tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם אצל מאמינים בודהיסטים וגם אצל מאמיני דת ההינדו, הפרחים משולבים בעיקר בציורים בנושאים דתיים דתיים.
בעת החדשה, באמריקה הלטינית, פרידה קאלו קידמה את "אמנות הפרחים" בציוריה, כסמל למורשת האמנותית של ארצה.
להדגשת ההתייחסות, היא גם עטתה פרחים על גופה.
במאה הראשונה לפני הספירה, הרופא-רוקח היווני קרטואס היה כנראה הראשון שצייר בדייקנות פרחים של צמחי מרפא, אותם הזכיר בכתביו..
במהלך מאות השנים הבאות עסקו רוקחים ומרפאים בלימוד צמחים למטרות ריפוי, אך נהגו להעתיק את הרישומים מספריהם של היוונים והרומיים, מבלי להתבונן בצמח עצמו.
המגמה השתנתה שוב בראשית המאה ה-15, כאשר צייר מיניאטורות מפדובה צייר צמחים עבור "ילקוט העשבים של קאררה" (Carrara Herbal), תוך התבוננות במקור עצמו.
באותה תקופה, אמני רנסאנס רבים התפרנסו מיצירת רישומים מדויקים של פרחים עבור חוקרי הטבע הראשונים, ולשם כך למדו ביסודיות את המקור, בטבע.
במקביל לציור עבור חוקרי הטבע, אמנים אלה גם יצרו אמנות מסוג חדש, שעיקרה היה חיקוי המציאות, בתקופה שלא היו קווי גבול בין ענפי המדע השונים לבין האמנות.
ההפרדה הגיעה רק ב-1558, כאשר ג'מבטיסטה דלה פורטה פרסם ספר אשר כלל הבחנה בין חלק מהענפים של מדעי הטבע.
שיאה של האמנות הבוטנית הגיע בשנים 1750–1850, כאשר מגלה הארצות סר ג'וזף בנקס הבריטי נסע בעולם וצייר בדייקנות כל פרח בו נתקל.
כך עשה גם הצייר הבלגי, אשר פעל בשרות חצר המלוכה הצרפתית.
התפתחות הדפוס אפשרה להביא את ממצאיהם בפני הקהל הרחב בארצותיהם.
האמנים הבוטניים נהגו לפרק את הפרח, לאחר שציירו אותו בשלמותו, ולתאר את מרכיביו השונים.
כך שרתו את האמנות והמדע בו זמנית.
דוגמה לקשר גומלין זה ניתן למצוא במחקר הסחלבים של פרנץ באואר, אמן בוטני אוסטרי.
הוא צייר את הסחלבים ותוך כך היה הראשון שתיאר גרעין תא, בשנת 1802.
בעקבות התפתחות הצילום, איורי הפרחים, והצמחים בכלל, איבדו מחשיבותם גם בספרות המקצועית.
במאה ה-18 וה-19, ז'אנר איורי הפרחים עמד בתחתית הדירוג האמנותי, בעוד בראשו עמדו תמונות שנושאם אירועים היסטוריים.
בחוגי האמנים הגברים שלטה הגישה ש"אמנות גבוהה" היא מעבר להבנת הנשים ואינה מתאימה לתפקידיהן המסורתיים בביתן.
לעומת זאת, ציור פרחים נחשב עיסוק ביתי ובלתי מזיק, שנועד להנעים את זמנן של נשים מהמעמד הבינוני והגבוה.
נשים הודרו ממוסדות אקדמיים לאמנות, כפי שהודרו גם מלימודי מדעים.
עקב אילוצים אלה, בתקופה הוויקטוריאנית אמניות עסקו בעיקר באיורים בוטניים עבור מוסדות מדעיים, כדוגמת הפרסומים של גני קיו.
חלק מאמניות אלו זכו להערכה רבה.
אחת מהן היא (1751-1834), אשר שימשה כמורה לציור לבנותיו של המלך ג'ורג' השלישי.
במאה ה-20 המגבלות הללו הוסרו, אך חלק מהאמניות עדיין בחרו לעסוק באיור בוטני.
אחת מאלו הייתה מרגרט מי (1909-1988), אשר במקביל לציור עסקה בקידום שימור הצמחייה הייחודית של היער האמזוני.
בעיני אנשי העת החדשה המוקדמת, העיסוק בפרחים היה ביטוי לאדיקות דתית והערצת הבריאה.
אחד הנושאים המרכזיים באמנות הנוצרית היא הבשורה, כאשר מרים מתבשרת על ידי המלאך גבריאל על לידתו העתידית של ישו.
סצנה זו תוארה רבות, וכמעט תמיד מופיע בה השושן הצחור.
פרח זה סימל את הטוהר והבתוליות של מרים, מתוך היפוך למשמעותו בתקופה היוונית-רומית, כאשר השושן סימל ארוטיקה ופוריות של האלה הרה.
לעיתים, יש בתמונות עם מרים גם ורדים, המשמשים גם הם כאטריבוט שלה.
בתמונות בהן מופיעים מרים וישו התינוק נמצא, לעיתים קרובות, פרחי ציפורן אדומים.
הציפורן סימל מצד אחד את סבלותיו של ישו ומצד שני אהבה ארצית ומסירות, ולכן הציפורן מופיע גם בפורטרטים של חתונות.
בימי הביניים הפרחים שולבו בדוגמאות חזרתיות, המהוות רקע לדמויות המתוארות בשטיחי קיר, בארמונות ובכנסיות.
בתקופת הרנסאנס האיטלקי (החל מראשית המאה ה-15), רוב האוכלוסייה הייתה אנאלפביתית.
משום כך היה צורך במדיום אשר יתווך למתפללים את תוכנם של כתבי הקודש.
הציורים והויטראז'ים היוו את אחד האמצעים ששימשו למטרה זו.
רוב האמנים הועסקו על ידי הכנסייה, וציירו תמונות בהן הופיעו קדושים, פרחים ובעלי חיים.
בתקופה זו, הפרחים היו בעלי משמעות ידועה לכל.
הדוגמאות העיקריות הן: סחלבים - קנאה ותרמית, ורדים ושושן צחור - מרים הבתולה, שן הארי-תמימות.
בנוסף למסרים הדתיים, הפרחים העבירו גם מסרים פילוסופיים על האופי הארעי של חיי האדם.
במקביל לאמנות הדתית נוצרו גם תמונות בנושאים מיתולוגיים, בהן שולבו פרחים.
בתמונת "פרימוורה" של בוטיצ'לי זוהו כמעט 200 מיני פרחים שונים.
באותה תקופה התפתח הגינון, גם זה המקצועי וגם כעיסוק לשעות הפנאי של המעמדות הגבוהים.
מאמצע המאה ה-16 בעלי הגינות גם קטפו פרחים וערכו סידורים מפוארים, ללא קשר לטקסים דתיים, ושכרו ציירים אשר תיעדו זרים אלה.
הרנסאנס התפשט לצפון אירופה ושם התפתח זרם הבארוק של ציירי הולנד ופלנדריה (שנים 1550–1700, בערך).
תקופה זו מקבילה לתור הזהב של הולנד, והיא התאפיינה בשגשוג כלכלי, אשר נבע בעיקר משליטה על המסחר הימי עם אסיה.
להולנד היה הסכם מסחר בלעדי עם יפן וגם שלטה במסחר בין ארצות אירופה.
ב-1619 הולנד נכנסה גם לתחום סחר העבדים.
כל הגורמים הללו הפכו את הולנד למעצמה עולמית ואת אזרחיה, בחלקם, לעשירים מאד.
שינויים אלה התבטאו גם בתיאור הפרחים באמנות.
הפרחים אשר הופיעו בציורי דת פלמיים במאה ה-15 נשאו משמעויות סמליות של דת והגות.
במאה ה-17, במהלך תור הזהב, המגמה השתנתה, והאלמנט הדתי נזנח.
התפתח סגנון הטבע הדומם, אשר התייחס למצבם של ההולנדים.
מצד אחד, היצירות ביטאו את גדולתה של הולנד.
הזרים המופיעים בתמונות אלו מורכבים מפרחים מיובאים, שאינם פרחי בר אלא האדם מגדלם.
בנוסף, בזרים מופיעים פרחים שאינם פורחים בו זמנית.
הציירים נהגו להכין סקיצות של כל פרח בעונתו ולשלבם ביצירה אחת.
לדוגמה, יצירותיו של מהוות מיקרוקוסמוס של הולנד הקולוניאלית, עם התרסה כנגד מגבלות העונה והמיקום הגאוגרפי.
הוא שילב בהם דליות ממקסיקו, גביעונית מפרס ואף את הצבעונים המנומרים מטורקיה, שהיו באותו זמן הפרחים היקרים ביותר בנמצא.(תמונה מספר 1) הפרחים הללו באו להעיד על עושרו ומעמדו של פטרון הצייר.
מצד שני, היו ציירים אשר השתמשו בתאורי פרחים בסמליות פילוסופית, כנגד ההשתעבדות לכסף, לרכושנות וליוהרה.
היו בציוריהם, בנוסף לפרחים, שעון חול, קונכיות וגולגולות, כמו בציורו של אדריאן ואן אוטרכט (תמונה מס' 2), כרמז למוות.
במבט בוחן ניתן לגלות שבתוך ציורי הזרים המפוארים יש גם פרחים בשלבי נבילה, כמו בציורו של ברויגל האב (תמונה מס' 3), כמשל לארעיותם של החיים.
כניגוד לרצונם של המתעשרים לצבור רכוש יקר וייחודי, צוירו התמונות שנקראו ואניטאס (Vanitas), כלומר ריקנות, או ממנטו מורי - "זכור כי תמות".
מאמצע המאה ה-19 ועד לסופה (באנגליה התקופה הוויקטוריאנית), יש תפקיד מרכזי לפרחים באמנות.
התקשורת בין המינים, בחברה הגבוהה, הוגבלה.
כתחליף, המסרים הועברו באמצעות זרי פרחים או ציורים עם מוטיבים של פרחים, כאשר לכל פרח הייתה משמעות ידועה לשני הצדדים.
הפרחים שימשו גם כאלמנט דקורטיבי בבתים, באמצעות הטפטים הפרחוניים של ויליאם מוריס, המתארים פרגים, חרציות וחמניות.
עם הופעת האימפרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם בצרפת, השתנתה הגישה.
