tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תומאס מוריס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אוהיו.
מוריס נולד ב, פנסילבניה, אמריקה הבריטית.
מאוחר יותר עבר למערב אוהיו ומ-1804 עבד כעורך דין ב.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1833 כנציג אוהיו מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן קדנציה אחת.
הוא היה מועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית מטעם בבחירות ב-1844 תחת , אך נכשל.
הוא נפטר באותה השנה, בגיל 68, בביתו שבבת'הל.
תומאס מוריס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק והיה בנו של האב המייסד רוברט מוריס.
מוריס נולד ב-26 בפברואר 1771 בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה לרוברט מוריס ומרי (לבית וייט) מוריס.
אביו היה סוחר עבדים, סוחר, חתם על הכרזת העצמאות והחוקה, ולאחר מכן סנאטור אמריקאי.
אחיה של אמו היה ויליאם וייט, הבישוף האנגליקני של פנסילבניה.
מ-1781 עד 1786, למד בבית הספר בז'נבה, שווייץ ובאוניברסיטת לייפציג בגרמניה, מ-1786 עד 1788.
לאחר לימודים בחו"ל חזר מוריס לפילדלפיה ולמד משפטים; הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בקנדאיגואה, ניו יורק.
הוא היה חבר באספת מדינת ניו יורק מ-1794 עד 1796.
מוריס נבחר כפדרליסט לקונגרס השביעי, וכיהן בתפקידו מ-4 במרץ 1801 עד 3 במרץ 1803. הוא לא היה מועמד למינוי מחדש, וחידש את עריכת הדין בעיר ניו יורק ב-1803. הוא מונה למרשל ארצות הברית עבור המחוז הדרומי של ניו יורק בשנים 1816, 1820, 1825 ו-1829.
נאמר כי מוריס יישב את השלום עם שש המדינות של קונפדרציית אירוקוי, שארבע מהן התייצבו לצד הבריטים במהלך המהפכה.
לאחר מכן מכר אביו את רכושו הגדול במערב ניו יורק, שעליו פיקח מוריס הצעיר, לחברת הולנד לנד בשנים 1792–1793 לצורך פיתוח מחדש בחלקות, אם כי כמה מקורות מזהים את המכירה בחמש שנים מאוחר יותר, בשנים 1797–1798.
אחיה של אליזבת, אלישה קיין, וגיסה, אלידה ואן רנסלר, היו הוריו של ג'ון ק.
אחותה, סיביל אדלין קיין, נישאה לאחיה של אלידה, ג'רמיאס ואן רנסלר (1769–1827), שניהם ילדיו של רוברט ואן רנסלר.
מרי מוריס (1800–1885), שנישאה לצ'ארלס אפתורפ ואן דן היובל (נפטר ב-1879), בנו של יאן קורנליס ואן דן היובל.
קרוליין ג'וליה מוריס (1814–1888), שנישאה לג'ון סטארק.
מוריס מת ב-12 במרץ 1849 בעיר ניו יורק.
תומאס מאן רנדולף היה בעל חווה, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה בשנים 1793–1794, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1803–1807, כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1819–1820 ובשנים 1823–1825, וכמושל וירג'יניה ה-21 בשנים 1819–1822.
רנדולף נשא לאישה את מרתה ג'פרסון, בתו הבכורה של נשיא ארצות הברית השלישי, תומאס ג'פרסון.
לשניים נולדו 11 ילדים שהגיעו לבגרות.
בערוב ימיו לקה רנדולף באלכוהוליזם, ולזמן מה לפני מותו נפרדה ממנו אשתו.
תומאס מאן רנדולף הבן נולד בחוות המטעים "טאקהו" שבמושבת וירג'יניה, כבנם הראשון של תומאס מאן רנדולף האב ושל אן קרי, בתו של ארצ'יבלד קרי .
בין אחיו ואחיותיו נמנו אחיותיו הגדולות: מרי רנדולף , מחברת ספר כלכלת הבית "עקרת הבית של וירג'יניה" , אן קרי "ננסי" רנדולף , רעייתו של גוברנר מוריס, דיפלומט וסנאטור, ואחותו הצעירה וירג'יניה רנדולף קרי , מחברת "מכתבים על דמות האישה" (Letters on Female Character).
סב-סבו של רנדולף ממשפחת אביו, ויליאם רנדולף , היגר לווירג'יניה ממחוז ווריקשייר שבאנגליה בשנות ה-70 של המאה ה-17 ורכש את אחוזת המטעים טרקי איילנד.
אבות סביו היו ריצ'רד רנדולף ותומאס רנדולף .
משפחת רנדולף נמנתה על עשר המשפחות הראשונות של וירג'יניה.
מצד משפחת אמו היה רנדולף צאצא של פוקהונטס.
את ראשית חינוכו קיבל רנדולף מאמו וממורים פרטיים, כמקובל במשפחות רבות של בעלי מטעים באותה תקופה.
הוא למד בקולג' ויליאם ומרי שבויליאמסבורג, וירג'יניה, ובשנים 1785–1788 למד באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד.
אף על פי שלא סיים את לימודיו, הוא המשיך ללמוד באופן עצמאי והיה לבוטנאי מכובד.
ב-1794 הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
אביו רכש עבורו קרקע בווארינה , והוא הפך אותה לאחוזת מטעים מכניסה.
ב-23 בפברואר 1790 נשא רנדולף לאישה את מרתה ג'פרסון, בתם הבכורה של נשיא ארצות הברית השלישי, תומאס ג'פרסון ושל רעייתו מרתה ויילס סקלטון ג'פרסון.
משפחות ג'פרסון ורנדולף היו קשורות בקשרי משפחה, ובני הזוג היו דודנים מדרגה שלישית.
אביו של רנדולף בילה חלק מילדותו עם ג'פרסון בטאקהו, וקרקעות שתי המשפחות במחוז אלבמארל היו סמוכות זו לזו.
תומאס ומרתה שהו לעיתים קרובות במונטיצ'לו, שם פיקח רנדולף על עסקי האחוזה כאשר תומאס ג'פרסון נעדר ממנה.
בהצעת חמו, היה רנדולף לקפטן במיליציה של וירג'יניה ושופט שלום מקומי, והשניים חלקו תחומי עניין והשקפות עולם.
לתומאס ולמרתה נולדו 12 ילדים:
נשא לאישה את ג'יין הוליס ניקולס, בתו של וילסון קרי ניקולס.
הייתה אשת חינוך ואומנות ועסקה בכתיבה.
נשא לאישה את אליזבת אנדרסון מרטין, שלאחר מותו נישאה בשנית לאנדרו ג'קסון דולנסון, אחיינו של הנשיא אנדרו ג'קסון.
כיהן לזמן קצר במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית כמזכיר המלחמה של הקונפדרציה.
מרתה ותומאס רנדולף חיו מנובמבר 1797 ועד קיץ 1799 באחוזת בלמונט , שהייתה בבעלותו של ג'ון הארווי האב , שהיה ידיד של משפחת ג'פרסון וחמו של אביו של רנדולף לאחר שזה נישא בשנית לבתו גבריאלה.
הם החליטו להתיישב בעיקר במחוז אלבמארל ולהתגורר באחוזת וארינה.
בינואר 1800 הם עברו לאחוזת "אדג' היל" .
לאחר פרישתו של אביה, חיו מרתה וילדיהם במונטיצ'לו החל מ-1808, כולל בתקופה בה כיהן רנדולף כמושל.
ב-1789 הלכה אמו של רנדולף לעולמה.
בסוף 1790, אביו של רנדולף שהיה אז בן 50, נישא בשנית לגבריאלה הארווי, שהייתה אז בת 17. לשניים נולדו שני ילדים, בת שנפטרה בינקותה, ובן שנקרא גם הוא תואמס מאן רנדולף, צעד שרמז כביכול על "מחיקת בנו הבכור מנישואיו הקודמים" של האב.
אביו של רנדולף נפטר ב-1793, ואחיו למחצה ירש את אחוזת טאקהו.
רנדולף עצמו מונה כמוציא לפועל של הצוואה, אך לא מונה כאפוטרופוס של אחיו הקטינים.
לאחר מלחמת 1812 התמודד רנדולף עם קשיים פיננסיים ועם בעיות אישיות.
הוא ירש חוב, ובנוסף הוא לא הרוויח כסף רב בשל יבולים גרועים ובשל ירידת מחירי הטבק.
ג'פרסון כבר לא ביקש את עצותיו, והתקרב יותר לבנו של רנדולף, תומאס.
בניו תומאס וג'ורג' היו מקורבים במיוחד לסבם, שהיה ככל הנראה בעל תפקיד מרכזי בסכסוך בין אביהם לביניהם.
רנדולף לא הצליח למצות את יכולתו המלאה בשל התנהגות חסרת הגיון, אי יכולת לשלוט במזגו, ובשל אלכוהוליזם.
יחסיו עם מרתה ועם ילדיהם נפגעו בשל קשייו הכספיים והתנהגותו הפוגענית.
ב-1825 מכר רנדולף את אחוזת וארינה.
על אחוזת אדג' היל, על יבוליה, בנייניה, חיות המשק, והעבדים, הוטל באותה שנה עיקול, והתמורה שהתקבלה ממכירתה לא הספיקה כדי לכסות את חובות המשפחה.
מי שרכש את האחוזה בינואר 1826 במסגרת תהליך העיקול, היה בנו הבכור של רנדולף, תומאס ג'פרסון רנדולף.
כך חדל רנדולף מלהיות בעל קרקע, מצב שהשפיע על יכולתו להצביע ולהחזיק במשרה ציבורית.
מצב זה הפך אותו לכעסן וממורמר יותר בשל העובדה שמשפחתו הקדישה יותר את מאמציה בהחזקת מונטיצ'לו, שאף היא הייתה בסיכון פיננסי, על פני אדג' היל.
ככל שהתגבר כעסו, התרחקו ממנו בני משפחתו.
במשך כמה שנים הוא חי בנפרד ממשפחתו, בעוד שמרתה והילדים הצעירים חיו במונטיצ'לו.
לאחר מותו של תומאס ג'פרסון, עברה מרתה רנדולף עם שני ילדיה הצעירים לבוסטון כדי להתרחק מבעלה, ובילתה את זמנה עם בתה הגדולה.
