tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל אירועים מסתוריים ונסיבות מסתוריות למוות המלכים, הכוח עבר למלך אנרי השני.
מאוחר יותר רק מושאי המלכים התגוררו בחדרי הארמון, האצולה עצמה לא חיה שם יותר.
לואי ה-16 רצה אפילו למכור את הטירה הזו כי הוא היה עייף מהתככים, אבל אף אחד לא קנה אותה מכיוון שהייתה מאוד יקרה.
הטירה בקושי שרדה במהלך המהפכה הצרפתית, שיקומה ערך זמן רב, כך שבני הדורות הבאים יוכלו לראות כיצד הייתה בימים ההם ואיך הייתה מעוטרת מבפנים.
החל מהמאה ה-9, אדוני בלוז ומלכי צרפת שינו ללא הרף את הטירה לפי טעמם.
נכון לעכשיו חצר הכבוד מוקפת בניינים המעידים על ארבע התקופות הגדולות של האדריכלות הצרפתית מימי הביניים ועד המאה ה-17.
המבצר מימי הביניים מהמאה ה-13
במאה ה-9 נכבשה הארץ המשקיפה על עיירת בלואה ונהר הלואר על ידי המצודה וארמון המחוז.
זמן קצר לאחר מכן ייסדו נזירי סן קאלה קפלה כדי להגן על שרידיהם מפני פילינג ויקינגי.
החל משנת 1000 הקימו ספירות בלוז מגדל וכמה מבנים חדשים שהוגדלו באופן קבוע באשר למבנים אלה מימי הביניים, הטירה המלכותית של בלוז של ימינו מכילה רק כמה שרידים אלה מהמאה ה-13: החדר הגדול המפואר, חלק מההשתלה ושלושה מגדלים ששולבו באגף פרנסיס הראשון, כמו מגדל פוקס המעגלי.
משנת 1498, הפך לואי ה-12 את המבצר לארמון עירוני.
בית חדש נבנה עבור המלך שקיבל את ארכידוכס אוסטריה פיליפ לה באו בשנת 1501. מבנה גותי זה מציג בצד החצר, גלריה פתוחה המובילה לשני מגדלי מדרגות המשרתים את הקומות העליונות.
בצד הכיכר, חזית הלבנים הארוכה מאכלסת את פסל הסוסים של המלך.
הבניין נותר נאמן לאדריכלות הצרפתית, אך עיטורי המנורה והגלריות כבר מראים השפעה אמנותית איטלקית.
כיום, אגף לואי ה-12 מאכלס את המוזיאון לאומנויות יפות.
אגף הרנסאנס של פרנסואה הראשון (1515–1518)
בשנת 1515, מאז הצטרפותו לכס המלוכה, מתחייב פרנסואה איר להקים את אתר הבנייה הראשון בבלואה בתקופת מלכותו, אשר בו יבנה מבנה בהשראת הרנסאנס האיטלקי.
בצד החצר, במרכז החזית המלכותית נמצא גרם מדרגות המכונה פרנסואה איר שגודל המבצרים מנוגד לקלילות המפרצים.
החזית החיצונית היא בהשראת האכסניות שבנה ברמנטה בוותיקן.
היא מורכבת מבקתות אשר באותה תקופה אפשרו לצפות בגנים שנבנו עבור לואי ה-12 ועבור אן דה ברטאן (מלכת צרפת לשעבר).
האגף הקלאסי של גאסטון ד'אורלאנס (1635–1638)
יורש העצר ה-13 גאסטון ד'אורלאנס, אחיו של המלך לואי ה-12 החליט בשנת 1634 להקים טירה חדשה לחלוטין בבלואה.
הוא בחר באדריכל פרנסואה מנסרט שבנה את המבנה הראשי בחלק האחורי של החצר שהיה אמור להיות פרויקט שחזור אדיר ושאפתני.
בשנת 1638 בלידת בנו של המלך הופסקה בניית המבנה כי המלך הוציא את גאסטון מכס המלכות ושלל ממנו מימון מובטח.
המבנה הלא גמור בנוי בסגנון המאה ה-17: סגנון קלאסי וסגנון ורסאי (עמודים, פילסטרים ופדימנטים) המהווים מחוות כבוד לאדריכלות היוונית העתיקה.
בפנים, הקישוט המרהיב ביותר הוא הכספת המעוטרת בגביעים ובמסכות ועליה נמצאת הכיפה.
הקפלה הגותית של סן קאלה.
אגף פרנסיס הראשון, המורכב ממספר חלקים: מגדל עם גרם מדרגות לולייני, אולמות השומרים, ראש המשמר, הגלריה, הארון וחדרי המלוכה.
המלך העריך יוקרה ונוחות, כך שהכול היה אלגנטי, יפה ועשיר.
האגף של גסטון, בו יש ספרייה ענקית ושני אולמות.
הוא, בניגוד לאגף פרנסיס, נבדל בקפדנות ובצניעות.
החדרים של קתרין דה מדיצ'י, אחד מהם הוא חדר הרעלים.
בקומה השלישית נמצא החדר בו נהרג הנרי דה גויס.
בקומה השנייה ישנו חדר ישיבות ענק של הרשויות הכלליות.
המוזיאונים בטירה עם דברים, ציורים וחפצים של התקופה.
מגדל פוקס, בניין מהמאה ה-13, מבצר ישן הגנתי בחצר הטירה.
טירת בנטון היא ביצור קטן בעיירה ברטון, פמברוקשייר, ויילס, המשמש כיום כבית פרטי, באזור מיוער המשקיף על נהר קלד'אי.
הטירה נבנתה ככל הנראה במאה ה-13, כאחת ממספר טירות שהגנו על גבולות מאה רו הקדומים.
מקורותיה לא ברורים, אם כי ידוע שבמאה ה-14 הטירה הייתה בבעלות תומאס דה רוש, לורד מלנגוום.
במפה של פמברוקשייר משנת 1583 הופיעה הטירה בגדה המערבית של קלדאו,
מסופר כי מספר טירות נפגעו במלחמת האזרחים האנגלית, כאשר חלקן, בהן בנטון, נהרסה כמעט לחלוטין.
הטירה נותרה בלתי מיושבת עד לשנת 1930, ולאחר מכן שופצה.
החצר קורתה בשנת 1954, והמבנה נמכר בשנות השישים.
בהמשך, הוכרזה הטירה כבניין רשום "בשל החשיבות ההיסטורית, והייחודיות שלה כטירה קטנה ששוחזרה מתקופת ימי הביניים".
טירת הוהנצולרן היא טירה ששימשה את משפחת האצולה הגרמנית הוהנצולרן לדורותיה.
הטירה נמצאת על פסגת הר הוהנצולרן מדרום לעיירה הכינגן שבמרכז מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
הטירה הנוכחית היא השלישית שנבנתה במיקום זה.
בטירה שמורים כמה פריטים היסטוריים, ביניהם כתר הקיסר וילהלם השני וכמה מחפציו האישיים של פרידריך הגדול.
כמו כן מספר בני אצולה מבית הוהנצולרן קבורים במקום.
הטירה היא אחת הטירות המתוירות ביותר בגרמניה, כשכל שנה מבקרים בה מעל 350,000 מבקרים.
טירת הוהנצולרן היא טירת פסגה היושבת בפסגתו של הר הוהנצולרן , הר מבודד בקצה היורה השוואבית ("האלפים השוואבים" ) בגובה 855 מטר NHN .
הטירה נמצאת מדרום לעיירה הכינגן, כ-50 ק"מ דרומית לשטוטגרט, בירת מדינת באדן-וירטמברג.
ההר הוא מקור שמו של המחוז בו הטירה נמצאת, Zollernalbkreis .
בקרב המקומיים ההר ידוע בשם Zollerberg, הר צולר, או בקיצור Zoller.
הטירה הראשונה, שנבנתה ככל הנראה במאה ה-11, מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1267 בשם Castro Zolre אך בלי פרטים מעבר לכך.
ידוע שבני התקופה כינו את הטירה "כתר כל טירות שוואביה" (Crown of all castles in Swabia).
ב-1423 הטירה נהרסה כליל אחרי מצור שארך כשנה שהטילה ברית ערי שוואביה .
הטירה השנייה נבנתה בשנים .
טירה זו שימשה מקום מפלט עבור השושלת השוואבית הקתולית בזמן מלחמת שלושים השנים.
ב-1634, במהלך מלחמת שלושים השנים, כוחות של מדינת וירטמברג השתלטו על הטירה.
לאחר מכן הטירה עברה לשליטת בית הבסבורג לכ-100 שנה.
בחורף של , במהלך מלחמת הירושה האוסטרית (), חיילים צרפתים תפסו את הטירה.
לאחר המלחמה הטירה חזרה לשליטת בית הבסבורג אך לא הייתה כמעט בשימוש.
ב-1798 הבעלים האוסטרים האחרונים עזבו ומצב הטירה הידרדר.
בתחילת המאה ה-19 מכל מבני הטירה רק קפלת מיכאל הקדוש (St.
הטירה הנוכחית נבנתה על ידי פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, נצר לבית הוהנצולרן.
ב-1819, כשעבר באזור בדרכו לאיטליה, המלך התעניין בשורשי משפחתו ועלה לפסגת הר הוהנצולרן.
האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר נבחר לתכנן את הטירה החדשה עוד בזמן שהיה תלמידו (ויורשו) של האדריכל הנודע קארל פרידריך שינקל וב-1846 החל את עבודתו.
הוא תכנן מבנה מפואר בהשפעת אדריכלות התחייה הגותית האנגלית ובסגנון שאטו עמק הלואר .
הקצין והמהנדס מוריץ קארל ארנסט פון פריטויץ , מהנדס הביצורים המוביל בפרוסיה, תכנן את הכניסה המרשימה לטירה.
הפסל גוסטב פיגהוס (Gustav Willgohs) יצר את הפסלים שברחבי הטירה.
הבניה החלה ב-1850 ומומנה על ידי ענף ברנדנבורג-פרוסיה וענף הוהנצולרן-זיגמרינגן של בית הוהנצולרן.
העבודות הסתיימו ב-3 באוקטובר 1867, תחת שלטונו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, אחיו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
הטירה עמדה ריקה רוב הזמן ושימשה בעיקר להפגנת כוחו של בית הוהנצולרן.
אף לא אחד מקיסרי האימפריה הגרמנית חי בטירה.