הציורים תיארו פרחים שהיו בעלי משמעות לצייר, בניגוד לתקופות קודמות, כאשר הם נקשרו לסמלים תרבותיים או דתיים.
אדואר מאנה היה כבר צייר מוערך, כאשר הוביל את המגמה החדשה.
הוא עצמו, בששת החודשים האחרונים לחייו, צייר רק פרחים (תמונה מס' 4).
גם ואן גוך צייר אירוסים (תמונה מס' 5) וסדרת ציורי חמניות (תמונה מס' 6) בשנת 1886. כדי להבין את חשיבות ציורים אלה עבורו, כדאי להזכיר מכתב, אותו כתב ב-1889 אל אחיו, ובו הצהיר שהחמניות הפכו לסמל אישי שלו.
זה קרה אחרי שחזר וצייר תמונות של חמניות, בשנת 1888, אשר נועדו לקשט את החדר בו התכוון לארח את ידידו, הצייר פול גוגן.
צייר מוערך אחר, אוגוסט רנואר, עבר לצייר פרחים בשלב מאוחר בחייו, והוא צייר בעיקר ורדים, תוך העדפה לבעלי הצבע האדום (תמונה מס' 7).
קלוד מונה צייר חבצלות מים מגנו הפרטי בג'יברני.
ב-30 שנה צייר 250 תמונות המתארות את גנו, בשעות שונות של היום ובעונות שונות (תמונה מס' 9).
גם גוסטב קלימט, מהבולטים באמני היוגדנסטיל האוסטרי, צייר פרחים בגישה סימבולית, באוונגרד דקורטיבי.
בציור הפרחים המפורסם, גינת הפרחים, בולט העדר הריאליזם, וגישה זו מוסיפה לקסמה של התמונה (תמונה מס' 8).
פיט מונדריאן, ממייסדי זרם המודרניזם, היה צייר הולנדי, בעל שורשים עמוקים במסורת ציורי הפרחים.
האמריליס, מעשה ידיו, מצויר בסגנון הפוביזם, בגושי צבע, ומפרק את הנושא לצורות הבסיסיות שלו (תמונה מס' 10).
אודילון רדון, צייר צרפתי, החל לתאר פרחים ביצירותיו רק אחרי שמלאו לו 60 וציוריו הם בסגנון סימבולי.
במודרניזם נמצא דמות נבעלת השפעה רבה וזו ג'ירג'יה אוקיף (1887-1986), אמנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות ציוריה בפורמט גדול, העוסקים בצורות טבעיות, הרבה מהם תקריבים של חלקי הפרח, בסגנון הגובל באבסטרקט ובצבעים עזים.
היא נהגה לנמק את גודל עבודותיה בכך שהפרח הוא קטן, ואנשים אינם עוצרים להביט בו ולהעריך את יופיו.
כאשר הוא מופיע ביצירה גדולה, האנשים נאלצים לשים לב ליופיו.
עם הופעת זרמי הסוריאליזם והפופ ארט, באמצע המאה ה-20, לא נגרע מקומם של הפרחים.
אנדי וורהול יצר סדרה הנקראת "פרחים", על בסיס צילומים של אמנית אחרת, ללא רשותה.
במקום חיקוי של הטבע, מופיעות בה צורות אבסטרקטיות ולא ניתן לזהות פרח כלשהו מבחינה בוטנית.
בפוסט מודרניזם השימוש בפרחים עצמם מהווה עבודת האמנות, כמו הכלבלב של ג'ק קונס, העשוי 60000 צמחים פורחים.(תמונה מס' 13) כהמשך למגמה בה הפרחים הם היצירה, נמצא את עבודותיו של , אשר שלח זר פרחים ועץ בונסאי לסטרטוספירה, לגובה 90000 רגל.
הפרחים קיבלו מעמד נכבד במדיום הצילום, בקליפורניה של שנות ה-20–30 של המאה ה-20. בלטו עבודותיהם של צלמים ידועים כאנסל אדמס ואדוארד ווסטון, אשר ויצרו קומפוזיציות גדולות הכוללות פרחים, פירות ונופים.
הקשר בין הצילום לפרחים נמשך גם במאה ה-21. פול לנג (Paul Lange) עבד כצלם אופנה במשך 25 שנה.
בשנת 2007 התחיל לצלם סדרת פרחים לה קרא Big Blooms, בה הפרחים מוגדלים בצורה מוגזמת.
גם לעבודותיו של אזומה מקוטו אין קיום ללא התעוד המצולם של הצלם העובד לצידו, שינוקי שונסוקטו.
הוא זה שמנציח את הצמחים המתכלים ומשתנים ללא הרף.
למנהיגי הציונות היה ברור שזהותו של העברי החדש בא"י תתגבש תוך ידיעת הארץ ולימוד הצמחים ובעלי החיים בה.
כחלק מהבנה זו, תלמידי "בצלאל" למדו לרשום ולתעד במדויק את צמחי ארץ ישראל ותלמידי גימנסיה הרצליה למדו אמנות בחדר הטבע.
בהיעדר חומר לימודי וכדי לקדם את הידע של תלמידיהם, היו מורים שלקחו על עצמם ליצור עזרי לימוד על ידי רישום הצמחים.
כך החל צבי זילברשטיין (1909-2002), שהיה מורה בבית הספר הריאלי בחיפה, לצייר את פרחי הכרמל.
ציוריו ניחנו באסתטיקה יוצאת דופן, ברוח האמנות הבוטנית של המאה ה-18. במקביל פעלו גם ציירים בוטניים נוספים: שמואל חרובי, רות קופל, ברכה אביגד לוי, אהרון הלוי ועוד.
פרחים הקשורים לתחיה לאומית החלו להופיע בציוריו של ראובן רובין מעט לפני התיישבותו בא"י.
בשנת 1922 צייר את תמונת "המדונה של חסרי הבית", האוחזת בשתי ידיה שני פרחים אדומים.
ראובן רובין אף אימץ את פרח הבשורה הנוצרי, השושן הצחור, כפרח הגאולה הציונית.
השושן מופיע בציורו "סעודת עניים" וגם בדיוקן העצמי, על רקע תל אביב בראשיתה, משנת 1923. באותה שנה צייר גם חלוצה, כשהיא אוחזת בעציץ עם שושן צחור.
בדיוקן עצמי נוסף, משנת 1923, מופיע ורד באגרטל וצבעוני אדום בעציץ.
גם ביצירות הקשורות למצבו האישי של ראובן רובין מופיעים פרחים.
כך בתמונת "זר פרחים על כיסא" משנת 1929, הקשורה לארוסיו לאסתר.
רובין אף צייר את בני חוגו, סופרים, אמנים ואנשי ציבור, עם פרחים.
בתמונות אלו הפרח ייצג את הפריית הארץ על ידי המצוירים.
כח הברכה והשפע של הפרחים היווה מסר חוזר ביצירתו של ראובן רובין
ב-1923 צייר זאב רבן את הציור הנקרא "אני חבצלת השרון", בו הציב את השונמית בין פרחי חבצלת, כסמל לגאולה לאומית.
בשנת 1924, משה מוקדי צייר דיוקן עצמי, בו הוא מוקף בשלושה פרחי צבעוני לבן - צהבהב.
ציור זה מושפע מהסימבוליזם של זרם היוגנשטיל הווינאי.
בשנת 1927 נחום גוטמן צייר זר פרחים באגרטל, בחלון המשקיף אל פרדס יפואי.
בתגובה למאורעות בארץ ועלית הפאשיזם באירופה, בשנות ה-30–40 של המאה ה-20 מופיעים בציור הארץ ישראלי זרי פרחים רבים בתוך חדרים סגורים, מהם לא ניתן לראות את הנוף החיצון.
ב-1929 צייר חיים גליקסברג טבע דומם של אגרטלים עם פרחים, כאשר וילון מסתיר את הנוף החיצוני.
פרחים על שולחן ציירו יצחק פרנקל, צבי שור, אריה ארוך, יוסף זריצקי.
ב-1935 ראובן רובין צייר את "אירוסים שחורים", בו מושיע זר גדול של פרחים שחורים, אשר אינם מותירים מקום לנוף.
פרחים מופיעים גם בתגובה האמנותית לשואה: מרדכי ארדון, בציורו "מכתב לסבתא" (1945), מביא טכסט ביידיש ובשוליו ממוקם זר חרציות אדומות קמלות, במסורת "ממנטו מורי".
הוא חוזר על הבעת אבל זו ביצירה "פרחים נובלים" (1950).
בשנים 1947 עד אמצע שנות החמישים, ליאופולד קראקוור עוסק ברישום אקספסיוניסטי של פרחי קוצים, כביטוי למשקעי השואה.
בשנת 1995, טובה ברלינסקי, ציירת ירושלמית, יוצאה בתערוכת ציורי צבעונים ואירוסים, ומקדישה אותה להוריה, שנייספו בשואה.
לקראת יום העצמאות בשנת 1954, השרות הבולאי הנפיק בול המתאר את חורבות מבצר יחיעם ולידו פרח דם המכבים האדום.
פרח זה התקבל כסמלו של יום הזיכרון לחללי צה"ל.
גם כלניות אדומות מביעות דם ושכול, כמו בציורו של ראובן רובין משנת 1948, "זר פרחים", שם הן מצוירות בשילוב פרחי אביב, המסמלים תקווה ותהילה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נעלמו הפרחים מהאמנות הישראלית, מאחר שנחשבו נושאים מיושנים, הקשורים לרומנטיקה וקיטש.
רק אמנים שהדירו עצמם מזרם האוונגרד המשיכו לצייר פרחים, כסמל להתערותם בקרקע המולדת, או כישלון במעשה זה.
בשנים 1967–1973 פרחים מהווים חלק גדול מעבודותיה של אנה טיכו.
זאת כחלק מהרוח האופטימית אשר שטפה את ישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1976 צייר אברהם אופק, ב"בנין מקסיקו" באוניברסיטת תל -אביב, ציור קיר ובו סירת עולים וברקע מרבד ענק של פרחים בגוונים של אדום וצהוב, כאשר הפרחים מסמלים את הגשמת השתלבותם של העולים.
הפרחים חזרו להופיע ביצירות אמנות בשנות ה-80, כביטוי חברתי או פוליטי.
מסוף שנות ה-80, גל ריאליסטי שטף את האמנות הישראלית ובו מקום נכבד לפרחים.
בשנת 1983, משה גרשוני צייר את " רקפות", הטעונה בתודעת קרבן וייחולי ישועה.
