tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 בינואר 2023 חתם באאוגסבורג הגרמנית לארבע שנים וחצי.
ב-3 בינואר 2024 הושאל לסנט אטיין עד לסוף העונה.
ב-10 באוגוסט 2024 הושאל לאספניול.
ב-28 בינואר 2025 הושאל לסנט אטיין עד לסוף העונה.
ארווין קרוסטווייט , היה צייר קנדי הידוע בעיקר בזכות היותו מאייר אופנה.
אירווין "באד" קרוסטווייט נולד ב -24 ביוני 1914, בקרסטון שבקולומביה הבריטית, בנם של ליילנד קרוסטווייט ואלן ג'ונסון קרוסטווייט, בעלי משק בקרסטון.
במהלך ילדותו של ארווין נחשף ליצירות האמנות של אביו, יליד ניו זילנד, שעבד בחברתספנות לפני שהגיע לקנדה, ושרטט וצייר את מסעותיו על גבי ספינות החברה.
לאחר גירושי הוריו בשנת 1928, אירווין ואחיו, טום, עברו להתגורר במונטריאול בטיפול דודם.
בין השנים 1934 - 1938 התחנך קרוסטווייט במכללת סר ג'ורג' ויליאמס במונטריאול, שם למד אמנויות יפות, ובמכון פראט בניו יורק.
לאחר שסיים את לימודיו, חזר קרוסטווייט למונטריאול ובילה מספר שנים בהדרכה אצל הרמן היימליק, אמן מקומי.
קרוסטווייט המשיך ליצור יצירות אמנות כשהוא מועסק כמנהל הפרסום הראשי של חברת "הנרי מורגן", רשת חנויות הכלבו הקנדיות.
בשנת 1944 הוענק לארווין פרס ג'סי דאו על ציורו בצבעי מים ובהמשך התגייס לצי הקנדי המלכותי.
בשנים 1945 ו -1946, שירת כאמן חיל הים הרשמי, וצייר את הספינות ומלחיהן.
באוגוסט 1947 שט קרוסטווייט לבריטניה, שם קיבל את שחרורו מהצי המלכותי הקנדי.
קרוסטווייט עבר לפריז בספטמבר של אותה שנה והחל את דרכו כמאייר אופנה.
הוא שירטט ואייר קולקציות השייכות למעצבים כמו איב סן לורן, כריסטיאן דיור וז'יבנשי, כמו גם לחבריו האישיים אמיליו פוצ'י ומארק ווהן.
בשנים שלאחר מכן, איורי האופנה של קרוסטווייט הופיעו בעיקר במגזין בזאר של הרפר.
במהלך שנותיו בפריז עבד קרוסטווייט גם על תפאורות לבלט וחיפש אמצעי ביטוי אמנותיים אחרים, בעיקר בציור המופשט.
ציורים של קרוסטווייט הוצגו עם אמנים מודרניים אחרים.
בשנת 1979, אירווין קרוסטווייט סבל מפציעה קשה שנבעה מנפילה בלונדון.
מאוחר יותר נפטר במונטריאול ב־15 בספטמבר 1981, בגיל 67.
האירוויזיון לרקדנים צעירים 1987 הייתה המהדורה השנייה של האירוויזיון לרוקדים צעירים, שהתקיימה בטירת שווצינגן, גרמניה, בתאריך 31 במאי 1987. האירוויזיון מאורגן על ידי איגוד השידור האירופי (EBU) והשדרן המארח היה Zweites Deutsches Fernsehen (ZDF), רקדנים מארבע עשרה מדינות השתתפו בגמר המשודר בטלוויזיה.
אוסטריה, דנמרק, קנדה ויוגוסלביה, עשו את הופעת הבכורה שלהן בתחרות, והמדינות בלגיה והולנד, התחרו יחד עם השתתפות משותפת.
לראשונה אי פעם, תאגיד השידור הקנדי הצטרף לתוכנית עם המשתתף שלה, מה שהפך אותה לאירוויזיון היחיד שמציג מדינה מצפון אמריקה, ולאירוע ה-EBU היחיד שמציג חבר שותף כמשתתף קודם לכן.
המדינות המשתתפות יכלו לשלוח רקדן אחד או שניים, שלא יכול להיות מעל גיל 20, בריקוד אחד או שניים ללא חוקים או מגבלות לגבי הסגנון.
הריקודים לא יכלו להיות יותר מ-5 דקות (לסולנים) או 10 דקות (לזוגות).
רוז גאד פולסן וניקולאי הוב נציגי דנמרק זכו בתחרות.
שווייץ ומערב גרמניה ממוקמות במקום השני והשלישי בהתאמה.
Schlosstheater Schwetzingen (תיאטרון ארמון Schwetzingen), תיאטרון חצר בשווצינגן, באדן-וירטמברג, גרמניה המקום המארח של האירוויזיון לרקדנים צעירים באותה שנה.
הפורמט מורכב מרקדנים שאינם מקצועיים ובין הגילאים 16–21, המתחרים במופע של ריקוד לבחירתם, אותם הכינו לקראת התחרות.
לאחר מכן כל הריקודים לוקחים חלק בריקוד קבוצתי כוראוגרפי במהלך 'שבוע הרקדנים הצעירים'.
חברי חבר מושבעים בעלי היבט מקצועי המייצגים את מרכיבי הבלט, סגנונות הריקוד העכשוויים והמודרניים, מבקיעים כל אחת משגרות הריקוד האישיות והקבוצתיות המתחרות.
הזוכה הכולל עם סיום הריקודים האחרונים נבחר על ידי חברי המושבעים המקצועיים.
הטבלה כאן מציגה את המדינות הללו.
מקום מדינה משתתף ריקוד כוריאוגרף 1 דנמרק רוז גד פולסן וניקולאי האבה סטייה מ"לה סילפיד" א.
בורנונוויל 2 שווייץ פרדריק גפנר וריאציה מהמערכה הראשונה של "La Sylphide" א.
בורנונוויל 3 מערב גרמניה סטפני ארנדט וריאציה מ"לה קורסייר" מ' פטיפה - אוסטריה אריקה נובק וריאציה של הבנות מ"ריימונדה" מ' פטיפה ור' נורייב - הולנד מריקה סימונס ובארט דה בלוק Blue Bird Pas de deux מ"היפהפייה הנרדמת" מ' פטיפה - קנדה סטיבן לגייט וריאציה מ"La Bayadère" M.
איטליה - פאולו בורטולוצי (ראש חבר השופטים)
ארצות הברית - מרי הינקסון
ברית המועצות - גלינה סמסובה
ספרד – חוסה דה אודאטה
תחרות הרקדנים הצעירים ב-1987 שודרה בלפחות 15 מדינות.
אירווינג ליהמן היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן יהודי-אמריקאי, אשר כיהן כנשיא בית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק מ-1940 ועד מותו ב-1945.
אירווינג נולד ב-28 בינואר 1876 בניו יורק למשפחה יהודית.
הוריו, (ממיסדי חברת ההשקעות ובנק ליהמן ברדרס, נפטר ב-1897) ובבט ניוגאס.
מושל מדינת ניו יורק והסנאטור של ארצות הברית הרברט ה' ליהמן היה אחיו.
הוא סיים את לימודיו ב בשנת 1896 ואת תואר בוגר במשפטים הוא קבל מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1898.
הוא היה שופט בבית המשפט העליון בניו יורק בין השנים 1909 ל-1923, הוא נבחר ב-1908 על ידי חברי המפלגה הדמוקרטית, ונבחר מחדש גם ב-1922 על ידי חברי שתי המפלגות הדמוקרטית והרפובליקנית.
בשנת 1942 אישר בית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק את הרשעותיהם של לואיס בוכאלטר ושני מקורביו עמנואל וייס ולואי קפונה .
אף על פי שעונשי המוות אושרו בהצבעה ביחס של 4–3, השופט ליהמן, שאישר אף הוא את הרשעתם של השלושה, הביע ספקות בפסק הדין וקבע כי הטעויות והפגמים בתיק היו למעשה רבים.
בשנת 1943 קיבל בית המשפט העליון של ארצות הברית את עתירתו של בוכאלטר לבחון מחדש את התיק ובחוות דעת מלאה אישר את ההרשעה, ביחס 7–0, כאשר שני שופטים נמנעו.
בשנת 1944, השופט ליהמן חתם על צו עיכוב הליכים והוצאתם להורג של הנידונים, משום שעורך הדין של השלישייה הופיע בפני המושל תומאס א.
בקשת החנינה נדחתה על ידי המושל דיואי.
ב-4 במרץ 1944 הודה עמנואל וייס לשופט הראשי ליהמן בדבריו האחרונים לפני שהוצא להורג בכיסא חשמלי בכלא סינג סינג.
ב-26 ביוני 1901, אירווינג ליהמן התחתן עם סיסי שטראוס, בתו של נתן שטראוס, שהיה סוחר ונדבן אמריקאי שהחזיק בבעלות משותפת בשתיים מחנויות הכלבו הגדולות בעיר ניו יורק, RH Macy & Company ואברהם אנד שטראוס .
בני הזוג ליהמן היו חסרי ילדים.
ליהמן מת ממחלת לב ב-22 בספטמבר 1945 בביתו ברחוב רידג', ב.
תפילות ההשכבה נערכו בבית הכנסת "עמנו-אל" במנהטן.
אירווינג מקניל אייבס היה פוליטיקאי אמריקאי ודיקן מייסד של בית הספר ליחסי תעשייה ועבודה באוניברסיטת קורנל.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק בין השנים 1947 ל-1959. קודם לכן כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק במשך שש עשרה שנים, וכיהן כמנהיג המיעוט (1935), יושב ראש (1936) ומנהיג הרוב (1937–1946).
כרפובליקני ליברלי, נודע כמומחה בחקיקת חוקי עבודה וזכויות אזרח.
אייבס הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1957.
אירווינג אייבס נולד בביינברידג' שבניו יורק, לג'ורג' אלברט ולוסי האו (לבית קילר) אייבס.
