tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקבוצות העבודה, הוגבל מספר הנשים שהיו יכולות להצטרף לקבוצות מאחר שעבודת האישה נתפסה כבלתי משתלמת, ואף כעלולה לגרום לגירעון.
הטענה הייתה שהפועלים לא יכולים לפרנס "עקרות בית רבות"..
מייזל הייתה חדורת תחושת שליחות ציונית-חלוצית.
היא גרסה כי נשות האיכרים צריכות ללמוד ולדעת חקלאות, כדי שתגענה לארץ עם השכלה ויכולת עשייה פרקטית.
כך, תוכל הפועלת החלוצית לעסוק בעבודת השדה לצד הגבר, בנוסף לתפקידה כבעלת משפחה.
המוטו שלה היה: "יש לדעת להשתמש במעדר ובמזמרה, לפני שיודעים להשתמש במיקרוסקופ".
עם עלייתה ארצה בשנת 1909, עבדה מייזל ביהודה, ולאחר מכן בחוות סג'רה בגליל, שם קיבלה היא ובחורות נוספות רשות מד"ר אליהו קראוזה מנהל החווה, לעבוד בשדה לצד הבחורים.
אולם היא סברה שלא אלו הם הענפים המתאימים לנשים.
הכשרתה החקלאית (מייזל הייתה האגרונומית הראשונה בארץ ישראל), יחד עם ההזדהות עם מטרות האישה הפועלת, הביאה אותה להגות פתרון חדש: עבודה בענפי חקלאות מיוחדים, שאינם מצריכים כוח פיזי רב, אולם דורשים ידע חקלאי מעמיק ומיומנות רבה.
כעבור זמן ניתן לקבוצת הבחורות בסג'רה לטפח חלקת אדמה בשטח החווה.
הירקות והפרחים שהניבה תוך זמן קצר הוכיחו כי ביכלתן לגדל גידולים חקלאיים ולהיות פרודוקטיביות וחיוניות למשק.
אורי מילשטיין מספר עליה בספרו "רחל המשוררת: מעצבת האליטות" חלק ג:
אולם עבור מייזל, ההכשרה החקלאית הייתה מעבר לידע ומיומנות.
היא הרגישה שהכשרתה זו תקנה לה גם ביטחון עצמי ויוזמה, בעזרתם תוכל להשתתף במפעל ההתיישבות החקלאית, כפי שביטאה זאת:
מייזל הזדהתה עם השקפתו של ארתור רופין, שסבר שיש לטפח את הפועלת לטובת המשק כולו.
כמו כן, הזדהתה עם השקפת הפועלות, שראו בעבודה חקלאית בלבד את תיקון נפשן ותיקון עולמן.
הסינתזה שהתקבלה משילוב אלה, הייתה שעבודה חקלאית של אישה תביא תועלת למשק האיכר, וסיפוק מאווייה והדגשת חשיבותה כאדם בפני עצמו.
בניגוד לפועלות, הדגישה מייזל את הצורך בניהול משק הבית ובניגוד למשרד הארץ-ישראלי הדגישה את עצמאותה של הפועלת, ואי תלותה בגברים.
מייזל סברה שאם הצעירים, העולים החדשים, הם חסרי הכשרה חקלאית, הרי הצעירות לא-כל-שכן.
היא הגיעה למסקנה כי אם לימינו של האיכר לא תעמוד איכרה המכירה את עבודות המשק החקלאי, ספק אם המשק החקלאי העברי יחזיק מעמד.
לשם כך סברה שיש "להקים חוות-לימוד חקלאית לבנות ישראל".
היא ראתה את המציאות של חוסר מסגרת מתאימה לבחורות, ובהמשך להשקפותיה באשר למעמדה החברתי והכלכלי של הפועלת, החלה לתכנן הקמת חוות לימוד לנערות, בה יילמדו ענפי חקלאות מיוחדים: לול, רפת, גן ירק ומשתלה.
שנה מאז הגיעה לארץ, החלה מייזל לפעול עבור הקמת חוות לימוד חקלאות לנערות.
לצורך כך, היא נסעה לאירופה במטרה להשיג מימון מגורמים שונים בתנועה הציונית ולבסוף הקימה את החווה בחצר כנרת.
שלא כחוות כנרת, "חוות העלמות" לא הוקמה כדי לספק עבודה לנשים, אלא לחנכן לעבודה חקלאית ולניהול משק בית.
מטרתה הייתה "לחנך נערות יהודיות לסדר, לניקיון ולשיטתיות.
"רציתי שהנערות תלמדנה גן-ירק, שתילת גינה, עצי פרי ומעט פרחים, מעט עופות ובמידת הצורך אף טיפול בפרה.
עליהן ללמוד אף בישול ותפירה".
בעקבות חילוקי דעות עם מנהל החווה באשר לשכר הפועלות הנמוך, חוסר התכנון החקלאי ואי הסדרים השונים, הגיעה מייזל למסקנה כי יש להעביר את החווה למקום אחר כחווה שתעמוד בפני עצמה.
לבסוף, עם עזיבת המנהל את החווה קטן מאוד מספר הפועלים בה, וחלק מהמקום הוחכר לעלמות.
מייזל מחתה על כך שהבחורים והבחורות שהגיעו לכנרת, ראו את אותה מטרה מול עיניהם: עבודה חלוצית חקלאית בארץ ישראל.
אולם בעוד הבחורים, שלא ידעו לעבוד ולמדו זאת תוך כדי עבודה, "איש לא חשב שיש אותה הזכות לצעירה החלוצה".
הניסיון החיובי עם הבחורות בחוות הלימוד בכנרת הוכיח כי אין הן נופלות מהבחורים ביכולתן לעבוד במשק.
לדבריה, נגזרת משותפותן בעבודה היא היותן לאחר מכן שותפות לחיים.
כלומר, חל גם שינוי חברתי בקרב צעירי העלייה השנייה שנטו לדחוק את חיי המשפחה וחייהם הפרטיים בכלל למען התמסרות להגשמת הרעיון החלוצי.
על אף השתדלותה הרבה של מייזל, נסגרה החווה בקיץ 1917 עקב הקשיים הרבים שהביאה עימה מלחמת העולם הראשונה.
ממרחק של שנים רבות העריכה מייזל את ההשפעה הגדולה של החווה על מעמד האישה: "זאת הייתה ההתחלה הנועזת לכל הפעולות שעליהן דיברתן...
ההיסטוריון מוקי צור אומר על מייזל כי "כניסתה לתמונה שינתה באופן משמעותי את מצב האישה".
לאחר סגירת החווה בכנרת וחוסר היכולת לממש את חלום בית הספר החקלאי לצעירות, עסקה מייזל בצורך לפתח את נושא המטבחים לפועלים, אשר לא הייתה להם משפחה.
היא הקימה מטבח לפועלים שסיפק אוכל ברמה טובה ובזול, ותוך כך ניהלה קורסי בישול להכשרת צעירות לתפקיד שתידרשנה לו גם כבעלות משפחה.
לאחר סגירת החווה בכנרת, חסרה לנערות מסגרת שתאפשר להן ללמוד או לעבוד בשכר, ורעיון קורסי הבישול ביקש לענות גם על כך.
מבחינתה של מייזל, לא היה כל ניגוד בעבודתן של הפועלות בתפקיד מעין זה לרעיון השוויון.
אף הנערות שדעתן לא נחה מרעיון זה, קיבלו זאת כחלק מהמציאות החדשה כשהבינו כי לגישתה של מייזל, עבודות הבית והמטבח אינן באות על חשבון הלימוד והעיסוק בחקלאות.
כאשר הלך והתקדם רעיון הקמת בית הספר החקלאי בנהלל וחסרו מקורות כספיים, נסעה מייזל לקנדה, והקימה שם את הדסה קנדה על מנת לגייס את הכסף הדרוש.
בסקירה לרגל פתיחת בית הספר, אמרה מייזל "התיישבות שאין בה ריח השדה, ואין בה קשר אורגני לאדמה, לא תביא המהפכה המבוקשת...".
לדעתה, ניתן היה להגיע לכך רק עם עזרת האישה העובדת המוכנה ומוכשרת לעבודת המשק, ולכן: "יש צורך לייסד מוסדות מיוחדים לחינוך והכשרה חקלאית למען לעזור לאישה להשתחרר מהרגלי העיר והבטלה, ולרכוש ידיעות והרגל בעבודות של משק הבית הכפרי...".
על אף שהדבר היה לכאורה פשוט, נדרשו שנים של עמל ושכנוע של גורמים שונים בנחיצותם של בית ספר ומסגרות אחרות המותאמות להכשרת בחורות.
בשנת 1923 הזמינה ויצו את אדריכלית לוטה כהן לתכנן בנהלל בית ספר חקלאי לנערות בשם "בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל".
לשם כך הוקצו 500 דונם של הקרן הקיימת במימון תורמים פרטיים ובמימון יורשתה של ארגון הנשים- "ההסתדרות העולמית של נשים ציוניות" (ויצו).
תקופת הלימודים נקבעה לשנה אחת.
לבית הספר היה תנאי אחד לקבלה: "שתהיינה בעלות כשרון ורצון לעבודה".
צעירות רבות ניסו להתקבל לבית הספר אך נאלצו לחכות זמן רב, שנה-שנתיים ויותר, עד שיתפנה מקום.
בקשות רבות נדחו מדי שנה מפאת חוסר מקום בפנימייה, והלחץ להתקבל רק הלך וגבר.
עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נקלטו בבית הספר גם צעירות מעליית הנוער.
חלה התרחבות בענפי החקלאות, בקבלת עובדים ותלמידות, ובמבני מגורים וכיתות לימוד.
מייזל הייתה מעורבת בכל התחומים כשעמדה בראש בית הספר בנהלל, אותו הקימה.
