tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשבר הפוליטי בחוף השנהב פרץ בדצמבר 2010, בשל ניצחונו של אלאסן ואטארה בבחירות שגבר על הנשיא המכהן לוראן גבאגבו, אלא שגבאגבו סירב לפנות את כסאו והכריז כי תוצאות הבחירות פוברקו.
הסכסוך הפך לעימות מזוין שגבה את חייהם של כ-1,500 בני אדם, והסתיים רק באפריל 2011 - עם התערבות כוחות צבא צרפתיים.
הרקע למשבר הפוליטי בחוף השנהב, שפרץ לקראת פתיחת שנת 2011, מקורו בבחירות לנשיאות המדינה שנערכו בנובמבר 2010 ובהן ניצח אלאסן ואטארה, מנהיג סיעת הרפובליקנים.
הוא גבר על הנשיא המכהן לוראן גבאגבו, אך האחרון סירב לפנות את כסאו למרות הלחץ הבינלאומי עליו.
ואטארה זכה לתמיכת מיליציית המורדים המוסלמים השולטים מצפון לקווי הפסקת האש, בעוד גבאגבו שולט בדרום הנוצרי העשיר, בו מרוכזת עיקר הפעילות הכלכלית של חוף השנהב - הכוללת נתח של שליש מייצוא הקקאו העולמי.
גבאגבו מגובה בכוחות צבא ומשטרה, כמו גם מסיוע של שירותי ביטחון המדינה, בעוד ואטארה נתמך על ידי יחידות קומנדו חתרניות, אותן אלה שהיו מעורבות במלחמת האזרחים הראשונה במדינה.
על רקע המשבר אירעו במדינה אירועים אלימים, שהביאו לחששות במערב מפני פרוץ מלחמת אזרחים בעלת אופי אתני.
מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב, כפי שמכונים האירועים, היא ההתנגשות בין כוחות ואטארה לכוחות גבאגו, שמתבצר בארמון הנשיאות באבידג'ן ומסרב להכיר בתוצאות הבחירות.
האירועים לוו בהרג אזרחים ואנשי שני הצדדים.
המאבק תפס כותרות נרחבות בעולם, בשל היותה של חוף השנהב לאחת מיצואנית הקקאו הגדולות בעולם וחשש שהמשבר יוביל לעלייה במחירי הקקאו.
בינואר 2011 המשבר העמיק לכדי מאבק מזוין בין שני הנצים ובמרץ אותה שנה החמיר המשבר לכדי מלחמה של ממש, שבו מעורבים כוחות שיטור וצבא מקומיים ויחידות צבא זרות, בעיקר של צבא צרפת והאו"ם (UNOCI, משימת האו"ם בחוף השנהב).
במרץ 2011, התקדמו כוחותיו של ואטארה אל הבירה אביג'אן ואז השתלטו כוחות האו"ם על נמל התעופה הבינלאומי של אביג'אן, ונטלו לעצמם את תפקידי השיטור על עיר הבירה.
ב-31 במרץ ירו כוחות התומכים בגבאגבו לעבר כוחות האו"ם בקרב שנמשך שעות ובכמה חלקים בעיר.
באפריל 2011 חלו התפתחויות משמעותיות במשבר שבמסגרתו, חיילי האו"ם וכוחות צבא צרפתיים סייעו למורדים, תומכיו של ואטארה, להשתלט על עיר הבירה אביג'אן.
במהלך מבצע משולב של הכוחות חולצו במבצע דרמטי אנשי שגרירות ישראל, כ-10 במספר, שהתבצרו בבניין השגרירות וספגו מטחי אש כבדים, בעת שהותם בבניין.
ב-11 באפריל 2011 פרצו כוחות מיוחדים של צבא צרפת לארמון הנשיאות ברובע קוקודי באביג'אן ועצרו את לוראן גבאגבו, הנשיא שמסרב להודות בתבוסתו בבחירות 2010. מיד לאחר מעצרו, הוא הועבר לידי הכוחות הנאמנים לנשיא הנבחר, ואטארה, וגבאגבו הועבר למעצר בית תחת אבטחה כבדה.
ב-18 באוגוסט 2011, הואשמו לוראן גבאגבו ורעייתו סימון על ידי בית המשפט בחוף השנהב באשמת ביזה, שוד, מעילה וביצוע פשעים כלכליים.
התובע בבית המשפט היה קאודיו קופי שמסר כי רעייתו של גבאגבו כבר הואשמה בשורת סעיפים בפשעי כלכלה והועברה לבית הכלא לנשים.
המשולש הסוני הוא אזור דמוי משולש הממוקם במרכז עיראק, וכולל את הבירה בגדאד והאזורים המצויים מערבית וצפונית-מערבית לה.
האזור מאופיין בצפיפות אוכלוסין גבוהה, ותושביו הם בעיקר ערבים מוסלמים-סונים.
ערים מרכזיות באזור המשולש הן בגדאד, בקובה (Baqubah), רמאדי, פלוג'ה, סאמרא ותיכרית.
במהלך שנות ה-70 עד שנות ה-2000 היה האזור ידוע בעמדתם הפוליטית של תושביו, שהפגינו תמיכה חזקה בממשלו של נשיא עיראק לשעבר, סדאם חוסיין.
רבים מעובדי הממשלה בעיראק, פוליטיקאים ומנהיגים צבאיים, הגיעו בתקופה זו מאזור המשולש.
חוסיין עצמו נולד סמוך לתיכרית.
מאז הפלישה לעיראק של כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה במרץ 2003, שבעקבותיה החלה מלחמת עיראק, הפך האזור למעוז של כוחות אופוזיציה סונים חמושים, אותם עודד חוסיין להילחם בכוחות הפולשים באמצעי גרילה.
חוסיין עצמו הסתתר לאורך השנה בקרב תומכיו במשולש, ובדצמבר 2003 נלכד בכפר קטן מדרום לתיכרית.
המונח "המשולש הסוני" היה בשימוש לסירוגין החל משנות ה-70 על ידי אנשי אקדמיה המומחים בתחום עיראק.
המונח נטבע בעיקר במטרה להבדיל בין אזור זה לבין האזורים הצפוניים והדרומיים של עיראק.
בתקשורת הכללית הופיע המונח לראשונה בראיון בעיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" בספטמבר 2002, לקראת הפלישה לעיראק, בו צוטט איש האו"ם סקוט ריטר כאומר כי כדי להגיע לבגדאד במהלך הפלישה יהיה צורך לחדור למשולש הסוני.
המונח הפך לנפוץ יותר לאחר מאמר נוסף, ביוני 2003 ב"ניו יורק טיימס", בו דווח על מאמצי כוחות ארצות הברית להכניע את מעוזי כוחות האופוזיציה הסונית החמושה במשולש הסוני.
מאז נפוץ השימוש במונח זה.
יש להבדיל בין אזור זה לבין אזור "משולש המוות" (Triangle of Death) שנמצא דרומית לבגדאד, אזור המיושב גם הוא ברובו באוכלוסייה סונית, שהיווה מוקד לקרבות רבים בין כוחות ארצות הברית לחמושים סונים בנובמבר-דצמבר 2004.
המשוכפל הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ואקס פקטור ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Giant Size Fantastic Four #4 מפברואר 1975 ונוצרה על ידי הכותבים לן ויין וכריס קלרמונט והמאייר ג'ון בוסימה.
המשוכפל הוא האלטר אגו של ג'יימס ארתור "ג'יימי" מדרוקס, מוטאנט בעל כוחות לייצר שכפולים של עצמו.
דמותו הייתה משנית עד לפרסומה של מיני סדרה בשם "מלאכים נופלים" בשנת 1987. הדמות התפתחה תחת ניצוחו של הכותב פיטר דייוויד והפכה לחברה בקבוצת אקס פקטור למשך שנות ה-90 ושנות ה-2000. דמותו כיכבה במיני סדרה משלה תחת חותם "אבירי מארוול", שרצה למשך חמש חוברות בין נובמבר 2004 למרץ 2005.
מדרוקס נולד למשפחה שהתגוררה ליד המעבדה הלאומית לוס אלמוס בניו מקסיקו, ונרמז כי הרדיואקטיביות הסמוכה היא זו שגרמה למוטציה שבגופו.
חבר המשפחה, פרופסור צ'ארלס אקסבייר, הציע שהמשפחה תעבור לגור בקנזס, טקסס כדי לגדל את הילד בשלווה.
דוקטור דניאל מדרוקס, אביו של ג'יימי, יצר עבורו חליפה מיוחדת שסופגת אנרגיה קינטית הנפלטת מגופו וגורמת להיווצרות שכפוליו.
לאחר הפצת ערפילי טריגן ברחבי כדור הארץ, מדרוקס הגיע לאי מיואר במטרה לחקור את השלכות הערפילים על גזע המוטאנטים.
הוא גילה כי הערפלים רעילים למוטאנטים, ונהרג כתוצאה מחשיפה להם לאחר שיידע את האקס-מן בדבר ממצאיו.
כחלק מהרצת "תחייה מחודשת" של כותרי אקס-מן בשנת 2018, התגלה כי שכפול של מדרוקס נותר חי וקיים בבונקר במעבה האדמה ואינו נחשף לערפילי הטריגן.
אותו שכפול הצטרף מאוחר יותר לקבוצה הראשית בהנהגתו של סייקלופס.
בהמשך, מדרוקס עצמו הוקם לתחייה באירועי "שחר אקס" בידי קבוצת "החמישייה" של הופ סאמרס, והצטרף לאומת המוטאנטים על האי קרקואה.
שכפול זה היה בין אחרוני האקס-מן אשר נהרגו בהתקפת זקיפי הסנטינל לקראת ההרצה המחודשת של כותרי האקס-מן בספטמבר 2019.
דמותו של המשוכפל הופיעה בסדרות האנימציה השונות של זיכיון אקס-מן, כמו "אקס-מן: סדרת האנימציה", "אקס-מן אבולוציה" ו"וולברין והאקס-מן".
בנוסף, דמותו הופיעה בסרט הלייב אקשן "אקס-מן 3: המפלט האחרון", אותו גילם השחקן אריק דיין.
המשוטטים היא קבוצה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הקבוצה המקורית הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #210 מאוקטובר 1986, והיא נוצרה בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון רומיטה הבן.
קבוצת המשוטטים המקורית הייתה קבוצה נבלי-על מוטאנטים שנאספו יחדיו תחת הנהגתו של מיסטר סיניסטר, יריבם הוותיק של חבורת האקס-מן.
