tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוניאטובסקי זכה בפרס השני בתחרות לעיצוב אנדרטה לבית הכנסת ברחוב לווצו בברלין (1985).
עבודתו משלבת ז'אנרים מגוונים כגון אמנות מיצג, אמנות קונספטואלית, ארטה פוברה ואמנות מינימלית, תוך התייחסות לשאלות יסודיות בפיסול ובתרבות הזיכרון.
סר קרול ריד , במאי קולנוע בריטי, זוכה פרס אוסקר על העיבוד הקולנועי למחזמר הבימתי, "אוליבר!" (1968).
ריד נולד בלונדון כבנו מחוץ לנישואים של השחקן-מפיק סר הרברט בירהום תרי, ופילגשו מיי פיני ריד.
ריד שירת בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה, וחוויותיו מתקופה זו שימשו לו השראה כשנושא המלחמה הופיע בסרטיו העתידיים.
הוא החל את קריירת המשחק שלו עוד כשהיה נער.
תקופת חניכות כמנהל-הצגות ושחקן-במאי לצדו של סופר המתח אדגר וואלאס הכשירה אותו לעבודה פורייה בקולנוע.
עד מהרה החל לביים ולהפיק סרטים.
את ראשית תהילתו קנה עם הסרטים "כוכבים מציצים מרום" (על-פי הרומן של קרונין) וסרט המלחמה "הדרך קדימה".
בין הסרטים שביים והפיק: "Kipps", עיבוד לספרו של ה.
"האדם השלישי", סרט אפל, נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם.
ג'וזף קוטן גילם בסרט אמריקאי ישר וטוב הנאלץ להתעמת עם המציאות הקשה בווינה שלאחר מלחמת העולם השנייה ופוגש בדמות אפלה שבשולי החוק, המגולמת על ידי אורסון ולס, ובאהובתו המגולמת על ידי אלידה ואלי.
עד אמצע שנות החמישים של המאה ה-20 נחשב ריד לבכיר במאי הקולנוע הבריטי (לאחר שאלפרד היצ'קוק עבר לארצות הברית) וכאחד מהטובים בבמאי הקולנוע בעולם.
ב-1956 ביים את הסרט טרפז עם טוני קרטיס וברט לנקסטר וב-1959 ביים את "האיש שלנו בהוואנה" לפי תסריט של גרהם גרין.
מראשית שנות השישים חלה ירידה ברורה ביכולותיו ומרבית הסרטים שעשה עד מותו לא עמדו ברמת יצירות המופת שלו ודירדרו את המוניטין שלו.
כמו כן ביים ריד את הסרט "ייסורים והתלהבות" (1965), בו גילם צ'רלטון הסטון את דמותו של מיכלאנג'לו בואונרוטי, ורקס הריסון את האפיפיור יוליוס השני, בדרמה היסטורית שנעה סביב עבודתו של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית.
הוא גם עיבד שתי יצירות נוספות של הסופר הבריטי גרהם גרין: "האיש שלנו בהאוואנה" ו-"The Fallen Idol", שהתבסס על סיפור קצר של הסופר.
בשנת 1953 היה קרול ריד לבמאי הסרטים הראשון שקיבל תואר אבירות בזכות יצירותיו.
נישואיו הראשונים היו עם השחקנית הבריטית דיאנה ויינראד, ולאחר שנפרדו נישא לשחקנית פנלופה וורד, אם בנו היחיד - מקס.
הוא היה דודו של השחקן הנודע אוליבר ריד.
בשנת 1968 ביים קרול ריד את הסרט זוכה האוסקר "אוליבר!", מחזמר על פי הרומן אוליבר טוויסט של דיקנס.
אחיינו, אוליבר ריד, שחקן קולנוע מצליח, השתתף בסרט בתפקיד ביל סייקס.
הסרט שגרף חמישה פרסי אוסקר, כולל לסרט ולבמאי, היה עיבוד קולנועי ראשון למחזמר המצליח מברודוויי, שמונה שנים קודם לכן.
הצלחת "אוליבר", שזכה אף לביקורות מעולות, השיבה, לשעה, לריד את שמו ומעמדו.
סרטו האחרון היה "העין הציבורית" (1972), עיבוד למחזהו של פיטר שאפר, בו כיכבו מיה פארו וחיים טופול הישראלי.
ארבע שנים אחר כך נפטר מהתקף לב בביתו שבצ'לסי, לונדון, בגיל 69.
קרול מרקוביץ' (ברומנית: Carol Marcovici; 8 ביוני 1938 – 29 בדצמבר 2006) היה זמר ושחקן תיאטרון יהודי ברומניה ובישראל, בשפות יידיש, עברית ורומנית.
נולד בעיירה בוחוש, ומגיל ילדות התגורר עם משפחתו בעיר פיאטרה ניאמץ, שם השתתף בחוגים למשחק של בית התרבות המקומי.
בגיל 19 החל להשתלם בסטודיו של התיאטרון הממלכתי היידי בבוקרשט אצל אלכסנדרו פינצי וביאטה פרדנוב.
ובגיל 21 זכה להופיע לראשונה בתפקיד בהצגה "דעת הקהל" של אאורל סטורין.
מרקוביץ' היה שחקן וזמר בולט ברומניה ואחד הכוכבים של התיאטרון הממלכתי היידי.
בין ההצגות בהן הופיע ברומניה: "הגולם" מאת ה.
לייוויק, "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקו, "איוואנוב ואיוואנוב" מאת צ'כוב, "סטמפניו", "נתן החכם", "מותו של סוכן", "היהודיה מטולדו", מאת אלכסנדרו מירודן, לפי ספרו של פויכטוונגר, "הדיבוק" ופרנק החמישי, כמו כן במחזות זמר.
הוא עלה לישראל בשנת 1977 ובשנת 1979 החל להופיע בהבימה.
בישראל שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות כמו: נישואי פיגרו, אופרה בגרוש, משיח (מחזה של יוסף מונדי), "סיפור פשוט" (ד"ר לנגסם), "עלי כינור" (הפריץ), "טרוילוס וקרסידה" (אכילס) ואחרות.
לאחר שמונה שנים ב"הבימה" עבר מרקוביץ' לתיאטרון הקאמרי והשתתף בהצגות רבות, ביניהן: עלובי החיים, מבקר המדינה, ריצ'רד השלישי ,"סוגרים את הלילה" ו"מאחורי הגדר".
ב-1991 השתתף במחזמר "הערב מחזמר" שהעלה הקאמרי עם ריטה ודודו פישר.
כמו כן שיחק בשנית את תפקיד הבישוף במחזמר עלובי החיים בהפקת האופרה הישראלית החדשה.
קרול מרקוביץ' הופיע גם בהצגת יחיד עם קטעי משחק ושירה שונים.
בשנת 1993 שיחק מרקוביץ בתפקיד אורח בפרק בסדרת הטלוויזיה עניין של זמן ובשנת 1995 שיחק מרקוביץ בתפקיד אורח בפרק בסדרת הטלוויזיה איצ'ה, בכיכובו של ספי ריבלין.
במהלך הקריירה שלו הופיע בהפקות והצגות רבות ביידיש, בכ-120 תפקידים שונים.
לאחר עשר שנות משחק ב"קאמרי" הצטרף מרקוביץ' בסוף שנות ה-90 ללהקה הקבועה של "תיאטרון יידישפיל" שם היה שחקן וזמר בולט.
שבוע לפני פטירתו הופיע לאחרונה בהצגה "מסעות בנימין השלישי".
מרקוביץ' נפטר ממחלת הסרטן בגיל 68, ונקבר בבית העלמין הדרום בחולון, עיר מגוריו.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, מיכאלה מרקוביץ', בן, בת ונכדים.
חתנו הוא השחקן והמדבב ערן מור.
קרול אן שילדס הייתה סופרת קנדית ילידת ארצות הברית.
היא ידועה בעיקר בשל כתיבת הרומן יומני האבן שיצא לאור בשנת 1993.
שילדס נולדה באילינוי, ארצות הברית ולמדה בהנובר קולג' שבאינדיאנה, אוניברסיטת אקסטר באנגליה ובאוניברסיטת אוטווה.
בשנת 1957 נישאה לדונלד שילדס.
בני הזוג עברו לגור בקנדה.
בשנת 1977 קיבלה שילדס תואר פרופסור מאוניברסיטת אוטווה.
בשנת 1980 השתקעה בויניפג שבמניטובה, ולימדה אנגלית באוניברסיטת מניטובה.
בשנת 2000 עברה עם בעלה לגור בוויקטוריה, בקולומביה הבריטית.
בשנת 2003 נפטרה מסרטן השד.
רפובליקת האהבה, הוצאת זב"מ, 1993 תרגום: רזיה הירש
יומני האבן, הוצאת מודן, 1997 (הספר זכה בפרס פוליצר בשנת 1995 והיה מועמד לפרס מאן בוקר בשנת 1993) תרגום: עופרה עופר
המסיבה של לארי, הוצאת מודן, 1999 (זכה בפרס אורנג' בשנת 1998) תרגום: עופרה עופר
צירוף מקרים, הוצאת מודן, 2000, תרגום עופרה עופר
קרול מאצ'יי קורווין-שימנובסקי (בפולנית: Karol Maciej Korwin-Szymanowski; 6 באוקטובר 1882 – 29 במרץ 1937) היה מלחין ופסנתרן פולני.
שימנובסקי נולד למשפחה עשירה של בעלי אחוזות מן האצולה הפולנית בכפר טימושבקה, אז בפלך קייב באימפריה הרוסית, כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה.
שם המשפחה "שימנובסקי" בא ככל הנראה משם היישוב שימאני, ליד שצ'וצין, בחבל מזוביה.
אחד מאבות המשפחה דומיניק התיישב באוקראינה חמישה דורות קודם לכן.
אין קשר משפחתי בינו לבין המלחינה מראשית המאה ה-19 מריה שימנובסקה.
את הכפר טימושבקה ירש האב סטניסלב קורווין-שימנובסקי מאביו, פליקס.
האם, אנה, לבית טאובה, הייתה ממוצא גרמני-בלטי מחבל קורלנד.
רבים מקרב בני המשפחה גילו כישרונות מוזיקליים.
