tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטוקטות שלו לעוגב הבאות בצמד עם פוגה גוברת הווירטואוזיות בכתיבה לעוגב, כולל קטעי סולו קשים ומרשימים לפדל, וכתיבה עשירה ומרשימה לידיים, כולל שינויי רגיסטרציה וניגודים.
במאה העשרים קיבלה המילה טוקטה משמעות ספציפית יותר, של יצירה לפסנתר הכתובה כולה בצלילים מהירים בעלי ערך ריתמי יחיד ("פרפטואום מובילה").
טוקטות מוכרות יותר בסגנון זה כתבו סרגיי פרוקופייב, קלוד דביסי, אראם חאצ'טוריאן
ואף מלחינים ישראלים, כמו פאול בן-חיים.
נפת טוקט (בטורקית: Tokat ili) במרכזה של צפון טורקיה משתרעת על שטח של 9,889 קמ"ר.
הנפה הנכללת במחוז הים השחור גובלת בנפות אמסיה ויוזגט ממערב, בנפת סמסון מצפון ובנפות סיוואס ואורדו ממזרח.
בירת הנפה בעיר טוקט השוכנת כ-420 ק"מ מזרחית לאנקרה.
סן מיגל דה טוקומאן (בספרדית: San Miguel de Tucumán, העיר מכונה בפי כל רק טוקומאן) היא בירתה של פרובינציית טוקומאן שבצפון ארגנטינה, כ-1300 קילומטר צפונית-מערבית לבואנוס איירס.
מקור השם במלה 'יוקומן' בשפת הקצ'ואה, שמשמעותה "מוצא הנחלים".
על פי המפקד הלאומי של שנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר כ-550,000 איש ואוכלוסיית המטרופולין כולו כ-830,000 נפש.
כלכלתה של העיר מתבססת בעיקר על סוכר, טבק ופירות.
טוקומאן היא מרכז תרבותי מרכזי בסביבתה ועיר היסטורית בעלת חשיבות בהיסטוריה הארגנטינאית, במיוחד עקב הכרזת העצמאות של ארגנטינה, שנישאה בקונגרס טוקומאן ב-9 ביולי 1816.
בעיר שתי קבוצות כדורגל מפורסמות סן מרטין דה טוקומאן ואתלטיקו טוקומאן.
העיר ידועה לחובבי הסדרה הלב, המבוססת על ספרו של אדמונדו דה אמיצ'יס, כמקום בו מצא מרקו את אמו.
הזמרת מרסדס סוסה, מהנערצות ביותר באמריקה הלטינית, היא ילידת העיר.
לטוקומאן יש שתי ערים תאומות:
טוקומאן (בספרדית: Tucumán) היא פרובינציה בצפון-מערב ארגנטינה.
שטחה כ-22 אלף קמ"ר, והיא הפרובינציה הקטנה ביותר בארגנטינה פרט לטיירה דל פואגו.
היא גובלת בסלטה בצפון, בסנטיאגו דל אסטרו במזרח ובקטמרקה בדרום ובמערב.
בשנת 2001 התגוררו בה כמיליון ו-300 אלף תושבים, מהם כ-800 אלף במטרופולין הסובב את עיר הבירה, טוקומאן, שעל שמה קרויה הפרובינציה כולה.
טוקומאן מחולקת לשני אזורים גאוגרפיים עיקריים.
במערב ובצפון מורדותיהם של הרי האנדים, ואילו הדרום והמזרח אופייניים לאזור הצ'אקו.
בשני האזורים האקלים הוא סובטרופי, אך בעוד שבהרים כמות המשקעים השנתית היא כ-1,500 מ"מ, באזורים הנמוכים יותר היא מגיעה ל-600 מ"מ בלבד.
הפסגה הגבוהה ביותר היא הר בולסון, על גבול קטמרקה, שגובהה 5,550 מטר מעל פני הים.
בפרובינציה מספר נהרות הזורמים ממערב למזרח, הגדול שבהם סאלי (Salí).
לאורך כמה מהנהרות סכרים שנועדו להפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
העמים הראשונים שאכלסו את השטח בו שוכנת כיום טוקומאן היו בני תרבויות הקנדלריה, הטאפי והקונדורוואסי.
בהמשך חיו בעמקי קלצ'אקי בני הדיאגיטה, שבין היתר הקימו את העיר קילמס.
עיר זו הצליחה להדוף את התקפות האינקה במאה ה-15, אם כי אימפריית האינקה הקימה אף היא יישובים באזור.