זמן קצר לפני מותו של רנדולף, התפייסו הוא ורעייתו.
הוא טופל במונטיצ'לו, שם הוא נפטר ב-20 ביוני 1828, ושם הוא נטמן.
לאחר מותו חיה מרתה עם בנה באדג' היל, ושאר הילדים חיו בבוסטון ובוושינגטון הבירה.
לאחר מותה היא נטמנה גם כן במונטיצ'לו.
ב-1793 וב-1794 כיהן רנדולף כחבר הסנאט של וירג'יניה.
בשנים 1803–1807 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך דיון על מיסוי על מלח, העיר ג'ון רנדולף מרואנוק, דודנו של רנדולף ויושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים, הערות פוגעניות שהופנו כלפי רנדולף וכלפי חמו, הנשיא ג'פרסון.
העימות בין השנים כמעט והוביל לדו-קרב.
דעת הקהל, שהופנתה נגד רנדולף, הותירה את העימות על סדר היום.
ג'פרסון שלח לרנדולף פתק, בו הוא ביקש ממנו לא להיכנס לדו-קרב.
במהלך מלחמת 1812 שירת רנדולף כקולונל ברגימנט הרגלים העשרים.
ב-1813 הוא שירת תחת פיקודו של גנרל ג'יימס וילקינסון בסאקטס הרבור שבמדינת ניו יורק.
בווירג'יניה הוא שירת כלוטננט קולונל במיליציה המדינתית כדי לבלום את כניסתם של הכוחות הבריטים לריצ'מונד ב-1814.
בשנים 1819–1822 הוא כיהן כמושל וירג'יניה.
הוא היה הראשון מבין מושלי המדינה שהיה חתנו של מושל לשעבר, שנבחר בזכות עצמו.
כמושל, היה רנדולף פרוגרסיבי למדי, תמך בכריית תעלות, בחינוך, ובהרחבת ייצוגם הפוליטי של פשוטי העם.
הוא גם הציע תהליך שחרור הדרגתי של העבדים, אך לא נחל הצלחה בכך.
ב-1825 תמה הקריירה הפוליטית שלו, כאשר הוא התמודד על כהונה נוספת בבית הנבחרים המדינתי מטעם מחוז אלבמארל, וסיים במקום השלישי בין מועמדים רבים, כאשר רק המנצחים במקום הראשון והשני נכנסו לבית הנבחרים.
עמיתו של רנדולף במושב בית הנבחרים הקודם, ויליאם פ.
גורדון, קיבל את רוב קולותיו, בעוד שרייס ו.
וודס סיים שני עם 215 קולות, מול 79 הקולות של רנדולף.
בסוף 1826 פנה רנדולף למזכיר המלחמה של ארצות הברית, ג'יימס ברבור, לשעבר מושל וירג'יניה, בבקשה להיות חבר בוועדה שמונתה ליישב את סכסוך הגבול בין ג'ורג'יה לבין טריטוריית פלורידה.
באפריל 1827 הפסיקה ממשלת ג'ורג'יה באופן פתאומי את סקר הגבול, וכך שקלו ברבור והנשיא ג'ון קווינסי אדמס למנות את רנדולף כנציג הממשלה הפדרלית למשא ומתן עם שבטי המוסקוגי.
שיקולים אלה, ועמם הקריירה הפוליטית של רנדולף, הסתיימו כאשר הוא מתח ביקורת בארסיות בעיתוני וירג'יניה על הטיפול האדיש של המשלחת לגבול על ידי ברבור ועל ידי מזכיר המדינה הנרי קליי.
תומאס מור היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובעל מטעים מקרוליינה הדרומית.
מור היה אחד ממייסדי בתי הספר התיכוניים הראשונים במחוז ספרטנבורג.
בשנת 1814, הוא נבחר לקונגרס ה-14, וכיהן שוב מ-1815 עד 1817. לאחר מכן, הוא חזר לעסוק בעיסוקים חקלאיים, ואף היו בבעלותו עבדים.
הוא מת ליד מורס סטיישן שבמחוז ספרטנבורג, קרוליינה הדרומית, ב-11 ביולי 1822 ונקבר באחוזת הקבורה של מור.
לפי מקור אחד, הוא היה אחיה של הגיבורה האגדית של קאופנס, קייט בארי.
תומאס לי ג'אדג' היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל מונטנה ה-18 בין השנים 1973–1981. טרם היבחרו לתפקיד המושל היה סגן המושל ה-25 של המדינה מ-1969 עד 1973, וחבר בית המחוקקים של מונטנה.
הוא השלים לימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת נוטרדאם, ולמד לתארים מתקדמים באוניברסיטת לואיוויל.
כמו כן, הוא בוגר בית הספר לקציני שלישות של צבא ארצות הברית בפורט בנג'מין הריסון שבאינדיאנה.
בשנת 1966 נישא לקרול אנדרסון, ולזוג נולדו שני בנים, תומאס וורן ג'אדג' ופטריק ליין ג'אדג'.
באוקטובר 1979, בשעה שהיו מושל והגברת הראשונה, נפרדו השניים וגירושיהם הושלמו בחורף 1980. בשנת 1981 נישא בשנית לסוזן קוץ', אך הם נפרדו בשנת 2003.
ג'אדג' שירת כקצין בדרגת לוטננט משנה בצבא ארצות הברית, וכן שירת בדרגת קפטן בגיס השלישות של הצבא ובכוחות המילואים של הצבא בין 1958 ל-1964. בשנת 1960 התמנה לנשיא ובעלים של חברת יחסי ציבור.
הוא כיהן בבית הנבחרים של מונטנה בשנים 1961–1967 ובסנאט של מונטנה בשנים 1967–1969. לאחר מכן נבחר לסגן מושל מונטנה בנובמבר 1968, תפקיד אותו מילא עד השבעתו למושל בראשית 1973.
בשנת 1972, כאשר המושל המכהן פורסט אנדרסון בחר שלא להתמודד לכהונה שנייה, הכריז ג'אדג' על מועמדותו לתפקיד המושל.
הוא גבר על מספר מתמודדים בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות הכלליות ניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית אד סמית' עם 54.12% מקולות הבוחרים.
בעת היבחרו היה ג'אדג' בן 38 בלבד.
בבחירות 1976 התמודד לכהונה שנייה מול התובע הכללי של מונטנה בוב וודהאל, וגבר עליו בהפרש ניכר.
בשנת 1980 התמודד לתקופת כהונה שלישית, אך הפסיד בבחירות המקדימות בידי טד שווינדן, שכיהן תחתיו כסגנו.
במהלך כהונתו כמושל היה ג'אדג' חבר בוועד המנהל של אגודת המושלים הלאומית ועמד בראש ועידת מושלי מדינות מערב ארצות הברית.
כאשר שווינדן בחר שלא להתמודד לכהונה שלישית ב-1988, ניסה ג'אדג' לשוב למשרת המושל, וניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות הפסיד בפער קטן לסטן סטיבנס, נשיא הסנאט של מונטנה לשעבר ומועמד המפלגה הרפובליקנית.
ב-8 בספטמבר 2006 נפטר ג'אדג' בביתו שבצ'נדלר, אריזונה.
הוא היה בן 71 במותו, ונקבר בבית הקברות לתחייה מחדש בהלנה.
תומאס ג'ון מיטשל היה שחקן, תסריטאי ובמאי תיאטרון אמריקאי.
נחשב לאחד משחקני האופי הגדולים של תור הזהב של הוליווד, לאיש מוביל בברודוויי והיה השחקן הגבר הראשון שזכה בכתר המשולש של המשחק לאחר שזכה בפרס אוסקר, פרס אמי ופרס טוני.
הוא הופיע ביותר מ-115 תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה בין השנים 1923 ו-1961, כמו גם תפקידים בתיאטרון.
בין תפקידיו הקולנועיים המפורסמים ביותר נמנים אביה של סקרלט או'הרה, ג'רלד או'הרה, בסרט "חלף עם הרוח", דוק בון האלכוהוליסט ב"מרכבת הדואר", הדוד בילי ב"אלו חיים נפלאים" וראש העיר ג'ונאס הנדרסון ב"בצהרי היום".
מיטשל זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו ב"מרכבת הדואר" ועוד קודם לכן היה מועמד לאותו הפרס על הופעתו ב"ההוריקן" .
כן היה מועמד לשלושה פרסי אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת דרמה: ב-1952 וב-1953 על תפקידו בדרמה "" - כשבשנה האחרונה גם זכה - וב-1955 על הופעתו בסדרת אנתולוגיה שבועית.
בנוסף זכה ב ב-1953 על תפקידו כד"ר דאונר בקומדיה המוזיקלית "".
תומאס רוברט מלתוס היה כומר, דמוגרף וכלכלן פוליטי אנגלי, אשר נודע בעיקר בשל תחזיותיו הקודרות, שהשפיעו רבות על חוקרי מדעי החברה בזמנו.
אביו היה חבר אישי של הפילוסוף דייוויד יום, ומכר של ז'אן-ז'אק רוסו.
מלתוס חונך בביתו עד כניסתו לקולג' ישו (Jesus College) בקיימברידג' בשנת 1784. בקולג' למד מגוון תחומים, וזכה בפרסים על נאומיו באנגלית, לטינית ויוונית.
המקצוע הראשי שלו היה מתמטיקה, והוא השלים את תואר המאסטר בתחום ב-1791. שנתיים לאחר מכן, נבחר כחבר סגל בקולג'.
בשנת 1798 פרסם מלתוס את ספרו המפורסם "על עקרון האוכלוסייה" שגרר דיון ציבורי ומקצועי נרחב במספר תחומים והוביל לשינויים רבים במדיניות הנוגעת לעוני, דמוגרפיה, חקלאות, תכנון ארוך טווח ועוד.
מלתוס הוא דוברה של החברה הבורגנית-קפיטליסטית ושמרנית שהחלה להתפתח במאה ה-18. תורתו מצדיקה את קיום המעמדות והפערים החברתיים ושוללת את אפשרות שיפור המעמד העני והנמוך באמצעים של מהפכה או מאבק.
מלתוס הטיל על המעמד העני את האחריות המוסרית למצבו (יצר מיני מוגבר וריבוי ילודה) ואת האחריות על שיפור מצבו (פרישות וצמצום הילודה).
