tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו הוא חלק דירה באדלייד עם אשתו לעתיד רובין.
אחרי "מקס הזועם", גיבסון שיחק בתפקיד הראשי בסרט "טים" (שיצאה לאקרנים גם ב-1979).
בתקופה זו הופיע גיבסון גם בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה אוסטרליות.
הוא הופיע בסדרה "The Sullivans" בתור קצין צבא, בסדרת המשטרה "Cop Shop" ובפרק הפיילוט של "עונש סדרתי בכלא" שהופק ב-1980 והוקרן ב-1981. ב-1979 גיבסון גם שיחק בסרט האקשן על מלחמת העולם השנייה "Attack Force Z", אך הוא יצא לאקרנים רק ב-1982 כאשר גיבסון הפך לכוכב ידוע.
בשנת 1981 כיכב בסרט "גליפולי", אשר זיכה את גיבסון בפרס השחקן הטוב ביותר ממכון הסרטים האוסטרלי.
"גליפולי" גם סייעה לקדם את המוניטין של גיבסון כשחקן רציני ואחריו הסוכן ההוליוודי אד לימאטו לקח אותו תחת חסותו.
סרט ההמשך "מקס הזועם 2", בשנת 1982, היה הלהיט הראשון שלו בארצות הברית, שם יצאה לאקרנים בשם "The Road Warrior".
באותה שנה גיבסון גם כיכב במותחן הרומנטי של פיטר ויר "שנה בצל הסכנה".
לאחר הפסקה של שנה אחת ממשחק בקולנוע, לאחר לידת בניו התאומים, גיבסון שיחק בתפקיד פלטשר כריסטיאן בסרט "הבאונטי" (1984), בו שיחק לצד אנתוני הופקינס.
גיבסון הרוויח לראשונה שכר של מיליון דולר, כששיחק בסרט השלישי של סדרת "מקס הזועם", "מקס הזועם וכיפת הרעם" ב-1985.
סרטו האמריקאי הראשון של גיבסון היה סרט הדרמה "הנהר" (1984) בבימוי מרק ריידל, שבו הוא וסיסי ספייסק גילמו חקלאים קשיי יום בטנסי.
גיבסון גם כיכב באותה שנה בסרט "גברת סופל" של הבמאית האוסטרלית ג'יליאן ארמסטרונג.
בשנת 1985, לאחר שעבד על ארבעה סרטים ברציפות, גיבסון לקח כמעט שנתיים חופש בחוות הבקר שלו באוסטרליה.
הוא חזר לשחק את התפקיד של מרטין ריגס בלהיט "נשק קטלני" (1987), סרט שעזר לבסס את מעמדו כשחקן מוביל בהוליווד.
לאחר מכן כיכב גיבסון בשלושה סרטים, אחד אחרי השני ברצף, כולם יצאו לאקרנים ב-1990: "ציפור על תיל" בו כיכב לצד גולדי הון, "אייר אמריקה", ו"המלט".
במהלך שנות ה-90 גיבסון השתתף במקביל בשורה של סרטים מסחריים ופרויקטים שהוא הפיק ויזם.
בשנת 2000 גיבסון קיבל שכר שיא של 25 מיליון דולר עבור תפקידו בסרט "הפטריוט", שהכניס למעלה מ-100 מיליון דולר, וכך גם שני סרטים נוספים שיצאו לאקרנים באותה שנה, "מרד התרנגולים" ו"מה נשים רוצות".
ב-2002 הופיע גיבסון בדרמה על מלחמת וייטנאם "חיילים היינו" ו"סיינס", שהפך לסרט הרווחי ביותר בקריירת המשחק שלו.
בעודו מקדם את "סיינס", גיבסון אמר שהוא כבר לא רוצה להיות כוכב קולנוע ושישחק שוב בסרט רק אם התסריט יהיה באמת יוצא דופן.
בשנת 2010 הופיע גיבסון בסרט "על סף התהום", שסימן את תפקידו הראשון בכיכובו מאז 2002.
בשנת 2011 כיכב בסרט "החיים הכפולים של וולטר" בבימויה של ג'ודי פוסטר.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הפעולה "נמלטת".
בנוסף ב-2016 ביים את סרט המלחמה "הסרבן" שגרף 15 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון לצאתו לאקרנים בארצות הברית וזכה לביקורות חיוביות.
ב-2017 שיחק בסרט הקומדיה "גבר גבר 2", עליו זכה בפרס פטל הזהב, כשחקן המשנה הגרוע ביותר של השנה.
בשנת 2022 שיחק בדרמת הפשע הביוגרפית "העוקץ הג'נטלמני" שם גילם את טומי קיי.
לאחר הצלחתו בהוליווד עם סדרת סרטי "נשק קטלני", גיבסון החל לעבור להפקה ובימוי.
יחד עם שותפו ברוס דייווי, גיבסון הקים את חברת "אייקון הפקות" בשנת 1989 כדי להפיק את הסרט "המלט".
בנוסף להפקה או הפקה משותפת של רבים מסרטיו של גיבסון עצמו, אייקון הפיקה סרטים רבים אחרים, החל מ"אהובת אלמוות" ועד "בעל אידיאלי".
גיבסון לקח תפקידי משנה בחלק מהסרטים הללו, כמו "מלון מיליון הדולר" ו"הבלש המזמר".
גיבסון גם הפיק מספר פרויקטים לטלוויזיה.
"אייקון" התרחבה והחלה לפעול גם כחברת הפצה בינלאומית ומפעילת בתי קולנוע באוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 2011 מכר את גיבסון את פעילות חברת "אייקון הפקות" בבריטניה לאוליגרך לן בלווטניק, שמינה את המפיק הישראלי אביב גלעדי לעמוד בראש פעילות זו.
גיבסון נתן קרדיט לבמאים שלו, במיוחד ג'ורג' מילר, פיטר ויר וריצ'רד דונר, בכך שהם לימדו אותו את מלאכת הקולנוע והשפיעו עליו כבמאי.
לפי רוברט דאוני ג'וניור, מנהלי האולפנים עודדו את גיבסון ב-1989 לנסות לביים, רעיון שהוא דחה תחילה.
גיבסון ביים את הסרט הראשון שלו ב-1993, "איש ללא פנים", ושנתיים לאחר מכן ביים את "לב אמיץ", שזיכה את גיבסון בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר.
גיבסון תכנן זמן רב לביים גרסה מחודשת ל"פרנהייט 451", אך ב-1999 הפרויקט נדחה ללא הגבלת זמן בגלל התנגשויות תזמון.
גיבסון היה אמור לביים את רוברט דאוני ג'וניור בהפקה בימתית של המלט בלוס אנג'לס בינואר 2001, אך בעיית הסמים של דאוני באותה עת ביטלה את הפרויקט.
בשנת 2004, יצאה לאקרנים הסרט השנוי במחלוקת ""הפסיון של ישו", סרט דובר ארמית עם כתוביות, שהוא היה שותף בכתיבו, בהפקה ובבימוי.
הסרט המשיך והפך לסרט לשובר קופות עם הכנסות של 370,782,930 דולר בארצות הברית.
בישראל סירבו מפצי הסרטים להקרין אותו.
גיבסון ביים כמה פרקים של הסדרה Complete Savages עבור רשת ABC.
ב-2006 הוא ביים את סרט האקשן-הרפתקאות "אפוקליפטו", סרטו השני שמציג דיאלוג דליל בשפה שאינה אנגלית.
באוקטובר 2025 גיבסון החל בצילומי הסרט "The Resurrection of the Christ", המהווה המשך לסרטו משנת 2004 "הפסיון של ישו".
לגיבסון אזרחות כפולה: אמריקאית (מלידה) ואירית (מאמו).
הוא גם תושב קבע של אוסטרליה.
גיבסון פגש את אשתו רובין מור בשנות השבעים.
באותה העת רובין עבדה כאחות ומל היה שחקן בתחילת דרכו.
ב-7 ביוני 1980, נישאו הזוג בכנסייה הקתולית ביישוב פורטסוייל שבניו סאות' ויילס.
לזוג בת אחת ושישה בנים.
ב-13 באפריל 2009 הודיעו השנים שהם נפרדים.
רובין הגישה את בקשת הגירושין בטענה למחלוקות שלא ניתנות לגישור.
בדצמבר 2011 השניים התגרשו ופורסם שגיבסון יעביר לגרושתו סכום של כ-425 מיליון דולר, מחצית מהונו, בשל העובדה שהשניים לא חתמו על הסכם טרום נישואים.
בנם הוא שחקן הקולנוע מיילו גיבסון.
ב-25 במאי 2009 נודע כי מל וחברתו, הזמרת הרוסיה אוקסנה גריגורייבה, מצפים להולדת בתם.
בתם המשותפת לוסיה גיבסון נולדה ב-30 באוקטובר 2009. תקופה קצרה אחר כך האשימה אוקסנה את גיבסון בתקיפה והוא הועמד לדין.
הזוג נפרד באפריל 2010. לגריגורייבה יש גם בן מיחסיה עם השחקן הבריטי טימותי דלטון.
ביוני 2010 גריגורייבה העניקה ריאיון לתקשורת בו האשימה את גיבסון בכך שהכה אותה בינואר 2010.
ביולי 2010 פרסמה גריגורייבה קלטות שונות של שיחות טלפון בינה לבין גיבסון בהם גיבסון צעק וקילל אותה.
בקלטות גיבסון כינה את גריגורייבה "זונה" ואמר בין היתר "הלוואי שחבורה של שחורים תאנוס אותך" ו"אני אשרוף את כל הבית, אבל קודם תמצצי לי".
בעקבות מעשיו של גיבסון כלפי גריגורייבה, אשר התלוננה בעבר מספר פעמים על אלימות מצדו של גיבסון, הוצא צו הרחקה בגין אלימות במשפחה אשר אסר על גיבסון להתקרב לגריגורייבה או לבתה והשריף של מחוז לוס אנג'לס פתח בחקירה של אלימות במשפחה.
במקביל, אשתו לשעבר של גיבסון, רובין גיבסון, הגישה באותה העת הצהרה לבית המשפט לפיה היא מעולם לא חוותה התעללות כלשהי מצד גיבסון.
