tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לינדזי לא מרגישה בנוח עם הסידור והדבר יוצר מתחים בין לינדזי למלאני, מתחים אותם לידה פותרת, לכאורה, באמצעות שכנוע של הזוג לפתוח את מערכת היחסים שלהן.
מתפטרת מ"ונגארד" על מנת להצטרף לחברת "קינטיק" שפותח בריאן.
היא היחידה, לכאורה, שמצליחה להתמודד עם בריאן ברמה שלו, לשיטת כותבי התוכנית – ללא חרטות, ללא התנצלות.
(עונות 4–5) שחקן בייסבול אשר אמט מתכנן את יום נישואין.
תוך כדי, השניים מפתחים מערכת יחסים שבה מנסה דרו לשכנע את עצמו שהוא לא הומו, אלא רק שוכב עם גברים, אולם לאחר זמן מה דרו מודה בפני אמט על אהבתו אליו, ולאחר מכן אף יוצא מהארון בפומבי.
לאחר מערכת יחסים קצרה אמט מבין שדרו בשלבים ראשוניים של יציאה מהארון וצריך לחוות חוויות מסוימות, עד שיוכל להתבגר, לראות עיניו.
כותבי הסדרה התמודדו, דרך דמותו של דרו בויד, בהתמודדותם של סלבריטאים עם יציאה מהארון וכמו כן עם מקרי קיצון שבהם נתפסים ידוענים בשעת מעשה ומתמודדים עם איומים על אאוטינג בניגוד לרצונם.
(עונות 2–3) ג'ורג' הוא מיליארדר או מולטי-מיליונר, לא ברור, המחזיק בבעלותו מפעל לייצור חמוצים ("שיקל'ס פיקלס" – החמוצים של שיקל).
הוא אחד ממעריציו של אמט בהיותו שחקן פורנו, אשר מזמין אותו לביתו בתחילה במטרה לשכור את שירותי הליווי שחשב שאמט מציע.
לאחר שהוא מבין שאמט אינו מגיש שירותים כאלה, הוא מתנצל בפניו ובין השניים נרקמת מערכת יחסים רצינית רצופת עליות ומורדות.
בין היתר, ג'ורג' הוא זה שמציל את יום חתונתן של לינדזי ומלאני, כאשר הוא מעמיד לרשותן את אולם הנשפים בביתו.
במהלך טיסה לחו"ל עם אמט, השניים מקיימים יחסי מין בתא השירותים של המטוס, במהלכם מקבל ג'ורג' התקף לב ומת.
על סצנה זו אמר פיטר פייג' (אמט) בפרק הסיום של הסדרה (לאחר הפרק האחרון) כי "הסצנה הכי טובה שעשיתי הייתה כאשר אמט וג'ורג' קיימו יחסי מין במטוס.
כי זו סצנה שהתחילה בשובבות, המשיכה בהומור, פנתה לכיוון הלם והסתיימה באופן טראגי ביותר".
(עונות 1–3) טרייסי (שם המשפחה אינו מוזכר) היא ידידתו של מייקל מה"ביג קיו" בו עבד אשר הייתה מאוהבת בו.
לאחר שחשבה שהם מפתחים מערכת של דייטים, היא התבדתה במסיבת יום ההולדת של מייקל בעונה הראשונה, כאשר בריאן חשף בפניה את נטיותיו המיניות של מייקל.
טרייסי הופיעה כאורחת בעונה השלישית, בה גילמה את מנהלת ה"ביג קיו" (ככל הנראה קודמה) אשר מראיינת את טד לקבלת עבודה.
(עונה 5) המחליפה של דבי לאחר שזו מתפטרת מעבודתה כמלצרית בדיינר.
לורטה היא אישה מוכה אשר בעלה תפס אותה מתנשקת עם אישה אחרת ולאחר שהכה אותה, ברחה ממנו.
בתחילה היא נראית שלומיאלית, איטית, אך נחושה, ולאחר שדבי מקבלת אותה לעבודה, היא מלמדת אותה בזריזות את אופי העבודה וההתנהלות מול לקוחות עד שבמהרה היא מצליחה לעמוד בכך.
לורטה מתאהבת בדבי ולאחר שהאחרונה אינה משיבה לה אהבה מהיותה הטרוסקסואלית, היא מחליטה לעזוב את הדיינר ואת העיר.
הגרסה האמריקאית של "הכי גאים שיש" הגיעה במהרה לראש טבלת הרייטינג של רשת Showtime.
השיווק הראשוני של הסדרה היה מכוון תחילה להומואים (וגם ללסביות), אבל גם נשים הטרוסקסואליות רבות צפו בסדרה.
שפע סצנות חדשניות ונועזות הופיעו ב"הכי גאים שיש".
החל בפרק הראשון שהכיל סצנות סקס בין שני גברים שהיו מהמפורשות ונועזות ביותר שנראו אי פעם בטלוויזיה האמריקאית (הכוללות אוננות הדדית, מין אנאלי ורימינג).
למרות התיאור הכן של השימוש בסמים והסקס המזדמן בין מבלים במועדונים הסדרה מעולם לא עוררה מהומה או ביקורת חריפה בקרב קהל שמרני.
בעונות הראשונות נמנעו רוב השחקנים מלפרסם את הנטייה המינית שלהם, לדבריהם כדי לא לגרוע מאפיונן של הדמויות בסדרה.
מאז הצהירו רנדי הריסון (ג'סטין), רוברט גאנט (בן), פיטר פייג' (אמט) וג'ק ווטרהול (ויק) – שהם הומואים, תיאה גיל (לינדזי) הצהירה שהיא ביסקסואלית ושאר משתתפי הסדרה הודיעו שהם סטרייטים (גייל הרולד – בריאן, מישל קלוני – מלאני והאל ספרקס – מייקל).
בשנת 2002, מארק הול, נער קנדי הומוסקסואל פנה לבית המשפט ותבע את בית הספר הקתולי שבו למד, במטרה שבית הספר יאשר לו להביא את בן זוגו לנשף הסיום.
לאחר משפט ארוך ומתוקשר, בית המשפט אישר לו להביא את בן זוגו לנשף.
מאוחר יותר טען הול שהצפייה בסדרה "הכי גאים שיש" היא שנתנה לו את האומץ להילחם על זכויותיו.
בפרק הסיום של העונה הראשונה בסדרה נראה ג'סטין מתמודד עם יחסם של חבריו ללימודים בנוגע להבאת בן זוגו לנשף הסיום.
כאמור, הפרק הזה הוא שדרבן את הול ללחום למען זכויותיו.
בסיום העונה השנייה הוזמן הול לגלם דמות אורחת בסדרה.
שנתיים מאוחר יותר יצא לאקרנים סרט בנושא ("מלכת הנשף: סיפורו של מארק הול").
הסדרה התרחשה בפיטסבורג שבמדינת פנסילבניה.
פיטסבורג נבחרה כמקבילה הדומה לאתר ההתרחשות של הגרסה הבריטית בעיר מנצ'סטר.
למרות זאת, מכיוון שבפיטסבורג אין קהילה גדולה של גייז כמו בניו יורק או סן פרנסיסקו, כמעט כל הסצנות שהתרחשו באזור "Liberty Avenue" צולמו באזור בו חיה קהילה גדולה של גייז בשכונה שנקראת "Church and Wellesley" בטורונטו שבקנדה.
למעשה, אף לא צילום אחד של שדרת ה-"Liberty Avenue" האמיתית הופיע בסדרה.
טורונטו נבחרה כאזור צילום הסדרה בשל עלויות הצילום הנמוכות והבסיס הבוגר והבשל של תעשיית הטלוויזיה והקולנוע בה.
וודיז' (Woody's), הבר המרכזי בסדרה, הוא שמו של בר מקומי בטורונטו שהחזית החיצונית שלו צולמה בשינויים קלים.
מבחינות רבות, הגרסה האמריקאית הייתה חלוצית בהרבה תחומים חברתיים.
לכן, רבים מהקהילה (מבקרי טלוויזיה וצופים) טענו שעל הסדרה מוטלת אחריות חברתית.
טענה זו היא אולי הסיבה העיקרית לחשש מתיאור הבעיות איתן התמודדו הומואים ולסביות, והסטריאוטיפים שהוצגו בסדרה.
המבקרים חשו שבסדרה מוצגים אורח חיים לא מציאותי של חברי הקהילה.
מפיקי הסדרה חששו בתיחלה מהביקורות ולכן פרסמו הצהרה שהופיעה בסוף כל פרק ובכלי התקשורת בה נכתב שהסדרה לא מתכוונת להכליל או לייצג את הקהילה כולה ("הסדרה הכי גאים שיש היא חגיגה של החיים והתשוקות של קבוצת גייז והיא לא נועדה לשקף את כל האוכלוסייה הגאה").
למרות זאת, גייז רבים בתקשורת טענו שהסדרה תעצב את דעתם של רבים מן הצופים על הקהילה.
אחרים טענו שלמרות שהתיאור של שימוש בסמים וסקס הוא ריאליסטי, אסור לכבס את הכביסה המלוכלכת לעיני כל, תיאור שאינו מועיל לחברי הקהילה שמבקשים הגנה על זכויות האזרח במיוחד בעת שהמיעוט נאבק על זכויות אזרח לקהילה.
היו בקהילה ששיבחו את הסדרה על העדר הטאבו היבטים שונים בחייהם בין אם הם ריאליסטים או רומנטיים.
רבים מהצופים ראו את הסדרה באור חיובי בשל החשיפה של הקהילה הגאה אל המדיה.
הסדרה גם "הואשמה" בהיותה חיקוי חלש של הסדרה הבריטית ("Queer as Folk UK").
היו שטענו שהגרסה האמריקאית מדגישה סצנות סקס ועירום כדי להעלות את הרייטינג, בהשוואה לסדרה הבריטית שגם היא תיארה פעילות מינית אך השקיעה יותר בדיאלוגים.
בניגוד לסדרה הבריטית הכותבים האמריקאים יצאו מגדרם כדי לתאר את בריאן וג'סטין כמאהבים בעלי מערכת יחסים ממושכת שמחזיקה מעמד למרות הכול, כנראה כדי לסתור את הביקורת על מערכות היחסים הקצרות שמנהלים ההומואים.