רק וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, נסיך הכתר האחרון, שהה בטירה מספר חודשים בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה אחרי שטס מפוטסדאם לטירה במנוסה מהצבא האדום המתקדם.
בזמן מותו ומות אשתו, צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, אחוזות המשפחה בברנדנבורג היו תחת שליטה סובייטית ולכן הם נקברו בטירה.
החל מ-1952, לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה העביר לטירה חפצי אמנות יקרי ערך ומזכרות פרוסיות מאוספי משפחת הוהנצולרן ומהמוזיאון שהיה בארמון מונביג'ו .
שניים מהחפצים החשובים ביותר הם כתר הקיסר וילהלם השני ומדים ששימשו את פרידריך הגדול.
כמן כן שמור בטירה מכתב שג'ורג' וושינגטון שלח למצביא הפרוסי פרידריך וילהלם פון שטויבן כאות תודה על לחימתו לצד המושבות האמריקאיות במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנים ארונותיהם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ובנו פרידריך הגדול נשמרו בקפלה בטירה.
ב-1991, לאחר איחוד גרמניה, הארונות הוחזרו לפוטסדאם.
הטירה ניזוקה ברעידת אדמה שהתרחשה ב-3 בספטמבר 1978 ובעקבות זאת עברה שיפוצים עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
הטירה נמצאת בבעלות פרטית של בית הוהנצולרן, שני שלישים בבעלות הענף של ברנדנבורג-פרוסיה ושליש בבעלות הענף השוואבי.
מ-1952 קרן קירה נסיכת פרוסיה עורכת במקום מחנות קיץ לילדים.
כשגאורג פרידריך, נסיך פרוסיה שוהה בטירה עם משפחתו דגל פרוסיה מונף בטירה.
ב-2015 הטירה נסגרה לרגל צילומים של סרט האימה-פסיכולוגי "מרפא לבריאות" שיצא לאקרנים ב-2016. הטירה שימשה כאתר הצילומים גם של סדרת הטלוויזיה משנת 2017, "המכשפה הגרועה ביותר" .
טירת הוהנצולרן היא מופת של הרומנטיות הגרמנית ומייצגת תפיסה רומנטית של טירות האבירים בימי הביניים.
הטירה מורכבת מארבעה חלקים מרכזיים: מבני הטירה עצמה, הקפלות, הביצורים וגן הטירה.
בכניסה לטירה ניצב שער העיט (Adlerturm) ממנו יורד גשר מתרומם.
מבני הטירה יושבים על מתאר הטירה השנייה שיוצר צורת U.
בקצה אחד בנויה קפלה פרוטסטנטית ובקצה השני קפלה קתולית.
על חומת הסוגרים בנויות שלוש קומות בסגנון התחייה הגותית מקושטות במגדלים וצריחים.
ארבעת המגדלים מיושרים עם ארבעת הבאסטיונים.
אולמות מרכזיים בטירה כוללים את אולם עץ המשפחה (Stammbaumhalle) ואולם הרוזן (Grafensaal).
על קירות אולם עץ המשפחה מצויר אילן היוחסין של בית הוהנצולרן.
אולם הרוזן תופס את כל האגף הדרומי של הטירה.
שמונה עמודי שיש אדומים תומכים בקמרון הצלעות של האולם ובקירות האולם משובצים חלונות בצורת קשת מחודדת .ציורי גריזיי של אדריכל הטירה שטילר מקשטים את החלונות ומתארים את ההיסטוריה של בית הוהנצולרן.
מתחת לאולם הרוזן, במקום בו היה מטבח הטירה, נמצא כיום חדר האוצר .
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
קירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
טירת הזהב הנצחית (בסינית מסורתית: 億載金城), המוכרת גם בשם סוללת ארקונשן או מצודת ארקון (בסינית מסורתית: 二鯤鯓砲台) ובשם מצודת אנפינג (בסינית מסורתית: 億載金城), היא טירה מבוצרת היסטורית בטאינאן, מחוז אנפינג , טאיוואן.
הטירה נבנתה ב-1874–1876 על ידי הפקיד משושלת צ'ינג, שן באוז'ן , במטרה להגן על החוף ולהגן על האי מפני פלישות יפניות.
הטירה שומשה בפעם הראשונה במלחמת סין–צרפת ב-1884. כאשר טייוואן נמסרה לאימפריה היפנית, על ידי שושלת צ'ינג ב-1895, העם הטייוואני נלחם תחת דגל רפובליקת פורמוסה נגד ספינות הקרב היפניות הפולשות מהטירה הזאת.
כאשר יפן השתלטה על הטירה, הטירה איבדה את ערכה הצבאי, והיא נאבדה לחלוטין כאשר בתקופת מלחמת רוסיה–יפן, מכרה ממשלת יפן כמה מתותחי המצודה.
למרות זאת, היפנים רשמו אותה מאוחר יותר כנקודת נוף בעיר, ואז שיפצו את הטירה ושינו את גשר העץ שנכנס למבצר לגשר מבטון מעוטר בסלעים שטופות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אזור הטירה הכיל מבני מגורים לא חוקיים, מה שהחמיר את מצבו של הטירה.
רק ב-1975, במלאת 100 שנה להקמתה הטירה, ממשלת העיר טאינאן בנתה מחדש ושחזרה חלק גדול מהטירה וחיזקה את התותחים שנמצאים בטירה.
ב-28 בדצמבר 1983, הודיע משרד הפנים של טאייואן על רשימת 15 אנדרטאות התרבות ברמה הראשונה, ביניהן נמצאה טירת הזהב הנצחית.
במאי 1997, לאחר שתוקן "החוק לשימור נכסי תרבות", הסיווג לרמות ראשונה עד שלושה בוטל.
טירת הזהב הנצחית הוסבה לאנדרטה לאומית.
המבנה שוחזר פעם נוספת ב-1999, ואז נפתח מחדש.
בנוסף, במהלך השיפוץ האחרון נמצאו חלק מהשרידים שנקברו מתחת לאדמה והוגנו בכיסוי זכוכית למבקרים.
טירת הזכוכית הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת האמריקאית ג'אנט וולס.
הרומן יצא לראשונה בשנת 2005, זכה להצלחה רבה ואף עובד לסרט באותו השם.
בפרולוג של הספר, וולס הבוגרת, שמתגוררת בבניין יוקרתי בניו יורק, רואה את אמה ההומלסית מחטטת בזבל.
וולס נבוכה מהסיטואציה, מזמינה את אימה לפגישה ומבקשת לסייע לה, אך האם מתעקשת שהיא לא זקוקה לעזרה.
לשאלת ג'אנט: "מה אני אמורה לספר לאנשים?" עונה לה האם: "את האמת".
מכאן חוזרת וולס לילדותה: היא נולדה בפיניקס שבאריזונה, בת שלישית (האחות השנייה נפטרה טרם לידת וולס) לרקס ורוז מרי וולס, הורים משכילים שהתעקשו לחיות ולגדל את ארבעת ילדיהם מחוץ לתלם.
הזיכרון המוקדם ביותר שלה הוא כיצד היא ניסתה לבשל נקניקיות בגיל שלוש, החצאית שלה עלתה באש והיא אושפזה בבית חולים עם כוויות חמורות, עד שהוצאה משם בידי אביה ללא הסכמת הרופאים.
במהלך ילדותה נדדה המשפחה בין בתים שונים ברחבי אריזונה, קליפורניה, נבאדה ווירג'יניה המערבית.
אביה אמר שהוא בורח מפני סוכנים פדרליים, אך אחותה טענה שהוא בורח מפני נושים.
האב רקס עבד בעבודות מזדמנות, ולימד את ילדיו בעצמו לקרוא ולכתוב.
בזמנו הפנוי הוא עבד על מכונה שלדבריו אמורה למצוא זהב, וכן על שרטוטים ותרשימים של בית החלומות המשפחתי – טירה עשויה מזכוכית, שעל שמה נקרא הספר.
לעיתים קרובות הסתכסך האב עם הממונים עליו ופוטר, ולתקופות ארוכות היה שיכור ואלים.
האם הייתה מורה בהכשרתה, אך שנאה ללמד והעדיפה לכתוב שירים ולצייר, וכך לעיתים קרובות לא היה אוכל בבית.
לאחר שנים של נדודים התיישבה המשפחה בבית מוזנח בעיירת הולדתו של האב, בעיירה וולץ' שבדרום וירג'יניה המערבית.
וולס ואחיה מאסו בחיי העוני, והתחילו לחסוך כסף (שנגנב באחת הפעמים בידי האב שרצה לקנות שתייה חריפה), ולבסוף עברו לניו יורק באופן עצמאי.
מעט אחריהם עברו לשם גם הוריהם, והתגוררו ברחוב ובבניינים נטושים.
באפילוג מספרת וולס על חייה לאחר מותו של אביה.
היא הפכה לעיתונאית, נישאה (בשנית) וחיה ברווחה בבית כפרי.
אחותה הגדולה לורי הפכה לאמנית עצמאית, אחיה בריאן הפך לשוטר מצטיין, אך האחות הצעירה מורין הסתבכה בפלילים, נשלחה לאשפוז פסיכיאטרי ובסופו של דבר עברה לקליפורניה וניתקה את קשריה עם המשפחה.
באופן בולט, וולס אינה מבקרת את הוריה, ואינה מביעה את דעתה על דרכי חייהם הבלתי שגרתיות, אלא בוחרת לתאר את הדברים כפי שאירעו מנקודת מבטה.
הכתיבה הופכת למורכבת יותר לאורך הספר, כאשר וולס מתבגרת ונקודת מבטה הופכת מתפיסה של ילדה בת שלוש לזו של נערה ושל אישה מבוגרת.
הספר הפך לרב מכר, עמד במשך שש שנים רצופות בצמרת רשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס, ותורגם לשפות רבות.
לעברית תורגם הספר בידי דורית בריל פולק, ויצא לאור בהוצאת מודן.
בשנת 2017 יצא סרט קולנוע המתבסס על הספר, ובו מככבים ברי לארסון, וודי הרלסון ונעמי ווטס.
טירת הוהנשוואנגאו היא טירה מהמאה ה-19, ששימשה כמעונו של לודוויג השני, מלך בוואריה.
היא שוכנת בדרום גרמניה, בעיר הוהנשוואנגאו, סמוך לעיר פוסן, בדרום-מערב בוואריה, קרוב לגבול אוסטריה.
