tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורן נחמה (שלום מיכאלשווילי) - אחיו של גיא.
עובד סוציאלי במשטרה שעוזר בטיפול באחיינים שלו ובוחן דרכם את היחס שלו לאבהות.
אריק צ'רני (ערן זרחוביץ') - מנכ"ל חברת אלבה טכנוסיסטמס.
דנה חן (גאלה קוגן) - קולגה של גיא בחברת טכנוסיסטנס.
אחרי שגיא מתפטר היא מקבלת את התפקיד שלו וכשהוא חוזר לעבודה היא למעשה הבוסית שלו.
שיר נחמה (תמוז לוי, הבת של רשף לוי במציאות) - הבת הבכורה.
עדן נחמה (אלונה צימברג) בתם של גיא ותמר ואחותם של אמיר, יונתן, שיר, ואיתי.
אמיר נחמה (נעם פרנק): בנם של גיא ותמר ואחיהם של שיר, עדן, יונתן ואיתי.
יונתן נחמה (יונתן גוטליב): בנם של גיא ותמר ואחיהם של אמיר.
איתי נחמה (אלון מדניקוב) - בן הזקונים של גיא ותמר ואחיהם הצעיר של שיר.
מיכל זינפלד נחמה (יובל שרף) - אשתו של אורן.
תמר נחמה (לירון וייסמן) - אשתו של גיא, עקרת בית.
נהרגת בתאונת דרכים בפרק הראשון.
לאה (גילה אלמגור) - אמא של תמר.
אסי דבורה (יובל סגל) - סטנדאפיסט שעבד בעבר עם גיא וגונב לו חומרים.
רמי אביטל (שלומי קוריאט) - סטנדאפיסט, סוכנו של גיא ובעל מועדון סטנדאפ.
הרצל נחמה (יוסף אבו ורדה) - אביהם של גיא ואורן.
מלכה נחמה (ריטה שוקרון) - אמם של גיא ואורן.
קובה (אייל רוזלס) - בלש פרטי וחבר של אורן.
אנה (טל צ'רנובסקי) - רופאת משפחה.
שלומי בדני (אור בן מלך) - סטנדאפיסט במועדון של אביטל.
מיכל סולומון (אלמה דישי) - חברתו הראשונה של אורן מימיי התיכון.
אורן חושב שהוא אבי בנה, אביתר.
אורית (מירב שירום) - חברה של תמר.
דלית מזרחי (שיפי אלוני) - עובדת סוציאלית, לה יש עבר עם אורן.
עמוס זינפלד (שמואל אדלמן) - אבא של מיכל, עו"ד במקצועו.
עו"ד אלעד אבוהב (אורי יניב) - עורך דין לדיני משפחה.
מייצג את גיא במשפט על המשמורת נגד לאה.
נחמה בן-אליהו (4 בינואר 1935; ניו יורק – 23 במרץ 2014; ירושלים) הייתה דוקטור לזואולוגיה, חוקרת של תולעים רב זיפיות ויקירת ירושלים.
היא עשתה תואר ראשון ושני בזואולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה.
היא השלימה תואר שני נוסף בהוראת המדעים.
בעקבות הרצאה של דוד בן-גוריון החליטה לעלות לישראל.
היא עלתה לישראל ב-22 ביוני 1962 יחד עם בנה והתיישבה בחיפה.
בישראל נישאה מחדש ואימצה את שני בניו של בעלה מהנישואים הקודמים.
היא עבדה בעסק משפחתי של ייצור ושיווק ציוד מדעי.
ב-1967 החלה לעבוד כזואולוגית בתחנה לחקר הדיג הימי בחיפה.
ב-1971 עברה להתגורר בבאר שבע, שם עבדה כעוזרת הוראה במקביל לעבודת הדוקטורט.
עבודת הדוקטורט עסקה בחקר המגוון של קפריטופאונה של רב-זיפיות (Polychaete) ונעשתה תחת הנחיה משותפת של פרנסיס דב פור ואוריאל ספריאל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1975 עברה לירושלים לצורך סיום עבודת הדוקטורט.
היא נשארה בירושלים אחרי סיום הדוקטורט, והצטרפה לסגל המִנהלי של המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית.
בהמשך התמנתה לאוצרת ולמנהלת של אוסף חסרי החוליות המימיים באוספים הביולוגיים הלאומיים.
היא הייתה אחת העורכות של כתב העת של אוספי הטבע הלאומיים, האסיאנה.
היא נטלה חלק במאמץ לאיתור הצוללת אח"י דקר.
בן-אליהו למדה ערבית ויזמה שיתוף פעולה עם מורות לביולוגיה בבית ספר תיכון ערבי לבנות במזרח ירושלים.
היא הייתה פעילה ב"שלום עכשיו" ובארגונים לזכויות האזרח.
בין היתר השתתפה בעבודת השדולה של התאחדות עולי אמריקה וקנדה בישראל למען החוק למניעת עישון.
בן-אליהו השתתפה בהפגנות ובחלוקת פליירים והייתה פעילה ברצ ובהמשך במר"צ.
במהלך אינתיפאדת אל אקצא שכלה את אחת מנכדותיה בפיגוע בקו 14א ב-2003.
היא הייתה נציגת עיריית ירושלים במועצת המנהלים של גן החיות התנ"כי.
ב-2008 הוענק לה אות יקיר ירושלים על פעילותה החינוכית, על תרומתה לקידום השלום והאחווה בין תושבי העיר ועל פעילות ציבורית ענפה לקידום גן החיות התנכ"י.
לאחר צאתה לגמלאות המשיכה לעבוד באוניברסיטה העברית, לכתוב מאמרים ולהשתתף בכנסים מדעיים.
לאחר מאבק של כמה שנים במחלת הסרטן, נפטרה ב-23 במרץ 2014.
נחם אילן (נולד ב-1954) הוא פרופסור אמריטוס במכללה האקדמית חמדת, חוקר היצירה היהודית בערבית יהודית בימי הביניים ובעת החדשה, מחברם של מספר ספרים ועשרות מאמרים.
נחם אילן נולד ב-1954 ולמד במכון "כרם" - מכון לחינוך הומינסטי-יהודי, בשנים 1980–1999 למד לתואר ראשון, שני, ושלישי, באוניברסיטה העברית במסגרת החוג לשפה וספרות ערבית.
את עבודת הגמר ועבודות הדוקטור שלו כתב בהנחיית פרופסור חגי בן-שמאי, נושא עבודת הדוקטור הוא: "רדיפת האמת' ו'דרך לרבים' – עיונים במשנת ר' ישראל ישראלי מטולדו".
בשנים 1978–1997 שירת כקצין בחיל המודיעין ביחידה 8200 ופרש בדרגת סגן אלוף.
נשוי לביתו של יהודה אריאל.
בהוראה לא אקדמית שימש כמורה במכון כרם (1997–2001), כמורה במכון מרכז הרצוג (1998), וכיועץ לתורה והדרכה במשטרת ישראל (2004–2005).
אילן שימש כמנהל אקדמי במספר מקומות כך בין השנים 1998–2001 במכון בן-צבי, החל מ-2006, במועצה האקדמית של מכון לנדר, והחל מ-2009 כחבר במועצה האקדמית של המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון.
אילן שימש בתפקיד דיקן הפקולטה למדעי הרוח וראש תוכנית לתואר שני בתרבות יהודית המכללה האקדמית חמדת.
בסוף אוגוסט 2023 פרש לגמלאות מההוראה במכללת חמדת ומתפקיד דיקן הפקולטה למדעי הרוח שם.
אילן עומד מאז 2008 בראש הקרן להנצחת קדושי קהיר.
נחם אילן חוקר את היצירה היהודית בערבית-יהודית בימי הביניים ובעת החדשה, בתחום הלשוני, הספרותי, ההיסטורי וההגותי.
כך חקר את הספרות הערבית-יהודית, הפרשנית והדרשנית, בהקשר היהודי פנימי ובהקשר הכללי המוסלמי, את צורת העיבוד של ספרות זו אשר מיוסדת בעיקרה על דרשות בעל פה ולא בדרשות כתובות.
אילן גם חקר את הספרות הצופית היהודית, את תולדות יהודי מצרים וסודאן, וסוגיות שונות בתולדות הספרות היהודית במזרח.
פרס על שם נחמיה אלוני מכון בן צבי, 1997.
פרס עמינח למחקר מורשת קהילות ישראל (2003).
פרס הצטיינות על שם ש"ד גויטיין מטעם המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית (1992).
אילן זכה במספר מלגות ממכונים שונים.
פירוש מצח אהרן לר' אהרן גריש, יד בן צבי, ירושלים תשנ"ו.
פנקס הקהילה של יהודי סודאן, מכון בן צבי ירושלים תשס"ז.
בלב ובנפש יחד עם אליהו סמואל, הוצאת כרמל ירושלים תשע"ט.
נוה שלום : פירוש על תפסיר רב סעדיה גאון / מאת הרב עמרם קרח ; הקדים מבוא, ההדיר והעיר נחם אילן.
ירושלים : מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשפ"ב.
עין טובה – דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל, ספר יובל למלאת עי"ן שנים לטובה אילן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ט, .
תרבות יהודית בעין הסערה: ספר יובל לכבוד יוסף אחיטוב, הקיבוץ המאוחד ומרכז יעקב הרצוג תשס"ב, (יחד עם אבי שגיא).
האסלאם ועולמות השזורים בו: ספר זיכרון לפרופ' חוה לצרוס יפה ז"ל, האוניברסיטה העברית בירושלים, מכון בן צבי ומוסד ביאליק, ירושלים תשס"ב.
יהודה רצהבי, מוטיבים שאולים בספרות ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ז.
'מצרים' (בסדרת קהילות ישראל במזרח במאות התשע עשרה והעשרים) הוצאת מכון בן צבי, והאוניברסיטה העברית, ירושלים תשס"ח.
מנחם בן ששון וירחמיאל ברודי, כתאב אלשהאדאת ואלותאיק: והוא ספר העדויות והשטרות לרבי סעדיה גאון, הוצאת האקדמיה הישראלית הלאומית למדעים, ירושלים תשע"ב.
דורש טוב לעמו הדרשן, הדרשה וספרות הדרוש בתרבות היהודית, יחד עם קימי קפלן וכרמי הורוביץ, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשע"ג, .