כל פרקי הסדרה יצאו ב-DVD.
פרקי העונה הראשונה יצאו ב-2001, ולהם 22 פרקים ו-6 דיסקים.
ב-DVD נכללים קטעים שנחתכו בהצגת האל ספרקס, קטעים מאחורי הקלעים; ביוגרפיה, ראיונות ופרופיל של הדמויות, גלריית תמונות, סיכומים והצצה לפרקי העונה שאחרי.
ב-DVD של העונה השנייה שיצא ב-2002 ניתן למצוא 20 פרקים ב-6 דיסקים, הכוללים בתוכם תיאור של יום בחיי השחקנים, המועדון "בבילון", פספוסים, חוברת הקומיקס Rage והכנתה, גלריית תמונות והצצה לעונה השלישית.
ל-DVD של העונה השלישית שיצא ב-2003 היו 14 פרקים שנכללו ב-5 דיסקים, וכך גם ל-DVD של העונה הרביעית שיצא ב-2004.
ה-DVD של העונה החמישית והאחרונה שיצא ב-2005, מכיל 13 פרקים ב-5 דיסקים וכולל בתוכו ספיישל מיוחד בשם "אומרים שלום", הקליפ "Shine", גלריית תמונות של רוזי אודונל, פספוסים, סצנות שנחתכו והודעה מחברי הקאסט.
DVD נוסף של כלל הסדרה יצא ב-20 בנובמבר 2007 וכלל בתוכו 83 פרקים ב-28 דיסקים.
נכון ל-2007 יצאו לאור ארבעה ספרים שנכתבו בהשראת הסדרה:
הכי גאים שיש: הספר מאת פול רודיטיס.
הספר מכיל מאות תמונות צבעוניות, מדריך פרקים, הצצה לעונה השלישית, ראיונות עם צוות השחקנים, המפיקים והתסריטאים, שאלות טריוויה וציטוטים.
כל תשע שניות: הכי גאים שיש מאת ג'וזף ברוקטון.
הספר מבוסס על הסדרה ומתאר פלשבק לשנת 1989, בתקופה בה בריאן ומייקל היו חברים בתיכון והתמודדו עם בריונים, אהבות נסתרות והמשיכה המינית שלהם.
הספר נכתב בזיקה לסדרה האמריקאית וכותבי הסדרה לא היו שותפים בהכנתו.
לעולם לא נפרדים: הכי גאים שיש מאת קווין ברוקטון.
הספר מתאר פלשבק לתקופה שאחרי התיכון, בה מייקל מגלה שדודו ויק חולה באיידס והאופן בו המשפחה מתמודדת יחד עם המחלה.
בריאן מתחיל להתעניין בתחום הפרסום ופוגש בלינדזי, אמנית צעירה שמתמחה באותה חברה.
אמט, חברו של מייקל מהמועדון בבילון הופך מידיד לחבר.
בנוסף, בריאן ומייקל נאלצים להתמודד עם העובדה שבפעם הראשונה מאז ילדותם הם לא נמצאים יחד.
גם ספר זה לא נכתב על ידי כותבי הסדרה.
תמיד היה, תמיד יהיה: הכי גאים שיש מאת קווין ברוקטון.
הספר מתאר פלשבאק לתקופה שאחרי הקולג', בה בריאן מנסה לבסס את מעמדו בחברת פרסום, מייקל תוהה באיזו קריירה יבחר, אמט מגיע מלוס אנג'לס לחגוג, לינדזי נאבקת בתור אמנית צעירה ודבי מטפלת באחיה החולה ויק.
פרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה – סדרת הדרמה היוצאת מן הכלל.
Third Prize – פרס נושאים משפיעים על הציבור.
DGC Craft Award – פרס סדרת דרמה יוצאת מן הכלל.
DGC Craft Award – פרס עריכת המוזיקה הטובה ביותר בטלוויזיה.
פרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה – מועמדות לפרס סדרת הדרמה היוצאת מן הכלל.
ACTRA Toronto Awards – מועמדות למשחק יוצא מן הכלל לשחקנית – תיאה גיל (לינדזי).
Prism Award – פרס העלילה הטובה ביותר בסדרה דרמה בטלוויזיה.
BMI Cable Award – פרס המוזיקה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
Prism Award – מועמדות לפרס משחק בסדרת דרמה בטלוויזיה – סקוט לוול (טד).
הכיבוש היפני בקוריאה הוא הכינוי לתקופה בת 35 שנה בה שלטה האימפריה היפנית בקוריאה.
הסיפוח, שהחל בהדרגה לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה, התחזק בסיום מלחמת רוסיה–יפן, והושלם לאחר רצח איטו הירובומי בהסכם כפוי ב-1910. השלטון היפני בקוריאה הסתיים בהצהרת פוטסדאם שנחתמה באוגוסט 1945 ונתנה תוקף לכניעתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
השליטה היפנית בחצי האי הקוריאני הייתה למעשה סיפוח ולא כיבוש אך עם השנים התקבע השם "הכיבוש היפני בקוריאה".
השפעת היפנים בקוריאה החלה כבר בסוף המאה ה-19, כאשר מעצמות קולוניאליות מאירופה, בהן בריטניה, צרפת והולנד, התחרו ביניהן על השפעה באמצעות קולוניות מעבר לים.
יפן, שרצתה גם היא לגרוף השפעה, ראתה בקוריאה טריטוריה חשובה להבטחת האינטרס היפני, במיוחד כאשר הייתה קוריאה במאה ה-19 חלק מאזור השפעה סיני.
ב-27 בפברואר 1876 נחתם "הסכם גנגווה" (강화도조약, Ganghwa Treaty) בין האימפריה היפנית לקוריאה, שמטרתו הייתה לפתוח את השוק הקוריאני למסחר של מוצרים יפניים.
במשך השנים צברו היפנים השפעה אדירה בקוריאה.
ב-22 באוגוסט 1910 נחתם הסכם סיפוח הדדי בין ראש ממשלת קוריאה אן צ'ונג-גון לבין המושל היפני של קוריאה בשם קיסר יפן (שנכנס לתוקף ב-29 באוגוסט 1910), שעיקרו הסכמה הדדית לסיפוח מלא של חצי האי הקוריאני לשלטון יפני.
צורת הממשל החדשה הייתה באמצעות ממשלת בובות, שכן בקוריאה שלט מושל שהיה כפוף לחלוטין למרותו של הקיסר היפני, וקיבל מעשית הוראות מטוקיו.
ההסכם המביך נחשב בקוריאה כהסכם משפיל מאין כמותו.
כינויו של ההסכם, שנחתם בשנת הכלב לפי לוח השנה הקוריאני, הוא "ההשפלה הלאומית בשנת הכלב" (경술국치).
היום בו הוא נחתם מכונה בקוריאה "יום ההשפלה הלאומי".
בתקופת הסיפוח היפני התפתחה קוריאה הודות לשיפורים טכנולוגיים ולתמורות כלכליות שחלו בעולם בכלל וביפן בפרט.
כבישים נסללו, רשתות תקשורת החלו לפעול ותחבורה ציבורית ענפה התפתחה במהירות.
היפנים הדיחו מן השלטון את שושלת ג'וסון,, הרסו את ארמון קיונגבוק (경복궁, Gyeongbokgung) בסיאול בשטחו בנו את מבנה הממשל ששימש אותם, ובנו מערכת מיסים חדשה שהתבססה על גידול תוצרת חקלאית וייצואה ליפן, וכללה גם רציחות שקטות של איכרים מהפריפריה שסירבו לשלם מיסים.
מעט לאחר מותו הפתאומי, ב-1 במרץ, הפתיעו הקוריאנים את היפנים בהצהרת עצמאות ומייד החלו ברחבי המדינה להפגין נגד הנוכחות של הפולשים היפנים.
היפנים דיכאו את ההתנגדות בכוח.
כ-7,509 מפגינים נהרגו מאש הצבא והמשטרה היפניים שנכחו במקום על פי מקורות קוריאניים (553 הרוגים לפי היפנים).
תנועות ההתנגדות לשחרור קוריאה מעול הכיבוש היפני נשענו בין היתר על תוכנית 14 הנקודות בנאומו המפורסם של נשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, שקרא לסיום הכיבוש הקולוניאלי (שהיה בעיקרו אירופי) ברחבי העולם ולמען הזכות להגדרה עצמית של העמים הכבושים.
בהשפעת תנועות ההתנגדות שקמו ב-1 במרץ 1919, הוקמה ממשלה קוריאנית גולה בשאנגחאי, סין, שדגלה בסיום השליטה היפני בקוריאה ובהתנגדות פעילה לנוכחות הצבא האימפריאלי היפני בחצי האי.
לממשלה הגולה היו שני הישגים זעירים במאבקם נגד הכובשים היפנים.
הבולט שבהם היה ניצחון של מיליציות חמושות ששלחו על גדודים של הצבא האימפריאלי היפני בצ'ינגשאנלי (青山里 במנדרינית תקנית) שבמנצ'וריה - הישג שהתרחש במסגרת ניסיונם של היפנים לכבוש את המחוז המיוער ג'יאנדאו שבצפון סין ב-1920, וגרם לכמעט 1,000 אבדות בנפש בצבא היפני.
ההתנגדות לסיפוח היפני לא פסקה לאורך תקופת שלטונם של היפנים.
התקוממויות רבות, שהמפורסמת שבהן התרחשה על ידי סטודנטים של קואנגג'ו ב-1929, הובילה בסופו של דבר להידוק החבל סביב צווארה של קוריאה ב-1931. הממשל הצבאי שהחילו היפנים בחצי האי הפך לדומיננטי יותר וחזק יותר.
פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 שנמשכה לאורך מלחמת העולם השנייה, הביאה לניסיונם של היפנים למחוק את התרבות הקוריאנית.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה אולצו קוריאנים רבים להשתתף במאמץ המלחמתי היפני.
עשרות אלפי גברים גויסו ליחידות הלוחמות של הצבא היפנים, וכ-200,000 נשים ונערות צעירות ("נשות ניחומים"), בעיקר מקוריאה ומסין, גויסו כשפחות מין לצבא היפני עבור החיילים בחזית.