טירת הוהנשוואנגאו הייתה קיימת מאז המאה ה-12. במאה ה-16 גרו בה אבירי הוהנשוואנגאו.
הטירה החליפה ידיים מספר פעמים, עד שנהרסה כליל במהלך מלחמות באזור.
מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, רכש את הריסות הטירה בשנת 1832 ובנה אותה מחדש, בהתאם לתוכניות המקוריות של המבנה.
לאחר סיום הבנייה השתמשו בה בני המשפחה כמעון קיץ וכבקתת ציד.
החל משנת 1928 הטירה נמצאת ברשות קרן בית ויטלסבאך.
פירוש שמה של הטירה הוא "האזור הגבוה של הברבור".
הברבור היה החיה ההרלדית באזור זה, ומקסימילאן השני רצה להדגיש את חשיבותה, וקרא כך למבנה.
בין חדרי הטירה הרבים מצויים החדרים הבאים:
אולם הגיבורים – אולם בעל ציורי קיר העוסקים במלחמות.
החדר האוריינטלי – שימש כחדרה של הנסיכה מריה מפרוסיה, אמו של המלך לודוויג השני.
המלך מקסימיליאן השני ריהט אותו מחדש לאחר שובו ממסע בטורקיה וביוון בשנים 1832–1833.
חדר הוהנשטאופן – שימש כחדר המוזיקה של המלך לודוויג.
המלחין ריכרד וגנר ניגן בפסנתר הניצב בחדר בעת שביקר בטירה.
חדר טאסו – מכיל ציורי קיר ותקרה הכוללים נוף ושמיים מלאי כוכבים.
חדר ברכטה – שימש כחדר הכתיבה של הנסיכה מריה.
ציורי הקיר כוללים את סצנת הולדת המלך קרל הגדול.
כל חדרי הארמון עוצבו בידי מוריץ פון שווינד ולודוויג לינדנשמידט.
הטירה שוכנת בפארק המעוצב בסגנון אנגלי, וכולל אגם.
הפארק תוכנן בידי אדריכל הנוף קרל אוגוסט סקל.
טירת ד'אוסה היא טירה הממוקמת בקצה יער שינון ומשקיפה על עמק האנדר שבמחוז אנדר ולואר, צרפת.
הטירה, המפורסמת במראה הציורי והשלו שלה, הייתה אחת מכמה טירות שהיוו השראה לוולט דיסני ביצירת רבות מטירות סרטיו.
הטירה נבנתה לראשונה במאה ה-11 על ידי השליט הנורמני של אוסה, גולדן דה סאומור, שהקיף את שטח הטירה בטרסה גבוהה.
הטירה הועברה לידי רוזנות דה בלואה, שבנתה אותה מחדש באבן.
אנטואן היה שרוי בחובות כבדים ובשנת 1455, מכר את הטירה לז'אק ד'אספיני, בנו של שאמבלאן דוכס ברטאן ובעצמו שאמבלאן המלך; ד'אספיני בנה את הקפלה, שהושלמה על ידי בנו שארל בשנת 1612, בה הסגנון הגותי הלוהב עורבב עם מוטיבים חדשים מתקופת הרנסאנס.
במאה ה-17 הרס לואי הראשון דה ולונטינאיי, ראש משק בית המלוכה, חלק מהבניינים הצפוניים של הטירה על מנת לפתוח את החצר הפנימית לנוף הנשקף מן מרפסת הגן, אשר עיצובה מיוחס לאדריכל הנוף הידוע אנדרה לה נוטר.
חתנו של ולונטינאיי היה המהנדס הצבאי סבסטיאן דה וובאן, שביקר בטירת ד'אוסה תכופות.
שארל פרו, מחברם של כמה מן האגדות המפורסמות ביותר כיום, ביקר לעיתים קרובות בטירה והיה אורח קבוע בה.
טירת ד'אוסה היא זו שהביאה לו את ההשראה לטירה מהאגדה הקלאסית היפהפייה הנרדמת אותה כתב.
מאוחר יותר עברה הטירה לבית רוהן.
בטירה יעבוד מאוחר יותר הסופר פרנסואה-רנה דה שאטובריאן על ספר הזכרונות שלו "Mémoires d'Outre-Tombe" כאורח הדוכסית קלייר דה דוראס.
בשנת 1885 הורישה הרוזנת דה לה רוצ'אקליין את הטירה לאחיינה, הרוזן דה בלאקאס.
אוסה סווגה כאנדרטה היסטורית בשנת 1931 על ידי משרד התרבות הצרפתי.
טירת דינֶוור (בוולשית: Castell Dinefwr) הייתה טירה שהוקמה ב ושימשה את כס ממלכת דהייברת', כיום במחוז קרמרת'נשייר שבדרום ויילס.
על פי המסורת רודרי הגדול הקים טירת דינוור לאחר שכבש את האזור סביב שנות 817, נכדו הוול ד'ה קבע בה את כס ממלכת דהייברת' אותה יסד.
במאה ה-12 ריס אפ גריפיד' ירש את הממלכה ושיפץ את הטירה משמעותית, מבנה הטירה הנראה כיום מזוהה עם תקופתו של אפ גריפיד' או של בנו ריס גרג.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר הן מתקופת ריס בסוף המאה ה-12, אך ייתכן שמבנה עץ או אבן קדמוים יותר שולבו בטירה החדשה.
הטירה נכבשה על ידי הצבא האנגלי ב-1277 והיא נותרה בשימוש עד המאה ה-15, כאשר נבנה בית ניוטון על שטחי האחוזה והטירה נותרה ריקה.
בסוף המאה ה-17 שוקמו חלקים מהטירה לשימוש מגורים כבית קיץ, אך היא ננטשה סופית בסוף המאה ה-18 לאחר שניזוקה משריפה ומאז היא עומדת נטושה כחלק מאחוזת ניוטון הסמוכה.
כיום הטירה נמצאת בבעלות Cadw האמונה על שימורה, בנוסף היא מוגדרת כבניין רשום מדרגה I.
טירת גבל היא מבנה מבוצר שנבנה בתקופת הצלבנים ליד העיר גבל (שנקראה בעבר "גּוּבְּלוֹס") שבלבנון.
במקום נערכו קרבות נגד צבאו של צלאח א־דין.
בקרבת הטירה נערכו חפירות ארכיאלוגיות ונתגלו אתרים היסטוריים מתקופות שונות: התקופה המצרית, הפיניקית, תקופת הברונזה – מקדש האובליסקים ועוד.
הטירה נבנתה על ידי הצלבנים במאה ה־12 בגבל לאחר שכבשו את העיר ב־28 באפריל 1103 והשתייכה למשפחת אמבריאקו מג'נובה ששלטו בטירה עד המאה ה־13. הטירה הגנה על העיר שהוותה נקודה אסטרטגית והייתה חלק משרשרת טירות ומבצרים שהקימו הצלבנים בארץ ישראל, בסוריה ובלבנון.
ב־1188 כבש צלאח א־דין את העיר והטירה והרס חלק מחומותיה אולם ב־1197 חזרו הצלבנים וכבשו את הטירה וחיזקו את ביצוריה.
הצלבנים המשיכו לשלוט בטירה עד המאה ה־13 כשב־1266 היא נכבשה על ידי ביברס הראשון.
ב־1369 תקפה את הטירה שייטת שיצאה מנמל פמגוסטה שבקפריסין.
החל מ־1516 שלטה האימפריה העות'מאנית בעיר ובטירה עד כיבושה על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
הטירה נבנתה מאבן גיר על שרידים של מבנה רומי ובמהלך בנייתה נעשה שימוש באבני בנייה של המבנה הרומי.
הטירה נבנתה מחומות שיצרו חצר מרובעת כשבפינות נבנו מגדלי שמירה ובמרכזה הוקם מבנה מבוצר.
החומות הוקפו בחפיר שמולא במים ושימשו קו הגנה נוסף על הטירה.
לאורך הקירות החיצוניים והמגדלים (ובמיוחד שער הכניסה) נבנו חרכי ירי כדי לשפר את ההגנה על הטירה.
במהלך המאה ה־20 נערכו חפירות בטירה ובאתרים ההיסטוריים שבקרבתה.
הטירה שומרה והיא והאתרים סביבה הוגדרו כאתרי מורשת, ממשלת לבנון פתחה בטירה מוזיאון שמציג מידע על ההיסטוריה של הטירה והאתרים ההיסטוריים שסביבה.
חלק מהממצאים שנחפרו במקום מוצגים במוזיאון הלאומי של ביירות.
טירת גזיאנטפ היא טירה ומוקד תיירותי במרכז העיר גזיאנטפ בדרום טורקיה.
הטירה שימשה בעבר נקודת תצפית חשובה.
היא נבנתה כנראה בידי החתים, לאחר מכן התבסס מעמדה כמבצר אזורי בתקופת האימפריה הרומית, במאות הראשונה והשנייה לספירת הנוצרים.
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, הוסיף להרחיב ולבצר אותה בין 527 ל-565 לספירה.
בהמשך שופצה הטירה מספר רב של פעמים, השיפוץ המקיף האחרון הסתיים בשנת 2000.
בטירה, שהיקפה כ-1,200 מטרים ובחומותיה קבועים שנים עשר מגדלים, שוכן מוזיאון המתאר את הגנת העיר במלחמת טורקיה–צרפת (1916).
מבנה הטירה ניזוק קשות ברעידת האדמה בגזיאנטפ בליל 6 בפברואר 2023.
טירת ברנשטיין היא טירה הממוקמת במקום הגבוהה ביותר בבורגנלנד, אוסטריה, נבנתה כנראה במאה ה-9 או לפני כן.
הטירה מוזכרת בשנים 860 כשייכת לארכיבישופות זלצבורג.
משנת 1199 הטירה הייתה חלק מממלכת הונגריה ובעליה נקרא אקוס (Ákos).
ב-1236 נכבשה הטירה על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה, שבהמשך העניק אותה לרוזן היינריך השני מגיסין.
ב-1260 נכבשה הטירה על ידי קארוי הראשון, מלך הונגריה.
ב-1482 הטירה עוברת לזמן קצר לשלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
ב-1487 נתן פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הטירה להנס קניגסברג.
ב-1604 צר על הטירה צבא המורכב מטורקים, טאטארים ובני טרנסילבניה בפיקודו של אישטוואן בוצ'קאי, אך שוב ללא הצלחה.