ביולי 2012 ביקשה אמו החורגת של גיבסון מבית המשפט בלוס אנג'לס להוציא נגדו צו הרחקה, בטענה שהיה אלים כלפיה.
גיבסון הוא נוצרי-קתולי המשתייך לזרם השמרני-הקיצוני של הארכיבישוף מרסל לפבר, זרם שאינו מכיר בסמכות הותיקן, בשל היות הקתוליות המרכזית פתוחה ומודרנית מדי לטעמו.
בשנת 2004, גינה גיבסון בפומבי את המימון הממשלתי הניתן למחקר בתאי גזע וחששותיו משיבוט של עוברים אנושיים.
בנוסף הוא נוהג להשקיע את כספו בהתאם לאמונותיו הדתיות.
לדברי וינסלי קלרקסון, מחבר הביוגרפיה הלא רשמית של מל גיבסון, סבל השחקן מאלכוהוליזם עוד מגיל ההתבגרות.
בשנת 1984 נעצר גיבסון בגין נהיגה בשיכורות בטורונטו.
בשנת 2004, בריאיון עם דיאן סויר, הוא הודה כי בעבר הייתה לו התמכרות לסמים ולאלכוהול.
באוגוסט 2006 נידון לשלוש שנות מאסר על תנאי לאחר שנהג שיכור.
באוגוסט 2003 ייחסה הליגה נגד השמצה לגיבסון אנטישמיות, בעקבות הסרט שביים והפיק, "הפסיון של ישו", זאת לאחר צפייה בגרסה לא סופית של הסרט שהוקרנה לכ-50 נציגים רשמיים של ארגונים יהודיים.
בהקרנה נכח גם גיבסון עצמו, לאחר שנמתחה עליו ביקורת, מפני שבסרט מתוארים בבוטות יהודים וכך גם ייסוריו של ישו בשעותיו האחרונות.
לטענת גיבסון עצמו, הסרט בא להציג את המאורעות בלבד ולא להתסיס את הרגשות נגד היהודים.
ביולי 2006 נעצר גיבסון בלוס אנג'לס על נהיגה במהירות מופרזת בעודו שיכור.
בעת האירוע גיבסון סינן קללות אנטישמיות, כמו "היהודים אחראים לכל המלחמות שבעולם".
לאחר שהשתחרר מהמאסר הוא פרסם הודעת התנצלות ראשונה, בה לא התייחס להתבטאויותיו האנטישמיות, אך גל המחאה של מנהיגי קהילות יהודיות ושאינם כאלו גרמו לו לפרסם הודעת התנצלות שנייה, בה ביקש סליחה מהיהודים שנפגעו מהתבטאויותיו.
בנוסף הודה גיבסון כי יש לו בעיות של אלכוהוליזם והודיע כי הוא החל לקבל טיפול על מנת להיגמל מההתמכרות.
לאחר התקרית רשת ABC הפסיקה הפקת סדרה בכיכובו, עם זאת השחקנית ג'ודי פוסטר יצאה להגנתו, ואחר כך גם השחקנית סיגורני ויבר.
בדצמבר 2010 טענה השחקנית האמריקאית ממוצא יהודי וינונה ריידר בריאיון למגזין "GQ" כי גיבסון כינה אותה "חומקת תנורים" ("an Oven-dodger"), כינוי גנאי ליהודים שמתייחס לשריפתם בשואה, כשפגש אותה במסיבה.
ריידר ציינה שבאותה העת לא הבינה למה התכוון גיבסון בכך.
ביוני 2020 חזרה על הטענה, בתגובה אמר גיבסון כי היא שיקרה אז ומשקרת גם כעת.
באפריל 2012 סירב התסריטאי ג'ו אסטרהאז לקחת חלק בכתיבת תסריט הסרט "המכבים" שאותו שאף גיבסון לביים ולשחק בו בתפקיד יהודה המכבי.
סירובו של אסטרהאז נבע בין השאר בשל התבטאויותיו האנטישמיות של גיבסון.
באוקטובר 2024 הביע גיבסון תמיכה במועמדות דונלד טראמפ לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 והתייחס לקמלה האריס כאל בעלת "מנת משכל של עמוד".
גיבסון טען כי להאריס יש "רקורד עגום" ו"אין לה מדיניות ממשית." גיבסון חזר על עמדות דומות של טראמפ, אשר תקף גם הוא את רמת האינטליגנציה של האריס, וקרא לה "אדם בעל IQ נמוך."
מלווין ג'רום "מל" בלאנק היה מדבב סרטים מצוירים יהודי-אמריקאי.
בלאנק היה אחד המדבבים המפורסמים ביותר בקולנוע האמריקאי ונודע כ"האיש בעל אלף הקולות".
בלאנק היה שותף להמצאת מספר רב של דמויות מצוירות מפורסמות של האחים וורנר ושל האנה-ברברה שאותן גם דיבב.
המפורסמת שבהן היא דמותו של באגס באני בעל המבטא הברוקליני.
הוא דיבב את רוב הדמויות ב"לוני טונס", את ברני ראבל ודינו בסדרה "משפחת קדמוני", את קוזמו ספייסלי בסדרה "משפחת סילוני" ועוד דמויות רבות עד מותו.
בנוסף, דיבב את אותן דמויות בסרט של וולט דיסני "מי הפליל את רוג'ר ראביט" שנה לפני מותו.
דמויות מצוירות נוספות שדיבב בלאנק:
אלמר פאד (לוני טונס, לאחר מות המדבב המקורי, ארתור קיו בראינט)
טאז השד הטסמני (לוני טונס)
ברני ראבל (משפחת קדמוני וסדרות-בת)
הוא דיבב גם את הרובוט טוויקי בסדרה הבדיונית "באק רוג'רס במאה ה-25", בכיכובו של גיל ג'רארד ובהפקתו של גלן א.
בלאנק מת ב-1989 כתוצאה מדום לב.
מצבתו נושאת את הכיתוב: "זה הכול, אנשים!".
בזמן הקלטת הקולות של באגס באני, היה בלאנק לועס גזר ומיד יורק אותו לתוך מרקקה, וזאת משום שבליעה של הגזר הייתה אורכת זמן רב מדי.
הטענה הנפוצה שהוא היה אלרגי לגזר איננה נכונה; הוא אמנם לא חיבב במיוחד גזר חי, אך לא היה אלרגי.
ניסיונות להשתמש בפירות וירקות אחרים להשמעת הקול לא עלו בהצלחה, משום שהקול שנשמע לא היה דומה מספיק לקולו של הגזר.
מל (מלוין) קלר (16 במרץ 1920 – 1998) היה מוזיקאי ג'אז וממובילי הזרם בישראל בשנות ה-50 וה-70. נגן קלרינט, וסקסופון, מלחין ומנצח.
הופיע עם רביעייה ועם ביג בנד, וכמו כן בקונצרטים לימודיים שונים.
מל קלר נולד בניו יורק שבארצות הברית.
בגיל חמש החל ללמוד נגינה בכינור ובגיל 16 עבר לנגן בסקסופון והחל לנגן מוזיקת ג'אז.
הוא למד באוניברסיטת ניו יורק והשלים תואר במנהל עסקים.
במלחמת העולם השנייה שרת בצי האמריקאי כקצין תותחנים על משחתת.
לאחר המלחמה למד עיבוד, ניצוח ונגינת קלרינט בקונסרבטוריון בפריז ושנה נוספת למד מוזיקה באיטליה.
ב-1951 הגיע לביקור בישראל והחליט להשתקע בה.
בתחילה ניגן בתזמורת חיפה ולאחר מכן עבר לנגן בתזמורת "קול ישראל".
ב-1961 נישא להלגה, קולנוענית ופסלת.
השניים אימצו בת ב-1964. ב-1967 העלה ביחד עם השחקן גדעון שמר את המופע "אהבה וג'אז" שכלל קריאת שירי אהבה על ידי שמר ונגינת קטעי ג'אז על ידי רביעיית הג'אז של מל קלר.
המופע זכה להצלחה והועלה 308 פעם על הבמה.
ב-1963 הלחין את פסקול הסרט אשת הגיבור בבימויו של פיטר פריי.
ב-1969 הלחין את פסקול הסרט לפני מחר.
ב-1965 היה המעבד המוזיקלי והמנצח בתקליט הילדים "זרעים של מסטיק".
קלר הלחין את אות הטלוויזיה הלימודית שהיה בשימוש בשנים 1970–1977. כמו כן עיבד את אות הפתיחה של הסדרה "Here we are".
רביעיית הג'אז שלו השתתפה בפרק "Adverbs and Jazz" בסדרה ללימוד אנגלית, "More About English".
קלר שב להתגורר בניו יורק ב-1978, שם הופיע גם עם תזמורת משלו.
ב-1987 ניגן בסרטו של וודי אלן, "ימי הרדיו".
ב-1991 השתתף קלר בפסטיבל ג'אז בים האדום באילת.
ב-1995 לקה במחלת אלצהיימר וב-1998 נפטר מדום לב בארצות הברית.
הוא הותיר אחריו את בתו ליאורה.
החופש בבית ההבראה - מילים: חיים חפר; ביצוע: אילנה רובינא ואורי זוהר
שיר הפטנטים - מילים: חיים חפר; עיבוד: גיל אלדמע, ביצוע: אורי זוהר
פוקר משחקים על המרפסת - מילים: חיים חפר; ביצוע: אילנה רובינא ואורי זוהר
את כל פלאי הקיץ - מילים: לאה נאור; ביצוע: חוה אלברשטיין
השירים בתקליט הילדים "שמוליקיפוד", על פי ספרו של ט.
כרמי, שהיה פופולרי בישראל בשנות השבעים.
מלווין "מל" גרסטון ויטפילד היה אתלט אפרו-אמריקאי, היה אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהן 3 מדליות זהב, שיאן עולם ובעל 3 מדליות זהב מהמשחקים הפאן אמריקאיים.
ויטפילד נולד בביי סיטי שבטקסס.