אחיו של המלחין, פליקס, היה פסנתרן ואחותו, סטניסלבה קורווין-שימנובסקה, הייתה זמרת סופרן.
קרול עצמו למד מוזיקה באופן פרטי אצל אביו, וב-1892 עבר ללמוד בבית הספר למוזיקה של גוסטב נויהאוז באליזבטגראד.
משנת 1901 למד בקונסרבטוריון בוורשה, שאותו ינהל משנת 1926 עד פרישתו ב-1930. אפשרויות הקידום המוזיקליות בפולין תחת הכיבוש הרוסי היו מוגבלות מאוד בימים ההם, ושימנובסקי הרבה במסעות ברחבי אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון וארצות הברית.
המסעות הללו, בעיקר באזור הים התיכון, סיפקו השראה רבה למלחין והאסתטיקן.
בדברים שכתב על הרומן שלו, אמר שימנובסקי, "בספרי נתתי ביטוי להרבה, אולי לכל מה שיש לי לאמור בעניין זה, שהוא בעיני חשוב מאוד ויפה מאוד." הספר ניתן להשגה בתרגום לגרמנית, Das Gastmahl.
Ein Kapitel aus dem verlorenen Roman Ephebos, ברלין 1993; שימנובסקי מת בסאנאטוריום בלוזאן, שווייץ משחפת.
שימנובסקי הושפע מן המוזיקה של ריכרד וגנר, ריכרד שטראוס, מקס רגר ואלכסנדר סקריאבין ומן האימפרסיוניזם של קלוד דביסי ומוריס ראוול.
במוזיקה שלו ניכרת גם השפעה רבה של בן ארצו פרדריק שופן ומוזיקת-עם פולנית.
בדומה לשופן, כתב שימנובסקי מספר רב של מזורקות לפסנתר.
הוא היה מן המקוריים ביותר בין מלחיני המאה ה-20.
בין יצירותיו התזמורתיות המוכרות של שימנובסקי ארבע סימפוניות (מס' 3, "שירת הלילה" עם מקהלה וסולנים ווקאליים ומס' 4, "סימפוניה קונצ'רטנטה", עם פסנתר קונצ'רטנטה) ושני קונצ'רטי לכינור בעלי אופי חולמני.
יצירותיו לבימה כוללות באלטים, "הארנאזי" ו"מנדראגורה" ואופרות "חגית" ו"המלך רוג'ר" (על פי לברית של ירוסלב איבשקייביץ').
שימנובסקי כתב מספר רב של יצירות לפסנתר, ביניהן ארבעה אטיודים, אופוס 4 (האטיוד השלישי הוא אולי הקטע הפופולרי ביותר שלו), מזורקות רבות וה-Métopes המעודן והאישי מאוד באופיו.
בין שאר יצירותיו "שלוש אגדות" לכינור ופסנתר, שתי רביעיות מיתרים המחייבות רמת ביצוע גבוהה, סונאטה לכינור ופסנתר, כמה שירים תזמורתיים (מהם לטקסטים של חאפיז וג'יימס ג'ויס) וסטאבט מאטר, המוכרת כיצירת מופת כוראלית.
לפי סמסון (עמ' 131), "שימנובסקי לא אימץ חלופות כוללות לארגון טונאלי...למתחים ולפתרונות ההרמוניים ולפיסוק המלודי יש מקורות ברורים בנוהל טונאלי, אבל...המסגרת הטונאלית התומכת נעדרת כמעט לחלוטין."
קרולאופר היה בית אופרה בברלין, גרמניה, בקצה המערבי של קניגספלאץ (כיום כיכר הרפובליקה), מול הרייכסטאג.
הבניין נבנה בשנת 1844 כאתר בילוי ושעשועים למסעדן יוזף קרול, על מגרש שתרם פרידריך וילהלם הרביעי.
הבניין עבר שינויים והתאמה לבית אופרה בשנת 1851 ושימש בעלים ובמאים שונים לאופרה, אופרטה ודרמה.
בשנת 1895 הוכנסו בו שינויים נוספים והוא נפתח מחדש כתיאטרון האופרה המלכותי החדש, שהפעילו הלהקות הפרוסיות הממלכתית לאופרה ודרמה.
בשנת 1924 ניתן לבניין השם האופרה הממלכתית בכיכר הרפובליקה, אך הוא נשאר מוכר יותר בשם הקרולאופר.
במשך שנות ה-20' היה מנצח הבית אוטו קלמפרר.
בקרולאופר עלו הצגות הבכורה העולמיות של "חדשות היום" מאת פאול הינדמית בשנת 1929 ו-Begleitmusik zu einer Lichtspielszene של ארנולד שנברג ב-1930.
אחרי שריפת הרייכסטאג ב-1933, שגרמה נזק קשה לבניינו, הייתה הקרולאופר למושב הרייכסטאג, שהיה אותו זמן בשליטת המפלגה הנאצית.
בית האופרה נבחר לתכלית זו הן בשל מיקומו הנוח והן בזכות חלל המושבים המרווח שלו.
ב-23 במרץ 1933 העביר מושב הרייכסטאג בקרולאופר את "חוק ההסמכה", שנתן לאדולף היטלר סמכויות בלתי מוגבלות למעשה.
הקרולאופר שימש למושבי הרייכסטאג במשך כל תקופת השלטון הנאצי והיה אתר נאומיו חוצבי הלהבות של היטלר.
כאן נשא היטלר ב-30 בינואר 1939 את נאומו ה"נבואי", שבו אמר, כי "אם בעלי ההון היהודים הבינלאומיים באירופה ומחוצה לה יצליחו לדחוף שוב את האומות למלחמת עולם, התוצאה לא תהיה השתלטות הבולשביזם על כדור הארץ, שהייתה מביאה לניצחון היהדות, אלא השמדת הגזע היהודי באירופה."
המושב האחרון של הרייכסטאג התנהל בקרולאופר ב-26 באפריל 1942 והגזרה שעברה בו איפשרה להיטלר לעקוף את בתי המשפט והמנהל בכל נושא ועניין.
הבניין נהרס בהפצצת בעלות הברית ב-22 בנובמבר 1943 וההריסות פונו בשנת 1951.
קרול סמאחה , זמרת ושחקנית לבנונית מפורסמת.
סמאחה נולדה וגדלה בביירות, בירת לבנון.
משפחתה נוצרית-מרונית ולה שני אחים.
מאז ילדותה חלמה להופיע על במה.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים פנתה ללמוד משחק ובימוי באוניברסיטת ביירות, וסיימה את התואר בשנת 1999.
לאחר סיום לימודיה האקדמאיים, לוהקה סמאחה לתפקידים ראשיים במחזות זמר מוכרים בתיאטראות בלבנון.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בהופעה לרגל ערב ראש השנה האזרחית בשנת 2000 בערוץ הטלוויזיה הלבנוני LBC.
בהופעה, ביצעה סמאחה את השיר "Bi sabah al alf al talet" וזכתה לשבחים רבים.
בעקבות הצלחתה בהופעה זו, פצחה בקריירת זמר.
אלבום הבכורה שלה יצא בשנת 2003 תחת השם חלם ("חלום").
אלבום זה זכה להצלחה רבה, במיוחד הלהיט "חביב אלבי" ("אהוב לבי") אשר צעד בראש מצעדי הפזמונים בלבנון זמן רב.
כעבור שנה הוציאה את אלבומה השני, אנא חֻרה ("אני חופשייה"), אשר גם הוא, בדומה לקודמו, זכה להצלחה.
אלבומה השלישי, אשר יצא בשנת 2006, הצליח רבות גם הוא.
בשנת 2007 הקליטה סמאחה את השיר "יא רב" ("אלוהים") יחד עם הזמר הלבנוני מרוואן ח'ורי אשר הפך ללהיט ענק בעולם הערבי (וגם בישראל).
שיר זה הוביל במשך זמן רב בראשי מצעדי הפזמונים בכל רחבי העולם הערבי ושבר את שיא הורדות הרינגטונים לשירים ערביים.
2003اغنية الطفولة ("שירת ילדים")حلم ("חלום")2004 انا حرة ("אני חופשייה")2006 أضواء الشهرة ("אורות התהילה")2009 حدودي السما ("השמיים הם גבולי")2013 إحساس ("הרגשה")
קרול פייטמן היא תאורטיקנית אמריקאית ממוצא בריטי במדע המדינה ופמיניסטית.
קרול פייטמן נולדה למשפחה ממעמד הפועלים במחוז סאסקס בבריטניה.
פייטמן עזבה את בית הספר התיכון בו למדה בגיל 16, ועבדה בשורה של עבודות מזדמנות.
בשנת 1963 התקבלה לתוכנית להשכלת מבוגרים בראסקין קולג' באוקספורד, שאינו דורש השכלה פורמלית.
הודות להצטיינותה החלה בקריירה אקדמית, עד לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת אוקספורד.
פייטמן הרצתה במקומות רבים ברחבי העולם.
היא לימדה תקופה מסוימת באוניברסיטת סידני, ואף שימשה כנשיאת האקדמיה האוסטרלית למדע המדינה בתחילת שנות ה-80. כן לימדה באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת פרינסטון.
משנת 1990 היא מלמדת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
פייטמן כתבה ארבעה ספרים, וערכה ספרים ומאמרים רבים.
פייטמן קוראת לביסוסה של תאוריה חדשה, שתעניק מקום שווה בהגדרה הן לנשים והן לגברים.
ספרה "The Sexual Contract" ("החוזה המיני") מתאר כיצד החברה המערבית לוקה בסקסיזם מערכתי, ובכך יוצרת מעין "חוזה" המנציח עליונות גברית ואי-שוויון.
ספר זה השפיע עמוקות על הפילוסוף צ'ארלס ו.
מילס והביא אותו לכתוב ספר דומה על אי-שוויון גזעי, "The Racial Contract".
קרול ינקו (ברומנית: Carol Iancu; נולד ב-1946) הוא היסטוריון יהודי צרפתי יליד רומניה.
התפרסם במיוחד תודות לתרומותיו בתחום תולדות היהודים והיחסים הבינלאומיים.
נולד בעיירה חרלאו בחבל מולדובה ברומניה, למשפחה יהודית.
סביו משני הצדדים - של אביו, יצחק ינקו, ושל אמו, קלרה מוסקוביץ', נפלו כחיילים בצבא הרומני במלחמת העולם הראשונה בקרבות להגנת רומניה מפני הצבא הגרמני הפולש.