קילמס עצמה נכנעה לספרדים רק ב-1667. בני הדיאגיטה ביססו את החקלאות באזור, בייתו זנים של תירס, דלעת, תפוחי אדמה, שעועית וקינואה, ופיתחו מערכות השקיה.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה הקונקיסטאדור הספרדי דייגו דה אלמגרו, שסייר בקבראדה דה אומוואקה ובעמקי קלצ'אקי ב-1533. ב-1543 הגיע ספרדי נוסף, דייגו דה רוחאס.
באותה שנה הוקמה מלכות המשנה של פרו, והאזור היה לחלק ממנה.
ב-1550 הוקמה העיר הספרדית הראשונה בשטח טוקומאן של ימינו, אל בארקו.
היא הועתקה ממקומה פעמיים, וב-1553 הועברה למיקומה הנוכחי, מחוץ לתחומי טוקומאן, ונקראה סנטיאגו דל אסטרו.
ב-1564 הוקמה הפרובינציה של טוקומאן, חורייס ודיאגיטאס (Provincia de Tucumán, Juríes y Diaguitas), שבירתה בסנטיאגו דל אסטרו, בהנהגתו של פרנסיסקו דה אגירה.
שנה אחר כך נוסדה העיר סן מיגל דה טוקומאן.
כמעט עם הקמתה של טוקומאן, החלו עימותים בין הספרדים לבין בני הדיאגיטה תושבי עמקי הקלצ'אקי.
התנגדות זו נחשבת לאחת הקשות בהן נתקלו הספרדים ביבשת אמריקה, ובאוקטובר 1578 אף היו בני הדיאגיטה קרובים לכיבושה של טוקומאן.
מעוזם האחרון של בני הדיאגיטה, העיר קילמס, נפל רק ב-1667, לאחר מאה שנים של קרבות.
ב-1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, וטוקומאן הייתה לחלק ממנה.
באותה העת, הטריטוריה של טוקומאן השתרעה על פני כ-700 אלף קמ"ר שכלל גם את טאריחה (כיום בבוליביה) ופרובינציות חוחוי, סלטה, קטמרקה, סנטיאגו דל אסטרו, לה ריוחה, סן חואן, סן לואיס ומנדוסה של ימינו.
ב-1783 הוקמה האינטנדנסיה של סלטה דה טוקומאן, שכללה גם את סלטה, חוחוי, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו.
יתר הטריטוריה הפכה לאינטנדנסיה של קורדובה דה טוקומאן.
בתחילה הייתה בירת האינטנדנסיה של סלטה דה טוקומאן בעיר טוקומאן, אך ב-1792 הועברה לסלטה.
ב-26 ביוני 1810 הצטרפה טוקומאן למהפכת מאי, שכוונה נגד השלטון הספרדי.
יליד העיר, מנואל בלגראנו היה בין מובילי המרד, וב-1813 הגיע לעיר חוסה דה סן מרטין.
שנה אחר כך התפצלו סלטה וטוקומאן לשתי אינטנדנסיות נפרדות, וטוקומאן כללה עתה רק את קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו.
ב-9 ביולי 1816 נערך קונגרס טוקומאן, שבמהלכו הוכרזה עצמאותה של ארגנטינה.
ב-22 במרץ 1820 הכריז מושל טוקומאן, קורונל ברנבה אראוס, על כינונה של הרפובליקה הפדרלית של טוקומאן, וב-6 בספטמבר אותה שונה אושרה חוקתה.
ב-25 באוגוסט 1821 חדלה הרפובליקה להתקיים, ובמקומה הוקמו הפרובינציות טוקומאן, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו.
עם אישורה של חוקת ארגנטינה ב-1856 הייתה טוקומאן לחלק מהרפובליקה הפדרלית של ארגנטינה.
הגבול בין טוקומאן לסנטיאגו דל אסטרו נקבע סופית רק ב-1980.
בראשית המאה ה-20 חוברה טוקומאן לרשת מסילות הברזל, ופיתוחה הואץ.
כלכלתה התבססה במידה רבה על גידול קני סוכר, וכשהירידה במחירי הסוכר בשנות ה-60 הביאה לסגירתם של אחד עשר מפעלים, נקלעה הפרובינציה למשבר כלכלי.
ב-1975 הכריזה איסבל פרון על מצב חירום בפרובינציה, והצבא יצא למבצע עצמאות (Operativo Independencia), שנועד לדכא ארגון גרילה שמאלני בשם צבא העם המהפכני (ERP: Ejército Revolucionario del Pueblo).
המבצע לא נחל הצלחה רבה, אך לאחר ההפיכה הצבאית ב-1976, החריפה החונטה השלטת את פעילותה.