בשנת 1943 הוא הצטרף לחילות האוויר של צבא ארצות הברית והיה שייך לקבוצת הטייסים האפרו-אמריקאיים, טייסי טסקגי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נשאר בצבא ארצות הברית, וגם למד והתאמן באוניברסיטת המדינה של אוהיו, בהדרכתו של לארי סניידר, מאמנו של האתלט הנודע ג'סי אוונס.
בשנות ה-50 המוקדמות הוא שרת בחיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת קוריאה.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ויטפילד ב-3 מדליות, מהן שתי מדליות זהב ומדליית ארד אחת.
מדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.9 שניות, אחרי וינט שקבע שיא אולימפי חדש של 46.2 שניות והרב מקנלי מג'מייקה (46.4 שניות).
בשנת 1950 קבע ויטפילד בריצת 880 יארד שיא עולם חדש של 1:49.2 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה ויטפילד ב-3 מדליות זהב, בריצת 400 מטר (47.8 שניות), בריצת 800 מטר (1:53.2 דקות) ובריצת שליחים 4x400 מטר (3:09.9 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ויטפילד ב-2 מדליות, אחת מזהב ואחת מכסף.
מדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.2 דקות, לפני יריבו וינט (1:49.4 דקות) והיינץ הולצהיימר מגרמניה (1:49.7 דקות).
מדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:04.21 דקות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא עולם חדש של 3:04.04 דקות ולפני גרמניה (3:06.78 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.30 שניות.
בהמשך אותה שנה הוא שיפר בריצת 880 יארד את שיאו העולמי והעמיד אותו על 1:48.6 דקות.
כסטודנט באוניברסיטת לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה סיים ויטפילד במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת מלבורן (1956) רק במקום חמישי ולא נכלל בנבחרת למשחקים האולימפיים.
לאחר מכן, פרש מספורט תחרותי.
תקופה קצרה לאחר מכן עבר לאפריקה במסגרת עבודתו במחלקת המדינה של ארצות הברית.
במשך 47 שנים שבהן חי ועבד באפריקה אימן ויטפילד ונתן ייעוץ מקצועי לאתלטים ממדינות שונות באפריקה שזכו במדליות אולימפיות ובמשחקי אפריקה.
במסגרת קרן שהקים דאג ליותר מ-5000 מלגות לימודים בארצות הברית, עבור ספורטאים מאפריקה.
ויטפילד זכה לשבחים מנשיא ארצות הברית רונלד רייגן ולאחר שפרש בשנת 1989 הוזמן לקבלת פנים על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בחדר הסגלגל בבית הלבן, שבוושינגטון.
בסך הכל זכה ויטפילד ב-6 תוארי אליפות איחוד אתלטים חובבים בארצות הברית.
ויטפילד זכה בשנת 1954 בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר ובכך היה לספורטאי האפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס זה.
בשנת 1988 נבחר ויטפילד להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
|מקום לידה=אלמונסון לייק, ניו ג'רזי
מלווין ויפילד "מל" שפרד היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם בריצות למרחקים בינוניים.
בעל 5 מדליות (4 זהב, 1 כסף) משתי אולימפיאדות (לונדון 1908 וסטוקהולם 1912).
באולימפיאדת לונדון היה לספורטאי שזכה במרב מדליות הזהב (3) ביחד עם השחיין הבריטי הנרי טיילור.
כינוי היה: "פירלס מל" (מל, שאין שני לו) - "Peerless Mel"
שפרד נולד באלמונסון לייק, שבניו ג'רזי.
הוא נידחה על ידי משטרת ניו יורק, מאחר שהיה לו לב מוגדל.
על אף שסבל מבעיית לב-ריאה.
בשנים 1906–1908 הוא זכה 3 פעמים ברציפות באליפות ארצות הברית באתלטיקה (AAU) בריצת 880 יארד (805 מטר).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה שפרד בשתי מדליות, זהב וכסף.
נוסף לכך, הוא השתתף בריצת 400 מטר וקבע תוצאה של 48.9 שניות בשלב חצי הגמר, אך לא עלה לשלב הגמר ודורג במקום שישי, ובריצת 1500 מטר הגיע לשלב הגמר, אך לא השתתף בה לבסוף.
ב-4 בינואר 1942 נפטר שפרד בקווינס, ניו יורק.
מלאני ג'אנין בראון , היא זמרת פופ בריטית, אמנית, כותבת שירים, רקדנית, שחקנית, דוגמנית ומגישת תוכנית טלוויזיה, המוכרת בעיקר בזכות היותה חברה בלהקת ה"ספייס גירלז".
בראון נולדה בלידס, יורקשייר לאב מהאי הקריבי סנט קיטס ונוויס ולאם בריטית.
את בית הוריה עזבה בגיל צעיר.
בראון למדה אמנויות הבמה בתיכון בלידס לפני כניסתה לתעשיית הבידור בגיל 19.
בראון התפרסמה כחלק מלהקת הבנות המצליחה "ספייס גירלז" באמצע שנות ה-90, בתור "מל בי" או "מלאני בי".
כינויה בלהקה היה "סקארי ספייס".
הספייס גירלז פעלו במסגרת חברת התקליטים Virgin, וזכו להצלחה מיד בצאת סינגל הבכורה שלהן "Wannabe", מתוך אלבומן הראשון "Spice" (1996).
גם אלבומן השני, "Spiceworld" (1997), זכה לפופולריות רבה.
ב-1998 יצאה בראון לקריירת סולו והוציאה את הסינגל "I Want You Back", בשיתוף עם מיסי אליוט.
השיר נכלל באלבום הסולו שלה "Hot", שיצא בשנת 2000 במסגרת חברת Virgin, חודש לפני צאת אלבומן השלישי של הספייס גירלז, "Forever".
State of Mind", יצא חמש שנים מאוחר יותר, ב-2005, במסגרת חברת תקליטים עצמאית קטנה.
בראון הכריזה על קאמבק ב-2012 כאשר הוציאה את הסינגל "For Once in My Life", במסגרת חברת "EMI אוסטרליה".
במקביל לקריירה המוזיקלית, עסקה בראון משנת 2000 בהגשת מגוון תוכניות מוזיקה בטלוויזיה, בהן "Top of the Pops" של BBC.
ב-2007 השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים".
בראון חזרה לטלוויזיה בשנים 2011–2012, כאשר הצטרפה לצוות השופטים של הגרסה האוסטרלית של "אקס פקטור", לצד רונאן קיטינג, גיא סבסטיאן ונטלי בסינגטאווית'.
ב-2012 הנחתה למשך עונה אחת את הגרסה האוסטרלית של "רוקדים עם כוכבים".
ב-2013 הצטרפה לצוות השופטים של תוכנית הכישרונות "America's Got Talent".
בשנת 2014 הצטרפה לצוות השופטים של תוכנית השירה "The X Factor" בריטניה.
בראון היא גם שחקנית קולנוע ושיחקה בסרטים ספייסוורלד - הסרט ו"שומר מקום" לצידם של דווין מרטין וקלי רולנד וכמו כן מדבבת את פיורי בגרסה הבריטית של סרט האנימציה "טינקרבל ואגדת לעולם לא" ובשנת 2017 השתתפה בסרט "עיר השוקולד: הסטריפ של וגאס".
בשנת 2022 הצטרפה כחברת פאנל בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האוסטרלית "הזמר במסכה" בערוץ 10, שהיא מבוססת על פורמט קוריאני באותו שם, בו משתתפים ידוענים ששרים קאברים לשירים מפורסמים כשהם לבושים בתחפושות מכף רגל ועד ראש ובמסכות פנים שמסתירות את זהויותיהם.
למלאני בראון שלוש ילדות: הראשונה נולדה ב-1998 במהלך נישואיה של בראון לרקדן ההולנדי, ג'ימי גולסר.
השנייה היא בתו של אדי מרפי שאף על פי שהכחיש שהוא האב, בדיקת דנא הוכיחה שהוא אכן האב.
והשלישית היא ביתו של המפיק סטיפן בלפונטה שנולדה במהלך נישואיהם שנמשכו 10 שנים (2007–2017).
ואף הוציאה 2 ספרי אוטוביוגרפיה.
בספרה האחרון "Brutally Honest" (בתרגום חופשי: כנה מאוד) חשפה על התמכרותה לסמים ב-2014.
ליר מלאבס איירון (המוכר בשם הבמה מלאבס; נולד ב-23 במרץ 1987) הוא זמר רוק ויוצר ישראלי.
מלאבס, יליד שכונת אחדות, פתח תקווה, החל להופיע לראשונה בסוף שנת 2002, בעת לימודיו בתיכון בן-גוריון.
בשנת 2003 החל לכתוב שירים, רובם בעברית.
חלק מהשירים שכתב באותה תקופה הוקלטו באולפן מקצועי ויצאו כתקליט ראשון לרדיו בשנת 2004. בהתחלה, נסיונותיו להשתלב בתעשיית המוזיקה הישראלית בעברית לפני הגיוס לא צלחו.
בשנת 2005 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר בדרום.
אלבומו המקצועי הראשון של מלאבס איירון באנגלית - Standing By Your Side הופק בין השנים 2011 - 2013 ויצא לאור בשנת 2013. האלבום לא נחל הצלחה מסחרית, חרף השמעות הסינגלים בתחנות רדיו פופולריות.
לקראת סוף אותה שנה החל מלאבס לעבוד עם משרד יחסי ציבור בולט בלונדון אשר דרכו הפיץ סינגלים מתוך אלבום זה כמו Natural Disaster, Hold You Again וזכה להשמעות רדיו רבות.
אלבומו השני Toxic Love כמו הראשון גם בהפקתם המוזיקלית של ראובן חיון, גל דוידסון (Electric Zoo) האלבום יצא כ EP בשנת 2016 (אלבום מלא הופץ בין 2021-2022) עם כמה סינגלים כמו Our Way Out שנבחר לשיר השבוע בתחנת הרדיו כאן 88 בתוכנית של השדרן גדי לבנה "ערב עירוני".
עוד סינגל בולט כמו Toxic Love שיצא באותו EP.
בנוסף הופץ סינגל זה בחו"ל בעיקר בבריטניה וזכה לשידורי רדיו רבים.