היא ריכזה בידיה את הדאגה לצרכים הארגוניים בבית הספר כגון ציוד ולימוד, ומחוצה לו, במערכת היחסים עם בני המושב נהלל.
דאגתה ותחושת אחריותה לכל הייתה מוחלטת ושימשה דוגמה לסובבים אותה.
גם בהיותה בחופשת מחלה היא ביקשה: "כתבי נא הכל, התביני שהכל מעניין אותי מאוד מאד...
אפשר שאשאר פה שלושה שבועות או חודש...
אם לא תכתובנה, אשוב בעוד שבועיים כי לא תהיה לי מנוחה...
יפרח חביב, שהיה מדריך-מורה בבית הספר בנהלל, תיאר אישה קטנה עם עוצמה אדירה, מתרוצצת עם מבט חודר, בודקת ורואה הכל.
היא התעניינה וידעה כל העת מה עושה כל אחד ומה מצב השדות.
היא למשל יכלה לתפוס את אחד העובדים ולומר לו שהיא זוכרת שבשדה כלשהו נותרו כמה חבילות חציר..
את חוות כנרת ניהלה מייזל באופן המדגיש את האחווה ההדדית ואת המסירות לעבודה.
"בייחוד גדולה החיבה למנהלת חנה מייזל, המתהלכת כחברה וכאחות עם כל העובדות", כתבה שרה מלכין.
כאשר נתבקשה להעסיק בבית הספר עובדת מסוימת, התייחסה לאופייה כאדם דווקא: "האם היא תוכל למצוא את הדרך לנפש התלמידות ותוכל להיות אתן בידידות, אף על פי שתצטרך לדרוש מהן משמעת...
האם השפעתה בתור אדם רצויה?
האם היא מתאימה להיות מחנכת של חלוצות, זאת אומרת, האם גם בה יש נצנוץ של חלוציות?..."
חייה של מייזל עם בעלה, אליעזר שוחט, היו צנועים ביותר מתוך האידאולוגיה הטוטאלית שלהם באשר לטוהר ציבורי.
חנה ספרן (נולדה ב-28 ביולי 1950 בחיפה) נמנית עם המייסדות והפעילות המרכזיות בקואליציית נשים לשלום ונשים בשחור .
הייתה שותפה להקמתו של מרכז המחקר הפמיניסטי - ספריה וארכיון בארגון אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה.
היא חברה בצוות ההיגוי של המרכז ובפורום ההיסטוריוניות הפועל בתוכו.
בין השנים 1996-1987 עבדה בארגון אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה.
ספרן ממשיכה להתנדב ולפעול בארגון זה ובחיים הפמיניסטיים בישראל.
היא הייתה בין מקימות קו החירום לנפגעות אלימות ומקלט החירום בחיפה.
השתתפה בתוכנית העמיתים של מכון השל.
ספרן היא גם חוקרת היסטוריה פמיניסטית, ולימדה לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה, במכללת עמק יזרעאל ובשלוחה של אוניברסיטת לסלי בארץ שהפכה למכללה האקדמית לחברה ואמנויות בנתניה.
את עבודת הדוקטורט שלה, אותה השלימה באוניברסיטת חיפה בשנת 2001, כתבה "על השפעתו של הפמיניזם האמריקני על התנועה לזכות בחירה לנשים ביישוב היהודי (1926-1919) ועל התנועה לשוויון הנשים בישראל (1982-1971)".
בשנת 2006 התפרסם ספרה: "לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל".
כותרת הספר היה ציטוט מדבריה של אחת ה-34 הפמיניסטיות שאותן ראיינה בעבודת המחקר שלה.
ספרן פרסמה טור קבוע בעניינים פמיניסטיים בדף המידע של "אשה לאשה" ומשמיעה את דעותיה בעניינים מדיניים וחברתיים באתר ynet ובבימות נוספות.
היא אם לשניים, בעבר חלקה את חייה עם בן זוג והיא חיה כיום עם בת זוג.
היא מגדירה את עצמה כלסבית כל עוד קיים דיכוי של החירות של נשים לבחור את סגנון החיים שלהן ולבטא את המיניות שלהן באופן חופשי.
על פעילותה לקידום זכויות נשים בישראל, קיבלה ספרן בשנת 2004 את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, פרדס הוצאה לאור, 2006
אשה לאשה פמיניסטית, שלושים שנות פעילות.
בין סחר בנשים לזנות: גלגולו של מאבק חברתי.
בשרודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה בישראל.
בין אקדמיה לקהילה פמיניסטית: לימודי נשים בישראל.
מגדר ואתניות בהשכלה הגבוהה בישראל (עמ' 188-169).
"פמיניזם – המהפכה שכאילו לא היתה", כוורת, 13, כתב העת של החוג למדעי ההתנהגות, המכללה למנהל, ראשון לציון, עמ' 48-45.
"החלום ושברו או אגדת ההזדמנויות השוות: נשים מהגרות ובנייתה של חברה שוויונית בישראל", תרבות דמוקרטית, כרך 10, מגדר וחברה בישראל, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, עמ' 408-395.
חנה קורן (5 באוקטובר 1946 – 24 ביולי 2016) הייתה גרפולוגית ישראלית, מייסדת "חנה קורן – מכון לגרפולוגיה" הפועל מאז שנת 1973 ולו שני סניפים בישראל: בתל אביב ובחיפה.
קורן הייתה מומחית לגרפולוגיה וגרפולוגיה משפטית.
סיפקה שירותי אבחון גרפולוגי ליחידים ולמוסדות וייעוץ משפטי בנושאי כתב יד וזיוף כתב יד.
הייתה מומחית לזיהוי מסמכים ועדה מומחית בבתי משפט בישראל החל משנת 1980 וגם בבריטניה, ארצות הברית, ספרד וקפריסין.
קורן השתתפה בתוכניות רדיו בישראל, בארצות הברית ובבריטניה.
השתתפה בתוכנית הרדיו "תרגיל בחמש אצבעות" ששודרה בגלי צה"ל בין השנים 1976 ל-1984 ובתוכנית הרדיו "עצם הפז"ם" ששודרה בין השנים 1989 ל-1993. בנוסף הייתה אורחת קבועה בתוכנית הטלוויזיה של אודטה שוורץ בערוץ 10 ופרסמה טורים אישיים ומאמרים בעיתונים.
למרות הפופולריות של הגרפולוגיה בישראל, אין לה תמיכה מדעית והיא נחשבת לפסאודו-מדע.
הגרפולוגיה : מסודות כתב ידך, מסדה (1983)
אהבה בכתב היד : מדריך גרפולוגי לזוגיות טובה, מודן (2006)
חנה קלר היא משפטנית ישראלית וניצב בדימוס במשטרת ישראל.
קלר (במקור אורנשטיין) גדלה בירושלים.
בסיום לימודי משפטים הצטרפה ליחידה לייעוץ משפטי של משטרת ישראל בדרגת מפקח משנה.
בראשית דרכה הייתה שותפה לעבודת החקיקה שהביאה להקמת בית הדין המשטרתי לערעורים ולהקמת נציבות קבילות שוטרים וסוהרים.
עבודתה בייעוץ המשפטי נמשכה 18 שנים, לאחריהן מונתה ליועצת המשפטית של המשרד לביטחון פנים בדרגת ניצב.
בתפקיד זה שירתה תחת 6 שרים, החל במשה שחל ולאורך 11 שנים.
מתוקף תפקידה השתתפה בשיחות המשא ומתן עם ירדן והרשות הפלסטינית.
בשנת 2001 מונתה, נוסף על תפקידה, לנשיאת בית הדין המשטרתי לערעורים.
שירותה במשטרה ארך כ-30 שנים.
עם פרישתה, בשנת 2005, מונתה לנציבת קבילות שוטרים וסוהרים, ובשנת 2010 הוארכה כהונתה בשנתיים נוספות.
בשנת 2008 מונתה גם ליו"ר ועדת הערר מתוקף החוק להסדרת הביטחון בגופים ציבוריים.
נשואה למיכאל קלר, בנו של הרב אהרן קלר, והם מתגוררים בירושלים.
חנה צ'יזיק (1889 – 19 בדצמבר 1951) הייתה חלוצה, אגרונומית, מנהיגת נשים ופועלות, וייסדה שני משקי פועלות, בנחלת יהודה ובצפון תל אביב.
חנה צ'יזיק נולדה בעיר טומשפול באוקראינה.
בין אחיה היו אפרים, שרה, ברוך ויצחק.
חנה עלתה בשנת 1906 לארץ ישראל.
שנה לאחר מכן ב-1907, באה משפחתה: ההורים והאחים לארץ.
המשפחה נדדה בין סג'רה והמושבה כנרת, ולבסוף השתקעה במושבה מנחמיה.
צ'יזיק למדה אמנות (במיוחד ציור ואריגת שטיחים) בבצלאל בירושלים.
לאחר מכן יצאה לעבוד בחוות העלמות אשר נוהלה על ידי חנה מייזל בכנרת.
שם הכירה את הוגה הדעות א.ד.
כאשר עלתה לארץ בשנות העלייה השנייה, הייתה ציז'יק חברת מפלגת "פועלי ציון".
לאחר מכן, הצטרפה למפלגת אחדות העבודה אשר הוקמה בתרע"ט 1919. במהלך השנים הייתה חברת המזכירות של מועצת הפועלות, ונסעה בשליחותה לארצות הברית.
בשנת 1921 נסעה ללמוד בבית ספר גבוה לגננות (חקלאות) בווינה.
עם שובה ארצה ב-1922 הקימה את משק הפועלות בנחלת יהודה.
באותה שנה נישאה למאיר דובינסקי.
משק הפועלות בצפון תל אביב
ב-1926 עברה לתל אביב וקבלה לידיה את הקמתו של "משק הפועלות צפון" (במתחם הרחובות העכשווי: ארלוזורוב, מצדה, שדרות בן-גוריון, אד"ם הכהן).
