tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ירחמיאל עוזי מנסיני (יובל סמו) (עונה 4) – סבם של אייל וגבי.
דן (מוזכר) – בנו של עמוס.
קרוב משפחה של עמוס השכן.
מרגלית מנסיני (דאנה איבגי) (עונה 4) – אחותו הטיפשה של ירחמיאל.
אליזה ב' (עלמה זק) (עונה 4) – נציגה מטעם הנציב הבריטי.
בשיקטש הדרים (יובל סמו) (עונה 4) – זמר טורקי מפורסם.
מעריץ של בשיקטש (עמי אנידג'ר) (עונה 4) – תייר טורקי.
גיורא (עונה 4) – התסריטאי של "כחושה", הסדרה בה דופק משחק.
בני חסון (גורי אלפי) (אורח בעונה 4) – המורה המחליף לספורט בבית הספר של שקד.
בחור קשוח שמטרטר את תלמידיו.
חווה דנינו–מינאז' (גילה אלמגור) – אימם של ליעוז וליאור.
הפקח התברואתי – פקח שבדק את הדונאטסייה.
תמרה פישקין (דין הפנר) (אורחת בעונה 4) – ילדה שדומה לאלינור.
שני (נועה לזר קינן) – המחנכת של אלינור.
איתי פלד (עצמו) – מוזיקאי.
ליעוד (שחף כרמל יעקובוביץ') (אורח בעונה 4) – ילד שחשב שליעוז הוא אביו.
איגי (איגי וקסמן) (עונה 4) – אימו של ליעוד.
אגם בוחבוט (עצמה) (אורחת בעונות 4 ו-6) – זמרת, קרובת משפחה של קלואי.
בעונה השישית מתארחת בתוכנית האירוח של לילי.
מיקי צבי מינאז' (גיה באר גורביץ') (עונה 2) – סבה של מיקי.
צדי צרפתי (עצמו) (אורח בעונה 5) – מפיק.
מנסה להפוך את משפחת דנינו מינאז' ואת לילי לכוכבי אירוויזיון.
עידן טרנטינו (אוהד קנולר) (עונה 5) – במאי.
נמרוד הראל (בתפקיד עצמו) (אורח בעונה 5) – קוסם.
מנקרובוט (ניקי גולדשטיין) (אורח בעונה 5) – רובוט דמוי אדם שנועד לנקות.
עמוס – מושא אהבתה של גבי.
קים, אור ואזולאי (שיר מרגליות, שיר ארביב וגילי גנאני) (אורחות בעונה 5) – חברות ילדות של אלינור.
שמן הם משחק מילים של השחקנית והפאשניסתית "קים אור אזולאי".
צחי (עונה 5) – בובת ילדות של ליאור החפצה לקבל חיבוק.
עייל מנדריני (עמי אנידג'ר) (אורח בעונה 5) – חבר ילדות של אייל.
מרגיש הוא לוזר יותר גדול מאייל ומנסה לקחת את מקומו.
לינור (לינור אברג'יל) (אורחת בעונה 5) – חברת ילדות של אייל.
אבנר ישראלי (עונה 5) – בחור שאייל שכר על מנת לעזור לבתו עבור כתבת התחקיר הראשונה שלה.
ד' (עונה 5) – סוכן מוסד שאייל שכר על מנת לעזור לבתו עבור כתבת התחקיר הראשונה שלה.
עוק לי פוק לי (יובל סמו) (עונה 5) – שדון שמופיע בהזיה של לילי.
אליהו הנביא (תמיר בר) (אורח בעונה 6) – הנביא המקראי שנתקע אצל המנסינים בסדר פסח.
לא מעודכן לגבי הזמן המודרני.
מני קלמרי (שחר טבוך) (אורח בעונה 6) – כוכב המגיע לדונאטסיה.
אלמונד (אל) (פטר קנולר) (אורח בעונה 6) – מושא אהבתה החדש של שקד.
משמש כגרסתה הגברית של שקד.
מרים (לבנה פינקלשטיין) (אורחת בעונה 6) – סבתו של אגזמה.
ניסתה להרעיל את מני, כאשר היא שמשה כעוזרת שלו.
לילי 2 (יובל סמו) (עונה 6) – גבר שמתחזה לאופר.
דומה כמו שתי טיפות מים ללילי.
גם לה סיפור דומה כמו לאייל.
אדווה דדון (עצמה) (אורחת בעונה 6) – מנחה את תוכנית התחקירים "נוכלות".
מני גנץ (חן מזרחי) (עונה 6) – מפקדה של גבי ושותפה למשימותיה בצבא.
עומריקי קניספל (אמיר זרד) (עונה 6) – בריון שגוני שפכה עליו מים.
גבי ערגלית מנסיני (דנה אברהם סמו) (עונה 6) – קרובת משפחה של אייל וגבי שרבה אתה על ירושת הסב מואיז.
דוד דביר (בתפקיד עצמו) (אורח בעונה 6) – מורה לריקוד של בר.
עליזה מנסיני (שושה גורן) (עונה 6) – סבתם המנוחה של אייל וגבי.
טוטו חמינדוס (ישראל אהרוני) (אורח בעונה 6) – שף שמנחה תוכנית שהיא פרודיה על "מהפכה במטבח".
יובל מוח הררי (אורח בעונה 6) – ילד מחונן בעל תואר.
שמו הוא פרפרזה על יובל נוח הררי.
ליאו (ליאון רוזנברג) (אורח בעונה 6) – תאומו האבוד של אייל.
קופידון (אלכסנדר סנדרוביץ') (עונה 6) – אל האהבה שמופיע בחג האהבה.
לילי מחליפה אותו, לאחר שהיא פצעה אותו.
בנץ זאבי (עונה 6) – מושא אהבתה של ירדן.
חיליק (עודד מנסטר) (עונה 6) – הבמאי של תוכנית האירוח של לילי.
רוזליטה מאמאסיטה (יובל סמו) (עונה 6) – שחקנית מהטלנובלה האהובה על בר ומיקי.
קורונה בקלי קלילי היא סדרה שיצאה במהלך מגפת הקורונה, היא שודרה בין העונה הראשונה לשנייה בתוכנית המקור, "אבא מטפלת".
+מספר הפרקשם הפרקתאריך שידור מקורי 1איך לתפוס את הקורונה5 באפריל 20202איך להתגונן מפני הורים חופרים3ריקוד המקרונה6 באפריל 20204איך מכינים עוגה מרגיעה5איך להחביא ממתקים מאבא גרגרן7 באפריל 20206שעת כושר7איך לעזור במטלות הבית8 באפריל 20208המדריך לבטלה
אַבָּא קוֹבְנֶר (ביידיש: קאָוונער; 14 במרץ 1918 – 25 בספטמבר 1987) היה משורר עברי, סופר, אמן, וחבר מחתרת ישראלי, מנהיג פרטיזנים ולוחמים מגטו וילנה.
קובנר היה מראשי חבורת "הנקם", שניסתה לנקום בנאצים ולהרוג מיליוני גרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי הרעלת מקורות מים.
הוא כיהן כקצין התרבות של "חטיבת גבעתי" במלחמת העצמאות והוביל קו נוקשה של לחימה עד המוות.
חתן פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תש"ל (1970).
קובנר נולד בשנת 1918 לישראל ורחל (לבית טאובמן) בסבסטופול שבחצי האי קרים, אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הרוסית.
למד בגימנסיה העברית "תרבות" שבווילנה, והיה ממנהיגי תנועת "השומר הצעיר" בעיר יחד עם בן דודו, בר קובנר (לימים מאיר וילנר), ואסתר נוביק (לימים אסתר וילנסקה), ואחר כך גם ממנהיגי התנועה בליטא ובפולין.
קובנר החל בלימודי אמנות פלסטית ב-1940 באקדמיה לאמנויות שליד אוניברסיטת וילנה ובסמינר למורים.
לפרנסתו עבד במשמרות לילה בבית חרושת לצעצועי ילדים.
במהלך לימודיו באוניברסיטה החל קובנר בכתיבה ובפרסום של שיריו.
הוא שאף לעלות לארץ ישראל עם חבריו, אולם קובנר נאלץ להפסיק את לימודיו בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין וליטא (וילנה נכבשה בידי הנאצים ב-24 ביוני 1941).
בתחילה הסתתר עם 16 חברי השומר הצעיר במנזר האחיות הדומיניקניות שבפרוורי העיר.
לשבע מהנזירות שהסתירו אותו ואת חבריו, בהן אנה בורקובסקה, הוענקו לימים אותות חסידי אומות העולם.
תוך זמן קצר שב לעיר והיה עד לאקציה הראשונה ב-2 בספטמבר ולאיסוף היהודים לעבודות כפייה.
בתוך ימים אחדים הוקמו בווילנה שני גטאות, ובהם רוכזו כל יהודי העיר, בהם קובנר.
אחר כך המשיך בפעילות מחתרתית במסגרת השומר הצעיר.
לאחר שנודע לקובנר על רצח העם היהודי, הוא קרא באספת התנועות החלוציות בווילנה שהתכנסה בליל 31 בדצמבר 1941 את הכרוז "אל נלך כצאן לטבח!", "היטלר זומם להשמיד את כל יהודי אירופה.
על יהודי ליטא הוטל להיות הראשונים בתור.
נכון, חלשים אנו וחסרי מגן, ואולם, התשובה היחידה לאויב היא התנגדות!".
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הועלתה בכתב ההנחה שהאירועים אינם מקריים אלא תולדה של תוכנית כוללת ומרכזית שמקורה בדרגים הגבוהים ביותר של הגרמנים והיא מכוונת נגד כל יהדות אירופה.
בינואר 1942 נמנה קובנר עם מקימי המחתרת הלוחמת בגטו, ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ–פּ–אוֹ; FPO) (כינויו המחתרתי היה "אוּרי").
לאחר שמפקדו הראשון של הארגון, יצחק ויטנברג, הוסגר לידי הנאצים, התמנה קובנר ביולי 1943 למפקד הארגון.
במקביל החל בארגון בריחת צעירים מן הגטו ליערות לצורך חבירה לפרטיזנים.
משאפסו הסיכויים להילחם במרד כללי, יצא אל היערות שבסביבת וילנה והצטרף עם חבריו לתנועת הפרטיזנים היהודיים.
ב-23 בספטמבר 1943, יום חיסול הגטו, יצא מהגטו דרך תעלות הביוב בראש קבוצת צעירים מחתרת ארגון הפרטיזנים המאוחד שכללה גם חברו שלמה גורפינקל.