כרמי שלי: מחקרים באגדה ובפרשנותה מוגשים לפרופסור כרמי הורוביץ, יחד עם מספר עורכים, טורו קולג', ניו יורק, 2012.
צרור החיים לרבי אברהם סבע: פירוש לפרקי אבות, יד בן צבי והאוניברסיטה העברית, ירושלים 2015.
יהודה אריאל, דרכי אבות, ירושלים נהריה תשנ"ה.
יהודה אריאל, עוד סיפורי סבא, בית אל תשנ"ה.
יהודה אריאל, מלחמת ששת הימים: מיומנו של עיתונאי דתי, ירושלים תשנ"ט.
יהודה אריאל, סיפורי סבא נוספים, בית אל תש"ס.
יהודה אריאל, הסיפורי סבא מהגליל, בית אל תשס"א.
יהודה אריאל, מיטב סיפורי סבא, בית אל תשס"ב.
כמו כן אילן פרסם למעלה משבעים מאמרים בבמות שפיטות דוגמת קריית ספר, ספונות, פעמים, תעודה, בית מקרא, תימא, אקדמות, קתדרה, ובבמות לא שפיטות דוגמת שדמות, מקור ראשון, ידיעות אחרונות, ביטאון שבת שלום ועוד רבים.
נחלת ראובן הייתה אחד משלושת היישובים שהתמזגו ויצרו את המושבה נס ציונה שלימים הפכה לעיר, האחוזה נקראה על שם ראובן לרר, ראשון הדבוראים בארץ ישראל וממייסדי נס ציונה.
בשנת 1883 (ה'תרמ"ג) הגיע לרר עם משפחתו לנחלתו בארץ ישראל.
הוא מצא במקום מבנה עזוב, באר מים הרוסה ופרדס מוזנח, והאזור היה רחוק מאוד מירושלים.
אבל לרר לא נואש, במשך כחצי שנה שיקם את המקום ואז החל לחפש מתיישבים יהודים נוספים, כדי שיוכל לקיים חיים יהודיים שלמים ("מניין" לתפילה ו"חדר" לילדים).
הוא קרא ליהודים, בני היישוב הישן ובני העלייה הראשונה: "מי לחלקת אדמה פורייה ולהקמת מניין ביישוב יבוא אלי".
הוא אף הקצה 320 דונם מאדמותיו למתיישבים החדשים.
בשנת ה'תרמ"ח הגיע למניין הראשון.
שם היישוב החדש שהוקם נקרא "נחלת ראובן".
בשנים הראשונות לישיבתם במקום הם אירחו בביתם את בני משפחת בלאנדספלד, גרמנים טמפלרים מבית לחם שעסקו בגידול דבורים נודדות.
הטמפלרים ראו את העוני של משפחת לרר, והציעו להם ללמוד את מלאכת הכוורנות.
ראובן ובנו משה למדו את מלאכת גידול הדבורים בכוורות מודרניות עשויות עץ ומתפרקות, הניתנות להעברה בקלות על גבי בהמות ממקום למקום, וזאת כדי לקרבן לפרחי העונה המתאימה ליצור דבש.
לראשונה עסקו יהודים במלאכת הכוורנות.
ראובן רצה להקים "חדר" לילדיו ולהתפלל במניין, מכיוון שמשפחתו הייתה דתית.
הוא פרסם בנמל יפו "קול קורא" אשר מזמין יהודים לרכוש חלקות אדמה ל"נחלת ראובן"במחיר נמוך מהמחיר במקומות אחרים.
אחד לאחד התקבצו אנשי "המניין הראשון" בין השנים 1887–1891: גולדה מילוסלבסקי, שלמה יפה, אברהם ילובסקי, אהרן אייזנברג, יוסף פלדמן, מבי הוכברג, שמואל הוכברג, שלמה פצ'ורניק ומיכאל הלפרן.
בשנת 1888 נרצח ילובסקי בידי ערבים.
ביתו עמד ליד הכיכר הנושאת כיום את שמו ובה אנדרטה לזכרו.
הוא נחשב לקורבן האלימות הראשון של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל.
בשנת 1891 הקים הלפרן, מאנשי העלייה הראשונה, "מושבת פועלים" (או "חוות פועלים", כפי שנקראה אחר כך) בצפון נחלתו של ראובן לרר והציע לקרוא לה "נס ציונה" (על סמך הפסוק בספר ירמיהו: "שאו נס ציונה, העיזו, אל תעמדו").
בשנת 1891 משפחות אייזנברג והוכברג בנו להן בית משותף מחוץ לנחלה וקראו למקום "ואדי חנין" .
בשנת 1905 רכשה חברת "גאולה" מידי ערביי המקום שטח בן 600 דונם, על הגבעה שבין "נחלת ראובן" ו"חוות הפועלים".
באופן זה, התאחדו כל חלקיה של נס ציונה למושבה אחת.
ראשי היישוב החליטו שלא להקים בתי מגורים על הגבעה אלא לנצלה לצרכים ציבוריים.
שטח ממרגלות הגבעה ועד רחוב תל אביב יועד להקמת מבנה ציבור.
המבנה הוקם ב-1907 וכלל שני חדרים ואולם גדול, נקרא "בית ראשונים" ושימש כבית ועד המושבה, בית ספר, בית כנסת ואולם כינוסים ואירועים.
בשנת 1915 הוצב בראש הגבעה פעמון שהיה קורא לעבודה וגם מזעיק את התושבים במקרי חירום.
בשל שימושים אחרים, נקראה הגבעה מאוחר יותר גם "גבעת האהבה".
לאחר הכרזת העצמאות והקמת מדינת ישראל הפכה נחלת ראובן למוזיאון.
נחמה "נימה" אדלרבלום הייתה פילוסופית יהודייה, מחנכת, סופרת, ופעילה ציונית; בתו של הרב חיים הירשנזון, ותלמידה-עמיתה של ג'ון דיואי.
עסקה בפילוסופיה יהודית של ימי הביניים, בחינוך, בהיסטוריה אמריקאית, ובפילוסופיה של ההיסטוריה.
נחמה "נימה" אדלרבלום נולדה בירושלים לרב חיים הירשנזון וחווה בשנת 1881. גדלה באווירה יהודית רומנטית בחצר הירשנזון, אליה היו מגיעים רבני ירושלים, כגון הרב שמואל סלנט והרב יעקב שאול אלישר, ואישים מהיישוב הישן.
מילדותה דיברה בלשון עברית, בגיל ארבע ידעה לדקלם את שירו של רבי יהודה הלוי "ציון הלא תשאלי", וסבתה כינתה אותה בלשון חיבה "יהודה הלוי".
עברה עם משפחתה לקונסטנטינופול ולמדה בבית-ספר תיכון צרפתי.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת "אליאנס" בפריז.
בשנת 1904 עברה בעקבות משפחתה לארצות הברית.
סיימה תארים ראשון, שני ושלישי בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
לדעתה, פילוסופיה יהודית אינה פילוסופיה סתם וגם לא פילוסופיה דתית, אולם הדת היהודית היא תורה מוסרית של החיים.
הייתה חברה טובה של הנרייטה סאלד.
ייסדה את התכנית לחינוך ותרבות לאומי בהסתדרות הציונית הדסה, ועמדה בראש התוכנית בשנים 1922–1935, והייתה חברה בוועד המנהל.
הדגישה את חשיבות הנאמנות והרגישות של נשים יהודיות בשמירה על האידיאלים והחזון של היהדות.
חיברה ספרים, ופרסמה מאמרים בכתבי-עת ובאנציקלופדיות.
הייתה חברה באגודה האמריקאית לפילוסופיה, ובמוסד הבינלאומי לאמנויות וספרות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לבקשת ארגון יהודי אמריקאי, טסה לאיטליה ובעזרת קשריה הצליחה להביא לשחרורם של 250 פליטים יהודים שנכלאו שם.
פעלה להפצת הפילוסופיה של דיואי באמריקה הלטינית, ובשנת 1948 כיהנה כיו"ר הוועדה הבינלאומית לחגיגות יובל התשעים שנה להולדתו.
חיברה מאמרים רבים לסדרת הספרים "נוטרי מורשתנו" בעריכת הרב לאו יונג.
בשנת 1914 נישאה לישראל אדלרבלום, ונולדה להם בת יחידה.
בהתחלה התגוררו בהרצליה, ולאחר מכן בירושלים.
לפני פטירתה בגיל 92, חיברה את מאמרה האחרון, הקדמה לאוטוביוגרפיה של לאו יונג.
נכדה הוא הרב דוד סקטון.
"נחמה" הוא שיר של רחל שפירא ונורית הירש.
הוא הוקלט לראשונה על ידי אילנית, ויצא לאור כסינגל בשנת 1982, כרצועה החמישית באלבום האולפן ה-15 של הזמרת, "אל הדרך".
לאחר מכן הוקלט גם על ידי חוה אלברשטיין ויצא בשנת 1983 באלבומה "נמל בית".
"נחמה" נכתב והולחן על ידי רחל שפירא ונורית הירש, שגם הפיקה אותו.
ב-29 ביוני 1982 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-25. ב-18 באוגוסט עלה למקום השני, שיאו במצעד הנוכחי, שם שהה שבועיים רצופים.
לבסוף, יצא מהדירוג השבועי ב-6 באוקטובר לאחר שנים-עשר שבועות צעידה רצופה.
במצעד סוף השנה של התחנה דורג במקום ה-18. כמו כן, במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע למקום השלישי.
נחמה בוגין (נולדה ב-26 בדצמבר 1962) היא שמאית מקרקעין ומשפטנית.
משמשת יו"ר לשכת שמאי המקרקעין, והיא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד זה.
בוגין היא אלופת ישראל בנהיגת מרוצי מסלול בקטגוריית הנעה קדמית בשנים 2019, 2020, 2021 ו-2024.
נולדה לשושנה וחיים שכטר במעברת זרנוגה ברחובות, וגדלה שם עד גיל שש.
התגייסה לצה"ל בשנת 1981 ושימשה קצינת ת"ש ביחידת המיעוטים.
בשנת 1986 השלימה תואר ראשון באגרונומיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1988 סיימה לימודי תעודת שמאות ומקרקעין באוניברסיטת תל אביב.
השלימה תואר שני MBA למנהל עסקים באוניברסיטת סוויבורן באוסטרליה, בשלוחה שבאוניברסיטת תל אביב, בשנת 2002. בשנת 2008 השלימה תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו.