קרול ינקו למד בבית הספר ובתיכון בעיר הולדתו (חוץ מתקופה קצרה בתיכון בעיר אלבה יוליה בטרנסילבניה, אחרי שתחילה לא התקבל בתיכון בחרלאו בגלל בקשת הוריו לעלות לישראל) ועבר את בחינות הבגרות בתיכון "קוסטקה נגרוצי" ביאשי.
בשנת 1963 המשפחה עזבה את רומניה.
קרול ינקו סיים בהצטיינות תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים.
המשיך לאחר מכן לימודי דוקטורט בספרות ובמדעי הרוח באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס בצרפת.
הוא מכהן כעת כפרופסור להיסטוריה בת זמננו באוניברסיטה ע"ש פול ואלרי בעיר מונפלייה.
כמו כן, הוא מנהל את המרכז ללימודים ומחקר יהודים במונפלייה.
קרול ינקו הוא יושב ראש אגודת הידידים של "ז'יל איזאק" ויושב ראש שותף של הברית להבנה יהודית - נוצרית - (Entente judéo-chrétienne).
אשתו, דניאל ינקו-אגוּ, מנהלת מחקרים ב-CNRS (המרכז הלאומי למחקר מדעי)
היא מומחית בתולדות דרום צרפת.
בנם, מיכאל ינקו מנהל את המרכז היהודי "משה בן מימון" (Maïmonide) במונפלייה, ומרצה באוניברסיטת קלוז'.
בתו שרה היא צ'לנית בצרפת.
דוקטור כבוד של אוניברסיטת קלוז' ברומניה -2005
אות לרגל יובל האלף של העיר מונפלייה.
חלק גדול ממחקריו וספריו של קרול ינקו מתמקדים בתולדות יהודי רומניה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, תקופת רומניה המודרנית.
הם מתייחסים לתקופת המאבק לאמנציפציה, לשנות התאזרחות היהודים, ואחר כך לתקופה שבין מלחמות העולם (שנות "רומניה הגדולה"), כמו כן הוא עוקב אחרי התפתחות האנטישמיות בחוגים הפוליטיים והאינטלקטואליים הרומנים עד לשיאה עם חוקי הדיקטטורה המלכותית והאמצעים האלימים ושל השמדה פיזית מימי משטר אנטונסקו.
קרול ינקו כתב גם מסה על תולדות האנטישמיות מימי קדם ועד ימינו, שכותרתה "המיתוסים המכוננים של האנטישמיות" היא כנראה מעין הד לכותרת הספר ה"אנטי-ציוני" של ההוגה האקס-קומוניסט הצרפתי רוז'ה גארודי.
Corespondenţa inedită 1878 - 1880) בלייכרדר וכרמייה: המאבק לאמנציפציה של יהודי רומניה בקונגרס ברלין.
1940-1944. מסמכים דיפלומטים צרפתיים לא ידועים עד עכשיו.
מקוריות המאבק בין מלחמות הבלקן ובין ועידת השלום בפריז.
,1919 - 1939 De la emancipare la marginalizare,, 1996 Louvain היהודים ברומניה 1919 - 1938 - מאמנציפציה אל הדחיקה לשוליים
קרול פילץ (בפולנית: Karol Piltz; 7 בפברואר 1898 – ספטמבר 1939) היה שחמטאי פולני.
השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920 ועם שחרורו מהצבא בשנת 1921 התחיל את לימודיו במכון הפוליטכני בוורשה.
פילץ ייצג את פולין באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 21–31 בתחרות הניחומים עם 6 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה), .
פילץ חלק מקום 3–7 באליפות השחמט הראשונה של פולין שהתקיימה בורשה בשנת 1926 (ניצח: דויד פז'פיורקה) וחלק מקום 17–18 בתחרות יורטה בשנת 1937 (אליפות פולין הרביעית, ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר)
פילץ, ביחד עם חברי קבוצת השחמט של ורשה זכה במדליית זהב בתחרות הראשונה לקבוצות שהתקיימה בפולין בשנת 1929. יתר חבריו לקבוצה היו משה בלאס, , פאולינו פרידמן, סטניסלב קון, , .
פילץ מת במהלך המצור על ורשה בחודש ספטמבר 1939.
קרול השני לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, מלך רומניה (ברומנית: Carol al Doilea ; 15 באוקטובר 1893 – 4 באפריל 1953), מלך ברומניה בין השנים 1930–1940.
קרול השני כונה "המלך הפלייבוי" ומספר נשים היו מושאי אהבתו וחלקן גם ילדו את ילדיו.
הוא ויתר על המלוכה למען הנשים שאהב, אך בכל זאת הגיע למלוכה לאחר שהדיח מהכס את בנו, מיכאי הראשון, מלך רומניה.
המעגל הושלם כשהוא הודח מהכס לטובת בנו.
בעת שנות הגלות בצרפת ב-1926–1930 נאלץ לשאת את השם האזרחי שנבחר לו על ידי אביו - "קרול קאראימן".
בתקופת מלכותו רומניה עברה ממשטר של מלוכה חוקתית עם שלטון דמוקרטי למשטר אוטוקרטי הבנוי על מפלגה יחידה ובראשה המלך.
תחת מלכותו התרבו מאוד הרציחות הפוליטיות, כולל רצח שני ראשי ממשלה מכהנים.
משטרו נודע בשחיתות שלטונית ותחת שלטונו איבדה המדינה חבלי ארץ גדולים.
קרול השני כונה גם "מלך התרבות" (regele culturii), משום השכלתו הרחבה, ידיעת השפות הרבות, תמיכתו במפעלי תרבות ותמיכתו באנשי תרבות.
הוא היה מגדולי אספני הבולים בכל הזמנים.
קרול השני נולד ב-15 באוקטובר 1893 בסינאיה בנה הבכור של מריה מאדינבורו, מלכת רומניה ביתו של אלפרד, דוכס אדינבורו ולפריננד הראשון, מלך רומניה והיה בכך הצאצא הראשון בשושלת המלוכה הרומנית שנולד ברומניה.
הוא הוטבל לפי הדת הנוצרית האורתודוקסית, כנדרש על פי החוקה הרומנית, דבר הולדתו צוין ביריות תותח.
על חינוכו פיקח קרול הראשון, מלך רומניה בעצמו.
בילדותו נהנה קרול מחברת ילדים, אסף בולים מגיל 7, שיחק טניס, עסק בסקי וככל שהתבגר נמשך למכוניות מהירות ואלגנטיות, למטוסים ובהמשך לנשים.
במשפחת המלוכה דיברו הרבה שפות וקרול עצמו דיבר רומנית, צרפתית, גרמנית, אנגלית ורוסית.
המלך דאג לכך שקרול יחווה התנסות מינית ראשונה בגיל 16. שחקנית תיאטרון, שזומנה על ידי מנהל התיאטרון הלאומי של בוקרשט, נאותה לכך ואחרי מעשה התלוננה על כך, "הוא הרג אותי, 14 פעמים, חזר על כך".
הדברים תועדו בזכרונות של ראש ממשלת רומניה לשעבר, קונסטנטין ארג'טויאנו, שהיה גם רופא בהכשרתו.
התופעה יוחסה לכך שקרול סבל מפריאפיזם.
המלך דאג לו למחנך שווייצרי משכיל, ארנולד מוהרלן.
אך באיחור הסתבר שהוא בעל דעות סוציאליסטיות.
במקום המחנך מונה הגנרל יון פרטיקרי, שנסע איתו לגרמניה, לבית הספר הצבאי של פוטסדם, כדי להקנות לו חינוך צבאי.
החינוך הצבאי נקטע, כשהנסיך נלקח על ידי הוריו לביקור בחצר ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כדי שיכיר את בתו, אולגה ניקולאיבנה.
המשפחות תכננו כנראה קשרי נישואין, אך הנסיך התעלם מאולגה והתעניין באחותה הצעירה - הצאר לא הסכים, הוא חשב שהיא צעירה מדי.
אהבות בוסר - אלה פיליטי
בגיל 21, כשאביו הוכתר, היה קרול השני ליורש העצר של רומניה וסנטור.
לאחותו, אליסאבטה, נסיכת רומניה, הייתה חברה בשם אלה פיליטי - הנסיך הצעיר והחברה של אחותו התאהבו, אך את אהבתם שמרו בסוד, כי על פי חוקת רומניה, היה איסור על בני משפחת המלוכה להתחתן עם רומנים, הם ובמיוחד יורש העצר, היו חייבים להתחתן עם בני משפחות מלוכה זרות.
ב-1917 נודע דבר אהבתם של הצעירים והמלכה החליטה על הפרדתם, אלה פיליטי נשלחה לגלות בפריז והנסיך קיבל תפקיד פיקודי בגדוד הפרשים על שם המלכה אליסבטה.
אהבות בוסר - זיזי למברינו
ב-1918, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, עברו משפחת המלוכה והשלטון של רומניה ליאשי, לאחר שבוקרשט נכבשה על ידי הצבא הגרמני.
ביאשי הכיר קרול את יואנה, הידועה יותר כזיזי למברינו, שהייתה בתו של גנרל רומני ממשפחת אצולה ותיקה, ותוך זמן קצר התאהב בה.
קרול הזמין את למברינו למסיבות, הביא אותה לארוחות חגיגיות ותוך זמן קצר ידעו הכל על אהבתו.
בארמון המלוכה לא היו מרוצים מכך ואנשי אמון של משפחת המלוכה דאגו להפגיש את קרול עם תלמידת תיכון בשם מריה מרטיני.
מרטיני מצאה חן בעיני קרול ותוך זמן לא רב נכנסה להריון ממנו.
קרול לא נואש מלמברינו ועדיין דבק בה ורצה לשאת אותה לאישה.
מרטיני ילדה בת ואנשי בית המלוכה דאגו למסור אותה לבית יתומים ולשמור את העניין חשאי.
קרול התחיל לחפש מוצא לאיסור החוקתי להתחתן עם רומניה וכשלא מצא החליט לעשות מעשה - הוא ביקש את ידה של זיזי למברינו ולאחר שזו נענתה בהתלהבות, ערק ממשמרתו הצבאית (היה מפקד הרגימנט השמיני של הציידים ההרריים, שבסיסם היה בטרגו ניאמץ), כשהוא לבוש במדי קצין רוסי.
