tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף דוקטורי היה היוזם והמייסד של היישוב הקהילתי בית חשמונאי ובהמשך פעל להקמת היישוב כרמי יוסף וכן פעל להסדרת מעמד היישוב הקהילתי גני הדר, בנוסף יזם דוקטורי אימוץ של בה"ד 6 ובסיס משמר הגבול בבית חורון על ידי המועצה האזורית.
במקביל כיהן כחבר הוועדה המקומית לתכנון ובניה "לודים", ויושב ראש "שדות גזר", אגודה שיתופית חקלאית לפיתוח אזור גזר.
לאחר סיום תפקידו כיהן דוקטורי כיושב ראש רשות ניקוז "אילון-שורק" (1980–1997).
כן היה במשך שלושה עשורים חבר הנהלה באיגוד ערים לשירותי כבאות והצלה 'אילון' וגזבר האיגוד, תפקיד אותו מילא בהתנדבות.
דוקטורי כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות למועצה אזורית גזר בבחירות מוניציפליות בחמש מערכות הבחירות בשנים 2004, 2009, 2013, 2018 ו 2024.
נשוי לנועה (בת מינה וד"ר עמנואל לפין ונכדת ד"ר אבא לפין), ואב לחמישה ילדים.
כלתו, יעל מיבר דוקטורי נרצחה בפיגוע ירי ב-1 בינואר 1998.
רבי משה דוד טייטלבוים (ה'תרט"ו - כ"א באדר ב' ה'תרצ"ה) בן לשושלת הרבנים של משפחת טייטלבוים, היה רב העיירה מודיור-לופוש שברומניה.
נולד ברומניה בשנת ה'תרט"ו לרבי ישראל יעקב יוקיל טייטלבוים (רבה הראשי של וואלווא) ולהענדל בתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים הייטב לב.
בצעירותו היה תלמידם של סבו ה"ייטב לב" ושל רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
נישא לחיה בתו של רבי אריה לייבוש הלברשטאם רבה של דוקלא.
לאחר נישואיו כיהן כמה שנים כרב בעיר צאנז, ובשנת ה'תרמ"ב החל לכהן כרבה של מודיור-לופוש.
במודיור-לופוש עמד בראשות ישיבה בת כמאה בחורים.
בסוף ימיו היגר לארצות הברית שם כיהן כאדמו"ר מוואלווא.
הוציא לאור את ספרו של סבו יטב לב.
נפטר בכ"א באדר ב' ה'תרצ"ה.
רבי אברהם חיים, רב בקרמניץ (נרצח בשואה)
רבי יצחק שמואל, רב בלופוש (נרצח בשואה)
רבי יקותיאל יהודה, רב באויהעל וברובע הברונקס (חתן רבי נפתלי הלברשטאם)
הרבנית גראס, אשת הרב אהרן גראס מלופוש
נולד בעיר רוזדול בגליציה, לרבי אשר אנשיל אשכנזי, שהיה נצר לרבי שלום שכנא מלובלין, הש"ך, הט"ז, החכם צבי, התוספות יום-טוב ועוד.
אין ידוע הרבה אודות ימי חורפו, אך בהגיעו לגיל עשרים ותשע התקבל לכהן ברבנות בעיר טולצ'ובה בצפון הונגריה.
בשנת ה'תר"ג כשהגיע לגיל שבעים עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, שם התקבל לאב"ד קהילות האשכנזים.
ביתו שבנה בצפת קיים עד היום ברחוב אלקבץ, ונמצא בחזקת "מוסדות צאנז" בעיר.
נפטר בי"ח תמוז תרט"ז, ונטמן בבית העלמין העתיק בצפת.
ר' יואל אשכנזי מזלאטשוב בעמח"ס שו"ת מהר"י אשכנזי
ר' מרדכי אשכנזי אב"ד פיסטין וראב"ד סטאניסלאוו
ר' שלמה אשכנזי אב"ד באקשעוויץ, מנוחתו כבוד בירושלים
רחל אשת רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים ה"ייטב לב" מסיגוט
חתנו ר' יוסף יואל דייטש מטארנופול בעמח"ס יד יוסף
יזם נדל"ן שהיה פעיל במיוחד בפיתוח הצד המערבי של העיר הרצליה (הרצליה פיתוח) במסגרת תפקידו כמנהל "חברת פיתוח הרצליה בע"מ".
דה שליט נולד ב-1893 בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו) למאיר דה שליט ואלקה-הענע (לבית לוין).
בצעירותו למד בחדר אחר כך המשיך ללמוד בבית ספר תיכוני למסחר.
את לימודיו הגבוהים החל בבית הספר למתמטיקה והנדסה בליאז' שבבלגיה כשב-1915 עבר ללמוד בפוליטכניקום בריגה ובשנים 1917–1920 למד בבית הספר הגבוה לקואופרציה במוסקבה.
ב-1917 החל דה שליט את פעילותו הציונית בקהילות היהודיות שבאזור אורל שברוסיה והיה חבר בהנהלה המרכזית של ההסתדרות הציונית ברוסיה.
בשנים 1922 עד 1925 שימש כציר מטעם הדירקטוריון של קרן היסוד בארצית הבלטיות.
ב-1925 עלה דה שליט ארצה והמשיך גם כאן את פעילותו הציבורית.
בין השאר ייצג את ציוני רוסיה ב-1939 בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה וב-1946 בקונגרס הציוני ה-22 בבזל.
כמו כן בשנים 1926 עד 1936 עמד בראש קהילת ציון אמריקאית ששמה לה מטרה לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל ובין השאר רכשה העמותה קרקעות במערב הרצליה שהיו שייכות לכפר הערבי סידנא עלי (בימינו הרצליה פיתוח).
ב-1936, עם סיום עבודתו בעמותה, הקים דה שליט את "חברת פיתוח הרצליה בע"מ" שפיתחה את הרצליה ואת האזור המערבי של העיר.
ב-1945 ייסד וניהל את חברת "מלוני השרון בע"מ" שהקימה ב-1948 את מלון השרון.
בנוסף לפעילותו האינטנסיבית בהרצליה, פעל דה שליט גם באזורים אחרים בארץ:
הקמת בית ההבראה בנהריה לחיילי צה"ל
קניית אדמות בעפולה ורמת ישי
יסוד חברות מים בעפולה ובבלפוריה
נטיעת מטעי פרי בעפולה ובבלפוריה
לזוג נולדו שלושה ילדים: מאיר דה שליט, עמוס דה שליט ואדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה שליט שנישאה לאדריכל ולוחם החופש הדרום אפריקאי ארטור גולדרייך.
נפטר בהרצליה ב-1971 והובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
בשנת 1962 קיבל משה אזרחות כבוד של הרצליה.
עיריית הרצליה קראה כיכר על שמו בעיר (כיכר דה שליט בהרצליה פיתוח).
קריאת בית כנסת "אוהל משה" על שמו (רחוב אריה בן אליעזר 33 בהרצליה).
הרב פרופ' משה דוד טנדלר (כ"ז באב ה'תרפ"ו, 7 באוגוסט 1926 – כ"ב בתשרי ה'תשפ"ב, 28 בספטמבר 2021) היה רב אורתודוקסי-אמריקאי.
מראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן, פרופסור לביולוגיה ומומחה באתיקה רפואית, חתנו של הרב משה פיינשטיין ועורך חלק מכתביו.
נולד בעיר ניו יורק בשנת 1926. בשנת 1939, בהיותו בן 13, נכנס הרב טנדלר לראשונה לישיבה יוניברסיטי, ומאז, כלשונו, "מעולם לא עזב".
הרב טנדלר קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1947, ותואר שני בשנת 1950. הוא הוסמך לרבנות בישיבה יוניברסיטי בשנת 1949, וקיבל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1957. הוא היה רב בית הכנסת של קהילה במונסי, וראש ישיבה בכיר בישיבת רבנו יצחק אלחנן של הישיבה יוניברסיטי.
בנוסף לתפקידיו הרבניים, הרב טנדלר שימש כפרופסור לביולוגיה וכפרופסור לאתיקה רפואית יהודית בישיבה יוניברסיטי.
היה נחשב מגדולי המומחים לאתיקה רפואית יהודית וביואתיקה ושילובם בהלכה.
הרב טנדלר היה נשוי לשפרה (נפטרה בכ"ט בתשרי ה'תשס"ח, 2007) בתו של הרב משה פיינשטיין, מגדולי הפוסקים במאה העשרים.
הרב טנדלר ערך חלק מספרי השו"ת "אגרות משה" של הרב פיינשטיין, ותשובות רבות באגרות משה מופנות לרב טנדלר.
נפטר ברושל פארק, ניו ג'רזי ביום שמיני עצרת תשפ"ב.
הרב טנדלר האמין שיש חשיבות עליונה בידיעת המדעים, הטכנולוגיה והמציאות בכלל.
הוא שימש מקור ידע יקר ערך עבור חותנו, הפוסק הנודע רבי משה פיינשטיין.
כאשר הגיעו אל שולחנו של הרב פיינשטיין שאלות על תהליכים רפואיים או על חידושים במדע וטכנולוגיה, הוא היה פונה אל חתנו ומתייעץ איתו.
הרב טנדלר מוזכר עשרות פעמים בספרי השו"ת "אגרות משה", כמי שמספק את הידע המדעי או הרפואי הנחוץ.
הרב טנדלר היה בעצמו פוסק חשוב, וחלוץ בתחום ההלכה הרפואית.
הוא פסק בתחומי ההלכה הקשים והרגישים ביותר: שאלות מורכבות בענייני פיקוח נפש, קביעת רגע המוות, תרומת איברים, עגונות, הפלה מלאכותית ופוריות.
פיתח תרופה לסרטן שכינה "רפואין".
בשיעוריו בישיבה היה מתמקד ביישום המעשי של ההלכה, ונהג לשתף את התלמידים במקרים שהיה מעורב בהם אישית.
הייתה לו ביקורת חריפה על אלה שהקדישו שנים ארוכות ללימוד, אך נמנעו מפסיקה בנושאים הלכתיים.
היה מראשוני הרבנים שעלו פומבית להר הבית.
על פי עדותו, חותנו הרב פיינשטיין אמר שוודאי שיש מקומות בהר הבית המותרים בכניסה.
לדעת הרב טנדלר, לפי ההלכה, רגע המוות נקבע על פי הפסקת תפקוד המוח, ולא הלב.