אבותיו הגיעו מאנגליה לארצות הברית, שם התיישבו בבוסטון שבמסצ'וסטס ב-1635; מאוחר יותר הם עזרו לייסד את מושבת קוויניפיאק ב-1638, וחיו בוורמונט לפני שעברו לניו יורק ב-1795. אביו עבד בעסקי הפחם והזנות.
הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים בביינברידג' ובאוונטה, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון אווננטה ב-1914.
אייבס עבד כפקיד בנק בחברת Guaranty Trust Company בניו יורק מ-1920 עד 1923, והרוויח 25 דולר לשבוע.
ב-1920 נישא לאליזבת מינטה סקינר, לה נשאר נשוי עד שמתה ב-1947; לבני הזוג היה בן אחד, ג'ורג'.
בשנת 1923 הצטרף לחברת Manufacturers Trust Company, והופקד כאחראי על הפעילות העסקית של הבנק באפסטייט ניו יורק ולאחר מכן עבר לנוריץ'.
הוא נשאר ב-Manufacturers Trust עד 1930, אז נכנס לעסקי הביטוח הכללי בנוריץ'.
ב-18 בפברואר 1930, נבחר אייבס ל כדי למלא את המשרה הפנויה שנגרמה מהתפטרותו של ברט לורד.
הוא נבחר שוב פעמים רבות ונשאר באספה עד 1946.
אייבס היה מנהיג המיעוט ב-1935 ויושב הראש ב-1936. בחירתו מחדש ליושב ראש נתקלה בהתנגדות חבריו הרפובליקנים הליברלים, שלא הסכימו עם התנגדותו לתוכנית הרווחה החברתית המוצעת של המושל הרברט ה.
אייבס זז הצידה לטובת אוסוולד ד.הק, אשר מינה לאחר מכן את אייבס למנהיג הרוב.
מ-1938 עד 1946, אייבס היה יושב ראש הוועדה המחוקקת המשותפת של המדינה לתנאי תעשייה ועבודה.
בתפקיד זה הוא זכה לתשומת לב ארצית על חסות לחוק איבס-קווין משנת 1945, החוק הראשון במדינה שאוסר על אפליה בעבודה על בסיס גזע, אמונה, צבע או מוצא לאומי.
בשנת 1946, כאשר ג'יימס מיד הדמוקרטי החליט לרוץ למשרת מושל ניו יורק, התמודד אייבס בהצלחה על מושבו של מיד בסנאט של ארצות הברית.
הוא התמודד מול המושל לשעבר ליהמן בבחירות הכלליות, שבמהלכן הפך לרפובליקני הראשון שאושר על ידי פדרציית העבודה האמריקאית של ניו יורק.
אייבס היה הרפובליקני הראשון שייצג את ניו יורק בסנאט מאז ג'יימס וודסוורת' הבן, שהובס בניסיון לבחירה מחדש ב-1926.
למרות המוניטין המתון שלו, תמך אייבס בחוק טאפט-הארטלי ב-1947 והצביע בעד לעקוף את הווטו של הנשיא הארי טרומן עליו; לאחר מכן איבד את תמיכתו ארוכת השנים מאיגודי עובדים.
הוא כיהן כציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1948 בפילדלפיה, פנסילבניה, אשר מינתה את ידידו ועמיתו הליברלי הניו יורקי תומאס דיואי.
באותה שנה התחתן עם מזכירתו הוותיקה, מריון מיד קריין.
אייבס נבחר לכהונה שנייה ב-1952, והביס את נשיא רובע ברוקלין, ג'ון קשמור, ב-55% מול 36%.
הוא קיבל את מספר הקולות הגדול ביותר שזכה עד כה מועמד בניו יורק, עם כל 62 המחוזות של המדינה פרט לשלושה.
כתומך נלהב של הגנרל דווייט ד' אייזנהאואר, הוא שימש כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1952 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1954, התמודד אייבס בניסיון כושל לרשת את דיואי כמושל ניו יורק.
באחת הבחירות הצמודות ביותר בתולדות המדינה, הוא הפסיד לדמוקרט אברל הארימן ב-11,125 קולות.
אייבס היה נציג בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1956 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
בשנת 1958, היה שותף בחסות הצעת חוק עם הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי לתיקון התעללות בעבודה מאורגנת כפי שנחשף בדיונים בפני ועדת המחבטים.
בשנת 1958, סירב אייבס לבקש כהונה שלישית בסנאט.
הוא מת בבית החולים צ'ננגו ממוריאל ב-24 בפברואר 1962 בנוריץ' שבניו יורק בגיל 66. הוא נקבר בבית הקברות גרינלאון בביינברידג', ניו יורק.
אייבס זכור עם שולחן העבודה שלו באוספים הקבועים של החברה ההיסטורית של מחוז צ'ננגו.
אייבס הול באוניברסיטת קורנל נקרא על שמו.
אירווינג וורן יפה היה מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי (לייק פלאסיד 1932), ב-5000 מטר וב-10000 מטר.
יפה נולד להורים יהודים שהיגרו מרוסיה בשנת 1896. הוא גדל בברונקס, שם שיחק בייסבול עם האנק גרינברג, אחד מגדולי שחקני הבייסבול היהודים-אמריקאים בכל הזמנים.
הוא למד לזמן קצר בבית הספר התיכון דוויט קלינטון, אך נשר לאחר שלא הצליח להגיע לקבוצת הבייסבול של האוניברסיטה.
בגיל 14, החל להחליק ובמקום לשלם דמי הכניסה של 75 סנט, הוא עבד כמנקה קרח כדי לקבל כניסה חינם.
בשנות העשרים הוא השתתף במרוצי החלקה רבים.
בתחרות סילבר סקייט שנערכה ב-1926 הוא ניצח במרוץ שני מיילים של סילבר סקייטס .
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-1927 הוא זכה במדליית זהב בתחרות ל-5 מייל והעפיל לנבחרת האולימפית של ארצות הברית ב-1928.
בתחרות שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-25 בינואר 1928 הוא קבע בהחלקה מהירה ל-1 מייל שיא עולם חדש של 2:30.6 דקות.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) הוא סיים במקום רביעי בהחלקה מהירה ל-5000 מטר בתוצאה של 9:01.3 דקות, במקום שביעי בהחלקה ל-1500 מטר בתוצאה של 2:26.7 דקות ובמקום 11 בהחלקה ל-500 מטר בתוצאה של 45.2 שניות.
בתחרות ל-10,000 מטר יפה ניצח את ברנט אוונסן אלוף העולם מנורווגיה בשלב המוקדם ושניהם הקדימו את יתר המתחרים.
בהחלטת השופט הנורווגי הוחלט לבטל את כל התחרות מאחר שהטמפ עלתה והקרח החל להפשיר.
למרות שהוועד האולימפי הבינלאומי הפך את החלטת השופט והעניק ליפה את מדליית הזהב, איגוד ההחלקה הבינלאומי שלל ממנו את המדליה מאוחר יותר והחזיר את פסק הדין של השופט.
לדברי אוונסן, יפה היה צריך לקבל את מדליית הזהב, אבל זה מעולם לא קרה.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) הוא זכה בשתי מדליות זהב, בהחלקה מהירה ל-5000 מטר בתוצאה של 9:40.8 דקות, לפני בן ארצו אדי מרפי ווילי לוגן מקנדה , ובהחלקה ל-10,000 מטר בתוצאה של 19:13.6 דקות, לפני איוור בלנגרוד מנוורבגיה ופרנק סטאק מקנדה.
בדצמבר 1932, המנהל שלו הודיע שיפה, יהפוך למקצוען.
הוא יצא לסיור מקצועי בעשר ערים, ומאוחר יותר נכנס לעסקי ייצור סקייטים, והזכה הצלחה כאיש עסקים.
בשנת 1934 הוא קבע בהחלקה ל-25 מייל שיא עולם חדש של 1:26:01 שעות, שיפור של 5 דקות לשיא בן 30 השנים.
הוא ישב בדירקטוריון של נבחרת ארצות הברית ל שנערכה באפריל 1935.
בתקופת השפל הגדול הוא נאלץ משכן את המדליות האולימפיות שלו בסכום של 3500 דולר.
לאחר שהשיג עבודה בוול סטריט הוא בא לפדות את המדליות שלו וגילה שהן כבר לא בעסק ולא ראה אותן שוב.
ב-1940 הוא ניכנס להיכל התהילה של ההחלקה על הקרח של ארצות הברית
ב-1979 הוא ניכנס להיכל התהילה של הספורטאים היהודים.
אירווין לות'ר לנרוט היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ויסקונסין, חבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כיו"ר אספת המדינה של ויסקונסין בין השנים 1903–1907, וכיהן בקונגרס של ארצות הברית מ־1909 עד 1927 – תחילה בבית הנבחרים עד 1918, ולאחר מכן בסנאט.
לאחר שהפסיד בפריימריז הרפובליקניים ב־1926, מינה אותו הנשיא הרברט הובר לשופט בבית הדין הפדרלי לערעורים בענייני מכס ופטנטים.
לנרוט נולד ב־31 בינואר 1869 בעיר סופיריור שבוויסקונסין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים, המשיך במכללת פארסונס לעסקים בדולות' שבמינסוטה, וב־1897 החל ללמוד משפטים באופן עצמאי.
בין השנים 1893–1906 עבד כחוטב עצים וכרשם בבית המשפט של מחוז דאגלס בוויסקונסין.
בשנת 1898 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצועו בסופיריור.
בין השנים 1901–1907 כיהן כחבר באספת המדינה של ויסקונסין, ובין השנים 1903–1907 שימש יושב ראש הבית.
לנרוט נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לייצג את המחוז ה־11 של ויסקונסין בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד בין השנים 1909–1918. באפריל 1918 נבחר לסנאט כדי למלא את מקומו של הסנאטור פול האסטינג שנפטר.
הוא נבחר מחדש ב־1920 וכיהן בסנאט עד מרץ 1927. לנרוט היה מקורב למזכיר המסחר הרברט הובר ותמך במדיניות שמרנית יחסית.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת הרכבות, ועדת הקרקעות הציבוריות והסקרים, וכן ועדת הבניינים והשטחים הציבוריים.
ב־1926 הפסיד בפריימריז הרפובליקניים ולא נבחר מחדש.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה בין השנים 1927–1929.