יחד עם חבר קרוב ועם זיזי, עברו את הגבול לרוסיה, נכנסו לאזור בשליטת האויב האוסטרו-הונגרי, זוהו וקיבלו ליווי של קצין גרמני.
לאחר שהגיעו לאודסה, שילם קרול 50,000 לאי לכומר מקומי, שחיתן אותו עם זיזי למברינו ביום 31 באוגוסט 1918, בכנסייה פוקרובסקאיה.
מירצ'אה לא הוכר כבן משפחת המלוכה, וקרול נשלח לטיול סביב העולם, כדי שימצא לו כלה מתאימה.
זיזי למברינו נשלחה לצרפת עם קצבה דו שנתית של 110,000 פרנקים ובית נקנה בשבילה בניי-סיר-סן.
היא חתמה על חוזה עם הבנק המרכזי של רומניה, שבו הובטחה קצבתה וגם נקבעו מצבים עתידיים אפשרים, כמו נישואים לאדם אחר.
הנסיך היווני, שעתיד היה להיות גאורגיוס השני, מלך היוונים התארס עם הנסיכה אליסבטה, אחותו של קרול ולרגל מאורע זה הגיע קרול, ששב מנדודיו ברחבי העולם, למשכן המשפחה המלכותית היוונית בגולה, בשווייץ, שם נפגש לראשונה עם אלנה, אחותו של גאורגיוס.
לקראת החתונה המיועדת הוזמנו היוונים לבוקרשט וקרול התלווה אליהם, תוך הידוק יחסיו עם אלנה.
שתי המשפחות היו מעוניינות בשידוך, קרול ביקש את ידה של אלנה והיא נענתה לו.
נקבע ששתי החתונות יערכו באותו שבוע באתונה.
בתחילת 1921 הכיר את אלנה נסיכת יוון וב-10 במרץ 1921 התקיימה חתונתם וכעבור שבעה חודשים ו-15 יום, ב-25 באוקטובר 1921, נולד תינוק בריא, מי שעתיד היה להיות מיכאי הראשון, מלך רומניה.
למחרת נודע לתושבי בוקרשט על לידת הילד מ-101 יריות תותח.
אחרי הלידה נסעה אלנה עם התינוק להתאוששות ליוון.
אלנה קיבלה ייעוץ רפואי להימנע מהריון נוסף ובין בני הזוג חלה התרחקות.
לאחר ארבעה חודשי פרידה נסע קרול ליוון, כדי לשכנע את רעייתו לשוב לרומניה והם חזרו יחד.
חידוש קשריו עם מירלה, ששינתה את שם המשפחה ל"מרקו", הוביל במהלך הזמן ללידתו של מירל, בנם המשותף.
קרול לא הסתפק בפילגש בפריז, בבוקרשט הוא נודע כצרכן שרותי זנות.
היה יוצא עם מכוניתו ואוסף כל פעם זונה אחרת מהרחוב ובסוף הערב היה משלח אותה עם שטר של חמש מאות או של אלף לאי.
הסוכנים החשאים היו עוקבים אחר המתרחש, אוספים את הזונות, מזהירים אותן לא לספר ונותנים להן חמשת אלפי לאי.
התרבו המקרים של נשים, שנזקקו לטיפול רפואי לאחר יחסים עם קרול, לכן הוא התחיל להשתמש באביזר, שהמציאו הספרדים עבור מלכם, פרננדו השביעי, מלך ספרד, שכונה El Deseado, שהייתה לו בעיה דומה, מין כרית עגולה עם חור באמצע.
אלנה לופסקו וויתור על המלוכה
לפי מה שכתבה אלנה לופסקו בספר שכתבה על סיפור האהבה שלה עם הנסיך קרול, הם נפגשו לראשונה כשהיא הייתה בת 9 והוא בן 19. הנסיך כיבד אותה בסוכריות והחמיא לשיערה האדום.
אלנה התחתנה בגיל 16 עם קצין צבא, ממנו התגרשה בהמשך.
ילדה הראשון מת בלידתו והשני בגיל שנה - ילדים נוספים לא היו לה.
לאחר נישואי קרול הוא נפגש במקרה עם לופסקו והשניים התחילו להתראות בסינאיה.
ב-1925 נסע קרול לאנגליה, כדי להשתתף בטקסי קבורתה של דודתו, אלכסנדרה.
בדרך חזרה, בפריז, פגש שוב את אלנה לופסקו והחליט להישאר איתה ולא לשוב לרעייתו ברומניה.
אלנה לופסקו הייתה גרושתו של קצין צבא, בתם של רוקח יהודי שהתנצר ורקדנית וינאית קתולית ממוצא יהודי.
ב-1925 הודיע קרול לאביו, שהוא מוותר על זכותו לירושת הכתר לטובת בנו, מיכאי וביקש להימחק מספרי המשפחה ולקבל שם משפחה רגיל.
בפברואר 1926 הורה פרדיננד הראשון, מלך רומניה להנפיק לקרול דרכון עם שם המשפחה קאראימאן.
לאחר שעברו דרך מילנו, ניס, מונטה קרלו, קאן וביאריץ, התיישבו קרול ואלנה לופסקו בפריז, שם ניהלו את חייהם בעזרת שלושה משרתים וטבחית, שהובאה מרומניה.
ביולי 1927, כשמת אביו של קרול, הוכתר מיכאי למלך רומניה, אך בגלל היותו ילד עדיין, עמדה בראש המדינה עוצרות, שפעלה בשם המלך.
העוצרות הורכבה משלושה אישים, ניקולאה בראנה, האח הצעיר של קרול, שלא היו לו שאיפות למלוכה, הפטריארך מירון קריסטיה וגאורגה בוזדוגן, נשיא בית המשפט לערעורים.
אלנה קיבלה מעמד של מלכה-אם והופקדה על חינוך בנה.
ב-21 ביולי 1928 נרשמו הגירושים בין קרול ובין ורעייתו אלנה באופן רשמי.
בסוף שנות העשרים של המאה העשרים היה ברומניה משבר כלכלי (חלק מהמשבר הכלכלי העולמי (1929)) ומשבר פוליטי.
שני המשברים הוחמרו בעקבות הדיכוי האלים של שביתת הכורים בעמק הז'יו (1929).
המפלגות והעסקנים הפוליטיים היו חלוקים ביניהם בדרך לטיפול במשברים.
היו כאלה שסברו, שחזרתו של קרול והכתרתו יוכלו לפתור, לפחות חלקית את המשברים והיו כאלה, שהתנגדו בכל תוקף לחזרתו של קרול.
האיש הפוליטי המשפיע ביותר באותה תקופה היה יוליו מאניו והוא היה נכון לשקול החזרתו של קרול בתנאים מסוימים.
מותם של שני אישים הקלו על האפשרות הזאת, מותו של המנהיג הליברלי, יון (יונל) ברטיאנו, מתנגד חריף לחזרת קרול, החליש את המתנגדים ומותו של אחד מחברי מועצת הכתר, בוזדוגן, אפשרה מינוי במקומו של אחד מאנשי מאניו, שהבטיח לא להתנגד להשבת קרול.
מאניו, שמפלגתו הלאומית-אכרית ניצחה בבחירות האחרונות (77,76% הצביעו עבורה) וזכתה לרוב גדול בפרלמנט הרומני, שלח לקרול שליחים, כדי לברר איתו תנאים לחזרתו.
ברומניה באותה תקופה דעת הקהל אהבה מאוד את המלכה האם אלנה, גרושתו של קרול וממש שנאה את המאהבת שלו, את אלנה לופסקו.
מאניו רצה שלוש התחייבויות מקרול, שיעזוב את לופסקו, שיתפייס עם גרושתו ושימלוך לפי החוקה.
קרול נזהר מקבלת התחייבויות, נתן תשובות כלליות והסיק שראש הממשלה לא יתנגד לחזרתו.
קרול חוזר לרומניה ומוכתר למלוכה
ב-6 ביוני 1930 הגיע קרול לבוקרשט בעזרת דרכון מזויף על שם Eugen Nicolas.
הוא נכנס לארמון קוטרוצ'ן וטילפן ליוליו מאניו, כדי להודיע לו על הגעתו ולהזמינו לשיחה.
מאניו בירך אותו ובא אליו לשיחה.
מאניו הציע לו להיות חבר במועצת העוצרות במקומו של האיש שלו וחזר לדרוש את שלושת תנאיו.
קרול השיב, שהנה כבר עזב את פילגשו מאחוריו, הגירושים הם עניין אישי והם נערכו על פי בקשת רעייתו ולגבי החוקה, הוא מתכוון להישבע על החוקה וזה אומר שיכבד אותה.
זה לא סיפק את מאניו והוא עזב את המפגש.
קרול הגיע עם דרכון מזויף, הוא הפר את ההסכם, שעל פיו לא היה אמור לשוב לרומניה במשך עשר שנים ובכל זאת מאניו לא פעל נגדו.
קרול ניצל זאת והזמין למפגשים פוליטיקאים נוספים, גם מתוך מפלגתו של מאניו ותוך זמן קצר נוצרה דינמיקה, שרצתה להשביע את קרול כמלך.
בנסיבות אלה מאניו הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה.
הממשלה החדשה, שקמה אחריה, הביאה להצבעה ב-8 ביוני את ביטול החוקים להדחת קרול מירושת הכתר.
קרול הושבע כמלך רומניה והממשלה התפטרה.
ניסיונו של קרול להביא להקמת ממשלת אחדות לאומית כשל ואז פנה למאניו והציע לו להרכיב ממשלה וכך זה נעשה.
קרול השני ניסה להשפיע על החיים הפוליטיים של רומניה, תוך כדי מניפולציה של המפלגות הקיימות.
הוא לא ניתק את יחסיו עם פילגשו, ונרמז, על רקע המוצא היהודי של הוריה הנוצרים, בעיקר על ידי התנועה הלגיונרית, שהמלך הוא משרת היהודים.
כדי לדכא את האופוזיציה, ביטל קרול ב-1938 את המפלגות הקיימות והקים ממשלה אנטישמית עם אוריינטציה פשיסטית.