כראש ישיבה ורב קהילת "קומיוניטי סינגוג" במונסי, ניו יורק, היה לו חלק גדול בעיצוב היהדות האורתודוקסית באמריקה של המאה העשרים.
הרב טנדלר מסר הרצאות סביב העולם, דיבר בכנסת, והעיד בפני הקונגרס האמריקני.
פרסם ספרים ועשרות המאמרים האקדמיים בנושאי הלכה, מדע ורפואה.
אחיו היה הרב יוסף טנדלר, היה ראש ישיבת נר ישראל לצעירים בבולטימור.
בנו, הרב מרדכי טנדלר, שימש את סבו הרב פיינשטיין בשנותיו האחרונות.
חתניו הם הרב שבתי רפפורט, והרב אברהם אורן – דיין ור"מ בישיבת מקור חיים.
משה דדון (נולד ב-23 ביוני 1961) הוא פוליטיקאי, שכיהן כראש המועצה האזורית מטה יהודה בשנים 2009–2018.
משה דדון נולד בשנת 1961, בן לאהרון וסוליקה.
הוא גדל והתחנך במושב לוזית שבמועצה האזורית מטה יהודה.
בשנים 1997–2003 עמד בראש האגף לחינוך בלתי פורמלי במועצה האזורית מטה יהודה, ובשנים 2003–2008 כיהן כמנכ"ל המועצה האזורית.
בשנים אלה כיהן גם כדירקטור בחברת "תדמיר".
בשנת 2009 נבחר לראש המועצה האזורית מטה יהודה, שבה 57 מושבים, קיבוצים ויישובים קהילתיים.
הוא מיתג את המועצה בסיסמה "מטה יהודה, מובילים באיכות החיים".
ב-2013 החל קדנציה נוספת ללא בחירות, משום שהיה מועמד יחיד.
פעל לקידום אישורה של תוכנית אב לתיירות שאושרה במשרד הפנים.
התוכנית תאפשר לכל בעל נחלה של 2.5 דונם ליצור יזמות תיירותית בשטח של עד חצי דונם באמצעות הקמת יקב, בית בד, צימרים, אומנות, מחלבה, ספא וכל עיבוד של תוצרת חקלאית.
בשנת 2014 מתח מבקר המדינה ביקורת חריפה על הניהול הכספי של המועצה האזורית.
ביוני 2015 נבחר דדון ליו"ר רשות הניקוז שורק-לכיש, שבה חברות 40 רשויות מקומיות ובהן הערים ירושלים, אשדוד וראשון לציון.
בדצמבר 2015 נעצר בחשד לעבירות מין ובהן אונס, ובקבלת שוחד.
בפברואר 2016 נעצר בחשד שהטריד עדים ומעורבים בפרשה, ובית המשפט הורה להרחיקו מפעילות במועצה ולמנוע ממנו ליצור קשר עם המעורבים בפרשה למשך 30 יום, הרחקה שהוארכה לאחר מכן.
בדצמבר 2016 המליצה המשטרה להעמידו לדין.
באוקטובר 2017 זומן לשימוע בפרקליטות המדינה לפני הגשת כתב אישום.
באוקטובר 2018 הגיע דדון להסדר טיעון עם הפרקליטות, במסגרתו הודה והורשע בקבלת שוחד מהקבלן ובעל השליטה בחברה הציבורית אברות, גבי מגנזי, בקבלת שוחד מרון (אהרון) ארצי, מנכ"ל קבוצת תדמיר, וכן בעבירות שיבוש מהלכי משפט.
עבירות המין שיוחסו לדדון בשלב השימוע נמחקו.
בהתאם להסדר הטיעון נגזרו עליו 47 חודשי מאסר בפועל, 12 חודשי מאסר על תנאי ועוד שמונה חודשי מאסר על תנאי, חילוט רכוש בשווי 350 אלף ש"ח וקנס בסך 100 אלף ש"ח, ונקבע שהעבירות יישאו עימן קלון.
דדון נשוי לגילה ואב לשני בנים.
משה דדש (נולד ב-1943) הוא איש עסקים ישראלי המוכר בעיקר מתפקידו ארוך השנים כיושב ראש בית"ר ירושלים.
דדש נולד וגדל בשכונת הבוכרים בירושלים.
דדש עבד בצעירותו כמקרין סרטים בבתי קולנוע בירושלים ואת ראשית דרכו בעסקים עשה גם כן בתחום בתי הקולנוע כשבשנות השישים שכר לראשונה בית קולנוע בירושלים והיה אחראי על הפעלתו.
בשנת 1971 נקרא על ידי יהושע מצא לנהל את עמותת בית"ר ירושלים.
כבר בעונתו הראשונה כמנהל, , סיימה הקבוצה כסגניתה של האלופה מכבי תל אביב.
את עונת סיימה בית"ר במקום ממנו יורדים ליגה, אולם באותה עונה הוחלט להרחיב את הליגה ולהקפיא את הירידה לליגה הארצית, אז הליגה השנייה.
דדש ומצא עזבו את בית"ר בתום העונה ולתפקיד היושב ראש מונה אילן רומן.
במקביל לכדורגל, החל דדש לנהל בתחילת שנות השבעים גם את קבוצת הכדורסל ששיחקה אז בליגה העליונה.
הישגה הבולט היה העפלה לגמר גביע המדינה בכדורסל בעונת שבו הפסידה למכבי תל אביב.
ב-1976 פורקה הקבוצה וכשהוקמה מחדש ב-2012 מונה דדש לנשיא הכבוד והחל לסייע בגיוס נותני חסות.
דדש שב לעסקי בתי הקולנוע ובתחילת שנות השמונים רכש את קולנוע אדיסון ושיפץ אותו.
עם הופעתן של ספריות הווידאו הלך ואיבד האולם מיוקרתו, ולאחר שנים של התנכלויות מצד האוכלוסייה החרדית בירושלים, החליט דדש ב-1989 למכור את הקולנוע.
בנוסף, החזיק דדש לאורך השנים גם בקולנוע עדן ובתי קולנוע נוספים בירושלים ובהם "כפיר" ו"מיטשל" ובסוף שנות השמונים מכר את מרבית החזקותיו למנחם גולן ויורם גלובוס.
בתום עונת בית"ר ירדה לליגה השנייה ודדש שב לנהל את העמותה.
קשריו ההדוקים עם גולן וגלובוס היו למשענת כלכלית עבור הקבוצה בשנים אלו, וזו עלתה למשחקים עם שמות הסרטים שהפיקו השניים על חולצות המשחק.
בשנת 1986 מינה יושב ראש סניף הליכוד בירושלים, ראובן ריבלין, את רוני בר-און ליושב ראש במקומו של דדש והאחרון פנה לעסקי הנדל"ן.
בתחילת שנות התשעים, כשבית"ר החלה מידרדרת ברמתה ובהישגיה ואף ירדה שוב לליגה השנייה, שב דדש לתפקידו כיושב ראש האגודה.
בעונתו הראשונה, השיב דדש את כוכב הקבוצה בעבר, הכדורגלן המצליח אלי אוחנה, ורכש מספר שחקנים נוספים.
הקבוצה שבה לליגה הבכירה וכבר בעונה הבאה, זכתה באליפות המדינה, השנייה בתולדותיה.
בעשור זה הייתה בית"ר קבוצה תחרותית שנאבקה על כל התארים עונה אחר עונה, ושבה וזכתה באליפות בעונות ו-.
המציג את דדש כעסקן כל יכול בעל קשרים מרובים שאותם הוא מנצל לטובת הקבוצה.
דדש אכן נודע כאיש עסקים ממולח רב קשרים, וזכור בין היתר כמי שסגר כמה וכמה עסקאות בלחיצת יד ולעיתים הסתפק בהעלאת תנאי חוזה על דף נייר מזדמן, מפתקים ועד מפיות.
בסוף שנות התשעים החל להשקיע בקבוצה איש העסקים קובי בן גור ודדש נשאר דמות בכירה במועדון.
בין השניים התעוררו מחלוקות מקצועיות שונות, בין היתר לגבי זהות המאמן, ואלו תמו עם העברת הבעלות על הקבוצה לידי איש העסקים גד זאבי ועזיבתו של דדש בשנת 2000. דדש מעולם לא החזיק במועדון כבעלים אלא שימש יושב ראש האגודה בהתנדבות.
לכן, כשסיים את תפקידו, דרש מהבעלים החזרים כספיים בסך 2 מיליון דולר על הוצאותיו לאורך השנים למען האגודה ובהן: שימוש בדירתו לצורכי האגודה, עבודת בנותיו כמזכירות האגודה, שימוש בטלפון ובפקס, ציוד משרדי והוצאות נסיעות בארץ ולחו"ל לצורך ארגון תרומות, פגישות עם מאמנים זרים, החתמת שחקנים ועוד.
ב-2010 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי בתקופת העברת הבעלות לזאבי לקח דדש כספים מהעמותה שלא כדין ודרש מדדש, מניסים אבולוף ומאהוד פדרמן שהיו מעורבים אף הם בניהול העמותה, להשיב לזאבי 6 מיליון ש"ח.
מאז עזב את הקבוצה, מספר פעמים נקשר שמו של דדש לבית"ר כרוכש אפשרי בשל קשיים כלכליים שאליהם נקלעה הקבוצה ובשל חילופי גברי תכופים בעמדת הבעלים לאורך העשור אך הדבר לא הבשיל לכדי מעשה.
דדש מחזיק בחברת "דדש נכסים והשקעות בע"מ", באמצעותה החזיק במניותיהן של רשתות מזון שונות, הפעיל סניפים כזכיין והיה שותף בבעלות על מועדון "האומן 17".
משה גת (גרוברט) (1930 – אוקטובר 2014) היה איש צבא ישראלי, מלוחמי תש"ח, שפיקד על חטיבה 275.
הוריו נהרגו כפרטיזנים בלחימה כנגד הוורמאכט.
לאחר שעלה לישראל הצטרף לאצ"ל.
במלחמת העצמאות לחם בשורות חטיבת גבעתי.
לאחר המלחמה עבר לחטיבת גולני.
בשורות החטיבה לחם במבצע קדש, ובין השנים 1957–1958 פיקד על סיירת גולני.
לאחר מכן לקח חלק בפעולת נוקייב כמפקד כוח חסימה.
בין השנים 1965–1967 שירת כמפקד גדוד 13. בטרם מלחמת ששת הימים מונה לסגן מפקד חטיבת גולני, ובמהלכה לחם בקרב תל פאחר.