ועידת המפלגה הרפובליקנית של 1920
בוועידת המפלגה הרפובליקנית שנערכה בשיקגו בשנת 1920, לאחר שנבחר וורן הרדינג למועמד לנשיאות, הוצע לנרוט כמועמד לתפקיד סגן הנשיא כדי לאזן את הרשימה מבחינה אידאולוגית.
אולם, ברגע האחרון הציע נציג מאורגון את קלווין קולידג' כמועמד חלופי.
המשלחת העדיפה את קולידג', שנבחר כבר בסיבוב הראשון, ובכך החמיץ לנרוט את ההזדמנות ההיסטורית להיות סגן נשיא – ובהמשך גם אולי נשיא.
ב־1929 מינה אותו הנשיא הרברט הובר לשופט בבית הדין הפדרלי לערעורים בענייני מכס ופטנטים.
מינויו אושר בסנאט והוא החל לכהן ב־17 במאי 1929. לנרוט פרש מתפקידו ב־1944. הוא נפטר ב־26 בינואר 1949 בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית העלמין גרינווד בעיר הולדתו סופיריור.
הידיעה על מותו בעיתונות נפתחה במילים: "הסנאטור לשעבר אירווין ל.
לנרוט מוויסקונסין, האיש שיכול היה להיות הנשיא ה־30 של ארצות הברית, הלך לעולמו."
לנרות נישא לקלרה קלאו מסופיריור, שכתבה ספר זיכרונות קצר על ילדותה בוויסקונסין בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה-19. בתו, קתרין לנרוט, התפרסמה כפעילה חברתית שעמדה מאחורי חקיקת חוקי העבודה ההוגנים ואכיפת חוקי עבודת ילדים.
אביו, לארס לוננרוט (Lönnrot), היה מהגר שוודי שעבד בחקלאות, ולכבודו נקראה שכונת "Lenroot's Addition" באזור סמיתוויל שבדולות', מינסוטה.
אירווינג ובסטר דרו היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר.
דרו נולד ב-8 בינואר 1845 בקולברוק שבניו המפשייר.
הוא למד באקדמיית קימבל יוניון ובשנת 1870 השלים את לימודיו בדארטמות' קולג'.
לאחר מכן עבר ללנקסטר שבניו המפשייר, שם למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1871 והחל לעסוק במקצוע בעיר לנקסטר.
בשנת 1876 מונה לדרגת מייג'ור במשמר הלאומי של ניו המפשייר וכיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
בין השנים 1883–1884 היה חבר הסנאט של ניו המפשייר.
בשנת 1896 פרש מהמפלגה הדמוקרטית והצטרף למפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1899 כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין של ניו המפשייר.
דרו היה ציר בוועידות החוקתיות של המדינה בשנים 1902 ו־1912, ועסק גם בבנקאות ובעסקי מסילות ברזל.
ב־2 בספטמבר 1918 מונה דרו, מטעם המפלגה הרפובליקנית, לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ג'ייקוב גאלינגר שנפטר.
הוא כיהן בתפקיד מ־2 בספטמבר ועד 5 בנובמבר 1918, אז נבחר לו מחליף בבחירות.
דרו לא התמודד בבחירות ופרש מעיסוק פעיל בענייני עסקים.
הוא נפטר במונטקלייר שבניו ג'רזי, ב-10 באפריל 1922, ונקבר בבית העלמין סאמר סטריט בלנקסטר.
אִירוּס או אִירִיס (שם מדעי: Iris) הוא סוג במשפחת האירוסיים.
בסוג כ-300 מינים, שהם גאופיטים רב-שנתיים, הנפוצים ברוב אזורי העולם כצמחי בר או נוי.
בארץ ישנם למעלה מ-15 מינים, חלקם בעלי פקעת, חלקם בעלי בצל וחלקם בעלי קנה שורש מעובה
גבעוליו של האירוס עגולים, צומחים ביחידים או בקבוצות, פשוטים או מתפצלים.
העלים שטוחים, צרים ומוארכים, לעיתים חתכם דמוי צלב, צומחים בשושנה סביב הגבעול.
מערכת השורשים קרובה לפני הקרקע.
קני השורש שטוחים בדרך כלל, אוגרים מזון, מתפצלים ומתפתלים.
פרחיו של האירוס ייחודיים, שצורותיהם וצבעיהם מגוונים ומיוחדים.
עטיף הפרח מורכב משלושה דורים הנבדלים זה מזה.
בכל דור 3 עלים, כולם צבעוניים.
הדור החיצוני, מורכב משלושה עלי עטיף.
עלה העטיף החיצוני מפותח בכל מיני האירוס.
חלקו התחתון, המחובר לגבעול, דומה לחצי צינור, חלקם העליון רחב, אופקי או נוטה כלפי מטה, ומשמש כמשטח נחיתה למאביקים.
הדור השני, ייחודי לסוג אירוס, מורכב משלושה עמודי עלי כותרתיים, שטוחים וצבעוניים.
כל עמוד העלי דומה לחצי צינור ויוצר צנור סגור עם חלקו התחתון של עלה העטיף החיצוני.
הוא מתפצל בחלקו העליון ותחת הפיצול נראית הצלקת הדומה ללשון קטנה הפונה מטה.
הדור הפנימי ביותר שונה ממין למין, בדרך כלל הוא זקוף ובולט, משמש כדגל המסמן את מקום האבקן.
בצדו העליון של הצינור הנוצר מעלי הדור החיצוני והאמצעי נמצא אבקן שמאבקו פונה מטה, אל תוך הצינורת היינו: אל גבו של החרק הנכנס לצינור.
למעשה, כל פרח הוא נכון (בעל סימטריה רדיאלית) אך הוא בנוי משלושה פרחים לא-נכונים הכוללים שני עלי עטיף, עמוד עלי ואבקן.
הפריחה בדרך כלל מתרחשת באביב.
הפרי הוא הלקט הנפתח בשלוש קשוות, והוא מכיל זרעים כהים קטנים.
בחלק ממיני האירוס קיימת אי סבילות עצמית - ההאבקה נמנעת באותו הפרח ולעיתים אף בצמחים שונים בתחומי אותה המושבה.
ההאבקה מתבצעת על ידי חרקים - בעיקר דבורים, הנמשכות לפרחים בשל ההאבקה המזינה.
ישנם מינים המואבקים על ידי זכרי דבורים המשתמשים בפרח כמקום לינת לילה.
הפרי הוא הלקט המכיל זרעים קטנים המופצים במספר דרכים: חלקם מופצים על ידי רוח או מי גשמים, ואחרים מופצים על ידי נמלים הלוקחות אותם בשל חלק שומני מזין הצמוד לזרע.
מלבד הרבייה המינית, מתרבה האירוס לעיתים קרובות ברבייה וגטטיבית על יד חלוקת קני השורש והצמחת גבעולים חדשים ממפרקים.
לפעמים ניתן למצוא מושבת אירוסים זקנה וגדולה, שאינה אלא התפצלות של שורש אחד.
במושבות כאלו הבשלת הזרעים היא נדירה מאוד.
אירוסי בר נפוצים באזורים ממוזגים-קרירים עד ממוזגים-יבשים בכל חצי הכדור הצפוני.
רוב מיני האירוס צומחים בתצורות צומח פתוחות - חורשים פתוחים, גריגות ובעיקר בבתות עשבוניות, במקומות עשירים באור שמש.
בארץ ישראל צומחים בר שבעה עשר מינים:
אירוס עַנֵף - צומח בעמק הירדן ונחלי מישור החוף.
אירוס הביצות - גדל בביצות בבקעת הירדן, בגולן, בעמק זבולון ובעמק יזרעאל.
אירוס ארם נהריים - גדל בחרמון, בגולן, בגליל, ביהודה, בשומרון ובכרמל.
אירוס החרמון - גדל בגולן ובחרמון.
אירוס הסרגל - גדל באזורי ההרים שמצפון לבקעת באר שבע.
אירוס הלבנון - בצפון ארץ ישראל ובסוריה, נאסף גם סמוך לשכם.
אירוס ארצישראלי - גדל מדרום הרי חברון ועד לטורקיה - בהרים ולרגליהם.
אירוס עוזיהו - בהר הנגב המרכזי ובהרי אדום.
אירוס לבנבן - בחבל הים תיכוני, בעיקר בעמקים.
אירוס הדור - בהרי נפתלי ובמזרח הגליל העליון.
אירוס השומרון - בהרי השומרון
אירוס נצרתי - בהרי הגליל התחתון, במערב הגליל העליון ולרגלי החרמון.
אירוס שחום - באזור ערד, באר שבע, ספר מדבר יהודה ומזרח שומרון.
אירוס הנגב - במרכז הנגב ובצפון סיני.
אירוס ירוחם - באזור ירוחם ודימונה.
אירוס הארגמן - במישור החוף, מאשדוד עד לבנימינה.
אירוס וסט - בסכנת הכחדה, אנדמי לחרמון.
התגלה לפני כ-20 שנה, בעבר היה מצוי בדרום לבנון אך נכחד משם.
פורח בחודש מאי, מוקדם יותר מעונת הפריחה הרגילה בחרמון.
רוב מיני האירוס הצומחים בישראל נדירים, ואף אנדמיים לארץ ישראל או כמעט אנדמיים (צומחים רק בה ובדרום לבנון).
שמו של האירוס ניתן לו על שמה של האלה היוונית איריס, שהייתה אלת הקשת בענן ושליחת האלים כביטוי לצבעים הססגוניים של הפרח.
שם זה ניתן לו על ידי היפוקרטס, הרופא היווני בן המאה החמישית לפני הספירה.
קארולוס ליניאוס, אבי המיון המדעי המודרני ומי שהחל בהענקת שמות אחידים לצמחים, שימר את השם כפי שהוא ניתן על ידי היפוקרטס.
השם בצורתו העברית הנפוצה, אירוס, מוזכר כבר במשנה (כלאים ה' ח')- אליה חדר מן היוונית.
לפי האקדמיה ללשון העברית, תקינות בעברית שתי הצורות - גם איריס וגם אירוס.