חלק מצעירי הגטו הצטרפו לקבוצת המילוט מהגטו על אף שקובנר סירב לכך מחשש שקבוצה גדולה מדי עלולה להיתפס.
חברי הקבוצה נמלטו מהגטו ליערות רודניקי (Rudninkai) שבקרבת וילנה והצטרפו לתנועת הפרטיזנים היהודיים.
אמו של קובנר נרצחה בפונאר, במסגרת חיסול הגטו, ביום שבו יצא מן הגטו ליער.
אחיו הצעיר מיכאל נהרג בשורות הפרטיזנים הסובייטים.
אבא קובנר פיקד על גדוד 'הנוקם' במחנה היהודי ביער.
תנועת הבריחה וארגון "הנקם" בתום המלחמה
לאחר המלחמה, היה קובנר בין מארגני תנועת "הבריחה".
קובנר הקים עם חבריו את הארגון "די"ן – דם ישראל נוטר", שנקראה "הנקם".
קבוצה זו מנתה כמה עשרות פרטיזנים ושורדי שואה וקובנר היה מנהיגה.
חוליות של אנשי "הנקם" הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה.
כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד.
התוכנית הראשונה של הקבוצה הייתה להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים.
קובנר הגיע לארץ ישראל לראשונה באוגוסט 1945 (באונייה שמפוליון) כדי להשיג רעל לארגון הנקם, כשבינתיים משמש סגנו, יצחק אבידב (רייכמן), כמפקד "הנקם".
הוא הפליג חזרה לאירופה עם הרעל מוחבא בשפופרות שיניים.
בדצמבר 1945, כשהתקרבה הספינה לנמל טולון בצרפת, גילו הבריטים (ייתכן שעקב הלשנה של גורמים ציוניים שחששו מהשלכות התוכנית) שתעודותיו של קובנר מזויפות.
הוא נקרא להתייצב בפני הקברניט והוא והמלווה שלו השליכו את הרעל לים.
קובנר נתפס ונעצר על ידי הבריטים.
תוכנית הרעלת מקורות המים נכשלה.
חברי הקבוצה קידמו תוכנית חלופית שבמסגרתה הרעילו כמה אלפי חיילי אס אס שהיו שבויי מלחמה באמצעות החדרת ארסן ללחם.
תוכנית זו יצאה אל הפועל אך גרמה לאנשי ה-SS למחלה בלבד ולא הרגה אף אחד מהם.
כישלון התוכנית גרם לדכדוכם של חברי הקבוצה והם פנו לאפיקי פעולה אחרים.
קובנר ישב כמה חודשים במאסר, יחד עם ידידיה צפריר וחגי אבריאל – תחילה בקהיר שבמצרים, ואחר כך הועבר לכלא הקישלה ולכלא במגרש הרוסים שבירושלים.
בתום המאסר, בראשית מרץ 1946, הצטרף עם קבוצה מחבריו הנוקמים לקיבוץ עין החורש, שבו היה חבר עד יום מותו.
קובנר ייצג את הקיבוץ בוועד הפועל של הקיבוץ הארצי.
בשנת 2021, יצא לאקרנים סרט עלילתי אודות פעילות קבוצת "הנקם" בשם תוכנית א'.
בסרט אבא קובנר מוצג בתפקידו כמנהיג הקבוצה.
פרשת הדף הקרבי לאחר נפילת ניצנים במלחמת העצמאות
בראשית מלחמת העצמאות גייס אותו שמעון אבידן, מפקד חטיבת "גבעתי", לתפקיד קצין התרבות, ה"פוליטרוק", של החטיבה, ועימה שירת עד תום המלחמה.
קובנר התפרסם בשנות המלחמה בעיקר בשל ה"דפים הקרביים" שכתב.
אחד הדפים האלה שחוללו סערה, היה הדף שכתב בעקבות כניעת ונפילת ניצנים.
נפילת ניצנים הייתה מכה קשה לחטיבת גבעתי, והשפיעה קשות על היישובים בדרום.
בחטיבה נוצר הרושם המוטעה שניצנים נכנעה בטרם כלו כל הקיצין.
רושם זה הוליד חשש פן יחדור הלך רוח מסוכן ותבוסתני של הליכה בשבי ללוחמים ולתושבי היישובים שבמרחב החטיבה.
החטיבה החליטה להילחם נגד הלך רוח זה באמצעות הדף הקרבי הראשון שכתב קובנר ואושר בידי מפקד החטיבה שמעון אבידן.
הדף נכתב בצורה תוקפנית ולא סלחנית, ברוח דפי הקרב של הצבא האדום.
אחת השורות בדף הקרב נוסחה כך:
לאחר המלחמה, הוקמה ועדה שמצאה כי מגיני ניצנים לחמו בחירוף נפש, ללא הסיוע הנדרש, ומול כוח מצרי עדיף משמעותית הן במספר הלוחמים והן באמצעי לחימה שכללו גם טנקים ומטוסים.
קרב שנמשך עשר שעות רצופות, בו נהרגו 33 ממגיני המשק.
הוועדה טיהרה את מגיני הקיבוץ מחרפת פחדנות וכניעה ללא הצדקה.
הרמטכ"ל יעקב דורי וראש הממשלה דוד בן-גוריון פרסמו מכתבים בהם הכו על חטא הפגיעה העלבון והוצאת דיבתם של מגיני ניצנים.
בשנות השמונים התנצל מג"ד 53 בעת הקרב, יצחק פונדק, בפני חברי ניצנים.
לבקשתו, ובהסכמתם, עם פטירתו ב-2017 נקבר בניצנים לצד חללי הקרב.
מבקריו של קובנר, איש השומר הצעיר, ובהם שרה אוסצקי לזר ואורי מילשטיין, האשימו אותו בצביעות ובהתחשבנות אידאולוגית עם בני ניצנים, משום שנמנו עם תנועת העובד הציוני.
חברי ניצנים לא סלחו לקובנר על דבריו (עליהם מעולם לא התנצל) עד יומו האחרון.
ניסיונות לפיוס בין הקיבוץ לקובנר, שנעשו ברבות השנים, לא צלחו.
פרשה זו, על המורכבות שבה, מוצגת בסרט תמונת הניצחון בבימויו של אבי נשר משנת 2021, את קובנר בסרט מגלם יונתן ברק.
באמצע שנות ה-50 הביא להפסקתה של ההצגה "בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון בטענה שאינה עושה צדק עם חטיבת גבעתי.
בשנת 1959 הביא להפסקת קונצרט שנערך בקיבוצו, עין החורש, כמחאה על התחמקות האמן משירות צבאי בעת מלחמת העצמאות.
בקונצרט הופיע הפסנתרן יהלי וגמן, בן למשפחת שלונסקי שיצא לארצות הברית בעיצומה של מלחמת העצמאות להשלים את לימודי המוזיקה שלו.
וגמן לא השתתף במלחמה וגם לא מיהר לשוב.
קובנר לא שכח ולא סלח והחליט למחות באופן בלתי-שגרתי.
במאי 1961 העיד מטעם התביעה במשפט אייכמן, ועדותו הותירה רושם עז והפכה לאירוע מכונן, אף שלא הועילה למשפט.
במרץ 1965 החזיר קובנר את אות מלחמת הקוממיות שלו לנשיא זלמן שזר, כמחאה על קבלת השגריר הגרמני הראשון לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, שהיה קצין בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1972 החל לעבוד בפרויקט בית התפוצות שנפתח בשנת 1978. הוא היה האדם המשפיע בצוות, והוא זה שגיבש את הרעיון המרכזי המוביל את התצוגות.
קובנר יצר וכתב את התכנים, אצר את התערוכות והיה אחראי על התצוגות.
קובנר נפטר ביום השני של ראש השנה ה'תשמ"ח, 25 בספטמבר 1987, שעה אחרי שהתראיין לגלי צה"ל במסגרת הסדרה "גבול", בעריכתו והגשתו של ספי רכלבסקי.
במסגרת התכנית אמר קובנר על המנונים וזהות: .
כשעה לאחר דברים אלה נפטר קובנר.
ארונו הוצב ב-28 בספטמבר 1987 בבית התפוצות ולאחר מכן הובא לקיבוצו, עין החורש שבעמק חפר, שם נקבר.
רעייתו, ויטקה קובנר, שהייתה אף היא חברה בקבוצת הפרטיזנים של גטו וילנה, הלכה לעולמה בפברואר 2012. לקובנר בת ובן, הצייר מיכאל קובנר שנקרא על שם אחיו של אבא קובנר, שנפל בשורות הפרטיזנים הסובייטים.
בשנת 2017 יצא לאור קובץ השירים "לבשי אורך שלומית" שכתב קובנר לבתו שלומית, בעריכת מוקי צור.
קובנר הוא מן המשוררים העבריים הגדולים של התקופה.
הוא החל בכתיבת שירים ביידיש ושירים קצרים בעברית, שכמה מהם עוד נדפסו לפני המלחמה ובמהלכה, כשהיה בווילנה.
בתקופת מאסרו במצרים, חל מהפך עמוק בשירתו, והוא החל בכתיבת הפואמות הארוכות שלו, שלימים הפכו לתרומתו העיקרית לשירה העברית של הדור, ולגולת הכותרת של יצירתו.
הפואמה הראשונה שלו, "עד לא אור" מ-1947, מספרת את סיפורו של הגטו הנצור לפני ההשמדה.
הפואמה השנייה שלו, "פרידה מהדרום" מ-1949, היא סיפורה של חטיבת גבעתי והמלחמה בדרום במלחמת השחרור.
יש המחשיבים יצירה זו לטובה מבין יצירותיו.
בראשית שנות החמישים ניסה את כוחו בכתיבת פרוזה, והוציא לאור שניים מתוך שלושה כרכים מתוכננים של יצירה משולשת גדולה.
ספר הפרוזה נקרא "פנים אל פנים", והוא כולל שני כרכים, "שעת האפס" ו"הצומת".
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1953. בספר, שכבש והסעיר לבבות, התגלה קובנר כמעצב רב-יכולת של חוויית מלחמת העצמאות ומתאר מעמיק של נפש הלוחם העברי.
הספר שיצא כפרוזה נותן אשליה של ספר היסטורי, אולם הדבר אינו כן והוא פרי יצירתו הדמיונית של קובנר.
קובנר יכול היה לקבל פרטים רבים על אירועים שונים מכך שהיה במטה החטיבה.