ב-אוגוסט 2019 השיק מופע חדש משותף בו חבר ללהקות אינדי רוק, איתם יזם ביחד פסטיבלים עצמאיים קטנים במועדוני רוק בתל אביב.
בשנת 2019 החל להופיע עם להקת הליווי החדשה שלו בשם סאונדגרם.
ב 1 בינואר 2022 שחרר סינגל כפול Monster,One Last Promise מתוך האלבום השלישי Matching Color לתחנות הרדיו בישראל והפצה בינלאומית לקליפ Monster בערוצי רשתות ה MTV בבריטניה וארצות הברית, סינגלים אלו שודרו ברצועת הרוק של שדרן הרדיו מנשה סעד ב רדיו ירושלים "ירושלים בדיסטורשן"
במהלך שנת 2022 החל להפיק אירועי מוזיקה עצמאית במסגרת הליין "Rockadance" בו ארח להקות ומוזיקאים בתעשייה.
באותה שנה בעקבות אירועים שונים נדחה השקת האלבום לשנת 2023 ובעקבות מלחמת חרבות ברזל השקת האלבום נדחתה ל-11 במרץ 2024
בחודש פברואר 2024 הפיק אירוע מוזיקה בשם Rock & Art Festival בו אירח בין היתר את הצייר יעקב קרצ'ין (גלריית TikvaKovsky) אשר צייר בלייב את הציור "War" שצולם בהמשך כעטיפת הסינגל "War" שיצא ב 1 באפריל 2024
אותה שנה בחודש מרץ יצא הסינגל הראשון "Hostage" שכיכב במצעד הפלייליסט של רדיו זה רוק.
בפורים 23 במרץ הקים יחד עם בעלי אולפני המוזיקה "הבונקר" בפ"ת את ליין ההופעות "פסטיבל ברגמן" באזור תעשייה סגולה בפ"ת, שם האירוע נקרא על שם חבורת ברגמן והרחוב עצמו - קבוצת מוזיקאים ויוצרים הפועלים בפ"ת ולוקחים חלק באירוע תרבות ומוזיקה והפקות משותפות בעיקר במתחם הבונקר.
באוגוסט 2025 הוציא את הקליפ 'Clouds Are Gery' שנכנס לפלייליסט ערוצי המוזיקה בטלוויזיה בישראל ושודר רבות וכן גרף מאות אלפי צפיות ברשתות החברתיות.
מל ראמוס היה צייר אמריקאי, שעסק בעיקר בציור עירום נשי, בשילוב מרכיבים ריאליסטיים ומופשטים.
זכה לפופולריות כחלק מתנועת הפופ ארט של שנות ה-60 של המאה ה-20. היה גם מרצה לאמנות באוניברסיטת המדינה של קליפורניה.
למד בקולג' בסקרמנטו ובסן חוזה.
אחד ממוריו הראשונים היה אמן הפופ ארט ויין תייבוד (Wayne Thiebaud), שהפך למעין מנטור עבורו.
ראמוס סיים תואר ראשון ושני ב"סקרמנטו קולג' סטייט" ב-1958. מאז לימד אמנות בבית ספר תיכון בעירו, עד 1966. מאז החל להרצות באוניברסיטת המדינה של קליפורניה, עד פרישתו ב-1997.
ראמוס נישא ללטה ב-1955. היא שימשה כדוגמנית עירום עבור רבים מציוריו הראשונים.
משנת 1955 הופיעו יצירותיו של ראמוס ביותר מ-120 תערוכות קבוצתיות בארצות הברית ואירופה.
לצד אמני הפופ ארט הנודעים רוי ליכטנשטיין ואנדי וורהול, הוא היה בין האמנים הראשונים שיצרו יצירות בהשראת ספרי קומיקס.
תערוכה משותפת לשלושתם הוצגה ב-1963 במוזיאון אמנות בלוס אנג'לס.
יצירותיו של ראמוס ביטאו מרכיבים בתרבות הפופולרית כפי שהם יוצגו בתקשורת.
ציוריו תיארו בעיקר נשים עירומות וחושניות שאוירו בסגנון קומיקסי לצד מוצרי צריכה אמריקאים פופולריים, למשל אישה עירומה יושבת בתוך כוס מרטיני, צצה מתוך אריזת חטיף או שוכבת על סיגר.
תערוכת רטרוספקטיבה גדולה המסכמת 50 שנות יצירה של ראמוס, הוצגה ב-2012 במוזיאון קרוקר לאמנות בעירו, סקרמנטו.
מל רוזנברג (נולד ב-12 בנובמבר 1951) הוא פרופסור למיקרוביולוגיה החוקר את תחום הריחות בכלל והבאשת בפרט באוניברסיטת תל אביב וב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
מלווין רוזנברג נולד בויניפג שבקנדה וגדל באוטווה.
עלה לישראל ב-1969 וקיבל את תואר הבוגר מן האוניברסיטה העברית ב-1973. את תואר המוסמך (1975) והדוקטור (1982) שלו בנושא מיקרוביולוגיה של הנפט תחת הנחייתו של יוג'ין רוזנברג ודוד גוטניק הוא קיבל באוניברסיטת תל אביב.
המאמר שלו מ-1980 בנושא הידבקות של חיידקים לטיפות הנפט נהיה למצוטט ביותר בשנת 1991 בעקבות מלחמת המפרץ.
המשך עבודתו נערך גם כן באוניברסיטת תל אביב בפקולטה לרפואה ורפואת שיניים יחד עם השיתופים באוניברסיטאות בחו"ל כמו אוניברסיטת רוצ'סטר, אוניברסיטת פנסילבניה, הקולג' האוניברסיטאי של לונדון ואוניברסיטת טורונטו.
בעקבות התעניינותו בתחום הבאשת מאז אמצע שנות ה-80 פותחו במעבדתו תכשירים דו-שלביים לשטיפת פה והוא אחראי גם על פטנט התכשיר שמטפל בריח מן הנעליים, דאודורנט הניתן לשימוש במקלחת ותשלובת נגד ריח חיידקי.
בעקבות מחקרו פותח מד באשת על סמך תרכובות גופרית הקשורות למחלה.
פרט להיותו חוקר מצליח הוא גם נודע בתור נגן וזמר ג'אז וכותב ספרי ילדים.
מייסד ממשק Ourboox המאפשר לפרסם ברשת ספרי תמונות דיגיטליים.
ב-1996 יצא הספר "חיידקים מיליון עד יום ראשון" בהוצאת רמות-אוניברסיטת תל אביב.
ב-2011 יצא הספר "בנצי הקיפוד" בהוצאת צבעונים.
נשוי לשולמית ספיר-נבו, משוררת וסופרת.
לזוג שני ילדים, אסיף והדר.
במהלך עבודתו פרסם מספר מאמרים, כמו כן יחד עם החוקר אנטון אמאן היה עורך מגזין לחקר מערכת הנשימה עד לפרישתו מן התפקיד ב-2013
מל פרר היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, במאי ומפיק אמריקאי.
פרר נולד בשם Melchor Gastón Ferrer לאב, רופא ממוצא קובני ולאם אמריקאית.
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון והחל להופיע שם בתיאטרון.
בגיל עשרים ואחת החל להופיע כרקדן בהפקות בברודוויי אך מחלת הפוליו קטעה את הקריירה שלו כרקדן והעניקה לחזותו מראה מעט קפוא.
תקופה מסוימת התגורר במקסיקו וב-1946 החל לביים בברודוויי.
הוא ביים את סיראנו דה ברז'ראק בכיכובו של חוזה פרר (אין קשר משפחתי ביניהם).
סרטו הראשון היה "גבולות אבודים".
ב-1953 הופיע בסרט לילי כבובנאי המתאהב בנערה צעירה (לסלי קארון) ומתקשר אתה באמצעות הבובות.
ב-1956 הופיע כנסיך אנדריי בסרט מלחמה ושלום לצד אשתו דאז אודרי הפבורן והנרי פונדה.
ב-1966 גילם את דמותו של הצייר אל גרקו בסרט שאותו אף הפיק.
ב-1964 השתתף בסרט "נפילת האימפריה הרומית".
ב-1959 ביים את הסרט "היכלי ירק" בכיכובה של אודרי הפבורן, שהיה כישלון אמנותי וקופתי.
ב-1964 שיחק בסרט "סקס והנערה הרווקה לצידה של נטלי ווד.
ב-1967 הפיק את הסרט המצליח "בודדה באפלה" בכיכובה של אודרי הפבורן כעיוורת המצליחה להתגבר על שודדים.
הוא הופיע גם בסדרות טלוויזיה כמו פאלקון קרסט וקולומבו.
למל פרר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פרר היה נשוי חמש פעמים.
אשתו הרביעית הייתה אודרי הפבורן.
הם נישאו ב-1954 והתגרשו ב-1968. ב-1960 נולד בנם המשותף שון הפבורן פרר.
מלאני ג'יין "מל" מרטין היא שחקנית אנגלייה.
מרטין הופיעה בתוכניות טלוויזיה בריטיות רבות בהן "משפחת פאליסר", "Love for Lydia", "ברז'רק", "כסו את פניה", "לאבג'וי", "המפקח מורס", "על שוטים ואנשים", "קדפאל", "When the Boat Comes In", "רציחות במידסומר" וב-"A Touch of Frost".
מרטין כיכבה בתפקיד פיונה סמסון, סוכנת כפולה ואשתו של ברנרד סמסון (בגילומו של איאן הולם) בעיבוד הטלוויזיוני של הטרילוגיה מאת לן דייטון שכללה את "משחקון ברלין", "מערכת מקסיקו" ו"משחק לונדון".
בסרט הביוגרפי "Darlings of the Gods" היא גילמה את דמותה של השחקנית ויוויאן לי לצדו של אנתוני היגינס ששיחק בתפקיד לורנס אוליבייה.
יחד עם בעלה השחקן ג'ון דאטין הופיעה מרטין פעמים אחדות על המסך.
בפברואר 1995 שיחקו בפרק "Branded" בסדרה הרפואית "חדר מיון" בו היא גילמה את גברת ג'קסון ודאטין שיחק בתפקיד טרנסווסטיט שהיה בעלה לשעבר.