נפתלי בזם צייר ב-1984 את "שולחן ערוך" ועליו קנקן עם זר פרחי קאלות, המשקיף אל עבר התנחלות זעירה במדבר יהודה.
בשנת 1989 מציגה לואיז שץ, בלב ציור אבסטרקטי, עלי כותרת מעודנים של אירוסים, פרגים ורקפות.
באמני הפרחים של הדור השלישי נמצא את פיליפ בולקיה, אשר אוסף פרחים ומטביע אותם במשטחי גבס, ואילו מאיר אפלפלד מצייר ציורים ריאליסטיים של פרחים, כהמשך למסורת של המאה ה-17, כאשר אמנים שרתו את הבוטנאים.
בגל הזה שמור מקום גם לסיגל צברי, וירדן וולפסון.
גם צלמים ישראלים עסקו בצילום פרחים: דוד עדיקא, יהודית מצקל ועוד.
פרחים בעליית הגג הוא סרט אמריקני משנת 1987, המבוסס על ספרה של ו.
זהו העיבוד הקולנועי הראשון לספר של אנדרוז.
ב-2014 יצא לאקרנים סרט נוסף באותו השם, אשר גם הוא מבוסס על הספר.
כריס וקאתי דולנגיינג'ר חיים רגילים לחלוטין עם הוריהם ואחיהם התאומים קארי וקורי בני ה-5. עם זאת, לאחר שאביהם מת בתאונת דרכים טרגית, אם המשפחה קורין נאלצת למכור את כל רכושם כדי להתפרנס.
לאחר שהכסף תם, קורין נאלצת לקחת את הילדים אתה ולנסוע לאחוזת פוקסוורת' שם גרים הוריה.
עם הגיעם לאחוזה, פוגשים הילדים את סבתם, אוליביה.
הם מופתעים לגלות שהסבתא מתנכרת אליהם ושונאת אותם בבירור.
היא מובילה אותם לחדר קטן בעליית הגג, מפרידה אותם מאימם וכולאת אותם שם.
למחרת קורין חוזרת, ומסבירה לילדים את הסיבה לשנאתה של סבתם: בגיל צעיר, נישאה קורין לדוד שלה, הוא אביהם של הילדים.
מני אז, אביה ואמה התנכרו אליה וגירשו אותה מביתם.
כעת, אביה נמצא על ערש דווי, ואם תצליח קורין לזכות מחדש באהבתו, הם יזכו בכל עושרו לאחר מותו.
אולם לשם כך, אסור שאביה ידע על קיומם של הילדים.
קורין מבקשת מהם להמשיך ולהסתתר בעליית הגג ולציית להוראותיה של הסבתא, ומבטיחה לבקר אותם לעיתים קרובות.
למרות שקורין מבטיחה שמותו של אביה קרוב, הילדים נותרים בעליית הגג במשך שנים ארוכות.
במהלך אותן שנים, הם עוברים התעללות קשה מידי הסבתא, ובריאותם של התאומים מתדרדרת.
ביקוריה של קורין אצלם הולכים ופוחתים, עד שהיא נעלמת כליל מחייהם.
קאתי סבורה שקורין התרגלה לחיי העושר וההנאה בבית הוריה, והיא אינה אוהבת אותם יותר.
היא מפצירה בכריס להימלט מהאחוזה.
אולם כריס מסרב לנטוש את אמו ומאמין שהיא תחזור לקחת אותם מיד כשאביה ימות.
בריאותו של קורי הולכת ומתדרדרת, וכריס וקאתי דורשים מהאמא לקחת אותו לבית חולים.
קורין ואוליביה לוקחות את קורי, ולמחרת מופיעה קורין ומבשרת להם באדישות שקורי מת בבית החולים מדלקת ריאות.
זמן קצר לאחר מכן, כריס מגלה שמותו של קורי נגרם כתוצאה מרעל שהוחדר במזון שלהם.
כעת הוא משתכנע שאמם זנחה אותם ומסכים לתוכניתה של קאתי לברוח מהאחוזה.
הוא מתגנב אל מחוץ לעליית הגג במטרה לגנוב קצת כסף שיאפשר להם לשרוד בחוץ, ומגלה שאמם עומדת להתחתן למחרת היום עם עורך דין צעיר בשם בארת' וינסלאו.
הוא מבין שבמהלך החתונה, השמירה על האחוזה תהיה הדוקה פחות וניתן יהיה לברוח.
למחרת, כריס וקאתי לוקחים את קארי עמם ומתגנבים אל מחוץ לעליית הגג.
בזמן שכולם עסוקים בהכנות לחתונה, הם מסתובבים באחוזה ומגלים שסבא שלהם כבר מת מזמן.
כמו כן, הם מגלים את הסיבה לכך שאימם נטשה אותם, וככל הנראה אף הרעילה אותם בעצמה: בצוואתו, קבע אביה במפורש שקורין תירש את כל רכושו, אך ורק אם לא היו לה ילדים מנישואיה הראשונים.
כריס מעוניין להימלט מהאחוזה כמה שיותר מהר, אולם קאתי נחושה לא לתת לאימם להתחמק ללא עונש.
השלושה מופיעים בטקס החתונה ומספרים את סיפורם.
קורין מנסה להתכחש להם, אולם הבעות פניה מסגירות אותה.
היא נמלטת מפניהם אל המרפסת, וקאתי דוחפת אותה אל מבעד למעקה.
צעיף הכלה שלה נתפס בפרגולה, והיא נחנקת למוות.
האחים עוזבים את האחוזה בעוד סבתם מביטה בהם באדישות.
בסיום הסרט, קאתי מספרת שכריס הפך לרופא, היא הפכה לרקדנית בלט, וקארי גדלה, למרות שהיא מעולם לא הייתה בריאה לחלוטין.
ג'פרי בלום, שנבחר לביים את הסרט, היה מעוניין בכך שעלילת הסרט תהיה קרובה ככל האפשר לעלילת הספר.
הוא אף עמד בקשר עם אנדרוז והתייעץ עמה בכל הנוגע לליהוק השחקנים.
כמו כן אנדרוז, קיבלה הופעת קמע בסרט, כמשרתת שמקרצפת את החלונות.
עם זאת, העורכים קיצצו את הסרט ללא רחם והסירו ממנו קטעים שנחשבו בעיניהם לקשים מדי.
כמו כן, העורכים לא היו מרוצים מסצנת הסיום של הסרט שבה האחים נמלטים מהאחוזה.
הם סברו שהצופים יהיו מעוניינים לראות את הנקמה באם המרושעת, ולפיכך צילמו סצנה חדשה שבה האם נהרגת.
כמו כן, מסוף הסרט ניתן להבין שהרפתקאותיהם של האחים תמו עם הימלטותם מהשבי, בעוד שבספריה של אנדרוז, הצרות ממשיכות לרדוף אותם עד מותם.
פרחים של מרציפן הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2014 בבימויו של אדם קלדרון שכתב גם את התסריט, המוזיקה ועיצב את התלבושות, עם נולי עומר, טל קלאי ואפרת אביב בתפקידים הראשיים.
הסרט מספר על אלמנה בת 48 שעוזבת את הקיבוץ בו חיה כל חייה לתל אביב, שם היא עוברת לגור עם אישה טרנסג'נדרית ומתוודעת לסביבה חדשה אותה לא חוותה מעולם.
בסרט משתתפים גם חברי קיבוץ בארי, קיבוצו של אדם קלדרון.
אדם קלדרון היה מועמד לפרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2014.
הסרט היה הבחירה הרשמית לפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2015 ובמסגרת פרינג'ידר - זכה ב"פרס אביר הפרינג'".
הדס רגאל (נולי עומר) היא חברת קיבוץ בנגב שעובדת כבר 20 שנה במכבסת הקיבוץ.
היא נשואה למשה (דני גבע) ואין להם ילדים.
יום אחד מודיעים לה במכבסה ללא הכנה כי משה נהרג בתאונת אופנוע.
בשנייה אחת מתרסק עולמה כשאיבדה את היקר לה מכל.
לאחר שנת אבל כואבת, שבה גברי הקיבוץ לוטשים עיניים על האלמנה ונשותיהם מרכלות עליה, היא מרגישה מחנק ומבקשת לעזוב את הקיבוץ בו חיה מיום היוולדה לטובת חיים חדשים בתל אביב.
הקיבוץ מאפשר לה חצי שנה של ניסיון בו תישמר דירתה.
הדס שמה את כל חסכונותיה בתוך גרב ונוסעת לעיר הגדולה.
היא שוכרת חדר בדירתה של פטל (טל קלאי), אישה טרנסג'נדרית.
היא מחפשת עבודה ופטל לוקחת אותה למועדון לילה שם היא מצליחה לשכנע את המארח נבט (עומר פרלמן) שגם הוא עוזב קיבוץ שיקבל אותה כמלצרית.
במועדון מופיעה זמרת (א'ראה נגרות) ששרה את השיר "רוח" בליווי רקדניות.
אחד הבליינים, עידו (עופר גלעד), מנסה להתחיל אתה, מגיע לביתה ומסרב להתפנות עד שפטל מגרשת אותו.
באתר הכרויות היא פוגשת בגיא (שרון פרידמן) בחור יפה וצעיר ששוכב אתה, משכנע אותה להלוות לו כסף ונעלם.
פטל מתפרנסת ממתן שירותי מין וחלק מהכסף היא נותנת לאביה (גלי רשף).
הדס מיואשת וברגע מסוים היא מסכימה אפילו לעבוד במכבסה עירונית, עבודה ממנה ברחה מהקיבוץ.
בקומת קרקע של הדירה יש בית קפה קטן ובלתי מצליח של סתיו (אפרת אביב) ששואפת להופיע כרקדנית במחזמר.
הדס מציעה לעזור ולשדרג את בית הקפה.
בעזרת אמה היא לוקחת את כל השקדים שיש שם והופכת אותם לפרחים של מרציפן (מכאן שם הסרט).
לקוחות רבים מתווספים לבית הקפה בגלל פרחי המרציפן.
אביה של פטל גונב את כל כספה של הדס.
פטל מגלה זאת ומכריחה אותו להחזיר את הכסף.
האב מתנפל עליה והם נאבקים קשות במאבק שמסתיים במות האב.
הכסף מוחזר להדס והיא רוכשת את בית הקפה, משדרגת אותו וכולם באים לחגוג שם.