הוא גם הוביל הסתכלות על בעיה חברתית כבעיה ביולוגית.
חשיבותו של מלתוס בכך שהוא היה הראשון שראה בבעיות כמו גידול אוכלוסין, חקלאות, עוני בעיה מדעית.
בזה הוא היה ממייסדי תורת הדמוגרפיה ואחד המאיצים של שימוש של סטטיסטיקה כדרך לחקור ולקדם את החברה.
הוא גם היה מהראשונים שהפנה את תשומת הלב לבעיית הרעב, רב המוני והתזונה ותלותן של בעיות אלו בקרקע ואוצרותיה.
בזה הוא היה ממבשרי תורת האקולוגיה וכלכלת פיתוח.
מלתוס התחתן ב-1804, לו ואשתו היו 3 ילדים.
ב-1805, מלתוס הפך הפרופ' הראשון בבריטניה (ואולי גם בעולם כולו) בכלכלה פוליטית ב-East India Company College אשר בהרטפורדשייר.
בקולג' זה הוא פיתח תאוריה של ביקוש והיצע לא תואמים, לה הוא קרא שפע (glut).
על אף שהתאוריה שלו נחשבה מגוחכת בזמנו, היא אושרה לאחר מכן על ידי השפל הגדול ועבודותיו של ג'ון מיינרד קיינס.
מלתוס נפטר ב-1834, ונקבר באנגליה.
בשנת 1798 פרסם מלתוס את ספרו "על עקרון האוכלוסייה", שבו טען כי אוכלוסיית העולם נוטה לגדול בקצב מהיר – הנדסי, בעוד ייצור המזון גדל בקצב איטי יותר – חשבוני.
כתוצאה מכך, טען מלתוס, צפויים רעב המוני, עוני, מגפות ומלחמות שיגבילו את הצמיחה הדמוגרפית.
השקפותיו גובשו כריאקציה לאופטימיות של הוגים בני זמנו כמו ז'אן-ז'אק רוסו וויליאם גודווין.
השפעה על מדיניות אוכלוסין ורווחה
תפיסתו של מלתוס שינתה את ההסתכלות על פוריות וילודה: בעבר נתפס ריבוי ילדים כברכה כלכלית, אולם מלתוס טען כי אוכלוסייה עודפת עלולה לפגוע בתוצר לנפש ולהעמיק את העוני.
רעיונות אלה השפיעו על מחוקקים בריטים, ובמיוחד על הויגים, שבשנות ה־30 של המאה ה־19 הנהיגו את חוק העניים של 1834, שנועד לצמצם את התמיכה הציבורית בעוני ולעודד אחריות אישית.
במהדורה השנייה של ספרו, מלתוס הציע פתרון מוסרי לריבוי האוכלוסין: דחיית נישואין והתנזרות מינית.
רעיון זה השפיע על פרנסיס פלייס ותומכים נאו-מלתוסיאניים, שהיו הראשונים לקדם באופן פומבי שימוש באמצעי מניעה.
תפיסה זו סללה את הדרך לתכנון משפחה והיוותה בסיס להמשך התפתחות דמוגרפיה כתחום מחקר מדעי.
הדיון הציבורי והמדעי שעורר מלתוס הוביל להכרה בחשיבות איסוף נתונים שיטתי על אוכלוסיות, ובפרט על גידול אוכלוסין, עוני ותעסוקה.
בעקבות פרסום הספר של מלתוס, גבר הלחץ על ממשלת בריטניה להעריך באופן מדויק את קצב גידול האוכלוסייה ואת השלכותיו הכלכליות והחברתיות.
כתוצאה מכך, בריטניה קיימה את מפקד האוכלוסין הראשון שלה בשנת 1801, ביוזמתו של הכומר והסטטיסטיקאי ג'ון ריקמן (John Rickman), ובתמיכתם של כלכלנים ופוליטיקאים שהושפעו ממלתוס.
המטרות העיקריות של המפקד היו להעריך את גודל האוכלוסייה, קצב הגידול הדמוגרפי, והרכב התעסוקה – מתוך דאגה ליכולתה של הממלכה לקיים את עצמה כלכלית, חקלאית וצבאית.
הנתונים שנאספו אפשרו למדינה לזהות אזורים מוכי עוני ואבטלה, ולתכנן טוב יותר את חלוקת המשאבים.
בהמשך, מפקדי אוכלוסין הפכו לכלי מרכזי עבור מדינות רבות בזיהוי צרכים בתחומים כמו בריאות הציבור, תזונה, חינוך ודיור.
כך, הדגם הבריטי התפשט למדינות נוספות באירופה ובעולם, והיווה תשתית להקמת לשכות סטטיסטיקה לאומיות, ששימשו לניתוח מגמות דמוגרפיות והשפעתן על מדיניות חברתית וכלכלית.
השפעה על האבולוציה ומדעי הטבע
תורתו של מלתוס חרגה הרבה מעבר לתחום הכלכלה, והטביעה חותם עמוק גם על מדעי הטבע ביולוגיה והאבולוציה.
מלתוס תיאר את התופעה לפיה אוכלוסיות גדלות בקצב מהיר מהיכולת של המשאבים לגדול, מה שמוביל לתחרות קשה על מזון ומשאבים – תחרות שבעקבותיה שורדים רק חלק מהפרטים באוכלוסייה.
רעיון זה של מאבק קיומי (struggle for existence) הפך לאבן יסוד בהגות של צ'ארלס דרווין.
רעיון זה הוביל את דרווין לגבש את עקרון הברירה הטבעית, המופיע באופן בולט בספרו "מוצא המינים" (1859), שם הוא מתאר את התאוריה האבולוציונית שלו כ"יישום של תורת מלתוס, אלא שבמקום האדם – מדובר בבעלי חיים וצמחים, ולא בהכוונה מוסרית אלא בתוצאה טבעית".
גם אלפרד ראסל וואלאס, שגיבש במקביל לדרווין תאוריה דומה של אבולוציה, העיד כי קריאת מלתוס הייתה נקודת מפנה בהבנתו את המנגנון האבולוציוני.
שני המדענים, שפעלו בנפרד, ציינו את מלתוס כמקור השראה מכריע.
השפעה זו הפכה את מלתוס, מבלי שהתכוון לכך, לדמות מפתח בהתפתחות תורת האבולוציה, ולגשר בין כלכלה פוליטית לבין ביולוגיה אבולוציונית.
בכך הפכה תורתו לאחת הדוגמאות הבולטות להשפעה בין־תחומית של רעיונות תאורטיים.
החל מהמאה ה־20, תאוריית מלתוס זכתה לביקורת גוברת מצד כלכלנים, דמוגרפים והיסטוריונים.
מבקרים אלו, בהם הכלכלן האמריקאי ג'וליאן סימון, טענו כי הצמיחה באוכלוסייה לא הובילה לקריסה או לרעב עולמי, אלא דווקא לעידוד המצאות, חדשנות טכנולוגית, ועלייה בפריון החקלאי — בעיקר הודות לפיתוחים במדע החקלאות והבריאות.
הם הצביעו, למשל, על המהפכה הירוקה במאה ה־20 כגורם מרכזי בהכפלת התפוקה החקלאית ובהאכלת מאות מיליונים.
עם זאת, חוקרים אחדים טוענים כי ביקורת זו מתעלמת מהשפעה עקיפה אך חיובית של מלתוס עצמו: ייתכן שדווקא התחזיות הפסימיות שהציג תרמו ליצירת הפתרונות שמנעו את התממשותן.
von Tunzelmann) טען שמלתוס היה "הוגה אבולוציוני", במובן שהוא עורר תודעה לצורך בחדשנות כלכלית ומדעית, במיוחד בתחומים כמו חקלאות, תכנון ילודה ובריאות הציבור.
גם החוקרת אסתר בוסרופ פיתחה תזה הפוכה לזו של מלתוס: היא טענה שדווקא גידול אוכלוסייה מביא לחדשנות חקלאית, ולא לקטסטרופה – כלומר, לחץ דמוגרפי מניע שינוי, ולא בהכרח מוביל למשבר.
במילים אחרות, ייתכן שהתחזיות של מלתוס לא התגשמו — דווקא משום שלקחו אותן ברצינות.
המחשבה שהעולם עלול לסבול מרעב המוני הניעה ממשלות, ארגונים בינלאומיים וקרנות מחקר להשקיע במאמצים למניעת המשבר: בפיתוח דשנים, זני גידול חדשים, השקיה מודרנית, אמצעי מניעה ותוכניות של תכנון אוכלוסין.
כך הפכה תורתו של מלתוס לגורם משמעותי, גם אם בלתי מתוכנן, בהנעת תהליכים שהובילו לעולם עם יותר מזון מצד אחד ומצד שני הסתכלות קדימה על תחומים כמו דמוגרפיה ועידוד הפחתת הילודה באמצעים ישירים או עקיפים.
השפעה על כלכלת פיתוח ומדיניות בינלאומית
הדיון על גבולות הצמיחה, הפיתוח הכלכלי, והקשר בין עוני, מזון, וחלוקת משאבים, נמשך גם במאה ה־21. כלכלנים כמו אמרטיה סן פיתחו גישות חלופיות לרעב ולרווחה, והראו כי רעב אינו תמיד תוצאה של מחסור פיזי, אלא של כשלים מוסדיים, פוליטיים וחברתיים.
בנוסף, תחומים כמו כלכלת פיתוח, כלכלה אבולוציונית, כלכלה ניסויית ותכנון אסטרטגי בינלאומי, הושפעו מהשיח המלתוסיאני גם אם הם דחו את מסקנותיו.
על אף הביקורת, הרעיונות של מלתוס ממשיכים לעורר עניין.
גישות נאו-מלתוסיאניות עוסקות כיום בשאלות של קיימות סביבתית, משבר האקלים, דלדול משאבים, והאם קיימת מגבלת נשיאה לכדור הארץ.
רבים מהדיונים בנוגע לרעב, במיוחד במדינות מתפתחות, נוגעים בשאלות של חלוקה צודקת ולא של מחסור אבסולוטי – אך עדיין שואבים השראה או מתפלמסים עם מלתוס.