בשנת 1989 פתחה משרד עצמאי, "נחמה בוגין שמאות וייעוץ מקרקעין".
לאחר שנתיים הפך המשרד לחברה בע"מ.
המשרד פועל בתחום ההתחדשות העירונית ומלווה דיירים בהליכי פינוי-בינוי, מספק שירותים בתחום התכנון והבנייה, מטפל בתביעות בנושא פיצויי הפקעה ועוד.
בשנת 2016 עברה קורס נהיגת מרוצי מסלול בקפריסין.
בשנת 2018 הוכר הספורט המוטורי כענף ספורט רשמי בישראל, הוקם מסלול תקני בערד והחלו להתקיים תחרויות רשמיות מטעם ההתאחדות לספורט מוטורי במשרד התרבות והספורט.
בוגין זכתה באליפות ישראל למכוניות מרוץ מסלול בקטגוריית הנעה קדמית, במקצים מעורבים, נשים וגברים יחד, בשנים 2019, 2020, 2021 ו-2024. נהגה בפיז'ו 208 racing.
בוגין חברה בוועדה המייעצת לארגון העולמי להערכות שווי IVSC משנת 2020. משמשת גם מנטורית בפורום המשפטניות בשדולת הנשים בישראל, עורכת מדור שמאות בדו-ירחון "מקרקעין" ומשמשת פרשנית לענייני נדל"ן.
בשנת 2023 נבחרה ליושבת ראש לשכת שמאי המקרקעין, והיא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד זה.
בשנה זאת נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל של עיתון גלובס.
בשנת 2021 זכתה בפרס אישה פורצת דרך בנדל"ן מדן אנד ברנדסטריט.
נחמה (נחמה'לה) זילברשפורן (בכתיב יידי: זילבערשפארן; ה' בטבת ה'תרנ"ו, 22 בדצמבר 1895 – 1942 או 1944) הייתה צעירה יהודייה אשר פעלה ב בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונהגה בגינוני אדמו"רות, עד שכונתה בעיתונות היידיש "הרבי נחמה" או "מויד רבי" ("רבי-נערה").
זילברשפורן נולדה ב ב-22 בדצמבר 1895 ליהודה (יוד'ל) ומטל.
אביה היה פרוון, ככל הנראה חסיד קוז'ניץ.
לטענת אביה, הוא נמנה עם אחד מל"ו צדיקים וזכה לרוח הקודש לאחר שהתבודד בביתו 13 שנה (בדומה לרבי שמעון בר יוחאי), וברוח הקודש נגלה לו כי בתו נחמה היא קדושה ובעלת כוחות רוחניים.
כנראה, במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20, היא החלה לנהוג במנהגים שונים האופייניים לאדמו"רים חסידים.
היא כינסה בחורים מישיבת תורת חיים שילמדו תודה בשטיבל בוורשה, והאכילה אותם בעזרת כספים שגייסה, לרבות כספי פדיונות נפש.
אולם, דרישתה לכפות על הבחורים הליטאים לשלב ריקודים ושירה באורח חייהם נתקלה בסירוב, והיא בתגובה הפסיקה את התמיכה בהם, מהלך שגרר התקוממות והפצת פשקווילים כנגדה.
בסופו של דבר, הוחלפו תלמידי הישיבה בבחורים חסידי ברסלב, אך גם הם הוחלפו בהמשך בקבוצות אחרות.
במקביל, היא החלה לערוך מעין "טישים" לנשים, בעיקר נשים עניות מחסידות קוז'ניץ שאותן הזמינה לסעוד על שולחנה.
בהמשך דווח כי היא החלה לטבול מדי בוקר במקווה טהרה (כמנהג גברים חסידיים) וללבוש ציצית.
זילברשפורן הלכה וצברה פופולריות בוורשה ואף מחוצה לה, ותועדו אירועים שערכה לגיוס כספים ובהם התרמה להקמת פנימייה לישיבה באוטבוצק ואירוע כתיבת ספר תורה, שבהם נכחו רבנים בולטים.
על פי עדות אחותה, נרצחה נחמה בגטו ורשה ב-1944, אולם בשל העובדה שהגטו חוסל עוד קודם לכן, משער רייזר שהיא נרצחה מוקדם יותר בגטו, או שנשלחה למחנה ההשמדה טרבלינקה ונספתה שם.
דמותה הסנסציונית והחריגה בנוף החסידי, סוקרה בהרחבה ובצבעוניות בעיתונות היידיש בפולין ובארצות הברית, תוך הבעת סרקזם וזלזול ותוך עיסוק אובססיבי בעובדת היותה רווקה.
לא אחת הואשמה בעיתונות בשחיתות וניצול תלמידי השטיבל לצורך גיוס כספים, כאשר נטען כי הכספים שימשו לה ולמשפחתה לצורך חיי מותרות בעוד לבחורי הישיבה היא סיפקה מזון בצמצום מתוך אידאולוגיה סגפנית כביכול.
כן הואשמה כי היא מחליפה את קבוצת התלמידים באופן תדיר כדי לשלוט בהם ביד רמה ולמנוע התקוממות כנגדה.
נטען כי באחד המקרים אף התפתח עימות פיזי ונדרשה התערבות המשטרה, ולפי דיווח אחד היא אף נעצרה יחד עם אביה.
זילברשפורן הייתה רווקה, פרט שהוביל להשוואתה ל"בתולה מלודמיר" (שנהגה אף היא בגינוני אדמו"רות).
לטענתה, נגלה אליה בחלום רבי ירחמיאל משה הופשטיין מקוז'ניץ והורה לה לשאת את בנו רבי אהרן יחיאל הופשטיין, שהיה גרוש ונחשב לדמות חידתית, ולא איש מלבדו.
רבי אהרן יחיאל סירב להצעת השידוך שלה, והיא נותרה רווקה עד יום מותה.
נחמיה בן אברהם (15 באפריל 1921 – 4 ביולי 1979) היה מבכירי כתבי הספורט והשדרנים שפעלו בישראל, וממייסדי היומון "חדשות הספורט".
בן אברהם נולד בעיר ברסט ליטובסק (כיום ברסט או בריסק) שבפולין בשם נחמיה גולדברג.
בן שנה עלה עם הוריו ארצה.
כנער כתב במדורי הספורט של עיתוני התקופה ובהם הארץ והבוקר, שם נדרש לעברת את שמו, והוא בחר בשם בן אברהם (אברהם היה שמו של אביו).
החל לשדר ברדיו אירועי ספורט בימי הרדיו העברי המנדטורי.
שידורו הראשון, בקול ירושלים, שהיה גם שידור ישיר ראשון של משחק כדורגל בארץ ישראל, היה ממשחק הכדורגל בין הקבוצה ההונגרית מ.ט.ק.
בודפשט ובין נבחרת תל אביב בתחילת 1947 (ניצחון 3:1 לנבחרת תל אביב).
עיתונאי הספורט, משה קשטן, סיפר כי: "נחמיה בן אברהם היה נרגש ביותר לפני השידור.
הוא הבין שהוא הולך לקראת רגע היסטורי, ואכן הוא היה כזה".
בהמשך חייו, שידר בן אברהם בעקביות את משחקי נבחרת ישראל בכדורגל.
אחד משידוריו המפורסמים היה בשנת 1956, אז שידר את משחק הנבחרת כנגד נבחרת ברית המועצות.
לאחר שנחום סטלמך הבקיע שער שהישווה את התוצאה, נשמע בן אברהם על רקע צהלות הצופים כשהוא אומר: "אני משאיר את המיקרופון לקהל...!".
בן אברהם אף שידר את משחקי נבחרת ישראל במשחקי הגביע העולמי במקסיקו ב-1970, וכן את משחק הגמר של אותו טורניר.
ב-1968 הוציא ספר, במתכונת אלבומית, "ספורט ישראל" (הוצאת דקל), הסוקר את התפתחותם ההיסטורית של ענפי הספורט השונים בארץ ישראל מראשית הציונות.
ב-1969, לאחר אולימפיאדת מקסיקו, הוציא ספר בשם "אולימפיאדה שיא!", על אותה אולימפיאדה והאולימפיאדות הקודמות לה.
לאחר מותו, קראה ההתאחדות לכדורגל בישראל לגביע "אלוף האלופים" (בין אלופת הליגה למחזיקת הגביע) על שמו של בן אברהם.
ב-2010 קראה עיריית תל אביב-יפו רחוב על שמו בשכונת תל ברוך.
נְחֶמְיָה בֶּן-חֲכַלְיָה היה ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון שבתקופת בית שני.
הוא חי במאה החמישית לפנה"ס.
על פי מסורת חז"ל היה מחברי הכנסת הגדולה.
פעולותיו מפורטות בספר נחמיה שנכתב ברובו על ידי נחמיה עצמו, בגוף ראשון.
שימש שר המשקים של המלך הפרסי ארתחשסתא הראשון, תפקיד שעבורו נבחר אדם שבו נתן המלך אמון רב ומאוחר יותר (בשנת 445 או 444 לפנה"ס) אף מינה אותו המלך לתפקיד פחה האחראי על פחוות יהודה.
משמעות שמו דומה למילה נחמה.
על פי המסורת נפטר נחמיה בט' בטבת.
במקרא לא מפורש מאיזה שבט היה נחמיה, ושמו לא מוזכר בפירוש בשום ספר אחר בתנ"ך.
יש מהפרשנים שאומרים שהוא נחמיה שמוזכר בפתח ספר היחס של העולים שבעליית זרובבל ().
במספר מקומות במקרא הוא כונה "התִרשתא", ובחז"ל הוא נדרש על שם שהותר לו לשתות יין נסך, לפי שהיה משקה את המלך (התר שתא = היתר שתייה).
לדעתו של הרב ישעיה די טראני, נחמיה היה מצאצאי הכהנים בני אהרן.
הבסיס לזיהוי זה הוא הופעתו של נחמיה בראש רשימת הכוהנים החותמים על האמנה.
אומנם ניתן לפקפק בזיהוי זה משום שסביר להניח שבגלל מעמדו כפחה חתם נחמיה כראשון באמנה אף שלא היה כהן.
דעה אחת עולה מהתלמוד, שם מופיעה דעה כי נחמיה בן חכליה הוא בעצם זרובבל בן שאלתיאל, מצאצאי מלכי יהודה.