פעילות זו, שכללה חטיפה, רצח והעלמת אזרחים, הפכה למדיניות בכל רחבי ארגנטינה, ונודעה בשם "המלחמה המלוכלכת".
בזמן שלטונה, מינתה החונטה את אנטוניו דומינגו בוסי למושל הפרובינציה, והוא שיישם את מדיניותה.
ב-1995 נבחר בוסי בבחירות דמוקרטיות למושל טוקומאן, ובהמשך ניסה להיבחר גם לקונגרס.
בשנת 2008 נגזר על בוסי מאסר עולם, לאחר שהורשע בכ-600 אישומים הקשורים במעורבותו במלחמה המלוכלכת, ובהם אישומים בפשעים נגד האנושות.
אף שטוקומאן היא אחת הפרובינציות הקטנות בשטחן, היא גם אחת המאוכלסות שבהן - בשנת 2001 התגוררו בה כמיליון ו-300 אלף בני אדם, והיא הייתה הפרובינציה השישית בגודלה מבחינת מספר התושבים.
צירוף נתונים זה הופך את טוקומאן לצפופה בפרובינציות ארגנטינה - 59 תושבים לקמ"ר.
העיר טוקומאן, בה התגוררו ב-2001 כ-527 אלף תושבים, היא העיר השישית בגודלה בארגנטינה, אחרי בואנוס איירס, קורדובה, רוסאריו, לה פלאטה ומאר דל פלאטה.
מבחינה מינהלית מחולקת הפרובינציה ל-17 דפרטמנטוס.
הערים הגדולות ביותר בטוקומאן (נכון ל-2001):
בנדה דל ריו סאלי (כ-65 אלף תושבים)
ז'רבה בואנה (כ-50 אלף תושבים)
ויז'ה מריאנו מורנו (כ-49 אלף תושבים)
בעבר נחשבה טוקומאן לאחת הפרובינציות הפחות מפותחות בארגנטינה, אך ב-2006 כבר הייתה לכלכלה השביעית בגודלה בארגנטינה, עם תוצר שנאמד ב-7.2 מיליארד דולרים.
בתוצר לנפש, מדובר בשיעור של 5,400 דולר לנפש, הנמוך בכ-40% מהממוצע הארצי, אך גבוה מאשר בפרובינציות השכנות.
חרף משבר הסוכר בשנות ה-60, קני סוכר הם עדיין הגידול החקלאי המשמעותי ביותר בטוקומאן.
מטעי הקנים משתרעים על פני 2,300 קמ"ר (כ-10% משטחה של הפרובינציה), והם מהווים כ-60% מקני הסוכר בארגנטינה כולה.
גידולים נוספים כוללים לימון, קיווי, תות שדה, שעועית, תירס, אלפלפה ופולי סויה.
גידול בקר, כבשים ועזים הוא בעיקר לצריכה מקומית.
חלק ניכר מהתעשייה מבוססת על מוצרי לוואי של קני הסוכר - הסוכר עצמו וכן נייר ואלכוהול.
תעשיות נוספות כוללות מוצרי מזון, טקסטיל ומטלורגיה.
אחד המפעלים הגדולים הוא מפעל של יצרנית המשאיות השוודית סקאניה (חברה).
טוקומאן אינה עשירה במחצבים, והכרייה היא בעיקר של מלח, חרסית וסיד.
הפרובינציה אינה מהמתוירות בארגנטינה, אך יש בה מספר אתרי תיירות.
עיקר התיירים מבקרים בעיירת הנופש טאפי דל ואז'ה, אתר העתיקות בקילמס, עמקי קלצ'אקי, הפארק הלאומי קאמפו דה לוס אליסוס והעיר טוקומאן עצמה.
טוקט (בטורקית: Tokat) היא עיר בצפון טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה שבמחוז הים השחור.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 207,741 בני אדם.
העיר מתועדת עוד בראשית תקופתה של האימפריה הביזנטית, ונודעה בשם דוקיה (Dokia).
במקורות ערביים ופרסיים נקראה דוקאט (Dokat).
מהמאה ה-11 האזור היה נתון בעימותים בלתי פוסקים בין הסלג'וקים לבין הביזנטים.
לאחר קרב מנזיקרט בתאריך 26 באוגוסט שנת 1071, בו נוצח הצבא הביזנטי, על ידי כוחותיו של המצביא הסלג'וקי אלפ ארסלאן, נסוגו הכוחות הביזנטיים לעיר, שם התארגנו מחדש והצטרפו לקיסר רומנוס הרביעי, אשר שוחרר משביו.
טוקט עברה לחזקת האימפריה העות'מאנית בתקופת מהמט השני.
העיר מרוחקת 318 ק"מ צפון-מזרחית לבירה אנקרה.