תפקידשםבמאיאדם קלדרוןע.במאידני מוזס, גילי פורת, עדי גולןתסריטאדם קלדרוןמפיקיםאודי ירושלמי, אורי הודמפיקים בפועלאנג'ליקה ברמן, אלנס דיאמנט
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנולי עומרהדס רגאלטל קלאיפטלשותפה טרנסג'נדריתאפרת אביבסתיובעלת בית קפהדני גבעמשה רגאלעומר פרלמןנבטשרון פרידמןגיאעפר גלעדעידונילי צרויהדפנהדניאל מוזסרענןחבר קיבוץגלי רשףאבא של פטלא'ראה נגרותזמרת במועדון
"פרחי זהב" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את השיר הוציאה בשנת 1967 לאור חברת התקליטים CBS ישראל כרצועה הרביעית באלבומה השלישי של אלברשטיין, "בשירים עבריים".
"פרחי זהב" נכתב והולחן על ידי אלונה טוראל.
השיר מתאר מסע מיסטי ועמוק של דמות המבקשת להשיב את אהובה אליה.
בתחילתו, היא פונה אל הנחשים במערה ומבקשת מהם עזרה להשיב את לבו של אהובה.
הנחשים מכוונים אותה למסע קסום לדרום, שם עליה למצוא שבעה פרחי זהב שיכוונו אותה אל מבוקשה.
הדמות יוצאת למסע בעקבות עצתם ופוגשת רוח המנחה אותה לשדות הקסם בהם יימצאו פרחי הזהב.
היא לוקטת אותם ומשגרת אותם לעבר אהובה מעבר להרים בתקווה כי הם יסמנו לו את אהבתה.
בחלקו השני של השיר מגלה הדמות כי אהובהּ כבר אינו בין החיים – הוא שוכן "בקברו האפלולי", שם הוא לבדו ושלו בלבד.
סיום השיר עוטף את האבל על אובדן האהבה בציורי הפרחים המוזהבים, המסמלים מתנות קסם שזוהרן לא אבד.
פרחי הזהב חוזרים כמוטיב של זיכרון, תקווה ואבל, המשלבים את יופיו של המסע עם הכאב שבסופו.
במרוצת השנים פורסמו כמה גרסאות כיסוי לשיר, כשהמוכרות בניהן הן של יהודית רביץ, ההרכב "תמונת אישה" ועדנה גורן.
פרחים שבורים הוא סרט דרמה סיני-אמריקאי משנת 1919, בבימויו ובהפקתו של ד.
הסרט מבוסס על סיפור מאת תומאס ברק.
בסרט מככבים ליליאן גיש, ריצ'רד ברתלמס ודונלד קריספ.
הסרט מתחיל עם צ'נג הואן, סיני צעיר שחולם להפיץ את מסר השלום של בודהה למערב.
הוא מגיע ללונדון, אך מתאכזב מהאלימות שמצא שם.
לוסי, נערה צעירה ואומללה, מוכה בידי אביה האלים, מגיעה לחנות של צ'נג.
הוא מטפל בה ואוהב אותה, אך הם מתמודדים עם הקשיים של החברה הגזענית והאלימה שבה הם חיים.
ליליאן גיש בתפקיד לוסי בארוס - נערה צעירה ואומללה
ריצ'רד ברתלמס בתפקיד צ'נג הואן - סיני צעיר וחולם
דונלד קריספ בתפקיד באטלינג בארוס - אביו האלים של לוסי
ארתור הווארד בתפקיד המנהל בארוס - מנהל הקריירה של באטלינג בארוס
אדוארד פייל סניור בתפקיד עין רעה - דמות מסתורית
ג'ורג' ברנג'ר בתפקיד המרגל - דמות מסתורית
נורמן סלבי בתפקיד אלוף הקרב - אלוף קרבות
קשה להגזים בהתלהבות שהופצתה על ידי הסרט בשנת 1919 קשה ; גריפית נתפס כמי שפתח ממדים חדשים בקולנוע והעלה אותו לרמה של אמנות טרגית גדולה."אדוארד וגנכנכט בספרו "הקולנוע בעידן התמימות" (1962).
ביקורות על הסרט מצאו אותו "מפתיע בפשטותו"...
המשחק נתפס כפלא של תשעה ימים – אף אחד לא דיבר על דבר אחר מלבד חיוך ליליאן, ליליאן נהפכה כמו חיה מיוסרת במלכודת, על המעצורים המשכנעים של ברתלמס.
מעט מאוד סרטים זכו להערכה רבה ומתמשכת יותר.
הקטעים של התעללות בילדים בסרט גרמו למממנים להקיא כאשר גריפית הציג להם טריילר לסרט; לפי ראיונות עם ליליאן גיש, כתב מ"וראייטי" שהוזמן לצפות בצילום שני עזב את החדר כדי להקיא.
כיום, הסרט נחשב לאחד מיצירותיו הטובות ביותר של גריפית.
בשנת 2012, הסרט קיבל חמישה קולות של מבקרים וקול אחד של במאי בסקר העשורי של המכון הבריטי לקולנוע, "Sight & Sound".
רוג'ר איברט היה תומך נלהב של הסרט, והוסיף אותו לסדרת "סרטים גדולים" שלו; ובשנת 1996, הסרט נבחר לשימור ברשימת הרגיסטר הלאומי לסרטים של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס כ"בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
אקירה קורוסאווה, הבמאי היפני המפורסם, ציין את הסרט הזה כאחד מ-100 הסרטים האהובים עליו.
פרחים בקנה: כך אג'נדות רדיקליות שינו את פניו של צה"ל הוא ספר עיון מאת העיתונאית, הפובליציסטית, ומגישת הטלוויזיה נוה דרומי.
הספר יצא לאור בשנת 2022 בהוצאת סלע מאיר, ועוסק בתהליכים שהתרחשו בצה"ל בעשורים האחרונים, בדגש על השפעת ארגוני חברה אזרחית על עיצוב רוחו ותפיסותיו של הצבא.
הספר זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית.
דרומי מציגה בספרה טענה לפיה בעשורים האחרונים חדרו לצה"ל גורמים חוץ-צבאיים בעלי אג'נדות רדיקליות, אשר השפיעו באופן עמוק על עקרונות היסוד של הצבא הישראלי – הרתעה, התרעה והכרעה – והחליפו אותם בתפיסות פעולה שונות ורחוקות ממורשתו המסורתית ובעקרונות כמו הכלה, הוגעה, הפעלת מנופים ויצירת אפקטים.
לטענתה, תהליכים אלו הובילו להיחלשות הרוח הצבאית ולפגיעה ביכולתו של צה"ל להכריע את אויביו.
הספר עוסק בשורת סוגיות מרכזיות, בהן השינוי ביעדיו ובערכיו של צה"ל מאז שנות ה-90, חדירת גופים חיצוניים למערך החינוך וההדרכה בצבא, השפעת הפמיניזם והשיח המגדרי על מבנה הכוח והלחימה, ומעורבות מערכת המשפט בהחלטות מבצעיות.
דרומי מצביעה על קשר ישיר בין תהליכים אלו לבין משברים מבצעיים מהותיים, כדוגמת מלחמת לבנון השנייה.
הספר משלב מחקר תיעודי, ראיונות עם קצינים ובכירים לשעבר, ועדויות אישיות שמטרתן להמחיש את עומק השינוי שחל בצה"ל ואת השלכותיו הביטחוניות והחברתיות.
טענתה של דרומי במבוא הוא, שהשינוי העיקרי התחיל בשנת 77', שנת "המהפך" שהביאה לסיומם של שלושה עשורים של שליטת מפא"י.
היא טוענת "צה"ל של לפני מהפך 77' זכה למעמד ממלכתי.
הוא היה "שלנו" - כלומר, של מפלגת הפועלים ההגמונית - וככזה נחסכה ממנו ביקורת אזרחית-ציבורית".
אולם השינוי החל כאשר השמאל איבד את השלטון לליכוד ו"הטראומה מאיבוד השלטון והחיפוש של גורמי שמאל אחר דרכים אחרות להשפעה ולשליטה היו עזים עד כדי כך, שהם גרמו ליצירת מאבקים חדשים, גם במחיר פגיעה במקצועיותו של צה"ל, ביכולתו לעמוד במשימותיו..."
בפרק הראשון "מהכרעה להכלה" היא טוענת שצה"ל בקום המדינה הבין "את החשיבות של עקרון ההכרעה למדו לוחמי ישראל על בשרם כבר במלחמת העצמאות." אולם בשנות ה-90 חל מפנה, ורעיונות חדשים חדרו לצה"ל "ושעיצבו את ההיגיון המרכזי שלהן כמבצעי 'החזיקו אותי'...
המושג 'הרתעה' הפך לשם קוד להפעלת מנופי לחץ אלימים, ללא חתירה להכרעת היכולות הצבאיות"
בפרק השני "ערכים במיקרו חוץ" היא טוענת ש"בשנות האלפיים עתירות האתגרים הביטחוניים ניצב צה"ל בפני משבר ערכי שנבע משני גורמים" הראשון - ההבנה שלמתגייסים חסרים הידע, תחושת השייכות והזיקה למדינה, הנדרשים כדי לפתח אמונה בצדקת הדרך...
הגורם השני היה כרוך בכך שבשנות התשעים התקשתה ישראל להצדיק את מלחמתה בטרור...
והחייל הצעיר מצא את עצמו מבובלבל ונבוך..." על מנת לפתור זאת הוכנסו ארגונים חיצוניים לצבא ו"העיסוק החינוכי הועבר למכון אזרחי חיצוני שקידם סדר יום ליברלי-פלורליסטי ודן עם החיילים בסוגיוץ חברתיות ופוליטיות".
בפרק השלישי "יש פמיניסטיות בשוחות" היא טוענת ש"דעות קיצוניות הפכו לזרם המרכזי המעצב את התפיסה של שירות נשים בצבא" ובהמשך היא מפרטת על ההיסטוריה הפמיניסטית, ואיך מתנועה שהתחילה בתור דבר מבורך שהעניק שיווין זכויות לנשים, התנועה הפמיניסטית הפכה לקיצונית, והקיצוניות הזאת חלחלה לתוך צה"ל.
אחת הדוגמאות היא שילוב הנשים במערך הלוחם, וההשלכות הן על הצבא והן על הנשים עצמן.