300 המינים של האירוס היו מחולקים לסקציות החל מתחילת המאה העשרים.
בשנים האחרונות הוצאו מינים רבים מתוך הסוג אירוס לסוגים נפרדים, והסקציות השונות קיבלו מעמד של תת-סוגים נפרדים וחלקם חולקו לסקציות שונות.
כיום מקובלת החלוקה לשישה תתי-סוגים:
תת הסוג אירוס (Iris), מתחלק לשש סקציות:
פוגון נציגי הסקציה בארץ ישראל: אירוס ארם נהריים
אונקוציקלוס (Oncocyclus) - ידועה גם בשם אירוסי ההיכל.
נציגי הסקציה בארץ ישראל: אירוס החרמון, אירוס נצרתי, אירוס הדור, אירוס הגלבוע, אירוס שחום, אירוס השומרון, אירוס הנגב, אירוס ירוחם ואירוס הארגמן.
תת הסוג לימנאירוס (Limniris), מתחלק לשתי סקציות:
נציגי הסקציה בארץ ישראל הם אירוס ענף ואירוס הביצות.
תת הסוג סקורפאירוס (Scorpiris), בעבר נקראה יונו.
נציגים בארץ ישראל: אירוס טוביה ואירוס ארצישראלי.
תת הסוג הרמודקטילואידס (Hermodactyloides ).
בארץ ישראל צומחים אירוס הלבנון ואירוס הסרגל.
בעבר נמנה עם האירוס גם תת-הסוג Gynandriris, אך כיום הוא הופרד לסוג נפרד בשם צהרון, הכולל את המין צהרון מצוי שנקרא בעבר "אירוס מצוי", ובשם העממי "אירוס אחר הצהריים".
אף על פי שבטבע אין האירוסים נוטים ליצור מיני כלאיים זה עם זה, בצורה מלאכותית הדבר קל ביותר לביצוע.
מקובל ליצור מיני וזני כלאיים לגינון, שכן צורותיהם וצבעיהם המיוחדים של האירוסים הופכים אותם לצמח מקובל ונפוץ בגינות הנוי.
בשנת 1840 היו בקטלוג זני האירוס רק כ-100 זנים גנניים, אך בסוף המאה העשרים היו כבר למעלה מ-35,000 זנים שונים.
עם המינים מרובי הזנים נמנים אירוס הולנדי, אירוס יפני ואירוס גרמני.
מקובל למיין את האירוסים הגננים לפי תכונות מורפולוגיות שונות: גובהם (עד 37 ס"מ, עד 70 ס"מ ומעל 70 ס"מ), מולדת הצמח, צורת פרחיו או צבעו.
פרחי האירוס נפוצים מאוד בציור בשל צורתם וצבעיהם המרהיבים.
הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך צייר מספר עבודות שנושאם הוא פרח האירוס, ביניהן ידועה ביותר עבודתו "איריסים".
המלחין האיטלקי פייטרו מסקאני כתב אופרה בשם "איריס".
הסופר הגרמני הרמן הסה הקדיש אחד מסיפוריו המוקדמים לאירוס, והוא מסמל בסיפור זה את הילדות.
פרח האירוס משמש כסמלה של החברה להגנת הטבע בישראל.
האירוס, שכל מיניו הארצישראלים נדירים וחלקם גם אנדמיים, מסמל את פעילות החברה בשל המאבק לשימורו שכלל הכרזה על מספר שמורות טבע המוקדשות לאירוס והשפעה על תודעת הציבור - מאבק שאכן עלה יפה והציל את מיני האירוס מכליה.
יש הסבורים בטעות שדגם הפרח הקרוי בצרפתית fleur-de-lis (שושן בצרפתית) מדמה את האיריס.
הסבורים כך כוללים את הדגמים הרבים שיש ביניהם משותף חזותי של שני עלים גלולים לצדדים ועלה מרכזי ניצב.
למשל, סמלו של בית המלוכה בצרפת החל מן המאה ה-11, סמלן של יחידות צבאיות רבות בכל העולם וסמל תנועת הצופים.
אולם, הדגמים הסימטריים הללו, בעלי שלושת עלי הכותרת מהווים פיתוח של דגמי שושן צחור Lilium candidum, ששורשיו האומנותיים נעוצים כבר בעבר הרחוק.
הדגם ינק השראה ממספר מקורות אומנותיים מקבילים- אשוריים, פיניקיים, מצריים, הלניסטיים ורומיים, חלקם קדומים וחלקם בני תקופת הבית השני.
גם הסמל של "החברה להגנת הטבע" מיוסד על דגמי השושן הקדומים ומחקה את הקומפוזיציה שלהם.
כל זאת למרות שהוא מדמה בוודאות איריס, אותו בחרה החברה לחרוט על דגלה כסמל לשמירת האיריס ושמירת הטבע.
מכיוון שסמלה של החברה להגנת הטבע הוא בן המאה ה-20, לא ניתן ללמוד ממנו לאחור על דגמים שקדמו לו, ולא ניתן להשליך מדימוי האיריס בדגם החברה להגנת הטבע לגבי דגמים קדומים לו.
אירווינג גראנט תלברג היה מפיק סרטים אמריקאי יהודי בשנותיו הראשונות של הקולנוע.
תלברג זכה לכינוי "נער הפלא" בשל גילו הצעיר ובשל יכולתו לבחור את התסריטים, השחקנים וצוות ההפקה הנכונים וליצור סרטים רווחיים ביותר.
נולד בברוקלין ניו יורק למהגרים גרמנים ממוצא יהודי.
היה לו לב חלש והוא היה נתון לתחלואות רבות במהלך כל חייו.
לאחר שסיים בית ספר תיכון, הוא החל את הקריירה הקולנועית שלו באולפני יוניברסל בתפקיד המזכיר האישי של מייסד האולפנים קרל למל.
תלברג היה פיקח ועיקש, ובהגיעו לגיל 21 היה אחראי ההפקה ב"יוניברסל סיטי", אתר האולפנים בקליפורניה.
עד מהרה הוא ביסס את עיקשותו כאשר נלחם עם אריך פון שטרוהיים על אורכו של הסרט האילם "Foolish Wives" משנת 1922 ושלט בכל אספקט של ההפקה בסרט "הגיבן מנוטרדאם" משנת 1923. בשנת 1924 הוא עזב את יוניברסל כדי להפוך למנהל ההפקה של אולפני לואי ב.
מאייר, שמאוחר יותר אוחדו עם סרטי מטרו לכדי אולפני מטרו גולדווין מאייר (MGM).
תלברג מפורסם בעקבות יצירת "שיטת ניהול צוות הפקה" שבה הפקת הסרט מחולקת שווה בשווה בין חברי הצוות (במאים, מפיקים וכיוצא בזה).
הסרט האילם "The Big Parade" משנת 1925 היה הצלחתו האישית הראשונה של תלברג, שעד לשנת 1932 פיקח על כל הפקה ושילב בין הכנות (פרה-פרודקשן) לקדימונים שמדדו את תגובת הקהל לסרט.
בעקבות מחלתו, אך גם בעקבות גישתו הכוחנית, מנהל האולפנים לואי ב.
מאייר החליף אותו במפיקים כדייוויד או.
תלברג שב לעבוד בשנת 1933, אך כמפיק שותף.
בזמן הצטרפותו לסרטי מטרו, תלברג הכיר את השחקנית הקנדי נורמה שירר, שעימה התחתן ב-1927, לאחר שהתגיירה.
תלברג עצמו נפטר מדלקת ריאות בגיל 37 והוא קבור לצד רעייתו בבית העלמין Forest Lawn Memorial Park, בגלנדייל, קליפורניה.
שמו של תלברג הופיע פעמיים על המסך: "האדמה הטובה" (1937) שבה ניתנה לו הקדשה לזכרו, ו"היה שלום, מר צ'יפס" (1939).
הפרס לזכר אירווינג תלברג מוענק לזכרו על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
המונח אירוניה (ביוונית עתיקה: εἰρωνεία – אֵרונֵאַה; מילולית: "בורות מדומה") מתאר מצב מסוים ששונה מן המצב שהיה אמור להתרחש לכאורה.
לעיתים מתוארים אירועים שונים כ"צחוק הגורל", תהפוכות בלתי צפויות בחייו של אדם, הגורמות לו אושר או סבל רב.
מקרים נפוצים הם מקרים בהם המצופה אינו מתרחש, בניגוד למקובל לחשוב, או כאשר פעולה שמטרתה הייתה לגרום לתוצאה רצויה, מביאה לתוצאה הפוכה, בבחינת "היקום לועג למאמצי האדם" (אירוניה קוסמית).
הסנדלר מייצר נעליים עבור אחרים, אך אינו משתמש בהן עבור רגליו שלו.
דוגמה נוספת, ניסיון שימור מבנה גורם להריסתו.
אירוניה יכולה להיות גם מכוונת, בעיקר בספרות או בתיאטרון.
בטרגדיה ובסוגות ספרותיות נוספות האירוניה משמשת אמצעי ספרותי להגברת המתח, ולחידוד המסר לפיו אדם אינו יכול לשנות את גורלו, גם אם נדמה לו שיש בכוחו לעשות זאת.
פעמים רבות משמעות הדברים האמיתית אינה מתגלה מיד אלא לאחר זמן, או תלאות רבות, כך שמה שמסתבר בסוף שונה בתכלית מפני הדברים בהתחלה.
אירוניה מכוונת נפוצה גם כאמצעי רטורי לשם חידוד המסר והבלטתו על דרך הניגוד, היא יכולה לקבל ביטוי מילולי כאשר הנאמר נוגד במהות את המסר, כפי שמתפרש בהתאם להקשר ולטון הדיבור.
אמצעי זה יכול לשמש להבלטת מגוחכות או להבעת לעג ועוקצנות.
לדוגמה, אדם זעוף פנים הנשאל לשלומו משיב: "בסדר גמור!
לא יכול להיות טוב מכך!"
פעמים רבות בספרות ובתיאטרון קיימת אירוניה מכוונת.