העיר מפורסמת במבצר העות'מאני בן 28 המגדלים, שהוקם על גבעה הצופה על העיר.
בעיר שוכן מבנה מדרסת גק, שהוקם בשנת 1270 והוסב למוזיאון, וכן נבנתה בשנת 1992 אוניברסיטה על-שם עות'מאן נורי פאשא (Osman Nuri Paşa), גיבור המלחמה העות'מאנית רוסית 1877–1878, אשר נולד בעיר.
טוּקוּל או גוֹדְג'וֹ הוא בית בוץ מסורתי הנפוץ באתיופיה.
הטוקול מוקם מחומרים צמחיים מהסביבה, ללא שימוש בעזרים מכניים וללא מסמרים.
לטוקול הבסיסי קיר חיצוני עגול, ששדרתו בולי עץ, והוא מטויח בתערובת על בסיס בוץ מאדמת החמר המקומית.
במרכז הטוקול גזע עץ גבוה ומאסיבי עליו תלוי גג חרוטי עשוי ענפים דקים.
שלמה גרוניך ומקהלת שבא שרים "תרנגולות שובבות שחשקו בטיול / קפצו להן חרש מן הטוקול".
בית הכנסת "שבו בנים" ליוצאי אתיופיה בעיר באר שבע נבנה באופן שיזכיר טוקול.
בגבעת אולגה נמצא טוקול שנבנה באופן מסורתי.
בחניון לילה ממשית ניתן לישון בבקתות המכונות "טוקול".
טוקוליטיקה או תרופות מעכבות לידה זו קבוצת תרופות שנועדו לעכב לידה מוקדמת בדרך של עיכוב צירים.
המילה טוקוליטיקה באה מיוונית: tokos פירושה לידה, ו-lytic פירושה מניעה.
טיפול בטוקוליטיקה ניתנות גם כדי להרוויח זמן, עד להשפעת סטרואידים הדרושים להבשלת ריאות העובר.
מניעה של צירים על ידי מתן תרופות טוקוליטיות היא במרבית המקרים חלקית וניתן להסתמך על תרופות אלו רק למשך מספר ימים.
בעת מתן תרופות טוקוליטיות יש לעקוב אחר העובר והאם על ידי מוניטור, כמו למשל במתן ניפדיפין אשר מורידה את לחץ הדם.
Terbutaline - בתא2 אגוניסט - תרופה אשר ניתנת במיוחד כאשר יש סיכון נמוך ללידה מוקדמת.
במידה והאם סובלת מאריתמיות, קיימת קונטראינדיקציה יחסית לנטילת התרופה.
תופעות הלוואי של תרופה זו יכולות לכלול: אריתמיות, בצקת ריאות, תת-לחץ דם, טכיקרדיה, איסכמיה לבבית.
תופעות הלוואי לעובר יכולות לכלול: טכיקרדיה עוברית, היפראינסולינמיה, היפרטרופיה לבבית, איסכמיה לבבית.
תרופות מסוג בתא אגוניסטים משפיעות על רצפטורים בתא אדרנרגיים המונעים ייצור אקטין ומיוזין ובדרך זו מונעות התכווצות של השריר.
Ritodrine- בתא2 אגוניסט - אין לתת את התרופה במצבים בהם תפקודי בלוטת התריס לא מאוזנים או בסוכרת.
תופעות הלוואי של תרופה זו לאם: התרופה עלולה לגרום אצל האם להיפראינסולינמיה, היפרגליקמיה, היפוקלמיה, אנטי-דיורסיס, תפקוד מוגבר של בלוטת התריס, רעד פיזיולוגי ופלפיטציות, עצבנות, הקאות, בחילות, חום, הזיות.
אצל העובר התרופה עלולה לגרום לטכיקרדיה, היפוגליקמיה, היפוקלצמיה, היפרבילירובינמיה, תת-לחץ דם, דימום מוחי.
ניפדיפין - מקבוצת חוסמי תעלות סידן.
שמות מסחריים- פרוקרדיה, אדאלט, פרסולט.
תרופה זו שכיחה מאוד כתרופה טוקוליטית.
אין לתת את התרופה בנוכחות מחלה לבבית של האם, או יחד עם מגנזיום סולפט.
התרופה עלולה לגרום לסומק, כאבי ראש, סחרחורת, הקאות, תת-לחץ דם חולף.
לא ידוע על תופעות לוואי המקושרות לעובר.
תרופות אלו מונעות כניסה של סידן לתוך התא ומונעות את כיווץ שריר הרחם.
על פי ההמלצות זוהי התרופה העדיפה כשיש צורך בטוקוליטיקה.