מימון המשק בא מאת המרכז החקלאי של ההסתדרות הכללית וגם על ידי מכירת תוצרת חקלאית, כמו פרחים לציבור.
צ'יזיק ניהלה את המשק ביד רמה במשך כ-20 שנה.
בתפקידה זה, תרמה ציז'יק מתוך הכרה ותפיסת עולם מוצקה, להשכלתן ולחינוכן של נשים צעירות, רובן עולות וחדשות בארץ.
הן למדו להתקיים במסגרת חקלאית, שכללה גידול "גן ירק", משתלה, לול ורפת; ורכשו מקצוע שאפשר להן להתקיים בכבוד, הן כיחידות, והן כרעיות ואמהות; כחלק מן התפיסה שבעבודתן זו הן נוטלות חלק בעול הקמת המפעל הציוני המתהווה בארץ ישראל.
בעת מותו של אחיה הצעיר, אפרים צ'יזיק, הייתה צ'יזיק באמצע חודשי הריונה.
בנה נולד בטבת תר"ץ, ינואר 1930, ונקרא אפרים, על שם דודו.
חנה צ'יזיק נפטרה בבית החולים בילינסון ונטמנה בבית הקברות נחלת יצחק.
הותירה אחריה את בעלה, בת ובן משותפים.
המבנה המרכזי במשק הפועלות בצפון תל אביב, שהוקם ב-1936, נקרא לאחר מותה על שמה "בית חנה".
המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל יעקב פינקרפלד, ממוקם בשדרות בן-גוריון בתל אביב, ומהווה דוגמה לבנין שנבנה בשנות השלושים בסגנון האדריכלי הבינלאומי (באוהאוס).
עד שלהי שנות השבעים שכן בו בית ספר תיכון מקצועי.
בשנות התשעים עבר שימור ומגדל דירות הוקם בצידו.
הרובע הסמוך ל"משק הפועלות צפון" (במתחם הרחובות העכשווי: ארלוזורוב, דיזנגוף, שדרות בן-גוריון, מצדה) נקרא בעת הקמתו בראשית שנות השלושים: "שכונת אפרים", על שם אפרים, אחיה של חנה אשר נהרג וגופתו הושחתה בחולדה במאורעות תרפ"ט 1929.
חנה קיפניס (31 בדצמבר 1910, תל אביב – 10 באוקטובר 1995) הייתה זמרת סופרן ארצישראלית.
נולדה ביפו לדוד צבי קיפניס, יצרן גזוז, ולסימה קמינקר בת הרב שמואל קמינקר.
אחיה היה המהנדס והקבלן יצחק קיפניס, אחיותיה היו אסתר ריינשטיין לבית קיפניס ונחמה סגל לבית קיפניס.
חנה קיפניס הייתה פעילה בתחום השירה בארץ בעיקר בשנות השלושים, והייתה חלוצת הזמר העממי בתחילת דרכו.
בצעירותה למדה בקונסרבטוריון שַרבֶנקָה (Scharwenka) בברלין, שנחשב במשך עשרות שנים לאחד המשובחים בעולם, ואחר כך שבה ארצה.
היא פעלה לפרסום והפצת משוררים עבריים צעירים, בהם נתן אלתרמן.
חלק מביצועיה הוקלטו כבר ב-1935 והושמעו ברדיו.
קיפניס הוזמנה לחגיגות, נשפים וטקסים רשמיים רבים ברחבי הארץ, בהם אירועים של קק"ל, ויצו ומפא"י, ושובחה בתקשורת על שהגדילה לשיר בפני חיילים ומשפחותיהם.
פעמים רבות לוּותה שירתה על ידי יוסף גולנד.
ב-1947 נסעה לסיבוב הופעות בארצות הברית ולבסוף השתקעה שם, אם כי שבה לבקר ולהופיע בישראל בשנים הבאות.
מחוץ לישראל המשיכה לשיר בעברית באירועים שונים גם בשנות החמישים, וזכתה מפי מבקריה לכינוי "The Palestinian Nightingale" - הזמיר הארץ-ישראלי.
בשנת 1934 השתתפה חנה קיפניס בסרט "זאת היא הארץ" על אודות מפעל ההתיישבות, הסרט הארצי-ישראלי הראשון עם פסקול מלא, עבורו היא שרה לצד יוסף גולנד.
ביולי 1935 הקליטה אלבום בשם "הורה: קומה אחא" (Horra Kumah Achah) בעברית אצל חברת ההקלטות Lukraphon בברלין, חלקן בלווית מקהלת פטרושקה (Orchestra Petruschka) וחלקן כקטעי סולו.
היא הוציאה גם אלבום בשם כנרת (Kinaret) ובו שירה עברית.
ב-1986 השתתפה קיפניס בהקלטה ביתית של "שיר לאלף עריסות" בבית מלחינו, מרדכי זעירא.
חנה (חני) קים (נולדה ב-27 באוקטובר 1957) היא עיתונאית ופובליציסטית ישראלית.
נולדה וגדלה בחיפה לאב יליד פולין.
בוגרת בית הספר תיכון "חוגים" בחיפה.
שירתה בצה"ל בשנים 1976–1978 בגדוד הקשר הארצי.
קים למדה ספרות עברית וכללית, היסטוריה של עם ישראל, היסטוריה של ארץ ישראל, היסטוריה כללית, קולנוע ותולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1978 החלה לעבוד כעיתונאית ב"על המשמר" – בתחילה ככתבת לענייני תל אביב ואחר כך ככתבת פוליטית.
בעקבות מותו של שמעון יהושע בכפר שלם בתל אביב, שנורה על ידי שוטר, לאחר שהתבצר על גג ביתו בעקבות עבירת בנייה שביצע – פרסמה שורה של תחקירים על עבירות בנייה שבוצעו על ידי אברהם שפירא, לאון רקנאטי, רמי אונגר ורחבעם זאבי כיו"ר מוזיאון ארץ ישראל.
בעקבות התחקיר האחרון נאסרה כניסתה לשטח המוזיאון על ידי זאבי, ואגודת העיתונאים גינתה זאת.
פרסמה סיפורי ילדים ב"משמר לילדים" בעריכת שלמה ניצן.
אחד מסיפורי הילדים שכתבה ("ראיתי את אליהו הנביא") הומחז ושודר ב"קול ישראל."
היא חשפה מסמכים חדשים מארכיון משרד החוץ הישראלי השופכים אור על הזדמנות לשלום בין ישראל למצרים שהוחמצה, שנתיים לפני מלחמת סיני.
ב-1986 החלה לעבוד בעיתון "העיר".
באותה שנה פרסמה לראשונה את יוזמת השלום של שר החוץ משה שרת, כשנתיים לפני מבצע קדש, ששיגר שליח מטעמו לנשיא נאצר במטרה להגיע להסכם שלום עם מצרים.
חשפה את היקף הסחר בין ישראל לדרום אפריקה (הכתבה צוטטה ב"וושינגטון פוסט").
פרסמה גילויים על הקשרים הכלכליים בין ישראל לברית המועצות, שכללו בין השאר יבוא פלדה, למרות ניתוק היחסים בין שתי המדינות.
פרסמה פרסום ראשון על עסקת נשק בין ישראל לאירן, כשנה לפני "איראנגייט", שבה היה מעורב יו"ר התעשייה האווירית, מוטי הוד, ואנשי קשר של רפסנג'אני באירן.
כן התפרסמה כתבה שלה על הקשרים המסחריים בין ישראל למדינות ערב, שבה נחשפו עסקאות בין ישראל ללוב, עיראק, כווית, ערב הסעודית, אבו דאבי, בחריין ומרוקו.
בשנת 1987 ערכה ריאיון עם ראש ממשלת דומיניקה, מרי איגניה צ'ארלס, שבו סיפרה על הפלישה האמריקנית לגרנדה.
היא חשפה את מכתב יצחק שמיר לג'ורג' שולץ מ-14 בינואר 88', מכתב שזירז את יוזמת השלום של שולץ במזרח התיכון.
, וחשפה את המגעים והמסרים ההדדיים בין ישראל לאש"ף, זמן רב לפני ההכרה ההדדית.
בשנת 1989 הקימה את "הפטיש", ירחון לענייני חברה.
הייתה פעילה בתנועת מחוסרי הדיור שהוקמה באותה שנה, שבמסגרתה קמו מאהלים ברחבי הארץ, בעיקר בשכונות.
כשנה לאחר מכן התחילה לעבוד ב"חדשות" עד שנסגר ב-1993. הייתה כתבת לענייני מפלגות (דרשה לשנות את מינוח התפקיד כ"כתבת פוליטית", מונח שהושרש מאז).
הקימה ב"חדשות" את מוסף "לחץ", אותו ערכה, לענייני חברה וכלכלה שהופיע כל שבוע.
במוסף "לחץ" ב"חדשות", שבעריכתה, פורסמה תחקירים על ילדים חסרי בית בישראל, תופעות של תת-תזונה בשכונות ובעיירות הפיתוח, גילויי גזענות כלפי העלייה אתיופית ועוני במגזר החרדי והערבי.
על עבודתה זו זכתה בפרס צל"ש סוקולוב.
ב"חדשות" פרסמה כיצד קודם שמעון שבס, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, על ידי אורן שחור מדרגת רב"ט לדרגת סרן וכן תחקיר מקיף ראשון על בנימין נתניהו, שבו פורסם לראשונה "מועדון המיליונרים של ביבי", עם ציון שמות תורמיו.
פרסמה ריאיון עם המיליונר גבי תמן, שסיפר כי "ביבי הוא סוס המרוץ שלי".
בשנת 1994 החלה לעבוד בעיתון "הארץ".
היא פרסמה טור פוליטי-חברתי-כלכלי, פרסמה מאמרים שבועיים בעמוד המאמרים.