ניתן לחזק זיהוי זה בתיאורו של נחמיה את ירושלים כ ביטוי שמתאים להנחה שנחמיה היה מצאצאי בית דוד ואבותיו המלכים היו קבורים שם, כך גם ניתן להבין את וידוי של נחמיה כווידוי של נחמיה על חטאי מלכי יהודה שהוא מצאצאיהם.
אומנם לכאורה דעה זו נסתרת מפשט המקרא שבו מתוארים נחמיה וזרובבל כשני אישים שונים; רבי יעקב עמדין הקשה על דברי התלמוד מפסוק מפורש שמנתק את נחמיה מזרובבל: .
קשיים אלו ניתנים ליישוב בשני אופנים: ייתכן שאין כוונת התלמוד לזהות מוחלטת בין נחמיה לזרובבל, אלא זהות אידאית שהתבטאה בתפקידם הזהה ומרכזיותם בהנהגת העם בתקופת שיבת ציון.
כיוון נוסף הוא שלאחר שפעל תחת התואר 'זרובבל' שמייצג את העלייה מבבל, שונה שמו לנחמיה בן חכליה כמייצג תקופה שונה בעלת משמעות של נחמה ובניין בארץ.
בשיטה המייחסת את נחמיה לבית דוד הולכים מספר פרשנים, ביניהם האבן עזרא ואבן כספי, אומנם הם ניתקו במפורש בין זרובבל לנחמיה, בניגוד לדברי התלמוד.
13 שנה אחרי עליית עזרא הסופר, עלה נחמיה לארץ ישראל בעקבות תיאור מצבה של ירושלים על ידי אחיו חנני, כפי שמספר נחמיה בספרו:
בעקבות שמועות אלו, נחמיה ביקש ואף קיבל מארתחשסתא מלך פרס רישיון לעלות באופן זמני לארץ כדי לבנות ולשקם את העיר ירושלים.
במשך שתים עשרה שנה כיהן נחמיה כפחה של פחוות יהודה – נציג המלך והשליט היחידי על ירושלים וסביבתה.
מתוקף תפקידו היה אחראי על גביית מיסי המלך, ואף הייתה לו זכות לגבות מיסים לצרכיו כפחה, אם כי נחמיה לא מימש את זכותו זו ולא גבה מיסים מהעם משום רחמיו ומסירותו לעם.
לרשותו הועמד גדוד חיילים והוענק לו רישיון מהמלך לבנות את חומות ירושלים.
בנוסף הייתה לו סמכות לסלק מבית המקדש כוהנים לא ראויים.
לפי יוסף בן מתתיהו, לאחר מותו של נחמיה, אדם בשם בגוהי החליף אותו בתפקיד הפחה.
כאשר שמעו השומרונים על כוונתו של נחמיה לביצור ירושלים הם ביקשו להשתתף במלאכה, אולם נחמיה לא הסכים לשתפם, ולכן הם ניסו להעליל עליו שבכוונתו למרוד במלך פרס, בכך קיוו שהשלטון יעצור את מלאכתו של נחמיה, אולם דבר זה לא עלה בידם.
מתוקף סמכותו כפחה, נחמיה חילק את העבודה ל-42 קבוצות של משפחות, וכל אחת מהן הייתה אחראית על גזרה משלה.
כל קבוצה הייתה מחולקת כך שחציה עסקו בבניה וחציה השני שמרו על אותה גזרה, ובכך הצליח נחמיה שכבר נודע לו מראש, למנוע את כוונתם של אויבי יהודה לערוך התנפלות מאורגנת על העיר ירושלים.
כדי להבטיח את ההגנה על העיר ציווה נחמיה על כל הבונים להישאר ללון בעיר ולהשתמש בשופרות מיד בעת הצורך.
נחמיה שימש דוגמה אישית בהיותו בכוננות מתמדת כך שגם הוא לא פשט את בגדיו אף לא בשעת השינה.
כאשר ראו השומרונים בראשות סנבלט החורני שהם אינם מצליחים לעצור את הבנייה, ניסו ליזום מלכודת לנחמיה כדי להורגו מחוץ לירושלים, אולם נחמיה על פי המסופר בספרו לא נפל למלכודת זו, אף על פי שניסו זאת מספר פעמים.
בכ"ה באלול, לאחר 52 ימים מעת שהחלה העבודה, הושלמה בניית החומה, בה השתתפו כל שכבות העם.
לאחר מכן נערכה על ידי נחמיה ועזרא הסופר חנוכת חומת ירושלים בשמחה רבה, שבמהלכה הם קידשו על פי ההלכה את חלקי העיר שנוספו לעיר.
חנוכת החומה לוותה בנגינה והוקרבו בה קורבנות רבים לאל.
בניית החומה העניקה לעיר ביטחון ויכולת עמידה מול אויבים, וחיזקה את מעמדה של ירושלים כעיר הראשית ביהודה.
בנוסף, החומה סייעה לשמור על אופייה היהודי של ירושלים.
שערי העיר נסגרו בכל ערב, ובשבת הוצבו בשערים שומרים שתפקידם היה למנוע מסוחרים נוכרים להיכנס.
הממונה על השמירה היה חנניה, שהיה אחיו של נחמיה או מקורב לו.
לאחר בניית החומה פעל נחמיה להגדיל את האוכלוסייה היהודית של העיר שהייתה מעטה באותם ימים.
נחמיה חייב עשירית מתושבי כל יישוב ביהודה לעלות לירושלים.
תושבים אלו להם נוספו רבים שעלו מרצונם לירושלים בעקבות בניית החומות, הגדילו באופן משמעותי את אוכלוסייתה היהודית של ירושלים.
מחומה זו לא נשארו כמעט שרידים, למעט קטע קטן בחלק העליון של עיר דוד.
במהלך תקופת הבנייה היה עליו להתמודד עם משבר ציבורי עקב המצב הכלכלי הקשה בו העם היה נתון בגלל מיסים גבוהים של השלטון הפרסי ושנות בצורת, שפגעו קשות ביבול.
נחמיה שמע את תלונות העם וכעס על העשירים שניצלו את המצב לניצול העניים, במיוחד אותם עשירים שעקב תפקידם בבית המקדש היו פטורים מהמיסים הכבדים אותם היו חייבים כל השאר לשלם לשלטון הפרסי.
נחמיה כינס את הציבור והוכיח את העשירים, והציע להם להחזיר את האדמות ולבטל את החובות של העניים.
כדי לשמש דוגמה, הוא היה הראשון שעשה כהצעתו והצהיר כי הוא ומקורביו מוותרים על חובות העניים.
נחמיה הוציא מהעשירים הבטחה אולם לא הסתפק בכך ודרש מהם גם שבועה לקיים הבטחתם זו.
נחמיה גם כפה על העשירים לשחרר עבדים יהודים שנמכרו לעבדות משום שלא הצליחו לשלם את חובותיהם.
בגלל המצב הכלכלי הקשה הפסיק העם לתת את מתנות הכהנים והלוים.
כתוצאה מכך נאלצו הלויים והכהנים לצאת ולעבוד בשדותיהם.
נחמיה דרש לתת את להם את המתנות ובכך חיזק את מעמדם ומנע מהם את הצורך לעזוב את ירושלים.
בנוסף דאג נחמיה לפרנסת הלויים ונתן להם תפקידים של שוערים ושומרים בחצר המקדש ותפקיד השומרים על שמירת השבת.
לקראת סוף ספר נחמיה (פרקים –) מתואר מאורע בו נאסף העם לירושלים בא' בתשרי למעמד קריאת התורה על ידי עזרא הסופר.
קריאה זו עוררה את העם לשוב בתשובה על שעזבו את קיום מצוות התורה.
למחרת שב עזרא וקרא בספר התורה במעמד ראשי העם, הכהנים והלויים.
לאחר מכן, נחוג חג הסוכות בפרסום רב ובשמחה רבה.
ישנה מחלוקת באשר לעיתוי מאורעות אלו, יש אומרים שמאורע זה אירע מייד עם סיום בניית החומה, בעת שנחמיה עלה לארץ מפרס.
ויש אומרים שהאמנה הייתה בעת 'עליית זרובבל' לאחר הצהרת כורש, והיא הובאה בספר נחמיה כחלק מציטוט 'ספר היחס' שעל פיו ביצע נחמיה את הטלת הגורל שיקבע מי מתוך קהל העולים לארץ יעתיק את מקום מגוריו לירושלים לאחר שחומתה נבנתה וכבר ניתן להתיישב בה בבטחה.
לפי חלק מהמפרשים, באמנה קבלו על עצמם היהודים גם את שמירת התורה שבעל פה.
בתלמוד הירושלמי ישנה השוואה בין כריתת האמנה לברית שכרתו עם ישראל במעמד הר גריזים והר עיבל בעת כניסתם לארץ.
משמעות האמנה הייתה הבהרה שכל יהודי משתתף בעבודת הקב"ה (בניגוד לתפיסת חלק מהעמים שרק עובדי המקדש משתתפים בה) וחיזוק "הגישה הבדלנית" (שדגלה בשמירה על טוהר העם היהודי "זרע קודש", וראתה בנישואי תערובת גם חטא חמור שעונשו גלות וגם סכנת התבוללות דתית ולאומית).
לאחר שתים עשרה שנים בארץ נחמיה שב לבבל כפי שהבטיח למלך הפרסי, לשם המשך שירותו אצל מלך פרס.
אולם אחר תקופה הוא שב לירושלים בשנת 431 לפנה"ס בליווי צבאי.
עם שובו גילה שהתגלו פרצות בחומות הדת שבוצרו על ידו שנים קודם לכן.
סילק את טוביה העמוני שפלש לבית המקדש והורה לעם להביא למקדש את התרומות והמעשרות ששימשו לפרנסת הכוהנים והלויים שעבדו במקדש.
עצר את המסחר בעיר בשבת ופעל נגד נישואי התערובת שנעשו בעת היעדרו ובכלל זה גירש את נכדו של הכוהן הגדול בשל נישואין אלה.
לסנבלט החורני, שהיה גדול אויביו של נחמיה, נוספו עוד ראשי פחוות שכנות שחשו מאוימים מהתחזקות יהודה, בהם טוביה העמוני מעבר הירדן, וגשם הערבי מלך קדר שתחום פעילותה היה ממצרים ועד גבולה הדרומי של יהודה.
להם הצטרפו חלק מאצולת יהודה, שראו את עצמם מאוימים ממינויו של נחמיה ל"פחה", שפגע במעמדם ושלטונם; עשירים שפעולותיו החברתיות של נחמיה פגעו בעושרם ובכוחם הכלכלי; וחלק מנכבדי העם, שהתנגדו לפעולותיו הדתיות של נחמיה, שפגעו בשאיפתם להתערב עם עמי הסביבה.