הפרק הרביעי "מתחת לאפם עשינו מהפכה" ממשיך את הפרק הקודם, ומסביר בהרחבה על כניסת ארגוני הנשים לצבא, הפמיניזם, ואיך התופעות הללו פגעו בצבא לתפיסתה של דרומי.
מצד אחד, זכה לשבח מצד גורמים בימין, הרואים בו תיאור חשוב של משבר תרבותי בצה"ל.
מצד שני, ספג ביקורת מצד חוקרים ועיתונאים שטענו כי הספר לוקה בהכללות, בטון קונספיריטיבי ובחוסר עומק מחקרי.
המבקרים הללו טענו כי הספר מתמקד בעיקר בביקורת על השמאל ועל ארגוני זכויות אדם, ולא מציג ניתוח מקיף של כלל הכוחות הפועלים על צה"ל.
באתר מידה כתב אריאל קלנר: "...בעיניי זהו ספר חובה עבור בכירי מערכת הביטחון שבשם 'ערכים' הובלו למחוזות בעייתיים, עבור פוליטיקאים שחייבים להבין את השלכות המצב וכמובן עבור הציבור הרחב".
בהארץ כתב נועם שיזף:"מה מחויבותו (של צה"ל) לשוויון בין נשים לגברים?
צה"ל עוסק בחינוך, בהתיישבות, בסחר בקרקעות ובתקשורת – מהם הערכים שלאורם הוא אמור להתנהל?
מדובר בעולם שלם של הקשרים ושאלות, אולם דרומי נראית כמי שנעדרת את הסקרנות או העומק כדי לעסוק בהם.
לא החברה הישראלית מעניינת אותה, ואפילו לא צה"ל; מעניין אותה השמאל".
פרחי פסיפלורה ויונקי דבש הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האמריקאי מרטין ג'ונסון הייד, המתוארך בין השנים 1870–1883. היצירה מוצגת באוסף המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
הציור מתאר שני יונקי דבש קטנים מסוג "סנואוקאפ" (Snowcap), המצויים בפנמה, כשהם מרחפים מול אשכול מרהיב של פרחי פסיפלורה מסוג Passiflora racemosa, על רקע צמחייה טרופית סבוכה ולחה.
הדימויים מוצגים בתקריב המשלב ריאליזם מדעי עם רגישות אסתטית: נוצות הציפורים והפרחים מעובדים בדייקנות רבה, קווי הגבעולים מתפתלים באלגנטיות, והצבעים הירוקים־אפורים של הרקע מאזנים את אדום הפרחים הבוהק.
הציור משקף שילוב בין עניינו המדעי של האמן לבין רגישותו האסתטית.
פרחי הפסיפלורה מסוג Passiflora racemosa מזוהים עם סמליות דתית: שליחים נוצריים ייחסו להם משמעויות הקשורות לצליבת ישו, ובהן הקבלה בין עשרת עלי הכותרת לבין עשרת השליחים שנכחו באירוע, דמיון בין מבנה הקורונה לכתר הקוצים, והתייחסות לשלוש הצלקות כמייצגות את מסמרי הצלב.
לצד סמלים אלה, היצירה מבטאת גם גישה מדעית הנשענת על רעיונות אבולוציוניים.
בספרו של צ'ארלס דרווין משנת 1876, The Effects of Cross and Self Fertilisation in the Vegetable Kingdom, נזכרה התאמת מקוריהם של יונקי הדבש להאבקת פרחי הפסיפלורה, והציור שואב השראה מתפיסה זו.
הייד נמנה עם האמנים הראשונים ששילבו תיאוריות דרוויניסטיות בתיאורי טבע, ולאחריו ציירים נוספים, ובהם ג'ון לה פארז', הושפעו מרעיונות אלה.
פרטיזן הוא כינוי ללוחם בצבא לא-סדיר שפועל נגד כוחות כיבוש.
הכינוי מתייחס בדרך כלל ללוחמים בתנועות מחתרת נגד הכיבוש הנאצי באירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך נעשה שימוש במושג גם ביחס למתנגדים בכוח לכיבוש הסובייטי במזרח אירופה לאחר המלחמה ולחברים בקבוצות צבאיות אחרות.
מקור המונח באיטלקית, במשמעות "תומך מיליטנטי".
מאפיינים ארגוניים וההיסטוריה של המונח
באופן כללי, קיימים מספר מאפיינים המבדילים פרטיזנים - כוחות אזרחיים חמושים הפועלים באלימות - וצבא סדיר של אותה מדינה, שייתכן ופועל גם הוא להדיפת האויב.
פרטיזנים חמושים בדרך כלל בנשק קל בלבד.
פעילותם כוללת סבוטז' (חבלה), ריגול, התקפות נגד יחידות קטנות של האויב ודיכוי שיתוף פעולה עם האויב בקרב האוכלוסייה המקומית.
הפרטיזנים פועלים בדרך כלל מתוך האוכלוסייה האזרחית וחלק מיתרונם מתבטא בהיכרותם את האזור ויכולתם לפעול בתמיכת האוכלוסייה המקומית.
עם זאת, האבחנה בין פרטיזנים לכוחות סדירים היא חדשה יחסית.
עדויות לקיומה של אסטרטגיית לוחמה נגד כוחות כיבוש מעידות על כך שהיו כוחות דמויי פרטיזנים כבר בימי הביניים, ונטען כי גם חיבורו של יוהאן פון אוולד, "Abhandlung über den kleinen Krieg " מ-1789 מתאר לוחמת פרטיזנים.
מאוחר יותר, גם ז'ומיני וקלאוזביץ תיארו סוג לוחמה דומה.
במקור, לוחמת פרטיזנים הייתה לוחמה של כוחות שגויסו מקרב האוכלוסייה המקומית באזור שבו יש מלחמה, ושיוכלו לפעול מאחורי קווי האויב לפגוע בתקשורת, או להשתמש בכפרים כמוצבים לתקיפת שיירות, ולאיסוף משאבים למאבק.
כאלה למשל היו כוחות שפעלו במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית.
מוסבי מהקונפדרציה פעלו במלחמת האזרחים באופן דומה לתיאוריהם של פון אוולד, קלאוזביץ וז'ומיני.
הפרטיזנים הללו, עם זאת, היו דומים יותר לכוחות קומנדו או לריינג'רס, יחידת כוחות מיוחדים בצבא האמריקאי; לוחמים כאלה נחשבו לחלק מהצבא הסדיר של מדינותיהם, שלא כמו הלוחמים בכוחות גרמניה הנאצית באירופה הכבושה.
גם מבחינה חוקית, הם היו חלק מן הכוחות המזוינים של ארצם.
כיום, המונח פרטיזן מקושר בראש ובראשונה ללוחמים הלא-סדירים נגד כוחות מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, ולא ללוחמים בארגונים לא-סדירים נגד כוחות כיבוש קולוניאלים או במקרים אחרים.
עם זאת, גם לפני מלחמת העולם השנייה היו יחידות שפעלו באופן דומה לפרטיזנים במלחמת העולם השנייה, למשל הקאמאבור (לוחמים ביחידות ארמניות לא סדירות נגד כוחות האימפריה העות'מאנית ולמען עצמאות ארמניה).
אין התייחסות מיוחדת לפרטיזנים במשפט העמים.
היחס לפרטיזנים אמור להיקבע על פי ההתנהגות המקובלת בחוקי המלחמה.
ארבעת הקריטריונים העיקריים לקביעת מעמדו של אדם הנלכד על ידי האויב, אם הוא נחשב שבוי או לא, הם:
האם יש לכוח שאליו הוא משתייך היררכיה צבאית (או כמו-צבאית)
האם האדם נושא סימנים וסמלים מוכרים לכוח שאליו הוא משתייך (מדים)
האם האדם נושא את נשקו באופן גלוי
האם הכוח פועל על פי חוקי המלחמה
ב-1977 נקבע כי נשיאת נשק באופן גלוי מספיקה לבדה לקביעה כי המתקיף נחשב ללוחם חוקי.
גם לפרטיזנים שאינם נחשבים ל"לוחמים" על פי הקריטריונים שנקבעו באמנת ז'נבה יש זכויות, כמו הזכות להגנה מפני עינויים או הוצאה להורג.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקבע המינוח הנוכחי של פרטיזנים.
כוחות פרטיזנים פעלו ברחבי אירופה, והיו ביניהם קבוצות של יהודים ושל לא-יהודים.
דוגמה בולטת ליעילות הפרטיזנים בפעילות נגד כוחות גרמניה הנאצית הייתה בחזית אירופה המזרחית.
פרטיזנים סובייטים, בעיקר בבלארוס הצליחו לפגוע בפעילות הגרמנית באזור.
ב-3 ביולי 1941 קרא סטלין ללוחמי הצבא האדום שנותרו מאחורי הקווים, כמו גם לאזרחים באזורים שנכבשו על ידי הגרמנים, לבצע פעולות כפרטיזנים.
ברית המועצות השתמשה בכוחות הפרטיזנים על מנת לבסס מחדש את סמכותה באזורים שנכבשו על ידי הגרמנים ולאחר שנהדפו הכוחות הגרמנים, שולבו לעיתים קרובות הפרטיזנים הנאמנים למוסקבה בצבא האדום.
היו קולחוזים שסיפקו מצרכים לפרטיזנים.
בין מפקדי הפרטיזנים הבולטים היה סידור קובפק.
בשיא פעילותו, מספר הלוחמים ביחידתו הגיע ל-2000 לוחמים.
היא פעלה באוקראינה המזרחית, אך לפי פקודת מפקדי הצבא האדום ביצעה פשיטה למערב אוקראינה שמרוחקת אלפי קילומטרים מאזור הקמת היחידה.
דוגמה בולטת אחרת היא הפרטיזנים ביוגוסלביה, שהיו הכוח המוביל בשחרור ארצם במסגרת המלחמה בחזית היוגוסלבית במלחמת העולם השנייה.
בעת מלחמת העולם ה-2 חיסל יוסיפ ברוז טיטו, מנהיג הפרטיזנים ביוגוסלביה, את כוחו הצבאי של מוסוליני בבלקן עד להגעת כוחות הברית, שחרר את יהודי יוגוסלביה שהיו כלואים בגטאות איטלקיים והשמיד כ־10 דיוויזיות וורמאכט סדירות, נתון יוצא דופן בכל קנה מידה בכל רחבי הרייך השלישי לצבא גרילה כלשהו.
בשיאו מנה צבא טיטו כ-600–700 אלף לוחמים מאורגנים.
