tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר שנים מאוחר יותר התמנה לדיין בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת ה'תשט"ז (1956) החל לכהן כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב, ועבר להתגורר בעיר.
העביר שיעורים בעיר, בין השאר בשוק הכרמל ובשכונת התקווה.
באותה שנה נבחר, לצד הרב יוסף קאפח, לחבר בית הדין הרבני הגדול, אולם בשל סבך משפטי נערכו בחירות חוזרות, בהן גבר עליו הרב מרדכי אליהו.
הרב מזרחי עתר על כך לבג"ץ, אך עתירתו נדחתה.
בשנת ה'תשל"ג (1973) החל לכהן בבית הדין הגדול.
מספר שנים מאוחר יותר שב להתגורר בירושלים.
הרב מזרחי נמנה עם עשרת הרבנים שפסקו להיתר בעילום שמם בפרשת האח והאחות, ושעל חוות דעתם ביסס הרב שלמה גורן את ההיתר המפורסם בפרשה.
נפטר בשבת, כ"ו בטבת ה'תשנ"ה (29 בדצמבר 1994) ונטמן בהר המנוחות.
דברי שלום – שו"ת; שנים עשר כרכים.
שני הכרכים הראשונים יצאו בחייו, ושאר הכרכים יצאו לאחר מותו.
שים שלום – חיבור קטן שכתב בצעירותו.
שמו רמוז בראשי התיבות של שם הספר: "שלום יצחק מזרחי.
שימני כחותם – חיבור קטן שחיבר בצעירותו.
שמו רמוז בראשי תיבות של המילה "שימני": "שלום יצחק מזרחי.
בנו הבכור משה מזרחי כיהן כסגן ראש המועצה הדתית תל אביב.
בנו הרב מרדכי מזרחי - בר אור כיהן כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
נכדו הרב שלום יצחק בן בנו הרב יעקב מזרחי, מחבר ספר דינא דספיקא.
שלום חנוך בהופעה - רומן אמיתי הוא אלבום הופעה של הזמר והיוצר שלום חנוך שיצא בשנת 1989. האלבום מתעד את סיבוב ההופעות של חנוך בקיץ 1988. סיבוב הופעות זה תועד גם בסרט "רומן אמיתי", והאלבום נחשב גם לפסקול הסרט.
בשנת 1986 סיים חנוך את סיבוב ההופעות המוצלח בעקבות האלבום "מחכים למשיח".
בשנת 1987 יצא לסיבוב הופעות חדש שכלל שירים חדשים רבים שטרם הושמעו ברדיו או יצאו באלבום.
בדומה לסיבוב הקודם, אורגנו הופעות גדולות, וגם הפעם הפיק את המופע יהודה טלית.
לשני הנגנים הוותיקים משה לוי (קלידים) וירוסלב יעקובוביץ' (סקסופון) נוספו שלושה נגנים אמריקאים: הגיטריסט רוני פיטרסון, הבסיסט ריי פיטרסון (אחיו של רוני), והמתופף רוי מרטין.
סיבוב ההופעות התאפיין בעיבודים כבדים ביחס לעבר ולא נחל הצלחה רבה.
השירים החדשים הוקלטו לאלבום "רק בן אדם" עם אותו הרכב נגנים.
האלבום יצא בשנת 1988 ושמר על הצליל הכבד, אך גם הוא לא נחל הצלחה רבה.
לאחריו יצא חנוך בקיץ לסיבוב הופעות נוסף בעקבות האלבום עם אותו הרכב נגנים.
סיבוב הופעות קיץ 1988 צולם ונערך לסרט בשם "רומן אמיתי", בבימויה של ליהי חנוך.
בשנת 1989 יצא האלבום "רומן אמיתי" כפסקול הסרט, והיה למעשה אלבום הופעה חיה מאותו קיץ.
שלום חנוך - שירה וגיטרה
הרב שלום יצחק לויטן (נכתב גם: לוויטאן; י"ב תמוז ה'תרל"ח, 13 ביולי 1878 – אב ה'תש"א, קיץ 1941) היה רבן של וריאנה, מיישאד, אוסלו ושווקשנה.
עורך "המגיד (מגד ירחים)", מחבר הספרים 'דברי שלום' ו'ילקוט הדרוש'.
נולד באיירגולה שבליטא לרב דוד בן ציון ועטיל (בת חיים סופר מרוגולה שבליטא).
בין השנים תר"ע-תרע"ה (1910–1915) כיהן כרבה של מיישאד, שאותה נאלץ לעזוב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך התמנה כרב קהילת "עדת ישראל" באוסלו (אז נקראה כריסטיאנה).
בשנת ה'תרצ"א התמנה לרבנות שווקשנה ושב לליטא.
נספה בשואה בהיידקרוג (שילוטה) בקיץ ה'תש"א.
מחידושיו נדפסו בכתבי עת תורניים 'שערי תורה' ו'דגל התורה'.
כמו כן, הרב לויטן התעסק בהוצאה לאור של ספרים בנושאי יהדות, וכתב מאמרים בקבצים תורניים, ועוד.
בשנת תרפ"ז, פנו כמה מבני הקהילה היהודית באוסלו לרב קוק, וביקשו למנות רב נוסף לצד הרב לויטן.
הרב לויטן יצר קשר עם הרב קוק בנוגע לתמיכה בתנועה הציונית ועסק רבות בפעילות ציונית באזורו.
דברי שלום - עיונים בהלכה ובאגדות חז"ל.
ילקוט הדרוש, כתבו בשיתוף עם הרב אליעזר ליפא וייסבלום, התר"פ.
רבי שלום יחזקאל שרגא רובין-הלברשטאם, (ה'תרע"ג – כ"ו באדר ב' ה'תשמ"ו) היה רב אמריקאי, אדמו"ר מצישינוב, וסופר חסידי-תורני.
התפרסם בין השאר בשל המספר העצום של השאלות ההלכתיות ששיגר למגוון רחב של רבנים בדורו, וכונה בשל כך "הרב השואל".
נולד בטומשוב לובלסקי לרבי אריה לייבוש מצישינוב בן רבי יצחק טוביה רובין נינו של רבי אשר ישעיה רובין וחתן רבי חיים מצאנז, ולאמו בת רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב.
הוסמך להוראה על ידי רבי שמואל אהרן מילר מלאבאווא.
מגיל צעיר החל להתכתב בהלכה עם פוסקים מפורסמים כמו רבי אהרן וולקין, רבי יהודה לייב צירלסון, ורבי נחום ויידנפלד.
שימש כרב ור"מ בישיבת "נצח ישראל" בטומשוב.
עם פרוץ השואה נמלט לרוסיה ונסע לווילנה, אך נתפס כמבריח גבולות ונידון למאסר של 5 שנים במחנות עבודה בסיביר.
באוגוסט 1941 שוחרר יחד עם כל אזרחי פולין לפי ההסכם שנחתם בין הממשלה הפולנית הגולה לסובנארקום (ממשלת ברית המועצות), ועבר לקזחסטן, בתקופה זו נפטר אביו והוא הוכתר כאדמו"ר לחסידות טומשוב, הוא ריכז סביבו שרידים מפולין ופעל להקמת מקווה והפצת יהדות.
עם תום המלחמה, שב לפולין בשנת ה'תש"ו, דחה את הצעת הרבנות של הערים חלם ושטטין, והתגורר בלודז' שם ניהל את "איגוד הרבנים הפליטים" ויחד עם רחה שטרנבוך ורבי אליעזר סילבר פעל להשגת אשרות כניסה ואישורי הגירה עבור רבנים פליטים.
משם עבר לפראג והשתתף הקמת "איחוד שרידי הרבנים ממזרח אירופה".
אחרי השואה עבר לארצות הברית, שם התגורר בבורו פארק והתפרסם כאדמו"ר מצישינוב.
הרבה בהתכתבות הלכתית עם רבנים רבים, עסק בפעילות ספרותית חסידית, והקים את מכון "סגולה" לחקר החסידות.
הוציא גם לאור בעילום שם או תחת פסבדונים ספרים שונים; בהם ספר זיכרון לקהילת טומשוב לובלסק, וספר פולמוס נגד ספר "החסידות" שחיבר אהרן מרקוס.
בין שמות העט שלו: שלום לבי"א, ועוד.
אחותו נישאה לרבי שלמה הלברשטאם מבובוב בזיווגו השני.
נשא את שרה בת רבי ישראל יעקב טאפאלא רבה של סדובנה.
בנו הרב אריה לייבוש ישראל בן ציון.
בנו הרב חיים יעקב מאיר.
בנו רבי יצחק טוביה (ה'תשי"ח, 1958 – כ"א בניסן ה'תש"ף, 2020), רב קהילת צישינוב בורו פארק.
בתו הענא נחמה נישאה לרבי חיים יעקב הורוביץ.
בתו חיה נישאה לרב משה אהרן אייזנבך בן רבי יחיאל פישל אייזנבך.
שלום חרמון (21 באוגוסט 1920 – 7 ביוני 1992) היה כוריאוגרף, מורה ומרכז החינוך הגופני במשרד החינוך (1975–1981), יו"ר ועדת ההתעמלות בישראל, עמד בראשן של משלחות ישראל רבות לתחרויות בינלאומיות בספורט.
ייסד וניהל את "מצעד המחולות" ו"בית ספר רוקד".
חרמון נולד ברטיבור, שלזיה עילית, גרמניה (היום פולין) בשם פריץ וויסקופף.
בצעירותו הצטיין בהתעמלות ובאתלטיקה קלה והיה חבר בתנועת הנוער הציונית.
ב-1938 קיבל תעודת בגרות בברסלאו.
עם סיום לימודי התיכון עלה לארץ ישראל והתיישב במקווה ישראל.
במלחמת העולם השנייה גויס לצבא הבריטי והוצב בקפריסין, שם התרשם מריקודי-עם יווניים.
ב-10 בנובמבר 1946 ארגן את ההרקדה הציבורית הראשונה בישראל, באולם בית הספר "בית החינוך" ברחוב בצלאל.
בגלל מספר הרוקדים הגדול, המפעל עבר ל"בית הפועל" ברחוב נחמני והתקיים אחת לחודש במשך עשרות שנים.
ב-1946 השתתף בקורס השני למורים לחינוך גופני (היום מכון וינגייט) ושם הכיר את דבורה-קלרה, בתו של לודוויג בלום.
הזוג התחתן ב-1947 ועבר להתגורר בקריית טבעון.