הספר אכן מתבסס על אירועים אמיתיים, אולם קובנר ניפח מצד אחד תוך הכנסת אירועים שלא היו ומצד שני החסיר אירועים שקרו.
כך למשל בפרשה הטרגית של השיירה לגת-גלאון סיפר קובנר שהשיירה נאלצה לעבור שמונה מחסומים בעוד שבפועל עברה רק אחד בדרך לגת, ואילו בדרכה חזרה נתקלה במחסום ענק ליד הכפר עיראק אל-סוידאן, אירוע שאינו מוזכר כלל.
בשנת 1961 נדפסה הפואמה שלו "אדמת החול", ובה נתן את רשמי ביקורו בברזיל הפאגאנית.
בשנות השישים והשבעים פרסם גם את שירתו הלירית, שמרביתה כונסה בשני הספרים "מכל האהבות", ו"תצפיות".
לאחר מכן מיעט בכתיבת שירה לירית וחזר לכתיבת הפואמות הגדולות.
אך בכרך העיזבון, הכרך הששי בכל כרכי שירתו, הובאו שירים ליריים רבים שלא היו מוכרים.
כמה מיצירותיו, "חופה במדבר", "אחותי קטנה" תורגמו גם לאנגלית.
שירתו של אבא קובנר לא זכתה להלחנות רבות.
המלחינים אריאל הורוביץ, מיכאל וולפה, משה וילנסקי ושלמה עומר הלחינו כמה משיריו.
יצירות מוזיקליות ארוכות ולא עממיות לשיריו כתבו המלחינים בן-ציון אורגד ובנימין ברעם.
קובנר היה חבר במליאת המערכת של ספרית פועלים, חבר בוועדה לספרות יפה על ידי מוסד ביאליק, וחבר הנהלת מכון מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
ספריו תורגמו לספרדית, לאנגלית, לצרפתית וליידיש.
בשנת 1968 זכה בפרס ברנר, על הפואמה "אחותי הקטנה".
בשנת 1970 זכה בפרס ישראל לשירה.
ב-1986 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם ראש הממשלה לוי אשכול.
קובנר היה ממייסדי "מורשת", בית עדות על-שם מרדכי אנילביץ', היה יושב-ראש אגודת הסופרים העבריים, ועיצב את תוכנו של בית התפוצות בתל אביב.
הוא היה הראשון שהגה את רעיון ההנצחה בחיבור נושא השואה לנושא התקומה.
עיצב ויצק את הרעיון הזה בתצוגות במוזיאון "משואה לתקומה" שנחנך במעמד ראש הממשלה, לוי אשכול, בקיבוץ יד מרדכי בשנת 1968.
כל כרכי שירתו של קובנר, שישה במספר, יצאו בהוצאת "מוסד ביאליק", בעריכתו של דן מירון.
בשנת 2011 הושלמה הוצאת הכרך האחרון, "מן העזבון".
על שמו של קובנר נקראו רחובות בערים תל אביב וכפר סבא.
נוסח ראשון בעברית, שקובנר עצמו תרגם מיידיש, מהכרוז הידוע "אל נלך כצאן לטבח".
כל שירי אבא קובנר, כרכים א' עד ו', בעריכת דן מירון ורחל פרנקל-מדן, הוצאת מוסד ביאליק.
אדמת החול, פואמה, צייר יוסל ברגנר, מרחביה, 1961
אחותי קטנה, פואמה, מרחביה, תשכ"ז 1967
אל, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תש"ם 1980
חופה במדבר, פואמה, מרחביה, 1970 תש"ל
להקת הקצב מופיעה על הר גריזים, פואמה, תל אביב, תשל"ב 1972
מכל האהבות, שירים, מרחביה, תש"ל 1970
סלון קטרינג, פואמה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987
עד-לא-אור, פואמה פרטיזנית, מרחביה: ספרית פועלים, 1947
פרידה מהדרום, פואמה המוקדשת ל"חטיבה היה שמה גבעתי", ספרית פועלים, 1949
שירת רוזה, ספרית פועלים, תל אביב, 1987
תצפיות, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1977
פנים אל פנים, שני כרכים הצומת, ושעת האפס, תל אביב, ספרית פועלים, 1953 עד 1955
ספר הפרטיזנים היהודים (2 כרכים), בעריכת קובנר ואחרים, מרחביה: ספרית פועלים, 1958.
מגילות העדות, עורך ומביא לאור שלום לוריא, ירושלים, מוסד ביאליק, 1993
לעכב את הקריעה, מבחר מסות ומאמרים, ערך מוקי צור, תל אביב, עם עובד, תשנ"ח 1998
על הגשר הצר, מבחר מנאומיו ודבריו שבעל פה, תל אביב, ספרית פועלים, 1981. בספר זה נכלל גם הנאום הראשון שנשא בארץ: "הנס בחידלון", נאום שנשא בחסותו של יצחק שדה בפני מפקדי פלמ"ח, במודיעין קברות המכבים, דצמבר 1945. בנאום זה הטיח קובנר דברים קשים ביהודים המובלים אל מותם.
לאחר מכן חזר בו, שינה את דעתו, צינזר בעצמו את הנאום, ולא שב לגנות את היהודים בשואה עד מותו.
הנאום נדפס בעיתון "משמר", דצמבר 1945.
אבא קובנר תרגם את שירו הידוע של אברהם סוצקבר "אחי התאום".
כמו כן, תרגם שניים משיריה של מרים אולינובר, מתוך ספרה "דער באבעס אוצר", האוצר של סבתא.
אַבָּא סִיקְרָא (נולד בשנת 40 לספירה לערך - 70, פירוש השם מארמית: "אבי הפגיון") הוא כינויו בתלמוד הבבלי של בן בטיח (או "אבטיח"), מנהיג הסיקריים בירושלים.
הקבוצה שעמד בראשה הייתה אחת מחוגי הקנאים המרכזיים במרד הגדול של היהודים ברומאים לפני חורבן בית שני (70-66 לספירה), ובפרט בתקופת המצור על ירושלים, שהסתיים בחורבן.
אבא סיקרא היה בן אחותו של רבן יוחנן בן זכאי, ממנהיגי הפרושים בירושלים.
בתלמוד בבלי הוא מוזכר כ"ריש בריוני דירושלם" ("ראש הבריונים של ירושלים"), ונאמר כי ממדי גופו היו חריגים: מצוין כי אגרופו היה בגודל ראשו של אדם ממוצע, ופיו הכיל כמות גדולה בבת אחת.
בימי המצור על ירושלים היו הסיקריים ברשות אבא סיקרא ממובילי ההתנגדות לרומאים וזרעו טרור בקרב כל מי שהעז להתנגד להם, כולל פלגים קנאים אחרים, כגון זה של שמעון בר גיורא ושל אלעזר בן שמעון.
על פי המסופר בתלמוד, הסיקריים שמרו על השערים ולא נתנו לאיש לצאת.
כחלק מהמאבקים בין הפלגים היהודיים בעיר, הציתו קנאים בזמן המרד את כל מחסני המזון שבירושלים כדי לאלץ את תושבי העיר להילחם, בכך שגרמו לרעב כבד בעיר הנצורה.
בתלמוד מסופר, כי רבן יוחנן בן זכאי, שנמנה עם מובילי התפיסה המתונה, נפגש עם אבא סיקרא שהיה אחיינו, ובא אליו בטרוניות על שהם שרפו את אוצרות המזון ומרעיבים את כולם למוות.
אבא סיקרא השיב לו שאין לו שליטה על שאר, ואם ינסה למתן אותם הם יהרגו אותו.
רבן יוחנן בן זכאי שלח בהסתר לקרוא לאבא סיקרא וביקש ממנו שינסה למצוא דרך להוציא אותו מן העיר, בתקווה שיוכל להציל משהו לאחר החורבן ולשמר את לימוד התורה.
אבא סיקרא יעץ לדודו שיביים את מותו כדי לצאת מהעיר, להיפגש עם המצביא הרומאי אספסיינוס.
רבן יוחנן בן זכאי עשה כדבריו וכשתלמידיו הוציאו אותו בתוך ארון לקבורה הוא כמעט נדקר בידי הסיקריים, כאשר רצו לוודא שאין איש שיוצא בחיים מתוך ירושלים.
לאחר שפרצו הרומאים לעיר, הם הרגו את אבא סיקרא יחד עם שאר ראשי המרד בירושלים.
במאה ה-20 חתם אב"א אחימאיר, מייסד "ברית הבריונים", בשם העט "אבא סיקרא" על טוריו בשבועון "חזית העם" ובעיתון "חרות".
בשנת 2021 עלה לאקרנים הסרט "אגדת חורבן".
בן בטיח-אבא סיקרא, אותו מדבב שולי רנד, הוא הפרוטגוניסט.
אַבָּא שֶׁלִּי כּוֹכַב רוֹק היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-צרפתית, שנוצרה על ידי ג'ין סימונס, הבסיסט של להקת הגלאם רוק האמריקאית קיס.
הסדרה מספרת על ילד בן 12 בשם וילי שמתמודד בשגרת יומו עם היותו של אביו כוכב רוק מפורסם.
וילי זילה: נער בן 12 והכוכב הראשי של הסדרה.
מנסה לנהל חיים נורמליים, אך לא מצליח כל כך.
רוק זילה: אביו של וילי וכוכב רוק.
קריסטל זילה: אמו של וילי שמתעניינת במיסטיקה.
סראנטי זילה: אחותו הסנובית של וילי בת ה-17.
סקאנק: חבר של המשפחה ולשעבר נהג אוטובוס ההופעות של רוק זילה.
אליסה: חברתו הטובה ביותר של וילי ומאוהבת בו.
קווינסי "קיו": חברו הטוב ביותר של וילי.
במשך כל העונה הוא לא מודע לכך ששני חבריו מאוהבים זה בזו.
בילי "באז" סוואצ'ק: הבריון של בית הספר.
סאלי: הילדה המקובלת בבית הספר.
בבית המדרש התחבר עם אברהם שלום פרידברג, חברות שהחזיקה מעמד עד מותו.
שפירא התוודע לספרות חולין וניסה לכתוב שירה.
אביו שגילה זאת הענישו בחומרה, ולכן ברח מהבית, עזב את מנהגי הדת והפך למשכיל.
לצורך פרנסה למד צילום, שהה זמן מה בווינה, וכששמע על משרת צלם בסנקט פטרבורג, מיהר לשם, אולם עד שהגיע המשרה אוישה.
לאחר תקופה שבה היה מובטל התקבל לעבודה אצל צלם יהודי, וכעבור כשנתיים שבהן התפרסם, הפך לצלם עצמאי.