המחבר, המסתמך על ידיעה או הבנה מוקדמת של הקהל, הנקראת פער אירוני, כי גורל מסוים הולך ומתקרב, שם בפי הדמות הדוברת, שהיא בורה ואינה מודעת למצב האמיתי, דברים אשר משמעותם האמיתית, וההפוכה לכוונת הדמות, מובנת לאמיתה רק לקהל, או גורם לה למעשים אירוניים.
השימוש באירוניה היה נפוץ ביותר בטרגדיות היווניות.
זאת מכיוון שגורלו של הגיבור הטרגי ידוע מראש ובלתי ניתן לשינוי.
לכן פעמים רבות הגיבור מנסה לשנות את גורלו אבל פער בין הידע שלו לידע של הצופים, שנקרא פער אירוני, מוביל לכך שהוא בעצם מביא על עצמו את גורלו המר.
הדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא במחזה "אדיפוס המלך".
אדיפוס מנסה לגלות מי הוא רוצחו של המלך הקודם על מנת לנקום בו, מבלי לדעת שהוא רצח את המלך, שהיה אביו, ונשא את אמו לאישה.
פעולותיו מובילות לגילוי ולגורלו האכזר.
יש קשר דיאלקטי בין אירוניה וציניות ולכן לעיתים קרובות מבלבלים ביניהם.
בשניהם מובעת הטלת ספק המעידה שהסובייקט מוטרד מהפער בין המציאות לבין האופן שבו מדברים עליה.
האירוניה נחשבת להתייחסות ראויה יותר מהציניות כיוון שהציני הוא אדם המאבד את האמון בטוב הלב ובהיגיון השכל של אנשים אחרים.
האירוני לעומת זאת, אינו מאבד את האמונה התמימה בבני אדם ולעיתים קרובות יטיל ספק גם בעצמו.
גישתו של האירוני מרוממת את המציאות ומובילה להחלטות ראויות לגביה.
בניגוד לאירוני, גישתו של הציני מתחמקת מהצורך להתמודד ולנסות לשנות את המציאות.
סרקזם הוא סגנון דיבור עוקצני ומריר שמטרתו להקניט או לשים ללעג אדם.
הוא שייך להתנהגויות שניתן לסווגן כציניות.
הציניות משמשת לעיתים ככיסוי למניעים תוקפניים ויש בה משום מבט מרוחק על החיים וסוג של אובדן האמונה התמה בבני אדם.
אִירוּס אֶרֶץ־יִשְׂרְאֵלִי או אִירִיס אֶרץ־יִשְׂרְאֵלִי (שם מדעי: Iris palaestina) הוא מין של גאופיט בתת-הסוג סקורפיריס (Scorpiris) בסוג אירוס ממשפחת האירוסיים האנדמי לישראל ולסביבתה הקרובה.
אירוס ארץ־ישראלי הוא צמח נמוך, המגיע לגובה של 10–15 ס"מ.
עלי הצמח ערוכים בשני טורים נגדיים, מבריקים, דמויי סרגל וקצה העלה ישר או מקושת לאחור.
זהו צמח הנקרא גאופיט - בעל בצל.
הבצל יוצר בצלצולים ברבייה וגטטיבית, ולכן לעיתים הוא גדל בגושים קטנים.
עמוד התפרחת נושא פרח אחד או שניים.
הפרחים גדולים, קוטרם 5–9 ס"מ.
צבעו לבן–קרם (באזור דרום הארץ, שדרות-להב, משתנה צבעו של הפרח לתכלת).
הפרח ריחני, מפריש צוף, ומואבק על ידי חרקים.
אברי הפרח, העלים והפרחים, מונים כפולות של שלוש:
6 עלי-עטיף: 3 חיצוניים - לבנים, רחבים ונוטים לאחור; ו-3 פנימיים - קצרים, צרים ופרושים הצידה.
3 עמודי עלי - שטוחים ורחבים כעלי-כותרת.
שחלה - מכילה כ-60 ביציות.
מבנה הפרח ייחודי; בסיסו עטוף בחפה (עלה בצורת חופה) העוטפת כליל את הפרח בעודו ניצן.
הפרח עצמו מחולק באופן שווה וסימטרי ל-3 חלקים זהים, הניצבים כמעט בזויות של 120 מעלות זה לצד זה.
כל חלק כזה כולל עלה-עטיף חיצוני אחד, עלה-עטיף פנימי אחד, אבקן אחד ועלי אחד.
אירוס ארץ־ישראלי פורח בחורף, מחודש דצמבר עד לחודש אפריל.
ימי הפריחה של כל פרח הם בין יום אחד לשבוע.
מכיוון שתקופת הפריחת קצרה, הצמח מוגן.
האירוס הארצישראלי גדל בקרקעות גירניות למרגלות ההרים.
בישראל אזורי הפריחה הם: גליל עליון וגליל מערבי, גליל תחתון, עמק יזרעאל וגלבוע, כרמל, רמות מנשה והשרון, מישור החוף וגוש דן, הרי יהודה והשפלה, ושומרון.
אִירוּס אֲרַם נַהֲרַיִים או אִירִיס אֲרַם נַהֲרַיִים (שם מדעי: Iris mesopotamica) הוא מין של צמח בתת-הסוג אירוס, בסקציה פוגון.
אירוס ארם נהריים הוא גאופיט עשבוני רב-שנתי, ירוק-עד או נשיר בקיץ.
קנה השורש רחב ושטוח - כ-4 ס"מ רוחבו.
הוא מתפתח סמוך לפני הקרקע או אף על פניה.
העלים צומחים במניפה רחבה וזקופה, צבעם ירוק מכחיל מעט.
עמוד הפריחה מסתעף, גובהו כמטר עד מטר וחצי.
הפרחים יושבים בחיקו של חפה קרומי, לעיתים יבש בקצותיו.
צבע עלי הכותרת תכול-סגול, והם מעורקים בקווים זהובים-חומים או ארגמניים על רקע בהיר.
על עלי הכותרת החיצוניים צומחות שערות לבנות שבסיסן זהוב.
ההאבקה נעשית על ידי דבורים.
הרבייה באמצעות זרעים ובאמצעות התחלקות של קנה השורש.
המין צומח בכל מערב אסיה, בעיקר במצוקים וסלעים.
בארץ הוא צומח בהרים - בחרמון, בגליל, בגולן, בכרמל, בשומרון ובהרי יהודה.
כמו-כן הוא נפוץ כפליט-תרבות בגינות נוי וביישובים נטושים, ושתול בבתי קברות ערביים.
המין תואר על ידי חוקר האירוסים הנודע Dykes, והוא שנתן לו את תואר המין.
עמוד התפרחת מגיע לגובה של 80–150 ס"מ, והוא נושא 3–8 פרחים גדולים, הפורחים לרוב בזה אחר זה.
בכך הוא שונה מאירוסי ההיכל, שגבעולם נושא רק פרח אחד.
מתחל קרומי עוטף את פקע הפריחה.
הפרחים דו מיניים, גדולים ובולטים, קוטרם 8–13 ס"מ.
הכותרת בת 6 עלים בשני דורים.
עלי העטיף החיצוניים צרים במקום חיבורם לגבעול והם מתרחבים בהמשכם ונטויים אחורנית.
הם סגולים בחציים הקיצוני, לבנים בחציים הבסיסי, עם ציור נאה של עורקים ארגמניים וזקן צהבהב.
הפרי הוא הלקט מוארך דמוי כישור בן שלוש מגורות, ובו זרעים כדוריים רבים.
הוא גדל בגושים (קלונים), שנוצרו ברביה וגטטיבית והם זהים גנטית.
המין מקובל בתרבות שנים רבות, ופותחו ממנו זנים שונים לגינון.
קנה השורש המיובש נטחן לאבקה המשמשת מזה זמן רב - עוד ביוון ורומא לתרופות ותמרוקים.
יש המזהים אותו עם האירוס המוזכר בחז"ל (כלאיים פ"ה, מ"ח; אהלות פ"ח מ"א).
בישראל אירוס זה, כיתר מיני האירוס, הוא צמח מוגן על פי חוק.
אירווינג ("אירב") קפלן הוא במאי טלוויזיה, שחקן ומפיק ישראלי יליד ארצות הברית.
קפלן נולד בארצות הברית וב-1969 עלה לישראל משיקגו.
בארצות הברית ביים תוכנית טלוויזיה לילדים, היה זמר מוזיקת פולק ומנהל מחנה קיץ לילדים יהודיים.
קפלן ביים וכיכב בסדרות הטלוויזיה הקלאסיות של הטלוויזיה החינוכית להוראת אנגלית: "Neighbours", "Here we are" ו-"The Sheriff of Hollywood Hills".
קפלן ביים גם חלק ניכר מפרקי זהו זה!
ואת קלטת הילדים "ציפור הנפש" (1991, על פי סיפור של מיכל סנונית).
קפלן נשוי לאורה ואב לארבעה ילדים, בהם האמנים ירמי ואהרון קפלן, שאף השתתפו כשחקנים-ילדים במספר הפקות של אביהם.
More About English, סדרת שיעורים באנגלית (1969- 1972), מנחה, מורה ושחקן
The adventures of scooterman ("סקוטרמן"), סדרה להוראת אנגלית (1972), במאי ושחקן
The Sheriff Of Hollywood Hills (השריף מגבעות הוליווד, "השריף", "שריף גודמן"), שחקן
Here we are, סדרה להוראת אנגלית (1975), במאי
מוזיקה בתיאטרון, סדרה בהנחית גארי ברתיני בשנות ה-70, במאי
זהו זה!, סדרת בידור, במאי ושחקן אורח באחד הפרקים.
שובו של השריף, תוכנית טלוויזיה (הטלוויזיה החינוכית), 1996, במאי ומפיק
אֵירוס (או אֵרוס) הוא כלי נגינה קדום המוזכר במקורות חז"ל.
כלי זה שימש לנגינה בעת שמחה, אך גם בעת הספד וקינה: "רבי יהודה אומר: האירוס טמא מושב מפני שהאלית [המקוננת] יושבת עליו".
לא ברור האם היה זה כלי נשיפה, מיתר או הקשה, מכל מקום צלילו התאפיין בחוזק וצלילות נדירים.
אין ודאות לאיזו משפחה ממשפחות כלי הנגינה השתייך האירוס.