הוא ריכז את הפעילות הספורטיבית של מרכז הפועל בצפון, לימד חינוך גופני בבתי ספר יסודיים, תיכוניים, סמינר הקיבוצים ובמכללת וינגייט.
בכנס מחולות העם בדליה השני שנערך ביוני 1947 עזר לגורית קדמן בארגון הכנס וכן הנחה אותו.
במלחמת השחרור שרת כמג"ד בגדוד א"א (אנטי־אווירי, דהיינו נ"מ) שפעל תחת חיל התותחנים.
ב־5 בספטמבר 1948 מונה למפקד גדוד השה 3 שהפך בנובמבר לגדוד 403. ב-1949 השתחרר מהצבא והחל להדריך ריקודי-עם בשכונת קריית חיים.
ב-1951 הוא הקים בחיפה חוג לריקודי עם לקראת יום העצמאות, שממנו נוסדה "להקת רעי"ם" (ראשי תיבות: "ריקודי-עם ישראליים").
הייתה זו להקת המחול הראשונה בישראל שהופיעה בתוכנית מלאה של ריקודי-עם ישראליים.
הופעת הבכורה של הלהקה, יחד עם תזמורת "הפועל" והמקהלה המאוחדת, נערכה בחנוכה 1952 בקולנוע "הדר" בקריית חיים.
ב-1953 ייסד את "מצעד המחולות" בחיפה שהפך למסורת.
באותה העת לימד ריקודי-עם בחיפה ואף היו לו להקות מחול.
ב-1957 השתתף בקורס לכוריאוגרפיה בהדרכתו של רודולף פון לאבאן.
ב-1961 עם הקמת רשות הספורט והחינוך הגופני, התמנה לנהל את מדור ההדרכה עד 1968. בכנס מחולות העם בדליה שנערך בסוף יוני 1968 ניהל ביחד עם יונתן גבאי את המופעים לעיני 50 אלף צופים.
ב-1968 קיבל מלגת לימודים לתואר שני בחינוך גופני באוניברסיטת קולומביה, בניו יורק וכשחזר התמנה לסגן מפקח על החינוך הגופני בישראל.
ב-1971 ניהל את טקס הפתיחה בכינוס הפועל התשיעי.
בפברואר 1974 מונה ליו"ר ועדת ההתעמלות בישראל ובאוקטובר אותה שנה עמד בראש המשלחת הישראלית לאליפות העולם בהתעמלות.
ב-1975 התמנה למפקח ארצי של החינוך הגופני עד לפרישתו המוקדמת לגמלאות בשנת 1981. ב-1977 יזם את הפרויקט "בית ספר רוקד" אליו הצטרפו מאות בתי ספר מרחבי הארץ.
ב-1980 עבר קורס ארצי למורי דרך.
בין 1981 ל-1991 שימש בהתנדבות כמפקח על המחול במטעם משרד החינוך.
חרמון נישא לדבורה בשנת 1947 ולשניים נולדו שלוש בנות, מירה, טליה ודליה.
בשנת 1992 כחודש לפני מותו זכה בפרס "קאפי", עבור מפעל חיים במחולות עם, מטעם "בית האלופים היהודיים" הבינלאומי, במרכז קוסל שב.
חרמון הלך לעולמו ביוני 1992 והובא לקבורה בהר המנוחות.
רחבת הריקודים המרכזית בחוף "דדו", חיפה.
חניון שלום חרמון ביער מעלה החמישה.
ב-9 ביוני 2021 פרצה שרפה ביעד וחניון שלום חרמון נשרף כולו
המחול בתנ"ך - "החינוך הגופני", מאי-יוני 1968
מקומו של ריקוד העם בחינוך - "נרקודה", יוני 1971
שלום כהן (שנות ה-40 של המאה ה-20 – 19 באפריל 2020, כ"ה בניסן ה'תש"ף) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן בין השנים 1972–1974 ו-1976–1993 כראש מועצת גדרה ה-4. שלום כהן הוא האדם שכיהן כראש מועצת גדרה במשך התקופה הארוכה ביותר.
שלום כהן נולד בתימן ועלה בגיל צעיר לארץ ישראל במבצע על כנפי נשרים, התחנך בפנימייה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1969 התמודד כהן לראשות מועצת גדרה מטעם המפד"ל.
סיעתו קיבלה מנדט אחד בלבד מתוך תשעה, אך הוא הצליח לגבש הסכם רוטציה עם יוסף גרפי, ראש רשימת ט"ל, שזכתה בשלושה מנדטים.
בהתאם להסכם, גרפי כיהן כראש המועצה תחילה, ובפברואר 1972 החל כהן לכהן כראש המועצה.
כהן נבחר לכהונות נוספות עד שנת 1993.
ב-1973 התמודד בפעם השנייה, בבחירות באותה השנה ניצח המועמד יהודה לרנר שייסד הסכם רוטציה בינו, בין יוסף גרפי ובין כהן במטרה לעצור את המתיחות ביישוב.
כהן התחיל לכהן בתור ראש המועצה בפעם השנייה מוקדם מחוקי ההסכם מפני שיהודה לרנר פינה את מקומו לגרפי לאחר שנה בלבד, כיהן כראש המועצה שוב בין השנים 1976–1978.
ב-1978 ניצח כהן בבחירות למועצת גדרה והתחיל לכהן כראש המועצה.
ב-1993 הפסיד למועמד אלי רדיע.
בעשור האחרון של המאה ה-20 הואשם כהן בשיבוש מהלכי משפט, מירמה והפרת אמונים ולאחר מכן הורשע ונאסר עליו להיות חבר מועצה.
ב-1998 הגיש עתירה נגד פסילת היותו חבר מועצה שנדחתה.
ב-19 באפריל 2020 נפטר שלום כהן ונקבר בבית העלמין בגדרה.
שלום זו-ארץ (21 ביולי 1923 – 19 בספטמבר 2018) היה הצפר הראשי הראשון של רשות שמורות הטבע; מראשוני שומרי הטבע בישראל, המייסד והמנחיל של תורת הצפרות בישראל ופעילותה העממית, מקים בית ספר שדה חוף הכרמל, ומייסד היחידה למניעת מטרדי הציפורים ברשות שדות התעופה.
נולד ב-21 ביולי 1923, ערב תשעה באב תרפ"ג, בטריפולי שבלוב.
בכור למשפחה ציונית חברת תנועת "בן יהודה", שבמסגרתה מילא מדי יום שישי שליחות בגיוס תרומות לקק"ל עבור גאולת אדמות בארץ-ישראל.
ב-1934 עלה ארצה עם משפחתו.
בגיל 13, בימי המרד הערבי, הצטרף לארגון "ההגנה", ובשורותיו ביצע פעולות קשר שונות.
בתקופה זו היה גם חבר ב"", בסניף שכונת בורוכוב.
ביולי 1940 התקבל לקבוצת "עלומים" בכפר הנוער בן-שמן, שם למד חקלאות, ובהמשך היה למרכז הכשרה שנדדה לגבת והצטרפה לגינוסר.
בגבת היה מדריך ילדי הנוער העובד, ובתפקיד זה עבד עם המחנכת והמשוררת פניה ברגשטיין.
באותה תקופה נוצרה חברות מדריכים בתנועה בינו לבין חנה סנש.
מכתב שהשאירה לו מוצג כיום במוזיאון חנה סנש בשדות-ים.
כחבר גינוסר השתתף במבצע העלייה לביריה (1946), במלחמת העצמאות פיקד על כיתת עולים, ועמם ביצע בגזרת גינוסר פעולות הגנה שונות, שהראשית שבהם הייתה קרב מול הכפר ע'ויר אבו שושא, שהסתיים בנפילת חברו , איש גינוסר שפיקד על הקרב.
באותה מלחמה שכל גם את אחיו , חבלן בפלמ"ח, שנפל על משטרת עיראק סואידן.
מונה למא"ז גינוסר בעיצומה של תקופת ה"פדאיון", ביצע את עבודות המשק, הדריך הכשרות וחברות נוער שהגיעו לגינוסר, ואת ילדי גינוסר שהצטרפו לנוער העובד.
במסגרת זו היה בקשר הדוק עם יגאל אלון.
כחבר קיבוץ התעניין ואהב את הטבע בהתגלמותו ואת בעלי החיים.
לאחר כנס בעכו של החברה להגנת הטבע (שהייתה בתחילת פעילותה) שנערך ב-1958, נקבעה פגישת עבודה בינו לפרופ' אמוץ זהבי, ועבודתו רוכזה באזורי השרון והכרמל, כעובד השני שגויס לחברה.
מתוך הצורך לעבוד ולהתמקד בתחום זה, נאלץ לעזוב את הקיבוץ.
את עבודתו ותפקידו בנה תוך גישושים וניסיונות שונים.
עיקר משימותיו היה בגילוי מוקדם של פגיעה בטבע, פיתוח שמורות הטבע באזור, ארגון פעולות מקומיות שונות (סיורים, הרצאות), סימון מסלולים ושבילים, תיעוד החי והצומח, הדרכת קבוצות, גם במחנות הנופש הראשונים שביצעה החברה לאורך הארץ, ועידוד הצטרפות לחברה ולהשתתפות בפעולותיה הארציות, כגון טיולי סופשבוע וכנסים מרכזיים.
שלום זו-ארץ היה מדריך ומחנך מרתק.
מטיילים רבים שיחרו להצטרף להדרכותיו וחוגיו שהיו מבוקשים ביותר.
במשך השנים חנך, הדריך, ולימד בכל רחבי הארץ אלפי תלמידים, מטיילים, צפרים, שומרי טבע, מוסדות, וארגונים ממשלתיים, ציבוריים ופרטיים מהארץ ומחו"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים הדריך גם בסיורים מרתקים בחצי האי סיני, ביהודה ושומרון וברמת הגולן.
במהלך חייו ופועלו התמקד יותר ויותר בחקר ולימוד הציפורים, ופעילותו הנחילה את תורת הצפרות בישראל, אותה כתב ומימש, לאלפי צפרים עד עצם היום הזה.
ב-1959 ערך מחנה רב משתתפים ראשון מסוגו במעגן מיכאל בנושא קינון ודגירה.
ב-1963 הקים את חוג הצפרות הראשון בארץ, שמפגשיו היו בכל שבוע ליד צריפי המדגה במעגן מיכאל, אל מול בריכות הדגים והים, פנינת עבודתו לאורך שנים רבות.