גלי הגירה קוריאנית יצאו מחצי האי הקוריאני, בעיקר למנצ'וריה ומחוז פרימורסקאיה שבחלקה הדרום-מזרחי של ברית המועצות.
חלק מהמהגרים הללו ייסדו תנועות שחרור שלחמו למען עצמאות קוריאה, שלהן מיליציות חמושות שלחמו מלחמת גרילה נגד כוחות יפניים מחוץ לגבולות חצי האי הקוריאני.
סיום השליטה היפנית הגיע עם כניעתה של יפן לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, עם חתימת מנהיגיה של יפן על הצהרת פוטסדאם, המקבלת את תנאיה של בעלות הברית.
ברית המועצות קיבלה את כניעת יפן בחלקו של חצי האי הקוריאני שמצפון לקו הרוחב 38, ואילו ארצות הברית קיבלה את כניעת יפן בחלקו שמדרום לקו הרוחב 38. החלוקה אמורה הייתה להיות זמנית, כאשר בתום ההליכים אמורה הייתה לקום מדינה קוריאנית מאוחדת אחת משני צדי קו הרוחב.
ברית המועצות הצליחה לחזק את המרכיבים הקוריאניים הדוגלים בעקרונות הקומוניזם בקוריאה הצפונית, אך כשלה בניסיון חיזוק הקומוניזם בדרום.
במאבק בין הקומוניסטים המקומיים, הקומוניסטים ששבו לאחר השחרור מסין ואלה שהגיעו מרוסיה, העלו את הקומוניסטים הנאמנים לברית המועצות בראשות קים איל-סונג, בעוד שבדרום, האמריקאים דיכאו את הוועדות העממיות אותם ראו כסוציאליסטיות, והצניחו לשלטון פוליטיקאי אמריקני זקן ממוצא קוריאני, סינגמן רי, אותו ראו כבעל גישה דומה לשלהם.
לאחר מלחמת קוריאה הפך הסדר החלוקה לקבוע, שכן חצי האי הקוריאני מחולק בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית, על אף שיש הסבורים שאין זה המצב הטבעי של העם הקוריאני - שחי כיום משני צדי הגבול.
השליטה של היפנים, בקוריאה, בטאיוואן וגם בסין, ידועה כתקופה של פריחה בהתפתחות המודרנה בקוריאה אך מלווה בהפרות בוטות של זכויות אדם.
ישנם גם היסטוריונים בעלי עמדה אפולוגטית לסיפוח היפני.
כיום, הנושא הזה עדיין פתוח ונידון בין ממשלות יפן וקוריאה.
הרגש האנטי-יפני עדיין חזק בקוריאה, וביבשת אסיה בכלל, כתוצאה מהשלטון היפני והאכזריות בה נודעו החיילים היפנים.
תקוות לקוריאה אחת, עצמאית ומאוחדת ("חופשייה ועצמאית") ירדו לטמיון במהירות, כאשר הפוליטיקה של ראשית ימי המלחמה הקרה וההתנגדות הפנימית לתוכנית הנאמנות של המעצמות לקוריאה גרמו ב-1948 להקמתן של שתי ממשלות נפרדות - אחת בדרום בהשפעה אמריקנית ואחת בצפון בהשפעה סובייטית.
המערכת הפוליטית שהונהגה בקוריאה הדרומית הושפעה מהקפיטליזם האמריקני, ואילו המערכת הפוליטית בקוריאה הצפונית הושתתה על עקרונות הקומוניזם.
במהלך מלחמת העולם השנייה יהדות רומניה נרדפה בצורה שיטתית על ידי שלטונות רומניה.
במסגרת הרדיפה הזאת נשללו מיהודי רומניה הזכויות האזרחיות, הוטלו עליהם מיסים מיוחדים ועבודות כפייה, רכושם הולאם או נשדד, רבים מהם הוגלו, הוכו, עונו ואף נרצחו במסגרת מה שמכונה שואת יהודי רומניה.
במלחמת העולם השנייה רומניה הייתה בעלת ברית נאמנה של גרמניה הנאצית (עד 23 באוגוסט 1944), לחמה לצידה ושיתפה פעולה איתה בפעולות להשמדת העם היהודי.
במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה, השלטונות הרומניים ורבדים גדולים מהאוכלוסייה, כולל אינטלקטואלים רבים, בתקופה יון אנטונסקו ולאחריו בתקופה המלכותית, בתקופה הקומוניסטית ולאחריה, התכחשו לחלקה של רומניה באירועים אלה, ניסו למזער אותם או להצדיקם.
הכחשת השואה ברומניה התבצעה בדרכים הבאות:
עיוות נתונים לשם יצירת תמונה כללית כוזבת.
הכחשה חלקית תוך מזעור נתונים כמותיים.
הכחשת השואה במחוזות שבשלטון רומני.
הצדקת השואה תוך שימוש באמתלות שונות.
שילוב של כמה מהשיטות שכבר הוזכרו.
עמדת הממסד הקומוניסטי כלפי השואה
על פי הדיאלקטיקה הקומוניסטית היהודים אינם עם בפני עצמו, אלא בני עמים שונים המחזיקים באמונה היהודית.
הקומוניזם דחה גם את ההגדרה הגזענית של היהודים, הגדרה ששימשה את המנגנונים שפעלו להשמדת היהודים.
בהתאם לכך הקומוניזם סירב להכיר בייחוד של שואת היהודים ובכל ההתייחסויות לפשעי הנאצים התעלם הממסד הקומוניסטי מהיחס השונה שקיבלו היהודים מידי רודפיהם.
בנוסף לכך ההגדרה הקומוניסטית של המשטרים הפשיסטיים, שנקבעה על ידי גאורגי דימיטרוב ב-1935, קבעה שהם"דיקטטורה טרוריסטית של האלמנטים היותר ריאקציונרים, שוביניסטים ואימפריאליסטים של ההון הפיננסי".
בהגדרה הזאת לא הייתה שום התייחסות לעמדות אתניות או דתיות.
הצבא האדום שחרר את מחנה אושוויץ בינואר 1945, אולם ברית המועצות נמנעה מלפרסם את ממצאיה ורק כעבור חודשים, לאחר דרישות בריטיות, פורסמו נתונים על רציחת ארבעה מיליוני "אזרחים" באושוויץ.
ברית המועצות אסרה על אזכור הלאום היהודי בהקשר של קורבנות מלחמת העולם השנייה ולאחר זמן לא רב נאסרה הפצת הספר השחור שכתבו וסילי גרוסמן ואיליה ארנבורג על סבלות יהודי ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
בסתיו 1944, ברומניה, הציבור ידע מעט מאוד על ההגליות לטרנסניסטריה ויתר הפשעים שנעשו נגד האוכלוסייה היהודית.
באוקטובר ובנובמבר פורסמו כמה מאמרים בכתב העת "רומניה החופשית", אך כתב עת זה, בעל אוריינטציה קומוניסטית, נקרא על ידי מעטים בלבד.
בין 14 במאי ו-13 ביולי 1945 נערכו משפטי פושעי המלחמה הרומנים.
במשפט הראשון, שנערך בין 14 ו-22 במאי היו 38 נאשמים, מרביתם בכירים מאוד והמשפט התרכז בנושא הטבח באודסה.
שלושה משפטים נוספים נערכו למי שהיו מנהלי מחנות הריכוז והעבודה בטרנסניסטריה.
הדיווחים מהמשפטים, הרווים בעגה התעמולתית הקומוניסטית, היו קשים להבנה לציבור הרחב ורק מעטים הבינו מה התרחש שם.
עם תפיסת השלטון המלאה של הקומוניסטים בסוף דצמבר 1947, נאסרה הפצת הספר השחור של מתתיאס קרפ, שדן בסבלות היהודים תחת השלטון הרומני במלחמת העולם השנייה.
עותקים בודדים של הספר, שהפצתו נפסקה, נשארו בספריות מרכזיות, לעיון במקום של בעלי אישור מטעם המפלגה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היו במפלגה הקומוניסטית הרומנית שתי גישות לדרך בה אמורים להציג את ההיסטוריה.
פטרשקנו הודח ב-1948 במסגרת המאבקים הפנימיים במפלגה הקומוניסטית הרומנית וספרו נגנז.
ב-1968 טוהר לאחר מותו, אך הספר לא חזר למדפים.
הגישה השנייה יוצגה על ידי מיכאיל רולר (Mihail Roller), היסטוריון קומוניסטי יהודי.
ספר זה, שעל פיו חונכו עשרות שנתונים של תלמידים רומנים, לא הכיר בקיום העם או הלאום היהודיים והקורבנות היהודים הוצגו לפי השתייכותם האזרחית או הלוקלית, יהודים רומנים היו סתם רומנים ויהודי יאשי, בהתייחסות לפרעות יאשי, היו תושבי יאשי, ללא ציון לאומיותם או דתם.
דוגמאות להעלמת רדיפת היהודים ומספר הקורבנות מקרב היהודים, בספרי ההיסטוריה של התקופה הקומוניסטית, מלמדים על יחס השלטונות לבעיה זו.
ב-1971 יצא לאור בבוקרשט הספר Garda de Fier (משמר הברזל) ובו סופר שביום 23 בינואר 1941 נשלחו במשאית 15 עצורים לבית המטבחיים ושם נורו ונתלו על ווי התלייה שנועדו לגופות בעלי חיים (חלק מאירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
בספר צוין שהיו עשרות ומאות פצועים, אך לא צוין שהמתים והפצועים היו יהודים.
כעבור חמש שנים, ב-1977, פורסם הספר Scurtă istorie a românilor destinată tineretului (היסטוריה קצרה של הרומנים המיועדת לנוער) וגם בספר זה מוקדש רק משפט אחד לאירועים אלה ובמשפט זה היהודים לא מוזכרים.
ביולי 2001, בבוקרשט, הפרופסורים האוניברסיטאיים גאורגה בוזאטו ויון קוז'ה ארגנו סימפוזיון בכותרת "Holocaust în Romania?" (שואה ברומניה?), שכותרתו מדברת בעד עצמה.
ב-סתיו 2003 שלח יון קוז'ה, שהיה מועמד לראשות עירית בוקרשט על המצע שקרא לטיהור יון אנטונסקו, מכתב פתוח לניקולאה קאז'אל, נשיא פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, ובו טען שפוגרום בוקרשט בינואר 1941 לא היה ולא נברא.