לוסי דייוויס הצעירה שיחקה בתפקיד בתה.
בפרק "Troubled Waters" בסדרה "Heartbeat", הופיעה מרטין בתפקיד אורח לצדו של בעלה ששיחק בתפקיד קבוע בסדרה כסמל ג'ורג' מילר, אבל השניים לא נראו יחד על המסך.
בין השנים 1980 ו-1982 הייתה מרטין נשואה לפול רידלי.
היא נשואה לשחקן ג'ון דאטין אותו הכירה כשצילמו יחד סרט טלוויזיה, עיבוד לספר "Talking to Strange Men" מאת רות רנדל.
מלווין אמרי "מל" פטון היה אצן אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948) בריצת 200 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר ושיאן עולם בריצת 100 יארד ובריצה ישרה ל-220 יארד.
פטון נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
למד והתאמן באוניברסיטת דרום קליפורניה בהדרכתו של דין קרומוול.
במלחמת העולם השנייה שרת פטון בצי ארצות הברית.
באליפות המכללות שנערכה בשנת 1947 זכה פטון במדליית זהב בריצת 100 יארד.
בתחרות שנערכה במודסטו, קליפורניה ב-24 במאי אותה שנה הוא קבע שיא עולם חדש בריצת 100 יארד בתוצאה של 9.4 שניות ובתחרות שנערכה בפרזנו, קליפורניה ב-15 במאי 1948 הוא שיפר שיא זה וקבע תוצאה של 9.3 שניות.
בשנת 1948 הוא זכה באליפות המכללות שוב במדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לונדון (1948) סיים פטון במקום שני בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות (10.44 שניות) לאחר שהפסיד באופן מפתיע לבארני איוול ולפני הריסון דילארד וראשון בריצת 200 מטר בשיא ארצות הברית חדש של 20.7 שניות.
במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.1 שניות, לפני בארני איוול (21.1 שניות) ולויד לה ביץ' מפנמה (21.2 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר, ביחד עם בארני איוול, לורנזו רייט והריסון דילארד בתוצאה של 40.6 שניות, לפני בריטניה (41.3 שניות) ואיטליה (41.5 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר.
בשנת 1949 זכה פטון במדליות זהב באליפות המכללות בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
הוא קבע בריצה ישרה ל-220 יארד שיא עולם חדש של 20.2 שניות, שיפור לשיאו של ג'סי אוונס.
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל פטון לאמן אתלטיקה קלה ואחר כך עבד בתעשיית האלקטרוניקה.
בשנת 1985 זכה פטון להיכלל בהיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית.
מל מרמלשטיין (25 בספטמבר 1926 – 28 בינואר 2022) היה ניצול שואה יהודי-הונגרי.
מרמלשטיין היה הניצול היחיד ממשפחתו, שהושמדה כולה באושוויץ.
מרמלשטיין יצא כנגד המכון לסקירה היסטורית, וניצח.
בעקבות משפטו הוחלט פסק דין תקדימי, כי השמדת היהודים בתאי הגזים באושוויץ היא עובדה שלא ניתן לערער עליה בבתי משפט.
מרמלשטיין נולד בעיירה באורוסוויג, ליד מוקצ'בו (אז חלק מצ'כוסלובקיה, כיום האזור הזה שייך לאוקראינה).
ב-1980 המכון לסקירה היסטורית הציע פרס כספי של 50,000 דולר לכל מי שיכול להוכיח כי יהודים הושמדו בגז באושוויץ.
מרמלשטיין כתב בתגובה מכתב למערכת של העיתונים לוס אנג'לס טיימס, וג'רוסלם פוסט כנגד המכון.
המכון חזר והציע למרמלשטיין אישית את הפרס אם יוכל להוכיח את דבריו.
מרמלשטיין הגיש הצהרה נוטריונית בה הוא מעיד על כי ראה את אמו ואחיותיו מובלות לתאי הגזים.
המכון לסקירה היסטורית סירב לתת לו את הפרס בטענה כי עדותו היא לא הוכחה מספקת.
באמצעות עורך הדין ג'ון קוקס מרמלשטיין תבע את המכון בבית המשפט העליון בלוס אנג'לס, עבור הפרת חוזה, הטעיה, השמצה, הכחשה של עובדות מוכרות למטרות לא צודקות, וגרימה של מצוקה רגשית.
שני הצדדים ביקשו מהשופטים להוציא הצהרה.
מרמלשטיין טען כי הדרישה של המכון "לראיות" על שימוש בתאי הגזים, הוא כשלעצמו פוגעני.
המכון לעומתו טען כי מרמלשטיין אכן לא הוכיח את ההשמדה של יהודים בגז ולכן לא חייבים לשלם לו.
ב-1981, השופט תומאס ג'ונסון קבע לטובת מרמלשטיין בהתבססו על כך שעובדת השימוש בגז להשמדת יהודים היא בגדר ידיעה שיפוטית, שאין צורך להוכיחה בבית המשפט.
ב-1985 השופט רוברט וונקה פסק לטובת מרמלשטיין וקבע כי על המכון לסקירה היסטורית לשלם לו 90,000 דולר ולפרסם בפניו ובפני כל הניצולים התנצלות פומבית.
ב-1980, מכחיש השואה דיטליב פלדרר, פרסם מאמרי שנאה בפרסום שנקרא "The Jewish Information Bulletin".
אחד הפרסום כלל מכתב פתוח לתושבי לונג ביץ' שם מתגורר מרמלשטיין, בו הוא לועג לו, ומכנה אותו גזען.
ב-1981 תבע מרמלשטיין את פלדרר.
הוא העיד שם על חוויותיו כאסיר במחנה ההשמדה אושוויץ.
הפסיכיאטר ד"ר דניאל בורנשטיין, המטפל במרמלשטיין העיד במשפט על מצבו הרגשי.
אחרי טיפול מסיבי וארוך, מצבו של מרמלשטיין השתפר, וב-1973, בורנשטיין הגדיר את מרמלשטיין כבריא מבחינה נפשית.
לאחר שהפרסומים של פלדרר החלו, חלה נסיגה חמורה במצבו.
בית המשפט פסק לטובת מרמלשטיין, וקבע פיצויים של חמישה מיליון דולר.
ב-1986 המכון תבע את מרמלשטיין תביעת דיבה, אך ביטל אותה שנתיים אחר כך.
מרמלשטיין תבע פעם נוספת את המכון ב-1988 בעקבות פרסום במגזין שלהם.
מרמלשטיין פרסם ספר ביוגרפיה הנקרא By bread alone.
בספר סיפר אודות המאבק המשפטי שלו כנגד המכון.
סרט הטלוויזיה לעולם נזכור, בכיכובו של לנרד נימוי, מ-1991, מספר את סיפורו של מרמלשטיין והתביעה כנגד המכון.
מרמלשטיין נפטר בלונג ביץ', ארצות הברית ב-28 בינואר 2022.
מלין דלוזיאן (בארמנית: Մելինե Դալուզյան; נולד ב-20 באפריל 1988 בגיומרי, שבארמניה הסובייטית) הוא מרים משקולות ארמני טרנסג'נדר.
כשעדיין היה מזוהה כאישה, הוא ייצג את ארמניה בתחרויות נשים, ואף הוענק לו תואר "כבוד מאסטר הספורט" של ארמניה ב-2006.
דלוזיאן התחיל אימון משקולות בשנת 2002 בהדרכתו של ארטשס נרסיסיאן.
דלוזיאן זכה באליפות ארמניה שבע פעמים, בתחרויות הנערכות בירוואן הבירה.
ב-2005 ו-2006, הוא זכה באליפות אירופה לנוער פעמיים.
דלוזיאן זכה במדליית ארד באליפות העולם להרמת משקולות של נשים 2006. זו הייתה המדליה הראשונה לארמנית באליפות העולם (נאזיק אבדליאן הייתה הראשונה לזכות בזהב, ב-2009).
בשנה הבאה, דלוזיאן זכה במדליית זהב באליפות אירופה להרמת משקולות 2007, הזכייה הראשונה של ארמנית באליפות.
הוא חזר על הצלחה זו באליפות אירופה של 2008. דלוזיאן היה אמור להתחרות באולימפיאדת הקיץ בבייג'ינג, אבל סבל דלקת חריפה בלבלב שבועיים לפני האולימפיאדה, ונאלץ לפרוש מהתחרות.
בשנת 2010, דלוזיאן זכה במדליית כסף באליפות אירופה להרמת משקולות ובארד באליפות העולם.
הוא סוף סוף הגיע לבכורה האולימפית שלו באולימפיאדת לונדון 2012, אך לא נרשמה לו תוצאה בתחרות זו.
ב-2015 הסטטוס של דלוזיאן בפייסבוק שונה "נשוי".
עוקביו הבינו שהכוונה היא לבת זוגו מזה מספר שנים, לילית.
ההודעה גרמה לתרעומת ציבורית בארמניה, כשהידיעה הצטרפה לשמועות שצפו לגבי מגדרו של דלוזיאן, שאף כונה "קסטר סמניה של הרמת משקולות" (אשר הושעתה מתחרות כאתלטית לאחר שנקבעה כאינטרסקס בבדיקה רפואית, מקרה אשר גרר שינויים בכללי הספורט), וגרמו לטענות שהוא עבר הליכים לשינוי מין, והצביעו על שינויים בהופעתה, כולל זקן.
בבדיקות במסגרת התחרויות של דלוזיאן, לא היו מעולם תוצאות בלתי תקינות.
דלוזיאן הכחיש אז את כל הטענות, כולל אלו הסובבים את נישואיו.
ההתקפות נגד דלוזיאן בתקשורת החלו עוד לפני כן, כשרק הביע תמיכה בזכויות להט"ב ברשתות החברתיות.
מאז, עבר להתגורר באמסטרדם, הולנד, ויצא כטרנס.
על התקופה מאז החלו השמועות והסקנדים הציבוריים, אמר דלוזיאן, "אנשים להטב"בים בארמניה הם נטולים כל זכויות...