לאחר מלחמת ההתשה פיקד על חטיבה 275, עד כחודש לפני מלחמת יום הכיפורים.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש סמנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל.
נפטר ב-2 באוקטובר 2014, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
משה דה פיג'וטו (בכתיב איטלקי: Picciotto; אוקטובר 1868 – נובמבר 1942) היה מנהיג ציוני יליד חלב שבסוריה, והיושב ראש הראשון של ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים.
נולד בחלב שבסוריה בשנת ה'תרכ"ט לדניאל פיג'וטו, בן למשפחת פיג'וטו (פיצ'וטו) הענפה שמוצאה בפורטוגל, שבניה התיישבו לאחר גירוש פורטוגל באיטליה ובשטחי האימפריה העות'מאנית.
חלק מבני המשפחה עברו מאיטליה (שם קיבלו תואר אצולה) והתיישבו בעיר חלב בה הם עסקו במסחר.
אחדים מבני המשפחה שימשו בחלב כקונסולים של המדינות מהן הגיעו.
המפורסם היה רפאל דה פיג'וטו שהיה קונסול אוסטריה בחלב.
בצעירותו למד בישיבה שהייתה ממוקמת בבית הוריו, בה נהגו רבני העיר ללמוד.
בגיל 8 החל ללמוד בבית הספר אליאנס.
בשנת ה'תרל"ז התייתם מאביו, ודודו, רבי משה פיג'וטו, שכיהן כקונסול אוסטריה בחלב, גידלו בביתו.
בגיל 18 החל לעסוק במסחר אריגים עם ארצות אירופה, בהן אוסטריה, גרמניה, צרפת ובלגיה.
בשנת ה'תרמ"ט נסע לפריז שבצרפת, כדי לבקר בתערוכת המסחר המקומית, ונסיעתו זו חיזקה את קשרי המסחר שלו.
בשנת ה'תרנ"ד נסע יחד עם אשתו למסע מסחר נוסף, ובשנת 1900 התיישב באנטוורפן שבבלגיה.
מ-1906 עד 1924 גר במנצ'סטר שבאנגליה, שם פעל לבניית בית כנסת ספרדי נוסף על היחיד שהיה קיים עד אז, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה בנה בית כנסת נוסף בעיר, עבור יוצאי סוריה, ועמד בראשו.
בשנים אלו גם עסק בפעילות ציונית, לקח חלק פעיל באגודת הציונים בדרום העיר, ושימש כחבר המועצה הציונית המרכזית בעיר.
כן סייע לחיים ויצמן לגייס כספים לתנועה הציונית, השתתף בהקמת קרן ההכנה שהתמזגה אחר כך עם קרן היסוד והשתתף בפעילות ההכנה להשגת הצהרת בלפור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התלווה לחיים ויצמן לארץ ישראל במסגרת משלחת ועד הצירים, והתמנה לראש המחלקה המדינית לענייני ערבים של ועד הצירים.
לאחר חילוקי דעות בנוגע לשיטת העבודה שלא נעמה לרוחו, התפטר וחזר למנצ'סטר.
בשנת 1925 שימש כציר מטעם קהילתו שבמנצ'סטר בוועידת היהודים הספרדים ונבחר כיושב ראש ראשון של ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים.
לאחר מכן עלה ארצה והתיישב בירושלים.
מספר פעמים נסע שוב לחו"ל, בשליחויות שונות עבור היישוב.
בהשתדלותו נוסדו יישובים חקלאיים, נוצרו הישגים משמעותיים בכלכלת ארץ ישראל ונוסד "בנק קדם".
בין השנים עבר להתגורר למשך תקופות קצרות בפריז ובבריסל, ובשנת 1936 עבר להתגורר בתל אביב.
עם התחלת רדיפות היהודים באיטליה, ויתר על אזרחותו האיטלקית ועל תואר האצולה שהיה למשפחתו מזה דורות.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו ליד דואר אלנבי.
רבי משה די ברושליש היה רב בימי הביניים, מתלמידי הרא"ש.
די ברושליש חי בספרד במאה ה-14, בתקופתו של הריב"ש.
מוצאו כנראה מבלגיה, ונראה ששמו נובע מההגייה הקדומה של המילה "בריסל".
יצירתו המרכזית היא חזה התנופה (לפי סדר הדורות מופיע גם בשם: תורת התנופה), קובץ שו"תים נבחרים מרבו הרא"ש.
החיד"א מסביר שמשמעות השם היא הרמת התשובות הנבחרות מ"זבחי" הרא"ש.
הרב משה דב וולנר (א' בניסן ה'תרע"ב, 19 במרץ 1912 - כ"א באב ה'תשס"ז, 11 באוגוסט 2007, ירושלים) היה רבה האשכנזי השני של אשקלון ומראשי "חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי".
נולד בארד שבהונגריה (כיום ברומניה) לרב צבי יהודה ורחל וולנר.
אביו כיהן כרב הכפר פולופסלש .
בילדותו נדדה משפחתו ברחבי הונגריה בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה.
למד במשך שמונה שנים אצל הרב דב לבלוביץ' אב"ד קישקרש, בעל 'דיבובי חן', והוסמך על ידו.
לפני פטירתו, כתב עליו הרב לבלוביץ': "מובטחני שתהיה בעז"ה לאילנא רברבא בישראל, ותזכה להרביץ תורה ויראת שמים לישראל בערך יותר גדול מאשר זכיתי אני".
לאחר מכן למד אצל הרב יוסף אלימלך כהנא, אב"ד אונגוואר וצעהלים.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר ("דעת סופר"), שם למד גם מבנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל "חשב סופר" ועוד.
נסמך גם על ידי רבה של אויהל, הרב דוד דב מייזליש והתמנה לדיין בבית דינו של הרב ישעיה קאליש.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) נשא את מרים, בתו של הרב ישראל ולץ רבה של פשט, ועבר לגור בסמוך לחותנו בבודפשט.
בבודפשט כיהן כרב קהילה במשך כ-15 שנה, עד תחילת שואת יהודי הונגריה.
הוא שהה במספר מחנות ריכוז והשמדה, והיה כמעט היחיד מכל משפחתו ששרד את השואה.
לאחר השואה פגש את אשתו, בנותיו וחותנו, והצטרף לחותנו בהנהגת שרידי הקהילה בבודפשט ובניהול בי"ד מיוחד לענייני עגונות שהקים בעיר.
בשנת ה'תשי"א (1951) עלה לארץ ישראל והתמנה לכהן כרב המושב שפיר, שהיה מאוכלס בעולים דתיים רבים מהונגריה.
בבואו לארץ התקרב למספר אדמו"רים, בהם האדמו"ר מבעלזא רבי אהרן רוקח, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מקלויזנבורג ורבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם מסטרופקוב.
הצטרף ל"חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי", ובמסגרת זו פרסם מאמרים רבים בקובצי "התורה והמדינה".
בשנת ה'תשי"ג (1953) החל לכהן כרב אשכנזי ראשי וראש אבות בתי הדין באשקלון (שנקראה אז "מגדל גד" ו"מגדל אשקלון"), שהייתה אז עיר צעירה ומאוכלסת ברובה בעולים חדשים.
הוא הקים בעיר מוסדות תורה, מקוואות, בתי כנסת ומערכת כשרות.
כיהן בתפקיד זה במשך למעלה מ-25 שנה, כאשר בשנת ה'תשט"ו הצטרף אליו הרב הספרדי נתן פרג'ון (עד שנת ה'תשי"ט) ומשנת ה'תש"ך הצטרף אליו כרב ספרדי הרב יוסף שרביט.
בשנת ה'תש"ם (1980) פרש לגמלאות (החליפו בתפקיד הרב יוסף חיים בלוי).
הוא התגורר לתקופה קצרה בפתח תקווה ולאחר מכן בשכונת קריית משה בירושלים, שם התגורר עד לפטירתו בכ"א באב ה'תשס"ז (11 באוגוסט 2007).
נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות סמוך לקבר חותנו.
בנו, הרב צבי יהודה, הוא ראש כולל צאנז-קלויזנבורג בבני ברק ואב"ד תל אביב בעבר.
נישא לרחל, בתו של חה"כ לשעבר הרב שלמה יעקב גרוס.
בתו חיה שרה נישאה לברוך, בנו של הדיין הרב יונה שיבר מרחובות.
בתו צביה נישאה ליעקב דוד גולדרינג, נכדו של הרב נח גד וינטרוב.
חמדת צבי (לעיתים: שאילת חמדת צבי)- שו"ת, חמישה כרכים.
הספר זכה להסכמות מחותנו, מהאדמו"ר מקלויזנבורג ומהרב יצחק יעקב וייס, בעל 'מנחת יצחק'.
דרושים לחפציהם- דרושים על התורה והמועדים, שלושה כרכים.
אמרי חמודות- על השבת והמועדים.
חלק א'- ענייני דרוש על השבת והמועדים.
ח"ב- בירורי הלכה בענייני שבת ומועד.
חמדת הלבבות- על ספר תהלים.
פרסם מאמרים רבים בקובצי "התורה והמדינה" של "חבר הרבנים שע"י הפועל המזרחי" ו"פרי הילולים" של ישיבת צאנז-קלויזנבורג.
רבי משה דוד פלעש (ט"ו באב ה'תרל"ט, יולי 1879, פרשבורג – ח' באדר ה'תש"ד, ינואר 1944, בוכנוואלד) היה רב ודרשן בווינה.
שרה שנירר הקימה את רשת בית יעקב בהשראת דרשות ששמעה ממנו שבהן קרא לנשים ללכת בעקבות הדמויות הדגולות של נשי ישראל הגדולות מימי קדם.
נולד בפרשבורג, נצר למשפחת רבנים.
למד בישיבת פרשבורג והיה מתלמידי הרב שמחה בונם סופר, בעל "שבט סופר".
בשנת 1906 למד בישיבת הרב שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט.
בצעירותו התמנה כרב בית הכנסת מונטיפיורי בווינה ולאחר מכן כרב בית הכנסת "הופבאואר שול", אף הוא בווינה.
בשנת 1913 שידך לו הגביר היהודי ברנרד הופבאואר את בת אחיו, פרל, שהייתה יתומה מאב ואם.
הם נישאו בראשית 1914. לאחר נישואיו התמנה כרב בית הכנסת "שטומפרשול" בווינה, וכיהן במשרתו עד ליל הבדולח, בשנת 1938.
בליל הבדולח נעצר הרב פלעש ונכלא על ידי הגסטאפו.