ניתן לראות זאת ברבות ממדינות אפריקה הנמצאות על סף רעב, או בהתפרצויות רעב ידועות באתיופיה, צ'אד ועוד.
תומאס ניוקומן היה חרש מתכת וממציא אנגלי, שיש הרואים בו את "אבי המהפכה התעשייתית" והיזם הראשון שלה.
ב-1712 בנה ניוקומן עם תומאס סייוורי, שותפו לעסקים, מנוע קיטור אטמוספירי לשאיבת מים ממכרות פחם ובדיל בדרום-מערב אנגליה - מקום לידתו של ניוקומן - ובעיקר בקורנוול.
המנוע של ניוקומן הוכנס לראשונה לשימוש במפעלי הפחם "קוניגרי" (Conygree) ליד דאדלי שבמערב המידלנדס ב-1712. רפליקה של המנוע נבנתה ב-Black Country Living Museum הנמצא שם.
במנוע זה נעשה שימוש בקיטור כאמצעי ליצירת תת-לחץ ולאו דווקא בלחץ הקיטור עצמו.
תת-הלחץ שנוצר בתוך צילינדר שצדו העליון נותר פתוח גרם ללחץ האטמוספירי לדחוף את הבוכנה מטה, ומכאן השם "מנוע אטמוספירי".
מנועים נוספים הותקנו על ידי ניוקומן עצמו במכרות במידלנדס, בצפון ויילס ובקאמבריה, ולמעלה מ-100 מהם נבנו בטרם פג תוקפו של הפטנט ב-1733. את המנוע הוסיף ופיתח מאוחר יותר ג'יימס ואט.
ב-1920 נוסדה בלונדון חברה מדעית לטיפוח ועידוד חקר תולדות מדע ההנדסה והטכנולוגיה בשם "Newcomen Society", על שמו של תומאס ניוקומן.
תומאס סאס (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szász Tamás István; באנגלית: Thomas Stephen Szasz; בודפשט, 15 באפריל 1920 – 8 בספטמבר 2012) היה רופא יהודי אמריקאי ממוצא הונגרי.
פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטה של מדינת ניו יורק.
סאס נודע כאחת הדמויות הבולטות בתנועה האנטי-פסיכיאטרית, כמבקר של המוסריות שבפסיכיאטריה המודרנית והיסודות המדעיים שלה והשימוש בפסיכיאטריה ככלי לשליטה חברתית בחברה המודרנית.
תומאס סאס נולד בבודפשט, הונגריה, ב-15 באפריל 1920, להורים יוליוס ולילי סאס (שלזינגר), ממוצא יהודי.
בשנת 1938, על רקע דאגות גוברות בעקבות האנשלוס, היגרה משפחתו לארצות הברית.
הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת סינסינטי והמשיך בלימודי רפואה, אותם סיים בשנת 1944. באותה שנה אף התאזרח בארצות הברית.
סאס סיים התמחות בבית החולים הכללי בסינסינטי ועבד במכון שיקגו לפסיכואנליזה בין השנים 1951–1956. לאחר מכן החל לעבוד כמרצה לפסיכיאטריה באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בסירקיוז, שם היה עד לפרישתו.
לסאס הוענק תואר פרופסור אמריטוס באוניברסיטה בה לימד.
סאס החל במאבקו נגד הפסיכיאטריה המודרנית כבר בשנת 1969, בטוענו שזכויות אדם נרמסות תחת טיפולים שגויים הנובעים מתפיסה בסיסית שגויה של הפסיכיאטריה את התנהגות האדם.
ב-1973 העניקה לו האגודה ההומניסטית האמריקנית את התואר "הומניסט השנה".
במאמרו "המיתוס של מחלת הנפש" (1961) ובכתביו האחרים, בין השאר בספרו המאוחר יותר "כפייה כריפוי: היסטוריה ביקורתית של הפסיכיאטרית" (2007), טען סאס שהמונח "מחלת נפש" אינו יותר ממטפורה לא מוצלחת של התנהגות לא רצויה כמחלה.
לדבריו, אין דבר כזה "מחלת נפש", מכיוון שהתנהגות שמתוארת כמחלת נפש איננה מחלה אורגנית.
סאס גרס כי פסיכיאטרים טוענים שמחלת נפש היא תמיד פגם מוחי כתוצאה מחוסר איזון כימי במוח, אולם הם לא מסוגלים להוכיח את טענתם.
סאס נודע בציטוט: "אם אתה מדבר עם אלוהים זו תפילה, אם הוא עונה לך זו סכיזופרניה".
סר תומַאס מַלורי היה המחבר או המהדיר של "מות ארתור" ("Le Morte d'Arthur"), הגרסה הקאנונית ביותר של סיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול.
חוקר-העתיקות ג'ון לילנד האמין שהוא היה ולשי, אך רוב החוקרים כיום מניחים שהיה סר תומאס מלורי מניובולד-רבל שבווריקשייר.
שם המשפחה מופיע במגוון איותים, לרבות Maillorie, Mallory, Mallery ו-Maleore.
השם נובע משם התואר maleüré בצרפתית עתיקה (שמקורו בביטוי הלטיני male auguratus) ומשמעו – ביש-גדא או מבשר-רעות.
מעטות הן העובדות הידועות בוודאות אודות תולדות חייו.
לפי ההנחה הנפוצה המזהה אותו עם סר תומאס מלורי מניובולד-רבל שבוורויקשייר, הוא נולד ככל הנראה בסביבות שנת 1405 (הגם שישנם חוקרים שהציעו תארוך מוקדם יותר).
הוא נלחם בצרפתים בקאלה במלחמת מאה השנים, ונבחר לפחות פעמיים לכהן בפרלמנט של אנגליה.
כמו כן, במהלך שנות החמישים של המאה ה-15 הואשם ברשימה מרשימה של אישומים פליליים, שכללו פריצה, אונס, שוד צאן וניסיון לארוב לדוכס מבקינגהם.
הוא נמלט ממאסר פעמיים, תוך לחימה במגוון כלי-נשק וצליחת תעלת-המגן של הכלא בשחייה, באחד מהמקרים.
הוא נכלא במספר אתרים בלונדון, ולפרקים היה משוחרר בערבות, אך מעולם לא הועמד לדין בגין האישומים שהוגשו נגדו.
בשנות השישים של המאה ה-15 נחון לפחות פעם אחת על ידי המלך (הנרי השישי), אך לעיתים קרובות יותר הוא היה מוצא במפורש מרשימת החנינות על ידי הנרי השישי ואף על ידי יריבו ויורשו, אדוארד הרביעי.
ניתן להבין מהערות שמלורי כותב בירכתי קטעים מספרו שהוא חיבר לפחות חלק מעבודתו במהלך שהותו בבית-הסוהר.
התיאור העצמי שהוא כותב בקולופון של "מות ארתור" הוביל להשערה שייתכן שהוא היה כומר, אך זו אינה סברה מקובלת:
מלורי נפטר במרץ שנת 1471, פחות משנתיים לאחר שסיים לכתוב את יצירתו הגדולה.
מלורי הצעיר הופיע כדמות בסוף ספרו של ט.ה.
וייט, "המלך לשעבר ולעתיד", שהתבסס על "מות ארתור"; הופעה קצרה זו נכללה במחזמר "קמלוט" שהועלה בברודוויי.
רבים משורשי העיבודים המודרניים לאגדה על המלך ארתור נטועים ביצירתו של מלורי, לרבות הסרט "אקסקליבר" של ג'ון בורמן מ-1981, שהכיל בתוכו את כל יסודות הספר.
מתוך יצירתו הגדולה, "מות ארתור":
תומאס מלנקסטר היה בנו השני של הנרי הרביעי, מלך אנגליה ושל רעייתו הראשונה מרי דה בוהון.
החל משנת 1399 נשא תומאס במשרת הלורד השרת העליון (Lord High Steward) של אנגליה - והיה האחרון שנשא במשרה זו.
בין השנים 1401–1413 שימש המושל העליון של אירלנד ובשנים 1405–1406 כיהן כלורד האדמירל העליון (מפקד הצי המלכותי האנגלי).
בנובמבר או בדצמבר 1411 נשא תומאס לאישה את מרגרט הולנד, אלמנתו של ג'ון בופורט, רוזן סומרסט.
מרגרט הייתה בתו של תומאס הולנד, רוזן קנט.
לתומאס ולמרגרט לא נולדו צאצאים (אף שלמרגרט היו שישה ילדים מנישואיה הקודמים).
בשנים 1412–1413 כיהן כמושל אקוויטיין ובשנת 1415 מונה לדייל העליון של צ'סטר.
בשנת 1417 מונה למפקד הצבא האנגלי, ובהמשך גם פיקד על צבאות אנגליה בצרפת.
בין יולי 1418 עד 19 בינואר 1419 לחם תומאס ברואן שבצרפת ופיקד על הכוחות הצרים על העיר.
כמו כן תומאס השתתף בקרב בוג'ה ב-22 במרץ 1421, שבו מצא את מותו.
ככל הנראה תומאס נהרג על ידי סר אלכסנדר ביוקנן או על ידי סר ג'ון דה לה קרויס, ונקבר בקתדרלת קנטרברי.
ב-9 ביולי 1412 הוענק לתומאס תואר דוכס קלרנס אותו נשא עד מותו.
כמו כן ב-9 במרץ 1421 הוענק לו התואר רוזן אומיל.
תומאס נשא תואר אביר מסדר האמבט (מ-12 באוקטובר 1399) ואביר מסדר הבירית (משנת 1400) ועד ליום מותו.
תומאס ריילי מרשל היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית ה-28 בשנים 1913–1921 תחת הנשיא וודרו וילסון.
הפופולריות של מרשל כמושל אינדיאנה, ומעמדה של המדינה כמדינה מתנדנדת, סייעו לו להבטיח את מועמדותו לסגנות הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית כשותפו למרוץ של וילסון ולנצח בבחירות של 1912. קרע אידאולוגי שהתפתח בין שני האישים במהלך תקופת כהונתם הראשונה, הוביל את וילסון להגביל את השפעתו של מרשל בממשל.
הסתייגותו של וילסון מחוש ההומור של מרשל גרמה לו להעביר את לשכתו של מרשל אל מחוץ לבית הלבן, וכך לבודד אותו עוד יותר.