במרץ 2002 הוציאה ממשלת רומניה צו מס' 31/2002 האוסר טיפוח ארגונים וסמלים עם אופי פשיסטי, גזעני או קסנופובי או קידום דמותם של אישים שנמצאו אשמים בפשעים נגד השלום והאנושות.
בעקבות החקיקה הזו, גאורגה בוזאטו, שהיה סנאטור בשנים 2000 - 2004, הציע תיקון לחוק.
בין מכחישי השואה הקולניים מתבלט הגנרל מיור בדימוס ראדו תאודורו, מחבר הספרים A fost sau nu Holocaust?
(הייתה או לא הייתה שואה?), România ca o pradă (רומניה כשלל), Nazismul sionist (נאציות ציונית) ו-Învierea lui Iuda (תחייתו של יהודה).
ביולי 2003 התראיין נשיא רומניה יון איליאסקו לעיתון "הארץ" והצהיר שוב הצהרות שגימדו את היקף השואה, את אחריות רומניה לשואה בשטחים שהיו בשליטתה במלחמת העולם השנייה, וניקה את העם הרומני מרצח היהודים ברומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אחרי פרסום הראיון פנה אבנר שלו לנשיא רומניה בהזמנה להקים ועדת היסטוריונים בנושא.
הפניה זכתה לתמיכת מוזיאון השואה בוושינגטון, ארגון בני ברית ומשרד החוץ בישראל.
לאחר שהרשויות הרומניות לא חזרו בהן מהודעה זו, פנה יו"ר יד ושם אבנר שלו לשרת החינוך של רומניה אקטרינה אנדרונסקו וקבע כי מדובר בשקר היסטורי:
ב-14 בפברואר 2013 הופיע בפני מליאת האקדמיה הרומנית הפרופסור ולדימיר איליאסקו (Vladimir Iliescu), המועסק באוניברסיטה באאכן כפרופסור להיסטוריה ובמהלך הרצאה הנוגעת להשקת ספרי היסטוריה בנושא הקומוניזם הצהיר שהשואה ברומניה היא "שקר קוסמי".
לדברי הפרופסור, השואה התרחשה בהונגריה ובגרמניה, אך לא ברומניה, שם היהודים אומנם נרדפו, אך פרט ל-20,000 הם לא נרצחו.
ההרצאה עברה בניחותא, עם הנהוני הסכמה.
לאחר שהדברים התפרסמו והתחיל גל של מחאות בעולם, האקדמיה הרומנית הוציאה הודעת הסתייגות מדברי הכחשת השואה ברומניה.
ביולי 2015 חתם נשיא רומניה על חוק המטיל עונש של עד שלוש שנות מאסר על מכחישי השואה.
ביולי 2016 אישר גם הפרלמנט של רפובליקת מולדובה את הדו"ח של ועדת ויזל.
פאול גומה יצר תת-זרם מיוחד שבמרכזו תורה סדורה המצדיקה, עם הסתייגויות מסוימות, את אירועי השואה ברומניה.
על פי פאול גומה השואה ברומניה הייתה קטנה, מכפי שמתארים אותה, לא מכוונת מלמעלה, אלא נקמה עממית של בני העם הרומני הזועמים על פשעי היהודים נגד הרומנים.
בספרו, השבוע האדום, מתרכז גומה באירועים שנלוו לנסיגת הצבא והאדמיניסטרציה של רומניה מבסרביה ומצפון בוקובינה, לאחר האולטימטום של ברית המועצות בקיץ 1940. על פי גומה, יהודי בסרביה ובוקובינה פגעו בצבא הרומני הנסוג, פגיעות שקוממו את העם הרומני, שנקם בהם לאחר כיבוש אזורים אלה במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1941.
בפרק על הכחשת השואה ברומניה, בדו"ח ועדת ההיסטוריונים שזומנה על ידי נשיא רומניה, מוקדש דיון נרחב להשוואת השואה למקרים אחרים של רצח עם במטרה לפגוע בייחודיותה.
השיטה, קבעו ההיסטוריונים, היא אומנם אינה הכחשת השואה ישירה, אלא קטגוריה שונה, אך קרובה מאוד להכחשת השואה.
בין הנוקטים בהשוואות כאלה יש מכחישי שואה מובהקים, קיצוניים מוכרים, לצד אישים בעלי מוניטין ללא רבב.
קיימת הסכמה בין ההיסטוריונים המרכזיים על כך ששואת היהודים במלחמת העולם השנייה הייתה ייחודית, בעיקר בגלל הטוטליות הגלומה בכוונת מבצעיה, הפתרון הסופי, אך קיימים הבדלים לגבי הסיבות לייחודיותה - ההשוואות, טוענים ההיסטוריונים, נועדו לטשטש את ייחודיותה.
מחקרים השוואתיים התחילו מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 והתרבו למדי בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. במחקרים אלה משווים את השואה לפגיעה באוקראינים ומעשי מזוויעים אחרים שהיו בברית המועצות, לרצח העם הארמני ולכל רצח עם שזוכה לכותרות מסיבה זו או אחרת.
בין הרומנים מתבלטים בתחום זה פאול גומה, מוניקה לובינסקו ודורין טודוראן.
אדמשטאנו עם מוניקה לובינסקו, בדצמבר 1998, שאלה האחרונה: "מדוע 85 עד 100 מיליון קורבנות הקומוניזם לא יכולים להשתוות ל-20 מיליוני קורבנות הנאציזם?".
הכי מתוק שיש הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה הרומנטית אשר צולם בשנת 2002. בסרט מככבות קמרון דיאז, סלמה בלייר וכריסטינה אפלגייט.
עלילת הסרט מתחילה כשכריסטינה וולטר (קמרון דיאז) וקורטני רוקליפ (כריסטינה אפלגייט), צעירות חובבות מסיבות, רוצות להקל על הפרידה של חברתן ג'יין ברנס (סלמה בלייר) מהחבר שלה.
הן מחליטות לקחת אותה למסיבה.
במהלך הערב כריסטינה פוגשת את פיטר (תומאס ג'יין) ומתאהבת בו.
היא מפספסת את ההזדמנות להיות איתו באותו ערב, ומכאן מתחיל מסען של כריסטינה וקורטני בחיפוש אחר פיטר.
בסרט יש שימוש רב בהומור גס.
בין היתר צולמה סצנה בה שלוש הדמויות הראשיות יושבות במסעדה ושרות שיר על האופן בו נשים מחמיאות לאיבר המין של הפרטנר שלהן.
קמרון דיאז - כריסטינה וולטר
כריסטינה אפלגייט - קורטני רוקליפ
סלמה בלייר - ג'יין בארס
תומאס ג'יין - פיטר דונאו
ג'ייסון בייטמן - רוג'ר דונאו
"הכי ישראלי" הוא אלבומה החמישי של להקת הרגאיי הישראלית "התקווה 6".
האלבום יצא לאור ב-14 בינואר 2015, באמצעות חברת התקליטים "התו השמיני".
האלבום סימן את המשך מגמת הפיכתה של הלהקה, שהחלה את דרכה כמוקד רגאיי ג'מייקני מובהק, לחלק מרכזי בזרם המרכזי של המוזיקה הישראלית (מיינסטרים).
מהאלבום יצאו כסינגלים: "הכי ישראלי", "עוד פעם פעם", "שימי לי עוד רום", "מה שיהיה יהיה" ו"בעולם שלה".
כל השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי סולן הלהקה, עמרי גליקמן, למעט הלחן לשיר "שימי לי עוד רום" שהולחן על ידי אלבורוזי.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי פילוני (דני קרק), שנודע כמומחה בז'אנרים של רגאיי ומוזיקה ג'מייקנית, וששיתוף הפעולה עמו נתפס כאחד הגורמים שסייעו ללהקה לפרוץ אל הקהל הרחב.
האלבום הושק לאחר עשור לפעילותה של הלהקה, וסולנה עמרי גליקמן ציין כי אף על פי שהבסיס נותר רגאיי וגרוב, הקהל שמגיע להופעות כבר "אוהב מוזיקה ישראלית" ולא רק רגאיי.
"הכי ישראלי" מאופיין באקלקטיות מוזיקלית תוך שמירה על יסודות הרגאיי-גרוב של הלהקה.
הוא משלב שירים קצביים ומלאי ביט עם שירים שקטים יותר.
מבחינת תכנים, האלבום ממשיך את הקו המאפיין של הלהקה המשלב בין הומור קליל לביקורת חברתית ופוליטית חדה.
"הכי ישראלי" (שיר הנושא): מהווה מעין רשימת מצאי שנונה של סמלים, תרבות וסלנג ישראלי, כגון "במבה במבה, מסטיק עלמה, מתל אביב עד בן-גוריון", "קפה טורקי ופל בלגי זה הכי ישראלי" ו"דמקה דמקה, מטקה מטקה".
"לו הייתי ראש ממשלת ישראל" ו"פאקקטה מדינה": שירים המבטאים את הביקורת הפוליטית והחברתית של הלהקה כלפי המציאות הישראלית.
הלהקה נתפסה בראיונות ככזו שמתנתקת במידה מסוימת מהמאפיינים הסטריאוטיפיים של תרבות הרגאיי העולמית.
מהאלבום יצאו כחמישה סינגלים מצליחים: "הכי ישראלי", "עוד פעם פעם", "שימי לי עוד רום", "מה שיהיה יהיה" ו"בעולם שלה".
שיר הנושא, "הכי ישראלי", זכה להצלחה רבה והפך לאחד הלהיטים המזוהים ביותר עם הלהקה.
הוא הגיע למקום ה-5 במצעד ההשמעות השבועי של "מדיה פורסט", למקום ה-4 במצעד השבועי של רשת ג' וגלגלצ, ואף הגיע למקום ה-7 במצעד השנתי של גלגלצ, בנוסף גם השירים "עוד פעם פעם", "שימי לי עוד רום", "מה שיהיה יהיה" ו"בעולם שלה" נכנסו למצעדים של רשת ג' וגלגלצ.
ביקורת: מבקרי מוזיקה העניקו לאלבום ביקורות חיוביות.