לאחר המלחמה הפך טיטו למנהיג יוגוסלביה המשוחררת.
לא כל הפרטיזנים תמכו בברית המועצות או בקומוניזם או פעלו לפי הנחיות ממוסקבה.
מחתרת הארמייה קריובה, שהיא אולי קבוצת הפרטיזנים החשובה בפולין, תמכה בממשלה הפולנית הגולה שמקום מושבה היה בלונדון וראשי המחתרת נרדפו לאחר סיום המלחמה על ידי הסובייטים (לעומתם פעלה הארמייה לודובה בתיאום עם הקומוניסטים).
גם במחתרת היוונית היו כוחות תומכי ומתנגדי מוסקבה, שהמשותף להם היה ההתנגדות לכיבוש של מדינות הציר.
הפרטיזנים פעלו כיחידות קטנות שהסתתרו ביערות ובהרים אשר נכבשו על ידי הגרמנים, ויצאו לפגוע בנקודות תורפה של הגרמנים באזורים הכפריים.
דרכי פעולתם של הפרטיזנים כללו פגיעה באמצעי התקשורת של הגרמנים (עמודי טלגרף וחוטי טלגרף), חבלה באספקת המים והחשמל, פיצוץ גשרים, כבישים ומסילות ברזל, פגיעה ברכבות שהובילו חיילים גרמנים במטרה לשבש את תנועתם והתנפלות על הגרמנים על ידי מארב.
פעילות הפרטיזנים הצליחה לשבש ולהטריד את הגרמנים.
ב-14 במאי 1941 פרסם וילהלם קייטל את "צו השיפוט הצבאי", אשר נתן גושפנקא לפשעי המלחמה של הוורמאכט נגד האוכלוסייה האזרחית בארצות הכיבוש, באצטלה של לוחמה בפרטיזנים.
במסגרת זו, ביצעו הן כוחות ורמאכט והן כוחות SS מעשי טבח באוכלוסייה האזרחית.
על פי הוראותיו של קייטל, יש "לחסל ללא רחמים" את ההתנגדות האזרחית ולהשתמש ב"אמצעים קיצוניים עד השמדתם".
הצו היה מנוגד לחוקי המלחמה ואפשר לגרמנים לנהל "קרב השמדה" תחת כסות של לוחמה בפרטיזנים.
חיילים גרמנים שוחררו מאחריות אישית לפשעים שביצעו.
משמעות הפקודה "לעקור מן השורש" את העומד נגד הוורמאכט כללה גם רצח יהודים.
ב-8 ביולי 1941 אמר היינריך הימלר (בשיחה עם אנשי SS בביאליסטוק), כי "כל יהודי נחשב לפרטיזן באופן עקרוני".
בשנת 1942 הוסלמה רמת האלימות בין הפרטיזנים לוורמאכט, והוורמאכט החל לרצוח גם את הנחשבים "מסייעים לפרטיזנים" או חשודים ככאלה.
יתרה על כן, מכיוון שעברה כמעט שנה בין התקופה שבה קרא סטלין לפעולות פרטיזנים נגד הגרמנים (ביולי 1941) לתקופה שבה התארגנו יחידות פרטיזנים אפקטיביות, ברבים מן המקרים ניתן לומר שהייתה "לוחמה נגד פרטיזנים ללא פרטיזנים".
חוקר השואה יהודה באואר מציין כי אחוז היהודים בקרב הפרטיזנים היה גבוה מאחוזם באוכלוסייה הכללית.
זאת, למרות שבמקומות רבים ליהודים לא הייתה מסורת או הכשרה צבאית כלשהי.
חלק מן הפרטיזנים היהודים השתלבו ביחידות כלליות של פרטיזנים (למשל באיטליה), בעוד שבמקרים אחרים היו יחידות של יהודים בלבד.
בנוסף לפעולות הצבאיות נגד הגרמנים עסקו יחידות פרטיזנים יהודים גם בפעולות הצלה ולעיתים הוקמו "מחנות משפחה" ביערות, בהם הסתתרו, לצד הלוחמים, גם משפחות שלמות.
מספר הפרטיזנים היהודים בשטחי מזרח אירופה נאמד בכ-20–30 אלף איש.
בין העיקריים שבהם: היחידה היהודית בפיקודו של ליובה גילצ'יק שמנו כ-270 איש.
מחנה המשפחות של ארבעת האחים לבית ביילסקי שמנו כ-1,200 איש, מחנה המשפחות בפיקוד שלום זורין שמנו כ-800 איש, ותנועת הפרטיזנים שיצאה מגטו מינסק.
בגטו וילנהפעל "ארגון הפרטיזנים המאוחד" והארגון היהודי הלוחם מילא תפקיד חשוב ביותר במרד גטו ורשה.
אחד ממפקדי הפרטיזנים היהודים המפורסמים והנועזים היה טוביה ביילסקי, שהנהיג בהצלחה מרובה ביחד עם שלושת אֶחָיו, קבוצת פרטיזנים יהודיים ביערות בלארוס שנקראה פרטיזני ביילסקי.
הקבוצה פעלה כנגד הגרמנים ומשתפי הפעולה שלהם.
הקבוצה מנתה בשיא פעילותה (בקיץ 1943) כ־1,200 איש, מהם כ-150 לוחמים פעילים.
אחת מהמטרות העיקריות שלהם הייתה הצלת יהודים.
בקיץ 1943 הצבא הגרמני פתח במבצע רחב היקף שמנה כ-60 אלף חיילים, כדי למגר את גדוד הפרטיזנים שלו, אך הגרמנים לא נחלו כנגדו הצלחה משמעותית, מכיוון שהוא העמיק לחדור לעומק היערות.
בסך הכל בכל שנות המלחמה הקבוצה של ביילסקי איבדה כ-50 לוחמים, מספר שהיה נמוך משמעותית מאחוזי הנפגעים של הפרטיזנים האחרים.
ביוגוסלביה, אחוז הפרטיזנים בקרב היהודים ביחס למספרם היה למעלה מ-12%, הגבוה ביותר בכל ארצות אירופה הכבושה.
על פי אומדנים שעולים ממחקרים עדכניים, בין 5000 ל-6000 יהודים מיהודי יוגוסלביה (כ-80 אלף איש לפני מלחמת העולם ה-2) שהצטרפו לצבא השחרור הלאומי של יוסף טיטו, לחמו או סייעו בקרבות מול הגרמנים, כשהם מסתתרים ביערות יוגוסלביה.
חלקם מונו על ידי טיטו עצמו למפקדים בכירים והצליחו בפעולות נועזות לשחרר את הבלקן מכוחותיו של מוסוליני.
יתרה מכך, כוחותיו של טיטו עמדו פעם אחר פעם מול יחידות העילית של הוורמאכט (הצבא הגרמני) והוואפן אס.אס - הכוחות המיוחדים של צבא הכיבוש הנאצי.
חלקן של הפרטיזניות היהודיות בכוחות הלוחמים לא היה מבוטל.
חלקן כגון מאשה ברוסקינה לא זכו להנצחה בארצות מוצאן, אלא רק בישראל וחלקן כגון אסתר עובדיה הונצחו כגיבורות לאומיות.
מספר בעיות עמדו בפני יהודים אשר היו מעוניינים להתנגד בכוח לנאצים.
החיים בחיק הטבע היו להם זרים וקשים ולא היו להם הכלים להתמודדות עם המציאות הקשה שציפתה להם ביער.
שנית, פרטיזנים יהודיים התקשו לעיתים למצוא משאבים בדמות אוכלוסייה אזרחית אשר תספק להם מזון, ידע ולעיתים גם מחסה.
לעיתים, האוכלוסייה המקומית הייתה אנטישמית ופעלה נגד יהודים.
בנוסף, מבחינה אישית, הפרטיזנים היו צריכים להיות צעירים ובריאים, וכפועל יוצא, במרבית המקרים הפרטיזן הותיר מאחוריו משפחה.
בריחה של צעירים ליערות לוותה לעיתים קרובות בהרגשה מעיקה, שהם נוטשים את קרוביהם לגורל אכזר.
בעוד שבמערב אירופה הצטרפו היהודים לקבוצות פרטיזנים קיימות (לא-יהודיות), במזרח אירופה היו חלק מן הקבוצות הפרטיזניות הלא-יהודיות לאומניות קיצוניות ונגועות באנטישמיות.
כך למשל, המחתרת הפולנית הימנית "ארמייה קריובה" סירבה ככלל לספק נשק ליהודים (והיו אף מקרים בודדים בהם יהודים נטבחו על ידי חברי המחתרת).
מתחרתה העיקרית, המחתרת הסוציאליסטית ארמייה לודובה קיבלה יהודים לשורותיה.
קבוצות פרטיזניות נגד ברית המועצות
אחרי כיבוש מזרח אירופה על ידי ברית המועצות, קמו בקרב האוכלוסיות האזרחיות במדינות אלו קבוצות התנגדות, חלקן קבוצות חמושות לא-סדירות שניתן לסווגן כקבוצות פרטיזנים.
בלטביה, ליטא ואסטוניה, פעלו קבוצות שנקראו "אחי היער" (מכיוון שהם נלחמו מן היערות).
קבוצות אחרות במזרח אירופה פעלו הן נגד הנאצים והן נגד הסובייטים, כמו צבא המרד האוקראיני, שלקראת סוף המלחמה שיתף פעולה עם הנאצים.
הנאצים עצמם התכוונו לארגן קבוצות פרטיזניות למקרה של פלישה סובייטית גם בגרמניה.
קבוצות אלו, הנקראות וורוולף (המונח הגרמני לאדם זאב), קמו אך לא היו אפקטיביות מעבר לרמת התעמולה.
פרטורבציה (בעברית: הפרעה), היא שינוי קטן הנעשה בבעיה פיזיקלית ידועה, כך שהוא קטן מספיק בשביל שנוכל לחשב את הפתרון באמצעות קירובים, כגון קירוב ליניארי או פיתוח בטור טיילור (להרחבה ראו: תורת ההפרעות).
באסטרונומיה, פרטורבציות הן השפעות של השמש וכוכבי הלכת ושל כוכבים, פלנטות אחרות וגופים שונים בעלי מסה בחלל על גופים אחרים.
השפעות אלו גורמות לסטיות מחזוריות רבות ומגוונות במסלולם של גופים בחלל, חלקן גדולות וחלקן זניחות.