התמקדה בנושאי שלטון החוק, עצמאות מערכת המשפטית ושמירה על טוהר המידות של בכירי השלטון וכן בקשר שבין ההון לשלטון.
ב"הארץ" פרסמה גילויים על מלחמות השב"כ על אדמת קונגו, בהם היו מעורבים ראש לשכת ראש השב"כ וכמה מבכירי השב"כ בבניית צבא השליט מול צבא האופוזיציה.
וכן פרסום ראשוני על הפנסיה המוגדלת של ארתור ישראלוביץ' וגיורא עיני, מבכירי ההסתדרות, והפנסיה המוגדלת של שמעון שבס.
כמו כן פרסמה כי ערכות המחשב הראשונות בפרויקט "מחשב לכל ילד" שיועד לילדים נזקקים – ניתנו לשני ילדיו של ראש הממשלה, נתניהו.
קים פרסמה את המאמר הראשון בעמוד הדעות של "הארץ" בעד שביתת עובדים במשק.
בשנת 2004 פרשה מעיתון "הארץ".
בנוסף, פרסמה שירים במוסף לספרות של "ידיעות אחרונות".
היא קיבלה את פרס אביר איכות השלטון לשנת 1999 בתחום תקשורת ועיתונות.
בשנת 2009 ייסדה יחד עם קבוצת הורים את בית הספר "הרים" בגבעת עדה לתלמידים ותלמידות מהספקטרום האוטיסטי.
חברה בוועדת הביקורת של העמותה לאפוטרופסות שהוקמה על ידי הורים ואנשי ציבור כדי לדאוג לעתידם של אוטיסטים חסרי-ישע.
קים פרסמה מאמרים רבים שהיו השראה למחאה החברתית בשנת 2011, שהציגו מחשבה כלכלית שנחשבה לא פופולרית אז כנגד הפרטת משאבי-המדינה ובעד המשך קיומה של מדינת רווחה.
הייתה ממקימי "המשמר החברתי בכנסת" וקבוצת "ישראל יקרה לנו" הפועלת נגד יוקר המחיה בישראל.
לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה, פרסמה בעמוד הפייסבוק שלה סדרה של פתקים ומסמכים של נתניהו המאירים את אופן עבודתו ואת דעתו על הסובבים אותו.
ממובילי המחאה נגד השחיתות השלטונית ובעד השוויון בפני החוק.
ארגנה והובילה את ההפגנות בפתח תקווה, ליד ביתו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, ואחר כך את ההפגנות ההמוניות והראשונות שהחלו בתל אביב.
פתחה את ההפגנה הראשונה בתל אביב, בנאום שבו קראה לישראלים למצוא מנהיג שיהיה מגדלור, איש מופת, ולזנוח את מנהיגים החשודים בשחיתות.
באותה הפגנה הצטרף למחאה פרופ' עוזי ארד, שאותו הציגה קים כמי שהיה שותף למעבר המחאה מפתח תקווה לתל אביב, בשיחות שקיימו ביניהם כחצי שנה לפני המעבר.
ב-17 באוקטובר 2018 חשפה בריאיון לרויטל חובל ב"הארץ" כי בעבר הותקפה מינית על ידי חיים רמון, כאשר הציע לה טרמפ מהכנסת, ועל ידי דן מרגלית, שנכנס לחדרה וניסה לאנוס אותה.
לקים שני בנים הנמצאים על הספקטרום האוטיסטי, והיא נמנית עם מייסדי ארגון ההורים הארצי למען זכויות ילדים בעלי מוגבלויות בהוסטלים ומעונות.
1999 - פרס אביר איכות השלטון מהתנועה לאיכות השלטון.
1993 - צל"ש מוועדת פרס סוקולוב על מוסף "לחץ" ב"חדשות" וכתיבה בנושאי חברה.
2021 - פרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי.
חנה עמית (נולדה בשנת 1951 ונפטרה בדצמבר 2022) הייתה עורכת ישראלית בתחום התרבות היהודית וההיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל, לשעבר עורכת כתב העת "עת־מול".
נולדה בפתח תקווה ליעקב ויהודית גרשון.
מאז 2006 הייתה עורכת משנה של כתב העת "דווקא".
כמו כן ערכה את כתב העת של הקיבוץ הדתי "עמודים".
יחד עם בעלה, ד"ר דוד עמית, הוציאה את הספרים "רחוב בירושלים: מסע בזמן מתקופת המקרא ועד היום" ו"מראי מקום – לטייל עם המקורות בצפון הארץ".
כמו כן ערכה מספר ספרי אוסף של מאמרי הגות.
במשך שנים התגוררה בכפר עציון, ובאחרית ימיה עברה לירושלים.
אחריו – על דמות המנהיג במחשבה היהודית, הוצאת משרד הביטחון, 2000
הצד השלישי של המטבע, מאת יעקב משורר, עורכת חנה עמית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2006
מנחה למנחם: קובץ מאמרים לכבוד הרב מנחם הכהן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008 (עם אביעד הכהן וחיים באר)
מראי מקום – לטייל עם המקורות בצפון הארץ (עם דוד עמית)
נחלים ומים בגולן, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2013
רחוב בירושלים: מסע בזמן מתקופת המקרא ועד היום (עם דוד עמית).
הוצאת כנרת, זמורה ביתן, 2013
חנה ניר היא משוררת ומתרגמת ישראלית.
בוגרת התיכון תלמה ילין במגמת דרמה.
למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ציור בבית הספר לאמנות קלישר ומחול בבית הספר של להקת בת דור.
בשנת 1979 החלה לפרסם שירים בעיתונות היומית, בעיתוני ילדים ובכתבי עת לספרות, ובמקביל שימשה כמגיהה וכמתקינה לדפוס בהוצאות ספרים ובעיתונים.
במשך תקופה קצרה הייתה עורכת המקומון "קול חיפה" ב"ידיעות אחרונות", ובשנת 1986 מונתה לסגנית עורך בשבועון הילדים "כולנו".
בתום שלוש שנים פרשה מתפקידה כדי להתמסר לכתיבה, ומאז פרסמה 14 ספרים.
כיום מתגוררת בתל אביב עם בעלה, האדריכל דרור סדומי.
הסיפורים והשירים פרי עטה מאופיינים בסגנון ייחודי המשלב חריזה, מקצב, שימוש יצירתי בשפה ובמקרים רבים – הומור.
חלק מהם כתובים בגוף ראשון – טכניקה המשווה להם נופך של מונולוגים דרמטיים.
"מר רון צחק אחרון" – סאטירה משעשעת על התנהלות מפעל צעצועים המוצגת דרך סיפורה האישי של מזכירת המפעל;
"עלילות לילי לפידות" – פרודיה על נערת זוהר ובה הדמות הראשית מעידה על עיסתה;
"פיל-פילון חובב חרסינה" – האנשה משעשעת של חיות מוכרות באמצעות שירי-סיפור;
"סדנת אהבה" – ספר שירה המקבץ שירים שפורסמו בעיתונות בין השנים 1979–1998.
מתרגמת מן הקלאסיקה האנגלית והאמריקנית.
הציגה לראשונה בפני הקורא העברי מבחר משיריהם של אדגר אלן פו, וילפרד אואן וּויליאם בלייק.
כמו כן תרגמה מבחר משירי רוברט פרוסט ואסופת שירים ארוטיים הומוריסטיים מן המאות ה-17 וה-18 הכוללת משוררים עלומי-שם בצד משוררים ידועים מאותה תקופה.
השיר הראשון שתרגמה הוא "העורב" לאדגר אלן פו, ותרגומה נבדל מזה של זאב ז'בוטינסקי וההולכים בעקבותיו בבחירתה להיצמד לפשטות המקור ולתרגם את מילת המפתח NEVERMORE כ"שוב לא עוד".
בכך נשמר מבנה החריזה המקורי, המתפתח מ"עוד" ל"לא עוד" ועד ל"שוב לא עוד".
ככלל, מתאפיינים תרגומיה בנאמנות למקור, הן מבחינת התוכן והן מבחינת הצורה.
מר רון צחק אחרון איורים: דני קרמן (מודן/תמוז 1992)
עלילות לילי לפידות איורים: דני קרמן (מודן/תמוז 1992)
שירים ממזריים ארוטיקה היתולית מהמסורת האנגלית (ספרית פועלים, 1995)
ביישנית נורא איורים: יפתח אלון (ספרית פועלים, 1997)
אדגר אלן פו העורב ושירים אחרים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, מפעל תרגומי מופת 1997)
תפוח בדבש איורים: יערה עשת (ספרית פועלים, 2000)
וילפרד אואן קרעי שני (הוצאת קשב לשירה, 2001)
פיל-פילון חובב חרסינה איורים: ענת חנית (תמוז, 2003)
רוברט פרוסט בתום קטיף התפוחים (הוצאת קשב לשירה, 2003)
זוג משמיִם איורים: גד אולמן (דיוקן, 2005)
סדנת אהבה רישומים: יצחק קרודו (דיוקן, 2008)
ויליאם בלייק הֵלך מטורף (הוצאת כרמל, 2015)
שירים לאלוהים (הוצאת סטימצקי, 2017)
שפתון שירים לבלשן החובב (הוצאת סטימצקי, 2019)
חנה סַפְרָאי (1946 – 11 בפברואר 2008) הייתה מרצה בתחום ספרות חז"ל ופמיניסטית דתית.
ספראי נולדה בשנת 1946 בירושלים, בתם של חיה ושמואל ספראי, שהיה היסטוריון של תקופת בית שני ותקופת המשנה ותקופת התלמוד ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים (חתן פרס ישראל לידע ארץ ישראל, תשס"ב-2002).
גדלה בשכונת עץ חיים ולמדה בבית הספר "חורב".
היא למדה בחוג ללימודים קלאסיים והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית, לימדה שם במשך מספר שנים וערכה את כתביו של פרופ' דוד פלוסר.