נאלצתי לעזוב ב-2016 אחרי שנה שלמה בה לא הצלחתי למצוא עבודה בתחום שלי.
כאן בהולנד, לא פגשתי בשום צורה של אפליה, רק תמיכה בכל דבר."
בארמניה, הומוסקסואליות היא חוקית מאז 2003, אך עם זאת, אין הגנה בחוק לזכויות להט"ב.
על פי דו"ח שיצא בשנת 2017 מארגון זכויות הלהט"ב הארמני Pink Armenia, כמעט 90% מהאוכלוסייה בארמניה מחזיקה בדעות שליליות לגבי להט"ב, ואנשים להטב"בים עוזבים את מולדתם במספרים גדולים כדי לחיות חיים פתוחים במקומות אחרים.
דלוזיאן מספר שמאז ילדותו ידע שאינו ילדה, אך הסביבה ניסתה לאלץ אותו לתוך זהות זו.
המורה הייתה מכריחה אותו לכתוב במחברת "תלמידת בית ספר" והוא היה משנה ל"תלמיד", ונענש.
קרן הקולנוע ההולנדי נתן מענק של 60 אלף יורו ליוצרי הסרטים אינה שקאיאן ופאול כהן לעשות סרט תיעודי על סיפורה של מל (ין).
סרט נוסף על דלוזיאן הוא סרטו של גאג'יק גהזארה, "הקשיבו לי: סיפורים שמעבר לשנאה" אשר יצא ב-2017.
מלווין ג'ו "מל" דניאלס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק במשך 8 עונות בליגת ה-ABA (1967–1975), ועונה אחת בליגת ה-NBA ().
כשחקן אינדיאנה פייסרס זכה ב-3 אליפויות ליגת ה-ABA, ונבחר פעמיים ל-MVP של העונה.
לאורך קריירת המשחק ב-ABA וב-NBA העמיד ממוצעים כוללים של 18.4 נקודות, 14.9 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
בשנת 2012 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
דניאלס נולד וגדל בעיר דטרויט שבמישיגן, ובין השנים 1964–1967 למד באוניברסיטת ניו מקסיקו.
ב-3 עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 20.0 נקודות ו-11.1 ריבאונדים למשחק, ובעונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה השנייה של ליגת המכללות ("Second-team All-American").
בשנת 1967 נבחר דניאלס הן בדראפט ה-NBA על ידי סינסינטי רויאלס (בחירה תשיעית), והן בדראפט ליגת ה-ABA על ידי מינסוטה מאסקיז, בה בחר לשחק.
בעונתו הראשונה ב-ABA השתתף במשחק האולסטאר וזכה בתואר רוקי העונה, לאחר שקלע 22.2 נקודות למשחק והוביל את שחקני הליגה עם 15.6 ריבאונדים למשחק.
בשלב גמר המזרח של פלייאוף ה-ABA הפסידה מינסוטה לפיטסבורג פייפרס, אותה הוביל הרוקי קוני הוקינס.
לקראת עונת 1968/1969 הועבר דניאלס בטרייד לאינדיאנה פייסרס, אשר הוקמה והצטרפה לליגת ה-ABA שנה קודם לכן.
בעונתו הראשונה באינדיאנה קלע 24.0 נקודות והוריד 16.5 ריבאונדים בממוצע למשחק, וזכה בתואר ה-MVP של העונה – הישג אותו שיחזר בעונת 1970/1971. בעונות 1969/1970, 1971/1972 ו-1972/1973 הוביל את הפייסרס לזכיות באליפות ה-ABA, לצידם של רוג'ר בראון וג'ורג' מקגיניס ותחת הדרכתו של המאמן בובי לאונרד.
בכל 6 עונותיו באינדיאנה השתתף במשחק האולסטאר, וב-4 מתוכן נבחר לאחת מחמישיות העונה.
בקיץ 1974 עבר לקבוצת ממפיס סאונדס, אף היא מליגת ה-ABA, ושיחק במדיה במשך עונה אחת.
בעונת השתתף ב-11 משחקי NBA כשחקן ניו יורק נטס, בטרם פרש ממשחק בגיל 32.
דניאלס ניצב במקום הראשון בתולדות ליגת ה-ABA בריבאונדים (9,494), ובמקום הרביעי בנקודות (11,739) ובדקות משחק (22,340) בעונה הסדירה.
כמו כן מוביל דניאלס את הליגה בריבאונדים בפלייאוף (1,608), ומדורג שני במספר משחקי פלייאוף (109), שלישי בדקות משחק בפלייאוף (3,901) ורביעי בנקודות בפלייאוף (1,901).
בשנים 1977–1979 שימש דניאלס כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של אינדיאנה, בה שיחק אז לארי בירד.
בשנת 1979 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לגמר טורניר המכללות, אך הפסידה לאוניברסיטת המדינה של מישיגן בהובלתו של מג'יק ג'ונסון.
בשנת 1986 מונה למנהל כוח אדם באינדיאנה פייסרס, תפקיד אותו המשיך למלא עד שנת 2009.
בשנת 1985 הפרישו הפייסרס את גופייתו של דניאלס, עם המספר "34".
בשנת 2012 הונצח בהיכל התהילה של הכדורסל, כשחקן.
ב-30 באוקטובר 2015 נפטר דניאלס כתוצאה מסיבוך בניתוח לב שעבר.
מלווין ריי "מל" האטצ'ינס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1952–1958. ב-4 מתוך 7 עונותיו ב-NBA השתתף במשחק האולסטאר, וממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 11.1 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
גיסו, ארני ואנדוויי, שיחק עבור ניו יורק ניקס בעונות 1949–1956, ואחיינו קיקי ואנדוויי שיחק ב-NBA בין השנים 1980–1993.
האטצ'ינס נולד בסקרמנטו שבקליפורניה, ובין השנים 1946–1951 למד באוניברסיטת בריגהאם יאנג (עם הפסקה של שנה ב-1949).
בעונת 1950/1951 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לזכייה באליפות "טורניר ההזמנה הלאומי" (NIT), אשר נחשב באותה תקופה לטורניר המכללות היוקרתי ביותר, עם ממוצעים של 15.4 נקודות ו-12.7 ריבאונדים למשחק.
האטצ'ינס נלקח בבחירה השנייה של דראפט ה-NBA 1951 על ידי קבוצת טריי-סיטיז בלקהוקס, אשר עברה באותה עונה למילווקי ושינתה את שמה ל"מילווקי הוקס".
בעונתו הראשונה ב-NBA זכה בתואר מלך הריבאונדים של ה-NBA לאחר שהוריד 13.3 ריבאונדים בממוצע למשחק, וכן זכה באופן בלתי-רשמי בתואר "רוקי העונה".
בעונה העוקבת רשם ממוצעים של 11.7 נקודות ו-11.2 ריבאונדים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בעונת עבר לפורט ויין פיסטונס, במדיה שיחק במשך 4 עונות.
בעונות ו- העפיל עם הפיסטונס למעמד גמר ה-NBA, אך בשתי הפעמים הפסידה הקבוצה.
בתקופתו בפורט ויין השתתף 3 פעמים נוספות במשחק האולסטאר, בו שיתף פעולה עם חבריו לקבוצה לארי פאוסט, אנדי פיליפ וג'ורג' יארדלי.
באפריל 1957 הועבר בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה להארי גלאטין ונת'ניאל קליפטון, אך לאחר 18 משחקים בניו יורק נאלץ לפרוש ממשחק בשל פציעה קשה בברכו.
מלא בעצמי הוא המיקסטייפ הראשון של הראפר מיכאל סוויסה.
המיקסטייפ יצא לאור ב-12 במאי 2018.
המיקסטייפ כולל 10 רצועות שהופקו על ידי אורי שוחט, בוי אצ'י, לאבה דום, יאנג הפנר ואקספנסיב בראדר.
במיקסטייפ מתארחים טל טירנגל, מייק מושון, לאבה דום, קיד קופר, מילקי מיין, יאנג הפנר וג'ני פנקין.
המיקסטייפ יצא שנתיים לאחר יציאת אלבום הבכורה של סוויסה, #סוויסהלנצח.
מל רובינס היא סופרת, מנטורית, מגישת טלוויזיה ודוברת בנושא מוטיבציה אמריקאית.
נולדה בשם מל שניברגר בקנזס סיטי שבמדינת מיזורי.
היא גדלה בעיירה קטנה במישיגן ולמדה בדארטמות' קולג' והשלימה את לימודי התואר הראשון במשפטים בפקולטה למשפטים בבוסטון קולג'.
רובינס עבדה כסניגורית פלילית במדינת ניו יורק ובהמשך שימשה כפרשנית משפטית ברשת CNN.
בשנת 2008 החלה לשדר תוכנית ברדיו.
בשנה זו היא נשאה נאום בהרצאת TEDx סן פרנסיסקו ("איך להפסיק לדפוק את עצמכם"), שמטרתו לעורר מוטיבציה מיידית לפעולה.
עד לינואר 2020 נצפה הנאום 22 מיליון פעמים ביוטיוב.
בשנת 2014 זכתה רובינס בפרס גרייסי על הגשה יוצאת דופן בחדשות/אקטואליה.
בפברואר 2017 הוציאה את ספרה השני "חוק ה-5 שניות: לחזק את הביטחון העצמי ולשנות את החיים ואת הקריירה בעזרת אומץ יומיומי".
בספר הציגה גישה ליצירת מוטיבציה מיידית לפעולה תוך שימוש בכלל שקראה לו "חוק החמש שניות".
רובינס הגישה מספר תוכניות טלוויזיה: את התוכנית את התוכנית Monster In-Laws ברשת A&E, והתוכנית Someone's Gotta Go ברשת fox.
תוכניתה The Mel Robbins Show עלתה לשידור בספטמבר 2019 בשידור סינדיקציה.
בשנת 1996 נישאה ליזם כריסטופר רובינס.
הורים לשלושה ילדים, מתגוררים בורמונט.