מבקר המוזיקה "יוסי חרסונסקי" העניק לאלבום ביקורת חיובית, וציין כי שיר הנושא "מקרב לאולם החתונות המקומי – אפרו-מזרחי-חסידי עם הרבה טחינה וקצת חריף", ושיבח את המפיק פילוני על הבנתו במקצבים האפרו-קריביים.
הכחשת רצח העם הארמני היא מעשה של הכחשה, הסתרה, גימוד וטשטוש של רצח העם המתוכנן והשיטתי של 1.5 מיליון ארמנים ואשורים, שנערך על ידי השלטון העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כסוג של הכחשה, ניתן להשוות בין הכחשה זו לבין הכחשות אחרות של רציחות עמים כגון הכחשת השואה והכחשת טבח ננקינג.
ממשלת טורקיה, שהיא המדינה היורשת של האימפריה העות'מאנית, היא הגורם החזק ביותר שמקדם את הכחשת רצח העם הארמני.
הטורקים לא מסתפקים בהכחשה אקדמית של רצח העם, אלא מפעילים לחצים דיפלומטיים ואחרים על המדינות השונות כדי להרתיע אותן מלהכיר ברצח העם הארמני.
הטורקים עושים שימוש בכוחם הכלכלי והאזורי כדי לקדם את ההכחשה.
הארמנים מנסים, מצידם, לקדם את ההכרה הבינלאומית ברצח עמם, אבל כוחם קטן בהרבה בהשוואה לכוחה של טורקיה.
ארמניה היא מדינה קטנה, ענייה, דלת אוכלוסין ומשאבים.
ארמניה חסרת מנופים כלכליים או דיפלומטיים שיכולים לסייע לה לקדם את ההכרה ברצח עמה.
כתוצאה מכך, מדינות רבות נוטות לעבר העמדה הטורקית ולא מכירות ברצח העם הארמני.
במקביל לאי-הכרה ברצח העם הארמני, יש גם הכחשה, הקטנה והתעלמות מרצח העם האשורי בו נרצחו כ-275 אלף אשורים, ורצח העם היווני-פונטי שבו נרצחו בין 450,000–900,000 יוונים-פונטים בני עמים שחיו באזור במשך אלפי שנים.
רצח העם הארמני נחשב לעובדה היסטורית כמעט על ידי כל ההיסטוריונים והחוקרים של מעשי רצח עם.
המונח "ג'נוסייד" ("רצח עם") עצמו הומצא על ידי המשפטן היהודי-אמריקני רפאל למקין בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לתאר את ההיקף העצום ואת ההצלחה של תוכנית שאורגנה באופן שיטתי כדי לחסל את הארמנים.
רוויזיוניסטים היסטוריים טוענים בדרך כלל כי הקונצנזוס האקדמי שאכן מדובר ברצח עם הוא מעין תעמולה אנטי-טורקית או קונספירציה שמופצת על ידי הארמנים, וטוענים תחת זאת כי רצח העם כלל לא התרחש או שהייתה לו הצדקה כלשהי באותה התקופה.
טורקיה וארמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה
בניגוד ליחס של גרמניה לשואה, הן השלטון הטורקי והן רוב רובה של החברה הטורקית מעולם לא הודו או לקחו אחריות על רצח העם הארמני.
לכך יש כנראה מספר סיבות שקשורות גם להיסטוריה של טורקיה וארמניה בתום מלחמת העולם הראשונה.
האומה הטורקית שלאחר מלחמת העולם הראשונה לא נכבשה כולה.
לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, נאלצה האימפריה העות'מאנית לחתום על הסכם סוור.
לפי הסכם זה, פורקה האימפריה מכל נכסיה האימפריאליים ואפילו שטחי הליבה של האימפריה באסיה הקטנה (בה שוכנת כיום טורקיה המודרנית) חולקה ורק חלק ממנה נשאר בידיים טורקיות והיתר חולק בין בעלות הברית בין אם בשלטון ישיר ובין אם בצורת שטח חסות.
גרוע מכך, עיר הבירה הטורקית, איסטנבול הוצאה מידיים טורקיות ועברה לסטטוס מיוחד.
הטורקים התנגדו לכך וכשהיוונים פלשו לאסיה הקטנה כדי להשתלט על השטחים שהובטחו להם במסגרת הסכם סוור, פרצה בשנת 1919 מלחמת העצמאות של טורקיה.
במסגרתה התנהלו מספר מלחמות – מלחמת יוון–טורקיה (שהייתה החשובה והגדולה מכולן), מלחמת טורקיה–ארמניה, מלחמת טורקיה–צרפת וכן משבר צ'נקלה (מול הצרפתים והאנגלים).
הטורקים הצליחו להביס את צבאות מדינות ההסכמה אשר חילקו את שטחי אסיה הקטנה ולהחזיר לידיה את איסטנבול.
המלחמה נסתיימה בשנת 1923 בחתימת הסכם לוזאן, בהכרזת העצמאות של טורקיה ובהכרה הבינלאומית בה בגבולותיה הנוכחיים פחות או יותר.
כך שמבחינת הטורקים התקופה לאחר מלחמת העולם הראשונה התאפיינה בלאומיות מתחדשת וצורך לאחד את העם הטורקי כנגד אויבים מבחוץ וביסוס השלטון העצמאי.
הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה קמה בשנת 1918, אבל הדבר לא הוסדר בהסכם בינלאומי רשמי הכולל הכרה וגבולות.
הסבל של הארמנים בזמן המלחמה הביא את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להציע לוועידת השלום בפריז להרחיב את גבולותיה של ארמניה מה שנודע לימים בתור "ארמניה הווילסונית".
תוכנית זו התקבלה עם שינויים כחלק מהסכם סוור שנחתם על ידי נציגי העות'מאנים ביום 10 באוגוסט 1920 בצרפת.
הישג פוליטי זה של הארמנים, היה מנוגד בתכלית למטרתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות מוסטפא כמאל אטאטורק, שמטרתה המוצהרת הייתה להדוף כל שלטון זר מתחומי אסיה הקטנה והתנגדו להקמת ארמניה עצמאית.
חודש בלבד לאחר מכן, בספטמבר 1920 התקיפו צבאות טורקיים תחת פיקודו של אטאטורק את הרפובליקה הארמנית, והחלה מלחמת טורקיה–ארמניה.
בתחילת אוקטובר 1920 פנתה הממשלה הארמנית אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך אלה היו טרודות בדיכוי התקוממויות מקומיות במדינות שכנות.
הארמנים נכנעו בנובמבר אותה שנה, והסכם אלכסנדרופול נחתם ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור.
ארמניה העצמאית שרדה רק יומיים בלבד לאחר הסכם אלכסנדרופול, שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו מכיוון אזרבייג'ן שבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר.
לאחר עצמאותה של טורקיה, הממשלה ברשותו של אטאטורק סרבה להעניק לארמנים שטחים או פיצויים.
אטאטורק שעיצב במידה רבה את דמותה של הרפובליקה הטורקית המודרנית עיצב גם את מדיניות ההכחשה הטורקית שנמשכת עד היום, והכחשה זו היא אחד מהיסודות של הזהות הטורקית המודרנית.
הכחשת הרצח לאחר מלחמת העולם השנייה
נכון לשנת 2016, רק ממשלות טורקיה ואזרבייג'ן מכחישות בצורה רשמית כי רצח העם הארמני התקיים.
טורקיה הצליחה למנוע אזכור של רצח העם בדו"ח של ארגון האומות המאוחדות משנות ה-70. רק בשנת 1985 הכירה תת-ועדה של האו"ם ברצח העם.
ב-24 באפריל 1965, יום השנה ה-50 לאחר רצח העם, התקיימו ההפגנות המוניות בירוואן ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, שהייתה אז חלק מברית המועצות.
בהפגנה השתתפו כ-100,000 איש, שהפגינו במשך 24 שעות מול בניין האופרה של ירוואן (Yerevan Opera Theater) בדרישה שהשלטון הסובייטי יכיר ברצח העם הארמני, ובדרישה להקמת אתר זיכרון בעיר הבירה ירוואן שינציח את זכר הקורבנות.
בעקבות ההפגנות החליט הקרמלין, בשיתוף שלטונות ארמניה ואנשי הכנסייה הארמנית, להקים אתר הנצחה.
הפגנות אלה נחשבות תחילת ההתעוררות הציבורית הראשונה של התודעה הארמנית בארמניה הסובייטית, ולתחילת מאבקו של העם הארמני בדרישה להכרה של אומות העולם ברצח העם.
משנות ה-90 של המאה ה-20 החלו יותר ויותר מדינות להכיר באופן רשמי ברצח העם הארמני והאשורי.
בעקבות כינוס שנערך באוניברסיטת סנט ג'וזף בפילדלפיה במרץ 2000 בנושא השואה והכנסיות, ב-8 וב-9 ביוני אותה שנה פרסמו 126 חוקרי שואה מרחבי העולם הצהרה שאמרה: "רצח העם הארמני הוא עובדה שאין לערער עליה, ועל הדמוקרטיות המערביות להכיר בו בתור שכזה".
החוקרים גם קראו בהצהרה לדמוקרטיות המערביות ללחוץ על טורקיה להכיר ברצח העם הארמני.
בין החתומים על ההצהרה היו הפרופסורים הישראלים יהודה באואר וישראל טשרני וחתן פרס נובל לשלום מארצות הברית, אלי ויזל.
נכון ל-2016, הכריזו 29 מדינות באופן רשמי על הכרתן באירועי תקופה זו כרצח עם, וכמותן מאמצים דעה זו רוב החוקרים וההיסטוריונים.
האחרונה היא גרמניה שהכירה ברצח ב-2 ביוני 2016. בנוסף ל-29 המדינות שהכירו ברצח העם הארמני בבית נבחריהן, גם האיחוד האירופי והאפיפיור הכריזו על הכרתם ברצח העם הארמני בשנת 2015. הכחשת רצח עם, ובכלל זה רצח העם הארמני, מנוגדת לחוק באופן רשמי באיטליה, שווייץ, יוון, קפריסין וסלובקיה.
עם זאת, מדינות רבות אחרות נמנעות במתכוון מלהכיר באופן רשמי ברצח העם, כדי למנוע פגיעה ביחסים עם טורקיה.