לאחר מכן עמדה בראש מכון יהודית ליברמן – המכון הראשון שפתח בפני נשים בוגרות את לימודי התורה שבעל פה.
גרה מספר שנים בהולנד, שם סיימה את הדוקטורט על נשים בבית המקדש, וכיהנה כפרופסור באוניברסיטת אוטרכט.
בשובה לישראל לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה מן החוץ ובהיברו יוניון קולג', ושימשה כעמיתת מחקר במכון הרטמן עד 2006.
בשנת 2008 זכתה בפרס האגודה לזכויות האזרח, כאישה פורצת דרך.
לקחה חלק במיזם המשפחתי של "משנת ארץ ישראל" בפירוש סדר "טהרות" ו"נשים" ביחד עם אביה ועם אחיה פרופ' זאב ספראי.
נפטרה מסרטן בפברואר 2008, בגיל 61. נקברה בהר המנוחות.
שליטתה בשפות וברקע היהודי של הנצרות הביאו אותה להימנות כחברה במועצת הבישופים הפרוטסטנטים של חבל הריין בגרמניה.
היא נאמה כל שנתיים בפני רבבות נוצרים בכנס הארצי של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה.
הייתה חברה בוועדות החשובות גם בכנסייה הקתולית וגם בכנסיות הפרוטסטנטיות.
בכנסייה בריילנד, בגרמניה, השפיעה באופן מכריע על תהליך ארוך, שבסופו הכנסייה ביטלה את עקרון המיסיון ויצאה בהצהרה עקרונית ומהפכנית שאינה רואה ביהדות תופעה רדומה או שלילית, והברית בין אלוהי ישראל לבין עם ישראל קיימת עד היום הזה והיהדות לא הוחלפה על ידי הנצרות.
ספראי לימדה בסמינרים של פרחי כמורה בארץ ורבים מתלמידים אלה נמצאים היום במשרות בכירות בעולם הנוצרי, רכשו אצלה את הרקע היהודי שלהם.
עיקר פעילותה הייתה בתחום הרעיוני כחברה בהנהלת תנועת נאמני תורה ועבודה ובהנהגה הרעיונית של תנועת "קולך".
פעלה למיצוב מעמדן של הנשים בלימוד הטקסטים היהודיים, ובמסגרת זו כתבה במסגרת "נאמני תורה ועבודה" דפי "פרשת שבוע" עם דגש על המבט הנשי, מילאה ב"קולך" תפקיד של "אישה חכמה" המשיבה על שאלות בענייני השקפת עולם, ערכה ספר של נשים כותבות הלכה וספר נוסף על מקומן של נשים במדרשי הלכה.
על השתתפותה, כאישה, בפירוש "משנת ארץ ישראל" אמרה כי עובדת היותה פמיניסטית, מעניקה ערך מוסף לפירוש.
"עולם הלימוד היהודי מוצף מזה אלפיים שנה בלימוד של גברים.
הגברים המצויים בעולם זה, משועבדים במידת מה, כמעט בעל כורחם, במודע ושלא במודע, אל שבלונות ומודלים ידועים של לימוד בתחומים שונים".
לטענתה, כאישה, שהודרה ממסגרות הלימוד הגבריות בעל כורחה, ההשתלבות שלה בעולם הלימוד שונה.
קיימת אצלה ערנות לשאלות אחרות; נכונות מהירה יותר וביקורתית פחות לקריאה שאינה משועבדת למודל ההלכתי בראש ובראשונה.
היא טענה כי לפמיניזם יש אמנם מחיר דתי, אולם יש לזכור שבהיעדרותן של נשים - המחיר כבד עוד יותר.
שכן "איזו מין יהדות זו כשחמישים אחוזים מעם ישראל אינו שותף לה?
ספראי חנה, הוכשטיין אביטל, נשים בפנים נשים בחוץ/מקומן של נשים במדרש, הוצאת ידיעות ספרים,2006
ספראי שמואל, ספראי זאב, ספראי חנה, משנת ארץ ישראל - פירוש ספראי מסכת כתובות, הוצ' מכללת ליפשיץ,2013
פלוסר דוד (עורכת: חנה ספראי), יהדות ומקורות הנצרות, ספרית פועלים, 1979.
חָנָה וִיקְטוֹרִיבְנָה קְנְייָזֶבָה-מִינֶנְקוֹ (באוקראינית: Анна Вікторівна Князєва-Міненко; נולדה ב-25 בספטמבר 1989) היא אתלטית ישראלית-אוקראינית בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
עד שנת 2012, ייצגה את אוקראינה, והייתה סגנית אלופת אירופה לנוער (הנגלו 2007) בקפיצה משולשת.
נולדה בשם אנה ויקטוריבנה קנייזבה (Анна Вікторівна Князєва) בעיר פריאסלאב-חמלניצקי, באוקראינה הסובייטית.
הוריה הם ולנטינה, עובדת דואר, וויקטור, גמלאי מהצבא האוקראיני.
יש לה עוד אחות אחת.
בילדותה אהבה כדורסל וכדורעף, והחלה בפעילות ספורטיבית בריצה בגיל 8. היא התאמנה בהדרכתו של אנטולי גלופצוב, מאמנה של האלופה האולימפית ושיאנית העולם בקפיצה משולשת אינסה קראבץ.
מגיל 14 גרה בקייב, שם למדה בבית ספר לספורטאים.
2007, סגנית אלופת אירופה לנוער
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער, שנערכה בהנגלו שבהולנד בשנת 2007, זכתה קנייזבה במדליית כסף בקפיצה משולשת, בשיא אישי חדש של 13.85 מטר.
בנוסף לכך, היא סיימה במקום 14 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.88 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער, שנערכה בבידגושץ' שבפולין בשנת 2008, סיימה קנייזבה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.61 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, שנערכה באוסטרבה שבצ'כיה ביולי 2011, סיימה קנייזבה במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.61 מטר ובמקום 20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.85 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן שבסין באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.15 מטר ובמקום 20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.94 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם, שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ 2012, סיימה קנייזבה במקום 21 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.65 מטר.
בתחרות שנערכה ביאלטה שבחצי האי קרים שבאוקראינה ב-28 במאי אותה שנה, היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.40 מטר.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה אף היא ביאלטה ב-15 ביוני, היא קבעה בקפיצה משולשת שיא אישי חדש של 14.71 מטר.
שם הכירה במהלך האימונים את בעלה אנטולי מיננקו, אלוף ישראל בקרב עשר בשנים 2010 ו-2011, שעלה לארץ מקזחסטן.
באולימפיאדת לונדון (2012), סיימה קנייזבה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.56 מטר.
חודש לאחר המשחקים האולימפיים, היגרה קנייזבה לישראל בעקבות מיננקו והשניים נישאו בסוף אותה שנה.
החלה לייצג את ישראל, ובמסגרת ליגת היהלום שנערכה בסן-דני, פריז שבצרפת, ב-6 ביולי 2013, סיימה במקום שני בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.58 מטר, אחרי קתרין איברגואן מקולומביה (14.69 מטר) ולפני אולגה סלדוחה מאוקראינה (14.55 מטר).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בראשון לציון ב-29 ביולי, היא קבעה בקפיצה לרוחק תוצאה של 6.34 מטר.
באליפות העולם, שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט אותה שנה סיימה קנייזבה-מיננקו במקום שישי בקפיצה משולשת, בתוצאה של 14.33 מטר, שקבעה כבר בקפיצתה הראשונה.
בשלב המוקדמות בקפיצה, היא קבעה תוצאה של 14.46 מטר בקפיצתה השלישית, לאחר שתי פסילות, ועלתה לשלב הגמר מהמקום השלישי.
באליפות ישראל באתלטיקה, שנערכה ביולי 2014, זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 6.52 מטר, לפני יפעת זליקוביץ' (5.95 מטר) ויוליה פושקריוב (5.87 מטר), שתיהן ממכבי השגים ראשון לציון.
קנייזבה-מיננקו התאמנה בהדרכתו של אלכס מרמן, והייתה חברה במועדון מכבי תל אביב.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בפראג במרץ 2015, זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית הארד בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש של 14.49 מטר, אחרי יקטרינה קונבה מרוסיה (14.69 מטר) וגבריאלה פטרובה מבולגריה (14.52 מטר).
כבר בשלב המוקדמות ממנו העפילה מהמקום הראשון, קבעה שיא ישראלי חדש של 14.40 מטר.
בתחרות פרימיום של התאחדות האתלטיקה האירופית, שנערכה בפראג ביוני אותה שנה, זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש של 14.61 מטר, אחרי גבריאלה פטרובה מבולגריה, שקבעה שיא אישי חדש של 14.64 מטר ולפני כריסטינה גיריש מגרמניה (14.17 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט אותה שנה זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא ישראלי ואישי חדש של 14.78 מטר, אחרי קתרין איברגואן מקולומביה (14.90 מטר) ולפני אולגה ריפקובה מקזחסטן (14.77 מטר).
ב-2016 עברה למועדון מכבי חיפה.
באליפות אירופה, שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי 2016, זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.51 מטר.
בכך הייתה לאתלטית הישראלית האישה הראשונה שזוכה במדליה באליפות אירופה באצטדיון.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), סיימה קנייזבה-מיננקו במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.68 מטר.
בפברואר 2017, עברה קנייזבה-מיננקו ניתוח בכף הרגל, עקב פציעה קשה בעקב.
עם זאת, באליפות אירופה לאומות דרג ב' שנערכה בישראל ביוני, היא ניצחה בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.17 מטר וקבעה את הקריטריון לאליפות העולם.
באליפות העולם, שנערכה בלונדון באוגוסט אותה שנה, סיימה בקפיצה משולשת במקום הרביעי בתוצאה של 14.42 מטר.