Atosiban- תרופה הנוגדת את פעילות ההורמון אוקסיטוצין.
ללא תופעות לוואי ידועות לעובר או לאם, יחסית יקרה.
לא נמצאה כעדיפה על פני ניפדיפין.
תרופה זו מעכבת יצירה של פרוסטגלנדינים שיש להם תפקיד בלידה.
קונטראינדיקציות למתן התרופה יכולות להיות הריון בשלב מאוחר לאחר שבוע 32 (בגלל ההשפעה על ה- ductus arteriosus).
תופעות לוואי- התרופה יכולה להביא לצרבת ובחילות.
אצל העובר, התרופה מביאה להיצרות של ה- ductus arteriosus ויתר לחץ דם ריאתי.
תופעות לוואי נוספות לעובר כוללות דימום תוך מוחי, ירידה בתפקוד הכליות וכתוצאה מכך מיעוט מי שפיר, היפרבילירובינמיה, ודלקת מעי נמקית.
תרופות מקבוצת חוסמי תעלות סידן וכן אטוסיבן הראו יכולת בעיכוב הלידה של 2-7 ימים.
שאר התרופות הטוקוליטיות יעילות במניעת לידה רק בכיממה עד שתי יממות.
קיימות מספר קונטרא-אינדיקציות במתן תרופות טוקוליטיות.
אין לתת תרופות טוקוליטיות במקרים הבאים:
העובר בן מעל ל-34 שבועות.
העובר שוקל פחות מ-2.5 ק"ג, או כאשר קיים פיגור גדילה תוך רחמי, או כאשר יש אי ספיקה שלייתית.
כאשר יש מומים כרומוזומליים קשים.
כאשר יש פתיחה של מעל 4 ס"מ.
כאשר יש עדות לזיהום תוך רחמי כגון כוריואמניוניטיס.
כאשר יש מצוקה עוברית או מוות של העובר.
כאשר האם סובלת מאחד מן הבאים: רעלת הריון, דימום ווגינלי אקטיבי, היפרדות שליה, מחלה לבבית של האם או כל מצב אחר שאינו מאפשר את המשך ההריון.
טוֹקוּס פון דן דקן (שם מדעי: Tockus deckeni) הוא מין של טוקוס במשפחת הקלאוניים.
הוא חי במזרח אפריקה, אתיופיה מזרח ומרכז טנזניה, סומליה וקניה.
הטוקוס נקרא על שם קארל קלאוס פון דן דקן שגילה את הקלאו.
אזורי המחיה המועדפים עליו הם סבכים של קוצים ויערות.
תוחלת חייו בשבי מגיעה ל-20 שנה; בטבע היא מגיעה ל-10 שנים.
מין זה הוא קטן לעומת הקלאונאים האחרים במשפחה, אורכו רק 35 ס"מ ומשקלו הממוצע הוא 212 גרם; וזאת ביחס לאורך הממוצע של בני המשפחה האחרים שיכול להגיע למטר ומשקלם שיכול להגיע לשני קילוגרם.
פלג הגוף התחתון והצוואר בצבע קרם, הכנפיים והזנב בצבע שחור.
טבעת העין והכיפה בצבע שחור.
פלג הגוף העליון בצבע שחור גם.
חציו הקרוב לראש של המקור והקסדה בצבע כתום וחציו האחר בצבע קרם.
אצל הנקבה המקור כולו שחור.
הקסדה והמקור חלולים ועשויים מקרטין.
הנקבות קטנות וקלות יותר מהזכרים.
הנקבה מטילה 2-3 ביצים בתוך חור בעץ.
החור לא נחצב על ידי הטוקוס אלא על ידי בעלי חיים אחרים או באופן טבעי מפני שמקורו של הטוקוס וקרוביו הקלאויים אינו חזק מספיק לקדיחה בעץ קשה, ורק לעיתים רחוקות הם קודחים חור בעץ מת.
הקן חסום על ידי הנקבה בעזרת לשלשת ושאריות ארוחה כדי למנוע כניסת אויבים.
נשאר רק חור קטן המיועד להעברת אוכל לגוזלים ולנקבה.
בעת שהגוזלים גדולים מכדי לאפשר את החסימה הנקבה והזכר פורצים את המחסום ומאכילים את הגוזלים יחד.
לקראת אור ראשון הטוקוסים נוהגים להשמיע את הקריאות שלהם.
הקלאו אוכל כל: חרקים, פירות, עכברים, לטאות, חלזונות וזרעים.
תכונה ייחודית לקלאויים ולטוקוסים מכל העופות היא ששתי חוליות הצוואר התאחו.