פּרֶטוֹריה היא עיר בירתה הראשית של דרום אפריקה, מושב הנשיא והממשלה.
העיר חולקת את תואר עיר הבירה עם שתי ערים נוספות במדינה: קייפטאון – הבירה התחיקתית (מושב הפרלמנט), ובלומפונטיין – הבירה המשפטית (מושב בית המשפט העליון).
פרטוריה היא הבירה הביצועית (האדמיניסטרטיבית), ובה יושבות זרועות הממשלה השונות והשגרירויות הזרות, ולכן מקובל, לרוב, להתייחס אליה כבירתה הרשמית של המדינה.
פרטוריה יושבת בעמק מוקף הרים בפרובינציית חאוטנג, כ-50 ק"מ מצפון ליוהנסבורג.
אוכלוסיית העיר 1.3 מיליון תושבים, ובשטחה המטרופוליני כ-2 מיליון תושבים.
העיר נוסדה בשנת 1855 על ידי מרטינוס פרטוריוס, מחלוצי המתיישבים הבורים בדרום אפריקה, אשר קרא לה על שם אביו, אנדריאס פרטוריוס – גיבור לאומי בורי.
היא שימשה אז כבירת "הרפובליקה הדרום אפריקנית" – מדינה בורית מצומצמת שהוקמה אז בשטחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
בתום מלחמת הבורים השנייה (1902) נכבשו שטחי הבורים על ידי האימפריה הבריטית, וכמה שנים מאוחר יותר (1910) קיבלו 4 הפרובינציות של דרום אפריקה עצמאות תחת השם "איחוד דרום אפריקה" עם פרטוריה כבירה אדמיניסטרטיבית לכל הפרובינציות.
תפקיד זה היא ממשיכה למלא עד היום.
פרטוריה ידועה גם כעיר הג'קרנדות, הידועים בשם העברי "סיגלון חד עלים".
רחובותיה ושדרותיה של פרטוריה מעוטרים בעצי הג'קרנדה, הצובעים את כבישיה בצבעי סגול-כחול פסטליים.
בשנת 2005 הוחלט על שינוי שמו של מטרופולין פרטוריה ל"צוואנה", מילה שמשמעותה "כולנו שווים", כצעד של התרחקות ממשטר האפרטהייד.
למרות השינוי, שאושר על ידי מועצת העיר בחודש מרץ אותה שנה, ממשיך הרובע המרכזי בעיר לשאת את השם הישן, כאשר המילה "צוואנה" מתייחסת לאזור המיושב המקיף רובע זה.
מספר התושבים בעיר נע בין 700,000 (בעיר עצמה) ל-2.95 מיליון (בפרוורים).
השפות העיקריות המדוברות בפרטוריה הן ספדי, ססוטו, סטוואנה, שיטסונגה, איזיולו, אפריקאנס ואנגלית.
בעיר פרטוריה יש את האוכלוסייה הלבנה הגדולה ביותר באפריקה שמדרום לסהרה.
מאז סוף האפרטהייד, בפרטוריה עצמה יש רוב לבן, עם מעמד ביניים שחור שהולך וגדל.
עם זאת, בפרוורים של העיר יש רוב דומיננטי של שחורים.
הקבוצה האתנית הלבנה הגדולה ביותר הם האפריקנרים והקבוצה האתנית השחורה הגדולה ביותר הם הסות'ים הצפוניים.
פרטוריה היא אחד ממרכזי ההשכלה הגבוהה החשובים בדרום אפריקה ונמצאים בה מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת דרום אפריקה, האוניברסיטה הכי גדולה ביבשת כולה, אוניברסיטת פרטוריה ואוניברסיטת צוואנה לטכנולוגיה.
בעיר ממוקמים מספר מוזיאונים של רשת מוזיאוני דיטסונג.
סטפנוס סקומן (1810–1890), נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית ה-2, התגורר בעיר
מרטינוס פרטוריוס (1819–1901), נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית ה-1 ונשיא מדינת אורנג' החופשית ה-3, התגורר בעיר
פול קרוגר (1825–1904), נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית ה-5, התגורר בעיר
פיט יוברט (1834–1900), מדינאי ומצביא של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, התגורר בעיר
אנטון ואן וואוו (1862–1945), פסל יליד הולנד, התגורר בעיר
סטיבן מלוויל (1904–1977), המפקד הכללי של צבא דרום אפריקה, התגורר בעיר
אסקיה מפאהללה (1919–2008), פילוסוף וסופר, נולד בעיר
סמי מרקס (1843–1920), בעל הון ותעשיין יהודי יליד ליטא, התגורר בעיר
גליניס ג'ונס (נולדה ב-1923), שחקנית, זמרת, רקדנית ופסנתרנית, נולדה בעיר
מאגנוס מאלאן (1930–2011), שר ההגנה של דרום אפריקה בשנות ה-80, נולד בעיר
דניאל בקר (1932–2009), מתאגרף אולימפי, התגורר בעיר
אוסטין סטיבנס (נולד ב-1950), הרפטולוג, חוקר חיית בר וצלם טבע, נולד בעיר
ארנולד ווסלו (נולד ב-1962), שחקן קולנוע, נולד בעיר
סטיב הופמייר (נולד ב-1964), זמר, פזמונאי, שחקן ומנחה טלוויזיה, נולד בעיר
וסי מאהלאסלה (נולד ב-1965), זמר ומשורר בן סותו, נולד בעיר
אילון מאסק (נולד ב-1971), יזם, מהנדס ופילנתרופ, מייסד PayPal, טסלה מוטורס ו-SpaceX, נולד בעיר
וורן גולדשטיין (נולד ב-1971), הרב הראשי של דרום אפריקה מאז 2005, נולד בעיר
אוסקר פיסטוריוס (נולד ב-1986), אצן ואלוף פאראלימפי, "האיש המהיר ביותר ללא רגליים", נולד בעיר
פרטיזן בלגרד (בסרבית-קירילית: Фудбалски клуб Партизан Београдн) היא קבוצת כדורגל סרבית מעיר הבירה בלגרד, המשחקת בליגת העל הסרבית.
המועדון הוא אחד משני המועדונים הגדולים בעיר, ואחד המועדונים המצליחים והמעוטרים בתולדות סרביה ויוגוסלביה, עם 27 אליפויות.
היריבה הגדולה ביותר של המועדון היא הכוכב האדום בלגרד, והמשחקים ביניהם מכונים הדרבי של בלגרד או "הדרבי הנצחי", ולרוב מלווים באלימות.
הקבוצה נוסדה בשנת 1945, והגיעה להישג השיא כאשר העפילה לגמר גביע אירופה לאלופות 1966, בו הפסידה 1–2 לריאל מדריד.
בעונת הקבוצה שיחקה בליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות השני ניצחה הקבוצה את קבוצת יורגודן משוודיה.
בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה הקבוצה את קבוצת ניוקאסל יונייטד מאנגליה והעפילה לשלב הבתים.
בשלב הבתים הוגרלה הקבוצה לבית הכולל את הקבוצות אולימפיק מרסיי, פורטו וריאל מדריד וסיימה את הבית במקום האחרון והודחה מהטורניר.
בעונת הופתעה פרטיזן כאשר הודחה מסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות בידי קבוצת ארטמדיה פטרז'לקה הסלובקית אחרי פנדלים (0:0 בסיכום שני המשחקים).
הפתעה נוספת הנחילה לקבוצה מכבי פתח תקווה, כאשר פרטיזן עברה לשחק בסיבוב השני של גביע אופ"א (אחרי הדחתה מליגת האלופות), פרטיזן זכתה לניצחון טכני 2:0 במשחק הראשון שהיה אמור להתקיים ברמת גן, אך בוטל עקב שביתה כללית במשק.
הקבוצה המשיכה לנצח עוד 3 משחקים, 2 בליגה ואחד בגביע לפני הגומלין.
אבל במשחק הגומלין פתח תקווה הדהימה את פרטיזן עם 5:2 בחוץ, תוצאה שהדיחה אותה מהטורניר לאותה העונה.
זה היה המשחק השני בסך הכול בשנתיים האחרונות שהפסידה פרטיזן משחק ביתי בכל המסגרות.
לאחר ההפסד למכבי פתח תקווה התפטר מאמן הקבוצה ולדימיר ורמזוביץ' בעקבות לחץ כבד של האוהדים ובמקומו מונה ב-6 באוקטובר 2005 המאמן הגרמני יורגן רובר.
בעונת הוגרלה פרטיזן בלגראד בשלב הבתים של גביע אופ"א לבית 1 יחד עם אוסר מצרפת, גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד, ליבורנו מאיטליה ומכבי חיפה הישראלית.
ב-13 בינואר 2012 מונה המאמן הישראלי אברהם גרנט לאימון פרטיזן בלגרד ובאפריל 2012, הקבוצה זכתה מעשית באליפות לאחר שהפער בינה למקום השני הגיע ל-12 נקודות, ארבעה מחזורים לסיום העונה.
בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה ניצחה את קבוצת שיראק מארמניה.
בסיבוב המוקדמות השלישי הקבוצה הפסידה לקבוצת לודוגורץ ראזגרד מבולגריה והודחה מהטורניר.
ב-2019 חתם הישראלי ביברס נאתכו בקבוצת פרטיזן בלגרד, שם הוא קפטן ואחד השחקנים המובילים עד היום.
פרטיזן טירנה הוא מועדון כדורגל מהעיר טירנה, בירת אלבניה.
המועדון הוקם בשנת 1946. הקבוצה השתתפה לראשונה בליגה האלבנית הבכירה בשנת 1947.
הקבוצה נחשבת לאחד המועדונים המובילים באלבניה וזכתה ב-16 אליפויות הליגה האלבנית הבכירה, פעם אחת באליפות הליגה האלבנית השנייה, 15 גביעים אלבנים ופעמיים זכתה בסופרקאפ האלבני.
באותה התקופה ניסו משרדי הממשלה שבבעלותם היו הקבוצות לעזור ככל האפשר לקבוצותיהם.
משרד הביטחון גייס בכוח שחקני כדורגל מקבוצות שונות בליגה לצבא כחיילים על מנת להכניסם לפרטיזן טירנה.
מעשים דומים נעשו על ידי שירותי הביטחון והמשטרה לטובת דינמו טירנה.
מצב שיצר חלוקה כמעט גמורה של אליפויות לקבוצות מעיר הבירה, טירנה.