באליפות ישראל, שנערכה בתחילת יולי זכתה מיננקו בשתי מדליות זהב.
בקפיצה משולשת קבעה תוצאה של 14.13 מטר, ובקפיצה לרוחק קבעה שיא עונתי של 6.34 מטר.
חודש לאחר מכן, השתתפה מיננקו באליפות אירופה באתלטיקה, וסיימה במקום החמישי בתוצאה של 14.37 מטר.
בשלב המוקדמות קבעה שיא עונתי בתוצאה של 14.41 מטר.
באליפות ישראל, שנערכה בסוף יולי זכתה מיננקו בשתי מדליות זהב.
בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.95 מטר, ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.22 מטר.
באותה תחרות היא נפצעה, ולכן לא השתתפה באליפות העולם שנערכה בדוחה מאוחר יותר.
במרץ 2021, החלה להתאמן בהדרכתו של רוגל נחום.
במסגרת סבב הגביע הביניבשתי שנערכה במדריד ב-19 ביוני 2021, סיימה קנייזבה-מיננקו במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.36 מטר, ובכך קבעה את הקריטריון האולימפי.
באולימפיאדה זו, הופיעה במשחקים האולימפיים בשלישית.
במוקדמות הקפיצה המשולשת באולימפיאדה, היא סיימה שמינית עם תוצאה של 14.36 מטר, העפילה לגמר, וסיימה במקום השישי עם תוצאה של 14.60 מטר, תוצאתה הטובה ביותר מאז 2016.
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה ביוג'ין, לא הצליחה מיננקו להעפיל לגמר מהמוקדמות.
באליפות אירופה באתלטיקה 2022 שנערכה במינכן זכתה מיננקו במדליית הארד.
ביוני 2024 החליטה מיננקו לסיים את העונה בשל פציעה בגיד אכילס.
בשל כך, לא נכללה בסגל האולימפי לאולימפיאדת פריז.
לקראת סיום השנה הודיעה על פרישה
בשנת 2012, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, הכירה במהלך האימונים את בעלה, ספורטאי ישראלי, אנטולי מיננקו (אלוף ישראל בקרב עשר; 2010 ו-2011), שעלה לישראל מקזחסטן הסובייטית.
כחודש לאחר המשחקים האולימפיים של 2012, היגרה קנייזבה לישראל בעקבות בן-זוגה מיננקו, והשניים נישאו בסוף אותה שנה.
במאי 2013, קיבלה אזרחות ישראלית מתוקף נישואיהם.
השניים נפרדו לאחר מספר שנים.
במקביל לקריירה הספורטיבית, עובדת כבודקת תוכנה בחברת הייטק.
דצמבר 2015, פרס הספורט הישראלי מטעם משרד התרבות והספורט, על הצטיינות בתחומה.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת טוקיו 2020, התכבדה בנשיאת דגל המשלחת הישראלית יחד עם יעקב טומרקין.
חנה סמוך-רום (נולדה בשנת 1947) היא אתלטית עבר ישראלית, אלופת ישראל (1966), ושיאנית ישראל בקפיצה לרוחק ובקרב חמש.
היא בוגרת בית ספר תיכון ליאו בק בעיר.
סמוך התאמנה בקבוצת הפועל חיפה בהדרכת יצחק מנדלברוד.
בתחרות שנערכה ביוני 1964 היא קבעה בקפיצה לרוחק תוצאה של 5.55 מטר, הטובה ב-3 ס"מ מהשיא הישראלי אך שיא זה לא אושר בטענה שהייתה רוח גבית חזקה מדי.
באליפות הפועל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות זהב, בריצת 60 מטר בשיא ישראלי חדש לנערות של 7.8 שניות, בריצת 100 מטר בשיא הפועל חדש לנערות של 12.6 שניות, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.35 מטר ובקפיצה לגובה בתוצאה של 1.47 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1965 זכתה סמוך ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.7 שניות, בריצת 80 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש לנערות של 12.9 שניות, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.35 מטר ובקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף, בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.9 שניות, אחרי אנדרה אביגל (12.5 שניות) ולפני אילת לרון (13.1 שניות), בקפיצה לגובה בתוצאתה של 1.40 מטר, אחרי מיכל למדני (1.65 מטר) ולפני בתיה עופר (1.30 מטר).
מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.0 שניות, אחרי מרים סידרנסקי (12.0 שניות) ואילנה קרוך (12.7 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.14 מטר, אחרי גאולה גדישביץ (5.41 מטר) וסמדר מודעי (5.33 מטר).
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בריצות שליחים ובקרב רב שנערכה במכון וינגייט ביולי 1965 זכתה סמוך במדליית זהב בקרב חמש בשיא ישראלי חדש (שיא יסוד) של 3664 נקודות (ברזל: 8.43 מטר, 80 מטר משוכות: 13.1 שניות, גובה: 1.45 מטר, רוחק: 5.16 מטר ו-200: 27.1 שניות), לפני מרים סידרנסקי (3659 נקודות).
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-7 שנערכה בסוף אוגוסט היא זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 5.45 מטר, אחרי גאולה גדישביץ שקבעה שיא ישראלי חדש ושיא מכביה חדש של 5.61 מטר וסמדר מודעי (5.53 מטר).
במסגרת תחרות ליגה באתלטיקה שנערכה בתחילת ינואר 1966 קבעה סמוך בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 5.69 מטר.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בתל אביב ב-22 בינואר היא שיפרה את שיאה הישראלי והעמידה אותו על תוצאה של 5.85 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 8 חודשים וחצי ונשבר על ידי סמדר מודעי (5.90 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באצטדיון רמת גן לאור זרקורים בסוף יוני 1966 זכתה סמוך במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.60 מטר, לפני סמדר מודעי (5.43 מטר) ושירי קרינסקי (5.21 מטר).
חודש לאחר מכן, בתחרות מבחן לקראת משחקי אסיה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 1966 זכתה סמוך במדליית כסף בקרב חמש, בשיא אישי חדש של 3842 נקודות, אחרי אנדרה אביגל שקבעה שיא ישראלי חדש של 4065 נקודות, שיפור לשיא הישראלי של סמוך (3664 נקודות) ולפני מיכל למדני (3443 נקודות).
בתחרות במסגרת הליגה באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט בסוף נובמבר אותה שנה, היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בקפיצה לרוחק (5.51 מטר) ובקפיצה לגובה (1.40 מטר).
מדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.5 שניות המהווה שיא ישראלי חדש אך הקדימה אותה אביבה בלץ שקבעה תוצאה זהה.
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה סמוך לכבוד.
חנה מְלוֹטֶק (בשם נעוריה: גורדון; ביידיש: מלאָטעק; באנגלית: Eleanor (Chana) Mlotek; 9 באפריל 1922 – 4 בנובמבר 2013, שם) הייתה מוזיקולוגית, מלחינה וחוקרת שהתפרסמה בעיקר בחקר השיר העממי ביידיש.
ומגיל 22 ועד סמוך לפטירתה עבדה בייוו"א כארכיונאית וכחוקרת שפת היידיש, בעיקר בתחום שירי העם ביידיש.
במסגרת זו היא פרסמה מספר ספרים ואסופות של שירי יידיש.
בעלה, יוסף מלוטק, היה שותף לחיבור חלק מספריה.
היא פרסמה בשני כרכים אסופה של שירי יידיש מתקופת השואה, וכן מחקר מקיף על השירה ביידיש ב-500 השנים האחרונות.
כן פרסמה מאמרים רבים בעיתונים ובכתבי עת.
משנת 1970 פרסמה יחד עם בעלה בעיתון "פארווערטס" מדור לאיתור שירים נשכחים.
חנה קול (נולדה בשנת 1947) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
קול גדלה בקיבוץ אפיקים והחלה להתאמן בגיל 10 בקבוצת השחייה של הקיבוץ בהדרכת שמריהו נאבל ויעקב רימון.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1963 זכתה קול ב-3 מדליות זהב אישיות ובכך הייתה לשחיינית המצטיינת באליפות.
קול זכתה במקום השני בפרס ספורטאית השנה של ישראל לשנת 1963.
חנה מרון (נולדה ב-15 בספטמבר 1946), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה.
מרון התאמנה בקבוצת ברית מכבים עתיד בהדרכתם של נחום בוך וד"ר אבוני מהונגריה.
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באמצע אוקטובר 1959 זכתה מרון במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:31.4 דקות, אחרי חיותה מרצ'ביאק מהפועל תל עמל (3:18.5 דקות) וחברתה לאגודה נעמי נייגר (3:28.5 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים שבחיפה באוקטובר 1960, זכתה מרון ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:06.6 דקות, לפני רבקה קרטין ממכבי חיפה (6:08.9 דקות) ונורית שלו מהפועל בית שאן (6:16.2 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:31.8 דקות, לפני נורית שלו (1:33.2 דקות) וקורין מהפועל אפיקים (1:33.6 דקות).
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:17.8 דקות, אחרי רבקה קרטין (1:13.8 דקות) ולפני תלמי מהפועל גוש זבולון (1:18.3 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:21.9 דקות, אחרי תמר זליג ממכבי חיפה (3:21.8 דקות) ולפני נעמי נייגר (3:30.7 דקות).
שבוע לאחר מכן, היא זכתה במשחה המסורתי ל-3 ק"מ משבי ציון לנהריה בתוצאה המהירה ביותר למשחה זה של 63:05.0 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באוקטובר 1962 זכתה מרון בשתי מדליות, זהב וכסף.
במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:17.7 דקות, לפני אורנה בלכמן ממכבי חיפה (3:22.7 דקות) ונעמי נייגר (3:22.8 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:28.3 דקות, אחרי נורית שלו מהפועל נוה איתן (1:23.8 דקות) ולפני אורנה בלכמן (1:30.8 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר בשנת 1964 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:32.2 דקות, אחרי דורית זלץ חברתה לקבוצה (1:22.4 דקות) ונורית שלו (1:26.7 דקות).