בין מתנגדיו של נחמיה מוזכרת גם פעילות של נביאי שקר ששוכרים נגדו.
נחמיה כהן (30 באפריל 1943 – 5 ביוני 1967) היה קצין צה"ל בדרגת סרן, לוחם בסיירת מטכ"ל.
כהן חולק, יחד עם אהוד ברק, את התואר (הלא רשמי) "החייל המעוטר ביותר בצה"ל", לאחר שקיבל את עיטור המופת, ארבעה צל"שי הרמטכ"ל וכמה מכתבי הערכה על פעולותיו הביטחוניות.
נחמיה כהן נולד בירושלים להורים שעלו מטורקיה בסוף מלחמת העולם הראשונה.
אחיו הוא אל"ם (במיל') אליעזר כהן (צ'יטה), שהיה טייס וקצין בכיר בחיל האוויר, ולאחר מכן חבר הכנסת.
בנובמבר 1961 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל.
כהן עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
באוגוסט 1963, אף שהוצבו בפניו מגבלות בקבלה לקורס, סיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר ובסיומו שב ליחידה כמפקד צוות, והחליף את אהוד ברק כמפקד הפעולות הייעודיות של הסיירת.
במהלך שירותו בסיירת מטכ"ל, ביצע פעולות רבות שבעקבותיהן זכה לצל"ש מהרמטכ"ל צבי צור, לשלושה צל"שים מהרמטכ"ל יצחק רבין ולעיטור המופת.
נסיבות קבלת כל העיטורים נותרו חסויות.
עיטור המופת הוענק לו על "מבצע כחל", פעולה של הסיירת שהוביל בעומק מצרים.
הכוח הובא לשם בשלושה מסוקים תחת פיקודו של אחיו הבכור, הטייס אליעזר כהן.
על פעולה זו זכו שניהם בצל"ש שהומר ב-1973 בעיטור המופת.
בפברואר 1967 עבר לחטיבת הצנחנים ושירת כסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד 202. כהן השתתף במלחמת ששת הימים בקרב רפיח.
ביום הראשון למלחמה נפל מפקד הפלוגה יחיאל אמסלם בטיהור מוצב חירבת דרג'.
לאחר נפילת המ"פ קיבל כהן את הפיקוד על הפלוגה, הוביל אותה לקרב שנערך ליד חירבת זיתון ברצועת עזה ובמהלך הקרב נהרג.
כהן הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בבארי ולאחר זמן הועבר לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הרמטכ"ל יצחק רבין אמר כי "אין אני מכיר קצין מעולה כל כך בעל הישגים מרשימים כל כך שתרם לביטחון המדינה כמוהו".
תפקידו בצנחנים נועד להכשירו לפיקוד עתידי על סיירת מטכ"ל.
על שמו נקראים המרכז הקהילתי "בית נחמיה" ברחוב ישי בירושלים, וחוגי הסיור הירושלמיים לבני נוער "אגודת חוגי הסיירות ע"ש סרן נחמיה כהן ז"ל", המופעלים בהתנדבות מזה שנים רבות על ידי חבריו.
נחמיה ארגוב (נימויטין; 21 בדצמבר 1914 – 2 בנובמבר 1957) היה שלישו הצבאי של דוד בן-גוריון.
נולד ליהושע-חיים וצפורה נימויטין בריגה (כיום בלטביה), אז חלק מן האימפריה הרוסית.
אביו נמנה עם מייסדי הגימנסיה העברית "תושיה" בעיר, שימש שם מורה ומנהל המוסד וכן היה פעיל בתנועת המזרחי.
האווירה בביתו הייתה ציונית והוא למד גם עברית.
ארגוב חבר בנעוריו לתנועת הציונית "השומר הצעיר - נצ"ח" וסיים את לימודיו התיכוניים ב"תושיה".
בדצמבר 1935 עלה ארגוב לארץ ישראל.
בארץ ישראל הצטרף להגנה והיה בין מייסדי קיבוץ עין גב.
הוא עזב את הקיבוץ ב-1940 ועבר לחיפה, שם שימש קצין ההסברה של ההגנה בעיר ולאחר מכן התמנה לשלישו של מפקד-העיר.
בהמשך שימש שלישו של ראש המטה הכללי של ההגנה, יעקב דורי וכן של ישראל גלילי ויצחק שדה.
אחיו דוד שרד את השואה ועלה ארצה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1947 עבר דוד בן-גוריון לגור בתל אביב.
ה"הגנה" הפקידה עליו משמר של אנשי פלמ"ח ובראשם עמד ארגוב, שעבד במטה ההגנה ב"בית האדום" ומונה כעבור מספר חודשים לשלישו.
עם קום המדינה התמנה לשלישו הצבאי ובינואר 1950 נתמנה למזכירו הצבאי, בדרגות סגן-אלוף ולאחר מכן אלוף-משנה.
ארגוב נמנה עם מקורביו של בן-גוריון.
בתחילת 1952 עבר ארגוב קורס מפקדי גדודים וחטיבות ובתחילת 1955 סיים קורס צניחה.
בתקופה בה שהה בן-גוריון בשדה בוקר, החל מדצמבר 1953, לא שימש ארגוב בתפקידו.
עם שובו של בן-גוריון לתפקיד ראש הממשלה בפברואר 1955, שב ארגוב לתפקידו.
ב-2 בנובמבר 1957, בדרכו מתל אביב לירושלים, פגע ארגוב במכוניתו בסביבות רמלה ברוכב אופניים, דוד קדוש, נשוי ואב לארבעה ילדים.
ארגוב הכניס את קדוש הפצוע למכוניתו ונסע לבית החולים, שם הביעו הרופאים ספקות אם יוכלו להציל את חייו.
במשטרה סיפר ארגוב כי עקיצת דבורה בעינו גרמה לו לסטות ולפגוע ברוכב האופניים.
בעקבות האירוע, שם ארגוב בן ה-43 קץ לחייו באותו היום בביתו, ביריית אקדח ברקתו.
את גופתו גילה עוזר קצין הביטחון של המשרד, שנשלח לחפש אותו בביתו.
לאחר מכן הוזעק למקום ידידו, שמעון פרס.
ארגוב נטמן בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
ארגוב השאיר על שולחנו שני מכתבים, אחד עבור חבריו ואחד עבור בן-גוריון.
במכתב לחבריו, ביקש את סליחתם של הקורבן ומשפחתו וציווה להם את כל כספו, משום ש"גם אם דוד קדוש יחיה, מי יודע אם יוכל להמשיך לדאוג למשפחתו".
קדוש שרד את התאונה וכעבור זמן החלים מפצעיו, אולם הוא ומשפחתו סירבו לקחת את הירושה.
ארגוב סבל מדיכאון או מרה שחורה כבר זמן מה לפני התקרית, בעקבות אהבה נכזבת.
יש הקושרים את התאבדותו לצערו בעקבות אירוע השלכת הרימון בכנסת שהתרחש ימים מספר קודם לכן בכנסת, ובו נפצעו קל בן-גוריון וחברי כנסת נוספים.
מחשש לבריאותו של בן-גוריון הסתירו ממנו את דבר מותו של ארגוב.
העיתונים באותם ימים הדפיסו מהדורה מצונזרת מיוחדת שהתעלמה ממותו הטרגי של ארגוב, ואשר הופצה במתכונת זו רק בבית החולים, כדי שבן-גוריון לא יבחין.
ב-5 בנובמבר בישר לו משה דיין את הבשורה המרה.
כעבור שבועיים עמד בן-גוריון דום לזכרו על דוכן הנואמים של הכנסת.
"יד נחמיה" בכפר בלום, שכלל חדר עיון, אולם ספורט, בריכת שחיה ומגרש טניס
במלאת שנה למותו הוציאו מכריו קובץ זיכרון שכלל פרקי יומן ודברי הערכה
- שיר לזכרו במסגרת הטור השביעי
שמעון פרס קרא לבנו הצעיר נחמיה - חמי פרס על שמו של ארגוב
שמעון פרס, לך עם האנשים: שבעה דיוקנאות.
נחמיה ארגוב דברים לזכרו ומשלו, הוצאת ידידים 1959, באדיבות אתר ספרים בוקספר
נחמה רונן (נולדה ב-15 בספטמבר 1961) היא אשת ציבור ישראלית.
כיהנה כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה והייתה חברת הכנסת בכנסת ה-15 מטעם מפלגת המרכז.
כיום מכהנת כיו"ר קבוצת ממן, המאגדת 10 חברות בתחום הלוגיסטיקה והתעופה.
כמו כן, מכהנת כדירקטורית בחברות דן, תמר פטרולויום, טרנדליינס-חממה בתחום האגריטק ומדטק ובחברות נוספות
רונן נולדה ב-1961 במושב אביחיל שבשרון, לאב עובד אחזקה בחברת החשמל ולאם מורה.
בעלת תואר ראשון בחינוך והיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה.
החל משנת 1984, במשך שבע עשרה שנים, שימשה כעוזרת לחבר הכנסת והשר רפאל איתן בתפקידים שונים.
היא החלה את דרכה כעוזרת פרלמנטרית וכמרכזת סיעת "צומת" בכנסת.
לאחר שרפאל איתן מונה לשר החקלאות ביוני 1990, הוא מינה אותה לתפקיד יועצת פוליטית ועוזרת שר לקשרים עם הכנסת והממשלה.
בנוסף מונתה לדירקטוריון רשות שדות התעופה כנציגת הממשלה.
לאחר הבחירות לכנסת ה-13, ביוני 1992, מפלגת צומת לא הצטרפה לממשלתו של יצחק רבין, והיא נאלצה לפרוש מתפקידה.
בשנים 1994–1996 הייתה אחראית על תיאום פעולות המהנדסים והאדריכלים הזרים שעסקו בתכנון טרמינל 3 של נמל התעופה בן-גוריון ובבנייתו.
בשנים 1996–1999 כיהנה תחת רפאל איתן בתפקיד מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה.
בכך, הייתה לאישה הראשונה בישראל שמונתה לתפקיד מנכ"לית של משרד ממשלתי (יחד עם נילי ארד שמונתה באותה עת למנכ"לית משרד המשפטים).