במקום זה הקים גם את מרכז הצפרות הראשון בצריף הירוק, צריף שהפך לשם דבר בקהילת הצפרות בישראל, ובו התחילה כל פעילות מחקר הציפורים בארץ והפעילות העממית של טיבוע הציפורים.
החל משנות ה-60 נשלח זו-ארץ לרחבי אירופה עבור לימוד עבודה מעשית של טיבוע, מתודולוגיות, שיטות, חוקים וכללים, וטווה את מפת הקשרים הבינ"ל עם ארגוני שמירת הטבע ותחנות הציפורים, המהווים עד היום את הבסיס למחקרים משותפים.
בארץ התווה שיטות אלה על התנהגות הציפורים בישראל והשלכותיה בראיה עולמית.
קהילה של מאות מתנדבים פעילים, ילדים, נוער, חיילים, סטודנטים ובוגרים שהצפרות הייתה להם עולם ומלואו, התפתחה בהובלתו לסייע בתחום רחב זה.
צפרים רבים התחילו לשלוח דו"חות תצפיות על דורסים (את נדידתם היו ילדי קיבוץ המעפיל הראשונים לזהות), עופות מים ועוד.
תצפיות, טיבועים וסקרים, מהנץ החמה ועד פעילויות ליליות, נרשמו ותועדו ע"פ תקופה ועונה, ונכתבו דו"חות תמונת מצב של כיוונים ומגמות המאפיינים סוגי ומיני ציפורים.
הפעילויות, הנתונים והסיכומים התפרסמו ב"טבע וארץ" ובעלונים השונים.
על נתונים אלה בוצעו מחקרים בשת"פ עם המחלקה הזואולוגית של אוניברסיטת תל אביב בראשותו של פרופ' מנדלסון, והקשר ההדוק ביניהם במשך שנים הניב ונשא פרי לחקר הציפורים בישראל.
ב-1970 יזם עם צוותו במעגן מיכאל ובתמיכת עזריה אלון את בית ספר שדה חוף הכרמל ע"ש יצחק נויפלד, על גבעה שהקיבוץ הקצה ליד נחל תנינים.
ייעודו היה לארח מטיילים של החברה להגנת הטבע שיעזרו בשמירת הטבע באזור ובמחקרי הצפרות.
הצפר הראשי של רשות שמורות הטבע
בינואר 1973 התמנה לצפר הראשי (הראשון) של רשות שמורות הטבע על ידי מנכ"ל הרשות האלוף במיל' אברהם יפה.
בתפקידו הוביל בין היתר את האסדרה בחקר וטיבוע הציפורים בישראל, כדי שפעילויות נרחבות ייעשו ע"פ חוק.
בתחילה רבים פעלו באופן עצמאי, אך זו-ארץ לא הסכים לכך ופעל לפיקוח הפעילות על ידי חוקי טיבוע שחייבו רישיון ייעודי למוסמכים בלבד, אותם חנך וליווה צמוד בשעות פעילות רבות בשטח.
הרשות הוסמכה בחוק לתת רישיון לטיבוע ולכידת ציפורים, בדומה למדינות מערב אירופה, ולזו-ארץ ניתן רישיון מְטַבע 001 בישראל.
עד פרוץ מלחמת יום כיפור הוביל עם עוזי פז מחנה למחקר מקיף על תופעת הנדידה של עופות שונים בימת ברדאוויל שבסיני.
עם תום המלחמה הצליח ליצור קשר עם צפרים רבים ששהו במשלטים מהמובלעת בגולן ועד אזור החיץ החקלאי, וניהל את מִפְקד החורף לעופות המים באותה שנה.
הצלחה זו נראתה כהישג גדול לשומרי הטבע ובייחוד לצפרים המתנדבים, וזיכתה אותו בסמכות מורחבת לארגון וניהול מפקדי החורף בכל השנים הבאות, תוך כדי השתלבות כחלק חשוב במפקדים הכלל-אירופאים שבוצעו באמצע ינואר על ידי הארגון הבין-אירופי לחקר עופות המים.
עד הסכם השלום עם מצרים הוביל מחקר מקיף וראשוני על השלכים באי טיראן.
ב-1977 יזם מבצע גדול ממדים להצלתם, בו נטלו חלק מאות צפרים מרחבי הארץ, לאחר שהתגלה כי דייגים מקומיים בסיני חיסלו את כל ביציהם לאחר עונת הדגירה.
מבצע זה אף זכה גם לסרט תיעודי שהופק בערוץ הראשון.
9 שנות עבודתו באי זה זכו לתהודה בינלאומית בחקר השלכים בעולם ובחקר עופות ים סוף.
שלום זו-ארץ היה החלוץ בתחום ההתמודדות עם ציפורים בשדות התעופה בישראל, והישראלי הראשון שנסע לכנסים בין-לאומיים בנושא ויישם את השיטות לכך.
ב-1974 ייסד את "היחידה למניעת מטרדי ציפורים" ברשות שדות התעופה, על-מנת למנוע סכנות הצפויות למטוסים מפני עופות.
זאת בעקבות רצף של אירועי בטיחות עם ציפורים שהתרחשו בשדה התעופה לוד (נתב"ג).
תפקידו היה להרחיק ממסלולי הנחיתה להקות של עופות שונים, ובעיקר שחפים אשר בחורף דגרו בהם בהמוניהם על שלולית שהתנקזו במסלולים, ולמנוע אסון התנגשות אפשרי.
לצורך כך השתמש בשיטות רבות, כמו הפעלת תותחי גז, הצבת שבשבות רוח, שידור קולות מצוקה וקולות מפחידים, הדמיית עופות דורסים בשטח, הפעלת טיסנים, ריסוס חומרי הדברה לחקלאות, ופריסת רשתות פלסטיק נמוכות (ניסיון ראשון מסוגו בעולם).
המפגשים עם מומחים שונים ברחבי העולם וחיזוק הקשרים הבינלאומיים מדי שנה, הקנו בסיס רחב לתנופה במשימותיו.
לקראת כנס במוסקבה ב-1982, נועדה לו מטרה ממשרד החוץ, יחד עם עמיתתו אילנה אגט, ליצור קשר עם יהודי ברית המועצות, אל מול קשיים רבים שהערימו הסובייטים.
בעקבות פגיעה של מטוס "קרנף" כבד בלהקת חוגלות, נרתם זו-ארץ גם לבקשת חיל האוויר להרחקת סכנת הציפורים מבסיסי החיל.
במסגרת זו הכשיר חיילות בקורסים ואימונים מיוחדים, להתנדב בפעילות מבצעית עצימה בנושא.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך לשמש בתחום זה כיועץ ארגוני בנתב"ג.
המשיך לעזור גם בתחום הצפרות והמחקר ושמר על קשר הדדי עם עמיתיו וממשיכי דרכו.
נפטר ביום הכיפורים תשע"ט, 19 בספטמבר 2018. נטמן בבית העלמין החדש בחדרה.
בנובמבר 2021 נחנך מצפור רשמי לזכרו בשמורת הטבע נחל התנינים, אותה פיתח החל משנות ה-60 ופעל בה שנים רבות.
זו-ארץ היה נשוי לשרה ולהם שלושה בנים.
אחד מהם הוא תא"ל במילואים ארנון זו-ארץ, ששימש ראש אגף התקשוב במטכ"ל.
דוד לעידן זו-ארץ, מנכ"ל בתעשייה הישראלית.
שלום חוטר (1 באוקטובר 1946 – 28 במרץ 2019) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר כיהן כמפקד חטיבת קרייתי.
חוטר למד בצעירותו בתיכון גאולה בתל אביב (מחזור 65).
התגייס לצה"ל באוגוסט 1965, והתנדב לסיירת צנחנים השלים את מסלול הלוחם ויצא לקורס מפקדים ולאחר מכן קורס קציני חי"ר.
את שירות בקבע שלו התחיל באבטחת מטוסים בחיל האוויר.
לאחר שנה וחצי יצא ללימודים בהמכללה האקדמית בוינגייט.
לאחר סיום לימודיו פרצה מלחמת יום הכיפורים וחוטר הצטרף לעמיר יפה מפקד גדוד 198. לאחר סיום המלחמה עבר הסבה לשריון וביצע תפקידי קצין אג"ם וסמג"ד בחיל השריון.
בשנים 1980 – 1981 שימש כמפקד גדוד 74. במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד חטיבה 7.
בין השנים 1984–1986 פיקד על חטיבת קרייתי.
לאחר שחרורו עסק בתחום האבטחה.
התגורר בכפר תבור, היה נשוי ואב לשתי בנות ובן.
נפטר ב-28 במרץ 2019 בגיל 72, והובא למנוחות בבית העלמין של כפר תבור .
לוין נולד ב-1916 בראקוב שבמחוז מינסק, רוסיה (כעבור שנים ספורות בתחומי פולין, היום בלארוס), ליהושע לוין ולמרים בת זלמן שיפרין.
משפחתו עקרה לסמורגון כעבור שנים אחדות.
למד ב"חדר", בבית ספר יסודי "תרבות", בישיבה ברקאו ובישיבת מיר בווילנה, אך נטש אותה ועבר ללמוד בגימנסיה העברית ובסמינר "תרבות" בווילנה.
בשנים 1933–1937 היה חבר בהכשרת "החלוץ הצעיר" בפולין ושימש בתפקידי הדרכה והנהגה.
עלה לארץ ישראל בפברואר 1937, במסגרת "החלוץ", הצטרף ל"פלוגות הים" (לימים קיבוץ אפק) ועבד כסַבָּל במסגרת כיבוש העבודה העברית בנמל חיפה.
בשנים 1937–1950 שימש כמורה בכפר יהושע, בבנימינה, בבית החינוך המשותף בעמק הירדן שבדגניה ובבית החינוך ע"ש ארלוזורוב בירושלים.
שירת כנוטר במשטרת היישובים בעמק יזרעאל.
במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על ירושלים, ומאוחר יותר התמנה לקצין תרבות.
ב-1952 קיבל תואר מוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים להיסטוריה ולספרות, וב-1976 הוכתר שם לדוקטור בתחום הפילוסופיה של החינוך.
בראשית שנות החמישים נבחר לוין לחבר במרכז הסתדרות המורים ועמד מטעם הסתדרות המורים בראש "ועדה לענייני היחלצות", שנועדה לכוון מורים מנוסים למעברות וליישובי העולים בנגב ובגליל, שסבלו מהיעדר מורים מוסמכים.