טוקוגאווה יושינובו (ביפנית: 徳川 慶喜; 28 באוקטובר 1837 – 22 בנובמבר 1913) היה השוגון האחרון בשוגונות טוקוגאווה ביפן.
הוא הנהיג את התנועה ששמה לה למטרה לערוך רפורמות בשוגונות, אך ניסיון זה נכשל בסופו של דבר והשליטה הפוליטית ביפן עברה משושלת השוגונים לקיסר יפן מוצוהיטו, תהליך היסטורי זה קיבל את השם רסטורציית מייג'י.
טוקוגאווה יושינובו נולד בהאן מיטו שבמחוז היטאצ'י (כיום איבראקי), בנו השביעי של נאריאקי טוקוגאווה, הדאימיו של מיטו.
משפחתו הייתה אחת משלוש המשפחות שהיו רשאיות להעמיד יורש לתואר השוגון.
השם שניתן לו בלידה היה שיצ'ירומה מטסודאירה, וחינוכו מגיל צעיר היה נוקשה וקפדני, ודגש רב ניתן ללימודי ספרות ואמנויות לחימה, וכן על פוליטיקה וממשל.
בגיל צעיר, ובעידוד אביו, אימצה משפחת היטוטסובאשי-טוקוגאווה את שיצ'ירומה, וזאת על מנת לאפשר לו סיכוי טוב יותר להפוך לשוגון.
ב-1847 הוא הפך לראש המשפחה, קיבל תואר רשמי ודרגה ושינה את שמו הפרטי ליושינובו.
עם מותו של השוגון ה-13, אייסאדה טוקוגאווה, ב-1858 הפך יושינובו ליורש לתואר, אך יושיטומי טוקוגאווה (שאחר כך שינה שמו לאיימוצ'י) הוכתר תחתיו, והיה לשוגון ה-14. זמן קצר לאחר מכן החל השוגון החדש בטיהור גורמים שעלולים לאיים על שלטונו ויושינובו ותומכיו הושמו במעצר בית, ויושינובו נאלץ לוותר על ראשות המשפחה שלו.
תקופת שלטונו של השוגון יושיטומי טוקוגאווה התאפיינה בניהול כושל ובאי שקט פוליטי.
לאחר התנקשות בחייו של היועץ הבכיר של השוגון, שב והתמנה טוקוגאווה לראש המשפחה, ואף הפך להיות האפוטרופוס של השוגון בן ה-16 ב-1862. שניים מחבריו הקרובים, יושנאגה וקטמורי מטסודאירה, התמנו אף הם למשרות בכירות בממשל; הראשון התמנה לראש הנושאים הפוליטיים והשני הפך למגן העיר קיוטו.
השלושה פעלו למען הרגעת הסערות הפוליטיות באזור הבירה הקיסרית וצרפו אליהם בעלי ברית כנגד האן צ'ושו שהתמרד.
הם גם השתייכו לתנועה הפוליטית שדגלה בשיפור היחסים בין השוגון לקיסר.
לאחר מותו של איימוצ'י ב-1866 נבחר יושנובו להחליפו, והפך לשוגון ה-15 בשושלת טוקוגאווה.
מיד עם עלותו לכס השוגון החל טוקוגאווה לערוך שינויים בממשלתו שנועדו לחזק אותה.
אחת הרפורמות העיקריות הייתה הזמנת יועצים מצבא הקיסרות השנייה הצרפתית על מנת להעביר את צבא השוגון מודרניזציה.
הצבא והצי הלאומיים של יפן, שהיו תחת פיקוד טוקוגאווה, זכו לחיזוק משמעותי בדמות הסיוע הצרפתי, שכלל גם אספקת ציוד וכלי נשק מודרניים מאירופה ומארצות הברית, ובכך נראה היה ששוגונות טוקוגאווה חיזקה את עצמה וביססה את מעמדה ביפן, עם זאת השוגונות נפלה תוך שנה.
החשש מהתחזקות ומהתחדשות השוגונות הביא את הדאימיו של ההאן סצומה, צ'ושו וטוסה, שהיו יריבים מסורתיים של השוגון, להקמת ברית תחת הסיסמה סונו ג'וי ("כבדו את הקיסר, גרשו את הברברים!") שמטרתה ביטול השוגונות.
הברית נקטה מספר גישות, והאן טוסה, שחשש מעימות אלים, הציע לשוגון לוותר על תוארו בתמורה לשמירה על כל נכסיו ועל צבאו, בנוסף לקבלת תפקיד בכיר במועצה שתתפקד כממשלה.
למעשה, מלבד התואר, לא דרשה הצעה כל ויתור מצד השוגון, שקיבל אותה, בחושבו שזהו מחיר נוח לשלם עבור הימנעות ממלחמת אזרחים בזמן שיפן נמצאת תחת לחץ מעצמות המערב.