בהיותם מתנקשים, משימתם הבלעדית היא רציחתם של מוטאנטים אחרים, וחברי הקבוצה מתפקדים ככוח קומנדו כדי לבצע רציחות המוניות.
הם הופיעו לראשונה בקשת הסיפור "אקס-מן: טבח המוטאנטים", והם האחראים לשחיטתם של רבים מקהילת המוטאנטים שחיים מתחת לעיר מנהטן ואשר ידועים כקבוצת המורלוקים התת-קרקעית.
מבין אויביהם נמנו האקס-מן, אקס פקטור, המורלוקים, המטהרים, קייבל ומדלין פריור, והם התפרקו באופן הדרגתי עד למות רוב חברי הקבוצה.
כחלק מההרצה המחודשת שנעשתה לכותרי האקס-מן באוקטובר 2019, החלה הרצתה של סדרת "משוטטים" חדשה, הפעם כקבוצת גיבורי-על.
כאשר האי קרקואה נעשה למקום מפלט לאומת המוטאנטים, גילתה קתרין פרייד כי מדינות שונות בעולם מונעות מאזרחיהן המוטאנטים לצאת מגבולות המדינה ולהגיע לאי.
אחרי שחילצה את אייסמן מתקרית דומה ברוסיה, היא הקימה צוות שנועד לחלץ את אותם המוטאנטים לקרקואה ופועל בשם "המשוטטים" כדי להימנע מתקריות דיפלומטיות ולנקות את האקס-מן מאחריות על מעשיהם.
המשגיחים הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של מני יעיש, ובכיכובו של רועי אסף, שהוקרן בבתי הקולנוע בישראל החל מ-12 ביולי 2012. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר וזכה בשניים (השחקן הראשי ושחקן המשנה).
עובר השחקן חיים חובה שגילם את את מוריס, אביו של אבי בכר (רועי אסף) זהו סרטו האחרון בטרם נפטר ממחלת הסרטן.
הסרט יצא לאקרנים כ-6 חודשים ו-6 ימים לאחר מותו.
המשגיחים הם שלושה חברי ילדות שגדלו בבת ים: אבי בכר (רועי אסף), ושני חבריו הטובים, קובי שמעיה (גל פרידמן) ויניב לוגסי (איציק גולן), אשר חזרו לאחרונה בתשובה ובחרו ללמוד אצל הרב הכריזמטי אהרון (גילי שושן) בעיקר בדרכה של חסידות ברסלב.
הם מביאים איתם, לתוך עולם האמונה והחסידות אליו הגיעו, את חוקי הרחוב האלימים המוכרים להם.
במקביל הם ממשיכים בשימוש בסמים קלים.
בשעות היום עובד אבי, הדמות הראשית בסרט, בחנות הירקות של אביו (חיים חובה), ובשעות הלילה יוצר מוזיקת טראנס חסידית.
החבורה מנסה לכפות בכח הזרוע את שמירת המצוות בשכונתם, לאיים ולהכות ערבים ועולים מברית המועצות לשעבר שמרעישים בשכונתם בשבת, לפגוע בבעלי עסקים שאינם שומרים שבת או מוכרים סרטים לא צנועים, ולאיים על נשים שאינן לבושות בצניעות, לדעתם.
חייו של אבי משתנים כשהוא פוגש במירי (רותם זיסמן כהן), שהחבורה איימה עליה תחילה, כיוון שהיא לבושה בחוסר צניעות.
במהלך הזמן אבי מתאהב בה ובעזרתה הוא לומד שיש לקיים את מצוות האל בדרכי נועם ולא באלימות.
באחד מרגעי השיא של הסרט, כשאבי לא יודע באיזו דרך לבחור, הוא מחליט לקיים התבודדות ומגיע לחוף הים לפני הזריחה ונושא מונולוג לאלוהים.
שחקן תפקיד רועי אסף אבי בכר רותם זיסמן-כהן מירי גל פרידמן קובי שמעיה איציק גולן יניב לוגסי חיים חובה מוריס גילי שושן אהרון, רב השכונה מוריס כהן דויד העבריין חיים זנאתי אבנר המסתובב מני יעיש איש מחבק בבית הכנסתקובי שטמברגמושיקו הספרשושןאלישע
פרס לסרט בפסטיבל בניס בצרפת.
פרס איגוד 'הבמאים והתסריטאים', הוענק לבמאי מני יעיש - פסטיבל קאן 2012, במסגרת שבוע המבקרים.
פרס תא מבקרי הקולנוע בישראל - פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה - 'הסרט הטוב ביותר', לשנת 2012.
פרס תא מבקרי הקולנוע בישראל - פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה - 'השחקן הטוב ביותר' - רועי אסף, לשנת 2012.
פרס לסרט ראשון, ע"ש ענת פרחי, הוענק לבמאי מני יעיש - פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2012.
ציון לשבח לשחקן ראשי - רועי אסף, בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2012.
פרס תא המבקרים הבינלאומי בפסטיבל הקולנוע המבורג, 2012
פרס השחקן הטוב ביותר לרועי אסף בפסטיבל מלטיה, טורקיה, נובמבר 2012.
פרס מיוחד בפסטיבל הסרטים ברייקיאוויק, איסלנד, 2012.
ציון לשבח בפסטיבל הקולנוע האירופי, פאליץ', סרביה, 2012.
סרט הפתיחה של פסטיבל קולנוע דרום ב-10 ביוני 2012.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2012 ומתוכם זכה בשניים:
המשוואה ההיפסומטרית, הידועה גם כמשוואת העובי, מקשרת בין יחס לחצים באטמוספירה ובין העובי האקוויוולנטי של שכבה אטמוספירית, תחת ההנחה שהטמפרטורה ושדה הכבידה אחידים.
המשוואה נובעת מהמשוואה ההידרוסטטית של גז אידיאלי.
= קבוע הגז בעבור אוויר יבש [J/kg K]
= טמפרטורה ממוצעת בקלווין [K]
במטאורולוגיה, ו- הם המשטחים האיזובריים (כלומר שווי לחץ).
באלטימטריה (מדידת גובה), משמשת הנוסחה לחישוב הלחץ בהינתן גובה בשכבות איזותרמיות (שוות טמפרטורה), בחלקה העליון והתחתון של הסטרטוספירה.
המשבר הפיננסי של 1873 גרם לשפל כלכלי שנמשך כשש שנים ברחבי אירופה ואמריקה הצפונית.
במדינות מסוימות, דוגמת בריטניה, ההשפעה התמשכה אף יותר – בבריטניה הוא פתח שני עשורים של קפאון כלכלי.
שפל זה זכה לכינוי "השפל הארוך" עד שאירועי 1929 האפילו עליו.
כמה וכמה גורמים עמדו מאחורי הבהלה בשווקים והשפל שגרמה, והיסטוריונים עודם מתלבטים אילו גורמים חשובים מאחרים.
הגורמים המוסכמים הם אינפלציה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, השקעות ספקולטביות בקנה מידה גדול, בעיקר בתעשיית הרכבות, מאזן סחר גרעוני מנופח, השלכות של הזעזוע הכלכלי שגרמה מלחמת צרפת–פרוסיה של 1871, אובדן רכוש בקנה מידה גדול עקב שרפות בבוסטון ובשיקגו.
כל אלו הטילו עול כבד מדי על הלימת ההון של הבנקים, אשר התדרדרה בניו יורק מ-50 מיליון דולר ל-17 מיליון דולר בלבד בספטמבר ואוקטובר 1873.
סימני המשבר הראשונים היו כשלים פיננסיים בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית החלו עבודות נרחבות וחריגות בגודלן בהנחת מסילות ברזל לרכבות.
מרבית ההשקעות הגיעו מסובסידיות והנחות ממשלתיות.
תעשיית מסילות הרכבת הייתה המעסיק הגדול ביותר למעט החקלאות בשנים אלה, ועירבה הון רב, כמו גם נטילת סיכונים גדולים.
ספקולנטים הזרימו הון חריג בגודלו, והתעשייה צמחה במהירות רבה, על אף שהתשואה על ההשקעות לא הייתה צפויה בטווח קרוב.
ב-1871 חדלה האימפריה הגרמנית להטביע את מטבע התאלר מכסף.
כתוצאה מכך צנח הביקוש למתכת הכסף ומחירה ירד.
ירידה זו השפיעה לרעה בעיקר על ארצות הברית, בה נכרה רוב הכסף הגולמי.
עקב זאת, נקבעה תקנת המטבע של 1873, אשר הלכה למעשה העבירה את ארצות הברית מבסיס דו מתכתי לבסיס זהב בלבד.
בתוקף התקנות חדלה ממשלת ארצות הברית לרכוש כסף מתכתי מהציבור במחיר רשמי ומוכרז.
התקנה גרמה להתדרדרות נוספת במחיר כסף מתכתי, התדרדרות שבחלקה נבלמה על ידי הכנסת מטבע חדש, דולר סחר מוטבע מכסף לשימוש במסחר מול מדינות אסיה, בעיקר סין, והשקעות חדשות בתעשיית מכרות הכסף עקב גילוי מרבצים בעיר וירג'יניה שבמדינת נוואדה.
התקנה גרמה להתדלדלות יתרות הכסף בציבור, שעד אז היה יכול למכור כסף מתכתי לממשלה במחיר רשמי, והביאה לעליית שערי הריבית, שהעיקה על מגזרים שנסמכו על אשראי, כגון החוואים.
הזעקה הציבורית שקמה גרמה לממשלה לחזור בה, ולקבוע בשנת 1878 את תקנת בלאנד-אליסון שהשיבה את הטבעת מטבעות הכסף.
האווירה שנוצרה בשל מדיניות מזגזגת זו הייתה של הימנעות מהתחייבויות לטווח ארוך, ובפרט מאיגרות-חוב.
בספטמבר 1873, הגיע המצב לכלל משבר.
הבנק ג'יי קוּק, מאושיות הבנקאות האמריקאית של זמנה, מצא עצמו חדל-פרעון באיגרות חוב של חברת הרכבת "מסילת צפון הפסיפיק".
ב-18 בספטמבר הגיש הבנק בקשת פשיטת רגל.
התקופה שלפני המשבר קיבלה שם "גרונדרצייט".
פשיטת הרגל של בנק ג'יי קוק, ובעקבותיה של בנק הנרי קלוז, יצרה מפולת דומינו של חדלות-פרעון בנקאית והביאה לסגירה זמנית של בורסת ניו-יורק.