ב-1958 קרא במאמר פרוגרמטי להנחלת זיכרון השואה בקרב הדור הצעיר, נוכח הדאגה ששררה במערכת החינוך באותה עת בשל הניכור בין ילדי הארץ להיסטוריה היהודית בכלל ולשואה בפרט, ומאז התגייס לעניין זה לאורך כל פעילותו הציבורית.
כמזכיר הסתדרות המורים נחשב שלום לוין למנהיג איגוד מקצועי רב-עוצמה, שהשפעתו הייתה מרובה גם מעבר למאבק המקצועי גרידא.
בתקופתו הוצמד שכר המורים לשכר המהנדסים בשירות הציבורי, וסולם השכר התבסס בעיקר על השכלת המורה (ולא על סוג המוסד שבו עבד, כפי שהיה נהוג עד אז) וכן על הוותק בעבודה.
הסתדרות המורים בהנהגתו השיגה הישגים רבים, דוגמת הנהגת שנת שבתון למורה, ביטוח עובדי ההוראה באמצעות פנסיה תקציבית ותוספות שכר על ידי מרכיבי שכר ייחודיים.
שלום לוין פעל רבות לקידום השכלתם והסמכתם של המורים באמצעות מסלולי הכשרה ולימוד.
הוא תבע והשיג, בדרך כלל, את שיתוף נציגי המורים בעיצוב מדיניות החינוך הכוללת.
עוד נאבק לוין למען האקדמיזציה של מקצוע ההוראה, צמצום מספר התלמידים בכיתה ותגמול מיוחד למורים המלמדים בפריפריה.
לוין היה מראשי המתנגדים לתוכניתו של שר החינוך זלמן ארן להכנסת החינוך המקצועי לבתי הספר היסודיים.
הוא טען שהתוכנית תגרום לכך שבכיתות המקצועיות ילמדו בעיקר "ילדי ישראל השנייה" ואסור להשלים עם יצירת מסגרת חינוכית המיועדת רק להם
ככל הנראה, קרבתו האישית והאידאולוגית לראש הממשלה דוד בן-גוריון סייעה ללוין להשיג רבים מהישגיו המשמעותיים בראשית דרכו, בייחוד בעת סכסוכי העבודה הגדולים בתקופת שר החינוך זלמן ארן.
עם זאת, לוין לא היסס להתעמת עם בן-גוריון, כאשר דרש להגדיל את החלק היחסי של החינוך בגיל הרך בתקציבי החינוך וההשכלה.
כמו כן, התנגד לתוכניות ההקבצה בחינוך היסודי, שארן ניסה ליישם (ללא הצלחה יתרה) בתמיכת בן-גוריון, ותבע להנהיג בגן ובבית הספר היסודי אינטגרציה מלאה,.
מצד שני, בראשית כהונתו כמזכ"ל הביאה חתירתו של לוין להשוואת התנאים בין מורים בעלי השכלה וותק שווים בכל חלקי מערכת החינוך, לפילוג בתוך הסתדרות המורים, וב-1958 פרשה קבוצת מורים והקימה את ארגון המורים העל יסודיים בעיקר על רקע הדרישה לייחודיות ההוראה במוסדות החינוך העל-יסודיים.
לוין גם לא הצליח, למרות מאבקו העז, למנוע את השינוי המבני במערכת החינוך (שנודע בכינוי "הרפורמה בחינוך") לבית ספר יסודי בן 6 שנות לימוד, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון - ביוזמת שר החינוך ארן.
התומכים בשינוי טענו, שהוא יביא להגברת ההישגים הלימודיים במערכת החינוך וליתר אינטגרציה בין התלמידים.
לוין טען, לעומת זאת, שהשינוי המוצע יפנה הון עתק לתשתית פיזית ולמשרות חדשות, יפגע בחינוך ובהישגים הלימודיים ולא יתרום תרומה ממשית לאינטגרציה.
מחקרים שנערכו אחרי יישום "הרפורמה בחינוך" אכן הראו שהמהפכה המבנית אומנם הגדילה את מספר התלמידים בכיתות ט' וי' אך העמיקה את השסעים החברתיים בישראל, לא שיפרה את ההישגים הלימודיים והסלילה תלמידים רבים לנתיבי התפתחות צרים ומוגבלים .
לאחר בחירתו למזכ"ל הסתדרות המורים יזם בשנות החמישים את הקמת הארכיון לחינוך של הסתדרות המורים, שהפך לימים לארכיון לחינוך יהודי בישראל ובגולה, השוכן כיום בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
לוין קבע את ייעודי הארכיון: תיעוד הצמיחה של מערכת החינוך בארץ מראשית המאה העשרים ושימור שרידי העדויות מרשתות החינוך היהודי המפוארות של קהילות ישראל שחרבו.
לוין השתתף במפגשי החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה בן-גוריון והיה בין מייסדי בית התנ"ך בתל אביב וחבר בהנהלתו שנים רבות.
בשנים 1969 - 1977 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסות השביעית והשמינית והיה חבר בוועדת החינוך ובוועדת החוץ והביטחון של הכנסת ובוועדות משנה שלהן.
הורה בבית המדרש למורים על שם אהרן זאב אשכולי ("סמינר אשכולי") בירושלים, בבית המדרש למורים על שם אליעזר שיין ("סמינר שיין") בפתח תקווה ובמכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב, ובשנים 1977 - 1984 שימש כמרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
לוין היה סופר ופובליציסט פורה.
בין ספריו: "המוסר ועיצוב האופי המוסרי" ("אוצר המורה", 1979), "חינוך מוסרי בימינו" ("יחדיו", 1988).
ערך (בשותפות) את התרגום לעברית של "אמנות ההוראה" (מאת ג'ילברט הייט, "אוצר המורה, 1955), את "בית הספר בעידן האלימות" (עם ד"ר צמח צמריון, בהוצאת הסתדרות המורים, 1988) והיה העורך הראשי של האנתולוגיה הבינלאומית "אדם בצלם נברא" (הופיעה בארבע שפות).
פרסם מאות מאמרים, בעיקר בתחום החינוך ובנושאי לימוד השואה ולקחיה והמאבק באנטישמיות והגזענות.
לוין נחשב כמומחה בעל שם עולמי בתחום "ההוראה כמקצוע".
לוין ראה עוד בסוף שנות החמישים ובראשית שנות השישים חשיבות מיוחדת בהידוק הקשרים בין הסתדרות המורים לבין האיגוד המקצועי של מורי מערב גרמניה, שבראשו עמד בעת ההיא מתנגד למשטר הנאצי בתקופת היטלר, פרופ' היינריך רודנשטיין.
את רשמיו פרסם ב"דבר" בסדרת מאמרים, שזכו לביקורת קשה, ובכללה "הטור השביעי" של נתן אלתרמן.
שני ארגוני המורים יזמו, בשנים שלאחר מכן, פעולות שונות לזיכרון השואה ולהנחלת דרכי המאבק באנטישמיות בקרב המורים בגרמניה.
ב-1979 הקים ד"ר לוין את הוועדה הבינלאומית של מחנכים למלחמה בגזענות ובאנטישמיות, ומאוחר יותר ייסד את ועידת המורים הבינלאומית ואת הסמינר הבינלאומי למלחמה באנטישמיות ובגזענות, ועמם את עמותת המחנכים בישראל למלחמה באנטישמיות ובגזענות, שפעלה בשנים 1982–2019. כן יזם פעולות שונות להנצחת החינוך היהודי בגולה.
ב-1963 נבחר פה-אחד לנשיא הפדרציה הבינלאומית של איגודי-המורים (International Federation of Teachers Association) לקדנציה בת-שנתיים.
לוין היה הישראלי הראשון שנבחר לראש ארגון בינלאומי גדול.
זכה בתוארי הוקרה ופרסים, ובהם אות "מצדה" של מפעל הבונדס בארצות הברית, אות השירות המצוין מטעם ממשלת גרמניה על פועלו "לקירוב הלבבות בין מורים מישראל לבין מורים מגרמניה" (1980) ופרס החינוך של תל אביב (1984).
שלום לוין היה חבר מפא"י, מפלגת העבודה והמערך על כל גלגוליהן.
הוא נחשב לתומך מובהק ועקבי של דוד בן-גוריון, ואחרי מלחמת ששת הימים נקט עמדות "יוניות" מתונות בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-1966 יזם (יחד עם עובד בן עמי, אלחנן ישי ואריה בהיר) את אירועי יום הולדתו ה-80 של בן-גוריון.
ב-1974 חתם על מנשר הארבעה (יחד עם חברי הכנסת לובה אליאב מהמערך וד"ר בנימין הלוי וד"ר שניאור זלמן אברמוב מהליכוד).
מנשר זה קרא לנכונות לפשרה טריטוריאלית למען הסדר שלום ועורר סערה פוליטית, בייחוד בליכוד.
לוין נפטר בערב פסח, י"ד בניסן, תשנ"ה, 1995, בתל אביב.
במסע הלווייה נכחו ראש הממשלה יצחק רבין ויושב ראש הכנסת שבח וייס, שהעיד עליו, שהיה מן "העשויים מאבן בזלת של דבקות בערכים" וכי "עד יומו האחרון זכה לאהדת הציבור שלו".
פרד ואן לייוון (Fred Van Leeuwen), מזכ"ל אינטרנציונל החינוך העולמי (EI), אמר עליו, שהיה "אגדה חיה"
וש"נודע כמנהיג נחוש, בעל עקרונות ועקבי, לא רק בארצו אלא גם בתנועת המורים העולמית".
על שמו נקראים רחוב בשכונת המשתלה שבצהלה בתל אביב וחורשה ביער מעלה החמישה.
רעייתו, דימה (דימונה לבית שלי; נולדה ב-1920 בירושלים, נפטרה ב-1989 בת"א), בת מלכה (מולה ליכטהויז) וחיים (פיינברג) שלי, הייתה מורה, מחנכת ומנהלת, מכפר תבור ודגניה א' (בית החינוך המשותף דגניה) ועד לניהול בית החינוך ע"ש א"ד גורדון ("בית החינוך לילדי עובדים בצפון") בתל אביב.
בנו, יואב לביא (נולד ב-1946, ירושלים), הוא יועץ בתחומי חברה, מִנהל ומִמשל, סופר, עורך, מתרגם ופובליציסט, וכן חוקר בתחום ההיסטוריה של מדינת ישראל.
בתו, נעמה ארז (נולדה ב-1952, ירושלים), היא משוררת, סופרת ועיתונאית ועבדה כיועצת חינוכית במערכת החינוך שנים רבות.