במהלך התקופה, כאשר חלה וחשש שקצו קרב, המיר בהשפעת בת-זוגו הנוצרייה את דתו, אולם שמר על קשר עם היהדות והיהודים, ובביתו התארחו סופרים ואנשי רוח רוסים ויהודים.
נולדו לו שני בנים שהוטבלו בינקותם.
נפטר בסנקט פטרבורג ונקבר כנוצרי בכפר שממנו באה אשתו.
הוריש חלק ניכר מרכושו לטובת "הוועד האודסאי", שתמך במושבות העלייה הראשונה.
שיריו שייכים לזרם "שירת חיבת ציון" הציוני, שירה עברית הממוקמת בין "ההשכלה" ו"התחייה".
משיריו הידועים: "בשדמות בית לחם" ו"קבר רחל" (על רחל אמנו).
אַבָּא עָשִׁיר אַבָּא עָנִי הוא ספר מסוגת "השיפור העצמי" מאת איש העסקים והסופר רוברט קיוסאקי, יפני-אמריקאי אשר גר בצעירותו בהוואי, ושרון לכטר, רו"ח ואשת עסקים.
הספר ראה לאור לראשונה ב-1 באפריל 2000, ובישראל הוא התפרסם בהוצאת מטר.
ב־2022 יצא לאור במהדורה מחודשת עם תובנות חדשות בהתייחס להתפתחויות במהלך שני העשורים מאז פרסומו הראשון.
איש מעולם לא הוכיח שהאבא העשיר, האיש שלכאורה נתן לקיוסאקי את כל העצות בספר לגבי חיי העשירים - אמיתי.
כמו כן מעולם לא תועדו רזרבות עושר גדולות שהיו לקיוסאקי לפני פרסום הספר ב-1997.
לקיוסאקי היו שני אבות: האחד עני והשני עשיר.
לאביו הביולוגי הוא קרא עני, לא משום שחסר לו כסף, אלא משום שהיה שכיר ושאף להתקדם.
האב העשיר היה אביו של חברו הטוב, מייק.
קיוסאקי כינה את אביו של מייק "אבא עשיר", מכיוון שהאיש רצה לחיות בעושר כבעלים של חברה ולא כעובד שכיר.
קיוסאקי מתאר בספרו, "אבא עשיר אבא עני", את ילדותו בחיק משפחתו הביולוגית ואת ילדותו בחיק משפחתו של חברו מייק ואביו ה"עשיר".
קיוסאקי מביע אכזבה ממערכת החינוך וטוען שהיא אינה מכינה את הילדים לעולם האמיתי, העולם הפיננסי, כיוון שאיננה מלמדת השכלה פיננסית.
הוא פונה אל הילדים, שהם למעשה המבוגרים של העתיד, ומלמד אותם ואת הוריהם את סודות העושר בשפה פשוטה וברורה.
הוא מספק להם דרך מחשבה ייחודית, שלפיה יוכלו לחיות חיים מאושרים וללא דאגות כלכליות.
קיוסאקי טוען כי בוגרי מערכת החינוך מבלים את כל חייהם במרוץ עכברים, ובספרו הוא מלמד כיצד לצאת ממנו לדרך חיים טובה יותר.
קיוסאקי מתאר בספרו כיצד מחולקים אנשי העולם לרביעים:
רביע E - מתאר שכירים.
רביע S - מתאר עצמאיים בעלי עסק קטן (עד 500 אנשים).
רביע B - מתאר אנשי עסקים.
רביע I - מתאר משקיעים.
קיוסאקי טוען כי כ-80 אחוז מאוכלוסיית העולם משתייכים לרביעים E או S, והיתר – לרביעים B או I.
הוא טוען כי בשני הרביעים הראשונים האדם עובד בשביל הכסף, כלומר, מרוויח כסף בהתאם למספר שעות העבודה אותן הוא משקיע, ולכן סכום זה מוגבל, וכמעט בלתי אפשרי להתעשר בדרך זו.
לעומת זאת, טוען קיוסאקי בספרו, כי ברביעים B ו-I, הכסף עובד בשביל האדם, ובדרך זו ניתן למנף את ההכנסות וליצור הכנסה פסיבית בלתי מוגבלת.
הספר פורסם תחילה בהוצאה עצמית בשנת 1997 לפני שנרכש בהוצאה מסחרית והפך לרב-מכר של הניו יורק טיימס.
מאז נמכרו למעלה מ-32 מיליון עותקים.
בספר האודיו שלו, Choose to be Rich, קיוסאקי ציין שכל הוצאות הספרים דחו אותו בתחילה, ושרשת Barnes & Noble סירבה למכור את הספר בהתחלה.
הוא התמקד בהופעות בתוכניות אירוח ובתחנות רדיו, כאשר ההופעה בהמופע של אופרה וינפרי הייתה זו שהשפיעה ביותר על מכירות הספר.
באפריל 2017 יצאה לאור מהדורת 20 שנה לספר, ובמבוא למהדורה זו טען קיוסאקי כי נמכרו כ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אַבָּא שְׁטוֹלְצֶנְבֵּרְג (בכתיב יידי: אַבא שטאָלצענבערג; באנגלית: Aba (Abo) Stolzenberg או Shtoltsenberg; 1 באוקטובר 1905 –1941) היה משורר יידי אמריקני.
אבא שטולצנברג נולד בהליניאני (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה) והיגר לארצות הברית.
התגורר בניו יורק ונמנה עם חוג משוררי היידיש של זישה לנדוי.
השתייך לזרם המודרניזם בספרות היידיש ולמה שמקובל להגדיר בחקר ספרות היידיש, "הדור השלישי של משוררי היידיש באמריקה", לצד משוררים כוויינשטיין, השלס, פרייל, טלר, שטיקר, כ"ץ, צייטלין וגראדה.
שירתו תוארה על ידי אברהם נוברשטרן כ"ביטוי הבולט ביותר בשירת יידיש בארצות הברית בשאיפה למזג בין האימפרסיוניזם של 'די יונגע' לבין המודרניזם של האינזיכיסטים".
קטע משירו "נודנע טעג" (ימים מטרידים):
בבית הספרים הלאומי בירושלים מצוי ספר שירים שלו:
אַבָּא שָׁאוּל היה תנא בדור השלישי והרביעי, בן דורו של רבי עקיבא.
מסורות רבות המובאות בשמו בתלמוד עוסקות בבית המקדש ובעבודה שבו.
בהלכות ייבום החמיר אבא שאול, ודרש כוונה קדושה אצל היבם: "אבא שאול אומר: הכונס את יבמתו לשם נוי, לשם אישות, לשם דבר אחר - כאילו פוגע בערוה, וקרוב בעיני להיות הוולד ממזר".
אבא שאול חשש שבתקופתו לא ניתן למצוא יבם שכוונתו היא לשם המצווה, אבל דבריו לא נתקבלו בעיני החכמים וחלקו עליו בפרשם את הפסוק "יבמה יבא עליה" מכל מקום, וגם אם כוונתו איננה שלמה.
היה גבוה בקומתו, ומתואר בתלמוד שהתנא רבי טרפון הגיע לגובה כתפו.
עבד לפרנסתו כקברן וכגבל של בית רבי יהודה הנשיא.
על פי האר"י, מקום קבורתו המיוחס כיום אינו של אבא שאול, אלא צדיק אחר קבור בו, אולם הוא לא רצה לומר את שמו.
אַבָּא פֵנִיכֵל (13 בנובמבר 1906 – 4 ביוני 1986) היה מהציירים הבולטים באמנות הרישום בישראל ודמות בולטת במערכת החינוך לאמנות.
מאז בואו לארץ ועד ימיו האחרונים המשיך ללמד במוסדות אמנות בתל אביב, לרבות המדרשה למורים לציור, מוזיאון הלנה רובינשטיין, והאוניברסיטה העממית, והקים דור מורים חובבי אמנות.
פניכל נולד במיילץ שבפולין ליצחק פניכל, צייר כפרי.
בילדותו הצטיין ברב-תחומיות, כששילב לימודי נגינה על כינור בלימודי אמנות וציור.
הוא סיים את האקדמיה לאמנות בקרקוב והוסמך בפדגוגיה של ציור.
בשנים 1939–1945, בתקופת מלחמת העולם השנייה, חי פניכל בברית המועצות ועסק באמנות, ציור, תיאטרון ומוזיקה.
בשנת 1945 חזר לפולין, ועבד כמאייר הראשי בהוצאה לאור של הוועדה ההיסטורית היהודית, כשהוא נותן בציוריו ביטוי טראגי לשואה.
כמו כן, אייר רישומים לספרים וצייר וערך תערוכה בקרקוב, שבה נרכשו שבע מעבודותיו למוזיאון הלאומי.
בשנת 1948 ניסה לעלות לארץ ישראל באוניית המעפילים "שְׁאָר יָשׁוּב", אך גורש למחנות המעצר בקפריסין.
במחנה ארגן פניכל עבור המעפילים העצורים פעילויות אמנותיות, קורסים ותערוכות.
בתקופה זו יצר סדרת רישומים ותחריטים מהווי המחנה, שאותה הביא עמו ארצה.
לאחר עלייתו השתקע בתל אביב, ובשנת 1949 החל ללמד ציור במדרשה למורי ציור בתל אביב.
פניכל נמנה עם מייסדי המכון לציור ופיסול בבת ים ולימד אמנות באוניברסיטה העממית ובמוזיאון הלנה רובינשטיין.
בשנותיו הראשונות בארץ התגורר ברחוב קדם שביפו, ומשנת 1961 ברחוב צפת 1 בתל אביב.
יצירתו של פניכל היא ביסודה אימפרסיוניסטית, והוא נטה לצייר ממראות הארץ, נופיה ואנשיה בצבעי אקוורל, פנדה וציפורן.
בשלב מוקדם נטה אל האסכולה היהודית של שטיידנהרט ובודקו.
ביצירותיו התבטאו התרשמויותיו מנופי הארץ בכלל, ומנופי תל אביב–יפו, חופיה ואנשיה בפרט.
בתחום החינוך לאמנות הנחה פניכל וטיפח מורים לאמנות בבית המדרש הארצי למורי אמנות, במכון לאמנות בבת ים ובמוזיאון תל אביב.
כ-25 שנים ליווה את העיתון "דבר" בצרור רישומים מהצגות הבכורה של תיאטראות בתל אביב, לרבות הבימה, הקאמרי והאוהל.