חנה סהר (נולדה ב-1 במרץ 1966) היא צלמת ואמנית ישראלית.
חנה סהר נולדה וגדלה בשכונת פרדס כץ רמת גן, בת זקונים להורים יוצאי עיראק.
בצבא שירתה בחיל התחזוקה ועסקה ב.
לאחר השירות הצבאי במהלך טיול באירופה, רכשה מצלמה מחברה, התחילה לצלם ללא הפסקה והחליטה להיות צלמת.
בשנים 1987–1991 למדה צילום בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, שלפרנסתה עסקה במקביל כמלחימה בתעשייה הצבאית.
לאחר הלימודים החלה לעבוד בצילום עיתונות עבור ידיעות אחרונות ומעריב.
תערוכתה החשובה הראשונה של סהר הייתה "בינגו הנסיכה", בגלריה קמרה אובסקורה, תל אביב, ב-1998, בה הציגה דמויות שוליים מחיי הלילה של תל אביב ומאז הציגה במספר רב של תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
כל סדרות התצלומים של סהר צולמו בפילם, למעט הסדרה "אשלון ביוטי".
חיה ועובדת בתל אביב ואם לשניים.
סהר זכתה בפרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות (1998), פרס ליאון קונסטנטינר (2002), פרס משרד החינוך, התרבות והספורט לאמנות (2004), ובפרס שרת החינוך והתרבות (2014).
תיעוד חיי הלילה של השוליים וצילומי דיוקנאות של זונות, קוקסינלים, מהמרים וכולי.
"המהלך העיקרי המתגבש בעבודתה הצילומית של סהר הוא הניסיון לאפיין דמויות מחוץ לתחום הסטריאוטיפי שלהן.
ניסיון לא רק לתקשר עימן, אלא להישיר מבט, פנים אל פנים, ולקיים דיאלוג.
להגיב להפתח מבלי להתגונן, מבלי להילחם."
סהר תיעדה את בת זוגה, צילמה את אהבתן ונופים ברקע.
"כדי להעיד נכוחה על התגלמויות אלה של הלילה, סהר פוערת את עדשת המצלמה שהיא מעמידה מול נופיה לחשיפה ארוכה ואִטית...
סהר מזיזה את ה"זום" פעמים מספר קדימה ואחורה, וכתוצאה מכך נוצרים בתצלום כמה מכפלות (בגדלים שונים ובזוויות משתנות מעט) של אותם דימויים.
כל תצלום של סהר הוא לפיכך מעין רצף קולנועי שהתכנס לפריים אחד, כאשר רצף מכפלות הדימויים יוצר לא-פעם הדמיה של מישורי הנוף השונים: קו האופק שלו, עומקו המדומה, הנִקבות המוזרות הנפערות בו, זיקתו לצמתים חשובים בתולדות הציור.
אמה של סהר מצולמת בחשיכה ובנות משפחתה מוארות בצבעוניות מוגזמת.
"חנה סהר מתערבת בנושא ההיסטורי-מודרני של "גילאי האדם".
בגרסתה מצולמות נשים ממוצא עיראקי בשלבי חייהן השונים: ילדות, נערות, נשים צעירות, נשים בשלות, נשים מבוגרות, וגם אשה אחת באה בימים...
סהר צילמה ומנשה קדישמן אייר על תצלומיה, כמחווה לדוד הנדלר.
1991 - גלריה עמליה ארבל, ראשון לציון.
1998 - "בינגו הנסיכה", גלריה קמרה אובסקורה, תל אביב, אוצרת: הדס מאור.
"Princess Bingo", דובלה ריוואז', סט, צרפת.
2001 - "סדרת הטפטים", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אוצרת: הדס מאור.
2002 - "בינגו הנסיכה", מוזיאון תל אביב לאמנות, במסגרת פרס קונסטנטינר לצילום, אוצרת: נילי גורן.
2002 - "היפוכים", גלריה רוזנפלד, תל אביב, אוצרת: דיאנה דלל.
2003 - "עבודות חדשות", פסאז' דה רץ (Passage de Retz), פריז, צרפת, אוצר: יונה פישר.
2007 - "נוקטורנו", בית גבריאל בכנרת, אוצרת: עליזה אורבך.
2010 - "אשלון ביוטי", סדנאות האומנים, תל אביב, אוצרת: ורד זפרן-גני.
2012 - "דוד המלך ואני", חנה סהר ומנשה קדישמן יוצרים עבודות משותפות, בית האמנים תל אביב, אוצרת: חנה קופלר.
2014 - "אשלון ביוטי", מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: רוני כהן-בנימיני ויובל ביטון.
2016 - "אשמורות" מוזיאון חיפה לאמנות, אוצֵרת: סבטלנה ריינגולד.
2017 - 'חשופים' המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל–חי, אוצרת נעמה חייקין.
1993 - "ארוטיקה", גלריה לימבוס, תל אביב.
1997 - "גבולות מטושטשים", גלריה פירמידה, חיפה.
תערוכה קבוצתית במוזיאון תל חי לצילום.
1999 - "ארט פוקוס", ביאנלה לאמנות עכשווית בירושלים.
"Walkabout", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"חדש באוסף", מוזיאון תל אביב.
2005 - "על גדות הירקון", מוזיאון תל אביב לאמנות.
הזוכים בפרסי משרד החינוך, התרבות והספורט לאמנות 2004, מוזיאון תל אביב לאמנות.
"קאמרה סאקרה", מוזיאון ישראל, ירושלים.
"יונה בבצלאל", גלריה בצלאל, תל אביב.
"שביל ישראל", בית מאני, תל אביב.
"זמן תל אביב", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2011 - מוזיאון וִילְפְרִיד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע.
2013 - "אוסף יונה פישר", מוזיאון אשדוד.
2014 - "עד שתצא מקולי", מוזיאון אשדוד לאמנות.
2016 - "חיפוש קרוב" המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל–חי.
2017 - "חנה אורלוף: פיסול פמיניסטי בישראל", מוזיאון מָאנֶה-כּץ, חיפה.
"אנונימי X: סוף עידן הפרטיות", מוזיאון חיפה לאמנות.
1992 - מלגה מהשגרירות הצרפתית בישראל בשיתוף קמרה אובסקורה
1998 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות
2002 - פרס ליאון קונסטנטינר
2004 - פרס משרד החינוך, התרבות והספורט לאמנות ועיצוב
2014 - פרס שרת החינוך והתרבות.
חנה קַפָּרָא (כ"ה בכסלו ה'תרפ"ב, 26 בדצמבר 1921, רחובות – כ"ז באלול ה'תשנ"ז, 28 בספטמבר 1997, רחובות) הייתה חברת ארגון "ההגנה", טכנאית מטוסים, מראשוני המערך הטכני של חיל האוויר ומתנדבת פעילה בגופים ציבוריים בעיר רחובות.
על שמה קרויה סמטה בעיר.
מוצא משפחתה של קפרא הוא מהכפר קפרא ממחוז חַיְדַאן שבתימן.
בשנת 1909 עלו בני משפחתה לארץ ישראל בקבוצה בת כ־150 אנשים, בליווי מלווים מוסלמים שכירים, ששימשו להם כמורי דרך ושמרו עליהם מפני שודדי דרכים.
הם הלכו ברגל עד עיר הנמל עדן.
משם הפליגו בסירות עד מצרים ולאחר מכן הגיעו לנמל יפו.
בהגיעה לארץ ישראל התיישבה המשפחה במושבה רחובות, בשכונת שעריים, שהייתה היישוב החקלאי התימני הראשון בארץ ישראל.
קפרא נולדה בשעריים בשנת 1921. אביה, יאיר בן אברהם קפרא, ואימה שרה (סלחה) היו ממייסדי השכונה.
כבר בהיותה ילדה השתתפה בפרנסת המשפחה, וסייעה לאביה בעבודות הפרדס ובנטיעות.
אחיותיה הצעירות, רות וצביה, נשלחו ללמוד בבית הספר היסודי הראשון ברחובות, הראשונות מילדי השכונה.
זאת – בזכות רצון המשפחה להשתלב בחברה המקומית.
בשנות ה־30 למדה קפרא בבית ספר ערב לבנות עובדות שהקים ויצו.
למעשה היה זה צריף בשעריים, שאליו היו מגיעות בנות עובדות (בעיקר יוצאות תימן) ללמוד אחר הצוהריים.
כנערה ראתה כיצד בני היישוב ומרבית הנוער באותם ימים, ביניהם גם אחיה הגדול, נחמיה, עוזרים ליישוב היהודי ותורמים את חלקם בשמירות, בהגשת עזרה ראשונה בכיבוי שריפות ועוד.
בעקבותיהם החליטה גם היא להשתתף בפעולות אלה.
נחמיה קפרא היה בין הראשונים שהתגייסו לארגון ההגנה בעיר רחובות.
בפרוץ המרד הערבי, בשנת 1936, והיא בת 15, החליטה להתגייס לארגון ההגנה.
היא התנדבה לקורס אתתים ומקשרים וקיבלה הכשרה בהעברת ידיעות ומידע, שבה למדה להפעיל את פנס האיתות על ידי קוד מורס.
כדי לשפר את עבודתה היא נהגה להתאמן על האיתות גם כשלא הייתה בתפקיד.
לאחר מכן עברה לגדוד מתנדבים של מגן דוד אדום והוכשרה בהגשת עזרה רפואית.
לאחר שעמדה בבחינות עבדה במקצוע תמורת שכר.
ב־1945, בימי מלחמת העולם השנייה, הקימו הבריטים בסיס תחמושת בוואדי צראר (נחל שורק), וקפרא עבדה שם בהגשת עזרה רפואית.