הוא התחייב בפני השלטונות הגרמנים שיעזוב את וינה בתוך שלשה חודשים.
בסתיו תרצ"ט (1938) עזב הרב פלעש עם משפחתו את וינה והתיישב בהולנד, תחילה ברוטרדם ומשם עבר לאמסטרדם.
בתקופת שהותו באמסטרדם לימד תורה בקהילה היהודית המקומית.
בסתיו 1943 נעצר הרב פלעש על ידי הגרמנים ונשלח למחנה מעבר וֶסטֶרבורק, ומשם הועבר למחנה בוכנוואלד.
הוא שהה בבוכנוואלד כמה חודשים ומת מרעב.
הרב פלעש היה נואם בחסד עליון.
רבות מדרשותיו שרדו את השואה ומצויות אצל צאצאיו.
בשנת 2005 הוציא נכדו, הרב שלמה לוונטהל, את הקונטרס "מתוקים מדבש", ובו דרשות אחדות מעזבונו של הרב פלעש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, רבים מיהודי קרקוב מצאו מקלט באוסטריה, בעיקר בעיר הבירה וינה.
בין הפליטים הייתה גם שרה שנירר.
באוטוביוגרפיה שלה היא כותבת: "בית כנסת זה היה ערשה של תנועת בית יעקב הברוכה...
בשבת בבוקר הלכתי להתפלל בבית הכנסת שטומפר.
לפני קריאת התורה אני רואה כיצד הרב עולה על הבימה, הקשבתי רב קשב לדרשתו הנלבבת של הרב.
בדרשתו שרטט הרב את גדולתה ואת דמותה של יהודית ההיסטורית, ואגב זה קרא בדברים היוצאים מן הלב לנשים ולבנות של ימינו ללכת בעקבות ובאורחות נשי ישראל גדולות הרוח בימי קדם...
כשהקשבתי לתיאור הנפלא של הדמות יהודית, חשבתי לעצמי, איך מביאים הנה את כל נשותיה ובנותיה היהודיות של קראקא, כדי שתשמענה מי אנחנו, ומהיכן מוצאנו.
מיד הרגשתי שהחסרון הוא שאחיותינו יודעות כל כך מעט על המנהגים שלנו, ושהן זרות לעמנו ולמורשתנו...במחשבתי נולדו באותן הרגעים תוכניות מגוונות לעשייה גדולה...
מאז הדרשה הראשונה של הרב פלעש, נהייתי אורחת תדירה בבית הכנסת בשטומפרגסה...
אני הייתי מקשיבה תמידית לשיעוריו של הרב פלעש...ובמוחי ניקרה השאלה כיצד להביא הנה את בנות פולין, כדי לשמוע את כל זה, כדי לדעת את כל זה".
בשנת תרפ"ב (1932), כשנסע הרב לבקר את בנו בעת לימודו בישיבת טשעבין שבפולין, ערכה לו שרה שנירר סיור מודרך בסמינר שלה בקרקא, על מנת להכיר לו "את הילד הרוחני שלו" כלשונה.
זמן קצר לפני פטירתה היא שבה לבקר את הרב פלעש בווינה.
בז' באדר תרצ"ה (1935) הספיד הרב פלעש את שרה שנירר וסיפר כיצד במשך חודשים רבים באה יום יום לעזרת הנשים בבית הכנסת שלו וסיכמה בקצרנות את שיעורו היומי שעסק בעיקר בנושאים שבמחשבת ישראל מתוך מסכת אבות.
בסיכומים אלה השתמשה אחר כך בשובה לפולין, בהדרכת תלמידותיה ברשת בית יעקב.
ראשי אגודת ישראל באירופה כותבים בזיכרונותיהם על הקשר ההדוק שבין שרה שנירר לרב פלעש.
יעקב רוזנהיים, ראש אגודת ישראל, כותב באוטוביוגרפיה שלו "זכרונותי": "בין הפליטים נמצאה גם התופרת העניה שרה שנירר מקרקא.
היא הייתה עובדת בשעות היום במקצועה כדי פרנסתה, ובערבים הייתה משתתפת בהרצאות הרב פלש.
הרצאות אלו עוררו בלבה את רעיון פעולות ההצלה הרוחנית של בנות ישראל, והולידו ברבות הימים את יסוד תנועת בית יעקב".
הרב בנימין זאב יעקבזון כותב בספרו האוטוביוגרפי "אשא דעי למרחוק": "שרה שנירר הדגישה תמיד, שדרשות הרב פלעש ששמעה אותן בעת גלותה בווינה הלהיבו אותה למעשיה הכבירים".
משה דוידוביץ (נולד ב-9 בנובמבר 1967), הוא ראש מועצה אזורית מטה אשר משנת 2018. בעברו מנכ"ל הרשות לפיתוח הגליל ומנכ"ל עיריית עכו.
דוידוביץ שירת כקצין חימוש בחיל השריון.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמכללה האקדמית אונו.
את דרכו הציבורית החל משה דוידוביץ בעיריית עכו בשנת 1992, אז החל לעבוד כעוזר מנכ"ל העירייה.
עם השנים התקדם בסולם הדרגות, שימש כראש מינהל איכות סביבה בעירייה ובהמשך כמנכ"ל עיריית עכו בתקופת כהונתו של שמריהו בירן כראש העירייה.
בשנת 2004 פנה לכיוון עבודה ציבורית ברמה הארצית, והשתלב כחשב מלווה במשרד הפנים.
במסגרת העבודה במשרד ליווה את עיריית חצור הגלילית בתהליכי הבראה.
בין השנים 2005–2010 שימש כמנכ"ל הרשות לפיתוח הגליל, תחת שרביטם של שלושה שרים: שמעון פרס, יעקב אדרי וסילבן שלום.
לאחר תקופה זו, עשה דוידוביץ פסק זמן של שלוש שנים מהמגזר הציבורי, ושימש כמנכ"ל פרויקט ארנה נהריה, להקמת הקניון משלבי התכנון ועד שלבי הביצוע.
בשנת 2013, חזר דוידוביץ לעבודה ציבורית עת מינויו למנכ"ל מועצה אזורית מטה אשר על ידי ראש המועצה יהודה שביט אשר נפטר באופן פתאומי כשנה לאחר מכן והותיר את דוידוביץ כמנהל בכיר יחיד במועצה, נוכח העובדה כי באותה קדנציה שביט עבד ללא סגנים.
לאחר פטירתו של שביט, המשיך דוידוביץ לשמש כמנכ"ל גם בתקופת ראש המועצה הנבחר יורם ישראלי.
בשנת 2014, לאור רצונו של ישראלי לחזור ולעבוד במודל המקובל במטה אשר של ראש מועצה ושני סגנים, ולאור בקשתו של ישראלי מדוידוביץ, נבחר האחרון לתפקיד סגן ראש המועצה, וכיהן בתפקיד זה עד לבחירות באוקטובר 2018 בהן התמודד לראש הרשות.
בבחירות אלה נבחר לראש המועצה האזורית ברוב של 66% מכלל הבוחרים והיה לראש המועצה הראשון במטה אשר שאיננו מתגורר בקיבוץ בתחומי המועצה.
בדצמבר 2018 נבחר לכהן כיו"ר פורום קו העימות וכסגן יו"ר אשכול רשויות גליל מערבי.
בפברואר 2024 נקבע שימשיך בתפקידו כראש המועצה האזורית מטה אשר, בהיותו המועמד היחיד לתפקיד.
דוידוביץ, נשוי ואב לשלושה, מתגורר במושב בוסתן הגליל.
הרב משה "הקטן" דבראשוילי (1892 בערך, צחינוואלי – י"ט באייר ה'תש"ם, 5 במאי 1980, ירושלים) היה רב ואיש ציבור יהודי-גאורגי, שכיהן כרבה של יהדות כותאיסי וחבר בפרלמנט הגאורגי, ממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בגאורגיה ובישראל.
נולד בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 בצחינוואלי כבן בכור לרחמים ואסתר דברשווילי.
אחיו הם הרב גבריאל דברשווילי, הרב מיכאל והרב יעקב דברשווילי.
למד בתלמוד תורה המקומי אצל הרב אברהם חוולס, ולאחר מכן בישיבת ראדין אצל הרב ישראל מאיר הכהן.
לאחר שובו לגאורגיה, נשא את בתו של הרב ראובן אלואשווילי, רבה של כותאיסי ומנהיג היהדות החרדית בגאורגיה.
ייסד יחד עם חמיו סניף של אגודת ישראל בגאורגיה, ונבחר כאחד משלושת נציגי אגודת ישראל לפרלמנט הגאורגי מטעם המפלגה המנשביקית, ובמסגרת זו היה מחותמי מגילת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנת 1918.
בשנת 1921, בעקבות ניצחון הבולשביקים, עזב חמיו את גאורגיה, והוא התמנה תחתיו כרב ומנהיג קהילת כותאיסי.
בשנות ה-70, היה מהאידאולוגים של עליית יהודי גאורגיה בפרט וברית המועצות בכלל לארץ ישראל.
עם פרסומו של מכתב ח"י המשפחות, תמך בכותבי המכתב והביע קריאה פומבית לעלייה לארץ ישראל.
בעקבות כך, בשנת 1971 עלה לישראל והתיישב בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
בארץ כיהן כחבר בית הדין של העדה הגאורגית, ונחשב ל"זקן רבני גאורגיה".
היה פעיל בסיוע רוחני לעולים מגאורגיה, במסגרת ארגון יד לאחים.
בשנת ה'תשל"ה ערך סידור עם תרגום לגאורגית יהודית בשם "תפילת אחים", עבור ציבור העולים.
נפטר בירושלים בי"ט באייר ה'תש"ם, מאי 1980, ונקבר בחלקת יוצאי גאורגיה בהר הזיתים.
הרב משה דוד גרוס (י' בשבט ה'תרמ"ב – ט"ז בתשרי ה'תשכ"ז, 30 בינואר 1882 – 30 בספטמבר 1966) היה רב הונגרי-שווייצרי וארץ ישראלי, מחנך ומחבר תורני, פעיל ציוני ומראשי תנועת המזרחי וקק"ל.
הרב גרוס שימש כרבה של הקהילה האורתודוקסית ההונגרית בלוצרן שבשווייץ, ניהל את הגימנסיה היהודית בסטורוז'ינץ בבוקובינה, הקים וניהל את הוצאת הספרים "מנורה" בווינה, ניהל את מחלקת החרדים של הקרן הקיימת והיה פעיל מרכזי בתנועת המזרחי באוסטריה ובארץ ישראל.