במסגרת תפקידה התנגדה באופן מפתיע להחלת חוק הפיקדון על מכלי משקה.
אך פעלה לסגירת מזבלת חיריה, ונגד פרויקט המרינה בבת גלים בחיפה.
בינואר 1999, לפני תום כהונתה כמנכ"לית המשרד להגנת הסביבה, יזמה יחד עם אלון טל ופעילי סביבה נוספים את הקמת מפלגת "קול הסביבה".
בעת הקמת המפלגה אמרה כי מטרתה להתמנות לאחר הבחירות לשרה להגנת הסביבה.
והבטיחה, כי תפעל להרחבת סמכויות המשרד לתחומי אנרגיה ומים.
היא תכננה לרוץ בראשות המפלגה לכנסת, אך לבסוף הצטרפה למפלגת המרכז והתכוונה לקדם את רעיונותיה משם.
על פעילותה בעת הקמת "קול הסביבה" התקיימה חקירה כנגדה, בחשד לקבלת שוחד מאיש העסקים ופעיל הליכוד דוד אפל.
בעקבות תרומה בסך כ-50 אלף שקלים שהועברה מחברת "צביון", שבשליטת אפל, ל"עמותה לקידום איכות הסביבה והשלטון בישראל", שהייתה קשורה לרונן ומפלגת "קול הסביבה".
במשך חקירתה במשטרה הוצגו לפני רונן תמלילי שיחות בין אפל לבין כמה מידידיו, בהם אריה דרעי, שמהם עלה לכאורה, שאפל סבר כי רונן תפעל לפי רצונו, ושהוא עושה לכאורה שימוש בשמה כמי שתעזור לו לקדם את ענייניו וענייני מקורביו.
בספטמבר 2003 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד אפל, על מתן שוחד בארבע פרשות שונות, כולל השוחד לרונן.
החקירה נגד רונן נסגרה בנובמבר 2004 ללא אשמה פלילית על ידי פרקליט המדינה ערן שנדר, שכתב: "קבלת כספים בעת שהייתה מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה, בייחוד מאדם שהייתה עמו בקשרים במהלך תפקידה, מהווה מהלך פסול, ואף שבנסיבות אלה לא עלה לכדי עבירה פלילית יש בו כדי להוות חשד לעבירת משמעת".
אם כי אפל הורשע לבסוף בפרשות האחרות.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, במאי 1999, לא נבחרה לכנסת.
לאחר שהוצבה במקום השביעי ברשימת מפלגת המרכז, שזכתה רק לשישה מנדטים.
ראש המפלגה יצחק מרדכי, שמונה לשר התחבורה, הגיש את מועמדתה לתפקיד מנכ"ל רשות שדות התעופה, אך לבסוף מינה אותה, בדצמבר 1999, לתפקיד יו"ר חברת ממן - מסופי מטען וניטול, שהייתה אז חברה ממשלתית שהופרטה חלקית ונמצאת בשליטת קבוצת תעבורה.
במרץ 2001, בעקבות הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בהם ניצח אריאל שרון, פרשו מהכנסת חברי מפלגת המרכז אורי סביר ואמנון ליפקין-שחק, רונן ודוד מגן נכנסו לכנסת במקומם.
רונן הייתה חברה בוועדת הכלכלה ופעלה נגד הטבות החינם לעובדים בחברות הממשלתיות.
בפרט עובדי רשות שדות התעופה וחברת אל-על, המאפשרות לעובדיהן ובני משפחותיהם לטוס בחינם פעם שנה.
בנובמבר 2001 נבחרה לתפקיד יו"ר סיעת המרכז בכנסת, במקומו של רוני מילוא שהתמנה לשר לשיתוף פעולה אזורי.
בנובמבר 2002 פרשה ביחד עם חבר הכנסת דן מרידור מסיעת המרכז ועברה אל הליכוד.
בדצמבר 2002, שני קבלני קולות במרכז הליכוד נעצרו על ידי חוקרי היחידה הארצית לחקירות הונאה, בחשד שביקשו ממנה כסף תמורת גיוס מצביעים בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד ל.
בבחירות המקדימות לא הצליחה לבסוף רונן להתברג במקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת.
באוקטובר 2003 אחד עשר חברי הליכוד, ביניהם חברי הכנסת גלעד ארדן וגילה גמליאל, עתרו לבית הדין העליון של התנועה, בבקשה להדיח את רונן מהמפלגה, בגלל מעורבותה ב"יוזמת ז'נבה", יוזמת שלום שלטענתם מנוגדת לחלוטין למצע תנועת הליכוד.
עם תום כהונתה בכנסת, במרץ 2003, מונתה לתפקיד יו"ר בשכר של חברת "לוגיסטיקר" הנמצאת בבעלות קבוצת ממ"ן, בנוסף מונתה למנהלת הפעילות הבינלאומית של קבוצת ממ"ן.
ביוני 2004 חזרה שוב לתפקיד יו"ר קבוצת ממ"ן, המאגדת 10 חברות בתחום הלוגיסטיקה והתעופה.
בסוף 2004 התמנתה רונן גם ליו"ר תאגיד המיחזור אל"ה.
בינואר 2006, תאגיד אל"ה בחר בחברת ממ"ן כמפעל שימיין את מכלי המשקה הריקים, אותה הוא אחראי לאסוף ולמחזר.
רונן הייתה יושבת ראש של שתי החברות באותה עת.
לטענתה היא לא נטלה חלק בישיבת דירקטוריון תאגיד אל"ה שאישר את ההתקשרות עם ממן, וכי ההתקשרות אושרה על-ידי ועדת הביקורת של התאגיד.
במאי 2006 קיבלה רונן קנס מנהלי מהמחלקה המשפטית של משרד החקלאות, לאחר שאישרה ל-33 גורי כלבים שהובאו לישראל מאוזבקיסטן, ללא היתרים מתאימים, לעזוב את מסוף המטענים של ממן.
זאת בניגוד מוחלט לדרישת השירותים הווטרינריים של משרד החקלאות, תוך הפרת תנאי ההסגר שנועדו לגורים.
חודש אחר כך בוטל הקנס בשל "נסיבותיו המיוחדות של המקרה", לאחר שכמה מהם מתו במסוף המטענים, בשל התנאים במקום.
ביולי 2007 מונתה לדירקטורית בחברת בתי זיקוק לנפט.
על מינויה לדירקטורית נמתחה ביקורת מאחר שקודם הייתה מנכל"ית המשרד להגנת הסביבה, המפקח על הזיהום של בתי הזיקוק.
בינואר 2010, מונתה לדירקטורית בבנק הפועלים, אך בדצמבר 2015, על רקע מגבלות חוק הריכוזיות, הקובע בין היתר שדירקטור בתאגיד פיננסי לא יכול לשמש גם כדירקטור בתאגיד ריאלי, נאלצה להתפטר מדירקטוריון בנק הפועלים.
במהלך 2010 נחקרה מעורבותה בפרשת הולילנד ובפרשת חברת הזרע, עליהן נידון אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל לשעבר ל-6 שנות מאסר בפועל.
בפרשת הולילנד נחשף כי מפלגת "קול הסביבה" שהקימה והעמותה הקשורה אליה, קיבלו תרומה משמואל דכנר, שנשכר כמאכער לצורך קידום פרויקט הבנייה של שכונת הולילנד.
את הכספים העביר דרך עידו דיסנצ'יק (לשעבר עורך העיתון "מעריב") שנשכר כאיש יחסי הציבור של הפרויקט.
דיסנצ'יק ורונן נוקו מכל חשד לאחר שלא נמצאו ראיות שנתבקשה טובת הנאה עבור התרומה.
בפרשת חברת הזרע נחשף כי ב-2004 נשכרה רונן על ידי חברת הזרע, אז חברה בת של קבוצת פולאר השקעות שבשליטתו של אביגדור קלנר, כדי לסייע בתוכניות בנייה שניסתה חברת הזרע לקדם באדמות שליד מזבלת חירייה.
רונן קיבלה 107 אלף שקל תמורת ייעוץ.
החברה חכרה במקור את הקרקע ממינהל מקרקעי ישראל לשימוש חקלאי, אך קיבלה אישור לתכנן בה בנייה למגורים, מהלך שנחקר במסגרת הפרשה.
בדצמבר 2010 רונן הגיעה למשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה כדי לתת עדות.
לא הוגש נגדה כתב אישום, אך מעורבותה עוררה ביקורת על העובדה שרונן, שבמשך השנים ידעה למתג את עצמה כבעלת אג'נדה ירוקה, נשכרה על ידי יזמי נדל"ן לטובת בניית דירות על חשבון פארק אריאל שרון, שתוכנן באותה עת במקום.
במרץ 2019 פרשה מתפקידה כיו"ר תאגיד המחזור אל"ה, לאחר חמש עשרה שנים בתפקיד.
נחמה פיינשטיין-פוחצ'בסקי (ט"ו בניסן ה'תרכ"ט, 27 במרץ 1869, בריסט – ז' בסיוון ה'תרצ"ד, 21 במאי 1934, ראשון לציון)
הייתה איכרה, סופרת, שופטת וסופרז'יסטית, מחלוצות ראשון לציון.
כתבה מאמרים בעייני ציבור וכן סיפורים ורשימות מחיי הארץ תחת שם העט נֶפֶ"ש (קרי, נחמה פיינשטיין, שם נעוריה).
נולדה ב-1869 בבריסק שבאימפריה הרוסית.
בהיותה בת תשע עברה משפחתה לעיר צריצין שבדרום רוסיה.
בגימנסיה התאהב בה בן אצילים רוסי.
אביה חשש מכך וגם הסתייג מהשפעת התרבות הרוסית, ולכן הוציאה מהגימנסיה ושכר עבורה מורה פרטי יהודי – ר' ברל'ה.
בנעוריה התכתבה עם יל"ג, שכתביו השפיעו עליה עמוקות.
היא שלחה לו משיריה, והוא עודדה:
בגיל 17 חזרה לבריסק והצטרפה לתנועת חיבת ציון.
בשנת 1889 נישאה ליחיאל מיכל פוחצ'בסקי, מפעילי חיבת ציון ומבני בריסק.
הוא היה אחד מששת המדריכים החקלאיים הראשונים ששלח ארצה הברון רוטשילד, והיא עלתה עמו.
עמו עבדה במשק ובכרם בראשון לציון.
ביתה היה הבית השני בראשון לציון (אחרי ביתו של דוד יודילוביץ) בו דברו עברית.
