מנהיגים - ישנן מספר גרסאות) והרג את כולם למעט ניצול אחד.
החיילים הממלוכים נמלטו לסודאן בעקבות אירוע זה, ובכך הסתיימה שליטתם במצרים.
כלומר, העבדים שיובאו לסולטנות הצטרפו לאליטה הצבאית והפוליטית שלה, אולם צאצאיהם לרוב לא יכלו לרשת את מקום אבותיהם ולתפוס מעמד בכיר בצבא או בשלטון.
העמדה של הממלוכ בצבא או במנהל הסולטנות לא הייתה ניתנת לירושה.
גם הקצאת הקרקע שניתנה לקצינים ממלוכים כדי להחזיק את הכוח הצבאי הכפוף להם, לא היה ניתן להעברה בירושה.
בנו של ממלוכ אינו ממלוכ, הוא מוסלמי מלידה.
פירוש הדבר הוא שהממלוכים היו קבוצת מיעוט קטנה, לא ערבית, השולטת ברוב ערבי.
ההגבלה נעשתה על-מנת שלא תהיה דריסת רגל לנפוטיזם, העדפת קרובי משפחה בשל קרבתם ולא בגלל כישוריהם.
וכן על מנת שרק קצינים מובחרים שהתחשלו בקסרקטינים ישאו בעמדות כח.
כל דור רכש ילדים-עבדים כדי למלא את שורות הממלוכים של הדור הבא.
הממלוכים גדלו ולחמו יחד מגיל צעיר ביותר במסגרת אותו גדוד, דבר שיצר ביניהם יחסי רעות, אחווה ואמון יוצאי דופן, שהמשיכו גם כאשר התמנו (אם התמנו) למשרות בכירות בממשל.
הנתינים זכו למשטר שומר חוק וסדר, שהיה הגון בדרך-כלל ושמר על ביטחון נתיניו.
העמדה היחידה בממשל שנמסרה בירושה הייתה משרת הסולטאן.
בבית המלוכה הבחרי חוזר דפוס לפיו שולטן ממנה אחד מבניו ליורש, הוא מודח עד מהרה ואח קטן יותר ממונה תחתיו, גם האח הצעיר מודח עד מהרה ואז עולה שוב על כס השלטון קצין ממלוכי.
יוצא מכלל זה השולטן מוחמד בן קלאון שהיה דור שני לממלוכ ושלט במשך כ-40 שנים, בשלוש קדנציות ובימיו הגיעה הסולטנות לשיא פריחתה.
השלטון הממלוכי (הבנוי ממתאסלמים, שהאסלאם איננו אמונת אבותיהם), נשמע באדיקות למנהיגי הדת.
בעוד שלכלכלתם של הקצינים ואנשי השלטון נמסרו נחלות שהקנו להם הכנסה בעת שנלחמו או שימשו בשירות הציבור, לאנשי הדת נמסרו הקדשים (ווקף, وقف).
ההקדשים היו נחלות ונכסי-דלא-ניידי נושאי תשואה שכל הכנסותיהם היו קודש למימון אנשי דת ומוסדות דת.
אדיקותם של הממלוכים באה לידי ביטוי גם בשמירתם הקנאית על חוקי אפליית בני החסות, היהודים והנוצרים.
החוקים באו בעיקר על-מנת לפגוע בנוצרים אך פגעו גם ביהודים, לגביהם לא הייתה לממלוכים שנאה מיוחדת.
למשל האיסור על מכירת יין נועד כדי לפגוע בנוצרים אך פגע גם ביהודים.
העבדים הצעירים נרכשו בדרך כלל באזור הערבה האירואסייתית או בקווקז והובאו לסולטנות הממלוכית על ידי סוחרי עבדים (שכונו ח'ואג'ה), שלרוב היו מוסלמים מארצות מחוץ לסולטנות הממלוכית.
אחרי שהגיעו לסולטנות, נרכשו העבדים על ידי הסולטאן או על ידי קציניו בשוקי העבדים.
לאחר רכישתם החלו החניכים הצעירים במסלול הכשרה שנמשך, בדרך כלל, מספר שנים.
במהלך תקופת ההכשרה שלהם קיבלו העבדים הצעירים חינוך עיוני שכלל את לימוד השפה הערבית והשכלה דתית-אסלאמית והכשרה צבאית מקפת שהתבססה על עקרונות הפורוסיה.
כאשר סיים החניך את תקופת הכשרתו הוא שוחרר מעבדותו והחל בקריירה צבאית בתפקיד חייל פשוט.
תקופת ההכשרה הייתה חשובה ביותר עבור הממלוכים והשפיעה רבות על עיצוב אישיותם.
במהלך ההכשרה הפך הממלוכ מפגאני למוסלמי, מטירון לחייל ומנער לאדם בוגר.
בתקופת ההכשרה פיתח החניך רגשי נאמנות חזקים כלפי פטרונו (אֻסְתאד') – האיש שרכש אותו בתור עבד ודאג להכשרתו – ורגשי אחווה כלפי חבריו הממלוכים שהיו שייכים לאותו פטרון (קבוצה זו כונתה חֻ'שְדאשיה).
הדוקטרינה הצבאית השלטת של הממלוכים הייתה הסתערות ויציאה אל מול פני האויב.
הם לא דגלו בהתבצרות אלא בהתקפה, שהתבססה על מידע מוקדם ומודיעין טוב ועל אומץ לבם של הלוחמים, שהיה הערך החשוב ביותר עליו התחנכו.
אצל הממלוכים התקיימה מחשבה רציונלית לגבי ניצול משאבים.