ב-9 בנובמבר 1867 הגיש טוקוגאווה את התפטרותו לקיסר, ועשרה ימים לאחר מכן העביר אליו באופן רשמי את סמכויותיו.
לאחר מכן הוא עזב את קיוטו ועבר לאוסקה.
עם זאת, צ'ושו וסצומה, שאמנם הסכימו לשיטת השלטון החדשה אך התנגדו לעובדה שטוקוגאווה יעמוד בראשה, שלחו חיילים לקיוטו.
בפגישה שנערכה בנוכחות הקיסר הכריזו הנאספים על שלילת כל תאריו ונכסיו של טוקוגאווה.
האחרון, שהתנגד להצהרה, כתב איגרת מחאה לקיסר ושלח אותה בליווי צבאי כבד, מתוך ידיעה שחיילי צ'ושו וסצומה שלטו בבירה.
עם הגיעם נאסרה כניסת חייליו של טוקוגאווה לקיוטו, והם הותקפו על ידי חיילי צ'ושו וסצומה במה שהיה הקרב הראשון במלחמת בושין.
על אף יתרונו המספרי של צבאו, נמלט טוקוגאווה במהלך הקרב ועבר לאדו (טוקיו כיום), שם שם עצמו בהתבודדות מרצון.
לאחר שנבחר ראש משפחה חדש למשפחת טוקוגאווה - אייסאטו טוקוגאווה - נחתם הסכם שלום בין הבית לבין החצר הקיסרית, וב-11 באפריל נמסרה טירת אדו לצבא הקיסרי ללא קרב.
יחד עם ראש המשפחה החדש עבר טוקוגאווה לשיזואוקה, לשם פרש אף טוקוגאווה איאיאסו, מייסד השוגונות, מאות שנים לפני כן.
אייסאטו התמנה להיות הדאימיו של האן שיזואוקה, אך איבד את התואר מספר שנים לאחר מכן עם ביטול שיטת ההאן.
לאחר שפרש, ניהל טוקוגאווה חיים שלווים ורגועים, ועסק במספר תחביבים.
ב-1902 התיר לו הקיסר מייג'י להקים מחדש את ענף משפחתו והעניק לו את התואר "נסיך", תואר האצולה הגבוה ביותר, על שירותו הנאמן ליפן וצירף אותו לבית הגבוה של הדיאט הקיסרי.
טוקוגאווה יושינובו נפטר ב-21 בנובמבר 1913 ונקבר בטוקיו.
טוקונדובה (בפורטוגזית: Rio Tucunduba) הוא נהר במדינת סיארה שבצפון מזרח ברזיל.
מקורו של הנהר בתחומי העיירה סנדור סה והוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי בתחום העיירה קמוסים, כאשר בדרכו הוא זורם דרך תחומי העיירות מרקו וגרנז'ה.
טוקוגאווה איאיאסו נולד בטירת אוקזאקי בהאן מיקאווה (כיום מחוז מיקאווה) בשם מצודאירה טקצ'יו (松平 竹千代), בנו של מצודאירה הירוטאדה, הדאימיו של מיקאווה.
ב-1548 פלש שבט אודה למיקאווה, והירוטאדה ביקש את עזרתו של ראש שבט אימגאווה, אימגאווה יושיטומו, בהדיפת הפולשים.
יושימוטו הסכים, אך דרש שטקצ'יו יישלח אליו כערובה.
כששמע על כך מנהיג שבט אודה, אודה נובוהידה, הוא יירט את המשלחת וחטף את טקצ'יו בהיותו בן שש בלבד.
נובוהידה איים להוציא את טקצ'יו להורג אם אביו לא יקטע את כל קשריו לשבט אימגאווה, אך האחרון הכריז שהקרבת בנו לאויב תוכיח מעל לכל ספק את נאמנותו לאימגאווה.
נובוהידה לא הוציא את טקצ'יו להורג בסופו של דבר, והחזיק אותו במשך שלוש שנים במקדש בנגויה.
ב-1549 נפטר אביו של טקצ'יו, וכך גם נובוהידה.
שבט אימגאווה ניצל את ההזדמנות והטיל מצור על הטירה בה התבצרו שני בניו של נובוהידה, נובוהירו ונובונאגה.
לפני שנפלה הטירה, הציע מפקד כוחות אימגאווה לאודה נובונאגה למסור לידיהם את טקצ'יו ולהימנע מתבוסה.
נובונאגה הסכים, וכך עבר טקצ'יו לשבי האימגאווה, שם חי כבן ערובה עד להיותו בן 15 ב-1556.