במסכת כלים (טו, ו) מנו את האירוס יחד עם כלי המיתר:
בתלמוד הבבלי זיהו אותו ככלי הקשה:
זהותו של הכלי בו נוקטת הגמרא כהסבר מהו אירוס, בפני עצמו סתום הוא, אך מן ההמשך מוכח שמדובר בסוג של תוף:
(תרגום: רבה בנו של רב הונא הכין לבנו טנבור.
בא אביו - רב הונא - ושברו.
אמר לו: [הטנבור] דומה לתוף בעל פה אחד [שהוא האירוס האסור, ולכן] לך והכן לו [לבנך, תוף] על פי "חצבא" או "קפיזא" שהם סוגים של כדים, ולא תוף ממש).
בתלמוד הירושלמי (סוטה פרק ט, הלכה טו) תרגמו את שמו של האירוס ל"רסיסה".
קרוב לוודאי ש"הטנבורא" הוא ה"טמבורין", המכונה גם "תוף מרים".
המאירי זיהה את האירוס ככלי נשיפה המשמיע קול שבין תקיעה לזמזום (חידושי המאירי, סוטה, שם).
בדרכו הפרשנית של הבבלי הלכו רוב פרשני המשנה, כגון הרמב"ם (סוטה, שם) שכתב:
אפשר שמקור שמו של כלי זה הוא בדמות המיתולוגית ארוס, שבמיתולוגיה היוונית היה אל האהבה והתשוקה המינית.
כלי הנגינה אירוס שצלילו היה מתוק, שימש לנגינה בעת המשתאות שערכו היוונים, משתאות שהתאפיינו בפריצות מינית.
יש הסבורים כי הכלי נקרא כך מפני ששימש בחגיגות אירוסין ונישואין.
במשנה מסכת סוטה מוזכר שלאחר ה"פולמוס של אספסיינוס", גזרו חכמים איסור "על עטרות חתנים ועל האירוס" – דהיינו, אסרו על עיטור ראשי החתנים בעטרות יקרות ועל הנגינה בארוס (קרוב לוודאי שדווקא בשעת החופה).
חכמים שהכירו כי צלילו של כלי נגינה זה נעים ומשמח ביותר, אסרו על הנגינה בו כדי למעט בשמחה בעת צרה.
אירווינג קריסטול היה בעל טור, עיתונאי וסופר יהודי-אמריקאי, שכונה "הסנדק של הנאו-שמרנות".
כמייסד, עורך ותורם לכמה מגזינים, נודע לו תפקיד מרכזי בתרבות הפוליטית והאינטלקטואלית של חציה השני של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21, על אף שמעולם לא פרסם ספר שלם (כל ספריו הם אסופות מאמרים בלבד).
היה ממקימי המגזין השמרני "National Review".
לאחר מותו תואר בדיילי טלגרף כמי שהיה "אולי האינטלקטואל המשמעותי ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20".
קריסטול נולד בברוקלין, ניו יורק, במשפחה יהודית חילונית שהיגרה ממזרח אירופה.
הוא קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מהסיטי קולג' של ניו יורק ב-1940, שם היה חלק מהדור השני של קבוצה קטנה אך קולנית של טרוצקיסטים אנטי סוביטיים, שהפכו בסופו של דבר לאינטלקטואלים של ניו יורק.
בנוסף לקריסטול עצמו נכללו בקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק: קלמנט גרינברג, דניאל בל, נייתן גלייזר, סימור מרטין ליפסט, גרטרוד הימלפארב (לימים אשתו), נורמן פודהורץ ורבים אחרים, מרביתם יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחם קריסטול באירופה בדיוויזיה המשורינת ה-12 כלוחם חי"ר.
בין 1947 ל-1952 כתב קריסטול במגזין "קומנטרי", תחת העורך - המייסד אליוט כהן (לא לבלבל בינו לבין אליוט א.
באותה תקופה היה המגזין עדיין ליברלי - שמאלני, כעורכו.
אחד מיורשיו של קריסטול בעריכת "קומנטרי", שותפו לקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק נורמן פודהורץ (עורך "קומנטרי" החל משנת 1960), היה האחראי לתזוזתו ההדרגתית של המגזין הזה ימינה, עד להפיכתו למעוז הניאו שמרנות כיום.
הוא גם ייסד וערך את "נשיונל אינטרסט", מגזין שמרני, בין 1985 ל-2002.
קריסטול היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר במועצה ליחסי חוץ (CFR) רבת ההשפעה (נוסדה ב-1921 ומוציאה לאור את ה"פוריין אפיירס", דו ירחון מהחשובים במדע המדינה כיום) וחבר במכון האמריקאי ליוזמה (היה חבר מאז 1972, חבר בכיר מאז 1977 וחבר מכובד בין 1988 ל-1999).
הוא פרסם טור חודשי מ-1972 ועד 1997 בוול סטריט ג'ורנל.
כיהן במועצת "התרומה הלאומית לאמנויות" בין 1972 ל-1977.
ביולי 2002 קיבל מנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
ב-1942 נישא קריסטול להיסטוריונית גרטרוד הימלפרב.
אחד משני ילדיהם, ויליאם קריסטול, עורך את המגזין "ויקלי סטנדרד".
קריסטול נפטר ב-18 בספטמבר 2009 בווירג'יניה מסיבוכים של סרטן הריאה.
על שמו פרס אירווינג קריסטול.
ב-1973 טבע מייקל הרינגטון את המונח "נאו-שמרנות" (Neoconservatism) כדי לתאר את האינטלקטואלים הליברלים והפילוסופים הפוליטיים שדחו את הגישות התרבותיות והפוליטית ששלטו במפלגה הדמוקרטית ונעו לכיוון צורה חדשה של שמרנות.
המונח התקבל על ידי קריסטול כתיאור של האידאולוגיה והמדיניות שנתמכה על ידי המגזין "פאבליק אינטרסט (עניין ציבורי)".
בשונה מהליברלים למשל, דחו הנאו-שמרנים את רוב תוכניות "החברה הגדולה" של לינדון ג'ונסון; ובשונה מהשמרנים, תמכו הנאו-שמרנים במדינת הרווחה המוגבלת בסגנון רוזוולט.
בפברואר 1979 הופיע קריסטול על שער ה"אסקווייר".
הכותרת זיהתה אותו כ"סנדק הכוח הפוליטי החדש החזק ביותר באמריקה – נאו-שמרנות".
באותה שנה ראה אור הספר "הנאו-שמרנים: האנשים שמשנים את הפוליטיקה האמריקנית".
בדומה להרינגטון, הסופר פיטר סטיינפלס ביקר את הנאו-שמרנות, אך התרשם מהשפעתה הפוליטית והאינטלקטואלית הגוברת.
תגובת קריסטול הופיעה תחת הכותרת "וידויים של הנאו-קונסרבטיבי האמיתי, אולי היחידי המודה בכך".
נאו-שמרנות, לפי קריסטול, אינה אידאולוגיה אלא "שכנוע", אופן חשיבה על פוליטיקה יותר מאשר אוסף עקרונות ואקסיומות.
רוחה של הנאו-שמרנות קלאסית יותר מאשר רומנטית: מעשית ואנטי-אוטופיאנית.
אחד המשפטים המצוטטים יותר של קריסטול מגדיר שמרן כ"ליברל שהותקף באמצע הרחוב על ידי המציאות".
בעוד שהוא תומך ביתרונות כלכלת צד ההיצע כבסיס לצמיחה הכלכלית ההכרחית להישרדות הדמוקרטיה המודרנית, הוא גם עומד על כך שכל פילוסופיה כלכלית מוכרחה לגדול לכדי פילוסופיה פוליטית, מוסרית ואפילו לכדי מחשבה דתית, שגם הן חיוניות לדמוקרטיה המודרנית.
באחד מספריו המוקדמים, "Two Cheers for Capitalism" (תרגום חופשי: "שתי תרועות לקפיטליזם"), הוא טוען שקפיטליזם (או ליתר דיוק קפיטליזם בורגני) ראוי לשתי תשבחות: האחת מאחר שהוא עובד, באופן פשוט וחומרי, בכך שהוא משפר את מצבם של האנשים; והשנייה כיוון שהוא תואם מידה גדולה של חירות אישית.
אלו לא הישגים קלים, טוען קריסטול, ורק הקפיטליזם הוכיח יכולת להשיג אותם.
עם זאת, קפיטליזם כופה מידה גדולה של נטל פסיכולוגי על הפרט והחברה.
כיוון שהוא לא משיג את צורכי האדם הקיומיים, הוא יוצר חולשה רוחנית המאיימת על הלגיטימיות של הסדר החברתי.
ממש כמו קריאת הידד בשתי התרועות הראשונות, כך גם עצירת קריאת ההידד השלישית היא מאפיין של הנאו-שמרנות.
באסופת המאמרים שפורסמה בקובץ "מחשבות על השמרנות החדשה" מפורטים ניתוחים חדשניים של קריסטול על אודות מהות השוויון וחשיבותו בדמוקרטיה וכן מתקיים דיון על השוני בין דמוקרטיה לבין רפובליקה.
מחשבות על השמרנות החדשה, קובץ מאמרים, בתרגום אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2004
כאשר המידה הטובה מאבדת את קסמה, תכלת 38, חורף ה'תש"ע, 2010
קריסטול, לאפר והצד היצרני של המטבע השילוח 41 סיון תשפ"ה יוני 2025.
אירווינג סלדינו (בספרדית: Irving Jahir Saladino Aranda; נולד ב-23 בינואר 1983) הוא אתלט פנמי, אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) ואלוף עולם (אוסקה 2007) בקפיצה לרוחק.
הספורטאי הפנמי היחידי שזכה במדליית זהב אולימפית וכן האתלט היחידי שזכה במדליית זהב ממרכז אמריקה.
שיאו האישי בקפיצה לרוחק, 8.73 מטר, היא התוצאה השמינית בטיבה בכל הזמנים.
באליפות העולם באתלטיקה באולם, שנערכה במוסקבה, רוסיה במרץ 2006 זכה סלדינו במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא דרום אמריקה חדש באולם, בתוצאה של 8.29 מטר, אחרי איגנסיוס גייסה מגאנה (8.30 מטר) ולפני אנדרו אווה מאיטליה (8.19 מטר).