לאחר מכן עברה לעבוד בבסיס חיל האוויר הבריטי בעאקיר (עקרון, לימים בסיס תל נוף), במחלקה לאחזקת מטוסים.
עוד לפני קום המדינה עסקה קפרא בתיקון מטוסים משומשים שקנתה הנהגת היישוב מחיל האוויר הבריטי.
בתחילת 1948 רכש שירות האוויר, הזרוע האווירית של ההגנה, מהצבא הבריטי 20 מטוסי אוסטר אוטוקרט משומשים.
קפרא עסקה עם שרינה רכטמן במלאכת תיקוני הבד והצבע של המטוסים הקלים.
הייתה זו התמחות מיוחדת, שעברה מן העולם עם המטוסים בנויי העץ ומצופי הבד.
העבודה נעשתה בחשאי, במרתפי יקב שרונה בתל אביב, מחשש שהבריטים יחזרו בהם מהעסקה ויחרימו את המטוסים.
עם הקמתו הרשמית של חיל האוויר המשיכה קפרא בתפקידה בתחזוקת מטוסים ובהכשרתם לטיסה.
רוב הטכנאים והטייסים היו אז מתנדבים מחוץ לארץ, וקפרא הייתה בין הראשונות לעסוק בתפקיד.
לאחר חמש שנות שירות השתחררה בדרגת רב־סמל.
לאחר שחרורה המשיכה לעבוד עוד 33 שנים בחיל האוויר כאזרחית עובדת צה"ל, עד שנת 1983. שנים רבות עבדה בבסיס תל נוף כטכנאית תחזוקת מטוסים במחלקת בד וצבע.
חנה קפרא לא נישאה ולא נולדו לה ילדים.
מרבית שנותיה גרה בשעריים בבית אשר בנתה.
היא נפטרה בכ"ז באלול תשנ"ז (1997) ונקברה בבית העלמין תר"ן, בית הקברות הראשון ברחובות, שבו נקברו מייסדי המושבה.
סמטה הסמוכה לרחוב שבו גרה בעיר רחובות נקראת על שמה.
חנה קטן (נולדה בי"ג בתשרי תשי"ט, 27 בספטמבר 1958) היא אשת ציבור ציונית-דתית, מרצה, סופרת ורופאת נשים.
הקימה את יחידת ההפריה החוץ-גופית (IVF) במרכז הרפואי צאנז ע"ש לניאדו בנתניה ועמדה בראשה.
הקימה את המרכז לבריאות האשה של קופת חולים מאוחדת בקריית ספר ואת המרפאה הסקסולוגית במרכז הרפואי שערי צדק.
נולדה בניו יורק למקס ולברברה רייסקין, בת בכורה במשפחה של שמונה ילדים.
אביה היה רב, מחנך ופרופסור לספרות עברית, ואמה, דוקטור לפסיכולוגיה, הייתה מרצה ומחנכת.
בשנת תשל"ג, חודש לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, עלתה המשפחה ארצה והשתכנה ברמת אביב.
שירתה בשירות לאומי בקיבוץ שעלבים.
בשנת תשל"ו (1976) למדה לימודי יהדות ומחשבים במכללת ירושלים לבנות, ואחר כך עברה ללמוד לימודי רפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת תשמ"ט (1989) החלה להתמחות במחלקת נשים ויולדות במרכז הרפואי שערי צדק, וסיימה את ההתמחות ביילוד וגינקולוגיה בהצטיינות בשנת תשנ"ד (1994).
עבדה כעשר שנים כרופאה בכירה במחלקה.
בסופה של תקופה זו עבדה ביחידה להפריה חוץ גופית (IVF).
בשנת תשנ"ט (1999) עברה ללניאדו - מרכז רפואי צאנז כדי להקים יחידה להפריה חוץ גופית, שניהלה במשך שנה וחצי.
במקביל היא עברה השתלמות בסקסולוגיה בבית חולים קפלן בפיקוחו של ד"ר רוזנמן, והתקבלה לאיט"ם (האגודה הישראלית לטיפול מיני).
בשנת תשס"ג (2003) הקימה מרפאה סקסולוגית במרכז הרפואי שערי צדק.
ד"ר קטן למדה ניהול רפואי של בתי חולים ומערכות בריאות מטעם המרכז הישראלי לניהול בתל אביב ומטעם ההסתדרות הרפואית.
קטן לימדה במוסדות שונים, בהם בית הספר לסיעוד שערי צדק, ומכון טל.
וכמרצה אורחת בקורסים לרפואה והלכה לסטודנטים במכון שלזינגר, מכללת אמונה ובפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
היא מלמדת בקורסים לבודקות טהרה, בלניות ומדריכות 'הבית היהודי' במכון פועה, למדריכות כלות מטעם ארגון איל"ה, בקורסים למטפלות בייעוץ נישואין ובמיניות מטעם ינ"ר, בקורסים לבלניות מטעם משרד הדתות ועוד.
כתבה את תוכנית הלימודים הרפואית בקורס לרפואה והלכה ליועצות בענייני משפחה של מדרשת נשמת והרצתה בו, כמו גם בקורס למקדמות בריאות של אגודת 'בית נתן' – לקידום בריאותה של האשה החרדית.
קטן שימשה יועצת לענייני רפואת נשים של תנועת אמונה וייצגה אותה בוועדה לקידום מעמד האשה בכנסת.
היא חברת המועצה הלאומית לבריאות האשה.
הייתה חברת הוועדה להרחבת מאגר הביציות לתרומה מטעם משרד הבריאות, חברת הוועדה לדמוגרפיה מטעם משרד העבודה והרווחה ועוד.
בשנת 2018 היא ייסדה את 'המרכז למשפחה' במכללת אורות ישראל באלקנה, והיא מכהנת כנשיאה של מרכז זה.
בשנת 2023 מונתה קטן למנהלת הרפואית של בית ההחלמה ליולדות שעברו לידה שקטה 'מלון ירמיהו 33' של עמותות ניצוצות ענבר ויד שרה.
בשנת 2024 ייסדה קטן ארגון נשים בשם נשות תקומה, ומונתה למנהלת השדולה לשימור פיריון בכנסת.
בשנת תשע"א זכתה לתואר אשת השנה של תנועת 'אמונה'
בשנת תשע"ה זכתה בפרס כץ ליישום ההלכה בחיים המודרניים.
בשנת תש"פ הייתה חברה בוועדת פרס ישראל בתחום ספרות תורנית.
בשנת תשפ"א זכתה בפרס ירושלים בתחום הרפואה וההלכה מטעם עיתון בשבע.
קטן כתבה מאמרים בענייני רפואה הלכתית, חלקם עם בעלה הרב יואל קטן, שהתפרסמו בכתבי עת אקדמיים כמו אסיא, ותחומין.
בנוסף, כתבה קטן מאמרים בענייני רפואה ואתיקה רפואית בכתב העת של האיגוד הישראלי לחקר הפוריות (איל"ה) ובכתב העת הישראלי לגינקולוגיה Ob&Gy Update.
משנת תשע"ב קטן מפרסמת טור קבוע בשבועון בשבע בענייני רפואה, משפחה ויהדות.
כמו כן, קטן פרסמה מספר ספרים העוסקים בנושאים בחיי המשפחה:
חיי אישה: מבט אישי ורפואי, חנה קטן, ירושלים: ספריית בית אל, תשע"ב.
חיי משפחה: שאלות עכשוויות בשיח רפואי-הלכתי, חנה קטן, ירושלים: ספריית בית אל, תשע"ג.
ביחד: מדריך לבניית אינטימיות זוגית בריאה, חנה קטן, ירושלים: ספריית בית אל, תשע"ו.
אישי נשי: מחשבות על מרוץ החיים, חנה קטן, ירושלים: ספריית בית אל, תשע"ח.
דרך כלה: הכנת כלה לחופתה, מבט רפואי-הלכתי, חנה קטן, שעלבים: ספריית משעול, תשע"ח.
עת ללדת: אמצעי מניעה במבט יהודי, חנה קטן, שעלבים: ספריית משעול, תשע"ח.
עטופה ברחמים, חנה קטן, ירושלים: ספריית בית-אל, תשע"ט.
רפואה בפרשה: ענייני רפואה והלכה הקשורים לפי סדר פרשות השבוע, חנה קטן, ספריית משעול, תש"פ.
טהורה את: על טהרה וטבילה ומה שביניהן: היבט נשי ומשפחתי, חנה קטן, שעלבים: ספריית משעול, תשפ"ב.
אבידות בחול, חנה קטן, ישראל: הוצאה עצמית, תשפ"ג.
(- ספר פרוזה העוסק בהתנתקות)
את יולדת: על הריון, לידה, הנקה, וחזרה לשגרה, חנה קטן, שעלבים: ספריית משעול, תשפ"ד.
חנה קטן נשואה לרב יואל קטן, אם לשלושה עשר ילדים ומתגוררת ביישוב שעלבים.
מבין גיסיה: הרב יצחק בן שחר - ראש ישיבת קדומים לשעבר, הרב מיכאל הרשקוביץ - מתלמידי הרב קוק, דיין ור"מ בישיבת מרכז הרב, ופרופ' רפאל קטן -אונקולוג בכיר והמנהל לשעבר של המערך האונקולוגי בבית החולים תל השומר.
חנה רדו (נולדה ב-14 ביוני 1959) היא יזמת עסקית וחברתית, יו"ר ומייסדת העסקים החברתיים: סופרסונס- מיזם לשוויון חברתי בנקודות ההשפעה, Group19 - קבוצת עסקים חברתית שמעניקה שירותים במגוון תחומים במיקור חוץ ו"710 מערב" - מיזם תעסוקה למפונים ומפונות מקווי העימות, שאותו ייסדה לאחר ה-7 באוקטובר יחד עם קרן מיראז' ישראל.