הם לא הצטיינו במסע בים ולא היו בעלי צי, לכן ויתרו על שימוש בדרך זו.
יתרה מכך, הים היווה איום מתמיד של פלישה אירופית-צלבנית ולכן מספר ערי הנמל במרחב השליטה שלהם צומצם בכוונה כדי למנוע שימוש במתקני חוף אם וכאשר תהיה פלישה צלבנית חוזרת.
הם לא דגלו בביצורים, ולכן לא בנו מבצרים סביב ירושלים על מנת לחסוך בתקציב, אסטרטגיית ההגנה על פנים הארץ הייתה העוצמה הממלוכית בכללותה.
לפי מחקריו של ראובן עמיתי, הן הממלוכים והן המונגולים היו גם פרשים וגם קשתים והתאמנו בקשתות על מנת להילחם בגושים גדולים יחסית.
בשני המקרים ידעו להתקדם בגושים מסודרים וגל אחרי גל, תוך כדי הלחימה קדימה יורים ומסתובבים ונותנים לגל החדש לעבור, עד שצד אחד נחלש ונוצר מגע פנים אל פנים.
הממלוכים היו מסוגלים להילחם בכלי נשק אחרים כמו חרב, רומח, גרזן ואלה כבדה.
בגרזן השתמשו תוך כדי לחימה בעוד הרוכב לוחם על הסוס, הוא נתן מכה לאויבו על מנת להורידו מהסוס.
אך עיקר גאוות והתמחותם של הממלוכים היה הקשתים.
הקרב התנהל כך שהמונגולים היו תוקפים ראשונים.
הממלוכים היו סופגים, מחזיקים מעמד, מתארגנים ויוצאים נגדם ובכל פעם צד אחר תוקף, עד שצד אחד נשבר.
בקרב כל צד ניסה להפתיע, להשתמש בלוחמה פסיכולוגית.
התפישה הממלוכית כלפי המונגולים הייתה שאין מוותרים על אף פלישה, ואף פשיטה ולכן הממלוכים יש מערכות תקשורת בדמות סיירים על הגבול, יוני דואר, מדורות.
כל אלה על מנת להודיע שהמונגולים הם בדרך, ואז הצבא הממלוכי היה יוצא ממצרים במהירות לכיוון סוריה.
מערכת הריגול של הממלוכים הייתה מסועפת למדי אצל המונגולים, הארמנים, והצלבנים.
הם טיפחו קשרים עם בדווים בספר ואף מעבר לו.
ערכו פשיטות בצד השני ולצורך כך השתמשו בתחבולות להכפיש את שמם של אנשים בכירים בצד המונגולי וכך יצרו מצב בו המונגולים חושדים בפקודים שלהם.
דמות המפתח במערכת הריגול היה הקאדר, במשמעותו המילולית של שליח.
במסגרת הממלוכית זה מונח טכני המתייחס לבלדר חשאי הנוסע הלוך ושוב.
לא היו אלה ממלוכים בעצמם, כי אם ארמנים, סוחרים וכדומה.
הם נסעו הלוך ושוב על דרך הדואר וטיפחו לעצמם קשרים עם בני המקום כשהמינוח היה חיובי מאוד, לא מלשין, כי אם מנציחון, אדם שנותן עצות נכונות או עוזר בצורה כנה וכך הביעו הממלוכים את הערכתם לאנשים האלה שהיו מוכנים לסייע נגד המונגולים.
בקהיר שירת אחד המקורבים לסולטאן כאחראי על מערכת הריגול, ולו תקציב מיוחד.
אותם פעילים או בלדרים גם היו אוספים ומלקטים ידיעות לא נכונות על מנת לבלבל את האויב ולהכפיש את שמם של אנשים בצד השני, על מנת להיפטר מהם.
השתמשו בג'אסוס –גשש (מקור המילה העברית גשש), היה מיועד בעיקר לסיירים, דהיינו אנשי שטח.
את השפעתם של הממלוכים על האדריכלות של המסגדים, המדרסות, הגשרים, הסבילים והספריות במצרים, סוריה וארץ ישראל ניתן לראות עד ימינו.
הממלוכים פיתחו ארכיטקטורה מיוחדת, שהושפעה מאלמנטים שראו במקומות אותם כבשו, בעיקר באסיה הקטנה.
ישנם פריטים ארכיטקטוניים הנחשבים עד היום כממלוכיים במובהק, דוגמת אבלק, מוקרנס, שימוש במובאה משוקעת עם ספסלי אבן (מצטבא) משני הצדדים, שילוב של סמלים הראלדיים של קציני צבא בכירים בחזיתות מבנה וכדומה.
העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה בה הממלוכ הקדיש את רכושו בחייו להקדש ומינה בן משפחה למנהל נכסי ההקדש.
לפי החוק מגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש.
כך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו.
רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני מדרסה (مدرسة).
חלק ניכר ממדרסות אלה נבנו בירושלים.
ירושלים לא הייתה עיר מרכזית באימפריה הממלוכית אך הייתה מרכז דתי חשוב שריכז הקדשים רבים, ביניהם למעלה מחמישים מדרסות בשטח העיר העתיקה לבדה.
על הדרכים היו יכולים לנוע שליחים נושאי דברי דואר והודעות וכן גייסות, בעת הצורך.
הדרכים הממלוכיות נקראו "דרכי דואר".
דרך הדואר הראשית עברה בתוואי: קהיר - עזה - יבנה - לוד - ראש העין - נחל עירון - מגידו - בית שאן - צמח - דמשק.