רובינס דיברה באופן פומבי על עובדת היותה דיסלקטית ומאובחנת עם חרדה והפרעת קשב ופעלתנות יתר
פרס גרייסי בקטגוריית המנחה המצטיינת - חדשות/אקטואליה, 2014
+שם הספר בעבריתשם בשפת המקורשנת ההוצאהמחבר נוסףStop Saying You're Fine2010חוק חמש השניותThe 5 Second Rule2017The 5 Second Journal2017תרימו לעצמכםThe High 5 Habit2021שחררו - זה שלהםThe Let Them Theory2024סוייר רובינס
מל גדרויץ' היא מגישת טלוויזיה ושחקנית בריטית.
גדרויץ' נולדה במחוז סארי לאם אנגלייה ולאב היסטוריון שמוצאו ממשפחת אצולה פולנית-ליטאית.
היא למדה צרפתית ואיטלקית בטריניטי קולג'.
ב-1999 שיחקה פקידת קבלה במלון בקומדיית המצבים "Gimme Gimme Gimme".
היא התפרסמה כשהופיעה יחד עם הקומיקאית סו פרקינס כצמד הקומי "מל וסו".
הן הגישו ביחד את תוכנית האפייה "The Great British Bake Off".
בשנים 2008–2011 שיחקה בתוכנית הקומדייה לילדים "Sorry, I've Got No Head".
ב-2010 גילמה מאמנת אישית בפרק של קומדיית המצבים "מירנדה", בכיכובה של מירנדה הארט.
ב-2015 הופיעה בתפקיד קטן בספיישל טלוויזיוני בו הציגו בשידור ישיר את המחזמר צלילי המוסיקה.
בשנה זו גם קריינה בשידור המחזמר מופע האימים של רוקי.
בשנים 2015–2017 פרשנה את האירוויזיון עבור ה-BBC.
בשנים 2016–2019 הנחתה את "Eurovision: You Decide", התוכנית לבחירת נציג בריטניה לאירוויזיון.
ב-2018 הציגה את הניקוד של בריטניה באירוויזיון.
ב-2018 שיחקה את ביאריס בהפקה בלונדון של המחזה מהומה רבה על לא דבר.
בשנים 2017–2019 הייתה מבין המנחים של המשדר הטלוויזיוני של "Children in Need", ארגון הצדקה של ה-BBC.
בשנת 2019 גילמה את דמותה של הסופרת שרלוט ברונטה בסרט "דולי ויילד המופלאה".
מֶל טיילור היה מוזיקאי אמריקאי, הידוע בעיקר כמתופף להקת ה-Ventures בין השנים 1962–1996. הוא נולד בברוקלין, ניו יורק, והיה אחיו הגדול של הבסיסט מלהקת "קנד היט" – לארי טיילור.
לאחר שתיפף עם המוזיקאים בוריס פיקט והרב אלפרט, טיילור הצטרף ללהקת ה-Ventures בשנת 1962 כדי להחליף את האוי ג'ונסון, אשר נפצע קשה בתאונת דרכים.
ג'ונסון ניגן עם סד צוואר במשך זמן מה, אך מכיוון שלא רצה להתרחק ממשפחתו (שהתגוררה במדינת וושינגטון) לתקופות ארוכות, ביקש מחברי הלהקה שימצאו לו מחליף.
סגנון הרוק המובהק של טיילור כה הרשים את חברי הלהקה, עד שביקשו ממנו להיות חבר קבוע בה.
בשנת 1972 הוא החליט לעזוב את הVentures ולהמשיך בקריירת סולו, והקים את הלהקה Mel Taylor & the Dynamics.
טיילור הצטרף חזרה לVentures בשנת 1979, ונשאר שם עד מותו בשנת 1996. לאחר מותו של מל, בנו, לאון טיילור, החליף אותו, ומאז הוא מתופף להקת Ventures.
שבועיים בלבד אחרי שאובחן כחולה במחלת הסרטן, מת טיילור בגיל 62 בטרזנה, קליפורניה.
טיילור השתמש באחיזה מסורתית לעומת ה-Matched grip (אחיזה תואמת).
במקור, כשהתחיל להופיע עם ה-Ventures, ניגן טיילור על מערכת תופים שכללה 4 חלקים ורק היי-האט ומצילה אחת.
לקראת סוף שנות השישים, הוא הגדיל את מערכת התופים שלו כך שכללה מספר תופי טום ודאבל-באס; בסופו של דבר הוא הוסיף מספר רב של מצילות קראש למערכת שלו.
טיילור השתמש במערכות תופים רבות במהלך השנים של חברות כגון Rogers, Ludwig, Gretsch, ו-Canopus.
טיילור העדיף מצלות מחברת זילדג'יאן, מקלות תופים של חברת פרו-מארק ועורות תופים של חברת רמו.
טיילור הזכיר בראיונות רבים כי ג'ין קרופה, באדי ריץ' ולואי בלסון היו חלק מההשפעות הגדולות ביותר שלו בזמן שגדל, וכי הוא קיבל את רעיון הנגינה בדאבל-באס מלואי בלסון.
מרי אלן "מל'" האריס היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית הידועה בעיקר בזכות תפקידה כהופ מרדוק סטדמן בסדרת הדרמה שלושים ומשהו (1987 – 1991), עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב בשנת 1990.
האריס נולדה בבת'להם, פנסילבניה, בתם של מרי מייקל "מייק", מורה למדעים בתיכון, ווורן האריס, מאמן כדורגל בתיכון בית לחם באוניברסיטת פרינסטון.
האריס גדלה בנורת' ברונסוויק, ניו ג'רזי היא סיימה את בית הספר התיכון ניו ברונסוויק בשנת 1974. לפני שהחלה לעסוק במשחק, האריס הופיע כמתמודדת בתוכנית "הפירמידה" בהנחיית דיק קלארק.
מאוחר יותר היא הופיעה כסלבריטאית באותה תוכנית תוכנית בהנחיית ג'ון דוידסון בשנת 1991.
תפקיד הבכורה של האריס היה בתפקיד ראשי בסרט הפעולה "מבוקש: מת או חי" משנת 1987 בכיכובו של רוטגר האוור.
מאוחר יותר היא כיכבה בתפקיד ראשי לצד קן אולין, פטרישיה ווטיג, מלאני מאיירון, טימותי באספילד, פיטר הורטון ופולי דרייפר בסדרת הדרמה שלושים ומשהו ובו גילמה את הופ מרדוק סטדמן.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת והאריס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - בסדרת טלוויזיה לשנת 1990. היא ביימה פרק אחד במהלך העונה האחרונה.
הסדרה ירדה מהמרקע בשנת 1991. באותה תקופה היא גם כיכבה בסרט האימה "הארון של קמרון" (1988) ובקומדיית האקשן "K-9" לצד ג'ים בלושי.
בשנת 1989 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "צלב האש".
בשנת 1989 נבחרה על ידי מגזין "הרפרס בזאר" לאחת מ"הנשים היפות ביותר באמריקה".
בשנות התשעים שיחקה האריס במגוון תפקידים בטלוויזיה.
היא שיחקה במותחן האימה הפסיכולוגי Raising Cain מ-1992. תפקידים בולטים אחרים שלה כוללים את ריצ'ארד וסוד הספרים האבודים משנת 2003. בין השנים 1996 ל-1998 היא כיכבה עם ג'ר ברנס בסיטקום של NBC "משהו כל כך נכון".
האריס הופיעה במספר סדרות טלוויזיה בשנות האלפיים, בין היתר בסדרות מגע של מלאכים, סטארגייט SG-1, הבית הלבן, ג'אג, האוס ומחשבות פליליות.
היא הפיקה ויצרה את הדרמה "נקיפות מצפון" המבוססת על רומן משנת 1978 של ג'ודית קרנץ.
לאחר הפסקה של שש שנים, בשנת 2013 חזרה האריס לטלוויזיה שהופיע בשני הפרקים של חוק וסדר: מדור מיוחד.
בשנת 2016, האריס כיכבה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה עצום את העין, ובשנת 2017 עד 2018 שיחקה בסדרה הקומית מתחזים.
בשנת 2020, ABC החלה בהפקת סרט המבוסס על הסדרה שלושים ומשהו ופורסם כי האריס אמורה לחזור לשחק לצד אולין, בוספילד ווטיג.
האריס הייתה נשואה שש פעמים.
מל גראנט קאונטס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפורוורד והסנטר במספר קבוצות ב-NBA מ-1964 עד 1976.
למרות גובהו הרב (2.13 מטרים) הוא נחשב לקלעי מצוין.
הוא היה בנבחרת הכדורסל האולימפית של ארצות הברית שזכתה בזהב באולימפיאדת טוקיו 1964. הוא שיחק במכללות באוניברסיטת אורגון סטייט ונבחר במקום ה-7 על ידי בוסטון סלטיקס בדראפט 1964. הסלטיקס זכו באליפות ה-NBA ב-1965 וב-1966 עם קאונטס, שהיה בעיקר גיבוי לביל ראסל, אבל הוא הועבר בטרייד לעונת 1967 לבולטימור בולטס.
באמצע אותה עונה הוא הועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, יריבתה הנצחית של הסלטיקס, שעלתה לפלייאוף באותה שנה.
בשלוש העונות הבאות הגיעו הלייקרס וקאונטס לגמר ה-NBA, שם הם ישחקו ובסופו של דבר יפסידו שלוש שנים ברציפות.
בגמר 1969, קאונטס שיחק בעקיפין תפקיד באחת מהחלטות האימון השנויות ביותר במחלוקת בתולדות ה-NBA.
במשחק 7 המכריע של סדרת הגמר נגד הבוסטון סלטיקס, הסנטר הפותח של הלייקרס, וילט צ'מברלין, ביצע את העבירה החמישית שלו 6 דקות לסיום.
דקה לאחר מכן, צ'מברלין ירד מהפרקט בצליעה והוחלף על ידי קאונטס כשהלייקרס פיגרו אחרי סלטיקס בתשע נקודות.
הלייקרס הורידו את הפיגור לנקודה אחת, והמאמן בוץ' ואן ברדה קולף סירב להחזיר את צ'מברלין למשחק בדקות האחרונות אף על פי שווילט אמר שהברך שלו מספיק טובה כדי לשחק.