ב-1617, כתוצאה ממכת ברק, היה פיצוץ במחסן של אבק שרפה והטירה ניזוקה קשה.
לודוויג קניגסברג שיקם את הנזקים תוך בנייה בסגנון הבארוק, אך מגדלי הטירה נותרו רעועים.
מאוחר יותר, ב-1659, מכר ארנריך כריסטוף קניגסברג את הטירה והאחוזה לרוזן אדם בת'יאני.
כעבור קרוב למאתיים שנה, ב-1864, מכר גוסטב בתיאני את הטירה לאדוארד או'איגן.
היורשים מכרו את הטירה, ב-1892, לאדוארד אלמאשי ומאז הטירה בידי אותה משפחה.
בטירה נולד מי שעתיד להיות הטייס והחוקר לאסלו אלמאשי.
ב-1953 הוסבה הטירה לבית מלון ומסעדה ועברה שיפוץ ב-2007.
במהלך השנים היו עדויות על דמות לבנה של אישה המשוטטת באולמות הטירה.
בספר של בנדיקט גרבינסקי "Infestazioni e apparizioni di fantasmi" מסופר, שזאת רוחה של אצילה מהמאה ה-15, ג'ובאנה דה פרסקובלדי בת המשפחה האיטלקייה פלורנטין, שנישאה ב-1485 לאדון הטירה, לורנץ פון אוילוק והאחרון הפתיע אותה יום אחד עם מאהבה, חבר ילדות איטלקי.
הבעל דקר את המאהב והשליך את גופתו לבאר ועקבות האישה אבדו מאז.
טירת במברג היא טירה בעיירה במברג, נורת'מברלנד, בצפון-מזרח אנגליה.
הטירה נבנתה על גבעת בזלת בגובה כ-46 מטרים צמודה לחוף, היא נבנתה ראשית כמבצר קלטי בריטוני בשם דין גויארדי (Din Guyardi) לפני שנכבשה ב-547 על ידי המלך האנגלו-סקסוני אידה והייתה למרכז השלטון של ממלכת ברניקיה.
הטירה הורחבה ונבנתה בתצורתה הנוכחית ב-1095 מעט לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה, היא שימשה מעוז ומרכז שלטוני חשוב עד שחשיבותה דעכה לקראת סוף ימי הביניים המאוחרים.
אחרי שנים של הזנחה, נרכשה הטירה על ידי משפחת פורסטר בתחילת המאה ה-17 והיא שימשה בין היתר כבית ספר ובית חולים, לפני שנרכשה על ידי הברון ארמסטרונג ושופצה באופן נרחב בסוף המאה ה-19 ומאז נותרה בידי משפחת ארמסטרונג.
האתר נכבש במקור על ידי מבצר בריטוני קלטי הידוע בשם דין גווארי (Din Guarie) או גויארדי (Din Guyardi), ששימש כבירת ממלכת ברניקיה בסביבות 420 עד 547 לספירה.
בשנת 547, המלך האנגלו-סקסוני אידה, מלך ברניקיה, כבש את המבצר כחלק מביסוס השליטה האנגלו-סקסונית באזור.
מבצר העץ שהיווה את המעוז המקורי של טירת במברג הוקם בתקופה זו.
תחת השלטון האנגלו-סקסוני, הפכה במברג למרכז שלטוני משמעותי, השם "במברג" נגזר משמה של בבה (Bebba), אשתו של המלך את'לדפרית', ששלט בסביבות שנת 600. במהלך תקופה זו, הטירה שימשה כארמון מלכותי והייתה המקום בו הוכתרו מלכים רבים של ממלכת נורת'מבריה.
במברג הפכה לטירה נורמנית מלכותית בשנת 1095 כאשר נכבשה על ידי הנורמנים ועברה כך לידי הכתר האנגלו-נורמני.
טירת במברג נותרה נטושה והרוס כאשר נרכשה על ידי לורד קרוו בשנת 1704, לאחר מותו הושארה לארגוני צדקה שונים.
הטירה הפכה לביתו של ד"ר שארפ בשנת 1757, כאשר הוא השתמש בחלקי הטירה לבית ספר שפתח, מרפאה, לאסם ואף למגדלור.
הטירה כולה שוחזרה בצורה משמעותית בשנות ה-90 של המאה ה-19 כאשר היא נרכשה על ידי לורד ארמסטרונג.
טירת דונרובין (בעיקר 1835–1845 – כיום) טירת דנרובין (1835–1845 עד היום) היא אחוזה מפוארת בסאת'רלנד, באזור ההיילנדס של סקוטלנד, המשמשת כמושב המשפחתי של רוזן סאת'רלנד.
היא ממוקמת כקילומטר וחצי מצפון לגולספי וכשמונה קילומטרים מדרום לברורה, משקיפה על מפרץ דורנוך.
מקורותיה של דנרובין נעוצים בימי הביניים, אך רוב המבנה הנוכחי והגנים נוספו על ידי סר צ'ארלס בארי בין השנים 1835 ו-1850. חלק מהמבנה המקורי עדיין נראה בחצר הפנימית, למרות מספר הרחבות ושינויים שהפכו אותה לבית הגדול ביותר בצפון סקוטלנד.
לאחר ששימשה כפנימייה במשך שבע שנים, היא כעת פתוחה לציבור.
אדמות סאת'רלנד נרכשו לפני שנת 1211 על ידי יו, לורד דופוס, נכדו של האציל הפלמי פרסקין.
רוזנות סאת'רלנד נוצרה בסביבות 1235 עבור בנו של יו, ויליאם, שמשערים כי היה צאצא של בית מוריי בקו הנשי.
ייתכן שהטירה נבנתה על אתר מבצר מימי הביניים המוקדמים, אך החלק העתיק ביותר ששרד, עם שער ברזל, מוזכר לראשונה בשנת 1401. הטירה המוקדמת ביותר הייתה מגדל מרובע עם קירות בעובי של מעל 1.8 מטרים.
באופן חריג, התקרות של כל קומה נבנו מקשתות אבן במקום מעץ.
משערים שהטירה נקראת על שם רוברט סאת'רלנד, הרוזן השישי של סאת'רלנד (נפטר ב-1444).
הטירה נבנתה בתוך חברה שבטית, כאשר השפות הנורדית והגאלית היו בשימוש באותה תקופה.
רוברט הראשון, מלך סקוטלנד מיקם את משפחת גורדון, שתמכה בתביעתו לכתר, בהאנטלי שבאברדינשייר, והם הפכו לרוזני האנטלי ב-1445. הרוזנות עברה למשפחת גורדון במאה ה-16 כאשר הרוזן השמיני של סאת'רלנד נתן את בתו אליזבת בנישואין לאדם גורדון.
בשנת 1518, בהיעדרו של אדם גורדון, הטירה נכבשה על ידי אלכסנדר סאתרלנד, היורש הלגיטימי של רוזנות סאתרלנד.
הגורדונים כבשו מחדש את הטירה במהירות, תפסו את אלכסנדר והניחו את ראשו על חנית על גבי מגדל הטירה.
בנו של אלכסנדר ג'ון ניסה לכבוש הטירה בשנת 1550, אך נהרג בגן הטירה.
במהלך המאה ה-17 השלווה יותר, הורחבה השמירה בתוספת בית גדול שנבנה סביב חצר מדרום-מערב.
במהלך המרד היעקוביטי של 1745, היעקוביטים תחת צ'ארלס אדוארד סטיוארט הסתערו על טירת דונרובין ללא אזהרה, מכיוון שהשבט סאתרלנד תמך בממשלת בריטניה.
הרוזן ה-17 מסאת'רלנד, ששינה את שם משפחתו מגורדון לסאתרלנד, נמלט מהם בקושי, ויצא דרך דלת אחורית.
הוא הפליג לאברדין שם הצטרף לצבאו של הדוכס מקמברלנד.
עם מותו של הרוזן ה-18 ב-1766, הבית עבר לבתו, אליזבת, שנישאה לפוליטיקאי ג'ורג' לבסון-גואר, מאוחר יותר יצר את הדוכס הראשון מסאת'רלנד.
בשנת 1785 שונה הבית והורחב שוב.
בין 1835 ל-1850, סר צ'ארלס בארי שיפץ את הטירה בסגנון הברוני הסקוטי עבור הדוכס השני מסאת'רלנד.
בארי היה האדריכל של ארמון וסטמינסטר, ביתו של הפרלמנט הבריטי, והיה מבוקש מאוד.
הוא הושפע מהגן האיטלקי שסיים לאחרונה בטרנטהאם, מושבו האנגלי של הדוכס.
המגדל מהמאה ה-14, והרחבות מהמאה ה-17 והמאה ה-18, נשמרו, ושרדו במסגרת עבודתו של בארי מהמאה ה-19.
תחנת הרכבת של טירת דונרובין, על קו הצפון הרחוק, נפתחה בשנת 1870, כתחנה פרטית לטירה.
חדר ההמתנה הנוכחי נבנה בשנת 1902, והוא מבנה רשום בקטגוריה B.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המבנה שימש כבית חולים ימי כאשר שריפה ב-1915 פגעה בגג ובחלק ניכר מהפנים, אך הוגבל לתוספות החדשות יותר של בארי.
האדריכל הסקוטי סר רוברט לורימר התבקש לשפץ את הבית בעקבות המלחמה.
משנות ה-20 העלות הגוברת של התעסוקה הובילה להזנחה של מקומות עבודה כמו גיזום של עצים.
כשהדוכס החמישי מת ב-1963, תואר הרוזנות והבית עברו לאחיינית שלו, הרוזנת האחרונה מסאת'רלנד, בעוד שתואר הדוכס נאלץ לעבור ליורש זכר ועבר לג'ון אגרטון, רוזן אלסמיר.
בין 1965 ל-1972 הפך הבית לפנימייה לבנים, והתמקמו בו בשנתו הראשונה ארבעים בנים וחמישה מורים.
מאז 1973, הבית והשטח פתוחים לציבור, עם מגורים פרטיים שנשארו לשימוש משפחת סאתרלנד.
בטירה 189 חדרים, מה שהופך אותה לגדולה ביותר בהיילנדס הצפוני.
חלק גדול מהעיצוב הפנימי של בארי נהרס בשריפה של 1915, מה שהוביל לשיקום על ידי סר רוברט לורימר, אם כי הוא שילב עבודות ששרדו מהמאה ה-17 וה-18, כולל גילופי עץ המיוחסים לגרינלינג גיבונס.