מרשל היה מטרה לניסיון התנקשות ב-1915 על תמיכתו במעורבות במלחמת העולם הראשונה.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של מרשל הוא נשא נאומים להעלאת המוראל ברחבי ארצות הברית בתקופת המלחמה, והיה סגן הנשיא הראשון שניהל את ישיבות הקבינט כאשר וילסון היה באירופה במהלך שיחות השלום.
כשהיה נשיא הסנאט של ארצות הברית, הכניס מספר קטן של סנאטורים מתנגדי המלחמה את הבית למבוי סתום כשסירבו לסיים את הדיון.
כדי לאפשר לחקיקה חשובה של תקופת המלחמה לעבור, גרם מרשל לסנאט לאמץ את הכלל הפרוצדורלי הראשון שלו שאפשר לסיים פיליבסטרים בהצבעה ברוב של שני-שלישים, כלל שווריאציה שלו קיימת עד היום.
תקופת כהונתו של מרשל כסגן הנשיא זכורה בעיקר בשל משבר מנהיגות שנוצר בעקבות השבץ המוחי שהגביל את הנשיא וילסון באוקטובר 1919. בשל סלידתם האישית ממרשל, שאפו יועציו של וילסון ורעייתו אדית להסתיר ממנו את המידע על מצבו של הנשיא כדי למנוע ממנו לקחת על עצמו את סמכויות הנשיא.
רבים, כולל חברי הקבינט ומנהיגי הקונגרס, דחקו במרשל להיות הנשיא בפועל, אך הוא סירב לקבל בעל כורחו את סמכויותיו של וילסון, זאת כדי לא לקבוע תקדים לכך.
ללא מנהיגות חזקה בראש הרשות המבצעת, גרמו יריבי הממשל לכישלון האשרור של הסכם חבר הלאומים, ולמעשה השיבו את ארצות הברית למדיניות החוץ הבדלנית.
מרשל סיים את כהונתו כסגן הנשיא הראשון מאז דניאל טומפקינס, כמעט מאה שנה קודם לכן, שכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה מלאות, וכסגן הנשיא הראשון מאז בחירתו של ג'ון קלהון, שנבחר לתקופת כהונה שנייה.
מרשל נודע בשל שנינותו וחוש ההומור שלו.
אחת מהבדיחות שעליהם הוא נהג לחזור עוררה צחוק בקרב עמיתיו לסנאט במהלך דיון במליאת הבית.
בתגובה לרשימת הצרכים של האומה שהוצגה על ידי הסנאטור ג'וזף בריסטו, התלוצץ מרשל ואמר, "מה שהארץ הזאת צריכה הוא סיגר טוב בשווי של חמישה סנטים".
לאחר תום כהונתו כסגן הנשיא, פתח מרשל משרד עורכי דין באינדיאנפוליס, וכתב כמה ספרי משפטים ואת ספר זכרונותיו.
הוא המשיך לנסוע ולנאום בציבור.
תומאס מרשל נפטר ב-1925 כתוצאה מהתקף לב כאשר היה בדרכו לוושינגטון.
סבו של תומאס מרשל מצד אביו, ריילי מרשל, היגר לאינדיאנה ב-1817 והתיישב בחווה בשטח שמהווה היום את מחוז ויטלי.
הוא התעשר כאשר מאגר בינוני של נפט וגז טבעי התגלה בשטח חוותו.
כאשר הוא מכר את הנכס ב-1827 הוא הפיק רווחים של 25,000 דולר.
סכום זה אפשר לו לרכוש אחוזה צנועה ולבלות את שארית חייו כחבר פעיל במפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה, ולכהן כחבר הסנאט של המדינה, כיושב ראש המפלגה, וכתורם בולט לקופתה.
בזכות עושרו עלה גם בידו לשלוח את בנו היחיד, דניאל, לבית ספר לרפואה.
אימו של תומאס מרשל, מרתה פטרסון, התייתמה בגיל 13 כאשר חיה באוהיו, ועברה לאינדיאנה כדי לחיות עם אחותה בשכנות לבית משפחת מרשל.
מרתה נודעה בשל חוש ההומור שלה, וממנה ירש אותו בנה.
מרתה ודניאל מרשל הכירו ב-1848 ונישאו.
תומאס ריילי מרשל נולד במנצ'סטר הצפונית שבאינדיאנה.
שנתיים אחריו נולדה לו אחות, אך היא נפטרה בינקותה.
מרתה פיתחה שחפת, ובן זוגה דניאל האמין שהמחלה הייתה הסיבה לבריאותה הלקויה של התינוקת שנפטרה.
כאשר היה תומאס מרשל ילד צעיר, העתיקה המשפחה את מקום מגוריה מספר פעמים בחיפוש אחר אקלים טוב למען בריאותה של אם המשפחה.
אירוע זה היה אחד הזיכרונות המוקדמים ביותר שלו.
ב-1859 עברה המשפחה לאוסווטומי, קנזס, אך האלימות באזור הספר גרמה להם לעבור ב-1860 למיזורי.
בסופו של דבר, עלה בידו של דניאל מרשל לרפא את רעייתו ממחלתה.
ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, פשתה האלימות במיזורי במהלך אירועי קנזס המדממת.
באוקטובר 1860 דרשו כמה אנשים בהובלתו של דאף גרין שדניאל מרשל ייתן סיוע רפואי לאנשי סיעת תומכי העבדות, אך הוא סירב והאנשים עזבו.
כאשר הזהירו השכנים שגרין מתכנתן לשוב ולרצוח אותם, ארזה המשפחה את חפציה במהירות ונמלטה באוניית קיטור לאילינוי.
הם נשארו באילינוי לזמן קצר בלבד, ולאחר מכן עברו לאינדיאנה, שהייתה אף רחוקה יותר מאזור הגבול.
משפחת מרשל התיישבה בפירסטון, אינדיאנה, שם החל תומאס מרשל ללמוד בבית ספר ציבורי.
אביו וסבו נקלעו לסכסוך עם הכומר המתודיסטי שלהם כאשר הם סירבו להצביע עבור המפלגה הרפובליקנית בבחירות של 1862. הכומר איים לנדות אותם מהכנסייה, ולכך השיב מרשל הסב שהוא מוכן "לקחת את הסיכון בהגעה לגיהנום, אך לא בהצבעה למפלגה הרפובליקנית".
סכסוך זה גרם למשפחה להעתיק שוב את מקום מגוריה לפורט ויין ולהמיר את אמונתה לפרסביטריאניזם.
בפורט ויין למד תומאס מרשל בבית ספר תיכון, אותו הוא סיים ב-1869. כשהיה בן 15 שלחו אותלו הוריו לקולג' ובאש שבקרופורדסוייל, שם הוא קיבל חינוך קלאסי.
אביו יעץ לו ללמוד רפואה או להיות לכומר, אך שני התחומים הללו לא עניינו אותו.
הוא החל את לימודיו מבלי לדעת לאיזה מקצוע הוא יוכשר בתום לימודים.
בתקופת לימודיו בקולג' הצטרף מרשל לאחוות פי-גאמא-דלתא, השתתף בפעילויות של אגודות ספרותיות ובדיבייט, וייסד את המועדון הדמוקרטי.
הוא היה חבר במערכת עיתון הקולג' והחל לכתוב טורים פוליטיים שהגנו על מדיניות המפלגה הדמוקרטית.
ב-1872 הוא כתב טור ביקורתי על אחת המרצות בקולג', והאשים אותה בהתרועעות עם סטודנטים צעירים במעונות.
המרצה שכרה את שירותיו של לואיס וולאס, שכתב את הספר בן חור, והגישה תביעת לשון הרע נגד מרשל בסכום של 20,000 דולר.
מרשל יצא לאינדיאנפוליס כדי לחפש עורך דין שיגן עליו ושכר את שירותיו של בנג'מין הריסון, לימים נשיא ארצות הברית, ואז עורך דין בולט בעיר.
הריסון הצליח לבטל את התביעה בכך שהוכיח שההאשמות שהוטחו על ידי מרשל היו ככל הנראה נכונות.
בזכרונותיו של מרשל הוא כתב שכאשר הוא ניגש להריסון כדי לשלם את שכר טרחתו, הוא הודיע לו שלא ייגבה ממנו תשלום על שירותיו, אך תחת זאת הטיף לו מוסר על האתיקה של הטחת האשמות כאלו בפומבי.
מאוחר יותר נזכר מרשל שהוא לקח את העצה הזאת לתשומת ליבו, ויותר לא הואשם באמירת או כתיבת דברים שיכלו להתפרש כלשון הרע.
בשנת לימודיו האחרונה בקולג' נבחר מרשל לאחוות פי בטא קפא.
הוא סיים את לימודיו ביוני 1873 לאחר שקיבל את הציון הגבוה ביותר בכיתתו ב-14 מתוך 26 הקורסים שלמד, בתוך כיתה של 21 סטודנטים.
על רקע תביעת הדיבה שהוגשה נגדו הוא החל בהדרגה לגלות עניין במשפטים וחיפש מישהו ללמוד אצלו.
באותה תקופה, הייתה ההתלמדות אצל עורך דין פעיל דרך מקובלת לקבל הכשרה במקצוע.
דודו הגדול, וודסון מרשל החל לסייע לו, אך עד מהרה עבר מרשל הצעיר לקולומביה סיטי שבאינדיאנה כדי לחיות עם הוריו.
הוא המשיך בהתלמדות בעיר במשרדו של וולטר אולדס, לימים שופט בבית המשפט העליון של אינדיאנה, וב-26 באפריל 1875 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1876 פתח מרשל משרד עורכי דין בקולומביה סיטי, והחל לקבל תיקים קטנים לטיפולו.
לאחר שהחל לבלוט כעורך דין, הוא קיבל ב-1879 את ויליאם פ.
מקנגי כשותף והחל לקבל תיקים פליליים רבים.
מקנגי זכה להכשרה טובה יותר כעורך דין ועבד על הטיעונים המשפטיים בתיקים שאותם הם ייצגו.
מרשל, שהיה נואם מוכשר, הציג את הטיעונים בפני השופטים וחבר המושבעים.
המשרד שלהם נודע באזור לאחר שהם טיפלו בכמה תיקים בעלי פרופיל גבוה.
ב-1880 התמודד מרשל לראשונה על משרה ציבורית כמועמד הדמוקרטים כתובע המחוזי.