פרטיזן טירנה הוא המועדון הראשון באלבניה שהוון.
הניסיון לא צלח שכן הקבוצה הידרדרה באותה העונה וקשה היה למצוא בעלים מוסמך להחזקת הקבוצה ובתום עונת 1999/2000 הקבוצה סיימה במקום ה-14 בליגה וירדה לליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדותיה.
בסופו של דבר מינה בית המשפט את אלברט קסאני כמנהל המועדון והקבוצה זכתה באליפות הליגה השנייה באותה העונה ועלתה בחזרה לליגה הראשונה.
פרטיזן טירנה הוא המועדון היחיד באלבניה הנמצא כולו בידיים פרטיות.
שאר המועדונים נמצאים תחת שליטת העירייה המקומית כאשר לכל קבוצה ישנם מספר ספונסרים ותורמים שברוב המקרים משמשים כנשיאי המועדון.
פרטיזן טירנה משחקת בשני אצטדיונים: אצטדיון סלמן סטרמאזי שהוא אצטדיון הבית של אס קיי טירנה והאצטדיון הלאומי, אצטדיון אייר אלבניה.
המועדון השתתף במפעלים אירופיים מאז עונת 1962/1963. בעונה הראשונה באירופה הקבוצה שיחקה בגביע אירופה לאלופות והפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת נורשפין משוודיה.
בעונת 1970/1971 שיחקה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב המוקדמות ניצחה הקבוצה את קבוצת אוטבידברג משוודיה.
בסיבוב הראשון הפסידה הקבוצה לקבוצת טירול אינסברוק מאוסטריה והודחה מהטורניר.
הקבוצה פגשה לראשונה בתולדותיה קבוצה ישראלית בגביע אופ"א בעונת 2002/2003, אז פגשה בקבוצת הפועל תל אביב בשלב המוקדמות, אז הפסידה בישראל 1-0 ובאלבניה 4-1 והודחה מהמפעל.
בשנת 2003 שיחקה הקבוצה באינטרטוטו אז נפגשה עם קבוצת מכבי נתניה בסיבוב הראשון וניצחה במשחק הביתי 0-2 ובמשחק השני הפסידה בתוצאה 3-1 אך עלתה לשלב השני בגלל עדיפות שערי חוץ.
בשלב השני הפסידה הקבוצה בשני משחקיה נגד קבוצת דאצ'יה קישינב ממולדובה.
בעונת 2003/2004 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה האלבנית ולכן העפילה לגביע אופ"א.
במשחק הראשון בגביע אופ"א בוענת 2004/2005 שיחקה הקבוצה נגד קבוצת בירקירקארה ממלטה וניצחה במשחק הראשון בתוצאה 2-4 ובמשחק השני הפסידה בתוצאה 2-1 אך עלתה בגלל הפרש שערים עדיף.
בשלב השני נפגשה הקבוצה עם קבוצת איחוד בני סכנין והפסידה בשני המשחקים בתוצאות 3-0 ו-3-1. הקבוצה שיחקה לאורך השנים באירופה מול חלק מהקבוצות הגדולות בכדורגל האירופי כגון סלטיק הסקוטית, פנרבחצ'ה הטורקית, בנפיקה ליסבון הפורטוגלית ופיינורד ההולנדית.
MTZ-RIPO מינסק היה מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר מינסק, בירת בלארוס (הקבוצה הוכרה קודם כאף.
MTZ), כיום נושאת את השם פרטיזן מינסק (בבלארוסית: футбольны клуб „Партызан" Мінск).
הקבוצה, שהוקמה בשנת 1947, הוקמה למען פועלי מפעל עבודות טרקטור במינסק (MTZ) כמחלקת ספורט לרווחת הפועלים (כולל שבויים גרמנים) ומאוחר יותר רק לפועלי המפעל.
הקבוצה הפכה בשנת 1948 לקבוצת כדורגל מקצועית.
בשנת 2002 התאחדה הקבוצה עם קבוצת RIPO ליצירת "MTZ-RIPO".
הקבוצה הופיעה פעם אחת בגביע אופ"א בעונת 2005/06. בשלב ההעפלה הראשון עברה הקבוצה את קבוצת פרנצווארוש ההונגרית.
בשלב ההעפלה השני נפגשה הקבוצה עם קבוצת טפליצה הצ'כית אך סיימה משחק אחד בתיקו 1-1 ואת המשחק השני הפסידה ולכן לא עלתה לשלב הבא.
הקבוצה שיחקה גם בגביע האינטרטוטו בעונת 2006, בשלב הראשון עברה הקבוצה את קבוצת שחטר קראגנדי הקזחית אך בשלב השני הפסידה הקבוצה לקבוצת מועדון הכדורגל מוסקבה הרוסית.
בחורף 2010 הוחלט לשנות את שם הקבוצה והיא הפכה ל"פרטיזן מינסק".
בנובמבר 2010 הקבוצה סיימה את העונה במקום האחרון בליגה הבכירה והודחה לליגת המשנה הבלארוסית
באמצע עונת 2014 המועדון הכריז שיפרוש מהליגה השנייה, לאחר הפרישה המועדון נסגר.
אליפות הרפובליקה הסובייטית הסוציאלית של בלארוס (לפני 1992):
על מנת להבין את האופן שבו האניגמה מצפינה יש לקחת בחשבון את המיקום הנוכחי של כל רוטור, את תצורת הטבעת ואת החיווט הפנימי.
על מנת להבין את השפעת הסיבוב על הרוטורים נדגים זאת באמצעות מספר דוגמאות.
ניקח כדוגמה, רוטור מסוג I ללא היסט בתצורת הטבעת.
ניתן אז להבחין שהאות A מקודדת לאות E, האות B מקודדת לאות K והאות K מקודדת לאות N.
כל אות מקודדת לאות שונה.
במקרה שיש משקפים A מוחזר כ Y והפוך, Y מוחזר כ-A.
החיווטים מהווים לולאה בין שתי אותיות.
כאשר רוטור ביצע פסיעה, יש לקחת בחשבון את ההיסט על מנת לדעת מהו הפלט והיכן הוא נכנס לרוטור הבא.
אם למשל רוטור I מצוי במיקום B, האות A נכנסת כאות B אשר מחוברת בחוט לאות K.
בשל ההיסט האות K תיכנס לרוטור הבא במיקום של ה-J.
כאשר לוקחים בחשבון את רוטורים I,II,III (משמאל לימין), את משקף-B הרחב, את כל תצורות הטבעות במיקום A, ואת מיקום ההתחלה AAA אזי הקלדת הצירוף AAAAA תניב את הרצף המוצפן
תפקיד תצורות הטבעת, לשנות את מיקום החיווט הפנימי ביחס לרוטור.
התצורות לא משנות את החריץ או את טבעת האלפבית בחלק החיצוני שכן הם מקובעים לרוטור.
שינוי תצורת הטבעת ישנה את מיקומי החיווטים ביחס לנקודת הגלגול ומיקום ההתחלה.
תצורת הטבעת תסובב את החיווט.
בעוד שרוטור I במיקום A- מקודד את האות A לאות E הרי שבאמצעות היסט הטבעת B-02 האות A תקודד K .
הקידוד מתרחש רק לאחר הקשת מקש וסיבוב הרוטור.
מעקב אחר הסיגנל על הרוטורים מעלה כי הצירוף AAA אפשרי רק אם תו נלחץ כשהרוטורים היו במיקום AAZ.
הטבלה שלהלן מציגה כיצד החיווט הפנימי מחבר את הצד הימני של הרוטור אל הצד השמאלי.
כל רוטור מהווה צופן החלפה פשוט.
האותיות מסודרות על פי סדר האלף בית.
אם אות ראשונה של רוטור היא E, אזי ה-A מחווט אל האות E.
אין משמעות הדבר ש- E מחווט אל A.
חיווט לולאה שכזה קיים רק כאשר קיים משקף.
בשנת 1941 התברר לשווייצרים שמסרי האניגמה שלהם נקראו על ידי הצרפתים.
לכן הוחלט לערוך מספר שינויים במכונה.
אחד השינויים היה במנגנון הפסיעה.
הגלגל השמאלי והאיטי נותר נייח בעת ההפעלה בעוד הגלגל השני פסע לאחר כל הקשת מקש.
הגלגל השמאלי הנייח נועד לפצות על העדר חיבורי התקעים בגרסה המסחרית של המכונה.
האניגמה של הצבא השווייצרי הייתה היחידה ששונתה.
האניגמה של חיל האוויר השווייצרי והאניגמה של השירות הדיפלומטי לא שונו.
בטבלה הבאה רשומים מיקומי הגלגול של כל רוטור.
בדוגמאות הבאות מודגמות סדרת פסיעה רגילה וסדרת פסיעה כפולה.
הרוטורים בשימוש הם I, II, III כאשר הגלגולים הם ב E, Q, ו V.
אנו נתבונן בהתנהגות הרוטור הימני (גלגול ב V).
AAU – פסיעה רגילה של הרוטור הימני
AAV – הרוטור הימני נכנס לחריץ V
ABW – הרוטור הימני גורר פסיעה אחת של הרוטור האמצעי
ABX – פסיעה רגילה של הרוטור הימני
ADU – פסיעה רגילה של הרוטור הימני
ADV – הרוטור הימני נכנס לחריץ V
AEW – הרוטור הימני גורר פסיעה אחת של הרוטור האמצעי, אשר נמצא כרגע במיקום E
BFX – פסיעה רגילה של הרוטור הימני, פסיעה כפולה של הרוטור האמצעי
BFY – פסיעה רגילה של הרוטור הימני
הפרטוריום (לטינית Prætorium או Prœtorium או Pretorium - מיוונית "פרטוריון" - מפקדה צבאית) היה מבנה ששימש כמפקדת הלגיון ובו שכן אוהלו או מבנהו של מפקד הכוח הצבאי.
הפרטוריום קיבל את שמו מתואר הפראיטור שהוענק למפקד הצבא הרומי, ושכן במחנה הרומי המבוצר.
בתקופת הרפובליקה הרומית התגוררו מגיניהם של הקונסולים או של מפקדי הכוח הצבאי בפרטוריום.
מאוחר יותר שימש הפרטוריום כמקום מגוריו של מושל הפרובינקיה ולעיתים אף כמקום מגוריו של הקיסר.
בתקופת האימפריה הרומית החל המושג מתייחס לכל ארמון או וילה רומית.