כתב את סדרת אוצר האגדה, ספרים ומאמרים רבים.
משה דוד גרוס נולד בכפר מאלינקה במחוז מישקולץ שבהונגריה לאביו שמואל ואמו רוזה לבית בורנשטיין.
למד בבית ספר דתי עממי וכן מפי מורים פרטיים, והשלים תעודת בגרות.
לאחר מכן למד בישיבות בהן יבוז'נה (תרנ"ז), ביוש (בעלעניעש) (תר"ס-תרס"א) מאד (תרס"ג), ובעיקר בישיבת פרשבורג שבברטיסלבה.
באותה עת פרסם בכתב העת "נטעי בחורים" של תלמידי ישיבות במדינה.
נסמך לרבנות בידי הרב אליעזר חיים דייטש ("פרי השדה"), הרב אברהם יצחק גליק, הרב שמעון פולק ("שם משמעון").
לאחר נישואיו בתרס"ד נסמך על שולחן חותנו בכפר רקמז בהונגריה ולימד בישיבה מקומית כארבע שנים.
לאחר מכן היגר לשווייץ ושימש כרב קהילת יוצאי הונגריה בלוצרן.
אשתו הראשונה, הינדה, נפטרה בתרס"ח (1907) ותושב העיר הרב אברהם ארלנגר סייע לו באותה תקופה כלכלית ונפשית.
פרסם בקביעות בכתבי העת וילקט יוסף, תל תלפיות ואהל יצחק.
בין השנים 1909–1911 ניהל את הגימנסיה היהודית בסטורוז'ינץ בבוקובינה תחת גיסו הרב ד"ר מאיר צבי יונג.
בשל אישיותו ודרכו החינוכית "נהרו אליו תלמידים ממדינות אחדות...
הוא היה לנו סמל של 'היה יהודי באוהליך וגם יהודי בצאתך'".
במשך השנים התכתב בהלכה עם רבנים דוגמת רבו הרב שמעון פולק, הרב משה פורהנד, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל הרב אליעזר חיים דייטש ועוד.
בשנת תרס"ח נדפס ספר הראשון, "דע מה שתשיב", על יחסה של התורה לנוכרים.
כשישים שנה לאחר מכן, בכתבה עם פטירתו, צוין שעבודתו "הביאה בשעתו תועלת רבה בהדיפת ההשמצות על התלמוד מצד סופרים אנטישמיים נוצריים בגרמניה ובארצות אחרות".
בתרע"ג (1913) עלה ארצה, התיישב בירושלים והורה בבית-המדרש למורים של חברת עזרה בקורסים למסחר ורבנות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש כתובת למשלוח סיוע ממדינות מרכז אירופה לעניי ירושלים, ועסק עם רעייתו במסירות בצדקה וחסד.
לפי דיווח אחד, היה אחד מממוני כולל הונגריה ואוסטריה.
כן עסק בהפצת אתרוגי ארץ ישראל.
בתקופתו בירושלים השתתף בלוח ארץ ישראל של אברהם משה לונץ.
בין השנים תרע"ו-תרע"ז השתתף בקובץ "לפי שעה" בעריכת יצחק יעקב ילין בירושלים.
הרב גרוס ערך את הקובץ השמיני והאחרון של הגיליון, וכתב בו את המאמר הפותח: "הקיסר והמלך פרנץ יוסף ויחסו אל היהודים".
חודשים אחדים לפני תום מלחמת העולם הראשונה, בפקודת העות'מאנים, נאלץ לרדת לווינה והקים בה הוצאת ספרים ובית דפוס עברי בשם "מנורה" שהוציא לאור במשך כתריסר שנים עשרות ספרים בעברית ובגרמנית, ספרי לימוד, מילון עברי-גרמני שימושי ועוד.
היה מעורה בחיי היהדות בעיר.
הרב גרוס היה מראשי תנועת המזרחי באוסטריה וערך את כתב העת של התנועה "קול ישראל" (בגרמנית).
הגיע לעיתים מזומנות לפרשבורג להרצות למען התנועה.
שימש כסגן נשיא בתנועה באוסטריה לצד אביגדור בוימינגר.
הוא ועמיתו החזיקו בעמדה שהמגבית לקרן "תורה ועבודה" תתנהל במסגרת קרן ארץ ישראל.
משנדחתה דעתם התפטרו מתפקיד זה.
בשנת 1930 עבר בערים הגדולות בטרנסילבניה וגייס בהצלחה תומכים נוספים לתנועה.
הוא תואר כ"תלמיד חכם, נואם מצוין, שופע אמרות ומאמרי חז"ל...
ב-1931 נבחר לשמש כנציג תנועת "תורה ועבודה" לקונגרס הציוני ה-17, אולם "בית הדין" של הקונגרס לא אישר את המנדט וייחס את קולותיו לזכות המזרחי.
רכישת קרקעות בארץ ישראל ועבודה בקק"ל
ב-1931 עלה הרב גרוס ארצה בשנית ברישיון של "בעל הון" והתיישב בתל אביב.
בשנות העלייה הרביעית, באמצעות משרד שהיה שותף בו, עסק בתיווך רכישת קרקעות פרטיות בארץ ישראל בידי יהודים אורתודוקסיים מגרמניה ומרכז אירופה.
לאחר המרד הערבי הגדול ומסקנות ועדת פיל, הקפיאו הבריטים רכישת קרקעות פרטית בידי יהודים.
משכך, החל משנת תרצ"ז (1937) ובמשך כעשרים שנה ניהל הרב גרוס את "מחלקת החרדים" של הקרן הקיימת לישראל.
במסגרת תפקידו הגביר את זרם התרומות האורתודוקסיות לרכישת קרקעות בארץ במפעלים שונים.
במקביל היה דמות ציבורית בחיים הדתיים והרבניים בעירו, וכן בתנועת המזרחי בארץ.
היה חבר נשיאות הוועד הפועל של התנועה בתל אביב.
בשנת 1932 נבחר כאחד מחמישה חברי "ועד הקהילה" בעיר מטעם המזרחי.
ביטא השקפה ציונית-דתית איתנה ומגובשת במגוון היבטים.
נטל חלק בפולמוס של שמה של מדינת ישראל.
בין השנים תשי"ד-תשט"ז פרסם את שלושת כרכי "אוצר האגדה", פרויקט גדול שנחשב ל"עבודתו החשובה ביותר" וזכה לתפוצה גדולה ופופולריות.
בשנת תשי"ד, לצד אישים דוגמת הרב עובדיה יוסף והרב בצלאל ז'ולטי, זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית מטעם עיריית תל אביב על ספרו.
פרסם ממאמריו מדי פעם בכתב העת סיני.
הרב גרוס נפטר בתל אביב, לאחר מחלה ארוכה, בט"ז בתשרי ה'תשכ"ז (1966) ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בין כתביו נותר בכתב יד הספר "ליקוטי מגד" ממאמרי חז"ל על ברית מילה, בר מצווה ונישואין.
נישא בתרס"ד להינדה לבית גרוס מרקמז, וממנה נולד לו בן אחד בשם בצלאל זאב.
לאחר פטירתה בי"ז בתשרי תרס"ח (1907) נישא בשנת ה'תרס"ט (1909) לזיסל שולמית לבית זילברמן (תרל"ח-תשכ"ב).
לבני הזוג שני בנים, שלמה אלכסנדר ואליעזר.
גיסו, בעלה של אחות אשתו אסתר, הוא הרב ד"ר מאיר צבי יונג מרבני לונדון, אביו של הרב ד"ר לאו יונג (אחרי פטירת אסתר בתרפ"א נישא לאחות נוספת – רבקה).
דע מה שתשיב – "בעניינים ודינים אשר נמצאו בש"ס ובספרי הפוסקים הנוהגים לעומת האינם יהודים [=הנוכרים] והחילוקים שבין הז' אומות עכו"ם והנוצרים", וייצן תרס"ח
אוצר האגדה – שלושה כרכים, תשי"ד-תשט"ו, נדפס לראשונה במתכונת מצומצמת בשם מפתח לאוצר האגדה כרך ראשון (וינה תר"ץ) שהגיע עד האות ה'
אבות הדורות – מונוגרפיות על אבות המשנה והתלמוד, תשי"ז
כמו כן במסגרת הוצאת "מנורה" שבבעלותו ההדיר את ספר "הערוך השלם", הוציא לאור מילונים לשפות עברית-גרמנית ועברית-אנגלית, פרסם את הספר "מבחר שירי עמנו" (ווינה תר"פ, 1920) ובו תרגומי שירה, ועוד.
סייע בעריכת ה"הגדה של פסח" של הרב שבח קנביל.
הרב גרוס פרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים, ביניהם:
'רומניה', לפי שעה ז, בעריכת יצחק יעקב ילין, ירושלים תרע"ו, עמ' 3–8
'בבל או ארץ ישראל' (תשובה לד"ר נתן בירנבוים), הירדן [ב, ב-ג], ציריך תשרי-חשוון תר"ף, עמ' 42–45
'מחלקת החרדים בהתפתחותה', ההד [י, ו]
'"והארץ אזכור": הרהורים לימים הנוראים', ההד [יב,יב], אלול תרצ"ז
'על לימוד התלמוד בבתי-הספר', במישור לח [ב,א], י"ד בתשרי תש"א, עמ' טו-טז
'גאולת הקרקע בהלכה ובאגדה' – מאמר נרחב שכתב הרב גרוס בכובעו ראש המחלקה החרדית של קק"ל ועוסק ברכישת אדמות ארץ ישראל (תש"ה, 1945).
נדפס תחילה כחלק השני של הספר "מדרש גאולת הקרקע" (תש"ו), ובשנית בספר שנה בשנה, תשמ"ג, עמ' 439–510
'לזכרו של הרב מאיר בר-אילן ז"ל', ההד [כד, ח] אייר תש"ט, עמ' ו-ז
'ארזי הרצל' – על נטיעת יער לזכר הרצל, ההד [כד-יא], אב תש"ט, עמ' ד-ה
'לבחירת שם משפחה עברי', סיני לז [יח א-ו (רכ-רכה)], ניסן אלול תשט"ו, עמ' סא-סג
כן פרסם בעברית ובגרמנית מאמרים בענייני יום-יום.
רבי משה דאנון (חי במאה ה-15 וה-16), היה חכם תלמודיסט ופוסק הלכה מחכמי פורטוגל.