המחוז היה מעוז של הרפובליקנים, והוא הובס בבחירות.
בערך באותה תקופה הוא הכיר את קייט הופר והשניים התארסו.
ב-1882 נפטרה קייט ממחלה יום לפני מועד חתונתם המתוכננת.
מותה היה מהלומה רגשית קשה למרשל, שגרמה לו להתמכר לאלכוהול.
בשנות השלושים לחייו חי מרשל עם הוריו.
אביו נפטר בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ואמו נפטרה ב-1894 והם הורישו לו את האחוזה והעסק המשפחתי.
ב-1895, בעת שעבד על ייצוג בתיק משפטי, הכיר מרשל את לויס קימסיי שעבדה כפקידה במשרד עורכי הדין של אביה.
על אף הבדל הגילים של 19 שנים שהיה ביניהם, השניים התאהבו ונישאו ב-2 באוקטובר אותה שנה.
היחסים בין בני הזוג מרשל היו קרובים ובמשך שלושים שנות נישואיהם הם בילו רק שני לילות בנפרד.
האלכוהוליזם של מרשל החל להפריע לחייו המקצועיים עוד לפני נישואיו.
בכמה מקרים הוא הגיע לבית המשפט במצב של חמרמורת ולא היה מסוגל להסתיר את ההתמכרות שלו בעיר הקטנה בה הוא התגורר.
רעייתו סייעה לו להתגבר על בעיית השתייה שלו ולוותר על צריכת האלכוהול לאחר שהיא נעלה אותו בביתם במשך שבועיים כדי לעבור טיפול קפדני.
לאחר מכן הוא החל להיות פעיל בארגוני התנזרות מאלכוהול ונשא כמה נאומים על הסכנות שבשתייה.
אף על פי שהוא הפסיק לשתות, התמכרותו לאלכוהול הוזכרה נגדו על ידי יריביו במהלך מסע הבחירות שלו למשרת המושל.
מרשל המשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית לאחר תבוסתו ב-1880 והחל לשאת נאומי בחירות עבור מועמדים אחרים ולסייע לארגן את עצרות הבחירות של המפלגה ברחבי אינדיאנה.
נאומיו זכו לציון בשל גישתו המפלגתית, אך הרטוריקה שלו התרחקה בהדרגה מנקודת המבט השמרנית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 כאשר הוא החל לזהות את עצמו עם התנועה הפרוגרסיבית.
ב-1904 הוא היה לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, תפקיד שהעלה את הפופולריות ואת השפעתו במפלגה.
מרשל ורעייתו היו מעורבים בכמה ארגונים פרטיים.
הוא היה פעיל בכנסייה הפרסביטריאנית, לימד בבית ספר של יום ראשון, ושימש כחבר בוועד של היריד המחוזי.
לאחר שהתעשר מעסקי המשפטים שלו, הוא נעשה מעורב בפעילות צדקה מקומית.
כחבר פעיל בלשכה המקומית של הבונים החופשיים בקולומביה סיטי, הוא היה חבר בגופי נוסח יורק של המדינה, קיבל ב-1898 את הדרגה ה-33 של הנוסח הסקוטי, וב-1911 היה לחבר פעיל במועצה העליונה הצפונית של הבונים החופשיים.
הוא המשיך להיות חבר פעיל בבונים החופשיים עד יומו האחרון ושימש בכמה מועצות צדקה של האגודה.
לאחר מותו, שולם הסכום של 25,000 דולר, עלות הקמת המאוזוליאום שלו בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס, על ידי המועצה העליונה הצפונית של הבונים החופשיים.
ב-1906 דחה מרשל את הצעת מפלגתו להיות מועמדה לקונגרס.
עם זאת, הוא רמז למנהיגי המפלגה באינדיאנה שהוא יהיה מעוניין להתמודד על מרשת מושל אינדיאנה בבחירות 1908. עד מהרה הוא זכה לתמיכה של כמה איגודים מקצועיים מרכזיים, ולתמיכתו של עיתונאי ה"אינדיאנפוליס סטאר" לואיס לודלו.
על אף תמיכה זו, היה מרשל סוס שחור בוועידת המפלגה המדינתית.
בתחילה הוא לא קיבל את תמיכתו של תומאס טגרט, הבוס של הדמוקרטים באינדיאנה, זאת בשל תמיכתו בחוק היובש.
טגרט היה מעוניין שהמפלגה תבחר במועמד שהתנגד לחוק היובש, סמואל רלסטון, אך סיעת תומכי חוק היובש ומתנגדיו של טגרט התאחדו עם תומכיו של מרשל.
כדי להציב אופוזיציה מול ל.
ארט סלאק, מועמד מטעם תומכי חוק היובש, שיכנע טגרט את הנציגים תומכי רלסטון לתמוך במרשל ולהעניק לו את הקולות שהוא נזקק כדי לזכות במועמדות.
יריבו של מרשל בבחירות הכלליות היה חבר הקונגרס הרפובליקני ג'יימס א.
מסע הבחירות שלו התמקד בשאלת חוק היובש.
מיד עם ראשית מערכת הבחירות, העבירה ממשלת המדינה שנשלטה אז בידי הרפובליקנים חוק מקומי שאפשר למחוזות המדינה לאסור מכירת משקאות חריפים.
החוק הפך לסוגיית הוויכוח המרכזית בין המפלגות ובין מועמדיהן למשרת המושל.
הדמוקרטים הציעו שהחוק ישונה כך שההחלטה לאסור מכירת משקאות חריפים תתקבל ברמת הערים והעיירות.
הצעה זו קיבלה את תמיכתם של מתנגדי חוק היובש, שראו אותה כהזדמנות לבטל את האיסור בכמה אזורים, וכחלופה היחידה האפשרית לאיסור הגורף שאותו ניסו הרפובליקנים לקדם.
עמדת הדמוקרטים גם סייעה לשמור על תמיכת מצדדי חוק היובש באמצעות השארת ההחלטה על האיסור בידי הקהילות שבהן רוב התושבים תמך בו.
המפלגה הרפובליקנית הייתה אז בעיצומה של תקופת אי-יציבות, כאשר היא התפצלה בין הפרוגרסיביים והשמרנים.
בעיותיהם הפנימיות הוכחו כגורם המכריע במערכת הבחירות, וכך זכה מרשל ברוב צר: הוא קיבל 48.1 אחוזים מהקולות מול 48.0 אחוזים שקילב ווטסון.
הוא היה המושל הדמוקרטי הראשון באינדיאנה לאחר שני עשורים.
הדמוקרטים גם זכו ברוב בבית הנבחרים של אינדיאנה, גם שם ברוב קטן, אף על פי שהרפובליקנים עדיין החזיקו בשליטה בסנאט המדינתי.
ב-11 בינואר 1909 הושבע מרשל כמושל אינדיאנה.
מאחר שמפלגתו הייתה מחוץ לשלטון במשך שנים רבות קודם לכן, מטרתה הראשונית הייתה למנות לעמדות מפתח פוליטיות דמוקרטים רבים ככל האפשר.
מרשל ניסה להימנע ממעורבות ישירה במערכת המינויים.
הוא התיר לסיעות המפלגה השונות לקבל מינויים ומינה מעט מאוד אנשים שנבחרו על ידו.
הוא אפשר לטגרט לנהל את התהליך ולבחור מועמדים, אך הוא היה זה שחתם על כתבי המינוי.
אף על פי שעמדתו בנושא המינויים הפוליטיים שמרה על השלווה במפלגה, היא מנעה ממנו לבנות בסיס פוליטי חזק.
במהלך תקופת כהונתו כמושל התמקד מרשל בעיקר בקידום סדר היום הפרוגרסיבי.
הוא קידם בהצלחה את העברת החקיקה בנוגע להעסקת ילדים ונגד שחיתות שלטונית.
הוא גם ביצע שיפורים בסוכנויות הביקורת של המדינה וטען שהוא חסך לממשלה מיליוני דולרים.
הוא הצליח להעביר את שאר צעדי החקיקה הפרוגרסיביים או לשכנע את בית המחוקקים לכנס ועידה לשכתוב חוקת המדינה כדי להרחיב את סמכויות המושל.
מרשל התנגד מאוד לחוקי האיגניקה והעיקור הכפוי שחוקקו זמן קצר קודם לכן, והורה למוסדות המדינה לא ליישם אותם.
הוא היה מראשוני ומראשי המתנגדים לחוקים אלו, ולאחר מכן המשיך בהתנגדותו זו גם כאשר כיהן כסגן הנשיא.
תקופת כהונתו כמושל הייתה הראשונה בה לא בוצעו במדינה הוצאות להורג, זאת בשל התנגדותו לעונש המוות ונוהגו להעניק חנינה ולהמתיק את עונשיהם של אלו שנידונו למוות.
הוא תקף על בסיס קבוע תאגידים ועשה שימוש בחוק ההגבלים העסקיים שנחקק זמן קצר קודם לכן כדי לנסות להחליש את כוחם.
הוא השתתף במספר אירועים טקסיים, כולל הנחת לבנת הזהב האחרונה להשלמת סלילת הדרך המהירה של אינדיאנפוליס ב-1909.
מסע הבחירות של המפלגה הדמוקרטית הדגיש את פעילותו של מרשל כמושל, כשאחד הפרסומים מ-1912 כלל רשימת חוקים שונים שנחקקו במהלך תקופת כהונתו כמושל.
פרסום זה מנה גם חוקים שונים להגנת העובדים שגם הם קודמו על ידי מרשל.
שכתוב חוקת אינדיאנה נעשה מוקד פעילותו של מרשל כמושל, ולאחר שהאספה הכללית של המדינה סירבה לכנס ועידת חוקה הוא חיפש אחר דרכים אחרות לכינון חוקה חדשה.
יחד עם ג'ייקוב פיאט דאן, ידידו הקרוב ומנהיג אזרחי, הוא כתב נוסח חוקה חדשה שהרחיבה את הסמכויות הרגולטוריות של המדינה באופן משמעותי, קבעה שכר מינימום, והעניקה הגנות חוקתיות לאיגודים המקצועיים.
רבים מרפורמות אלו נכללו גם במצע של המפלגה הסוציאליסטית בהנהגתו של יליד טר הוט שבאינדיאנה, יוג'ין דבס.