מפעלים שמצאו עצמם נטולי קווי אשראי וללא יכולת לגייס הון החלו לפטר עובדים.
הבהלה החלה בניו-יורק, ומשם התפשטה בהדרגה.
ב-20 בספטמבר נסגרו שערי בורסת ניו-יורק לעשרה ימים.
עד נובמבר כ-55 מחברות הרכבות פשטו רגל, ולמעלה מ-60 נוספות הצטרפו לגל פשיטות הרגל עד סיום העשור הראשון מאז פרוץ המשבר.
הקמת מסילות ברזל, שהייתה מאבני התשתית של הכלכלה, התדרדרה מהנחת מסילות לאורך 12,000 קילומטר בשנת 1872 לכ-2,500 קילומטר בשנת 1875. כ-18,000 בתי עסק קרסו בין 1873 ל-1875. האבטלה טיפסה עד לשיא של 8.25% בשנת 1878. עבודות בניין נפסקו באמצען, המשכורות צנחו, נדל"ן איבד מערכו ורווחיות הקונצרנים נשחקה עד דק.
קיצוצי משכורת חדים גרמו לרבים מעובדי הרכבות לפרוץ בשביתה בשנת 1877, ולשתק את תנועת הרכבות בחלק גדול מארצות הברית, בפרט בפנסילבניה ובאזור שיקגו.
הנשיא הייס שילח במפגינים את הצבא הפדרלי, ולמעלה מ-100 איש נהרגו במהומות שפרצו.
ביולי 1877 קרסו עסקי כריתת העץ, וכמה מאושיות התעשייה במישיגן פשטו את הרגל.
בתוך שנה התפשט גל קריסות זה עד לקליפורניה.
עליית כוחה של המפלגה הדמוקרטית
המיתון נפסק באביב 1879, אך המתיחות בין ציבור הפועלים למובילי הבנקאות והתעשייה נמשכה.
הכלכלה המקרטעת הביאה מצביעים רבים לעבור להצבעה עבור הדמוקרטים בבחירות 1874, וכתוצאה הדמוקרטים היו לרוב בקונגרס.
ממשל יוליסס גרנט לא השכיל לקיים מדיניות ברורה עבור מדינות הדרום, שמצאו עצמן תחת עול כפול של חובות כבדים ומיסוי כבד.
התוצאה הייתה מעבר רבים מאזרחי הדרום לצדד במפלגה הדמוקרטית, והרפובליקנים אבדו חלק ניכר מכוחם.
סיום המשבר התלווה לגל הגירה גדול לארצות הברית, גל שנמשך עד שנות ה-20.
הבהלה והמיתון השפיעו על כל מדינות אירופה המתועשות.
הקמת תאגידים קיבלה עידוד מחקיקה ליברלית, ואיפשרה כינון יוזמות כלכליות חדשות כגון הדויטשה בנק.
האופוריה עקב הניצחון במלחמה והכסף שזרם בעקבות הפיצויים ששילמה צרפת ניפחו את שוק הנדל"ן הזינו את שוק המניות ומימנו את תעשיית הרכבות, הקמת בתי חרושת, נמלים וספינות קיטור - אותן תעשיות שצמחו באופן לא מרוסן בארצות הברית.
לאחר ניצחונו של ביסמרק במלחמה החל תהליך להוצאת כסף מתכתי משוק המטבע.
התהליך החל ב-23 בנובמבר 1871 והגיע לשיאו בביטול כל המטבעות העשויים כסף וכינון בסיס זהב רשמי לגרמניה ב-9 ביולי 1873.
ב-9 במאי 1873 התרסקה בורסת המניות של וינה, שלא יכלה עוד לתמוך את הבועה של התרחבות מופרזת, פשיטות רגל והשקעות ספקולטיביות.
סדרה של התרוקנות בנקים מאמצעי תשלום באה בעקבות ההתרסקות, וצימצמה את ההון הדרוש לאשראי עסקי.
בברלין קרסה חברת הרכבות של בתל הנרי שטרסברג, עקב הסדר גרוע עם ממשלת רומניה, ובועת ההשקעות הספקולטיביות התנפצה.
ההצטמצמות בהון הזמין החריפה היות שבספטמבר 1873 תם הסדר התשלומים מצרפת לגרמניה של תום המלחמה.
"התרסקות המכוננים" הזו, כפי שכונתה, באה שנתיים לאחר כינון האימפריה הגרמנית.
באירופה ההתאוששות מהמשבר הייתה מהירה הרבה יותר מאשר בארצות הברית.
העסקים בגרמניה נמנעו מאותם קיצוצי משכורת חריפים, שדירדרו את יחסי העבודה בארצות הברית.
ההתאוששות לוותה בנימה אנטישמית, כשבעלי עסקים האשימו את היהודים בהפסדים שנגרמו בקריסה.
הייתה זו התסיסה האנטישמית החמורה ביותר בגרמניה (וצרפת) מאז מסעות הצלב או מגפת המוות השחור.
המסיתים טענו כי היהודים "חסרי מוסר" ושהצלחותיהם בעשרות השנים האחרונות נבעו מתחבולות ערמומיות.
לדברי ההיסטוריון של האימפריה של ביסמרק, פולקר אולריך, התפרצות האנטישמיות הייתה התוצאה "החמורה והמתמשכת ביותר", כמו גם "תולדתו החולנית ביותר" של המשבר הכלכלי הזה, והפכה ל"מרכיב עיקרי בתרבותה הפוליטית" של הקיסרות הגרמנית עד סופה ב-1918.
למשבר תרמה פתיחת תעלת סואץ.
חלק ניכר מהסחר הבריטי התבסס על ספנות ממזרח למערב סביב כף התקווה הטובה, וקווי הספנות נתקלו בקשיים עקב משטר הרוחות המערביות של הים התיכון.
המיתון הארוך הביא לפשיטות רגל, אבטלה מאמירה, עצירת עבודות ממשלתיות, והאטת סחר שנמשכו עד שנת 1879.
בעוד הבריטים התאימו עצמם באופן פאסיבי לצמצום הביקושים, גרמניה יצרה ביקושים יזומים על ידי שינויים מבניים בשוק ההון והזרמת הון לתשתיות מודרניות, כמו תשתיות חשמל לקווי רכבות, בהשוואה לצמצום בהזרמת ההון הממשלתי בבריטניה באותה תקופה.
להבדל זה מייחסים את ההתאוששות המהירה יותר בגרמניה.
בשולי אירופה, גם האימפריה העות'מאנית נפגעה.
הגידול בסחר החוץ האט, תנאי סחר החוץ הורעו, מחירי החיטה הידרדרו והחקלאים נפגעו.
המשבר הכלכלי הכה גם באימפריה הרוסית.
התעמולה האנטישמית שהאשימה את היהודים במשבר, הביאה ב-1881 לפוגרומי "הסופות בנגב", שבעקבותיהם כתב יהודה לייב פינסקר את ספרו אוטואמנסיפציה.
המשבר הפוליטי באוקראינה החל ב-21 בנובמבר 2013, כאשר הנשיא ויקטור ינוקוביץ' השעה את ההכנות ליישום של הסכם ההתאגדות עם האיחוד האירופי.
החלטה זו הביאה להפגנות המונים שכונו בשם "יברומאידאן".
לאחר חודשים של מחאות שכאלה, ינוקוביץ', הודח ב-22 בפברואר 2014. הוקמה ממשלה לאומית בראשות ארסני יאצניוק ונקבעו בחירות לנשיאות לחודש מאי.
לאחר הדחתו של ינוקוביץ', אי שקט שרר באזורי מזרח ודרום אוקראינה, אזורים שהיו באופן מסורתי מרכז התמיכה שלו.
בעיצומו של המשבר הפוליטי החלה התערבות צבאית רוסית בחצי האי קרים, וב-18 במרץ 2014 רוסיה ביצעה סיפוח של חצי האי.
זמן קצר לאחר מכן, באזורי מחוזות דונייצק, לוהנסק וחרקיב קבוצות קטנות של חמושים השתלטו על מבני ממשל, ואוקראינה התחילה במבצע צבאי להתמודדות עם טרור.
ההתכתשויות בין כוחות הממשלה לבין מיליציות, שנתמכו, על פי החשד על ידי הצבא הרוסי והכוחות המיוחדים שלו, הסלימו והביאו למלחמת דונבאס.
בנובמבר 2013, על רקע מצב כלכלי רעוע, תנועת המחאה יברומאידאן הגיחה בתגובה להחלטת ממשלת אוקראינה להשעות את החתימה על הסכם ההתאגדות עם האיחוד האירופי, ובמקום זאת בחרה בהידוק קשרים עם רוסיה.
המפגינים התנגדו למה שהם ראו כשחיתות ממשלתית נרחבת, ניצול לרעה של כוח, הפרת זכויות אדם והשפעתם של אוליגרכים.
ההפגנות היו הגדולות ביותר מאז המהפכה הכתומה.
בפברואר 2014 ינוקוביץ' וממשלתו הודחו, הוקמה ממשלה לאומית בראשות ארסני יאצניוק, ונקבעו בחירות לנשיאות לחודש מאי.
הפרלמנט האוקראיני החזיר את חוקת אוקראינה משנת 2004, שהחזיר חלק מהחירויות הפוליטיות שמשטר ינוקוביץ' ביטל, והדיח את ינוקוביץ' מהשלטון, למרות ביקורות רבות לכך שההצבעה הייתה בלתי חוקתית.
אחת הסוגיות הראשונות בהן טיפל הפרלמנט הייתה שפת המדינה, ביטול הצעת החוק שקבעה כי רוסית תשמש כשפה ממשלתית רשמית שנייה באזורים עם אוכלוסיות גדולות דוברות רוסית.
הפרלמנט אימץ הצעת חוק לביטול חקיקה משנת 2012, בנושא שפות המיעוטים שהגן על מעמד השפות שאינן אוקראינית.
ההצעה הרחיקה רבים באזורים דוברי הרוסית באוקראינה מגישה לשירותים ממשלתיים.
כמה ימים לאחר מכן, ב-1 במרץ 2014, ממלא מקום הנשיא אולכסנדר טורצ'ינוב סירב לחתום על הצעת החוק.
לאחר שינוקוביץ' ברח לרוסיה ב-23 בפברואר 2014, פרצו הפגנות רחבות היקף בדרום ומזרח אוקראינה, באזורים שנחשבו לאזורי התמיכה של ינוקוביץ' ובייחוד באזורים כמו חצי האי קרים ובערים כמו דונצק, לוהנסק, חרקוב ואודסה.