אחיו, אריה לוין (1912–2000), היה ממקימי באר שבע החדשה וסגנו של ראש העיר הראשון, דוד טוביהו, בראשית שנות החמישים, תקופת קליטת העלייה וייסוד העיר החדשה.
לוין השאיר אחריו ארבעה נכדים.
אחד מהם, עידו לביא, מהנדס, היה שחקן מרכז ההגנה בנבחרת ישראל בכדוריד ובמחזיקת גביע המדינה חמש פעמים בעשור הראשון של המילניום אס"א תל אביב (כדוריד).
הרב שלום עמנואל מויאל (נפטר בא' באדר ב' ה'תר"ע, 12 במרץ 1910) היה רב מקומי בעיר מנאוס, בירת מדינת אמזונס שבצפון ברזיל.
קברו מהווה מוקד עלייה לרגל לנוצרים קתולים.
הרב מויאל נשלח ממרוקו על ידי רבה הראשי של המדינה למנאוס בשנת 1908, כדי לשמש שם כרבה של קהילת היהודים שהיגרו מצפון אפריקה.
אולם בא' באדר ה'תר"ע, 1910, נפטר הרב מויאל מקדחת צהובה.
הוא נטמן בבית קברות קתולי מכיוון שבית העלמין היהודי היה מלא.
בשל הקדחת, רק אישה אחת, בשם קוטה ישראל, הסכימה לטפל בו.
לאחר מותו טענה שקיבלה ממנו את סודות הריפוי ומאז עסקה בריפוי מחלות.
עם השנים הפך קברו למוקד עלייה לרגל של נוצרים קתולים.
הללו המכנים אותו "סָאנטוּ ז'וּדֵאוּ מילָגרֶרוּ די מָנַאוּס", קרי: "הקדוש היהודי עושה הניסים של מנאוס".
המאמינים צובאים על הקבר, מדליקים נרות ומשאירים מתנות, מתוך תקווה שמחולל הנסים היהודי הקדוש ירפא אותם ממחלות קשות.
ליד המצבה של הרב הונחו עשרות ידיים ורגלים תותבות, אשר נטען כי בעליהן לא נזקקו להם, הודות לפעולות הריפוי.
בשנות ה-80 שמע אחיינו, חבר הכנסת אליהו מויאל, על דודו הקבור בבית קברות נוצרי, והחליט להעלות את עצמותיו לישראל.
הוא שיגר מכתב לראש הקהילה היהודית במנאוס, אך קיבל תשובה שלילית, בשל התנגדות העירייה אף להעבירו לבית הקברות היהודי המקומי.
"שלום לאמונות" הוא האלבום השני של הזמרת מירי מסיקה.
האלבום יצא לאור ב-22 בפברואר 2007, על ידי חברות התקליטים הד ארצי ועננה.
האלבום יצא במהדורה מוגבלת שכללה את פסקול הסרט "שלוש אמהות" שבו גם שיחקה מירי מסיקה.
ב-27 במרץ 2007 האלבום הגיע למעמד זהב וב-28 במאי 2008 למעמד פלטינה, על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בישראל.
שירזמןמיליםלחןעיבוד ברכת המלך 03:30 מאיר גולדברג, תרגום לערבית: סולימאן ג'ובראן.
לחמישה משירי האלבום צולמו וידאו קליפים:
"אם זאת האהבה שלך" - צולם בהופעה חיה ב-30 ביולי 2007. בימוי: יוני מרדכי.
"שירה" - צולם בתוכנית "הלילה עם ליאור שליין".
"הוא" - בימוי: ליאור מולכו ואמיר פיי גוטמן.
תופים: תומר צדקיהו, אשר פדי.
בס: מיקי ורשאי, בנצי גפני.
גיטרה חשמלית: יונתן פריג', דודו טסה.
קלידים: אורי זך, שמוליק נויפלד, מאיר עמר, איתי זילברשטיין.
תכנות: אורי זך, שמוליק נויפלד, מאיר עמר, איתי זילברשטיין.
גיטרה אקוסטית: איתי פרל, אבי סינגולדה, דודו טסה, לידור לוי, דידי שחר.
כינור: הדר כהן, אטיין מנרי.
שלום מיכאלשווילי (נולד ב-19 באוגוסט 1978) הוא קומיקאי, שחקן, פזמונאי, מלחין, איש עסקים ומנחה טלוויזיה ישראלי.
חבר בהרכב הקומי "שלישיית מה קשור", לצד אסי ישראלוף וציון ברוך.
מיכאלשווילי נולד וגדל ברמלה למשפחה ממוצא גאורגי.
אמו היא בעלת מאפייה בשכונת שיכון המזרח בראשון לציון, הנקראת על שמו, "המאפייה של שלום".
עוד בנעוריו חבר יחד עם חבריו ציון ברוך, אסי ישראלוף, עמוס תמם ושחר חסון לצוות בידור, שנקרא "מה קשור".
עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ועבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
במהלך שירותו הצבאי הופיע יחד עם צוות "מה קשור" במוסדות ובבסיסי צה"ל בהתנדבות.
לאחר השרות הצבאי בשנת 2000 העלה יחד עם חבריו מופע בידור שנקרא "מה קשור".
לאחר כחצי שנה נפרד צוות "מה קשור" מעמוס תמם ומשחר חסון.
בשנת 2001 החל להופיע יחד עם חבריו לשלישיית "מה קשור" בפינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "יצפאן" של אלי יצפאן בערוץ HOT3.
בשנת 2002 הופיע יחד עם שלישיית "מה קשור" בתוכנית הטלוויזיה הקומית "רק בישראל", לצד ארז טל ואורנה בנאי, תוכנית ששודרה בערוץ 2. באותה שנה הופיע יחד עם "מה קשור" בתוכנית הטלוויזיה "שידורי המהפכה" לצד אסי כהן וגורי אלפי בערוץ 2.
בשנת 2004 הופיע עם השלישייה יחד עם שלמה גרוניך במסגרת המופע "מה קשור שלמה גרוניך לזהו זה", במהלכו ביצעו יחד עם גרוניך שירים שכתב גרוניך לתוכנית "זהו זה!" במהלך שנות השמונים.
המופע נחל הצלחה והוביל את "פסטיבל הפסנתר" באותה שנה.
בשנה זו גם הגיש יחד עם השלישייה פינה סאטירית בשם "יוצאים לעם", בתוכנית האקטואליה "האולפן המרכזי" בערוץ 10.
בשנת 2005, הוציא יחד עם השלישייה את האלבום המוזיקלי "תתנו לו צ'אנס" (שלאחר מכן תוקן ונקרא "תנו לו צ'אנס"), בהפקת דודו טסה ובהוצאת הד ארצי.
האלבום כלל שירים מקוריים של השלישייה, מערכונים וקטעי קישור, ובעיקר התפרסם ממנו שיר הנושא "תנו לו צ'אנס" שכתב והלחין ציון ברוך.
לשיר צולם קליפ בהשתתפות אמנים ובדרנים רבים, בהם דני רובס (שמופיע במקביל לשורה בשיר "אני לא דני רובס"), ישראל קטורזה, אדיר מילר, אסי כהן, אסי לוי, דוד ד'אור, אלי פיניש, יגאל שילון, דודו טופז (במדי אסיר) ועוד.
בסוף אותה שנה השתתף עם השלישייה בתוכנית הבידור "היכל התרבות", לצדו של אדיר מילר.
התוכנית, מבית זכיינית השידור של ערוץ 2, רשת, נחלה הצלחה רבה.
באותה תקופה כיכבו השלושה ב"פסטיגל - גיבורי על".
בשנת 2007 העלה יחד עם השלישייה בערוץ 2 סדרת טלוויזיה קומית, "הישראלים".
מאותה שנה עד לשנת 2009 העלה עם השלישייה בערוץ HOT3 תוכנית בידור יומית, "מה קשור?".
כמו כן, החל מ-2007 משחק מיכאלשווילי בסדרה "הבורר".
בשנת 2009 הופיע בסרט "קירות" בתור מיכאל, בכיר בארגון פשע.
בשנת 2010 הופיע יחד עם השלישייה בערוץ 24 בתוכנית שנקראת "מה קשור היום שעכשיו".
ב-2010 החל גם להשתתף בסדרת הטלוויזיה "עספור", שמשודרת בערוץ HOT3.
בשנת 2011 שיחק מיכאלשווילי לצד השחקנית דניאלה וירצר בקליפ לשיר "ספרי לי" של בן דודו, הזמר והיוצר שלום מור.
את הקליפ ביים נמרוד שפירא.
מיכאלשווילי וחבריו לשלישיית מה קשור העלו תוכנית מערכונים בשם "עם סגולה" בערוץ 2. מיכאלשווילי גם גילם מספר דמויות ב"בובה של לילה", תוכנית הסאטירה של ערוץ הספורט.
בנוסף, מיכאלשווילי לוהק לתפקיד בסדרה "שביתה" שמשודרת ב-yes ב-2012.
בקיץ 2012 הגיש את אולפן יורו 2012, ששודר לסירוגין בערוץ 10 ובערוץ 9.
בשנת 2014 הגיש מיכאלשווילי יחד עם חבריו לשלישיית "מה קשור?" תוכנית יומית ברדיו ללא הפסקה.
בנוסף באותה שנה שיחק בסרט הדרמה "יונה" של ניר ברגמן, על חייה של יונה וולך את דמותו של מבקר הספרות גבריאל מוקד.
ב-2015 שיחק את ויקטור (התפקיד הראשי) ב"חולה אהבה בשיכון ג'" בתיאטרון הקאמרי.
החל מנובמבר 2015 שיחק בסדרה הקומית "אנחנו במפה".
של הוט, ומשתתף בפרסומת לחברת הטלוויזיה הלוויינית הוט.
בנוסף החל מ-2015 מיכאלשווילי הוא הפרזנטור של "פריגת".
בחנוכה 2017 השתתף במופע שלושת המוסקטרים.
ב-2018 הגיש את שידורי המונדיאל בכאן 11.
ב-2019 שיחק את נועם "ניקו" זייד בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" המשודרת בערוץ קשת 12.
בנוסף שיחק את אורן נחמה בסדרה של HOT "נחמה" שיצר רשף לוי.
כמו כן שיחק בסדרה מצולמים בדמויות שונות עם חבריו משלישיית מה קשור ציון ברוך ואסי ישראלוף וחזר לשחק בעונה השנייה שיצאה ב-2021.