הרפובליקנים האמינו שהחוקה של מרשל הייתה ניסיון לזכות בבחירות על סמך קולותיהם של תומכיו של דבס, שלהם הייתה נוכחות חזקה באינדיאנה.
החוקה גם התירה יוזמות דמוקרטיה ישירה וקיום משאלי עם.
האספה הכללית המדינתית, שנשלטה על ידי הדמוקרטים, הסכימה לבקשה וכללה את הצעדים האלו בפתקי ההצבעה.
מתנגדיו של מרשל תקפו את סעיפי הדמוקרטיה הישירה, בטענה שהם היוו הפרה של חוקת ארצות הברית, שדרשה מהמדינות להפעיל ממשלה בעלת אופן רפובליקני.
בחירות אמצע הכהונה של 1910 העניקו לדמוקרטים שליטה גם בסנאט של אינדיאנה, ובכך הגדילו את הסיכויים לאימוץ החוקה החדשה.
מרשל הציג את נוסח החוקה באספה הכללית ב-1911, והמליץ שהיא תועבר לאישור הבוחרים בבחירות 1912.
הרפובליקנים התנגדו לתהליך האשרור, וזעמו על כך שהדמוקרטים ניסו לשנות את כל החוקה מבלי לכנס ועידת חוקה, כפי שנעשה באינדיאנה בשתי החוקות הקודמות שלה.
מרשל טען שאין צורך בשום ועידה, שכן החוקה הקיימת לא נוסחה בוועידה.
מרשל זעם על ההחלטה ונשא נאום בו הוא תקף את בית המשפט והאשים אותו בחריגה מסמכותו.
הוא הגיש עתירה סופית לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך כהונתו הסתיימה בינואר 1913 כאשר העתירה עוד נדונה.
מאוחר יותר באותה שנה, דחה בית המשפט את העתירה, לאחר שהחליט שהנושא היה בסמכות השיפוטית הבלעדית של בתי המשפט של אינדיאנה.
חוקרים מתקופות מאוחרות יותר, כמו לינדה גוגין והמשפטן ג'יימס סנט קלייר, כינו את התהליך ואת המסמך "לוקה בחסר באופן רציני" וטענו שאם החוקה הייתה מתקבלת, חלקים נרחבים ממנה היו ככל הנראה מוגדרים כבלתי חוקתיים על ידי בתי המשפט הפדרליים.
באותה תקופה עדיין הייתה בחוקת אינדיאנה הגבלת כהונה שמנעה מהמושל לכהן בשתי תקופות כהונה רצופות.
מרשל תכנן להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית לאחר תום כהונתו כמושל, אך במהלך חודשי כהונתו האחרונים נקרתה בדרכו הזדמנות אחרת.
אף על פי שהוא לא נכח בוועידה הדמוקרטית הארצית של 1912 שהתקיימה בבולטימור, שמו הוצג כאפשרות למועמד המפלגה לנשיאות.
הוא הוצע כמועמד של פשרה, אך ויליאם ג'נינגס ברייאן והנציגים מטעמו תמכו בוודרו וילסון על פניו של צ'אמפ קלארק, ובכך הבטיחו את מועמדתו של וילסון.
נציגי אינדיאנה קידמו את שמו של מרשל כמועד לסגן נשיא ארצות הברית בתמורה לתמיכה בווילסון.
אינדיאנה הייתה מדינת נדנדה, ווילסון קיווה שהפופולריות של מרשל תסייע לו לנצח בבחירות הכלליות.
הוא הניע את נציגיו לתמוך במועמדתו של מרשל לסגנות הנשיא.
בשיחות פרטיות דחה מרשל את המועמדות, בהניחו שהתפקיד יהיה משעמם ומוגבל בסמכויותיו.
הוא שינה את דעתו לאחר שווילסון הבטיח לו שהוא יאציל לו תחומי אחריות רבים.
במהלך מסע הבחירות נסע מרשל ברחבי ארצות הברית ונשא נאומים.
וילסון ומרשל ניצחו בקלות בבחירות לנשיאות, זאת בשל הפילוג בין המפלגה הרפובליקנית לבין המפלגה הפרוגרסיבית.
וילסון לא חש חיבה יתרה למרשל, שכן הוא היה חלוק עליו בכמה סוגיות.
אף על פי שווילסון הזמין את מרשל לישיבות הקבינט, רעיונותיו של מרשל נחשבו בלתי אפשריים ליישום בדרך כלל, ובסופו של דבר חדל מרשל מלהשתתף בישיבות.
ב-1913 שבר וילסון את המסורת ארוכת הימים ונפגש עם סנאטורים לדיון בענייני מדיניות.
נשיאים קודמים עשו שימוש בסגניהם כמקשרים, אך וילסון לא בטח במרשל בסוגיות עדינות.
בזיכרונותיו, ההערה השלילית היחידה של מרשל כלפי וילסון הייתה, "חשבתי לעיתים שאנשים גדולים מהווים הרס לציוויליזציה, הם הסיבה האמיתית למרירות ולמחלוקת שמסכמים את כל אשר קורה בעולם".
מערכת היחסים בין השניים תוארה כ"עוינות מתפקדת".
מרשל לא חש פגוע מחוסר העניין של וילסון ברעיונותיו, וראה את עיקר תפקידו לשמש בתפקידו החוקתי כנשיא הסנאט.
הוא ראה בסגנות הנשיא כתפקיד חקיקתי, לא כתפקיד ביצועי.
כאשר הוא ישב בראש ישיבות הסנאט, עלו לעיתים רגשותיו לרמות גבוהות.
במהלך הדיון על משבר הגבול עם מקסיקו ב-1916, איים מרשל להרחיק כמה סנאטורים מאולם המליאה על התנהגותם הצורמנית, אך לא מימש את איומו.
בכמה הזדמנויות, הוא הורה על פינוי היציע באולם.
בשמונה הזדמנויות שונות הוא הצביע כדי לשבור את השוויון בהצבעה.
בדיונים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, כמה סנאטורים תומכי ההתבדלות ביצעו תמרוני פיליבסטר בדיונים על כמה הצעות חוק שהיו חשובות לווילסון.
הפיליבסטרים נמשכו שבועות, ובשני מקרים נמשכו יותר משלושה חודשים כל אחד.
וילסון ותומכי הצעות החוק ביקשו שמרשל ינקוט בצעדים להפסקת הפילבסטרים, אך הוא סירב, ובכך אפשר לכמה הצעות חוק ליפול בתקווה שהאופוזיציה תסיים את הפיליבסטר.
בין הצעות החוק שנפלו הייתה אחת שאפשרה לספינות סוחר לחמש את עצמן, ואחת נוספת שאפשרה לממשלת ארצות הברית למכור כלי נשק ישירות למדינות ההסכמה.
על אף ניצחונותיהם, המשיכה אותה קבוצה קטנה של סנאטורים לחסום העברת חוקים בעד המלחמה.
בתגובה, הוביל מרשל ב-8 במרץ 1917 את הסנאט לאמץ חוק חדש, שאפשר שבירה של הפיליבסטרים בהצבעה של שני שלישים.
חוק זה החליף את הכלל הקודם שאפשר לכל סנאטור למשוך את זמן הדיון כפי רצונו.
כלל זה שונה מספר פעמים, כשהשינוי הבולט ביותר הוא האחרון, בו נקבע שהפסקת הפיליבסטר מצריכה הסכמה של שלוש חמישיות של כל הסנאטורים, לא רק אלו הנוכחים בהצבעה.
כשמעשיו של מרשל לא בלטו במיוחד, ובוושינגטון הוא נראה בצורה זו או אחרת כדמות קומית בשל חוש ההומור שלו, כמה ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בקשו להעביר אותו מתפקידו בבחירות של 1916, בהן התמודדו הוא ווילסון על תקופת כהונה שנייה.
וילסון החליט, לאחר התלבטויות, להמשיך את כהונתו של מרשל כסגן הנשיא, מתוך מטרה לשמור על אחדות המפלגה.
כך, באותה שנה, נבחר מרשל לכהונה שנייה, כשכעדיין ניצבה מולם המפלגה הרפובליקנית המפולגת, והוא היה לסגן הנשיא הראשון שנבחר לתקופת כהונה שנייה מאז שעשה זאת ג'ון קלהון ב-1828. וילסון ומרשל היו גם הנשיא וסגן הנשיא הראשונים שנבחרו יחדיו לכהונה שנייה מאז שעשו זאת ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס ב-1820.
בערבו של 24 ביולי 1915, פרץ אריק מונטר , גרמני ששימש בעבר כפרופסור באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קורנל, ושהתנגד לתמיכת ארצות הברית במאמץ המלחמתי של מדינות ההסכמה, אל בניין הסנאט, מצא את דלת אולם הסנאט נעולה, והניח מטען דינמיט מחוץ לאולם קבלת הפנים, שהיה סמוך ללשכתו של מרשל.
אף על פי שהמטען היה אמור להיות מופעל באמצעות שעון, הוא התפוצץ מוקדם מהמתוכנן זמן קצר לפני חצות הלילה, כאשר איש לא היה במקום.
למחרת, ב-3 ביולי, התפרץ מונטר, שגם כונה "פרנק הולט", לביתו בגלן קלוב, ניו יורק של ג'ק מורגן, בנו של איל ההון ג'יי.
מורגן, ודרש להפסיק את מכירת כלי הנשק למדינות ההסכמה.
מורגן אמר לו שאין לו שום סמכות להיענות לדרישה.
מונטר ירה לעברו פעמיים מבלי לפגוע בו ונמלט.
מאוחר יותר הוא נתפס והתוודה על ניסיון ההתנקשות במרשל.
למרשל הוצע לקבל אבטחה צמודה לאחר התקרית, אך הוא סירב.
במשך השבועות הבאים הוא קיבל מכתבים עם איומים ברצח מכמה תימהונים.
"כמה מהם היו חתומים" סיפר מרשל לעיתונות, "אך רובם היו אנונימיים.
השלכתי את כולם לסל הניירות".