ב-26 בפברואר 2014 אנשים חמושים לא מזוהים התפרסו ברחבי חצי האי קרים והחלו להשתלט בשקט על מוצבים צבאיים ולבטח הפגנות נגד אוקראינה.
אנשים אלה זכו לכינוי "אנשים ירוקים קטנים", בתחילה רוסיה דחתה האשמות כי מדובר בכוחות שלה, וטענה כי אלו אנשי כוחות הגנה עצמית מקומיים, אך בהמשך אישרה כי כוחות מיוחדים היו מעורבים במבצע הסיפוח.
ב-27 בפברואר, הפרלמנט בחצי האי קרים הוקף על ידי חיילים רוסיים, הונפו דגלי רוסיה והממשלה הפרו-רוסית בקרים הכריזה על עריכת משאל עם לעצמאות מאוקראינה.
לאחר שאושר במשאל עם סיפוח השטח לרוסיה (במשאל שלא זכה להכרה בינלאומית), ב-16 במרץ 2014, רוסיה סיפחה את חצי האי קרים ב-18 במרץ 2014.
מתחילת מרץ 2014 נערכו מספר הפגנות של קבוצות מתנגדות לממשלה ותומכים פרו-רוסיים במחוזות דונצק ולוהנסק, שנודעו יחד, בכינוי "דונבאס", זאת בעקבות אירועי יברומאידן שבמסגרתן מספר מפלגות פוליטיות הציעו להוציא את השפה הרוסית מחוץ לחוק ולנהל תהליך התקרבות לאיחוד האירופי והתרחקות מרוסיה והשפעתה.
לאחר סיפוחו המוצלח לרוסיה של חצי האי קרים, המפגינים בדונצק ולוהנסק דרשו להיפרד מאוקראינה אף הם והכריזו על הקמת מדינה עצמאית משלהם בשם נובורוסיה המורכבת מהרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק.
אירועים אלה אילצו את הממשלה להכריז על פתיחת המבצע הצבאי למלחמה בטרור והלחימה התדרדר לכדי מלחמת אזרחים.
ב-22 באוגוסט 2014 חיילים, תחמושת וציוד צבאי רוסי נשלחו לשטחים הבדלניים במסווה של משלחות הומניטריות ושירות הביטחון האוקראיני כינה את המשלוחים כפלישה צבאית מאורגנת לאוקראינה.
על מנת להרגיע את המצב נוהלו דיונים לחתימה על הסכם הפסקת אש בבלארוס שזכה לכינוי "פרוטוקול מינסק" ונחתם ב-5 בספטמבר 2014. אך הלחימה נמשכה גם לאחר מכן ואף התעצמה לעיתים ולבסוף ההסכם קרס סופית בינואר 2015 עם חידוש ההתקפות בנמל התעופה הבינלאומי של דונצק ובעיר דבאלצבה.
ב-12 בפברואר 2015 נחתם הסכם הפסקת אש חדש שכונה בשם מינסק 2.
בעיצומם של האירועים נערכו מספר מערכות בחירות באוקראינה.
הבחירות הראשונות שנערכו לאחר הדחת ינוקוביץ', היו הבחירות לנשיאות אוקראינה שהתקיימו ב-25 במאי 2014 והביאו לבחירתו של איש העסקים פטרו פורושנקו לנשיא אוקראינה, בבחירות שנערכו בכל אוקראינה למעט באזור חצי האי קרים ובדונבאס.
בעיצומה של הלחימה בדונבאס נערכו גם הבחירות הפרלמנטריות, ב-26 באוקטובר 2014, בבחירות הביאו להתחזקות מפלגתו של פורושנקו, אך הבחירות שוב לא נערכו בשטחי מזרח אוקראינה, בעוד לוהנסק ודונצק קיימו בחירות משלהן לראשות ממשלתם ולמועצות המחוקקות שהקימו בנפרד מהשלטון האוקראיני.
למשבר היו השפעות רבות, מקומיות ובינלאומית.
על פי הערכות הבנק העולמי כלכלת אוקראינה הצטמקה ב-8% באוקטובר 2014, בעקבות המשבר.
כלכלת רוסיה הושפעה אף היא, עקב הטלת סנקציות כלכליות מצד מדינות המערב, שהביא לקריסת מטבע הרובל והביא למשבר כלכלי מתמשך במדינה.
המלחמה במזרח אוקראינה, הביאה לצניחה בתפוקת הפחם, לאחר שכל תעשיית הפחם האוקראינית מבוססת באזור הדונבאס, הנתון במלחמה.
יתר על כן, תחנת הכוח הגרעינית בזפוריז'יה נסגרה עקב קריסת אחד הכורים.
צירוף של שני אלה הביא להחשכת חלקים רבים באוקראינה במהלך דצמבר 2014. נוסף לכך, בעקבות המשבר, הוצע לבנות צינור גז טבעי חדש מטורקיה לצורך אספקת גז חלופית מרוסיה לאירופה, שלא תעבור דרך שטחי אוקראינה.
על אף הצורך ברפורמות משמעותיות בכלכלה ובממשל באוקראינה, אלה נערכים באטיות רבה.
המשבר הכלכלי באוקראינה הביא לכך שהבנק הלאומי האוקראיני נזקק ללקיחת הלוואות רבות מקרן המטבע הבינלאומית שאשררה הלוואה בסך 17.5 מיליארד דולרים בשנים 2015–2016, לצורך יישום רפורמות כלכליות.
ברם, העדר התקדמות ברפורמות הביאו לביקורת רבה על ההתנהלות הממשלתית והשחיתות השלטונית.
ברמת הממשל, נערכו מספר רפורמות לרבות פירוק המיליציה המיושנת והקמת המשטרה הלאומית, אך ביקורת רבה התלוותה לתהליך הרפורמה ועל כך שמדובר ברפורמה קוסמטית שלא הביאה לשינוי משמעותי בהתנהלות המשטרתית, שעודנה נחשבת לאחד מגופי המשטרה המושחתים בעולם.
בקומבינטוריקה ושעשועי מתמטיקה, המשולש ההרמוני של לייבניץ הוא סידור משולשי של שברים יסודיים שבו האלכסונים החיצוניים ביותר מורכבים מההופכיים של אינדקסי השורות, בעוד המספר בכל תא פנימי שווה לזה שבתא שמעליו ומשמאלו מינוס זה שמשמאלו.
המשולש ההרמוני הומצא על ידי גוטפריד וילהלם לייבניץ במסגרת פתרונו לבעיה שהציג בפניו מורו כריסטיאן הויגנס כדי לאתגרו: לסכום את טור ההופכיים של המספרים המשולשיים.
לייבניץ מצא במהרה את הפתרון (הטור הזה מהווה טור טלסקופי) ושב אל הויגנס עם הכללה מעניינת: לייבניץ הראה כיצד לסכום את טור ההופכיים של המספרים הארבעוניים, וכן כל טור הופכיים של מספרי הכדורים בערימות המהוות סימלפקסים n-ממדיים.
כדי לתאר בצורה סכמטית את התבניות שמצא, לייבניץ הציג את המשולש ההרמוני שלו, מעין מניפולציה מעניינת על משולש פסקל.
עד מהרה הזין המשולש ההרמוני את מחקריו של לייבניץ על טורים אינסופיים, והוא היווה מרכיב חשוב במרבית עבודותיו המוקדמות על החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי.
שמונה השורות הראשונות של המשולש ההרמוני הן:
בעוד שערך כל תא של משולש פסקל הוא סכום של שני המספרים בשורה שמעליו, ערך כל תא במשולש לייבניץ הוא סכום שני המספרים שבשורה שמתחתיו.
למשל, בשורה החמישית, התא (1/30) הוא סכום שני התאים שערכם (1/60) שנמצאים מתחתיו בשורה השישית.
בדיוק כשם שמשולש פסקל ניתן לחישוב בעזרת מקדמים בינומיים, כך גם המשולש של לייבניץ: .
מילולית ניתן לתאר נוסחה זאת כך: "האיברים בכל שורה שווים לאיבר ההתחלתי של השורה חלקי האיבר המתאים במשולש פסקל (בעל אותו אינדקס שורה ועמודה)".
למעשה, כל אלכסון במשולש ההרמוני קשור באופן ישיר לאלכסונים במשולש פסקל: האלכסון הראשון במשולש לייבניץ מורכב מההופכיים של המספרים הטבעיים, השני ממחצית ההופכיים של המספרים המשולשיים, השלישי מ-1/3 ההופכיים של המספרים הארבעוניים וכן הלאה.
המשבר הפוליטי בישראל היה מצב פוליטי אליו נקלעה מדינת ישראל החל מאמצע שנת 2019 ועד לסוף שנת 2022, במהלכו התקיימו חמש מערכות בחירות לכנסת בתוך פחות מ-4 שנים, זאת כתוצאה מאי יכולתו של אף אחד מן המנהיגים הפוליטיים להקים ולקיים ממשלה יציבה לאורך זמן.
שיטת הרכבת הממשלה בישראל, מבוססת על העיקרון לפיו חבר הכנסת שקיבל מהנשיא את המנדט להרכבת הממשלה נדרש לקבל את אמון רוב חברי הכנסת כדי להקים את ממשלתו.
כאשר אף חבר כנסת לא מצליח במשימה זו, לא ניתן להקים ממשלה חדשה לאחר הבחירות לכנסת, ונערכות בחירות חדשות.
המשבר פרץ לאחר שבנימין נתניהו, שהיה ראש הממשלה בעשור שקדם למשבר, איבד את תמיכתן של חלק מהסיעות שתמכו בו בעבר ובשל כך לא הצליח להשיג רוב להקמת ממשלה חדשה, כאשר מאידך הסיעות שהתנגדו להמשך כהונתו לא יכלו להקים ממשלה בשל חילוקי דעות אידאולוגיים חריפים בינן לבין עצמן.
מצב זה, בו הכנסת חצויה בין שתי תפיסות מנוגדות לחלוטין באשר לתמיכה בנתניהו, כאשר כמחצית מחברי כנסת תומכים בו ללא פשרות וכמחציתם מתנגדים להמשך כהונתו בכל מחיר, הביא להתמשכות המשבר.