בשנת 2021 יצא סרטם המשותף של מיכאלשווילי וחבריו להרכב "מה קשור": "לשחרר את שולי", המבוסס על מערכונים מתוכניתם "עם סגולה".
בשנת 2022, השתתף שלום בסדרה "גדול עלינו", יחד עם חבריו משלישיית מה קשור, ציון ברוך ואסי ישראלוף.
כמו כן באותה שנה השתתפו שלושתם בפסטיגל.
בשנת 2023 שיחק בסדרה "משמר הגבול".
בינואר 2025 יצא השיר "שימי ראש עליי" של שלומי שבת, שכתב והלחין מיכאלשווילי לצד אור מילשטוק ועמרי קסטן.
השיר זכה לאהדת הקהל ומהמבקרים והגיע למקום ה-3 במצעד של מדיה פורסט.
במרץ 2025 יצא השיר "ישתבח" של אברהם טל, פרי יצירה נוסף של מיכאלשווילי, מילשטוק וקסטן.
השיר היה בשיאו לשיר המושמע ביותר בתחנות הרדיו של ישראל ואף נכנס לפלייליסט כאן גימל.
בשנת 2025 השתתף לצד חבריו להרכב "מה קשור" בהפקת חלקו השני של הסרט "לשחרר את שולי", שיצא לראשונה בשנת 2021, תחת הכותרת לשחרר את שולי סאן.
מיכאלשווילי היה נשוי לקרן מלאכי ממנה התגרש בשנת 2010. מ-2013 הוא בזוגיות עם ענבל שלוי משתתפת העונה הראשונה של המירוץ למיליון, בתו של אודי שלוי.
לזוג, שלא התחתן, שלושה ילדים ומתגוררים בשכונת נוף ים בהרצליה.
הוא בן דודו של המוזיקאי שלום מור, איתו שיתף פעולה בכמה שירים.
מיכאלשווילי הוא שחקן פוצ'יוולי, מחלוצי הענף בארץ, ולשעבר יו"ר העמותה לקידום הפוצ'יוולי בישראל.
מיכאלשווילי ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים ואף התארח בשיר הזכייה בגביע המדינה בכדורגל 2022/2023 אצל עידן עמדי ביחד עם איציק קלה ואסי ישראלוף.
שלום מושקוביץ' (1887–1980), שנודע גם בכינויו "שלום מצפת" ו-"זייגרמאכר" (ביידיש: "[ה]שען"), היה צייר ישראלי בסגנון נאיבי.
מושקוביץ' היה בן למשפחה חסידית שעלתה ארצה בשלהי המאה ה-18. הוא חי בצפת, והתפרנס מתיקון שעונים ומציור שלטים וזכה לכינוי "זייגרמאכר".
היה פוקד את ביתו של יוסף צבי גייגר ועוקב אחר ציוריו הנאיביים והושפע מעבודתו.
היה נוהג לצייר להנאתו ציורים בסגנון נאיבי על רקע סיפורי התנ"ך.
במלחמת העצמאות נהרס בית-המלאכה שלו, והאמן יוסל ברגנר, שהתגורר בצפת טרם עבר לתל אביב, הכיר בכישוריו כצייר ועודדו להתמקד באמנות במקום בשעונים.
מושקוביץ' שילב בציוריו את הנושאים המוכרים לו היטב: סיפורי המקרא והווי החיים של היישוב הישן בצפת.
נודע בסגנונו ה"ליניארי" – שורות של פריטים בציור, המצוירות בפרופורציה מוגדלת ובשורות נפרדות כדי להבליטם.
בשנות ה-50 הביא ברגנר את ציוריו של מושקוביץ' לתודעת אנשי אמנות מחוגי הבוהמה התל אביבית.
ובגיל מבוגר, הפך מאלמוני המצייר לעצמו לאחת מן הדמויות הבולטות באמנות הישראלית.
בשנת 1958 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב.
הוא נודע בכינוי נוסף: "שלום מצפת" או "שולֶם מצפת".
ציוריו, בסגנון האמנות הנאיבית, הפכו למבוקשים ונמכרו במחירים גבוהים.
באפריל 1961 נערכה תערוכה מציוריו בגלריה בניו יורק, מושקוביץ' הוזמן להשתתף בפתיחת התערוכה, אך מצב בריאותו לא אפשר לו לטוס.
ביולי 1961 הוצגו ציוריו גם ב.
בפברואר 1966 השתתף בתערוכה במוזיאון ישראל, חודשים ספורים לאחר פתיחת המוזיאון.
במאי 1967 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של מושקוביץ' במוזיאון ישראל, שאחר כך הוצגה גם במוזיאונים בסטוקהולם ואמסטרדם.
שלום מושקוביץ' נפטר בשנת 1980, והוא בן 84 שנים במותו.
בסך הכל הספיק מושקוביץ לצייר כאלפיים ציורים, שכמעט כולן נמכרו עוד בחייו.
בידי משפחתו נותרו כ-100 ציורים.
המשפחה מינתה את הכלכלן דניאל דורון, שיצג את מושקוביץ' עוד בחייו, למנהל העזבון.
דורון קיבל שכר טרחה ממכירת ציוריו, שמכירם עלה בחדות.
המשפחה גם מכרה ליטוגרפיות של יצירותיו במחיר של כ-1,000 דולר ליחידה, וכן נתנה זיכיון לבית מלאכה בהרצליה לייצר אריחי קיר בהם מודפסים ציוריו.
המשפחה גם הוציאו לאור אלבום על תולדותיו ועבודותיו.
הלקוחות העיקריים של יצירותו היו בעיקר אספנים יהודים מאזור ניו יורק, שאוהבו את ציורי התנ"ך שלו.
בינואר 1987 נעצרו מספר אנשים שהואשמו בזיוף ציוריו של מושקוביץ',שהפכו למבוקשים ביותר.
החקירה על זיוף היצירות נפתחה לאחר תלונה של דניאל דורון.
הזיופים נעשו באמצעות יצירת הדפסים באיכות גבוהה.
שלום כהן (יליד 1955) הוא דיפלומט ישראלי, יליד תוניסיה.
כהן החל את דרכו במשרד החוץ בשנת 1985. מ-1987 שימש כמזכיר שני בשגרירות ישראל בקינשסה.
אחרי כן היה סגן הקונסול הכללי במונטריאול, קנדה, המזכיר הראשון באגף צפון אמריקה במטה משרד החוץ והיועץ המדיני בשגרירות בבריסל, בלגיה.
היה יושב ראש משלחת משרד החוץ הישראלי לתוניס, תוניסיה בשנים 1996-2000, עבד במחלקה הערבית של משרד החוץ בשנים 2000-2003, ואחר כך כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף המזרח התיכון.
בשנים 2005–2010 כיהן שלום כהן כשגריר ישראל במצרים.
שלום (סאלם מלכם) מנצורה (1916 – 9 בנובמבר 2007) היה איש ציבור ישראלי, יו"ר התאחדות התימנים בישראל ומועמדה לכנסת, וראש מועצת ראש העין.
מנצורה נולד בצנעא שבתימן ומנעוריו היה מעורה בפעילות ציבורית בקהילה היהודית ומקורב למשפחת האימאם.
בשנת 1949 קיבל לידיו היתרי עלייה ליהדות תימן ועסק בעידוד עלייה למדינת ישראל.
במחנה העולים בראש העין פעל להקמת מבני קבע ולהשארתם להתגורר במקום, על פני פיזורם במעברות בדרום הארץ.
בשנת 1963 נבחר ליו"ר התאחדות התימנים בישראל.
מנצורה כיהן כראש מועצת ראש העין מטעם התאחדות התימנים בישראל החל משנת 1960. בינואר 1962 הודח והוחלף בשלמה צפר.
בעקבות הדחתו עבר מנצורה ארצות הברית שם שהה במשך כשנה וחצי.
מנצורה שב לראשות המועצה ב־1965 וכיהן בתפקיד עד הדחתו על ידי קואליציה של אגודת ישראל והמערך באוקטובר 1970.
במאי 1972 שב לראשות המועצה, כשכהונתו נמשכת עד יולי 1973 והחלפתו בשלמה צפר.
בתקופתו נסללה מערכת הכבישים המקומית, הותקנה מערכת ביוב והוקמו מבני ציבור ותשתיות לתעשייה.
בהיותו אדם דתי פעל רבות להקמת בתי כנסת ומקוואות ביישוב, רכש את שטח בית העלמין מכספו והשתדל במשרדי הממשלה לקבלת אישור לעריכת קבורה בלילות.
שימש גם כיושב ראש המועצה הדתית בראש העין.
בפעילותו בהתאחדות התימנים התמודד ברשימות ההתאחדות לכנסת.
בשנת 1959 מוקם במקום השני ברשימת "סיעת התימנים" ובשנת 1988 התמודד בראשות רשימת "התאחדות התימנים בישראל".
רשימות אלו לא עברו את אחוז החסימה.
נפטר בכ"ח בחשוון ה'תשס"ח והלווייתו נערכה בראש העין.
רחוב על שמו קיים בראש העין, ליד שוק ראש העין.
נולד בשנת ה'תק"ס (1800) ליהודה בן סאלם מנצורה ברובע היהודי בעיר צנעא, בירת תימן.
בילדותו, למד תורה אצל אביו.
את עיקר תורתו למד אצל מארי אברהם הלוי אלשיך, שהיה ממונה על הנפקת מטבע האימאם בתימן.
עקב קרבתו למלכות, התמנה להיות גובה ג'יזיה, מס גולגולת שהטיל השלטון המוסלמי בתימן על בני עמים לא מוסלמים שחיו תחתיו.
שמו מופיע בשטר מתאריך ט' כסלו ה'תקצ"א (1831), בהיותו בן כ-30.
בשנת ה'תקצ"ה (1835) נבחר על ידי מארי יוסף קארה, הראב"ד של צנעא, וחברי בית דינו, לצאת למסעות ביקור בין קהילות תימן, כדי לפקח על השחיטה ולהסמיך רבנים ושוחטים בקהילות.
עסק גם ברפואה עממית וטבעית, והיה ידוע כבעל קבלה מעשית.
הרב יעקב ספיר, כשהיה בביקור בתימן בשנת ה'תרי"ט (1859), כתב עליו: .
אחיו הוא המשורר רבי סעדיה (סעיד) מנצורה, שידוע מכמה שירים שחלקם נדפסו, וחלקם נמצאים בדיואנים שונים ובכתבי יד, ובעיקר מחיבורו "הגלות והגאולה" שהוא חיבור המאקאמות האחרון בתימן.