מבחוץ, לטירה יש אלמנטים בהשראת עבודתו של האדריכל הצרפתי ויולה-לה-דוק, כמו הגג הפירמידלי מעל הכניסה הראשית.
במסדרון הכניסה אפריז של כלי הנשק ששימשו את הרוסי העבר של סאתרלנד.
גרם המדרגות הראשי, המעוטר בדיוקנאות של משפחת לבסון-גואר, הוא ברוחב של ובגובה של .
חדר האוכל באורך של וברוחב של , בעל אפריז גרסייל איטלקי על הקיר ושטיח חוראסאן, וכן כיסאות המכילים רקמה של אשתו של הדוכס החמישי.
חדר האורחים, שאוחד משני חדרים קודמים על ידי לורימר במהלך שיקום הטירה, משקיף על הגנים והים, ומכיל קנאלטוס גדולים ושטיחי קיר מהמאה ה-18, כמו גם דיוקנאות של הופנר וריינולדס.
הספרייה מאכלסת למעלה מ-10,000 ספרים, וכוללת ציור של פיליפ דה לאסלו מהדוכסית איילין, כמו גם שולחן צ'יפנדייל עשוי מהגוני.
יש עוגב קנה הרמוניום המופעל בלחץ, הממוקם באחד המסדרונות.
ההשפעה הצרפתית נמשכת אל תוך הגנים, שהושלמו ב-1850, כאשר בארי שאב השראה מהסגנון הצרפתי הפורמלי של גני ורסאי.
כל פרטר (ערוגה מעוצבת) מסודר סביב בריכה עגולה עם מזרקה, כאשר התכנון הבסיסי נשאר זהה מאז שנוצר בסביבות 1848. בארי עיצב את הפרטר כאשליה אופטית – כשמביטים עליהם מלמעלה הם נראים כמתמשכים מעבר לתכנון הפיזי שלהם, על ידי הצרה הדרגתית.
השטח המעוצב הכולל הוא 558 הקטרים.
מהמוזיאון מציג ראשי גולגולת של חיות שניצודו על ידי בני המשפחה בספארי, פריטים אתנוגרפיים מרחבי העולם ואוסף חשוב של ממצאים ארכאולוגיים.
המוזיאון שומר על סידורו מהתקופה הוויקטוריאנית-אדוארדיאנית, והוא שוכן בבית קיץ מהמאה ה-18 הצמוד לגנים הפורמליים.
היסטורית, הטירה היא מבנה מדרגה A לשימור, והגנים כלולים ברשימת הגנים והנופים המעוצבים של סקוטלנד.
הטירה פתוחה למבקרים בין אפריל לאוקטובר בכל שנה.
בגני הטירה מתקיימות תצוגות בזיירות על ידי תושב פלקונר.
טירת דראקנסטיין (בהולנדית: Drakensteyn, לעיתים נכתב גם Drakesteijn או Drakestein) היא טירה קטנה השוכנת בכתובת 8 Slotlaan, בכפר שבמחוז , הולנד.
הטירה משמשת כמעון הפרטי של ביאטריקס, מלכת הולנד לשעבר.
מלבד הקשר המלכותי שלה, מאפיינה הייחודי ביותר של הטירה הוא צורתה המתומנת.
הטירה מוקפת בחפיר, שאותו ניתן לחצות באמצעות גשר.
במקום שבו שוכנת כיום הטירה היה מבנה בשם "דראקסטיין", שהוזכר לראשונה בשנת 1360. עם זאת, המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1640–1643 עבור ג'רארד ואן רדה לאם.
בשנת 1634 עברה הטירה לידי ארנסט ואן רדה.
במהלך המאות ה-17 וה-18 עברה הטירה בעלים מספר פעמים.
בשנת 1807 רכשה אותה משפחתו של פאולוס וילהלמוס בוש, שהיה ראש העיר אוטרכט, והיא נותרה בבעלות המשפחה למשך 150 שנים, עד אשר פרדריק לודווייק בוש ואן דראקסטיין מכר אותה למלכה ביאטריקס.
סמוך לטירה, בכתובת 4 Kloosterlaan, ממוקם מבנה נוסף בשם "קליין דראקסטיין" (Klein Drakesteijn, כלומר "דראקסטיין הקטן"), שנבנה בשנת 1780.
הנסיכה ביאטריקס רכשה את הטירה בשנת 1959, כאשר הייתה יורשת העצר של הולנד, ועברה להתגורר בה בשנת 1963 לאחר תהליך שיפוצים.
לאחר נישואיה לנסיך קלאוס פון אמסברג בשנת 1966, המשיכה להתגורר בטירה יחד עם בעלה ושלושת בניה.
לאחר שהפכה למלכת הולנד בשנת 1980, עם התפטרותה של אמה, המלכה יוליאנה, עברה המשפחה להתגורר בהאג בשנת 1981.
ב-28 בינואר 2013 נמסר כי המלכה ביאטריקס תחזור להתגורר בטירה לאחר שתוותר על כס המלכות.
בנה, וילם-אלכסנדר, הוכתר כמלך הולנד ב-30 באפריל 2013. ב-2 בפברואר 2014 עברה ביאטריקס באופן רשמי להתגורר בטירה.
טירת ברוגן היא טירה השוכנת בברוגן, במחוז הילדסהיים, בסקסוניה התחתונה, גרמניה.
היא נבנתה בסגנון הבארוק בשנת 1693 על ידי פרידריך השני פון שטיינברג.
קדמו לה אחוזה מלכותית אוטונית, ככל הנראה מבוצרת, וכן בית אצולה מוקף חפיר מים.
הטירה נבנתה בין השנים 1686–1693 בתכנונו של האדריכל יוהאן בלתזר לאוטרבך, תחת ניהולו של הרמן קורב, שלימים היה לאדריכל הדוכסי.
המתחם כולל את מבנה הטירה, שער הכניסה משנת 1714, קפלת הטירה מ-1706 עם קבר המשפחה, פארק בשטח של 44,000 מ"ר ומבני משק שנבנו בין 1693 ל-1716. בסביבות שנת 1800 נוסף למתחם גם בית מגורים לקצינים.
המבנים יוצרים חצר פנימית כמעט ריבועית.
שער הכניסה שימש בעבר כבית משפט וכבית סוהר.
בניין הטירה עצמו מורכב מקומת קרקע, קומה ראשית ומזנין עליון עם חלונות מרובעים.
גג המבנה הוא גג ארבעה שיפועים ומכוסה בלוחות צפחה.
חזיתות הבניין הארוכות מחולקות ל-11 צירים, והחזיתות הצרות – לחמישה.
במרכז המבנה, הפונה לחצר, בולט גמלון מקושט.
חלון עגול בחלקו העליון של הגמלון מוקף בעיטורים בדמות שני יעלים, המשמשים כסמל משפחת פון שטיינברג.
מעליו נראים פוטים (דמויות ילדים מכונפות) המחזיקים בקדרה – סמל משפחתה של אשת בונה הטירה, גרטרוד לואיזה פון גראפנדורף.
האחוזה המלכותית בברוגן נזכרת לראשונה בתיעוד משנת 936, כאשר שהה בה אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת שלטונו הראשונה, והעניק לעיר אוטרכט את זכות הטבעת המטבעות.
ביקוריו במקום מתועדים גם בשנים 954, 961 ו-965, כאשר שימש היישוב תחנת עצירה בדרך למעונות המלכותיים בדאלום ובוורלה.
בשנת 997 העניק אוטו השלישי את האחוזה והיישוב ברוגן למנזר אסן, ומאוחר יותר, במאה ה-11, עברו הבעלות והשליטה למנזר הקיסרי בגאנדרסהיים.
המנזר החזיק באחוזה עד שנת 1803.
בשנת 1207 הזכיר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את "המצודה בברוגן" כחלק מנכסי המנזר.
בין השנים 1226–1492 שלטה במקום משפחת אצולה ששירתה את מנזר גאנדרסהיים ואשר אימצה את שם היישוב.
בשנת 1496 הועבר המקום כמשכנתא למשפחת פון שטיינברג, שבניה התגוררו בו מאז 1409. בשנת 1515 בנו האחים בורכארד וקונרד פון שטיינברג בית אצולה מוקף חפיר.
בשנת 1911, לאחר מותו של ארנסט פון שטיינברג, עברה האחוזה בירושה לבתו, הרוזנת יוטה.
עם נישואיה בשנת 1905 לבורגהרד פון קראם, עברה האחוזה לבעלות משפחת פון קראם-שטיינברג, אשר מחזיקה בה עד היום.
בטירה בילה את ילדותו ברון הטניס גוטפריד פון קראם, אחד משחקני הטניס המובילים של תקופתו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 חגג במקום את נישואיו לברברה האטון, יורשת רשת חנויות וולוורת'.
בשנת 1992 שופץ מתחם הטירה.
טירת דרמלנריג ממוקמת באחוזת קווינסברי שבמחוז דמפרייס וגאלווי בדרום-מערב סקוטלנד.
הטירה, המסווגת כבניין רשום מדרגה A, משמשת כבית מגוריו של דוכס בקלו וקווינסברי במחוז דמפרישייר.
נכון לספטמבר 2023, הטירה עצמה פתוחה לציבור רק במועדים מוגבלים במהלך השנה, בעוד שהאזורים הסובבים אותה, כגון חצר האורווה וגן ההרפתקאות, פתוחים כמעט לכל אורך השנה.
מסלולי הליכה, טיפוס ורכיבה על אופניים פתוחים במשך כל השנה, למעט מקרים חריגים כגון נזקי הסופה ארוון בשנת 2021, שהובילו לסגירתם הזמנית.
"טירת דרמלנריג הוורודה", שנבנתה בין השנים 1679–1689 מאבן חול ורודה ייחודית, מהווה דוגמה לארכיטקטורה רנסאנסית מאוחרת מהמאה ה-17. הדוכס הראשון של קווינסברי, ויליאם דאגלס , הקים את הטירה על חורבות מבצר דאגלס עתיק המשקיף על עמק נהר נית'.
בטירה 120 חדרים, 17 צריחים וארבעה מגדלים.
בשנת 1984, צילומי אוויר חשפו את קווי המתאר של מבצר רומי גדול, כ-320 מטרים דרום-מזרחית לטירה.