אותה שנה הוא זכה בחמש מתוך שש תחרויות ליגת הזהב (אוסלו, רומא, ציריך, בריסל וברלין) וזכה ב-$83,333, הפסדו היחיד היה בפריז שבה סיים שני.
כמו כן, הוא קבע בקפיצה לרוחק שיא דרום אמריקה חדש בתוצאה של 8.56 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל ביולי 2007 זכה סלדינו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.28 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2007 שנערכה באוסקה, יפן זכה סלדינו במדליית זהב בקפיצה לרוחק.
הוא הוביל בתחרות לאחר הקפיצה השנייה (8.30 מטר).
לאחר מכן בקפיצה השלישית קפץ ל-8.46 מטר מה שנראה כזכייה במדליית זהב.
אולם אווה מאיטליה חשב אחרת וקפץ ס"מ אחד רחוק יותר בשיא אישי של 8.47 מטר, בקפיצתו האחרונה.
אך הקפיצה האחרונה בתחרות הייתה של סלדינו שקפץ למרחק של 8.57 מטר.
במדליית הארד זכה אלוף העולם הכפול והאלוף האולימפי דווייט פיליפס מארצות הברית (8.30 מטר).
במאי 2008 קבע סלדינו שיא דרום אמריקה חדש בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.73 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה סלדינו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.34 מטר, לפני גודפרי חוטסו מוקואנה מדרום אפריקה (8.24 מטר) ואיברהים קאמג'ו מקובה (8.20 מטר).
סלדינו הוכתר כגיבור לאומי וב-21 באוגוסט לאחר ששב לארצו מבייג'ינג, משרדי הממשלה ובתי הספר הציבוריים היו סגורים ונערכה לכבודו צעדה ברחובות פנמה סיטי.
נשיא פנמה מרטין טוריחוס העניק לו המחאה על סך של 50,000 דולר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים סלדינו במקום ה-12 והאחרון בגמר, לאחר שפסל בכל שלושת הניסיונות שלו.
בשלב המוקדמות הוא עלה מהמקום הרביעי כשקפץ למרחק של 8.16 מטר.
אִירוּס הוא יישוב קהילתי בעל אופי עירוני בתחומי מועצה אזורית גן רווה שהקמתו החלה בשנת 2011, על גבעות הכורכר מול היישוב בית חנן ומצפון ליישוב בית עובד, על כביש 42 (בסמוך למחלף עין הקורא על כביש 431 המוביל לירושלים ולתל אביב).
כל המבנים ביישוב הם צמודי קרקע והוא גובל בגן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה.
קרקעות היישוב נרכשו על ידי משפחות יהודיות בבולגריה בשנות ה-20 של המאה ה-20, כחלק מתוכנית של ההסתדרות הציונית בבולגריה להקמת יישוב שתושביו יעסקו במקצועות חופשיים וייתמכו ביוצאי בולגריה תושבי האזור, במושב בית-חנן, שעסקו בחקלאות.
כל הקרקעות שנמכרו בבולגריה נרשמו בשנת 1945 על שם החברה הארץ ישראלית ליישוב עולים בע"מ (חל"צ), שהוקמה על ידי שליחי ההסתדרות הציונית בבולגריה למטרה זו.
בשנות ה-50 החלה החברה להעביר את החלקות על שמם של הקונים במרשם המקרקעין (טאבו).
בתקופת המנדט היישוב אושר בתוכנית המתאר הבריטית (R220) בשנת 1947 עקב בקשה שהוגשה על ידי החברה הארץ ישראלית ליישוב עולים.
אך במשך עשרות שנים התוכנית לא מומשה.
בשנת 1971 הוכרזו האדמות כקרקע חקלאית ובשנת 1981 הוכרזו חלק מהאדמות כגן לאומי בתוכנית מתאר ארצית 8. בעקבות אישור תוכנית זו הוגשה תביעה כנגד הוועדה המקומית לתכנון ולבניה "שורקות" על ידי החברה הארץ ישראלית ליישוב עולים בגין ירידת ערך ודרישת פיצוי.
לאחר חקיקת שינוי לחוק הליכי תכנון ובניה בשנת 1990, שאפשר לגורמים פרטיים להגיש תוכניות לוועדה לבניה למגורים ולתעשייה, הגישו החברה הארץ ישראלית ליישוב עולים ביחד עם בעלי קרקעות במתחם את תוכנית בר/במ/109 שמייעדת את המתחם למגורים ולמבני ציבור.
בעלי הקרקעות ויורשיהם ניהלו מאבקים ארוכים, חלקם בערכאות, שהובילו בשנת 2007 למתן אישור סופי לבניית היישוב.
בשנת 2010 התקבלו היתרי הבנייה הראשונים והחלה הבנייה בפועל.
לאחר מכן, ב-31 באוקטובר מונתה ועדת חקירה מטעם משרד הפנים אשר התבקשה לקבוע את מעמדו המוניציפלי של אירוס.
באפריל 2013, לאחר שמיעת עמדות שונות מצד גורמים נוספים, החליטה הוועדה להמליץ לשר הפנים כי אירוס יהיה יישוב קהילתי עצמאי בשטחה של המועצה האזורית גן רווה.
באמצע 2014 ישנם כ-50 בתים מאוכלסים, כ-40 מגרשים בשלבי בנייה וכן כ-20 בהליכי רישום טרום בנייה.
בסיום אכלוסו יכלול היישוב כ-450 יחידות דיור פרטיות, רובן יוקמו על מגרשים חד-משפחתיים בשטח של 500 מ"ר.
כמו כן יבנו מספר בתים דו-משפחתיים על שטח של 250 מ"ר.
שטחי הבנייה המותרים לכל יחידת דיור הם גבוהים יחסית לפרויקטים אחרים משום שהתוכניות אושרו לפני שנים רבות.
במקום מתוכננים לקום שני מרכזים מסחריים, שני גני ילדים, מרפאה, מתנ"ס, קאנטרי קלאב, בית אבות, בית כנסת, קריית חינוך גדולה (בית ספר תיכון) ומצפור שייבנה בנקודה הגבוהה ביותר וישקיף על היישוב כולו ועל הגן הלאומי גבעות הכורכר שממזרח לו.
היישוב הוכר רשמית על ידי משרד הפנים בדצמבר 2013 והיום מתגוררות ביישוב למעלה מ-150 משפחות.
אירונאוטיקס בע"מ היא חברה ישראלית שנוסדה ב-1997 ועוסקת בפיתוח וייצור של מערכות תעופה בלתי מאוישות: כלי טיס מאוישים מרחוק (כטמ"ם) ואמצעים לאיסוף מודיעין, סיור ומעקב (ISTAR).
מוצרי החברה נמכרים לצבאות, סוכנויות ממשלתיות וגופים ביטחוניים בכ-50 מדינות.
אירונאוטיקס נרכשה על ידי רפאל מערכות לחימה מתקדמות בשנת 2019. חברות הבת של הקבוצה כוללות את מגל פתרונות, Commtact, Zanzottera Technologies S.R.L, קונטרופ טכנולוגיות מדויקות ו-CP North America.
מנכ"ל החברה החל מאפריל 2023 הוא דן סלסקי, שכיהן לפני כן כמנכ"ל חברת SCD (חברה בת אחרת של רפאל).
יו"ר דירקטוריון החברה הוא מנכ"ל רפאל אלוף-משנה (מיל') יואב תורג'מן.
החברה נוסדה על ידי אבי לאומי ומשה כספי בנובמבר 1997. כספי שירת בחיל האוויר כמהנדס אלקטרוניקה, ואחר כך עבד כמומחה לפיתוח מערכות זמן אמת.
בתחילת דרכה הייתה החברה סטארט-אפ לפיתוח יישומים להתקני תדלוק אוטומטי, דוגמת פזומט ודלקן.
בעקבות זיהוי צורך בשוק, החלה אירונאוטיקס לפתח מערכות שליטה ובקרה של מטוסים זעירים ללא טייס (מזל"ט), תוך התבססות על שדרוג טכנולוגיות קיימות.
תוך כמה שבועות בנתה החברה אב-טיפוס של המערכת.
צבי נווה הצטרף לחברה כמשקיע, באמצעות חברה בבעלותו בשם אירוטים הנדסה, ומונה כיושב ראש, ואבי לאומי שימש כמנכ"ל.
החברה גייסה השקעה מקבוצת האחים עופר ואיש העסקים קובי מימון, שבפברואר 2000 רכש 26% ממניות החברה תמורת 600 אלף דולר.
שנה אחר כך מכר חלק מחבילת המניות, תמורת 2.3 מיליון דולר, לקבוצת משקיעים בראשותו של שלמה משיח, שהחזיקו 11% ממניות החברה.
בתחילת 2001 החלו מגעים עם התעשייה האווירית על הסכם להשקעה באירונאוטיקס תמורת 25% ממניותיה אך בספטמבר 2002 בוטל ההסכם, בהסכמת שני הצדדים.
הפרויקט הראשון בו זכתה החברה היה שדרוג והשבחה של מל"טים תוצרת התעשייה האווירית של יחידת נחשון של חיל המודיעין, זאת לאחר הוכחת היתכנות שנערכה באפריל 1998 במנחת עין שמר.
בתחילת 1999 עבדו בחברה חמישה אנשים והיא זכתה בחוזה בהיקף של 200 אלף דולר עם יחידת הניסויים של הצי האמריקאי לאספקת מערכות שליטה ובקרה.
בהמשך מכרה מערכות בקרת טיסה בין היתר לחיל האוויר של יוון.
המוצר שפיתחה היה מערכת האוויוניקה הקטנה ביותר בעולם UMAS, שאפשרה למפעיל לשלוט שליטה מלאה במזל"ט מתחנה קרקעית.
החברה סיפקה תחילה ליחידת נחשון מערכות שליטה ובקרה, בהדרגה גם רכיבים נוספים למל"טים, והוחלט לפתוח קו ייצור עצמאי במפעל שהוקם בראש העין.
באותה העת החברה פעלה בשם "נץ מערכות אוויוניקה".