כמו כן, אייר שערים צבעוניים ל"דבר לילדים" ועסק באיור סיפורים ורשימות ל'דבר השבוע'.
במשך 40 שנות פעילותו בארץ ערך פניכל מספר רב של תערוכות יחיד, השתתף כל שנה בתערוכה כללית מטעם אגודת הציירים והפסלים בישראל והוציא אלבומי רישום רבים בנושאים מגוונים.
כן ליוו ציוריו שורה ארוכה של ספרים (פרוזה ושירה).
מוזיאון לאומי קרקוב - פולין
אקדמיה לציור בצלאל - ירושלים
מוזיאון לאומנות יהודית אומהה - ארצות הברית
מוזיאון תל אביב - תל אביב
וכן באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה
1953 - רישומי ים החבל הימי לישראל
1955 - קווים חטופים הוצאת קריית ספר
1957 - חנה רובינא הוצאת מסדה
1958 - אהרון מסקין ודמויותיו (ספר רישומים) הוצאת גדיש
1959 - דמויות : מהווי האדם העובד הוצאת מרכז לתרבות וחינוך
1959 - ילדות, נעורים וזקנה
1965 - עלילות העפלה הוצאת חדרה
1968 - ירושלים, אלבום הוצאת תרבות וחינוך
1970 - רישומי משחק הוצאת סף
1935 - שירת רחל (רחל בלובשטיין), הוצאת דבר
1955 - את אשר בחרתי (יוחנן טברסקי), הוצאת הדר
1957 - הילד חי והחמור אשמדאי (צבי לבנה), הוצאת אל"ף
1958 - סודי עם אחי הגדול (אנדה עמיר פינקרפלד), הוצאת עמיחי
1958 - חנה ושבעת בניה (צבי לבנה), הוצאת עמיחי
1958 - תקומה; משירי הארץ וסיפוריה (יוסף ליכטנבום), הוצאת עמיחי
1959 - אשכולות: אלבום דמויות וטיפוסים (אברהם שמואל שטיין), הוצאת אל"ף
1961 - אל משואות לכיש (רבקה גובר), הוצאת דבר
1967 - הנסיעה הגורלית (שושנה שילוני), הוצאת יבנה
1967 - גבורי חיל כלם (אברהם ויינברג), הוצאת מסדה
1969 - אורות מבעד למסך (שמעון ברטונוב), הוצאת רשפים
1972 - חתונה בצידון (אהרן אבן-חן), הוצאת מסדה
1974 - באהלי אברהם (יעקב זיפר), הוצאת מלוא
1976 - תעלולי כתת-"סלע" (מרדכי האלטר), הוצאת צפון
1976 - חיפושיות (לוין קיפניס), הוצאת ברונפמן
1977 - טללים בנגב (עמוס בר), הוצאת הקיבוץ המאוחד
1978 - המסע המופלא אל לוחמי בר כוכבא (עודד בצר), הוצאת מלוא
1979 - הפרשים דהרו כל הלילה (ישראל אבן נור), הוצאת הקיבוץ המאוחד
1979 - רכב אש (ימימה אבידר-טשרנוביץ), הוצאת ליכטנפלד
1981 - סימני דרך (יואל שלום פרץ), הוצאת הקיבוץ המאוחד
1985 - לילו הארוך של צחי (לוין קיפניס), הוצאת ליכטנפלד
1987 - המסע המופלא במנהרת הזמן''' (עודד בצר), הוצאת מ' מזרחי
אַבָּא צַבְּרָה היה מלקוסה (נזיר יהודי) חי במהלך המאה ה-15, אחד מפוסקי ומחדשי ההלכה הגדולים של קהילת ביתא ישראל ומן המנהיגים הרוחניים הבולטים שפעלו לאיחוד קהילת ביתא ישראל ושימור יהדותה.
במסורת ביתא ישראל נודע כאבי הנזירים האתיופים היהודים וכמחַייה ומחדש של היהדות החבשית.
צברה נולד בסאמיאן ביידה למשפחת יוסף וסכמת, שהשתייכה לשושלת המלוכה של יהודי אתיופיה (שושלת הגדעונים), בתקופה בה האימפריה האתיופית נשלטה על ידי הקיסר זרע יעקב.
עם התדרדרות היחסים בין היהודים לנוצרים באימפריה, ובעקבות חלום אשר ציווה אותו לעבוד את ה', הקדיש עצמו צברה לעבודת האלוהים והפך לנזיר.
כנזיר פעל צברה לשימור יהדות ביתא ישראל וזכה למעמד מכובד בקרב הקהילה.
בפרוץ מרד ציפורה, שהתחולל כאשר צבא הקיסר פלש לשטחי ביתא ישראל המערביים, חבר צברה למורדים, למרות היותו איש דת.
המרד שעליו פיקד המלך גדעון החמישי כשל, ובמהלכו רבים ממנהיגי היהודים, וביניהם צברה, נפלו בשבי.
צברה נכלא, יחד עם שבויים אחרים בכלא, במחוז שאווה, שהיה נתון תחת פיקודו של יורש העצר לשעבר, אסקל, בנו של הקיסר מאשתו היהודייה ציון ציפורה.
אסקל, שנכח בעת רציחתה של אמו על ידי אביו ונטר לו טינה מאז, פנה לצברה ושכנע אותו להימלט עמו כל עוד הקיסר טרוד בלחימה בדרום נגד סולטנות אדאל.
השניים נמלטו יחדיו מהכלא וחיו ביערות עד הגיעם לאזורי היישוב היהודיים.
מכיוון שהיו מבוקשים, נדדו שניהם בין הכפרים היהודיים, כשצברה מקים באלו בתי כנסת.
לפי מסורת קהילת ביתא ישראל, האזורים בהם הקים בתי כנסת הם: סאמיאן, קווארה, צ'ילגה, דאמבייה, וולקיט, תיגראי וגוג'אם.
צברה שב בתקופה זו לפעילות הדתית הראשונית שבה החל, ומתוך ערנות לריבוי המנהגים ולאיום הנצרות על היהדות ורצון לאחד את הקהילה ולהבדילה מן הנצרות, קבע גם נוסח תפילה אחיד לכל הקהילות היהודיות באתיופיה והוציא פסקי הלכה חדשים.
בין פסקי ההלכה החריגים (ביחס למקובל בהלכה הרבנית) של צברה נמנים "האיסור על נגיעה בגוי (אַטִּנְקוּן)" ו"שבת דוחה פיקוח נפש", שהבדילו את ביתא ישראל עוד יותר מקהילות יהודיות אחרות בגולה.
צברה חיבר גם את ספר ההלכה 'מצוות השבת' (תאזזה שנבת), כאשר בכך חרג ממסורת איסור העלאת דברים שבע"פ על הכתב, שייחדה את ביתא ישראל מכלל קהילות היהדות מאות שנים.
בפעילויותיו השונות עלה בידו של אבא צברה להניח תשתית הלכתית, שאיחדה את קהילת ביתא ישראל, חיזקה אותה והנחתה אותה גם לאחר מותו.
בין פעולותיו הבולטות של צברה נמנים:
ייסוד הוהארואה - מרכז הנזירים
קביעת הלכת האטאנקון ("אל תיגע בי")
חיבור ספר ההלכה תאזזה שנבת ("מצוות השבת")
חיבור דרסנא אברהם וושרה בגבץ ("דרשת אברהם ושרה במצרים")
פיתוח משמעותי של שירת הקודש של הקהילה, שכלל הלחנת כמה מתפילות העדה וכתיבת כמה ספרים ליטורגים.
אבא צברה נקבר כפי הנראה בווארה, הנמצאת סמוך לסאמיאן, לצד חברו אבא צאגה, כינויו המסורתי של אסקל.
משך דורות שימש מקום קבורתם מוקד לעלייה לרגל.
"בית הכנסת אבונה אבא צברה" שבעיר באר שבע נקרא על שם אבא צברה.
אַבָּא עוֹשֶׂה בּוּשׁוֹת הוא ספר ילדים ישראלי מאת הסופר מאיר שלו, שיצא לאור בשנת 1988 בהוצאת כתר ספרים ואויר בידי יוסי אבולעפיה.
הספר עובד לסרט קצר אשר נמכר בקלטות וידאו מאת קלסיקלטת בשנת 1996, והומחז פעמיים להצגות ילדים, בשנת 2005 בכיכובו של אלי גורנשטיין ופעם נוספת בשנת 2022 בכיכובו של עודד פז.
הספר מתמקד באפרים, ילד בגיל גן, שאמו היא כתבת חדשות ואביו נוהג לעשות לו בושות.
לאחר שמתוארים מספר מקרים שבהם אביו של אפרים מבצע מעשים מגוחכים שגורמים לאפרים להתבייש, מסתיימת האקספוזיציה ומתחילה העלילה.
אביו של אפרים מרכיב אותו על אופניים לגן.
אפרים מבקש מאביו שיוריד אותו קצת-לפני-הגן, אך הוא מתעקש להיכנס פנימה, ומול כל ילדי הגן מבקש מאפרים שינשק אותו, ואפילו מעז ו"מאיים" עליו שאם הוא לא ייתן לו נשיקה, אז הוא יבקש מילד אחר.
בבית, אפרים המבויש מספר לאמו מה שקרה, והיא מרגיעה אותו במשפט "זה מה שיש".
למחרת, אפרים ואביו הולכים ביחד עם שני חברים של אפרים, אורי ודן, לראות סרט קולנוע.
ברגע המפחיד של הסרט, אביו של אפרים מכסה את העיניים ומבקש מאפרים שיגיד לו "כשזה נגמר".
אפרים המבויש מתאר לאמו את מה שאירע בבית הקולנוע ומפחד שעכשיו כולם יגידו שאבא שלו פחדן.
למחרת, בגן, הגננת מודיעה על חגיגה עם תחרות עוגות.
אפרים מבקש מאמו שתכין לו עוגה, אך היא עונה שהיא עסוקה, כי יש לה ריאיון עם שר התיירות, ונותנת לו כסף שיקנה עוגה מוכנה בחנות.
אפרים לא אוהב את הרעיון ומתעצב מאוד, אך אביו מחליט לא לישון, ולאפות כל הלילה עוגה שתזכה בפרס הראשון.
בבוקר הוא מראה לו עוגה גדולה, בגודל של צמיג, ובערך באותו הצבע.
אפרים מכריז כי "זאת עוגה מגעילה!", אך אביו, שכבר שיער ככל הנראה מראש שזה מה שיקרה, כבר חובש כובע טבחים, הולך לגן עם העוגה ועומד ליד השולחן עם כל האמהות, בזמן ששאר האבות יושבים על הכיסאות.