המלך קיבל שוחד מגדולי התעשיינים והבנקאים, הביא להגליית גרושתו וטיפח את המאהבת שלו וקמרילה של מקורבים.
בתקופתו פרחו התנועה הלגיונרית והאלימות הפוליטית; שני ראשי ממשלה נרצחו.
בתקופתו נשללה אזרחותם של כשליש מיהודי רומניה והחל מסע של ניצול, אפליה ושוד כלכלי של היהודים כפרטים וכקהילות.
לאחר האולטימטום הסובייטי, שאילץ את רומניה לצאת מבסרביה, ותכתיב וינה, שאילץ את רומניה לצאת מצפון טרנסילבניה ומהקדרילטר, הייתה דעת הקהל הרומנית נסערת מאוד וכדי להרגיעה, הזמין קרול את הגנרל יון אנטונסקו להרכיב את הממשלה.
בלחצו של אנטונסקו ובשל דעת הקהל, הודיע המלך קרול השני בספטמבר 1940 על ויתור על המלוכה לטובת בנו, מיכאי.
שובה של לופסקו ופרישת מאניו
ב-12 באוגוסט הגיעה לרומניה אלנה לופסקו והמלך אירח אותה בארמון פלש.
ראש הממשלה, יוליו מאניו נזעק אל המלך והמלך הכחיש שלופסקו נמצאת בארמון.
כשמאניו התעקש, הזמין המלך את אדמיניסטרטור הארמון, שבדק את רשימת העובדים ומצא בה כובסת בשם אלנה לופסקו.
המלך שאל את מאניו, האם מתאים שמלך וראש ממשלה יריבו על כובסת.
מאניו עזב את הארמון והבליג.
כעבור זמן לא רב קנה המלך בית יפה בבוקרשט עבור לופסקו והיא עברה לגור שם.
ניסיונותיו של מאניו להביא לפיוס בין קרול ובין גרושתו נדחו על ידי שני בני הזוג לשעבר, שלא סבלו זה את זה.
בנסיבות אלה התפטר מאניו מראשות הממשלה וכעבור כחצי שנה התפטר גם מהנהגת מפלגתו.
הוא המשיך להתנגד למלך ולקמרילה, שנוצרה סביבו וסביב לופסקו.
הקמרילה של קרול השני, מלך רומניה הוא השם המקובל לחוג הפנימי של המלך קרול.
פויו (קונסטנטין) דומיטרסקו (Puiu (Constantin) Dumitrescu), בנו של קולונל רומני, היה סטודנט בפריז בתקופה בה שהה שם הזוג קרול קאראימאן ואלנה לופסקו.
עם שובו של קרול לרומניה והכתרתו ב-1930, ליווה אותו דומיטרסקו והפך למזכיר האישי של המלך ועמוד התווך בקמרילה שלו.
אריסטידה בלנק היה הבנקאי הגדול ביותר ברומניה בתקופה שבין מלחמות העולם.
הייתה לו גם השפעה רבה במפעלים השונים ובעיתונות הכתובה.
מ-1927 התגייס בלנק לתמיכה בקרול אישית ולתמיכה בהשבתו לרומניה והמלכתו וכך עשו גם העיתונים, שהושפעו ממנו.
לאחר שקרול שב לרומניה והומלך, התמנה בלנק לכלכלן של המלך.
בלנק המשיך לממן את המלך, מימן את השבת לופסקו לרומניה ואת שיפוץ הארמון המלכותי.
המשבר הכלכלי העולמי השפיע לרעה על בנק מרמורוש, בלנק ושות', הבנק שבהנהלת בלנק, והמלך נחלץ לעזרתו.
השוטרים נשלחו לטפל בהמונים שצרו על הבנק.
נגיד הבנק המרכזי, שהיה יריב של בלנק, אולץ לתת אשראי לבנק של בלנק.
עיריית בוקרשט אולצה לקנות קרקעות של בלנק.
הבנק הלאומי של רומניה, לקח על עצמו חובות בלתי ניתנים לגבייה והעניק לבנק אשראי מועדף.
שני המלכים, שקדמו לקרול השני, קרול הראשון ופרדיננד הראשון, נודעו ביושרם ובאי קבלת שוחד.
שני התעשיינים המובילים ברומניה, ניקולאה מאלאקסה ומקס אאושניט החליטו לנסות את המלך החדש, ביום השנה לשובו לרומניה באו אליו השניים ונתנו לו תיק עם מאה מיליוני לאי בנימוק: "התעשייה הכבדה אסירת תודה על כל מה שעשית...".
המלך לא סירב, ההפך, הוא הודה להם והעניק להם עיטורים.
מאותו שלב מתן המתנות הפך לשגרה: קרול ולופסקו קיבלו תכשיטים לימי הולדת, מכוניות, ציורים, סוסי מרוץ, אורוות, בתים ועוד.
דרך אחרת לשחד את המלך הייתה על ידי השתתפות במשחק פוקר עם המלך (המלך שינה במקצת את חוקי המשחק), משחק בו המשתתפים הפסידו סכומים גדולים, שהמלך זכה בהם.
לא רק המלך קיבל שלמונים, גם חברים נוספים בקמרילה, ותמכו במשחדים ואפשרו להם לקבל הזמנות, לנצח במכרזים ולהתגבר על המתחרים.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים, כשהמלך החליט להתקרב לגרמניה הנאצית, הוא הרחיק את אאושניט מחוג מקורביו והפעיל עליו לחצים כדי שיעביר את מניותיו במפעלים בחו"ל לידי מאלאקסה.
דוקה התנגד לחזרתו של קרול השני לרומניה ולהכתרתו, ולאחר ההכתרה נשבע לחתוך את זרועו ולא לשתף פעולה איתו.
ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר למניעת הרצח ואחריו סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
הרוצחים נעצרו במקום, אך הועלה החשד, שמדובר בפעולה יזומה של הנהגת התנועה הלגיונרית, לכן המשטרה הרומנית יצאה למרדף מעצרים אחר הצמרת הלגיונרית - קורנליו זליה קודריאנו חמק והסתתר במקום לא ידוע עד לסיום המשפט.
בליל 9/10 בדצמבר הסתתר קורנליו זליה קודריאנו, שחשש ממעצר, בביתו של גבריאל מרינסקו, מפקד משטרת בוקרשט, והעביר הוראות לאנשיו באמצעות גנרל קנטקוזינו.
קרובת משפחה של קודריאנו, גברת קרצ'יונסקו, דודנית של אלנה לופסקו, שבביתה התחבא לפני מעצרו, העידה בבית המשפט שבביתה נפגשו המתנקשים וקיבלו הוראות מקודריאנו וגם העבירו ביניהם נשק ותיאומים, אך למרות עדות זאת זיכה בית המשפט את כל הנאשמים פרט לשלושת הקושרים, שנידונו למאסר עולם עם עבודת פרך.
הלגיונרים היו מרוצים מהדרך בה הסתיים המשפט ולאות תודה, הופיעו בקבוצה גדולה לפני ארמון המלך, שם צעדו וקראו סיסמאות: "יחי המשמר (משמר הברזל)", "יחי קודריאנו", "יחי המלך".
מאבקי כוח עם התנועה הלגיונרית
המלך קרול הקים ב-1935 את ארגון הנוער סטרז'ה צריי על מנת לפגוע בהשפעה ההולכת וגדלה של התנועה הלגיונרית.
הארגון נבנה לפי הדגם של הנוער ההיטלראי ווהארגון האיטלקי המקביל באלילה וארגונים פשיסטיים אחרים.
על פי הצו-חוק 3,445 מ-1937, כל הבנים בגלאי 7 עד 18 וכל הבנות בגילאי 7 עד 21 היו חייבים להצטרף לארגון.
הבנים בגילאי 18 עד 21 היו צריכים להצטרף למסגרת קדם צבאית.
הפגנת הכוח של הלגיונרים בהלווייתם של יון מוצה ווסילה מארין שכנעה את המלך שקודריאנו הוא מתחרה של ממש על השלטון.
לקראת סוף פברואר 1937, בביתו של מאלאקסה, נועדו בחשאיות המלך קרול השני וקורנליו זליה קודריאנו - המלך הצהיר שהוא אוהד מאוד את התנועה הלגיונרית, וביקש מקודריאנו שיעביר לו את הנהגת התנועה הלגיונרית ויכריז עליו כ"קפיטן", ובתמורה הציע למנות את קודריאנו לראש ממשלת רומניה.
הקרע שנוצר בין קודריאנו ובין המלך, איפשר התקרבות בין קודריאנו ובין מפלגות אחרות שביקרו את המלך ואת הקמרילה שלו.
לאותה מטרה נפגש קודריאנו גם עם גאורגה ברטיאנו, מנהיג המפלגה הלאומית ליברלית (ברטיאנו), ושלוש המפלגות חתמו על הסכם אי התקפה לקראת הבחירות שעמדו להתקיים בחודש דצמבר.
הנסיך ניקולאה, האח הצעיר של המלך קרול השני, חפץ לשאת לאישה את יואנה דומיטרסקו-דולטי, גרושה רומניה, ונזקק לאישור אחיו לנישואים אלה, כי החוק הרומני אסר על בני משפחת המלוכה להינשא לרומנים.
המלך הגיב בכינוס מועצת הכתר ב-8 באפריל וקבלת החלטה להדיח את ניקולאה מזכויותיו כבן משפחת המלוכה ולהגלותו מרומניה.
אירוע זה החריף את המתיחות בין המלך ובין קודריאנו.
הדיקטטורה המלכותית וחזית התחייה הלאומית
לאחר שהתייעץ עם מקורביו ותומכיו החליט קרול השני לנקוט יוזמה ולשנות את המצב הפוליטי ברומניה לכיוון ריכוז הכוח בידיו.
ב-11 בפברואר 1938 הוכרז מצב חירום והוטלה צנזורה על התקשורת.
למחרת פוזר הפרלמנט וב-20 במרץ פורסמה חוקה חדשה, חוקת רומניה 1938. על פי החוקה החדשה בוטלו המפלגות הפוליטיות ונקבעה רק מפלגה אחת, חזית התחייה הלאומית.
חודש עונש המוות, נאסרו האסיפות מכל סוג, גיל המינימום לזכות הצבעה הועלה מ-21 ל-30 (מרבית תומכי התנועה הלגיונרית היו צעירים) וזכות ההצבעה ניתנה רק לאנשים עובדים, חברים באיגוד עובדים.