לאחר גירוש פורטוגל התיישב בפאס שבמרוקו.
חיבר את הספר "כללי התלמוד".
רבי משה נולד לאביו יוסף בספרד או פורטוגל.
למד אצל רבי יצחק אבוהב, ראש ישיבה בקסטיליה ומגדולי התורה המפורסמים ביותר במקום.
רבי משה מכנה את עצמו "הספרדי" וכותב כי הוא "מגרושי קסטליה", אך הוא גם מציין כי היה מתושבי העיר קוימברה שבפורטוגל, וכנראה עבר לשם לאחר גירוש ספרד.
בשנת ה'רנ"ז, עת גירוש פורטוגל, היגר רבי משה דאנון אל העיר פאס.
באותה השנה אנו מוצאים אותו משיב לנגיד קהילת התושבים במלכות פאס עמי שאול בן שם טוב, כשאליו מצטרף רבי יצחק אמריליו, בעניין תוקפה של תקנה שהתקינו המגורשים, ותיקפו אותה בחרם ובנידוי על דעת רבים, בעניין מינוי למשרת נגיד על קהילות המגורשים.
תשובה זו יחד עם עוד תשובה נוספת מרבי משה העוסקת בארגון חיי הקהילה בפאס, ומצויים באוטוגרף של ספרו "כללי התלמוד", ונדפסו מתוכו על ידי רבי יעקב משה טולידאנו.
את ספרו "כללי התלמוד" כתב רבי משה בעיר פאס שבמרוקו, מפני יראת השכחה שעלולה לפקוד אותו.
הוא שילב בתוכנו תשובות הלכתיות שהשיב לנגידי הקהילה היהודית בפאס.
הספר כולל פרקים מיוחדים על מבנה הסוגיה התלמודית, כאשר מושם דגש למילות ההכוונה של התלמוד, כן מוקדש מאמר נרחב לאופניים הייחודיים שבהם נוקט התלמוד על מנת ליישב סתירות וקשיים במשניות וברייתות ומהן.
כמו כן, הוא הקדיש ביאור נרחב מוקדש למידות שהתורה נדרשת בהן.
נושאים נוספים: שמות חכמי התלמוד, פירוט למסכתות ופרקי התלמוד, דבברים הנצרכים לרב ולתלמיד, ובהן ענייני אתיקה, מידות וכללי התנהגות.
חלק נוסף שתופס מקום נרחב בספר הוא דרכי לימוד התלמוד, ובו כללים מיוחדים כיצד לעיין ברש"י ובפירוש הרמב"ן.
הוא הביע הערכה מיוחדת לדיוק שבפירושו של רש"י אשר לדבריו מיישב קושיות רבות לעיתים באות אחת, ובד בבד התבטא בחריפות כנגד שיטת הפלפול שרווחה בצרפת ואשכנז, וכפי שהביא בשמו החיד"א: בד בבד הוא חלק שבחים יוצאי דופן לרבנו תם.
תחום נוסף שתופס מקום נרחב בספר הוא ביאור למגוון רחב של מושגים הלכתיים מן התלמוד, כגון: טומאה וטהרה, רוב, מנהגים, ענייני נדרים וחרמים.
אחד ההסברים המפורסמים המופיעים בכתביו של רבי משה, אותו כתב בשם רבי יצחק אבוהב רבו, שקיבל גם הוא את הדברים מרבו, רבי יצחק קנפנטון - הוא ההסבר לדין כל קבוע כמחצה על מחצה.
לפי דין זה ספק שנוצר באובייקט הקבוע במקומו לא חל עליו דין "רוב", אלא הדבר ספק ("מחצה על מחצה").
לכן, בשר שנקנה מאיטליז מסוים ואין ידוע כעת איזה הוא, וברוב האיטליזים שבעיר בה נקנה הבשר נמכר בשר כשר ובמיעוטם נמכר בשר טרף - הבשר טרף.
לעומת זאת, חתיכת בשר שנמצאה בעיר זו כשרה, משום שהולכים אחר הרוב ורוב האיטליזים כשרים.
רבי משה מסביר שהסיבה לכך שב"קבוע" לא דנים דין "רוב", בניגוד לדין התורה ללכת בספקות אחר הרוב, נעוצה בכך שהספק בדבר הקבוע תלוי גם בבחירת האדם, ומאחר שכך וייתכן שהאדם בחר באובייקט ספציפי ולא באובייקט הבא מן הרוב.
אך אובייקט הפורש מתוך קבוצה של אובייקטים באקראי, ללא התערבות של בחירת אדם, נידון כפורש מן הרוב.
נושא נוסף לו ייחד רבי משה התייחסות נרחבת הוא כללי הפסיקה.
החיד"א מביא בשמו כלל פסיקה שרווח במקומות מסוימים בספרד - לפסוק כדעתו של הרא"ש אף כשפסיקתו מנוגדת לפסיקתם של רי"ף ורמב"ם.
פסיקה זו מנוגדת לכלל שעל פיו התווה רבי יוסף קארו את פסיקת ההלכה בספרו שולחן ערוך, לפסוק כשנים מתוך שלושת הפוסקים הנזכרים.
רבי יוסף בן נאים מסר כי משה בן-שבת אמזאלג העיד כי בידיו ספר שאלות ותשובות אוטוגרף מרבי משה דאנון, הדיין האחרון בפורטוגל.
רבי משה בר שלמה דאשקולה גירונדי היה משורר ספרדי שחי בסוף המאה ה-13, אחיינו ותלמידו של רמב"ן.
לא ידועים פרטים על חייו של רבי משה, ככל שידוע הוא שהיה אחיינו של רמב"ן (אביו שלמה היה אחיה של אשת הרמב"ן) ותלמידו.
הרמב"ן באגרתו מירושלים (1267) מספר לבנו נחמן על ירושלים החרבה, בסיום המכתב הוא כותב:
אליעזר לנדסהוט שיער שהתפילה על חורבות ירושלים המיוחסת לרמב"ן היא התפילה שחיבר רבי משה, ח"ד שעוועל סייג את דבריו שרק חלק מהתפילה של רבי משה בן שלמה.
פיוט נוסף של רבי משה גירונדי הוא פיוט לפורים בשם "שיר אהבה חדש שירו לאל נאמן".
הפיוט נקלט במנהגי אשכנז, ארגיל רומניה ופרובנס.
בכותרת פיוט זה נכתב השם "משה בר שלמה בר מאיר סשקולה", גרוס משער שהכוונה לעיר אסקולה שבצרפת.
צונץ טען ששמו גירונדי על סמך כתב יד בו נכתב "דון משה סשקולא ז"ל גירונדי", צונץ ייחס לו גם את הפיוט "המן נלחץ ומרדכי נושע", טובה רוזן וישראל רוזן הוכיחו ממספר קולפונים שייחוס פיוט זה לרבי משה גירונדי הוא שגוי ומחברו האמיתי הוא רבי משה אבן עזרא.
פיוט נוסף הוא "מחדשי שיר כעת חדשו שיר חדש".
רבי משה גירונדי חיבר גם רשות לנשמת בשם "מחשב תבונתי".
חיים שירמן, ייחס פיוט רשות זה לרבי משה אבן עזרא, ובעקבותיו זו הייתה הדעה המקובלת שנים רבות.
טובה רוזן טענה שזיהויו של שירמן התבסס רק על סמיכות בכתב יד לפיוט אחר שלו, אך לדעתה לזיהוי זה אין שחר.
בכתב יד אחר יוחסה הרשות למחבר הפיוט "שיר אהבה חדש" שמחברו הוא רבי משה גירונדי.
בכתב יד זה נמצאו עוד שני פיוטים, "אמרו מליצי לצבי" ו"כל עץ יער", שלושת הפיוטים נדפסו על ידי רוזן.
משה דוברושקה (Moses Dobruška; ברנו 12 ביולי 1753 – פריז 5 באפריל 1794) היה אדם רב זהויות
שהחל את דרכו כמשכיל ופרנקיסט יהודי, המשיך כאציל ומשורר נוצרי בשם פרנץ תומאס אדלר פון שונפלד (Franz Thomas Edler von Schönfeld) והוצא להורג כמהפכן צרפתי בשם זיגמונד גוטלוב יוניוס פריי (Sigmund Gottlob Junius Brutus Frey).
כמשכיל יהודי – משה דוברושקה
נולד לזלמן ושינדל דוברושקה, משפחה יהודית מברנו שבמרקיזות מוראביה.
האב זלמן היה סוחר עשיר שירש מאביו יעקב משה יליד דוברושקה מונופול על מכירת טבק במדינה.
האם שינדל הייתה בת דודתו של יעקב פרנק מיסד הפרנקיזם, ושבתאית ידועה, שאף ארחה בביתה למשך תקופה מסוימת את פרנק ואת בנימין וולף אייבשיץ.
מלבד משה היו לזוג אחד עשר ילדים נוספים.
משה שהיה מוכשר מאחיו, נועד על ידי אביו להיות רב, אך הוא עצמו העדיף להחליף את לימודי התלמוד בלימודי שפות וכתיבת שירה.
בנוסף לעברית וליידיש למד משה גם גרמנית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית.
ב-1773 נישא משה לעלקא, אחיינית אשתו של יהודי החצר חיים פון פופר שאומצה על ידו כבת, והזוג עבר להתגורר בפראג.
ב-1774 מת זלמן דוברושקה, ואשתו המשיכה לנהל את עסקיו ואף ניהלה סלון ספרותי שבו נטלו חלק גם נוצרים.
היא כונתה על ידי הלוחם בשבתאים רבי יעקב עמדין בשם "הזונה דאברישקי" ו"המופקרת מברין".
כשנה לאחר נישואיו פרסם משה מחזה פרי עטו בגרמנית, ובאותה השנה הוציא לאור את חיבורו הראשון בעברית "ספר השעשוע", פירוש על ספר "בחינת עולם" של ידעיה הפניני.
בהקדמת החיבור העביר ביקורת על הזנחת הלימודים הכלליים והפילוסופיה בקרב היהודים ועל כך שלדבריו הם מתגאים בבורותם.
דוברושקה כתב ששלח את הספר ליחזקאל לנדא רבה של פראג באמצעות בנו שמואל לנדא, והרב שיבח את החיבור ואמר עליו "דברי פי חכם חן ושפתיים יישק כי טוב מאוד הוא".
בחיבור הזכיר לשבח את משה מנדלסון, את ספרו פיידון (1767) ואת פירושו לקהלת (1770).