יצירת דרכים טובות חייבה הקמת גשרים (גשר מרכזי על דרך הדואר נמצא בכניסה הצפונית לעיר לוד).
ומתקנים שונים לרווחת הנוסעים בהם חאנים (דוגמת חאן אל-תוג'אר ליד בית קשת) וסבילים - מזרקות שתייה (סביל ממלוכי יפה ושמור היטב נמצא מול שער השלשלת בעיר העתיקה בירושלים).
השליטים העיקריים בין נפילת הסולטנות האיובית במצרים לבין עליית הסולטנות הממלוכית (1250–1260)
שם שנות שלטון אירועים מרכזיים שג'ר א-דור (شجر الدر) 1250 פילגשו של הסולטאן האחרון לשושלת האיובית, הומלכה על ידי ביברס וקוטוז לאחר קרב פארסכור (1250) ושלטה כסולטאנית הממלוכית הראשונה לבדה כ-80 יום.
הוצאה להורג לאחר שרצחה את בעלה השני.
עיז א-דין אייבכ (عز الدين أيبك) 1250–1257 נישא לשג'ר א-דור ומלך לצידה עד שרצחה אותו.
אל-מנסור עלי (نور الدين علي بن أيبك) 1257–1259 בנו של אייבכ מאשתו הראשונה.
הודח על ידי קוטוז סייף א-דין קוטוז (سيف الدين قطز) 1259–1260 הקצין הממלוכי הבכיר ביותר, מנצח קרב עין ג'אלות.
נרצח על ידי ביברס, לאחר שלא נתן לו להיות סולטאן.
הסולטאנים העיקריים של השושלת הבח'רית
שם שנות שלטון אירועים מרכזיים אלמלכ אלט'אהר רוכן א-דין ביברס אל-בנדוקדרי (الملك الظاهر ركن الدين بيبرس البندقداري) 1260–1277 המחוקק וקובע דמותה של הסולטנות.
כבש את רוב ערי הצלבנים בארץ-ישראל.
קבע את העיקרון של החרבת ערי החוף ופיתוח פנים הארץ.
א-מאלכ אל-מנצור סייף א-דין קלאון אל-אלפי (الملك المنصور سيف الدين قلاوون الألفى) 1280–1290 כבש את טריפולי וצר על עכו וצור.
אל-מלכ אל אשרף סלח א-דין ח'ליל בן קלאון (الملك الاشرف صلاح الدين خليل بن قلاوون) 1290–1293 כבש את עכו וחיסל את המדינה הצלבנית בארץ ישראל.
1310–1340 שלט שלוש קדנציות, בכל פעם הודח וחזר.
בימיו הגיעה הסולטנות הממלוכית לשיא.
בנה רבות בכל רחבי הסולטנות.
הסולטאנים העיקריים של השושלת הבורג'ית
שם שנות שלטון אירועים מרכזיים אלמלכ אלט'אהר סייף א-דין ברקוק (المالك الظاهر سيف الدين برقوق) 1382–1389
1390–1399 הסולטאן הראשון ממוצא צ'רקסי.
נלחם נגד צבאו של טימור לנג בבגדד.
אל-מלכ אל-אשרף סייף א-דין ברסבאי (الملك الاشرف سيف الدين ﺑﺮﺳﺒﺍﻱ) 1422–1438 הצליח לשעבד את מלך קפריסין הצלבנית.
פתח את נמל ג'דה בערב הסעודית, לאחר ששליטים מקומיים מתימן מנעו גישה אליו.
העלה את המס על סוחרים נוצרים ופתח בכך מערכה מול שליטי ונציה.
אלמלכ אלט'אהר סייף א-דין ג'קמק (الملك الظاهر سيف الدين ﺟﻗﻣﻚ ) 1438–1453 שיקם את דרך הדואר, גירש את היהודים והנוצרים מקבר דוד המלך אך התיר ליהודים להקים בית כנסת בירושלים.
אל-מלכ אל-אשרף סייף א-דין קאיתבאי (الملك الاشرف سيف الدين قايتباي) 1468–1496 "הסולטאן הבנאי" בנה רבות בירושלים ושיקם את אמות המים בה, בנה גם בדמשק, מכה, מדינה וכן רובע שלם בקהיר.
אל-מלכ אל-אשרף קאנסוה אל-ע'ורי (الملك الاشرف قانصوه الغوري) 1501–1516 ניגף מפני העות'מאנים בקרב מרג' דאבק.
מותו מציין את סוף התקופה הממלוכית.
סוף השושלת הבורג'ית וקץ הסולטנות הממלוכית - 1517.
הַסּוֹלְלִים הוא קיבוץ מתחדש בגליל התחתון, סמוך לצומת המוביל, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
שם הקיבוץ הוא סמלי, מתוך שאיפה לסלילת דרך להתיישבות יהודית באזור הצפון.
הקיבוץ הוקם ביולי 1949 על ידי חברי תנועת "מכבי צעיר" יוצאי הפלמ"ח וגרעין מארצות הברית.
שמו מסמל את רצונם של המתיישבים לסלול את דרכם להתיישבות בארץ ישראל.
על אף ניסיונות קליטה של קבוצות צעירים שהגיעו מהארץ ומחו"ל, נתקל הקיבוץ בשנותיו הראשונות בקושי בגיוס חברי קיבוץ נוספים.
כיום מוגדר "הסוללים" כקיבוץ מתחדש (מופרט) והחברים בו מקבלים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני).