ממועמדים לסנאט הרומני נדרש להיות רומני לפחות שלושה דורות (מנהיג התנועה הלגיונרית, היה רומני רק שני דורות).
החקיקה האנטישמית של ממשלת גוגה-קוזה הקודמת נשארה בתוקף.
החוקה קבעה שרק רומנים בדם יכולים למלא תפקידים ציבוריים.
החוקה הוגשה לאישור במשאל עם וזכתה לארבעה מיליוני תומכים.
בריטניה וצרפת תמכו בצעדי המלך, כי ראו בהם פעולה לבלימת התנועה הלגיונרית, בת בריתו של היטלר.
המלך ומקורביו קיוו, שהתנהלותם במסלול פשיסטי, דומה למתנהל באיטליה הפשיסטית ובגרמניה הנאצית, תגרום לאהדה גם במדינות אלה.
לנוכח התפתחויות אלה, מדיניות של פיוס מצד מעצמות המערב והצלחה ראשונה של שאיפות רבנשיסטיות לאחר מלחמת העולם הראשונה, יצא המלך קרול, בליווי ארנסט אורדראנו, למסע ברחבי אירופה לבירור מצבה המדיני של ארצו.
לרומניה היה מחסור גדול בנשק ובתחמושת ולא הייתה לה תעשייה שתוכל לספק אותם, לכן חיפש קרול תשובה לשתי שאלות: מי יערוב לגבולות רומניה נגד הרבנשיסטים ומי יספק לה תחמושת.
ב-26 בנובמבר דיבר המלך עם גרינג, אך שיחה זו נותבה רק לעניינים כלכליים והיה ברור שרומניה תוכנס לחוג ההשפעה הגרמני וכלכלתה תוכפף לצרכים הגרמניים, אבל ללא שום ערובות עבור רומניה.
ההיסטוריון הרומני ג'אורג'ה דמיאן סבור, שהמלך קרול הבין שגרמניה הנאצית תהיה הגורם המרכזי בדרום מזרח אירופה, שלבריטניה ולצרפת לא תהיה שום השפעה, ושהיטלר בוודאי יעדיף לעבוד ברומניה עם קורנליו זליה קודריאנו, המקורב ביותר לנאצים, ולא עם המלך עצמו, שיהפוך למלך בובה או יודח; משום כך החליט המלך לחסל את קודריאנו.
ביום 28 בנובמבר 1938 ניסו שני לגיונרים לרצוח את פרופסור פלוריאן שטפנסקו-גואנגה, רקטור אוניברסיטת קלוז' ומזכיר מדינה במשרד לחינוך לאומי - המתנקשים פצעו קשה את הרקטור והרגו את השוטר ששמר עליו.
אני:רק קודריאנו, מאניו, לא." כל ההיסטוריונים מפרשים, שהמלך העביר דרך מרינסקו את רצונו בחיסול קודריאנו ומאניו, ראשי האופוזיציה העיקריים והפופולריים ביותר, וקלינסקו, שראשית דרכו בפוליטיקה הייתה במפלגתו של מאניו, הוציא אותו מרשימת החיסול.
התובע הצבאי הראשי, קולונל זצ'יו, הורה להם לירות בכל גופה כדור של רובה או אקדח, רופא צבאי בדק אותם לוודא את מותם ואחרי כן הוטלו הגופות לתוך הבור.
הגופות כוסו באדמה, הופקו תעודות פטירה והז'נדרמים חתמו על עדויות, על פיהן הותקפה המשאית ביריות על ידי אלמונים ולכן נעצרה, ואז האסירים ניסו לברוח לתוך היער, לכן נורו.
קלינסקו מונה לשר הפנים ב-1938, בתקופת הדיקטטורה המלכותית ובמהלך כהונתו ארגן, בהוראתו של המלך קרול, בנובמבר אותה שנה, את חיסולם של קורנליו זליה קודריאנו, ממייסדי התנועה הלגיונרית, הניקדורים והדצ'מווירים.
ב-21 בספטמבר 1939 נרצח על ידי קבוצת לגיונרים בראשות עורך הדין מיטי דומיטרסקו, בבוקרשט, בהוראת הוריה סימה.
הרוצחים השתלטו על תחנת רדיו וניסו לשדר הודעה המבשרת את רציחתו של קלינסקו, אולם עובדי התחנה הצליחו למנוע זאת, על ידי ניתוק המשדרים.
הרוצחים נתפסו ונורו בקרבת מקום הרצח על ידי שוטרים וגופותיהם הושארו ברחוב למשך שלושה ימים.
ברית המועצות וגרמניה הנאצית כרתו ביניהן את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הסכם עם נספחים סודיים, שכללו חלוקה של אזורי השפעה באירופה.
על פי הסכם זה חבל בסרביה וצפון חבל בוקובינה, הרומניים, נכנסו לתחום ההשפעה של ברית המועצות.
בקיץ 1940, לאחר שהתחילה המלחמה בין גרמניה הנאצית ובין צרפת ובריטניה, החליטה ברית המועצות שזה המועד המתאים להשבת חבלים שהיו בעבר חלק מרוסיה הצארית ובתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה סופחו לרומניה.
ב-28 ביוני 1940 הגישה ברית המועצות לרומניה אולטימטום, בו תבעה ממנה להוציא את צבא רומניה ואת הממשל הרומני תוך 24 שעות מחבלים אלה, תוך רמיזה לפתיחה במלחמה אם לא יעשו כן.
קרול השני נשאר ללא בני ברית, צבאו לא היה מוכן למלחמה ובכל מקרה היה קטן וחלש מהצבא האדום.
גרמניה האיצה בו להיענות לאולטימטום וכך עשה.
נסיגת הצבא הרומני הייתה חפוזה ולא מסודרת, הם השאירו מאחוריהם נשק רב ותחמושת.
גם הממשל הרומני, שנסוג בחופזה, השאיר מאחוריו את הארכיונים, שנפלו לידי הממשל הסובייטי.
בגלל קו עפרון עבה היה אזור, שלדעת הרומנים אמור היה להישאר בידיהם, אך הצבא האדום נכנס אליו ועליו נפלו ההרוגים הראשונים, אחד מהם חייל יהודי.
העם הרומני היה מוכה הלם וחיפש שעירים לעזאזל, האצבעות המאשימות הופנו כלפי היהודים.
יחידת צבא רומנית ביצעה את פרעות דורוחוי.
לאחר שרומניה השלימה עם אבדן הטריטוריה לטובת ברית המועצות התחזקו תביעות בולגריה והונגריה, שתיהן בנות ברית של גרמניה, שכבר כמה חודשים דרשו לתקן את גבולותיהן עם רומניה - הונגריה תבעה את טרנסילבניה ובולגריה תבעה את הקדרילטר.
שתי התובעות רצו לנצל את חולשת רומניה ובדידותה, גייסו את צבאותיהן, איימו במלחמה והפעילו לחצים בעזרת מעצמות הציר, גרמניה ואיטליה.
הימים הראשונים של חודש ספטמבר 1940 עמדו בסימן התמוטטות משטרו של קרול השני.
קריעת חבלי ארץ גדולים מרומניה ללא מלחמה עוררה כעס גדול באוכלוסייה.
התנועה הלגיונרית הוציאה כרוז בו האשימה את המלך ותבעה את התפטרותו.
ציבורים גדולים, מכל רובדי האוכלוסייה, יצאו בהפגנות, בעיקר בערים הגדולות.
בלילה שבין 3 ל-4 בספטמבר תקפו הלגיונרים את מבני השלטון בערים הגדולות והיו קורבנות רבים בנפש ופצועים, אך הם לא הצליחו להשתלט, כי נגדם עמדו כוחות שמירת הסדר.
במצוקתו פנה המלך קרול לגנרל יון אנטונסקו והציע לו להרכיב ממשלה חדשה.
אנטונסקו היה בין מבקרי שלטונו המושחת של קרול השני ובין המתנגדים לקשריו עם אלנה לופסקו.
הוא היה בעל מוניטין של איש ביצוע מעולה וניקיון כפיים וגם היה בקשרים טובים עם התנועה הלגיונרית.
אנטונסקו נפגש עם השגריר הגרמני בבוקרשט וזה עודד אותו לקבל את ההצעה ולדרוש סמכויות שלטון דיקטטוריות.
לאחר שהמלך שמע את דרישות אנטונסקו היסס, אך לבסוף נענה והעביר לו את השלטון המלא על המדינה.
עם קבלת השלטון השעה אנטונסקו את חוקת רומניה 1938 ופיזר את בתי המחוקקים.
ההפגנות לא נפסקו ואנטונסקו תבע מהמלך להעביר את תפקידו לבנו, מיכאי, תוך קציבת מועד עד שעה 4.00 בבוקרו של חמישי בספטמבר.
בתום המועד הגיע למלך מכתב של אנטונסקו הקורא לו לעזוב את השלטון, כדי למנוע מלחמת אזרחים ברומניה.
הסכים המלך והעביר את סמכויות המלוכה לבנו, אך נזהר משימוש במילה התפטרות, כדי לשמור לעצמו אופציה לשוב לשלטון.
תמורת עזיבתו (יחד עם אלנה לופסקו) נתן אנטונסקו למלך מכתב המאשר לו לנסוע לכל מקום שירצה, אישור לקחת איתו מטען ברכבת בת 12 קרונות והבטחה לקצבה שנתית בת 20,000,000 לאי.
ב-7 בספטמבר 1940 יצא קרול מרומניה עם פילגשו ועם רכבת שנשאה את עושרו ב-12 קרונות עמוסים.
במטען זה היו גם 41 ציורים חתומים על ידי ציירים נודעים דוגמת אל גרקו, טיציאן, רובנס, רמברנדט וגריגורסקו.
לפני שקרול עזב את רומניה סיפר אנטונסקו למנהיג הלגיונרים, הוריה סימה, שהמלך לוקח איתו רכוש של המדינה והוא, אנטונסקו, אינו יכול לעשות דבר, כי הבטיח לו מעבר חופשי.
אנטונסקו רמז לסימה, שהם, הלגיונרים, יכולים לעצור אותו.
הרכבת של המלך נסעה לכיוון יוגוסלביה והלגיונרים תכננו לעצור אותה לפני הגבול, באזור טימישוארה.