ב-1556, לפי המסורת, שינה טקצ'יו את שמו למצודאירה ג'ירוסבורו מוטונובו (松平 次郎三郎 元信).
שנה לאחר מכן, בגיל 16, הוא נשא לאישה את אשתו הראשונה, ושינה את שמו פעם נוספת למצודאירה קוראנדונוסוקה מוטויאסו (松平 蔵人佐 元康).
בשנה זו הרשה לו שבט אימגאווה לשוב לביתו במיקאווה, אבל בתמורה היה עליו להילחם בשבט אודה.
מוטויאסו מילא את חלקו בהצלחה.
ב-1560 עברה הנהגת שבט אודה לאודה נובונאגה.
הוא ערך התקפת פתע על צבא אימגאווה שהגיע לנחלתו, ניצח, ואף הרג את הדאימיו של אימגאווה, אימגאווה יושימוטו.
באותה עת שהה מוטויאסו במבצר על הגבול בין הנחלות ועל כן לא השתתף בקרב.
אך משקיבל את הידיעה על מות הדאימיו אימגאווה, החליט מוטויאסו לחבור לשבט אודה.
מכיוון ששבט אימגאווה החזיק באשתו ובבנו, הוא נאלץ לחתום על ברית סודית, אך ב-1561 תקף וכבש את אחת מהטירות של אימגאווה, והחליף את אשתו ובנו עבור אשתו ובתו של שליט הטירה.
ב-1563 נישא בנו של מוטויאסו, נובויאסו, לבתו של נובונאגה, טוֹקוּהימֶה.
בשנים שלאחר מכן התמקד מוטויאסו בעריכת רפורמות במיקאווה ובהשכנת שלום.
הוא גם פעל לתגמול הוסאלים הנאמנים, וחילק להם אדמות וטירות.
ב-1567 שינה מוטויאסו את שמו פעם נוספת.
שם המשפחה החדש שלו היה טוקוגאווה, ושמו הפרטי - איאיאסו.
בעשותו כן, הוא הכריז כי הוא צאצא לשבט מינאמוטו, ובכך רמז שהוא זכאי לתואר השוגון.
איאיאסו נותר נאמן נובונאגה, וחייליו לקחו חלק בכיבוש קיוטו ב-1568.
בו בזמן, שאף איאיאסו להגדיל את שטח אדמותיו.
הוא כרת ברית עם טקדה שינגן, מנהיג שבט טקדה, ויחד החליטו לכבוש את נחלת אימגאווה.
ב-1570 כבשו חייליו של איאיאסו את נחלת טוטומי, וחייליו של שינגן - את סורוגה, בה שכנה בירת אימגאווה.
לאחר כיבוש אימגאווה התפרקה הברית והשניים הפכו ליריבים.
ב-1572 תקף שינגן את איאיאסו בטוטומי, הביס את צבאו ואילץ את איאיאסו להימלט משדה הקרב.
היה זה הפסד כבד, אך שינגן לא הצליח לנצל את ניצחונו מפני שאיאיאסו מיהר והקים צבא חדש, וסירב לפגוש בשינגן פעם נוספת בשדה הקרב.
טקדה שינגן נפטר שנה לאחר מכן, ובנו, טקדה קצויורי, ירש אותו.
קצויורי וצבאו תקפו את טירת נגשינו של איאיאסו במיקאווה, והאחרון פנה לנובונאגה בבקשת עזרה.
נובונאגה נענה והגיע לטירה בראשות צבא גדול, והצבא המאוחד של איאיאסו ונובונאגה הביס את צבא טקדה בקרב נאגאשינו ב-28 ביוני 1575. קצויורי ניצל, אך נמלט בחזרה לנחלתו.
במהלך השנים הבאות נלחמו איאיאסו וקצויורי במספר קרבות לאורך הגבול ביניהם, ולבסוף כבש צבאו של איאיאסו את נחלת סורוגה.
ב-1579 האשים נובונאגה את אשתו של איאיאסו ואת בנו הבכור בקשירת קשר לרצוח אותו.
האישה הוצאה להורג והבן, אף על פי שבתו של נובונאגה הייתה נשואה לו, נאלץ לבצע ספוקו.
לאחר מכן הכריז איאיאסו על בנו השלישי, טוקוגאווה הידטאדה, כיורש, וזאת מפני שבנו השני נשלח לביתו של כוח חדש בזירה: טויוטומי הידיושי, שליט יפן העתידי.
המלחמה נגד טקדה הגיעה לסיומה ב-1582 כשתקפו כוחות נובונאגה-איאיאסו את נחלת קאי.