הוא היווה מקום מפגש תרבותי לצעירי המושבה ולסופרים עברים.
שני ילדיה הראשונים נפטרו בצעירותם.
בשנת 1896 נסעה לרוסיה עם עשהאל בנה, ואילו יחיאל מיכל נשאר בארץ.
היא שבה לאחר שנה וחצי ולימים נולדה בתם - אפרת.
היא הקימה את "חברת לינת-צדק" שיועדה להלנה של עוברי אורח ופועלים עניים.
חברה זו התפתחה לחברת סעד לנצרכים ולחולים.
הקימה את אגודת דבורה ללימודי עברית לנשים.
הייתה ממקימות האגודה הראשונה בארץ ישראל לשוויון זכויות לאשה (התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל).
בשנת 1909, כאשר הגיעו משפחות תימניות לראשון לציון, סייעה להן פוחצ'בסקי להתאקלם.
היא נקראה בפיהם "אמא של התימנים".
היא סייעה בעיקר לנשים, אותן לימדה עברית.
בין יצירותיה היו גם כאלו שעסקו בבני העדה התימנית, כמו: "רַק פִּתְקָה…" (מחיי ילדה תימניה), "גלות" ועוד.
בשנת 1919 באספה כללית של המושבה שהתקיימה, הוחלט לתת זכות בחירה לתימנים (הפועלים) ולנשים.
בהחלטה שוריין מקום לשתי הנשים הראשונות שתקבלנה את מספר הקולות הרב ביותר מבין הנשים ולהכניסן לוועד ללא קשר למספר הקולות שיקבלו הגברים.
התוצאה הייתה מפתיעה ונחמה פוחצ'בסקי זכתה במספר הקולות הרב ביותר.
פוחצ'בסקי הסכימה לוותר על ראשות הוועד והסתפקה בתפקיד "חברת ועד" אך התנתה את הוויתור בתנאי שהיא תקבע מי יבוא במקומה.
לתפקיד נבחר על פי המלצתה, מועמד שלא היה זה שהיה שלישי ברשימה אחריה ואחרי עדינה כהנסקי (שזכתה במקום השני).
בבחירות לאספת הנבחרים שנערכו ב-19 באפריל 1920 נבחרה כאחת מחמש הצירות של התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
בסך הכול באותן בחירות נבחרו 14 נשים מתוך 314 צירים.
סיפורה של חמדה בן-יהודה "אותן הציפורים", העוסק בביקורים אצל איכרה בשם נחמה, מדבר על פוחצ'בסקי, שהייתה ידידתה.
כתיבתה מאופיינת במחאה על מצב הנשים ביישוב.
היא מאופקת ומכילה בדרך כלל דיאלוג פנימי נואש.
היא עוסקת בדרך כלל בנשים מדוכאות, אך גם בגברים חלשים ומנוצלים.
ביהודה החדשה (יפו תרע"א 1911), בהוצאה עצמית - אוסף של עשרה סיפורים אשר שם דגש על האשה המזרחית, ובפרט התימניה, המוצגת כקרבן וכאובייקט של הגבר ושל הקהילה התימנית.
בלעדיה (רשימה) (תרע"ג, 1913), אודיסה, הוצאה מיוחדת מתוך השילוח כרך כ"ח.
בכפר ובעבודה (1930), בהוצאת הדים - אוסף סיפורים המתמקד בנשים אשכנזיות משכילות, המדוכאות אף הן על ידי גברים - באופן פרטי וכציבור.
עורכי ההוצאה, אשר ברש ויעקב רבינוביץ, היו מנותני הטון הספרותי של התקופה.
פרסמה אצל אליעזר בן-יהודה ב"האור" ובגיליון השלישי של "עולם קטֹן" - העיתון העברי הראשון לילדים (יצא לאור ב-1893–1894).
פרסמה ב"המליץ": ב-1889 מאמר הקורא לחינוך והשכלה לבנות.
ב-1890 וב-1893 מאמרים המתארים את חייה בארץ ישראל ואת מסעה הראשון לירושלים.
פרסמה את הסיפור "פלורה ספורטו" ב"החרות" בפברואר 1914, תחת שם העט "בת צבי".
פרסמה את הסיפור תחת האתרוג בפרויקט בן-יהודה.
בעריכת יוסף אורן, בוסתן הראשונים (1989) - אנתולוגיה של סופרי ראשון לציון.
במדרון: רומן ארצישראלי (2004) - נכתב ככל הנראה בשנים 1925–1930, העריכה וההוצאה לאור בוצעה על ידי ניניה, ד"ר אורה נחמה עשהאל ועצמון יניב פוחצ'בסקי, נכדי בנה עשהאל.
סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה בחרה והתקינה יפה ברלוביץ.
שאני אדמה ואדם סיפורי נשים עד קום המדינה בחרה, ההדירה והוסיפה אחרית דבר יפה ברלוביץ.
אעברה נא בארץ מסעות בארץ ישראל של אנשי העלייה הראשונה אספה וערכה יפה ברלוביץ ההדיר רחבעם זאבי.
הרומן "במדרון" וזיקתו לברנר יוסף אורן מעוף ומעשה כתב עת לעיון ולמחקר אחוה המכללה האקדמית לחינוך, תשס"ה 2004 ,233
קול עלמה עבריה כתבי נשים משכילות במאה התשע-עשרה, בעריכת טובה כהן ושמואל פיינר, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
סיפור קצר שפרסמה אסונה של אפייה בנוגע ליחסים האשכנזיים-מזרחים בארץ אחרי העלייה יצא בתוך אוסף של סיפורים קצרים שלה ושל סופרים אחרים שנקרא קול אחר.
בראשון לציון, בסמוך לבית הכנסת הגדול, במקום בו הייתה בעבר שכונת התימנים, מצוי רחוב הנקרא על שמה.
בחודש פברואר 2016 הנפיק דואר ישראל בול על שמה, בסדרת "נשים פורצות דרך".
נחמיה חייא חיון (בערך 1668–1730) היה מנהיג שבתאי, שעורר את התנועה השבתאית באירופה בדור שלפני התנועה הפרנקיסטית.
חיון היה ממשיך דרכו של אברהם מיכאל קרדוזו, מההוגים השבתאים המרכזיים לצד נתן העזתי, לאחר המרת הדת של שבתי צבי לאסלאם בשנת ה'תכ"ו.
בפי מתנגדיו ובעיקר רבי משה חגיז ורבי יוסף אירגס הוא כונה נחש (חיוויא בארמית, הדומה לשמו חייא ולשם משפחתו חיון).
לפי עדותו שלו, נולד נחמיה חייא חיון באלכסנדריה להורים ילידי סרייבו שהיו בדרכם לירושלים.
בהיותו כבן שש עברה משפחתו מאלכסנדריה לארץ ישראל, ונחמיה הצעיר גדל בירושלים ובשכם.
בהיותו כבן שמונה עשרה שבו חיון ומשפחתו לסרייבו והוא התפרסם בכשרונותיו ובידיעותיו.
הוא נישא למזל טוב בת שמואל אלמולי ונסע לבלגרד לרגל עסקיו.
ב-1688 נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג וחיון נפל בשבי האוסטרים.
ב-1689 נפדה מהשבי בכספים שהועברו לאביו על ידי הרב בנימין הכהן ויטאלי.
ב-1690 התמנה לתפקיד רבה של העיר סקופיה בהמלצת הרב אהרן הכהן פרחיה, אולם עזב את תפקידו זה בשנת 1695 ושב לארץ ישראל.
סיבת נטישתו את רבנותו הייתה במוקד של שמועות שונות, לפיהן נתפס חיון בהתנהגות לא-מוסרית ובעברות שונות.
שמועות מסוג זה, על היותו רועה זונות והולל בחייו הפרטיים, ליוו את חיון לאורך חייו בכל מקומות נדודיו.
קרבתו של חיון לסלוניקי, שהייתה אז מרכז השבתאות, חשפה אותו להגות השבתאית, ובעיקר למשנתו של אברהם מיכאל קרדוזו מגדולי ההוגים השבתאים בדור שלאחר מותו של שבתי צבי.
בביקוריו אצל שבתאי סלוניקי הגיע לידו ספר קבלי בשם "רזא דמהימנותא", שקרדוזו טען שהתחבר בידי שבתי צבי אחרי שהמיר את דתו.
חיון שינה את שם הספר ל"מהימנותא דכולא", וחיבר עליו שני פירושים, "עוז לאלהים" ו"בית קדש הקדשים".
בשנת 1702 התאלמן חיון מאשתו.
הוא עבר לצפת, שם נשא אישה שנייה וממנה נולד לו בן.
באותה שנה עזב את ארץ ישראל וירד למצרים, בה שהה שש שנים.
בשנת 1708 נסע לאיזמיר, בניסיון לגייס כספים להדפסת ספריו.
רדיפות וחרמות רבני איזמיר נגדו לא הועילו והוא יצא משם לארץ ישראל כשהכספים בידו.
בארץ ישראל שהה חיון תקופה קצרה, מאחר שרבני ירושלים, ובראשם הראשון לציון רבי אברהם יצחקי, רדפו אותו בעקביות.
בשנת 1709 הגיע לאיטליה, בה הציג עצמו כחכם ומקובל מארץ ישראל, כשהוא מסתיר את דעותיו השבתאיות.
כשהגיע לליוורנו פנה חיון לרבי יוסף אירגס, מקובל מפורסם ומחבר ספר "שומר אמונים", על מנת לקבל הסכמה על ספרו.
אך אירגס הבחין בכך שהספר איננו אלא העתקה של הספר השבתאי של קרדוזו "רזא דמהימנותא" וגירשו מן העיר.
לאחר מכן פרסמו רבני ליוורנו חרם על חיון.
חיון נסע לקנדיה, ולאחר מכן הגיע לוונציה, שם הדפיס קיצור מספרו בשם "רזא דיחודא" בשנת 1711. הוא המשיך לסובב ברחבי אירופה על מנת להפיץ את ספרו, והגיע בין השאר לפראג, לווינה ולברלין.
בפראג קיבל חיון הסכמות על ספרו "דברי נחמיה" מרבי דוד אופנהיים, אך הוא השתמש בה גם לספרו הקבלי-שבתאי "עוז לאלהים".
חיון קיבל הסכמה ל"עוז לאלהים" מרבי נפתלי כ"ץ שהיה רב בפראג, אך אופנהיים וכ"ץ הודיעו לחיון כי הסכמותיהם בטלות.