בשנת 2004 נערכו חפירות חלקיות באתר במסגרת תוכנית הטלוויזיה הבריטית "Time Team".
גן רשמי הוקם בין השנים 1675–1697, בהתאם לעקרונות שתכנן האדריכל סר ויליאם ברוס, והוא דומה לתוכניות הגנים של אחוזות "קינרוס האוס" ו"באלקסקי".
הגנים הוקפו בחומות אבן וכללו שישה ביתני אבן עם גגות עופרת דמויי קמרון.
בתוך הגנים הותקנו מתקני מים, בהם שעון המפיק צלילים.
בשנת 1695, עם ירושת האחוזה בידי הדוכס השני, נשכר כגנן ג'יימס ווד, בנו של יו ווד מהמילטון.
הוא נשלח ללונדון בשנת 1696 לצורך הכשרה נוספת, אך לא שב, ולכן הדוכס שכר תחתיו גנן הולנדי בשם קורנליוס ואן נרוון.
בשנת 1698 נוספו לגנים בית קיץ ומפלי מים מלאכותיים.
הדוכס השלישי מינה בשנת 1714 את דייוויד לאו כגנן ראשי, תפקיד שבו החזיק עד 1747. בתקופה זו נוספו לגנים אלמנטים נופיים נוספים, בהם מגרש באולינג – אחד הראשונים מסוגו.
סר ג'ון קלרק מפניקוויק תכנן את מפלי המים שנוספו בין השנים 1728–1732.
עם פטירתו של דייוויד לאו בשנת 1747, צומצם מספר הגננים לשמונה עד עשרה עובדים, והשכר של הגנן הראשי החדש הופחת.
בעקבות זאת, תחזוקת הגנים פחתה, ובשנת 1810 התקבלה החלטה להסיר את הגנים הרשמיים.
הטירה משמשת בית לחלק מאוסף האמנות של משפחת בקלו, הכולל את הציור "אישה זקנה קוראת" מאת רמברנדט, ואת "המדונה עם כישור הטוויה" מאת לאונרדו דה וינצ'י, שנגנב בשנת 2003 ונמצא בגלאזגו בשנת 2007 ודיוקן של המלכה אן, מעשה ידי פול ואן זומר.
הציור "המדונה עם כישור הטוויה" של דה וינצ'י מושאל לגלריה הלאומית של סקוטלנד.
לצד אלה, מוצגים בטירה ציורים נוספים, שטיחי קיר ופריטי אמנות שונים.
בשטח הטירה מתקיימות פעילויות לתיירים ולתושבים מקומיים.
בחצר האורווה לשעבר פועלות חנויות מקומיות, בית תה וגן הרפתקאות.
התיעוד הקדום ביותר לשם "דרמלנריג" מתוארך לשנת 1384, בצורת הכתיב "Drumlangryg".
קיימות מספר השערות באשר למקור השם: ייתכן שהוא מורכב מהמילה הקומברית "drum" ("רכס") ומהמילה "lanerc" ("אזור קטן של יער מפונה").
לחלופין, ייתכן שהרכיב הראשון הוא מהמילה הגאלית "druim" ("רכס"), שהתווספה לשם קומברי קדום או לביטוי הסקוטי "lang-rigg" ("רכס ארוך").
טירת בנימין הוא חווה חקלאית ומאחז על כביש 443 סמוך לבית חורון, באזור רמאללה.
לטענת התומכים בהקמת היישוב הוא צפוי להעמיק את האחיזה של מדינת ישראל באזור זה, ולהקל על השליטה בכביש 443 המחבר בין גוש דן, מודיעין, וירושלים רבתי.
היישוב נמצא על גבעה בגובה 630 מטרים מעל פני הים, מעל כביש 443 ומול בית חורון.
בנייתו צפויה ליצור רצף טריטוריאלי חלש יחסית סביב הכביש המרכזי ובכך להקל על המצב הביטחוני בו.
אזור היישוב מיוער וקיימים בו מעיינות רבים, כבשאר יישובי הרי ירושלים.
היישוב הוקם כחווה חקלאית בשם מבוא הר־אל בשנת 2025, ואושר להתיישבות בישיבה של הקבינט המדיני-ביטחוני ביום ירושלים אותה שנה, יחד עם עוד 21 נקודות נוספות ביהודה ובשומרון, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
שם היישוב הזמני היה "עטרות אדר", על שם עטרות אדר, יישוב יהודי עתיק ששכן במקום.
ב-30 באוקטובר החליטה ועדת השמות הממשלתית כי שמו הרשמי והקבוע של היישוב יהיה "טירת בנימין", בשל מיקומה בהרי בנימין.
טִירַת כַּרְמֶל היא עיר במחוז חיפה בישראל.
העיר ממוקמת בין המורדות המערביים של הר הכרמל לבין הים התיכון, דרומית לחיפה וסמוך לכביש 4. לטירת כרמל גבול עם המועצה האזורית חוף הכרמל ועם פארק הכרמל, נוסף על גבולותיה עם חיפה, ולה רצועת חוף שאורכה 2.5 ק"מ.
בתקופה הצלבנית התקיים בתחומי טירת כרמל, כפר נוצרי בשם סנט ג'ון דה טירה (St John De Tīra).
בתקופה העות'מאנית התפתחה במקום העיירה הערבית א־טירה (الطيرة), או טירת אל־לוז (طيرة اللوز, טירת השקדים).
בשנת 2017 נחשף מכלול ארכיטקטוני שהתקיים כמעט ברציפות כ־1,700 שנה, החל בתקופה הרומית וכלה בעת החדשה וכן נמצאו מטבעות, כלי חרס, צמידי זכוכית וממצאי מתכת המעידים כי באזור התקיים יישוב מפותח כבר מהמאה השלישית לפני הספירה (התקופה התלמית).
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596 מופיע הכפר עם 52 בתים ו־286 תושבים.
חלק מהאדמות שהיו שייכות לתושבי הכפר, נמכרו בסוף המאה ה-19 לטמפלרים הגרמנים לצורך הקמת המושבה "נויהרטדורף".
בסקר הכפרים בשנת 1945 שערכה ממשלת המנדט, היו בעיירה 5,270 תושבים, 5,240 מוסלמים ושלושים נוצרים.
תושבי העיירה א־טירה השתתפו באופן פעיל מאוד בהתקפות על היישוב היהודי והתחבורה באזור במאורעות (משנת 1929 עד 1948).
במלחמת העצמאות הותקפה העיירה שלוש פעמים.
לראשונה ב־12 בדצמבר 1947 התקיף האצ"ל את הכפר.
הוא הרג 13 אנשים, פוצץ בית על יושביו וגרם נזק לכמה בתים נוספים.
בין ההרוגים היו גם שני ילדים.
בפעם השנייה – בין 22 ל־25 באפריל 1948, במהלך הקרב על חיפה, נערכה התקפה רחבה על טירה, בד בבד עם המתקפה של כוחות ההגנה על חיפה.
ב־23 באפריל 1948 הופיעו גם סירות מהים והציעו את שירותיהן להעברת משפחות לחופי לבנון.
אכן מספר קטן של אנשים עזב, ובשלב זה עוד נותרו בכפר כמה מאות תושבים.
העיירה נכבשה לבסוף בידי צה"ל ב־16 ביולי 1948, בקרבות עשרת הימים שבין שתי ההפוגות.
בתקופה זו התבצרו בכפר כ־700 חיילים עיראקיים מצוידים בנשק רב, בתחמושת ובמכוניות משוריינות שהשאירו אחריהם הבריטים.
ההתקפה נערכה לאחר שהעיירה סירבה למסור את נשקה ולהסגיר את החיילים הזרים, ענתה ביריות אל הכביש והתקיפה כמה פעמים את מחנות הצבא הסמוכים של ההגנה.
בהתקפה הזו, שבה נכבשו גם כפר לאם ואל-סרפנד, נעשה שימוש בפעם הראשונה בספינות מלחמה שהפגיזו את א־טירה מהים.
התושבים האחרונים שעדיין היו בעיירה גורשו לכיוון ג'נין, שכם וטולכרם, וחלקם נלקחו בשבי.
תוך כדי הקרב נהרג חייל צה"ל אחד ונפצע חייל נוסף, ובקרב תושבי טירה והחיילים העיראקיים ששהו בו היה מספר גדול של הרוגים, פצועים ושבויים.
בסוף 1948 הוחלט לשכן עולים בבתי א־טירה הנטושים.
בתוך חודשים ספורים שכנו בהם 700 משפחות, כ־2,900 נפש בסך הכול.
חלקם החלו לעבד את אדמות העיירה, ואחרים השתלטו על חנויות ובתי מלאכה נטושים.
בית הספר של א־טירה, שנבנה בתקופת המנדט, החל לשמש את התושבים החדשים.
העולים שיושבו בעיירה היו בתחילה בעיקר יוצאי בולגריה, פולין, טורקיה וצ'כוסלובקיה.
הבחירות הראשונות למועצה המקומית (אז תחת השם "ועד הכפר טירה") נערכו ב־13 ביוני 1950, ומפלגת מפא"י זכתה בהן ברוב.
נוסף להתיישבות בבתי העיירה הוקמו בשטח המישורי שממערב שתי מעברות לשיכון אלף משפחות – "מעברת טירה צפונית" ו"מעברת טירה דרומית".
היישוב חובר לרשת החשמל בספטמבר 1950, אך סבל מבעיות בהספקת המים.
במרץ 1951 הוקמה המועצה המקומית טירת הכרמל, שבה היו חברים חברי הוועד שנבחרו ביוני 1950, ובראשה עמד משה אידלמן, שמילא את תפקידו בהתנדבות.
באפריל 1953 התקיימו בחירות ראשונות למועצה ואברהם טיומקין נבחר לשמש כראשה.
בשנת 1954 סופחו שתי המעברות לשטח המוניציפלי של טירת כרמל.
טירת כרמל הוכרזה כעיר בשנת 1992.
ביוני 2012 אושרה תוכנית מתאר לשכונת החותרים, על אדמותיו החקלאיות של הקיבוץ בשם זה, בה על פי התכנון יוקמו קרוב ל־2,200 יחידות דיור, פארק שכונתי, אצטדיון כדורגל ואזור היי-טק.
בשנת 2013 הוטמן קו מתח גבוה בפאתי העיר, פעולה שאפשרה ייזום של עשרות פרויקטי בנייה חדשים הצפויים להכפיל את מספר תושבי העיר לעומת מספרם בשנה זו.