קאונטס שיחק עוד עונה אחת עם הלייקרס לפני שהועבר בטרייד לפיניקס סאנס כשהלייקרס החזירו את חבר היכל התהילה גייל גודריץ' (הוא התחיל בלייקרס אבל עבר לפיניקס בדראפט ההרחבה של 1967).
לאחר מספר עצירות נוספות ברחבי הליגה, כולל חזרה ללייקרס ב-1973, סיים קאונטס את הקריירה שלו בניו אורלינס ג'אז ב-1976.
הוא הודיע על התפטרותו מתפקידו כיו"ר כללי של הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-19 באוקטובר 2007.
מרטינז התפטר מתפקידו בקבינט ארצות הברית ב-12 באוגוסט 2004, כדי להתמודד על מושב הסנאט הפתוח בפלורידה שהתפנה על ידי הסנאטור הדמוקרטי הפורש בוב גרהאם.
מרטינז הבטיח את המועמדות הרפובליקנית והביס בדוחק את המועמדת הדמוקרטית, בטי קסטור .
בחירתו הפכה אותו לקובני-אמריקאי הראשון שכיהן בסנאט האמריקני.
יתר על כן, הוא וקן סלזאר (שהוא מקסיקני-אמריקאי) היו הסנאטורים ההיספנים האמריקאים הראשונים מאז 1977. אליהם הצטרף שלישי, בוב מננדז (שגם הוא קובני-אמריקאי) בינואר 2006, עד שסלזאר התפטר מתפקידו בסנאט ב-20 בינואר 2009, כדי להתמנות למזכיר הפנים של ארצות הברית.
ב-2 בדצמבר 2008 הודיע מרטינז כי לא יתמודד לבחירה מחדש לסנאט ב-2010.
ב-7 באוגוסט 2009 CNN וה-Orlando Sentinel דיווחו כי מרטינז יתפטר ממושבו בסנאט.
מאוחר יותר באותו החודש, הכריז המושל צ'ארלי כריסט כי ימנה את ג'ורג' למיו ליורשו של מרטינז למשך השנה וחצי שנותרו בקדנציית הסנאט.
שבועיים לאחר שמרטינז התפטר ממושבו בסנאט, דווח ב-The Hill שהוא יהפוך ללוביסט ושותף בחברה הבין-לאומית DLA Piper .
הוא עזב את DLA Piper באוגוסט 2010 כדי להיות יו"ר צ'ייס בנק פלורידה ואחראי על הפעילות במקסיקו, מרכז אמריקה והאיים הקריביים.
מרטינז כיום משמש כיו"ר דרום מזרח ואמריקה הלטינית עבור ג'יי פי מורגן צ'ייס.
מרטינז משמש גם כיו"ר משותף של ועדת הדיור של ה-Bipartisan Policy Center .
מרטינז נולד ב-Sagua La Grande , קובה.
הוא הגיע לארצות הברית ב-1962 כחלק ממאמץ הומניטרי קתולי בשם מבצע פיטר פן , שהביא לארצות הברית יותר מ-14,000 ילדים.
קבוצות צדקה קתוליות סיפקו למרטינז בית זמני בשני מתקני נוער.
באותו זמן מרטינז היה לבד וכמעט לא דיבר אנגלית.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1964. לאחר מכן הוא חי עם שתי משפחות אומנה, ובשנת 1966 התאחד עם משפחתו באורלנדו.
מרטינז קיבל תואר עמית מהמכללה הזוטרה, Orlando Junior College בשנת 1967, תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת המדינה של פלורידה, ודוקטור במשפטים מהמכללה למשפטים של אוניברסיטת המדינה של פלורידה בשנת 1973. הוא החל את הקריירה המשפטית שלו בחברת Wooten Kimbrough, שם הפך לשותף ועבד במשך יותר מעשור.
במהלך 25 שנות עבודתו בעריכת דין באורלנדו, הוא היה מעורב בארגונים אזרחיים שונים.
הוא כיהן כסגן נשיא מועצת המנהלים של ארגוני הצדקה הקתוליים של מחוז אורלנדו.
בשנת 1994 מרטינז התמודד על תפקיד סגן מושל פלורידה.
הוא חבר לנשיא המועצה לחקר המשפחה העתידי, קן קונור, המועמד למשרת המושל.
הם הובסו בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית, וסיימו במקום החמישי עם 83,945 קולות, או 9.31% מהקולות.
ב-3 בנובמבר 1998 מרטינז נבחר ליושב ראש מחוז אורנג', פלורידה (במהלך כהונתו של מרטינז התפקיד שונה לראש העיר).
בזמן כהונתו, מרטינז יישם את מה שנודע כ"דוקטרינת מרטינז" האוסרת על פיתוח אלא אם ישנה תשתית ציבורית נאותה, במיוחד קיבולת בבתי הספר בסביבה, אשר יכולה לתמוך בפיתוח כזה.
הוגשו עתירות לבית המשפט בנוגע לדוקטרינה, אך חוקיותה אושרה כאשר בית המשפט העליון של פלורידה סירב לדון בערעור לפסיקת בית משפט נמוך יותר.
מרטינז כיהן כראש העיר עד סוף שנת 2000.
לפני שהפך למזכיר מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, מרטינז כיהן בוועדת המחקר לניהול צמיחה של המושל.
בעבר כיהן כנשיא Orlando Utilities Commission , במועצת המנהלים של בנק קהילתי וכיו"ר רשות הדיור של אורלנדו.
כיו"ר משותף של קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 של מושל טקסס דאז, ג'ורג' ווקר בוש, בפלורידה, מרטינז היה מגייס כספים מוביל.
הוא היה אחד מ-25 האלקטורים מפלורידה, שהצביעו עבור בוש בבחירות 2000. בזמן שכיהן כמזכיר מחלקת השיכון והפיתוח העירוני, מרטינז ישב כחבר חיצוני בוועדה המייעצת לנשיא למצוינות חינוכית עבור אמריקאים היספנים.
למל מרטינז ולאשתו קיטי שלושה ילדים וחמישה נכדים.
בנובמבר 2004 מרטינז היה המועמד הרפובליקני בבחירות לסנאט האמריקני להחלפת הדמוקרט הפורש בוב גרהאם.
חלק ניכר מתמיכתו של מרטינז הגיעה מוושינגטון; הוא זכה לתמיכה מוקדמת על ידי קבוצות רפובליקאיות בולטות רבות, ונתמך בפומבי על ידי דמויות מפתח רפובליקניות לאומיות כמו מנהיג הרוב בסנאט ביל פריסט.
הרקע הקובני שלו והפופולריות שלו באורלנדו, פלורידה, תרמו לאטרקטיביות שלו בעיני המפלגה הרפובליקנית בפלורידה.
מגזין האינטרנט "Salon" דיווח שמרטינז רצה לרוץ לתפקיד המושל ב-2006, אך המפלגה הרפובליקנית שכנעה אותו לרוץ לסנאט שנתיים קודם לכן.
המינוי של מרטינז על ידי המפלגה הרפובליקנית היה רחוק מלהיות בטוח.
הוא נתקל בתחרות רצינית מול חבר הקונגרס לשעבר ביל מקולום .
מקולום מתח ביקורת על הרקע של מרטינז כעורך דין של התובע, ורפובליקנים רבים חששו בתחילה שהמועמדות של מרטינז תהרוס את יכולתה של המפלגה לבקר את הרקע של המועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא ג'ון אדוארדס.
בנוסף נטען כי מרטינז רך בנוגע ל"רפורמת הנזיקין" , נושא רפובליקני מרכזי במירוץ 2004.
לאחר עלייה של מקולום בשבועות האחרונים שלפני הפריימריז, מרטינז נלחם בחזרה בשבוע האחרון של המרוץ, על ידי פרסום המוני ופרסומות טלוויזיה שכינו את מקולום "היקירה החדשה של הקיצונים ההומוסקסואלים", והצביע על כך שמקולום נתן חסות לחקיקת פשעי שנאה בזמן שהוא חבר בבית הנבחרים.
מרטינז הוריד מהאוויר כמה מהפרסומות לאחר פנייה אישית של המושל ג'ב בוש, אך מעולם לא התנער מהן.
Petersburg Times" נקט בצעד יוצא דופן של ביטול התמיכה במרטינז בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית ותמך במקולום.
בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית ב-31 באוגוסט, זכה מרטינז בניצחון מכריע על מקולום (45 מול 31 אחוזים).
זמן קצר לאחר מכן, הוא נאם לצד הנשיא בוש בוועידה הלאומית הרפובליקנית 2004 ב-2 בספטמבר.
במהלך חלק מתקופת כהונתו בסנאט, מרטינז ישב בשולחן הממתקים של הסנאט.
מרטינז הביס את יריבתו הדמוקרטית, בטי קסטור, בבחירות צמודות מאוד שקדמו להן פרסומות טלוויזיה שליליות רבות משני הקמפיינים.
מרווח הניצחון של מרטינז היה קטן כך שמנצח לא הוכרז עד שקסטור הודתה בתבוסתה למחרת.
12 מתוך 25 העצירות של מרטינז בנסיעות פנים, אשר ממומנות מכספי משלמי המיסים, כשר השיכון והפיתוח העירוני ב-2003 היו לערים בפלורידה, במקביל לכך שהוא גם ערך קמפיין לסנאט בפלורידה.
מרטינז נחל כישלון גדול יותר מבוש באזור טמפה, כמו במחוזות הילסבורו ופינלס, ובמחוזות קטנים יותר כמו ליברטי ולפאייט.
המחוזות היחידים שבהם זכה מרטינז ובוש לא היו אורנג' ומיאמי-דייד.
עבירת דיווח שקרי לגבי קמפיין הבחירות
באוגוסט 2006 הודה הקמפיין של מרטינז שהקמפיין של 2004 היה בבדיקה של ועדת הבחירות הפדרלית (FEC) במשך יותר משנה.
לפי מסמכי FEC, לאחר בחירות 2004 מרטינז דיווח שלקמפיין שלו (תקציב של 12 מיליון דולר) יש חובות של כ-115,000 דולר.