בעבר פעל ביישוב מפעל "לינרו" לייצור כלי שרטוט ולוחות אור (נסגר בשנת 2006), ענפים חקלאיים (גידולי שדה, לול, בקר) ושתי מדגרות.
רבים מהחברים עובדים מחוץ ליישוב.
ענפים פעילים ביישוב כוללים לול, מדגרה, גידולי שדה, מטע זיתים, עדר בקר (הרועה על גבעות האלונים) ומתחם תעשייה ובו כעשר חברות, מרביתן בבעלות תושבי היישוב.
בשנת 1998 הונחה אבן הפינה לשכונת הרחבה קהילתית בשם "נוף אלונים" ובה 115 יחידות דיור, שאכלוסן הושלם בשנת 2003. לשם הפעילות המשותפת בין ההרחבה לקיבוץ הוקמה אגודה שיתופית.
וכיום ישנו שיתוף בין הקיבוץ להרחבה בכל הנוגע לפעילויות החברתיות והקהילתיות.
ילדי הסוללים לומדים בבית הספר היסודי "רעים" שנמצא ביישוב שמשית.
בוגרי בית הספר היסודי ממשיכים לרוב ללמוד בבית הספר השש-שנתי העמק המערבי בקיבוץ יפעת.
בשנת 2013 הוקם ביישוב בית כנסת המשמש את תושבי ההרחבה והקיבוץ.
היישוב נמצא במרכזה של רשת שבילי הליכה ושבילי אופניים.
את היישוב מקיף שביל אופניים - הידוע בשם "סינגל הסוללים".
השביל עובר בלב יער אלונים ומהווה חלק ממכלול שבילי האופניים של אלון הגליל.
הסוכריות היא להקת רוק ישראלית.
הלהקה הוקמה על ידי תומר אלבז בשנת 2005.
בשנת 2004 חבר אלבז למפיק והטכנאי מייק פרדיס ויחד החלו בהקלטות, אליהם הצטרפו איתי שקד בכינור, אילן שערי בגיטרה חשמלית, טל גובהרי בגיטרה בס ושמוליק אביצרור בתופים.
כבר בתחילת דרכם לקח יעקב גלעד, המנהל האמנותי, את ההרכב תחת חסותו, וטיפח וליווה את כל תהליך היצירה וההקלטות.
את אלבומם הראשון, "אהיב בעליל", הקליטו חברי הלהקה בתל אביב ובניו יורק במשך כשנתיים.
בנובמבר 2007 נשלח השיר הראשון לתחנות הרדיו, "על ספסל בשדרה" שזכה להצלחה, את השיר ליווה קליפ עטור שחקנים, והוא הוצג כשיר נושא מתוך סרט שלא הופק מעולם.
חודשיים מאוחר יותר יצא הסינגל השני "יום שישי בערב" שזכה לפחות הצלחה מקודמו.
באלבום הבכורה אירחו חברי הלהקה את חיים אוליאל, סולן וגיטריסט להקת שפתיים.
תומר אלבז - כותב וסולן
אילן שערי - גיטרה חשמלית
טל גובהרי - גיטרה בס
על ספסל בשדרה - סינגל (נובמבר 2007)
יום שישי בערב - סינגל (ינואר 2008)
איש וכינור - סינגל, עם חיים אוליאל (מאי 2008)
אהיב בעליל - תקליט בכורה (יוני 2008)
להלן רשימת הסולטאנים הממלוכים במצרים, של השושלת הבחרית ושל השושלת הבורג'ית
שמו של סולטאן ממלוכי יכול לכלול מספר מרכיבים אפשריים, אשר רובם יהיו קיימים בכל שם נתון.
המרכיב הראשון הוא כינוי כללי המעיד על מידותיו - עוצמתו או חסידותו.
כך כינויים כמו אל-מנצור, אל-נאצר, אל-מט'פר ואל-מֻעִז פירושם המנצח, וכינויים כמו אל-צאלח, אל-עאדל שפירושם עושה הצדק.
החלק השני בשם הוא תואר המכיל את המילה "דין"(דת/אמונה) כנסמך.
הכינוי הרווח ביותר הוא סיף אל-דין, דהיינו "חרב הדת" ומתייחס להיותם בני קאסטה צבאית לוחמת; כינויים אחרים הם רכן/חסאם/עמאד אל-דין שפירושם "עמוד/יסוד הדת", כינויים נוספים מצביעים על חסידותם לכאורה של הסולטאנים: זין אל-דין (היפה שבמאמינים), עלאא' (הנעלה ביותר), צלאח (המשקם) בדר ושעבאן (עושה הצדק והישועה) וכן הלאה.
המרכיב השלישי והרביעי בשם הם הייחוס (נסב) - השם הפרטי של הסולטאן ושם אביו במידה והיה גם זה סולטאן בעצמו או אדם בעל מעמד מוכר אחר.
שם האב לא תמיד מופיע בשל העובדה שהשושלות הממלוכיות היו בבסיסן שושלות של קליינט ופטרון, ובן של ממלוכ לא היה נחשב, לפחות בתחילה, ממלוכ בעצמו.
לדוגמה: אל-מנצור סיף אל-דין אבו בכר בן אל-נאצר מחמד בן קלאוון ה"מנצח" (תואר כללי) "חרב הדת" (תואר דתי) שם פרטי ייחוס (אביו וסבו היו סולטאנים)
הסולטאנים ברקוק, שיח', טטר, ברסבאי, ג'קמק, אינאל וקאיתבאי העמידו צאצאים שזכו למלוך אחריהם.