למארי סאלם היו שני בנים, יעיש ושלמה שנפטר בצעירותו, ושלוש בנות.
אחת מבנותיו נישאה למשה יצחק הלוי, אביו של הרב יחיא יצחק הלוי רבה הראשי של תימן.
נר מצווה – טעמים וחידושים לתורה.
נקרא על שם שם משפחתו בחילוף אותיות.
זבחי תודה – הלכות ופירושים להלכות שחיטה על השולחן ערוך, עד הלכות מתנות כהונה.
מבוסס על ספר זבח תודה למהרי"ץ.
כת"י בית הספרים הלאומי 804609 אוטוגרף רבנו המחבר שנכתבו בשנת ב'קנ"ח לשטרות (ה'תר"ז, 1847) המכיל 86 דפים.
שלמי חגיגה – הלכות שחיטה על הרמב"ם, מזכיר פעמים מנהגי תימן ושמועות מחכמי דורו.
ברכת הזבח – חיבור על דיני שחיטה וטרפות, על ספר זבחי אלוהים למארי יוסף קארה.
סדר הנישואין והלכותיהם, סדר המילה ופירוש הכתובה – יצא לאור בספר נר יאיר עמ' צ"ט-קל"ט.
הערות לספר פרי חדש – ברשות הרב אליהו קאדי, ניו יורק.
הערות לשו"ת הרדב"ז – ברשות הרב יוסף קאפח, ירושלים.
כתב עוד הערות סביב ספרים רבים בגיליונות הדפים תוך כדי לימודו.
חכמה ותבונה – שו"ת בענייני אישות, ברשות פרופ' אהרן גימאני.
שמיטה שביעית – חיבור בעניין הגאולה, רובו אבד.
אשורר שיר לאל חי – שיר תפילה.
קאל אלאדיב אללה אלכבאר הו ד'י צנע כל שי ודבר – בכתב יד.
הפדות והישועה – ארבעה מאמרים בענייני הגלות והגאולה העתידה, ושני שירים שחיבר.
שם הספר ניתן על ידי המוציאים לאור.
נדפס שבט ה'תשע"א, מכון מרא"ה קריית ספר.
בראש הספר מבוא ותולדות המחבר.
שלום לך, עצבות הוא ספרה הראשון של הסופרת הצרפתייה פרנסואז סאגאן, שיצא לאור ב-1954, כשהייתה בת 18, וזכה להצלחה בינלאומית מיידית.
את הסיפור מספרת לקורא ססיל, נערה בת 17, המבלה חופשת קיץ בחוף הים יחד עם אביה האלמן, רֵמון, חברתו הצעירה אלזה וחברתו בת גילו אן.
גיבור נוסף של הסיפור הוא סיריל, צעיר המבלה גם הוא בחוף הים, ומתאהב בססיל.
לדברי סאגאן, היא כתבה את הספר במשך כחודשיים-שלושה, שעתיים מדי יום.
בספרה האוטוביוגרפי "מעבר לכתף", משנת 1998, תיארה סאגאן את "שלום לך, עצבות": "זה היה ספר אינסטינקטיווי ומופקר בעת ובעונה אחת, ספר שעשה שימוש בחושניות ובתמימות באופן שווה, תערובת שעדיין יש בה להדהים היום, כמו אתמול".
בשנת 1958 עובד הספר לסרט קולנוע בשם "שלום לך, עצבות", בהפקתו ובבימויו של אוטו פרמינגר.
המספרת, ססיל, היא נערה בת 17, המבלה חופשת קיץ נינוחה בחוף הים בריביירה הצרפתית יחד עם אביה רֵמון, אלמן בן 40, ועם בת זוגו הצעירה אלזה מקנבורג.
ססיל התייתמה מאמהּ בהיותה בת שנתיים.
האב, העוסק בפרסום, מחליף בנות זוג לעיתים קרובות, ואלזה היא רק אחת בסדרה.
בחוף הים מבלה גם סיריל, צעיר בן 25 הלומד משפטים ומבלה בחוף עם אמו האלמנה.
סיריל וססיל מתאהבים ומבלים יחד ("היינו שטים יחד בסירה יום-יום ומתנשקים כאוות נפשנו", מתארת ססיל).
אל השלושה מצטרפת אן לרסן, מעצבת אופנה בת 42, ידידה ותיקה של האם המנוחה, שאף גידלה את ססיל במשך זמן מה, לאחר שססיל עזבה את הפנימייה שבה התחנכה, כשנתיים קודם לכן.
אן שונה מידידיו הרבים של האב.
בעוד ידידיו של האב מתאפיינים בשטחיות וביופי חיצוני, אן היא אינטליגנטית ומאופקת.
ססיל מתארת את המשולש הרומנטי שנוצר "כל מרכיבי הדרמה כבר התקבצו להם יחד: גבר פתיין, בחורה קלת דעת ואישה בשלה דעתנית".
רמון, אלזה, אן וססיל יוצאים לבילוי משותף בקזינו בקאן, ושם רמון נוטש את אלזה עם ססיל ומסתלק עם אן.
למחרת רמון ואן מודיעים לססיל על כוונתם להינשא.
ססיל, הרואה בנישואי אביה לאן שינוי קיצוני באורח חייהם, זוממת לשנות זאת.
היא אינה שלמה עם עצמה וחושבת: "הרגשות האלה שאני חשה כלפי אן הם טיפשיים ועלובים, והתשוקה שלי להפריד בינה לבין אבי היא אכזריות לשמה", אך ממשיכה בתוכניתה.
כאשר אלזה חוזרת כדי לקחת את חפציה, ססיל מציעה לה להישאר באזור, להציג את סיריל כמאהבהּ, וכך להצית את קנאתו של רמון.
אף שאן אסרה על ססיל להיפגש עם סיריל, ססיל ממשיכה להיפגש איתו בסתר.
בביקור שלה בביתו הם שוכבים לראשונה: "ואחר כך בא מחול האהבה: הפחד המושיט ידו לתשוקה, לעדנה ולהתגעשות, והכאב האכזרי והניצח שבעקבותיו מֵנץ התענוג.
לי היה המזל, ולסיריל - הרוך הנחוץ, והתענוג התגלה לי כבר ביום הזה".
מזימתה של ססיל מצליחה, ורמון אכן בוגד באן עם אלזה.
אן, המגלה זאת, נפגעת עד עמקי נשמתה.
היא נכנסת למכוניתה ועוזבת את בית החוף.
רמון חושב איך לפייס אותה, ומחליט לשלוח לה מכתב התנצלות, אותו הוא מחבר בעזרת ססיל.
שעות אחדות לאחר עזיבתה של אן, מקבל רמון הודעה טלפונית על מותה בתאונת דרכים שאירעה בקטע מסוכן של הדרך.
ססיל מתלבטת האם הייתה זו תאונה או התאבדות, ומציינת: "אן העניקה לנו במותה מתנה שלא תסולא בפז: האפשרות להאמין שהיא מתה בתאונה".
ססיל ואביהּ חוזרים לפריז, וחייהם חוזרים לשגרה: ססיל מוצאת אהוב חדש, ורמון "שלא היה עשוי לחיי בדידות, מצא לו גם הוא בת זוג, בחורה צעירה ובעלת שאיפות".
פסקת הסיום של הספר מלמדת שהחזרה לשגרה אינה מושלמת:
"רק כשאני שוכבת במיטה בשעת שחר, כשהרעש היחיד הוא הד המכוניות הנוסעות ברחובות פריז - רק אז בוגד בי לפעמים הזיכרון.
הקיץ חוזר, ועמו כל הזיכרונות שהוא נושא באמתחתו.
אני חוזרת על שמה בלחש וממלמלת אותו שוב ושוב בחושך.
ואז נובט משהו בתוכי, אני מזהה אותו בעיניים עצומות וקוראת לו בשמו: שלום לך, עצבות".
ססיל: המספרת, נערה מרדנית בת 17, בלונדית ורזה, בתו של רמון.
התייתמה בגיל שנתיים מאמהּ, והתחנכה בפנימייה עד הגיעה לגיל 15. כישלונה בבחינה בפילוסופיה מעיב על חופשת הקיץ שלה.
רֵמון: אלמן נהנתן בן 40, העוסק בפרסום ומחליף בנות זוג לעיתים קרובות.
בת זוגו בתחילת הסיפור היא אלזה, הצעירה ממנו ב-14 שנה, אך במהלך הסיפור הוא נוטש את אלזה ומחליט להתחתן עם אן.
ססיל מתארת אותו: "הוא היה גבר קל דעת, איש עסקים מיומן, סקרן תמיד, מתייגע מהר וחביב על נשים.
לא התקשיתי לאהוב אותו בכל לבי, כי הוא היה טוב לב, נדיב ועליז, וכלפי שָפַע חום תמיד".
אלזה מקנבורג: צעירה בת 26, בת זוגו של רמון הננטשת על ידו, מוצאת מאהב אחר, אך נענית להצעתה של ססיל להילחם על לבו של רמון.
ססיל מתארת אותה: "היא הייתה בחורה אדמונית וגבוהה, ספק זנזונת ספק נערת זוהר, והיא מילאה תפקידי משנה למיניהם באולפנים ובברים בשאנז-אליזה.
היא הייתה נחמדה, פשוטת הליכות ונטולת שאיפות רציניות מדי".
אן לרסן: מעצבת אופנה בת 42, ידידה של אשתו המנוחה של רמון.
ססיל מתארת אותה: "אישה מושכת ומטופחת מאוד, בעלת פנים גאות, מפוכחות ואומרות אדישות.
היא הייתה חביבה אך מרוחקת, הכול בה העיד על רצון נחוש ועל קור רוח מאיים במקצת".
סיריל: סטודנט למשפטים בן 26, שככל יתר הדמויות מבלה בחופשת קיץ בריביירה הצרפתית.
מתאהב בססיל ומציע לה נישואים.
ססיל מתארת אותו: "היו לו פנים לטיניות, הוא היה שחום מאוד וגלוי לב מאוד, והיה בו משהו מאוזן ומגונן שמצא חן בעיני.
הוא היה גבוה ולפעמים גם יפה, מין יופי שמשרה ביטחון."
שם הספר, "שלום לך, עצבות", נלקח משורות הפתיחה של שירו של פול אלואר המופיע בפתח הספר: "היי שלום עצבות / ברוך בואך עצבות" (במקור: Adieu tristesse / Bonjour tristesse).