מרשל הוסיף שהוא היה "במידה זו או אחרת פטליסט", והוא לא יידע את השירות החשאי על המכתבים, "אך הוא היה מופתע באופן טבעי כאשר נודע לו על הפיצוץ בקפיטול.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של מרשל כסגן הנשיא, הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
מרשל תמך במלחמה באי רצון, בהאמינו שארצות הברית לא הייתה מוכנה לקראתה וחשש שההצטרפות למלחמה תצריך הפעלת גיוס חובה.
הוא היה שבע רצון מהאסטרטגיה של וילסון להתחיל בבניית הכוח לפני הכרזת המלחמה, ותמך במאמץ המלחמתי באופן מלא ברגע שהוא החל.
זמן קצר לאחר שראשוני הכוחות החלו להתקבץ כדי לעבור לאירופה, אירחו וילסון ומרשל משלחת מהממלכה המאוחדת, שמרשל היה שותף לאסטרטגיית המלחמה של חבריה.
אף על פי כן, הוא לרוב הודר מתכנוני המלחמה ולעיתים רחוקות קיבל עדכונים רשמיים על התקדמות המערכות הצבאיות.
בדרך כלל הוא קיבל את הידיעות על המתרחש בחזית מהעיתונות.
וילסון שלח את מרשל לשאת נאומים ברחבי ארצות הברית להעלאת המוראל ולעידוד האמריקאים לרכוש את איגרות ה"ליברטי בונדס" לתמיכה במאמץ המלחמתי.
מרשל התאים היטב למשימה, שכן הוא הרוויח כספים נוספים מנאומים בעת כהונתו כסגן הנשיא, ובשמחה קיבל על עצמו את האחריות.
בנאומיו, הוא הגדיר את המלחמה כ"מסע צלב מוסרי לשימור כבוד המדינה וזכויות הפרט".
בזכרונותיו, הוא נזכר שנראה היה שהמלחמה התנהלה בכבדות, ושהוקל לו כאשר היא הסתיימה.
כשהמלחמה קרבה לסיומה, היה מרשל לסגן הנשיא הראשון בתולדות ארצות הברית שניהל את ישיבות הקבינט.
וילסון השאיר לו את האחריות הזאת כאשר נסע לאירופה כדי לחתום על חוזה ורסאי וכדי לקבץ את התמיכה לרעיון חבר הלאומים.
וילסון היה הנשיא הראשון שהגיש את החוזה לסנאט באופן אישי כאשר הוא מסר אותו לידיו של מרשל במהלך ישיבת הבית.
רעייתו של מרשל, לויס, הייתה מעורבת מאוד בפעילות צדקה בוושינגטון, ובילתה זמן ממושך בעבודה במרכז רווחה שסיפק ארוחות חינם לילדים עניים.
ב-1917 היא הכירה אישה שילדה תאומים, שאחד מהם היה חולה מאוד.
הוריו של הילד לא היו מסוגלים להעניק לו את הטיפול המתאים.
לויס יצרה קשר הדוק מאוד עם התינוק, ששמו היה קלרנס איגנשיוס מוריסון, והציעה להם לקחת אותו תחת חסותה ולמצוא לו את הטיפול המתאים.
היא ומרשל לא הצליחו להביא ילדים לעולם, וכאשר היא הביאה את התינוק לביתם, אמר לה מרשל שהיא תוכל "להשאיר אותו, בתנאי שהוא לא יצרח".
בהמשך פיתח מרשל אהבה כלפי הילד וכתב שהוא "מעולם לא התהלך ברחובות וושינגטון בוודאות גבוהה כמי שהוא נכנס לתוך ליבי", וכאשר הילד גדל, שהוא היה "יפה כמו מלאך, מבריק מעבר לגילו, אהוב מכל נקודת מבט".
בני הזוג מרשל מעולם לא אימצו את מוריסון באופן רשמי, שכן הם האמינו שלעבור את התהליך כל עוד הוריו בחיים עדיין יראה כצעד בלתי רגיל בעיני הציבור.
תחת זאת, מתוך רצון לשמור על העניין בפרטיות, הם הגיעו להסדר מיוחד עם הוריו.
הנשיא וילסון חש מחויבות להכיר בילד כבנם של בני הזוג מרשל ושלח להם כרטיס ברכה שבו נאמר בפשטות, "ברכות עבור התינוק, וילסון".
מוריסון חי עם בני הזוג מרשל עד יומו האחרון.
בהתכתבויות הך ציינו את שמו "מוריסון מרשל", אך באופן אישי הם קראו לו איזי (Izzy).
לויס לקחה אותו לרופאים רבים והעבירה את רוב זמנה הפנוי בניסיון לסעוד אותו ולהבריא אותו, אך מצבו החמיר והוא נפטר בפברואר 1920, זמן קצר לפני יום הולדתו הרביעי.
מותו שבר את מרשל, שכתב בזכרונותי שאיזי "היה ותמיד יהיה חשוב עבורי".
בספטמבר 1919 לקה הנשיא וילסון בשבץ מוחי קל.
ב-2 באוקטובר הוא לקה בשבץ חמור הרבה יותר שהותיר אותו משותק חלקית ומוגבל באופן וודאי.
יועצו הקרוב של וילסון, ג'וזף טומולטי, לא האמין שמרשל יכול להיות נשיא בפועל ונקט בצעדים למנוע ממנו לקבל את סמכויות הנשיא.
רעייתו של וילסון, אדית, סלדה ממרשל בשל מה שהיא כינתה "מזגו הגלוי מדי", וגם היא התנגדה לכך שהוא ייטול על עצמו את סמכויות הנשיא ותפקידיו.
טומולטי והגברת הראשונה האמינו שמסר רשמי מהסגל של וילסון על מצבו יתיר למרשל להפעיל את התהליך החוקתי שיאפשר לול להיות נשיא בפועל, והם וידאו שמסר כזה לא יועבר.
לאחר שמרשל דרש לקבל מידע על מצבו של וילסון כדי שהוא יוכל להתכונן לאפשרות שהוא יהיה הנשיא, הם העבירו לו דרך כתב של העיתון "בולטימור סאן" מסר שהנשיא על סף מוות.
מאוחר יותר אמר מרשל ש"זה היה ההלם הגדול הראשון בחיי", אך ללא מידע רשמי על מצבו של וילסון, הוא לא האמין שהוא יוכל מבחינה חוקתית לקבל על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא.
ב-5 באוקטובר היה מזכיר המדינה רוברט לנסינג לפקיד הממשל הראשון שהציע שמרשל יקבל בעל כורחו את סמכויות ותפקידי הנשיא.
חברי קבינט אחרים גיבו את הצעתו של לנסינג.
מנהיגי הקונגרס משתי המפלגות שלחו גם הם הודעות פרטיות למרשל, שנזהר בקבלת תמיכתם.
לאחר התייעצות עם רעייתו ועם יועצו האישי הוותיק, מארק תיסלתויית, הוא הודיע בשיחות פרטיות שהוא מסרב לקבל על עצמו את תפקידיו של וילסון ולהיות נשיא בפועל.
תהליך ההכרזה על נבצרות הנשיא היה אז לא ברור, ומרשל חשש שייווצר תקדים אם הוא יעביר בכוח את וילסון מתפקידו.
מרשל רצה שהנשיא יעביר לו מרצונו את סמכויותיו, אך לאור מצבו של וילסון, הדבר היה בלתי אפשרי ובלתי סביר לאור סלידתו של וילסון ממרשל.
מרשל הודיע לקבינט שהוא ייקח על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא רק לאחר החלטה משותפת של שני בתי הקונגרס שתקרא לו לעשות כן, או רק בעקבות הודעה רשמית מווילסון עצמו או מצוותו שמאשר שנבצר ממנו למלא את תפקידו.
וילסון הושם בבידוד על ידי רעייתו ורופאו האישי, ורק ליועציו הקרובים הותר לראותו.
לאף אחד לא הועבר מידע רשמי על מצבו.
אף על פי שמרשל ביקש להיפגש עם הנשיא כדי להבין את מצבו, לא עלו בידו לעשות זאת.
תחת זאת הוא הסתמך על עדכונים מעורפלים שהתקבלו מהודעות שפורסמו על ידי רופאו של וילסון.
מתוך הבנה שווילסון ויועציו לא יעבירו מרצונם את סמכויות הנשיא למרשל, יזמה קבוצה של מנהיגי הקונגרס כינוס מושב משותף.
על כל פנים, קבוצה של סנאטורים שהתנגדו לחבר הלאומים מנעה את כינוסו של מושב משותף בתקווה למנוע את אשרור ההסכם.
סנאטורים אלו האמינו שכנשיא בפועל, מרשל יחליט על כמה ויתורים שיאפשרו את אשרור ההסכם.
וילסון, במצבו הנוכחי, לא רצה או לא היה מסוגל להחליט על ויתורים אלו, והדיון בחוק הסתיים במבוי סתום.
ב-4 בדצמבר הודיע לנסינג בשימוע בוועדה של הסנאט שאף אחד בקבינט לא דיבר או נפגש עם וילסון בשישים הימים האחרונים.
הסנאטורים שביקשו להפוך את מרשל לנשיא בפועל ביקשו שוועדה תשלח לבדוק את מצבו של הנשיא, בתקווה להשיג עדות שתתמוך במטרתם.
הוועדה, שכונתה על ידי כמה עיתונים "ועדת הריחרוח", הגיעה למסקנה שמצב בריאותו של וילסון חמור, אך נראה היה לחבריה שהוא החלים מספיק כדי שהוא יוכל לקבל החלטות.
הדוח שלהם שם קץ לצורך בהחלטה משותפת של הקונגרס.
במהלך תפילה של יום ראשון בכנסייה באמצע דצמבר, במה שמרשל האמין שהיה ניסיון של פקידי ממשל אחרים לאלץ אותו לקבל את הנשיאות, הגיע שליח עם הודעה שהנשיא וילסון נפטר.
מרשל היה המום, ועלה כדי להכריז על הידיעה באוזני קהל הנוכחים.
הכמרים ניהלו תפילה, הקהל החל לשיר המנונים, ואנשים רבים בכו.
מרשל ורעייתו יצאו מהמקום והתקשרו אל הבית הלבן כדי לדעת מה יהיה הצעד הבא, רק כדי להבין שוא היה קורבן למתיחה ושוילסון עדיין בין החיים.
עד תום כהונתו של וילסון ביצע מרשל כמה תפקידים טקסיים במקומו, כמו אירוח אישים זרים.