חיון סירב להשיב את ההסכמות, ורבנים אלו פרסמו את חזרתם מהסכמותיהם בספר "מלחמה לה' וחרב לה'" של רבי משה חגיז, שנדפס באמסטרדם בסביבות 1714. בברלין קיבל הסכמה מהרב אהרן בן בנימין וולף, ובניקלשבורג מהרב גבריאל אסקלס.
גם הם חזרו בהם לאחר מכן.
חיון המשיך לסובב בערי מערב אירופה כשהוא מעורר את שרידי השבתאים ומפיץ את ספרו.
במהלך נדודיו פגש את הנביא השבתאי ליב פרוסטיץ, שסייע לו רבות.
בשנת 1713 הדפיס חיון בברלין את ספריו "דברי נחמיה" ו"עוז לאלהים", ולאחר הדפסתם נסע לאמסטרדם.
באמסטרדם היו באותה תקופה שתי קהילות גדולות.
הקהילה הפורטוגזית הגדולה החזקה והעשירה, והקהילה האשכנזית.
רבה של הקהילה הפורטוגזית היה רבי שלמה אאיליון, ורב הקהילה האשכנזית היה רבי צבי הירש אשכנזי הידוע בכינויו "חכם צבי".
בין הקהילות שררו יחסי מתיחות באותן שנים, בשל יחסה הפטרוני של הקהילה הפורטוגזית לקהילה האשכנזית וסירובה של זו האחרונה להיכנע תחת מרות הפורטוגזים.
באותן שנים עשה באמסטרדם גם רבי משה חגיז, שהיה שד"ר ירושלים, ושהה בביתו של ה"חכם צבי".
שני רבנים אלו ניהלו מלחמה קנאית וממושכת נגד שרידי השבתאים, ונטרו את צעדיו של הרב הפורטוגזי, רבי שלמה אאיליון, שהיה חשוד בעיניהם בשבתאות.
ה"חכם צבי" הכיר את חיון עוד מימי שבתו בסרייבו בימי נעוריו, וכאשר שם חיון פעמיו לעיר קיבל החכם צבי מכתב אזהרה מרבי אברהם יצחקי, אויבו של חיון מירושלים, כי השבתאי הנודע נודד באירופה ופניו מועדות לאמסטרדם.
עם בואו של חיון לאמסטרדם פנה חגיז לפרנסי העיר הפורטוגזים בעניינו, ואלו פנו לחיון והזהירוהו שלא לבוא לבית הכנסת של הקהילה.
במקביל פנו הפרנסים הפורטוגזים ל"חכם צבי" שאישר בפניהם את היכרותו עם חיון ואת דעתו השלילית אליו, ואל הרב הפורטוגזי רבי שלמה אאיליון שהשיב כי אין לו דעה בנושא.
חיון המורחק פנה אל ה"חכם צבי" וטען כי איננו אותו האיש אשר חכם צבי הכיר בסרייבו וכי איננו שבתאי ולחינם נטפל אליו, וזה השתכנע מדבריו והודיע לפרנסים כי הוא מבטל את הודעתו השלילית על חיון.
רבי משה חגיז לא שהה בשעה זו באמסטרדם, אך עם בוא ההתפתחויות לאזניו נחפז לשוב לעיר.
הוא שכנע את הפרנסים הפורטוגזים לבדוק את כתבי חיון, אך זה האחרון סירב להציגם בפניהם.
עותק יחיד מספרו של חיון נתן חיון לרבי שלמה אאיליון, אך גם זה סירב לשתף פעולה עם הפרנסים שנאלצו להוציאו מידו בעורמה.
אחד הפרנסים שיתף פעולה עם רבי משה חגיז והעביר את הספר לידו, וזה מיהר להציגו בפני ה"חכם צבי", ושניהם עברו עליו בצוותא וחיוו עליו את דעתם השלילית.
למרות זאת, סירב חכם צבי לשתף פעולה עם הפורטוגזים, וסירב לשבת בדין אודות חיון ביחד עם רבי שלמה אאיליון, בו חשד בשבתאות.
הפרנסים הפורטוגזים ראו בסירובו של החכם צבי משום עלבון, והושיבו בית דין מיוחד בראשות אאיליון לדון בטיבו של חיון.
בית הדין זימן את החכם צבי לבוא בפניו, אך זה סירב בטענה שבית הדין מוטה וכי אין לחבריו הבנה בנושא, וכי אין הרב האשכנזי כפוף לקהילה הפורטוגזית.
בעצם דיוני בית הדין הפורטוגזי הדפיס ה"חכם צבי" את פסק דינו "לעיני כל ישראל" לפיו חיון הוא כופר וכי יש לבער ולשרוף את ספריו.
באמסטרדם פרצה סערה ציבורית בשל צעדו של החכם צבי.
בני העדה הפורטוגזית ראו בדבר משום פגיעה בסמכותם לדון את חיון, וגזרו שרפה על "לעיני כל ישראל".
הוויכוח התפשט לקהילות נוספות, והשמצות הדדיות הופצו בידי שני הצדדים.
בינתיים התכנס בית הדין הפורטוגזי והוציא את פסק דינו כי אין יסוד בהאשמות נגד חיון, ויצא בתמיכה גלויה בו.
ה"חכם צבי" ורבי משה חגיז פנו באגרות דחופות לרבני אירופה, והדפיסו נגד חיון את הספרים "עדות לישראל" ו"חרב לה' ומלחמה לה'".
הפורטוגזים מצידם ניהלו תעמולה חזקה בעד חיון, והמתנגדים לו נרדפו עד צוואר.
בעקבות פניית פרנסי הספרדים לשלטונות גורשו חגיז וה"חכם צבי" מאמסטרדם ללונדון, ומשם עבר חגיז לאלטונה וה"חכם צבי" התקבל לרבנות לבוב.
במהלך העימות באמסטרדם פרסם חיון ספר נגד יריבו ה"חכם צבי" בשם "הצד צבי".
בשנת 1714, בעוד העימות באמסטרדם בעיצומו, כתב רבי יוסף אירגס ספר חריף נגד חיון בשם "תוכחת מגולה" ושיגרו לאמסטרדם.
חיון הגיב באופן בוטה נגד אירגס, והדפיס את ספרו "שלהבתיה", בו הוא תוקף את שיטתו הקבלית-פילוסופית של המקובל ההולנדי רבי אברהם כהן דה-הירירה, עליו מסתמך אירגס.
לטענתו של חיון הושפע הירירה מהפילוסופיה היוונית, וכי שיטתו המטאפורית מנוגדת לפשוטם של דברי המקובלים.
אירגס השיב לטענותיו של חיון בספרו "הצד נחש" (כפאפראזה על ספרו של חיון "הצד צבי" ועל שמו "חיון" שמשמעותו בארמית "נחש").
ספריו של אירגס הודפסו בלונדון בידי רבי משה חגיז בשנת 1715, מאחר שבאמסטרדם לא איפשרו תומכי חיון את הדפסתם.
באותה שנה נדפס בלונדון הספר "אש דת" של רבי דוד ניטו, רב הקהילה הספרדית בלונדון, שמגן על הירירה מטענותיו של חיון.
בעקבות הסערה הציבורית נאלץ חיון לעזוב את אמסטרדם ולשוב לטורקיה.
שם אילץ את רבני קושטא בסיוע השלטונות לבטל את החרם נגדו.
בשנת 1725 חזר להמבורג וביקש להתיישב בה שנית בטענה שחכמי קושטא הסירו את החרם נגדו.
בשלב זה אף ר' שלמה אאליון התנגד להתיישבותו בעיר והוא גורש ממנה.
לאחר מכן המשיך לנדוד ברחבי אירופה כשהוא מסתיר את זהותו.
נחמיה חיון מת בשנת 1730. מקום מותו לא ידוע, אולם ידוע כי שהה בצפון אפריקה.
בנו של חיון התנצר ברומא לאחר מות אביו.
רזא דיחודא, קיצור מספרו "מהימנותא דכולא", שהוא עריכה של הספר "רזא דמהימנותא" שיוחס בידי המקובל השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו לשבתי צבי.
עוז לאלהים ובית קדש הקדשים, שני פירושים על "מהימנותא דכולא", בעצמו קיצור הספר "רזא דמהימנותא" המיוחס כאמור לאברהם מיכאל קרדוזו
שלהבתיה, נגד רבי אברהם כהן דה-הירירה ורבי יוסף אירגס.
הצד צבי ומודעא רבא, ועוד שלושה קונטרסים קטנים: פתקא מן שמיא, אגרת שבוקין, כתובת קעקע, כתבי הפולמוס נגד רבי צבי הירש אשכנזי (המכונה על שם ספרו חכם צבי) ורבי משה חגיז.
ספרים שלא נדפסו ונותרו בכתב יד: ספר התעצומות על הזוהר, כתר עליון, שער הגדול, נחש הנחושת נגד 'הצד נחש' של יוסף אירגס.
נחמיה דה לימה (בהולנדית: Nehemia de Lieme; 26 במרץ 1882, ו' בניסן ה'תרמ"ב – 24 ביוני 1940) היה בנקאי ומנהיג ציוני וסוציאליסטי הולנדי.
מייסד בנק הפועלים של הולנד, "דה צנטרלה" (De Centrale Arbeiders Verzekerings) ומנהל קרן קיימת לישראל (קק"ל) בשנים 1919–1921.
דה לימה נולד בהאג, הולנד.
הוא בנם של בנימין דה לימה, קצב יהודי, ואלטחה חאודסמיט.
בשנת 1907 הוא הצטרף להסתדרות הציונית בהולנד.
ב-1908 נישא לרבקה קאן, ונולדו להם בת ובן.
בין השנים 1912–1918 היה יו"ר סניף ההסתדרות הציונית העולמית בהולנד.
בשנת 1919 היה חבר בהנהלת הקרן הקיימת ובדצמבר 1919 מונה לדירקטוריון הקרן הקיימת כדי למלא את מקומם של יחיאל צ'לנוב ודוד וולפסון שנפטרו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כחבר דירקטוריון קרן הקיימת הביע את עמדתו חזור והדגש שעל הקרן הקיימת להתרכז אך ורק ברכישת קרקעות, הגם שהכיר בכך שיהיה צורך לעשות פעולות הכרחיות לאחזקת הקרקע והכשרתה עד שתהיה ראויה להתיישבות.