הספר נועד לשמש כדוגמה לסדרת ספרים שתכנן להוציא, ולעודד החתמת פרענומעראנטן, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
כמשורר נוצרי – פרנץ תומאס שונפלד
פחות משנה לאחר הוצאת הספר, בהשפעת קרוב משפחתו יעקב פרנק שהגיע לעיר ברנו בשנת 1773 וניהל בה קהילה לאחר שחרורו מהמאסר בצ'נסטוחובה, החליטו משה ומשפחתו להמיר את דתם.
בכ"ד בכסלו ה'תקל"ו (17 בדצמבר 1775) הוטבל משה לנצרות קתולית בקתדרלת ויטוס הקדוש שבפראג יחד עם עלקא אשתו ובתם מרים.
הוא אימץ את השם פרנץ תומאס, אשתו נקראה וילהלמינה ובתם – מריאנה.
הם בחרו את שם המשפחה שונפלד בעקבות אחיו הגדול של משה, קרל, שאימץ שם זה עם התנצרותו מספר שנים קודם.
בעקבות ההתנצרות הדיר חמיו של משה, חיים פופר את בתו וחתנו מעזבונו, אך לבסוף התפשר להעניק להם באופן חד פעמי 3,000 גולדן.
גם שאר אחיו של משה הלכו בעקבותיו ומלבד שתי אחיות כולם התנצרו בשנים שלאחר מכן.
בסקירה ביוגרפית שפרסם איגנץ דה לוקה בשנת 1778, נאמר שהצעיר היהודי נמשך מנערותו לשירה הגרמנית והתעניין ביצירותיו של המשורר השווייצרי סלומון גסנר .
הוא שכנע את אביו שהסכים לו לבסוף ללמוד שפות ולימודים כלליים ואף העניק לו 1,500 פורינטים לצורך קניית ספרים.
וכבר ב-1773 פרסם הנער מספר שירים בגרמנית.
לדברי גרשם שלום סקירה זו מבוססת על דברי דוברושקה עצמו והיא "מלאה דברים דמיוניים ובדויים".
ביולי 1778 הועלה תומאס עם כמה מאחיו לאצולה ונקרא מאז "פרנץ תומאס פון שונפלד".
הוא שימש כעוזרו של מייקל דניס בניהול הספרייה הלאומית של אוסטריה ושימש גם כצנזור.
הוא התקרב ליוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שאף הטיל עליו שליחויות, ובעת מותה של אמו הקיסרית מריה תרזה ב-1780 הדפיס קינה על מותה ודברי ברכה לבנה יוזף הקיסר החדש.
ב-1783 הקים יחד עם היהודי המשכיל אפרים יוסף הירשפלד והברון הנוצרי הנס אקר את האחים האסייתים – לשכת בונים חופשיים שהייתה מהראשונות לקבל לשורותיה יהודים, ואליה הצטרפו בין השאר יהודי החצר מברלין דניאל איציג, הרב ברוך משקלוב והדוכס פרדיננד מבראונשווייג .
על אף התנצרותו לא זנח את עברו השבתאי ובאידאולוגית הקבוצה שילב מוטיבים קבליים מתורת השבתאות.
יוסף פרנץ מוליטור שכתב סקירה על הקבוצה, זיהה את שונפלד כנכדו של הרב יהונתן אייבשיץ.
לדברי גרשם שלום מדובר בטעות שמקורה בעובדה שאייבשיץ אכן היה "סבו הרוחני" ובין השאר קיבל שונפלד את תורותיו השבתאיות מהספר "ואבוא היום אל העין" של אייבשיץ שחלקו אף פורסם בגרמנית על ידי שונפלד.
בשנים שלאחר מכן עודד שונפלד את הקיסר יוזף השני לפעול נגד האימפריה העות'מאנית, דבר שאכן קרה במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית שהחלה ב-1788. במלחמה זו שימש שונפלד כספק מרכזי לצבא האימפריה הרומית הקדושה והתעשר מאוד.
באותה שנה הוא פרסם ספר שירים בשם Davids Kriegsgesaenge (שירי המלחמה של דוד המלך) והקדיש אותו לצבאו של יוזף השני.
בהקדמת הספר הודיע על תוכניתו לפרסם פירוש לספר תהילים ושיבח את תרגום התהילים של משה מנדלסון ושל יוהאן גוטפריד הרדר.
באוקטובר 1784, עזב שונפלד את "האחים האסייתים".
ייתכן שהסיבה לכך הייתה יחסו השלילי של הקיסר יוזף לקבוצות השוליים של הבונים החופשיים שקיומן באוסטריה נאסר לבסוף לפי פקודתו בסוף 1785. בשנים שלאחר מכן עבר מרכז הקבוצה לחלופין בין המבורג, בראונשווייג ושלזוויג ובראשה עמד לבסוף קרל, נסיך הסן-קאסל.
עם מותו של יוזף השני ב-1790 והתמנות אחיו לאופולד השני תחתיו, פרסם שונפלד אודה על הקיסר המנוח וחוברת שירה בגרמנית ובאיטלקית לכבוד מחליפו.
ב-27 באוגוסט 1791 ליווה שונפלד את הקיסר לאופולד לטירת פילניץ שם חתם עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה על הצהרתם על תמיכה בלואי ה-16 נגד ההפיכה בצרפת.
כשלושה חודשים לאחר מכן מת יעקב פרנק באופנבך ושונפלד שהגיע לעיר הוזכר כאחד היורשים הפוטנציאלים להנהגת הפרנקיסטים.
לבסוף, מלבד כמה משפחות שראו בשונפלד יורשו ואף גלגולו של פרנק, הכירו רוב הפרנקיסטים באווה פרנק כמנהיגת התנועה.
כמהפכן צרפתי – זיגמונד גוטלוב יוניוס פריי
באמצע מרץ 1792 נסע שונפלד עם אחיו עמנואל ובנו יוסף לצרפת.
בתחילה לשטרסבורג ולאחר מכן לפריז.
עם הגעתו למדינה שינה את שמו לזיגמונד גוטלוב פריי ולאחר מכן הוסיף לעצמו גם את השם יוניוס על שמו של המצביא הרומי יוניוס ברוטוס.
כבר עם הגעתו לצרפת עלו שאלות על נסיבות עזיבתו את אוסטריה והפניית עורף לידידו הקיסר.
שונפלד-פריי עצמו טען כי התפתח משבר ביחסיו עם הקיסר שבעקבותיו נמלט מהממלכה לחיי חירות בצרפת המשוחררת, ואילו מתנגדיו העלו את החשד שנשלח על ידי הקיסר לשליחות ריגול נגד תומכי ההפיכה בצרפת.
בשטרסבורג, הצטרף פריי ליעקובינים, והפגין תמיכה קיצונית בערכי המהפכה והחירות.
בכתביו מאותה תקופה אף תקף במילים בוטות את ידידו לשעבר הקיסר יוזף על מלחמתו בעות'מאנים והקרבת חיי אלפים בעקבות "יצר הכיבוש" שלו.
הוא פרסם מאמרים פובליציסטים בעיתון היעקוביני Journal de la Montagne, ופיזר כסף רב עבור ערכי המהפכה.
ביוני עזב פריי את שטרסבורג שהייתה לטעמו עדיין רחוקה מחירות ועבר לפריז.
בפריז השתתף בהסתערות על ארמון המלוכה ואף קיבל על כך ציון לשבח.
זמן קצר לאחר מכן הגישו הוא ואחיו בקשה לאזרחות צרפתית אך זו לא התקבלה.
הוא הפגין פטריוטיות רבה, הקפיד על לבישת בגדי היעקובינים ולא יצא מביתו בלי לחבוש את הכובע האדום ולעטות את המעיל המזוהה איתם.
ביתו ברחוב אנז'ו היה מקום מפגש לחברי הוועידה הלאומית.
בנוסף פיזר כסף רב לצדקה, אימץ תינוק יתום, וביוני 1793 אף הפיץ על חשבונו ספר פילוסופי ברוח המהפכה שכתב לכבוד העם הצרפתי.
בפריז הצטרפה אליו ולאחיו גם אחותו בת ה-22 אסתר שהתנצרה כשנה קודם לכן והפכה לליאופולדינה פון שונפלד ולאחר מכן לליאופולדינה פריי.
האחים הציגו את האחות כקטינה בת 16 וטענו לאפוטרופסות עליה.
בינואר 1793 אירחו האחים בביתם את הפוליטיקאי הצרפתי פרנסואה שאבו חבר הוועידה הלאומית.
יוניוס הראה לשאבו את הספר הפילוסופי שהחל לכתוב, ושאבו התלהב וראה בפריי את "אחד מגדולי הפילוסופים של אירופה".
האחים הציעו לשאבו לשאת את אחותם והבטיחו לו נדוניה של 200,000 לירות , וב-5 באוקטובר אכן נחגגו נישואי פרנסואה לליאופולדינה.
באפריל 1794 נעצר הגיס שאבו בחשד למעורבות בפרשת הפירוק של חברת הודו המזרחית הצרפתית, ומספר ימים לאחר מכן נעצרו גם האחים פריי ומזכירם עורך הדין הדני יוהאן פרידריך דידריכסן .
בנוסף לחשדות בשחיתות עלה נגד יוניוס החשד שבא לצרפת כמרגל אנטי מהפכני, ולצורכי הטעיה פיזר לטובת המהפכה כספים שקיבל מחצר המלוכה ההבסבורגית.
יוניוס עצמו טען שהכסף הוא כספו האישי שנשלח לו מווינה על ידי אשתו.
טענות הריגול לא הוכחו, אך הספיקו החשדות האחרים נגדו ונגד מקורביו כדי לשפוט אותם בחומרה.
בין 2 ל-5 באפריל הם נשפטו ביחד עם ז'ורז' דנטון בבית דין מהפכני ונידונו לעונש מוות.
ב-16 בז'רמינל שנה 2 לפי הלוח המהפכני הצרפתי (5 באפריל 1794), בוצע גזר הדין, וראשם של הארבעה ועשרה מעורבים נוספים נערף בגיליוטינה.
דמותו של משה דוברושקה מופיעה בספר "ספרי יעקב" של הסופרת הפולנייה כלת פרס נובל אולגה טוקרצ'וק, שיצא לאור ב-2014 ותורגם לשפות רבות ואף לעברית.
דמותו מופיעה גם ברומן ההיסטורי L'Inconnu de la Bastille של הסופרת הצרפתייה אנני ג'יי מ-2008.