ממשלת טורקיה מאיימת ולוחצת על ממשלות בעולם כדי למנוע מהן להשתמש במונח "רצח עם" ולהכיר בנושא באופן כללי.
בין המדינות המעוררות מחלוקת באי-ההכרה הרשמית שלהן ברצח העם הארמני נמצאות ארצות הברית, בריטניה, וישראל מדינות מערביות נוספות שלא מכירות ברצח העם באופן רשמי כוללות את יפן, אוסטרליה, ספרד, נורווגיה, אירלנד ופורטוגל.
בחלק מהמדינות כמו אוסטרליה, ספרד, ארצות הברית ובריטניה יש הכרה של מחוזות או מדינות ברצח העם, בנפרד מהרמה הלאומית.
הבדלים בהכרה ובתיעוד בין השואה לבין רצח העם הארמני
בניגוד להכחשה הטורקית הרחבה, הגרמנים הכירו בקיום השואה ובאחריות שלהם אליה, וגם הציבור בעולם התייחס בצורה שונה.
ניתן לראות מספר הבדלים שיכלו לתרום לכך:
היחס הגרמני לעבר הנאצי בתום המלחמה
גרמניה בתום מלחמת העולם השנייה עברה שינוי מהותי – 1945 הייתה "שעת האפס" (Stunde Null) של התודעה הקולקטיבית בגרמניה, של התודעה הפוליטית וההומניסטית וכן של הספרות, האמנות והתרבות.
הטראומה שידע העם הגרמני, תחושת הבגידה של ההנהגה והתחושה של אוזלת היד – כל אלה הובילו למחיקה טוטלית של הנאציזם משדרות העם.
תרמו לכך גם העובדה שבשלבים המלחמה הסופיים הופנה חלק מהאכזריות הנאצית נגד העם הגרמני עצמו.
מחיר המלחמה הורגש היטב – רבע מכל הילדים היו יתומים מאב, חלק גדול מערי גרמניה הופצץ והיה מחסור במזון, בדלק ומוצרי יסוד אחרים.
רוב ההנהגה הנאצית נהרגה או הוצאה להורג במהלך משפטי נירנברג, כל שטחה של גרמניה נכבש ונשלט בידי מדינות זרות במשך שנים רבות.
גרמנים רבים נחקרו באשר לעברם הנאצי.
כל הדברים האלה יחד היוו רקע לסלידה עזה של הגרמנים מהשלטון הנאצי וממעשיו, והיו חלק מהמוכנות של גרמניה להכיר בשואה ובהשלכותיה.
להכרה זו היו גם השלכות מעשיות כגון הסכם השילומים שנחתם בין גרמניה המערבית לבין ישראל ב-1952. כל זאת בניגוד לרוח הלאומית הטורקית ששאפה לאחד את העם הטורקי ולהצעיד אותו קדימה.
עידוד זכר השואה על ידי מדינת לאום של הנרצחים
הן רצח העם הארמני והן השואה נתנו רוח גבית לתמיכה בינלאומית בהקמת מדינת לאום עבור הקורבנות בסמוך לתום המלחמה.
בשני המקרים מדינת הלאום סייעה לאסוף עדויות ולהכיר בטרגדיה, אבל בניגוד לישראל הרפובליקה הארמנית התפרקה בתוך שנתיים בלבד, והפעילות למען הכרה ציבורית עולמית נדחתה עד להקמתה של ארמניה המודרנית בשנת 1991.
קיום של מסמכים וצילומים רבים יותר
בין המקרים קיים גם הבדל עצום בהיקף התיעוד – השואה התרחשה כ-25 שנה לאחר רצח העם הארמני, באזור מודרני יותר, שבו הן הרוצחים והן הנרצחים היו עשירים יותר ומשכילים יותר ביחס לטורקים ולארמנים של מלחמת העולם הראשונה.
משום כך יש הרבה יותר תיעוד של תקופת השואה בצורה של יומנים, מסמכים, תעודות, צילומים, סרטים וכו' כאשר דבר זה בוצע על ידי הגרמנים, תושבי העמים הכבושים, היהודים וקורבנות אחרים וכן על ידי חיילי הצבאות המשחררים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובתוך טורקיה גופה מצלמות היו נדירות הרבה יותר (שלא לדבר על מצלמות קולנוע).
היקף ושמירה על מסמכים ממשלתיים
כמו כן היות שהיהודים חיו במדינות מודרניות יחסית, והודות לכיבוש גרמניה בידי כוחות הברית, נשתמרו עדויות רבות יותר מטעם השלטונות.
היבטים כמו כמות היהודים שחיו בפולין ובמדינות אחרות לפני המלחמה, כמות הנרצחים, תעודות הנוגעות לפעילות הצבא הגרמני ופעילות מחנות ההשמדה נמצאו ותועדו לאחר המלחמה.
כל ההיבטים האלה חסרו בטורקיה.
כמדינה ענייה היא ניהלה רישום פחות מדוקדק של אזרחיה והיה לשלטון בטורקיה זמן רב להשמיד מסמכים ועדויות נוספות.
זהות קורבנות מערביים ואוניברסליים יותר
היבט נוסף הוא זהות הקורבנות.
הארמנים הם אומנם נוצרים, אבל הם שייכים לכנסייה האפוסטולית הארמנית שרחוקה למדי מהזרמים הנוצריים המערביים הנפוצים.
כמו כן הם משתייכים לעם שהיה יחסית עני, לא משכיל, מבודד ולא מוכר בתרבות המערבית.
הארמנים גם דוברים ארמנית שהיא שפה רחוקה מהשפות המערביות האחרות.
מלבד הארמנים נטבחו גם אשורים ויוונים אבל בכמויות קטנות יותר.
וכן רוב הנרצחים היו גם אזרחי האימפריה העותמאנית.
מבחינה מערבית רוב הקורבנות של מלחמת העולם הראשונה מיוחסים לקרבות עם הצבא הגרמני ולא לחזית הטורקית.
לעומת זאת קורבנות השואה היו בעלי מאפיינים אחרים, אוניברסליים ומערביים יותר.
בעוד שחלק גדול מהקורבנות של השלטון הנאצי היו יהודים, הנאצים רצחו גם חיילים שבויים ואזרחים בני לאומים רבים אחרים על רקע אידאולוגי ועל רקע שליטה בעמים אחרים באירופה.
מאפיינים אלה סיפקו מוטיבציה לעמים שלחמו בגרמניה הנאצית לזכור את פשעי הנאצים ובכללם את השואה.
כמו כן מבחינת חלק מהעמים בעיקר בחלק המערבי של אירופה, הקורבנות היהודים של השואה היו לא רק בני העם היהודי אלא גם אזרחים של מדינות הלאום שלהם (כך שאנה פרנק לדוגמה זכורה לא רק בתור יהודייה, אלא גם בתור יהודייה-הולנדית שנרצחה בידי הנאצים).
בנוסף היהודים עצמם היו קרובים יותר לתרבות המערבית והשפיעו עליה הרבה יותר – כך שיצירות של יוצרים כמו אנה פרנק, אלי ויזל, פרימו לוי ואחרים הביאו את זכר השואה בצורה נגישה יותר ונפוצה יותר לקהל המערבי.
היסטוריונים המערערים על הגדרת טבח הארמנים כרצח עם
התביעות נגד ברנרד לואיס בצרפת
ההיסטוריון המזרחן היהודי-בריטי-אמריקאי ברנרד לואיס, כתב בספרו החשוב "צמיחתה של טורקיה המודרנית" (1962), כי עם התפתחותה של תנועה לאומית ארמנית במאה ה-19, החלו הארמנים המפוזרים על פני טורקיה להוות איום על המדינה הטורקית ובין שני העמים החל מאבק "שהסתיים בשואה האיומה של 1915, בה נספו מיליון וחצי ארמנים".
בראיון שהעניק לעיתון הצרפתי לה מונד, טען לואיס כי "רצח העם" הוא "הגרסה הארמנית של היסטוריה זו" והסביר כי "הארמנים נעשו בעיה לטורקים" בזמן מלחמת העולם הראשונה, משום שהם רצו עצמאות ואהדו בגלוי את הרוסים שהתקדמו מהקווקז אל עבר טורקיה.
אין ספק שהתרחשו דברים נוראים ושארמנים רבים – וגם טורקים – נספו.
לואיס קבע כי אומנם מאות אלפי ארמנים מתו מרעב ומקור במהלך גירושם לסוריה, אולם הטיל ספק בכך "שהייתה החלטה שיטתית להשמיד את האומה הארמנית...מסמכים טורקיים מוכיחים כוונת גירוש, לא כוונת השמדה".
לדבריו, "הממשלה העות'מאנית המרכזית עשתה מאמץ מסוים לשים קץ למעשי הזוועה האלה.
בארכיונים מצויים מברקים מרשויות עות'מאניות גבוהות בעניין מניעת מעשי אלימות נגד ארמנים או הטלת עונשים על מעשים שכאלה".
הוא הוסיף כי בארכיונים מצויים גם מסמכים של כמעט 1,400 משפטים צבאיים, שבהם נשפטו אנשי צבא ואזרחים על פגיעה במגורשים.
ב-21 באוקטובר 1994 כתב לואיס לנשיא בית הדין הפלילי שדן בעניין:
הוויכוח האקדמי בעיתון "הארץ", 1997
במשך ארבעה שבועות באוגוסט-ספטמבר 1997, התנהל ויכוח ציבורי אקדמי למחצה במדור התרבות והספרות של עיתון "הארץ" על רצח העם הארמני.
פורת הוסיף כי לואיס "חקר את הפרשה הארמנית לעומק" ו"ביושר ובאומץ הגיע למסקנה כי לא נעשה רצח־עם בארמנים".
לדברי פורת, הטורקים לא הביעו אידאולוגיה גזענית נגד הארמנים והם לא ניסו להשמיד את כולם, אלא רק את הארמנים במזרח אנטוליה, שתמכו ברוסיה והיוו גיס חמישי.
לטענתו, מסיבה זו הם הוגלו בשיטתיות מהאזורים הסמוכים לגבול ורבים מהם מתו מרעב ומחלות ואילו אחרים נהרגו על ידי בני השבטים הכורדים.