בשנת 2016 נחתם "הסכם גג" בין משרד האוצר לעיריית טירת כרמל, ולפיו היישוב צפוי להכפיל את מספר תושביו בתוך חמש שנים.
בינואר 2017 הושלמו העבודות לפינוי המתחם הראשון של בסיס מרכז ההובלה של צה"ל שנמצא סמוך לעיר.
על שטחו ייבנו כ־4,000 יחידות דיור חדשות.
במאי 2019 אושרה הקמתה של שכונת מגורים נוספת בעיר, הצפויה לכלול כ־550 יחידות דיור חדשות.
נוסף לכך יורחב פארק הכרמל.
באוגוסט 2023 אושרה תוכנית מתאר הכוללת תוספת של כ-12,000 יחידות דיור שייתנו מענה להיקף אוכלוסייה של למעלה מ-86,000 תושבים, בנוסף להקצאת חוף ים.
בעיר שוכן המרכז לבריאות הנפש "מעלה הכרמל", בית חולים פסיכיאטרי ממשלתי.
משה אידלמן: מרץ 1951 – אפריל 1953. ראש המועצה הממונה הראשון
אברהם טיומקין: אפריל 1953 – אוגוסט 1954. ראש המועצה הנבחר הראשון
בית תנחום, בית הכנסת לעולי קווקז
ב־2003 נחנך בטירת כרמל בית הכנסת לעולי קווקז "בית תנחום", שנקרא על שם אבי התורמים להקמתו.
זהו אחד מבתי הכנסת המפוארים ביותר בישראל מבחינת העיצוב האמנותי: עבודות עץ מגולפות, נברשות מצופות זהב, חלונות ויטראז', עבודות פסיפס רבות, שיבוץ הקירות באבני חן, ארון קודש מהודר ועוד.
במקום נמצא גם מוזיאון ליהודי קווקז.
בית הכנסת הוא אטרקציה תיירותית בטירת כרמל ונערכים בו סיורים מודרכים.
עלילת הסדרה הקומית "שנות ה־80" בכיכובו של שלום אסייג שנולד בעיר, מתרחשת בטירת כרמל.
עם זאת, הסדרה לא צולמה בעיר.
טירת וינדזור היא טירה בריטית ואחד מאתרי המגורים העיקריים של בית המלוכה הבריטי והטירה המאוישת הגדולה ביותר בעולם.
האחרים הם ארמון בקינגהאם בלונדון שבאנגליה, ארמון הולירוד באדינבורו, וטירת בלמורל בסקוטלנד.
החל משנת 2020 ועד למותה הטירה שימשה את המלכה אליזבת השנייה כמקום מגוריה.
בנוסף טירת וינדזור משמשת את משפחת המלוכה האנגלית כבר כ-1,000 שנים.
משפחת המלוכה מתגוררת בארמון וינדזור בחג הפסחא וביוני בשבוע אסקוט המלכותי, וכן במהלך השנה במועדים משתנים, בעיקר בסופי שבוע.
הטירה היא ה-13 בגודלה בעולם.
הטירה נמצאת בעמק נהר התמזה בברקשייר, בקרבת העיר וינדזור שבאנגליה.
היא נבנתה במקור עבור ויליאם הכובש כאחת מההגנות של העיר לונדון.
המלך אדוארד השלישי הפך את קפלת ג'ורג' הקדוש שבטירה לביתו של מסדר הבירית בשנת 1348.
רוב הארמון הנוכחי נבנה על ידי המלך ג'ורג' הרביעי, שהגביה את קו הרקיע של הטירה לגובה, במיוחד במגדל הראשי.
החדרים הרשמיים בארמון פתוחים לקהל, אחת האטרקציות העיקריות של הארמון היא בית הבובות של המלכה מרי.
בצידו המזרחי שוכן פארק הבית.
ויליאם הכובש, הראשון למלכי אנגליה הנורמניים, בנה את הטירה מעץ ב-1070 לספירה.
הוא בחר מראש במיקום אסטרטגי המשקיף אל נהר התמזה, והעומד כמבצר הגנתי בקצה השטחים הסקסוניים של אנגליה.
בשנה זו נבנו היסודות ורק כעבור 16 שנה, ב-1086 מלאכת בניית טירה הסתיימה.
הנרי השני, מלך אנגליה פיאר עד מאוד את הטירה, והפך אותה למעשה לארמון לכל דבר.
בנוסף הוא הרחיב את הארמון ובנה 2 חדרי מגורים עיקריים לבית המלוכה בנוסף לגדר המקיפה אותו.
בשלהי המאה ה-12 החליט הנרי השני להחליף את קורות העץ מהם בנו את הטירה באבן יציבה.
בשנת 1170 הוקם המגדל המעוגל המפורסם של הטירה לראשונה.
הנרי השלישי המשיך את עבודותיו של הנרי השני והקים גם קפלה מלכותית לבית המלוכה בטירה.
בין השנים 1350–1370 שיפץ אדוארד השלישי, מלך אנגליה את הטירה בסגנון גותי מובהק.
אדוארד השלישי השקיע בפרויקט זה £50,000. בכך נהפך אדוארד למלך הימי-ביניימי שהשקיע את סכום הכספים הגדול ביותר במבנה בודד אי פעם בהיסטוריה.
תחת חסותו של הבישוף ויליאם וייקהאם (William of Wykeham) האגף הצפוני של הארמון עבר שיפוץ מקיף בשנת 1357.
בטירה הוקמה קפלת סנט ג'ורג' – כנסייה בסגנון גותי אנגלי.
1121 – נישואי המלך הנרי הראשון למלכה אדליזה
1312 – הולדת המלך אדוארד השלישי
1483 – קבורת המלך אדוארד הרביעי
1863 – נישואי המלך אדוארד השביעי לאלכסנדרה, נסיכת דנמרק
1999 – נישואי הנסיך אדוארד לסופי ריס ג'ונס
2005 – נישואי המלך צ'ארלס לקמילה פרקר בולס
2018 – נישואי הנסיך הארי למייגן מרקל
2021 – הלווית הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו
2022 – הלוויית המלכה אליזבת השנייה
מקור שם משפחת המלוכה הבריטית
עד מלחמת העולם הראשונה נקראה משפחת המלוכה הבריטית בית סקסה-קובורג-גותה, אולם בשל העוינות הרבה של הציבור האנגלי כלפי גרמניה שינתה משפחת המלוכה את שמה ל"בית וינדזור" על שם הטירה.
ב-20 בנובמבר 1992 נשרף רוב חלקה העליון של הטירה.
השריפה החלה בקפלה הפרטית של המלכה ונמשכה למעלה מ-15 שעות.
ככל הנראה נדלקה האש בשל נורת תאורה שנגעה בווילון והתחממה.
עלות התיקונים בארמון הייתה מעל 40 מיליון ליש"ט.
כדי לממן תיקונים אלה נפתחו ארמון בקינגהאם וטירת וינדזור לציבור הרחב.
טירת היפהפייה הנרדמת היא המבנה המרכזי בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
הטירה הראשונה נבנתה בדיסנילנד באנהיים שבקליפורניה.
טירה זו הושלמה בשנת 1955. בטירה זו ניתן היה ללכת ולראות ציורי קיר המתארים את סיפור היפהפייה הנרדמת, אולם מעבר זה נסגר לציבור בשנת 2001. היו שמועות שהדבר נגרם לאחר פיגועי 11 בספטמבר, אולם דוברי דיסני הכחישו וטענו שסגירת המעבר נבע מכך שהמעבר לא התאים לנכים.
הגשר המתרומם בחזית הטירה אכן עובד, והורם פעמיים בלבד - ביום פתיחת הפארק, ובשנות ה-80 בתום שיפוץ ארץ הפנטזיה.
מעל הגשר, בחזית הטירה מוצג שלט האצולה של משפחת דיסני.
טירת היפהפייה הנרדמת השנייה נבנתה בדיסנילנד פריז.
שמה הרשמי הוא: "Le chateau de la belle au bois dormant" ומדובר בתרגום השם לצרפתית.
הטירה נבנתה בסגנון "אגדתי" יותר, והבנייה הושלמה ב-1992.
הטירה השלישית נבנתה בדיסנילנד הונג קונג ובנייתה הסתיימה ב-18 בנובמבר 2004.
טירת ונסן היא טירה מלכותית בקרבת העיר ונסן במזרח פריז בירת צרפת.
הטירה שימשה במאות ה־14 ועד ה־17 כביתם של מלכי צרפת.
ב-1860 נכללה בשטח העיר פריז.
במקור היה המבנה בקתת ציד שנבנתה עבור לואי השביעי, מלך צרפת בשנת 1150 ביער ונסן.
במאה ה-13 בנה לואי התשיעי במקום אחוזה גדולה.
ב-1337 בנה פיליפ השישי במקום דונז'ון - "מגדל עוז" שגובהו 52 מטרים.
בשנת 1274 שימשה הטירה אתר חתונתו של פיליפ השלישי, ובשנת 1322, אתר חתונתו של פיליפ הרביעי.
בטירה נשמר כתר הקוצים שהובא לצרפת, עד סיום בניית כנסיית סנט שאפל באיל דה לה סיטה שבפריז.
חלק מהכתר נשמר בקאפלה שנבנתה לצורך זה בטירת ונסן.
במאה ה־17 בנה האדריכל לואי לה וו עבור לואי ה-14 שני מבנים זהים משני צידי המצודה עבור המלכה האם אן מאוסטריה, אולם הבנייה במקום הופסקה לאחר שמשפחת המלוכה עברה לארמון ורסאי.
במאה ה־18 הפכה הטירה למפעל ייצור פורצלן, ולאחר מכן שימשה ככלא, בו נכלאו המרקיז דה סאד, דני דידרו ואונורה מירבו.
בשנת 1796 הפכה הטירה למפעל ייצור נשק.
בשנת 1860 מינה נפוליאון השלישי את ויולה לה דוק לשקם את הטירה, והעניק את שטח הטירה והיער סביבה לעיר פריז כפארק ציבורי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו כוחות הכיבוש הנאצים בטירה ככלא, ורצחו במקום 30 חיילים שבויים ב־20 באוגוסט 1944.