לאחר שתי מערכות בחירות שכתוצאה מהן לא הוקמה ממשלה, הוקמה ממשלת רוטציה בין הסיעות שתמכו בנתניהו לבין חלק ממתנגדיו, אולם ממשלה זו התפרקה לאחר פחות משנה בשל אי העברת תקציב המדינה.
הממשלה שלאחריה הוקמה על בסיס כל הסיעות המתנגדות והביאה לסיום כהונת נתניהו, אך גם היא התפרקה לאחר כשנה בשל חילוקי הדעות העמוקים בתוך הקואליציה.
הסיבות לאי יכולתו של נתניהו להרכיב ממשלה, למרות שכמעט כל המפלגות שהתנגדו לו ישבו בעבר בממשלות שבראשותו, נבעו משילוב של מספר גורמים, שהעיקריים שבהם היו:
לכך נוספו הטענות כי נתניהו מעוניין להשתמש בכוחו הפוליטי בכדי לעכב ואף למנוע את ההליך המשפטי נגדו, מה שנתפס בעיני רבים כפגיעה בדמוקרטיה ובשלטון החוק, טענה שגרמה גם לכאלו שתמכו בזכותו העקרונית של נאשם לכהן כראש הממשלה להתנגד לאפשרות שנתניהו יעמוד בראשות הממשלה (תקווה חדשה, ישראל ביתנו).
חילוקי דעות בענייני דת ומדינה, ובעיקר סביב החוק לדחיית גיוס בני ישיבות, היו העילה הראשונית בשלה סירב אביגדור ליברמן להצטרף לממשלה בה חברות המפלגות החרדיות.
טרם המשבר גוש המפלגות התומכות בנתניהו כלל למעשה מפלגות עם תפיסות עולם מנוגדות בענייני דת ומדינה – מחד הסיעות החרדיות והדתיות, ומנגד סיעת ישראל ביתנו שמתנגדת לכל כפייה דתית ותומכת בגיוס בני ישיבות.
פרישת הסיעה בשל משבר זה הייתה הסיבה להתפזרות הכנסת העשרים ואחת, אולם בהמשך המשבר סוגיות אלו לא עמדו במוקד הוויכוח הפוליטי והציבורי, שהתמקד בעיקר בבנימין נתניהו.
במהלך שנות כהונתו בכנסת נתניהו הסתכסך עם מספר פוליטיקאים ממחנה הימין, כמו ליברמן, בנט, איילת שקד, גדעון סער, יעלון, האוזר ואחרים.
פוליטיקאים אלו הובילו במהלך המשבר את ההתנגדות להמשך כהונתו מתוך מפלגות הימין, כשלטענת תומכי נתניהו היריבות האישית ביניהם היא שגרמה להם לשנות את דעתם.
היחס למערכת המשפט מצד מפלגת הליכוד ושותפיה.
כבר בשנת 2011 הציע חבר הכנסת יריב לוין לשנות את הרכב הוועדה לבחירת שופטים ובשנת 2013 ניסה לקדם מספר הצעות חוק, בהן הגבלת סמכות בג"ץ לפסול חוקים, אפשרות לחוקק מחדש חוק שפסל בג"ץ, הענקת סמכות לכנסת לבחור את נשיא בית המשפט העליון ושוב שינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים.
בריאיון שנערך איתו בשנת 2019 פרש לוין את משנתו בהרחבה והציג תוכנית לשינויים רחבים במערכת המשפטית.
גם בנימין נתניהו הצהיר כי בכוונתו להעביר בכנסת חוקים שנפסלו בידי בג"ץ.
גם גוש השינוי התקשה מאוד להקים ממשלה כאשר היו לו מספיק מנדטים לכך, בעקבות חילוקי דעות בנושאים מהותיים כמו ביטחון וכלכלה.
ב-14 בנובמבר 2018, בעת כהונת הכנסת העשרים וממשלת ישראל השלושים וארבע, התפטר אביגדור ליברמן מתפקיד שר הביטחון ופרש עם סיעתו - ישראל ביתנו - מהקואליציה.
ההתפטרות הקטינה את מספר חברי הקואליציה ל-61 וערערה את יציבותה.
ב-24 בדצמבר 2018 הודיע חבר הכנסת יאיר לפיד כי סיעתו - יש עתיד - לא תתמוך בכנסת בהצעה לתיקון חוק הגיוס לשם הסדרת גיוס בני ישיבות לצה"ל לאחר שחברות הקואליציה ש"ס ויהדות התורה הביעו את התנגדותן לחוק.
מכיוון שהחוק לא יכול היה להתקבל בכנסת ללא תמיכת יש עתיד, הודיעו ראשי הקואליציה על הקדמת הבחירות בשבעה חודשים ממועדן המקורי מנובמבר 2019, ל-9 באפריל 2019. עבר בקריאה שלישית ב-26 בדצמבר 2018.
ב-9 באפריל 2019 התקיימו הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
יום לאחר קבלת החוק לפיזור הכנסת, הכריז בני גנץ על הצטרפותו לפוליטיקה ועל הקמת מפלגה חדשה - חוסן לישראל.
המפלגה הושקה בכנס מתוקשר ב-29 בינואר 2019, ובו פרס גנץ את עמדותיו ואת תוכניותיו למדינת ישראל.
בכנס השתתף גם משה יעלון שעמד בראשות מפלגת תל"ם.
השניים סיכמו על ריצה משותפת.
ב-21 בפברואר 2019, יום לפני המועד האחרון להגשת הרשימות, הוחלט על ריצה של חוסן לישראל ותל"ם יחד עם מפלגת יש עתיד ברשימה משותפת בשם "כחול לבן".
אל הרשימה המשותפת של המפלגות הצטרף הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי.
כחול לבן הייתה לרשימה הבולטת בגוש המרכז-שמאל, והיוותה חלופה לראש הממשלה נתניהו ולמפלגת השלטון הליכוד.
בבחירות, שהתקיימו ב-9 באפריל 2019, זכו רשימות הליכוד וכחול לבן ב-35 מושבים כל אחת.
שתי מפלגות ימין לא עברו את אחוז החסימה, אף על פי שהיו קרובות אליו: הימין החדש בראשות נפתלי בנט ואיילת שקד, שקיבלה כ-138,600 קולות, ומפלגת זהות בראשות משה פייגלין שקיבלה כ-118,000 קולות.
רשימהראש הרשימהמושביםשינויקולותהליכודבנימין נתניהו3551,140,370כחול לבןבני גנץ35241,125,881ש"סאריה דרעי81258,275יהדות התורהיעקב ליצמן82249,049חד"ש–תע"לאיימן עודה61193,442העבודהאבי גבאי612190,870ישראל ביתנואביגדור ליברמן5173,004איחוד מפלגות הימיןרפי פרץ5159,468מרצתמר זנדברג41156,473כולנומשה כחלון46152,756רע"מ-בל"דמנסור עבאס44143,666
הניסיון להרכבת הממשלה ופיזור הכנסת
לאחר הבחירות, היה נראה לכל כי בנימין נתניהו ניצח, וכי במוקדם או במאוחר הוא ירכיב את ממשלתו החמישית שתזכה לאמונה של הכנסת הנבחרת.
על נתניהו המליצו לנשיא המדינה, ראובן ריבלין, כל המפלגות שהיו שותפות בממשלת ישראל השלושים וארבע, כולל מפלגת ישראל ביתנו, ובסך הכל 65 ממליצים; לעומת 45 ממליצים בלבד על יריבו בני גנץ.
מלאכת הרכבת הממשלה הוטלה על נתניהו ב-17 באפריל, אך ישראל ביתנו התנתה את כניסתה לממשלה בחוק גיוס שיחייב חלק מהאזרחים החרדיים בגיוס לצה"ל.
לרשות נתניהו עמדו כחוק 28 ימים להרכבת ממשלתו, עם אפשרות לקבלתם של עד 14 ימים נוספים מנשיא המדינה.
בחצות הלילה שבין 29 ל-30 במאי, ולאחר הארכה של 14 יום שהעניק הנשיא ריבלין לנתניהו, פקע על-פי חוק המנדט של נתניהו להרכבת הממשלה.
לקראת מועד זה, ביוזמת הליכוד, החלה הכנסת, לדון בהצעת חוק לפיזורה, המורה על עריכת בחירות חדשות, וזאת במטרה למנוע מגנץ את האפשרות לנסות להרכיב ממשלה.
לאחר חצות הלילה ב-30 במאי, אישרה הכנסת את החוק ברוב של 74 ח"כים (הליכוד, כולנו, איחוד מפלגות הימין, ש"ס, יהדות התורה, ישראל ביתנו, רע"מ - בל"ד וחד"ש - תע"ל).
צעד זה הוביל לכך שבחירות חוזרות החלו להיות אפשרות שבכלל עולה על הדעת; קודם לכן אפשרות זו הייתה טאבו.
בכנסת זו, מתוך 13 ועדות הכנסת הקובעות, מונו רק הוועדה המסדרת, ועדת הכספים, החוץ והביטחון וועדת החינוך.
ב-17 בספטמבר 2019 נערכו הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, השניות במסגרת המשבר.
רשימהראש הרשימהמושביםשינויקולותכחול לבןבני גנץ3321,151,214הליכודבנימין נתניהו3271,113,617הרשימה המשותפתאיימן עודה133470,211ש"סאריה דרעי91330,199ישראל ביתנואביגדור ליברמן83310,154יהדות התורהיעקב ליצמן71268,775ימינהאיילת שקד72260,655העבודה-גשרעמיר פרץ6212,782המחנה הדמוקרטיניצן הורוביץ51192,495
בבחירות לכנסת זו זכתה כחול לבן ביתרון של מושב אחד על הליכוד, כאשר מפלגת הליכוד ספגה ירידה ניכרת בכוחה, למרות צירוף ארבעת הח"כים של מפלגת כולנו וחתימה על הסכם מול משה פייגלין שזכה בכמאה ועשרים אלף קולות בבחירות הקודמות.
גם רשימת כחול לבן ירדה במספר המושבים שלה, ומי שעלו בצורה משמעותית היו ישראל ביתנו (מ-5 ל-8) והרשימה המשותפת (מ-10 ל-13).
הניסיונות להרכבת הממשלה ופיזור הכנסת
לאחר הבחירות, המליצו לנשיא ריבלין על נתניהו 55 ח"כים (הליכוד, ימינה, ש"ס ויהדות התורה) ועל גנץ המליצו 54 ח"כים (כחול לבן, העבודה-גשר, המחנה הדמוקרטי וחלק מהרשימה המשותפת), כאשר הרשימה המשותפת ממליצה לראשונה בהיסטוריה על מועמד לראשות הממשלה.