פורת סבור כי תועמלנים ארמנים הפיצו ידיעות על רצח של שני מיליון ארמנים, ומוסיף כי ההיסטוריון-הדמוגרף האמריקאי ג'סטין מקארתי חקר את הנושא "והראה כי מספר הארמנים שמתו בשנות המלחמה היה כחצי מיליון, כרבע עד שליש ממספר הארמנים באנטוליה ערב המלחמה".
בתגובה למאמר של פורת, כתב ג'ורג' הינטליאן, היסטוריון ארמני מירושלים, כי השגרירות הטורקית בתל אביב מספקת לאוניברסיטה העברית ספרות הכחשה ו"נראה כי ד"ר פורת מוצא שספרים אלה אובייקטיביים למדי".
ב-12 בספטמבר טען המזרחן אמנון כהן כי הארכיונים העות'מאניים הרשמיים נפתחו בשנים האחרונות לחוקרים מהעולם, וישנם מסמכים שנמצאו המעידים על היבטים אחרים של אירועי 1915, ואילו מסמכים אחרים, שבעבר התבססו עליהם במחקר, כגון מברקי טלעת פאשה, התגלו כזיוף.
לדבריו, לא נמצאו עדיין (1997) עדויות מהימנות על מעורבות עות'מאנית רשמית בפשעים שבוצעו בארמנים ולכן לא ניתן להכריע לגבי קיומה של תוכנית, כוונה או מעורבות של המדינה או ראשיה בפשעים הללו.
ב-12 בספטמבר הסביר המזרחן מרטין קרמר את השינוי בעמדתו של לואיס בפתיחת ארכיונים ופרסום מסמכים מתוכם בשנות ה-80 של המאה ה-20. המסמכים הללו הראו שהשלטונות העות'מאניים ערכו 1,400 משפטים צבאיים שדנו בפשעים נגד הארמנים – מה שמשמש ראיה לקיומו של טבח.
אולם לדברי קרמר, עובדה זו שוללת את הגרסה לפיה הייתה לטורקים תוכנית גדולה לרצח עם, ובנוסף לכך, "מברקי ארם אנדוניאן" (הם "מברקי טלעת פאשה" או "מסמכי נעים ביי", פקיד טורקי שפרסם את זיכרונותיו ב-1920), ששימשו הוכחה לכך שמנהיגי "הטורקים הצעירים" הורו על השמדת הארמנים, התבררו ב-1986 כזיוף.
מינה רוזן, פרופסור לתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, שלחה ב-1997 מכתב-מאמר בן עשרה עמודים לרוני מילוא, תחת השם "טבח הארמנים ומקצועו של ההיסטוריון".
רוזן כתבה שבפרוץ מלחמת העולם הראשונה הציעו הרוסים לארמנים למרוד באימפריה העות'מאנית תמורת הקמת מדינה ארמנית לאחר ניצחון מדינות ההסכמה.
לדבריה, הארמנים סומנו, לכן,"כאויבי האימפריה" ו"כסכנה מוחשית ביותר לקיומה".
לדבריה, גם בתום המלחמה, "המשיכו כוחות גרילה ארמניים להילחם בטורקים" וגם המשיכו את מאמציהם לזכות במדינה עצמאית.
לדבריה, בתקופה זו "נולדה 'ההוכחה' לתכנון טבח של כל הארמנים באימפריה בדמות שורה של מברקים שכביכול נשלחו מטעם ממשלת 'הטורקים הצעירים' לפונקציונרים שונים במזרח אנטוליה".
מברקים אלה ידועים בשם "מברקי טלעת פאשא" או "מברקי אנדוניאן", על שם ארם אנדוניאן, האיש שפרסם אותם.
לדבריה, אנדוניאן כתב בעצמו שפרסם אותם "למטרות תעמולה ולחיזוק העניין הארמני", אולם למרות זאת, "הם הפכו לאבן פינה ממשית ואמיתית בתודעה הארמנית".
לדבריה, שני חוקרים טורקים הוכיחו את דבר הזיוף ב-1983 ושההוכחות לכך "הן כה מוצקות, שאף הארמנים פסקו מלהשתמש במברקים הללו כדי להוכיח את טענותיהם", אלא ש"התודעה לא השתנתה".
רוזן עברה לטפל גם ביומניו של הנרי מורגנטאו, שפורסמו גם הם באותה תקופה של פרסום המברקים, וגם הם שימשו להוכחה לקיומה של תוכנית להשמדת הארמנים.
אלא שלטענתה, "בדיקה של יומניו שבכתב יד, מכתביו האישיים ודיווחיו לממשלת ארצות הברית...מוכיחים למעלה מכל צל של ספק שהיומנים הנדפסים שוכתבו כדי להצדיק את כניסתו של וודרו וילסון למלחמה".
לדברי רוזן, לאחר המלחמה ו"הטבח", המשיכה האומה הארמנית להתקיים רק כ"איים בתוך ארצות ותרבויות אחרות", כאשר בתוכן פעל מעתה "הצורך להוכיח שהדם לא נשפך לשווא.
דהיינו, שכל החפים מפשע שנרצחו, הורעבו למוות ונמכרו לעבדות במזרח אנטוליה, לא היו קרבן למקסם שווא של עצמאות לאומית בארץ שבה היו מיעוט מספרי, מקסם שצויר והועלה על ידי האליטות העירוניות שלהם וארגוניהם בגולה.
היה צורך להוכיח שלא הייתה ברירה אחרת.
העות'מאנים...התכוונו לשחוט את כולם ממילא".
לטענתה, התדמית הזאת הייתה הכרחית "לשיקום נפשם של הניצולים, ובעיקר לשיקום הלכידות הקבוצתית שלהם".
כך הפך זיכרון הטבח ל"דבק" שאיחד את כל ה"איים" של האומה.
לדברי רוזן, חזון המדינה הארמנית באנטוליה הועלה מחדש בתקופת מלחמת העולם השנייה, אז גויסו ארמנים על ידי גרמניה הנאצית בטורקיה, ברית המועצות ובאירופה המערבית, תמורת מדינה ארמנית שתינתן להם לאחר ניצחון גרמניה.
אלא שגרמניה לא ניצחה במלחמה ובקרב הפזורה הארמנית הצטבר תסכול, זעם ומרירות.
לטענת רוזן, זכר שואת היהודים, שהועלה על סדר היום הבינלאומי לאחר משפט אייכמן, הציב בפני הארמנים "דוגמה לעם אחר שקרבנו הפך לכוח מניע חשוב בהשגת עצמאותו.
לקרבן ולאבדן שלו הייתה משמעות, והלא זה בדיוק הדבר אותו הם ביקשו להשיג".
מאחר שהארגונים הארמניים הבינו שכבר לא תקום מדינה ארמנית באנטוליה, הם היו מסתפקים בהכרה של טורקיה באחריותה ל"רצח עם", כפי שגרמניה הכירה באחריותה לשואת היהודים.
אך מכיוון שטורקיה לא נענתה לדרישה הזו, החל "מסע של התנקשויות בדיפלומטים טורקים", שהשיג "תשומת לב" לנושא.
רוזן טענה כי הארמנים ניסו "להשיג זהות בין שואת יהודי אירופה לטבח בני עמם", ולשם כך "היו חייבים לטשטש כל עדות לחלקם" בקונפליקט הטורקי-ארמני, וגם "להוכיח שהעות'מאנים תכננו עוד במאה ה-19 לחסל את כולם".
הם עשו זאת בשתי צורות: א.
כתיבה היסטורית בשפות מערביות "שעשתה שימוש סלקטיבי" במסמכים אמתיים ובמחקרים בשיטת "העתק, גזור והדבק", כמו גם "במסמכים מזויפים כדוגמת מברקי אנדוניאן"; ב.
דיסקרדיטציה והפחדה "נגד כל חוקר שהעז לבחון את טענותיהם בכלי המחקר המקובלים".
לטענת רוזן, כל מי שניסה לבחון את "תזת הזהות בין שואת יהודי אירופה לבין השואה הארמנית", נתפס מייד כמכחיש הטבח כולו.
לדברי רוזן, עד שנות ה-60 של המאה ה-20, רוב המחקר בטורקיה התרכז במאות ה-14–16, תקופת הזוהר של האימפריה, וההתעוררות הארמנית דווקא דחפה לחקר המאה ה-19, שנזנח עד אז: טורקיה פתחה את הארכיונים העות'מאניים למחקר ופרסמה מסמכים רבים מתוכם.
לטענת רוזן, טורקיה עודדה את חקר התקופה וגם את חקר הקונפליקט הטורקי-ארמני.
אלא שלטענתה, האווירה בקהיליית ההיסטוריונים במערב אינה חיובית כבר זמן רב ולאחרונה הועתקה גם לישראל.
במאמר בן 55 עמודים שפרסמה בכתב העת היסטוריה באוגוסט 2002 תחת השם "ארמניה, ארמניה", חזרה רוזן בהרחבה על דבריה במכתב שכתבה ב-1997.
ב-1990 יצא הספר "הסיפור שמאחורי סיפורו של השגריר מורגנטאו" מאת פרופסור הית' לורי .
לורי טען שספרו של הנרי מורגנטאו הוא תיעוד של "חצאי אמיתות גסות ושקרים בוטים".
בספר נטען שחמשת מכתביו של מורגנטאו עברו שינויים לפני פרסומם והוא מתיימר להציג את מכתביו "האמיתיים".
לורי ניסה בספרו לערער על אמינות ספרו של מורגנטאו.
הספר מופיע ברשימת הספרים ששלח שגריר טורקיה בארצות הברית לחברי הקונגרס האמריקני ב-1999, כאשר ביקשו להעביר החלטה "לאסוף את כל התיעוד הקיים בארצות הברית הנוגע לרצח העם הארמני".
גם מכחיש רצח העם הארמני גונתר לוי שותף למסקנותיו העיקריות של לורי בנוגע לזיכרונותיו של מורגנטאו.
לדברי מספר אנשי אקדמיה בשנות ה-90, לורי עמד בראש המכחישים את רצח העם הארמני, שימש כתועמלן של טורקיה ועסק באוניברסיטת פרינסטון בטיהור עברה של טורקיה.
מכחישי רצח העם נוספים הם הזוג שואו (Show).