טִירַת יְהוּדָה הוא מושב דתי לאומי במחוז המרכז בישראל בגבול השפלה השייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
המושב נמצא כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית ליהוד וכ-3 קילומטרים מזרחית לנמל התעופה בן-גוריון.
כקילומטר דרומית מזרחית לטירת יהודה נמצא היישוב שוהם.
ממזרח ובצמוד לטירת יהודה נמצא מושב ברקת.
אתרה של טירת יהודה הוא מקום ישוב קדום.
בשנת 1459 לספירה, בתקופה הממלוכית, הוקדשה אדמת אל-טירה, שעליה הוקם לימים מושב טירת יהודה, כוקף (הקדש מוסלמי).
היישוב המשיך להתקיים בתקופה העת'מאנית ונקרא "טירת דנדן".
במקום קיימות עתיקות מתקופת הכפר הערבי, בהן קבר נבי כ'יפל.
בקרבת מקום נבנה מקאם המוקדש לנבי כיפל .
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי עולי צכוסלובקיה.
תחילה התיישבו העולים בכפר הנטוש טירה, בשטח בו שוכן כיום מושב ברקת, שנכבש במהלך מבצע דני, בבוחרם להם את הבתים היותר מתאימים למגורים.
התוספת "יהודה" בשם "טירת יהודה", נועדה להבדילו מטירה שבשרון ומטירת כרמל (ישנם אתרים נוספים בגליל ובעמק זבולון שנקראו טירה).
ביוני 1950 כבר גידלו המתיישבים 700 דונם ירקות וקיבלו פרס עבור הגזר שגידלו.
בינואר 1953 נוסד המושב ברקת כ"כפר חוצבים טירת יהודה".
המתיישבים הוותיקים בטירת יהודה, עולי הונגריה, עברו לבתים החדשים במיקום הנוכחי של טירת יהודה, ומתיישבי ברקת, יוצאי חבאן שבתימן, קיבלו את בתי המושב טירה.
באפריל 1954 התגוררו במושב כ-50 משפחות.
טרם היה למושב כביש גישה.
בשנותיו הראשונות של המושב סבלו החלוצים מהתקפות "פדאיונים", מירדן.
ביוני 1953 נהרג משה שטרק, תושב המושב, על ידי חוליית פדאיון.
תקיפה נוספת, ללא נפגעים, הייתה ביולי 1953.
עם השנים התווספו למושב מתיישבים מכלל העדות (יוצאי תימן, מרוקו, פולין, לוב).
שטחו של המושב כ-2500 דונם.
בעבר שטחו היה גדול יותר, עד שנרכשו ממנו כ-750 דונם לטובת אזור התעשייה הסמוך, איירפורט סיטי.
בעבר, מרבית התושבים במושב עסקו בחקלאות: מטעי פירות, כרמים, חממות פרחים ורפתות לחלב.
כיום, נותרו עדיין מספר משקים פעילים, אך רוב התושבים עוסק במקצועות שונים ומגוונים.
טירת טינטאג'ל היא שרידי טירה על חצי אי הקרוי "האי טינטאג'ל" ליד העיירה טינטאג'ל בצפון מחוז קורנוול שבדרום-מערב אנגליה בבריטניה.
ייתכן שהאתר היה מיושב בתקופת השלטון הרומי בבריטניה, שכן מגוון של חפצי אמנות המתוארכים לתקופה זו נמצאו בחצי האי, אך טרם הוכח שהיה קיים מבנה כלשהו מהתקופה הרומית.
הוא היה מיושב בתקופה המוקדמת של ימי הביניים, כאשר היה כנראה אחד מהמשכנות העונתיים של מלך דומוניה (ממלכה אזורית שכללה את קורנוול, וחלקים מדבון וסאמרסט).
במאה ה-13, במהלך התקופה המאוחרת יותר של ימי הביניים, בנה ריצ'רד, רוזן קורנוול טירה באתר.
מאוחר יותר היא ננטשה ונהרסה בהדרגה.
חפירות ארכאולוגיות נערכו באתר החל במאה ה-19 כאשר המקום הפך לאטרקציה תיירותית, כשהמבקרים באים לראות את שרידי הטירה של ריצ'רד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גילו החפירות ממצאים משמעותיים לקיום יישוב מוקדם הרבה יותר במעמד גבוה, שהיו לו קשרי מסחר עם אגן הים התיכון בשלהי התקופה הרומית.
לטירה יש קשר ארוך ימים עם האגדות סביב דמותו של המלך ארתור.
הקשר נוצר במאה ה-12 כאשר ג'פרי ממונמות' תיאר את טינטאג'ל כמקום שבו הרתה אימו של ארתור בתיאור הבדיוני שלו של ההיסטוריה הבריטית, "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
ג'פרי סיפר שאביו של ארתור, המלך אותר פנדרגון, התחפש באמצעות קסמיו של מרלין לגורלואיס, דוכס קורנוול, בעלה של איגריין, אימו של ארתור, וכך חדר אל הטירה שבה שהתה איגריין.
טירת טינטאג'ל הייתה יעד תיירותי מאמצע המאה ה-19. הטירה שייכת לנסיך צ'ארלס, דוכס קורנוול, והיא מנוהלת על ידי קרן המורשת האנגלית.
במאה ה-1 לספירה, נכבשה דרום בריטניה על ידי האימפריה הרומית.
הטריטוריה של קורנוול המודרנית הוקצתה לאזור המנהלי הרומי של "קיוויטס דומנוניורם" (civitas Dumnoniorum), על שם הקבוצה השבטית הבריטית המקומית אשר הרומאים כינו דומנוניי (Dumnonii).
באותה עת היה דרום-מערב בריטניה "מרוחק, מאוכלס בדלילות...
ולכן גם לא חשובה [לשלטונות הרומיים] עד שבמהלך המאה השלישית לספירה משכה תעשיית הבדיל המקומית תשומת לב".
ארכאולוגים יודעים על חמישה אבני מיל או סמני דרך בקורנוול שהוקמו בתקופה הרומית בבריטניה.
שניים מהם נמצאו באזור טינטאג'ל, דבר המעיד על כך דרך היישוב עברה דרך רומית.
צ'ארלס תומאס (Charles Thomas), היסטוריון וארכאולוג מקורנוול, ציין ב-1993: " עד כה לא נחפר שום מבנה באי טינטאג'ל...
שאפשר להציג כהתיישבות מהתקופה הרומית, התיישבות של איכרים-מקומיים או אחרים".
אף על פי כן נחשפה במקום כמות של כלי חרס רומאים-בריטיים, כמו גם תיק עור רומאי, שהכיל עשרה מטבעות רומאיים בערך נמוך, המתוארכים בין שלטונו של טטריקוס הראשון (270–272) לקונסטנטיוס השני (337–361).
עובדה זו גורמת לתומאס לשער "שעל פניו...
או שהאי או שחלק היבשתי של הטירה לעתיד (או שניהם...) היוו אתר התיישבות מהמאה השלישית לספירה", אף שלא נמצאה עדות לבניין כלשהו מתקופה זו.
השלטון הרומאי התמוטט בדרום בריטניה בעקבות שקיעת האימפריה הרומית בתחילת המאה ה-5, והאזור נחלק בין ממלכות שונות, שבראש כל אחת עמד מלך או ראש שבט.
האזור הרומי לשעבר של "קיוויטס דומנוניורם" הפך ככל הנראה לממלכת דומנוניה (Dumnonia), שנשלטה על ידי מונרכיה בתקופה הקדומה של ימי הביניים בין המאה ה-5 למאה ה-8. על רקע התפתחויות אלו המשיכה ההתיישבות בטירת טינטאג'ל.
הארכאולוגים מכנים תקופה זו "התקופה השנייה של האתר" (Period II).
עם זאת יש מחלוקת בין הארכאולוגים למה שימש האתר באי טינטאג'ל בתקופה זו.
באמצע המאה ה-20, הייתה השערה מקובלת שהיה מנזר נוצרי קדום באתר זה, אבל מאז 1980 ננטשה תאוריה זו, כשהארכאולוגים חושבים שבאתר היה יישוב של אליטה שבו התגורר מצביא מקומי חזק או אפילו משפחת המלוכה של דומנוניה.
הארכאולוג ראלי רדפורד (Ralegh Radford) שערך חפירות באתר מ-1933 עד 1938, והוא היה החלוץ במחשבה שטירת טינטאג'ל הייתה מנזר במהלך התקופה השנייה.
הוא הגיע למסקנה זו בהתבסס על דמיון במבנים של האלמנטים מימי הביניים של טירת טינטאג'ל ובאתר מנזר ויטבי (Whitby Abbey) ביורקשייר מהמאה ה-7.
עם זאת, הארכאולוגים אינם מקבלים יותר מסקנה זו.
במקום זאת הם מאמינים שזו הייתה התנחלות של אליטה בתקופה המוקדמת של ימי הביניים, שהייתה מאוכלסת על ידי משפחת המלוכה של דומנוניה והפמליה שלהם.
האתר הפך מוגן יותר במהלך תקופה זו כשבכניסה לחצי האי נחפרה תעלה, שהותירה רק מסלול צר שאותו היה חייב לחצות כל מי שהגיע לחצי האי.
באתר נתגלו פריטי מותרות שונים המתוארכים לתקופה זו, בהם כלי חרס המצופים בשכבה אדומה שמקורם באזור תוניסיה או טורקיה של ימינו, שהגיעו בדרכי המסחר מהים התיכון.
לאחר שבחן את כלי החרס, ציין צ'ארלס תומאס כי "כמות כלי החרס המיובאים שנתגלו בטינטאג'ל [הייתה] גדולה בהרבה מזו של כל אתר בודד אחר, שתוארך בין 450 ל-600 בבריטניה או באירלנד".
עדויות אלו הובילו אותו למסקנה שטינטאג'ל הייתה אתר שבו עגנו ספינות שהגיעו מדרום אירופה בתחילת ימי הביניים במטרה לפרוק את מטענן.
שלהי ימי הביניים ותחילת העידן המודרני
ב-1225 רכש ריצ'רד, רוזן קורנוול את האי מג'רווזה דה טינטאג'ל (Gervase de Tintagel) תמורת אחוזת מרתן (Merthen Manor).
ב-1233 בנה ריצ'רד באתר טירה במטרה ליצור קשר לאגדות על המלך ארתור שנקשרו לאתר בספרו של ג'פרי ממונמות', ומשום שהוא נחשב למקום המסורתי של מלכי קורנוול.