ישראל ביתנו לא המליצה על מי מהמועמדים, והנשיא הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על נתניהו ב-25 בספטמבר.
בעת הטלת המנדט, זימן אליו הנשיא גם את גנץ והציג בפני השניים מתווה להרכבת ממשלת אחדות לאומית, מתווה שזכה לשם "מתווה הנשיא".
על פי הסכם זה נתניהו יכהן ראשון ברוטציה, וכשיפתח משפטו יצא לנבצרות וסמכויותיו יועברו לבני גנץ.
בעקבות חוסר היכולת של הליכוד להקים ממשלה עם המפלגות שכונו על ידי נתניהו (ראש הליכוד) "השותפות הטבעיות" שלו (קרי: ימינה, ש"ס ויהדות התורה), החליטו ראשי המפלגות הללו, עוד לפני שלב ההמלצות אצל הנשיא, על הקמת "בלוק הימין", שמנה 55 חברי כנסת שלא יכנסו לממשלה זה ללא זה.
ההתחייבות המשמעותית ביותר בבלוק היא הימנעות מהצטרפות לממשלה בראשות כחול לבן, אף כאשר זו התכוונה להציע דברים דומים במגעים הקואליציוניים.
בלוק זה מנע בהמשך מגנץ להקים ממשלה עם אחד ממרכיבי הבלוק, כמו החרדים או ימינה.
בעקבות שינויים בהרכב המפלגות, בכנסת העוקבת הורכב הבלוק מהליכוד, יהדות התורה, ש"ס וימינה.
האיחוד כונה כך שכן המפלגות המרכיבות אותו נחשבות כבעלות השקפת עולם ימנית, אף שמפלגת ישראל ביתנו, שאינה חלק מהבלוק, גם היא בעלת השקפת עולם ימנית, ואילו עמדת המפלגות החרדיות, ש"ס ויהדות התורה, אינה ימין באופן מובהק.
המכנה המשותף למפלגות הללו הוא למעשה תמיכתן בבנימין נתניהו.
במסעי הבחירות של רשימות בלוק הימין, הן פרסמו התחייבות לתמוך במפלגת הליכוד ובבנימין נתניהו.
הבסיס לתמיכת המפלגות בברית הפוליטית לא הובהר, אך חלק מראשי הבלוק הסבירו כי אינם מאמינים בצדקת ההליכים המשפטיים שננקטו כנגד בנימין נתניהו.
ב-21 באוקטובר, לפני תום המועד שהוקצב לו להרכבת הממשלה, ובלי לבקש ארכה מריבלין, החזיר נתניהו את המנדט לנשיא לאחר שלא הצליח להרכיב ממשלה, והמנדט הועבר לבני גנץ יומיים לאחר מכן.
ישראל ביתנו סירבה להצטרף לממשלה צרה, בין מימין ובין משמאל, והיא קראה לממשלת אחדות בין הליכוד וכחול לבן.
במהלך שיחות שנעשו בין המפלגות, דרשה כחול לבן מהליכוד לפרק את הבלוק, אך הליכוד לא הסכים.
כמו כן התנהל ויכוח מי יהיה ראש הממשלה הראשון ברוטציה, ולכמה זמן.
ב-20 בנובמבר, בתום המועד שהוקצב לגנץ, ומשנכשל אף הוא בהרכבת הממשלה, השיב את המנדט לנשיא, שהודיע למחרת ליולי אדלשטיין, יושב ראש הכנסת, על 21 ימים בהם יכול כל אחד מהח"כים לאסוף 61 חתימות ולקבל את המנדט, זאת על-פי .
זו הייתה הפעם השנייה בתולדות המדינה בה עבר המנדט לכנסת על-פי סעיף זה, והראשונה שהתרחשה בהליכי הרכבת הממשלה שלאחר הבחירות.
בחצות הלילה שבין 11 ל-12 בדצמבר פקע מנדט זה של הכנסת.
לאחר מכן הנשיא היה אמור להודיע ליו"ר הכנסת כי לא הוגשה לו בקשה עם 61 חתימות, הכנסת הייתה מתפזרת מאליה עם מסירת ההודעה והבחירות היו נערכות בחג הפורים באופן אוטומטי.
כדי למנוע את קיום הבחירות בפורים, חוקקה הכנסת, ב-12 בדצמבר, לאחר חצות הלילה ולפני הודעתו של ריבלין ליו"ר הכנסת, לשבוע שלפני פורים.
בכנסת זו, לא מונו ועדות קבועות (למעט ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון שהוקמו כוועדות זמניות בהסכמה בין סיעות הליכוד וכחול לבן) ולכן הממשלה פעלה ללא פיקוח הכנסת.
סוגיית החסינות של ראש הממשלה נתניהו
ב-2019, במהלך ריאיון לקרן מרציאנו ועמית סגל, נשאל נתניהו: "אם תיבחר, האם תנסה לקדם חוק או מהלך כלשהו שימנע את העמדתך לדין?".
על כך ענה נתניהו: "מה?
מה שיפיל את זה, זה העובדות עצמן".
מרציאנו המשיכה: "כלומר חוק צרפתי במתכונת כזו או אחרת לא תקדם, או מהלך שישאיר את חסינותך ולא יאפשר את הסרתה?".
נתניהו ענה: "לא התעסקתי בזה ואני לא מתכוון לעסוק בזה".
בנוסף, שאל עמית סגל: "האם נכון שלמדינת ישראל יהיה ראש ממשלה תחת כתב אישום במקביל לתפקודו?" נתניהו ענה שהוא יכול ויש לו קיבולת עבודה גבוהה.
בראשית חודש אוקטובר 2019, נערך שימוע לראש הממשלה נתניהו לפני הגשת כתב אישום, אשר עם סיומו החליט היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט להגיש כתב אישום כנגד נתניהו בעבירות שוחד ומרמה והפרת אמונים בתיק 4000, ובעבירות מרמה והפרת אמונים בתיקי 1000 ו-2000.
בעקבות החלטה זו, החליט נתניהו להגיש בקשה ליו"ר הכנסת לקבלת חסינות מהעמדתו לדין פלילי ב-1 בינואר 2020 (כלומר כשלושה שבועות לאחר פיזורה של הכנסת העשרים ושתיים מתוקף החוק וההחלטה על קיומן של הבחירות לכנסת העשרים ושלוש).
בין היתר, טען שהוא רוצה להתמקד בתפקיד ראש ממשלת ישראל, בסתירה לאותו ראיון.
עם הגשת הבקשה הסתמן שקיים רוב להסרת חסינותו של נתניהו לאחר שסיעת ישראל ביתנו הודיעה שתתמוך בהסרת החסינות.
במקביל, סיעת כחול לבן הגישה בקשה ליו"ר הכנסת יולי אדלשטיין להקמת ועדת הכנסת לצורך פתיחת הדיונים בבקשת החסינות של נתניהו.
לאחר ימים ספורים (ובהסתמן רוב של 65 חברי כנסת להסרת החסינות שלו), החליט נתניהו למשוך את הבקשה ומשכך, הגיש מנדלבליט למחרת את כתב האישום לבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-2 במרץ 2020 התקיימו הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, השלישיות במסגרת המשבר.
רשימהראש הרשימהמושביםשינויקולותהליכודבנימין נתניהו3641,352,449כחול לבןבני גנץ331,220,381הרשימה המשותפתאיימן עודה152581,507ש"סאריה דרעי9352,853יהדות התורהיעקב ליצמן7274,437העבודה-גשר-מרצעמיר פרץ74267,480ישראל ביתנואביגדור ליברמן71263,365ימינהנפתלי בנט61240,689
בבחירות לכנסת זו זכה הליכוד ביתרון של שלושה מושבים על כחול לבן.
בלוק הימין כולו זכה ב-58 מושבים, עליה של 3 על פני הכנסת הקודמת בה החזיק ב-55 מושבים.
ב-5 במרץ, שלושה ימים לאחר הבחירות קראה מפלגת ישראל ביתנו להעביר חוק שלפיו חבר הכנסת המואשם בפלילים לא יוכל לקבל את המנדט להרכבת הממשלה וכן חוק לפיו ראש ממשלה לא יוכל לכהן יותר מפעמיים.
ב-10 במרץ פורסם כי חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס ממפלגת העבודה-גשר-מרצ מתנגדת לממשלת מיעוט עם הרשימה המשותפת ובכך הקטינה את הסיכויים להקמת ממשלה בראשות בני גנץ.
גם יועז הנדל וצבי האוזר הודיעו שיתנגדו לממשלה הנשענת על הרשימה המשותפת, "החותרת תחת יסודותיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית".
במהלך ההתייעצויות של הנשיא ריבלין עם נציגי הסיעות שנבחרו לכנסת, המליצו לו כל הסיעות של בלוק נתניהו להטיל את המנדט על נתניהו, בעוד שעל גנץ המליצו הפעם גם ישראל ביתנו והרשימה המשותפת על כל מרכיביה, ובסך הכל 61 ממליצים.
בקשתה של אורלי לוי-אבקסיס להופיע בנפרד בפני הנשיא סורבה והיא לא הגיעה יחד עם ראשי העבודה ומרצ, על כן הודיעה שלא תמליץ על אף אחד מהמועמדים לראשות הממשלה.
הגעת ראשי הסיעות למשכן הנשיא לוותה בהפגנות כנגד ההסתייעות של כחול לבן בהמלצות הרשימה המשותפת מחד וכנגד האפשרות להטיל את מלאכת הקמת הממשלה על חבר כנסת נגדו הוגשו כתבי אישום מאידך.
לאור ההצטברות של 61 ממליצים על גנץ, הטיל עליו הנשיא ב-16 במרץ להרכיב ממשלה.
שוב החלו מגעים בין מפלגות הליכוד וכחול לבן להקמת ממשלת אחדות, ובפרט לאור מצב החירום בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
במקביל, החלו כחול לבן ושותפותיה המונים 61 ח"כים לפעול להקמת ועדות הכנסת הזמניות .
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש נערכו בתחילת התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בעת פגישות ראשי הסיעות עם הנשיא והשבעת חברי הכנסת כבר היו תקפות הנחיות משרד הבריאות לגבי התקהלות מרבית של 10 אנשים בחלל סגור אחד ושמירת מרחק של שני מטרים, והשבעת חברי הכנסת נעשתה בצורה חריגה בארבעים סבבים של שלושה חברי כנסת בכל סבב.