לרוב אף צאצאים אלו מלכו מספר חודשים בלבד לאחר מות אביהם בטרם הופלו בהפיכה.
הסוכנות לתיאום ביון לאומי של הפיליפינים (פיליפינית: Pambansang Sangay para sa Pagsasamang Kaalaman, בראשי תיבות PSPK) הוקמה ב-1949 כזרוע עיקרית של ממשלת הפיליפינים האחראית לאיסוף מודיעין וניתוח והיא מופקדת על מבצעים חשאיים.
מוטו הארגון הוא: "ידע הוא ביטחון" (פיליפינית: Ang Karunungan ay Kaligtasan).
הארגון כפוף למשרד הנשיא של הפיליפינים והוא יורש הרשות למודיעין ולביטחון לאומי.
בראש הארגון עומד מנכ"ל הממונה ישירות על ידי נשיא הפיליפינים.
הארגון הוקם ב-1949 על ידי נשיא הפיליפינים, אלפידיו קירינו, כארגון ביון לאומי.
בספטמבר 1972, הנשיא פרדיננד מרקוס החליף את הארגון בארגון אחר, רשות המודיעין והביטחון הלאומית (NISA).
הארגון תמך בנשיא מרקוס ופעל כנגד מתנגדיו, לאחר יציאת הנשיא מרקוס לגלות, הואשם הארגון בהפרת זכויות אדם.
ב-1987 הארגון הפך לסוכנות לתיאום ביון לאומי והתמזג עם הסוכנות לביטחון ומודיעין אזרחי.
ב-1990 ליועץ הנשיאותי לביטחון לאומי הוענקו סמכויות פיקוח על קהילת המודיעין של הפיליפינים, בין השאר על הסוכנות לתיאום ביון לאומי, והסוכנות מחויבת לדווח למועצה הנשיאותית לביטחון לאומי.
ב-2006 הוקם המרכז הלאומי לסיור ופיקוח אווירי וימי (National Maritime Aerial Reconnaissance and Surveillance Center) והארגון החל להתמקד במאבק בטרור, סוכני הארגון נטלו חלק בלכידת מחבלי אל-קאעידה מתאי טרור מקומיים ולוחמי אבו סיאף.
הסוכנות היא חברה פעילה במועצה למלחמה בטרור, שהוקמה ב-2007 על בסיס החוק לביטחון אנוש, שנחתם על ידי הנשיאה גלוריה מסאפאגאל ארויו.
מינהל התפוקה (אחראי להנפקת דו"חות מודיעיניים)
ב-2005 הוקמו מחלקת המודיעין הכלכלי והמחלקה לסיכול ריגול וחתרנות
פביאן וֵר היה ראש רשות המודיעין והביטחון הלאומית, בתקופת הנשיא מרקוס והוא הואשם בהפרת זכויות אדם, כשהנהיג את הרשות כסוכנות משטרה חשאית שביצעה מעקבים כנגד מתנגדי המשטר.
אלפרדו פילַר, היה מנכ"ל הארגון ולאחר מכן מונה לסגן הרמטכ"ל.
ויסנטה יוּמוּל, שהיה מנכ"ל ב-1986, לאחר פיטורי פביאן ור, פוטר אף הוא על ידי הנשיא הנכנס קורי אקינו.
פירוש הסולם הוא פירוש לספר הזוהר שנכתב במאה ה-20 על ידי הרב יהודה לייב הלוי אשלג, שכונה על שם חיבורו "בעל הסולם".
את כתיבת פירוש הסולם התחיל הרב אשלג בשנת תש"ג (1943) מתוך מטרה להרבות את לימוד הזוהר והקבלה.
מטרת חיבורו הייתה לאפשר גם לאנשים ללא רקע מוקדם לקרוא ולהבין את דברי הזוהר הכתובים בארמית ומכילים מושגים קשים להבנה.
באותה תקופה נהג לבלות את רוב שעות היממה בכתיבת הביאור.
השגת המימון להדפסת ספרי "הסולם" לא הייתה קלה בשל התקופה הכלכלית הקשה ששררה באותם ימים.
בעקבות שני התקפי לב שעבר בשנת תש"ט (1948) הפסיק את הכתיבה לכמה חודשים וגם לאחריהם צמצם את פעילותו.
בסיום כתיבת כל כרך נהג הרב אשלג לערוך סעודת מצווה.
בשנת תשי"ג (1953) הושלמה כתיבת 21 הכרכים של פירוש הסולם.
מאורע זה צוין על ידי נסיעה בל"ג בעומר לקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון, שם נערכה סעודת סיום והודיה.
בדבריו בסעודה אמר שעל ידי לימוד ספר הזוהר ניתן להתכונן לביאת המשיח וכי תופעת גילויו של ספר הזהר והתפשטות הלימוד בו מורים על כך שאנו אכן בדורו של המשיח.
על מטרת פירושו כתב הרב אשלג:
ביאור הסולם כולל כמה חלקים.
בחלק המרכזי מתורגם ומבואר בקצרה ספר הזוהר ללא שום דילוג, "ומלבד אותם המקומות שבספר הזוהר העוסקים בחכמת הקבלה, הוא שווה לכל נפש".
חלק נוסף בשם "מראות הסולם" מכיל ביאורים ארוכים יותר לנושאים שונים המוזכרים בזוהר.
מלבד שני חלקים אלו קיימים מדורים העוסקים בהשוואת נוסחאות ובמראי מקומות.
בראש כרך א' צורפה "פתיחה לחכמת הקבלה".