בהמשך מתוארות העוגות של כל אחת מאימהות הגן.
הגננת מתחילה לטעום מהעוגות, וכשמגיעה לעוגה של אביו של אפרים היא לא מצליחה לחתוך את העוגה, וכמעט נשבר לה הסכין.
אביו של אפרים מכריז: "את העוגה שלי אני פורס לבד!".
ברגע שהוא נוגע עם הסכין בעוגה, העוגה הופכת להיות מרהיבה ביופיה, עם שושן מסוכר, תותים, שוקולד, קרם ורוד ומילוי מתוק.
כולם מריעים לאבא של אפרים, ואפרים בפעם הראשונה גאה באביו ומראה לו אהבה.
כשהגננת שואלת את אביו מי לימד אותו לאפות, הוא עונה שאבא שלו לא היה עושה כלום, חוץ מלעשות לו בושות ולאפות.
הספר מסתיים בכך שאפרים מחבק את אביו, ובפעם הראשונה, כך לפי הספר, היה לו נעים.
בשנת 1998 הסיפור עובד למשחק מחשב אינטראקטיבי לילדים בהוצאת חברת "סידי וורם" ובקרינותו של מאיר שלו, במשחק ניתן לשמוע ולראות קריינות מלאה של הסיפור ואף לשחק במשחקים בהשראת עלילת הסיפור.
בשנת 2021 הפילהרמונית הישראלית הפיקה קונצרט עם חברי חמישיית המתכת של הפילהרמונית הישראלית שניגנו קטעי מוזיקה מוכרים ואהובים מאת הנדל, שומאן, דביסי, ג'ופלין, גרשווין ועוד משולבים בהקראת הסיפור על ידי מאיר שלו.
אַבָּא שָׁאוּל בֶּן בָּטְנִית היה תנא שחי בירושלים בסוף תקופת בית שני, כשני דורות לפני חורבנו.
כחברו, רבי אלעזר ברבי צדוק, מצא את פרנסתו כחנווני.
בעיסוקו זה נודע כמקפיד ביותר על הימנעות מגזל ועל שמירת ממון הזולת, ולשם כך בין היתר נדב לציבור כמות גדולה של שמן, וזאת כדי להשיב את ספק גזילת הציבור.
במסכת ביצה מסופר שכשהיו באים לקוחות לקנות אצלו שמן, היה ממלא בכליו שמן במידה המבוקשת ומריק לתוך הכלים של הלקוחות.
ובמשך כל הלילה היה מניח את כליו הפוכים מעלי כלי הלקוחות, כדי שכל השמן שבכלים יתמצה לכלי הלקוחות, וכך לא יבא לידי איסור גזל.
בתלמוד בבלי הוא מביא בשם אבא יוסף בן חנין אמרת ביקורת כלפי משפחות הכהנים הגדולים המזוהים עם כת הצדוקים או המקורבים להם, ששלטו באותם ימים בשלהי תקופת בית שני בירושלים:
לפני מותו ציווה לבניו: "קברו אותי תחת מרגלותיו של אבא, והתירו תכלת מטליתי".
חלק מהראשונים ראו בדבריו של אבא שאול את מקור המנהג שלנו שלא לקבור את המת בטלית.
בנו נקרא אף הוא בשם בטנית, כשם סבו.
הרב אַבָּא סְוִיָאטִיצְקִי (תרמ"ז, 1887 - ג' באלול תש"א, אוגוסט 1941) היה רבן של רוז'נקה, קוסובה וטיקטין, גיסו של החזון איש.
נולד בהרלובי שבמחוז לידא לרב המקומי, גרשון סוויאטיצקי, מתלמידי רבי ישראל מסלנט.
בצעירותו עזב את עירו ושהה בלידא, לאחר מכן בגרודנה, ומשם עבר לסוקולקה.
רבה של סוקולקה, יצחק הלוי שוסטר, עמד על מעלותיו והציע אותו כשידוך להניה-חיה קרליץ, בת ידידו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, שהיה אז רבה של קוסובה הסמוכה.
אביו, הרב גרשון סוויאטיצקי, עזב את רבנותו בהרלובי לטובת הרבנות ברוז'נקה, ולאחר פטירתו התמנה אבא כממלא מקומו ברבנות רוז'נקה.
לאחר פטירת חותנו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, בשנת תרע"ו (1916), נבחר הרב סוויאטיצקי למלא את מקומו, והוא עבר לכהן כרבה של קוסובה.
נחשב בין הבולטים שברבני ליטא, ובכרוז המחאה של רבני ליטא על הפגיעה ברב חיים עוזר גרודזנסקי בפרשת הרבנות בווילנה, שמו מתנוסס בראש רשימת החותמים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שרבה של טיקטין, הרב אברהם קלמנוביץ', נמלט לווילנה, התמנה הרב סוויאטיצקי תחתיו לרבה של טיקטין.
הוא כיהן ברבנות עד שנת תש"א (1941), אז הוצא להורג יחד עם בני קהילתו בהשמדת יהודי טיקטין, ביער לופוחובה הסמוך לעיר, והם נקברו שם בקבר אחים.
היה נשוי להניה חיה (לבית קרליץ).
בנם היחיד, הוא הרב חיים סוויאטיצקי, שורד השואה שהיגר לארצות הברית, וכיהן שם כר"מ בישיבת תפארת ירושלים.
בנו הוא יזם הנדל"ן האמריקאי גארי ברנט.
פרומצ'נקו נולד בפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית (כיום לטביה) לשרה ואליהו פרומצ'נקו.
בשנת 1933, בהיותו בן 17, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, וכעבור שנה, בשנת 1934, הקים אביו את בית החרושת עלית ברמת גן.
למד הנדסה בטכניון בחיפה, ועם סיום לימודיו, בשנת 1938, החל לעבוד בעלית.
תפקידו הראשון היה ספק לחנויות של סוחרים ערבים, וכעבור זמן היה נציג עלית לצבא הבריטי בארץ ישראל.
הוא הצטרף לצוות הניהולי ופיקח על תהליכי הייצור.
פרומצ'נקו, יחד עם שותפו, מרק מושביץ, היה אחראי לפיתוחה של חברת עלית ולהפיכתה לאחד הקונצרנים הגדולים בישראל.
בשנת 1955 החליטה עלית לייצר לראשונה בישראל קפה נמס.
עד אז היה הקפה הנמס נפוץ בחו"ל בלבד ולא יובא לישראל.
עלית הקימה מפעל לקפה בצפת, ואת הידע סיפק יצרן קפה נמס יהודי מארצות הברית.
פרומצ'נקו היה המהנדס ואיש הביצוע של היוזמה החדשה, ומושביץ היה אחראי לשיווק ולפרסום המוצר.
בשנים הראשונות לשיווקו בישראל נחשב הקפה הנמס מוצר יוקרתי, אבל בתוך עשור הוא נהפך למוצר עממי ופופולרי מאוד בישראל, ועד היום הוא נחשב למוצר המזוהה ביותר עם עלית.
פרומצ'נקו היה גם אחראי לעיצוב קופסת הקפה הנמס של עלית, שנותרה כמעט ללא שינוי במשך שנים רבות.
בשנות ה-70 החלה עלית לייצר צנצנות זכוכית לקפה הנמס שמתוצרתה, אך בעקבות הביקוש של צרכני הקפה הנמס לאריזת הפח המקורית חזרה עלית לשווק את הקפה באריזת המותג שלו.
בשנות ה-60 התמנה פרומצ'נקו למנכ"ל עלית ויו"ר מועצת המנהלים של חברות הבת, ועמיתו מרק מושביץ שימש יו"ר החברה ומנכ"ל חברות הבת.
בשנת 1979 נמנה עם מייסדי חברת ההחזקות "דנות" שקרסה ב-1985.
בשנות ה-80 רכשה קבוצת פדרמן את השליטה על עלית, בין השאר על ידי רכישת המניות שהחזיק אחיו, יעקב פרומצ'נקו.
בעקבות זאת החליט אבא פרומצ'נקו לפרוש מן החברה.
בשנת 1987, לאחר חמישים שנות פעילות בעלית, הודיע על התפטרותו ממועצת המנהלים של עלית ועל מכירת מניותיו בחברה.
היה נשוי לרות ואב לשתי בנות: תמרה (תמי) וולף-פילוסוף, שהייתה נשואה לעורך הדין אבי פילוסוף, ולביה עוז.
אַבָּא עוֹשֶׂה בּוּשׁוֹת הוא סרט ילדים המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת מאיר שלו.
הסרט, שיצא בשנת 1996 על גבי קלטות וידאו, הופק ובוים על ידי רחל שיין ארגמן.
הסרט זהה כמעט לגמרי לספר.
בקטעים מסוימים הקריין של הסרט מקריא טקסט מהספר מילה במילה.
בסוף הקלטת הופיע בונוס קריוקי ללא צלילים בעריכה.
הסרט הופץ בגרסת DVD בשנת 2004, וב-2007 הופץ מחדש.
שמיל בן ארי - אבא של אפרים
ברוריה אלבק - אמא של אפרים
אביגיל הררי - רחלי (אחת מילדות הגן)
אַבָּא שֶׁכְטֶר (24 בדצמבר 1894 – 28 במאי 1977) היה חקלאי, בנם של אחת ממשפחות מייסדי זכרון יעקב, פעיל ציבור, ראש "ועד המושבה" ובהמשך ראש המועצה הראשון.
אבא שכטר נולד ב-1894 בזכרון יעקב לישראל שכטר (1847–1912) ואשתו טובה.
הוא למד בבית ספר עממי ביישוב, וכבר מגיל צעיר לקח חלק בעבודת האדמה ובפעילות הביטחון והשמירה על השדות.
בשנת 1913 היה שותף לייסוד אגודת הגדעונים בראשות אלכסנדר אהרונסון, ששמה לה כמטרה להוביל את תחום השמירה וההתיישבות.
ב-1923 נשא לאישה את לאה לייבוביץ, גם היא בת לאחת ממשפחות המייסדים.
ב-1936 מונה לראש "ועד המושבה" ביישוב, וכשהוכרז היישוב כמועצה מקומית ב-1950, מונה לראש המועצה הראשון שלה.
כמו כן, כיהן כנשיא אגודת הכורמים של יקבי כרמל מזרחי.
אבא שכטר נפטר בזכרון יעקב, וקבריהם שלו ושל רעייתו נמצאים בחלקת הוותיקים בבית הקברות בעיר.