ב-23 במרץ 2020 הוקמה ועדת הקורונה בראשות עפר שלח.
הנגיף התפשט בקרב אזרחים בישראל ובעקבותיו הגיעו החלטות על סגר שגרר למעלה ממיליון אזרחים אל מעגל האבטלה.
ב-13 במרץ, שלושה ימים לפני השבעת הכנסת העשרים ושלוש, הגישו הסיעות כחול לבן ושותפותיה - הרשימה המשותפת, ישראל ביתנו והעבודה-מרצ - שמנו יחדיו 61 חברי כנסת, בקשה ליושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין לקיים דיון בנושא בחירת יושב ראש כנסת חדש, עוד טרם כינון הממשלה.
חבר הכנסת מאיר כהן מסיעת יש עתיד בכחול לבן יועד לתפקיד.
אדלשטיין הסתמך על , בו נקבע כי יש לקיים את בחירת יו"ר הכנסת עד "המועד שבו כונסה הכנסת לצורך כינון הממשלה", שטרם נקבע.
בנוסף נימק את החלטתו בכך ש"מהלכים פוליטיים חפוזים, כמו בחירת יו"ר כנסת קבוע והעברת חקיקה שנויה במחלוקת, מטרתם לסתום את הגולל על האפשרות לאחדות שאותה העם רוצה".
בעקבות האמור עתרו לבג"ץ מספר עמותות ומפלגות, בדרישה לחייב את אדלשטיין לקיים את הדיון.
בג"ץ, בהרכב של חמישה שופטים, פסק פה אחד שעל אדלשטיין לכנס את מליאת הכנסת לבחירת יושב ראש בהקדם האפשרי - ולא יאוחר מ-25 במרץ 2020.
ב-22 במרץ, אדלשטיין ומפלגת הליכוד הודיעו כי אם תתקיים הצבעה על יושב ראש חדש, לא יתקיימו מגעים להקמת ממשלת אחדות ואזרחי ישראל יאלצו להיגרר לבחירות רביעיות.
ב-25 במרץ הודיע אדלשטיין על התפטרותו מתפקיד יו"ר הכנסת, ונעל את ישיבת המליאה ללא דיון במינוי יושב ראש חדש.
התפטרותו של יו"ר הכנסת בפועל גרמה למצב תקדימי, בו לא היה סגן שיכול היה למלא את מקומו ולפתוח את מליאת הכנסת.
אילולא היה נבחר אדלשטיין לכנסת, היה פרץ מקבל מינוי זמני לכהן כיושב ראש הכנסת, על פי חוק יסוד: הכנסת.
בכנסת היה רוב של 61 לבלוק מרכז-שמאל, ולכן היה צפוי כי ח"כ מאיר כהן ממפלגת כחול לבן, ייבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת (בהתאם לסיכום פנימי במפלגת כחול לבן על כך שגנץ יהיה ראש ממשלה, בעוד ח"כ מסיעת יש עתיד יקבל את תפקיד יושב ראש הכנסת).
אולם, עקב העתירות של מפלגת כחול לבן לבג"ץ וטרם הבשלת שיחות האחדות לכלל הסכם, התעורר חשש שראש סיעת יש עתיד יאיר לפיד יתנגד לחבירת כחול לבן לממשלה (חשש שהתממש לבסוף עם פרישת לפיד ויש עתיד מכחול לבן והקמת סיעת יש עתיד – תל"ם).
במצב כזה עלול היה להתקיים מצב חריג שכבר התקיים בעבר , כאשר יושב ראש הכנסת הוא חבר כנסת שאינו חלק מהקואליציה, מה שעשוי להקשות על הקואליציה להעביר חוקים בכנסת.
מאחר שלא הסתמנה אפשרות להדחת יושב ראש הכנסת העתידי לאחר מינויו (לשם כך דרוש רוב של 90 חברי כנסת), החליט יו"ר סיעת כחול לבן ח"כ בני גנץ, להגיש את מועמדותו שלו לתפקיד זה על מנת להגדיל את הסיכויים לממשלת אחדות.
ואכן ב-26 במרץ גנץ נבחר לתפקיד ברוב של 74 תומכים מול 18 מתנגדים.
נוסף למפלגת "חוסן לישראל" וחברי הכנסת יועז הנדל, צבי האוזר ואנדריי קוז'ינוב שתמכו בו, הוא זכה לתמיכה גם מכל חברי "בלוק הימין".
יתר חברי הכנסת ממפלגות גוש המרכז-שמאל, בהם יאיר לפיד ומשה יעלון ורוב חברי מפלגותיהם (יש עתיד ותל"ם), התנגדו או לא הופיעו להצבעה.
על רקע זה נפרדו סיעות יש עתיד ותל"ם מכחול לבן ושניים מחברי מפלגת תל"ם (יועז הנדל וצבי האוזר) הקימו את סיעת "דרך ארץ" העצמאית.
עם זאת הסיעה חתמה עם כחול לבן על הסכם ולפיו "יפעלו בכנסת ובממשלה כסיעה אחת לכל דבר ועניין, בהנהגתו של גנץ".
במקביל למהלך מינוי יושב ראש קבוע לכנסת, ולראשונה מאז פיזור הכנסת העשרים ואחת, סיעת כחול לבן ושותפותיה פעלו להקמת ועדה מסדרת וועדות זמניות על מנת לאפשר פיקוח על פעילות הממשלה.
ב-23 במרץ 2020, ברוב של 61 חברי הכנסת וללא מתנגדים, הוקמה הוועדה המסדרת בכנסת ושש ועדות זמניות.
למרות השתתפותם בדיונים בניסיון לשנות את אופן חלוקת המושבים בוועדות, חברי בלוק הימין נמנעו מלמסור שמות של חברי ועדות מטעמם.
הוחלט כי בראש הוועדה המסדרת יעמוד חבר הכנסת אבי ניסנקורן.
הוועדות הזמניות ויושבי הראש שלהן היו כדלהלן:
ועדת הכספים בראשות עודד פורר (סיעת ישראל ביתנו)
ועדת החוץ והביטחון בראשות גבי אשכנזי (סיעת כחול לבן)
ועדת הקורונה בראשות עפר שלח (סיעת כחול לבן)
ועדה מיוחדת להיערכות מערכת החינוך בראשות ניצן הורוביץ (סיעת העבודה-מרצ)
ועדה מיוחדת לעבודה ורווחה בראשות עאידה תומא סלימאן (סיעת הרשימה המשותפת)
ועדה מיוחדת למיגור הפשיעה בחברה הערבית בראשות מנסור עבאס (סיעת הרשימה המשותפת)
ב-2 באפריל איימו במפלגת ימינה כי הם ישבו באופוזיציה ואמרו: "אנחנו לא חלק ממשחק הכיסאות של נתניהו וגנץ.
כבר שבוע שנתניהו מנהל את המשא ומתן לבד, בלי לשתף את שותפיו בשנה האחרונה".
בכך יגרמו לפירוק בלוק הימין ולמניעת רוב ימני בממשלה העתידית.
ב-11 באפריל ביקש גנץ מהנשיא הארכת זמן להרכבת הממשלה וסורב.
ב-13 באפריל, בסמוך למועד תום המנדט של גנץ, נתניהו וגנץ פנו לנשיא לקבלת ארכה נוספת וקיבלו 48 שעות נוספות.
בחצות הלילה שבין 15 ל-16 באפריל פקע המנדט של גנץ, ובבוקר הודיע ריבלין לגנץ, שכיהן גם כיו"ר הכנסת, על תקופת 21 ימים בהם לחברי הכנסת יש אפשרות לאסוף 61 חתימות בבקשה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על אחד מחברי הכנסת.
ב-20 באפריל, נחתם ההסכם הקואליציוני בין הליכוד וכחול לבן.
נקבע שנתניהו יהיה תחילה ראש הממשלה, ובני גנץ, שבתקופה זו יוגדר "ראש ממשלה חלופי", ייכנס לתפקיד ראש הממשלה שנה וחצי מיום השבעת הממשלה ללא צורך בהשבעה, למשך שנה וחצי נוספות.
עוד נקבע בהסכם כי משך כהונת הכנסת יקוצר בהוראת שעה לעד שלוש שנים מיום כינון הממשלה, ולאחר מכן ייערכו הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
עוד נקבע כי יוקם קבינט קורונה בראשות נתניהו וגנץ והממשלה תהיה פריטטית.
הוועדה לבחירת שופטים לא תכלול נציג לאופוזיציה, כפי שהיה נהוג במשך שנים רבות בכנסת.
לא יחולו שינויים בהרכב הוועדה, בתהליכי המינוי בה ובמועדי מינוי השופטים המקובלים.
נקבע מעמד מ"מ ראש הממשלה והוסכם בעל פה שהכנסת תפוזר אם נתניהו יפסל מכהונה כראש ממשלה או מ"מ ראש ממשלה עקב היותו נאשם בפלילים.
הממשלה הוגדרה כממשלת חירום למשך חצי שנה, שבה לא תועלה חקיקה שאינה קשורה לקורונה ללא הסכמה.
עם זאת, נתניהו יוכל לקדם סיפוח כבר בעוד חודשיים וחצי: "ראש הממשלה המכהן יורשה להביא לממשלה ולכנסת החל מחודש יולי את הצהרת טראמפ בדבר סיפוח יהודה ושומרון, לאחר קיום תהליך סדור בנושא".
נתניהו חויב, לפי ההסכם, להתייעץ עם גנץ.
כמו כן, נקבע כי הכנסת תחוקק את חוק הגיוס, לפיו יעדי הגיוס ייקבעו על ידי הממשלה ולא ייכללו בבסיס החוק כפי שדרשו בעבר לפיד וליברמן בחוקים השונים שהגישו.
ההסכם קבע עוד כי גודלה של הממשלה יכול להגיע ל-36 שרים ו-16 סגני שרים.
עוד נקבע כי כהונת הממשלה יכולה להתארך בהסכמה מ-3 ל-4 שנים.
גנץ החליט שלא למנות סגני שרים מכחול לבן.
לטובת יישום ההסכם, שכלל הגדרת מעמד "ראש ממשלה חלופי", נדרש אוסף של שינויי חקיקה, כולל חוקי יסוד, המהווים שינוי סדרי השלטון.
אחרי החתימה, הוגשו עתירות נגד הרכבת הממשלה על ידי נתניהו, שנאשם בפלילים.
לאחר מכן, הוגשה עתירה נגד ההסכם הקואליציוני.