החל משנות ה-80, לחץ מצד טורקיה הצליח למנוע החלטות של הקונגרס בארצות הברית לקיים יום זיכרון לאומי לציון רצח העם הארמני, וזאת בזמן כהונתם של רונלד רייגן, ג'ורג' בוש האב, ביל קלינטון וג'ורג' בוש הבן.
בנוסף הממשלה הטורקית ניסתה לסלק מספרי הלימוד בארצות הברית כל אזכור של רצח העם וזכתה להצלחות חלקיות.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה נמנע מלהזכיר את המונח "רצח עם" בהתייחסות שלו לנושא.
זאת למרות הכרה פומבית קודמת שלו בנושא ותמיכה בחוקים שנועדו להכיר ברצח העם, כמו כן הדבר עומד בניגוד להבטחה רשמית שלו להכיר ברצח העם הארמני.
בנאום שלו משנת 2015 הוא התייחס לאירוע כאל "הזוועה ההמונית" הראשונה של המאה ה-20.
ב-13 ביוני 1997 פרסמה "אגודת חוקרי הג'נוסייד בצפון אמריקה" (ארגון בין-לאומי) החלטה שהתקבלה בוועידה במונטריאול, ה"מאשרת כי השמדתם של יותר ממיליון ארמנים בטורקיה בשנת 1915 היא מעשה ג'נוסייד לפי אמנת האו"ם" ו"מגנה את הכחשת רצח העם הארמני על ידי הממשל הטורקי, סוכניו הרשמיים והלא-רשמיים ותומכיו".
באפריל 1999 ביקשו חברי הקונגרס האמריקני להעביר החלטה בבית הנבחרים "לאסוף את כל התיעוד הקיים בארצות הברית הנוגע לרצח העם הארמני".
בתגובה לכך, ב-22 במאי 1999 כתב שגריר טורקיה בארצות הברית מכתב לכל 535 חברי הקונגרס, שנועד להכשיל את העברת ההחלטה.
לתזכיר צורפה כתבה בת 11 עמודים, בה נאמר כי "ארמנים עות'מאנים יושבו מחדש, לא גורשו", וכי "הארמנים העות'מאנים מאנטוליה המזרחית יושבו מחדש רק לאחר שכ-1.1 מיליון מוסלמים וכ-100,000 יהודים נספו במעשי טבח שבראשם עמדו ארמנים עות'מאנים לא-נאמנים שנלחמו באנטוליה המזרחית העות'מאנית לצד הכוחות הרוסיים".
כמו כן, נטען כי "הנרי מורגנטאו, כאחרים, תיאר רק צד אחד בסיפור שיש בו היבטים רבים".
התזכיר גם הטיל ספק בחוקיות בית המשפט הצבאי הטורקי שהעמיד לדין, הרשיע והעניש אחרי מלחמת העולם הראשונה את מתכנני רצח העם הארמני.
בניגוד לטענה הטורקית על הריגתם של 100,000 יהודים, על פי הסטטיסטיקות העות'מאניות הרשמיות, באזורים המדוברים חיו לא יותר מ-4,000 יהודים.
הליגה נגד השמצה סירבה בעבר להכיר ברצח וסירבה לתמוך בהצעת חוק שנועדה להכריח את ממשלת ארצות הברית להכיר באופן רשמי ברצח העם הארמני.
עמדה זו נתפסה כצביעות בעקבות מאבקה הנרחב של הליגה בהכחשת השואה.
בעקבות ביקורת נרחבת עליה, הכירה הליגה ברצח העם הארמני בשנת 2007.
ב-24 באפריל 2021, ביום הזיכרון לרצח העם הארמני הכיר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לראשונה ברצח העם הארמני, כשהשתמש במילה "ג'נוסייד" לתיאור האירועים.
בהצהרתו נאמר: "אנו מכבדים את הסיפור שלהם.
אנו רואים את הכאב שלהם.
בארץ ישראל חיים ארמנים מאז המאה ה-4. ניצולים מרצח העם הארמני, הגיעו אליה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן גורמים שונים ביישוב הציוני, לרבות חלק ממיסדי ניל"י תיארו את מעשי הזוועה בהם חזו.
המוזיאון הארמני הנמצא ברובע הארמני בירושלים מציג תערוכה בנושא רצח העם הארמני.
מדינת ישראל אינה מכירה באופן רשמי ברצח העם הארמני, וזאת לאחר שנים של מאבק בין גורמים שונים בכנסת, במשרד החינוך ובממשלה.
בנוסף לחוסר ההכרה הרשמי מצד מוסדות המדינה הופעלה צנזורה על תכנים הקשורים לנושא הן במערכת החינוך והן בתקשורת.
מצד אחד עומדים המתנגדים להכרה, ובראשם משרד החוץ, המבקשים להימנע ממשבר דיפלומטי עם טורקיה ואזרבייג'ן.
מנגד עומדים ישראלים רבים וכן חברי כנסת ממרבית הסיעות בכנסת, הרואים חשיבות רבה בהכרה ברצח העם, וזאת מתוך שותפות גורל שחשים בני העם היהודי עם הארמנים.
יש גורמים יהודיים שונים המתנגדים לתיאור רצח העם הארמני כ"שואה", מרצון לייחד מילה זו לשואה שביצעה גרמניה הנאצית ומסייעי הנאצים ביהודים.
במשך זמן רב ארגונים יהודים שונים הקטינו את רצח העם הארמני, בציינם את ההבדלים שיש בין שני האירועים.
מצד שני יש הרואים בהכחשה, הדחקה או גימוד של רצח העם הארמני דבר שמאפשר גם עיוות של ההיסטוריה וגם גימוד או עיוות של רצח העם שבוצע נגד היהודים ועמים אחרים בזמן השואה.
יש הרואים בשואה היהודית חלק מרצף היסטורי של מאורעות אחרים ורוצים להשוות בינה ובין אירועים דומים כדי להבין אותה יותר ולמנוע אירועים דומים בעתיד.
לדוגמה היטלר טען בשנת 1939 כי העולם התעלם מרצח העם הארמני וייתכן כי דבר זה היווה עידוד לנאצים לנקוט במדיניות של טיהור אתני ופשעים אחרים.
גורמים רבים מבקרים את אי ההכרה של מוסדות יהודים בכלל ושל ישראל בפרט כצביעות, לנוכח מלחמתה בהכחשת השואה.
לפי ריצ'רד הובינסון, חוקרי שואה ופעילי זכויות אדם רבים יותר ויותר מגיעים למסקנה שהצלחה של הכחשת רצח העם הארמני, תהיה תקדים שיקל על ביצוע של הכחשה, רציונליזציה וטריוויאלציזיה של כל הפשעים האחרים.
וכן הוא מציין כי יש דמיון בין השיטות של מכחישי שואות שונות.
בשנות ה-50 וה-60 נמנעו נציגים ישראלים רשמיים מהשתתפות בימי זיכרון לרצח העם שערכו הארמנים בישראל, בטענה שמדובר בטקסים פנימיים של הקהילה שנערכים באופן "פרטי".
רק ב-1965 נערך ביפו הטקס הפומבי הראשון.
ביוני 1982 נערך בישראל הכינוס הבין־לאומי הראשון על השואה ורצח עם.
מושב הפתיחה היה אמור היה להיערך ביד ושם בירושלים ואלי ויזל, נשיא הכינוס, היה אמור לשאת את הנאום המרכזי.
מתוך 150 הרצאות, שש בלבד עסקו ברצח העם הארמני.
אולם ממשלת טורקיה לחצה על ממשלת ישראל ומשרד החוץ הישראלי הפעיל לחץ על מארגני הכינוס ועל חוקרים שהיו אמורים להשתתף בו, שלא לאפשר את השתתפותם של חוקרים ארמנים.
בסופו של דבר נערכה הפתיחה הרשמית בתל אביב ומוסד "יד ושם" החרים את הכינוס.
מספר חוקרים ואישי ציבור ידועים מישראל וארצות הברית ביטלו את השתתפותם ובהם ראשי "יד ושם" יצחק ארד וגדעון האוזנר, רקטור אוניברסיטת תל אביב יורם דינשטיין, פילוסוף השואה אמיל פאקנהיים והיסטוריון השואה יהודה באואר.
הרב מרק טננבאום, מנהל המחלקה הבין-דתית בוועד היהודי-אמריקני, עזב את הכינוס לאחר שקיבל הוראה על כך מהוועד.
נשיא הקונגרס היהודי האמריקאי ארתור הרצברג היה אמור לנאום במקום ויזל, אולם ביטל את הופעתו ביום הפתיחה.
ב-1989 פורסם שגורמים יהודים-אמריקאים בשיתוף עם גורמים ישראלים רשמיים, פעלו בקונגרס להכשלת היוזמה לציין את ה-24 באפריל בלוח האמריקאי.
ב-8 בנובמבר 1989, בתגובה לשאילתה של חבר הכנסת יאיר צבן, אמר סגן שר החוץ בנימין נתניהו: "יש דברים שהם מעבר לפוליטיקה, ויש דברים שהם מעבר לדיפלומטיה.
שואות של עמים הם מקרה מובהק של קטגוריה כזאת".
בשנת 1995 השתתף השר יאיר צבן בטקס הזיכרון השנתי לרצח העם הארמני, הנערך ב-24 באפריל, ובכך היה לשר הישראלי הראשון שנכח בטקס הזה.
בשנת 1997 מינה משרד החוץ הישראלי את אהוד טולידאנו, פרופסור לתולדות האימפריה העות'מאנית, לשגריר ישראל בטורקיה.
אולם בסוף אוגוסט מסרה סוכנות הידיעות הטורקית הממלכתית שב-1981 האשים טולידאנו את טורקיה בביצוע טבח בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בריאיון לעיתון הארץ ב-10 בספטמבר אותה שנה, עשה טולידאנו מאמצים נוספים לזכות במינוי ואמר: "תמיד תמכתי בטורקיה...בכל נושא שהיה על הפרק...
אולם טורקיה לא אישרה את המינוי.
בשנת 2000 נערך באוניברסיטת תל אביב (3–6 באפריל) ובאיסטנבול (9–12 באפריל) כינוס בין-לאומי ישראלי-טורקי, תחת הכותרת "מלחמת העולם הראשונה - היבטים מזרח תיכוניים".