בשנת 2000 שונה שם החברה ל"אירונאוטיקס".
בתחילת 2001 רכשה את הבעלות המלאה בחברת "אירובוט" מאשדוד.
החברה, בבעלותו של אריה גולדברג, מחלוצי המל"טים בישראל, ייצרה את כלי הטיס כקבלן משנה עבור התעשייה האווירית ואלביט מערכות.
העסקה בוצעה באמצעות החלפת מניות.
לאחר הרכישה הייתה לחברה מערכת שלמה של כלי טיס ומערכת בקרת טיסה.
באוגוסט 2001 נחנך המפעל החדש ביבנה, בו אוחדה הפעילות שהייתה באשדוד ובראש העין במתחם אחד, במעמד שר הביטחון בנימין בן-אליעזר.
באותה עת גייסה החברה את חיים מנדל שקד כיושב ראש ובהמשך גויסו למועצת המנהלים של החברה הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין שחק, ראש השב"כ לשעבר יעקב פרי, מפקד חיל האוויר לשעבר האלוף דוד עברי, ומפקד יחידה 8200 לשעבר פנחס בוכריס.
ביוני 2001 הגיש צבי נווה תביעה נגד החברה בטענה שנושל מהחזקתו בחברה.
פריצת הדרך של החברה הגיעה בשנת 2002, כאשר צה"ל החליט לרכוש את שירותי המזל"טים של אירונאוטיקס לביצוע משימות מודיעין טקטי, לצורכי ביטחון שוטף.
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות צה"ל שהוא החליט להפריט שירותי מודיעין ולהפקיד אותם בידי חברה אזרחית, במודל של מיקור חוץ.
המשימה שקיבלה החברה הייתה שיגור מזל"טים לרצועת עזה וליהודה ושומרון כדי לעקוב אחרי פעילות מחבלים, ולהתריע מפני ניסיונות שיגור חוליות טרור לשטח ישראל.
לטענת אבי לאומי הוא זכה בחוזה לאחר שפגש את מפקד אוגדת עזה באותה העת, תא"ל ישראל זיו שסיפר לו שיש קשיים בעקבות סגירת יחידת נחשון בסוף שנת 2000. מאחר שאירונאוטיקס טיפלה קודם בציוד של היחידה, הציע לאומי למכור את שירותי המזל"טים כשעות טיסה.
בהמשך המודל העסקי של מכירת שעות טיסה שווק בהצלחה גם למדינות אחרות.
בעקבות הזכייה בחוזה התעשייה האווירית התלוננה שהוא ניתן ללא מכרז, ומשרד הביטחון נענה לבקשתה ופרסם מכרז.
במכרז החדש זכתה התעשייה האווירית אך אירונאוטיקס הגישה תביעה לבית המשפט בטענה שהתעשייה האווירית הציעה מחיר הפסד כדי לדחוק אותה מהשוק.
בשנת 2003, לצורך מימון המשך פיתוח החברה, נמכרו כ-40% מהמניות לקבוצת משקיעים זרים, אנשי עסקים בריטים והודים, לפי שווי של 80–100 מיליון דולר.
באותה שנה העסיקה החברה 150 עובדים ודיווחה על הכנסות של כ-30 מיליון דולר.
בסיוע המשקיעים הזרים זכתה החברה בחוזים גדולים בהודו ובניגריה, אך בשני המקרים עלו חשדות שהחברה שילמה שוחד כדי לזכות בחוזים אלו.
החברה נחקרה גם על העברת ציוד ללא אישורים לרוסיה.
בספטמבר 2006 הגישו המשקיעים הזרים תביעה נגד החברה בטענה כי הובטח להם שהשליטה תעבור לידיהם, בעקבות השקעות נוספות שביצעו, אך הדבר לא בוצע.
לפי התביעה, בתמורה ל-50 מיליון ש"ח שהעמידו לחברה, היו צריכות להיות מוקצות להם מניות בחברה שהיו מגדילות את חלקם בה מ-40% ליותר מ-70% ומעניקות להם את השליטה בה, אך אבי לאומי לא עומד בהסכם זה.
בשנת 2007 האחים אבי ואהרון שקד, מבעלי חברת ההימורים באינטרנט 888 אחזקות, רכשו את מניות משקיעים הזרים, והיו לבעלי המניות הגדולים בה.
בתחילת 2012 החברה נקלעה לקשיים פיננסיים, בין היתר בגלל ביטול החוזה עם משרד ההגנה של פולין להספקת כטב"מים בשווי המוערך ב-30 מיליון דולר, עקב עיכובים רבים באספקת המערכות מצד החברה.
בנובמבר 2012 קרנות המנוף קלאריטי קפיטל, קרן בראשית וקרן ויולה שהשקיעו בחברה הון קודם לכך, נטלו את השליטה בחברה.
סמי תותח התמנה למנכ"ל זמני במקומו של אבי לאומי, מייסד החברה.
בשנים 2013–2020 כיהן עמוס מתן כמנכ"ל אירונאוטיקס.
בשנת 2017 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי של כמיליארד ש"ח.
ב-2017 הוגשה למשרד הביטחון תלונה לפיה משלחת של אירונאוטיקס ערכה ביולי באותה שנה הדגמה חיה של יכולות התקיפה של האורביטר K1, כטב"ם הנושא חומר נפץ (חימוש משוטט), בניגוד לכללים.
על פי התלונה, במהלך ביקור עסקי בבאקו, בירת אזרבייג'ן.
ב-29 באוגוסט 2017, בעקבות חקירת משרד הביטחון, הקפיא אגף הפיקוח על היצוא הביטחוני (אפ"י) את רישיונות השיווק והייצוא על דגם זה של החברה באזרבייג'ן, עד להשלמת הבירור.
לאחר מכן ביטל אפ"י את ההקפאה באופן שמאפשר לחברה לשווק ולייצא את מערכות החברה לרבות דגם זה למדינה.
בדצמבר 2021 הגישה המחלקה הכלכלית בפרקליטות המדינה כתב אישום נגד החברה ושלושה נושאי משרה בה לשעבר, בגין עבירה על חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני.
בחודש יולי 2023 משכה המדינה את כתב האישום.
בשנת 2019 איש העסקים אהרון פרנקל רכש כרבע ממניות החברה.
ב-13 באוגוסט 2019 הקבינט המדיני-ביטחוני אישר את עסקת הרכישה של אירונאוטיקס על ידי חברת רפאל ואיש העסקים אביחי סטולרו בסכום של כ-850 מיליון ש"ח.
סטולרו ורפאל החזיקו בחלקים שווים במניות אירונאוטיקס.
עם השלמת תהליך הרכישה, ב-2 בספטמבר 2019, נמחקה אירונאוטיקס מהמסחר בבורסה.
לאחר הרכישה, החברה ביצעה שינויים רבים בהנהלת החברה, שיטת הניהול, מבנה הארגוני ובקרה וכן זכתה במספר תוכניות מרכזיות בישראל ובחו"ל.
בפברואר 2021 רכשה אירונאוטיקס את חטיבת הפרויקטים של מגל מערכות בטחון.
ביוני 2021 רכשה החברה ממגה אור מחצית מקרקע בשטח 42 אלף מ"ר באזור התעשייה במודיעין.
החברה מתכננת להעביר את כל פעילותה מיבנה למתחם החדש במודיעין לקראת שנת 2026.
בספטמבר 2021 פורסם כי ממשלת הודו בחרה בחברת אירונאוטיקס כזוכה במכרז בינלאומי לחידוש מערך המל"טים של חיל הים ההודי.
במסגרת ההסכם תספק אירונאוטיקס לחיל הים ההודי כטב"מי אורביטר 4 עם מערכות אלקטרואופטיות מתוצרת חברת קונטרופ (חברה בבעלות משותפת של אירונאוטיקס ורפאל).
היקף המכרז מוערך מעל ל-100 מיליון דולר.
בספטמבר 2023 רכשה רפאל את חלקו של סטולרו, והגיעה לבעלות מלאה בחברה.
קבוצת החברות הנמנות עם אירונאוטיקס מעסיקה כ-1,200 עובדים, והן פועלות בשלושה תחומים עיקריים: תחום מערכות בלתי מאוישות, במסגרתו עוסקת החברה בפיתוח, ייצור ושיווק של מטוסים ללא טייס; רחפנים; תחום מערכות אלקטרואופטיות, במסגרתו מייצרת החברה מערכות אלקטרואופטיות ואינפרה אדום ורכיבים לשליטה מדויקת בתנועה, להתקנה במגוון מערכות ויישומים.
הטכנולוגיה שפותחה באירונאוטיקס משלבת מערכות בלתי מאוישות מסוגים שונים הכוללות ציוד מעקב לצורכי מודיעין מגוונים.
החברה מספקת כטמ"מים ללקוחות בעשרות מדינות.
החל משנת 2013 מדורגת החברה ברשימת החברות המובילות במכירות של אתר Dun's 100, עם עסקים בכ-50 מדינות בעולם בהן ישראל, אזרבייג'ן, סינגפור, קפריסין, יוון, פולין, תאילנד, ניגריה, פינלנד, קרואטיה, ספרד וקמרון.
חברות בנות (נכון למרץ 2024)
אירונאוטיקס מתאפיינת בגישת One-Stop Shop, כאשר היא מציעה את כל שירותי הפיתוח, הייצור והתחזוקה תחת קורת גג אחת.
החברה משלבת בתוכה שורה של חברות בת, כמו Commtact המספקת פתרונות תקשורת נתונים, CONTROP המתמחה במטע"דים אלקטרו-אופטיים מיוצבים, ו-Zanzottera המייצרת מנועים לכלי טיס בלתי מאוישים.
קומטקט (Commtact - 100%) - חברה ישראלית שהוקמה בשנת 2004 ומתמחה בפיתוח מערכות תקשורת אלחוטית לתחומים צבאיים ואזרחיים.
קונטרופ (CONTROP - 50%) - עוסקת בפיתוח מערכות אלקטרו-אופטיות לשימושים צבאיים ואזרחיים.
היא הוקמה בשנת 1988 וכיום נמצאת בבעלות רפאל ואירונאוטיקס.