הסולם הבין-לאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי נקבע בשנת 1990 על ידי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית במטרה לאפשר דיווח מיידי באשר להיבטים הבטיחותיים הכרוכים בתאונות בחומרים בקיעים.
הסולם הבין-לאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי הוא סקאלה לוגריתמית, בדומה לסולם מגניטודה לפי מומנט המשמש לקביעת חוזקן של רעידות אדמה.
עליית דרגה אחת בסולם חמורה פי עשרה מחומרת דרגה אחת נמוכה ממנה.
שלא בדומה לרעידות אדמה, שם ניתן לכמת את עוצמת הרעידה באמצעות מיכשור מדידה, דרגת החומרה של אסון מעשה ידי אדם כמו תאונה גרעינית, נתון יותר לפרשנות אנושית.
כתוצאה מן הקושי לפרש, הסולם הבין-לאומי לאירוע אטומי נקבע פרק זמן משמעותי לאחר קרות האירוע.
לכן, סולם זה ישים במידה מוגבלת ככלי לגיוס סיוע לאזור אסון.
הדירוג לפי הסולם אינו נקבע בידי גורם תקינה מרכזי, אלא על ידי גורמים שונים על פי מדריך רשמי שפורסם על ידי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
באירועי תקלה גרעינית בולטים הדירוג נקבע לעיתים על ידי מפעיל הכור הגרעיני, על ידי גוף לאומי ממשלתי רשמי, ולעיתים אף על ידי מוסדות מדעיים, רשויות בין-לאומיות, או מומחים אחרים.
לכן, לעיתים קיימת חוסר עקביות בין גורמים שונים באשר לדרגת האירוע בסולם.
בסולם הוגדרו מספר קריטריונים ומדדים כדי לקדם דיווח עקבי לאירועי תקלה גרעינית.
קיימות שבע דרגות מעל האפס בסולם הבין-לאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי: שלוש הדרגות הנמוכות מוגדרות כ"אירועים", וארבע הדרגות הגבוהות כ"תאונות".
5 – תאונה בעלת השפעות רחבות יותר
4 – תאונה בעלת השפעה מקומית
0 – סטייה (חסרת משמעות בטיחותית)
הדרגה בסולם נקבעת על פי הציון הגבוה ביותר מבין שלושה: השפעות על הסביבה מחוץ לאתר, השפעות בתוך האתר, ופגיעה בהגנה לעומק.
השפעה על בני אדם והסביבה שחרור משמעותי של חומר בקיע עם השפעות נרחבות על הסביבה ועל בריאות האדם המחייב נקיטה בצעדי מנע מתוכננים לאורך זמן.
עד היום התרחשו שני אירועים בדרגה זו:
אסון צ'רנוביל, ב-26 באפריל 1986. עליה חדה בטמפרטורת הכור במהלך ניסוי שמטרתו הייתה לבדוק את הפעולה במצב שבו אין אספקת חשמל לכור גרמה לייצר כמות אנרגיה הגדולה פי עשרה מכמות האנרגיה המיוצרת במצב רגיל.
כתוצאה מכך הותכו מוטות הדלק ולחץ הקיטור עלה עד כדי כך שהוא גרם לפיצוץ.
הפיצוץ ריסק את כיפת הכור ואת גג המבנה ולהתלקחות שרפה שפיזרה חומרים רדיואקטיביים לסביבה.
בנוסף, החומרים הרדיואקטיביים התפשטו בימים הראשונים 1600 ק"מ משם, ועד שהכור נסתם התפשטו במידה מועטה אפילו עד ארצות הברית.
האסון הגרעיני בפוקושימה, סדרת אירועים שהחלה ב-11 במרץ 2011, אשר דורגה בדרגה 7 בסולם ב-11 באפריל 2011 על ידי הסוכנות היפנית הממשלתית לבטיחות גרעינית.
נזק רב שנגרם לאספקת כוח חירום ולמנגנוני בטיחות על ידי רעידת אדמה בסנדאי והצונאמי שבא בעקבותיה, הביאו להתחממות יתר ולדליפה מכורים באתר תחנת הכוח.
התקלות בכל אחד מן הכורים דורגה בנפרד.
מתוך שישה כורים באתר התחנה, שלושה דורגו בדרגה 5, אחד דורג בדרגה 3, והאירוע כולו דורג בדרגה 7. תושבים בסביבה הורחקו מן התחנה למרחק 20 ק"מ הומלץ על פינוי מרצון אף ממרחק 30 ק"מ.
השפעה על בני אדם והסביבה שחרור משמעותי של חומר בקיע העשוי לדרוש נקיטה בצעדי מנע מתוכננים.
עד היום אירע אירוע בודד בדרגה זו:
אסון קישטים במאיאק בברית המועצות ב-27 בספטמבר 1957. תקלה במערכת הקירור של הכור הביאה לפיצוץ לא גרעיני במתחם הגרעיני, בעוצמה של 70–80 טון טנ"ט (310 ג'ולים) שגרמה לפליטה אדירה של חומרים רדיואקטיביים.
לא פורסמו דיווחים מדויקים על גודל האסון ועל פי הערכות כ-200 מתו כתוצאה מחולי שנגרם בשל הקרינה, 10,000 איש פונו מבתיהם ו-470,000 איש נחשפו לקרינה.
דרגה 5: תאונה בעלת השפעות רחבות יותר
השפעה על בני אדם והסביבה שחרור מוגבל של חומר בקיע העשוי לדרוש נקיטה במספר צעדי מנע מתוכננים.
מספר מוגבל של מקרי מוות מקרינה.