לו ולאשתו נולדו 2 ילדים, הבן ישראל והבת יובלה.
בתו, יובלה, נישאה לישי שיבובסקי, שכיהן גם הוא כראש המועצה, החמישי במספר.
דודו, התאום המבוגר של אביו, היה שניאור זלמן שכטר, שהתפרסם כחוקר גניזת קהיר וכמנהיג היהדות הקונסרבטיבית בצפון אמריקה.
המועצה המקומית של זכרון יעקב קראה על שמו של אבא שכטר כיכר ברחוב המייסדים (בקרבת בית הקברות).
אַבָּא שִׁמְעוֹן הוא שיר בתימנית-יהודית, שבוצע בין היתר על ידי הזמר ציון גולן, מתוך התקליט "אבוס עיינכּ" שיצא לאור בשנת 1990. מילות השיר נכתבו והולחנו על ידי נעמי עמרני.
"אבא שמעון" הוא רבי שלום שבזי, שהיה ידוע בכינויו "אבו שמעון", בגלל שמו של בנו הבכור, שמעון, כנהוג במדינות דוברות ערבית.
לפי המסורת התימנית, הסיבה לכך הייתה ששמעון זה היה חכם וגאון בתורה, וכשאביו היה עובר ברחוב, היו אומרים הנה "אבו שמעון", אבי שמעון.
"אַבָּא שֶׁל חַיָּל" (בגאורגית ჯარისკაცის მამა, גַ'רִיקַצִיס מאמא; ברוסית: Отец солдата) הוא סרט קולנוע גאורגי-סובייטי שיצא לאקרנים ב-1964 בבימויו של הבמאי הגאורגי רוואז צ'חיידזה.
בסרט, שעסק במסעו של אב אחר בנו הלוחם בחזית במלחמת העולם השנייה, כיכב השחקן הגאורגי הנודע, סרגו זכריאדזה.
משנת 1966 הוקרן גם בישראל.
גיורגי מחרשווילי הוא איכר גאורגי מבוגר המעבד בכפר את כרמו.
בנו נלחם כטנקיסט בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
אחרי שהבן מפסיק לכתוב אל הוריו, האב יוצא אל המען של המכתב האחרון מבנו – בית חולים רוסי בקרבת החזית.
הוא מקבל את ברכת שכניו הכפריים, הרואים בו את שליחם ומוסרים בידיו חבילות לבניהם החיילים המשרתים בחזית.
הוא יוצא למסע של אלפי קילומטרים אל החזית, ולאחר תלאות רבות, כשהוא מגיע לבית החולים, מתברר לו כי בנו החלים וחזר ליחידתו.
האב מסרב לחזור לכפרו בלי בשורה מבנו ומתעקש להתגייס לצבא, אף שאינו צעיר, בתקווה שכך ימצא את הבן.
הוא מתקדם עם יחידתו עד מבואות ברלין, שם הוא פוגש סוף סוף את בנו החייל, אך זה נפצע אנושות ומת בזרועות אביו.
למרות צערו הגדול, ממשיך גיורגי בדרכו, והסרט מסתיים כשהוא צועד יחד עם חבריו ליחידה אל עבר ברלין.
תפקיד האב האוהב והלוחם הפך את סרגו זכריאדזה לפופולרי ברחבי ברית המועצות וזיכה אותו בשני פרסים סובייטיים: פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה ופרס לנין.
הווארד תומפסון, מבקר הקולנוע של העיתון האמריקאי הניו יורק טיימס, לא היה שותף לשבחים לסרט ולמשחקו של שחקנו הראשי, אותו ראה כפעלתני מדי וכמוגזם.
הוא מציין לטובה את הסצנה, שבה עוצר הגיבור את הטנקים הסובייטיים ומונע מהם לדרוס כרם, ואת הסצנה של מות הבן.
השחקן זאב רווח העיד בריאיון כי הסרט היה מהסרטים הבולטים שצפה בהם בצעירותו ושהשפיעו עליו, ובמיוחד משחקו של כוכב הסרט, סרגו זכריאדזה.
אַבָּא קוֹלוֹן הוא דמות מיתית שלפי דברי המדרש סייעה לבנות את רומא.
כך נמסר בשיר השירים רבה בשם האמורא הארץ ישראלי רבי לוי:
[בתרגום חופשי: ביום שהעמיד ירבעם בן נבט שני עגלי זהב נבנו שני צריפיה הראשונים של רומי, והיו בונים אותם והם נופלים, בונים אותם ונופלים.
היה שם אדם זקן ושמו אבא קולון, אמר להם: אם אין אתם מביאים מים מנהר פרת ומגבלים בתוך הטיט ובונים בטיט זה את הצריפים, אינם מתקיימים.
אמרו לו: מי יעשה כך?
עשה עצמו סוחר יין והיה נכנס ויוצא בערים נכנס ויוצא במדינות עד שהגיע לשם (לבבל), כיון שהגיע לשם הלך והביא מים מפרת, וגבלו בהם את הטיט ובנו את הצריפים וקמו.
מאותו זמן היו אומרים: כל מדינה שאין בה אבא קולון אינה ראויה להיקרא מדינה, והיו קורים לרומי: רומי הבבלית].
הדים לאגדה זו ניתן למצוא בספרות עברית מאוחרת, שבה נקראת רומי לעיתים "בבל המרשעת".
נאמרו השערות שונות למקור השם אבא קולון:
יש הסבורים כי האגדה אינה עוסקת בגיבול ממשי של מי הפרת בטיט הבנייה ומדובר באלגוריה: היועץ הזקן אמר להם כי רומי לא תקום בלי ליצור בסיס של מושבות (קולוניות) בארצות אחרות שיסייעו ביצירת מעטפת לאימפריה.
על שם עצתו זו כונה הזקן אבא קולון.
השערה אחרת תולה את כינויו בשמו של מאגיקן ומכשף רומאי בשם אבלאקון (Ablaccon) שלפי המיתולוגיה הקיף בהבל פיו את העיר אנטיוכיה בחומה דמיונית שהגנה עליה מפני השיטפונות.
לפי השערה זו, כינו אותו חז"ל בלשון גנאי "אב קלון" ומכאן השם אבא קולון.
יש הסבורים כי שם זה מקורו בטעות, וצריך לומר: אבא קונון (Conon), שמו של בנאי יווני בן המאה הרביעית לפני הספירה
בנימין מנשה לוין סבר שמדובר באנטיפטרוס האדומי אביו של המלך הורדוס שבפועלו סייע להשתלטות הרומית על ארץ ישראל
אַבָּא שָׁאוּל היה שמם של תנאים אחדים נוספים מלבד אלו המוכרים כאבא שאול סתם וכאבא שאול בן בטנית.
דברי אגדה והלכה אחדים נמסרו בשמם של תנאים נוספים אלו, אך בשל שינויי נוסחאות במקורות שלפנינו מדברי חז"ל שוררת אי-בהירות לגבי שמם המדויק, תקופת פעילותם וייחוס מדויק של מאמרים לאומריהם.
לגבי חלק מהם עלתה השערה לזיהוי עם תנא בשם אבא שאול בן ננס.
אבא שאול בן ננס -
מופיע באבות דרבי נתן אך לפי התולדות תנאים ואמוראים תיבות "בן ננס" הן טעות סופר.
לפי ערכו באנציקלופדיה אוצר ישראל חי אחרי אבא שאול סתם.
אבא שאול בר נש או אבא שאול בר רמש מובא בתלמוד הבבלי.
לפי ספר יוחסין השלם שמו אבא שאול מבית מרמשא, לדבריו היה אבא שאול זה תלמידו של רבן יוחנן בן זכאי, ואליו מתייחס התנא במסכת אבות () .
חנוך יהודה קאהוט בספרו "ערוך השלם" (ערך רמש), שיער שמדובר באותו אדם, וכי הכינוי "בר רמש" בא מלשון "רומש על הארץ" כגנאי-הקטנה במקביל לכינוי "בן ננס".
לדבריו כינוי זה הוענק לו כדי להבחין בינו לבין אבא שאול סתם שהיה מוקדם לו ומגדולי דורו.
אך אם היה אבא שאול זה תלמידו של רבן יוחנן בן זכאי, היה מוקדם הרבה לאבא שאול סתם, ובוודאי גם לאבא שאול בן ננס המאוחר לו.
אבא שאול בן קטנים - יש משערים כי הכינוי קטנים וננס בעלי משמעות זהה וכי מדובר באותו תנא.
במסכת שמחות (פרק יב) מובא שציווה על בניו לקברו למרגלות קבר אביו ולהתיר את חוטי הציצית מטליתו לפני קבורתו בתוכה.
אולם לפי גרסת הגר"א שם, יש לגרוס בן בטנית במקום "בן קטנים".
אבא שאול בן אמא מרים - מופיע בכתובות דף פז עמוד א.
אבא שאול בן חוני - מופיע בתוספתא מקוואות פרק ג.
אבא שאול גבל של בית רבי - מופיע בפסחים דף לד עמוד א.
הרב אבא שאול חדאד (נפטר ב-18 באפריל 1940) היה מחנך, מורה צדק ורבה הראשי של העיר בן גרדאן שבתוניסיה, ומחבר ספרים.
נולד בג'רבה שבתוניסיה לרב אבא יהודה חדאד, שנמנה עם רבני העיר.
את רוב תורתו רכש אצל רבי יוסף ברבי לצד חבריו רבי כלפון משה הכהן, רבי מכלוף עידאן ועוד.
בשנת 1925 עבר להתגורר בעיר בן גרדאן, והחל לשמש בה כמורה לתלמידים, כדרשן וכמורה צדק.
בשנת 1930 ייסד מהונו בית כנסת בשם "אבא שאול", ששילב במבנהו אלמנטים מאיטליה וארון קודש בסגנון עתיק.
בבית הכנסת ייסד גם תלמוד תורה.
פני שאול - דרושים, ג'רבה תש"ח
ויגד שאול - חידושים על התנ"ך
אבא פגום הוא שמו של עמוד פייסבוק הומוריסטי, שהגיע ל-320,000 עוקבים (נכון לדצמבר 2025) לעמוד ישנה גם קבוצת אבות סגורה לגברים בלבד, בשם "אבא פגום - שורדים ביחד", ולה 136 אלף חברים.
העמוד והקבוצה נוצרו על ידי הצלם ואיש התוכן סער בן הרוש, לשם שיתוף בחוויות הקשורות לגידול ילדים.