ספר השעשוע פירוש על ספר "בחינת עולם" של ידעיה הפניני, פראג ה'תקל"ה (עותק דיגיטלי)
Theresien קינה על מותה של מריה תרזה וינה, 1780 (עותק דיגיטלי)
Davids Kriegsgesaenge וינה ולייפציג 1788 (עותק דיגיטלי)
משה דוכן (27 בינואר 1884, יקטרינוסלב האימפריה הרוסית - 2 בדצמבר 1958, ירושלים) היה משפטן ועורך דין ישראלי שהתמחה בתחום המקרקעין.
דוכן שימש שנים רבות כסגן מנהל מחלקת הקרקעות בממשלת המנדט הבריטי, צבר ידע רב בדיני מקרקעין, ופרסם ספרים חשובים בתחום זה.
דוכן היה פעיל ציבורי, בין היתר כסגן נשיא ארגון בני ברית בירושלים, וכן כאחד ממייסדי מוזיאון תל אביב.
משה דוכן נולד בשנת 1884 בפלך יקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית בשם משה ליבוביץ, ליעקב ולשיינה ביילה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת פטרבורג וכן באוניברסיטת חרקוב ובאוניברסיטת האלה-ויטנברג.
כן למד במכון ללימודי היהדות מיסודו של הברון דוד גינצבורג.
לאחר קבלת תואר דוקטור מאוניברסיטת פטרוגרד עבד כעורך דין בפטרוגרד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הרוסי, ולאחר מכן הגיע בשנת 1917 לפטרוגראד והיה לסגן נשיא הקהילה היהודית שם.
בשנת 1919 יצא לפריס בשליחות יהודי אוקראינה, על מנת לדאוג לזכויות היהודים האוקראינים בוועידת ורסאי.
לאחר מכן עבר ללונדון שם למד אנגלית וערבית ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם אשתו ובתו לאה.
בישראל השתלב בעבודה כעורך דין כממלא מקום ראש מחלקת המקרקעין בממשלת המנדט.
הוא שימש בתפקיד זה עד שנת 1936 שאז התפטר מן המשרה.
בתוך זמן קצר מעלייתו לארץ הצליח לרכוש ידע מעמיק בדיני המקרקעין שהיו מבוססים אז ברובם על החוק העות'מאני, והתמחה בנושא זה, לו הקדיש את יתר הקריירה המקצועית שלו.
הוא לימד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים וכן בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב.
היה חבר המועצה המשפטית ופעיל בהסתדרות עורכי הדין העבריים בארץ ישראל (שני גופים שקדמו ללשכת עורכי הדין).
הוא שימש בתפקיד סגן נשיא בני ברית בירושלים בשנים 1927–1928, וכן היה ממייסדי מוזיאון תל אביב לאחר ששימש כמנהל עזבונו של ידידו הקרוב מאיר דיזנגוף.
עיקר פרסומו של דוכן בא מכתיבת ספרים בתחום המשפט, ובמיוחד בתחום המקרקעין.
בשנת 1925 פרסם ספר ראשון בשם "דיני קרקעות בארץ ישראל" היה זה הספר הראשון שתיאר את המשפט בארץ ישראל, והספר הראשון בנושא משפטי בשפה העברית.
בהקדמה לספר כתב: "בתור עם ששב כמעט לאחר אלפים שנה לארצו ומצא בה אוכלוסים המתנהגים על פי חוקים ידועים, חשוב לנו לדעת מהו ההווה של המשפט הקיים בארץ, מהו 'היש' ועד כמה מתנגד המשפט הקיים למשפט הלאומי העברי ולצורכי חייה של האומה שקמה לתחייה..."
ספר נוסף בנושא זה פרסם בשנת 1935 ביחד עם המשפטן הבריטי פרדריק גואדבי שהיה מנהל בית הספר המנדטורי למשפטים.
דוכן מת בירושלים בשנת 1958. בתו לאה הייתה אחת מעורכות הדין הראשונות בארץ ישראל, והיא אשתו של נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי.
לאחר מותו הקימה משפחתו קרן מחקר על שמו, המסייעת לחוקרים צעירים הכותבים עבודות בתחום הקניין ותחום המשפט העברי והמשפט הרומי.
בין הזוכים במלגה מטעם הקרן, חיים זנדברג.
משה דוד וַייסְמַנדֶל (נולד ב-11 במאי 1999, כ"ה באייר תשנ"ט) הוא זמר חסידי-ישראלי.
נולד וגדל בבני ברק, משתייך לחסידות סקווירה.
למד במוסדות חסידיים, ובין היתר בישיבת חכמי לובלין.
בנובמבר 2019 השתתף בשיר "חשוב בלבך", לצד דודי קאליש (שהלחין את השיר) ומקהלת נשמה.
בשנת 2020 השתתף בקליפ של מקהלת נשמה.
בפברואר 2021 השתתף בשיר "יבוא המלך" אותו הלחין בנצי שטיין, לצד הזמר ארי היל ומקהלת נשמה.
באוגוסט של אותה שנה השתתף בשיר "מאמע", לצד הזמרים בנצי שטיין (שהלחין את השיר), ארי היל, מוטי ויזל, ומקהלת נשמה.
במרץ 2022 חידש את השיר "טאטאלע", אותו הלחין הרב דן סגל, בדואט לצד ארי היל.
במרץ 2023 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "תבנה חומות ירושלים".
במאי של אותה שנה הוציא את אלבום הקאברים "לחיים מיט משה דוד", כחלק מסדרת האלבומים לחיים טיש שמפיק יוסף משה כהנא; האלבום כולל 27 רצועות.
בספטמבר של אותה שנה הוציא את השיר "קידוש" אותו הלחין בנצי שטיין, בדואט לצד ארי היל.
באוקטובר של אותה שנה הוציא את מחרוזת החופה "א יידישע חופה", לצד הזמרים מוטי ויזל והרשי סגל.
באוגוסט 2024 הוציא מחרוזת קומזיץ בשם "א אידישע קומזיץ".
בספטמבר של אותה שנה הוציא את השיר "תשר"ת" אותו הלחין איציק פילמר, בדואט לצד הזמר קובי ברומר.
בנובמבר של אותה שנה הוציא את השיר "לעורר רחמים" אותו הלחין שעיה גרוס, בדואט לצד הזמר ארי היל.
בדצמבר של אותה שנה הוציא גרסת כיסי לשירו של אברהם מרדכי שוורץ, "אפיריון".
באפריל 2025 הוציא את הסינגל "מתי תמלוך", אותו הלחין פינקי ובר.
ב-7 ביוני 2025 הוציא את אלבום הבכורה שלו – "בקול נעים".
האלבום כולל 11 רצועות, והשתתפו בהפקתו בין היתר המוזיקאים אלי קליין ואיצי ברי, בנצי שטיין, יואלי דיקמן, מוטי אילוביץ ופינקי וובר.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר שיבח את האלבום וכתב .
השיר "מים רבים" מתוך האלבום זכה במקום השמיני בקטגוריית "שיר השנה החסידי" במצעד המוזיקה השנתי של קול חי מיוזיק.
בילדותו האזין למוזיקה חסידית ומוזיקה של חסידות סקווירה; לזמרים אייזיק האניג, ליפא שמלצר; וכן למוזיקה אמריקאית דוגמת פרחי מיאמי.
הוא שר בעברית במבטא חסידי, וגם ביידיש.
בראיונות שהעניק, אמר כי הוא מעדיף להתמקד ב"ביצועים המעוררים את הנפש ומביאים לידי ביטוי את עומק הרגש שבמוזיקה החסידית"; כן נימק את בחירתו להוציא אלבום שלם בעידן בו זמרים חרדים מוציאים בעיקר סינגלים, ברצון "ליצור יצירה שלמה ובעלת משמעות".
וייסמנדל נשוי ואב לשני ילדים.
משה דיין (, 20 במאי 1915, ז' בסיון ה'תרע"ה – 16 באוקטובר 1981, י"ט בתשרי ה'תשמ"ב) היה מצביא, מדינאי ואיש ציבור ישראלי.
כמי שהחל כקצין ב ובפלמ"ח, התקדם דיין בדרגות עד התמנותו לרמטכ"ל הרביעי של צה"ל, עליו פיקד בעת מבצע קדש.
היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, שימש שר הביטחון במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים, וכשר החוץ בממשלתו של מנחם בגין בעת חתימת הסכם השלום עם מצרים.
דיין סימל באישיותו את טיפוס ה"צבר" – בן ההתיישבות העובדת, האוחז בידו האחת ברובה, ובשנייה במחרשה.
כרמטכ"ל נתפס דיין כאחד ממעצבי רוחו ודמותו של צה"ל כצבא חזק בעל אופי התקפי ויוזם.
כשר הביטחון נתפס דיין בעיני הציבור כאחד מהאחראים לניצחון הגדול במלחמת ששת הימים, אך גם כאחראי עיקרי, לצד ראש אמ"ן אלי זעירא, למחדל במלחמת יום הכיפורים, וכמידת ההערצה שחש הציבור כלפיו לפני המלחמה – כך הייתה עוצמת משבר האמון כלפיו בתקופה שלאחריה.
דיין שאף להתגבר על המשבר, ובערוב ימיו, כשכיהן כשר החוץ, תרם מניסיונו ומכושרו המדיני והביטחוני, לעיצוב דמותו של הסכם השלום עם מצרים.
דיין האיש, תפיסתו המדינית והביטחונית, חייו האישיים הסוערים ואישיותו יוצאת הדופן והשנויה במחלוקת, היו בעלי השפעה רבה על מדינת ישראל בשלושת העשורים הראשונים לקיומה.
רבים העדיפו לראותו בתפקידים הראויים לכישוריו ולניסיונו הצבאי והמדיני וליהנות מגישתו העניינית והמעשית, על אף כתמים ערכיים שדבקו בדמותו, כפרשיות אהבים, גנבת עתיקות, זלזול בחוק ויחס קשה למשפחתו.
נולד ב-20 במאי 1915 בקבוצת דגניה (שנקראה לימים "דגניה א'") לשמואל דיין ולדבורה לבית זלוטובסקי, מאנשי העלייה השנייה, כבן הבכור במשפחה, והיה הילד השני שנולד בקבוצה (אחרי גדעון ברץ, שנולד בקבוצה ב-1913).
בפברואר 1922 נולדה עוד אחות, אביבה (אמו של יהונתן גפן), וב-1926 נולד אח, זוהר.