השפעה על מחסומי קרינה ושליטה נזק קשה לליבת הכור.
שחרור כמויות גדולות של חומר בקיע בתוך המתקן עם סבירות גבוהה לחשיפה משמעותית של הציבור.
האירוע יכול להיגרם כתוצאה מתאונה קריטית משמעותית או משרפה.
עד היום אירעו מספר אירועים בדרגה זו, ביניהם:
שרפת וינדסקייל בבריטניה, ב-10 באוקטובר 1957. במהלך שימוש במתווך גרפיט בכור גרעיני צבאי המקורר באוויר פרצה שרפה של גרפיט ודלק אורניום, במהלכה התפזר אבק חומר בקיע בסביבה.
תאונת אי שלושת המילין בפנסילבניה, ארצות הברית, ב-28 במרץ 1979. כשל במערכת הקירור המשנית של הכור הוביל לעומס החום ולהפסקת פעולת הטורבינה, הגנרטור, ולבסוף הכור.
שרשרת תקלות נוספת הביאה להתכה חלקית של ליבת הכור, התפוצצות כיפת הכור כ-130 דקות לאחר הכשל הראשוני ולדליפת חומר בקיע למערכת.
דרגה 4: תאונה בעלת השפעה מקומית
השפעה על בני אדם והסביבה שחרור מוגבל של חומר בקיע אשר לא סביר שיגרום להפעלת אמצעי נגד מתוכננים להוציא בקרה על המזון בסביבה.
לפחות מקרה מוות אחד כתוצאה מקרינה.
השפעה על מחסומי קרינה ושליטה התכת דלק גרעיני או נזק לדלק הגורם לפליטה של יותר מ-0.1% מחומרי ליבת הכור.
פליטה של כמות משמעותית של חומר רדיואקטיבי בתוך האתר עם סבירות גבוהה לחשיפה משמעותית של הציבור.
עד היום אירעו מספר אירועים בדרגת חומרה זו, ביניהם:
סלאפילד (בריטניה) – מפעל לעיבוד דלק גרעיני ובעבר תחנת כוח גרעינית.
מתקן SL-1 – בתחנת הכוח הגרעינית הנסיונית באיידהו (ארצות הברית).
תאונה בשנת 1961 בה נהרגו שלושה מפעילים בתחנה.
תחנת הכוח סן-לורן – תחנת כוח גרעינית בצרפת.
בשנת 1969 אירעה תאונה בה הותכה חלקית ליבת הכור.
בשנת 1980 אירעה תאונה של התחממות-יתר של גרפיט.
השפעה על בני אדם והסביבה חשיפה ברמה העולה על פי עשרה מרמת החשיפה השנתית המותרת לעובדים.
פגיעות בריאותיות לא קטלניות (לדוגמה, כוויות) כתוצאה מקרינה.
השפעה על מחסומים רדיולוגים ושליטה חשיפה ברמה של יותר מ-1 סיוורט לשעה (Sv/h) באזור התפעול.
זיהום חמור באזור שלא נועד להיות מזוהם על פי תוכנית הכור, עם סבירות נמוכה לחשיפה משמעות של הציבור.
השפעה על הגנה לעומק מצב של כמעט תאונה בתחנת כוח גרעינית מבלי שנותרו עוד אמצעי בטיחות.
אובדן או גנבה של חומר בקיע הנמצא במעטפת אטומה.
משלוח של חומר בקיע במעטפת אטומה ליעד שגוי מבלי שבמקום קיימים נהלים מתאימים לטפל בו.
השפעה על בני אדם והסביבה חשיפה של אדם מן הציבור לקרינה ברמה של יותר מ-10 מיליסיוורט (10 mSv).
חשיפה של עובד במתקן לרמת קרינה העולה על המגבלה השנתית המותרת.
השפעה על מחסומים רדיולוגיים ושליטה רמות קרינה באזור התפעול העולות על 50 מיליסיוורט.
זיהום משמעותי בתוך המתקן באזור שלא תוכנן להיות מזוהם.
השפעה על הגנה לעומק כשל משמעותי של אמצעי בטיחות ללא תוצאות משמעותיות.
מציאת חומר רדיואקטיבי ברמה גבוהה בתוך מעטפת אטומה, המתקן או האריזה ללא פגיעה באמצעי הבטיחות.
אריזה בלתי מתאימה של חומר רדיואקטיבי במעטפת אטומה.
השפעה על הגנה לעומק חשיפת יתר של אדם מן הציבור לקרינה ברמה העולה על המגבלה השנתית המותרת.
חריגות פעוטות במרכיבי הבטיחות בעת שחלק משמעותי של הגנה לעומק לא נפגעה.
גנבה או אובדן של מתקן או אריזת משלוח של חומר רדיואקטיבי ברמה נמוכה.
אירוע חסר משמעות בטיחותית: דוגמאות:
ב-4 ביוני 2008 אירעה דליפה ממערכת קירור ראשית בתחנת הכוח הגרעינית קרסקו בסלובניה (בסלובנית: Jedrska elektrarna Krško).
ב-13 בפברואר 2006 פרצה שרפה במתקן לטיפול בפסולת גרעינית של הסוכנות היפנית לאנרגיה אטומית בטוקימורה, יפן.
אירועים במתקנים גרעיניים, חסרי כל קשר להיבטי בטיחות, מכונים "ללא דירוג בסולם".
ב-17 בנובמבר 2002 במפעל דלק מתחמוצת אורניום טבעי בהיידראבאד, הודו, אירעה התפוצצות כימית במתקן יצור.