למלך נודע על כך וציווה על אנשי הרכבת לא לעצור ולהמשיך לנסוע ליוגוסלביה.
הלגיונרים, שראו את הרכבת מגבירה מהירות, ירו עליה והמלך ופילגשו שכבו על רצפת הקרון, כדי לא להיפגע מהכדורים.
כך עברה הרכבת ליוגוסלביה, שם התחברה לאוריינט אקספרס והמשיכה עד לוגנו, בשווייץ.
לאחר שהות מה בשווייץ יצאו לכיוון פורטוגל, אך בדרכם, בספרד, עצר אותם פרנקו, לפי בקשת היטלר, בעיירה סיטג'ס, שליד ברצלונה.
קרול חשש, שהספרדים יסגירו אותם לרומניה, לכן כעבור חצי שנה ברחו לפורטוגל ומשם הפליגו בספינה אמריקאית לקובה ומשם למקסיקו.
קרול רצה להיכנס לארצות הברית, אך כניסתם סורבה.
הזוג הגיע ב-7 ביולי 1947, לברזיל, שם חלתה לופסקו וקרול נשא אותה לאישה בבית המלון.
כעבור שנתיים, כשהגיעו לפורטוגל, נישאו גם נישואים דתיים.
ב-1953 הלך לעולמו כתוצאה מהתקף לב.
כמו אביו, פרדיננד הראשון, מלך רומניה, קרול אסף בולים והקדיש לכך זמן רב ומשאבים.
לאחר מות אביו ירש קרול את אוסף בוליו, אך הוא לא מיזג אותו באוסף הבולים שלו, אלא טיפח אותו בנפרד וכך גם הציג את הבולים בלונדון, בתערוכת הבולים של 1950. בזמנו נחשב האוסף של המלך קרול לאוסף הבולים השלישי בחשיבותו ובעושרו בעולם.
בתקופת שלטונו של קרול הופקו ברומניה סדרות בולים מצומצמות, שבחלקן נועדו לאוסף הפרטי שלו ובחלקן נקנו על ידו וניתנו במתנה למלכים אחרים.
אוסף הבולים של המלך קרול כלל בולים יקרים מאוד ואפילו בול שוודי מסוים, treskilling צהוב, הנחשב לבול היקר ביותר בעולם.
בתקופת גלותו שקדמה למותו נאלץ קרול למכור חלק מהאוסף להשגת מימון חייו בגולה.
אחרי מותו הוריש את האוסף לרעייתו האחרונה, אלנה לופסקו.
בפריצה לביתו אחרי מותו נגנב חלק מהאוסף.
לנסיך קרול הייתה מאהבת יהודייה ובהמשך מאהבת ממוצא יהודי, שהייתה לאשתו השלישית.
כשהיה בגולה בצרפת תמך בו בנקאי יהודי ולאחר שהגיע לשלטון השיב טובות לבנקאי.
זה במישור האישי, אך יהדות רומניה נפגעה קשה בתקופת שלטונו.
חוק זה פגע גם במיעוטים אחרים, אך לא באותה מידה כמו ביהודים, המיעוטים האחרים, בדרך כלל, התגוררו באזורים חקלאיים ועסקו במקצועות מסורתיים, כך שהחוק לא השפיע עליהם, אך על היהודים, שהתגוררו בערים, הייתה השפעתו חזקה.
ביום 21 בינואר 1938 בתקופת ממשלתם של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה, הוצא צו מלכותי מס' 169, צו לבדיקה מחדש של אזרחות היהודים ברומניה.
על פי סעיף 22 נקבע:
פולחן האישיות של קרול השני
במהלך תקופת שלטונו פעל המלך קרול השני ופעלו נאמניו ליצירת פולחן אישיות סביב דמותו ובמיוחד במהלך הדיקטטורה המלכותית בין השנים 1938 - 1940.
כדי לקדם את פולחן האישיות של קרול השני, נעשה שימוש מוגבר בתעמולה והוקמו לשם כך מנגנונים מיוחדים.
הוקמו מנהלת כללית של העיתונות והתעמולה ומשרד התעמולה הלאומית.
התעמולה העבירה ביקורת על המשטר הדמוקרטי הקודם, שהוצג כנחות לעומת הדיקטטורה המלכותית.
המנהיג (קרול השני) הוצג כבעל תכונות טרומיות ותפקיד משיחי, יוזם תנועה של התחדשות לאומית.
בין מטרות התעמולה היה שינוי הרגש הפטריוטי והנאמנות כלפי המדינה ברגש על נאמנות כלפי המלך, בעל תפקיד של יצירת סולידריות לאומית והרמוניה.
ב-2 ביוני 1938 נוסד העיתון הרשמי של המשטר, "רומניה", תחת עריכתו של הסופר צ'זאר פטרסקו, מחסידי המלך.
העיתון שיבח את המשטר החדש והציג את המלך כמנהיג יוצא מן הכלל, בשורה אחת עם גדולי מנהיגי אירופה, כמו פיוטר הגדול ופרידריך השני, מלך פרוסיה.
"רומניה" לא היה העיתון היחיד, אולם הצנזורה דאגה, שבאף עיתון לא תועבר ביקורת על המלך ומנעה פרסום תמונות והצהרות של מנהיגים פוליטיים אחרים.
נכתבו שירים, שהוקדשו למלך, הופקו חוברות עם הכרזות המלך ונאומיו, תמונתו הוצגה בכל הטקסים הלאומיים ובכל המוסדות הציבוריים.
המשטר החדש אימץ גם את ההצדעה הרומית, לפי הדוגמה האיטלקית, במועל יד.
המדים היו בצבעי כחול-לבן, כשהלבן מקושר לתחייה הלאומית והכחול לנאמנות למלך.
קרול קינג היא זמרת, פזמונאית ופסנתרנית יהודייה-אמריקאית.
קינג, יחד עם בעלה ג'רי גופין, חיברה למעלה מעשרים להיטים למגוון אמנים במהלך שנות ה-60. אלבומה Tapestry הגיע לראש מצעד האלבומים בארצות הברית, ונותר שם 15 שבועות בשנת 1971. אלבום זה נותר במצעד האלבומים במשך יותר משש שנים.
קינג זכתה בארבעה פרסי גראמי, והיא נמצאת בהיכל התהילה של כותבי הפזמונים ובהיכל התהילה של הרוק אנד רול, יחד עם בעלה ג'רי גופין.
קינג נולדה בשם קרול קליין (Carol Klein) בשנת 1942 למשפחה יהודית בברוקלין, ניו יורק.
את דרכה המוזיקלית החלה בנגינת פסנתר ומאוחר יותר החלה לשיר.
כבר בבית הספר התיכון הקימה רביעייה קולית.
היא למדה בבית הספר התיכון על שם ג'יימס מדיסון בברוקלין, אותו בית ספר תיכון בו למדו וסיימו גם שלושה סנאטורים יהודים, צ'אק שומר, נורם קולמן וברני סנדרס.
גם שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, רות ביידר גינסבורג, אף היא יהודייה, היא בוגרת אותו בית ספר תיכון.
כשסיימה את בית הספר התיכון, למדה קינג בקווינס קולג' (Queens College), שם הייתה בת כיתתו של ניל סדקה, ושימשה השראה ללהיטו Oh!
Carol משנת 1959. במעין תשובה הומוריסטית, היא הוציאה את השיר Oh!
Neil בשנת 1963. בעודה במכללה קשרה קשרי ידידות עם פול סיימון וג'רי גופין.
קינג וגופין חברו יחד לכתיבת שירים.
הם עבדו עבור חברת Aldon Music בבניין בריל בניו יורק, אשר הוציאה לאור להיטים רבים בשנות השישים.
להיטם המשותף הראשון היה Will You Love Me Tomorrow, אשר הוקלט על ידי השירלס (The Shirelles) והגיע למקום הראשון במצעד בשנת 1961. שיר זה הוקלט מאוחר יותר אף על ידי קרול קינג, בן אי.
King), דאסטי ספרינגפילד, רוברטה פלאק, וזמרים בולטים נוספים.
לאחר להיט זה חיברו בני הזוג את הלהיט Take Good Care of My Baby, אותו הקליט לראשונה בובי וי, שאף הוא הגיע למקום הראשון במצעד.
גם להיט זה הוקלט על ידי זמרים בולטים נוספים.
קינג וגופין התחתנו בספטמבר 1960 ולהם שתי בנות אשר גם הן פתחו קריירה מוזיקלית.
בין להיטיהם הבולטים בשנת 1962 היו, The Loco-Motion, שהוקלט לראשונה על ידי ליטל אווה (Little Eva), וכן Go Away Little Girl שהוקלט על ידי סטיב לורנס.
שני להיטים אלה הגיעו למקום הראשון במצעד.
השיר Crying in the Rain, אותו הקליטו האחים אברלי (The Everly Brothers), הגיע למקום השישי במצעד האמריקאי.
בשנת 1967 כתבו את הלהיט Pleasant Valley Sunday עבור להקת המאנקיס (The Monkees), והגיע למקום השלישי במצעד.
השיר נכתב בהשראת מעברם של בני הזוג לבית בשכונת פרברים בניו ג'רזי.
בשנת 1968 התגרשו קינג וגופין.
אולם, אף אחרי גירושיהם הם המשיכו לשתף פעולה לזמן מה, עד אשר ניתק ביניהם הקשר על רקע התדרדרות במצבו הנפשי של גופין.
במקביל לכתיבת שירים, קינג פתחה קריירה כזמרת.
בשנת 1962 הקליטה את השיר It Might As Well Rain Until September, אשר הגיע למקום ה-22 במצעד האמריקאי והצליח יותר בבריטניה.
בשנת 1963 הקליטה את השיר He's a Bad Boy שהגיע למקום ה-94 במצעד.
בשנת 1967 קינג הקליטה את שירה Windy Day עם להקת האקזקיוטיבס.
בסוף שנות השישים עקרה קינג לחוף המערבי והקימה להקה בשם The City, אשר הוציאה אלבום בודד.
לאחר שאלבומה הראשון כזמרת, "Writer", משנת 1970, זכה לביקורות אוהדות אך כשל במצעדים, הקליטה קינג את "Tapestry" בשנת 1971. האלבום מכיל שירים חדשים ואף ביצועים של קינג לשניים מלהיטיה: "Will You Love Me Tomorrow", ו-"A Natural Woman".