הקבוצה הסגורה מספקת תמיכה לאבות, מקדמת פרויקטים חברתיים ומקיימת מפגשים בין חבריה.
בן הרוש פתח את העמוד "אבא פגום" ב-2 בינואר 2016, לאחר הולדת בתו הבכורה.
העמוד איגד סטטוסים הומוריסטיים של כותבים מרחבי הרשת וכן של סער עצמו.
העמוד זכה לשיתופים רבים ובתוך שנה צבר כ-100 אלף עוקבים.
כמו כן, הפוסטים בעמוד זכו ליחס אינטראקציות גבוה.
ב-1 באוגוסט 2018 נכנס אבא פגום למדד המותגים של העיתון "גלובס".
ב-14 באוגוסט פורסם שהעמוד הצטרף לפרויקט "החזית" של הצנרת וגיא לרר, פרויקט שבא לתקן עוולות גדולות במדינה.
באוקטובר 2018 העמוד קידם את קמפיין "#כבר_קבעת?" במסגרת חודש המודעות לסרטן השד.
במהלך החודש נצבע הלוגו של העמוד בוורוד ונעשו פעילויות נוספות כדי לקדם את המודעות בנושא.
אבא פגום - שורדים ביחד
בינואר 2017 פתח סער קבוצת פייסבוק סגורה לגברים בלבד, בשם "אבא פגום - שורדים ביחד".
הקבוצה נועדה לתת מקום לאבות לפרוק את אשר על לבם, לצחוק, לייעץ, לבקש עזרה ולהכיר זה את זה.
הקבוצה הפכה לקהילה של ממש, בעלת חוקים, לוגו, סלנג ומנהגים ייחודיים.
המנהג הידוע מכולם הוא השארת "משהו טוב" ופתק חיובי על כלי רכב של חברי קבוצה אחרים המעוטרים במדבקת הקבוצה.
בהמשך הלוגו הופיע על מוצרים נוספים דוגמת חולצות.
הקהילה חרתה על דגלה את ערך העזרה והתרומה.
נוסף לבן הרוש, לקבוצה 14 אדמינים אשר מנהלים את הקהילה בהתנדבות.
לקבוצה יש מספר רב של חברים מכל רחבי העולם.
באמצע 2018 נפתחה רשמית השלוחה האמריקאית בלוס אנג'לס.
גם קבוצה זו הייתה פעילה בקמפיין "#כבר_קבעת?" המקדם מודעות לדרכים לגילוי מוקדם של סרטן השד ובקמפיין "#נקודת_יציאה" נגד אלימות כלפי נשים.
בינואר 2019 ערכה הקבוצה שיתוף פעולה עם תחנת הרדיו גלגלצ ועם הזמר מוקי ויחד הם עיבדו גרסה חדשה לשיר "לא רוצה להתבגר", אותו שר מוקי.
בעונה החמישית של תוכנית "סברי מרנן" הוקדש פרק לאבא פגום אשר שודר באוגוסט 2019, וכלל הופעת אורח של בן הרוש.
אבא פוקס (5 בדצמבר 1905, ז' בכסלו ה'תרס"ו – 9 באפריל 1987, י' בניסן ה'תשמ"ז) שירת בתפקידי פיקוד שונים כחלק מארגון "ההגנה".
אבא פוקס נולד ב-1905 בעיירה אופולה בפלך לובלין שבפולין ושנה מאוחר יותר עלה יחד עם משפחתו לירושלים.
פוקס התחנך בבית דתי ודיבר עברית, ערבית, אנגלית ויידיש.
במהלך 1920, במהלך אירועי "מאורעות הדמים", נחשף לראשונה פוקס לעימותים בין יהודים לערבים.
בעת היותו בן 15, מונה לאיש הקשר הישיר של זאב ז'בוטינסקי בכל הנוגע להגנה על היישובים היהודיים בירושלים מפני ההתפרעויות.
כאשר היה בן 20 התחיל לעבוד פוקס כפועל דפוס ולאחר תקופה קצרה נבחר על ידי חבריו לעבודה לתפקיד מזכיר אגודת פועלי הדפוס בירושלים.
כחלק מתפקידו נאבק על תנאי עבודתם של הפועלים אשר עבדו עימו.
שנתיים מאוחר יותר אביו של פוקס, סופר סת"ם במקצועו, ומשפחתו העתיקו את מגוריהם למושבה הדתית בבני ברק.
באמצע שנות העשרים לחייו הצטרף פוקס ל"הגנה" ויצא לראשונה לראשונה לפעילות מצויד בנשק ובחבריו מהארגון במטרה להגן על היישוב היהודי בירושלים.
כחלק מהפעילות פוקס ועמיתיו הגנו על בניין "ועד הצירים" ברחוב יפו ועל שכונת מאה שערים.
בתחילת שנות ה-30 עבר קורס מפקדים של ארגון "ההגנה" ב"גוש דן" תחת פיקודו של אליהו כהן, לימים אלוף אליהו בן חור.
עם סיום הקורס התמנה למפקד השירות הרפואי של "ההגנה" ב"גוש דן".
בשנת 1937 נשלח פוקס לקורס ארצי של מפקדת פלוגות פו"ש שהתקיים בג'וערה ושנה לאחר מכן, בעיצומם של "מאורעות הדמים" יצא לקורס צבאי בבסיס סרפנד, לימים צריפין, תחת הדרכתם של קצינים בריטיים.
לאחר הקורס מילא את תפקיד סרג'נט הנוטרים של גוש דן במהלכו קנה את מרבית ניסיונו המבצעי כאשר הוביל צוות לוחמים מובחר בחזיתות של ה"גוש" מול הכפרים הערבים בסביבה.
מפקדתו של פוקס ניצבה במגדל המים בראש גבעת רמב"ם בגבעתיים.
מקרה זכור של פוקס במהלך תפקידו כסרג'נט "הגוש" התרחש בערב יום הכיפורים בשנת 1938. פוקס שמע יריות שהגיעו מכיוון פרדסי הטמפלרים בקרבת תל-חיים ומיד יצא ממפקדתו גבעתיים יחד עם חייליו לבחון מה התרחש.
בעת הגעתם לזירה, מצאו את האופה של תל-חיים, משה זמלר, ללא רוח חיים מכוסה בדמו.
התברר כי כנופיה ארבה לזמלר, גנבו את נשקו וירו בו למוות בעת הוביל עגלת חלות אשר יועדו לסעודה מפסקת.
זמן לא רב לאחר מכן, התקבל דיווח במפקדתו של פוקס משכונת תל-יהודה על ירי בשכונה מכיוון פרדס המנזר.
כאשר פוקס וחייליו הגיעו לזירה, מצאו מדורה ומעיל לצדה.
פוקס הבין שמדובר בכנופיה שרצחה את זמלר ועל פי נראות הזירה, הסיק כי יחזרו למקום.
פוקס החליט לטמון רימון בתוך המעיל וזמן לא רב לאחר מכן נשמע פיצוץ וכך פוקס וחייליו סגרו את חשבונם עם הכנופיה.
בתום שירותו כסרג'נט הגוש, מילא פוקס מגוון תפקידים שונים מטעם "ההגנה", ביניהם מפקד נפת הנגב של "משטרת היישובים העבריים", תפקיד אליו מונה בשנת 1943 על ידי משה סנה, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" דאז.
כחלק מתפקידו, פיקד על שלושת המצפים (בית אשל, רביבים וגבולות) ובנוסף חמשת הקיבוצים במבואות עזה (ניר עם, דורות, רוחמה, גברעם ויד מרדכי).
במהלך תקופתו בתפקיד זה, טיפח יחסי שכנות עם האוכלוסייה הבדואית כמו גם עם השלטונות הבריטיים, על אף שלא ראו בעין יפה את ההתיישבות היהודית בנגב.
ב-1946 מונה פוקס למפקד "גוש חדרה".
פרישתו הקצרה ותרומתו למדינה לאחר שחרורו
לאחר כשנה בתפקיד התפטר ופרש משירותו הביטחוני אך פרישה זו החזיקה מעמד חודשים בודדים.
פוקס חזר לשירותו הביטחוני כתוצאה מפריצת מלחמת העצמאות ומונה למפקד "ההגנה" של גוש דן.
חצי שנה לאחר מכן מונה למושל הצבאי הראשון של העיר הערבית לוד בתום כיבושה כחלק ממבצע "דני".
לאחר כ-25 שנות פעילות צבאית, השתחרר פוקס מצה"ל בדרגת סרן בשנת 1949 ומונה לאחראי על קשרי החוץ של התעשייה הצבאית, תפקיד אותו מילא 25 שנים נוספות וכך השלים יובל בשירות המדינה.
לשניים נולדו שתי בנות, צפרירה ונירה.
ב-1934 העתיקו ופוקס ומשפחתו את מגוריהם לגבעתיים שם גר עד יומו האחרון ב-9 באפריל 1987.
בשנת 1977 הוציא פוקס ספר שירים בשם "ממאבק לחרות" אשר עוסק בתקופת המאבק להגשמת חלום הקמת מדינת ישראל.
ב-1985 קיבל אבא פוקס את תואר יקיר העיר מראש עיריית גבעתיים דאז, יצחק ירון.
"אבא שלי" הוא שיר ילדים עברי אותו כתבה המשוררת הישראלית תלמה אליגון רוז.
השיר הולחן על ידי נמרוד טנא ובוצע על ידי יפה ירקוני, אסנת פז וזמרים אחרים.
השיר מתחיל במילים: "לאבא שלי יש סולם מגיע כמעט עד שמיים".
ומסתיים בשתי שאלות: "אז למה כששרתי לו שיר שאהב
נרדם הוא פתאום ועצם את עיניו?
בבית הראשון נאמר "ואבא שלי הוא הטוב בעולם" ואחר שונה ל"ואבא שלי הוא הטוב מכולם".
אביה של אליגון רוז נפטר כשהייתה בת 17. על מילות השיר חשבה בזמן שהלכה ברחוב.
מחשש שהיא תשכח את המילים, העלתה אותן על הכתב כשהגיעה לביתה.
במשך שנים הכחישה שכתבה את השיר על רקע מות אביה, אך לבסוף אישרה זאת.
כאשר השורה האחרונה בשיר מתייחסת בעקיפין לכך שהיא זאת שמצאה את גופת אביה לאחר שנפטר במיטתו.
אבא שחור לבן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2002 שהופק במסגרת המיזם "סרטים מכאן" של חברות הכבלים בבימויו של איתן לונדנר, עם אגם רודברג ודן תורן בתפקידים הראשיים.