ב-29 בספטמבר 1999 בתחנת הכוח הגרעינית ה.ב.
רובינסון, בקרוליינה הדרומית, ארצות הברית, נצפתה סופת טורנדו בשטח המוגן של המפעל.
SOCA הידועה כסוכנות לפשע מאורגן חמור הייתה גוף ציבורי של ממשלת בריטניה שפעל כסוכנות אכיפת חוק ארצית בבריטניה, המופקדת על מודיעין פלילי, חקירות ואכיפת החוק והיוותה חלק ממערכת הביטחון וקהילת המודיעין הבריטית והתמקדתהבמודיעין משטרתי.
הוקמה בשנת 2006 ופורקה כעבור 7 שנים באוקטובר 2013. הוחלפה על ידי סוכנות הפשע הלאומית.
משרד ההונאה החמורה נותר סוכנות נפרדת.
רעיון הקמת הסוכנות הוכרז ב-9 בפברואר 2004, כחלק מחוק המשטרה והפשע המאורגן החמור 2005, שמגביל מחאות והפגנות במרכז לונדון ומאפשר לארגון להוציא צווי מעצר וצווי חיפוש.
ביקורות שונות טענו כי היה קיים דמיון רב בין סוכנות SOCA לבין הבולשת הפדרלית של ארצות הברית וחלק מהעיתונות הבריטית נהגה לכנות את הסוכנות בשם "ה-FBI הבריטי".
לסוכני SOCA הוגדרו סמכויות של קציני שיטור, פקידי מכס והגירה.
אנשי SOCA לא נטו לעטות מדים.
מנכ"ל SOCA היה אחראי על קביעת סמכויות והענקתם לאנשי הסגל של הסוכנות, זאת בהתאם לאופי החקירה.
בשנת 2010 (רק ארבע שנים לאחר הקמתה של SOCA) משרד הפנים הבריטי החל לבחון הצעות שונות להחליף אותה עם סוכנות הפשע הלאומית (NCA, National Crime Agency), שהחלה לפעול לבסוף באוקטובר 2013 כסוכנות אכיפת החוק והלוחמה בפשע המאורגן העיקרית בבריטניה וכיורשת סוכנות SOCA שפורקה.
מינהל ההתערבות (מציאת דרכים לשבש פשע מאורגן)
מינהל המודיעין (בניית תמונה מפורטת של כנופיות פשע מאורגן)
מינהל האכיפה (חוקרת כנופיות הפשע המאורגן);
היחידה הלאומית לפשעי היי טק (נאבקת בפשעי מחשב למיניהם)
המרכז לסיוע והגנה מקוונת לילדים (עוסקת במניעת פשעים לניצול ילדים)
הלדר היה כתב העת הלסבי הראשון בתפוצה לאומית בארצות הברית.
הוא יצא כל חודש בין השנים 1956 ל-1970, ופעם בחודשיים בשנים 1971 ו-1972. המגזין היה אמצעי התקשורת העיקרי של ארגון בנותיה של ביליטיס, הארגון הלסבי הראשון בארצות הברית.
הוא נתמך על ידי חברת ONE בע"מ ואגודת מאטאשין.
השם של המגזין נגזר מתמונת השער הראשונה שלו, שהיה איור של דמויות הולכות לכיוון סולם שמטפס עד השמיים.
מדיניות כתב העת הייתה בעיקרה שמרנית.
רוב התוכן שפורסם בו היה מבוסס על מידע, ספרות אקדמית ונתונים מתחומים שונים כגון משפטים, פסיכיאטריה, חקר המיניות ועוד.
ארגון "בנותיה של ביליטיס" אליו השתייך הכריז על שתי מטרות מרכזיות - 'חינוך החריגה' ו'חינוך הציבור'.
'חינוך החריגה' עסק במטרה לאפשר לקוראת, אישה מהקהילה הלסבית, להבין טוב יותר את תחושותיה, להסתגל ולהתאים את עצמה לחיים בחברה שלעיתים עוינת כלפיה.
בהתאם למטרה זו, התוכן עסק בעצות, דעות והדרכות על היכולת להסתדר באופן עצמאי כאישה לסבית בתחומים חברתיים, אזרחיים וכלכליים.
המטרה השנייה, 'חינוך הציבור', נועדה לייצר בציבור הרחב הכרה ולגיטימציה לקהילה ההומוסקסואלית והלסבית באמצעות תוכן חינוכי המסביר אודותיהם.
גם מדיניות ההפצה של העיתון תרמה למטרה זו.
ארגון "בנותיה של ביליטיס" הפיץ עותקים של כתב העת ללא דרישה קודמת לכך, למוסדות חינוך שונים ולבעלי מקצוע כגון פסיכולוגים, עורכי-דין וספרנים, שאת כתובותיהם מצאו באמצעות ספר הטלפונים.
אסטרטגיות ליצירת לגיטימציה לנשים לסביות
ניתוח גיליונות כתב העת מצא שלוש אסטרטגיות באמצעותן ניסו הכותבים "לחנך את הציבור" ולייצר לגיטימציה לנשים לסביות.
הראשונה, נורמליזציה של הנשים הלסביות - בעיקר באמצעות מאמרים של מומחים לפסיכולוגיה ופסיכותרפיה שהשוו בין נשים לסביות לנשים הטרוסקסואליות, וטענו כי הן זהות לגמרי מלבד הבחירה של מושא אהבתן.
האסטרטגיה השנייה הייתה השגת מעמד גבוה בחברה.
עיקר הדרך הייתה תיאור נשים לסביות באופן דומה לגברים.