האלבום זכה להצלחה מיידית ובנוסף לשירים שבוצעו מחדש, בלטו בו גם הלהיטים החדשים: "I Feel the Earth Move", "It's Too Late", "So Far Away" Where You Lead ו-"You've Got a Friend" שזכה באותה שנה גם לביצוע של ג'יימס טיילור שזכה להצלחה רבה גם הוא.
האלבום נחשב כאבן דרך בהקלטות של זמרים-כותבים בכלל ושל נשים במוזיקת הפופ בפרט.
האלבום נותר במצעד האלבומים במשך למעלה משש שנים ומכירותיו עלו על 10 מיליון עותקים בארצות הברית ולמעלה מ-25 מיליון עותקים בעולם כולו.
בזכות אלבום זה זכתה קינג בארבעה פרסי גראמי, כולל פרס אלבום השנה.
האלבום היה מבשרו של עידן אלבומי פלטינה, אף שהוצאתו קדמה למועד שבו מושג זה היה מוכר.
Tapestry היה לאלבום המוזיקה הנמכר ביותר בהיסטוריה, תואר שבו החזיק עד להוצאת אלבומו של מייקל ג'קסון Thriller בשנת 1982. בשנת 2003 דרגו מגזין המוזיקה רולינג סטון במקום ה-36 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים
בשנת 2021 הוציאה עדי-קשת כהן גרסת כיסוי לשירה של קרול קינג "It's Too Late" עם עוזי רמירז לציון חמישים שנה לאלבום Tapestry.
קינג המשיכה להיות זמרת ויוצרת פורה לאורך כל שנות ה-70. בכל אחת מן השנים 1971–1973 הוציאה אלבום שהפך לאלבום זהב או פלטינה.
בשנת 1973 הופיעה קינג בקונצרט פתוח בסנטרל פארק בניו יורק ושברה שיא, נכון לאותה עת, במספר הצופים.
למעלה ממאה אלף איש צפו בהופעתה.
אף בשנת 1974 הוציאה קינג אלבום מצליח (Wrap Around Joy) ופתחה בסיבוב הופעות בארצות הברית.
אלבום זה הגיע למקום הראשון במצעדים, בפעם השנייה בחייה של קינג.
עד לשנת 1980 המשיכה קינג להקליט אלבומי מוזיקה מדי שנה, אף שזכו להצלחה צנועה יותר.
בשנת 1982 החלה קינג לעבוד עם אטלנטיק רקורדס והוציאה שני אלבומים בשנים 1982–1983.
ב-1985 חיברה את פסקול המוזיקה לסרט הרומן של מרפי ואף שרה את שיר הנושא והופיעה בתפקיד קטן.
בשנת 1989 הוציאה את האלבום City Streets, אשר בשני שירים בו שיתפה פעולה עם אריק קלפטון.
בשנת 1993 הוציאה אלבום בשם Color of Your Dreams עם הופעת אורח של סלאש.
בשנת 1994 הופיעה במחזמר Blood Brothers בברודוויי.
בשנות ה-90 כתבה קינג שירים עבור זמרים שונים, בהם מריה קארי, סלין דיון, ועוד.
קינג ממשיכה להופיע אף בעשור הראשון של המאה ה-21.
ב-2010 חזרה להופיע עם ג'יימס טיילור במועדון "הטרובדור" בלוס אנג'לס, בסדרת מופעים נוסטלגיים שקצרו הצלחה רבה ויצאו על גבי תקליטור.
בדצמבר 2012 זכתה בפרס גרשווין של ספריית הקונגרס למוזיקה פופולרית.
מחזמר המציג את סיפור חייה ושיריה, "ביוטיפול: המחזמר על קרול קינג" (Beautiful: The Carole King Musical), הועלה בתיאטראות ברודוויי בשנת 2014 ובעקבות ההצלחה המסחררת של המחזמר הוא הועלה בשנת 2015 גם בלונדון.
המחזמר עלה שוב ב-2018 בכיכובה של מליסה בניוסט.
קרול לומברד הייתה שחקנית אמריקנית.
היא זכורה במיוחד בשל תפקידיה הקומיים במספר סרטים קלאסיים במהלך שנות השלושים, הידוע ביותר שבהם הוא הסרט מ-1936 "אישי גודפריי", מכון הסרטים האמריקאי הכליל אותה ברשימת השחקניות הגדולות ביותר בכל הזמנים
והיא הייתה הכוכבת המתוגמלת בשכר הגבוה ביותר בהוליווד בשלהי שנות השלושים, בעלת רווחים של 500,000$ לשנה (יותר מפי חמישה מאשר משכורתו של נשיא ארצות הברית באותה עת).
הקריירה של לומברד נקטעה באיבה כשהיא נספתה בגיל 33 בהתרסקות טיסת טראנס וורלד איירליינס 3.
לומברד נולדה כג'יין אליס פיטרס בפורט ויין, אינדיאנה.
מצד אמה היא הייתה נצר לתומאס הייסטינגס שהגיע מאזור מזרח אנגליה למסצ'וסטס ביי קולוני ב-1634.
לומברד הייתה הצעירה מבין שלושה ילדים, ולה שני אחים גדולים ממנה.
היא שהתה את ילדותה המוקדמת בבית בן שתי קומות ברחוב רוקהיל 704 בפורט ויין, ליד נהר סנט מארי.
אביה נפצע בצעירותו וסבל מכאבי ראש כרוניים שגרמו לו להתפרצויות זעם שהפריעו לשלוות המשפחה.
הוריה התגרשו ואמה לקחה את שלושת ילדיה ללוס אנג'לס ב-1914, שם למדה לומברד בבית הספר התיכון וירג'יל ג'וניור ואחרי כן בבית הספר התיכון פיירפקס.
היא נבחרה ל"מלכת מאי" ב-1924. היא עזבה את בית הספר כדי להקדיש את מאמציה ולהיות שחקנית, אבל סיימה את לימודיה בפיירפקס ב-1927.
לומברד היא דור שני לבהאים.
הסרט הראשון בו הופיעה לומברד היה בהיותה בת שתים עשרה אחרי שהיא שיחקה כדורסל ברחוב והבמאי אלן דוואן (Allan Dwan) הבחין בה וליהק אותה כטומבוי לסרט "A Perfect Crime" ב-1921. בשנות העשרים היא עבדה במספר הפקות דלות תקציב תחת השם "ג'יין פיטרס" (Jane Peters), ואחרי כן כקרול לומברד (Carol Lombard).
חברתה מרים קופר סייעה ללומברד לקבל תפקידים קטנים בסרטיו של בעלה ראול וולש.
ב-1925 היא חתמה על חוזה משחק עם פוקס המאה ה-20 (שהתמזגה עם חברת ההפקות פוקס המאה ה-20 של דריל זנוק ב-1935).
היא גם עבדה עם מאק סנט וסרטי Pathé.
היא נהפכה לשחקנית ידועה ועברה בהצלחה לסרטים מדברים, בתחילה ב"High Voltage" (1929).
ב-1930 היא החלה לעבוד עם אולפני סרטי פרמאונט אחרי שנטשה את חברת המאה העשרים ואת Pathé.
במקור ניתנו ללומברד תפקידים שיסייעו לחזק את המוניטין של השחקן הראשי.
רק בשנת 1934 החלה הקריירה שלה להמריא.
באותה שנה, הבמאי הווארד הוקס הבחין שלומברד יש משהו שלא יצא החוצה בסרטים.
הוא שכר אותה עבור סרטו הבא, "Twentieth Century", לצדו של הכוכב ג'ון ברימור.
לומברד הייתה בתחילה מפוחדת לעבוד ביחד עם כוכב כה גדול, אבל הווארד הוקס לקח אותה הצידה ואיים שיפטר אותה אם היא לא תשחרר את האישיות הזוהרת שלה.
הסרט הביא ללומברד מידה מסוימת של תהילה.
באותה שנה, היא כיכבה גם ב"בולרו" ובשל הסרט הזה היא סירבה לתפקיד אלי אנדרוס בסרט "זה קרה לילה אחד".
בשנה שאחרי כן היא כיכבה בסרט "Hands Across the Table" של הבמאי מיטשל לייסן, סרט שסייע לה לבסס את שמה כשחקנית קומית מובילה.
1936 הייתה שנה גדולה עבור לומברד כשהיא לוהקה לקומדיה המטורפת "אישי גודפרי" לצד בעלה לשעבר ויליאם פאואל.
הופעתה הקנתה לה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
לאחר מכן שיחקה ב"Nothing Sacred" ב-1937 בבימויו של ויליאם ולמן.
היה זה סרטה היחידי של לומברד שהוסרט בטכניקולור.
ב-1938 נחלה לומברד כישלון עם סרטה Fools for Scandal והמשיכה הלאה לסרטים דרמטיים לשנים הבאות.
ב-1939 השתוקקה לומברד לגלם את דמותה של סקרלט אוהרה באפוס "חלף עם הרוח", אולם היא אפילו לא נבחנה לתפקיד, בעוד בעלה, קלארק גייבל, נבחר לשחק את רט באטלר.
היא גם כיכבה בדרמה Vigil in the Night (1940).
מכאן היא פנתה לקומדיה, והופיעה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מר וגברת סמית'" (Mr.
הסרט הזניק את הקריירה של לומברד לגבהים חדשים והיא המשיכה להצליח במה שהתברר בדיעבד כסרטה האחרון, ואחד מהמוצלחים ביותר שלה, "להיות או לא להיות" (To Be or Not to Be) (1942).
באוקטובר 1930, פגשה לומברד את ויליאם פאואל.
שלא כמו מחזריה האחרים של לומברד באותה עת, פאואל היה אדיב ומתוחכם והראה לה פן של החיים אליו לא התוודעה קודם לכן.
הוא גם הוקיר את אישיותה הפשוטה ואת חוש ההומור הגס שלה.
לומברד ציינה בפני מגזין מעריצים שהיא לא האמינה שהפרש הגילאים ביניהם בן ה-16 שנה יהווה בעיה, אולם חבריהם חשו שהם אינם מתאימים, היות שללומברד יש אישיות מוחצנת ואילו פאואל הוא מופנם יותר.