בעקבות העתירה, שונה ההסכם הקואליציוני; לדוגמה, התאפשרה חקיקה שאינה עוסקת בקורונה.
לפי דיווח שפורסם, ההסכם בין נתניהו וגנץ קבע כי במשך כל תקופת החירום, כחצי שנה, יוכל נתניהו לפרק את הממשלה וללכת לבחירות, באם בג"ץ יתערב בהסכם, וכי נתניהו יישאר ראש ממשלת המעבר בתקופת הבחירות.על ההסכם הגיב השופט בדימוס אליקים רובינשטיין: .
כדי לאפשר לכלל חברי הכנסת להיות נוכחים באולם בלי להפר את הנחיות ההתקהלות, גנץ הודיע ב-23 באפריל כי המשתתפים במליאת הכנסת יתפרשו גם על יציע הכנסת.
נתניהו היה יכול להרכיב את הממשלה.
לגבי ההסכם, נכתב על-ידי השופטים:
בנימוקים שפורסמו בהמשך, נמתחה ביקורת חריפה על האפשרות שנאשם עם כתב אישום חמור ימונה לראשות הממשלה, אבל נקבעו שאין איך להצדיק מבחינה חוקית התערבות של בית המשפט בהחלטה.
וכן, הוצע להסדיר את בחקיקה מתאימה את הסוגיה הנוגעת להטלת מלאכת הרכבת הממשלה על חבר כנסת הנאשם בעבירות חמורות שיש עמן קלון למרות דחיית העתירה בשל המצב החוקתי-משפטי, בנימוקים שפורסמו בהמשך, שופטים מתחו ביקורת על האפשרות שנאשם עם כתב אישום חמור ימונה לראשות הממשלה.
למשל, השופט מני מזוז (שכיועמ"ש הגיש כתב אישום נגד רה"מ אהוד אולמרט) כתב בפסיקתו:
ב-7 במאי, אישרה מליאת הכנסת בקריאה שנייה ושלישית את תיקון הצעת חוק יסוד: הממשלה ברוב של 72 תומכים מול 36 מתנגדים.
הוגשו עתירות לבג"ץ נגד החוק.
חקיקת-יסוד זו כללה גם הוספת הוראת שעה בחוק יסוד: הכנסת, כי משך כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש יהיה עד תום שלוש שנים מהקמת הממשלה.
עוד באותו היום, היום האחרון למנדט של הכנסת, הגיש נתניהו לנשיא ריבלין בקשה להטיל עליו את המנדט להרכבת הממשלה בצירוף של חתימותיהם של 71 חברי כנסת ולאחר מכן מילא הנשיא את הבקשה, והקציב לנתניהו 14 ימים, כחוק, לניסיון להרכיב ממשלה זו.
בכך בפעם הראשונה בתולדות המדינה חתמו רוב חברי הכנסת על בקשה מנשיא המדינה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על אחד מחברי הכנסת בתקופת 21 הימים הקצובים לכך ב, כמוצא אחרון לפני התפזרות הכנסת.
במקביל לתהליך הקמת הממשלה, היו מחאות נגד הקמתה, עקב העובדה שנתניהו נאשם בפלילים.
בהתחלה, לפי הודעת מפלגות הליכוד וכחול לבן, השבעת הממשלה צפויה הייתה להתקיים ב-13 במאי.
עם זאת, בעקבות ביקור מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו, השבעת הממשלה נדחתה ל-14 במאי.
ב-13 במאי הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו לנשיא המדינה ראובן ריבלין וליו"ר הכנסת בני גנץ כי עלה בידו להרכיב ממשלה.
עקב קשיים בחלוקה התיקים בליכוד, נדחתה ההשבעה ל-17 במאי.
גנץ, שהתפטר קודם לכן מתפקיד יו"ר הכנסת, משך את התפטרותו.
במהלך המשא ומתן הקואליציוני, הידרדרו היחסים בין ימינה לליכוד.
בימינה האשימו את נתניהו כי הוא מנהל את המשא ומתן לבד.
ב-13 במאי, הודיעה סיעת ימינה שהמשא ומתן מול הליכוד כשל, ופניה לאופוזיציה.
עם זאת, המשיכו בליכוד במגעים עם השר רפי פרץ במטרה לפלג את ימינה ולהכניס אותו לממשלה.
ב-14 במאי נחתם הסכם בין הליכוד לבין הרב פרץ בראשות הבית היהודי, כאשר פרץ מונה לשר בממשלה.
ב-17 במאי, הושבעה הממשלה ותם המשבר הפוליטי לזמן מה.
בלוק הימין התפרק, כחול לבן חולקה, העבודה-גשר-מרצ התפצלה למרכיביה, והבית היהודי עזבה את רשימת ימינה.
נתניהו נותר ראש הממשלה וגנץ מונה לשר הביטחון ולראש הממשלה החלופי, כאשר הם בראש קואליציה שהורכבה מהסיעות הליכוד, כחול לבן (שלאחר הפיצול מיש עתיד – תל"ם), ש"ס, יהדות התורה, מפלגת העבודה (כאשר ח"כ מרב מיכאלי בפועל לא תמכה בממשלה) והבית היהודי.
במקומו של גנץ, נבחר יריב לוין לתפקיד יושב-ראש הכנסת.
לפיד התמנה לתפקיד ראש האופוזיציה, שכללה את יש עתיד – תל"ם, הרשימה המשותפת, ישראל ביתנו, ימינה ומרצ.
חלפו 508 ימים מאז פיזור הכנסת ה-20, זאת שבוע לפני משפטו הצפוי של נתניהו.
במרץ 2020, לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש החלה "מחאת הדגלים השחורים" על רקע הטלת הרכבת הממשלה על יו"ר כחול לבן בני גנץ והתנגדות למהלך.
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש החלה ב-9 במאי 2020, בסמוך להקמת הממשלה.
ההפגנות גדלו לאלפים רבים לאור משבר הקורונה ואופן ניהולו.
ביניהם ניהול ההתמודדות הכלכלית של המשבר ומחאה נגד בנימין נתניהו, בדרישה להתפטרותו עקב כתב האישום נגדו.
גל המחאה נמשך עד סיום כהונת הממשלה.
קובע את המועד האחרון לאישור חוק התקציב, ואם התקציב לא אושר עד למועד זה רואים את הכנסת כאילו החליטה על התפזרותה.
ב"פשרת האוזר" – תוקן חוק יסוד: הכנסת ונקבע בו שתקציב המדינה לשנת 2020 צריך לקבל את אישור הכנסת עד ל-22 בדצמבר 2020. זאת בשל אי הסכמות בקואליציה.
בהסכם הקואליציוני שנחתם טרם הקמת הממשלה, סוכם כי יאושר תקציב דו שנתי לשנים 2020–2021. המועד האחרון לאישור התקציב היה אוגוסט 2020. בפועל, הליכוד החליט אחרת.
בסוף נובמבר, הודיע שר האוצר ישראל כ"ץ שתקציב המדינה לשנת 2021 יוצג לראש הממשלה בשאיפה שהוא יקודם בכנסת בפברואר 2021. בעת זו, משרד האוצר טרם הגיש הצעת תקציב לשנת 2020. העיכוב הזיק לפרויקטים, לעמותות, לחקיקה וכיוצא באלה.
כתוצאה מהמצב, גם תקנות סדר הדין האזרחי ומבצע צור ישראל הושפעו לרעה.
אי אישור תקציב המדינה מוביל לפירוק ממשלת חילופים בלי ביצוע רוטציה בראשות הממשלה.
כלומר, נתניהו אמור להישאר ראש ממשלה.
בניסיון למנוע את פיזור הכנסת בגלל התקציב, נוהלו מגעים בין הליכוד לכחול לבן.
דנו על מועד התקציב, מינויים, סמכויות שר המשפטים ושינוי באורך הרוטציה.
במקביל נתניהו הציע לסיעת ימינה: הקמת ממשלה צרה המורכבת מהליכוד, ש"ס, יהדות התורה ועריקים מכחול לבן, בתמיכה חברי כנסת ממפלגת רע"מ שברשימה המשותפת.
הצעת החוק שנועדה למנוע את פיזור הכנסת בחצות, 23 בדצמבר, נדחתה ברוב של 49 מתנגדים מול 47 תומכים.
זאת לאחר שבליכוד האמינו כי בידם רוב שיאשר את ההצעה, אך הגעתם של כמה חברי כנסת שהיו צפויים להיעדר מההצבעה והצבעתם נגד ההצעה הכריעה את הכף.
בחצות הלילה שבין 22 בדצמבר ל-23 בדצמבר 2020, הכנסת העשרים ושלוש התפזרה באופן אוטומטי עקב אי הסכמה של הליכוד וכחול לבן על העברת התקציב, ומדינת ישראל הלכה לבחירות בפעם הרביעית תוך פחות משנתיים.
למחרת, פורסם שאחרי ויתור של נתניהו, כשל ניסיון חקיקה נוסף למניעתן כי לא הייתה יכולת טכנית במסגרת הזמנים.
הבחירות לכנסת העשרים וארבע התקיימו ב-23 במרץ 2021, הרביעיות במסגרת המשבר.
בניגוד לקודמותיה, במערכת בחירות זו לא רצו שתי מפלגות גדולות והיו כמה ראשי מפלגות שהצהירו על הרצון להרכיב ממשלה בראשותם: בנימין נתניהו, נפתלי בנט וגדעון סער.
יאיר לפיד, ראש המפלגה השנייה בגודלה, שאף להיות ראש ממשלה אך היה מוכן לוותר על כך בתנאים מסוימים.
ברקע, הייתה האפשרות שראש הממשלה החלופי, בני גנץ, ימונה לראש ממשלת המעבר ב-17 בנובמבר 2021, אם לא תקום ממשלה חדשה, בשל היותו של תאריך זה מועד החילופים בתפקיד ראש הממשלה שננקב עם הקמת הממשלה היוצאת.
ב-5 בינואר 2021, התראיין בנט בערוץ 20 ואמר:
ב-21 במרץ, כיממה וחצי לפני פתיחת הקלפיות, התראיין בנט פעם נוספת לערוץ 20 בשידור חי.
לעיני המצלמות, הציג והקריא בנט מסמך, ובו כתוב: .
בתחתית המסמך היו רשומים שמותיהם של בנט ונתניהו.
בנט חתם על המסמך בשידור, וקרא לנתניהו לעשות זאת גם כן.