השם "שלום לך, עצבות" אינו מבהיר את שברור לקורא הספר במקורו (או בתרגומו לאנגלית Hello Sadness), שמדובר בברכת שלום בתחילתה של פגישה ולא בסיומה.
משמעות זו ברורה יותר במשפט הסיום של הספר, שבו מופיע שמו: "ואז נובט משהו בתוכי, אני מזהה אותו בעיניים עצומות וקוראת לו בשמו: שלום לך, עצבות".
במרכז הסיפור נמצאות שתי נשים: ססיל, נערה בת 17, בתו של רמון, ואן, גרושה בת 42, אהובתו וארוסתו של רמון.
בין השתיים מתנהל מאבק, לא רק על לבו של רמון.
אביה של ססיל, רמון, נהנתן וקל הדעת, וחברתו הצעירה אלזה, שהיא קלת דעת אף יותר ממנו, מאפשרים לססיל חיים של נהנתנות.
אן, השקולה יותר, דורשת מססיל משמעת: היא דורשת ממנה להקדיש זמן ללימודים, גם במהלך החופשה, ולרסן את קשריה עם סיריל.
יותם שווימר מעיר על כך: "המאבק בין הנערות והבשלות מהווה תמה מרכזית ברומן.
ססיל מרגישה מאוימת מדמותה הכוחנית של אן, העלולה לשים קץ לחיים הנהנתנים שלה עם אביה, אך גם נמשכת אל הכריזמה שלה כאישה."
שלומציון קינן ואמהּ נורית גרץ מזהות במאבק זה הד לאגדת "שלגיה": "אפשר לזהות בו את האגדה על האם החורגת הזוממת לבודד את שלגיה מאביה, ועל שלגיה המתנקמת בה בעזרת הגמדים, במקרה זה המאהבת של אביה והמאהב שלה עצמה".
בסיפור, המתרחש בחופשת הקיץ, הקדושה כל כך לפריזאים, לקיץ הים תיכוני החם יש מקום נכבד.
כבר בפרק הראשון, בשלב הצגתם של גיבורי הסיפור, מוצגת גם השפעתו של הקיץ: "בילינו על החוף שעות על גבי שעות, הלומי חום, ועורנו עטה אט-אט גוון בריא ומוזהב.
רק אלזה נצרבה והאדימה, ועורה התקלף בייסורים איומים."
הקיץ משפיע לא רק על הגוף, אלא גם על הנפש, כדברי ססיל: "חשבתי לעצמי שהחול זורם ממש כמו הזמן, ושזאת מחשבה רדודה, אבל נעים לחשוב מחשבות רדודות: הרי היה קיץ."
קינן וגרץ מוצאות בסיפור, בין השאר, את "ז'אנר חופשת הקיץ, המכיל הרפתקאות שלא יכלו להתרחש במסגרות הממוסדות, הקבועות, של ימות השנה, החל באהבות בלתי אפשריות וכלה בהרג."
"הייתי בת שבע-עשרה בקיץ ההוא, והייתי מאושרת בתכלית" מספרת ססיל בפתיחת הספר.
היא מתענגת על זיכרונות נעימים ("מפעם לפעם בא זיכרון גופו של סיריל - זֵכר אותם רגעים - והאיץ את פעמי לבי"), ונזהרת מזיכרונות מכאיבים ("אני מקצרת בתיאור התקופה הזאת, כי אני חוששת שאם ארחיב בדברי אשקע בזיכרונות שיכאיבו לי").
בפסקת הסיום של הספר מספרת ססיל על בגידת הזיכרון, אך המשמעות שהיא נותנת למושג זה הפוכה מהמקובלת.
במשמעות המקובלת בגידת הזיכרון היא השכחה, אובדן המידע שהיה אצור בזיכרון ואין יותר יכולת לאחזרו.
אצל ססיל הנהנתנית, שגם לאחר מותה של אן חשוב לה לומר, על עצמה ועל אביה, "אבל אנחנו מאושרים", בגידת הזיכרון היא דווקא שמירת המידע, ועלייתם של הזיכרונות הפוגמים באושר, אלה הגורמים לה לומר "שלום לך, עצבות".
רומן בן תקופתו או גם בן תקופתנו?
טל ניב מוצאת מאפיין אחר של הרומן העושה אותו רלוונטי גם לתקופתנו:
למרות שעברה יותר מחצי מאה מאז שפורסמה הנובלה ב-1954 - והתנהגות מינית בוטה הרבה יותר מזו שמתוארת בה אינה נחשבת היום אפילו למעניינת - היא נשארה מזעזעת.
לא מדובר פה במיניות של נערה מתבגרת, אלא בנובלת-מתח אפלה, שבמרכזה אשה החיה על פי חוקיה שלה, המצפצפת על מה שמצופה ממנה, המסורה לתענוגותיה, לנרקיסיזם שלה, הלוקחת לעצמה רשות לפעול בעולם כמו גבר.
וזו תכונתו של "שלום לך, עצבות", העומדת במבחן הזמן.
הספר הפך לרב-מכר מיד עם צאתו לאור, ובשנתו הראשונה נמכרו בצרפת יותר ממיליון עותקים שלו.
עד תחילת שנות השישים תורגם הספר ל-23 שפות ונמכר ביותר מ-4 מיליון עותקים.
לראשונה הופיע הספר בעברית בשנת 1956 בהוצאת קרני, בתרגומה של עליזה שני.
בשנת 2009 יצא לאור תרגום נוסף לעברית, מעשה ידי דורי מנור, בהוצאת "אחוזת בית".
בשנת 1958 עובד הספר לסרט קולנוע בשם "שלום לך, עצבות", בהפקתו ובבימויו של אוטו פרמינגר, לפי תסריט שכתב ארתור לורנץ.
ג'ין סיברג גילמה את ססיל, דייוויד ניבן גילם את רמון, ודברה קר גילמה את אן.
שלום לרנר (30 בספטמבר 1949 – 9 בפברואר 2022) היה פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ודקאן הפקולטה.
לרנר גדל בכפר סבא ולמד בישיבות נתיב מאיר וכרם ביבנה.
בין השנים 1972–1975 למד לתואר ראשון בפקולטה למשפטים בבר-אילן.
לרנר סיים בהצטיינות את התואר.
לאחר מכן התמחה אצל שופט (לימים נשיא) בית המשפט העליון יצחק כהן.
המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים (1976-1980), ולאחר מכן שימש כמומחה אורח באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית.
בשנת 1990 קיבל דרגת פרופסור חבר ומונה לדקאן הפקולטה למשפטים בבר-אילן (1990–1994).
פרופסור לרנר היה מומחה לדיני קניין ומשפט מסחרי, ובפרט דיני שעבודים, חיובים, בנקאות ודיני שטרות.
כמו כן פרסם לרנר מספר מחקרים בתחום המשפט העברי.
כיהן גם כחבר הוועדה מטעם משרד המשפטים לקודיפיקציה של המשפט האזרחי (1987-1990), ויו"ר ועדה מטעם משרד המשפטים לתיקון חוק המשכון (1986-1989).
בשנים 2007 ו-2008 פורסם שמו כמועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
לרנר נפטר ב-9 בפברואר 2022 ונקבר בבית הקברות סגולה.
הותיר אחריו אישה, מרים, ושישה ילדים.
דיני שטרות (מהדורה ראשונה, 1999)
שלום מאיר הכהן ולך (נולד בשנת 1947) הוא רב, מרצה, הוגה וסופר ישראלי.
השתמש גם בשם העט מ.
ולך נולד בישראל למשפחה ששורשיה בחסידות ויז'ניץ, וגדל בדרום תל אביב.
אחר נישואיו למד בכולל אברכים, ובד בבד עסק בכתיבה.
בשנת 1985 הצטרף לצוות ההקמה של העיתון יתד נאמן והיה עורכו של המוסף התורני.
כעבור זמן פרש מן העיתון והחל בכתיבה ספרותית-תורנית ענפה.
הרב ולך מקיף בספריו את שלושת החוגים המרכזיים ביהדות החרדית - ליטאים, חסידים ועדות המזרח.
רבים מספריו עוסקים ברבני עדות המזרח.
בשנת 1993 הוציא את סדרת "שערי ארמון" - משלים לימים הנוראים ולהגדה של פסח מגדולי רבני המזרח.
בשנת 1995 הוציא את הסדרה "אבותינו סיפרו לנו" - סיפורים ומשלים ממורשת יהדות המזרח על סליחות ועל הגדה של פסח.
בשנת 2007 יצא כרך נוסף בסדרה, על זמירות שבת וברכת המזון.
רוב ספריו יוצאים בהוצאת "תבונה".
מעיין השבוע, מעיין המועד, מעיין האמונה
במשך שנים ערך הרב ולך את העלון השבועי של תנועת אל המעיין של מפלגת ש"ס - "מעיין השבוע".
את אוסף מאמריו הוא קיבץ לסדרת ספרי "מעיין השבוע" על התורה.
כמו כן הוציא את סדרת "מעיין המועד" על מועדי השנה, ואת סדרת "מעיין האמונה", המכילה מאמרים ורעיונות בנושא האמונה ומשולבים בה סיפורים מגדולי הדורות, רבים מהם מרבני יהדות המזרח.
כמו כן הוציא ספר "מעיין האגדה" העוסק באגדות הש"ס.
הרב ולך מכונה "בעל ההגדות", בשל מספרן הרב של ההגדות של פסח שהוציא.
מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא מוציא כמעט מדי שנה הגדה של פסח נוספת הכוללת לקט פירושים וביאורים על סדר ההגדה מאת אחד הרבנים, עם סיפורים אודותיו.
חלק מן ההגדות תורגמו לאנגלית.
הרב ולך כתב מספר ביוגרפיות על רבנים ואישים תורניים.
כמה מספרי הביוגרפיה הפכו לרב-מכר, ובהם "אנא עבדא" - על הרב שמואל צבי קובלסקי ו"מעילו של שמואל" - על הרב שמואל אהרן יודלביץ.
כמו כן פרסם ביוגרפיות על רבי יהושע לייב דיסקין, האדמו"ר מאוז'רוב הרב בן ציון אבא שאול והמשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
הרב ולך הוא גם סופר ילדים ונוער פורה.
על ספריו לילדים ונוער הוא חותם בשם העט מ.
ברעם (מאיר בר עליזה ומרדכי, שמות הוריו).
רוב ספריו הם עיבוד של מאורעות היסטוריים המוגשים בהשקפה תורנית.
משנת 2019 יצאו חלק מספריו בגרסת קומיקס.